cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניתוח ויפל
הליך הניתוח
הרעיון הבסיסי בהליך ניתוח ויפל הוא בעובדה שראש הלבלב מקבל אספקת דם מאותו עורק המוביל אף לתרסריון. כלי דם זה עובר דרך הלבלב, כך שבעת כריתת הלבלב, מתחייבת אף כריתת התריסריון. הסרת ראש הלבלב ללא כריתת התריסריון, תותיר את האחרון ללא אספקת דם מספקת.
ההליך המקובל של ניתוח ויפל כולל כריתה של החלק הרחיקני של הקיבה, החלק הראשון והשני של התריסריון, ראש הלבלב, החלק הרחיקני של צינור המרה המשותף, המעי הריק הקריבני, בלוטות הלימפה באזור הניתוח, וכיס המרה. חלקו המשחזר של הניתוח מורכב מחיבור החלק הנותר של הלבלב למעי הריק וחיבור צינור המרה למעי הריק, כדי לאפשר למיצי העיכול ומיצי המרה לזרום לדרכי העיכול וכן חיבור של הקיבה אל המעי הריק כדי לאפשר מעבר מזון.
ניתוח מורכב זה בוצע במקורו בשני חלקים, אולם בשנת 1940 שכלל ויפל את שיטת הניתוח ואיפשר לעשותו כהליך בודד. אורך הניתוח בממוצע בין ארבע לשבע שעות. סיכון התמותה מניתוח ויפל בארצות הברית הוא כ-5%. לאחר החלמה מן הניתוח חולים עלולים לסבול מקשיי עיכול ומירידה במשקל.
אביר
שימוש מודרני
התואר כיום מושאל גם עבור אנשים הנאמנים לערך מסוים ונלחמים למענו (למשל, "אביר זכויות האדם").
בספרות ובתרבות
עוד בימי הביניים התפתחה סוגה ספרותית המגוללת את עלילותיהם של אבירים גיבורים, אמיצים, חסודים, בעלי כבוד וטובי לב. ספרות זו - כגון אגדות המלך ארתור ואבירי השולחן העגול - הולידה את הארכיטיפ של האביר כלוחם מכובד הנלחם ברשע ומציל את העלמה במצוקה. מאגדות אלו נולד הביטוי "האביר על הסוס הלבן".
הפארודיה הידועה ביותר על ספרות האבירים היא הרומן "דון קישוט" מאת מיגל דה סרוונטס, המספר על אציל מזדקן ששוקע בהזיות בעקבות קריאת יתר של אגדות אבירים, והופך להיות אביר נודד בתקופה בה האבירות הייתה כבר מיושנת ולא רלוונטית.
בתקופה הרומנטית באירופה (המאה ה-18 והמאה ה-19), שהחייתה את הנוסטלגיה לימי הביניים, שב העניין בספרות האבירים ונכתבו יצירות חדשות על אבירים גיבורים ואצילי לב, כגון "אייבנהו" של סר וולטר סקוט.
ספרות הפנטזיה הרבתה להשתמש בארכיטיפ של האביר האציל והטהור והרבתה להציג דמויות של אבירים המובילים את המאבק בכוחות הרוע: החל במלכים מושחתים וכלה בדרקונים מפלצתיים. במשחקי הפנטזיה כגון מבוכים ודרקונים נוצר המקצוע של אביר קודש או פלאדין, לוחם שמחויב לאידיאלים של סדר וטוב, וזוכה לכוחות של קדושה מטעם אלי הטוב אותם הוא משרת. מנגד, הוצגו גם דמויות של אבירים שבגדו בערכי המוסר ופנו לדרך הרע, כגון לורד סות' מ"רומח הדרקון".
דמות האביר מרבה להופיע בקולנוע, בטלוויזיה, במשחקי וידאו ובמשחקי תפקידים.
ז'וז'ה קרמצי
ז'וז'ה קרמצי (בהונגרית:  Körmöczy Zsuzsa; בודפשט, 25 באוגוסט 1924 – בודפשט, 16 בספטמבר 2006) הייתה טניסאית יהודייה-הונגרייה, בשיאה דורגה במקום שני בעולם (1958) והיא הייתה הטניסאית ההונגרייה המצליחה ביותר בכל הזמנים. הישג השיא שלה הוא זכייה בטורניר גראנד סלאם, באליפות צרפת (1958). בעלה היה (מ-1958) פרופסור ד"ר שאנדור גרה.
ביוגרפיה
קרמצי נולדה משפחה יהודית. היא תחילה לשחק טניס כשהייתה בת תשע ובעשורים הבאים הייתה משחקנית של כמה מועדונים הונגריים (ÚTE, BBTE, BEAC, Vasas). בין השנים 1934-1942, היא הייתה תלמידת בית הספר לבנות בבודפשט ארז'בט (הקודמת המשפטית של בית הספר התיכון טלקי בלנקה של היום) תחת השם ז'וז'אנה סקיי-קרמצי. כבר בשנת 1936 היא זכתה (כתלמידה של בית הספר) באליפות הראשונה שלה אליפות הונגריה הדרגה השלישית.
קריירה
באליפות צרפת שנערכה בשנת 1956 הגיעה קרמצי לשלב חצי הגמר שבו הפסידה לאנג'לה מורטימר מבריטניה ב-2 מערכות (6-0, 6-1).
באליפות צרפת שנערכה בשנת 1957 הגיעה קרמצי לשלב רבע הגמר שבו הפסידה למנצחת הטורניר שירלי בלומר מבריטניה ב-2 מערכות (1–6, 1–6).
באליפות צרפת שנערכה בשנת 1959 הפסידה קרמצי את התואר שלה לאחר שנוצחה במשחק הגמר על ידי כריסטין טרומן מבריטניה ב-2 מערכות (4–6, 5–7).
באליפות צרפת שנערכה בשנת 1961 הגיעה קרמצי לשלב חצי הגמר שבו הפסידה ללמנצחת הטורניר אן היידון מבריטניה ב-3 מערכות (3–6, 6-1, 6-3).
ב-2007 הונצחה קרמצי ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
פרשת פינאלי
פרשת פינאלי (Finaly), אשר התרחשה בין השנים 1945–1953, עסקה בהשבתם של האחים רוברט וג'רלד פינאלי, יתומים יהודים שהוריהם נרצחו באושוויץ, לחיק משפחתם. בני הזוג פינאלי, יהודים אוסטרים אשר התגוררו סמוך לעיר גרנובל שבצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה, הפקידו בשנת 1944 את ילדיהם במעון יום ביישוב, מחשש שמא יתגלו על ידי הגסטפו וישלחו למחנה ריכוז. משנאסרו ההורים ונשלחו אל מותם באושוויץ, הועברו היתומים לידי מנזר קתולי ושם גדלו וחונכו כנוצרים. עם תום המלחמה, משביקשה דודתם של היתומים להעביר את האחים למשמורתה, החביאה הכנסייה הקתולית בצרפת את האחים וסירבה להשיבם. הפרשה, בה היו מעורבים גורמי כנסייה בכירים, הרבנים הראשיים בצרפת, מערכת החוק הצרפתית ואנשי ממשל, עוררה הדים ציבוריים רחבים בצרפת ובישראל והסתיימה עם הבאתם של האחים פינאלי למשמורת דודתם בישראל.
רקע
האחים פינאלי, רוברט (יליד 1941), וגראלד (גד) (יליד 1942), נולדו לפריץ ואנני פינאלי, משפחה יהודית אוסטרית אשר ישבה בווינה. אבי המשפחה היה רופא, בוגר אוניברסיטת וינה, אשר עבד בעיר. בשנת 1939, עם שלילת רישיון הרופא של האב על ידי השלטון הנאצי, ניסתה המשפחה להגר לפרו, זאת בספינה שעמדה להפליג מנמל לה רושל בצרפת. אולם לאחר שהגיעה המשפחה לצרפת התברר כי הפלגה זו בוטלה והמשפחה נאלצה להתיישב בעיירה לה טרונש (La Tronche), סמוך לעיר גרנובל בצרפת, שם נולדו ילדיהם. כיוון שאבי המשפחה היה אזרח אוסטרי, מדינת אויב לצרפת באותה עת, הוא נאסר ונשלח לתקופת מה למחנה עבודה סמוך לגרנובל, שלאחריה עבד כרופא באזור, אף שלא החזיק ברישיון רופא בצרפת. אזור גרנובל היה תחת כיבוש נאצי בעת מלחמת העולם השנייה ומפחד שמא יאסרו באופן פתאומי על ידי הגסטפו, שמו ההורים את ילדיהם במעון יום קתולי סמוך לביתם. למרות ניסיונם להתנהל בזהירות ובהיחבא, נאסרו פריץ ואנני פינאלי בחודש פברואר 1944, לאחר שככל הנראה הוסגרו על ידי משתף פעולה מקומי. תחילה הועברו למחנה הריכוז דראנסי וב-7 במרץ 1944 נשלחו לאושוויץ, שם נרצחו.
בעלי מעון היום, אשר חששו כי יוענשו על החזקת ילדים יהודים במוסדם, העבירו את האחים למנזר "גבירתנו מציון" בגרנובל, מנזר בו הוחבאו משפחות יהודיות נוספות בתקופת מלחמת העולם השנייה. אולם כיוון שהאחים היו עדיין תינוקות, הם הועברו משם למוסד לתינוקות, "סנט ברונו", של הכנסייה הקתולית בגרנובל. המוסד פעל בניהולה של הנזירה אנטואנט ברון, אשר באותה עת כבר החביאה ארבעה יתומים ומספר משפחות יהודיות בכפר ויף סמוך לגרנובל.
