cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אייזק שלבי
פרשת האזרח ז'נה
בעוד תושבי קנטקי בזו לבריטים ולספרדים, הייתה להם זיקה חזקה לצרפתים. הם העריצו את הממשלה הרפובליקנית שקמה בעדן המהפכה הצרפתית, וזכרו את הסיוע הצרפתי למורדים האמריקאים במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. כשהשגריר הצרפתי אדמון-שארל ז'נה, שנודע בשם "האזרח ז'נה", הגיע לארצות הברית באפריל 1793 - המצביא ג'ורג' רוג'רס קלארק כבר חשב על גיבוש מסע צבאי לכיבוש אדמות ספרדיות במערב ארצות הברית. מקורבו של ז'נה, אנדרה מישו, נשלח לקנטקי כדי להעריך את תמיכתם של תושבי קנטקי בתכוניותיו הצבאיות של קלארק. בפגישה רשמית עם המושל שלבי, מישו בחן זאת באמצעות מברקי המלצה מאת מזכיר המדינה תומאס ג'פרסון והסנאטור ג'ון בראון.
ג'פרסון מען מכתב נפרד לשלבי בו הזהיר אותו מפני סיוע לתוכניות הצרפתיות, והודיע לו כי מתנהל משא ומתן חשאי עם הספרדים בנוגע לסחר בנהר מיסיסיפי. כשנשלח המכתב ב-29 באוגוסט 1793, תכנן ג'פרסון להגיע לשלבי טרם בואו של מישו, אולם מכתבו של ג'פרסון בושש להגיע אל שלבי עד לאוקטובר 1793. ב-13 בספטמבר אותה שנה נועדו שלבי ומישו, אך אין הוכחה לכך ששלבי נעתר למישו והסכים לסייע לצרפתים. בתגובתו למכתב המתעכב של ג'פרסון, הבטיח שלבי לג'פרסון כי "תושבי קנטקי חשים כי יש להם מחויבות כללית לממשל הפדרלי כך שאין הם יתנו יד ליוזמה כלשהי שתזיק לארצות הברית". בנובמבר קיבל שלבי מכתב חשאי מאחד ממצבת סגניו של ז'נה, שראל דלפאו. במכתבו, עתר למידע אודות המסע הצבאי ורסוס הספרדים, ואף שאל את הנמען האם קיבל הוראה מהממשל האמריקני לעצור אישים צרפתים הקשורים למסע. שלושה ימים אחר כך הגיב שלבי למכתב, ומסר לדלפאו את אזהרתו של ג'פרסון מפני הסיוע הצרפתי. על אף שאין הוכחה לכך, שלבי צדד בתוכנותיו של ז'נה, לשלוח סיוע צבאי לצרפתים בלחימה באירופה. ג'פרסון הרגיש כי מחובתו להזהיר את שלבי בשנית, ומען לו מברק חדש, הפעם עם ציון מלא של שמות הסוכנים הצרפתים שחשודים במעילה בחוקת ארצות הברית. במכתבו, עודד ג'פרסון למעצרם ואף לסקילתם באבנים. בתגובתו, הציע שלבי לג'פרסון שלא להתערב בעניינים המדיניים של קנטקי, ואף הביע את סלידתו האישית מהחלטתו. ארתור קלייר, מושל אוהיו הראשון, זימן את שלבי לשיחה, שם התנגד בתוקף לשיתוף הפעולה עם ז'נה.
במרץ 1794, בתגובה לשלבי, נקט הקונגרס האמריקאי העניק לממשלת קנטקי סמכויות נוספות במקרה של פלישה צרפתית לאזור. יורשו של ג'פרסון, אדמונד רנדולף, בקש משלבי לידע אותו בהתפתחות העוצמה הצרפתית באזור, וכתב לו כי ז'נה מבוקש על ידי המשטר הצרפתי מזה זמן מה. כעבור חודשיים של דיווחים, הפסיקו סוכניו של ז'נה את פעילותם בקנטקי, והמשבר הפוטנציאלי בטיב יחסי ארצות הברית–צרפת נמנע. בשנת 1795 חתם הנשיא וושינגטון על הסכם עם הממשל הספרדי, שפתח את נתיבי נהר המיסיסיפי לסחורות אמריקאיות. לאחר שהתמודד בהצלחה עם האתגרים במרוצת כהונתו, עזב שלבי את תפקיד המושל. חוקת קנטקי מנעה ממושל לכהן שתי קדנציות רצופות. בשנת 1796, בעדן השבעתו של ג'יימס גררד לתפקיד המושל, עבר שלבי לאחוזת מחוז לינקולן. במשך 15 השנים הבאות עבד את חוותו ואדמותיו. שלבי נבחר למועצה האלקטורלית המדינית שש פעמים ברציפות, והשפיע על תוצאות הבחירות למושלות.
קדנציה שנייה כמושל קנטקי
בבחירות למושלות של 1812 הוכתר גבריאל סלוטר, לימים מושל קנטקי השביעי, למועמד הפוטנציאלי לזכייה. עם זאת, הסלמת היחסים בין האימפריה הצרפתית, ארצות הברית והאימפריה הבריטית איימה לפריצת מלחמה עתידית בין שלוש המעצמות. כשהסיכוי התגבר הועלה שמו של שלבי לתפקיד המושל. סלוטר, שהתגורר בסמוך לשלבי, ביקר אותו ווידא כי אין ברצונו לרוץ שוב לתפקיד. שלבי ציין בפניו כי אלמלא יפרוץ משבר חירום לאומי, הוא לא יתמודד במסע הבחירות. מרוצה מתשובה זו החל סלוטר בקמפיין הבחירות שלו. במרוצת תקופת הבחירות הסלימו היחסים עם המעצמות האירופיות, וב-18 ביוני 1812 הכריזה ארצות הברית מלחמה על הממלכה המאוחדת, מלחמת 1812. תחושת הפחד ששררה ברחובות קנטקי הביאה את אזרחיה לעודד את שלבי להתמודד שוב לתפקיד. חודש אחר כך נרשמה מועמדותו של שלבי אצל רשם הבחירות.
בעת קמפיין הבחירות מתחו יריביו הפוליטיים, ובראשם המפרי משרל, ביקורת ורסוס שלבי על תגובתו למכתב השני של ג'פרסון בנוגע לפרשת האזרח ז'נה, ואף הטילו ספק בנאמנותו לארצות הברית. שלבי חפה על עצמו כשטען כי תגובתו נועדה להסב את תשומת ליבה של ממשלת המדינה למשבר במערב המדינה, וציין כי ההסכם שנחתם על ידי וושינגטון עם הספרדים הוא עדות לכך. במהלך החודש האחרון טרם מועד הבחירות הוטחו כלפי שלבי השמצות מטעם מתנגדיו; על רחובות קנטקי רוסס המונח "אבא שלבי הזקן" – כינוי גנאי לגילו של שלבי בעת הבחירות (62), ובעיתון ידוע-שם במדינה פרסם מידע ממקור אנונימי הוכיח לכאורה כי שלבי נסוג בקרב על קינגס מאונטיין, ולניצחונו אין אחיזה במציאות. ידיעה זו לא הניבה את הרעש הדרוש כדי לחבל במסעו של שלבי לתפקיד המושל. – תגובתו של אחד מתומכיו של שלבי לידיעה בעיתון. ככל שמערכת הבחירות התקרבה למועדה, התמלא שלבי בביטחון, והחל בהכנות הדרושות להשבעתו. הוא ניבא ניצחון של כ-10,000. לאחר ספירת הקולות, הוכרז שלבי כזוכה לתפקיד המושל עם 17,000 קולות. כשנשבע לתפקיד הפך למושל הראשון שכיהן שתי קדנציות לא רצופות.
את חלקה הראשון של תקופת כהונתו העביר בהכנות למלחמה הצפויה עם מעצמות אירופה. יומיים קדם להשבעתו, נפגש שלבי עם צ'ארלס סקוט, המושל הקודם של קנטקי, בבית הנבחרים המדיני, כדי למנות את ויליאם הנרי הריסון למייג'ור גנרל של מיליציית המדינה. הדבר נעשה לא כדין, שכן על פי חוקת המדינה, מפקד המיליציה חייב להיוולד באדמת קנטקי. הריסון, שכבר פיקד על המיליציות אל אינדיאנה ואילינוי, גייס קלגסים בניו פורט, בטרפ יציאתו ללחימה בפורט ויין. שלבי ראה בטוב את הפעילות הצבאי של הריסון, והפעיל לחץ על נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון למנותו למפקד הכוחות הצבאיים של צפון-מערב המדינה. מדיסון נענה לבקשתו של שלבי, והדיח את ג'יימס וינצ'סטר מהתפקיד. במטרה להגדילה, שלבי תיקן את חוקי המיליציה, ונתן זכות לכל זכר בגילאי 18–45 לשרת בה (שרי המדינה הודרו מהתיקון). שבעת אלפים מתנדבים התגייסו למאבק, ושלבי עודד את נשותיהם לתפור פריטי לחימה לקלגסים.
לאחר הקרב על פרנצ'טאון, שגבה את חייהם של מאות חיילי קנטקי, התערער ביטחונם של שלבי ושל הריסון. במרץ 1813 ביקש הריסון תגבורת צבאית המונה כ-1,200 מתנדבים ללחימה בפורט מייגס. שלבי שלח את הקלגסים המבוקשים, הכוללים את בנו הבכור ג'יימס, תחת הגנרל גרין קליי. בהגיעם לשדה הקרב, פעלו החיילים לשחרור העיר מהמצור הבריטי–אינדיאני שהוטל עליה. כוחו של קליי צלח במשימה זו, אולם איבד חיילים רבים, שנלכדו ונטבחו על ידי האינדיאנים. דיווחים ראשוניים הכניסו את ג'יימס, בנו של שלבי, במניין ההרוגים, אך מאוחר יותר התגלה כי נלכד על ידי האינדיאנים ושוחרר בעסקת חילופי שבויים.
