cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טוד בימר
טיסה 93
על פי דו"ח ועדת 9/11, לאחר שאוחזר מקליט הנתונים הקוליים של המטוס, נחשף קולות חבטות והתרסקות על דלת תא הטייס וצעקות וצרחות באנגלית. "בואו נשיג אותם!" נוסע בוכה. חוטף צועק, "אללהו אכבר". ג'ראח הזניק שוב ושוב את המטוס כדי להפיל את הנוסעים מרגליהם, אך הנוסעים המשיכו בהסתערותם ובשעה 10:02:17, גבר אמר, "תעלו אותו!" שנייה לאחר מכן, חוטף אמר, "תוריד את זה למטה! תוריד את זה למטה!" בשעה 10:02:33 נשמע ג'ראח מתחנן, "היי! היי! תן לי את זה. תן לי את זה. תן לי את זה. תן לי את זה. תן לי את זה. תן לי את זה. תן לי את זה. תן לי את זה." המטוס התרסק הפוך לתוך שדה ריק בשאנקסוויל, פנסילבניה, במהירות של 563 מייל לשעה והרג את כל מי שהיה עליו. המטוס היה במרחק של 20 דקות של זמן טיסה מהמטרה החשודה שלו, הבית הלבן או בניין הקפיטול בוושינגטון הבירה. על פי סגן הנשיא דיק צ'ייני, הנשיא ג'ורג' וו. בוש הורה להפיל את המטוס לפני הגעתו לוושינגטון.
בימר הותיר אחריו את אשתו, ליסה, בניהם, דייוויד ואנדרו (המכונה "דרו"), שהיו בני שלוש ואחד בזמן מותו של בימר , ובתם מורגן שנולדה בינואר 2002, ארבעה חודשים לאחר מותו של בימר. הנשיא והגברת הראשונה לורה בוש היו בין אלה ששלחו מכתבים למורגן עם לידתה. ). בנאום בפני מושב משותף של הקונגרס והעם האמריקני ב-20 בספטמבר 2001, בו השתתפה ליסה בימר, שיבח הנשיא בוש את אומץ ליבם של נוסעי יונייטד 93, כשהוא שם במיוחד את בימר, שאותו כינה "אדם יוצא דופן". בנאום שנשא ב-8 בנובמבר ממרכז הקונגרסים העולמי באטלנטה, ג'ורג'יה, בוש הזכיר את דבריו האחרונים של בימר באומרו, "כמה מהרגעים הגדולים ביותר שלנו היו מעשי אומץ שאיש לא יכול היה להתכונן אליהם. אבל יש לנו את פקודות הצעידה שלנו. חבריי האמריקאים, בואו נזוז!" הוא ישתמש בהם שוב בנאום מצב האומה ב-2002: "יותר מדי זמן התרבות שלנו אמרה, 'אם זה מרגיש טוב, תעשה את זה'. כעת אמריקה מאמצת אתיקה חדשה ואמונה חדשה: 'בואו נזוז'."
מוזיאון ריאזאן לתעופה ארוכת טווח
מוזיאון ריאזאן לתעופה ארוכת טווח (ברוסית: Рязанский музей дальней авиации) הוא מוזיאון נושאי ומתחם תערוכות רוסי הממוקם בשטח המרכז לאימונים והדרכה מחדש של חיל האוויר ה-43 בבסיס האוויר דיאגילבו, ריאזאן. תערוכת המתחם משלבת מספר רב של חפצים הקשורים להיסטוריה של הפיתוח והשימוש בתעופה צבאית בברית המועצות ובפדרציה הרוסית. הוא כולל מטוסי קרב מקומיים, דוגמאות של כלי הנשק והציוד, מדי צבא, ציוד, חפצים אישיים ופרסים לטייסים מצטיינים. כולל גם מסמכים, מפות, תצלומים וכו'. במהלך השנים ערך המוזיאון יותר מ-6,000 סיורים, ומספר המבקרים עלה על 120,000 איש.
היסטוריה
המוזיאון נוצר ביוזמתו של סגן אלוף יולי ניקולאייביץ' ירמקוב, מדריך של מרכז ההדרכה הצבאי ה-43. יוזמה זו אושרה על ידי אלוף-משנה וסילי רשניקוב, מפקד התעופה ארוכת הטווח של ברית המועצות, ועל ידי לוטננט-גנרל נ. מלינובסקי, ראש המחלקה הפוליטית של תעופה ארוכת טווח. בהוראת מפקד תעופה ארוכת טווח 058 מיום 16 ביוני 1974, נוצרה קבוצת יוזמה המורכבת מקולונל נחייב, רס"ן י.נ. ירמקוב ומייג'ור ד. קאורין. הוקצה להם כוח אדם מיומן ביותר על מנת ליישם את הפרויקט.
פתיחת מתחם המוזיאון התקיימה ב-29 באפריל 1975 והייתה מתוכננת לציון יום השנה ה-30 לניצחון העם הסובייטי במלחמה הפטריוטית הגדולה. האוצר הראשון ומדריך הטיולים היה סגן אלוף ירמקוב.
בהתאם להנחיית שר ההגנה של הפדרציה הרוסית מיום 4 ביוני 2009, D-024, במהלך ייעול המבנה הארגוני של יחידות צבאיות, מוזיאון התעופה ארוכת הטווח כבר לא היה חלק ממרכז ההדרכה ה-43 ועובדיו פוטרו. אף על פי כן, מוזיאון התעופה ארוכת הטווח ממשיך לפעול כמוסד בהתנדבות.
1863
נולדו
שמאל|ממוזער|120px|[[קונסטנטין סטניסלבסקי22 ביוני- ארתור מורגן,מראשי כנופיית דאצ' וחברו הקרוב ביותר עד לפני מותו של מנהיג הכנופיה דאצ' (נפטר ב-1898)
]]
הלן ג'ורג'
הלן ג'ורג' (באנגלית: Helen George; נולדה ב-19 ביוני 1984) היא שחקנית אנגלייה. היא מוכרת בעיקר מהופעתה בתפקיד טריקסי פרנקלין בסדרת הדרמה של ה-BBC "מיילדת". ב-2015 השתתפה בעונה ה-13 של תוכנית הריאליטי "Strictly Come Dancing" של ערוץ BBC One. בן זוגה בתחרות היה הרקדן הסלובני Alja Skorjanec, והם סיימו במקום השישי.
ביוגרפיה
הלן ג'ורג' נולדה בעיר ברמינגהאם. בראיון בעיתון "מטרו" ספרה שבילדותה רצתה להיות קופצת לרוחק, כמו גם רצתה להיות האישה הראשונה שמנהלת את מועדון הכדורגל אסטון וילה. בגיל 15 החליטה ג'ורג' שהיא רוצה לעבוד במחזות מוזיקליים, כשראתה הפקה של המחזמר "עלובי החיים". היא למדה בבית הספר התיכון לבנות אדגבסטון, ואחר כך למדה באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון בלונדון ובבית הספר למשחק של ברמינגהאם.
קריירה
ג'ורג' למדה תיאטרון מוזיקלי באקדמיה המלכותית למוזיקה. כשבועיים אחרי שסיימה את התואר קיבלה את התפקיד הראשון שלה במחזה "האישה בלבן". היא הייתה זמרת ליווי של אלטון ג'ון במהלך סיור הופעות. היא הופיעה בין השאר בארנה של ומבלי ובאלברט הול.
ג'ורג' לוהקה לתפקיד טריקסי בסדרה "מיילדת" של ערוץ BBC One המבוססת על ספר מאת ג'ניפר וורת'. בתחילה היא נבהלה מהאפשרות לעבוד עם שחקניות כמו פאם פריס וג'ני אגאטר. במסגרת התפקיד הוכשרה בטכניקות רפואיות שהיו מקובלות בשנות החמישים של המאה העשרים שכללו הסברים כיצד ליילד תינוק. בעונה הראשונה התאמנה בביתה יחד עם בעלה בדמות "האישה בהיריון", וכלב הטרייר שלהם שהיה "התינוק". ב-2012 הופיעה בארצות הברית בסיור לקידום הסדרה. עוד כיכבה ג'ורג' בווידאו קליפ של השיר "1901" של הזמרת בירדי.
באוגוסט 2015 פורסם שג'ורג' תתחרה בעונה ה-13 של תחרות הריקודים " Strictly Come Dancing". בן זוגה בתחרות היה הרקדן המקצועי Alja Skorjanec. על אף שקבלה מהשופטים ניקוד גבוה, היא הודחה בשבוע ה-11 לתחרות וסיימה במקום השישי.
חיים אישיים
בדצמבר 2012 התחתנה ג'ורג' עם השחקן אוליבר בוט. הם הכירו כששיחקו יחד בסדרה "מלון בבילון", אבל מערכת היחסים ביניהם החלה מספר שנים אחר כך.
באוגוסט 2015 אישר נציג של ג'ורג' שבני הזוג נפרדים אחרי שלוש שנות נישואים.
נינה אוסטרם
נינה אסטורם (בשוודית: Nina Åström; נולדה ב-1962) היא זמרת פינית.
ביוגרפיה
אסטורם נולדה בקוקולה כאחת משלושה ילדים למשפחה דוברת שוודית, ב-1981 היא סיימה תיכון וב-1986 סיימה תואר בפילולוגיה אנגלית באוניברסיטת טורקו.
לאחר שנות נעוריה החלה לכתוב שירים ולהתפתח מבחינה מוזיקלית, ב-1992 הוזמנה לקחת חלק בסמינר אומנים בהולנד ועקב זאת הופיעה כזמרת בתוכנית בטלוויזיה ההולנדית, מפיק התוכנית התרשם מהופעתה של אסטורם והציע לשמש כמנהלה, באותה שנה הוציאה את אלבומה הראשון.
