cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עוגת מזון מלאכים
להכנת העוגה נדרשת הקצפה של חלבוני ביצים. אל הקצף מוסיפים קמח וקרם טרטר. העוגה נאפית בתבנית ייחודית עגולה, שבמרכזה צינור היוצר חור באמצע העוגה (בדומה לעוגת באנט). צינור זה מאפשר אפייה אחידה ומהירה של העוגה, אולם מקשה על הוצאתה (בייחוד לאור העובדה שאין משמנים את תבנית העוגה).תבנית זו נקראת תבנית קוגלהוף \באבקה וכן בגרסה הישראלית כסיר פלא.
לרוב העוגה מעוטרת בזיגוג לבן, ולעיתים היא מעוטרת ברוטב פירות.
היסטוריה
מקורה של העוגה בארצות הברית. ישנם היסטוריוני מזון הסבורים כי מקורה של העוגה בראשית המאה ה-19, וכי מדובר במאכל שהוכן על ידי עבדים שחורים, בשל העבודה הרבה הנדרשת בהקצפת המזון בטרם הומצא מקציף חשמלי. גם כיום עוגה זו נפוצה בארוחות שנאכלות בתרבות האפרו אמריקאית לאחר הלוויות.
מתכון העוגה מוזכר לראשונה בספר הבישול של הגברת פורטר "ספר הבישול הדרומי החדש של הגברת פורטר, בן לוויה לחסכן ולכלכלן" ("Mrs. Porter's New Southern Cookery Book, and Companion for Frugal and Economical ") משנת 1871 (מבלי שהיא נקראת בשם זה). מתכון דומה תחת השם "עוגת כסף" ("Silver cake") הופיעה בספר "מה הגברת פישר יודעת על בישול דרומי, מרקים, חמוצים, שימורים ועוד" ("What Mrs. Fisher Knows About Old Southern Cooking, Soups, Pickles, Preserves, Etc") שפורסם בשנת 1881 ונכתב על ידי אבי פישר, שפחה שחורה ששוחררה במלחמת האזרחים.
העוגה הייתה חביבה על הגברת הראשונה של ארצות הברית לוסי וב הייז אשת נשיא ארצות הברית רתרפורד הייז.
בשנת 1884 פורסם המתכון ב"ספר הבישול של בית הספר לבישול של בוסטון" (Boston Cooking School Cook Book) - לראשונה תחת השם "עוגת מלאכים". במהדורת הספר שיצא לאור בשנת 1886 הופיע לראשונה השם "עוגת מזון מלאכים".
בבריטניה
בבריטניה נאכלת עוגה בשם זה, אולם מדובר בעוגה מסוג שונה - שלוש עוגות ספוג שטוחות, בצבעי לבן, ורוד וצהוב וביניהם שכבת קרם לבנה.
הפארק הלאומי מאדידי
הפארק הלאומי מאדידי (בספרדית: Parque Nacional Madidi) הוא פארק בשטח של 18,958 קמ"ר באמזוניה הבוליביאנית.
הפארק משתרע מהפסגות מכוסות הקרחונים של הרי האנדים עד ליערות הגשם של נהר הטואיצ'י, והוא כולל מגוון רחב של צמחייה ובעלי חיים.
נקודת המוצא הפופולרית ביותר לביקור בפארק היא העיירה רורנבאקה.
הפארק הוא אזור אנדמי לטפיל לישמניה ברזילינסי נכון ל-2003 הסטטיסטיקה מראה כי מבין הישראלים שמבקרים בפארק אחד מכל 360 יפתח כיבים בעור כתוצאה מהתפרצות המחלה.
מבצעי פריחה
מבצעי פריחה היו סדרה של מבצעים שביצע חיל האוויר הישראלי בשנת 1970, במהלך מלחמת ההתשה. במסגרתם הופצצו מטרות איכות בעומק מצרים. בסך הכל ביצע חיל האוויר עשרים מבצעי פריחה שבמסגרתם נערכו 80 גיחות של מטוסי פנטום מטייסת 69 ומטייסת 201 ושמונה גיחות של מטוסי סקייהוק.
רקע
המטוסים שנבחרו לבצע את משימות ההפצצה היו מטוסי פנטום חדישים שנקלטו בחיל האוויר שנה קודם לכן. יכולות ההפצצה שלהם היו טובות משמעותית מאלה שהיו ברשות חיל האוויר עד אז. ביכולתו של מטוס פנטום יחיד לשאת עד שבעה טון פצצות לעומת טון אחד במטוס המיראז', וטווח טיסתו איפשר הפצצה של מטרה במצרים ללא תדלוק באוויר. הפנטומים הצטיינו גם ביכולות אוויר-אוויר ולפיכך לגיחות הפצצה אלה לא נדרש ליווי של מטוסי יירוט, מה שהקל עוד יותר על תכנון המבצעים ועל האפקטיביות שלהם.
המבצעים
בסך הכל ביצע חיל האוויר עשרים מבצעי פריחה שבמסגרתם נערכו 80 גיחות של מטוסי פנטום מטייסות 69 ו-201 ושמונה גיחות של מטוסי סקייהוק. המבצע הראשון, "פריחה 1", בוצע ב-7 בינואר והאחרון, "פריחה 21" בוצע ב-13 באפריל 1970 (מבצע "פריחה 14" - בוטל טרם היציאה). במבצעים הופצצו 16 בסיסים עורפיים של צבא מצרים. בכל בסיס נבחרו היעדים בעלי ההשפעה המרבית על הצבא המצרי או כאלה בעלי השפעה ישירה על הלחימה בתעלה. חלק מהבסיסים הותקפו מספר פעמים. בנוסף הותקפו שש מערכות מכ"ם ושלוש סוללות טילי קרקע אוויר.
בשל יכולת נשיאת הפצצות הגדולה של מטוסי הפנטום (כל אחד מהם נשא מעל 5 טון פצצות) התקיפו זוגות מטוסים בלבד והצליחו לגרום לנזקים גדולים למטרות. מטוסי הפנטום הפציצו במתאר יעיל כאשר הפצצות כולן (ולעיתים אף מעל 10 פצצות) מוטלות ביעף יחיד על המטרות. בנסיקה מההפצצה הועברו המטוסים שהיו קלים ואווירודינמיים יותר למצב יירוט והיו ערוכים להגן על עצמם בקרבות אוויר במידת הצורך.
חלק גדול של ההפצצות היו קרובות מאוד לאזורי מגורים ותעשייה סמוך לערים. מיקום המטרות חייב תכנון מוקפד של המבצע וניווט מדויק. מסיבה זו אישור של מבצעי פריחה ניתן בדרג הממשלתי הבכיר ובדרך כלל על ידי ראש הממשלה עצמה, גולדה מאיר.
שינוי באופי המבצעים התרחש לאחר התקיפה השגויה של מפעל המתכת האזרחי באבו זעבל ב-12 בפברואר 1970 שבה נהרגו כשבעים פועלים מצריים. כתוצאה מטעות זו ירד קצב התקיפות מאחת לארבעה-חמישה ימים לאחת לעשרה ימים וגם סוג המטרות הוחלף מבסיסי צבא בעומק מצרים לסוללות טילים ומכ"מים מזרחית לקהיר בלבד.
בניגוד למצופה, ההתקפות ההרסניות הביאו לחיזוק מעמדו של נאצר ולשנאה גוברת של האוכלוסייה המצרית לישראל. במהלך ההפצצות שקלה ישראל לפזר ממטוסים כרוזים בערבית מעל לערי מצרים ולהסביר את הסיבות שהביאו להפצצות ובכך להקטין את התמיכה בנאצר אך פעולה זו לא בוצעה.
במהלך התקיפות הבינו המצרים כי מכיוון שאינם יכולים לבלום את חיל האוויר הישראלי לבדם, עליהם לפנות לברית המועצות לבקשת סיוע. לפיכך, במהלך חודשי ההפצצות בנו הסובייטים לפי בקשתו של נאצר על אדמת מצרים מערך מגננה מפני מטוסי חיל האוויר שכלל סוללות טילי קרקע-אוויר שהוצבו סביב קהיר ובנו אמ"ט כנגד חיל האוויר (סך כוח ההגנה האווירית היה דיוויזיוני) וכן טייסות של מיירטים חדישים מדגם מיג 21 שמופעלות כולן על ידי צוותים סובייטיים. המגנן הסובייטי התקדם לאיטו עד שבסיום המלחמה באוגוסט 1970 הועמדו הסוללות קילומטרים ספורים מקו המים ועליונותו של חיל האוויר שהייתה כה ברורה במבצעי פריחה, נעלמה כלא הייתה.
לאחר מבצע פריחה 21 החליטה ממשלת ישראל להימנע מתקיפות נוספות של מטוסים במטרה להימנע מעימות עם טייסים סובייטים שהוצבו במצרים.
במהלך מבצעי פריחה הציעו מספר קצינים מצריים לגמול לישראל ולהפציץ מהאוויר מטרות עומק. באפריל 1970 בחן חיל האוויר המצרי יעדים לתקיפה בדומה ליעדי מבצעי פריחה. ב-23 באפריל וב-25 באפריל ניסו המצרים לתקוף בסיסי צה"ל בעומק סיני אך שתי התקיפות נכשלו והמצרים לא חזרו לתקוף שוב יעדי עומק.
עמוד האש (סדרת טלוויזיה)
עמוד האש היא סדרת טלוויזיה תיעודית של רשות השידור ששודרה ב על תולדות הציונות.
הסדרה שודרה במשך כחמישה חודשים בחורף ואביב 1981 וזכתה לאחוזי צפייה גבוהים. הסדרה שודרה מאז פעמים רבות בשידורים חוזרים בערוץ הראשון, בערוץ ההיסטוריה, בערוץ 33, בערוץ 20 ובנובמבר 2020 שוב במסגרת שידורי כאן 11.
