cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צמרמורת (סדרת ספרים)
עיבודים קולנועיים
בשנת 2015 יצא הסרט "צמרמורת", בכיכובו של ג'ק בלאק כסופר סטיין, וכמדבב הבובה סלאפי, והשחקנית הישראלית-אמריקאית אודיה רש. במרכז העלילה נער שעובר לגור בפרוורים, מכיר נער מהתיכון החדש שנהיה חברו הטוב ביותר, ושכנתו היא נערה בגילו ששמה האנה, שאביה הוא בן אדם משונה ועצבני. מאוחר יותר, קמות המפלצות לתחייה עקב פתיחה של הספרים המקוריים שכתב סטיין, אביה של האנה. לאחר שנוצרת מהומה והמפלצות מתחילות להרוס את העיר, שלושת הנערים עוזרים לו לכתוב ספר חדש כדי שימחק את המפלצות מהעיר.
חולדה אוגרת גמביאנית
רבייה
חולדות אלה אינן בסכנת הכחדה בטבע.
צמרמורת (סדרת ספרים)
עיבודים קולנועיים
בשנת 2018 יצא ההמשכון "צמרמורת 2", ובו מוצאים החברים סוני וסאם בבית נטוש שהיה בבעלותו של הסופר ר. ל. סטיין בעיירה וורדנקליף, כתב יד נדיר שמעולם לא פורסם של הסופר בשם "ליל כל הקדושים הרדוף" ("Haunted Halloween"). כשהם פותחים את כתב היד, הם מוציאים לחופשי שלא ביודעין את סלאפי הבובה, שמתכנן לזרוע אפוקליפסה בעיצומו של ליל כל הקדושים, בעזרת בני בריתו המפלצתיים משאר ספריו של סטיין. בעזרתה אחותו של סוני, שרה, נאלצים סוני וסאם לסכל את תוכניתו של סלאפי לגרור את וורדנקליף אל תוהו ובוהו מוחלט.
חולדה אוגרת גמביאנית
ייחודיות
על פי הארגון הבלגי "אפופו" הפועל לאיתור מוקשים ברחבי העולם, חולדות מזן זה מתאימות למשימת איתור המוקשים. הן מאומנות במקומות מסוימים, לזהות מוקשים וחומרים רעילים על התרכובות הכימיות שבחומרי הנפץ באמצעות חוש הריח החד שלהן, בזכות מהירותן וזריזותן בחציית שדות מוקשים, ובזכות ממדי גופן הקטן שלא מהווה גורם לפיצוץ המוקשים בעת איתורם. החולדות מקבלות בתמורה פינוקים טעימים. "העכברוש הגיבור - מגאווה" שסייע במשך כ-5 שנים באיתור מוקשים ונפלי תחמושת, קיבל בספטמבר 2020 את עיטור הגבורה האזרחי הגבוה ביותר בבריטניה לחיות, מארגון הצדקה הווטרינרי הבריטי PDSA, על חשיפת מוקשים ונפלים.
מוג'אהדין
מוג'אהדין (مجاهدين) הוא מונח המשמש החל משלהי המאה העשרים באמצעי התקשורת לתיאור מגוון של לוחמים חמושים שתמכו באידאולוגיות אסלאמיסטיות.
אטימולוגיה
למילים ערביות יש בדרך כלל שורש בן שלוש אותיות. השורש של 'מוג'אהדין' הוא ג'-ה-ד (ج-ه-د), שכוונתו 'מאמץ'; זהו אותו שורש כמו למילה 'ג'יהאד' (جهاد) שכוונתה 'השקעת מאמץ'. לכן 'מוג'אהד', בתרגום מילולי, הוא אדם שמתאמץ (בינוני פועל יחיד). המונח, אפילו בערבית, קיבל משמעות שהיא דתית או צבאית בעיקרה, ולכן המילה תתורגם לרוב כ'לוחם קדוש' או 'לוחם מלחמת מצווה'.
מוג'אהדין ברחבי העולם
מוג'אהדין פעלו ופועלים בתקופות שונות ובמקומות שונים ברחבי העולם.
החל משנות ה-60 של המאה העשרים פועל ארגון מוג'אהדין ח'לק, המשלב אידאולוגיה אסלאמיסטית עם נטיות סוציאליסטיות, נגד שלטונות איראן.
מלחמת אפגניסטן, שנמשכה בין השנים 1979 ל־1989, הסתיימה בנסיגתם של הסובייטים מפני לוחמי מוג'אהדין. לאחר תקופה של מלחמת אזרחים התבסס במדינה שלטון הטליבאן.
בתקופת מלחמת האזרחים בין הנוצרים למוסלמים בבוסניה והרצגובינה, שהחלה בשנת 1991, באו לעזרת המוסלמים מוג'אהדין מרחבי העולם. אף לאחר שהסתיימה המלחמה ב־1995, עדיין פועלים שם 'המוג'אהדין הלבנים'.
בתקופת שלטון הטליבאן שימשה אפגניסטן בסיס פעולה לאוסאמה בן לאדן ולארגון הג'יהאד הסלפי תחת הנהגתו אל-קאעידה, אשר הואשמו מאוחר יותר בתכנון פיגועי 11 בספטמבר 2001.
אחד מוותיקי המוג'האדין באפגניסטן, מחמד אבו סייף, הצטרף בשנות ה-90 לחמאס. הוא התפרסם ב-1997 כשרדף אחרי סוכני המוסד שהרעילו את חאלד משעל ברבת עמון מרחק רב עד שתפס אותם.
במסגרת המלחמה בטרור שהכריז נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, נכבשה עיראק בידי צבאות קואליציה של מדינות בשנת 2003. אך אף לאחר סיומה של המלחמה נמשכת הלחימה בעיראק בידי גורמים שונים ובהם מוג'אהדין שחדרו למדינה דרך גבולותיה הארוכים. לרוב ההתקפות שבוצעו אחראי ארגונו של אבו מוסעב א-זרקאווי שב־2004 הודיע על הצטרפותו לאל-קאעידה.
במסגרת מלחמות האזרחים, שפרצו בעקבות האביב הערבי, הגיעו מוג'אהדין מרחבי העולם לארצות ערב במטרה להילחם לצד ארגוני ג'יהאד סונים או לצד ארגוני ג'יהאד שיעים, הנלחמים אלו באלו. ניתן לראות זאת במיוחד בסוריה. עם הקמת ג'בהת א-נוסרה, סניף אל-קאעידה בסוריה, הגיעו למדינה מוסלמים סונים רבים מארצות ערב ואירופה במטרה להצטרף לארגון. בד בבד, כדי לסייע לשלטונות הפרו-איראנים בסוריה ובעיראק נגד המורדים הסונים הגיעו לאזור עשרות אלפי מוג'אהדין שיעים מאיראן (משמרות המהפכה האסלאמית), מלבנון (חזבאללה), מאפגניסטן ומפקיסטן.
ארגון המדינה האסלאמית - אחד מגלגוליו של ארגונו של זרקאווי - שהתפצל מאל-קאעידה, משך אליו עשרות אלפי מוג'אהדין מכל העולם, שראו בהקמתו את חזרתה של האימפריה המוסלמית.
Zombie (שיר של הקרנבריז)
Zombie הוא שיר מחאה של להקת הרוק האירית הקרנבריז שיצא לאור בשנת 1994.
רקע
השיר נכתב על ידי סולנית הלהקה דולורס או'ריורדן כתגובה להתקפת המחתרת האירית בשנת 1993 בעיר וורינגטון שבמחוז צ'שייר שבאנגליה, בה נהרגו שני ילדים, ולזכרם של שני הקורבנות: ג'ונתן בול בן ה-3 וטים פארי בן ה-12.
השיר יצא לאור בשנת 1994 כשיר המוביל מתוך אלבומה השני של הלהקה "No Need to Argue", שיצא בשנה זו.
השיר "Zombie" זכה בפרס שיר השנה בשנת 1995 של MTV אירופה.
מילות השיר נכתבו על ידי סולנית הלהקה במהלך מסע הופעות של הלהקה בשנת 1993. המילים בשיר מתייחסות גם למרידת חג הפסחא שארעה באירלנד בראשית המאה ה-20: "זה אותו נושא נושן, מאז 1916, בראשך, בראשך הם עדיין נלחמים. עם הטנקים שלהם, ועם פצצותיהם, עם פצצותיהם ונשקיהם, בראשך, בראשך הם מתים".
בשנת 1995 ביצעה הלהקה את השיר בתוכנית, "סאטרדיי נייט לייב".
בשנת 2017 הוציאה הלהקה גרסה אקוסטית לשיר.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר יצא באוקטובר 1994 בבימויו של סמואל באייר. בקליפ צבועה דלורס בצבע זהב על פניה ושיערה, כשהיא ניצבת ליד צלב ולידה קבוצת בנים הצבועים אף הם בצבע זה. בנוסף מופיעים בקליפ ילדים המשחקים במשחקי מלחמה, וצילום של חיילים בריטים מהרגימנט "אגריל אנד סתרלנד היילנדרס", המבצעים פטרול בצפון אירלנד במהלך תקופת הסכסוך בצפון אירלנד ("הצרות").
חידוש השיר
בשנת 2018 חידשה להקת ההאבי מטאל "Bad Wolves" את השיר המקורי עם גרסה חדשה בסגנון מטאל. הגרסה יצאה לאור ב-19 בינואר 2018. דולורס או'ריורדן הייתה אמורה לבצע קולות רקע לשיר, אך היא מתה ב-15 של אותו חודש, והלהקה ביצעה את הקאבר לבדה והוציאה אותו לאור לזכרה.
