cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קטלב מצוי
בית הגידול
זמינות אמוניום - בניגוד למרבית הצמחים העילאיים, המסוגלים לקלוט חנקן רק בצורת יון חנקה (ניטרט), קטלב מצוי ניזון מן החנקן בצורת אמוניום וסובל מעקה כאשר האמוניום מוחלף בחנקה. העקה מתבטאת בדיכוי צמיחה, לעיתים עד כדי ניוון ומוות. אמוניום מתקבל כאשר האמוניה מתמוססת בתמיסת הקרקע. האמוניה נוצרת בקרקע בסיוע חיידקים אשר מבצעים קיבוע חנקן או פירוק תרכובות חנקן אורגניות של רקבובית. יון החנקה מתקבל מאמוניה בנוכחות חמצן ועל ידי חיידקי קרקע אווירנים (איירובים) בלבד.
מיקוריזה - הצלחתו הרבה של הקטלב על מסלע חוואר עם אחוז גבוה של חרסית תלויה כנראה בקיום של פטריות שורש החיות בקשרי הזנה הדדיים בינן ובין הקטלב (מיקוריזה). כנ"ל, חלק מהמינרלים הופכים בקרקע הבסיסית לתרכובות קשות תמס ונעשים בלתי זמינים לקטלב אך המיקוריזה מסייעת לו לינוק אותם. משורשי הקטלב עוברים אל הפטריות חומרים אורגניים הנוצרים במהלך הפוטוסינתזה. ובתמורה עוברים מהפטריות אל השורשים יסודות מינרליים שזמינותם לקטלב נמוכה בקרקע עשירת הגיר (סידן פחמתי), כגון ברזל.
תפוצה
תפוצתו של הקטלב המצוי משתרעת במזרח התיכון בלבד. בארץ ישראל, הוא נפוץ בחורשים בגליל, בכרמל, בהרי יהודה והשומרון ובעיקר על קרקעות חוואריות. קצה גבול תפוצתו הדרומי הוא בשמורת עדולם, ליד נחושה. עומדים יפים של קטלב מצוי גדלים גם בהר חזון בגליל התחתון ובנחל דולב בשומרון. ריכוז גדול ויפה במיוחד של קִטְלָבים מצוי סביב האנדרטה בהר הטייסים שבהרי יהודה (בין צובה לאשתאול), הר כרמילה ובמורדות רמת רזיאל. בהר הצופים בירושלים, בבית הקברות האנגלי גדל עץ קטלב מבריק. בגן הבוטני בירושלים בהר הצופים גדלה קבוצת קטלבים מרשימה בחורש הים תיכוני. עצים יפים במיוחד נמצאים בפסגת הר גיורא ושמורת נחל קטלב בהרי יהודה. ממערב לכפר עין קיניה שבדרום השומרון, ליד קברו של שייח אבו אל-עויון, גדלה קבוצת עצי קטלב הגדולים בארץ. שלושה ארבעה איש נדרשים כדי להקיף את גזעו של כל אחד. ריכוז אחר גדל "בחלקת הסחלבים" בהר מירון, בשולי הכביש המעפיל לפסגה (נ.צ. 1872/2673). הוא גדל בשפע "בחניון הקטלבים" בכרמל ליד אוניברסיטת חיפה. מספר עצי קטלב, שהתאוששו יפה משרפה, גדלים במרכז קריית שמונה, עץ שגובהו מעל 7 מטר גדל בחצר בית בקריית שמונה (תמונה משמאל).
הצומח של חברות הקטלב המצוי מצטיין בקווי אופי בולטים ומוגדרים היטב של כיסוי נמוך, לפעמים אף היעדרות גמורה של צמחים חד-שנתיים, ועושר גדול של בתה ובני משפחת הסחלביים ובעיקר לוטמיים ושפתניים. הקטלב משתלט על הנוף ודוחק את אורן ירושלים כאשר אחוז החרסית גבוה בקרקע החוואר.
בשל כריתה מאסיבית של העץ במאות קודמות, עד שנות השמונים של המאה הקודמת נדיר היה למוצאו ממזרח להרי אדיר ומירון, באזור דובב ובהרי נפתלי שם קיימים בתי גידול האופייניים לבית גידולו, עם מסלע חוואר ובהם בתה וסחלבים. לאחר שהוקצו שמורות טבע באזור הים תיכוני, וצומצמה הכריתה לצורכי בניה, החלה התפשטות מחודשת של הקטלב במקומות שיש בהם מקורות לזרעים, למשל בהר נזר.
יופיו של העץ מבין עצי החורש ירוקי העד הניע גננים לנסות לאקלימו בגינות נוי, אך רוב ניסיונותיהם נכשלו בשל הצורך במכלול תנאים: בקרקע אנאירובית, בהזנת חנקן בצורת אמוניום המלווה במיקוריזה של פטריות על שורשיו, כאלה המותאמות לתנאים של חוסר אוורור. תנאים, שמאוד קשה להשיגם בגינות נוי במיוחד בעת התבססות הנבט בשנותיו הראשונות.
קטלב בספרות
מאיר שלו מספר בספרו "גינת בר" על תלאותיו כדי להציל קטלב שנטע בגינתו ונטה למות.
עזריה אלון מספר בספרו "טבע ואדם": "...ואילו בשנת 2008 לכבוד תשעים שנותי, ערכו לי הסטודנטים מסיבה בסיום הקורס ונטעו לכבודי עץ קטלב בגן הבוטני של הטכניון. קשה לי לחשוב על מתנה מרגשת יותר. אולי אלון?" .
שמות העץ
קיימות מספר אגדות עממיות המסבירות את שמו של העץ בעברית ומתייחסות לצבעו האדום של הגזע. אחת האגדות מספרת כי רועה רב עם אביו. תוך כדי המריבה הניף הבן מטה על אביו והרגו. הענף הוכתם בדם והצמיח עץ שגזעו אדום וחלק. מכאן "קטלב" - קטל-אב. שם דומה מופיע גם בלשון הסורית למין הקטלב השני במזרח התיכון - הקטלב המשונן (arbutus unedo) ܩܛܠ ܐܒܘܗܝ (בתעתיק "קטל אבוהי") שפירושו "קטל אביו" (נרשם בעברית: "הורג-אביו"). השם "הורג אביו" מופיע גם בילקוט הצמחים משנת 1930 ולצדו נאמר ר' קטלב (סעיף 202).
החוקר ניסים קריספיל טוען ששמו המקראי של הקטלב הוא תרזה.
בערבית: קֵייקאבּ או קַטְלִיבּ.
באנגלית הקטלב נקרא "עץ תות השדה" (Eastern Strawberry tree) בשל פירותיו.
קרב וסלוי
קרב וסלוי, המכונה גם קרב פוׂדוּל אֶנאָלְט (הגשר הגבוה) (ברומנית: Bătălia de la Vaslui ו-Bătălia de la Podul Înalt, בהתאמה), הוא קרב שהתקיים ב־10 בינואר 1475 ליד העיירה וסלוי (ברומניה של ימינו), בין צבאות בעלות הברית של נסיכות מולדובה-הונגריה-פולין, תחת פיקודו של שטפאן הגדול והצבא העות'מאני-ולאכי תחת פיקודו של האדים סולימאן פאשה. הכוחות העות'מאניים מנו כ־120,000 איש, מול כ־40,000 חיילים מולדובים, אך למרות פער הכוחות הגדול בין שני הצבאות, נחל הצבא העות'מאני תבוסה מוחצת, וחלק ניכר (כ־40,000 איש) מכוחו הושמד. בקרב זה נחל צבא מוסלמי את תבוסתו הגדולה ביותר בהיסטוריה מול צבא נוצרי. בזכות הניצחון בקרב זה העניק האפיפיור סיקסטוס הרביעי לשטפאן את התואר "אלוף המשיח" (Athleta Christi), וכינה אותו "המגן האמיתי של הדת הנוצרית" (Verus christianae fidei athleta). על פי ההיסטוריון הפולני יאן דלוגוש (Jan Długosz), שטפאן לא חגג את ניצחונו הגדול, אלא צם במשך ארבעים יום, והתקיים על לחם ומים בלבד. הוא אסר לייחס לו את הניצחון, והתעקש לייחס את הניצחון לאלוהים.
רקע
הסכסוך בין שטפאן הגדול לסולטן העות'מאני מהמט השני החמיר כאשר שניהם תבעו לעצמם אזור בבסרביה הידוע כיום בשם בוג'אק (Bugeac). האזור היה שייך קודם לוולאכיה, אך בזמן שלטונו של פטרו מושאט היה תחת השפעתה של מולדובה. ייתכן שהאזור סופח למולדביה בסוף המאה ה-14 על ידי רומן הראשון של מולדובה. בימי אלכסנדרו הטוב הפכה בסרביה לחלק אינטגרלי של מולדובה. בשנת 1420 הצליח הצבא המולדובי למנוע את הניסיון העות'מאני הראשון לתפוס את נמלי קיליה וצ'טאטיה אלבה (Chilia & Cetatea Albă) נמלים אלה היו חיוניים למולדובה, והיוו נקודות מוצא לים השחור. נתיב המסחר הישן מקאפה (Kaffa), צ'טאטיה אלבה (בטורקית:אקרמן) וקיליה עבר בסוצ'אבה במולדובה ומשם ללבוב שבפולין (כיום באוקראינה).
