cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוזיאון על התפר
פעילות
בין מיטב האמנים אשר השתתפו בתערוכותיו השונות של המוזיאון אפשר לציין את אנסלם קיפר, ברוס נאומן, ביל ויולה, סופי קאל, וים ונדרס, תומאס הירשהורן, גילברט וג'ורג', פול מקרטי, ברברה קרוגר, ג'ני הולצר, דאגלס גורדון, יעל ברתנא, מיכל רובנר, דני קרוון, משה גרשוני, מיכה אולמן, יהושע נוישטיין, לארי אברמסון, סיגלית לנדאו, ציבי גבע, מנשה קדישמן, מיקי קרצמן ומיכל נאמן.
בניין המוזיאון
המוזיאון שוכן בבניין נאו-קלאסי, שבנה האדריכל הערבי-נוצרי אנטון (אנדוני) ברמכי בשנת 1932. בתקופה שבה הייתה ירושלים מחולקת (1948-1967) הופקע הבית ושימש עמדה צבאית ישראלית- אשר ניצבה על קו התפר בין ישראל לירדן מול מעבר מנדלבאום- המעבר היחיד בין שני חלקי העיר. במהלך הקרבות במלחמת ששת הימים, נפגע המבנה מפגזים וכדורים וסימני הפגיעות ניכרים בו עד היום.
בשנת 1981 שופץ המבנה והפך למוזיאון היסטורי, המתעד את איחודה של ירושלים.
בשנת 1999, בהשראת ניסיונות הסכמי אוסלו להביא לשלום באזור, שונה ייעודו של הבניין והוצגה בו תערוכת קבע אינטראקטיבית שקראה לסובלנות, הבנה ודו-קיום בין העמים.
מאז 2005 משמש הבניין משכנו של מוזיאון על התפר- מוזיאון חברתי לאמנות עכשווית. ההיסטוריה רבת התהפוכות של הבניין היא עדות לשינויים הפוליטיים שעברו ירושלים והארץ כולה. מהיותו בית פרטי של משפחה פלסטינית, דרך השימוש שנעשה בו כעמדת קרב צבאית ישראלית, ועד להפיכתו למוזיאון חברתי המנסה, דווקא במקום זה, לייצר שיח ולהניח גשרים בין בני האדם.
תערוכות
בשנת 2000 – מפיק המוזיאון, ביוזמתו של רפי אתגר, את תערוכת COEXISTENCE, מיזם בינלאומי ענק בו משתתפים מעצבי כרזות ידועים מרחבי העולם. המיזם הוצג ב-35 ערים ביבשות שונות והוא קורא לכבוד הדדי בין העמים והדתות. במסעו זה תומכים מנהיגי מדינות ואנשי רוח רבים מכל קצוות תבל.
קלוז'-נאפוקה
אטימולוגיה
מקור שמה של העיר, קלוז', מהשם הלטיני "Castrum Clus", שהאזכור הראשון שלו הידוע בימינו היה במאה ה־12, בתור המצודה של העיר. פירוש המילה "clus" בלטינית – "סגור", ומייחסים את השם להרים ולגבעות המקיפות את העיר ו"סוגרות" עליה. הסבר אחר גורס כי מקור השם בשפה הגרמנית, מהשם Klaus או מהמילה הארכאית Klus (שמשמעותה: "מעבר הרים" או "מחסום").
החל מסוף המאה ה-16 נודעה העיר בעיקר בשמה ההונגרי, Kolozsvár (קולוז'וואר) או בשמה הגרמני Klausenburg (קלאוזנבורג), שכן היא הייתה חלק מנסיכות טרנסילבניה ומממלכת הונגריה, מאוחר יותר מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ורוב אוכלוסייתה הייתה דוברת הונגרית. לאחר שהעיר עברה לריבונות ממלכת רומניה ב־1918, שוּנה שמה לשם הרומני Cluj (קלוז'). מתוך כוונה לייצג את מקורה העתיק הטרום-הונגרי של העיר, נוסף לה בשנת 1974, בימי שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו, שמה הרומי הקדום, אולי ממוצא דאקי, נאפוקה, וכך קיבלה את השם קלוז'-נאפוקה (Cluj-Napoca).
היסטוריה
ברבות השנים כבשו המדיארים את האזור, והוא הפך לחלק מממלכת הונגריה. כחלק מהמאמצים לחיזוק אזורי הספר המזרחיים של הממלכה כנגד פלישות, עודד המלך אישטוואן החמישי קבוצה של סאקסונים מטרנסילבניה להתיישב בסמוך להריסות נאפוקה הרומאית בשנת 1272. על מנת לעודד את ההתיישבות, העניק אישטוואן החמישי לעיר זכויות יתר רבות. הם קראו ליישובם בשם הגרמני קלאוזנבורג, אשר נגזר מהמילה הגרמנית העתיקה "Klause", שפירושו "מעבר הרים". במהלך ימי הביניים הייתה ידועה העיר כקלאוזנבורג וקולוז'וואר בפי תושביה הגרמנים וההונגרים, בהתאמה.
הקיסר זיגמונד בנה בעיר כנסייה על שמו של המלאך מיכאל. ב־1405 הפכה קלוז' לעיר חופשית. בתקופה זו, אחוז התושבים ההונגרים והגרמנים בה היה שווה. בסביבות שנת 1443 נולד בעיר מי שעתיד היה להיות מתיאש, מלך הונגריה, בשמו המקורי מתיאש הוניאדי (בהונגרית: Mátyás Hunyadi; רומנית: Matei Corvin), שבתקופת שלטונו פעל להשגת שוויון זכויות משפטי בין הגרמנים להונגרים בעיר.
עם כיבוש הונגריה על ידי העות'מאנים, הפכה קלוז' ב־1541 לחלק מהנסיכות העצמאית של טרנסילבניה. אף על פי שבאותה התקופה הייתה אלבה יוליה בירת נסיכות טרנסילבניה, קלוז' היוותה את המרכז התרבותי והדתי של הנסיכות. במהלך הדורות הבאים ניטשו קרבות רבים בין ההונגרים והעות'מאנים, דבר שהוריד את קרנם של הגרמנים באזור. עם השנים, הוביל הדבר להפיכתה של העיר למרכז האצולה ואנשי הרוח ההונגרים. עם חתימתו של הסכם קרלוביץ ב־1699 הפכה קלוז' לחלק מממלכתה של שושלת הבסבורג האוסטרית.
ב־1791 יצא לאור העיתון הראשון בעיר, בשפה ההונגרית, וחברת תיאטראות הונגרית ראשונה הוקמה בשנה שלאחר מכן. ב־1798 נפגעה העיר משרפה קשה.
במסגרת חוזה טריאנון, שנחתם לאחר מלחמת העולם הראשונה, הפכה קלוז' לחלק מממלכת רומניה, יחד עם כל טרנסילבניה. ב־1940 סופחה קלוז' שוב להונגריה, יחד עם כל צפון טרנסילבניה, אך נכבשה חזרה על ידי כוחות רומניים וסובייטים באוקטובר 1944. בחוזה פריז של 1947 סופחה קלוז' רשמית חזרה לרומניה.
עד שנות ה-50 של המאה ה-20 המשיכה האוכלוסייה ההונגרית להוות רוב בקלוז', אך על פי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1966 על ידי השלטונות הקומוניסטיים ברומניה, היו בעיר 56% רומנים ו־41% הונגרים. ב־1974 שונה שמה של העיר על ידי השלטונות הקומוניסטיים לקלוז'-נאפוקה, ובכך נוסף לה שם הקולוניה הרומאית שהייתה באזור. ייתכן שהדבר בוצע על מנת לחזק את המורשת הלא־הונגרית של העיר. ישנם חוקרים שמטילים ספק בתאוריה לפיה הרומנים הם צאצאים של אותם הדאקים שהתיישבו באזור העיר, אם כי אחרים מאמינים שכך אכן היה. לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי ברומניה ב־1989, נבחר לראשות העיר הפוליטיקאי הקומוניסטי לשעבר גאורגה פונאר (Gheorghe Funar), שנחשב בעיני רבים לבעל דעות לאומניות. בתקופת שלטונו הושם דגש על סימנים לאומיים רומניים ברחבי העיר, כתליית דגלי הלאום הרומני בכל רחבי העיר וצביעת מבני ציבור רבים בצבעי הטריקולור הרומני. כלפי פונאר הושמעה ביקורת, שהוא העדיף את ההשקעה בלאומיות על חשבון שיקום העיר אשר סבלה מהזנחה קשה בתקופה הקומוניסטית ובתקופת כהונתו. בשנת 2004 נבחר לראשות העיר אמיל בוק מהמפלגה הדמוקרטית. בוֹק פעל לשיקום העיר והיחסים בין הקבוצות האתניות בה.
העיר התפרסמה בעולם החסידי היהודי בין היתר הודות לחסידות צאנז-קלויזנבורג, שנוסדה בה בשנת 1927, על ידי הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם, ששימש כרב הקהילה החסידית בעיר.
אוכלוסיית העיר בעבר
במהלך השנים, עברה השליטה על קלוז' בין כוחות שונים באזור: בשנת 1918 סופח חבל טרנסילבניה לרומניה (ראו: היסטוריה של רומניה) והעיר עברה מריבונות אוסטרו־הונגרית לריבונות רומנית. באוגוסט 1940 עברה צפון טרנסילבניה לשליטה הונגרית, ועמה העיר קלוז'. שינויים פוליטיים אלו באו לידי ביטוי בהרכב האתני של אוכלוסיית העיר, כפי שניתן להבחין מנתוני מפקדים רשמיים שנערכו בעבר:
ב־1941 התגוררו בקלוז' 16,763 יהודים. כיוון שבמהלך המלחמה הייתה קלוז' בשטח הונגריה, הוכנסו יהודי העיר בשנת 1944 לגטאות ובין מאי ליוני 1944 נשלחו להשמדה באושוויץ. גורלם של שאר יהודי הונגריה, ובכללם של יהודי צפון טרנסילבניה, היה דומה.
