cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הופעת אורח
אין לבלבל בין הופעת אורח להופעת קמע, שבה הידוען המופיע – לא בהכרח שחקן, אלא גם פוליטיקאי, זמר, ספורטאי וכיוצא בזה – אינו נכנס לתוך דמות חדשה אלא מופיע בתפקיד עצמו. הבדל נוסף הוא שבהופעת אורח ניתן למופיע קרדיט על תפקידו (שניתן בדרך כלל בקרדיט אורחים), בעוד בהופעת קמע כמעט אף פעם אינה מזכה בקרדיט והמופיע אינו נמנה עם צוות השחקנים, אפילו אם הוא עצמו שחקן.
בתוכניות טלוויזיה, המונח משמש לעיתים בטעות עבור הופעה בתפקיד חד-פעמי או הופעה חוזרת בתפקיד שאינו ראשי.
בדרך כלל לאדם בתפקיד אורח ישנו קשר כלשהו או חשיבות מסוימת לנושא היצירה (למשל אחד מיוצרי הסרט המופיע בו, שחקן מסרט מקורי המופיע בסרט המשך, או אדם המופיע בסרט שבו אחת הדמויות מבוססות עליו). במקרים רבים הופעת הקמע נעשית בשביל קריצה למעריצים.
צורה נוספת שונה מהופעת האורח הרגילות, הן בתוכניות טלוויזיה בהם מתארחים אורחים מבחוץ באופן קבוע יחד עם מגישי התוכנית. תוכניות מסוג זה מכונות תוכנית אירוח כמו "The Tonight Show" ו"הדיילי שואו" ובישראל "סיבה למסיבה" ו"גב האומה".
From the Bottom of My Broken Heart
לעומת "Born to Make You Happy" שהופץ רק באירופה, הסינגל הופץ רק באמריקה הצפונית ואוקיאניה. השיר הוא הבלדה המסחרית הראשונה של ספירס, וזכה להצלחה מתונה כאשר התברג במקום ה14 בבילבורד הוט 100 ובמקום הראשון במצעד המכירות בארצות הברית.
זהו הסינגל היחיד מאלבום הבכורה שלא נכלל באלבום הלהיטים של ספירס, Greatest Hits: My Prerogative.
וידאו קליפ
הקליפ לשיר בוים על ידי גרגורי דארק, והוקרן בהקרנת בכורה ב-19 בדצמבר 1999. בקליפ נראית ספירס עוזבת את העיירה בה גדלה כשהיא משאירה את אהבת נעוריה מאחור, תוך שהיא נזכרת בכל הרגעים שחוו יחדיו.
מיקומי שיא
השיר הפך ללהיט במצעד הבילבורד האמריקאי "100 הסינגלים הנמכרים" ואף הגיע למקום הראשון. הסינגל נכנס למקום ה-14 במצעד הבילבורד בארצות הברית הודות למכירות הסינגל, אשר קיבל מעמד פלטינה לאחר מכירות של יותר ממיליון עותקים, בהשוואה לסינגלים הקודמים מהאלבום ששוחררו לתחנות הרדיו בלבד סינגל זה היה היחיד מהאלבום חוץ מסינגל הבכורה שמכר 1,000,000 עותקים. הסינגל לא נחל הצלחה בתחנות הרדיו. באוסטרליה קיבל הצלחה נמוכה, ונכנס רק למקום ה-37 במצעד הפזמונים. בקנדה נכנס הסינגל ל-25 המובילים.
זנק הידראולי
קיים דמיון רב בין תופעת הזנק בנוזלים ובין תופעת גל הלם בזרימה דחיסה במובן של השינוי הפתאומי ואי הרציפות הנוצרת בתווך החומרי, ובמובן של חזית הגל המתקדמת ששונה משמעותית בלחץ ובצפיפותה. על כן, בשל הפסדי האנרגיה הרבים החלים במערכת, נהוג לחשב את שינויי המערכת לפי שימור תנע תוך שימוש בנפח בקרה מבודד, ולא לפי משוואת שימור אנרגיה רגילה.
הסבר אינטואיטיבי לתופעה
כאשר זורם במהירות גבוהה מספיק (מעל מהירות קריטית מסוימת) זולג לתוך אזור שמאפשר רק מהירות זרימה נמוכה יותר, שינוי פתאומי מתחולל בגובה פני הזורם. הנוזל הזורם במהירות מאט בפתאומיות ומגדיל את גובהו, ובכך ממיר חלק מהאנרגיה הקינטית ההתחלתית של הזורם לגידול באנרגיה הפוטנציאלית שלו, יחד עם כמות מסוימת של אנרגיה שאובדת באופן בלתי הפיך לחום דרך טורבולנציה.
תופעה זו מתרחשת למשל בתעלה בעלת תחתית עם שיפוע משתנה, בה במורד הזרם, כוחות החיכוך והצמיגות מכריחים את הזרימה להיות איטית, אך במעלה זרם היכן שהשיפוע גבוה יותר, מהירות הזרימה היא על-קריטית. כגון בסרטון למעלה, בו נראה הזנק ההידראולי ביציאה ממחליף החום ברדינג, היכן שתחתית התעלה משנה את שיפועה. או בתמונה בהמשך הערך בו נצפה הזנק ההידראולי מים אחרי מפל.
בעבור מהירויות זרימה התחלתיות שאינן משמעותית מעל המהירות הקריטית, המעבר מופיע כגל נייח קטן על פני המים. כשמהירות הזרימה ההתחלתית גדלה עוד יותר, המעבר נעשה פתאומי יותר, עד אשר במהירויות גבוהות מספיק, חזית המעבר נשברת ומתערבלת בחזרה על עצמה. כאשר זה קורה, הקפיצה יכולה להיות מלווה בטורבולנציה אלימה, ערבוב של האוויר והמים המופיע כתצורות של בועות במים, גלי שטח (אדוות - גלי מתח פנים), וגלי מים.
סיווג
ישנן שתי תופעות עיקריות בהם מתגלמת תופעת הזנק ההידראולי, ומבחינה היסטורית נעשה שימוש בטרמינולוגיה שונה לכל תופעה. אף על פי כן, המכניזמים מאחורי כל תופעה דומים, ושתי התופעות הן פשוט וריאציות אחת של השנייה הנצפות ממערכת ייחוס שונה, ולכן אותן טכניקות אנליטיות משמשות לניתוח שלהן.
שני הסוגים הם:
ניתוח מתמטי של התופעה בזרימה בתעלות - חיזוי גובה הקפיצה
גודל הקפיצה בגובה המים בזנק הידראולי בתעלות נגזר מיישום משוואות הרציפות ומשוואות שימור התנע לזרימה אי-דחיסה בעלת חתך משתנה (גובה הזורם משתנה).
יישום עקרון הרציפות
במכניקת הזורמים, עקרון הרציפות הוא ניסוח שקול לשימור המסה. בהינתן משטח סגור התוחם במלואו זורם, הזורם זורם לתוך הנפח שלו בחלק מהמשטח והחוצה מהמשטח בחלק אחר ממנו, אך סך הזרימה אליו היא אפס, שכן צפיפות הזורם קבועה. במקרה של תעלה מלבנית, השוויון בין שטף הזרימה פנימה והחוצה  אל אזור המעבר (האזור בו גובה הזורם משתנה) מניב:
כאשר \rho היא צפיפות הזורם, v_0 ו-v_1 הם המהירויות האופקיות הממוצעות של פרודות הזורם משני צידי הזנק ההידראולי, L הוא רוחב התעלה, ו-h_0 ו-h_1 עומק המים משני צידיו.
שינוי שטף התנע
כדי להבין כיצד מהירות הזורם משתנה משני צידי הקפיצה, נביט בעמודות מים משני צידי הזנק. המתקף שעמודת מים יוצרת שווה למכפלת משך הזמן באינטגרל על הכוח ההידרוסטטי שהיא יוצרת בכל העומקים. הכוח ההידרוסטטי הוא מכפלת הלחץ בשטח החתך dA = L dh, כאשר הלחץ ההידרוסטטי בעמוד מאזן את הכבידה ומקיים p=\rho gh. כלומר:
.
בסיטואציה של זנק הידראולי בתעלה מלבנית, הזורם מאבד תנע בקצב קבוע ששווה להפרש בין סך הכוחות ההידרוסטטיים משני צידיו, כאשר קצב איבוד התנע מיוצג על ידי מכפלת ספיקת הזרימה בהפרש המהירויות משני צידיו. מתמטית, קשר זה מניב משוואה נוספת:
כעת, אם נחלק את שני האגפים ב-\rho וניעזר בתוצאה של משוואת הרציפות, נקבל את הביטוי:
שלאחר מספר מניפולציות אלגבריות הופך ל-:
כאשר. כאן Fr הוא מספר פראוד חסר הממדים, המקשר בין כוחות גרביטציוניים לכוחות אינרציה בזרימה. פתירת המשוואה הריבועית הזאת מניבה:
האפשרויות השליליות אינן מציגות פתרונות פיזיקליים בעלי משמעות, לכן:
קשר זה ידוע כמשוואת Bélanger. ניתן לראות כי קיימים שלושה סוגי פתרונות:
לסיכום, זנק הידראולי ייתכן רק אם מהירות הזורם היא על-קריטית, כאשר \ Fr > 1, כלומר כאשר מהירות הזורם עולה על מהירות גל הכבידה בעומק כזה של הזורם. תנאי זה שקול לאמירה שמהירות הזורם לפני הזנק היא על-קריטית ואחרי הזנק היא תת-קריטית.
