cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחאת האפודים הצהובים
המחאות
ב-24 בנובמבר מספר המוחים עמד על 106,000. בשעה שרוב המוחים בפריפריה המשיכו במדיניות "bon enfant" פנו כ-8,000 המוחים בפריז לאלימות קשה. אלו הבעירו צמיגים, תלשו שלטי רחוב, בנו מתרסים (בריקדות) ועוד. המשטרה השתמשה בגז מדמיע ותותחי מים כדי לפזר את ההפגנות, כשההערכות הן שהנזק שהמוחים גרמו לו מוערך בכ-1.5 מיליון אירו. אחת המפגינות אף נדרסה למוות בתאונת דרכים בדרום צרפת, שאירעה בצל ההפגנות.
ב-1 בדצמבר חסמו המוחים את הכביש בין מרסיי לפריז. בת 80 נהרגה כתוצאה מהגז המדמיע של המשטרה. נהג נוסף נהרג לאחר שנסע לתוך מחסום. מעל 100 כלי רכב נשרפו.
תגובות למחאה
בתגובה למחאה יזם מקרון "דיון לאומי" בו הוזמנו האזרחים למלא כעין "מסמכי קובלנה" – Cahiers de doléances (פרקטיקה שראשיתה נעוצה במהפכה הצרפתית) ובהם להביע את רצונותיהם וקובלנותיהם כלפי הממשל הצרפתי.
סקר שנערך בסוף נובמבר הראה שיש תמיכה רחבה באפודים הצהובים. שר הפנים, כריסטוף קסטנר, האשים את מרין לה פן, יריבתו של מקרון בבחירות 2017, וטען שהמפלגה שלה הציתה את האלימות ודחקה באנשים ללכת למחות בשאנז אליזה. לה פן בתגובה האשימה את הממשלה בכך שהביאה את האנשים למצב הזה.
לקראת יום השנה לאביב הערבי, הגבילה מצרים מכירת אפודים צהובים.
תקריות אנטישמיות
בפברואר 2019, במהלך הפגנה שהתקיימה במרכז פריז, הפילוסוף היהודי-צרפתי אלן פינקלקראוט שנקלע להפגנה, הותקף בקריאות אנטישמיות חמורות מצד עשרות מפגינים, אירוע שספג גינוי חריף מצד נשיא צרפת עמנואל מקרון וחברי פרלמנט ואישים נוספים בצרפת.
קואורדינטות בריצנטריות
במתמטיקה, מערכת של קואורדינטות בָּרִיצֶנְטְרִיוֹת היא מערכת קואורדינטות שבה מתואר מקומה של נקודה ביחס לקודקודי סימפלקס מסוים (למשל משולש). בקואורדינטות אלה השתמש לראשונה אוגוסט פרדיננד מביוס.
במקרה הפשוט, בהינתן משולש, כל נקודה P ניתן לכתוב על ידי עבור סקלרים כלשהם, כאשר מתייחסים לנקודות A, B ו-C כווקטורים. הנקודה תלויה בווקטור הקואורדינטות רק עד כדי כפל בסקלר, ולכן מקובל להניח. הנקודה P נמצאת בתוך המשולש אם ורק אם כל המקדמים חיוביים.
הנקודה P שהקורדינאטות שלה הן היא מרכז המסה של המערכת, אם לנקודות A,B,C יש מסות של.
המקרה הכללי
באופן כללי עבור קודקודי סימפלקס במרחב אפיני A. אם עבור נקודה \mathbf{p} בA ומתקיים
קואורדינטות בריצנטריות כפי שהוגדרו לעיל הן צורה של קואורדינטות הומוגניות. לעיתים מגבילים את ערכי הקואורדינטות כך שיתקיים: :.
פאול באומגרטנר
קורות חייו
באומגרטנר נולד באלשטטן שבשווייץ. הוא למד פסנתר והלחנה אצל ואלטר בראונפלס בבית הספר הגבוה למוזיקה ותיאטרון במינכן ואצל אדוארד ארדמן בקלן, שם גם לימד בהמשך. עם עליית הנאצים לשלטון חזר לשווייץ והשתקע בבזל, שם לימד בקונסרבטוריון.
באומגרטנר היה פסנתרן מעולה, מן הבאים בחוג מקורביו של הצ'לן פבלו קזאלס, וניגן בפסטיבל קזאלס הראשון. עם זאת, כיום הוא זכור בעיקר כמורה, שמנה בין תלמידיו את אלפרד ברנדל, קרל אנגל, אריה ורדי והמנצח גינתר ואנד.
בשנת 1962 קיבל באומגרטנר את פרס האמנות של העיר סנט גאלן.
הוא מת ב-1976 בלוקרנו שבשווייץ.
אחמד סובחי מנסור
שייח' ד"ר אחמד סובחי מנסור (בערבית: أحمد صبحي منصور, באנגלית: Ahmed Subhi Mansour; נולד ב-1 במרץ 1949 במחוז א-שרקיה שבצפון מצרים) הוא היסטוריון ותאולוג מוסלמי, מומחה בתרבות, בתאולוגיה, בפוליטיקה ובהיסטוריה של האסלאם וסופר. הוא ייסד זרם מצרי חדשני, המכונה: הקוֹרְאָנִיים - القرآنية, שאינו סוני ואינו שיעי, המדגיש את חלקי הקוראן הקוראים לשלום, אהבה, חירות ואחווה (מה שמכונה על ידי מלומדים "תקופת מכה בקוראן") ומפרשים את הקוראן בהקשרו ההיסטורי.
מנסור היה פעיל למען דמוקרטיה וזכויות אדם במצרים במשך שנים, וקרא לביצוע רפורמות נרחבות באסלאם, להתאימו לעידן המודרני, לבטל בו את החלקים האלימים, בראש ובראשונה ביטול החדית' ואת סיפור חייו ואמירותיו של מוחמד, כפי שהם מופיעים בחדית' ובכתבים של מחברים אחרים. לגרסתו, הקוראן וההתגלות של מוחמד כפי שהיא מופיעה בקוראן, מהווים מקור מספק בהחלט למוסר אנושי ולאמונה דתית וכל התוספות האחרות הן מקור לשנאה, פונדמנטליזם, אנטי הומניזם, טרור ומלחמות. מנסור וקבוצתו ראו את עצמם כגוף המהווה משקל נגד לפונדמנטליזם האסלאמיסטי, הוואהבים, הסלאפים והאסלאם הרדיקלי בכללותו. כמו כן הם יצאו כנגד רעיון הח'ליפות של אוסאמה בן לאדן והתומכים באידאולוגיה זו. מנסור פעל רבות לחופש הדת ולהגנה על הנוצרים הקופטים במצרים ועל מיעוטים אחרים.
תפיסתם האידאולוגית והדתית של מנסור וחבריו לקבוצה עוררה זעם רב בקרב אנשי דת רבים. הופנתה כלפיהם ביקורת ואף הוצאה כנגדם פתווה בשל "פגיעה באסלאם ובנביא". חברי הקבוצה, ובהם מנסור, נרדפו על ידי הממסד הדתי והממשלה. לאחר לחץ מצד אנשי דת, הוא פוטר ממשרתו האקדמית באוניברסיטת אל-אזהר, לאחר שהביע בגלוי את דעותיו באשר לביטול החדית'. לבסוף נעצר מנסור בגל המעצרים השני נגד הקבוצה וריצה מאסר בכלא בשל הדעות הפוליטיות, דתיות, חברתיות והליברליות שלו. הוא ביקש וקיבל מקלט מדיני בארצות הברית בסוף שנת 2001, מספר שבועות לאחר אירועי ה-11 בספטמבר.
כיום הוא חי עם משפחתו בצפון וירג'יניה. הוא כיהן כמרצה אורח בקרן הלאומית לדמוקרטיה, ובתוכנית לזכויות האדם בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת הרווארד. מנסור משמש כיום כנשיא המרכז הקוֹרְאָנִי בארצות הברית. כמו כן, הוא חבר הנהלה בקואליציה של המוסלמים החופשים - Free Muslims Coalitio, המטיפה לשלום, אחווה, חופש הדת והביטוי, זכויות אדם וזכויות נשים ופועל בכל דרך אפשרית כנגד האסלאם הרדיקלי והטרור האסלאמיסטי.
קורות חיים
כבר כילד, הציג מנסור חוכמה ותבונה ויכולת אינטלקטואלית גבוהה במיוחד. בהיותו בבית הספר היסודי בשנת 1964, דורג במקום השני במצרים כולה, במבחנים הארציים. הוא סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר התיכון אל-אזהר בשארקיה, כשהוא מדורג במקום הרביעי במבחני כניסה לאוניברסיטה, בשנת 1969. לאחר מכן החל את לימודיו באוניברסיטה הסונית היוקרתית ביותר בעולם ללימודי דת, אל-אזהר, שם החל ללמוד את היסטורית האסלאם. הוא סיים את התואר הראשון בהצטיינות מרבית, בשנת 1973 ואת התואר השני, אף הוא בהצטיינות רבה, בשנת 1975. את הדוקטורט שלו סיים בשנת 1980 באוניברסיטת אל-אזהר, שוב בהצטיינות הגבוהה ביותר.
בשנים 1973 - 1980 הוא היה עוזר מורה ומרצה, מ-1980 ועד 1987 הוא היה מרצה בכיר להיסטוריה המוסלמית במכללה לשפה הערבית באוניברסיטת אל אזהר. בתחילת שנות ה-80 הוא ייסד את הזרם המצרי Quranists - הקוראניסטים, שביסוד תפיסתו עומדת האמונה שהקוראן הוא המקור התקף היחידי של דת האסלאם ומצוותיה. הם דוחים לחלוטין את החדית', את חוקי השריעה או כתבים מסורתיים אחרים על מוחמד, מעשיו, קורות חייו ואמרותיו (בדומה לזרם הקראי ביהדות).
