cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וירג'יניה סקוויירס
וירג'יניה סקוויירס (באנגלית: Virginia Squires; מילולית: בעלי האחוזות של וירג'יניה) הייתה קבוצת כדורסל אמריקאית ששיחקה במסגרת ליגת ה-ABA בין השנים 1967–1976. הקבוצה נוסדה ב-1967 בעיר אוקלנד תחת השם אוקלנד אוקס, ומשם עברה לוושינגטון די. סי. תחת השם וושינגטון קאפס ולווירג'יניה תחת השם וירג'יניה סקוויירס. בשנת 1976 הקבוצה התפרקה לאחר שנקלעה לקשיים כלכליים.
הקבוצה מחזיקה בשני שיאי ABA: שיאנית הנקודות למשחק אחד ושיאנית הנקודות לרבע.
אוקלנד
וירג'ינה סקוויירס נוסדה בשנת 1967 בעיר אוקלנד, קליפורניה, תחת השם אוקלנד אוקס והייתה אחת החברות המייסדות של ליגת ה-ABA. האוקס היו בבעלות חלקית של הזמר פאט בון ואף זכו באליפות הליגה בעונת 1968/9. מדי הקבוצה היו בצבעים ירוק וזהב.
הקבוצה נודעה בשל סכסוך חריף שהיה לה עם קבוצת סן פרנסיסקו ווריורס מליגת ה-NBA בעניין החוזה עם השחקן ריק בארי. בארי, אשר זכה בתואר רוקי השנה, הוביל את הווריורס לגמר ה-NBA בעונת 1966/7, אך בעונה שלאחר מכן ישב על הספסל עקב כעסו על ההנהלה על כך שלא שילמו לו תמריצים שלדבריו הגיעו לו. בעונת 1968/9 עבר בארי ל"אוקס" והוביל אותם לאליפות.
למרות האליפות שבה זכתה, ההשקעה בקבוצה התבררה כלא רווחית עבור בון ושותפיו. האוקס מכרו כרטיסים מעטים למשחקיהם, בעיקר בשל הקרבה הגאוגרפית לווריורס. באחד המשחקים הם אף מכרו רק 2,500 כרטיסים.
וושינגטון
משום מה, המשיכה הקבוצה לשחק בבית המערבי של הליגה, דבר שאילץ אותם לנסוע מרחקים ארוכים יותר מכל קבוצה אחרת. כמו כן, מצב מכירת הכרטיסים לא השתפר, ככל הנראה בגלל מיקומו של האצטדיון שבו שיחקה הקבוצה בשכונת ניר נורת'איסט שהפכה מוזנחת בסוף שנות ה-60'.
הקבוצה שיחקה בוושינגטון עונה אחת בלבד. הבעלים של קבוצת בולטימור בולטס, אייב פולין, רצה להעביר את קבוצתו שלו לוושינגטון, אך הוא לא רצה שהקאפס יהיו גם בעיר. כתוצאה מכך, שכנעו בעלי הקבוצות האחרים בליגה את פורמן להעביר את הקבוצה בשנית. פורמן החליט להפוך את הקבוצה לאזורית ולהעביר אותה לווירג'ניה, וכך שונה שמה של הקבוצה לווירג'יניה סקוויירס.
וירג'יניה
הסקוויירס קבעו את מרכזם בנורפוק, שם שיחקו את משחקיהם הביתיים במגרשה של אוניברסיטת אולד דומיניון, ובנוסף, הם שיחקו חלק משחקיהם הביתיים גם בהמפטון ובריצ'מונד ובעונתם הראשונה גם ברואנוק. צבעי המדים של הסקוויירס שונו לאדום, לבן וכחול, בהתאם לסמליל הקבוצה.
ב-24 באוגוסט 1970 צוטט ריק בארי במגזין ספורטס אילוסטרייטד בהעירו הערות כנגד מדינת וירג'יניה ותושביה. הערות אלה, יחד עם רצונו של פורמן לשפר את מצבה הכספי של הקבוצה, הובילו למכירתו לניו יורק נטס. למרות מכירתו, סיימו הסקוויירס את עונתם הראשונה בווירג'יניה במקום הראשון בבית המזרחי. בפלייאוף של אותה עונה הם הפסידו בסיבוב השני לקנטקי קולונלס.
בשנת 1971 ביצעו הסקוויירס את הבחירה מוצלחת ביותר שלהם בדראפט אי פעם, בבחרם את ג'וליוס אירווינג מאוניברסיטת מסצ'וסטס. אירווינג היה להצלחה מסחררת כבר בעונת 1971/2 עם יכולת הקליעה המרשימה שלו והאקרובטיקה שלו על המגרש. גם בעונה זו הגיעו הסקוויירס לסיבוב השני של הפלייאוף.
עונת 1972/3 סימנה את תחילת שקיעתה של הקבוצה. שני הכישרונות שהיו לה, ג'וליוס אירווינג וג'ורג' גרווין, שיחקו יחד רק בשלב מאוחר של העונה, ובסוף העונה הקבוצה הגיעה רק לסיבוב הראשון של הפלייאוף. בקיץ 1973 אירווינג אף נמכר לניו יורק נטס.
במהלך סוף השבוע של משחק אולסטאר בשנת 1974, נפוצו שמועות כי גרווין היה על סף מכירה לסן אנטוניו ספרס. שמועות אלו הפכו לעובדה מוגמרת ב-30 בינואר של אותה שנה, וזאת על אף ניסיונותיו של נציב הליגה, מייק סטורן לסכל את המכירה בטענה כי מכירתו של הכוכב היחיד של הקבוצה אינה לטובת הליגה. מכירתו של גרווין הכעיסה אוהדים רבים של הקבוצה ומכירות הכרטיסים צנחו.
בעונות 1974/5 ו-1975/6 הפסידה הקבוצה משחקים רבים, ומאמנה, אל ביאנקי פוטר. בעונות אלו היה יחס הניצחונות וההפסדים 15–69, היחס הגרוע ביותר בתולדות ה-ABA. אף מחוץ למגרש נקלעה הקבוצה לקשיים, כאשר בארי פארקהיל תבע את הקבוצה אחרי שתלושי המשכורת שלו חזרו.
הסקוויירס כמעט ונסגרו בפברואר 1976, אך ניצלו בזכות מכירת שלטי פרסום והלוואה על סך 250,000 דולר מבנק מקומי. בדיעבד, התברר כי הדבר הקנה לקבוצה רק מספר חודשים. לאחר כישלונם לעמוד בדרישות התקציב של הליגה, פורקו הסקוויירס ב-10 במאי 1976.
מרי אנינג
מרי אנינג (באנגלית: Mary Anning; 21 במאי 1799 - 9 במרץ 1847) הייתה אספנית וסוחרת במאובנים ופלאונטולוגית אנגלייה, אשר נודעה ברחבי עולם בשל ממצאיה, המאובנים מתקופת היורה, אותם אספה בצוקים במערב דורסט שבדרום-מערב אנגליה. אלו תרמו לשינוי המהותי שחל, במהלך חייה, בחשיבה המדעית אודות החיים הקדומים ותולדות כדור הארץ.
אביה היה נגר. השכלתה הרשמית הייתה בית הספר הכנסייתי אותו פקדה בימי ראשון. בשקידתה הצליחה להתחקות אחר מאובני הדינוזאורים ותרמה רבות לידיעה על זוחלים קדומים אלה. בשנת 1811, בגיל 12, גילתה מאובן מבעל חיים שנראה כקרוקודיל ענק. היא גילתה מאובן זה כאשר טיילה עם כלבה ביער, כשלפתע החל זה לחפור באדמה ולנבוח. אנינג מצאה עצמות ראש של חיה שלא הכירה עד כה – ומאוחר יותר זוהתה כאיכתיוזאור. היא זיהתה כי אין מדובר בשלד של קרוקדיל וכינתה את החיה החדש 'איכתיוזאור' ('דג לטאה' בלטינית). עשר שנים לאחר מכן גילתה את הפלסיוזאור.
אנינג נודעה היטב בחוגי הגאולוגים בבריטניה, באירופה ובאמריקה, שנועצו בה בסוגיות של אנטומיה ואיסוף מאובנים. מאמר מדעי יחיד שלה שהתפרסם בחייה הופיע בכתב העת Journal of Natural History, בעקבות מכתב שבו ביקרה אחדות מהקביעות בכתב העת.
ילדות מוקדמת
אנינג נולדה בליים רג'יס, בדרום דורסט, אנגליה. אביה, ריצ'רד, היה נגר. הוא השלים את הכנסתו במכירה של מאובנים לתיירים. את המאובנים מצא בשכבות המאובנים בצוקי חוף הים ליד ביתו. הוא נישא למרי מור מולי ב-8 באוגוסט 1793 והזוג עבר לגור בליים בבית שנבנה על הגשר המקומי. לבני הזוג היו עשרה ילדים אך רק מרי ואחיה, ג'וזף, הגיעו לבגרות. ב-19 באוגוסט 1800, כשאנינג הייתה בת 15 חודשים, התרחש מאורע שהפך לחלק מההיסטוריה המקומית. אנינג הפעוטה הוחזקה בידי שכנה שעמדה עם עוד שתי נשים תחת עץ. לפתע פגע ברק בעץ והרג את שלוש הנשים. אנינג הצליחה להינצל ושנים אחר כך חברי הקהילה ראו בסקרנות ובאישיות הנעימה שלה כתוצאות של המאורע.
ההשכלה של אנינג הייתה מאוד מוגבלת. היא הייתה בבית ספר של יום ראשון שם למדה לקרוא ולכתוב. הכנסייה שהשתייכה אליה הדגישה את חשיבות ההשכלה לעניים. היה ברשותה גיליון של מגזין תאולוגי בו פרסם הכומר ג'יימס ווטון שני מאמרים - האחד מדגיש שאלוהים ברא את העולם בשישה ימים והשני המעודד בדלנים ללמוד את התחום החדש של גאולוגיה.
