cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הומו היידלברגנסיס
הלסת ממאואר והגדרת היידלברגנסיס
במשך רוב המאה העשרים לא הסכימו מרבית הטקסונומים והפלאואנתרופולוגים שלסת מאוּאֶר שייכת למין נפרד משל עצמו, ולכן נפוץ גם השימוש במונח הפחות רשמי "אדם היידלברג". אבל ברבות השנים התגלו ברחבי אפריקה ואירופה מאובני אדם רבים נוספים מן הפלייסטוקן התיכון, כ-800 אלף עד 200 אלף שנים לפני זמננו, שהסיווג שלהם לא היה ברור. המוקדמים שבהם סווגו בדרך כלל למין ארקטוס, והמאוחרים יותר סווגו לקטגוריות מעורפלות כמו "הומו ספיינס ארכאי" (קטגוריה שכללה כל מאובן הדומה אך לא ממש זהה אנטומית למין האנושי המודרני) ו"קדם ניאנדרטלים" (הדומים אך לא זהים למין האדם הניאנדרטלי). חוקרים אחרים הציעו שרוב המאובנים האלו דומים מספיק זה לזה על מנת לשייך אותם למין משלהם. על פי הכללים המקובלים בטקסונומיה, אם משייכים את לסת מאוּאֶר למין כזה יש לקרוא לו בשם "היידלברגנסיס" משום שהוא נטבע ראשון. במקרה כזה תחשב לסת מאוּאֶר לממצא המגדיר (type specimen) של המין.
אדם רודזיה ועוד מאובנים אפריקנים גדולי מידות
בשנת 1921 חשפו כורים באתר הנקרא ברוקן היל ברודזיה שבאפריקה (כיום קאבווה, במדינת זמביה) עצמות מאובנות ממספר פרטים, כולל גולגולת כמעט שלמה, שכונו בשם "אדם רודזיה". מאובנים אלו מצטיינים בגודל גוף מרשים ובפנים רחבות. נפח המוח של הגולגולת הוא 1,280 סמ"ק, מעט פחות מן הממוצע של בני אדם מודרניים (כ-1,350 סמ"ק). לעיתים מסווג אדם רודזיה כמין נפרד משלו – הומו רודזיינסיס – אך גם סיווג זה לא התקבל על מרבית הטקסונומים.
התיארוך של אדם רודזיה אינו ברור, אך מוערך כיום בכ-300 אלף שנה לפני זמננו. בנוסף, בשנת 1953 התגלתה בסלדנה שבדרום אפריקה כיפת גולגולת, הדומה במאפייניה לגולגולת אדם רודזיה, ביחד עם כלי אבן מן התרבות האשלית.
החל משנת 1954 נמצאו בטיגניף (Tighenif) שליד מסקארה שבאלג'יריה (האתר ידוע גם בשמו הצרפתי טרניפין – Ternifine) מאובנים רבים של מיני בעלי-חיים נכחדים ביחד עם כלי-אבן אשלים ומספר שרידים אנושיים, מהם ידועות בעיקר שלוש לסתות תחתונות החסרות את בליטת הסנטר. גילן מוערך על פי השכבות בהן נמצאו ב-700 אלף שנה לפני זמננו. החל משנת 1969 נמצאו גם שברי עצמות ולסתות במחצבה ליד קזבלנקה שבמרוקו, גם הם עם כלים אשלים, המתוארכים לכ-500 אלף שנה לפני זמננו. מאובנים צפון-אפריקנים אלו מסווגים בדרך-כלל כתת-מין מאוריטניקוס (מאזור מאוריטניה = mauritanicus) של הומו ארקטוס, אבל לאחרונה מצא מחקר השוואתי מפורט שלסתות טיגניף דומות ללסת מאואר יותר מאשר ללסתות ארקטוס.
בשנת 1976 התגלתה באתר בודו ד'אר (Bodo d'Ar) שבאזור האוואש התיכון באתיופיה גולגולת כמעט שלמה המתוארכת לגיל של 600 אלף שנים בתיארוך רדיומטרי ארגון-ארגון. נפח המוח שלה 1,100 סמ"ק. בדומה לגולגולת אדם רודזיה היא מצטיינת בגודל מרשים, פנים מסיביים ופתח אף רחב מאוד. ליד המקום נמצאו גם כלים אשלים ועצמות טבוחות של היפופוטמים, אנטילופות ובבונים. הפלאואנתרופולוג האמריקאי טים וייט, שחקר את הגולגולת, סבר שהבשר הופשט מעליה בכלי אבן חד, מה שניתן לפרש כקניבליזם או קרקוף. אין הסכמה כללית על סיווגה של גולגולת בודו, אבל בדומה לאדם רודזיה וללסתות טיגניף, יש חוקרים הרואים בה צורה אפריקנית של היידלברגנסיס.
האדם הגלילי
בשנת 1925 חפר הארכאולוג הבריטי פרנסיס טרוויל-פיטר במערת זוטייה בנחל עמוד בארץ ישראל, וגילה שבר גולגולת הכולל חלק מן הפנים והמצח של אדם קדום, אשר קיבל את הכינוי הפופולרי "האדם הגלילי" (אנגלית: Galilee Man). האדם הגלילי סווג בתחילה כניאנדרטל, אבל סיווג זה אינו סביר, משום שמקורו של המאובן ככל הנראה בשכבה האשלו-יברודית במערה, אשר קדמה לזמנם של הנאנדרטלים. גיל הגולגולת מוערך לכ-300 אלף עד 220 אלף שנים, גיל קדום משל ניאנדרטלים. כיום משויך איש הגליל לעיתים לקטגוריות מעורפלות כמו "קדם-ניאנדרטל" או "הומו ספיינס ארכאי", אך הוא דומה במאפייניו וגילו למאובני היידלברגנסיס האפריקנים, וכמוהם מצטיין ברכסי גבות מסיביים ובמרחק גדול בין העיניים. אין לבלבל את איש הגליל עם המאובנים הניאנדרטלים שהתגלו לאחר מכן במערת עמוד (ולא במערת זוטייה) בנחל עמוד, שתיארוכם מאוחר בהרבה ותרבותם מוסטרית. אתרים ארכאולוגים נוספים בארץ החשודים כאתרי היידלברגנסיס הם מערת תנור בכרמל ומערת קסם ליד מחלף קסם. בשתיהן נמצאו כלי-אבן אשלים רבים המתוארכים לפלייסטוקן התיכון, כ-800 אלף עד 200 אלף שנה לפני זמננו, בשכבותיהן העתיקות יותר, אך עדיין לא נמצאו בשכבות אלו מאובני אדם המאפשרים לזהות ולסווג את הסתתים.
מאובני היידלברגנסיס נוספים מתגלים באירופה
בשנת 1933 התגלתה בשטיינהיים (Steinheim) שליד שטוטגרט בגרמניה גולגולת הדומה לשאר גולגולות היידלברגנסיס אך בעלת תווי פנים עדינים יותר, אשר ייתכן שהשתייכה לנקבה. גילה מוערך ב-250 אלף עד 350 אלף שנה, ונפח מוחה ב-1,100 עד 1,200 סמ"ק. מ-1935 ועד 1955 התגלו בסוונסקום (Swanscombe) שבאנגליה שברי גולגולת חסרת פנים הדומה בגודלה ובצורתה לגולגולת שטיינהיים.
בשנת 1993 התגלה שלד אדם מאובן במערת נטיפים ליד העיר אלטמורה שבדרום איטליה. הוא מתוארך לגיל של כ-400 אלף שנה, ומכונה לעיתים "אדם אלטמורה". אדם אלטמורה עשוי להיות השלד המושלם היחיד שהתגלה מן המין היידלברגנסיס, אך הוא מכוסה כולו בנטיפים ולכן לא חולץ עדיין מן הסלע.
בשנת 1994 התגלתה במחצבת בוקסגרוב (Boxgrove) באנגליה עצם שוקה אנושית מסיבית בגודלה המתוארכת לגיל של 524 אלף עד 470 אלף שנים, ביחד עם מאות אבני יד מהתרבות האשלית ועצמות רבות של בעלי-חיים שונים, חלקן עם סימני חתכים מכלי אבן חדים. כיום מקובל שהיידלברגנסיס היה נפוץ בתקופה זו בדרום אנגליה, באזור שלא היה מכוסה בקרחונים. האיים הבריטיים היו מחוברים באותה תקופה לאזור צרפת, משום שמפלס פני הים היה נמוך מזה של ימינו.
ממצאי היידלברגנסיס מאתר אטאפוורקה בספרד
מרבית מאובני היידלברגנסיס הידועים כיום התגלו בהרי אטאפוורקה שבצפון ספרד, ליד העיירה בורגוס, באתר הכולל מספר מערות עשירות בממצאי אדם קדום. החל מ-1978 נחשפו במערת גלריה שברי גולגולת ולסת המשויכים למין היידלברגנסיס, ביחד עם מאובני אריה מערות וכלי אבן אשר תוארכו לגיל של 400 אלף שנה לפני זמננו. במערת גראן דולינה הסמוכה התגלו החל מ-1994 גם מאובנים של חמישה או שישה פרטים המתוארכים לתקופה עתיקה אף יותר – בין 850 אלף ל-780 אלף שנה – גיל ההופך אותם לבני האדם הקדומים ביותר שהתגלו במערב אירופה. החופרים אף הציעו לראות בהם מין נפרד שהם מכנים הומו אנטקסור, אשר ממנו השתלשל היידלברגנסיס. גם על מאובנים אלו התגלו רמזים לקניבליות.
