cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לסלו הרביעי, מלך הונגריה
השאלה הקומאנית והפלישה המונגולית 1285-1278
בתחילת שנת 1279 הגיע להונגריה הלגאט של האפיפיור, פיליפו, בישוף פרמו. האפיפיור ניקולאוס השלישי הטיל עליו לסייע למלך לאסלו הרביעי להחזיר על כנו את השלטון המרכזי של המלך בממלכה. בתיווך שליח האפיפיור, חתם לאסלו על הסכם שלום עם משפחת קסגי. באותה תקופה התרשם הבישוף פיליפו כי רוב הקומאנים בהונגריה נשארו נאמנים לדת הפגאנית. הוא אילץ את ראשי השבטים הקומאנים להבטיח באופן חגיגי כי יוותרו על מנהגיהם הפגאנים ושכנע את המלך עצמו להישבע כי ידאג לקיום הבטחתם. אכן כונסה בטטן (בודאפוק של ימינו) אספה שהצביעה בעד חוקים שבהתאם לדרישת איש הכנסייה, דרשו מהקומאנים לנטוש את אהליהם ולעבור לחיים מיושבים בבתים. עם זאת הקומאנים לא צייתו להוראות והמלך לאסלו, חצי קומאני בעצמו, לא הכריח אותם לעשות כן. כנקמה הכריז הבישוף פיליפו על המלך כמנודה יחד עם ממלכתו החל מאוקטובר 1279. המלך והקומאנים פנו לאפיפיור וערערו על החלטת השליח, אולם הכס הקדוש סירב למחול להם. כשראה זאת, בתחילת ינואר 1280 ציווה לאסלו לקומאנים לעצור את הבישוף פיליפו ולהשליך אותו לכלא. כתגובה שליט טרנסילבניה פינטה אבא עצר את המלך והעביר אותו לידי המגנט רולנד בורשה. כעבור פחות מחודשיים גם שליח האפיפיור וגם המלך שוחררו ולאסלו הסכים להתחייב שוב בשבועה כי יישם את החוקים בנוגע לחיזוק הנצרות בקרב הקומאנים. אף על פי כן התנגדו הקומאנים ומרביתם החליט לעזוב את הונגריה. לאסלו ביקש לעצור את הימלטותם ובסתיו רדף אחריהם עד סאלאנקמן (בימינו - סטארי סלאנקאמן, סרביה) אך לא הצליח למנוע מהם לחצות את הגבול. בקיץ 1281 יצא המלך למסע צבאי נגד פינטה אבא וכבש את טירותיו. הבישוף פיליפו מפרמו עזב את הונגריה ולפי "הכרוניקה האוסטרית בחרוזים", הטיח כי לא ישוב אליה אי פעם אפילו לא למען אלהים האב. בשנת 1282 צבא קומאני חדר לדרומה של הונגריה והמלך "כמו יהושע הנביא נסע לבוא לקראתם ולהיאבק בהם למען עמו וממלכתו" ("הכרוניקה המאוירת"). הוא הצליח להביס את הפולשים בקרב על אגם הוד, על יד הודמזוושרהיי.
שנותיו האחרונות 1290-1285
בספטמבר 1286 כלא לסלו את אשתו, איזבלה, והבטיח את כל רכושה לפילגשו. כעבור שנה הצליח הארכיבישוף לודומר לשחרר את המלכה מן המאסר. הוא כינס את הכמרים, את הברונים ואת האצולה הגדולה באספה בבודה והטיל נידוי על המלך. כתגמול, שוב לפי דברי הארכיבישוף עצמו, איים המלך כי יחסל אותו ואת הבישופים הכפופים לו, בעזרת חרבות המונגולים.
בינואר 1288 האצילים ההונגרים תפסו את המלך בחבל ספשג. אף על פי שתומכי המלך שיחררו אותו מהר מן המאסר, הוא הסכים להתפייס עם הארכיבישוף לודומר. הארכיבישוף העניק לו מחילה בתנאי שמכאן ואילך ינהל את חייו בהתאם למוסר הנוצרי. בסופו של דבר הפר לסלו את הבטחתו, חטף את אחותו, אליזבת (ארז'בט) שהייתה אם המנזר הדומיניקני על שם הבתולה הקדושה באי הארנבים והשיא אותה בכוח עם אציל צ'כי, זאביס מפאלקנשטיין. יתרה מזו, לפי עדותו של לודומר, הוא הצהיר: "לו היו לי עוד 15 ויותר אחיות החיות במנזר כפי שאתה אוהב, הייתי מוציא אותן משם כדי להשיא אותן חוקית או בלתי חוקית, כדי להבטיח לעצמי קבוצה מיוחסת שתתמוך ברצוני בכל כוחה"
את שנותיו האחרונות בילה לסלו הרביעי בחיי נדודים. השלטון המרכזי נעלם, מפני שהברונים והכמרים ניהלו את הממלכה ללא תלות כלשהי במלך. למשל איוואן קסגי ואחיו ניהלו חופשית מלחמות בארכידוכס האוסטרי אלברכט הראשון. המלך לסלו לא התערב, אף על פי שהאוסטרים כבשו לפחות 30 מבצרים בגבול המערבי של הממלכה. האחים קסגי הציע את כתר הונגריה לאנדראה הוונציאני שהגיע להונגריה בתחילת שנת 1290. אולם אחד מיריביהם עצרו את הטוען לכתר והסגירו אותו לארכידוכס אלברכט. לסלו מינה אז את מיז'ה, שהתאסלם לא מכבר, בתפקיד הרם של פלטין הונגריה. אז האפיפיור ניקולאוס הרביעי התכוון לקרוא למסע צלב נגדו. אך -ב-10 ביולי 1290 המלך נרצח בטירתו בקרשסג (בימינו קרסיג, ברומניה, יישוב בכפר טובוליו בחבל קרישאנה, בפרטיום) על ידי שלושה קומאנים - ארבוץ, טרטל וקמנצה. הפלטין מיז'ה ואחיה של אידואה, מיקלוש נקמו את מותו והוציאו להורג את הרוצחים.
בפקודת האפיפיור ניקולאוס הרביעי נפתחה חקירה שנועדה לגלות עם המלך מת כנוצרי רומי-קתולי. ממצאי החקירה אינם ידועים, אבל ב"כרוניקה מבודה" (Chronicon Budense) צוין כי לסלו הרביעי הובא לקבורה בקתדרלה של צ'נאד (צ'נאד, ברומניה של ימינו). יורשו, אנדראה הוונציאני והאפיפיור בנדיקטוס השמיני ציינו בדבריהם את לסלו "זכרונו הידוע לרבים".
לקריאה נוספת
(תולדות רציחות המלכים, היסטוריה סודית של ההונגרים)
קישורים חיצוניים
קארוי סאבו "לסלו הקומני 1290-1272" 1886 חוקו של לסלו הרביעי - בפורטל על עידן בני ארפד (Árpád-kori torténelem) -לפי אילונה בולה ופרנץ רוטלר (עורכים) קטעים ממקורות ההיסטוריה של הונגריה מלפני 1526, הוצאה לאור חינוכית לאומית, בודפשט, 1993, עמודים 141–144 Bolla Ilona – Rottler Ferenc (szerkesztette) - Szemelvények az 1526 elõtti magyar történelem forrásaiból I Nemzeti Tankönyvkiadó, Budapest, 1993,141–144.
רק שתבואי
רק שתבואי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית קרן פלס. השיר יצא לאור ב-29 בספטמבר 2013, כסינגל חמישי מתוך האלבום "איך שהשמש תזרח", על ידי חברת התקליטים הישראלית הד ארצי.
רקע וכתיבה
במקור השיר נכתב לבנה של פלס, אורי, כאשר בתחילת ההיריון הרופא אמר לה שהיא מצפה לבת. לאחר כתיבת השיר היא התבשרה שהעובר הוא בן והשיר הוקדש לביתה.
הופעות
את השיר שרה פלס בסיבוב ההופעות של "איך שהשמש תזרח". את השיר היא שרה לראשונה בהופעה שלה בהבימה, במהלכה חשפה את הריונה וסיפרה על השיר.
בהמשך סיבוב ההופעות היא שרה את השיר וסיפרה על כתיבתו ועל הקדשתו לביתה.
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה פלס לערוץ היוטיוב שלה ב-29 בספטמבר 2013, את האודיו הרשמי של השיר. האודיו מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל. ב-15 באוקטובר 2013, הוציאה פלס לשיר את הווידאו קליפ, כשבועיים לאחר יציאת הסינגל. הקליפ עצמו צולם במהלך הופעתה של פלס בהבימה.
ג'יאנגשי
גְ'יָאנְגְשִׂי (בסינית מפושטת: 江西 בפין-יין: Jiāngxī) הוא מחוז בדרום-מזרח הרפובליקה העממית של סין. בירתו היא העיר נַאנְצָ'אנְג. שטחו 166,900 קמ"ר, ואוכלוסייתו מונה כ-45.1 מיליון נפש. היא מורכבת רובה ככולה מבני ההאן. בני האן הם דוברים ניבים שונים של סינית, בעיקר ממשפחת גאן, אך גם מנדרינית, וו וחווי. המיעוטים החיים בגְ'יָאנְגְשִׂי הם: שה, חווי, מונגולים, מיאו ומנצ'ו.
במחוז ממוקמת העיר גִ'ינְגְדֶגֶ'ן, הידועה ברחבי סין כיצרנית הטובה ביותר של חרסינה. בצפון המחוז ממוקמים הרי לושאן המהווים אתר תיירות פופולרי בסין. אגם פויאנג שבצפון המחוז הוא האגם הגדול ביותר בסין.
דביבון
דביבון או רָקוּן (שם מדעי: Procyon) הוא סוג של יונק שמקורו באמריקה. מין הדביבון הידוע ביותר באמריקה הצפונית ובאירופה הוא הדביבון המצוי. הדביבון נקרא גם "הדוב הרוחץ" משום שבטרם אכילתו דבר מה מחפש הדביבון נהר, נחל או מקור מים אחר כדי לשטוף את מזונו מספר פעמים.
