cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סבב הגביע העולמי באופני כביש
רוכב שניצח במרוץ קיבל 100 נקודות וניתן ניקוד יורד גם לרוכבים שהגיעו עד למקום ה-25 במרוץ. המנצח בסבב כולו היה מי שצבר בתום הסבב את מירב הנקודות. כדי לזכות בתואר, על רוכב היה לסיים לפחות שישה מרוצים מתוך העשרה. בנוסף לתחרות האישית, זכו גם הקבוצות לניקוד עבור השגי רוכביהן, אך יוקרתה של התחרות הקבוצתית נפלה מזו האישית. על הרוכב המוליך בסבב היה ללבוש חולצה הדומה לחולצת הקשת בענן של אלוף העולם, בהבדל שפסי הצבעים היו לאורך החולצה.
החל משנת 1998 נערך סבב דומה גם לנשים. בניגוד לגברים, הסבב לנשים המשיך להיערך עד 2015.
רשימת מרוצי הגביע העולמי
(בסוגריים השנים בהן נכלל המרוץ בסבב)
בית הדין הבין-לאומי בהאג
בית הדין הבין-לאומי (באנגלית: ICJ - International Court of Justice, בצרפתית: CIJ - Cour internationale de justice) הוא המוסד המשפטי העיקרי של האומות המאוחדות שהוקם ביוני 1945 ומשרדיו נמצאים בהאג שבהולנד. בית הדין פוסק לפי המשפט הבין-לאומי הפומבי, ופעילותו כוללת שתי קטגוריות:
חוקתו של בית הדין הבין-לאומי היא נספח למגילת האו"ם, כך שכל המדינות החברות באו"ם חברות בה עם הצטרפותן לארגון. בהחלטה 9 של מועצת הביטחון של האו"ם משנת 1946 נקבע שגם מדינות שלא חברות בבית הדין יכולות בתנאים שהוגדרו להגיש תביעה. באותה תקופה שווייץ לא הייתה חברה באו"ם. בהחלטה 11 של מועצת הביטחון של האו"ם נקבעו תנאים להצטרפות שווייץ לבית הדין הבין לאומי.
הרכב וסדרי דין
בית הדין מורכב מ-15 שופטים, כל אחד מהם ממדינה אחרת. השופטים נבחרים על ידי העצרת הכללית ומועצת הביטחון לכהונה בת תשע שנים, שבסיומה ניתן לבחור בהם מחדש. מדי שלוש שנים נערכות בחירות לחמישה שופטים.
המסגרת לפעולת בית הדין הבין-לאומי לצדק נקבעה ב"חוק בית הדין הבין-לאומי לצדק" (Statue of the International Court of Justice) אשר תוקן לאחרונה בשנת 2001. סדרי הדין נקבעו ב"תקנות בית הדין" (International Court of Justice Rules of Court (1978)), אשר תוקנו באחרונה בשנת 2005.
ההחלטות מתקבלות ברוב קולות של השופטים היושבים בדין, ואם הדעות נחלקות שווה בשווה, לנשיא קול מכריע.
הרכב חברי בית הדין הבין-לאומי בהאג, נכון ל-2023:
בית הדין וישראל
ב-8 בדצמבר 2003 החליטה העצרת הכללית של האו"ם, לבקש חוות דעת מבית הדין הבין-לאומי לצדק בהאג בדבר "ההשלכות המשפטיות של בניית החומה בשטחים הפלסטינים הכבושים". בית המשפט קיבל הצהרות כתובות ממדינות שונות, ושמע טיעונים בעל פה מ-23 ועד 25 בפברואר. ישראל חלקה על סמכותו של בית הדין לפסוק בעניין, לא הציגה טיעונים בעל פה בפני בית הדין אלא רק טיעונים בכתב, שרובם נסובו על סמכותו של בית הדין לדון בנושא ישראלי פנימי. גם ארצות הברית מתחה ביקורת על בית הדין בהאג ויחד עם 22 מדינות הגישה חוות דעת לביה"ד שהגדר היא נושא פוליטי ולא משפטי.בית הדין הצהיר כי "ישראל ניצבת בפני התקפות אלימות כנגד האוכלוסייה האזרחית שלה, ושזכותה, ואף חובתה, להגיב כדי להגן על חיי אזרחיה, אך על הצעדים להיות בהתאם למשפט הבין-לאומי." במסקנות חוות הדעת נקבע כי "חומת ההפרדה" (בלשון בית הדין) מנוגדת למשפט הבין-לאומי וקרא לישראל להפסיק את הקמת "החומה בשטחים הפלסטינים הכבושים כולל מזרח ירושלים וסביבתה", לפרק את חלקיה שנבנו על שטחים שמעבר לקו הירוק, ולשלם פיצויים לפלסטינים שנפגעו מהקמתה. כמו כן קרא בית הדין לקהילה הבין-לאומית להימנע מלסייע להתמשכות המצב הבלתי חוקי שנוצר עקב הקמת הגדר, ולנקוט באמצעים חוקיים על מנת להביא להפסקת ההפרות מצד ישראל. חוות הדעת ניתנה ברוב של 14 תומכים מול מתנגד יחיד - השופט האמריקאי תומאס בורגנטל - שגם הוא הביע ביקורת כלפי מעשי ישראל, אך טען שבפני בית הדין לא עמד בסיס עובדתי מספיק בשביל ממצאיו הגורפים, וכי היה עדיף אילו נמנע מדיון בנושא.
ב-30 בדצמבר 2022 החליטה העצרת הכללית של האומות המאוחדות לבקש מבית הדין הבין-לאומי בהאג חוות דעת מייעצת על ההשלכות המשפטיות של התמשכות הכיבוש הישראלי בגדה המערבית ובמזרח ירושלים.
מחוזות קוסובו
מבחינה אדמיניסטרטיבית קוסובו מחולקת ל-7 מחוזות (Komuna - קומונה באלבנית, Okrug - אוקרוג בסרבית).
שאה
שאה (בפרסית: شاه) הוא תוארם של מלכי פרס (כיום איראן) והאימפריה הפרסית הקדומה. מקור התואר הוא במילה הפרסית הקדומה "𐏋 xšāyaθiya" שמשמעה "מלך".
השאה האחרון, מוחמד רזא פהלווי, קרא לעצמו "שאהנשאה" (בפרסית: شاهنشاه), שפירושו "מלך המלכים" בעת הכתרתו. המלוכה שאליה השתייך, שושלת פהלווי, הייתה האחרונה באיראן.
בנוסף, כינו עצמם בתואר פדישאה שליטים מוסלמיים בהודו, סולטאני האימפריה העות'מאנית, והסלג'וקים ושליטי אימפריות אחרות במרחב האיראני והטורקי.
מקור השם של משחק הכס שחמט הוא מפרסית ("שח" + "מט"), שפירושו "מארב למלך" או "מלך מובס". אטימולוגיה עממית מייחסת לשמו של המשחק את הפירוש "מלך מת", אך זו אינה המשמעות האמיתית.
נפילת השאה בעקבות מהפכת ח'ומייני והאייתולות באיראן (1979)
המהפכה האסלאמית באיראן, ונפילתו של השאה, מוחמד רזא פהלווי בפרט, לא נולדו ביום בהיר אחד, ומקורן בתמורות ובהלכי רוח שבעבעו בציבור האיראני החל משנות ה-60. באותן שנים יזם השלטון רפורמות ושינויים רבים בחברה ובחיי היום-יום של אזרחי איראן, אשר חלחלו אט אט לכדי גיבושה של שנאה עזה כלפיו אשר איחדה את כלל הפלגים והקבוצות במדינה, עד לפרוץ המהפכה והפלתו בסופו של דבר.
בראשית שנות ה-60, כאמור, פצח השאה ברפורמות ובשינויים מרחיקי לכת בשלל תחומי חיים בחברה האיראנית, אשר במרוצת השנים זכו לכינוי "המהפכה הלבנה". במסגרתה של מהפכה זו, יזם השאה שינויים אשר נתפשו מרחיקי לכת; בין השאר, היו אלה שינויים במערכת הבחירות אשר ביקשו להעניק, לראשונה, זכות בחירה לנשים ושינויים כלכליים ואגרריים אשר הקטינו משמעותית את כוחם של בעלי האחוזות לעומת האיכרים הפשוטים שקיבלו בעלות על אדמותיהם. נוסף על אלו, פצח השאה בתהליכי תיעוש ואורבניזציה של המפעלים, כמו גם שינויים מהותיים במערכת החינוך. החברה האיראנית, שקצב הרפורמות כמו גם היקפן היה רב מדי עבורה מכדי להכיל, קיבלה אותן במורת רוח רבה. הדבר הוביל להתגברות השנאה כלפי השאה, המנותק לדידם מהחברה האיראנית, וזו חיברה בין פלגיה ושסעיה של החברה האיראנית – הדתיים, החילוניים, מעמד הסטודנטים ומעמד הפועלים, הקומוניסטים והליברלים. אט אט החלו מתגברות המהומות ברחובות איראן, עליהן ניצחו הממסד הדתי השיעי באיראן, תחת הנהגתו של האייתוללה ח'ומייני, מנהיג המהפכה – בקריאות להפלת השאה.
השאה, ששאב השראה ממדיניותו של נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, נהג באותן שנים במדיניות ליברלית כלפי פנים. הלה לא השכיל לראות את השנאה המתגבשת כלפיו מתחת לאפו בשנים שקדמו למהפכה, ולא פעל די הצורך כדי לדכא את המהומות, מתוך אמונה כי הללו אירועים מקומיים, ובמרבית הזמן פטר אותם ככאלה מבלי להפעיל את עוצמת צבאו. במקרים אחרים, הפעיל השאה כוח דווקא במקרים בהם היה צורך בגישה פייסנית יותר, וכך עורר אסקלציה רבה יותר במקום להרגיע את הרוחות.