ב-30 ביוני 1813 שבו חייליו של הריסון בבקשה נוספת לגיוס מתנדבים. אולם הפעם דרשו כי שלבי יפקד עליהם. שלבי גייס כוח של 3,500 חיילים, כפול מהמספר שביקש הריסון. ג'ון קריטנדן, מושל קנטקי ה-17, מונה לשלישו האישי של שלבי בלחימה. כעת, הוביל האלוף שלבי את המתנדבים להצטרף להריסון במערכה שהסתיימה בניצחון אמריקני בקרב תיימז בקנדה. בחלוף המלחמה שלח הריסון למזכיר המלחמה ג'ון ארמסטרונג את דו"ח המלחמה, שם ציין לטובה את גבורתו הצבאית של שלבי., כתב הריסון בדו"ח. בשנת 1817, בשלהי כהונתו, הוענקה לשלבי מדליית הזהב של הקונגרס על שירותו במלחמה. חבריו של שלבי עודדו אותו להתמודד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, אך זה דחה את ההצעות.
בערוב ימיו ומותו
כהונתו השנייה של שלבי הסתיימה ב-1816. הנשיא ג'יימס מונרו הציע לו את תפקיד מזכיר המלחמה של ארצות הברית, אך הוא נאלץ לסרב בשל גילו. באותה השנה הסכים לכהן כנשיא ארגון התנ"ך החדש בארצות הברית. שלבי נחשב לאישים החשובים ביותר בבניין הכנסייה פרסביטריאנית. בשנת 1818 ליווה את אנדרו ג'קסון בקניית חבל הארץ "ג'קסון". בנוסף, כיהן שלבי כנשיאה הראשון של החברה החקלאית בקנטקי, וכיושב ראש מועצת הנאמנים הראשונה של מכללת סנטר.
בשנת 1820 שותקו רגלו וזרועו הימנית. הוא נפטר ב-18 ביולי 1826, בביתו, לאחר שלקה בשבץ מוחי. בצוואתו, הוריש שלבי את כל רכושו ועבדיו לצאצאיו. גופתו נטמנה בחצר האחורית של אחוזתו. בשנת 1827 הוקמה מעל קברו אנדרטה לזכרו. בשנת 1952 הפך קברו של שלבי לאחד מאתריה ההיסטוריים של קנטקי. במרוצת השנים הוקמו תשעה מחוזות, אחת עשרה ערים ושלושה בסיסים צבאיים על שמו.
האם זו אהבה
"האם זו אהבה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. הוא יצא לאור ב-2 בספטמבר 2008, על ידי חברת התקליטים דנה מיוזיק, כסינגל שלא מתוך אלבום. הוא נכתב על ידי גבעון שניר והולחן על ידי חיים צינוביץ' ונועם ינקלביץ'.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי גבעון שניר והולחן והופק על ידי חיים צינוביץ' ונועם ינקלביץ'. באוגוסט 2008 פורסם שדנה נבחרה להקליט את שיר הנושא הרשמי של התוכנית "מפרץ האהבה", לאחר שסירבה להצעות דומות בעבר, ביניהן שיר הנושא הרשמי של הטלנובלה הישראלית "האלופה". צינוביץ' טען שהוא ראה "את הדיווה (דנה) כזו שתקליט את השיר".
את "מפרץ האהבה" שידרו לראשונה ב-2 בספטמבר 2008 ובסמוך לכך, הושמע השיר גם כן בתחילת כל פרק.
וידאו קליפ
לשיר צולם וידאו קליפ בסט הצילומים של התוכנית עצמה. בקליפ שולבו סצנות שונות מתוך התוכנית (בהשתתפות המתמודדים עצמם). במאי הקליפ היה תומר בהט.
תומאס קילבי
תומאס ארבי קילבי האב (באנגלית: .Thomas Erby Kilby Sr; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסגן מושל אלבמה השמיני בשנים 1915–1919, ולאחר מכן ועד 1923 כמושל אלבמה ה-36.
ראשית חייו
תומאס קילבי נולד בלבנון, טנסי כבנם של פייתון פיליפס קילבי ושרה אן מרצ'נט קילבי. משפחתו עברה לאטלנטה, שם הוא התחנך בבתי הספר היסודיים של העיר. ב-1887 הא החל את הקריירה העסקית שלו כסוכן של חברת הרכבות ג'ורג'יה-פסיפיק באניסטון, אלבמה. ב-1889 הוא נכנס לעסקי הפלדה יחד עם הורי קלארק, שהיה בעלים של חברת קלארק, ועד מהרה הוא היה לשותפו והחברה שינתה את שמה לחברת קלארק וקלי. במשך העשור הבא התפתחה החברה לחבר גדולה ששמה שונה לחברת הפלדה קילבי. הוא גם הקים את חברת פרוג וסוויץ' ושימש כנשיא של שתי החברות. ב-1894 נשא קילבי לאישה את אליזבת קלארק ולזוג נולדו שלושה ילדים.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1898 נבחר קילבי למועצת העיר אניסטון והיה פעיל מאוד בהצלת העיר מפשיטת רגל לאחר ששכנע את בעלי החוב של העיר לקבל תשלומים בשיעור ריבית נמוך. קילבי, שחינוכו היה צנוע, שימש גם במועצת החינוך של העיר, שם הוא סיגל לעצמו מחויבות לתחום החינוך שנמשכה כל חייו. ב-1905 הוא התמודד בבחירות ללא יריבים למשרת ראש העיר וכיהן בתפקיד שתי תקופות כהונה רצופות, שבמהלכן הוא פעל על פי סדר יום פוליטי שמרני, שתמך במגזר העסקי ובפיתוח העיר. על אף ריסון תקציבי, פעל קילבי בגישה פרוגרסיבית חזקה והגדיל את היקף הכספים שהוצאו על הארוחות והטיפול הרפואי באסירים, אישר הקמה של רשת ביוב סניטרית, מינה את המפקח על החלב, אכף את חוקי ההימורים, ופיקח על תעריפי המים.
לאחר תום תקופת כהונתו השנייה כראש העיר, נסע קילבי לאירופה כדי ללמוד אצל ממשלות ארציות ומקומיות שם. לאחר שובו לאלבמה הוא ניצח בבחירות מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט של אלבמה כנציג מחוז קלהון. בסנאט הוא היה תומך נלהב של חוק יובש מדינתי וסייע לנסח חוק הכנסות חדש. ב-1915 הוא נבחר כסגן מושל אלבמה. תקופת כהונתו בתפקיד עמדה בסימן החזרת סמכויות המינוי לוועדות בית המחוקקים מהמושל לסגן המושל. כאשר הוחזרו אליו סמכויות אלו, נוכח קילבי לדעת שבכל הוועדות של בית המחוקקים היה רוב של תומכי חוק היובש המדינתי, כך שהובטחה העברתו על אף הווטו שהטיל המושל צ'ארלס הנדרסון. סלידתו של קילבי מהעיכוב של בית המחוקקים בהפעלת חוקי ההכנסות עד הרגע האחרון הניעו אותו להתמודד ב-1918 בבחירות למשרת המושל.
מושל אלבמה
מסע הבחירות של קילבי עמד בסימון של ביצוע רפורמה באופן שבו בית המחוקקים החליט על תקציבים ועל גיוס הכנסות לקופת המדינה. הוא סירב לקבל תרומות למסע הבחירות שלו, ומערכת הבחירות הייתה שקטה למדי, זאת בשל העובדה שארצות הברית הייתה עדיין בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה. מצע הבחירות של קילבי הציג מערכת תקציב שכללה בקרה על כמה תחומים, תמיכה מוגדלת בחינוך הציבורי, שינוי בחוקי המס המדינתיים, תשלום מוגדל למשתתפים בחבר מושבעים, ביטול מערכת העסקת האסירים, ותמיכה בתיקון ה-18 ליצירת חוק יובש לאומי.
בבחירות הכלליות ניצח קילבי את ויליאם ברנדון, ובינואר 1909 הושבע לכהונתו. המלחמה באירופה הסתיימה, החיילים שבו הבייתה, וטקס ההשבעה היה מלא חיות ועם התרגשות רבה מהרגיל. קילבי נשא נאום קצר שבו הוא קידם את הגדלת התמיכה בחינוך הציבורי ובמערכת הבריאות הציבורית, יותר תשומת לב לאכיפת החוק, וסלילתם של כבישים איכותיים. לאחר הטקס, בפעם הראשונה, הוא ערך קבלת פנים לציבור שנמשכה שעתיים.
קילבי זכה לתקופה קצרה של שגשוג במסגרת התקופה שלאחר המלחמה ב-1919, אך גם ירש חוב גדול שהיה כרוך בה והיה עליו להתמודד עם אינפלציה ועם גידול בעלות השירותים. הוא הציע לבית המחוקקים לקבל תקציב מאוזן, תמך בהגדלת מס ההכנסה, והמליץ על הגדלת מס רווחים לעסקים כדי להשיג לקופת המדינה הכנסות נוספות נחוצות. הוא הציע הטלת מס על מוצרי מכרות ומתעשיית העץ, בטענה שמשאבי הטבע של המדינה היו מדולדלים ושמיסים כאלו יפצו את המדינה על אובדנם. בנוסף, קידם קילבי רפורמות מנהליות. הוא המליץ על ביטולן של המועצות המחוזיות לפיקוח על השוויון במיסים לטובת מינוי בעל תפקיד בכל מחוז שימונה על ידי המושל כדי לפקח על הנושא. הוא הקים מועצת שליטה וכלכלה לרכישת ציוד עבור כל מחלקות הממשל, לניהול מוסדות הצדקה והחינוך של המדינה, ולפיקוח על מחלקת בתי הסוהר. הוקמה ועדת תקציב, שבה היו חברים המושל, התובע הכללי ומבקר המדינה. כאשר הוכרז חוק מס ההכנסה כנוגד את חוקת המדינה על ידי בית המשפט העליון של אלבמה, ניסה קילבי להנהיג מס שיערוך. הוא הצליח לגייס יותר ממיליון דולר, יותר מחצי מיליון דולר באיגרות חוב, ולשלם יותר מ-1.5 מיליון דולר על חשבון חובות שהוא ירש מממשלים קודמים. אף על פי כן, גם קילבי עצמו הותיר חובות ליורשו בתפקיד.
