cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו
מהפכה
כאשר ג'יימס נוכח לדעת כי הוא לא מצליח לשמור על מרלבורו, משרתו המסור והנאמן, הוא התייאש וברח לצרפת. במהלך מנוסתו לצרפת הוא לקח איתו את בנו ויורשו ג'יימס, נסיך ויילס. ויליאם ניצח במערכה כמעט ללא מאמץ, והחל בשלטון משותף עם מרי, בתו הבכורה של ג'יימס השני. שרשרת אירועים ידועה כ"המהפכה המהוללת".
הגנרל של ויליאם
צ'רצ'יל הוכתר כרוזן מרלבורו באפריל 1689, במסגרת חלוקת תוארי הכבוד עליה החליט ויליאם לאחר הכתרתו; הוא הושבע לחבר במועצה המלכותית, והתמנה פעם נוספת לתפקיד שמשו האישי של המלך. אולם, עלייתו המהירה בסולם התפקידים גרמה לכך שאחדים מתומכיו של ג'יימס טענו כי הוא בגד במלכו באופן מביש לצורך רווח אישי; ויליאם עצמו שקל מחדש את צעדיו כלפי מרלבורו. תומכיו של מרלבורו (כולל הצאצא המפורסם שלו וינסטון צ'רצ'יל) טענו כי פעולותיו נבעו ממניעים פטריוטיים, דתיים ומוסריים. אולם, ההיסטוריון צ'נדלר טוען כי מניעיו של מרלבורו היו גם אמביציה ואינטרס אישי; הוא טען גם כי לא סביר שאדם כלשהו ינהג כפי שנהג מרלבורו כלפי האדם שלו היה חייב את כל רכושו ומעמדו עד אותה תקופה.
פעולתו הראשונה של מרלבורו הייתה סיוע בארגון מחדש של הצבא - ועקב הכוח לקדם או לשחרר קצינים נהנה מרלבורו מן היכולת לבנות רשת קשרים שתוכיח את עצמה כיתרון במשך עשרים השנים הבאות. משימתו הייתה דחופה, כיוון שכחצי שנה לאחר עזיבתו של ג'יימס השני הצטרפה אנגליה למלחמה נגד צרפת כחלק מקואליציה ששמה לה למטרה להגביל את שאיפותיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. לאור ניסיונו הוחלט לשלוח את מרלבורו לארצות השפלה באביב 1689 כמפקדם של 8,000 חיילים בריטים; לאורך מלחמת תשע השנים הוא שירת בפועל בשדה הקרב במשך שלוש שנים, ולאחר מכן בתפקידי פיקוד משניים. אולם, בקרב וולקורט שנערך ב-25 באוגוסט 1689 זכה מרלבורו לשבחים רבים, והמפקד ההולנדי הנסיך וולדק אף אמר עליו "...למרות היותו צעיר הוא הפגין כישורים צבאיים טובים יותר מאלה שרוב הגנרלים מפגינים לאחר שנים רבות של מלחמות... הוא בוודאות אחד מהאנשים האמיצים ביותר שאני מכיר". כהוקרה על כישוריו ותרומתו החליט ויליאם להעניק למרלבורו את תפקיד הקולונל של הרגימנט השביעי של חיל הרגלים שחומש ברובי מוסקטים קלים.
לאחר קרב וולקורט חלה דעיכה בפופולריות של מרלבורו בחצר המלך. ויליאם ומרי חשו חוסר אמון כלפי השפעתם של מרלבורו ורעייתו, שהיו אנשי סודה ותומכיה של הנסיכה אן שהייתה בעלת טענת זכות חזקה יותר לכתר בהשוואה לוויליאם. שרה תמכה באן בסדרה של מחלוקות עם המלך והמלכה, וגרמה למרי לכעס רב ולעוינות כלפי מרלבורו. המריבות הללו נזנחו לתקופת מה כאשר ג'יימס הגיע לאירלנד במרץ 1689 בניסיון להשיב לעצמו את כתרו, וויליאם עזב לאירלנד ביוני 1690 על מנת להילחם בו. מרלבורו מונה למפקד כל הכוחות הצבאיים באנגליה, ולחבר במועצת התשעה שייעצה למרי בנושאי צבא בהיעדרו של ויליאם; מרי לא התאמצה להסתיר את חוסר שביעות רצונה מהמינוי של מרלבורו, וכתבה לבעלה כי "אני לא יכולה לסמוך עליו או להעריך אותו".
בסופו של דבר הובס ג'יימס ונאלץ לצאת לגלות בצרפת פעם נוספת. מרלבורו עזב לאירלנד באוגוסט על מנת למלא את משימתו הראשונה כמפקד עצמאי, שהייתה מערכה ימית ויבשתית נגד הנמלים של קורק וקינסייל. היה זה ניסיון לשבש את נתיבי האספקה של היעקוביטים, ומרלבורו ביצע אותו בהצלחה רבה. קורק נכבשה בתחילת אוקטובר, וקינסייל ימים אחדים לאחר מכן. אף על פי שהמערכה לא הובילה לסיום המלחמה כולה כפי שקיווה מרלבורו, הוא למד לקחים חשובים בכל הנוגע לדקויות של לוגיסטיקה, ועל החשיבות של שיתוף פעולה וטאקט כשעובדים לצידם של קציני שדה בכירים. הפעם הבאה שפיקד על חיילים בשעת קרב בעצמו הייתה רק כעבור עשר שנים.
השחרור מהצבא והחרפה
ויליאם הכיר באיכויות של מרלבורו כחייל וכאסטרטג, אך סירב להכתירו כאביר מסדר הבירית ולמנותו למפקד חיל החימוש, דבר שהטריד את מרלבורו. בנוסף, מרלבורו לא הסתיר את אכזבתו מהיעדר הקרדיט שהיה ראוי לו. הוא השתמש בהשפעתו על הפרלמנט והצבא, וגרם לחוסר שביעות רצון מהעדפותיו של ויליאם בבחירת מפקדים זרים. ויליאם היה מודע לכך, והחל לדבר בגלוי על חוסר אמונו במרלבורו; נציגיו של הנסיך הבוחר של ברנדנבורג בלונדון שמעו את המלך אומר כי הוא זכה "ליחס כה מזעזע ממרלבורו, עד כדי כך שאלמלא לא היה מלך, הוא בוודאי היה חש צורך לקרוא עליו תיגר ולהזמינו לדו-קרב".
היחסים בין ויליאם למרלבורו המשיכו להתדרדר לאחר חזרתם מהמערכה בארצות השפלה הדרומיות באוקטובר 1691. בינואר 1692 הורתה המלכה (שזעמה על פעולותיו של מרלבורו בפרלמנט, בצבא ובמקום גלותו של ג'יימס) לאן לפטר את שרה, אך זו סירבה בתוקף. המחלוקת האישית הזאת זירזה את שחרורו של מרלבורו. ב-30 בינואר הורה רוזן נוטינגהאם (מזכיר המדינה) למרלבורו לעזוב את כל תפקידיו האזרחיים והצבאיים ולראות עצמו משוחרר מכל המינויים שלו. הוא אף אסר עליו להיכנס לארמון המלך. רוזן נוטינגהאם לא נימק את הצעד הזה, אך תומכיו העיקריים של מרלבורו זעמו: שרוסברי הביע את כעסו וגודולפין איים לפרוש מהממשלה. אדמירל ראסל, שהיה באותה עת המפקד העליון של הצי המלכותי, האשים את המלך בגלוי בכפיות טובה כלפי האיש ש"הניח את הכתר על ראשו".
עלילת הבגידה במולדת
שפל המדרגה במצבו של מרלבורו טרם הגיע. באביב 1692 התחדשו איומי הפלישה הצרפתיים, וכן ההאשמות היעקוביטיות בבגידה. בפני המלכה הובאו עדויות של אדם בשם רוברט יאנג על כך שאנשים אחדים חתמו על מכתב תמיכה בהשבת ג'יימס השני והדחת ויליאם השלישי, והורתה לעצור את כולם. מרלבורו, שהיה אחד מהחותמים, נשלח למצודת לונדון ב-14 במאי, והיה כלוא שם במשך חמישה שבועות; צערו התגבר עוד יותר כשהתבשר על מות בנו הצעיר צ'ארלס. האשמותיו של יאנג התבררו לבסוף כבדיה וכזיוף, ומרלבורו שוחרר ב-25 ביוני. הוא המשיך להתכתב עם ג'יימס, דבר שהוביל לבסוף לתקרית "מכתב מפרץ קאמארה" ב-1694.
כוחות הברית תכננו במשך חודשים אחדים לתקוף את נמל ברסט בחלק הצרפתי של מפרץ ביסקאיה. הכוחות, בפיקודו של תומאס טולמאץ', תקפו ב-18 ביוני ונחלו תבוסה; רוב אנשיו של טולמאץ' נהרגו או נשבו, והוא עצמו מת זמן קצר לאחר מכן מפצעיו. למרות היעדר ראיות ממשיות הואשם מרלבורו בכך שהתריע בפני האויב על המתקפה. סוגיית אשמתו שנויה במחלוקת בקרב ההיסטוריונים. ההיסטוריון הצבאי ריצ'רד הולמס טוען כי יש עדויות קלושות בלבד הקושרות בין מרלבורו לבין מכתב מפרץ קאמארה, וטען כי "קשה מאוד לדמיין אדם כה זהיר כמרלבורו, שרק זמן קצר קודם לכן השתחרר מהאשמה בבגידה, כותב מכתב שיגרום למותו אם ייפול לידיים הלא נכונות". דייוויד צ'נדלר טען כי "כל המצב הזה מעורפל ולא חד משמעי, ולא ניתן להסיק מסקנה ברורה. בסופו של דבר, ייתכן ועלינו לתת למרלבורו ליהנות מהספק".