כל אותו הזמן, צפה צבאו של השאה בנעשה בחוסר אונים רב. מחד גיסא, בעת התרחשות המהפכה רבו הדיווחים בעולם כי הגנרלים מודעים למצב ולוחצים על השאה לנקוט ביד קשה נגד המפגינים. עם זאת, בדיעבד, הטענה הרווחת היא כי הקצונה הבכירה לא הרהיבה עוז להאיר את עיני השאה לנעשה בשטח ארצו, לא כל שכן להפיל עליו כל לחץ בנושא. חולשה ניכרת זו של הצבא הגיעה לשיאה לאחר עזיבתו של השאה את שטח איראן, בהתמוטטותו אל מול המהפכה האסלאמית ב-10 בפברואר אותה שנה.
מדיניותו זו של פהלווי עוררה סלידה קשה אשר איגדה ציבורים מקוטבים בחברה האיראנית, עד כדי שנאה של ממש. תחת דגלו של ח'ומייני, הובילה שנאה זו, כמו גם חוסר האונים של השלטון ובפרט הנהגת צבאו לדכא את המהומות, למהפכה האסלאמית ולהפלת שלטונו של השאה.
ארתור יוסופוב
ארתור רימוביץ' יוסופוב (נולד ב-1 בספטמבר 1989) הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת הקשר בסוצ'י.
קריירת מועדונים
יוסופוב ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הרוסית השנייה בשנת 2006 במדי אקדמיה טוליאטי. את הופעת הבכורה שלו בליגה הרוסית הבכירה ערך ב-8 בנובמבר 2009 במדי דינמו מוסקבה נגד ספרטק נלצ'יק.
ב-2019 חתם בדינמו מוסקבה אך גם שם לא התבלט ושוחרר אחרי עונה אחת.
בספטמבר 2020 חתם בסוצ'י ואת שער הבכורה הבקיע במשחק נגד רוסטוב במחזור העשירי שהסתיים בניצחון 2:4.
בנבחרת
יוסופוב ערך את הבכורה במדים הלאומיים של הנבחרת הרוסית ב-17 בנובמבר 2015 במשחק ידידות נגד נבחרת קרואטיה.
טומאש פלקאנץ
טומאש פלקאנץ (בצ'כית: Tomáš Plekanec; נולד ב-31 באוקטובר 1982 בקלדנו, צ'כוסלובקיה – כיום בצ'כיה) הוא שחקן הוקי קרח צ'כי.
פלקאנץ החל לשחק בקבוצת נוער בעיר קלדנו בו נולד. בעונת 1998/99 הוא שיחק לראשונה בקבוצת בוגרים של המועדון. נבחר על ידי מועדון מונטריאול קנדיאנס בשנת 2001 ובעונה 2002/2003 עבר לקנדה. הוא שיחק במועדון משנה עד שבעונת 2005/06 החל לשחק עבור מונטריאול. לקראת עונת 2009, חתם על חוזה שנתי חדש בהיקף של 2.745 מיליון דולר. הקריירה שלו במועדון נמשכה עד לעונת 2018. בסך הכול הוא שיחק ביותר מ-1,000 משחקים ב-NHL.
בנובמבר 2018 חזר לצ'כיה והחל לשחק בליגה מקומית, בחלקו במועדון בו הוא התחיל את הקריירה בתור נער.
פלקאנץ שיחק מספר עונות בנבחרת צ'כיה לנוער ובשנת 2001 זכה איתה במדליית זהב. במסגרת הבוגרת הוא זכה ב-3 מדליות באליפויות העולם בשנים 2006, 2011, ו-2014. פלקאנץ היה בסגל הנבחרת בוונקובר ובסוצ'י.
חיים אישיים
בשנת 2012 הוא התחתן עם לוציה וונדראצ'קובה, זמרת צ'כית. הם התגרשו לאחר שבע שנים במערכת גירושים מתוקשרת. מאז 2017 הוא נמצא בקשר עם לוציה שפרובה, ויש לו ילד ממנה.
קו 1 (הרכבת התחתית של מדריד)
קו 1 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 1) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד. הקו, שהוא הקו הראשון שנפתח במערכת, נוסע לאורך כל מסלולו מתחת לאדמה. סמל המסלול של הקו הוא בצבע תכלת ופועלות בו 33 תחנות על 24 קילומטר מקצה לקצה. קו 1 הוא הקו השני העמוס ביותר במערכת הרכבת התחתית של מדריד, לאחר קו 6, עם יותר מ־7.5 מיליון נסיעות חודשיות.
מסלול הקו
הקו, החוצה את מדריד מצפון לדרום בכעין חצי עיגול, מתחיל את מסלולו ברובע קוסטייארס שבצפון העיר. בדרכו הוא מצטלב עם קווים נוספים, אך ברוב הדרך הוא אינו נפגש עם קווים נוספים ונוסע במסלול נפרד משלו. בסמוך למרכז העיר פונה הקו במסלול מעט אלכסוני לכיוון דרום-מזרח ומגיע עד לשכונת אנסנצ'ה דה ואייקאס (Ensanche de Vallecas), שם נמצאת תחנתו הסופית.
יחסי אוסטרליה–פנמה
יחסי אוסטרליה–פנמה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין הרפובליקה של פנמה.
סקירה כללית
אוסטרליה ופנמה משתתפות שתיהן בפורום הבינלאומי לשיתופי פעולה - מזרח אסיה-אמריקה הלטינית ולוקחות בו חלק פעיל. אוסטרליה היא מדינה משקיפה בארגון סיכ"ה - Sistema de la Integración Centroamericana, מערכת האינטגרציה של מדינות מרכז אמריקה.
ב-2001 הקימה הממשלה האוסטרלית את ארגון COALAR - המועצה האוסטרלית לקשרים עם אמריקה הלטינית. המועצה פעילה בכל תחומי העניין החל מעסקים, כלכלה וחינוך, עד לתיירות ושיתופי פעולה תרבותיים.
לאזרחי פנמה ישנן הטבות רבות במערכת החינוך האוסטרלית בעת רישום אליה - בין החודשים אפריל ליוני הם זכאים למלגות מיוחדות ולמורים פרטיים שיעזרו. אוסטרליה עוזרת רבות לפנמה בענייני פיתוח, היות שמדובר במדינה מתפתחת ללא משאבים מיוחדים וגירעונות כספיים. אוסטרליה תרמה כ-100 מיליון דולר אמריקאי לפנמה בין השנים 2010-2014.
בסיס הדרכה
בצבא ההגנה לישראל, בסיס הדרכה (בראשי תיבות: בה"ד) הוא גוף האחראי על ההכשרות המקצועיות לחיילי החילות השונים. בצה"ל מספר בסיסי הדרכה, המכשירים חיילים במקצועות שונים. רוב בסיסי ההדרכה מקיימים הכשרה ראשונית במקצועות השונים (המתבצעת לאחר הטירונות), הכשרה מתקדמת וכן השלמה חילית של קורס הקצינים (אם כי ההשלמה החילית של קציני החי"ר מתבצעת בבית הספר לקצינים עצמו). רוב בסיסי ההדרכה הוקמו בשנות ה-50 של המאה ה-20, ובשנת 2007 עמד מספרם על למעלה מעשרים.
היסטוריה
בעבר הטירונות הכללית נערכה בבסיס טירונים מיוחד, ורק לאחר מכן הופנו החיילים להכשרה במקצועם הספציפי. בשנת 2005 החל צה"ל ביישומה של תוכנית "טירונות בסמכות". התוכנית נועדה להעביר את הטירונות לאחריות היחידות בהן ישרתו החיילים, ולצמצם את מספר בסיסי הטירונים שהכשירו חיילים לכלל צה"ל. לפי התוכנית, החייל מגיע לבסיס ההדרכה של החיל בו שובץ כבר ביום הגיוס, עובר שם את הטירונות. עד כה, יושמה התוכנית בחילות התקשוב, המודיעין, הלוגיסטיקה, הטכנולוגיה והאחזקה, החינוך, משאבי אנוש, האוויר והים.
ב־1 בדצמבר 2003 הונחה אבן הפינה לפרויקט עיר הבה"דים, לפיו יעברו בסיסי ההדרכה ממחנה צריפין ובסיסי הדרכה נוספים (של חיל המשטרה הצבאית וחיל החינוך והנוער) אל מחנה ענק בגודל של כ־200 אלף מ"ר, שיוקם בסמוך לצומת הנגב. באפריל 2007 אישרה ממשלת ישראל את הפרויקט, וכיום (2016), שבעה מבסיסי ההדרכה כבר השלימו את מעברם לעיר הבה"דים.
בסיסי אימון חטיבתיים של חיל הרגלים והצנחנים
בסיסי האימון החטיבתיים ( ראשי תיבות בא"ח) הינם בית הספר ללוחמת חי"ר, בו מתקיימים ההכשרה, ההדרכה והאימונים של חטיבת חיל הרגלים המתמרנות של חיל הרגלים.
שאילתה (ממשל)
שאילתה (בעבר רווח הכתיב שאילתא) היא שאלה שחבר פרלמנט מציג בפני שר בממשלה. השאלה חייבת לעסוק בתחום עיסוקו של המשרד שעליו ממונה השר.