האתר המפורסם ביותר באטאפוורקה הוא סימה דה לוס ווסוס, שפירושו "תהום העצמות": ארובת סלע בעומק של 13 מטר. מאז 1992 נמצאו בתחתיתה אלפי שברי עצם השייכים ל-32 (לכל הפחות) פרטי היידלברגנסיס, כמו גם לדובים מן המין הנכחד Ursus deningeri (הקרוב לדוב המערות). בנוסף התגלתה שם אבן יד מאבן קוורציט אדומה, כה מרשימה עד שקיבלה את הכינוי "אקסקליבר". מבין מאובני האדם בבור זה מפורסמים בייחוד גולגולת מושלמת מספר 5, המכונה "מיגֶלון" (Miguelón), גולגולת מספר 4, המכונה "אגממנון", גולגולת חלקית מספר 6, המכונה "רוּי" (Rui), וכן אגן מושלם שקיבל את הכינוי "אלביס". נפח המוח של מיגלון הוא 1,125 סמ"ק, ולאחרונה נמצאה באותו מקום גם הלסת התחתונה שלו. ביחד הם מהווים את אחת הגולגולות המושלמות ביותר שהתגלו בתולדות המחקר הפליאואנתרופולוגי. נפח המוח של "אגממנון" הוא 1,390 סמ"ק; הוא הגדול מבין מאובני היידלברגנסיס, ושווה לממוצע של מוחות בני אדם מודרניים. מאובני סימה דה לוס ווסוס מתוארכים לגיל של 500 אלף עד 350 אלף שנה בתיארוך רדיומטרי אורניום-תוריום.
מאובני היידלברגנסיס אפשריים ממזרח אסיה
על פי הסברה המקובלת, תפוצתו של היידלברגנסיס הייתה מוגבלת לאפריקה, המזרח התיכון ואירופה, בעוד שמזרח ודרום אסיה היו מאוכלסים באותה תקופה על ידי ארקטוס. אך בשנים האחרונות מספר חוקרים הציעו שכמה מאובנים מאתרים בסין כמו דאלי (Dali), ג'יניושן (Jinniushan) ומאבה (Maba), המתוארכים לגילים של 280 אלף עד 100 אלף שנים, שייכים למין היידלברגנסיס. מאובנים אלו הם בעלי נפח מוח של 1,120 עד 1,260 סמ"ק, הנחשב גדול מן הטווח האופייני לארקטוס האסייתי. חוקרים אחרים רואים במאובנים אלו דוגמאות לשונות בתוך המין ארקטוס, ואולי אף ראיה לחוסר הטעם שבהפרדת היידלברגנסיס למין משלו.
מעמד המין היידלברגנסיס כיום
הודות להצטברות זו של ממצאים קרובים במאפייניהם מקובל כיום היידלברגנסיס על יותר ויותר חוקרים בתחום כמין שהשתלשל מארקטוס לפני כ-800 אלף עד 600 אלף שנה, התקיים עד לפני כ-200 אלף שנה, והיה האב הקדמון של האדם הניאנדרטלי באירופה וכנראה גם של האדם המודרני באפריקה . היידלברגנסיס נבדל מארקטוס (או מצורתו האפריקנית הומו ארגסטר) בעיקר בגוף חסון יותר, בפנים מסיביות יותר ובמוח גדול יותר. הוא נבדל מהאדם הניאנדרטלי בעיקר בקומה גבוהה יותר, במוח קטן יותר, בגולגולת ופנים פחות מוארכים, ובתרבות כלי אבן פרימיטיבית יותר (אשלית לעומת מוסטרית). מהאדם המודרני הוא נבדל במוח קטן יותר, בפנים מסיביים, בהיעדר בליטת סנטר ובתרבות כלי אבן פרימיטיבית יותר.
אנטומיה ומורפולוגיה
למרות תפוצתו הרחבה של היידלברגנסיס מבריטניה ועד דרום אפריקה, האנטומיה שלו אחידה למדי, ומבחינות רבות מהווה צורת ביניים בין ארקטוס וארגסטר הקדומים יותר מצד אחד לניאנדרטלים המאוחרים יותר מצד שני ולאדם המודרני מצד שלישי.
גולגולת ומוח
נפח המוח הממוצע בבוגר היה כ-1,200 סמ"ק, גדול משמעותית משל ארגסטר (כ-900 סמ"ק) וארקטוס האסייתי (כ-1,000 סמ"ק), אבל עדיין קטן מן הממוצע של בני-אדם מודרניים (כ-1,350 סמ"ק), ואף יותר קטן מן הממוצע של ניאנדרטלים ושל ההומו ספיינס הפרהיסטורי (כ-1,450 סמ"ק, גדול במקצת משל בני-אדם כיום בעיקר הודות לגוף גדול יותר בממוצע). גם "מקדם האנצפליזציה" של היידלברגנסיס גדול בממוצע משל ארקטוס, כלומר המוח שלו גדול יותר לא רק באופן אבסולוטי אלא גם באופן יחסי לגופו הגדול יותר . במבט מן העורף לגולגולות ארקטוס ומינים קדומים יותר יש צורת "פעמון", כלומר הרוחב המרבי שלהן הוא בתחתיתן, בעוד שבגולגולות היידלברגנסיס ומינים מתקדמים יותר מתקבלת צורה כדורית עם רוחב מרבי מעל לגובה העיניים, זאת בגלל הגידול בנפח המוח. במבט מן הצד המצח של היידלברגנסיס מעל רכסי הגבות עדיין נמוך ומשופע יותר משל ניאנדרטלים ושל אדם מודרני בגלל אונות מוח קדמיות קטנות יותר, אבל גבוה משל ארקטוס.
פנים, לסת ושיניים
הפנים של היידלברגנסיס מסיביים עם פתח אף רחב, מרחק גדול בין העיניים, וארובות עיניים בעלות צורה "מרובעת" טיפוסית במבט מלפנים. רכסי הגבות בולטים פחות משל ארקטוס והאדם הניאנדרטלי, אבל עבים יותר. בפרופיל עצם האף איננה בולטת קדימה כמו בניאנדרטלים. החל מתקופה של כ־200 אלף שנה לפני זמננו קשה להבדיל בין גולגולות היידלברגנסיס וגולגולות ניאנדרטליות המתגלות באירופה ובמזרח התיכון, מה שמרמז על מעבר הדרגתי ביניהן.
הלסת התחתונה של היידלברגנסיס גדולה עם שטח רב לאחיזה של שרירי לעיסה, אך בולטת פחות קדימה יחסית למינים קדומים יותר. הלסת כה מסיבית עד כי השיניים נראות קטנות ביחס אליה, ולעיתים נוצר רווח בין השן האחורית ביותר לענף האנכי של הלסת. שיני היידלברגנסיס קטנות משל ארקטוס אך עדיין גדולות משל האדם המודרני. בדומה לכל מיני האדם פרט לאדם המודרני, בלסת התחתונה אין בליטת סנטר.
שלד ומידות גוף
אף שלד מושלם יחסית של היידלברגנסיס לא נמצא, אך מתוך שלדים חלקיים רבים ניתן להעריך שהוא היה גבה-קומה, כ־1.80 מטר בממוצע, בעל פרופורציות גוף מודרניות וחסון מאוד. המשקל של זכרים בוגרים מוערך ב-80 עד 95 ק"ג. האגן השלם המכונה "אלביס" שנמצא בסימה דה לוס ווסוס הוא האגן הגדול ביותר שנמצא ממאובן אנושי כלשהו. אף שהוא אגן של גבר, תעלת הלידה שלו רחבה משל אגן נשי מודרני, ויש להניח שאגן נקבת היידלברגנסיס היה רחב אפילו יותר. היידלברגנסיס היה גבוה מן האדם הניאנדרטלי, והעצמות שלו עבות משל האדם המודרני, אם כי לא עבות כשל ניאנדרטלים. בתקשורת ובמדע פופולרי מתוארים לפעמים אנשי היידלברגנסיס כ"גזע של ענקים", אבל אף על פי שהם אכן היו גדולים בממוצע מבני-אדם מודרניים, מידותיהם לא חרגו מאלו של אתלטים כבדים כיום.
אקלים גלובלי ותפוצה
לפי התמונה המצטיירת ממכלול המאובנים והממצאים הארכאולוגיים הידועים כיום, היידלברגנסיס התפשט מאפריקה למזרח התיכון ולאירופה לפני 800 אלף עד 500 אלף שנה, בזמן עידן הקרח של הפלייסוטקן. בפועל האקלים של אפריקה ואירופה לא היה קר כל הזמן, אלא עבר סדרה של תקופות קרות וחמות לסירוגין. תקופות קרות ככל הנראה הקשו על תנאי החיים וגרמו להקטנה של האוכלוסיות המקומיות ובידודן זו מזו, אבל מצד שני הורידו את מפלס פני הים (בגלל הצטברות קרחונים באזורי הקטבים) ובכך יצרו גשרי יבשה אשר איפשרו למשל מעבר מאפריקה למזרח התיכון ומיבשת אירופה לאיים הבריטיים. ההפוגות החמות איפשרו שגשוג של האוכלוסיות, הגירה בקנה מידה גדול ומעבר גנים, וכתוצאה מכך את האחידות היחסית שמפגינים מאובני היידלברגנסיס מדרום אפריקה ועד בריטניה. לפני כ-250 אלף שנה החלה תקופה של אקלים קר ויבש במיוחד, שגרם להרעת תנאי החיים באופן קיצוני באירופה ולהפיכת אזור הסהרה למדבר אשר ככל הנראה בודד את האוכלוסיות האפריקניות מאלו של אירופה והמזרח התיכון. בתקופת הבידוד הזו התפתחו האוכלוסיות האירופיות לאדם הניאנדרטלי, המותאם טוב יותר לתנאי קור, בעוד שהאוכלוסיות האפריקניות התפתחו בנפרד לאדם המודרני, הומו ספיינס.