הפרשה
עם סיום מלחמת העולם השנייה, במאי 1945, למדו אחיותיו של אבי המשפחה כי אחיהן ואשתו נשלחו למחנה השמדה ולא שבו ממנו וכי ילדיו של האח נותרו בידיה של הנזירה ברון. תחילה שלחה דודתן של הילדים, גרטה פישל, אשר התגוררה באוקלנד ניו זילנד, מכתב לנזירה, בה הודתה לה על הצלת הילדים ובקשה כי האחים יועברו למשמורתה ומשמורת בעלה בניו זילנד, כפי רצון ההורים. תחילה השיבה לדודה ידידת המשפחה ובקשה לשכנעה להותיר את הילדים בידיה של הגברת ברון. משהודיעה הדודה במכתב נוסף על דרישתה האיתנה לקבל את הילדים למשמורתה, השיבה לה אנטואנט ברון כי הילדים צעירים מכדי לעמוד במסע הארוך לניו זילנד וסירבה לשחרר את הילדים ממשמורתה. זמן קצר אחר כך פנתה ברון לבית המשפט וקיבלה משמורת זמנית לתקופה של שלוש שנים על הקטינים, תוך שהיא מסתירה את העובדה כי בת משפחה של הילדים מבקשת לקבלם. נסיונותיה של הדודה לפעול מניו זילנד להשבת הקטינים למשפחה, באמצעות פניות לצלב האדום, לבישוף הקתולי של ניו זילנד ולמשרד החוץ הניו זילנדי, לא העלו דבר.
בשנת 1948, שלוש שנים לאחר שידעה הנזירה ברון כי דודתם של הקטינים מבקשת לקבלם למשמורתה, היא הטבילה את הקטינים לנצרות. מאותה עת קבעה הכנסייה הקתולית בצרפת, באמצעות מנזר "גבירתנו מציון" את המשמורת על הקטינים. משכך, פעלה משפחת האחים מניו זילנד כדי למנות את דודתם הדוויג ובעלה משה רוזנר מגדרה כמשמורנים חוקיים של הקטינים. זאת מתוך הנחה כי ניתן לשפר את הסיכוי להשבת האחים לחיק משפחתם אם המאבק ינוהל ממדינת ישראל. בני הזוג רוזנר מינו מצידם את משה קלר, מהנדס כימיה תושב גרנובל, כנציגם החוקי בצרפת לניהול מאבק המשמורת. כאשר נפגש קלר עם ברון בגרנובל, טענה זו באוזניו כי היהודים פחדנים כאשר הפקירו את ילדיהם ברגע סכנה ועתה משחלפה יש להם את החוצפה לתבוע את החזרתם. היא אף הודיעה לו כי הטבילה את הילדים לנצרות וכי לא תשיבם. עמדת הכנסייה הקתולית אותה עת הייתה כי, מעת שיתום יהודי הוטבל לנצרות, הרי שיש להפרידו ממשפחתו והוא שייך לכנסייה. מאותה עת החל משה קלר במאבק הפומבי להשבת האחים, אשר נמשך חמש שנים, במהלכו הם הוחבאו בידי הכנסייה והועברו בין מוסדות חינוך קתוליים שונים בצרפת, שווייץ וספרד.
בשנת 1952, לאחר שנים של ניסיונות עקרים להביא לשובם של האחים למשפחתם, הגישו דודיהם, יהודית ומשה רוזנר מגדרה, תביעה לבית המשפט בגרנובל בדרישה להכריז עליהם כמשמורנים חוקיים של הקטינים. ב-11 ביוני 1952 פסק בית המשפט בגרנובל כי יהודית, אחות אביהם של האחים, היא האפוטרופסית החוקית היחידה עליהם ויש להחזירם אליה. במהלך ההליך המשפטי הופיעו האחים פינאלי בפני בית המשפט והאח הבכור רוברט סיפר כי האחים ראו את אנטואנט ברון רק פעם, או פעמיים, במהלך שנה שלמה. בית המשפט קבע כי אם אנטואנט ברון לא תשיב את הילדים, תוטל עליה שנת מאסר. מיד לאחר פסק הדין הועלמו האחים על ידי ברון והועברו בעזרת אנשי כמורה למרסיי ונרשמו לבית ספר קתולי מקומי בשמות בדויים, מארק ולואי קאדרי. ביום 18 בנובמבר 1952 התקיים דיון בערעורה של אנטואנט ברון על העונש שהוטל עליה בגין אי-קיום ההוראה להשיב את האחים. ביום 28 בנובמבר 1952 פסק בית המשפט במפתיע כי אנטואנט ברון לא ביצעה כל עבירה פלילית באי השבת האחים, זאת לאור פרק הזמן שחלף מתום מלחמת העולם השנייה ועד לפתיחה בהליך המשפטי, לאור הטבלתם של האחים לנצרות וכן הוטל ספק בסמכותו של משה קלר לייצג את המשפחה בעניין זה. בהליך הערעור על החלטה זו ייצג את המשפחה אחד מעורכי הדין הבולטים בצרפת אותה עת, מוריס גרסון. הופעתו של גרסון בבית המשפט ב-8 בינואר 1953 זכתה לסיקור עיתונאי רחב בצרפת. ב-29 בינואר 1953 קבע בית המשפט לערעורים כי אנטואנט ברון אשמה בעוון אי קיום הוראות פסק הדין והיא נשלחה למאסר בו שהתה עד 12 במרץ 1953. זמן קצר לאחר מתן פסק הדין בבית הדין לערעורים הועברו האחים בחשאי לעיר באיון במחוז הפירנאים האטלנטיים בדרום-מערבה של צרפת. ב-1 בפברואר 1953 האחים התגלו בבאיון, בבית ספר קתולי, הודות לעירנותו של מנהל בית הספר, אשר פנה למשטרה. הידיעה דלפה מיד לעיתונות ומשה קלר יצא מיד לבאיון ברכבת. אולם עד הגיעו לעיר נעלמו האחים שוב ומשם הוברחו ב-13 בפברואר 1953 אל מעבר לגבול, לחבל הבסקים בספרד, תוך שאנשי הכנסייה הפרידו ביניהם, כדי להקשות על איתורם. בתקופה זו הרבו עיתוני צרפת וישראל לדון בפרשה ואף נפוצו שמועות שונות על גורלם, בין היתר על מותו של אחד האחים כתוצאה מסיבוכי מחלה. מיד לאחר העלמם מבאיון נעצרו על ידי המשטרה חמישה אנשי כמורה בחשד לחטיפתם, בהם אם מנזר גבירתנו מציון מגרנובל.
בתקופה זו החלו להישמע אף בתוך הכנסייה הקתולית בצרפת קולות המסתייגים מחטיפת האחים והעלמתם. בחודש פברואר 1953 נפגש הרב הראשי של צרפת יעקב קפלן עם מזכירו האישי של הארכיבישוף של פריז. בעקבות הפרשה פנה הארכיבישוף של פריז לבישופים של גרנובל ובאיון בעניין האחים, אולם אלה מסרו שאינם יודעים דבר על גורלם. הרב קפלן אף נפגש עם אם מנזר נוטרדאם מציון בפריז וזו גינתה את התנהגות אנשי הכמורה אשר פעלו להסתיר את האחים.
ב-26 ביוני 1953 הוחזרו האחים מספרד לצרפת במעבר גבול על חוף האוקיינוס האטלנטי. ב-2 ביולי 1953 פגשו לראשונה את דודתם יהודית רוזנר אשר הגיעה לצרפת בטיסה מישראל. ב-25 ביולי 1953 עזבו בני הזוג רוזנר עם האחים פינאלי את צרפת בדרכם לישראל ומאותה עת הופסקו מלוא ההליכים המשפטיים אשר נוהלו נגד חוטפיהם.
לאחר הפרשה
עם הגיעם של האחים לישראל, ולאחר שעברו תהליך של טיפול רגשי והשבה ליהדות בקבוץ נווה אילן, הם נקלטו בבית דודתם בגדרה. שני האחים התגייסו לצה"ל. רוברט פינאלי למד רפואה ועבד עד לפרישתו כמנתח ילדים במרכז הרפואי סורוקה בבאר שבע, וגד (ג'רלד) שירת בצבא קבע. ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, בשנת 2005, היה ד"ר רוברט פינאלי אחד מששת מדליקי המשואות לזכר קרבנות השואה, בהם אף הוריו שנרצחו באושוויץ.
בשנת 2004 פרסם העיתון האיטלקי קוריירה דלה סרה כי ההיסטוריונית הצרפתית קתרין פויו איתרה מסמך מיום 23 באוקטובר 1946, מאת הנונציו לצרפת, אנג'לו ג'וזפה רונקלי לימים האפיפיור, המעיד כי עמדת הוותיקן אותה עת הייתה כי אין להשיב למשפחתם ילדים יהודים אשר ניצלו בידי מוסדות הכנסייה בתקופת השואה והוטבלו לנצרות. במכתב, הנכתב בשם האפיפיור פיוס השנים עשר ומופנה לארכיבישוף של ליון, כותב הקרדינל רונקלי:
פויו פרסמה לבסוף את ממצאי מחקרה בשנת 2013 בספר שכותרתו "הכנסייה בצרפת וילדים יהודים". עמדה זו של האפיפיור מסבירה, ככל הנראה, חלק מן הפעולות שביצעה הכנסייה הקתולית בשלהי שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 בניסיון למנוע את השבתם של האחים פינאלי ליהדות.
פוצ'יוולי
פוּצִ'יווֹלֶי, (בפורטוגזית: Futevôlei; באנגלית: Footvolley - סימן רשום) הוא משחק דמוי כדורעף וכדורשת חופים שמשחקים עם כל חלקי הגוף חוץ מהידיים. שני שחקנים בכל קבוצה צריכים לגרום לכדור לפגוע בקרקע של הקבוצה השנייה.
