cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניקולאי רימסקי-קורסקוב
ההיסטוריה של משפחתו
ניקולאי רימסקי-קורסקוב נולד למשפחה אריסטוקרטית ב-18 במרץ 1844 בטיחווין (שאז הייתה במחוז נובגורוד), כ-200 ק"מ ממזרח לסנקט פטרבורג. לאורך ההיסטוריה, שירתו בני המשפחה בממשלת רוסיה וכיהנו בתפקידים שונים כנגידים וגנרלים. על פי צו הצאר, ב-15 במאי 1677 קיבלה משפחת קורסקוב את הזכות להיקרא משפחת רימסקי-קורסקוב. שם התואר הרוסי:"רימסקי" פירושו "רומי", מכיוון שמוצא המשפחה היה מ"הספר הרומאי" - כלומר, מצ'כיה, שבתקופה זו הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה. אביו של ניקולאי רימסקי-קורסקוב, אנדריי פטרוביץ' רימסקי-קורסקוב (1784-1862), היה אחד מששת הבנים הבלתי חוקיים של הלוטננט גנרל פיטר ווינוביץ' רימסקי-קורסקוב. מכיוון שהוא לא יכול היה להתחתן עם אמם בגלל מעמדה החברתי הנמוך, באמצעות ידידותו עם אלכסיי ארקצ'ייב, הוא הצליח להעניק להם את כל הפריבילגיות של משפחת האצילים. אך בכל זאת לא התחתן עם האישה עמה הביא את כל ששת האחים. אביו של ניקולאי רימסקי-קורסקוב, אנדריי, כיהן במשרד הפנים של האימפריה הרוסית, כסגן מושל נובגורוד, ובמחוז ווהלין. אמו של המלחין, סופיה וסיליבאנה רימסקאיה-קורסאקובה (1802-1890) נולדה גם היא כבת לא חוקית של צמיתה ושל וסילי פדורוביץ' סקאריאטין, בעל בית עשיר שהשתייך למשפחה הרוסית אצילה שמקורה במאה ה-16. אביה גידל אותה בנוחות מלאה, אך עם שם משפחה מאולתר, וסיליבאנה, וללא מעמד חוקי. כשאנדריי פטרוביץ' פגש אותה, הוא כבר היה אלמן. אשתו הראשונה, קניאזה ושמה יקטרינה משצ'רסקאיה, מתה רק תשעה חודשים לאחר נישואיהם. מכיוון שסקריאטין מצא אותו לא מתאים לבתו, אנדריי "גנב" בסתר את כלתו מבית האב והביא אותה לסנקט פטרבורג, שם נישאו. למשפחת רימסקי-קורסקוב הייתה היסטוריה ארוכה של שירות צבאי בחיל הים הרוסי. אחיו הבכור של ניקולאי רימסקי-קורסקוב, ווין, המבוגר ממנו ב-22 שנה, היה נווט וחוקר ידוע ועל שמו נקרא ארכיפלג רימסקי-קורסקוב. אחיו ווין רימסקי-קורסקוב נולד בשנת 1822 וסיים את לימודיו בבית הספר למתמטיקה וניווט בסנקט פטרבורג. הוא שירת כקצין חיל הים ומפקד הסקונר "ווסטוק" בשייטת בניהולו של אדמירל יבפימי פוטיטין. ווין רימסקי-קורסקוב נפטר בגיל 49 בשנת 1871 בפיזה ונקבר בסנקט פטרבורג.
ילדות
הוא היה השני מבין שני אחים, הגדול היה ווין. ניסיונותיו הראשונים של רימסקי-קורסקוב להלחין קטעים משלו החלו מוקדם מאוד, כשהיה בן תשע. יצירתו הראשונה הייתה דואט בשם "פרפר". ניקולאי רימסקי-קורסקוב העדיף ספרות על פני מוזיקה. מאוחר יותר כתב כי מקריאתו וסיפוריו של אחיו, הוא פיתח אהבה פואטית לים "מבלי שראה אותו מעולם". בשנת 1856, נרשם ניקולאי בן השתים-עשרה לאקדמיה הימית בסנקט פטרבורג, שם הוא התחיל ללמוד שיעורי נגינה בצ'לו ולאחר מכן למד נגינה על פסנתר אצל אדם בשם אולייך. אחיו מימן את השיעורים הללו בתקווה שיעזרו לניקולאי להתגבר על ביישנותו. דבר זה עודד את הילד בן ה-12 להצטרף לצי הרוסי הקיסרי. הוא למד באקדמיה הימית בסנקט פטרבורג במשך שש שנים ובגיל 18 ניגש לבחינת הגמר שלו באפריל 1862.
=
הלימוד עם קאניל ===== אולייך, מורו של ניקולאי, הבין את הפוטנציאל המוזיקלי שלו והמליץ על מורה אחר, תיאודור קאניל. החל מסוף שנת 1859, קיבל רימסקי-קורסקוב שיעורים בפסנתר והלחנה מקאניל, וזה עודד אותו, בשלב מאוחר יותר, להקדיש את חייו להלחנה. באמצעות קאניל, נחשף להרבה מוזיקה חדשה, יצירות מאת מיכאיל גלינקה ורוברט שומאן. תיאודור קאניל היה בחור צעיר, פסנתרן, שהופיע בשנות ה-60 של המאה ה-18, כסולן בקונצרטים של בית הספר למוזיקה חופשית וידוע עד היום כאחד המורים למוזיקה המשפיעים ביותר על רימסקי-קורסקוב. הוא לקח על עצמו באהבה את החינוך המוזיקלי של תלמידו החדש, שאת כישרונו העריך מיד. הוא ראה היטב שהשיעורים שלהם צריכים להיות לא כל כך על נגינה ופיתוח טכניקת פסנתר, אלא לתת למלח הצעיר את המידע הראשוני על צורות מוזיקליות ועל תורת המוזיקה. במקביל ניגנו שניהם הרבה בארבע ידיים, וכאן נחשף רימסקי-קורסקוב לכמה מהסימפוניות של בטהובן, שומאן, מנדלסון, יצירות לפסנתר של שומאן, פרנץ שוברט, ואופרות של מאיירביר. רימסקי-קורסקוב החל ללכת להפקות אופרה, והתרשם מאוד מלוצ'יה די למרמור של גאטנו דוניצטי ומרובר השטן של ג'אקומו מאיירבר. בין כל מיני שיחות, רימסקי-קורסקוב אמר שהוא אוהב את האופרה "רוסלאן ולודמילה" מאת מיכאיל גלינקה יותר מכל יצירה אחרת, וכבר מאז, ניכרה השפעתו של גלינקה במוזיקאי הצעיר. ניסיונותיו של רימסקי-קורסקוב ללחן משלו באותה תקופה היו כמה כוראלים ווריאציות על נושאים רוסיים. כל אלו חוברו בזמן הכשרתו לחיל הים. הצורך בפעילות מוזיקלית בחייו הייתה כה חזקה בשנים אלו עד שהוא אסף לעצמו כמה חברים וביחד הקימו מקהלה קטנה, שבניהולו של רימסקי-קורסקוב שרה כמה קטעים מתוך האופרה הטראגית מאת גלינקה: "החיים למען הצאר", ואף כמה קטעים שרימסקי-קורסקוב הלחין. כל זה הורכב בזמן הכשרתו לחיל הים. כל הלימודים המוזיקליים האלה, כל החיים המוזיקליים האלה, כמעט בלתי מורגשים לעין החיצונית, יצרו עבור רימסקי-קורסקוב אווירה אמנותית חמה, שבתוכה היה לו חופש לצמוח ולהתקדם עוד ועוד. לבסוף, התעורר בנשמתו צורך שאי אפשר לעמוד בפניו לקחת על עצמו משהו רציני באמת, גדול מכל מה שעשה עד אז, ועכשיו, כשהוא בן 17, הוא התחיל לעבוד על סימפוניה. תוך כמה חודשים בלבד, הוא הלחין את הפרק הראשון ואת קטע הסיום. כל זה נכתב בארבע ידיים. מורו קאניל היה כה מרוצה ממנו, שהוא כתב: "לא, לא צריך להכיר לך את באלאקירב! זה מה שאתה צריך עכשיו, זה מה שיועיל לך עכשיו." ובכל זאת, ההיכרות התקיימה. זה קרה בנובמבר 1861. קאניל הביא את רימסקי-קורסקוב למילי באלאקירב. מוסורגסקי באותה עת שהה אצל באלאקירב, והם ניגנו מיד את מה שרימסקי-קורסקוב הלחין. בהגיעו לגיל 17, סיים את לימודי המוזיקה אצל קאניל.
המפגש עם חברי החמישה
באלאקירב עודד את רימסקי-קורסקוב להלחין, ולימד אותו את יסודות ההלחנה. הוא הניע אותו להעשיר את עצמו בידע של היסטוריה וספרות. וכשרימסקי-קורסקוב הראה לבאלאקירב את תחילתה של הסימפוניה בדו-מינור שכתב ושמה "רוסיה", התעקש באלאקירב שרימסקי-קורסקוב ימשיך לעבוד עליה למרות היעדר הכשרה מוזיקלית בהלחנה.