אוכלוסיית העיר לאחר המלחמה:
יהודי קלוז'
ב־1941 חיו בקלוז' 16,763 יהודים. במהלך השלטון ההונגרי, בשנת 1944, רוכזו יהודי העיר בגטו קולוז'וואר והוחזקו שם בתנאים תת-אנושיים, בצפיפות וללא כל שירותים. חלק מהיהודים ניצלו הודות לד"ר פישר, ממנהיגי הקהילה וחותנו של ישראל קסטנר, שדאג להכללתם ברכבת ההצלה של קסטנר. הגטו חוסל בשישה משלוחים למחנה ההשמדה אושוויץ בין 25 במאי ו־9 ביוני 1944. למרות עונשים שציפו להם ממשטרו של מיקלוש הורטי, הצליחו לברוח מספר יהודים מאזור הכיבוש ההונגרי וחצו את הגבול לרומניה (חלקם בעזרתם של איכרים רומנים בכפרים הסמוכים), ממנה יכלו להמשיך לברוח מאירופה דרך נמל קונסטנצה שלחופי הים השחור.
כיום, בתחילת המאה ה-21, יש בקלוז' קהילה יהודית קטנה המפעילה בית כנסת, מסעדה כשרה ובית חב"ד בראשות שליח חב"ד הרב דובער אורגד.
חינוך
העיר קלוז' מהווה אחד המרכזים האקדמיים החשובים ביותר ברומניה בפרט ובאירופה בכלל. החינוך עמד במרכזה של העיר זה שנים רבות וגם בימינו.
החינוך בימינו
קלוז'-נאפוקה היא אחד המרכזים האקדמיים החשובים ביותר ברומניה. בעיר נמצאת האוניברסיטה הגדולה ביותר ברומניה, אוניברסיטת באבש-בויאי (רומנית: Universitatea Babeş-Bolyai; לאתר הרשמי), בה לומדים למעלה מ־45,000 סטודנטים ב־21 פקולטות; לאוניברסיטה שלוחות בלמעלה מ־18 ערים, ויצא לה שם כאחת האוניברסיטאות המכובדות באירופה כולה. בעיר ישנן גם אוניברסיטאות רבות אחרות, כדוגמת האוניברסיטה לחקלאות ווטרינריה, האוניברסיטה הטכנית של קלוז'-נאפוקה, אוניברסיטה לרפואה, אקדמיה למוזיקה, אוניברסיטה לאמנויות ועוד מוסדות אקדמיים אחרים בתחומים רבים. באוניברסיטה פועלת הספרייה המרכזית שהוקמה בשנת 1872.
כלכלה
העיר היוותה כמעט מאז היווסדה מרכז כלכלי של האזור כולו, וכיום היא מהווה אחד מהמוקדים הכלכליים החשובים ברומניה.
קלוז' כיום היא, למעשה, העיר המרכזית ביותר בטרנסילבניה ואחת הערים הגדולות ברומניה, דבר שגרם לחברות, בנקים וכוחות פיננסיים רבים להתמקם בה. למעלה מ־100 חברות טכנולוגיה עילית פועלות בעיר, ושתי אוניברסיטאות גדולות מכשירות גם מהנדסים. כמו כן, בקלוז' פועלים מספר מרכזי קניות גדולים, תחום שהולך ומתפתח בשנים האחרונות ברומניה בכלל ובקלוז' בפרט. מבשלת הבירה המפורסמת "אורסוס" ממוקמת בעיר. בסמוך לה נמצא נמל התעופה הבינלאומי קלוז' נאפוקה.
טיסות ישירות מישראל לנמל תעופה זה נערכות על ידי חברות התעופה ויז אייר וטארום.
אתרים מרכזיים
העיר קלוז'-נאפוקה היא אחת הערים המתוירות ביותר ברומניה. ניתן למצוא בה אתרים מעניינים רבים, ביניהם: כמו כן, יש בעיר מוזיאונים רבים בנושאים שונים ומגוונים, ובתי קפה ושדרות רחבות לכל אורכה.
השוד הקומוניסטי הגדול
השוד הקומוניסטי הגדול או בשמו הרומני Marele jaf comunist, הוא סרט תיעודי באורך 75 דקות, שבוים על ידי אלכסנדרו סולומון, בשנת 2004. הסרט הופק בשיתוף צרפתי-רומני והבכורה שלו הייתה בבריסל, ב-4 ביוני 2004. הבכורה הרומנית הייתה ב-30 בספטמבר.
הסרט בנוי סביב המקרה של כנופיית יואניד ושוד הבנק הלאומי שביצעו חבריה ב-1959 והוא הסרט השלישי בנושא זה, אחרי סרט השחזור של הפשע, שבוים על ידי וירג'יל קלוטסקו ושחקו בו השודדים עצמם והסרט Reconstruction (שחזור) של איירין לוסטיג, נכדתם של שניים מהשודדים.
הסרט זכה לפרסים שונים ברומניה, צרפת, הונגריה וספרד, הוצג במדינות רבות על פני שלוש יבשות ובערוצי טלוויזיה שונים.
הדוקטור המטורף
הדוקטור המטורף (באנגלית: The Mad Doctor) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לאקרנים בשנת 1933. הוא ידוע כהופעתו הראשונה של דמות משם הכותרת הדוקטור המטורף, או ד"ר XXX. זהו הסרט הקצר ה-52 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" והשני שיצא באותה השנה.
עלילה
העלילה מתמקדת בדמות הכותרת, מדען מטורף שחוטף את הכלב של מיקי, פלוטו. מיקי מנסה לחלץ אותו לפני שהרופא יוכל לבצע את הניסוי שלו: השתלת ראשו של פלוטו לגוף של תרנגולת כדי לראות אם גור יבקע מביצה (כלומר אם התוצאה הסופית "תנבח או תקרא או תקרקר"). מיקי נאבק בדרכו בין מלכודות ושלדים מואנשים לפני שבסופו של דבר נתפס ונקשר לשולחן כדי להיחתך על ידי מסור ענק, מה שמאלץ את מיקי לכווץ את בטנו מפחד. לאחר מכן, הסצנה מתפוגגת למיקי ישן במיטה ולפתע התעורר מיתוש, שזמזומיו מזכירים את זמזום המסור. עדיין לא הבין שהאירועים שקרו היו רק סיוט, מיקי קורא לפלוטו, שמזנק בהתלהבות למיטתו של מיקי כשהמלונה והשרשרת שלו עדיין מחוברים לקולר שלו.
אזכורים
הסרט משתמש בכמה בדיחות שהופיעו ב"הבית הרדוף", ביניהן הדלת שנועלת את עצמה לאחר שמיקי נכנס לטירתו של הדוקטור המטורף, העטלפים שמגיחים בין הסדקים, עכביש ענק (אך הפעם הוא מופיע כשלד), צלליות מאיימות, כיבוי אורות פתאומי וידית הדלת שנהפכת לזרוע שלד.
ביקורת
הרמיזות של ז'אנר האימה בסרט הפכו אותו ליוצא דופן עבור סרט מצויר של מיקי מאוס. כמה בתי קולנוע סירבו להציג אותו, והאמינו שהוא מפחיד מדי עבור ילדים. פעם אחת, מסיבה זו, הוא נאסר לחלוטין בבריטניה, כמו גם בגרמניה הנאצית.
ב-10 בפברואר 1933 עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" פרסם: "אחד מסרטי ההנפשה התוססים ביותר שהגיעו אלינו, עם הרבה בידור".
מורשת
לדמות מכותרת הסרט היה קמאו בסרט קצר של רוג'ר רביט משנת 1989, "Tummy Trouble", שבו הוא נראה בתמונה על הקיר בחדר בית החולים.
הסרט משמש גם כבסיס וככותרת של הרמה השנייה במשחק הווידאו "Mickey Mania: The Timeless Adventures of Mickey Mouse" שיצא בשנת 1994 לסופר נינטנדו, סגה ג'נסיס, Sega CD ופלייסטיישן (בשם "Mickey's Wild Adventure"); תיאור של רמת הדוקטור המטורף משמש כעטיפה של המשחק. בנוסף הוא גם מופיע כדמות מרכזית במשחק "Epic Mickey" מ-2010 ובהמשך שלו "Epic Mickey 2: The Power of Two" מ-2012.
משחק הווידאו "Kingdom Hearts III" כולל מיני משחק המבוסס על הסרט, כאשר הדוקטור המטורף מופיע כאויב.
דקוטרפטור
דקוטרפטור (שם מדעי: Dakotaraptor steini) הוא סוג דינוזאור בעל אגן דמוי לטאה שפרוש שמו הוא "שודד מדקוטה". שם המין, steini, הוא על שם הפלאונטולוג וולטר שטיין. הוא חי בגיל המאסטריכט, כ-68 עד 66 מיליון שנה לפני זמננו, שלהי תור הקרטיקון, באמריקה הצפונית. הדקוטרפטור היה אחד הגדולים שבדרומאוזאוריים. אורכו הגיע עד ל-.
הוא נתגלה בדקוטה הדרומית בתצורת הל קריק, ותואר וסווג ב-2015 על ידי צוות פלאונטולוגים בהם רוברט דה-פלמה, פיטר לרסון ורוברט בקר. המאובנים שנמצאו כללו שלד חלקי ללא גולגולת, מספר חוליות גב וזנב, ידיים די שלמות כולל טפרים ומספר עצמות מהרגליים. משרידי המאובנים ניתן להסיק שכמו שאר הרפטורים גם הוא היה מכוסה בנוצות. במאובנים נמצאו שתי צורות: צורה חסונה וצורה עדינה יותר, ואלה ככל הנראה מעידים על דו-צורתיות זוויגית.