תזונה וציד
צֵיד חיות גדולות הצריך קרוב לוודאי שיתוף פעולה של מספר פרטים, ולכן מצביע על ארגון שבטי בדומה לזה של אוכלוסיות ציידים-לקטים כיום. סביר שפרוות בעלי החיים שימשו ללבוש פרימיטיבי, מה שמסייע להסביר את קיום האוכלוסיות בצפון אירופה בתקופות קרות, אך לא ניתן לקבוע זאת בוודאות משום שעור מתכלה ואינו שורד באתרים ארכאולוגיים. לקט של מזון מן הצומח המשיך כנראה להיות מרכיב חשוב בתזונה, אבל מזון צמחי נדיר יותר באזורים קרים ותכולת האנרגיה והחלבונים שלו לרוב נמוכה משל בשר.
בריאות, דמוגרפיה ותוחלת חיים
ממצאי אתר אטאפוורקה מצביעים על תלאות החיים באירופה של הפלייסטוקן התיכון. על פי הערכה מקובלת הבור המכונה סימה דה לוס ווסוס שימש את אוכלוסיית ההיידלברגנסיס המקומית לסילוק גופות של בני-אדם ובעלי חיים כאחד. חקירת גולגולת "מיגלון" העלתה שבעליה ספג בימי חייו מספר מהלומות קשות לראש שהספיקו להירפא, וכן סבל מזיהום קשה בשיניים שאולי הביא בסופו של דבר למותו. בהערכת גיל של כ-28 הפרטים שעצמותיהם המפוזרות נמצאו בבור על פי שיניהם נמצא שלמעלה ממחציתם היו בגיל 10 עד 18, ואף לא אחד מהם עבר את גיל 40. עם זאת ייתכן שנתונים אלו אינם מייצגים נאמנה את תוחלת החיים האמיתית של אוכלוסיות היידלברגנסיס באירופה, למשל אם הגופות הן תוצאה של מגפה מקומית כלשהי. שיני המאובנים סבלו רמה גבוהה של שחיקה המצביעה על כך שבעליהן השתמשו בהן לא רק כדי ללעוס מזון קשה אלא כנראה גם כדי לעבד עורות ולהחזיק מכשירי עץ ועצם.
שימוש באש
שימוש באש היה יכול לסייע להיידלברגנסיס לנצל טוב יותר מזון מן החי והצומח כאחת, כמו גם להתגונן מאקלים קר ומטורפים, אבל קיים ויכוח לגבי ההיקף של שימוש באש באותה תקופה. העדויות המוצקות הקדומות ביותר לשימוש באש נמצאו באתר האשלי גשר בנות יעקב על ידי צוות ישראלי בראשות הארכאולוגית נעמה גורן-ענבר ומתוארכות ל-780 אלף שנים לפני זמננו, ומכאן שתאורטית טכנולוגיה זו כבר הייתה זמינה לבני-אדם בתקופתו של היידלברגנסיס, אבל באתרי היידלברגנסיס רבים עדיין לא נמצאו סימנים לשימוש באש. לא ברור אם זוהי תוצאה של איכות נמוכה של הממצאים, או ששימוש מבוקר באש אכן לא היה נפוץ עדיין בתקופה זו.
כלי אבן וכלים אחרים
מבחינה ארכאולוגית אתרי היידלברגנסיס שייכים לתקופה הפלאוליתית התחתונה, וכלי האבן הנמצאים אצלם הם כמעט תמיד מן התרבות האשלית, שפותחה לראשונה כנראה על ידי ארקטוס האפריקני (או ארגסטר) לפני 1.6 מיליון שנה. העובדה שאותה תרבות כלי אבן שימשה בני-אדם יותר ממיליון שנה כמעט ללא שינוי מצביעה על נחיתות שכלית מהותית של מיני אדם אלו יחסית למין האנושי המודרני. עם זאת כלים אשליים הם יעילים למדי וכוללים מגוון של צורות ייעודיות כמו אבן היד, בעלת חוד ושתי שפות חיתוך אשר שימשה ככלי עבודה נפוץ, המקצץ בעלת שפת חיתוך יחידה, והמגרד אשר שימש כנראה להחלקה של עורות ועץ. בכמה אתרים אשליים נמצאו גם כלי עצם, אשר בדרך כלל נחשבים לתכונה של התקופה הפלאוליתית העליונה.
שפה ואמנות
לא ניתן לקבוע באיזו מידה השתמש היידלברגנסיס בשפה, אבל עצם הלשון שנמצאה במאובני היידלברגנסיס באתר אטאפוורקה היא מודרנית בצורתה ודומה גם לזו של "משה", האדם הניאנדרטלי שנחשף במערת כבארה. גם האנטומיה של עצמות האוזן התיכונה במאובני אטפוראקה זהה לזו של האדם המודרני ומותאמת במיוחד להעברת תדרי הקול האופייניים לדיבור אנושי, מ-2 עד 4 קילוהרץ, בשונה מזו של שימפנזים שאינה מותאמת טוב לתדרים כאלה. כמו כן, אסימטריה שנמצאה בדגמי שחיקת השיניים של מאובני אטאפוורקה מצביעה על דומיננטיות של היד הימנית, המאפיינת בני-אדם מודרניים, ומקושרת לרוב לאסימטריה של המיספרות המוח הגדול ובעיקר לדומיננטיות של מרכזי השפה, אזור ברוקה ואזור ורניקה, בהמיספירה השמאלית. בנוסף, בגנום הניאנדרטלי נמצאו שתי מוטציות בגן FOXP2 שקיימות גם באדם המודרני, אך לא בשימפנזה ושאר בעלי-החיים, ומקושרות על ידי חוקרים שונים עם יכולת דיבור. אם היידלברגנסיס אכן היה האב הקדמון המשותף של הניאנדרטלים והאדם המודרני ניתן להסיק שגם אצלו התקיימו מוטציות אלו.
ישנו גם ויכוח באיזו מידה היידלברגנסיס היה מסוגל להבעה אמנותית וטקסית. השערה מקובלת כיום היא שיכולת כזו התפתחה רק יותר מאוחר, אצל ספיינס ואולי גם האדם הניאנדרטלי בתקופת האבן העליונה. שרידים של חפצי אמנות וקבורה טקסית הם נדירים ביותר עד בלתי קיימים באתרי היידלברגנסיס. צלמיות המיוחסות לתקופה זו הן "ונוס מברכת רם" שנמצאה על ידי הארכאולוגית נעמה גורן-ענבר בישראל, ו"ונוס מטן-טן" שהתגלתה במרוקו. הן מזכירות צלמיות נשים מתקופת האבן העליונה אבל יותר פרימיטיביות, עד כדי כך שקשה לקבוע אם אלו רק אבנים טבעיות עם דמיון מקרי לפסלוני אדם או אבנים שהדמיון ההתחלתי שלהן הודגש על ידי האמן, או חפצי אמנות לכל דבר. באתר האשלי טרה אמאטה בדרום צרפת התגלתה גם אוכרה אדומה, פיגמנט שבתקופת האבן העליונה שימש לצרכים אמנותיים וטקסיים, ולפי הטענה שרידי אוכרה אדומה התגלו גם על צלמית ונוס מטן-טן.
כמו כן אבני יד אשליות רבות מפגינות סימטריה נאה אשר אינה נדרשת מסיבות מעשיות, ולכן מעידה על החוש האסתטי של הסתתים. האסתטיקה הזו אף מודגשת בכמה אבני יד העשויות מאבנים בעלות יופי טבעי כמו קוורציט (אבן קוורץ). מספר גדול מאוד של אבני יד מתגלות לעיתים באתרים אשלים, רבות מהן ללא סימני שחיקה כלשהם, ולעיתים הן אף עשויות מסוגי אבן רכים יחסית. לכן יש חוקרים המשערים שהן יוצרו לא רק ככלים שימושיים אלא גם כחפצים טקסיים וקישוטיים, סמלי מעמד או אמצעי סחר ותשלום. מציאת אבן יד יפה במיוחד המכונה "אקסקליבר" בבור העצמות של סימה דה לוס ווסוס הביאה להשערה שהיא הושלכה לשם ביחד עם בעליה המת כחלק מטקס קבורה פרימיטיבי.
אבולוציה
בתיאור כוללני, האבולוציה של הסוג אדם (הומו) בתקופת הפלייסטוקן היא סדירה והדרגתית, החל ממינים פרימיטיביים הדומים מאוד לאוסטרלופיתקנים לפני כשני מיליון שנה ועד לאדם המודרני כיום. סדירות זו מתבטאת בעיקר בגידול הדרגתי של כמעט פי שלושה בנפח המוח ובשכלול הולך וגדל של התרבות והטכנולוגיה כפי שהן מתגלות בממצאים הארכאולוגיים. הומו היידלברגנסיס משתלב היטב בתמונה זו, שכן נפח מוחו גדול משל ארקטוס האפריקני (הידוע גם כארגסטר) הקדום ממנו, אבל קטן משל האדם הניאנדרטלי והאדם המודרני המאוחרים ממנו. תרבות כלי האבן האשלית, שאותה ירש היידלברגנסיס מארגסטר, מוחלפת על ידי התרבות המוסטרית המשוכללת יותר אצל הניאנדרטלים והומו ספיינס.
