cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טה חוסיין
ביוגרפיה
ילדיו של חוסיין, אמינה ואחיה מוניס, היו לימים דמויות חשובות במצרים. אמינה, שהלכה לעולמה בגיל 46, הייתה אחת הנשים המצריות הראשונות שהחזיקו בתואר בוגר אוניברסיטה. הם תרגמו לצרפתית את חיבורו "אלאדיב" ("האינטלקטואל"). מפעל זה היה חשוב במיוחד לאביהם, שכן הוא איפשר לחלוק את סיפורו בדבר ההלם התרבותי שחווה כמצרי בשנותיו הראשונות בצרפת.
קריירה אקדמית
כאשר נוסדה אוניברסיטת קהיר החילונית בשנת 1908, חוסיין היה נכון להצטרף לשורותיה, וחרף עיוורונו ונכותו התקבל למוסד. בשנת 1914 היה לבוגר הראשון שקיבל תואר דוקטור.את התזה שלו כתב על המשורר והפילוסוף העיוור אבו אל-עלאא אל-מערי הסקפטי.
חוסיין למד והשיג תואר דוקטור נוסף באוניברסיטת סורבון בשנת 1917. בכך הפך חוסיין למצרי הראשון שקיבל תוארי מוסמך ודוקטור בצרפת. את עבודת הדוקטורט השנייה שלו הקדיש להיסטוריון התוניסאי בן המאה ה-14 אבן חלדון, לו מיוחס התואר "אבי הסוציולוגיה". שנתיים מאוחר יותר, ב-1919, שבו חוסיין ומשפחתו למצרים, שם נתמנה לכהן כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קהיר. בהמשך כיהן כרקטור המייסד של אוניברסיטת אלכסנדריה. בתקופה זו עמד בקשרים עם יהודה לייב מאגנס ואף ביקר באוניברסיטה העברית.
חוסיין חיבר מאמרים וספרים רבים, אולם במערב הוא נתפרסם בעיקר בזכות הביוגרפיה שלו, "הימים" ("אל-איאם"). כלל עבודותיו פורסמו ב-16 כרכים.
פרק חשוב בחייו הוקדש לכתיבת ספרו "על הפואטיקה הטרום-אסלאמית" ("פי אלשער אלגאהלי"), שבו הטיל ספק במקוריותה של השירה הערבית המסורתית, וטען שאפשר שזו זויפה בחלקה הניכר בעת העתיקה על רקע תחרות בין-שבטית. נוסף על כך רמז בעקיפין לכך שאין לקבל את הקוראן כמקור אובייקטיבי להיסטוריה. הספר עורר את זעמם של אנשי דת במצרים ובראשם אנשי האוניברסיטה האסלאמית אל-אזהר וכן מוסלמים נוספים. חוסיין הואשם בכפירה ובהטחת עלבון באסלאם, אולם התובע הכללי במצרים קבע כי דבריו של חוסיין נאמרו במסגרת מחקר אקדמי, ועל כן לא ננקטו נגדו צעדים משפטיים. ספרו אמנם נאסר לפרסום, אולם יצא לאור מאוחר יותר בשינויים קלים תחת הכותר "על הספרות הטרום-אסלאמית".
טה חוסיין היה אינטלקטואל ומראשי זרם הרנסאנס המצרי. הוא תמך בלהט באידאולוגיה המתפתחת של הלאומיות המצרית, והאמין שהציוויליזציה המצרית הייתה מנוגדת בתכלית לזו הערבית. על רקע זה טען שהקידמה במצרים תגיע רק כאשר יקבלו המצרים את שורשיהם העתיקים והטרום-אסלאמיים.
בשנת 1950 נתמנה חוסיין לשר החינוך של מצרים, ושם ביקש לממש את אמונתו לפיה "החינוך שקול לאוויר שאנו נושמים ולמים שאנו שותים". הוא הקדיש חלק ניכר מפועלו לקידום החינוך במצרים ולביעור הבערות, בעיקר באזורים הנידחים של המדינה.
חוסיין עורר מחלוקת רבה בתומכו בנאורות כנגד התפיסות המסורתיות השוררות במצרים. במסגרת ניסיונו להגן על עצמו מפני התקפות מתנגדיו, טען חוסיין כי אימץ גישה מחקרית מערבית ברוח הפילוסוף הצרפתי דקארט לניתוח הכתבים הטרום-אסלאמיים, תוך שהוא שם דגש על חיפוש האמת.
כתביו
ניתן לחלק את כתביו של טה חוסיין לשלוש קטגוריות:
להלן מבחר מכתביו של טה חוסיין:
עם מתרגמי כתביו לעברית נמנים אבא אבן ועמנואל קופלביץ.
חטיבת הביניים בסח'נין קרויה על שמו.
ירושלמים (מפלגה)
ירושלמים הייתה מפלגה מקומית בעיריית ירושלים שדגלה בפלורליזם ופנתה לדתיים וחילונים כאחד. ירושלמים שמה דגש על מאבק בתופעות של הקצנה ואפליה במרחב הציבורי. המפלגה קמה בשנת 2008 על ידי רחל עזריה במטרה להתמודד בבחירות למועצת העיר ירושלים. הארגון רץ ברשימה משותפת של סיעת ירושלמים וסיעת התעוררות בראשות עופר ברקוביץ'. הם קיבלו יחד שני מושבים במועצת העיר, אחד מהם לרחל עזריה, ראש מפלגת ירושלמים.
בבחירות 2013 התמודדה הסיעה באופן עצמאי, והכניסה שני חברי מועצה (רחל עזריה ותמיר ניר), עם 16,181 קולות. בבחירות למועצת העיר באוקטובר 2018 התמודדה המפלגה כחלק מסיעת ירושלים תצליח ברשות זאב אלקין, אך נציגיה, שהוצבו במקומות ה-5 וה-6 ברשימה, לא נכנסו למועצה.
סיעת ירושלמים במועצת העיר
עם תחילת הקדנציה הראשונה הצטרפה רחל עזריה לקואליציה, וקיבלה את תיק החינוך לגיל הרך (שלא היה קיים עד אז) ואת תיק המינהלים הקהילתיים. במסגרת תיקים אלה יזמה את השינויים הבאים:
באוגוסט 2013 הצטרף הרב אהרון ליבוביץ' למפלגה.
לאחר הבחירות באוקטובר 2013, הצטרפה ירושלמים לקואליציה העירונית בראשות ניר ברקת. במסגרת ההסכם הקואליציוני, מונתה רחל עזריה לסגנית ראש העיר, משנה לתיק החינוך ומחזיקת תיק מעמד האישה. תמיר ניר קיבל את תיק התחבורה ומונה ליו"ר ועדת השימור העירונית. עם בחירתה של רחל עזריה לכנסת מטעם מפלגת כולנו - החליף אותה כחבר מועצת העיר הרב אהרון ליבוביץ'.
בשנת 2016 חבר נציג מפלגת העבודה בעיריית ירושלים, איתי גוטלר, לתנועת ירושלמים ובכך הגדיל את מספר חברי המועצה של העירייה לשלושה. גוטלר מחזיק תיק בריאות הציבור.
ביוני 2016 הודיע יו"ר התנועה תמיר ניר על התפטרותו מחברותו במועצת העיר ומתפקידו כסגן ראש העירייה, לטובת חברת המועצה פלר חסן נחום (בתו של יהושע חסן), עם התפטרותו של ניר, מונה אהרון ליבוביץ' ליו"ר התנועה.
עזריה החליטה לרוץ שוב בבחירות לראשות ירושלים אך ב-26 בספטמבר החליטה לפרוש ולהעביר את תמיכתה לזאב אלקין. כחלק מההסכם, מקומות 5 ו-6 ברשימת ירושלים תצליח של אלקין הובטחו לנציגי סיעת ירושלמים. הסיעה המשותפת קיבלה 2 מנדטים בלבד.
דת ועיר
ירושלמים פעלה בתחום השוויון במרחב הציבורי ונגד הדרת נשים. לדוגמה, בעת הקמפיין לבחירות המוניציפליות ב-2008, ביקשה סיעת ירושלמים לפרסם מודעה על גבי אוטובוסים של אגד עם תמונתה של רחל עזריה. כנען מדיה בתנועה בע"מ - זכיינית הפרסום על האוטובוסים, סירבה לפרסם את תמונתה בנימוק שזאת תמונה של אישה. בעקבות סירובה של כנען, הוגשה עתירה לבג"ץ אשר הורה לפרסם את המודעה. המאבק בפרסום תמונות נשים במרחב הציבורי המשיך בשנים שלאחר מכן בשיתוף עם התנועה הירושלמית, כולל עתירה לבג"ץ כנגד משרד התחבורה שהביא להחלטת המשרד ב-2012 למנוע מזכייני פרסום על אוטובוסים לאסור תמונות נשים. במהלך חג הסוכות 2010 ו-2011 הגישה ירושלמים עתירות לבג"ץ בנושא הפרדה בין נשים לגברים ברחוב מאה שערים בחגיגות שמחת בית השואבה. בסוכות 2012, כבר לא בוצעה הפרדה בשכונה. העתירה שהוגשה נגד העירייה באוקטובר 2011 הביאה להוצאת רחל עזריה מהקואליציה על ידי ראש העיר ניר ברקת, תוך נטילת התיקים בהם החזיקה.
יצחק יונסי
יצחק יונסי (נולד ב-18 באוקטובר 1962) הוא עורך דין ונוטריון ישראלי, קלע לשעבר, חבר משלחת ישראל באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ומשלחת ישראל באולימפיאדת סיאול (1988) ונושא דגל ישראל בטקס הפתיחה באולימפיאדה זו. השתתף במספר אליפויות עולם ואליפויות אירופה, ובאמתחתו גם זכייה במקום הרביעי באליפות העולם ברובה קשת.
