cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שבר משולב
התנהגות כמעט תמיד
כאשר מתאימים מספר ממשי x לפיתוח, אפשר לבחון את התנהגות הסדרה \ a_n עבור ערכים שונים של x. למשל, ידוע שכמעט לכל x, הסדרה אינה חסומה; ליתר דיוק, קבוצת הערכים \ 0<x<1 שעבורם הסדרה חסומה היא קבוצה ממידה אפס. המתמטיקאי הרוסי אלכסנדר חינצ'ין (Александр Хинчин) הוכיח בספרו תוצאות רבות מסוג זה, העוסקות בערכים \ a_n ו- \ q_n המתקבלים מהצגת מספר ממשי שנבחר באקראי (בין היתר עשה התקדמות אל הוכחה של השערה מיומנו של גאוס). להלן כמה מן המשפטים החשובים שהוכיח חינצ'ין.
משפט. תהי \ h_n סדרה כלשהי. אם הטור מתבדר, אז כמעט תמיד מתקיים אי-השוויון  עבור אינסוף ערכי n; ואם הטור מתכנס, אז כמעט תמיד מתקיים אי-שוויון זה רק עבור מספר סופי של ערכי n.
(לדוגמה, כמעט לכל x הסדרה \ a_n/n אינה חסומה).
משפט. כמעט לכל x, מתקיים. בפרט, הסדרה \ q_n גדלה במהירות אקספוננציאלית (למעשה, קל לראות מן ההגדרה שהסדרה גדלה מהר לפחות כמו סדרת פיבונאצ'י).
ברייתא
לא קיים כתב יד מקורי המכיל את כל הברייתות. רוב הברייתות מפוזרות בתלמודים ומיעוטן מצוי בקבצים כמו התוספתא ומדרשי ההלכה.
את הברייתות המפוזרות בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי ליקט מיכאל היגר וכינס את כולן בעבודתו אוצר הברייתות המקיפה עשרה כרכים.
כמו המשנה, גם הברייתא כתובה בתמציתיות, ללא פירוט, הרחבה וליבון, ולכן ברייתות רבות קשות ללימוד ללא פירוש או ידע מוקדם בנושא. ברייתות מובאות בתלמוד, בין השאר, לחיזוק או סתירה של דברי אמוראים, להבאת סתירות בין משנה לברייתא ויישובן. ברייתא יכולה גם לסייע בפרשנות של משנה קיימת, או להשלים ידע חסר במקרה שלא קיימת התייחסות של המשנה לנושא.
לפי כללי הלימוד של חכמי התלמוד, הברייתא היא מקור תנאי שווה ערך למשנה, ובמקרה של מחלוקת אין סיבה להעדיף אחת על השנייה. עם זאת, ישנן ברייתות אשר איננו יודעים מי אמרן ומה הייתה סמכותו של האומר. כמו כן, חלק מהברייתות היו פחות מוכרות מהמשניות ולכן ניתן למצוא בתלמוד את הביטוי "ברייתא לא שמיע ליה" ובנוסחאותיהן היה יותר חשש לשיבושים, ועל כן האמוראים מעדיפים לעיתים את דברי המשנה.
פרנץ' מרטיני
פרנץ' מרטיני (French Martini, מרטיני צרפתי) הוא קוקטייל, המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מוודקה, ליקר פטל (כדוגמת Chambord) ומיץ אננס. מוגש באופן מסורתי בכוס מרטיני ללא קרח. נהוג לסחוט מעל הכוס קליפת לימון טרייה ולקשט בה את הכוס.
היסטוריה
הקוקטייל נרשם לראשנה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בניו יורק במסעדת קית' מקנלי. בניגוד לשמו, אין לו קשר לצרפת והוא לא גרסה של הקוקטייל מרטיני. היה למשקה פופולרי מאוד בשנות ה-80 וה-90.
בשנות ה-90 גם נפוצה ואריאציה בה ליקר פטל אדום הוחלף בקרם דה קסיס.
מבצע מקרה כחול
מבצע מקרה כחול (בגרמנית: Fall Blau) היה מבצע צבאי גדול שיזם הורמאכט בשנת 1942 בדרום רוסיה במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. המבצע היווה המשך למבצע ברברוסה ונועד לאלץ את ברית המועצות להיכנע. זמן קצר לאחר תחילת המבצע, שונתה התוכנית המקורית שלו, ועל הכוחות שהשתתפו בו הוטל לבצע במקביל שני מבצעים קטנים יותר: מבצע אדלווייס ומבצע אנפה. לצורך כך, פוצלה קבוצת ארמיות דרום לשתי קבוצות ארמיות. קבוצת ארמיות A הייתה אמורה לכבוש את אזור הקווקז ושדות הנפט החיוניים שלו, בעוד קבוצת ארמיות B נעה מזרחה לאורך נהר הדון במטרה לכבוש את העיר סטלינגרד ולחסום שם את התנועה על נהר הוולגה. המבצע זכה להצלחות ניכרות בשלבים הראשונים שלו, אולם בעיות לוגיסטיות והתנגדות עיקשת של כוחות הצבא האדום גרמו לכך שהגרמנים לא הצליחו לכבוש את אזור עבר הקווקז ולהשתלט על שדות הנפט של באקו, והסתבכו בקרב ממושך וקשה בסטלינגרד, שהסתיים בהשמדת הכוחות הגרמניים באזור סטלינגרד.
רקע
ב-22 ביוני 1941 פתחו גרמניה הנאצית ובנות בריתה במבצע ברברוסה לכיבוש ברית המועצות. הגרמנים כבשו שטחים נרחבים ומרכזי תעשייה רבים והגיעו עד שערי מוסקבה. בקרב על מוסקבה הובסו הגרמנים ובמהלך חורף 1941–1942 נאלצו לבלום את המתקפה הגדולה שלהם. לקראת אביב 1942 התאושש הצבא הגרמני בחזית המזרחית מהאבדות שנגרמו לו במהלך החורף, קיבל תגבורות ניכרות והיה מוכן לחדש את המתקפה. רוב הפיקוד הגרמני העליון תמך בעריכת מבצעים התקפיים בעלי יעדים מוגבלים בגזרה הדרומית של החזית המזרחית. אולם היטלר שאף לערוך מבצע צבאי בהיקף גדול בהרבה, בעל יעדים אסטרטגיים, בדרום ברית המועצות. הוא האמין שכיבוש דרום רוסיה, כולל אזור הקווקז, בו נמצאו מאגרי הנפט העיקריים של ברית המועצות, יפגע בצורה אנושה במאמץ המלחמה הסובייטי, ויקשה על ברית המועצות להמשיך לנהל את המלחמה. התוכנית הגרמנית כללה גם את חסימת התנועה בנהר הוולגה, ששימש עורק התחבורה הראשי בין אזור עבר הקווקז והרפובליקות של מרכז אסיה לשאר חלקי ברית המועצות. ב-5 באפריל 1942 הוגדו מטרותיה של מתקפת הקיץ הגרמנית ב"הוראת הפיהרר מס' 41". העדר ההסכמה בין היטלר לפיקוד העליון של הוורמאכט השתקף בתוכנית המבצע, שנוסחה באופן מעורפל ויעדיה הסופיים לא הוגדרו.
התוכנית הגרמנית
התוכנית הגרמנית קיבלה את שם הקוד "מקרה כחול" ("מקרה" במובן של תרחיש מבצעי). במבוא להוראת הפיהרר מס' 41 נכתב, אמנם, שאחד היעדים של המערכה בחזית המזרחית בשנת 1942 הוא: "לכבוש את אזורי הנפט בקווקז ולחצות את רכס הרי הקווקז", אך תוכנית המבצע הגרמנית לא כללה התייחסות לדרך שבה תושג מטרה זו. לפי התוכנית, שנועדה להתבצע בשלושה שלבים, היו הכוחות הגרמניים אמורים לכבוש תחילה את העיר וורונז', לכתר ולהשמיד את הכוחות הסובייטיים ממערב לנהר הדון, ולאחר מכן להתקדם אל העיר סטלינגרד על נהר הוולגה בשתי זרועות, כאשר הזרוע הצפונית תנוע במורד נהר הדון ואילו הזרוע הדרומית תתקדם לאורך נהר הדונייץ ונהר הדון התחתון. בתוכנית לא נכתב במפורש שיש לכבוש את סטלינגרד, והוזכרה האפשרות להסתפק בהפגזה או בהפצצה של העיר "על מנת ליטול ממנה את חשיבותה כמרכז של תעשייה צבאית וכצומת תחבורה".
לאחר ההשתלטות על אזור סטלינגרד נועדו הכוחות הגרמניים, בסיוע מספר ארמיות מצבאות גרורותיה של גרמניה, להקים מערך הגנה, שישתרע ברובו לאורך נהר הדון, מאזור אוריול בצפון עד לנהר הוולגה במזרח, על מנת לאבטח את אגפם השמאלי. נשקלה גם אפשרות להציב כוח עתודה נייד מדרום לרוסטוב על הדון, כדי להגן על האגף הגרמני הימני מפני מתקפת נגד סובייטית מכיוון הקווקז. יעדי השלב הבא של המתקפה הגרמנית נותרו מעורפלים. אפשרות אחת הייתה להתקדם צפונה, לאורך נהר הוולגה, כדי לנתק את הכוחות הסובייטיים המגנים על מוסקבה מעורפם, או לנוע בכיוון צפון-מזרח במטרה לכבוש את מרכזי התעשייה הסובייטית בהרי אורל. אפשרות שלישית הייתה להפנות את הכוח הגרמני העיקרי דרומה, כדי לכבוש את אזור הקווקז, לנתק את אספקת הנפט הסובייטית, ואולי אף לשלוח כוחות דרומה דרך איראן וטורקיה, כדי לחבור לארמיית השריון אפריקה בפיקודו של ארווין רומל, ולהשתלט על מקורות הנפט של האימפריה הבריטית במזרח התיכון.