עסק משפחתי של מאובנים
בסוף המאה ה-18 ליים רג'יס הפכה לאתר תיירות פופולרי לתיירים אמידים ומהמעמד הבינוני. גם לפני זמנה של אנינג השלימו המקומיים את פרנסתם במכירת מאובנים למבקרים. למאובנים הללו ניתנו שמות אקזוטיים כמו אבני-נחש, ציפורני השטן ותותי-חוליות, ויוחסו להם לעיתים תכונות רפואיות ומיסטיות. איסוף מאובנים היה באופנה בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, תחילה כתחביב ובהדרגה הפך למדע כשהחשיבות של המאובנים לגאולוגיה ולביולוגיה קיבלה הכרה.
אביה של אנינג, ריצ'רד, לקח אותה ואת אחיה לסיורי איסוף מאובנים על מנת להשלים את הכנסת המשפחה. הם הציעו את מרכולתם לתיירים. בני המשפחה סבלו מהמחסור שהיה באותה עת במזון ומעליית מחירים. ריצ'רד אנינג אף השתתף בארגון מחאה נגד המחסור במזון. בנוסף, מעמדה של המשפחה כבדלנים בדתם - הם לא השתייכו לכנסייה האנגליקנית - גרר אפליה. הם לא הורשו להיות באוניברסיטה ובצבא, ולפי החוק לא יכלו לעבוד בכמה מקצועות. אביה אף סבל משחפת ומפציעות שנגרמו מנפילה מצוק. כאשר נפטר בנובמבר 1810 (בגיל 44), הוא השאיר את המשפחה בחובות כבדים וללא חסכונות, ולכן הם נזקקו לעזרה כספית מהקהילה שלהם. המשפחה המשיכה לאסוף ולמכור מאובנים. הממצא המפורסם הראשון של המשפחה הוא שלד של איכתיוזאורוס שנמצא ב-1811 על ידי מרי ואחיה. השלד נמכר תמורת 23£ והוצג בלונדון. שם הוא משך תשומת לב והעלה שאלות לגבי ההיסטוריה של היצורים החיים וגילו של כדור הארץ, כיוון שבתקופה זאת רוב האנשים האמינו בסיפור הבריאה התנ"כי, ובמשתמע ממנו שהארץ היא בת אלפי שנים בודדות.
כאישה, התייחסו לאנינג כאל זרה לקהילה המדעית. באותה תקופה בבריטניה נשים לא הורשו להצביע, להחזיק במשרה ציבורית או ללמוד באוניברסיטה. האגודה הגאולוגית החדשה, אך בעלת ההשפעה ההולכת וגוברת של לונדון, לא אפשרה לנשים להיות חברות, או אפילו להשתתף בפגישות כאורחות. המקצועות היחידים הפתוחים בדרך כלל לנשים ממעמד הפועלים היו עבודת משק, עבודות ניקיון ותחזוקה של הבית, ועבודה במפעלים החדשים שנפתחו.
בתחילה, לאחר מותו של אביה, אימה של אנינג ניהלה את העסק של מכירת המאובנים. ב-1812 היא כתבה למוזיאון הבריטי דרישת תשלום עבור ממצא. גם אחיה היה מעורב בעסק לפחות עד 1825, אך ככל הנראה, לאחר מכן, מרי הובילה את העסק המשפחתי.
אנינג נפטרה בגיל 47 ב-1847 כשהיא אנונימית כמעט לגמרי.
בתרבות פופולרית
הסופרת האמריקאית טרייסי שבלייה כתבה את ספרה יצורים מופלאים על פי סיפורה של אנינג.
בשנת 2020 יצא הסרט Ammonite, המתבסס על חייה של אנינג, בכיכובן של קייט וינסלט וסירשה רונן.
ועד הישיבות
הקמת ועד הישיבות בפולין
הועד נוסד בווילנה לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת תרפ"ד-1924, על ידי הרב חיים עוזר גרודזנסקי והחפץ חיים, ואיגד את הישיבות בפולין ובליטא. הוועד הסדיר את יחסי הישיבות עם השלטונות ודאג לגיוס תרומות עבורן, בין היתר בעזרת מגביות שנתיות מיוחדות. ראשיתו של הוועד בהצעת החפץ חיים לקבוע מס חובה על כל משפחה יהודית להחזקת הישיבות. בראש הוועד עמדו בעת הקמתו הרב שמעון שקופ, הרב ברוך דב לייבוביץ' והרב איסר זלמן מלצר. מרדכי זאב חבקין הוריש את הונו לוועד.
ראשי הוועד ומנהליו
בשנת תש"א (1941), בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נוסד הוועד מחדש בארץ ישראל, על ידי הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב זלמן סורוצקין. בהמשך צורפו לוועד הרב מאיר קרליץ והרב חזקיהו יוסף מישקובסקי, שכמו הרב סורוצקין היו פעילים בוועד הישיבות בווילנא ועלו לארץ ישראל. הנשיא הראשון של הוועד בארץ ישראל היה הרב הרצוג ויושב-ראש הוועד הפועל היה הרב איסר זלמן מלצר. במהלך השנים כיהנו בוועד בין היתר הרב זלמן סורוצקין, הרב יחזקאל אברמסקי, הרב יחזקאל סרנא, הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי, הרב ירוחם פישל יהושע ברנשטיין, הרב יעקב חנוך סנקביץ והרב ראובן כ"ץ. בשנות השבעים והשמונים היה הרב אלעזר מנחם מן שך חבר נשיאות הוועד והרוח החיה בפעילותו. עוד כיהנו בנשיאות הרב חיים שמואלביץ, הרב שלמה זלמן אוירבך, רבי שלום נח ברזובסקי, הרב משה שמואל שפירא, הרב ברוך שמעון שניאורסון הרב שמואל הלוי וואזנר, הרב אריה פינקל, הרב ניסים קרליץ והרב שמואל ישכר רוזנגרטן.
בשנת 2008 צורפו הרבנים גרשון אדלשטיין, שמואל אוירבך, חיים שמרלר, יהודה עדס, משה יהודה שלזינגר ושאול אלתר. בשנת 2013 צורף הרב מנחם ארנסטר ראש ישיבת ויז'ניץ, ובשנת 2014 צורפו לוועד הרבנים דב לנדו, משה מרדכי פרבשטיין, ברוך סולובייצ'יק, ישראל מאיר וייס, יוסף משה דוב הלברשטאם ראש ישיבות צאנז, ומשה ברזובסקי ראש ישיבת סלונים.
ביולי 2008 התפטרו הרבנים וואזנר וקרליץ מנשיאות הוועד תוך מתיחת ביקורת על מנהל הוועד, אך שבו לאחר תקופה בהמשך. הרב יהודה עדס פרש מחברותו בוועד בשנת 2013.
במשך עשרות שנים כיהן כמנהל הוועד הרב משה דוד טננבוים. לאחר פטירתו, בנובמבר 1993 (חשוון תשנ"ד), מונה תחתיו בנו, הרב אשר טננבוים. באדר תשע"ג, לאחר פטירת הרב אשר טננבוים, מונה לתפקיד חתנו, הרב חיים אהרן קאופמן.
בכמה הזדמנויות התכנסו חברי נשיאות הוועד בבית הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן. גם הרב שלום כהן השתתף בכינוסי הוועד.
במאי 2016 עוד בחיי הרב שטיינמן התכנס הועד לראשונה בביתו של הרב גרשון אדלשטיין בהשתתפות כל ראשי הישיבות חברי הועד מהציבור הליטאי, החסידי, והספרדי ומאז הוא נחשב לנשיא הועד.
פעילות
בראשיתו, עסק הוועד בגיוס כספים עבור הישיבות שהיו במצב קשה בגלל מלחמת העולם השנייה שניתקה את הקשר עם הקהילות היהודיות באירופה, וכן עבור בחורי ישיבות שנתקעו במזרח הרחוק. החל משנת 1947 הוא עסק גם בתמיכה בתלמודי תורה.
בעבר היו לוועד שלושה בתי הבראה - בירושלים, ברמת גן ובנתניה, עבור ראשי הישיבות ותלמידיהן בימי בין הזמנים. בשנות השמונים פסקה פעילות זו. בעבר הדפיס ועד הישיבות בשיתוף הג'וינט מאות אלפי ספרי גמרא וספרים תורניים נוספים שנמכרו בהנחה לבני הישיבות.
עם הזמן גברה הנטייה של הישיבות לגייס כספים באופן עצמאי. במציאות זו ירדה קרנו של הוועד ופעילותו התמקדה בהסדרת דחיית השירות הצבאי של בחורי הישיבות הגבוהות במעמד תורתם אומנותם, הן ישיבות חרדיות והן ציוניות. לאחר תפוגת חוק טל, הופסקה פעילות זו, וחודשה עם אישור תיקון 19 לחוק שירות ביטחון - חוק שקד.
משרדי הוועד נמצאים ברחוב מלאכי בירושלים. בתחילת 2019 פתח הוועד משרד נוסף ברחוב אהליאב בשכונת רוממה בעיר.
סקורפיוס
סקורפיוס (ביוונית: Σκορπιός) הוא אי יווני קטן הממוקם בים היוני בסמוך לאי לפקדה. האי ששייך לאיי טילבואידס (מקבוצת האיים היוניים), התפרסם כאי הפרטי של המיליארדר אריסטוטלס אונאסיס ושבו התקיימה חתונתו עם ג'קלין קנדי ב-20 באוקטובר 1968.
