cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מישל ויליאמס (שחקנית)
קריירה
ב-1998 לוהקה לסדרת הטלוויזיה "דוסון קריק", בה גילמה את דמותה של ג'ן לינדלי, נערה בעייתית מניו יורק שהוריה שלחו אותה להתגורר אצל סבתה כדי לנתקה מהשפעות שליליות. ויליאמס גילמה את הדמות לאורך כל עונות הסדרה, עד 2003. במקביל השתתפה במספר סרטי קולנוע, ביניהם "רסיסים של חיבה" (1998), "ליל המסכות: 20 שנה אחרי" (1998) ו"דור הפרוזאק" (2000). ויליאמס שיחקה גם בסרט הטלוויזיה של HBO, "אם הקירות האלה היו יכולים לדבר 2", ובסרט "אנשי התחנה", שזכה בפרס בחירת הקהל לדרמה בפסטיבל הסרטים סאנדנס בשנת 2003. ב-2005 השתתפה בסרט "הר ברוקבק", בו גילמה את דמותה של אלמה, אשתו של אניס דל מאר (הית' לדג'ר). על משחקה בסרט זה זכתה בפרס המבקרים, והוא אף הקנה לה מועמדויות לפרסי גלובוס הזהב, פרס באפט"א לקולנוע ופרס אוסקר בשנת 2006 בקטגוריית שחקנית המשנה. סרטים נוספים בהם השתתפה לאחר "הר ברוקבק" כוללים, בין היתר, את "אני לא שם" ואת "שאטר איילנד". בשנת 2008 גילמה את התפקיד הראשי בסרט "ונדי ולוסי", שזיכה אותה במספר פרסים, בהם פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
בשנת 2010 גילמה את סינדי בסרט העצמאי "בלו ולנטיין", דרמה רומנטית לצד ראיין גוסלינג. על תפקידה בסרט הייתה מועמדת לפרס האוסקר, פרס גלובוס הזהב ולפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר.
ב-2014 משחקת בהפקה מחודשת של "קברט" בתיאטרון ברודוויי בתפקיד (הראשי) של סאלי בוולס.
בשנת 2016 שיחקה בסרטו של קנת' לונרגן, "מנצ'סטר ליד הים" בתפקיד של רנדי, אשתו לשעבר של לי (קייסי אפלק). על תפקידה זה הייתה מועמדת פעם רביעית לפרס האוסקר, פרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א ופרס גילדת שחקני המסך, הפעם לשחקנית משנה. באותה שנה הופיעה בתיאטרון ברודוויי במחזה "בלאקבירד" מאת דייוויד הארוור. על תפקידה, קיבלה ויליאמס מועמדות לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2019 שיחקה במיני-סדרה הביוגרפית "פוסי/ורדון", ברשת FX Networks, אודות חייו של בוב פוסי. על תפקידה זה זכתה בפרס גלובוס הזהב, בפרס אמי ובפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה.
חייה האישיים
בשנת 2004 החלה לצאת עם השחקן האוסטרלי הית' לדג'ר, שאותו פגשה בצילומי הסרט "הר ברוקבק". שנה לאחר מכן, השניים התארסו וב-28 באוקטובר 2005 נולדה בתם, מתילדה לדג'ר. סנדקה הוא ג'ייק ג'ילנהול. הזוג התגורר יחד עם בתם בשכונת בוריאום היל, ברוקלין עד לפרידתם בספטמבר 2007.
ביולי 2008 החלה ויליאמס לצאת עם במאי הקולנוע ספייק ג'ונז אך הם נפרדו בספטמבר 2009.
בשנת 2018 נישאה ויליאמס למוזיקאי פיל אלוורום (אנ') בטקס סודי בהרי אדירונדאק. אלוורום וויליאמס הגישו בקשה לגירושין באפריל 2019; עד נובמבר 2019, דווח שהם כבר לא נשואים. מאוחר יותר באותה שנה, ויליאמס התארסה לבמאי התיאטרון תומאס קייל (אנ'), איתו עבדה בסדרה "פוסי/ורדון". השניים נישאו במרץ 2020; היא ילדה את בתם מאוחר יותר באותה שנה.
אולורוטיטן
אולורוטיטן (שם מדעי: Olorotitan) הוא סוג של דינוזאור הדרוזאורי מתקופת הקרטיקון עליון שלפני 72 עד 66 מיליון שנה, עד להכחדת הקרטיקון הגדולה.
מאפיינים
מאובניו של הדינוזאור התגלו בתצורות אודורכוקאן שבאמור, ברוסיה. החפירות הראשונות חשפו שלד כמעט שלם, שכלל גולגולת, עמוד שדרה, רגליים אחוריות וזנב. דינוזאור זה תואר ב-2003 בידי החוקר פסקל גוטפרויט (Pascal Godefroit) וצוותו. פירוש שמו הוא: "ברבור טיטאני". הסוג כלל מין אחד, Olorotitan arharensis.
הוא היה בינוני בגודלו, אורכו המרבי הגיע ל-8 מטר ומשקלו ל-2–3 טון. החוקר תומאס הולץ הבן העריך ב-2012 שאורכו הכולל עלה על 12 מטרים, כך שהיה הדרוזאור ענקי. במראהו הוא דמה ללמבאוזאורוס או לפרזאורולופוס ואולי היה קרוב להדרוזאורים של אמריקה הצפונית. ייתכן שהוא היגר לעבר אמריקה דרך המעבר מרוסיה - ברינגיה, כדי למצוא נתיבי מרעה חדשים נקיים מתחרות.
דינוזאור זה כמו קרוביו נכחד לפני 66 מיליון שנה, עם אחרוני הדינוזאורים.
בתרבות
דינוזאור זה הופיע בסדרה כוכב פרהיסטורי ובמשחקי המחשב Jurassic World Evolution 2 וJurassic World Evolution.
נבחרת שוודיה בכדורגל נשים
נבחרת שוודיה בכדורגל נשים היא נבחרת כדורגל הנשים הלאומית של שוודיה. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל השוודית. נבחרת זו נחשבת לאחת מנבחרות הנשים הטובות בעולם, והיא זכתה פעם אחת באליפות אירופה וסיימה שנייה בגביע העולמי ב-2003. כמו כן זכתה שלוש פעמים בגביע אלגארבה.
רישיון רכב (ישראל)
רישיון רכב הוא פנקס כלי הרכב, בצירוף אישור על תשלום אגרת רישיון כלי הרכב וכשירותו לתנועה, ואישור על שינוי רישום הבעלות על כלי הרכב. הרישיון תקף רק לאחר ששולמה אגרת הרישיון, וכלי הרכב עבר בהצלחה מבחן רישוי שנתי לרכב (טסט).
נתוני הרישיון
רישיון הרכב כולל נתונים רבים המספקים מידע מהימן ומפורט על כלי הרכב: רמת הגימור, סוג תיבת ההילוכים ומנגנונים שונים בכלי הרכב - מזגן, מנגנון ABS וכריות אוויר. תקנות התעבורה מגדירות את סיווג כלי הרכב לפי הנהוג באירופה, והוא נקבע לפי ייעוד הרכב - כמות הסעת נוסעים או הסעת מטען - לפי משקלו ולפי מספר המושבים המיועדים לנוסעים בו. בסיווג זה הנהג אינו נוסע, ומושבו אינו נספר. ברישיון הרכב מצוינת גם דרגת רישיון הנהיגה המתאימה לנהיגה ברכב מסוג זה.
החזקת הרישיון
בשלהי 2018 חתם שר התחבורה והבטיחות בדרכים על ביטול התקנה המחייבת אחזקת רישיון רכב ורישיון נהיגה פיזיים בעת נסיעה ברכב פרטי. בעקבות כך, אזרח הנוהג ברכב פרטי (רכב מדרגה B), אינו חייב לשאת עימו בזמן הנסיעה ברכב את רישיון הנהיגה או רישיון הרכב. עם זאת, חלה חובה לשאת תעודה מזהה רשמית של מדינת ישראל (תעודת זהות/דרכון), תעודת ביטוח ונספחים לרישיון הנהיגה, אם קיימים.
נהיגה ללא רישיון
נהיגה ללא רישיון רכב בתוקף היא אחת מעבירות התנועה הנפוצות ביותר. הענישה עליה, מלבד צבירת 6 נקודות, מתפלגת לפי פרק זמן שבו רישיון הרכב לא בתוקף: אם תוקף הרישיון פג פחות מ-4 חודשים, הקנס הוא 250 שקל, בין 4 חודשים לחצי שנה הקנס הוא 750 שקל, ואילו אם תוקף הרישיון פג יותר מחצי שנה לפני העבירה בעל הרכב יזומן לבית המשפט לתעבורה, אשר עלול להטיל על הנהג ביצוע קורס נהיגה מונעת או הארכת תקופת הצבירה לנקודות. במקרים מסוימים יכול בית המשפט גם לפסול את רישיון הנהיגה לתקופה של 3 חודשים או יותר.
Pero Me Acuerdo de Ti
Pero Me Acuerdo de Ti (באנגלית: But I Remember You, ובעברית: אבל אני זוכרת אותך) הוא הסינגל הראשון שיצא מהאלבום הספרדי הראשון והיחיד של זמרת הפופ כריסטינה אגילרה, Mi Reflejo. הסינגל יצא בשנת 2000, ולא הופיע במצעד הסינגלים בילבורד הוט 100, שבדרך כלל לא מופיעים בו שירים בספרדית. השיר ידוע בתור הסינגל הראשון בספרדית של אגילרה שהוא לא חידוש ללהיט באנגלית שהוציאה. הסינגל נכתב והופק בידי רודי פרץ, ועוסק באי נורמליות בסדר חיי היומיום של אהבה נכזבת. הסינגל זכה לאהדה והצלחה רבה ברחבי הקהל הלטיני בעולם והגיע למקומות הראשונים במצעדים רבים של שירים בשפה הספרדית.