גרסה בינלאומית של הסדרה, במספר שפות, הופקה בשיתוף ערוץ 4 הבריטי, שכללה 7 פרקים.
על הסדרה
הסדרה מתמקדת בתולדות הציונות החל משנת 1896, עם ההתעוררות הלאומית של הרצל, דרך תולדות העם היהודי במאה העשרים, התעוררות הציונות, העליות לארץ לפני קום המדינה, תחיית הלשון העברית, השלטון העות'מאני והמנדט הבריטי בארץ ישראל, האנטישמיות באירופה, עליית הנאצים והשואה, תולדות היישוב העברי והמאבק לעצמאות ומסתיימת בשנת 1948, עם הכרזת העצמאות והקמת מדינת ישראל.
הסדרה התבססה על חומר ארכיוני רב מארכיונים רבים ברחבי העולם ועל 250 מרואיינים מהארץ ומחו"ל, כולל אנואר סאדאת, אבא אבן, גולדה מאיר, מנחם בגין, ניצולי השואה ועוד.
"עמוד האש" נכתבה מנקודת מבט ציונית ולא מתחה כמעט ביקורת על מעשי הציונות ומחולליה (זאת בניגוד לסדרת ההמשך שלה "תקומה" מ-1998, שהתמקדה בתולדות מדינת ישראל והופקה, לטענת רבים, מנקודת מבט פוסט-ציונית). בשנת 2016 יצאה בערוץ הראשון הסדרה והארץ הייתה תוהו ובוהו: תולדות ארץ ישראל העוסקת בתולדות ארץ ישראל משחר ההיסטוריה ועד התקופה העות'מאנית בארץ ישראל, סדרה זאת נחשבת כסדרה משלימה לטרילוגיה של תולדות ארץ ישראל.
הפקה
הרעיון להפיק סדרה על הציונות הובא בעקבות מלחמת יום כיפור, תחילה דובר על הפקת סדרה רחבת היקף על תולדות העם היהודי, אך לאחר החלטת האו"ם 3379 ב-1975, שהשוותה את הציונות לגזענות, הוחלט להתמקד בתולדות הציונות. לטענת יגאל לוסין (בהקדמה לספר "עמוד האש"), "אז התעורר הצורך להסביר לעולם, ציונות מהי. בעצם, התברר גם הצורך להסבירה לעצמנו". בתחילה הייתה כוונה להתמקד בסכסוך הישראלי-ערבי, אולם בגלל העדר חומר על הצד הערבי עבר עם הזמן מרכז הכובד אל הציונות.
הגרסה הבינלאומית
בסוף 1985 רכשה תחנת הטלוויזיה הבריטית 'ערוץ 4' את זכויות השידור של הסדרה באנגלית, תמורת כ־150 אלף דולר. הוסכם כי הגרסה באנגלית תקוצר מ־19 ל־7 פרקים. את הקריינות באנגלית ביצעה השחקן איאן מקלן והסדרה שודרה ב'ערוץ 4' החל מספטמבר 1986. עד 1988 כבר הופקה הגרסה הבינלאומית המקוצרת בארבע שפות - אנגלית, גרמנית, צרפתית וספרדית, ונמכרה ל־12 מדינות. והחלו מגעים על יצירת גרסה של 90 דקות בלבד עבור ארצות הברית.
שידור
שני פרקים של הסדרה (4, 17) שודרו ביום העצמאות של שנת 1980. אז גם ניתן לסדרה השם "עמוד האש", לאחר שתחילה הוחלט לקרוא לה "ראי".
הסדרה שודרה במשך כחמישה חודשים החל מינואר 1981, על מנת להשלים את שידורה ביום העצמאות של 1981. הסדרה זכתה לאחוזי צפייה גבוהים מאוד.
בחודשים יולי-נובמבר 1991 שודרה הסדרה שוב בערוץ הראשון עם תרגום לרוסית. גרסה זו נמכרה לשידור גם ב.
בשנת 2005 יצאו לאור כל פרקי הסדרה ב-DVD בעברית ובאנגלית. נוסף על הקופסה המהודרת של תקליטורים מסופר סיפור תולדות הציונות באלבום מהודר, המשלב טקסט ותמונות מתוך הסדרה המצולמת (הוצאת שקמונה וכתר הוצאה לאור, 1982).
בשנת 2008 היא שודרה בערוץ ההיסטוריה. באותה שנה החלה רשות השידור להעלות את פרקי הסדרה לאתר האינטרנט שלה, לרגל חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל, ובשירות וידאו על פי דרישה של חברת "HOT".
בקיץ 2011 שודרה שוב בערוץ הראשון, לרגל 30 שנה לשידור הראשון שלה.
בסוף 2013 שודרה בערוץ 33.
בדצמבר 2016 החל שידורה בערוץ 20.
בנובמבר 2020 החל שידורה בכאן 11.
באפריל 2023, סמוך ליום העצמאות, שודר פרק 19 של הסדרה בגרסה שנצבעה מחדש בטכנולוגיה מיוחדת ולאחר תחקיר היסטורי.
ביקורת ותיקון
בשנת 1979, טרם הקרנת הסדרה, הקימה ויקי שירן תנועה בשם "צל"ש - ציונות למען שוויון", בה היו חברים 8 אקדמאים, ביניהם סמי סמוחה ודניאל בן סימון, שנלחמה נגד היעדר יצוג הולם של המזרחים בתקשורת, בין השאר בסדרה "עמוד האש" שהייתה לקראת סיום הפקתה. בעקבות המחאה, הציעו לויקי שירן להכין רשימה, המפרטת מה ראוי לתקן ולהוסיף בסדרה. היא אף קיבלה את כל התסריטים כדי לעיין בהם ולציין את הערותיה. יגאל לוסין אמר, כי אף הוצע לה גם להצטרף למערכת הסדרה כעובדת בשכר, אבל היא לא נענתה וגם לא הגישה את תיקוניה לתסריטים. שירן מצידה אמרה כי התיקונים שבהם דובר היו חסרי משמעות וכי הקונצפציה שלפיה נבנתה הסדרה לדעתה, הייתה מוטעית מיסודה. עקב כך תנועת צל"ש "שמה לה למטרה ללחום בכל דרך חוקית נגד הקרנת תוכנית הטלוויזיה 'עמוד האש'", יוצגה על ידי עורך הדין שמעון שטרית. היא הגישה מספר עתירות נגד הקרנת התוכנית לבג"ץ, אולם אלו נדחו סופית בשנת 1981 על ידי בית המשפט. בין הסעיפים שהועלו כנגד הסדרה בבית המשפט היו הטענות הבאות: בית המשפט דחה את העתירה וקבע כי אף שיש לעותרים זכות עמידה הרי ש השופטת מרים בן-פורת הביעה את דעתה כי אין בדחיקת מקומם של המזרחים משום פגיעה בשל העובדה שמדובר בחלקים של אותו עם.
בראיון שנערך במלאת 30 שנה לשידור הסדרה, באוקטובר 2011, הסביר לוסין את עמדתו בנושא:. לוסין המשיך והסביר כי:. הוא גם הסביר שהייתה מתוכנת הפקה של סדרת המשך, מיד לאחר הפקת "עמוד האש",.
בשל ביקורות אלו וביקורות ואחרות המליצה ועדת ביטון ביולי 2016, בראשות המשורר ארז ביטון, להוסיף מספר פרקים חדשים לסדרה כדי ש, בשל ההפקה הקודמת ש.
באוקטובר 2022, דווח כי תופק סדרה חדשה בת 12 פרקים על קהילות המזרח על ידי תאגיד השידור הציבורי "כאן", במימון משרד החינוך, אשר תוקרן לציבור הרחב ותהיה חלק מהלימודים בבתי הספר.
נעימת הנושא ויום הזיכרון לשואה ולגבורה
הסדרה מייצגת בין השאר את התלאות הקשות שעבר העם היהודי בדורות האחרונים שלפני הקמת המדינה, ובהם השואה. עקב זאת, מושמעת נעימת הנושא של הסדרה באופן מסורתי כליווי רקע להדלקת שש משואות הזיכרון, לזכרם של ששת מיליוני היהודים שנספו בשואה, במהלך העצרת הממלכתית השנתית לפתיחת אירועי יום הזיכרון לשואה ולגבורה המתקיימת ברחבת גטו ורשה שביד ושם בירושלים.
עקב השמעת הנעימה הנוגה במהלך העצרת, במהלך השנים האחרונות מזוהה בישראל נעימת הנושא עם יום הזיכרון לשואה ולגבורה ועם זיכרון השואה אף יותר מאשר עם הסדרה עצמה, כך בייחוד בקרב הדור הצעיר שלא מכיר את הסדרה.
רבי אליעזר בן רבי יוסי הגלילי
רבי אליעזר בנו של רבי יוסי הגלילי היה תנא שחי במאה השנייה לספירת הנוצרים. בן הדור הרביעי לתנאים, הדור שאחרי מרד בר כוכבא. היה מחכמי אושא. רבו המובהק היה רבי עקיבא.
דבריו הובאו במשנה פעם אחת בלבד, אך בברייתות המופיעות בתלמוד הבבלי והירושלמי, וכן במדרשים, ישנם אזכורים רבים של דברי תורתו, מעט בהלכה, והרבה באגדה. מיוחסת אליו הברייתא של "32 מידות שהתורה נדרשת בהן באגדה" (במקביל לברייתא המקבילה למדרש ההלכה, של רבי ישמעאל).