מאפיינים
הדביבונים הם אוכלי כל פעילי לילה. מזונם מגוון, וכולל גרגרים, חרקים, ביצים, סרטנים ובעלי חיים קטנים.
אורכם של הדביבונים נע בין 50–100 ס"מ (כולל הזנב). אורך זנבם נע בין 20–40 ס"מ. משקלם נע בין 4.5–16 ק"ג. הדביבונים הזכרים בדרך כלל יותר גדולים מהנקבות.
לדביבונים חוש מישוש מאוד מפותח, וחלק גדול ממוחם מוקדש לפענוח אותות שמגיעים מכפות ידיהם. הדבר משמש לאיתור מזון בנחלים, כשהם ממששים את קרקעית הנחל, כאשר ראשם מחוץ למים.
תוחלת החיים של דביבונים בשבי יכולה להגיע ל-20 שנים ואילו בטבע נדיר לראות דביבון מעל גיל 12.
במספר מדינות בארצות הברית ניתן לגדל דביבונים כחיות מחמד באופן חוקי.
דביבון ובני אדם
הדביבון שימש מקור מזון לחלוצים הראשונים שבאו לאמריקה מאירופה. מאז המאה ה-20 הדביבון הסתגל היטב לחיים עירוניים והוא מהווה מטרד לבני אדם. דביבונים מרבים לפלוש לפחי אשפה ויכולים להיות תוקפניים ונשכניים ואף לטרוף חיות מחמד כמו חתולי בית. הדביבון הוא אחד מבעלי החיים הגדולים שהצליחו להסתגל היטב להתפתחות האדם. באמריקה, אזורי הפרברים וחלק מהערים הגדולות מאכלסים מספר רב של פרטים. אוכלוסיית הדביבונים משגשגת על מזון שהושג מפחי אשפה וממזון של חיות מחמד.
אמא בארקר
קייט "אמא" בארקר (באנגלית: Ma Barker; 8 באוקטובר 1871 – 16 בינואר 1935) הייתה פושעת אמריקאית ידועה לשמצה, שפעלה בארצות הברית בזמן השפל הגדול בשנות ה-30. פושעים מסוגה משכו תשומת לב רבה מצד התקשורת ומעלליהם ריתקו רבים מקוראי העיתונים של אותה תקופה, אשר כונתה בציניות: "עידן אויבי הציבור". אף על פי שהייתה אחת מהפושעות המפורסמות ביותר בתקופתה, המוניטין שלה דעך במרוצת השנים אל מול פושעים נוספים מאותה תקופה, שמהווים כיום חלק מהפולקלור האמריקאי וסמל בתרבות הפופולרית.
החיים המוקדמים
קייט בארקר נולדה בהאש גרוב שבמיזורי, ארצות הברית, בשם אריזונה דוני קלארק. כבת למשפחה קתולית ושמרנית, חונכה בארקר לעבודה קשה ואמונה בערכי המסורת. ב-14 בספטמבר 1892, נישאה לג'ורג בארקר והשניים עברו לגור בעיירה אוררה, מיזורי, שם נולדו גם ארבעת בניה: הרמן, לויד, ארתור ופרד. על פי הגרסה הרשמית, בסמוך ללידתו של בנה האחרון עזב בעלה את ביתם המשותף, אם כי ישנם הגורסים כי למעשה נזרק ג'ורג' מהבית על ידי קייט שחשבה אותו ל"שיכור חסר תועלת".
בשנת 1904 עברה המשפחה להתגורר בעיר וואב, מיזורי, שם סיימו שני ילדיה הבוגרים של קייט את לימודיהם היסודיים. ב-1915 המשיכה המשפחה בנדודיה ועברה לטלסה, אוקלהומה, שם עתידים הבנים להתדרדר במהרה לחיי פשע ועבריינות.
קייט, שנותרה לבדה במצב כלכלי קשה מאוד, עשתה מאמצים עילאיים למען הישרדות משפחתה, אך חינוכם הלקוי של ילדיה ונסיבות התקופה הביאו לכך שגם ילדיה הצעירים התדרדרו לעבריינות עוד בגיל התבגרותם. אמם ניסתה בכל כוחה לשמור את ילדיה הרחק מזרועות החוק והמשפט ולא בחלה בדרכים בלתי קונבנציונליות- החל מתחינות בפני שוטרים שעצרו את בניה וכלה בהתקפי זעם מבוימים במשרדי המשטרה.
אמא בארקר, כפי שנודע כינויה ברבים, שלטה בבניה ביד רמה ועודדה אותם שלא להתערות בחיי החברה או לנהל זוגיות נורמטיבית. בהיותה מתוחכמת ואינטליגנטית יותר מבניה, עסקה ככל הנראה בעיקר בתכנון פשעיהם של בניה. כמו כן, נודעה קייט כאישיות נהנתנית וחובבת מותרות ומילאה את תשוקתה לבגדים וריהוט יוקרתיים בזכות פשעים אלו.
ב-16 בינואר 1935 נהרגו קייט בארקר ובנה פרד בקרב עם סוכני ה-FBI.
המחלוקת
אלווין קארפיס, אחד החברים הידועים ביותר לשמצה בחבורה, אמר עליה ברבות הימים:
.
גרסה זו כלפי מעורבותה הקרימינלית של בארקר חוזקה באוטוביוגרפיה של שודד הבנק הידוע לשמצה אף הוא, הרווי באיליי, שהכיר את הבארקרים היטב. לדבריו, אמא בארקר "לא יכלה לתכנן ארוחת בוקר", שלא לדבר על יוזמות פליליות.
רבים סבורים כי התדמית המיסטית שנבנתה סביב קייט בארקר נופחה וטופחה בלהט על ידי ראש ה-F.B.I המוערך ג'יי אדגר הובר בניסיון עקיף להצדיק פשיטה שנערכה בקוטג' בו התגוררה עם בנה פרד באגם וואיר שבאזור אוקלוהמה, במהלכה נהרגה בשוגג קשישה.
כללי
הכנופיה מנתה בין 12 חברים לשניים בלבד במהלך שנות פעילותה, כאשר חברי הכנופיה התגוררו בסמיכות אחד לשני. את פשעיהם נהגו לבצע בקבוצות קטנות (2–3 אנשים) ובמקומות שונים כדי לחמוק מהרשויות. הכנופיה נהגה לנוע מעיר לעיר, ביניהן קליפורניה, אוהיו, פלורידה, טקסס ואפילו הוואנה בירת קובה. למרות מאמציה לחמוק מן החוק, כנופיית בארקר- קרפיס נודעה בביצוע אין ספור מעשי פשע, החל בפריצות ומעשי שוד וכלה בחטיפה וברצח. כמו כן, נודעה הכנופיה במנהגה להשתמש במכונת ירייה על מנת ליצור אפקט הרתעתי.
אמא בארקר בראי התרבות המודרנית
האגדה אודות אמא בארקר היוותה השראה ל:
ספרטק מוסקבה (רוגבי)
מועדון הרוגבי "ספרטק" מוסקבה (ברוסית: Регбийный клуб «Спартак» Москва) הוא מועדון רוגבי מקצועני מהעיר מוסקבה. נוסד בשנת 1936. מתמודד באליפות רוסיה ברוגבי.
היסטוריה
מועדון הרוגבי "ספרטק" נוסד לראשונה בשנת 1936 ופעמיים סיים במקום השני באליפות. ב-1960 מועדון הרוגבי הוקם מחדש. עד התפרקות ברית המועצות המועדון השתתף בקביעות באליפות ברית המועצות ברוגבי.
בשנת 1990, המועדון חדל להתקיים. אך הוקם מחדש עשור לאחר מכן, אך התפרק שוב בשנת 2014 בשל היעדר מימון. בקיץ 2017 הוקם שוב תחת השם "ספרטק מוסקבה" ובחסות אגודת הספורט ספרטק וחברת לוקאויל.
שלומי ארבייטמן
שלומי ארבייטמן (נולד ב-14 במאי 1985) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
לקראת עונת 2005/2006 חתם ארבייטמן במכבי חיפה. ראשי בית"ר ירושלים והפועל פתח תקווה ערערו על כך אך הפסידו בבוררות והחוזה של ארבייטמן עם מכבי חיפה אושר. באוגוסט 2005, במהלך משחקה של מכבי חיפה נגד מאלמה במהלך מוקדמות ליגת האלופות באצטדיון בלומפילד, לאחר שכבש את השער השני לזכות מכבי חיפה בדקה ה-60, הוריד ארבייטמן את חולצתו ונענש על כך בכרטיס צהוב. עשר דקות מאוחר יותר הורחק מהמשחק בכרטיס צהוב שני לאחר שנגע בכדור בידו, ולקראת סיום המשחק ספגה הקבוצה שער והודחה מהמפעל. בעונת 2006/2007 כבש ארבייטמן תשעה שערי ליגה, וסיים את העונה כמלך השערים של קבוצתו. ב-28 באפריל 2007 כבש ארבייטמן רביעייה בניצחון של מכבי חיפה 6–1 על הפועל פתח תקווה.
בעונת 2007/2008 לא מצא ארבייטמן את מקומו בהרכב הקבוצה, וב-16 בינואר 2008 הושאל ממכבי חיפה להפועל תל אביב שנלחמה באותה עונה בתחתית הטבלה. ארבייטמן כבש 5 שערים במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות, כולל שער בניצחון 2–0 על מכבי חיפה, ובשמינית גמר גביע המדינה כבש את שער הניצחון על הפועל באר שבע בהארכה, וסייע לקבוצה להינצל מירידה וכן להעפיל לגמר הגביע.