קצב השחיקה האנרגטית בזנק הידראולי
קצב אובדן האנרגיה שווה לספיקה המסית של התעלה Q_M כפול השינוי הממוצע באנרגיה הסגולית (אנרגיה ליחידת מסה) הכוללת (קינטית + פוטנציאלית + הידרוסטטית). אם נסתכל בנפח מים הפרוש לרוחב התעלה בעל עובי \ell ומסה כוללת לפני הזנק. נראה שאחרי הזנק, הוא מתכווץ ברוחב ומתרחב בגובה. מרכז המסה של העמוד עולה מגובה של לגובה של, לכן האנרגיה הפוטנציאלית של העמוד גדלה ב-., הלחץ ההידרוסטטי אוצר אנרגיה הידרוסטטית המקיימת , לכן האנרגיה ההידרוסטטית גדלה גם היא ב-. לעומת זאת, האנרגיה הקינטית של העמוד קטנה ב-: . לפיכך קצב השחיקה נתון בביטוי:
ניתוח מתמטי של הסיבות לזנק הידראולי
עד כה הראנו מהן תוצאות הזנק ההידראולי, כעת נפנה להדגים את הגורמים לזנק הידראולי באמצעות ניתוח פשטני של שתי דוגמאות בהן הוא מופיע.
נחשול גאות
בדו-מימד, משוואות הזרימה במים רדודים בתנאים בהם כוח קוריוליס וכוחות הצמיגות זניחים הן :
כאשר h הוא גובה פני המים ו-u המהירות האופקית שלהם, ושני המשתנים האלה תלויים בזמן ובמקום. נגדיר c=\sqrt{gh}, באמצעות מניפולציות אלגבריות ניתן להראות שמשוואות הזרימה נותנות:
בצורה זו נוח להבין את המשוואות באמצעות שיטת הקרקטריסטיקות, ומשמעותן היא שהגדלים u\pm2c קבועים לאורך עקומות עליהן.
נתבונן כעת במצב מופשט, בו מערכת דו-ממדית נמצאת במנוחה כאשר מהירות הזרימה היא 0 וגובה המים הוא h_0 ומהירות הגל היא. נניח כעת שבזמן t=0 הקצה השמאלי של הזורם מתחיל להאיץ באופן קבוע, כך שמהירותו היא u=at. המערכת עבור x>c_0 t נמצאת במנוחה. בסביבה של נקודה זו, מניתוח הקרקטריסטיקה השלילית נקבל ש- ולכן לאורך הקרקטריסטיקה החיובית כלומר  עבור פונקציה כלשהי f. באמצעות תנאי השפה לפיו u=at בנקודה  ניתן למצוא את הפונקציה f ולקבל ש:
עבור x<c_0t. מכאן קל לקבל:
ובפרט  אינסופי בנקודה. כלומר בנקודה זו הקפיצה בגובה היא אינסופית, בנקודה זו מתחיל זנק הידראולי והמשוואות הדיפרנציאליות כבר לא מתארות את הזרימה. במקומן הקפיצה מאופיינת לפי התנאים של הזנק ההידראולי.
המצב המופשט המובא כאן יכול לתאר היווצרות נחשול גאות, כאשר מסתכלים על הזרימה במערכת הייחוס של הנהר, ומתייחסים לכוח הגאות ככוח קבוע שפועל על שפך הנהר (הכוח של הגאות על הנהר עצמו זניח, רק בנקודה בה הנהר נשפך לים גדול הגאות רלוונטית).
זנק הידראולי בכיור
הזנק ההידראולי בכיור, כפי שמודגם באיור בראשית הדף, מתאפיין בכך שבאזור סביב לזרם מהברז הזרימה נמוכה ומהירה, וברדיוס מסוים מסביב לנקודה זו מתבצעת קפיצה הידראולית, והזרימה נעשית גבוהה ואיטית. המשוואות שמתארות את הזרימה מסובכות, וכוללות חיכוך של הזורם עם הכיור, השפעה של מתח הפנים של הנוזל, והשפעת הכבידה. התוצאה של משוואות אלו עם תנאי השפה של הזרימה נותן :
כאשר u_s הוא מאפיין של המהירות הרדיאלית,, p הוא הלחץ, \gamma מתח הפנים, ו-\tau מתאר את החיכוך עם הכיור.
פתרון זה נעשה אינסופי בנקודה בה כאשר  הוא מספר ובר בבעיה, ו- הוא מספר פראוד של הבעיה. בנקודה זו יתקיים זנק הידראולי.
יישומים תעשייתיים
בהנדסת מים, זנק הידראולי יזום הוא הדרך הנפוצה ביותר "לבזבז" את האנרגיה של זרימה מהירה של מים. זנק הידראולי שמתוכנן היטב יכול לבזבז עד 60% - 70% מהאנרגיה של הזרימה, ובכך להגביל את הנזק שנגרם למבנים העומדים בדרכה של הזרימה. ספרות מדעית ענפה פותחה לסוג זה של הנדסה.
יונדב בן שמעה
יוֹנָדָב בֶּן שִׁמְעָה, או בשמו המלא יהונדב בן שמעה הוא דמות מקראית, נזכר כרֵעַ אמנון ומצוין שהיה. יונדב היה מעורב במעשה אמנון ותמר, ואמנון הלך אחר עצתו. יונדב נזכר ב. אביו, שמעה היה אחי דוד המלך.
משפחתו
יונדב בן שמעה אחי דוד, היה אחיו של יהונתן מגיבורי דוד, ובן דודם של בני המלך ובכללם אמנון, תמר ואבשלום. מלבד קרבתו המשפחתית למלך דוד ולבניו הוא היה גם בן משפחה של בעלי תפקידים מרכזיים בממלכה, הוא בן דודו של יואב בן צרויה, שר הצבא, ושל אחיו הגיבורים אבישי ועשהאל וכן היה בן דודו של עמשא בן יתר מגיבורי דוד.
דמותו
חוכמה נחשבת במקרא בדרך כלל לתכונה חיובית, מוסרית ואף דתית. אך בסיפור אמנון ותמר תפקד יונדב כחכם להרע, ויעץ עצה המביאה לתוצאות בלתי מוסריות. דמותו של יונדב מנוגדת לדמותו של אמנון המעמיד פני חולה. אמנון נעזר ביונדב כדי להפגש עם תמר מושא תשוקתו. אמנון משתמש בכוח ואילו יונדב משתמש במוח.
עצת יונדב לאמנון
יונדב משיא עצה לאמנון, עצתו של יונדב חוזרת בסיפור שלוש פעמים. בראשונה מפי יונדב עצמו בשנייה מפי אמנון לדוד, ובפעם השלישית מפי דוד לתמר. בכל פעם מופיעה העצה בנוסח שונה. מדובר לדובר מתקצרים הדברים. דברי יונדב ארוכים ומצביעים על תכנון קפדני. עצתו מביאה לתוצאה בלתי מוסרית, אונס תמר ואילו חכמתו תבוא לידי ביטוי בסוף הסיפור ב, כאשר הוא יהיה היחיד מבין כל אנשי החצר ודוד, אשר מבין כי לא כל בני המלך נהרגו, אלא רק אמנון. בשיחתם של אמנון ויונדב מתחילה העלילה עצמה. שאלתו של יונדב: מַדּוּעַ אַתָּה כָּכָה דַּל בֶּן-הַמֶּלֶךְ בַּבֹּקֶר בַּבֹּקֶר--הֲלוֹא, תַּגִּיד לִי, מעידה על כך שסבלו של אמנון ניכר במראהו. יונתן דוחק באמנון לגלות את סודו בהיותו רעו. חכמתו של יונדב מתבטאת בכך שהוא מנצל את מראהו הרע של אמנון לצורך תחבולתו, ושהוא משתף את המלך עצמו, מבלי שדוד ידע את המטרה האמיתית. מעבר לכך הוא אינו אומר לאמנון מה לעשות בתמר לאחר שתבוא אליו. לא ניתן לדעת אם יונדב התכוון שאמנון יאנוס את תמר, כפי שקורה בפועל או רק אם תתרחש פגישה אינטימית ביניהם. יונדב מוצא עילה להפגיש את תמר עם אמנון כדי שהדבר יראה כאילו נעשה בהוראת המלך עצמו.בראש הדברים שיונדב שם בפי אמנון באה בקשה שתמר תבוא אליו. בפסוק ה' נאמר: וַיֹּאמֶר לוֹ יְהוֹנָדָב שְׁכַב עַל מִשְׁכָּבְךָ וְהִתְחָל וּבָא אָבִיךָ לִרְאוֹתֶךָ וְאָמַרְתָּ אֵלָיו תָּבֹא נָא תָמָר אֲחוֹתִי וְתַבְרֵנִי לֶחֶם וְעָשְׂתָה לְעֵינַי אֶת הַבִּרְיָה לְמַעַן אֲשֶׁר אֶרְאֶה וְאָכַלְתִּי מִיָּדָהּ. לאחר מכן יבוא ההסבר. בהמשך הכל יעשה כעצת יונדב אם כי אמנון ישנה את ניסוח הבקשה והוא מציין את סוג המאכל המבוקש. לאחר חילופי דברים אלו, תמר נאנסת בכח על ידי אמנון.