דניאל מקני
ביוגרפיה
הוא נולד בפינטרי בסטירלינגשייר. בגיל שלוש עשרה הוא התחנך לצד הורציו מקולוך ועיבד בצבעי מים, אצל אמן הנוף ג'ון נוקס. לאחר מכן הוא עבד שנה בתור ליטוגרף, והועסק בחברה בקאמנוק, איירשייר, כדי לצבוע את מכסי הנוי של קופסאות הרחה מעץ שלהם.
ברנרדו סילבה
ברנרדו מוטה וייגה די קרבאליו אי סילבה (בפורטוגזית: Bernardo Mota Veiga de Carvalho e Silva; נולד ב-10 באוגוסט 1994 בליסבון שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגלי המשחק בעמדת הקיצוני בקבוצת מנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג ובנבחרת פורטוגל.
דניאל מקני
ביוגרפיה
הוא למד באדינבורו באקדמיה לאמנות, שם פירנס את עצמו על ידי איור פרסומים עבור החרט ויליאם הום ליזרס. לאחר שעבר לגלאזגו, הוא ביסס את עצמו כצייר פורטרטים אופנתי. בשנת 1829 הוא התקבל כחבר באקדמיה הסקוטית המלכותית. הוא לא מופיע כבעל נכסים עצמאי עד 1840, כאשר הוא נרשם כצייר דיוקנאות המתגורר בגלאזגו.
ברנרדו סילבה
בנפיקה ליסבון
סילבה נולד בליסבון שבפורטוגל וגדל במחלקת הנוער של בנפיקה ליסבון. בעונת החל סילבה לשחק בבנפיקה ליסבון ב', קבוצת המילואים של בנפיקה ליסבון, ששיחקה בליגה הפורטוגלית השנייה. ב-10 באוגוסט 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-62 בתיקו 0-0 נגד טרופנסה במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-23 בספטמבר 2013 הבקיע סילבה את שער הבכורה שלו בקבוצת המילואים, שער בדקה ה-51 בניצחון 1–3 על ספורטינג בראגה ב', קבוצת המילואים של ספורטינג בראגה. הוא סיים את העונה עם 38 הופעות בליגה הפורטוגלית השנייה, בהן הבקיע 7 שערים.
דניאל מקני
ביוגרפיה
הוא זכה לתואר אבירות על ידי המלכה ויקטוריה בשנת 1877. באותה שנה הוא נבחר לעמית של החברה המלכותית של אדינבורו.
ברנרדו סילבה
בנפיקה ליסבון
סילבה ערך בעונת גם שלוש הופעות במדי בנפיקה ליסבון, אחת בכל מסגרת: ב-19 באוקטובר 2013 הוא שיחק בגביע הפורטוגלי, כשנכנס כמחליף בדקה ה-80 בניצחון 0–1 על סינפאס; ב-25 בינואר 2014 הוא שיחק בגביע הליגה הפורטוגלית, כשנכנס כמחליף בדקה ה-77 בניצחון 0–1 על ז'יל ויסנטה; ב-10 במאי 2014 הוא שיחק בליגת העל הפורטוגלית, כשנכנס כמחליף בדקה ה-80 בהפסד 1–2 לפורטו במסגרת המחזור ה-30.
דניאל מקני
ביוגרפיה
הוא היה נשוי לראשונה למרגרט (1810–1847) שלה היו לו לפחות שבעה ילדים, כולל הוראס מקני. היא קבורה בגלאזגו נקרופוליס. הוא היה נשוי שנית (בערך 1850), למרי ביוקנן מקני (1834–1931), הצעירה ממנו ב-28 שנים.
ברנרדו סילבה
ההשאלה למונקו
ב-7 באוגוסט 2014 הושאל סילבה למונקו מליגת העל הצרפתית למשך עונה אחת. ב-17 באוגוסט 2014 ערך סילבה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-76 בהפסד 1–4 לבורדו במסגרת המחזור השני בליגה. ב-16 בספטמבר 2014 ערך סילבה את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשנכנס כמחליף בדקה ה-57 בניצחון 0–1 על באייר לברקוזן במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2014/2015. ב-14 בדצמבר 2014 הבקיע סילבה את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-67 בניצחון 0–1 על אולימפיק מרסיי במסגרת המחזור ה-18 בליגה.
מונקו
ב-20 בינואר 2015, לאחר חצי עונה בה שיחק סילבה במונקו, הודיעה בנפיקה ליסבון כי הוא נמכר למונקו תמורת 15.75 מיליון אירו. הוא חתם על חוזה ל-4 שנים וחצי במועדון. את עונת סיים סילבה עם 32 הופעות ליגה, בהן הבקיע 9 שערים. בסך הכל ערך סילבה 101 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע 24 שערים. הוא זכה עם המועדון בליגת העל הצרפתית לעונת.
מנצ'סטר סיטי
ב-26 במאי 2017 חתם סילבה במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג. ב-12 באוגוסט 2017 ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 2–0 על ברייטון אנד הוב אלביון, ב-14 באוקטובר 2017 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון קבוצתו 7–2 על סטוק סיטי. ב-2023 עזר קבוצתו מנצסטר סיטי לזכות בליגת האלופות נגד אינטר האיטלקית 1-0 לראשונה בתולדותיה עם בישול בגמר וצמד בחצי גמר נגד ריאל מדריד
קריירת נבחרות
נכלל בסגל נבחרת פורטוגל לטורניר מונדיאל 2022.
באביזם
באביזם או "באביות", באביה", "הדת הבאבית" (פרסית: بابیه, آئین بیانی או آیین بابی) היא דת ששגשגה בפרס ובחלקים מסוימים של האימפריה העות'מאנית בין השנים 1844–1852 לאחר שהתפצלה מהאסלאם. האמונה הבאבית נוסדה ב-1844 על ידי סיד עלי מוחמד שיראזי, שכינה את עצמו "בּאב" ("שער" בערבית ובפרסית), בשל אמונתו כי הוא השער אל האמאם הנעלם, אמונה המתייחסת לנושא מרכזי בתאולוגיה השיעית. מפרס התפשטה האמונה הבאבית גם ברחבי האימפריה העות'מאנית.
בשלב מאוחר יותר, החל הבאב לטעון כי הוא לא רק שער לאמאם הנעלם, אלא כי שער לאלוהות המתגלה ממש. עמדה זו עוררה מחלוקת חריפה עם אנשי דת מוסלמיים והתנגדות עזה מצד השלטונות. חסידי הכת נחשבו על ידי השלטונות המוסלמים לכופרים, הבאב הוצא להורג (1850) והם סבלו רדיפות קשות. לאחר מותו של הבאב, ב-1866 נגלעה מחלוקת בקרב קהילת המאמינים בנוגע לזהות יורשו של הבאב כמנהיג התנועה. מפלג אחד של האמונה הבאבית צמחה האמונה הבהאית, ומן הפלג השני צמחה תנועה המתכנה בפי חבריה באבים-אזלים.
שורשי הדת הבאבית
שורשי האמונה הבאבית באמונה בזרם המרכזי של האסלאם השיעי כי האימאם השנים עשר הוא האימאם האחרון, והוא כרגע "נסתר", אך יתחיל לתקשר עם חסידיו שוב. זאת משמעות ה"שער" שמספק ה"באב" (ולא "שער האל"/"האמונה"). סייד כאזם רשתי, מנהיגה של האסכולה הדתית השיח'ית בשנות ה-30 של המאה ה-19, מת בסוף שנת 1843. לפני מותו, הורה לתלמידיו לצאת ולחפש את יורשו. רבים מתלמידיו עזבו את בתיהם על מנת לתור אחר היורש המובטח, אשר הופעתו תביא את הישועה הסופית.
אחד מן התלמידים השיח'יים, מולא חוסיין בושרואי ממחוז ח'וראסאן, הגיע לשיראז ב-1844 ונפגש עם סיד עלי מוחמד שיראזי. לאחר שמולא חסיין קרא חיבור פרשני שכתב הבאב ("קַיוּם אל-אסמאא"), הוא הבין שמצא את האדם שחיפש. בושרואי ועוד שבעה עשר שיח'ים שהפכו לחסידיו הראשונים של ה"בּאב", היוו את קבוצת המאמינים הראשונה הנקראת "אותיות הח"י", שחבריה הופקדו על הפצת הבשורה הבאבית. הבאב עצמו הדגיש את החשיבות הרוחנית ואת המשמעות הסמלית של קבוצה זו, שיחד עם הבאב נחשבו ליחידה אחת שלמה (וַאחִד, "אחד" בערבית, שווה ערך בגימטריה למספר 19).
התפשטות הדת הבאבית
תוך חודשים ספורים, נפוצה הדת הבאבית והתפשטה ברחבי פרס והאזורים הסמוכים לה. אותיות הח"י היו פעילים מאוד ונלהבים בהפצת הדת החדשה. הם הצליחו לסחוף אחריהם תומכים רבים, דבר שעורר חשש והתנגדות בקרב השלטונות.
מולא עלי בסטאמי, השני להאמין בבאב ובשליחותו, הגיע עד נג'ף וכרבלא במסעו להפיץ את הדת הבאבית. בכרבלא הוא נעצר בהנחיית אנשי הדת המוסלמיים, והובא לדין בבגדאד בפני מועצה משותפת של אנשי דת סונים ושיעיים. בפסק הדין הואשם בסטאמי בהפצת דברי כפירה. הוא נידון לעבודות פרך באזור אסטנבול, ושם סיים את חייו (1846).
טאהרה וקודוס הם שניים מהבולטים שבאותיות הח"י. לשניים היה תפקיד מכריע בכינוס הבאבי בבדשת בשנת 1848, שם הוכרע באופן ברור כי הדת הבאבית היא דת חדשה ונפרדת מן האסלאם.
התנגשויות בין באבים ובין השלטונות
הדת הבאבית סבלה מרדיפות לאורך כל זמן פעילותה. שלושה אירועים הם בעלי חשיבות היסטורית מיוחדת:
מות הבאב
ב-9 ביולי 1850 הוצא הבאב להורג בירייה בתבריז. שרידי גופתו הועברו ממקום למקום עד שבשנת 1909 הונחו באופן סופי בהיכל הבאב בחיפה.