ביוגרפיה
יונסי נולד וגדל באשקלון, ובה גם התחיל את קריירת הקליעה שלו. ב-1976 הוא הצטרף למועדון הקליעה של הפועל אשקלון, ושנה לאחר מכן כבר זכה בפעם הראשונה באליפות ישראל. מ-1977 ועד 1991, זכה יונסי לפחות באחת מתוך שלוש הקטגוריות בהן התחרה באליפויות ישראל. בתקופה זו, נבחר יונסי מספר פעמים ל"ספורטאי השנה" ואף בתואר המכובד: "איש כפועלו" על תרומתו להאדרת שמה של מדינת ישראל בעולם מטעם מרכז "הפועל".
ב-1984, במהלך אולימפיאדת לוס אנג'לס, היה יונסי אחראי להישג השיא של הקליעה הישראלית במשחקים האולימפיים, כשסיים במקום השמיני במקצוע רובה אוויר ל-10 מטר, ובהישג זה אף קבע שיא ישראלי חדש בשיפור של 10 נקודות. ארבע שנים לאחר מכן, יונסי זכה לכבוד לשאת את דגל ישראל בטקס הפתיחה של אולימפיאדת סיאול 1988.
ב-1995, פרש יונסי מתחרויות קליעה מקצוענית ונבחר כחבר הנהלה בהתאחדות הקליעה בישראל. כחבר הנהלה מילא יונסי מגוון רחב של תפקידים מרכזיים, עד אשר נבחר בשנת 2009 לתפקיד יו"ר התאחדות הקליעה ובשנת 2017 נבחר לנציג ענף הקליעה בוועד האולימפי הישראלי, תפקידים אותם מילא עד לשנת 2020.
במקביל לעשייתו בתחום הספורט, שירת יונסי בשירות הקבע בצה"ל עד לפרישתו לגמלאות בשנת 2006, בין שלל התפקידים אותם מילא בצה"ל, היה אחראי להחלפת מטרת האיפוס שהייתה נהוגה בצה"ל עד אותה העת (מטרת "ח") במטרת איפוס מדויקת יותר הנמצאת בשימוש עד היום. בכך, תרם יונסי תרומה גדולה מאוד להעלאת רמת הקליעה בחילות השדה ובכלל צה"ל.
בתום שירות הקבע, המשיך יונסי בהתנדבות בשירות מילואים בדרגת סגן אלוף.
במהלך השירות הצבאי, למד יונסי שלושה תארים אקדמיים: B.A במדעי ההתנהגות, M.B.A במנהל עסקים ו-LL.B במשפטים.
לאחר פרישתו משירות קבע בצה"ל פתח יונסי משרד עורכי דין המתמחה בין היתר במקרקעין, פשיטת רגל, הוצאה לפועל, חוזים וענייני משפחה.
בנוסף לעיסוקו כעורך דין, עוסק יונסי בהוראת מקצועות משפטיים בקורסים ייעודיים במכללה האקדמית אשקלון.
יונסי אב לשלושה ילדים.
הבחירות הפרלמנטריות באיסלנד 1995
הבחירות הפרלמנטריות באיסלנד 1995 התקיימו ב-8 באפריל 1995. מפלגת העצמאות שמרה על מעמדה כמפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט כשזכתה ב-25 מושבים מתוך 63. אחרי הבחירות הוקמה קואליציה יחד עם המפלגה הפרוגרסיבית, וראש הממשלה דוד אודסון המשיך לקדנציה נוספת.
שובל (קיבוץ)
שוֹבָל הוא קיבוץ בצפון הנגב ליד העיר רהט השייך למועצה אזורית בני שמעון. הקיבוץ משתייך לקיבוץ הארצי. נוסד ב-6 באוקטובר 1946, במסגרת מבצע 11 הנקודות והוקם על ידי גרעין חברי השומר הצעיר בישראל ומחוצה לה ועל ידי מעפילים מהאונייה "פאטריה".
מיקום
קיבוץ שובל שוכן בין קריית גת לבאר שבע והגישה אליו היא דרך כביש 264. הקיבוץ ממוקם בדיוק במרכז ישראל בין הנקודה הצפונית ביותר בחרמון (33.20 צפון) לנקודה הדרומית ביותר באילת (29.29 צפון).
מקור השם
חברי הקיבוץ רצו לקרוא לקיבוץ בשם "אילת" משום שרצו להתיישב ליד הים באזור אילת, אולם המוסדות המיישבים בחרו בשם שובל, כגרסה עברית של ישוב בשם "סובילא", המופיע במפת מידבא. יישוב זה מזוהה עם "ביר זבאלה", חורבה הסמוכה לקיבוץ, בה הייתה נקודת שיטור בריטית.
היסטוריה
הקיבוץ הוקם על ידי גרעין של השומר הצעיר ותנועת הקיבוץ המאוחד אשר התיישב תחילה ב"מצפה הים" שבצפון נתניה, ביוני 1944, כקיבוץ "אילת". הגרעין כלל קבוצה של ילידי הארץ וקבוצה של עולים חדשים מדרום אפריקה, שקיבלו הכשרה בקיבוץ עין השופט.
הקיבוץ עלה לקרקע באדמות קרן קיימת לישראל ב"ביר זבאלה" במוצאי יום כיפור, 6 באוקטובר 1946, במסגרת מבצע 11 הנקודות. במקום הוקמו 3 צריפים ומגדל מים. שטח הקרקע שקיבל הקיבוץ בעת הקמתו היה 1,713 דונם, מתוכם 701 דונם היה אדמות שרכשה הקרן הקיימת במרחק של 5 ק"מ מנקודת ההתיישבות. את אספקת המים קיבל הקיבוץ במכליות מקיבוץ רוחמה. חלק מחברי הגרעין נשארו ב"מצפה הים" בנתניה עד יולי 1949, ורק אז הצטרפו ליתר חברי הקיבוץ בשובל.
עם הקמתו יצרו אנשי הקיבוץ קשר טוב עם הבדואים משבט אל הוזייל ובראשם השייח' סלמאן אל הוזייל. בית השיח' אל הוזייל ממוקם על גבעה סמוך לקיבוץ. בעת שיטפונות שניתקו את הקיבוץ בחורף 1947, סייע השבט באספקת מזון ומים ורקם יחסי רעות עם הקיבוץ. השבט סייע גם בהנחת צינור מים לאזור, ובמהלך מלחמת העצמאות סייע לצה"ל. לאחר הקמת מדינת ישראל, למרות היחסים הטובים עם בני השבט, נדרשו מחצית מאנשיו לעבור לבקעת ערד. אנשי השבט הנותרים הושמו תחת משטר צבאי ונאסר עליהם לעזוב את מקום מושבם (האזור שבו הוקמה העיירה רהט). במספר מקרים נעצרו או נקנסו בני השבט שבאו לקיבוץ לתקן ציוד במסגריה שלו או לרכוש אספקה. חבר הקיבוץ, יוסף צור, שהיה איש הקשר עם בני אל הוזייל, גם נקנס על ידי הממשל הצבאי, על שנכנס לתחום השבט שהוכרז שטח צבאי סגור. חבר קיבוץ נוסף נעצר כאשר חרש וזרע שדה עבור אל הוזייל, בסוף 1954.
בתחילת 1953, על רקע משפטו של מרדכי אורן, חבר השומר הצעיר שהואשם בפראג כמרגל מערבי, וחילוקי הדעות במפ"ם בין המצדדים בגישה הסובייטית בהנהגת משה סנה לבין המצדדים בזכאותו של אורן, הזדהו מספר חברי הקיבוץ עם משה סנה ו"חטיבת השמאל" במפ"ם. מזכירות תנועת הקיבוץ המאוחד העבירה החלטה בה נקבע:. במרץ 1953, נאלצו חברים אלו לעזוב את הקיבוץ.
ב-28 בינואר 1954 אירע אסון בקיבוץ, כאשר מטוס ריסוס של חברת "כים אויר" פגע והרג חבר קיבוץ, ופצע קשה חניך עליית הנוער, בעת שסימנו למטוס את תוואי השדה שעליו לרסס.
בשנת 1956, עשר שנים לאחר הקמתו, היה הקיבוץ עצמאי מבחינה כלכלית, הוא עיבד 1,000 דונם שלחין, 20,000 דונם של פלחה, החזיק לול ובו 10,000 מטילות ורפת שהייתה אז בעלת תפוקת החלב הגבוהה בישראל.
במרץ 1961, קיבל חבר הקיבוץ, יהודה באואר, תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית. הוא היה הקיבוצניק הראשון בישראל שקיבל תואר דוקטור במדעי הרוח, והמשיך להיות חבר הקיבוץ במהלך הקריירה האקדמית שלו, בו כיהן פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית.
בשנים הראשונות הופעלה בקיבוץ "קומונה א'" אשר ביטאה את מידת השיתוף הגדולה של החברים בכך שלמעשה לא היה רכוש פרטי כלל. אולם בשנות החמישים בוטלה שיטה זאת ובהדרגה לאורך השנים הופחתה רמת השותפות והעזרה הדדית. עד לסוף שנת 1990 (עד פרוץ מלחמת המפרץ) הייתה בשובל לינה משותפת, אולם לאור דרישות החברים היא הופסקה למעט פנימייה בה יכלו התלמידים בתיכון להיות במסגרת המוסד החינוכי מבואות הנגב.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 עבר הקיבוץ תהליכי שינוי רבים, מהפרטת המזון אשר בעבר היה מחולק על פי הצורך, דרך תשלום אישי על חשמל ועד לשינוי הגדול שהתרחש ביוני 2008, בו התקבלה החלטה לשינוי המודל השיתופי למודל דיפרנציאלי עם רשת ביטחון. זאת לאחר שנת הרצה בה קיבלו החברים משכורות דיפרנציאליות. משמעותו של שינוי זה בשובל הוא מתן תמריץ לחברים להשתכר יותר, תוך כדי שמירה על הערבות ההדדית באמצעות רשת הביטחון אשר עשויה לתמוך במי שיזדקק לסיוע מהקהילה הקיבוצית. בשנת 2010 החלה תוכנית לבניית שכונה חדשה בקיבוץ שיועדה לאכלס משפחות של חברים אשר ברובם היוו תוספת חדשה לקיבוץ על מנת להגדיל את האוכלוסייה ולתמוך בקהילה הקיימת. בניגוד לשכונות קהילתיות ביישובים רבים אחרים, התנאי לקליטה לשכונה החדשה היה חברות בקיבוץ. אכלוס השכונה החדשה הסתיים בשנת 2017 עם 50 יחידות דיור כחלק מפרויקט קליטת 80 משפחות. במסגרת הפרויקט הגדיל הקיבוץ את מספר חבריו ביותר מ-50%, מ-230 חברים ל-360 חברים.