המילה שאילתה שבה לשימוש בעקבות הצעתו של זלמן שזר, לימים נשיא ישראל השלישי. בערך בשנת 1945 חיפש דוד רמז, יו"ר ישיבת הוועד הפועל של ההסתדרות באותה עת, חלופה עברית למילה אינטרפֵּלציה (interpellation); הוא פנה אל שז"ר, והלה הציע מיד לייחד להוראה זו את המילה הקיימת שאילתא (בעקבות הארמית שְׁאֵלְתָא).
דיני השאילתה בכנסת
על השאילתה להיות מנוסחת בתמציתיות ובנייטרליות ולעסוק בסוגיה ספציפית וקונקרטית. יושב ראש הכנסת רשאי לפסול או לנסח מחדש שאילתות פגומות. לשר הנשאל ניתנים 21 יום להשיב על השאילתה, ויושב ראש הכנסת רשאי להוסיף עליהם עוד 21.
לאחר מתן התשובה, רשאי חבר הכנסת השואל לשאול עוד שאלה קצרה בעל פה – לפי אותן ההגבלות החלות על השאילתה הרגילה; השר המשיב יכול להשיב על שאילתה נוספת זו בעל פה, לסרב להשיב אם תהיה בתשובה פומבית משום פגיעה במדינה, או לבקש שהשאילתה הנוספת תוגש לו בכתב - במקרה זה חייב השר להשיב עליה תוך 7 ימים.
המאוזוליאום של קוז'ה אחמט יסאווי
היסטוריה
המאוזוליאום הניצב על שטח של כ-5 וחצי דונמים בצפון-מזרחו של הרובע העתיק של טורקיסטן, החליף מבנה קודם וקטן יותר. המבנה הנוכחי נבנה בתקופתו של טימור לנג בין השנים 1389 ו-1405, במטרה לזכות באהדת הסופיסטים, והוא לקח חלק פעיל בתכנונו. טימור לנג העסיק אנשי מקצוע פרסיים משיראז ומאספהאן, והמאוזוליאום אף השפיע מאוחר יותר על אדריכלות העיר סמרקנד. המבנה נותר בלתי גמור עם מותו של טימור לנג ב-1405, ועל כן הוא חסר את שני הצריחים שתוכננו לו והכניסה הראשית נותרה בלתי גמורה.
במאה ה-16 נערכו מספר עבודות שיפוץ במבנה, ובמאה ה-19 הוא הפך למצודה מוקפת חומת אבן ובוץ. ב-1872 החליטו הרוסים שהשתלטו קודם לכן על העיר לשמר את המבנה, והוא שופץ מדי פעם, ובתקופה הסובייטית שימש כמוזיאון. מאז עצמאות קזחסטן ב-1991 נודעת משמעות רוחנית למאוזוליאום והוא נחשב לסמל לאומי.
המבנה
למאוזוליאום צורת מלבן שאורכו 62.7 מטר ורוחבו 45.8 מטר. גובהו 38.7 מטר והוא עשוי אבנים שרופות, מלט וחרס. הכניסה לאתר מכיוון דרום-מזרח מובילה לאולם המרכזי (ג'מייטהאנה) הרבוע שכל אחת מצלעותיו באורך של 18.2 מטר, ומעליו קבועה הכיפה הגדולה שקוטרה 18 מטר. במרכזו של חדר זה כד גדול השוקל שתי טונות והנחשב סמל לקבלת אורחים ולאחדות (טורקית Kazan, ומכאן שם נוסף לחדר Kaznnlık).
שרידיו של יסאווי מונחים מתחת למצבה באולם הסמוך ומעליו כיפה פנימית בגובה של 17 מטר שמעליה כיפה חיצונית שגובהה 28 מטר (הכיפה הקטנה בצילום המבנה). כיפה זו מצופה באריחים מזוגגים בצורת משושה בצבעי ירוק וזהב.
במאוזוליאום חללים המיועדים לשמש בין היתר כחדרי מפגש, כספרייה (כיתבהאנה) וכמסגד, ועל כן קיימת מחלוקת באשר לייעודו העיקרי והכינוי המתאים לו. לאחרונה מעדיפים חוקרים את הכינוי "חנאקה" המדגיש את שימושו החברתי לקבלות פנים. החדרים השונים ערוכים סביב חצר מרכזית בגודל של 60 מטר על 50 מטר. קירותיו החיצוניים של המבנה מכוסים באריחים מזוגגים שעליהם צורות גאומטריות ועיטורים אפיגרפיים האופייניים לתקופה.
ביקורת התבונה המעשית
ביקורת התבונה המעשית (בגרמנית: Kritik der praktischen Vernunft) הוא הספר השני מבין שלוש הביקורות של עמנואל קאנט, שפורסם בשנת 1788. הספר ממשיך בביקורתו של קאנט שהחלה ב"ביקורת התבונה הטהורה" ועוסק בפילוסופיה המוסרית שלו.
לביקורת השנייה הייתה השפעה מכרעת על התפתחות ההגות בתחום תורת המוסר והמידות במאות ה-19 וה-20 והפכה במהלך השנים לנקודת ההתייחסות העיקרית בפילוסופיה מוסרית דאונטולוגית.
הספר תורגם לעברית על ידי שמואל הוגו ברגמן ונתן רוטנשטרייך ויצא לאור בהוצאת מוסד ביאליק בשנת 1973.
ההקדמה והמבוא בספר
בפרקים אלו קאנט משרטט את המהלך של הביקורת. שני הפרקים הללו עוסקים בהשוואת המצב של התבונה העיונית והמעשית ולכן גם דן כיצד "הביקורת על התבונה המעשית" משתווה ל"ביקורת התבונה הטהורה".
בביקורת הראשונה, "ביקורת התבונה הטהורה", קאנט מטיל ביקורת על יומרותיהם של פילוסופים רציונליסטים הטוענים כי ניתן להשתמש בתבונה העיונית טהורה להגיע לאמיתות מטאפיזיות מעבר להכרות אמפיריות. מסקנתו של קאנט הייתה שיש צורך לרסן את התבונה העיונית הטהורה, מכיוון שהיא מעלה טיעונים מבולבלים כאשר היא מיושמת מחוץ לתחום המתאים לה. עם זאת, "ביקורת התבונה המעשית" איננה ביקורת על התבונה המעשית "הטהורה", אלא הגנה עליה כמי שמסוגלת לעגן התנהגות העולה על זו שמושתתת על ידי תבונה מעשית מבוססת-מאוויים. מדובר למעשה בביקורת על היומרות של התבונה המעשית "המיושמת". אסור לרסן תבונה מעשית טהורה, אלא יש לטפחה.
מבנה הביקורת השנייה מבוסס על אותו המבנה כמו בביקורת הראשונה: "האנליטיקה" תחקור את פעולות כושר השיפוט המעשי; "הדיאלקטיקה" תחקור כיצד ניתן להסיט את הכושר הזה ממסלולו הראוי; "ותורת המיתודה" תדון בשאלות של חינוך מוסרי.
האנליטיקה
תבונה מעשית היא הכושר לקביעת הרצון, הפועלת על ידי יישום עקרון פעולה כללי למצב הספציפי של היחיד. עבור קאנט, "עיקרון" יכול להיות כלל מעשי בלבד אם הוא מבוסס על רחשי ליבו של היחיד או "חוק" אם הוא חל באופן אוניברסלי. כל עיקרון שמניח מראש רצון קודם לאובייקט כלשהו ביחיד תמיד מניח שהיחיד הוא מסוג האנשים שהיו מעוניינים באותו אובייקט מסוים. כל דבר שיחיד מעוניין בו יכול להיות קונטינגנטי בלבד ולעולם לא הכרחי. ולכן זה לעולם לא יכול להיות חוק.
קאנט ממשיך לטעון כי הרצון הפועל על פי החוק המעשי הוא רצון הפועל על פי הרעיון של צורת החוק, רעיון של תבונה שאינו מבוסס על החושים. מכאן שהרצון המוסרי אינו תלוי בעולמם של החושים, עולם בו הוא עשוי היה להיות מוגבל על ידי מאוויו הקונטינגנטיים. לפיכך, הרצון הוא חופשי מיסודו. ולהפך: אם הרצון הוא חופשי, עליו להיות מוכתב על ידי כלל, כלל אשר תוכנו אינו מגביל את חופש הרצון. הכלל המתאים היחיד הוא הכלל שתוכנו שווה לצורתו, "הצו הקטגורי". לקיים את החוק המעשי זה להיות אוטונומי, ואילו לעקוב אחר כל סוג אחר של חוקים קונטינגנטיים (או "צווים היפותטיים" ) זה להיות הטרונומי ולכן לא-חופשי. החוק המוסרי מבטא את התוכן החיובי של החופש, בעוד שהיותו חופשי מהשפעה זרה מבטא את תוכנו השלילי.
יתר על כן, אנו מודעים לפעולה של החוק המוסרי עלינו ודרך הכרה זו אנו מודעים לחופש שלנו ולא באמצעות כל סוג של כושר מיוחד. אף שפעולותינו נקבעות בדרך כלל על בסיס שיקולי תועלת ("אהבה עצמית"), אנו מבינים שאנו יכולים להתעלם מדרישות האהבה העצמית כאשר חובה מוסרית מונחת לפתחינו. הכרת החוק המוסרי היא "א-פריורית" ואיננה ניתנת לאנליזה.
בחלק השני של האנליטיקה, קאנט עוסק בבלבול בין הטוב והעונג המתעורר גם כאשר אנו מבלבלים בין מושגי "הטוב מול הרשע" לבין המושגים של "טוב מול רע." הטוב, בניגוד לרע, הוא באמת רק הנאה. אבל זה איננו המקרה עם הטוב, במובן של טוב "מוסרי". אדם טוב מבחינה מוסרית עשוי לסבול ממחלה כואבת (רעה), אך הוא אינו הופך לפיכך לאדם רע (רשע). אם אדם רשע מוסרית נענש על פשעיו, זה עלול להיות רע (כואב) עבורו, אך טוב וצודק במובן המוסרי.