במשך יותר מעשור נשארה הקהילה הבאבית ללא מנהיג רשמי, כשהיא חצויה במאבק ירושה בין שני אחים: מירזא חוסיין עלי נורי בהאא אללה ומירזא יחיא נורי סובח-י אזל. בשנת 1863 הכריז בהאא אללה כי הוא יורשו של הבּאבּ, ומרבית המאמינים הבאבים תמכו בו. יתרה מזאת, בהאא אללה טען כי הוא הדמות של "זה שהאל יגלה" (באנגלית: Him whom God shall make manifest), שהבאב הרבה להזכיר בכתביו. זאת בדגש על שני החיבורים הבּאבּים המאוחרים, אשר נכתבו על ידי סיד עלי מוחמד שיראזי לקראת הוצאתו להורג: הבאיאן הפרסי וכתאב אל-אסמא. לכן בהאא אללה, נחשב למעשה התגלות אלוהית חדשה המבשרת על דת חדשה, היא הדת הבהאית.
השלטונות העות'מאניים הגלו את בהאא אללה לעכו ואת סובח-י אזל לפמגוסטה. סביב סובח-י אזל התקבצה קבוצה קטנה של מאמינים, בעיקר מקרב בני משפחתו, הרואים בעצמם את ממשיכי דרכו של הבאב ובתומכי בהאא אללה מתחזים. פרסום משנת 2001 העריך את מספר האזלים באלפים ספורים. הדת הבהאית מונה, לפי הערכות שונות, בין חמישה לשבעה מיליון מאמינים.
בית הכנסת קרן ישועה
בית כנסת קרן ישועה, הוא בית כנסת בעיירה לה מרסה שבתוניסיה, פרבר של העיר תוניס.
היסטוריה
בית הכנסת נוסד בשנת 1923 ונקרא קרן ישועה על שמו הנדבן המקומי ישועה סובר קיסראוי שסיפק את הקרקע לבניין בית הכנסת. בניית בית הכנסת החלה ב-1925 ובית הכנסת עצמו נפתח ונחנך ב-1927. בית הכנסת נותר אחד מחלקי המורשת היהודית בתוניסיה וזוכה לכבוד רב על ידי הקהילה המוסלמית המקומית.
בבית הכנסת, המשמש כמרכז של הקהילה היהודית בלה מרסה, יש גם בית ספר יסודי יהודי. מאז תחילת שנות ה-80, עקב ירידה במספר המתפללים, סגר בית הכנסת את שעריו למעט בתקופות הקיץ (יולי-אוגוסט), שבמהלכה פוקדים את בית הכנסת תיירים יהודים.
בית הכנסת מכונה על ידי חלק מהקהילה היהודית כ"בית הכנסת של הניסים", מכיוון שהוא שרד מספר אירועים שבמהלכם הוא יכל להיהרס. במהלך מלחמת העולם השנייה וכיבוש תוניסיה ניצל בית הכנסת מהפצצותיהם של המטוסים האמריקאים. ישנה אגדה מקומית שבמהלך אחת ההפצצות, אחד הטייסים ראה את מגן הדוד שעל כיפת בית הכנסת והתאים את מסלולו כדי להימנע ממנו. הפצצות נפלו ברובע סף-סף כ-200 מטרים מבית הכנסת. לאחר שחרור תוניסיה הגיעו חיילים יהודים של בעלות הברית להתפלל בבית הכנסת, תמונותיהם של החיילים נותרו שמורות בארכיון בית הכנסת.
בלילה שבין 11 ל-12 באפריל 2002, בית הכנסת נבזז והושחת, ספרי קודש נקרעו ונשרפו וחפצי פולחן אחרים ניזוקו. על מבנה בית הכנסת רוסס גרפיטי גזעני בערבית ודיוקנאות של יאסר ערפאת ודגלי פלסטין נתלו על הקירות. הוונדליזם אירע זמן קצר לאחר פיגוע התופת בבית הכנסת אלגריבה. ממשלת תוניסיה התנצלה ואמרה כי תעשה כל שביכולתה כדי להחזיר את הבניין לקדמותו. מאז המקרה שומרת משטרה על בית הכנסת 24 שעות ביממה.
בשנת 2007, 80 שנים לאחר ייסוד בית הכנסת נוסדה בסרסל שבצרפת עמותה שמטרתה היא לדאוג לשמירה על מבנה בית הכנסת ועל היכולת להתפלל בו.
ארכיטקטורה
בית הכנסת ידוע בארכיטקטורה המורית הייחודית שלו. בית הכנסת מופיע בסרט התוניסאי קיץ בלה גולט שבוים על ידי פריד בוגדיר. מבנה בית הכנסת הוא צבוע בכחול ולבן, צבעים מסורתיים ביהדות וכן בכפר סידי בו סעיד, המשקיף על לה מרסה. עד 1994 הייתה בבית הכנסת כיפה שקרסה בעבר עקבות מזג אוויר קשה. לוחות אבן גדולים שעליהם כתובות עשרת הדיברות משקיפים אל המבנה. בחלקו הפנימי של בית הכנסת נעשה שימוש בארון קודש עגול ייחודי ובתיבה מעץ שגולפו על ידי יוצרי ארונות מקומיים. אומרים שהביי של תוניסיה, שהיה לו בית נופש בלה מרסה, עזר ביצירת הבימה. בחלקו האחורי של מבנה בית הכנסת יש מרפסת שממנה ניתן לראות את קו החוף של לה מרסה.
הרב יום טוב-כלפון
הרב יום-טוב כלפון (1899–1977) שימש כמנהיג הרוחני והגבאי של בית הכנסת משנת 1927 ועד מותו. הרב, שהיה חבר בקהילה היהודית של תוניס, נודע בשל השכלתו וכן במעורבותו בקהילה במיוחד בנושאים חברתיים. הוא כיהן כראש של מספר ארגוני צדקה מקומיים.
העגורים
העגורים הוא שיר עברי שנכתב על ידי דן אלמגור ללחן של שיר ברוסית, שהולחן על ידי אדוארד קולמנובסקי (1923–1994). השיר בוצע לראשונה בשנת 1971 על ידי אמנון ברנזון במסגרת המופע השטן ואשת האיכר.
השיר העברי
דן אלמגור העיד כי כתב את השיר יומיים לפני הצגת הבכורה של מופע השטן ואשת האיכר, לאחר שקיבל קלטת ובה שני שירים רוסיים. היה זה זמן קצר לאחר תחילת עליית ראשוני מסורבי העלייה מברית המועצות לישראל. אלמגור איננו דובר רוסית. נאמר לו שאחד השירים עוסק בעגורים והוא חיבר לו מילים עבריות ברוח זו.
השיר הרוסי
לימים התברר כי מילות השיר המקוריות ברוסית שונות לחלוטין מהמילים שחיבר אלמגור ואף אין נזכרים בהן עגורים. המילים נכתבו על ידי יבגני דולמטובסקי (1915–1994), שהיה יהודי כמו המלחין קולמנובסקי. הוא כתב את השיר בעקבות חוויותיו במלחמת העולם השנייה, שבה שירת ככתב צבאי ואף נפל בשבי הגרמני, שממנו נמלט. קולמנובסקי חיבר את הלחן למילות השיר בשנת 1958.
השיר של דולמטובסקי נקרא ידיד יקר (טובאריש מוי - Товарищ мой). מילותיו עוסקות באחוות רעים שחושלה בקרב ובקשר בין ותיקי המלחמה עם חלוף השנים:
הדיוויזיה ה-24 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-24 (הסקסונית ה-2) (בגרמנית: '''24. Division (2. Königlich Sächsische)''') הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-19 (הסקסוני ה-2) בפיקוד מקסימיליאן פון לאפרט, אשר היה חלק מהארמייה השלישית בפיקוד מקס פון האוזן. הדיוויזיה נטלה חלק במערכה על הגבולות, לרבות קרב שרלרואה, וכן השתתפה בקרב על המארן, ובנוסף נטלה חלק בטבח דינאן. באוקטובר 1914 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחמה עימה במרוץ אל הים ובקרב איפר הראשון. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרבות שונים בחזית המערבית, ובבכלל זה בקרב ארטואה השני וקרב ארטואה השלישי. בשנת 1916 היא לחמה ב, ובשנת 1917 היא לחמה בקרב פשנדל. בשנת 1918 השתתפה הדיוויזיה במתקפת האביב, ולאחר מכן לחמה הדיוויזיה כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-22 בפברואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
מפרץ אוויה
מפרץ אוויה (ביוונית: Ευβοϊκός Κόλπος) הוא מפרץ בים האגאי בין האי אוויה (קו החוף הצפון מזרחי) לבין יוון (קו החוף הדרום-מערבי). אורכו של חלקו הצפוני של המפרץ הוא כ-80 ק"מ ורוחבו המרבי הוא 24 ק"מ, ואילו חלקו הדרומי אורכו כ-48 ק"מ, ורוחבו המרבי הוא 9 ק"מ.
שאמיל בסאייב
שאמיל סלמאנוביץ' בסאייב (ברוסית: Шамиль Салманович Басаев; 14 בינואר 1965 – 10 ביולי 2006) היה מפקד צבאי צ'צ'ני, מדינאי וטרוריסט. החל משנת 2003 השתמש גם בכינוי "עבדאללה שאמיל אבו אידריס, האמיר של חטיבת השאהידים 'רייאדוס סלאחין'". היה אחראי למספר פיגועי טרור – הגדול שבהם היה משבר בני הערובה בבסלאן. חוסל על ידי כוחות הביטחון הרוסיים ב-10 ביולי 2006.
נעוריו
שאמיל בסאייב נולד בכפר דישנה ונדאנו, ליד ונדנו, אשר בדרום-מזרח צ'צ'ניה, להורים ממוצא צ'צ'ני. הוא נקרא על שם האימאם שאמיל, המנהיג האחרון של הברית האנטי-רוסית במלחמת קווקז. למשפחתו היסטוריה ארוכה של מעורבות בהתנגדות הצ'צ'נית לרוסיה, בעיקר בפעולות תגמול נגד הכוחות הרוסיים.