חינוך
בתחום הקיבוץ הוקם בית הספר התיכון מבואות הנגב בשנת 1963 ובו לומדים בני הקיבוץ בכיתות ז' עד י"ב. מערכת החינוך בקיבוץ כוללת גם גנים לגיל הרך ותלמידי היסודי לומדים בקיבוץ בית קמה בניצני הנגב. בשובל פועל גם אולפן ללימוד עברית אשר תלמידיו מתגוררים ועובדים בקיבוץ. בשנת 2007, מכינת נחשון פתחה קבוצה נוספת בקיבוץ שובל. המכינה נמצאת בתוך הקהילה החינוכית מבואות הנגב. ילדי הקיבוץ בכיתות ד'-י"ב פעילים בקן המקומי של תנועת השומר הצעיר, בו כ-100 חניכים ומדריכים.
כלכלה
לקיבוץ שלושה מקורות הכנסה עיקריים:
מפתח הלב (אלבום)
מפתח הלב הוא אלבום האולפן השני של הזמר-יוצר רפי פרסקי שיצא בספטמבר 1991.
שובל (קיבוץ)
אנרגיה סולארית
ב-2021 נחנך בקיבוץ מתקן אגירת אנרגיה מסוג מגה-פק של חברת טסלה בשיתוף חברת "נופר אנרגיה". המתקן מאפשר לקיבוץ את אגירת האנרגיה הסולארית העודפת, לשימוש בשעות החושך, ומאפשר לקיבוץ לספק כמעט את כל צורכי האנרגיה שלו.
מפתח הלב (אלבום)
שנתיים לאחר אלבום הבכורה המצליח "כמה פעמים ספרת עד עשר", הוציא פרסקי את אלבומו השני. בדומה לאלבום הקודם גם כאן כתב והלחין פרסקי את כל שירי האלבום, ששניים ממנו זכו להיכנס למצעדי הפזמונים: "דוניה" ו"טעות אנוש".
השתתפו ביצירת האלבום
רפי פרסקי - שירה, גיטרה חשמלית אורן אליעזרי - גיטרה חשמלית חיים אזיקרי - גיטרה בס גדי פוגטש - סינטי בס ב"כל נגיעה" תמיר קליסקי - קלידים אלי בן-שושן - תופים וכלי הקשה יהודה פוליקר - אקורדיון ב"זמן האחרון" יהודית תמיר - קולות רקע ב"יא חלילי" גיא יפה - קולות רקע ב"דוניה" וב"חבל על הזמן" יעקב גלעד - מפיק מוזיקלי ציפי כהן - מפיקה בפועל
הקלטות ומיקס באולפני "טריטון", מלבד מיקס ל"כל נגיעה" באולפני "המון", ומיקס ל"מפתח הלב" באולפני "קולינור"
עוזרי טכנאי: גילי בראון, גדי פוגץ', עמי איילי
רון קדמי - צילומים
שרקובשצ'יזנה (מחוז משנה)
מחוז משנה שרקובשצ'יזנה (בבלארוסית: Шаркаўшчынскі раён; ברוסית: Шарковщи́нский райо́н) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז ויטבסק שבצפון בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר שרקובשצ'יזנה.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה שרקובשצ'יזנה 8,620 בני אדם. האוכלוסייה הצטמצמה וב-2016 נמנו במחוז המשנה 15,453 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 91.93% בלארוסים, 4.99% רוסים, 1.34% פולנים ו-1.74% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (89.6%) ורוסית (9.6%).
אליקה מילובה
אליקה מילובה (נולדה ב-5 בספטמבר 2002), ידועה בשמה הפרטי אליקה, היא זמרת אסטונית, שנולדה בעיר נארווה. ייצגה את אסטוניה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב, עם השיר "Bridges" איתו הגיעה למקום השמיני עם 168 נקודות.
קריירה
מילובה התפרסמה בזכות השתתפותה בתחרויות זמר ובתוכניות טלוויזיה שונות באסטוניה ובשכנותיה, דוגמת The Baltic Voice, "New Wave Junior", "Kaunas Talent", "Bravo Song Contest" ו-"Berlin Perle". בשנת 2021 זכתה במהדורה השמינית של התחרות "Eesti otsib superstaari", שבזכותה חתמה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ.
ב-1 בנובמבר 2022 הוכרז על ידי רשות השידור האסטונית כי מילובה עתידה להשתתף בקדם האסטוני לאירוויזיון 2023, "Eesti Laul", עם השיר "Bridges". לאחר שצלחה את שלב חצי הגמר הופיעה מילובה ב-11 בפברואר 2023 בגמר התחרות. היא הגיעה למקום הראשון, שנקבע באמצעות הצבעות הצופים. ב-11 במאי 2023 ביצעה מילובה את "Bridges" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה היא נמנתה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. אסטוניה הופיעה כמדינה ה-12, לפני פינלנד ואחרי איטליה. במופע הגמר, בתום הקראת הניקוד שהעניקו צוותי השופטים, דורג השיר במקום החמישי, עם 146 נקודות. בהצבעת הקהל הוא דורג במקום ה-19, עם 22 נקודות. כך, בתום הקראת הניקוד מהצבעות הקהל בבית, שהתווסף לניקוד מהשופטים, סיים השיר במקום השמיני, כשבסך הכל זכה ב-168נקודות.
פרדריקה ברמר
פרדריקה ברמר (בשוודית: Fredrika Bremer ; 17 באוגוסט 1801 – 31 בדצמבר 1865) הייתה סופרת, פמיניסטית ופילנתרופית שוודית. לצד אלין וגנר ברמר נחשבת לאחת מחלוצי הפמיניזם השוודי שהשפיעה רבות על ההתפתחות החברתית בשוודיה, במיוחד בנושאי זכויות האישה ושוויון בין המינים.
ילדות
פרדריקה נולדה בטורלה (Tourla), שבאזור פיקיס (Piikkiös socken) בפינלנד כבת שנייה להוריה קארל פרדריק ברמר (Karl Fredrik Bremer, 1770–1830), ואשתו בירגיטה שרלוטה הולסטרום (Birgitta Charlotta Hollström, 1777-1855). לברמר היו 6 אחים. ברמר גדלה בעיר הבירה של שוודיה, סטוקהולם, לאחר שמשפחתה עברה אליה 1805 מפינלנד. אביה היה סוכן סחורות מצליח ועשיר מאוד בפינלנד וכשעברו לסטוקהולם קנה דירת פאר במרכז הבירה ובנוסף גם ארמון ישן, אורסטה (Årsta slott), ואחוזת נינס (Nynäs gård), שבה גרו בזמן שיפוץ הארמון הישן.
ברמר ואחיה חונכו בידי אומנות ומורים פרטיים, כפי שהיה מקובל במשפחות אמידות בשוודיה בתקופה זו. אביה היה סמכותי, רציני וחם מזג וכלפי בני משפחתו נהג לעיתים באופן רודני ורגשני. האם הייתה אשת חברה אריסטוקרטית, אך שטחית ונוקשה ודרשה מילדיה משמעת קפדני, השקעה בלימודים ותרגול מערכת הנימוסים המקובלים בחברה. האם הדגישה בפני בנותיה את חשיבות ההכנה לקראת יעודן העיקרי בחיים, מציאת חתן ממעמד גבוה וחיי נישואין ומשפחה. חשיבות שמירה על משקל גוף נמוך, אכילה מעטה, התנהגות נשית ועדינה ועיסוק בתחומי עניין נשיים היו חלק מדרישות אלו של האם כלפי הבנות. הילדים למדו שפות זרות ובגיל 8 ברמר כבר כתבה שירה בצרפתית. ברמר התמרדה כבר בילדות לדרישות הוריה, ונחשבה בעיני הוריה לבעלת "אופי ומזג של אמן" שקשה לרסן. ברמר סירבה לקבל את דברי הוריה והתנהגותה המרדנית הכעיסה את ההורים וכילדה חשה את עצמה לעיתים לא רצויה, ואף מכוערת בעיני אמה. מתוך יומנה עולה הצורך העז של ברמר לזכות באהבת הורייה ובו זמנית ביטוי לרצונה לביטוי עצמי וסקרנות בתחומי עניין שונים כמו טיולי וחקר הטבע, ציור וקריאת ספרים. ניתן להבין מתוך יומנה שתקופת ההתבגרותה הייתה מלווה במשברים אישיים, עצב רב ותסכול יחד עם חיפוש אחר דרכים לבטא את יצירתיותה והרעיונות האידאולוגיים אותם גיבשה, בצל ההורים הסמכותיים והנוקשים ובחברה בלתי סובלנית ומגבילה.