אמרה ידועה שלו היא:
על כוחו באגדה, אמרו חכמים: "ר' יוחנן אומר משום ר' אלעזר בר' שמעון: כל מקום שאתה מוצא דבריו של ר' אליעזר בנו של ר' יוסי הגלילי בהגדה, עשה אוזניך כאפרכסת". (חולין פט, א)
לפי ה, היה ממשפחת בני סנאה משבט בנימין שיום קורבן העצים שלהם חל בי' באב.
נקבר סמוך לקבר אביו ואחיו רבי שמואל בן רבי יוסי הגלילי, במושב דלתון.
אלברט בגר
אלברט בגר (נולד ב-22 במרץ 1959) הוא מלחין ג'אז ישראלי, יוצר ונגן סקסופון וחליל. הקליט עד כה 14 אלבומי ג'אז מקוריים בהם מנוגנים קטעים שנכתבו ועובדו על ידו. בגר הוא דמות מובילה בישראל ובעולם בסצנת האוונגרד והג'אז החופשי. מאז שנות ה-2000, בגר חבר בסגל ההוראה של החוג לג'ז ומוזיקה רב-תחומית של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
ביוגרפיה
בגר נולד באיסטנבול שבטורקיה בשנת 1959, עלה לישראל בגיל 3, וגדל בקריית אתא. בצעירותו הקשיב בעיקר למוזיקת הפופ/רוק של שנות השישים, והפרוג-רוק של תחילת שנות השבעים. כשהאזין לראשונה למוזיקה של להקת, ג'טרו טול, ושמע את החליל של איאן אנדרסון, הוא נמשך מיד לצליל שהופק על ידי הכלי ובמהלך שירותו הצבאי הוא השיג לעצמו חליל והחל ללמוד בעצמו.
לאחר השירות הצבאי, למד מוזיקה קלאסית אצל החלילן אורי טפליץ. בגיל 26 החליט שהחליל לא יכול היה לשאת את האנרגיה המוזיקלית שהוא רוצה לייצר, ועבר ללמוד סקסופון, ושנה למד בבית הספר "רימון". שנה אחר כך קיבל מלגה לבבית הספר למוזיקה ברקלי בבוסטון, ושם למד שלוש שנים.
לאחר שחזר לישראל ניגן עם הרכב הג'אז "מינואט".
בשנת 1995 הוציא בגר את אלבום הבכורה שלו "The Primitive", אוסף של קומפוזיציות מוקדמות שכתב במשך מספר שנים. אלבומו השני "This life" יצא בחברת התקליטים הגדולה בישראל NMC בשנת 1997, וזכה לחוזה הפצה עולמי עם חברת קולומביה רקורדס.
בשנת 2000, הוציא את האלבום "Art of the Moment", בהשתתפות מנחם זיבזינר בגיטרות, גבי מאיר בבס ואמיר דוד בתופים.
בשנת 2003, הוחתם בגר בלייבל החדש Earsay's Jazz של חברת האוזן השלישית, על ידי המפיק יוסי אכוטי, עם חוזה למספר אלבומים, והוציא את האלבום "הבל הבלים" עם השלישייה החדשה שלו (גבריאל מאייר בבס וחגי פרשטמן בתופים). בשנת 2004 הוציא את האלבום "Listening" עם החמישייה שלו (יוני סילבר בסקסופון אלט וקלרינט בס, חגי פרשטמן בתופים ויפתח קדן בגיטרה).
בשנת 2005 ניגן בפסטיבל הג'אז בתל אביב, עם שתיים מהדמויות הדומיננטיות ביותר בעולם הג'אז החופשי, חמיד דרייק (תופים) וויליאם פארקר (בס). השלושה הקליטו כמה מהיצירות של בגר, באלבום שיצא בשני חלקים בשם "Evolving Silence" (שיצאו ב-2005 ו-2006).
בשנת 2008 הוציא את אלבומו השמיני "Big Mother" שעסקה בנושא האקולוגיה והסכנה שבני אדם גורמים לכדור הארץ. אלבום זה היה הראשון שכלל פסנתרן (אבירן בן נעים).
בשנת 2010, אלברט חתם על חוזה הקלטות עם הלייבל Anova Music, והוציא את "Peacemaker", יצירה קונספטואלית בת שישה חלקים.
בשנת 2011 השתתף בהקלטת באלבום "עוד נוסע אחד" של הראפר סגול 59.
בשנת 2012 הוציא אלבום משותף עם חברי ההרכב "Farthest South" בשם "Omens and Talismans".
בשנת 2019 השתתף בהקלטות האלבום "כוכב הקופים" של אחיו מני בגר.
חיים אישיים
בגר הוא אחיו הצעיר של יוצר וזמר הרוק מני בגר, וניגן בחליל בשירו "בוקר של חמסין". בנו הוא סתיו בגר, מיוצרי השיר "טוי", שזכה באירוויזיון 2018.
הוא מקיים אורח חיים טבעוני זה שנים רבות.
נשוי לציירת והפסלת, ענת בגר, ומתגורר במושב דור.
כיסא פנוי (מיני-סדרה)
כיסא פנוי (באנגלית: The Casual Vacancy) הוא מיני-סדרה בריטית משנת 2015 המבוססת על הרומן באותו שם מאת ג'יי קיי רולינג. את הסדרה ביים ג'וני קמפבל וכתבה שרה פלפס. ב-15 בפברואר 2015 שודרה הסדרה לראשונה בממלכה המאוחדת, וב-29 באפריל 2015 שודרה בארצות הברית.
תקציר עלילה
פגפורד נראית כעיירה אנגלית אידילית עם כיכר השוק המרוצפת והכנסייה העתיקה, אבל מאחורי החזות השלווה נמצאת עיר במלחמה: עשירים נגד עניים, בני העשרה נגד הוריהם, נשים נגד גברים, מורים נגד תלמידיהם. פגפורד אינה מה שנראה לעין ממבט ראשון. באספת המועצה דנים בנושא בית סוויטלאב והמורשת שלו. הווארד מוליסון, היושב ראש, מוביל את הסיעה הרוצה לראות בסיום המורשת. כנגדו עומד בארי פרבראדר, שנושא נאום נלהב בזכות המורשת וחשיבות השירותים שהבית מספק. לעת עתה ידו של בארי על העליונה.
מותו הפתאומי של בארי מותיר את אנשי פגפורד בהלם. המושב הפנוי שהותיר בארי במועצת העירייה מביא להתלקחות המלחמה הגדולה שידעה העיירה מעולם. שלושת המועמדים הם: מיילס מוליסון, בנו של הווארד; קולין וול, ידידו של בארי; וסיימון פרייס, אחיו למחצה של בארי.
הבחירות למועצה מתקרבות ותושבי פגפורד על קוצים, מחכים לפוסט הבא שתפרסם "הרוח של בארי פרבראדר".
סמנתה מחליטה להזמין לארוחה חגיגית את הפלגים הניצים במועצה. אבל כשהווארד ושירלי מופיעים באופן בלתי צפוי, המסיבה יוצאת מכלל שליטה.
בשכונת השדות, טרי מתעוררת מתוך הערפל של ההתמכרות שלה, כשהיא בדרך השברירית לקראת גמילה. קריסטל מתחילה לקוות לעתיד טוב יותר למשפחתה.
המתיחות בפגפורד עולה כשהבחירות למועצה מתקרבות, וכל צד מגביר את מסע התעמולה שלו. בינתיים נישואיהם של סמנתה ומיילס מגיעים לנקודת משבר. מיילס מתחנן לחיים שקטים, ומבטיח שאחרי הבחירות הכל יהיה רגוע יותר, אבל סמנתה אינה מאמינה לו.
הפקה
הפקת המיני-סדרה הוכרזה ב-3 בדצמבר 2012. היא הוזמנה מ-The Blair Partnership שמייצגים את ג'יי קיי רולינג. הפקת הסדרה נעשתה באמצעות חברת הפקה עצמאית של ניל בלייר וריק סנאט (שהיו המפיקים בפועל של הסדרה), עבור The Blair Partnership. הפרויקט בוצע בשיתוף פעולה הדוק עם ג'יי קיי רולינג.
ב-12 בדצמבר 2013 הודיעו האחים וורנר שהם יהיו המפיצים של הסדרה ברחבי העולם פרט לממלכה המאוחדת.
אחרי שנה וחצי, ביוני 2014, פורסמו שמות השחקנים של הסדרה. שלב הצילומים החל באוגוסט 2014, והם נערכו בעיירות בגלוסטרשייר פיינסוויק, ביזלי, נורת'ליץ' ומינצ'ינהמפטון, דאונטסי, וכן בעיר בריסטול ובבית הספר ארצ'וויי.
את המוזיקה לסדרה הלחינו חברי להקת סולומון גריי הבריטית, ומופיעים בה קטעים מאלבומם "Selected Works" משנת 2015 יחד עם שירים מקוריים.
צפיר הפירנאים
צפיר הפירנאים (שם מדעי: Rupicapra pyrenaica; מכונה גם צפיר איברי או צפיר מערבי), הוא מין פרסתן בסוג צפיר מתת-משפחת היעלים החי בדרום מערב אירופה בחצי האי האיברי ובחצי האי האפניני. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1845 על ידי הזואולוג הצרפתי קרלס לואיס בונפרטה. מין זה זהה למדי למין השני והנפוץ יותר צפיר האלפים, ונבדל ממנו בעיקר בצבעי גוף דהים יותר ובתפוצה מערבית יותר. צפיר האלפים וצפיר הפירנאים נם פרסתנים ממשפחת הפריים שלמעשה מהווים שילוב בין עז וצבי ומשויכים בשל כך לקבוצת "אנטילופות-עז", כיוון שמצד אחד הם מזכירים את העיזים וקרובים אליהם מבחינה גנטית, ומצד שני רזים וזריזים עם רגליים ארוכות בדומה לצבאים. שני המינים מסווגים כיום על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), כיוון שבית גידולם ההררי מגן עליהם מפעילות אנושית. עם זאת צפיר הפירנאים סבל מציד ממושך עד כדי הכחדה, במיוחד בשנת 1940 למטרת בשרו ועורו הרך, אולם לאחר מאמצי שימור רבים אוכלוסייתו התאוששה.