חג הנשים (קומדיה יוונית)
חג הנשים (ביוונית: תסמופוריאזוסאה) היא קומדיה יוונית שנכתבה על ידי המחזאי היווני אריסטופאנס. הקומדיה הוצגה לראשונה במסגרת תחרות המחזות שנערכה בדיוניסיה בשנת 411 לפנה"ס. לא ידוע אם הקומדיה זכתה בתחרות.
שלומי ארבייטמן
קריירה
ב-5 ביולי 2010 עבר ארבייטמן לקבוצת גנט מליגת העל הבלגית. במהלך עונתו השנייה בבלגיה, הושאל לקבוצת ווסטרלו, ובתום העונה חזר לגנט. ב-28 בינואר 2013 הושאל ארבייטמן לקבוצת מונס מליגת העל הבלגית. בתום העונה השלימה מונס את רכישתו מגנט, לאחר שבחצי עונה כבש שלושה שערים, וארבייטמן חתם לשלוש שנים בקבוצה. בעונת כבש חמישה שערי ליגה, וב-25 במאי 2014 שוחרר ממונס, לאחר שירדה לליגת המשנה.
חג הנשים (קומדיה יוונית)
תקציר העלילה
במחזה זה לועג אריסטופאנס למחזאי אוריפידס וכן למשורר אגתון. במחזה, לומדת דמותו של אוריפידס כי נשות אתונה קיימו משפט בו הוא הורשע ביחסו השלילי לנשים במחזותיו. לטענת הנשים במשפט, אוריפידס הציג את נשות אתונה כמשוגעות, רוצחות, רגשניות, ובעלות תכונות אובדניות. הנשים רואות את המחזות כהוצאת דיבה ולשון הרע, ובמשפט שנערך בחג התסמופוריה - פסטיבל שנתי שנערך לכבוד האלה דמטר, החליטו להעניש את אוריפידס.
שלומי ארבייטמן
קריירה
ב-13 ביוני 2014 חזר ארבייטמן לישראל וחתם לשנתיים בהפועל באר שבע. ב-25 באוקטובר 2014 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 4–0 על מכבי פתח תקווה. בסך הכל כבש 11 שערי ליגה בעונתו הראשונה בקבוצה, והוסיף שלושה שערים בגביע המדינה, שם סייע לקבוצתו להעפיל למשחק הגמר ואף פתח בהרכב במשחק בו הובסה קבוצתו 2–6 על ידי מכבי תל אביב. בעונת 2015/2016 חל פיחות במעמדו בעקבות הצטרפותו של בן שהר ויכולתו הטובה של אליניב ברדה, ולאחר שהקבוצה החתימה את מוחמד גדיר בסוף חלון ההעברות של ינואר ביקש ארבייטמן להשתחרר מהמועדון.
ב-3 בפברואר 2016 חתם ארבייטמן בהפועל חיפה, במדיה שיחק שנה וחצי וכבש תשעה שערים ב-37 הופעות ליגה. בספטמבר 2017 חתם בקבוצת מכבי פתח תקווה, אך לא הצליח להשתלב בהרכב הקבוצה ובחצי עונה במועדון כבש שער אחד.
ב-28 בינואר 2018 חתם בקבוצת הפועל רעננה, ועד תום עונת 2017/2018 ערך שבע הופעות וכבש צמד שערים בניצחון 3–1 על בני סכנין.
חג הנשים (קומדיה יוונית)
תקציר העלילה
בפגישת הנשים, מפרטות הנשים את העוולות של אוריפידס, וטוענת כי בעליהן אינם סומכים עליהן לאחר צפייה במחזותיו. מנסילוכוס טוען כי הנשים גרועות יותר מאשר אוריפידס מציג אותן, והנשים מוחות על דבריו. באותו רגע מגיע קליסתנס ומזהיר את הנשים כי נמצא בינותן גבר מחופש לאישה.
שלומי ארבייטמן
קריירה
ב-26 בספטמבר 2018 חתם ארבייטמן בקבוצת שמשון כפר קאסם, העולה החדשה לליגה א' דרום. ב-14 בנובמבר 2018, לאחר שערך במדי הקבוצה שבע הופעות בהן לא כבש שערים, עזב את הקבוצה וחתם בהפועל אשדוד מאותה הליגה.
בסוף עונת 2018/2019, עזב ארבייטמן את הפועל אדומים אשדוד ותבע את המועדון, בטענה שלא קיבל את מלוא המשכורת שלו. פסק בוררות קבע שעל המועדון לשלם לארבייטמן 60 אלף שקלים.
חג הנשים (קומדיה יוונית)
תקציר העלילה
אוריפידס מנסה לשחרר אותו בכך שהוא מציג סצנות ממחזותיו - הסצנה הראשונה לקוחה מהלנה, מנסילוכוס משחק את הלנה ואוריפידס מופיע מחופש לדמותו של מנלאוס. לאחר מכן משחק אוריפידס סצנה מהמחזה אנדרומדה (מחזה שלא שרד עד ימינו), בו הוא מציג את דמותו של פרסאוס היורד ממרומי הבמה באמצעות ה"דאוס אקס מכינה" אולם גם ניסיון זה לשחרר את מנסילוכוס נכשל.
שלומי ארבייטמן
קריירה
ב-6 ביולי 2020, לאחר יותר משנה שבה לא היה פעיל, חתם ארבייטמן בקבוצה עירוני מודיעין מליגה ב'.
חג הנשים (קומדיה יוונית)
תקציר העלילה
כאשר אוריפידס מופיע בפעם השלישית, מגלות הנשים מי הוא. הוא שולח רקדנית ונערה על חליל להסיח את דעת השומרים ומבטיח לנשים כי לא יתקוף אותן יותר במחזותיו, וכך מצליח להציל את עצמו ואת מנסילוכוס מכעסן של הנשים.
שלומי ארבייטמן
קריירה
ב-24 בדצמבר 2021, בגיל 36, הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
נבחרת ישראל
בנבחרת הנוער של ישראל רשם ארבייטמן 5 הופעות, ובמדי הנבחרת הצעירה הופיע ב-17 משחקים וכבש ארבעה שערים.
ב-18 בפברואר 2004 ערך ארבייטמן הופעת בכורה בהרכב נבחרת ישראל הבוגרת במסגרת משחק ידידות שנערך באצטדיון רמת גן נגד נבחרת אזרבייג'ן ובו ניצחה ישראל 0:6. במשחק הבכורה כבש ארבייטמן שלושער. לאחר מכן הופיע במשחק אחד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006, אך לא זומן שוב לנבחרת עד שנת 2010, עת הופיע בשני משחקים במסגרת מוקדמות יורו 2012.
ניסים יגן
הרב ניסים יגן (י"ב בחשוון ה'תש"ב, 2 בנובמבר 1941 – י"ד בסיון ה'תש"ס, 17 ביוני 2000) היה דרשן ומחזיר בתשובה חרדי.
ביוגרפיה
למד בירושלים, בישיבת לייקווד שבארצות הברית במשך כחמש שנים, ובישיבת מיר בירושלים, אז בראשות הרב חיים שמואלביץ.
נשא לאשה סולטנה אודט, ולהם 11 ילדים. לימד בישיבת אור ברוך ובישיבת "אוהל מועד" בירושלים, והיה שותף להקמת ישיבה בגבעת עדה.
בשנת ה'תשל"ח (1978) הקים בירושלים את כולל "קהילת יעקב" שלימים הפך לישיבה. בלט כמחזיר בתשובה, בהרצאות פרטיות ודרך ארגון "ערכים". נפטר ממחלת הסרטן בשבת פרשת בהעלותך, י"ד בסיוון ה'תש"ס, ונקבר בהר המנוחות.
ספריו
לאחר מותו הוציאה ישיבתו ספרים המבוססים על מאות משיחותיו שהוקלטו. חלקם תורגם לאנגלית, רוסית, צרפתית וספרדית.
פול הרינגטון
מוזיקה
בשנת 1991, פרסם הרינגטון את אלבום בכורתו, What I'd Say, שהגיע לעשירייה הפותחת במצעד האלבומים האירי. ב-13 במרץ 1994, זכו הרינגטון וצ'ארלי מק'גטיגן בקדם האירי לאירוויזיון 1994, עם השיר "Rock 'n' Roll Kids". ב-30 באפריל, השניים ביצעו אותו על בימת האירוויזיון, שנערכה בדבלין, בירת אירלנד. בתום ספירת הקולות, אירלנד הוכרה כזוכה במהדורה ה-39 של תחרות האירוויזיון. זה היה הניצחון השלישי ברציפות של אירלנד, שיא שלא נשבר בתחרות אי פעם.
בשנת 2008, הוציא לאור את האלבום השני שלו, A Collection, שהגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים האירי. בשנת 2010, פרסם הרינגטון את אלבום ההופעה הראשון שלו, Songs, ובו מספר גרסאות כיסוי של שירים שאהב. ב-2018, הוציא לאור את אלבום ההופעה Lights of Home, שהוקלט על ידי טים מרטין.
טלוויזיה ורדיו
בין השנים 2016–2020, הרינגטון הנחה תוכנית קבועה בשם "The Pat Kenny Show". במהלך קריירתו, הופיע הרינגטון במספר תוכניות רדיו וטלוויזיה, דוגמת "The Lyrics Board". בשנת 2018, הופיעה בתוכנית הטלוויזיה האירית "The Restaurant", שם שיחק דמות של שף. דמותו זכתה לשבחים ממבקרי הטלוויזיה העכשווית.
עיט צפרדעים
עיט צפרדעים (שם מדעי: Clanga clanga, בעבר Aquila clanga) הוא מין של עיט נדיר הנמצא בסכנת הכחדה. נכלל בעבר בסוג עיט (Aquila), אך הועבר לסוג עיט מנוקד (Clanga).
