cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברניקי
נישואיה
לאחר זמן רב שברניקי ישבה באלמנותה, התהלכה שמועה שהיא מנהלת מערכת יחסים אסורה עם אגריפס אחיה. כדי לנסות ולהזים את השמועה, שכנעה את פולמון השני מלך קיליקיה להימול ולקחת אותה לאישה. אבל "הנישואין לא נמשכו זמן רב, וברניקי, כפי שסיפרו, עזבה בפריצותה את פולמון", שהתחתן איתה "בעיקר בגלל עושרה" ועם ביטול הנישואין עזב גם את היהדות. ככל הנראה, השמועה על היחסים האסורים עם אחיה לא הוזמה מעולם, ומלבד אזכורה אצל יוספוס היא נזכרת גם אצל המשורר הרומי בן התקופה יובנאליס, באופן עוין לברניקי כיהודיה.
ברניקי חיה מעתה בממלכת אגריפס ובארמונו שבירושלים. הימצאותה לצידו בכל האירועים הרשמיים והעובדה שהחזיקו באפוטרופוס משותף לרכושם יכולות להעיד שכנראה נחשבה כמלכה שותפה יחד עם אחיה. ייתכן והם אלה שנזכרים בתלמוד כ"מלכא ומלכתא".
על פי הברית החדשה, היו אלה אגריפס ואחותו ברניקי, שבפניהם שפט הנציב הרומי פסטוס את שאול התרסי (פאולוס) בקיסריה: "למחרת באו אגריפס ובֶרְנִיקָה ברֹב הדר ונכנסו לאולם עם שרי האלף ונכבדי העיר, ופסטוס צִוָה להביא את שאול". לאחר ניסיון מצד שאול לדבר על ליבו של אגריפס, "המלך והנציב קמו וכן גם ברניקה והיושבים איתם. אחרי צאתם דִברו זה אל זה ואמרו: 'האיש הזה לא עשה שום דבר המחיֵב מוֶת או מאסר'". למרות זאת, בשל פנייתו של שאול התרסי עצמו לקיסר, נשלח למעצר ברומא.
המרד הגדול
בינתיים הלך המצב ביהודה והדרדר. לאחר מותו של אגריפס הראשון החלו הרומאים ממנים שוב בארץ נציבים. על פי יוסף בן מתתיהו היו חמשת הנציבים שמונו משנת 44 ועד לשנת 66 אנשים מושחתים, שהכבידו ידם על האוכלוסייה. האחרון שבהם גסיוס פלורוס, ניסה לגזול את כספי המקדש, הכניס לירושלים חיילים הלניסטים, ביצע טבח, וגרם להתמרמרות כללית, שהפכה למרידה. היה זה הניצוץ שהבעיר את המרד הגדול.
בעת מעשי הטבח שביצע פלורוס הייתה זאת ברניקי שנאלצה להתמודד עם המצב, תוך שהיא מפגינה רגש לאומי עז וחירוף נפש. המלך אגריפס שהה באותו הזמן באלכסנדריה, לשם נסע כדי לברך את טיבריוס אלכסנדר הנציב החדש במצרים:
קריאת התגר העממית נגד תוקפנותו של פלורוס התבטאה בהריסת האולמות המחברים בין הר הבית למצודת אנטוניה. פלורוס שלח לנציב בסוריה "מכתב מלא כזבים על-דבר מרד היהודים". אבל נכבדי ירושלים לא שתקו וגם הם שלחו, בשיתוף עם ברניקי, מכתב לנציב "על התועבות אשר עשה פלורוס בירושלים". אגריפס הגיע לירושלים בסמוך לאחר מכן. הוא מצא את העם במצב הקרוב למרידה כללית. אגריפס וברניקי לצדו, ניסו לשכנע את העם שלא למרוד, בנאום ארוך שמובא על ידי יוסף בן מתתיהו, ועיקרו כי למרידה אין כל סיכוי כנגד המעצמה העולמית הרומאית. נראה היה שהנאום השיג את מטרתו: "וככלות אגריפס את הדברים האלה זלגו עיניו דמעות וגם אחותו בכתה עמו, ובדמעותיהם עלה בידם לשכך את חמת העם". הוא טען שהדרך היחידה להוכיח שליהודים אין כוונות מלחמתיות, היא לבנות מחדש את מה שנהרס: "העם שמע לדברים האלה ועלה יחד עם המלך ועם ברניקי אל הר-הבית והחל לבנות את האולמים ההרוסים". אבל נסיונותיו של אגריפס לשכנע את העם להסכים למרותו של פלורוס עד שישלח הקיסר נציב אחר במקומו כשלו.
לאחר שאחד הכהנים אלעזר בן חנניה שכנע את הכהנים שלא לאפשר הקרבת קרבנות לשמו של הקיסר (כפי שהיה נהוג עד אז), הפך המרד לגלוי. אגריפס שלח 3,000 פרשים מממלכתו בצפון, על מנת לדכא את המרידה. משהגיעו הפרשים לירושלים, גילו כי רובה נכבשה בידי המורדים. בלחימה שהתפתחה נשרפו ארמונם של אגריפס וברניקי, כמו גם בתי האצילים והעשירים, בית הכהן הגדול, והארכיון בו הוחזקו שטרי החוב. חייליו של אגריפס התבצרו במצודת אנטוניה ולאחר מצור קצר הותר להם לעזוב את העיר.
במהלך דיכוי המרד נאלצו ברניקי ואחיה לסייע לרומאים. הם יצאו לביירות כדי לקבל את פניו של נציב סוריה, קסטיוס גאלוס, וסייעו לו בחיילים ובאספקה. לתקופת שהותם מחוץ לממלכה הושאר בה ממלא-מקום, "אותו הפקידו בעת ההיא המלך ואחותו למפקח על המדינה" – עדות נוספת לסמכויותיה הרשמיות של ברניקי. יוסף בן מתתיהו מעיד שבהיותו מושל הגליל מטעם ממשלת המרד, התעמת עם צבאו של אגריפס והחרים תבואה (שנאספה מכפרי הסביבה) מאסמיה של ברניקי בבית שערים, ושלח אותה לגליל. כאשר הגיע אספסיאנוס לדכא את המרד, סייע לו אגריפס במשלוח חיילים. הוא אירח את אספסיאנוס וצבאו, ואספסיאנוס סייע לו לדכא את המרד בערים טבריה וטריכיי שהיו חלק מממלכתו. על פי יוסף בן-מתתיהו, אגריפס הטיל על יוסטוס איש טבריה עונש מוות בפקודת אספסיאנוס, בעקבות תלונת תושבי הדקפוליס על כך שהוביל את ההתקפה של יהודי טבריה עליהם ושרף את כפריהם, ורק בקשותיה של ברניקי הביאו את אחיה להמיר את העונש למאסר ובכך הצילה את חייו.
הרומן עם טיטוס
תוך כדי שיתוף הפעולה של אגריפס עם אספסיאנוס, התפתח רומן בין ברניקי וטיטוס, בנו של אספסיאנוס. באותה עת הייתה כבר ברניקי בת כ-40, וטיטוס בן 30 או 27 בלבד, אבל ההיסטוריון הרומי טקיטוס טוען שהייתה בשיא יופיה, והקסימה אפילו את אביו של טיטוס במתנותיה הנפלאות.
בשנת 68 הודח הקיסר נירון והתאבד, ורומא נקלעה למערבולת של חוסר יציבות לאורך שנת 69, הידועה בשם "שנת ארבעת הקיסרים". לאחר עלות הקיסר גלבה לשלטון במקומו של נירון, נשלח טיטוס לברכו, אך בעת המסע הגיעה אליו הידיעה כי גלבה נרצח. הוא מיהר לשוב ליהודה וטקיטוס מציין כי היה זה רצונו לעמוד לצד אביו בעת המלחמה, אך גם אהבתו לברניקי.
לאחר דיכויו של המרד הגדול, ערכו אגריפס וברניקי חגיגות לכבודו של טיטוס בבירת ממלכתם, קיסריה פיליפי, אשר לרגלי החרמון. בחגיגות אלו נהרגו יהודים רבים במלחמות גלדיאטורים ובמאבקים עם חיות פרא, כנהוג באותה התקופה. קיומו של קשר רומנטי בין ברניקי וטיטוס אינו נזכר כלל בכתבי יוסף בן מתתיהו, אבל ייתכן ונמצא רמז לרומן עם המלכה היהודיה באגדה התלמודית על חורבן בית המקדש על ידי "טיטוס הרשע": "בא טיטוס...תפס זונה בידו ונכנס לבית קדשי-הקדשים והציע ספר-תורה ועבר עליה עבירה".
ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס מספר שברניקי הייתה בשיא כוחה, וכתוצאה מכך הגיעה לרומא בשנת 75 כשהיא מלווה באחיה. אגריפס השני קיבל משרת פראיטור וברניקי חיה עם טיטוס בארמונו כבת-זוגו. עדות למידת כוחה והשפעתה ניתן למצוא בכתבי הרטוריקן קווינטיליאנוס, שמספר על מקרה בו הוא עצמו טען לטובת ברניקי בבית המשפט, כאשר היא עצמה הייתה השופטת.
סווטוניוס, היסטוריון רומי בן התקופה, מספר כי טיטוס "חשוד היה בחמדת-בשרים בגלל...אהבתו העזה לברניקה המלכה, אשר הבטיח לה – כפי שהיו אומרים – גם לשאתה לאשה". על פי "קיצור על הקיסרים" מסוף המאה ה-4, טיטוס הזמין לארוחה את הקונסול לשעבר אולוס קאיקינה אליינוס וציווה לחנוק אותו למוות ברגע שעזב את חדר האוכל, בגלל שחשד בו בניאוף עם "אשתו ברניקי". גם על פי מקורות אחרים קאיקינה הוצא להורג על ידי טיטוס, אולם אף אחד מהם אינו קושר זאת לברניקי.