קילבי הצדיק את הגדלות המיסים שהוא הציע בקישורם לצרכים הומניטריים. הוא התמודד על משרת המושל על בסיס תוכנית של רפורמה חברתית. הוא קידם את חוק היובש, רפורמה שהוא האמין שתחסל את הברים, תצמצם את הפשע ואת הזנות, ותטיב עם חיי המשפחה ומקומות העבודה. קילבי ניהל מערכה להפיכתה של אלבמה ל"מדינה יבשה" וקידם את אשרורו של התיקון ה-18. הוא גם ביקש לחסל את מערכת העסקת האסירים, אך מאמציו לא צלחו, ומערכת זו המשיכה להתקיים עד 1927, ובכך הייתה אלבמה המדינה האחרונה בארצות הברית שעשתה כן. אף על פי כן, האקטיביזם של קילבי יצר תנאים מחייה טובים יותר לאסירים, והמדינה בנתה בית סוהר חדש שנקרא על שמו של קילבי, שכלל מחלבה, חוות חזירים ומפעל טקסטיל שבהם הועסקו האסירים.
קילבי היה מעורב בסוגיות חברתיות נוספות. הוא הרחיב את שירותי בריאות הנפש והגדיל את המימון לבית החולים הפסיכיאטרי ברייס. אחד מהישגיו ארוכי הטווח היה הקמתה של מחלקת הרווחה לילדים ב-1919, שהחלה לאכוף חוקים לפיקוח על תעסוקת ילדים. הוא גם הבטיח הקצבה של 50,000 דולר מבית המחוקקים לתמיכה בהקמת בניין זיכרון למלחמת העולם הראשונה, שבו שוכנו מחלקת הארכיונים וההיסטוריה של אלבמה ומחלקת החינוך המדינתית. במהלך תקופת כהונתו של קילבי כמושל, עלה התקציב להדרכה חקלאית פי ארבעה. הוא הגדיל את ההקצבה למחלקת בריאות הציבור, וביולי 1919 הוגדר בחוק המדינה פיצוי לעובדים. ותיקי צבא הקונפדרציה קיבלו הגדלה בגמלאות שלהם, וקילבי הוביל מהלך למכירת איגרות חוב מדינתיות בהיקף של 25 מיליון דולר להשלמת התקציב לחוק הכבישים.
קילבי גם הפגין להט גדול אף יותר בסוגיית שיפור מערכת החינוך במדינה. הוא השיג מימון נוסף לבתי ספר מקצועיים לבנים ולבתי ספר להכשרה לבנות. בדרבונו, אישר בית המחוקקים מינוי ועדת מומחים בהובלתו של איש ועדת החינוך הפדרלית פילנדר פ. קלקסטון, שתגיש המלצות למערכת החינוך של אלבמה. הוועדה המליצה על כללי מנהל פשוטים יותר והגדלת התקצוב, והמלצות אלו זכו להסכמת בית המחוקקים. תקנון חדש לבתי הספר תוקן ב-1919, ובו הוענקו סמכויות מורחבות למועצת החינוך המדינתית. חינוך מקצועי קיבל דגש רב יותר, וההוצאה על החינוך גדלה ביותר ממאה אחוזים, כאשר היא עלתה מ-3,750,000 דולר ב-1919 ל-8,269,596 דולר ב-1922.
גישתו של קילבי לתמוך בחוק הומחשה בשני דרכים נפרדות. ב-1919 הוא עשה שימוש בסמכותו להבטיח שמבצעי מעשה הלינץ' במחוז בולדוון יעצרו וישפטו. באותו אופן, הוא עשה שימוש בסמכותו הביצועית להגן על עובדים שלא שבתו במהלך השביתה במכרות הפחם בברמינגהאם באותה שנה. הצורך החיוני במקרה זה היה שבעלי המכרות יאלצו להכיר באיגוד העובדים. כאשר החל להיות מחסור בפחם עקב השביתה, שלח קילבי יחידות של המשמר הלאומי לשים קץ לשביתה, ועובדים בלתי מאוגדים החליפו את השובתים, לפחות באופן זמני, ובכך נטרלו את המאמצים של איגוד עובדי המכרות של אמריקה באלבמה. שוויון חברתי וכלכלי עמד בראש מעייניו של קילבי באופן מועט מאוד, במיוחד כאשר רבים מהכורים השובתים היו שחורים. מאמציו הרבים לקדמה חברתית היו אלו שעמדו בצילם של מעשיו במהלך שביתה זו ושביתות אחרות. הפרוגרסיביזם של קילבי היא כזה שהתאים לאישיותו כאיש עסקים. הוא הפעיל את המערכת הפיננסית של המדינה על בסיס עסקי, דרש דין וחשבון, וייעל את הממשלה תוך הרחבת השירותים וההטבות לאזרחים. הוא הבין שמעשי הממשלה יכלו להיות המניע להתרחבות כלכלית ושהחינוך חיוני להצלחה כלכלית וחברתית. ב-1921 היה קילבי האדם החי הראשון שדמותו הופיעה על מטבע שהונפק על ידי מטבעת ארצות הברית. מטבע הזיכרון הונפק לציון מאה שנות קבלתה של אלבמה לאיחוד.
ברגע שהיה ככל הנראה הפרוגרסיבי ביותר של קילבי, הוא דחק בקבלת חוקה חדשה לאלבמה. בינואר 1923, כאשר הוא סיים את כהונתו, הוא הביע את דעתו בפני בית המחוקקים שחקיקה פרוגרסיבית תוגבל או תחוסל בשל גזרות החוקה. הוא המשיך ואמר שיש צורך להקים וועדה חוקתית של כ-35 אזרחים ממגוון של מקצועות, כמו חקלאים, אנשי עסקים, מחנכים, בנקאים, רופאים, עורכי דין, עיתונאים ונציגי ארגוני העובדים. אזרחים אלו יוכלו ללמוד לעומק את החוקה ולעדכן אותה.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו כמושל לא נבחר קילבי למשרות פוליטיות נוספות. ב-1926 וב-1932 הוא התמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך נוצח בשתי הפעמים על ידי הוגו בלאק. במרוץ הראשון, התייחס קילבי לבלאק בהתנשאות והתרכז בוויכוחים ובהנחלת התבוסה ליריבו השני, ג'ון בנקהד הבן. כאשר הם הטיחו עלבונות זה בזה, עלה כוחו של בלאק בסקרים. מתוך חמישה מועמדים ב-1926 סיים קילבי אחרון, ובבחירות של 1932 הישגו מול בלאק היה קצת יותר טוב. הוא שב לפעילותו העסקית באניסטון.
תומאס קילבי נפטר באניסטון ב-22 באוקטובר 1943, בגיל 78. הוא נטמן בבית הקברות היילנד שבעיר.
קורפוס המילואים השביעי (האימפריה הגרמנית)
קורפוס המילואים השביעי (בגרמנית: VII. Reserve-Korps) היה קורפוס בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחם במלחמת העולם הראשונה ופורק עם סיומה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-2 באוגוסט 1914 כחלק מהגיוס הגדול בתחילת מלחמת העולם הראשונה ונועד להוות יחידת גיבוי לקורפוס ה-7. כמפקדו הראשון מונה יוהאן פון צווהל, והיחידות בו היו פחות איכותיות מאשר בקורפוסים הסדירים. הקורפוס נערך בחזית המערבית כחלק מהארמייה השנייה בפיקוד קרל פון בילוב. הקורפוס נטל חלק בקרבות במערכה על הגבולות, לרבות קרב שרלרואה, והשתתף לאחר מכן במצור על מובז'. לאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים, ובשנת 1916 הוא השתתף בקרב ורדן, שבה השתתף לאורך כל עשרת חודשי המערכה. בשנת 1917 לחם הקורפוס בקרב השני על האן, ובשנת 1918 הוא השתתף במתקפת האביב, ובכלל זה בקרב השלישי על האן. לאחר מכן לחם הקורפוס במתקפת מאה הימים, ועם סיום המלחמה פורק הקורפוס.
המכללה הלאומית לשוטרים
המכללה הלאומית לשוטרים מרכזת את פעילות ההדרכה וההכשרה במשטרת ישראל. המכללה נמצאת בשטח העיר בית שמש ונחנכה בסוף 2014.
היסטוריה
על מנת לאחד את מערך ההדרכה ולסנכרן את ההכשרות באופן אחיד ומקצועי הוחלט להקים את המכללה הלאומית לשוטרים. עד להקמת המרכז פעלו תחת מערך ההדרכה של המשטרה מעל ל-20 בתי ספר, שהיו פזורים ברחבי הארץ והיוו למעשה מרכזים מחוזיים, אגפיים וארציים ושתי מכללות – המרכז ללימודי משטרה בקריית אתא והמכללה לקצינים בכירים בנעורים (צפונית לנתניה).
התכנון החל בשנת 1992 ואבן הפינה הונחה בשנת 1996. לאחר הקפאת הפרויקט בשנת 2001 המשרד לביטחון הפנים, משטרת ישראל ומשרד האוצר פרסמו ב-2007 את המכרז להקמת והפעלת מרכז הדרכה חדש למשטרת ישראל. בינואר 2011 נבחרה זוכה במכרז: קבוצת 'פוליסיטי' המורכבת מהחברות שיכון ובינוי ו-G4S (חברת השמירה),, שגברה על קבוצת אפריקה ישראל ואלביט מערכות. המרכז כולו תוכנן על ידי משרד פיטלסון שילה יעקובסון אדריכלים בראשות האדריכל שמואל שילה. הזוכה במכרז מימנה חלק ניכר מעלויות הקמתו, בתמורה לחוזה לתפעול המרכז במשך 22 שנים, שבמהלכן תקבל תשלומים של כ-105 מיליון ש"ח לשנה בתוספת כ-30 מיליון ש"ח לשנה לכיסוי עלויות משתנות.