אליבא דקאנט הטעות של כל החקירות הפילוסופיות הקודמות לו לגבי מוסר היא שניסו להגדיר את המוסרי במונחים של הטוב ולא להפך. בדרך זו, כולם נפלו קורבן לאותה טעות של בלבול בין הנאה למוסר. אם האדם חפץ בטוב, יפעל כדי לספק את מאוויים אלו, כלומר על מנת לייצר הנאה.
החוק המוסרי, לדעתו של קאנט, מקביל לרעיון החופש. מכיוון שלא ניתן לתפוס את הדברים כשלעצמם (הנומנלי), אנו יכולים לדעת שמשהו צודק מבחינה מוסרית רק על ידי שקילה אינטלקטואלית האם ניתן לרצון לבצע באופן אוניברסלי פעולה מסוימת אותה אנו רוצים לבצע כיחידים. קאנט מכנה את הרעיון שאנחנו יכולים לדעת מה נכון או לא נכון רק באמצעות הכרה מופשטת "רציונליזם מוסרי". זאת להבדיל משתי גישות אלטרנטיביות שגויות לדידו לאפיסטמולוגיה מוסרית: "אמפיריציזם מוסרי", על פיה טוב ורע מוסריים הם דברים שאנו יכולים לתפוס מהתבוננות בעולם "ומיסטיקה מוסרית", על פיה מוסר הוא עניין של חישה כלשהי של תכונות על-טבעיות, כמו רצון האל. אף ששתי העמדות שגויות ומזיקות, לפי קאנט, אמפיריזם מוסרי הוא הרבה יותר גרוע מכיוון שהוא משווה בין המוסרי לרדיפה אחר הנאה.
בסיום חלק זה, קאנט מנסח את ניסוחו הברור והמפורש ביותר של העמדה שהוא נוקט ביחס לשאלת מהותו היסודית של המוסר. עמדתו של קאנט היא כי הטוב המוסרי, שהוא עקיבה אחר הכלל של הציווי הקטגורי, הוא בסיסי יותר לאתיקה מאשר תוצאות טובות של מעשים, וכי המניעים הנכונים - ההכרה בהכרח שבחובה המוסרית - הם הקריטריונים להגדרת האדם כטוב. מכאן שקאנט הוא דאונטולוג, במינוח של הפילוסופיה העכשווית. הוא גם נוקט עמדה בשאלה החשובה כיצד נוכל להבחין בין הצודק לבין מה שאינו צודק. קאנט מאמין שלעולם לא נוכל להיות בטוחים כאשר היינו עדים למעשה מוסרי, מכיוון שצדקותו המוסרית של מעשה מורכבת מכך שהיא נגרמת בדרך הצודקת מהעולם הניומנלי, שהוא מעצם הגדרתו אינו ניתן לידיעה. מכאן שהוא "רציונליסט מוסרי".
הדיאלקטיקה
תבונה טהורה, בביטוייה העיוניים והמעשיים, עומדת בפני בעיה יסודית. רוב הדברים בעולם הפנומנלי של החוויה הם מותנים (כלומר הם תלויים בדבר-מה אחר) אך התבונה הטהורה תמיד שואפת אל הללא-תנאי. הבעיה היא שהבלתי-מותנה, לטענת קאנט, נמצא רק בעולם הנומנלי. התבונה הטהורה, כאשר היא מנסה לחרוג מגבולותיה לתחום הבלתי-מותנה של הנומנון בהכרח תיכשל והתוצאה היא היווצרות האנטינומיות של התבונה.
אנטינומיות הן הצהרות סותרות שעל-פניו, שתיהן נראות מאומתות על ידי התבונה. קאנט חשף מספר אנטינומיות כאלה של תבונה ספקולטיבית בביקורת הראשונה. בביקורת השנייה הוא מוצא אנטינומיה של תבונה מעשית טהורה שפתרונה הכרחי על-מנת לקדם את הידיעה שלנו.
במקרה זה, האנטינומיה נוצרת מכך שמושא הסיבה המעשית הטהורה חייב להיות הטוב העליון ("Summum bonum"). פעולות טובות תלויות בטוב העליון כדי להפוך אותן לראויות. ברם, הנחת קיומו של טוב עליון מוביל לפרדוקס ואילו הנחת אי-קיומו של טוב עליון מוביל אף הוא לפרדוקס.
קאנט מציע שני מובנים שונים של "הטוב העליון". במובן אחד, המושג מתייחס לזה שהוא טוב תמיד ואשר כל שאר ה״טובים״ נגזרים ממנו. מובן זה שקול ל"צייתנות". במובן אחר, הטוב העליון מתייחס למיטב מבין המצבים הטובים, גם אם חלק מאותו מצב הוא רק טוב יחסית. במובן זה, הטוב העליון משלב בתוכו סגולה טובה עם אושר.
הטוב העליון הוא מושא התבונה המעשית הטהורה, ולכן איננו יכולים להשתמש במובן השני אלא אם כן אנו מאמינים כי הראשון בר השגה. עם זאת, ברור שסגולה טובה לא מובילה בהכרח לאושר בעולם הזה, ולהפך. אין קשר הכרחי בין פעולה טובה ואושר או בין אושר ופעולה טובה.
הפתרון של קאנט הוא להצביע על כך שאנו לא רק מתקיימים רק בעולם הפנומנלי, אלא גם מבחינה נומנלית. אף על פי שאנו איננו בהכרח מתוגמלים באושר בעולם הפנומנלי, אנו עשויים עדיין להיות מתוגמלים בחיים שלאחר המוות שניתן לשער כקיימים בעולם הנומנלי. מכיוון שמדובר בתבונה מעשית טהורה (ולא רק הכללים של תבונה מעשית מבוססת-מאוויים) הדורשת את קיומם של חיים שלאחר המוות, אלמותיות, איחוד עם אלוהים וכד׳, אזי הדברים האלה מהווים תנאי הכרחי עבור כושר התבונה בכללותה ומכאן מצווה עלינו לקבלם.
אליבא דקאנט, הטוב העליון דורש בהכרח את מידת הסגולה הטובה הגבוהה ביותר וכן גם את רמת האושר הגבוהה ביותר, כדי לתגמל את רמת הסגולה הגבוהה ביותר. לפיכך עלינו להניח את אלמותיות הנפש על-מנת שהסגולה הטובה ביותר תהא ברת השגה, ועלינו להניח כי ישנו אל יודע-כל שיכול לסדר את העולם על-פי דין צדק ולגמול לנו על הסגולה המוסרית שלנו.
תורת המתודה
בביקורת הראשונה, תורת המתודה מתכננת את המחקר המדעי של עקרונות התבונה העיונית הטהורה. אולם כאן תורת המתודה תהא דיון על כיצד ניתן להביא את עקרונות התבונה המעשית אל החיים האמיתיים. במילים אחרות, תורת המתודה בביקורת השנייה עוסקת באופן בסיסי בחינוך מוסרי: השאלה כיצד אנו יכולים לגרום לאנשים לחיות ולהתנהג באופן מוסרי.
חינוך מוסרי צריך לנצל את הנטייה האנושית הטבעית לביצוע הערכות מוסריות על ידי הצגת דוגמאות היסטוריות של מעשים טובים ורעים לתלמידים. באמצעות דיון בערך הדוגמאות הללו, כל מקרה לגופו, תינתן לתלמידים הזדמנות לחוות בעצמם את ההערצה שאנו חשים לטוב המוסרי ואת אי שביעות הרצון שאנו חשים כלפי רוע מוסרי.
עם זאת, קאנט מדגיש את הצורך לבחור את הדוגמאות הנכונות כדי להפגין טוב מוסרי אמיתי. קאנט מצביע על שני סוגי טעויות בהן אנו עלולים לשגות. סוג השגיאה הראשון הן דוגמאות בהן מוסריות ואהבה-עצמית חופפות זו את זו. סוג השגיאה השני כרוך בניסיון לעורר את התלמידים רגשית לגבי מוסר על ידי מתן דוגמאות לגבורה מוסרית יוצאת דופן, מעל ומעבר למה שבדרך כלל מצופה מאיתנו. הדוגמאות שאנו כמחנכים בוחרים צריכות להדגיש צייתנות פשוטה.
השיטה הראשונה עתידה להיכשל מכיוון שהתלמידים לא יבינו את טיבה הבלתי-מותנה של החובה המוסרית. הדוגמאות גם לא יהיו מעוררות השראה. אנו שואבים השראה והתרגשות כאשר אנו חוזים בהקרבה עצמית יוצאת-דופן בשם של עקרון מוסרי. אך כאשר אנו רואים מישהו עוקב אחר עיקרון שכמעט ואינו דורש ממנו הקרבה או עלות, איננו מתרשמים באותה מידה.
השיטה השנייה תיכשל אף היא מכיוון שהיא פונה לרגשות ולא לתבונה. רק התבונה יכולה לחולל שינוי לאורך זמן באופי של אדם. שיטה זו גם מובילה את התלמידים לקשר מוסר עם התיאטרון הבלתי-אפשרי של המלודרמה, ולפיכך עלולים לבטל את החובות היומיומיים שבהם הם מחויבים כמשעממים וחסרי תועלת.