ועד הישיבות
היקף פעילות
בשנת 1958 איגד ועד הישיבות כ-70% מהמוסדות הישיבתיים במדינת ישראל, כאשר שאר הישיבות השתייכו למפעל התורה מיסודו של הרב מאיר בר-אילן ואיחוד הישיבות של היישוב הישן. בשנת 1963 נכללו בוועד הישיבות מגוון ישיבות, החל מתריסר מן הישיבות הוותיקות של היישוב הישן (כגון ישיבת עץ חיים וישיבת חיי עולם) וכלה בשתי ישיבות המשלבות לימודי חול. בשנת 1961 איגד ועד הישיבות 108 ישיבות ובשנת 1966 קרוב ל-150 ישיבות אשר קיבלו הקצבות חודשיות מהוועד. בשנים אלו נתמכו על ידי הוועד 84 תלמודי תורה.
סקורפיוס
סקורפיוס מיוער בצפיפות, אורכו המרבי כ-1.2 קילומטר וגובהו המרבי 81 מ' מעל פני הים. נודע כי ביל גייטס ומדונה הביעו התעניינות ברכישת האי אך לבסוף האי נמכר ל-Ekaterina Rybolovleva בשנת 2013 בעסקה שכללה כמה חברת בסכום כולל של 153 מיליון דולר.
שמו של האי סקורפיוס חזר והתפרסם בשנת 2010 לא רק בשל עסקת הרכישה שלו אלא גם בשל הצהרות פוליטיקאים גרמנים כי על ממשלת יוון למכור איים כדי לחלץ את כלכלתה מהגרעון ומהמיתון הקשה שאליו נקלעה. מאוחר יותר, לאחר שקיבלה סיוע כספי מהאיחוד האירופי ומקרן המטבע הבינלאומית, הביעה ממשלת יוון נכונות למכור איים קטנים דוגמת סקורפיוס המהווים קרקעות מדינה.
ועד הישיבות
היקף פעילות
התקציב השנתי של ועד הישיבות עמד בשנת 2018 על כ-3 מיליון שקלים ורובו הגיע מתמיכת המדינה ויועד בעיקר לתשלום משכורות לעובדים.
ישראל ריבק
ישראל ריבק (18 בפברואר 1923 - 2 בדצמבר 2008) היה מוותיקי באר שבע וממייסדי תנועת החרות בעיר. קיבל את אות יקיר באר שבע ב-1978.
קורות חייו
באיטליה חבר לניצולי שואה שניסו לעלות לארץ ישראל באופן בלתי חוקי באניית המעפילים "התקווה", אך האנייה נשבתה על ידי הצבא הבריטי ששלט אז בארץ, ונגררה לנמל חיפה. משם הוגלו נוסעיה לקפריסין באניית "אושן ויגה", ששימשה כאוניית כלא עם 1,500 איש.
ריבק היה חניך בית"ר והאמין בחזונו של זאב ז'בוטינסקי, ועם קום המדינה התיישב בנתניה, בה היה ריכוז גדול של אנשי התנועה הלאומית. הוא הצטרף לתנועת החירות והיה פעיל בהסתדרות העובדים הלאומית. תקופה קצרה עבד בליטוש יהלומים. בשל נכותו לא גויס לצה"ל במלחמת העצמאות, אך כשנודע לו שמדרום תל אביב יוצאות שיירות לאזור הנגב, הגיע אל באר שבע ב-1949, זמן קצר לאחר שחרורה של העיר.
ריבק החל לעבוד כאזרח בחיל ההנדסה הקרבית. ב-1950 הוצע לו לפתוח את סניף קופת חולים לעובדים לאומיים ואת הסתדרות העובדים הלאומית בעיר. הוא קלט מספר רופאים ואחיות, והתמודד עם קשיים מול ממשלת מפא"י. בשנת 1955 נבחר כנציג תנועת החירות במועצת העיר. במקביל פתח את מעוז בית"ר בעיר (החלק החינוכי-אידאולוגי). ריבק ייסד את קבוצת הכדורגל של בית"ר באר שבע, בניהולו ואימונו של חיים סנה. בתקופה זו הרצה ריבק בפני הכדורגלנים על חזון ז'בוטינסקי, וסניף קופת החולים שלו שימש כמחסן הקבוצה.
כחלק מפרויקט מחקר על מרד גטו ורשה, התבקש ריבק לסייע בשחזור דמותו של אחד ממנהיגי המרד, פאבל פרנקל, אותו הכיר מבית"ר. ריבק הצליח באמצעות ציירי קלסתרון לסייע בשחזור תמונת פניו.
בשנת 1989, לאחר יציאתו לגמלאות מניהולה של קופת חולים לאומית בבאר שבע, החל לכתוב את זכרונותיו מנעוריו ועד לעלייתו לארץ ישראל. כתביו טרם פורסמו, אך נמצאים במספר ארכיונים, בהם אוניברסיטת בן-גוריון וארכיון ז'בוטינסקי.
במאי 2010 אישרה ועדת השמות של עיריית באר שבע קריאת רחוב או כיכר בעיר על שמו.
חיים אישיים
ריבק נישא לריטה, עולה מתוניסיה, ונולדו להם ארבעה ילדים. בדצמבר 2008 נפטר לאחר מחלה.
קריירה
קריירה (על פי האקדמיה ללשון העברית: נתיבה מקצועית ובקיצור נתיבה) היא סדרה רצופה של משרות המרכיבה את חיי העבודה של אדם מסוים. אפשר שתהיה לאדם קריירה גם בתחביב, כגון ספורט או מוזיקה, אך בעיקר מתייחסת 'קריירה' לסדרה של עבודות או משרות מהן האדם מתפרנס.
כדי לפתח קריירה על האדם להיות אחראי, בוגר, להיות מסוגל להתמודד עם תסכולים, להיות מודע ליכולות ולקשיים המאפיינים אותו ולהיות בעל רצון לפעול ולקחת חלק בעולם. בחירת הקריירה היא תהליך מתמשך אשר רלוונטי במספר תקופות משמעותיות בחיים והבגרות, לרבות שלבי ההשכלה התיכונית, חקירת האפשרויות למקצוע, לימודים אקדמיים, ביסוס ותעסוקה בפועל, וכן שביעות רצון מן הקריירה. קיימים גורמים רבים הכרוכים בתהליך בחירת המקצוע, בהם מניעים אישיים ופסיכולוגיים, כישורים והשכלה, ומניעים חברתיים לרבות נורמות, תפיסות מגדר, ועוד.
מסלול קריירה
מסלול קריירה של אדם נמשך בדרך כלל משנות ה-20 לחייו, שבהן הוא רוכש מקצוע ומשתלב בכוח העבודה, ועד להגיעו לגיל פרישה. בישראל גיל פרישת חובה הוא 67 שנים (לאישה נתונה הזכות לפרוש החל מגיל 62).
לעיתים מסתיימת הקריירה מוקדם יותר, אם מחמת בחירה של העובד בפרישה מוקדמת, ואם עקב פיטורים בגיל מבוגר, שלאחריהן העובד אינו מצליח להשתלב מחדש בעבודה. גם במהלך הקריירה ייתכנו הפסקות, למשל עקב אבטלה או עקב יציאה לחופשה ללא תשלום.
הכשרה מקצועית
ראשיתה של הקריירה היא בדרך כלל בהכשרה מקצועית. למקצועות שונים יש שלבי הכשרה שונים בהתאם למיומנויות הנדרשות עבורם. לעיתים נדרשת הכשרה ממושכת, כהכשרתו של רופא מומחה הנמשכת כ-12 שנים, ולעיתים די בקורס קצר, בן ימים או שבועות מעטים. בנוסף, עבור מקצועות מסוימים יש לרכוש השכלה ברמה מסוימת על פי חוק.
חיפוש עבודה
כדי להתחיל לעבוד על האדם להגיש מועמדות לתפקיד מסוים. במקרים רבים תהליך הקבלה כרוך במיון, אשר מורכב לרוב מראיון עבודה ו/או מבחן.
התחלת הקריירה
במקרים רבים הכניסה לעולם העבודה נעשית דרך עבודות מזדמנות, אשר מאפשרות ללמוד את התרבות של עולם העבודה ולקבל הכשרה תוך כדי עבודה. עבודות ראשוניות אלה דורשות לרוב יכולת ארגון ושליטה בפרטים, בכפיפות לדמויות סמכות ובהרבה שגרה וחזרתיות אשר אינן מאפשרות מתן ביטוי ליצירתיות. כמו כן, יש להתמודד עם המעבר ממערכת החינוך בעלת הכללים הברורים ואפשרות התמיכה, אל מערכת עסקית מלאת גירויים ואפשרויות.
בהתאם לכך, במקרים רבים מתעוררות בתחילת הקריירה תחושות טבעיות וחולפות של אי-ודאות, רצון להצליח לצד פחד מכישלון ותמיהה כיצד יש להשתלב בעולם העבודה. עם זאת, רוב האנשים הבוגרים מצליחים להשתלב בעולם העבודה באופן סביר.
השתלמות מקצועית
במקצועות רבים נדרשת השתלמות מקצועית גם במהלך הקריירה, לשם שמירה על היכולת המקצועית בעולם משתנה, ובפרט לשם קידום מקצועי. דוגמה לסדרה של השתלמויות מקצועיות היא זו שנמצאת במסלול הקידום של לוחם, הכוללת קורס מ"כים, קורס קצינים, קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים וכו'.
החלפת מקצוע וקריירה שנייה
פעמים רבות אדם משתלב במקצוע מסוים בתחילת הקריירה שלו, ומתמיד במקצוע זה במהלך כל שנות עבודתו. במקרים אחרים, לאחר תקופה של עיסוק במקצוע מסוים מחליף האדם מקצוע, מהלך הקרוי קריירה שנייה.