מאפיינים
אורך גופו של עיט הצפרדעים כ-59–71 ס"מ, אורך הזנב 23–27 ס”מ, מוטת הכנפיים כ-157–179 ס"מ. משקל הזכר בין 1.5 ל-1.9 ק"ג, ומשקל הנקבה הוא בין 1.8 ל-2.1 ק"ג. לפי חלק מהמקורות 1.5-3.2 קילוגרם. כנפיו גדולות, מלבניות ורחבות וזנבו קצר יחסית לשאר העיטים. הצבע של העיט הבוגר הוא חום כהה, עיניו חומות, מקורו שחור ורגליו והדונגית צהובות. דו-צורתיות זווגית קיימת אך מתבטאת אך ורק בגודל ולא בניצוי, כאשר הנקבה גדולה בכ-20 אחוזים וכבדה בכ-50 אחוזים מהזכר.
הצעירים כהים יותר, עם כתמים לבנים על גבם וכנפיהם, וזה מקור השם של עיט זה באנגלית ובערבית - "עיט מנוקד גדול". אצל הצעירים, בניגוד לעיט החורש, הגב והעורף לרוב כהים כשאר הגוף, הסוככות כהות מהאברות, והכתמים הלבנים גדולים ובולטים יותר. קיים גם מופע נדיר שנקרא "fulvescens", בו הגוף והנוצות הסוככות בצבע בז' חיוור, והאברות שחורות.
התנהגות
השם המדעי של עיט הצפרדעים, מגיע מיוונית עתיקה, κλαγγή, שפירושה "צעקה", על אף שהקריאות שלו מזכירות יותר נביחות.
מזונו העיקרי הוא נחשים קטנים, יונקים קטנים (בעיקר מכרסמים כמו הנברן), חרקים, דגים ועופות (כמו שכווי, קיווית, חוגלה, ואף יש תקיפות מתועדות של עגורים). הוא נוהג לצוד בביצות, מקווי מים, ובאירופה, גם בשטחים חקלאיים, אך יאכל גם פגרים, ויגנוב טרף מדורסים קטנים ממנו, כמו הדיה המצויה.
עונת הקינון היא לרוב בין אפריל לאוגוסט. הקן נבנה על ידי שני ההורים על עצים גדולים, בגובה 5–25 מטר או על צוקים, רוחבו 70–110 ס"מ ועומקו כמטר. זוגות מטילים נוטים להשתמש באותו קן מספר רב של פעמים. הנקבה מטילה בין 2 ל-3 ביצים לבנות או לבנבנות ירקרקות, עטורות בנקודות ובכתמים חומים ואפורים. היא דוגרת עליהן כארבעים יום. גידול הגוזלים נמשך קצת למעלה מחודשיים, שלאחריהם הפרחונים נוטים להישאר בקן לעוד חודש. תופעת הקייניזם נצפתה אצל עיט הצפרדעים.
עיט הצפרדעים בישראל
בישראל חורף מצוי למדי בצפון הארץ ומרכזה, כאשר ריכוזי אוכלוסייה גדולים נמצאים בעמק זבולון, עמק החולה, עמק בית שאן ועמק יזרעאל. נכון לשנת 2018 מוערך מספר עיטי הצפרדעים החורפים בארץ ב-150 עד 200 פרטים. על פי דיווחים של טריסטראם מאמצע המאה ה-19, קיננו בעבר בישראל באזורים לחים, בעיקר באזור אגמון חולה ועמק יזרעאל, אך בסוף שנות השישים של המאה העשרים פסק קינונם בארץ. הסיבות העיקריות לכך הן ייבוש החולה, ושימוש בלתי מבוקר בחומרי הדברה. ייתכן ומדובר בעיט חורש. האיומים העיקריים כיום בישראל על עיט הצפרדעים הם התחשמלות והרעלות.
מקור שמו העברי בשגיאת תרגום, שמו המדעי Clanga מתורגם הן לקול צעקה או קרקוש מתכת כיום והן לשמות דורסים מן העבר ולהטיות פעלים המקושרים לצעקת עופות דורסים (עקבים ודיות דווקא), בתרגום שמו העברי פורש בטעות כמקרקר ומכאן השם צפרדעים, למרות שאין כל קשר לעוף דורס זה ולדו-חיים.
אמנחותפ השלישי
אמנחותפ השלישי (באוגריתית: 𐎐𐎎𐎗𐎊 – נִמֻּרִיָ, על־שם כינוי נוסף של המלך במצרית) היה פרעה מצרי מתקופת הממלכה החדשה, המלך התשיעי של השושלת ה־18. היה בנו של תחותמס הרביעי. בתקופת מלכותו הגיעה האימפריה המצרית לשיא גדולתה ונחשבת לתקופת שגשוג. תקופת שלטונו מתוארכת לשנים 1417–1379 לפנה"ס (על פי הכרונולוגיה המצרית הגבוהה).
אמנחותפ הוכתר בצעירותו למיטב הערכות בין הגילים 6–12. נישואיו בשנת מלכותו השלישית לתֶיַה, נטולת המעמד המלכותי, הונצחו על גבי חרפושיות. השפעתה של מלכה זו על ענייני המלוכה הייתה רבה. לאמנחותפ נולדו מתיה שני בנים, נסיך הכתר תחותמס ואמנחותפ הרביעי שהיה ליורשו כנראה בעקבות מותו של נסיך הכתר.
לזוג נולדו גם ארבע בנות:
אמנחותפ השלישי ניסה לצמצם את השפעתם הגוברת והולכת של כוהני האל אמון על ידי תמיכה בכוהני האל אתון והרחבת שליטתם הדתית. לאחר מותו, יורשו אמנחותפ הרביעי שינה את שמו לאחר עלייתו למלוכה לאחנתון והוביל את מהפכת האתניזם, אמונה באל אחד האל אתון.
אמנחותפ יצא למסעות כיבוש ודיכוי מהומות לכוש וסוריה, במקביל כרת בריתות עם מלך בבל הכשי ועם מלך מיתני שוּתַרְנָה השני, לשם חיזוק ברית זאת נשא בשנת מלכותו העשירית את קילו־חפה בתו של מלך מיתני לאשה. מאורע זה הונצח בחרפושיות זיכרון.
אמנחותפ הרחיב מאוד את הסחר הבינלאומי בתקופתו. הוא חיבר את הנילוס לים האדום בתעלה שאיפשרה שיט ספינות לארצות הדרום. במקביל הגביר את הסחר עם כנען וסוריה באמצעות שיירות, ובאמצעות ספינות שהפליגו במורד הנילוס מנא אמון צפונה לאורך חופי כנען. היקפם של קשריו הדיפלומטיים והיקף הסחר באו לידי ביטוי במכתבים ששלחו מלכי אשור, מיתני, בבל והחתים כפי שבאו לידי ביטוי בארכיון מכתבי אל עמרנה.
בעקבות מלחמות הכיבוש והסחר, זרם שלל והון למצרים ובעיקר לבירתה תבאי. אמנחותפ בנה מבני פאר רבים, אסטלות, ארמונות ממערב לנילוס, מקדשים בכרנך ובלוקסור ממזרח לנהר. באזור הנקרופוליס של תבאי בנה מקדש מתים גדול ובחזיתו ניצבו שני פסלי ענק במצב ישיבה הקרויים "פסלי הענק של מֶמנוֹן". מהמקדש נשארו שרידים מעטים.
אמנחותפ נקבר בעמק המלכים בקבר מס "WV22". בתקופת הביניים השלישית המתוארכת למאות ה־11 עד ה־8 לפנה"ס הועברה המומיה שלו ביחד עם מלכים נוספים מהשושלות ה־18 וה־19 לחדר צדדי בקבר KV35. קבר זה התגלה על ידי האגיפטולוג הצרפתי ויקטור לורט (Victor Loret) בשנת 1898. בדיקת המומיה העלתה שבעת מותו היה אמנחותפ בגיל שבין ארבעים לחמישים. אשתו תיה חיה 12 שנים אחריו. היא מוזכרת במספר מכתבי אל עמרנה מתקופתו של בנה אחנתון.
טונטין
טונטין היא קצבה לכל החיים (פנסיה) המשולמת מתוך קרן משותפת לאנשים שהפקידו אל הקרן מראש לפי השווי היחסי של ההפקדות שלהם. בניגוד לסוגי קצבה אחרים ההפקדות של אנשים שנפטרו נשארות בקרן ומשמשות להגדלת קצבאות החברים האחרים בקרן.
היסטוריה
תוכניות כאלה נוצרו כתוכניות של ממשלות לגייס הון במאה ה-17 והפכו נפוצות יחסית במאות ה-18 וה-19. פרקטיקות מפוקפקות של מבטחי חיים בארצות הברית ב-1906 הובילו לחקירת ארמסטרונג בארצות הברית להגביל צורות מסוימות של טונטינים. עם זאת, במרץ 2017, ה"ניו יורק טיימס" דיווח כי הטונטינים קיבלו שיקול חדש כדרך לאנשים לקבל הכנסה קבועה מפנסיה.
כיום
קרנות טונטין עדיין נפוצות בצרפת. דירקטיבה 2002/83/EC של הפרלמנט האירופי מאפשרת לחברות ביטוח באיחוד האירופי הקים קרנות טונטין. תקנת הפנסיה הפאן-אירופית שעברה על ידי הנציבות האירופית ב-2019 מכילה גם הוראות המתירות ספציפית למוצרי פנסיה מהדור הבא העומדים ב"עקרון הטונטין" להיות מוצעים במדינות האיחוד האירופי.
רקמת שומן
רקמת שומן (או רקמה אדיפוזית, באנגלית: Adipose tissue) היא סוג של רקמת חיבור המורכבת מתאים אדיפוציטים – תאי שומן. הרקמה מרכיבה כ-20% מסך המשקל באדם הבוגר. תפקידה המרכזי של הרקמה הוא אגירת שומן, כלומר אגירת מולקולות עתירות אנרגיה. בנוסף, לתאים האדיפוציטים יכולת יצירה ופירוק של טריגליצרידים, תפקיד אנדוקריני, בידוד ושמירה על חום הגוף, הגנה על איברים חיוניים (כמו הלב והכבד) ובלימת זעזועים. רקמת השומן נמצאת בעיקר בתת-עור, מעט בעור (דרמיס), וכן בבלוטות יותרת התריס במבוגרים ובמח העצם הצהוב, שם היא המעניקה לו את צבעו.