בסאייב סיים את בית הספר התיכון ב-1982, ובשנתיים שלאחר מכן שירת בחיל האוויר הסובייטי ככבאי. במשך ארבע השנים שלאחר מכן, עבד בסובחוז באזור וולגוגרד בדרום רוסיה. לאחר מכן עבר למוסקבה. הוא ניסה להתקבל לפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה, אך כשל בבחינות. לבסוף, הוא התקבל ללימודי הנדסה חקלאית במוסקבה ב-1987. ב-1988 סולק מן הלימודים בשל ציוניו הנמוכים.
במשך השנים שלאחר מכן, עבד בסאייב למחייתו כמוכר מחשבים במוסקבה, בשותפות עם איש עסקים צ'צ'ני, סופיאן טראמוב. כעבור שנים שני החברים נלחמו בשני צדדים שונים במסגרת הסכסוך בצ'צ'ניה. טראמוב תמך ברוסים והתנגד למחתרת הצ'צ'נית, בעוד שאמיל בסאייב נעשה לטרוריסט צ'צ'ני. בראיון מאוחר יותר, טראמוב סיפר שבסאייב, בתקופה שבה עבד איתו בחנות המחשבים, ביזבז את לילותיו במשחקי מחשב, ישן בימים, והעריץ בצורה אובססיבית את ארנסטו צ'ה גווארה.
פעולותיו הצבאיות
זמן קצר לפני נפילתה הסופית של ברית המועצות, כשקומוניסטים קיצונים ניסו ליזום פוטש באוגוסט 1991, הצטרף בסאייב, למראית עין לפחות, לאוהדיו של הנשיא הרוסי, בוריס ילצין, אשר התגודדו מסביב לבית הלבן הרוסי במרכז מוסקבה, חמוש ברימונים. עובדה זו מעולם לא אומתה, ואם אכן התרחשה, לא ברור מדוע תמך בו בסאייב. באותה התקופה צ'צ'נים רבים תמכו במצעו של ילצין, ואף יושב ראש בית המשפט הרוסי, שתמך בבוריס ילצין, היה צ'צ'ני בעצמו.
כמה חודשים מאוחר יותר המנהיג הצ'צ'ני, ג'וחר דודייב, הכריז על התנתקות חד צדדית של צ'צ'ניה מרוסיה והפיכת צ'צ'ניה לרשות אוטונומית. בתגובה הכריז בוריס ילצין על מצב חירום לאומי ושלח גייסות צבא אל צ'צ'ניה. ממשלתו של דודייב גייסה כ-60,000 מתנדבים לצבא, לשם עימות אפשרי עם צבא רוסיה. באותו הזמן, החל בסאייב את דרכו הארוכה כטרוריסט. בנובמבר 1991 בניסיון למשוך התערבות בינלאומית לסכסוך בצ'צ'ניה, חטף שאמיל בסאייב, יחד עם עוד שני טרוריסטים, אחד מהם טייס, מטוס Tu-154 של חברת התעופה הרוסית אארופלוט, שטס מרוסיה לאנקרה, בירת טורקיה. הוא איים לפוצץ את המטוס, אלא אם כן מצב החירום שהוכרז ברוסיה יבוטל. לבסוף, אירוע החטיפה הסתיים בשלום. המטוס נחת בטורקיה ולחוטפים ניתנה רשות לחזור אל צ'צ'ניה.
אין הרבה עדויות מהימנות על פעולותיו של בסאייב בשנים שלאחר שהותו באבחזיה. בהתאם למספר מקורות, בסאייב עבר לאזרבייג'ן, שם סייע לכוחות האזריים במלחמתם הלא מוצלחת נגד כוחות ארמנים במובלעת הארמנית נגורנו קרבאך. לפי עדויות אחרות, הוא נסע לאפגניסטן, שם יצר את הקשר הראשוני שלו עם אנשי אל-קאעידה. שמועות אחרות אומרות, כי הוא שב לצ'צ'ניה, שם פעל במאפיה - בגנבת מכוניות והפצת סמים. לפני מלחמת צ'צ'ניה השנייה, לבסאייב היו מספר בתי פאר בערי צ'צ'ניה, צי גדול של מכוניות יוקרה ושומרי ראש. הסבר אחר לעושרו, הוא אפשרות שאיש עסקים אלמוני העניק לבסאייב מיליוני דולרים כדי להראות את תמיכתו בפעולותיו של בסאייב.
מלחמת צ'צ'ניה הראשונה
מלחמת צ'צ'ניה הראשונה החלה כאשר כוחות רוסיים פלשו לצ'צ'ניה ב-11 בדצמבר 1994, כדי למוטט את שלטון ממשלתו של דז'אחר דודייב. בסאייב לקח חלק פעיל בהתנגדות. היחידה שעליה פיקד, 'הגדוד האבחזי', הסבה לכוחות הרוסיים אבדות קשות בעיקר בקרב על גרוזני, בירת צ'צ'ניה. לאחר שהכוחות הרוסיים כבשו את גרוזני בינואר 1995, התהפך הגלגל לטובתם, והם לחצו את הכוחות הצ'צ'נים אל עבר ההרים, והסבו להם אבדות רבות.
במלחמת צ'צ'ניה השנייה
באוגוסט 1999 עמד בסאייב בראש כוח בן כ-1,400 איש, חלקם צ'צ'נים, חלקם מוג'אהדין, וחלקם דאגסטנים, שפלש לדאגסטן השכנה, רפובליקה אוטונומית המהווה חלק מן הפדרציה הרוסית, וזאת על מנת לערער את משטרה, ולהשליט עליה את הבדלנים האיסלמים, בנוסח הצ'צ'ני. הפלישה הביאה לתגובה חריפה של מוסקבה. מיליציות דאגסטניות שחברו לצבא הפדרציה הרוסית הדפו את בסאייב ואנשיו בחזרה לצ'צ'ניה, ולאחר מכן פתח הצבא הרוסי במתקפה כוללת. מסתבר כי פלישתו של בסאייב לדאגסטן היוותה את נקודת הפתיחה למלחמת צ'צ'ניה השנייה.
ולדימיר פוטין, שאך נכנס לתפקיד ראש ממשלת הפדרציה הרוסית ורצה להוכיח את כוחו, החליט להגיב למעשיו של בסאייב בכוח, להשתלט על צ'צ'ניה, ולהפוך את תוצאות מלחמת צ'צ'ניה הראשונה. במערכה זו נהרסו חלקים נכבדים מהערים והכפרים של צ'צ'ניה ובעיקר עיר הבירה - גרוזני. לאחר סיום שלב הלחימה הראשוני, ירדו מנהיגי הצ'צ'נים למחתרת, והמשיכו בפעילות גרילה כנגד הכוחות הרוסים השוהים על אדמת צ'צ'ניה, ובפעילות טרור כנגד מטרות רוסיות ברוסיה ובעולם.
על פי עדויות ארגוני זכויות האדם ישנם מקרים רבים של ניצול סמכויות החירום שנתונות בידי הצבא להתעמרות באוכלוסייה האזרחית, שבאים לידי ביטוי בחטיפות סיטונאיות ומעשי אונס וביזה. בסאייב וכוחותיו ביצעו, כנראה, עוד מספר פעולות טרור, אך לא לקחו אחריות על חלק גדול מהם. בשנת 2000 איבד בסאייב אחת מרגליו בעת דריכה על מוקש. למרות הפגיעה, הצליח בסאייב להמשיך לחמוק מהכוחות הרוסיים.
ב-2 בנובמבר 2002, דווח כי אביו של בסאייב נהרג על ידי כוחות רוסיים, אך דיווח זה לא אומת מעולם.
שאמיל בסאייב הואשם גם באחריות לפשיטה על קהילה רוסית ובאחריות למשבר בני הערובה בבסלאן, שבו נרצחו למעלה מ-385 אנשים, רובם ילדים. הממשלה הרוסית הציעה פרס של עשרה מיליון רובלים (כ-300,000 דולר אמריקאי) למי שיביא מידע שיוביל לתפיסתו. במשך השנים 2000–2005 בסאייב הואשם בעוד מספר פעולות טרור, ביניהן פיגועי המטוסים הרוסיים (2004) וההתקפה על המטרו במוסקבה. ב-23 באוגוסט 2005 הצטרף בסאייב שוב לממשלה הבדלנית הצ'צ'נית, שם מילא תפקיד בכיר.
חיסולו
לבסוף, נהרג בסאייב על ידי כוחות הפס"ב ב-10 ביולי 2006. בסאייב נהרג באינגושטיה כאשר התלווה לשיירה אשר ליוותה משאית עמוסה חומר נפץ, שפוצצה על ידי שירות הביטחון הפדרלי. כתוצאה מפיצוץ המשאית נפגע רכבו של בסאייב והוא נהרג במקום, יחד עם לוחמים נוספים. סיפור מבצע החיסול עובד לסרט הקולנוע פקודת חיסול בכיכובו של איגור פטרנקו, שהופק על ידי תאגיד מוספילם.
מרדכי בר-לב
מרדכי (מוטי) בר-לב (12 בנובמבר 1942 – 18 באפריל 1996) היה פרופסור בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן. מחקריו עסקו בסוגיות בחינוך הדתי (הפורמלי והבלתי פורמלי) בישראל.
ביוגרפיה
בין השנים 1948 ל-1955 למד בבית הספר הממלכתי דתי לבנים יעבץ בתל אביב. בשנת 1960 למד במדרשיית נועם בפרדס חנה, וב-1961 למד בישיבה הגבוהה כנסת חזקיהו בכפר חסידים.
בין השנים 1962 ל-1965 שירת בצה"ל כמורה בבית ספר יסודי בבאר שבע וכן כמרכז ב"בני עקיבא". בשנת 1964 נישא למרים.