מרכז ההדרכה שהוקם בבית שמש משרת את כל יחידות משטרת ישראל, משתרע על פני שטח של 230 דונם שבהם כ-42,000 מ"ר בנוי, וכן מתקני אימונים מתקדמים, מטווחים, מתקני ספורט ועוד. עלויות הקמת המתחם, שהוקם על ידי סולל בונה, נאמדות בכ-600 מיליון ש"ח ועלויות הפרויקט כולו בכ-2 מיליארד ש"ח.
במכללה נבנה גם מוזיאון המשטרה החדש בבית מורשת משטרת ישראל על שם רב ניצב יוסף נחמיאס ובו מוצג סיפורה של משטרת ישראל החל בארגוני השמירה ועד לתקופה הנוכחית. לידו הוקמה אנדרטה חדשה להנצחת חללי המשטרה מ-1948 עד ימינו וכן תיאטרון פתוח ובמה לאירועים.
המכללה נפתחה בסוף דצמבר 2014, מפקדה הראשון היה אלון אסור. מפקד המכללה הנוכחי הוא תנ"צ כורש ברנור.
שלב ב' של הפרויקט יכלול הקמת מתחם צמוד בגודל של כ-50 אלף מטר בנוי שישמש את משמר הגבול והיחידות המיוחדות של המשטרה. מתחם זה יתופעל גם הוא על ידי חברת פוליסיטי.
ב-2020, לכבוד יום העצמאות, ובעקבות הסגר שהוטל למניעת התפרצות נגיף הקורונה בישראל, אפשרה המכללה לבצע סיור וירטואלי בה באמצעות אתר האינטרנט של המשטרה.
מפקדי המכללה
מפקד המכללה הוא קצין בדרגת תת-ניצב.
אלן דיי הייל
אלן דיי הייל (באנגלית: Ellen Day Hale; 11 בפברואר 1855 - 11 בפברואר 1940) הייתה ציירת אימפרסיוניסטית אמריקאית. היא למדה אמנות בפריז ובמהלך חייה הבוגרים התגוררה בפריז, לונדון ובבוסטון. אלן הייל כתבה את הספר תולדות האמנות: מחקר על חייהם של לאונרדו, מיכלאנג'לו, רפאל, טיציאן ואלברכט דירר, וחינכה את הדור הבא של אמניות ניו-אינגלנד.
ראשית חייה
אלן דיי הייל נולדה ב־11 בפברואר 1855 בווסטר, מסצ'וסטס, למשפחה מכובדת בבוסטון. אביה של הייל היה הסופר אדוארד אוורט הייל, ואמה הייתה אמילי בולדווין פרקינס. אף כי משפחת הייל זכתה לכבוד רב בקרב בני המעמד הגבוה בבוסטון, הם לא היו אמידים במיוחד. אביה שימש כאיש דת בסנאט האמריקאי משנת 1904 ועד מותו בשנת 1909. אלן הייל סייעה לאביה לעיתים קרובות בתפקידיו הקשורים לכנסייה. הייל הייתה אחת משמונה ילדים והיא עזרה לאמה ולאביה לטפל באחיה הקטנים. מגיל צעיר גודלה הייל באווירה אמנותית, כשאמה עודדה את התעניינותה באמנות, ודודתה, הציירת סוזן הייל, נתנה ככל הנראה את ההדרכה האמנותית הראשונה שלה. אחיה היה פיליפ לסלי הייל, אמן ומבקר אמנות ידוע, והוא התחתן עם ליליאן ווסטקוט הייל, ציירת אימפרסיוניסטית. הרקע המשפחתי של אלן הייל סיפק לה מודלים של נשים חזקות. דודתה הגדולה הייתה הרייט ביצ׳ר סטואו, מחברת הרומן נגד העבדות אוהל הדוד טום. אחד מבנות דודיה הראשונים של אלן הייל הייתה הסופרת והרפורמטורית החברתית שרלוט פרקינס גילמן, הידועה בעיקר בזכות הסיפור הקצר "הטפט הצהוב". ככל הנראה, קבוצת הנשים בעלות ההשפעה הללו, גיבשה את תחושת העצמיות של אלן הייל ונתנה לה השראה למאמציה הפעילים שלה בהמשך החיים.
חינוך
בשנת 1873 החלה הייל את השכלתה וההכשרה הרשמית באמנות בבוסטון אצל הצייר ויליאם רימר. אף על פי שהנוף התרבותי והחברתי המשתנה של בוסטון סיפק הזדמנויות חדשות רבות לנשים, סטודנטיות עדיין הופרדו מהגברים. לפיכך, הייל לקחה שיעורים פרטיים מרימר, והוראתו התמקדה בעיקר בציור ובניתוח האנטומיה. שנה לאחר מכן הייל נרשמה לבית הספר של ויליאם מוריס האנט לציור עם כארבעים אמניות אחרות. עם האנט, האמנית הלן נולטון פעלה כאחת המדריכות העיקריות של בית הספר. האנט ונולטון עודדו סגנון חדש והשתמשו בשיטות הוראה ייחודיות, כמו רישום פרשני, שהשפיע רבות עליה. נולטון קידמה במיוחד תחושת קהילה בתוך קבוצת האמניות, שסמכו זו על זו, ולא על בעליהן או על גברים אחרים, לתמיכה מקצועית ואישית.
כשהיא חיפשה הכשרה נוספת, נסעה אלן הייל לפילדלפיה בשנת 1878 כדי להשתתף באקדמיה לאמנויות בפנסילבניה. הייל למדה שם במשך שנתיים, וציירה לראשונה עירום נשי. אלן הייל השתתפה באקדמיה בזמן שניהל אותה תומאס אייקנס, שכמו ויליאם רימר הדגיש את חקר האנטומיה האנושית כבסיס לציור הדמויות. לאחר לימודיה בפילדלפיה, טיילה הייל ברחבי אירופה עם נולטון בשנת 1881. הצמד ביקר בבלגיה, הולנד, איטליה, אנגליה וצרפת, ביקרו במוזיאונים והעתיקו ציורים, לפני שאלן הייל עברה לפריז כדי להתחיל להתאמן עם מורים פריזאיים. הייל הייתה אחת מלמעלה מאלף אמנים אמריקאים צעירים שלמדו בפריז וסביבתה בתקופה זו.
"אשה חדשה"
הייל נחשבה ל"אישה חדשה" - אמנית אישה מצליחה ומאומנת מאוד מסוף המאה ה-19 שמעולם לא נישאה. אמניות "נשים חדשות" נוספות כוללות את אליזבת קופין, מרי קאסאט, אליזבת נורס וססיליה בו. אף על פי שאלן הייל מעולם לא נישאה, היא מצאה בת זוג לכל החיים באמנית עמיתה גבריאלה קלמנס, אותה הכירה בשנת 1883. הייל וקלמנט התיידדו בשנת 1885 בזמן שהם נרשמו לאקדמיה ז'וליאן בפריס.
בזמן שלמדו באירופה ביחד, גבריאלה קלמנס לימדה את אלן הייל כיצד לחרוט. בשנת 1893 חזרו שתי האומניות לארצות הברית. הן עברו לגור בבית ליד גלוסטר, מסצ'וסטס. מהותה המדויקת של מערכות היחסים ביניהן אינה ודאית, אולם במהלך תקופה זו, מערכות יחסים לכל החיים בין נשים לא היו נדירות, ולעיתים קרובות נקראו "נישואי בוסטון". מערכת היחסים של הייל וקלמנס, כמו "נישואי בוסטון" אחרים באותה תקופה, סיפקה לנשים מילוי אישי ותמיכה רגשית כאשר כל אחת מהן פיתחה קריירה מקצועית כאמנית.
אלן הייל עברה לסנטה ברברה בקליפורניה למשך שנתיים בשנות ה-90 של המאה ה-19, אולי כדי לשפר את בריאותה לאחר שחלתה בסוף שנות העשרים לחייה.
בשנת 1904 עברה לוושינגטון, שם אירחה של אביה בתקופת שירותו בסנאט ארצות הברית. כאישה לא נשואה, הייל עשתה את המצופה ממנה והתמסרה לצרכים של הוריה. למרות החובות המשפחתיות הללו, הייל מעולם לא ויתרה על תשוקתה לאמנות והמשיכה לצייר ולעשות תחריטים בהמשך חייה. הייל נפטרה בברוקליין, מסצ'וסטס, ב־11 בפברואר 1940, יום הולדתה ה -85.
קריירה
אלן הייל הייתה ציירת אימפרסיוניסטית, הידועה בעיקר בזכות ציורי הדמויות שלה, כולל דיוקנאות רבות. היא יצרה ציורים מתוחכמים ואסתטיים עם שליטה טובה על אור, צל ומיומנות טכנית. היא הציגה במועדון האמנות של בוסטון בשנת 1876.באירופה היא התגוררה בלונדון ובפריז. באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, היא הציגה את "נערת ניו אינגלנד". בארצות הברית היא התגוררה בבוסטון, ועבודותיה קשורות לאסכולת בוסטון. היא יצרה ציורים אימפרסיוניסטיים, אך כמו "רבים מעמיתיה בבוסטון, היא לא התפשרה על מסירותה בציור הצורה האנושית."
הייל הייתה פעילה מאוד בהצגת עבודותיה, למרות זאת השיגה הכרה שולית כאמנית.