שורשיו של משחק ה-Footvolley (Futevôlei בפורטוגזית) בחוף קופקבנה שבריו דה ז'ניירו, ברזיל, בשנות השישים של המאה הקודמת. שם הוא התפתח כמשחק אימון לשחקני כדורגל. על מנת לא להפר את החוק אשר אסר בזמנו לשחק כדורגל על חוף הים, העבירו השחקנים את כדור הרגל ביניהם מעל רשת כדורעף החופים כדי לשפר את טכניקת המשחק ובה בשעה להימנע מהחרמת הכדור על ידי פקחי החוף.
מקורות
Futevôlei הומצא בברזיל על ידי אוקטביו דה מוראס, בחוף קופקבנה שבריו דה ז'ניירו בשנת 1965. על מנת לא להפר את החוק אשר אסר בזמנו לשחק כדורגל על חוף הים, העבירו השחקנים את הכדור ביניהם מעל רשת כדורעף החופים כדי להימנע מהחרמת הכדור על ידי פקחי החוף. תחילה היו משחקים בקבוצות של חמישה שחקנים, אך בגלל הרמה הגבוהה של השחקנים (רובם היו שחקני כדורגל מקצועיים) הכדור כמעט ולא היה נופל, ולכן הורידו את מספר השחקנים בקבוצה עד שהגיע לשניים נגד שניים, שזה המצב שקיים עד היום.
בשנות השבעים של המאה הקודמת התפתח המשחק בברזיל וכבש למעשה את כל ערי החוף ובניהן סנטוס, רסיפה, סלבדור ועוד. בשנות השמונים של המאה הקודמת, כשקבוצות כדורגל בעולם החלו רוכשות שחקנים זרים, הביאו איתם שחקני הרכש הברזילאים את ה Footvolley לארצות בהן שיחקו. FootVolley נפוץ לכל העולם: ארצות הברית, אסיה, אירופה ועוד.
צמיחה בינלאומית
מאז המצאת הענף בברזיל, המשחק התפתח וצבר פופולריות בעולם, כולל באירופה, ארצות הברית ובאסיה. הטורניר הבינלאומי הראשון שהתקיים מחוץ לברזיל התקיים בארצות הברית במרץ 2003. אירוע זה הוא שהחל את הצמיחה הבינלאומית של הענף.
חוקי המשחק
Futevôlei או בשמו האנגלי Footvolley משלב את החוקים הבסיסיים של כדורעף חופים וחוקי נגיעה בכדור מהכדורגל. בסופו של דבר, המשחק הוא משחק כדורעף חופים שבו אסור לגעת בכדור עם היד ובמקום כדור כדורעף משתמשים בכדור כדורגל.
נקודות מקבלים כאשר הכדור פוגע בצידו של היריב במגרש, אם היריב מבצע עבירה, או אם היריב נכשל להעביר את הכדור חזרה.
חוקי המשחק משתנים מארגון לארגון, ברוב המקומות ניתן להעביר את הכדור לאחר שהוא נוגע ברשת לצד היריבה, משחקים מערכה אחת של 18 נקודות, או שלוש מערכות, שני הראשונות של 15 נקודות ובמערכה השלישית משחקים עד 11 נקודות.
אורך מגרש תקני נע בין 16 ל 18 מטר, ורוחבו בין 8 ל 9 מטר. גובה הרשת לגברים הוא בין 210 ל 220 ס"מ, ולנשים 2 מטר.
פוצ'יוולי בישראל
כמו בשאר העולם, מי שהביא את משחק הפוצ'יוולי לישראל היו ברזילאים, כאשר שחקני הרכש הברזילאים של קבוצות כדורגל ישראליות ששיחקו בליגת העל בשנת 2003 - ברונו רייס וגבריאל לימה, לימדו קבוצה של חובבי כדורגל שאהבו להיות בחוף הים, ביניהם יוסי גולן, אושרי כהן, שלום מיכאלשווילי, אמיר זוהר ועוד, את חוקי ענף הפוצ'יוולי (שהיה פופולרי בארץ הולדתם והומצא שם), בחוף גורדון שבתל אביב. אלה התאהבו במשחק והמשיכו להיפגש ולשחק גם אחרי שרייס ולימה שבו למולדתם כשהם מכנים את המשחק בשמות שונים – פוטוולי, פוטיוולי, פוסוולי ועוד.
בקיץ 2007 יזמה יבואנית בירה קורונה לישראל, תימקו בירה, את טורנירי קורונה פוצ'יוולי ובכך המציאה את שם המשחק העברי ("פוצ'יוולי" - סימן רשום). באותה שנה התקיימו טורנירי קורונה פוצ'יוולי בחופי ניצנים, ראשון לציון, תל אביב ונתניה.
הצלחת הטורנירים בשנת 2007 הביאו את חברת קורונה בישראל לייסד את ליגת קורונה פוצ'יוולי בשנת 2008. שתים עשרה קבוצות שיחקו באחד עשר מחזורי הליגה אשר התקיימו לסירוגין בחוף גורדון בתל אביב, בחוף סירונית בנתניה ובחוף אכדיה בהרצליה. מאז מתקיימת ליגה סדירה בכל שנה.
בשנת 2015 לקחה על עצמה העמותה לקידום משחק הפוצ'יוולי בישראל את עיקר הניהול והעשייה למען הגדלת הענף בארץ ובעולם. הטורניר הראשון שנערך מטעם העמותה היה טורניר מוקדמות לקראת משחקי הראווה באולימפיאדת ריו 2016 בשיתוף עם עיריית תל אביב-יפו, בטורניר לקחו חלק 24 קבוצות מכל הארץ והתמודדו על הזכות לייצג את ישראל בטורניר העולמי הרשמי הראשון.
מאז נערכים ומאורגנים על ידי העמותה ליגות וטורנירים לנשים וגברים מדי שנה: למשל ליגת הקיץ בראשון לציון בשנת 2016 וליגת הקיץ בחוף פרישמן בת"א בשנים 2017-2019.
כיום מנוהלות על ידי העמותה שלוש ליגות מדי שנה:
כמו כן, טורנירי דירוג ארציים המתקיימים מספר פעמים בשנה.
קולונאט
קולונאט (בלטינית: colonatus) היה מושג ששימש לתיאור מעמד צמיתים שהתקיים בקיסרות הרומאית המאוחרת.
במקור, משמעות המושג "קולונוס" (colonus, ריבוי: coloni, "קולונים") הייתה חקלאי שחוכר קרקע מבעל אדמה. בתקופת הקיסרות המאוחרת קבע הקיסר קונסטנטינוס שמעמד של קולונוס יעבור בירושה, וכך בן של קולונוס נאלץ גם הוא להפוך לחקלאי שמעבד את השדות המשפחתיים. הצו של קונסטנטינוס קשר את החקלאי לקרקע ואסר עליו לעוזבה, או על אדם כלשהו לסלקו מן הקרקע שאותה הוא מעבד.
התפתחות הקולונאט היא עדות לשקיעת מוסד העבדות ברומא העתיקה, בווילה הרומית היה נהוג השימוש בעבדים לעיבוד חלקות אדמה גדולות, "לטיפונדיות" (יחיד: latifundia), אולם הידרדרות הכישורים המנהלתיים בקיסרות המאוחרת, והקושי שהתעורר בזמנים מסוימים להשיג עבדים חדשים, הפכו את עבודת העבדים לבלתי כלכלית. דבר זה גרם להרחבת השימוש בקולוני שחכרו חלקות אדמה קטנות. החוקים של קונסטנטינוס נועדו להבטיח אספקת מזון מתמדת בניסיון להתגבר על חוליה של הקיסרות המאוחרת.
מבחינה חוקית, הקולוני לא היו עבדים, וכך ראה אותם גם החוק ואף אפשר להם לגשת למערכת המשפט של האנשים החופשיים, להבדיל מעבדים שנשפטו על ידי אדוניהם. אולם במובנים מסוימים היה מעמדם החוקי דומה לזה של עבדים. דוגמאות לכך אפשר לראות באיומו של קונסטנטינוס שיכבול בשלשלאות קולוני שברחו מנחלתם, ובחוקים מתייחסים למחכיר האדמה לקולונוס כ"אדון" (dominus). מעשים ומונחים אלה היו נקוטים ביחס לעבדים.
פרנק ודקינד
בנימין פרנקלין ודקינד (בגרמנית: Benjamin Franklin Wedekind; 24 ביולי 1864 - 9 במרץ 1918) היה מחזאי גרמני, אשר נמנה עם אבות האקספרסיוניזם.
ביוגרפיה
ודקינד נולד בהנובר ועבד במספר משרות בטרם החל לעבוד בקברט ולהפוך למחזאי.
המחזה החשוב הראשון פרי עטו, "Frühlings Erwachen", משנת 1891 (תורגם לעברית כ"האביב מתעורר"), העוסק במיניות ובהתבגרות מינית, חולל שערורייה.
שני המחזות "רוח האדמה" (1895) ו"תיבת פנדורה" (1904), המוכרים גם כ"מחזות לולו", הם, כפי הנראה, שני מחזותיו הידועים ביותר. שניהם שימשו מאוחר יותר כבסיס עלילתי לאופרה "לולו" מאת אלבן ברג.
בתו, פמלה, נישאה לשחקן שארל רנייה. נכדו הוא המוזיקאי והסופר אנטול רנייה, שהיה בעלה של הזמרת נחמה הנדל.
מטען פורמלי
חישוב
כאשר:
דרך חלופית לקביעת מטען של אטום עם התחשבות באלקטרושליליות היא בעזרת קביעת דרגות חמצון.
בבחירת מבנה לואיס עבור מולקולה, הצורה המועדפת היא זו שתיתן לכל אטום מטען פורמלי מינימלי.