בשנת 1448 העניק פטרו השני ממולדובה את קיליה ליאנוש הוניאדי (Hunyadi János), מושל טרנסילבניה, ולימים עוצר הונגריה (הידוע גם בשמו הלטיני Ioannes Corvinus) והעניק בכך להונגריה שליטה על האזור האסטרטגי בדנובה, עם גישה לים השחור. בעקבות הרצח של בוגדאן השני, בשנת 1451 על ידי אחיו פטרו ארון (Petru Aron), הידרדרה מולדובה למלחמת אחים, כששני טוענים לכתר נלחמו על כס המלוכה: פטרו ארון ואלכסנדרל (Alexăndrel). שטפאן, בנו של בוגדאן השני, נמלט ממולדובה לטרנסילבניה יחד עם בן דודו, ולאד צפש ("המשפד"), שביקש קודם לכן מקלט במולדובה, לחצרו של יאנוש הוניאדי. אף על פי שהונגריה חתמה על הסכם שלום עם העות'מאנים ב-1451, רצה יאנוש הוניאדי להפוך את ולאכיה ומולדובה למכשול שיגן על הממלכה מפני התרחבות העות'מאנית. בסתיו 1453, לאחר שהעות'מאנים כבשו את קונסטנטינופול, קיבלה מולדובה אולטימטום ונדרשה להתחיל לשלם מס חסות לאימפריה העות'מאנית. כעבור שנתיים, ב־5 באוקטובר 1455, שיגר פטרו ארון את התשלום הראשון בשווי של 2,000 דוקאטים. ולאכיה ומולדובה, שקיימו באותה עת מדיניות פרו-עות'מאנית, החלו לרקום תוכניות להכתיר את וולאד דראקול כנסיך ולאכיה. בין אפריל ליולי 1456, בתמיכתם של כוחות צבא הונגריים ושל אצילים מוולאכיה, הודח הנסיך ולדיסלב השני והוצא להורג, כאשר ולאד דראקול השתלט על השלטון בוולאכיה; עקב כך עברה עיר הנמל צ'יליה לבעלות משותפת של ולאכית - הונגרית. באפריל 1457 שלח ולאד דראקול כוח של 6,000 פרשים, שפלש למולדובה ולסייע לשטפאן לעלות לשלטון. עלייתו לשלטון של שטפאן שמה קץ למלחמת האזרחים, ופטרו ארון נמלט לפולין.
ב־22 ביוני 1462, במהלך הקרבות בין ולאד דראקול והשולטן מהמט השני, נוצר שיתוף פעולה בין שטפאן והשולטן, ובסיוע עות'מאני הוא פתח בהתקפה על צ'יליה. המבצר, שהיה מוגן על ידי קירות אבן גבוהים ו-12 תותחים, נחשב, באמצע המאה ה-15, כמבצר החזק ביותר באזור הדנובה. הוולאכים הזעיקו למקום צבא בן 7,000 איש, ויחד עם חיל המצב ההונגרי נלחמו בצבאו של שטפאן ובתגבורת העות'מאנית במשך שמונה ימים. הם הצליחו למנוע את כיבושה של צ'יליה. שטפאן נפצע בקרב מרסיס ברגלו. בשנת 1465, בעוד ולאד דראקול נכלא בהונגריה, תקף שטפאן בפעם נוספת את העיר צ'יליה עם כוח צבאי גדול וכלי מצור. אך במקום להטיל מצור על המצודה, הוא הראה לחיל המצב - שתמך במלך הפולני - מכתב שבו דורש מהם המלך להיכנע. המגינים נכנעו ושטפאן השתלט על המבצר.
השולטן מהמט השני זעם על כיבוש העיר וטען כי צ'יליה היא חלק מוולאכיה, אשר הייתה מדינת חסות של השולטן, ודרש משטפאן להחזיר את העיר לידיו. שטפאן סירב, והחל בגיוס צבאו. הוא הכריח את מהמט השני - שעדיין לא היה מוכן לנהל מלחמה - לקבל את כיבוש העיר. נסיך מולדובה, שהבין כי לא ניתן למנוע מלחמה עתידית עם מהמט השני, ניסה לפייס את השולטן והגדיל את מס החסות ב-50% (ל - 3,000 דוקאטים) ואף שלח שליח נושא מתנות לקונסטנטינופול. בשנת 1467 יצא מתיאש הוניאדי ההונגרי למסע מלחמה נגד מולדובה, כדי להעניש את שטפאן על סיפוח האזור. הפלישה הסתיימה בתבוסה מרה להונגרים בקרב באיה, קרב בו נפצע מתיאש הוניאדי שלוש פעמים והיה צריך "לשאת אותו בשדה הקרב על אלונקה, כדי למנוע ממנו ליפול לידי האויב ".
כדי להבטיח את גבולו הדרומי ביקש שטפאן לשחרר את ולאכיה מן השלטון העות'מאני. בוולאכיה שלט באותה עת ראדו היפה, אחיו למחצה של ולאד דראקול. ב־1470 פלש שטפאן לוולאכיה ושרף את העיר בראילה (Brăila). ובשנת 1471 התעמתו סטפן וראדו היפה במולדובה, שם הובס האחרון. בינתיים, נסיכות גנואה, שלה היו כמה מושבות בחצי האי קרים, החלה להיות מודאגת מהשפעתו הגוברת של שטפאן באזור והורתה למושבותיה להתנגד לשאיפות ההתפשטות של שטפאן. מושבותיה של גנואה שכנעו את הטטרים לתקוף את מולדובה. מאוחר יותר באותה שנה פלשו הטטארים למולדובה מצפון, וגרמו נזק חומרי כבד ומכרו לעבדים את התושבים ששבו. שטפאן הגיב בפלישה לשטח הטאטארי, בסיוע פולני. בשנת 1472 פלש אוזון חסן (Uzun Hasan), מנהיגם של שבטים אזריים, לאימפריה העות'מאנית ממזרח, וגרם למשבר גדול באימפריה. אוזון חסן הובס בשנה שלאחר מכן, אך אירוע בלתי צפוי זה עודד את נסיכות ונציה והונגריה לחדש את מלחמתם בעות'מאנים, ועודד את מולדובה בניסיונה להשתחרר מהחסות העות'מאנית. בשנת 1473 הפסיק שטפאן לשלם את מס החסות השנתי לשולטן. ב־13 באפריל 1473 יצא מהמט השני בראש צבאו מקונסטנטינופול, בדרכו למולדובה. שטפאן עדיין קיווה להגיע להסכם עם ראדו היפה וביקש מהמלך הפולני לנסות לגשר ביניהם. ניסיונות הפיוס נכשלו והסכסוך התעצם, כאשר שלושה מנהיגים מאתגרים זה את זה בקרב על כס השלטון הוולאכי: ראדו היפה, שנתמך על ידי מהמט השני; בסרב לאיוטה (Basarab Laiotă), אשר בתחילת העימות נתמך על ידי שטפאן ובסרב צפלוש הצעיר (Basarab Ţepeluş Cel Tânár), אשר יזכה לתמיכתו של שטפאן לאחר בגידתו של בסרב לאיוטה. בעקבות עימות נוסף בין סטפן וראדו שנערך בין ה-18 ל־20 בנובמבר, ברמניקו סאראט (ברומנית "האגם המלוח", Râmnicu Sărat), שבו נחל ראדו היפה את תבוסתו השנייה מידי הנסיך המולדובי. כמה ימים מאוחר יותר, ב־28 בנובמבר, התערבו העות'מאנים בעימות, עם צבא המורכב מ־12,000 עות'מאנים ו-6,000 וולאכים, אך הם ספגו אבדות כבדות ונמלטו על פני הדנובה. לאחר לכידתה של טירת בוקרשט, הכתיר שטפאן את בסרב לאיוטה לנסיך ולאכיה, אך ב־31 בדצמבר, פלש צבא עות'מאני חדש, שמנה 17,000 חיילים, לוולאכיה והקים מחנה באזור הנהר בארלאד. הפלישה העות'מאנית הפחידה את הנסיך החדש, והוא נטש את כסאו ונמלט למולדובה. באביב 1474 עלה לאיוטה בסרב בפעם השנייה על הכס הוולאכי; וביוני 1474, הוא בגד בשטפאן והצהיר על נאמנותו למהמט השני. כתוצאה מכך העביר שטפאן את תמיכתו למועמד חדש, בסרב צפלוש הצעיר, אבל שלטונו של זה היה קצר מאוד ונמשך רק כמה שבועות, לאחר שהובס על ידי לאיוטה בקרב ב־5 באוקטובר. שבועיים לאחר מכן פלש צבאו של שטפאן מחדש לוולאכיה והכריח את בסרב לאיוטה להימלט. מהמט השני נתן לשטפאן אולטימטום ודרש ממנו לוותר על צ'יליה לטובתו של השולטן העות'מאני, להפסיק את מדיניותו התוקפנית בוולאכיה, ולבוא לקונסטנטינופול כמחוות נאמנות. שטפאן סירב לדרישה העות'מאנית ובנובמבר 1474 הוא כתב לאפיפיור מכתב ובו הזהיר אותו מפני המשך ההתרחבות העות'מאנית וביקש ממנו תמיכה.
הצבא העות'מאני
מהמט השני הורה למפקד הצבא, האדים סולימאן פאשה, לסיים את המצור על העיר שקודר (Shkodër), כיום באלבניה, שהייתה בשליטתה של נסיכות ונציה, להעביר את כוחותיו לסופיה, ומשם להתקדם, עם תגבורת שיקבל, לעבר מולדובה. צבאו של האדים סולימאן פאשה היה מותש, לאחר מצור שנמשך כשלושה חודשים, מ 17 מאי עד 15 באוגוסט. הדרך משקודר למולדובה הייתה קשה וארוכה, וארכה כחודש ימים, במזג אוויר גרוע ובתנאי קרקע קשים. על פי ההיסטוריון הפולני דלוגוש, הצטווה האדים סולימאן פאשה, שלאחר שיביס את צבאו של שטפאן, להתקדם לעבר פולין ולהקים שם מחנה לחורף, כדי שיוכל לפלוש להונגריה באביב, ושם יחבור לכוחות אחרים של צבא השולטן. הצבא העות'מאני כלל יניצ'רים וכוחות רגלים כבדים, שנתמכו על ידי יחידות חיל הפרשים הכבדים (Sipahi) ועל ידי חיל הפרשים הקלים (Akinci), ששימשו כיחידות סיור. לכוח הצבאי של סולימאן פאשה הצטרפו גם פרשים טאטאריים וחיילים ממדינות חסות של האימפריה. כעשרים אלף איכרים בולגרים נכללו גם הם בצבא; המטלות העיקריות שלהם היו לפנות את הדרך לשאר הצבא על ידי בניית גשרים על פני המים והסרת השלג מהכבישים, ולהניע עגלות אספקה. בסך הכל מנו כוח הפרשים העות'מאניים 30,000 לוחמים. בספטמבר 1474 התכנס הצבא העות'מאני בסופיה, ומשם צעד לעבר מולדובה וחצה את הדנובה הקפואה ברגל. התחנה הראשונה שלו הייתה ולאכיה, אליה הוא נכנס דרך ווידין (Vidin) וניקופוליס (Nicopolis). צבאו נח במשך שבועיים בוולאכיה, ומאוחר יותר חבר אליו כוח ולאכי שמנה 17,000 לוחמים, בפיקודו של בסרב לאיוטה, שהצטרף לעות'מאנים.