מדינות הציר
בשלבי הפתיחה של המבצע, השתייכו כל כוחות הציר שהשתתפו בו לקבוצת ארמיות דרום, בפיקוד פדור פון בוק, ולחמו תחת פיקוד אחיד. הם כללו 4 ארמיות גרמניות (כ-1.2 מיליון חיילים, ו-72 דיוויזיות) בסיוע 4 ארמיות של גרורותיה של גרמניה הנאצית (איטליה, רומניה והונגריה). זמן קצר לאחר פתיחת המבצע, פוצלה קבוצת הארמיות לשתי קבוצות ארמיות נפרדות, אשר כל אחת מהן קיבלה משימות ויעדים נפרדים. סדר הכוחות של קבוצת ארמיות דרום בראשית המבצע כלל את:
כוחות הלופטוואפה בחזית המזרחית כללו 2,644 מטוסים, וחלק גדול מהם (למעלה מ-60 אחוז) הוקצו לספק סיוע אווירי למתקפה של קבוצת ארמיות דרום. מטוסים אלו רוכזו במסגרת צי האוויר הרביעי תחת פיקוד אלכסנדר להר, שהוחלף בהמשך על ידי וולפרם פון ריכטהופן.
הצבא האדום
עוד בזמן תכנון המבצע, יירטו הבריטים פרטים על המתקפה הצפויה, והעבירו אותם לסטלין, אולם האחרון התייחס למידע בביטול. ב-19 ביוני 1942, זמן קצר לפני פתיחת המבצע, הפילו הסובייטים מטוס גרמני מדגם פיזלר שטורך ליד חרקוב, בו טס מיור יואכים רייכל, קצין המבצעים של דיוויזיית הפאנצר ה-23. הסובייטים לכדו את גופתו של רייכל ומצאו בתיקו את תוכנית מבצע מקרה כחול. היטלר זעם על המחדל והדיח מתפקידם את מפקד הדיוויזיה של רייכל וגם את מפקד הקורפוס. התוכניות הועברו לידי הסטאבקה, אולם שם לא התייחסו אליהם ברצינות, והמשיכו להאמין שהמתקפה הגרמנית תתמקד באזור מוסקבה, במטרה לכבוש את בירת ברית המועצות. סטלין חשב, שמדובר במבצע הונאה גרמני, שנועד לגרום לפיקוד הסובייטי להעביר כוחות מאזור מוסקבה לחזית הדרומית. הגרמנים חיזקו את דעתו, שהם מתכוונים לחדש את המתקפה לכיוון מוסקבה, באמצעות מבצע הונאה מוצלח (מבצע קרמלין). כתוצאה מכך, מרבית הכוחות של הצבא הסובייטי הוצבו להגן על מרחב מוסקבה, מאוריול צפונה. בדרום רוסיה, בגזרה אותה תכננו הגרמנים לתקוף, הוצבו למעלה ממיליון חיילים סובייטיים במסגרת ארבע חזיתות: חזית בריאנסק בפיקוד פיליפ גוליקוב, החזית הדרום-מערבית בפיקוד סמיון טימושנקו, החזית הדרומית בפיקוד רודיון מלינובסקי וחזית צפון הקווקז בפיקוד סמיון בודיוני. לאחר פתיחת המתקפה הגרמנית, והתמוטטות כוחות הצבא האדום בגזרה שהותקפה, העביר הפיקוד הסובייטי תוך זמן קצר כ-1.7 מיליון חיילים נוספים (בסה"כ כמעט רבע מכוחות הצבא האדום) לאזור, והקים מספר חזיתות חדשות, כגון חזית וורונז' וחזית סטלינגרד, מכוחות העתודה שנשלחו לדרום רוסיה.
תחילת המתקפה
מבצע מקרה כחול נועד להתחיל בסוף מאי 1942, אך הסתבכות הארמייה ה-11 בקרבות קשים בחצי האי קרים גרמה לדחיות חוזרות ונשנות. ההמתנה לסיום מסע המלחמה בקרים התארכה בשל עמידת הגבורה של המגינים הסובייטיים של סבסטופול שעמדו במצור קשה והחזיקו מעמד עד ראשית יולי 1942.
בה בעת, ערך הצבא האדום מתקפה גדולה באזור חרקוב באמצע מאי, במטרה לשחרר את העיר מידי הגרמנים. הכוחות הניידים הגרמניים ערכו התקפת נגד והצליחו לכתר ולהשמיד חלק גדול מהכוחות התוקפים במסגרת קרב חרקוב השני. המתקפה הסובייטית נכשלה מבלי שהייתה לה השפעה של ממש על תוכנית המתקפה הגרמנית, אך האבדות הכבדות בכוח אדם ובשריון שספג הצבא האדום במהלכה החלישו מאוד את כוחותיו בחזית הדרומית. כאשר פתחו הגרמנים במתקפת הקיץ שלהם, הם נהנו מעדיפות ניכרת על הכוח הסובייטי שעמד מולם, הן בכוח אדם ובמיוחד בטנקים ובמטוסים.
המתקפה הגרמנית נפתחה ב-28 ביוני כאשר הארמייה השנייה בפיקוד הנס פון זלמות וארמיית הפאנצר הרביעית של הרמן הות נעו מזרחה לכיוון וורונז' שעל הדון העילי. הלופטוואפה הפגין ביצועים מרשימים, ובתוך 26 ימים איבדו הסובייטים 783 מטוסים בהשוואה ל-175 גרמניים. הסטאבקה עדיין היה שבוי בתפיסה כי היעד העיקרי של המתקפה הגרמנית היא מוסקבה, ולכן העריך כי הגרמנים מתכוונים לנצל את ראש הגשר שתפסו באזור וורונז', כדי לכתר את מוסקבה מכיוון דרום. כתוצאה מכך הוא הזרים לאזור זה כוחות עתודה חזקים, שרוכזו במסגרת חזית חדשה בשם חזית וורונז', והטיל למערכה את ארמיית הטנקים החמישית (ארמיית הטנקים הראשונה שהקים הצבא האדום) בפיקוד אלכסנדר ליזיוקוב במטרה לחסל את ראש הגשר הגרמני מעבר לנהר דון. הארמייה כללה את קורפוסי השריון ה-2 וה-11, והתקפת הנגד שלה זכתה בתחילה להצלחה מסוימת. אולם חוסר ההכנה המספקת של המתקפה, העליונות הטקטית של הכוחות הגרמניים, והסיוע האווירי המסיבי שהם קיבלו, אילצו את ליזיוקוב להסיג את כוחותיו לעמדות המוצא שלהם ב-15 ביולי, לאחר שאיבד כמחצית מהטנקים שלו.
פיצול קבוצת ארמיות דרום
בשלביו המוקדמים של המבצע, הסתכסך היטלר עם מפקד קבוצת ארמיות דרום פדור פון בוק. היטלר קצר הרוח דרש שארמיית הפאנצר הרביעית תתקדם קדימה ורק קורפוס פאנצר אחד יישאר כדי לסיים את הקרב על וורונז'. פון בוק לעומת זאת, דרש לדבוק בתוכנית המקורית על פיה הארמייה כולה צריכה לכבוש את וורונז' ורק אז להתקדם קדימה. היטלר התערב בתוכניות המבצע של "מקרה כחול" והורה לפלג אותו לשני מבצעים נפרדים: מבצע אדלווייס לכיבוש שדות הנפט של באקו ומבצע אנפה לכיוון סטלינגרד לאורך הוולגה. לצורך כך, ב-9 ביולי פיטר היטלר את פון בוק ופיצל את קבוצת ארמיות דרום לשתי קבוצות ארמיות נפרדות: קבוצת ארמיות A עברה תחת פיקוד וילהלם ליסט וכללה את: ארמיית הפאנצר הראשונה, הארמייה ה-17, הארמייה הרומנית השלישית והארמייה ה-11. היא קיבלה תחת אחריותה את מבצע אדלווייס.
קבוצת ארמיות B עברה תחת פיקוד מקסימיליאן פון וייכס וכללה את הארמייה השנייה, ארמיית הפאנצר הרביעית, הארמייה השישית, הארמייה ההונגרית השנייה, הארמייה הרומנית הרביעית והארמייה האיטלקית השמינית. היטלר דרש משתי הקבוצות לסיים את שתי המשימות בו זמנית. עם זאת, הפיצול יצר מהומה בצבא הגרמני, שבלאו הכי סבל ממחסור באספקה ובדלק ומבעיות לוגיסטיות אחרות. בתחילה פעלו שתי קבוצות הארמיות בצמוד בניסיון לכתר כוחות סובייטיים גדולים ליד הדון, אולם הסובייטים למדו את לקח הקרבות הקודמים הסיגו את הארמיות שלהם בכל פעם שנראה היה שהן בסכנת כיתור.
הקרב על הקווקז
ב-23 ביולי נפלה העיר רוסטוב על הדון - "השער לקווקז". מרבית יחידות הצבא נסוגו מהעיר בלי לנסות להגן עליה, אם כי חלק מיחידות הנ.ק.ו.ד. לחמו עד האיש האחרון. היטלר הורה לארמייה ה-17 לכבוש את באטום, ובמקביל הורה לארמיית הפאנצר הראשונה בפיקוד אוואלד פון קלייסט לתקוף את מייקופ וגרוזני. כמו כן הוא הפקיע את ארמיית הפאנצר הרביעית מידי קבוצת ארמיות B ושלח אותה לסייע לקלייסט בכיבוש מייקופ, אף על פי שקלייסט התלונן שאנשיה אינם נחוצים ורק פוקקים את הכבישים. ארמיות הפאנצר הגרמניות נתקלו בכוחות החזית הדרומית בפיקוד רודיון מלינובסקי. החזית כללה 3 ארמיות סובייטיות: ה-18 ה-37 וה-51. תוך מספר ימים הוכו הסובייטים, והחזית הדרומית פורקה. מרבית יחידותיה הועברו צפונה. היטלר סבר שארמיית הפאנצר הרביעית אינה נזקקת יותר בחזית הקווקז, ושלח אותה חזרה לכיוון סטלינגרד.