לדברי דיו קסיוס, ברניקי ציפתה להינשא לטיטוס וכבר התנהגה כאילו הייתה אשתו, אבל ההתמרמרות ברומא הלכה וגברה. בנוסף לדברי הרכילות על הקיסר ובת זוגו, הצליחו כמה סופיסטים מהאסכולה הציניקנית לחדור לעיר ולעורר מהומה. אחד מהם נכנס לתיאטרון מלא בקהל וגינה את הזוג בנאום פוגעני ארוך, עליו קיבל עונש מלקות. מאוחר יותר, סופיסט אחר, שחשב שזה העונש שיקבל גם הוא, פצח בנביחות חסרות טעם בסגנון ציניקני, ונענש על כך בעריפת ראשו. כשטיטוס ראה כי הרומאים אינם מרוצים מהמצב (אולי מכך שאשת הקיסר תהיה יהודיה, או מלכה מזרחית, בזוכרם את קלאופטרה מלכת מצרים ואת השפעתה השלילית על יוליוס קיסר ומרקוס אנטוניוס), שלח את ברניקי מרומא.
בשנת 79, לאחר שאספסיאנוס מת וטיטוס הפך לקיסר, חזרה ברניקי לרומא. אולם זמן קצר אחר כך שלח טיטוס את ברניקי בחזרה אל ממלכת אחיה אגריפס, כדי לשמור על אהדת העם, "למרות רצון שניהם". על פי גרץ, חזרה ברניקי אל רוח היהדות וממלכתה הצפונית שימשה כמקלט לפליטים מן המרד.
על פי גרץ, הוצב באתונה פסלה של ברניקי, כשעליו הכיתוב "המלכה הגדולה בת המלך הגדול יוליוס אגריפס". כתובת מאתונה שנחקקה לכבודה משבחת את ברניקי עקב "דאגתה" לעיר, ומכנה אותה "בת אגריפס המלך וצאצא של מלכים גדולים מטיבי העיר". כתובת לטינית מביירות מנציחה את ברניקי, לצד אחיה, בזכות תרומות לשיקום בניין בעיר וקישוטו: "ברניקי המלכה והמלך אגריפס תיקנו מן היסוד את המקדש הזה..., שהמלך הורדוס, שהם מצאצאיו, בנאו, אחרי שהידרדר הבניין ברבות השנים, וגם קישטו אותו בשיש ובשישה...עמודים".
למרות שאין מידע על חייה או צאצאיה לאחר שנת 79, ישנם חוקרים הקושרים אליה את יוליה קריספינה בת ברניקיאנוס, הנזכרת בארכיון בבתא כ"אפיסקופוס" – המפקחת על אחייניו היתומים של בעלה המנוח השני של בבתא. יוליה קריספינה ייצגה בשנים 131–130 לספירה את היתומים והאפוטרופוס שלהם במשפט תביעה נגד בבתא והחוקרים מעלים את האפשרות שהייתה נכדתה של ברניקי, מבנה ברניקיאנוס.
דמותה של ברניקי בספרות ובאמנות
ברניקי שימשה השראה לספרים, למחזות ואף לאופרה. פרט להיותה מוזכרת בשירי יובנאליס, המחזה הידוע ביותר אודותיה הוא "ברניס" מאת ז'אן ראסין, אשר נכתב בשנת 1670 והוצג לראשונה בשנת 1679.
גם משוררים עבריים קיבלו השראה מדמותה. כך למשל חיים גורי כלל שיר אודותיה בשם "ברניקי המלכה" בספרו "חשבון עובר" (מבחר שירים 1945–1987).
בשנת 1962 ערכה סוכנות החלל הצרפתית ניסויים רקטיים על מנת ללמוד את תופעת ליקוי החמה. תוכנית זו כונתה "טיטוס" ובמסגרת זו נשלחו למסלול אחת-עשרה רקטות מסוג "ברניס" על שמה של ברניקי.
הווארד פאסט כתב עליה את הספר "Agrippa's Daughter" (יצא ב-1964), שיצא בעברית ב-1966 בשם "ברניקה החשמונאית" וב-1988 יצא שוב בשם "ברניקה: בתו של אגריפס". פאסט מתאר את נישואיהם של ברניקה עם שמעון בן גמליאל הנשיא מבית הלל, ובאמצעות תחבולה ספרותית זו הוא מספר על בית הלל ועל בית שמאי שסייעו בליבוי המרד הגדול. כמו כן מתאר פאסט את סיועה של ברניקה בקניית עבדים יהודים לאחר המרד הגדול, בכוונה למלטם מידי האדונים הרומים.
ב-2014 פורסם רומן היסטורי בעברית העוסק במלכה, בשם "אהבתה של ברניקי", מאת חבצלת פרבר-שפר.
ב-2021 בסרט הישראלי המאויר "אגדת חורבן", העוסק במרד הגדול, משתמשת ברניקי בהשפעתה על טיטוס כדי לנסות למנוע את הרס (שריפת) בית המקדש. את דמותה מדבבת יעל אבקסיס. במרץ 2023, נמסר על ליהוקה של לירז צ'רכי לגילום דמותה של ברניקי בסדרת הדרמה האפית "אלו שעומדים למות".
על שמה של ברניקי מכונים כמה אתרים בסביבות טבריה: הר ברניקי, גן לאומי ברניקי, שמורת מצוקי ברניקי, אמת ברניקי, יקב ברניקי וחוף ברניקי.
קרוי על שמה רחוב בירושלים.
לטהי
לַטְהִי (הינדית: लाठी, בנגלית: লাঠি) הוא כלי לחימה שעליו מבוססת מערכת תנועה ואמנות לחימה הודית. הלטהי ידוע כאחד מכלי הנשק העתיקים בעולם, אך זמן המצאתו המדויק אינו ידוע.
כלי הנשק והשימוש בו
לטהי פירושו בשפות צפון הודו "מקל". המקל בדרך כלל בעל אורך של 6 עד 8 רגל מגובה במחט עבה בצמרתו (לא תמיד). נהוג להשתמש בלטהי בצורה סיבובית כפי שמשתמשים בחרב.
בהודו המודרנית לטהי הוא נשק עיקרי של המשטרה ההודית לפיזור הפגנות, מהומות ופרעות. השוטרים ההודים מיומנים בהסתערות תוך כדי שימוש בלטהי ובתרגילים שמתבצעים בטורים. כיוון שתרגילים אלה פצעו ואף השאירו מפגינים במצב של נכות, שיטה זו נחשבה כאכזרית וכמפירה זכויות אדם. מסיבה זו השימוש בלטהי פחת אך לא נעלם, כיום השוטרים ההודים מעדיפים לשאת איתם נשק שיפגע פחות במפגינים. לטהי משמשת רק כאשר שימוש בנשק אחר אינו עוזר.
היסטוריה
השימוש בלטהי היה נפוץ בעיקר בכפרים המזרחיים והדרומיים של האזור שבו קיימת כיום הודו. אך השימוש העיקרי בו היה לצורכי ביות חיות. מצביאים צבאיים ובעלי אחוזות מקומיים העסיקו צבאות של לוחמים על פי הלטהי כאמצעים לפתור סכסוכים ולצורכי בטיחות. צבאותיהם של לוחמי הלטהי גם שימשו פעמים רבות כצבאות עונשין כנגד הכפריים. במקביל באזורים הכפריים התפתח סוג ספורט הנעזר בלטהי כאשר הספורט התקיים בצורת טורנירים של דו-קרב.
בימי האימפריה המוגולית הופיע מערכת המיסים הזאמינדרית והמשיכה להתקיים גם בימי השלטון הבריטי. תפקידם של הצבאות אז היה לגבות מיסים. הבריטים בתורם הציגו להודים את הרעיון של השימוש בלטהי כאמצעי לפיזור מהומות וזהו מקור השימוש המשטרתי בלטהי.
לטהי כאמנות לחימה
כאמנות לחימה, מקורו של הלטהי נמצא בתרגיל שהמציאו היוגים ההודיים. לוחם הלטהי נלחם בנשק זה באמצעות נתינת מכות מהירות וקטלניות ליריב ומגן על עצמו באמצעות נשק הלטהי מהתקפותיו. הלוחם צריך להיות מהיר ומדויק. מקובל שלוחם לטהי טוב צריך להיות מסוגל להילחם בנשק הלטהי עם אורכים וגדלים שונים.
ללטהי קיים גם פן רוחני כאשר זה בא בצורת תרגיל. התרגיל מתבצע באופן הבא: למתרגל ניתנת מנטרה שעליה עליו לחזור בקביעות. במקביל על המתרגל ללכת בצורת סימן האינסוף (סימן מתמטי הנראה כמו שמונה מאוזן) ולבצע את תנועות הלחימה. המתרגלים מאמינים שעל ידי ביצוע התרגיל יתעורר ויזרום כוח חיות בשם קונדליני בצ'קרות אשר בגופם. מאמינים שלתרגיל זה יש השפעה היפנוטית ומדיטטיבית מרפאת. התרגיל לא נחקר מפאת נדירותה של אמנות הלחימה ולכן אין להתייחס לנאמר לעיל כאל דבר אשר הוכח מדעית.
דריק קולמן
'''דריק די. קולמן (באנגלית: Derrick D. Coleman'''; נולד ב-21 ביוני 1967) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1990–2004. ממוצעיו לאורך הקריירה הם 16.5 נקודות, 9.3 ריבאונדים, 2.5 אסיסטים ו-1.3 חסימות למשחק.