קאנט מסיים את הביקורת השנייה בנימה אופטימית לגבי עתידה של האתיקה. נפלאות העולמות הפיזיים והערכיים הן ברי השגה:
יוסף אבידר
יוסף אבידר (רוכל) (י"ח באייר תרס"ו, 7 במאי 1906 – 13 בספטמבר 1995) היה מראשי "ההגנה" ומאלופי צה"ל הראשונים; סגן רמטכ"ל "ההגנה", ראש אגף אפסנאות (אג"א), מפקד פיקוד הצפון, מפקד פיקוד המרכז, ראש אגף המבצעים, שגריר ישראל בברית המועצות וארגנטינה, מנכ"ל משרד העבודה.
קורות חייו
נולד כיוסף רוכל בקרמניץ שבפלך ווהלין שבמערב האימפריה הרוסית (כיום במערב אוקראינה). גדל בבית ציוני רווי עברית. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל והתגייס בירושלים לארגון ההגנה שנה לאחר מכן, התקדם בו והפך לאחד מראשיו. היה פעיל בזמן המנדט הבריטי בהברחה וייצור של נשק בלתי-לגאלי לארגון "ההגנה". ב-1929 (מאורעות תרפ"ט) היה מפקד העיר העתיקה, ובהמשך מונה לסגן מפקד העיר ירושלים. ב-1931, במהלך אימון חניכים בשימוש ברימונים, איבד בתאונה את כף יד ימין.
בשנת 1931, בעת ששהה בווינה למטרות ריפוי, פגש את ימימה טשרנוביץ, לימים הסופרת ימימה אבידר-טשרנוביץ, ונשא אותה. לזוג נולדו שתי בנות: רמה זוטא (1933) ודנה אבידר-פלר (1939). בווינה למד במכון לבקטריולוגיה. בשובו לארץ ישראל עבד במועצת פועלי תל אביב ושימש מנהל לשכת העבודה. באותה תקופה היה חבר מרכז ההגנה ומונה כמפקד פלוגות הפועל.
אבידר היה ממקימי מכון איילון – מפעל תת-קרקעי לייצור כדורים מתחת לאפם של הבריטים. מלבד זאת, אבידר פיקד על קורסים שונים (קורסי מ"מים לקצינים, קורסי מפקדות) וארגן את "גדוד משמר הרכבות" של הנוטרים (שמטרתו הייתה להבטיח תנועת רכבות סדירה בזמן המרד הערבי הגדול) ואף פיקד עליו (1938). אבידר היה גם מפקד העליות של חומה ומגדל.
תפקידיו הנוספים בהגנה היו מפקד קורסים ארציים, מפקח כללי, מפקד גליל הצפון (1941–1943), ראש לשכת ההדרכה (לה"ד) במטה הכללי של ההגנה (1944), מפקד בית הספר לקצינים, ומנהל התעשייה הצבאית (1945–1946). בהמשך היה סגן רמטכ"ל ההגנה (1946–1947) ובמסגרת זאת פיקד על מבצע העלאת 11 הנקודות בנגב. בתפקידו זה נעצר על ידי הבריטים והוחזק בכלא עזה במשך כמה ימים עד ששוחרר. מיולי 1947 ובמהלך מלחמת העצמאות היה ראש אגף אפסנאות (אג"א). בתפקידו זה היה אחראי לריכוז נשק מחזיתות אחרות לצורך מבצע נחשון.
ב-10 במאי 1948 נחטף יחד עם מנחם ברבש ושני אנשי הגנה נוספים, על ידי אנשי לח"י. החטיפה בוצעה על ידי אנשי לח"י שביקשו לשחרר את ראשי לח"י בחיפה שנעצרו שלושה ימים קודם לכן על ידי ההגנה שביקשה למנוע פעילות של לח"י נגד הבריטים. אבידר וחבריו הוחזקו במלונת שומרים בכרם ליד זכרון יעקב ואבידר קשר קשרים עם שומריו במטרה לתכנן בריחה. לאחר מספר ימים הושג הסכם בתיווך לוי אשכול לשחרור הדדי של חטופי ההגנה ולח"י עם התחייבות של לח"י שלא לפעול נגד הבריטים ואבידר שוחרר. לאחר השחרור התבטא אבידר על אנשי לח"י שיש להם "שנאה זואולוגית לבריטים", אמירה שצוטטה רבות במהלך השנים.
עם קום המדינה, היה אבידר מראשוני אלופי צה"ל. באוקטובר 1949 מונה למפקד פיקוד הצפון וביוני 1952 למפקד פיקוד המרכז. בשנת 1953 יצא להשתלמות לקצינים בכירים באנגליה. לאחר תפקידו האחרון (1953–1955) כראש אגף מטה כללי (אג"ם) השתחרר מצה"ל.
באזרחות
אבידר כיהן כשגריר בברית המועצות (1955–1958), שימש מנכ"ל משרד העבודה (1958–1960) וכיהן כשגריר ישראל בארגנטינה (1961–1965); עם סיום תפקידו זכה לעיטור על שם המשחרר חוסה דה סן מרטין, העיטור הגבוה ביותר בארגנטינה. מתפקידו האחרון התפטר עם כניסתו לפעילות במפא"י. התמנה ב-1966 למנהל רשות החברות הממשלתיות.
במאי 1968 נבחר למבקר הראשון של הסתדרות העובדים הכללית והחליף בכך את המוסד לביקורת. הדו"ח הראשון של אבידר כמבקר נגע לקרן הפנסיה קרן הגמלאות המרכזית, אשר לא נערכו לו תחזיות אקטואריות מעודכנות. הדו"ח פורסם ברעש גדול בעיתונות ועורר את ראשי הקרן לפרסם תגובות שטענו שהדו"ח אינו נכון. לימים, הייתה הקרן בין אלו שהולאמו במסגרת הטיפול במשבר קרנות הפנסיה הגרעוניות. הדו"ח השני של אבידר נגע למפעלי המשביר לתעשייה אשר עוד טרם פרסום הדו"ח פורק בגלל כישלונו. דו"חות הביקורת, ובמיוחד פרסומם ועלות משרד המבקר, עוררו תרעומת רבה בקרב ראשי ההסתדרות, שהקימו בסוף 1970 את ועדת ירוחם משל שהמליצה על שינויים בסמכויות המבקר, באופן שאבידר ראה כמצר את צעדיו. אבידר ניסה למנוע את קבלת המלצות ועדת משל, ובין השאר הגיש באפריל 1971 מכתב התפטרות שיכנס לתוקף אם ישונו סמכויותיו. בסוף מאי 1971, עם קבלת התיקונים במועצת ההסתדרות, התפטר אבידר מתפקיד המבקר.
לאחר התפטרותו מתפקיד מבקר ההסתדרות, הלך ללמוד סובייטולוגיה באוניברסיטה העברית. בשנת תשל"ט (1979) סיים דוקטורט בסובייטולוגיה, עם עבודה שכותרתה "היחסים בין המפלגה לבין הצבא בברית המועצות: 1953 עד 1964", ואשר בהמשך התפרסמה כספר באנגלית בשם "The party and the army in the Soviet Union" (תחילה ב-1983 בהוצאת מאגנס, ואחר-כך ב-1985 בהוצאת Pennsylvania State University Press).
בשנת 1983 נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
בירושלים בשכונת גבעת משואה קרוי רחוב על שמו.
דוקטור פיית
דוקטור פיית (באנגלית: Doctor Fate, "דוקטור הגורל") הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס חברת הצדק של אמריקה ביקום DC קומיקס. דוקטור פיית המקורי (קנט נלסון) הופיע לראשונה בחוברת More Fun Comics #55 ממאי 1940, ונוצר על ידי הכותב גרדנר פוקס והמאייר הווארד שרמן.
דוקטור פיית הוא האלטר אגו אותו חלקו שמונה דמויות - קנט ואינזה נלסון, אריק ולינדה שטראוס, ג'ארד סטיבנס, הקטור הול, קנט וו. נלסון וחאליד בן חסין.
דמותו של דוקטור פיית מופיעה בהופעת הבכורה הקולנועית שלה בסרט היקום הקולנועי של DC "בלאק אדם" בגילומו של השחקן פירס ברוסנן.
דוקטור פיית של תור הזהב - קנט נלסון
בשנת 1920, קנט נלסון בן ה-12 מלווה את אביו הארכאולוג במשלחת לעמק אור במסופוטמיה. קנט פותח קבר של המכשף המצרי נבו, מה שמשחרר גז רעיל שהורג את אביו. נבו מרחם על קנט הצעיר ומלמד אותו כישורי כישוף לפני שמעניק לו קסדה מיסטית, קמע ומעטה לצורך הסוואה. או אז, נבו ממזג את רוחו עם הקסדה, מה שמאפשר לו להשתלט על קנט כאשר זה חובש את הקסדה לראשו. בשנת 1940, קנט פוגש באינזה קריימר באלכסנדריה בדרכו חזרה לארצות הברית. עם שובו, הוא מתחיל בקריירת לוחמה בפשע וברוע על-טבעי כדוקטור פיית, והופך לחבר מייסד של חברת הצדק של אמריקה.
בשנת 1942, קנט מאבד את הקסדה של נבו, אך מגלה שהוא עדיין מחזיק במידה מסוימת של קסם. הוא הופך לפיזיקאי, ובשנות מלחמת העולם השנייה משרת כצנחן בצבא ארצות הברית. הוא פורש מחברת הצדק בשנת 1944 והופך לארכאולוג.
דוקטור פיית לאחר המשבר - אריק ולינדה שטראוס
לאחר המשבר בעולמות האינסופיים ומותו של קנט, נבו בוחר באריק שטראוס ובאמו החורגת לינדה כדוקטור פיית הבאים. כאשר שירותיו של דוקטור פיית נחוצים, אריק ולינדה מתמזגים לכדי ישות אחת. באשר לנבו, האל המצרי מחזיק בגופתו של קנט כדי לספק הדרכה וייעוץ לשניים. את השלושה ליוו בהרפתקאותיהם השדון הידידותי פיטי ועורך הדין ג'ק סמול.