במאי 1985, פוטר מנסור ממשרתו האקדמית כמרצה וכחוקר באוניברסיטת אל-אזהר ובוטלו כל המלגות אותן קיבל בגין מעמדו האקדמי כחוקר האסלאם, בשל השקפותיו הליברליות שלא היו מקובלות על הרשויות הדתיות ששלטו במדיניות הדתית של האוניברסיטה ובחלק הארי של התוכניות האקדמיות. הוא הואשם על ידי רשויות האוניברסיטה, כאויב האסלאם וככופר בעיקרי אמונתו. מבחינתם של שלטונות הדת והמדינה, הוסיף מנסור חטא על פשע בקריאתו לסובלנות דתית ולהרמוניה במצרים בין מוסלמים, נוצרים ויהודים ולחופש הדת והפולחן. הוא נעצר ב-17 במרץ 1987 עם תחילת משפטו בבית המשפט השרעי הדתי והיה עצור במהלך כל המשפט עד נובמבר 1987. בתחילת 1988 הוא הורשע בדין ונדון למאסר בשל השקפותיו.
בשנים 1991 1992, הוא פעל יחד עם פרג' פודה (Farag Foda) להקמת מפלגה פוליטית חדשה במצרים, Mostakbal ("מפלגת העתיד"), שהוקדשה לקידומה של מצרים כמדינה חילונית דמוקרטית, וכדי להגן על המצרים הנוצריים. פודה נרצח ביוני 1992. בשנים 1994 - 1996, הוא היה חבר בחבר הנאמנים של הארגון המצרי לזכויות אדם, אשר פעל כדי להגן על אזרחים מצרים מפני הפרת זכויות אדם. בשנת 1996, הקים מנסור מועצה שהתכנסה על בסיס שבועי במרכז אבן ח'לדון - בראשותו של ד"ר סעד אדין איברהים - על מנת לדון בדוֹגְמָה האסלאמית, בטרור המונע על ידי הדת, ובנושאים אחרים הקשורים לכך. גוף זה פעל עד יוני 2000, אז נסגר המרכז בידי ממשלת מצרים וסעד אדין איברהים נעצר.
כך תיאר ד"ר מנסור את שעבר עליו בתקופת הרדיפות באחד ממאמריו:
מנסור בקש וקבל מקלט מדיני בארצות הברית באוקטובר 2001, שבועות מספר לאחר הפיגוע במגדלי התאומים. מאז הגיעו לארצות הברית ממשיך ד"ר מנסור בפעילות הדתית וההומנית אותה החל במצרים, במסגרות שונות. מ -28 בספטמבר 2009 עד 27 בספטמבר 2010 ד"ר מנסור שמש כעמית בוועדה האמריקנית הבינלאומית לחופש הדת (The US Commission of International Religious Freedom). החל מספטמבר 2010 ועד מאי 2011, היה מנסור עמית במרכז ע"ש בוודרו וילסון (The Woodrow Wilson Center).
מאסר הקוראניסטים במצרים
בחודשים מאי ויוני, 2007, השלטונות המצריים אסרו 5 ממנהיגי הזרם הקוראניסטי, ביניהם את אחיו של ד"ר מנסור באשמה של "פגיעה באסלאם" ופתחו בחקירתם של 15 חברים נוספים. בעקבות המעצרים נערך חיפוש בביתו של מנסור בקהיר ובמעונו שבשארקייה, על ידי כוחות הביטחון. פול מארשל התייחס למעצרים ב-Weekly Standard וכתב את הדברים הבאים:
פעילותו של ד"ר מנסור בארצות הברית
מאז הגיע לארצות הברית בסוף 2001, המשיך ד"ר מנסור ביתר שאת בפעילותו הדתית והפוליטית כנגד האסלאם הרדיקלי ולמען זכויות אדם. הוא ובניו שהצטרפו למאבקו, הקימו ומנהלים את המרכז הקוראניסטי הבינלאומי הממוקם בצפון וירג'יניה, הכולל בין היתר אתר אינטרנט עשיר בשפה הערבית ובשפה האנגלית. באתר מאות ממאמריו, מחקריו ופרקים מספריו הרבים שנכתבו במהלך השנים.
ד"ר מנסור החזיק במספר משרות אקדמיות וציבוריות. בשנת 2002 היה חבר בקרן הלאומית לדמוקרטיה (National Endowment for Democracy), ובמסגרת חברותו בקרן זו כתב ופרסם מאמרים על שורשי הדמוקרטיה בעולם המוסלמי.
בשנת 2003 קיבל משרה מטעם התוכנית לזכויות האדם של בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, כדי לחקור את מערכת החינוך המוסלמית בארצות הברית ולהמליץ על רפורמות.
באוקטובר 2004 יצא ד"ר מנסור בפומבי כנגד הארגון המוסלמי העומד מאחורי בנייתו של מסגד ברוקסברי, בעלות של 22 מיליון דולר ואמר שמנהיגיו מגלים סובלנות בלתי ראויה ותומכים בתפיסות המקדמות שנאה ומטפחות קיצוניים. בשנת 2004 שיבח אותו דניאל פייפס, היסטוריון, סופר, פרשן פוליטי ונשיא "פורום המזרח התיכון", על פעילותו ועל אומץ לבו לצאת בגלוי כנגד האסלאם הרדיקלי.
בשנת 2007 ערך עליו העיתון "הוושינגטון פוסט" כתבה והדגיש את העובדה שעשרות "פאתוות" מרחפות מעל לראשו של ד"ר מנסור מצד אנשי דת על "חטא הכפירה", בשל פעילותו כנגד האסלאם הרדיקלי בשל דרך הלימוד שלו את האסלאם וקריאתו רפורמות.
כאמור, מאז הגיע לארצות הברית, הקים ד"ר מנסור את המרכז הקואניסטי הבינלאומי בצפון וי'רג'יניה. בניו אף הם שותפים פעילים בפעילויות המרכז, ומטרתו לקדם מסרים של אסלאם סובלני מתון, דמוקרטי, הדוגל בחופש הדת והפולחן, חופש הביטוי וזכויות הפרט. הם מתבססים על הקוראן בלבד ודוחים את החדית' והסונה - דברי הנביא וסיפור חייו. המרכז מפיץ את מסרין בערבית ובאנגלית בארצות הברית ובחו"ל באמצעות האינטרנט, סרטי טלוויזיה ועיתונות. הוועד המנהל של המרכז הקוראניסטי הבינלאומי מורכב מאנשים מכל הדתות המונותאיסטיות: מוסלמים, נוצרים ויהודים. לדבריו של ד"ר מנסור, במצרים לבדה יש כיום לזרם הקוראניסטי למעלה מ-10,000 חסידים.
אמריקאים למען שלום וסובלנות - Americans for Peace and Tolerance
ד"ר מנסור הוא חבר מייסד ושותף במועצה האמריקנית למען שלום וסובלנות, יחד עם הפעיל הפוליטי צ'ארלס ג'ייקובס והפרופסור למדעי המדינה מבוסטון קולג', ד"ר דניס הייל. מטרת האגון היא "לקדם דו קיום בשלום באמריקה מגוונת מבחינה אתנית, באמצעות חינוך הציבור האמריקאי על הצורך במנהיגות פוליטית מתונה התומכת בערכי סובלנות וערכי יסוד אמריקאים בקהילות ברחבי ארצות הברית כולה". ארגון זה יצא בביקרות חריפה כנגד הקמת המסגד עתיר המיליונים (17 מיליון דולר) ברוקסברי בטענה שהתרומות לבנייתו נתנו על ידי אסלאמיסטים קיצוניים ושמנהלי המסגד מטיפים לשנאה ובדלנות אסלמיסמית. לדברי מנסור הוא ביקר במסגד, הקשיב להטפות ומצא שם חומרים גדושי שנאה כלפי אמריקה, הכתובים בשפה הערבית. על ביקורתו, תבעה האגודה האסלמית של בוסטון את ד"ר מנסור על הוצאת דיבה.
קואליציית המוסלמים החופשיים - Free Muslims Coalition
ד"ר מנור חבר במועצת מנהלים (מאז ספטמבר 2004) של קואליציית המוסלמים החופשיים, ארגון ללא מטרות רווח של מוסלמים אמריקאים וערבים החשים שהאלימות הדתית והטרור לא נדחו באופן מוחלט וחד משמעי על ידי הקהילה המוסלמית. הקואליציה מבקשת לחסל את התמיכה רחבת הבסיס לקיצוניות וטרור אסלאמיים, ולתמוך ולחזק את המוסדות הדמוקרטיים-חילונים בעולם המוסלמי על ידי תמיכה במאמצי הרפורמציה האסלמית, וכדי לקדם את פרשנות חילונית מודרנית של האסלאם על בסיס הרעיון כי האסלאם שוחר שלום, דמוקרטיה, אהבה ומצוי בהלימה עם דתות ואמונות אחרות.
ד"ר מנסור הוא המייסד והנשיא הזמני של המרכז לפלורליזם אסלמי.
יחסו של ד"ר מנסור לטרור האסלמי
ד"ר מנסור וחבריו לזרם הקוראניסטי, טוענים שהאסלאם הרדיקלי מעוות את הקוראן, את מסריו ומפרש אותו באופן שישרת את מטרותיו להשתלט על העולם וליצור ח'ליפות כלל עולמית תחת חוקי השריעה. הם יוצאים באופן נחרץ וגלוי כנגד האסלאם הרדיקלי, כנגד הטרור האסלאמיסטי, כנגד טיפוח פולחן המוות והעדר ייחוס ערך עליון לחיי אדם. מנסור וחבריו גורסים כי טרור מנוגד באופן מוחלט לרוח האסלאם והוא בבחינת חטא שאין עליו כפרה. מנסור יוצא לא רק כנגד הטרור האקטיבי הזורע הרס והרג בפועל, אלא גם כנגד מה שהוא וחבריו מכנים "הטרור הפסיבי", הסכמה בשתיקה עם הטרור האקטיבי והיעדר ביטויים של התנגדות גלויה ונחרצת כנגד הטרור האסלאמיסטי על צורותיו השונות.