איגוד תעשיית ההקלטות ההודי
איגוד תעשיית ההקלטות ההודי (באנגלית: Indian Music Industry; בראשי תיבות: IMI) הוא ארגון ללא כוונת רווח, המייצג את תעשיית ההקלטות בהודו. האיגוד נוסד ב-28 בפברואר 1936 בשם התעשייה הפונוגרפית ההודית (באנגלית: Indian Phonographic Industry; בראשי תיבות: IPI). האיגוד הוא האיגוד השני הוותיק ביותר בתעשיית המוזיקה בעולם, שהיה מעורב בהגנה על זכויות היוצרים של המפיקים המוזיקליים ושתמך בצמיחה של תעשיית הבידור המוזיקלית. הם הנוכחי של האיגוד אומץ ב-1994. האיגוד חבר בפדרציה הבינלאומית לתעשייה הפונוגרפית. האיגוד מייצג למעלה מ-75% מכלל מכירות המוזיקה החוקיות בהודו.
לאיגוד יש משרד רישום בקולקטה ומשרד אדמיניסטרטיבי במומבאי. לאיגוד, יש גם משרדים בניו דלהי, בצ'נאי, בבנגלור, בהיידראבאד ובערים הודיות גדולות אחרות. האיגוד אחראי, בשיתוף פעולה עם MTV, על השקת פרסי המוזיקה IMMIES.
חליסה
חליסה (בערבית: الحليصة - "אֶלְחָלִיצֶה") היא שכונה בחיפה התחתית, ממזרח לעיר התחתית. מבחינה מנהלית היא משויכת לרובע נווה שאנן שמדרום לה. השכונה יושבת בסמוך לוואדי רושמיה (נחל גיבורים), המפריד בינה לבין הדר הכרמל ממערב. בצפון-מערב היא גובלת בוואדי סאליב, בצפון בחוף שמן, במזרח בצ'ק פוסט ובדרום בשכונות נווה שאנן.
היסטוריה
עד מלחמת העצמאות הייתה חליסה שכונה ערבית כמעט הומוגנית, שהתפתחה בעיקר סביב רחוב גוש עציון של ימינו (אז רחוב אחמד שאוקי). בקצה העליון של השכונה הוקם מסגד. בשנות ה-20 היא הורחבה מזרחה, על צלע ההר, ברחובות שנקראו תל-עמל ואוכלסו על ידי יהודים. אז גם נבנה גשר רושמיה המסוגנן, שהיה לאחד מנתיבי התחבורה העיקריים של חיפה.
תל-עמל ונוה-פז התפתחו בצידה המזרחי של חליסה עקב בצד אגודל בעיקר אחרי קום המדינה. בינן לחליסה אין גבול גאוגרפי מדויק, ויש ש"חליסה" ו"תל עמל" הם בעצם שני שמות לדבר אחד.
השכונה במאה ה-21
בתום העשור הראשון של המאה ה-21, אשכול השכונות חליסה-תל עמל-נוה פז הוא אזור מעורב, שסובל מחוסן חברתי נמוך. עד סוף שנות ה-60 פעל ברחוב הירדן בית קולנוע - "קולנוע ורד", שנסגר (תחתיו פועל בית תמחוי). בתים רבים עומדים ריקים. בתים אטומים בלבנים עומדים לאורך רחוב אני מאמין ודרך בר יהודה. האוכלוסייה מונה עולים ממגוון ארצות - רוב התלמידים בשני בתי הספר היסודיים "גבריאלי" ו"קישון" (שנסגר) הם ילדי עולים מאתיופיה ומחבר המדינות.
בדצמבר 2001 נרצחו 15 אזרחים בפיגוע התאבדות שבוצע באוטובוס קו 16 בצומת הגיבורים-יד לבנים. עיריית חיפה הקימה במקום אנדרטת הנצחה.
בשנים 2004–2005 סערה חליסה הערבית נוכח איומי הריסות של מבנים בלתי חוקיים על ידי העירייה, חלקן נועד לאפשר הרחבת כביש. העשור הראשון של המאה התבלט בתדירות ההולכת וגבוהה של מקרי שימוש בנשק חם בשכונה על רקע סכסוך בין שתי משפחות, לצד אי-נחת מתמשכת בקרב התושבים היהודים מעוצמת הקול של קריאות המואזין.
בתחום פעילות הפנאי, את התושבים הערבים משרת מרכז קהילתי "גיבורים"; מרבית פעילות התושבים היהודים מופנית אל מתנ"ס נווה יוסף שבנווה שאנן. חלק אחר נוסע למתנ"ס בהדר. בסוף שנת 2017 נחנך ברח' הירדן מתנ"ס במימון משותף של קרן קלור, קרן חיפה ועיריית חיפה המשרת את כלל תושבי השכונה. בשכונה עצמה מתקיימת קבוצת גישור משותפת לנוער ערבי ואתיופי, מטעם העירייה. אוניברסיטת חיפה מפעילה תוכנית מעורבות בקהילה שבמסגרתה סטודנטים גרים בשכונה ומתנדבים בתחומיהם השונים; "נמ"שים - נוער משחק שלום" הוא פרויקט התנדבותי אחר שאותו מקיימת תנועת סדאקה-רעות, במסגרתו פועלת קומונת תיאטרון ערבית-יהודית לגיבוש קהילתי ודיאלוג בין-תרבותי באמצעות תיאטרון, אמנות וכלים נוספים.
בין דרך יד לבנים לרחוב החשמל משתרע גן ובו שבילים תלולים, מתקני משחקים, אֵלות ואורנים.
בחלק הנמוך של השכונה הסתיימה ב-2007 הקמתו של משכן מטה מחוז חוף (עד יולי 2011, "מרחב חוף") של משטרת ישראל, בצמד בניינים שהגבוה ביניהם הוא בן 13 קומות.
מבחינה אדמיניסטרטיבית, חליסה ושכונותיה נמצאות בתחום של מזרח חיפה, הכולל, לבד מהן, את הרבעים צ'ק פוסט ונווה שאנן. מאחר שבעיר התחתית אין בתי ספר עבריים רבים, בתי הספר "קישון" ו"גבריאלי" משויכים לאזור רישום "נווה שאנן"; עם זאת, בהתאם לתוכנית החומש שהוכנה לשכונה, החל משנת התקציב 2009 בוטלה ההפרדה שעוד הייתה קיימת בין חליסה המקורית ושכונותיה ממזרח והאזור כולו שב להיות יחידה משותפת במסגרת פרויקט שיקום שכונות.
את האשכול תוחם במזרח גשר פז, שהוא בהיבטים רבים גם שער הכניסה המזרחי לחיפה.
תל עמל
תל עמל נוסדה בשנות ה-20, כשכונה היהודית המזרחית ביותר של חיפה. כאשר פרצו מאורעות תרפ"ט חיו בה רק תריסר משפחות. במלחמת השחרור היא היוותה בסיס לכוחות ההגנה שיצאו לכבוש את חליסה. בעשורים הראשונים שלאחר קום המדינה ישבו בשכונה בעיקר משפחות יוצאות רומניה, פולין והונגריה. הרחוב הראשי נקרא אז "דרך נווה שאנן", מכיוון שהוביל מהעיר אל שכונת נווה שאנן. בשנות ה-80 שונה שמו לדרך יד לבנים. השכונה כוללת אותו ואת הרחובות המסתעפים ממנו.
60% מתושבי תל-עמל ב-2007 היו מקרב יוצאי ברית המועצות לשעבר, והיתר יהודים ותיקים, ערבים ומשפחות מאתיופיה. קרוב לרבע מהתושבים הם קשישים.
קבוצת "הפועל חליסה"
משנות ה-50 ועד שנות ה-80 פעלה בשכונה קבוצת הכדורגל "הפועל חליסה" בשנת 2014 הוקמה מחדש לאחר הפסקה של 25 שנים.
אדמירל שר
אדמירל שר הייתה אוניית מערכה זוטא או אוניית מערכה של כיס (בגרמנית: Panzerschiff; באנגלית: Pocket battleship) מסדרת דויטשלנד, ששירתה בקריגסמרינה, הצי הגרמני, במלחמת העולם השנייה. ההגדרה "אוניית מערכה זוטא" הייתה של הצי הבריטי; הצי הגרמני הגדיר את האונייה כסיירת כבדה. האונייה נקראה על שמו של אדמירל ריינהרד שר, מפקד הצי הקיסרי הגרמני במלחמת העולם הראשונה, בעת קרב יוטלנד. האונייה הייתה אחת מהאוניות הבודדות שמלחיה התייחסו אליה בלשון זכר, בניגוד להתייחסות המקובלת לאונייה בלשון נקבה.
אוניות מערכה זוטא
אוניות מערכה זוטא היו סוג של אוניות מלחמה שנבנו על ידי הרייכסמרינה הגרמני בהתאם למגבלות שהוטלו בחוזה ורסאי. בהסכם זה הוגבלו הגרמנים לבניית "ספינות משוריינות", בעלות הדחק שלא יהיה גדול מ-10,000 טונות. המטרה הייתה למנוע מגרמניה בניית אוניות מערכה ויצירת צי שעלול היה להוות איום על ציי בריטניה, ארצות הברית וצרפת. יחד עם זאת, לא הייתה הגבלה על קוטר התותחים. אוניות המערכה זוטא היו תכנון גאוני, שמחד עמד בדרישות ההסכמים ומאידך יצר סוג של אוניית מלחמה חזקה בהרבה ממה שסברו המעצמות. בוני האוניות הגרמניים השתמשו במספר חידושים טכניים כדי לבנות ספינת מלחמה חזקה בתוך משקל מוגבל זה; בין החידושים היה שימוש נרחב בריתוך לצורך חיבור רכיבי גוף האונייה יחדיו, שחסך כ-15% ממשקל האונייה (בניגוד לשימוש במסמרות שהיה מקובל באותה העת), התקנת שלושה תותחים בצריחי החימוש העיקרי ושימוש במנועי דיזל להנעה. למרות שההדחק המוצהר היה 10,000 טון, בפועל חרגו אוניות אלו מגבול זה ביותר מ-10%.
