cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיסול יווני
התקופה הקלאסית המוקדמת
סופה של המאה השישית ותחילתה של המאה החמישית לפנה"ס ביוון הייתה עת של תהפוכות היסטוריות וחברתיות רבות. בשנת 514 לפנה"ס נרצח הטיראן האתונאי היפרכוס בידי הארמודיוס ואריסטוגיטון, אשר נודעו כ"קוטלי הטיראנים". בשנת 480 לפנה"ס, במסגרת מלחמת פרס–יוון, פלש הצבא הפרסי ליוון לאחר עשור של מתיחות בין הפרסים לשבטים היוונים. באמנות היוונית ניתן להבחין לצד המשך המגמה לתיאור נטורליסטי, גם את הניסיון ליצור מערך פיסולי עלילתי יותר שבו מועבר האתוס היווני לצופה בצורה חיה ודינאמית יותר.
בפסל "קוטלי הטיראנים", המציג את דמויותיהן של הארמודיוס ואריסטוגיטון, המתוארך למאה השישית לפנה"ס, ניתן לזהות את ההתקדמות הפיסולית הגדולה בתיאור הדמויות. שוב אין אלו דמויות סטאטיות וחזיתיות, אלה הן דמויות הפורצות אל החלל בהנפת חרב דרמטית. גם התיאור האנטומי של דמויות הצליח לתאר את הגוף כבעל מסה שרירית וחיה, גם אם הם מודגשים יתר על המידה. בעיצוב הפנים עדיין ניכרת המגמה הארכאית בעיצוב השיער והבעת הפנים.
אחד הביטויים הפיסוליים הידועים למגמה הנטורליסטית בתקופה זו הוא פסל הברונזה הרכב מדלפוי, אשר התגלה בעת חפירות ארכאולוגיות במקדש אפולו בעיר דלפי, מתוארך לשנת 474 לפנה"ס, ומציג רכב מרכבה מנצח במרוץ מרכבות מהמשחקים הפיתיים בדלפי. סגנון הפסל ממקם את הפסל בראשיתה של האמנות הקלאסית ביוון. הפסל הוא בגובה קומת אדם, ותנוחתו היא סטאטית ביחס לסיטואציה המתוארת. הפרופורציות של הפסל אינן מושלמות לפי האידיאל הקלאסי - ראשו קטן מעט וגופו מוארך, עם זאת הפסל הוא בעל דיוק אנטומי גבוה. בייחוד בולט הדבר בעיצוב שיערו של הרכב. הדמות לובשת בגד המחולק לחלקים ובעל קפלים רבים המסודרים בקפידה אך עדיין נופלים בצורה סימטרית. פניו של הפסל שלוות ומאופקות ואין בהם את אותה אטימות המופיעה בפיסול הארכאי.
את התפתחות יכולת תיאור התנועה אנו יכולים לבחון גם בעיצוב פסלי הגמלונים של מקדש אפאיה באיגינה, היכל אשר הוקדש לאלה אתנה ונבנה בסופה של המאה השישית לפנה"ס מאבן גיר. הגמלונים עוטרו בשנת 510 לפנה"ס בפסלים עשויים שיש. מסיבה שאינה ידועה הוחלפו הפסלים בגמלון המזרחי כעשרים שנה מאוחר יותר בפסלים חדשים. ההשוואה בין הגמלון המזרחי והמערבי מראה כי על אף הנושא הדומה, בגמלון המזרחי ניכרת התייחסות רבה יותר לתנוחות הגוף ונשברת ה"חזיתיות" הכפויה של הנושא הפיסולי. גם בבחינת עיטורי מקדש זאוס באולימפיה, שאף עיטוריו נעשו בשני שלבים, ניתן לראות את ההתפתחות מן הפיסול הארכאי אל הפיסול הקלאסי בשני מישורים. ראשית, התפתחות יכולת התיאור האנטומי של גוף האדם. התפתחות זו בולטת בייחוד בתיאור גופות הגברים, כיוון שבתיאור דמויות הנשים עדיין לא הגיעו האמנים לכדי תיאור חופשי, אפילו בעיטורים המאוחרים יותר. התקדמות נוספת בתיאור הגוף היא העובדה כי נעדר מן הדמויות "החיוך הארכאי" המאפיין את הפיסול מן התקופה הארכאית. שנית, ניכרת התפתחות בבניית מערך הפיסול לקראת תכנון מערך פיסולי דינאמי יותר ובעל עומק פיסולי רחב יותר. הדמויות מותאמות לצורתו המשולשת של הגמלון בתנוחות טבעיות.
התקופה הקלאסית
אידיאל האמנות היוונית, כפי שתיארו אותו חוקרי תולדות האמנות המוקדמים, הושתת על ביטויי איפוק ושל התעלות הרגש. גישה תיאורית זו מצאה את שיאה בפיסול של יוון הקלאסית. הדמויות שידרו בעיני החוקרים שלווה סטואית והתעלו מעל מצוקות הגוף והנפש. עבור גוטהולד אפרים לסינג, כמו בעבור חוקרים אחרים, "מהותה של שפת העיצוב היוונית מתגלה בכל זאת במרותו של האיפוק הרגשי, הכפוף לאידיאל היופי וההרמוניה הפלאסטית של הגוף". ביטוי לכך אפשר למצוא בתבליט "אתנה המקוננת" כמו גם ביצירות פיסוליות אחרות.
מבחינה אמנותית הציגה האמנות הקלאסית את יכולת פתרונן של בעיות פיסוליות אשר העסיקו את האמנות היוונית בדורות הקודמים - שלמות ביכולת תיאור האנטומי של הגוף ויכולת תיאור תנוחת גוף טבעית. בעזרת אלו פנתה האמנות אל תיאור עלילתי של האדם והעולם היווני. דוגמה טובה לניסיון זה הוא פסלו של מירון, בן המאה החמישית לפנה"ס, "זורק הדיסקוס", המתוארך לבין השנים 485–425 לפנה"ס. פסל זה ידוע לנו כיום רק מהעתק רומי. הפסל המתאר אתלט הזורק דיסקוס מציג את הגוף הגברי בשלמות הרמונית. גופו של האתלט מושלם מבחינה אנטומית. אולם, התנוחה בה פוסל האתלט איננה טבעית והיא נועדה להמחיש את המתח הגלום בסיטואציה. הדמות מתוארת ברגע השיא של פעולת הזריקה, ממש לפני זריקתו של הדיסקוס. כל שריר מגופו של האתלט מתוח אולם פניו מביעות שלווה. השלמות הפיסולית משקפת שאיפה ליופי מושלם ואידיאליזציה של האדם. הוא משקף גם את העלאת מעמדו של האדם אל מול האלים. למרות הדינאמיות של תנוחת הפסל, עדיין הוא משקף משהו מן התפיסה החזיתית של הפיסול המוקדם, שכן, ניתן להבין את האיזון של הפסל, את הדינמיות ההרמונית שלו ואת הקומפוזיציה שלו, רק מהחזית.
תרומה משמעותית נוספת הייתה גיבוש תנוחת ה"קונטרה פוסטו" (מלטינית: Contra - כנגד). התנוחה, על פיה עוצבה עמידתן של דמויות פיסוליות רבות, איפשרה ליצור שילוב בין מתח לרפיון השרירים בתנוחת הגוף. לשם כך יצרו הפסלים מערכת של צירי תנועה בין חלקי הגוף השונים, צירים המנוגדים זה לזה. כל איבר שרוי בתנועה אינדיבידואלית משלו וחיבורם בגוף השלם יצר תיאור הרמוני. בתנוחת ה"קונטרה פוסטו" רגל אחת היא פעילה, והשנייה רק משיקה לקרקע. היד הנגדית לרגל הפעילה, פעילה, וכל הגוף (והראש בפרט) נוטה לכיוון הרגל הפעילה. תנוחה זו גרמה לפסלים להיות היקפיים, ניתן לנוע סביבם ולהבין את האיזון שלהם מכל כיוונם, ולא רק מהחזית. ביצירותיו של פוליקליטוס "קושר הסרט", "האמזונה הפצועה" ו"נושא הרומח", ניתן לראות את תנוחת הקונטרה פוסטו שגורמת לפסל להיות היקפי.
פסל מרכזי נוסף בתקופה הקלאסית היה פידיאס, אשר היה אחראי על תכנון העיטורים הפיסוליים במקדש הפרתנון שבאקרופוליס באתונה. העיטורים במקדש זה, אשר נבנה במאה החמישית לפנה"ס, הותאמו למיקומם בקפדנות תוך יצירת משמעות עלילתית וסימבולית. בחיבורם של האלמנטים השונים "מתחברים יחד שלושת היסודות של התודעה הדתית היוונית בתקופה הקלאסית: המיתוס (במטופות), האלים (בגמלונים) והמפגש בין האלים לבני האדם (באפריז)".
מן הבחינה הפיסולית מציג הפיסול של עיטורי הפרתנון יכולת תיאור אנטומית מושלמת תוך שימוש מורכב בתכנון הקומפוזיציה של חלקי היצירה השונים. בייחוד הדבר בולט בעיצוב תבליטי המטופות ובגמלונים. הדמויות במטופות מתוארות במאבק תוך יצירת קומפוזיציות דינאמיות העושות שימוש בקווים אלכסוניים המעצבים אותה. בגמלונים של המקדש נעשה שימוש בטכניקות של הסתרת דמויות ואף של דמויות המתוארות בקצרה לשם יצירת עומק אשלייתי (פרספקטיבה) בקומפוזיציה. תיאורי הגמלונים במקדש היו קשורים למיתוסים אודות האלה אתנה. בגמלון המזרחי, הקדמי, הוצגה לידתה של האלה מראשו של זאוס ואילו בגמלון המערבי הוצגה התחרות בין אתנה לפוסידון על פטרונות העיר אטיקה. בבחינת תיאור הדמויות, מציגים פסלי הגמלונים תיאור אנטומי חופשי שאינו מגזים בייצוג שרירי הגוף. גם יכולת תיאור התנועה של הגוף בעזרת בגדי הדמויות הוא מושלם. גם מבחינת תכנון הקומפוזיציה חלה התקדמות גדולה. לא רק בהתאמת הדמויות לצורת הגמלון, התאמה המושגת על ידי שילוב דמויות הנמצאות בתנוחת הסבה, או בעזרת תיאור הסוסים, אלא גם ביכולתו של האמן לתאר אווירה חסרת היררכיה נוקשה, בה האלים מתוארים כבני אנוש ומפגינים רגשות אנושיים כגון תמיהה והפתעה.