הופעתו השנייה של יונדב
הופעתו של יונדב בפעם השנייה היא בסוף פרק, הוא יהיה היחידי מבין כל אנשי החצר ודוד, אשר מבין כי לא כל בני המלך נהרגו, אלא רק אמנון. יונדב גם מביא את ההסבר לרצח אמנון בידי אבשלום: '''לב וַיַּעַן יוֹנָדָב בֶּן-שִׁמְעָה אֲחִי-דָוִד וַיֹּאמֶר, אַל-יֹאמַר אֲדֹנִי אֵת כָּל-הַנְּעָרִים בְּנֵי-הַמֶּלֶךְ הֵמִיתוּ--כִּי-אַמְנוֹן לְבַדּוֹ, מֵת: כִּי-עַל-פִּי אַבְשָׁלוֹם, הָיְתָה שׂוּמָה, מִיּוֹם עַנֹּתוֹ, אֵת תָּמָר אֲחֹתוֹ. לג וְעַתָּה אַל-יָשֵׂם אֲדֹנִי הַמֶּלֶךְ אֶל-לִבּוֹ, דָּבָר לֵאמֹר, כָּל-בְּנֵי הַמֶּלֶךְ, מֵתוּ: כִּי-אם אַמְנוֹן לְבַדּוֹ, מֵת.''' יונדב על פי פסוקים אלו, רצה לומר, שאבשלום הוא הרוצח ולרמוז למלך שיש לו יורשים אחרים. יונדב שחלקו גדול בגרימת מותו של אמנון, מתעלם ממעורבותו שלו ברצח אמנון, מנחם את המלך על מות אמנון ודומה כי הוא אף מצדיק את הדין על אבשלום כי הרגו.
לשיטתו של אלכסנדר רופא :. שמעון בר אפרת, חוקר המקרא מעיר על הפסוק ב ,כי נראה שמעשהו של אמנון לא היה לרוחו של יונדב.
ה'תשכ"ד
פרסי ישראל
מקבלי פרס ישראל לשנת תשכ"ד הם:
ערב אל עראמשה
ערב אל עראמשה (בערבית: عرب العرامشة) הוא כפר בדואי בצפון ישראל ליד הגבול בין ישראל ללבנון השייך למועצה אזורית מטה אשר.
שם
בשנים הראשונות נקרא הכפר "מזרעה". עם השנים שונה שם הכפר לשם השבט, "ערב אל עראמשה".
השבט לפני הקמת היישוב
בני השבט הבדואי ערב אל עראמשה התגוררו באזור הגבול בין ישראל ולבנון באזור מבודד שהיה מחובר בשבילים נסתרים אל אזורים אחרים, ועל כן כמעט לא הגיעו אליו אנשי השלטון. ביוני 1938 פשטו פלוגות הלילה של אורד וינגייט על הכפר ג'ורדיה בה שהתה כנופיה וחיסלו שניים מהם. בעקבות זאת כרתו אנשי השבט ברית שלום עם שכניהם בחניתה. יהודי הסביבה, בהם דב ירמיה שהיה מוכתר חניתה והאזור, יצרו קשרי ידידות עם השבט, שהביאו לכך שהם לא השתתפו בקרבות מול היהודים. בעקבות מלחמת העצמאות נמצאו כ-400 מבני השבט בישראל בכפרים חירבת אדמית, הנמצאת צפונית לקיבוץ אדמית, ג'וריידה, הנמצאת על הגבול עם לבנון וחלקה נמצא בלבנון וא-נווקיר הנמצאת ביניהם. בני השבט לא נתפקדו ברישום התושבים תש"ט וקבלו תעודות זהות ישראליות רק ארבע שנים לאחר מכן. הם הצביעו לראשונה לכנסת בבחירות של שנת 1959.
בשנת 1957 בעקבות סלילת כביש 8993 נפתח הקשר של בני השבט עם היישובים האחרים בסביבה ואנשי השבט החלו למכור שם את הזבל האורגני של המקנה שלהם. בנוסף, יצאו רבים מאנשי השבט לעבוד בעבודה שכירה בסביבה.
הקמת היישוב
היישוב הוקם בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 לאחר סלילת כביש הגישה לאדמית, כישוב קבע לישראלים משבט הבדואי ערב-אל-עראמשה. השלטונות הפקיעו את הבתים הישנים של התושבים והעבירו אותם לבתים חדשים ביישוב החדש. העברת בני השבט ליישוב נמשכה לאורך שנות ה-60.
בשנת 1962 נעצרו מספר מבני השבט כחשודים בריגול. מעצרים נוספים התבצעו בשנת 1972.
בתחילת 1963 צורפה ערב אל עראמשה למועצה אזורית סולם צור. באוקטובר 1963, בעת שהוסרו רבות מההגבלות שחלו על ערביי ישראל במסגרת הממשל הצבאי על ערביי ישראל, לא הוסרו מגבלות אלו בכפר שנחשב למרוחק ממרכזי האוכלוסייה הערבים ועל כן כדורש פיקוח מיוחד.
בשנת 1993 היו בכפר כאלף תושבים. ב־5 באוגוסט 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, הופגז היישוב במטח רקטות קטיושה וכתוצאה מכך נהרגו בו שלוש נשים בנות אותה משפחה.
מאז תקופת מלחמת לבנון הראשונה החל הכפר להתפתח. התושבים משרתים בצה"ל וחלקם בעלי מקצועות חופשיים. נבנו בתי אבן נאים והושקעו כספים רבים בתשתיות בכפר. הכפר היה מפוזר על שלוש גבעות: ג'ורדיח, נואקיר ועראמשה. בשנים האחרונות עברו המשפחות להתגורר בגרעין המרכזי של הכפר. מספר משפחות נותרו בג'ורדיח שם נמצאת נקודת תצפית על דרום לבנון.
בשנת 1965 נתקלו רועי עזים מהיישוב בנמר והרגו אותו, היה זה הנמר האנטולי האחרון בארץ ישראל.
חוק מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית לארץ-ישראל
חוק מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית לארץ-ישראל, תשי"ג-1952 (שנודע כחוק המעמד או חוק הסטאטוס) בא להסדיר את מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית בעקבות הקמתה של מדינת ישראל, מדינה ששני מוסדות אלה פעלו למען הקמתה.
היסטוריה חקיקתית
בהצגתה של הצעת החוק בכנסת לקריאה ראשונה אמר ראש הממשלה, דוד בן-גוריון:
החוק אושר בכנסת ב-24 בנובמבר 1952. במועד זה היו ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית שתי פנים של אותו גוף, כפי שנאמר : "ההסתדרות הציונית העולמית שהיא גם הסוכנות היהודית לארץ ישראל".
בשנת 1975 עבר החוק רוויזיה נרחבת, בעקבות הפרדתן של ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית לשני גופים נפרדים (אך בעלי זיקה זה לזה). מטרת התיקון הוצגה בדברי ההסבר להצעת החוק:
בשנת 2015 נוסף לחוק, העוסק בהסדרת מעמדה של החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית העולמית. תיקון זה נעשה ביוזמתו של חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ', ונודע באמצעי התקשורת בשם "חוק החטיבה להתיישבות". התיקון מסמיך את ממשלת ישראל לאצול מסמכויותיה בתחום ההתיישבות ובתחומים נוספים לחטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית, ויחד עם החלטת ממשלה שמימשה סמכות זו הפך את החטיבה להתיישבות לזרוע מבצעת של הממשלה בכל הנוגע לפיתוח ותמיכה בהתיישבות בכל רחבי ארץ ישראל, משני צדי הקו הירוק. דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את מטרתו של תיקון זה:
בשנת 2017 תוקן החוק פעם נוספת, ונוסף לו, ביוזמתם של חברי הכנסת נחמן שי ודוד ביטן. מטרת התיקון מוצגת בדברי ההסבר להצעת החוק:
בנימינה-גבעת עדה
בִּנְיָמִינָה-גִּבְעַת עָדָה היא מועצה מקומית במחוז חיפה בישראל. המועצה המקומית נוצרה בשנת 2003 מאיחוד המועצות המקומיות בנימינה וגבעת עדה לרשות אחת.
בנימינה
נוסדה כמושבה "בנימינה" על-שם תחנת הרכבת "בנימינה" שנקראה על-שם הברון אברהם בנימין אדמונד ג'יימס דה רוטשילד. כך עוד בטרם הוקם היישוב בנימינה שנקרא על-שמה של התחנה (זהו המקרה היחיד בארץ שבו יישוב נקרא בשמה של תחנת רכבת). המושבה נוסדה בידי בנים של עולי העלייה הראשונה שהתיישבו בה ב־1922, רובם מבני המושבה הסמוכה זכרון יעקב. לאחר מלחמת העולם הראשונה הצטרפו קבוצות רבות למקום והוא גדל במהירות. בתחילה התבססה כלכלת המושבה על חקלאות, אך כיום חלק גדול מתושביה עובדים בגוש דן ומנצלים את הרכבת שמחברת אותה לשם.
חוק מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית לארץ-ישראל
סעיפי החוק
החוק מתחיל בהצהרה: "מדינת ישראל רואה עצמה כיצירת עם ישראל כולו, ושעריה פתוחים בהתאם לחוקיה לכל יהודי הרוצה לעלות אליה". המשכו בשלושה סעיפים המציגים את תרומתן של ההסתדרות הציונית העולמית והסוכנות היהודית להקמת המדינה ולעלייה אליה:
בנימינה-גבעת עדה
בנימינה
עם בני המושבה הידועים נמנים ראש ממשלת ישראל ה-12, אהוד אולמרט, השר לשעבר זאב בוים (קדימה), שלמה גרבץ וכן הפזמונאי אהוד מנור, שאף הנציח את המושבה בשיריו. כיום מתגוררים בה אמנים רבים בהם הזמר דורי בן זאב, השחקן ליאור כלפון וגם שחקן הכדורגל בן שהר ממכבי חיפה ובעבר גם מאור בוזגלו.
הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1950.
חוק מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית לארץ-ישראל
סעיפי החוק
, שנוסף לו בשנת 2015, מסמיך את ממשלת ישראל לאצול מסמכויותיה בתחום ההתיישבות ובתחומים נוספים לחטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית, "ובכלל זה להקצות משאבים, לבצע פעולות תכנון ופיתוח, לפרסם מכרזים ולהתקשר עם גורמים אחרים, להפעיל מערך ליווי וייעוץ להתיישבות ולסייע בפיתוח התשתיות הקהילתיות והכלכליות בהתיישבות".
סעיפים נוספים קובעים שפרטי מעמדן וצורת שיתוף הפעולה של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית עם הממשלה ייקבעו באמנות שייכרתו בישראל בין הממשלה ובין כל אחד משני גופים אלה.
בנימינה-גבעת עדה
גבעת עדה
גבעת עדה ממוקמת כ-5 ק"מ מזרחית לבנימינה.
חוק מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית לארץ-ישראל
בפסיקה
בג"ץ קעדאן: בעקבות אמנות שנחתמו בין ממשלת ישראל לבין הסוכנות היהודית לארץ-ישראל בהתאם לחוק זה, הקצתה המדינה לסוכנות היהודית, באמצעות מינהל מקרקעי ישראל, קרקעות ששימשו להקמת היישוב הקהילתי קציר. בני הזוג קעדאן ביקשו להתגורר ביישוב זה, אך נדחו משום שהם ערבים. בני הזוג קעדאן עתרו לבג"ץ נגד החלטה זו, ובבג"ץ קעדאן נפסק כי מפני שמדינת ישראל היא מדינה יהודית ודמוקרטית, עליה לקדש את ערך השוויון ומכאן שהתרת התיישבות ליהודים בלבד היא בגדר הפרה של החוק. באוגוסט 2007, למעלה מעשר שנים לאחר שהחלו במאבקם, קיבלו בני הזוג קעדאן את האישור לבנות את ביתם ביישוב קציר.
בנימינה-גבעת עדה
גבעת עדה
הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1949.
חוק מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית לארץ-ישראל
בפסיקה
פרופ' אליאב שוחטמן חלק על פסק דין זה וכתב:
בנימינה-גבעת עדה
איחוד המועצות המקומיות
שתי המועצות המקומיות, בנימינה וגבעת עדה, אוחדו לרשות אחת במסגרת יוזמה של משרד הפנים בדבר איחוד רשויות מקומיות בארץ. האיחוד נעשה בשנת 2003 במסגרת חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל. מלכתחילה הייתה כוונה לאחד לכלל רשות אחת את שלושת היישובים: זכרון יעקב, בנימינה, וגבעת עדה. לבסוף הוחלט בכנסת ביום 31 ביולי 2003 על איחוד בנימינה וגבעת עדה בלבד.
חוק מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית לארץ-ישראל
בפסיקה
פסילת חבר הכנסת עזמי בשארה: לקראת הבחירות לכנסת ה-16 פסלה ועדת הבחירות המרכזית את מועמדותו של חבר הכנסת עזמי בשארה, בין השאר בעקבות הטענה שהצעת חוק שהגיש, לביטולם של חוק קרן קיימת לישראל, חוק קרן היסוד וחוק מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית לארץ-ישראל, משקפת את מטרתו לשנות את אופייה של ישראל ממדינה יהודית למדינה יהודית-ערבית. החלטת הפסילה בוטלה על ידי בג"ץ.
עתירה לביטול "חוק החטיבה להתיישבות": נגד תיקון מס' 2 לחוק, שהוסיף לחוק את סעיף 6ב העוסק במעמדה של החטיבה להתיישבות, הוגשו עתירות לבג"ץ בדרישה לבטל תיקון זה, בנימוק שאינו חוקתי, בהיותו מנוגד להוראות חוק יסוד: הממשלה, ונוכח פגיעתו הבלתי מידתית, לדעת העותרים, בזכויות החוקתיות לכבוד ולשוויון של האוכלוסייה הערבית בישראל, או לחלופין לבטל את החלטת הממשלה שבאה בעקבותיו, בנימוק שזו שזו חורגת ממתחם הסבירות, מהווה הסדר ראשוני המצריך חקיקה ראשית, ושנפלו פגעים מהותיים בהליך קבלתה המחייבים את ביטולה. העתירה נדחתה, אך בפסק הדין נאמר כי:
יעקב שמשון שפירא
יעקב שמשון שפירא (4 בנובמבר 1902 – 14 בנובמבר 1993) היה היועץ המשפטי הראשון לממשלה, חבר הכנסת ושר המשפטים.
ביוגרפיה
שפירא נולד ביֶליסַבטְגרד, באימפריה הרוסית (כיום העיר קרופיבניצקי באוקראינה) ב-1902. למד בישיבת לידא ובפקולטה לרפואה באוניברסיטת חרקוב. היה פעיל בתנועה הסוציאליסטית-ציונית צ"ס ברוסיה והיה אסיר ציון בשנים 1923–1924.
עלה לארץ ישראל בשנת 1924. היה חבר חבורת "המעבר" לכיבוש העבודה בפתח תקווה, עבד בפרדסי המושבה והיה ממייסדי קיבוץ גבעת השלושה. למד בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים, שם הוסמך לעורך דין. היה מזכיר מפלגת אחדות העבודה בירושלים. בפברואר 1932 נבחר לוועד הקהילה של ירושלים מטעם מפא"י. בשנת 1934 עבר לחיפה ועסק שם בעריכת דין. טיפל במשפטי ההגנה וההעפלה. לאחר הקמת המדינה היה מנכ"ל משרד המשפטים ושימש כיועץ המשפטי לממשלה הראשון במדינת ישראל (בין השנים 1948-1950).
שפירא, שהתגורר עד אז בחיפה, נזקק לדירה בתל אביב לצורך עבודתו עם משרד המשפטים. קצין ההחרמות איתר עבורו ועבור משפחתו דירה בשדרות ח"ן שהייתה שייכת ליובל ליאון. בספטמבר 1948 תבע ליאון את שפירא בבית המשפט, אך עתירתו נדחתה בטענה שעבודתו של היועץ המשפטי לממשלה מוגדרת "שירות חיוני לכלל" ולכן ההחרמה מוצדקת.
שפירא המשיך לכהן עד 1973 (למעט תקופה קצרה) כשר המשפטים ואף נבחר לכנסת השביעית מטעם המערך. שפירא השפיע רבות על מערכת המשפט הישראלית, דאג להחלפת החוקים העות'מאניים והמנדטוריים בחוקים ישראליים מודרניים ששילבו בתוכם ערכים מן המשפט העברי.
במהלך מלחמת יום הכיפורים דרש מראש הממשלה גולדה מאיר לפטר את שר הביטחון משה דיין בשל אחריותו האישית, משלא נענה התפטר בעצמו ב-28 באוקטובר 1973.
נפטר ב-14 בנובמבר 1993, בגיל 91.
יוסף אהרן טאראן
הרב יוסף אהרן טאראן (? - כ"ג תשרי תרפ"ז, ? - 1 באוקטובר 1926) היה רב בסאן ויסנט (אנ'), קלרה ובזוננפלד שבארגנטינה, מחבר שו"ת זיכרון יוסף. מוכר על פעילותו בפולמוס הברווז המוסקובי.
ביוגרפיה
טאראן נולד בעיירה בפלך קייב ולמד במקומו (שנת לידתו אינה ידועה), נסמך לרבנות ולשו"ב בידי רבני אומן, בראשם הרב יעקב ליב וורשבסקי. נישא ללאה. שימש שוחט בכפר באחוזה החקלאית של הברון דוד גינצבורג, בכפר מוהילנה, כעשרים שנה.
בתרנ"ד נשלח בידי הברון בתוך קבוצה להתיישב בארגנטינה בכפר על שם הברון (בשמו המקומי: סאן וויסנט), בפלך קלרה, פרובינציית אנטרה ריוס (Entre Ríos) שם עסק בענייני יהדות: יסד בכל כפר בתי תפלה, תלמוד תורה ומקוואות. באותה תקופה נסמך לרבנות בשנית לאחר שהוכיח את בקיאותו וידענותו ההלכתית בהתכתבות עם בידי הרב מרדכי וילפנד מאומן וכן כמה מרבני ברדיצ'ב. בשנת תרע"ו כבר כיהן ברבנות בכפר זוננפלד, על גדות נהר גואלגואיצ'ו. בשהותו שם נשא ונתן בהלכה עם כמה מגדולי ישראל במגוון נושאים, בהם הרב שמואל סלאנט, הרב משה ירושלמסקי והרב אהרון גולדמן.
לצד הרב אהרון גולדמן ממוזסווייל, נודע בשל עיסוקו בשאלת כשרות עוף הברבר. ספרו "זיכרון יוסף" נדפס בירושלים תרפ"ד.
נפטר בזוננפלד בשמחת תורה תרפ"ז (1926).
אוטו קלמפרר
אוטו קלמפרר (בגרמנית: Otto Klemperer; 14 במאי 1885 – 6 ביולי 1973) היה מנצח ומלחין יהודי יליד גרמניה (קיבל אזרחות של ארצות הברית בשנת 1937 ואזרחות ישראלית בשנת 1970). הוא נחשב לאחד המנצחים הדגולים של המאה העשרים.
