cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דרדנוט (סוג אונייה)
הגנה תת-מימית וחלוקה פנימית
המרכיב האחרון בסכנת המיגון של הדרדנוטים הראשונים הייתה החלוקה הפנימית של האונייה מתחת לקו המים למספר מדורים אטומים למים. במקרה של חירור גוף האונייה בשל פגיעת פגזי אויב, מוקש ימי, טורפדו או בשל תאונה, וחדירת מים לאונייה בשל אותה פגיעה, יוצף רק מדור אחד, והאונייה תשרוד את הפגיעה. עם זאת, היו גם מקרים שבהם הוצפה אונייה למרות החלוקה למדורים כאלה.
פיתוח נוסף, שהיה אחד משיאי המיגון הימי, היו הבליטות נגד טורפדו (Anti-Torpedo Bulge) ו"חגורת טורפדו", שנועדו להגן על האוניות מטורפדו ומוקשים. הבליטות האמורות היו מעין תוספת בתחתית האונייה, שהיו בחלקן ריקות ובחלקן מוצפות במים. בינן לבין גוף האונייה עצמו היה שריון דק, שנועד למנוע חדירת רסיסים. הבליטות נועדו לספוג את הפיצוץ רחוק ככל האפשר מגוף האונייה האטום למים, על ידי ספיגתו במים שבתוך הבליטה. בחלקים הריקים היו מיעודים לעיתים לאחסון פחם, מים או דלק.
הנעה
לדרדנוטים היו שניים עד ארבעה מדחפים. באה"מ דרדנוט עצמה, וכל הדרדנוטים הבריטיים, הונעו המדחפים באמצעות טורבינות קיטור. בציים אחרים הונעו הדרדנוטים הראשונים על ידי מנועי קיטור בעלי התפשטות משולשת, המנועים המקובלים באוניות המערכה פרה דרדנוט, שהיו איטיים יותר. מנועי טורבינת קיטור סיפקו יותר כוח ממנועי קיטור בוכנתיים באותו גודל, היו נקיים יותר ואמינים יותר. עם זאת, עד 1905 פותחו מנועי קיטור בוכנתיים שהיו נקיים יותר ואמינים יותר מהדגמים הקודמים.
למנועי טורבינה יש גם חסרונות. במהירויות שיוט שהיו נמוכות בהרבה מהמהירות המרבית הייתה נצילות הדלק של הטורבינות נמוכה משמעותית מזו של מנועי הקיטור הבוכנתיים. נתון זה היה חשוב במיוחד לציים שלהם היה נחוץ טווח ארוך, כמו צי ארצות הברית, שתוכניות המלחמה שלו מול יפן כללו את חציית האוקיינוס השקט וכניסה לקרב מול הצי היפני ליד הפיליפינים. האמריקאים בחנו מנועי טורבינת קיטור באוניית המערכה דקוטה הצפונית, אך רק עם השקת אוניות המערכה מסדרת פנסילבניה ב-1916 אימץ הצי האמריקאי את טורבינות הקיטור כאמצעי ההנעה של הדרדנוטים שלו.
עם הזמן נמצאו פתרונות לחסרונות טורבינת הקיטור, בעיקר על ידי שילוב תמסורת שהורידה את סיבובי המדחפים ובכך הגבירה את היעילות. פתרון זה חייב דיוק טכני רב בייצור התמסורת, ולכן היה מסובך להטמעה. חלופה אחת לתמסורת הייתה תמסורת טורבו-חשמלית, שבה יצרה טורבינת הקיטור כוח חשמלי שהניע את המדחפים. צי ארצות הברית העדיף שיטה זו, ועשה בה שימוש לכל הדרדנוטים שלו בין השנים 1915–1922. יתרונותיה של שיטה זו היו עלותה הנמוכה, והאפשרות למידור טוב מתחת לקו המים. חסרונותיה היו במשקל הרב של המכונות ופגיעותן לנזק אפשרי בקרב, ובמיוחד להשפעות של חדירת מים על המיכשור החשמלי.
דלק
מאז ראשית העידן של אוניות מלחמה מונעות בקיטור, היה הפחם מקור האנרגיה שלהן. גם בדור הראשון של הדרדנוטים חוממו הדוודים, שהזינו קיטור לטורבינות, בפחם. אחד מיתרונותיו של הפחם הוא בהיותו אדיש (אינרטי), וכך יכול היה להיות חלק מסכמת המיגון של האונייה. עם זאת, לפחם גם חסרונות רבים: העמסת הפחם על האונייה דרשה השקעת משאבי עבודה רבים, וכך העברתו מהמחסנים אל הדוודים. הדוודים עצמם התמלאו ונסתמו באפר והיה צורך לנקותם, והאפר שהתעופף באוויר, עם אדים שהיו קשורים לפחם, היה נפיץ מאוד. ייתכן שזו הייתה הסיבה להתפוצצותה של אוניית המערכה האמריקאית "מיין", שהתפוצצה בנמל הוואנה, בקובה, בפברואר 1898, התפוצצות שהניעה את מלחמת ארצות הברית–ספרד. מעבר לסיכונים, שריפת הפחם יצרה עשן שחור סמיך שהפריע לשדה הראייה, לאיתות ולבקרת האש, והסגיר למרחוק את מיקומן של האוניות. פחם תפס נפח רב על האונייה, והנצילות התרמית שלו נמוכה יחסית.
לדלק נוזלי כמקור אנרגיה יש יתרונות רבים, גם למתכנני האוניות וגם לקצינים בים. דלק נוזלי מייצר פחות עשן, ולפיכך קשה יותר לזהות את האונייה מרחוק. ניתן להזין את הדלק הנוזלי לדוודים באופן אוטומטי, וכך נחסך הצורך במחלקת מסיקים שיזינו ידנית את הפחם לדוודים, כפי שהיה באוניות מונעות בפחם. לדלק נוזלי אנרגיה תרמית גדולה פי שניים בערך מזו של פחם, ולפיכך ניתן להקטין את הדוודים בחצי, ולחלופין, לאונייה מונעת בדלק נוזלי יהיה טווח כפול באותו נפח של דלק, לעומת פחם.
יתרונות הדלק הנוזלי היו ברורים כבר בתום המאה ה-19, והלורד הראשון של הימייה הבריטית, ג'קי פישר, לחץ על הסבה לדלק זה כבר ב-1901. התעוררו בעיות טכניות מסוימות שהיו קשורות באחסון הדלק בגוף האוניות, שהיה כרוך בשמירה על איזון האניות עקב המשקל השונה של הפחם והדלק הנוזלי, ובעיות בשאיבת דלק נוזלי צמיג יותר. עם זאת, הבעיה העיקרית הייתה בכך שכל המעצמות שבנו דרדנוטים – למעט ארצות הברית – היו צריכות לייבא דלק נוזלי. בשל בעיה זו היו ציים שאימצו שיטה של הסקה באמצעות פחם ודלק נוזלי יחד, על ידי הסקה בפחם שרוסס בדלק. אוניות בריטיות שצוידו בדוודים כאלה היו יכולות לעשות שימוש בדלק נוזלי לבדו, להשיג עד 60% מהעוצמה.
לארצות הברית היו מאגרים גדולים של דלק נוזלי, וצי ארצות הברית היה הצי הראשון שאימץ דלק זה באופן מלא כאשר הזמין את אוניות המערכה מסדרת נוודה ב-1910, שהוגדרו כמונעות בדלק נוזלי. הצי המלכותי הבריטי לא פיגר הרבה וב-1912 החליט על דלק נוזלי כמקור האנרגיה לאוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת. אלו נכנסו לשירות עוד לפני האוניות מסדרת נוודה, הודות לזמני תכנון ובנייה קצרים יותר של המספנות הבריטיות. הצי הבריטי שקל לחזור לשיטה מעורבת של הסקה בפחם מרוסס בדלק נוזלי, אך פישר, שחזר לתפקידו ב-1914, עמד על כך שכל הדוודים יוסקו בדלק נוזלי בלבד. ציים אחרים הותירו שיטות הנעה מעורבות, פחם ודלק נוזלי, עד לסיום מלחמת העולם הראשונה.
בנייה
פיתוח הדרדנוטים היה חלק ממרוץ החימוש של בניית אוניות מערכה, שהחלה בשנות ה-90 של המאה ה-19. לצי המלכותי הבריטי היה יתרון גדול במספר אוניות המערכה פרה-דרדנוט שהפעיל, והיו ברשותו אוניות מערכה כמספרן של האוניות בשני הציים הבאים אחריו גם יחד. אולם עם השקת אה"מ "דרדנוט", ב-1906, הצטמצם יתרונה של בריטניה לאונייה אחת בלבד. השקת הדרדנוט הובילה לביקורת רבה על פישר, הלורד הראשון של הימייה, ששמט את יתרונה האסטרטגי של בריטניה; פישר השיב שהמצב היה גרוע בהרבה לו הייתה אוניית המערכה הראשונה מטיפוס דרדנוט מושקת על ידי צי אחר, שכן רוב מתחרותיה הימיות של בריטניה שקלו אוניות כאלה – וילהלם השני, קיסר גרמניה, דחף לבניית אונייה כזו כבר מ-1890 – וחלקן אף החלו לבנות אוניות מערכה בעלות חימוש "תותחים גדולים בלבד": יפן החלה בבניית האונייה "סאטסומה", וארצות הברית החלה בבניית "דרום קרוליינה". השקת "דרדנוט" על ידי בריטניה הבטיחה את המשך העליונות הימית של בריטניה.
