cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית המשפט העליון של ארצות הברית
ממלחמת האזרחים עד 1937
התיקון הארבעה עשר לחוקה ב-1868 הרחיב את סמכויות בית המשפט. עתה הייתה לו סמכות התערבות בעניינים בין-מדינתיים, אם לדעתו חוּלל בהם "ההליך המשפטי הנאות" (due process of law), או שהגנה שווה לפני החוק לא נאכפה בהם.
בשלהי המאה ה-19 היה שיטפון הערעורים כה גדול, עד שהפסיקה בכל תיק הושהתה ל-3 שנים. ב-1891 הקים הקונגרס את בתי המשפט המחוזיים הפדרליים לערעורים, והשופטים לא היו צריכים להמשיך ולהסתובב במחוזות בעצמם.
בתחילת המאה ה-20 גילה בית המשפט שמרנות רבה בפסיקותיו. הוא הרבה להיצמד לתקדימים, אסר על מדינות לאמץ חוקים מסדירי תעסוקה (כבפסק דין לוכנר נגד מדינת ניו יורק) בשם חופש הקניין וחופש החוזים, אך לא מנע מהן להגביל זכויות אזרח אחרות. ב-1896 אף אישר בית המשפט את זכות המדינות להפריד בין גזעים בפסק דין פלסי נגד פרגוסון. ב-1901 קבע בית המשפט שבטריטוריות המסופחות לארצות הברית לא חלה בהכרח מגילת הזכויות החוקתית. באמצעות שימוש בפורמליזם, שהאדיר את זכויות המדינות, ביטל למעשה בית המשפט את התיקון ה-14, ואפשר למדינות הדרום להתעמר בשחוריהן כמעט ככל העולה על רוחן.
שני פסקי דין חשובים בתקופה זו עוסקים בחופש הביטוי. באחד נשלח לכלא סוציאליסט שקרא שלא להתגייס לצבא במלחמת העולם הראשונה. השופט אוליבר ונדל הולמס אמר כי חופש הדיבור אינו מקנה את הזכות לצעוק "אש!" בתיאטרון צפוף. אולם בפסק דין אחר קבעו הולמס וברנדייס, כנגד דעת הרוב, כי יש לצמצם כל איסור על חופש הביטוי למצב של "סכנה ברורה ומיידית".
פסק דין מסוג שונה, שהיה ליברלי פחות, אישר למדינה לכפות עיקור על מפגרים מסיבות של איגניקה. "שלושה דורות של אימבצילים הם די והותר", כתב הולמס.
שנות רוזוולט
כניסתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לבית הלבן פתחה תקופה חוקתית חדשה. הנשיא האיץ בקונגרס וזה חוקק חקיקה סוציאלית רחבה וחסרת תקדים, שביססה את ה"ניו דיל". חלקים גדולים מהחקיקה הכלכלית הזו הותקפו בטענה שהם גוזלים מהמדינות את סמכותן החקיקתית.
מ-1935 עד 1937 ביטל בית המשפט חלקים מרכזיים מחקיקת ה"ניו דיל", בדרך כלל ברוב של 5 ל-4. לעומת הרוב, שופטי המיעוט כמו קארדוזו וברנדייס, הביעו תמיכה בצעדי הנשיא. רוזוולט, שעד אז לא עלה בידו למנות אפילו שופט אחד, החליט להסיר את המכשול המשפטי מעל דרכו בכל מחיר. הוא הציע לקונגרס "להזרים דם חדש" לבית המשפט, באמצעות סילוקם של השופטים שהגיעו לגיל 70. כדי שהתוכנית תהיה חוקתית, הסכים רוזוולט ששופטים שירצו להישאר, יישארו, אך יתווסף שופט חדש כנגדם, ובית המשפט יורחב במספר שופטיו. הקונגרס לא אישר את התוכנית "להעמסת בית המשפט". עם זאת שני שופטים שנבהלו הצטרפו למחנה הליברלי, ויצרו רוב של 4–5 בעד הניו דיל. שופט אחר, ואן דוונטר, שלא היה מסוגל לעמוד בלחץ הציבורי, פרש מבית המשפט. הרוב שנוצר הצדיק את הסטייה מהגישה החוקתית המסורתית והדגיש תלות הדדית כלכלית בין מדינתית בארץ, בטענה כי דרושה יד מכוונת של שלטון מרכזי. בית המשפט אמר ש"רווחת הכלל" המוזכרת בחוקה כמטרה ראשונה במעלה מצדיקה את הרחבת סמכויות הקונגרס.
ב-1938 ביטל בית המשפט, בעניין אחר, את ההחלטה מ-1842 שהצדיקה שימוש במשפט המקובל, והחזיר את משפט המדינה. אך אם כאן הייתה היצמדות לזכויות המדינות, בפסק אחר תמך בית המשפט בכוחו של הקונגרס למסות פעילויות מדינתיות פנימיות.
בשנות ה-40 היה בית המשפט העליון ליברלי יותר, והתיישר לימינו של רוזוולט, לשביעות רצונו של האחרון. בין היתר, אשרר בית המשפט את החוקתיות של כליאת היפנים–אמריקנים בתקופת מלחמת העולם השנייה (תפקיד פעיל באפיזודה זו היה לארל וורן, שייעשה לאחר מכן נשיא בית המשפט ואז שימש כמושל קליפורניה. וורן הביע על כך חרטה בדיעבד).
העשורים של זכויות האזרח
בשנות החמישים הרבה בית המשפט לעסוק בזכויות האזרח. המקארתיזם של אותה תקופה גם הוא עמד בפני בחינה שיפוטית. לקראת סוף העשור משך בית המשפט ביקורת עזה ממשפטנים שמרנים, שכן יותר ויותר הודגשו על ידו זכויות האדם, גם על חשבון הביטחון הלאומי.
בבית המשפט נוצרה חלוקה – פרנקפורטר תמך באי התערבות משפטית בשאלות הקשורות לביטחון, למרות החשש לפגיעה בזכויות אזרח. הזרם השמאלי-אקטיביסטי, שבו חברו בלאק ודאגלס, סבר כי מגילת הזכויות היא מוחלטת ואינה נתונה לפגיעה כלשהי. אנקדוטה מעניינת לגבי השופט בלק היא שאדם זה, ממובילי מהפכת זכויות האזרח, כמעט שנפסל מלהתמנות משום שבנעוריו חבר לקו קלוקס קלאן. ב-1954 התאחדו חברי בית המשפט, בראשם הנשיא ארל וורן, בפסיקה המפורסמת של בראון נגד מועצת החינוך, שבה נקבע כי הפרדה בין גזעית אינה חוקתית.
בשנות השישים הורחבה ההגנה על זכויות האזרח עוד יותר, בתחום ההליך הפלילי, תפיסות וחיפושים לא סבירים. התקבל פסק דין מירנדה נגד אריזונה, שלפיה חייבים להזהיר חשוד כי כל מה שיאמר יכול לשמש כנגדו. בנוסף, נקבע העיקרון כי לכל אדם מגיע קול שווה, קרי המחוזות בבחירות לבית הנבחרים חייבים להיות שווים באוכלוסייתם, ושונה הנוהג המקובל עד אז, שאיפשר מצב שבו מחוז מרובה שחורים זכה לאותו מספר נציגים כמו מחוז קטן שאוכלוסייתו לבנה.
ב-1967 מונה לבית המשפט השופט הליברלי המובהק, ת'ורגוד מרשל, השחור הראשון שכיהן כשופט בבית המשפט העליון. מרשל מונה על ידי לינדון ג'ונסון.
ריצ'רד ניקסון, בקדנציה הראשונה בבית הלבן, שינה את הרכב בית המשפט כליל. הוא הוסיף את השופטים ברגר (כנשיא), בלקמן, פאוול ורנקוויסט. השופט ווייט, שמונה על ידי ג'ון פ. קנדי, הצטרף אליהם לעיתים קרובות ויצר גוש של חמישה שמרנים, שהדגישו זכויות קניין וחופש מהתערבות ממשלתית, וביטלו כמה מפסיקותיו מרחיקות הלכת של בית המשפט של ארל וורן. כך למשל אושררה סמכותו של מועדון להנהיג סלקציה גזעית בכניסה אליו, נקבע שחופש הביטוי ואף חסינות חברי הסנאט אינה מאפשרת הפצת חומר נפיץ פוליטית שהממשל טוען שהוא מסווג.
בתחומים אחרים דווקא פסק בית המשפט באופן ליברלי. למשל, עונש המוות הוכרז כלא חוקתי, מטעמים של ענישה אכזרית ובלתי רגילה (Furman v. Georgia). עם זאת, בית המשפט לא אסר לחלוטין את עונש המוות, אלא רק הגביל אותו, וב-1976 אושרו כמה חוקי עונש מוות ששינו מצורתם (מכיוון שעונש המוות מוזכר בפירוש בחוקה, קשה מאוד לטעון שהחוקה אוסרת עליו לחלוטין, אך בדעת מיעוט כזו אחזו שניים מהשופטים).
פסק הדין המרכזי באותה תקופה, ומהמפורסמים בתולדות בית המשפט, הוא רו נגד וייד, בהחלטה שהציגה עמדה ליברלית מובהקת, קבע בית המשפט כי לאישה יש זכות חוקתית לבצע הפלה.
אחד המאבקים הרעיוניים בבית המשפט הוא בין חסידי הזכות לרכוש לבין החולקים עליה. כך למשל, בהחלטה בתיק San Antonio Independent School District v. Rodriguez, שנתקבלה כחודשיים לאחר רו, נקבע כי לממשלה אין חובה לספק חינוך, זאת בפסיקה של חמישה מול ארבעה.