בגרות
ב-1821, ברמר, בת ה-20, ומשפחתה יצאו ל"נסיעה חינוכית" ברחבי אירופה במטרה לאפשר לילדי המשפחה להעמיק את לימודי השפות והתרבות אירופאית שנחשבו אז לנחוצים לפני כניסתם לחוגי המעמד האריסטוקרטי השוודי. המשפחה ביקרה בגרמניה, צרפת, שווייץ והולנד במשך כשנתיים. בפריז נשארו זמן רב וברמר התרשמה מאוד מפעילויות לרווחה חברתית בעיר ופעילות זו היוותה דוגמה והשראה לעבודתה בעתיד. עם חזרתם לשוודיה ב-1823 ברמר השתתפה בחיי החברה, כפי שהיה מצופה ממנה, והעבירה את ימיה ברקמה, קריאת שירה, שיחות חולין וביקורי נימוס כמקובל לאישה צעירה במעמדה הממתינה להצעת נישואין. מיומנה ניתן להבין את חוסר הסיפוק והתסכול שלה מהעשייה השטחית והיא החלה לפעול למען האוכלוסיות שבשוליי החברה ומצאה שם את יעודה. ברמר התגוררה רוב זמנה באחוזת המשפחה, אורסטה, ובשל אמונה דתית מתחזקת הקדישה את זמנה לפעילות הצדקה ועזרה לנזקקים וחולים בכפרים שסביב האחוזה.
כתיבה
ב-1828 ברמר פרסמה את ספריה הראשוניים, סיפורים קצרים, תחת שם בדוי. לאחר מות אביה 1830 ברמר, אז בת 29, החליטה לפתח את כישוריה האמנותיים בציור וכתיבה והחלה את הרומן (טרילוגיה) הראשונה בשמה, "ציורים מתוך חיי היומיום" (Teckningar utur hvardagslifvet). הרומן, שזכה לתשומת לב ופרסום רב, מתאר את חיי משפחת H, שכנראה בחלקן מבוסס על החוויות האישיות של ברמר, והקשרים בין בני משפחתה. ברומן היא מתבוננת מן הצד על חיי המשפחה הפטריארכלית המסורתית ומעבירה ביקורת נוקבת ובכך חושפת את היחסים הבעייתיים של עצמה בעיקר עם אביה.
במשך תקופות ארוכות היא התארחה אצל הברונית סטינה סומרהיים (Stina Sommerheim) באחוזתה טומב (Tomb) שבנורווגיה. סומרהיים עודדה ותמכה בכתיבתה ואף הפכה לחברת נפש של ברמר, ובאחוזתה היא כתבה ב-1837 את אחת מיצירותיה הגדולות, "השכנים" (Grannarna). בספרה "הבית" (Hemmet) שיצא לאור 1839 היא טוענת לחשיבות "אחוות אחיות", במיוחד זו שבין נשים לא נשואות. נושאים כמו יחסים בין בנות לבין אביהן, משמעות חיי האישה בתוך משפחה ונישואין חוזרים ברוב יצירותיה מתקופה זו. ברמר מעלה בטקסטים שלה את נושא "שוק הנישואין" שבו אידיאל האישה היפה, המושכת אבל השטחית מוערך, לעומת אישה שלא התברכה ביופי חיצוני שסיכוייה להינשא נמוכים. ברמר חלמה על "המשפחה החדשה" שבה מעמד האישה שווה לזה של הגבר, ולאישה היכולת, הזכות והחובה לפתח את אישיותה וכישוריה באופן עצמאי ולפעול ולהשפיע בספרה הציבורית.
בכתיבתה ברמר הושפעה מסופרים ופילוסופים כמו ג'רמי בנת'ם, פרידריך שילר, יוהאן גוטפריד הרדר וגתה. בשנות ה-40 של המאה ה-19 ברמר נחשבה לסופרת חשובה ומשפיעה בחברה השוודית וספרייה זכרו לפרסום והתייחסות רבה ואף תורגמו לשפות רבות ונמכרו בכל אירופה. האקדמיה השוודית העניקה לברמר פרס זהב 1931 על הספר "ציורים מתוך חיי היומיום".
הרומן "הרטה, סיפור מתוך הנפש" (Hertha, eller en själs historia) שברמר כתבה 1856, נחשב לרומן ריאליסטי הראשון שנכתב בשוודיה ועוסק בשחרור האישה עם מסר פמיניסטי מובהק. ברמר סיכנה את הפופולריות שהיא רכשה כסופרת עם הוצאת הספר והיא אכן זכתה לביקורת נוקבת, במיוחד מחוגי השמרנים והבורגנים בשוודיה. בספר היא תיארה את חיי האישה המוגבלים ואת חוסר הבחירה החופשית והעצמאית, כפי שברמר בעצמה חוותה אותם. היא התקוממה נגד שליטת האב על בנותיו הרווקות ועל חוסר העצמאות של נשים ודיברה בעד זכותן להגשמה עצמית ולהשכלה גבוהה. ספרה עוררה סערה ודיון בציבור השוודי, בשוודית אף זכה לשם "שיח הרטה". הספר והשיח סביבו נחשב לאחד הגורמים המשפעים שהובילו להחלטת הממשלה בשנת 1858 להעניק לנשים רווקות את הזכות החוקית להיחשב בוגרות מגיל 25 (לנשים נשואות ניתנה זכות זו בחוקה רק ב-1921). הדיון סביב זכותה של האישה להשכלה גבוהה הוביל, כנראה בזכות תרומתה של ברמר, להקמת הסמינר הראשון למורות בשוודיה 1861 (Högre lärarinneseminariet). הספר הווה מעין מניפסט לכוח האישה בשוודיה והשאיל את שמו לעיתון של ארגון הפמיניסטי השוודי, "הרטה" (Hertha).
קשרים אישיים
התפתחות הרוחנית, הפילוסופית והדתית של ברמר הושפעה רבות מקשריה רבת השנים עם פר יוהאן בוקלין (Per Johan Böklin) שניהל את בית הספר בעיר קרישנסטאד (Kristianstad) שבו ברמר למדה בשנת 1831. בוקלין, שמאוחר יותר כיהן ככומר, נשאר החבר הקרוב ביותר והקשר ביניהם התנהל דרך מכתבים בהם דנו השניים בסוגיות של אמונה, ספרות, פילוסופיה, מיסטיקה ורוחניות. מכתביהם יצאו לאור על ידי אלן קלמן וקלרה יוהנסון (Ellen Kleman & Klara Johansson, 1915-1920); בוקלין אף הציע לה נישואים מספר פעמים, אך ברמר סירבה. לאחר שבוקלין נשא אישה אחרת, ברמר צמצמה את קשריה עמו אבל לאחר זמן מה הם שבו להתכתב וחברותם העמיקה שוב. ברמר עצמה אף פעם לא נישאה.
פריטז וון דרדל (Fritz von Dardel), אמן ופוליטיקאי שוודי מתאר בספר זיכרונותיו את פגישתו הראשונה עם ברמר ב-1833: "מבחינה חיצונית היא קטנה ומכוערת, אף מעט מעוותת, אך בעלת קול עדין ונעים והיא אשת שיחה מעניינת. היא אמנם שואלת שאלות מוזרות, לפתע רצתה לדעת אם יש בי אמונה דתית...." הציטוט מרמז על חשש מסוים של הגברים בתקופה זו מרצונה האישה ללמוד, להתפתח ולהשתחרר מתפקידה המסורתית המוכפפת ואף משינוי המציאות הנוחה הקיימת של הגבר.
תיאור נוסף של ברמר כאישה מיוחדת נמצא במכתבו של גונר וונרברג (Gunnar Wennerberg), משורר, מלחין, ואיש אקדמיה שוודי, לחבריו 1849: "תסלחו לי על הרהוריי בעקבות מפגשי עם אישה אחת (ברמר). אשה, גם אם היא צוידה בחכמה רבה ועומק לב יוצאת דופן, תמיד נשארת מכשפה דוחה אם היא מתלבשת כמו פרדריקה היקרה שלנו. אני טוען שיש זכות לדרוש, גם מהמכוער ביותר, שהיא או הוא, ובמיוחד אם זו אישה, שידאג ויתאמץ להופעתו המיטבי, ושלא ישכח אף פעם את כיעורו, הוא בסך הכל יצור האל." בתפיסתו של וונרברג שהחיצוניות של אישה חשובה יותר מאשר שכלה ומעשיה, משקף את רוח התקופה שבה ברמר גדלה ופעלה, מבחינה מגדרית.
פעילות חברתית ופמיניזם
מבחינה פוליטית ברמר נחשבה לליברלית ולסוציאליסטית-נוצרית, שנושאים חברתיים ורווחת המעמד הפועלים היו קרובים לליבה. 1854 היא יסדה, יחד עם כמה מחברותיה, "ארגון הנשים לקידום אסירים" (Fruntimmersällskapet för fångars förbättring) שמטרותיו היו חיזוק ותמיכה נפשית ורוחנית של האסירים דרך לימודי דת. ב-1860, ברמר, בשיתוף פעולה עם יוהנה ברגלינד (Johanna Berglind), יסדה בית ספר לחרשים-אילמים בסטוקהולם, "בית הספר השקט" (Tysta Skolan). בתקופת רפורמת הבחירות בשוודיה (1862) התנהל דיון סוער סביב זכותן של נשים לא נשואות להצביע בבחירות וברמר כתומכת נלהבת ברעיון זה השתתפה בדיונים. מאותו שנה ואילך נשים רווקות בוגרות יכלו להצביע ולהשפיע בבחירות.
הארגון הראשון למען זכויות האישה נוסדה בשוודיה בשנת 1884 על ידי סופי אדלרספארה (Sophie Adlersparre) שהעניקה לו את שמה של ברמר, "ארגון פרדריקה ברמר" (Fredrika Bremer Förbundet).