הדקוטרפטור חי בעידן הקרטיקון, בגיל המאסטריכט, והיה דומה מאוד לדינוניכוס: שניהם היו דינוזאורים מנוצים מהירים בעלי טפרים קטלניים (דינוניכוס פירושו "טופר מבעית"). ככל הנראה גם הדקוטרפטור צד בקבוצות. ממבנה רגליו ניתן להסיק שהיה רץ מהיר למדי. הוא מילא את הנישה של טורף רודף בינוני (5.5 מטר), בין הטירנוזאוריים הענקיים (7–12 מטר) לדרומאוזאוריים הבינוניים-קטנים (עד 2–3 מטר) והקטנים (פחות ממטר).
עמותה
עמותה בישראל היא סוג של תאגיד המורכב מקבוצה של בני-אדם או תאגידים אחרים החוברים יחד למען מטרה מסוימת (לרוב מטרה ציבורית), ונרשמו בפנקס העמותות על ידי רשם העמותות שבמשרד המשפטים שמפקח על פעילותן. פעולתן של עמותות מוסדרת באמצעות חוק העמותות, התש"ם-1980. לפני שחוקק חוק העמותות, בתחילת שנות ה-80, המבנה התאגידי הדומה לעמותה היה אגודה עות'מאנית ("אגודה"). העמותות נכללות "במגזר השלישי" להבדיל מהעסקי והציבורי. נכון ל-2019 רשומות בישראל כ-41,000 עמותות רשומות, כ-14,000 מהן פעילות. לצדן רשומות בישראל כ-900 חברות לתועלת הציבור. בכל שנה נרשמות כ-1,500–2,000 עמותות חדשות בממוצע.
מאפייני עמותה ישראלית
קיימים שלשה כללים מרכזיים אשר מבחינים בין המוסד המשפטי עמותה לבין תאגידים אחרים:
תהליך הרישום
על מנת להירשם כעמותה על המייסדים לחתום על תצהיר בפני עורך דין המעיד על נכונותם לייסד עמותה. בנוסף לתצהיר יש לצרף תקנון אשר מפרט את דרך התנהלות העמותה וכן מציין את מטרות העמותה. לשלב זה חשיבות רבה בהמשך, שכן כל שינוי עתידי בתקנון מצריך קיומה של ישיבה מיוחדת (אספה כללית של כלל חברי העמותה) ואישור של רשם העמותות, ושינוי מטרות מצריך אישור של בית משפט. בנוסף לתצהיר המייסדים ותקנון העמותה יש לשלם אגרת רישום ולמלא טופס רישום עמותה הניתן על ידי משרד המשפטים. כלל הטפסים מוגשים ליחידת רשם העמותות אשר בוחנת את הבקשה ומחליטה על רישומה או אי-רישומה של העמותה. פרק הזמן הממוצע לאישור בקשת רישום מיום מסירת המסמכים הוא כ-3 חודשים.
מוסדות בעמותה
כל עמותה רשומה (ע"ר) חייבת, מכוח חוק העמותות, להקים את שלשת הגופים הבאים:
לא כל אדם יכול להתמנות לחבר ועד (מנהל או ביקורת). ההגבלות העיקריות בעניין שיהיה חבר עמותה, מעל גיל 18, לא אדם שהוכרז כפסול דין, או פושט רגל, וכן לא אדם שהורשע במספר עבירות שצוינו בחוק, או בעבירה שיש עמה קלון, על פי דעת היועץ המשפטי לממשלה.
אדם הנותן שירותים בשכר לעמותה שלא עקב תפקידו כחבר ועד (מנהל או ביקורת), אינו יכול לכהן כחבר ועד בעמותה. ולכן חבר ועד איננו יכול להיות עובד בעמותה, נותן שירות כקבלן, או כל פעילות שבעטיה יקבל החבר כל תמורה מהעמותה. חברי ועד רשאים לקבל גמול ישיבה בגין השתתפותם בישיבות הוועד והחזר הוצאות כחברי ועד בכפוף להגבלות שבתקנות.
אישור ניהול תקין
בשנת 1998 החליטה ממשלת ישראל שעל עמותה לקבל אישור ניהול תקין מרשם העמותות לפני שתוכל לקבל תמיכה מהמדינה (כספי תמיכות, הקצאת מבנים וכיוצא בזה). על מנת לקבל אישור ניהול תקין נדרשת העמותה לקיים פעילות שנתיים, ולעמוד בדרישות מחמירות יותר מאשר הדרישות הקיימות בחוק העמותות, ועיקרן התנהלות כספית הדוקה יותר, היעדר ניגוד עניינים והחלת נורמות מסוימות מהתחום הציבורי גם על העמותה, כדוגמת איסור אפליה. בפועל, רוב העמותות הרשומות בישראל אינן מחזיקות באישור זה.
ניהול פיננסי
עמותה חייבת לנהל מערכת חשבונות שבה נרשמות הכנסותיה והוצאותיה. בעמותות ישנן כאלה שפעילותן הכספית מצומצמת ביותר ואף אפסית (עיקר הפעילות בהן מבוסס על הזמן שתורמים חברי העמותה), וכאלה שמחזורן מגיע למאות מיליוני ש"ח. האחריות על הניהול הפיננסי של העמותה מוטלת על חברי הוועד המנהל (וחברי הוועד הם אלה שחותמים על הדו"חות הכספיים של העמותה מדי שנה), אך גם על ועדת הביקורת שתוודא שהניהול נעשה על פי חוק ועל פי תקנון העמותה והנחיות פנימיות אחרות של העמותה, במידה וקיימות כאלה.
עריכת הדו"חות הכספיים השנתיים של העמותה מוטלת על הוועד המנהל ולצורך זה הוא רשאי להיעזר בשירותיו של רואה חשבון. בעמותות שמחזורן העסקי עולה על מיליון ש"ח קיימת חובה למנות רואה חשבון לביקור הדו"חות הכספיים. לרשם העמותות יש כללים מסוימים לגבי ההתנהלות הפיננסית ותשלומי משכורות, אבל אין שם הגדרות קונקרטיות כמו בשכר במנהל הציבורי. ועדה ציבורית בראשות יורם ארידור שפעלה בשנת 2005, הגישה בין שורת ההמלצות שלה לניהול גופים ציבוריים, המלצה ששכר הבכירים בעמותה לא יעלה על פי 1.5 משכרו של מנכ"ל משרד ממשלתי. בשנת 2012 עלתה הצעת חוק של חברת הכנסת רונית תירוש, שלפיה לא יעלה שכר מנהל בעמותה ציבורית (המקבלת תקציב מהמדינה) מפי ארבעה מהשכר הממוצע במשק. ההצעות לא אושרו. בסוף שנת 2013, הקים שר האוצר לשעבר יאיר לפיד את ועדת פריש במטרה להביא לייעול ולניהול תקין של מערכת מוסדות הציבור בישראל, שאחת מהמלצותיה הייתה ששכר מנהל בעמותה ציבורית לא יעלה על שכר של מנכ"ל משרד ממשלתי, אולם המלצות הוועדה לא מומשו.
הכנסות
מקורות המימון של העמותות הם:
סכום התקבולים מכל מקור וסוג, שהתקבלו במשך שנה, הוא המחזור של העמותה.
הוצאות
הרכב ההוצאות של העמותה תלוי במאפייני פעילותה. מרכיבי הוצאה כלליים:
ז'זוס לוס
ז'זוס לוס (בפורטוגזית: Jesus Luz; נולד ב-15 בינואר 1987) הוא דוגמן ברזילאי.
ביוגרפיה
לוס נולד בריו דה ז'ניירו. בילדותו עבד דירה לעיתים קרובות, במיוחד לאחר הפרידה של הוריו כשהיה בן חמש. ב-2005 חתם לראשונה על חוזה בסוכנות דוגמנות. ב-2006 גר במשך חצי שנה בניו יורק שם התגורר אצל דודתו ולמד אנגלית.
ב-2007 הופיע בתצוגת האופנה "Fashion Rio 2007" שנערכה בעיר הולדתו. באותה תקופה החל ללמוד משחק, וקיבל תפקיד קטן בסדרת הטלוויזיה "Pegadoras". ב-2008 הוחתם על ידי סוכנות פורד מודלס ונחשב לאחד הדוגמנים הרווחיים של הסוכנות. באותה שנה הצלם סטיבן קליין בחר בו להצטלם לצד מדונה בהופעתה במגזין "W". מיד לאחר מכן נפוצו שמועות אודות מערכת היחסים ביניהם, ובהמשך הם יצאו כזוג באופן רשמי.
ב-2009 הופיע על שער מגזין האופנה הצרפתי "L'Officiel Hommes". באותה שנה דגמן לדולצ'ה וגבאנה וצעד בשבוע האופנה במילאנו.
בעת ביקורו בישראל דגמן למותג האופנה "TNT".
הוא הופיע בקליפ לשירה של מדונה Celebration, וגם הופיע בקליפ לשיר "Caliente" של הזמרת הרומנייה אינה.
מלבד הדוגמנות הוא גם תקליטן.
Rollin (שיר של קלווין האריס)
Rollin (בעברית: מתגלגל) הוא שיר של הדי ג'יי והמפיק הסקוטי קלווין האריס. בשיר משתתפים הראפר האמריקאי פיוצ'ר והזמר האמריקאי חאליד. השיר הוא הסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן החמישי של האריס, Funk Wav Bounces Vol.1, לאחר "Slide" ו-"Heatstroke". הוא פורסם ב-12 במאי 2017 באמצעות חברת התקליטים סוני מיוזיק.