מקור תאי השומן הוא ברקמת המזנכימה, לכן רקמה זו מוגדרת כרקמת חיבור. התא המזנכימלי מתמיין לליפובלסט, אשר יכול להתמיין לשני סוגים של תאי שומן: תאים אוניאוקולריים ותאים מולטיאוקולריים. תאים אוניאוקולריים מכילים טיפת שומן אחת גדולה, התופסת את הרוב המוחלט של נפח התא, בעוד גרעין התא נדחק לשולי התא. זהו השומן הלבן באדם הבוגר. התאים המולטיאוקולריים מכילים מספר רב של טיפות שומן. זהו שומן חום אשר נפוץ ברקמות עובריות, וכן אצל בעלי חיים הנכנסים לתרדמת חורף. מטבוליזם של שומן חום מופעל על ידי ההורמון נוראדרנלין שמשפעל ליפאזות אשר מפרקות את השומן.
תפקיד אנדוקריני
התאים האדיפוציטים מפרישים אדיפוקינים (סוג של הורמונים) ביחס מסוים לכמות השומן האצורה בתוכם.
פירוק טריגליצריד אגור
מהלך המורכב משני אנזימים המכניסים מולקולת מים בין הגליצרול לחומצת השומן וכך משחררים אותה. האנזים הראשון נקרא HSL (ליפאז רגיש להורמונים) אשר מפריד 2 חומצות שומן. ההורמונים המשפעלים אנזים זה הם אדרנלין וגלוקגון. האנזים השני נקרא MAG שמפריד את חומצת השומן השלישית (והאחרונה). כאשר חומצות השומן החופשיות יוצאות מן התא הן נקשרות לחלבון אלבומין בזרם הדם.
התנועה לחופש המידע
התנועה לחופש המידע היא עמותה בלתי פוליטית, שהוקמה במטרה להגביר את השקיפות לציבור של מוסדות ציבוריים, ולעודד את הציבור לעשות שימוש בחוק חופש המידע ולממש את זכותו לקבל מידע.
היסטוריה
התנועה לחופש המידע הוקמה בשנת 2004 ביזמתם של העיתונאי רביב דרוקר והמשפטנים פרופ' יורם רבין וד"ר יובל קרניאל, וזאת במטרה לקדם את חופש המידע, ובאופן ספציפי להביא לישומו המלא של חוק חופש המידע, שנחקק בשנת 1998.
חוק חופש המידע נחקק בישראל בשנת 1998, והוא קובע כי המידע האגור בידי הרשויות הוא קניינו של הציבור, ולכן הציבור זכאי לדרוש אותו מהרשויות. החוק נותן בידי האזרחים כלים משפטיים ותקשורתיים לפיקוח על מינהל תקין ועל פעילות הרשויות, אך עקרונותיו לא הוטמעו במשרדי הממשלה וברשויות רבות בישראל, ואלה פועלות לעיתים בניגוד לחוק וממשיכות לנקוט במדיניות של סודיות והסתרה של מידע מהציבור. עד להקמת התנועה, לא נעשה שימוש רב בחוק כדי להביא מידע הנוגע לפעולות הרשויות לידיעת הציבור.
מנכ"לית התנועה היא עו"ד רחלי אדרי-חולתא וקדמו לה עו"ד נירית בלייר, עו"ד אלונה וינוגרד, ד"ר רועי פלד ועו"ד אילן יונש. החל מינואר 2020 משמש העיתונאי נדב איל כיושב-ראש הוועד המנהל של התנועה.
פעילות
התנועה מגישה מדי שנה מאות בקשות לפי חוק חופש המידע, לקבלת מידע בנושאים בעלי עניין ציבורי, ומסייעת לעיתונאים, לגופי תקשורת וארגוני חברה אזרחית לקבל מידע על פעולתם של הרשויות הציבוריות. במקרים רבים, בעת שרשויות מסרבות למסור מידע, עותרת התנועה לבית המשפט לעניינים מנהליים, או לבית המשפט הגבוה לצדק, כדי שאלה יאכפו את החוק. בנוסף לכך, מפעילה התנועה קליניקה משפטית ב בראשון לציון וכן פרקטיקום במרכז הבינתחומי שבהרצליה, שבמסגרתם מתוודעים סטודנטים לעקרונות השקיפות בכלל, ולעקרונותיו של חוק חופש המידע בפרט. התנועה פרסמה לאורך השנים מדדים של חופש המידע, שמטרתם להעריך את מידת יישומו של חוק חופש המידע ברשויות הציבוריות. מדדים אלה אומצו בהדרגה על ידי הממשלה.
התנועה פועלת להרחבת תחולת החוק על גופים נוספים, כדוגמת האוניבריסטאות והמוסדות להשכלה גבוהה, וכן על החטיבה להתיישבות. בנוסף מקיימת התנועה הרצאות בנושא חופש מידע לקהלים שונים, לרבות סטודנטים, מכינות קדם צבאיות, ארגוני חברה אזרחית, ממונים על חופש מידע ברשויות השונות, עיתונאים, עוזרים פרלמנטרים ועוד.
מקורות מימון
בשנת 2019 דיווחה העמותה על מחזור שנתי של 1,173,069 ש"ח. רובן המוחלט של הכנסות העמותה הן כתוצאה מתרומות מישראל. בין התורמים לתנועה נמנים הקרן החדשה לישראל, קרן סבה סמואל, וקרן יד הנדיב.
סטיוארט סאטקליף
סטיוארט פרגוסון ויקטור סאטקליף (באנגלית: Stuart Fergusson Victor Sutcliffe; 23 ביוני 1940 - 10 באפריל 1962) היה הבסיסט המקורי בלהקת הביטלס. סאטקליף עזב את הלהקה בטרם פרצה לתהילת העולם כדי לקדם את הקריירה האומנותית שלו בתור צייר, אותה הפסיק כאשר הצטרף ללהקה. סאטקליף ולנון הם, ככל הנראה, האחראים לשם "הביטלס" ("החיפושיות") וזאת כאשר שם להקת "הצרצרים" אשר ליוותה את באדי הולי, אותו העריצו, שימשה כהשראה. סאטקליף מכונה לעיתים "החיפושית החמישית", על אף שבפועל היה הרביעי שהצטרף ללהקה בעוד המצטרף החמישי היה פיט בסט שהוחלף מאוחר יותר על ידי רינגו סטאר.
עוד בתחילת דרכה, הגיעה להקת הביטלס להמבורג שבגרמניה לסדרת הופעות במועדוני רובע השעשועים המפוקפק שלה, ריפרבהן (Reeperbahn). שם פגש סאטקליף את הצלמת המתלמדת אסטריד קירשהר, איתה ניהל רומן. בהמבורג עזב את להקת הביטלס ונרשם ללימודים במכללה לאומנויות, שם למד אצל אומן הפופ אדוארדו פאולוצי. זאת, לאחר שהפסיק את הקריירה שלו כצייר מבטיח שהתחיל במכללה לאומנויות בליברפול בה למד לצדו של ג'ון לנון. סאטקליף היה צייר מוכשר וציוריו התאפיינו לרוב בסגנון האקספרסיוניסטי המופשט.
ב-10 באפריל 1962 התמוטט סאטקליף בביתה של קירשהר, לאחר תקופה ארוכה שבה סבל מכאבי ראש עזים והבדיקות הרפואיות הרבות לא העלו מאומה. הוא נלקח מיד לבית החולים שם נקבע מותו - יום אחד בלבד לפני הגעתם של הביטלס להמבורג לסדרת הופעות נוספת והפעם כאשר הלהקה התחילה לעלות על מסלול ההצלחה.
השנים המוקדמות
אביו של סטיוארט, צ'ארלס סאטקליף (1905 - 18 במרץ 1966), היה עובד ציבור אשר עבר להתגורר בליברפול בשנת 1943, שם עבד כמכונאי על אונייה ולכן בילה את רוב זמנו בלב ים הרחק ממשפחתו. הביוגרף של הביטלס, פיליפ נורמן, תיאר את צ'ארלס כשתיין כבד אשר נהג באלימות כלפי אשתו אל מול עיני בנו הצעיר, סטיוארט. אמו, מילי, הייתה מורה בבית ספר יסודי. לסטיוארט היו שתי אחיות צעירות ממנו, פולין וג'ויס.
סטיוארט נולד בבית החולים ליולדות ע"ש סימפסון באדינבורו שבסקוטלנד. בהיותו ילד עברה משפחתו לליברפול שבאנגליה, והתגוררה ברחוב אייגבורת' דרייב מספר 37. הוא למד בבית הספר היסודי פארק ויו שביוטון (1946-1950) ומאוחר יותר בבית הספר התיכון פרסקוט (1950-1956). משם עבר ללמוד במכללה לאומנויות של ליברפול בה פגש, באמצעות חבר משותף, ביל מוראיי, סטודנט חדש בשם ג'ון לנון. לנון סיפר מאוחר יותר כי לסטיוארט היה "תיק עבודות מדהים" וכי היה צייר מוכשר שנחשב במכללה לכוכב עולה. סטיוארט סייע ללנון לשפר את כישוריו האמנותיים וסייע לו להתכונן למבחנים. פול מקרטני הודה שנים מאוחר יותר שקינא בקשר החברות ההדוק שנוצר בין סאטקליף ללנון. בימי המכללה חלק סטיוארט דירה ברחוב פרסי מספר 9 בליברפול עם מוראיי. לקראת סוף 1959 עבר להתגורר ברחוב גמבייר טראס מספר 3. ב-1 באוקטובר 1959 ג'ון לנון הצטרף אף הוא כדייר. שניהם צבעו את קירות הדירה בצהוב ושחור, דבר שלא מצא חן בעיני בעלת הבית. מה שעוד פחות מצא חן בעיניה הייתה הדרך ששניהם מצאו להתחמם בלילות החורף הקרים: שריפת הרהיטים שבדירה.