המאפיין הבולט בתכנון אוניות המערכה זוטא היה תותחים בעלי קוטר גדול (11 אינץ', 280 מ"מ), שיוכלו לגבור על כל אוניית אויב שמהירותה מספיקה כדי להשיג אותן, ומאידך מהירות מספיקה כדי לברוח מכל אוניית אויב חזקה יותר, שיכולה להטביען. זה היה אותו עיקרון שעל פיו נבנו בידי הבריטים, לפני מלחמת העולם הראשונה, סיירות המערכה.
הצי הגרמני היה עסוק בהתעצמות (תוכנית Z), שנועדה להביא אותו לסדר כוחות כזה שיוכל להיות בן תחרות לצי המלכותי הבריטי. ואולם תוכנית זו הייתה אמורה להסתיים רק ב-1944, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה מצא הצי הגרמני את עצמו נחות בהרבה לצי הבריטי. בשל כך, נועדו אוניות המערכה זוטא לתפקיד של פשיטות על נתיבי המסחר הבריטיים; אסור היה להן להיכנס לעימות עם אוניות מלחמה בריטיות מקבילות או גדולות מהן, כדי לשמר את כוחן.
משימות ראשונות
האונייה נבנתה בוילהלמסהאפן, לחוף הים הצפוני, והושקה ב-1 באפריל 1933. בטקס השקת האונייה כובדה מריאנה בסרר (Marianne Besserer), בתו של רינהרד שר, במתן שמה של האונייה. משימתה הראשונה של האונייה הייתה חילוץ אזרחים גרמניים מספרד, במהלך מלחמת האזרחים. אדמירל שר, יחד עם האונייה האחות, דויטשלנד, יצאה למשימה זו ב-24 ביולי 1936. בסוף יולי ובתחילת אוגוסט סיירה האונייה לאורך חופי הים התיכון של ספרד, ובסוף אוגוסט שבה לבסיסה בקיל, בגרמניה. במהלך החודשים הבאים (אוקטובר - נובמבר 1936, מרץ - אפריל 1937, מאי - יוני 1937, אוגוסט - ספטמבר 1937, פברואר - מרץ 1938, מאי - יוני 1938) ביצעה האונייה סיורים ליד חופי ספרד. במהלך סיורים אלה חילצה האונייה, כאמור, אזרחים גרמניים, אך גם עקבה אחרי משלוחי נשק מברית המועצות לכוחות הרפובליקניים וליוותה אוניות גרמניות שהובילו נשק ואספקה לכוחות הלאומניים. ב-29 במאי 1937 הופצצה דויטשלנד, שעגנה באותו יום באיביזה בידי מפציצי כוחות הרפובליקניים. אדמירל שר, שהייתה באותה עת בנמל קרטחנה, יצאה לסייע לאחותה. יומיים לאחר מכן, ב-31 במאי, הפגיזה אדמירל שר כפעולת תגמול את הנמל באלמריה, שהיה אז בידי הרפובליקניים. היה זה ביום הזיכרון הגרמני לקרב יוטלנד.
לקראת סיום הסיור בחופי ספרד, נשלחה האונייה לנמל גָאֶטָה (‏Gaeta), באיטליה. מטרת ההפלגה לגאטה הייתה לאפשר לכמרים גרמניים ואוסטריים, שלמדו בכנסיית סנטה מריה דל אנימה, ברומא, להצביע במשאל העם על האנשלוס, סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית במרץ 1938. למרות הרוב העצום שבו התקבל הסיפוח במשאל העם (99.73%), הרי שבהצבעתם של הכמרים הייתה התוצאה הפוכה: 95% הצביעו נגד הסיפוח. ההצבעה נקראה בגרמניה "הביזיון של גאטה" (Vergogna di Gaeta, Schande von Gaeta).
מלחמת העולם השנייה
מלחמת העולם השנייה החלה עבור אדמירל שר ב-4 בספטמבר 1939, כאשר מפציצים בריטיים תקפו את האונייה, שעגנה בנמל וילהלמסהאפן. האונייה נפגעה משלוש פצצות שלא התפוצצו; ארבעה מהמטוסים התוקפים הופלו באש נ"מ. שתי אחיותיה של אדמירל שר יצאו לפשיטות על נתיבי הסחר הבריטיים, אך האונייה התעכבה בשל שיפוץ שנערך בה. דויטשלנד הצליחה להטביע שתי אוניות אויב בלבד, אך אדמירל גרף שפה זכתה להצלחה רבה יותר, והטביעה תשע אוניות סוחר של בעלות הברית במי דרום האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי, עד שנלכדה בידי שלוש סיירות של הצי המלכותי הבריטי מול פתח הנהר ריו דה לה פלטה, באורוגוואי; בקרב שהתפתח, קרב נהר לה פלטה, בו נפגעה קשות אחת מהסיירות הבריטיות, ושתי האחרות נפגעו קלות. אדמירל גרף שפה נפגעה אך הצליחה לחמוק לנמל מונטווידאו, שם הוטבעה בידי צוותה. הצלחותיהן של דויטשלנד ואדמירל גרף שפה לא היו מסחררות, אך הוכיחו את הפוטנציאל של הפשיטות על נתיבי הסחר.
אדמירל שר הייתה בשיפוצים במהלך החודשים הראשונים של 1940, ובין השאר נעשה שיפוץ יסודי במנועים והוחלף גשר הפיקוד. לאחר השיפוץ סווגה האונייה מחדש כסיירת כבדה. השיפוץ הסתיים בסוף יולי 1940, ובחודשיים הבאים עסקה האונייה באימונים. ב-14 באוקטובר חמקה האונייה מהמצור הימי הבריטי, ונכנסה אל האוקיינוס האטלנטי. המודיעין הימי הגרמני, B-Dienst, (בשמו המלא: Beobachtungs-Dienst, שירות התצפית) זיהה את השיירה HX-84 שהפליגה מנובה סקוטיה לבריטניה, והפנה אליה את אדמירל שר. המטוס הימי של האונייה זיהה את השיירה, וסבר שלשיירה אין ליווי. ואולם, כאשר התקרבה אדמירל שר אל השיירה, הסתבר שהשיירה מלווה בידי אוניית סוחר חמושה, ג'רוויס ביי. בתקופה זו לא היו די אוניות ליווי, ולפיכך הייתה אונייה זו אוניית הליווי היחידה. למרות שלא היה לה כל סיכוי לעמוד מול האונייה הגרמנית העדיפה ממנה בהרבה, פנתה ג'רוויס ביי אל אדמירל שר; האונייה הגרמנית נאלצה להתעכב בהשמדת ג'רוויס ביי, ובזמן זה הצליחו רוב אוניות השיירה להתפזר ולחמוק. האונייה הבריטית הוטבעה, ו-190 מאנשי צוותה טבעו עמה (65 ניצלו על ידי אוניית סוחר). אדמירל שר הצליחה להטביע עוד חמש אוניות סוחר ולפגוע באונייה נוספת, אך רוב אוניות השיירה ניצלו בזכות הקרבתה של ג'רוויס ביי. מפקד האונייה הבריטית זכה לצלב ויקטוריה על מעשהו. בעקבות ההתקפה של אדמירל שר שינתה האדמירליות הבריטית את מדיניותה, ומאז החלו אוניות שטח גדולות, אוניות מערכה וסיירות מערכה ללוות את השיירות, מדיניות שריתקה רבות מאוניות הצי הבריטי לפעילות זו על חשבון פעילויות אחרות.
הצי הבריטי החל במרדף אחרי אדמירל שר, אך זו הצליחה לחמוק דרומה, שם חברה למכליות, שתדלקו ותספקו אותה. במהלך החודשים הבאים לכדה והטביעה אדמירל שר 12 אוניות סוחר בריטיות, בדרום האוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס ההודי. למרות מאמצי הצי הבריטי ללכוד את האונייה, ולמרות שידורי מצוקה שהצליחה אחת האוניות האחרונות לשדר לפני שטובעה, הצליחה האונייה הגרמנית לחזור לגרמניה ב-1 באפריל 1941 ללא פגע, לאחר שעברה 85,000 ק"מ במסעה והטביעה 17 אוניות.
במהלך החודשים הבאים עברה אדמירל שר שיפוץ נוסף, והייתה חלק מהצי הבלטי. מאוחר יותר הועברה צפונה, לנורווגיה הכבושה. ב-2 ביולי 1942 יצאה האונייה למשימתה הבאה, תקיפת השיירה PQ-17. אדמירל שר הייתה מלווה בסיירת הכבדה אדמירל היפר ובכמה משחתות. המודיעין הבריטי סבר בטעות שלכוח הימי הצטרפה גם אוניית המערכה הגרמנית טירפיץ, מן האוניות החזקות בעולם באותה תקופה; בשל כך ניתנה לשיירה הוראה שנויה במחלוקת להתפזר. התפזרות השיירה הפכה את אוניותיה לטרף קל עבור צוללות ומטוסים; 26 ממתוך 37 האוניות בה הוטבעו, אסון השיירות הגדול ביותר במלחמה. בפועל, לא הייתה טירפיץ בדרכה לתקוף את השיירה; אדמירל שר ומלוותיה הוחזרו לאחר כמה שעות לבסיסן, משהסתבר שצוללות ומטוסים ישמידו את השיירה לפני שאוניות השטח יספיקו להגיע לזירה.