חארכי
חארכּי או חרכּי (בצרפתית: harki ומבטאים "ארקי"; בערבית:חרכי - حركي, במובן של "קבוצת לוחמים או מתנדבים", מהמילה הערבית حركة' "תנועה") היה שם כללי לאלג'ראי ילידי מוסלמי ששירת כלוחם בעל חוזה זמני בכוחות נספחים לצבא הצרפתי בימי מלחמת אלג'יריה (1962-1954). במאבק נגד החזית לשחרור הלאומי של אלג'יריה לכיבוש הקולוניאלי הצרפתי. המילה משמשת גם לציון כל אותם האלג'יראים המוסלמים שתמכו בצרפת בימי מלחמת אלג'יריה. לחארכים לא היה מעמד של אנשי צבא. הם היו מאורגנים ביחידות ניידות מאוד המכונות "חארכה" - כ-70 במספרן - שנועדו תחילה להגנת הכפרים ומאוחר יותר היו מעין סיירות התקפיות תחת אחראיותם של קצינים צרפתים. רוב החארכים יצאו מאזורי אורס וקביליה שבהם התרחשה גם מירב הפעילות של החזית לשחרור לאומי. מניעיהם היו מגוונים. ה"חארקי" נחשבים בחברה האלג'יראית לבוגדים ועל אף שביתת הנשק וסעיפי החנינה שנקבעו בהסכמי אוויאן אלפים רבים מתוכם נרצחו במעשי נקם. צרפת התחייבה לקבל אחרי המלחמה את כל החארכים ומשפחותיהם אבל חזרה בה מכך בעקבות הסכמי אוויאן. אחרי שאלג'יריה השיגה את עצמאותה כ-90,000 "חארכים" וקרוביהם עזבו את ארצם וקיבלו מקלט בצרפת.
המונח שימש בצרפת ככינוי לילידים האלג'יראים המוסלמים שהעדיפו בעקבות נסיגת צרפת מאלג'יריה להימלט לצרפת ולצאצאיהם. ה"חארכים" מהווים בצרפת קבוצת מיעוט מיוחדת, ממוצא אלג'יראי הנבדלת ממתיישבים הנוצרים דוברי צרפתית (פייה נואר) וההודים האלג'יראים שנמלטו באותן השנים מאלג'יריה לצרפת ונבדלת גם משאר המהגרים האלג'יראים שהגיעו במהלך השנים לצרפת מסיבות כלכליות, פוליטיות ואחרות.
צרפת הרשמית ניסתה מלהימנע מהתיישבותם המסיבית של החארכים על שטחה. גלי הפליטים הראשונים נשלחו למחנות הסגר וסבלו מעוינות גזענית. בסביבות שנת 2012 מספר החארכים וצאצאיהם מעל גיל 18 מנו בצרפת בין 500,000 ל-800,000 אנשים. לפי חוק צרפתי מ-9 בדצמבר 1974 החארכים בדומה למשתתפים אחרים הכוחות הנספחים לצבא הצרפתי זכו להכרה כ"חיילים צרפתים לשעבר" בתנאי שמתגוררים בצרפת. בהמשך הוכרו במעמד זה גם אלה מקרב החארכים החיים באלג'יריה אחרי 23 ביולי 2010.
בשנת 2001 נשיא צרפת ז'אק שיראק קבע את התאריך 25 בספטמבר כיום הכרה לאומית המוקדש לחארכים. ב-14 באפריל 2012 הנשיא ניקולא סרקוזי הודה באופן פומבי באחראיות ההיסטורית של צרפת לנטישת הווטרנים החארכים שלחמו לצידה של צרפת. נשיא אלג'יריה, עבד אל-עזיז בותפליקה הצהיר בשנת 2005 ש"ילדי החארכים אינם אחראים למעשי הוריהם". חוקי אלג'יריה מונעים כם זאת מצאצאי החארכים למלא תפקידים מסוימים, בעיקר פוליטיים.
בספטמבר 2021 התנצל עמנואל מקרון בפני החארכים והכריז על חוק "הכרה ופיצוי".
רקע היסטורי, לפני "מלחמת אלג'יריה"
אחרי כיבוש אלג'יריה על ידי צרפת גייס הצבא הצרפתי 2000 גברים מקומיים ששירתו קודם לכן את השלטונות העות'מאנים ואת הדיי של אלג'יר, ככוחות נספחים. אורגנו באותה תקופה כוחות של לוחמה רגלית קלה מורכבים מילידים ושנשאו את השם זואבים לפי שמו של שבט קאבילי. בהמשך הזואבים הפכו לתקופה ארוכה ליחידות על טהרת האירופים הנוצרים. מוסלמים אלג'יראים שירתו בצבא הצרפתי במספר גדול כספאחיה (פרשים) וכן כרובאים רגלים. בשנת 1856 כל אחד משלושת המחוזות של אלג'יריה סיפק גדוד רובאים (Régiment des Tirailleurs) ילידים, חלק מהצבא הצרפתי. רובאים אלה הצטיינו בהמשך ברוב המסעות הצבאיים של צרפת בימי האימפריה הצרפתית השנייה וההרפובליקה השלישית. הם נלחמו בגרמנים בעת מלחמת צרפת-פרוסיה בשנים 1870–1871 בכמה קלאנים מוסלמים כמו זה של בשאגה סעיד בועלם התפתחה מסורת צבאית של לחימה לצד הצרפתים. בשנת 1912 הנהיג השלטון הצרפתי שירות צבאי חובה לבני הקולוניה. כתוצאה מכך כ-90,000 אלג'יראים מוסלמים שירתו בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה. גם במלחמת העולם השנייה בשנים 1939–1940 שירתו בכוחות הצרפתים למעלה מ-66,000 אלג'יראים מוסלמים. את גרעין היחידות של הילידים המוסלמים היוו מתגייסים בני משפחות שבהן השירות הצבאי הפך כבר למסורת משפחתית מזה כמה דורות. החיילים האלג'יראים המוסלמים תרמו למבצע דרגון לשחרור דרום צרפת ולמסעות באיטליה (1944-1943) במסגרת כוח המשלוח הצרפתי ובגרמניה בשנים 1944–1945. רובים מוסלמים מאלג'יריה ומרוקו נלחמו גם בהודו-סין עד לקרב דיין ביין פו לקראת סוף שנת 1954 מוזכר שוב השם "חארכי" כשז'אן סרווייה הקים באורס יחידות "חארכה" נגד גרעיני לוחמים לעצמאות אלג'יריה. החארכים היו הכי פחות מתוגמלים ומספרם עלה והלך במהלך מלחמת אלג'יריה.
בימי מלחמת אלג'יריה
בינואר 1957 פעלו 70 חארכות רשמיות שכללו 2,186 חארכים. במאי 1957 בתזכיר של הלשכה החמישית של המטה הכללי של המפקדה העליונה הכלל-חילית הצרפתית הוגדרה חארכה כ"יחידה שגויסה לצורך מבצעים מוגדרים ולזמן מוגבל... הפעלת החארכות צריכה בדרך כלל להיות במסגרת מקומית. השתתפותן במבצעים מחוץ לתחום גיוסן צריכה להיות יוצאת מן הכלל ולזמן מוגבל. בשום אופן אין לערב חארכות באופן בלעדי". בראש הכוחות הצרפתים באלג'יריה עמד החל משנת 1958הגנרל שאל. הוא הקים יחידות קומנדו קרביות שכללו גם מספר קטן של חארכים ושמשימתן העיקרית הייתה ללכוד את ה"כאתיבות" של החזית לשחרור לאומי. תוך שנה עלה מספר החארכים המגויסים מ-10,000 ל-60,000. הגנרל דה גול הסכים לגיוס מסיבי של מוסלמים לצורכי המאמץ המלחמתי במורדים אבל התנגד לשילובם המלא בצבא הצרפתי.
אחרי העלייה המואצת הזאת במספרם בחלק הראשון של המלחמה, ירד מספרם בקצב מהיר לקראת הכרזת העצמאות.
קשה להעריך במדויק מספר החארכים שגויסו. הצבא הצרפתי סיפק להם חוזה יומי, לעיתים קרובות בעל-פה.. ההיסטוריונים מעריכים את מספרם לפי עיון בסכומים שהוקצעו לגיוסם. עם זאת, סכומים אלה שימשו לפעמים למטרות אחרות ובמיוחד לתשלום למודיעים מקרב האוכלסייה המוסלמית.
כמות המגויסים
החארכים לא היו אלא קבוצה אחת נפרדת מהחיילים המוסלמים ששרות בצבא הסדיר שמנו 85,000 "צרפתים בעלי שורש צפון-אפריקאי" (FSNA) בימי מלחמת אלגיריה מיפקד הצבא הצרפתי ספר 160,000 משרתים באמצעות חוזה מקרב התושבים:חארכים, מור'אוזנים, הקבוצה הניידת של המשטרה הכפרית GMPR (שהפכה לקבוצה הניידת לביטחון GMS ומעט מעל 110,000 חיילים סדירים. מספר האלג'יראים שגויסו או התגייסו ליחידות נספחות במהלך כל המלחמה היה בין 400,000-200,000 לפי ההיסטוריונים
ביום שביתת הנשק, 19 במרץ 1962, המבקר הכללי של הצבאות, כריסטיאן דה סן סאלווי מנה 263,000 מוסלמים מקומיים מגויסים באלג'יריה לצד צרפת מתוכם 60,000 חיילים סדירים, 153,000 נספחים שכללו 60,000 חארכים ו50,000 פקידים אוהדי צרפת. יחד עם משפחותיהם היה מדובר ב-1,500,000 בני אדם מתוך סף הכל 8 מיליונים של מוסלמים אלג'יראים. הגנרל מוריס פוור סבר שהיו פי שלושה או ארבעה חיילים מוסלמים במחנה הצרפתי מבצבא השחרור הלאומי של המורדים.