קולמן התאפיין כשחקן פנים חזק וכבד, בעל יכולת צבירת נקודות הן בקרבת הסל והן מעבר לקשת השלוש. בתחילת הקריירה הושווה תדיר לשחקנים מובילים דוגמת קארל מלון וצ'ארלס בארקלי, אך לאורך הקריירה סבל מפציעות רבות ובעיות משמעת אשר הגבילו את הפוטנציאל שלו. במגזין ספורטס אילוסטרייטד נכתב בעבר כי "קולמן יכול היה להיות אחד הפאוור פורוורדים הטובים אי פעם. במקום זאת, הוא שיחק רק ברמה שתבטיח לו את תלוש המשכורת הבא". כשחקן שמאלי כבד, אשר העמיד ממוצעי קריירה דומים וסבל מבעיות משמעת ופציעות, מושווה אל קולמן פעמים רבות גם השחקן זאק רנדולף.
נעורים ומכללות
קולמן נולד בעיר מוֹבִּיל שבאלבמה, וגדל בדטרויט, מישיגן. בין השנים 1986–1990 למד באוניברסיטת סירקיוז, ובארבע עונותיו כשחקן קבוצת האוניברסיטה קלע 15.0 נקודות והוריד 10.7 ריבאונדים בממוצע למשחק. בעונתו האחרונה בסירקיוז נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות ולשחקן המצטיין של מחוז ה-"Big East".
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA לשנת 1990 נבחר קולמן בבחירה הראשונה על ידי קבוצת ניו ג'רזי נטס. בסיום עונת הרוקי שלו זכה בתואר רוקי העונה לאחר שקלע 18.4 נקודות והוריד 10.3 ריבאונדים בממוצע למשחק. בחמש עונותיו בניו ג'רזי שמר קולמן על יכולת יציבה כשרשם ממוצעים כוללים של 19.9 נקודות ו-10.6 ריבאונדים למשחק, ולצד דראז'ן פטרוביץ' והרכזים הצעירים מוקי בליילוק וקני אנדרסון הוביל את הנטס לשלוש הופעות רצופות בפלייאוף ה-NBA בין עונות –.
ב-15 בינואר 1993 הציג שורה סטטיסטית נדירה של 21 נקודות, 10 ריבאונדים, 7 אסיסטים, 5 חטיפות ו-5 חסימות בניצחון קבוצתו על פילדלפיה 76'. בכך הפך לשחקן השני בתולדות ה-NBA אשר משיג לפחות 20 נקודות, 10 ריבאונדים, 5 אסיסטים, 5 חטיפות ו-5 חסימות במשחק בודד. עונת 1993/1994 הייתה עונת השיא של קולמן, בה נבחר בפעם השנייה לחמישייה השלישית של העונה, והשתתף לראשונה במשחק האולסטאר.
באליפות העולם בכדורסל 1994 השתתף קולמן כשחקן נבחרת ארצות הברית, וזכה עמה במדליית הזהב. לאורך הטורניר קלע 7.8 נקודות למשחק עבור נבחרתו, כולל 13 נקודות במשחק הגמר מול נבחרת רוסיה.
בשלוש העונות הבאות שיחק קולמן עבור פילדלפיה 76', והיה אחד השחקנים המובילים של הקבוצה, לצד אלן אייברסון וג'רי סטקהאוס. קולמן קלע כ-17.3 נקודות למשחק באותה תקופה, אולם פציעות שונות הגבילו אותו להשתתף ב-127 ממשחקי קבוצתו (מתוך 246), ופילדלפיה רשמה מאזן כולל של 71 ניצחונות ו-175 הפסדים. בתחילת עונת נשאר קולמן ללא קבוצה בעקבות פציעה, ובינואר 1999 חתם על חוזה ל-4 עונות בשארלוט הורנטס, עבור כ-33.5 מיליון דולר. בשתי עונותיו הראשונות בשארלוט קלע כ-15.5 נקודות בממוצע למשחק כשחקן חמישייה קבוע, אך בעונת תפוקתו ירדה והוא שימש כמחליפם מהספסל של צמד הגבוהים אלדן קמפבל ופי. ג'יי. בראון. באותה עונה העפיל קולמן עם ההורנטס לשלב הפלייאוף השני, לראשונה בקריירה, ובסדרה מול מילווקי באקס הפסידה קבוצתו בתוצאה 4–3.
באוקטובר 2001 נשלח קולמן בטרייד לפילדלפיה 76', בה חזר לשתף פעולה עם אלן אייברסון. בפילדלפיה חזר לתפקד כשחקן חמישייה, אך פציעות שונות הגבילו את תפוקתו ל-11.2 נקודות ו-7.4 ריבאונדים בממוצע למשחק לאורך שלוש עונותיו בקבוצה. בסיום עונת הגיע עם פילדלפיה לשלב חצי גמר האזור המזרחי, בו הפסידה קבוצתו לדטרויט פיסטונס על אף יכולת טובה של קולמן שרשם ממוצעים של 16.5 נקודות ו-11.0 ריבאונדים למשחק.
לקראת עונת הועבר קולמן בטרייד לדטרויט פיסטונס. ב-19 בנובמבר 2004 לקח חלק בקטטת הענק שפרצה במהלך משחק הפיסטונס מול אינדיאנה פייסרס, והושעה למשחק אחד בעקבות מעורבותו במהומה. ב-5 בינואר 2005, לאחר שהשתתף בחמישה משחקים בלבד במדי הפיסטונס, נופה קולמן מסגל הקבוצה ופרש ממשחק פעיל.
במרץ 2010 הגיש קולמן בקשה לפשיטת רגל, לאחר שצבר חובות בסך כ-2.2 מיליון דולר.
אנדור קלר
אנדור קלר, במקור שם המשפחה היה Keller (בהונגרית: Kellér Andor; בודפשט, 5 במאי 1903 – בודפשט, 20 באוגוסט 1963) היה סופר, עיתונאי, עורך עיתונים מוכשר ביותר, אחיו הגדול של דז'ה קלר.
ביוגרפיה
אנדור קלר נולד במשפחה יהודית כבנם של אברהם קלר ושל אידה דמטר (1879–1935). הוא עבד כרוכל כמוכרן בשוק בזמן שהשלים את לימודיו באופן פרטי. בדיחות הקברט הראשונות שלו הועלו על הבמה עוד בהותו בגיל שבע עשרה, אבל במחצית הראשונה של חייו היצירתיים הוא היה מעל הכל עיתונאי.
קריירה
במקרה של אנדור קלר, מקום הלידה והמוות אינו רק מידע ביוגרפי, אלא הרבה יותר מזה: התנהגות ואורח חיים, תחום פעילות וחומר גלם לכתיבה. הוא היה "תופעת בודפשט" בכל מובן, עד, משתתף ובכתביו העביר את מסורת האגדה הטיפוסית של פשט, שהשפיעה מיסודה על הדימוי האינטלקטואלי של הבירה מסוף המאה ה-19 - המראה החיצוני של העיתונות המטרופולינית המודרנית - עד שנת המהפכה.
אנדור קלר היה מעל הכל עיתונאי.
בגיל שמונה עשרה הפך לעובד מערכת וכתב
אחריו הגיעו:
ב-16 באפריל 1928, בבודפשט, נשא לאישה את מרגיט ארז'בט פראגו, בתם של אדן פראגו וינקה פראגו. הנישואים פורקו ב-1934. ב-29 באוקטובר 1934, בבודפשט נשא את ז'וז'נה רייכנברג, בתם של וילמוש רייכברגר ושל ארז'בט גזדג.
בשנת 1942 נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). הוא שרד את שואת יהודי הונגריה, ואחרי מלחמת העולם השנייה ב-1945, הוא עבד בעיתונים וכתבי עת הגוונים:
סופר
הוא הפך לסופר אמיתי רק במחצית השנייה של הקריירה שלו: בעקבות זיכרונות הרדיפות שספג במהלך המלחמה בגלל מוצאו היהודי, ועוד יותר מכך, כאשר אווירת שנות ה-50 סחפה לצמיתות וללא החזר את עולמו הקודם. הוא נאלץ לשתוק הרבה זמן. רק ב-1956 יצא לאור הרומן הקצר שלו "סודו של פלאשטי". לאחר מכן כתב ספרים, בין היתר על ידי שכתוב והרחבת חלק מכתביו הקודמים, שעיצב אותם לספרים.
קלר אוהב, אבל לא עושה אידיאליזציה של עולמו. וזה חשוב, כי את מעלתו העיקרית כסופר אפשר למצוא בזה. אין לו יצירות בדיוניות, הוא כתב רק על אירועים ואנשים אמיתיים, מאמת את האגדה עם העובדות המפורטות של הביוגרפיה. אנו לומדים ממנו את שמות המלצרים התורנים באותה עת בקזינו, וכן את הכיוון אליו פנה חלון חדר המלון של הגיבור. ברור שהוא ערך מחקר מקיף עבור הרומנים הקצרים שלו, וחיפש מידע בעיתונים שנשכחו מזמן. עם זאת, הוא כותב בעיקר דיוקן של הנשמה, לא כרוניקה, ומקצה פונקציה ספרותית אפילו לעובדות הכי לא משמעותיות.
פרידה קאלו
פרידה קאלו (בספרדית: Frida Kahlo; 12 באפריל 1907 – 13 ביולי 1954; נולדה תחת השם מגדלנה כרמן פרידה קאלו אי קלדרון, Magdalena Carmen Frida Kahlo y Calderón) הייתה ציירת מקסיקנית, שנודעה בעיקר בזכות הדיוקנים העצמיים שלה.
חייה של קאלו החלו ונגמרו בקויואקן, בביתה שהיה ידוע כבית הכחול. תאריך הלידה שהיא הציגה היה 7 ביולי 1910, אבל תעודת הלידה שלה מציגה 6 ביולי 1907. קאלו רצתה, כביכול, ששנת הלידה שלה תהיה השנה בה התחילה המהפכה המקסיקנית, כך שהחיים שלה החלו עם לידתה של מקסיקו המודרנית. עבודתה נחגגת במקסיקו כסמל של מסורת לאומית ומקומית, ועל ידי פמיניסטיות לתיאור בלתי מתפשר של החוויה הנשית.
