cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמת מטרידה
אמת מטרידה (באנגלית: An Inconvenient Truth) הוא סרט תיעודי, העוסק בשינויי האקלים בכלל, ובהתחממות העולמית בפרט. את הסרט ביים דייוויס גוגנהיים ומככב בו סגן נשיא ארצות הברית לשעבר, אל גור. הסרט מבוסס ברובו על מצגת מולטימדיה שגור פיתח במשך מספר שנים, כחלק מהקמפיין שלו לעצירת ההתחממות הגלובלית.
אמת מטרידה הוא גם שמו של הספר מאת גור, המלווה את הסרט ומציג נתונים מפורטים נוספים לגבי הנושאים שהוצגו בו. הספר שהה מספר חודשים בראש מצעד המכירות של "הניו יורק טיימס". הוא יצא בשתי גרסאות: המדריך לנוער, והספר המלא בעל כל פרטי הסרט ומעבר לכך.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-2006, ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-12 במאי אותה שנה. הסרט הגיע למקום השלישי ברשימת סרטי התעודה הרווחיים של כל הזמנים בארצות הברית. גור עצמו ואולפני סרטי פרמאונט, שמפיצים את הסרט, התחייבו לתת אחוזים מהרווחים להמשך קידום חינוך הציבור על התחממות גלובלית. הסרט יצא בפורמט DVD בארצות הברית ב-21 בנובמבר 2006.
תקציר העלילה
למרות היותו סרט תיעודי, התסריט של אמת מטרידה הולך ומתפתח בצורה דרמטית לאורך הסרט. עובדות והשערות חדשות נחשפות תוך כדי גילוי פרטים על חייו האישיים של אל גור. במקום לציין נתונים בצורה מדעית יבשה, הסרט מציג גישה רגשית-מוסרית בעלת אלמנטים דרמטיים רבים.
מאז ההפסד הדרמטי שלו בבחירות של שנת 2000, סגן נשיא ארצות הברית לשעבר, אל גור, מקדיש את עצמו להסברה וחינוך בנושא התחממות גלובלית. בעזרת מצגת מולטימדיה שהציג ברחבי העולם, גור עובר על ההוכחות המדעיות לתופעת ההתחממות הגלובלית, דן בפוליטיקה ובכלכלה שלה ומתאר את ההשלכות מרחיקות הלכת שיקרו אם כמות גזי החממה הנוצרים על ידי האנושות בכלל וארצות הברית בפרט, לא תרד באופן דרמטי בזמן הקרוב.
הסרט כולל קטעים רבים המופנים כנגד המבקרים הטוענים כי ההתחממות הגלובלית אינה מוכחת שהיא חסרת חשיבות. לדוגמה, הוא דן בסכנה שבהמסת הקרחונים של גרינלנד ואנטארקטיקה, שיכולה להעלות את הים ברחבי העולם בשישה מטרים, דבר שיציף אזורי חוף רבים וייצור כ-100 מיליון פליטים. מי קרח מומסים מגרינלנד יכולים גם להשפיע על זרמי הים הגדולים באוקיינוס ולהביא להתקררות מהירה ודרמטית של צפון אירופה.
במאמץ להסביר את תופעת ההתחממות, הסרט מציג מידע על הטמפרטורה ורמות שנתיות של פחמן דו-חמצני במשך 600,000 השנים האחרונות, שהתקבלו מקידוחי קרח באנטארקטיקה.
הסרט מסתיים באמירתו של גור כי, אם נתחיל לפעול מהר נוכל לבטל ההשפעה של ההתחממות הגלובלית על ידי שחרור פחות פחמן דו-חמצני לאוויר ונטיעת עצים וצמחים. גור קורא לצופים לבקר באתר הסרט וללמוד איך הם יכולים לעזור בתחום.
ביסוס מדעי
גור יצר את הסרט כדי להנגיש את ההתחממות הגלובלית ליותר אנשים. הוא אינו מתייחס כמעט למכחישי ההתחממות ולטענותיהם בסרט.
ועדת הסנאט לנושאים סביבתיים של הסנט בארצות הברית ביקרה את קביעותיו של גור בחריפות וגרסה כי "התחממות גלובלית היא התרמית הגדולה ביותר שנמכרה לציבור האמריקני מעולם" (משפט זה מצוטט בסרט). ביוני 2006, טען חוקר האקלים ריצ'רד לינדזן במאמר מערכת בוול סטריט ג'ורנל כי פעילותו של גור בתחום היא חלק מ"ציד מכשפות" נגד מדענים הסבורים שהבהלה בנוגע להתחממות גלובלית מיותרת. רונלד ביילי, במאמר במגזין הליברטריאני Reason, גרס כי אף שגור צודק בחלק ניכר מטענותיו, הטיעון המרכזי שלו בתחום המדיניות – שההתחממות הגלובלית יוצרת "מצב חירום" מופרזת במידה ניכרת בנסותה להפוך התרחשות אקלימית לאורך מאות שנים לאירוע המתרחש בעוצמה רבה כבר בהווה או בעתיד הקרוב.
השפעה
נראה שהסרט סייע לאל גור לזכות בפרס נובל לשלום לשנת 2007, במשותף עם הפנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים. כיום הסרט מוקרן כחלק מתוכנית לימודי החובה באנגליה, בסקוטלנד, וברוב ארצות סקנדינביה. חברת ההפקה של הסרט, Participant Media, תרמה 50 אלף תקליטורים לבתי ספר תיכוניים בארצות הברית. לדעת רבים, הסרט שינה לחלוטין את היקף ואיכות הדיון בהשפעה האנושית על ההתחממות הגלובלית. קיים ויכוח אף בין מצדדי הגישה שבה תומך הסרט, אם ראוי להציג את העובדות באופן מוטה, גם במחיר של אי דיוק מסוים, כדי לעורר השפעה על דעת הקהל. למשל: הסרט מציג באופן דרמטי נתונים על העלייה במספר המדווח של סופות הטורנדו, בעקבות ההתחממות הגלובלית. הנתונים העובדתיים נכונים, אם כי יכולים להיות להם הסברים אחרים. למרות זאת, הפרופ' לפיזיקה ריצ'רד מולר, שעוסק בין היתר בנושאי סביבה, טוען כך: הצגה "יבשה" ומאוזנת של הנתונים, שממנה עלול להשתמע שהבעיה אינה חמורה כל כך - לא תהיה יעילה כדי לעורר דעת קהל למען המאבק בתופעה - מאבק שבעיקרו הוא מוצדק, לדעתו
דגל מרילנד
דגל מדינת מרילנד מבוסס על נסי המשפחה של ג'ורג' קלוורט, הברון הראשון של בולטימור. דגל מדינת מרילנד הוא הדגל היחיד של מדינה בארצות הברית המבוסס על הרלדיקה בריטית.
הדגל אומץ על ידי מרילנד ב-25 בנובמבר 1904.
דגלו של קלוורט מורכב משני סוגים של סמלים: אלה של משפחת קלוורט (המסמלים גדר מגן, לזכר הסתערות על ביצורים בעת קרב) ואלה של משפחת אימו, שושלת קרוסלנד, המורכב מצלבים שבקצהם כדוריות. קלוורט היה מייסד המושבה מרילנד, שממנה צמחה המדינה.
ויגו (פירושונים)
{{פירושונים|* ויגו – עיר בספרד
ראו גם
}}
חברה זומבית
בכלכלה פוליטית, חברה זומבית היא חברה (פירמה) שזקוקה לחילוץ כדי לפעול, או חברה עם חובות שמסוגלת להחזיר את הריבית על חובותיה אך לא להחזיר את הקרן.
תיאור
חברות זומביות הן עסקים בעלי חוב שאף על פי שהם מייצרים מזומנים, לאחר כיסוי עלויות שוטפות, עלויות קבועות (שכר, תעריפים, שכר דירה), יש להן רק מספיק כספים לשלם את הריבית על ההלוואות שלהן, אבל לא את החוב עצמו (הקרן). מכיוון שכך, הן תלויות בדרך כלל במימון מחדש של החובות שנפרעים ("גילגול החוב") להמשך קיומם, ועלולים לעמוד בפני סיכוני כושר פירעון במקרה שהריבית תעלה או משקיעים ייסוגו ממימון נוסף.
היסטוריה
המונח "חברת זומבים" הוחל על חברות יפניות שנתמכו על ידי בנקים יפניים בתקופה המכונה "העשור האבוד" לאחר קריסת בועת מחירי הנדל"ן היפנית ב-1990. לאחר פיצוץ הבועה, הבנקים ביפן המשיכו לתמוך בחברות חלשות או כושלות. כך, למשל, החברה קמעונאית דאיאי היא דוגמה לחברה גדולה שהתרחבה מאוד במהלך הצמיחה היפנית שקדמה להתרסקות, אך בנסיבות אחרות, התנהלותה הכלכלית הייתה צפויה להביא אותה לפשיטת רגל. בהקשר זה, קבע שר האוצר היפני, טקאו הירנומה, את המונח "גדולה מדי להיכשל", המתאר תאגיד ענק אשר קריסתו תהיה הרסנית לכלכלה כולה.
המונח חברת זומבי חזר לפופולריות בתקשורת במהלך המשבר הכלכלי של 2008, בהקשר של חברות שזכו לסיוע מתוכנית חילוץ אמריקאית לחברות (TARP).