הניצחונות הגרמניים יצרו יאוש כללי בסטאבקה. הגנת הערים האמיצה שהפגינו הסובייטים במהלך מבצע ברברוסה, לא חזרה על עצמה, ובכוחות הצבא האדום בקווקז השתררה דמורליזציה כללית. כדי למנוע עריקות, נאלץ סטלין להוציא ב-28 ביולי את פקודה מס' 227 הנודעת לשמצה ("אף שעל לאחור"). ב-29 ביולי חתכו הגרמנים את קו הרכבת האחרון שחיבר את הקווקז עם מרכז רוסיה, וגרמו לפאניקה ניכרת בסטאבקה. ב-31 ביולי נכבשה סלסק, וב-5 באוגוסט נפלה סטברופול. יום לאחר מכן הגיעו הגרמנים לפרברי קרסנודר. ב-9 באוגוסט כבשו הגרמנים את מייקופ, לאחר שהתקדמו יותר מ-480 ק"מ בתוך פחות משבועיים. בשלב זה כבר החלו להרגיש בצבא הגרמני במחסור בדלק ובאספקה, אף על פי שהלופטוואפה התאמץ ככל יכולתו לתספק את הכוחות דרך האוויר וביצע גיחות מסביב לשעון. שדות הנפט שממערב למייקופ נתפסו בפעולת קומנדו בלילה שבין 8-9 באוגוסט, אף על פי שהסובייטים הנסוגים הצליחו לחבל בהם ולקח לגרמנים שנה לתקן את הנזקים. פיאטיגורסק נלכדה זמן קצר לאחר מכן, וב-12 באוגוסט הונף דגל המלחמה של הרייך על ההר הגבוה ביותר בקווקז - הר אלברוס. עם זאת, מספר השבויים שלכדו הגרמנים (83,000) היה קטן מהמצופה, והרוסים התנגדו בנחישות שהפתיעה את הגרמנים. הם ניצלו את תנאי השטח ההרריים והפעילו יחידות פרטיזנים מקומיות ללוחמת גרילה נגד הגרמנים. מאחר שמרבית יחידות הנ"מ והלופטוואפה הועברו דרומה לסיוע קבוצת ארמיות A, העבירו הסובייטים לקווקז 800 מטוסים אשר כשליש מהם היו מבצעיים, והחלו להטריד את הגרמנים דרך האוויר. בעיה חמורה יותר הייתה המחסור בדלק שהאט ללא הרף את הפאנצרים הגרמניים. ב-28 באוגוסט נאלצו הגרמנים להתחיל להאט את קצב ההתקדמות. ב-31 באוגוסט הגרמנים הצליחו לנתק את חצי האי טאמאן מיתר כוחות הצבא האדום. הגרמנים הצליחו להגיע לפרברי נובורוסיסק אך לא יכלו להתקדם יותר. המתקפה נערכה בשני כיוונים כשהגרמנים מתקדמים בו זמנית בהרים בכיוון גרוזני ובדרך החוף בכיוון טואפסה. בהמשך נעצרה ההתקדמות לגרוזני וקבוצת ארמיות A התמקדה בכיבוש החוף בלבד.
הסובייטים הטילו למערכה את חזית צפון הקווקז אשר כללה את הארמיות ה-9 וה-44 שהתבצרו מצפון לנהר הטרק. ב-2 בספטמבר חצו הגרמנים את הנהר, אולם התקדמותם הייתה אטית. היטלר רגז על האטיות, הדיח את ליסט מהפיקוד על קבוצת ארמיות A ומינה את עצמו למפקד שלה. הוא לא טרח לבקר מעולם בחזית ולא הרחיק מזרחה מוולפשאנצה בפרוסיה המזרחית. בין 1-2 בספטמבר הובילו ספינות הקריגסמרינה 30,605 חיילים, 13,254 סוסים ו-6,265 כלי רכב מנועיים מרומניה דרך הים השחור. עם תגבורת זו, כבשו הגרמנים את מרבית ערי החוף בקווקז, פרט לנובורוסיסק אשר בה התכוננה הארמייה הסובייטית ה-47 למצור ארוך. ב-10 בספטמבר נפל הנמל של העיר, וכעבור ארבעה ימי התגוננות נכבשה שאר העיר. הארמייה ה-47 המשיכה לשלוט בכמה גבעות מדרום לנמל וכמה כבישי חוף הסמוכים לעיר. במהלך כיבוש העיר ספגו הגרמנים ובעלי בריתם אבדות כבדות. במיוחד היו כבדות האבדות של צבא רומניה, והדיוויזיה ההררית ה-3 של הרומנים כמעט נמחקה כליל. הגרמנים התאמצו להמשיך את המתקפה הלאה בכיוון טואפסה, אולם הסובייטים הצליחו לייצב את קו החזית. ב-24 בספטמבר תקפו הגרמנים את טואפסה אשר הייתה מוגנת בידי הארמיות הסובייטיות ה-18 ה-47 וה-56. המתקפה הסתיימה ב-23 באוקטובר בכישלון גרמני. ב-2 בנובמבר לכדו כוחות רומניים בפיקודו של לוטננט גנרל יואן דומיטראצ'י את נלצ'יק. בימים הבאים לכדו הגרמנים את ולדיקווקז ואלאגיר וייצבו קו חזית שהתמשך בין אלאגיר-בסלאן-מלגובק. הייתה זו שיא ההתקדמות הגרמנית בקווקז. ב-22 בנובמבר התפטר היטלר מתפקידו כמפקד קבוצת ארמיות A ומינה את קלייסט למפקד הקבוצה. בהמשך נובמבר ניסו הסובייטים לארגן מתקפות נגד, אולם נאלצו להפסיק אותן בתחילת דצמבר. לסיכום המתקפה ניתן לומר כי אף על פי שהגרמנים כבשו מספר ערים חשובות, הרי שהמטרה הסופית של המתקפה, הפקעת כל הקווקז מידי הסובייטים, לא הושגה.
ההתקדמות אל סטלינגרד
היטלר הורה לפרידריך פאולוס מפקד הארמייה השישית להתקדם מזרחה לכיוון סטלינגרד. הארמייה הרומנית הרביעית הוצבה להגן על אגפו השמאלי לאורך נהר הדון, כדי שיוכל להתרכז במשימה זו. כאשר הפיקוד הסובייטי הבין לבסוף, כי יעדה של קבוצת ארמיות B אינו מוסקבה אלא חסימת התנועה על נהר הוולגה בסטלינגרד, הוא מיהר להקים חזית חדשה בשם חזית סטלינגרד בפיקוד סמיון טימושנקו, כדי להגן על דרכי הגישה לעיר. החזית כללה עם הקמתה שלוש ארמיות עתודה, שהועברו אליה מעתודת הסטאבקה (הארמיות ה-62, ה-63, וה-64) ושרידי הכוחות של החזית הדרום-מערבית. במחצית השנייה של יולי 1942 היא תוגברה ב-4 קורפוסי טנקים ובארמייה ה-51 של החזית הדרומית. שלוש ארמיות העתודה שסופחו לחזית הוצבו באזור טולה, מדרום למוסקבה, והעברתן לאזור סטלינגרד הייתה משימה מורכבת, שדרשה זמן ניכר. חלק מיחידותיהן הגיעו לקו החזית רק לקראת סוף החודש, והן לא הספיקו להתחפר ולהקים מערך הגנה ראוי לשמו לפני שהותקפו על ידי הכוחות הגרמניים. השליטה הכמעט מוחלטת של חיל האוויר הגרמני בשמיים מעל שדה הקרב העניקה לצבא הגרמני יתרון גדול על הצד הסובייטי, משום שהכוחות הסובייטיים היו חשופים לחלוטין לתקיפות מהאוויר בערבה השטוחה והחשופה ממערב לסטלינגרד. בסטלינגרד עצמה, החלו התושבים להתכונן להדיפת המתקפה הגרמנית, ולחפור מספר קווי הגנה סביב העיר.
ב-23 ביולי פתחו 3 קורפוסים של הארמייה השישית במתקפה על הכוחות הסובייטיים שהחזיקו בברך הגדולה של נהר הדון, וב-25 בחודש הגיע קורפוס הפאנצר ה-14 אל הדון מצפון לקלאץ, ואיים לכתר את כוחות הארמייה ה-62 ממערב לנהר. בשלב זה הטיל הפיקוד הסובייטי למערכה את ארמיית הטנקים הראשונה וארמיית הטנקים הרביעית, במטרה לכתר ולהשמיד את כוחות החלוץ הגרמניים. התקפות הנגד הסובייטיות נכשלו, לאחר שספגו אבדות כבדות, אולם ההתנגדות הסובייטית העזה שכנעה את הפיקוד הגרמני כי יש צורך לתגבר את הארמייה השישית בכוחות נוספים כדי שתוכל לבצע את משימתה. שני קורפוסים של ארמיית הפאנצר הרביעית בסיוע קורפוס רומני הופנו מזרחה, כדי לתקוף את סטלינגרד מכיוון דרום, ולכתר את הארמיות הסובייטיות ה-62 וה-64, לפני שיספיקו לסגת אל העיר. אולם עד 9 באוגוסט הצליחו הסובייטים לבלום את התקדמות ארמיית הפאנצר הרביעית לכיוון סטלינגרד, ורק ב-17 באוגוסט הצליחה הארמייה השישית להשלים את חיסול המאחזים הסובייטיים האחרונים בברך הגדולה של הדון. ב-20 באוגוסט פתחו הסובייטים במתקפת נגד על האגף השמאלי של כוחות הציר שהתקדמו לעבר סטלינגרד. הארמיות הסובייטיות ה-63 וה-21 תקפו את עמדות הארמייה האיטלקית השמינית בסמוך לסראפימוביץ', והצליחו לבסס ראש גשר בגדה הדרומית של הדון. במקביל, תקפה ארמיית המשמר הראשונה את עמדות הארמייה האיטלקית השמינית והארמייה ההונגרית השנייה באזור נובו-גריגורייבסקאג'ה והצליחה לבסס עוד מספר ראשי גשר מעבר לנהר.
