cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלודיפסטיבלן
מאז החלה שיטת חצאי הגמר בשנת 2002, מספר השירים בתחרות עלה באופן ניכר מ-8 בתחרות הראשונה ועד ל-32. כמו כן, בשנה זו החלה גם תחרות בגרסת ילדים בשם Lilla Melodifestivalen, באמצעותה נהגו לבחור את הנציגות השוודית לאירוויזיון הילדים. ב-2015 החליטה רשות השידור השוודית לצמצם את מספר השירים ל-28 ולבטל את תחרות הילדים.
סגנון המוזיקה הנפוץ ביותר בתחרות הוא מוזיקת פופ, אולם סגנונות נוספים הוצגו אף הם בתחרות: ראפ והיפ הופ, רגאיי, גלאם רוק ועוד. פתיחת מופע הגמר בסטוקהולם מביאה לעיר תיירות ניכרת.
היסטוריה
שוודיה הצטרפה לאירוויזיון בשנת 1958, תחרות האירוויזיון השלישית במספר. רשת הרדיו השוודית SR שידרה את התחרות, ובחרה את אליס באבס, נציגת שוודיה לאירוויזיון 1958 שנערך בהילברסום, הולנד. השיר "Lilla stjärna" ("כוכב קטן") הגיע למקום הרביעי.
תחרות המלודיפסטיבלן הראשונה, שהתקיימה ב-29 בינואר 1959, הייתה חלק מתוכנית הרדיו "Säg det med musik" ("תגיד את זה עם מוזיקה") שנערכה באולם סירקוס שבסטוקהולם. 8 שירים השתתפו בתחרות, וארבעה שופטים - בסטוקהולם, בגטבורג, במאלמה ובלולאו - בחרו את הזוכה סיאו מלמקביסט עם השיר "Augustin" ("אוגוסטין"). אולם מאוחר יותר החליטה רשת השידור השוודית, שאת השיר באירוויזיון תבצע בריטה בורג. המדיניות של בחירת זמר במלודיפסטיבלן והחלפתו באחר בוטלה בשנת 1961. התוכנית הפכה להיות תוכנית טלוויזיה עצמאית בשנת 1960 בשם Eurovisionschlagern ("שיר לאירוויזיון"), ושמה הנוכחי של התחרות נבחר ב-1967. בשנים הראשונות התחרות שודרה גם בנורווגיה ובדנמרק באמצעות רשת השידור הנורדית.
תחרות המלודיפסטיבלן לא התקיימה 3 פעמים. בשנת 1964 בוטלה התחרות עקב החרמתם של הזמרים המשתתפים, אולם שוודיה שידרה את האירוויזיון באותה שנה. שוודיה נעדרה מהאירוויזיון בפעם השנייה בשנת 1970, ביחד עם מספר מדינות נוספות, עקב התוצאה השנויה במחלוקת של אירוויזיון 1969 בה זכו 4 מדינות. כתוצאה מכך, מספר מדינות החליטו להחרים את התחרות לשנה אחת, ולכן בוטלה גם תחרות המלודיפסטיבלן באותה שנה. הפעם השלישית בה לא שודרה התחרות הייתה בשנת 1976. מכיוון שאירחה את אירוויזיון 1975, הודיעה רשת השידור השוודית כי במידה ותנצח שוב, היא לא תוכל לממן את אירוח התחרות בשנה שלאחר-מכן. ההחלטה לפרוש באותה שנה התקבלה לאחר מחאה ציבורית רחבה בשוודיה נגד SR, שכללה הפגנות נגד הרשת ואף נגד תחרות האירוויזיון עצמה.
השתתפות
מאות שירים ומבצעים השתתפו בתחרות המלודיפסטיבלן מאז נוסדה. חוקי המלודיפסטיבלן קובעים כי רק כותבי שירים שחיים בשוודיה רשאים לשלוח שיר לתחרות, וזאת על-אף שחוקי האירוויזיון מתירים זאת. אולם החוק הזה אינו תקף לגבי מבצעי שירים שחיים מחוץ לשוודיה. כדי להשתתף בתחרות, הן הכותבים והן המבצעים, חייבים להיות לפחות בגיל 16 ביום של חצי הגמר הראשון של האירוויזיון.
עד שנת 2001, התחרות נערכה בערב אחד, אולם במהלך השנים עלה מספר המתחרים שלקחו חלק בתחרות, ולכן נוסתה שיטה חדשה בין השנים 1981 - 1998, שכללה מתכונת בת שני ערבים. כל המתחרים, מלבד 5, עברו שלב לערב השני בו נקבע המנצח. כישלון בהעפלה לסיבוב השני היווה כישלון גדול לזמר מוכר; כך למשל קרה ב-1984 כאשר העובדה שאליזבת אנדרסן כשלה להעפיל לסיבוב השני, כמעט וחיסלה לה את הקריירה. מאז החלה שיטה חדשה בשנת 2002 לפיה נערכת תחרות קדם מדי שבוע, עלה מספר המשתתפים בתחרות ל-32 (ב-2015 צומצם ל-28). לפחות 10 מבצעים חייבים לשיר בשוודית, אולם באירוויזיון הם רשאים לשיר בכל שפה אחרת, כמו שאכן קרה מספר פעמים. מאז שנת 2001 יוצא דיסק CD עם השירים של כל תחרות, וכן מאז שנת 2003 יוצא דיסק DVD עם ההופעות מחצאי הגמר ומהגמר של המלודיפסטיבלן.