הצבא המולדובי
שטפאן קיווה לקבל תמיכה ממדינות אירופה, ובעיקר מהאפיפיור. אך העזרה שקיבל הייתה צנועה מאוד. הממלכה ההונגרית שלחה 1,800 לוחמים, ואילו פולין שלחה 2,000 פרשים. כ־5,000 חיילים ממוצא הונגרי (Székely) באו לעזרתו של שטפאן. צבא מולדובה היה מצויד בעשרים תותחים בלבד; פרשים קלים (Călăraşi); פרשים כבדים (Viteji), אנשי חצרו של שטפאן ובני אצולה, וכן חיילים מקצועיים. הצבא מנה כ־40,000, מתוכם 10,000 עד 15,000 חיילים קבועים. השאר, כ־30,000 איכרים, היו חמושים באלות, קשתות, וכלי נשק אחרים מתוצרת בית. הם גויסו ל"הצבא הגדול" (Oastea Mare), שאליו התגייסו כל הגברים החופשיים, שהיו בני 14 ומעלה.
קונג פו גמל שלמה דרומי
קונג פו גמל שלמה דרומי (בסינית: 南派螳螂) היא אמנות לחימה סינית.
השיטה
מקור השיטה במקדש הג'וק לאם ג'י במחוז קוונג סאי, שם פותחה במאה ה-19 על ידי הנזיר סאם דארט. תלמידו לי סיאם החל לאמן בשיטה זו בגאנדונג בדרום סין. אחד מתלמידיו היה צ'אן ייל צ'ונג שחזר לקוונג סאי להמשך אימונים אצל סאם דארט ולאחר זמן מה פתח מרפאה באזור. צ'אן ייל צ'ונג קרא למרפאה שלו קוונג סאי ג'וק לאם גיי טונג לונג פאי(江西竹林) ומכאן שמה של השיטה. תלמידו המפורסם ביותר של צ'אן ייל צ'ונג היה לאם סאנג. בדומה להרבה מסטרים סיניים אחרים, לאם סאנג ברח לארצות הברית ב-1949 בעקבות המהפכה הקומוניסטית, שם לימד את האמנות שלו למספר מצומצם של תלמידים. המוכרים שבהם שעדיין מלמדים כיום הם הנרי פו איי וג'ין פון מארק.
למרות השם קונג פו גמל שלמה דרומי, אין סגנון זה דומה כלל לסגנון הצפוני של גמל שלמה ומתאפיינת בלחימה פנימית וקרובה. הלחימה נערכת תוך שימוש בהרבה תנועות מהירות מטווח קצר, והפעלת כח בשליטה מלאה. השיטה מכילה טכניקות של צ'י קונג פנימי (Yeul Kung) וחיצוני (Nong Kung) על פי העקרונות של יין ויאנג.
סגנונות נוספים
בנוסף לסגנון הנלמד בישראל, שנקרא ג'וק לאם (Jook Lum), קיימים תתי סגנונות נוספים כגון Chow Gar, Chu Gar, ו- Iron Ox. הסגנונות שונים אחד מהשני בהיסטוריה שלהם, אבל בעלי בסיס תנועתי משותף:
גמל שלמה דרומי בישראל
ספיר טל, ראש השיטה בישראל, הביא סגנון זה לישראל בשנת 1996, לאחר שהוסמך וקיבל אישור לאמן ממי שנחשב לראש הזרם שלו בעולם, גראנד-מאסטר הנרי פו אי. כיום טל מדריך את תלמידיו בבית ספרו שממוקם בפתח תקווה.
קישורים חיצוניים
Танланцюань
קרב וסלוי
הקרב
הצבא העות'מאני הפולש נכנס למולדביה בדצמבר 1474. כדי לפגוע באספקה של הצבא עות'מאני, שטפאן הנהיג מדיניות של "אדמה חרוכה" ומים מורעלים. כוחות שהתמחו בהנחת מארבים זינבו בעות'מאנים המתקדמים. האוכלוסייה ובעלי חיים פונו מצפון הארץ להרים.
סיירים עות'מאנים דיווחו לסולימאן כי יש כפרים שלא נפגעו ממדיניות "האדמה החרוכה" ליד וסלוי, והכוחות העות'מאנים פנו לאזור זה. החורף היקשה על הקמת מחנה ואילץ את העות'מאנים לנוע במהירות לכיוון בירתה של מולדובה, סוצ'בה. כדי להגיע לווסלוי, שם היה המחנה הראשי של צבא מולדובה, נאלצו לחצות את "הגשר הגבוה" (Podul Înalt) מעל נהר ברלד. הגשר, שהיה עשוי מעץ, ולא התאים למעבר כוחות גדולים של חיילים. שטפאן בחר את שדה הקרב - אותו מקום שבו אביו, בוגדאן השני, ניצח את הפולנים בשנת 1450. במקום זה נלחם שטפאן עצמו, כשהיה בן 17, לצידו של ולאד דראקול. האזור היה אידיאלי למגינים: העמק היה מוקף מכל עבר בגבעות מכוסות יער. בתוך העמק, השטח היה ביצתי, והגביל את תנועת הגייסות. סולימאן פאשה היה מלא ביטחון בכוחותיו ולא טרח לשלוח יחידות סיור שיאתרו את האויב. ב־10 בינואר 1475, החל הקרב. מזג האוויר היה קפוא ומעונן, העמק היה מכוסה בערפל סמיך והכוחות העות'מאניים היו מותשים. שטפאן ביצר את הגשר, בעודו מכוון את התותחים שלו לעבר המבנה. איכרים וקשתים הסתתרו ביער, יחד עם שטפאן וחיל הפרשים שלו.
המולדובים עשו את המהלך הראשון בקרב: הם שלחו יחידת חצוצרנים ומתופפים למרכז העמק. קולות החצוצרות התופים גרמו לסולימאן פאשה לחשוב שכל הצבא המולדבי ממתין לו שם. אך במקום זאת, במרכז העמק החזיקו כוחות הונגריים (סקלים) והצבא המקצועי המולדובי, ששטפאן פקד עליהם לבצע נסיגה איטית כאשר נתקלו באויב. סולימאן פאשה ציווה על כוחותיו להתקדם, וכשהתקדמו עמוק אל תוך העמק, החלה הארטילריה המולדובית להפגיז אותם, ואחריהם נורתה אש רובים וקשתות משלושה כיוונים שונים. הקשתים לא יכלו לראות את האויב בגלל הערפל, והם כיוונו את חיציהם על פי רעש ההתקדמות של הצבא העות'מאני. חיל הפרשים של מולדובה פיתה את הכוחות העות'מאנים לחדור עמוק יותר אל תוך העמק על ידי ביצוע התקפות פגע וברח. הפרשים העות'מאניים ניסו לחצות את גשר העץ, וגרמו לקריסתו. החיילים העות'מאניים ששרדו את התקפות הארטילריה והקשתים, ושלא שקעו בביצות, נאלצו להתעמת עם הצבא המולדובי, יחד עם החיילים הסקליים במעלה העמק. 5,000 החיילים הסקליים הצליחו להדוף 7,000 רגלים עות'מאניים. לאחר מכן הם נסוגו באיטיות, כפי שהורה שטפאן, אך מאוחר יותר הותקפו על ידי הפרשים הכבדים העות'מאניים, ואילו שאר חיילי הרגלים העות'מאניים תקפו את האגפים המולדביים.
סולימאן פאשה ניסה להגביר את המתקפה שלו, בלי לדעת מה קרה בעמק, אבל שטפאן, יחד הלוחמים מבני האצולה, יצאו למתקפה גדולה. כל חייליו, יחד עם איכרים ופרשים כבדים, תקפו מכל עבר. בו בזמן, החצוצרנים המולדובים, שהסתתרו מאחורי קווים עות'מאניים, החלו להשמיע את תרועות החצוצרות שלהם, וגרמו לבלבול רב אצל היחידות עות'מאניות, שפנו בכל פעם לכיוון החצוצרות. סולימאן פאשה איבד את השליטה בצבא שלו. הוא ניסה נואשות להחזיר לעצמו את השליטה, אך לבסוף נאלץ להורות על נסיגה. הקרב נמשך ארבעה ימים, בשלושת הימים האחרונים, רדפו הפרשים של מולדובה והפרשים הפולנים (שמנו כ־2,000 איש) אחרי הצבא העות'מאני הנמלט, עד שהגיעו לעיירה אובלוצ'טה (כיום נקראת Isaccea) במחוז דוברוג'ה.
לאחר הקרב
לאחר הקרב שלח שטפאן את "ארבעת המפקדים הטורקים שנתפסו, יחד עם שלושים ושישה מהדגלים שלהם ושלל רב, אל המלך קז'ימייז' בפולין", והפציר בו לסייע בכוחות צבא וכסף לתמיכה במאבק נגד העות'מאנים. הוא גם שלח מכתבים וכן קצינים בכירים שבויים ודגלים טורקיים לאפיפיור ולמלך ההונגרי מתיאש הוניאדי, וביקש את תמיכתם. בתגובה כתב מתיאש לאפיפיור, לקיסר ולמלכים ולנסיכים אחרים, כי היה זה הוא שהביס את הצבא הטורקי הגדול, בעזרתו של שליט ולאכיה. גם האפיפיור לא הבטיח לשטפאן עזרה אך העניק לו את תואר הכבוד "מגן הנצרות", ואילו המלך קז'ימייז' טען "למחסור הן בכסף והן בחיילים" ולא עשה דבר.