כותב ד"ר מנסור במאמרו "זה המפוצץ את עצמו והורג חפים מפשע, מפסיד את חייו בעולם הזה ובעולם הבא" על תופעת השאהידים בקרב האסלאמיסטים הקיצוניים:
חופשתו של מר הולו
חופשתו של מר הולו (בצרפתית: Les Vacances de Monsieur Hulot) הוא סרט קומדיה צרפתי בשחור-לבן משנת 1953 בבימויו של ז'אק טאטי שכתב את התסריט ומככב בו בתפקיד ראשי.
אחמד סובחי מנסור
יחסו של ד"ר מנסור לטרור האסלמי
את הצידוקים להרג ורצח, מוצא האסלאם הרדיקלי והפחות רדיקלי בחדית', אותו קרא מנסור לבטל יחד עם חבריו לזרם הקוראניסטי, וכך הוא אומר לגבי החדית' ומלחמת האסלאם בכל מי שאיננו מוסלמי או נחשב ככופר (Kufur):
חופשתו של מר הולו
זה סרטו השני של טאטי והסרט הראשון בו הוא מופיע כמר הולו, לובש תמיד את אותו מעיל גשם, חובש כובע מרופט, מעשן מקטרת והולך בצורה מוזרה עם רגלים ישרות.
אחמד סובחי מנסור
יחסו של ד"ר מנסור לטרור האסלמי
ד"ר מנסור ממשיך את מאבקו באסלאם הרדיקלי ובטרור האסלאמיסטי, מאבק אותו הוא רואה כמשימת חייו, גם בארצות הברית וקורא לממשל האמריקאי להצטרף למאבק בהתפשטותו של הטרור האסלאמיסטי. במכתב לנשיא ברק אובמה ב-29 ביוני 2010 כותב ד"ר מנסור:
חופשתו של מר הולו
הפעם יוצא מר הולו לחופשת קיץ בכפר נופש ליד הים, שם הוא מנסה לחזר בגמלוניות לחזר אחרי בחורה, לחתור בקיאק, לרכב על סוס ועוד ומבלי דעת זורע הרס ומבוכה בכל פעולה שלו.
אחמד סובחי מנסור
יחסו של ד"ר מנסור ליהודים ולקונפליקט הישראלי-פלסטיני
על פי הקוראניסטים, אחת הסיבות שיש לבטל את החדית' היא מכיוון שהחדית' איננו האסלאם הטהור והוא מגביר שנאה, אלימות וחוסר סובלנות כלפי האחר. שנאת יהודים וקריאה להרג יהודים, מהווים מרכיב נפוץ בכתבי החדית', כדוגמת הפסוק (מתורגם מאנגלית) המופיע בצחיח מוסלם 41:6985, ומיוחס לאלבח'ארי. פסוק זה מופיע בין היתר, באמנה של ארגון חמאס:
חופשתו של מר הולו
צילומי החוץ נערכו בעיירת הנופש סנט מרק סור מר בפאתי סן-נאזר, לחוף האוקיינוס האטלנטי. "מלון החוף" (Hôtel de la Plage) פעיל עד היום. ליד החוף יש פסל של טאטי.
אחמד סובחי מנסור
יחסו של ד"ר מנסור ליהודים ולקונפליקט הישראלי-פלסטיני
פסוק זה ורבים אחרים כדוגמתו, מצוטטים אינספור פעמים על ידי מטיפים דתיים בהטפות שטנה כלפי ישראל והיהודים. לד"ר מנסור קשרים רבים עם ישראלים ויהודים בכל רחבי העולם, הן על בסיס אקדמי-מחקרי והן על בסיס שותפות רעיונית של הצורך הדוחק להיאבק באסלאם הרדיקלי.
חופשתו של מר הולו
טאטי היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, לפרס דקל הזהב ולפרס המבקרים של ניו יורק.
אחמד סובחי מנסור
יחסו של ד"ר מנסור ליהודים ולקונפליקט הישראלי-פלסטיני
באחד מנאומיו בבוסטון בפני מנהיגים יהודיים, אמר ד"ר מנסור: "ביטחונה של מדינת ישראל חשוב לי מאוד ואני מגן עליה ואמשיך להגן עליה, כי אני אוהב את מצרים. האויב שלנו, הקוראניסטים, איננו ישראל. האויב שלנו הוא העריצים השולטים במדינות ערב והטרוריסטים הוואהבים הפנטיים".
חופשתו של מר הולו
תקציר העלילה
קיץ בצרפת, כולם בטירוף חופשת הקיץ - הואקנס. בתחנת הרכבת הם רצים מרציף לרציף כדי להגיע לרכבת, נדחסים לאוטובוס ויוצאים שדרת מכוניות שבסופה מזדחל מר הולו (ז'אק טאטי) ברכב הישן שלו שמשמיע כל הזמן קולות פיצוץ מהמנוע ומהמפלט.
אחמד סובחי מנסור
יחסו של ד"ר מנסור למעמד האישה באסלאם
במאמר "זכותן של נשים לעבוד ולהגיע למעמד בחברה המוסלמית", כותב ד"ר מנסור את הדברים הבאים:
חופשתו של מר הולו
תקציר העלילה
הולו מגיע ל"מלון החוף", פותח את הדלת ומשב רוח חזק מפזר כל מה שנמצא במבואה ומעלה את חמתם של בעל המלון והמלצר. בין האורחים נמצאת מרטין היפה שהגיע עם דודתה, מייג'ור קשיש, וזוג קשישים שמטייל כל הזמן.
אחמד סובחי מנסור
האם הקוראן קורא להרוג את הכופרים?
במאמרו The false penalty of apostasy - העונש הכוזב על כפירה, כותב מנסור:
חופשתו של מר הולו
תקציר העלילה
בבוקר מבלים הנופשים בחוף הים, בשחייה, התעמלות וחתירה בקיאקים ודיג חלסלונים. הולו חותר בקיאק שמתקפל ונוצרת ממנו דמות של כריש שמבריח את האנשים על החוף...
אחמד סובחי מנסור
האם הקוראן קורא להרוג את הכופרים?
במאמר סוקר מנסור בהרחבה את הפוליטיקה של האסלאם לאחר היווסדו ומביא סימוכין מן הקוראן הסותרים את תפיסת "עונש המוות על כפירה". הוא טוען ואף מוכיח כי העונש על הכפירה נוצר בחדית' לצרכים פוליטיים בעת התפשטות האסלאם ומלחמות הכיבוש שלו. את המאמר הוא מסכם במילים הבאות:
חופשתו של מר הולו
תקציר העלילה
הולו מנסה להרשים את מרטין ברכיבה אך נכשל. לבסוף הוא קונה מישישה מחבט טניס והיא מדריכה אותו איזה תנועות לעשות. הוא פועל לפי הוראותיה ובמשחק בו שופטת תיירת מאנגליה, הוא מנצח. הוא משתתף בנשף מסיכות במלון ורוקד עם מרטין.
אחמד סובחי מנסור
מאמרים וספרים
מנסור כתב עד כה 24 ספרים ו-500 מאמרים שפורסמו בעיתונים ובכתבי עת שונים בשפה הערבית (אל-אכבר, אל-אהרם, אל-וואטן ועיתונים נוספים) ובשנים האחרונות בשפה האנגלית. כתביו עוסקים בהיבטים שונים של האסלאם: היסטוריים, תרבותיים ודתיים. נושאים מרכזיים הם ההיסטוריה של הווהביזם בערב הסעודית, ביקורת נוקבת כלפי תפיסת ותרבות הג'יהאד, קנאות וקיצוניות דתית ודיקטטורה בחשיבה האסלמית; זכויות נשים בעולם המוסלמי; על הצורך ברפורמה במערכת החינוך המצרית; כמו כן כתיבה אמנותית כמו פרוזה ומחזות.
חופשתו של מר הולו
תקציר העלילה
בצהרים כולם נקראים לחדר האוכל על ידי צלצול פעמון של בעל המלון. בערב לאחר שנגמרים שידורי הרדיו הם עולים לחדריהם לישון.
אחמד סובחי מנסור
מאמרים וספרים
מאמרים נבחרים (בשפה האנגלית)
חופשתו של מר הולו
תקציר העלילה
כולם יוצאים לטיול במכוניות בהדרכת המפקד המייג'ור. הולו לוקח את התיירת האנגליה ובדרך יש לו תקר והוא מנסה להחליף גלגל. הרכב יורד מהמגבה ומתגלגל לבית קברות בו נערכת הלוויה. הולו מביא צמיג פנימי בצורת זר לקבר המנוח...
הולו מטייל בלילה, נכנס לתוך צריף ובו זיקוקין די נור, מפעיל אותם בטעות וכל האזור מתמלא בהתפוצצויות הזיקוקים.
לאחר כל ההרפתקאות נפרדים האורחים בתקווה להתראות בשנה הבאה.
תקועים בזמן
תקועים בזמן (באנגלית: Phil Of The Future - פיל מהעתיד) היא סדרה קומית אמריקאית לילדים, ששודרה בערוץ דיסני האמריקאי, ובישראל בערוץ הילדים. הסדרה עוסקת במשפחה משנת 2121 שנקלעה בשל קלקול במכונת הזמן למאה ה-21.
בארצות הברית שודרו בשנים 2004–2006 שתי עונות של הסדרה. העונה הראשונה עוסקת בהסתגלותה של המשפחה לחיים בשנת 2004, ואילו השנייה מתמקדת בקשר הרומנטי המתחיל להיווצר בין פיל וקילי (שתיים מהדמויות).