בין השנים 1965 ל-1968 למד תואר ראשון בספרות וסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ב-1969 השלים תעודת הוראה בפילוסופיה יהודית. בין השנים 1969 ל-1971 השלים תואר שני בחינוך וסוציולוגיה, אחר כך השתלם שנתיים בסוציולוגיה חינוכית באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1977 קיבל תואר דוקטור בסוציולוגיה. בשנת 1979 נסע ללונדון, שם שימש שליח תנועת "בני עקיבא" ועשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת לונדון. בשנת 1983 החל ללמד בבית הספר לחינוך בבר-אילן. בשנים 1985–1986 היה עמית אורח במרכז ללימודים יהודיים באוניברסיטת הרווארד. בשנת 1991 מונה לפרופסור חבר, וב-1996 לפרופסור מן המניין.
בר לב קיים מחקר בנושא יציאה בשאלה בקרב הנוער הדתי לאומי, שיצר הדים רבים.
בשנת 1992 הוענק לו פרס פרנקפורט על תרומה ייחודית בחקר החינוך היהודי בישראל ובתפוצות.
בר לב היה חבר בהנהלה הארצית של בני עקיבא וכן חבר הוועד של מעלה - המרכז לציונות דתית.
התגורר בכוכב יאיר והיה אב לחמישה ילדים.
ספרים לזכרו
לזכרו של בר-לב הוקדשו שני ספרים:
עבדאללה חאג' יחיא
עבדאללה חאג' יחיא (בערבית: عبد الله حاج يحيى; 1957 – 2009) היה ביוכימאי, רוקח ורופא ערבי-ישראלי, פרופסור לרוקחות קלינית בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים
אודות
נולד בטייבה למשפחה בת שלושה אחים ושמונה אחיות. אביו היה רועה צאן. למד לתואר ראשון ברוקחות, תואר שני בביוכימיה, ותואר שלישי ברפואה ורוקחות.
היה ממייסדי חברת אוקסון מדיקה (OxoN Medica) המבוססת על מחקריו של חאג' יחיא ופרופסור לסלי בנט. בשנת 2003 הוענק לחאג'-יחיא פרס קיי של האוניברסיטה העברית על כך שפיתח שיטה חדשנית לטיפול בבעיות עורקי הלב. הוא פיתח תרכובות אורגניות המכילות תחמוצות חנקן, הפועלות כמעכבות חימצון, שאינן גורמות לתופעות הלוואי של הניטרוגליצרין, שבו נהוג להשתמש לבעיות מסוג זה.
היה ממייסדי ונשיא העמותה ישראלית לסוס ה"שגיה-ערבי". היה נשוי ואב לארבעה, התגורר בנווה שלום. נפטר באופן פתאומי בשנת 2009, היה בן 52 במותו.
כוכבה לוי
כוכבה לוי (31 בינואר 1944 – 26 ביולי 2019) הייתה ישראלית שנקלעה לפיגוע במלון סבוי בתל אביב ב-5 במרץ 1975, והוחזקה על ידי המחבלים כבת ערובה יחד עם עוד תשעה אורחים שהיו במלון. לוי שמשה כמתורגמנית בין המחבלים לבין כוחות הביטחון הישראלים, טיפלה בפצועים ומסרה מידע על המחבלים. במהלך האירוע היא חילצה גבר פצוע שגררה החוצה בהסכמת המחבלים. המחבלים מלכדו בלבנות חבלה את החדר שבו ריכזו את בני הערובה, וכשכוחות צה"ל פרצו לבניין הם הפעילו אותן. מבין עשרה בני הערובה נשארו בחיים שלושה, והיא ביניהם.
ביוגרפיה
כוכבה לוי נולדה בירושלים כבת שנייה לזכריה, יליד ארץ ישראל ממוצא תימני, ורחל, ילידת החבל הכורדי בטורקיה שעלתה לארץ ישראל בילדותה. כשהייתה בת 3 הוריה התגרשו והאם עברה עם הבנות לתל אביב, שם קנתה בית בשכונת סומייל (היום ליד רחוב אבן גבירול). לאחר הגירושים האב ניתק את קשריו עם לוי ואחותה. אימהּּ נישאה שנית, עבדה כמטפלת בילדים, וילדה שני ילדים נוספים. כבת 8 כוכבה נאלצה לעזור בפרנסת המשפחה ועבדה כמנקה באטליז. עד כיתה ה' היא למדה בבית ספר דיזנגוף, וכשהייתה בת 10 פגשה בנציגי עליית הנוער שהציעו לילדי השכונה לעבור לגור בקיבוץ. היא רצתה בכך, ועברה לקיבוץ גבעת חיים מאוחד עם עוד כשלושים ילדים מכל הארץ. בראיון שקיימה היא סיפרה שבדיעבד זה היה אחד הדברים הטובים ביותר שקרו לה. את שירותה הצבאי עשתה בנח"ל בקיבוץ פלמחים, ולאחר שחרורה חזרה לגבעת חיים. היא כתבה שירים וחלמה להיות סופרת ידועה והביעה את רצונה ללמוד סִפרות באוניברסיטה, אך הקיבוץ הציע לה במקום זה לימודי בישול. ביומנה היא כתבה בגיל מאוחר יותר "לא בכיתי, לא מחיתי, אבל בליבי ידעתי שזה משום שאיני שייכת". בגיל 22 היא עזבה את הקיבוץ ועברה לבית אמה בתל אביב, ולאחר מכן נישאה. היא התגוררה עם בעלה, אברהם לוי, ברחוב הירקון בתל אביב ונולדה להם בת. בעת הפיגוע הייתה בת 31, וילדתה בת 8.
הפיגוע במלון סבוי
ביום רביעי, 5 במרץ 1975 שהתה לוי במלון סבוי הסמוך לחוף הים בתל אביב. בסביבות השעה אחת עשרה בלילה הגיעו שמונה מחבלים לחוף בסירה, ותוך כדי ירי ברחובות נכנסו למלון. הם ירו בפקיד הקבלה, סרקו את החדרים וריכזו בחדר על הגג את המתארחים שלא הספיקו לברוח. התחילו חילופי אש בין כוחות הביטחון הישראלים לבין המחבלים, בתוך החדר נפצעו מהאש בני ערובה, אחד מהם גבר שנפצע קשה ברגליו. נפצע גם אחד המחבלים, ועל פי הסרט הדוקומנטרי "סבוי" אחד המחבלים נהרג. בשחזור המוצג בסרט, שנעשה על פי יומנה של לוי, היא מתקרבת אל המחבלים על ארבע כדי לא להיות חשופה לחלון, ואומרת להם בערבית "תסלחו לי. אני יכולה לתרגם. אני אגיד להם בעברית שיפסיקו לירות". המחבלים הסכימו, ומאותו רגע היא שימשה כמתורגמנית ואשת הקשר עם הישראלים.
לוי שמעה ערבית בשכונת ילדותה סומייל ואימהּּ הכירה את השפה, אבל היא עצמה לא ידעה ערבית מעבר למילות נימוסין. למחרת האירוע היא סיפרה "דבר משונה. מעולם לא ידעתי שאני יודעת לדבר בערבית – עד אתמול בלילה, בבית דיברו רק עברית. פתאום דיברתי ערבית, פתאום הבנתי כל מילה. זה כמו אדם שלא יודע לשחות, זורקים אותו למים והוא שוחה ומציל את עצמו. לתרגם את כל הבקשות והדרישות שלהם? מעולם לא דיברתי כך, עכשיו אינני בטוחה שאוכל לדבר כמו שדיברתי אתמול. נדמה לי שזה היה לפעם אחת בלבד".
המחבלים נתנו בידה נייר עם הודעה מודפסת בעברית ובערבית כדי שתקריא לישראלים. מאחורי גדר אבן ליד המלון השתופף רוברט וגנר, חובב רדיו ישראלי שצותת לקשר המשטרתי. הוא שמע על האירוע מיד בתחילתו ומיהר למקום עם ציוד הקלטה ומוט "בום" למיקרופון, וכל אותו לילה הקליט את הקולות. הקלטותיו נחשפו רק ב-2011, כששני יוצאי סיירת מטכ"ל שהשתתפו בפריצה למלון הגיעו אליו בביתו ליד מאלגה בספרד. בהקלטה נשמע לפתע קול אישה צלול קורא "הלו? אתם שומעים אותי?" השעה היא בסביבות 24:00, עם כוחות הביטחון ברחוב נמצא רובי פלד, איש יחידה 504 של אגף המודיעין בצה"ל, והוא עונה לה במגפון "כן!" לוי אומרת "אני פה איתם. אני אתרגם הכל", ומתחיל משא ומתן בינו לבין המחבלים בתיווכה. היא אומרת "הם רוצים את השגריר הצרפתי והשגריר היווני. הם אומרים שאו שהם ייצאו מפה בשלום, עם השגריר במטוס, או מוות לכולנו יחד איתם". המחבלים דרשו שחרור של עשרה אסירים וקבעו אולטימטום לעוד שבע שעות.