פוזי
הפקת האלבום
בתחילת ההקלטות עבד איינשטיין עם המוזיקאי מישה סגל. סגל התפרסם לראשונה בסוף שנות השישים, בין היתר בזכות הלחנת פסקול המחזה "מחכים לגודו". בעקבות פרסומו פנה אליו איינשטיין, בבקשה שילחין את שירו של איציק מאנגער "אברהם ושרה", בתרגום של בנימין טנא. איינשטיין היה מרוצה מהתוצאה, והציע לסגל להמשיך בשיתוף הפעולה ביניהם ליצירת אלבום שלם. סגל הלחין ועיבד חמישה מהשירים שבאלבום, לצד עיבוד השיר "פראג". את כל השירים הלחין בתקופה של שבועיים על הפסנתר בדירתו.
איינשטיין עצמו כתב מילים לארבעה משירי האלבום ("היה לנו טוב, נהיה לנו רע", "ארץ ישראל", "כמה חם" ו"היה היה") ויהונתן גפן כתב ארבעה ("אחינועם לא יודעת", "כשאת בוכה את לא יפה", "חיי האהבה של הכלבה עליזה" ו"ילדה ציור"). מרים ילן-שטקליס כתבה את "אצו רצו גמדים", בנימין טנא תרגם מיידיש את שירו של איציק מאנגער (שנפטר באותה השנה) "אברהם ושרה", ושלום חנוך כתב והלחין את השיר "פראג". המלחינים באלבום הם מישה סגל, שלום חנוך, שמוליק קראוס, רוב הקסלי וחברי הביטלס ג'ון לנון ופול מקרטני ששירם "הבלדה על ג'ון ויוקו" תורגם על ידי איינשטיין לשיר בשם "היה לנו טוב, נהיה לנו רע".
שירים בולטים נוספים באלבום הם "כשאת בוכה את לא יפה", "אחינועם לא יודעת" (שבמקור הופיע בגרסה באנגלית בשם When You're Gone באלבום הבכורה של להקת הצ'רצ'ילים) ו-"היֺה היה".
מקור השם "פוזי" הוא בכינוי חיבה לאשתו של אריק, אלונה איינשטיין. בתו של איינשטיין, שירי, מופיעה בצילום שעל עטיפת האלבום כשהיא יושבת על ברכיו של אביה. את העטיפה עיצב הגרפיקאי דוד טרטקובר.
השפעת האלבום
"פוזי" מוגדר לרוב כאלבום הרוק העברי הראשון. אף על פי שמספר להקות קצב ישראליות, ובהן הצ'רצ'ילים, הוציאו קודם לכן אלבומי רוק, היו אלבומים אלו באנגלית, ולא בעברית. מבקר המוזיקה יואב קוטנר תיאר את האלבום כמהפכני, מה שהתבטא בין היתר בסגנון הרגשי המוחצן שבו שר איינשטיין את השיר "היה היה". ניר שחק השווה את האלבום ל"אלבום הלבן" של להקת הביטלס, בעקבות ריבוי הסגנונות המוזיקליים שבו.
חלק משירי האלבום הוקלטו בגרסאות מחודשות בידי אמנים שונים. כך למשל באלבומה של להקת רוקפור "בחזרה לשבלול" מ-1996 נכללו גרסאות של חברי הלהקה לארבעה משירי האלבום. השיר "כשאת בוכה את לא יפה" זכה לעשרות גרסאות כיסוי, ובהן של להקת תיסלם וביצוע משותף של יהודית רביץ ונורית גלרון.
בתקופה זו הרבה איינשטיין להופיע, להקליט ולכתוב מילים גם לזמרים אחרים (שולה חן, שלישיית התאומים), וכן ליזום פרויקטים כדוגמת סרט בבימויו של אורי זוהר שנגנז על ידי המפיק אברהם דשא (פשנל). יש הרואים ב"פוזי" כמסמן לא רק את ראשיתה של תקופת השיא הקלאסית של איינשטיין, תקופה שנמשכה לאורך מחציתן הראשונה של שנות ה-70, אלא אף של הרוק הישראלי בכלל.
מישה סגל זכה בעקבות העבודה המשותפת עם איינשטיין לפרסום נרחב יותר. בהמשך אותה שנה הפיק סגל את אלבומה של להקת השלושרים, ומאוחר יותר המשיך לפעול כמלחין וכמעבד, בישראל ומאוחר יותר גם בארצות הברית. גם עבור חברי הצ'רצ'ילים היה האלבום ציון דרך, שתרם לקירובם לזרם המרכזי במוזיקה. חברי הלהקה המשיכו בשיתוף פעולה עם איינשטיין גם באלבומיו הבאים, "שבלול" ו"פלסטלינה".
האי מרגיט
האי מרגיט נקרא גם האי מרגרטה ואי הארנבים (בהונגרית:  Margit-sziget) הוא אי בערוץ הדנובה במרכז בודפשט. ארכו כ-2.5 קילומטרים ורוחבו בנקודה הרחבה ביותר כ-500 מטר. שטחו הכולל קצת פחות מ-1,000 דונם. בין המאה ה-12 והמאה ה-16 היה האי נחלתם של נזירים והעתיקות שבו שייכות כולן למנזרים. האי נקרא על שם מרגיט (מרגרטה הקדושה; 1242–1271), בתו של בלה הרביעי, מלך הונגריה שאביה נדר שתוקדש להיות נזירה על האי אם ינצח בקרב. מרגיט שהתה באי כעשרים שנה מגיל 9 ועד מותה. כיום האי הוא פארק עירוני, שהתנועה המנועית בו אסורה כמעט כליל (למעט אוטובוס יחיד ומספר רכבי שירות) וממוקמים בו מרכזי נופש, ספורט ומרחצאות טרמו-מינרליים. בדרום מחובר האי ליבשה באמצעות גשר מרגיט ובצפון על ידי גשר ארפאד.
היסטוריה
בעבר היה האי מורכב משלושה איים נפרדים, הארנבות (Nyulak) המרחצאות (Fürdő) והצייר (Festő). במאה ה-12 היה האי נחלתם של ההוספיטלרים. במאה ה-13 הוקמו בו מנזר דומיניקני ומנזר פרנציסקני, ששרידיהם ניכרים עד היום. במאה ה-16 הבריחו העות'מאנים את הנזירים מהאי. במאה ה-18 היה האי אתר נופש של הפלטינים (בעלי המשרה הרמה ביותר מטעם המשטר ההבסבורגי בהונגריה).
אתרים באי
בצפון האי שני בתי מלון, Grand Hotel Margitsziget מתחילת המאה ה-20 ו-Thermal Hotel Margitsziget המודרני. המלונות מקושרים זה לזה במעבר תת-קרקעי ושניהם פונים לאוכלוסייה המבקשת לרחוץ במרחצאות מרפא, הממוקמים על נביעות מעיינות חמים.
גד טדסקי
גוידו (גד) טדסקי (באיטלקית: Guido Tedeschi; 17 במאי 1907 - 21 בנובמבר 1992) היה פרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית, חתן פרס ישראל לשנת תשי"ד במדעי המשפט וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1960.
ילדות ובגרות
גד טדסקי, בן לאטיליו ולפאולינה, נולד בשנת 1907 בעיר רוביגו בצפון איטליה. בעקבות עבודתו של אביו, עבר בשנת 1912 לעיר בולוניה, אחר כך בשנת 1917 לעיר פרארה ובשנת 1919 התיישבה המשפחה בעיר הבירה רומא.
בילדותו גדל בבית חילוני, עם זיקה נמוכה למסורת יהודית.
טדסקי שירת בצבא האיטלקי ביחידת נ"מ ובמסגרת שירותו עבר בשנת 1927 קורס קצינים.
הקריירה המשפטית באיטליה
בשנת 1924 החל טדסקי את לימודי המשפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת רומא ברומא, שם למדו גם אביו, סבו ודודו. את לימודי התואר הראשון סיים בשנת 1928 ולאחר שהייה קצרה בברלין חזר לרומא והמשיך במחקר המשפטי.
בין השנים 1928-1933 עבד במקביל להוראת ומחקר המשפטים, גם כעורך דין במשרד עורכי דין ברומא.
בשנת 1930 קיבל את רישיון ההוראה (libera docenza) ובעקבות זאת כיהן כמרצה חוץ (professore incaricato) באוניברסיטאות קליארי, פרוג'ה וסיינה. בשנת 1936 מונה כפרופסור במינוי קבע באוניברסיטת סיינה. בסיינה עבד גם כיועץ למשרד עורכי דין.
בשנת 1938 פוטר טדסקי ממשרתו בעקבות הגזירות האנטישמיות ואת קידומו האחרון כ-professore ordinario, אשר היה אמור לקבל בשנת 1939, קיבל רק לאחר מלחמת העולם השנייה באורח רטרואקטיבי.
טדסקי וציונות באיטליה
טדסקי התקרב לתנועה הציונית עוד לפני עליית הפשיזם לשלטון באיטליה, עת גר בעיר פררה. באותה עת הייתה העיר מאוכלסת ביהודים רבים ואצל טדסקי התפתחה התודעה היהודית והנטייה לציונות.
לאחר המעבר לעיר רומא, הכיר את דנטה לטס, שהיה מורו ורבו לעולם היהדות. טדסקי עזר ללטס באותה תקופה במערכת הירחון "Rassegna mensile d'Israel".
בשנת 1931 ביקר טדסקי בארץ ישראל.