ב-1987 פסק בית המשפט בתיק אדוארדס נגד אגילר כי בהוראת התנ"ך כלשונו בתור מדע, כפי שחפצים הבריאתנים, יש משום הפרה אסורה של הפרדת הדת מהמדינה.
בית המשפט תחת רנקוויסט
למן 1986 ועד מותו ב-2005, כיהן ויליאם רנקוויסט כנשיא בית המשפט, והגוש השמרני המצדד בו, שמנה את השופטים אנטונין סקאליה וקלרנס תומאס, אליהם הצטרפו בדרך כלל גם אנתוני קנדי וסנדרה דיי או'קונור, האישה הראשונה בבית המשפט, יצר "מהפכה שמרנית". ברוב קטן המשיך בית המשפט לתמוך בעקרון הזכות החוקתית להפלה, כפי שנקבעה בפסק דין רו נגד וייד. עם זאת, אף השופטים השמרניים מציינים כי גם עבורם, פסק דין רו מהווה תקדים מחייב (stare decisis).
הוויכוח על ההפלה המלאכותית שם את בית המשפט בלב הסערה. סירובו של הסנאט לאשר את מינויו של השמרן הקיצוני רוברט בורק והרוב הצר (52-48) שבו אושר קלרנס תומאס, שהואשם בהטרדה מינית קודם למינויו, גם הם תרמו לפוליטיזציה של בית המשפט.
לשופטים ליברלים נחשבו ברייר, גינסבורג, סטיבנס וסוטר.
בדצמבר 2000 החליט בית המשפט להתערב בשאלה האם ספירת הקולות בפלורידה תימשך, או שתופסק וניצחונו של ג'ורג' בוש ייקבע על פי הקולות שכבר נספרו. אף שההחלטה כפשוטה אינה קשורה למחלוקת בין שמרנים לליברלים, נוצר בבית המשפט רוב של 4–5 אשר הכריע ב-12 בדצמבר לטובת הפסקת הספירה כשהתפלגות השופטים חופפת את הקו שמרנים - ליברלים.
מהפסיקות החשובות ביותר שקיבל בית המשפט העליון בשנותיו האחרונות תחת רנקוויסט:
סנדרה דיי או'קונור, ה"קול הצף" של בית המשפט, הודיעה על פרישתה ביולי 2005. בתחילה חפץ הנשיא בוש למנות את השופט השמרן ג'ון רוברטס כמחליפה, אולם כאשר הלך לעולמו בספטמבר נשיא בית המשפט ויליאם רנקוויסט, החליט בוש שרוברטס יזכה לקידום גדול עוד יותר וימונה למחליפו כנשיא בית המשפט. אף שמינוי ישיר של משפטן לתפקיד נשיא, מבלי שיכהן קודם כשופט עליון מן המניין, עלול להיראות מפתיע, למעשה הוא מקובל מאוד בהיסטוריה המשפטית האמריקנית. רוברטס נחשב לבעל כישורים מעולים ומיעט בהתבטאויות שמרניות רדיקלית בעבר ולפיכך אושר מינויו בסנאט בקלות יחסית.
בית המשפט תחת רוברטס
בית המשפט תחת הנשיא הנוכחי רוברטס נחשב לשמרן יותר מבית המשפט תחת רנקוויסט. זאת בעקבות מינוי השופט השמרן המובהק סמואל אליטו להחליף את או'קונור השמרנית המתונה. מגמה זו התחזקה כאשר הנשיא טראמפ מינה באפריל 2017 את השופט השמרן ניל גורסץ' במקום השופט אנטונין סקאליה שמת בפברואר 2016. מגמה זו התחזקה גם בעקבות פרישת השופט אנתוני קנדי בקיץ 2018. השופט קנדי היה השופט השמרני הנוטה למרכז מאז פרישת סנדרה דיי או'קונור ועד לפרישתו הוא. הוחלף על ידי השופט ברט קאוונו שמונה גם הוא בידי טראמפ, ונחשב לשמרן יותר מקנדי.
בין הפסיקות החשובות שקיבל בית המשפט תחת רוברטס הן: ויית' נגד לוין (2009) בנושא חוקי מדינת ורמונט, פסקי דין טווומבלי (2007) ואיקבל (2009) בנושא סדר הדין האזרחי, גונסלס נגד כארהארט (2009) בנושא הפלה מלאכותית, מסצ'וסטס נגד הסוכנות להגנת הסביבה (2007), בנושא שינוי האקלים, ארצות הברית נגד וינדזור (2013) ואוברגפל נגד הודג'ס (2015) בנושא נישואים חד מיניים, פסק דין אזרחים מאוחדים נגד ועדת הבחירות המרכזית (2010) בנושא התיקון הראשון לחוקה, פסקי דין הלר (2008) ומקדונלד (2010) בנושא זכויות נשק, פסק דין בייז נגד ריז בנושא התיקון השמיני, פסק דין סיטיזנס יונייטד נגד ועדת הבחירות הפדרלית (2010) שבו נקבע לתאגידים יש זכות בלתי מוגבלת לממן תעמולת בחירות דרך גופי התרמה חוץ-מפלגתיים, פסק דין מחוז שלבי נגד הולדר (2013) שביטל את סעיף 4 בחוק זכות ההצבעה (1965), ופסק דין בוסטוק נגד מחוז קלייטון (2020ׁׂ) בנושא הגנה מפני אפליה בגלל זהות מינית או מגדרית.
לאחר מינוי איימי קוני בארט במקום רות ביידר גינסבורג הליברלית, רוב השופטים הנחשבים השמרנים גדל לשישה מתוך תשעת השופטים. רוב זה ביטל את פסק דין רו נגד וייד ופסק דין הורות מתוכננת נגד קייסי בפסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון (2022). לפני כן, הקל על הנפקת רישיונות לנשיאת נשק מוסתר. פסיקות חשובות אחרות שקיבל בית המשפט הן: הוועדה הלאומית של ברנוביץ' נגד הוועדה הלאומית הדמוקרטית (2021) בנושא סעיף 5 בחוק זכות ההצבעה (1965), ופסק דין קרן אמריקאים למען שגשוג נגד ו. בונטה (2021) אשר התיר לארגוני תרומות להסתיר את זהות התורמים. כשנה לאחר מכן, אסרו מדיניות של העדפה מתקנת לפי מוצא או גזע בעת קבלת סטודנטים למוסדות השכלה גבוהה.
מינוי שופטים לבית המשפט העליון
אופן מינוי השופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית נקבע בפרק השני של החוקה. נקבע כי בידי הנשיא תהיה הסמכות למנות את שופטי בית המשפט העליון "בעצת הסנאט ובהסכמתו". בפרק השלישי לחוקה נקבע כי שופטי בית המשפט העליון יחזיקו בכהונתם "כל עוד התנהגותם טובה", כלומר קביעות לכל החיים ללא הגבלת הגבלת כהונה, כל זמן שאין הם מודחים בידי הסנאט בעוון "התנהגות שאינה טובה", דבר הדורש הליך דמוי משפט ורוב של שני שלישים.
העיקרון שלפיו הנשיא, דמות פוליטית, הוא הממנה את השופטים, הפך את תפקידם לפוליטי במידה מסוימת, ואכן, לא נדירים המקרים בהם אישיות פוליטית מובהקת מתמנית לתפקיד שפיטה. המקרים הבולטים הם כנראה הנשיא ויליאם טאפט, שלאחר פרישתו מהבית הלבן התמנה לנשיא בית-המשפט העליון, ומושל קליפורניה, ארל וורן, שאף הוא מונה לאותה משרה רמה.
שופטי בית המשפט העליון בארצות הברית מזוהים לרוב עם השקפת עולם מוגדרת, ובדרך כלל ניתן למקמם על הציר שבין שמרנות לליברליות. הבדלים בין שמרנים לליברלים ניכרים במגוון תחומים. הליברלים נוקשים יותר לגבי הפרדת הדת מהמדינה, מתירנים יותר לגבי המידה שבה מותר לממשלה להתערב במשק ולגבי זכות הממשל הפדרלי לאכוף רצונו על המדינות, ובעיקר נלהבים יותר בהגנה על זכויות הפרט, למעט זכות הקניין.
כדי שמינוי של הנשיא ייהפך לתקף, עליו לזכות באישורו של הסנאט. תחילה נערך למועמד שימוע, בו מנסים חברי הסנאט ללמוד על השקפת עולמו של השופט, וזה בדרך כלל טוען כי את השקפותיו הוא מגבש בהתאם לטיעונים העולים בדין שבו הוא יושב.
העימות בין הדמוקרטים לרפובליקנים בנוגע לבית המשפט העליון והמינויים של שופטיו התחדד בעשורים האחרונים, בעיקר על רקע שאלת ההפלות המלאכותיות. כפי שעולה מנאומו של קנדי, הסוגיות שבהן דן בית המשפט העליון ושהכרעתו בהן נקבעת לפי השקפת שופטיו, הן הסוגיות המרכזיות המפלגות את החברה האמריקנית. אומנם בדרך כלל משלימים חברי הסנאט עם מינויו של שופט האוחז בהשקפת עולמו של הנשיא, אם אין הוא קיצוני מדי לטעמם. כמה מהשופטים של בית המשפט העליון אושרו בידי הסנאט פה אחד, למרות זיהוים עם השקפה מוגדרת.