האפריז של המקדש הציג את התהלוכה הגדולה של הפאנאתנאיה, הפסטיבל השנתי לכבוד אתנה, בו נשאו הצועדים בגד פפלוס (גלימת שרד) מקודש כמנחה לאלה. החידוש המרכזי בתבליט זה הוא תכנונו כרצוף. תיאור התהלוכה מתחיל בצדו המערבי, האחורי, של המקדש והמתפצל לשתי תהלוכות נפרדות אשר הקיפו את הבניין. בראש התהלוכה תוארו בהמות המובלות לקרבן ולאחריהם נושאי מנחות, אזרחים, פרשים על סוסים ועוד. חידוש זה ביחס שבין העיטור לאדריכלות יוצר לכאורה קשר ממשי בין התיאור הסימבולי לבין המציאות של מבקרי המקדש ונותן ביטוי לחיים היוונים. בכך נוצר תיאור אשר בו "האלים עושים רושם של בני-אדם, ובני האדם - רושם של אלים"
הפיסול הקלאסי המאוחר
בתקופה הקלאסית אנו מזהים את התקדמות הפיסול היווני בכל הקשור לתיאור הגוף הנשי. בעבודותיהם הצליחו הפסלים היוונים הקלאסיים, אשר הנורמות החברתיות של התקופה מנעו מהם לתאר עירום נשי, לתאר את הגוף הנשי דרך תיאור עיצובם של בגדי הדמויות וליצור קפלי בד מפוסלים בטבעיות. דוגמה לתיאור כזה אפשר למצוא בדמויות על גבי "מצבת הגסו", מצבת קבורה אתונאית המתוארכת למאה הרביעית לפנה"ס, כמו גם בדמויות נוספות מן האפריז שבפרתנון. עם זאת, הדוגמה הבולטת לעיצוב דמות נשית בתקופה זו היה הפסל "אפרודיטה מקנידוס", אותו יצר הפסל פרקסיטלס במאה הרביעית לפנה"ס. פרסומו של הפסל ברחבי העולם העתיק נבע מן העובדה כי פסל זה היה, כנראה, הפעם הראשונה בה הוצגה דמות אלה בעירום. הפסל הציג את האלה אפרודיטה עירומה ולצידה כד גדול עליו מונחים בגדיה טרם הרחצה. הפסל הוצב במקדש פתוח ונצפה מכל אבריו. היצירה הייתה מפורסמת ואף שימשה כיעד לתיירות בעולם היווני. עדות לפרסום זה ניתן למצוא ב"אהבה" (Erōtes), דיאלוג של הסופר הרומאי לוסיאן (ביוונית: Λουκιανὸς Σαμοσατεύς; בלטינית: Lucianus). בדיאלוג, אשר השווה בין אהבת נשים לאהבת נערים, הציג המחבר תיאור מילולי של הפסל וסביבתו. הופעת אלה בעירום, כאילו הייתה כאחד האדם, גם מעיד על הגישה היוונית מן התקופה הקלאסית המאוחרת לתיאור "ארצי" יותר של האלים.
הערעור על מעמדם של האלים על ידי הצגתם באור אנושי קנה לו ממד מוחשי באופן הצגה של דמויות האלים. לצד פסל "אפרודיטה מקנידוס", גם יצירות אחרות של פרקסיטלס מעידות על שקיעת אידיאל האלוהות ההולך ומתגבר. בפסל המכונה "אפולו קוטל לטאה" מופיע תיאור עלם צעיר המיוחס לאל אפולו. גופו עדין ורך. אין זה אותו אפולו ההורג את נחש הפיתון במערות הפאנאסוס, ליד העיר דלפי, כי אם נער צעיר השעון על גזע עץ ומשחק בלטאה פעוטת ערך.
לצד שינוי תפיסת האלים, מציג הפסל שבירה של תנוחת הפיסול הקלאסי. גופו של אפולו יוצר מעין קשת המקבילה לגזע העץ וידו האחת פורצת בעדינות אל החלל. ראשו של העלם, מוטה אל כיוון הלטאה. גם הפסל "הרמס נושא את דיוניסוס התינוק" המיוחס לפרקסיטלס. מעיד על שבירה זו. הרמס מעוצב כגבר צעיר הניצב בתנוחה כיאוסטית, תנוחה שבה זרועות הגוף מצטלבות. שלא כבתנוחת ה"קונטרה פוסטו" הקלאסית, הגוף מוטה כאן בסיבוב קטן, על מרכזו של ציר הגוף, כך שהגוף מתקמר קמעה בצורת האות S. ידו האחת של הרמס הושטה אל האוויר ואילו ידו השנייה, הנשענת על עמוד המכוסה בד מפוסל, מחזיקה את דיוניסוס התינוק. לעומת הפרופורציות המושלמות בהן מתואר הרמס, דמותו של דיוניסוס התינוק מעוצבת בפרופורציות של מבוגר אשר "הוקטן" או "מוזער".
בתבליט "ניקה המתירה את סנדלה" ממקדש אתנה ניקי באתונה, המתוארך סביב השנים 410–409 לפנה"ס אנו מוצאים ביטוי להיעלמותו של האיפוק הפיסולי בעיצוב דמות האישה. בתבליט מופיעה האלה ניקה, כאישה חסרת כנפיים העומדת על רגלה האחת ובעזרת ידה היא מנסה להתיר את הסנדל שלרגלה המורמת. בנוסף על נושא התיאור הפרוזאי וחסר ההרואיות בה מוצגת "אלת הניצחון" היוונית, גם עיצוב הקומפוזיציה של הדמות חורג מן המסורת הקלאסית החמורה. הגוף מתואר כדינאמי ומלא בתנועה. תיאור זה מושג בצורה מושלמת מתחת למעטה הבגד הדק. גם עיצוב הבגד עצמו הוא דינאמי ויוצר דגמים המנותקים מן התיאור האנטומי של הגוף.
הפיסול ההלניסטי
הגדרת טיבו של סגנון הפיסול של יוון ההלניסטית, מעמיד בפני החוקרים המודרניים משימה של גישור על פערי סגנון. פערים אלה, נובעים מן הפריסה הרחבה של ההתרבות ההלניסטית, שיצרה מסורות פיסוליות שונות, במקומות ובזמנים שונים. עם זאת ניתן למצוא באמנות ההלניסטית, ניסיון לפרוץ את מסגרות הייצוג המוכרות של אמנות התקופה הקלאסיות ביוון, מגמה שהחלה עוד בעבודותיהם של פרקסיטלס, ליסיפוס וסקופאס.
מגמת הפיסול אשר הלכה בדרכו של ליסיפוס, הדגישה את מרכזיותו של האדם, בעקבות זנון מקיטיון והאסכולה הסטואית. מרטין רוברטסון מציין במחקרו אודות האמנות היוונית, כי בתקופה זו "אנו מוצאים את הדוגמאות המהימנות הראשונות של דמיון אנושי, אשר יבשרו את שגשוגן באמנות בדור שלאחר אלכסנדר". דמיון זה, אשר הופיע לראשונה בעיצוב מטבעות, מופיע במהלך המאה הרביעית גם בעיצוב פסלים. רוברטסון אף מביא את דבריו של פליניוס, אשר טען כי ליזיסטראטוס, (Lysistratos) אחיו של ליסיפוס ופסל בפני עצמו, השתמש בטכניקת פיסול הכוללת יציקת גבס על דוגמן חי, ומתבנית זו הוא יצר מודל שעווה עליו נמשכה עבודת הפיסול. עוד מתאר רוברטסון כי במאה השלישית לפנה"ס, התקיים כבר הנוהג לפיו עיטרו מטבעות בדיוקנו של השליט. מיצירת האמנות הבולטות ממגמה זו היא "סרקופג אלכסנדר". סרקופג שיש זה, אשר נמצא בקבר מלכי צידון, היה מעוטר בתבליט צבוע, המתאר קרב בין אלכסנדר מוקדון לבין הפרסים, וכן בסצנת ציד, בה מופיע אלכסנדר כצייד בשיתוף עם הפרסים. מקור דמותו של אלכסנדר, דמות בעלת מאפיינים ייחודיים אשר משותפים לפסלים רבים של דמותו, הוא כנראה ביצירות של ליסיפוס, אשר שימש פסל החצר שלו. בתיאור הדמויות בתבליט, קיים עירוב בין מגמה ריאליסטית, שבמסגרתה תיאר הפסל את הדמויות באנטומיה מדויקת על ציודם הצבאי הייחודי, עם מגמה סימבולית, שבאה לביטוי בצמידות בין תיאור הקרב אל סצנת הציד. צמידות זו מעידה על ניצחונו של אלכסנדר, ועל הנצחת שלטונו במזרח. למרות התיאור הדינאמי והדיוק בפרטי הדמויות, אין כמעט בתיאור זה שימוש בהסתרת דמויות, או הקצרה שלהן, לשם בניית עומק. הקומפוזיציה של התבליט, מדגישה את הדמויות היווניות המנצחות, על ידי חלוקת הקרב למעין סצנות נפרדות. גם סצנת הציד אינה מצטיינת בתיאור עומק, ויש בה אף נטייה לסימטריות.