פיליפ טריפייה (Philippe Trippier) מהמזכירות הכללית של משרד הביטחון הלאומי של צרפת, העריך כ 3,500 חיילים מוסלמים אלג'יראים נהרגו בעד צרפת במלחמת אלג'יריה.
המיון
הקריטריון הראשי בבחירת החארכים היה חוסר קרבה לחזית לשחרור לאומי.
מניעי המתגייסים
בחירתם לא הייתה ממש בחירה פוליטית לטובת הצד הצרפתי. הרבה מהחארכים היו מקרב אנשים ששילמו את דמי זיקה לחזית לשחרור לאומי. תכופות היה מדובר באנשים שמשפחותיהם סבלו מרדיפות או מעשי רצח מצד חברים במחתרת ואז הבחירה הייתה יותר נגד החזית המחתרתית מאזר בעד צרפת. סיבה אחרת היה הצורך בכסף במיוחד אצל איכרים שהיו פחות מודעים להקשר הפוליטי, לפעמים לא מודעים אפילו ולהיות ארצם במלחמה.{
חלקם פעלו מתוך נאמנות לקלאן, לכפר או למשפחה. הרבה צעירים התגייסו לחארכות כדי לזכות בפטור משירות צבאי סדיר ולהישאר קרוב למשפחותיהם. בנוסף לכך הצבא הצרפתי כפה על הרבה תושבים את גיוסם: לוחמים לשעבר של הצבא לשחרור לאומי שנפלו בשבי ועונו, ואולצו לבחור בין גיוס להוצאה להורג. כמו כן הצרפתים נהגו לפעמים להכתים אנשים (למשל להסיע מישהו במכוניתו של קצין צרפתי מול עיני כל הכפר) ולגרום להם להתגייס לצדם כדי לחמוק מנקמת המחתרת.
תפקידם בצבא הצרפתי
החארכים סופחו תמיד ליחידות של הצבא הצרפתי בפיקודם של אנשי צבא צרפתים. כללי הצבא דרשו שהמפקד יהיה בעל שורשים אירופיים. איש צבא ממוצא אלג'יראי ילידי ("צרפתי בעל שורשים צפון-אפריקאים") לא היה יכול להיות קצין. המפקדה הצרפתית דחתה אפשרות של בניית גרעין לצבא אלג'יראי, מתוך ספקנות לגבי המניעים הפוליטיים של החארכים. הגנרל דה גול, למשל, הביע ספקות לגבי שילובם של מוסלמים אלג'יראים ואמר בשנת 1959 לאלן פרפיט:
חוסר האמון של הצבא הצרפתי כלפי הלוחמים המוסלמים ניתרגמה בכמה צורות. החארכים צוידו בהתחלה באופן שיטתי עם רובי ציד. החל מ-13 במאי 1958 קיבלו לפעמים גם רובים ותת-מקלעים, מה שנאסר עד אז מתוך חשש של גניבת כלי נשק.
כלי הנשק נמסרו לחארכים לקראת המבצעים, אבל בין המבצעים נשמרו ביחידות של צרפתים ממוצא אירופי. החארכים לא יכלו להילחם לבד, ולא מיוזמתם, על מנת למנוע ריגול, גניבת נשק ועריקות. בראש החארכות עמדו תמיד אנשי הצבא הסדיר ממוצא אירופי, לא משנה מה הייתה דרגתם. הצבא אריגן באופן קבוע מבחני נאמנות לחארכים ולמשפחותיהם, למשל דפקו בדלתות בתיהם באמצע הלילה תוך השמעת סימנים האופייניים לכוחות ההתנגדות כדי לראות אם יפתחו להם. מצד שני רצה הצבא הצרפתי לגייס חיילים מוסלמים, מתוך הרצון להיעזר באנשים שהכירו את הסביבה שבה חיו. היו עוד מטרות שימושיות: למנוע מאנשים כשרים לצבא להתגייס בכוחות ההתנגדות, וגם לא להיסחף לפי תעמולת האויב שדאגה להבליט את אי יכולתם של הצרפתים למצוא מתנדבים מקומיים הנדרשים להם.... בנוסף ביקשו המגייסים ליצור תמריצים קבוצתיים:
החארכים תוגמלו ב-750 פרנק ליום שירות כמו המוחזנים (חיילי המחלקות המנהליות העירוניות) וחברי GMPR (הקבוצות הניידות של המשטרה הכפרית). להעבדיל מהחארכים, המוחזנים ואנשי ה-GMPR נהנו ממגורי חינם וקיבלו הקצבות משפחתיות ובוטחו בביטוח חברתי. הבדל זה יצר לחארכים תדמית של "חיילים זולים" לעומת אחרים. ב-1960 הועלו תגמולי החארכים אולם עדיין היו נמוכים משל אחרים. הם זכו ליום וחצי חופשיים על כל חודש שירות, לטיפולי חינם במקרה של פציעות ולפיצוי על נכות צמיתה בגלל תאונת עבודה
החארכות הקלאסיות
החארכות המסופחות ליחידות הסדירות של הצבא הצרפתי היו באופן תאורטי מורכבות ממאה אנשים. במציאות היו מחולקות לקבוצות קטנות יותר. לא כל החארכים היו חמושים:הרבה מהם שירתו את הצבא במטלות אזרחיות, במיוחד כבנאים או טבחים. לרוב השתתפו החארכים בשמירה על הסדר, לצדן של יחידות סדירות של הצבא הצרפתי. החארכים הטריטוריאליים היו חארכים מבוגרים או פצועים ששובצו בשמירות,
"חארכים של פריז"
בימי מלחמת אלג'יריה והחל מ-20 במרץ 1960 כונו "חארכים של פריז" אותו כוח של משטרה נספחת שהוקם על ידי הפרפקט מוריס פאפון. מרבית הנספחים האלה היו ממוצא אלג'ירי והוצבו בשכונות עם ריכוז גדול של אלג'יראים. הם גויסו לחצי שנה ובהתחלת השירות עשו מעין טירונות בת 8 ימים בנואזי-לה-סק על מנת להתאמן בנשק וללמוד איך להשתמש ברשמקול למשל לצורך הקלטות הודאות של עצורים.
גרילרים שעברו צד (Ralliés)
הצבא הצרפתי גייס כ-3000 חברי FLN  (החזית לשחרור לאומי) ו- ALN (צבא השחרור הלאומי של אלג'יריה)  מקרב אלו שנפלו בשבי הצרפתי. ניתנה להם הבחירה בין להיות מוצאים להורג ולעבור לצד של צרפת. , הם יצרו קבוצת חארקים נפרדת."תחת פיקוח הדוק של המפקדה, הוצגו במיוחד לצורכי תעמולה. התפרסמו כאלימים ביותר, שהיה להם הכי הרבה להפסיד אם היו נופלים בימי ה-ALN..כדי לדחוק אותם לפינה הקצינים הצרפתים הצטלמו איתם או איימו עליהם בעת הראיונות כי במקרה של עריקות ישלחו את צילומיהם לצבא השחרור הלאומי. . אחת הקבוצות הידועות ביותר של "עוברי צד" היה "הקומנדו ז'ורז'" (commando Georges), מורכב כולו ממוסלמים תחת פיקוד הקפיטן, ולימים הגנרל ז'ורז' גריו (Grillot).
יחידות קומנדו לוחמות
ביחידות הקומנדו לוחמות (comando de chasse) שירתו כ-10% חארכים, בכך הכל 5% מכלל החארכים. הצרפתים התחילו לשלבם בקומנדו ציד ב-1959. מספר החארכים בתוכן לא עלה אף פעם ליותר 6,000. יחידות אלה נועדו להיות מעין יחידות אליטה. באלג'יריה הוקמו 140 יחידות כאלה, אבל רק מחציתן היו פעילות.
בני בודואן
השבט בני-בודואן שהיה חי בגדה השמאלית של השליף, היה די מבודד מהעולם החיצון. ב-1948 לראשותו הגיע בשאגה בועלם. בשטח השבט חיו 15,000 בני אדם, מחולקים ל-24 קהילות אוטונומיות. כמה מהחארכים הוותיקים בני בודואנה טענו שלא ראו אף פעם צרפתים לפני המלחמה בשאגה בועלם כינס אנשי השבט וקרא להם להתנגד לחסידי העצמאות. הוא הקים יחידה בת 1500 אנשים. היא חמקה לפיקוח הצבא הצרפתי, אולם תוגמלה כמו החארכים ונהנתה מתנאי שירות מיוחדים.
החארכטות מקטינט
בינואר 1959 קמה חארכת נשים בקטינט. הנשים למדו לבנות בבטון, להניח רעפים ולהתקין קווים חשמליים העיר הנצוורה. הסגן אונרופט החליט לחמש כמה נשים. מתוך 34 מתנדבות, על 18 הופקדה שמירת היבולים והשיירות בדרכים מסוימות, במיוחד בכיוון אל מיליה. חארכה זאות נודעה כ"חארכטות מקטינט" ( harkettes de Catinat ). היא פוזרה ב-1961.
לקריאה נוספת
Paulette Péju, François Maspero et Marcel Péju, Ratonnades à Paris : précédé de Les harkis à Paris, Paris, La Découverte, 2000, 200 p. ISBN 978-2-7071-3329-8,
פטריק סטרודה
פטריק סטרזודה (נולד ב-5 בינואר 1952) הוא פקיד בכיר בממשל הצרפתי, המכהן כמנהל לשכה של נשיא צרפת, עמנואל מקרון ומייצג אותו באנדורה מתוקף מעמד הנשיא הצרפתי כנסיך-שותף של אנדורה. סטרודה עבד בעבר כראש מחלקת הביטחון של ארמון האליזה. הוא משפטן ואיש מנהל בהכשרתו.