סטלין, שייחס חשיבות רבה מאוד, הן צבאית והן פוליטית, להמשך ההחזקה בסטלינגרד, שלח בסוף אוגוסט את גאורגי ז'וקוב, אחד המפקדים המוכשרים ביותר של הצבא האדום ואיש אמונו, לאזור סטלינגרד כדי למנוע את נפילת העיר לידי הגרמנים. בפיקוחו של ז'וקוב, ביצעה חזית סטלינגרד בפיקוד וסילי גורדוב בסוף אוגוסט ובמהלך ספטמבר 1942 מספר מתקפות נגד על האגף השמאלי של הארמייה השישית מצפון לסטלינגרד. כל ההתקפות הסובייטיות נהדפו באבדות כבדות, אך הם ריתקו חלק גדול מיחידות הארמייה השישית, ומנעו מהם להשתתף במערכה בתוך סטלינגרד.
הכוחות הגרמניים התקדמו לכיוון סטלינגרד בשתי זרועות, כאשר הארמייה ה-6 תוקפת מכיוון מערב מאזור קלאץ, בעוד ארמיית הפאנצר הרביעית תוקפת מדרום מכיוון קוטליניקובו. על אף ההתנגדות הסובייטית העיקשת, הצליחו שתי הארמיות הגרמניות לחבור במרחק קצר ממערב לסטלינגרד ב-3 בספטמבר, וב-13 בחודש החלה המתקפה הגרמנית על העיר עצמה, לאחר שארמיית הפאנצר הרביעית הצליחה להגיע אל הוולגה מדרום לסטלינגרד, ולנתק את הארמייה הסובייטית ה-62 משאר הכוחות הסובייטיים באזור סטלינגרד.
במהלך החודשיים הבאים ניהלה הארמייה ה-62 קרב מיגננה עיקש בחורבות העיר סטלינגרד, בסיוע כוחות תגבורת שהוזרמו אליה דרך נהר הוולגה, ובמקביל ערכו הכוחות הסובייטיים מדרום ומצפון לעיר שורה של מתקפות על שני האגפים של איגוד הכוחות הגרמני, שתקף את העיר. ההתקדמות הגרמנית בתוך העיר הואטה לכדי זחילה, ושני הצדדים ספגו אבדות כבדות במהלך הלחימה, אולם עד אמצע נובמבר 1942 השתלטו הגרמנים על למעלה מ-90 אחוז משטחה של סטלינגרד, ופיצלו את הכוחות המגינים לשלושה כיסי התנגדות קטנים.
תוצאות המבצע
ב-19 בנובמבר פתחו שלוש קבוצות ארמיות סובייטיות (חזיתות) באזור סטלינגרד במתקפת נגד גדולה, שקיבלה את שם הקוד מבצע אורנוס. עד 23 בחודש חברו זרועות המלקחיים הסובייטיות באזור קלאץ' ממערב לסטלינגרד, לכדו את הארמייה השישית וחלק מארמיית הפאנצר הרביעית בכיס ממזרח לנהר הדון, והביסו את הארמיות הרומניות השלישית והרביעית, שהגנו על האגפים של איגוד הכוחות הגרמני שתקף את סטלינגרד. הפיקוד הסובייטי ניצל היטב את העובדה שהכוחות הגרמניים באזור סטלינגרד חסרו עתודות, והיו מותשים ומתוחים עד קצה גבול היכולת, ולכן נאלצו להשתמש בכוחות איטלקיים ורומניים כדי להגן על אגפיהם. ההתקפות הסובייטיות התמקדו בגזרות החזית, שהוחזקו על ידי כוחות צבא של גרורותיה של גרמניה הנאצית, שאיכות הציוד וכוח אדם שלהם הייתה ירודה, ושתי הארמיות הרומניות חסרו אמצעי נ"ט, שיאפשרו להן להתמודד עם השריון הסובייטי.
הסטאבקה החל בהכנות לביצוע מבצע סטורן, שנועד לנצל את הצלחת מבצע אורנוס לצורך התקדמות לכיוון רוסטוב, במטרה לנתק ולהשמיד גם את קבוצת ארמיות A באזור הקווקז. במקביל פתח הלופטוואפה במאמץ לתספק את הכוחות הגרמניים הנצורים בסטלינגרד בדרך האוויר באמצעות רכבת אווירית. כאשר התברר לאריך פון מאנשטיין, מפקד קבוצת ארמיות דון החדשה, כי הלופטוופה אינו מסוגל לעמוד במשימה שנטל על עצמו, הוא הבין, שהדרך היחידה להציל את הארמייה השישית מהשמדה, היא באמצעות מתקפה קרקעית, שתפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית ותחבור לכוחות הגרמנים בסטלינגרד. לשם כך, ב-12 בדצמבר הוא פתח במבצע סערת חורף באמצעות אלמנטים מארמיית הפאנצר הרביעית. המתקפה הפתיעה את הפיקוד הסובייטי, והגיעה להישגים משמעותיים ביומה הראשון. אולם לאחר שהעתודות הסובייטיות הגיעו לשדה הקרב, הם הצליחו להאט באופן משמעותי את התקדמות כוח החילוץ הגרמני. ב-16 בדצמבר פתח הצבא האדום במבצע סטורן קטן, הביס את הארמייה השמינית האיטלקית באגף המערבי של קבוצת ארמיות דון, ויצר איום חמור על עורפה של קבוצת הארמיות. ב-19 בדצמבר הגיעו הגרמנים לקו נהר מישקובה, מרחק קצר מכיס סטלינגרד, אך המשך התקדמותם נבלם על ידי כוחות העתודה הסובייטיים. מאנשטיין ניסה לשכנע את פאולוס לפרוץ החוצה מטבעת הכיתור הסובייטית ולחבור לכוח החילוץ, אולם פאולוס סירב לפעול ללא אישור מהיטלר, אישור שהאחרון סירב לתת. ב-23 בדצמבר נאלץ מאנשטיין להורות על ביטול המבצע ועל נסיגה לקו נהר אקסאי. בהמשך פתחו הסובייטים במבצע טבעת והשמידו את כל הכוחות בסטלינגרד.
נחום הלבלר
נחום הלבלר היה תנא בדור הראשון לתקופת התנאים. תלמידו של רבי מיאשא.
היה בין חברי הסנהדרין שישבו בלשכת הגזית, ושימש במקצועו כלבלר.
בפתיחה לספר תגין נכתב שנחום הלבלר היה חלק משלשלת הקבלה של הספר. הוא קיבל את הספר מרבי מיאשא, והעביר אותו לרבי.
אזכוריו במשניות
נחום הלבלר מוזכר במשנה רק פעם אחת - במסכת פאה. שם מסופר, שרבי שמעון איש המצפה זרע בשדהו שני מיני חיטין, והסתפק האם הוא צריך להפריש פאה לכל מין בנפרד, או לשני המינים ביחד. הוא ורבן גמליאל עלו ללשכת הגזית ושאלו את הסנהדרין מה הדין. נחום הלבלר העיד, שהוא קיבל מרבי מיאשא, שקיבל מרבו, שקיבל איש מפי איש עד הנביאים, הלכה למשה מסיני, שמספר הפאות שצריך להפריש במקרה זה, תלוי בצורת איסוף התבואה:.
בברייתא הוזכר חכם בשם "נחום הזקן", וייתכן שהכוונה לנחום הלבלר. אמנם "סתם נחום - נחום המדי", ולכן יותר מסתבר שנחום הזקן הוא נחום המדי, ולא נחום הלבלר.
פמיניזם בישראל
ראשיתו של הפמיניזם בישראל ביישוב העברי בארץ ישראל בסוף המאה ה-19, והמשכו בשנות ה-70 של המאה ה-20, במקביל לפמיניזם האמריקאי, ובהשפעתו הרבה.
השנים הראשונות
ארגוני נשים יהודיות מסורתיים התקיימו בארץ ישראל כבר במאה ה-19. עיקר פעילותן של אגודות הנשים הייתה פילנתרופית, ארגון "עזרת נשים", לדוגמה, ששמו מעיד על קבלת הסדר המסורתי, ורוכזה בערים ובמושבות.
הרעיון הציוני התגבש ברבע האחרון של המאה התשע עשרה והושפע מרעיונות אחרים שהיו אופנתיים אז, כמו רעיונותיו של קרל מרקס על אודות שוויון מעמדות ורעיונות פמיניסטיים. מעמד האישה במפעל הציוני נדון כבר בכתביהם של ההוגים הראשונים של הציונות, והבולט שבהם הוא בנימין זאב הרצל. הוגים אלה, אומנם, לא ראו את מעמד האישה באופן בו הקו המרכזי של הפמיניזם ראה אותו, אך בו בעת שאפו לשיפור מעמד זה הן בתחום שוויון הזדמנויות והן בתחום שוויון זכויות בפני החוק.
הקונגרס הציוני השלישי ב-1899 הכיר בזכותן של נשים לבחור נציגים להסתדרות הציונית ואילו בארץ ישראל נכון לשנת 1907 לא הייתה זכות הצבעה לנשים יהודיות בבחירות למוסדות הלאומיים. היישוב היה מורכב מאוכלוסייה בעלת השקפת עולם שמרנית שעוצבה על ידי ההלכה היהודית ועל סמך מנהגים מסורתיים. כך היה אצל אנשי היישוב הישן בקרב היהדות החרדית וקהילות ספרדיות-מזרחיות, כמו גם בקרב האיכרים היהודים שבמושבות. הייתה זו גישה שמקורותיה המבנה המשפחתי הפטריארכלי המסורתי לצד האפליה המובנית הקיימת ביהדות, אין רב אישה, נשים לא עולות לתורה ונשים לא מגרשות אלא מגורשות. המושבה הראשונה בה השיגו נשים זכות בחירה הייתה ראשון לציון ובהדרגה הורחבה זכות זו לשאר המושבות.
ב-1910 פרסם ממש"י בעיתון הפועל הצעיר את "שאלת הפועלת הגלילית", מאמר שזכה לתהודה רבה והעלה לראשונה את מעמדן של הנשים בכלל והפועלות העבריות בפרט על סדר היום. בין היתר הציע ממש"י להקים חוות לימוד לפועלות בכנרת. ב-1911 הקימה חנה מייזל את חוות העלמות בכנרת. החווה פעלה עד 1916.