התבליט במזבח פרגמון, אשר אורכו הוא כמאה ועשרים מטר, מציג דמויות מיתולוגיות רבות. לצד דמויות המיתולוגיה היוונית, מוצגות במזבח גם דמויות הקשורות למיתולוגיות מזרחיות. בתבליט מוצגות הדמויות כגנאלוגיה של האלים. לצד הדמות מופיע שמה, דבר המעיד על שקיעה במעמדה של המיתולוגיה בחיי התושבים. לבד מקצוות התבליט, בהם הוא נחתך על ידי המדרגות והדמויות פורצות אל חלל הצופים, הדמויות המפוסלות ממוסגרות בתוך פורמט התבליט. גוף הדמויות בתבליט המזבח הוא שרירי ואתלטי. יתר על כן, בתבליט ישנן דמויות המציגות הגזמה עד לכדי עיוות צורני של הגוף. עיוות כזה מופיע, לדוגמה, בכמה ראשים, ובתיאור של אתנה הגוררת ענק עם אימו. רוברטסון מוצא גם בתיאורי הפנים סטייה מאופן התיאור הקלאסי ואף הטבעי בשיקופה של אלימות, שיקוף המתבטא בעיצוב אישונים מוגדלים ומתגלגלים. למרות מאפיינים סגנונים שונים, ניתן למצוא בתבליט הדים לפיסול הקלאסי. בייחוד מזכירות דמויותיהן של אתנה וזאוס, את דמויות אתנה ופוסידון מן הגמלון המערבי של הפרתנון.
הפסל "ניקה מסמותרקיה", אחד מן הפסלים הידועים מן התקופה ההלניסטית, נוצר לפי השערות על ידי הפסל פיתוקריטוס איש רודוס, בתחילת המאה השנייה לפנה"ס לזכר ניצחון ימי. הפסל מציג את דמותה המכונפת של ניקה, אלת הניצחון היוונית, כשהיא נמצאת במצב של צעידה על גבי ספינה מפוסלת. היצירה הועמדה מעל בריכה בהיכל האלים הכבירים באי סמותראקי (Samothrace). האלה לובשת בד כבד, המתלפף ברוח העזה סביב מותניה, ואילו מתאר פלג גופה העליון מודגש על ידי בד דק, הנצמד לגופה ברוח העזה. לדמות זוג כנפיים גדולות ופרושות, והיא מתוארת כאילו היא במצב נחיתה. רגלה הימנית נושאת את משקל גופה, ראשה מופנה שמאלה ובידה, השבורה כיום, היא החזיקה כנראה את אחד מסמליה של ניקה, כגון חצוצרה, או זר ניצחון. המחקר מציע את פסל ניקה מסוף המאה הרביעית לפנה"ס, אשר הוקם "לזכר ניצחון דמטריוס על הצי התלמאי ליד קוס בשנת 306 לפנה"ס". כמקור אפשרי לפסל זה.
גם פסל הלאוקואון, אשר נמצא בעיר רומא, ומתוארך לשנים 160–20 לפנה"ס, מיצג נאמנה מגמה בארוקית יוונית זו. סגנון הפסל משקף את הנטייה ה"בארוקית", בעיצוב הדמויות ובתיאור הפתוס. הפסל מציג את דמותו של לאוקואון, כוהן העיר טרויה, שנענש על ידי האלים. הקבוצה הפיסולית הזו, משוחזרת בימינו כבעלת קומפוזיציה הפונה לחזית (כלומר לצופה), אולם קימות סברות כי שיחזור חזיתי זה אינו מדויק.
מגמה פיסולית נוספת מופיעה ביוון בהשפעת הפילוסופיה של האסכולה האפיקוראית, אשר אפיקורוס היה מייסדה. אסכולה פילוסופית זו דגלה בחיים פשוטים, צנועים וישרים אשר מתגלמים ב-"אטראכסיה", כלומר בשלוות הנפש. האמנות שעקבה אחרי אסכולה פילוסופית זו נטתה להציג את חיי היום-יום ביוון ההלניסטית. בספרות ובשירה של התקופה התגלתה מגמה זו ביצירותיו של תאוקריטוס (ביוונית: Θεόκριτος; באנגלית: Theocritus), אשר הרבה לתאר את יופי הטבע, ואת חיי הרועים הפשוטים. הפסל "מתאגרף מקירינאל", לצד פסלים אחרים של טיפוסים יווניים, מציג את המגמה הפרוזאיות הזו בפיסול. מכאן ניתן להסביר את הרחבת הנושאים הגדולה של הפיסול היווני בתקופה זו כדוגמת פסלי ילדים, ונערים. בפסלים כגון "נער מוציא קוץ" או "ילד התופס אווז", שניהם מתוארכים לסביבות המאה הראשונה לפנה"ס, זוכים הילדים לתיאור אנטומי פרופורציונלי ההולם מידותיו של ילד. תיאור אשר היה חסר באמנות יוונית עד תקופה זו.
השפעה
הפיסול היווני השפיע רבות על סגנונות פיסול מערביים מאוחרים יותר. הפיסול הרומי היה המשך ישיר להתפתחותו של הסגנון היווני. פסלים רומים, כמו גם אמנים ואנשי רוח רומיים בתחומים אחרים, ראו עצמם כממשיכי דרכם של הפסלים של יוון העתיקה. פסלים רומיים רבים אף העתיקו בשלמותם פסלים יווניים ידועים תוך ניסיון ליצור העתק מושלם ללא שום פרשנות חדשה. דוגמה ידועה לכך היא פסל זורק הדיסקוס אשר מקורו היווני אבד אך העתקים רומיים, מוצלחים ושגויים גם יחד, הם המקור ממנו ניתן ללמוד כיום על עבודתו של הפסל מירון, יוצר הפסל היווני המקורי.
בתקופת הרנסאנס והבארוק, ניסו פסלים שונים באיטליה להחיות את סגנון הפיסול היווני, גם אם "סגנון" זה לא תאם תמיד לרוח הפיסול היווני כפי שידוע לנו כיום. פסלים כגון מיכלאנג'לו וברניני יצרו פסלים של דמויות תנ"כיות, במקום דמויות מן המיתולוגיה היוונית, ואימצו את סגנון הפסלים העתיקים אשר נתגלו מחדש בתקופתם. בפיסול מתקופת הרנסאנס נעשתה הקפדה על שלמות, פרופורציות ודיוק אנטומי בדומה לפיסול היווני. כמו כן הושם דגש על מרכזיותו של האדם ואידיאליזציה של המציאות, בדומה לפיסול של התקופה הקלאסית. פסל דוד של מיכלאנג'לו הוא דוגמה ידועה ומוצלחת במיוחד של החייאת הסגנון הפיסולי.
בצרפת של המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, התקיים סגנון אשר כונה "נאו-קלאסיציזם", או – "נאו קלאסיקה". הסגנון נולד מתוך הרוח הפטריוטית אשר סבבה את המשטר הרפובליקני שלאחר המהפכה הצרפתית. משטר הרפובליקה העתיק של רומא, לצד האידיאל של יוון העתיקה, השפיעו על תחומי האמנויות השונות והופיעו כסממנים וכציטטות באדריכלות, בריהוט, בציור וגם בפיסול של אותה תקופה. בין הדוגמאות הבולטות להשפעתו של הפיסול היווני בתקופה זו, בולטות עבודותיו של הפסל האיטלקי אנטוניו קנובה, אשר השתמש בדמויות וברעיונות מן הפיסול היווני בעבודותיו.
פליסיטי דין
פליסיטי ג'יין דין (באנגלית: Felicity Jane Dean; נולדה ב-24 בינואר 1959) היא שחקנית בריטית שזכתה לשבחי הביקורת על הופעותיה בסרטים ועל במת התיאטרון.
ביוגרפיה
דין נולדה בלונדון בשנת 1959. היא למדה בבית הספר "הרסט לודג' סקול" בסאנינגדייל. בסיום לימודיה זכתה בפרס 'De Valois Prize' לדרמה.
קריירה
תחילת הקריירה הקולנועית של דין הייתה ב-1977 כשלוהקה לתפקיד ליידי ג'יין גריי בסרט "בן המלך והעני" בכיכובם של מארק לסטר, אוליבר ריד, ראקל ולש וצ'רלטון הסטון. ב-1978 נכללה ברשימת "10 הנשים שכדאי לראות" של המגזין קוסמופוליטן, והופיעה בסרט "Son of Hitler" לצדם של באד קורט ופיטר קושינג. ב-1979 השתתפה בתפקיד קרוליין בסרטו של מייק לי "Who's Who". ב-1985 שיחקה דין בתפקיד דון מדוז בסרטו של ג'וזף לוסי "מרחץ אדים" לצדן של ונסה רדגרייב, שרה מיילס ודיאנה דורס. עוד באותה שנה הופיעה בסרט "מים מים" בבימויו של דיק קלמנט, וגילמה את שרה לצדם של מייקל קיין, בילי קונולי ולאונרד רוסיטר.
ב-1987 שיחקה דין בתפקיד סינתיה גודברן בסרט " שריקה ברוח" לצדם של מייקל קיין ונייג'ל הייברס.
ב-2011 הופיעה דין בתפקיד ג'קי בסרט "The Wedding Video" בבימויו של נייג'ל קול יחד עם הארייט וולטר, רופוס האונד ורוברט וב.