פיוס
מותה של מרי ב-7 בינואר 1695 הוביל לפיוס רשמי אך קר בין ויליאם השלישי לבין אן, שכעת הייתה היורשת של הכתר האנגלי. מרלבורו קיווה כי כתוצאה מפיוס זה הוא ימונה מחדש לתפקידים מהם הודח, אך אף על פי שהותר לו ולשרה לחזור לארמון המלך הוא לא קיבל הצעת עבודה כלשהי.
היעקוביט המיליטנטי ג'ון פנוויק טען ב-1696 כי ג'יימס רקם קשר לבגידה עם מרלבורו, גודולפין, ראסל ושרוסברי. ההאשמות הוכחו לבסוף כבדיה ופנוויק הוצא להורג, כשהמלך לא מייחס לנושא חשיבות רבה. ב-1698, שנה לאחר חתימה הסכם רייסווייק שהביא לסיום מלחמת תשע השנים, חל מפנה ביחסיהם של ויליאם ומרלבורו. לפי המלצתו של לורד סנדרלנד, שאשתו הייתה חברה טובה של שרה צ'רצ'יל, מונה מרלבורו לתפקיד מנהל משק הבית המלכותי של הנסיך ויליאם, בנה הבכור של אן; דרגתו הצבאית ותפקידו כחבר המועצה המלכותית הושבו לו. כשוויליאם עזב להולנד ביולי מרלבורו היה אחד מהאנשים הבכירים שהופקדו על ניהול המדינה בהיעדרו; הוא נתקל בקשיים כשניסה לגשר בין חובותיו למלך לבין רצונו לחדש את קשריו עם הטורים.
מלחמת הירושה הספרדית
קרלוס השני, מלך ספרד, מת ב-1 בנובמבר 1700 ללא ילדים, וסוגיית הירושה לכתר הספרדי והשליטה הנובעת מכך באימפריה הספרדית גררה את אירופה למלחמה הידועה כ"מלחמת הירושה הספרדית". על ערש דווי ביקש קרלוס להוריש את כתרו לפיליפ, דוכס אנז'ו, שהיה נכדו של לואי הארבעה עשר. פוטנציאל זה לאיחוד בין ספרד לצרפת תחת בית בורבון לא היה מקובל על אנגליה, הרפובליקה ההולנדית והקיסר האוסטרי לאופולד הראשון שהיה בעל זכות טיעון לכתר הספרדי. בריאותו של ויליאם הייתה רעועה באותה תקופה, והוא החליט לתת למרלבורו תפקיד מרכזי בסוגיות האירופאיות בין השאר בזכות השפעתו על הנסיכה אן, שהייתה היורשת שלו. משימתו של מרלבורו הייתה לנהל משא ומתן לצורך הקמת קואליציה חדשה כנגד צרפת וספרד, ולצורך כך הוא מונה לנציגו האישי של ויליאם בהאג ולמפקד הכוחות הבריטיים.
ב-7 בספטמבר 1701 חתמו אנגליה, הקיסר והרפובליקה ההולנדית על הסכם הברית הגדולה השני, על מנת להרתיע את לואי ה-14 השאפתן ולמתן את כוחו של בית בורבון. ב-19 במרץ 1702 נפצע ויליאם בתאונת רכיבה ומת מפצעיו, ואן ירשה את מקומו. מותו של המלך גרם לחוסר סדר בקרב כוחות הקואליציה, אך הרוזן יוהאן ונצל ורטיסלאב פון מיטרוביץ מבוהמיה דיווח כי "הנחמה הגדולה ביותר בבלבול הזה היא שמרלבורו קיבל את כל המידע בסוגיה זו, ובגלל קשריו עם המלכה יכול לעשות הכל".
"הקשרים עם המלכה" הוכיחו את עצמם כרווחיים עבור חבריה הוותיקים. אן רצתה לגמול למרלבורו עבור הישגיו הדיפלומטיים והקרביים באירלנד ובאירופה, ומינתה אותה למפקד הכללי של חיל התותחנים (Master-General of the Ordnance), שהיה תפקיד שמרלבורו היה מעוניין בו במשך זמן רב, לאביר במסדר הבירית ולקפטן-גנרל של כוחות הצבא באנגליה ומחוץ לאנגליה. במקביל לכך מונתה ליידי מרלבורו לנערת הגלימה (Groom of the Stole), הגבירה אשר על הגלימות (Mistress of the Robes), ושומרת התקציב המלכותי (Keeper of the Privy Purse). ג'ון ושרה היו בשיא כוחם מבחינת הקשר עם המלכה, ונהנו מהכנסה שנתית של למעלה מ-60,000 לירות שטרלינג והשפעה רבה בארמון המלוכה.
תחילת המערכה, נישואי בנותיו ומות בנו הבכור
אנגליה הכריזה מלחמה על צרפת ב-15 במאי 1702. מרלבורו קיבל את הפיקוד על כוחות בריטיים, הולנדים וגרמנים שכירים, והייתה זו הפעם הראשונה בחייו שבה פיקד על כוח צבאי כה גדול בשדה הקרב. היה לו הרבה פחות ניסיון מאשר גנרלים הולנדים וגרמנים שהיו כפופים לו. הסמכות הפיקודית שלו הייתה מוגבלת במידת מה. בתפקידו כקפטן-גנרל הייתה לו סמכות לתת פקודות לגנרלים הולנדים רק במקרה שחייליהם נטלו חלק בפעולה ביחד עם אנשיו; במקרים אחרים הוא היה צריך להסתמך על כוח השכנוע והטאקט שלו, ולקבל את הסכמתם של הקצינים ההולנדים או הנציגים הדיפלומטיים של הפרלמנט ההולנדי.
למרות ההיסוס הראשוני של בעלי הברית שלו, המערכה בארצות השפלה (הזירה העיקרית של המלחמה) החלה היטב מבחינת מרלבורו. לאחר שביצע תמרונים אחדים הוא הצליח לגבור על מרשל בופלר (Boufflers), ולאחר מכן כבש מספר ערים (בהן לייז'). בזכות ההישגים הללו העניקה לו המלכה את תואר דוכס מרלבורו ומרקיז בלנדפורד בדצמבר. המלכה התכוונה גם להעניק לו משכורת שנתית של 5,000 לירות שטרלינג למשך חייו, אך הפרלמנט דחה את היוזמה הזאת. שרה נעלבה מכך, ובכעסה הציעה לבעלה לוותר על התואר שקיבל.
ב-20 בפברואר 1703, זמן קצר לאחר קבלת התארים, נישאה אליזבת', בתו של מרלבורו, לסקרופ אגרטון, רוזן ברידג'ווטר. בקיץ שלאחר מכן התארסה בתו מארי לג'ון מונטגיו, והשניים נישאו ב-31 במרץ 1705. אירועים אלה התרחשו לאחר ששתי בנותיו הגדולות כבר היו נשואות: הנרייטה נישאה לפרנסיס גודולפין (בנו של סידני גודולפין) באפריל 1698, ואן נישאה לצ'ארלס ספנסר, הרוזן השלישי מסנדרלנד, ב-1700. אולם, תקוותיו של מרלבורו היו להקים שושלת אצולה משל עצמו, והוא תלה אותן בבנו ג'ון, שהיה הבן הבכור שלו וגם היחיד שהגיע לבגרות. אולם, בעת שלמד בקיימברידג' בתחילת 1703 לקה ג'ון באבעבועות שחורות. הוריו הגיעו במהירות למיטת חוליו, אך בבוקר 3 במרץ הוא מת ממחלתו במה שגרם לדוכס לצער רב.
מרלבורו חזר להאג כעבור ימים אחדים בעודו מתאבל על בנו, והותיר מאחוריו את שרה. בזמן שמרלבורו שהה באנגליה החליף מרשל וילרואה את בופלר כמפקד בארצות השפלה הספרדיות. אף על פי שמרלבורו הצליח לכבוש את בון, אואי, ולימבורג, הוא לא הצליח לגרור את הצרפתים לקרב משמעותי בגלל ההססנות ההולנדית. הוא נתקל גם בהתנגדות מבית. מרלבורו וגודלפין ספגו ביקורת מיריביהם הטורים שהעדיפו להפעיל את הצי המלכותי על מנת להגדיל את כוחה הקולוניאלי של אנגליה, אך מנגד תמכו הוויגים בשליחת הצבא ישירות לתוך צרפת. תמיכה זו דעכה במקצת לאחר המערכות הקודמות של כוחות הברית, אך מרלבורו, שהשכיל לנצל את כישוריו הדיפלומטיים לצורך ניהול הברית, היה כבר גנרל בעל מוניטין בינלאומי, ותוך זמן נשכחה ההצלחה המוגבלת של 1703 לעומת מערכת בלנהיים של 1704.
בלנהיים וראמיאי
מרלבורו השתכנע בצורך לשלוח סיוע צבאי לאזור הדנובה, לאור המצוקה של אוסטריה שהייתה נתונה לאיום מצד צרפת ובוואריה במערב ומורדים מהונגריה במזרח. מרלבורו הגה תוכנית נועזת על מנת ליטול את היוזמה מיריביו. הוא תכנן להטעות את ההולנדים שלא היו מוכנים לקבל את החלשת כוחות הברית באזור ארצות השפלה הספרדיות. לצורך הגשמת מטרה זו הוא פקד על כוחותיו לנוע לעבר הנהר מוזל, אך ברגע שהגיעו לשם הוא תכנן לא להתחשב בהולנדים ולהוביל את כוחותיו לחבירה עם הכוחות האוסטריים בדרום גרמניה.