בעבר, גם מיעוט של ארבעים חברי סנאט עלול היה למנוע את מינויו של שופט עליון על ידי הכרזת פיליבסטר, דיון מתמשך שיעכב ללא גבול את עבודת הבית וימנע הצבעה. במהלך דיון על מינויו של ניל גורסץ' הכריזו חברי הסנאט הדמוקרטים על פיליבסטר, ובתגובה שינו הרפובליקנים, שהחזיקו רוב בסנאט, את החוק, כך שיאפשר למנות את השופט ברוב רגיל.
העובדה ששופט יכול לשבת על כס כהונתו עד יום מותו, מאפשרת לנשיא הממנה אותו בעודו צעיר, יכולת השפעה על שיתרחש דורות אחריו, אולם לעיתים שופטים חורגים מהתלם ומפתיעים. שופטים רבים, כגון ג'ון פול סטיבנס, שמונה בידי ג'רלד פורד, ודייוויד סוטר, שמונה בידי ג'ורג' הרברט ווקר בוש, התייצבו עם האגף הליברלי בבית המשפט, אף על פי שמונו בידי שמרנים. נטייתם של שופטים שמאלה ממיקומם המקורי על הציר הפוליטי היא תופעה מפורסמת בבית המשפט, על אף שהיו גם מקרים הפוכים.
באופן רגיל, כדי למנות שופט על הנשיא להמתין עד שיפרוש שופט אחר, אולם בעניין זה קיימת פרצה בחוקה. החוקה אינה קובעת את מספר השופטים. לפיכך ניתן באופן תאורטי להגדילם ללא גבול, ולמעשה באופן זה לעצב מחדש את פני בית המשפט, מבלי להמתין לפרישת שופטים מכהנים. ניסיון כזה עשה פרנקלין דלאנו רוזוולט ואף שהוא לא עלה יפה, בסופו של דבר הוא הניב את התוצאות הרצויות מבחינתו, כיוון שהאיום בהגדלת מספר השופטים שימש כמנוף לחץ בידי הנשיא מול בית המשפט.
דת ומוצא אתני של השופטים
שנים רבות היוו נוצרים פרוטסטנטים את מרבית אם לא כל שופטי בית המשפט העליון, זאת בהתאם לשיעורם המכריע באוכלוסיית ארצות הברית. רוג'ר טוני היה השופט הקתולי הראשון. בהרכבו הנוכחי של בית המשפט מכהנים שישה קתולים, פרוטסטנטית אחת ויהודייה אחת. שלושה שופטים שחורים כיהנו בבית המשפט: הראשון היה ת'ורגוד מרשל שמונה ב-1967 על ידי לינדון ג'ונסון, השני קלרנס תומאס שמונה על ידי ג'ורג' בוש והשלישית קטנג'י בראון ג'קסון שמונתה על ידי ג'ו ביידן. סוניה סוטומיור, שמונתה על ידי ברק אובמה, היא השופטת הראשונה הנחשבת ממוצא לטיני (משפחתה מפוארטו ריקו).
שופטים יהודים בבית המשפט העליון
היהודי הראשון שהוצע לו לכהן במשרה הרמה הזו היה הסנטור יהודה פיליפ בנימין, מי שבהמשך כיהן כשר המלחמה וכשר החוץ של הקונפדרציה של מדינות הדרום במלחמת האזרחים. שני נשיאים הציעו לו לכהן כשופט בית-המשפט העליון: בשנת 1852 מילרד פילמור ובשנת 1854 פרנקלין פירס. בנימין סירב, משום שסבר שכפוליטיקאי יוכל להשפיע יותר.
לואי ברנדייס היה היהודי הראשון שמונה לבית המשפט העליון. הוא הוצע ב-1916 על ידי וודרו וילסון. בשנות רוזוולט, בתקופת אישור ה"ניו דיל", היו שני שופטים יהודיים בבית המשפט – בנג'מין קארדוזו וברנדייס, ושניהם תמכו בצעדי הנשיא רוזוולט בנושא ה"ניו דיל".
בשנות החמישים, בתקופת המקארתיזם, כיהן בבית המשפט העליון השופט היהודי פליקס פרנקפורטר. הוא תמך באי-התערבות משפטית בנושאי ביטחון למרות החשש מפגיעה בנושאי זכויות האזרח, ולמעשה תמך במדיניות המשטר. גם השופט ארתור גולדברג שהחליף את פרנקפורטר היה יהודי. גולדברג התפטר כדי להתמנות לשגריר ארצות הברית באו"ם ואייב פורטאס החליף אותו. לינדון ג'ונסון רצה למנותו לנשיא בית המשפט ב-1968 אולם המינוי נענה בהתנגדות שמרנית ובפיליבסטר. בנוסף נחשפו בעיות אתיות בתשלומים שקיבל ואחרי כשנה הוא התפטר.
בבית המשפט הנוכחי, מכהנת שופטת יהודייה אחת – אלנה קגן; היא נחשבת ליברלית, ומונתה על ידי הנשיא ברק אובמה.
לינדה באסט
לינדה באסט (באנגלית: Linda Bassett; נולדה ב-4 בפברואר 1950) היא שחקנית אנגלייה הידועה בבריטניה מהופעותיה בסרטי קולנוע ובטלוויזיה.
ביוגרפיה
בין התפקידים שגילמה היה אלה קהאן בקומדיה הבריטית זוכת הפרסים "מזרח הוא מזרח". עוד השתתפה בתפקיד גברת ג'נינגס במיני-סדרה של ה-BBC "תבונה ורגישות" עיבוד לרומן מאת ג'יין אוסטן, בתפקיד קוויני טורל בסדרה התקופתית "הדרך לקנדלפורד", ובתפקיד דול בסרט "Cass".
בקולנוע זכתה באסט להכרה לראשונה בשנת 1987 כשהופיעה בסרט "Waiting for the Moon" וגילמה את דמותה של גרטרוד שטיין לצידה של לינדה האנט ששיחקה בתפקיד אליס ב. טוקלאס. ב-1996 שיחקה בתפקיד אמה של ג'וליה רוברטס בסרט "מרי ריילי". ב-2008 הופיעה בסרט "נער קריאה" בתפקיד גברת ברנר. כמו כן השתתפה בסרט "נערות לוח השנה" בתפקיד קורה, והייתה 'נערת מרץ' בלוח השנה.
ב-2010 החלה לשחק בתפקיד סבתא בסדרה הקומית של ערוץ BBC Two "הבית של סבתא" והשתתפה בסדרה במשך שתי עונות.
פלנט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ויליאם ביינברידג'
קומודור ויליאם ביינברידג' (באנגלית: William Bainbridge; 7 במאי 1774 – 27 ביולי 1833) היה קצין בצי האמריקני. הוא השתתף במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת (1798-1800) ובשתי המלחמות נגד הקוֹרסארים הַבֶּרְבֶּרִים של צפון אפריקה (1801-1805 ו־1815). את עיקר פרסומו רכש במלחמת 1812 כמפקד הפריגטה "קונסטיטושן", כאשר ניצח בקרב אונייה־מול־אונייה את הפריגטה הבריטית אה"מ "ג'אווה".
המכון האוסטרי לארכאולוגיה
המכון האוסטרי לארכאולוגיה (בגרמנית Österreichisches Archäologisches Institut או ÖAI\OEAI בקצרה) הוא מכון מחקר ארכאולוגי לתרבויות העתיקות של אזור הים התיכון. מכון המחקר נמצא תחת הממשל הפדרלי האוסטרי, בדומה למכון הארכאולוגי הגרמני.
ההיסטוריה
OEAI נוסד בשנת 1898, ומנהלו הראשון היה הפרופסור לארכאולוגיה אוטו בנדורף (Otto Benndorf). המשימה המרכזית של המכון בימיו הראשונים הייתה להמשיך בחפירות אפסוס, שהחלו בשנת 1895 על ידי בנדורף. למכון נשמרו משרדים בקונסטנטינופול, איזמיר ואתונה, תחת ניהולם של יוסף קיל (Josef Keil) ואדולף וילהלם (Adolf Wilhelm). חפירות בוצעו במקומות שונים בפלופונסוס, באוסטריה (ובעיקר בקרנונטום, Carnuntum) ובאפסוס, שנשארה המרכז הקבוע בעבודתו של המכון.
הנואם
"הנואם" (באיטלקית: Arringatore; באנגלית: The Orator), הוא שמו של פסל ברונזה אטרוסקי, המתוארך למאה ה-1 לפנה"ס. גובהו של הפסל הוא כ-180 ס"מ והוא מוצג כיום במוזיאון הארכאולוגי בפירנצה, איטליה.
המכון האוסטרי לארכאולוגיה
ההיסטוריה
לאחר 1945, המכון חזר לאוניברסיטת וינה. פעילותו הורחבה בשנים שלאחר המלחמה (חפירות במודלין בקרינתיה בשנת 1948, וחידוש החפירות באפסוס ב-1955). הסניף האתונאי נפתח מחדש בשנת 1964, וסניף חדש הוקם בקהיר ב-1973 על ידי מנפרד ביטאק.
הנואם
דמותו של הפסל משקפת השפעה של הפיסול ושל האמנות היוונית. השפעה זו בולטת בנטייה לתיאור ריאליסטי ברור והקפדה גם על תיאור קפלי הבד. שלא כמו הפסלים היוונים, למרות השלווה שבפני הדמות, ידו של "הנואם" מושטת קדימה בברכה ויוצרת אפקט דרמאטי בעיני הצופה. תנוחה מסוג זה מציגה את ההשפעה של הפיסול האטרוסקי על הפיסול רומי המאוחר ממנו. הדבר בולט, לדוגמה, בהשוואת תנועת היד הדומה בפסל "אוגוסטוס מפרימה פורטה".