מיכאיל סימונוב
מיכאיל פטרוביץ' סימונוב (רוסית: Михаи́л Петро́вич Си́монов; 19 באוקטובר 1929, רוסטוב על הדון, ברית המועצות – 4 במרץ 2011, מוסקבה) היה מהנדס תעופה ומתכנן מטוסים רוסי, שזכה להכרה במיוחד בשל תכנון מטוס התקיפה סוחוי Su-27, שנחשב לתשובה הסובייטית למטוס ה-אף-15 האמריקאי. לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991, ניהל סימונוב את השיווק הנמרץ של מטוסי הסוחוי-27 לממשלות זרות. בשנת 1999, הוענק לו עיטור גיבור הפדרציה הרוסית בשל פועלו. בנוסף לכך הוא זכה בפרס לנין ופעמיים פרס ברית המועצות.
סימונוב נעשה מהנדס תעופה בשנות החמישים של המאה העשרים. הוא הצטרף לחברת סוחוי ותוך זמן קצר קודם לסגן מתכנן ראשי בשנת 1970. במהלך עבודתו בסוחוי, תכנן גם את המפציץ סוחוי Su-24 ואת מטוס התקיפה סוחוי Su-25. בין השנים 1979 ו-1983, כיהן סימונוב כסגן השר לתעשיית המטוסים של ברית המועצות. בשנת 1983 סימונוב מונה למתכנן ראשי של משרד התכנון סוחוי.
יצחק שמי
יצחק שָמי (4 באוגוסט 1888, חברון – 1 במרץ 1949, חיפה) היה סופר עברי, מראשוני הסופרים העבריים החדשים שפעלו בארץ ישראל בימי טרום-המדינה. יצירתו, הייחודית לתקופתה, עסקה בדמויות והתרחשויות המושרשים בהווי יהדות המזרח ובני ערב. שמי פרסם מספר סיפורים קצרים ואת הנובלה "נקמת האבות", וכן כתב מספר שירים ומאמרים. מבקר הספרות גרשון שקד תיאר את הנובלה פרי עטו של שמי "כאחת מהיצירות החשובות ביותר בספרות העברית".
חייו
שמי נולד כיצחק סָרְוִוי בחברון בכ"ז באב תרמ"ח, הבכור מבין שלושה ילדים. אביו, אליהו, היה סוחר משי שעבר לחברון מדמשק ב-1885, והיה ידוע בשם "א-שאמי" (הדמשקאי), שהיה מקור השם הספרותי שהבן יצחק אימץ לעצמו ושלימים הפך לשמו הרשמי. אמו, רבקה קסטל, הייתה חברונית ממשפחה ספרדית מסורתית. מבעלה, קסטל הייתה צעירה בהרבה מאליהו ואשתו השלישית, לאחר שהתאלמן והתגרש.
ילדותו של יצחק הייתה מושרשת בתרבות הערבית של אביו ושל העיר חברון. הוא לבש בגדים בסגנון המקומי, דיבר עם אביו ערבית (עם אמו דיבר לאדינו), ודרך עסקי הטקסטיל של אביו נחשף למשפחות חקלאים מאזור הר חברון, שמאוחר יותר הופיעו כדמויות בכתביו.
האיטים צרפתים
היסטוריה
בשנת 1697, הצרפתים החלו לשלוט בהאיטי. בתקופת זו, הם טבחו בתושבים המקוריים ושעבדו אותם, וכתוצאה מכך, היוו הצרפתים 90% מתושבי האיטי בתקופה זו.
מרד העבדים
בשנת 1791 החל מרד העבדים בהאיטי, שכלל שחורים דרשו את זכויותיהם, לנטוש את העבדות ושוויון. בשנת 1804, לאחר ניצחון העבדים במרד, הם טבחו בצרפתים שבהאיטי, מה שהוביל לצמצום בולט של הצרפתים בהאיטי.
יצחק שמי
חייו
משפחתו הייתה שומרת מצוות, וכנער נשלח ללמוד בישיבת שדי-חמד בראשות הרב חיים חזקיהו מדיני, אך שמי התמרד כנגד החינוך הדתי ונתבקש לעזוב. ב-1905, כשהיה בן 17, עזב את חברון ביחד עם חברו דוד אבישר ונרשם לבית המדרש למורים הגרמני 'עזרה' בירושלים. אביו התנגד ללימודיו החילוניים, ושמי חי בדוחק באותם ימים. אמו של שמי הייתה מספקת לו מדי פעם מעט כסף בסתר, אך בעודו סטודנט שקעה אמו בדיכאון ונטלה את חייה. את לימודיו סיים ב-1907.
בעת שגר בירושלים החל להתלבש בסגנון מערבי ולהתערות בתרבות המעורבת של העיר. באותה תקופה גם הכיר את יצחק בן-צבי וש"י עגנון, ודרכם נחשף לציונות. שמי היה מבין הספרדים הבולטים שהיו פעילים בחוגים אלו בתקופה זו. הוא המשיך להיות פעיל במפעל הציוני במשך חייו. הוא נבחר לאספת הנבחרים הראשונה מטעם רשימת הפועל הצעיר וב-1927 נתבקש על ידי דוד בן-גוריון לעזור לגייס עובדים מבין ערביי ארץ ישראל להצטרף כחברים להסתדרות.
בעת לימודיו התיידד שמי עם סופרים צעירים אחרים, ביניהם יהודה בורלא, שהיה כמותו יליד הארץ, בוגר בית הספר 'עזרה', ופעיל ציוני. חבריו של שמי תמכו בו ועודדו אותו לכתוב. בין אלה שהעריכו את כתיבתו היו גם סופרי העלייה השנייה, בפרט אשר ברש, שלאחר מותו של שמי כינס את כתביו והוציאם לאור, ויעקב פיכמן, לימים עורך הביטאון "מאזנים".
לאחר לימודיו בירושלים החל שמי ללמד, תחילה לתקופה קצרה במושבות גדרה ועקרון ולאחר מכן בדמשק, שם עבד כמורה לעברית. באותה תקופה שמע על החלטתם של דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי ללמוד משפטים בקושטא ורצה אף הוא להצטרף אליהם, אך מחוסר אמצעים נמנע ממנו לחבור אליהם. במקום זאת עקר לבולגריה, שם חיפשו מורים לעברית, כשמטרתו הייתה לחסוך עד שיוכל אף הוא להירשם ללמוד משפטים.
בבולגריה פגש את פנינה גינגולד, חלוצה מרוסיה שעלתה ארצה אך נשלחה לעבוד כמורה בבולגריה. השניים נישאו ורצו לחזור ארצה, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלצו להישאר בבולגריה עד שביתת הנשק. ב-1918, בעודם בבולגריה, נולד להם בן יחיד, ידידיה. בתום המלחמה עברו לחברון, שם עדיין גר אביו של שמי, שעתה כבר היה כבן תשעים וסבל מעיוורון. בחברון עבד שמי בו-זמנית בבית ספר יהודי ובבית ספר ערבי כמורה לערבית, ספרות, והיסטוריה. אשתו עבדה כמורה בבית הספר "המזרחי" לבנות שבעיר.
בנוסף לעיסוקו כמורה, שמי שירת כמזכיר הקהילה היהודית בחברון. בתוקף תפקידו עזר להגן על הקהילה היהודית במשך חגיגות נבי מוסא בשנת 1920 (שבעקבותיהן פרצו מאורעות תר"פ). בקרב הקהילה הערבית בעיר נפוצו אותה שנה שמועות כוזבות שיהודים התנכלו למשלחת החברונית כשזו הגיעה לירושלים טרם עלייתם לקבר הנביא; ערביי חברון ביקשו לצאת לירושלים לעזור לחברי משלחתם, אך הממשל הבריטי סירב ובמקום זאת נתן להם לארגן הפגנה המונית בחוצות חברון. שמי ואחרים הפצירו בממונה הבריטי שלא יסגור את התושבים היהודים בבתיהם בעת ההפגנה, ושיארגן נוכחות צבאית כדי לשמור על השקט. הממונה נענה לבקשתם, ועל אף שאלפי ערבים חמושים באלות וחרבות התגודדו סביב הגטו היהודי בבוקר יום ההפגנה, נוכחותם של חיילים הודים שהוזמנו מבעוד מועד מנעה שפיכות דמים באותו יום. שנים לאחר מכן ביסס שמי את עלילת ספרו "נקמת האבות" על תהלוכות אותו החג ששנים קודם איים על יישובו.
באותה תקופה הייתה המשפחה שרויה במצוקה כספית, ואשתו פנינה לקתה במחלת לב. קשיים אלו הפילו את רוחו של שמי, דבר שהשפיע על יכולתו לכתוב. החרדה לגבי כלכלתו המשיכה לפקוד את שמי במשך חייו, והיא הייתה במידה רבה אחראית לתפוקתו הספרותית הדלה, בנוסף למחלת הנפחת (אמפיזמה) שממנה סבל בשנותיו המאוחרות ושהגבילה אף היא את יכולתו.
ב-13 בנובמבר 1925 נפטרה אשתו פנינה. לימים נישא בשנית לשרה קליש, שהכיר עוד בהיותו בדמשק לאחר שסיים את לימודיו בירושלים. קליש הייתה אחות במקצועה, וכשחודש הקשר עם שמי היא שהתה בארצות הברית ומשם חזרה ארצה. בהשפעתה עבר שמי מחברון לטבריה ב-1928, כשנה לפני מאורעות תרפ"ט. אף שכבר עזב את חברון כשפרצו המאורעות, ניכר ממכתבים שכתב לחבריו שהאסון השפיע עליו באופן קשה. בגילוי דעת עליו חתם ביחד עם "ועד פליטי חברון", הסופר דוד אבישר, הרבנים הראשיים לחברון, ואישים נוספים, גינה בחריפות מאמצי תעמולה מהצד הערבי להטיל את האשמה במאורעות על היהודים, וקרא לממשלה הבריטית לחקור אותן ללא משוא פנים.