שנים ראשונות
קלמפרר נולד בברסלאו (כיום ורוצלב, פולין), בן לנתן ואידה קלמפרר. אביו היה סוחר לא מצליח במיוחד, אוטודידקט וזמר חובב אך חסר השכלה מוזיקלית פורמלית, ואמו הייתה פסנתרנית טובה ובעלת השכלה ספרותית רחבה. הוריו עברו להתגורר בהמבורג זמן קצר לאחר הולדתו של אוטו. שם, בהיותו בן תשע, ראה לראשונה את המלחין גוסטב מאהלר והושפע ממנו עמוקות. קלמפרר למד מוזיקה תחילה בפרנקפורט, בקונסרבטוריון הגבוה למוזיקה, ומאוחר יותר נדד לברלין, שם קיבל הדרכה בהרכב וניצוח מהמלחין הנודע הנס פפיצנר, והשתלם בנגינה בפסנתר אצל ג'יימס קווסט.
עבודתו בגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה
בשנת 1905 פגש את מאהלר כשניצח על קבוצת כלי הנשיפה ממתכת מאחורי הקלעים בביצוע הסימפוניה השנייה של מאהלר (התחיה). השניים התיידדו ומהלר כתב לו המלצה על כרטיס הביקור שלו. המלצה זו פתחה לפני קלמפרר את דלתות האופרה הגרמנית בפראג, הוא מונה למנצח המקהלה שלה ושנה לאחר מכן, ב-1907, קודם למשרת המנהל המוזיקלי של בית אופרה זה. בהמשך, בשנת 1910, עזר קלמפרר למאהלר בביצוע הבכורה של הסימפוניה השמינית שלו, "סימפוניית האלף".
קלמפרר עבר ממשרה למשרה, בהן תפקידי מנצח בהמבורג (1910–1912); בברמן (1912–1913); באופרה של שטרסבורג (1914–1917); באופרה של קלן (1917–1924); ובאופרה של ויסבאדן (1924–1927).
משנת 1927 עד 1931 ניצח על ה"קרול אופרה" בברלין. במשרה זו העצים את המוניטין שלו כמעודד מוזיקה חדשה, כאשר ביצע מספר ניכר של יצירות חדשות, בהן "מבית המתים" של לאוש יאנאצ'ק, "ציפייה" של ארנולד שנברג, "אדיפוס רקס" של איגור סטרווינסקי ו"קארדיאק" של פאול הינדמית.
ארצות הברית
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עזב קלמפרר את גרמניה והיגר לארצות הברית. שם התמנה למנצח התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס. שם גם החל להתרכז יותר ביצירות הסטנדרטיות של הרפרטואר הגרמני, שהקנו לו מאוחר יותר את תהילתו הגדולה ביותר, בעיקר יצירות משל בטהובן, ברהמס ומאהלר. הוא ביקר גם בארצות אחרות, בהן אנגליה ואוסטרליה.
עם תום מלחמת העולם השנייה חזר קלמפרר ליבשת אירופה לעבוד כמנצח עם תזמורתו בבית האופרה של בודפשט (1947–1950). המשטר הקומוניסטי בהונגריה הטריד אותו במידה גדלה והולכת, עד שקיבל לבסוף משרת מנצח התזמורת הסימפונית של מונטריאול, קנדה, ונשאר שם משנת 1950 עד 1953, לפני שעבר ללונדון והתמנה למנצח הראשי של תזמורת פילהרמוניה בשנת 1955. המעבר ללונדון העצים מאוד את הקריירה המוזיקלית של קלמפרר. הקלטותיו עם התזמורת בנגינת יצירותיהם של הקלסיקונים הגרמניים זכו לתהילה עד עצם היום הזה. בשנת 1964 החליט מייסד התזמורת, המפיק האנגלי וולטר לג, לפרקה. אולם נגני התזמורת, בתמיכתו המלאה של קלמפרר, החליטו להמשיך את קיומה בשם פילהרמוניה החדשה, וקלמפרר מונה למנצחה הראשי, משרה בה החזיק עד סוף ימיו.
הוא עבד גם בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, לפעמים גם כבמאי, נוסף לניצוח, כמו בהפקת "לוהנגרין" של וגנר בשנת 1963.
קלמפרר איננו מוכר כל כך כמלחין, אבל הוא כתב לא מעט יצירות, בהן שש סימפוניות, תשע רביעיות מיתרים ואופרה בשם Das Ziel. הוא עצמו ניצח על יצירות אלה לעיתים רחוקות מאוד, והן נשכחו כמעט לגמרי מאז מותו.
בשלהי חייו סבל קלמפרר משיתוק חלקי, שהיה ברובו תוצאה של ניתוח להסרת גידול במוחו, בשנת 1939. הניתוח הזה גם הגביר את ההפרעה הדו-קוטבית שסבל ממנה.
הפרק הישראלי בחייו
אחותו של קלמפרר התגוררה בירושלים והייתה רעייתו של המנתח ברנרד יוסף. קלמפרר נהג לבקרה לעיתים קרובות. רצונו לנצח במהלך ביקורים אלה על התזמורת הפילהרמונית לא צלח עקב סירוב הפילהרמונית לבקשותיו. רשמית, עקב היותו יהודי מומר, אך למעשה חששה התזמורת שעקב נכותו ותנועותיו המוגבלות, לא יתקבל יפה על ידי מנוייה. באחד הביקורים, בשנת 1951, נפגש קלמפרר במהלך מסיבה שאורגנה לכבודו על ידי פנחס רוזן (לימים שר המשפטים בממשלת ישראל), שהיה יו"ר הנהלת התזמורת, עם אלי גורן, הכנר הראשון של תזמורת קול ישראל. הוא הביע את כעסו על סירוב הפילהרמונית לנצח עליה והציע לו לנצח על תזמורתו, שנחשבה כעלובה למדי. גורן לא האמין למשמע אוזניו וניסה להניא את קלמפרר מכך אך הוא לא ויתר. תוך זמן קצר ארגן קונצרט שנערך באולם קולנוע אדיסון בירושלים, יחד עם הסולן פרנק פלג. הקונצרט נחל הצלחה לא רגילה ובעקבותיו נערכו שני קונצרטים זהים באולם "רמה" ברמת גן והצלחתם הרקיעה שחקים. כל הביקורות בעיתונות תארו את הקונצרט כנס מוזיקלי, המבקרים שיבחו את המנצח בסופרלטיבים על הצלחתו להפיק מתזמורת בינונית ביצועים מעולים ליצירותיו של מוצרט. במשך השנים המשיך קלמפרר לבוא ולנצח על תזמורת קול ישראל, כאשר הוא ממשיך בשנים אלה לקבוע ולבטל קונצרטים עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ולמעשה לא ניצח עליה מעולם בקונצרט פומבי. לאחר מלחמת ששת הימים גברה הזדהותו של קלמפרר לישראל. בשנת 1967 חזר קלמפרר ליהדות, אותה נטש כאשר המיר את דתו לנצרות קתולית בשנת 1919. הוא החל לבקר בבית כנסת לונדוני והשתתף בתפילות, התעניין בקבלה וחיזק את קשריו עם ישראל ואליה בא שוב וניצח כהרגלו על תזמורת רשות השידור (קול ישראל). בשנת 1970 קיבל מידי מנכ"ל משרד הפנים אזרחות ישראלית ותעודת עולה בטקס מיוחד.
מותו
אוטו קלמפרר מת בציריך כעבור שנתיים, בגיל 88, ונקבר שם בבית הקברות היהודי Israelitischer Friedhof — Oberer Friesenberg.
קלמפרר זכה בשני פרסי גראמי: ב-1963 זכה בפרס על הביצוע הקולי ליצירתו של באך "מתאוס פסיון" וב-2008 נכנס להיכל התהילה.
בן דודו הוא העיתונאי היהודי- גרמני ויקטור קלמפרר.
בסמ"ה
המועצה נוצרה מאיחודם של היישובים ערביים ברטעה, עין אל-סהלה ומועאוויה, בשנת 1995. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1996, בעלת שטח שיפוט של 1,700 דונם.
יורם חמו
יורם חמו הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף המכהן כראש האגף למדיניות ביטחונית ותכנון אסטרטגי במטה לביטחון לאומי.
ביוגרפיה
חמו הוא בוגר תוכנית תלפיות ובעל תואר שני בחקר ביצועים וכלכלה מאוניברסיטת תל אביב.
שירת כראש זירת המודיעין הטכנולוגי באגף המודיעין וכראש המחלקה לתכנון אסטרטגי באגף התכנון. בשנים 2011 עד 2014 כיהן כמפקד מרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית.
ב-2020 מונה לראש האגף למדיניות ביטחונית ותכנון אסטרטגי במל"ל.
נותן טעם
נותן טעם הוא מושג בהלכות איסור והיתר. נותן טעם הוא: מאכל אחד ש"נתן טעם" (כלומר שטעמו מורגש) במאכל אחר בעל דין הלכתי שונה (בדרך כלל איסור התערב בהיתר). נתינת טעם מתבצעת בדרך כלל על ידי עירוב שני המאכלים, אך תיתכן אף באופנים אחרים כפי שיבואר להלן.