המכון האוסטרי לארכאולוגיה
אתרי חפירות עכשוויים
רשימה חלקית, נכונה ל-2010
חפירות הסניף המרכזי בווינה
נכון ל-2012
חפירות הסניף הקהירי
נכון ל-2012.
חפירות הסניף האתונאי
נכון ל-2012.
בית סוסין
בית סוסין (בערבית بيت سويسن) היה כפר ערבי בגבול הרי יהודה ושפלת יהודה כ-17 קילומטרים דרומית מזרחית לרמלה וכשלושה קילומטרים דרומית ללטרון, בגובה 310 מטר מעל פני הים. הכפר היה שייך לנפת רמלה מחוז לוד (1945).
בשנת 1596, בתקופה העות'מאנית, נמנו בכפר 308 תושבים. בעקבות מאורעות תרפ"ט הוטל על הכפר עונש קיבוצי בסך של 150 לירות על חלקם של תושבי הכפר בהחרבת כפר אוריה. במפקד האוכלוסין המנדטורי משנת 1931 מנתה האוכלוסייה 70 תושבים. על פי סקר הכפרים 1945 מספר התושבים בשנת 1945 עלה ל-210.. במלחמת העצמאות, במהלך ההכנות למבצע בן נון ב', ב-28 במאי 1948, נכבש הכפר על ידי פלוגה א' מגדוד 72 של חטיבה 7 והתרוקן מתושביו.
בשנת 1950 הוקם מושב תעוז על אדמות הכפר.
בית הספר המשותף
במרחק של כ-3 קילומטרים מערבית לבית סוסין היה הכפר הערבי בית ג'יז שנהרס במלחמת העצמאות, בין הכפרים נבנה בתקופת המנדט הבריטי בית ספר משותף לבית סוסין ולבית ג'יז. בית הספר נבנה על גבעה כשני קילומטרים מערבית לבית סוסין, קרוב יותר לכפר בית ג'יז, באתר בית הספר הוקם מאוחר יותר מצפה הראל. המבנה הנטוש קיים עד היום והתפרסם כמקום בו נערך משפט השדה הצבאי בפרשת משפטו והוצאתו להורג של סרן מאיר טוביאנסקי באשמת בגידה. מאיר טוביאנסקי נמצא אשם במשפט והוצא להורג על ידי כיתת יורים, ההוצאה להורג לא נערכה בבית הספר אלא בכפר בית ג'יז, ב"בית הקשתות", בית דו-קומתי שנותר על תילו עד היום בקיבוץ הראל.
ארין דניאלס
ארין דניאלס (באנגלית: Erin Daniels; נולדה ב-9 באוקטובר 1973) היא שחקנית אמריקאית-יהודיה.
ביוגרפיה
נולדה בשם ארין כהן בסנט לואיס למשפחה יהודית, ובגיל 22 שינתה את שם משפחתה לנוכחי. היא למדה ב"מכללת ואסר" שבניו יורק, לשם גם עברה להתגורר כדי לפתח קריירת משחק.
דניאלס זכתה לחשיפה ראשונה בשנת 1999 בקומדיית המצבים "אקשן", בה שיחקה בתור אשת קריירה הוליוודית בשם ג'ני. ב-2002 שיחקה במותחן הפסיכולוגי "לחיות בתמונות" לצידם של מייקל ורטן ורובין ויליאמס. בשנת 2003 הופיעה בסרט האימה "בית 1000 הגופות" בתור דניס ויליס הנכלאת ומעונה על ידי משפחת סדיסטים. ב-2006 השתתפה דניאלס בסדרת הדרמה בהפקתו של ג'רי ברוקהיימר "צדק", בתור הבלשית הפרטית בטסי האריסון.
דניאלס זכתה להכרה נרחבת בזכות תפקידה הראשי בסדרת הדרמה "ישנן בנות", בתור הטניסאית הלסבית דנה פיירבנקס. בשנת 2012 השתתפה בסרט "עץ הישועה, 1951 – פורטרט של ג’יימס דין".
לדניאלס בן אחד מבעלה כריס רוטוויילר.
הרצאות על האסתטיקה
הרצאות על האסתטיקה (בגרמנית: Vorlesungen über die Ästhetik) הוא חיבור המורכב מאוסף של הערות מהרצאותיו של גאורג וילהלם פרידריך הגל בנושא אסתטיקה באוניברסיטת היידלברג ב-1818 ואוניברסיטת ברלין ב-1820/21, 1823, 1826 ו-1828/29. הוא הודפס כחיבור ב-1835 על ידי תלמידו היינריך גוסטב הוטו, תוך שימוש בהערות בכתב ידו של הגל והערות שתלמידיו רשמו במהלך ההרצאות.
תולדות החיבור
תלמידיו לשעבר של הגל, היינריך גוסטב הוטו, אסף לאחר מותו את רשימות ההרצאות שהגל התכוון להתאים לפרסום ושילב אותם עם מספר לא מבוטל של רשימות סטודנטים. בעוד שעבודה זו הייתה הטקסט הסטנדרטי במשך כמעט 200 שנה, מחקרים עדכניים יותר של אנמרי גטמן-סיפרט הראו שיש כמות משמעותית של חומר בטקסט של הוטו שאינו מיוצג בהערות הסטודנטים, וכן לא ברור כמה מהחומר מבוסס במקור על כתבי יד שאבדו. בנוסף, הערות הסטודנטים מראים שהשקפותיו של הגל על אסתטיקה התפתחו עם הזמן, בעוד שהטקסט של הוטו מציג רק גרסה מלוקטת ומסונתזת של הגותו של הגל.
ירמיהו יובל למשל עומד על כך שהתפתחות תפיסתו של הגל בהרצאות השונות על האסתטיקה משקפת את שינוי עמדותו ביחס ליהדות.
תוכן
כפי שהציג זאת בספרו אנציקלופדיה של המדעים הפילוסופיים, האמנות היא חלק מהתחום האחרון בשיטתו של הגל, המכונה "רוח אבסולוטי" (יחד עם הדת והפילוסופיה שגבוהות ממנה בדרגתם הרוחנית).
האידאה של האמנות מתפתחת דרך שלושה מומנטים: האוניברסלי, הפרטיקולרית, הסינגולרי כמפורט להלן:
הגל מתעד את התפתחות האמנות מהאדריכלות הסמלית הפרדיגמטית לפיסול הקלאסי הפרדיגמטי ועד לאמנויות הרומנטיות של ציור, מוזיקה ושירה.
בניגוד לדעה רווחת, הגל בשום מקום לא מכריז על אמנות כ"מתה". מה שהוא אומר, בהצהרה מייצגת הוא, "עבורנו האמנות אינה נחשבת עוד כאופן הגבוה ביותר שבו האמת משיגה לעצמה קיום". הוא מדבר לעיתים קרובות על "התמוססות" [Auflösung] של האמנות, אך לא על קיצה [Ende]. זאת למרות שהוטו, עורך ההרצאות, השתמש במונח "קץ האמנות" לתיאור הרגע האחרון של צורת האמנות הרומנטית.
השפעה
האסתטיקה של הגל נחשבת בעיני רבים כאחת התיאוריות האסתטיות הגדולות ביותר שהופקו מאז אריסטו. התזה של הגל על הקץ ההיסטורי של האמנות הייתה נושא לוויכוחים רבים והשפיעה על הוגים כמו תיאודור אדורנו, מרטין היידגר, ג'רג' לוקאץ', ז'אק דרידה וארתור דנטו. הגל הושפע בעצמו יוהאן יואכים וינקלמן, עמנואל קאנט, פרידריך שילר ופרידריך וילהלם יוזף שלינג. היידגר כינה את ההרצאות של הגל על אסתטיקה "ההתבוננות המקיפה ביותר על מהות האמנות שיש למערב". היידגר גם מקדיש את אחרית של חיבורו מקורה של יצירת האמנות לדיון בתזת קץ האמנות של הגל.
ועדת בנסן
ועדת בנסן (De Bunsen Committee) הייתה ועדה בריטית בראשות הדיפלומט הבריטי, ברונט, סר מוריס דה בנסן.
הדין-וחשבון שהנפיקה הוועדה לא התייחס לציונות או לשאלה היהודית.
נדב שרגאי
נדב שרגאי (נולד ב- 1 בינואר 1959) הוא סופר ועיתונאי ישראלי, עמית מחקר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
ביוגרפיה
שרגאי נולד בירושלים ב- 1 בינואר 1959, נכדו של ראש עיריית ירושלים שלמה זלמן שרגאי. בילדותו המוקדמת השתתף במקהלת הילדים פרחי לונדון. את לימודיו התיכוניים עשה בתיכון הימלפרב.
את דרכו העיתונאית החל בעיתון "הצופה" ואחר כך בשבועון הירושלמי "כל העיר". ב-1983 החל לכתוב בעבור העיתון "הארץ", ושימש בין השאר בתפקידי כתב לענייני משטרה, דתות, בתי משפט דתיים והעם היהודי. בשנת 2009 הודיע על פרישתו מ"הארץ", ובהמשך הצטרף ל"ישראל היום".