"תנועת הפועלות" הוקמה עוד לפני מלחמת העולם הראשונה ופעלה לשיפור תנאי העבודה של הפועלות; "ההסתדרות הציונית הדסה" פעלה בארץ כבר ב-1913; "ויצו" הקימה סניף בארץ ישראל בשנת 1920, ו"נעמת" (בשמה הקודם: "מועצת הפועלות") בשנת 1921 והן פעלו להקלת התנאים לנשים עובדות על ידי הקמת מוסדות לטיפול באימהות, תינוקות וילדים.
ההחלטה מ-1899 על זכותן של נשים לבחור לא מומשה ביישוב בארץ ישראל אלא בחלוף כעשרים שנים, אחרי שנשות היישוב התארגנו במסגרת ארגון וולנטרי-לוחמני בשם "התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בא"י" ואחרי מאבק מתמשך, בייחוד כנגד הנציגים הדתיים והחרדיים, סוכם כי נשים תוכלנה לבחור ולהיבחר.
הארגונים הפמיניסטיים החשובים בראשית הפמיניזם הישראלי הם "התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בא"י" והסתדרות נשים עבריות. הארגונים הרדיקליים עסקו בהקניית זכות בחירה לנשים, הפצת דעותיהם על ידי ייסוד עיתון "האשה" ואחריו "דבר הפועלת", והתאגדות ב"מועצות פועלות".
על מקומן ופעילותיהן של נשים מאז ראשית ימי הציונות ריחפה עד לפני זמן לא רב עלטת מיתוס השוויון בין המינים. מיתוס זה, הטוען כי "נשים עבריות בארץ ישראל" נהנו משוויון זכויות מלא, מנע במשך זמן רב דיון אמיתי במצבה של האישה בישראל. בעקבות מיתוס זה, שהחל להתבסס בתקופת הקמת המדינה, ובעקבות מתן זכות בחירה לנשים בישראל, צומצם כוחה של פעילות נשים בישראל - בדומה לתנועת הנשים בארצות הברית, שכוחה נחלש עקב קבלת זכות הבחירה. בכך, ניתן להקביל את סיומו של הגל הראשון בפמיניזם הישראלי לסיומו בפמיניזם הצפון-אמריקאי, וניתן לחלק גם את ההיסטוריה הפמיניסטית הישראלית לשני גלים.
העשורים הראשונים
בשנת 1951 נחקק חוק שיווי זכויות האשה, שנועד להבטיח שוויון זכויות לנשים, בהתאם לקווי היסוד של הממשלה הראשונה.
תקופת הקמת המדינה וגלי העלייה ההמונית ניתבו את ארגוני הנשים לפעילות נשית מסורתית של סיוע ותמיכה בנושאי חינוך, רווחה ובריאות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, ובעיקר בסופן, הגיע לישראל הגלולה למניעת היריון שגרמה, כמו בשאר העולם לשינוי תודעתי בנושאי תכנון הילודה ומניעת היריון, שינוי שעזר להיקלטות הגל השני של הפעילות הפמיניסטית.
הגל השני
הגל השני של הפמיניזם הישראלי התרחש במקביל לפמיניזם האמריקאי, ובהשפעתו הרבה. בשנות ה-70, שהיו שנות ה"תנועה הפמיניסטית" ו"מפלגת הנשים" [בראשות מרשה פרידמן], החלה התעוררות רעיונית של נשים יהודיות שביקשו להתאים את רעיונות "הגל השני" של הפמיניזם האמריקאי למציאות הישראלית. בשנות השמונים, החלו הרעיונות הפמיניסטיים לחדור גם אל ארגוני הנשים הוותיקים ופעולותיה של תנועת הנשים התמקדו ביצירת תשתית מערכתית לסיוע לנשים וקידום זכויותיהן כמו הקמת מרכזים משפטיים, מקלטים לנשים מוכות ומרכזים לנפגעות אונס. שינויים אלו התרחשו בין היתר בעקבות היסדקותו של מיתוס השוויון, המיתוס הציוני של שוויון בין המינים ובעקבות הגשת הדו"ח שכתבה הוועדה בראשות אורה נמיר (1979). בין הקבוצות הפמיניסטיות הראשונות שהושפעו מהתעוררות "הגל השני" של הפמיניזם בארצות הברית נכללו מרכז הסיוע לנפגעות אונס בתל אביב שהוקם על ידי ה"תנועה הפמיניסטית בישראל" (1978), מקלט חירום לנשים מוכות (1977), אשה לאשה (1983) ושדולת הנשים (1984). ארגונים אלו עסקו מראשיתם בפעולות מגוונות שכללו קבוצות להעלאת תודעה, סיוע לנפגעות אלימות מינית ואלימות בתוך המשפחה, מאבק למען הפלות, קידום חקיקה למען נשים, ריכוז מידע למען נשים, שתדלנות ציבורית ועוד. השיח החדש של התנועות הפמיניסטיות כלל התייחסות אל הקשר שבין האישי והפוליטי, אל הצורך לחשוף את מנגנוני הדיכוי והאלימות אשר מופעלים על נשים, ואל חיי היומיום של נשים במשפחה, בחלוקת העבודה ובמפגש עם סוכנויות המדינה (הרצוג 1999). החידוש הפמיניסטי של "הגל השני" הוא בקיומם של ארגוני נשים חוץ-ממסדיים (Grass-Roots Organizations). לפי החוקרת סילביה פוגל ביז'אוי (1992) ארגונים אלו "רואים במערכת החברתית והפוליטית המקובלת, מערכת שלטונית גברית, המנציחה את נחיתותן ודיכויין של הנשים (...) האסטרטגיה של ארגונים אלו היא "ללחוץ מבחוץ" תוך הצגת דימוי נשי אלטרנטיבי (...)" [עמ' 66]. כפי שניתן לראות חלק מארגונים אלו הושפעו ויישמו את הפמיניזם-רדיקלי וחלקם ביקשו לפעול באסטרטגיות של שתדלנות אל מול הממסד.
הזרם הפמיניסטי-רדיקלי הישראלי, בדומה לאמריקאי, התנגד למודל ריכוזי-היררכי וניסה ליצור קבוצות חסרות מנהיגות מתוך התפיסה של "האישי הוא פוליטי" וכי לכל אישה יש זכות לאמירה. התנועות הפמיניסטיות הישראליות התחילו כתנועות עירוניות בעיקר בחיפה, ירושלים ות"א (הייתה גם פעילות מינורית בעכו ובבאר-שבע). תחילת התנועה החיפאית באוניברסיטת חיפה בשנות ה-70 המוקדמות, כשמרשה פרידמן ומרלין ספר העבירו שני סמינרים במודל של קבוצות להעלאת מודעות וקריאת טקסטים פמיניסטים. הקבוצה שיצאה מסמינרים אלו יזמה בעיקר שתי פעולות: הקמת מעון לתינוקות באוניברסיטה (שפעל במשך שנתיים) והפגנה מול בית הדין הרבני בחיפה. ב-1972 כל ארגוני חיפה פעלו תחת השם "התנועה לשחרור האישה" והוציאו ארבעה גיליונות של עיתון – נלח"ם. בשנת 1974 תנועת חיפה הקימה מרכז נשים שכלל הרצאות, חוגים ותיאטרון, המרכז נסגר לאחר פחות משנה. לאחר ארבע שנים הוקם מרכז "קול האישה" והפעילות בו הייתה מגוונת: הרצאות על בריאות ופוליטיקה נשית, הכרות עם המוסדות כמו מרכזי סיוע, חוגים כמו העלאת תודעה, תיקוני בית, ג'אז וכדומה.היום (2007) הממשיכה של תנועה זו היא "אישה לאישה - ארגון פמיניסטי חיפה" מהקולות הפמיניסטים הדומיננטיים ביותר בישראל.
התנועה הירושלמית צמחה בתוך השמאל הרדיקלי (חלקן מ"מצפן") ועל כן שררה בינה לבין הקבוצות: החיפאית והתל אביבית מתיחות רבה פעילויות התנועה הירושלמית בתחילת דרכן היו לדוגמה: הפגנות נגד תחרות "אשת המופת", נגד תחרות מלכת היופי (בשיתוף תנועת ת"א) והוצאת ביטאון בשם "לשחרור האישה". הביטאון הירושלמי פורסם ללא שמות הכותבות או המתרגמות מתוך ראייה כי אין חשיבות לאישיות הכותבת אלא לנושא עצמו, בעוד הביטאון החיפאי פרסם את שמות הכותבות.
הקבוצה התל אביבית נודעה בזכות תרומתה ל"חוק הממון המשותף" שהתקבל בשנת 1974 ובזכות מאבקה למען הזכות להפלה. ב-1978 הוקם בת"א מרכז הסיוע לנפגעות אונס, הגישה התל - אביבית הייתה: היות שלציבור קשה לקבל את הפמיניסטיות כקבוצה רדיקלית אזי אולי בזכות תרומתן לחברה הוא יקבל אותן.
ב-1977 הוקם המקלט הראשון לנשים מוכות בחיפה, המקלט השני הוקם בהרצליה וב-1981 הוקמו עוד שני מקלטים בירושלים. נושא הזכות להפלה והתנאים בה מתאפשרת הפלה בישראל היה לנושא מהותי וחשוב שגייס למענו את שלוש התנועות בארץ, למרות הפעילויות הרבות נכשל מאבקן של התנועות הפמיניסטיות.