בשנים 1918 - 1940 גבריאלה קלמנס ואלן הייל שהו בחורף בצ'ארלסטון בדרום קרוליינה, עיר שחוותה רנסאנס של אמנות. הייל הייתה מוקסמת מהתרבות המקומית, כפי שניתן לראות בעבודה שיצרה במהלך מגורים אלה. היא וקלמנס סייעו בארגון מועדון של צ'ארלסטון, קבוצה שהוקמה בשנת 1923 במטרה להציע הדרכה בנושא הדפסים, לעודד חילופי דעות אינטלקטואליות, ביקורת אמנות ותכנון תערוכות. חברי המועדון המייסדים כוללים את אמני הרנסאנס של צ'ארלסטון אליזבת אוניל ורנר, אלפרד הוטי ואליס רייבנל הומר סמית'.
מורשת
הייל מילאה תפקיד מרכזי כמנטור לדור צעיר יותר של אמניות נשים. היא עודדה ונתנה עצות קונקרטיות לקבוצה הבאה של אמניות בניו אינגלנד.
אלן הייל לא רק לימדה שיעורים. עבור האמניות, עם נולטון, הן גם אירחו מפגשים לא פורמליים שבהם נשים כמוה יכלו לדון באמנות. בקבוצה זו של אמניות צעירות נכללה גיסתה של הייל, ליליאן ווסטקוט הייל. ליליאן ואמניות אחרות נהנו מאוד מהתמיכה וההדרכה של אלן הייל.
מורשתה של הייל לא רק בציוריה ותחריטיה, אלא גם בעזרה שנתנה לאמניות נשים.
עבודותיה הוצגו בחלק האחרון של המאה העשרים ותחילת המאה ה-21, בתערוכות קבוצתיות ובתערוכות יחיד של עבודותיה משנת 1989 עד 1990 ובשנת 2013.
קולם מיני
'''קולם ג'יי. מיני (באנגלית:  Colm J. Meaney'''; נולד ב-30 במאי 1953) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון אירי, מועמד פרס גלובוס הזהב לשנת 1993 על הופעתו בסרט "ממזר קטן". התפרסם בתפקיד המהנדס מיילס או'בריאן בסדרות "מסע בין כוכבים: הדור הבא" ו"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" ובסרטי הפעולה "אזרח שומר חוק" ו"קון אייר".
ביוגרפיה
מיני נולד בדבלין והחל ללמוד משחק כנער. היה חלק מצוות התיאטרון האירי הלאומי "תיאטרון אבי" ושיחק בתחילת דרכו עם להקות תיאטרון באנגליה.
קולנוע
החל את דרכו המקצוענית כשחקן בהופעה קטנה בסרטו של ג'ון יוסטון "המת". ב-1990 השתתף בתפקיד קטן בסרט הפעולה "מת לחיות 2" בתור טייס ובדרמה "בואו לראות את גן העדן". מיני התגלה לראשונה ב-1991 בדרמה המוזיקלית של אלן פארקר "הקומיטמנטס" שנבחרה לסרט האירי הטוב בכל הזמנים. ב-1992 שיחק בתפקיד משני בסרט הפעולה המצליח בהפקתו של סטיבן סיגל "מצור ימי" ובדרמה התקופתית של רון הווארד "הרחק מכאן".
מיני הועמד ב-1993 לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בתפקיד קומי/מוזיקלי על הופעתו בסרט הטלוויזיה האירי של סטיבן פרירס "ממזר קטן", בו שיחק בתפקיד דס קורלי אביה של גיבורת העלילה הצעירה ההריונית שרון קורלי. ב-1995 הופיע בקומדיה הרומנטית "האיש שעלה על גבעה וירד הר". ב-1997 שיחק בסרט הפעולה המוערך "קון אייר" בתפקיד סוכן ה-DEA השאפתן דאנקן מאלוי. ב-1999 שיחק בדרמה הקומית "מיסטרי, אלסקה" בתפקיד ראש עיירת מיסטרי, אלסקה סקוט פיצ'ר ובפנטזיה בת שני החלקים "האגדה הקסומה של הלפרקונים" בתור הלפרקון סימוס מולדון.
ב-2003 שיחק מיני בקומדיית הפשע האירית "אינטרמישן" בתפקיד הבלש ג'רי הלינץ' המתעמת עם הפושע להיף (קולין פארל). ב-2004 הופיע במותחן הפשע הבריטי "לאייר קייק" בתור ג'יני יד ימינו של סוחר הסמים ג'ימי פרייס. מיני זכה להערכה רבה בארצו בשנת 2007 על הופעתו בדרמה "מלכים". ב-2009 התפרסם בסרט הפעולה "אזרח שומר חוק" בתפקיד הבלש דאניגן ובדרמת הספורט של זוכה האוסקר טום הופר "יונייטד המקוללת" בתפקיד מאמן נבחרת אנגליה בכדורגל דון ריווי. ב-2010 שיחק בקומדיה "קחו אותו ליוונים" בתפקיד ג'ונתן סנו אביו של כוכב הרוק אלדוס סנו (ראסל ברנד)
בשנת 2017 שיחק בסרטו הביוגרפי של פיטר לנדסמן "האיש שהפיל את הבית הלבן", בכיכובו של ליאם ניסן. בשנת 2019 שיחק בדרמה הביוגרפית "טולקין", אשר מבוסס על חייו של הסופר ג'ון רונלד רעואל טולקין, ובסרט "הבנקאי".
טלוויזיה
מיני הופיע לראשונה בסדרת המדע הבדיוני המוערכת "מסע בין כוכבים: הדור הבא" בפרק הפיילוט שלה בשנת 1987, במסגרתו גילם קצין-הגה ללא שם. הדמות שגילם הופיעה לעיתים תכופות, כדמות אורחת, וקיבלה בסופו של דבר את השם מיילס או'בריאן. בשנת 1993 עזב מיני את הסדרה, לטובת תפקיד בולט וקבוע בשבע עונות של סדרת הספין אוף שלה - מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9 (מיני השתתף בכל 173 פרקי סדרה זו). בשנת 1994 חזר מיני אל הדור הבא לתפקיד אורח לשני פרקים נוספים - שני הפרקים המסיימים את הסדרה. בסך הכל הופיע מיני בסדרת הדור הבא ב-52 פרקים. עם 225 הופעות בסך כל סדרות מסע בין כוכבים, מיני הוא השחקן בעל מספר ההופעות הרב ביותר בזיכיון זה, למעט מייקל דורן (אשר הופיע ב-280 פרקים). "שיא מסע בין כוכבים" נוסף שמחזיק מיני, ביחד עם פטריק סטיוארט וארמין שימרמן הוא הופעה בשני פרקי פיילוט של הזיכיון מסע בין כוכבים: מיני הופיע הן בפיילוט של הדור הבא והן בפיילוט של חלל עמוק 9 (כמו גם סטיוארט. שימרמן הופיע בפיילוטים של חלל עמוק 9 ושל וויאג'ר).
ב-2002 קיבל מיני ביקורות טובות ומועמדות לפרס ג'יני על תפקידו במיני סדרה "נוסע אקראי". בשנת 2004 לוהק מיני לתפקיד משנה בסדרה סטארגייט אטלנטיס כמפקדם של אנשי הג'יניי, ב-2009 שיחק במיני סדרת הפנטזיה הקנדית "אליס" בתפקיד מלך הלבבות. ב-2011 לוהק לתפקיד הראשי בסדרת הדרמה התקופתית "גיהנום על גלגלים" בתור איש העסקים תומאס דוראנט.
חיים אישיים
למיני שתי בנות, היה נשוי לשחקנית ברבי דוולינג במשך כ-17 שנה. ב-2007 נישא בשנית לאיינס גלוריאן.
סבליאבו
סֶבְלִיאֶבוֹ (בבולגרית: Севлиево) היא עיר בצפון מרכז בולגריה בשטח מחוז גברובו, השנייה בגודלה במחוז מבחינת כמות אוכלוסין לאחר בירת המחוז גברובו. העיר שוכנת לרגלי הרכס המרכזי של הרי הבלקן, על אם הדרך בין סופיה לוארנה וסמוכה לנהר רוסיצה. סבליאבו ממוקמת 178 קילומטרים מהבירה סופיה ו-283 קילומטרים מהעיר וארנה.
היסטוריה
תחילת ההתיישבות האנושית מתוארכת לתקופת האבן החדשה באלף ה-5 לפנה"ס. בהמשך ישנן עדויות למבנים וקברים מתקופת הממלכה התראקית. במאה ה-1 לפנה"ס נכבש היישוב על ידי צבא הרפובליקה הרומית, במאה ה-4 עבר לחזקת האימפריה הרומית המזרחית, אשר הפכה בהמשך לאימפריה הביזנטית. בסמוך לעיר המודרנית הוקמה מצודת דרכים בשם חוטליץ אשר הייתה חלק משרשרת שהוקמו בסמוך למעברי הבלקן בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה. בסוף המאה ה-14 נכבש האזור על ידי צבא האימפריה העות'מאנית והיישוב נחרב. בהמשך צמח בסמוך כפר קטן, אשר מזוהה בתעודות העות'מאניות בשם סרבי או סְלֶבִי. היישוב עבר תנופת בינוי של מבני ציבור וכנסיות בעידן התחייה הלאומית הבולגרית של אמצע המאה ה-19 וב-1876 השתתפו תושביו באופן פעיל במרד אפריל הבולגרי. ב-2 ביולי 1877, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נכבש היישוב על ידי צבא האימפריה הרוסית בסיוע מתנדבי האופלצ'נצי הבולגרים ונכלל בשטח הנסיכות הבולגרית אשר הוקמה מתוקף חוזה סן סטפנו ובהמשך הפכה למדינת הלאום בולגריה.