בשנת 1932 פרסם טדסקי את "ההצעה לאמנה בינלאומית נגד האנטישמיות" וספג עליה קיתונות של ביקורת משופרי המשטר הפשיסטי.
מונטה אליס
מונטה אליס (באנגלית: Monta Ellis; נולד ב-26 באוקטובר 1985 בג'קסון שבמיסיסיפי) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הרכז והקלע.
גד טדסקי
העלייה לארץ ישראל
לאחר קבלת אשרת תייר משווייץ, הגיע טדסקי לנמל חיפה ועלה לארץ ישראל בערב פסח תרצ"ט - 1939. בתחילה שלטונות המנדט סירבו לאפשר לטדסקי כניסה לארץ ישראל שכן חששו שבכוונתו לבצע עלייה, אולם בסיוע אנשי הסוכנות היהודית פסע לבסוף טדסקי על אדמתה של ארץ ישראל.
מונטה אליס
ראשית הקריירה
מונטה אליס הוא בוגר בית ספר תיכון לניר בג'קסון. בעת לימודיו בתיכון הוא שיחק במסגרת נבחרת הכדורסל שלו, ובמשך ארבע שנות משחק השיג ממוצעים סטטיסטיים גבוהים של 28.9 נקודות, 4.9 אסיסטים, 5.2 ריבאונדים ו-3.1 חטיפות. ב-2005, בעונתו האחרונה בתיכון, הוא נבחר יחד עם גרג אודן לשחקן השנה בליגת התיכונים מטעם המגזין "Parade", ול"אול-אמריקן" (נבחרת השנה בתיכונים) מטעם המגזין "USA Today". במהלך אותה עונה הוא קלע 72 נקודות, שיא אישי בעבורו, במשחק נגד תיכון גרינווד.
גד טדסקי
העלייה לארץ ישראל
בשל העובדה שטדסקי נכנס לארץ באשרת תייר ולא באשרת עולה, לא הונפקה לו תעודת ישיבה על ידי המנדט הבריטי. על כן, לאחר מאמץ רב ובסיועו של השופט גד פרומקין, קיבל טדסקי אשרת תושב בביירות, אלא שלאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ובהיותו אזרח איטלקי, לא ראו הצרפתים בעין יפה את כניסתו ללבנון. לאחר הצטרפותה של איטליה למלחמה לצידה של גרמניה, נחשדו כל האזרחים האיטלקיים שישבו בארץ ישראל, וביניהם טדסקי, על ידי המנדט הבריטי, והוכנסו לבית כלא בירושלים למשך שבוע ימים.
מונטה אליס
ראשית הקריירה
אליס סיים את קריירת התיכונים שלו כקולע השני בטיבו בתולדות מדינת מיסיסיפי, עם 4,167 נקודות. הוא עמד בפני לימודים באוניברסיטת המדינה של מיסיסיפי, אך לבסוף העדיף מעבר ישיר מהתיכון לליגת ה-NBA ללא לימודים באוניברסיטה - דבר שנאסר שנה לאחר מכן על ידי נציב הליגה דייוויד סטרן.
גד טדסקי
טרם הקמת מדינת ישראל
עת עלה טדסקי לארץ ישראל בשנת 1939, היה החוק הטריטוריאלי הנוהג במשפט הארץ ישראלי, החוק העות'מאני והדין האנגלי, וטדסקי החל ללמוד את מערכות הדינים הנוהגות בארץ ישראל בהם לא היה בקיא. בתחילת דרכו האקדמאית בארץ ישראל, הרצה טדסקי בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב, שם לימד משפט ימי וקורס בתורת המשפט הכללית. בינתיים התקבל גם כעמית מחקר באוניברסיטה העברית בירושלים והחל בביצוע מחקרים משפטיים אשר חלקם פורסמו בספרו הראשון על אדמת הארץ, "מחקרים במשפט ארצנו".
מונטה אליס
קריירה ב-NBA
אליס נבחר במקום ה-40 הכללי בדראפט ה-NBA בשנת 2005, על ידי קבוצת גולדן סטייט ווריורס. בעונת הרוקי שלו,, אליס קיבל דקות משחק מועטות מאוד, אך לקראת סיום העונה השתפר מעמדו והוא תפס מקום בחמישייה הפותחת של הקבוצה. ממוצעיו בסיום העונה עמדו על 6.8 נקודות, 2.1 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים ב-18.1 דקות למשחק.
גד טדסקי
טרם הקמת מדינת ישראל
במהלך השנים 1947-1946 הרצה טדסקי על יסודות המשפט גם במסגרת קורסים של הסוכנות היהודית שנערכו עבור הנציגים המיועדים לכהן כדיפלומטים בבוא הזמן ולמעשה היו אלה אותם נציגים שכיהנו ככשגרירי מדינת ישראל לאחר קום המדינה.
מונטה אליס
קריירה ב-NBA
בעונת הציג אליס שיפור גדול ביכולתו וקלע 16.5 נקודות בממוצע למשחק - שיפור של 9.7 נקודות לעומת הממוצע בעונה הקודמת. הוא סייע לקבוצתו להעפיל למשחקי הפלייאוף לראשונה מזה 13 שנים. במהלך העונה הוא השתתף במשחק בין שחקני השנה הראשונה והשנייה בליגה, במסגרת סוף-שבוע האולסטאר. בעקבות היכולת המרשימה שלו, הוא נחשב לשחקן העתיד המבטיח ביותר של גולדן סטייט. בסיום אותה עונה הוא זכה בפרס השחקן המשתפר של העונה ב-NBA, לאחר שגבר בשלושה קולות בלבד על קווין מרטין מסקרמנטו קינגס שסיים שני במשאל.
גד טדסקי
טרם הקמת מדינת ישראל
לאחר מכן, עת החלה הקמתה של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, שולבה הוראת יסודות המשפט בפקולטה למדעי הרוח וטדסקי לימד בה בין השנים 1949-1947, בתחילה בקמפוס הר הצופים ואחר כך בבנין קולג' טרה סנטה.
מונטה אליס
קריירה ב-NBA
כוכבה הגדול של גולדן סטייט, ג'ייסון ריצ'רדסון, עזב את הקבוצה בקיץ 2007. בעקבות כך גדל בצורה משמעותית תפקידו של אליס בקבוצה, מאחר שהוא החל לשחק לעיתים רבות גם כקלע, מלבד בתפקידו הקבוע עד כה כרכז. החל מעונת אליס הפך לאחד מהשחקנים המובילים בגולדן סטייט, והנהיג את קבוצתו מספר פעמים בשלבים המכריעים של משחקים. אליס קבע בעונה זו ממוצעים של 20.2 נקודות ו-5 ריבאונדים למשחק, ובין היתר השיג שיא אישי של 39 נקודות במשחק נגד ניו ג'רזי נטס בינואר 2008. סטפן א. סמית', פרשן ESPN, אמר על אליס כי "יש לו מספיק פוטנציאל כדי להיות דומיננטי כמו מייקל ג'ורדן וצ'ארלס בארקלי".
גד טדסקי
טרם הקמת מדינת ישראל
טרם קום המדינה השתתף טדסקי בשתי ועדות לתכנון המשפט במדינת ישראל העתידה לקום, מטעם "המועצה המשפטית של ועדת המצב".
מונטה אליס
קריירה ב-NBA
לפני עונת דיווח אליס לראשי גולדן סטייט על פציעה בקרסולו, ועל כך שהיא נגרמה בעת אימון הקבוצה. אף על פי כן, ראשי הקבוצה חשדו, בשל חומרת הפציעה, שסיבתה היא אחרת, ולאחר חקירת העניין התברר כי הפציעה נגרמה בתאונה בעת שאליס רכב על אופניים ממונעים. מאחר שפעילויות מסוכנות מסוג זה היו אסורות על פי חוזהו של אליס, הוא הושעה מ-30 משחקים בנוסף לזמן שבו נעדר בעקבות הפציעה. אליס חזר לשחק בינואר 2009, ובאפריל קלע שיא קריירה של 42 נקודות במשחק נגד סקרמנטו קינגס. הוא סיים את העונה עם ממוצע של 19 נקודות למשחק. בפתיחת עונת 2010/2011 שיפר אליס את שיאו האישי ל-46 נקודות. באותה עונה, נחשב לשחקן המוביל בקבוצתו עם ממוצעים של 25.5 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-5.6 אסיסטים והתעלה גם על סטפן קרי שהיה בראשית דרכו. למרות זאת קבוצתו לא העפילה לפלייאוף.
במרץ 2012 עבר ב יחד עם קוואמי בראון ואפיי יודו למילווקי באקס, תמורת אנדרו בוגוט וסטיבן ג'קסון.
גד טדסקי
לאחר קום מדינת ישראל
טדסקי ייצג באותם ימים גישה אשר לפיה על מדינת ישראל לא לאמץ את המשפט העברי במלואו ולא את המשפט האנגלי במלואו, אלא לערוך מערכת חוקים ישראלית אשר תתאים לחברה, מתוך שאיפה ליצור מערכת דינים הומוגנית והרמונית. טדסקי סבר כי אין להגביל את חוג השיטות הזרות הראויות לשמש מקור השראה ואימוץ. נטיתו הטבעית של טדסקי הייתה לאימוץ שיטת הקודיפיקציה הקונטיננטלית.
מונטה אליס
קריירה ב-NBA
במילווקי באקס מונטה אליס לא הצליח במיוחד, ובתחילת עונת 2013-14 עבר לקבוצת דאלאס מאבריקס, שם שיחק שתי עונות עד שעבר לאינדיאנה פייסרס. אליס שוחרר מהפייסרס ביולי 2017.