מרוץ החימוש בבניית אוניות המערכה הואץ שוב, והדבר הטיל עומס גדול על תקציביהן של הממשלות שהשתתפו במירוץ. עלותן של הדרדנוטים הראשונים לא הייתה רבה בהרבה מעלותן של אוניות המערכה פרה-דרדנוט האחרונות, אך הסדרות הבאות של הדרדנוטים החלו להתייקר יותר ויותר. "דרדנוט", לדוגמה, עלתה 1,783,000 לירות שטרלינג, לעומת אוניות המערכה מסדרת "לורד נלסון", סדרת הפרה-דרדנוט האחרונה, שעלו 1,540,000 ליש"ט כל אחת. שמונה שנים לאחר "דרדנוט" הושקה סדרת "קווים אליזבת", וכל אונייה בסדרה זו עלתה 2,300,000 ליש"ט. במחירי 2020, עלות דרדנוט הייתה כ-190,000,000 ליש"ט, לעומת כ-165,000,000 מיליון ליש"ט לסדרת "לורד נלסון" ו-246,000,000 ליש"ט לסדרת "קווין אליזבת".
למרות מחירן הרב היוו אוניות המערכה מרכיב מרכזי בכוחן הימי של המעצמות, וסימלו את העוצמה והיוקרה הלאומית. המעצמות הגדולות באירופה – הקיסרות הגרמנית, הרפובליקה הצרפתית, האימפריה הרוסית, ממלכת איטליה והאימפריה האוסטרו-הונגרית – עסקו כולן בבניית דרדנוטים, וכך גם ארצות הברית. גם מעצמות מדרג שני, כולל האימפריה העות'מאנית, ממלכת יוון, ארגנטינה, רפובליקת ברזיל וצ'ילה, הזמינו דרדנוטים ממספנות בארצות הברית, בריטניה, גרמניה וצרפת.
מרוץ החימוש בין הקיסרות הגרמנית והאימפריה הבריטית
בניית אה"מ "דרדנוט" התרחשה בתקופה של עליית מתח בין האימפריה הבריטית לקיסרות הגרמנית. גרמניה החלה בתוכנית נרחבת לבניית צי מלחמה בשנות ה-90 של המאה ה-19, כחלק ממדיניות כוללת שנועדה לבסס את גרמניה כמעצמה עולמית, ובמסגרתה קריאת תגר על עליונותו הימית של הצי המלכותי הבריטי. עם חתימת ההסכמה הלבבית (Entente Cordiale) בין צרפת ובריטניה ב-1904, הסתבר לבריטים יותר ויותר שהאויב העיקרי יהיה מעתה גרמניה. היריבות הגוברת הניעה והגבירה עוד יותר את מרוץ החימוש והביאה לבניית שני ציי הדרדנוטים הגדולים ביותר בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה.
התגובה הגרמנית ל"דרדנוט" הייתה סדרת נסאו, שבבנייתה החלו ב-1907, ולאחריה אוניות המערכה מסדרת הלגולנד, שבנייתה החלה ב-1909. הצי הקיסרי הגרמני החל גם בבניית שתי סיירות מערכה, אף על פי שהאסטרטגיה הבריטית שדגלה בהפעלתן של סיירות המערכה לא הייתה מקובלת בגרמניה; בניית אוניות אלה נעשתה משום שניתן היה לבנותן תחת האישור שניתן ברייכסטאג לבניית סיירות משוריינות ולא מתוך המכסה המאושרת של אוניות מערכה. ב-1909 היו לקיסרות הגרמנית עשר אוניות מערכה מודרניות, מוכנות או בשלבי בנייה. האוניות הבריטיות היו מהירות יותר ובעלות חימוש עוצמתי יותר ממקבילותיהן הגרמניות, אך היחס בין המספרים היה 10:12 בלבד לטובת הבריטים – הרבה פחות מהיחס אליו שאפו הבריטים, 1:2 לטובתם.
ב-1909 אישר הפרלמנט של הממלכה המאוחדת בניית ארבע אוניות ראשה נוספות, עדיין בתקווה שגרמניה תסכים למשא ומתן שיגביל את מספר אוניות המערכה. אישור האוניות הותנה בכך שאם לא יימצא פתרון דיפלומטי, תתחיל ב-1910 בניית ארבע אוניות מערכה נוספות. החלטה זו הייתה פשרה בין הלחץ של השמרנים לבנות שש אוניות מערכה בשנה אחת, לבין רצונם של הליברלים לצמצם את ההוצאות הצבאיות כדי לפנות משאבים לרפורמות חברתיות ולבנות לא יותר מארבע. גם פשרה זו חייבה הטלת מיסים כבדים על השכבות הגבוהות, מהלך שהביא למשבר חוקתי בשנים 1909–1910. לאחר שלא חלה התקדמות במגעים עם גרמניה, הונחה ב-1910 השדרית לארבע אוניות מערכה נוספות שכללו גם ארבע אוניות "סופר דרדנוט" מסדרת אוריון. שמונה אוניות המערכה תוגברו בשתי סיירות מערכה שנרכשו על ידי אוסטרליה וניו זילנד, והיו אמורות להיות חלק מהצי שלהן, אך בעת הצורך תתגברנה את הצי הבריטי.
הצי בגרמני בנה באותו שנים שלוש אוניות מערכה, וכך הגיע יחס הכוחות בין שתי המעצמות ל-22 אוניות מערכה בריטיות מול 13 גרמניות. נחישותם של הבריטים לשמור על יתרונם הימי הביאה את הגרמנים לשאת ולתת על סיום מרוץ החימוש. מטרתה של האדמירליות להגיע ליתרון של 60% על הצי הגרמני הייתה קרוב למדי ליעדו של אלפרד פון טירפיץ, שר הימייה הגרמני, ששאף לצמצם את יתרונו של הצי הבריטי ל-50%. עם זאת, השיחות כשלו בגלל ויכוח שלא הוכרע לגבי הכללת סיירות המערכה הבריטיות במספר אוניות המערכה, וכן בשל נקודות מחלוקת אחרות שלא היו קשורות לנושא הימי, כמו דרישת הגרמנים להכרה בבעלותם על אלזס-לורן.
כישלון השיחות הביא להגברת קצב מרוץ החימוש. גרמניה החלה בבניית ארבע אוניות ראשה ב-1910 וב-1911, ובריטניה החלה במקביל בבניית חמש אוניות בכל אחת מהשנים הללו. המתח עלה עוד יותר כאשר אישר הרייכסטאג את החוק הימי של 1912. החוק קבע תוכנית לבניית אוניות, שעם סיומה יהיו לצי הקיסרי הגרמני 33 אוניות מערכה וסיירות מערכה, יותר מכוחו של צי הים הגדול, יחידת הצי הבריטי הגדולה ביותר שהגנה על בריטניה עצמה במימי הבית (Home Waters). מצבה של בריטניה היה חמור עוד יותר, מכיוון שהצי של האימפריה האוסטרו-הונגרית היה בשלבי בנייה של ארבעה דרדנוטים, והצי האיטלקי בנה שתיים נוספות. הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת איטליה היו קשורות זו לזו בברית המשולשת, והיו אמורות לפעול יחד בעת מלחמה. מול כוח משולב של שלוש המעצמות הללו לא היה הצי הבריטי יכול להגן על האינטרסים החיוניים של בריטניה.
כדי לתת מענה לאיום זה היו לבריטניה שלוש אפשרויות: בניית אוניות מערכה נוספות, ויתור על הנוכחות בים התיכון כדי לרכז את הכוחות בים הבית, או יצירת ברית עם צרפת. בניית אוניות מערכה נוספות הייתה מטילה עול כלכלי כבד ולא מתקבל על הדעת בתקופה שבה ניסתה הממשלה הבריטית להוביל תקציב שיוביל לשינויים חברתיים. ויתור על הים התיכון היה בעייתי מאוד, שכן משמעותו הייתה החלשת כוחה הדיפלומטי והשפעתה בכל האזור וערעור יציבותה של האימפריה. האפשרות היחידה שניתן היה לקבל הייתה שינוי במדיניות הבריטית עד אז, שהייתה ידועה בכינויה "בדידות מזהירה", והגעה להסכם עם צרפת, במסגרתו תקבל זו האחרונה אחריות על ריסון איטליה ואוסטרו-הונגריה בים התיכון, והבריטים בתמורה יגנו על חופה הצפוני של צרפת. למרות התנגדות פוליטית מסוימת בבריטניה, התארגן הצי המלכותי הבריטי על בסיס פריסה חדשה זו ב-1912.
ארצות הברית
הקונגרס אישר בניית שתי אוניות מערכה, אך הגביל את ההדחק שלהן ל-16,000 טון לכל היותר. כתוצאה מכך נאלצו מתכנני סדרת דרום קרוליינה לעמוד במגבלות חמורות בהרבה מאלה שעמדו בפני מתכנני אה"מ "דרדנוט" (שההדחק שלה היה גדול בכ-2,000 טון). כדי לנצל באופן מיטבי את המשקל שהוקצה לחימוש, מוקמו התותחים על קו האורך של האוניות. לכל אונייה היו שמונה תותחים בקוטר 12 אינץ', ואלה סודרו בשני זוגות של ארבעה צריחים, כאשר הצריח השני והאחורי בכל זוג ממוקם כך שיירה מעל הצריח הקדמי. בדרך זו היה לאוניות מטח דופן זהה לזה של אה"מ "דרדנוט", שהייתה בעלת עשרה תותחים. זו הייתה פריסת התותחים היעילה ביותר, וסכמת החימוש בסדרת דרום קרוליינה בישרה את פריסת התותחים הסטנדרטית באוניות המערכה הבאות בכל ציי העולם.
עיקר הצמצום בהדחק של סדרת דרום קרוליינה התבטא במערכות ההנעה, שהיו מנועי קיטור בעלי התפשטות משולשת, לעומת מנועי טורבינת הקיטור של אה"מ "דרדנוט", ומהירותן של האוניות האמריקאיות הגיעה ל-18.5 קשר (34.3 קמ"ש), לעומת 21 קשר (39 קמ"ש) של אה"מ "דרדנוט". בשל עובדה זו יש הסבורים שהדרדנוטים האמריקאיים הראשונים היו סדרת אוניות המערכה הבאה, סדרת דלאוור. בתוך שנים מועטות מעת השקתן כבר היו האוניות מסדרת דרום קרוליינה איטיות מכדי שתוכלנה להיו חלק מצי הדרדנוטים החדשות יותר, ונאלצו לפעול עם האוניות הישנות יותר, פרה-דרדנוט.