לעיתים החלפת המקצוע הכרחית עקב מאפייני המקצוע. כדורגלן, למשל, יכול להתמיד במקצועו עד שנות ה-30 לחייו לערך. בשלב זה עליו לעבור למקצוע אחר, לעיתים קרובות למקצוע הקודם, כגון מאמן כדורגל, ולעיתים ללא קשר אליו.
אף שפרישה לגמלאות עם ההגעה לגיל פרישה היא בדרך כלל סיום הקריירה, יש המוצאים בכך הזדמנות לתחילתה של קריירה שנייה בגיל מבוגר, לעיתים בתחום חדש, ולעיתים באותו תחום שבו צברו מוניטין קודם הפרישה לגמלאות. בישראל פורשים משרתי קבע בגיל צעיר יחסית, המאפשר לרבים מהם לפתח קריירה שנייה. פעמים אחרות בחירה בקריירה שנייה אינה נובעת מאילוץ חיצוני, אלא מהחלטה של האדם, הבוחר לעבור למסלול חדש של פעילות מקצועית.
סיוע וייעוץ מקצועי
לתכנון הקריירה ניתן להסתייע ביועץ קריירה, בשלב של בחירת מקצוע, וגם בשלבים מאוחרים יותר, לאחר צבירת ניסיון מקצועי, לשם תכנון המשך ההתפתחות המקצועית. יועץ קריירה אומד את תחומי ההתעניינות, האישיות, הכישורים, והמומחיות של אנשים, ומסייע בהתוויית מסלול הקריירה. התחום רחב וכולל הסדרת משרה, תכנון קריירה, לימוד אסטרטגיה והתפתחות הסטודנט. עד סוף המאה ה-20, מבחר גדול של אפשרויות (בעיקר של מקצועות פוטנציאליים) וחינוך רחב יותר אפשרו לתכנון קריירה להפוך למקובל.
לצורך תכנון הקריירה ניתן להיעזר גם באימון אישי. לפי אן רו יש קשר בין מאפייני אישיות לבין פיתוח קריירה בתחומים שונים. קיימים גם כלים מקוונים לבחירת קריירה המסייעים להנגשת מידע אודות מסלולי עיסוק שונים, פירוט אפשרויות לקבלת ייעוץ, הבנה של מגמות ביקוש בשוק, שאלונים שונים לניתוח הכישורים והנטיות, ועוד.
כמו כן, ישנם ארגונים שונים אשר מיועדים לייעץ ולסייע לעובדים בהתאם לתחום או אופי עבודתם. לצורך כך ארגונים אלו מעסיקים פעמים רבות את אנשי המקצוע שהוזכרו קודם לכן, אשר כאמור ניתן גם לשכור את שרותם באופן פרטי. לעיתים ניתן להיעזר בשירותים אלו ללא תשלום ולעיתים יש צורך בדמי חברות או תנאי קבלה מסוימים. דוגמאות לארגוני סיוע מקצועיים: מען - עמותה לסיוע לעובדים, הסתדרות העובדים הכללית החדשה, התאחדות המלאכה והתעשייה בישראל, ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, הסתדרות העובדים הלאומית ועוד.
אדם עצמאי יכול להיעזר ביועץ עסקי כדי לפתח את העסק שלו. בנוסף, הוא יכול להיעזר בגופים שונים כמו הקרן הממשלתית לעסקים קטנים ובינוניים.
שילוב הקריירה בחיים האישיים
המושג "חיים אישיים" מתייחס לדפוסי ההתנהגות של בני האדם בשגרת היומיום שלהם במקום עבודתם או בעתות הפנאי. משום שמציאת אהבה ובניית משפחה הן משימות מורכבות ממש כמו בניית קריירה, הצורך להשקיע משאבים מרובים בכל אחד מהתחומים הללו יוצר קונפליקט עבודה-משפחה, אשר עלול לפגוע באיזון בית-עבודה. איזון זה חשוב לצורך שמירה על איכות החיים.
הערות שוליים
キャリア
טיסה 269 של One-Two-Go
טיסה 269 של One-Two-Go הייתה טיסת נוסעים מסחרית, שהייתה מעורבת בתאונה אווירית קטלנית בנמל התעופה הבין-לאומי פוקט שבתאילנד ב-16 בספטמבר 2007. בעת שניסה לנחות בשדה סטה המטוס שנשא את הטיסה לימין מסלול הנחיתה והתנגש בגדה שבצידו. גוף המטוס נשבר ופרצה בו שרפה.
בתאונה נספו 90 מתוך 130 איש שהיו על סיפון המטוס. בין הניספים היו גם שמונה תיירים מישראל. בחקירת האירוע נקבע כי התאונה נגרמה עקב טעויות אנוש מצדם של טייסי המטוס.
התאונה
טיסה 269 הופעלה על ידי חברת התעופה One-Two-Go. הייתה זו חברת תעופה מטיפוס חברת חסך (Low Cost) שבבעלות חברת אוריינט תאי איירליינס. היא החלה לפעול בשנת 2003 ובסיס הפעולה שלה היה בנמל התעופה הבינלאומי דון מואנג בבנגקוק. המטוס שנשא את הטיסה היה מדגם MD-82 מתוצרת חברת מקדונל דאגלס.
המטוס נשא 123 נוסעים ושבעה אנשי צוות. הוא המריא מנמל התעופה דון מואנג בבנגקוק בשעה 14:30 (לפי השעון המקומי) ונועד לנחות בפוקט בשעה 15:50.
המטוס ניגש לנחיתה על המסלול בשדה התעופה של פוקט בכיוון ממזרח למערב, בתנאי מזג אוויר קשים - גשם כבד ורוחות. נראה כי תוך כדי תהליך הנחיתה ניסו הטייסים לבטל אותה ולנסוק על מנת לבצע הקפה נוספת ולנסות שוב לנחות. מיד לאחר שהטייסים החלו להרים את חרטום המטוס כדי לנסוק מתהליך הנחיתה סטה המטוס לימין המסלול, כנראה בעקבות משב רוח חזק מן הצד (תופעה המכונה "גזירת רוח" (Wind Shear)). הוא התנגש בגדת המסלול הצפונית, שעליה צמחו עצים ושיחים. כתוצאה מן ההתנגשות נשבר גוף המטוס לשניים, כמעט מיד פרצה בו שרפה, והוא נהרס כליל.
בין 90 הניספים בתאונה היו ככל הידוע חמישה מאנשי צוות המטוס ובהם גם שני הטייסים. כמחצית הניספים באסון היו אזרחי תאילנד. יתר הניספים היו אזרחי לפחות עשר מדינות אחרות. שמונה מן הניספים היו אזרחי ישראל – שש נשים ושני גברים.
26 מתוך 40 ניצולי התאונה נפצעו פצעים קשים, והיתר נפצעו קל. הפצועים הובאו לשלושה בתי חולים באי פוקט.
לשם זיהוי הניספים בתאונה הגיעו לשדה התעופה נציגי מדינות שונות. מישראל הגיעה משלחת ובה מומחי זיהוי פלילי של משטרת ישראל, פתולוג, אנשי מגן דוד אדום וזק"א. אנשיה זיהו את הניספים הישראלים.
דו"חות חקירת התאונה והמלצותיהם
התאונה נחקרה על ידי הוועדה לחקירת תאונות מטוסים של תאילנד (AAIC). דו"ח הבינים והדו"ח הסופי על התאונה שפרסמה הטילו את מרבית האחריות לתאונה על טייסי המטוס.
דו"חות החקירה כללו המלצות שונות:
בשנת 2009 צירף האיחוד האירופי את חברת One-Two-Go לרשימת חברות התעופה, שעליהן נאסר לטוס במרחב האווירי שלו בשל ספק שהוטל בבטיחות טיסותיהן. כיוון שהחברה ערכה רק טיסות פנים בתאילנד, לא הייתה להחלטה זו משמעות מעשית ישירה.
ביולי 2010 נסגרה חברת One-Two-Go על ידי בעליה, חברת אוריינט תאי איירליינס, ומטוסיה נצבעו בצבעי החברה האם.
כלב בקר גידם-זנב אוסטרלי
כלב בקר גידם-זנב אוסטרלי (כבאנגלית: Australian Stumpy Tail Cattle Dog) הוא גזע של תת-המין כלב הבית. כלב הבקר גידם-הזנב האוסטרלי הוא גזע קטוע-זנב טבעי וגודלו בינוני. כלב הבקר גידם-הזנב האוסטרלי פותח באוסטרליה על מנת שירעה בקר, ונע בין דינגו לכלב רועים אירופאי.
היסטוריה
כלב הבקר גידם-הזנב האוסטרלי התפתח מכלבי בקר סמית'פילד (Smithfield Cattle Dogs) באנגליה, שהובאו לאוסטרליה בתחילת המאה ה-19 ושם הורבעו עם הדינגו. רשימות של כלבי עבודה מתקופה זו נדירים מאוד, וישנם מספר תיאורים של פיתוח הגזע. אחד מהם הוא שמוביל בקר בשם טימינס (Timmins) מבאת'ורסט (Bathurst), ניו סאות' ויילס, הרביע כלבי סמית'פילד עם דינגו, ויצר גזע של כלבי עבודה שנקראו "נשכני טימינס". בניסיון לעמעם את מאפייני הדינגו שלהם ולהפוך אותם לכלבים קלים יותר לטיפול, הרבעות נוספות בוצעו עם קולי קצר שיער ויצרו כלבים כחולים ואדומים נקודים שלעיתים קרובות נולדו חסרי זנב.