עניינו בדרך כלל הוא בדין ביטול ברוב: כשמורגש הטעם של המאכל האסור באכילה על פי ההלכה, שהתערב במאכל כשר, משתנים דיני כלל "ביטול ברוב", מאחר שהטעם נשאר. כך למשל, אם התערב חלב בתבשיל בשר, וטעמו של החלב מורגש, אף על פי שהוא מהווה אחוז קטן מהתבשיל, בכל זאת הוא אסור מדין בשר בחלב.
מקור הדין
מקור הדין נלמד מן התורה בפסוק, שענינו הוא שאסור לנזיר לאכול אפילו מאכל שרק שרו בו הענבים ונתנו בו טעם. אך יש מהתנאים שלא הסכימו ללימוד מפסוק זה. כיון שבנזיר יש דין מיוחד שהיתר מצטרף לאיסור. אך למדו דין זה או מבשר בחלב או מציווי התורה להגעיל את כלי המדיינים.
הסבר ההלכה
בכל תערובת איסור והיתר, קיים חילוק ראשוני האם מדובר במאכל שהתערב במאכל בטעם שונה (מין בשאינו מינו), או במאכל שהתערב במאכל בטעם זהה (מין במינו):
מין במינו
אם מדובר במין שהתערב באותו מין, כך שלא ניתן לחוש את הטעם, נחלקו חכמים ורבי יהודה, לפי רבי יהודה, על מין במינו לא חל הכלל של ביטול ברוב, שכן הרוב יכול לבטל את המיעוט דווקא כאשר המיעוט ממין שונה וממילא הרוב ממעיט ומבטל את שמו וטעמו של האיסור. אך כאשר הוא מאותו מין אדרבה האיסור מחזקו, אך חכמים סבורים כי מן התורה בתערובת מין במינו בטל המיעוט ברוב אף אם הרוב מרובה מהמיעוט רק בשיעור נמוך (ונחלקו הראשונים בכמה), שכן אין לחוש את טעמו הספיציפי של המיעוט האסור, אלא שחכמים תיקנו שיהיה בטל רק בשישים, שכן שיעור כזה במקרה שנתבטל באינו מינו מבטל את טעם האיסור כדלהלן, וממילא קבעו שיעור זה בתור כלל שבכל מקרה שלא ניתן לעמוד על הטעם ולבדוק אם טעמו נרגש בתערובת או לא יהא בטל בשישים. אם לא ניתן לדעת מה היא הכמות שנשפכה, ולא ידוע אם יש בה שישים, התערובת מותרת (במקרים מסוימים), מכיוון שספקא דרבנן לקולא.
מין בשאינו מינו
לכן, בדיקת ה"נותן טעם" משמשת בעיקר במין שהתערב באינו מינו. במקרה כזה, אם יש גוי, (שמותר לו לאכול מאכלי איסור מכל סוג שהוא וממילא ניתן לבצע על ידו את הבדיקה), ניתן לבחון את טעם התערובת על ידי טעימת הגוי, שיטעם את התערובת ויאמר האם נרגש בתערובת טעם החתיכה שהתערבה, אבל אסור שידע ששואלים אותו זאת כדי לסמוך עליו הלכתית. גוי זה מוגדר בספרות ההלכתית קפילא. במקרה שאין גוי שניתן לבצע על ידו בדיקה זו, אם יש בסיר שישים כנגד האיסור, התערובת מותרת, שכן שיערו חז"ל שבכך בטל טעם האיסור, ברוב מוחלט של המקרים,
כיום, לנוהגים על פי שיטת הרמ"א, אין סומכים כלל על טעימת גוי ודנים רק האם יש פי שישים או לא.
דין התערובת
בתערובת איסור בהיתר ישנם כמה חילוקים לעניין דין התערובת לאחר העירוב.
ביטול בשישים
אם נתבטל האיסור בשישים כפי המבואר למעלה, התערובת היא היתר גמור. נחלקו הפוסקים, אם מותר להחמיר ולא לאכלה אף על פי שנתבטל האיסור בשישים, או שהמחמיר כך נקרא אפיקורוס המזלזל בדברי חכמים.
ביטול בפחות משישים
אם נתערב האיסור בהיתר בשיעור של פחות משישים, אך לא בצורה כזו, שריכוז האיסור בתערובת אינו גבוה, וגם אם אדם יאכל אותה, הוא בוודאי לא יאכל כזית שלם בזמן ששיעורו כזית בכדי אכילת פרס כדלהלן, האוכל מן התערובת עובר באיסור דאורייתא של חצי שיעור ואינו לוקה, מכיוון שאיסורי תורה נאמרו דווקא באכילת כזית בתוך כדי שיעור זמן של אכילת פרס.
דין זה נוהג דווקא במקרה של תערובת שאר איסורים, אך בתערובת של בשר בחלב כל כזית מן התערובת הוא איסור מלא והאוכל ממנו כזית לוקה ארבעים. (להסבר מורחב של העניין עיינו חתיכה נעשית נבילה).
שיעורים נוספים
ישנן שיעורים נוספים שנתנו חכמים באיסורים יותר חמורים שביטולם הוא במאה או במאתיים, כאשר כולם מתקיימים רק כאשר הם מאותו סוג.
תבלינים
כאשר מדובר על דברים שהם מתבלים את המאכל או משנים אותו בצורה ניכרת כדוגמת שמרים, הם לא בטלים גם אם יש שישים כנגדן כיוון שטעמם או פעולתם ניכרת אף על פי כמותם הקטנה.
נותן טעם בכלים
על פי ההלכה, בזמנים עברו היו הכלים בולעים מעט מן המאכל המתבשל בהם, ולאחר מכן מפליטים את טעם המאכל הבלוע במאכל אחר שנתבשל בהם. בהתאם לכך, אם נתבשל איסור בכלי, אסור לבשל אחר כך דבר היתר בכלי זה עד שיגעילוהו, ואם כן בושל בו דבר היתר, הוא נאסר משום שבלע טעם דרך הכלי מדבר האסור.
גם כלים בזמנינו, שאינם בולעים מאומה או בליעתם אפסית, נשאר איסורם בהלכה כאילו בולעים הרבה כדי שלא לחלק בין כלי לכלי.
הכמות לחישוב
לאחר פרק זמן שיבואר בהמשך הופכת הבליעה להיות נותן טעם לפגם כדלהלן.
נותן טעם לפגם
אף אם האיסור אכן נתן טעם בהיתר על פי הכללים שנתבארו למעלה, התערובת אסורה רק אם נתינת הטעם היא משביחה את טעם התערובת (נותן טעם לשבח – נטל"ש). ואילו במקרה שהיא פוגמתו (נותן טעם לפגם – נטל"פ), כלומר הטעם שהתווסף לא שיפר את טעמה של התערובת, התערובת מותרת באכילה.
נותן טעם לפגם בכלים
כלי שבלע טעם של איסור כפי הנכתב לעיל, ושהה כך עם בליעתו פרק זמן (כדלהלן), האיסור הבלוע נחשב נטל"פ ואם כי הכלי עדיין זקוק שיגעילוהו מדרבנן, אינו אוסר את המאכל שבושל בו.
נחלקו הראשונים מהי כמות הזמן בה הופך האיסור הבלוע לנטל"פ. לדעת רש"י מספיק שישהה לילה כדי שיחשב לפגום, ולדעת שאר ראשונים וכן פסק בשולחן ערוך רק אם שהה 24 שעות (בשיח ההלכתי – "מעת לעת") מאז הבישול האחרון בטמפרטורה שמתחת ליד סולדת נחשב הבלוע נטל"פ.
אם בושל בכלי דבר חריף אף לאחר "מעת לעת", יש מי שאומר שהחריפות הופכת את הבליעה הפגומה לטעם לשבח והמאכל החריף ייאסר.
כיצד נותנים טעם
מצינו בהלכה כמה אופנים בהם מאכל אסור נותן טעם בדבר היתר.
עירוב
האופן הפשוט ביותר הוא על ידי עירוב. כלומר אם היה מאכל של היתר נוזלי ונשפך לתוכו מאכל של איסור נוזלי, הרי אם זה בכמות שנתבארה לעיל, נתן בו את טעמו ואסרו.
חום
האופן השני הוא על ידי חום. כלומר, אם נפלה חתיכה אסורה לתוך מאכל היתר נוזלי (תבשיל עם רוטב), ומאכל ההיתר היה חם בשיעור שהיד סולדת בו ובכלי ראשון, הרי נתן מאכל האיסור טעם בהיתר ואסרו אם הוא במדה האמורה.
כבוש
אופן שלישי הוא הנקרא כבישה. כלומר, אם חתיכת איסור שהתה בתוך מאכל היתר נוזלי משך זמן של 24 שעות, זה נקרא שהאיסור נכבש בהיתר, וישנו כלל הלכתי האומר "כבוש כמבושל", שאף אם הכל היה צונן, בכל אופן הכבישה מפליטה טעם מן האיסור להיתר ואוסרתו.
נותן טעם בר נותן טעם (נ"ט בר נ"ט)
מאכל שנתן טעם במאכל אחר, אין בכח הטעם הבלוע להעביר שוב את הטעם למאכל שלישי. מקור לדין זה הוא דברי התלמוד בדבר דגים שנבלע בתוכם טעם בשר, לדעת שמואל אפשר לאכול את הדגים ביחד עם חלב, דברי שמואל נאמרו רק על טעם שאין בו איסור עצמי כמו בשר או חלב שכל אחד מהם הוא היתר, אבל אם נבלע במאכל טעם אסור לכל הדעות בכוח הטעם הבלוע לאסור מאכלים אחרים (עד שיתבטל בשישים). ישנם הבנות שונות בדברי הראשונים בהבנת דברי שמואל. כמו כן ישנה מחלוקת מעשית אם היתרו נאמר אף לכתחילה או רק בדיעבד.