הלחנת הסימפוניה הראשונה שלו
כאשר הפליג רימסקי-קורסקוב לשיט של שנתיים ושמונה חודשים על סיפון קליפר בסוף 1862, הוא העסיק את עצמו בעבודה על הסימפוניה. הוא רכש תווים בכל נמל, יחד עם פסנתר לנגן עליהם, ומילא את שעות הבטלה שלו בלימוד ספרו של הקטור ברליוז על כלי נגינה. הוא השלים ותזמר שלושה פרקים של הסימפוניה. הוא חיבר את הפרק האיטי של הסימפוניה כשהאונייה עגנה באנגליה, ושלח את התוצאה לבאלאקירב לפני שחזר לים. בזמן ההפלגה הוא קרא סיפורים מאת הומרוס, ויליאם שייקספיר, פרידריך שילר ויוהאן וולפגנג פון גתה לפי עצת באלאקירב. הוא הלחין עוד שתי יצירות עד לפרישתו מהצי בשנת 1873. "המחשבות על להיות מוזיקאי ומלחין עזבו אותי בהדרגה", כתב כך לבאלאקירב, ומאוחר יותר: "ארצות רחוקות החלו למשוך אותי, איכשהו, אם כי, אם נאמר, שירות ימי מעולם לא שימח אותי במיוחד ובקושי התאים לאופי שלי". רימסקי-קורסקוב תחילה במכתב ראשון כותב שהמחשבות על להיות מלחין עוזבות אותו והוא אף הזניח את שיעורי הנגינה. אולם במכתב שני מסופר על התשוקה הימית הנחלשת. "בדרך זו או אחרת, לקראת מאי 1862, הלחן והתזמור על ידי הפרק הראשון, הסקרצו והסיום של הסימפוניה. הגמר בפרט זכה לאישור כללי בזמנו. ניסיונותיי לכתוב אדג'יו לא נחלו הצלחה, ולא היה טעם לקוות לשום דבר: באותם ימים התביישתי איכשהו לכתוב מנגינה. הפחד מליפול אל הכללים המוזיקליים מנע כל סוג של כנות. הצלחתי להלחין את האנדנטה בזמן שהטלנו עוגן באנגליה, ושלחתי את הניקוד לבאלאקירב בדואר. כתבתי אותו בלי פסנתר (לא היה לנו), אולי פעם או פעמיים הצלחתי לנגן את כל היצירה במסעדה על החוף."
החזרה להלחין בהדרכת באלאקירב
רימסקי-קורסקוב חזר לסנקט פטרבורג במאי 1865. בזכרונותיו הוא מספר, כי כשחזר לסנקט פטרבורג, אף כי חובותיו למדינה הסתכמו בשעתיים של עבודה פקידותית, הרצון להלחין "נבלם… לא העסקתי את עצמי במוזיקה בכלל." אולם שיחה עם באלאקירב בספטמבר 1865 גרמה לו "להתרגל מחדש למוזיקה ומאוחר יותר לצלול לתוכה". על פי הצעתו של באלאקירב, הופעתו הראשונה הייתה בדצמבר, אותה שנה, בהנחיית באלאקירב בסנקט פטרבורג. הופעה שנייה התקיימה במרץ, 1866 בניצוחו של קונסטנטין ליאדוב (אביו של המלחין אנטולי ליאדוב). ההתכתבות בין רימסקי-קורסקוב לבאלאקירב מראה בבירור שכמה רעיונות לסימפוניה מקורם בבאלאקירב. באלאקירב לא עצר רק בתיקון יצירה מוזיקלית אלא אף לעיתים קרובות היה מלחין אותה מחדש ליד הפסנתר. רימסקי-קורסקוב נזכר:"'תלמיד כמוני היה צריך להגיש לבאלאקירב קומפוזיציה. ארבע או שמונה התיבות הראשונות. באלאקירב היה מבצע מיד תיקונים, ומציין כיצד לעצב מחדש את המוזיקה. הוא היה מותח עלי ביקורת, היה משבח ומשבח את שתי התיבות הראשונות, אבל היה מטיף על השתיים הבאות, לועג להן ומשתדל מאוד לגרום למחבר לסלוד מהן.' רימסקי-קורסקוב."רימסקי-קורסקוב נזכר מאוחר יותר: "באלאקירב לא התקשה להסתדר איתי. לפי הצעותיו, שיכתבתי בקלות רבה את הפרקים הסימפוניים שהולחנו על ידי והבאתי אותם להשלמתם בעזרת העצות והאלתורים שלו". אף על פי שרימסקי-קורסקוב הבין מאוחר יותר שהשפעתו של באלאקירב חונקת, והשתחרר ממנה, זה לא מנע ממנו בזיכרונותיו לשבח את כישרונותיו של המלחין המבוגר כמבקר וחבר.
פנטזיה על נושאים סרביים וביקורות
בהדרכתו של באלאקירב, פנה רימסקי-קורסקוב ליצירות אחרות. הוא התחיל סימפוניה ברה מינור, אולם הרגיש שהיא דומה מדי לסימפוניה התשיעית של בטהובן ונטש אותה. הוא השלים פתיחה על שלושה נושאים רוסיים, המבוססת על פתיחי שירי עם של באלאקירב, וכן פנטזיה על נושאים סרביים שבוצעה בקונצרט שניתן לתומכי הפאן סלאביזם בשנת 1867. בסקירתו על קונצרט זה, המבקר הלאומני ולדימיר סטאסוב טבע את הביטוי Moguchaya kuchka (Могучая кучка) עבור חוג באלאקירב. מזה יצא המונח: החמישה. ביקורת אחרת על ביצוע הבכורה של מגזין "אנטרקט" הלך כך: המוזיקה "פנטזיה סרבית" מאת מר רימסקי-קורסקוב יכולה באותה מידה להיקרא הונגרית, פולנית, ג'יבריש - זה כל כך חסר צבע, חסר אישיות, חסר חיים!" על ביקורת זו העיר פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי בסיקור משלו שערך בנושא :
מבקר המוזיקה הנודע ולדימיר סטאסוב העיר כי :
רימסקי-קורסקוב באותה עת הלחין בנוסף לפנטזיה הסרבית את הגרסאות הראשוניות של האופרה שלו סדקו והסוויטה הסימפונית שלו: אנטאר, מה שחיזק את המוניטין שלו ככותב יצירות תזמורתיות.
החמישה
רימסקי-קורסקוב התרועע ודן במוזיקה עם שאר חברי "החמישה". הם מתחו ביקורת זה על יצירותיו של זה ושיתפו פעולה ביצירות חדשות. הוא התיידד עם אלכסנדר בורודין, שהמוזיקה שלו "הדהימה" אותו. על בורודין אמר: "בורודין היה איש לבבי ותרבותי במיוחד, נעים ושנון באופן מוזר לדבר איתו. בביקור אצלו מצאתי אותו לא פעם עובד במעבדה שצמודה לדירתו. כשהוא ישב מעל המבחנות שלו, המלאות בגז חסר צבע, וזיקק אותן באמצעות צינור מכלי אחד למשנהו. נהגתי לומר לו שהוא מזרים ריקנות לריק ."
רימסקי-קורסקוב בילה זמן רב יותר ויותר עם מודסט מוסורגסקי. באלאקירב ומוסורגסקי ניגנו בפסנתר דואטים. מוסורגסקי היה שר, ולעיתים קרובות הם דנו ביצירות של מלחינים אחרים, והעדפותיהם נטו "לעבר הרביעיות המאוחרות של גלינקה, שומאן ובטהובן". מנדלסון לא נחשב מאוד, מוצרט והיידן "נחשבו מיושנים ונאיבים", באך "רק מתמטי ונטול רגש", ברליוז "היה מוערך מאוד", ליסט "נכה וסוטה מנקודת מבט מוזיקלית", על וגנר לא הרבו לדבר. רימסקי-קורסקוב "האזין לדעות אלה בהתלהבות וספג את טעמם של באלאקירב ומוסורגסקי ללא נימוק או בחינה". לעיתים קרובות, יצירות הושמעו לרימסקי-קורסקוב רק בחלקים ולא כל היצירה, לכן לא היה לו כל מושג על היצירה המלאה. עם זאת, עובדה זו לא מנעה ממנו לקבל את שיפוטם של בני החבורה ולחזור עליהם כאילו היה משוכנע בכל לבו באמיתות הדברים.
מלחינים אלו נפגשו בצעירותם בסנקט פטרבורג, בעקבות עבודתו של מיכאיל גלינקה. הם עזרו לעצב את הלאומיות המוזיקלית הרוסית.
רימסקי-קורסקוב זכה להערכה מיוחדת במסגרת "החמישה", ובקרב אלה ששהו בחברתם, על כישרונותיו כמתזמר. הוא התבקש על ידי באלאקירב לתזמר מארש מאת שוברט לקונצרט במאי 1868, צזאר קואי ביקש ממנו לתזמר את מקהלת הפתיחה של האופרה שלו "ויליאם רטקליף" וגם כמה יצירות של אלכסנדר דארגומיז'סקי. עבודותיו של רימסקי-קורסקוב זכו להערכה רבה מצד החמישה.
קשר עם מוסורגסקי
בסוף שנת 1871, עבר רימסקי-קורסקוב לדירתו לשעבר של אחיו הגדול ווין, והזמין את מוסורגסקי להיות שותפו לחדר. מוסורגסקי השתמש בפסנתר בבקרים בעוד שרימסקי-קורסקוב יעבוד על הלחנה או תזמור לאחר שהשני ילך לעבודה בשירות המדינה. שעות הערב הוקצבו בהסכמה הדדית. "באותו סתיו וחורף השגנו שנינו עסקה טובה", כתב רימסקי-קורסקוב, "בחילופי רעיונות ותוכנית מתמדת, מוסורגסקי הלחין ותזמר את עבודותיו ואני תזמרתי וסיימתי את האופרה שלי המשרתת מפסקוב."
על שיתוף פעולה זה, כתב אלכסנדר בורודין במכתב לאשתו ב-27 באוקטובר 1871 : "..., מאז שהם גרים באותו חדר, שניהם התפתחו מאוד. הם מנוגדים בתכלית ביתרונות ובטכניקות מוזיקליות. האחד, כביכול, משלים את השני. ההשפעה שלהם זה על זה התבררה כמועילה ביותר. מודסט שיפר את הצד הרציטיבי וההצהרתי של קורסקוב. זה, בתורו, הרס את הרצון של מודסט למקוריות מגושמת, תיקן את הבעיה של מודסט בהלחנת הרמוניה. הוא תיקן היומרה של התזמור, את חוסר ההגיון של בניית צורות מוזיקליות - במילה אחת, עשה את הדברים של מודסט מוזיקליים יותר לאין ערוך".