בדומה לפמיניזם האמריקאי גם הפמיניזם הישראלי הושפע מתביעותיהן של נשים מקבוצות שונות להכרה בקולן וצורכיהן הייחודיים. הדומיננטיות של נשים אשכנזיות ממעמד הביניים אותגרה כאשר נשים מזרחיות, פלסטיניות ולסביות, דרשו ייצוג בארגונים, בכנסים ובעיצוב סדר היום הפמיניסטי בישראל. בשנות התשעים אימצו הכנסים הפמיניסטיים בישראל את "שיטת הרבעים", הכולל מדיניות ייצוג סימטרית [אבידב: 2004]. במקביל, "פוליטיקת הזהויות" הפמיניסטית הביאה להקמתם של ארגונים רבים שנועדו לקדם את מעמדן של נשים מקבוצות שונות. כך למשל, בשנת 1991 הוקם הארגון "אל פנאר – הארגון הפמיניסטי הפלסטיני" על ידי פלסטיניות אזרחיות ישראל. במאי 1996 התקיים כנס הפמיניסטיות המזרחיות הראשון שבישר על הקמתה של תנועת "אחותי". אל"ף - ארגון לסבי פמיניסטי הוקם כבר בשנת 1978 אך נעלם לאחר שנה וחצי, וב-1987 הוקמה קל"ף – קהילה לסבית פמיניסטית. בשנת 1999 הוקם הארגון הפמיניסטי הדתי "קולך".
במקביל, מאמצע שנות השמונים פיתחו ארגוני הנשים הליברליים אסטרטגיה של פעילות במרחב הפוליטי והמשפטי ובמהלך שנות התשעים הם נעזרו בחקיקה ובבג"ץ כדי לתבוע ייצוג של נשים בעמדות כוח בפוליטיקה, בשירות הציבורי ובצבא (יזרעאלי 1999). כתוצאה מכך, החל משנת 1993 נחקקו מספר חוקים אשר חייבו מתן ייצוג הולם לבני שני המינים בגופים ציבוריים כגון משרדי ממשלה, רשויות מקומיות, חברות עירוניות, תאגידים וחברות ממשלתיות כמו גם בדירקטוריונים של חברות ממשלתיות. בין ההישגים החקיקתיים העיקריים של הפמיניזם המשפטי בתקופה זו ניתן למנות את "חוק הדירקטוריונים" (1993), בג"ץ אליס מילר (1995), תיקון מספר 7 לחוק שירות המדינה (מינויים), חוק הרשות לקידום מעמד האשה (1998), ותיקון חוק שירות ביטחון (2000) שקבע כי "לכל יוצא צבא אישה זכות שווה לזכותו של יוצא צבא גבר, למלא תפקיד כלשהו בשירות הצבאי" (קמיר 2002).
צ'ינגיז מוסטפייב
ביוגרפיה
מוסטפייב נולד במוסקבה, רוסיה ועבר בגיל שש לקאזאח שבאזרבייג'ן כשהיה בן שש. מוסטפייב למד לנגן בגיטרה באופן עצמאי וחיבר את שיריו לבד כשהיה עדיין ילד צעיר.
בגיל 13 עבר מוסטפייב עם אמו ואחיו לבאקו, היכן שהתקיימו האודישנים לגרסה האזרית של התוכנית "פופ איידול" ב-2007. מוסטפייב ניצח בתחרות והפך לכוכב עולה בתעשיית המוזיקה באזרבייג'ן. ב-2013 הוא ייצג את אזרבייג'ן בתחרות ה-New Wave ממנה פרחו זמרים מזרח אירופאים רבים. הוא הגיע למקום ה-11 וזכה לשיר עם פולינה גאגארינה.
ב-8 במרץ 2019 נחשף כי מוסטפייב הוא נציג אזרבייג'ן באירוויזיון 2019 והוא יעשה זאת עם שירו "Truth".
Steal This Album!
!Steal This Album (בתרגום חופשי: גנוב את האלבום הזה!) הוא אלבום האולפן השלישי של להקת המטאל הארמנית-אמריקאית סיסטם אוף אה דאון. האלבום יצא לאור ב-26 בנובמבר 2002 על ידי חברת ההקלטות קולומביה רקורדס. האלבום הגיע למקום 15 בדרוג השבועון "בילבורד".
Toxicity II
שם האלבום ניתן לו אחרי שקובץ שהקלטות מתקופת האלבום הקודם, Toxicity דלף לרשת תחת השם "Toxicity 2". הלהקה פרסמה הודעה שבה הם מביעים את אכזבתם הרבה מכך שמעריציהם מקשיבים לחומרים לא גמורים. לכן החליטה הלהקה להוציא את החומרים כאלבום חדש, ורמזה על הסיפור בשם שלו. רוב השירים נערכו, שמות השירים, המילים והלחנים שונו, ונוספו מספר שירים חדשים שלא הודלפו. לבסוף האלבום שיצא היה שונה באופן משמעותי מהאלבום שהודלף.
מהדורות מיוחדות
האלבום יצא בעיצוב מיוחד, בארבע גרסאות שונות, שכל אחת עיצב וצייר אחד מחברי הלהקה. גרסאות אלו יצאו במהדורה מוגבלת. מהדורה מוגבלת נוספת שיצאה מאוחר יותר, כללה דיסק כפול כאשר על כל אחד מצידי שני הדיסקים הודפסה אחת הגרסאות של חברי הלהקה.
שירי האלבום
אלבום זה נחשב למתון מקודמו, ונכללו בו שירים שבהם היה אפשר לשמוע גם גיטרה אקוסטית כמו "roulette".
השיר "Streamline" נכנס לפסקול של הסרט "מלך העקרבים".
קליפ הווידאו של הסינגל "Boom! " צולם על ידי הבמאי מייקל מור במחאה נגד מלחמת עיראק.
זפר-נאמה (מכתב)
הט֗פר־נאמה (בפרסית: ظفرنامه; בהינדי: ज़फ़रनामा; בפנג'אבי: ਜ਼ਫ਼ਰਨਾਮਾ), שהמשמעות המילולית של שמו הוא איגרת הניצחון, הוא השם שניתן למכתב שנשלח על ידי הגורו הסיקיזי גובינד סינג בשנת 1706 לקיסר האימפריה המוגולית, אורנגזיב. המכתב נכתב כנראה בפרסית והועתק (או תורגם) ללשון הגורמוקית.
קומי סלום קלאסו
קומי סלום קלאסו (נולד ב-10 בפברואר 1960) הוא פוליטיקאי שכיהן בין השנים 2015–2020 כראש ממשלת טוגו תחת הנשיא פור ניאסנגבה. בעבר כיהן גם כשר התרבות והספורט (2000–2003) וכשר החינוך (2003–2007).
הקרב על קן
הקרב על העיר קן התחולל מיוני עד אוגוסט 1944 בין כוחות בריטיים וקנדים לבין כוחות גרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה על השליטה בעיר קן בנורמנדי אשר בצרפת.
כחלק מהפלישה לנורמנדי, מטרת בעלות הברית הייתה לכבוש את העיר אשר הייתה אחת הערים הגדולות בחבל נורמנדי, בגלל חשיבותה האסטרטגית, שכן מיקומה של קן בין שני נהרות גדולים, האורן ותעלת קן העניק לה חשיבות. ללא כיבוש העיר וחציית הנהרות יכלו הגרמנים להציב הגנה חזקה מעבר לנהרות. בנוסף, סביבתה של העיר הייתה פתוחה יחסית לשטחי היערות הצפופים ברוב נורמנדי, והייתה יכולה להיות מתאימה לבניית שדה תעופה.
כיבוש קן הוטל על הכוחות הבריטים בפיקודו של הגנרל ברנרד מונטגומרי, להם סייעו כוחות קנדים. אף על פי שמשימתם של הבריטים הייתה לכבוש את קן כבר ביום הראשון לפלישה לנורמנדי, הקרבות בעיר ארכו למעלה מחודשיים, בעקבות התנגדותם העיקשת של כוחות גרמניים, בייחוד דיוויזיות האס.אס. במהלך הקרבות נהרסה רוב העיר כתוצאה מהפצצות כבדות של בעלות הברית.
רקע
ב-6 ביוני 1944 פלשו בעלות הברית לצרפת כחלק ממבצע אוברלורד. מטרת הפלישה לצרפת הייתה פתיחת חזית שנייה באירופה (שנייה לחזית המזרחית בין ברית המועצות לבין גרמניה) ולהתקדם לברלין ממערב על מנת להביא לכניעת גרמניה. בפלישה לקחו חלק כ-170,000 חיילים, אלפי ספינות, וכ-3,000 מטוסים. הפלישה הימית הגדולה בהיסטוריה הוכתרה כהצלחה, אך בעלות הברית נכשלו בכיבוש קן כמתוכנן.
מבצע אוברלורד
הניסיון הראשון לכבוש את קן נערך ביום הפלישה של צבאות בעלות הברית המערביות לנורמנדי, לאחר נחיתת הכוחות הבריטים בחוף סורד. למרות שהכוחות הבריטים הצליחו להבקיע את החומה האטלנטית ולהתקדם דרומה, הם לא הצליחו להשיג את כל היעדים שהוקצו להם ביום הפלישה, והתקדמותם נבלמה במרחק כ-6 קילומטרים מקן, בעיקר בגלל התקפות כנגד שערכה דיוויזיית הפאנצר ה-21 על חופי הנחיתה במהלך היום.
מבצע פרץ'
מבצע פרץ' היה הניסיון השני לכבוש את קן לאחר שההתקפה ביום הפלישה נכשלה. משימת הדיוויזיה הבריטית ה-50 הייתה לתקוף מדרום ולכבוש את העיירות באייה, טילי-סור-סיולס במקביל הדיוויזיה המשוריינת הבריטית ה-7 אשר מטרתה הייתה וילר בוקאז' ואוורסי ולדיוויזיה הבריטית ה-51 אשר לה ניתנה הפקודה לכבוש את העיירה קאני השוכנת מזרחית לקן. עם השגת יעדיהן של הדיוויזיות תוכננה הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה-1 לצנוח ביניהן, ולסגור את הפער על מנת להשלים את הכיתור על העיר.
הדיוויזיה ה-50 נעצרה בעיירה טילי-סור-סיולס, שם לחמה בקרבות קשים מול דיוויזיית פאנצר להר שהייתה אחת החזקות בצבא הגרמני. הקרבות נמשכו מ-8 ועד 19 ביוני, כשלבסוף נפלה העיירה בידי הבריטים והמפקד הגרמני קרא לנסיגה מהעיירה. הדיוויזיה הגרמנית איבדה 66 טנקים מתוך 190 וכ-5,500 חיילים. במהלך הקרבות נהרגו גם 76 אזרחים תושבי העיירה.