ב-1931 עבר לחיפה, שם עבד כמורה, כפי שעשה גם בטבריה, ולימים כפקיד בית משפט. על אף שעזב את חברון, המשיך להתגעגע לעיר מולדתו. במכתב שכתב לחברו דוד אבישר ב-1932, הביע כמיהה לכתוב ספר ארוך שיגולל את ההיסטוריה העשירה שלה.
בנוסף לסיפורים שפרסם, שמי כתב גם שירה ומאמרים, כולל מסות על ספרות ובימה ערבית ועל יהודי דמשק.
הוא נפטר בחיפה במרץ 1949. הותיר אחריו את רעייתו ובנו, ידידיה שמיר, מהנדס, ולימים המדען הראשי של משרד הביטחון. ידידיה נישא למהנדסת הדסה לבית רביקוביץ (דודתה של המשוררת דליה רביקוביץ).
סיפוריו הקצרים
אף שסיפוריו הקצרים עסקו בנושאים שונים, לעלילתם הייתה מתכונת דומה: כפי שמדגיש הפרופסור לספרות עברית חנן חבר במאמרו על שמי, כולם נכרכו סביב דמות מרכזית שנתקלה במשבר שלא יכלה להתמודד אתו. במקום להתגבר, הדמות הייתה מתפרקת ומתמוססת בפני מצוקתה במשך העלילה. מצד אחד, המשבר הטרגי אליו נקלעה הדמות בסיפור נתן לה פן אנושי שעורר עליה את רחמיו של הקורא. אבל מצד שני, אי-היכולת של הדמות לעמוד מול מצוקתה העידה על כך שלדמות עצמה הייתה יד במצבה הקשה, לא רק לנסיבות שגרמו למצוקה מלכתחילה, ובכך הסיפור ביקר אותה. מאחר שהדמויות בסיפוריו של שמי היו כולם ערבים ויהודים מזרחים, קהילות שמצאו את עצמן בשולי החברה של ארץ ישראל בעקבות העלייה הראשונה והשנייה, יש שרואים בסיפוריו ביקורת מעודנת על קהילות אלה על שסירבו להתמודד עם המציאות החדשה שהביאו אתם העולים החדשים. המסר הזה משקף את הסתירה שליוותה את שמי במשך חייו - מצד אחד העריך מאוד וכיבד את התרבות הערבית והמזרחית שבה גדל ואף נשבה בקסמיה, אך מצד שני הבין את מגבלותיה וחסרונותיה ועל כך ביקר אותה. באותה מידה, תיאר שמי את דמויותיו באופן אוהד ומבין, אך לא חסך מלהראות בחסרונותיהם.
תכונה נוספת המשותפת לסיפוריו הקצרים של שמי היא שבכולם המשבר אליו נקלעת הדמות מערער את תדמיתה העצמית, עובדה שמוסיפה פן פסיכולוגי לסיפוריו. בחלק מהסיפורים, הדמות מגיבה לעלבון שהיא סופגת בייאוש, דיכאון, ורחמים עצמיים. כדוגמה, בסוף סיפורו הראשון של שמי, "העקרה," מסתגרת פלור בחדרה, מתוך הכרה שמקומה במשק הבית רק ילך וידעך במשך הזמן, וכל שביכולתה לעשות הוא לחלום על חיבוק מאמה המנוחה, היצור היחידי שאהב אותה בלי תנאי. בסוף הסיפור "בין חולות הישימון" מביט מנצור בלב שבור על סוסתו האהובה שנגנבה ממנו תחת אפו ושדוהרת לה לתוך האופק, מנוע מלעשות דבר שמא יגרע הדבר מגדולתה של סוסתו. בסיפור "הבריחה" מופקד הזקן חכם בכור על ידי קרובו היחידי בבית אבות בתנאים מחפירים, ועל אף שהוא אוזר אומץ ומצליח להימלט מבית האבות, לאחר שהוא טועם מהחופש הוא תופס שאין לו בעצם לאן ללכת, והסיפור נגמר כשהוא יושב בדרך, מבולבל, מתוסכל, ובדמעות.
בסיפורים אחרים בחר שמי לתת לדמות להגיב להשפלתה בזעם הרסני שלא שיפר את מצבה ואף החמיר אותו. למשל, בסיפור "אב ובנותיו" תיאר שמי איך החכם צבי חוזר לביתו בדמשק לאחר שנעדר ממנו לשבע שנים ועד כמה הוא מתקשה להתרגל לשינוי שחל בקרב בני משפחתו. כשהוא מגלה שבתו הבכורה הפכה לרקדנית במועדון לילה, הוא קופץ על הבמה, נושך ומכה אותה, עד שהקהל הנדהם שועט עליו ודוחף אותו לתוך גרם מדרגות שממנו הוא נופל. בסיפור "ג'ומעה אלאהבל," תיאר שמי איך גיבור הסיפור ג'ומעה, רפה שכל ערבי, מתלהם מלגלוגם של ילדי הכפר, ובהתקף אמוק הוא קורע את בגדיו מעליו, שורט ומכה את עצמו, ורק התערבותם של תושבי הכפר שמשכיבים אותו ארצה להרגיעו מצילה אותו. על אף שאחד הדברים המאפיינים את כתיבתו של שמי הוא ההתמקדות בחייהם של עדות מסוימות, סיפוריו הטיבו לבטא דווקא את התכונה האוניברסלית של הקושי שכמעט כל אדם ימצא כשהוא נדרש לעכל או להבליג כנגד עלבון צורם.
"נקמת האבות"
יצירתו הנודעת ביותר של שמי היא ספרו הבודד "נקמת האבות" שפורסם ב-1927 תחת התת-כותרת "סיפור מחיי הערבים". גרשון שקד, שכתב מבוא לגרסה של "נקמת האבות" שיצאה לאור ב-1975, תיאר את הנובלה הזו כאחת מהיצירות החשובות ביותר בספרות העברית. הסיפור, ששמי בחר לספר דרך דמות של מספר ערבי, מתאר את חייהם של ערבים מוסלמים מתקופת היישוב באופן נאמן ויוצא מן הכלל בספרות העברית דאז, ורווי בפרטים שרק אדם שגדל מתוך תרבות זו יכול היה לספק.
מקומו של שמי בקאנון הספרות העברית
יצחק שמי נבדל מסופרים אחרים של היישוב העברי בעיקר בזכות הדמויות עליהן כתב ובדרך שבה כתב עליהן. סיפוריו התמקדו בערבים ויהודים בני עדות המזרח, דמויות שהופיעו רק באופן שולי בספרות העברית דאז. העובדה שהספרות העברית נטתה להתעלם מתרבויות אלו כבר צוינה בזמנו על ידי יוסף אליהו שלוש בספרו "פרשת חיי" שפורסם לראשונה ב-1931. שלוש, שדגל בשיפור היחסים בין שכניה הערבים והיהודים של ארץ ישראל, ביקר את המנהיגות הציונית בארץ על כך שהיא התעלמה מעצם קיומם של ערביי ארץ ישראל. כדוגמה טען שלוש שבכל הספרות הציונית אין אפילו ספר אחד שמתאר את חייהם באופן מציאותי או מכיל מידע מהימן על מצבם. אמנם היו מספר סופרים עבריים בתקופה זו שכתבו על דמויות אלה באותה תקופה, בפרט יהודה בורלא ומשה סמילנסקי, אך הם כתבו על קהילות אלו בתור משקיפים חיצוניים. להבדיל, שמי כתב על ערבים ועל קהילות יהודים בעולם הערבי מתוך הכרה פנימית של התרבות הערבית, ולכן בניגוד לקביעתו של שלוש יצירותיו של שמי היוו תיאור אותנטי של קהילות אלו ושל התרבות הערבית בפרט. מבקרת הספרות גילה רמרז-ראוך תארה את כתיבתו של שמי כלא פחות מאשר ספרות ערבית שנכתבה בעברית, וחנן חבר סיכם את שמי בהערה "לצד המזרחיות, יחד עם זאת, חזרה וצוינה מעורבותו העמוקה בחיי הערבים. הדברים הגיעו עד כדי כך שגרשון שקד הגדיר את כתיבתו ככתיבה של 'סופר יהודי-ערבי שכתב עברית.' הקריאה בסיפוריו מזמנת לקורא חוויה לא שגרתית ואולי אף יחידה במינה בספרות העברית."
חלק מחוויה מיוחדת זו נובעת מיכולתו של שמי לאבחן ולתאר את הגינונים של התרבות המזרחית הזו, ולתת לקורא מטעמה. במיוחד ניכר בכתיבתו הסגנון האתנוגרפי, ששילב עובדות מחיי האוכלוסיות עליהן כתב בסיפוריו. דוגמה טובה היא סיפורו "ג'ומעה אלאהבל", שם מתאר שמי תוך כדי הסיפור את חלוקת האדמות בין משפחות החקלאים שבפאתי חברון, את הדרך שבה נהגו האיכרים ליישב סכסוכים ביניהם, ואת הקנס המקובל עבור כבשה שנבחרה מראש כתשלום, אך בינתיים נטרפה (פי ארבעה ערך הכבשה ושכרו של השופט). בנוסף, שמי אימץ סגנון אטי ועצל שמשקף את האווירה של המקומות עליהן כתב. גם השפה שבה השתמש הוסיפה אותנטיות לכתביו. חנן חבר תיאר בראיון את שפתו כ"ניסיון לחיקוי חלקי של הדיבור הערבי... הוא יצר איזו גרסה מעורבת של לשון עברית של הספרות העברית החדשה, מודרנית, עם הדהוד ערבי, וזה יוצר סוג של ערבוב שהוא מאוד מאוד מיוחד."