שנותיו הראשונות
סטרודה נולד ב-5 בינואר 1952 בעיר תן, או-רן, צרפת. סטרודה למד באוניברסיטת פראנש-קונטה ובאוניברסיטת שטרסבורג. והוא בעל תואר אקדמי באנגלית ובמשפטים. בשנת 1983, סיים את לימודיו בגרנד אקול הלאומי לניהול.
קריירה
הוא היה ראש מחלקת הביטחון של מחוז האלפים העליונים בין השנים 2002–2004, מחוז דה-סוור ב-2005 ומחוז סבואה בין השנים 2006–2007. בין השנים 2009–2016 היה אמון על מחלקת הביטחון של המחוזות רמות הסן, קורסיקה הדרומית וברטאן.
ב-14 במאי 2017, סטרודה מונה לנציג הנסיך-שותף הצרפתי של אנדורה, עמנואל מקרון.
סטרודה הוא קצין של לגיון הכבוד ושל מסדר הכישרון החקלאי, אביר של מסדר הדקלים של האקדמאים ומפקד במסדר הכבוד הלאומי.
השרפה בקינגס קרוס
השרפה בקינגס קרוס הייתה שרפה קטלנית שקיפדה את חייהם של 31 בני אדם, אשר התרחשה בתחנת קינגס קרוס שבמרכז לונדון. האש התלקחה ב-18 בנובמבר 1987 סמוך לשעה 19:30.
מבנה התחנה
תחנת קינגס קרוס מורכבת משני חלקים: תחנה בקו המטרופוליטן והסירקל מתחת לפני האדמה ותחנה עמוקה יותר שמשרתת את הקווים פיקדילי ויקטוריה ונורת'רן. האש התלקחה במדרגות הנעות המובילות לרציפים של קו פיקדילי. נזק רב נגרם למדרגות האלו וכן לאזור קופות הכרטיסים של התחנה.
סיבות השרפה
המדרגות הנעות בתחנה היו בנויות מעץ אשר היה צבוע בלכה. השרפה פרצה כתוצאה מגפרור דולק שהושלך על המדרגות, ונפל במרווח שבין המדרגות אל מתחת למסילה שלא נוקתה מזה זמן רב והייתה מזוהמת בגריז, אבק ופסולת. כתוצאה מכך התערובת התלקחה במהירות. למרות שהעישון נאסר כתוצאה מהשרפה שאירעה קודם לכן בתחנת כיכר אוקספורד, מעשנים רבים נהגו להדליק את הסיגריה כאשר הם נמצאים על המדרגות הנעות בצאתם מהתחנה.
בתחילת חקירת השרפה חשדו כי מדובר היה בהצתה או בפיגוע, אולם מהממצאים התברר שמדובר ברשלנות.
התפשטות השרפה
השרפה, שהחלה מתחת למדרגות הנעות, התפשטה מעליהם והפכה לכדור אש שמילא את האולם מעל המדרגות הנעות בלהבות ועשן סמיך. חוקרים מצאו קשר בין זרמי אוויר שנוצרו עקב תנועת הרכבות שנכנסו ויצאו מהתחנה שבתחתית המדרגות - לבין התפשטות האש.
בשל מיעוט בלהבות נראות לעין והעשן שהיה נקי יחסית, נוצרה תחושת ביטחון מטעה בקרב עובדי התחנה. אנשים רבים באולם קופות הכרטיסים סברו בתחילה שהאש קטנה ואיננה מחייבת טיפול מיוחד, אולם הוחלט על פינוי הנוסעים שהיו על המדרגות הנעות וסגירת האזור.
מספר ההרוגים הרב נבע כתוצאה ממה שמכונה "אפקט התעלה", אשר גרם לכך שבשלבים המוקדמים של האש, הלהבות היו מתחת למדרגות הנעות ולא פרצו כלפי מעלה. אחרי שהמדרגות הנעות התלהטו, פרץ כדור אש גדול כלפי מעלה והצית את אזור הקופות של התחנה. השילוב של הולכת החום, זרמי האוויר והאזור התחום מתחת למדרגות הנעות, גרמו לכך שהחום הגיע עד לכדי 600 מעלות. הצבע בו נצבעה תקרת התחנה (צבע על בסיס שמן ולא על בסיס מים) גרם לעשן סמיך ושחור במיוחד.
תגובת שירותי החירום
4 רכבי כיבוי הגיעו לתחנה זמן קצר לאחר השרפה. בשעה 19:42 הגיעו צוותים נוספים, ובהמשך צוותים מכל רחבי לונדון. עד סיום האירוע הגיעו לאתר 30 צוותי כיבוי. בנוסף פעלו באתר אנשי יחידות חירום, אמבולנסים, וכוחות משטרה גדולים. כיבוי השרפה הסתיים בשעה 01:46 לאחר חצות.
בין 31 ההרוגים ניתן למנות גם קצין כיבוי אש שהיה בין הראשונים שהגיע לאתר, ופינה את הנוסעים. הקצין נהרג משאיפת עשן.
תוצאות השרפה
כתוצאה מהשרפה נאסר העישון בכל תחנות הרכבת התחתית של לונדון. שישה כבאים קיבלו אותות מופת ובהם הכבאי שנהרג בשרפה.
טקס אזכרה נערך בתחנה במלאת 10 שנים לשרפה נערך בתחנה בנובמבר 1997. במסגרת הטקס הוצב באתר לוח זיכרון.
ועדת חקירה מיוחדת, בראשות השופט דזמונד פנל, הוקמה זמן קצר לאחר האירוע. הוועדה התכנסה ב-1 בפברואר 1988, ובמשך 91 ימים שמעה עדויות אודות המקרה. עיקרי המלצות הוועדה היו להחליף את כל המדרגות הנעות מעץ במדרגות ברזל. עוד נקבעה חובה להתקין אמצעי כיבוי אש בכל חדרי המכונות של מדרגות נעות, חובה לבצע הדרכת כיבוי אש לכל צוותי התחנות, ושימוש בצבע שאינו על בסיס שמן בכל הרכבת התחתית.
עבודות התיקונים נמשכו למעלה משנה. התחנה חזרה לפעילות מלאה ב-5 במרץ 1989.
פוליטיקה של איסלנד
הפוליטיקה של איסלנד מתנהלת במסגרת רפובליקה דמוקרטית מייצגת, כאשר הנשיא הוא ראש המדינה בתפקיד ייצוגי (בדומה לישראל) וראש הממשלה נבחר מתוך הפרלמנט המורכב ממערכת רב מפלגתית. הסמכות הביצועית נתונה בידי הממשלה, והסמכות החקיקתית בידי הפרלמנט והממשלה. הרשות השופטת היא רשות נפרדת לכל דבר. לאיסלנד יש את הפרלמנט הוותיק ביותר בעולם הקיים מאז שנת 930. האקונמיסט דירג בשנת 2016 את הדמוקרטיה איסלנד כדמוקרטיה מלאה.
הרשות המבצעת
הנשיא משרת בתפקיד ייצוגי, שליט ללא סמכויות וראש המדינה, אך חסר כוח פוליטי אמיתי, להוציא יכולתו להטיל וטו על חוקים העוברים באלת'ינגי. הנשיא נבחר פעם בארבע שנים. בשנת 1980 נבחרה ויגדיס פינבוגדוטיר לנשיאה, והייתה האישה הראשונה באירופה הנבחרת לעמוד בראש מדינה.
ראש הממשלה והקבינט שבראשו הוא עומד ממלאים את מרבית התפקידים המנהליים ומכהנים בקדנציה של ארבע שנים. הקבינט ממונה על ידי הנשיא לאחר הבחירות לאלת'ינגי אבל עם זאת, בדרך כלל מנהיגי המפלגות הפוליטיות מחליטים בינם לבין עצמם לאחר דיונים אילו מפלגות יכולות להקים את הקבינט וכיצד יש לחלק את מושביו, כל זה בתנאי שיש להם רוב באלת'ינגי. אם אין רוב, אז על הנשיא להרכיב את הקבינט. מקרה כזה לא קרה מהקמת הרפובליקה בשנת 1944. ממשלות איסלנד היו כמעט תמיד קואליציות עם שתי מפלגות ומעלה, מכיוון שאף מפלגה מעולם לא קיבלה רוב מוחלט באלת'ינגי. קיימת מחלוקת בקרב המשפטנים באיסלנד לגבי סמכויות הנשיא.
הרשות המחוקקת
הפרלמנט המודרני המכונה "אלת'ינגי" הוקם בשנת 1845 כגוף מייעץ למלך הדני, רואים בה באופן נרחב כהקמה מחודשת של האספה שהוקמה בשנת 930 בתקופת חבר העמים, והושעתה בשנת 1799. האלת'ינגי מורכב מ63 חברים שנבחרים בכל ארבע שנים אלא אם הוחלט על פיזור הפרלמנט. זכות הבחירה לנשיא ולפרלמנט ניתנת לכל אזרח שמלאו לו 18 שנים. שיטת הבחירות היא ייצוג אזורי-יחסי של שישה מחוזות. עד לשנת 1991 התקיימו שני בתים בפרלמנט ומשנת 1991 מתקיים פרלמנט חד ביתי.
הפרלמנט
הבחירות האחרונות לפרלמנט התקיימו ב־28 באוקטובר 2017 לאחר התפרקות הממשלה בשל פרישת מפלגת "עתיד מואר" מהקואליציה. לאחר הבחירות מפלגת העצמאות, התנועה השמאלית-ירוקה והמפלגה הפרוגרסיבית הקימו קואליציה. אחוז ההצבעה עמד על 81.2%.