במקביל, תקפה הדיוויזיה האמריקנית ה-1 וכוחות בריטים נוספים בפיקודו של גנרל מיילס דמפסי את העיירה וילר בוקאז', בניסיון להגיע לעורף הכוחות הגרמניים ולהכניע אותם. למרות זאת, הצליחו הגרמנים להחזיק בעיירה ולהדוף את בעלות הברית.
מבצע מרטלט
מבצע מרטלט התחיל ב-25 ביוני ונועד בעיקרו כדי לתמוך במבצע אפסום. תפקידה של הדיוויזיה ה-49 במבצע היה לכבוש שטח כדי לשמור על האגף הימני של הכוחות שיתקדמו במבצע אפסום. הדיוויזיה הצליחה לכבוש שטחים מסוימים, אבל בגלל מזג האוויר הקשה והאדמה הבוצית הם התקשו להתקדם ועקב כך הגרמנים עדיין שלטו ברוב השטחים של האגף הימני.
מבצע אפסום
לאחר עיכוב בן שלושה ימים עקב סופה קשה שהתחוללה בתעלת למאנש, פתח הצבא הבריטי במבצע אפסום ב-26 ביוני. מטרת המבצע הייתה לכבוש את השטח הגבוה מדרום לקן, ליד העיירה ברטוויל-סור-ליז. ההתקפה בוצעה על ידי הקורפוס ה-8 על 60,000 אנשיו תחת פיקודו של לוטננט ג'נרל ריצ'רד אוקונור. ההתקפה נתמכה על ידי 736 קני ארטילריה והצי המלכותי הבריטי. כ-250 מפציצים של חיל האוויר המלכותי היו אמורים להשתתף אף הם בסיוע, אולם מזג אוויר סוער מעל בריטניה, גרם לביטול ההפצצה האווירית. יום אחד לפני ההתקפה המתוכננת התחיל מבצע מרטלט אשר נועד לתמוך באגף הימני של הקורפוס ה-8. בנוסף, היה אמור גם הקורפוס ה-1 להשתתף במבצע ומשימתו הייתה תקיפת קן מצפון וכיבוש שדה התעופה בעיירה קרפיוט, אך ההתקפות הללו לא בוצעו בסופו של דבר. הדיוויזיה ה-15 (הסקוטית), בתמיכה של חטיבת טנקים, התקדמה באופן יציב ובסוף היום הראשון למבצע, הצליחה לחסל את רוב הקו הגרמני הקדמי. בקרבות קשים שנערכו ביומיים הבאים, הצליחו הכוחות לעבור את נהר האודון ולהשיג שם אחיזה משמעותית. הבריטים ניסו להרחיב את האחיזה ולכבוש נקודות אסטרטגיות, אך בתגובה פתחו הגרמנים במתקפת נגד עוצמתית ועד 30 ביוני הצליחו להדוף חלק מהכוחות הבריטים בחזרה לעברו השני של הנהר.
המבצע עלה לכוחות הבריטיים בכ-4,000 אבדות, לעומת הגרמנים שאיבדו כ-3,000 חיילים ו-126 טנקים.
מבצע וינדזור
שדה התעופה בעיירה קרפיוט היה אחת המטרות ביום הפלישה, אך התוכנית לכיבושו נכשלה. במטרה להשיג את שדה התעופה פתחו בעלות הברית במבצע וינדזור, שמטרתו הייתה לפרוץ את הקווים הגרמנים שהחזיקו בשדה ובסביבתו. המשימה הוטלה על הדיוויזיה הקנדית ה-3 שתוגברה בחטיבת טנקים קנדית, 21 גדודי ארטילריה, ספינת קרב של הצי הבריטי וסיוע צמוד של שתי טייסות קרב של חיל האוויר הבריטי. שדה התעופה היה מוגן על ידי בונקרים מבטון, עמדות מקלע על מגדלי שמירה, תעלה תת-קרקעית, תותחי נ"ט 75 מ"מ ותותחי נ"מ 20 מ"מ. האזור סביב שדה התעופה היה מוקף בשדה מוקשים וחוטי תיל. המחתרת הצרפתית היא זו שנתנה לקנדים את הדיווח המפורט על ההגנות סביב שדה התעופה.
מבצע צ'רנווד
בעלות הברית תכננו להשתמש בהפצצות כבדות מן האוויר על מנת להבריח את המגינים הגרמנים, ולהרוס את עמדות ההגנה שלהם. בנוסף, בעלות הברית קיוו שההפצצות יעלו את מורל החיילים הבריטים.
בינתיים, ב-7 ביולי, הוצאו הנחיות מיוחדות של הפיקוד הגרמני בנוגע להמשך הקרבות סביב העיר: 1. שחררו את דיוויזיית הפנצר אס.אס ה-12 ואת החיילים הנצורים והחליפו אותם בלוחמים רעננים [...].
2. פריסה של ארגון טוט שהיה אחראי על מיזמי בנייה לצבא הגרמני[...].
אוברפיהרר באס.אס, קורט מאייר, מפקד חטיבת הפנצרגרנדיר ה-25, אמר על פקודות אלו שפירושן שעליהם למות בקן.
לאחר זמן קצר של התארגנות, מנוחה והצטיידות מחדש, יצאה קבוצת ארמיות ה-21 של הצבא הבריטי למבצע צ'רנווד ב-7 ביולי. הארמייה הבריטית השנייה והארמייה הקנדית הראשונה על 115,000 חייליהן, תקפו כפר בשליטת הגרמנים מצפון לקן. הדיוויזיה הבריטית ה-3 תקפה מכיוון צפון-מזרח, הדיוויזיה הבריטית ה-59 תקפה מצפון, ואילו הדיוויזיה הקנדית ה-3 תקפה מכיוון צפון-מערב.
בזכות מזג אוויר טוב, בעלות הברית שלחו ביום הראשון למבצע 467 מטוסים מעל שמי קן שהטילו כ-2,276 פצצות על העיר. למרות ההפצצה הכבדה, הגרמנים ספגו נזק קל ביותר, אך הרובע הצפוני של העיר נהרס כליל. מי שסבל יותר מכל מההפצצה היו האזרחים הצרפתים שלא היה להם לאן לברוח, וכ-3,000 תושבי העיר נהרגו. מערך הנ"מ הגרמני הצליח ליירט בסך הכל 4 מטוסים של בעלות הברית, שלושה מהם נפלו בשטח ידידותי.
אפקט המורא של ההפצצה נכשל כי ההתקפה לא התרחשה מיד לאחר מכן, בשעה שהכוחות הגרמניים מבולבלים ומפוזרים. במקום זאת, ההתקפה העיקרית יצאה למחרת ב-8 ביולי, בשעה 4:30 בבוקר. השימוש בטנקים נהפך לקשה מאוד בגלל ההפצצות שיצרו מכתשים רבים ומכשולים בעיר. כחודש לאחר מכן, כשהעיר סוף סוף נכבשה, הבריטים קבעו שאף תותח, טנק או חייל לא נפגעו באזורי ההפצצה.
מבצע צ'רנווד היה להצלחה טקטית קטנה לבעלות הברית, מפני שלא כל העיר הייתה בידיהם. חלקה הצפון מערבי של קן נכבש אבל הפרברים במזרח העיר, בהם שכן מפעל הפלדה שהיה נקודת תצפית גבוהה, הוחזקו עדיין על ידי הגרמנים. המבצע תרם להטעיית הגרמנים, שחשבו שההתקדמות של בעלות הברית תגיע דרך הגזרה הבריטית, מה שהתברר כטעות.
מבצע יופיטר
לוטננט ג'נרל ריצ'רד אוקונור ניסה שוב לבסס ראש גשר בעיר קן. בחלק הראשון של מבצע יופיטר ב-10 ביולי, הייתה אמורה הדיוויזיה הבריטית ה-43 בפיקודו של גווילם איבור תומאס לכבוש את גבעה 112, ואת העיירות פונטיין ואטרוויל. בהמשך הייתה אמורה לשמש לה גבעה 112 כבסיס הגנתי ומשם להתקדם לעבר העיירה מלטוט. הפצצה של מרגמות ויותר מ-100 קני ארטילריה יקדימו למתקפה.
לגרמנים היו 5 גדודי חי"ר, שני גדודים של טנקי טייגר, שתי פלוגות טנקים נוספים וארטילריה רקטית. בנוסף עמדו לרשותם כוחות נוספים מדיוויזיית האס.אס ה-9 כעתודה.
ההכנות
בפגישה עם גנרל מונטגומרי ב-10 ביולי, לוטננט ג'נרל דמפסי שהיה מפקד הארמייה השנייה, הציע את תוכנית גודווד באותו יום שבו מונטגומרי אישר את תוכנית קוברה (ההתקפה על העיר סנט-לו בנורמנדי על ידי הארמייה האמריקאית הראשונה). החלק של הקנדים במבצע קיבל את שם הקוד אטלנטיק.
ביצוע
ב-18 ביולי 1944, 942 מפציצים ומטוסי קרב של בעלות הברית תקפו חמישה כפרים בצידה המזרחי של קן במטרה לתמוך במבצע גודווד. התקיפה בוצעה עם עלות השחר ונעזרה במזג אוויר נוח. ארבע מהמטרות של התקיפה סומנו על ידי מטוסי גישוש מיוחדים בעזרת נורים; את המטרה החמישית נאלצו המפציצים למצוא לבד ללא סימון. המפציצים הבריטים שהסתייעו במטוסי קרב אמריקאים, הורידו כ-6,800 טונות של פצצות על הכפרים והאזורים הסמוכים להם. שתי יחידות גרמניות, דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-16 ודיוויזיית הפאנצר ה-21, ספגו פגיעות קשות מההפצצות. מערך הנ"מ הגרמני הצליח לפגוע בסך הכל בשישה מטוסים.