שיוך מאובני היידלברגנסיס למין הומו ארקטוס
חוקרים המדגישים תפיסה "אחדנית" (lumper) כזו לרוב רואים כמיותרת את הגדרת היידלברגנסיס כמין בפני עצמו, שכן הוא אינו מובדל באופן חד מארגסטר שקדם לו, ואף פחות מובדל מארקטוס האסייתי ("ארקטוס במובן הצר") שהתקיים במקביל לו בדרום ומזרח אסיה. לשיטתם את כל שלושת הטיפוסים האלו ניתן לאחד למין אחד – הומו ארקטוס "במובן הרחב" (בלטינית: Homo erectus sensu lato). חוקרים כאלו לרוב יסווגו את המאובנים המאוחרים יותר של היידלברגנסיס כ"קדם ניאנדרטלים" אם הם דומים לניאנדרטלים וכ"הומו ספיינס ארכאי" אם הם דומים לאדם המודרני. הם גם ידגישו את השונות בתוך כל אחד מן הטיפוסים, למשל בין המאובנים האפריקנים והאירופים ניתן למצוא גם פרטים קטני גוף ומוח הדומים לארקטוס האסייתי, ובין המאובנים האסייתים ניתן למצוא פרטים גדולי גוף ומוח המזכירים מאוד את היידלברגנסיס האפריקני והאירופי. חוקרים כאלו גם לא יופתעו למצוא צורות ביניים בגבול שבין אסיה ואירופה. בגרסתה הקיצונית גישה הדרגתית זו מציעה שכל אוכלוסיות האדם השונות מאותה תקופה היו מסוגלות להעמיד בני-כלאיים פוריים, כך שהבדל גנטי בלתי ניתן לגישור הספיק להצטבר רק בין ארגסטר לבין הניאנדרטלים והאדם המודרני, היינו על פני תקופת זמן של מיליון שנה ויותר. חוקרים אחדנים מאשימים לעיתים חוקרים "פצלנים" (splitter) שהם מגדירים אוכלוסיות קטנות ומקומיות כמינים בפני עצמם ללא הצדקה מספקת.
היידלברגנסיס כמין בפני עצמו
באמצעות השוואת רצפי הגנום ממאובנים ניאנדרטלים ומבני-אדם בני-ימינו, תוך שימוש בשיטות שעון מולקולרי, ניתן לחשב מתי חיה אוכלוסיית האב המשותפת שלהם, ומתי התפצלו הענפים זה מזה. ההערכה שחושבה בשנת 2010 על ידי חוקרי הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי היא שהאבות הקדמונים המשותפים חיו בממוצע לפני כ-800 אלף שנה, וששני הענפים התפצלו סופית לפני 440 אלף עד 270 אלף שנה. על אף שהתפיסה האחדנית מסבירה יפה את השינוי ההדרגתי בנפח המוח בשושלת האדם, היא מתקשה להתמודד עם התגליות האחרונות בחקר הגנום האנושי, ובפרט התגלית שמוצא כל האנושות המודרנית הוא מאוכלוסיית בסיס קטנה באפריקה לפני 100 עד 200 אלף שנה בלבד ("המוצא האפריקני"). בניגוד לניבוי של הגישה האחדנית, הממצאים הגנומיים מראים שלא התקיימה רביית כלאיים פורייה בין הומו ספיינס ממוצא אפריקני לבין האוכלוסיות המקומיות ביבשות שאליהן הוא היגר – האדם הניאנדרטלי באירופה וארקטוס באסיה (עדיין לא ניתן להוציא מכלל אפשרות שרבייה כזו התקיימה בהיקף מוגבל ביותר). בנוסף, הגנום של ניאנדרטלים משוחזר בשנים האחרונות על פי DNA שמוצה מתוך עצמות מאובנות, ושני מחקרים בלתי-תלויים העריכו לפיו שהאב הקדמון המשותף האחרון של המין האנושי המודרני והניאנדרטלים חי לפני כ-500 עד 700 אלף שנה, בהתאמה טובה עם התיארוך של מאובני היידלברגנסיס. אם היידלברגנסיס אכן היה האב הקדמון המשותף של האדם המודרני והניאנדרטלים, סביר שגם הוא היה מין בפני עצמו, שכן גם לאדם המודרני וגם לניאנדרטלים מאפיינים מובהקים וחדשים יחסית אשר הופיעו לפני כ-200 אלף שנים לכל היותר.
הגישה הפצלנית מציעה למעשה מספר השערות קרובות בנוגע לאבולוציה של היידלברגנסיס. ההשערה הפשוטה ביותר כוללת במין זה גם את המאובנים האפריקאים כמו גולגולת בודו ואדם רודזיה וגם את המאובנים האירופים כמו ממצאי אטאפוורקה ואראגו ("היידלברגנסיס במובן הרחב" או Homo heidelbergensis sensu lato). לפי השערה זו המין היידלברגנסיס התפתח באפריקה מארגסטר לפני כמיליון עד 700 אלף שנה והתפשט לאירופה. בידוד האוכלוסיות האירופיות מהאפריקאיות גרם להתפצלות, ולהתפתחות נפרדת של האוכלוסייה האירופית לניאנדרטלים והאוכלוסייה האפריקנית לאדם המודרני. השערה פצלנית שנייה מציעה תסריט דומה אבל כוללת במין היידלברגנסיס רק את המאובנים האירופים ("היידלברגנסיס במובן הצר" או Homo heidelbergensis sensu stricto), בעוד המאובנים האפריקנים נחשבים לצורה מתקדמת של ארגסטר. השערה שלישית, אפילו יותר פצלנית, משייכת את המאובנים האפריקנים למין משלהם, אשר במקרה זה ייקרא הומו רודזיינסיס (על שם אדם רודזיה).
בשנת 2013 פורסם מחקר השוואתי בין 30 גולגולות ארקטוס ממזרח-אפריקה, הקווקז, ג'אווה וג'ואוקואודיין, לבין 11 גולגולות אדם מן הפלייסטוקן התיכון, ביניהן גולגולות האדם הגלילי, אדם רודזיה, בודו, פטראלונה, שטיינהיים, אראגו, וסימה דה לוס ווסוס (גולגולות 4 ו-5). הנפח הממוצע של גולגולות ארקטוס היה 950 סמ"ק, לעומת 1,230 סמ"ק של גולגולות הפלייסטוקן התיכון. בניתוח גורמים, גורם שהכיל 70.9% מן השונות בצורת הגולגולת, כולל נפח המוח ומדדים נוספים, הפריד באופן מושלם בין שתי הקבוצות, אם כי ללא התקבצות לאשכולות. לדעת מחבר המאמר, הפלאונטולוג ג'. פיליפ רייטמייר מאוניברסיטת הרווארד, תוצאות אלו תומכות במאורע הופעת מין חדש של אדם בפלייסטוקן התיכון. אם מין זה איננו הומו ספיינס, ומכלילים בו גם את לסת מאואר, שמו המתאים לפי כללי הטקסונומיה הוא היידלברגנסיס.
שאלה נוספת היא מה מקומם של ממצאי אדם עתיקים אף יותר שהתגלו לאחרונה באירופה – המאובנים ממערת גראן דולינה באטאפוורקה וכיפת גולגולת שנחשפה בצ'פראנו (Ceprano) שבאיטליה. הם מתוארכים לזמן שבין מיליון ל-800 אלף שנה לפני זמננו ולכן ייתכן שהם מוקדמים מתיארוך הפיצול מן האדם המודרני על פי הגנום הניאנדרטלי, ובכך רומזים על מוצא אירופי ולא אפריקני של היידלברגנסיס. שני הממצאים האלו הוצעו כאבותיו של היידלברגנסיס וגם כמינים נפרדים (הומו אנטקסטור והומו קפרננסיס), אך נראה כי מרבית החוקרים בתחום סבורים שהם חלקיים מדי על-מנת להסיק מהם מסקנות כאלו. גם לא ניתן להשוות בין המאובנים האיטלקים והספרדים מכיוון שכל אחד מהם כולל חלקי גולגולת אחרים.
בורשטין
בורשטין (באוקראינית: Бурштин, בפולנית: Bursztyn) היא עיר באוקראינה, כ-60 ק"מ מדרום מזרח ללבוב. פירוש שמה של העיר באוקראינית הוא "ענבר".
תולדות היישוב
אזכורה הראשון של העיר הוא משנת 1596, במסמכי תיעוד של העיר הסמוכה האליץ', בהם כונתה "Nove Selo", כלומר "כפר חדש", ובהם מצוין שתאריך ייסודה של העיר הוא 1554.
במהלך התקופה הסובייטית התפתחה העיר במהירות, בפרט בין השנים 1962-1944, והייתה לעיר הגדולה ביותר במחוז, ובה אוכלוסייה כפולה בגודלה מאוכלוסיית עיר המחוז האליץ'. עם זאת, רק לאחר התקופה הקומוניסטית, בשנת 1993, זכה היישוב למעמד של עיר.
בעיר עוברת מסילת רכבת ובה קיימת כנסייה קתולית עתיקה, ששופצה בתחילת המאה ה-21. אחד ממאפייני ההיכר הבולטים של העיר הוא תחנת הכוח שלה, המונעת בדלק מאובנים. העיר שוכנת לחופי אגם, ובה חוות דגים.
פרנץ קסאפר וולפגנג מוצרט, בנו של וולפגנג אמדאוס מוצרט, התגורר בבורשטין ב-1809, כשהעיר הייתה חלק מהאימפריה האוסטרית.
תולדות הקהילה
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בבורשטין הוא מהמחצית הראשונה של המאה ה-17. בראשית המאה ה-18 התארגנה בעיר קהילה עצמאית, וקודש בה בית עלמין, וכעבור מספר שנים נבנה במקום בית כנסת.
מאמצע המאה ה-19 ישבו בעיירה אדמו"רים מחסידות סטרטין, וכן ישבו בה חסידי בלז וחסידי צ'ורטקוב.
בשנת 1898 הוקם בעיר בית ספר יהודי מיסוד קרן הברון הירש, ובשנת 1909 הוקם בה בית ספר עברי. בסוף המאה ה-19 הוקם בעיר איגוד חובבי ציון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נמלטו מהעיר רבים מיהודיה, בשל חשש מגייסות הרוסים, ויהודי העיר הנותרים נפגעו מפרעות החיילים הרוסים, ולאחר מכן הקוזקים. כמו כן, רבים מבתי העיר נשרפו, ובשנת 1918 פרצו בה מגיפות שהפילו חללים רבים. לאחר תום המלחמה, נרצחו בעיר 11 יהודים בעת פרעות פטליורה. בעקבות מאורעות אלו עזבו את העיר רבים מיהודיה.
בסיוע יוצאי העיר בארצות הברית ומוסדות עזרה הדדית, השתקמה הקהילה בעיר. בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 הוקמו בעיר סניפי המזרחי והרוויזיוניסטים, ופעלו בה תנועות הנוער גורדוניה, בית"ר והנוער הציוני.