צי ארצות הברית המשיך להגדיל את צי הדרדנוטים שברשותו. כמעט בכל שנה, עד 1920, החלה בנייתן של שתי אוניות מערכה. מנועי כל האוניות היו מנועי קיטור בוכנתיים, עד לאוניות המערכה מסדרת נבדה, שבנייתה החלה ב-1912. האיחור בהכנסת טורבינות קיטור נבע מגישה זהירה וגם מהצורך של הצי האמריקאי באוניות בעלות טווח ארוך ללחימה במרחבי האוקיינוס השקט, שבתחילה לא ניתן היה להשיג עם מנועי טורבינה.
יפן
העדיפות הראשונה בתוכנית בניין הצי של יפן לאחר מלחמת רוסיה-יפן הייתה שיפוץ אוניות המערכה פרה-דרדנוט שנלכדו מרוסיה במהלך המלחמה, ולהשלים את אוניות המערכה "סאטסומה" ו"אקי". שתי אוניות המערכה הללו היו אמורות להיות אוניות "תותחים גדולים בלבד" ולמעשה להקדים את אה"מ "דרדנוט" ולהיות הראשונות בעולם המיישמות תפיסה זו, אך קשיים כלכליים שהתעוררו בעקבות המלחמה עיכבו את השלמתן וחייבו את החלפת חלק מהתותחים הגדולים המתוכננים בתותחים בעלי קוטר קטן יותר. כפי שהושלמו היו אוניות אלו בעלות חימוש מעורב והוגדרו "סמי-דרדנוט". שתי האוניות הבאות שנבנו היו "קאוואצ'י" ו"סטסו", שבנייתן החלה ב-1909 והושלמה ב-1912. הן היו חמושות בתותחי 12 אינץ', אך משני סוגים – לכל סוג ארוך קנה שונה, דבר שהכביד על בקרת האש בטווח רחוק.
מדינות אחרות
ברזיל הייתה המדינה השלישית שהחלה בבניית דרדנוט, כאשר הזמינה בבריטניה שלוש אוניות, שהיו אמורות להיות חמושות בתותחים הכבדים ביותר שהיו לדרדנוט כלשהו באותה עת, 12 תותחי 12 אינץ'. שתיים מתוך השלוש הושלמו: "מינאס ז'ראיס", שבנייתה החלה ב-17 באפריל 1907, ואחותה, "סאו פאולו", שבנייתה החלה 13 ימים אחריה. כתבי צי רבים, באירופה ובארצות הברית, הניחו שברזיל אינה הרוכשת האמיתית של האוניות ומשמשת רק כמתווכת עבור אחת המעצמות הימיות, אליה תעביר את האוניות לאחר השלמתן. למרות הנחות אלה, של האוניות נכנסו לשירות בצי הברזילאי ב-1910. בניית האונייה השלישית, שהייתה אמורה להיקרא "ריו דה ז'ניירו", לא הושלמה בשל קריסת מחירי הגומי העולמיים שגרמה למשבר תקציבי בברזיל. האונייה הייתה לקראת השלמה אך ברזיל לא הייתה יכולה לרכוש אותה, והאונייה נמכרה לטורקיה ב-1913. בניית האוניות הברזילאיות הציתה מרוץ חימוש בינה לבין ארגנטינה וצ'ילה, שהשיקו בשנים הבאות סופר דרדנוטים (ראו להלן).
הצי הספרדי הכניס לשירות החל מ-1913 שלושה דרדנוטים, ממסדרת אספנייה, שנבנו בסיוע בריטי. אלו היו הדרדנוטים הקטנות ביותר שנבנו בצי כלשהו: אורכן היה 140 מטר, לעומת 160 מ' באה"מ "דרדנוט"' וההדחק המלא שלהן עמד עד כ-16,200 טון, לעומת יותר מ-21,000 באונייה הבריטית. בניית האונייה השלישית, חיימה הראשון (Jaime I), נמשכה תשע שנים ממועד הנחת השדרית, בשל עיכוב רב באספקת רכיבים חיוניים, במיוחד תותחים, מבריטניה.
הקצין והמהנדס הימי ויטוריו קוניברטי הציע לצי המלכותי האיטלקי אוניית "תותחים גדולים בלבד" כמה שנים לפני בנייתה של אה"מ "דרדנוט", אך הצי לא קיבל מיד את הצעתו ורק ב-1909 החלה איטליה בבניית דרדנוט משלה, אוניית המערכה "דנטה אליגיירי", כתגובה לשמועות על בניית דרדנוט באימפריה האוסטרו-הונגרית, יריבתה של ממלכת איטליה. "דנטה אליגיירי" נכנסה לשירות ב-1913. אחריה בנתה איטליה חמישה דרדנוטים נוספות, כדי לשמור על יתרונה מול האוסטרו-הונגרים. אוניות אלו נכנסו לשירות החל מ-1915 ונותרו עמוד השדרה של הצי האיטלקי עד מלחמת העולם השנייה.
בינואר 1909 הפיצו אדמירלים בצי האוסטרו-הונגרי מסמך הקורא לבניית צי של ארבעה דרדנוטים. משבר חוקתי בשנים 1909–1910 עיכב את הבנייה ולא ניתן היה לאשר את ייצור האוניות, אך שתי שדריות הונחו במספנות בתקווה לאישור בהמשך. ארבע האוניות מסדרת טגטהוף הושקו בשנים 1912 – 1915. סדרה של ארבע אוניות מערכה נוספת שהייתה מתוכננת בעקבות סדרת טגטהוף בוטלה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הצי הקיסרי הרוסי החל ביוני 1909 בבניית אוניות המערכה מסדרת גנגוט, שנועדו לצי הים הבלטי ובאוקטובר 1911 החלה בנייתן של שלושה דרדנוטים נוספות אימפרטריצה מריה עבור צי הים השחור. רק אונייה אחת משבע האוניות הללו הושלמה בתוך ארבע שנים מבנייתה, ואוניות המערכה מסדרת גנגוט נחשבו מיושנות כבר עם כניסתן לשירות. הרוסים למדו את הלקחים מקרב צושימה והושפעו מקוניברטי, אך תכנון הדרדנוטים שלהם עבר שינויים רבים ובסופו של דבר היו האוניות קרובות יותר לסיירות מערכה, פרי רוחו של פישר, והן סבלו מפגמים רבים: המיגון שלהן היה דק יותר וקוטר התותחים קטן יותר, בהשוואה לדרדנוטים מאותה תקופה.
הצי המלכותי ההולנדי התכוון להחליף את צי האוניות המשוריינות שלו בצי מודרני של דרדנוטים. וועדה מלכותית המליצה באוגוסט 1913 על רכישת תשעה דרדנוטים, אך לאחר המלצתה התפתחו דיונים נרחבים על הצורך באוניות כאלה, ואם אכן ישנו צורך מה המספר הנכון. הדיונים נמשכו עד אוגוסט 1914, ובאותו חודש אושר חוק לבניית ארבעה דרדנוטים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נעצרה התכנית ולא יצאה אל הפועל.
הצי העות'מאני הזמין שני דרדנוטים ממספנות בבריטניה: "רשידיה" ב-1911 ו"פטיח סולטן מחמד" ב-1914. ב-1913 רכשה טורקיה דרדנוט כמעט מושלמת מברזיל, שנקראה "סולטן עות'מן הראשון". רשידייה הושלמה באוגוסט 1914, ועם תחילת המלחמה החליטה בריטניה להשתלט על האונייה ועל אחותה, "סולטן עות'מן הראשון", והן שולבו בצי המלכותי הבריטי תחת השמות "אה"מ ארין" ו"אה"מ אז'נקור", בהתאמה. "פטיח סולטן מחמד" לא הושלמה, ונגרטה. ההשתלטות על האוניות גרמה למשבר חמור בין בריטניה לאימפריה העות'מאנית, משבר שהוחמר עוד יותר לאחר שהקיסרות הגרמנית העבירה כביכול לאימפריה העות'מאנית את סיירת המערכה "גבן" ואת הסיירת "ברסלאו" ב-1914, לאחר שהאוניות חמקו מהצי הבריטי; האוניות היו, נומינאלית, בשירות הצי העות'מאני, אך בפועל הופעלו על ידי הצוותים הגרמניים המקוריים ותחת פיקוד גרמני. ההשתלטות הבריטית והצעד הגרמני היו גורמים חשובים בהחלטתה של האימפריה העות'מאנית להצטרף למעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה.
הצי היווני הזמין דרדנוט אחת ממספנה בגרמניה, אך העבודה הופסקה עם פרוץ מלחמת העולם. התותחים שהוזמנו עבור האונייה בארצות הברית סופקו בסופו של דבר לבריטניה, והורכבו בסדרת אוניות מוניטור. ב-1914 רכשה יוון שתי אוניות מערכה פרה-דרדנוט מארצות הברית, במקום האונייה שהוזמנה מגרמניה.
סופר דרדנוטים
דור חדש של אוניות מערכה, מוגנות יותר וחמושות בתותחים כבדים יותר היה בבנייה תוך חמש שנים לאחר כניסתה של אה"מ "דרדנוט" לשירות. אוניות המערכה מסדרת אוריון הבריטיות היו בעלות הדחק שהיה גדול ב-2,000 טון מאה"מ "דרדנוט" הייתה חמושה בתותחי 13.5 אינץ' (343 מ"מ) שהיו מסודרים כולם על קו האורך של האונייה. בתוך ארבע השנים שבין אה"מ "דרדנוט" לבן אה"מ "אוריון" גדל ההדחק ב-25% ומשקל מטח הדופן (כלומר משקל התחמושת שניתן לראות לכיוון אחד על ידי כל התותחים הראשיים היורים בבת אחת) הכפיל את עצמו.