מרלבורו הגשים את תוכניתו באמצעות שילוב של הונאה אסטרטגית וניהול מוצלח. לאחר שצעדו לאורך 400 קילומטרים מארצות השפלה, החלו כוחות הברית להילחם מול הפרנקו-בוואריים באזור הדנובה. ההיתקלות הגדולה הראשונה אירעה ב-2 ביולי 1704, כאשר מרלבורו והנסיך לודוויג מבאדן הסתערו על שלנברג (Schellenberg). ב-13 באוגוסט הנחיל מרלבורו, ביחד עם המפקד האימפריאלי הנסיך אויגן מסבויה, תבוסה ניצחת בקרב בלנהיים לכוחותיהם של מרשל טאלאר והנסיך הבוחר של בוואריה. המערכה נחשבת לאחת המרשימות ביותר בתקופה שקדמה לנפוליאון, וידועה בזכות התכנון האסטרטגי שלה והשפעתה על המלחמה, שהתבטאה ביציאת בוואריה מהמערכה ושיבוש תוכניותיו של לואי הארבעה עשר לניצחון מוקדם. מרלבורו התבלט כאחד החיילים הטובים ביותר באותה תקופה לאחר נפילת לנדאו שעל הריין וטריר וטרארבאך שעל המוזל, וגם יריביו הטורים נאלצו להכיר בהצלחתו הרבה.
המלכה תיגמלה את מרלבורו באמצעות הענקת האחוזה המלכותית בוודסטוק והבטחה להקים ארמון כהנצחה לבלנהיים, אך במקביל לכך חלה התדרדרות ביחסים בינה לבין שרה. מרלבורו ואשתו עלו לגדולה בין השאר בזכות קשריהם עם אן, אך תמיכתה העקבית של שרה בוויגים גרמה לריחוק ביניהם, כיוון שהמלכה נטתה לכיוון הטורים שהביעו תמיכה עקבית בכנסייה האנגליקנית. אן, שכעת הייתה מלכה ולא נערה מתבגרת הנתונה להשפעתה של שרה, מאסה במזגה החם וחסר הטאקט של שרה, במה שהרס בסופו של דבר את מערכת היחסים ביניהן וערער את מעמדו של הדוכס.
במהלך צעידתו של מרלבורו לעבר הדנובה הציע לו הקיסר לאופולד הראשון תואר נסיך באימפריה הרומית הקדושה, בנסיכות הקטנה מינדלהיים. אן הסכימה לכך, אך המערכות ב-1705 לא גרמו לאותה שביעות רצון כמו מערכת בלנהיים. מרלבורו תכנן לפלוש לצרפת דרך עמק המוזל, אך בעקבות התנגדות יריביו וידידיו נאלץ לסגת לעבר ארצות השפלה. הוא פרץ את קווי ההגנה של בראבאן (Brabant) בקרב אליקסהיים, אך היסוסיו, בנוסף לאלו של ההולנדים שחששו לביטחון מולדתם, מנעו ממנו לנצל את היתרון. מרלבורו לא ניסה להסתיר את כעסו, ולאחר שפנה לפרלמנט ההולנדי הוחלט לפטר את מפקד הכוחות ההולנדיים. הצרפתים והטורים באנגליה דחו את הטענה שההססנות ההולנדית מנעה ממרלבורו להשיג ניצחון גדול ב-1705, ודבקו בגישתם כי קרב בלנהיים היה מקרה ממוזל וכי מרלבורו הוא גנרל שאין לחשוש מפניו.
מרלבורו לא זכה להצלחה רבה בתחילת 1706, כאשר הגנרלים של לואי הארבעה עשר השיגו ניצחונות באיטליה ובאלזס. הוא נאלץ בעקבות הכישלונות הללו לשנות את תוכניותיו, ולבסוף החל בפלישה לתוך שטח האויב. לואי הארבעה עשר, שהיה נחוש לנקום על בלנהיים, הנחה את מרשל וילרואה לרדוף באופן אישי את "מיסייה מרלברו". קרב ראמיאי, שנערך לאחר מכן ב-23 במאי, היה ככל הנראה אחת מהצלחותיו הגדולות ביותר של מרלבורו. הוא איבד פחות מ-3,000 אנשים, וגרם לצרפתים לאבדות של 20,000 נפגעים ולתבוסה קשה. קרב זה היה הפתיחה לשרשרת הצלחות עבור מרלבורו, שבמהלכה כבשו כוחות הברית בפיקודו עיר אחרי עיר. ביחד עם ניצחונו של הנסיך אויגן על הצבא הצרפתי בטורינו, שנת 1706 הפכה למוצלחת מאוד עבור כוחות הברית.
הדעיכה במעמדו
במקביל ללחימתו בארצות השפלה חל שינוי במזלו של מרלבורו כתוצאה מפעילותם של יריביו האישיים והמפלגתיים. הוויגים, שתמכו במלחמה, תקפו בחריפות את ידידו הטוב גודולפין ודרשו כי בתמורה לתמיכתם בממשלה ימונה רוזן סנדרלנד, חתנו של מרלבורו, למזכיר המדינה. המלכה, שרחשה איבה לסנדרלנד ולקבוצת הוויגים שאליה השתייך, סירבה להיות נשלטת על ידי מפלגה אחת, והתנגדה למהלך; גודולפין, שנתמך על ידי שרה צ'רצ'יל והיה תלוי בתמיכת הוויגים, לחץ עליה בהצלחה להיענות לדרישותיהם, אך מערכת היחסים המיוחדת בינה לבין שרה וגודולפין התערערה במידה רבה, והיא החלה לנטות לכיוון אביגייל מאשם - בת דודתה של שרה. אן החלה להתקרב גם לרוברט הארלי, שטען כי המדיניות הפייסנית של מרלבורו וגודולפין כלפי הוויגים איננה נחוצה.
מרלבורו חזר לאנגליה לאחר ניצחונו בראמיאי, וזכה לקבלת פנים חמה מהפרלמנט; תאריו ונכסיו הפכו לברי ירושה על ידי צאצאיו, גברים ונשים כאחד. אולם, ב-1707 חל מפנה במלחמה עם התקדמות הצבא הצרפתי בכל החזיתות, והחזרה לחוסר החלטיות פוליטית בקרב חברות הברית. גם המלחמה הצפונית הגדולה היוותה איום. הצרפתים קיוו לגרום לקרל השנים עשר, מלך שוודיה, לתקוף את אנגליה. מרלבורו ביקר את קרל במטהו שבאלטרנשטאדט, והצליח לשכנעו להימנע מלהתערב במלחמה. בנוסף לכך, הנסיגות הגדולות בספרד ולאורך הריין גרמו למרלבורו מצוקה רבה, שהתגברה לאחר שההולנדים התמידו בחוסר שיתוף פעולה והטילו וטו על כל תוכניותיו לבצע מהלך נרחב בארצות השפלה. נסיגתו של אויגן בקרב טולון, שהייתה מטרתו העיקרית של מרלבורו ב-1707, גרמה לגניזת התקוות לסיום המלחמה באותה שנה.
מרלבורו חזר מהקרבות הללו לתוך סערה פוליטית באנגליה, שבמסגרתה נמתחה ביקורת על הניהול הכולל של המלחמה. מרלבורו וגודולפין הסכימו לחקור את "התוכנית המחודשת" עם הארלי, אך כעסו מאוד כאשר הוא מתח ביקורת על ניהול המלחמה בספרד בפגישה פרטית עם המלכה, וכאשר שותפו הנרי סנט ג'ון העלה את הנושא בפרלמנט. הם היו משוכנעים שהארלי זומם נגדם דבר מה, ואיימו על המלכה בהתפטרות אם לא תפטר אותו. אן התנגדה בחריפות לפיטוריו של אחד השרים המועדפים עליה, אך כאשר דוכס סומרסט ורוזן פמברוק סירבו לפעול ללא "הגנרל או שר האוצר", החליט הארלי להתפטר, והוחלף על ידי הנרי בויל בתפקיד מזכיר המדינה. מרלבורו אמנם ניצח במאבק הזה, אך היה זה בסופו של יום ניצחון ויגי והוא איבד את רוב השפעתו על המלכה.
אאודנארדה ומלפלקה
הכישלונות הצבאיים נמשכו גם ב-1708 עם עריקתן של ברוז' וגנט לצד הצרפתי. מרלבורו היה מודאג מהמצב הכללי, אך תקוותיו התגברו עם הגעתו לזירה של הנסיך אויגן, שותפו לפיקוד בבלנהיים. מרלבורו החל לפעול למען השגה מחדש של היוזמה האסטרטגית של כוחותיו. תוכניתו התבססה על הפלישה הכפולה שנערכה בשנה הקודמת, אך בפעם זו הוא תכנן לרכז את עיקר כוחותיו בארצות השפלה. לאחר שכוחות הברית חצו את נהר סכלדה באזור העיירה אאודנארדה, במקביל לכך שהצבא הצרפתי בפיקודם של הדוכס מוונדום ושל דוכס בורגונדי חצה את הנהר בנקודה צפונית יותר על מנת להטיל מצור על העיירה. מרלבורו נע במהירות לכיוון הצבא הצרפתי. ניצחונו בקרב אאודנארדה ב-11 ביולי 1708 גרם לערעור הצבא הצרפתי שבפלנדריה, ובמהלך הקרב הוא יישם פעם נוספת את כושר ההתמצאות שלו, התזמון וידיעת האויב.
מרלבורו תכנן להסתער לכיוון פריז, אך קיבל את עצתו של אויגן שבעלות הברית יטילו מצור על העיר ליל, שהייתה אחד המבצרים החזקים ביותר באירופה. מרלבורו פיקד על כוחות החיפוי, ואויגן פיקד על המצור עד לכניעת ליל ב-22 באוקטובר; אולם, רק ב-10 בדצמבר נכנע בופלר שהגן על המבצר. 1708 הייתה מוצלחת מבחינת מרלבורו למרות הקשיים של מצור החורף. בעלות הברית השתלטו מחדש על ברוז' ועל גנט, והצרפתים גורשו כמעט מכל ארצות השפלה הספרדיות.