שטפאן ניסה ליצור קואליציה חדשה עם המעצמות האירופיות, וטען כי חייליו הטובים ביותר של מהמט השני אבדו בווסלוי. כששמע על התבוסה הקשה, הסתגר השולטן מהמט השני לכמה ימים וסירב לראות איש מנתיניו. תוכניות ההתפשטות האחרות שלו נידחו והוא תכנן את נקמתו בשטפאן. ב־1476, שנה שלאחר הקרב בווסלוי, פלש מהמט השני למולדובה, בראש צבא של 150 אלף איש, ואליו הצטרפו כ־10,000 חיילים ולאכים בפיקודו של בסרב לאיוטה וכ־30,000 טטרים (מחצי האי קרים) בפיקודו של החאן מנילי הראשון ג'יראי (Meñli I Giray). חיל הפרשים הטטרי תקף את מולדובה מצפון והחל במסע ביזה. חייליו של שטפאן רדפו אחריהם, והרגו את מרביתם. ג'יראי כתב למהמט השני שהוא אינו יכול לנהל עוד מלחמה נגד שטפאן, מכיוון שאיבד את בנו ושנים מאחיו, וחזר לקרים עם סוס אחד בלבד.
ביולי 1476, לאחר שהרג 30,000 עות'מאנים, הובס שטפאן בקרב ואלאה אלבה (ברומנית: העמק הלבן - Valea Albă). עם זאת, העות'מאנים נכשלו במצור על מבצר סוצ'אבה ומבצר ניאמץ (Neamț). בסרב לאיוטה נאלץ לסגת חזרה לוואלכיה, כאשר ולאד דראקול ושטפאן בתורי (Ștefan Báthory), שליט (וויווד, Voivode) טרנסילבניה, רדפו אחרי צבא של 30 אלף איש. צבאו של שטפאן פלש לוולאכיה מצפון, בעוד צבאותיהם של ולאד דרקול ובתורי פלשו ממערב. בסרב לאיוטה נמלט בחודש נובמבר 1476, וולאד דרקול עלה מחדש על כס המלוכה בוולאכיה. ולאד דרקול קיבל 200 אבירים נאמנים משטפאן כדי לשמש שומרי ראשו הנאמנים, אבל צבאו נשאר קטן.
בסרב לאיוטה פלש מחדש לוולאכיה, וולאד דראקול יצא לקרב נגדו ונהרג על ידי יניצ'רים ליד בוקרשט בדצמבר 1476. בסרב לאיוטה עלה לשלטון מחדש בוולאכיה. ושטפאן חזר לוולאכיה בפעם החמישית והאחרונה כדי להדיח אותו. בסרב הרביעי "הצעיר", המכונה גם צֶפֶלוּש ׁ(Ţepeluşׁׂ), הפך לשליטה של המדינה.
בשנת 1484 הצליחה האימפריה העות'מאנית, בראשותו של באיזיט השני, לכבוש את צ'יליה וצ'טאטה אלבה ולשלב אותה באימפריה תחת השם בודג'אק, והותירו את מולדובה ללא מוצא לים לשנים רבות.
יוהאן סמואל שרטר
יוהאן סמואל שרטר (בגרמנית: Johan Samuel Schröter; בסביבות 1752 – 2 בנובמבר 1788) היה פסנתרן ומלחין גרמני, בנו של האבובן יוהאן פרידריך שרטר ואחיהם של הזמרת קורונה שרטר, הכנר יוהאן היינריך שרטר והזמרת מריה הנרייטה שרטר.
ביוגרפיה
סמואל שרטר החל את הכשרתו המוזיקלית אצל אביו, ומשנת 1763 למד אצל המלחין יוהאן אדם הילר בלייפציג ושר בקונצרטים שלו עד שהתחלף קולו. לאחר זאת, משנת 1767, הופיע בנגינה בפסנתר. כשחזרו שאר בני משפחתו מלונדון ללייפציג בשנת 1773 או 1774, נשאר סמואל בלונדון והוציא לאור כמה קבצים של מוזיקה קאמרית בזה אחר זה, בהם אופוס 1 ו-2, שהופיעו עוד קודם באמסטרדם. הרוזן בריהל, מוזיקאי חובב שהן משפחת שרטר והן הילר עמדו בקשרים קודמים עמו, היה לפטרונו והוא הקדיש לו את הסונאטות שלו אופוס 1.
באמצעות יוהאן כריסטיאן באך הגיע שמו של שרטר אל חצר המלכות האנגלית, שגילתה עניין בפסנתרן והעניקה לו את חסותה. עם מות באך בשנת 1782 מינתה המלכה שרלוט את שרטר לקאפלמייסטר בחצרה. נישואיו החטופים לאחת מתלמידותיו קטעו את הקריירה הציבורית שלו, אך הוא יצר קשר עם הנסיך מוויילס (מי שיהיה המלך ג'ורג' הרביעי) והופיע בקביעות בקונצרטים שלו, הפרטיים למחצה ובאירועים אחרים של מעמד האצולה. בריאותו התדרדרה והוא מת בגיל צעיר ממחלת ריאות. אשתו, רבקה שרטר, למדה לאחר זמן אצל יוזף היידן בביקורו הראשון בלונדון, והוא שמר על מכתביה והקדיש לה את שלישיות הפסנתר שלו, מס' 24-6 ברשימת יצירות היידן.
נגינתו של שרטר הצטיינה במגע קליל ומלא חן. המוזיקה שלו קירבה את סגנון "האלגרו המזמר" אל לב קהל המאזינים האנגלי והקונצ'רטי אופוס 3 ו-5, בין הראשונים באנגליה שנועדו במפורש לפסנתר, נחלו הצלחה והשפעה בלתי מבוטלת, אם כי לאוזן המודרנית הם נשמעים חסרי ברק בהרכביהם הצנועים ובאופיים הקאמרי, בהשוואה ליצירתו הבוגרת של מוצרט, בתפיסתה הסימפונית והדראמטית.
ניו וורלד (אי)
נְיוּ ווֹרְלְד (מאנגלית New World) הוא אי הנמצא במפרץ נוטרדאם, בצפון-מערב האי ניופאונדלנד שבפרובינציית ניופאונדלנד ולברדור בקנדה.
האי מחובר לניופאונדלנד על ידי סוללה. הקהילות העיקריות באי הן סמרפורד (היישוב הגדול באי כ-1,000 תושבים), וירג'ין ארם, ניווויל, הילגרייד, קובז ארם והרינג נק. יש גם כמה כפרי דייגים בקצה המערבי של האי, בסה"כ ישנם 18 יישובים באי. חלק מאדמות האי מהוות חלק מהפארק הפרובינציאלי דילדו רן. בפארק שרידים של רכבל שהעביר נוסעים לוירג'ין ארם ומשם לטווילינגייט על ידי סירות. במשך שנים שימש האי כמרכז עבור הדיג בלברדור. האי ידוע כאתר לסקי נורדי בחורף ובקיץ ניתן לצפות בחופי האי בלווייתנים רבים וכן בקרחונים.
מקור השם
התאוריה הרווחת גורסת כי שמו של האי מנציח את המשלחת של ג'ובאני דה וראצאנו שביקר בחוף של ניופאונדלנד בשנת 1524 וקבע כי המקום הוא חלק מהעולם החדש ולא מאסיה.
נאדיה (זמרת)
נאדיה זיע'ם (בצרפתית: Nadia Zighem או בשם הבמה שלה: Nâdiya ; בערבית: ناديا زيغم) (נולדה ב-19 ביוני 1973) היא זמרת פופ-רוק ו-R&B צרפתייה ממוצא אלג'ירי.
ביוגרפיה
נאדיה נולדה בעיר טור שבצרפת למשפחת מהגרים מאלג'יר ולה חמישה אחים ואחיות. בילדותה ונעוריה, עסקה בספורט ובשנת 1989 זכתה באליפות צרפת בריצת 800 מטר. בדומה לאחיה, המתאגרף קאדר זיע'ם, אלוף צרפת באיגרוף, גם נאדיה חובבת איגרוף ובקליפ לשיר "Et C'est Parti" מופיעה נאדיה בתור מתאגרפת. בשנת 1993, בגיל 20, עברה נאדיה לפריז. עם מעברה, הפסיקה לעסוק בספורט תחרותי והחליטה לפנות לתחום הבידור. בפריז, השתתפה נאדיה בתוכנית הטלוויזיה הצרפתית "Graine de Star" ובשנת 1997 אף הוציאה סינגל אשר לא זכה להצלחה. כעבור שנה, נולד בנה הראשון.
בשנת 2000 הקליטה דואט תחת השם "Aucun Dieu ne pourra me pardonner" עם הראפר הצרפתי סטומי בוגסי. נאדיה הוציאה ארבעה אלבומים. אלבומה הראשון, "Changer les Choses" יצא בשנת 2002 אך לא זכה להצלחה רבה ומכר כ-15,000 עותקים בלבד. באותה השנה, התמודדה נאדיה בטקס פרסי המוזיקה הצרפתי אך לא זכתה בו. פריצה הגדולה לשוק המוזיקה הייתה בשנת 2004 עם צאת אלבומה השני, "16/9" אשר זכה להצלחה כבירה בצרפת ומחוצה לה (בעיקר באירופה). האלבום נמכר בלמעלה מ-500,000 עותקים בצרפת בלבד ונבחר לאלבום השנה בקטגוריית מוזיקה שחורה בצרפת. הסינגלים "Et c'est parti","Parle moi", "Si loin de vous", וכן "Singes" שבו בולטים מוטיבים מהמוזיקה הערבית המגרבית וגם הקליפ לו צולם בהשראה ערבית, זכו להצלחה רבה ודורגו בראש טבלאות מצעדי הפזמונים במדינות רבות, ביניהן שווייץ, פולין, הולנד, בלגיה וגם ארצות צפון אפריקה.