בסין, עד לשנת 2016, בעקבות ההאטה שאפיינה את הכלכלה במדינה, חברות תעשייתיות סיניות (בענפי פלדה, אלומיניום, נייר וכו') החלו לסבול מבעיית קיבולת יתר, כאשר קיבולת היתר עלתה מ-0% ב-2007 לממוצע של 13% עד 2015, עם נתונים גבוהים מ-30% בחלק מהענפים (מלט ופלדה ב-2014). במהלך 2016, הקונגרס הלאומי העממי (הפרלמנט בסין) הודיע כי מכיר בסוגיית 'מפעלי הזומבי' והממשלה הודיעה כי תסגור או תארגן מחדש חברות תעשייתיות רבות הנמצאות בבעלות המדינה עד שנת 2020. בתעשיות הפחם והפלדה, אובדן העבודה הצפוי כתוצאה מכך היה צפוי להגיע ל-1.8 מיליון פיטורים (15% מכוח העבודה), כאשר סך הפיטורים נאמד ב-6 מיליון עובדים.
פוש (סרט)
פּוּש (באנגלית: Push) הוא מותחן גיבורי-על אמריקאי משנת 2009 בבימויו של פול מקגוויגן ובכיכובם של כריס אוונס, דקוטה פנינג, דג'ימון הונסו וקמילה בל. במרכז הסרט נמצאת חבורת מדיומים מלידה, שמתאחדים יחד על מנת להפיל סוכנות ממשלתית המשתמשת בסם מסוכן כדי ליצור צבא של מדיומים.
עלילת הסרט
העלילה נפתחת בקריינותה של דקוטה פנינג, המספרת על מספר סוגי אנשים עם יכולות ועל העובדה שהם עובדים עם ממשלת ארצות הברית מאז 1945. הסצנה הראשונה מתארת שני טלקינטים, ניק גאנט ואביו (בגילומו של ג'ואל גרטש), הנמלטים על חייהם. קירה היא היחידה שעברה את הזרקת החומר ונשארה בחיים.
יומיים מאוחר יותר, ניק גאנט הבוגר (בגילומו של כריס אוונס) חי בהונג קונג בסביבת המהגרים והמוגלים במטרה להתחבא מהמחלקה האמריקאית. הוא משתמש בכוחו כדי להתפרנס רק שכוחו אינו חזק דיו, מכיוון שאינו מתאמן. כתוצאה מדלות כוחו הוא מפסיד במשחק הימורים של הטלת קוביות, מה שגורם לו להגדיל את חובו לחבורה מקומית שבמקרה מונהגת על ידי צרחנים (אנשים המסוגלים לצעוק חזק ובכך לגרום לחפצים להתפוצץ ולדימום מאוזני האנשים שלידם) מהמחלקה הסינית הלא מתפקדת. לאחר שהוא בורח מהם הוא חוזר לביתו כששני רחרחנים (אנשים המסוגלים לרחרח חפצים ובכך למצוא אנשים או לגלות מה עבר עליהם בימים האחרונים) מהמחלקה האמריקאית מגיעים לביתו ושואלים אם הגיעה אליו ילדה. לאחר רחרוח הם מגלים שלא, והם לוקחים את מברשת השיניים שלו על מנת שיוכלו לאתרו שוב במידת הצורך.
מיד לאחר מכן ילדה בשם קאסי הולמס (בגילומה של דקוטה פנינג) מגיעה לדירתו של ניק, ומסבירה לו שהיא חוזה וששניהם עומדים למצוא מזוודה עם שישה מיליון דולר בתוכה. ניק וקאסי הולכים למסעדה קרובה כדי שיוכלו לדון בתוכניותיהם. בזמן שקאסי מנסה לשכנע את ניק לעזור לה יש לה חיזיון ובו היא רואה שצרות מגיעות. שני הצרחנים מגיעים. ניק עוזר לקאסי לברוח בזמן שהצרחנים כמעט והורגים אותו. הם נעצרים על ידי אחותם שאומרת שבלעדי ניק לא יהיה להם סיכוי להגיע לבחורה, ועוזבים את המקום. אישה מגיעה ובעקבותיה גם קאסי. האישה היא מרפאת (אישה היכולה לרפא פצעים וחבלות). היא מרפאת את ניק כשהיא ממלאת חוב לאמא של קאסי. אמא של קאסי היא חוזה גם כן שנתפסה על ידי המחלקה האמריקאית. כשניק מתעורר, קאסי נותנת לו פרח לוטוס, ובעוד הוא נזכר במילותיו של אביו, הוא מבין שהוא חייב לעזור לקאסי.
בינתיים, קירה נתפסת על ידי שניים מסוכני המחלקה האמריקנית, מאק והולדן. היא בורחת מהם על ידי שימוש בכוחותיה בעוד היא מחדירה למאק מחשבה שהולדן הרג את אחיו וכתוצאה מכך מאק הולך והורג את שותפו. הנרי קארוור, המתגלה גם הוא כמחדיר, גורם למאק לירות בעצמו כעונש על כך. קאסי וניק הולכים למועדון כחלק מהחיזיון של קאסי שם הם פוגשים את "הוק" ווטרס, ידיד ותיק של ניק, שמתגלה כ"משנה" (אדם המסוגל לשנות צורה שלו או של דברים אחרים). הוא אומר להם ללכת לאמילי הו, רחרחנית חזקה היכולה לעזור להם למצוא את קירה.
ניק וקאסי מוצאים את קירה. מתברר כי קירה וניק ניהלו רומן בעבר שנקטע על ידי המחלקה שלכדה את קירה, בעוד ניק לא הצליח למצוא אותה. הם הולכים למחשיך (אדם המסוגל להחביא כל אדם מרחרחנים לזמן מה, אם כי הוא לא יכול להעלים אותו מחזיונות של חוזים) על מנת שיחביא את קירה. מאוחר יותר באותו ערב קירה וניק מחדשים את יחסיהם כשקאסי יוצאת לעיר ומסתובבת. הצעקנים ואחותם המתגלה להיות חוזה תופסים אותה ומאיימים עליה.
השלב הראשון נפתח בכך שפינקי המחשיך מסגיר את קירה, מקבל כסף כתגמול ואז נותן את הכסף לניק. בעזרת הכסף ניק רוכש את שירותי ה"מחקן" (אדם המסוגל למחוק זיכרון) ובכך מוודא שאף אחד מהחוזים מהמחלקות האחרות לא יוכלו לדעת את העתיד. בינתיים, ויקטור נותן לקירה חומר להרגעת מערכת החיסון כדי לבטל את השפעת הסם בעוד הנרי פונה אליה כחבר ואומר לה שכל זיכרונותיה שקריים וכי היא עובדת במחלקה והתנדבה לקחת את הסם. הזיכרונות השקריים של מערכת היחסים עם ניק, הפגישה הראשונה שלהם בפארק השעשועים וכל מה שחשבה שעברה הן תופעות לוואי. כהוכחה הוא מראה לה את התג שלה.
הוק מביא את המזוודה (שמתברר שאינה מכילה 6 מיליון דולר אלא את המזרק שקירה גנבה) אל הדירה של אמילי. הוא משנה את צורתה של מזוודה אחרת כך שהיא תראה בדיוק כמו המזוודה עם המזרק. קאסי הולכת לדירה של ניק עם המזוודה המזויפת ומשאירה אותה שם כפי שנאמר לה במכתבה. ניק מתעורר כשהוא לא זוכר כלום, פותח את מעטפתו שאומרת לו בפשטות "חזור הביתה". כשניק חוזר הוא מגלה את המרפאת נמצאת שם. היא מחזירה לו את פצעי הצעקנים ונותנת לצעקן את המזוודה כשהיא מקבלת תגמול כספי על כך. כשהיא עומדת לצאת ניק מוצא אקדח שקאסי החביאה מוקדם יותר כנאמר לה במכתבה ומכוון אותו בעזרת כוחותיו למרפאת, מכריח אותה לרפא אותו. היא עושה כן ולאחר מכן ניק וקאסי יוצאים מהדירה משאירים את המרפאת קשורה שם. קאסי חוששת שהגרוע מכול עוד לפניהם כשבכל חזיונותיה היא רואה נמר והיא מרגישה שהוא קשור לצורת המוות שלה. ניק אומר לה שהיא לא תמות ומעודד אותה בעוד הוא אומר לה ללכת ולהתחבא עד שהכול ייגמר בלי לחשוב על זה.
קאסי מוצאת מחבוא בבניין דירות גדול. שם היא רואה תמונות של נמרים, היא מגיעה לאחד החדרים כשהחוזה הסינית יוצאת ומאיימת על קאסי להורגה באקדח. היא אומרת לקאסי שהיא בושה למשפחתה. ברגע הזה המחקן יוצא ומוחק את כל זכרונותיה של החוזה. מסתבר שגם לו הוכן מכתב, ושקאסי הייתה הפיתיון כדי לגרום לחוזה לצאת ממקום המחבוא.
בינתיים ניק מגיע לפגוש את הנרי ושם הוא מוצא את קירה כשהיא מאמינה בחזיונות שהנרי השתיל בה. היא אומרת לו שהיא ניצלה אותו. באמצע ניסיון השכנוע שלה הוק מתקשר להנרי ואומר לו שאם הוא רוצה את המזוודה שיניח לניק וקירה. הנרי קירה וניק (האזוק בינתיים) נוסעים לפגוש את הוק. כשהם מגיעים העוזר של הנרי מכה את ניק ודוחף אותו לתא המטען של הרכב. כשהם משיגים את המזוודה מקיפים אותם אנשי המאפיה היפנית ודורשים את המזוודה. והעוזר של הנרי, ויקטור, מפוצץ שקי מלט על חברי המאפיה. והנרי וקירה בורחים. תוך כדי מאבק שני חברי מאפיה יפנים נופלים על הרכב שבו היה ניק כלוא וגורמים לפתיחת תא המטען. ניק יוצא משם משתחרר מהאזיקים, לוקח שני אקדחים ומצטרף למאבק. קירה נלכדת על ידי חברי המאפיה אך גורמת להם להפנות את נשקם כלפי ניק, שמועף על ידי ויקטור. ניק מכה את ויקטור ומתפתח ביניהם קרב. בינתיים הצעקן הצעיר מגיע וויקטור הורג אותו. לפתע אביו ראש המאפיה מגיע ומתחיל לצעוק וניק ממוטט עליו את שלד הבניין. קירה שולטת בבחורים היפנים וקארוור מגיע ואומר לה להצעיד אותם לשפת הגג. קירה מתחילה לעשות זאת ואז ניק עוצר אותה ואומר לה שקארוור השתיל בראשה זיכרונות שקריים. קארוור גורם לו לצעוד אל מותו מקצה הגג. בדיוק כשכקארוור מחזיק בו הוא נותן לקארוור אגרוף ולוקח את המזרק מהמזוודה. הוא מזריק לעצמו את החומר שנמצא במזרק. כשקירה והנרי עוזבים. בדיוק אז קאסי מגיעה. ומתגלה שהמזוודה שקארוור לקח היא איננה המזוודה האמיתית וזו הנכונה נמאת במכולת פסולת בניין בחוץ ובנוסף שניק הזריק לעצמו רוטב סויה.