במקביל להצלחותיו של מרלבורו השלימו הוויגים את סילוקם של הטורים הנותרים מהקבינט. מרלבורו וגודולפין, שכבר לא היו מקורבים למלכה אן, נאלצו לציית להחלטותיהם של השרים הוויגים, ואילו הטורים הכועסים ציפו לנפילתו של מנהיגם לשעבר. בנוסף לכך הצליחה שרה, שהונעה על ידי שנאתה להארלי ולאביגייל, להרוס את שרידי הידידות בינה לבין אן. היא שמרה על תפקידה בארמון המלוכה רק ככורח המציאות, ועל מנת לא לפגום במעמדו של בעלה המנצח כראש הצבא.
צרפת הייתה על סף קריסה לאחר תבוסותיה והחורף הקשה שחוותה. שיחות השלום שהחלו בהאג באפריל 1709 נכשלו כאשר צרפת דחתה ביוני את הדרישה שלואי יוותר על ספרד בתוך חודשיים או שהמלחמה תתחדש. הוויגים, ההולנדים, מרלבורו ואויגן כשלו מסיבות אישיות ופוליטיות להגיע להסכם שלום עדיף מבחינתם, ולא הצליחו ליישם את גישת "אין שלום ללא ספרד". במקביל לכך החל הארלי לצבור כוח פוליטי רב.
לאחר כישלון הסבב השני של שיחות השלום בין לואי לבעלות הברית החלה מגמה של שינוי פוליטי באנגליה, שהסתיימה בבחירות שלאחריהן הרכיבו הטורים את הממשלה החדשה. למרות שמרלבורו היה גיבור לאומי ובעל יוקרה בינלאומית, נדרשו מאמצי שכנוע רבים מצד אויגן וגודולפין על מנת שהוא לא יתפטר מתפקידו.
סוף המערכה
במרץ 1710 התחדשו שיחות השלום, אך גם הפעם עלו על שרטון. מרלבורו תמך בקו הפעולה הממשלתי באופן פומבי, אך בשיחות פרטיות הביע את חששו מהלחץ על הצרפתים לקבל הסכם משפיל מבחינתם. הוא היה רק משקיף בשיחות, אך כישלונן נתן ליריביו אפשרות לתקוף אותו בטענה שהוא מאריך את המלחמה לצורך רווח אישי. באביב של אותה שנה הוא חזר למערכה ללא התלהבות, והצליח לכבוש מספר יישובים. בתקופה זו המדיניות הוויגית הפרו-מלחמתית איבדה את שרידי התמיכה שלה. הקבינט היה מפולג ומסוכסך, ולבסוף פוזר על ידי אן לפי עצתו של הארלי. סנדרלנד שוחרר מתפקידיו ביוני, וגודולפין (שסירב לנתק את קשריו עם שרה) באוגוסט. תוצאת הבחירות הכלליות איששה את מדיניות השלום. מרלבורו עצמו נותר בראשות הצבא. השרים החדשים, שידעו כי הם ניצבים בפני קרבות נוספים, דרשו ממנו להמשיך ללחוץ על האויב עד שיוכלו להגיע לתנאי שלום נוחים מבחינתם.
יחסיו עם אן התדרדרו עד לחזרתו לאנגליה בנובמבר, כאשר היא סירבה להעניק לו דרגת קפטן-גנרל לכל החיים והתערבה במינויים בצבא. הנזק שנגרם למעמדו של מרלבורו היה ניכר מאוד. עם זאת, הבעיה המרכזית באותה עת הייתה רצונה של אן לפטר את שרה, שהפגינה עוינות כלפי הארלי ואביגייל. מרלבורו ביקר את אן בשלהי ינואר בניסיון אחרון להציל את תפקידה של אשתו, אך אן סירבה להשתכנע ודרשה כי שרה תתפטר מתפקידה בתוך יומיים.
למרות כל זאת חזר מרלבורו להאג בשלהי פברואר על מנת להתכונן למה שיהיה הקרב האחרון שלו, ואחד מהגדולים ביותר. הוא התמודד פעם נוספת מול וילאר, אך הפעם באזור אראס. מרלבורו נקט בתרגיל מוצלח של הונאה פסיכולוגית, שכללה צעידה לילית שבה עברו כוחותיו 64 קילומטרים ב-18 שעות, והצליח להוביל את כוחות הברית לפריצת קווי הביצורים החזקים ללא אבדות; מרלבורו היה בעמדה נוחה לפתוח במצור על מבצר בושאן (כיום בנור-פה דה קאלה), ותמרוניו לא אפשרו לווילאר להתערב, כך שהמבצר נכנע ללא תנאי ב-12 בספטמבר.
מזלו של מרלבורו הלך ואזל. בזכות הישגיו ב-1711 יכלו בעלות הברית להתחיל במסע לכיוון פריז ב-1712, אך הארלי לא התכוון לתת למלחמה להרחיק לכת במידה כה רבה ולסכן את התנאים המועדפים שהושגו בשיחות האנגלו-צרפתיות הסודיות, שהתבססו על הותרת פליפה החמישי על הכס הספרדי והתנהלו בחודשים שלפני כן. מרלבורו היה ספקן בנוגע למדיניות הוויגית "אין שלום בלי ספרד", אך הוא סירב לנטוש את בעלי בריתו (בהם ג'ורג' הראשון, הנסיך הבוחר של הנובר) ועמד לצידם של המתנגדים לתנאי השלום המוקדמים. הוא המשיך לעמוד על דעתו גם כאשר אן, שמאסה במלחמה המתמשכת, הפצירה בו. ג'ורג' הראשון הבהיר כי גם הוא מתנגד להצעות, והודיע בפומבי על תמיכתו בוויגים. למרות כל זאת נותרה אן בדעתה, וב-18 בדצמבר 1711 הכריזה בפומבי כי הגיע הזמן לחתום על הסכם שלום כולל.
השחרור
על מנת למנוע את המשך המלחמה באביב היה צורך להחליף את מרלבורו בגנרל המקורב יותר לשרי המלכה מאשר לבני בריתם. על מנת להשיג זאת הארלי וסנט ג'ון היו צריכים להאשים את מרלבורו בשחיתות, ובכך להשלים את התמונה האנטי-ויגית והאנטי-מלחמתית שיצר ג'ונתן סוויפט בפרסומיו השונים באותה תקופה. הצעדים הראשונים להפלתו של מרלבורו בוצעו לאחר הקמת ועדת חקירה מיוחדת מטעם הפרלמנט בסוגיית אי סדרים לכאורה במהלך המלחמה.
בדיונים בבית הנבחרים הבריטי הועלו שתי האשמות עיקריות נגד מרלבורו: הראשונה הייתה שלאורך תשע שנים הוא קיבל באופן לא חוקי 63,000 לירות שטרלינג מקבלני מזון ותחבורה בארצות השפלה, והשנייה הייתה שהוא לקח 2.5% מהתשלום לחיילים זרים מאנגליה, שהסתכמו בכ-280,000 לירות שטרלינג. מרלבורו הכחיש את ההאשמות הללו וטען כלפי הראשונה כי הוא התבסס על תקדים היסטורי, ולשנייה הגיב באמצעות הצגת צו שנחתם על ידי אן ב-1702 ובו היא מאשרת לו לבצע את הניכוי - צעד שהיה מקובל בברית הגדולה מאז ימיו של המלך ויליאם - וכל הכסף שימש אותו על מנת להקים רשת מודיעין צבאי וריגול שהצליחה לחדור לחצרו של לואי.
הממצאים הללו הספיקו להארלי על מנת לשכנע את אן לשחרר את מרלבורו מכל תפקידיו. ב-9 בינואר 1712, זמן קצר לפני שהייתה אמורה להתחיל בדיקת ההאשמות, שלחה אן למרלבורו את מכתב הפיטורים. בפרלמנט, שנשלט על ידי הטורים, נקבע כי מרלבורו אכן עבר על החוק, וכי ה-2.5% שנטל לעצמו הם כסף ציבורי שיש להחזירו. כאשר דוכס אורמונד (מחליפו של מרלבורו) עזב להאג על מנת לפקד על הכוחות הבריטיים הוא קיבל את אותם תנאים שהוכרזו כפליליים לגבי מרלבורו.
בעלות הברית הופתעו מפיטוריו של מרלבורו. מנגד, הצרפתים שמחו בעקבות סילוקו של המכשול העיקרי לשיחות השלום האנגלו-צרפתיות שנערכו ב-1712. מרלבורו המשיך להשמיע את דעותיו, אך הוא היה בבעיה כיוון שספג התקפות תכופות מיריביו ומהעיתונות הממשלתית, הונו היה בסיכון ובניית ארמון בלנהיים טרם הסתיימה. מרלבורו החליט כי הצעד החכם מבחינתו הוא לעזוב את המדינה, ולאחר שהשתתף בהלווייתו של גודולפין ב-18 באוקטובר הוא יצא לגלות מרצון באירופה ב-12 בדצמבר 1712.
חזרתו לגדולה וימיו האחרונים
מרלבורו התקבל בברכה בחצרות המלוכה של אירופה, שבהן זכה לכבוד כגנרל מצליח וכנסיך האימפריה הרומית הקדושה. שרה הצטרפה אליו בפברואר 1713, ושמחה להגיע לפרנקפורט באמצע מאי על מנת לראות את חייליו של אויגן מפגינים כבוד כלפי בעלה כאילו חזר למשרתו. מרלבורו טייל ברחבי מינדלהיים, וחשד כי היא תשוב לריבונות בווארית עם תום שיחות השלום.