את הסדרה הפיקו טים מייל ודאגלאס טוּבֶּר, חברי צוות ההפקה של הסדרה המצליחה ליזי מקגוויר. שני פרקים מהסדרה היו מועמדים לפרסי איגוד התסריטאים ואיגוד הבמאים בקטגוריית 'סדרה לילדים'.
דייוויד אדינגס
דייוויד אדינגס (באנגלית: David Eddings; 7 ביולי 1931 - 2 ביוני 2009) היה סופר פנטזיה אמריקאי הידוע בעיקר בשל עבודתו על סדרת הבלגריאד.
ביוגרפיה
אדינגס נולד בספוקיין שבמדינת וושינגטון. את רוב ילדותו עבר באזור מפרץ פיוג'יט. בשנת 1954 רכש תואר ראשון במכללת ריד שבפורטלנד ובשנת 1961 קיבל תואר שני מאוניברסיטת וושינגטון.
לפני שפתח בקריירה ספרותית עסק אדינגס בשורה של עבודות, בהן שירות בצבא ארצות הברית, עבודה בחברת בואינג, לימוד אנגלית וזבנות.
ספר הבכורה של אדינגס, "שיא הציד", יצא לאור בשנת 1973. רומן זה, כמו כל יצירותיו המוקדמות, לא היה שייך לז'אנר הפנטזיה.
בשנת 1983 פרסם אדינגס את ספר הפנטזיה הראשון שלו, "חייל הנבואה". הספר פתח את סדרת הפנטזיה העלילתית "הבלגריאד", שכללה חמישה ספרים, זכתה לפופולריות רבה והעניקה לאדינגס את פרסומו. אדינגס פרסם מאוחר יותר סדרת המשך לבלגריאד, המלוריאן וכן שלושה ספרים נפרדים נוספים המתרחשים בעולם שאותו יצר בבלגראד.
בשנת 1989 פרסם אדינגס את הספר הראשון בטרילוגיית האלניום (שטרם תורגמה לשפה העברית), "כס היהלום". בהמשך לטרילוגיה זו כתב את טרילוגיית ההמשך הטאמולי (שכן תורגמה לעברית).
החל משנת 2003 עבד אדינגס על סדרת פנטזיה חדשה, "החולמים". הסדרה כוללת ארבעה ספרים.
ב-2 ביוני 2009, בגיל 77, דייוויד אדינגס נפטר.
פביולה ג'יאנוטי
פביולה ג'יאנוטי (באיטלקית: Fabiola Gianotti; 29 באוקטובר 1960) היא פיזיקאית חלקיקים איטלקייה, העובדת כיום כמנהלת הכללית של CERN, המרכז הגדול בעולם לחקר חלקיקים.
קורות חייה
ג'יאנוטי נולדה ברומא, אמה הייתה סופרת ילידת סיציליה ואביה גאולוג מפיימונטה. כשהייתה בת שבע עברה עם משפחתה למילאנו.
בילדותה למדה יוונית עתיקה, לטינית, אמנות ופילוסופיה ורק מעט מאוד מתמטיקה ופיזיקה. בעלת תואר ראשון במוזיקה מהקונסרבטוריון של מילאנו. באחד הראיונות, היא סיפרה שהתכוונה תחילה ללמוד פילוסופיה כי המקצוע "שואל את השאלות החשובות של החיים" אולם לבסוף בחרה בפיזיקה כי המקצוע "נותן את התשובות". כן ציינה כי קיבלה את החלטתה זו, בעקבות קריאת הביוגרפיה של מארי קירי, פיזיקאית וכימאית.
בשנת 1989 קיבלה ג'יאנוטי קיבלה תואר דוקטור מאוניבסיטת מילאנו. בהמשך הייתה פוסט דוקטורנטית במספר מוסדות כולל ב-CERN. החל משנת 1996 עובדת ג'יאנוטי כחוקרת במחלקת הפיזיקה של CERN. בנובמבר 2014 מונתה לתפקיד המנהלת הכללית של CERN.
הדוקטורט שלה עסק בניתוח נתוני ניסוי UA2 ב-CERN, ניסוי שנועד לגילוי בוזוני W ו-Z. במהלך עבודתה ב-CERN ג'יאנוטי הייתה שותפה במספר נסויים מרכזיים. ביניהם: WA70, ALEPH, UA2 ו-ATLAS. היא עסקה בפיתוח ובניית גלאים, פיתוח תוכנה ואנליזה של הנתונים. ב-2009 התמנתה למנהלת ניסוי ATLAS, שבו שיתפו פעולה כ-3,000 פיזיקאים מ-180 מוסדות ב-38 מדינות. ATLAS היה אחד משני הניסויים ב-CERN שנועדו לגלות את בוזון היגס. ג'יאנוטי הייתה זו שב-4 ביולי 2012 הודיע על הגילוי.
בנובמבר 2014 מונתה לתפקיד המנהלת הכללית של CERN.
לאורך השנים, כתבה ג'יאנוטי או הייתה שותפה לכתיבת יותר מ-500 מאמרים שעברו ביקורת עמיתים.
בזמנה החופשי ג'יאנוטי מנגנת להנאתה בפסנתר. היא גם זמרת בלהקת Canettes Blues Band
קרן בת שבע דה רוטשילד
קרן בת שבע דה רוטשילד היא קרן למחקר מדעי. יעדיה הם לקדם את המדע בישראל למען תושבי ישראל. הנהלת הקרן מונה חמישה חברים, ואת "פעילותה המדעית מכוון חבר יועצים המורכב ממדענים ישראלים בכמה תחומי דעת. נשיא הקרן הוא נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים". הקרן הוקמה על ידי הברונית בת שבע דה רוטשילד, לאחר שנוכחה לדעת בצורך בקרן מחקר מדעי בישראל, בעקבות מפגשים ושיחות שקיימה עם פרופ' אפרים קציר ומדענים ישראלים נוספים, בביקוריה בישראל בשנות החמישים של המאה ה-20. דה רוטשילד ייסדה את "קרן בת שבע דה רוטשילד" כ"קרן פרטית שמורה" בניו יורק בשנת 1958. בשנת 1965 נרשמה הקרן גם בישראל. ובשנת 1993 העבירה דה רוטשילד את הקרן לניהולה של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בראשית המאה ה-21, תומכת הקרן במגוון תחומי מחקר, כגון מחקר מחקר רפואי, מחקר גנום האדם, השפעות קרינה ומחקר כדור הארץ. הקרן תומכת גם בתוכניות מפגשי מדענים בישראל, הקרויות על שמה, בהם: "סמינרי בת שבע" ו"סדנאות בת שבע"; בהזמנת מדענים מחוץ לארץ להרצות בארץ בתוכנית "עמיתי בת שבע"; וב"מלגות אהרן ואפרים קציר" למדענים במכון ויצמן.
מכשיר מדידה
מכשיר מדידה הוא כלי המשמש למדידה של גודל פיזיקלי מסוים, כגון אורך, טמפרטורה, מהירות וכדומה. מכשיר מדידה מסוים נועד למדוד גודל פיזיקלי מסוים, אם כי יש גם מכשירים המשמשים למדידת גדלים אחדים במשולב (רב מודד, למשל). למדידתו של גודל מסוים משמשים מכשירי מדידה שונים, הנבדלים זה מזה באופן פעולתם ובמידת דיוקם. לשגיאת המדידה, הנובעת מחוסר דיוק בפעולתם של מכשירי מדידה, חשיבות בהבנת משמעותה של המדידה. כיול תקופתי של מכשירי מדידה בא להבטיח שדיוקם יעמוד במינימום נדרש (לעיתים נקבעת בחוק דרישת כיול).
למכשירי מדידה מסוימים, כגון שעון, המשמש למדידת זמן, ומאזניים, המשמשים למדידת מסה, שימוש נרחב בחיי היומיום, ואחרים משמשים בעיקר מהנדסים ואנשי מדע.
לעיתים משמשת הערכה כתחליף למדידה, אם משום שמדידה מדויקת אינה נחוצה, ואם מחמת קוצר הזמן או היעדר מכשיר מדידה זמין. כך, למשל, אדם הרוצה להגיע לאתר מסוים שהוא רואה במרחק, ינסה לאמוד מרחק זה, כדי לדעת כמה זמן יידרש לו כדי לעבור מרחק זה.
התפתחות הידע המדעי הביאה אתה צורך במכשירי מדידה חדשים, למדידתם של גדלים חדשים שנודעו לאדם. דוגמה לכך היא התפתחותה של תורת החשמל, שהביאה ליצירתם של מכשירי מדידה חשמליים אחדים.
תוצאת המדידה מוצגת במכשיר המדידה ביחידות המידה המתאימות. לעיתים מוצגת התוצאה בשתי יחידות מידה שונות, כדי לעשות את המכשיר לשימושי לקהל גדול יותר של משתמשים. דוגמה לכך הוא סרגל, המשמש למדידת אורך, ומציג את התוצאה בסנטימטרים ובאינצ'ים גם יחד.
לתצוגת תוצאותיהם של מכשירי מדידה רבים משמש לוח בקרה. דוגמה יומיומית ללוח בקרה היא לוח הבקרה של המכונית, המציג לנהג את נתוני מד המהירות, מד סיבובי מנוע, מד הדלק, מד טמפרטורת המים ועוד.
ראו גם
היסטוריה של שיטות המדידה
ברונו מרטינס אינדי
רונאלדו מקסימיליאנו "ברונו" מרטינס אינדי (בהולנדית: Rolando Maximiliano "Bruno" Martins Indi; נולד ב-8 בפברואר 1992) הוא כדורגלן פורטוגלי-הולנדי, בן להורים מגינאה ביסאו, המשחק בעמדות הבלם והמגן הימני בקבוצת אלקמאר ובנבחרת הולנד.