שרגאי פרסם מאות רבות של מאמרי דעה, בעלי קו יהודי-לאומי, בעמודי הדעות של "הארץ". בנוסף עסק שנים רבות בכתיבה מגזינית, פרסם תחקירים רבים בנושאים שונים ותיעד את עולמם, השקפתם והווי חייהם של המתנחלים והציבור הדתי, על גווניו השונים.
משנת 2008 משמש שרגאי כחוקר בכיר במסגרת המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, וכן מרצה על ענייני ירושלים.
שרגאי מתגורר בירושלים. הוא נשוי, אב לחמישה ילדים.
פרסומיו
כמו כן, פרסם ניירות עמדה ומחקרים בנושאים שונים, ביניהם סוגיית שחרור המחבלים, הרס עתיקות בהר הבית, תוכנית החיבור בין מעלה אדומים לירושלים ותוכנית הבנייה של גשר הקבע בשער המוגרבים, במסגרת המרכז הירושלמי לענייני ציבור והמדינה.
נח"ל
היסטוריה של הנח"ל
הנח"ל נוסד באישורו של דוד בן-גוריון ב-19 באוגוסט 1948 כמענה למכתב משותף של כל תנועות הנוער הציוניות מ-10 באוגוסט 1948 בו ביקשו ליצור מסגרת צבאית בה ישרתו חברי גרעיני הכשרה כקבוצה ולא יופרדו זה מזה. חששן של תנועות הנוער נולד כתוצאה מגיוס המוני של בני 17 לאימון צבאי מרוכז במהלך ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות ביוני 1948, במטרה להכין עתודה שתוכל להתגייס באופן מיידי אם יורע המצב בחזיתות. היענות בני הנוער הייתה גדולה ותנועות הנוער חששו מהתפזרות הגרעינים ההתיישבותיים במסגרת נטולת רעיונות חלוציות. תנועות השומר הצעיר והמחנות העולים סירבו בתחילה להצטרף להסדר של הנח"ל מחשש שהוא יפגע בגרעיני ההכשרה שלהם וישמש תחליף לפלמ"ח אותו ביקש בן-גוריון לפרק ועד אז נשא את דגל ההתיישבות החלוצית.
חיילי הנח"ל עברו אימונים של כחודשיים עד שלושה חודשים, ולאחר מכן יצאו לתשעה חודשים ליישובי ספר למלא תפקידים צבאיים, לעבוד בחקלאות ולהשלים את הכשרתם המשקית בתחילת 1949 קיים הגדנ"ע מסלול דומה לחיילי גח"ל. במהלך שנת 1949 נלקחו פלוגות של הנח"ל למשימות שונות כמו סלילת כביש בין סדום ועין גדי והכשרת אילת להתיישבות. התקווה הייתה שלאחר שנת השירות בנח"ל, יוצאי הנח"ל יישארו להתגורר ביישובי הספר, אולם תקווה זאת לא נתגשמה ורוב יוצאי הנח"ל עזבו את יישובי הספר, לעיתים מיד לאחר תום שנת השירות ולעיתים מספר שנים לאחר מכן. ההערכה היא שרק כ-35% מיוצאי הנח"ל נותרו בהתיישבות.
בראשיתו, הוכפף הנח"ל לפיקוד הגדנ"ע אך מ-24 בנובמבר 1949 הופרד מהגדנ"ע ותפקד כחיל עצמאי. לאחר מספר שנים החל הנח"ל להקים היאחזויות נח"ל, שהיו מאוכלסות בגרעיניו במהלך שירותם הצבאי. שיטה זו שירתה מקרים רבים של משימות יישוב לאומיות, בשטחים בהם האוכלוסייה היהודית מדולדלת ונחשבו ליעד התיישבות מועדף. בראשית דרכו של הנח"ל, אתרי ההתיישבות המועדפים היו בעיקר בתחומי הנגב, הגליל והערבה. לאחר מלחמת ששת הימים מוקד העניין עבר אל יהודה ושומרון, רצועת עזה, רמת הגולן וסיני. באופן רשמי, היאחזות הנח"ל הראשונה היא קיבוץ נחל עוז, אולם קיימת טענה כי קיבוץ הנח"ל הראשון הוא קבוצת הצופים ז', שהתיישבה על גבעת תל-אל-קאסר (כעת קיבוץ תל קציר), ב-6 בנובמבר 1949. נח"ל עוז הוקם בשנת 1951 מול רצועת עזה.
יחידת "קדם – 101" הייתה יחידה ללא שם מהגדוד הראשון של הנח"ל. פעלה ללא שם משנת 1950 עד 1953. עיקר פעילותה במתארי פשיטה ומארב מעבר לקווי האויב הירדני והמצרי. מפקד היחידה היה דב רובין, פעלה לפני ה-101 במשימות דומות. היחידה ביצעה עשרות רבות של פעולות שלא פורסמו (להוציא פרסום בעיתונות מעת לעת), אי הפרסום היה בהנחיית ראש הממשלה דוד בן-גוריון: להתנער מהפעולות של היחידה ולא לקחת עליהן אחריות מדינית.
בשנות ה-90, העביר הנח"ל את עיקר המשקל של פעילות גרעיניו למשימות חינוכיות בקהילות אזרחיות שונות, זאת סביב הקמתן של תנועות בוגרים בתנועות הנוער המהוות את מרבית המתגייסים למסלול. תנועות הבוגרים סימנו מפנה בתפיסת ההגשמה בתנועות - מהגשמה התיישבותית להגשמה חינוכית בקהילה, ובהתאם לכך שינה גם הנח"ל את מבנהו. גם היום מהווה הנח"ל כלי להמשך הכשרתן ופעילותן של הגרעינים המשימתיים-תנועתיים בתקופת השירות הצבאי, לפיכך, המסלול בנוי כדי לעודד את המשך קיומו המשימתי של הגרעין גם לאחר תום השירות הצבאי.
כמו כן, ב-1982 הוקמה חטיבת הנח"ל כיחידה נפרדת מפיקוד הנח"ל, המשמש כגוף חינוכי-הגשמתי, המאגד בתוכו את פעילות הגרעינים, בוגרי תנועות וארגוני הנוער. חטיבת הנח"ל כוללת את בני הגרעינים כמו גם חיילים שאינם שייכים לגרעין כלשהו ומכונים 'נח"ל בקו"ם' (או "בקו"מוסטים"). בתחילת שנות ה-90 גדל חלקם היחסי של חיילי הנח"ל שאינם בני גרעינים, אולם בשנים האחרונות מגמה זו מתהפכת, וחלקם של בני הגרעינים בחטיבה ובתפקידים שונים בחיל החינוך עלה.
ב-1995 הוקמו בפרדס חנה אנדרטה ואתר זיכרון לחללי הנח"ל וחיל החינוך. במקום שתוכנן על ידי האדריכל חנן הברון, הוקמו מגדל שבבסיסו לוח זיכרון לנופלים ובו מונצחים 1008 חללי הנח"ל ו-50 חללי חיל החינוך. סביב המגדל יש מבנים בצורת חצי עיגול ובהם אודיטוריום ואולם הנצחה. האתר נראה מהאוויר כסמל הנח"ל - מגל וחרב.
בעקבות ארגון מחדש של משרד הביטחון וצה"ל, פיקוד הנח"ל פורק ויחידותיו פוצלו לפיקודים המרחביים ולזרועות. מסלול הנח"ל מנוהל כיום על ידי מדור נח"ל בחיל החינוך והנוער - מערך מגן. בראש המדור עומדת כיום רס"ן אלה מעוז. אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון שינה את שמו לאגף הביטחוני-חברתי, בראשו עומד כיום משה צין, שהתמנה לתפקידו ב-1.2.2017.
מסלול גרעיני נח"ל
גרעין נח"ל הוא מסגרת שיתופית היוצאת מתנועות הנוער וארגוני הנוער ונתמכת על ידי הצבא ותנועות הנוער, במסגרתו בני ובנות הגרעין משרתים בצבא במסגרת הנח"ל בשילוב עם משימות חברתיות. המונח גרעין מקורו בתנועות הנוער בטרם הקמת המדינה. הכוונה לקבוצת שמיניסטים המיועדים להגשמה משותפת בדרך כלל במסגרת התיישבותית, אולם כיום ההגשמה ניתנת במשימות מגוונות בהתאם לצורכי החברה הישראלית ובבסיסה עומדת התפיסה כי הפעולה כקבוצה מהווה כוח משמעותי על פני פעולה של אדם בודד.
השירות בנח"ל מחולק לכמה חלקים: פרק צבאי ראשון, פרק צבאי שני - פרק המשימה הלאומית ופרק צבאי שלישי - ביטחון שוטף (לבנים בלבד). סדר הפרקים הוא קבוע, אך ישנם שינויים באורכי זמן של הפרקים בהתאם למחזור הגיוס.
פרק צבאי ראשון
בני הגרעין משרתים יחדיו בנח"ל ביעדי שירות מוגדרים על מנת לשמר מוקדים חברתיים בכל גרעין - הבנים בפרופיל לחימה בדרך כלל בשירות קרבי במסגרת גדוד 50 (בפלוגה הרובאית או הפלוגה המבצעית "בני גרעינים") או גדוד קרקל, וממחזור גיוס נובמבר 2017 גם גדוד ברדלס. הבנות הלוחמות והבנים בפרופיל מתאים משרתות כלוחמות בגדודי קרקל / ברדלס. אלו שאינם לוחמים משרתים בתפקידי חינוך ופיקוד בחיל החינוך והנוער - מפקדות ביחידת ההכנה לצה"ל (מפקדות נוער בבסיסי הגדנ"ע ומפקדות על פרק המשימה הלאומית) / מש"קיות הוראה ומפק"ציות / מורות חיילות, בתפקידי פיקוד במגל - מ"כית טירונים, ובתפקידי תומכי לחימה ומעטפת ביעדי השירות במסלול. במסגרת שירותם זכאים בני אותו גרעין לשרת באותה המחלקה (בגדוד 50, בקרקל ובטירונות של תומכי הלחימה והבנות), לקיים מפגשים נח"לאיים כגון סמינרים ומפגשים ביחידות.