לאורך מסעותיו הוא נותר בקשר עם חצרו של ג'ורג' מהנובר, והיה נחוש להבטיח ירושה בווארית ללא שפיכות דמים לאחר מותה של אן. הוא שמר על קשר גם עם היעקוביטים. באותה תקופה לא ראו בעין רעה את המשך הקשרים שלו עם אחיינו, דוכס ברוויק, שהיה בנו הלא-חוקי של ג'יימס השני.
ב-22 באפריל 1713 חתמו נציגי בעלות הברית על הסכם אוטרכט, שסימל את הפיכתה של בריטניה למעצמה גדולה. מבחינה פנימית היא נותרה מפולגת בין סיעות הוויגים, הטורים, היעקוביטים וההנובריים. מרלבורו ידע היטב על חוסר השקט הפנימי בעת ששהה בגלות, והיה דמות רבת עוצמה בפוליטיקה הארצית, בין השאר בגלל שרידי חיבתה של אן כלפיו. לאחר מות בתו אליזבת' מאבעבועות שחורות במאי 1714 הוא יצר קשר עם המלכה. אף על פי שתוכן המכתב לא נודע עד היום, ייתכן כי אן זימנה אותו בחזרה לאנגליה. נראה גם כי מרלבורו הצליח להגיע להסכם שלפיו הוא יוחזר לתפקידיו הקודמים.
כוחו הפוליטי של הארלי החל להיחלש, ואן פנתה אל סנט ג'ון ומרלבורו על מנת שיטלו על עצמם את ניהול הממשלה ויבטיחו יציבות שלטונית. בריאותה של אן הייתה רעועה, והיא מתה ב-12 באוגוסט 1714 - יום חזרתם של מרלבורו ואשתו לאנגליה. המועצה המלכותית הכריזה מיד על הנסיך הבוחר של הנובר כמלך ג'ורג' הראשון מאנגליה. עלייתו לשלטון של ג'ורג' סימנה את סוף דרכם הפוליטית של הארלי וסנט ג'ון. מרלבורו עצמו התקבל בברכה באנגליה. ג'ורג' לא שכח לחלוטין את קשריו של הדוכס עם קודמיו בתפקיד ואת צעדיו נגד הרסטורציה היעקוביטית, ולפיכך התכוון לאפשר לו לעסוק רק בתפקידים צבאיים, שבזכותם מרלבורו חזר להיות אדם רב השפעה ומכובד בארמון המלוכה.
חזרתו לגדולה תחת בית הנובר איפשרה לו לנהל את הצבא במהלך המשבר היעקוביטי של 1715 שהתרחש בלונדון, אך רק באופן חלקי בגלל בריאותו הרעועה. גם לאחר תום המשבר המשיכה בריאותו להתדרדר, וב-8 ביוני 1716, זמן קצר לאחר מות בתו אן, הוא סבל משבץ שגרם לו לשיתוק. בנובמבר הוא לקה בשבץ חמור יותר, הפעם בביתו שבאחוזת בלנהיים. מרלבורו התאושש במידת מה, ואף על פי שהחל לגמגם הוא היה מסוגל לחשוב בצלילות, והיה מספיק חזק על מנת לרכב על סוסו כדי לצפות בפועלים שבנו את ארמון בלנהיים, ולנכוח בהצבעה בבית הלורדים על הדחתו של הארלי.
ב-1719 עברו מרלבורו ואשתו לאגף המזרחי של הארמון הלא גמור, אך הוא זכה ליהנות מביתו החדש רק במשך שלוש שנים. ביוני 1722, זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-72 ובעת ששהה באכסניית וינדזור, הוא סבל משבץ נוסף. בשעות הבוקר המוקדמות של 27 ביוני, בנוכחותן של אשתו ובנותיו הנותרות הנרייטה גודולפין ומארי מונטגיו, הלך מרלבורו לעולמו. מקום קבורתו הראשון היה בקמרון בקצה המזרחי של קפלת הנרי השביעי במנזר וסטמינסטר, אך בעקבות צוואתה של שרה (שמתה ב-1744) הועברה גופתו לקבורה לצידה מתחת לקמרון שבקפלה בבלנהיים.
חיים אישיים
לפי ההיסטוריונים הצבאיים דייוויד צ'נדלר וריצ'רד הולמס, מרלבורו הוא גדול מפקדי הצבא הבריטי בהיסטוריה. אולם, ההיסטוריון הוויגי תומאס מקאולי מותח ביקורת על מרלבורו לאורך כל ספרו "History of England", אך ג'ון וילסון קרוקר הגיב לכך באמצע המאה ה-19 וטען כי הוא רודף את מרלבורו ללא הצדקה. בנוסף לכך, קרוקר ומקאולי היו יריבים בעקבות ביקורת שמתח מקאולי על עבודת העריכה שקרוקר ביצע בספר Boswell's Life of Johnson. לפי ההיסטוריון ג'ורג' מקאולי טרווליין תומאס מקאולי ביסס את עמדתו העוינת כלפי מרלבורו על תועמלנים טורים, מיריביו של הדוכס ושל אשתו, משלהי תקופת אן. בתגובה לכך כתב וינסטון צ'רצ'יל את עבודתו "Marlborough: His Life and Times", המשתרעת על פני שישה כרכים.
מרלבורו היה אדם מאוד שאפתן, ושאף תמיד להשיג עושר, כוח ומעמד חברתי יותר טוב, ובשל כך זכה למוניטין של תאב בצע וקמצנות. ייתכן והתכונות הללו הועצמו מסיבות שונות כגון שיוך פוליטי, אך ההיסטוריון ג'ורג' מקאולי טרווליין טוען כי ממילא רוב ראשי המדינה באותה תקופה היו עסוקים בהקמת משפחות ובבניית אחוזות על חשבון הציבור, וכי מרלבורו היה שונה בכך שהעניק לציבור תמורה הולמת על כספו. הוא היה יכול להיות חסר מצפון במהלך ניסיונותיו להשיג כוח והשפעה, כפי שניתן לראות בנטישתו את ג'יימס השני. מקאולי התייחס לכך כאנוכיות כלפי פטרונו, וג. ק. צ'סטרטון חיזק את העמדה הזו ואף השווה את מרלבורו ליהודה איש קריות.
עם זאת, טענה זו אינה מתאימה לנאמנותו למלכה אן לאחר התפוררות הידידות ביניהם עד 1714. חולשתו של מרלבורו בתקופת שלטונה של אן נבעה בעיקר מהמצב הפוליטי באנגליה. נחישותו לשמר את עצמאות הממשל של המלכה משליטה על ידי סיעה פוליטית זכתה בתחילה לתמיכה מלאה, אך כאשר ההעדפה של אן עברה לצד אחר הוא וגודולפין מצאו את עצמם מבודדים; בתחילה הוא היה מעין משרת של הוויגים, ולאחר מכן קורבן של הטורים. אולם, המוניטין שלו מבוסס בעיקר על הישגיו כחייל ולא כמדינאי או אחד מאנשי ארמון המלוכה.
טרווליין טען כי התנהגותו של מרלבורו במהלך המהפכה של 1688 היא סימן למסירותו הרבה לחירות האנגלית ולדת הפרוטסטנטית.
איש צבא
מרלבורו היה בעל יכולת תפיסה רחבה, וכבר מתחילת מלחמת הירושה הספרדית הצליח לראות את העימות באופן כללי. הוא היה אחד מגורמי ההשפעה החזקים ביותר לכיוון איחוד אמיתי בקרב הברית הגדולה, אך הארכת המלחמה על מנת להחליף את פליפה החמישי כמלך ספרד הייתה טעות משמעותית. מרלבורו הואשם בכך שלא הביע ספקותיו בנוגע לחיזוק הכוחות. ספרד הוכיחה כי היא אבן שואבת לכוח אדם ולמשאבים, ולבסוף מנעה את השלמת ניצחונו בזירת המלחמה העיקרית שבפלנדריה. חברות הברית היו על סף ניצחון מוחלט במספר מקרים, אך התנאים הנוקשים שהוצבו בפני לואי מנעו את הסיכוי לסיום מוקדם של המלחמה. אף על פי שמרלבורו איבד את השפעתו הפוליטית בשלהי המלחמה הוא נהנה מיוקרה רבה מחוץ לאנגליה, אך כיוון שכשל בהסברת עמדותיו לבני בריתו או פטרוניו הפוליטיים הוא נושא באחריות מסוימת לאורך המלחמה.
כמפקד בצבא נטה מרלבורו לקרבות ולא לתנועה איטית או לוחמת מצור. הוא הסתייע בצוות מקצועי ומיומן, נהנה מקרבה ישירה למפקד האימפריאלי המוכשר אויגן, והוכיח את עצמו כבעל ראיית הנולד וכאחד המסוגל להעריך נכונה את תכונות יריביו בשדה הקרב. מרלבורו נטה לבצע יותר תמרונים טקטיים בהשוואה ליריביו, והיה טוב יותר בשמירת קצב הקרב בעיתות מצוקה. לאחר שהוציא את יריבו מאיזון, מרלבורו נהג לשגר מתקפות גישוש קטנות על מנת למשוך את כוחות המילואים של האויב לקרב, שסייעו בהחלשת גזרת התקיפה ובהשגת עליונות צבאית. עם זאת, מרלבורו נחשב לאיש ביצוע מעולה לפי מאפייני המלחמה של המאה ה-18, ולא לחדשן שהגדיר מחדש באופן רדיקלי את תורת המלחמה. נטייתו לשימוש באש, תנועה ותקיפות קרב משולב, הייתה הבסיס להצלחותיו בשדה הקרב.