בעזרת ידיעת השפה והתיווך שלה בין המחבלים לישראלים לוי יצרה קשר אנושי עם מפקד חוליית המחבלים. היא הפצירה בו להוציא מהבניין את הגבר הפצוע קשה ברגליו שנותר בחדר על הגג לאחר שהמחבלים הורידו את בני הערובה לקומה נמוכה יותר. אחד המחבלים כבר עמד לירות בו, וכוכבה התחננה על חייו בפני המפקד עד שנעתר לה לבסוף, ובעזרת מחבל אחר היא הורידה את הפצוע לקומת הכניסה. בכניסה ליד הדלפק שכב פקיד הקבלה הירוי, הוא היה פצוע קשה ונאנק "געוואלד...געוואלד", ומחבל ירה בו והרג אותו. בשעה 03:10 נשמע קולה של לוי: "חבר'ה, תקשיבו לי היטב. יש פה פצוע, הורדתי אותו למטה". היא אמרה שהוא בכניסה והמחבלים מבקשים שיבואו לקחת אותו. הישראלים חששו וסירבו להיכנס לבניין כדי להוציא אותו, והמחבלים סירבו להסתכן ולצאת איתו החוצה. כוכבה ביקשה ממפקד החוליה שיתיר לה להוציא אותו בעצמה, היא הבטיחה לו שאין בכוונתה לברוח, ונתנה לו את דיברתה שתוציא את הגבר ותחזור פנימה. הוא ניאות ואמר לה שיהיה מאחוריה עם נשק דרוך ואם הוא ימות היא תמות איתו. היא קראה למתווך "אתה מקשיב לי? אני ארד למטה, אני אסחב את הפצוע, אני אוציא אותו מהדלת. עכשיו תקשיב, הבחור יהיה מאחוריי עם נשק דרוך. אם אתם תעזו לנגוע או לעשות משהו, אני איננה". היא ירדה לכניסה וגררה את הפצוע כבד הגוף החוצה. בקטע דוקומנטרי שצולם מרחוק מול פתח הכניסה של המלון היא נראית גוררת את האיש ואומרת לו "תעזור לי עם היד, תעזור לי עם היד שאני אציל אותך!", כדי שייתמך על ידו ויקל עליה לגרור אותו. היא אומרת למחבל "רוּח מין הוּן, רוּח מין הוּן" (לך מפה) כדי שלא יראו אותו ואולי ינסו לירות בו ואז הוא יפגע בה, מניחה את הפצוע מחוץ למפתן ונכנסת חזרה פנימה כפי שהתחייבה למחבל.
לוי העבירה בזהירות מידע על מיקום המחבלים, מיקום בני הערובה ומצב הפצועים. כשאיש המודיעין רובי פלד שאל אותה כמה מחבלים יש היא השיבה ו' במקום הספרה 6, כי חששה שהם יבינו. למעשה היו שמונה, אבל שניים היו על הגג והיא לא ראתה אותם. השיח בין פלד לבין לוי ובין המחבלים נמשך לסירוגין כשהשעות נוקפות, ופלד מרגיע את המחבלים שהשגרירים בדרך. היא סיפרה שהם שינו כל הזמן את דרישותיהם, היו מוכנים לוותר על חמישה מהאסירים, ואחר כך לוותר על כולם ובלבד שייצאו בשלום. הם הורו לה לכתוב את דרישותיהם החדשות על דף שמצאו וזרקו את הדף מטה, אך איש לא אסף אותו.
ישראל החליטה מראש לא לקבל את דרישותיהם, וכל אותו זמן ארבעה צוותים של סיירת מטכ"ל התכוננו לפריצה לבניין מארבע נקודות שונות. בשעה 05:15 פרצו החיילים לבניין, והמחבלים פוצצו את לבנות החבלה שבחדר הממולכד. כוכבה לוי הייתה בחדר סמוך עם מפקד המחבלים, ליד החלון שבעדו תקשרה עם פלד. ברגע שהתחיל הירי היא נכנסה מתחת למיטה ולא נפגעה מהלבנים שנפלו. בשחזור שנעשה בסרט "סבוי" על פי יומנה, המחבל דוחף אותה אל מתחת למיטה. ידידהּּ שהיה בחדר עם בני הערובה נמלט לחדר השירותים ברגע שהחיילים פרצו וגם הוא לא נפגע. כל שבעת בני הערובה שנותרו בחדר נספו. בפריצה נהרגו שני לוחמי צה"ל.
האחר
האחר הוא שמו של אלבומו החמישי במספר של מוזיקאי הרוק הישראלי ברי סחרוף. האלבום יצא ב-2001 על ידי חברת התקליטים נענע דיסק, בהפקת ניצן זעירא.
כוכבה לוי
לאחר הפיגוע
לוי זכתה לשבחים רבים, מפקדים בסיירת מטכ"ל הזמינו אותה אליהם ונתנו לה תמונה עם הקדשה "לכוכבה בתודה ובהערכה מהיחידה". מפקד משטרת מחוז תל אביב, ניצב דוד עופר, בא לביתה עם זר פרחים, והיא הוזמנה להיות אורחת מרכז ההסברה ביום העצמאות.
אך לכך נוסף גוון מזלזל. בעת השיח עם המתווך הישראלי הוא שאל אותה מי היא, והיא ענתה "אני כוכבה לוי מרחוב הירקון". באותן שנים רחוב הירקון הסמוך היה מרכז לזנות, ובעיתונים למחרת לוי תוארה כיצאנית. לאחר מכן נאמר שאין זה נכון, הטעות הוסברה בכך ששוטרים שהיו ברחוב בעת הפיגוע הכירו יצאנית בשם זהה שפעלה באזור והניחו שזו היא. בין אם ההסבר נכון ובין אם לאו, היא נפגעה, בראיון איתה במהדורת החדשות בטלוויזיה "מבט" למחרת הפיגוע, היא ממעטת בדיבור ועיניה מושפלות. לוי שהתה במלון עם ידיד שהיה לה קשר רומנטי איתו, ושניהם היו נשואים לאחרים. הידיד שנפצע קיבל יחס של גיבורים, וראש הממשלה יצחק רבין ביקר אותו ליד מיטתו בבית החולים. היחס כלפי לוי היה אחר, בהקלטה מכינוס של אנשי צבא ומשטרה בכירים לצורך הפקת לקחים מהאירוע, אחד הדוברים אומר ששאלו אותו כל מיני דברים בלחישה וברצונו לתקן טעות קבל עם ועדה, היא אינה פרוצה. דובר אחד שואל "מה היא עשתה בלי בעלה?" דובר שני אומר "זו שרמוטה, לא פרוצה", והנוכחים פורצים בצחוק. במגזין האמריקאי טיים התפרסה שבועיים לאחר האירוע כתבה שבה היא תוארה כ"יצאנית שחרחורת קטנה שנכנסה למלון כדי להתחמק ממצוד משטרתי". לוי תבעה את העיתון וזכתה בפיצוי בסך 80,000 ל"י.
האחר
האלבום כולל גרסת כיסוי לשירו של אהוד בנאי "עיר מקלט". האלבום זכה לביקורות משבחות, אף על פי שכלל פחות להיטים מאלבומו הקודם של סחרוף, "נגיעות".
כוכבה לוי
לאחר הפיגוע
את העלבון הזה היא נשאה למשך חייה, היא נסוגה לאלמוניות ולא הצליחה לשקם את תדמיתה הציבורית. ליוותה אותה גם אימת אותו הלילה, היא פחדה להתקרב לים, נדרכה לשמע דיבור בערבית, ורעש מים זורמים היה מעביר בה רעד משום שבהתפוצצות בחדר נשברו צינורות ומים שטפו מהם לתוך הבניין ולרחוב.
האחר
באלבום זה חזר סחרוף לשתף פעולה עם המתופף והמפיק רע מוכיח. בעקבות אלבום זה הוציאו סחרוף ומוכיח אלבומים חדשים.
כוכבה לוי
לאחר הפיגוע
בכספי התביעה שקיבלה ממגזין "טיים" היא הוציאה לאור ספר שירים פרי עטה, וארבע שנים אחרי האירוע יצא לאור הספר "בל יעלה השחר" שכתב אביעזר גולן על פי יומנה, אותו מסרה לגולן בעצמה.
שמונה שנים לאחר הפיגוע התגרשה מבעלה.
כוכבה לוי נפטרה ב-26 ביולי 2019, והובאה לקבורה בבית העלמין החדש בחדרה. השאירה אחריה בת יחידה, שלושה נכדים וחמישה נינים.
בספטמבר 2022 הוקרן בכאן 11 סרטה הדוקומנטרי של זהר וגנר, "סבוי", על גבורתה של כוכבה לוי. הסרט זכה בפרסי הבימוי לסרט תיעודי והעריכה בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2022, בשלושה פרסי אופיר ובשבחי המבקרים.
בשנת 2023 החליטה מועצת נאות חובב לקרוא רחוב על שמה.
Raise Your Glass
Raise Your Glass (בעברית: הרם את הכוס שלך) הוא שיר של הזמרת האמריקאית פינק מתוך אלבום הלהיטים. Greatest Hits... So Far!!! השיר נכתב על ידי פינק, מקס מרטין וקרל שלבאק שוסטר, והופק על ידי שני האחרונים, שאחראים לרבים מלהיטיה של פינק. השיר חוגג את העשור הראשון מאז הופעת הבכורה של פינק בשנת 2000, והוא מוקדש למעריציה שתומכים בה לאורך השנים.
השיר יצא כסינגל הראשי של האלבום ב -5 באוקטובר 2010, על ידי ג'ייב רקורדס שזכה להצלחה מסחרית, וזכה לשבחים על ידי רוב מבקרי המוזיקה ותואר כ"המנון מסיבות", והגיע לעשירייה הראשונה בכמה מדינות, כולל ארצות הברית.
רקע כללי
"Raise Your Glass" הוכרז כסינגל המוביל מתוך האלבום Greatest Hits... So Far!!! ב2 באוקטובר 2010 השיר בסגנון פופ, באופן דומה בהרבה ליצירתה הקודמת עם המפיק מקס מרטין. פינק מתארת את השיר כ"חגיגה לאנשים שמרגישים שהם נותרים מחוץ לקהל העממי". בראיון ל- MTV, פינק הגיבה על השיר: "אני לא יודעת אם זה יהיה ענק, אבל הוא חדש. עשיתי שלושה שירים חדשים. זה היה תזמון טוב. הייתי בדרכים שנתיים ולא כתבתי כלום ורציתי לכתוב שיר על אנדרדוגים. במקום ללכת ולהפוך לנערת קאברים פשוט עליתי על הכביש וחבטתי במדרכה ... והפכתי לאמנית Tour. אתה לא צריך להיות פופולרי כשאתה אמן Tour, אתה רק צריך להיות טוב, וזו בזכות האוהדים. "
ביצועי תרשים
בארצות הברית, "Raise Your Glass" הפך ללהיט העשירי של פינק שהגיע לטופ 10. הוא מיקם את פינק במקום השלישי ברשימת האמניות עם הכי הרבה להיטים שהגיעו לעשרת המקומות המובלים בשנות האלפיים, אחרי ריהאנה, שאספה 18 להיטים מובילים מאז 2005 וביונסה, עם 14. לקח לשיר שמונה שבועות עד שהגיע לנקודת השיא של הוט 100, שם הוא שהה שבוע אחד. "Raise Your Glass" הפך לשיר החמישי של פינק שהגיע למקום הראשון במצעד בשירי פופ למבוגרים, והעניק לה את המספר הגדול ביותר במצעד של אמנית, ושם אותה בעניבה עם להקת ניקלבק למספר הגדול ביותר במצעד. מכל האמנים; בשנת 2011, קייטי פרי השיגה את המקום הראשון השישי שלה במצעד, והציבה את פינק וניקלבק במקום השני כאמנים עם מספר הסינגלים שהגיעו למקום הראשון במצעדים הגדול ביותר. "so what", המוכר הקודם היחיד של 3 מיליון מיליון, הגיע לngns zv תוך 26 שבועות. נכון לאוגוסט 2013, הסינגל מכר 4,162,000 עותקים.