אסיד רוק
אסיד רוק הוא תת-ז'אנר במוזיקת רוק, שהתפתח מגראז' רוק ותרם להתפתחות תת-התרבות הפסיכדלית. בז'אנר משתמשים לרוב בדיסטורשן, מילים המתייחסות לסמים, וג'אמים ארוכים. ההבחנה בין אסיד רוק לבין ז'אנרים אחרים כמו גראז' רוק, פרוטו-מטאל ורוק כבד המבוסס על בלוז אינה תמיד חדה וברורה.
לעיתים משתמשים במונח "אסיד רוק" (ששמו מגיע מהכינוי "אסיד" לסם אל אס די) כמילה נרדפת לרוק פסיכדלי, אך המונח גם יכול להתייחס לתת-ז'אנר עם מוזיקה עוצמתית יותר מאשר הרוק הפסיכדלי. אסיד רוק שונה מסגנונות פסיכדליים אחרים בכך שהוא יותר כבד ורועש מהם. אסיד רוק התפתח בעיקר באזור החוף המערבי בארצות הברית, והיה שונה מהפסיכדליה הבריטית בכך שהיה פחות אקסטרווגנטי ומשונה. בניגוד לפסיכדליה הבריטית, האמנים האמריקאים התמקדו יותר בקיצונים החיוביים והשליליים בחוויה הפסיכדלית.
כשהתנועה התקדמה אל שנות השישים המאוחרות ושנות השבעים, אלמנטים של אסיד רוק התפתחו והתפצלו לשני כיוונים, חלק אחד לרוק הכבד ולהבי מטאל והחלק השני אל הרוק המתקדם. בשנות התשעים, תת-הז'אנר סטונר מטאל שילב אסיד רוק עם סגנונות כבדים אחרים כמו גראנג', וחידש את הריפים והג'מים הארוכים של האסיד רוק ושל המטאל המושפע מהרוק הפסיכדלי.
ממלכות הארץ התיכונה
ממלכות הארץ התיכונה הן ממלכות בדיוניות בעולמו הפנטזי של ג'.ר.ר. טולקין, כפי שהופיעו בספריו השונים ובראשם שר הטבעות והסילמריליון.
דוריאת (נחרבה)
הממלכה הראשית של הארץ התיכונה בעידן הראשון, שמלכה היה אלו תינגול ומלכתה הייתה מלין המיא. הממלכה הייתה בתוך יער גדול המכותר בחומת כשפים בלתי-נראית שיצרה מלין, שחסמה את הכניסה מפני כל אותם שתינגול לא רצה בהם, מלבד אם היו חזקים מהמלכה מלין. שוכני דוריאת היו הסינדר, העלפים האפורים (תת-עדה של הטלרי) ובעיניהם היה תינגול אדיר כאחד המיאר, כיוון שהיה היחיד מכל בני הטלרי בארץ התיכונה שראה את אור שני העצים של ולינור. בירת דוריאת הייתה "מנגרות" (אלף-המערות), ששכנה תחת האדמה ונודעה בתפארתה. לאחר מות תינגול, שבה מלין אל ולינור בחשאי וסיפרה זאת רק לשר הצבא. במקומם, משלו שם לעת קצרה הנסיך קלבורן, בן-משפחה לתינגול, ורעייתו הגבירה גלדריאל, שהייתה בת-מלוכה של הנולדור וידידה קרובה למלין.
גונדולין (נחרבה)
פירוש שמה: הסלע הנסתר. היא העיר הנסתרת שנוסדה בעמק טומלדן המוקף בהרים גדולים ובמשכנות העיטים. ממלכה זו נבנתה על הסלע הענק שבלב העמק, המוקף מזרקות טבעיות. מלך גונדולין היה טורגון בן פינגולפין, המלך העליון של הנולדור. טורגון התבקש לבנות אותה במצוות אולמו, אל המים. בתו של טורגון הייתה הנסיכה ידריל קלברינדל. רוב תושבי גונדולין היו נולדור מאנשי טורגון, אך גם היו מעט מן הסינדר. כאשר הושלמה בניית גונדולין, יצאו כל אלה בעת לילה בחשאי להתיישב בעיר הנסתרת. הממלכה הזו נבנתה במתכונת העיר טיריון שבולינור, שנודעה כיפה מכל הערים בעולם. היא הייתה לבנה, ומוקפת חומות ומדרגות, ובלבה היה צריח-המלך הגבוה. נאמר שמלמעלה נראתה כיהלום. העיר נתגלתה ונחרבה לקראת סוף העידן הראשון על ידי צבא מורגות, ורבים מניצוליה נחשבים לחכמים ולאדירים שבעלפים, ביניהם אקטליון וגלורפינדל.
נרגותרונד (נחרבה)
ממלכה זו ידועה כאחת האדירות בממלכות העלפים העתיקות. החלו לבנות אותה הגמדאים אך נטשוה. היא שכנה ממערב לדוריאת', ובהשראת עיר בירתה, הוקמה תחת אדמת הנהר "נרוג". מלכה היה פינרוד פלגונד בן פינרפין, שהיה גם אהוב על בני-האדם והגמדאים. פינרוד התבקש לבנות אותה במצוות אולמו, אל המים, כמקום מחסה מפני צבאות מורגות. בתו של פינרוד הייתה הנסיכה פינדוילס, שנודעה בכינוי "העלמה הבתולה" מאחר שנהרגה בצעירותה. נרגותרונד מתוארת כממלכה מפוארת מאוד, מחסן-נשק ומצבור אוצרות. תושביה היו עלפי נולדור. העיר נחרבה לבסוף על ידי גלאורונג, אבי הדרקונים של מורגות, ושימשה אותו כמשכנו בשל חמדנותו לאוצרות, עד שנהרג על ידי טורין כנקמת ילידי הורין.
ארגיון (נחרבה)
פשר שמה "ארץ עצי-הצינית", והיא מכונה גם "עיר הצורפים". ארץ זו נוסדה לקראת סוף העידן הראשון במחוז אריאדור, על הרי הערפילים, ליד משכנות קהזד-דום (מוריה) של הגמדאים. מייסדיה היו הגבירה גלדריאל והאדון קלבורן (בעלה), ואנשיהם היו נולדור ברובם, והיתר סינדר. הנולדור אפיינו את רוחה, בעיקר מבחינת האהבה למלאכות כפיים, יצירה, חישול וחרישה. העיר הראשית של ממלכת ארגיון הייתה אוסט-אין-אד'יל. בשונה משאר ממלכות העלפים של העידן השני, בארגיון דווקא התקבל סאורון בברכה, בתחפושת של אל טהור וטוב בשם אנטר, "שר המתנות", כי שוכני ארגיון השתוקקו ללמוד מחוכמתו. אז קלבורן וגלדריאל ומעט מאנשיהם נטשו את ארגיון לטובת לוריין משנאתם את אנטר, וקלברימבור נכדו של פאנור משל בה במקומם. כמו כן, בעיר הראשית של ארגיון חושלו טבעות-הכוח בעזרת אנטר על ידי הטובים בחרשי הנולדור, ובפרט קלברימבור. ארגיון נחרבה בשנת 1967 לעידן השני, לאחר מלחמה קשה שבה נהרגו עלפים רבים ובהם קלברימבור שגופתו משמשת לעת הזו כשלט לפני צבאות סאורון, שמוצא את כל טבעות-הכוח מלבד השלוש האדירות.
לינדון
בעידן הראשון היה זה כינוים של ארד לוין, "ההרים הכחולים", כי הם כונו ארד לינדון, "הרי המנגינה". הם היו בדרום מזרח בלריאנד, ליד אוסיריאנד שבה חיו מעט ננדור, עלפי יערות נודדים שאכן הרבו לנגן. לאחר שבלריאנד שקעה תחת הים, הרי לינדון היו השרידים היחידים ממנה, ונהפכו לצפון-מערב אריאדור. בעידן השני יסד שם גיל-גלד, המלך העליון האחרון של הנולדור, את הממלכה הראשית של העלפים, ובשלב מסוים לינדון השתרעה אפילו עד להרי האובך. שוכניה היו עלפים מעממים שונים, כגון נולדור רבים, ננדור מניצולי אוסיריאנד, וסינדר שברובם היו עלפי-נמלים שניצלו מחורבן הפלס. העיר הידועה והיפה ביותר בלינדון הייתה מיתלונד, "הנמלים האפורים", שנוסדה סביב לשון ים, ליד שפכי נהר לון. היא שימשה את כל העלפים בארץ התיכונה, אשר התעייפו מהארץ התיכונה והשתוקקו לעקור לולינור שבמערב מבלי לשוב. שר מיתלונד היה קירדן חרש-הספינות שנחשב לאחד מראשי העלפים בארץ התיכונה. לאחר מות המלך גיל-גלד והקמת ארנור, ממלכת בני-האדם, לינדון הצטמצמה והייתה ברובה השטח שממערב להרי לינדון, כולל הנמלים האפורים של קירדן.