עבודה בקונסרבטוריון והכשרתו כמורה
בשנת 1871, התמנה רימסקי-קורסקוב בן ה-27 למורה להלחנה ותזמור בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג. הוא שמר על תפקידו בשירות הימי פעיל, ולימד את שיעוריו במדים (קציני צבא ברוסיה נדרשו ללבוש מדי יום את מדיהם, שכן הם נחשבו כתמיד בתפקיד). שם הדריך מלחינים אחדים שזכו לפרסום רב לאחר מכן, ובניהם אלכסנדר גלאזונוב, סרגיי פרוקופייב, קונסטנטי גורסקי ואיגור סטרווינסקי. מיכאיל אזנצ'בסקי קיבל את תפקידו באותה שנה כמנהל הקונסרבטוריון, ורצה שאדם חדש ירענן את ההוראה במקצועות המוזיקה. הוא הציע לשלם בנדיבות עבור שירותיו של רימסקי-קורסקוב. הביוגרף מיכאיל זטלין (Mikhail Tsetlin) מציע פרשות בה שייתכן שהמניעים של אזנצ'בסקי היו כפולים. ראשית כל, רימסקי-קורסקוב היה החבר בחמישה שספג הכי פחות ביקורת מצד מתנגדיה, והזמנתו ללמד בקונסרבטוריון אולי נחשבה לדרך בטוחה להראות שכל המוזיקאים הרציניים מוזמנים ללמוד שם ולא לקונסרבטוריון מתחרה. שנית, ייתכן שההצעה תוכננה לחשוף אותו לאקלים אקדמי שבו ההלחנה היא בסגנון שמרני יותר, ממקורות מערביים גרמנים. באלאקירב התנגד לזאת רבות, אך עודד אותו לקבל את התפקיד כדי שיוכל במעמדו להשפיע על אחרים ולהכיר אותם לזרם הלאומני. המוניטין של רימסקי-קורסקוב בשלב זה נסמך על מיומנותיו בתזמור בזכות יצירותיו שהלחין עוד שנים בודדות לפני כן, סדקו ואנטאר. הוא הלחין יצירות אלו כשהידע שלו בתורת המוזיקה היה בסיסי. הוא מעולם לא כתב שום קונטרפונקט, לא היה מסוגל ליצור הרמוניה של פזמון פשוט, לא ניצח על תזמורת ולא ידע את שמותיהם של אקורדים ומרווחים מוזיקליים. מודע לחסרונותיו הטכניים, התייעץ רימסקי-קורסקוב עם צ'ייקובסקי, שהוא ושאר חברי ה"חמישה" היו בקשר מזדמן עמו. צ'ייקובסקי, בניגוד ל"חמישה", קיבל הכשרה אקדמית בהרכב בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, וכן כיהן כפרופסור לתורת המוזיקה בקונסרבטוריון של מוסקבה. צ'ייקובסקי המליץ לו ללמוד את תורת המוזיקה, ורימסקי-קורסקוב קיבל את עצתו. הוא הפסיק ל-3 שנים להלחין יצירות מקוריות ולמד את תורת המוזיקה במקביל למתן שיעורים בקונסרבטוריון. בזמן הזה כתב פוגות, יצירות למקהלה, פזמונים ומוזיקת א-קפלה. רימסקי-קורסקוב הפך בסופו של דבר למורה נלהב ומאמין בהכשרה אקדמית. הוא שיפר וערך שינויים בכל מה שחיבר לפני 1874, אפילו יצירות מוערכות אז כמו סדקו ואנטאר, בחיפוש אחר שלמות שתישאר איתו לאורך כל חייו. הוטל עליו התפקיד לחזרות על כיתת התזמורת ובכך הוא שלט באמנות הניצוח. התמודדות עם טקסטורות תזמורתיות כמנצח, ועיבודים מתאימים של יצירות מוזיקליות לכיתת התזמורת, הובילו לעניין מוגבר באמנות התזמור, תחום שאליו עוד יעסוק בלימודיו כמפקח להקות חיל הים. הפרטיטורה של הסימפוניה השלישית שלו, שנכתבה מיד לאחר שסיים את תוכנית השיפור העצמי התלת-שנתית שלו, משקפת את הניסיון המעשי שלו עם התזמורת.
נישואין, ילדים וצאצאים
הכשרתו כפרופסור הביאה לרימסקי-קורסקוב ביטחון כלכלי, אשר עודד אותו להקים משפחה. בדצמבר 1871, הציע נישואין לנדז'דה פורגולד, איתה פיתח מערכת יחסים הדוקה במהלך מפגשים שבועיים של "החמישה" בבית פורגולד. הם התחתנו ביולי 1872. לרימסקי-קורסקוב נולדו שבעה ילדים. ארבעה בנים ושלוש בנות. אחד מבניו, אנדריי, הפך למוזיקולוג, התחתן עם המלחינה יוליה ויסברג וכתב מחקר על חייו ויצירתו של אביו. בן אחר, מיכאיל רימסקי-קורסקוב היה אנטומולוג ופרופסור באוניברסיטת סנקט פטרבורג. מתוך 10 נציגי הדור השישי של צאצאיו של המלחין, רק שניים - אנדריי ולדימירוביץ' ואלכסנדר ולדימירוביץ' נושאים את שם משפחתו. הם הנינים של ולדימיר ניקולאביץ', בנו השלישי. בין הנינים של רימסקי-קורסקוב: אולגה פבורסקאיה, זמרת ומלחינה.
נדז'דה, שהייתה גם היא מלחינה, ויתרה על הקריירה המוזיקלית שלה לטובת בעלה (בדומה לקלרה שומאן) והייתה לה השפעה ניכרת על יצירותיו של רימסקי-קורסקוב. היא הייתה בעלת ידע רב במוזיקה יותר טוב מבעלה כשנישאו. היא למדה בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19, ולמדה פסנתר עם אנטון גרקה, שאחד מתלמידיו היה גם מוסורגסקי, חבר החמישה. תורת המוזיקה היא למדה אצל ניקולאי זרמבה, שתלמידו המפורסם ביותר היה פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי. נדז'דה התגלתה כמבקרת נאה ותובענית ביותר של יצירות בעלה. השפעתה עליו בעניינים מוזיקליים הייתה חזקה מספיק כדי שבאלאקירב וסטאסוב יתהו אם היא מובילה אותו שולל מהעדפותיהם המוזיקליות. המוזיקולוגית לייל נף (Lyle Nef) כתבה כי בעוד שנדז'דה ויתרה על קריירת ההלחנה שלה כשנישאה לרימסקי-קורסקוב, "הייתה לה השפעה ניכרת על יצירת שלוש האופרות הראשונות [של רימסקי-קורסקוב]. היא נסעה עם בעלה, השתתפה בחזרות ועיבדה יצירות שלו ואחרים, לפסנתר בארבע ידיים, אותה ניגנה עם בעלה. שנותיה האחרונות הוקדשו להנפקת מורשתו הספרותית והמוזיקלית של בעלה לאחר מותו, שמירה על סטנדרטים לביצוע יצירותיו, והכנת חומר למוזיאון על שמו".
הלחנה שמרנית וביקורות על כך
לימודי תורת המוזיקה של ניקולאי רימסקי-קורסקוב ושינוי הגישה שלו בנוגע לחינוך מוזיקלי גרמו שעמיתיו יבוזו לו, כי חשבו שהוא מוותר על מורשתו הרוסית לשם הלחנת פוגות וסונאטות. בזמן שהלחין את הסימפוניה השלישית שלו, המשיך להלחין גם יצירות קאמריות, שדבקו בקפידה במודלים קלאסיים, כולל רביעיית מיתרים, ויצירות לחלילית, קלרינט, קרן יער, בסון ופסנתר. על היצירות שלו באותה תקופה, כתב צ'ייקובסקי לפטרונית שלו, נדז'דה פון מק, כי הן "התמלאו בשלל דברים מתוחכמים, אך [היו] חדורות באופי פדנטי יבש". בורודין העיר, כי כאשר שמע את הסימפוניה, הוא המשיך "להרגיש שזו עבודתו של פרופסור גרמני". יצירותיו באותו זמן היו רוויות קונטרפונקט אשר מתאים למוזיקה מערבית שמרנית.
לדברי רימסקי-קורסקוב, שאר חברי "החמישה" לא התלהבו מהסימפוניה, ועוד פחות מכך מן הרביעייה שהלחין. גרוע מכך, מבחינתו, היה השבח הרפה שחלק אנטון רובינשטיין, מלחין ופסנתרן, שהתנגד למוזיקה ולפילוסופיה של הלאומנים, להופעת הבכורה הפומבית שלו כמנצח, בקונצרט צדקה בשנת 1874, בו ניצח על התזמורת בביצוע הסימפוניה החדשה שלו. בני ארצו לא נטו חסד להופעה זו. מאוחר יותר כתב, כי "הם [החמישה] התחילו, אכן, להסתכל עלי מגבוה כמי שנמצא בדרך למטה". רימסקי-קורסקוב כתב, שאחרי שרובינשטיין שמע את הסימפוניה שלו, הוא אמר לגביו: "כעת הוא עשוי להגיע למשהו" כמלחין. עוד כתב, שצ'ייקובסקי ממשיך לתמוך בו מוסרית, ואומר שהוא מעריץ את מה שעושה רימסקי-קורסקוב, הן את צניעותו האמנותית והן את חוזק אופיו. בארבע עיניים, לעומת זאת, אמר צ'ייקובסקי לנדז'דה פון מק, כי "נראה שהוא [רימסקי-קורסקוב] עובר עכשיו משבר, ואיך יסתיים הדבר, קשה לנבא. או שייצא ממנו אמן גדול, או שישקע לבסוף בביצה של תעלולים קונטרפונקטיים". כך או כך, באותה שנה, 1874, התפרקה לחלוטין קבוצת החמישה והמפגשים בוטלו.