בספר כלב ושמו בלו (A Dog Called Blue), הכותב נורין קלארק (Noreen Clark) טוען שגם כלב הבקר גידם-הזנב האוסטרלי וגם כלב הבקר האוסטרלי התפתחו מאותו גזע, שנקרא 'הילרי האל' ('Hall's Heelers'), ששמרו בשנת 1830 על עדרי בקר גדולים שרעה תומאס האל (Thomas Hall). כל הכלבים הורבעו גם עם כלבי בקר סמית'פילד וגם עם דינגו, אך הגזעים התפצלו בנקודה כלשהי בסוף המאה ה-19. הרבעה בררנית של כלבים חסרי או קצרי זנב תיקנה את המאפיינים של הגזע כיום. סיכום של שתי הגרסאות של היסטורית הגזע קיימת בתקן הגזע של הפדרציה הבין-לאומית לכלבנות (הFCI).
כלב הבקר גידם-הזנב האוסטרלי מזוהה כיליד אוסטרליה על ידי מועדון כלבי הבקר גדמי-הזנב האוסטרלים של ניו סאות' ויילס וככלב עבודה על ידי מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית. בנוסף, הוא מוכר במועדון הכלבים של ניו זילנד ככלב עבודה, וככלב רעייה במועדון הכלבים המאוחד. כלב הבקר גידם-הזנב האוסטרלי אושר באופן זמני על ידי הפדרציה הבין-לאומית לכלבנות ב-2005 ככלב בקר וצאן. יכול להיות שהגזע מוכר על ידי מועדוני גזע קטנים של כלבי רעייה או עבודה, או באינטרנט ברישום עסקי כלבים. בנוסף, הכלב מקודם כגזע חיית מחמד נדיר.
בריאות
המומים השוררים בקרב גזע חסר זנב זה הם 'פגמי קו האמצע'. אלו כוללים ספינה ביפידה, פי טבעת סתום ושפה שסועה. מומים אלו אינם נפוצים, אך מתרחשים מדי פעם. גורים הסובלים ממומים אלו ממוינים ומומתים. מומים אחרים כוללים חירשות (באוזן אחת או בשתיהן), PRA (מחלה תורשתית הגורמת לעיוורון הדרגתי) ומחלת אגן תורשתית.
מזג
המזג הכסף של כלב בקר גידם-זנב אוסטרלי מתואר בתקן הגזע כדרוך וערני, כמו כן שומר על בעליו בחברת זרים, אך מצוין כי הוא "צריך להיות נוח לטיפול" בתערוכות, אפילו אם טיפול זה קשה, מה שמצביע על כך שהוא מאוד עצמאי. כל כלבי העבודה צריכים תקשורת עם אנשים מגיל צעיר, והם צריכים אימון עקבי ופעילות במשך על ימי חייהם.
אימורו לוקמן
אימורו לוקמן (באנגלית: Imoro Lukman; נולד ב-4 באוקטובר 1984) הוא כדורגלן עבר גאנאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה
לוקמן החל את קריירת המשחק שלו בעונת בקבוצת פ.צ. ריאל ספורטיב הגאנאית. בעונת הגיע לישראל ועבר לשחק בקבוצת מכבי נתניה, בה שיחק עד לאמצע עונת, עת עבר לקבוצת בני יהודה תל אביב.
בקיץ 2008 שוחרר מבני יהודה וחתם בקבוצה הקפריסאית פאפוס, ולאחר מכן שיחק בקבוצות נוספות בקפריסין וביוון.
בינואר 2012 חזר לוקמן לישראל, כאשר חתם בקבוצת ליגת העל, הפועל ראשון לציון, אך לא הצליח לסייע לה להינצל מירידה לליגת המשנה.
לקראת עונת חתם לארבע שנים בקבוצת הפועל עכו, אך שוחרר מהמועדון לאחר חצי עונה. ב-5 בפברואר 2013 חתם בקבוצת בני סכנין.
ביוני 2013 חתם בקבוצת הפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית, ולאחר עונה אחת העפיל עם הקבוצה לליגת העל.
בקיץ 2014 חתם בהפועל בני לוד, ולאחר שתי עונות חזר להפועל פתח תקווה, אך כעבור זמן קצר שוחרר מהמועדון ופרש ממשחק פעיל.
מילטון קייטימס
מילטון קייטימס (באנגלית: Milton Katims; 24 ביוני 1909 - 27 בפברואר 2006) היה ויולן ומנצח אמריקאי.
חייו
קייטימס היה המנהל המוזיקלי של תזמורת סיאטל במשך 22 שנים (1954 - 1976). בתקופה הזו הוסיף לרפרטואר התזמורת יותר מ-75 יצירות, הקליט, ניצח על ביצועי בכורה של יצירות חדשות ולקח את התזמורת לסיורים אחדים. הוא הרחיב את סדרות הקונצרטים למשפחה ולפרברים מרוחקים.
קייטימס נולד בברוקלין להורים שהיגרו מרוסיה ומן האימפריה האוסטרו-הונגרית. שמו של אביו היה במקור קטימסקי, אך שונה באליס איילנד כאשר הגיע לארצות הברית בגיל 12. אמו של קייטימס הייתה שרה ומנגנת בפסנתר ודאגה לחינוך מוזיקלי לילדיה, למרות האמצעים המועטים שעמדו לרשות המשפחה. קייטימס למד פסיכולוגיה באוניברסיטת קולומביה וקיבל תואר בוגר בשנת 1929.
קייטימס ניצח גם על תזמורות כגון הפילהרמונית של ניו יורק, תזמורת פילדלפיה, התזמורת הסימפונית של בוסטון, הפילהרמונית של לונדון, תזמורת קליבלנד, התזמורת הסימפונית של מונטריאול וגם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
קייטימס הגיש כיתות אמן בסין ובישראל, לימד בבתי ספר למוזיקה כגון ג'וליארד בניו יורק ונורת'ווסטרן בעיבורי שיקגו ובאוניברסיטת וושינגטון. כן עיבד וערך מוזיקה לוויולה.
אחד מהישגיו הגדולים של קייטימס בסיאטל הייתה הסבתו של האודיטוריום העירוני לבית אופרה. הנהגתו הייתה בעלת חשיבות מכרעת בהשגת המימון לפרויקט. האולם נועד לשרת במשותף את האופרה של סיאטל, את בלט נורת'ווסט פאסיפיק ואת התזמורת הסימפונית של סיאטל.
בנוסף להיותו מוזיקאי, קייטימס היה מספר מעשיות. בשנת 2004 הוציא עם אשתו ספר זכרונות משותף, בשם "העונג כולו שלנו" בו ניכר כישרונו בסיפור מעשיות.
בשנת 1966 נבחר קייטימס לאיש השנה של סיאטל, ודיוקנו התנוסס על כריכת מדריך הטלפון.
המלחמה שתשים קץ למלחמה
המלחמה שתשים קץ למלחמה (באנגלית: "The war to end war") או גם המלחמה שתשים קץ לכל המלחמות (באנגלית: "The war to end all wars") היה ביטוי שתיאר את מלחמת העולם הראשונה. במקור היה זה ביטוי אידיאליסטי, אך כיום משתמשים בו בצורה מזלזלת.
מקור
במהלך אוגוסט 1914, מיד לאחר שפרצה המלחמה, פרסם הסופר והפרשן החברתי הבריטי הרברט ג'ורג' ולס מספר מאמרים בעיתוני לונדון שהופיעו אחר כך בספר שכותרתו "המלחמה שתשים קץ למלחמה". ולס האשים את מעצמות המרכז באחריות לפריצת המלחמה, וטען שרק הנחלת תבוסה למיליטריזם הגרמני יוכל להביא סוף למלחמה. ולס השתמש בביטוי הקצר יותר, "המלחמה שתשים קץ למלחמה", במאמר "בשנה הרביעית" (1918), שבו ציין כי הביטוי "נכנס למחזור" במחצית השנייה של 1914. למעשה הפך הביטוי לאחת מאמרות הכנף הנפוצות ביותר של המלחמה.
שנים אחר-כך הפך הביטוי להיות מיוחס לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון, אף שווילסון השתמש בו פעם אחת בלבד. יחד עם האמרה "להפוך את העולם לבטוח עבור דמוקרטיה", הוא גילם את האמונה של וילסון שכניסת אמריקה למלחמה הייתה הכרחית על מנת לשמר את חירות האדם.
שימושים מאוחרים יותר
אפילו במהלך מלחמת העולם הראשונה נתקל הביטוי בסקפטיות מסוימת. נטען כאילו דייוויד לויד ג'ורג', ראש ממשלת בריטניה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, אמר "מלחמה זו, כמו המלחמה הבאה, היא מלחמה שתשים קץ למלחמה". ככל שהתבהר שהמלחמה לא הצליחה לשים קץ לכל המלחמות, קיבל הביטוי גוון ציני יותר. הפילדמרשל לעתיד ארצ'יבלד וייוול אמר במרירות על ועידת השלום בפריז ש"לאחר 'המלחמה שתשים קץ למלחמה', נראה שהם הצליחו לא רע בפריז לעשות 'שלום שישים קץ לשלום'". ולס עצמו השתמש בביטוי באופן אירוני ברומן The Bulpington of Blup (1932). וולטר ליפמן כתב בניוזוויק ב-1967, "האשליה היא שכל מלחמה שבה אנו לוחמים היא מלחמה שתשים קץ למלחמה", בעוד שריצ'רד ניקסון בנאום ה"רוב הדומם" (Silent Majority), אמר "איני אומר לכם שהמלחמה בווייטנאם היא מלחמה שתשים קץ למלחמות".
מטלית רצפה
מטלית רצפה או סחבה היא כינוי של בד, בדרך כלל מפלנל, המשמש לניקוי רצפות. כיום מיוצרות מטליות רצפה גם ממיקרופייבר, הן בעלות יכולת ספיגה גבוהה, סחיטה קלה, אינן מותירות סיבים והן עמידות יותר מהמטליות הוותיקות, אך יקרות יותר.
המטלית, מונחת על מגב (לעיתים עם התקן להצמדתה למגב) להקלה על פעולת הניקוי. ניקוי הרצפה מתבצע כשהמטלית ספוגה במים ו/או חומר ניקוי המתאים לסוג המרצפת.