סוגי אנשים
למען הסדר ישנם 10 סוגי מדיומים ידועים בסרט "פוש" (כל השמות הם בתרגום חופשי):
הקומיקס
חברת ויילדסטורם האמריקאית הוציאה 6 חוברות קומיקס המתפקדות כפריקוול לסרט, ומספרות את הסיפור שקרה לפני אירועי הסרט. החוברות פורסמו בין נובמבר 2008 לפברואר 2009 ואוגדו יחדיו לאוגדן (ISBN 978-1401224929).
ה-DVD
סרט הקולנוע יצא ל-DVD ול-Blu-ray בתאריך 7 ביולי 2009 והוא מכיל סצינות שנמחקו, פרשנויות ועל העשייה.
ערבי עם פרח
תיאור
במרכז הציור מופיעה דמותו של צעיר כהה עור חבוש תרבוש, הלובש מכנס שחור וחולצה לבנה. הדמות מתוארת יושבת על כיסא כחול בעל מושב קש. ידו האחת שעונה על גב משענתו של הכיסא, בעוד ידו האחרת מחזיקה פרח אדום. הציור שולט גוון ורוד המופיע ברקע הדמות ומשתקף גם בחולצה הלבנה. הציור מושפע מציורי אוונגרדי אירופי. בייחוד הוא דומה לציוריו של אנרי מאטיס כדוגמת "מלח צעיר" (1906) בכל הקשור לשימוש במשטחי צבע, בעיוות אנטומי לשם הדגשת הקומפוזיציה ובהפשטה מסוימת.
הציור ניתן במתנה על ידי האמן לרפאל קלצ'קין. בשנת 1988 תרמה רעיתו, הדסה קלצ'קין את הציור למוזיאון תל אביב לאמנות לזכר בעלה.
פירוז
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גיגנטורפטור
מאפיינים
מאובניו של דינוזאור זה התגלו בחפירות ב-2007 במונגוליה, על ידי הפלאונטולוג הסיני שו שינג שסבר בתחילה שעצמותיו הם עצמות הזאורופוד Sonidosaurus, אך לאחר הרכבת העצמות התברר שהם לא מתאימים לזאורופוד, אלא לתרופוד כבד.
הג'יגנטורפטור היה החבר הגדול ביותר בקבוצה אובירפטורוזאוריה, בה דינוזאורים מהירים בעלי מקור קרני כמו האובירפטור שנחשבו בעבר לגנבי ביצים. רובם היו יצורים קטנים ומהירים אך הג'יגנטורפטור היה כבד מהם בהרבה, גדול בהרבה מהדינוזארו הבא אחריו - הצ'יטיפטי. הוא הגיע לאורך ושקל מעל 1,400 ק"ג. חוקרים אחרים סברו שמשקלו עלה על 2.2 טון. למרות גודלו הוא דמה לשאר חברי קבוצתו, והיה בעל מקור קרני כבד עם מעט שיניים, כיפה גולגולתית וצוואר ארוך. כמו כן הוא נע על שתי רגליים והיה בעל זנב קצר. אצבעות הרגל דמו לאצבעות יענים אך הזרועות היו בעלות טופר בודד שהתעקל מעלה. לא נמצאו נוצות, אך מעריכים שבדומה למינים נוספים מקבוצתו הוא היה מכוסה נוצות לפחות באופן חלקי או בצעירותו.
לצד היצור נמצאו גם מאובני קנים וביצים שלהם, כך שהוא שמר על ביציו. ייתכן שהוא חימם את ביציו בעזרת גופו חם הדם. לא ברור האם הוא היה אוכל-כול או צמחוני, כמו מספר מינים מהקבוצה. מלתעות היצור התאימו לתלישה חזקה של מזון סיבי, כמו עלים ואולי גם בשר. בעזרת רגליו הארוכות היה יכול להימלט מטורפים, כגון הטרבוזאורוס, וייתכן שהסתייע בטפריו הגדולים כדי להתגונן.
יונתן שפירא (סוציולוג)
יונתן שפירא (1 באפריל 1929 - 15 באפריל 1997) היה פרופסור לסוציולוגיה, דקאן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב וממקימי האוניברסיטה.
פועלו
שפירא סיים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת קולומביה ב-1964, שב לישראל, הקים את הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב ועמד בראשה בשנים 1964 עד 1968. בתקופה זו הקים את ארבעת החוגים המרכזיים של הפקולטה: מדע המדינה, סוציולוגיה, כלכלה וסטטיסטיקה ועיצב תוכניות לימוד אקדמיות מבראשית. הוא היה מקורב לרקטור האוניברסיטה פרופסור בנציון כץ ולדיקן הפקולטה למדעי הרוח פרופסור צבי יעבץ שהיה מראשי האוניברסיטה, והם סמכו עליו (למרות היותו איש צעיר שזה עתה סיים דוקטורט) ונתנו לו לעמוד בראשה של הפקולטה למדעי החברה. שפירא שקד למנוע מינויים לא ראויים. הוא עמל להביא לפקולטה מרצים צעירים מיד לאחר שסיימו דוקטורט באוניברסיטאות יוקרתיות בעולם ושאמונים על שיטות מחקר חדשות במדעי החברה. בין המרצים הצעירים האלה היו: רינה שפירא בסוציולוגיה, איתן ברגלס בכלכלה, אשר אריאן במדע המדינה, ועמנואל מרקס באנתרופולוגיה.
כתוצאה מראשוניותו בתחום באוניברסיטת תל אביב וכתוצאה מיחסו המסור לסטודנטים שלו, הוא שימש במשך השנים מדריך לעשרות תלמידי תואר שני ותואר שלישי בכתיבת עבודות המ.א. והדוקטור שלהם. בין המודרכים הרבים שלו בעבודות מ.א. ניתן לציין את יוסי ביילין, ליאורה גביעון, גלית גולדבלט, עפרה גולדשטיין-גדעוני, יובל יונאי, אורי יזהר, גיל סמסונוב, דניאלה רוט-הלר, ג'וליה רסניק ורונן שמיר. בין המודרכים שלו בעבודות דוקטור ניתן לציין את אורי בן-אליעזר, לב גרינברג, חנה הרצוג, יגיל לוי, גילה מנחם, חוה עציוני-הלוי, אדריאנה קמפ ודניאל רוזוליו. רבים מתלמידיו השתלבו בהוראה באוניברסיטאות ובמכללות בישראל.
מחקריו
שפירא היה הסוציולוג הראשון ששבר את הפרדיגמה של הזרם הפונקציונליסטי בסוציולוגיה הישראלית מיסודו של שמואל נח אייזנשטדט. לפי הגישה הפונקציונליסטית, הסדר החברתי הקיים הוא נתון והמראה החברתי הוא תשקיף של הווייתה. גישה זו ראתה את ערכי המודרניזציה המערביים כחיוביים והיא תאמה את השקפת העולם של הוגי הציונות ומנהיגי המדינה, ולדברי מבקריה, וראשון להם שפירא, הצדיקה את יחסם לערבים ולמזרחים. לפי גישה זו, אבות היישוב לא התכוונו לעלות על מסלול של קונפליקט עם הערבים, אלא להקים חברה מודרנית, בצד החברה הערבית, אלא שמנהיגי התנועה הלאומיות ערבית לא ראו זאת עין בעין והעלו את המזרח התיכון על מסלול עקוב מדם.
בשני ספריו "אחדות העבודה ההיסטורית: עצמתו של ארגון פוליטי" (1975) ו"הדמוקרטיה בישראל" (1977) ראה שפירא את תפקידה של הסוציולוגיה לא בבחינת כוונות המנהיגים והצהרותיהם, כי אם בבדיקת מעשיהם. הוא חקר כיצד כיוונה עצמה תנועת העבודה להשגת הגמוניה מוחלטת ביישוב והמלל שיצא מפיה בא לטבוע חותמת אידאולוגית על כך.
שפירא שינה את השיח הסוציולוגי הישראלי מעיסוק באידאולוגיה לדיון במוסדות החברה ופעולותיהם והכניס לשיח הסוציולוגי הישראלי את המונחים קונפליקט, שינוי בן-דורי, שליטה ועוצמה.
גליה אלבין
גליה אלבין (נולדה ב-30 ביוני 1949) היא מוציאה לאור, אשת עסקים, סופרת, שחקנית, מרצה ומנחת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בחיפה לוולטר ופנינה נוימן, שניהם ממוצא אוסטרי. היא בוגרת סמינר הקיבוצים ברמת אביב בתחום ההוראה, בעלת תואר ראשון ושני בפסיכולוגיה מאוניברסיטת נורת'ווסטרן, בוגרת הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב וכן בוגרת קורס למנהל מתקדם באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
בין השנים 1979-1977, הייתה שותפה בניהול מחלקת הנוער והספורט של עיריית ראשון לציון. לאחר מכן כיהנה במשך כתשע שנים, עד לשנת 1988, בתור שותפה בניהול "עיר הנוער" של עיריית תל אביב.