ליל מאי
באמצע 1877, רימסקי-קורסקוב חשב יותר ויותר על הסיפור הקצר, ליל מאי, מאת ניקולאי גוגול. הסיפור היה אהוב עליו מזמן, ואשתו נדז'דה עודדה אותו לכתוב אופרה המבוססת עליו עוד מיום אירוסם, כשקראו אותו יחד. בעוד שרעיונות מוזיקליים ליצירה כזו קדמו ל-1877, כעת הם הגיעו בהתמדה רבה יותר. בתחילת 1878 הפרויקט לקח יותר ויותר את תשומת הלב שלו. בפברואר הוא התחיל לכתוב ברצינות, והוא סיים את האופרה בתחילת נובמבר.
רימסקי-קורסקוב כתב שלאופרה ליל מאי יש חשיבות רבה מכיוון שלמרות שהאופרה מכילה הרבה מוזיקה קונטרפונקטית, הוא בכל זאת "השיל מעליו את כבלי הקונטרפונקט [הדגשה רימסקי-קורסקוב]". הוא כתב את האופרה באופן מלודי עממי, ובהשפעתו של גלינקה. אף על פי כן, למרות הקלות בכתיבת אופרה זו והבאה אחריה, נערת השלג, מעת לעת סבל ממחסום יצירתי בשנים 1881 ו-1888. הוא המשיך לעסוק בתקופה זו בעריכת יצירותיו של מוסורגסקי והשלמת הנסיך איגור של בורודין (מוסורגסקי נפטר ב-1881, בורודין ב-1887).
פרפרזה
ב-1879 התפרסמה פרפרזה, שהכילה 24 וריאציות ו-14 יצירות לפסנתר בנושא משחקי ילדים. יצירה זו היא בדיחה מוזיקלית של ארבעת המלחינים, בורודין, קואי, ליאדוב ורימסקי-קורסקוב. אמנם עיבודים היתוליים לנושאים פשוטים, אבל כאלו שליסט עצמו העריך מאוד כיצירה מרכזית, מלאת כישרון, אומנות ומיומנות טכנית. רימסקי-קורסקוב הלחין מתוך הפרפרזה הרבה קטעים מוזיקליים. הבולטים בהם "שיר ערש" ו"טרזבון".
עריכת יצירותיהם של מוסורגסקי ובורודין
כבר בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19, בראותו בצער רב את ההיחלשות הכואבת בפעילותם של שניים מחבריו, מוסורגסקי ובורודין, ניסה רימסקי-קורסקוב לעשות מאמצים כדי להלהיב אותם שוב ליצור עד לסיום הלחנת אופרות. הוא התחיל לעבד את יצירותיהם. עבור אחד, עיבד את "חובנשצ'ינה", ובעבוד השני את "הנסיך איגור". אז הוא תזמר מתוך האופרות את "ריקוד הפרסים", "מקהלת סנחריב" ועוד בעבור הקונצרטים של בית הספר למוזיקה חופשית, שהקים מילי באלאקירב בעזרת חברי החמישה. רימסקי-קורסקוב התעסק בביצוע יצירות שטרם פורסמו מאת מוסורגסקי ובורודין ועבד על כל מיני הכנות לקונצרטים שלהם. הוא כתב לבורודין ב-10 באוגוסט 1879:
העלאת האופרות וחיים חדשים
לאחר מותם של שני חבריו, מוסורגסקי ב-1881, ובורודין ב-1887, הוא עזב את כל ענייניו והחל לנתח, ללמוד ולסדר הכל. הם כבר הלחינו ביחד את האופרות, אך עדיין לא פרסמו אותן. למרות כל המסה העצומה הזו של מוזיקה, הוא החליף את המחברים עצמם, הוא עיבד הכל, סידר הכל, סיים הכל (היכן שהצורך דרש זאת), תזמר והוציא לאור שתיים מהאופרות המוכרות ביותר שלהם: חובנשצ'ינה והנסיך איגור. וכל זאת, למרות פעילות השירות המורכבת בקונסרבטוריון ובקאפלה, (שם היה עוזר המנהל של באלאקירב) מצא רימסקי-קורסקוב זמן כדי להשלים יצירות אלו. יצירתו, קפריצ'יו ספרדי, שזכתה לתהילה עולמית, יחד עם לילה על הר קירח של מוסורגסקי והמחולות הפולובציים מתוך הנסיך איגור מאת בורודין, שתוזמרו על ידו, הראו שליטה בתזמור וכלי התזמורת. המוני עיתונים ומגזינים הכריזו עליו כאחד מגדולי המאסטרו של זמנו. ישנם פרטים רבים על כך לרבות במכתביו של בורודין. לאחר הקונצרטים הרוסיים בטרוקדרו, בניצוחו במהלך התערוכה העולמית של פריז ב-1889, מבקרי מוזיקה צרפתים רבים הכירו ברימסקי-קורסקוב כמלחין בעל חשיבות עצומה, חלקם החשיבו אותו כברליוז הרוסי המודרני. מכאן, רימסקי-קורסקוב נפרד מהחמישה שהתפרקה ולא קיבלה את דיעותו והתחבר לאסכולה חדשה, ושמה חוג בלאייב.
נערת השלג
בינואר 1882 עלתה בתיאטרון מריאינסקי, האופרה נערת השלג, שכתב רימסקי-קורסקוב במהירות יוצאת דופן, המבוססת על עלילת האגדה הדרמטית של אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי. זוהי המוצלחת ביותר, של יצירות האופרה של רימסקי-קורסקוב לפי דעת המבקרים. האופרה הזו היא בעיקרה אפית בטבעה, כמו האופרות האחרות, אבל לצד המערכות המתרחשות ברוסיה. חלק מהקטעים המוזיקליים מושווים אף ברמתם לאלו של אופרות מאת גלינקה. אפילו כמה מהמבקרים המוזיקליים הקשוחים ביותר נאלצו להכיר ביתרונות מסוימים באופרה החדשה. כך למשל המבקר והפילוסוף הרוסי ולדימיר סולוביוב שאמר בכתבו, שניתן להגיד שהוא נוקשה אך ניתן להגיד אחרת, ש"המוזיקה של נערת השלג היא יותר כמו ארון, כל הפרטים מסודרים, לעיתים קרובות מאוד אין רוחב ומעוף, יש הרבה קטעים שחוזרים על עצמם, מדובר באוסף של מיניאטורות שמאבדות את כבודן באולם ענק. הלחנים קצרים ביותר. במילה אחת, שמרנות. הגחליליות ביער מתוארות באמצעות מוטיב צלצול הפעמונים מבוריס גודונוב של מוסורגסקי". סולוביוב מתכוון בביקורתו שמצד אחד, היצירה מולחנת ללא אופקים, אין שום דבר חדש שממביא רימסקי-קורסקוב בעבודתו, אך מצד שני, היצירה "מסודרת" במירכאות וממחישה בבירור את עלילת האופרה ואת כוונת המשורר.
מיכאיל איפוליטוב-איוונוב העיר כי רימסקי-קורסקוב "חוזר כעת לדרכו של גלינקה ומנסה ליצור סגנון רוסי, אך הוא חסר את חמימות הליריקה." שנתיים לאחר מכן, בשנת 1884, הוא העיר ש"הקהל היה בהתחלה קר מאוד ואדיש לאופרה, חיפש בה, כרגיל, רק את השירה היפה של סולנים (אריה של הזמר ששיחק את הצאר ברנדיי, אריה של הזמר ששיחק את הדמות של הרועה לל ופזמון א-קפלה במערכה השנייה) ורק כמה שנים לאחר מכן הוא החל לגלות בהדרגה את היופי של האופרה ולהתרגל אליה.
מיטרופן בלאייב והשקפותיו
רימסקי-קורסקוב כתב שהוא התוודע לפטרון המוזיקה המתהווה, מיטרופן בלאייב (M Belaieff) במוסקבה בשנת 1882. בלאייב היה אחד מהתופעה ההולכת וגדלה של תעשיינים רוסים שהפכו לפטרונים של אמנים באמצע המאה ה-19 ברוסיה. מספרם כלל את המחזיק במטרופולין הרכבת ברוסיה, סאבה ממונטוב ואיש העסקים פאבל טרטיאקוב. בלאייב, ממונטוב וטרטיאקוב "רצו לתרום באופן בולט לחיים הציבוריים". הם פילסו את דרכם לעושר, והיותם פאן סלאביים בהשקפתם הלאומית, הם האמינו בתהילה הגדולה של רוסיה. בשל אמונה זו, הם נטו לתמוך באמנים ילידי רוסיה ובאמנים לאומנים על פני כאלה התומכים בקוסמופוליטיות.
רביעיית ימי שישי
עד 1883 הפך רימסקי-קורסקוב למבקר קבוע ב"רביעיית ימי שישי" השבועיים שנערכו בביתו של בלאייב בסנקט פטרבורג. שם נכחו באופן קבע אנטולי ליאדוב, אלכסנדר גלאזונוב, רימסקי-קורסקוב ומיטרופן בלאייב. בלאייב, שכבר גילה עניין רב בעתיד המוזיקלי של הנער אלכסנדר גלאזונוב, שכר אולם ושכר תזמורת ב-1884 כדי להציג את הסימפוניה הראשונה של גלאזונוב בתוספת סוויטה תזמורתית שגלאזונוב הלחין לכבוד המאורע. קונצרט זה העניק לרימסקי-קורסקוב את הרעיון להציע לבלאייב קונצרטים בהם מושמעות רק סימפוניות מאת מלחינים רוסים. בלאייב הסכים לממן אותם והקונצרטים הסימפוניים הרוסים נחנכו במהלך עונת 1886–1887, כאשר רימסקי-קורסקוב חולק את תפקידי הניצוח עם אנטולי ליאדוב. הוא סיים את הגרסה שלו ללילה על הר קירח של מוסורגסקי וניצח עליו בקונצרט הפתיחה. הקונצרטים עודדו אותו וגרמו לו אותו לצאת מהבצורת היצירתית שלו. הוא כתב במיוחד עבורם את קפריצ'יו ספרדי, פתיחה לחג הפסחא הרוסי ושחרזאדה. הוא ציין כי שלוש העבודות הללו "מראות ירידה ניכרת בשימוש הלחנה קונטרפונטאלית, בפיתוח חזק ווירטואוזי של כל סוג של פיגורציה המקיימת את העניין הטכני של היצירות שלי". שלוש היצירות הללו הן בין היצירות המפורסמות ביותר שהלחין.