כלכלה ודמוגרפיה
בעיר אין מסילת רכבת, אך היא מקושרת לרשת של כבישים חלקם מהירים ובכלל זה הכביש המהיר מסופיה לווארנה. בתחום החקלאות ישנם שני ענפים עיקריים, גידול צאן ובקר וגידולי דגן בעיקר חיטה. בפאתי העיר הוקם בשלהי המאה ה-20 אזור תעשייה קטן ובו מפעלים לעיבוד בשר, עיבוד עץ ומחלבות.
ינה וינצה
ינה וינצה (בהונגרית: Vincze Jenő; 20 בנובמבר 1908 – 1988) היה כדורגלן ומאמן הונגרי, ששיחק בעמדת הקיצוני ימני. נחשב לאגדה במועדון ההונגרי אויפשט.
ביוגרפיה
וינצה נולד ב-20 בנובמבר 1908 בורשאץ שבממלכת הונגריה של אותם ימים. הוא החל את הקריירה כשהוא משחק בקבוצות ו.ס.ק. ובוצקאי מהעיר דברצן. במדי בוצקאי היה למלך השערים בליגה ההונגרית של עונת 1930/31, עם 20 שערים. בדצמבר 1934 עבר וינצה לאויפשט שם שיחק למשך העשר שנים הבאות ונחשב לאגדה במועדון. תחת המאמן בלה גוטמן והשחקנים גיולה ז'נגלר וגזה קוצ'יש ששיחקו לצידו הם זכו בליגה ובגביע מיטרופה בעונת 1938/39. אחרי שסיים את הקריירה היה וינצה למאמן מצליח בכמה בקבוצות שווייצריות וגרמניות.
בנוסף לכך וינצה גם נחשב לאחד מטובי חלוצי הונגריה של שנות ה-30 של המאה ה-20, כשערך 25 הופעות בהם כבש 8 שערים ושיחק בשני טורנירי גביע עולם ב-1934 ו-1938. את הופעתו הראשונה עשה ביוני 1930 בניצחון 1–2 על אוסטריה בבודפשט. לאחר מכן עברו יותר מ-3 שנים אחרי ששיחק שוב במדים הלאומיים, כשעשה זאת במונדיאל 1934 במשחק נגד מצרים בשמינית הגמר בו גם כבש. מאז החל וינצה לשחק באופן קבוע בנבחרת. במונדיאל 1938 לא הצליח למצוא את הרשת ושיחק במשחקי הרבע והגמר בו החליף את גזה טולדי. בגמר הונגריה הפסידה לאיטליה 4–2. את הופעתו האחרונה עשה בנובמבר 1939 בניצחון 0–2 על יוגוסלביה.
Not the End of the World
Not the End of the World (בעברית: לא סוף העולם) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית קייטי פרי, מתוך אלבום האולפן השישי שלה, Smile (2020), שיצא לאור ב-28 באוגוסט 2020. השיר נכתב על ידי פרי, מייקל פולק, מדיסון לאב, ג'ייקוב הינדלין ואנדרו גולדשטיין, והופק על ידי גולדשטיין ואוסקר יירס. "Not the End of the World" הוא שיר טראפ-פופ עם קצב דיסקו בתכליתו וזאת, בנוסף לכך שהוא דוגם מנגינה מהשיר "Na Na Hey Hey Kiss Him Goodbye" של סטים משנת 1969.
עם יציאתו, הופנו כלפי "Not the End of the World" ביקורות מעורבות מטעם מבקרי המוזיקה, שקישרו את העיסוק שלו במגפת הקורונה. השיר יצא לאור כסינגל הרביעי מ-Smile, ב-21 בדצמבר 2020, לצד וידאו קליפ נלווה, בבימויו של הצמד Similar But Different (שרלוט פאסלר ודני גירדווד). הקליפ מציג קבוצה של חייזרים כחולי עור שחוטפים בטעות את השחקנית האמריקאית זואי דשנל, וטוענים שהיא פרי.
רקע וכתיבה
"Not the End of the World" נכתב על ידי קייטי פרי, מייקל פולק, מדיסון לאב, ג'ייקוב כשר הינדלין ואנדרו גולדשטיין. ההפקה שלו נעשתה על ידי אוסקר יירס וגולדשטיין, שהיו אחראים גם על כלי הנגינה והתכנות שלו. זהו שיר טראפ-פופ, עם פעמת דיסקו, הכתוב בסולם רה מינור. הרצועה מתחילה בפזמון ולאחר מכן הקצב מתעדן. המילים של השיר מדברות על כך שביקורת חריפה ושלילית היא לא "סוף העולם", וזאת, בנוסף לכך שהשיר כולל דגימה מהשיר "Na Na Hey Hey Kiss Him Goodbye" של סטים משנת 1969.
הוצאה וקידום
"Not the End of the World" נכלל כרצועה השישית באלבום האולפן השישי של פרי Smile (2020). הוא נכלל גם במיני-אלבום השישי שלה, Cosmic Energy, שיצא לאור ב-18 בדצמבר 2020. 21 בדצמבר 2020 פרי הוציאה וידאו קליפ נלווה לשיר, והוציאה אותו כסינגל הרביעי מ-Smile. המילים של השיר זכו לביקורת שליליות, תוך שמבקרי המוזיקה גרסו שהן "לא ראויות לפרסום במהלך מגפת הקורונה". ג'ו מוגס מהעיתון i כינה את הנרטיב של השיר "enjoy the ride" כ"לא במקום". בכתבה ל-Insider, קורטני לרוקה העירה עד כמה שזה לא הולם להוציא שיר כזה במהלך מגפת הקורונה, ואמרה "אני מבינה שהשיר הזה כנראה נוצר לפני המגפה, אבל זה עדיין לא מתרץ את ההחלטה להוציא אותו".
פרי ביצעה את "Not the End of the World" כחלק ממחרוזת, שכללה את "Never Really Over" ו-"Roar" במהלך T Mall Double 11 Gala, בנובמבר 2020.
ביקורת
לינדזי זולאדז מניו יורק טיימס כינתה את השיר "המנון ניסיוני", תוך שביקרה את הצורה לפיה הוא בנוי. ניק מאלון מ-PopMatters אמר שמילות השיר "מהולות בחיוביות מעורפלת" וטען שמדובר בשיר "שאפתני מדי", המנסה לחקות את "Drak Horse" (2013). בהתייחסו לשירתה של פרי, דני בלום מפיצ'פורק ביקר את השיר בצורה מעורבת גם כן. אמילי מקאי מגרדיאן אמרה שהשיר "מרגיש נשכח ואנונימי". קלי אהלגרים מ-Insider כתבה שהשיר "יותר נוסחתי מאשר כיף ויותר צמא לרדיו מאשר משכנע", והוסיפה שהאינטרפולציה של "Na Na Hey Hey Kiss Him Goodbye" יוצרת "השפעה מבלבלת יותר מכל דבר אחר". אלכסה קאמפ ממגזין Slant הצהירה שהצלחת השיר "נשענת כמעט כולה על מנגינה שנלקחה מהלהיט של סטים, "Na Na Hey Hey Kiss Him Goodbye" (1969)". בהמשך, הצביעה על קווי דמיון ל-"Dark Horse" (2013).
קרייג ג'נקינס מ-Vulture.com ציין ש-"Not the End of the World" הוא אחד מני שירים רבים מ-Smile. לאה גרינבלט מאנטרטיינמנט ויקלי אמרה ש-"Not the End of the World" והרצועה הקודמת שמושמעת לפניו, "Resilient", נשמעים כמו שירים "קלישאתיים" ו"נדושים". פטריק ראיין מ-USA Today, כינה את השיר כ"כזה הדומה באופן מובהק ל-"Dark Horse" שיצא בשנת 2013" והוסיף שמדובר בשיר המכיל "קלישאות בנוגע להעצמה". הלן בראון מאינדפנדנט טען ש-"Not the End of the World" נחשב בעיניו ל"נקודת השפל" באלבום. האנה מלריאה מ-NME מתחה ביקורת על השיר על היותו "מיועד לרדיו".
מייק וס מ-Idolator הפנה כלפי השיר ביקורת חיובית. איינסלי דרמון מ-ET Canada אמרה שהשיר הוא "רצועה מצוינת לסיום 2020".
רקע והוצאה
הווידאו קליפ של "Not the End of the World" בוים על ידי Similar But Different, ופורסם בערוץ היוטיוב של פרי ב-21 בדצמבר 2020. פרי הכריזה על יציאת הקליפ יום קודם לכן, ב-20 בדצמבר, ופרסמה קטע של שתי שניות מתוכו. הוא מעולם לא הוכרז כסינגל, אבל מככבת בו השחקנית והזמרת האמריקאית זואי דשנל, אותה משווים לפרי פעמים רבות, מה שנתן לה את הרעיון לקליפ הזה במהלך חופשת הלידה שלה.
תקציר
הקליפ מתחיל בסצנה שבה דשנל קוראת עיתון ופרי עוברת עם עגלת תינוק כשלראשה כובע של אנסאב רקורדס. עם זאת, כדור הארץ עומד להיהרס, וחייזרים כחולי עור, שאובססיביים לפרי, רוצים לחטוף אותה כדי להציל אותה מההרס. כשצעצוע נופל מהעגלה, דשנל מרימה אותו מתוך רצון להחזיר אותו לפרי, אבל לפתע היא נחטפת בטעות על ידי חייזרים, שחושבים שהיא פרי, אף על פי שהיא מנסה להסביר להם שהיא לא. היא מועברת בטלפורטציה לצלחת המעופפת שלהם, שם היא מוצגת בפני הקפטן של החייזרים. בהמשך, היא מתלבשת בתלבושות של פרי מתקופות מוקדמות יותר בקריירה שלה, כולל מראה שנלקח מתקופת אלבומה השלישי של פרי, Teenage Dream, וברקע ישנה התייחסויות ל-"Roar", Smile ו-"California Gurls". דשנל מבקשת מאוחר יותר משני החייזרים שחטפו אותה בטעות לעזור לה להציל את כדור הארץ. הקליפ מסתיים עם דשנל, בפאה בלונדינית, כשהיא מבצעת את הפזמון האחרון של השיר עבור קהל של חייזרים.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 2003
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 2003 נערך בלונדון על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות
ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
לואיס דה מדרסו
ביוגרפיה
הוא נולד במדריד, למשפחת אמנים. אביו היה חוסה דה מדרסו, ואחיו היו פדריקו דה מדרסו ופדרו דה מדרסו. אחייניו ריימונדו דה מדרסו וריקרדו דה מדרסו הפכו שניהם לציירים בולטים. משפחת מדרסו תוארה כאחת משושלות הציור החשובות ביותר, ששלטה בציור של המאה ה-19 בספרד.