ביוגרפיה
קאלו היא בתו של קארל וילהלם קאלו (1871–1941), צלם גרמני נוצרי-לותרני ידוע, יליד העיר פפורצהיים, בחבל באדן-וירטמברג שבגרמניה. קאלו האב היגר למקסיקו, שינה את שמו לגיירמו ונשא לאישה את מתילדה קלדרון (אמה של פרידה), מסטיסה מקסיקנית (ממוצא אינדיאני ספרדי). קאלו טענה כי אביה ממוצא יהודי, אבל לא נמצאה ראיה לנכונותה של הטענה הזו.
קאלו גדלה בבית ששילב בין רב-תרבותיות, פתיחות ליברלית ונטיות בוהמיות מצד אביה, לבין מסורת שמרנית וקתוליות אדוקה מצד אמה.
בילדותה נפגעה קאלו ממחלת הפוליו, שהותירה אותה נכה. בגיל 18 נפגעה קשה בתאונת דרכים, כשחשמלית התנגשה באוטובוס שבו נסעה. אחרי התאונה הייתה מרותקת למיטתה במשך חודשים ארוכים וסבלה מנכות כל חייה. נכותה התבטאה בתקופות חוזרות ונשנות של מגבלות תנועה קשות ובכאבים כרוניים. קאלו נותחה פעמים רבות בניסיון לשפר את מצבה, חלק מן הניתוחים הצליחו, אך גרמו לה לכאבים קשים. מעט לפני מותה נכרתה רגלה. ניסיונותיה להיכנס להיריון לא צלחו, והיא מתעדת את הלידה שלא חוותה לפחות באחד מציוריה. פרשנות מאוחרת יותר מייחסת לה בחירה שלא ללדת ילדים, על מנת שלא לאבד את בעלה, דייגו ריברה. קאלו נולדה אל תוך המהפכה המקסיקנית, כאשר העם התקומם נגד הרודן פורפיריו דיאס ורוחות חדשות של רנסאנס תרבותי, כלכלי וחברתי החלו נושבות בארץ מולדתה. רקע זה הניב את אופייה העצמאי, המרדני, בעל הנטיות הדרמטיות. היא הזדהתה ותמכה לאורך חייה הבוגרים במהפכה הקומוניסטית. היא ובעלה, הצייר המקסיקני הנודע דייגו ריברה, היו מידידיו הקרובים של לאון טרוצקי, וסייעו לו כשמצא מקלט במקסיקו; בין קאלו לטרוצקי התפתח קשר רומנטי נסתר במשך תקופה קצרה. קאלו ניהלה מאבק מתמיד לשוויון ולצדק חברתי, והתנגדה למעורבות ארצות הברית בארצה.
חייה עם דייגו ריברה, שהיה מבוגר ממנה בעשרים שנה, היו יצריים מאוד, עתירי עליות ומורדות ומלאי בגידות הדדיות. קאלו התבטאה לגביהם: "שתי תאונות קשות התרחשו בחיי, תאונת הדרכים והנישואים לריברה". בשנות נישואיהם בגד בה ריברה בגלוי, חי במקביל עם נשים נוספות ואף נולדו לו מהן ילדים. קאלו ניהלה אף היא רומנים, הן עם גברים והן עם נשים. השניים התגרשו בשנת 1939 לאחר 13 שנות נישואים, למרות שעדיין אהבו זה את זה, ושמרו על סוג של ידידות.
פרידה קאלו נפטרה בשנת 1954, כשהיא בת 47 בלבד. לאחר מותה, הפכה ממשלת מקסיקו את הבית שבו נולדה, גדלה ומתה למוזיאון על שמה.
יצירתה
בחייה נחשבה לאמנית שולית, בין היתר בשל מערכת היחסים המורכבת עם בעלה, שהאפיל עליה הן ביחסי הציבור שלו והן בכריזמה שסייעה לו לקדם את שמו כאמן, לעיתים על חשבון המוניטין של אשתו. עולם האמנות הכיר בה כציירת ייחודית ומחוננת רק לאחר מותה, והיא נחשבת כיום למושא הערצתם של רבים מחובבי האמנות בעולם. עבודותיה מוצגות בטובי המוזיאונים בעולם. הזמרת מדונה, שרכשה אחד מהדיוקנים העצמיים של פרידה קאלו, הציתה אף היא עניין מחודש בעבודותיה של הציירת.
תערוכת היחיד הראשונה שלה התקיימה בנובמבר 1938, בגלריה "ג'וליאן לוי" בניו יורק. היצירות סבבו סביב שאלת השאלות - איפה נמצא האני. קאלו חקרה את זהותה הגנאלוגית ויצרה סדרת עבודות שבוחנת את ילדותה ואת המעבר מילדה לאישה.
ב-2002 יצא לאקרנים סרט ביוגרפי על אודות חייה, "פרידה".
בשנת 2017 עלתה בתיאטרון "הבימה" הצגה בשם "פרידה", המגוללת את סיפור חייה.
ג'יובני מורנו
ג'יובני אנדרס מורנו קרדונה (בספרדית: Giovanni Andrés Moreno Cardona) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת שנחאי שנהואה מהליגה הסינית וכן בנבחרת קולומביה. מכונה 'ג'יו' או 'אל פלקו' (El Flaco).
אנביגאדו
ג'יובני החל את הקריירה שלו במועדון הקטן, אנביגאדו, שידוע בתור מועדון המגדל כישרונות ושממנו יצאו שחקנים כמו חאמס רודריגס, פרדי גוארין ודורלן פאבון. את הקריירה המקצוענית הוא החל ב-2006, אבל הוא הפך להיות חלק משמעותי בקבוצה שנה מאוחר יותר, כאשר אנביגאדו שיחקה בליגה השנייה ומורנו עזר לה לחזור לליגה הבכירה כשהוא כובש 30 שערים לאורך כל השנה (11 בטורניר האפרטורה ו-19 בטורניר הקלאוסורה) ומסיים כמלך השערים בשני הטורנירים. הופעותיו הטובות על המגרש גרמו לקבוצות הגדולות במדינה לעקוב אחריו והוא אף היה קרוב להצטרף לאתלטיקו נסיונל בתחילת 2008, אך לבסוף המשיך באנביגאדו כשזו חזרה לליגה הראשונה וכבש 10 שערים ב-22 משחקים.
ראסינג קלוב
אחרי שנתיים באתלטיקו נסיונל, יצא מורנו לראשונה מגבולות קולומביה וחתם בקבוצת הפאר הארגנטינאית, ראסינג קלוב, תמורת 4.3 מיליון דולר. גם כאן בדומה למועדוניו הקודמים, הפך ג'יו מהר מאוד לחביב הקהל ואחד השחקנים המובילים תודות ליכולותיו על המגרש. הוא הוביל את ראסינג למקום החמישי בעונתו הראשונה. בטורניר הקלאוסורה 2011, נפצע בצורה רצינית במשחק מול אול בויס. הוא קרע את הרצועה הצולבת האחורית ונאלץ להיעדר 8 חודשים מהמגרשים. הפציעה אף גרמה לו להחמיץ את טורניר הקופה אמריקה 2011 שנערך בארגנטינה. הוא חזר לשחק באופן מקרי שוב מול אול בויס בטורניר הטורניר האפרטורה 2011 והיה נדמה כאילו הוא לא נעדר כלל מהמגרש. היכולת הטובה הייתה שם ואיתו ראסינג שיחקה כדורגל טוב תחת המאמן החדש דייגו סימאונה, שנתן לו את הגיבוי ואת המקום בהרכב הפותח. ראסינג הציגה יכולת מצוינת באותו טורניר וסיימה במקום השני אחרי האלופה, בוקה ג'וניורס. בשל כך, קיבלה את הכרטיס להשתתף בטורניר הקופה סודאמריקנה. למרות זאת, התקופה בראסינג לא נגמרה בטוב, לאחר שהקבוצה תחת הדרכתו של המאמן אלפיו באסילה, הציגה יכולת לא טובה בטורניר הקלאוסורה של 2012, מה שגרם למספר אוהדים לאיים במוות על חלק מהשחקנים, ביניהם גם ג'יו. בסופו של דבר לאחר סיום הטורניר, החליט מורנו לצאת לליגה הסינית ולחתום בקבוצת שנחאי שנהואה, כאשר הוא סוגר תקופה של שנתיים בראסינג, בהן שיחק 50 משחקים וכבש 12 שערים.
שנחאי שנהואה
ג'יובני חתם לעונה אחת בשנחאי שנהואה ושיתף שם פעולה עם כוכבים כמו דידייה דרוגבה וניקולס אנלקה. הוא היה קרוב מאוד לעזוב את הקבוצה בינואר 2013 ולעבור לכדורגל הערבי במזרח התיכון בעקבות פיגור בתשלום השכר שלו, אך לבסוף נשאר. ב-19 באוגוסט 2015 כבש שער במספרת מול שנחאי SIPG במסגרת רבע גמר הגביע הסיני, משחק שהסתיים בתיקו 3-3 ושנחאי שנהואה העפילה לאחר דו-קרב פנדלים. ב-8 ביולי 2017 כבש צמד מול ג'יאנגסו סנינג בתיקו 2-2, הגיע ל-43 שערים במדי הקבוצה והפך לכובש המוביל שלה לאורך ההיסטוריה. ב-26 בנובמבר 2017 זכה בתואר הראשון שלו לאחר 10 שנים, כאשר קבוצתו הפסידה בגומלין של גמר הגביע הסיני לשנחאי SIPG אבל זכתה בגביע בזכות שער חוץ בתוצאה הכוללת. זו גם הייתה עונתו הטובה בסין שבה כבש 15 שערים ב-32 משחקים.