שמו המדעי של צפיר הפירנאים נגזר מלטינית כדלהלן: "Rupis" = סלע\צוק "capra" = תיש; "pyrenaica" = פירנאים. צירוף של שלושת המילים הלטיניות פירושו "תיש שוכן צוקים החי בפירנאים" ומתייחס לכך שבית גידולו של צפיר זה הוא בעיקר צוקים וסלעים; עם זאת המילה הלטינית השנייה עלולה להטעות במקצת כיוון שצפיר זה מצוי גם בהרי האפנינים (איטליה) ובהרי קנטבריים (ספרד) ולא רק בהרי הפירנאים.
קרניים
הן לזכרים והן לנקבות של צפיר הפירנאים יש קרניים דקות ובנוניות, ולהם מבנה מיוחד; הקרן צומחת בצורה ישרה כלפי מעלה, ובסופה היא מתעקלת באופן חד המזכיר וו מעוקל. קצה הקרן חד מאוד, ולולא הוו המעוקל הקרבות בין הזכרים היו עלולים להיות קטלניים מאוד, בדומה לסוג צפיר הקורדילרים שאצלו הקרן אינה מעוקלת כוו - ובהתאם לכך קרבות בין זכרים או בין נקבות גורמים לפציעות חמורות ולתמותה גבוהה. אף על פי שהקרן של צפיר הפירנאים ישרה בדרך כלל, היא עלולה להיראות כפופה משום שבסיס הקרן הוא מעל העיניים וצומח כלפי קדימה והצדדים בצורה אנכית. כיוון שהקרניים ישרות ובגודל דומה, כאשר מסתכלים על הצפיר מהצד הוא נראה כבעל קרן אחת בלבד. הקרניים בדרך כלל חלקות, או מחורצות במידה מועטת; צבע הקרניים הוא כהה, ונע בין שחור, ל-אפור כהה או אפור בהיר. באופן כללי אין הבדל בין קרני הזכרים לקרני הנקבות, אך קרני הזכר עבות יותר והוו שבקצוות כפוף אצלם יותר.
מראה חיצוני
הפרווה של צפיר הפירנאים קצרה בכל העונות, כאשר בקיץ היא מורכבת משכבה צמרית דלילה המורכבת משערות בהירות, ובחורף היא הופכת לכהה יותר ומגדלת שכבת שערות נוספת בעובי של 20 ס"מ - המגינה עליו מרוחות וטמפרטורות קיצוניות בבית גידולו ההררי. צבע הפרווה הכללי משתנה בין חום אדמדם בהיר לכהה כפי שיובא להלן. בכל העונות יש לצפיר הפירנאים כתם בצבע קרם בהיר שנמשך מהמצח ועד החוטם, ומופרד מהלחיים והלוע הבהירים על ידי פס שחור (שעוביו משתנה בין העונות); הפס מתחיל בבסיס הקרניים, מתעגל והופך לגדול יותר באזור העין, והופך שוב לצר עד הנחיריים. בתוך הכתם השחור מעל העין יש רצועה קטנטנה של שיער אדמדם בהיר או כהה - תלוי עונה. הן בקיץ והן בחורף יש פסים שחורים (משתנים בעונות בין דק לעבה) שמתחילים בהתאמה מהפלג העליון של הגפיים הקדמיות, ממשיכים לכיוון מעלה עד קצוות האוזניים בצורת "צווארון" או "סודר", ומסתיימים פעמים רבות בתחילת הכתם השחור שבעיניים. צידם הפנימי של האוזניים הוא לבן-קרם. בכל העונות פלג הגוף האחורי (בעיקר השוקיים), ופלג הגוף הקדמי (צדדי הצוואר) הם בצבע חום אדמדם בהיר או כהה; הגחון אף הוא יהיה תמיד בצבע כתמתם בהיר או כהה - אולם בשל הכתמים השחורים במותניים וברגליים ניתן לחשוב שהוא שחור. כמו כן בקיץ ובחורף יש פס שחור לאורך הגב, המשתנה בין כהה וארוך בחורף, לדהוי וקצר בקיץ. העכוז בהיר, ובמרכזו בולט הזנב הקצרצר והשחור; אצל הגדיים הזנב בצבע קרם ופחות בולט.
הבדלים בין החורף לקיץ
צבע הפרווה והסימונים בגוף משתנים בין הקיץ לחורף כדלהלן: בקיץ הצבע העיקרי הוא חום אדמדם כהה-בהיר או חום קרם, וישנם סימונים בכמה מקומות: 1) פס שחור דק ודהוי המשתרע לאורך השדרה ומסתיים סנטימטרים ספורים לפני הזנב; 2) כתמים שחורים דהויים גדולים נמשכים מהשוקיים עד הירכיים בחלק האחורי, ובחלק הקדמי הם ממשיכים למעלה עד האוזניים בצורת "צווארון"; 3) פס שחור דק ודהוי הנמשך מהקרן ועד האף; 4) "גבות" דקות מעל העין בצבע כתום בהיר. בחורף לעומת זאת הפרווה הופכת לכהה יותר בצבע חום כהה-שחרחר, כאשר הסימונים השחורים גדולים וכהים יותר ומתווספים סימונים נוספים: 1) הפס השחור לאורך השדרה הופך לעבה וכהה יותר, וכן נמשך עד לקרניים מקדימה ועד לזנב מאחורה. 2) הכתמים השחורים ברגליים כהים וגדולים יותר ומגיעים עד סוף הרגל, והצווארון השחור גדול ועבה יותר - מה שיוצר משולש בהיר המשתרע על הלחיים והלוע. 3) הפס השחור המשתרע מהקרניים ועד קצה החוטם שחור ועבה יותר. 4) ה"גבות" הכתומות מעל העיניים כהות ובולטות יותר בחורף. 5) בחורף, הצלעות הופכות לכהות מאוד עם צבע כללי של אפור כהה השזור בשערות שחורות וחומות, ואילו בקיץ צבע הצלעות בהיר כשאר הגוף. 6) בחורף יש כתמים שחורים קטנים בצדדי העכוז, ואילו בקיץ הם נעדרים. 6) בחורף, יש פס שחור במותניים כשל הצבי המתחבר בדרך כלל עם הצלעות הכהות, ואילו בקיץ הוא כמעט ואינו נראה.
מבנה ומידות גוף
הדו-צורתיות זוויגית (הבדל בין זכרים לנקבות) אינה בולטת כל כך במין זה, אולם באופן כללי הזכרים גדולים במעט, עלולים להיות כהים יותר, וקצוות קרניהם כאמור מכופפות יותר; אצל הזכרים הקרניים עבות יותר, ומשום כך הן כמעט מחוברות בבסיסן מה שאין כן אצל הנקבות. עיניו של הצפיר בינוניות וכתמתמות, אפו דק ומחורץ, ואוזניו דקות וארוכות. גופו ארוך ודק, צווארו בינוני, ראשו קצר, ורגליו מוצקות וחזקות. כפי שניתן לצפות ממין מתת-משפחת היעלים, פרסותיו של צפיר הפירנאים עבות וקצרות, ומותאמות לטיפוס מהיר וזריז על סלעים וצוקים. מידות גופו של צפיר הפירנאים הן: גובה הכתפיים: 80-76 ס"מ. אורך הראש והגוף: 130-90 ס"מ. אורך הזנב: 4-3 ס"מ. אורך הקרניים: עד 20 ס"מ. משקל הזכר: 50-25 ק"ג. משקל הנקבה: 32-24 ק"ג.
תת-מינים
צפיר הפירנאים מחולק לשלושה תת-מינים התופסים אזורים גאוגרפים שונים:
צפיר האלפים
צפיר האלפים זהה במבנה גופו לצפיר הפירנאים אך שוקל בממוצע כ-10 ק"ג יותר וקרניו ארוכות ועבות יותר. בחורף הזיהוי ביניהם קל מאוד משום שפרוותו של צפיר האלפים שחורה לגמרי מלבד כתם לבן בלחיים וכתם לבן בחוטם, ואילו בקיץ לעומת זאת הזיהוי די מסובך משום ששניהם מתאפיינים בפרווה בהירה; עם זאת ניתן עדיין להבדיל ביניהם על ידי סימנים שאינם בולטים כדלהלן: 1: הפס השחור בעיניים, כהה יותר אצל המין האלפיני בקיץ מאשר אצל הפירנאי. 2: הפס השחור בגב, דהה יותר אצל המין האלפיני. 3: אצל המין האלפיני הכתמים השחורים במותניים וברגליים כהים יותר בקיץ, והם נמשכים עד קצה הרגליים משא"כ אצל המין הפירנאי. 4: ההבדל העיקרי בקיץ - למין האלפיני יש רק לעיתים פס שחור דהוי לאורך הגרון, ואילו אצל המין הפירנאי יש שני פסים משני צדדי הגרון אך לא באמצעו. פעמים רבות ההבדלים הללו בקיץ אינם נראים, כך שלא ניתן להסתמך עליהם באופן גורף.