פרק צבאי שני - פרק המשימה הלאומית
בפרק זה מתקבצים כל חברי הגרעין מיעדי השירות השונים, תחת מערך מגן בחיל החינוך והנוער. בימי קום המדינה הייתה המשימה הלאומית בעיקר הקמה של יישובים חדשים באזורי פריפריה (באמצעות היאחזויות נח"ל) והרחבה של קיבוצים קיימים. עם השנים, ובהתאם לשינויים שחלו בחברה הישראלית, התחלפה המשימה הלאומית למשימת ההכנה לצה״ל של בני ובנות נוער בכל הארץ וכיום מבצעים בני הגרעינים בפרק המשימה משימות חינוכיות-חברתיות בפריפריה החברתית של מדינת ישראל. החיילים מתגוררים בדירות ברשויות מקומיות שונות, בדגש על הפריפריה, ועובדים בעבודות חינוך בבתי הספר, תנועות נוער, מתנ"סים, מועדוני נוער, מרכזי קליטה וכו'. כמו כן, בשנים האחרונות מבצעים חלק מהגרעינים את פרק המשימה בקרב מיעוטים, במשימות חקלאיות, כפרי נוער ועוד. חברות הגרעין משתחררות בתום הפרק.
את חברי הגרעין בפרק המשימה תומכים מפקדי פרק המשימה הלאומית, רכזי הנוער ברשות המקומית, נציגי תנועת / ארגון הנוער אליה שייך הגרעין ומשרד החינוך.
פרק צבאי שלישי - בט"ש (בוטל)
חברי הגרעין שבים לאחר פרק המשימה לפרק נוסף, בעיקרו מבצעי תחת חטיבת הנח"ל (לאלו בעלי הכשרת לחימה), מלבד גרעיני הנח"ל של תנועת בני עקיבא שמשרתים שנתיים ברצף בגדוד 50. פרק זה בוטל בשנת 2022 לפי מתווה חדש של משרד הביטחון, על מנת לשפר את נתוני המצטרפים למסלול, ומתוך הבנה ששחרור של כל בני הגרעין בתאריך זהה יגביר את הסיכויים ליצור קבוצה בוגרת משמעותית אידיאלית אחרי השירות הצבאי.
נח"ל אפריקה
בשנות ה-60 התקיים פרויקט סיוע ישראלי למדינות מתפתחות, באפריקה, אסיה ודרום אמריקה, בעזרתו של חיל הנח"ל. הסיבות להקמת פרויקט זה, היו בין השאר ניסיון ליצור אזורי השפעה במדינות הגובלות והקשורות בקשרים מדיניים עם מדינות שהיו בעימות ישיר עם ישראל. כמו כן פרויקט זה סייע ביצירת תדמיתה הבינלאומית של מדינת ישראל, ופתח פתח לשיתופי פעולה כלכליים וביטחוניים.
תחילת הפרויקט היה בגינאה. ג'ון טאטגה, מזכ"ל האיגודים המקצועיים במדינה גילה התעניינות בחיל הישראלי ובשיטותיו להפרחת השממה, ולאחר משא ומתן נשלחה לגינאה משלחת בת ארבעה קציני נח"ל ישראלים שסייעו להקמת יחידות דומות בצבא הגנאי שאורגנו במסגרת חטיבתית בשם "חטיבת הבונים". חטיבה זו סייעה ביצירת מסגרת תעסוקתית לאלפי גינאים, קידמה את החקלאות הבלתי מפותחת למדינה, ואף אחדה בין בני שבטים שונים בעלי היסטוריה של עוינות במסגרת אחת. ג'ון טאטגה עמד בראש המסגרת ובהמלצת הישראלים קיבל דרגה מקבילה לאלוף-משנה.
עשרות משלחות נח"ל ישראליות השתתפו בפרויקט שהחל בגינאה והמשיך בקניה, טנזניה, זמביה, מלאווי, חוף השנהב, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, צ'אד, קמרון, טוגו; ומחוץ לאפריקה: איראן, סינגפור, אקוודור, בוליביה ועוד. משלחות נציגים מאותן המדינות אף הגיעו לארץ ללמוד מההיאחזויות. הנח"ל סייע ביצירת מסגרות חצי צבאיות או צבאיות, ובפיתוח שיטות חקלאיות ושיטות לבירוא יערות.
פעילותו של הנח"ל בחו"ל ובמישור הבינלאומי נפסקה ברובה בעקבות התדרדרות יחסיה המדיניים של ישראל לאחר מלחמת ששת הימים, אולם רבות מהמסגרות שהוקמו המשיכו לתפקד, ואף נמשכו שיתופי פעולה מסוימים במישורים שונים. דוגמה מובהקת לכך היא קניה, שבה פעל הנח"ל, ושהייתה זו תחילת מערכת היחסים המדינית עמה, שהובילה לבסוף לשיתוף פעולה מסוים בעת מבצע יונתן לשחרור חטופי אנטבה.
מבשלת הארץ
מבשלת הארץ היא מבשלת בירה בוטיק הנמצאת בקרית גת. המבשלה הוקמה בשם מבשלת הנגב בשנת 2008 על ידי יוחאי קודלר וחיים בן עשור. בשנת 2016 נקנתה המבשלה על ידי מבשלת בירבזאר ושמה שונה למבשלת הארץ.
היסטוריה
המבשלה הוקמה רשמית בשנת 2008 על ידי יוחאי קודלר וחיים בן עשור, בשם מבשלת הנגב. המבשלה החלה את דרכה עם שלושה סוגי בירות: נגב אמבר אייל, נגב פסיפלורה ונגב פורטר אלון. בשנת 2011 נרכשה המבשלה על ידי חברת נורמן פרמיום. בשנת 2016 נקנתה המבשלה על ידי מבשלת בירבזאר ושמה שונה למבשלת הארץ.
אליפות וימבלדון 1963
אליפות וימבלדון 1963 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-24 ביוני והסתיימה ב-5 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. מנצח תחרות 1962 רוד לייבר עבר למקצוענות ולא היה יכול להשתתף בתחרות. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר, צ'אק מקינלי מארצות הברית נפגש עם פרד סטולי מאוסטרליה שלא היה מדורג וניצח אותו ב-3 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. מנצחת תחרות 1962 קארן סוסמן מארצות הברית לא השתתפה בתחרות. 8 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר מרגרט סמית' קורט מאוסטרליה ניצחה בשתי מערכות את בילי ג'ין קינג מארצות הברית שלא הייתה מדורגת. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות אוסטרליה הפתוחה.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 4 זוגות דורגו:
במשחק הגמר השתתפו זוגות שלא היו מדורגים. רפאל אוסונה ואנטוניו פלפוקס ממקסיקו שיחקו נגד ז'אן-קלוד ברקלה ופייר דרמון מצרפת וניצחו אותם ב-4 מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 48 זוגות. זוג מנצחות תחרות 1962 לא השתתף בתחרות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר מריה דואנו מברזיל ודרלנן הארד מארצות הברית ניצחו את רובין אברן ומרגרט סמית' קורט מאוסטרליה בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
במשחק הגמר קן פלטצ'ר ומרגרט סמית' קורט מאוסטרליה נפגשו עם דרלין הארד מאוסטרליה ובוב יואיט מדרום אפריקה שלא היו מדורגים וניצחו אותם בשתי מערכות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות ארצות הברית הפתוחה, אליפות צרפת הפתוחה ובאליפות ארצות הברית הפתוחה ובכך זכה ב-4 ניצחונות גראנד סלאם בתחרויות זוגות מעורבים במהלך השנה.
אולטרמיקרוסקופ
אולטרמיקרוסקופ הוא מתקן להארת עצמים קטנים ביותר, כמו חלקיקי קולואיד, טיפות ערפל או חלקיקי עשן. החלקיקים מוחזקים כתרחיף בתמיסה או גז בתוך כלי, כאשר מאחוריהם רקע שחור. העצמים מוארים על ידי קרן אור מתכנסת, הנכנסת מצד אחד, ומתמקדת בשדה הראייה - תופעת "קונוס טינדל" המוכרת בניסויי פיזור אור. בסידור זה, עצמים קטנים מדי כדי ליצור תמונות במיקרוסקופ יוצרים תבנית טבעות עקיפה, והחלקיקים נראים כנקודות בהירות על הרקע הכהה. השיטה מאפשרת רק את גילוי החלקיקים, ולא מספקת מידע של ממש אודות המבנה שלהם. ניתן לגלות חלקיקים קטנים עד כדי 10 ננומטר בשיטה זו.
האולטרמיקרוסקופ הומצא על ידי הכימאי האוסטרו-הונגרי ריכרד אדולף ז'יגמונדי (יחד עם היינריך זיידנטופף) ב-1903, במטרה לבחון את פיזור האור מחלקיקים בקולואידים.