קריירת מועדונים
מרטינס אינדי נולד בפורטוגל להורים מגינאה ביסאו. בגיל שלושה חודשים עברה משפחתו לרוטרדם שבדרום הולנד.
מרטינס אינדי הצטרף לסגל של הקבוצה הבוגרת של פיינורד בתחילת עונת. ב-19 באוגוסט 2010 ערך את הופעתו הראשונה ככדורגלן מקצועי, כאשר פתח בהרכב במשחק נגד גנט במסגרת מוקדמות הליגה האירופית שהסתיים בניצחון 0-1 להולנדים. שלושה ימים לאחר מכן הגיעה הופעת הבכורה שלו בארדיוויזי, במשחק נגד הראקלס אלמלו שהסתיים בתוצאת שוויון 1-1. ב-12 בספטמבר אותה שנה קיבל מרטינס אינדי את הכרטיס האדום הראשון שלו ככדורגלן מקצועי, בתוספת הזמן בהפסד 2-0 לנאק ברדה. ב-17 באפריל 2011 כבש מרטינס אינדי את שער הבכורה שלו ככדורגלן מקצועי, בניצחון 1-6 על וילם II.
בעונת, עם מינויו של רונאלד קומאן לתפקיד מאמן פיינורד, הפך מרטינס אינדי לשחקן קבע בהרכב הפותח של הקבוצה. ב-22 באוקטובר 2011 כבש מרטינס אינדי את שערו הראשון באותה עונה, בהפסד 2-1 לפנלו. ב-22 בפברואר 2012 חתם מרטינס אינדי על חוזה חדש בפיינורד, עד לקיץ 2016.
ב-15 ביולי 2014 חתם בקבוצה הפורטוגזית פורטו לארבע שנים עבור 8.5 מיליון אירו.
ב-31 באוגוסט 2016 הושאל לסטוק סיטי האנגלית. ב-11 באוגוסט 2017 חתם באופן קבוע בסטוק סיטי. ב-6 באוקטובר 2020 חזר להולנד והושאל לאלקמאר לעונה אחת. ב-5 ביולי 2021 חתם באופן קבוע באלקמאר.
נבחרת הולנד
מרטינס אינדי היה זכאי לשחק בנבחרת פורטוגל ובנבחרת הולנד, מכיוון שהוא בעל אזרחות כפולה, פורטוגלית והולנדית. מרטינס אינדי העדיף את נבחרת הולנד.
ב-25 באוקטובר 2009 הופיע מרטינס אינדי לראשונה במדי נבחרת הולנד עד גיל 17 בהפסד 2-1 לקולומביה במסגרת גביע העולם עד גיל 17 2009. זאת הייתה הופעתו היחידה של מרטינס אינדי בנבחרת הולנד עד גיל 17. ב-23 במאי 2010 שיחק מרטינס אינדי בנבחרת הולנד עד גיל 19 בניצחון 0-3 על גרמניה.
ב-15 באוגוסט 2012 הופיע מרטינס אינדי לראשונה בנבחרת הולנד הבוגרת, בהפסד 4-2 ל. באותו משחק הציג מרטינס אינדי יכולת מרשימה ואף סייע ליצור את המצבים שמהם הובקעו שני השערים של הולנד. במהלך מוקדמות מונדיאל 2014 היה מרטינס אינדי לשחקן חשוב בהרכב ההולנדי, ואף כבש את שעריו הראשונים בנבחרת ההולנדית הבוגרת, במהלך הניצחונות 1-4 את ואת.
מרטינס נענה לבקשת מאמן נבחרת הולנד עד גיל 21 לשחק בנבחרת באליפות אירופה עד גיל 21, שנערכה בשנת 2013 בישראל. מרטינס אינדי רשם הופעות טובות ואף נכלל בנבחרת הטורניר של האליפות.
מרטינס אינדי זומן לסגל נבחרת הולנד למונדיאל 2014. במהלך הטורניר נעשתה על השחקן עבירה על ידי טים קייהיל במשחק נגד במסגרת שלב הבתים. בעקבות העבירה הוחלף מרטינס אינדי ונלקח לבדיקה לבית חולים עם חשד לזעזוע מוח.
פסאלמוס הונגריקוס
רקע
הטקסט מבוסס על פרשנות למזמור תהילים נ"ה, "האזינה אלוהים תפילתי ואל תתעלם מתחינתי", מאת המשורר המטיף והמתרגם בן המאה ה-16 קשקמטי וג מיהאלי. שלא כמקובל, בחר קודאי טקסט דתי לציון אירוע חילוני; מילות הלברית המבטאות יאוש וקריאה לאלוהים מאפשרות למלחין להתייחס אל עברה הטרגי של הונגריה והאסון שפקד אותה בעקבות חוזה טריאנון (1920), שהביא לאובדן יותר מ-70% מן הטריטוריה הלאומית שלה. המוזיקה משקפת את המשבר הלאומי במהלך מלחמת העולם הראשונה ואחריה (חלוקת ממלכת הונגריה), והטקסט מציב את יגונו של דוד המלך אל מול סבלות המגיארים תחת שלטון העות'מאנים בהונגריה. מכאן, שה"פסאלמוס הונגריקוס" מקיף אלפיים חמש-מאות שנים של מצוקה פוליטית.
תיאור
בראשית הפרק הראשון, עובר פרלוד תזמורתי תמציתי אל פסקת מקהלה קצרה ונוגה. הטנור הסולן נכנס מיד באריה רפסודית, שראשיתה "האזינה אלוהים תפילתי אל תתעלם תחינתי" (נ"ה:א') והמשכה, "מי יתן לי אבר כיונה".(נ"ה:ז') לאחר סולו הטנור הראשון, עונה המקהלה בקטע קצר, תיאורי, שמטרתו לשכך ולהרגיע, אך הטנור מגיב בלהט, מגנה את החוטאים שזממו להפיל תמימי-דרך. דבריו אלה מעוררים קינה כוראלית בקולות נשים ללא מילים, ואל שוועתן מצטרף הטנור, המביא את היצירה אל שיאה הכוראלי בקביעה, כי "אני אל אלוהים אקרא וה' יושיעני" (נ"ה:י"ז) ... "אתה אלוהים תורידם לבאר שחת"(נ"ה:כ"ד).
הפרק השני נפתח אטאקה, בהלך רוח מהורהר, בניגוד לקודמו, ובו קטעי סולו ממושכים לקלרינט ולכינור, על רקע נגינת נבל ופיציקטו בכלי מיתר. הטנור חוזר באריה לירית, מלאת ערגה, "ואני אבטח בך"(נ"ה:כ"ד), המשלבת להט ורוך.
בפרק האחרון מופיעה בעיקר המקהלה השלמה, המשלבת לסירוגין צלילי פומפוזיות צבאית עם דברי התרסה. היצירה מסתיימת בתפילה חרישית.
ניוארק
ניוארק (באנגלית: Newark) היא העיר הגדולה ביותר במדינת ניו ג'רזי, ארצות הברית, ועיר המחוז במחוז אסקס. היא מכונה עיר הלְבֵנים (באנגלית: The Brick City).
לשכת מפקד התושבים של ארצות הברית העריכה, בשנת 2020, שבניוארק חיים כ- 311,000 תושבים. זוהי העיר ה-68 בגודלה בארצות הברית. ניוארק ממוקמת 8 קילומטר בקירוב ממערב למנהטן, ניו יורק, מיקומה ליד האוקיינוס האטלנטי אפשר את הקמת מפעל הנמל שלה, נמל ניוארק, נמל התובלה העיקרי במפרץ ניוארק ושל נמל ניו יורק. בניוארק קיים נמל התעופה ליברטי, שהיה שדה התעופה הפעיל הראשון באזור מטרופולין ניו יורק וכיום הוא אחד העמוסים בארצות הברית.
לוקיוס סרגיוס קטילינה
לוקיוס סרגיוס קטילינה (בלטינית: Lucius Sergius Catilina; משוער: 108 לפנה"ס - 62 לפנה"ס) היה סנטור רומאי הידוע בשל "קשר קטילינה" - תכנונו להשתלט על רומא.
ניוארק
היסטוריה
ניוארק הוקמה בשנת 1666 על ידי פוריטנים בהנהגת רוברט טריט ממושבת ניו הייבן על שטח מוקף ביצות. המתיישבים הוכרחו לעזוב את ארצם מפני שנתנו מחסה לשופטים שברחו למושבת ניו הייבן לאחר שדנו את צ'ארלס הראשון למוות.
לוקיוס סרגיוס קטילינה
תחילת דרכו
קטילינה נולד על פי המשוער בשנת 108 לפנה"ס, לשושלת הסרגיי, אחת השושלות העתיקות והמכובדות ביותר ברומא. על פי ורגיליוס, ראשון הסרגיים התלווה אל איניאס במסעו לאיטליה. אם כי נראה שמשפחתו הייתה בתהליך של ירידה פוליטית וחברתית, אחרון בני המשפחה הבולטים היה גנאיוס סרגיוס פידנוס קוקסוס, אשר שימש כקונסול בשנת 380 לפנה"ס. מעט מאוד ידוע על ילדותו של קטילינה, סלוסטיוס (Sallust), המשמש כמקור עיקרי לחייו של קטילינה, כותב שהיה "איש שכוחו גדול ברוח ובגוף, אך ליבו רע ונעווה. מימי נעוריו שש למלחמות מבית, להרג לשוד ולריב אזרחים, ובאלה בילה את ימי עלומיו". אם כי יש לזכור שהמקורות בני אותה תקופה היו משוחדים מראש לרעת קטילינה.