שושה (עיר)
שושה (באזרית: Şuşa, בארמנית: Շուշի שושי) היא עיר באזור המחלוקת נגורנו קרבאך, כיום בשליטת אזרבייג'ן. היא הייתה העיר השנייה בגודלה בנגורנו קרבאך, ואוכלסה בעיקר בתושבים אזרים לאחר שתושביה הארמנים נטבחו בסוף מלחמת העולם הראשונה. ממוקמת 1,400–1,800 מטר מעל פני הים על הרכסים של הרי קרבאך. שושה הייתה מקום-נופש פופולרי במשך שנות קיומה של ברית המועצות.
בורשטין
תולדות הקהילה
בין מלחמות העולם נמנו בבורשטין כ-1,800 יהודים, למעלה ממחצית מסך תושביה באותה עת.
בשואה
עם כיבוש האזור בידי הצבא האדום בספטמבר 1939, הולאמו עסקי היהודים בעיר, והוגלו ממנה פעילי המפלגות ותנועות הנוער הציוניות. לאחר פלישת הגרמנים ובעלות בריתם לברית המועצות במבצע ברברוסה ביוני 1941, כבשו את העיר כוחות של צבא הונגריה. באוגוסט 1941 עברה העיר לשלטון גרמני. בתקופת הביניים ערכו תושבי המקום האוקראינים פרעות ביהודי העיר.
באוגוסט 1941 הוקם בעיר יודנרט, בראשות ליפא שומר, אשר נדרש להעביר לגרמנים תשלום כופר גבוה וחפצי ערך. בספטמבר 1941 צוו יהודי העיר לעבור לגטו, תוך שנאסר עליהם ללכת על מדרכות העיר, והם חויבו בענידת סרט עם מגן דוד על זרועם. כמו כן, יהודי העיר נלקחו לעבודות כפייה, שבמהלכן מתו עשרות. בחורף 1942-1941 מתו רבים מיהודי העיר כתוצאה מרעב. קבוצות צעירים מהעיר שניסו להימלט לרומניה נתפסו ברובן, ונרצחו.
בסתיו 1942 הועברו יהודי העיר לגטו רוהטין ולבוקאצ'יבצי, שם נרצחו במקום או הועברו למחנה ההשמדה בלז'ץ. שוטרים גרמנים ואוקראינים, בסיוע איכרים מקומיים, ערכו מצוד אחר יהודים שניסו להימלט ליערות הסביבה.
ביער סמוך לעיר פעלה קבוצת פרטיזנים, שחלקם היו יהודים מהעיר, אשר אחת מפעולותיה הייתה מתקפה על תחנת המשטרה בבורשטין והוצאת נשק מהמקום.
שושה (עיר)
טבח שושה
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה זכו ארמניה ואזרבייג'ן בעצמאות. בשנת 1918 פרצה מלחמת ארמניה-אזרבייג'ן. במרץ 1920 נכבשה שושה על ידי האזרים. בין 22 ל-26 במרץ 1920 התרחש בעיר טבח המוני של האוכלוסייה הארמנית. בין 20,000 ל-30,000 ארמנים נרצחו על ידי כוחות מצבא אזרבייג'ן בשיתוף תושבי העיר האזרים, והחלק הארמני של העיר נהרס לחלוטין. האוכלוסייה הארמנית בעיר הושמדה כליל.
במהלך המלחמה נשרפו חלקים גדולים מהעיר ואוכלוסייתה ירדה לכ-5,000 תושבים, כולם אזרים.
בורשטין
בשואה
לאחר שחרור העיר בידי הצבא האדום ב-27 ביולי 1944 נמצאו בה 13 יהודים שהסתתרו. בתי הכנסת של העיר הוסבו בשנות החמישים למחסני תבואה.
בבורשטין ישנו בית עלמין יהודי שנוסד במאה ה-18, והוא השריד האחרון לקיומה של הקהילה היהודית בעיר. ככל הידוע, הקבורה האחרונה בו הייתה ב-1940.
שושה (עיר)
מלחמת נגורנו קרבאך
ב-1992 בעקבות מלחמת נגורנו קרבאך נטשה את העיר האוכלוסייה האזרית המוסלמית שהיוותה 98 אחוזים מתושבי העיר, על אף שנותרו בעיר מעט ארמנים ואף היגרו אליה פליטים ארמנים ממקומות אחרים העיר ברובה נטושה ומאכלסת בהווה פחות משלשת אלפי איש. בעיקר פליטים מחלקים אחרים של אזרבייג'ן ומספר מהגרים מארמניה ומהפזורה הארמנית.
בני אל
בני אל הוא שם הבמה של בנימין אלבז, (נולד ב-23 במרץ 1969), זמר ישראלי.
ביוגרפיה
בני אל גדל במושב פתחיה, בן למשפחת מוזיקאים, ביניהם בן-דודו בני אלבז ובנו (של בני) גד אלבז. בבגרותו התגלה אל על ידי האמרגן אלי בנאי, שהחתים אותו על חוזה הקלטות והופעות.
אלבומו המפורסם ביותר של אל היה "מאמא מיה" שיצא בשנת 1990, כאשר שיר הנושא הפך ללהיט בקרב חובבי הז'אנר המוזיקה הים-תיכונית. המפיק ניסים בן-חיים ייעץ אומנותית, ויעקב למאי עיבד. נוסף על למאי השתתפו בהקלטות גם אריס נחום בבוזוקי, מוסטפא הפאוקור בבגלמה, אלברט אליאס בחליל ערבי, יאיר מיכאל בגיטרה ספרדית, יהודה קיסר בגיטרה חשמלית 'מזרחית' ואופירה יוספי בקולות רקע. שירים נוספים בולטים באלבום היו "השושנה", "סוף סוף" ומלכת חלומותיי". בשנים הבאות הוציא אלבומים נוספים, כאשר הבולט מתוכם היי "להיטים לוהטים", אלבום גרסאות כיסוי, שהניב את הלהיט "שאקדם". האלבום שבא אחריו "להיטים לוהטים II", הצליח כמו קודמו גם בתחום המכירות, והתאפיין במגוון סגנונות מוזיקליים פרט למוזיקה הים תיכונית.
ב-1999 יצא אלבומו "שירים לאוהבים" שכלל שירים של היוצרים אהוד מנור, נתן יונתן, נחום היימן, דודו ברק, רחל שפירא, איזי מן, ועידית חכמוביץ'.
בשנת 2000 הוציא את אלבומו "מתי תביני" בו חידש את "נגמרות לי המלים", שביצע במקור מאיר בנאי, ואת "יש לך אותי", שביצעה במקור להקת "תיסלם". איתן אלבז עיבד, ובין היוצרים באלבום נמנו אהוד מנור, דני שושן, ואיזי מן.
לאורך כל הקריירה המוזיקלית שלו, הרבה להופיע באירועים רבים ובמופעי יום העצמאות השנתיים.
בשנת 2000 קיבל הצעה לשחק מחזמר "אדם וחוה", בפני הקהילה היהודית-צרפתית, בצרפת. המחזמר זכה להצלחה, והופעותיו נמשכו מספר שנים.
בתחילת שנת 2007 שב ארצה, והחל לעבוד על אלבומו הבא בעברית, שכולל אך ורק שירים מקוריים שנכתבו במיוחד עבורו.
ב-26 בנובמבר 2007 יצא השיר הראשון מתוכו, "את היפה שלי" (נכתב והולחן על ידי איתן אלבז). לשיר צולם קליפ עבור ערוץ 24.
אל נשוי לאילנית ואב לחמישה ילדים.
פרימגנטיות
בפיזיקה, פרימגנטיות היא תכונה של חומר, שבו המומנטים המגנטיים של האטומים על תת-שכבות מנוגדים זה לזה, כמו באנטי פרומגנטיות; אולם, בחומרים פרימגנטיים, המומנטים המנוגדים אינם שווים ונשארת מגנטיזציה ספונטנית. דבר זה מתרחש כאשר התת-שכבות מורכבות מחומרים שונים או מיונים (כגון Fe_2^+ ו- Fe_3^+).
חומרים פרימגנטיים הם כמו פרומגנטיים בכך שיש להם מגנטיזציה ספונטנית מתחת לטמפרטורת קירי, והם לא מראים סדר מגנטי (הם פאראמגנטיים) מעל לטמפרטורה הזו. אולם, ישנה לפעמים טמפרטורה מתחת לטמפרטורת קירי שבה לשתי התת-שכבות יש מומנטים זהים, כך שנֶטו, המומנט המגנטי הוא אפס; תופעה זו נקראת נקודת הפיצוי של המגנטיזציה. נקודת פיצוי זו נצפית בקלות במינרל גארנט ויסודות נדירים – סגסוגות של מתכות מעבר. יתר על כן, פרימגנטים מראים נקודת פיצוי של תנע זוויתי שבה התנע הזוויתי של תת-השכבות עובר פיצוי. נקודת פיצוי זו היא נקודה קריטית להשגת שחזור במהירות מגנטיזציה גבוהה במכשירי זיכרון מגנטיים.
פרימגנטיות מוצגת על ידי פריטים (ferrites) וגארנטים מגנטיים. החומר המגנטי העתיק ביותר שידוע, מגנטיט (ברזל [II,III] חמצני; Fe3O4), הוא פרימגנטי; הוא סווג בהתחלה כפרומגנט לפני התגלית של ניל על פרימגנטיות ואנטי פרומגנטיות.
חומרים פרימגנטיים אחרים הם יסודות כגון אלומיניום, קובלט, ניקל, מנגן ואבץ.
תכונות
לחומרים פרימגנטיים יש התנגדות חשמלית גבוהה ותכונות אניזוטרופיות (לא זהות בכל הכיוונים).