גד טדסקי
מאדריכלי הקמת הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים
עוד בטרם הוקמה הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, השתתף טדסקי בוועדה לעיצוב תוכנית אופייה של הפקולטה. טדסקי סבר כי חינוך משפטי טוב הוא ראשית חינוך הסטודנט כמשפטן טוב, ולכן תמך בחלוקת מקצועות הלימוד בפקולטה לפי עניין ולא לפי מקור תחיקתי (לפי דוגמת הלימודים שהיו עד אותה תקופה בבתי הספר המקצועיים למשפטים בתקופת המנדט). אף על פי כן סבר טדסקי כי אסור על החינוך המשפטי ליצור נתק בין לימודי המשפטים לבין יתר מדעי החברה.
מונטה אליס
סטטיסטיקות
נכון לסוף עונת.
גד טדסקי
מאדריכלי הקמת הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים
בשנת 1949 הוקמה הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית ופרופ' טדסקי מונה רשמית כפרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית. הפקולטה מוקמה בראשיתה בבנין "רטיסבון" וזאת עד לשנת 1958 עת הוקם הקמפוס בגבעת רם.
טדסקי היה היוזם והמקים של המכון למחקרי חקיקה ומשפט השוואתי דרכו פרסם את ספריו ומאמריו הרבים במהלך חייו ושימש כמכשיר פרסומי חשוב ועיקרי של הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית במשך עשרות שנים. בחלק מהספרים השונים אותם הוציא לאור באמצעות המכון פירשו, כתבו והביעו כמה מגדולי המשפטנים בישראל את דעתם והסבריהם על דברי החקיקה האזרחית בישראל.
(כמעט) כהונה בבית המשפט העליון
בשנת 1953 הציע שר המשפטים דאז, פנחס רוזן, לטדסקי לכהן כשופט בית המשפט העליון על תקן השופט הספרדי. היה זה במסגרת מהלך אותו הוביל בן-גוריון, שמטרתו הייתה לעורר רגשי שייכות בקרב בני עדות המזרח כלפי מוסדות המדינה; מנוי שופט ספרדי אמור היה לתרום לכך. כדי שלא להרחיקו מהמחקר האקדמאי, הציע שר המשפטים כי טדסקי ישב יומיים בשבוע על כס השיפוט וביתר הזמן ימשיך בעבודת המחקר שלו. על אף הפיתוי, סבר טדסקי כי עבודת המחקר שלו תיפגע, ולכן סירב להצעה זו.
סיכום
במסגרת עשרות שנות מחקרו האקדמי במשפט הישראלי והמשווה, התמחה טדסקי במשפט אזרחי, ובמשך עשורים רבים היה אחד מגדולי המשפטנים האזרחיים בישראל. הוא העמיד אחריו שורה של תלמידים שתפסו עמדות מפתח במשפט הישראלי ובהם שופטי בית המשפט העליון אהרן ברק, מישאל חשין ויצחק אנגלרד. על פועלו במחקר המשפט הישראלי, זכה טדסקי בשנת תשי"ד בפרס ישראל במדעי המשפט.
על שמו רחוב בירושלים ובבאר שבע.
שיטת בוכהולץ
לפי שיטת בוכהולץ מסכמים את תוצאות היריבים ודירוג השחקנים נקבע לפי הסכום (שנקרא "בוכהולץ"), מהגבוה לנמוך. במקרה של שוויון בבוכהולץ משתמשים בשיטות האחרות. בתחרויות בשיטת ליגה (תחרויות שבהן כולם משחקים נגד כולם) שיטת בוכהולץ חסרת משמעות, משום שחיבור תוצאות היריבים שווה לסך הנקודות של כל השחקנים פחות כמות הנקודות של השחקן הספציפי, ועל כן ערך הבוכהולץ של שחקנים שצברו כמות זהה של נקודות יהיה שווה. במקרים כאלו משתמשים בטכניקה אחרת להתרת שוויון נקודות, כגון שיטת ברגר. השיטה הומצאה על ידי ברונו בוכהולץ בשנת 1932 כדי לקבוע את הדירוג הסופי בתחרויות המתנהלות לפי שיטה השווייצרית.
בוכהולץ קאט 1
במקרה של שוויון נקודות בין מספר מתחרים, על פי שיטה זו מסכמים את תוצאות היריבים, כמו בשיטת בוכהולץ, אך ללא תוצאת היריב שצבר את מספר הנקודות הנמוך ביותר.
זרקור (כתב עת)
זרקור הוא עיתון ילדים חרדי שנוסד בשנת ה'תשכ"ח (1967). העורכת הראשית, החל משנת ה'תשע"ה, היא לאה פריד. העיתון יוצא לאור מדי שבוע, ומכיל סיפורים, דברי הגות ודברי תורה, שירים, מדורי יצירה, חידונים ועוד. הוא מחולק לשתי "קומות": האחת לילדים, והשנייה לנוער.
רקע
בשלהי שנות ה-60 החלו מספר הוצאות לאור חרדיות להוציא לאור ספרות ילדים. כמו כן תנועות הנוער החרדיות "הנוער האגודתי", "בתיה", "פרחי ויז'ניץ" ואחרים, הפיקו ביטאונים במתכונת חודשית או כרבעונים שבהם ניתנה במה לסיפורת חרדית בת זמננו.
היסטוריה
בשנת תשכ"ח החל לצאת לאור "זרקור", על ידי ארגון המתנדבים "פעילים מארצות הברית", קבוצה שעסקה בהדרכת נוער. שם העיתון ניתן לו באופן סמלי - יוצריו ייעדו אותו להפיץ את התורה כאור הזרקור. במשך כשנה הייתה זו חוברת משוכפלת לצורכי הדרכה של הארגון. לאחר מכן החליט הארגון לעשותו ירחון מודפס.
בשנת תשכ"ט חשו אנשי הארגון שעול ההוצאה־לאור כבד עבורם, פנו אל התנועה להפצת תורה (תל"ת) והעבירו אליה את הנטל. הרב משה בן ישר, רכז מחלקת פעולות הנוער בתנועה, מונה לעורך והירחון הפך לדו-שבועון. בן ישר גייס שורה של כותבים, שחלקם התפרסם מאוחר יותר כסופרים (למשל: שמואל ארגמן, רבקה שזורי והדסה ארשת). באותן שנים, הוחלף הסלוגן של העיתון, "עיתון מצויר לילדים ולנוער", ל"העיתון לקורא הצעיר". לאחר כ-8 שנים (באלול תשל"ז), הפך "זרקור" לשבועון.
התפתחות העיתון והתבססותו
בשנת תשמ"ב העביר הרב בן ישר את תפקיד העריכה אל שושנה הוכוולד, שמילאה תפקיד זה למעלה משלושה עשורים. הרב בן ישר המשיך לכתוב בעיתון את מדור פרשת השבוע עד פטירתו.
בית ההוצאה לאור של העיתון הפיק עשרות ספרים מהסיפורים בהמשכים שהתפרסמו בו, המפורסמים שבהם הם ספריו של הסופר שמואל ארגמן. עשרות סיפורים אחרים יצאו לאור כספרים בהוצאות ספרים אחרות.
בסוף שנת תשס"א (2001) הודיעה המערכת כי בשל קשיים תקציביים הוא יחדל לצאת לאור. בעקבות התגייסות הקוראים נפתח "זרקור" מחדש וחזר לצאת לאור, לאחר שהחסיר כחודש אחד. לאחר כשנתיים התחלף המו"ל של העיתון, במקום "התנועה להפצת תורה" הייתה זו עמותה שהוקמה לשם כך. משרדי המערכת עברו למקום אחר, ובמקביל, הוצאת הספרים במסגרת העיתון הופסקה.
כיום
בעקבות קשיים תקציביים, עבר העיתון בעלות ובחורף תשע"ה התחלף צוות העריכה. שושנה הוכוולד עזבה, ולמקומה נכנסו הסופרת לאה פריד וסגניתה תמר מיזל. התכנים, המתכונת והעיצוב חודשו ומספר העמודים הוגדל, הוכנס צבע מלא לכל עמודי העיתון, והסלוגן של "זרקור" עודכן ל"חווית קריאה מבית טוב". לצוות העיתון צורפו סופרות החרדיות שונות, דוגמת מיה קינן, אסתר קווין, שרי וולך, דבורה צוף, ופ. חריף.
כתב-העת ותוכנו
העיתון מחולק ל'שתי קומות'. הקומה הראשונה מיועדת לילדים, היא מנוקדת ברובה וכוללת חומר תורני על פרשיות השבוע, סיפורים לילדים בגילאים שונים, סדרות, סדנאות וחומר הפעלתי וקומיקס קצר עם מוסר השכל. בקומה השנייה לנוער ישנו מדור מוסר תורני אקטואלי, סיפור מתחלף, סיפורים בהמשכים ומדור חידות נושא פרסים.
בחגים ובחופשת הקיץ מופיע גיליון מוגדל, וכן לקראת סוכות ופסח מצורף מוסף - 'גיליון נושא' לנוער, המתמקד בנושא מסוים הקשור לחג.
אופי העיתון
העיתון אינו מכיל פרסומות, מסיבות חינוכיות. בעבר היה עמוד אחד שיועד לפרסומת, אך עם השנים הפך לפרסומת מטעם המערכת ומאוחר יותר גם זה הופסק.
ב"זרקור" כמעט שאין התייחסות של ממש לאירועים אקטואליים ולנושאים פוליטיים. ההתייחסות ניתנת בעיקר במסגרת מדור - המופיע לעיתים רחוקות - שמטרתו הסבר המושגים שבחדשות לבני הנוער. מסיבות חינוכיות, לא פורסמו בו דיווחים בנושאי אלימות (למעט אירועי טרור), משפחה, פשיעה וכדומה. האירועים האקטואליים שזכו להתייחסות המשמעותית ביותר - כתבה מיוחדת ולפעמים גם תמונה בשער העיתון - הם פטירה של רבנים מפורסמים.