איסטכיס
איסטכיס (ביוונית: Στάχυς, מת בשנת 54) הוא קדוש נוצרי. על פי המסורת של הכנסיות המזרחיות, איסטכיס היה הבישוף הראשון של ביזנטיון משנת 38 ועד מותו. הוא נחשב למקורב לאנדראס הקדוש ולשאול התרסי. אוסביוס מקיסריה, בהסתמכו על אוריגנס, טוען כי אנדראס הקדוש הטיף לנצרות באסיה הקטנה ובסקיתיה, לאורך הים השחור ואף באזור הוולגה וקייב. על פי המסורת, אנדראס הקים את הכס של ביזנטיון בשנת 38 ומינה את איסטכיס לבישוף. ה"כס של ביזנטיון" התפתח מאוחר יותר לפטריארכיה של קונסטנטינופול ואנדראס הקדוש הוא הקדוש המגן של פטריארכיה זו. לא ברור אם איסטכיס הוא אותו אדם אליו מתייחס פאולוס בפנייה "היקר" באיגרת אל הרומאים.
על פי המסורת האורתודוקסית, איסטכיס מת מוות טבעי. בכנסייה האורתודוקסית הוא נחשב לאחד משבעים התלמידים של ישו ולכן גם לקדוש. יום חגו הוא ה-31 באוקטובר.
יוטרפטור
יוטרפטור (שם מדעי: Utahraptor) הוא סוג של דינוזאור בעל אגן דמוי לטאה שפרוש שמו הוא "השודד מיוטה". בסוג זה מין יחיד - Utahraptor ostrommaysi. השם של המין "ostrommaysi" הוא הלחם של שני הפלאונטולוגים: ג'ון אוסטרום וכריס מייס.
מאפיינים
היוטרפטור חי בתקופת הקרטיקון והיה דומה מאוד לדינוניכוס: לשניהם היו טפרים קטלניים (דינוניכוס פירושו "טופר מבעית") ושני המינים צדו בקבוצות. הציד בקבוצות היה, ככל הנראה, דומה לטכניקה של הלביאות הצדות בימינו את הגנואים המלחכים עשב בסוואנה האפריקאית.
היוטרפטור היה מהגדולים שבדרומאוזאוריים. אורכו הגיע עד ל-6–7 מטרים (אף על פי שקיימת טענה, שלא אושרה עדיין, למאובן של פרט באורך 11 מטר). למרות גודלו הוא היה בנוי בצורה קלה יחסית ושקל רק כ-500 ק"ג. אורך הטופר הקטלני דמוי המגל ברגליו הוא כ-22–24 ס"מ. בשנים האחרונות, בדומה לרוב הדרומזאורים, הניחו שגופו היה מכוסה נוצות.
בן זאב
{{פירושונים| אישים ששמם בן זאב:
ראו גם
}}
מה עניין שמיטה אצל הר סיני
מה עניין שמיטה אצל הר סיני? הוא ביטוי עברי, המביע תמיהה על שני עניינים שנקשרו, אף שלכאורה אין כל זיקה ביניהם.
הביטוי המקורי
מקור הביטוי בספרא לפרשת בהר סיני:. המדרש שואל כאן מדוע מציין הכתוב שמצוות שמיטה ניתנה במעמד הר סיני (ב, וראו גם רש"י ורמב"ן לפסוק א' שם). ההסבר שנותן המדרש מציג זאת כהוכחה לכך שמקורה של התורה שבעל פה אף הוא במעמד הר סיני, ולכן קיים הטיעון ההלכתי המופיע מספר פעמים בתלמוד, "הלכה למשה מסיני". טיעון זה נאמר כאשר המקור הרלוונטי לטיעון מסוים הוא שהוא ניתן למשה בסיני ועבר במסורת, ומכאן תוקפו האלוהי הבלתי מעורער.
משמעותו המושאלת של הביטוי
מחוץ להקשרו המקורי משמש הביטוי להבעת תמיהה על דיון היוצר זיקה בין שני נושאים שכלל אינם קשורים זה לזה. דוגמאות:
אופסייד (תוכנית טלוויזיה)
אופסייד היא תוכנית ספורט סאטירית ששודרה בשנת 2002 בערוץ הספורט.
אופסייד, בכיכובם של ספי ריבלין ושרית סרי ובהפקתו של שי שטרן, שודרה במהלך עונת הכדורגל. התוכנית כללה מערכונים שצולמו מראש שעיקרם מבוסס על חיקויים של דמויות מפתח בכדורגל הישראלי והעולמי. בין המערכונים התארחו באולפן התוכנית אורחים שונים, כשהראיונות אף הם מתנהלים ברוח התוכנית ומתנהלים בצורה מבודחת.
התוכנית לא האריכה ימים ולא שודרה לה עונה נוספת. פרקי התוכנית משודרים בשידורים חוזרים מדי פעם בערוץ הבת של ספורט 5, ספורט 5 גולד.
בית הוהנברג
היסטוריה
בשנת 1900, הודיע פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, בנם של קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה ומריה אנונציאטה, נסיכת שתי הסיציליות, אשר היה יורש העצר של האימפריה האוסטרו-הונגרית, על רצונו להינשא לאצילה צ'כית זוטרה בשם סופיה חוטק, בתם של בוהוסלב, רוזן חוטק וחוטקוב, ווילהלמינה קינסקי, רוזנת ויצניץ אונד טיטאו. מכיוון שסופיה לא עמדה בתנאי הנישואים של בית הבסבורג, הודיע פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה שהנישואים יוכלו להתקיים רק אם סופיה לא תוכל לקבל את התואר "קיסרית אוסטריה ומלכת הונגריה" אשר היה שמור לאשת הקיסר, וילדיה לא יהיו זכאים לרשת את הכתר ואף לא יקבלו את זכויות היתר שהיו שמורות לבני הבסבורג. כפיצוי, העניק הקיסר לסופיה את התואר "נסיכת הוהנהברג", על שמה של עיר קטנה באוסטריה תחתית.
ב-1909 שדרג הקיסר את תוארה של סופיה ל"דוכסית הוהנברג", ונקבע כי בנה הבכור יירש את התואר, בעוד שאר בניה יקבלו את התואר "נסיך הוהנברג". ב-1914 נרצחו פרנץ פרדיננד וסופיה בסרייבו, ובנם מקסימיליאן ירש את התואר "דוכס הוהנברג". אחותו סופיה ואחיו ארנסט ירשו את התואר "נסיכי הוהנברג". בעקבות מלחמת העולם הראשונה ופירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית, הוחרמו חלקים גדולים מנכסי בית הוהנברג בידי ממשלת צ'כוסלובקיה (לדוגמה טירת קונופישטה ליד פראג). מתוקף החוק ההבסבורגי, הופקעו גם רבים מנכסיהם באוסטריה. חוק זה גם אסר על שימוש בתוארי אצולה באוסטריה, ולפיכך נאלצו בני הוהנברג לאמץ את השם "הוהנברג" כשם משפחה במקום תואר אצולה. עם זאת, מקסימיליאן וארנסט היו שניהם פעילים במסגרת תנועה מלוכנית, ועמדו בקשר הדוק עם אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה. כמו מרבית המלוכנים האוסטרים, התנגדו חברי בית הוהנברג לסיפוח אוסטריה בידי הנאצים, ובשל כך נשלחו מקסימיליאן וארנסט לדכאו. כמו כן 20,000 דונם מנכסי בית הוהנברג הופקעו בידי הנאצים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הצליחו האחים להחזיר חלק מהנכסים המוחרמים, ובין היתר את טירת ארססטן בדרום אוסטריה. מקסימיליאן גם היה נציגו של הנסיך אוטו במשא ומתן מול ממשלת אוסטריה על החזרת נכסים של בית הבסבורג לידיים המקוריות ועל ביטול החוק ההבסבורגי אשר מנע מבני הבסבורג להיכנס לאוסטריה. הוא נכשל בכך כישלון חרוץ. הוא נפטר ב-1962, ובנו פרנץ ירש את התואר "דוכס הוהנברג". פרנץ נפטר ב-1977, וכיום עומד בראש הבית אחיו גאורג. גאורג עבד בעבר כדיפלומט ושימש בין היתר כשגריר אוסטריה במדינת הוותיקן.
קשרים משפחתיים
פרט להיותם צאצאים של בית הבסבורג-לורן, בני הוהנברג גם מקושרים למשפחות אצולה אחרות ברחבי אירופה. פרנץ, דוכס הוהנברג היה נשוי לאליזבת, נסיכת לוקסמבורג בתה של שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג. כמו כן הם קשורים בקשרים רחוקים לבתי המלוכה של ליכטנשטיין ובריטניה.
תארים
צורת הפנייה הרשמית אל המחזיק בתואר "נסיך הוהנברג" הייתה. למחזיק בתואר "דוכס הוהנברג" (היינו ראש הבית) ואשתו, צורת הפנייה הייתה.
דגל פפואה גינאה החדשה
דגל זה מכיל את הריכוז השני בגודלו של הצבע השחור (אחרי דגל לוב) – 48.1% ממנו צבועים בשחור.
דגל האיטי
הדגל הוא ביקולור המורכב משני פסים אופקיים: כחול ואדום ובמרכזו נמצא מרובע לבן עליו נמצא סמלה של האיטי, הגרסה האזרחית שלו חסרה את הסמל.
העיצוב הנוכחי שימש לראשונה את הרפובליקה של האיטי תחת הנשיא אלכסנדר פטיון בשנת 1806.