ב-1982 נבחנה דין ללהקה השייקספירית המלכותית, ושיחקה בתפקיד אנני בהפקה המקורית של המחזה "Good" מאת ס. פ. טיילור. ההפקה הועברה לווסט אנד הלונדוני ואחר כך לברודוויי. על הופעתה זכתה דין לשבחי המבקרים דאגלס ואט מהניו יורק דיילי ניוז, וולטר קר מהניו יורק טיימס וג'ק נול מהניוזוויק.
עוד בתיאטרון הופיעה במחזה "An Honourable Trade" בבימויו של מייק ברדוול ברויאל קורט. היא גילמה את אוליביה במחזה "הלילה השנים עשר" בבימויה של ננסי מקלר עם הלהקה השייקספירית המלכותית, ביאנקה במחזה "אילוף הסוררת" בבימויו של ג'ונתן מילר, ג'ולייטה במחזה "הייד פארק", ואת קרוליין במחזה "The Churchill Play" שניהם עבור בארי קייל.
ב-1998 גילמה דין את מאשה במחזה "שלוש אחיות" בתיאטרון הרפרטוארי של ברמינגהאם בבימויו של ביל בריידן לצדו של צ'ארלס דאנס. על תפקיד זה הייתה דין מועמדת לפרס גילדת המבקרים לשחקנית הטובה ביותר. היא זכתה לשבחים על הופעתה מצ'ארלס ספנסר מהדיילי טלגרף.
ב-2002 שוב זכתה לשבחי הביקורת על תפקידיה בטרילוגיה "The Coast of Utopia" בבימויו של טרוור נאן שוב בתיאטרון הלאומי. ב-2003 שיחקה בתפקיד ריגן במחזה "המלך ליר" בתיאטרון שייקספיר גלוב שוב בבימויו של בארי קייל. על תפקיד זה כתב צ'ארלס ספנסר בדיילי טלגרף "Felicity Dean doesn't confine herself merely to capturing Regan's spite. She brings a great blast of sexuality to the stage,presenting a woman who is clearly turned on by evil.The effect is both thrilling and profoundly discomforting".
ב-2007 גילמה דין את דונה אלווירה במחזה "דון חואן" בבימויו של ניל ברטלט בתיאטרון ליריק המרסמית'. ב-2009 ליהק אותה דייוויד ג'יילס בקומדיה "Underfoot in Showbusiness" מאת צ'ארלס ליפרט. ב-2009 ליהק אותה ג'יילס שוב במחזה נוסף מאת ליפרט "Swimming at The Ritz" בתפקיד פמלה הרימן Pamela Harriman, בו שיחקה לצדו של ג'וס ואנטיילר. אחרי מותו של ג'יילס ב-2010 הועלתה הפקה מחודשת של המחזה בבימויו של רולנד ג'קווארלו. דין זכתה לביקורות נלהבות על הופעתה בדמות הרימן, והמשיכה להופיע במחזה גם ב-2011.
בספטמבר 2013 השתתפה דין בהפקה של ג'ונתן מילר של המחזה "המלך ליר" מאת שייקספיר בתיאטרון האולד ויק בלונדון. היא גילמה את גונריל, ושיחקה לצדם של ג'וס אקלנד בתפקיד המלך ליר, מייקל יורק, טוני רובינסון, גרטה סקאקי, האניסאקל ויקס, ג'ון נטלס, רוברט יאנג, שון דולי, בארי ראטר וג'וס ואנטיילר.
ב-2014 שיחקה דין בתפקיד הראשי במחזה חדש מאת פול מינקס "The Long Road South" לצדו של מייקל ברנדון.
ב-1977 שיחקה דין בתפקיד אורח בדמות שרה בשני פרקים בעונה הראשונה של הסדרה "המקצוענים" בכיכובם של גורדון ג'קסון, מרטין שו ולואיס קולינס. הסופרת האנגלייה רבקה וסט בחרה בה אישית לגלם את לורה בואן, גיבורת הרומן שלה "הציפורים נופלות ארצה" בעיבוד של ה-BBC משנת 1978. בעקבות הצלחתה המשיכה דין להופיע בתפקידים רבים בטלוויזיה בהם גווינביר בסדרה "אגדת המלך ארתור" של ה-BBC, בלינדה הארלו במיני-סדרה "היכלות רחוקים" בכיכובם של בן קרוס ורופרט אוורט, וב-1999 הופיעה בסדרה "משפט ועונש" של לינדה לה פלאנט.
דין גילמה את גברת קליי בסרט הטלוויזיה "אהבה כמוסה" שביים רוג'ר מיצ'ל, עיבוד לרומן "הטיית לב" מאת ג'יין אוסטן. בשנת 2000 שיחקה בסרט "The Last of the Blonde Bombshells" מאת אלן פלייטר יחד עם ג'ודי דנץ' ואיאן הולם. ב-2007 הופיעה בתפקיד דידו ב-"Stuart: A Life Backwards", ובתפקיד איליין בסדרה "דבר אלי" בכיכובו של מקס ביזלי.
עוד שיחקה דין בתפקיד אורח בסדרות טלוויזיה פופולריות בהן "רציחות במידסומר", "Peak Practice", "חדר מיון", "תחבולות חדשות", "רוזמרי ות'יים, "Die Kinder", "ואן דר ואלק", "קוואנה QC", "וייקליף", "הטי ויינתרופ חוקרת", "לאבג'וי", "רופאים" ו-"Murder in Suburbia".
ב-2017 גילמה דין את המלכה אליזבת הקשישה בדוקו-דרמה "אליזבת הראשונה" בהגשת ד"ר סוזנה ליפסקומב וד"ר דן ג'ונס.
ג'אנט רינו
ג'אנט רינו (באנגלית: Janet Reno; 21 ביולי 1938 – 7 בנובמבר 2016) הייתה משפטנית אמריקאית שכיהנה בתפקיד התובעת הכללית של ארצות הברית תחת נשיאותו של ביל קלינטון, בשנים 1993–2001. היא האישה הראשונה אשר כיהנה בתפקיד.
ביוגרפיה
רינו נולדה במיאמי שבפלורידה להורים שעסקו בעיתונות. אמה, ג'יין וולס, הייתה עיתונאית חוקרת עבור "מיאמי ניוז", ואביה, הנרי אולף רנו, היה מהגר מדנמרק שהיה כתב עבור "מיאמי הרלאד" למשך 43 שנה. היא למדה כימיה באוניברסיטת קורנל ולאחר מכן קיבלה תואר במשפטים מאוניברסיטת הרווארד, שם הייתה ב-1960 אחת מ-16 נשים בלבד מתוך מחזור של 500 סטודנטים.
ב-1971 מונתה למנהלת הסגל של ועדת המשפט של בית המחוקקים של פלורידה. ב-1973 עברה לעבוד במשרד הפרקליטות של מחוז דייד (הכולל את מיאמי) ולאחר מכן, ב-1976 עזבה והייתה לשותפה במשרד עורכי דין פרטי.
כעבור שנתיים שבה לשירות הציבורי כאשר נבחרה למשרת התובעת הכללית של המחוז, תפקיד שאותו מילאה חמש כהונות רצופות על פני כ-14 שנים. היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד תובע כללי של מחוז במדינת פלורידה.
ב-1993 לאחר שמועמדתו הראשונה של קלינטון לתפקיד התובע הכללי, זואי ביירד, נאלצה לוותר על המינוי כשנחשף שהעסיקה מהגרים לא חוקיים במשק ביתה, שלח הנשיא לסנאט את רינו כמועמדת לתפקיד. מינויה אושר ב-11 במרץ. רינו נשארה בתפקיד לכל אורך כהונתו הכפולה של קלינטון, בעוד רוב חברי הקבינט של ארצות הברית הוחלפו. ההחלטות שקיבלה היו לא פעם שנויות במחלוקת, כאשר הביקורת באה על פי רוב מצדה הימני-שמרני של המפה הפוליטית.
בין ההחלטות האחרות של רינו שעוררו דיון ציבורי נוקב בארצות הברית ניתן למנות את השבתו של הילד אליאן גונזלס לאביו בקובה ואת התביעות שהגישה נגד פעילים המתנגדים להפלות כאשר לתפיסתה מנעו מנשים גישה להפלות.
ב-1995 חשפה רינו לציבור כי היא חולה במחלת פרקינסון.
ב-2002 ניסתה ללא הצלחה לזכות במועמדות מטעם המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל פלורידה. לאחר מכן פרשה מהפוליטיקה.
רינו נפטרה ב-7 בנובמבר 2016 מסיבוכים של מחלת הפרקינסון.
שלמה רוזובסקי
שלמה רוֹזוֹבְסקי (ברוסית: Шломо Розовский; באנגלית: Solomon Rosowsky; 19 בפברואר 1878, ריגה, רוסיה – 31 ביולי 1962, ניו יורק) היה מלחין ומוזיקולוג יהודי שפעל ברוסיה, בארץ ישראל המנדטורית ובארצות הברית.
קורות חיים
שלמה רוזובסקי נולד בפברואר 1878 בעיר ריגה לחסיה ולברוך לייב רוזובסקי, אז בצפון-מערב האימפריה הרוסית, נצר למשפחת חזנים. אביו, ברוך לייב רוזובסקי (1841–1919), היה מלחין וחזן בבית הכנסת הגדול בריגה. רוזובסקי למד בחדר ובגימנסיה. אחר כך למד משפטים באוניברסיטת קייב והוסמך כדוקטור למשפטים בשנת 1902. עד לשנת 1910 עבד כעורך דין בסנקט פטרבורג ובריגה.
רוזובסקי למד מוזיקה בקונסרבטוריונים של לייפציג (אצל ניקיש) ופטרבורג, שם היה תלמידו של רימסקי קורסקוב. בשנת 1911 הוסמך מטעם הקונסרבטוריון המלכותי בתואר "אמן חופשי".