נבחרת לאומית
זומן לנבחרת הלאומית לראשונה ב-2008. ב-2009 זומן על ידי המאמן אדוארדו לארה למשחקי מוקדמות מונדיאל 2010 מול ו, כאשר מול הראשונה הוא רושם שתי מסירות לג'קסון מרטינס וטאופילו גוטיירס שכבשו ונתנו ניצחון של 0-2 ל. את שערו הראשון כבש במשחק ידידות מול בניצחון 1-2 ב-30 בספטמבר 2009 ואת השער הרשמי הראשון כבש במוקדמות מונדיאל 2010 כשקולומביה הפסידה 2-4 ל באצטדיון אטנאסיו חירארדוט. אחרי היעדרות ממושכת, חזר לסגל הנבחרת ב-7 ביוני 2017 למשחקי הידידות מול ו.
הילדה צאדק
הילדה צאדק (בגרמנית: Hilde Zadek, 15 בדצמבר 1917 – 21 בפברואר 2019) הייתה זמרת סופרן אופראית יהודיה גרמנית-אוסטרית-ישראלית.
קורות חיים
צאדק נולדה בבידגושץ' (ברומברג). הוריה עברו משם לשצ'צ'ין ב-1920, אחרי שבידגושץ' עברה לשליטת פולין בעקבות מלחמת העולם הראשונה, ושם עברו עליה שנות נעוריה. כיהודיה נאלצה לעזוב את גרמניה הנאצית ב-1934 אחרי עליית הנאצים לשלטון. היא עלתה לארץ ישראל. היא עבדה כאחות בירושלים, ובמקביל למדה פיתוח קול אצל רוזה פאולי. בשנת 1945, עם תום מלחמת העולם השנייה והשואה, היא חזרה לאירופה, ולמדה בציריך, שבשווייץ אצל ריה גינשטר.
בתחילת 1947 עברה לווינה והופעת הבכורה שלה באופרה של וינה הייתה בפברואר אותה שנה בתפקיד אאידה, הופעה שזיכתה אותה בשבחים רבים. צאדק נשארה בבית אופרה זה למשך עשרים שנה. בשנת 1948 הופיעה לראשונה בפסטיבל זלצבורג, שם שרה את דונה אנה בדון ג'ובאני וויטליה ב"חסדו של טיטוס", שתיהן של מוצרט, ואת אריאדנה ב"אריאדנה בנקסוס" של ריכרד שטראוס. הרפרטואר שלה כלל גם את אלזה בלוהנגרין ואוה ב"מייסטרזינגר מנירנברג" של וגנר, איפיגניה ב"איפיגניה בטאוריס" של גלוק, טוסקה של פוצ'יני ועוד. היא השתתפה בהבאתה לעולם של "אנטיגונה" מאת קרל אורף ב-1949 ושרה בתפקיד מגדה סורל בבכורה המקומית בווינה של "הקונסול" מאת מנוטי ב-1950. עוד הופיעה באופרה של מינכן והאופרה של ברלין.
הילדה צאדק שרה בהופעות אורח בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, בפסטיבל גליינדבורן ובפסטיבל הולנד, באופרה של פריז, בלה מונה בבריסל, בלה סקאלה במילאנו, במאג'ו מוזיקלה פיורנטינו בפירנצה, בתיאטרון בולשוי במוסקבה ועוד.
צאדק שרה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בעונת 53–1952. כמו כן הופיעה באופרה של סן פרנסיסקו ובתיאטרו קולון בבואנוס איירס.
משנת 1967 לימדה הילדה צאדק באקדמיה למוזיקה של וינה והגישה כיתות אמן. היא פרשה מן הבימה ב-1971.
קולה האפל וסגנון שירתה הדרמטי בתפקיד דונה אנה הונצחו בהקלטה נודעת לתהילה של האופרה "דון ג'ובאני" בשלמותה, בניצוח רודולף מוראלט ולצד הזמרים ג'ורג' לונדון, לאופולד סימונה וסנה יורינאק.
נפטרה ב-21 בפברואר 2019, בגיל 101. נטמנה בבית העלמין המרכזי בווינה.
בשנת 2020 העלתה תזמורת סימפונט רעננה מופע על חייה בשם "האמת של הילדה" בניצוחו של דוד זבה. המופע מתווה את הקריירה של צאדק למן הולדתה בגבול פולין-גרמניה, בריחתה לירושלים עם עליית הנאצים וחזרתה לווינה אחרי שנות המלחמה, הפיכתה לפרימדונה וכמורה נודעת לשירה.
בית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז
HEC Paris בית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז (בצרפתית: L'École des hautes études commerciales de Paris ובקיצור HEC), נחשב לאחד מבתי הספר הגדולים בצרפת והנקראים: גרנד אקול. בית הספר נוסד בשנת 1881, וכמו ESCP Europe הוא מנוהל וממומן בידי לשכת המסחר והתעשייה של פריז (La chambre de commerce et d'industrie de Paris). בית הספר הוקם כדי לאחד את כל בתי הספר למסחר בצרפת. במסגרת זו של HEC קיימות קבוצות לימוד מסחר ותעשייה, כמו המוסד הגבוה למנהל עסקים l'Institut supérieur des affaires, ISA והמרכז ללימודי המשך. המרכז להשתלמויות בעסקים של פריז התאחד עם קבוצת HEC בשנת 1999.
תארים
HEC נחשב מזה שנים ארוכות לאחד מבתי הספר הגבוהים היוקרתיים, התחרותיים והאיכותיים באירופה והוא ממוקם בקביעות בצמרת הדירוגים של תוכניות ה MBA בעולם (פיינשל טיימס, האקונומיסט ועוד).
מיקום
הקמפוס האוניברסיטאי של HEC ממוקם החל משנת 1964 במסגרת עיריית ג'ואי-און-ג'וזאז (Jouy-en-Josas), כחלק מאזור השטח העירוני של איוולין (Yvelines).
איסטרי
אִיסְטָרִי הוא השם של סוג ישויות הדומות למלאכים מההלגנדריום של טולקין. האיסטרי הם מיאר שבחרו ללבוש צורת אדם ולכוון את בני הארץ התיכונה בעידן השלישי, והם לעיתים מתוארים כמסדר. האיסטרי המרכזי ביותר בסיפורי טולקין הוא גנדלף.
על פי הספר "סיפורים שלא נשלמו" (תורגם מאנגלית על ידי עמנואל לוטם) המהווה אסופה של כתבי טולקין אשר נוגעים לסדרת שר הטבעות והסילמריליון, המילה קוסם היא תרגום של המילה אִיסְטָר בקווניה, ושל המילה אִיתְרוֹן בסינדרין, שתיהן שפות אלפים. משמעות המילה היא: אחד מחבריו של "מסדר" אשר טען כי יש בידיו דעת נשגבת אודות העולם, תולדותיו וטבעו, ואשר הפגין את הדעת הזאת.
האיסטרי הופיעו ונעלמו בעידן השלישי של עולם שר הטבעות, וככל הנראה איש למעט אלרונד, קירדן וגלדריאל, לא ידע מאין באו ומי היו.
מקורם
האיסטרי הופיעו לראשונה בארץ התיכונה בסביבות שנת 1000 של העידן השלישי, אולם במשך זמן רב הסתובבו בה במסווה פשוט של בני אדם באים בימים אך בריאים בגופם, ואספו מידע על הארץ התיכונה ושוכניה. כאשר צל סאורון עלה שוב, נעשו הקוסמים פעילים יותר ונאבקו בנחישות כנגד עלייתו. אז נפוצו השמועות בקרב בני האדם על צאתם ובואם והתערבותם בעניינים רבים. בני האדם הבינו כי הקוסמים אינם מזדקנים כלל (אלא אם כן הזקינו במקצת למראית עין), שעה שהם עצמם גוועו ומתו. לכן החלו בני האדם לפחד מהם, גם מאלו אשר אהבו אותם, והם נחשבו כבני גזע האלפים, איתם באמת הרבו להתרועע, על אף שלמעשה לא היו אלפים.
הם באו ממערב, מעבר לים, היכן שהייתה ולינור היא עיר משכנם של הולאר. הולאר שיגרו שליחים "מבני מעמדם הנעלה" (מה שיש בו כדי לרמז כי האיסטרי היו ממין הולאר), אבל הלבישום בגוף אנושי אמיתי, באופן שיוכלו אף למות. על השליחים נאסר לגלות עצמם בדמויות של הוד והדר, או לבקש את השלטון ברצונותיהם של אדם ואלף מתוך הפגנה גלויה של עוצמתם. נגזר עליהם לבוא בדמויות חלשות וצנועות, והם נצטוו לייעץ לבני אדם ולאלפים ולשכנעם לטובה, ולחתור לאחדות, באהבה ובהבנה, בעת עליית סאורון.
חברי המסדר
מספרם של חברי המסדר אינו ידוע, אולם ידוע שלצפון הארץ התיכונה, היכן שהתקווה הייתה חזקה מכל הודות לדונאדין ולאלדר - הגיעו חמישה. הראשון, קוּרוּמוֹ (סָרוּמָן הלבן), מתואר כאציל במנהגו ובהליכותיו, שערו שחור כעורב וקולו נעים, והוא לבוש בגדי לבן. כמעט הכל, אפילו האלדר, ראוהו כראש המסדר. בשפת האלפים נקרא סרומן קוּרוּנִיר. סרומן סטה משליחותו הנעלה, נעשה גס וקצר רוח ורודף שררה, וביקש לכפות את רצונו בכוח.
מייקל קוק
מייקל אלן קוק (באנגלית: Michael Allan Cook; נולד ב-1940) הוא היסטוריון אנגלי ומזרחן החוקר את ההיסטוריה של עולם האסלאם. כתב מספר ספרים בצוותא עם פטרישה קרון, הידוע שבהם הוא הגריזם: היווצרות העולם האסלאמי. ספריו תורגמו לעשר שפות.