פרס גלינקה וחברת ההוצאה לאור
רימסקי-קורסקוב התבקש לייעוץ והכוונה לא רק בקונצרטים הסימפוניים הרוסים, אלא בפרויקטים אחרים שבאמצעותם מימן בלאייב מלחינים רוסים. בשנת 1884 הקים בלאייב "פרס גלינקה" שנתי, ובשנת 1885 הקים משרד הוצאה לאור של מוזיקה משלו, שבאמצעותו הוציא על חשבונו יצירות מאת בורודין, גלאזונוב, ליאדוב ורימסקי-קורסקוב וכדי לבחור לאילו מלחינים לסייע בכסף, בפרסום או בהופעות. בשל הרבים שפנו לעזרה, הקים בלאייב מועצה מייעצת שהורכבה מגלאזונוב, ליאדוב ורימסקי-קורסקוב. הם הסתכלו על היצירות והערעורים שהוגשו והציעו אילו מלחינים ראויים לחסות ולתשומת לב ציבורית.
הקמת חוג בלאייב
קבוצת המלחינים שהתכנסה זה עתה עם גלאזונוב, ליאדוב ורימסקי-קורסקוב נודעה בשם חוג בלאייב, על שם הנדיב הפיננסי שלהם. מלחינים אלו היו לאומניים בהשקפתם המוזיקלית, כפי שהיו החמישה לפניהם. כמו החמישה, הם האמינו בסגנון רוסי ייחודי של מוזיקה קלאסית, המנצל מוזיקה עממית ואלמנטים מלודיים, הרמוניים וקצבים אקזוטיים, כפי שהדגימה המוזיקה של באלאקירב, בורודין ורימסקי-קורסקוב. בניגוד לחמישה, המלחינים הללו האמינו גם בנחיצותו של רקע אקדמי מערבי בהלחנה, אותו הנחיל רימסקי-קורסקוב בשנותיו בקונסרבטוריון סנקט פטרבורג. בהשוואה למלחינים ה"מהפכניים" בחוגו של באלאקירב, החמישה, רימסקי-קורסקוב מצאה את אלה שבחוג בלאייב "מתקדמים, מייחסים חשיבות רבה לשלמות הטכנית, אבל פורצים דרכים חדשים, אם כי בצורה בטוחה יותר, גם אם פחות מהר". אפשר להגיד שחוג בלאייב הביא עימו משהו חדש, שונה מהחמישה שחלק מחבריה נפטרו. חוג בלאייב היווה תחליף לפרלמנטום ראוי בעבור רימסקי-קורסקוב בו הוא זה שנחשב המלחין המבוגר והמנוסה ולא הצעיר וההדיוט.
קשר עם צ'ייקובסקי
בנובמבר 1887 הגיע צ'ייקובסקי לסנקט פטרבורג כדי לשמוע כמה מהקונצרטים הסימפוניים הרוסיים. אחד מהם כלל את הביצוע המלא הראשון של הסימפוניה הראשונה שלו. קונצרט אחר כלל השמעת בכורה של הסימפוניה השלישית של רימסקי-קורסקוב בגרסתה המתוקנת. רימסקי-קורסקוב וצ'ייקובסקי התכתבו לא מעט לפני הביקור ובילו זמן רב יחד עם אלכסנדר גלאזונוב ואנטולי ליאדוב. צ'ייקובסקי היה אורח קבוע בבית רימסקי-קורסקוב מאז 1876, ובשלב מסוים הציע להסדיר את מינויו של רימסקי-קורסקוב למנהל הקונסרבטוריון של מוסקבה בשל מערכת היחסים ההדוקה בין השניים. תוך שנים מעטות, כתב רימסקי-קורסקוב, "נעשו ביקוריו של צ'ייקובסקי תדירים יותר."
באופן פרטי, הוא החשיב את הסיטואציה למורכבת מבחינה אישית, והתוודה על חששותיו בפני חברו, מבקר ושמו סמיון קרוגליקוב. נמשכו הזיכרונות מהמתח בין צ'ייקובסקי והחמישה על רקע ההבדלים בפילוסופיות המוזיקליות שלהם - מתח חריף מספיק כדי שאחיו של צ'ייקובסקי, מודסט, ישווה את יחסיהם באותה תקופה ל"אלה של בין שתי מדינות שכנות שמוכנות להיפגש בזהירות, למטרת דיון על בסיס משותף, אך שומרת בקנאות על האינטרסים הנפרדים שלהן". רימסקי-קורסקוב הבחין כיצד צ'ייקובסקי נעשה פופולרי יותר ויותר בקרב חסידיו של רימסקי-קורסקוב. קנאה אישית זו נוספה על ידי קנאה מקצועית, שכן המוזיקה של צ'ייקובסקי הפכה פופולרית יותר ויותר בקרב מלחיני חוג בלאייב, ונותרה בסך הכל מפורסמת יותר משלו. הקשר בין רימסקי-קורסקוב, שהיה לבבי ונינוח כלפי חוץ, לא נעדר מתח וקנאה מצדו, הן בשל הטינה שעמדה בין החמישה לבין צ'ייקובסקי, והן בשל הפופולריות הגדלה והולכת של צ'ייקובסקי בקרב חסידיו של רימסקי-קורסקוב. אף על פי כן, במאי 1893 שאל רימסקי-קורסקוב את צ'ייקובסקי אם יסכים לנצח על ארבעה קונצרטים של האגודה למוזיקה רוסית בסנקט פטרבורג בעונה הבאה, ולאחר היסוס, נעתר צ'ייקובסקי לבקשה. אף כי מותו הפתאומי בסוף 1893 מנע ממנו לעמוד בהתחייבות זו במלואה. רשימת היצירות שתכנן לנצח עליהן כללה את הסימפוניה השלישית של רימסקי-קורסקוב.
שיא יצירתו
רימסקי-קורסקוב הגיע למרכז החיים המוזיקליים הרוסיים בשנות ה-80 של המאה ה-19. האמנות הסימפונית החלה לפרוח בתקופה זו. יצירות חדשות נולדו: הקונצ'רטו לפסנתר בדו מינור (1882–1883), הפנטזיה על נושאים רוסיים (לכינור ותזמורת, 1887), קפריצ'יו ספרדי (1887), פתיחה לחג הפסחא הרוסי (1888) ושחרזאדה (1888). כל היצירות האלו מייצגות את שיא תקופתו. חלקן נמנות בין יצירותיו הטובות. היה ממש ניתן להרגיש את ההבדל בין יצירות קודמות כגון ליל מאי ונערת השלג, מאשר יצירות אלו. ב-1886 הוציא לאור רימסקי-קורסקוב ספר בשם: "ספר לימוד של הרמוניה". הספר חובר על פי תוכנית מקורית ועצמאית לחלוטין של המלחין. בספר רימסקי-קורסקוב מציג דרך להוראת מדעי הנגינה, אשר שימש בקונסרבטוריון ובשיעורים פרטיים על ידי תלמידי רימסקי-קורסקוב רבים.
קפריצ'יו ספרדי
"לפי התוכניות שלי, הקפריצ'יו אמור היה להנצנץ בצבע תזמורתי מסנוור, וברור שלא טעיתי" - כתב רימסקי-קורסקוב באוטוביוגרפיה שלו, שכותרתה, My Musical Life. היצירה, שהושלמה בקיץ 1887, זכתה להצלחה מיידית שהחלה עוד לפני הבכורה: הנגנים של תזמורת האופרה בסנקט פטרבורג מחאו כפיים לכל קטע במהלך החזרה הראשונה. ואז בהופעה הראשונה, הקהל הנלהב דרש לחזור על כל היצירה מיד.
רימסקי-קורסקוב לא היה המלחין הרוסי הראשון שנמשך לנוף ולמוזיקה של אזור הים התיכון. צ'ייקובסקי כתב את Capriccio italien שלו שבע שנים קודם לכן, בשנת 1880. לשני המלחינים קדם מיכאיל גלינקה, "אבי המוזיקה הרוסית", כפי שהוא כונה, הלחין את Capriccio brillante שלו, המבוסס על ריקוד הג'וטה של אזור אראגון בספרד, בשנת 1845. אבל גלינקה בילה זמן רב בספרד, בדיוק כפי שצ'ייקובסקי כתב את הקפריצ'יו האיטלקי באיטליה. רימסקי-קורסקוב, לעומת זאת, לא בילה זמן רב בספרד ולא נחשף לכל סוגי המוזיקה, הוא ביקר זמן מה בספרד במשך מסעו כקצין ימי שארך שנתיים ושמונה חודשים. המנגינות ששימשו בקפריצ'יו הגיעו אליו מתוך ספר מוזיקת עם ספרדית; העותק המקורי של הספר נשמר, המכיל את כל המנגינות האותנטיות שמצאו את דרכן ליצירה הסופית.
הפתיחה התוססת של האלבורדה ביצירה מלווה בסט של וריאציות איטיות, שהלחן הפשוט שלהן חוזר מספר פעמים, מנוגן בשילובים אינסטרומנטליים משתנים. אנו שומעים, בתורן, את רביעיית קרנות היער, כלי המיתרים, כאשר הצ'לואים מנגנים את החלק הגבוה ביותר, קרן אנגלית וקרן צרפתית לסירוגין, ותזמורת מלאה. לאחר שובו של האלבורדה, מגיע קטע שנקרא "סצנה ושיר צועני", שנפתח בסדרה של קדנצות וירטואוזיות. הראשונה לקרנות וחצוצרות, ואחר כך לכינור, חליל, קלרינט ונבל. לאחר מכן התזמורת מנגנת "פנדנגו", שהוא עוד ריקוד ספרדי, ומסתיים עם שובו של האלבורדה המוכר.