מסעות
1849-1851 ברמר יצאה למסע לארצות הברית בהשפעת ספרו של אלכסיס דה טוקוויל שמתאר את הארץ החדשה והמתקדמת ודן בשאלות של דמוקרטיה, דת, ממשל ורווחת הפרט, נושאים שהעסיקו את ברמר במגרש הביתי שלה בשוודיה. באמריקה התקבלה בזרועות פתוחות על ידי קהל אוהדי ספריה, שבחלקם תורגמו על ידי המשוררת מרי האוויט (Mary Howitt), ופעילתה זכו להכרה גם שם. היא נפגשה עם נציגי כל שכבות החברה האמריקאית במשך מסעותיה והיא תיארה ביקורים בכלא, שיחות וביקורים אצל האינדיאנים, שיחות עם נשים ואמהות, עם יצאניות ומנהלות ביתי בושת, מפגשים עם בעלי הון וכוח פוליטי ודיונים עם אנשי דת מכל סוגי "הכנסייה החופשית". המפגש עם בעלי עבדים ועם העבדים עצמם הותיר עליה חותם עמוק והיא פיתחה עמדה נרחצת כנגד מוסד העבדות והפכה לפעילה בנושא.
בזמן המסע באמריקה ברמר ערכה הכרות עם סופרים רבים כמו קטרין סדוויק (Catharine Sedgwick), ראלף וולדו אמרסון, הנרי וודסוורת' לונגפלו, וושינגטון אירווין (Washington Irving), ג'יימס ראסל לאוול (James Russell Lowell) ונתניאל הות'ורן. ברמר הייתה האישה הראשונה שנכחה בדיון בקונגרס האמריקאי, הקפיטול, ישובה כצופה במושב הציבורי. לאורך כל המסע היא תיארה את החוויות שלה במכתבים לאחותה וחבריה ולאחר שובה לשוודיה, יצא לאור ספרה "הבית בעולם החדש" (Hemmen i den nya värden, 1854) כסיכום רשמיה מהמסע. היא גם הצטרפה "לתנועת שלום עולמי" באנגליה ופרסמה בעיתון האנגלי הטיימס בשנת 1854, את תוכניתה להשגת שלום עולמי.
המסע הגדול השני של ברמר החול בשנת 1856 ונמשך כחמש שנים והיא יצאה הפעם לכוון המזרח. היא ביקרה בשווייץ, באיטליה, ביוון, בטורקיה ולסיום הגיעה לארץ ישראל, שאז נקראה פלשתינה. במסע התארחה ברמר אצל אנשי מפתח בחברה המקומית וחקרה ולמדה לעומק את התרבות, הדת, המנהגים והפוליטיקה המקומית דרך שיחות ודיונים עם אנשים מכל קשת החברה ומתצפיות רבות. ברומה ביקרה בוותיקן וניהלה שיחה עם האפיפיור דאז בנושא הקרוב לליבה, הדת. ברמר האמינה שניתן לאחד את שלוש הדתות, הנוצרות, היהדות והאסלאם לדת אחת משותפת, היא זיהתה את הדומה ביניהן לאחר קריאה מעמיקה את ספרי הקודש של שלושתן. את כל התרשמויותיה תיעדה ביומן ודרך מכתבים לבני משפחתה וחברים, ומתוכם עולה הפתיחות והגישה הישירה וההומנית שאפיינו את ברמר ושאפשרו לה הבנה עמוקה את התרבות שאותה היא חקרה. היא נהגה לשאת איתה לכל מקום כלי כתיבה ודפי ציור ותיעדה דרך כתיבה ורישומים את הנופים ואת האנשים בכל מקום. המרחקים היא עברה בתחבורה הדלה שכלל סוס ועגלה, רכיבה על סוסים ואף על חמורים. היא מתארת גם טיולים של ימים בהליכה רגלית עם כל הציוד על הגב. ספרה "החיים בעולם הישן" (Lifvet i gamla världen) מסכם את המסע ויצא לאור 1861.
יובל הרינג
יובל הרינג (נולד ב-21 במרץ 1983) הוא מוזיקאי, מפרסם ישראלי, וסולן להקת הרוק "ועדת חריגים".
קריירה מוזיקלית
הרינג החל את הקריירה המוזיקלית שלו כנגן גיטרה וסולן בימי התיכון, ב-2001, כשהקים את הלהקה "הבקרים הרועשים" יחד עם הגיטריסט אבינועם שטרנהיים. לאחר השחרור מהצבא, הקימו יחד את להקת המת' רוק "לבנון" יחד עם אדם לסלבסקי (באס) ואלחנדרה לוי (תופים), שמאוחר יותר הוחלפו באבישי לונדנר (באס) ואדם כץ (תופים). בסוף 2005 הקליטו את אלבום הבכורה שלהם, Sunken City, שיצא בלייבל פאסט מיוזיק והושק בהופעה במועדון ה"פטיפון". ב-2007 יצאו למסע הופעות בן חודשיים בצפון אמריקה, ומשחזרו השיקו את אלבומם השני, שהופץ בארץ על ידי פאסט מיוזיק ובארצות הברית בלייבל הטקסני Australian Cattle God.
בשנת 2005 היה ממקימי הלייבל "פית/קית", יחד עם דני הדר וסיוון שדמון - ששימש בית ללהקות ערופי שפתיים, The Dogs, NX2, Two States ודני הדר.
ב-2008, בזמן שחי בברלין, הקים את להקת האינדי המקומית TV Buddhas יחד עם מיקי טריאסט ואחיה. הם ניגנו תחת השפעות הוולווט אנדרגראונד ובלאק סבאת', והופיעו מעל 1,000 פעמים ברחבי אירופה, במסע הופעות שהסיט את הפעילות של להקת לבנון הצידה, עד שזו התפרקה ב-2012.
לאחר שחזר לארץ, החליט הרינג להוציא לאור את שיריו שנכתבו במקור בעבור להקה אחרת – ויצר קשר עם המתופף יובל גוטמן והבסיסט דן בלוך. השלישייה החלה לעשות חזרות בחדר חזרות שנמצא במקלט של בית ספר יסודי וכינתה את עצמה "ועדת חריגים".
אלבום הבכורה של הלהקה, The World Is Well Lost, הופק על ידי קייל "סליק" ג'ונסון והוקלט בדירה של הלהקה בתל אביב. האלבום התפרסם ב-2013 דרך חברת התקליטים הישראלית אנובה מיוזיק והלייבל האמריקאי העצמי Warm Ratio. בשנת 2014, הלהקה יצאה לסיבוב ההופעות הראשון שלה בארצות הברית. בשנת 2015 יצא האלבום השני של הלהקה - "Sinking as a Stone".
לייבלים עצמאיים ואירועי אינדי
הרינג הקים מספר לייבלים עצמאיים. ראשית היה Fish In The Water, שהוציא ריליסים לשאריות מסצנת הפטיפון כמו אכזבות' ואדם קומן, ובשנת 2017 הקים את הלייבל "נוער אבוד" - שייצג את סילבי ז'אן וסא"ל חרדלי. הלייבל הוציא גם ויניל וקסטות, הראשונה שבהם בשיתוף הלייבל Burger World: בה נכללים 12 שירים של להקות חדשות ששרות בעברית, כחלק מסדרה שסוקרת סצנות אינדי ברחבי העולם.
בשנים 2007–2008 ושוב בשנת 2010 הפיק את פסטיבל פולקל'ה – פסטיבל פולק–אינדי–סינגר־סונגרייטרס שהתקיים פעמיים בשנה והציב על במה אחת אמני שוליים לצד אמנים מוכרים.
בשנים 2012–2014, יחד עם ירדן אלבוחר, זואי פולנסקי ועדו רמון, הפיק הרינג את "נשף חלל", סדרת אירועים של הופעות וארט ברוח חללית – שהתחיל במועדון התיבה והמשיך למועדון הפסאז'.
שיווק
בשנת 2013 הקים את חברת יחסי הציבור והשיווק 'אנלוג' שייצגה אמנים כמו רמי פורטיס, נצ’י נצ’, ג’יין בורדו, כהן@מושון, קותימן ולירון עמרם.
מאז 2018, לצד שותפו אייל בסון, יובל הרינג משמש כמנכ"ל חברת הפרסום והשיווק MODUS.
ב-2022 הקים את חנות הקומיקס "האגם הגווע" ברחוב לבונטין בתל אביב.
מעבר פרייזר
מעבר פרייזר (באנגלית: Fraser Pass) הוא מעבר הרים בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה. גובהו של המעבר 2,030 - 2,045 מטרים מעל פני הים.
המעבר נמצא בסמוך לקו פרשת המים של אמריקה, אך אינו חוצה קו זה. מעבר פרייזר מקשר בין מוצאו של הנהר פרייזר (לכיוון צפון) לבין מוצאו של הנהר קולומביה (לכיוון מערב); שניהם זורמים לכיוון האוקיינוס השקט.
מפלגת העבודה האיסלאמית
מפלגת העבודה האסלאמית (בפרסית: حزب اسلامی کار) היא מפלגה רפורמיסטית באיראן אשר נוסדה באוקטובר 1998. המפלגה אושרה באופן חוקי ב-24 בינואר 1999. נכון לינואר 2022, למפלגת העבודה האיסלאמית ישנם כ-4 נציגים במג'לס ונציג אחד במועצת העיר של טהראן.
המפלגה ידועה כתומכת בתוכנית הרפורמה של הנשיא לשעבר מוחמד ח'תאמי, ובזכויות עובדים. יש הטוענים כי מצע המפלגה ממקם אותה בשמאל-מרכז של הקשת הפוליטית האיראנית. מפלגת העבודה עוסקת גם בסוגיות "ימניות" ובהן עידוד הצמיחה הכלכלית, בשיתוף עם מפלגת המתינות והפיתוח ומפלגת תומכי הבנייה אשר נחשבת לבעלת ברית של מפלגת העבודה.
פאטמה לודהי
פאטמה לודהי (באורדו: فاطمہ لودھی, נולדה ב-29 בספטמבר) היא פעילה חברתית ודוברת מוטיבציונית, אשר כונתה "אלופת הגיוון". היא יזמה את "Dark is Divine" (הכהה הוא אלוהי), הקמפיין הראשון בפקיסטן נגד קולוריזם (אפליה על בסיס גוון עור, כאשר עור בהיר נחשב לרצוי יותר).