הוא ואחיו קיבלו את שיעורי האמנות הראשונים שלהם בסטודיו של אביהם. מאוחר יותר, נכנס לאקדמיה המלכותית לאמנויות יפות של סן פרננדו. בשנת 1845, הוא מצא עבודה כמאייר עבור המגזין Seminario Pintoresco Español. מספר שנים לאחר מכן, הוא קיבל מלגה שאפשרה לו להשלים את לימודיו ברומא ולשפר את סגנונו. בתחילה, הוא למד באקדמיה של סן לוקא, ולאחר מכן נרשם לאקדמיית צרפת ברומא שבווילה מדיצ'י. בהיותו שם, הוא פגש את יוהאן פרידריך אורבק והושפע מתנועה הנצרתיים.
לאחר לימודיו ברומא, הוא סייר באירופה, והתגורר זמן קצר בפריז, מינכן, ונציה וברלין. בתחילת שנות ה-90 הוא התיישב לזמן מה בפומפיי עם שניים מחבריו הציירים מספרד. הוא חזר למדריד כאשר השפעתם של אביו ואחיו הגדולים נתנה לו כניסה למעגלים האמנותיים של אותה עיר, מה שהוביל לאמונה שהצלחתו נבעה לחלוטין מהמוניטין של משפחתו.
בתקופה האחרונה של חייו, הוא התמסר בעיקר להוראה ולציור דיוקנאות של האצולה. הוא קיבל דרגת מפקד במסדר איזבלה הקתולית ובסופו של דבר הפך למנהל ״בית הספר הגבוה לציור, פיסול וחריטה של ​​מדריד".
עם מותו, בעיר הולדתו מדריד, ירש אותו דיוסקורו פואבלה.
שבט שמעון
שֵׁבֶט שִׁמְעוֹן הוא אחד משבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך. הוא נקרא על שם אבי השבט שמעון, שהיה הבן השני שנולד ליעקב וללאה.
ברכת יעקב
ברכת יעקב לבניו מובאת בפרשת ויחי שבסוף ספר בראשית, ובה יעקב מוסר לבניו אסופת אמירות אישיות כאשר חש שמותו קרב. שמעון קיבל ברכה משותפת עם לוי. .
ברכת משה
בברכת משה לשבטים בפרשת וזאת הברכה משה סירב לברך את שבט שמעון בגלל פרשת השיטים, אולם רמז לשבט שמעון בברכת יהודה: "וְזֹאת לִיהוּדָה וַיֹּאמַר שְׁמַע ה' קוֹל יְהוּדָה..." .
סמלי השבט
אבן החושן של השבט היא פִּטְדָה. רבינו בחיי מזהה אותה עם פראשמ"א (ירקן) ומרקד"י. צבע שתיהן הוא ירוק, אלא שהראשונה היא לטושה - מבהיקה ונוצצת ואילו השנייה נופלת ממנה, הן בצבע הירוק והן ב"זיו אורה". האבן ניתנה לשבט שמעון על פי הכתוב מפני שהוריקו פניו של זמרי בן סלוא, נשיא שבט שמעון, וכל מי שחטאו משבט שמעון עם בנות מואב הוריקו פניהם. דרשו חז"ל שהיא סימן לעבירה הדרוקן: "ת"ר ג' מיני הדרוקן הן של עבירה עבה ושל רעב תפוח ושל כשפים דק".
הדגל של שבט זה היה ציור של העיר שכם על רקע ירוק. סמלו של שבט זה ניתן לו בגלל קנאותו לדינה בת יעקב, ובגלל הנקמה אשר ערכו שמעון ולוי באנשי שכם שחטפוה.
נשיאי השבט
במפקד הראשון מוזכר הנשיא שְׁלֻמִיאֵל בֶּן צוּרִישַׁדָּי. ובמניין הנשיאים שחילקו את הארץ, בסוף ספר במדבר, שמואל בן עמיהוד.
המרגל שנשלח מטעם שבט שמעון, בין שנים עשר המרגלים שהלכו לתור את הארץ, היה שָׁפָט בֶּן-חוֹרִי.
המסע במדבר
בזמן מסעם של בני ישראל במדבר, חנה שבט שמעון במחנה שבט ראובן, שהיה מדרום למשכן. היה שני במחנה זה.
המפקדים מעידים על התמעטותו הדרמטית של שבט שמעון בתוך כארבעים שנה.
קנאותו של שבט שמעון
בגלל קנאותו הרבה לא קיבל שבט שמעון נחלה משל עצמו אלא בתוך שבט יהודה. כמו כן גם משה רבנו לא נתן להם ברכה אלא כללם בברכת יהודה. על פי חז"ל שבט שמעון היו מלמדי תינוקות. אולי הסיבה לכך משום שבנחלתם המדברית קשה להיות חקלאי, המקצוע המרכזי באותם ימים.
קנאותו של שבט שמעון באה לידי ביטוי ברמיזת התורה לכך ששמעון הוא האחראי למכירת יוסף: (כא) וַיֹּאמְרוּ אִישׁ אֶל אָחִיו אֲבָל אֲשֵׁמִים אֲנַחְנוּ עַל אָחִינוּ אֲשֶׁר רָאִינוּ צָרַת נַפְשׁוֹ בְּהִתְחַנְנוֹ אֵלֵינוּ וְלֹא שָׁמָעְנוּ עַל כֵּן בָּאָה אֵלֵינוּ הַצָּרָה הַזֹּאת: (כב) וַיַּעַן רְאוּבֵן אֹתָם לֵאמֹר הֲלוֹא אָמַרְתִּי אֲלֵיכֶם לֵאמֹר אַל תֶּחֶטְאוּ בַיֶּלֶד וְלֹא שְׁמַעְתֶּם וְגַם דָּמוֹ הִנֵּה נִדְרָשׁ: (כג) וְהֵם לֹא יָדְעוּ כִּי שֹׁמֵעַ יוֹסֵף כִּי הַמֵּלִיץ בֵּינֹתָם: (כד) וַיִּסֹּב מֵעֲלֵיהֶם וַיֵּבְךְּ וַיָּשָׁב אֲלֵהֶם וַיְדַבֵּר אֲלֵהֶם וַיִּקַּח מֵאִתָּם אֶת שִׁמְעוֹן וַיֶּאֱסֹר אֹתוֹ לְעֵינֵיהֶם:
הסיבה שיוסף אוסר דווקא את שמעון מעידה על איבה מיוחדת בין השניים וכן רומזים לעובדה זו שלושת הפסוקים הקודמים בכך שהם חוזרים שלוש פעמים על הפועל ש.מ.ע (בכל פסוק פעם אחת).
וכן דברי המדרש בבראשית רבה: "לקח את שמעון ואסר אותו לעיניהם מפני שהוא דחפו לבור".
קנאתם של בני שמעון נתקלת בקנאת בני לוי, לאחר חטא נשיא בית אב לשמעוני, זמרי בן סלוא. זמרי נהרג על ידי פנחס הכהן (מצאצאי לוי) שמקנא את קנאת השם. מובן שמדובר בשני מקרים הפוכים. בשניהם יש התמקדות בסוגיית התבוללות ביושב הארץ. במקרה הראשון מגינים בני שמעון על אחותם, ובשני, דווקא נשיא משבטם הוא ראש לחוטאים.
אולי לאור מעשה זה, שבט שמעון, הוא השבט שמספרו פחת בסכום הגבוה ביותר במהלך מסע בני ישראל במדבר. במהלך 40 השנה לאחר חטא המרגלים איבדו בני שמעון 37,100 אנשים. ההסבר המקובל לירידה הקיצונית במניין שבט שמעון הוא כי עיקר המגפה על חטא בעל פעור פגעה בשבט זה. אולי מפני שהם חנו בצד הקרוב למואבים, אולי מפני שהייתה להם חיבה יתרה כלפיהם, או מפני שמנהיגיהם עודדו אותם.
רשימות היוחסין של השבט
על משפחותיו של השבט מעידות שלוש רשימות יוחסין, ואלו הן:
א.	רשימת יוחסין לפי: וגם:
ג.	רשימת יוחסין לפי:
נחלת השבט
מהעדויות הארכאולוגיות נמצא שבראשית תקופת ההתנחלות, התרכזה רוב אוכלוסיית המתנחלים, באזור הר מנשה. באזור זה נדדו, ובהמשך גם התיישבו, משפחות ובתי אב שהיוו גרעינים לשמונה משבטי ישראל. מסלול נדודיהן כלל את עבר הירדן המזרחי, ספר המדבר של השומרון והעמקים המזרחיים. חלק עיקרי מהמתיישבים שנכנסו לכנען ממזרח, נקראו בשם בני יעקב, והם היוו את הבסיס ליצירתה של ברית שבטי ישראל. מקורם היה בצפון מסופוטמיה - חרן וארם נהרים, ובמאה ה-13 לפנה"ס היו שלבים ראשונים לכניסתם והתיישבותם בהר מנשה. במחצית השנייה של המאה ה-12 לפנה"ס ותחילת המאה ה-11 לפנה"ס, החל תהליך שילובם של הערים הכנעניות בהר מנשה: שכם, חפר ותרצה, והן הוכנסו לרשימות היוחסין של שבט מנשה, במעמד שווה למעמדם של "בני יעקב" המקוריים. בגלל הצפיפות הרבה של היישובים בהר מנשה, החלה תנועה של משפחות וגרעיני שבטים (בעיקר דרומה), וכך נוצרו התנחלויות של השבטים: אפרים, בנימין, יהודה, שמעון, לוי, יששכר ואשר.