קפריצ'יו ספרדי הוא מופע ראווה תזמורתי הדורש וירטואוזיות ניכרת מצד כל נגן. סולואי הכינור בולטים במיוחד (הרעיון הראשון של רימסקי-קורסקוב היה לכתוב את היצירה לכינור ולתזמורת), אבל לכלים רבים אחרים יש תורות להוכיח את נגינתם הווירטואוזית. בנוסף, המלחין השתמש במספר אפקטים מיוחדים, כמו ב"שיר הצועני" בו הנחה את הכנרים והצ'לן לחקות גיטרות. אבל רימסקי-קורסקוב לא רצה שעבודתו תהיה מוערכת בזכות ההשפעות הללו בלבד. כפי שכתב באוטוביוגרפיה שלו:"הדעות שגובשו הן על ידי המבקרים והן על ידי הציבור, כי הקפריצ'יו הוא יצירה מתוזמרת להפליא - שגויות. הקפריצ'יו הוא הרכב מבריק לתזמורת. שינוי הגוונים, הבחירה המוצלחת של עיצובים מלודיים ודפוסי פיגורציה, המתאימים בדיוק לכל סוג של כלי, קדנזות וירטואוזיות קצרות לכלי סולו, קצב כלי ההקשה וכו', מהווים כאן את עצם החיבור ולא שלה. לחוד או לתזמור. הנושאים הספרדיים, בעלי אופי ריקודי, העניקו לי חומר עשיר להפעלת אפקטים תזמורתיים רב-צורניים. בסך הכל, הקפריצ'יו הוא ללא ספק יצירה חיצונית גרידא, אבל מבריקה לחלוטין על כל זה. זה היה קצת פחות מוצלח בחלק השלישי שלה (אלבורדה, במי מז'ור), שבו הברנז'ה קצת מטביעים את העיצובים המלודיים של כלי הנשיפה; אבל זה קל מאוד לתקן, אם המנצח ישים לב לזה וימתן את המדדים של גוני הכוח בכלי הנחושת על ידי החלפת הפורטיסימו בפורטה פשוט, היצירה תקבל רובד שונה לגמרי."
שחרזאדה
במהלך חורף 1887, כשעבד להשלמת האופרה של אלכסנדר בורודין, הנסיך איגור, החליט רימסקי-קורסקוב להלחין יצירה תזמורתית המבוססת על תמונות מסיפורי אלף לילה ולילה. לאחר שגיבש סקיצות מוזיקליות של יצירתו המוצעת.
פתיחה לחג הפסחא הרוסי
באותו קיץ של שנת 1888, כאשר היצירה שחרזאדה הולחנה, עבד רימסקי-קורסקוב על הלחנה של יצירה אחרת לגמרי: פתיחה לחג הפסחא הרוסי. לגבי הזמן המדויק של כתיבת היצירה, יש אי הבנה. המלחין עצמו כותב שסיים אותה בקיץ אולם יחד עם זאת, יש תאריכים על כתב היד: "החל ב-25 ביולי. עד ל-20 במרץ 1888", ככל הנראה, תאריך סיום הכתיבה הוא טעות של המלחין, שכן הן במספר האופוס והן באזכור הקבוע לאחר "שחרזאדה", יצירה זו הייתה הבאה, כלומר, נכתבה לאחר 26 ביולי 1888, לאחר ששחרזאדה הושלמה.
יצירה זו השפיע על יצירותיהם של שני דורות של מלחינים רוסים שלמדו אצלו, כולל ליאדוב, איפוליטוב-איבנוב, אנטון ארנסקי, גלאזונוב, ניקולאי מיאסקובסקי, וכן, סטרווינסקי. בעודו מותיר גם את חותמו מחוץ לגבולות רוסיה, כגון השפעותיו על דביסי, ראוול ורספיגי, אם למנות רק את המפורסמים ביותר שבהם. יצירה זו ודרך ההלחנה שלה השפיעה על עוד מלחינים רבים, בזכות ההרמוניות והכרומטיות הקיצוניים ביצירה.
במסורת הרוסית, חג הפסחא מכונה "החג הבהיר", ואת המינוח הזה רימסקי-קורסקוב כותב בכתביו. זהו טקס נוצרי הכולל התלהבות פגאנית. הלידה מחדש של הטבע לאחר הנמנום של החורף.
הדברים הבאים לקוחים מהניתוח של המלחין עצמו, כפי שזה מופיע באוטוביוגרפיה שלו, My Musical Life, שפורסמה לאחר מותו:
בהתאם להלחנה ולצורה הרומנטית ביצירה (כלומר, קו העלילה) למוזיקה לא מילולית, החליט רימסקי-קורסקוב לבקש מ"סופר אמיתי" (להערכתו) לספק לגרסה הראשונה של הפתיח תרחיש פואטי. לשם כך הזמין את הרוזן Golyenishchev-Kutuzov, לבצע את המשימה. אולם המלחין ראה בתוצאה יקרה מכדי להעביר את "האנרגיה הפרימיטיבית" של היצירה. לפיכך, רימסקי-קורסקוב החל לעבוד בעצמו על תוכנית, רווית ציטוטים מהברית הישנה והחדשה, אך מסתיימת בלהט של תהילה מילולית התואמת את זו של קטע הסיום הצוהל של המוזיקה: את הקטע 'תחייה מחדש!' שרה מקהלת המלאכים השמימיים בלווי קול שופרות המלאכים ורפרוף כנפיהם. את הקטע 'התחדשות!' שרים הכוהנים בבית המקדש, בין ענני הקטורת, לאורם של אינספור נרות, לצלצול פעמוני ניצחון".
מלאדה
ב-1889 החל לכתוב את האופרה מלאדה. הצגת הבכורה של המופע שכלל כאורגרפיאת בלט התקיימה ב-1892 בתיאטרון מריאינסקי. הבכורה לא הייתה מוצלחת במיוחד, ולכן מלאדה לא הפכה לחלק מהרפרטואר המפורסם של המלחין. למרות זאת, תיאטרון מריאינסקי מכבד את יצירותיו של רימסקי-קורסקוב. הרפרטואר הנוכחי של התיאטרון כולל 8 אופרות מאת המלחין והעיבוד לבלט של היצירה שחרזאדה. לאחר מכן, סימנים לתחילתו של מחסום יצירתי החלו להופיע בעבודותיו. היו רעיונות מקוריים רבים ביצירותיו, אך גם סתירות רבות, כך שעבודותיו נראו לעיתים קרובות מלאכותיות.
השפעות וגנר
במרץ 1889 התקיים סבב הופעות של "תיאטרון ריכרד וגנר" בסנקט פטרבורג, ורימסקי-קורסקוב צפה שם בארבע האופרות שבמחזור טבעת הניבלונג מאת וגנר, בניצוחו של קרל מאק. החמישה התייחסו באדישות למוזיקה של וגנר, אך "טבעת הניבלונג" הרשימה את רימסקי-קורסקוב. הוא נדהם מהשליטה של וגנר בתזמור. לאחר ששמע את היצירות הללו, התמסר רימסקי-קורסקוב כמעט אך ורק להלחנת אופרות למשך שארית חייו המוזיקליים. השימוש של וגנר בתזמורת השפיע על התזמור של רימסקי-קורסקוב.
כלפי מוזיקה מודרנית וחדשנית יותר מזו של וגנר, במיוחד זו של ריכרד שטראוס ואחר כך קלוד דביסי, רימסקי-קורסקוב הראה הסתייגות. הוא לא היה מרוצה כמה ימים לאחר מכן כאשר שמע את הפסנתרן פליקס בלומנפלד מנגן את אסטמפס של דביסי וכותב על כך ביומנו, "עני ודל עד אין טכניקה...". תגובה זו הייתה חלק משמרנות מוזיקלית הולכת וגוברת מצדו. "המצפון המוזיקלי", כלשונו, שבמסגרתו בחן כעת את המוזיקה שלו ושל אחרים השתנה. גם יצירותיהם של בני ארצו לשעבר ב"חמישה" לא היו חסינות כלפי הביקורת שלו. בזמן שעבד על הגרסה הראשונה של יצירתו של מוסורגסקי, בוריס גודונוב, בשנת 1895, הוא כתב למזכיר שלו, וסילי יאסטרבצב, "זה מדהים שאי פעם יכולתי לאהוב את המוזיקה הזו ובכל זאת נראה שהייתה תקופה כזו. "
מחסום יצירתי
בשנת 1892 סבל רימסקי-קורסקוב ממחסום יצירתי בפעם השנייה, שנגרמה בעקבות התקפי דיכאון ותסמינים פיזיים מדאיגים: עומס דם לראש, בלבול, אובדן זיכרון ואובססיות מוזרות. הובילו לאבחון רפואי של "נוירסטניה"- מחלת עצבים. ייתכן, שמשברים בבית רימסקי-קורסקוב היו הגורם לכך, מחלות קשות של אשתו ושל אחד מבניו בדפתריה בשנת 1890, מות אמו ובנו הצעיר ובסופו של דבר מחלה קטלנית של בנו הצעיר השני. הוא התפטר מתפקידיו ומשרותיו, ושקל לוותר על הלחנה לצמיתות. לאחר מכן, חזר להלחין יצירות ולא הניח אף אחת מיצירותיו הגדולות מאז "ליל מאי" בצורתה הקודמת. באותה תקופה הלחין את האופרה ה-11 שלו. פטירתו של צ'ייקובסקי בשנת 1893 הביאה עמה הזדמנות לכתוב אופרה לשני התיאטראות הקיסריים והולידה גם אופרה בשם "ערב חג המולד", על פי סיפור בשם זה של ניקולאי גוגול, שצ'ייקובסקי ביסס עליו את האופרה שלו "ואקולה הנפח". הצלחת האופרה "ערב חג המולד" עודדה את רימסקי-קורסקוב להשלים אופרה מדי 18 חודשים בערך בין 1893 ל-1908 - בסך הכל 11 אופרות בתקופה זו. הוא גם התחיל ונטש עוד טיוטה של הספר שלו על תזמור, אבל ניסה בשלישית לכתוב את הספר וכמעט השלים את החיבור בארבע השנים האחרונות לחייו. חתנו, מקסימיליאן שטיינברג, סיים את עריכת הספר בשנת 1912.