רקע
לודהי נולדה בקראצ'י וגדלה באסלאמאבאד. היא למדה בבית ספר יסודי נוצרי בקראצ'י, וסיימה תיכון בבית הספר העירוני. יש לה תואר ראשון ביחסים בינלאומיים מהמכון למדע וטכנולוגיה (SZABIST) באיסלאמאבאד. לודהי גם השלימה מספר תעודת בקורסים במכון לשלום של ארצות הברית ומטעם האגודה הלאומית של עובדים סוציאליים.
אקטיביזם
לודהי החלה דרכה בעולם האקטיביזם ב-2008, בקידום זכויות של אנשים עם מוגבלות. היא ערכה הכשרות בנושאים מגוונים כגון "הפחתת סיכונים באסונות דרך הכללה", "שוויונות לנכות", "שיקום מכליל מבוסס-קהילה", "שפת סימנים" וכן "השילוב בחינוך", וכן העבירה סדנאות מטעם המועצה הבריטית ומועצת המנהיגים הצעירים למעורבות אזרחית, בנושאים מגוונים כולל מיגור אלימות נגד נשים. בשנת 2011 היא הפכה לעמיתה ברוטרקט (Rotaract), ארגון מטעם ארגון רוטרי הבינלאומי, שם שירתה במספר תפקידים מקומיים ואזוריים. היא ממשיכה גם בפעילותה ההתנדבותית, ומקדמת זכויות של נפגעות תקיפות חומצה, פעילה בנושא HIV/איידס, בריאות נשים וזכויות רבייתיות, ונגד אלימות כלפי נשים.
קולוריזם
כבר בילדותה החלה לודהי להתנגד לקולוריזם שראתה בסביבתה, ואף חוותה על בשרה. היא כתבה שבנוסף לכך שכל הייצוגים בתקשורת, בספרות ובמשחקים היו לבנים או בהירי עור, היא חוותה גם הדרה ומחיקה מצד מורים וילדים אחרים בשל עורה הכהה יותר. כשהייתה לנערה, דודות וקרובות משפחה לחצו עליה לעשות טיפולי הבהרה, ואיימו שאף אחד לא ירצה להינשא לה.
מכשלא מצאה מענה לבעיה, אפילו במרחבים אקטיביסטיים, החליטה לודהי ב-2013 להפוך התנגדות זאת לפעולה, והשיקה את הקמפיין "Dark is Divine" (הכהה הוא אלוהי). הקמפיין העלה מודעות לאפליה הקיימת באזורים רבים בהם האוכלוסייה היא כהת עור, ובהם יש יתרון חברתי מוגבר ככל שגוון העור הוא בהיר יותר. כתוצאה, התפתחו תעשיות להבהרת העור, לצד ביזוי והדרה של מי שעורו - ובמיוחד מי שעורה - כהה יותר. הקמפיין התנגד לאידיאל היופי הבהיר, וכן לתכשירים ולטיפולים הנלווים לו.
לצד התנגדות ספציפית לקולוריזם, הקמפיין עסק באידיאל היופי הכללי, והדרישות הדרקוניות שמוטלות בגינו על נשים, וביקש להעצים חיוביות גוף (body positivity), גישה שמעודדת את אהבת העצמי בכל מידה, צבע, וצורה.
על אף שבתחילה חוותה לודהי דחיות רבות כשניסתה להעלות את הנושא דרך מאמרים ופרסומים, היא התמידה, ולבסוף הצליחה להעביר את המסר שלה. היא פגשה בהתנגדות רבה - בין אם מתוך הכחשה שהבעיה קיימת, או בצידוק לאפליה. אך הקמפיין התפשט עד מהרה לערים שונות בפקיסטן, ולפחות 27 מדינות, ביניהן בנגלדש, סרי לנקה, נפאל, והודו, שם ב-2017 העבירה לודהי הכשרה להגברת הביטחון העצמי ומניעת התאבדות ליותר מ-200,000 סטודנטיות.
פרסים והכרה
הפעילות של לודהי הכתה הדים בבית וגם מחוץ לדרום אסיה, והיא רואיינה והופיעה בתוכניות רדיו וטלוויזיה ובעיתונים ומגזינים החל מקול אפגניסטן ועד ה-BBC. היא נכללה ברשימת 50 הנשים המשפיעות בחדשות מטעם "The News International".
בין הפרסים שהוענקו לה, פרס אשת מצוינות מטעם הארגון החוץ-ממשלתי MEHA, פרס מנהיגה צעירה בצמיחה מטעם CDA בשיתוף עם אוקספם, ופרס הביכורים למצוינות על שם ד"ר האנס פריי מטעם רוטרי אינטרנשיונל.
כבל חשמל תת-ימי
כבל חשמל תת-ימי הוא כבל חשמלי המיועד להתקנה בסביבה ימית. הליבה החשמלית מורכבת ממוליכי חשמל, מסביבם שכבת בידוד חשמלי, מספר שכבות מגן וציפוי חיצוני. בנוסף למוליכי החשמל יש בכבל סיבים אופטיים להעברת נתונים ומדידת טמפרטורה.
מבנה הכבל
כבל חשמל תת-ימי מורכב ממספר כבלים מוליכי חשמל ומסביבם שכבת בידוד חשמלי, מספר שכבות מגן וציפוי חיצוני.
זרם ישר וזרם חילופין
רשת חשמל ארצית משתמשת בדרך כלל בזרם חילופין (AC), אך העברת חשמל למרחקים גדולים, ביבשה ובכבלים תת-ימיים יעילה וזולה יותר בזרם ישר (DC), במיוחד אם אורך הכבלים הוא עשרות ק"מ ומעלה. כאשר משתמשים בכבלי חשמל בזרם ישר, נדרש ממיר זרם בכל קצה כבל כדי לחבר אותו לרשת הולכת החשמל הרגילה.
קיימים כיום בעולם כבלי חשמל תת-ימיים רבים, הן בזרם חילופין, למרחקים קצרים יחסית, והן בזרם ישר, למרחקים ארוכים. מגשר אירו-אסיה משתמש בכבלי חשמל תת-ימיים בזרם ישר.
ויצ'יבקה
וִיצִ'יבְקָה (באוקראינית: Вичівка) הוא כפר זעיר במחוז רובנו שבאוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית. הכפר ויצ'יבקה סמוך לעיירה האוקראינית סרניק.
הכפר שוכן בין שדות חקלאיים וחורשות, בסמוך לגבול עם בלארוס. כמו כפרים רבים אחרים במזרח אירופה, ויצ'יבקה מתאפיין בגגות רעפים ובבנייה בעלת שימוש דומיננטי של עץ, וכזו שבה המבנים מרוחקים מטרים רבים אחד ממשנהו.
תולדות הכפר
הכפר מוזכר לראשונה בשנת 1553 בספר "סקירת היערות". בעת ההיא שימש הכפר כמגורי איכרים שעיבדו את אדמותיהם של בעלי אחוזות אמידים שהתגוררו בפינסק ובברסט.
אנאמורפוזה
היסטוריה
יצירתו של לאונרדו דה וינצ'י "עינו של לאונרדו" משנת 1485, היא הדוגמה המוקדמת המובהקת והידועה של שימוש באנאמורפוזיס בעידן המודרני. גם ציורי המערות הפרהיסטוריים בלסקו מחזיקים בטכניקה בשל הזוויות האלכסוניות של המערה שאילצו את הציורים להיות בזוויות מסוימות כדי שלא יהיו מעוותים מנקודת מבטו של הצופה.
הצייר האנס הולביין הבן התפרסם בעיקר בציורו השגרירים כשהטמין בחלקה התחתון של התמונה צורה מעוותת שבזווית חדה מהצד הופכת לדמות של גולגולת.
ויצ'יבקה
השלטון על הכפר
לאחר מכן, סופח שוב לפולין בשנת 1918 כחלק מהקמת הרפובליקה הפולנית השנייה. בשנת 1939 סופח לרוסיה פעם נוספת כחלק מהסכם ריבנטרופ מולוטוב. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבש על ידי גרמניה הנאצית (1941), שוחרר על ידי רוסיה, וסופח אליה שוב (1944). בשנת 1991 סופח לאוקראינה בעקבות נפילת ברית המועצות.
אנאמורפוזה
היסטוריה
במהלך המאה ה-17 יצירות בסגנון הבארוק שנועדו להטעות את העין, השתמשו לעיתים בטכניקה כדי לשלב אלמנטים אדריכליים עם אשליה. כך בעמידה בנקודה מסוימת הארכיטקטורה הייתה משתלבת עם הציור הדקורטיבי. בדרך זו כיפת כנסיית סנט איגנטיוס ברומא, שצוירה על ידי אנדריאה פוזו, מייצרת את שיאה של האשליה כיוון שבשל תלונות על חסימת האור לשכונות שבסמוך לכנסייה, פוזו הוזמן לצייר את התקרה כדי שתראה כמו חלקה הפנימי של כיפה, במקום שיבנו חלק כזה, עם זאת, התקרה שטוחה ויש רק נקודה מסוימת בה האשליה מושלמת ונראית אמיתית.
ויצ'יבקה
הקהילה היהודית
בעיירה סרניק השכנה התקיימה לאורך דורות קהילה יהודית גדולה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בסרניק כ-1,100 יהודים. לעומת זאת, בכפר ויצ'יבקה התגוררו בעת ההיא משפחות יהודיות אחדות. למרות הריחוק מהקהילה היהודית, המשפחות הללו שימרו אורח חיים יהודי אדוק. עיקר פרנסתן היו מטעי פירות, שבפירותיהם סחרו בסרניק. אמצעי התחבורה העיקרי שהיה ברשותן היה חמור או סוס הרתומים לעגלה. בית הכנסת של יהודי ויצ'יבקה בתקופה של טרום מלחמת העולם השנייה היה בבית משפחת רובינשטיין וכלל שני ספרי תורה. השפה הדבורה בכפר הייתה רוסית, אך המשפחות היהודיות תקשרו ביניהן גם ביידיש.