תפוצה ובית גידול
צפיר הפירנאים נפוץ במערב דרום אירופה; תפוצתו מתחילה בשלוש אוכלוסיות קטנות במחוזות איטליה: מארקה, אומבריה, ואברוצו, ממשיכה הלאה מערבה יותר במרחק של 1,500 ק"מ לאוכלוסייה גדולה לאורך הרי הפירנאים במדינות: דרום צרפת (בחבלים: לנגדוק-רוסיון, אקיטן, ומידי-פירנה), אנדורה, וצפון ספרד, ומסתיימת בשתי אוכלוסיות בינוניות בצפון מערב ספרד המופרדות מהאוכלוסייה בפירנאים על ידי 1,000 ק"מ. צפיר האלפים לעומת זאת, בעל תפוצה רחבה יותר ומצוי בהרי האלפים, הרי הקרפטים, הרי הבלקן, ואסיה קטנה, כאשר התפוצה הדרומית ביותר שלו מצויה ברכס הצפוני של הרי האפנינים, ומשום כך הוא אינו נפגש עם תת-המין האפניני של צפיר הפירנאים המצוי ברכס התיכון של הרים אלו.
בית גידולו של צפיר הפירנאים הוא פסיפס של אחו, מרעה תת-אלפיני, כרי דשא, סלעים, וצוקים, ולעיתים גם עמקים מיוערים בדלילות. בעבר צפירים אלו היו נמנעים מיערות, אולם כיום חלק מהם כבר החלו לחיות ביערות לאורך כל השנה. באזורים הרריים הם נמצאים עד גובה של 3,000 מטר מעל פני הים.
אקולוגיה
צפיר הפירנאים הוא בעל חיים יומי, ושיא הפעילות מתרחשת בשעות הבוקר והערב. בתקופת החורף הם עשויים להיות פעילים במשך כל הזמן כדי להדביק את צריכת המזון שלהם. בחורף הם גם נוטים לרדת לאזורים נמוכים יותר שבהם השלג אינו עמוק כל כך. הצפיר הוא בעל חיים זהיר הסורק תדיר את סביבתו ובודק שהיא נקייה מאיומים. בעת הבחנה בסכנה הצפיר ישמיע שריקה חזקה דרך האף או התעטשות תוך כדי רקיעה עם רגליו בקרקע. הצפיר זריז ומהיר כצבי, ובשעת סכנה הוא מסוגל לקפוץ לגובה 2 מטר ומרחק של 6 מטר. הוא גם מסוגל לרוץ במהירות של 50 קמ"ש על קרקע מישורית או תלולה - בניגוד למרבית מיני היעלים שאינם אצנים טובים כל כך. בעת מרדף אחר הצפיר הוא יימלט לאזור תלול והררי שיקשה על הטורף להדביקו.
הצפירים הם בעלי חיים חברותיים, כשהנקבות והגדיים נוטים לחיות בקבוצות בינוניות של 30-15 פרטים. המספר משתנה בין העונות. הזכרים נוטים לחיות בבדידות ברוב ימות השנה, ומצטרפים לקבוצת הנקבות רק בסוף הקיץ. לקראת סוף החורף הנקבות שנמצאות בהריון עוזבות את העדר ומחפשות אזור בטוח שבו הן יוכלו להמליט בתחילת האביב. לאחר ההמלטה הנקבה חוזרת עם הגדי שלה לקבוצה. גם לאחר הגמילה והעצמאות, הגדי נשאר בקבוצה 3-2 שנים. לאחר מכן הוא הופך לנווד ונע ממקום למקום עד שהוא נקשר לאזור מסוים בהגיעו לבגרות מלאה בגיל 9-8 שנים. במהלך עונת הרבייה מתקיימת תחרות בין הזכרים על השליטה בקבוצת הנקבות, וזכרים מבוגרים וחזקים מסלקים את הזכרים הצעירים מהאזור ומדי פעם אף עלולים להרוג אותם.
הטורף העיקרי בעבר של צפיר הפירנאים היה זאב איברי, אולם כיום לאחר היעלמותו מאזורים רבים, אין אויב מסוים לבוגרים, והגדיים עלולים להיטרף על ידי שונר, שועל אדום ועיט זהוב.
בחודשי הקיץ, צפיר הפירנאים ניזון בעיקר מעשבי תיבול ופרחים, ובחודשי החורף הוא ניזון בעיקר מחזזיות, טחבים, וענפים צעירים של עצי מחט. לצפיר הפירנאים יש חפיפה באזורים מסוימים עם יעל איברי. כאשר השלג מכסה את כל מקורות המזון, הצפיר חופר בפרסותיו על מנת להגיע למזון שקבור בשלג.
הרבייה של צפיר הפירנאים מתרחשת בסתיו ולאחר תקופת הריון של 170 ימים, נולד בדרך כלל גדי אחד בתקופת האביב. מדי פעם עלולה להתרחש לידה של תאומים או שלישייה. נקבת הצפיר ממליטה את הגדיים במקום מוגן בין הסלעים. הגדי מסוגל לעקוב אחר אימו כמעט מיד לאחר הלידה, והם משפרים במהירות את יכולת הקפיצה שלהם בימים הראשונים לחייהם.
תוחלת החיים המרבית של צפיר הפירנאים בטבע היא 22 שנים.
מצב
צפיר הפירנאים מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), כיוון שהוא הולך וגדל בטווח התפוצה ובמספריו, וכי הוא אינו מתקרב לאף אחד מהקריטריונים המאוימים של הרשימה האדומה. תת-המינים הפירנאי והקנטברי מסווגים אף הם בקטגוריית ללא חשש. עם זאת, תת-המין האפניני מסווג עדיין כ"פגיע" (VU), בשל אוכלוסייה קטנה מאוד וטווח תפוצה מוגבל. בעבר הוא היה נחשב כמין בסכנת הכחדה, אולם לאחר תוכניות שמירה קפדניות ורבייה בשבי האוכלוסייה ירדה לקטגוריה פחות מאוימת. לתת-מין זה נדרש שימור שוטף כדי להבטיח את הישרדותו בעתיד.
איומים
האיומים על הצפיר שונים על פני הטווח שלו. באיטליה, תת-המין האפניני עלול להיות חשוף לאיומים רבים בשל המספר הקטן של האוכלוסייה והשונות הגנטית הנמוכה מאוד. תחרות עם בעלי חיים - במיוחד עם עיזים מהווה את האיום העיקרי כנראה לתת-מין זה. כרגע אין איומים מצד התפרצות מחלות לצפיר האפניני, וציד לא חוקי הוא נמוך יחסית. עם זאת, בצרפת ובספרד התפרצות מחלות מהווה את האיום העיקרי, כשמחלת הפה והטלפיים הופיעה בתת-המין הפירנאי ב-2004, ובהתפרצויות של שחין דווחו מעת לעת אצל תת-המין הקנטברי. בספרד ובהרי הפירנאים, הצפיר דר בכפיפה אחת לצד בעלי החיים המקומיים אולם לא נראה שישנה תחרות ביניהם, והצפיר אף נהנה ממספוא שמופזר לצאן ומהצמיחה המהירה של עשב ירוק וטרי בעקבות הרעייה של הצאן. האוכלוסיות של צפיר קנטרברי ופירנאי ניצודות בכבדות באופן חוקי, למעט באזורים מוגנים. הצפיר הוא אחד ממיני הציד החשובים בספרד והוא משמש כמקור פרנסה חשוב עבור הכפריים. הציד מנוהל היטב על ידי רשויות השימור הספרדיות, וההכנסות מוחזרות לקהילה המקומית. הממשלה האזורית מגדירה מכסות ציד קבועות, ועל כן הציד אינו ברמה בלתי נסבלת. בצרפת, הציד נחשב על ידי הממשלה כפעילות פנאי ונופש בלבד ללא כוונת רווח, ומכסות הציד השנתיות הם בממוצע פחות מ-10% מהאוכלוסייה הצרפתית. על כן, הציד בצרפת הוא ברמה נסבלת להוציא כמה אזורים בודדים.
אומדנים
אין אומדן אוכלוסייה נוכחי לצפיר הפירנאים. עם זאת היו מספר אומדנים בעבר לתת-מינים, שמהם ניתן ללמוד בערך על הגודל הכללי של האוכלוסייה. בשנת 2002 נאמדו כ-15,000 פרטים לתת-המין הקטנברי; בשנת 2003 נאמדו כ-53,000 פרטים לתת-המין הפירנאי; בשנת 2006 נאמדו כ-1,100 פרטים לתת-המין האפניני.
הצפיר והאדם
צפיר הפירנאים הוא החיה הלאומית של נסיכות אנדורה, והוא מהחיות הפופולריות בציד בצרפת וספרד. בשרו של הצפיר נחשב ליקר ומהפרווה השעירה האחורית שלו מייצרים כובעים. שימוש פופולרי נוסף לפרוותו הוא יצירת "שאמי" - מעין מטאטא שערוני המשמש לניקוי זכוכית ומכוניות.
פראטר
פראטר (בגרמנית: Prater) הוא הפארק הציבורי הגדול בעיר וינה. הפארק שוכן בין נהר הדנובה לבין תעלת הדנובה, ברובע לאופולדשטאדט. הפארק ידוע בעיקר בשל פארק השעשועים וורסטפראטר (Wurstelprater) שבו נמצא גלגל הענק "וינר ריזנראד" ולצידו אצטדיון ארנסט האפל, שנקרא בעבר "אצטדיון פראטר".
היסטוריה
בשנת 1162 נמסר השטח למשפחה בשם דה פראטו (de Prato) על ידי פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. השם "פראטר" מופיע לראשונה בתעודה משנת 1403 בהתייחס לאי בדנובה, הוראת השם התרחבה עם הזמן לשטח הסמוך. בשנת 1560 נרכש השטח על ידי מקסימיליאן השני, שהפך אותו לשטח ציד קיסרי. יורשו, רודולף השני, אסר כניסת אזרחים לשטח. ב-1766 הכריז יוזף השני על השטח כפארק ציבורי פתוח לכל, הוא גם נתן רישיון לפתיחת בתי קפה ובתי בירה בשטח, דבר שסייע להפיכת המקום לאזור בידור ושעשועים. הציד היה מותר בפארק עד 1920. בשנת 1838 נפתחה סמוך לשער הכניסה לפארק תחנת הרכבת הצפונית (Nordbahnhof) ששינתה את שמה ל"כוכב פראטר" (Praterstern) ב-1959.