מרלבורו היה גם מנהל מוכשר. בזכות תשומת לבו לפרטים קטנים, חייליו נהנו כמעט תמיד מאספקה סדירה, וכאשר הצבא שלו הגיע ליעד הוא היה במצב מוכנות טוב לקראת הקרב. דאגתו לרווחתם של חייליו, יכולתו להשרות אמון וביטחון, ונכונותו ליטול סיכונים בקרב בעצמו, זיכו אותו בהערכתם של רבים. טווח היכולות הזה הוא שהפך את מרלבורו ליוצא דופן, וגם יריביו הוותיקים ביותר הכירו בכישוריו. הצלחתו הייתה אפשרית בין השאר בזכות הסיבולת הגבוהה שלו, כוח רצון ומשמעת עצמית. לדברי ההיסטוריון קורלי בארנט לא היה אף מפקד צבאי בריטי לאחר מרלבורו שנשא בנטל כה גדול והיה אחראי על מגוון תחומים כה רחב.
גן לאומי ברעם
גן לאומי ברעם הוא גן לאומי ובתחומו בית כנסת מתקופת התלמוד, ששרידיו הם מהיפים ביותר שנבנו בתקופה זו ומעיד על קיום קהילה יהודית מבוססת במקום. הגן משתרע על ראש גבעה שגובהה 755 מטרים מעל פני הים המשקיפה על פני הסביבה. כפר ברעם, שמו של היישוב היהודי בו נמצא בית הכנסת, נזכר לראשונה ב-1210 אצל הנוסע ר' שמואל ב"ר שמשון ואחריתו, כנראה, בתקופה הממלוכית.
בשטח הגן הלאומי מצויים מבני הכפר הערבי בירעם, שתושביו, נוצרים מרונים, פונו ממנו במלחמת העצמאות ולא הורשו לחזור אליו לאחריה, על אף הבטחות שקיבלו. לאורך השנים מנהלים עקורי איקרית ובירעם מאבק משפטי במוסדות המדינה בתביעה לשוב לכפרם.
בית הכנסת הגדול
מבנה בית הכנסת הגדול והמשוחזר הוא מלבני במידות 15.2 על 20 מטרים. חזיתו פונה דרומה לעבר ירושלים, כמו רוב בתי הכנסת העתיקים אשר בגליל. אולם בית הכנסת הזה שונה מן האחרים בכך, שבחזיתו מצוי סטיו של עמודים (פורטיקו) בעל 6 עמודים וכן בור מים. בקיר החזית שלושה פתחים. הפתח המרכזי והגדול הוא בעל משקוף מעוטר בזר. הגילוף שבחלק העליון של המשקוף מראה שרידי גפן ואשכולות ענבים ובצידיו - שרידים של שתי דמויות מכונפות. מעל לפתח זה בנויה קשת משחררת, שמטרתה להקל את לחץ המבנה העליון. מבין שני הפתחים הצדדיים יצוין המזרחי שבהם, שעל תחתית החלון שמעליו חרותה כתובת הקדשה בארמית "בנוי דאלעזר בר יודן", ובתרגום עברי - "בניו של אלעזר בן יודן". אולם התפילה דומה בתוכניתו ליתר בתי הכנסת בגליל. הקירות הפנימיים מחוספסים, שכן הם היו מכוסים בטיח שנשר. שלוש שורות העמודים שבאולם, שצורתן צורת האות "חית", נועדו לשאת את הקומה השנייה ואת התקרה. חלקים של מערכת הגמלון, שנשאה את הקומה השנייה, מונחים כיום מדרום-מזרח למבנה. רצפת האולם הייתה עשויה לוחות אבן והספסלים, שהיו לאורך הקירות לא נותרו. כן לא נמצא מקומו של ארון הקודש, אם כי בחפירות נתגלה פסל של אריה שניצב, כנראה, ליד הארון.
בית הכנסת הקטן
בית הכנסת הקטן והחרב צולם בידי משלחת סקר בריטית בשנת 1865. גם בנין זה פונה לכיוון ירושלים ותכנונו הוא כשל יתר בתי הכנסת בגליל. משקוף הפתח דומה לזה של בית הכנסת הגדול ועליו הכתובת: "(יהי) שלום במקום הזה ובכל מקומות ישראל. יוסה הלוי בן לוי עשה השקוף הזה תבא ברכה במע (שי)ו של (ום)". המשקוף נמצא כיום במוזיאון הלובר בפריס והעתק שלו מוצג במוזיאון בר-דוד שבקיבוץ ברעם.
הכנסייה המרונית
בראש הגבעה, מדרום לבית הכנסת הגדול, כנסייה מרונית הפעילה בימי חג ובאירועים מיוחדים.
תולדות בית הכנסת הגדול
בית הכנסת נזכר בפעם הראשונה בחיבור "מסע דפליסטינא" של ר' שמואל ב"ר שמעון משנת 1210, שמצא שם קבר יהודי ומעליו בית כנסת יפה, שקירותיו עדיין עומדים. שוב נזכר המקום בכתבי נוסע בארץ-ישראל, הקובע שבניין מפואר כזה לא ראה עוד. משנת 1523 קיימת עדותו של רבי משה באסולה, שראה את שרידי בית הכנסת העתיק, שרק שני שערים נותרו ממנו. זהו אפוא בית הכנסת הראשון, שחורבותיו עוד נראו במאה התשע עשרה ונשאר ציור של הפתח המרכזי שלו. הוא יוחס לעובדיה הנביא וסביבו נותרו כמה קברים מקודשים.
בשנת 1905 ערכו היינריך קוהל וקרל וטצינגר חפירה ארכאולוגית במקום, במסגרת הסקר המקיף שלהם על בתי הכנסת העתיקים בגליל. השריד החשוב, מרכז הגן הלאומי, הוא בית הכנסת הגדול, שנבנה בין המאה השנייה לרביעית ובימי הביניים ייחסו אותו, יחד עם עוד בתי כנסת, לרבי שמעון בר יוחאי. קיר החזית שלו, הפונה לירושלים, השתמר יפה יותר מבבתי כנסת אחרים מתקופתו, ובו כניסה מפוארת ומעליה קשת ששרדה בשלמותה, תקופת בנייתו מתוארכת ארכאולוגית לסוף המאה ה-4 תחילת המאה ה-5 לספירה בה בעת שמבחינת הסגנון האדריכלי בית הכנסת מתוארך למאה ה-2 עד למאה ה-3 לספירה. הסבר אפשרי לכך הוא שבית הכנסת נבנה במאה השלישית אך פורק והועתק למקומו הנוכחי במאה החמישית. את התופעה של פירוק ובנייה מחדש מכנים בעגה הארכאולוגית "סְפוֹליָה", בתקופה הביזנטית היה איסור על בניית בתי כנסת אך מותר היה לשפץ וכן לפרק ולבנות מחדש, וזו אחת מן הדוגמאות למקרה כזה.
בית הכנסת דומה עד מאוד למקדש בקדש הסמוכה והוא מעיד על השפעות אדריכליות על יהודי התקופה מצידם של הזרים שישבו בארץ באותה העת. חזית בית הכנסת הייתה, כנראה, מקור ההשראה לצורת חזית בית-הכנסת "תפארת ישראל" שבעיר העתיקה בירושלים. בית-הכנסת "תפארת ישראל" נבנה על ידי ניסן ב"ק שגדל בצפת והכיר אתר חשוב זה שבסביבות ביתו שבגליל. לשימוש בצורה המוכרת מברעם הייתה משמעות סמלית, כעין יד-זיכרון לקהילות היהודיות בצפת ובגליל שנחרבו ברעידת האדמה הגדולה שהחריבה את צפת וסביבתה בתקצ"ז (1837).
אוניברסיטת גריגול רובכידזה
אוניברסיטת גריגוֹל-רוֹבָּכּידזֶה (בגאורגית: გრიგოლ რობაქიძის სახელობის უნივერსიტეტი) היא אוניברסיטה פרטית בטביליסי גאורגיה ללימודי מדעי הרוח, מדעי החברה, מנהל עסקים, משפטים, עיתונאות ומורשת ורפואה.
היסטוריה
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1992 תחת השם אלמה מאטר, שנה לאחר שאושר החוק הקמתם של מוסדות חינוך פרטיים בגאורגיה. בשנת 1994 החלו מרצים מארצות הברית וגרמניה להעביר הרצאות באוניברסיטה. בשנת 1995 נוסד בית הספר לרפואת שיניים באוניברסיטה. באותה שנה שונה שמה לשמה הנוכחי של האוניברסיטה, על שמו של הסופר והפובליציסט הגאורגי, גריגול רובכידזה, שחי בין השנים 1931-1962 בגלות בגרמניה הנאצית.
במרץ 2001, הכריז, פרויקט טמפוס TACIS (Tempus TACIS Project), על ייסודו של מרכז לאבטחת איכות אקדמית באוניברסיטת גריגול רובכידזה ובאוניברסיטה הממלכתית של בתומי, והחל ביישום התוכנית באוניברסיטת גריגול רובכידזה. התוכנית הושלמה ביוני 2003. בתקופת התוכנית שימשו אוניברסיטת נוטינגהאם טרנט (Nottingham Trent University) מאנגליה, אוניברסיטת לונד משוודיה והאוניברסיטה הממלכתית של בתומי, כשותפים ומלווים לתוכנית ואף מנהלי התוכנית היו מאותן אוניברסיטאות אירופאיות.
יישום התוכנית השפיע בצורה משמעותית לא רק על אוניברסיטת רובכידזה אלא על כל מערכת ההשכלה הגבוה בגאורגיה. המערכת הגאורגית שהייתה מבוססת על מערכת החינוך הסובייטית עברה לחשוב במונחים מערביים עם סטנדרטים אירופאיים. הושם דגש מיוחד על השימוש באינטרנט והלימוד מרחוק באמצעותו. הוגברו חילופי הסטודנטים עם מערב אירופה ועוד.