אנאמורפוזה
היסטוריה
במאות ה-18 וה-19 יצירות אנאמורפיות שימשו יותר כחלק ממשחקי ילדים, מאשר אלמנט אמנותי. במאה ה-20 אמנים מסוימים ניסו לחדש את הטכניקה, כדוגמת מרסל דושאן שבחלק ממוצגיו הייתה נגיעה של אנאמורפוזה, כדוגמת הזכוכית הגדולה. אמן נוסף הוא סלבדור דאלי שהטכניקה השפיעה על מספר מציוריו. בשלהי המאה ה-20 הטכניקה תפסה תאוצה בעיקר בצעצועים ומשחקי ילדים.
ויצ'יבקה
הקהילה היהודית
בתקופת הכיבוש הגרמני על הכפר במלחמת העולם השנייה, הייתה על יהודי האזור חובת ענידת טלאי צהוב. בתחילת שנת 1942 נשלחו כל המשפחות היהודיות של ויצ'יבקה לגטו שבעיירה סרניק. ב-8 בספטמבר 1942 התארגנה בריחה המונית מהגטו. כ-500 יהודים נמלטו מהגטו בשעת לילה, מתוכם כ-200 נורו למוות בשעת הבריחה. הניצולים ברחו מזרחה ליערות, שם חברו לקבוצות פרטיזנים. כל 550 היהודים שנותרו בגטו מצאו למחרת את מותם בבורות המוות.
ראשית ישראל
ראשית ישראל הוא ספר מאת הארכאולוג פרופסור ישראל פינקלשטיין, מהחוג לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, וחוקר ההיסטוריה והמורשת ניל אשר סילברמן. הספר יצא לאור בשנת 2001 באנגלית בכותרת "The Bible Unearthed" ובשנת 2003 בעברית בכותרת: "ראשית ישראל: ארכאולוגיה, מקרא וזיכרון היסטורי", בהוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב. הספר יצא לאור גם בצרפתית, ספרדית, פורטוגזית ואיטלקית.
ויצ'יבקה
הקהילה היהודית
כיום לא קיימת קהילה יהודית בויצ'יבקה, והיא נכחדה בכללותה.
ראשית ישראל
הספר הציג לראשונה לציבור הרחב בישראל ובעולם את כלל ממצאי המחקר המדעי בנושא בדור שקדם להופעתו, סינתזה מקיפה שלהם, ופרשנותם של המחברים. חלק גדול ממסקנותיו שיקפו את הקונצנזוס המדעי הקיים, ואחרות היו ועודן נתונות במחלוקת מדעית.
פתח דבר ומבוא לספר: ארכאולוגיה ומקרא
לדעת המחברים, הגרעין ההיסטורי של התנ"ך נכתב כחלק מהרפורמה הפולחנית שהוביל יאשיהו, ועבר עריכות והרחבות לאחר חורבן בית ראשון ובימי שיבת ציון. מטרתם לחלוק את התובנות הארכאולוגיות החדשות, שאינן ידועות מחוץ לחוגי החוקרים, בשאלות כיצד צמח עם ישראל ומתי ומדוע נכתבה ההיסטוריה המקראית, וכיצד שמר הטקסט הזה על עוצמה כה אדירה עד ימינו. על כך יש להוסיף כי המחברים חולקים עם קוראי הספר גם תובנות רבות בחקר המקרא וההיסטוריה המקראית, חלקן לא חדשות, שאף הן כמעט שאינן ידועות מחוץ לחוגי המחקר.
בכל פרקי הספר המחברים מנסים להראות כי הזמן המתאים ביותר לחיבור או עריכת עיקר המקורות הנדונים הוא סביב ימי יאשיהו, במאה ה-7 לפסה"נ.
פרק 1: החיפוש אחר האבות
סיפורי האבות במקרא משקפים הדים לתקופות היסטוריות וארכאולוגיות שונות המשתרעות לאורך יותר מ-1,000 שנים, ולכן "תקופת האבות" הוא מונח מקראי, אך לא היסטורי. אנכרוניזמים רבים כגון ביות הגמל, הסחר לערב, הופעת הפלשתים ועוד מראים כי הסיפורים הועלו על הכתב בתקופה מאוחרת. נראה שאפיזודות שונות מקורן במסורות נפרדות מאזורים שונים בישראל ויהודה הקדומות, אבל שילובן למסורת אחת נעשה ביהודה תוך הדגשת עליונותה. מסקנות אלה היו בעיקרן בקונצנזוס מדעי רחב, עוד טרם נכתב הספר. הגם שמקובל כי מועד העריכה והכתיבה של מסורות האבות היה מאוחר, אין הסכמה במחקר על התקופה והנסיבות המדויקות של התהליך, אותו מתארכים המחברים בעיקרו לימי יאשיהו.
פרק 2: האם יצאו בני ישראל ממצרים?
שושלת החיקסוס היא דוגמה להתיישבות הדרגתית של אוכלוסייה שמית באזור הדלתא של הנילוס, השתלטותה בדרכי שלום על מצרים, וגירושה בידי השושלת הבאה. גירוש החיקסוס מתוארך לשנת 1570 לפסה"נ בערך, ולמרות שהיסטוריונים קדומים קשרו אותו ליציאת מצרים, הוא קודם ביותר מ-300 שנה לתקופה בה נבנתה העיר רעמסס הנזכרת במסורות יציאת מצרים, לאזכור הראשון של השם "ישראל" במקורות (בכתובת פרעה מרנפתח) ולתקופה המשוערת של ראשית ההתנחלות בכנען. מהתקופה המתאימה הנדונה אין שום עדות היסטורית או ארכאולוגית ליציאת מצרים כמתואר במקרא, ולו בקירוב, וזאת מפרק זמן בו יש תיעוד היסטורי וארכאולוגי עשיר. המחברים מסכמים כי הסאגה של יציאת בני ישראל היא ביטוי רב עוצמה של זיכרון פרשת החיקסוס, אך איננה אמת היסטורית.
פרק 3: כיבוש כנען
למרות שבראשית המחקר הארכאולוגי נטען כי ממצאי החפירות מוכיחים את פרשת כיבוש הארץ, הרי במהלך הדור שלפני פרסום הספר הוכיח המחקר החדש שלא הייתה זו אלא הנחת המבוקש. ערים מרכזיות בסיפורי הכיבוש כלל לא התקיימו בתקופת הברונזה המאוחרת, ערב תקופת הברזל ותקופת ההתנחלות, ומדובר דווקא בערים שסיפורי כיבושיהן הם מהמפורטים ביותר: יריחו, העי, גבעון, ועליהן יש להוסיף גם את חברון. החורבנות שכן התרחשו קרו בתהליך הדרגתי שארך יותר ממאה שנים, מאמצע המאה ה-13 ועד שלהי המאה ה-12 לפסה"נ. לפיכך מסע כיבושי יהושע, כמתואר במקרא ובתוך דור אחד, לא יכול היה להתקיים. לעומת זאת הערים הכנעניות נחלשו וחרבו בהדרגה מסיבות שונות וכתוצאה מזעזועים גלובליים במזרח הקדום של סוף תקופת הברונזה, ולכך השלכות על הבנת ההתנחלות בשלב הבא.
פרק 4: מי היו בני ישראל?
בשורה של סקרים אריכולוגים ביהודה ושומרון בשנות ה-80 של המאה ה-20 התגלה דגם יישובי של התיישבות חדשה בתחילת תקופת הברזל, של רועים וחקלאים. מערכת זו התפתחה למערכת יישובית מתקדמת בתקופת הברזל 2, ולכן ברור שיש ליחס אותה לעם ישראל הקדום. תהליכים יישוביים דומים אירעו בהר גם בראשית תקופת הברונזה הקדומה, ובראשית תקופת הברונזה התיכונה.
מחקרים אנתרופולוגיים הראו שבמזרח הקדום התקיימה חברה דימורפית ("דו-פנית") של איכרים ביישובי קבע ובערים, ושל רועים-נוודים, שחיו בתלות הדדית כלכלית. הרועים הנוודים זקוקים למחייתם לדגנים, ואם החברה יושבת הקבע נחלשת ולא מסוגלת לספק להם זאת, הם עוברים להתיישבות. המסקנה היא שעל רקע היחלשות החברה העירונית יושבת הקבע, רועים-נוודים שכבר חיו בהר נאלצו לעבור להתיישבות קבע; היחלשות וחורבן הערים הכנעניות היו הסיבה להתיישבות זו, ולא התוצאה שלה, וההתיישבות היא של אוכלוסייה פסטורלית מקומית, כלומר כנענית. האוכלוסייה שהתיישבה בהר המרכזי גיבשה לעצמה זהות מובחנת, שביטויה החומרי הייחודי העיקרי והיחיד, אך החשוב, הוא הימנעות מאכילת חזיר, שהתקיימה רק באזור זה.
למרות שאין כמעט עוררין על התהליך שמתארים המחברים, יש והיו השגות במחקר על הצגתו כבלעדי, גם טרם פרסום הספר, וגם מחוגים מחקריים הקרובים למחברים. מחקרים מקראיים מראים שלצד משפחות מקומיות, התיישבו בהר גם משפחות ובתי אב רבים שהגיעו מחוץ לכנען, מכל רחבי הסהר הפורה, כולל מצרים.
פרק 5: ממלכת הזוהר
זה אולי הנושא השנוי ביותר במחלוקת מחקרית מבין נושאי הספר, מחלוקת שהחלה עוד קודם לפרסום הספר עם פרסום מאמרים מדעיים בנושא, ונמשכת מאז. המחברים חזרו ועסקו בנושא זה בהרחבה יתרה בספרם על דוד ושלמה, שהתפרסם חמש שנים לאחר פרסום ספר זה.