דגל האיטי הוא אחד משמונה דגלים לאומיים המשלבים בתוכם את סמלה של המדינה. הדגל הוא אחד מארבעה דגלים לאומיים של מדינות החברות באו"ם המציגים אקדח.
היסטוריה
הדגל הראשון של האיטי נוצר לראשונה ב-18 במאי 1803 במהלך מרד העבדים בהאיטי. המורדים הסירו את הפס הלבן מהטריקולור הצרפתי, והשתמשו ביתר כדגלם. על פי גרסאות אחרות, הייתה זו החייטת קתרין פלון שהסירה את הפס הלבן מהטריקולור הצרפתי.
בין השנים 1964–1986 צבעיו של הדגל חזרו להיום אדום ושחור. הדגל אז כלל את הסמל, אך צבעי הדגלים בו שונו לשחור.
קרב החצר
קרב החצר (באנגלית: The Barnyard Battle) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1929, כחלק מסדרת הסרטים "מיקי מאוס". זהו הסרט השביעי של מיקי מאוס והרביעי שיצא באותה השנה. כפי שכותרת הסרט מרמזת, הוא מציג קרב בין צבא פולש של חתולים וצבא של עכברים שמנסים להגן על בתיהם וחוותיהם.
עלילה
פיט רגל-עץ מתואר כחייל מוביל של צבא החתולים, ומיקי כמתגייס של צבא העכברים, לא לפני שעבר בדיקה גופנית לצורך הגיוס לצבא, סצנה זו מתארת את מיקי הופך לנושא להתעללות פיזית ורגשית. לאחר שעבר את הבחינה, הוא מקבל מקלע ונשלח לקרב. מאמצי הלחימה של מיקי קומיים במראם אך מוכיחים את עצמם כיעילים מספיק כדי לאלץ את האויב לסגת. בסופו של דבר, מיקי מכה בפטיש על ראשם של שורת חיילים מסתערים, ומתקבל בתשועות כגיבור על ידי חבריו החיילים.
הפקה
סרט זה בולט בתור הראשון שמציג את מיקי כחייל והראשון שמציב אותו בקרב. סצנת הבדיקה הגופנית נערכה מאז לעיתים קרובות, עקב היותה מטרידה במידה מסוימת. עם זאת, צופים מודרניים הצביעו תכופות על סצנה זו כעל הבלתי נשכחת ביותר מהסרטים הקצרים.
היה תקדים בסרטים המצוירים של דיסני בשליחת הדמות הראשית למלחמה: יוליוס החתול מזמן צבא בסרט "Alice's Little Parade" משנת 1926 מסדרת "קומדיות אליס", ואוסוולד הארנב שיוצא למלחמה בסרט המצויר משנת 1927, "!Great Guns".
הקצין עכבר שצועק "פלוגה, צעד קדימה!" הוא דמות היונק הראשונה בסרטים המצוירים של מיקי מאוס שאומרת משפט שלם. לפני כן, התקשורת בין דמויות הייתה רק בצלילים חד-הברתיים וצחוקים, או במקרה של מיני מאוס, האיחול, "יו-הו!". התוכי ב"ספינת הקיטור וילי" אמר גם הוא שני משפטים מלאים, מה שהפך אותו לדמות הראשונה הממשית בסדרה שמדברת.
זהו הסרט האחרון של מיקי מאוס בו מיקי מוצג בגודל של עכבר בין המון עכברים אחרים; לאחר מכן, מיקי ומיני הפכו לעכברים היחידים שחיים בעולם של חיות מואנשות אחרות.
הסרט לא הציג באופן בירור את המלחמה שתיאר, אם כי החתולים מתוארים כחבושים בקסדות צבאיות דומות לאלו ששימשו את הקיסרות הגרמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה. מנגד, העכברים צועדים לקרב למנגינת "דיקסי", שיר שנכתב בשנת 1859. השיר היה פופולרי בקרב הכוחות של קונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. ניצחונם של העכברים נחגג בלחן של "Battle Cry of Freedom", הידוע כפופולרי בקרב כוחות ארצות הברית במהלך אותה מלחמה. בכל מקרה, שתי המלחמות היו עדיין בזיכרון החי של הקהל בזמן יציאת הסרט ולכן ייתכן שהפרטים שהוזכרו נועדו להתייחסויות מוכרות לשניהם.
מכיוון שהחתולים חובשים קסדות הדומות לפיקלהאובה גרמנית, הסרט נאסר בגרמניה בשנת 1930 בטענה שהוא "פוגע בכבוד הלאומי".
מורשת והשראה
מיני-משחק בסגנון LCD Game & Watch שמופיע במשחק הווידאו Kingdom Hearts III משנת 2019 מבוסס על סרט קצר זה.
Let's Talk About Love World Tour
Let's Talk About Love World Tour הוא סיבוב ההופעות השמיני של הזמרת סלין דיון אשר נועד לקדם את אלבומה ה-15 ואלבומה ה-5 בשפה האנגלית Let's Talk About Love ואת אלבומה ה-12 בצרפתית S'il suffisait d'aimer וה-16 שלה בכללי.
פרוטוצרטופסיים
פרוטוצרטופסיים (שם מדעי: Protoceratopsidae) היא משפחה של דינוזאורים צרטופסים שחיו בתור הקרטיקון לפני 71–85 מיליון שנה.
Let's Talk About Love World Tour
במהלך סיבוב ההופעות הופיעה הזמרת באמריקה הצפונית, אסיה ואירופה וזכתה להצלחה רבה כך שאפילו האריכה את סיבוב ההופעות לאור ביקוש רב. במהלך סיבוב ההופעות גרפה 91.2 מיליון דולר מ-69 יעדים ואף הייתה מועמדת ל-2 פרסים בטקס פרסי Pollstar Industry בקטגוריות "סיבוב ההופעות המרכזי של השנה" ו"ההפקה היצירתית ביותר".
פרוטוצרטופסיים
יצורים אלה היו מאבותיהם של הצרטופסיים הגדולים כמו הטריצרטופס אך לא היו להם קרניים על אפם והעטרה שלהם הייתה קטנה מאוד אך היה להם מקור קרני. מאובניהם התגלו רק באסיה ובייחוד בסין ומונגוליה.
Let's Talk About Love World Tour
רקע
במסגרת מסיבת עיתונאים שנערכה במסגרת הזכייה שלה בפרס AMA דיון הודיעה כי היא עתידה לצאת לסיבוב הופעות בקיץ של 1998 ובפברואר של 1998 הדבר אושר רשמית. במקור סיבוב ההופעות היה אמור להתחיל בבוסטון אך לבסוף החליטה הזמרת להתחיל אותו במונטריאול מכיוון שהיא רואה בעיר כ"קמע מזל שלה".
סיבוב ההופעות נערך בחסות התאגידים פרוקטר אנד גמבל ואריקסון ובחסות חברת אייבון אשר יזמו קמפיין אגרסיבי לקראת סיבוב ההופעות כאשר הם הציגו פרסומות של סיבוב ההופעות באמצעות הטלפונים הניידים שלהם ואף כל מי שרכש טלפון של חברת אריקסון קיבל במתנה סרט מיוחד של מאחורי הקלעים של סיבוב ההופעות. סיבוב ההופעות זכה להצלחה אדירה במכירות הכרטיסים והכרטיסים נמכרו במהירות רבה. רשימת השירים של סיבוב ההופעות הייתה מורכבת מלהיטים של הזמרת, שירים חדשים ואף שירים בצרפתית.
פרוטוצרטופסיים
סוגים
חלק מהסוגים במשפחה הועברו למשפחה נפרדת, בגצרטופסיים ואחרים למשפחת הלפטוצרטופסיים.
Let's Talk About Love World Tour
רקע
עם תחילת סיבוב ההופעות ב-1999 בעלה של דיון אובחן כחולה בסרטן העור ולכן דיון נאלצה לדחות חלק מהתאריכים של סיבוב ההופעות בארצות הברית וגם את הלג האירופאי. דיון חידשה את סיבוב ההופעות באמצע יוני והודתה למעריצים על תמיכתם בתקופה קשה זו. במהלך סיבוב ההופעות דיון הצהירה כי זהו הולך להיות סיבוב ההופעות האחרון שלה מכיוון שהיא רוצה להתמקד בלהיות אמא. אך בשנת 2008 חזרה שוב להופיע בחו"ל במסגרת סיבוב ההופעות "Taking Chances World Tour".
קישורים חיצוניים
סיבוב ההופעות על פי, goodreads
לורן מייקלס
לורן מייקלס (באנגלית: Lorne Michaels; נולד ב-17 בנובמבר 1944), הוא מפיק, במאי, תסריטאי, קומיקאי ושחקן קנדי-אמריקאי-יהודי. יצר והפיק תוכניות בידור וסרטים קומיים רבים לאורך השנים, ובהם: "סאטרדיי נייט לייב", "לייט נייט" עם קונאן או'בריאן, "טונייט שואו" עם ג'ימי פאלון, "רוק 30", "פעלולן לנצח", "אמא מלווה", "עולמו של ויין", ו"ילדות רעות".
קורות חיים
נולד בשם לורן דייוויד ליפקוביץ (Lorne David Lipowitz) בקיבוץ בארץ ישראל לפני קום המדינה, להורים יהודים. בינקותו ירדה משפחתו לקנדה ושם גדל בטורונטו. על פי גרסה אחרת נולד בטורונטו. קיבל תואר באנגלית מאוניברסיטת קולג' (השייך לאוניברסיטת טורונטו) ב-1966.