איסטרי
חברי המסדר
שניים נוספים הם מורינתאר (אלאטאר הכחול) ורומסטאמו (פלדאנו הכחול) הלבושים בכחול, וכן אַיוֶּנְדִיל (רַדָגַסְט החום) לבוש בחום. על הקוסמים הכחולים לא נודע דבר במערב. הם נודעו בשם אִיתְרִין לוּיְן, "הקוסמים הכחולים". לא ידוע אם בדרכם מזרחה נותרו שם, או נספו, או נלכדו ברשתו הזדונית של סרומן. על רדגסט ידוע כי הלך שבי אחר חיות השדה ועופות הכנף.
החבר החמישי במסדר תואר כבעל הקומה הנמוכה מכל, זה שנראה כפחות מכולם ומראהו קשיש יותר, שערו אפור ומלבושיו אפורים, והוא נשען על מטה - אוֹלוֹרִין (גַנְדָלְף האפור). על אף מראהו, קירדן חש כבר כאשר קידם את פניהם בנמלים האפורים כי בו טמונה העוצמה הגדולה ביותר, והוא החכם מכל. באותה פגישה מסר לידיו קירדן את נריה, טבעת האש, אחת משלוש טבעות האלפים הגדולות. השליח הלבן ידע על המתנה, והתרעם עליה, וזו הייתה ראשית האיבה אשר רחש בסתר כלפי האפור, עד אשר התגלתה ברבות הימים.
מייקל קוק
קורות חיים
אביו של מייקל קוק היה פרופסור לארכאולוגיה של התקופה הקלאסית וכילד נסע איתו לחפירות בטורקיה. עד גיל שש חי קוק באדינבורו, את חמש השנים הבאות בילה באתונה, שנתיים נוספות באדינבורו, ובהמשך שהה בבריסטול, שם למד בתיכון בקולג' קליפטון. הוא למד היסטוריה ולימודי המזרח לתואר ראשון בקינגס קולג' בקיימברידג' בשנים 1959–1963 ולמד לימודים מתקדמים בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה באוניברסיטת לונדון בשנים 1963–1966 בהדרכתו של פרופסור ברנרד לואיס. היה מרצה לכלכלה היסטורית ובייחוד זו של המזרח התיכון בשנים 1966–1984 בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה בשנים 1984–1986 היה רידר (זהו שם דרגה באקדמיה הבריטית, המקבילה לפרופסור חבר באקדמיה הישראלית) בהיסטוריה של המזרח הקרוב והתיכון בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה. בשנים 1987–2007 כיהן כפרופסור המופקד על הקתדרה על שם קליבלנד דודג' ללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת פרינסטון, החל משנת 2007 הוא מופקד הקתדרה של Class of 1943 באוניברסיטת פרינסטון. קוק היה עמית גוגנהיים באביב 1990.
איסטרי
חברי המסדר
מבין חמשת האיסטרי, רק גנדלף (מִיתְרַנְדִיר, בלשון האלפים. משמעות השם היא "הצליין האפור") שמר אמונים לשליחותו. לגנדלף לא היה מקום מגורים, קהל חסידים או הון רב. הוא התהלך בארץ, והתרועע עם כל העמים בשעת דחקם. בעת עימותו עם הבלרוג מת גנדלף אולם גופו הושב אל הארץ התיכונה, עירום, ומלבושיו החדשים היו לבנים. גנדלף עצמו נעשה ללהבה קורנת (אך מצועפת, מלבד בשעת צורך גדול). כאשר תם הכול וסאורון נפל שוב, גנדלף היה היחיד אשר הפליג מן הנמלים האפורים בחזרה מעבר לים.
האיסטרי בכתבי טולקין
רוב ההתייחסויות הנוגעות לאיסטרי שלא נכללו בכתבים שפורסמו הן מעורפלות מאוד. בהערת עורך המהדורה האנגלית, כריסטופר טולקין, בנו של הסופר לכרך ה"סיפורים שלא נשלמו" מתוארת מועצה של הולאר.
מייקל קוק
פרסים ומלגות חשובים
על ספרם של קוק וקרון - הגריזם: היווצרות העולם האסלאמי ראו:.
איסטרי
האיסטרי בכתבי טולקין
במועצה, שזימן מנווה ראש הולאר, הוחלט לשלוח שלושה שליחים לארץ התיכונה אבל רק שניים התייצבו, קוּרוּמוֹ, שבו בחר אאולה, ואָלָטַר, שאותו שלח אורומה. אז שאל מנווה, איהו אוֹלוֹרִין? ואולורין הלבוש באפור, שאך זה חזר ממסע והתיישב בשולי המועצה, שאל מה רצון מנווה ממנו. אולורין הודיע כי חלש הוא מדי למטלה שכזאת, וכי הוא ירא את סאורון. אז אמר מנווה כי דווקא משום כך עליו ללכת, וכך צווה עליו.
הרשימה מסתיימת בזאת: קורומו (סרומן) לקח עמו את אַיוֶּנְדִיל (רדגסט) משום שיבנה בקשה זאת ממנו, ואלטר לקח עמו את פַּלַנְדוֹ כידידו.
בעמוד אחר של רשימות חטופות, המשתייך בעליל לאותה תקופה, יש כמה טבלאות גולמיות המקשרות את שמות האיסטרי לשמות הולאר: אולורין אל מנווה ואל ורדה, קורומו אל אאולה, איונדיל אל יבנה, אלטר אל אורומה ופלנדו אל מנדוס ונינה. משמעות הקשרים הללו בין האיסטרי והולאר, לאור הסיפור הקצר שתואר לעיל היא כל איסטר נבחר בשל סגולותיו הפנימיות.
באחד הדפים אשר נשתמרו, הופיעה טענה כי ייתכן ואולורין היה התגשמותו הממשית של מנווה עצמו, פעם אחת אחרונה בטרם הסתגר סופית בצריח המצפה טניקוטיל, וכי טענתו של גנדלף כי שמו במערב היה אולורין הייתה אימוץ שם בדוי, כינוי גרידא. רשימה נוספת הכילה תרגום לשמו של אולורין: אולורין הוא שם באלפית נעלה, ולפיכך ניתן השם בהכרח מולינור מאת האלדר. אוֹלוֹר היא מילה המתורגמת לרוב כ-"חלום", אבל אין היא מתייחסת ל-"חלומות" האדם (או למרביתם), ודאי שלא לחלומות השינה. אצל האלדר, היא כללה את תכולתו החיה של זכרונם ואת דמיונם כאחד: למען האמת, היא התייחסה לחיזיון ברור, נפשי, של דברים שאינם מצויים באורח מוחשי במצבו של הגוף.
במכתב שנכתב ב-1958 אמר טולקין האב כי שום דבר ברור אינו ידוע לו על "השניים האחרים", הואיל והם לא נקשרו בקורותיו של צפון-מערב הארץ התיכונה. "אני חושב," כתב, "שהם יצאו כשליחים לאזורים מרוחקים, מזרחה ודרומה, הרחק מחוץ להישג ידם של הנומנורים : מיסיונרים לארצות כבושות בידי האויב, כביכול. אם נחלו הצלחה או לאו, איני יודע; אבל חוששני שהם נכשלו, כמוהם כסרומן, אם כי בדרכים שונות ללא ספק; ואני חושד בהם שהם יסדו או הקימו כתות פולחן סודיות ומסורות ל-'כישוף' שהוסיפו להתקיים אחרי מפלת סאורון."
הערות שוליים
Majar
שרה צ'וק
שרה לואיז כריסטין צ'וֹק (באנגלית: Sarah Louise Christine Chalke; נולדה ב-27 באוגוסט 1976) היא שחקנית, מדבבת ודוגמנית קנדית. צ'וֹק נודעה בעיקר בזכות תפקידה בתור בקי קונר היילי בסיטקום "רוזאן", לאחר מכן בתור אליוט רייד בסיטקום "סקראבס", בזכות תפקידה בתור סטלה זינמן בסיטקום "איך פגשתי את אמא" ואף בזכות היותה המדבבת של הדמות בת' סמית' בסדרת הטלוויזיה הקומית המונפשת "ריק ומורטי".
ביוגרפיה
צ'וֹק נולדה באוטווה שבאונטריו שבקנדה למשפחה נוצרית ממוצא גרמני ובריטי. היא גדלה בוונקובר שבקולומביה הבריטית. צ'וֹק היא השנייה מבין שלוש אחיות. אמה היא ילידת רוסטוק שבגרמניה, ועל כן צ'וֹק למדה, לצד האנגלית והצרפתית הנפוצות בקנדה, גם את השפה גרמנית. צ'וֹק סיימה את לימודיה בהאנדסוורת' שבקנדה.
סבתה ודודתה של צ'וֹק נפטרו מסרטן השד שלא התגלה בשלבים ראשוניים, ומאז החלה לעודד בדיקה תקופתית לגילוי מוקדם אצל נשים.
קריירה
קריירת המשחק של צ'וֹק החלה כבר בגיל שמונה, עת שיחקה במחזות זמר. היא שיחקה בתור בקי קונור, הבת הבכורה בקומדיה המצליחה "רוזאן" בשנים 1994, 1995 ו-1997 (בשנים האחרות של התוכנית שיחקה בתפקיד שחקנית אחרת).
ב-2001 קיבלה תפקיד משמעותי בסדרת טלוויזיה - בתור דוקטור אליוט ריד בסדרה "סקראבס". צ'וֹק המשיכה בסדרה עד לסיומה ב-2010. במקביל ל"סקראבס" הופיעה בסדרה "איך פגשתי את אמא" ב-2008 וב-2009. כמו כן שיחקה במספר סרטים, בהם "כלה להשגה" (2005) ו"חיים מסתובבים" (2007).
בשנת 2008 היא נבחרה לפרזנטורית של האנס, חברה לבגדים תחתונים, והופיעה במספר פרסומות בבימויו של שותפה לסדרה "סקראבס", זאק בראף.