בסוף שנות ה-70 הצטרפה אלבין למפלגה הליברלית, בה הכירה את בעלה מיקי אלבין אשר היה פעיל במפלגה. במחצית השנייה של שנות ה-80 הצטרפה אלבין למועצות המנהלים של חברות בתחומי בנייה, תעשייה, טכנולוגיה ותקשורת.
בשנת 1985 נהרג בעלה מיקי אלבין לאחר שנפל אל מותו מן הקומה השלישית של בניין שלוחת המטה הארצי של משטרת ישראל ביפו, שם שהה לצורך חקירה בחשד להרצת מניות.
בשנת 1998 פרסמה אלבין את ספרה "האהבה מנצחת" (בסיועה ועריכתה של הסופרת יהודית רותם), העוסק בהתמודדות של אישה עם מות בעלה. לאחריו הוציאה, בשנת 2000, את ספרה השני, "האושר מנצח", העוסק בהתמודדות של אישה עם חרדת גיל החמישים, עם החברה ועם חייה. באותה שנה הצטרפה אלבין לתחום העשייה הקולנועית כאשר הפיקה את הסרט "להתחיל מחדש". התסריט שנכתב על ידי גלילה רון־פדר-עמית התבסס על ספרה של אלבין "האושר מנצח". אלבין שיחקה בסרט בתפקיד הראשי לצד ניר לוי ושמיל בן ארי.
בבחירות לכנסת החמש עשרה שהתקיימו בשנת 1999 הוצבה במקום ה-4 ברשימה "פנינה רוזנבלום" שלא עברה את אחוז החסימה.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 למדה משחק במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק, ולאחר מכן, בשנת 2006, השתתפה בתוכנית המציאות "דה שואו", והנחתה את התוכנית "המועדון" בערוץ חינוכית 23 העוסקת בנושאים המעניינים את בני החמישים פלוס. שנה לאחר מכן, שיחקה בסרט הקולנוע הישראלי "ריקוד מסוכן" בבימויו של מנחם גולן.
ב-2008 התמודדה אלבין בפריימריז של מפלגת קדימה בבחירות לכנסת ה-18 והוצבה במקום ה-42 ברשימה לכנסת, אך לא נבחרה לכנסת.
אלבין היא המנכ"לית והבעלים של חברת אלמדיה. כמו כן אלבין חברה בדירקטוריונים של חברות מובילות ובמועצות ציבוריות של ארגונים וולונטריים שונים בתחומי הרווחה והאמנות בישראל.
אלבין מייסדת יוזמת "Live Hatikva", מיזם בו יהודים מכל העולם שרו את ההמנון בו זמנית במקומות שונים בעולם. ואף נרשם שיא גינס לשנת 2008 בקטגוריית "Most people sing national anthem in real time together in different places".
חיים פרטיים
אלבין הייתה נשואה שלוש פעמים. בעלה הראשון היה יאיר לנגר, וממנו נולדה בת. לאחר מכן נישאה למיקי אלבין, ונולדו להם בן ובת. לאחר מותו נישאה בשלישית ליעקב שביט, ולהם בן. התגוררה בארצות הברית במשך שש שנים: ארבע שנים בעת לימודיה באוניברסיטת נורת'ווסטרן ושנתיים בעת לימודיה במכון לי סטרסברג.
אלבין מתגוררת בתל אביב. אם לארבעה. אחייניה הם המיליארדר אדם נוימן ואחותו, הדוגמנית עדי נוימן.
מפרצון מרפי (אנטארקטיקה)
מפרצון מרפי (באנגלית: Murphy Inlet) הוא מפרצון מלא קרח, לו שתי זרועות מקבילות, בין חצי האי נוביל וחצי האי אדוארדס, בצידו הצפוני של האי ת'רסטון בארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
אורכו של המפרצון 33 קילומטרים.
גילוי ומיפוי המפרצון
המפרצון מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה, בדצמבר 1946.
מקור השם
שמו של המפרצון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
המפרצון נקרא על שמו של צ'ארלס ג'י. ו. מרפי (Charles J. V. Murphy), שהיה עוזרו של אדמירל ריצ'רד בירד החל משנת 1930 וחבר משלחת החקר של בירד בין השנים 1933–1935.
טראטופונאוס
טראטופונאוס (שם מדעי: Teratophoneus; מילולית: "רוצח מפלצתי") הוא סוג דינוזאור ממשפחת הטירנוזאוריים שחי בתור הקרטיקון לפני 76–77 מיליון שנה באמריקה הצפונית.
הדינוזאור הגיע לאורך ושקל מעל. הוא היה קטן יחסית לרוב הטירנוזאורים שיכלו לשקול מעל 6 טונות. הייתה לו לסת גדולה בעלת יכולת נשיכה חזקה מאוד. היו לו מעט קוצים על עורפו וגבו והוא היה יצור דו-רגלי מהיר.
הוא חי ליד אזורי הביצות והערבות של יוטה הקדומה, שבעבר הייתה ליד הים הפנימי המערבי, שם שגשגו מינים רבים של דינוזאורים, ביניהם תרופודים נוספים כמו דרומאוזאוריים, אורניתומימוס וטרודוניים, אוכלי עשב כמו הפרזאורולופוס, הנסוטוצרטופס, קוסמוצרטופס ואנקילוזאורים. הטרטופונאוס היה כנראה אחד מטורפי העל של האזור.
שלום בבית
שלום בבית הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי עקיבא תורג'מן אשר יצא בתור סינגל ב-21 ביולי 2021 והוקדש לחיילי המילואים בצה"ל.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי עקיבא תורג'מן יחד עם הצמד "דולי ופן" אשר גם הפיקו את השיר. עם יציאת השיר ב-21 ביולי 2021 פרסם עקיבא פוסט באינסטגרם בו כתב:
ובסיומו כתב הקדשה:
קבלה ביקורתית
הדס סיוון מאתר "סרוגים" כתבה על השיר כי הוא: "עוסק בנושא מאוד רלוונטי, עשיית שלום בין החלקים השונים שמרכיבים את החברה הישראלית". יוסי חרסונסקי כתב: "השיר כתוב כולו בגוף ראשון רבים כאילו מייצג מפלגת העם הלאומית השואפת לחיבור טוטאלי בין כל חלקי העם" אך הדגיש כי המציאות אותה מתאר עקיבא היא כמעט אוטופית ואינה משקפת את המציאות המפולגת בחברה הישראלית.
וידאו קליפ
הוידאו-קליפ של השיר בוים על ידי יעקב אסרף והופק על ידי סולם יעקב, בעוד התסריט נכתב בידי מתן צור ויעקב אסרף. בקליפ נראים עקיבא תורג'מן, מאור מויאל, יהודה פריד וניר רובין כשהם מוצגים בתור מורה, קבלן בניין ואיש משרד כשהם נאלצים לעזוב זמנית את מקום עיסוקם ואת משפחותיהם בעקבות יציאה למילואים. בסוף הקליפ עורכים החיילים וניצבים נוספים קומזיץ בו מנגן להם עקיבא תורג'מן בגיטרה ושר.
בפוסט שפרסם הסביר עקיבא על תהליך הפקת הקליפ:
הקליפ הועלה לערוץ היוטיוב של עקיבא ביום יציאת השיר, 21 ביולי 2021, וזכה להצלחה רבה כשבתוך שלושה שבועות, ב-15 באוגוסט, צבר הקליפ מעל למיליון צפיות ונכון לאפריל 2023 צבר מעל ל-5 מיליון צפיות.
מאדאם דה סטאל
מאדאם דה סטאל (בצרפתית: Madame de Staël; 22 באפריל 1766 - 14 ביולי 1817) הייתה אשת-רוח, סופרת ואשת חברה ידועה צרפתייה ממוצא שווייצרי, שבסלון שלה אירחה את טובי האינטלקטואלים של תקופתה.
ביוגרפיה
אן לואיז ז'רמן דה סטאל (Anne Louise Germaine de Staël), נולדה בפריז כבתם של הבנקאי השווייצרי ז'אק נקר (לימים שר האוצר של לואי השישה עשר מלך צרפת) ושל סוזאן קורשו (שהייתה קודם לכן אהובתו של אדוארד גיבון). היא למדה אנגלית, לטינית, ריקוד ומוזיקה והצטיינה בלמודיה. ב-1776 הפך אביה לשר האוצר של צרפת, וב-1786 הוריה השיאו אותה לברון דה סטאל-הולשטיין, שגריר שוודיה בצרפת, שהיה מבוגר ממנה ב-17 שנה. לאחר נישואיה קיימה בביתה בפריז חוג ספרותי שבו השתתפו, בין היתר, המרקיז דה לה פאייט, המרקיז דה קונדורסה ושארל-מוריס דה טליראן.
בהיותה מושפעת מרעיונותיהם של ז'אן-ז'אק רוסו ושל אנשי עידן האורות, מאדאם דה סטאל תמכה במהפכה הצרפתית, וסייעה לקיים את פגישת אספת המעמדות הצרפתית בורסאי (5 במאי 1789). אך החל מ-1792 הסתבך מצבה. בהיותה תומכת ברעיון המלוכה החוקתית, נרדפה הן על ידי הרפובליקנים והן על ידי האריסטוקרטים. ב-1793 נאלצה לצאת לגלות באנגליה, אך ב-1794 אחרי מפלתו של מקסימיליאן רובספייר, שבה לפריז וחידשה את החוג הספרותי.