למעשה, האניזוטרופיות מושרית על ידי שדה מגנטי חיצוני שמופעל על החומר. כאשר שדה זה מתיישר עם הדיפולים המגנטיים, הוא גורם לדיפול מגנטי נטו וגורם לדיפולים המגנטיים לשנות כיוון בתדירות הנשלטת על ידי השדה המופעל שנקרית תדירות השינוי או תדירות לארמור.
אות בצורת מיקרוגל מקוטב מעגלית באותו כיוון כיון ששינוי הכיוון הזה נקשר בחוזקה עם המומנטים הדיפוליים: כאשר הוא בכיוון מנוגד הקישור נמוך מאוד. כאשר הקישור חזק אות המיקרוגל יכול לעבור דרך החומר. תכונה כיוונית זו משמשת בבניית מכשירי מיקרוגל כגון מבודדים וגירוסקופים.
סצנת דפוס
סצנת דפוס היא סיפור או מוטיב חוזר ומוכר שמופיע לאורך סדרה של סיפורים, על רקע נקודות מפנה חשובות בחיי הגיבור. הדמיון והשוני בין הסצנה החדשה לבין הדפוס הידוע, מדגישים התפתחויות בעלילה ובדמויות.
את היסודות לניתוח סצנות כאלה הניח ולטר ארנד בספרו "סצנות הדפוס אצל הומרוס" ("Die typischen Scenen bei Homer") משנת 1933, שבו ניתח את סצנות הדפוס באיליאדה של הומרוס. ניתוח נוסף, לסצנות דפוס בתנ"ך, ערך אורי (רוברט) אלטר בספרו "אמנות הסיפור במקרא" ("The Art of Biblical Narrative") משנת 1981 (תורגם לעברית ב-1988).
סצנות דפוס בתנ"ך
בספרו, מביא אלטר דוגמאות לסצנות דפוס מהמקרא, כאשר הדוגמה המרכזית שעליה הוא מבסס את ספרו היא סצנת הדפוס של "הפגישה ליד הבאר". סצנות דפוס נוספות כוללות את הבשורה על הולדת בן גיבור לאישה עקרה, את מינוי השליח, את הברכה או הצוואה על ערש דווי ואת הסכנה במדבר ומציאת באר.
הפגישה ליד הבאר
סצנת דפוס זו מתרחשת בפגישות בין אליעזר עבד אברהם (כבא כוחו של יצחק) לרבקה, בין יעקב לרחל , בין משה לבנות יתרו , בין רות לבין בעז וכן, תוך עיוות מסוים לדברי אלטר, בחיפוש שאול אחר האתונות ומציאתו את המלוכה.
המוטיבים המרכזיים המאפיינים סצנת דפוס זו הם: היציאה של הגבר לארץ נכר, פגישה בנערה (עם דגש על השימוש במילה זו דווקא) ליד באר, השקיית הצאן, חזרתה של הנערה לביתה לבשר למשפחתה תוך שימוש בפעלים המעידים על חיפזון, עריכת סעודה לכבוד הגבר ואירוסין או נישואין. דוגמה בולטת לחריגה ממאפיינים אלה היא בפגישה בין אליעזר עבד אברהם לבין רבקה, שבה אין זה הגבר שיתחתן עם הנערה אשר פוגש בה, אלא שליח מטעם אביו. דבר זה הוא נדבך נוסף בסיפורים אודות יצחק המתארים אותו כדמות פסיבית.
הבשורה על לידת גיבור
סצנת דפוס זו מתרחשת בבשורה לשרה על הולדת יצחק, לרבקה על הולדת יעקב ועשו, לחנה על הולדת שמואל ולאשת מנוח על הולדת שמשון.
המוטיבים המרכזיים המאפיינים סצנת דפוס זו הם: אישה עקרה הכמהה לבן (לעיתים לבעלה אישה אחרת, פורייה, אך העקרה היא זו האהובה עליו), בשורה מפי מלאך תוך שימוש בביטויי זמן כמו "כעת חיה", שבעקבותיה באה לידה, הנחשבת לנס, של דמות מרכזית בתולדות עם ישראל.
העדפת הבן הצעיר על פני הבכור
סצנת הדפוס של העדפת הבן הצעיר על-פני הבכור חוזרת פעמים רבות בתנ"ך בעיקר בספר בראשית, לדוגמה: קין והבל, ישמעאל ויצחק, יעקב ועשו, ראובן יהודה ויוסף, דוד המלך. אחת הפרשנויות לסצנת דפוס זו, היא שזו נובעת מהעדפת אלהים את העם היהודי (העם הנבחר), על-פני שאר העמים, אף על פי שהוא עם קטן.
האישה הנשקפת בעד החלון
סצנת האישה הנשקפת בעד החלון מרמזת על גורלה ואובדן ביתה. הדים לכך משתקפים בסיפורים אחדים במקרא.
מירי סורוז'ון
מירי (מרים) קונסטנטיני-סורוז'ון (באנגלית: Miriam Constantini-Souroujon; 15 בנובמבר 1949 - 2 באפריל 2014) הייתה פרופסור מן המניין במחלקה למדעי הטבע והחיים באוניברסיטה הפתוחה.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב לרוזי לבית שטיין, ילידת וינה, ושמואל (סם) קונסטנטיני, יליד האי כרתים ואזרח איטליה, שניהם פליטי שואה. אחיה היחיד, הפרופסור שלומי קונסטנטיני, הוא מנהל המחלקה לנוירוכירורגית ילדים ומנהל מרכז המוח בבית החולים איכילוב, המסונף לאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1967 סיימה בהצטיינות את תיכון עירוני א'. בהשפעת דודה, פרופ' יוסי שטיין, שהיה אונקולוג בכיר, נרשמה ללימודי מיקרוביולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1972 סיימה בהצטיינות תואר שני במיקרוביולוגיה באוניברסיטת תל אביב. את עבודת הגמר כתבה בהדרכתו של פרופ' שלמה בן-אפרים.
בשנים 1975–1979 למדה לתואר שלישי במחלקה לאימונולוגיה במכון ויצמן למדע. את עבודת הדוקטור כתבה בהנחייתה של פרופ' שרה פוקס בנושא "שימוש בנוגדנים מונוקלונלים ואנטי-אידיוטיפים כנגדם בחקר הרצפטור לאצטילכולין ומיאסטניה גרביס". לאחר קבלת הדוקטורט נסעה להשתלמות בתר-דוקטורט באוניברסיטת טאפטס בארצות הברית תחת הנחייתו של פרופ' רוברט (בוב) שוורץ.
בשנת 1987 הצטרפה לסגל הבכיר במחלקה למדעי הטבע והחיים באוניברסיטה הפתוחה בדרגת מרצה בכיר, בשנת 1993 התמנתה לפרופסור חבר, ובשנת 2001 מונתה כפרופסור מן המניין.
בשנת 1997 שהתה כחוקרת אורחת במעבדתה של פרופ' במחלקה לכימיה וביולוגיה מערכתית באוניברסיטת סטנפורד.
מחקר
לאורך שנות עבודתה המחקרית התמקדה סורוז'ון בחקר המחלה מיאסתניה גראביס (Myasthenia Gravis), מחלה אוטואימונית המתבטאת בחולשת שרירים, ופרסמה שורה של מאמרים בנושא. קו המחקר אותו הובילה הדגים יעילות של שימוש בנוגדנים חד שבטיים כנגד הנוגדנים שגורמים למחלה. כמו כן, סורוז'ון חקרה את המנגנונים המעורבים בהתבטאות המחלה. מחקר זה נערך בשיתוף פעולה עם פרופ' שרה פוקס מהמחלקה לאימונולוגיה במכון ויצמן. בנוסף ניהלה סורוז'ון שיתופי פעולה מחקריים עם פרופ' דריה מושלי רוזן מאוניברסיטת סטנפורד ועם פרופ' דרורית נוימן מאוניברסיטת תל אביב, איתן הדריכה סטודנטים לתואר שני ושלישי. שיתופי פעולה אלו התמקדו בחקר פפטידים אשר מווסתים את פעילות חלבון ה-PKC (epsilon protein kinase C), ובחקר המבנה והתפקוד של הקולטן לאריתרופויטין (erythropoietin receptor).
לצורך ביצוע מחקריה, עלה בידה של סורוז'ון להשיג מימון רציף וארוך שנים מקרנות תחרותיות ויוקרתיות כמו זו של האיחוד האירופי, קרנות ייעודיות לחקר מחלות כמו מיאסתניה גרביס, קרן המדען הראשי במשרד הבריאות ועוד. מחקריה, שבמהלכם הנחתה מספר רב של סטודנטים לתארים מתקדמים, הניבו עשרות מאמרים ופרקים בספרים ערוכים, וכן מספר פטנטים.
תפקידי ניהול אקדמי
במקביל לעיסוקה במחקר וכתיבת ספרי לימוד, ולאור זיקתה ואהבתה להדרכה והנחיה, מילאה סורוז'ון מספר תפקידי ניהול אקדמי באוניברסיטה הפתוחה. הבולטים שבהם: דיקן הלימודים האקדמיים (1999-2003), ראש רשות המחקר (2005-2009) ודיקן המחקר (2013–2014). כישוריה האקדמיים, רגישותה, וחוש ההומור שלה אפשרו לה לתקשר בקלות עם כל אדם ולהצטיין בתפקידי הניהול השונים שמילאה.
משפחה
הייתה נשואה לד"ר משה (מומו) סורוז'ון, בכיר לשעבר בהנהלת קופת חולים כללית וכותב ספרי עיון. השניים נפגשו בזמן לימודיה באוניברסיטת תל אביב. להם שלושה ילדים: אורן סורוז'ון, ד"ר נילי סער, רופאה פנימאית וחוקרת במכון ויצמן, וד"ר דניאל סורוז'ון, רופא אפידמיולוג ואיש היי-טק מבכירי תעשיית הבריאות הדיגיטלית בישראל.