תוצאות הבחירות-
הרשות השופטת
מערכת המשפט מורכבת מבית המשפט העליון ובתי משפט מחוזיים. שופטים ממונים לכל החיים על ידי שר הפנים, החוקה מגנה על מערכת המשפט מפני הפרות של הרשות המחוקקת והמבצעת.
קרנוניים
קַרְנוּנִיִּים (שם מדעי: Blenniidae) היא משפחה של דגים קטנים חסרי קשקשים לחלוטין או בעלי קשקשים זעירים, אשר אורכם 5-15 ס"מ. הקרנוניים נמצאים בדרך כלל בים בסמוך לחוף, אולם קיימים מספר מינים החיים גם מים מתוקים.
גופם של הקרנוניים חלק, רירי ונעדר קשקשים. לכל אורך גבם מצוי סנפיר גב ארוך וסנפיר הבטן שלהם נמצא בקדמת הגוף סמוך לראש הדג אף לפני סנפירי החזה שלהם. עיניהם של הקרנוניים קבועים בחלק העליון של ראשם בסמוך לחרטומם.
לוד בן הלי
לוד בן הלי (באנגלית: Lud) היה אחד המלכים המיתולוגיים של בריטניה בתקופה הקלטית, לפי רשימותיו של ג'פרי ממונמות'.
על פי המיתולוגיה הבריטית, לוד היה בנו הבכור של הלי ואחיו של קסיוולאונוס. לוד נקרא על שמו של הגיבור של המיתולוגיה הולשית - לוד לאו אריינט. לוד הפך למלכם של הבריטים בשנת 73 לפנה"ס לאחר מותו של אביו. בתקופת מלכותו ביצר את ערי הממלכה, ובייחוד את טרינובאנטום, בה בנה מגדלים במסגרת הביצורים. לאות הוקרה לפועלו שינו אנשי העיר את שמה ל"קרלוד" - "עירו של לוד" בולשית, ושם זה הפך, על פי המיתולוגיה, מאוחר יותר ל"לונדון".
ללוד היו שני בנים אנדרוגאוס וטנבאנטיוס, אולם לאחר מותו אחיו מלך במקומו. לוד נקבר ליד שער העיר, שנקרא על שמו - לודגייט (בוולשית: פורת'לוד). שם זה נשתמר בשמו של אחד מאזורי הסיטי של לונדון.
קישורים חיצוניים
Lud
יהדות קולאשי
יהדות קולאשי הייתה קהילה מעורבת של יהודים גאורגים, שבמקורה נוצרה על ידי יהודים שהגיעו מאחלציחה, לאילשי, בנדזה, סוג'ונה ואחרים. אלו התיישבו בעיירה קולאשי שבנפת סמטרדיה בהדרגה החל משנת 1865, לאחר ביטול האריסות בגאורגיה. יהודים מקולאשי נקראים בפי יהודי גאורגיה קוּלָשׁלֵבִּי. באמצע המאה ה-20 יהודי קולאשי היוו כ-90% מתושבי העיירה.
בראשית 1953 פעלו בקולאשי ארבעה בתי כנסת בלבד, שנשארו פתוחים עד שלהי שנות ה-70 לפחות. בתחילת שנות ה-70 עזבו אותה ועלו לישראל אלפי יהודים, כחלק מגל העלייה מברית המועצות בשנות ה-70.
חיי יהודי קולאשי עד גלי העלייה לישראל
המגורים בקולאשי התקיימו על פי חלוקה לכ-30 אזורים, כל אזור נקרא על שם המשפחה הגדולה שגרה בו. במרכז העיירה עמד שוק גדול שהיווה מרכז מסחרי לכל תושבי העיירה ולתושבי הכפרים שמסביב לה. אחת השכונות בקולאשי נקראה שכונת האבּואשווילים שהגיעו מאחלציחה במחצית הראשונה של המאה ה-19. עם משפחה זו נמנו חכם אברהם מיכלאשוילי ומשפחתו.
קולאשי הייתה עיירה מטופחת בעלת נוף פסטורלי. בין יהודי גאורגיה לנוצרים המקומיים התפתחה מערכת יחסים טובה ונוחה ויחסי רווחה וכלכלה. נוצרים ויהודים למדו יחד בבית הספר המקומי. עיקר פרנסתם של היהודים במקום התבססה על חקלאות ומסחר, וחלקם עבדו גם במקצועות חופשיים. הענף החקלאי העיקרי שבו עבדו היהודים היה גידול גפנים. בסוף שנות ה-50 ובמהלך שנות ה-60 פעלו בעיר שני מפעלי טקסטיל גדולים שנוהלו על ידי יהודים ובהם הועסקו רבים מתושבי העיירה.
קולאשי התייחדה בהיותה מרכז שוקק של הדת והמסורת היהודיים ובהיותה המקום היחיד ברחבי ברית המועצות שבו התקיים תחום שבת. היה נהוג אף לקרוא לה "ירושלים של גאורגיה". מרבית יהודי קולאשי היו אנשים אדוקים בדת, ובעיירה פעלו 4 בתי כנסת גדולים. החגים בה התאפיינו בסממנים יהודיים בולטים שנראו בכל רחבי העיירה. החתונות היהודיות בעיירה נעשו על ידי שידוכים והתקיימו באוהלים בהיעדר מקום בנוי לקיומן. כמו כן, נהוג היה לקרוא לחג הסוכות "חג האוהלים". בין הרבנים של קולאשי ניתן למנות את חכם אהרון בוטראשוילי, חכם אברהם מיכאלשוילי, חכם יצחק מיכאלשוילי, חכם שבתי מיכאלשוילי וחכם רפאל אלאשוילי.
בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 היו בקולאשי כ-1,350 משפחות יהודיות, וממוצע הנפשות לבית עמד על 6–7 נפשות.
עליית יהודי קולאשי לישראל
יהודי קולאשי עלו לישראל בכמה גלים מרכזיים:
כיום לא חיים בקולאשי יהודים בכלל, אך מדי פעם מבקרים בה יהודים שנולדו בה וצאצאיהם כחלק מטיולי שורשים. פועל בה מוזיאון יהודי בבית יהודי שלא נמכר לאחר עזיבתם של דייריו, אשר מטופל ומשומר על ידי גאורגים תושבי העיירה ומדריכים מקומיים, כמו גם בית הקברות היהודי. בתים רבים בעיירה נטושים או הרוסים והעיירה בדומה לאזורים כפריים אחרים בגאורגיה, מוזנחת וענייה.
לקריאה נוספת
דפנה יזרעאל (עורכת), גיאורגיה: כותאיסי, קולאשי, אוני: מסע אל הקהילה היהודית, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2010, ISBN 9789652272737
ואליס ופוטונה
ואליס ופוטונה או בשמם הרשמי טריטוריית איי ואליס ופוטונה (בצרפתית: Territoire des îles Wallis et Futuna) היא קבוצה של שלושה איים טרופיים געשיים: האי ואליס (המכונה גם אובאה), האי פוטונה, והאי אלופי. איים אלה ממוקמים באוקיינוס השקט בין פיג'י לסמואה.
האיים מהווים קולקטיב מעבר לים של צרפת מאז שנת 2003. בין השנים 1961–2003 היו האיים טריטוריה מעבר לים.
היסטוריה
אף שהאיים התגלו על ידי מגלים הולנדיים ובריטיים (האי ואליס קרוי על שם המגלה סמיואל ואליס) במאה ה-17, היו הצרפתים האירופאים הראשונים שיישבו את האיים, עם הגעתם של מיסיונרים צרפתיים לאיים בשנת 1837. מיסיונרים אלה המירו את דתם של התושבים המקומיים לנצרות הקתולית.
ב-1842 ביקשו המתיישבים הצרפתיים את הגנתה של צרפת בשל מרד של המקומיים, וב-5 באפריל 1887 מלכת האי אובאה (האי ואליס) חתמה על חוזה הקובע שבאי יהיה פרוטקטורט צרפתי. מלכי סיגאבה ואלו באיים פוטונה ואלופי בהתאמה חתמו אף הם על ההסכם ב-16 בפברואר 1888, והאיים הפכו חלק מהמושבה הצרפתית קלדוניה החדשה.
בשנת 1917 סופחו האיים לצרפת. בשנת 1959 הצביעו תושבי האי בעד הפיכתם לטריטוריה צרפתית. הצבעה זו נכנסה לתוקף בשנת 1961.
ממשל
הטריטוריה מחולקת לשלושה אזורים מסורתיים של שבטים (royaumes coutumiers) - האי אובאה - כיום ואליס, סיגאבה (חלקו המערבי של האי פוטונה), ואלו (חלקו המזרחי של האי פוטונה והאי אלופי). אובאה מחולקת לשלושה מחוזות: האנאקה, היהיפו ומואה (ואליס).
בירת האיים היא מאטה אוטו שבאי ואליס.
בשנת 1961 קיבלו תושבי האי את חוקת צרפת במשאל עם, ומאז סטטוס האיים הוא טריטוריה מעבר לים. באיים פועלת מערכת המשפט הצרפתית.
נשיא הטריטוריה ואספת הטריטוריה נבחרים על ידי התושבים. צרפת מיוצגת באיים על ידי המנהלן ז'ון-פרנסיס טרפל (Jean-Francis Treffel) אשר מונה לתפקידו בפברואר 2017. בראש האספה הטריטוריאלית עומד דוד ורז'ה (David Vergé) (מאז אפריל 2017). מועצת הטריטוריה מורכבת משלושת מלכי השבטים, ומשלושה חברים הממונים על ידי המנהלן על פי עצת האספה המחוקקת של הטריטוריה.
האספה המחוקקת כוללת 20 חברים הנבחרים לתקופה של חמש שנים. ואליס ופוטונה שולחים נציג אחד לסנאט הצרפתי ונציג אחד לאספה הלאומית של צרפת.