ב-19 במאי 2008 הכריזה האוניברסיטה על הצטרפותה לתוכנית האמריקאית ללימודים מרחוק.
תואר אקדמי
האוניברסיטה מציעה התואר האקדמי בוגר אוניברסיטה (.B.A) במסלולים עתונאות טלוויזיה ורדיו, יחסי ציבור, מדעי השפה האנגלית, מדעי השפה הגרמנית, מדעי המשפט, מדעי החוק האירופאי, פיננסים, עסקים בינלאומיים, ניהול תיירות ומינהל ציבורי.
כמו כן מציעה האוניברסיטה את התואר מוסמך אוניברסיטה (.M.A) במסלולים עיתונאות טלוויזיה ורדיו, מדעי השפה האנגלית, מינהל ציבורי, פילוסופיה פוליטית, מנהל עסקים ורופא שיניים מוסמך.
היסטוריה בריטונום
ההיסטוריה בריטונום (בלטינית: Historia Brittonum, "ההיסטוריה של הבריטים") היא יצירה ספרותית מהמאה ה-9 המתארת היסטוריה מיתולוגית של תושבי בריטניה הקדומים, הקלטים הבריטונים, מאז ימי קדם ועד ראשית ימי הביניים. היצירה היא אוסף של טקסטים, חישובים כרונולוגיים וסיכומי אירועים המבוססים על כתבים קדומים יותר שלא שרדו עד ימינו. היסטוריונים מטילים ספק באירועים רבים המתוארים ביצירה, אשר רובם ככל הנראה לא התקיימו מעולם. ההיסטוריה בריטונום משויכת בדרך כלל לנזיר הולשי בן המאה ה-9 נניוס, אך חוקרים שונים טוענים שאין לכך ראיות מספיקות.
ניתן להניח כי הספר נכתב סביב שנת 830. לפי הספר, כתיבתו אירעה "בשנה הרביעית [למלכותו] של מרמנוס (Mermenus)", המזוהה עם מרפין פריץ', מלך ממלכת גוויניד' (בצפון ויילס של ימינו). משפט זה עולה בקנה אחד עם משפט אחר ביצירה, בו כותב הסופר מעיד כי "מהפסיון של ישו 796 שנים חלפו. אך מהאינקרנציה שלו עברו רק 831 שנים".
תוכן
ההיסטוריון הגרמני בן המאה ה-19, תאודור מומזן, זיהה בהיסטוריה בריטונום שבעה חלקים:
ששת העידנים של העולם
תחילה מתאר ההיסטוריה בריטונום את תולדות העולם, תוך כדי שהוא מחלק אותה לשש תקופות: חלוקה זאת של תולדות העולם הייתה מקובלת בעולם הנוצרי שנים רבות קודם כתיבת הספר, וככל הנראה מנסחה היה איש הדת הנוצרי אוגוסטינוס.
ייסוד בריטניה, המלך ארתור ופטריק הקדוש
ההיסטוריה בריטונום מתאר כי ההתיישבות המוקדמת ביותר בבריטניה נוסדה על ידי גולים טרויאנים, ואף קיבלה את שמה ממנהיגם – ברוטוס מטרויה, בנו של האל למחצה איניאס. לדעת חוקרים רבים, אזכור ברוטוס בהיסטוריה בריטנום היה המקור העיקרי עליו הסתמך ג'פרי ממונמות' בהיסטוריה רגום בריטניה, למעלה ממאתיים שנה מאוחר יותר.
החלק הרביעי של הספר, "ארתוריאנה" העוסק במלך ארתור האגדי, הוא ככל הנראה הידוע ביותר שבו. קיומו של חלק זה הפך את היצירה כולה לכזאת המהווה מקור עניין רב בשל היותה, ככל הנראה, אחד המקורות החשובים ביותר אשר עיצבו את אגדות המלך ארתור כפי שאנו מכירים אותם בימינו. היצירה היא התיעוד הקדום ביותר בו מוזכר המלך ארתור כאישיות היסטורית, ובמסגרת זאת מתוארים מספר אירועים הקשורים אליו, והמהווים בסיס לאגדות שונות. עם זאת, ביצירה מתואר ארתור בעיקר כלוחם ולא כמלך, וכך למשל הסופר מגדיר את ארתור בתור "שר צבא" (dux bellorum).
חלק שלם בספר מוקדש לחייו של פטריק הקדוש הפטרון של אירלנד, ומבשרה של הנצרות באי. קדוש נוצרי נוסף אשר זוכה להתייחסות בולטת הוא גרמאנוס מאוקסרה.
ערי בריטניה
החלק השישי של הספר מתאר את עריה של בריטניה, כאשר מובאת הקביעה כי בריטניה כוללת 33 ערים:
פלאי בריטניה
בדומה לשבעת פלאי תבל של ימי הביניים, בחלקו האחרון של הספר, "פלאי בריטניה", מפורטים אתרים ראויים לציון בבריטניה. את רובם ככולם של אתרים אלו ישנו קושי רב לזהות, וספק אם הסופר כלל הכיר אותם. בין השאר אפשר למצוא ברשימה את:
דני גבע
דני גבע (נולד ב-17 בספטמבר 1974) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
בשנת 2002 השתתף בסדרת הטלוויזיה "תיק סגור" לצד אורי קלאוזנר, וכשחקן אורח בסדרה "בקצב הקצב" ששודרה בערוץ 3. בשנת 2003 השתתף בעונה השנייה של הסדרה "טיפול נמרץ" של טלעד בערוץ 2.
בשנת 2005 השתתף בסדרת הטלוויזיה של יאיר לפיד "חדר מלחמה". באותה שנה שיחק בסרט "קרוב לבית" שזכה בפרס מיוחד בפסטיבל ברלין. בשנת 2006 שיחק בסרט הקולנוע של יוסף פיצ'חדזה "שנת אפס". באותה שנה השתתף בסדרת הטלוויזיה "פרשת השבוע". בשנת 2006 השתתף בתוכנית מערכונים בערוץ 2 "גומרות הולכות". לקראת סוף אותה שנה, החל גבע לככב בסדרה "לא הבטחתי לך" (של "yes").
כמו כן השתתף במספר הצגות תיאטרון במסגרת לימודי המשחק שלו ולאחריהם, בהן: "חסיה היתומה", "זעקי ארץ אהובה", "סיבוב מסוכן", "שד היער", "עד התביעה", "ואלס והכלבים", "אחים בדם", "האריה, המכשפה וארון הבגדים", "מקבת'", "דלתות", "האסופית", "יוסף וכותונת הפסים", "לצאת נקי", "כך אוהבים האחרים", "חלום ליל קיץ", "ליל ירח לממזר", "נדנדה בשניים", "הבחורים בדלת ממול", "בגידה" מאת הרולד פינטר בתיאטרון הספרייה ברמת גן, "שלושה ימים של גשם", "מי מפחד מעמוס חפר?", "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה", "קוראים לו מלך" בתיאטרון בית לסין.
בתחילת 2009 חזר גבע אל תפקידו בהצגה "הבחורים בדלת ממול", הפעם בהפקה משותפת לתיאטרון חיפה ולתיאטרון לילדים ולנוער.
בשנת 2012 שיחק בסדרת הקומדיה "זנזורי". במהלך אותה שנה, החל גבע לשחק בסדרה "החממה". בשנת 2015 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקצר "ערומים" של יורם זקס לצד רננה רז ולוהק לשחק במיני-סדרה של ערוץ 10 "חשודה", בתפקיד אמיר אייזקס. בשנת 2016 שיחק בסרטו של דורון ערן "סנאפשוט". בשנת 2019 שיחק בסרט הקומי "בזמק".
באוגוסט 2020 השתתף בשיר כפית אחת של טוב לצד סטטיק ובן-אל תבורי.
במרץ 2021 החליף את הבמאי רני בלייר בניהול מסלול משחק במכללת ספיר.
חיים אישיים
גבע נשוי ואב לבת. מתגורר במושב גן שורק.
אויאנטה אומאלה
אויאנטה מויסס אומאלה טאסו (בספרדית: Ollanta Moisés Humala Tasso; נולד ב-27 ביוני 1962) הוא מדינאי פרואני, נשיא פרו בשנים 2011–2016.
חייו
אומאלה נולד בלימה ב-1962. אביו, איסאק אומאלה, היה עורך דין ממוצא קצ'ואה שהתמחה בדיני עבודה, שהחזיק בעמדות מרקסיסטיות, והיה מראשי המובימנטו אתנוקאסריסטה (Movimiento Etnocacerista), תנועה בעלת אידאולוגיה לאומנית-אתנית. ב-1982 התגייס לצבא, ושירת בו במשך 20 השנים הבאות. בין היתר, נטל חלק במאבק במחתרת הנתיב הזוהר ובמלחמת סנפה, שהתחוללה בין פרו ואקוודור ב-1995.
בשלהי תקופת שלטונו של הנשיא אלברטו פוג'ימורי, בשנת 2000, הוביל אומאלה מרד נגדו, לצדם של 40 קצינים נוספים, על רקע מעשי שחיתות שנחשפו, ובראשם הקלטה של ראש שירותי המודיעין הפרואנים, ולדימירו מונטסינוס, משחד את אחד מחברי האופוזיציה כדי שיעביר את תמיכתו לפוג'ימורי. מרבית חייליו של אומאלה לא שיתפו עמו פעולה, והוא נעזר בעיקר בכוח של כ-300 חיילים משוחררים. המרד נכשל, אך הוא הצליח להסתתר עד הדחתו של פוג'ימורי. לאחר שוולנטין פניאגואה מונה לנשיא זמני במקום פוג'ימורי, העניק לו הקונגרס חנינה. הוא שב לשורות הצבא, ואף שימש כנספח הצבאי בפריז ובסיאול. במקביל, השלים לימודי תואר שני במדע המדינה. בסוף 2004 נדרש לעזוב את הצבא, עקב חשדות כי היה לו קשר להשתלטותו של אחיו אנטאורו על תחנת משטרה באנדוואילאס, במהלכה נהרגו ארבעה שוטרים.