אריק נהרג בכוכב הלכת אפוקוליפס בקרב נגד ד'סאד, משרתו של דארקסייד, מה שמאלץ את לינדה להמשיך כדוקטור פיית לבדה. מעט לאחר מכן, היא נהרגת בידי אדוני הכאוס.
אינזה נלסון
קנט ואינזה, שנשמותיהם אכלסו את עולם הפנטזיה שבתוך הקמע, מוחזרים לחיים בגופות צעירים יותר, אך רק אינזה מסוגלת להפוך לדוקטור פיית. כדוקטור פיית, אינזה מתנהגת בצורה פזיזה וחסרת זהירות עם כוחותיה, מה שמוביל לפרידה זמנית מקנט.
השניים מגלים כי אדון הכאוס השתלט על הקסדה של נבו. הדבר מוביל לכך שהקסם בו משתמשת אינזה מגיע מממלכת הכאוס במקום ממלכת הסדר, וזו גם הסיבה מדוע קנט ואינזה אינם יכולים להתמזג לישות אחת. או אז, קנט מתאחד עם אינזה וביחד הם מביסים את אדון הכאוס. לאחר מכן, אינזה מגלה שהכוחות שלה מגיעים למעשה מאנשי כדור הארץ מאשר מממלכות הסדר או הכאוס. השניים מצליחים להתמזג שוב לדוקטור פיית, ובשעת צורך גם לישויות נפרדות. בתור שני דוקטור פיית, אינזה חובשת את קסדתו של נבו וקנט את תלבושתו המקורית משנות ה-40.
מעט לאחר מכן, אינזה, קנט וחברת הצדק מתמודדים עם נבל-העל אקסטנט במהלך ניסיונו של פאראלקס לשנות את ההיסטוריה של היקום. אקסטנט משתמש בכוחותיו כדי להסיר את הקסם המיסטי ששומר על חברי חברת הצדק צעירים, ולגרום להזדקנותם המהירה של אינזה וקנט לגילם האמיתי. השניים מופרדים מישותו של דוקטור פיית, והקסדה של נבו, הקמע והגלימה מתפזרים לכל עבר. אינזה וקנט פורשים לגמלאות.
ג'ארד סטיבנס
לאחר פרישתם, קנט ואינזה נלסון שוכרים מבריח בשם ג'ארד סטיבנס כדי להחזיר את הקסדה, הקמע והגלימה מתוך קבר מצרי. כשהשניים מבקשים לאסוף את רכושם, הם נרצחים בידי שני שדים. במהלך הקרב, ג'ארד מנסה להשתמש בקמע כנשק, אך זה מתפוצץ ומעניק לו יכולות קסם וכן קעקוע בצורת ענח' אדום מעל עינו הימנית. ג'ארד נפצע בקרב, והוא משתמש בגלימה כדי לכרוך את זרועו הפגועה. כמו כן, הוא מתיך את הקסדה של נבו לפגיון וחצים בצורת ענח'. לאחר שג'ארד הביס את השד, נבו מנסה להפוך אותו לדוקטור פיית החדש, אולם ג'ארד מסרב ובורח מהמקום. במקום זאת, הוא הופך לצייד שדים בשם "פיית". בהמשך, הוא נרצח בידי מורדרו, שמנסה להרוג את משרתי הסדר והכאוס ולהשיג את ממצאי הכוח של פיית לעצמו. הציוד של פיית חוזר לצורתו המקורית ושב למגדל הגורלות עם מותו.
הקטור הול
תחת השפעתו של נבו, נטל הזהות של דוקטור פיית עובר להקטור הול, בנם של קרטר הול ושיארה סנדרס (הוקמן והוקגירל), ששב לחיים. חברת הצדק מוקמת מחדש כדי להגן על הקטור, שנולד מחדש. גופו החדש של הקטור הוא של בנם הביולוגי של הנץ והיונה, אשר משמשים כמשרתם של הסדר והכאוס. בשל כך, הקטור מתפקד כאיזון בין הסדר לכאוס, ולא כצד אחד או השני.
כאשר הספקטר עורך מסע לצורך השבתת הקסם, הוא מגרש את הקטור ואת אשתו לשטח הררי מושלג לנצח נצחים.
נבו
כשחברת הצדק מחפשת אחר הקטור, היא מוצאת את הקסדה, הקמע והגלימה, וסאנד חובש את הקסדה כדי לשוחח עם נבו. באותו רגע, מורדרו מופיע ומסיר את הקסדה מסאנד, מה שמאפשר לנבו להשתלט דרך הקסדה ללא צורך בגוף מארח. נבו מביס את מורדרו וחברת הצדק מציעה לו להצטרף אליה, אך נבו מסרב. הוא חש במותו המתקרב, ומוסר את הקסדה לבלש שימפנזה כדי שזה ימצא משתמש חדש. הוא אומר לו כי אותו משתמש ישמור על מספר יכולות ללא נשמתו של נבו מתוכו. לאחר מכן, נבו נהרג בידי הספקטר.
כשבלש שימפנזה מוצא שהקסדה לא מתאימה לו, הוא מבקש מקפטן מארוול לזרוק את הקסדה לחלל, ולהעניק לה הזדמנות למצוא משתמש חדש בעצמה. במהלך אירועי המשבר האינסופי, הקסדה מרחפת ברחבי היקום ומקבלת את צורתה מהשנים בהן קנט נלסון השתמש בה בשנות ה-40, ונופלת בחזרה לכדור הארץ.
קנט וו. נלסון
קסדת הגורלות מוצאת את דרכה לקנט וו. נלסון, אחיינו מדרגה שנייה של קנט נלסון, שהופך לדוקטור פיית החדש. לאחר שהוא נלחם בשד בשם נגאל, קנט משתמש בקסם לצורך הימורים. הוא פוגש במאדי, בעלת חנות ספרי מאגיה, ובאינזה פוקס, כותבת ספרי קומיקס, שנהרגת. כדי להתמודד עם מותה, קנט מוצא נחמה באלכוהול, ונותן את הקסדה למאדי. השניים נלכדים בידי נגאל אך נמלטים כשקנט מתגבר על הדיכאון שלו ומחזיר לחיים את אינזה תוך כדי.
קנט עוזר לגיבורים המשתמשים בקסם להימלט מהגיהנום, ומצטרף לחברת הצדק. הוא נותר כחבר בקבוצה גם אחרי שהיא מתפצלת לשניים, ונשלט באופן זמני בידי מורדרו לפני שהוא עוזב את כדור הארץ כדי לחדד את יכולות הכישוף שלו. בהמשך, הוא חוזר כדי לעזור לקבוצה עם מספר בעיות.
באתחול המחודש שנעשה ליקום DC בספטמבר 2011, דמות חדשה נטלה את זהותו של דוקטור פיית - חאליד בן חסין, שותף של הוקגירל אשר מוצא את קסדת הגורלות בקבר במצרים אך אינו שש להשתמש בה מכיוון שנשמתו של נבו מפריעה למחשבותיו ולשפיותו.
כוחות ויכולות
כל גלגוליו של דוקטור פיית משתמשים בקסדה של נבו/קסדת הגורלות, שמאפשרת לנשמתו של נבו להשתלט על המשתמש בה או לייעץ לו, וכן להעניק לו יכולות קסם וידע משלו ללא עזרתו של נבו. כמו כן, המשתמש מחזיק בקמע של אנוביס, שמכיל בתוכו את נשמות הגלגולים הקודמים של דוקטור פיית ושל אדון הכאוס, וכן בגלימת הגורלות.
הקסדה מעניקה למשתמש בה מגוון יכולות הכוללות תעופה, כוח-על, מניפולציה על אש, מניפולציה על ברקים, טלקינזיס, בלתי נראות, מגנטיות וספיגת אנרגיה, הטלת כשפים, מעבר בין חומרים מוצקים, טלפתיה, מניפולציה על רוחות, הקרנת אור, יצירת חושך, היכולת להמיר חומר לאנרגיה ולסירוגין, מניפולציה על קרח ויצירת מבני אנרגיה, יכולת חיזוי ויצירת מבנים מוצקים. אולם, המשתמש אינו יכול להדוף כשפים שכבר הוטלו. ללא הקסדה, המשתמש מאבד את כל היכולות מלבד תעופה, כוח-על, בלתי נראות וטלקינזיס. הקסדה גם מאפשרת לעטוף את המשתמש בה בתלבושתו של דוקטור פיית ובאביזריו בשנייה שהוא חובש אותה.
לב ארצימוביץ'
לב אנדריביץ ארצימוביץ' (ברוסית: Лев Андреевич Арцимович; 25 בפברואר 1909 – 1 במרץ 1973) היה פיזיקאי יהודי רוסי - סובייטי. מומחה בפיזיקה גרעינית שהיה שותף, בין היתר, פרויקט פצצת הגרעין הסובייטית.
חייו
לב ארצימוביץ' נולד במוסקבה למשפחה יהודית, אביו עבד במשרדי מסילת הרכבת. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, סבלה המשפחה באופן קשה ממחסור ועברה לבלארוס. מצב המשפחה לא השתפר לאחר המעבר וההורים נאלצו לתת את הילד לבית יתומים. בתחילת שנות ה-20 מצב הכלכלי השתפר, אביו החל לעבוד באוניברסיטה במינסק ולב חזר הביתה. בשנים 1924-1928 הוא למד באוניברסיטה במינסק.