גם מדינות אחרות החלו בבניית סופר דרדנוטים. ארצות הברית החלה לבנות את אוניות המערכה מסדרת ניו יורק ב-1911. אוניות אלה היו חמושות בתותחי 14 אינץ' (356 מ"מ), כתגובה לתותחים של סדרת אוריון, וקוטר זה (14 אינץ') היה לסטנדרטי. ביפן החלה בנייתן של אוניות המערכה מסדרת פוסו (Fusō), ואחריהן שתי אוניות מסדרת איזה (Ise) ב-1914. כל האוניות הללו היו חמושות בתותחי 14 אינץ'. ב-1917 הוזמנה סדרת נגאטו, שהייתה סדרת הסופר-דרדנוטים הראשונה שהייתה בעלת תותחים ראשיים בקוטר 16 אינץ' (406 מ"מ) והיו באותה תקופה אוניות המערכה החזקות ביותר בעולם, ובנייתן עברה יותר ויותר למספנות ביפן, בניגוד לאוניות המערכה הראשונות של יפן שנבנו במדינות אחרות, בעיקר בבריטניה. צרפת בנתה את אוניות המערכה מסדרת בריטני, שתותחיהן היו בקוטר 340 מ"מ (13.4 אינץ'). בניית חמש אוניות נוספות, מסדרת נורמנדי, בוטלה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
כאמור לעיל, בניית הדרדנוטים הברזילאיים הציתה מרוץ חימוש בין שלוש המדינות הגדולות בדרום אמריקה – ברזיל, ארגנטינה וצ'ילה. שתי האחרונות ראו עצמן מאוימות מברזיל ופנו בעצמן לרכוש דרדנוטים משלהן: ארגנטינה הזמינה ממספנה בארצות הברית שתי סופר דרדנוטים מסדרת ריוואדביה (Rivadavia), שהיו בעלות תותחים בקוטר זהה לזה של האוניות הברזילאיות אך היו כבדות בהרבה ועם שריון עבה יותר. צ'ילה הזמינה שתי סופר-דרדנוטים ממספנה בבריטניה, מסדרת אלמירנטה לטורה, עם תותחי 14 אינץ'. בתחילת מלחמת העולם הראשונה רכשה בריטניה מצ'ילה את שתי האוניות; אחת מהן נרכשה מחדש על ידי צ'ילה לאחר המלחמה.
סדרת הסופר-דרדנוטים קווין אליזבת, שהחלו להיכנס לשירות הצי הבריטי בסוף 1914, היו עוצמתיות עוד יותר. לאוניות אלו היו תותחי 15 אינץ' (381 מ"מ), ולמרות השמטת הצריח הייתה עוצמת האש של האונייה גדולה יותר מזו של קודמותיה. חגורת השריון עובתה וההגנה התת-מימית שופרה. באוניות אלו הושמט הצריח המרכזי, שהיה מאפיין של רבות מהדרדנוטים (הצריח המרכזי הותקן באמצע האונייה, ויכול היה לירות לשני צידי האונייה), ובמקום שהתפנה הותקנו דוודים גדולים יותר, מונעים בדלק נוזלי, שהגדילו את מהירותן ל-25 קשר (46 קמ"ש), והן נחשבו לאוניות המערכה המהירות הראשונות.
תכנונן של הדרדנוטים והסופר-דרדנוטים, שנבנו עד 1918, סבל מליקוי תכנוני בפריסת השריון. המיגון תוכנן כדי לתת מענה מפגיעות בדפנות האנייה, מטווח קצר יחסית, ולכן ניתן דגש למיגון אנכי על הדפנות. על פי תפיסה זו, נדרש מיגון קל בהרבה לחלקים אחרים באונייה, משום שהסיכון הנשקף לחלקים אלה הוא מרסיסים בלבד. תפיסה זו שלטה בתכנון הדרדנוטים אף על פי שאוניות אלו כבר היו בעלות יכולת לנהל דו-קרב בטווחים גדולים בהרבה, 18,000 מטרים, שבהם פגיעת הפגזים תהיה בזווית תלולה, עד 30 מעלות. במצב כזה יפגעו הפגזים מעבר לחגורת השריון החיצונית, ולפגוע במכלולים הפנימיים הקריטיים. לאחר המלחמה שונתה תפיסת המיגון כדי לתת מענה לפגיעות כאלה וסיפון האוניות הוגן על ידי שריון בעובי 130 עד 150 מ"מ, שנשען על מיגון אנכי עבה יותר.
לעומת תפיסה זו, צי ארצות הברית פיתח תפיסת מיגון שתוכננה לתת מענה לדו-קרב ימי בטווח ארוך ופגזים הפוגעים באונייה בזווית חדה. האוניות הראשונות שנבנו בתפיסה זו היו אוניות המערכה מסדרת "נבדה", שבנייתן החלה ב-1912, ארבע שנים לפני קרב יוטלנד שהתנהל בטווחים ארוכים בהרבה ממה שסברו בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20. צי ארצות הברית הגדיר את אוניות המערכה שנבנו על פי תפיסה זו כ"אוניות מערכה מטיפוס סטנדרטי" (Standard-type battleship), ואחד מעקרונותיה החשובים היו תפיסת המיגון, שכונתה "הכל או כלום" ו"רפסודה". תפיסת "הכל או כלום" גרסה שרק חלקיה החיוניים של האונייה מוגנו בשריון עבה ככל האפשר, וחלק זה כונה "רפסודה", משום שנבנה כך שיוכל לשמור על יכולת הציפה של האונייה, גם אם החרטום והירכתיים הבלתי-ממוגנים ייפגעו פגיעה קשה, ינוקבו ויוצפו. יתרונה של תפיסה זו הוכח בקרב הימי על גוודלקנל, בין צי ארצות הברית לצי הקיסרי היפני, בלילה שבין 14 ל-15 בנובמבר 1942. במהלך הקרב ביצעה אוניית המערכה "דרום דקוטה" פנייה לא נכונה, והתגלתה על רקע להבות של כלי שיט בוער. האונייה האמריקאית ספגה 26 פגיעות, אך ה"רפסודה" המשוריינת לא נפגעה והאונייה המשיכה לשוט ואף שמרה על יכולת מבצעית מסוימת עד סוף הקרב.
שירות מבצעי
במהלך מלחמת העולם הראשונה לא אירעו קרבות ימיים מכריעים כמו קרב צושימה. התפקיד שמילאו אוניות המערכה היה שולי לעומת קרבות היבשה בצרפת וברוסיה, והיה שולי גם ביחס לאוניות הפשיטה שהפעילה גרמניה נגד אוניות הסוחר הבריטיות (Handelskrieg) והמצור הימי שהטילו מדינות ההסכמה על גרמניה.
הנתונים הגאוגרפיים סייעו לצי הבריטי למנוע מהצי הקיסרי הגרמני לצאת מהים הצפוני בקלות יחסית. יציאה דרך תעלת למאנש הייתה מסוכנת עבור הגרמנים בשל הקרבה הרבה לחוף הבריטי, והיציאה צפונה, בין נורווגיה לסקוטלנד, נחסמה על ידי הבריטים. עם זאת, מדינות ההסכמה לא הצליחו לשבור את העליונות הימית הגרמנית בים הבלטי. שני הצדדים היו מודעים לכך שבקרב ימי בקנה מידה מלא, בין שני הציים, ינצחו הבריטים בשל עליונותם המספרית. מסיבה זו בחרו הגרמנים באסטרטגיה שנועדה להביא לקרב בתנאים מועדפים מבחינתם – אם מול חלק מהצי הבריטי בלבד, אותו ינסו לגרור לקרב בדרכים שונות תוך הרחקת הגוף העיקרי של הצי הבריטי, או על ידי משיכת הבריטים לקרב סמוך לחוף הגרמני, שם תישחק העוצמה הבריטית בעזרת שדות מוקשים ימיים, ספינות טורפדו וצוללות.
בשנתיים הראשונות של המלחמה התרחשו בים הצפוני כמה התנגשויות מצומצמות בין הצדדים בקרב מפרץ הלגולנד (28 באוגוסט 1914) ובקרב שרטון דוגר (24 בינואר 1915). קרב מפרץ הלגולנד התנהל ברובו בין משחתות וסיירות קלות של שני הצדדים, ורק לקראת סיומו היו מעורבות בו סיירות מערכה בריטיות. קרב שרטון דוגר התנהל בין שייטות סיירות המערכה משני הצדדים, ללא מעורבות של אוניות המערכה. בנוסף, הפגיז הצי הגרמני ערים לחופי בריטניה, במטרה למשוך חלקים של הצי הבריטי לקרב. ניסיון נוסף למשוך את הבריטים לקרב, ב-31 במאי 1916, הביא לקרב יוטלנד, שבו התנגשו ציי אוניות המערכה משני הצדדים, 28 אוניות מערכה בריטיות מול 16 גרמניות. הקרב הסתיים ללא תוצאה ברורה; אבדות הבריטים היו כבדות בהרבה (3 סיירות מערכה ו-3 סיירות משוריינות, לעומת סיירת מערכה אחת ואוניית מערכה פרה-דרדנוט אחת שאבדו לגרמנים) אך בפועל לא הצליח הצי הגרמני לפרוץ את המצור הבריטי.
גם בזירות ימיות אחרות לא התחוללו קרבות גדולים. בים השחור אירעו התנגשויות בין אוניות מערכה טורקיות ורוסיות, אך לא מעבר לכך. בים הבלטי הצטמצמה הלחימה לפשיטות על שיירות ולהנחת שדות מוקשים, הים האדריאטי היה תמונת מראה של הים הצפוני: הצי האוסטרו-הונגרי לא יכול היה לצאת דרומה, אל הים התיכון, בשל המצור הימי של הצי הצרפתי והבריטי, אך האוסטרו-הונגרים הפגיזו מטרות איטלקיות כמה פעמים. בזירת הים התיכון פעלו אוניות מערכה בסיוע לנחיתות האמפיביות במהלך מערכת גליפולי.