לילה אחד, כאשר שניהם בילו במועדון הקסבה שהיה בבעלות אמו של פיט בסט, מונה, שכנע ג'ון לנון את סטיוארט סאטקליף לרכוש בחנות המוזיקה של הסי'ס גיטרה בס מסוג הופנר פרזידנט 500/5 תמורת 65 לירות שטרלינג - אותם קיבל תמורת ציור שמכר. כך, בינואר 1960 הצטרף סטיוארט ללהקה שחבריה היו ג'ון לנון, פול מקרטני וג'ורג' האריסון. למרות מאמציו של סטיוארט, הוא לא הצליח לנגן אלא ברמת בסיסית מאוד. ביל הרי, חברם של סאטקליף ולנון והעורך המייסד של עיתון המוזיקה "מרזי ביט", אמר לסטיוארט פעמים רבות כי עליו להתרכז בציור ולא במוזיקה. בעוד שמרבית הביוגרפים של הביטלס מתארים את סטיוארט כנגן בעל כישורי נגינה דלים וביטחון עצמי נמוך על הבמה, כאשר לעיתים ניגן עם גבו מופנה אל הקהל, פיט בסט, המתופף המקורי של הביטלס, מתאר את סטיוארט כמי שהופיע באופן טבעי ופעיל על הבמה. בתום הופעת הביטלס באודישן שנערך במועדון וויברן שבסיל סטריט בליברפול, בפני האמרגן המפורסם לארי פארנס שחיפש להקת ליווי לזמר בילי פיורי, זה סירב לשכור את שירותי הלהקה אלא אם סטיוארט לא ינגן בה. סטיוארט תועד בצילומים מאותו אודישן כמי שהפנה אל האמרגן את גבו, ככל הנראה, בעידודו של אלן וויליאמס שלא האמין בכישורי הנגינה שלו. מאוחר יותר פארנס הכחיש זאת וטען שסירובו לשכור את הלהקה נבע מדאגתו לעובדה שללהקה לא היה מתופף קבוע. קלאוס וורמן מעיד כי סטיוארט היה נגן בס טוב.
ביולי 1960, העיתון "דה פיפל" פרסם מאמר בשם "אימת הביטניק" ובו הוצגה תמונה שצולמה בדירה שבגמבייר טראס מספר 3 ובה נראה ג'ון לנון הצעיר שרוע על הרצפה וסטיוארט עומד על החלון.
השם ביטלס עלה כאשר הלהקה ערכה חזרות ברנשאו הול וסטיוארט, ג'ון וחברתו, סינטיה פאוול, העלו שמות שהזכירו את שם להקת "הצרצרים" שליוותה את באדי הולי, אותו העריצו.
המבורג
ב-1960 הגיעה הלהקה להמבורג לאחר שפיט בסט הצטרף אליה כמתופף קבוע ואלן וויליאמס השיג לה חוזה הופעות ברובע השעשועים המפוקפק של העיר, ריפרבהן.
הפופולריות של סטיוארט גברה באותם הימים אחרי שהחל להופיע חמוש במשקפי שמש שחורים ומכנסיים הדוקים, אשר נתנו לו מראה שהזכיר את ג'יימס דין. במסגרת הופעות הביטלס נהג סטיוארט לשיר את שירו של אלויס פרסלי "אהוב אותי ברכות" ובשל כך זכה לתשואות רבות, גם ביחס לחברי הלהקה האחרים, מה שהגביר את החיכוך בינו לבין מקרטני שסבר שאין בלהקה מקום לסטיוארט בשל כישורי הנגינה הדלים שלו. גם לנון החל לבקר את נגינתו ולהתבדח על חשבון קומתו הנמוכה ונגינתו הבסיסית.
בהמבורג הכיר סטיוארט את הצלמת המתלמדת אסטריד קירשהר, אשר צילמה אותו ואת יתר חברי להקתו באתרים שונים בעיר. אסטריד וסטיוארט ניהלו רומן ובסופו של דבר עבר סטיוארט להתגורר בבית אמה.
בדצמבר 1960 הלהקה חזרה לאנגליה לאחר שג'ורג' הריסון בן ה-17 גורש מגרמניה בשל הפרת האיסור שחל על בני 17 ומטה להימצא באזור הריפרבהן אחרי השעה 22:00, ומקרטני ובסט גורשו לאחר שהואשמו בניסיון להצית את הקולנוע במבי קינו, שבו התאכסנו. בעקבות כך, נסע לנון ברכבת בחזרה לאנגליה וסטיוארט נשאר בהמבורג עם אסטריד. ב-20 בפברואר 1961 סטיוארט טס חזרה הביתה, אחרי שלווה כסף מחברתו, וב-15 במרץ 1961 חזר להמבורג עם יתר חברי הלהקה לחודשי הופעות נוספים לאחר שגורג' היה כבר בגיר וענייני הוויזה סודרו מחדש.
כשמונה חודשים אחרי שפגש את אסטריד קירשהר, עזב סטיוארט את הביטלס במטרה לחזור לציור. הוא כתב לאמו מכתב שבו מופיע התאריך 31 באפריל (למרות שבאותו חודש יש 30 יום בלבד) ומספר לה כי עזב את הביטלס. סטיוארט, אשר קיבל מלגה מהמכללה לאמנויות של המבורג, החל ללמוד בה ב-1 בספטמבר 1961 תחת שרביטו של האמן אדוארדו פאולוצי.
אסטריד קירשהר
אסטריד קירשהר הייתה צלמת מתלמדת שחיה עם אמה האלמנה, נילסה, ברחוב אמביוטלר שטראסה בחלק העשיר של פרבר אלטונה בהמבורג אלטונה. סאטקליף וקירשהר נפגשו במועדון קייזקלר שבאזור ריפרבהן, שם הופיעו הביטלס. לאחר שצילמה את הלהקה, הזמינה אסטריד את חבריה לבית אמה לכוס תה והראתה להם את חדר השינה שלה, שקירותיו ורהיטיו היו צבועים בצבע שחור. סאטקליף החל לצאת עם אסטריד זמן קצר לאחר מכן.
סאטקליף כתב לחבריו שהוא מאוהב בקירשהר. בסט סיפר כי תחילתה של מערכת היחסים שלהם הייתה, "כמו אחד מאותם סיפורי אגדות". אסטריד וסטיוארט התארסו ב-30 בנובמבר 1960, והחליפו טבעות, כנהוג בגרמניה. סטיוארט אמר לאסטריד שהוא רוצה להיות מורה לאמנות בלונדון או בגרמניה. לאחר שעבר להתגורר בבית משפחת קירשהר החל סטיוארט להתלבש בסגנון הייחודי שלה ולעיתים אף שאל את בגדיה. הוא לבש מכנסי עור, מעילים עם צווארון וצעיפים ארוכים.
האמנות
כישרונו האמנותי של סאטקליף התבלט כבר בגיל צעיר. הלן אנדרסון (עמיתתו לכיתה במכללה האמנויות של ליברפול) זוכרת כי עבודותיו המוקדמות היו מאוד אגרסיביות, עם צבעים כהים וסוערים, לא מה שציפית מתלמיד שקט כפי שסטיוארט הצטייר". אחד הציורים של סאטקליף הוצג בגלריה לאמנות ווקר בליברפול במסגרת תערוכת ג'ון מור (מנובמבר 1959 עד ינואר 1960). לאחר התערוכה, מור קנה ציור של סטיוארט ששמו "ציור קיץ" תמורת 65 ליש"ט, שהיה אז שווה ערך לשכר של 6–7 שבועות עבור עובד ממוצע. רוד מאריי זוכר כי הציור צויר על גבי לוח, לא בד, והיה צורך לחתוך אותו לשני חלקים בגלל גודלו. מאריי הוסיף כי רק אחד החלקים בעצם הוצג בתערוכה, אך בכל זאת מור קנה את הציור בשביל הבן שלו.
אחרי שסאטקליף פגש את קירשהר הוא החליט לעזוב את הביטלס וללמוד במכללה לאמנות בהמבורג בחודש יוני 1961 (לאחר שלא קיבל תעודת הוראה באמנות מהמכללה של ליברפול), תחת הנחייתו של פאולוצי, שמאוחר יותר כתב דו"ח הקובע כי סאטקליף היה אחד הטובים מבין תלמידיו: "סאטקליף מוכשר מאוד, אינטליגנטי מאוד. עד כה הוא אחד התלמידים הטובים ביותר שיש לי".
יצירותיו המעטות של סאטקליף ששרדו חושפות השפעה של אמנים מופשטים בריטיים ואירופיים שהיו חלק מתנועת האקספרסיוניזם המופשט בארצות הברית. סאטקליף היה צייר מופשט עד סוף שנת 1960, לרבות "ציור הקיץ", שנרכש על ידי מור. עבודותיו של סאטקליף הן בנות השוואה לאלו של ג'ון הוילנד וניקולס דה סטאל, אם כי הם ליריים יותר (סאטקליף השתמש בשם הבמה "סטו דה סטאל" על שם ניקולס דה סטאל, כשניגן עם הביטלס בסיור ההופעות שערכו בסקוטלנד באביב 1960). תמונתו "המבורג מספר 2" נרכשה על ידי הגלריה לאמנות ווקר בליברפול, והיא אחת מסדרה בשם "המבורג". האמנים באירופה (כולל פאולוצי) השפיעו גם כן על סאטקליף באותה תקופה. בבעלות גלריית האמנות ווקר יצירות נוספות של סאטקליף, כגון "דיוקן עצמי" (בפחם) ו"הצליבה". לנון תלה שניים מציוריו של סאטקליף בביתו (קנווד).