שבט שמעון התיישב במיקום הדרומי ביותר מכל שבטי ישראל, באזור הנגב, בתוך נחלת שבט יהודה (יהושע י"ט א). נחלת השבט גבלה בצפון בנחלת שבט יהודה והשבט המקביל לו מעבר הירדן המזרחי הוא שבט ראובן שהתיישב במיקום הדרומי ביותר מזרחית לירדן, מצידו השני של ים המלח. נחלתו כללה מספר ערים, בהן: באר שבע, עתר, בית המרכבות, חצר שועל, רמון ועשן.
בהמשך, בתקופה שלאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת, ככל הנראה שבט שמעון נטמע בתוך שבט יהודה. אולם עוד בימי חזקיה שבט שמעון היה עצמאי במידה מסוימת ואנשיו אף הלכו לכבוש נחלה במבוא גדר (כנראה אזור הערבה), ולהכרית עמלקים בהר שעיר. למעשה, אין במקרא תיאור מדויק של נחלת שבט שמעון וגבולותיה, אלא רק רשימה של הערים המתייחסות לשבט. רשימה זו מופיעה פעמיים: פעם אחת ב, תוך כדי תיאור נחלת השבטים, ופעם שנייה ב, בסמוך לרשימת היוחסין של שמעון. כמו כן, מוצאים את רשימת ערי שמעון פעם נוספת, בתיאור מחוז הנגב של שבט יהודה ב. לדעת כמה חוקרים (אולברייט ואחרים), שלוש הרשימות הן בעיקר שלושה נוסחים של רשימה אחת, והשינויים שביניהם נובעים מטעויות סופרים. אבל יש כמה שינויים, שאינם מסתברים כטעויות סופרים, ונראה כי שלוש הרשימות משקפות שלושה שלבים בתולדות השבט ונחלתו. הקדומה ביותר היא כנראה רשימת ערי שמעון עד מלכות דוד. רשימת הערים מ, שייכת כנראה לתקופת התרחבות הממלכה בימי דוד או מחציתם הראשונה של ימי שלמה, שאז בני השבט התפשטו מערבה והגיעו עד שָׁרוּחֶן. בשתי רשימות אלו עדיין יש קיום עצמאי לנחלת שמעון; אבל הרשימה השלישית ב שמבליעה את ערי שמעון בתוך נחלת יהודה, משקפת כנראה את ימי רחבעם, אחרי מסע שישק. קביעה זו מסתמכת על כך שהעיר שרוחן נהרסה במסע שישק, ולכן היא חסרה ברשימה, וכמו כן, נחלת שמעון התבטלה מבחינה מנהלית וערי שמעון נכללו בתוך מחוז הנגב של ממלכת יהודה, במהלך ארגון הממלכה וחלוקתה למחוזות אחרי פילוג הממלכה והתאוששותה ממסע שישק. העלמות עצמאותה של נחלת שמעון משתקפת בקריאת אזור ישיבתם בשם נגב יהודה. שלבים אלו בתולדות השבט, משתקפים כנראה בברכת יעקב ובברכת משה. ב"ברכת יעקב" נרמז מצבם של שבטי שמעון ולוי, בדברים: "אֲחַלְּקֵם בְּיַעֲקֹב, וַאֲפִיצֵם בְּיִשְׂרָאֵל" ; ואילו בשלב מאוחר יותר המתבטא ב"ברכת משה", לוי הוא שבט של כהנים (ללא נחלה שבטית), ואילו שמעון לא נמנה בכלל בין השבטים. מכיוון שיש רק רשימת ערים המיוחסות לשבט, ואין תיאור מדויק של נחלת שבט שמעון, נראה שנכון יהיה לדבר על אזור שבו שכנו בני שמעון בתקופה מסוימת, כנראה בסמיכות לתושבים אחרים, שלא מבני השבט. בחלק מן היישובים, הם שכנו כתושבי קבע ובישובים אחרים הם ישבו כנוודים למחצה. התפתחות גדולה באה על אזור שמעון בתקופת ממלכת יהודה, עם פיתוחו ויישובו של הנגב כולו. לתקופה זו שייכת ההתפשטות הגדולה של שמעון מערבה עד לִמְבוֹא גְדֹר (גרר, לפי תרגום השבעים), וכן הגירת משפחות של שמעון לְהַר שֵׂעִיר, שמימי דוד היה תחת שלטון ישראלי. להתפתחות הגדולה של הנגב בתקופה זו, יש עדות במחקר הארכאולוגי והיא באה גם לידי ביטוי בתיאור מחוז הנגב הגדול של יהודה ב:. אולם מחוז זה מאחד בקרבו לא רק את שמעון אלא גם את חבלי הנגב האחרים, כגון נגב כלב, נגב הירחמאלי ונגב הקיני, שנהפכו כולם לחלק אחיד ובלתי נפרד של יהודה.
נוכחות בני שבט שמעון בנחלת מנשה
מובלעות שמעוניות בנחלת מנשה. נחלת שבט שמעון נמצאת בדרום הארץ, אולם יש עדויות על הימצאות בני השבט בקרב נחלת מנשה. יש הטוענים, שמכיוון שמרבית בני השבט היו נודדים ורועי צאן, חלק מתהליך נדידתם היה צפונה, בחודשי הקיץ השחונים. הטענה השנייה, שחלק מבני השבט, נשאר באזור ההתיישבות הראשונית של "בני יעקב", אולם יישוביהם היו מפוזרים, והתקיימו כמובלעות בנחלת מנשה, אך הם שמרו על מסורת השתייכותם לשבט שמעון.
אף על פי שיש להתייחס בהסתייגות מסוימת לספרי דברי-הימים כאל מקור היסטורי, הרי צירופם של שני כתובים אלה, אינו מאפשר לפתור את העניין כלאחר יד. מסתבר אם כך, שלכותבי אותם פסוקים, הייתה ידיעה על אזור צפוני שבו ישבו אנשי שבט שמעון, ולכן הם מוזכרים יחד עם מנשה ואפרים.
בארכאולוגיה
כתובת האנאלים של סרגון מח׳ורסבד (סמוך לדור שרוכין) המתוארכת לשנת 715 לפנה"ס, מספקת הצצה אל מדיניות ההגליות האשוריות ומוסרת כי סרגון השני הגלה (לתחומי ישראל) קבוצה הנקראת מַרשִׁימֶנֻ (מו־סימני) שבמקורה הייתה מחוסרת נחלה, וישבה כקבוצת כגרים בערי הארץ עד מלוך דוד שגרש את השבט שנדד למבוא גדור עד מזרח-הגיא בואכה הר שעיר ובעונת החורף כרועי-צאן, היו נודדים מזרחה אל מעון וג'פר (שוח) שבמרכז הפרת. לימים כשכבשם סרגון והושיבם בשומרון, לא הגלה אותם כזרים אל ארץ עלומה, כי אם השיבם לארץ אבותם-לשומרון.
בקאשמגייר
מיקום
בקאשמגייר שוכנת בקצה בודפשט, ליד בודקלאס, נהר הדנובה וגבעות בודה. בקאשמגייר היא תחנת הרכבת האחרונה בגבולות העיר של בודפשט על קו הרכבת הפרוורי HÉV.
שם
שמו המתועד הראשון של הכפר היה מגייר (Megyer), שם המתייחס לעובדה שאנשים משבט המגייר (Megyer), שנתנו את שמם למדיארים, התיישבו בבקאשמגייר לאחר נדידתם של הונגרים לפאנוניה בראשית המאה העשירית. מגייר שייכת לשמות העתיקים ביותר בטופונומיה (מדע מתן השמות) ההונגרית.
במחצית השנייה של המאה ה-17 נהרס הכפר מגייר במלחמות נגד האימפריה העות'מאנית. הכפר יושב מחדש על ידי גרמנים משנות הארבעים של המאה העשרים ואילך. הם קראו לכפר קרוטנדורף (Krottendorf; בגרמנית: "כפר הצפרדעים") בגלל הביצות מיושבות הצפרדעים בכרי הדשא שלאורך חופי נהר הדנובה.
מאז תחילת המאה ה-19 כינו ההונגרים את הכפר בקאש-מגייר (Békás-Megyer), שם שפירושו "מגייר של הצפרדעים", מאותה סיבה.
יהודים
לפני הכיבוש בידי הגרמנים שאירע במרס 1944 היו בבקאשמגייר כ-250 יהודים, כשני אחוזים מאוכלוסיית הכפר. במאי 1944 הוחלט על הקמת גטאות באזור, והחל גירוש היהודים לגטאות. יהודי בקאשמגייר רוכזו בגטו בכפר. מעטים גויסו לעבודת כפייה במסגרת הצבא ההונגרי וכ-200 יהודים ברחו לבודפשט. ביוני 1944 נכלאו תושבי הגטו עם 18,000 יהודים בבתי חרושת סמוכים, בתנאי רעב, ובתחילת יולי גורשו לאושוויץ.
יוסטין סאלאס
קריירת מועדונים
סאלאס שיחק בקבוצות סנטוס דה גואפילס, ארדיאנו, לה יו ומוניסיפל גרסיה מליגת העל של קוסטה ריקה.
ב-1 ביולי 2022 חתם בדפורטיבו סאפריסה מליגת העל של קוסטה ריקה.
קריירה בינלאומית
ב-12 בנובמבר 2021 ערך סאלאס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוסטה ריקה, בהפסד 0–1 לנבחרת קנדה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל הנבחרת לטורניר מונדיאל 2022.