ניוארק
היסטוריה
בשנת 1713 קיבלה העיר צ'ארטר מלכותי ורק בשנת 1836 הפכה רשמית לעיר כאשר סיפחה לעצמה מספר עיירות מסביב. העיר גדלה במהלך המאה ה-19 אך היה קושי רב לבנות ולפתח את האזור בגלל הביצות הרבות שהיו מסביב לעיר. לקראת סוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 יבשו את רוב הביצות באזור מה שגרם לפיתוח מהיר של האזור והפיכתו לאחד הצפופים בארצות הברית.
לוקיוס סרגיוס קטילינה
כניסתו לפוליטיקה
במהלך מלחמת בעלות הברית לחם תחת פיקודו של גנאיוס פומפיוס סטראבו. במהלך שלטונם של מריוס, קינה וקארבו, הוא לא נקט עמדה חד משמעית, וכך הצליח להגן על עצמו משני הצדדים. בהמשך, תמך בלוקיוס קורנליוס סולה במהלך מלחמתו של זה בתומכי מריוס, וכך הצליח לצבור כוח עושר והשפעה. הוא נודע כאדם אכזרי, ונטען שרצח את אחיו ושני גיסיו ששיתפו פעולה עם מריוס. קיקרו בנאומו "טוגה קנדידה", שלא השתמר אולם קטעים ממנו שרדו בכתבי אסקוניוס פדיאנוס, מאשים את קטילינה בכך שערף את ראשו של מרקוס מריוס גרטידיאנוס, ונשא אותו ברחבי העיר.
ניוארק
גאוגרפיה
ניוארק משתרעת על פני שטח של 62.5 ק"מ מרובעים והיא נחשבת לאחת הערים הצפופות ביחס של תושבים לשטח בכל רחבי ארצות הברית. העיר מוקפת בשטח עירוני מכל הכיוונים חוץ ממזרח, שם נמצא 'מפרץ ניוארק'. מצפון לה שוכנות איסט אורנג', וקרני, ממערב אירבינגטון ומדרום אליזבת. ממזרח מפרץ ניוארק ונהר המפריד בינה לג'רזי סיטי.
לוקיוס סרגיוס קטילינה
כניסתו לפוליטיקה
קטילינה נישא פעמיים בחייו, אשתו הראשונה הייתה גרטינה, שאחיה שיתף פעולה עם מריוס. היה לו ממנה לפחות בן אחד. סלוסטיוס טוען שקטילינה מאס בגרטינה, ורצה להינשא לאורליה אורסטילה היפה והעשירה, בתו של הקונסול לשעבר גנאיוס אופידיוס אורסטס, ולשם כך רצח את אשתו ובנו. גם קיקרו רומז על כך בנאומו המפורסם נגד קטילינה, במילים "רק לאחרונה על ידי מותה של אשתך לשעבר הכנת את הבית ריק לבואה של כלה חדשה". אם כי יש להתייחס בזהירות לסיפור. פלוטרכוס מזכיר שהייתה לו עוד בת, אם כי לא ברור מאיזו אשה. בשנת 73 לפנה"ס הוא הואשם שפיתה את הבתולה הווסטלית פאביה.
ניוארק
אקלים
ניוארק שוכנת באזור הצפוני ביותר בצפון אמריקה בו שוכן האקלים הסובטרופי-גשום. המאפיין של האקלים הזה הוא חורף קר מאוד וקיץ חם מאוד עם לחות גבוהה. הטמפרטורה הממוצעת בחורף היא 0.4C- והטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 25C.
לוקיוס סרגיוס קטילינה
כניסתו לפוליטיקה
הוא שימש כפראיטור בשנת 68 לפנה"ס. לאחר מכן שימש כמושל הפרובינקיה אפריקה, אולם בשנת 66 לפנה"ס חזר לרומא והגיש את מועמדותו למשרת הקונסול. אלא שאז הגיעו תלונות שהוא עשק את אזרחי הפרובינקיה שלו, ועל כן נפסלה מועמדותו. שנה לאחר מכן הוא הועמד למשפט על אותם פשעים, אולם זוכה. לטענת המקורות קטילינה הזועם זמם הפיכה (שנודעה לימים בשם "קשר קטילינה הראשון"), ורצה לרצוח את הקונסולים לוקיוס מנליוס טורקוואטוס ולוקיוס אאורליוס קוטה ורבים מחבר הסנאט, אולם הקשר נכשל מפני שלא נמצאו לו די תומכים. במחקר ההיסטורי מקובל להניח שהקשר לא התרחש באמת, והומצא כדי להכפיש את קטילינה או כדי להגן על אנשים אחרים שזממו קשר.
ניוארק
תרבות וחינוך
מוזיאון ניוארק הוא המוזיאון הגדול ביותר במדינת ניו ג'רזי. המוזיאון כולל בתוכו מוצגי אומנות אמריקאים, מתחם מיוחד לתצוגות הקשורות למדע, מוזיאון ילדים, מוזיאון האש, בית הפסלים ומצפה כוכבים. הספרייה העירונית כוללת יותר ממיליון ספרים בתחומים שונים. בשנת 2007 נפתח 'המוזיאון היהודי של ניוארק' בתוך בניין בית הכנסת הוותיק והגדול ביותר בעיר שנבנה בשנת 1923.
לוקיוס סרגיוס קטילינה
הקשר
בשנת 63 לפנה"ס הוא העמיד את עצמו באופן רשמי כמועמד לקונסולאט, אולם הובס בידי גאיוס אנטוניוס היברידה ומרקוס טוליוס קיקרו. סלוסטיוס טוען שכבר אז הוא החל להכין כלי נשק ולאסוף אנשים אל דגלו, במטרה לתכנן הפיכה שתהפוך אותו לדיקטטור ברומא. מרבית תומכיו היו עניים ממורמרים, שקטילינה הבטיח להם משטר שוויוני יותר שבו לאצולה לא יהיה יתרון על פני פשוטי העם. התוכנית הייתה לרצוח את הקונסולים וכן רבים מחברי הסנאט, ולאחר מכן בעזרת הגאלים להשתלט על איטליה כולה. אלא שהדבר נודע לקיקרו, שהציב משמר סביב ביתו וסביב בתי המטרות האחרות וכך מנע את הרצח. למחרת בבוקר נכנס קיקרו לסנאט לבוש שריון ומוקף שומרי ראש, הוא הופתע לראות שקטילינה הגיע כרגיל, אולם מיד פתח בנאום מבריק שהתחיל במילים:
ניוארק
תרבות וחינוך
בעיר יש מספר רב של מכללות ואוניברסיטאות: המכון הטכנולוגי ניו ג'רזי, קמפוס של אוניברסיטת ראטגרס, בית ספר למשפטים, בית ספר לרפואה ורפואת שיניים, מכללת מחוז אסקס וקמפוס של אוניברסיטת ברקלי. רוב האוניברסיטאות ממוקמות ברובע האוניברסיטאות במרכז העיר.
לוקיוס סרגיוס קטילינה
הקשר
קיקרו הביא ראיות לכל פשעיו של קטילינה, ודרש להגלותו מן העיר. קטילינה עצמו ישב בשקט לאורך כל הנאום, אולם לאחריו מחה נגד טענותיו של קיקרו, והפציר בחברי הסנאט שיאמינו לו, אזרח רומאי מיוחס ממשפחה ותיקה, ולא לקיקרו שהיה בן העיר ארפינום שקיבלה אזרחות רומאית רק בשנת 188 לפנה"ס, והיה נובוס הומו, היינו הראשון ממשפחתו שהפך לקונסול. אולם אז קטעו אותו צעקות "רוצח" ו"אויב", וקטילינה הזועם הכריז: "כיוון שסבבוני אויבים המבקשים להורידני לבאר שחת, אכבה את השריפה המתרגשת עלי בחורבן". הוא יצא מהיכל הסנאט וטען שהוא מקבל על עצמו את הגלות, אולם בפועל ברח אל מחנה תומכיו מחוץ לרומא.
ניוארק
יהדות ניוארק
הקהילה היהודית בניוארק מונה כ-10,000 תושבים. יש בעיר מוזיאון המוקדש ליהדות ניוארק ובו פועל בית הכנסת המרכזי.
לוקיוס סרגיוס קטילינה
המוות
קטילינה נפגש עם צבאות תומכיו מחוץ לרומא, כוחותיו כללו בסך הכל שני לגיונות. קיקרו הכריז על משטר צבאי ברומא, ושלח את אנטוניוס ומטלוס להביס את קטילינה. תומכיו של קטילינה בעיר הוצאו להורג ללא משפט, והחלה עריקה המונית מצבאו שצמצמה אותו לכדי 3,000 לוחמים בלבד. קטילינה השתדל להימנע מקרב, שכן קיווה שצבאו יתפח. אולם מטלוס חסם את דרכו עם שלושה לגיונות, ואנטוניוס דלק אחריו, ולכן בלית ברירה הוא החליט להיכנס לקרב עם אנטוניוס. אנטוניוס עצמו היה חולה, ועל כן פיקד על הקרב מרקוס פטריוס. קטילינה נשא נאום נלהב לפני אנשיו, ולאחר מכן הורה להם לתקוף. הקרב הסתיים בניצחון לפטריוס, שנהנה מיתרון מספרי בולט, אולם חייליו של קטילינה לחמו באומץ רב ונהרגו כולם כולל קטילינה עצמו. לאחר מותו הפסיק המרד באופן סופי.
ניוארק
פשע וחזות פני העיר
בשנת 1996, מגזין טיים כינה את ניוארק כעיר המסוכנת בארצות הברית ובירת הרצח של צפון מזרח ארצות הברית. עם זאת, מאז שנת 2002 חלה צניחה חדה בפשיעה ובמספר מקרי הרצח בעקבות פעילות מתוגברת של המשטרה ושיפור פני העיר מבחינה חזותית והשקעה בחינוך. בשנת 2010 ירדה ניוארק למקום ה-23 במדד מפוקפק זה וכיום העיר נחשבת לבטוחה הרבה יותר מבעבר. בשנים האחרונות העירייה שמה דגש על חזות פני העיר כאשר מבוצעים פרויקטים של פינוי-בינוי ופינוי-פיצוי בשכונות המוזנחות.