שלוש הדיוויזיות המשוריינות של בעלות הברית נאלצו להתגבר על מכשולים ימיים ושדות מוקשים בדרכם ליעד המבצעי שלהם. נהר האורן והקן היוו מכשול לכוחות הבריטים, שלרשותם עמדו בסך הכל 6 גשרים קטנים להעברתם של כ-8,000 כלי רכב, ביניהם טנקים, ארטילריה, חיל רגלים ממונע ומשאיות אספקה. המחסור בגשרים היה לבטח יוצר פקק גדול. הפתרון של גנרל דמפסי היה הימור קריטי: הוא הורה למפקד הקורפוס או'קונר לעזוב את חיל הרגלים, המהנדסים והארטילריה בצידו הראשון של הנהר עד להעברת כל הטנקים.
אחרי חציית הטנקים את הגשרים, הבריטים היו צריכים לחצות שדה מוקשים נגד טנקים ונגד אדם שהונחו רק כמה ימים קודם לכן על ידי הדיוויזיה הבריטית ה-51. פינוי כל המוקשים לפני הקרב הצריך עבודה קשה ומסובכת על ידי המהנדסים. בנוסף, היה חשש שהגרמנים יבחינו בפעולה של הבריטים מעמדותיהם הגבוהות בעיר ויוציאו נגדם התקפה. בכל מקרה, הגרמנים ידעו על הפעולה עוד ב-15 ביולי בגלל יירוט מסרים ושדרים של בעלות הברית, מה שנתן להם זמן רב להכין את המגננה.
בנוסף לכל זה, האש הארטילרית לא הייתה יעילה. הכוח הארטילרי נשאר מערבית לנהר האורן בהתאם להוראותיו של דמפסי, מה שהשאיר את עיקר הכוח הגרמני מחוץ לטווח שלו. גם חוסר תיאום בין הפיקוד הארטילרי לבין הטנקים תרם לכך שהארטילריה לא הייתה יעילה.
לפיקוד הבריטי התחיל להתבהר שהמיקום שנבחר להתקפה היה טעות אסטרטגית. היו יותר מדי כפרים קטנים באזור, ובכל אחד מהם היה חיל מצב גרמני שחובר בתעלות לכפרים האחרים, ומגדלי תצפית שיכלו להבחין בכל תנועה והתקדמות של בעלות הברית.
לדיוויזיה המשוריינת ה-11 ניתנו משימות מרובות מדי על ידי הארמייה השנייה. אף על פי שהדיוויזיה הייתה זו שתוביל את המתקפה, ניתנה לה כעת גם הפקודה לטהר את הכפרים הקטנים שלאורך קו החזית. ההתקפה על הכפרים הייתה אמורה להתבצע לאחר ההתקפה העיקרית במבצע, אך במקום זאת הכוח של הדיוויזיה התפצל ותקף במקביל כמה יעדים. הדבר גרם לעיכוב במתקפה ומנע שיתוף פעולה משמעותי של הכוחות.
ברוב חלקי המבצע, הקורפוס השמיני הבריטי התקדם בצורה איטית מאוד. חטיבת הטנקים ה-29 של הדיוויזיה המשוריינת ה-11 השיגה את ההתקדמות המשמעותית ביותר, כשהצליחה לכבוש כ-11 קילומטרים.
במשך רוב 18 ביולי, הייתה הדיוויזיה המשוריינת ה-11 ללא סיוע ארטילרי. חטיבת החי"ר ה-159 הייתה עסוקה בטיהור שני כפרים מאחורי החטיבה ה-29. שתי חטיבות השריון האחרות היו עסוקות גם הן בחציית הגשרים, או בפינוי שדות מוקשים. בשעות השחר של 18 ביולי, רק גדוד טנקים אחד מהחטיבה המשוריינת ה-7 היה מעורב בקרב, בעוד ששאר השריון היה צריך לחכות מ-10:00 בבוקר עד לצהרי 18 ביולי על מנת לחצות את הגשרים על נהר האורן.
גדודי הטנקים פעלו בלחימה ללא תמיכה ואחד מאחורי השני, במקום ביחד, כמו שתוכנן לפני תחילתו של מבצע גודווד. רוב השטח נכבש על ידי הבריטים בבוקר 18 ביולי. עד 20 ביולי רוב העיר קן כבר נמצאה תחת שליטתם של בעלות הברית.
תוצאה
המבצע לא יצא לפועל כפי שתכננו אותו בעלות הברית. הן איבדו כ-5,000 חיילים בריטים וקנדים ולפחות 400 טנקים. הגרמנים הצליחו להחזיק את העמדה השולטת בעיר במחיר של אובדן 109 טנקים, מספר שהיה גבוה מבחינתם מאחר שלא יכלו להחליף את הטנקים שלהם במהירות כמו בעלות הברית. למרות שמבחינה טקטית המבצע לא פעל כמתוכנן לארמייה השנייה, מנקודת מבט אסטרטגית הוא היה להצלחה חלקית. ב-20 ביולי גנרל מונטגומרי הביא את המבצע לסיום.
מבצע ספרינג
בוועידה של הפיקוד הבריטי הבכיר שנערכה ב-22 ביולי הוחלט שמבצע ספרינג (אביב) יתחיל ב-25 ביולי תחת פיקודו של לוטננט ג'נרל סימונדס. מטרת המבצע הייתה לתת לשני קורפוסים קנדים להשתלט על השטח הגבוה ליד העיירות קרמסני ולה-ברוייר, כ-5 קילומטרים דרומית לבורגובס.
שתי דיוויזיות חי"ר של הצבא הקנדי יפתחו במתקפה, ולאחריהם שתי דיוויזיות שריון יעברו ביניהן כדי לנצל את הפירצה שהן יצרו.
הגרמנים שלחו תגבורת לעבר קן כבר בעת התכנון של מבצע ספרינג. ב-20 ביוני הפיקוד העליון של הוורמאכט הכריז שהתקדמות הכוחות הגרמנים לעיר הסתיימה. לוורמאכט היו 5 דיוויזיות שריון ומספר רב של יחידות חי"ר באזור. מאחר שיחידות אלו היו זמינות לצבא הגרמני כבר ביום הראשון של מבצע ספרינג, הסיכוי של בעלות הברית לפרוץ את הקווים היה נמוך.
אחרי הרעשה ארטילרית והפצצה אווירית שקדמו לכניסה הקרקעית, פתחו היחידות הקנדיות בהתקפה וכמעט שהגיעו ליעדיהן כבר ביום הראשון למבצע, אך עקב התנגדות גרמנית עיקשת, הן נאלצו לסגת כמעט לגמרי בחזרה לקווי ההגנה שלהן. ב-26 וב-27 ביולי פתחו הגרמנים בהתקפת נגד על העיירה וריירס שהקנדים כבשו יום קודם לכן, אך הם נהדפו על ידי הארטילריה של בעלות הברית.
מבצע ספרינג אומנם לא השיג את יעדיו, אך הבטיח שוריירס שנמצאה על שטח גבוה ואפשרה תצפית על כוחות גרמנים בשטחים נמוכים יותר, תישאר בידי בעלות הברית. המבצע עלה לקנדים באבדות הכבדות ביותר בכל המלחמה - כ-1,500 חיילים בקירוב, שרבים מהם קבורים בבתי הקברות ליד קן.
טיפול בשבויים
קצין בוואפן אס.אס, קורט מאייר, שלחם בקן, טען שקיבל מחברת שכללה פקודות להתנהגות בשבויי מלחמה גרמנים על ידי החיילים הקנדים:
מפקד פלוגה קנדי בדרגת מייג'ור נזכר:
פשעי מלחמה של הגרמנים
לפי דיווחים, למעלה מ-156 שבויי מלחמה קנדיים נרצחו ליד קן על ידי דיוויזיית הפנצר ה-12 של האס אס בימים ובשבועות שלאחרי הפלישה לנורמנדי.
כעשרים חיילים קנדים הוצאו להורג בכנסייה בעיירה אוטייה, צפונית מזרחית לקן. מפקד חטיבת הפנצר ה-25, קורט מאייר, מיקם את המפקדה שלו באזור הכנסייה. לאחר המלחמה הוא הואשם שנתן את הפקודה להוצאה להורג. למרות שהדבר מעולם לא הוכח לגמרי, מאייר הורשע ונידון למוות באשמת התנהגות לא הולמת כלפי אזרחים והוצאה להורג של שבויי מלחמה קנדים. למרות שגזר הדין הומתק למאסר עולם, קורט מאייר השתחרר מהכלא ב-7 בספטמבר 1954. בעיירה אוטייה הוקם חדר תפילה קטן בכנסייה, לזכרם של החיילים הקנדים שנרצחו שם. בחדר התפילה יש צלב עץ עם פסל של מריה ועליו קסדה קנדית. בכל שנה הילדים של העיירה אוטייה מניחים פרחים לזכרם. בשנת 1984 נבנה לוח ברונזה בכנסייה, עליו כתוב:
תוצאות הקרב
מבצע אוברלורד והקרבות בנורמנדי אפשרו לבעלות הברית להתבסס בצרפת, דבר שהוביל לשחרור מערב אירופה. ב-25 באוגוסט הצליחו בעלות הברית לכבוש את בירת צרפת פריז, מידי הגרמנים.
העיר קן ורוב הכפרים והעיירות שמסביבה נהרסו; הקתדרלה והאוניברסיטה בקן (שנוסדה ב-1432) נהרסו לחלוטין. לאחר המלחמה שני המבנים שוחזרו ואף הורחבו. בשל כך סמלה של האוניברסיטה הוא הפיניקס. כ-35,000 תושבים מקן הפכו לחסרי בית אחרי הקרבות.
לאחר תום המלחמה נאלצה ממשלת מערב גרמניה לשלם פיצויים לכל אזרח שנפגע, הורעב, או הפך לחסר בית במהלך הקרבות.
בנייתה מחדש של קן נמשכה משנת 1948 עד 1962. ב-6 ביוני 2004, גרהרד שרדר היה לקנצלר גרמניה הראשון שהוזמן לחגיגות השנתיות לרגל יום הפלישה.