במהלך המלחמה התבררה פגיעותן של אוניות המערכה לכלי נשק זולים ופשוטים בהרבה. בספטמבר 1914 הטביעה צוללת גרמנית שלוש סיירות משוריינות בריטיות מיושנות תוך פחות משעה, והדגימה את האיום הגדול מצד צוללות. חודש לאחר מכן נפגעה הסופר-דרדנוט הבריטית החדישה אה"מ "אודיישס" (Audacious) ממוקש ימי וטבעה. עד סוף אוקטובר שונתה כל האסטרטגיה והטקטיקה הבריטית בים הצפוני, והתמקדה בהגנה מפני הצוללות. קרב יוטלנד היה קרב הדרדנוטים הגדול ביותר בהיסטוריה, וגם בו נטלו חלק חשוב כלי שיט אחרים: צוללות גרמניות היו אמורות לפגוע בצי הבריטי בדרכו לקרב, ונסיגתן של הדרדנוטים הגרמניות אל מול כוח האש העדיף של הבריטים נעשתה בחיפוי סיירות ומשחתות גרמניות, שתקפו את אוניות המערכה הבריטיות וגרמו להן לפנות לאחור כדי לחמוק מהטורפדו שלהן. גם בהמשך המלחמה היו מקרים שבהם נמנעה בקושי פגיעה של טורפדו ששוגר מצוללת גרמנית באוניית מערכה בריטית, והחששות מצי הבריטי לגבי פגיעותן של אוניות המערכה גברו.
הצי הגרמני היה נחוש שלא להיכנס לקרב עם הצי הבריטי ללא סיוע של הצוללות, אך מכיוון שאלה היו נחוצות יותר ללוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת נגד אוניות הסוחר, נותר הצי הגרמני בנמלים במשך רוב הזמן, עד תום המלחמה. בזירות אחרות של המלחמה נפגעו דרדנוטים על ידי כלי שיט קטנים. שני דרדנוטים אוסטריים אבדו בנובמבר 1918 בהתקפות של ספינות טורפדו וקומנדו ימי איטלקיים.
מלחמת העולם הראשונה
פרוץ מלחמת העולם הראשונה עצר את מרוץ בניית הדרדנוטים, בשל הסטת משאבים כלכליים וטכניים למשימות דחופות יותר. בתי היציקה שייצרו תותחים לאוניות המערכה הוסבו ליציקת תותחים לכוחות היבשה, והמספנות הוצפו בדרישה לכלי שיט קטנים יותר. המעצמות הימיות החלשות יותר – צרפת, אוסטרו-הונגריה, איטליה ורוסיה – השעו את תוכניות בניית הדרדנוטים לגמרי. בריטניה וגרמניה המשיכו בבניית אוניות מערכה, אך בקצב איטי יותר.
עם תחילת המלחמה חזר ג'קי פישר לתפקיד הלורד הראשון של האדמירליות בבריטניה, לבקשתו של וינסטון צ'רצ'יל, שהיה אז לורד הים הראשון. פישר קודם לתואר אצולה ב-1909 והיה לבארון פישר הראשון. כאבי מהפכת הדרדנוט אימץ לעצמו פישר את המוטו "ירא מאלוהים ואל תחרד" (Fear God and dread nought). פישר קידם בניית סיירות מערכה נוספות, כמי שהגה אותן. פישר פרש מתפקידו ב-1915 בעקבות חילוקי דעות עם צ'רצ'יל סביב מערכת גליפולי. בנובמבר 1915 נאלץ גם צ'רצ'יל עצמו לפרוש, בעקבות הכישלון בגליפולי.
במהלך המלחמה קלט הצי הבריטי אוניות מערכה נוספות מסדרות "רוונג'" (Revenge) ו"קווין אליזבת". שתי האוניות האחרונות מסדרת רוונג' הוסבו לסיירות מערכה, שנקראו סדרת רינאון (Renown). פישר שאף לסיירות מערכה קיצוניות עוד יותר, שהיו אמורות להיות בעלות שריון דק, 76 מ"מ, תותחים בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ) ואף 20 אינץ' (508 מ"מ), ומהירות מאוד (עד 35 קשר, כ-64 קמ"ש). תוכניות אלו לא יצאו אל הפועל. הצי הגרמני החל לקלוט במהלך המלחמה את אוניות המערכה מסדרת באיירן. שתי הראשונות נכנסו לשירות במהלך המלחמה, אך השתיים הנוספות לא הושלמו, וכך גם סדרת סיירות מערכה נוספת.
אחרי מלחמת העולם הראשונה
למרות ההפוגה היחסית בבניית אוניות מערכה במהלך המלחמה, בשנים 1919–1922 החל שוב מרוץ חימוש בבניית דרדנוטים, בין ארצות הברית, יפן ובריטניה. קרב יוטלנד השפיע על תכנון האוניות בתקופה זו, והביטוי הראשון לשינוי זה היה בסיירות המערכה מסדרת אדמירל שתכנונן החל ב-1916. האדמירליות הבריטית הגיעה למסקנה שסיירות המערכה אינן מוגנות דין, ולפיכך תכנונן של סיירות המערכה החדשות כלל שריון שהיה כבד יותר באופן משמעותי, וההדחק שלהן גדל ל-42,000 טון (לעומת 17,250 טון בסיירות המערכה הראשונות, סדרת אינווינסיבל). עם זאת, היוזמה לחידוש מרוץ החימוש הייתה של הצי הקיסרי היפני וצי ארצות הברית. בארצות הברית, חוק התקציב הימי של 1916 אישר את בנייתן של 156 אוניות חדשות, ובהן עשר אוניות מערכה ושש סיירות מערכה. זו הייתה הפעם הראשונה שבה איים צי ארצות הברית על עליונותו המספרית של הצי הבריטי. תוכנית הבנייה האמריקאית החלה באיטיות, גם בשל הצורך להפיק לקחים מקרב יוטלנד, ולמעשה לא הושלמה במלואה. תכנון האוניות האמריקאיות החדשות היה מתקדם יותר מזה של הדרדנוטים הבריטיות החדשות, והן היו חמושות בתותחי 16 אינץ'.
מרוץ החימוש הואץ עוד יותר כאשר הציע נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, הגדלה נוספת של הצי. הוא ביקש מהקונגרס עוד עשר אוניות מערכה ושש סיירות מערכה, בנוסף להשלמת התכנית שאושרה ב-1916. בתגובה אישר הדיאט של יפן את השלמת תוכנית "צי מלחמה שמונה–שמונה", שכללה בניית ארבע אוניות מערכה נוספות, בהן שתים עם תותחי 18 אינץ' (457 מ"מ). בצי הקיסרי היפני היו רבים שלא היו מרוצים מהתכנית, ודרשו צי גדול עוד יותר, שיכלול 24 אוניות מערכה וסיירות מערכה.
הבריטים, שהיו מרוששים לאחר המלחמה, עמדו מול המציאות החדשה שבה עמדו לאבד את עליונותם הימית. מאז סדרת אדמירל לא הוחל בבנייתה של אף אוניית ראשה, וגם מסדרה זו הושלמה אוניית אחת, אה"מ הוד. ביוני 1919, הציגה האדמירליות קווים כלליים לצי שלאחר המלחמה, שיכלול 33 אוניות מערכה ושמונה סיירות מערכה. לצורך בניית הצי והפעלתו השוטפת היה צורך בתקציב של 171 מיליון לירות שטרלינג בשנה (כ-7.92 מילארד ליש"ט במחירי 2020). הסכום שאותו ניתן היה להקציב היה 84 מיליון ליש"ט (כ-3.880 מיליארד ליש"ט במחירי 2020). האדמירליות הציבה, כמינימום, דרישה ל-8 אוניות מערכה, שהיו אמורות להיות בעלות תותחי 18 אינץ'. גרמניה לא השתתפה במירוץ החימוש מכייון שהוטלו עליה הגבלות חמורות בהסכמי ורסאי, שבין השאר הגבילו מאוד את גודל הצי שלה. רוב צי הדרדנוטים הגרמני הוטבע בסקפה פלו על ידי אנשיו, ומעט האוניות הנותרות חולקו בין ציי מדינות ההסכמה כתגמולי מלחמה.
כדי להימנע מההוצאות העצומות הכרוכות בתוכניות ההתרחבות הגדולות, החלו המעצמות לשאת ולתת על אמנת וושינגטון, שנחתמה ב-1922. ההסכם קבע שיש לגרוט את רוב הדרדנוטים הישנות ולהפסיק את בנייתן של האוניות החדישות יותר, שהיו עדיין בשלבי בנייה; ההסכם כלל את רשימת האוניות הללו. בנוסף הגדיר ההסכם "חופשת בנייה", במהלכה לא תתחיל בנייתה של אף אוניית מערכה או סיירת מערכה חדשה, למעט אוניות המערכה מסדרת נלסון הבריטיות. לאחר חתימת ההסכם וביצועו, נותרו בציי העולם הדרדנוטים החדישות יותר, והן היו עמוד השדרה של הציים במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20. חלקן, שעברו תהליכי חידוש ומודרניזציה, המשיכו לשרת גם במהלך מלחמת העולם השנייה. ההסכם איפשר בנייה מסוימת של אוניות מערכה, על פי תנאים מחמירים ובמקום אוניות מערכה קיימות שהתיישנו, ואלו כונו "אוניות מערכה של הסכם" (Treaty Battelship).
במהלך שנים אלו הלך והצטמצם השימוש במונח "דרדנוט". רוב אוניות המערכה פרה-דרדנוט נגרטו או פורקו, והצורך בהגדרה "דרדנוט" התייתר.
המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית
בתחום המוזיקה, התקופה הרומנטית השתרעה על פני המאה ה-19, ובאה לאחר זו הקלאסית (אין לבלבל את שתי אלה עם התקופות זהות השם באמנויות האחרות) בהתאם ל"מטוטלת הסגנונות של התקופות" מבחינת הנטייה לאתוס או לפאתוס (רנסאנס - א', בארוק - פ', קלאסיקה - א', רומנטיקה - פ'). הסגנון הקלאסי היה במידת מה מחושב מדי בשאיפותיו לשלמות צורנית, הרמונית וכיוצא בזה. למעשה, המוזיקה בתקופה הקלאסית הייתה כפופה למסגרות באופן מחמיר, וזאת על מנת לשרת את האידיאל ההדוניסטי של המוזיקה באותן שנים - מוזיקה שתהיה נעימה לאוזן, לא מסובכת, ללא קושי בהאזנה וללא תכנים רגשיים עזים. המלחין בתקופה הרומנטית שאף לפרוץ את כבלי הקונוונציות והאידיאלים הישנים, כפי הנראה עקב השפעה רבה של המהפכה הצרפתית. הרומנטיקנים שאפו להגמיש את הצורה לטובת הרגש.
מן הקלאסיקה לרומנטיקה
אוגוסט וילהלם שלגל, נושא הלפיד של התנועה הרומנטית בספרות, טען נמרצות, במערכון היתולי שכתב, נגד הגישה הרואה במאה ה-18 את אמה-יולדתה של המאה ה-19. הוא אף הזמין את צופי המערכון להיווכח באמת שבדבריו בעוד מאה שנה, כשהמאה ה-19 תנסה להציג עצמה כאמה של המאה ה-20. אלא ששלגל טעה בהנחותיו. המאה ה-18 אכן הייתה אם המאה ה-19, גם אם הדמיון ביניהן איננו מרשים ביותר. אלפרד איינשטיין, בספרו "מוזיקה בתקופה הרומנטית", חוקר את הדומה ואת השונה בין שתי התקופות. במובן אחד, מכל מקום, צדק שלגל בטענתו: בסביבות 1800 החל פרק חדש בתולדות הרוח האנושית - זה המכונה התקופה הרומנטית, שסחפה את העוסקים בכל תחומי החיים, אמנות, פילוסופיה, פוליטיקה ועוד.
מרכזיות המוזיקה באמנויות
בעוד שהמאה ה-18 השתדלה להפריד בין האמנויות, הרי במאה ה-19 חל מיזוג בין האמנויות, והמוזיקה תפסה בהן מקום מרכזי. נטייה זו הייתה חזקה כל כך, שגם אמנים מובהקים של המאה ה-18, כגון שילר וגתה צפו בקנאה בהתפתחות האופרה, כפי שבאה לביטוי בדון ג'ובאני ובחליל הקסם של מוצרט ב"שחרור מסוים ממגבלות האקטואלי". אם גדולי הספרות הגרמנית הקלאסית לא יכלו להינתק מן הנטייה הרומנטית למוזיקה, הרי הרומנטיקאים האמיתיים ראו למעשה במוזיקה את המטרה הראשונית, המקום ממנו צמחו כל האמנויות ואליו ישובו. הם הטילו ספק בכוח המילים לבטא רגשות אמיתיים, בעוד שהמוזיקה, ככוח מיסטי, נתפסה על ידם כבעלת היכולת לנפץ מסגרות, להעלות דברים מחביון מצולות, כמי שמסוגלת, היא לבדה, לבטא את ההצהרה הסופית, הישירה ביותר. כפי שאמרה בטינה ברנטאנו, ידידתם האקסצנטרית של גתה ושל בטהובן, שהשפה נראית לה בלתי מספקת, בלתי מסוגלת לשוות למשהו צורה פיוטית. ברור היה לה, שהצורה, התבנית מהווה את עצם מהותה של השירה, אך במוזיקה ראתה גילוי מיידי, אינטואיטיבי, משוחרר ממגבלות הצורה הקבועה. גישה זו לקשר בין השירה למוזיקה מצאה ביטוי גם אצל משוררי התקופה הרומנטית באנגליה ובצרפת.
השמרנים מול החדשנים
כמו כן, ברומנטיקה היה המאבק ה"נצחי" בין ה"שמרנים" (ברהמס, שוברט, מנדלסון), אשר העדיפו לדבוק במסורת הכתיבה על פי צורה, ל"חדשנים" (ברליוז, וגנר, ליסט) אשר העדיפו להתיר את כל ה"כבלים" שהיו נהוגים במוזיקה עד אז לטובת רעיונותיהם בתחום הביטוי האישי. אלה האחרונים דגלו בשילוב אמנויות ולכן כתבו בעיקר מוזיקה תוכניתית (דוגמאות: האופרות של וגנר, "הסימפוניה הפנטסטית" מאת ברליוז), וכמו כן חידשו רבות בתחום ההרמוניה והתזמור. מלחין אשר כתיבתו הייתה בין זו השמרנית לזו החדשנית היה רוברט שומאן, שאמנם חיבר גם מוזיקה רבה על פי הצורות המסורתיות (סונאטות, סימפוניות, קונצ'רטי), אך עם זאת, הוסיף למוזיקה רבדים נוספים של עומק, פיתח את האידיאלים של "מלודיה בלתי-נגמרת" ו"הרמוניה משוטטת" (אידיאלים שהושגו במלואם רק על ידי וגנר). הניגוד בין המלחינים התבטא בסובייקטיביות לעומת אובייקטיביות בביטוי המוזיקלי. במוזיקה של וגנר גובר הביטוי האישי המזוקק מיצירה ליצירה, ואחד מהישגיו הגדולים ביותר הוא בכך, שעל אף הביטוי האישי, הצליחו יצירותיו לכבוש את העולם. ההבדל הזה ניכר ביותר בין שני מלחיני אופרה גדולים, וגנר וורדי - וגנר האינדיבידואליסט, האגוצנטרי, שהחל את דרכו כמלחין אופרות קונווציונלי אך התרחק מן המוסכמות עוד ועוד וכפה על קהל המאזינים ללכת בעקבותיו, לעומת ורדי, שלא ניתק מעולם מן המסורות בנות מאתיים השנים והגביה עוד ועוד, נישא על אהבת הקהל ובני עמו, שהבינו לרוחו מן הצעד הראשון עד האחרון. רומנטיקאים אחרים, כמו ובר, ברהמס, שוברט, מנדלסון ושומאן, איש איש בדרכו הוא, נמנעו מניתוק הקשר בינם לבין החשיבה הפופולרית. שומאן אף תרם רבות לליד בכך ששינה את "מאזן הכוחות" של הפורום המבצע (זמר ופסנתרן) ונתן לפסנתר תפקיד חשוב לא פחות מזה של הזמר (תפקיד הפרשן, התת-מודע). בנוסף לרוברט שומאן גם שופן שילב במוזיקה שלו את העומק וההבעה אף יותר משומאן. שופן הגיע לשיא ההומופוניה ארפג'י שבור ביד שמאל לעומת מנגינה מלודית ובעלת עומק ביד ימין.
האופרה
ראויה לציון העובדה, שמלחינים שהצטיינו בכתיבת מוזיקה סימפונית, קאמרית או אף ווקאלית, כגון שוברט, היידן, מנדלסון, ברהמס ואפילו בטהובן, על אף פידליו שלו, לקו בחסר בתחום הדרמטי, ממש כשם שליוצרי האופרה הדגולים, גלוק, וגנר וובר לא הייתה גישה של ממש למוזיקה סימפונית או קאמרית. מוצרט הוא יוצא הדופן היחיד בשליטתו המופלאה בכל תחומי ההלחנה, ולברליוז וליסט שמור מקום ייחודי משלהם.
בתחום האופרה האיטלקית חלו מספר תמורות ברומנטיקה: מזרם ה"בל-קאנטו" (בליני, דוניצטי, רוסיני), אשר דגל בכתיבה אשר תמצה את היכולות הקוליות ותפגין אותן ואת יפי הקול לראווה (לעיתים על חשבון האלמנט הדרמטי במוזיקה), חל מפנה עם הופעתו של ג'וזפה ורדי בשדה האופרה. ורדי שילב את הכתיבה עבור הקול עם האלמנט הדרמטי וזו אולי הסיבה לפופולריות הגדולה כל כך של האופרות שלו עד ימינו אנו. בסוף ימיו, שינה ורדי סגנונו אל עבר סגנון ה"ווריזמו" שהחל רווח באיטליה. ה"ווריזמו" ("אמיתיוּת" באיטלקית) שאף לחבר מוזיקה שתשרת בראש ובראשונה את האלמנט התיאטרלי. מוזיקה שתהיה נאמנה כמה שיותר לרגש האנושי המובע בסצנה בלא הגבלות שהיו נהוגות עד אז (צורניות, הרמוניות, תזמוּריות). כך הרחיבו מלחיני הווריזמו (מסקאניי, רוג'רו ליאונקוואלו, ג'אקומו פוצ'יני, מונטמצי, פרנצ'סקו צ'ילאה, אומברטו ג'ורדאנו, אמילקארה פונקיילי, ריקרדו זנדונאי) את שדה ההרמוניה והתזמור לכדי דרמה מוזיקלית רחבת יריעה של ממש. (בניגוד לזרמים הקודמים, ההבדלים בין "רצ'יטטיב" ו"אריה" היטשטשו באופן ניכר בזרם זה).