בשנת 2012 שיחקה בפרק אחד בעונה התשיעית של הסדרה המצליחה "האנטומיה של גריי" שם גילמה אמא שלא מצליחים לאבחן את מחלתו של בנה. לאחר מכן גילו כי חולה במחלת קווסאקי. צ'וק שיחקה בתפקיד זה מפני שגם בנה במציאות חולה במחלת קווסאקי והיא עשתה זאת על מנת להעלות את המודעות למחלה.
החל משנת 2013 צ'וק מדבבת את בת' סמית' בסדרה "ריק ומורטי".
בשנת 2018 הופיעה צ'וק במספר פרקים בעונה העשירית והמחודשת של הסדרה "רוזאן". באותה שנה החלה לדבב בסדרה הקומית המונפשת "משטרת פרדייס" של נטפליקס, את דמותה של השוטרת האלימה ג'ינה ג'בובסקי.
בשנת 2019 גילמה את מריל מורגן בעונה השנייה של הסיטקום "חברים מהקולג'" של נטפליקס.
בשנת 2020 שיחקה בסרט של רשת Peacock "בניחוש חוקר 2: לאסי שובי הביתה", הסרט השני הממשיך את הסדרה "בניחוש חוקר". שיחקה גם בסרט הקומדיה המקורי של נטפליקס "מיסי מסתבכת".
בשנת 2021 החלה לגלם את קייט מולרקיי, אחת הדמויות הראשיות בסדרת הדרמה "פיירפליי ליין" של נטפליקס; הסדרה מבוססת על רומן באותו שם מאת קריסטין האנה. בהמשך השנה, החלה לדבב צ'וק בסדרת האנימציה "כלבי החלל" את דמותה של סטלה. הסדרה עלתה בבכורה בנטפליקס ב-18 בנובמבר 2021.
סתירה
{{פירושונים|
המשרת (סרט, 1963)
המשרת (באנגלית: The Servant) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1963 בבימויו של ג'וזף לוסי עם דירק בוגרד, ג'יימס פוקס, ונדי קרייג ושרה מיילס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי הרולד פינטר והוא מבוסס על הנובלה "המשרת" של רובין מוהם משנת 1948. זאת דרמה פסיכולוגית על שני זוגות אחד מהמעמד הגבוה והשני מהמעמד הנמוך ועל היחסים ביניהם שגורמים לבסוף להיפוך המעמדות שלהם, משרת הופך לאדון.
תקציר העלילה
טוני (ג'יימס פוקס) הוא אדריכל לונדוני עשיר ומשועמם. הוא רכש בית ופרסם הודעה על משרה פנויה למשרת שיעזור לו בהתקנת הדירה למגורים וישמש לו כמשרת אישי.
לביתו מגיע הוגו בארט (דירק בוגרד) שעושה עליו רושם טוב והוא שוכר אותו. בתחילה מתפקד בארט כמשרת מושלם. הוא מבשל ומגיש לו כל בוקר את ארוחת הבוקר למיטה, דואג לנקיון הבית ולנקיון בגדיו של טוני. הבדלי המעמדות ברורים, טוני הוא המעמד העליון ובארט במעמד התחתון של משרת שחייב להשביע את רצון המעביד לו.
היחסים בין טוני לבארט מתחילים להיסדק כאשר נכנסת לדירה סוזן (ונדי קרייג), חברתו של טוני. היא מתעבת את בארט שנכנס כל פעם לחדר בו נמצאים היא וטוני ומתנהג כאילו הבית הוא שלו.
בארט מבקש אישור מטוני להביא את "אחותו" ורה (שרה מיילס) שתגור איתו ותעזור במשק הבית וטוני מסכים. למעשה ורה היא אהובתו של בארט ומרגע שהיא מגיעה היא מתחילה לעגוב עליו כחלק מהמזימה שלהם להשתלט על המקום. טוני נכנע לה ומקיים איתה יחסים בלי לדעת שזו מזימה של בארט להשתלט עליו.
טוני נשאר לבד בדירה ומתחיל להזניח אותה. הוא פוגש בפאב את בארט וזה מספר לו סיפור שוורה ברחה ממנו ולקחה את כל כספו וכי הוא מבקש הזדמנות שנייה לשרת את טוני. טוני מסכים אבל הפעם משנה בארט את התנהגותו והופך חוצפן כלפי טוני. הוא מרבה להגיש לטוני משקאות אלכוהוליים וטוני מאבד את שליטתו. כעת בארט מחזיר את ורה ושניהם הופכים לשליטי המקום בעוד שסוזן מגורשת וטוני שקוע באלכוהול ומתנהג כמשרת.
סתירה (כימיה)
סתירה היא תגובה כימית המתרחשת בין בסיס לחומצה.
בתגובת הסתירה, מגיבים יוני הידרוניום, החומציים, עם יוני הידרוקסיד , הבסיסיים, ליצירת מים (H2O).
למעשה ניתן להגיד, כי אטום מימן, אשר מטענו החשמלי חיובי עקב כך שאטום אחר משך את אלקטרונו, עובר מהחומר החומצי אל החומר הבסיסי.
תגובת הסתירה היא תגובה אקסותרמית, הווה אומר, במהלך התגובה מתחממת סביבת הפעולה עקב השינוי המולקולרי (ידוע שבפירוק מולקולות נפלטת בין היתר אנרגיית חום, כמו בפירוק מולקולת גלוקוז בגוף).
המשוואה הכימית הכללית של התגובה היא מן הצורה:
תגובת סתירה לדוגמה היא זו של סודה קאוסטית (NaOH) עם חומצה הידרוכלורית (HCl) ליצירת מים (H2O) ומלח בישול (NaCl). ניסוחה: מאחר שמלח מסיס במים, יוני ויוני  אינם נקשרים ליצירת תרכובת (מלח) ומשמשים כיונים משקיפים בלבד. ניסוח התגובה נטו הוא:
שימושים בתעשייה וברפואה
לתגובת הסתירה, מעבר להיותה תגובה כימית ככל התגובות, ישנה חשיבות רבה בתחום התעשייה.
באופן דומה, אם התמיסה שדלפה היא בסיסית, יש להוסיף חומצה במידה המתאימה עד לסתירתו המלאה של הבסיס.
חשיבות נוספת לתהליך הסתירה היא בתחום הרפואה בעיקר בנושא הטיפול בצרבות ובכיבי קיבה (אולקוס).
כיב קיבה הוא פצע בתוך חלל הקיבה הנוצר כתוצאה מפגיעתן של חומצות הקיבה בדופן הקיבה. על-מנת להקל את הסבל למטופל ולסייע בטיפול, חולים הסובלים מאולקוס נוטלים כדורים סותרי-חומצה.
תרופות אלו כדוגמת 'אלקה-זלצר' או 'פפטו-ביסמול', כולן תרופות המכילות בתוכן בסיס שמגיב עם חומצות הקיבה בתגובת סתירה, ובכך מקטין את החומציות בקיבה ואת הסבל למטופל. מבין החומרים שנמצאים בכדורים להקלת צרבות ניתן למצוא לעיתים את החומר NaHCO3 - סודה לשתייה. על-כן, "תרופת סבתא" ידועה לטיפול בגירוי בקיבה היא שתיית תמיסת סודה לשתייה (המשמשת לאפייה, ונמצאת ברוב הבתים).
לסתירה חשיבות משנית בתחום הרפואה בנושא הקלה של עקיצות צמחים וחרקים. חומרים מסוימים המוזרקים לאדם בעת עקיצה הם בסיסים (כמו בארס צרעות מסוימות) או חומצות (כמו בארס נמלים ודבורים מסוימות). בעת העברת בסיס או חומצה לסתירת העקיצה מורגשת לעיתים תחושת הקלה בשל הסרת חלק מן הארס (שנסתר).
דיוק בסתירה
בסתירה מלאה, יגיבו כל המגיבים בתמיסה, כך שלא ייוותרו חומצה או בסיס בתוצרים. לתמיסה שעברה סתירה מלאה, יש pH = 7 והיא נייטרלית.
בסתירה חלקית מגיבים רק חלק מן המגיבים בתמיסה זה עם זה, כך שתוותר כמות מסוימת של חומצה או בסיס בתוצרים. לתמיסה שעברה סתירה חלקית, יש pH שונה מ-7 והיא אינה נייטרלית.
כאמור, גם בסיסים וגם חומצות עלולים להיות מסוכנים לשימוש ולמגע. על-כן, ברוב תהליכי הסתירה שואף הכימאי או המהנדס להוסיף חומר סותר (חומצה או בסיס, בהתאם לנסיבות) בכמות הנדרשת ולא מעבר לכך. במידה וכמות החומר הסותר המוספת היא מעבר לנדרש, ייווצר מצב הפוך מן המצב הקודם.
הווה אומר, במידה והתמיסה שרצינו לסתור הייתה חומצית היא תיהפך בסיסית (ולהפך). ושוב עלינו לסתור את התמיסה בכיוון ההפוך.
בבואנו לסתור תמיסה בריכוז לא ידוע עלינו להיעזר בטיטור על-מנת להגיע לסתירה מדויקת. בטיטור בדרך כלל יעשה שימוש באינדיקטורים כגון: מד pH אלקטרוני, פנולפתלאין, תימול כחול, נייר לקמוס או כל אינדיקטור חומציות נוסף.
סתירה בהובלת ואכסנת חומרים מסוכנים
גם בישראל, כמו בשאר העולם המערבי, נהוג לסמן מה הוא סוג החומר המובל ואיזה טיפול יש לבצע בו על-מנת לנטרלו במקרה של דליפה או תאונה. זאת בהתאם להמלצות האו"ם ומתוקף חוקי התעבורה (תקנות שירותי הובלה, התשס"א - 2001, סעיף 87(א1); חוק שירותי הובלה, התשנ"ז - 1997).