מוצרט וסליירי
מוצרט וסליירי (ברוסית: Моцарт и Сальери) היא אופרה במערכה אחת בשתי תמונות מאת ניקולאי רימסקי-קורסקוב, שנכתבה ב-1897 על פי לברית רוסית שנלקחה כמעט מילה במילה מדרמת השירה של אלכסנדר פושקין משנת 1830 באותו השם.
הסיפור עוקב אחר האגדה האפוקריפית לפיה אנטוניו סליירי הרעיל את וולפגנג אמדאוס מוצרט מתוך קנאה במוזיקה של המלין הצעיר. רימסקי-קורסקוב שילב ביצירה זו ציטוטים מהרקוויאם של מוצרט ומדון ג'ובאני. המוזיקולוג ריצ'רד טארוסקין הציב את האופרה הזו בהקשר ההיסטורי של התפתחות המסורת הריאליסטית באופרה הרוסית.
הופעת הבכורה התקיימה בתיאטרון סולודובניקוב במוסקבה, שהועלתה על ידי האופרה הרוסית הפרטית של מוסקבה, ב-7 בדצמבר 1898. המנצח היה יוסיף טרופי ומעצב התפאורה היה מיכאיל ורובל.
אגדת העיר הסמויה קיטז' והבתולה פברוניה
בשנת 1898 החל ניקולאי רימסקי-קורסקוב לחשוב על תוכנית לאופרה המתמקדת בכוחה של הדת האורתודוקסית. זו נקראת האופרה "אגדת העיר הסמויה קיטז' והבתולה פברוניה". בשל נסיבות חיצוניות, הלבריטיסט ולדימיר איבנוביץ' בלסקי החל לעבוד על הטקסט רק בשנת 1902, ולמרות זאת, הלברית שהושלמה הייתה בניגוד גמור לרעיונותיו של המלחין. רימסקי-קורסקוב, ביקש להעלות סיפור מרהיב, דמוי אגדה, שבו הסיפור האופראי והסיפור המקורי מתקיימים זה לצד זה במקביל. אז יחד הם חשבו מחדש על כל האופרה. כתוצאה ממאמציהם המשותפים, הגרסה הסופית של הטקסט הושלמה עד בסוף 1904, ואחריה המוזיקה של המחזה שנתיים לאחר מכן. מנשר אוקטובר שהתרחש בשנת 1905 הפריע לרצף הלחנת האופרה של רימסקי-קורסקוב ולכן לאופרה לקח זמן להיות מוכנה.
הבכורה של האופרה זכתה ללהיט ענק בקרב הקהל, למרות שהסיפור זכה לביקורת רבה. למחרת הבכורה השמיע הבמאי של העלעת הבכורה את דעתו בנוגע לקול של פברונייה, אותו הלחין המלחין לסופרן דרמטי, סופרן בעל עצמה, נוקב ומלא ברק. בעל צליל עשיר בחלק התחתון של מנעדו. אך לדעתו, של הבמאי סופרן לירי-מלא, מאופיין בקול גדול אך רך ושירתי, היה מתאים יותר למראה דמותה התמים של הילדה. מבקרים רבים לא אהבו את חוסר הודאות של היצירה, את הסנכרון בין אגדה ומציאות.
מבחינה מוזיקלית זו היצירה מרחיקת הלכת ביותר של רימסקי-קורסקוב. הציוריות שלו, ההלחנה הסימפונית, ובו בזמן האינטלקטואליות, התזמור והחידושים ההרמוניים שלו שזורים כאן בעיקר. בקטעים מן האופרה ניתן למנות השפעות של דביסי, באותה תקופה מלחין צעיר אך משפיע שאף הוא עצמו הושפע מרימסקי-קורסקוב.
קאשצ'י בן האלמוות
בשנת 1899, לרגל מאה שנה להולדתו של אלכסנדר פושקין, הלחין המלחין את האופרה שלו סיפורו של הצאר סלטאן, המבוססת על הסיפור מאת אלכסנדר פושקין, אגדת צאר סאלטן. מרוצה מההצלחה הגדולה של המחזה, יבגני מקסימוביץ' פטרובסקי, עיתונאי רוסי, פנה לרימסקי-קורסקוב כדי להציע לו לברית המבוססת על סיפור עם רוסי. המלחין אהב את הסיפור, אך לא מצא לברית מתאימה לסיפורי עם רוסים. רימסקי-קורסקוב עיבד אות הסיפור שעליה מבוססת הלברית בעזרת אשתו, עיבד את הטקסט לשלוש מערכות והלחין אותו בצורה זו. עבודה זו הפכה לאופרה קאשצ'י בן האלמוות. הופעת הבכורה הועלתה על ידי תלמידיו, יותר מאוחר, במסגרת מנשר אוקטובר.
מנשר אוקטובר (1905)
בשנת 1905 התקיימו הפגנות בקונסרבטוריון בסנקט פטרבורג במסגרת מנשר אוקטובר. במקביל להפגנות אלה, כתב רימסקי-קורסקוב, היו הפגנות דומות באוניברסיטת סנקט פטרבורג, בהן תלמידים דרשו רפורמות פוליטיות והקמת מלוכה חוקתית ברוסיה. רימסקי-קורסקוב כתב: "נבחרתי כחבר בוועדה ליישוב חילוקי דעות עם תלמידים נסערים ", הוא נזכר, שממש עם הקמת הוועדה, "עלו המלצות לאמצעים מאמצעים שונים, בהן סילוק מנהיגי ההתקוממות, הצבת משטרה בקונסרבטוריון, ועד לסגירת הקונסרבטוריון לחלוטין".
הבכורה של האופרה קאשצ'י בן האלמוות
זמן לא רב לאחר פיטוריו של רימסקי-קורסקוב, העלו סטודנטים את הצגת האופרה שלו "קאשצ'י בן האלמוות". בהמשך הבכורה לא התקיים קונצרט כמתוכנן, אלא הפגנה פוליטית, שהובילה לכך שהמשטר הוציא צו איסור על השמעת יצירותיו של רימסקי-קורסקוב. הודות לכיסוי הנרחב של העיתונות לאירועים אלה, קם מיד גל של מחאה זועמת נגד האיסור ברחבי רוסיה ומחוצה לה. ליברלים ואינטלקטואלים הציפו את מעון המלחין במכתבי תמיכה, ואפילו פשוטי העם, שלא שמעו ולו צליל אחד מיצירותיו, שלחו עידודים במכתבים לרימסקי-קורסקוב. כמה מחברי הסגל של הקונסרבטוריון פרשו במחאה (בהם אנטולי ליאדוב ואלכסנדר גלאזונוב ), וכך גם 300 תלמידים בקונסרבטוריון. בדצמבר אותה שנה הוא שב לתפקידו תחת המנהל החדש, גלאזונוב. רימסקי-קורסקוב פרש באופן סופי מהקונסרבטוריון בשנת 1906.
תרנגול הזהב
תרנגול הזהב היא אופרה בת שלוש מערכות ופרולוג בהתחלת האופרה אשר עלילתה מתרחשת בערבות דרום רוסיה ונחשבת כאגדה רוסית. האופרה נאסרה תחילה בידי הצנזורה הצארית שראתה בה פגיעה במוסד המלוכה וביקורת על ניהול המלחמה הכושלת במזרח סיביר נגד יפן. הבכורה הועלתה לאחר מות המלחין במוסקבה ב-7 באוקטובר 1909. חלק מהתפקידים של הדמויות, דרשו ביצועי מחול קשים בעבור הזמרים ולכן הועלתה גרסה פשוטה יותר בה על הבמה הופיעו רקדנים והזמרים עצמם שרים מאחורי הקלעים. לגרסה זו התנגדה אשתו של המלחין, נדז'דה אך למרות זאת, ההופעה הראשונה בסנקט פטרבורג הועלתה בגרסה הפשוטה בביצועה של להקת המחול של סרגיי דיאגילב, בלט רוס.
הופעה אחרונה בהחלט
רימסקי-קורסקוב חווה תהפוכות רבות בחיים, ואף פעם לא היה ניתן לקבוע בוודאות אם הוא התנתק מפילוסופית החמישה ועבר לצד הדעה האקדמאית, או שנותר "חבר חמישה גאה". על שאלה זו ענה בכך שהודה בהיותו חסיד מושבע של החמישה, ובהשתייכות של יצירותיו לתקופה, שהאופנות המוזיקליות הותירו מאחור. רימסקי-קורסקוב עונה כאן על השאלה ומודה כי יצירותיו הן חלק מאופנות מוזיקליות נשכחות. בשל כך, מקטלגים אותו בתור חבר החמישה אך רבים מעריכים כי טכניקות ההלחנה של רימסקי-קורסקוב ברובן מודרניות וחדשניות, וכי ההשפעה המחמישה לא משמעותית בחיי יצירתו המאוחרים.
מותו
החל מסביבות 1890, סבל רימסקי-קורסקוב מתעוקת לב. לאחר דצמבר 1907 הוחמרה מחלתו והוא לא יכול היה לעבוד, לנגן ולהלחין יצירות. בשנת 1908, נפטר רימסקי-קורסקוב בבית האחוזה שלו ונקבר במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג, לצד בורודין, גלינקה, מוסורגסקי וסטאסוב. סרגיי פרוקופייב כתב: "לרגל פטירתו של רימסקי-קורסקוב הלחין סטרווינסקי את 'לוויה לוויה', וזו בוצעה בסנקט פטרבורג בקונצרט של מעגל בלאייב הראשון של עונת הסתיו, שהוקדש כולו לזכרו של רימסקי ."