האלבום השלישי, "Nâdiya", אשר יצא בשנת 2006, בדומה לקודמו, הצליח גם הוא אך מכר פחות עותקים, כ-250,000. באלבום זה, שילבה נאדיה גם שירי רוק בנוסף לשירים מסגנון המוזיקה השחורה הדומיננטיים בכל אלבומיה. השירים המצליחים ביותר מאלבום זה הם "Tous ces mots", "Amies-ennemies" ו"Roc" (אשר שונה בסגנון המוזיקלי משאר שיריה) שיצאו כסינגלים. אלבומה הרביעי, "La Source", יצא ב-12 בנובמבר 2007 ועד כה רק שיר אחד מתוכו, "Vivre ou Survivre" שוחרר כסינגל. כמו כן, החל משנת 2005 מתארחת נאדיה על תקן "כוכב זר" בתוכנית המציאות הלבנונית, "סטאר אקדמי" המקבילה הערבית של כוכב נולד ומוערצת מאוד בלבנון.
שיר שהיא שרה ביחד עם אנריקה איגלסיאס היה בשנת 2008 11 שבועות בראש מצעד הפזמונים הצרפתי.
בכל הקליפים לשיריה, מופיעה נאדיה בדמות אישה חזקה ושמה דגש על עוצמה נשית. נאדיה חובבת ספורט ואינה מעשנת. הסגנונות המוזיקליים המועדפים עליה הם R&B ומוזיקה שחורה. נאדיה אוהבת כלבים ובעבר גידלה כלב רוטווילר.
אלבומים
2001: Changer les Choses
2004: 16/9
2006: Nâdiya
2007: La Source
2008: Électron Libre
2019: ODYSSÉE
אבא ברדיצ'ב
אַבָּא בֶּרְדִיצֶ'ב (25 באפריל 1920 – 26 בינואר 1945) היה מצנחני היישוב מעבר לקווי אירופה הכבושה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
בנובמבר 1943 התנדב לקבוצת צנחנים, שנועדו לצנוח על אדמת אירופה במסגרת המאבק בגרמניה הנאצית. לשם כך ביצע הכשרה במסגרת "ההגנה" – קורס צניחה שנערך על ידי הצבא הבריטי ברמת דוד ואימונים נוספים. לצורך השליחות קיבל זהות בדויה תחת השם "סרג'נט רוברט ויליס".
ב-15 במרץ 1944 צנח ביוגוסלביה יחד עם חנה סנש, ראובן דפני ויונה רוזן. על ברדיצ'ב הוטלה המשימה לחדור לרומניה, מולדתו, ולסייע ליהודים במאבק על קיומם. הבריטים הטילו עליו משימות איסוף מודיעין וחילוץ צוותי אוויר שנפלו בשבי או צנחו ברומניה. לאחר שלא הצליח להגיע לרומניה חזר לבארי שבאיטליה, ממנה יצא למשימתו. באוגוסט 1944 יצא למשימה נוספת בסלובקיה, יחד עם משלחת בריטית ומשלחת אמריקנית. בדרכם להונגריה נתקלו במארב נאצי, והקבוצה נמלטה להרים. הגרמנים פתחו במצוד אחריהם ולכדו אותם כעבור חודשיים.
בדצמבר 1944 הועבר אבא ברדיצ'ב למאוטהאוזן, יחד עם שבויים נוספים, שם נחקר באכזריות. הוא הוצא להורג בידי הנאצים בי"ב בשבט תש"ה, 26 בינואר 1945. בצוואה שהשאיר למשפחתו כתב: "לכולכם בבקשה – אל תבכו. את האומלל מבכים. אני מאושר כי נפל בחלקי להיות בחיר היישוב, להביא את דברו, עידודו ועזרתו לגולה".
זכרו מונצח ברחוב בשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים, ברמת גן ובבת ים.
יחסי מקסיקו–סלובניה
יחסי מקסיקו–סלובניה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין המדינות המקסיקניות המאוחדות לבין רפובליקת סלובניה. שתי המדינות חברות בארגונים: האומות המאוחדות והארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
היסטוריה
מקסיקו הייתה המדינה הלטינית הראשונה שהכירה בסלובניה העצמאית ב-22 במאי 1992. היחסים הדיפלומטיים כוננו באותו היום. באותו היום גם התקיימו חילופי המברקים הראשונים בין שתי המדינות כאשר נשיא מקסיקו קרלוס סלינס ונשיא סלובניה מילאן קוצ'אן החליפו מברקים האחד עם השני.
ב-1998 הצהיר שגריר סלובניה, דימיטרי רופל, כי יש יחסים דו-צדדיים עמוקים בין ארצו לבין מקסיקו, וכי סלובניה תתמוך במקסיקו בכל פורום בינלאומי, שכן מקסיקו היא חלק מהסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (NAFTA), המספק הזדמנויות להגדלת המסחר וההשקעות בין סלובניה לצפון אמריקה כולה (קנדה, ארצות הברית ומקסיקו).
באוגוסט 2003 השתתפו שתי המדינות בוועדה המשותפת לשיתוף פעולה בתחומי החינוך והתרבות. שני הצדדים הדגישו כי ישיבת הוועדה המעורבת הציגה הזדמנות טובה להקמת יסודות ליחסי גומלין בתחומי החינוך, המדע, התרבות והספורט, כמו גם השתקפות על תפקידו של שיתוף הפעולה הבינלאומי כגורם לשינוי חברתי וכאמצעי חיוני למימוש פיתוח גלובלי וברי קיימא של מדינות. שתי המדינות החלו בתכנון של תוכנית שתאפשר לשתי המדינות להתפתח בתחום החינוך.
אודון טהאני
אודון טהָאנִי (בתאית: อุดรธานี; בתעתיק לטיני: Udon Thani) היא העיר החמישית בגודלה בתאילנד, ומשמשת כבירת מחוז אודון טהאני. שוכנת בצפון-מזרח המדינה, בחבל ארץ איסאן.
אודון טהאני מרוחקת כ-560 קילומטרים מעיר הבירה בנגקוק, העיר היא מרכז מסחרי חשוב ומשמשת כשער ללאוס, צפון וייטנאם, ודרום סין.
היסטוריה
היישוב העתיק ביותר בתאילנד, אתר המורשת העולמית באן צ'יאנג, ממוקם כ-47 קילומטרים מזרחית לעיר. באתר נמצאו ממצאים ארכאולוגיים שתוארכו למאה ה-21 לפנה"ס.
בתקופת מלחמת וייטנאם השתמש חיל האוויר של ארצות הברית, בבסיס חיל האוויר המלכותי התאילנדי הסמוך לעיר. החיילים האמריקאים הרבים שהוצבו בבסיס, הביאו להקמת בתי מלון, בארים, ובתי קפה.
פליטים וייטנאמים רבים הגיעו לעיר, צאצאיהם עדיין מתגוררים בה, הם דוברים ביניהם וייטנאמית, וכיום נמצא בעיר הריכוז הגדול ביותר של וייטנאמים בתאילנד.
טריי סונגז
טריי סונגז (באנגלית: Trey Songz; נולד ב-28 בנובמבר 1984) הוא זמר ויוצר רית'ם אנד בלוז, מפיק מוזיקלי ושחקן אמריקאי. כמו כן, הוא משלב בשיריו היפ הופ וסול.
I Gotta Make It
ב-2005, הוציא טריי את אלבום הבכורה שלו "I Gotta Make It" שדורג במקום ה-20 בטופ 200 של מצעד האלבומים של בילבורד ו-6 במצעד אלבומי ה-R&B והיפ הופ של בילבורד. האלבום מכר ברחבי ארצות הברית כ-200 אלף עותקים. טריי הוציא שני סינגלים בלבד מן האלבום: הראשון- "Gotta Make It", שיר הנושא של האלבום, שבו התארח הראפר טוויסטה. הסינגל נכשל במצעד הטופ 100 של הבילבורד, כשדורג המקום ה-87. במצעד ה-R&B של הבילבורד, דורג הסינגל במקום ה-21. בווידאו הרשמי של הסינגל מופיע זמר ה-R&B כריס בראון, שנחשב לחברו הטוב. הסינגל השני מהאלבום היה- "Gotta Go", שהצליח מעט יותר מהסינגל הראשון- דורג 67 בטופ 100 של הבילבורד, ו-11 במצעד הR&B של הבילבורד.
Trey Day
אחרי שנתיים הפסקה, הוציא טריי לקראת סוף 2007 את אלבומו השני "Trey Day". האלבום הצליח יפה ודורג 11 במצעד האלבומים של הבילבורד, ו-2 במצעד אלבומי ה-R&B והיפ הופ של הבילבורד. האלבום מכר ברחבי ארצות הברית כ-253 אלף עותקים. מן האלבום יצא לאורו ארבעה סינגלים- הראשון- "Wonder Woman" שנכשל בכניסה לטופ 100 של הבילבורד, ודורג 54 במצעד ה-R&B של הבילבורד. הסינגל השני- "Can't Help But Wait", נחשב לסינגל השני הכי מצליח ביותר של טריי עד היום, כשהוא דורג בשיאו במקום ה-14, בטופ 100 של הבילבורד. במצעד ה-R&B דורג הסינגל במקום ה-2. הסינגל גם נכנס לטרייקליסט של הסרט "סטפ אפ 2", כשבגרסה המחודשת מתארח הראפר פילאס. גם לגרסה המחודשת יצא קליפ. הסינגל השלישי- "Last Time" הופץ במהלך ינואר 2008, כשהוא נבחר במשאל בעמוד המייספייס של טריי על ידי מעריציו, להיות הסינגל השלישי מן האלבום. הסינגל דורג 69 בטופ 100 של הבילבורד, אבל הצליח במצעד ה-R&B כשנכנס למקום ה-9 והמצוין. הסינגל הרביעי והאחרון מן האלבום הוא- "Missing You", שנחשב לשיר הפופולרי ביותר על ידי מעריציו של טריי, ולשיר הטוב ביותר מהאלבום- "Trey Day". הסינגל כשל במצעדים ולא הצליח להיכנס לאחד משני המצעדים החשובים בבילבורד.