מרצפות טרצו (בלאטות) ניתן לשטוף באמצעות מים בלבד, או מים עם חומר ניקוי. יש השוטפים מרצפות מסוג זה באמצעות שפיכת מים, גריפתם במגב ללא מטלית ולבסוף מעבר במגב ומטלית יבשה, לשם ייבוש הרצפה.
לאריחי קרמיקה וגרניט פורצלן משתמשים לרוב במטלית שנטבלה במים עם חומרי ניקוי ייעודיים, למניעת שריטות ושימור הברק.
לניקוי ריצוף פרקט משתמשים במטלית לחה, ללא שפיכת מים.
פלוגיסטון
פלוגיסטון (מיוונית: φλογιστόν; נגזר מן המילה φλόξ, "להבה") הוא שמו של חומר היפותטי חסר צבע, חסר טעם וריח, שעל פי "תאוריית הפלוגיסטון", נמצא בכל גוף בר בעירה ומשתחרר במהלך הבעירה. ההיפותזה בדבר קיומו הוכחה כשגויה.
עיקרי התאוריה
את תאוריית הפלוגיסטון הגה יוהאן יואכים בכר במאה ה-17, כדי להסביר את תופעת הבעירה, והיא שלטה במדע הכימיה מאמצע המאה ה-17 עד אמצע המאה ה-18. לפי התאוריה, כל גוף בר בעירה מכיל את הפלוגיסטון, אשר בתנאים מסוימים הופך לאש. כלומר, כל חומר בר בעירה מכיל בתוכו את האש, אולם במעין מצב צבירה שהוא כלוא בו, ואילו הבעירה היא מעבר האש למצב חופשי. לחלקיקי הפלוגיסטון יש מסה והם יכולים לעבור מחומר לחומר.
הפרכת התאוריה
למרות שהצליחה לאחד תופעות כימיות רבות, להסבירן ולספק ניבויים איכותיים וכמותיים, תאוריית הפלוגיסטון הוחלפה על ידי תאוריית החמצן של אנטואן לבואזיה, במאמרו "הרהורים על הפלוגיסטון" (Reflexions sur le Phlogistique) מ-1783. אחת הבעיות הראשונות בתאוריות הפלוגיסטון היה פרדוקס הקאלקס. הבעיה נבעה מכך שבתהליך הקלצינציה, שבו קולים מתכת בכלי סגור, התוצר שקל יותר מהמתכת המקורית. לפיכך, מתבקש שמשקלו של הפלוגיסטון שלילי! המדען רוברט בויל הסביר זאת בכך שחלקיקי פלוגיסטון מן האש חודרים דרך הכלי ועוברים אל המתכת. למעשה, כאשר מחממים את המתכת, חמצן אטמוספירי נקשר למתכת, ומכאן העלייה במשקלה. לבואזיה הראה, באמצעות ניסויים מבוקרים, כי ההסבר של תאוריית הפלוגיסטון לעלייה במשקל המתכת הוא לקוי. לבואזיה שם פיסת בדיל בכלי אטום, הוציא ממנו את רוב האוויר על ידי חימום קל, שקל את הכלי עם המתכת, וחימם אותו באש. לאחר מכן שקל לבואזיה שנית את הכלי, וגילה כי לא חלה עלייה במשקל המערכת (בניגוד לתאוריית הפלוגיסטון, שלפיה חימום המתכת מלווה במעבר של חלקיקי פלוגיסטון אליה). לאחר מכן הוא פתח את הכלי ושקל אותו שנית, ומצא שיש הפרש בין משקל הכלי המקורי למשקל החדש. משקל המתכת לבדה אכן עלה, ובכמות זהה לעלייה המאוחרת במשקל הכלי. לבואזיה טען ששני ההפרשים הללו נובע מהאוויר (ולאחר מכן מן החמצן) שנספג למתכת. אולם, המשקל הכולל של המערכת (האוויר, הכלי והמתכת) נותר קבוע. תאוריית החמצן של לבואזיה סיפקה הסבר משכנע לתהליכים כאלה, כמו גם לאחרים, ולכן נחשבה לתאוריה עדיפה. ניתן לייחס את הצלחתה של תאוריית החמצן גם לעובדה שלבואזיה פיתח מערכת טקסונומית חדשה ומקיפה לחומרים, שזכתה לפופולריות. אימוצה של מערכת זאת חייב את הנחת קיומו של החמצן. תאוריית החמצן שהציע לבואזיה עברה שינויים מרחיקי לכת מאז הוצעה לראשונה, אבל הכימיה המודרנית עדיין שותפה לחלק גדול מהנחות היסוד שלה.
נדרש זמן עד שביטול הפלוגיסטון הפך לנחלת הכלל. הכימאי ג'וזף פריסטלי המשיך לדבוק בתאוריית הפלוגיסטון עד סוף ימיו. הנרי קוונדיש פקפק בנכונות השינוי בפרדיגמה, אך מרבית הכימאים בני אותה תקופה דחו את תאוריית הפלוגיסטון והעדיפו את הסבריו של לבואזיה.
אסנת פישמן
אסנת פישמן (נולדה ב-25 במרץ 1972 בתל אביב) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית.
בתיאטרון
בתיאטרון הספרייה: ב-1995 גילמה את ארסוליה בהצגה "להלביש ערומים" מאת לואיג'י פיראנדלו שעיבד וביים יורם פאלק.
בפסטיבל תיאטרון קצר: ב-2003 שיחקה בהצגה "מחזה לילה" מאת יהושע סובול שביים בן לוין.
בתיאטרון הקאמרי
ב-1996 גילמה את לוצ'יאנה בהצגה "קומדיה של טעויות" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן בתיאטרון הקאמרי. ב-1997 גילמה את אוליביה בהצגה "הלילה השנים עשר" מאת שייקספיר בבימוי מיכאל גורביץ'; גילמה את הכלה בהצגה "רצח" מאת חנוך לוין בבימויו של עמרי ניצן, וגילמה את אסתר וולף (אינגריד) בהצגה "אדון וולף" שכתב הלל מיטלפונקט (על פי "וולפונה" מאת בן ג'ונסון) וביים אילן רונן. ב-1998 גילמה את מרתה (החליפה בתפקיד זה את לימור גולדשטיין) בהצגה "המורדים" שכתבה עדנה מזי"א וביים עמרי ניצן. ב-1999 גילמה את אלמה בהצגה "אלמה" שכתב וביים יהושע סובול, וגילמה את שירה בלאו כהן בהצגה "המפקח" מאת ג'ון בוינטון פריסטלי שעיבד וביים שמואל הספרי. ב-2001 גילמה את דוניה רוסיטה בהצגה "דוניה רוסיטה הרווקה" מאת פדריקו גארסיה לורקה שביים דוד מוכתר-סמוראי, וגילמה את מיקי בהצגה "הרב קמע" שכתב וביים שמואל הספרי (על פי "טרטיף" מאת מולייר). ב-2002 גילמה את דפנה בהצגה "אקורדיונים" שכתב וביים שמואל הספרי.
בתיאטרון הבימה
ב-2003 גילמה את אילנה סומו-ברנדשטטר בהצגה "קופסה שחורה" שעיבד וביים חנן שניר ע"פ ספרו של עמוס עוז. ב-2004 גילמה את נטליה פטרובנה בהצגה "חודש בכפר" מאת איוואן טורגנייב שעיבד וביים חנן שניר. ב-2005 גילמה את האם בהצגה "מלחמה" מאת לארס נורן שביים אילן רונן. ב-2006 גילמה את רוחמה בהצגה "נמר חברבורות" מאת יעקב שבתאי שביים חנן שניר, וגילמה את ג'ודי בהצגה "חתונה מושלמת" מאת רובין הודון שביים מוני מושונוב.
ב-2015 החלה לגלם את המרקיזה דה מרטיי בהצגה "יחסים מסוכנים" מאת כריסטופר המפטון ע"פ רומן מכתבים מאת דה לאקלו שביים אילן רונן. ב-2016 החלה לגלם את אנה קוונגל (תפקיד ראשי) בהצגה "לבד בברלין" על פי הנס פאלאדה שביים אילן רונן.
ב-2017 שיחקה את דסי (התפקיד הראשי) במחזה "עושה כרצונו" מאת מוטי לרנר, על פי ספרה של אסתי וינשטיין, שביימה איה קפלן בתיאטרון הבימה. באותה שנה שיחקה גם במחזה "Love Love Love".
בשנת 2021 שיחקה במחזמר "עוד חוזר הניגון" מאת מוטי לרנר, על פי הביוגרפיה של נתן אלתרמן מאת דן לאור.
במרץ 2023 הופיעה בהצגה לאופולד-שטאט בתיאטרון הבימה.
חיים אישיים
הייתה נשואה לאמרגן אורן גורביץ', ולהם בן ובת. השניים התגרשו ב-2019.
פרסים והוקרה
ב-1997 זכתה בפרס המלגה על שם עדנה פלידל בתיאטרון הקאמרי.
זוכת פרס קלצ'קין לשחקנית מצטיינת לשנת 2003, על תפקידה בהצגה "קופסה שחורה".
רות פראוור-ג'אבוולה
שנים ראשונות
היא נולדה למשפחה יהודית בקלן, גרמניה. סבהּ היה חזן בבית הכנסת הגדול בעיר. ב-1939 הצליחו היא ומשפחתה להימלט לבריטניה וחוו את מלחמת העולם השנייה בלונדון. ב-1948 קיבלה אזרחות בריטית. ב-1951 קיבלה תואר מוסמך מאוניברסיטת לונדון. באותה שנה נישאה לאדריכל ההודי בן העדה הפארסית - סיירוס ג'אבוולה.