במידה רבה, תכונות אלו קבעו את מקומו בקאנון הספרות העברית. לאור העובדה שסיפוריו עסקו בתרבות שנתפסה כאקזוטית לרוב הקוראים העברים בזמנו, מה גם הכמות המצומצמת של יצירותיו, בהתחלה נטו רבים להתעלם או להמעיט מערכן של יצירותיו. המבקר יעקב רבינוביץ סיכם זאת עם קביעתו ש"בסיפוריו מחיי ישראל נשאר שמי סופר דל-ערך" (מסלולי ספרות, 1971, 60). אחרים מצאו דופי דווקא בסגנון כתיבתו המכוון של שמי. כדוגמה, הסופרת והמבקרת חמוטל בר יוסף ציינה ש"תמימותו וסגנונו הדשן של שמי אינם עוברים לפעמים את השלב הבלתי מפותח של כתיבה בסרית. די בכך לפסול אותו בעיני קורא אינטלקטואלי, מנוסה, בן זמננו." (הארץ, 8 במאי 1964).
בנוסף, בתקופה שלפני קום המדינה התפתחה הספרות העברית לכיוון של מוטיבים אוניברסליים. התפתחות זו הקשתה עוד יותר על סופר כמו שמי שהתעקש לכתוב מנקודת מבט כל כך ספציפית. חנן חבר טוען כי אחד הדברים שפגעו במעמדו של שמי בפרט הייתה ביקורתו של יוסף חיים ברנר, שליגלג על אלו שכתבו "מחיי-היהודים בלודז', מחיי בני גליציה, מחיי הקראים, מחיי הספרדים, מחיי ארץ-ישראל, מחיי בני פתח-תקוה… ולא דבר פנימי, גילוי החיים הפנימיים והמהות שלהם בתוך יחסי וגוני זמן ידוע וסביבה ידועה." ברנר ידע על שמי ואף נפגש אתו, ושמי הצעיר תיאר את פגישתו הראשונה עם ברנר כמאורע רב השפעה. לכן יש שמפרשים את ההתייחסות לסיפורים מ"חיי הספרדים" במשפט זה לרמז ברור לשני סיפוריו הראשונים של שמי שיצאו לאור תחת הכותרת "מחיי הספרדים." שמי סירב לקבל את הביקורת הזו והמשיך בדרכו, ואף בחר להוסיף לספרו "נקמת האבות" שיצא לאור כמה שנים אחרי שברנר נרצח את התת-כותרת הפרובוקטיבית "סיפור מחיי הערבים."
עם זאת, במשך הזמן עלה ערכו של שמי כסופר. כמה מסיפוריו הקצרים נכללו באוספי ספרות למיניהם, וחלקם אף שולבו בתוכניות הלימוד של בתי ספר בישראל, לרוב כדוגמה למתכונת הקלאסית של ז'אנר הסיפור הקצר. פה ושם גם הופיעו אזכורים לכתביו של שמי בספרות עברית מודרנית, כמו השיר "משל בדואי על סוסה ונמשל על אורוות המוח" של המשורר רוני סומק (המופיע בספר "המתופף של המהפכה", 2001) המבוסס על סיפורו של שמי "בין חולות הישימון".
ההערכה המאוחרת ליצירותיו של שמי בעיקר נבעה מכך שהן היו מבין הבודדות שנתנו קול לקהילות מסוימות שלא יוצגו בספרות העברית של לפני קום המדינה, ולערביי ארץ ישראל בפרט. הסופר א. ב. יהושע, ששנים לאחר מכן זכה לשבחים רבים על שבספרו "המאהב" יצר אף הוא דמות ערבית אותנטית בתור אחד ממספרי העלילה, הכיר בתרומתו המוקדמת של שמי וכתב עליו ש"הוא ידע איך לחדור, בהזדהות עמוקה ועין חדה, לנשמתם של הערבים ולרשום את סיפורם בלי רומנטיקה מזויפת." המבקר גרשון שקד שיבח אותו על שהוא "חדר למעמקי המנטאליות הערבית וגילה בה פנים חדשות." למרות ביקורת חיובית זו על שמי, יש גם שסוברים שהדמויות הערביות שיצר היו פשטניות. מבקרת הספרות גילה רמרז-ראוך, שציינה אף היא את יכולתו של שמי להבין ולהזדהות עם ההווי הערבי של זמנו, ביקרה אותו על כך שהדמויות הערביות שיצר הן במידה מסוימת סטריאוטיפיות, ומגלמות את הערבי כ"פרא אציל" הנאמן לשבטו ואדמתו.
ספורי שמי בתרגומם לאנגלית זכו לביקורות אוהדות, ותרגום סיפוריו לצרפתית מומן ויצא לאור בידי הכנסייה הקלוויניסטית בשווייץ (Labor et Fides). שמי, כמו אחרים בני זמנו, ידע שהוא עד לעולם שהולך ונעלם אל מול עניו, וסבר שטוב לו שייעלם. יחד עם זאת - יצר בכתיבתו תמונת מצב סופנית - דיכוי האשה, בורות הרת אסון של המוהל, זנות בדמשק, ופולחן המקומות הקדושים שהפך לרצחני. שמי תיעד תופעות שלא תועדו במקורות אחרים - כמו הפולחן המוסלמי הסופי הייחודי לפלסטין - פולחן משה - קלים-אללה. מבקרת ספרות בלוס אנג'לס טיימס תארה את היצירות "סיפורים זוהרים מן המזרח התיכון שנעלם".
מבקרים ערבים ופלסטינים במיוחד נמשכו ליצירותיו של שמי. מצד אחד, זכה שמי להערכה על הדרך שבה התייחס לדמויות ערביות בסיפוריו. המבקר והסופר אנטון שמאס הילל את שמי על גב כריכת תרגום סיפוריו של שמי לאנגלית משנת 2000 שהוא הסופר העברי היחידי בכל הספרות העברית המודרנית שיצר דמויות ונופים פלסטינים. אחרים, כמו המבקר עיסא בולעטא, ראו בכתיבתו של שמי זכר לתקופה של דו-קיום בין יהודים וערבים שמלפני קום המדינה. ביצירותיו אכן ניתן למצוא דוגמאות של יחסים טובים בין יהודים וערבים, כגון התיאור של השיחה הלבבית שמתפתחת בין חכם צבי לשכנו המוסלמי ברכבת בתחילת הסיפור "אב ובנותיו". עם זאת, אין לשכוח שלשמי היו רגשות מעורבים לגבי התרבות הערבית, דבר שניכר גם בסיפוריו. דוגמה לכך ניתן לראות ממכתבים שכתב, כמו אחד ששלח ליעקב פיכמן ב-1937, שבו כתב: "יש בלבי הסוסים ביחס אליהם. ישנם רגעים שאני חושב שתקופה זו של הרת זעם וזועה בינינו ובין שכנינו (החמר לקוח מחיי הערבים) אולי לא היה מן הראוי להתעניין בהם ובחייהם. ואולם השיבותי אל לבי האמנות היא למעלה מן הכל. ודי לחכימא." בין אם סיפוריו הם עדות לדו-קיום מוצלח או לא, הם בהחלט מציירים תמונה ייחודית של אוכלוסייה מסוימת מתקופת היישוב שאין כמותה בספרות העברית. על אף היותו יהודי ופעיל ציוני, בשנת 2004 הכירה האגודה האקדמאית הפלסטינית בשמי כאחד היוצרים הפלסטינים החשובים במאה ה-20, ובכך קנה שמי מקום ייחודי בתולדות הספרות המזרח תיכונית בעת החדשה - אבן מסד בנוף התרבותי הישראלי-פלסטיני המשותף.
הנצחה
לאחר מותו של שמי החליטה עיריית ירושלים להנציח את שמו וקראה רחוב על שמו בשכונת נווה שאנן.
חולדה שפנית
חולדה שפנית (שם מדעי: Petromus typicus) היא מין מכרסם גדול החי בדרומה של אפריקה ומהווה מין נפרד של דמויי קביה יחידה במשפחתה. מין זה הוא שריד ליצורים שנפוצו בתקופת האוליגוקן ורובם נכחדו. המין הקרוב לו ביותר הוא חולדת קנים.
תיאור
מכרסם זה, שאיננו קרוב כלל לחולדות, הוא יצור אפריקני שוכן סלעים המזכיר מאוד שפן סלע, ומכאן שמו. הם מזכירים מבחינת הפנים וצורת הגוף דווקא סנאי אפור, אך בעלי רגליים קצרות עם כפות מרופדות כמו לשפן אמיתי (השפן אינו שייך לסדרת המכרסמים אלא לסדרה נפרדת). הראש גדול ובעל עיניים שחורות, האוזניים קצרות והפרווה אפורה ובעלת צבע חום, אפור ואף שחור לגמרי. הפנים והאף צהובים והפטמות נמצאות בחלק הקדמי של הגוף, מה שמאפשר להם להיניק גם בין הנקיקים.
תפוצת החולדות השפניות היא באנגולה, נמיביה וצפון מערב דרום אפריקה. הם יצורי סלעים ואזורים הרריים ויבשים, וגופם המיוחד עוזר להם להידחק דרך נקיקים. תזונתם העיקרית היא על עשבים, אך גם על זרעים, פירות או עלים. שיעור הרבייה שלהם איטי ביותר וכולל רק צאצא אחד בשנה.
הקורפוס ה-11 (ארצות הברית)
הקורפוס ה-11 היה קורפוס של צבא ארצות הברית שלחם במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הקורפוס ה-11 הוקם ב-29 ביולי 1921 כחלק מיחידות המילואים של צבא ארצות הברית, וב-15 ביוני 1942 הופעל בשיקגו, אילינוי תחת פיקודו של צ'ארלס הול. במרץ 1944 נשלח הקורפוס לזירת האוקיינוס השקט, שם פעלה בתחילה כחלק מכוח אלמו בגינאה החדשה. לאחר מכן לחם הקורפוס במהלך המערכה בפיליפינים כחלק מהארמייה השמינית בפיקודו של רוברט אייכלברגר, ואף נטלה חלק בלחימה בלוזון ודרום הפיליפינים. לאחר הכניעה היפנית ב-2 בספטמבר 1945, עבר הקורפוס לשרת כחיל כיבוש ביוקוהמה, יפן וסביבתה, וב-11 במרץ 1946 פורק הקורפוס במיטו, יפן.