ב-3 בינואר 1798 פגשה לראשונה בנפוליאון בונפרטה. היא ראתה בו ליברל שהגשים את רעיונות המהפכה הצרפתית, אך התאכזבה עד מהרה כאשר תפס את השלטון בהפיכה צבאית (9 בנובמבר 1799). נפוליאון, שראה בה אשת מדנים מסוכנת, גירש אותה מפריז, והיא עברה להתגורר בטירה המשפחתית בשווייץ, שם כתבה את הרומן "דלפין" שיצא לאור ב-1802. באותה שנה התאלמנה, ובשנים 1803 - 1804 ערכה מסע בגרמניה יחד עם אהובה הסופר בנז'מין קונסטן (שאותו הכירה ב-1794).
בגרמניה נפגשה עם פרידריך שילר ועם יוהאן וולפגנג פון גתה וגילתה את הספרות הגרמנית. אחרי שובה לטירתה שבשווייץ נסעה לאיטליה כדי להכין את החומר עבור הרומן "קורין" שיצא לאור ב-1807 והביא לפרסומה של מאדאם דה סטאל ברחבי אירופה. ב-1808 ביקרה שוב בגרמניה וליקטה חומר עבור יצירת המופת שלה "על גרמניה" (1810) שבה הציגה את הספרות הגרמנית בפני צרפת. על יצירה זו השיב לה היינה מאוחר יותר בטקסטים "מצבים צרפתיים" (Französische Zustände) ו"על ההיסטוריה של הדת והפילוסופיה בגרמניה".
ב-1811 נישאה מאדאם דה סטאל לאלברט דה רוקה, קצין שווייצרי צעיר. ב-1814 חידשה את החוג הספרותי בפריז, אחרי הגלייתו של נפוליאון ועלייתו לשלטון של לואי השמונה עשר לבית בורבון.
מאדאם דה סטאל נפטרה בפריז אחרי שלקתה בשיתוק.
משה אריה במברגר
רבי משה אריה (לייב) הלוי במברגר (בגרמנית: Moses Löb Bamberger; י"ז בניסן תקצ"ח, 12 באפריל 1838 - כ"ה בתשרי תר"ס, 29 בספטמבר 1899) היה רבה של העיר באד קיסינגן שבגרמניה.
קורות חייו
נולד בי"ז בניסן תקצ"ח בוויזנברון שבגרמניה, בנו של הרב יצחק דב (זליגמן בֶּר) במברגר, רבה של וירצבורג. אחיו היו רבי שמחה במברגר, רבי נתן במברגר ורבי שלמה במברגר.
בשנת תרכ"ה (1865), לאחר פטירת הרב גבריאל הירש ליפמן, נתמנה לכהן כרב במקומו כרבה של באד קיסינגן.
בהמשך נישא לאסתר (בת משה גולדשמידט).
נפטר בכ"ה בתשרי תר"ס בבאד קיסינגן ונקבר בבית הקברות היהודי שם.
נכדו הוא הרב בן ציון במברגר משגיח ישיבת פוניבז'. נכדו אחר הוא הרב ד"ר שמחה במברגר. נינו היה הרב יהושע ישעיה נויבירט, מחבר הספר שמירת שבת כהלכתה.
מרסל פרוסט
ולנטן לואי ז'ורז' אז'ן מרסל פרוסט (בצרפתית: Valentin Louis Georges Eugène Marcel Proust; 10 ביולי 1871 – 18 בנובמבר 1922) היה אינטלקטואל, סופר ומבקר צרפתי ממוצא יהודי, הידוע ביותר כמחברו של הספר "בעקבות הזמן האבוד" (בצרפתית: À la recherche du temps perdu). פרוסט נחשב לאחד מגדולי הסופרים הצרפתים במאה ה-20.
ביוגרפיה
פרוסט נולד באוטוויל (אז ממש מחוץ לפריז, כיום חלק מן הרובע השישה-עשר של פריז), ב-1871, בנו של אשיל אדריאן פרוסט, רופא מפורסם ואפידמיולוג. אמו, ז'אן קלמנס וייל, הייתה יהודייה (שלא המירה דתה) ואביו היה קתולי. פרוסט הילד נטבל וגדל כקתולי, אם כי משפחתו הייתה רחוקה מאדיקות. בשנות ילדותו, בילה פרוסט בכל קיץ בכפר אילייר (Illiers). אלמנטים של אוטוויל ואילייר יימצאו לעתיד ב"תולדות הזמן האבוד" כ"קומברה". הכפר נקרא מחדש אילייר-קומברה (Illiers-Combray) לכבודו, בחגיגות יובל המאה לפרוסט.
בגיל תשע קיבל פרוסט את התקף האסתמה הראשון שלו, שכמעט והרג אותו. מאז, בריאותו הידרדרה, והוא היה רגיש מאוד לאור ולרעש. הוא בילה את רוב חייו לאחר מות אמו ב-1906 במיטה בדירתו בפריז בשל האסתמה ועורו וקיבתו הרגישים. מסעות רפואיים שלו, בתקופה מוקדמת יותר, לאתרי נופש לחוף הים, בדרך כלל לקאבורג, העניקו מהשראתם לעיירה הבדיונית באלבק באחד מהרומנים שלו. בשנת 1890 בעידוד אביו, נרשם לפקולטה למשפטים ולבית הספר החופשי למדעים פוליטיים, שם הקשיב בשנים 1890–1892 להרצאות של אלבר סורל, אלבר ונדאל ואנטול לרואה בולייה. רושם מיוחד עשה עליו הפילוסוף אנרי ברגסון שאת הקורס שלו שמע בסורבון.
החזון הרב גוני של פרוסט נחשב למרתק. הוא היה סאטיריקן ואנליסט דקדקן בעל התבוננות מעמיקה, תאורטיקן של האהבה, חוקר של הניואנסים של המיניות האנושית, וסופר נבון ואתי. הוא יצר יותר מארבעים דמויות בלתי נשכחות שימשיכו להתקיים בהכרה הספרותית העולמית. מעל לכל, המסר המרכזי של פרוסט הוא חיוב החיים. יצירתו הגדולה של פרוסט מלמדת כי לא ניתן למצוא את מטרתם של החיים במוצרים אמנותיים: החיים אינם מוגשמים כאשר ציור או רומן מושלמים, אלא כאשר הופכים את מהלך החיים היומיומיים למשהו "אמנותי" או בוגר רוחנית ונבון.
יצירתו של פרוסט מראה על השפעה רבה של טולסטוי, אותה ניתן לראות בדעות שהוא מביע על אמנות, בחלק מהדרכים שבהן הוא מציג פסיכולוגיה ואינטראקציות חברתיות, ובאפיזודות מסוימות כמו הנסיעה לוונציה (ראו "אנה קארנינה" של טולסטוי). כמו כן, פרוסט מושווה פעמים רבות לסופר הגרמני תומאס מאן. מבחינת סגנון כתיבה אהב פרוסט את יצירותיו של ג'ון ראסקין, ותרגם אותן לצרפתית; הוא קרא את "פראטיריה", האוטוביוגרפיה של ראסקין, פעמים רבות כל כך עד שכמעט ידע אותה בעל פה. הוא גם טען שב"בעקבות הזמן האבוד" ניסה לגלם בצרפתית את "סיפורי אלף לילה ולילה".
הומוסקסואליות היא נושא מרכזי אצל פרוסט, במיוחד ב"הצד של בית גרמאנט" (Le côté de Guermantes) והספרים שאחריו.
בן-זוגו של פרוסט היה הפסנתרן והמלחין ריינלדו האן.
פרוסט מת ב-1922, כתוצאה מדלקת ריאות, ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
"בעקבות הזמן האבוד"
יצירתו העיקרית היא "בעקבות הזמן האבוד" (או, בתרגום מדויק יותר: "בחיפוש אחר הזמן האבוד"). פרוסט מת לפני שהספיק לעבור על הטיוטות והתיקונים לספריו המאוחרים, ושלושת האחרונים פורסמו לאחר מותו. ב"ז'אן סאנטיי", פרוסט מתאר את הפורטרט שלו בידי הצייר אנטוניו דה לה גאנדרה שאותו העריך מאוד.
פרוסט הגיש את ספרו, "בצד של סוואן" (החלק הראשון של "בעקבות הזמן האבוד"), להוצאת גלימאר, אך ההוצאה דחתה את כתב היד, אשר הוצא לבסוף (על חשבון המחבר) בהוצאת Grasset. מאוחר יותר התחרטו בעלי ההוצאה על הסירוב, ופרסמו בהוצאתם את כל ההמשכים.
שירה מזרחית
שירה מזרחית היא סוגה בשירה היהודית-ישראלית שנכתבה בסגנון מזרחי.
השירה המזרחית קשורה עבותות לספרות התורנית של יהודי ארצות האסלאם. השירה המזרחית החלה לפרוץ עם הדהוד התהליכים הפוליטיים של ההכרה במזרחיות מחד גיסא ובניית מדינת הרווחה לאחר המרד של הפנתרים השחורים בשנות ה-70 מאידך גיסא.
חוקרת הספרות חביבה פדיה מגדירה את השירה המזרחית ככזו הנשענת על שני יסודות. יסוד אחד מייצר שיח של זהות והגירה. היסוד השני מייצר מודוסים פואטיים חדשים. שני יסודות אלו מכוננים מחדש רצפי זיכרון, שפה והיסטוריה. חוקר הספרות חנן חבר רואה את השירה המזרחית ככזו אשר חושפת את הנרטיב הלאומי והבנייתו האלימה.
כמה מן החשובים במשוררים המזרחים הם ארז ביטון, ויקי שירן, אהרן אלמוג, אמנון שמוש, אמירה הס, רוני סומק, פרופ' חביבה פדיה, ברכה סרי, סמי שלום שיטרית, מואיז בן הראש, מירי בן שמחון, שלי אלקיים, שמעון אדף, מתי שמואלוף, אלי אליהו, עמיחי חסון, תהילה חכימי, יאלי השש, אלמוג בהר, יונית נעמן, יחזקאל קדמי, עדי קיסר, שירה אוחיון, ישראל דדון ועוד.