בשנת 2005 הקים אומאלה את המפלגה הלאומנית הפרואנית (Partido Nacionalista Peruano), והיה מועמדהּ בבחירות לנשיאות ב-2006. גם תנועת האיחוד למען פרו (Unión por el Perú) תמכה בו. במהלך מערכת הבחירות הביע אביו תמיכה בשחרורם של ראשי מחתרות "הנתיב הזוהר" ו"טופאק אמארו . סביב הדברים התעוררה סערה, שגרמה לאומאלה להתנער מהדברים ולהיבדל מאביו. בסופו של דבר הצליח אומאלה לזכות ב-30.6% בסיבוב הבחירות הראשון, לעומת 24.3% לאלן גרסיה. אחיו אוליסס התמודד אף הוא בבחירות, אך זכה ב-0.2% בלבד. בסיבוב הבחירות השני ניצח גרסיה, לאחר שזכה ב-52.6% מקולות הבוחרים.
בשנת 2011 התמודד שוב על הנשיאות. בסיבוב הבחירות הראשון זכה ב-31.7%, לעומת 23.6% מקולות הבוחרים בהם זכתה קייקו פוג'ימורי, בתו של אלברטו פוג'ימורי. בסיבוב הבחירות השני גבר עליה שוב, לאחר שזכה ב-51.5% מקולות הבוחרים, בזכות תמיכה מפתיעה שקיבל מנשיא פרו לשעבר, איש הימין - מרכז אלחנדרו טולדו, שהגיע בסיבוב הראשון למקום הרביעי בלבד, עם כ-15.6% מהקולות. אומאלה הושבע כנשיא פרו ב-28 ביולי. סגניתו הראשונה הייתה מריסול אספינוסה וסגנו השני - אומאר צ'אדה.
בשתי הפעמים בהן התמודד אומאלה, נשמעו טענות לגבי קשריו עם נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס, ובעיתון פרואני אף נטען שצ'אווס סייע במימון קמפיין הבחירות שלו. אומאלה הצניע את קשריו עם צ'אווס, ואולם לפי ההערכות, השניים צפויים להיות בני ברית פוליטיים. מאידך, תמיכתו של הנשיא לשעבר טולדו, בבחירתו, הייתה מותנית בניתוק קשריו עם צ'אווס.
סרגיי מיכאלקוב
סרגיי מיכאלקוב (ברוסית: Серге́й Влади́мирович Михалко́в; 13 במרץ 1913 - 27 באוגוסט 2009) היה משורר סובייטי, מחבר המנון ברית המועצות והמנון הפדרציה הרוסית ושירי ילדים. לכבוד יום הולדתו ה-95 הוענק למיכאלקוב עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה ביותר ברוסיה. בנוסף לכך הוא זכה בעיטורים ופרסים רבים נוספים. במהלך השנים הוא כתב מספר רב של שירי ילדים, מחזות, משלים ותסריטים לסרטים.
ביוגרפיה
סרגיי מיכאלקוב נולד במוסקבה למשפחת פקידים. בהתאם לגרסת המשפחה שפורסמה לאחר התפרקות ברית המועצות הם צאצאים של משפחת אצולה מהמאה ה-15.
כבר בגיל 9 החל מיכאלקוב הצעיר בכתיבת שירים. ב-1927 עברה המשפחה לעיר פיאטיגורסק במחוז סטברופול. לאחר סיום בית הספר חזר מיכאלקוב למוסקבה ועבד בעבודות מזדמנות שונות. ב-1933 הוא החל לעבוד בעיתון איזבסטיה ובמקביל, החל בפרסום שירים בעיתונים וירחונים שונים.
ב-1935 פרסם מיכאלקוב את שיר הילדים המפורסם שלו, "דוד סטיופה" (Дядя Стёпа), על שוטר שעוזר לילדים. ב-1937 הוא פרסם בעיתון פראבדה את השיר "סבטלנה" שמצא חן בעיני יוסיף סטלין. בשנים 1935–1937 למד מיכאלקוב במכון לספרות במוסקבה. הוא המשיך בפרסום שירים ומשלים ובהדרגה זכה לפופולריות רבה. ב-1939 הוא עוטר בעיטור לנין על עבודתו הספרותית.
ב-1936 התחתן מיכאלקוב עם נכדתו של הצייר וסילי סוריקוב. לזוג נולדו שני ילדים שעשו קריירה בבמאות קולנוע: ניקיטה מיכאלקוב ואנדריי קונצ'לובסקי. אשתו נטליה נפטרה ב-1986 וב-1997 נישא מיכאלקוב בשנית.
בזמן מלחמת העולם השנייה היה מיכאלקוב כתב של מספר עיתונים. ב-1942 הוא זכה בפרס סטלין עבור תסריט לסרט על חיי אחיות המטפלות בפצועי מלחמת החורף (מול פינלנד ב-1939–1940). לאחר המלחמה כתב מיכאלקוב מספר מחזות לתיאטרון ילדים וכתב תסריטים לסרטים מצוירים ולסרטים עלילתיים. ב-1962 הוא יזם הקמת ירחון סאטירי שהיה מוקרן בבתי קולנוע. במשך שנים רבות הוא היה העורך הראשי של הירחון וכתב תסריטים למספר קטעים שלו.
מיכאלקוב נפטר בשנת 2009 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
עבור פעילותו הספרותית זכה מיכאלקוב ארבע פעמים בפרס ברית המועצות, פרס לנין (1970), ארבע פעמים בעיטור לנין ובעיטורים רבים נוספים.
יחסים עם שלטונות
ב-1944 היה מיכאלקוב בין מחברי המילים להמנון ברית המועצות. המילים קיבלו את אישורו של יוסיף סטלין וכללו דברי שבח לזכותו ולפועלו. ב-1977 כתב מיכלקוב גרסה חדשה בה נמחק כל אזכור של סטלין והוכנסו דברי שבח למפלגה הקומוניסטית. בשנת 2000 פורסמה גרסה חדשה, שכללה הפעם אזכור של רוסיה כמדינה נוצרית אורתודוקסית. מיכאלקוב אף ציין שלאורך כל השנים היה נוצרי מאמין.
ב-1946 היה מיכאלקוב שותף פעיל במערכה לגינוי מספר סופרים ומשוררים. בשנים 1948–1949 הוא כתב מספר יצירות המתארות את המאבק נגד קוסמופוליטיות כמערכה נדרשת. ב-1960 הוא פרסם שיר בגנות בוריס פסטרנק לאחר שפסטרנק קיבל פרס נובל לספרות. הוא פעל באופן עקבי נגד הדיסידנטים אלכסנדר סולז'ניצין, אנדריי סחרוב, ולדימיר בוקובסקי ועוד. גם בשנים האחרונות הוא הצדיק את פעילותו וציין שהדיסידנטים פעלו כנגד השלטון. ב-1991 היה מיכאלקוב בין הראשונים שתמכו בפוטש של אוגוסט.
משה דיין (משפטן)
ביוגרפיה
דיין החל את עבודתו במשרד המשפטים בשנת 1996, כעוזרו של השר צחי הנגבי. ב-2003 מונה כיועץ המשפטי של משרד המשפטים, ושימש בתפקיד זה תחת שלושה שרי משפטים.
ב-29 במאי 2011 אושר מינויו לנציב שירות המדינה במקום שמואל הולנדר. במאי 2017 סיים את תפקידו.
חיים אישיים
דיין נשוי ואב לשני ילדים, ומתגורר בגבעת שמואל.
יחסי החוץ של אוסטריה
יחסי החוץ של אוסטריה אלו יחסי החוץ והקשרים הדיפלומטיים שמנהלת הרפובליקה הפדרלית של אוסטריה עם המדינות השונות ברחבי העולם.
היסטוריה
עם זאת, בשנים האחרונות, אוסטריה החלה להעריך מחדש את ההגדרה של הנייטרליות שלה, מתן זכויות יַעַף עבור האו"ם פעולת סנקציות נגד עיראק ב-1991, ומאז 1995, היא שוקלת השתתפות במבנה האבטחה של האיחוד האירופי. בנוסף בשנת 1995 היא הצטרפה לשותפות לשלום, ובהמשך השתתפה במשימות שמירת שלום בבוסניה והרצגובינה. הדיון בחברות אפשרית בנאט"ו התגבר במהלך שנת 1996. ÖVP וצוות שטרונאך שואפים להתקרב לנאט"ו או להסדר הגנה אירופי, בעוד SPÖ ו-FPÖ, בתורם, מאמינים כי נייטרליות מתמשכת היא אבן הפינה למדיניות החוץ של אוסטריה, ורוב האוכלוסייה תומכת בדרך כלל בעמדה זו.
בפברואר 2000 התקררו קשרי החוץ של אוסטריה כאשר ה-ÖVP הקימה קואליציה עם ה-FPÖ לאחר הבחירות ב-1999. ממשלות אירופה הטילו סנקציות דיפלומטיות, וארצות הברית אף החזירה את שגרירה הביתה. הסנקציות הדיפלומטיות הוסרו בספטמבר 2000, לאחר שהרכב בן שלושה חברים העריך את זכויות האדם והחיים הפוליטיים באוסטריה. בנובמבר 2000, ארצות הברית ואוסטריה נרמלו את יחסיהן.