"Raise Your Glass" הגיע למקום ה-13 בבריטניה. עם זאת, באוסטרליה "Raise Your Glass" טיפס לראש מצעד הסינגלים של ARIA תוך 24 שעות, הוא גם עלה לראש המצעדים הפולני והגרמני, ממש כמו ששת הסינגלים הקודמים של פינק. לכן, פינק שוברה את השיא שקבעה לעצמה, כאמנית עם מספר הסינגלים שהגיעו למקום הראשון במצעדים. בניו זילנד הגיע השיר למקום החמישי ב- RIANZ במצעד הסינגלים והגיע למקום הראשון במצעד האוויר ברדיו.
מעמד העובר בהלכה
השאלה העיקרית בסוגיה זו היא האם העובר נחשב כאדם חי, שיחולו כלפיו איסור רציחה ודינים אחרים. בשאלה זו ישנה משמעות רבה לשלבי ההתפתחות של העובר. לצד הדיון במעמדו של העובר לעניין הפסקת חייו במקרים שונים, שעיקרו באחרונים, ישנו דיון במשנה ובגמרא בנושא מעמדו המשפטי של העובר בעניינים ממוניים, כמו עניין הירושה.
Raise Your Glass
רקע כללי
הקליפ לשיר החל את צילומו ב -4 באוקטובר 2010 והוא שיתוף הפעולה העשירי של פינק עם דייב מאיירס. הוא מבוסס על אחת החוויות האמיתיות של פינק כשהייתה בנישואים של בנות זוג מאותו המין, ומבטא את דעותיה שאנשים לא צריכים להרגיש אחרת כלפי נישואים הומואים מאשר נישואים סטרייטיים. .
פינק הגיבה על הסרטון בראיון ל- MTV: "הזכרתי את החתונה של החברה הכי טובה שלי בחצר האחורית שלי - היא לסבית והיא התחתנה עם אשתה, וזה היה בהחלט יפה. בסוף אמא שלה אמרה, 'למה זה לא יכול להיות חוקי?' והתחילה לבכות. זה היה פשוט הדבר הכי קורע לב שראיתי, אז בגלל זה אני עושה את זה בקליפ שלי. "
מעמד העובר בהלכה
התייחסות לעובר במקורות
בפרשת משפטים בספר שמות ישנה התייחסות להריגת עובר מבחינה פלילית ואזרחית: . הפרשנות המקובלת של פסוקים אלו היא כי ה'אסון' המתואר בכתוב הוא הריגת האשה, ועל כן רואים שבמקרה ש"לא היה אסון" ורק נהרגו העוברים כי ישנו רק חיוב תשלום כספי (דמי ולדות) לבעל האשה עבור פגיעה בעוברים, אך אין חיוב מיתה על הפגיעה בעוברים. זאת בניגוד למקרה ש"היה אסון" והאשה נהרגה, בו ישנו חיוב מיתה ככל רצח). בפסוקים אלו אין התייחסות להפלה הנעשית מבחירה.
Raise Your Glass
תקציר
בווידאו קליפ יש סצנות הכוללות תפאורה על סקייטבורד, וסצנה בנשף תיכון בו פינק מריחה מתחת לזרועה, אותו הדבר שהיא עשתה בקליפ של " Get the Party Started ". בסצינות האחרונות נראית ילדה בוכה במהלך סיום הלימודים, התייחסות להצלחתה של פינק להעביר את המסר שלה לאחר שנים מאז הופעת הבכורה שלה.
מעמד העובר בהלכה
התייחסות לעובר במקורות
עובר ירך אמו - בנושאים הלכתיים שונים נחשב העובר כאחד מאברי אימו, ולא כבעל ישות חיים עצמאית. כך למשל אשה שנתגיירה בעודה מעוברת, הצאצא שייוולד נחשב ליהודי מכח גיור האם, אף שיצירתו הייתה בעוד אמו עדיין הייתה גויה.
Raise Your Glass
תקציר
בכמה רצפים מוצתג פינק המתארת את האיקונוגרפיה של רוזי המסמרת על הכרזה "אנחנו יכולות לעשות את זה!".
הסרטון יצא באתר הרשמי של פינק ביום שלישי, 2 בנובמבר 2010 בשעה 18:00 בערב.
מעמד העובר בהלכה
עובר בן פחות מארבעים יום
ממוזער|[[עובר אנושי באורך של כעשרה מ"מ בשבוע השביעי להיריון, בתוך ארבעים יום להיווצרו|180px]]
המחלוקת לגבי מעמדו של העובר היא בעיקר לגבי עובר לאחר ארבעים יום ליצירתו, בעוד קודם לכן הוא נחשב כ"", כלומר שאינו נחשב לכלום. על פי הגמרא, ביום ה־40 ליצירתו עובר מקבל נשמה, וביום זה מסתיימת 'יצירת העובר'.
יש מהאחרונים שכתבו שאף שבמהלך 40 היום הראשונים ליצירתו העובר נחשב "מיא בעלמא", ואין הריגתו מוגדרת כרצח אפילו לבן נח, הרי מכיוון שהוא עתיד להיות אדם, קיים איסור להורגו גם בשלב התפתחות זה.
אחרונים אחרים אינם רואים הבדל בין הריגת עובר קודם או לאחר 40 יום ליצירתו.
נקודת זמן זו של 40 יום היא נקודת זמן הלכתית. בשלב התפתחות זה צורת העובר כבר נראית בבירור בבדיקת אולטרה סאונד. בין האחרונים יש שניסו להתאים בין הגמרא הרואה בעובר קודם ל־40 יום גוף חסר חיות, ומייחסת חשיבות לנקודת המעבר בתאריך זה, לבין הידוע כיום על התפתחות העובר בשלב זה.
שיקולים בקביעת מעמדו של העובר
הרמב"ן מתחבט בסוגיית מעמדו של העובר. הוא מסביר שאכן אין לעובר מעמד של אדם לעניין דיני רצח, אבל לעניין חילול שבת וחגי ישראל מחללים עליו מכיוון שהוא עתיד להיות בן אדם. על פי הנחה זאת, הוא קובע שגם עובר שהוא פחות מבן ארבעים יום מיום היווצרו ואינו נחשב כחי כלל, מחללים עליו את החג, כדעת ההלכות גדולות. הוא מביא דעה נוספת, שאכן העובר אינו נחשב כחי כלל ואין לחלל שבת עבורו, והסיבה שמאכילים אשה מעוברת היא מחשש שהיא עצמה תמות, והסיבה שמותר לחלל שבת על הצלת עובר של אשה שמתה בשבת היא רק משום שכאשר אמו מתה ואינו מחובר אליה כמקור חייו, הוא נחשב כיצור עצמאי וכילוד. הרא"ש והר"ן מביאים את שתי הדעות, והם נמנעים מלהכריע ביניהן.
הפלה מלאכותית
בקרב פוסקי ההלכה נכתב שקיימים שלושה איסורים אפשריים בביצוע הפלה:
השאלה מה הוא הטעם העיקרי לאיסור רצח, קשורה לשאלה האם מותר להרוג עובר לצורכה הרפואי הגופני של האם. ברור שמותר לכרות חלק מהגוף כדי להציל את יתר הגוף, אך אם מדובר בשני הטעמים האחרונים שהם איסורי "גדר רצח" (כלשון רבי יוסף רוזין) אין שום היתר להרוג את העובר לצורך האם. גם כשהעובר לא הגיע לשלב ההתפתחותי שבו הפלתו תהווה איסור רצח, די בכך שמדובר בחבלה בגופה של האם בשביל שיותר להפילו רק אם לידתו צפויה לגרום סבל רב.
להלכה למעשה יש רבנים שהתירו לבצע הפלה מלאכותית בארבעים הימים הראשונים לעיבור בלבד, ויש שהתירו עד סוף החודש השלישי, או אף עד סוף החודש השישי. הכוונה בעיקר למקרים בהם העובר סובל ממום חמור, אבל מסיבות כלכליות או חברתיות אסור לבצע הפלה.
דיני ממונות
השאלה האם עובר נחשב לאדם נידונה גם במשפט העברי, בדור השני לאמוראי בבל, כאשר אדם שהיה שכיב מרע הקנה לעוברו את נכסיו במתנת שכיב מרע. הוא בא לפני רב הונא שפסק, כי אף על פי שעובר יכול להיות בעלים של נכסים שאותם קיבל בירושה (כדברי רבי יוסי במשנה), לא ניתן להקנות לו נכסים כי אין אדם מקנה לדבר שלא בא לעולם. בקרב האחרונים חלוקים בהסבר לפסקו של רב הונא, התלויה במחלוקת האחרונים מדוע לא ניתן להקנות דבר שלא בא לעולם. לפי דעה אחת הסיבה שלא ניתן להקנות דבר שלא בא לעולם הוא מכיוון שאין לקניין על מה לחול. לפי זה, נראה לכאורה שעובר אינו נחשב למהות בפני עצמה ואינו נחשב ל"חי". לפי דעה אחרת, הסיבה שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם, היא מכיוון שאין לו גמירות דעת כאשר האובייקט הנקנה או הקונה אינו בעולם. לפי דעה זו, ייתכן שהעובר נחשב לממש אך אינו בעולם אלא במעי אמו. אך הקצות החושן סבור שגם הדעה הראשונה, סוברת שעובר נחשב לאדם בפני עצמו, אך הוא נחשב ל"דבר שלא בא לעולם" מכיוון ש"הוא מכוסה ואינו בעין".