נקמת האבות
"נקמת האבות" הוא ספרו היחיד של הסופר העברי יצחק שמי. הספר מתאר את עולמם של ערביי ארץ ישראל, שבמחיצתם בילה שמי היהודי את ילדותו, ויצא לאור לראשונה ב-1927 בהוצאת מצפה. המבקר גרשון שקד, שכתב את המבוא לגרסת הספר שיצאה לאור ב-1975, תיאר את הנובלה כאחת מהיצירות החשובות ביותר בספרות העברית.
הספר זכור גם בגלל חלקו בפרשת החייל אורי אילן, שהשאיר מסרים על גבי דפים שתלש מהספר לפני שהתאבד בשבי הסורים ב-1955, ונמצאו לאחר מותו.
עלילת הספר
הסיפור מתחולל על רקע מוסם נבי מוסא, חג מוסלמי לזכרו של הנביא מוסא (שהוא משה רבנו על פי המסורת היהודית). בחג זה נהגו מוסלמים לעלות לקברו של נבי מוסא שבמורד הדרך ליריחו, וזאת מפני ש"אללה, ברצותו לפייס את בחירו ולרכך את העונש הקשה אשר הטיל עליו בשעת כעסו, נשבע לו לפני מותו שלא ישאירהו בודד ורחוק במדבר, ושרבים יהיו מבקריו, על כן ציווה על המאמינים בפי שליחו", כפי שמסביר שמי לקוראים תוך כדי סיפורו. הערים הגדולות באזור נהגו לשלוח כל אחת משלחת משלה להשתתף בתהלוכה ובחגיגות שבקבר.
הסיפור מתחיל עם בחירתו של נימר אבו אילשאואריב להנהיג את משלחת העיר שכם, ולשאת את דגלה למתחם הקבר. במשך מסעם, מתגרים במשלחת משכם שוב ושוב עולי הרגל מהעיר חברון שאותם מנהיג אבו פאריס. בשיאו של הסיפור מנסה אבו פאריס לעקוף את אבו אילשאואריב ולגזול ממנו את תהילת הראשוניות בכיבוד הנביא. שניהם מאיצים בסוסיהם כדי להשיג זה את זה, וכשאבו פאריס שולח את ידו אל האקדח שבחגורתו, מקדים אותו אילשאואריב והורג אותו בחרבו. מיד לאחר מכן בורח אבו אילשאואריב, אך הוא מתחרט וחוזר לשדה המערכה. בדרך הוא פוגש את מוכר ה"סוּס" (סוג של משקה מתוק עשוי מצמח שוש קירח) מהמשלחת השכמית, שמייעץ לו להיעלם עד שיעבור די זמן להסכמה על כופר נפש עם משפחתו של אבו פאריס.
אבו אילשאואריב עוזב למדבר, ולבסוף מגיע לקהיר, שם הוא שוכר חדר קטן ומעביר את זמנו במחיצת בני עירו שכם. בקוצר רוח הוא מנסה להגיע להסדר מהיר עם משפחתו של אבו פאריס על כופר, אך החברונים מכירים בחולשתו ומסרבים לשליחיו. מתוך ייאוש נמשך אבו אילשאואריב לחיי הלילה של קהיר, מבזבז את כספו, ומתמכר לחשיש. יום אחד, בעודו בחדרו, מתגלים לפניו שלושת האבות הקבורים בחברון - אברהם, יצחק ויעקב - "לתבוע את עלבונם ואת חילול כבודם וחגם". בעצתו של השייך של מסגד אל-אזהר, מחליט אבו אילשאואריב לעלות ברגל למערת המכפלה ולבקש את סליחתם של האבות. הוא מגיע לחברון ולאחר שהוא נכנס למסגד שבמערת המכפלה, מתגודדים החברונים מבחוץ ואורבים לו כדי לנקום את דמו של אבו פאריס. כשאבו אילשאואריב יוצא מהמסגד ורואה אותם, הוא נופל ארצה אחוז תזזית ומת, והחברונים הנדהמים בורחים בפחד.
הרקע לכתיבת הספר
שמי התחיל לכתוב את הספר "נקמת האבות" בסביבות 1924. לפני כן, הוא כתב מספר סיפורים קצרים אודות יהודים בני עדות המזרח כמותו, ובנוסף סיפור קצר אחד על שבטי הבדואים שבחצי האי ערב. התגובות לסיפוריו אלו היו חלוקות. כנגד אלו שעודדו את שמי, ביניהם מספר סופרי העלייה השנייה, היו גם כאלו שביקרו את סיפוריו כצרי-אופק. חוקר הספרות חנן חבר טען במאמר שביקורת חדה במיוחד כלפיו נכתבה על ידי יוסף חיים ברנר, שבאחד ממאמריו לגלג על אלו שכתבו "מחיי-היהודים בלודז', מחיי בני גליציה, מחיי הקראים, מחיי הספרדים, מחיי ארץ-ישראל, מחיי בני פתח-תקוה… ולא דבר פנימי, גילוי החיים הפנימיים והמהות שלהם בתוך יחסי וגוני זמן ידוע וסביבה ידועה." לדעת חבר, ברנר רמז בהערתו זו לסיפור "העקרה" של שמי, שיצא תחת התת-כותרת "סיפור מחיי הספרדים." אך גם בין חבריו הקרובים של שמי היו שביקרו את כתיבתו. צפירה עוגן מצטטת מכתב שכתב ידידו וחברו לספסל הלימודים של שמי, יהודה בורלא, לחברם המשותף המחנך דוד אבישר בשנת תרפ"ג, בו כותב בורלא שאף על פי שאחד מסיפוריו של שמי פורסם פעמיים בשני כתבי עת שונים, "בכל זאת, אין מכללן ראיה שסיפורו יש בו איזו חשיבות."
אף על פי ששמי כתב בעצמו לאבישר שנה לאחר מכן שהוא עומד לסיים את הספר, לקח לשמי עוד שנתיים עד שעלה בידו להשלימו. עקב מות אשתו, פנינה, בשלהי 1925 נכנס שמי לדיכאון. חרף הבטחותיו בשנת 1926 שעוד מעט ישלח את כתב היד הגמור לסופר אשר ברש, אשר לימים יכנס את כל כתביו של שמי בספר סיפורי יצחק שמי שראה אור לאחר מותו של שמי, לא היה שמי מרוצה מהספר ומיאן למסור אותו למוציא לאור. בסוף אותה שנה נפטר אביו של שמי, ושמי עצמו נקלע לקשיים כספיים. רק ב-1927, באמצע הפוגה זמנית ממצבו הקודר לאחר שנישא בשנית, שלח שמי את סיפורו לברש, והספר יצא לאור בהוצאת מצפה. למרות מספר ביקורות חיוביות עם הוצאתו לאור, במשך הזמן הספר נשכח, כמו גם הסופר שאחרי צאת הספר הצליח לפרסם רק עוד סיפור קצר אחד. הספר פורסם בעברית שוב ב-1951 כחלק מאוסף כל כתביו של שמי, וכספר בפני עצמו ב-1975, אך בשני המקרים לא זכה הספר להצלחה מסחרית. כיום ידוע הספר בעיקר בקרב אנשי אקדמיה העוסקים בתחום.
החשיבות הספרותית והסמלית של הספר
חוקרי ספרות מייחסים לספר "נקמת האבות" חשיבות משתי סיבות עיקריות: העובדה שהוא מתאר את חיי ערביי ארץ ישראל באופן שאין שני לו בספרות העברית, והעובדה שהספר היה בין הראשונים בספרות העברית שעסק בהתנגשות בין מזרח ומערב, וספק חזה את המתיחות בין יהודים וערבים שתיווצר על רקע זה.
הספר כתיאור אותנטי של העולם הערבי
אף שדמויות ערביות הופיעו גם במספר ספרים אחרים מאותה תקופה, למשל בכתביו של משה סמילנסקי, בסיפורים אלו הן הופיעו רק בתור דמויות שוליות. לעומת זאת, עלילת הספר "נקמת האבות" מתרחשת כולה בקרב הקהילה הערבית, ושמי אף העניק לספרו את התת-כותרת "סיפור מחיי הערבים". כל הדמויות המופיעות בספר הן ערביות (יהודים מוזכרים רק פעם אחת בספר, כששמי מתאר איך "בני הכופרים הרחוקים הגרים ליד מושבות היהודים ושכיריהם החלו מתכחשים למסורת אבות ומזלזלים בקדושת עליית-רגל זו"). חלקו הראשון של הספר רווי הסברים על אודות מנהגים ופולחנים דתיים מוסלמיים והמניעים שמאחוריהם. בספר שזורים ביטויים עממיים ודוגמאות של פולקלור ערבי, ואף משובצות בו מילים ערביות. מבקרי ספרות גם שיבחו את חדות העין של שמי, אשר כלל בספרו אבחנות דקות שמתבונן מבחוץ היה מתקשה לזהותם, כמו ההבדלים בין ערביי השפלה ("בעלי חשבון. תגרים ערומים ופקחים. לכל יום אצלם מחירו וערכו") וערביי ההרים (שלהם "שבוע של בטלה אינו מכניס כלום"). אמנם היו מבקרים שהעירו שישנם בספר מספר אי-דיוקים ופירושים לא נכונים למנהגים מוסלמיים. למרות זאת, מבקרים רבים, לרבות מבקרים ערבים, שיבחו את הספר על שהצליח לתפוס באופן מהימן את חיי הקהילה הערבית שסביבה נרקם הסיפור. לדוגמה, הסופר הישראלי-ערבי אנטון שמאס העיר בשנת 2000 שהספר "נקמת האבות" היה ונשאר הספר היחיד בכל הספרות העברית שבו הדמויות, הנופים, ונקודת המבט של המספר כולם פלסטינים. המבקר והעורך יעקב רבינוביץ סיכם את דעת רוב המבקרים של הספר עם קביעתו ששמי
אחת מהסיבות ששמי היה מסוגל לכתוב נובלה כל כך אמינה היא שהוא בילה את ילדותו וחלק מחייו המבוגרים במחיצת שכניו הערבים בעיר חברון, ואף דיבר בערבית עם אביו אשר עלה לארץ ישראל מדמשק ב-1885 לפני ששמי נולד. מפני שכתיבתו התבססה על התערות פעילה בחיי אותה קהילה שבה מתרחש סיפורו, חוקרי ספרות מציינים את הספר "נקמת האבות" כבין הבודדים שנכתבו בשפה העברית שאינם נגועים בגישת האוריינטליזם אותה ביקר חוקר הספרות אדוארד סעיד. סעיד קבל על כך שרוב הספרות המערבית שמתארת את העולם הערבי מסתמכת על השקפה מערבית, עם כל הדעות הקדומות הגלומות בה. אף על פי ששמי נחשף ואף נמשך לסגנון חיים מערבי כשעבר לירושלים כנער, כתיבתו הסתמכה על הכרה אינטימית והתעניינות בתרבות הערבית, ובין היתר הוא ערך מחקר על ספרות ובימה ערבית.