מבחר ממאמריה
סורוז'ון פרסמה כ-80 מאמרים בכתבי עת מדעיים ובספרים ערוכים. להלן מבחר מהם:
ספרי לימוד בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה
סורוז'ון כתבה, או הייתה שותפה לכתיבה, של ספרי לימוד רבים שיצאו במסגרת האוניברסיטה הפתוחה:
יוסף שרון
יוסף שרון (נולד ברמת גן ב-29 באוקטובר 1952) הוא משורר ישראלי, מבקר שירה, עורך, מתרגם ומאייר.
ביוגרפיה
יוסף שרון נולד ברמת גן, בנם של אסתר ונחום שרון. גדל בישראל ובהוואנה, קובה. למד בתיכון "אליאנס" ברמת אביב, וכן למד בסטודיו של הצייר אביגדור לואיזאדא ("אופקים חדשים"). היה חבר בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב (כדורסל), בנבחרת הכדורסל אליאנס, ובסמוך לגיוסו צורף גם לנבחרת הנוער של ישראל. שירת בקיבוץ כרם שלום במסגרת גרעין נח"ל ולאחר מכן כחובש קרבי. לאחר שירותו הצבאי עבר להתגורר בניו יורק. עם שובו לארץ למד באוניברסיטת תל אביב פילוסופיה כללית, פילוסופיה יהודית ושפה ותרבות צרפת. השתתף בתוכניות ללימודים ולמחקר בתחומי מחשבה יהודית במכון הרטמן.
שרון החל לפרסם שירה בעת שירותו הצבאי. שיריו הראשונים התפרסמו ב"משא" (עיתון דבר) בשנת 1972 ואחר כך בכתב העת "גוג" מס' 2 (1974) בעריכת מאיר ויזלטיר. זכה לתשומת לב ציבורית ראשונה בעקבות שירו "ומה נגיד לסוס במלחמה הבאה" שנכתב ב-1973 ונדפס בספרו הראשון "דיבור", שיר פוליטי ששילב דיאלוגים עם שיריהם של חיים חפר וחיים גורי ועם שורות שיר מיליטנטיות של אברהם שטרן (יאיר), מייסד הלח"י. שירים רבים אחרים שלו נוטים גם הם לכיוון של שירה פוליטית סמויה ולאינטרטקסטואליות. השתתף במלחמת לבנון הראשונה כחובש קרבי. פרסם חמישה ספרי שירה, מפרסם שירים ומאמרים בכתבי עת ובמוספים לספרות. שיריו תורגמו לאנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, יוונית, רוסית ובולגרית.
שרון יזם, הקים וערך את כתב העת "רחוב" לספרות. ערך את "פרוזה" גיליון 104 ואת "סימן קריאה" גיליון 15. לימד שירה עברית, יחסי שירה-צילום, כתיבה יצירתית על צילום, סדנאות לשירה וסדנאות לכתיבת ביקורת ספרות באוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, האוניברסיטה העברית בירושלים, באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ובמכללת ויצו לאמנות ולעיצוב. השתתף בימי עיון לספרות ובפסטיבלים ישראליים ובינלאומיים, ביניהם פסטיבלים בינלאומיים בירושלים ובברלין ופסטיבלי משוררים במטולה. זכה בפרס ברנשטיין לספרות תשס"א (2001) ופעמיים בפרס ראש הממשלה - תשמ"ז (1986) ותשנ"ח (1997).
חיים אישיים
נשוי ואב לבת ובן.
Just Dance
Just Dance (בעברית: רק לרקוד) הוא סינגל פופ של הזמרת האמריקאית ליידי גאגא מתוך האלבום הראשון שלה. השיר הופק על ידי רד וואן ונכתב על ידי גאגא, רד וואן ואייקון, בשיתוף פעולה עם הזמר קולבי או'דוניס כאורח בשיר. השיר יצא לאור ב-8 באפריל 2008 על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס, כסינגל המוביל של גאגא מאלבום הבכורה שלה, The Fame. השיר נכתב על ידי גאגא בזמן של כ-10 דקות בלבד כ-"שיר שמח". לשיר יש השפעות של הז'אנר R&B ומילותיו מדברות על ההרגשה של להיות שיכור במועדונים.
הווידאו קליפ לשיר מראה את גאגא מבלה במסיבת בית עם חבריה בזמן שהיא שרה את השיר ומניעה את כולם לרקוד בשמחה. השיר קיבל בנוסף מועמדות לפרס הגראמי בקטגוריית "הקלטת הדאנס הטובה ביותר" אך הפסיד בפרס לשיר "Harder, Better, Faster, Stronger" של הצמד הצרפתי דאפט פאנק.
רקע וכתיבה
"Just Dance" נכתב על ידי גאגא והזמרים אייקון ורדוואן, שהופק גם על ידי רדוואן. השיר נכתב במהלך ינואר 2008, ובריאיון ל-MTV, גאגא אמרה שזו הייתה "עבודה קשה והרבה אנשים לא האמינו בזה בהתחלה". בריאיון ל-Artistdirect, נשאלה מדוע לדעתה Just Dance נעשה פופולרי, היא ענתה שלדעתה "אני חושבת שכולם מחפשים שיר שמדבר אל השמחה שבלב שלנו... זה פשוט אחד מהשירים האלו כשאתה מקשיב לו הוא גורם לך להרגיש טוב בפנים".
בריאיון עם המגזין "Heat" הסבירה את ההשראה לכתיבת השיר, "הייתי מאוד שיכורה. כתבתי את השיר בעשר דקות עם רד וואן וזאת הייתה הפעם הראשונה בה הייתי באולפן הקלטות בהוליווד... חדר גדול, עם רמקולים ענקיים". בריאיון עם האתר "Contactmusic.com" אמרה שהשיר אמור להיות מוערך על ידי אנשים שעוברים תקופות קשות בחייהם, כמו אנשים עם שברון לב, אנשים שאיבדו עבודה, בית, וכדומה". מאוחר יותר, גאגא חשפה על השיר בראיון עם הגרדיאן באומרה,"'התקליט הזה הציל את חיי. הייתי במרחב כה חשוך בניו יורק. הייתי כל כך מדוכאת, תמיד בברים. עליתי על מטוס ללוס אנג'לס לעשות את המוזיקה שלי וקיבלתי זריקה אחת לכתוב את השיר שהפך לשינוי של חיי, ועשיתי זאת. מעולם לא חזרתי. השארתי מאחור את החבר שלי, את הדירה שלי. עדיין לא חזרתי. אמי נכנסה והבהירה לי את זה'."גאגא הסבירה עוד על השיר עם האתר הדיגיטלי, Artistdirect שהיא רצתה לכתוב תקליט יפהפה עם "Just Dance". כשנשאלה מה הסיבה שבגללה הפך "Just Dance" לפופולרי, אמרה שהיא חושבת, ש-"כולם מחפשים שיר שבאמת מדבר על השמחה שבנשמתנו ובלב שלנו ושהיה לנו טוב. התקליט הזה. זה מרגיש ממש טוב, וכשאתה מקשיב לו זה גורם לך להרגיש טוב בפנים. זה פשוט זה. אני לא חושב שזה מדע טילים כשמדובר בלב. אני חושבת שזה שיר נושא לב".
ביקורת
מתיו צ'יזלינג מהאתר AllMusic תיאר את השיר כ-"מעצמה של גלי ריקוד וביטים שהופקו באופן מדבק". אלכסיס פטרידיס מהעיתון הבריטי הגרדיאן כינתה אותו כ-סיפור כפייתי ומפתה של משיכת סם לבן המושרה על ידי סמים, עם שילוב של פעימות צעדה קצוצות, ניסור אלקטרוניקה וטעם של ז'אנר ה-R&B". בן נורמן מהאתר About.com אמר כי השיר "פותח את האלבום כמו מבצע ואלקירי שמוביל את המטען... ורוכב לניצחון לפני צבאו. אם אתה לא מכיר את השיר הזה, השתמש בדפדפן שלך. אני לא אבזבז הזמן להסביר איך זה נשמע". עם זאת הוא גם ציין כי השיר אינו פורץ דרך והשווה אותו למוזיקה של ריהאנה, כריס בראון ולהקת הפוסיקט דולז. ביל לאמב מהאתר About.com כינה את השיר "מאולף אך קליט מספיק כדי שניתן יהיה להבחין בגאגא על ידי המיינסטרים". הוא הוסיף כי ל-"Just Dance" יש אנרגיה חזקה והוא כולל את קולה המדהים של ליידי גאגא, אך בסופו של דבר הוא מסתכם בריקוד-פופ די תפל". בנוסף, גם שירתו של קולבי או'דוניס זכתה לשבחים.
אוון סוודי מהמגזין PopMatters אמר כי "Just Dance" הוא סינגל קליט מאוד ומהווה אינדיקטור מצוין למה שכל האלבום עוסק. בן הוגווד מהאתר musicOMH שיבח את השיר באומרו, "לא תקבל הרבה יותר אודות מסיבות קליטות שבו יש מצעד שירים שלא עומד בראשו "Just Dance" השנה, פנינה מלוטשת שתמוקם בראשך בשבועות הקרובים". פרידום לאק מהעיתון וושינגטון פוסט תיאר את השיר כ-"מלא בסינת'-פופ מקציף ללא רוחב שמתאים לחריצי ריקוד", ריקוד אושר". לין סקסברג מהעיתון Ottawa Citizen, במהלך סקירתה של סבב ההפעות "The Fame Ball Tour" של גאגא, כינתה את השיר "המנון מושלם למועדוני השירה". סאל סינקמאני ממגזין Slant כתב כי השיר מזכיר את "תאונת הרכבת הנואשת שאתה עלול להיתקל בה לבזבז בכל צלילה ב-L.E.S. בארבע לפנות בוקר" כפי שמודגש במילים. טליה קראנס מרשות השידור הבריטית BBC כינתה את השיר כשיר ש-"אי אפשר לעמוד בפניו" ואמרה כי "הקליטות של שיריה בוודאי תמצה את מקומה ברשימת אלילי הפופ".