בין 1951 ל-1975 חייתה עם משפחתה בדלהי, ב-1975 עברה לניו יורק ומ-1986 היא אזרחית אמריקאית.
כתיבה ספרותית
בעת שהותה בדלהי כתבה מספר נובלות, ברוח ג'יין אוסטן ומתוך התבוננות בהודו הנעה בין הרומנטיות של א.מ. פורסטר לריאליזם של ו.ס. נייפול. ב-1975 זכתה בפרס מאן בוקר היוקרתי על ספרה "חום ואבק". על העיבוד שערכה לספר זה לתסריט (לסרט "אבק לוהט") זכתה גם בפרס באפט"א.
ב-1960 כתבה את הספר "בעל הבית" (The Householder), ב-1963 ביקשו איסמעיל מרצ'נט וג'יימס אייבורי לעבד את הספר לסרט קולנוע וכך עיבדה אותו פראוור-ג'אבוולה לתסריט והפכה לחברה בצוות חברת ההפקות של השניים.
ב-1988 כתבה את התסריט לסרט "מאדאם סוזצקה".
מרצ'נט ואייבורי
ב-1961 ייסדו איסמעיל מרצ'נט וג'יימס אייבורי חברת ההפקות שהפיקה למעלה מ-40 סרטים עד מותו של מרצ'נט ב-2005. ב-1963 צירפו השניים את התסריטאית רות פראוור-ג'אבוולה.
רוב סרטי החברה בוימו על ידי אייבורי והופקו על ידי מרצ'נט, לתסריט מאת רות פראוור-ג'אבוולה והיו מבוססים על רומנים או סיפורים מאת א.מ. פורסטר, הנרי ג'יימס וג'אבוולה עצמה. עלילות הסרטים מתרחשות לרוב במאה ה-19 או ב"תקופה האדוארדית" באנגליה, ארצות הברית או הודו והם עשירים בעיצוב סגנוני, תלבושות תקופתיות וכדומה.
יוסף תמיר
יוסף תמיר (קְבֶנְצֶל) (5 במרץ 1915 – 10 באוגוסט 2009) היה עיתונאי, חבר הכנסת ופעיל איכות הסביבה.
ביוגרפיה
תמיר נולד בשם יוסף קְבֶנְצֶל (מאוחר יותר עברת את שם משפחתו ל"תמיר") בעיר ברדיצ'ב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כעבור זמן קצר ברפובליקה העממית של אוקראינה, ולאחר שנים ספורות ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, אחת מרפובליקות ברית המועצות), לרופא ד"ר נפתלי קבנצל (מראשוני אסירי ציון בברית המועצות) ולעליזה לבית יוֹשְפֶּה. הוא קיבל חינוך מסורתי בחדר בוויניצה.
ב־1924 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, וגר בפתח תקווה. הוא למד בבית הספר פיק"א בפתח תקווה, ואת לימודי התיכון סיים בגימנסיה ע"ש אחד העם בעיר. החל ללמוד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב, אך עם פרוץ המאורעות ב־1936 נאלץ להפסיק את לימודיו.
בצעירותו היה פעיל בתנועת מכבי, שהייתה בעלת זיקה להסתדרות הציונים הכלליים, ואף זכה בשלוש מדליות במכביה הראשונה ב־1932.
בשנות העשרים לחייו עבד כעיתונאי בעיתון "הארץ", ומטעמו יצא ב־1935 לשליחות בלבנון ובסוריה. עד 1945 עבד ככתב בעיתונים "פלסטיין פוסט", "ידיעות אחרונות" ו"הבוקר" ושימש ככתב צבאי בתקופת מלחמת העצמאות.
בשנת 1939 נישא לנעמי לבית מָנֶביץ, והיה אב לשניים: דיצה ונפתלי.
בפוליטיקה
ב־1965 היה ממקימי גח"ל, רשימה שהוקמה על ידי תנועת החרות והמפלגה הליברלית לקראת הבחירות לכנסת השישית, מטעמה נבחר לראשונה לכנסת. באותן שנים שימש גם כחבר הנהלת עיריית תל אביב ועמד בראש הסיעה הליברלית בה.
ב־30 באוגוסט 1966 נחנך בטקס חגיגי משכן הכנסת, זמן קצר לפני שרשות השידור החלה לשדר בטלוויזיה. תמיר היה היחיד שתיעד את הטקס בצילום וידאו, והצילום שודר לראשונה בסרט התעודה "40 שנות משכן הכנסת" בערוץ הכנסת
לקראת הבחירות לכנסת ה-8 נמנה תמיר עם מייסדי מפלגת הליכוד, שהייתה רשימה משותפת לתנועות גח"ל, הרשימה הממלכתית, המרכז העצמאי והתנועה למען ארץ ישראל השלמה. עם זאת, בעניינים מדיניים היה בעל עמדה מתונה והעביר ביקורת חריפה על תמיכת חברי כנסת מהליכוד בניסיון ההתנחלות הבלתי-חוקי של פעילי גוש אמונים בתחנת הרכבת מסעודיה, ביולי 1974. תמיר סבר שעיקרון עליונות החוק והסדר קודם לכל שיקול אחר.
ב־31 בדצמבר 1979 פרש מהליכוד והצטרף לתנועה לשינוי וליזמה (שינוי), מטעמה כיהן כחבר הכנסת התשיעית, עד שפרש ב־11 במאי לסיעת יחיד. לטענתו, לא התמודד פעם נוספת כיוון שהתנגד להתנחלויות.
תמיר היה מיוזמי חוק נציב תלונות הציבור, חוק נציב קבילות החיילים, מבקר העיריות, חוק הניקיון, חוק שיפוץ בתים, שיקום מחצבות נטושות, נציג ציבור במועצה הארצית לתכנון ולבנייה, הריסה מנהלית של בנייה בלתי חוקית וחוקים סביבתיים נוספים.
פועלו בתחום איכות הסביבה
תמיר כונה "מר סביבה הישראלי" בזכות פועלו למען איכות הסביבה. כחבר הכנסת, עמד בראש ועדת המשנה לאיכות הסביבה ובראש ועדת הפנים והגנת הסביבה. ב־1968 יזם את הקמתה של המועצה לישראל יפה הפועלת למניעת מפגעים סביבתיים, הוכר כיקיר המועצה, ואף זכה להשיא משואה בערב יום העצמאות בשל פועלו למען הסביבה.
ב־1970 ייסד את הוועד העל־סיעתי לאקולוגיה. בשנת 1972 ייצג את הכנסת בוועדת האו"ם הראשונה על סביבת האדם שהתקיימה בסטוקהולם, ובשנת 1975 הקים את ארגון הגג של שוחרי איכות החיים והסביבה, "חיים וסביבה", בראשו עמד. באותה שנה גם יזם והשתתף בוועידה להצלת ים התיכון מכליה אקולוגית, שנערכה במונקו. ופעל נגד הפעלת תחנת הכוח של חדרה בפחם מזהם.
ב-1977 זכה ב"פרס צימרמן לאיכות הסביבה". וב-1979 זכה באות "יקיר ארץ ישראל היפה" מטעם המועצה לישראל יפה.
ב־1991 יזם את הקמת פורום המשק והכלכלה למען איכות הסביבה ושימש כנשיאו. נמנה עם מייסדי הביטאון "ירוק כחול לבן", ושימש חבר במוסדות בינלאומיים הפועלים למען איכות הסביבה. בשנת 1983 זכה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים. ב־2008 נמנה עם הזוכים ב"אות מפעל חיים להגנה על הסביבה" מטעם המשרד להגנת הסביבה.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה תמך בהקמת התנועה הירוקה והוצב במקום ה־119 האחרון והסמלי ברשימת "התנועה הירוקה־מימד" לכנסת.
הנצחתו
בשנת 2008 נעשה סרט קצר אודותיו. הסרט "זעקי ארץ אהובה" (בבימויו של יגאל לרנר), מגולל את סיפורו של יוסף תמיר, שכבר בשנות החמישים והשישים התריע על הנזק שגורם הפיתוח הבלתי-מרוסן לסביבה בישראל ולבריאות התושבים.
במרץ 2014 הוחלט לקרוא על שמו את בית הספר הירוק שבשכונת "מרום ראשון" החדשה שבראשון לציון. ביולי 2014 נקראה על שמו רחבה בצפון תל אביב.
כתביו
בעריכתו:
ונדה לנדובסקה
וַנדָה לַנדוֹבסקָה (בפולנית: Wanda Landowska; 5 ביולי 1879 – 16 באוגוסט 1959) הייתה צ'מבליסטית פולנייה יהודייה, מחלוצי החייאתו של הצ'מבלו בתחילת המאה ה-20 בנגינתה (הן בהופעות פומביות והן בהקלטות), בהוראת הנגינה בכלי, בפרשנותה ובמחקריה.
קורות חייה
ונדה לנדובסקה נולדה בעיר ורשה שבפולין הרוסית, בת לאב עורך דין ולאם בלשנית, שתרגמה את מארק טוויין לפולנית. היא החלה לנגן פסנתר בגיל ארבע ולמדה בקונסרבטוריון של ורשה אצל יאן קלֶצ'ינסקי ואלכסנדר מיכלובסקי. בנוסף, למדה קומפוזיציה אצל היינריך אוּרבַּן בברלין. לאחר נישואיה לחוקר הפולקלור הפולני הנרי לב בשנת 1900 בפריז, לימדה פסנתר בסקולה קאנטורום שם (1900–1912). מורה הראשון עודד אותה לנגן את המוזיקה שאהבה וללכת בדרכה, אך מוריה הבאים עשו כמיטב יכולתם להטותה בכיוונים שלא נראו לה, ושנות ההוראה הכפויה הביאו אותה להחלטה להתמסר למוזיקה שאהבה, בעיקר מתקופת הבארוק, ולוותר על הפסנתר למען הצ'מבלו. החלטתה זו הקימה עליה מתנגדים, שראו בצ'מבלו כלי נשכח שאבד עליו הכלח בשנים ההן, אך גם תומכים, בהם גבריאל פורה ומנואל דה פאיה.