לילי יאן
לילי יאן (בגרמנית: Lilli Jahn, נולדה לילי שלוכטרר, Lilli Schlüchterer; 5 במרץ 1900 – בערך 19 ביוני 1944) הייתה רופאה יהודייה-גרמנייה, שזכתה לתהילה בינלאומית לאחר מותה כאשר פורסמו מכתביה לחמשת ילדיה אותם כתבה במהלך מאסרה במחנה העבודה ברייטנאו. היא גורשה למחנה הריכוז אושוויץ ונרצחה שם. אוסף מכתביה וסיפור חייה נפרש בספרו של נכדה, עורך הדר שפיגל מרטין דרי.
ילדות וחינוך
לילי יאן נולדה בתור לילי שלוכטרר, בתו של סוחר עשיר שחיה בקלן כיהודייה במשפחה מתבוללת ליברלית. היא קיבלה השכלה די מתקדמת לילדה באותה תקופה: היא למדה את דרגות ה- A שלה בשנת 1919 בבית הספר "הקיסרית אוגוסטה" בקלן והתחילה לאחר מכן ללמוד רפואה בווירצבורג, האלה, פרייבורג וקלן. אחותה אלזה שהייתה צעירה ממנה בשנה למדה כימיה. בשנת 1924 סיימה לילי את לימודיה בהצלחה וקיבלה תואר דוקטור עם עבודת גמר בנושא המטולוגיה. בתחילה היא עבדה בעבודה זמנית במרפאת רופא וב"Israelitischens Asyl für Kranke und Altersschwache "בקלן. לילי שלוכטרר נישאה לארנסט יאן ונולדו להם חמישה ילדים.
גירוש לאושוויץ ומוות
במרץ 1944 גורשה לילי יאן בטרנספורט דרך דרזדן לאושוויץ. לפני גירושה הצליחה להבריח מכתבים לילדיה מברייטנאו: הם הגיעו לבנה, שהחזיק אותם ללא ידיעת אחיותיו עד למותו ב-1998. המכתב האחרון שנכתב על ידי לילי יאן מאושוויץ מיום 6 במרץ 1944 נכתב על ידי מישהו אחר. ילדיה קיבלו את המסר על מות אמה בספטמבר 1944 באימנהאוזן.
"ליבי הפצוע"
"ליבי הפצוע" הוא ספר מאת מרטין דרי המאגד בתוכו בין היתר את מכתביה של לילי יאן לילדיה ואת סיפור חייה. גרהרד יאן, שהיה שר המשפטים תחת קנצלר גרמניה וילי ברנדט מת בשנת 1998. הוא הוריש חליפת מכתבים ענפה מהשנים 1943–1944, בין אמו לילי יאן לילדיה. אחיו לא ידעו על המכתבים.
לאחר שהתגלו המכתבים היו אחיותיו של יאן בהלם. האחיות זכרו את מכתביהן של אמן, אך לא ידעו שגרהארד שמר על המכתבים ושאותם לר הזכיר במשך כחמישים שנה.
חייה נפרשו במכתבים אשר שלחה לילדיה. במכתביה היא מנסה להילחם על לבו של ארנסט, שהיה סטודנט לרפואה וניסתה לעודד ולתמוך בילדיה שנעזבו מאחור. ילדיה השיבו לה במכתבים.
מרטין דרי נכדה של לילי ועורכו הראשי של העיתון "דר שפיגל" אסף את המכתבים שכתבה ובספרו "ליבי הפצוע", מספר את סיפורה של משפחת יאן.
פגיונאיים
הפגיונאיים נפוצים בעיקר בארצות החמות, אך ידועים גם מארצות קרות. מתבלטים בעונת האביב, בה הבוגרים מרבים למצוץ צוף מפרחי צמחים שונים. הם נצפים תכופות ברחפם מעט מעל פני הקרקע.
זחליהם של הפגיונאיים נחשבים מדבירים ביולוגיים חשובים.
תיאור
גודלם של המינים בישראל נע בין 15 ל-40 מילימטר. גופם לרוב שחור, לרוב עם דוגמאות צהובות או כתומות. קצות כנפיהם (החלקים הדיסטאליים או המרוחקים, בעגת האנטומולוגים) של בני המשפחה מאופיינים בצורה גלית. עוד סימן אופייני למשפחה הוא חריץ הרוחב העמוק הניכר בין הגחונית הראשונה והשנייה של הבטן (כלומר בין הצד התחתון של הפרק הראשון והשני של בטנם). לזכר יש שלושה "קוצים" קטנים בקצה בטנו המזכירים בצורתם קלשון.
הזכרים מוארכים ורזים יותר מהנקבות, הדוגמאות על גופם לעיתים שונות ומחושיהם ארוכים יותר. דו-צורתיות זוויגית זו, אם כי ניכרת, אינה ברורה וקיצונית כמו במשפחת הטיפיתיים הקרובה אל הפגיונאיים.
רבייה
הנקבה, בחיפושיה אחר דרן של זבליתיים לזחלה, נכנסת למחילות באדמה. כשתמצא אחד, היא תעקוץ אותו, ובעזרת ארסה תשתק אותו. לאחר מכן, תטיל עליו ביצה, לרוב מבלי להזיזו ממקומו (בשונה ממשפחת הצרחוליתיים למשל, שמביאים זחל אל מחילה שהם בונים). הזחל, בבוקעו מן הביצה, ניזון מדרן זה בלבד עד התגלמותו. עקב כך, גודל הדרן שהנקבה צדה, מתאים לגודלה; פגיונאית גדולה תצוד דרן גדול, בעוד הקטנה תעדיף אחד קטן. כשהזחל מוכן להתגלם, הוא טווה לעצמו פקעת.
בישראל בני המשפחה מקימים לרוב דור יחיד בשנה. הזכרים מגיחים ראשונים, ומבלים את רוב זמנם בריחוף מעל פני הקרקע, כדי למצוא את הנקבות, כשאלה יגיחו.
אריה לבנון
אריה לבנון (וייסמן) (נולד ב-29 באוגוסט 1932) הוא מנצח, מלחין, מעבד ומנהל מוזיקלי ישראלי.
קורות חיים
אריה לבנון נולד בשנת 1932 בעיר פוקשאן ברומניה בשם לאון וייסמן, במשפחה בת שני ילדים. אביו היה סוחר ואמו עקרת בית. למד בבית הספר היסודי היהודי, שם למד עברית. בגיל 7 לערך למד בעצמו לנגן במפוחית פה. מגיל 11 החל ללמוד נגינה בכינור. לאחר כשנת לימודי נגינה בכינור החל להלחין יצירות. למד בבית ספר תיכון לבנים של הקהילה היהודית ובגיל 15 הקים בבית ספרו מקהלה. כחצי שנה לאחר שהחל לנצח על המקהלה, בשנת 1947, הוקמה בעירו תזמורת חובבים, שאליה הצטרף. היה פעיל בתנועת הנוער "גורדוניה". מאוחר יותר נסגר התיכון היהודי והוא סיים את התיכון בקולגיום ממלכתי (Colegiul Unirea).
ב-1951 עלה לישראל עם משפחתו, תחילה לשער העלייה, משם עברו לאוהל במחנה העולים בפרדס חנה, לצריף במחנה ישראל ולבסוף השתקעו ביפו. בגלל הוריו המבוגרים קיבל דחיית גיוס והחל בלימודי הלחנה וניצוח באקדמיה למוזיקה. ראש המחלקה שלו היה המלחין אלכסנדר אוריה בוסקוביץ'. בבקרים שימש כמורה לזמרה, ועזר בכלכלת המשפחה. בתום לימודיו שאף לשרת כמנצח בתזמורת צה"ל ולשם כך לקח שיעורי נגינה בחצוצרה אצל יצחק גרציאני. הוא סיים את לימודיו ב-1956 והתגייס לצה"ל. בהמלצת בוסקוביץ' (ששירת במילואים בלהקת פיקוד המרכז) נשלח לשרת כמדריך בלהקת פיקוד המרכז. עמו בלהקה שירתו בין השאר עודד תאומי, עודד קוטלר, אלכס פלג, שייקה לוי, אילי גורליצקי ומרטין מוסקוביץ'. בשנת 1957 הלחין את השיר הראשון שלו שהוקלט בישראל, "לא תסדרו את שכמותי" (למילים של דן אלמגור). את השיר ביצעה הזמרת התימנייה רחל כחלני בתוכניתה של להקת פיקוד המרכז "שמע חבר". השתחרר מצה"ל ב-1958. בשנת 1960 יצא לאיטליה לאחר שקיבל מלגת לימודים מממשלת איטליה. הוא למד במשך שנה אצל המנצח סרג'יו צ'ליבידאקה ושב לישראל.
רעייתו, עדה לבנון, עמדה שנים רבות בראש הרשות לצרכנות של ההסתדרות. נולדו להם שלוש בנות. אחת מהן היא הוויולנית לילך לבנון, אשר מלמדת בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה.
לחנים
אריה לבנון התפרסם באופן מיוחד כאשר זכה כמלחין וכמעבד במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון הראשון בשנת 1960 עם השיר "ערב בא" למילים של עודד אבישר.