בשנת 1930 עבר ארצימוביץ' ללנינגרד והחל לעבוד במכון לחקר פיזיקה שבראשו עמד אברם יופה. תחילה עסק בחקר קרינת רנטגן אך כבר בשנת 1933 עבר לתחום חקר גרעין. במחצית השנייה של שנות ה-30 ערך מספר מחקרים בתחום ביחד עם איגור קורצ'טוב.
במהלך מלחמת העולם השנייה עסק בנושאים שקשורים עם תחום ביטחוני ובמיוחד בתחום מכשירי ראייה.
בשנת 1950 עבר לעסוק בתחום היתוך גרעיני. עבור העבודות בתחום זה בשנת 1953 הוענק לו פרס סטלין ובשנת 1958 פרס לנין. ארצימוביץ' היה בין מפתחי מערכת "טוקמק" לביצוע היתוך גרעיני מבוקר ועל עבודות בתחום זה בשנת 1971 הוענק לו פרס ברית המועצות בפעם השנייה.
בנוסף לעבודת מחקר ענפה הוא עסק בתחום החינוך. החל משנת 1932 הוא לימד באוניברסיטת סנקט פטרבורג, עם מעברו למוסקבה, לימד באוניברסיטה טכנית למדעי הגרעין ובאוניברסיטת מוסקבה בה הקים בשנת 1953 קתדרה לפיזיקה גרעינית.
בשנת 1955 חתם על "מכתב 300" בגנות פעילות של טרופים ליסנקו, ובשנת 1966 הוא חתם על "מכתב 25" בגנות ניסיונות לטיהור שמו של יוסיף סטלין.
ארצימוביץ' נפטר במוסקבה והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
יחסי אוסטרליה–ג'יבוטי
יחסי אוסטרליה–ג'יבוטי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין רפובליקת ג'יבוטי.
סקירה כללית
בין שתי המדינות לא מתקיימים דיאלוגים דיפלומטיים מיוחדים.
מאייר לונדון
מאייר לונדון (ביידיש: לאָנדאָן; באנגלית: Meyer London; 29 בדצמבר 1871 – 6 ביוני 1926) היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי מניו יורק ואחד משני חברי המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה היחידים שנבחרו לקונגרס של ארצות הברית.
קורות חיים
מאייר לונדון נולד בעיירה קלוואריה שבפלך סובאלק, אז באימפריה רוסית, כיום בליטא, במשפחה יהודית. אביו, אפרים, הפך עם השנים לפעיל פוליטי אגנוסטי. בילדותו למד בחדר מתוקן, ובנעוריו בגימנסיה רוסית בפולטבה. כשהיה בן 17 היגר אביו עם בנו הצעיר לארצות הברית בשל מצבם הכלכלי הירוד, וכשהיה בן 20 הוא הצטרף אליו עם אמו. הוא התגורר בלואר איסט סייד בניו יורק, אזור שהיה מיושב במהגרים יהודים רבים. אביו עסק בהדפסות בשפות יידיש, אנגלית ורוסית, וגם הוציא לאור שבועון רדיקלי קטן משלו, "מוֹרגנשטרן" (1890). חנותו הפכה למרכז פעילות לאינטלקטואלים יהודים רדיקליים, שעמדותיהם השפיעו על גיבוש זהותו של בנו.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 הצטרף לונדון למפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה, וב-1896 הציג את מועמדותו לבית התחתון של בית המחוקקים של מדינת ניו יורק. שנתיים אחר כך התמודד שוב, הפעם מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אמריקה. ב-1901 התמזגה מפלגתו לתוך המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה, וב-1904 הוא התמודד שוב בבחירות לבית המחוקקים, מטעמה.
לונדון הושפע מאוד ממהפכת 1905 ברוסיה. הוא החל לנאום בכנסים המוניים שנועדו לגייס תרומות ליהודים שנפגעו בפוגרומים שהתרחשו ברוסיה בתקופה זו, וכן שימש כמגייס כספים למענם מטעם ארגון הבונד היהודי. הוא השתתף בשביתת יצרני הגלימות של 1910 ונתן ייעוץ משפטי לארגון העובדות הידוע ILGWU, פעילויות שבעקבותיהן הפך לאחד ממייצגי המפלגה הסוציאליסטית המוכרים ביותר בציבור. ב-1914 נבחר לקונגרס האמריקאי, והפך לחבר הקונגרס השני שנבחר מטעם המפלגה הסוציאליסטית (לאחר ויקטור ברגר מוויסקונסין).
כחבר קונגרס הוא הצביע נגד הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, אך לאחר הצטרפותה תמך בפעולותיה, דבר שהוביל לביקורת של חברי מפלגתו. כן התנגד בחריפות לחוק הריגול של 1917, שאסר ביקורת על המדינה או השתתפות פעילה בארגונים קומוניסטיים.
באשר לתנועה הציונית, לונדון סירב להביע תמיכה בהצהרת בלפור הבריטית שניתנה ב-1917, אך הביע עמדות חיוביות כלפי הקמת מדינה יהודית סוציאליסטית. הוא עורר את התנגדותם של אישי ציבור יהודים רבים: הציונים התנגדו לו מכיוון שלא תמך בהצהרת בלפור, האורתודוקסים התנגדו לו מכיוון שלא היה דתי, והעשירים ובעלי השררה פעלו נגדו מכיוון שהיה סוציאליסט.
בעקבות מתנגדים רבים שצבר במהלך כהונתו הן מחברי מפלגתו והן מחוצה לה, הוא הפסיד בבחירות לקונגרס של 1918. הוא נבחר מחדש לכהונה שנייה ב-1920, אך הפסיד שוב בבחירות של 1922.
לונדון מת בתאונת דרכים ב-1926, בגיל 54, בעת שחצה כביש סואן בניו יורק. לפני מותו הספיק להביע את רצונו לשחרר את האיש שגרם למותו. עשרות אלפי אנשים חלפו על פני גופתו כדי לחלוק לו כבוד אחרון לפני קבורתו, ומאות אלפים השתתפו בהלווייתו. הוא נקבר בשדרת הסופרים בבית הקברות היהודי "מאונט כרמל" בקווינס שבניו יורק.
על שמו נקראו בית ספר בלואר איסט סייד, וכן אחד המבנים ב"כפר הקואופרטיבי" ברובע זה.
ארכיונו שמור בספריית אוניברסיטת ניו יורק.
ההיסטוריון טוני ג'אט היה קרוב-משפחתו.
קישורים חיצוניים
מכתביו:
אבנאא אלבלד
אבנאא אלבלד (בערבית: ابناء البلد; "בני הארץ", מכונה גם "בני הכפר") היא תנועה ערבית הפועלת בישראל בעיקר בקרב ערבים ישראלים, כשבשורותיה גם מספר יהודים. התנועה הוקמה בשנת 1969 אך התפרסמה בקרב הציבור הרחב לאחר אירועי יום האדמה בשנת 1976.
התנועה מגדירה עצמה כ"תנועה פלסטינית בתוך תחומי הקו הירוק" הקוראת לזכות השיבה לכלל הפליטים הפלסטינים, סיום "הכיבוש הישראלי" בארץ ישראל וכינון מדינה ערבית, חילונית ודמוקרטית בכל שטחי המנדט הבריטי בארץ ישראל ("פלסטין ההיסטורית"). התנועה קוראת ופועלת להחרמה אקטיבית של הבחירות לכנסת.
התנועה מזדהה עם המאבק הפלסטיני ופעיליה מפגינים רבות עם דגלי פלסטין בהפגנות נגד ישראל.
הרשעת בכירים בתנועה
ב-7 בפברואר 2004 נעצרו ארבעה בכירים בתנועה עקב חשד שהעבירו לפעילי פת"ח בג'נין הנחיות להרכבת מטעני חבלה ורקטות בעקבות הוראה של סוכן חזבאללה. בית המשפט המחוזי בחיפה גזר על מוחמד כנאענה מאסר של שנתיים וחצי בגין יצירת קשר עם סוכן זר, ואילו על אחיו חוסאם נגזרו עשר וחצי שנות מאסר על סיוע לאויב. בנובמבר 2005, בעקבות ערעור של הפרקליטות, החליט בית המשפט להאריך את עונשו של כנאענה בשנתיים נוספות. התנועה טענה בתגובה כי זהו חלק מהרדיפות הפוליטיות נגדה ונגד ערביי ישראל בכלל.
אנדרו קרנגי
אנדרו קרנגי (באנגלית: Andrew Carnegie; 25 בנובמבר 1835 - 11 באוגוסט 1919) היה איש עסקים ונדבן אמריקאי.
ביוגרפיה
קרנגי נולד בסקוטלנד משפחתו עסקה באריגה. בגיל 12 בערך, עזב את סקוטלנד יחד עם הוריו בעקבות קשיים כלכליים של המשפחה ועבר לארצות הברית שבאותן שנים פתחה את שעריה למהגרים מרחבי העולם. הוא התחיל את חייו כנער חסר כל כשעבד במפעל טקסטיל בפנסילבניה כ'נער סלילים' והרוויח כ-20 סנט ליום. הוא התקדם בזכות חריצותו ולאחר שעבד במפעל פלדה רכש את המפעל והיה לאחד מראשוני תעשייני הפלדה.
בדומה לאיל הנפט ג'ון ד. רוקפלר והבנקאי ג'יי. פי. מורגן היה קרנגי תעשיין רב עוצמה ששלט על תעשיית ייצור הפלדה, החל מכרייתה (כברזל גולמי) ובדרכי הובלתה למפעליו ועד לייצור. בשלב מסוים שלט קרגני ברוב מפעלי הפלדה בארצות הברית. בשנת 1900 ייצרו מפעליו כמות פלדה גדולה יותר ממה שיוצר בבריטניה כולה.