בתקופתו של הרב משה בן ישר, נעשה מבצע גיוס כתבים מקרב הנוער, שנקראו "עמי"ת" (עיתונאי מתמחה). שולחי הכתבות הנבחרות הוזמנו למשרד המערכת, שם העניק להם העורך תעודת "עמי"ת" ועודד אותם להגיש כתבות לעיתון. מבין אותם כתבים התפרסמו רבים, ביניהם העיתונאי אהרן גרנות ושרה קיסנר.
תפוצה
העיתון נשלח למנויים באמצעות הדואר, ובמקומות מסוימים באמצעות חברת הפצה. העיתון מופץ בכל רחבי ישראל. "זרקור" מופץ גם בקרב דוברי עברית בארצות הברית, קנדה, אנגליה, בלגיה ועוד.
התפתחות המסוק
התפתחות המסוק נבדל מפיתוח המטוס כיוון שאת פיתוח המסוק אי אפשר לזקוף לאיש בודד או קבוצה אחת, בשל מורכבותו הטכנולוגית הגדולה, אלא למספר גדול של חלוצים שכל אחד מהם תרם מניסיונו עד לטיסת המסוק הראשון.
ניסיונות מוקדמים
הרעיון העקרוני של המסוק היה קיים עוד לפני הספירה בצורת צעצוע סביבון סיני (chinese top). הוא נראה כמו מדחף של מטוס מוקדם, המחובר במרכזו למקל ארוך ומסוּבב באמצעות האצבעות (ראו תמונה).
לאונרדו דה וינצ'י הגה את גרסתו למסוק, שהיה למעשה סוג של בורג אוויר בהשראת בורג ארכימדס. התרשים עצמו צויר בשנת 1483 אך פורסם רק בסוף המאה ה-18.
בשנת 1754, פיתח מיכאיל לומונוסוב הרוסי מכשיר בעל רוטור קואקסיאלי (שני רוטורים המורכבים זה מעל זה) שהונע על ידי קפיץ.
בשנת 1783 פיתחו שני הצרפתים קריסטיאן דה לונואה (Christian de Launoy) וביינוונו (Bienvenu) גרסה משלהם לצעצוע הסיני. היא הייתה שני רוטורים המורכבים על מוט זה לצד זה, ואת תפקיד הקפיץ מילאה קשת קטנה. שחרור הקשר גרם לסיבוב הרוטורים, שהיו עשויים מארבע נוצות תרנגול הודו, ומעלים את המכשיר גבוה באוויר. בהשראת דגמים אלו, פרסם המתמטיקאי הצרפתי פאוקטון (A. J. P. Paucton) מאמר מדעי בשנת 1768, המציג את אחד הרעיונות הראשונים למסוק נושא אדם.
המאה התשע עשרה
המהנדס הבריטי סר ג'ורג' קיילי (George Cayley), שהתפרסם בזכות עבודותיו על עקרונות התעופה, התעניין רבות בצעצוע הסיני ויצר כמה דגמים מוצלחים אשר פעלו בעזרת קפיצי שעון. בשנת 1804 בנה קיילי את מנגנון הזרוע המסתחררת (whirling arm), ובו נעזר בחישובי עילוי וגרר. מנגנון זה היה בין המכשירים הראשונים ששימשו למחקר אווירונאוטי. בשנת 1843, לאחר שפרסם מספר מאמרים על עקרונות התעופה, פרסם קיילי מאמר המציג כלי טיס המשתמש בשני זוגות רוטורים המורכבים זה לצד זה. ההנעה קדימה התאפשרה על ידי מדחף סטנדרטי שהורכב באחורי הרכב שכונה "הכרכרה האווירית". בזמן טיסה קדימה תוכננו להבי הרוטור להתיישר למצב אופקי וליצור דיסקות סיבוב מושלמות המתפקדות כנפיים עגולות. קיילי שיער שיידרש מנוע חדש וחזק "בעל הספק כוח גדול ביחס למשקל המנוע".
העדר מנועים חזקים וקלים עיכב את ההתקדמות בפיתוח כלי הטיס השונים, אך מנועי קיטור קטנים וקלים יחסית שימשו מספר דגמים מוקטנים של מסוקים. בשנות ה-1840, בנה פיליפס (W. H. Philips) האנגלי מסוק קטן שהונע על ידי מנוע קיטור עם דוד פשוט שפלט קיטור מקצות הלהבים. זה היה המסוק הראשון שהונע על ידי מנוע ולא על ידי אנרגיה אגורה ברכיבים קפיציים.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 ערך הממציא תומאס אדיסון ניסויים בכמה דגמי מסוקים. גישתו המדעית לתעופה ולמסוקים בפרט, הביאה לכמה מסקנות שחמקו כנראה מעיניהם של ממציאים אחרים. הוא העריך שמנוע ולו יחס כוח-משקל טוב אינו הבעיה הטכנולוגית היחיד שיש לפתור, אלא שנדרשים גם להבי רוטור שלהם שטח פנים קטן ושיש להם איכויות אווירודינמיות טובות מאלה שהיו מצויות. בשנת 1910 רשם אדיסון פטנט על מסוק, אך הוא לא הגיע לשלב הייצור.
המדלגים
בשנים שלאחר טיסת המטוס הראשונה, בוצעו עשרות ניסיונות לא מוצלחים של ייצור מסוקים מאוישים והטסתם. אחדים הצליחו להתרומם לאוויר, אך כולם נתקלו בבעיית שליטה. למעשה, טיסות אלו היו לא יותר מדילוג בלתי נשלט, לעיתים תוך כדי עזרה של משתתפים בניסוי, שהחזיקו בכלי הטיס כדי לייצב אותו. למרות חוסר ההצלחה בייצור מסוק אמיתי, נבדקו עשרות רעיונות בתהליך ארוך של ניסוי, טעייה ושיפור.
בשנת 1907 הצליח פול קורנו (Paul Cornu) הצרפתי להעלות לאוויר דגם ראשון של כלי טיס מאויש בעל כנף סובבת. המסוק כלל שני רוטורים, קדמי ואחורי, אשר הונעו בידי רצועות המחוברות למנוע בנזין בעל הספק של 18 קילו-וואט (24 כוח-סוס). השליטה במסוק הושגה בעזרת שני משטחי היגוי קטנים שהותקנו מתחת לרוטורים. באותו זמן, ערך מהנדס צרפתי אחר, לואי ברגה (Louis Breguet), יחד עם אחיו ז'אק, ניסויים במסוק בעל ארבעה רוטורים. למרות הצלחתם להעלותו לאוויר, המנועים וכן ממשק השליטה לא היו מיטביים ולא אפשרו טיסה מתמשכת ויציבה והשניים נאלצו להשתמש בעוזרים שהחזיקו את המסוק וריסנו אותו באוויר.
בשנות ה-1900 המוקדמות, החלו איגור סיקורסקי ובוריס יורייב (Борис Юрьев) מהאימפריה הרוסית להתנסות בנפרד בבניית במסוקים. סיקורסקי עבר בשנת 1910 מעיסוק במסוקים לתכנון מטוסים וחזר למסוקים רק בשנות ה-30 בארצות הברית. יורייב המשיך בעבודתו ויצר כמה דגמים. הבולט שבהם משנת 1912 כלל רוטור בודד ורוטור עזר בזנב כדי להתמודד עם תופעת הפיתול האופיינית למסוקים. יורייב היה אחד הראשונים אשר הציע הוספת שליטה מחזורית בלהבים של הרוטור כאמצעי שליטה במסוק.
בשנת 1914 ייצר הממציא הדני יאקוב אלהאמר (Jacob Ellehammer) מסוק בעל שני רוטורים קואקסיאליים. להבי הרוטור היו הקצרים יחסית והותקנו בקצות טבעות אלומיניום רחבות. הדיסקה התחתונה כוסתה בבד והייתה אמורה לשמש כמצנח בזמן כשל מנוע. כיסא הטייס זז קדימה, אחורה ולצדדים ושימש כחיווי נוסף למצב המסוק וכן כמשקולת כנגד לכוחות הפועלים על המסוק. ג'ייקוב השתמש בצורה מוקדמת של שליטה מחזורית, אך זו לא הצליחה להקנות למסוק את היציבות הנדרשת, ובשנת 1916 התרסק הדגם, ופיתוחו הופסק.
בשנים 1917–1920 ייצר והטיס הממציא האוסטרו-הונגרי סטפן פטרוצ'י (Stephan Petróczy) מסוק קואקסיאלי, בעזרתו של תיאודור פון קרמן (Theodore von Kármán). המסוק שאופיין בשלושה מנועים כוכביים, לא ביצע טיסות של ממש. פון קרמן פרסם בשנת 1921 מאמר על הניסויים. במאמר זה הוא גם פרסם תוצאות ניסויי מעבדה של הרוטורים שהיו למעשה מדחפי מטוס מוגדלים. ביחד עם עבודותיהם של ויליאם פ. דורנד (William F. Durand) בשנת 1920 ומקס מונק (Max Munk) בשנת 1923, היה המאמר אחד ממחקרי המעבדה הראשונים להערכת הכוחות האווירודינמיים על רוטורים והדחף הדרוש לטיסה אנכית.
בשנות ה-20 המוקדמות, ניסו אמיל והנרי ברלינר (אב ובן אמריקאיים יהודיים, מחלוצי תחום המסוקים בארצות הברית) דגם של מסוק בעל שני רוטורים המורכבים זה לצד זה. הם ניסו להשיג שליטה בדגם על ידי ייצור להבים המסוגלים להתפתל לאורכם ולשנות את זווית הפסיעה שלהם. ניסיונם עזר מאוחר בייסוד חברת ברלינר (כיום חלק מבואינג) לייצור רוטורים ומדחפים.