האסכולה המינימליסטית
האסכולה המינימליסטית בחקר המקרא בשני העשורים שקדמו להופעת הספר גרסה כי לסיפורי דוד ושלמה גוון ספרותי-אגדתי מובהק, וכי בהיעדר עדות ארכאולוגית ממשית ואזכור חיצוני כלשהו של מלכים אלו, יש להסיק כי עצם קיומם אינו אלא פיקציה שנכתבה בימי שיבת ציון או לאחריה; אולם טענה זו הופרכה לחלוטין. בתל דן התגלתה בשנת 1993 כתובת ארמית המתארת ככל הנראה את ניצחונו של חזאל על יורם בן אחאב מלך ישראל, ועל אחזיהו בן יהורם מלך "בית דוד". כינוי ממלכה על שם מייסדה נפוץ בתקופות אלה ומכאן עדות חיצונית מוצקה להיותו של דוד דמות היסטורית, מייסד ממלכת יהודה. בעקבות זאת שוחזרה הקריאה "בית דוד" גם בקריאה חדשה של מצבת מישע. למעשה, בניגוד לתדמית שהתקבלה ביחס לספר, המחברים דווקא מפריכים את טענות האסכולה המינימליסטית ביחס לדוד ושלמה, אם כי דוחים גם את הטענות המקסימליסטיות לגביהם (להלן).
האסכולה המתונה מול האסכולה המקסימליסטית
ממצאי הסקרים הארכאולוגיים ביהודה הראו כי היישוב בה התפתח בהדרגה מראשית ההתנחלות עד למאה ה-10 לפסה"נ. מכאן שהתפתחות יישובית זו אינה המצאה מאוחרת, אך דגם היישוב רחוק מלהיות צפוף ומאורגן כפי שצפוי מיישוביה של ממלכה גדולה וחזקה, והקיף כ-5,000 תושבים בלבד, נתון העולה בבירור מן הסקרים המקיפים שנערכו. אולם הטיעון הארכאולוגי המרכזי של המחברים התמקד בפעולות בנייה גדולות שיוחסו לשלמה בפסוק יחיד במקרא, ואשר יגאל ידין קישר לממצאים הארכאולוגיים באתרים אלו ותיארכם למאה ה-10 לפסה"נ, זמנו המשוער של שלמה. מחקריו של דוד אוסישקין, ולאחר מכן חפירת מגידו בידי פינקלשטיין ואוסישקין, טענו לתיארוך אותו ממצא עצמו למאה ה-9 לפסה"נ, לימי ממלכת שומרון של עמרי ואחאב שנוסדה אז.
האוריינות ביהודה וישראל הקדומות, תאריכיה ומשמעותה
אשר למועד חיבורם של הסיפורים על דוד ושלמה, טיעון מרכזי ביחס למועד כתיבתם המאוחר הוא הופעתה המאוחרת של האוריינות בישראל וביהודה, על סמך ממצאים ארכאולוגיים-פליאוגרפיים (כתובים). מהמאות ה-10 וה-9 לפסה"נ אין כמעט בכלל ממצאים כאלו, לא ביהודה ולא בישראל, עובדה שאינה שנויה במחלוקת (בניגוד למחלוקת על תיארוך כלי החרס). מכל הדוגמאות ההיסטוריות-ארכאולוגיות המוכרות, עניין זה הוא סימן לאוריינות מצומצמת ביותר באותה תקופה גם מבחינת הכתיבה על חומרים מתכלים. ברמת אוריינות מצומצמת כזו לא יכול להיות שנכתבו סיפורים נרחבים, מתוחכמים ובאיכות ספרותית גבוהה כמו מסורות דוד ושלמה. אוריינות נרחבת מתחילה להופיע במהלך המאה ה-9 לפסה"נ ובעיקר לאחריה, תקופות מהן התגלה שפע ממצא אפיגרפי בישראל ולאחר מכן גם ביהודה, כך שהכתובים הם לכל המוקדם מן המאות 8–7 לפסה"נ.
סיכום גישת המחברים לממלכת דוד ושלמה
לדעת המחברים אין ראיות ארכאולוגיות או היסטוריות משכנעות לקיומה של ממלכת ישראל המאוחדת, וכי סיפור הממלכה המאוחדת נבדה מאוחר יותר - בירושלים של המאה ה-7 לפנה"ס - מתוך ניסיון של אנשי ממלכת יהודה, בתקופה שלאחר חורבן ממלכת ישראל, להצביע על עבר שלטוני משותף לאנשי יהודה וישראל, על רקע הגירה מסיבית של פליטים מישראל אל ממלכת יהודה (להלן).
לפי המחברים הרי בתקופה שמיוחסת לזמן הממלכה המאוחדת (המאה ה-10 לפסה"נ) לא הייתה ירושלים יותר מכפר גדול, ואילו יהודה, כממלכה, הייתה זניחה בהשוואה לעוצמתה ולחשיבותה של ממלכת ישראל. עלייתה של האימפריה האשורית החדשה שמה קץ לממלכת ישראל המפוארת, וממלכת יהודה המדולדלת ששרדה תחת שלטון יאשיהו, ביקשה להטעים את זכותה לנחלות שהיו תחת שליטת ישראל. זו הייתה מטרתה העיקרית של ההיסטוריה הדויטרונומיסטית, המיוחסת על ידי הכותבים לימיו של יאשיהו, שהציגה את תקופת מלוכתם של דוד ושלמה - תקופה בה שלטו בפועל ביהודה בלבד - כתור זהב בו היו ממלכת יהודה וממלכת ישראל מאוחדות תחת שלטון שליט אחד.
גם כלל הממצאים הארכאולוגיים, לדעת פינקלשטיין וסילברמן, אינם תומכים בטענה לקיומה של ממלכה מאוחדת. כך, לדוגמה, אין ראיה ארכאולוגית כלשהי לכיבושיו של דוד, ואילו ערי הפלך המרשימות שבנייתן יוחסה על ידי יגאל ידין לתקופת שלמה, כמו בגזר, במגידו ובחצור, נבנו לדעתם בתקופה מאוחרת יותר. בתקופת שלטון דוד ושלמה נמשכה תרבות תקופת הברזל I ביהודה ואילו בצפון ניכר המשך התרבות החומרית הכנענית. בשתי התקופות אין חיזוק בממצא החומרי לקיום בנייה מונומנטלית, כמו זו המיוחסת לשלמה. מפעלי הבנייה החשובים ביותר, לפי פינקלשטיין וסילברמן, צריכים להיות מתוארכים לתור הזהב של ממלכת ישראל, לתפישתם - תקופת שלטון בית עמרי בממלכת ישראל.
ביקורת על מסקנות הספר ביחס לתקופה זו
חלק מן החוקרים, במיוחד אלו הקשורים ל"אסכולה הירושלמית" של האוניברסיטה העברית, אינם מקבלים את מסקנות המחברים. הן לא התקבעו כקונצנזוס מדעי, שנויות במחלוקת עזה ורבים טענו לכשלים בהן. מיעוט הממצאים לקיום הממלכה המאוחדת בוקר כראיה חלשה, בפרט עקב הבעייתיות של עיר דוד, אתר שנחשף לסחף, הרס ובנייה-מחדש נרחבים במהלך השנים; מאידך, השוללים לא נתנו מענה לטענה, המבוססת על הסקרים הארכאולוגיים הפרטניים שנערכו ביהודה, לפיה כלל היישוב בחבל ארץ זה היה דל יחסית. תגליות ארכאולוגיות נקודתיות שנערכו מאז הפרסום, הוצגו כאילו הן מפריכות את השקפת המחברים בדבר הממלכה המאוחדת. אחת מהן היא גילויו של מבנה האבן הגדול בעיר דוד, שלדעת החופרת הוא ארמונו המונומנטלי של המלך דוד, אלא שדעה זו לא התקבלה במחקר. העיר הקדומה שנחשפה בחורבת קייאפה שבשפלה הוצגה כמצודה שהשתייכה לממלכת דוד, וכהוכחה לכך שהתקיימה ממלכה מאוחדת חזקה עם מערכת שלטונית מפותחת. אולם בנושא זה התפתחה מחלוקת ארכאולוגית הן לגבי תיארוך החרסים באתר, והן לגבי שייכותו האפשרית לממלכת דוד, כך שגם כאן לא נמצא טיעון מכריע לאחד הצדדים. אפשר לסכם ולומר כי הדיון בחלק מההיבטים הארכאולוגיים וההיסטוריים המפריכים או מוכיחים את קיומה של הממלכה המאוחדת, נותר פתוח וללא הכרעה במחקר.
חלק שני: עלייתה ונפילתה של הממלכה הצפונית (פרקים 6 עד 8)
בחלק זה של ספרם מתארים המחברים את עלייתה של ממלכת הצפון החזקה, ממלכת ישראל, אותה ייסד עמרי. מממלכה זו ישנן עדויות ארכאולוגיות שאינן נתונות במחלוקת, בראש וראשונה מבירתה שומרון אותה ייסד עמרי כמתואר במקרא. ממלכה זו ומלכיה נזכרים גם במקורות האשוריים בני הזמן, וניתן לשחזר את תולדותיה במידה רבה של ודאות. בימי עמרי ואחאב הגיעה ממלכה זו לעוצמה רבה, ואחאב נזכר כאחד היריבים המרכזיים של אשור בתיאור קרב קרקר. אחרי ימי אחאב מצליחה ממלכת ארם דמשק החזקה, שמצפון לממלכת ישראל, להחליש את הממלכה ולהביא לנפילת בית עמרי ולעליית בית יהוא. הממלכה המוחלשת של יהוא נכנעה לאשורים, אך בזכות כך שושלתו הצליחה לשרוד ואף לחזור בהמשך לדומיננטיות אזורית, משום שממלכת ארם דמשק דוכאה קשות תחת האימפריה האשורית.