במאטא אוטו ישנו בית משפט אזרחי המפעיל את המשפט הצרפתי כערכאה ראשונה, אולם מלכי השבטים מפעילים בתי משפט מנהגיים במשפטים אזרחיים. בית המשפט לערעורים מצוי בנומאה שבקלדוניה החדשה.
גאוגרפיה
איי ואליס ופוטונה ממוקמים בין הוואי לניו זילנד.
הטריטוריה כוללת את האי ואליס, שבו עיקר האוכלוסייה, האי פוטונה והאי אלופי, שכיום אינו מיושב. בעבר האי אלופי היה מיושב, אולם מלחמות פנימיות ואירועי קניבליזם הכחידו את האוכלוסייה. כמו כן הטריטוריה מורכבת מ-20 איונים בלתי מיושבים. השטח הכולל של הטריטוריה הוא 274 קמ"ר, ואורך קו החוף שלה: 129 ק"מ.
הנקודה הגבוהה ביותר באיים היא ההר סינגאבי (באי פוטונה) שגובהו 524 מטרים. האגם לאלולאלו הנמצא באי ואליס עמוק במיוחד עם עומק של כ-80 מ'.
האקלים באי חם וגשום בין נובמבר לאפריל, וקריר ויבש בין מאי לאוקטובר. יורדים באיים בין 2,500 ל-3,000 מילימטרים של גשם מדי שנה. הלחות הממוצעת היא 80%, והטמפרטורה הממוצעת: 26.6°C.
רק 5% מקרקעות האי ניתנות לעיבוד חקלאי. מרבית שטחי היערות של האי בוראו על מנת ליצור אדמות חקלאיות. בשל כריתת היערות התגבר הסחף באיים.
באי אלופי אין כיום יישובים אך תושבי פוטונה מעבדים את שדותיו.
כלכלה
התל"ג (נכון לשנת 1995) היה 28.7 מיליון דולרים - תל"ג לנפש של $2,000. הכנסות המדינה הם כ-20 מיליון דולר, לעומת הוצאות של 17 מיליון דולרים.
עיקר הייצוא מהאיים הוא ייצוא של קופרה, מלאכת יד, מוצרים חקלאיים כגון פרי הלחם, בטטות, שורשי טארו. האיים מייבאים מוצרים בשווי של 13.5 מיליון דולרים בשנה, בעיקר מצרפת, אוסטרליה וניו זילנד.
המטבע בו נעשה שימוש במדינה הוא פרנק CFP, שלו שער חליפין קבוע מול האירו - 1,000 פרנקים הם 8.38 אירו.
תרבות
תרבות האיים ואליס ופוטונה היא תרבות פולינזית. ידועה בעיר מוזיקת איי ואליס ופוטונה הנחשבת בעלת מסורת עשירה במיוחד.
מקורו של ריקוד הקאילאו, שנחשב לרוב כריקוד מלחמה מטונגה באיי ואליס ופוטונה.
תחבורה
באיים שני שדות תעופה, באחד מסלול נחיתה סלול שאורכו 2,000 מטרים ובשני מסלול בלתי סלול שאורכו 1,000 מטרים. הטיסות המסחריות היחידות המגיעות לאיים יוצאות מקלדוניה החדשה.
הפרלמנט של קטלוניה
הפרלמנט של קטלוניה (בקטלאנית: Parlament de Catalunya) הוא בית מחוקקים חד-ביתי של קטלוניה, בו חברים 135 חברים, שנבחרים מדי ארבע שנים, או בבחירות שהוקדמו. הם נבחרים על ידי בעלי זכות בחירה אוניברסלית מארבעה מחוזות. בניין הפרלמנט שוכן בפארק המצודה בברצלונה.
ואליס ופוטונה
תקשורת
סיומת האינטרנט של האיים היא WF. נכון לשנת 1994 באיים 1,125 קווי טלפון. כמו כן באיים תחנת רדיו AM אחת, ושתי תחנות טלוויזיה.
הצי הלבן הגדול
הצי הלבן הגדול (באנגלית: Great White Fleet) היה כינויו של צי אוניות שהיווה חלק מצי ארצות הברית שהשלים את הקפת כדור הארץ בין 16 בדצמבר 1907 ל-22 בפברואר 1909, בפקודת נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט. הוא הורכב מארבעה אסקדרונים, שכל אחד מהם כלל אוניית מערכה ואוניות נלוות. רוזוולט ביקש להפגין את כוחה הגובר של ארצות הברית ויכולתה להפעיל צי במים עמוקים, מעבר לאוקיינוסים, בכל מקום בעולם.
רקע היסטורי
לקראת סוף המאה ה-19 הייתה ארצות הברית למעצמה אזורית, בעלת אימפריה קולוניאלית, בדומה למדינות אירופה. לאחר הניצחון האמריקני במלחמת ארצות הברית ספרד ב-1898, וכיבוש קובה, פוארטו ריקו, הפיליפינים וגואם מצאו עצמם האמריקנים בעלי אינטרס מובהק באזורים רחוקים. גירוש ספרד מיבשת אמריקה, הפך את ארצות הברית למעצמה המובילה באזור, ולבעלת עניין במתרחש במזרח אסיה ובאוקיינוס השקט וכן בים הקריבי. אינטרסים חדשים אלו חייבו הפגנת עוצמה, ומעבר מהבדלנות המתחייבת מדוקטרינת מונרו למדיניות אימפריאליסטית, המחייבת התערבות בנעשה במדינות זרות. מעבר זה החל בתקופתו של ויליאם מקינלי, והואץ בתקופת נשיאות יורשו תאודור רוזוולט. ב-1904 הודיע רוזוולט על "תיקון רוזוולט" לדוקטרינת מונרו, לפיה לארצות הברית הזכות להתערב על מנת לייצב את כלכלתן של מדינות זרות באמריקה הלטינית ובקאריביים, וזאת על מנת למנוע מעורבות אירופית בכלכלתן ובהנהגתן של מדינות אלו. מדיניות חדשה זו חייבה ממד הרתעתי, והוכחה כי ביד ארצות הברית היכולת להשפיע הרחק מחופיה.
לקראת סוף תקופת כהונתו החליט רוזוולט על משלוח שש עשרה אוניות מהצי האטלנטי של ארצות הברית (ארבע אוניות מערכה מלוות באוניות ליווי) למסע מסביב לעולם לתקופה של למעלה משנה. גוף הספינות נצבע לבן (ומכאן שמו של הצי), ואילו חרטום הספינה נצבע בפסים בצבעי דגל ארצות הברית - אדום, לבן וכחול.
המסע
מכיוון שחפירת תעלת פנמה טרם הושלמה, היה על הצי לעבור דרך מצרי מגלן. הטווח של מבצע כזה היה ללא תקדים בהיסטוריה הימית של ארצות הברית, מכיוון שעל האוניות היה להפליג מנקודות מוצא שונות על מנת להיפגש ולהמשיך לפי תוכנית מתוזמנת היטב. המסע אמור היה להשתמש כמעט בכל היכולת המבצעית של הצי האמריקני. כשנתיים קודם לכן, ביצע הצי הרוסי מבצע דומה, במהלך מלחמת רוסיה יפן כאשר חלק ניכר מהצי הבלטי הרוסי ביצע מסע מהים הבלטי אל האוקיינוס השקט. מסע זה סבל מחוסר תיאום, והוביל להשמדת הצי הרוסי בקרב צושימה. המאמץ האמריקני אמור היה להיות מתוזמן טוב יותר, ליהנות מתנאים של שלום, שיסייעו בתיאום תנועת האוניות. המסע עצמו שבר בסופו של דבר מספר שיאי עולם, לרבות שיא עולם במספר האוניות המקיפות בבת אחת את כדור הארץ באופן מתואם.
למסע ניתן פרסום רב בעיתונות התקופה, והצי התקבל בהתלהבות בכל נמל בו עגן. בנמל אחר נמל הגיעו לצפות בצי אלפי אזרחים, והם קיבלו אותו בברכה. אוסטרליה ניצלה את הגעת הצי באוגוסט 1908 על מנת לעודד הקמתו של הצי המלכותי האוסטרלי. ביוקוהמה התאמצו היפנים על מנת להראות את רצונם בשלום עם ארצות הברית. אלפי ילדי בתי ספר קיבלו את הצי בהנפת דגלונים של ארצות הברית, כאשר קציני הצי ירדו אל הנמל לאחר עגינת האוניות, ומפקד הצי וקציניו התקבלו לארוחת צהרים אצל הקיסר. בסיציליה סייע הצי בפעולות הצלה לאחר רעידת אדמה חזקה שאירעה טרם בואו.
בפברואר 1909 קיבל הנשיא רוזוולט בהמפטון רודס שבוירג'יניה את הצי השב ממסעו, וציין כי סיום מסעו של הצי היה סיום נאות לתקופת כהונתו. לקצינים והמלחים השבים לביתם אמר רוזוולט "אומות אחרות יכולות לעשות מה שעשיתם, אך יהיה עליהן ללכת בדרך שסללתם".
הרכב הצי
אל המסע בן ארבעה עשר החודשים, יצאו 14,000 מלחים. בין המלחים שיצאו כקצינים זוטרים אל המסע היו כמה שהגיעו לדרגות פיקוד בכירות ולפיקוד קרבי במלחמת העולם השנייה, ביניהם אדמירל הרולד סטארק, שהיה מפקד הצי האמריקני בזירה האירופית ותיאם את פעולות הצי במהלך הפלישה לנורמנדי; אדמירל צי ויליאם הלסי, מהבכירים שבקציני הצי האמריקני באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה; ואדמירל ריימונד ספרואנס, מנצח קרב מידוויי.