באותו הזמן, עבד ראול פטרס פסקרה (Raúl Pateras Pescara) על דגם מסוק משלו בצרפת וספרד. תרומתו העיקרית של ראול הייתה במציאת פתרונות לבעיות השליטה והניהוג. הוא היה אחד הראשונים שהתקין מערכות לשליטה קולקטיבית מחזורית. בדגם הניסוי שלו, הושגה השליטה באוויר על ידי שליטה בזווית הפסיעה של הלהבים בלבד, ללא מדחפי עזר או מדפים על הלהבים. דגם המסוק היה קואקסיאלי, כל רוטור היה דו-כנפי (כלומר לכל להב היה בן זוג המחובר מתחתיו), ושליטה בזווית הפסיעה נעשתה באמצעות פיתול הלהבים. ראול בנה 4 מסוקים כאלה וביצע מספר רב של טיסות בהן הדגים המסוק ביצועים צנועים, שנבעו ממורכבות מכנית ומערכת שליטה וניהוג לא מיטביים. למרות מגבלותיו, קבע הדגם שיא בטיסה ישרה למרחק של 736 מטר, באפריל 1924 בצרפת.
בין השנים 1924–1930, תכנן וייצר אלברט פון באומהאוור (Albert Gilles von Baumhauer) ההולנדי, מסוק עם רוטור ראשי אחד ומדחף עזר אחד לטובת הנעה קדימה, וביטול מומנט הפיתול בעזרת זרוע פיתול גדולה שהונעה על ידי מנוע, שהותקן בחלקו האחורי של המסוק. המסוק היה בעצם מבנה צינורי ארוך שבקצהו הקדמי הורכב מנוע כוכבי שהניע את הרוטור הראשי, שהיה מורכב משני להבים ארוכים, שהוחזקו על ידי כבלים והסתובבו על צירם בחופשיות. השליטה ברוטור הראשי נעשתה על ידי מפעילים קולקטיביים מחזוריים, אך בגלל שהמדחף האחורי סבב במהירות קבועה, הייתה למסוק בעיה חמורה של יציבות בציר הסבסוב.
ההצלחות הראשונות
בשנת 1922, הטיס ג'ורג' דה בוטזט (George de Bothezat), מהנדס שהיגר מבסרביה לארצות הברית, מסוק בעל ארבעה רוטורים ראשיים בקצותיהן של ארבע זרועות בצורת צלב. הרוטורים היו מורכבים משישה להבים בעלי מיתר ארוך שנשלטו בצורה קולקטיבית ומחזורית. תכנון המסוק כלל גם ארבעה רוטורי עזר לייצוב ושליטה. המכונה הגדולה טסה בהצלחה מספר רב של פעמים, אך ביצועיה הלא מספקים ומחירה המופקע גרמו לביטול המימון על ידי צבא ארצות הברית.
בשנת 1923, הטיס אטיין אומישן (Étienne Oehmichen), מהנדס בחברת פז'ו הצרפתית, מסוק דומה לזה של בוטזט, עם 8 רוטורי עזר. טיסותיו הוכיחו כי ניתן לייצר מסוק יציב בעל יכולת טיסה נשלטת. במאי 1924 זכה הדגם בפרס הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה (FAI) על ההצלחה בטיסה סביב מסלול של קילומטר, בשבע דקות וארבעים שניות ובמהירות של 7.5 קמ"ש.
בשנת 1930, ייצר האיטלקי קורדינו ד'אסקניו (Corradino D'Ascanio) דגם מסוק בעל שני רוטורים דו-להביים קואקסיאליים הסובבים בכיוונים שונים. המסוק בלט בנתוני יציבות ושליטה טובים. השליטה בלהבים הושגה על ידי מדפים שהיו מחוברים לקצות הלהבים, והשליטה עליהם התבצעה על ידי מערכת כבלים וגלגלות. המסוק החזיק במספר שיאי FAI בזמנו: שיא גובה 17.4 מטר, משך טיסה 8 דקות ו-45 שניות ומרחק טיסה 1,078 מטר.
בשנת 1930, יצר האמריקאי מייטלנד בליקר (Maitland Bleecker) מסוק בשם Curtiss-Bleecker SX-5-1, שניסה להתגבר על השפעת הפיתול על ידי יצירת דחף ללהבים באמצעות מדחפים שהיו מורכבים על הלהבים עצמם. השליטה על הלהבים, בדומה לדגם של ד'אסקניו, הושגה על ידי מדפי עזר שכונו "סטאבובאטור" (stabovator). למרות שהמסוק הצליח לבצע מספר טיסות בקרבת הקרקע, ננטש הדגם בשל בעיות רעידות ויציבות.
בשנת 1933, ביצע המהגר מרוסיה ניקולאי פלורין (Николай Флорин) בבלגיה, מספר גיחות במסוק בעל שני מדחפים, קדמי ואחורי, שהסתובבו באותו הכיוון. הרוטורים היו מוטים מעט נגד כיוון הפיתול כדי לאזן את התופעה. בשל קשיים ננטש הדגם ונהרס במלחמת העולם השנייה.
המסוקים המוצלחים ודגמי הייצור הסדרתי הראשונים
בשנת 1935, ייצרו חלוצי התעופה הצרפתיים לואי ברגה ורנה דורן (Bréguet-Dorand) דגם של מסוק בעל שני רוטורים קואקסיאליים. הדגם החזיק במספר שיאים של ה-FAI, בהם שיא במשך טיסה של 62 דקות ומרחק טיסה של 44 ק"מ. המסוק נשלט על ידי מכלול דיסקה ששלט בזווית הפסיעה של הלהבים. בציר הסבסוב נשלט המסוק על ידי יצירת הפרש פיתול בין הרוטורים, ומשטחי מייצב גובה וכיוון הקנו ייצוב נוסף. הפיתוח של המכונה פסק לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ביוני שנת 1938, הטיסה חברת וייר (כיום Weir Group) דגם של מסוק שפותח יחד עם חואן דה לה סיירבה. המסוק תוכנן במקור להיות קואקסיאלי, אך הקשיים בניהוג ויציבות וכן הצלחתו של ה-Fa-61, גרמו לשינוי מיקום הרוטורים זה לצד זה. השליטה בצירי הגלגול והעלרוד הושגה על ידי שליטה מחזורית, בעוד השליטה בדחף הרוטור הושגה בעזרת שינוי מהירות הסיבוב בדומה לדגם הגרמני. לקראת מלחמת העולם השנייה הופסק הפיתוח.
בשנת 1939, מהנדס אנטון פלטנר מגרמניה, מסוק קטן ממדים בעל שני רוטורים צמודים זה ליד זה, סוג מסוק שכונה מאוחר יותר סינכרופטר. המסוק טס בצורה מוצלחת מאוד ואף היה המסוק הראשון להדגים אוטורוטציה וחזרה לטיסה מונעת תוך כדי טיסה. למרות שהמסוק (שסומן Fl-282) היה הראשון להיכנס לייצור סדרתי, הוא יוצר במספרים קטנים.
לאחר שהיגר לארצות הברית, עסק איגור סיקורסקי בתכנון וייצור של מטוסים אמפיביים גדולים, אך חזר לעבוד על מסוקים ביתר שאת לאחר שבשנת 1935 אושר הפטנט אותו הגיש בארצות הברית (פטנט מס' US1994488A). הדגם הראשון שטס בשנת 1940 הונע על ידי מנוע בעל 75 כוחות סוס וכלל רוטור ראשי אחד וארבעה מדחפי עזר, שהגבירו את השליטה בצירי העלרוד והסבסוב, שבעיקר הושגה על ידי שליטה מחזורית בלהבי הרוטור הראשי. המכונה הייתה מורכבת מאוד ולמרות שהצליחה לרחף ולטוס לצדדים, נטה המסוק בעת טיסה איטית קדימה, להפיל את זנבו בחריפות עקב איבוד עילוי במדחפי העזר שנכנסו למערבולות הרוטור הראשי. סיקורסקי ניגש לפתור קשיים אלו באופן שיטתי והדגם השני שלו (90 כוח סוס) הונע על ידי רוטור ראשי בודד ורוטור עזר בודד אשר הורכב בצורה אנכית בקצה זנב המסוק ונָגַד את פיתול הרוטור הראשי. תצורה זו הפכה לסטנדרטית ברוב המסוקים המודרניים. סיקורסקי שיפר את הדגם שלו וב-1941 החל בייצור סדרתי של ה-R-4. בשנת 1943, החלה החלה חברת סיקורסקי בייצור דגם R-5 שהיה גרסה חזקה וגדולה יותר של הדגם הקודם, ונעשה בו שימוש נרחב לאימון והדרכה. דגם זה יוצר במספרים משמעותיים ומספר מאות יחידות מדגם זה ראו שירות במלחמת העולם השנייה.
חברת ווסטלנד הבריטית (Westland Aircraft) החלה בייצור ברישיון של דגמי סיקורסקי בשנת 1945. לאחר התאמת הדגמים לסטנדרטים הבריטים, קיבל הדגם את הסימן WS-51. דגמים יותר מאוחרים של מסוקים אלה היו הדרגון פליי (WS-51 Dragonfly) והווידג'און (Widgeon) שהיו גרסאות גדולות ובעלות תא נוסעים מוגדל.