יעקב אגמון
יעקב (יענקל'ה) אגמון (6 במרץ 1929 – 16 בדצמבר 2020) היה שדרן רדיו, אמרגן, מנהל, מפיק ובמאי תיאטרון ישראלי, מהדמויות המשפיעות ביותר על חיי התיאטרון, התרבות והבידור בישראל במשך כשישים שנה. בשנות עבודתו ניהל את התיאטראות "הקאמרי" ו"הבימה" וייסד את התיאטראות "בית ליסין" ו"בימות" וכן את פסטיבל הצגות היחיד "תיאטרונטו".
ביוגרפיה
אגמון נולד בפולין, ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל. היה חבר בתנועת הנוער "השומר הצעיר". לאחר מכן הגיע לקיבוץ הראל, שם החל את פעילותו כמפיק אירועים במסגרת התנועה הקיבוצית. אגמון התבלט בקיבוץ כמנהיג, דבר שלא מצא חן בעיני הנהגת השומר הצעיר בשל עמדותיו השמאליות וקרבתו למשה סנה אשר פרש מהתנועה והצטרף למפלגה הקומוניסטית. לטענת חבריו של אגמון, התנתה התנועה שליחת גרעינים חדשים לקיבוץ בעזיבתו של אגמון, ואף התנכלה לו ושללה ממנו אשראי שהיה נחוץ לו, עד שבסופו של דבר נאלצו אגמון וחבריו לעזוב את הקיבוץ שבפועל התפרק.
בין השנים 1956–1958 כיהן כמנהל מחלקת הנוער של המגבית היהודית המאוחדת, וכן שימש כתב ומזכיר מערכת השבועון "רימון".
ב-1958 ארגן את חגיגות העשור למדינת ישראל, שנחשבו חדשניות וכאלה שלא נראו כמותן. בחגיגות אלה הוקמו לראשונה בישראל במות בידור של יום העצמאות עם זיקוקין די-נור, שהפכו מאז למסורת, והתקיים חידון התנ"ך הראשון (על פי רעיון שהגתה אורה הרצוג). באותה שנה התחולל מרד בתיאטרון הקאמרי על ידי קבוצת שחקנים, ומנהליו, יוסף מילוא ויצחק קדישזון, עזבו את התיאטרון. אגמון התמנה למנכ"ל התיאטרון במקומם. בתקופתו הועלתה ההצגה "מרי סטיוארט" שעוררה התרגשות בגלל טקסט שרמז על פרשת לבון שהתחוללה באותם ימים. הצגות נוספות שעלו בתקופתו: "בית בובות" "בגלל חגורה", "כנרת כנרת", "מריוס" ו"הלילה השנים עשר". אגמון כיהן בתפקיד ארבע שנים, במהלכן גם ארגן ב-1960 את חגיגות העצמאות ה-12 למדינת ישראל.
ב-1962 יצא לארצות הברית שם למד, וכיהן במשך שנתיים כיועץ לקרן התרבות אמריקה-ישראל.
ב-1964 הקים את תיאטרון בימות במסגרתו העלה הצגות מגוונות וחדשניות לאותן ימים, שזכו להצלחות גדולות, בהן: המגילה – שירים ביידיש מאת איציק מאנגר, איש חסיד היה – אסופת סיפורים ושירים חסידיים, בוסתן ספרדי – שירים וסיפורים בלאדינו, ערב שירי ז'אק ברל, ערב שירי נעמי שמר, הכלה וצייד הפרפרים של נסים אלוני עם גילה אלמגור ויוסי בנאי, המופע של חוה אלברשטיין, ועוד. בימות העלה את המחזה הראשון שעסק בנושא ההומוסקסואליות – "הנערים שבחבורה". בין השנים 1978–1973 ניהל את האנסמבל הקאמרי ואת מקהלת רינת, והפיק מופעים שונים במסגרות פרטיות וציבוריות.
ב-1978 הקים את תיאטרון בית ליסין במסגרת ההסתדרות, וניהל אותו במשך שמונה שנים. בין ההצגות שהועלו בתקופתו: "אחרון הפועלים", "ילדי הכרך", "טנזי", ו"קשר אייר". בתקופה זו יזם את הקמת רשת מופ"ת.
בין השנים 1986–1988 שימש מנהל חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל.
בין השנים 1989–1994 הקים חברה פרטית להפקות בשם "בימות 2000". במסגרת זו הפיק ב-1990 את פסטיבל הצגות היחיד "תיאטרונטו", אותו המשיך להפיק מאז מדי שנה במשך למעלה מעשרים שנה. הפקות אחרות שנמשכו כמה שנים: פסטיבל כליזמרים בצפת, חג היין ראשון לציון, וכן ארגון והפקה של מופעים בישראל ומחוצה לה.
בין השנים 1995–1991 שימש מנכ"ל פסטיבל עכו ומרצה באוניברסיטת תל אביב בחוג לתיאטרון.
ב-1995, בעקבות משבר כספי וניהולי בתיאטרון "הבימה", מונה אגמון למנכ"ל ולמנהל אמנותי של התיאטרון. לצידו התמנה כונס הנכסים הרשמי כנאמן מטעם המדינה לפקח על פעילות התיאטרון. אגמון לא הצליח לחלץ את התיאטרון מהגירעון התקציבי, ולקראת סיום כהונתו גבר המשבר הפיננסי. מבחינה אמנותית, ניסה אגמון להפנות מאמצים לכיוון מחזות פופולריים. במסגרת זאת העלה את ההצגה "מרי לו", המבוססת על שיריו של הזמר צביקה פיק, "מונולוגים מהווגינה", "הברווזון", "מאמי" ומחזה על חייו של אריס סאן. מלבדם העלה התיאטרון הצגות מהרפרטואר המוכר שלו: "מחכים לגודו", "מותו של סוכן", "מדיאה", "טנגו", "תמרה", "קופסה שחורה", ואת המחזמר "בוסתן ספרדי", שהוצג כ-2,500 פעמים, מספר שיא בתיאטרון הישראלי.
בשנים האחרונות לעבודתו היה מעורב אגמון באירועים שסוקרו באמצעי התקשורת: דו"ח רואה חשבון המבקר את הבימה, פרסם שורה של הטבות חריגות שהעניק אגמון לעצמו ולאשתו, השחקנית גילה אלמגור. בית המשפט נקרא להתערב בסכסוכים בין הנהלת הבימה לבין הנאמן מטעם המדינה, ובעימות פנימי על רקע מינוי המנהל המחליף. באותה תקופה התמודד גם עם חקירת משטרה על הטרדה מינית שהסתיימה בסגירת התיק מחוסר ראיות.
ב-2005 פרש מ"הבימה" ושב לעבוד כמפיק עצמאי בחברה שהקים.
ב-2007 זכה בפרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
חיים אישיים
אגמון היה נשוי לשחקנית גילה אלמגור, שאותה הכיר בתקופת עבודתו בקאמרי. לזוג בן ובת מאומצים, בן מנישואיו הראשונים של אגמון ובת משותפת לאגמון ואלמגור.
אגמון נפטר ב-16 בדצמבר 2020 בגיל 91 בבית החולים שיבא כתוצאה מדלקת ריאות. נקבר בבית העלמין בקיבוץ שפיים.
רדיו וטלוויזיה
תוכנית הרדיו המזוהה ביותר עם יעקב אגמון היא שאלות אישיות, המשודרת בגלי צה"ל מאז 1968 ללא הפסקה, באותה המתכונת של שיחה אישית עם מרואיין אחד לכל תוכנית. במסגרת התוכנית התראיינו יותר מ-1,300 אנשים מתחומים שונים בחברה הישראלית. אגמון ליקט את מיטב הראיונות בספר שהוציא ב-1994.
תכניות אחרות שהגיש וערך:
תוכניות טלוויזיה שבהן השתתף:
אירועים והפקות שונות
הפיק בתיאטרון בימות את המופעים הבאים, שגם יצאו בתקליטים:
אידאוגרמה
אידאוגרמה היא סמל או סימן שמבטא מושג שלם. אידאוגרמה ולוגוגרמה הן מונחים קרובים, אולם בעוד שלוגוגרמה משמשת בדרך-כלל לציון מילה בשפה או רכיב מורפולוגי, אידאוגרמה אינה קשורה בהכרח לשפה טבעית, ויכולה לייצג מושג שאינו קיים בשפה, או שמבוטא בשפה המדוברת באמצעות יותר ממילה אחת.
אידאוגרמות נפוצות הן תמרורים ושלטי הכוונה או אזהרה. למשל, בשיטת התמרור הבינלאומית, האזהרה: "בכביש זה קיימת סכנת החלקה בעונת החורף" מיוצגת כאידאוגרמה - תמרור משולש, ששוליו אדומים, ובתוכו ציור סכמטי של מכונית מעל קווים גליים. יתרונן של האידאוגמות במקרה כזה הוא היותן תמציתיות, וברורות לדוברי שפות שונות. חסרונן בכך שהן דורשות לימוד מיוחד. כמו כן, הוספת אידאוגרמה, כלומר תמרור, למערכת התמרורים, דורשת הסכמה בינלאומית. קשה ליצור סימן חדש מצירוף או שינוי אידאוגרמות קיימות, בלי להסתכן בכך שלא יהיו נהירות לאדם זר.