בשנת 1873 התקיימה בשטח הפארק התערוכה העולמית של וינה (1873) עבורה נבנה מבנה עגול (רוטונדה), שעלה באש בשנת 1937. כיום נמצא במקום זה מרכז התערוכות (Messegelände). ב-1897 הוקם הגלגל הענק, שהפך את הפארק לאטרקציה בקנה מידה אירופאי. בין 2004 ל-2008 נערכו שיפוצים נרחבים בפארק, שכללו הרחבת קו הרכבת התחתית של וינה אל הפארק והקמת שלוש תחנות לאורכו.
פארק השעשועים
פארק השעשועים נפתח ב-1895 ביוזמתו של גאבור שטיינר עם תצוגה שנקראה "ונציה בווינה" שכללה לגונה מלאכותית ואשר דימתה סיור בעיר. מתכנן התצוגה היה האדריכל הציוני אוסקר מרמורק והצייר מוזר. ב-1897 צורף לתצוגה הגלגל הענק, שהיה הגדול באירופה. בתיאטרון פתוח הוצגו אופרטות של פרנץ להאר ואחרים.
כיום הכניסה לפארק היא חינם, אך יש לשלם בנפרד עבור כל אטרקציה. בנוסף לגלגל הענק מכיל הפארק אטרקציות מקובלות כגון רכבת הרים, רכבת שדים, קרוסלות ופלנטריום. הדמות "קלפאטי" (Calafati), שהיה חלק מקרוסלה בשם "סין הגדולה" בראשית ימי הפארק מהווה את סמלו. מוזיאון קטן מציג את תולדות המקום.
מערת קבורה
מערת קבורה היא מערה בה נהוג היה לקבור בתקופות הקדומות. מערות קבורה הן מקור חשוב לחקר העולם התרבותי הקדום, אמונותיו ומנהגיו.
מערות הקבורה בארץ ישראל
הקבורה במערות בארץ ישראל התקיימה בתקופות שונות. קבורה במערות קבורה נמצאו כבר בתקופות פרהיסטוריות בתקופה הכלקוליתית, למשל מערת הקבורה שנמצאה בפקיעין, היא מערה טבעית שהותאמה לקבורה .ובתקופות הבאות נחצבו מערות קבורה מלאכותיות להן מאפיינים ייחודיים לכל תקופה: תקופת הברונזה, התקופה הישראלית, תקופת בית שני ותקופת המשנה והתלמוד.
תקופת הברונזה
בתקופה הברונזה נהגו לקבור את המת בתוך מערה בעלת מתאר עגלגל, לצד קרוביו. מכאן הביטוי המקראי "וישכב ויֵאסף אל אבותיו". מצדדיו הונחו מנחות קבורה, שכללו כלי חרס ומתכת ותכשיטים. תקופה זו מתחלקת לכמה שלבי משנה. בתקופת הברונזה הקדומה הקבורה התבצעה במערות גדולות יחסית בהם נקברו דורות של נפטרים. כאשר הוכנסה גופה חדשה דחקו לשוליים את העצמות הישנות ואת חפצי המנחה שנלוו להן. לעומת זאת, בתקופת הברונזה הביניימית (ברונזה תיכונה 1), הקבורה התבצעה בתוך מערות קטנות יחסית, שבכל אחת מהן הייתה קבורה בודדת. באתרים מסוימים, כגון ג'בל קעקיר בגבול השפלה וההר, קיימים שדות קבורה הכוללים מאות פתחים של מערות. בתקופת הברונזה המאוחרת, שבו לקבור במערות באופן המוני. במערות מתקופה זו נמצאו שיטות קבורה שונות וכמות גדולה ועשירה של חפצי-מנחה. מערות מתקופה זו גם עשירות בכלי חרס, שחלקם יובאו ממרחקים. עדות לרמה התרבותית הגבוהה של התקופה. לעיתים נמצאו מספר צורות קבורה באותה מערה.
התקופה הישראלית
בתקופה הישראלית (תקופת הברזל) נחצבו במרחב הישראלי והיהודאי מערות רבועות ובהם "משכבים", מעין מיטות עליהן הושכבו הנפטרים כשנה עד שנתאכל הבשר. אז לוקטו עצמות הנקבר ל"קבורה משנית" ורוכזו בחלל שנחצב לשם כך. מערות אלה מתחלקות לשניים: מערות פשוטות בהן יש יחידה בסיסית הכוללת: חדר רבוע במרכז שקע חצוב, סביבו שלושה משכבים.
לצד הטיפוס הפשוט יש מערות מורכבות בהם מספר חדרים ומשכבים במתכונת מפוארת.
תקופת בית שני
בימי הבית השני הייתה הקבורה במערות פרטניות. ירושלים של אותה עת הייתה מוקפת מכל עבריה בשדות קברים. בשל קדושת ירושלים ובשל טומאת המת, נאסרה קבורה בין חומותיה והותרה רק מחוץ לחומות ובמרחק סביר ("מרחיקין את הנבלות ואת הקברות מן העיר חמישים אמה (משנה בבא בתרא, ב, ט). כאשר העיר התרחבה, הורחקו בתי הקברות ("כל הקברות מפנין חוץ מקבר המלך ומקבר הנביא" (בבא בתרא, א, יא). האמונה בתחיית המתים הביאה לשמירת עצמותיו של כל אדם בנפרד. הנקברים נקברו בתחילה במערות למשך כשנה עד שנותרו העצמות, שנקברו לאחר-מכן בגלוסקמאות ("מלקט אדם עצמות אביו ואמו... בראשונה היו קוברים אותן במהמורות. נתאכל הבשר היו מלקטין את העצמות קוברים אותן ברזין (ארון)" בירושלים התפתח מנהג ייחודי של עיטור הגלוסקמאות בעיטורי פרחים, בעיקר פרח השושן וענפי דקלים. הגלוסקמאות הונחו במערות קבורה משפחתיות, חצובות בסלע או במבנים בנויים. מאות מערות הקבורה מימי בית שני פרושות בעיקר בצפון ירושלים (אזור סנהדריה, מזרחה (גדות נחל קדרון), ומדרום לעיר העתיקה (גיא בן הינום וכתף הינום) ומהוות נקרופוליס. בצדה המערבי של העיר נמצאו מעט קברים, בעיקר לאורך דרך עזה ושכונת רחביה.
משפחות מכובדות, כמשפחת כהני בני-חזיר, בנו היכלות קבורה מרשימים ומפוארים, בסגנון הלניסטי, בהן נטמנו הגלוסקמאות. גם עשירים ירושלמיים וסוחרים מתייוונים הקימו מבני קבורה מפוארים, כדוגמת קבר יסון.
מערות קבורה בתלמוד
במסכת בבא בתרא מופיע דיון לגבי מידתה המקובלת של מערת קבורה משפחתית ולגבי האופן בו חופרים בה את כוכי-הקבורה. אתר הקבורה כלל חצר בגודל שש אמות על שש אמות, ומערות קבורה בצורת תיבה. כוכי הקבורה היו נחצבים בקיר שמול הפתח ובשני הקירות הסמוכים לפתח, כאשר המתים היו מונחים בתוכם בשכיבה.
על פי המשנה בדף ק, גודלו המקובל של אתר קבורה הוא אחד משני אלו: עומקו של כל כוך ארבע אמות, ושטח החתך שלו שישה טפחים על שבעה טפחים.
מעטפה אדומה
הוֹנְגְבַּאוֹ, או מעטפה אדומה (בסינית: 红包, פין-יין: hóngbāo), ולפעמים חבילה אדומה, או כיס אדום, הוא מונח תרבותי במזרח ודרום מזרח אסיה אשר משמעותו מתנה כספית הניתנת בדרך כלל בחגים או באירועים מיוחדים כמו חתונה, סיום לימודים או לידת תינוק, ובדרך כלל במעטפה אדומה. אף על פי שהמעטפה האדומה זכתה לפופולריות על ידי מסורות סיניות, מצויים גם בתרבויות אחרות מנהגים מסורתיים דומים.
הונגבאו נקראת גם יאסואיצ'יאן (压岁钱, yāsuìqián, תרגום חפשי: "כסף של ראש השנה"), בעיקר בזמן ראש השנה הסינית.
בשנות ה-2010 החלו הונגבאו להיכנס בסין ומדינות נוספות בעלות אוכלוסייה ממוצא סיני, לאפליקציות מסרונים פופולריות, בארנקים דיגיטליים ועוד.
מיתולוגיה
באגדה סינית מסופר על מעין שד קטן שנקרא "סואי" (祟) בימי קדם. בערב ראש השנה הסינית היה סואי מופיע בשקט, ונוגע בראשו של ילד ישן. הילד שנגעו בו היה נבעת ובוכה, ואף היה לו כאב ראש. לכן, כדי להימנע מהשפעת הסואי, אנשים לא העזו לישון בערב ראש השנה, וכל האורות שהודלקו נקראו "שואו סואי" ( 守祟).