בתחילת 2008 יצא טריי לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית יחד עם זמר ה-R&B המצליח ג'יי הולידיי.
Ready
טריי הוציא את אלבום הסטודיו השלישי שלו "Ready" ב-31 באוגוסט 2009, והוא נכנס בבכורה שלו למקום ה-3 במצעד האלבומים האמריקאי.
הסינגל השני מן האלבום, שיתוף הפעולה עם דרייק בשיר "Sucessful" הגיע למקום ה-17 בארצות הברית, והוא נחשב לסינגל הרביעי הכי מצליח של סונגז, אחרי "Can't Help But Wait" שהגיע למקום ה-14 בארצות הברית. זהו גם הסינגל המצליח ביותר מתוך אלבומו "Ready".
הסינגל השלישי מן האלבום הוא "LOL" שבו מתארחים גוצ'י מיין וסולג'ה בוי. הסינגל דורג במקום ה-51 בארצות הברית.
הסינגל הרביעי מן האלבום הוא "I Invented Sex" שאף הוא שיתוף פעולה עם דרייק. הסינגל דורג במקום ה-42 בארצות הברית ובמקום ה-1 במצעד ה-R&B של ארצות הברית. זהו הסינגל הראשון של טריי סונגז שמגיע לפסגת מצעד ה-R&B האמריקאי.
הסינגל החמישי מן האלבום "Say Aah" שבו מתארח הראפר פאבולוס, דורג 9 בארצות הברית, והוא אחד הסינגלים הכי מצליחים שלו עד עטה של סונגז עד עתה.
הסינגל השישי מן האלבום "Neighbors Know My Name" יצא ב-1 במרץ והוא דורג 43 בארצות הברית.
לשיר "Yo Side Of The Bed" שמסמפל את להיטו הקלאסי של פרינס "Purple Rain" יצא קליפ רשמי במאי 2010. בקליפ לשיר, משתתפת קרי הילסון כבת זוגו של סונגז. השיר אולם, לא יצא כסינגל רשמי. שיר נוסף שיצא לו קליפ רשמי ולא יצא כסינגל- "One Love".
רגע לפני אלבומו הרביעי, הוציא סונגז כסינגל את השיר "Already Taken" מתוך פסקול הסרט "סטפ אפ 3". השיר זכה לפופולריות רבה על אף שלא היה להיט גדול במצעדים. השיר הגיע למקום ה-109 בארצות הברית, למקום ה-39 במצעד האר אנ בי וההיפ הופ האמריקאי ולמקום ה-79 בבריטניה, הלהיט הגדול ביותר של סונגז בבריטניה.
Passion, Pain & Pleasure
ב-14 בספטמבר 2010 הופץ אלבומו הרביעי של סונגז "Passion, Pain & Pleasure" והסינגל הראשון והמוביל מתוכו הוא שיתוף פעולה עם הראפרית ניקי מינאז' בשיר "Bottoms Up". הסינגל דורג במקום ה-6 במצעד האמריקאי ובמקום ה-2 במצעד האר אנ בי וההיפ הופ האמריקאי, והסינגל נחשב עד היום לסינגל הכי מצליח של סונגז. הסינגל השני מן האלבום הוא "Can't Be Friends" שדורג במקום ה-43 במצעד האמריקאי ובמקום ה-1 במצעד האר אנ בי וההיפ הופ האמריקאי. את האלבום הגדיר סונגז כאלבומו הטוב ביותר עד כה. האלבום דורג במקום ה-2 במצעד האלבומים האמריקאי ובמקום ה-1 במצעד אלבומי האר אנ בי וההיפ הופ האמריקאי. הסינגל השלישי מן האלבום אושר שיהיה השיר "Love Faces". הסינגל דורג במקום ה-3 במצעד האר אנ בי וההיפ הופ האמריקאי. הסינגל הרביעי מן האלבום יהיה "Unusual" שבו מתארח הראפר דרייק. הסינגל דורג במקום ה-7 במצעד האר אנ בי וההיפ הופ האמריקאי.
Inevitable
לפני שהוציא את אלבומו החמישי "Chapter 5", הוציא ב-28 בנובמבר 2011 סונגז את המיני אלבום "Inevitable" שהגיע למקום ה-23 בארצות הברית ולמקום ה-4 במצעד אלבומי האראנבי וההיפ הופ האמריקאי. מתוך המיני אלבום הוציא סונגז שלושה סינגלים רשמיים- הסינגל הראשון, הבלדה "Top Of The World" שנכשלה בכניסה למצעדים בארצות הברית, הסינגל השני, שיתוף הפעולה עם הראפר פאבולוס בשיר "What I Be On" שהגיע למקום ה-79 במצעד האראנבי וההיפ הופ האמריקאי, והסינגל השלישי והמצליח ביותר מהמיני אלבום, הבלדה "Sex Aint Better Than Love" שהגיע למקום ה-92 בארצות הברית ולמקום ה-6 במצעד האראנבי וההיפ הופ האמריקאי.
Chapter 5
במהלך 2012 הוציא סונגז את אלבומו החמישי "Chapter 5", עליו הוא מספר שהוא מושפע מהמוזיקה של להקות הרוק קינגס אוף ליאון ומארון 5. הסינגל הראשון והמוביל מהאלבום הוא "Heart Attack" שיצא ב-26 במרץ 2012. הסינגל דורג במקום ה-56 במצעד האמריקאי ובמקום ה-5 במצעד ההיפ הופ וה-R&B האמריקאי. הסינגל השני מהאלבום הוא "Two Reasons" שיצא ביוני 2012 והוא שיתוף פעולה עם הראפר T.I.
משחק
בשנת 2013 כיכב ברימייק לסרט "המנסרים מטקסס 3D", ובקומדיה הרומנטית "לטוס אל האהבה" בכיכובה של פולה פטון. בשנת 2018 כיכב בסרט הפשע "אח בדם", בתפקיד סוני, שוטר חדש.
הפלגת יופי
מבצע יופי הוא כינוי להפלגה שביצעו ספינות חיל הים של ישראל, משייטת ספינות הטילים, שני סטי"לים מדגם סער 2 מזירת הים התיכון לזירת הים האדום במסלול של כ-13,000 מייל במשך 36 ימים (מתוכם 30 ימי הפלגה). הסטי"לים אח"י חיפה ואח"י עכו הפליגו מזירת הים התיכון לזירת הים האדום במסלול של כ-13,000 מייל ימי (כ-24,000 קילומטרים).מחיפה לאילת, סביב ליבשת אפריקה, מ-18 בפברואר ועד 25 במרץ 1975.
מטרת המבצע
בחיל הים הוחלט לצרף ספינות עם כושר לוחמה נגד צוללות לכח הסטי"לים בזירת ים סוף, כח שנבנה באפריל 1974, עם הגעת 2 סטי"לים מדגם סער 4, אח"י רשף ואח"י קשת ובספטמבר 1974 אח"י רומח (סער 4) ואח"י כידון (סער 4). ספינות סער 4 תוכננו ונבנו בישראל כשהן מותאמות למשטר הגלים בים האדום ועם יכולת שהייה ארוכה בים. לספינות סער 4 לא היו מערכות גילוי ולוחמה נגד צוללות.
ספינות מדגם סער 2 נבנו במספנות קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי בשרבור שבצרפת. אח"י חיפה (סער 2) ואח"י עכו הושקו ביוני ובאוגוסט 1968 בצרפת ויועדו לזירת הים התיכון. ספינות אלה היו מצוידות במערכת סונאר קוער לגילוי תת-מימי של צוללות. מאחר שתעלת סואץ נסגרה למעבר אניות בעקבות מלחמת ששת הימים, בשנת 1967. האפשרות היחידה להעברת ספינות מהים התיכון ל הייתה בהפלגה סביב יבשת אפריקה.
ניסיון העבר
הפלגת יופי היה המבצע החמישי שערך חיל הים להקפת אפריקה.: הפריגטות אח"י מזנק (ק-32) ואח"י מבטח (ק-28) הפליגו בנובמבר 1956 ותחילת 1957, לאחר מלחמת סיני. הפלגת הפריגטות כונתה הפלגת הרקולס.
הסטי"לים אח"י רשף ואח"י קשת הפליגו במרץ 1974, לאחר מלחמת יום הכיפורים. הפלגה זו כונתה הפלגת מוניטין. הסטי"לים אח"י רומח (סער 4) ואח"י כידון (סער 4) הפליגו בספטמבר 1974. הפלגה זו כונתה הפלגת בציר ענבים. הנחתות אח"י אשדוד (פ-61), אח"י אשקלון (פ-63) ואח"י אכזיב (פ-65) הקופו את אפריקה באוגוסט 1974. הפלגה זו כונתה הפלגת ציפור עדן.
איוש והכנות להפלגה
על מנת להקל את משקל הספינות, ולשפר את יציבותן עת ההפלגה, פורקו לקראת ההפלגה מערכות הנשק מהסיפונים. והספינות הפליגו, כפי שהגיעו לישראל מהמספנה בצרפת.
מפקד המבצע סא"ל אברהם בן שושן הפליג באח"י עכו. בכיר מלווה אל"ם יצחק דוידי הפליג באח"י חיפה עד דרום אפריקה וסא"ל מיכה לצרוס מדרום אפריקה לישראל.
אח"י חיפה - מפקד, רס"ן דני מלמד שקיבל את הפיקוד בנובמבר 1973, קצין גנ"ק - סרן עופר שלמה, קצין נשק - סגן שלומי גבאי, קצין מכונה - יוסי שמר (שמילו)
אח"י עכו - מפקד רס"ן אלכס טל שקיבל את הפיקוד ב 1974, קצין גנ"ק - סגן אורן קרני, קצין נשק - סגן עודד מלניק, קצין מכונה - סגן משנה יובל נדיב.