בשנת 1908 השתתף ביסוד החברה למוזיקה יהודית עממית בסנקט פטרבורג וכן כתב ביקורת מוזיקה בעיתונים מקומיים. בשנים 1918-1920 שימש כמנהל המוזיקלי של "התיאטרון היהודי הלאומי" במוסקבה (ГОСЕТ). בשנת 1920 חזר לריגה ושם ייסד וניהל את הקונסרבטוריון היהודי.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל. בארץ ייסד וניהל במשך שנתיים שיעורים לחזנות בירושלים. הוא הרבה להלחין שירי עם ומוזיקה למחזות (עבור תיאטרון "האהל") ואף חיבר ספר על טעמי המקרא.
רוזובסקי היה ממייסדי ומנהלי המכון הארץ-ישראלי למדעי המוזיקה. בשנת 1946 זכה בפרס אנגל (פרס כבוד) מטעם עיריית תל אביב כהוקרה על פועלו במוזיקה היהודית ובחקר טעמי המקרא.
בשנת 1947 היגר לארצות הברית, ושם הרצה באוניברסיטאות שונות, בהן ישיבה יוניברסיטי, אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת שיקגו. משנת 1953 כיהן כמרצה למוזיקה בבית המדרש לרבנים באמריקה.
הוא נישא לחנה בת דוד מייצ'יק, ואחרי פטירתה בניו יורק נישא ב-1920 לרשל בת ברלרוסיאנסקי. נפטר בגיל 84.
קידום אתרים במנועי חיפוש
קידום אתרים במנועי חיפוש (קרוי לעיתים גם קידום אורגני או פרסום אורגני) הוא מגוון הפעולות המתבצעות במטרה לשפר את מיקומי דפיו של אתר אינטרנט בתוצאות החיפוש של מנועי החיפוש לביטויי החיפוש המבוקשים על ידי שוקי היעד של האתר, כדי להביאם לראש התוצאות במנוע החיפוש.
הסבר התופעה
מנועי חיפוש מאפשרים לגולשים באינטרנט למצוא אתרים לפי מילות חיפוש. כל מנוע חיפוש מקבל שאילתה מסוימת ומחזיר תוצאות מסודרות לפי רלוונטיות. רוב המשתמשים במנועי חיפוש צופים רק בתוצאות המתקבלות בראש הדירוג. בדרך כלל בדף התוצאות הראשון או השני, ואינם טורחים לבדוק תוצאות המופיעות בדפים שמעבר לכך. דפוס התנהגות זה מסביר את רצונם של בעלי האתרים להופיע בצמרת הדירוג של מנועי החיפוש. באתרים רבים להגברת החשיפה יש השפעה כלכלית, בין אם האתר משמש למכירת מוצרים ובין אם מניב רווחים מפרסום. אפילו באתרים המבוססים על תרומות, גיוס התרומות מושפע בצורה משמעותית מסטטיסטיקות הגלישה באתר.
דף התוצאות שמנוע חיפוש מחזיר מכיל, בדרך כלל, שני סוגי קישורים:
כאשר מדברים על קידום אתרים, מתכוונים לקידום בתוצאות החיפוש האורגניות המוצגות בעמוד תוצאות החיפוש ולא על הקישורים הממומנים.
On-Site Factor
במנועי החיפוש הישנים, הוספת אתר הייתה נעשית ידנית על ידי מנהל אתר האינטרנט בדף רישום שבו הוא הוסיף את כתובת האתר. צוות אנושי או "זחלן" (Crawler) היה בודק מה רשום בתגי המטא של העמוד, וכך קובע את הרלוונטיות של העמוד לחיפוש שנעשה (On-Site Factor). כאשר מנהלי האתרים נחשפו לשיטה, הם דאגו לשתול בתגי המטא מידע רב ולא-רלוונטי, כך שגם חיפושי מילים שאינן רלוונטיות לעמוד יובילו אליו. עקב כך, שכללו מנועי החיפוש את אלגוריתם האינדוקס שלהם.
מנועי חיפוש חדשים יותר לא הסתמכו רק על תגי המטא של העמודים השונים, אלא גם על פרמטרים נוספים כמו כותרת הדף, שם התחום, שמות קובצי האתר והיררכיית העמודים באתר. בנוסף, התחשבו המנועים בתגי HTML נוספים - טקסט מודגש, כותרת בעמוד ומאפייני תמונה. כמו כן, מנועי החיפוש השתמשו בקבוצות מילים, כך שחיפוש המילה "סרט" יביא לאתר המכיל סרטים, תמונות וכדומה. למעשה, לא היה בשיטה החדשה שיפור מכוון של ממש, והשליטה נותרה עדיין בידי מנהל האתר.
Off-Site Factor
שיטה זו פותחה על ידי ממציאי גוגל, סרגיי ברין ולארי פייג'. השיטה מבוססת על כך שפופולריות של אתר מסוים נקבעת על ידי תפוצתו ברשת האינטרנט, המכונה "PageRank". לפי שיטה זו, בכל פעם שמנוע החיפוש איתר קישור לאתר מסוים, דירוג האתר עלה. עם זאת, מתחשב האלגוריתם בכמות הקישורים באתר. ככל שמספר הקישורים גבוה יותר כך אמינותם יורדת, והמשקל שלהם פוחת. יתרונה של שיטה זו הוא שלמנהל האתר אין השפעה ישירה על דירוג האתר.
לסיכום, בעוד ש-Off-Site Factor, במיוחד PageRank, היה מושג חיוני בימים הראשונים של מנועי החיפוש, האלגוריתמים של היום הרבה יותר מתוחכמים ולוקחים בחשבון מגוון רחב של גורמים לקביעת דירוג החיפוש. בניית אתר מכובד וסמכותי מחייבת כעת גישה מקיפה המתמקדת במתן ערך למשתמשים, יצירת תוכן איכותי והקפדה על נוהלי SEO אתיים.
התפתחות דרכי הפעולה
לאחר שנודע לבעלי האתרים על האלגוריתם החדש, הם יצרו שיטות, מניפולציות ותוכנות להעלאת דירוגיהם, כמו הפצת קישורים לאתר באתרים אחרים, יצירת קשרים עם בעלי אתרים אחרים. משום כך, פנו המפתחים של מנועי החיפוש למצוא שיטות אמינות נוספות לדירוג אתרים. כיום קשה להגדיר בדיוק את האלגוריתם המשמש את בעלי מנועי החיפוש, מכיוון שהוא נשמר חסוי. עם זאת, ניתן לשער על פי רישומים במשרד הפטנטים כי האלגוריתם מתבסס על המאפיינים הבאים:
כמו כן, נראה כי האלגוריתם החדש אינו מושפע משיטות למניפולציה של מנוע החיפוש, כמו החדרת מידע שגוי לתגי המטא של האתר.
עם התפתחות מנועי החיפוש התפתחו גם שיטות הקידום של בעלי האתרים. כיום פונים אתרים רבים לאמצעים טכניים מורכבים יותר בנוסף לשיטות הישנות. חלק מהאתרים מציגים מילות חיפוש פופולריות באתר, לרוב אף באופן נסתר כך שהצופה באתר לא יכול להבחין בהן. כמו כן, אתרים מסוימים בוחרים להציג למנוע החיפוש עמודים אחרים מאלה שהוא מציג לגולשים, דבר המשפר את דירוג האתר.
למה מנועי חיפוש מעודדים קידום בדרכים שנחשבות ללגיטימיות
המטרה של מנועי חיפוש בסופו של דבר היא להביא תוצאות חיפוש רלוונטיות ככל האפשר למחפשים כדי שאלה לא יזנחו את החיפוש בהם לטובת מנועי חיפוש אחרים. בנוסף לחשש ממעבר משתמשים למנועי חיפוש אחרים קיים גם חשש שמשתמשים יעברו להשתמש באפליקציות ייעודיות כשירצו מידע שימושי על דברים יומיומיים כמו זמני סרטים, זמני טיסות ועוד. אך בכל זאת ישנן מגבלות ליכולותיהם של מנועי חיפוש - הם אינם מסוגלים לראות את האתר כפי שמשתמש רואה אותו. דוגמאות לבעיות ופתרונן בתהליך קידום לגיטימי:
חברות קידום אתרים
עם העלייה במודעות לקידום האתרים נפתחו חברות המתמחות בכך. חברות אלה פועלות לפי מספר מודלים של תמורה; תשלום חד פעמי, דמי תחזוקה (קידום אתרים הוא תהליך מתמשך הדורש מעקב), תשלום באחוזים מתקציב ה-PPC וקידום אתרים מותנה תוצאות שבו הלקוח משלם רק אם אמנם הושג שיפור בדירוג. לרוב - חברות קידום אתרים פועלות בשיטה של תיאום ציפיות עם הלקוח. כלומר: מבוצע סקר שוק התחלתי טרם תחילת העבודה ומוצעת ללקוח אסטרטגיית פעולה מומלצת, תוך תמחור המייצג את זמן והיקף העבודה הצפוי. לעיתים תמליץ החברה להתחרות בזירה הנחשבת תחרותית, ולעיתים עיקר המאמץ יושקע בהשגת שליטה בתחומי הזנב הארוך - כפונקציה של תקציב העבודה והמאמץ הדרוש. מכיוון שמדובר בתהליך ממושך (שאורך מספר חודשים לכל הפחות), התקשרויות בתחום קידום האתרים יבוצעו לרוב לפרקי זמן ממושכים.