סיפור פולקלור פופולרי הוא על זוג קשישים עם בן יקר. בליל ראש השנה, מכיוון שחששו כי סואי יבוא, הם הוציאו שמונה חתיכות של מטבעות נחושת כדי לשחק עם בנם במטרה להשאיר אותו ער. בנם היה מנומנם מאוד, אולם הם הניחו לו ללכת לישון לאחר שהניח שקית נייר אדומה המכילה מטבעות נחושת מתחת לכרית של הילד. שני הילדים הגדולים שהו אצלו גם כל הלילה. לפתע, הדלתות והחלונות נפתחו ברוח מוזרה, ואפילו הנרות כובו. התברר שזה סואי. כשסואי עמד להושיט יד ולגעת בראש הפעוט, הכרית התבהרה לפתע באור מוזהב, והסואי נבהל משם, ולכן אפקט גירוש השדים של "כסף נחושת עטוף נייר אדום" התפשט בעבר בסין. הכסף נקרא אז "יא סואי צ'יאן" (压 祟 钱, מילולית "הכסף לדיכוי סואי").
סיפור אחר אומר ששד ענק היה מטיל אימה על כפר ולא היה בכפר איש שהצליח להביס את אותו. לוחמים ומדינאים רבים ניסו ללא הצלחה. עד שיתום צעיר נכנס לזירה, חמוש בחרב קסומה שעברה בירושה מאבות קדומים, נלחם בשד, ובסופו של דבר הרג אותו. לבסוף הוחזר השלום לכפר, והזקנים כולם העניקו לצעיר האמיץ מעטפה אדומה מלאה בכסף כדי להחזיר ליתום הצעיר את אומץ ליבו ולשחרר את השד מהכפר.
STS-51
STS-51 הייתה המשימה ה-17 של המעבורת החלל דיסקברי וה-57 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-12 בספטמבר 1993 ונמשכה קרוב לעשרה ימים. המטרה העיקרית הייתה הצבת לוויין תקשורת במסלול וחזרה של לוויין SPAS-ORFEUS.
תיאור המשימה
השיגור היה מתוכנן ל-17 ביולי 1993. כאשר צוות כבר היה בתוך המעבורת השיגור בוטל עקב בעיה טכנית ונדחה ל-24 ביולי. ב-24 ביולי הוא בוטל עקב בעיה טכנית נוספת. בגלל פרסאידים הוחלט לדחות אותו למחצית אוגוסט. ב-12 באוגוסט ספירה לאחר הופסקה 3 שניות לפני השיגור.
מעבורת החלל דיסקברי שוגרה מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי ב-12 בספטמבר 1993. ביום ראשון של המשימה שוחרר לוויין תקשורת Advanced Communications Technology Satellite (ACTS) שהיה מיועד לבדיקות טכנולוגיות חדשות. הלוויין פעל עד לשנת 2004.
משימה נוספת הייתה הצבת טלסקופ Orbiting Retrievable Far and Extreme Ultraviolet Spectrometer (ORFEUS) שהיה מוצב במערכת SPAS במסלול. מערכת זו פותחה בגרמניה וכבר נוצלה בעבר במשימות STS-7,STS-39 ו-STS-41-B בהתאם להסכם עם המרכז הגרמני לחקר החלל נסא"א סיפקו שרות של מעבורת החלל ללא תשלום ובתמורה בתוכנית נכללו ניסויים לפי תוכנית של מרכז הגרמני לחקר החלל והמרכז קיבל כל התוצאות מכלל הניסויים. המערכת שוחררה ב-13 בספטמבר והוחזרה לתא המטען של המעבורת ב-19 בספטמבר.
ב-16 בספטמבר וולז וניומן ביצעו פעילות חוץ רכבית. מטרת הפעילות הייתה לבחון יכולות לביצוע תחזוקה של טלסקופ החלל האבל שהייתה מתוכננת לדצמבר 1993. הפעילות נמשכה 7 שעות ו-5 דקות. התברר שחלק מפעילויות תחזוקה עשויות לקחת זמן קטן מהמתוכנן אך חלק אחר היו קשים לביצוע ונמשכו הרבה מעבר לצפוי.
מהלך הכנות לטיסה וטיסה עצמה צולמו עבור ערוץ 4 הבריטי. בהמשך השנה הוקרן סרט Space Shuttle Discovery
בקיה
בקיה (באנגלית: Bequia) הוא הגדול באיי הגרנדינים בסנט וינסנט והגרנדינים שבים הקריבי. האי מרוחק כ־15 ק"מ מבירת האיים קינגסטאון שבאי סנט וינסנט.
בירת האי היא פורט אליזבת) שמיקומה: 13°00′ צפון 61°16′ מערב. כפרים נוספים באי הם חוות פאג'ט (Paget Farm), לוור ביי (המפרץ התחתון – Lower Bay), לה פומפ (La Pompe), המילטון (Hamilton) ודריק (Derrick). באי מתגוררים כ־4,300 תושבים. הנמל העיקרי של האי – מפרץ אדמירליטי (Admiralty Bay) ממוקם במפרץ טבעי גדול.
פירוש שמו של האי הוא "אי העננים" בארוואקית.
עיקר כלכלת האי מבוססת על תיירות, והוא מהווה יעד ליאכטות רבות. ניתן להגיע אל האי בטיסה ישירה מברבדוס או באמצעות מעבורת מסנט וינסנט.
מרקסיזם מרכזי
למונח מרכז ישנה משמעות בתנועה המרקסיסטית, המונח מתייחס למיקום בין מהפכנות לרפורמיות. למשל, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ומפלגת הלייבור העצמאית נחשבו שניהן כמרכזיות מכיוון שהתנדנדו בין הגישות להשגת כלכלה סוציאליסטית דרך רפורמות או מהפכות. שתי המפלגות הללו השתייכו למה שנקרא "האינטרנציונל השני וחצי" ו"השלישי וחצי", אשר לא יכלו לבחור בין רפורמיות סוציאל-דמוקרטית המאופיינת להאינטרנציונל השני והמהפכנות המאופיינת עם האינטרנציונל השלישי.
לטרוצקיסטים ומהפכנים מרקסיסטים אחרים, המונח "מרכזי" במובן הזה שימש כמשפיל. הם לעיתים קרובות תיארו את המרכזיות המרקסיסטית כהזדמננותית מכיוון שהיא טוענת שתהיה מהפכה מתי שהוא בעתיד, אך מעדיפה רפורמות בהווה. סוציאליסטים ליברטריאנים ואנרכיסטים גם לפעמים מגיעים לאותה גישה בה הם רואים רפורמיות כהזדמננות פוליטית מכיוון שהם ראו את הרפורמיזם כדרך האינה יכולה לגרום להשפעות מבניות לחברה.
המונח "סנטריזם" גם מאפיין דעות של כמה בולשביקים משנות ה-20. במובן הזה הסנטריזם מתייחס למיקום בין האופוזיציה הימנית, אשר תמכה במדיניות הכלכלית החדשה ויחסים ידידותיים עם מדינות קפיטליסטיות והאופוזיציה השמאלנית, אשר תמכה במעבר מהיר לכלכלה סוציאליסטית ומהפכה עולמית. בסוף שנות ה-20, שתי האופוזיציות הובסו על ידי יוסיף סטלין, אשר צבר כוח מספק מהחברים של שני המחנות.
הלכות ליל הסדר
הלכות ליל הסדר הן מקבץ הלכות, דינים ומנהגים, המורה כיצד יש לקיים את לילו הראשון של חג הפסח, המכונה "ליל הסדר". הלכות ליל הסדר כוללות פרטים רבים, מהם מצוות מהתורה, מהם ציווי חכמים ומהם מחמת המנהגים.
הכנות לליל הסדר
בהלכה היהודית, עיקרו של ליל הסדר הוא העברת המסורת בדבר סיפור יציאת מצרים לדורות הבאים, ומשכך ישנה חשיבות מיוחדת כי הילדים יישארו ערניים במהלך הסדר. לשם כך מסמיכים את עריכת הסדר לצאת הכוכבים ככל האפשר (אך לא לפני צאת הכוכבים), ודואגים לכך שהשולחן יהיה ערוך ומוכן לסדר מיד בתום התפילה.
בנוסף לכך, מחלקים לילדים דברי מתיקה לפני ובמהלך הסדר, כדי לעורר בהם סקרנות לשאול לפשר החגיגיות, ובכך גם מעודדים אותם להישאר ערניים.
נוהגים להדר לערוך את שולחן הסדר בכלים היפים ביותר שיש בבית, כדי לבטא את החירות שלה זכינו ביציאת מצרים, וכן להכין כיסאות נוחים ומתאימים להסבה.
מאפייני הקערה
לפני תחילת הסדר מכינים את ה'קערה' שבה מונחים כל המאכלים המיוחדים של ליל הסדר, כך שלאורך כל הסדר המאכלים הללו, שבאים לבטא רעיונות שונים הקשורים ללילה זה, גלויים בפני משתתפי הסדר, ובכך מבטאים את עניינו המיוחד של הלילה.
המאכלים המונחים בקערה:
סידור הקערה
כמה שיטות נאמרו ביחס לסידור המאכלים בקערה:
סימני הסדר
בשל מבנהו המורכב של ליל הסדר ופרטיו הרבים, נתחברו בימי הביניים "סימנים" רבים – חרוזים או שירים קצרים המסייעים בזכירת סדר המעשים שיש לעשות בלילה זה. ה"סימן" הנפוץ כיום הוא: סימן זה מיוחס לרבי שמואל מפלייזא, מבעלי התוספות בצרפת. פירוט הערך דלהלן יעשה על פי סדר סימן זה.
קדש
כבכל חג, מוסיפים בסיום ברכת הקידוש את ברכת 'שהחיינו'. גם השוכח לברך ברכה זו, יצא ידי חובת קידוש, ויכול להשלים את הברכה בכל עת שנזכר בה במשך כל חג הפסח.
אם חל יום טוב ראשון של פסח בשבת, מוסיפים בקידוש את עניין השבת, ואם חל במוצאי שבת מוסיפים בו ברכה על הנר וחותמים בברכת הבדלה בין קודש לקודש. בקרב יהודי מרוקו רבים פותחים את הקידוש בפסוק:
יש נוהגים לומר על כל כוס מארבע כוסות ליל הסדר נוסח 'לשם ייחוד'. הנוהגים כן אומרים את נוסח 'לשם ייחוד' על הכוס הראשונה, כוס הקידוש, לפני תחילת הקידוש.