הצוותים של אח"י חיפה ואח"י עכו, חיילים בשירות סדיר, קצינים ונגדים בשירות קבע, היו ברובם מנוסים ומגובשים מהפעילויות בהם השתתפו כולל בקרבות הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים. המיומנות בעבודות ימאות, מכונה ואחרות הייתה גבוהה. הצורך בהכנת הצוותים להפלגה ארוכה היה מצומצם.
מפקד אח"י בת ים (ת-83), אונית אם ותדלוק היה רס"ן משה בן ישי, קצין קישור באוניה בננה קור - בני ניוביץ', קצין קישור בנמלי דרום אפריקה - רס"ן אודי אראל.
מהלך ההפלגה
אח"י חיפה (סער 2) ואח"י עכו יצאו לים מבסיס חיפה ביום שני 18 בפברואר 1975 בשעה 20:00. ביומיים ראשונים הים געש והגלים הקשו על ההפלגה. בהמשך, מאזור סיציליה, מזג האוויר נעשה יחסית נוח. ב-20 בפברואר בוצע תדלוק במרכז הים התיכון לאספקת דלק, מזון ומים. ב 23 בפברואר בלילה, חציית מצר גיברלטר מהים התיכון ל. ב-24 בפברואר נפגשו שתי הספינות עם אוניית הסוחר בננה קור באזור איי מדיירה מערבית לקזבלנקה שבמרוקו. ב 25 בפברואר צוין חג פורים בספינות.
טקס חציית המשווה נערך ב-2 במרץ על סיפוני הספינות לפי מסורת יורדי הים. תוך כדי הפלגה הסמיכו מי שעברו כבר את קו המשווה בהפלגה את חברי הצוות, בטבילה ומריחה בתערובת שמני מכונה ובהענקת תעודת אביר הים. באח"י חיפה (סער 2) ניהלו את הטקס סמל עמיר גבע וסגן יוסי שמר. שניהם חצו את קו המשווה בשירותם בצי הסוחר לפני שהתגייסו לצה"ל.
הסטי"לים פגשו את האוניה בננה קור לתדלוק ואספקה ב-3 במרץ מדרום ובסמוך לקו המשווה.
ב 5 במרץ נכנסו הסטי"לים לנמל ואלוויס ביי ליממה. על הרציף היה שער של כדורגל ומיד התארגנו הצוותית לתחרות כדורגל וחילוץ עצמות. נמל ואלוויס ביי שורץ כלבי ים והמפגש אתם היה ראשוני כמעט לכל החיילים. למחרת הפליגו דרומה וחצו את כף התקווה הטובה בדרום יבשת אפריקה ונכנסו לנמל חיל הים של דרום אפריקה בעיר סיימונס טאון.
באוקיינוס ההודי
ב-11 במרץ יצאו הספינות מסיימונס טאון בדרכן לנמל דרבן שב אליו נכנסו למחרת. לאחר יומיים של שהייה בדרבן יצאו הסטי"לים לדרכם לכיוון קרן אפריקה. ב 18 וב 19 במרץ נפגשו הסטי"לים באוקיינוס ההודי עם אוניית האספקה של חיל הים אח"י בת ים (ת-83) לקבלת דלק, מזון ומים. התדלוק התארך בגלל קרע בכבל הגרירה אליו נקשרה אח"י עכו והסתבכותו על צירי מדחפי אח"י עכו עד לשחרור והמשך הפלגה. עיטור וציור על חזית אח"י עכו - לקראת הכניסה ל, ביקש מפקד ההפלגה, סא"ל אברהם בן שושן ליצור מצג למזכרת לקראת סיום ההפלגה. סג"ם בוריס (דב) רוזנטל, סגן קצין המכונה באח"י עכו, אומן וצייר, צייר על חזית מבנה הספינה את מפת אפריקה עם מסלול ההפלגה ומצידיה שתי דמויות לוחמים מאפריקה בלבוש מסורתי. כדי לצייר, אלתר מכחולים מחבלים שפרם והשתמש במשחות נעליים וצבעי סיפון.
ב-22 במרץ עקפו הספינות את קרן אפריקה וחצו את מצרי באב אל-מנדב אל תוך הים האדום.
בים האדום
ב-23 במרץ, בים סוף, מצפון למצרי באב אל-מנדב נפגשו אח"י עכו ואח"י חיפה (סער 2) עם אח"י כידון (סער 4) ואח"י רומח (סער 4), שהגיעו מבסיס חיל הים בשארם א-שייח, לתדלוק ואספקה.
אספקת דלק
טווח הפלגה לספינות סער 2 במיכלים מלאים הוא כ-1,500 מיל ימי. לאורך הנתיב באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס ההודי נעשו תדלוקים מאוניות. בסך הכל נצרכו בהפלגה 430 אלף ליטרים של דלק:
אלן אגלין
אלן אגלין (באנגלית: Ellen F. Eglin; 1836–1916) הייתה ממציאה אפרו-אמריקאית אשר עשתה מהפך בתחום הכביסה עם המצאת סוחט בגדים מכני עבור בגדים מכובסים.
ביוגרפיה
כמו במקרים אחרים של ממציאות אפרו-אמריקאיות שחיו במאה ה-19, מעט ידוע לנו על ראשית חייה של אגלין. אגלין נולדה במדינת מרילנד, ארצות הברית בפברואר 1836. בשלב מסוים היא ומשפחתה עברו לוושינגטון די סי, שם אגלין עבדה כעוזרת בית ועובדת מדינה. ידוע כי בצעירותה היא עבדה כמזכירה במשרדי מפקד האוכלוסין האמריקאי בוושינגטון, כעוזרת בית היא עסקה בכביסה כמה שעות כל יום. העבודה הקשה של שפשוף הכביסה בסבון, שטיפת הכביסה במים וסחיטה ידנית הביאו את אגלין לחשוב על פתרון.
ההמצאה של אגלין
בשנת 1888 המציאה אגלין את המוצר המהפכני שלה, סוחט בגדים, שהיה למעשה מכונה בעלת שני גלילים מעץ מחוברים לכננת. לאחר שטיפת הבגדים, הבגדים הרטובים נכנסו לתוך המכשיר שסחט מהם את רוב המים ככה שנותר לתלות אותם לייבוש. התהליך חסך זמן רב ועבודה קשה של סחיטה ידנית.
אף על פי שהמוצר התקבל, יוצר והפך פופולרי מאוד במאה ה-19 ואף במאה ה-20, אגלין לא קיבלה קרדיט או תגמול כספי על ההמצאה שלה. אגלין לא רשמה על המצאתה פטנט אלא מכרה את הזכויות של ההמצאה לגבר לבן שלא ידוע לנו שמו במחיר של 18$ בלבד.
בשנת 1890 היא התראיינה למגזין The Women inventor. כאשר נשאלה מדוע מכרה את המצאתה במחיר כה נמוך היא ענתה : "את יודעת, אני שחורה, והיה ברור שאם יפורסם שאשה שחורה המציאה את המוצר, נשים לבנות לא היו קונות אותו. העדפתי שהמוצר יגיע לשוק ולא להיות מפורסמת בזכות הצבע שלי". בשנת 1900 ההמצאה של אגלין נמכרה לחברת מכונות כביסה אמריקאית. החברה התעשרה מאוד מההמצאה של אגלין. המצאה זו ממשיכה לשמש למפות שולחן.
לאחר ההמצאה
היא חזרה לעבוד במשרד מרשם האוכלוסין האמריקאי.
חיים אישיים
מעט ידוע לנו גם על חייה האישיים ואחרית ימיה של אגלין. ידוע כי היא חייתה בוושינגטון די סי בשנת 1890, היא הייתה מועסקת על ידי מחלקת המדינה.
אחיה צ'ארלס היה בצבא ארצות הברית, כאשר נפטר ב־1896 הוא הוריש את כל רכושו לאלן ולשני אחים נוספים.
אלן אגלין נפטרה ככל הנראה בשנת 1916.
357. מגנום
0.357 מגנום הוא כדור המשמש בעיקר כתחמושת לאקדחים והוא בעל תרמיל ארוך, המכיל ריכוז גדול של אבק שרפה. הכדור מתאפיין במהירות לוע גבוהה יחסית, ופגיעה מדויקת בטווחים ארוכים. הכדור יוצר לראשונה בשנת 1934 בארצות הברית והוא עוצב על ידי אלמר קית' ופיליפ שארפ. הכדור הציג חלופה לכדורי "0.38 ספיישל" בזכות העובדה שהוא מציג יכולות מדויקות יותר וקטלניות יותר. כיום הוא משמש בעיקר לצורכי אבטחה והגנה עצמית.
מארק סייקס
מארק סייקס (באנגלית: Mark Sykes; 16 במרץ 1879 – 16 בפברואר 1919) - או בשמו הרשמי סר טאטון בנוונוטו מרק סייקס, הברון השישי מסלֶדמֶר - היה דיפלומט בריטי שייצג את בריטניה במשא ומתן שהביא לחתימת הסכם סייקס–פיקו.
ביוגרפיה
סייקס הרבה לטייל ברחבי האימפריה העות'מאנית וכתב על כך ספרים. בשנת 1911 נבחר סייקס בבחירות הביניים לפרלמנט הבריטי מהמפלגה השמרנית ממחוז הָאל מרכז.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, סייקס לא נקרא לשירות, אף על פי שהיה בעל דרגת סגן-אלוף ומפקד יחידת מילואים בצבא הבריטי. כיוון שהיה חבר פרלמנט ורכש מוניטין כבעל ידע באזור, מינה אותו שר המלחמה, לורד קיצ'נר, ליועץ לוועדת בונסן (Bunsen), שהתבקשה להנחות את הקבינט בענייני המזרח התיכון. הוא התגלה כחבר הבולט בוועדה, ומשנת 1916 שימש כאחראי לענייני ערב וארץ ישראל במשרד החוץ הבריטי.
סייקס ייצג את בריטניה במשא ומתן שקדם לחתימת הסכם סייקס–פיקו, שנחתם ב-16 במאי 1916 ונועד לקבוע את אזורי השליטה של בריטניה וצרפת בנחלה של האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון (לרבות ארץ ישראל) לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה. ההסכם נקרא על שמו של סייקס ושמו של הדיפלומט הצרפתי שארל פרנסואה ז'ורז'-פיקו שייצג את צרפת במשא ומתן.