כמו כן הלחין למופעים שונים בראשם "צץ וצצה", מופע שירי נתן אלתרמן שעלה בשנת 1969 בבימויו של שמואל בונים. לאותו המופע הלחין לבנון את השיר "זמר שלוש התשובות" שהפך בביצועה של רבקה זהר לקלאסיקה בזמר העברי. עוד הלחין למופע את השיר "אוף איזה רוח" בביצועה של זוהר.
לבנון היה המנהל המוזיקלי הראשון של שלישיית הגשש החיוור בשתי התוכניות הראשונות שלה בבימויו של שייקה אופיר – "שמחת זקנתי" ו"תוכנית ד'". הוא גם הלחין לאותן התוכניות שירים כמו "הדייג" שכתב יהודה אופן ו"עונות השנה" ו"שלכת" שכתב אהרון שבתאי, וכן את השיר שהעניק לשלישייה את שמה - "בלדה לגשש החיוור" (למילותיו של דוד אבידן).
לצמד העופרים הוא הלחין את השיר "איש אילם גבוה ודק" ו"האיש שבשדרה" למילים של אהרון שבתאי.
לצמד רן ונמה הוא הלחין את השיר "טיול בשניים" למילים של דליה למדני אותו הוא מחשיב במיוחד מבין שיריו.
ב-1960 הלחין את הפסקול לסרט "איי לייק מייק".
בשנת 2012 התבקש לבנון לחבר יצירה בשם: "ארץ ארבע השפות" לשני פסנתרים בשמונה ידיים ותזמורת מיתרים עבור אנסמבל מולטיפיאנו, ולשם כך פנה למקורות המוזיקליים המוכרים והידועים של עדות ישראל השונות. מתוך השפע המוזיקלי המצוי בחר בארבעה שירים שמהווים נקודות ציון בפס הקול של מדינת ישראל. מאז נגינת הבכורה של היצירה בקיץ 2012 ניגנו חברי "מולטיפיאנו" את היצירה בניו יורק, בבייג'ינג, בשיקגו, במונטריאול, בבואנוס איירס, בסאו פאולו ובמקומות שונים. באפריל 2017 הקליטו חברי האנסמבל והמנצח דמיטרי יבלונסקי את היצירה עם התזמורת הפילהרמונית המלכותית בלונדון עבור חברת התקליטורים "נקסוס".
ניהול מוזיקלי ועיבודים
כיהן כמנהל מוזיקלי בכמה תוכניות של להקת הנח"ל, כמו "שמש במדבר", ותוכניות בידור אחרות כמו "השטן ואשת האיכר", שזכתה להצלחה גדולה. במשך שנים רבות עיבד עבור פסטיבל הזמר והפזמון.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1970 זכה במקום הראשון השיר שעיבד "פתאום עכשיו, פתאום היום" למילים של תרצה אתר וללחן של יעקב הולנדר בביצוע של סולן להקת חיל הים במדים שלמה ארצי. באותו הפסטיבל עיבד גם את השיר שזכה במקום השני, "רבי עקיבא", שכתבה דליה רביקוביץ ללחן של מוני אמריליו ובביצועה של סולנית להקת חיל הים לשעבר שזה עתה השתחררה, רבקה זוהר.
לבנון ניהל מוזיקלית וניצח על פסטיבל שירי הילדים, פסטיבל הזמר המזרחי ועוד.
כמו כן השתתף כמעבד בתוכניות רדיו וטלוויזיה רבות.
הוקרה
ב-2014 הוענק ללבנון תואר יקיר העיר תל אביב יפו.
בשנת 2014 הוענק ללבנון פרס מטעם דירקטוריון אקו"ם על תרומתו הרבה ליצירה הישראלית. אריה לבנון הלחין עשרות רבות של יצירות ביניהן- "זמר שלוש התשובות", "ערב בא", "ליפא העגלון" ועוד. לבנון עיבד מאות רבות של יצירות ותיבל אותן בסגנונו הייחודי. ניהל וניצח על פסטיבלי זמר רבים, להקות צבאיות, הצגות ועוד. על כל אלה ועוד בחר הדירקטוריון להעניק לאריה לבנון את הפרס.
ארכיונו של לבנון שמור במרכז למוזיקה של הספרייה הלאומית.
ראול אוארנהיימר
ראול אוטמר אוארנהיימר (בגרמנית: Raoul Othmar Auernheimer, 15 באפריל 1876 וינה – 6 בינואר 1948 אוקלנד, קליפורניה) היה סופר, מחזאי, פובליציסט, מבקר תיאטרון יהודי-אוסטרי. משפטן בהכשרתו. כתב פרוזה קצרה וקומדיות חברתיות והצטיין במיוחד בפיליטונים שפורסמו בעיתון "נויה פרייה פרסה" בווינה.
רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות
אוארנהיימר נולד בווינה כבן של הסוחר הגרמני יוהאן וילהלם אוארנהיימר ושל אשתו שרלוטה "ז'ני" ביכלר, יהודייה הונגריה, דודנית של תאודור הרצל. למד בבית ספר יסודי בלינץ באוסטריה העלית, אחר כך בגימנסיה באובר-דבלינג (כעת חלק מווינה) באוסטריה התחתית. אחרי סיום בחינות הבגרות עשה שרות צבאי בן שנה והחל משנת 1894 למד משפטים באוניברסיטת וינה. בשנת 1900 סיים עם תעודת דוקטור במשפטים והתמנה לשופט סטז'ר בבית משפט בעיר הולדתו.
פעילותו הספרותית והעיתונאית
בשנת 1906 התקבל לעבודה בעיתון "נויה פרייה פרסה", יש אומרים גם הודות לקרבה לתאודור הרצל המנוח, שעבד בעיתון. כתב בו במשך עשרות שנים מאמרי בקורת תיאטרון (על ההצגות בבורגתיאטר), עד שנת 1933. בנוסף לשמו האמיתי נהג להשתמש בשמות העט "ראול היימרן" ו"ראול אוטמאר".
החל משנת 1920 ועד יום מותו תרם קבוע כתבות לעיתון השווייצרי "נציונל צייטונג" מבזל. אוארנהיימר נודע גם כמחבר מחזות, קומדיות משעשעות לרוב, וסיפורים. הושפע בכתיבתו על ידי מופסאן ושניצלר. חיבר ספרים גם על חיי מטרניך ופרנץ גרילפרצר. לפי עדותו של העיתונאי קרסטן טרגסט, שניצלר, שהתכתב עם אוארנהימר, העריך פעם את כתיבתו הספרותית כ"בסדר, חרוצה, אך בכל זאת מועטת ערך" („Fein, fleißig, aber doch schmächtig“).
נמנה עם מיידי המועדון PEN בווינה ובשנים 1927-1923 עמד בראשו. בהמשך היה סגן יושב ראש ה-PEN לצידו של היושב-ראש פליקס זלטן (1869-1945). בשנים 1935-1933 היה יושב ראש ממלא מקום.
במרץ 1938 נעצר על ידי השלטונות הנאצים ונשלח למחנה הריכוז דכאו בטרנספורט ראשון שכלל אישים רבים. אחרי פניה של הסופר אמיל לודוויג, הקונסול הכללי של ארצות הברית, ריימונד גייסט, התערב והשיג שחרורו מהמחנה באוגוסט 1938. בנובמבר התאפשר לו להגר לארצות הברית. הגיע לשם דרך ונציה. אוארנהיימר התיישב ופעל בניו יורק. בשנת 1944 הוענקה לו האזרחות האמריקאית.
בניו יורק היה פעיל אוארנהיימר בקרב חוגי הגולים האוסטרים: היה חבר מועדון ה-PEN האוסטרי החופשי, בשנת 1944 תרם בכתיבתו לסדרת כתבי הספרות של התנועה האוסטרית החופשית בלונדון. יחד עם חברו, ארנסט לוטאר (1890–1974) ניסה להקים תיאטרון אוסטרי בשם "די אסטרייכישה ביהנה" באמריקה אך לא הצליח.
תרגומים
ראול אוארנהיימר תרגם לגרמנית יצירות מאת סנט- בב ("דיוקנאות ספרותיים מצרפת של המאות 19-17", עם מבוא מאת שטפן צווייג), פול ז'רלדי ("הלן"), ושל קרוב המשפחה שלו, המחזאי היהודי-הונגרי ינה הלטאי (הרצל).
בית המשפט המחוזי של מוסקבה
בית המשפט המחוזי של מוסקבה (ברוסית: Московский областной суд) הוא הרשות השיפוטית הפדרלית הגבוהה ביותר במחוז מוסקבה בפדרציה הרוסית. הוא נכלל במערכת בתי המשפט הרוסית והוא בית המשפט הגבוה ביותר ביחס ל-53 בתי משפט נפתיים ועירוניים בפרברי מוסקבה.
1 בפברואר 1923 נחשב ליום ההקמה של בית המשפט המחוזי של מוסקבה.
היסטוריה
ב-11 בנובמבר 1922 הוקם בית המשפט המחוזי על בסיס "התקנות למערכת המשפט של רוסיה הסובייטית". איוואן אלכסנדרוביץ' סמירנוב הפך ליו"ר הראשון שלו. איוואן סמירנוב ציין כי "מערכת משפט אחידה של העיר מוסקבה והמחוז החלה לפעול ב-1 בפברואר 1923, כאשר הסתיימה התקופה הארגונית ובית המשפט המחוזי במוסקבה הפך למרכז השיפוטי הבכיר של מוסקבה ופרבריה." מחלקות בית המשפט המחוזי היו ממוקמות בשדרות טברסקי 18, בבולשוי קמני מוסט על סוללת ברסנווסקאיה, בניין 24 וברחוב בולשאיה לוביאנקה 18 בעיר מוסקבה.