בשנת 1949, ייצרה חברת חיירבה-וויר דגם של מסוק חסר רוטור אחורי, שבו השליטה בציר הסבסוב התבצעה על ידי דחף המנוע. המסוק תוכנן ללא שליטה קולקטיבית על הלהבים ועל כן שלט על דחף הרוטור על ידי מהירות הסיבוב, בדומה למסוקי חברת וויר לפני מלחמת העולם השנייה. הדגם (W-9) התרסק בטיסת ניסוי וננטש. דגם אחר של החברה שננטש היה ה-W-11 Air-Horse שתוכנן עם שלושה רוטורים ראשיים ובעל יכולת נשיאה גבוהה שיוּעד להיות מסוק ריסוס. הדגם האחרון של חברת וויר היה ה-W-14 Skeeter שהיה מסוק אימון ששירת בחיל האוויר הבריטי במספרים קטנים עד שנת 1960.
באותו הזמן עבדו מספר חלוצים צעירים על מסוקים משלהם בארצות הברית, בהם ארתור יאנג, פרנק פיאסקי וצ'ארלס קאמאן. ארתור יאנג פיתח את מוט הייצוב האופייני לרוטורים דו להביים. מוט הייצוב הורכב בניצב ללהבי הרוטור, חובר למוטות שינוי זווית הפסיעה וכלל שתי משקולות בקצוות המוט. בעת תנועה לא יציבה של הרוטור עקב נדנוד, היו המשקולות מייצבות אותו בעזרת האנרציה הג'יירוסקופית. יאנג תכנן בחסות חברת בל את דגם Bell-30, אשר טס לראשונה בשנת 1943 ואת Bell-47 אשר היה למסוק הראשון המוסמך מסחרית. הדגם נמכר בכמויות גדולות, כ-5,000 יחידות נמכרו בארצות הברית לבדה ועוד כאלף יוצרו ברישיון בכעשרים מדינות אחרות, במהלך תקופה של יותר משלושים שנה.
בשנת 1943, הטיס פרנק פיאסקי דגם מסוק חד מושבי מדגם PV-2 שהיה למסוק השני שטס בהצלחה אחרי ה-S-300 של חברת סיקורסקי. חברת פיאסקי (Piasecki Helicopter) התמקדה מאז במסוקים בתצורת שני רוטורים ראשיים העומדים אחד מאחורי השני. ה-PV-3 Dogship (שכונה "הבננה המעופפת" בגלל הצורה המיוחדת שלו) שהיה מוצלח מאוד, הוביל לפיתוח של דגמים מתקדמים וחזקים יותר דוגמת ה-H-16 וה-H-21 Workhorse שיוצר בשנת 1952. החברה השנייה שייצרה מסוקים בתצורה זו בארצות הברית הייתה חברת בל והדגם היחיד שיוצר באותה תקופה היה ה-XSL-1 שטס לראשונה ב-1950. חברת בריסטול הבריטית ייצרה מסוקים מדגמים Type-173, Type-192 Belvedere וכן דגם מסוק טהור (Type 171 Sycamore) שלא יכלו להתחרות במסוקים האמריקאיים ויוצרו במספרים קטנים.
צ'ארלס קאמאן אימץ את תצורת הסינכרופטר וייצר את הדגם הראשון שסומן K-125A בשנת 1947. אחד החידושים שקאמאן השתמש בהם היו להבים קבועים ששינו את זווית ההתקפה שלהם, לא על ידי סיבוב אלא על ידי פיתול שנגרם ממדפים שהורכבו בקצות הלהבים. הדגם הבא היה ה-K-225 שהיה למסוק הראשון שהונע על ידי מנוע סילון. מסוק גדול יותר מדגם H-43 Husky יוצר בשנת 1963. לאחר מכן עברה חברת קאמאן (Kaman Aircraft) לייצור מסוקים בתצורה סטנדרטית יותר כגון ה-H-2 Seasprite שיוצר בכמויות נכבדות אך הלהבים הייחודיים נשארו לסימן ההיכר של החברה. בשנת 1991, הציגה חברת קאמאן מסוק סינכרופטר שסומן K-Max.
סטנלי הילר (Stanley Hiller), שתכנן את המסוק הראשון שלו בגיל 15 בלבד בשנת 1939, הטיס מספר מסוקים בשנות ה-1940 המאוחרות כולל מסוק קואקסיאלי שסומן XH-44. הוא ביצע ניסויים בדגמים שונים של מסוקים קואקסיאליים ומונעי Tip-Jet, שהיא הנעה של הלהבים דרך דחף בקצוותיהם, בדרך כלל על ידי מנועי סילון קטנים. הדגמים המאוחרים והמסחריים שיוצרו על ידי החברה שלו היו קונוונציונליים יותר. תרומתו העיקרית להתקדמות המסוקים היא תצורת רוטור המכונה רוטורמטית (מאנגלית: "Rotormatic"). בתצורה זו חוברו מוטות שינוי זווית הפסיעה למוטות קצרים בניצב ללהבים הראשיים וכללו כנפיים מקוצרות בקצוותיהם. להבים משניים אלו עזרו בשיכוך רעידות ושיפרו את ביצועי הריחוף של המסוק. תצורה רוטורמטית אופיינית לטיסני מסוקים שכן במסוקים גדולים יותר השיכוך מושג על ידי מערכות בקרת טיסה אוטומטיות. חברת הילר ייצרה בהמשך עוד אלפי מסוקים, בהם בלטו הדגמים Model 360, UH-12A ו-H-23.
הבשלת התעשייה והמסוקים המודרניים
בשנות ה-1950 המוקדמות, נצפתה הבשלה מהירה של הטכנולוגיות שאפשרו ייצור מסוקים ככלי טיס בטוחים, מהימנים ונוחים הרבה יותר, גם לטייס וגם לנוסעים. תקופה זו התאפיינה גם בייצור המוני של מסוקים על ידי חברות אמריקאיות ואירופאיות למגוון משימות. חברת סיקורסקי ייצרה את ה-S-55 וה-S-58 שהיוו קפיצת מדרגה מבחינת הנדסת מסוקים. תא הטייס הורכב ישירות מתחת לרוטור והמנוע הורכב באף. מתחת לתא הטייס הורכב תא המטען. תצורה זו אפשרה תנועה רחבה למרכז המסה ללא פגיעה בביצועים וביציבות המסוק. חברת ווסטלנד שמרה על יחסיה עם סיקורסקי וייצרה דגמים מותאמים שכונו S-55 Whirlwind ו-S-58 Wessex.
בשנות ה-1960, פיתחה סיקורסקי את ה-S-61 Sea King, ה-S-64 Sky Crane, ה-CH-53 וה-S-62 (HH-52) שהיה מוצלח מאוד במשימות חילוץ מוּסק. מאוחר יותר הפך הדגם S-70 (שמוכר יותר כ-UH-60 בלק-הוק) להיות הדגם העיקרי של החברה שיוצר בכמויות גדולות. ה-S-76 היה למסוק נוסעים וחילוץ מוצלח למדי באותה תקופה. בשנות ה-1970, החלו החברות סיקורסקי ובואינג בפיתוח משותף של ה-RAH-66 קומנצ'י. התוכנית ייצרה את מסוק התקיפה המתקדם בעולם אך בוטלה על ידי הפנטגון בשנת 2004. דגם המסוק האחרון שפותח בחברת סיקורסקי הוא ה-S-92 שטס לראשונה בשנת 1998 והוסמך בשנת 2002. בשנת 2005, הציעה חברת סיקורסקי מספר דגמים של מסוקים קואקסיאליים שנעו בין כלי טיס בלתי מאוישים למסוקי תובלה כבדים,
עם הצלחת דגם 47 של חברת בל, המשיכה החברה בייצורו של ה-UH-1 היואי אשר היווה הצלחה גדולה ויוּצר באלפים לטובת צבא ארצות הברית ובעלות בריתה החל משנת 1959. דגם ההמשך Bell-212 היה הצלחה נוספת, הן בשירות צבאי והן ואזרחי, ממנו פותח מאוחר יותר הדגם Bell-412. מסוק התקיפה AH-1 קוברה, צמח גם הוא ממשפחת היואי וכלל את אותם המנועים, הרוטורים והתמסורות, אבל בתצורת מבנה דק ותא טייס בו ישבו הטייסים זה אחר זה. מסוק זה טס לראשונה בשנת 1966. דגם Bell-206 שטס לראשונה ב-1966, הפך להיות אחד המסוקים הנמכרים בהיסטוריה. הדגם החדיש של החברה הוא ה-Bell-427 שהוא מסוק שש-מושבי בעל שני מנועים.
תאגיד פיאסקי שינה את שמו בשנת 1956 לוורטול (Vertol) ופיתח מספר דגמים מוצלחים של מסוקים בעלי שני רוטורים ראשיים העומדים אחד אחרי השני. הדגמים הבולטים היו הבולטים היו Vertol-107, CH-46 ו-CH-47. החברה נרכשה על ידי בואינג שייצרה באמצע שנות השמונים מסוק הדגמה מתקדם מתצורה זו, שסומן Model-360 והיה מורכב כולו מחומרים מרוכבים. פס הייצור של ה-CH-47 ממשיך לפעול גם היום עם דגמי CH-47F ו-CH-47SD.
חברת יוז ייצרה את דגמי TH-55 ו-Hughes-500 שראו שירות נרחב הן בצבא והן בשימוש מסחרי, אך ההצלחה הגדולה של החברה הייתה ה-AH-64 אפאצ'י שנבנה לראשונה בשנת 1974 ודגם מתקדם שלו ה-AH-64D Longbow מיוצר עד היום. החברה נרכשה על ידי חברת מקדונל דאגלאס בשנות ה-1980 והיא בתורה נרכשה על ידי בואינג בשנות ה-1990 המאוחרות. מקדונל דאגלאס יצרה סדרת מסוקים קלים לשימוש אזרחי – MD-500 MD-600 והדגם החדיש MD-900 שכלל מערכת נוגדת פיתול מסוג NOTAR – מערכת הבנויה בתוך זנב המסוק, המשתמשת בדחף האוויר מהרוטור הראשי ומייצרת זרימת אוויר סיבובית סביב מבנה הזנב של המסוק על ידי שימוש באפקט קואנדה הנוגדת את הפיתול של הרוטור הראשי.