מותו
בעודו בגרמניה, החל סאטקליף לסבול כאבי ראש עזים ומרגישות יתר לאור. אסטריד סיפרה כי חלק מהתקפי כאבי הראש אף עיוורו אותו באופן זמני. בשנת 1962, התמוטט סטיוארט באמצע הכיתה במכללה לאמנות בהמבורג. אמה של אסטריד לקחה אותו למספר רופאים שביצעו בדיקות שונות כדי לגלות את פשר כאבי הראש, אך לא הצליחו לגלות מהו בדיוק הגורם להם. הם הציעו לו לחזור לאנגליה ולהיבדק בבית חולים עם יכולות גבוהות יותר. סטיוארט עשה כן, אך תשובת הרופאים האנגליים הייתה כי הכל בסדר איתו והוא שב להמבורג. מצבו של סטיוארט הלך והחמיר, ולאחר ששוב התמוטט ב-10 באפריל 1962, הוא נלקח לבית החולים על ידי אסטריד, סטיוארט מת לפני שהאמבולנס הגיע ליעדו. סיבת המוות התגלתה כמפרצת, מה שגרם לדימום תוך-גולגולתי.
למחרת, ב-11 באפריל 1962, פגשה אסטריד את חברי הביטלס בנמל התעופה של המבורג וסיפרה להם כי סטיוארט מת זמן קצר קודם לכן. ג'ון לנון נשבר לשמע החדשות על מות חברו שאותו כל כך אהב. אמו של סאטקליף טסה להמבורג למחרת עם מנהל הלהקה בריאן אפשטיין כדי לקחת את גופת בנה בחזרה לליברפול. אביו של סאטקליף לא שמע על מותו של בנו במשך שלושה שבועות, כיוון שהיה על אונייה בדרך לדרום אמריקה. את החדשות הוא שמע עם הגיעו לבואנוס איירס מפי כומר שהתבקש לעשות כן על ידי המשפחה. לאחר מותו של סאטקליף, קירשהר כתבה לאמו מכתב ובו התנצלה על היעדרותה מההלוויה שלו בליברפול מפאת מחלה. היא סיפרה במכתב עד כמה היא ולנון מתגעגעים אליו: "הו אמא, הוא (לנון) במצב רוח נורא עכשיו, הוא פשוט לא יכול להאמין כי יקירו, סטיוארט, לא יחזור לעולם. הוא רק בוכה .... ג'ון נפלא אלי, הוא אומר שהוא הכיר ואוהב את סטיוארט כל כך עד שהוא יכול להבין אותי".
סטיארט נקבר בבית הקברות הסמוך לכנסייה של יוטון, ברחוב סטנלי רוד בליברפול. מספר הקבר שלו הוא 552.
הגורם לדימום תוך-גולגולתי שהביא למותו של סיוארט אינו ידוע, ישנה סברה שהדבר התפתח מפגיעה בראשו שהתרחשה לפני כן. מכיוון שהוא קיבל בעיטה בראשו, או שראשו נחבט אל קיר במהלך קטטה שהתחרשה מחוץ ללנת'ום הול, ב-14 במאי 1960, לאחר הופעה של הביטלס. על פי מנהל הלהקה לשעבר, אלן וויליאמס, לנון ובסט חשו לעזרתו של סאטקליף, שהותקף על ידי מתפרעים, וגררו אותו למקום מבטחים. סאטקליף סירב לקבל טיפול רפואי בזמן, ולא הגיע לבדיקת רנטגן בבית החולים הכללי ספטון בליברפול.
אנתולוגיה
אלבום אוסף של הביטלס, Anthology 1, המורכב בעיקר מהקלטות מהשנים הראשונות של הלהקה שלא פורסמה קודם לכן, ראה אור בשנת 1995. דמותו של סאטקליף מוצגת על העטיפה הקדמית, בפינה הימנית העליונה. האלבום כולל שלושה שירים שהוקלטו בשנת 1960 ובהם השתתף סאטקליף כנגן הבס של הלהקה: "הללויה, אני אוהב אותה כל כך", "את תהיי שלי", ו"קאיין".
קולנוע, טלוויזיה וספרות
בקולנוע, דמותו של סאטקליף גולמה על ידי דוד ניקולס וילקינסון בסרט "הלידה של הביטלס" (1979) ועל ידי לי ויליאמס ברט "בחייו: סיפורו של ג'ון לנון" (2000). הסרט "Backbeat" (1994) מספר את סיפורו של סאטקליף כחבר בלהקת הביטלס בתקופתה המוקדמת ואת הגורמים שהביאו אותו לעזוב את הלהקה. את דמותו מגלם השחקן האמריקני סטיבן דורף.
ארבעה סרטי תעודה שעוסקים בחייו של סטיוארט שודרו בטלוויזיה: סטיוארט סאטקליף מלאך של חצות (1990); התערוכה (1991); סטיוארט, חייו ואמנותו (2005); סטיוארט סאטקליף, החיפושית האבודה (2011);
כמו כן, נכתבו מספר ספרים על חייו של סטיוארט סאטקליף:
Backbeat, סטיוארט סאטקליף, החיפושית האבודה (1994) מאת אלן קלייסון ופאולין סאטקליף;
סטיוארט, חייו ואמנותו של סטיוארט סאטקליף (1995) מאת פאולין סאטקליף וקיי וויליאמס;
הצל של הביטלס, סטיוארט סאטקליף, ומועדון הלבבות הבודדים שלו (2001) מאת פאולין סאטקליף ודאגלס תומפסון;
סטיוארט סאטקליף: מבט לאחור (2008) מאת מת'יו ח. קלו וקולין פאלוס;
תינוק בשחור (2010) מאת ארנה בלסטורף;
קרן סטיוארט סאטקליף מוכרת מזכרות ופריטים של סטיוארט, הכוללים שירים שנכתבו על ידו ואקורדים ומילים לשירים שהוא ולנון למדו.
סטיבן קינג
סטיבן אדווין קינג (באנגלית: Stephen Edwin King; נולד ב-21 בספטמבר 1947) הוא סופר אמריקאי פורה, שהחל לפעול בשנות ה-70 של המאה ה-20. ספריו כוללים מגוון רחב של ז'אנרים כגון מתח, אימה, פנטזיה, פשע, מדע בדיוני על-טבעי ורומנים, אולם הוא בעיקר מזוהה עם ז'אנר האימה, דבר שמתבטא בכינוי שניתן לו רבות בעיתונות "מלך האימה" (משחק מילים על שם משפחתו "קינג" שמשמעו באנגלית "מלך"). ספריו פופולריים מאוד ורבים מהם היו לרבי-מכר בינלאומיים. מעל ל-350 מיליון עותקים מהרומנים של קינג נמכרו ברחבי העולם, וספריו עובדו לסדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע וחוברות קומיקס מצליחים.קינג פרסם נכון ל-2021, 63 רומנים, לרבות שבעה תחת הפסבדון "ריצ'רד באקמן" וחמישה ספרי עיון. בנוסף לאלו, קינג פרסם כ-200 סיפורים קצרים ונובלות, רובם פורסמו בספרי אוספים, המפורסם מביניהם הוא עונות מתחלפות מ-1982, ששלוש מתוך ארבע הנובלות שאוגדו בו הפכו לסרטי קולנוע ("אני והחבר'ה" (1986),"חומות של תקווה" (1994), ו"תלמיד מצטיין מדי" (1998) ). קינג זכה בפרסי ברהם סטוקר מטעם אגודת סופרי המתח והאימה האמריקאית 15 פעמים (הראשון היה ב-1987 עבור מיזרי והאחרון ב-2013 עבור ספר ההמשך לניצוץ, דוקטור סליפ); בפרס הפנטזיה העולמי (4 זכיות) ופרס אגודת הפנטזיה הבריטית (6 זכיות). ב-2003 אגודת הספר הלאומית של אמריקה העניקה לו מדליה עבור תרומתו לספרות אמריקנית. קינג קיבל פרסים נוספים עבור גוף העבודות שלו ותרומתו הענפה לספרות האמריקנית דוגמת פרס הישג החיים של פרס הפנטזיה העולמי (2004) ותואר "רב אומן" מאגודת סופרי המתח והאימה האמריקנית (2007). ב-2015, קינג קיבל את המדליה הלאומית לאמנויות מטעם הקרן הלאומית לאמנויות
נעוריו
נולד בפורטלנד, מיין, ארצות הברית, למשפחה נוצרית-מתודיסטית. בנם של נלי רות ודונלד אדווין קינג. כשהיה בן שנתיים, אביו, שהיה סוחר ימאי, נטש את משפחתו והאם גידלה לבדה את קינג ואת אחיו המאומץ דייוויד. המשפחה סבלה מקשיים כלכליים רבים לאחר עזיבת האב ונדדה בין ערים שונות בוויסקונסין, אינדיאנה וקונטיקט. כשקינג היה בן 11, הוא ומשפחתו חזרו למיין שם אימו טיפלה בהוריה עד פטירתם, ולאחר מכן אמו של קינג עבדה בהסעדה במגורים לאנשים הסובלים מפיגור שכלי.
כילד, קינג היה עד למוות של אחד מחבריו שנדרס על ידי רכבת, אך על פי דבריו אין לו זיכרון מהאירוע. משפחתו מעידה שלאחר האירוע קינג חזר לביתו בהלם, ובלי יכולת לדבר, ורק מאוחר יותר הבינה משפחתו את אשר אירע. מספר פרשנים טוענים שהאירוע המודחק באופן בלתי מודע נותן השראה לקינג ליצירותיו האפלות יותר, אך קינג מוחה על הרעיון.