מסחר
בארצות הברית, "Just Dance" ללהיט מועדונים ביציאתו והגי למקום השני במצעד שירי הדאנס ומצעד שירי הרדיו\דאנס של בילבורד במהלך קיץ 2008. במצעד הבילבורד הוט 100 השיר נכנס למקום ה-76 ב-16 באוגוסט 2008. לאחר חמישה חודשים, הוא עלה למיקום השני 2, לאחר שמכר מעל 419,000 הורדות ב-10 בינואר 2009. בשבוע הבא, השיר כבש את המצעד לאחר כ-22 שבועות ובכך הפך לשיר השני בהיסטוריה שלקח לו את הזמן הגבוה ביותר להגיע לפסגת המצעד אחרי השיר "With Arms Wide Open" של הלהקה קריד שהחזיק בכ-27 שבועות עד לנובמבר 2000. השיר גם הגיע למקום הראשון במצעד שירי הפופ. סך הכול הוא שהה כ-49 שבועות בבילבורד הוט 100 וב-29 במאי 2015, הפך לתואר פלטינה בפעם השמינית שלו על ידי "איגוד תעשיית ההקלטות של אמריקה" (RIAA) עבור מכירות של מעל ל-8,000,000 שמונה מיליון עותקים בארצות הברית. זהו השיר השני שמגיע להסמכה של שישה מיליון הורדות דיגיטליות בתשלום, עם השיר I Gotta Feeling של הלהקה בלאק אייד פיז. נכון לאפריל 2016, "Just Dance" מכר מעל 7,100,000 מיליון הורדות דיגיטליות בארצות הברית והוא השיר הדיגיטלי התשיעי הנמכר ביותר בארצות הברית בכול הזמנים.
בקנדה, השיר הופיע לראשונה ב-7 ביוני 2008 במקום ה-97 במצעד קנדה הוט 100. הוא הגיע בשיאו לראש המצעד ב-23 באוגוסט 2008 ושהה בו כחמישה שבועות רצופים. השיר היה מאושר שש פעמים כתואר פלטינה על ידי "איגוד תעשיית ההקלטות של קנדה" (CRIA) בחודש יוני 2009, עבור מכירות של כ-240,000 עותקים של הורדות דיגיטליות בתשלום. השיר הופיע לראשונה במקום ה-34 במצעד הסינגלים האוסטרלי ב-21 ביולי 2008, ועלה למיקום ה-17 בשבועו השני. ב-15 בספטמבר 2008, הוא הגיע לפסגת המצעד. "Just Dance" הוסם על ידי "איגוד תעשיית ההקלטות של אוסטרליה" כתואר פלטינה משולשת עבור מכירות של 210,000 עותקים, הוא גם זכה בתואר "השיר ששהה במספר השבועות הגבוה ביותר במצעד (81 שבועות). "Just Dance" הופיע לראשונה במצעד הסינגלים הניו זילנדי במספר ה-19 והגיע לשיאו במקום השלישי. בנוסף מכר כ-15,000 עותקים במדינה והגיע למעמד פלטינה על ידי "איגוד תעשיית ההקלטות של ניו זילנד" (RIANZ).
בבריטניה, "Just Dance" הופיע לראשונה במיקום ה-3 במצעד הסינגלים הבריטי ב-4 בינואר 2009. הוא עלה למקום הראשון בשבוע הבא עם כ-65,764 מכירות שבועיות, ונשאר בפסגה למשך עוד 3 שבועות נוספים. בריאיון עם דיילי מייל, הסבירה גאגא את תחושותיה על הגעתו למקום הראשון במצעד, "זה היה חלום גדול שלי להצליח בבריטניה... המעריצים שלי כל כך סקסיים והאנשים כל כך חדשניים ואיך הם חושבים על תרבות הפופ והמוזיקה. הייתי בדירה שלי בלוס אנג'לס מתכוננת ללכת לחזרות ריקודים כאשר הם התקשרו וסיפרו לי, ואני רק בכיתי". הוא הגיע לתואר פלטינה על ידי "איגוד תעשיית ההקלטות של בריטניה" (BPI) לאור מכירות של מעל 1,052,257 עותקים וביולי 2016 הוא הפך לשיר השלישי של גאגא שעובר את רף המיליון מכירות במדינה (עם הזרמות מדיה). בינואר 2017 הוא קיבל מעל ל-6.3 מיליון הזרמות במדינה ומכר כ-961,000 עותקים נכון לספטמבר 2017. באירלנד, השיר הופיע לראשונה במקום ה-11 ושבוע לאחר מכן הגיע למקום הראשון, ברחבי אירופה "Just Dance" הגיע לעשירייה הראשונה באוסטריה, דנמרק, פינלנד, גרמניה, נורווגיה, שוודיה, שווייץ וה-20 המובילים בבלגיה (פלנדריה וולווניה) וצרפת. ברחבי העולם השיר מכר מעל 12 מיליון עותקים והוא נכלל כאחד מתוך הסינגלים הנמכרים בכול הזמנים.
וידאו קליפ
בפתיחת הקליפ לשיר מופיעה אישה שלוחצת על הטייפ ורואים את גאגא יוצאת מלימוזינה עם חברותיה בדרכן לבית גדול. בדרך לשם ובבית מוטלים אנשים ככל הנראה חסרי הכרה משתייה וכאשר גאגא מתחילה לשיר הם מתעוררים. לבושה מתחלף עם הסצנות, בחלק קצר מופיע הזמר אייקון עם חבורת בנות. הקליפ כולו מראה את גאגא וחבריה מבלים בבית ובחצר בזמן המסיבה כשחלקם שיכורים, מתנשקים, ורוקדים ואת גאגא שרה בין הסצנות עם מיקרופון ורוקדת. הקליפ מסתיים בכך שהיא שמה את ידה על אחת מעיניה, מה שמתואר על ידי רבים כתעלומת האילומינטי. נכון לחודש אוקטובר 2017 הקליפ צבר מעל 230 מיליון צפיות בערוצה ב-YouTube. בריאיון לרדיו האוסטרלי בספטמבר 2008, אמרה גאגא כי "כל סרט הווידאו הוא ביצוע אמנותי על היות שיכור במסיבה". כשנשאלה על חוויותיה של הקליפ, הסבירה,"'זה היה כל כך כיף, זה היה מדהים, בשבילי זה היה כמו להיות על סט של מרטין סקורסזה, אבל תראה אם אי פעם תבוא לצלם וידאו שלי ביום אחד - אני מאוד פרטית לגבי הדברים האלה אני לא ממש מדברת עם כולם, אפילו נראית קצת דיווה, אני מסתדרת עם עצמי, במרחב העבודה שלי 'Haus of Gaga' שדואג לתלבושות. זה הרגיש כמו סגנון חיים'."הסרטון הרשמי בערוץ ה-Vevo של גאגא, "LadyGagaVevo", נבחר לאחד הקליפים האהובים ביותר ב-8 בדצמבר 2009, היום בו הושק Vevo.
הופעות קידום
בחודש יוני 2008 גאגא הופיעה עם השיר לראשונה במסלול הדוגמנות של "Miss Universe" בווייטנאם. לאחר מכן קידמה את השיר במופעים רבים בתוכניות טלוויזיה בארצות הברית. התוכניות הראשונות היו, "So You Think You Can Dance", "Jimmy Kimmel Live!", "The Tonight Show with Jay Leno", ו-"The Ellen DeGeneres Show". באוסטרליה היא הופיעה בתוכנית "Sunrise" ולאחר מכן הופעתה הושוותה לליפ סינק. גאגא הגיבה לשמועה בכך שאמרה "אני הייתי חולה באותו יום אבל שרתי 100% בלייב... אני בחיים לא עשיתי ליפ סינק וגם לא יעשה". בבריטניה הופיעה עם השיר בתוכנית GMTV וב-AOL sessions.
"Just Dance" נכלל גם ברשימת השירים שלה בסיבוב ההופעות הראשון שלה, The Fame Ball Tour. והופיעה איתו בתוכנית האירוח האירית "Tubridy Tonight" בחודש ינואר 2009. בין השנים 2009 ל-2011 והכלילה את השיר בסיבוב ההופעות השני לקידום אלבומה, The Monster Ball Tour. לאחר שיר הפתיחה "Dance in The Dark" גאגא מתחילה לשיר את Just Dance כאשר היא עומדת על קובייה לבנה ענקית ומנגנת על גיטרה בשיתוף רקדנים לובשים בלבן. במאי 2011 גאגא ביצעה את השיר בפסטיבל המוזיקה "BBC Radio 1's Big Weekend" בקרלייל, קאמבריה.
"Just Dance" הפך לשיר השלישי של גאגא במסע ההופעות שהחל בשנת 2012 "The Born This Way Ball Tour". והוסף כשיר בסבב ההופעות ArtRave: The Artpop Ball בשנת 2014. השיר חובר כהופעה עם השירים משנת 2010, "Poker Face" ו-"Telephone". ב-5 בפברואר 2017 גאגא הופיעה במופע המחצית של הסופרבול LI עם קבוצת להיטים שלה, ביניהם "Just Dance" בליווי "גיטרת פסנתר". השיר נכלל ברשימת השירים של גאגא במסע ההופעות השישי שלה שהחל ב-1 באוגוסט 2017, "Joanne World Tour". השיר החל לשמש כשיר הפתיחה של סבב ההופעות הקבוע של גאגא בלאס וגאס, Lady Gaga Enigma" (2018–2020)". במהלך ההופעה, גאגא ירדה מהתקרה ברתמה ובאוברול פאייטים תוך כדי ניגון על פסנתר.
מתן וילנאי
מאז 2021 מכהן כנשיא האוניברסיטה הסינית הבינלאומית בישראל (UIBE-ISRAEL) וכיו"ר ארגון "מפקדים למען ביטחון ישראל".