מארק סייקס תמך בתנועה הציונית ובהצהרת בלפור. בשנים שקדמו למלחמת העולם לא היה סייקס ידיד הציונות. הוא התקרב בהדרגה להבנת העניין היהודי והציוני, הודות לידידותו עם הרברט סמואל, מי שהיה לאחר מכן הנציב העליון הבריטי בארץ ישראל. הוא עמד על כך שהציונות שואפת לא רק לגאול את היהודים מן הגלות, אלא לכונן חברה חדשה עובדת ויצרנית. סייקס לא חשב אמנם על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, אלא על הקמת "מרכז לאומי" יהודי שיחיה בשלום עם "יחידות לאומיות" ערביות שכנות וזאת תחת חסות בריטית. הוא ניסה לשכנע את הערבים לקבל בהבנה את ניסיונם של היהודים לבנות את ביתם בארץ ישראל וכי רק תועלת תצמח להם מכך. חיים ויצמן כינה את סייקס כ"אחת מהגדולות שבתגליותינו".
לפי גרסה אחת סייקס עיצב את הדגל הפלסטיני.
מארק סייקס נפטר בשנת 1919 מהשפעת הספרדית.
בשנת 2008 נפתח קברו של סייקס כדי לקחת דגימות משרידי גופתו. סייקס נקבר בארון עשוי עופרת, המגדיל את הסיכויים למצוא בקברו את וירוס השפעת הספרדית. דגימות מהקבר נלקחו כדי לסייע בטיפול במגיפות עתידיות של וירוס השפעת.
מרסל גרנז'אני
מרסל גרנז'אני (בצרפתית: Marcel Grandjany; 3 בספטמבר 1891 – 24 בפברואר 1975) היה נבלאי ומלחין אמריקאי יליד צרפת.
קורות חייו
גרנז'אני החל ללמוד נגינה בנבל בגיל 8, אצל הנריאט רנייה. הוא התקבל לקונסרבטואר בפריז בגיל 11, שם זכה בפרס הראשון שלו, בגיל 13. בגיל 17 הופיע לראשונה עם תזמורת Concerts Lamoreux ונתן את רסיטל הסולו הראשון שלו, שזיכה אותו בהצלחה מיידית ובשבחים. הוא הופיע עם מוריס ראוול בפריז בשנת 1913. הופעת הבכורה שלו בלונדון הייתה בשנת 1922 ובניו יורק בשנת 1924. הוא הופיע כסולן עם תזמורות חשובות, בין השאר בניצוחם של פירנה, אלפרד קורטו, ליאופולד דאמרוש, סרגיי קוסביצקי, גיאורג סל, פריץ ריינר וגולשמן.
משנת 1921 עד 1926 עמד גרנז'אני בראש מחלקת הנבל של בית הספר הקייצי פונטנבלו. הוא היגר לארצות הברית ב-1926 ובשנת 1938 התמנה לראש מחלקת הנבל בבית הספר למוזיקה ג'וליארד, שם לימד עד מותו בשנת 1975. כמו כן לימד בבית הספר מנהטן למוזיקה בשנים 1956–1967.
בתחרות הנבל הבינלאומית הראשונה בישראל בשנת 1959 הציע פייר ז'אמה מצרפת לייסד אגודת נבל בינלאומית. גרנז'אני הסכים לבדוק מה יוכל לעשות בעניין בארצות הברית וישב בראש ועדה של הנבלאים הראשונים במעלה. הוועדה המכוננת נפגשה בפעם הראשונה ב-3 בדצמבר 1962 בדירתו של גרנז'אני. במשך השנים היה חבר במועצת המנהלים, מנהל מחוזי, יושב ראש לשכה ונשיא הלשכה הניו יורקית. הוא אף ניאות לנגן בוועידות של אגודת הנבל האמריקאית, בשנת 1964 בוועידה הראשונה וב-1967 ברסיטל סולו, שהיה הופעתו הפומבית האחרונה. הוא תמך בכל מאודו ביעדים החינוכיים של האגודה. הוא שש על הצמיחה באגודת הנבל האמריקאית ועל תחושת הקהילה, שהיא מעניקה לכל הנבלנים.
מת בפברואר 1975.
קפריסין הבריטית
קפריסין הבריטית (באנגלית: British Cyprus) היא הישות המדינית באי קפריסין תחת שלטון האימפריה הבריטית. כפרוטקטורט בין השנים 1878 ל-1914; כשטח כיבוש צבאי בין השנים 1914 ל-1925 וכמושבת כתר מ-1925 ועד קבלת העצמאות ב-1960.
פרוטקטורט
קפריסין הייתה חלק מן האימפריה העות'מאנית. העות'מאנים, שהובסו במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ביקשו את תמיכתה של בריטניה בקונגרס ברלין. בתמורה הם חתמו איתה ב-4 ביוני 1878 על הסכם סודי, שנודע לאחר מכן כ"חוזה קפריסין", אשר העביר את האי לשלטון חסות בריטי. הבריטים זכו לשליטה רחבה באי וניהולו, באופן בלתי-פורמלי, ותחת פיקוח של האימפריה העות'מאנית. בריטניה ראתה בקפריסין נכס אסטרטגי להגנה על תעלת סואץ – הנתיב החשוב ביותר להודו, הקולוניה החשובה ביותר שלה.
כיבוש צבאי ומושבת כתר
בעקבות הכרזת מלחמת העולם הראשונה הצטרפה האימפריה העות'מאנית למעצמות המרכז ב-5 בנובמבר 1914. בתגובה, הכריזה בריטניה על סיפוח מיידי ומלא של האי לאימפריה הבריטית, תחת שלטון צבאי. לאחר ששליטת בריטניה באי אושררה גם בהסכם סוור (1920) וגם בהסכם לוזאן (1923), הכריזה בריטניה על האי כמושבת כתר ב-1 במאי 1925.
ב-1928, על אף חמישים שנים של שלטון בריטי באי, לא ניכרה כמעט בכלל השפעה תרבותית בריטית. בתי הספר המוסלמים חינכו את תלמידיהם ברוח האסלאם וכיוונו את העילית ללימודים בקושטא. בתי הספר היווניים היו שייכים לכנסייה היוונית אורתודוקסית וחינכו את העילית ללימודים באתונה. שפה העילית הייתה צרפתית ולא אנגלית.
בתקופה זו, מאוגוסט 1946 ועד נובמבר 1949, פעלו באי מחנות מעצר עבור מעפילים יהודים לארץ ישראל.
ה"אנוסיס" - הצעת איחוד קפריסין ויוון
ב-1948 הציע פבלוס, מלך יוון, לספח את קפריסין ליוון. ב-1950 ערכה הכנסייה היוונית אורתודוקסית משאל עם בקרב תושבי האי ו-97% מן המצביעים (שהיו יוונים נוצרים, האוכלוסייה הטורקית-מוסלמית לא השתתפה במשאל) הצביעו בעד סיפוח ליוון. רעיון ה"אנוסיס" ("איחוד", ביוונית Ένωσις) הפך לדרישה מן הקהילה הבינלאומית והוכר כתביעה מבריטניה באומות המאוחדות. במקביל החלו פעולות צבאיות של המחתרת היוונית-נוצרית אאוקה (EOKA) כנגד מטרות בריטיות באי וכנגד מוסלמים ממוצא טורקי, שהשיבו מלחמה.
מצב החירום בקפריסין
בין השנים 1955 עד 1959 הכריזו הבריטים על מצב חירום באי (באנגלית: Cyprus Emergency; ביוונית: Απελευθερωτικός Αγώνας της Κύπρου - "מאבק השחרור של קפריסין") בעקבות פעילות צבאית של מחתרת אאוקה מחד ושל חמושים מוסלמים ממוצא טורקי בתמיכת טורקיה מאידך. כמו כן הצטרפה למאבק האלים גם המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד הקומוניסטית (AKEL) כצד נוסף בעימות. הסכסוך שכוון בעיקר לקבלת עצמאות מבריטניה היה גם בעל אופי בין-עדתי עוצמתי, ואף שדוכא בהצלחה בידי כוחות בריטיים הביא לבסוף לעצמאות קפריסין.
ממשלת בריטניה נכנסה במשא ומתן המורדים, בעוד המושל ג'ון הארדינג נקט במקביל בצעדים מחמירים כדי לשפר את המצב הביטחוני ולמגר את ארגון אאוקה. עוצר הוטל לעיתים קרובות, נפתחו מחנות מעצר, התבצעו מעצרים לא מוגבלים ללא משפט והוטל עונש מוות על מי שנשא נשק או חומר העשוי לשמש בהכנת פצצה. חלק מההוצאות להורג עוררו זעם רב בקפריסין ובעולם. הארדינג ניסה להגיע למשא ומתן עם הארכיבישוף מקאריוס השלישי, אשר היה מתון יחסית, ומשזה נכשל, הגלה את מקאריוס מהאי. ב-21 במרץ 1956 ניסה ארגון אאוקה להתנקש בחייו של הארדינג, אולם פצצת הזמן שהונחה מתחת למיטתו לא התפוצצה. בעקבות כך הציע הארדינג פרס של 10,000 לירות שטרלינג על ראשו של גאורגיוס גריבס, מנהיג אאוקה. אל מול הביקורת הגוברת בבריטניה ובעולם כנגד המדיניות הברוטלית שלו שנתפסה כלא-יעילה, התפטר הארדינג מהתפקיד ב-22 באוקטובר 1957. מכאן נפתחה הדרך להחזרת הארכיבישוף מקריוס ותחילת משא ומתן שהוביל לבסוף להסדר לפיו יוון וקפריסין לא תאוחדנה, עקב הפגיעה שיש בכך כנגד האוכלוסייה המוסלמית, אולם קפריסין תוכל לזכות בעצמאות כישות דו-לאומית.