ההשראה העיקרית של קינג לספרי האימה שלו מתוארת בספרו "ריקוד המוות" שראה אור ב-1981. בפרק בשם "השהיה אוטוביוגרפית מרטיטה", קינג מספר על דודו, המוצא בהצלחה מי תהום באמצעות ענף של עץ תפוח, ועל כך שלפתע ההגשמה העצמית שלו בנוגע לחייו התממשה. יש כאן אנלוגיה לחייו: בזמן שקינג ואחיו הבכור עיינו ברפרוף בספרים ישנים בעליית הגג של ביתם, גילה קינג ספר בכריכה רכה של ה.פ. לאבקרפט, שהוא אוסף סיפורים קצרים של המחבר. לימים התברר שזהו ספר ישן של אביו. על הכריכה יש איור של מפלצת המסתתרת במערה בתוך נבכי הגיהנום, מתחת למצבה. הוא תיאר זאת:
חינוך ותחילת קריירה
קינג למד בבית הספר היסודי "דורהאם", וסיים את לימודיו בבית הספר "ליסבון פולס" שבמיין. הוא הביע עניין בז'אנר האימה כבר בתקופת לימודיו בבית הספר היסודי, והחל לכתוב כתחביב בתקופת לימודיו. את מאמריו תרם למגזין שאחיו הוציא לאור. לאחר מכן החל למכור לחבריו את סיפוריו, שהיו מבוססים על סרטים שראה. לאחר שמורי בית הספר גילו זאת, נאלץ קינג להחזיר את כל רווחיו. היצירה הראשונה של קינג שפורסמה באופן עצמאי הייתה "הייתי שודד קברים מתבגר".
ב-1966 החל ללמוד אנגלית באוניברסיטת מיין, וסיים בהצלחה את לימודיו בשנת 1970. במהלך לימודיו כתב טור בשם "משאית הזבל של סטיבן קינג" בעיתון הסטודנטים של האוניברסיטה. נוסף על כך השתתף בסדנת כתיבה. באותם ימים עבד בעבודות מזדמנות כדי לממן את לימודיו. את סיפורו המקצועי הראשון, סיפור קצר בשם "קומה מזכוכית", מכר ב-1967. בארכיון הספרים של אוניברסיטת מיין שמורות יצירותיו המוקדמות של קינג.
לאחר שסיים בהצלחה את לימודיו באוניברסיטה וקיבל תעודת הוראה, לא הצליח באופן מיידי למצוא משרת הוראה פנויה, ולכן התפרנס באמצעות מכירת סיפורים קצרים למגזין מיין. רבים מהסיפורים הקצרים שכתב באותם ימים התפרסמו באוסף הסיפורים הקצרים שלו "משמרת לילה". ב-1971 התחתן עם טאביתה ספרוס, ידידתו לספסל הלימודים מאוניברסיטת מיין. באותו הסתיו הועסק כמורה באקדמיית האמפדן שבמיין. גם במשך קריירת ההוראה שלו המשיך לתרום סיפורים קצרים למגזינים, וגיבש רעיונות לרומנים. באותה התקופה התמכר לאלכוהול, התמכרות שנמשכה יותר מעשור.
ההצלחה בקריירה
בשנת 1973, הרומן הראשון של קינג, קארי (באנגלית: Carrie) אושר על ידי ההוצאה לאור "דאבלדיי". מאוחר יותר, כשכתב על הספר, הזכיר כיצד נעשה כל כך מיואש כאשר ניסה לפתח את הרעיון של ילדה בעלת יכולות על-חושיות לרומן, עד שהוא זרק את הטיוטה המוקדמת לפח שכן הוא חשב שהיא ילדותית מדי, אך אשתו מנעה ממנו לזנוח את הרעיון והפצירה בו לסיימו. הוא קיבל מקדמה של 2,500$ (סכום זעום לרומן) אבל הספר זכה להצלחה יחסית, והרווחים עמדו על 400,000$, כשחצי מהסכום הגיע להוצאה לאור. קינג ומשפחתו עברו לצפון מיין מפני שמצבה הבריאותי של אמו התדרדר. באותה התקופה קינג החל לכתוב ספר בשם "Second Coming". מיד אחרי שהספר "קארי" יצא לאור ב-1974, אמו של קינג נפטרה מסרטן הרחם. דודתו אמיריין קראה לה את הרומן לפני פטירתה. באותה תקופה קינג כתב על בעיות השתייה שלו, והתוודה שהיה שיכור בזמן שקרא את הספד אמו בהלווייתה. שמו של הספר שכתב בזמן שאמו סבלה מהמחלה שונה לאחר מכן ל-"Jerusalem's Lot", ובסופו של דבר יצא בשם "Salem's Lot" ב-1975, הספר מספר על ערפדים המשתלטים על עיירה. ב-1975 הוא השלים את הרומן הרביעי שלו, "העמדה", אשר יצאה לאור ב-1978.
לאחר מות אמו, קינג ומשפחתו עברו לבולדר, קולורדו, שם כתב קינג את "הניצוץ" (באנגלית: The Shining) אשר יצא לאור ב-1977. בסתיו 1977 קינג התחיל ללמד כתיבה יצירתית באוניברסיטת מיין.
סדרת המגדל האפל
ב-1982 מוציא לאור בשם דונאל מ. גרנט הדפיס את אוסף הסיפורים בפעם הראשונה ביחד, בכריכה קשה עם הדפסי צבע, בשם "המגדל האפל: האקדוחן". ביקום שבספרו של קינג חוזרת שוב ושוב הטענה כי כל העולמות והיקומים הקיימים נשענים על יקום אחד בלבד, יקום המוביל את כל הנעשה, ויקום זה שיקבע מה יתרחש בשאר היקומים. ביקום זה קיים המגדל האפל.
בספרו הראשון בסדרה, רולנד יוצא למסע קסום ואפל, למציאת המגדל האפל, אותו מגדל שקושר את כל העולמות יחד. מסעו מגיע לקיצו רק בסיום הספר השביעי.
שמו של כל פרק היה שם הסיפור שפורסם קודם לכן במגזין. היקף ההדפסה הראשונית היה דל, כ-10,000 עותקים, מספר שגם באותה התקופה היה נחשב למועט ביותר. ב-1980 הרומן של קינג - "יורקת האש" הודפס ב-100,000 עותקים, בהדפסה הראשונה שלו, והרומן "כריסטין", אשר ראה אור ב-1983 והודפס בכ-250,000 עותקים, גם כן בהדפסה הראשונה. להדפסה הראשונה של הרומן לא קדם מסע פרסום ויחצנות, ורק חנויות ספרים מסוימות (לרוב חנויות שהגדירו עצמן כחנויות ספרי מדע בדיוני) החזיקו את הספר על המדף. פרט למספר מצומצם של חנויות, הספר לא היה זמין לקנייה. הספר התפרסם באמצעות שמועות בלבד, בעיקר בין מעריציו וקוראיו של קינג, וכשכל 10,000 העותקים נמכרו בית הדפוס הדפיס עוד 10,000 עותקים בלבד (1984). גם מספר העותקים הזה לא הספיק, והביקוש לרומן בקרב הקוראים הלך וגדל.
ב-1987 הספר השני בסדרה, "שליפת השלושה", ראה אור. בספר זה רונלד מצרף למסעו שותפים נוספים מהמאה ה-20, באמצעות דלתות קוסמיות. ההדפסה הראשונית של הספר הייתה 30,000 עותקים, מספר שעדיין נחשב נמוך יחסית. (הרומן זה לדוגמה, יצא ב-1986 ב-1,000,000 עותקים בהדפסתו הראשונה). קינג האמין שסדרת המגדל האפל תמשוך רק קהל מצומצם מאוד, והוא התנגד להדפיס את הספר במספר עותקים גבוה יותר. לאחר מכן, כבר בשנות ה-80 המאוחרות, בעקבות לחץ מצד המוציאים לאור וממעריציו הרבים (בשלב זה היו פחות מ-50,000 עותקים מודפסים, מול מספר גדול של מעריצים שרצו לרכוש את הספר) קינג הסכים להדפיס את הספרים בכמות המונית.
בתחילת שנת 2000 קינג שכתב את הספר המקורי - "האקדוחן", כיוון שהרגיש שהטון בספר המקורי, אשר יצא ב-1970, לא התאים לטון של הספרים המאוחרים יותר. קינג הרגיש שסגנון כתיבתו השתנה בצורה ניכרת באותן 27 השנים שעברו. הגרסה החדשה של הספר ראתה אור ב-2003, במספר עותקים מצומצם (גרסת אספנים), ולספר צורף סיפור קצר נוסף, המתרחש בעולם המגדל האפל בשם "האחיות הקטנות של אלוריה".
עיבודים לסדרת המגדל האפל
באוקטובר 2005 קינג חתם על חוזה עם מארוול קומיקס בנוגע לכוונתם לשחרר מיני סדרה המתרחשת בעולם שיצר בסדרת המגדל האפל, בשם "הולדתו של האקדוחן". הסדרה, שתתמקד בימיו המוקדמים של רונלד, הגיבור, לא נכתבת על ידי קינג אלא על ידי רובין פורת' (עלילה), פיטר דייוויד (תסריט) וג'אי לי (אנימציה). הפרק הראשון יצא ב-7 בפברואר 2007, ובאותו היום קינג, דייוויד, לי והעורך הראשי של מארוול, ג'ו קסאדה, חתמו על חוזה להפצת חוברות הקומיקס. החוברת נמכרה ב-200,000 עותקים, נכון למרץ 2007.
בפברואר 2007 הועלתה שמועה בנוגע לכוונותיו של יוצר סדרת הטלוויזיה "אבודים", ג'יי ג'יי אברהמס, לאמץ את סדרת המגדל האפל לפרויקט עצמאי, אך מאוחר יותר אברהמס הצהיר שהוא מוותר על הרעיון.
ההתמודדות עם ההתמכרות
בשנת 1987, חבריו של קינג ומשפחתו החליטו לפעול בנוגע להתמכרויותיו והוציאו מהפח של קינג פחיות בירה, בדלי סיגריות, קוקאין, דיאזפאם, אלפראזולאם, מריחואנה כדורי הרגעה ותרופות נגד צינון. לאחר שקינג ראה מולו את כל הסמים שהוצאו מהפח הוא הפסיק את הכחשותיו, ופנה לקבל עזרה בנוגע להתמכרותו. על פי דיווחיו, קינג נשאר עד היום פיכח.