לעת זקנותו נקלע לסכסוך עם שותפו הנרי פריק בעקבות סכסוך חריג עם איגוד עובדים של מפעל פלדה שניהל פריק שהוביל למותם של פועלים ומאבטחים, לפריק היה מניות בחברה. הדבר הוביל שהוא העדיף למכור את החברה. כמה שנים לאחר מכן הוא מכר את חברת הענק שלו 'קרנגי סטיל' בכחצי מיליארד דולרים לבנקאי J p רולנד והקדיש את רוב הונו לפעילות פילנתרופית והיה לאחד הנדבנים הגדולים בארצות הברית. הוא תרם כספים לבניית אוניברסיטת קרנגי מלון, מכון קרנגי למדע אולם הקונצרטים קרנגי הול וכן ספריות ציבוריות, בתמורה להתחייבות הרשות המקומית לממן את תחזוקתן. בדרך זו הוקמו בזכותו כ-1,600 ספריות.
קרנגי היה חבר קרוב של מתיו ארנולד. הוא דבק באמונה שלמה בשיפור החינוך, והקדיש חלק ניכר מהונו הפרטי להפצת משנתו של ארנולד בארצות-הברית.
האסטרואיד 671 קרנגיה אשר התגלה ב-21 בספטמבר 1908 על ידי האסטרונום האוסטרי יוהאן פאליזה נקרא על שמו של אנדרו.
סיסה מאריאם קאידמה סידיבה
סיסה מאריאם קאידמה סידיבה (בצרפתית: Cissé Mariam Kaïdama Sidibé; 4 בינואר 1948 – 6 בנובמבר 2021) הייתה ראש ממשלת מאלי מאפריל 2011 ועד מרץ 2012. היא הייתה האישה הראשונה בתפקיד והודחה בהפיכה צבאית.
סידיבה נולדה בטימבוקטו ולמדה בגונדאם. היא סיימה לימודים גבוהים במינהל ציבורי מבית הספר הלאומי למינהל. בשנים 1989-1974 עבדה בשירות המדינה במשרד הממשלתי לפיקוח על חברות ממשלתיות ובשנת 1987 מונתה לעוזרת השר.
עם כינון הדמוקרטיה במדינה בשנת 1991 מונתה סידיבה ליועצת מיוחדת לנשיא המדינה אמדו טומני טורה. באוגוסט 1991 מונתה לממשלה ועמדה בראש המשרד לתכנון ושיתוף פעולה בינלאומי. במאי 1992 מונתה בנוסף לתפקיד שרת החקלאות. בשני התפקידים החזיקה תקופה קצרה, עד יוני 1992.
בשנים 1993–2000 הייתה מזכ"ל הוועדה הבין-ממשלתית למאבק בתופעת המידבור של חבל הארץ סאהל.
בקיץ 2001 מונתה שוב כיועצת לנשיא טורה, בשנת 2002 כיהנה תקופה קצרה כשרה לפיתוח כפרי ובשנת 2003 מונתה לנשיאת תאגיד הטבק הממשלתי SONTAM.
במרץ 2011 מונתה על ידי הנשיא טורה לתפקיד ראש הממשלה והיא הייתה האישה הראשונה שמונתה לתפקיד. המינוי היה שנוי במחלוקת ציבורית עקב אלמוניותה ונתפס בין היתר כתרגיל למשיכת קולות נשים בבחירות שנועדו להתקיים בשנת 2012, אך חילופי השלטון לבסוף הוקדמו בהפיכה צבאית שהתקיימה במרץ 2012 וסידיבה הוחזקה במהלכה במעצר במחנה צבאי.
סידיבה מתה ב-6 בנובמבר 2021. הותירה אחריה בעל וארבעה ילדים. סיסה היה שם משפחתה לאחר הנישואין.
אלבן ברג
אלבן מריה יוהנס ברג (בגרמנית: Alban Maria Johannes Berg; 9 בפברואר 1885, וינה – 24 בדצמבר 1935, וינה) היה מלחין אוסטרי. יחד עם מורו ארנולד שנברג ותלמידו של שנברג אנטון וברן היה חלק מן האסכולה הווינאית השנייה. כמו חברי האסכולה האחרים, בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה ומיד אחריה הוא הלך והתרחק מן המערכת הטונאלית ועבר לכתוב מוזיקה אטונאלית ואחר-כך מוזיקה דודקפונית או סריאלית. ברג היה בו-זמנית מודרניסט ורומנטיקן, ומעטים השתוו לו בעושר יצירתם.
ביוגרפיה
אלבן ברג נולד בווינה, השלישי מארבעת ילדיהם של יוהנה וקונרד ברג. המשפחה חיה חיי נוחות עד מותו של האב ב-1900. לאחר מכן נקלעה משפחתו של ברג לקשיים כלכליים. בבית הספר הוא היה תלמיד גרוע ונשאר כיתה פעמיים, וכשהיה בן 17 נולדה לו תינוקת מחוץ לנישואין, בעקבות רומן עם משרתת בבית הקיץ של המשפחה. אלבן, כמו כל ילדי המשפחה, למד פסנתר אצל האומנת, וכשהתחיל ללמוד אצל שנברג כתב כבר כ-80 שירים ויצירות לפסנתר בארבע ידיים. רק ב-1904 הוא קיבל לראשונה חינוך מוזיקלי פורמלי מידיו של שנברג, אצלו למד קונטרפונקט, הרמוניה ומ-1907 גם הלחנה. בהדרכתו של שנברג כתב, בין השאר, חמש טיוטות לסונאטות לפסנתר ושירים, ביניהם "שבעה שירים מוקדמים" (Sieben frühe Lieder); שלושה מהם היו היצירות הראשונות שלו שבוצעו בקונצרט פומבי.
יצירות אלו טבועות כבר בחותמו של ברג המאוחר, וניכרת בהן השפעתו העזה של שנברג. אם ביצירות שכתב עד שהפך לתלמידו של שנברג ניכר עירוב סגנונות הססני בין בראהמס, שומאן, הוגו וולף ודביסי, הרי שחמש הטיוטות לסונטות כבר קרובות בסגנונן לסונאטה אופוס 1, סונאטה בת פרק אחד שהיא הישג בלתי-רגיל עבור מלחין בתחילת דרכו. מן הרביעית שבהן הוא שאב את הנושא לאינטרלוד במערכה השלישית של ווצק. יצירות אחרות שכתב ב"תקופת שנברג" הן ארבעה שירים, אופ' 2 ורביעיית המיתרים אופ' 3.
בשנים אלו פיתח ברג מאוד את הכתיבה המוֹנִיסטית, כלומר הלחנה המבוססת על נושא או אלמנט יחיד, בניגוד לכתיבה הקלאסית שהייתה לרוב דואליסטית והתבססה על הנגדה בין שני נושאים. בכך הביאו ברג ושנברג אל שיאה מגמה שהלכה והתחזקה במשך כל התקופה הרומנטית. כך למשל הסונאטה אופ' 1 נובעת כולה מן המוטיב הפותח ומן הקוורטה העולה שבבסיסו. גם לאחר שסיים ללמוד אצל שנברג נשאר ברג ידידו הקרוב וראה בו מעין דמות-אב. שנברג עצמו התפתח מבחינה מוזיקלית כתוצאה מן ההפריה ההדדית בין שני הגאונים, ובשנים בהן לימד את ברג כתב שנברג כמה מיצירותיו הטובות ביותר.
הצלחות ראשונות
באותה השנה עברו ברג ואשתו לברלין. למרות הריחוק הגאוגרפי חש המלחין כי הוא עדיין שרוי בצילו של מורו הדגול, אשר לא היסס להעביר עליו ביקורת מוחצת כשראה זאת לנכון. שנברג אף היה דורש מברג לבצע עבורו משימות ו"סידורים" בתחום המוזיקה ובתחומים אחרים, ומטיח בו מילים קשות אם לא היה שבע-רצון. ב-1915 חדלו לדבר זה עם זה, ורק כעבור שנים יכלו שוב להתייחס זה לזה כשווים, לאחר הפרסום הבינלאומי שהביאו לברג הסוויטה הלירית והאופרה ווצק.
ב-1912 כתב ברג את היצירה הראשונה החשובה שלו המשוחררת מהשפעותיו של שנברג: "חמישה שירים תזמורתיים לטקסטים של גלויות מאת פטר אלטנברג", אופ' 4 (Fünf Orchesterlieder nach Ansichtkartentexten von Peter Altenberg). שניים מתוכם בוצעו בווינה ב-1913 (בניצוחו של שנברג) וגרמו מהומה בקהל עד שהיה צורך להפסיק את הקונצרט. רק ב-1953 בוצע המחזור בשלמותו בפעם הראשונה. זוהי אחת היצירות הטובות ביותר של ברג - מחזור של שירים קצרים מאוד אך דרמטיים ומלאי פתוס, לטקסטים פילוסופיים ובלתי-סנטימנטליים.
שיא הקריירה
בשנים 1915–1918 שרת ברג בצבא האוסטרי, ובזמן אחת החופשות ב-1917 הוא החל לעבוד על האופרה ווצק, המבוססת על המחזה הבלתי-גמור "וויצק" מאת גאורג ביכנר. הוא סיים את כתיבתה רק ב-1922, ושלושה קטעים מתוכה בוצעו ב-1924. הביצוע השלם הראשון היה ב-1925 בניצוחו של אריך קלייבר בברלין, ולראשונה זכה ברג בפרסום עולמי כחדשן ומהפכן. ווצק נחשבת לאחת מהדוגמאות המשובחות ביותר של כתיבה אטונאלית והיא השפיעה על דור שלם של מלחיני המאה העשרים.