מלבד זאת, קיימות שתי דעות נוספות. דעת רב נחמן הפוסק שניתן להקנות לעובר במקרה שנוסח ההקנאה הוא "לכשתלד", ודעת רב ששת (שאינה נפסקת להלכה) היא שעובר נחשב לבר קניין לכל דבר ועניין כמו תינוק שנולד. בנוסף, מוזכרת דעה בתלמוד כי גם אם אין אדם יכול להקנות לעובר, כאשר מדובר ביחסי אב-בן יכול האב להקנות דבר לבן, "הואיל ודעתו של אדם קרובה אצל בנו". הראשונים חלוקים בשאלה האם כך נפסקת ההלכה, לפי התוספות הרא"ש והרמב"ם כך נפסקת ההלכה משום שחיסרון הגמירות דעת אינו קיים במקרה ש"דעתו של אדם קרובה אצל בנו", אך הנימוקי יוסף חלוק עליו וסובר שלא ניתן להקנות לעובר כלל ואין אפשרות לעשות מעשה קניין שיחול כזכות של עובר שעדיין לא נולד.
Nonesuch Records
Nonesuch Records היא חברת תקליטים השייכת כיום לתאגיד וורנר מיוזיק גרופ.
מעמד העובר בהלכה
דיני ממונות
נמצא כי עובר יכול להיות בעליו של ממון שקיבל בירושה לפי כל הדעות. השאלה היא רק האם ניתן להקנות לעובר, ושאלה זו אינה תלויה בהכרח בשאלה האם הוא נחשב ל"אדם" והאם הוא קיים כישות בפני עצמו.
עובר בן פחות מארבעים ימים
בשאלת מעמדו של עובר בן פחות מארבעים יום לעניין הקנאה נחלקו הראשונים: הריטב"א כתב שבארבעים הימים הראשונים בהם אין חיות בעובר, גם דעתו של אביו אינה קרובה אליו ותקנת חכמים המאפשרת הקנאה לעובר לא חלה עליו. אך העיטור חולק על הריטב"א. למעשה, הבית יוסף והסמ"ע פסקו כדעת העיטור, אך הש"ך פסק כדעת הריטב"א.
Nonesuch Records
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1964 על ידי ג'ק הולצמן. בהתחלה התמחתה במוזיקת בארוק ומוזיקה קאמרית במחירים זולים. בשנת 1970 מכר הולצמן את החברה ל-Kinney National Company שנמכרה אחר כך לוורנר מיוזיק.
סדרת התקליטים של החברה, Nonesuch Explorer Series, היה בין סדרות מוזיקת עולם הראשונות שראו אור. במהלך השנים החברה הוציא תקליטים למלחינים בתחום המוזיקה המודרנית כמו: לואיס אנדריסן, פיליפ גלאס, סטיב רייך, ג'ון אדמס, לורה וירס והנריק גורצקי. בתחום המוזיקה הפופולרית הוציא תקליטים לוילקו (Yankee Hotel Foxtrot) וביורק.
שיירת החירות (2022)
שיירת החירות (באנגלית: Freedom Convoy; בצרפתית: Convoi de la Liberté) הייתה מחאה בקנדה שהחלה ב־22 בינואר 2022 על רקע הדרישה להתחסן בחיסון כנגד נגיף הקורונה כתנאי לכניסה למדינה ועל רקע כך שהמדינה הטילה 14 ימי בידוד על אזרחים שלא חוסנו בחיסון.
המחאה גדלה בקצב מהיר וקבוצות המחאה דרשו "ביטול של כל אמצעי בריאות הציבור", הביעו ביקורות על התנהלות הממשלה, במיוחד נגד ראש הממשלה ג'סטין טרודו, וקראו ל-"הפלת הממשל הפדרלי". ההפגנה שהחלה בצעדות לגבעת הפרלמנט ב־29 בינואר, גדלה וכללה בשיאה כאלף משאיות. על פי ההערכות השתתפו בה כ־8,000–15,000 מפגינים. מפקד שירותי המשטרה של אוטווה תיאר את המחאה כ-"ייחודית באופיה, מסיבית, מעוררת קיטוב ומסוכנת מאוד בכל היבט".
הממלכה המאוחדת
בפברואר 2022, אורגנה מחאת סולידריות בבריטניה באמצעות שיירה שנסעה מסקוטלנד ללונדון עם עצירות בערים ברחבי האי הבריטי. דווח על שיירות נוספות בוויילס ובחלקים מאנגליה.
ישראל
בתחילת פברואר, התארגנה קבוצת פייסבוק ישראלית לארגן שיירה דומה בירושלים, אליה הצטרפו כ־50 אלף משתמשי פייסבוק עד יום השיירה ב־14 בפברואר. ב־14 בפברואר 2022, מאות כלי רכב (משאיות ומכוניות) חסמו את כביש 1 בירושלים במסגרת מחאת "שיירת החירות".
מירוסלאב קאדלץ
מירוסלאב קאדלץ (בצ'כית: Miroslav Kadlec; נולד ב-22 ביוני 1964 באוהרסקה הראדישטה שבצ'כוסלובקיה) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת הבלם בעיקר בקייזרסלאוטרן, עמה זכה בשתי אליפויות ובגביע הגרמני, בנבחרת צ'כוסלובקיה, עמה הגיע לרבע גמר מונדיאל 1990, ובנבחרת צ'כיה, בה שימש קפטן ועמה הגיע לגמר יורו 1996.
קריירת מועדונים
קאדלץ החל את הקריירה בקבוצת הנוער סלובצקה סלביה אוהרסקה הראדישטה מעיר הולדתו. בשנת 1983 החל לשחק בבוגרים של פ.צ. ויטקוביצה מליגת העל הצ'כוסלובקית, ובהמשך עבר למועדון הכדורגל וזדה חב, שם שיחק שתי עונות, ואחר כך חזר לויטקוביצה, שם שיחק ארבע עונות וביסס את מעמדו בהגנה. בעונת 1990/91 החל לשחק בקייזרסלאוטרן מהבונדסליגה, וכבר בעונתו הראשונה בקבוצה זכה באליפות מפתיעה, כאשר היה חלק מחוליית הגנה שכללה את אקסל רוס, מרקו האבר, ריינהארד שטומפף ומרקוס קראנץ. בעונת 1995/96 זכה קאדלץ עם קייזרסלאוטרן בגביע הגרמני לאחר ניצחון 1-0 בגמר על קרלסרוהה במשחק בו שיחק 90 דקות, אך גם ירד ליגה עם הקבוצה באותה עונה, בפעם הראשונה בהיסטוריה של המועדון. קייזרסלאוטרן וקאדלץ שבו לבונדסליגה מהר מאוד בעונת 1996/97 כאשר הם סיימו את העונה במקום הראשון בבונדסליגה השנייה. בעונת 1997/98, בעונה הראשונה של קייזרסלאוטרן בבונדסליגה לאחר העלייה, קאדלץ זכה עם הקבוצה באליפות השנייה שלו, כאשר חבריו להגנה היו מיכאל שיונברג, הארי קוך ואקסל רוס, ובנוסף שיחקו בקבוצה גם חבריו לנבחרת צ'כיה, פטר קובה ופאבל קוקה. בתום עונה זו, עזב קאדלץ את קייזרסלאוטרן לאחר שמונה עונות, בהן הבקיע 17 שערי ליגה ב-234 הופעות, ועבר לפ.צ. פטרה דרנוביצה מליגת העל הצ'כית, שם שיחק שלוש עונות. לאחר מכן שיחק עונה אחת בפ.צ. ברנו הצ'כית, ובסיומה פרש מכדורגל, בתום עונת 2001/02.
קריירה בינלאומית
קאדלץ החל לשחק בנבחרת צ'כוסלובקיה בשנת 1987, והשתתף עמה במונדיאל 1990, בו היה אחד המצטיינים, שהובילו את הנבחרת לרבע הגמר, בו הודחה צ'כוסלובקיה לאחר הפסד לנבחרת גרמניה המערבית בתוצאה 1-0. לאחר פירוק צ'כוסלובקיה עבר קאדלץ לשחק בנבחרת צ'כיה, עמה הגיע לגמר יורו 1996, בו הפסידה הנבחרת הצ'כית 2-1 לנבחרת גרמניה משער זהב של אוליבר בירהוף בהארכה. הופעתו האחרונה של קאדלץ במדי נבחרת צ'כיה נערכה בשנת 1997, ולזכותו 38 הופעות במדי נבחרת צ'כוסלובקיה ו-26 הופעות במדי נבחרת צ'כיה.
חיים אישיים
מירוסלאב קאדלץ הוא אביו של מיכל קאדלץ, שמשחק בפנרבחצ'ה ובנבחרת צ'כיה נכון לפברואר 2016.
תארים
עם קייזרסלאוטרן:
עקעק אוסטרלי
עקעק אוסטרלי (שם מדעי: Gymnorhina tibicen) הוא מין של ציפור ממשפחת הארטמיים החיה באוסטרליה ובדרום גינאה החדשה וכן הופץ בידי האדם לניו זילנד והיא הציפור היחידה בסוגה. למרות השם עקעק מין זה איננו קרוב לעקעקים, אך דומה להם במראה ובהתנהגות. משפחת הארטמיים היא משפחה הקרובה יחסית לעורביים ונכללת באינפרא-סדרת העורבאים.