דרכי עבודה
קידום אתרים מורכב ממספר שלבים הכרחיים ובנוסף - ניסוי וטעייה. השלב הראשון וההכרחי הוא אופטימיזציה של האתר למנועי חיפוש, SEO, דהיינו, התאמת מבנה האתר לדרישות מנועי החיפוש ולמגבלותיהם. לצורך כך מציעים מנועי החיפוש הגדולים "ארגז כלים" ובו הנחיות והסברים המתעדכנים באופן שוטף. בנוסף יש להתאים את האתר לתוכנות גלישה שונות לעמידה בתקנים, ולדאוג שתוכנו יהא רלוונטי במידה האופטימלית למילות החיפוש, עבורן רוצה בעל האתר להופיע בעמוד התוצאות, SERP-Search engine results page. שלב נוסף נובע מהעיקרון ה-PageRank לפיו פועל מנוע החיפוש גוגל, האומר שאתר אינטרנט נחשב רלוונטי ככל שיש אליו יותר קישורים מאתרים אחרים, באופן דומה למקובל במאמרים ובהפניה, Reference, אליהם. המטרה היא ליצור קישורים נכנסים, Inbound links, רבים ככל הניתן, ואיכותיים, כלומר המגיעים מאתרים שהם עצמם נחשבים על ידי גוגל כאתרים אמינים.
גוגל ומנועי חיפוש אחרים נאבקים כל העת בתופעות של הצפת קישורים, ויצירת אתרים המיוחדים לכך, "חוות קישורים" (Links Farm). אחת השיטות ליצירת לינקים כאלה היא בתשלום. שיטה זאת פסולה, לטענתם של מנהלי גוגל, והיא פועלת נגדן נמרצות. השלב האחרון, ואולי החשוב ביותר, הוא מחקר, לימוד ומעקב. מנועי החיפוש משנים מעת לעת את שיטות הדירוג שלהם, ואתר ששכן לבטח במקום הראשון עבור מילת חיפוש מסוימת עשוי לרדת בן לילה למקום נמוך לאחר עדכון אלגוריתם החיפוש. המחקר הזה נעשה במנועי החיפוש עצמם, המעדכנים את הציבור על חלק מהשינויים, וכן בדיונים בין מומחים בנושא החולקים את חוויותיהם ומסקנותיהם בפורומים שונים ובאתרים בנושא.
פיקוד ההדרכה
פיקוד ההדרכה היה אחד מארבעה פיקודים ייעודיים שפעלו בצה"ל.
הפיקוד הוקם ב-1951, היה תחת אחריותה של מחלקת ההדרכה ושימש כזרוע הביצוע שלה. הפיקוד שימש מסגרת ארגונית לבסיסי ההדרכה מכוחות היבשה של צה"ל ומאגפים נוספים במטכ"ל, היה אחראי על ביצוע הקורסים, אימון המדריכים, אספקת עזרי ההדרכה ושילוב חיילי הבסיסים במערך הביטחון השוטף.
בסה"כ הפיקוד היה אחראי על 16 בסיסי הדרכה, מלבד זאת היה אחראי הפיקוד בין השאר על צעדות העלייה לרגל לירושלים שהיו עד 1979 באחריות צה"ל, כמו כן על תחום אליפויות ספורט וקליעה מבצעית.
הפיקוד פורק ב-1977 והפך ליש"ל (יחידת שירותים להדרכה).
שורשים
{{פירושונים|
ג'סטין לונג
ביוגרפיה
לונג נולד בפירפילד, קונטיקט שבארצות הברית, למשפחה קתולית. אמו, ונדי לסניאק היא שחקנית לשעבר שהופיעה בעיקר בתיאטרון. אביו, ריימונד ג'יימס לונג, הוא פרופסור לפילוסופיה ולטינית באוניברסיטת פירפילד. ללונג שני אחים: דמיאן, הגדול ממנו, שחקן תיאטרון וכן במאי תיאטרון ומורה בתיכון וסטון שבקונטיקט, וכריסטיאן, הצעיר ממנו, שהופיע בתפקיד קצר לצדו של לונג, בסרט "שיגעון של קולג'". לונג למד במכינה בבית ספר פירפילד, בבית ספר ישועי, והמשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטת וסאר, שם היה חבר בקבוצת מערכונים, לאפינגסטוק, וכן כיכב בכמה הפקות של האוניברסיטה למחזות קיימים, כגון "פרפרים הם חופשיים". בנוסף, שימש כמנחה חוג תיאטרון לילדים, באוניברסיטת סקראד הארט שבפירפילד. לונג הפסיק את לימודיו מוקדם, כדי להתרכז בקריירת המשחק שלו.
קריירה
בשנת 1999, שיחק לראשונה בקולנוע בסרט "כיבוש הגלקסיה". בשנת 2000, החל לשחק באופן סדיר בסדרת הטלוויזיה של NBC "אד", בתפקיד וורן צ'זוויק עד שנת 2004. ב-2001, שיחק בסרט "ג'יפרס קריפרס", ב-2002, שיחק ב"קרוסרודס".
בשנת 2006 שיחק בתפקיד ראשי בקומדיה "שיגעון של קולג'", ובאותה שנה שיחק בקומדיה של פייטון ריד, "הצד שלו הצד שלה", בכיכובם של ג'ניפר אניסטון ווינס ווהן. בנוסף באותה שנה התארח בפרק בסדרה "מופע שנות ה-70" וביצע מספר דיבובים בסדרה "המלך היל". הוא גם החל להופיע במסע הפרסום של אפל "Get a Mac". בקמפיין מוצג סרטון פרסומת בו לונג שמגלם את מק (מחשב המקינטוש) וג'ון הודגמן שמגלם את PC, המתלוצצים בנושא "חוזקה של מקינטוש וחולשתה של PC." ב-2007, הוא שיחק "מת לחיות 4.0", בכיכובו של ברוס ויליס. ב-2008 שיחק לונג תפקיד קטן בקומדיה "זאק ומירי עושים פורנו". ב-2009 שיחק בסרטים "קחי אותי לגיהנום" ו"הוא פשוט לא בקטע שלך".
בשנת 2010 שיחק לונג לצד דרו ברימור, בסרט "הולכים רחוק". ב-2011, דיבב את דמותו של אלווין בסרט "אלווין והצ'יפמאנקס 3". ב-2013 כיכב בסרט הקומדיה הרומנטית "איך למצוא אהבה" לצד אוון רייצ'ל ווד. ב-2014, שיחק בתפקיד קטן בסרט "ורוניקה מארס". ב-2015, שב לדבב את דמותו של אלווין בסרט "אלווין והצ'יפמאנקס 4" והחל לדבב את דמותו של קווין בסדרה "משפחת מרפי". בין השנים 2016–2018, דיבב את דמותו של ספיירו בסדרת האנימציה "האקדמיה של סקיילנדרס". בשנת 2018, התארח בשני פרקים בסדרה "הקונרים".
ב-2021, כתב, הפיק, ביים ושיחק בסרט "Lady of the Manor" ודיבב את דמותו של רובוטו בסדרה "שליטי היקום: הגילוי".
חיים אישיים
בינואר 2022 דווח כי לונג נמצא במערכת יחסים עם השחקנית קייט בוסוורת' במרץ 2023, דווח כי בוסוורת' ולונג מאורסים. במאי 2023, פורסם כי הזוג התחתן.
במהלך פרק של הפודקאסט "Armchair Expert" עם דקס שפרד, לונג חשף שהוא היה קורבן לסימום וחטיפה במהלך צילומי הסרט "צעיר חסר מנוח" בזמן ששהה במישיגן. לדברי לונג, לאחר ערב של שתיית אלכוהול הוא עזב עם כמה בחורים מקומיים שהציעו לו מריחואנה, אך הוא מאמין כי למעשה נתנו לו במקום את הסם פנסיצלידין, הידוע יותר בשם PCP. לאחר שסיממו אותו באופן חמור, אנשים אלה לקחו אותו למקומות בניגוד לרצונו ונמנעו מלהחזיר אותו למלונו כפי שביקש שוב ושוב. לדברי לונג, האנשים הללו התכוונו לצלם אותו עושה סמים קשים ולמכור את הצילומים לאתרי רכילויות. לונג היה כל כך מודאג עד שבסופו של דבר זינק מהרכב הנוסע כדי להימלט מהם. לונג הוסיף כי הוא התמודד עם נזקי עצבים מתמשכים ברגלו עקב הפציעות שספג בבריחה ממכוניתם.
לונג הביע את תמיכתו בסנטור ברני סנדרס בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. הוא הביע את תמיכתו בסנדרס שוב בפריימריז לבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020.
Call of Duty: World War 2
Call of Duty: World War 2 הוא משחק וידאו גוף ראשון מסוגת יריות שמיועד למחשב, ולקונסולות ה־Xbox One וה־Playstation 4. המשחק פותח על ידי Sledgehammer Games ושוחרר על ידי Activision. זהו המשחק ה־14 בסדרת המשחקים. המשחק שוחרר ב־3 בנובמבר 2017 ברחבי העולם.
עלילה
עלילת המשחק עוסקת כולה במלחמת העולם השנייה בשנים 1944–1945. המשחק מספר את סיפורו של רונלד דניאל, חייל אמריקאי יהודי שהיה אחד מהאנשים שעברו את הפלישה לנורמנדי. בשלב הראשון של העלילה על השחקן לקחת חלק בפלישה לנורמנדי ולכבוש כמה בונקרים. בשלבים לאחר מכן מספרים על מבצע קוברה, המלחמה בכנסייה שבמריני (Marigny) ובשחרור צרפת מהנאצים. במהלך העלילה נחטף חברו של דניאל ליחידה, רוברט זוסמן, שגם הוא יהודי, למחנה עבודה. דניאל מחליט לא לחזור לארצות הברית לפני שהוא מציל את זוסמן. בסופו של דבר, חברי היחידה של דניאל מוצאים את זוסמן במצב בריאותי קשה, בדיוק כאשר קצין נאצי עומד לחסל אותו. הם הורגים את הקצין ומחלצים את זוסמן. לאחר 8 שבועות דניאל חוזר לארצות הברית כגיבור מלחמה, מבקר את זוסמן ומעודד אותו. כשדניאל חוזר לביתו הוא מניח את המדליה שקיבל על הקבר של אחיו הגדול פול ואומר לו שרק בזכותו הוא שרד את המלחמה הזאת.