סיקור
חלקו של רימסקי-קורסקוב לעריכת והפצת יצירות החמישה היה משמעותי. זו הייתה עריכה ועיבוד מוזיקלי של היצירות של חברי החמישה במהלך שנות השישים והשבעים של המאה ה-19, כאשר הם שמעו זה את יצירותיו של זה, עבדו עליהן יחד, והיה מאמץ להציל יצירות שאם לא היו עובדים עליהן ומעבדים אותן, לא היה להן כל זכר. עבודה זו כללה את השלמת האופרה הנסיך איגור מאת אלכסנדר בורודין, אותה לקח על עצמו רימסקי-קורסקוב בעזרתו של אלכסנדר גלאזונוב לאחר מותו של בורודין, ותזמור של קטעים מתוך ויליאם רטקליף מאת צזאר קואי להפקתו הראשונה ב-1869. הוא גם תזמר מחדש את האופרה "אורח האבן" מאת אלכסנדר דארגומיז'סקי שלוש פעמים. 1869, 1892 ו-1902. אף על פי שדארגומיז'סקי לא היה חבר ב"החמישה" בעצמו, הוא היה קשור קשר הדוק לקבוצה וחלק את הפילוסופיה המוזיקלית שלה.
עיבוד מוזיקלי לאופרה הנסיך איגור
המוזיקולוג פרנסיס מאס כתב שאמנם מאמציו של רימסקי-קורסקוב ראויים לשבח, אך הם גם שנויים במחלוקת. ההנחה הכללית הייתה שבאופרה הנסיך איגור, רימסקי-קורסקוב ערך ותזמר את הקטעים הקיימים של האופרה בעוד שגלאזונוב הלחין והוסיף חלקים חסרים, כולל רוב המערכה השלישית והפתיח. זה היה בדיוק מה שכתב רימסקי-קורסקוב בזיכרונותיו. לעומת זאת ריצ'רד טארוסקין מצטט ניתוח של כתבי היד של בורודין מאת המוזיקולוג פאבל לאם, שהראה כי רימסקי-קורסקוב וגלאזונוב החסירו כמעט 20 אחוז מההלחנה המקורית של בורודין. לדברי המוזיקולוג, התוצאה היא יותר מאמץ משותף של שלושת המלחינים מאשר ייצוג אמיתי של כוונתו היצירתית של בורודין. לאם קבע זאת בגלל המצב הבלוי של כתבי היד והתווים של בורודין. חלופה מודרנית למהדורת רימסקי-קורסקוב וגלאזונוב תהיה קשה ביותר להשלמתה ועריכתה שכן הכתב לא מובן, לאם מסביר כאן כי לא הייתה לגלאזונוב ולרימסקי-קורסקוב ברירה אלא לנסות להבין את המוטיבים שבקטעים הלא ברורים ולנסות לחבר את זה למנגינה דומה.
עיבוד מוזיקלי ליצירותיו של מוסורגסקי
אפשר להתווכח יותר, לפי המוזיקולוג פרנסיס מאס, על העריכה של רימסקי-קורסקוב ליצירותיו של מודסט מוסורגסקי. לאחר מותו של מוסורגסקי ב-1881, רימסקי-קורסקוב תיקן והשלים כמה מיצירותיו של מוסורגסקי לצורך פרסום וביצוע, וסייע להפיץ את יצירותיו ברחבי רוסיה ובאירופיה. מאס, בסקירת התווים של מוסורגסקי, כתב כי רימסקי-קורסקוב אפשר ל"מצפונו המוזיקלי" להכתיב את אופן העיבוד והתזמור, והוא שינה או הסיר את מה שנחשב בעיניו לניסוי יתר מוזיקלי או צורה מוזיקלית ירודה. בשל כך, "הואשם" במירכאות רימסקי-קורסקוב בתיקון היצירה ולא בעריכתה, בין היתר, בענייני הרמוניה. רימסקי-קורסקוב אולי חזה שישאלו בעתיד על כך ולכן כתב מכתב הסבר:"אם יצירותיו של מוסורגסקי נועדו לחיות לא דהויות [הכוונה: להיות מפורסמות] במשך חמישים שנה לאחר מותו של מחברן (כאשר כל יצירותיו יהפכו לנחלת כל מו'ל ומוציא לאור), מהדורה מדויקת כל כך ארכאולוגית תמיד תהיה אפשרית [להתבסס עליה בתור היצירה המקורית], שכן כתבי היד ילכו לספרייה הציבורית ביום שאפטר מהם. אולם לעת עתה היה צורך במהדורה להצגות, למטרות אמנותיות מעשיות, להכרת כישרונו האדיר [של מוסורגסקי], ולא לעצם לימוד אישיותו וחטאיו האמנותיים."מאס קובע כי רימסקי-קורסקוב צדק בכל הנוגע להערכה מחדש של הדורות הבאים את עבודתו של מוסורגסקי. הסגנון המוזיקלי של מוסורגסקי, שנחשב פעם לא מלוטש, זוכה כיום להערצה על מקוריותו. בעוד שהעיבוד של רימסקי-קורסקוב ליצירה של מוסורגסקי: לילה על הר קירח, היא עדיין הגרסה המבוצעת בדרך כלל, התיקונים האחרים של רימסקי-קורסקוב, כמו הגרסה שלו לבוריס גודונוב של אותו מלחין, הוחלפו במקור לכתב המקורי של מוסורגסקי.
דמות מעבר
המבקר ולדימיר סטאסוב, שיחד עם מילי באלאקירב טבע את הביטוי "החמישה", כתב ב-1882, "החל מגלינקה, כל טובי המוזיקאים הרוסים היו מאוד סקפטיים לגבי לימוד [דרך] ספרים ומעולם לא ניגשו אליו בקפדנות וביראת האמונות התפלות שבהם. פונים אליו [אל ספריו של רימסקי-קורסקוב] עד היום באזורים רבים באירופה ". הצהרה לא שיקפה את דעותיהם של מלחינים רוסים רבים כמו למשל בעבור גלינקה, שלמד את תורת המוזיקה המערבית בשקיקה עם זיגפריד דין בברלין לפני שהלחין את האופרה שלו, החיים למען הצאר ולא דרך ספרים. הצהרה זו גם לא נכונה לגבי באלאקירב, ש"התנגד לאקדמיות בעוצמה אדירה", וזה היה גם לא נכון נכון בתחילת דרכו, בעבור רימסקי-קורסקוב, אך עם הזמן והסגנונות המתחדשים, הוא למד להעריך לימוד אקדמי וספרותי. נקודה אחת שהשמיט סטאסוב בכוונה, שהייתה מפריכה את דבריו לחלוטין, הייתה שבזמן שכתב אותה, רימסקי-קורסקוב הזרים את "לימוד הספרים" שלו לתלמידים בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג כבר למעלה מעשור. החל משלוש שנות הלימוד שהטיל על עצמו על תורת המוזיקה, רימסקי-קורסקוב התקרב לצ'ייקובסקי והתרחק משאר החמישה, בעוד ששאר החמישה נסוגו ממנו וסטאסוב סימן אותו כ"עָרִיק". ריצ'רד טארוסקין כתב: "ככל שהוא התבגר, כך גדלה האירוניה שבה הביט רימסקי-קורסקוב לאחור על ימיו כחבר החמישה." כאשר סמיון קרוגליקוב הצעיר שקל עתיד בהלחנה, כתב רימסקי-קורסקוב למבקר המוזיקה העתידי, במכתב שמשקף את דעותיו החדשות :"על כישרון להלחנה... אני עדיין לא יכול להגיד כלום. ניסית את כוחותיך מעט מדי... כן, אפשר ללמוד לבד. לפעמים צריך עצה, אבל צריך ללמוד... כולנו, כלומר אני עצמי ובורודין, ובאלאקירב, ובמיוחד צואי ומוסורגסקי, אכן זלזלנו בדברים האלו. אני מחשיב את עצמי בר מזל שהתחשבתי בעצמי בזמן והכרחתי את עצמי לעבוד וללמוד. באשר לבאלאקירב, בגלל הטכניקה הלא מספקת שלו הוא כותב מעט. בורודין, בקושי. קואי, ברישול. ומוסורגסקי, באופן מרושל."טארוסקין מצביע על אמירה זו, שכתב רימסקי-קורסקוב בעוד בורודין ומוסורגסקי עדיין היו בחיים, כהוכחה להתנכרותו משאר החמישה וכאינדיקציה לסוג המורה שהפך בסופו של דבר. עד שהדריך את ליאדוב וגלאזונוב, "הכשרתם כמעט ולא הייתה שונה מזו של צ'ייקובסקי. אידיאל של מקצועיות קפדנית ביותר הוטבע בהם מלכתחילה ". במותו של בורודין ב-1887, למעשה הסתיים עידן המלחינים הרוסים ששלטו ביד רמה באסכולה הלאומנית. מעתה כל רוסי ששאף לכתוב מוזיקה קלאסית למד בקונסרבטוריון וקיבל את אותה השכלה. "לא הייתה יותר [האסכולה של] מוסקבה, וגם לא [חברי החמישה של] סנקט פטרבורג". טארוסקין כותב. "סוף סוף כל רוסיה הייתה אחת. יתרה מכך, עד סוף המאה, פקולטות התיאוריה וההלחנה של הקונסרבטוריונים היו לגמרי בידי נציגי האסכולה הרוסית החדשה. בהסתכלות על רקע תחזיותיו של סטאסוב, בקושי יכלה להיות אירוניה גדולה יותר."
מה שטארוסקין בא לומר הוא שבתקופה שבה האסכולה שדוגלת בלאומניות בלי גבולות, החמישה, הייתה בשיאה ופועלה, כל רוסים דגלה בשיטה אחת. וכשהחבורה הזו של חמישה מלחינים רוסים משפיענים התפרקה, חזרה האקדמיות והשמרניות לשלוט. רימסקי-קורסקוב היה דמות מעבר מאוד חשובה בין אותן התפיסות המוזיקליות. הוא היחיד בחמישה ששינה את סגנון ההלחנה שלו לאופן שמרני ולא רק שמר זאת לעצמו, אלא הפיץ את הידיעה ברחבי רוסיה במיוחד בתקופ חוג בלאייב.