אדולף היטלר הלך ואיבד את אמונו בצי הגרמני, בעקבות הישגיו המוגבלים; בעקבות קרב ים ברנץ הכושל התפטר מפקד הצי, גרוסאדמירל אריך רדר. מחליפו, גרוסאדמירל קרל דניץ, היה איש צי הצוללות, וצי אוניות השטח הוזנח. בסוף פברואר 1943 נערכה התקפה אווירית של בעלות הברית על נמל וילהלמסהאפן שבו עגנה אדמירל שר; האונייה סבלה מנזק קל, אך הוחלט להרחיקה מזרחה לשווינמונדה. בחודשים הבאים שימשה האונייה כאוניית אימונים; בסתיו 1944 סייעה האונייה באש תותחיה לורמאכט הנסוג לחופי הים הבלטי. גם בחודשים הראשונים של 1945 עסקה האונייה במשימות אלו, אך במרץ נשחקו תותחי האונייה במידה כזו, שנאלצה לשוב לקיל. ב-9 באפריל 1945 הופצץ נמל קיל על ידי יותר מ-300 מפציצים של חיל האוויר המלכותי. אדמירל שר נפגעה והתהפכה במעגנה. רוב הצוות לא היה עליה בעת ההתקפה; 32 איש נהרגו. לאחר המלחמה נקברו שרידי האונייה תחת השפוכת שהצטברה בנמל.
פיוז'ן (בישול)
פיוז'ן (מאנגלית - Fusion; היתוך, מיזוג) הוא סגנון בישול שנוצר בעשרות השנים האחרונות. בסגנון בישול זה, נעשה מיזוג שימוש בטכניקות בישול וחומרי גלם שמקורם ממטבחים שונים בעולם.
הפיוז'ן התאפשר עקב ההתפתחויות הטכנולוגיות, שאפשרו את שינוע מוצרי המזון השונים בין חלקי העולם תוך פגיעה מינימלית באיכותם, ולרוב אף ללא פגיעה כלל.
סגנונות הפיוז'ן השונים צמחו בעיקר בערי מהגרים גדולות, שם נמצאים זה לצד זה בני קהילות שונות ורעיונות שונים עוברים ביניהן וחודרים לבישול.
בישראל, כמדינת מהגרים, נפוצים מאכלי פיוז'ן, למשל במאכלי רחוב המציגים עירוב של מאכלים מהמטבח המזרח-תיכוני עם מאכלים ממטבחי אירופה כגון שניצל או סטייק בפיתה, שווארמה עם חומוס וצ'יפס.
מצר ג'ורג'יה
מצר ג'ורג'יה הוא מצר ים בין האי ונקובר שבקולומביה הבריטית, קנדה ויבשת אמריקה.
גאוגרפיה
המצר קיבל את שמו משמו של ג'ורג' ונקובר, קצין בצי המלכותי הבריטי אשר עמד בראש המשלחת לגילוי האזור הצפון-מערבי של אמריקה בסוף המאה ה-18.
אוריה
{{פירושונים| אישים:
אחר:
ראו גם
}}
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2002
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 2002 היא המהדורה ה-13 של אליפות אירופה לנבחרות צעירות שמארגנת אופ"א. הטורניר נערך בשווייץ בין ה-16 ל-28 במאי 2002.
נבחרת צ'כיה זכתה בטורניר לראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה במשחק הגמר בדו-קרב בעיטות עונשין על צרפת. שוער האלופה, פטר צ'ך, היה לשחקן המצטיין בטורניר. מאסימו מקארונה האיטלקי זכה בתואר מלך השערים עם שלושה כיבושים במהלך הטורניר.
מוקדמות
שלב המוקדמות החל בשנת 2000, כש-47 הנבחרות הצעירות שהשתתפו בטורניר חולקו לתשעה בתים בני ארבע, חמש או שש נבחרות. תשע הנבחרות שסיימו כראשי בתים, בנוסף לשבע הסגניות הטובות ביותר, העפילו לשלב פלייאוף בשיטת בית חוץ, ושמונה הנבחרות שניצחו בסיכום שני המפגשים העפילו לטורניר הגמר. שווייץ, שהדיחה בשלב זה את אוקראינה, נבחרה לאחר מכן להיות הנבחרת המארחת של טורניר הגמר.
נבחרת ישראל סיימה את שלב הבתים במקום השלישי מתוך חמש נבחרות בבית 7. היא סיימה את השלב עם 12 נקודות, מתחת לראש הבית צרפת וסגניתה ספרד.
שחקן הזהב
בתואר שחקן הזהב, הניתן לשחקן המצטיין בטורניר, זכה פטר צ'ך, שוערה של הנבחרת הזוכה, צ'כיה.
מלך השערים
3 שערים
2 שערים
TerraVino
Terravino היא תחרות יין בינלאומית הנערכת בישראל מדי שנה. התחרות מתקיימת בפיקוח הארגון הבינלאומי של הגפן והיין (OIV) ובהשתתפות שופטים מומחי יין מכל העולם. את התחרות מארגנת חברת איש הענבים ומנהלה המקצועי חיים גן. התחרות נחשבת לאירוע היין הבינלאומי החשוב בישראל ומאפשרת חשיפה שיווקית ותדמיתית ליין הישראלי ברחבי העולם. כן נותנת התחרות במה ליקבים קטנים אשר אין באפשרותם להשקיע משאבים בשיווק.
היסטוריה
התחרות הראשונה נפתחה ב-8 ביוני 2006 במרכז הירידים בתל אביב. בתחרות זו השתתפו 402 יינות ויקבים מ-17 מדינות, ביניהן צרפת, איטליה, ספרד וצ'ילה - יצרניות היין החשובות בעולם. מישראל השתתפו בתחרות זו 60 יקבים. מאז מתקיימת התחרות מדי שנה ברציפות, במיקומים שונים ברחבי ישראל. בשנת 2010 התקיימה התחרות במלון דניאל על שפת ים המלח במטרה להשפיע על חברי תעשיית היין העולמית להצביע בעד ים המלח בתחרות הבינלאומית לבחירת שבעת פלאי עולם הטבע. בשנת 2017 השתתפו בתחרות 628 יינות מ-30 מדינות שונות. צוות השופטים מנה כ-40 טועמי יין מומחים מה.
מבנה התחרות
היינות המתחרים מחולקים לקטגוריות על פי: השיפוט מתבצע על ידי טעימות עיוורות של היינות, כלומר טועמי היין מעניקים את הציונים מבלי לדעת מאיזה יין טעמו. הפרסים הניתנים ליינות הם מדליית כסף, זהב וזהב כפול.
גיטרת אוויר
"גיטרת אוויר" (Air Guitar) היא מעין ריקוד המקובל בסצנת המטאל והרוק, המהווה חיקוי מוגזם של תנועות פריטת הגיטריסט בעת הופעה במה שנראה כנגינה על "גיטרה" בלתי נראית.
גיטרת האוויר נועדה לתפוס את הסגנון המתפרע של נגני גיטרה בזמן סולו, ללא צורך בגיטרה או ביכולת לנגן, בנוסף משמשת תחליף נאות לאלו הרוצים להימנע מהשתתפות בריקוד הפוגו. אך גיטרת האוויר יכולה להתבצע גם בזמן ישיבה בבית תוך הקשבה למוזיקה, ישנן אף תחרויות של ביצועים מרשימים בגיטרת אוויר. השימוש בגיטרת אוויר נעשה בעיקר לנגינת סולו גיטרה וכמעט ולא לאקורדים
מתאבק ה-WWE, האלק הוגאן, נודע בכך שהוא ניגן על גיטרת אוויר בעת שהיה נכנס לזירה לצלילי אחד משירי הכניסה שלו, "וודו צ'יילד" של ג'ימי הנדריקס. בסרט מסע הכזבים של ביל וטד נעשה שימוש נרחב בגיטרת אוויר.
ה"ריקוד" הנ"ל בו הרוקד מחקה את תנועות האמן המופיע מולו על הבמה נתן השראה גם ל"תופי אוויר" (Air Drums) בהם ניתן לראות את הרוקדים בהופעות מבצעים תנועות של תיפוף לקצב התופים של המוזיקה ואף "קלידי אוויר" הכוללים תנועת נגינה על פסנתר/קלידים בלתי נראים בהתאם למוזיקה.
מתורגמן
מתורגמן הוא אדם העוסק בתרגום של דיבור באופן סימולטני (בּוֹ-בַּזְּמַן) או מיד עם תום הדיבור (להבדיל ממתרגם, העוסק בתרגום של טקסטים כתובים).
פיודור שאליאפין
פיודור איוונוביץ' שאליאפין (ברוסית: Фёдор Ива́нович Шаля́пин; 13 בפברואר 1873, קאזאן - 12 באפריל 1938, פריז) היה זמר הבס האופראי הרוסי המפורסם ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20. הודות לעוצמה ולגמישות של קולו, יחד עם נוכחותו הבימתית המרתקת וכישרון המשחק המצוין שלו, הוא נחשב לאחד מגדולי המבצעים בתולדות האופרה ולמייסד מסורת המשחק הנטורליסטי באופרה.
מתורגמן
עבודת המתורגמן מצריכה היכרות מעמיקה עם שפת היעד, שפת המקור וכן עם התחום שבו עוסק הדיבור.
פיודור שאליאפין
ביוגרפיה
שליאפין, שרכש חלק גדול מהכשרתו המוזיקלית באופן עצמאי, החל בקריירת הזמרה שלו בשנת 1890 בעיר הולדתו קאזאן בחוג לחובבי שירה. בהמשך החל להופיע במסגרות שונות בקאזאן, באופה, ובטביליסי, ובשנת 1895 התקבל לאופרה של תיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג. בשנת 1896 החל לשיר באופרה פרטית של סאווה מאמונטוב. לאחר מכן הוזמן לשיר בתיאטרון בולשוי במוסקבה, שם הופיע בקביעות משנת 1899 עד 1914. משנה זו ואילך הופיע שליאפין בקביעות באופרה הפרטית של צימין במוסקבה.