משחקיות
בדומה לקודמיו, Call of Duty: WWII הוא משחק יריות בגוף ראשון, אך הוא אינו כולל את מערכת התנועה והנשק העתידני שהיו קיימים בשלושת משחקי Call of Duty הקודמים לו, שכללו גם קפיצה כפולה וטיפוס על הקיר. המשחק חוזר על מערכת התנועה המקורית של סדרת המשחקים, מה שמחזיר אותו לסגנון משחק שנקרא "הליכה על הקרקע".
קמפיין
מלחמת העולם השנייה היא הכותרת הראשונה מאז המשחק המקורי ו־Call of Duty: World at War שלא כוללת אפשרות לרפא את הבריאות בקמפיין. במקום זאת, השחקנים חייבים למצוא ערכות עזרה ראשונה מפוזרות, או להסתמך על הצוות הרפואי שלהם שיספק להם ערכות עזרה ראשונה. חברים אחרים בצוות יכולים לספק תחמושת, רימונים, שיגור ירי ארטילרי או איתור אויבים ולחשוף את מיקומם בצורת "צלליות". בחלקים מסוימים של המשחק ניתן ללכוד את חיילי האויב בקמפיין, ולגרור את הפצועים למקום מבטחים. בחלקים מסוימים של הקמפיין, השחקנים יוכלו לשלוט על כלי רכב, טנקים ומטוסים.
רב משתתפים ("Multiplayer")
המולטיפלייר עוסק בקרבות מלחמת העולם השנייה בצורה יותר מורחבת.
תולדות ביתא ישראל
בעקבות הגעתם של יהודים מתימן וממצרים החלה להתהוות קהילה יהודית באזור אתיופיה של ימינו, עד אשר קיסרות אקסום קיבלה עליה את הנצרות והחלה בלחימה נגד היהודים שבעקבות זאת הקימו ממלכה עצמאית בתחילת המאה ה-4. המלחמות בין שתי מדינות אלה המשיכו עד שממלכת ביתא ישראל כבשה את האימפריה החבשית ושלטה ביד רמה על צפון אתיופיה. בתחילת המאה ה-13 קמה שושלת קיסרים אשר החלה להילחם שוב נגד היהודים, וכוחה של ממלכתם החלה לרדת עד שנכבשה במאה ה-17.
תור הזהב: 858–1270
בשנת 960 התקוממו בני ביתא ישראל יחד עם בני האגאו נגד ממלכת אקסום הנוצרית, שהונהגה על ידי השושלת הסולומונית. בראשם עמדה יהודית המלכה, המכונה גם אסתר במקורות יהודיים ו-"יהודית גוּדית" במקורות נוצריים עוינים. לפי ליקה כהנת ברהן ברוך, יהודית היא בתו של המלך גדעון הרביעי משושלת הגדעונים ששלטה בממלכה היהודית בצפון אתיופיה, בעוד שלפי מקורות נוצריים יהודית התגיירה לרגל נישואיה. המורדים בראשות יהודית הבעירו כנסיות ומנזרים, הרגו נזירים וכמרים וחתרו להכרית את הנצרות באתיופיה. המרד הביא לנפילת ממלכת אקסום ועליית שושלת זאגווה לשלטון באתיופיה. קיסרי שושלת זאגווה בני האגאו שיתפו פעולה עם היישוב העצמאי של ביתא ישראל בצפון אתיופיה, עד שנת 1270, בה הרג יקונו אמלאק את אחרון מלכיה, יטברק וייסד את השושלת הסולומונית העוינת ליהודים. תקופת העצמאות הגמורה הייתה תור הזהב של יהודות אתיופיה.
הישרדות: 1270–1529
בשנת 1270 עלתה לשלטון השושלת הסולומונית אשר כיוונה את שנאתה כלפי היהודים אך שני הצדדים לא נלחמו. ב-1329 התרחש הקרב הראשון בין שני הצדדים כאשר היהודים פלשו לשטח האימפריה האתיופית והפסידו לצבא האתיופי שבראשו עמד צאגה קריסטוס. בין אמצע המאה ה-14 היהודים החלו להילחם שוב כנגד האתיופים קרבות מזעריים על הגבול בין שתי המדינות, בעקבות זאת הקיסר יסחק הראשון פלש לממלכה היהודית בעוצמה, דרש מהם להתנצר, והדביק את הכינוי "פלשים" לבני העדה. יסחק הראשון גם כבש וסיפח שטחים מהממלכה היהודית וחילק אותם לשלושה מחוזות שליטה, וכן עודד פעילות מסיונרית באזורים אלו. באמצע המאה ה-15 היו רובם של היהודים תחת שליטת ממלכת ביתא ישראל, אך היו מספר אזורים שנכבשו על ידי האתיופים. על אזורים אלו שלטו מושלים מקומיים שהיו מאותם קהילות יהודיות ושיתפו פעולה עם המשטר האתיופי. קיצו של הכיבוש האתיופי באותם קהילות החל ב-1434 כאשר הומלך גדעון החמישי כמלך היהודים וב-1450 סיפח את אותם קהילות חזרה לממלכת ביתא ישראל. סיפוח זה היווה התגרות בקיסר, ושימש כצעד ראשון – ולא אחרון – של היהודים לקראת לחימה עתידית.
בשנת 1462 החלו כוחות צבא יהודיים לפלוש לתוך שטח האימפריה האתיופית ולהתקדם על עבר הבירה, תוך ניצול היעדרותו של הקיסר זרע יעקב בשל נוכחותו בקרבות מול המוסלמים מעדאל בדרום. התוכנית של המנהיגים היהודים הייתה הדחת הקיסר והמלכת בנו אסקל כקיסר. אמו של אסקל, ציון ציפורה, הייתה יהודייה וקרובת משפחתו של המלך גדעון, כך שבין שני הצדדים היה שיתוף פעולה. הקיסר שמע על המזימה, ונסג בזעמו מהקרבות בדרום המדינה ישירות צפונה. כאשר כוחות הקיסר התנגשו עם היהודים התוצאה הייתה הרת אסון ולוחמים יהודים רבים נהרגו. הקיסרית ציון ציפורה נרצחה על ידי הקיסר, ומנהיגים יהודים רבים נלקחו בשבי, ביניהם הנזיר אבא צברה. הלחימה הסתיימה בניצחון אתיופי והיהודים נסוגו. לאחר הלחימה, הוסיף זרע יעקב לשמו את התואר "משמיד היהודים". בנו של זרע יעקב, הקיסר באדה מריאם הראשון המשיך את הלחימה ביהודים, חתם על הסכם שלום עם עדאל – הסכם שתרם להזרמת חיילים מהגבול בדרום צפון לממלכת ביתא ישראל. המלחמה ארכה שבע שנים בין 1465–1472 ותוצאותיה היו קשות מנשוא: יהודים רבים נרצחו בפקודה ישירה, ורבים אחרים נדרשו להתנצר פן ייענשו במוות כנקמה על רצח ישו.
בין 1478–1507, היו הקיסרים האתיופים עושי דבריה של הקיסרית הלני, ואזור הרמה האתיופית היה שליו יחסית. יחסי האיבה בין האתיופים לביתא ישראל הפסיקו, והיהודים שיקמו את עצמם. בתקופת שלטונו של הקיסר לבנה דנגל, תקפו המדינות המוסלמיות שמסביב את האימפריה האתיופית, בתמיכת האימפריה העות'מאנית. אתיופיה, יחד עם בעלת בריתה החדשה פורטוגל, הצליחו למוטט זמנית את ההתנגדות האסלאמית. ב-1520 החל מרד רחב היקף בסולטנות אדעל שהעלה לשלטון את האימאם אחמד גראן. האימאם הצליח לאחד את המדינות והנסיכויות המוסלמיות לתוך אדעל כאימפריה אזורית מתחרה לאתיופיה. לאחר שהצליח לאחד את המוסלמים, יצא אחמד גראן כנגד האתיופים וההתנגשות הראשונה בין הצדדים התרחשה בקרב שימברה קור ב-9 במרץ 1529. הקרב נגמר ללא מנצחים אך הראה שכוחם של האדעלים שווה לכוח האתיופים.
תבוסה: 1529–1632
בשנת 1531, אחמד גראן הכין את צבאו ותקף שוב. לאחר ניצחון האדעלים, הוכרחו לראשונה האתיופים לסגת. בתחילת הפלישה, התנגדו היהודים לאדעלים ותמכו באתיופים, כנראה עקב חשש ממתחרה חדש באזור. קרב אחר קרב, ניצחו האדעלים את האתיופים שניגפו מפניהם, והצליחו לחדור לתחומי ממלכת ביתא ישראל, לכבוש חלקים גדולים ממנה, ולדרוש התאסלמות של האזרחים שאזוריהם נכבשו. ההתמוטטות המהירה של אתיופיה הובילה את הקיסר לבקש עזרה צבאית מפורטוגל, וב-22 במאי 1541 הגיע לאזור חיל משלוח פורטוגזי לעזרת האתיופים. היהודים, שהגנותיהם לא הועילו מול האדעלים, ביקשו עזרה מהאתיופים והפורטוגזים. בעקבות ההסכם ביניהם, אשר כלל הגנה על היהודים בתמורה להתנצרות מלך היהודים ואחיו, שחררו האתיופים, הפורטוגזים והיהודים את ממלכת ביתא ישראל מהכיבוש האדעלי במהלך קיץ 1542. לאחר גירושם של האדעלים מהרמה האתיופית, פנה הקיסר גלאוודיוס צפונה לנקום ביהודים, והוציא להורג את המלך היהודי יורם על הפרה של התנצרותו.