בשנת 1929 שונה שמם של בתי המשפט המחוזיים לאזוריים (טריטוריאליים). עם זאת, בית המשפו המחוזי היה לגוף השיפוטי המאוחד של מוסקבה ומחוז מוסקבה, כשמיזג אל תוכו את בית המשפט העירוני של מוסקבה. ב-13 בדצמבר 1932, כאשר קיבלה מוסקבה מעמד של עיר בעלת משמעות לאומית, הופרד בית המשפט העירוני מבית המשפט המחוזי.
מאז ה-1 בנובמבר 1993 פועל חבר מושבעים בבית המשפט וכיום ממוקם בית המשפט בבית הממשלה של מחוז מוסקבה בעיר קרסנוגורסק.
דב שוורץ
דב שוורץ (נולד ב-16 באוגוסט 1961) הוא פרופסור למחשבת ישראל, בעבר דיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 2015 זכה בפרס א.מ.ת. במחשבת ישראל. חתן פרס ישראל במחשבת ישראל לשנת ה'תשפ"ג (2023).
ביוגרפיה
נולד וגדל בעיר חיפה כבן יחיד להורים ניצולי שואה.
למד בתיכון בבית הספר יבנה ובבית הספר הריאלי לסירוגין. היה חבר בתנועת הנוער 'בני עקיבא'. המשיך לימודיו בישיבת ההסדר כרם ביבנה, שם כתב מספר מאמרים על הגות הרב דוד כהן (הרב הנזיר).
שירת בצה"ל כחובש.
קריירה
בשנת 1986 החל ללמוד באוניברסיטת בר-אילן. בשנה השנייה ללימודיו מונה בהתראה קצרה ללמד שלושה קורסים במקום מרצה שחלה. כארבע שנים לאחר שהחל את לימודיו האקדמיים סיים לכתוב את עבודת הדוקטורט שלו בהדרכת פרופסור אברהם נוריאל בנושא "משנתו הפילוסופית-הדתית של ר' שמואל אבן צרצה". כיהן בעבר כראש המחלקה לפילוסופיה יהודית בבר-אילן וכדיקן הפקולטה למדעי הרוח.
חלק מחידושיו עוררו מחלוקת בעת פרסומם אך התקבלו בהמשך בעולם האקדמי. טענתו כי יש להבין את משנת הרב קוק כחלק מחוג רעיוני הכולל את תלמידיו הקרובים (בנו הרב צבי יהודה, הרב דוד כהן והרב יעקב משה חרל"פ), הייתה מנוגדת לגישה המקובלת באוניברסיטה העברית שטענה כי יש להפריד בין הגות הרב קוק עצמו לבין זו של ממשיכיו. ככלל, בכתביו, הוא חותר למצוא מכנה רעיוני משותף בין הוגים ותקופות שונות ולהבינם על רקע זה.
בספריו ובמאמריו על הציונות הדתית טוען שוורץ כי כדי להבין לעומק את התנועה, יש להכיר את שורשיה התאולוגיים ואת הוגיה הראשונים. שוורץ עסק רבות בהגותו של הרב סולובייצ'יק ומשמש כראש הקתדרה להוראת משנתו באוניברסיטת בר-אילן.
חיים אישיים
שוורץ מתגורר בגבעת שמואל עם אשתו גילה וששת ילדיהם.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
על כתביו:
רוואז לר'ידזה
רֵוואז לַר'ידזֵה (בגאורגית: რევაზ ლაღიძე, 10 ביולי 1921 – 16 באוקטובר 1981) היה מלחין גאורגי.
ביוגרפיה
לר'ידזה זכה בחייו בתארים ובפרסים הבאים: פעיל אמנות נכבד של גאורגיה הסובייטית (1958), אמן העם של גאורגיה הסובייטית (1961), פרס הקומסומול הגאורגי (1967) ופרס שותא רוסתוולי של גאורגיה הסובייטית (1975).
רוואז לר'ידזה מת בשנת 1981 בטביליסי ונקבר פנתאון דידובה שבעיר.
יצירות
רוואז לר'ידזה הלחין את הפואמה הסימפונית "למען המולדת" (1949), את המוזיקה עבור ההצגות המוזיקליות-קומיות "חברים" (1951) ו"איש הנבוט" (1957), את התמונה הסימפונית "היאבקות" (1952), מספר יצירות לפסנתר (כמו "טוֹקַטַה") ולצ'לו ("פואמה", "אלגיה" ואחרות).
לר'ידזה הלחין את הקנטטות עבור מקהלת גברים "שיר על המולדת", "בלדה על הגפן", "אודה על מסחתי", "בלדת העמק" ועוד; הוא כתב את המוזיקה גם לקנטטה עבור מקהלה מעורבת ותזמורת סימפונית "ורדזיה ממתינה לי" (1966, לפי שירהּ של י' אַבַּשידזֵה מהמחרוזת "על עקבותיו של רוסתוולי").
לר'ידזה הלחין את המוזיקה עבור האופרה "לֵלַה", שהועלתה בבית האופרה של טביליסי בשנת 1973; היצירה זיכתה אותו בפרס שותא רוסתוולי של גאורגיה הסובייטית.
חלק ניכר מיצירתו של לר'ידזה הוקדש לכתיבת מוזיקה עבור שירים; בשנת 1959 הוא הלחין את מילות "השיר על טביליסי" מאת פֵּטרֵה גרוזינסקי - לכבוד חגיגות ה-1500 שנים להקמתה של העיר. בשנת 1974 חברת ההקלטות הסובייטית "מלודיה" הוציאה אלבום כפול של הלהקה הגאורגית "אוֹרֵרַה", ובו "השיר על טביליסי" - שהפך ללהיט ברחבי ברית המועצות ולאחד השירים הגאורגיים המפורסמים ביותר. מיכֵאיל קווַליאשווילי תרגם את הטקסט של השיר לרוסית, ובגרסה זו הוא מבוצע פעמים רבות מחוץ לגאורגיה.
בין סרטי הקולנוע, שלר'ידזה הלחין עבורם, בולטים: "העֶלֶם מְסַבּוּדַרַה" (1957), "שן הכריש", "נינוֹ", "פרח על שלג" (שלושתם ב-1959), "השיר הקטוע" (1960 - סרט גאורגי-צ'כי), "אנשים טובי לב", "סיפורו של העלוב" (שניהם ב-1961), "הבלדה החבסורית" (1965), "החיים כהרף עין" (1971, הדיבוב הרוסי הופץ בשם "חום ידייך"), "ביקור לילי" (1974 - לפי הרומן "הביקור אצל מינוטאורוס" מאת האחים ארקדי וגאורגי ויינר); חלק משיריו של לרי'ידזה נשמעו לראשונה בסרטי הקולנוע, שהוא הלחין עבורם את המוזיקה.
מרדכי מרדכי
מרדכי מרדכי (נולד ב-22 ביוני 1955) הוא מנהל ישראלי, כיהן כמנכ"ל משרדי ממשלה שונים, יו"ר ומנהל הרשות לשירותים ציבוריים - מים וביוב ויו"ר חברת מקורות.
ביוגרפיה
מרדכי בעל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה העברית.
מרדכי כיהן בעבר כמשנה למנכ"ל עיריית ירושלים.
בשנת 2000 מונה על ידי שר העבודה והרווחה אלי ישי למנכ״ל המשרד אך כיהן בתפקיד כחודשיים בלבד עד להחלפתו על ידי ממלא מקום השר רענן כהן.
בין השנים 2001 ל-2003 שימש כמנכ״ל משרד הפנים תחת השר אלי ישי.
בשנת 2004 מונה ליו״ר הרשות לשירותים ציבוריים - מים וביוב והוא כיהן בתפקיד עד לשנת 2006.
מרדכי שירת תחת השר אריאל אטיאס, כמנכ"ל משרד התקשורת בין השנים 2006-2009 ובהמשך כמנכ"ל משרד השיכון משנת 2009 עד לשנת 2013.
בשנת 2015 עלה שמו כמועמד מוביל לתפקיד מנכ״ל הרבנות אך הוא הסיר את מועמדותו.
תקליטור אתחול
הייחודיות של תקליטור האתחול הוא ביכולתו להריץ על המחשב מערכת הפעלה שלמה ומודרנית ללא צורך באמצעי אחסון רגיל כדיסק קשיח, אלא כל הנדרש הוא כונן תקליטורים. ניתן לאתחל בצורה זו גם באמצעות החסן נייד כשהחיבור למחשב יבוצע דרך כניסת USB. ברוב המקרים לא ניתן לשמור שינויים על מערכת הפעלה שכזו ובכל אתחול ישובו כל השינויים למצבם הראשוני.
שימושים
קיימים מספר שימושים מרכזיים לתקליטורי אתחול:
נשא דופמין
מעורבות בתהליך ההעברה הסינפטית
ההעברה הסינפטית מאפשרת לתאי העצב במערכת העצבים לתקשר עם תאים אחרים. נשא הדופמין מעורב בהפסקת האות של הדופמין במסגרת תהליך זה. הסרה מהירה של המוליכים העצביים מהמרווח הסינפטי מאפשרת העברה מדויקת של האות הקדם סינפטי לתא המטרה.
ברוב חלקי המוח, כולל הסטריאטום, נשא הדופמין DAT הוא הגורם העיקרי לפינוי הדופמין מהסינפסה לאחר הפליטה שלו. בתהליך זה משתתף גם האנזים COMT, שהוא המנגנון החשוב ביותר לפירוק הדופמין בקליפת המוח הקדם-מצחית.
הריכוז של נשא הדופמין יכול להשפיע על אופן פעולתם של קולטני הדופמין D1 ו- D2. זאת משום ששינויים בביטוי של נשא הדופמין יכולים לשנות באופן דרמטי את משך הזמן והעוצמה של האות הדופמינרגי בקולטנים שלו.