למרות שרוב המסוקים הבינוניים כבדים מיוצרים לשימוש הצבא, קיים גם נתח שוק גדול השייך למסוקים אזרחיים קלים לשימוש כללי. יצרנים בולטים בתחום זה הם Robinson, Schweizer, Rotorway, Brantley ו-Enstrom. חברת ברנטלי מייצרת סדרות מוצלחות של דגמי R-22 דו-מושביים ודגמי R-44 ארבעה מושביים, שני הדגמים מונעים במנועי בוכנה. דגמים חדשים אלה עזרו ליצור שוק שאפשר למכור בו מסוקים לא סילוניים. בשנת 2004, כ-80 אחוז מכלל המסוקים שיוצרו בארצות הברית, יוצרו על ידי חברת ברנטלי.
היצרנים האירופאיים Aerospatiale, Agusta, Messerschmitt-Bölkow-Blohm (MBB) ו-Westland ייצרו הרבה דגמים מוצלחים של מסוקים בשנות השישים. המסוק Alouette III\II של חברת איירוספסיאל שהיה מסוק משא קל וטס לראשונה בשנת 1955, היה אחד המסוקים האירופאיים המוצלחים בשנות ה-1960 וכן אחד ממסוקי הייצור הסדרתי הראשונים שהונעו על ידי מנוע סילון. בשנת 1962, הטיסה החברה לראשונה מסוק משא כבד בשם סופר פרלון. בתחילת שנות ה-1970, הוליד שיתוף הפעולה בין חברת Westland ואיירוספסיאל את ה-SA330 Puma שהיה למסוק הנוסעים המוצלח באירופה. הגאזל ירש בהצלחה את ה-Alouette וכלל תצורת רוטור זנב המובנית בתוך סנפיר הזנב והנקראת "פנסטרון". תצורת זנב זו בדגם משופר הוטמעה גם בדגם הדולפין. חברת MBB ייצרה בשנת 1967 את דגם ה-BO105 שכלל רוטור חסר מפרקים מהפכני, ובשנת 1979 הציגה גרסה מוגדלת וחזקה יותר שסומנה BK117.
בשנות ה-90, מוזגו חטיבות ייצור המסוקים של החברות MBB ואיירוספסיאל כדי ליצור את חברת יורוקופטר, שמאז ייצרה מספר לא מבוטל של מסוקים מתקדמים.
חברת אגוסטה (Agusta) ייצרה ברישיון את דגם Bell-47 עד שנת 1965 והחלה במקביל לעבוד על דגמים מקוריים משלה. ב-1964 טס לראשונה דגם תלת מנועי שנקרא A-101 שלא נכנס לייצור סדרתי. דגם A-109 שהיה מסוק תובלה ונוסעים קל ומהיר ושהיה מוצלח למדי, טס לראשונה בשנת 1971 וראה שרות צבאי ואזרחי נרחב. בשנת 1983 הטיסה החברה לראשונה את ה-A-129 Mangusta שהיה מסוק קרב המבוסס על ה-A-109 והיה למסוק הקרב האירופאי הראשון.
חברת ווסטלנד ייצרה סדרת מסוקים ברישיון של חברת סיקורסקי. דגמים אלה היו מותאמים לדרישות הבריטיות. החברה גם ייצרה סדרת מסוקים פרי תכנונה. לדוגמה דגם ה-Lynx שהוא מסוק תובלה בינוני לשימוש צבאי ואזרחי שטס לראשונה בשנת 1971. גרסה מוגדלת של המסוק שסומנה WG-30 תוכננה מאוחר יותר וכללה רוטור חמש-להבי חסר מפרקים. הדגם Super Lynx כולל להבים חדישים בעלי שפת התקפה מתקדמת שפותחו בתוכנית ניסוי מיוחדת. נכון להיום, מחזיק מסוק זה בשיא המהירות למסוק טהור והעומד על 400 קמ"ש (216 קשר). הלהב הייחודי כלול בדגם EH-101 שנכנס לייצור בשנת 1996. מספר רב של מסוקים יוצרו בברית המועצות בחברות כמו מיל וקאמוב. מיכאיל מיל אימץ את תצורת המסוק הטהור. הוא החל עם דגם המיל-1 שטס לראשונה בשנת 1950. הדגם הבא, המי-2 הונע על ידי מנועי סילון, ואחריהם יוצרו דגמי מי-3 ומי-4. המי-4 דמה מאוד ל-S-55 של חברת סיקורסקי אך היה גדול יותר ובעל יכולת נשיאה וביצועים טובים יותר. מסוק המי-6 היה בין המסוקים הגדולים ביותר שיוצרו, בעל קוטר דיסקת רוטור של 35 מטר ומשקל נקי של 42,500 קילוגרם. אחריו יוצר המי-10 שהיה גרסת עגורן אווירי של המי-6 ושכלל ארבעה כני נסע ארוכים ודקים. את התואר המסוק הגדול והכבד בהיסטוריה גרף המי-12 שהיה מסוק בעל שני רוטורים שהורכבו בצידי הגוף והונעו על ידי 4 מנועי סילון. המסוק תוכנן לשאת טילים גרעיניים ובין קצה דיסקה ימנית לשמאלית היה יותר מרחק מאורך מוטות הכנפיים של הבואינג 747 ג'מבו. מסוק המי-8 הפך למסוק סער מוצלח במיוחד ועל בסיסו יוצר המי-17. דגם המי-24 פותח כתגובה לפיתוח מסוקי היואי החמושים שהראו את יכולתם במלחמת וייטנאם. המסוק טס לראשונה בשנת 1972 ויוצר במספרים גדולים. מסוק המי-26 שטס לראשונה בשנת 1982 הוא המסוק הפעיל הגדול והכבד כיום, עם קוטר דיסקת רוטור של 32 מטר, יכולת נשיאה של 20,000 ק"ג ומשקל מרבי של 56,000 ק"ג. דגם המי-28 הוא מסוק קרב הדומה בתצורתו ל-AH-64 אפאצ'י. הדגם החדיש של חברת מיל הוא המי-38 שמיועד להחליף את דגמי מי-8\17.
חברת קאמוב אימצה את התצורה של המסוק הקואקסיאלי והיא הייתה היחידה שהכניסה מסוקים כאלה לייצור סדרתי במהלך המאה העשרים. שני הדגמים הראשונים של החברה, ה-Ka-8 וה-Ka-10 היו מסוקים קלים שסבלו מהספק מנועים נמוך שמנע מהם להפוך לדגמים מוצלחים. ההצלחה האמיתית הראשונה באה בצורת הדגמים Ka-15 ו-Ka-18 אשר טסו בשנות ה-1950 המאוחרות. החברה המשיכה עם דגמי ה-Ka-27 והגרסה האזרחית שלו ה-Ka-32. דגם נוסף הוא ה-Ka-50 שהוא מסוק קרב קל בעל ביצועים מרשימים. המסוק הזה ייחודי בהיותו בין דגמי המסוקים הבודדים המוטסים על ידי טייס בודד, והוא מסוק הקרב החד-מושבי היחיד בעולם על בסיסו יוצר המסוק Ka-52.
יחסי מקסיקו–עומאן
יחסי מקסיקו–עומאן הם היחסים הדיפלומטיים בין מקסיקו לעומאן. שתי המדינות חברות באו"ם. בשום מדינה אין שגריר של המדינה השנייה.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-31 ביולי 1975. מאז כינון היחסים הדיפלומטיים, נשמרו היחסים בין שתי המדינות בעיקר באמצעות ארגונים בינלאומיים כמו באו"ם. בשנת 1986 פתחה מקסיקו קונסולית כבוד במסקט בירת עומאן. בפברואר 2008 ביקר בעומאן המנכ"ל מקסיקני לאפריקה והמזרח התיכון, אנה לואיסה פג'ר, וקיים פגישות עם מזכ"ל משרד החוץ העומאני.
באוקטובר 2012 נסעה שרת החוץ המקסיקנית לעומאן ונפגשה עם מקבילה אחמד בן יוסף עובייד אל-חארתי, שם קיימו את המפגש הראשון ביחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות.
בפברואר 2013 עבדו עומאן ומקסיקו יחד בפיתוח אנציקלופדיה על עץ המנגו. עומאן כללה את מקסיקו בפרויקט טכני-מדעי בנושא סוגי המנגו השונים, שיצר שיתוף פעולה נרחב בין המוסדות הממשלתיים של שתי המדינות. מדענים מבית המשפט המלכותי בסולטאן ביקרו במדינות מקסיקו צ'יאפס נאיאריט כדי לערוך פעילויות מחקריות.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג ממקסיקו לעומאן
סחר
בשנת 2019 הסתכם המסחר בין שתי המדינות ב -44 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של מקסיקו לעומאן כלל: כלי רכב להובלת סחורות, צינורות מגולגלים ויחידות בקרה או מתאמים. הייצוא העיקרי של עומאן למקסיקו כלל: מנגנוני בלם, אוריאה ושיש.
גל ארד
גל ארד (נולד ב-29 באוקטובר 1999) הוא אצן ישראלי. אלוף ישראל (2018) בריצת 100 מטר.
2016
באליפות ישראל לנוער שנערכה בשנת 2016 זכה ארד במדליות זהב, בריצת 100 מטר, בריצת 200 מטר ובריצת 400 מטר, לראשונה שאתלט ישראלי מנצח בשלושת המקצים האלו יחדיו באליפות ישראל לנוער.