בתחום האופרה הצרפתית רווח זרם ה"גראנד אופרה". אופרות גרנדיוזיות בעלות סצנות מרהיבות, משופעות קטעי מחול וקטעי מקהלה. לרוב מבוססות על נושאים היסטוריים. מלחיני זרם זה היו ג'אקומו מאיירבר, ז'אק פרומנטל הלוי, דניאל אובר. כניגוד לזרם "כבד" זה, חיבר ז'אק אופנבך אופרטות רבות. קלילות, קומיות ומלאות חיים. בנוסף לשתי "אסכולות" אלה, היו אלה שנטו לאופרות ליריות כגון אמברואז תומא, ז'יל מאסנה, אדואר לאלו, והיו אלה, כדוגמת גוסטב שרפנטייה, שניסו לאמץ אל חיק התרבות הצרפתית את הווריזמו.
נבחרת מאוריטניה בכדורגל
נבחרת מאוריטניה בכדורגל, הידועה בכינוייה "מורביטונים", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של מאוריטניה.
המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית
וירטואוזיות
תופעה מעניינת במוזיקה הרומנטית היא הווירטואוזיות. עקב התפתחותם של הכלים, עקב השתחררות מכבלי הצורה לטובת הביטוי הרגשי ועקב העובדה, שמלחינים עמדו בפני עצמם וכבר לא היו "מלחיני חצר" הכותבים עבור הפטרונים (ולכן המוזיקה הפכה לנחלת הכלל), הווירטואוזיות תפסה מקום בולט מאוד במוזיקה הרומנטית, עד כדי כך, שלעיתים היטשטש הגבול בין וירטואוזיות לצורך ביטוי מוזיקלי-רגשי לבין "קרקס ראווה" - קונצרטים ששימשו מפגני יכולות טכניות של אמנים מבצעים (הידועים בהם היו ניקולו פגניני ופרנץ ליסט).
נבחרת מאוריטניה בכדורגל
נבחרת מאוריטניה היא אחת הנבחרות החלשות ביותר ב-CAF, ומעולם לא השתתפה בטורניר גמר כלשהו.
המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית
וירטואוזיות
בין המלחינים הידועים, אשר כתבו במכוון מוזיקת ראווה וירטואוזית: פגניני, סרסאטה, הנריק וייניאבסקי, אנרי וייטאן, ליסט ופרדריק שופן.
פגניני הביע את הווירטואוזיות שלו בכינור בתפסים כפולים, מהירות ועוד. למשך זמן רב הוזנחו יצירותיו של פגניני מפאת הקושי שבנגינתן. רק כיום היצירות שלו מתחילות לקבל את אופיין המקורי והווירטואוזי. ליסט הביע את הווירטואוזיות שלו במהירות בלתי נלאית, באקורדים עצומים ובפורטיסימו. שופן כתב על ליסט :"לאחר ששמעת את ליסט תהיה לך תמונה מושלמת" (על האטיודים). שופן אומנם לא היה וירטואוז ברמתם של ליסט או פגניני אך גם הוא ניסה להכניס מעט וירטואוזיות. אך הווירטואוזיות שלו יותר מלודית ומעודנת, כראוי לסלונים האינטימיים שבהם ניגן.
לאומיות
בתקופות קודמות לרומנטיקה, היו אומנם זרמים לאומיים בהתפתחות המוזיקה, אך הם נעו, במידה מסוימת, באותו אפיק. במאה ה-15, למשל, אפשר לדבר על אמנות אוניברסלית, שבאה לביטוי בפוליפוניה ומקובל להתייחס אליה במונחים של האסכולה הבורגונדית, לשם התנקזו מלחינים מארצות השפלה. יש מלחינים, שקשה עד בלתי אפשרי לשייכם ללאום זה או אחר והם מוגדרים רק בסגנון כתיבתם, כגון אורלנדו לאסוס וצ'יפריאנו דה רורה, שנחשבים לאיטלקים אם כי מוצאם מארצות השפלה. כך גם הנדל, שנולד בגרמניה, חי שנים רבות באנגליה וחיבר אופרות בסגנון איטלקי. גלוק היה גרמני במוצאו, אך האופרות שלו היו ספק איטלקיות, ספק צרפתיות, ולמעשה היה קוסמופוליט אופראי. בה במידה אין אפשרות לסווג ללאום מוגדר מלחינים כמו היידן, מוצרט או בטהובן. לאומיות מובהקת ניכרה עד 1800 רק אצל מלחינים, שלא הגיעו לגדולה, "צרפתיות" שניכרה ביצירות הצ'מבלו של קופרן או "איטלקיות", שבאה לביטוי אצל פרגולזי וסקרלטי. במוזיקה הרומנטית התחדד הפרופיל הלאומי. בתקופה הרומנטית הייתה באירופה התעוררות לאומית וחלק מהמלחינים החלו לשלב נעימות עממיות (לעיתים של עמם ולעיתים של עמים אחרים) ביצירותיהם. ובר הבליט את האופי הגרמני באופרה "הקלע החופשי" ובמקהלות הגברים שלו; וגנר, עם היותו בינלאומי בהשפעתו יותר מכל מלחין אחר, הגיע עד כדי לאומנות בדגש ששם על הטווטוניות באופרות שלו; מוסורגסקי השתמש במוטיבים רוסיים באופרה בוריס גודונוב ובלילה על הר קירח. קבוצת החמישה הרוסית התלכדה סביב הנושא של כתיבת מוזיקה רוסית-לאומית, בניגוד להשפעה האירופית במוזיקה שקדמה להופעת החמישה; ברליוז גילה נטייה מובהקת, יותר מכל קודמיו, למוזיקה תיאורית, שהיא תכונה מסורתית של המוזיקה הצרפתית; דבוז'אק השתמש במוטיבים של מוזיקת עם צ'כית (לאו דווקא אמריקאית-ילידית, כפי שיש הסבורים בטעות) וכמוהו גם סמטנה, אצל ברהמס מופיעים מוטיבים צועניים; סיבליוס השתמש במוטיבים פיניים), שופן והנריק וייניאבסקי (מוטיבים פולניים) ופרנץ ליסט (מוטיבים הונגריים) (בכיוון זה המשיכו, ביתר שאת, בארטוק וקודאי, שעסקו באיסוף והקלטה של שירי עם בכפרי הונגריה, אך זה היה במאה ה-20). הרומנטיות קסמה לכל הלאומים, מן הגדולים עד לקטנים ביותר, והקצינה עוד ועוד עד שנשחקה או שהפכה בבת אחת לפרובינציאלית או מופשטת.
הזרם הפוסט-רומנטי
התקופה הפוסט רומנטית (או "הזרם הפוסט רומנטי") הושפעה מהמוזיקה של ריכרד וגנר. ארבעת נציגיה החשובים היו: גוסטב מאהלר, ריכרד שטראוס, אנטון ברוקנר והוגו וולף שפעלו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. ביצירותיהם ניתן להבחין בתהליך של מתיחת השפה הטונאלית עד לקצה גבול ההרמוניה הפונקציונלית ובפריצת כל גבולות הכתיבה המסורתית בשם חופש הביטוי האמנותי. את היצירות מאפיין בדרך כלל ביטוי רגשי עז. פרט להוגו וולף, הכול הגדילו את ממדי הפורום המבצע ואת אורך היצירות לכדי ממדים מונומנטליים (ר. שטראוס, מאהלר, ברוקנר) והפגינו יכולות תזמור מרהיבות.
מימה יאושובץ
מימה יאושובץ (נולדה ב-20 ביולי 1956) היא טניסאית עבר סלובנית שהתחרה עבור יוגוסלביה. היא דורגה במקום השישי בעולם בשנת 1982. בשנת 1977 היא זכתה באליפות צרפת הפתוחה ובשנת 1978 באליפות צרפת הפתוחה בתחרות לזוגות נשים. בסך הכל במהלך הקריירה היא זכתה ב-5 תחרויות ביחידות וב-11 בזוגות נשים.
לאחר הפרישה היא עסקה באימון ומשתתפת בתחרויות לסניורים.
שלמה יחזקאל יהודה
קורות חיים
רבי שלמה נולד בבגדאד שבעיראק (אז חלק מהאימפריה העות'מאנית) לאביו רבי יחזקאל יהודה, שהיה מעשירי בגדאד וממנהיגי הקהילה היהודית בעיר ולאמו רחל, ביתו של רבי משה חיים רב העיר בגדאד. דודיו היו הרבנים רבי עבדאללה בן משה חיים ורבי אליהו בן משה חיים.
בשנת ה'תקפ"ד כשהוא היה רק בן 5 נפטרה אמו. והוא ואחיו גדלו בבית סבם, רבי משה חיים. בצעירותו למד רבי שלמה בישיבות העיר בגדאד ובעיקר אצל סבו, רבי משה חיים שהיה רב העיר. בשנת ה'תקצ"ה היגר אביו לעיר כלכולתה שבהודו, אבל בנו רבי שלמה נשאר בבגדאד אצל משפחת סבו ומשפחת אשתו, כדי להמשיך וללמוד בישיבות בגדאד.
בחודש סיוון ה'תרי"ד החליט רבי שלמה לעלות עם אשתו וילדיו לירושלים. הם נסעו במשך 40 יום בשיירת גמלים דרך המדבר, עד לעיר ארם צובה שבסוריה. מכיוון שרבי שלמה לא רצה לנסוע בשבת. הוא שילם למנהיג שיירת הגמלים עוד 140 פרנק על כל שבת (בנוסף לשכר הנסיעה הרגיל) ובעד תשלום זה עצרה כל השיירה בשבתות ורבי שלמה היה יכול לא לנסוע בשבת בלי להישאר לבדו במדבר. כשהגיעו לחלב הם נחו כמה ימים והמשיכו בשיירות אחרות עד שבחודש אלול הגיעו לירושלים.
עם בואו לירושלים החל לפקח על ישיבת כנסת יחזקאל שהוקמה במימון אביו ועל שמו, ובראשה עמד דודו, רבי עבדאללה בן משה חיים. כמו כן הוא הפך לאחד ממנהיגי הקהילה הספרדית בירושלים בכלל וקהילת עולי עיראק בפרט.