מתורגמן
מתורגמן משמש במפגש בין אנשים שאינם דוברים איש את שפת רעהו, למשל במפגש בין שני ראשי ממשלות, או בריאיון ברדיו או בטלוויזיה עם אדם שאינו דובר את שפת המאזינים. במצבים כאלה מחכה המתורגמן עד שהדובר יסיים את דבריו, ואז הוא מתרגם אותם. תרגום מסוג זה נקרא תרגום קונסקוטיבי (תרגום עוקב).
בכנס שבו יש משתתפים רבים, הדוברים שפות שונות, נעשה שימוש בתרגום סימולטני, שבו הנואם דובר בשפתו, ותוך כדי דיבורו מתורגמנים מתרגמים את דבריו לשפות המאזינים, וכל מאזין שומע את הנאום בשפה המובנת לו, באמצעות אוזניות.
פיודור שאליאפין
ביוגרפיה
אחרי המהפכה הרוסית, התקבל שליאפין בתחילה כאמן נכבד ורב-ערך בברית המועצות בשנת 1918 הוא קיבל תואר אמן העם של הרפובליקה, אבל חילוקי דעות עם הממשלה הסובייטית גרמו לו לצאת מרוסיה ב-1921 שלא על מנת לשוב. הוא נמלט לפינלנד ובהמשך חי בצרפת. על אף זאת, טען שאינו מתנגד לשלטון הסובייטי. לאור היותו בצרפת, בשנת 1927 בוטל התואר שלו כאמן העממי בטענה שהוא תומך במתנגדי השלטון.
מתורגמן
תרחיש נפוץ נוסף שבו נעזרים בשירותי מתורגמן (בדרך כלל בתרגום סימולטני) הוא כאשר אחד מהמשתתפים הוא חירש. במקרה זה דרוש מתורגמן מסוג שונה אך דומה – מתורגמן לשפת הסימנים.
פיודור שאליאפין
ביוגרפיה
תפקידו המפורסם ביותר של שליאפין היה בוריס גודונוב, באופרה הנושאת שם זה (שקטעים מתוכה הקליט בשנים 1931-1929), אך הוא זכור גם כאיוון האיום ב"משרתת מפסקוב" של רימסקי- קורסקוב, מפיסטופלס ב"פאוסט" של גונו, דון קישוט של מאסנה וברטרם ב"רוברט השד" של ג'אקומו מאיירבר. הודות לביצועיו המפורסמים, זכו אופרות רוסיות כדוגמת "בוריס גודונוב" ו"חובנשצ'ינה" של מוסורגסקי, "החיים למען הצאר" של גלינקה, "הנסיך איגור" של בורודין ו"כלת הצאר" של רימסקי-קורסקוב להתפרסם במערב. שליאפין הופיע בסרט קולנוע אחד, הגרסה הקולנועית של "דון קישוט", בבימויו של ג. ו. פאבסט, משנת 1933. במקום גרסה אחת של הסרט עם כתוביות, נוצרו שלוש גרסאות שונות שלו - צרפתית, אנגלית וגרמנית, כפי שהיה נהוג אז במקרים מסוימים. שליאפין כיכב בכל שלוש הגרסאות, שהשתמשו כולן באותו תסריט ובאותן תפאורות ותלבושות, אבל בצוותי תמיכה שונים. הגרסה האנגלית והצרפתית יצאו במאי 2006 ב-DVD אחד. סרטו של פאבסט לא הסתמך על האופרה של מאסנה אלא היה עיבוד דרמטי לספרו של סרוואנטס, ואת המוזיקה כתב ז'אק איבר.
מתורגמן
הדמיון מתבטא בכך ששפת סימנים היא שפה בעלת מורכבות ברמה דומה לכל שפה טבעית אחרת: ולכן מלאכת התרגום ומורכבותה עבור המתורגמן דומות.
פיודור שאליאפין
ביוגרפיה
שליאפין הוציא בשנת 1932 ספר זכרונות בשם "אדם ומסכות: ארבעים שנה בחיי זמר", שנכתב בשיתוף עם מקסים גורקי. ספר זה כולל בין היתר גם את עדויותיו הקשות מחייו כבר מילדות, כבן למשפחה החווה קשיים כלכליים, בעוד הוא ואימו סובלים מאלימות קשה מצד אביו.
מתורגמן
שם המשפחה של יהודים מארצות האסלאם "תורג'מן" מלמד כי אחד מאבות המשפחה עסק בתרגום.
פיודור שאליאפין
ביוגרפיה
שליאפין מת בשנת 1938, בן 65, בפריז, מסרטן הדם. בשנת 1994 הועברו שרידיו מפריז למוסקבה ונקברו שם מחדש, בבית העלמין נובודוויצ'יה. הוחזר לו תואר הכבוד "אמן העם" בטענה שהביטול לא היה מוצדק.
נולדו לו 9 ילדים מ-2 נשים, בנו הבכור, פיודור שליאפין הבן (1992-1907), היה שחקן אופי בקולנוע. בן אחר, בוריס שליאפין, היה צייר נודע, שצייר את הדיוקנאות ל-413 שערים של טיים מגזין, החל בגיליון של 24 באוגוסט 1942.
אפונסו טיירה
אפונסו טיירה (בפורטוגזית: Afonso Taira; נולד ב-17 ביוני 1992) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר בקאסה פיה.
קריירה
טיירה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אינטרנסיונל אלמקיל, ממנה עבר לאשטוריל ובגיל 14 הצטרף לאקדמיה של ספורטינג ליסבון. בשנת חתם לשלוש שנים בקורדובה מהליגה הספרדית השנייה.
בעונת טיירה הושאל לאתלטיקו CP בה שיחק שנתיים.
ב-8 ביוני 2014 חתם לארבע שנים באשטוריל בה שיחק בצעירותו. ב-24 באוקטובר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד ריו אבה.
ב-24 ביולי 2017 חתם בעירוני קריית שמונה מליגת העל.
בורוקין
בורוקין (בערבית: بروقين; תעתיק מדויק: ברוקין) היא עיירה פלסטינית, הממוקמת 13 ק"מ מערבית לסלפית, שבמחוז סלפית, בצפון יהודה ושומרון. העיירה סמוכה להתנחלות ברוכין. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית המקום מנתה 3,926 תושבים ב-2016. בורוקין הייתה בעבר ציר לסחר באמצעות גמלים. המשפחות העיקריות של העיר הן ברכּאת, סבּרה, סמארה, וח'אטר.
אפונסו טיירה
קריירה
ב-21 באוגוסט 2018 חתם טיירה על חוזה לשנתיים בבית"ר ירושלים, וב-27 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, בהפסד 4-1 למכבי פתח תקווה. בתאריך 24 בספטמבר הבקיע שער בניצחון הביתי באצטדיון טדי מול בני סכנין 2-3.
בורוקין
היסטוריה
יש עדויות לנוכחות רומית בעיר בעת העתיקה, הכוללות שלוש בריכות עתיקות וקבר.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 367 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-534 מוסלמים אשר שכנו ב-90 בתים.
אפונסו טיירה
קריירה
ב-5 באוגוסט 2020 חזר טיירה לפורטוגל וחתם בבלננסש סאד לשנתיים.
בקיץ טיירה חתם בקאסה פיה.
בורוקין
היסטוריה
ב-1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 690 מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 12,628 דונם. מתוכם היו 3,175 דונם של מטעים ואדמות השקיה, 2,301 של גידולי דגנים, ואילו 28 דונם סווגו כשטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, עברה בורוקין משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961, אוכלוסיית בורוקין הייתה 1,141 נפש.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עברה בורוקין משליטה ירדנית לישראלית.
הסכם אוסלו חילק, בין היתר, את אדמות העיירה כך ש-8.4% מאדמותיה נמצאות בשטח A, 35.8% בשטח B, ואילו 55.8% הנותרים נמצאים בשטח C.
ביולי 2022 עשרות מתושבי הכפר עלו לאחר תפילת יום השישי לכיוון היישוב עלי זהב לקראת התארגנות להפרת סדר. הם נתקלו ביהודי, תושב השומרון, שטייל עם כלבו. הם החלו להכות את היהודי ולנסות לבצע בו לינץ', והכו את כלבו למוות. כוחות צה"ל הניסו את המחבלים ועצרו אחד מהם.
באוגוסט 2022 המנהל האזרחי הרס בניה בלתי פלסטינית בלתי חוקית בפאתי הכפר, סמוך לכביש 5, בעקבות עתירת רגבים.
Like This
Like This הוא הסינגל הראשון מהאלבום של זמרת הרית'ם אנד בלוז קלי רולנד, Ms. Kelly, שיצא במרץ 2007. בשיר מתארחת הראפרית איב, והוא הופק ברובו על ידי פולו דא דון ושון גארט.
באופן כללי, הסינגל היה להיט עולמי. השיר היה להיט מועדונים גדול והגיע למקום הראשון במצעד שירי המועדונים החמים של הבילבורד. השיר הצליח להגיע למקום הרביעי במצעד בבריטניה, במקום השני במצעד הקנדי ובעשרים המקומות הראשונים ב-7 מדינות שונות בעולם. הסינגל הגיע למקום ה-30 במצעד 100 הלהיטים החמים בבילבורד.
וידאו קליפ
הוידאו קליפ לשיר בוים על ידי מייק רויז. הקליפ צולם בחודש מרץ 2007 בבית בהוליווד הילס שבלוס אנג'לס. הקליפ שודר לראשונה בתוכנית TRL ב-26 במרץ 2007.