השפעות על פעילות נשא הדופמין
הקוקאין פועל ישירות על קולטני דופמין. קוקאין הוא אגוניסט דופמינרגי, הפועל על ידי חסימת הנשא לספיגה חוזרת של דופמין חזרה לתא הקדם-סינפטי. כמו כן, וריאציות גנטיות של הגן DAT מקושרות לשונות בין אישית בזמינות של נשא הדופמין ושל זמינות הדופמין בסטריאטום.
הגן DAT1
הגן DAT1 מכיל את הקידוד הגנטי לנשא הדופמין.
הגן DAT1 מקושר ליכולת הויסות העצמית של האדם.
קיים קשר בין הגן DAT1 לתסמינים של הפרעת קשב. הוא מקושר להיפראקטיביות ואימפולסיביות, אך לא לפגיעה בתפקודי הקשב.
ליתר דיוק, אלל של הגן DAT1 עם 10 חזרות מקושר לקשיי למידה והפרעת קשב. לעומתו, אלל של הגן DAT1 עם 9 חזרות, מקושר לגמישות מחשבה.
בוצונאד
בוצונאד (בהונגרית: Boconád) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם בבוצונאד מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 1,526 ובשנת 2021 רק 1,290 תושבים.
האזור מיושב לסירוגין מהמאה ה-14 ועד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1331.
הני אימן
יאן הנדריק אלברט "הֶני" אימן (בהולנדית: Jan Hendrik Albert "Henny" Eman; נולד ב-20 במרץ 1948) היה ראש הממשלה הראשון של ארובה, אי הולנדי בים הקריבי. כיהן בתפקיד זה פעמיים: בשנים 1 בינואר 1986 - 9 בפברואר 1989, ושוב, מ-29 ביולי 1994 עד 30 באוקטובר 2001. יהודי במוצאו.
קורות חיים
אימן נולד בארובה, אי הולנדי, שהוא כיום חלק מהפדרציה הקרויה ממלכת ארצות השפלה ובה חברות בנוסף לארובה גם הולנד, קוראסאו וסן מרטן. כ-120 אלף תושבים גרים באי זה והוא חלק מהאנטילים הקטנים שבים הקריבי, סמוך לחופי ונצואלה. הוריו של אימן היו אלברט אימן ("שון"), נוצרי פרוטסטנטי ובלאנש (לבית הרצוג), יהודיה. הני הוא הילד השני מתוך שבעה במשפחה. אחיו הצעיר מייק אימן היה ראש ממשלתה השלישי (חמישי אם סופרים בנפרד כהונות לסירוגין) של הטריטוריה (כיהן בתפקיד זה שמונה שנים: 30 באוקטובר 2009 - 17 בנובמבר 2017). גם אביהם היה פוליטיקאי ידוע בארובה ואף סבם לפני כן.
אימן למד בבית ספר תיכון בהולנד ולאחר מכן בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ליידן, האוניברסיטה הוותיקה ביותר בהולנד, שם סיים את לימודיו ב-1978. בינואר 1979 חזר לארובה והצטרף למפלגה הנוצרית דמוקרטית שמרנית, הקרויה "המפלגה העממית של ארובה" (Arubaanse Volkspartij - AVP), אותה ייסד סבו (הֶני אימן, 1888-1957), ב-1942, ובראשה גם עמד בשעתו אביו. באותה עת היה למפלגה זו מושב אחד בלבד (מתוך 21) בפרלמנט של ארובה. האי נחשב אז לאחד ממחוזותיה של הולנד, כחלק בלתי נפרד ממנה; ה-AVP, הן בתקופת הסב אימן, הן בתקופת האב, ועד ימי הנכד, הייתה המפלגה האופוזיציונית, שדגלה באוטונומיה, ואף בעצמאות מלאה מהמדינה האם.
בבחירות 1979 התחזקה המפלגה, כשקיבלה 4 מושבים, ואימן הפך חבר הפרלמנט של ארובה וגם חבר הפרלמנט של האנטילים הקטנים. ב-1981 הוא נבחר לראשות המפלגה.
בעקבות סגירת בית הזיקוק של אקסון מוביל בארובה, מקום העבודה הגדול באי, ב-1985, זכתה ה-AVP ברוב הקולות בבחירות ואימן נבחר לראשות ממשלת המחוז. פעולתו הראשונה, מיד עם היבחרו, הייתה הפיכת המחוז לאוטונומי, החל מה-1 בינואר 1986, כפי שהתחייב בפני בוחריו לעשות. הוא כיהן כראש ממשלת ארובה מיום הפיכתה לאוטונומיה (1 בינואר 1986) עד 9 בפברואר 1989, עת הוחלף על ידי מנהיג האופוזיציה של ארובה, נלסון אודובר, שניצח בבחירות.
אודובר כיהן כראש ממשלת ארובה במשך כחמש שנים ואז ניצח אותו אימן שוב בבחירות 1994 וחזר לכהן בתפקיד במשך כשבע שנים נוספות, עד 2001. אימן הפסיד בבחירות 2001 לאודובר ובעקבות זאת פרש מהחיים הפוליטיים. כשנתיים אחר כך נבחר אחיו מייק אימן לעמוד בראשות המפלגה, ניצח את אודובר בבחירות 2009 וכיהן כראש ממשלת האי עד שנת 2017.
איזל רוזנטל
איזל רוזנטל (בטורקית: İzel Rozental, נולד ב-2 במרץ 1951 באיסטנבול) הוא קריקטוריסט והומוריסט יהודי-טורקי, בן למשפחה יהודית אשכנזית.
רוזנטל הוא אחד מחשובי הקריקטוריסטים בטורקיה. הוא בעל הכרה בינלאומית רבה, ומכהן כסגן יושב ראש איגוד הקריקטוריסטים העולמי. עיקר עבודתו היא בתחום הקריקטורה הפוליטית. מאז שנת 1999 הוא יוצר באופן קבוע את הקריקטורה הראשית בשבועון היהודי שלום.
רוזנטל כתב מאמרים וביקורות בעיתונים הטורקיים Cumhuriyet ו-Radikal. החל משנת 2004 הוא נמנה עם הכותבים הראשיים בכתב העת ההומוריסטי Güldiken.
19 (אלבום)
19 הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הבריטית אדל. האלבום יצא לאור ב-28 בינואר 2008, על ידי חברות התקליטים XL. שבוע לאחר שהסינגל המוביל של האלבום, "Chasing Pavements", יצא. מהרגע שיצא דורג במקום הראשון בטבלת אלבומי הממלכה המאוחדת. האלבום זכה להצלחה עולמית כאשר מכר למעלה מ-3,000,000 עותקים בארצות הברית הברית, למעלה מ-2,300,000 בבריטניה וכ-8,000,000 עותקים ברחבי העולם ובכך הפך לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר בהיסטוריה.
רקע
אדל קראה לאלבום בהתאם לגילה אז, 19. שמו של אלבומה השני 21, עומד על אותו הבסיס וכן האלבום השלישי "25". תחילה הוציאה אדל את הסינגל הראשון בכל הקריירה שלה הנקרא "Hometown Glory", אשר זכה להצלחה בינונית כאשר הצליח בשיאו להיכנס למקום ה-19 במצעד הבריטי. לאחר מכן הוציאה הזמרת את סינגל הפריצה שלה הנקרא "Chasing Pavements", אשר זכה להצלחה עולמית, מכר כמויות עותקים רבות והצליח להיכנס למקום ה-2 במצעד הבריטי ובכך הפך לסינגל המצליח ביותר מן האלבום. לאחר מכן יצא הסינגל השלישי הנקרא "Cold Shoulder", אשר זכה להצלחה נאה ברחבי העולם. ולבסוף יצא הסינגל הרביעי והאחרון מן האלבום הנקרא "Make You Feel My Love", וסינגל זה היה חידוש לשירו של הזמר בוב דילן, ועורר עניין רב בקרב האנשים ובכך הצליח בשנית והפך במהרה לסינגל נמכר מאוד.
לה גזטה דלו ספורט
לה גזטה דלו ספורט (באיטלקית: la gazzetta dello sport; נהגה: לָה גַדְזֶטָה דֶלּוֹ ספּוֹרט) הוא עיתון ספורט בשפה האיטלקית. העיתון הופיע לראשונה בשנת 1896, כמה ימים לפני פתיחתם של המשחקים האולימפיים בעידן המודרני.
בתחילת דרכו הופץ פעמיים בשבוע וב-1913 הפך לעיתון יומי. זהו העיתון השלישי באיטליה בתפוצתו (נמכר בכ-350,000 עותקים מדי יום). 75% מעמודי העיתון מוקדשים לכדורגל וכל השאר למרוצי מכוניות, כדורסל, מרוצי אופניים ויתר ענפי הספורט הנוספים.
"לה גזטה דלו ספורט" היה נותן החסות המסחרית הראשי במרוץ האופניים ג'ירו ד'איטליה 2018.
ילקוט הרועים
ילקוט הרועים (Capsella bursa-pastoris) הוא צמח מעזבה פורח חד - שנתי ממשפחת המצליבים (Brassicaceae). מקורו במזרח אירופה ובאסיה הקטנה, אך הוא נחשב לעשב נפוץ במקומות רבים בעולם, במיוחד באקלים קר יותר, כמו באיים הבריטיים (שם הוא נחשב כ), בצפון אמריקה וסין, אך גם בים התיכון ובצפון אפריקה. הוא צמח הבר השני הפורה בעולם, ונפוץ באדמה מעובדת ובשולי דרכים וכרי דשא. מכונה כך בגלל פירותיו השטוחים המשולשים שמזכירים צורה של ילקוט או ארנק. מדענים מתייחסים למין זה כאל 'פרוטו-קרניבור', שכן נמצא שזרעיו מושכים והורגים נמטודות כאמצעי להעשיר את הקרקע עליה הוא צומח.
היסטוריה
תועד לראשונה בשנת 1486.