בשנת ה'תר"ך, נפטר אביו והוא ירש ממנו נכסים בהודו ובעיראק, שנוהלו בידי אחיו. ההכנסה שקיבל רבי שלמה מנכסיו הגיעה לשווי של עשרים וחמש אלף לירות שטרלינג, וכך הוא היה יכול לשבת בירושלים ולעסוק בתורה בנחת, בעושר ובכבוד, וגם לתרום ביד רחבה למוסדות תורה ולנזקקים. בשנה זו קנה רבי שלמה בית ברחוב חב"ד ברובע היהודי בירושלים והקים בו את ישיבת "חסד אל" ועמד בראשה עד יום פטירתו. בישיבה זו עסקו בהלכה ובקבלה, ולמדו בה גדולי חכמי ירושלים. בישיבה התקיים מניין "מכוונים" שבו התפלל רבי שלמה עם מקובלי הישיבה על פי כוונות האריז"ל והרש"ש. חכמי ותלמידי הישיבה אכלו וישנו כל השבוע במתחם הישיבה על חשבונו של ראש הישיבה, רבי שלמה. רק בשבתות חזרו חכמי ותלמידי הישיבה לבתיהם. רבי שלמה מימן את החזקת הישיבה בעיקר מכספו הפרטי אבל גם מתרומות שאסף מקרובי משפחתו בבגדאד ובהודו. רבי שלמה קנה ספרים רבים בסיסים ונדירים והעמידם באוצר הספרים של ישיבתו לתועלת יהודי ירושלים בכלל וחכמי ותלמידי ישיבתו בפרט.
בנוסף להקמת הישיבה, קנה רבי שלמה את קרקעות הכפר הערבי קאלוניה שממערב לירושלים, ובנה שם בתים בהם התיישבו בניו רבי שאול ורבי בנימין וחתנו יהושוע ילין. על קרקעות אלה הוקמה לימים המושבה מוצא.
רבי שלמה פעל הרבה ליישוב המחלוקות והסכסוכים בין בני העדה הספרדית לבין בני העדה האשכנזית בירושלים, ותמך כספית בישיבות ומוסדות של בני כל העדות. למשל, הוא השתתף במימון בנייתו של בית הכנסת המרכזי לקהילת החסידים בירושלים, "בית הכנסת תפארת ישראל". בנוסף הוא עודד את צאצאיו לא להינשא דווקא לבני עדתם, ואכן כמה מילדיו נישאו לבני העדה האשכנזית, דבר שהיה חריג באותה תקופה. כמו כן, הוא הקים ישיבה במימונו בשם "כנסת ישראל" והעמיד בראשה את רבי יצחק פראג-אופלטקה שהיה נוהג במנהגי הספרדים למרות מוצאו האשכנזי והיותו יליד אוסטרו-הונגריה, תלמיד החתם סופר ואחד ממנהיגי כולל אונגרין.
רבי שלמה נהג לא לחלק את הכסף לעניים בעצמו, אלא הוא מינה אדם אחר שיחלק את הצדקה לעניים וכך העניים לא ידעו מי הנותן. בשנת ה'תרל"ב נקלעו עסקיו של רבי שלמה (שנוהלו על ידי אחיו) למשבר כלכלי והוא לא היה יכול לתרום לעניים כהרגלו. בערב חג הסוכות הגיעה הממונה על חלוקת נדבותיו של רבי שלמה כדי לקחת כספים ולחלקם לעניים. רבי שלמה נאלץ לספר לממונה על מצבו הכלכלי. הממונה חזר לעניים במפח נפש ואמר להם שהכסף שהם היו מקבלים היה מנדבתו של גביר מסוים והגביר הזה פשט את הרגל. העניים זעמו ודרשו לדעת מה שמו של הגביר. הממונה נאלץ לגלות לעניים את שמו של רבי שלמה. העניים הביאו את כל בני משפחותיהם והחלו לצעוק ולבכות. רבי שלמה ששמע את צעקות העניים יצא מביתו וישב בין העניים ואמר להם כלומר גם אני עני כמוכם. נכדו דוד ילין סיפר שרבי שלמה חלה בעקבות הצער על כך שאין ביכולותו לסייע לעניים.
לאחר שבוע של מחלה, בחג שמחת תורה, כ"ב תשרי ה'תרל"ב נפטר רבי שלמה יחזקאל יהודה, ולאחר החג נקבר בחלקת הנביאים שבבית הקברות היהודי בהר הזיתים. על מצבתו של רבי שלמה נכתב
משפחתו
בחודש ניסן ה'תקצ"ד, כשהוא בן 15 התחתן רבי שלמה עם רינה בת פרג' חיים. אשתו רינה הייתה אישה חכמה, שהייתה בקיאה בתנ"ך, זוהר ועין יעקב, ונהגה לקרוא בהתעניינות את עיתוני התקופה. אחותה של רינה, נשאה לדוד ששון, אבי משפחת האצולה היהודית-הודית משפחת ששון שזכתה לכינוי "הרוטשילדים של המזרח".
מפיק רדיו
מפיק רדיו הוא אדם שתפקידו לפקח על שידור תוכנית רדיו. ישנם שני סוגים עיקריים של מפיק: מפיק אודיו או מפיק תוכן. מפיקי האודיו עוסקים לרוב בהפקת מוזיקה, כגון שירים, ואילו מפיקי התוכן עוסקים בהפקת תוכניות רדיו שונות. מפיק התוכן רשאי לקבוע מרואיינים, תחרויות, תזמונים ותוכן באופן כללי. המפיק נמצא לרוב בחדר בקרה נפרד, המופרד מאולפן הרדיו באמצעות חלון המאפשר יצירת קשר עין בין המנחה למפיק, אך עדיין חוסם צליל.
טסרקט
טֵסֵרַקְט הוא גוף במרחב ארבע-ממדי המהווה היפרקוביה מממד 4.
הטסרקט הוא הכללה של הקובייה המוכרת בגאומטריה של המרחב התלת-ממדי.
היחס בין הטסרקט לקובייה דומה לזה שבין הקובייה לריבוע. כשם שקובייה היא גוף תלת-ממדי שלו שש פאות ריבועיות, הטסרקט הוא גוף ארבע-ממדי בעל שמונה "פאות" תלת-ממדיות קובייתיות. טסרקט הוא אחד מששת הפאונים הארבע-ממדיים הקמורים המשוכללים.
את המונח "טסרקט" טבע בשנת 1888 המתמטיקאי הבריטי צ'ארלס האוורד הינטון.
תכונות הטסרקט
לטסרקט יש 16 קודקודים, 32 מקצועות, 24 פאות דו-ממדיות, ו-8 פאות תלת-ממדיות ("תאים"). בכל קודקוד של הטסרקט נפגשים 4 מקצועות, 3 פיאות דו־ממדיות, ו-3 תאים תלת-ממדיים.
המרחק בין כל קודקוד של הטסרקט למרכז הטסרקט - נקודה שמרחקה מכל קודקודי הטסרקט שווה - הוא כאורך המקצוע של הטסרקט. המרחק בין שני קודקודים נגדיים של טסרקט הוא כפול מאורך המקצוע של הטסרקט.
בניית הטסרקט
ניתן לבנות טסרקט באופן הבא, תוך הגדלה הדרגתית של מספר הממדים:
טירוצ'יראפאלי
טירוצ'יראפאלי (בטמילית: திருச்சிராப்பள்ளி, באנגלית: Tiruchirappalli, בהינדי: तिरुचिरापल्ली; בעבר נודעה באנגלית בתור טריצ'ינופולי, באנגלית: Trichinopoly), הידועה גם בקיצור בתור טריצ'י (בטמילית: திருச்சி, באנגלית: Trichy), היא עיר גדולה בהודו אשר ממוקמת במחוז טירוצ'יראפאלי שבמדינה ההודית טאמיל נאדו. מספר התושבים בעיר היה 916,857 נכון ל-2011. טירוצ'יראפאלי ממוקמת בגובה 88 מטר מעל פני הים.
דפוסי האקלים
האקלים בעיר לא חווה שינוי משמעותי בטמפרטורה בין עונת הקיץ לחורף. האקלים מאופיין בדרך כלל בטמפרטורות גבוהות ובלחות נמוכה. הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא 28.9 מעלות צלזיוס והטמפרטורה הממוצעת החודשית נע בין 25 מעלות צלזיוס ל-32 מעלות צלזיוס. החודשים החמים ביותר בעיר הם בין אפריל ליוני, בהם העיר חווה סופות אבק תכופות. מיוני עד ספטמבר, העיר חווה אקלים מתון יחסית המלווה בגשמים וסופות רעמים. רוב גשמים יורדים בין אוקטובר לדצמבר. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 841.9 מ"מ.
פסטיבלי אי קנגס
פסטיבלי אי קנגס (באלבנית: Festivali i Këngës) הוא תחרות שירים אלבנית שעורכת ה-RTSH, רשות השידור והרדיו האלבנית הלאומית.
ההתחלה עד השתתפות אלבניה באירוויזיון
תחרות פסטיבלי אי קנגס שעונה על הפורמט האיטלקי של פסטיבל סן רמו המאחד כל שנה את תרבות המוזיקה האיטלקית (ממנו התפתחה תחרות האירוויזיון).
בין שתי התחרויות ישנם קווים מקבילים - התחרות התחילה ככלי שבו השתמש שלטון המפלגה הקומוניסטית של אלבניה בקידום האידיאלים שלו. לאחר התחרות בשנת 1972 הדיקטטור אנוור הוג'ה העמיד לדין את מארגני הפסטיבל לאחר שהם הוכרזו "אויבי הציבור". הם הואשמו בכך שהתחרות מסכנת את המדינה. לאחר מכן מפלגת השלטון הקומוניסטית הטילה סנקציות רבות על נושאי השירים של התחרות, עם צנזורה קפדנית על כל דבר שנחשב בלתי הולם על ידי הממשלה.