בקליפ מוצגת רולנד כנערת מסיבות שעורכת מסיבה גדולה בביתה. בתחילת הקליפ מוצגת רולנד כשהיא יוצאת מהמקלחת עטויה מגבת ומגלה מצלמה נסתרת שמצלמת אותה בביתה. לאחר מכן רואים את רולנד כשהיא מתאפרת ומתארגנת למסיבה שבביתה. בהמשך הקליפ מגלים אורחי המסיבה מצלמות נוספות ברחבי הבית המצלמות אותם ברגעים אינטימיים. בזמן קטע הראפ של איב מתמקדת המצלמה בתווי פניה ולאחר מכן היא רוקדת במסיבה לצד רולנד. בחלקים אחרים בקליפ רולנד רוקדת כשפתיתים לבנים נופלים עליה.
ג'נאביב
שבט ג'נאביב או שבט אל-ג'נאביב (בערבית: عشيرة الجنابيب; תעתיק מדויק: עשירת אלג'נאביב) הוא שבט בדואי שמקורו בחג'אז שבערב הסעודית, החי כיום באזור הדרום בנגב.
גבולות תפוצתו המקוריים של השבט הם בעבדת, באר חפיר, רמת מטרד וואדי אלח'ריישה.
כיום, השבט ממוקם ברובו באזור תל ערד למרות שמעט מבני השבט עוד חיים באזור המקורי.
Talk That Talk
Talk That Talk (בעברית: דבר את הדיבור הזה) הוא אלבום האולפן השישי של הזמרת ריהאנה ויצא לאור ב-18 בנובמבר 2011. ריהאנה רצתה ב-2011 להוציא מהדורה מחודשת לאלבומה הקודם, אך החליטה לוותר על הרעיון, ובמקום זה להוציא אלבום נוסף. האלבום הוקלט בין פברואר לנובמבר 2011, בעיקר במהלך סיבוב ההופעות הרביעי של הזמרת. להקפת האלבום ריהאנה גייסה מספר רב של מפיקים ובניהם אלכס דה קיד, מר בנגלדש, קלווין האריס, צ'ייס & סטטוס, סירקט, דה אינטרז, ד"ר לוק, אסתר דין, גארת מקגלינר, היט-בוי, נו איי.די, פריסילה רנה, רוב סווייר, סטארגייט ודה-דרים. מבחינה מוזיקלית, האלבום דומה בסגנונו לאלבומה הקודם של הזמרת, וסגנונו העיקרי של האלבום הוא פופ. האלבום בין היתר משלב אלמנטים של היפ הופ, דאבסטפ, אלקטרו, האוס, R&B דאנס. האלבום משלב גם את ז'אנר הדאנסהול בצורה עדינה. האלבום עוסק באהבה, מין וזימה ניהיליסטית.
עם יציאתו, האלבום קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה. האלבום הופיע לראשונה בארצות הברית במקום ה-3, עם מכירות של 198 אלף עותקים. כעבור שנה הסתיימו מכירות האלבום במדינה, עם סכום של 1.12 מיליון עותקים. האלבום הגיע לשיא של מספר אחד באוסטריה, ניו זילנד, נורווגיה, שווייץ ובריטניה. בבריטניה האלבום מכר בשבוע הראשון ליציאתו 163 אלף עותקים. באפריל 2012 האלבום הגיע למעמד פלטינה משולשת בבריטניה (900 אלף עותקים).
מתוך האלבום יצאו 6 סינגלים רשמיים. "We Found Love", יצא לאור כסינגל הראשון מהאלבום ב-22 בספטמבר 2011. השיר הגיע למקום הראשון בבילבורד, מה שהפך אותו לשיר ה-11 לעשות זאת, ושהה 10 שבועות רצופים במקום זה, מה ששם אותו במקום ה-6 ברשימת השירים ששהו הכי הרבה שבעות במקום זה במצעד. השיר הצליח להגיע למקום הראשון ב-26 מדינות שונות. "You da One" יצא לאור כסינגל השני מהאלבום, וזכה להצלחה בינונית. "Talk That Talk", יצא לאור כסינגל השלישי מהאלבום, והרמיקס לשיר "Birthday Cake" יצא לאור כסינגל הרביעי. "Where Have You Been" יצא לאור כסינגל החמישי מהאלבום, והגיע לעירייה העליונה ב-20 מדינות שונות. השיר "Cockiness (Love It)", יצא כסינגל השישי והאחרון מהאלבום בשיתוף הראפר A$AP Rocky. ב-12 בנובמבר 2011 דלף לאינטרנט האלבום במלואו.
רקע
בעקבות שחיררו המוקדם של אלבומה הקודם (Loud), ריהאנה חשפה בטוויטר כי האלבום יונפק מחדש עם שירים חדשים. בעקבות כך כתבה: "הוא ממשיך, רק עם יותר מוזיקה חדשה להוסיף לאוסף". בספטמבר 2011 ריהאנה הודיעה בטוויטר באופן סופי על כך שהתוכניות שלה להוציא מהדורה מחודשת בוטלו: אני חשבתי על פרסום מחדש, אבל Loud הוא אלבום משל עצמו! בנוסף לכך אתם חברה עבדתם פאקינג קשה כך שאתם ראויים לקבל אלבום חדש". בריאיון עם מיקסטייפ דיילי המפיק סימונדס, וחצי מהצמד Jugganauts, גילו כי הזמרת מתקרבת לסיומם של הקלטות אלבום האולפן השישי שלה בחודש אוגוסט 2011. הצמד גם אמר שהם כבר כתבו שני שירים שמועמדים להיכנס לאלבום, ואף אמרו: "ממה שאני מבין, היא מסיימת להקליט את האלבום עכשיו, ואנחנו עשינו שני שני שירים עבורה שהיא ממש ממש אהבה ואני ממש מתרגש מהם, כמו גם היא הביע עניין שנכתוב שיר שלישי." ב-15 בספטמבר 2011, ריהאנה אישרה בטוויטר כי הפגישות שעוסקות סביב יציאת האלבום יצאו לדרך: "אני לא יכולה לחכות כדי להתחיל למלא אתכם בעוד פרטים".
העבודה על האלבום החלה בפברואר 2011 ונגמרה בנובמבר אותה שנה. האלבום הוקלט באולפני הקלטה שונים. זמרים, כותבי שירים ומפיקים רבים עבדו על האלבום ובניהם ג'יי זי, אלכס דה קיד, אסתר דין, קלווין האריס, שון קומבס, ד"ר לוק ודה-דרים תרמו לאלבום. קוק הארל, אחד המפיקים של האלבום, דיבר על הקלטות האלבום: "בנוסף להופעות, אנחנו מקליטים אלבום חדש של ריהאנה, יש לנו סטודיו נייד שהקמנו בבתי מלון השונים שאנחנו שוהים. הקמנו חנויות בכל מקום במלון. לפני שיצאנו לרגל האירופית של סיבוב ההופעות של ריהאנה, התחלנו להקליט את האלבום בלוס אנג'לס. ריהאנה אוהבת לעבוד שעות מאוחרות, אז היא הייתה מגיעה לאולפן ב-9 בערב ומסיימת לעבוד ב-6 בבוקר." במאי 2012, ריהאנה חשפה כי בעוד שהיא מקליטה את האלבום, היא סבלה מתשישות, ואמרה בין שאר:" זה היה האלבום הכי טוב אי פעם, כמו של כוכב רוק. זה היה לוח הזמנים המטורף ביותר שהייתי אי פעם בכל החיים שלי. בוקר אחד התעוררתי והתחלתי לבכות כל כך חזק. סוף סוף אני פשוט נכנסתי למיטה שלי ויכולתי לישון טוב הלילה, ולא נשארתי ערה כל הלילה, אחרי שסיימתי בשעה 5 ביום שלפני..."
ריהאנה יצרה דף קמפיין בפייסבוק תחת הכותרת: "Rihanna: UNLOCKED" (ריהאנה: לא נעול). בדף זה המעריצים מקבלים משימות להשלמה, בצורה של משחקים, על מנת "לפתוח" מידע חדש על האלבום. עם חשיפת עטיפת האלבום של המהדורה הסטנדרטית, שני ג'יימס דין מ-MTV וסוקר עבור NME, ציין כי ריהאנה נראית "מפתה" בתמונה. גורדון דה סמארט מ-"סאן הומורסלי", מתח ביקורת על עטיפת האלבום של המהדורה הרגילה באומרו:"זה נראה כאילו הזמרת מנסה לחפות על פצע קר עם הלשון שלה, זה קל לאסוף אותה בתקופה זו של שנה - בעיקר כשהיא כל הזמן עירומה או מנסה לפתות את החבר החדש שלה על ידי השפתיים."
מוזיקה ומילים
האלבום הוא אלבום פופ/R&B, בשילוב עם שירי uptempo, ושירי מועדון. השירים באלבום הם שירי פופ גסים, שירי mid-tempo ובלדות קצביות. האלבום גם משלב אלמנטים של דאנסהול, היפ הופ, והאוס-R&B שמתאים לריקודים. רוב השירים כוללים גם בס כבד וקולות גסים, כולל פעימות אלקטרו וסינתיסייזרים. ג'יימס לצ'נו מדיילי הטלגרף כתב: "האלבום הוא כמו מועדון שמוכן למועד של ריהאנה". רוברט כריסטגו קרא לאלבום "פופ הוקיסטי בלי בושה ורוב האלבום ממוקד בדאנס מקושט עם מבחר מתחשב של בלטס מגרה כראוי, נודלס, ממכן, אנחות, שיהוקים, בום, בומים, קפיצות, קפיצות מהירות, דגימות xx, וחתיכות דיבורים". ג'ון קרמניקה מ"ניו יורק טיימס" כותב כי: "גרסתה של ריהאנה של מוזיקת ריקודים באלבום נשענת על מוזיקת המועדונים של תחילת שנות ה-90." המילים של האלבום מתארים את ריהאנה כמאהבת רומנטית וניהיליסטית. לאלבום יש השפעות דאנסהול עדינות.