ורחץ
לאחר הקידוש תקנו חכמים לאכול את הכרפס תוך טיבולו במשקה (כדלקמן). הכרפס הוא ירק, ומאחר ותקנו חכמים ליטול ידיים לפני אכילת מאכל רטוב, לפיכך לפני אכילת הכרפס נוטלים ידיים. אך אין מברכים על נטילה זו הואיל ויש אומרים שבשונה מנטילת ידיים שלפני אכילת לחם, שנתקנה גם משום נקיות, נטילת הידיים לפני דבר שטיבולו במשקה נועדה משום 'סרך טומאה', וכיום שאין דיני טומאה וטהרה נוהגים, כי ממילא כולנו טמאי מתים, אין חובה ליטול ידיים לפני אכילת דבר שטיבולו במשקה. ומאחר והדבר שנוי במחלוקת, דעת רוב האחרונים שלמעשה נוטלים ידיים אך אין מברכים על הנטילה, אולם יש שמורים גם כיום ליטול ידיים בברכה
כרפס
תיקנו חכמים לאכול אחר הקידוש ולפני אמירת ההגדה ירק טבול במשקה, דבר היוצר שני שינויים מסעודת שבת וחג רגילה: אכילת מין ירק לפני הסעודה, ונטילת ידיים פעמיים בליל הסדר וכתוצאה מזה, הילדים מתעוררים לשאול אודות יציאת מצרים. יש מוסיפים שאכילת ירק לפני הסעודה לפתיחת התאבון הייתה נוהג מקובל בסעודות חשובות, וכביטוי להיותנו 'בני חורין', תקנו לאכול ירק לפני הסעודה.
שמו וזהותו
השם 'כרפס' לא נזכר במשנה ובתלמוד, ומקורו בדברי כמה ראשונים שכתבו לקחת 'כרפס', מפני ששמו (בהיפוך אותיות) רומז לששים ריבוא גברים שעבדו בעבודת פרך במצרים – "ס' פרך". אין חובה הלכתית להטביל דווקא 'כרפס' לפני אמירת ההגדה, אך מובא באחרונים שטוב לקחת כרפס. אמנם באשר לזהותו של ה'כרפס' נחלקו המנהגים. יש שכתבו שהוא סלרי, וכן המנהג הרווח בקרב יהדות יוצאי ספרד, ויש שכתבו שהוא פטרוזיליה, וכן נוהגים מקצת מיהדות יוצאי אשכנז. בפועל רוב יוצאי אשכנז לא נהגו לקחת סלרי או פטרוזיליה לכרפס, משום שנוצר ספק מה יברכו עליהם, ולכן נהגו לקחת תפוחי אדמה מבושלים.
הלכות אכילת הכרפס
טובלים את הכרפס במי מלח או חומץ, ומברכים "בורא פרי האדמה", ומכוונים בברכה לפטור גם את המרור שיאכלו אחר כך בסעודה. אין צריך להסב בעת אכילת הכרפס, שיש אומרים שהוא מרמז על צער השעבוד.
פוסקים רבים כתבו שנכון לאכול מהכרפס פחות משיעור 'כזית', שאם יאכל יותר מ'כזית' יכנס לספק אם צריך לברך ברכה אחרונה על הכרפס, שלדעת ר"י צריך לברך אחריו ברכה אחרונה, ולדעת רשב"ם לא יברך, משום שברכת הכרפס מכוונת גם למרור שאוכלים בסעודה. אם אכל מהכרפס יותר מ'כזית', נפסקה ההלכה שאין מברכים אחריו ברכה אחרונה, שספק ברכות להקל.
לחם עוני
לאחר אכילת הכרפס עורך הסדר בוצע את המצה האמצעית מבין שלוש המצות המונחות לפניו. החלק הגדול נשמר לאפיקומן, ואת הקטן משאירים בין שתי המצות השלמות. בתלמוד מבואר שסיבת הדבר כדי לקיים את הפסוק, שדרכו של עני לאכול פרוסת לחם ולא לחם שלם. את החלק שמייעדים ל'אפיקומן' נוהגים לעטוף במפית, זכר למה שנאמר:. יש נוהגים להניח את האפיקומן מעט על הכתף, זכר למצות שנשאו על שכמם ביציאת מצרים.
החבאת האפיקומן
נוהגים להחביא את האפיקומן, ושומרים אותו לאכילה שבסיום הסדר, שהיא זכר לאכילת קרבן פסח.
בקרב משפחות רבות מיוצאי אשכנז נהוג שהילדים מוציאים את האפיקומן ממקום מחבואו, ומחביאים אותו מעורך הסדר עד סיום הסעודה, ואז מחזירים אותו תמורת מתנה. נוהג זה נועד כדי להשאיר את הילדים ערים במשך כל הסדר, אמנם רבים התנגדו למנהג זה.
מצוות סיפור יציאת מצרים
מצווה מהתורה לספר בליל ט"ו בניסן את סיפור יציאת מצרים. עיקר המצווה היא שההורים יספרו לילדיהם, שנאמר:, אך גם כשאין ילדים מצווה מהתורה על כל אדם לספר ביציאת מצרים, שנאמר:.
מצוות סיפור יציאת מצרים מתקיימת בעיקר באמירת ה'מגיד' שפתיחתו באמירת 'הא לחמא עניא': עורך הסדר מסיר את המפה שנהוג לשים על המצות, ומגביה את המצות. בתוך כך הוא מראה את המצות למסובים ואומר:
תרגום משפטים אלו לעברית הוא:
בסיום "הא לחמא עניא" עורך הסדר מניח את הקערה או המצות על השולחן.
מה נשתנה
בשלב זה מסירים את הקערה ממקומה כאילו סיימו את הסדר, במטרה לסקרן את הילדים ולגרום להם לשאול את שאלות 'מה נשתנה' שעניינן לעמוד על ההבדלים והשוני שבלילה זה מכל הלילות, ומתוך כך להבין את משמעותו וגודלו של לילה זה. יש נוהגים שאם הילדים לא שאלו דבר אחר הסרת הקערה, ממשיכים להסיר עוד כלים עד שישאלו לפשר הדבר.
לאחר מזיגת הכוס השנייה שואל אחד הילדים 'מה נשתנה'. לאחר מכן מחזירים את הקערה, ומתחילים לענות לשאלות בסיפור יציאת מצרים.
דיני אמירת ה'מגיד'
מצווה לפתוח את הסיפור בשאלה, ודרך הסיפור היא שפותחים בגנות ומסיימים בשבח. אמנם נחלקו האמוראים על איזו גנות מדובר. לדעת שמואל מדובר בגנות הגוף, שעבדים היינו לפרעה במצרים, ומררו את חיינו בכל עבודה קשה, ואחר כך גאלנו ה' מידם. ולדעת רב מדובר בגנות הרוח, שאבות אבותינו, תרח ולבן, היו עובדי עבודה זרה, ובמהלך הדורות נעשינו אומה המאמינה באל אחד.
למעשה נוהגים כשתי השיטות, ומתארים ב'מגיד' את תהליך יציאתנו מעבדות לחירות, ואת התהליך שעבר עם ישראל מעבודה זרה עד שנגאלנו מהשעבוד לאומה המצרית שטופת האלילות, וכרתנו ברית עם ה' במעמד הר סיני.
על מנת שניתן יהיה לדייק בסיפור יציאת מצרים, תקנו חכמים נוסח 'הגדה של פסח'. וכל המוסיף לספר ביציאת מצרים לאחר סיום הסדר הרי זה משובח.
רחצה
לאחר סיום אמירת ההגדה ניגשים לקיום מצוות אכילת המצה. לשם כך מקדימים ונוטלים ידיים (רוחצים=רחצה) בברכה, כפי שנוהגים לעשות בכל השנה לפני אכילת לחם. שגם המצה נחשבת ללחם בפסח.
מוציא מצה
לאחר נטילת הידיים, על פי רוב המנהגים הבוצע נוטל את שלוש המצות שליוו את אמירת ההגדה, ומברך ברכת 'המוציא' כפי שנוהגים לעשות כל השנה בעת אכילת לחם. לאחר מכן שומט את המצה התחתונה, ומשאיר מצה אחת שלימה, ואת המצה החצויה (שנחצתה ב'יחץ'), ומברך:.
לאחר הברכה אוכלים את המצה בהסבה.
מצוות אכילת מצה
מצווה מהתורה לאכול בליל ט"ו בניסן מצה, שנאמר: . חז"ל למדו מהפסוק: שמצה זו צריכה להיות שמורה. מהתורה החובה היא לאכול כזית מצה בליל הסדר בתוך כדי אכילת פרס. מלבד חיוב זה שהוא מהתורה הוסיפו חכמים חיוב נוסף לאכול עוד שיעור של כשלושה זיתים של מצה:
חולה וזקן בשיעור כזית - שיעור כזית בדיעבד
המתקשה לאכול את כל השיעורים הללו, באכילת מצת מצווה שאוכלים בתחילה ישתדל לאכול שני שלישים מצה, כדי לקיים את המצווה לפי שיטות כל הפוסקים, אבל אחר כך יכול להסתפק בחמישית מצה לאכילת ה'כורך', וחמישית מצה לאכילת ה'אפיקומן'.
ואם גם זה קשה לו, יוכל להקל לאכול לשם מצוות מצה כשיעור שליש מצה, שהוא כזית על פי השיעור המקובל, ויברך עליו. נמצא שבכל ליל הסדר יאכל שליש מצה ועוד שתי חמישיות.