לות'לוריין
נקראה בתחילה לוריננד, וישנם עוד שמות רבים לארץ זו. היא ממלכת-יער, שנמצא ממזרח להרי-האובך. בראשיתה חיו בה ננדור וסילבן, עמים של עלפי-יערות ממוצא עדת הטלרי. בעידן השני הנהיג אותם האדון אמרות', והגבירה של הארץ הזו הייתה נימרודל. לאחר מותם, משלו בלות'לוריין האדון קלבורן והגבירה גלדריאל, ועמם באו גם סינדר מאנשי קלבורן ומעט נולדור מבני עמה של גלדריאל - כל אלו ביחד, כשוכני לות'לוריין, נקראו מאז הגלד'רים, "אנשי-העצים", והם שכנו בבתים על העצים האדירים, ויכלו לנוע ביער מבלי שיבחינו בהם, כמעט כמו עלפי גרינווד. העיר הראשית בממלכה הייתה קרס-גלד'ון, שבה שתלה הגבירה גלדריאל הרבה עצי-מלורן זהובים שהעניקו לעיר זו את השם "היער הזהוב". בהנהגתה של גלדריאל לות'לוריין, נהפכה למקום מחסה ומקום מרפא ומזור, ונודע כיפה ביערות הארץ התיכונה. הגלד'רים חיו בעליצות ובאושר נשגב כיוון שפגעי הזמן נהדפו והצמחים לא כמשו שם, בהשפעת הקסם של טבעת-הכוח שענדה הגבירה גלדריאל. למרות שהגלד'רים נראו שאננים, צבאות לות'לוריין היו עירניים וחזקים תחת קלבורן ותחת עוצמת גלדריאל.
ריבנדל/ ימלדריס
פירוש השם "האחו במעמקי הנקיק", ושמו בפי בני-האדם שממערב להרי האובך הוא "ריבנדל". העיר נוסדה בשנת 1697 לעידן השני, מיד לאחר חורבן העיר ארגיון על ידי סאורון וצבאותיו. כי רוב ניצולי ארגיון, ובראשם האדון אלרונד חצי-עלף, נמלטו למרגלות הרי האובך ממערב והקימו שם בעמק את ימלדריס. הארץ הזו נודעה ביופייה ובפארה, בצבאה החזק שעזר רבות לממלכת ארנור, ובשמירתה על חפצים יקרי-ערך מהעולם העתיק. היא הייתה מוקפת בחורשות וגבעות שהסתירו אותה, ונהרות ומפלים עברו בה. רוב שוכניה היו נולדור, אך ייתכן שגם מעט סינדר. שם גם חיו מספר עלפים שנודעו כשרים אדירים ונעלים מאוד, כגון גילדור וגלורפינדל. ראש ימלדריס היה האדון אלרונד שנשא לימים את ויליה, טבעת האוויר, אחת מטבעות הכוח של העלפים. כמו לות'לוריין, ימלדריס עמדה על תלה בעוצמה ודבר לא החריב אותה, אך היא ננטשה בתחילת העידן הרביעי.
ארין לסגלן/ יער-ירק
ארין לסגן זהו שמו החדש, בלשון העלפים, ליער גרינווד הגדול, ופשרו "היער של העלים הירוקים" והוא נמצא מצפון לארץ לורין. היער הזה שימש כמקום משכנם של עלפי-יערות רבים, כנראה עוד מאז העידן הראשון. אבל רק בעידן השני הייתה התייחסות אליו בכתבי המסורה. שוכניו היו סילבן, עלפי-יערות נודדים שהיו במוצאם טלרי שנטשו לפני עידנים רבים את המסע הגדול לארצות האלמוות במערב, והיו קרובים לאברי. לאחר נדודים רבים הם התיישבו ביער הגדול והיו ביחסי רעות עם עלפי הננדור, והדבר נראה יותר בארץ לורין ששם הם התערבבו. הסילבן של היער הגדול היו קשורים אליו, והילכו בו בהסוואה מוחלטת. מאחר שיער זה היה חשוך וצפוף באופן בלתי רגיל, כישרונם זה נחשב לפלא. כנראה שעד כה לא היה להם מנהיג משלהם. אבל בעידן השני נגלה שמלכם היה אורופר. לפי מכתבים של טולקין, אורופר לא היה בן הסילבן או הננדור, אלא היה בכלל מעדת הסינדר, עלפי היערות של דוריאת' בעידן הראשון. לאחר חורבן בלריאנד הוא חי זמן-מה בלינדון תחת המלך גיל-גלד, ולאחר-מכן עקר ליער-הגדול ונהפך למלך הסילבן. אבל לשון הסילבן נותרה הלשון המדוברת שם, ואורופר נאלץ לאמץ אותה. ידוע שהמשכנות הראשיים של היער הזה הם תת-קרקעיים ומפוארים, כי אורופר זכר את מראה דוריאת'. במלחמת הברית-האחרונה של העלפים ובני-האדם נגד צבאות סאורון נהרג אורופר. אז נשא בנו, המלך תרנדוויל, את הכתר של היער הגדול; והוא המלך אשר מופיע בספר "ההוביט", כמי שכלא את 13 הגמדאים, וכמי שהוביל צבא גדול של עלפים ירוקים אל מלחמת חמשת הצבאות. בשנת 1050 לעידן השלישי נפל צל על דרום גרינווד ושמו השתנה ליער-אופל. לבסוף נחשף כי מקור הצל, המכונה בעל-האוב, הוא סאורון בעצמו, שהקים לו מצודה בשם דול-גולדור המלאה בשדים ויצירי-זדון. הוא נמלט מהיער אל ארץ מורדור, וצבאות לורין בחסות קלבורן עזרו לצבאות תרנדוויל להילחם מול יצירי-הזדון, והגבירה גלדריאל השמידה בעוצמתה את דול-גולדור. אז ניתן ליער השם "ארין לסגלן" על ידי קלבורן ותרנדוויל. בנו של המלך תרנוודיל הוא הנסיך לגולס, חבר אחוות הטבעת.
גבילגתול (נחרבה)
בעלפית היא נקראת בלגוסט, "מצודת-עוז". היא אחת מבין שתי המצודות שבנו הגמדאים בבלריאנד בטרם החל העידן הראשון. לפי מכתבים של טולקין, שוכני גבילגתול במוצאם אינם שייכים לעמו של דורין (אחד משבעת אבות הגמדאים), אלא שייכים לעם אחר, ככל הנראה עבי-הקורה. הם נדדו מהמשכנות הקדומים שבנה להם מהל (אולה, הולא החרש), אשר יצר אותם, והגיעו אל מזרח בלריאנד, ושם, בצפון ההרים הכחולים, ליד הר דולמד, הקימו את מצודתם זו. מעטי-מעטים מבין העלפים ביקרו במצודתה הזו, אך ידוע כי אאול, העלף האפל, ובנו מיגלין, ביקרו שם ואף היו ידידים קרובים לשוכני גבילגתול. אף שהעלפים והגמדאים לא חיבבו זה את זה יותר מדי, סחר ושיתוף היה ביניהם בעת העידן הראשון, וגמדאי גבילגתול אף היו אלו שבנו למלך תינגול את מנגרות, אלף-המערות של דוריאת'. בתמורה לעמלם, המלכה מלין לימדה אותם את כל אשר רצו, והמלך תינגול העניק פנינים רבות לשר גבילגתול, שנתן לו בעבר קירדן חרש-הספינות. אחת מהן הייתה גדולה ונדירה ביותר, בשם נימפלוס, והיא הייתה האוצר היקר ביותר לשר גבילגתול. גבילגתול נחרבה במלחמת החרון, בסוף העידן הראשון.
טומונזהר (נחרבה)
בעלפית היא נקראת נוגרוד, "המשכנות-הנבובים". היא השנייה מבין שתי המצודות שבנו הגמדאים בבלריאנד בטרם החל העידן הראשון. לפי מכתבים של טולקין, שוכני טומונזהר במוצאם אינם שייכים לעמו של דורין (אחד משבעת אבות הגמדאים), אלא שייכים לעם אחר, ככל הנראה דלוקי-הזקן (ייתכן כי זקניהם היו אדמדמים). היא הייתה בשכנות לגבילגתול, אבל דרומית יותר על ההרים הכחולים, וקרובה יותר לאוסיריאנד, ארץ שבעת הנהרות של העלפים הירוקים. בכל זאת לא הייתה ביניהם חיבה. במשכנות הללו כמעט ולא ביקרו עלפים, זולת אאול העלף האפל ובנו מיגלין, כי ידידי הגמדאים היו. לקראת סוף העידן הראשון קרא תינגול לקבוצת גמדאי טומונזהר שישבצו עבורו את הסילמריל שקיבל לידיו על ידי ברן בן-האדם, בתוך הנאוגלמיר, מחרוזת הגמדאים שניתנה בעבר למלך פינרוד פלגונד מידי הגמדאים, והיא נודעה כמחרוזת המייפה כל צוואר, ואיננה מכבידה על עונדה. תינגול הבטיח שכר ראוי לגמדאי נוגרוד, תמורת מלאכה זו. אבל גאוותם וחמדתם גברה בלבם, לאחר שסיימו את המלאכה. הם רצו את המחרוזת משובצת הסילמריל לעצמם, עד שנוצר סכסוך גדול בינם לבין המלך תינגול, בו הם רצחו אותו באיבה בארצו שלו. הם נימלטו מדוריאת' חזרה אל טומונזהר, אבל בדרך הצליחו גדודי עלפים להשיב את המחרוזת. כך פרצה מלחמה בין גמדאי טומונזהר לבין עלפי דוריאת'. הגמדאים ההם קראו גם לשכניהם שבגבילגתול, אך אלה סירבו להשתתף במלחמה. עלפי דוריאת' ניצחו, וטומונזהר הושפלה ולא שבה ללחום בעלפי דוריאת' יותר. טומונזהר נחרבה במלחמת החרון, בסוף העידן הראשון.