מערכת התמרורים הבינלאומית בנויה על פי תחביר בסיסי שמקל על הוספת סימנים חדשים בשעת הצורך, אולם גם כך הוספת תמרור חדש מחייבת הסכמה בינלאומית והפצת השרטוט החדש מראש לצורך לימוד. כללי התחביר כוללים חוקים כגון: שלט אזהרה מסומן תמיד במשולש לבן בעל שוליים אדומים (או בארצות אמריקה הצפונית והדרומית: ריבוע צהוב נטוי), הוראה מסומנת תמיד בעיגול לבן בעל שוליים אדומים, היתר מיוחד מסומן בדרך-כלל בעיגול כחול ועוד. על-פי החוקים האלה, צללית של גמל על גבי משולש לבן בעל שוליים אדומים פירושה: "זהירות גמלים עוברים בדרך", אולם אפשר בעיקרון לפרש אותה גם בדרכים אחרות, כיוון שהתחביר אינו די עשיר כדי לצמצם את מגוון המשמעויות האפשריות, והעשרתו תהפוך אותו למסובך מדי ללימוד, ולפיכך פחות אפקטיבי כשיטת תקשורת בינלאומית.
דוגמה לבעייתיות של פירוש אידאוגרמה במערכת התמרורים היא התמרור "זהירות, ילדים חוצים את הכביש". התמרור הראה משולש לבן עם שוליים אדומים ועליו צללית של ילד וילדה שנראו כאילו הם רצים. ילדים פירשו את התמרור כאילו משמעותו "יש לחצות את הכביש בריצה". לפיכך הוחלט לשנות את התמרור, כך שתופיע עליו צללית של אדם מבוגר אוחז בידו של ילד. גם כך היה צורך להסביר את השינוי, משום שגם הסימון החדש עלול להתפרש בכמה אופנים.
כתב אידאוגרפי (כתב חלקי)
בהיסטוריה של הכתב, סמלים שימשו בתחילה כאידאוגרפיה (למשל ציור ראש שור כסימן לרשימת מלאי של בקר) התפתחו ללוגוגרמה (ציור שור מסמל את המילה שור) ומשם לכתב פונטי (סמל השור משמש כחלק ממילה למשל האות ש שהיא תחילת של שור).
מערכת אידאוגרמות נפוצה אחרת היא שיטת סימול היסודות הכימיים. אמנם, הסמלים במקרה זה מבוססים על אותיות האלפבית הלטיני ועל שמות היסודות בלטינית, אולם כיום נעשה בהם שימוש כאידאוגרמות לכל דבר. כשמשלבים את סמלי היסודות הכימיים בנוסחה המתארת חומר כלשהו או תגובה כימית, משתמשים בסמלים נוספים המתארים את הקשרים בין היסודות, וכן בתחביר בסיסי.
אפשר להתייחס למערכת הרישום הלוגית או המתמטית כמערכת של אידאוגרמות, כיוון שמדובר במערכת של סמלים שאינה תלויה בשפה מדוברת כלשהי. עם זאת, כיוון שמערכת רישום זו כוללת גם תחביר נוקשה, ייתכן שעדיף לראות בה מערכת של לוגוגרמות.
פרק 2 לחוקת ארצות הברית
הפרק השני של חוקת ארצות הברית מכונן את הרשות המבצעת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, מעניק את סמכויות הרשות המבצעת לנשיא ארצות הברית ומשרדו ומגדיר את תחומי האחריות, גבולות הכוח ואופן הבחירה של הנשיא ושל סגן הנשיא.
החלק הראשון של הפרק קובע שהסמכות המבצעת בממשל הפדרלי תהיה בידי הנשיא, שיחד עם סגן הנשיא יכהן במשך ארבע שנים. חלק זה קובע גם את ההליכים לבחירת הנשיא, והוא המקור למוסד חבר האלקטורים. הוא קובע תנאים מקדימים, כגון גיל מינימלי ואזרחות מלידה, שמכשירים אדם לכהונה כנשיא ואת תפקיד הקונגרס בהליך בחירת הנשיא ובמקרים שבהם נבצר הנשיא מלכהן. בנוסף הוא קובע שהנשיא יקבל שכר קבוע ואת נוסח השבועה שנושא הנשיא בעת כניסתו לתפקיד. החלקים השני והשלישי של הפרק מפרטים לגבי מספר חובות וסמכויות של הנשיא, ביניהן היותו המפקד העליון של הצבא והצי של ארצות הברית, הסמכות לערוך אמנות ולמנות בעלי תפקידים ושופטים בעצת ובהסכמת הסנאט, הסמכות להעניק חנינה למואשמים בעבירות נגד ארצות הברית, החובה למסור מידע לקונגרס, הזכות לכנס ולפזר את בתי הקונגרס במקרים מסוימים, הסמכות לקבל את פניהם של שגרירים ודיפלומטים אחרים, והחובה לדאוג שהחוק יקוים. החלק הרביעי של הפרק קובע שאם הנשיא, סגן הנשיא או מי מנושאי המשרות ברשות המבצעת מואשם ומורשע על ידי הקונגרס בבגידה, שוחד או פשעים חמורים אחרים, הוא יודח מתפקידו.
כשהתכנסו הנציגים בוועידת החוקה בפילדלפיה בכדי לנסח את החוקה, הגדרת הרשות המבצעת הייתה אחת המשימות הבוערות שעמדו בפניהם. הם ידעו כי הם אינם מעוניינים במיסוד מלוכה בארצות הברית, אך לא היה להם ניסיון אישי או היסטורי עם רשות מבצעת בממשל רפובליקני בסדר גודל כשל ארצות הברית, והבחירה במוסד שבראשו עומד אדם יחיד לא הייתה מובנת מאליה. מוסד הנשיאות כפי שהוא מוגדר בחוקה היווה חידוש היסטורי. עם זאת, בהשוואה לפרק 1 של החוקה, אשר מאציל את הסמכות המחוקקת על הקונגרס, פרק 2 הוא קצר והפירוט בו לגבי סמכויות, חובות וזכויות הנשיא עמום ולא מפורט. יש שרואים בעמימות זו חלק מהותי ממוסד הנשיאות, שעוצב במהלך ההיסטוריה של ארצות הברית בהתאם לאישיות והסגנון של הנשיאים והתנאים המשתנים שבהם הם פעלו. מנגד, יש שרואים בעמימות זו בעיה שנובעת מחוסר הניסיון של מנסחי החוקה. שופט בית המשפט העליון רוברט ה. ג'קסון כתב ב-1952 שה"עוני" של החוקה באשר להגדרת סמכויות הנשיא הוא מפתיע, וש"בדיוק מה אבותינו ראו לנגד עיניהם, או היו צופים אם הם היו מסוגלים לחזות את התנאים המודרניים, ניתן רק לנחש על בסיס חומר שהוא אניגמטי כמעט כמו החלומות שיוסף נקרא לפרש עבור פרעה". הפרשנות של הסעיפים השונים בפרק זה נתונה תדיר במחלוקת והיא התעצבה על ידי תקדימים היסטוריים ומשפטיים.
רקע
עבור המהפכנים האמריקאים, מוסד המלוכה הבריטי ונציגיו, המושלים הקולוניאלים בשלוש עשרה המושבות, היוו דוגמה שלילית. השלטון בבריטניה עצמה התעצב תוך מאבק בין הפרלמנט למלוכה, ובקולוניות המושלים נתפסו לעיתים קרובות כעריצים שפועלים באופן שרירותי למען האינטרסים של עצמם ולמען שמירה על הפררוגטיבה של הכתר. לאחר הכרזת העצמאות ניסו רוב המדינות לתקן מצב זה על ידי כינון רשות מבצעת חלשה ביחס לפרלמנט, בעלת סמכויות צרות, זמן כהונה קצר ותלות במועצות שרים, שנבחרו על ידי הפרלמנט ולכן היו תלויות בעצמן ברשות המחוקקת. חריגים לכלל זה היו המושלים של מסצ'וסטס ושל ניו יורק, שהיו חזקים יותר, ויש היסטוריונים שטוענים כי מושל ניו יורק שימש כמודל עבור מנסחי החוקה, אף כי אחרים חולקים על כך. תקנון הקונפדרציה, שאיחד את המדינות והגדיר את הממשל הפדרלי עד לאשרור החוקה, היה קיצוני עוד יותר בגישה זו ולא הוגדרה בו רשות מבצעת כלל. התפקידים שבאופן היסטורי היו נתונים לרשות המבצעת, בוצעו תחת תקנון זה על ידי קונגרס הקונפדרציה וועדות פרלמנטריות מיוחדות.
בעוד שהחולשה של הרשויות המבצעות בתקופה המהפכנית הייתה תוצאה של לקחי העבר, רבים הגיעו למסקנה שמצב זה אינו יעיל ומזיק, ושיש צורך בכינון רשות מבצעת פדרלית חזקה יותר. עם זאת, לא הייתה הסכמה כללית לגבי המבנה, הסמכויות והחובות של רשות עתידית כזו. לפי מייקל מק'קונל, הנציגים בוועידת החוקה שקלו שלושה מודלים אפשריים לתפקיד הרשות המבצעת. על פי המודל הראשון, הרשות המבצעת היא לא יותר מאשר מוסד שתפקידו להגשים את רצון המחוקק. לפי המודל השני, בעיה מרכזית בממשל רפובליקני היא שימוש לרעה של המחוקק בכוחו, ועל כן תפקיד הרשות המבצעת הוא לשמור על הרפובליקה מפני חריגה של המחוקקים מתפקידם ונטילת כוח-יתר בידיהם. לפי המודל השלישי, שאינו סותר בהכרח את השני, דרושה רשות מבצעת עוצמתית ואנרגטית, שתוכל ליישם ולהגשים את התוכניות של המחוקק, ליזום מהלכים בתחומים כמו יחסי חוץ וביטחון לאומי, ואשר לה תחום נרחב של שיקול דעת מעבר ליישום רצונו של המחוקק.