הקביעה שהספר מתאר את חיי הערבים דווקא מנקודת מבטם ולא מהשקפה חיצונית - אף שלא נכתבה על ידי סופר ערבי - מקבלת גיבוי סמלי מהעובדה שדמות המספר ב"נקמת האבות" היא עצמה ממוצא ערבי, ושהסיפור כביכול מגולל על ידי בן עמם של אותם דמויות המופיעות בספר. כמה מבקרים ציינו את המספר ב"נקמת האבות" כאלמנט חשוב התורם לאמינות הסיפור. העובדה שהמספר הוא בן אותה תרבות אפשרה לשמי לא רק לתאר את עלילת הספר באופן אותנטי, אלא גם מעגנת את הציפיות של הקורא לחוקים הפנימיים של החברה שסביבה נתווה הסיפור, ולהבין אילו תופעות בעולם שנגלה לפניו בספר הן שכיחות ולא מפתיעות ואילו אינן טיפוסיות. בחלקו הראשון של הספר, המספר מרעיף שבחים על גיבורי הסיפור ומגזים בגדולתם, ובאותה מידה מתקיף את אלו שעומדים נגדם. בחלקו השני של הספר, אחרי שאבו אילשאואריב בורח לקהיר, הופך המספר לדמות פיקחית המנתחת את מצב-רוחו של אבו אילשאואריב ואת הסיבות לדעיכתו. שתי תכונות אלו קשורות במגמות ששמי זיהה כעקרוניות בתרבות הערבית, כפי שכתב במאמר שפרסם ב-1911 בביטאון הפועל הצעיר:
עבור רוב המבקרים שכתבו אודות הספר "נקמת האבות", החשיבות של התיאור הנאמן שבספר נובעת מכך שהספר עוסק דווקא בדמויות ערביות, ועצם העובדה שסופר יהודי ועברי היה יכול להכיר תרבות זו על בוריה מספיק כדי לכתוב באופן אותנטי אודותם. מבקרים אלו בפרט מדגישים את הסמליות הגלומה בספר כעדות של שכנות בין יהודים וערבים שאין כמותה כיום. אך גרשון שקד, במבוא לגרסת הספר שיצאה ב-1975, מצביע על היכולת הנדירה של שמי לחדור למנטליות של החברה אודותיה כתב, ללא כל קשר להיותה ערבית. נהפוך הוא, שקד מתאר את כתיבתו של שמי במקשה אחת עם זו של פיודור דוסטויבסקי, שכביכול חדר למנטליות הרוסית בספריו, וזו של שלום עליכם, שלדעת רבים הצליח לחדור למנטליות היהודית בספריו שלו. שקד מזכיר את אותם אלמנטים בספר שכבר הוזכרו לעיל כתורמים להצלחתו של שמי לחדור למנטליות הערבית בכתיבתו שלו - הפרטים האתנוגרפיים, דמות המספר, והלשון המיוחדת שבה השתמש שמי. אך לדעתו של שקד, דווקא מבנה העלילה של הסיפור הוא התורם העיקרי להצלחתו בפן זה. שקד מסביר שלכאורה מבנה הספר מקוטע וחלקיו מתנגשים זה בזה:
במובן זה, המהפך החד בעלילה מבהיר יותר מאשר הפרשנות של המספר או שאר האלמנטים הספרותיים את חשיבות מושג הכבוד עבור הדמויות שמופיעות בספר, ואיך אדם שבתחילת הספר מתגלה כנערץ בקרב בני עירו נהפך בן לילה לשבר כלי כאשר הוא נעשה מנותק מפניהם, ועקב זאת איך הוא נהפך בהדרגה לנכה רוח וחסר כול. המעבר החד מחציו הראשון של הספר לחציו השני מדגים כמה בחברה הערבית, מעמדו של אדם שברירי ותלוי ביכולתו לשמור על הערכתה של הקהילה בה הוא נמצא.
הספר כסמל להתנגשות בין מזרח ומערב
אף על פי שהחשיבות שמיוחסת לספר "נקמת האבות" נובעת בעיקר מהעובדה שיצירה זו נכתבה על ידי סופר שהייתה לו היכרות אינטימית עם התרבות הערבית עליה כתב, ייחוד הספר נובע גם מעצם העובדה שמחברה עצמו לא היה ערבי, אלא יהודי עברי שנמשך גם לתרבות המערבית שהחלה להתבסס בארץ ישראל עם גל העליות של יהודי אירופה. כפי שהבהירו מספר מבקרים, ובפרט הפרופסור לספרות עברית חנן חבר, שמי לא רק הצליח לחדור למנטליות הערבית בספרו, אלא גם לבקר אותה באופן נוקב, ובפרט לבקר את מסורת הכבוד והנקמה שרווחת בה. שוב ושוב מוביל הצורך בנקמה לטרגדיה אנושית בספר. העלבון הצורב שחש אבו אילשאואריב עקב ההשפלות שגורם לו אבו פאריס, הוא שגורם לרצח ולהידרדרותו של אבו אילשאואריב ממעמדו כמנהיג דגול ונערץ. עקשנותם של החברונים לנקום את דמו של אבו פאריס היא ששוברת את רוחו של אבו אילשאואריב, ודוחפת אותו להתמכר לסמים. נקמתם של האבות המתגלים בפני אבו אילשאואריב על שחילל את כבודם, היא שגורמת לו לצאת למסע התאבדות לעיר חברון. המסר שעולה מהסיפור הוא שתרבות שמתעקשת על כבוד ונוקמת כל עוול קטן, רק תמיט הרס על עצמה. אי לכך, אף שהספר מצליח לתאר באופן מהימן את צורת החשיבה של הדמויות שסביבן כרוך הסיפור, בו זמנית הוא שולל אלמנטים של צורת חשיבה זו ומגנה אותם מתוך השקפה שמבוססת על נורמות מערביות.
במאמרו מ-2004, חנן חבר טוען שהמפגש בין מזרח ומערב הוא אלמנט חיוני להבנת כתביו של שמי, כולל את הנובלה "נקמת האבות". שמי עצמו חי על קו התפר בין שתי תרבויות אלו: מצד אחד הוא גדל בקהילה מזרחית ורחש חיבה גדולה לתרבות שממנה יצא, אך מנגד הוא קיבל השכלה מערבית בבגרותו בבית הספר הגרמני עזרה שבירושלים, ובעת שהיה תלמיד שם התיידד עם מנהיגי המפעל הציוני שעלו ארצה מאירופה. כפי שמסביר חבר במאמרו, סיפוריו של שמי כולם בנויים על דמויות מזרחיות שמסרבות להתמודד עם משבר שאליו נקלעו, ושהתפיסה המיושנת שלהן מהווה להן מכשול להתגבר על אותו משבר. ב"נקמת האבות" אבו אילשאואריב מידרדר במהלך הסיפור בגלל גאוותו וסירובו להפנים את המציאות החדשה שבה הוא נמצא. אפילו שהמכשול שעומד בפניו של אבו אילשאואריב אינו עצמו נובע מהתנגשות בין מזרח ומערב, לדעת חנן חבר אי-יכולתו של אבו אילשאואריב להתרומם מעל המנטליות המחניקה שממנה יצא עדיין רומזת על הקושי של תושביה המזרחים של ארץ ישראל להתמודד עם המציאות החדשה אותה הביאו העולים החדשים.
שמי לא היה הראשון שהעלה לכתב את הלחצים שבהם ניתנו ערביי הלבנט עם עליית ההשפעה המערבית במזרח התיכון בסוף המאה ה-19. אינטלקטואלים ערביים, כמו הסופר והמוציא לאור ג'ורג'י זידאן, הקדימו את שמי וכבר כתבו על ההתנגשות בין תרבויות המזרח והמערב, ועל הדילמה של איך יכולה התרבות הערבית לאמץ את האלמנטים החיובים הטמונים בגישה האירופית המודרנית בלי לוותר על זהותה המזרחית. שמי היה מודע ואף הושפע ממאמרים אלו. אך שמי היה הראשון שהתייחס לנושא זה דווקא בספרות העברית. רוב הסופרים העברים בני דורו של שמי היו אירופאים במוצאם והיו מנותקים מאורח חייהם של בני עדות המזרח, יהודים וערבים, ולכן הם לא היו ערים להתנגשות בין שתי התרבויות. שמי, שהייתה לו דריכת רגל בשני העולמות, חי את ההתנגשות הזו על בשרו, ו"נקמת האבות" כמו שאר כתביו מאופיין בתיאור מבין ואוהד של עולם המזרח מתוך הבנה מלאה של הגישה המערבית שלעיתים עמדה מנגד לעולם זה.