ונדה לנדובסקה לימדה צ'מבלו בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין (1912–1919). התעניינותה העמוקה במוזיקולוגיה, ובעיקר ביצירותיהם של באך, קופרן וראמו הובילה אותה לסייר במוזיאונים של אירופה בחיפוש אחר כלי מקלדת מקוריים; היא רכשה כלים עתיקים והזמינה כלים חדשים, שיוצרו לבקשתה אצל פלייל ושות'. היו אלה צ'מבלי גדולים, בעלי מבנה כבד, שהסתמך במידה רבה על מבנה הפסנתר. כלים אלה יצאו במידה רבה מן האופנה בארבעת העשורים האחרונים והזיקו לא מעט להערכה המודרנית של הקלטות לנדובסקה.
יצירות חדשות רבות נכתבו למענה: "אל רטאבלו דה מאסה פדרו" (El retablo de maese Pedro) של מנואל דה פאיה ציין את שיבת הצ'מבלו לתזמורת המודרנית. בהמשך כתב פאיה קונצ'רטו לצ'מבלו למענה, ופרנסיס פולנק חיבר בשבילה את "Concert champêtre" שלו.
בשנת 1925 ייסדה את בית הספר למוזיקה עתיקה בפריז. משנת 1927 היה ביתה בסַן-לה למרכז ביצוע וחקר מוזיקה עתיקה. כשכבשה גרמניה הנאצית את צרפת, לנדובסקה, שהייתה לאזרחית צרפת ממוצא יהודי, נמלטה מפריז עם עוזרתה ושותפתה לחיים, המוזיקאית דניז רֶסטוּ. היא עזבה את סן-לו בשנת 1940, ולאחר תקופת נדודים בדרום צרפת הפליגה מליסבון לארצות הברית וב-7 בדצמבר 1941 הגיעה לניו יורק. ביתה בסן-לו נבזז, הכלים וכתבי היד נגנבו, ולארצות הברית הגיעה למעשה ללא נכסים של ממש. בשנת 1949 התיישבה בלייקוויל שבקונטיקט, והשיבה לעצמה את מעמדה כמבצעת ומורה בארצות הברית, שבה הרבתה לסייר במסעות קונצרטים. כתביה על מוזיקה, "מוזיקה עתיקה" ו"לנדובסקה על מוזיקה", תורגמו ונערכו על ידי דניז רסטו.
לקריאה נוספת
דיסקוגרפיה של לנדובסקה:
קישורים חיצוניים
מפרי עטה:
פיוס האחד עשר
האפיפיור פיוס האחד-עשר (בלטינית: Pius XI; באיטלקית: Pio XI; 31 במאי 1857 – 10 בפברואר 1939) נולד בשם אמברוג'יו דמיאנו אקילה ראטי (Ambrogio Damiano Achille Ratti), היה האפיפיור מ-1922 ועד מותו ב-1939. ראטי שירת כנציג האפיפיור (נונציו) בפולין אחרי מלחמת העולם הראשונה, וכארכיבישוף מילאנו ב-1921. הוא נבחר לכהונת האפיפיור בהצבעה הארוכה ביותר במאה ה-20, שכללה 14 סיבובים.
עם בחירתו, חידש פיוס האחד עשר את מנהג התפילה הפומבית ממרפסת הוותיקן שהופסקה עם קיצה של מדינת האפיפיור ב-1870. פיוס האחד-עשר לא ראה עצמו כמחויב לשיטת שלטון אחת, וטען כי הכנסייה מסכימה לכל שיטה שתאפשר חופש מצפון לנוצרים. הוא תמך בפעילות מסיונרית קתולית באפריקה ובאסיה.
בשמו של פיוס האחד-עשר נחתמו ההסכמים הלטרניים עם איטליה אשר הקימו את מדינת הוותיקן, קבעו את הנצרות הקתולית כדתה הרשמית של איטליה, והעניקו לכנסייה את המנדט על נושא הנישואים באיטליה. הסכם עם גרמניה הנאצית הכיר במעמד הכנסייה ובאוטונומיה שלה, ובמהלכו כפה האפיפיור על המפלגה הקתולית הגרמנית להתפרק.
פריץ פרלס
פרידריך (פרדריק) סלומון פרלס (Friedrich (Frederick) Salomon Perls; 8 ביולי 1893 – 14 במרץ 1970), שנודע כפריץ פרלס (Fritz Perls), היה פסיכיאטר ופסיכותרפיסט יהודי-גרמני-אמריקאי.
תרפיית הגשטאלט
פרלס טבע את המונח "תרפיית הגשטאלט" לתיאור סוג התרפיה שפיתח בצוותא עם אשתו לורה פרלס החל משנות הארבעים, והוא חבר למכון איסלן בקליפורניה בשנת 1964. גישתו קשורה, אולם אינה זהה, לפסיכולוגית הגשטאלט ולפסיכותרפיה התאורטית של הגשטאלט מבית מדרשו של האנס-יורגן וולטר.
ליבתה של תרפיית הגשטאלט היא קידום המודעות לאחדות של כל הרגשות וההתנהגויות הנוכחים, והמגע בין האני לסביבה.
פרלס פסע מחוץ לתחומיה של הפסיכותרפיה בשל ציטטה המתוארת לעיתים תכופות כ"תפילת הגשטאלט". הדבר היה נכון במיוחד בשנות השישים, כשאימרה זו, המעניקה דגש חזק לאינדיבידואליזם, זכתה לתשומת לב רבה.
חייו
פריץ פרלס נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית. למד בתיכון היוקרתי "אסקנישה גימנזיום" (Askanische Gymnasium), ולאחר בחינות הבגרות ציפו ממנו בסביבתו הקרובה להיהפך לעורך דין כמו דודו הנודע הרמן שטאוב (Hermann Staub; 1856–1904), אולם במקום זאת הוא למד רפואה. לאחר שהיה תקופה מסוימת בחפירות במלחמת העולם הראשונה, קיבל דוקטורט. פרלס נמשך לפסיכיאטריה בשל עבודתו של פרויד ומחקריו המוקדמים של וילהלם רייך.
ב-1933, זמן מועט לאחר עלות היטלר לשלטון בגרמניה, נסו פרלס, רעייתו לורה וביתם הבכורה רנט להולנד, ושנה אחת אחרי כן היגרו לדרום אפריקה, שם כתב פרלס בשנת 1941 את "אגו, רעב ותוקפנות" (Ego, Hunger, and Aggression; ראה אור ב-1942). אשתו לורה לקחה אף היא חלק בכתיבת ספרו, אם כי לא ניתן לה קרדיט על כך. ב-1942 התגייס פרלס לצבא דרום אפריקה, שבו ששרת כפסיכיאטר צבאי בדרגת סרן עד לשנת 1946.
הזוג פרלס היגרו לניו יורק ב-1946, שם עבד פריץ פרלס למשך זמן מה ביחד עם קארן הורני, ואז עם וילהלם רייך. בשנת 1947 לערך ביקש פרלס מהסופר פול גודמן להעלות על הכתב רשימות שרשם בכתב ידו, ושביחד עם תרומות מראלף האפרלין וגודמן פורסמו בתור "תרפיית הגשטאלט" (Gestalt Therapy).
פרלס נסע לקליפורניה ב-1960, שם המשיך להעביר את סדנאותיו כחבר מכון איזלן בביג סור, עד לעוזבו את ארצות הברית על מנת להשיק קהילת גשטאלט באגם קוצ'יצ'אן באי ונקובר שבקנדה ב-1969. פריץ פרלס הלך לעולמו כמעט שנה לאחר מכן, ב-14 במרץ 1970, בשיקגו, כתוצאה מדום לב בעקבות ניתוח בבית החולים ממוריאל על שם לואי איי. וייס בשיקגו.
קישורים חיצוניים
ביוגרפיות:
כתיבתו והרצאותיו של פריץ פרלס:
ריאיון עם פריץ פרלס
רוסלאן לוברסקי
קריירה
לוברסקי נולד בעיר באר שבמחוז ויניצה (אז בתחומי ברית המועצות וכיום באוקראינה), והחל את קריירת המשחק שלו בצסק"א קייב, אך עבר לקבוצת הבוגרים של חלמון הומנה הסלובקית בעונת 1993/94. בעונת 1996/97 עבר לעונה אחת לקבוצת ספרטה פראג הצ'כית. בעונה לאחר מכן עבר ל-3 עונות לקושיצה הסלובקית.
בעונת 2000/01 עבר לשחק במדי מכבי נתניה במשך ארבע עונות עד לסוף עונת 2003/04, אז עזב את ישראל וחזר למולדתו, לקבוצת מטאלורג זפוריז'יה.
שלמה מזרחי
שלמה מזרחי (נולד ב-1948) הוא גיטריסט, זמר, מלחין ומפיק ישראלי. מכונה "ג'ימי הנדריקס הישראלי" בשל יכולתו המוזיקלית הגבוהה. נחשב אחד מפורצי הדרך של בתחום מוזיקת הרוק והבלוז בישראל. בשנות השישים הוא הקים את להקת הבמה החשמלית הירושלמית והשפיע על דור שלם של מוזיקאים כגון ברי סחרוף ואהוד בנאי. לאחר מכן ניגן בין היתר בלהקה כיף התקווה הטובה, כתב, הלחין ניגן והפיק את פסקול הסרט קוקו בן 19 והפיק מוזיקלית את מופע עבודה עברית הראשון. כיום מזרחי מופיע ברחבי הארץ, כותב מוזיקה לסרטים ישראלים ועובד כמפיק מוזיקלי.