בשנת 1557, עמדה האימפריה האתיופית שוב מול האימפריה העות'מאנית – אלא שבפעם הזו העות'מאנים נלחמו ישירות באתיופים, ולא כתומכים באדעלים. לאחר מותו של יורם, המליכו היהודים את רדאית כמלך ושיתפו פעולה עם העות'מאנים, בתקווה שאתיופיה לא תצליח לעמוד בלחימה בשתי חזיתות. היהודים החלו בכיבוש אזורים והצליחו להשיב לשליטת את אזור וגרה וחיזקו את ההגנותיהם, הקרבות כנגד הקיסר החדש מינאס היו מוצלחים וחייליו הובסו בקרב. העות'מאנים הצליחו ב-1560 לכבוש את חבל תיגראי יחד עם מלך מדיר בהר בהר נגוס יסחק, והכוחות היהודים שיתופו איתם פעולה. למרות הברית הנרחבת, הצליח צבא אתיופיה לכבוש שוב את תיגראי ולהדוף את העות'מאנים צפונה לחוף הים האדום. כתוצאה מכך, חתם קיסר אתיופיה על הסכם שלום עם המלך המורד של מדיר בהר ב-1562. שנה לאחר ההסכם נפטר הקיסר, ובנו סרצה דנגל ירש את כס האימפריה. ב-1579 הפר יסחק את ההסכם, פנה שוב לעות'מאנים יחד עם היהודים, שנלחמו שוב כנגד האתיופים, שבקרבות אלו הפסידו הפסד צורם. במקביל ללחימה, תקפו היהודים עמדות של הצבא הקיסרי ושני המחנות נלחמו.
ב-1579 ניהל הקיסר סרצה דנגל מערכה צבאית כנגד ביתא ישראל, אשר הסתיימה בהגלייתו של מנהיג היהודים, רדאית.
טאהר בן ג'לון
טאהר בן ג'לון (Tahar ben Jelloun, طاهر بن جلون; נולד ב-1 בדצמבר 1944) הוא סופר ומשורר מרוקני החי ועובד בצרפת החל מ-1971, וכותב בשפה הצרפתית. בן ג'לון הוא סופר הצרפתית בן-זמננו המתורגם ביותר בעולם.
ביוגרפיה
בן ג'לון נולד בפאס. אחרי לימודיו בבית ספר ערבי-צרפתי בפאס, עברה משפחתו ב-1955 לטנג'יר, שם למד בתיכון הצרפתי בעיר. ב-1963 אחרי גמר לימודיו התיכוניים, בגיל שמונה עשרה, החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת מוחמד החמישי ברבאט, בירת הממלכה המרוקנית. שם גם החל לכתוב את שיריו הראשונים והוציא לאור קובץ שירים. ב-23 במרץ 1965 החלו הפגנות המוניות של סטודנטים והתפשטו לכל הערים הגדולות במרוקו. ב-1966 הופסקו לימודי הפילוסופיה. 94 סטודנטים, בהם בן ג'לון, נשלחו למאסר במחנה צבאי במערב מרוקו והואשמו בארגון הפגנות הסטודנטים ב-1965. בינואר 1968 השתחרר בן ג'לון מהמאסר הצבאי וחזר ללימודיו. ב-1971 החל את מפגשיו הראשונים עם אמנים וסופרים מרוקנים וצרפתים.
משנות ה-70 התחיל לכתוב ולפרסם יצירות ספרות. עד כה כתב שירה, סיפורים וכמה רומאנים והוציא אנתולוגיה של השירה המרוקנית החדשה. הוא כותב בעיתונים "לה מונד" ו"לה מונד דפלומאטיק".
ב-1985 פרסם את הספר בן החולות (L'Enfant de sable), שפרסם אותו ברחבי העולם. הספר תורגם ל-43 שפות, לרבות ערבית ועברית. בן ג'לון הוא חתן פרס גונקור היוקרתי לשנת 1987 על ספרו "הלילה הקדוש". ספרו הגזענות כפי שהסברתי לבתי ראה אור בצרפת ב-1998 ותורגם לשפות רבות, הספר נולד בעקבות שאלות ששאלה בתו מרים. בעקבות פרסום הספר הסופר הוזמן לעיתים קרובות לבתי ספר בצרפת ומדינות אירופיות אחרות למפגש עם ילדים. הספר אומץ על ידי מערכת החינוך הישראלית.
לקראת חגיגות 1200 שנה לעיר הולדתו של בן ג'לון, פאס, בשנת 2008, פנה בן ג'לון באתר שנפתח על ידי בית המלוכה בקריאה לאינטלקטואלים וליהודים ממוצא מרוקני מכל העולם לבוא ולקחת חלק פעיל בחגיגות שיערכו בעיר.
פרסים והוקרה
בשנת 2004 זכה בפרס הספרות הבינלאומי IMPAC של דבלין.
בן ג'לון הוא חתן פרס אריך מריה רמרק לשלום לשנת 2011.
פרס פטל הזהב - השחקנית הגרועה ביותר
פרס פטל הזהב לשחקנית הגרועה ביותר, הידוע גם בשם פרס ראזי (Razzie Award), הוא פרס שנתי הניתן במסגרת פרס פטל הזהב לשחקנית הגרועה ביותר של השנה הקודמת. הצורה ההומוריסטית של הפרס גורם גם למועמדות לזכייה להופיע בטקס, להלן רשימה של נמענים ומועמדים לפרס זה, בציון שם הסרט שבגינו היו מועמדים.
השחקנית עם שיא הזכיות היא מדונה עם חמש זכיות. שחקניות אחרות עם ניצחונות מרובים הם בו דרק עם שלוש זכיות, פיה זאדורה, שרון סטון ודמי מור עם שתי זכיות כל אחת.
רק שתי זוכות הופיעו בטקס וקיבלו את הפרס בעצמן, האלי ברי על אשת חתול וסנדרה בולוק על הכל אודות סטיב, שתיהן זכו בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, בשנה הקודמת עבור מונסטר בול והזדמנות שנייה (בהתאמה), שבו היא זכתה בלילה הבא.
הזוכות
2020- קייט הדסון והשחקנית המשנה לרקדנית מאדי זיגלר בסרט "מוזיקה"
אליפות אירופה בכדורסל 2001
מהלך התחרות
16 הנבחרות חולקו לארבעה בתים בשיטת הראונד רובין. הראשונה בכל בית עולה אוטומטית לרבע הגמר, כשהמקומות השני והשלישי בכל בית מתחרים בסיבוב נוק-אאוט נוסף על העלייה לרבע הגמר. מרבע הגמר התחרות משוחקת בשיטת נוק-אאוט עד וכולל הגמר.
המשבר החוקתי ברוסיה
המשבר החוקתי ברוסיה ידוע גם כאוקטובר השחור היה משבר חוקתי ופוליטי, שהתרחש ברוסיה במהלך שנת 1993 והסתיים בפיזור הפרלמנט הרוסי. המשבר היווה עימות בין הנשיא בוריס ילצין ותומכיו לבין יושב ראש הפרלמנט רוסלאן חסבולטוב. הוא הסתיים בעימות מזוין במהלכו נהרגו 187 בני אדם, רובם אזרחים, ונפצעו 437. לאחר מעצר ראשי הפרלמנט הכריז ילצין על ביצוע שינויים משמעותיים בסדרי השלטון ובסוף 1993 נערכה הצבעה לאישור החוקה החדשה ובחירות לדומה.
רקע
שלושת אנשי המפתח בעימות (בוריס ילצין, אלכסנדר רוצקוי ורוסלאן חסבולטוב) היו רק שנתיים לפני כן בין ראשי המתנגדים לניסיון הפיכה שלטונית במהלך הפוטש של אוגוסט.
במהלך העימות הנשיא בוריס ילצין ביצע פעולות שלא בהתאם לחוקה שהייתה בתוקף. אלכסנדר קורז'קוב שהיה בין עוזריו הקרובים של ילצין, ציין בזיכרונותיו שהפרלמנט עצמו ביצע מספר פעולות בניגוד לחוקה ולא היה אפשר להמשיך ולקיים איתו דיאלוג סביר.
תיאור אירועי סוף ספטמבר/תחילת אוקטובר
בעקבות פרסום צו של בוריס ילצין על פיזור הפרלמנט ב-21 בספטמבר ופרסום החלטת הפרלמנט על מינוי אלכסנדר רוצקוי לנשיא ב-22 בספטמבר המשבר שהחל לפני כשנה קיבל תאוצה והחלה הסלמה.
בבוקר 22 בספטמבר אלכסנדר רוצקוי מינה שר פנים ושר ביטחון חדשים. לקראת השעה 10 בבוקר ליד בניין הפרלמנט התאספו כ-1500 אנשים ומספר המפגינים גדל במהלך היום. יורי לוז'קוב קיים ישיבת חירום של העירייה והביע תמיכה בלתי מסויגת בנשיא ילצין. ויקטור צ'רנומירדין (שכיהן כראש הממשלה) קיים ישיבה עם ראשי יחידות מנהליות ודרש מהם לתמוך בפעולות של ילצין. כמו כן, הוא פעל לניתוק בניין הפרלמנט מקשר טלפוני.
ב-23 בספטמבר הפרקליטות הודיעה שהיא רואה באירועים משבר פוליטי ואינה מתכוונת לקיים החלטת הפרלמנט על תחילת חקירה פלילית נגד ילצין. בהמשך צומצמה אספקת החשמל לבניין הפרלמנט. תומכי רוצקוי ניסו לכבוש את בניין המטה הצבאי, אך לאחר עימות מזוין עם שומרי הבניין נסוגו.