יוסף צרניק, קרוב משפחה של יצחק שמי שנטל אחריות על עיזבונו הספרותי של הסופר, הרחיק עוד יותר בפרשנותו וטען ש"נקמת האבות" לא רק רמזה על ההתנגשות בין מזרח ומערב, אלא גם בין יהודים וערבים. לנוכח האזכורים הרבים בספר למושגים ביהדות - העובדה שלנביאים בסיפור יש קשר ברור ליהדות, העובדה ששם הסיפור רומז על "ברכת האבות" - ולנוכח הלשון המקראית בה השתמש שמי, טען צרניק שהמריבה בין החברונים והשכמים מהווה משל למריבה בין יהודים וערבים. אם כך, "נקמת האבות" הוא מבין הסיפורים הראשונים בספרות העברית שרמז על המתיחות בין שני העמים האלו, ושהציג את הרקע הדתי המשותף ביניהם כמקור לסכסוך.
"נקמת האבות" והמיתוס של אורי אילן
אף על פי שהספר כמעט ונשכח עם השנים, הוא שב לתודעה הציבורית כמעט שלושים שנה אחרי שיצא לאור לראשונה, ובאופן אירוני שוב על רקע מתיחות בין יהודים וערבים. פרסומו המחודש לא נבע מערכו הספרותי של הספר, אלא מפני ששמו השתרבב לפרשת אורי אילן שהסעירה את הארץ. בסיפור שהפך למיתוס, אילן, חייל צה"ל שנפל בשבי הסורים ב-8 בדצמבר 1954, בחר להתאבד טרם ייכנע ללחץ העינויים של שוביו ויגלה בפניהם סודות צבאיים. לפני ששם קץ לחייו, הצפין אילן מסרים למפקדיו ולמשפחתו בפתקים שנכתבו על גבי דפים שתלש מעותק של הספר "נקמת האבות" שנמצא בתאו. מכיוון שבין המסרים שהשאיר אילן הייתה קריאה לנקום את מותו, העובדה שכתב את צוואתו בספר בשם "נקמת האבות" העוסק בנקמה הוסיפה ממד סמלי נוסף להתאבדותו.
השערות שונות הועלו לגבי התעלומה מאין הגיע לידיו של אילן העתק של הספר. מהדפים שתלש אילן ניכר היה שהספר במקור היה מירושלים. על דף השער של הספר הייתה חותמת של "ספריית ירושלים בימ"ס מסדה" ובאחד מהדפים האחרים עליהם השאיר אילן את מסריו הופיע המספר הסידורי 0030. היו שסברו שהספר היה בציודו האישי של אילן. אחרים סברו שקיבל את הספר בעודו בכלא. בספרו "צנחנים בכלא הסורי" טען העיתונאי דן מרגלית שאילן קיבל את הספר מהשלטונות הסורים, אך לאחר מכן נטען שמרגלית הודה שטעה, ושאילן בעצם קיבל את הספר מהקהילה היהודית בדמשק.
ב-2007 הביא שדרן הרדיו ומאתר הספרים איתמר לוי ראיות נוספות שחיזקו את התאוריה שהייתה זו הקהילה היהודית בדמשק שסיפקה לאילן את הספר. לוי גילה כי יעקב עבאדי, שהיה ראש הקהילה היהודית בדמשק, וחבר ילדות של מנהל כלא אל-מאזה שבו היה כלוא אילן, נהג להביא אוכל שהכינה אשתו אל השבויים בכלא. על פי עדות בנו של עבאדי, שעלה לארץ ושאיתו יצר לוי קשר, אביו גם הביא לשבויים ספרים, ככל הנראה ספרי קודש. לוי העלה סברה שאילן ביקש ספר חילוני ועבאדי הוא זה שנתן לו את ספרו של שמי. העובדה שעותק של "נקמת האבות" שמקורו בספרייה ירושלמית היה מצוי אצל עבאדי, אינה מפתיעה כשלעצמה. משפחתו של הסופר יצחק שמי הייתה במקור דמשקאית (שמו מבוסס על השם הסורי של העיר, אל-שאם) ושמי עצמו עבד כמורה בסוריה למשך תקופה מסוימת. מכאן סביר שהיו בקרב הקהילה היהודית שהתעניינו בספר, ולוי משער שאולי אחד מהמורים שבאו לדמשק מירושלים בשנות ה-20 המאוחרות ללמד עברית בבית הספר "אליאנס", הביא את הספר עמו.
במאמר שפורסם בעיתון "הארץ" במלאת חמישים שנה למותו של אילן, העלו משה רום וזאב ארליך את ההשערה כי ייתכן שעלילת ספרו של שמי תרמה ללבות את תחושת העוול והנקם של אילן בשבי. כפי שניתן להסיק מתגובתו של יוסף צרניק למאמר שפורסם ב"הארץ", אם השערה זו נכונה, היה זה אירוני שספר שכאמור בעצם מגנה את המסורת של נקמת הדם - גינוי ששמי הבהיר גם בכתבה שפרסם בעיתון דבר בנושא עבר הירדן - תרם בסופו של דבר לחזק אותה.
אביב העמים בגרמניה
גורמי מעמד הביניים היו מחויבים לעקרונות ליברליים, בעוד שמעמד הפועלים חיפש שיפורים קיצוניים בתנאי העבודה והחיים שלהם. כאשר מעמד הביניים ומעמד הפועלים של המהפכה התפצלו, האצולה השמרנית ניצחה אותם. הליברלים נאלצו לגלות כדי להימלט מרדיפות פוליטיות, שם נודעו כאנשי ארבעים ושמונה. רבים היגרו לארצות הברית, והתיישבו בין ויסקונסין לטקסס.
אירועים לקראת המהפכות
היסודות למרד של 1848 הונח כבר בפסטיבל המבאכר של 1832, כאשר התסיסה הציבורית החלה לגדול לנוכח מיסוי כבד וצנזורה פוליטית. ה-Hambacher Fest ראוי לציון גם עבור הרפובליקנים שאימצו את צבעי השחור-אדום-זהב המשמשים את הדגל הלאומי של גרמניה כיום כסמל לתנועה הרפובליקנית ולאחדות בין העם דובר הגרמנית.
הפעילות לרפורמות ליברליות התפשטה ברבות מהמדינות הגרמניות, שבכל אחת מהן פרצו מהפכות מובהקות. הם קיבלו השראה גם מהפגנות הרחוב שהובילו פועלים ובעלי מלאכה בפריז, צרפת, מ-22 עד 24 בפברואר 1848, שהביאו להתפטרותו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ולגלותו בבריטניה. בצרפת נודעה מהפכת 1848 בשם מהפכת פברואר.
המהפכות התפשטו מצרפת ברחבי אירופה; הם פרצו זמן קצר לאחר מכן באוסטריה ובגרמניה, החל מההפגנות הגדולות ב-13 במרץ 1848 בווינה. ההפגנות הביאו להתפטרותו של הנסיך פון מטרניך מתפקיד השר הראשי של פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה, וליציאתו לגלות בבריטניה. בגלל תאריך ההפגנות בווינה, המהפכות בגרמניה נקראות בדרך כלל מהפכת מרץ (בגרמנית: Märzrevolution).
מחשש לגורלו של לואי פיליפ, כמה מלכים בגרמניה קיבלו חלק מדרישות המהפכנים, לפחות באופן זמני. בדרום ובמערב התקיימו אסיפות עממיות גדולות והפגנות המוניות. הם דרשו חופש עיתונות, חופש התכנסות, חוקות כתובות, חימוש העם ופרלמנט.
אוסטריה
ב-1848 הייתה אוסטריה המדינה הגרמנית השולטת. לאחר התמוטטות האימפריה הרומית הקדושה, שפורקה על ידי נפוליאון ב-1806, ירשה אותה קואליציה רופפת של מדינות הידועה בשם הקונפדרציה הגרמנית בקונגרס וינה ב-1815. אוסטריה כיהנה כנשיאה של קונפדרציה זו. קנצלר אוסטריה, קלמנס פון מטרניך, שלט בפוליטיקה האוסטרית מ-1815 עד 1848.
הקיסר פרדיננד והיועץ הראשי שלו מטרניך הפנו את החיילים לדכא את ההפגנה. כאשר המפגינים עברו לרחובות הסמוכים לארמון, החיילים ירו על הסטודנטים והרגו כמה מהם. מעמד הפועלים החדש של וינה הצטרף להפגנות הסטודנטים, ופתח במרד מזוין. הדיאט של אוסטריה תחתית דרש את התפטרותו של מטרניך. ללא כוחות שנרתמו להגנתו של מטרניך, פרדיננד נענה בחוסר רצון והדיח אותו. הקנצלר לשעבר יצא לגלות בלונדון.
פרדיננד מינה שרים חדשים, ליברלים למיניהם. ממשלת אוסטריה ניסחה חוקה בסוף אפריל 1848. העם דחה זאת, מאחר שנשללה מהרוב זכות הצבעה. אזרחי וינה חזרו לרחובות בין 26 ל-27 במאי 1848, והקימו בריקדות כדי להתכונן למתקפה של הצבא. פרדיננד ומשפחתו ברחו לאינסברוק, שם בילו את החודשים הבאים כשהם מוקפים באיכרים הנאמנים של טירול. פרדיננד הוציא שני מניפסטים ב-16 במאי 1848 וב-3 ביוני 1848, שנתנו ויתורים לעם. הוא המיר את הדיאט הקיסרי לאספה מכוננת שתיבחר על ידי העם. ויתורים אחרים היו פחות מהותיים, והתייחסו בדרך כלל לארגון מחדש ואיחודה של גרמניה.