מוריץ פישר (תעשיין)
מוריץ פישר, פרקשהאזי (התוספת לשם מסמנת תואר אצולה) (בהונגרית: Farkasházi Fischer Móric) (טָטָה, 25 במרץ 1799 – טטה, 15 בפברואר 1880) היה תעשיין יהודי-הונגרי, יצרן חרסינה (פורצלן), אביר מסדר פרנץ יוזף; ייסד למעשה את תעשיית החרסינה של הרנד בהונגריה והפך אותו למותג עולמי של ייצור כלי פורצלן.
ביוגרפיה
אביו, וולפגנג פישר, הגיע משלזיה להונגריה במאה ה-18. הוא בנה בית מלאכה קטן ושילם את מס סובלנות (מס שהוטל על יהודים והבטיח את היתר שהיתם במדינה) ליוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בנו, מוריץ פישר, נולד בעיר טטה. הוא נפטר באותו בית בשנת 1880.
מפעל הפורצלן
בשנת 1826, בעיירה קטנה בשם הֶרֶנְד במערב הונגריה, הקים וינס סטינגל "מפעל חרסינה". הוא ביצע ניסיונות בייצור כלי אבן וחרסינה, אך נכשל במאמציו. בהיעדר הון להשקעה, קיבל כשותף את מוריץ פישר מטטה בשנת 1839. באותה תקופה המפעל עסק עדיין בניסיונות ייצור של כלי אבן וחרסינה. שנה לאחר מכן הפך פישר לבעלים היחיד של המפעל. תוך שנה הוא בנה את בנייני המפעל בהרנד ורכש את הציוד החשוב ביותר שנדרש לייצור. חומרי הבעירה וחלקו העיקרי של חומרי הגלם שנדרשו נרכשו באזור הרנד. באותה תקופה הועסקו כבר 54 ציירי חרסינה במפעל, וביניהם זרים רבים, למען ההצלחה האמנותית והעסקית.
לאחר שהצליח בייצור חרסינה קשה מתאימה, הפכו השלמות והאיכות לסמל המסחרי של ייצור החרסינה של הרנד. עם איכויות אלה רכש מפעל הפורצלן הרנדי מוניטין אירופי רב. מוצריו הוצגו בתערוכת המלאכה ההונגרית הראשונה בשנת 1842, שם לאיוש קושוט שיבח את החרסינה: "סימן משמח להתפתחות מבורכת של תעשיית מולדתנו". באותה השנה זכה פישר בתואר "מפעל קיסרי, מלכותי מיוחס לפורצלן". בשנת 1843 שנת השגשוג הראשונה של המפעל נפלה עליו צרה גדולה. יש להניח כי בשל הצתה פרצה שרפה גדולה שהרסה חלק מהמפעל. אף על פי כן, בתערוכה הלאומית באותה השנה, מפעל הרנדי הופיע שוב וזכה במדליית זהב. מוצריו הוצגו גם בתערוכת וינה בשנת 1845, בתערוכה העולמית הראשונה בלונדון בשנת 1851, בתערוכת ניו יורק בשנת 1853, ובתערוכת פריז בשנת 1855.
בשנת 1851 בלונדון ובשנת 1867 בפריז ביריד העולמי זכה המפעל להכרה כזו שבקרב לקוחותיו היו כבר לא רק משפחות עשירות רבות (משפחת רוטשילד, אסטרהזי, בתיאני, אפוני), אלא גם בתי מלוכה אירופיים. ולפי שמות : המלכה האנגלית ויקטוריה, הקיסרית הצרפתית יוג'ניה, הצאר הרוסי אלכסנדר השני, הקיסר האוסטרי ומלך הונגריה פרנץ יוזף, ואחיו מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו.
מפעל תעשיית החרסינה של הרנד עבר לייצור איכותי בזמן הטוב ביותר. המשפחות האריסטוקרטיות של אירופה ומחוצה לה הפקידו בידי מוריץ פישר את החלפת מערכות כלי האוכל הסיניות ואלה של מייסן החשובות שלהן במוצרי הרנדי, אמון זה שמר פישר באיכות ללא פשרות של מוצריו. ב -22 באפריל 1866 העניק המלך ההונגרי פרנץ יוזף תואר אצולה וסמל משפחתי למוריץ פישר, הבעלים היחיד של מפעל הפורצלן הרנדי, שהפך גם לאביר מסדר פרנץ יוזף. בתערוכה העולמית בפריס בשנת 1867 פישר קיבל את מדליית הכסף לפורצלן של הרנד, ופישר קיבל גם את אות מסדר הכבוד הצרפתי. לאחר מותו ב־15 בפברואר, בנו סמואל השתלט על ניהול המפעל שנפתח לייצור המוני במקום איכות ותחכום, אך מהבחינה הזו הם לא יכלו להתמודד עם חרסינה הצ'כית הזולה. באותם ימים עבד המפעל בשם פישר & נובל.
בשנת 1884 נרכש המפעל על ידי המדינה יחד עם אביזריו, בשל החובות שצבר בתיווכו של השר הרוזן פאל סצ'ייני ומזכיר המדינה מטלקוביץ'. בנוסף לפטור ממס ל־12 שנים והלוואה ללא ריבית שניתנה באותה השנה שונה שמו ל"הרנד פורצלן בע"מ". המפעל נמכר לאחר מכן ליזמים פרטיים. משנת 1916 עד לתחילת 1920 לא הייתה פעילות ייצור במפעל. משנות שנות ה-30 של המאה ה-20 זכה הפורצלן של הרנד שוב להצלחה בינלאומית. לאחר מלחמת העולם השנייה הולאמה בשנת 1948. המפעל הופרט בשנת 1993.
אנייטה פלטסקוג
אַנייטָה אוֹסֶה פֶלְטְסְקוּג (בשוודית: Agnetha Åse Fältskog, הגייה: ; נולדה ב-5 באפריל 1950) היא זמרת שוודית, חברה בהרכב הפופ השוודי המצליח ביותר בכל הזמנים – אבבא.
ביוגרפיה
פלטסקוג נולדה ב-5 באפריל 1950 בינשפינג שבדרום שוודיה כבכורה מבין שתי בנות. ב-6 ביולי 1971 נישאה לביורן אולבאוס, חבר ההרכב של אבבא. נולדו להם שני ילדים. הזוג החליט להיפרד בשנת 1978, ובינואר 1979 הם התגרשו.
בדצמבר 1990 נישאה פלטסקוג בשנית לתומאס סונפיילד ולאחר 3 שנות נישואים השניים התגרשו.
קריירה
בשנת 1972 לוהקה פלטסקוג לתפקיד מרים המגדלית במחזמר המצליח "ישו כוכב עליון" בגרסה השוודית. בשנות ה-70 הוציאה מספר אלבומים בשוודית. האחרון שבהם "Elva kvinnor i ett hus" (אחת עשרה נשים בבית אחד) היה בזמן השותפות בלהקת אבבא.
במהלך שנות ה-80 הקליטה שלושה אלבומים באנגלית. במהלך השנים דעכה הצלחתה.
בסוף שנת 1982 הקליטה דואט עם הזמר השוודי המצליח תומאס לינדן. השיר, שנקרא "Never Again" (לעולם לא עוד), התמקם בחמשת המקומות הראשונים במצעדי הפזמונים בשוודיה, נורווגיה, בלגיה ודרום אמריקה.
במאי 1983 הוציאה את אלבומה "Wrap Your Arms Around Me" שנכנס למצעדים ברחבי העולם (#1 שוודיה, נורווגיה, דנמרק, פינלנד ובלגיה. #18 בריטניה). באלבום בלטו שני שירים שהיו ללהיטים בפני עצמם במדינות רבות - "The Heat Is On" ו-"Can't Shake Loose". באותה שנה זכתה פלטסקוג בפרס Rockbjörne בקטגוריית "הזמרת השוודית הטובה ביותר".
במרץ 1985 הופץ האלבום "Eyes Of A Woman", שזכה להצלחה יחסית במספר מדינות אך לא שיחזר את ההצלחה של "Wrap Your Arms Around Me".
בקיץ 1987 הקליטה פלטסקוג את האלבום "I Stand Alone" בקליפורניה, ארצות הברית. האלבום הופץ בנובמבר של אותה שנה והיה במשך שמונה שבועות לאלבום הנמכר ביותר באירופה. אחרי קידום האלבום לקחה פלטסקוג הפסקה מתחום המוזיקה.
בשנת 1996 פרסמה אוטוביוגרפיה, "Som jag är" (כמו שאני), כשבמקביל לספר יצא אוסף הנושא אותו שם ומכיל להיטים בשוודית ובאנגלית.
באפריל 2004, לאחר שנים רבות של בידוד על אי סמוך לסטוקהולם, חזרה פלטסקוג לאולפנים עם אלבומה My Colouring Book שכלל גרסאות כיסוי לשירים שאהבה בצעירותה.
אזכורים בתרבות
פלטסקוג הונצחה בכותרת אלבומה של הלהקה הישראלית "נושאי המגבעת" "מי רצח את אגנתה פאלסקוג", שאוית בשגיאות בלתי-מכוונות.
בולסלאב השלישי, עקום הפה
בולסלאב השלישי עקום הפה (פולנית: Bolesław III Krzywousty; 1086–1138), דוכס פולין משנת 1102 עד מותו.
ביוגרפיה
בולסלאב נולד ב-20 באוגוסט 1086, והיה בנו של ולדיסלאב הראשון הרמן.
בקרב בקלו בשנת 1109 הביס בולסלאב את כוחות פומרניה, והשתלט עליה בשנים 1119-1123 ובכך השיב את המוצא לים עבור פולין. כמו כן הביס את היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1109 בקרב הונדספלד. בין השנים 1132–1135 ניהל מערכה נגד הונגריה אך ללא תוצאות משמעותיות.