במשך השנים הפכה תחרות המלודיפסטיבלן למדד הצלחה אצל מבצעים מקומיים כמו אבבא, טומי שרברג וליסה נילסון. התחרות אירחה אמנים שאינם משוודיה, למשל הצמד הספרדי באקרה, הזמרת הקנדית אלנה מיילס והזמר ההולנדי קורנליס וריסוויק. כמו כן, מספר משתתפים מהמלודיפסטיבלן ייצגו, וכן ניסו לייצג מדינות אחרות באירוויזיון. בעוד הצלחתם של זוכי המלודיפסטיבלן היא שכיחה, רוב המשתתפים חזרו לאלמוניות, אולם מספר אומנים הצליחו לזכות בהכרה בינלאומית. לתחרות ישנה השפעה רבה על תעשיית המוזיקה השוודית, וזמר לא חייב לנצח על-מנת למכור מספר רב משמעותי של תקליטורים. כך למשל, השיר שסיים במקום האחרון בתחרות של 1990, "Symfonin" ("התזמורת הסימפונית") שבוצע על ידי לו פולקמן, הגיע לצמרת ברשימת ההשמעה ברדיו. בשנת 2007, 21 משתתפים הגיעו לרשימת השירים המובילים במוזיקה השוודית, שנמדדת בעיקר לפי מספר מכירות ולפי מספר הורדות חוקיות של השירים. שבוע לאחר גמר מלודיפסטיבלן 2008, שירים מהתחרות תפסו את כל 15 המקומות הראשונים במצעדי המוזיקה בשוודיה.
תהליך בחירת המתמודדים
תהליך הסינון של אלפי שירים פוטנציאלים ל-28 שירים בלבד יכול להימשך למעלה משבעה חודשים. תהליך טרום בחירת השירים, שפתוח לקהל הציבור השוודי, מסתיים עם 28 שירים. ארבעת המקומות הנוספים מיועדים לשיבוץ של אומנים שנבחרו מבעוד מועד על ידי המארגנים כדי להתחרות במלודיפסטיבלן. כל התהליך יכול להתחיל כבר מחודש מאי של השנה הקודמת, והוא מסתיים בנובמבר.
שירים
רשת השידור השוודית מתחילה לחפש שירים 9 חודשים לפני תחילת שידור המלודיפסטיבלן. המועד האחרון להגשת שירים הוא בספטמבר, ושירים יכולים להישלח בכל שפה. אורך כל שיר רשאי להיות עד 3 דקות ו-20 שניות, אולם חייבים לקצר אותו במידה והוא מגיע לאחד מ-28 השירים שנבחרו לתחרות, וכן ניתן לעשות להם עיבוד. תהליך הגשת השירים מפוקח בידי SMFF (אגודת מפרסמי המוזיקה השוודית), שתפקידם הוא לצמצם את מספר השירים מ-3,000 שירים שמוגשים מדי שנה מאז 2002 לכ-1,200 שירים. בתחרות המלודיפסטיבלן 2009 נרשם מספר שיא של שירים שהוגשו, כ-3,440 שירים. בחירת SMFF ניתנת ל-16 שופטי מוזיקה מקצועיים, למפקחים ברשת השידור SVT, ולמספר נבחר של אנשים מקהל הציבור. צוות השופטים מחלק את המבצעים מבני-נוער ועד לזמרים בשנות ה-50 לחייהם. השירים שעוברים שלב, ביחד עם כותבי ומלחיני השירים, מוכרזים בסוף ספטמבר, לרוב לאחר השערות נלהבות לגבי מבצעי השירים. כותבי השירים שהעפילו למלודיפסטיבלן חייבים לספק ראיונות לרשת השידור השוודית, להשתתף במסיבת עיתונאים לפני התחרות, ולקדם את מכירת השיר במידה והשיר שלהם מגיע לגמר.
מבצעים וכרטיסי ג'וקר
רשת השידור בוחרת את הזמרים שיבצעו את השירים הנבחרים. אומנים שביצעו את השיר בגרסה הראשונה שלו נכנסים באופן אוטומטי לרשימת המבצעים הפוטנציאלים, כלומר הם יהיו חייבים לבצע את השיר בעצמם במידה ולא יימצא מבצע אחר, אחרת השיר שלהם ייפסל אם יסרבו. החוק הזה גרם למספר שירים להיפסל מהתחרות, למשל השיר של קרולה מ-2003 "När löven faller" ("כשהעלים נושרים בסתיו"), והשיר של סטפן סימונד מ-2006 "So Good" ("כל-כך טוב"). כמו כן, רשת השידור השוודית רשאית לתת את השירים למבצעים אחרים מבלי להתחשב כלל במבצע השיר בגרסתו הראשונה. הדבר הזה מנע מלהקת ברנדסטה סיטי סלקרס ב-2004, ומפרלינה וולרן ב-2005 להופיע עם השירים שהגישו לתחרות. אולם לא ניתן להבטיח בוודאות כי בחירה מחודשת של מבצע אכן תגרום לשיר להצליח יותר. לדוגמה, השיר "Naughty Boy" ("ילד שובב") שבוצע ב-2006 על ידי האנה גרף (המחליפה של סטפן סימונד) סיים במקום אחד לפני האחרון בחצי הגמר. לעומת זאת, ב-2002 וב-2007, המבצעים המחליפים יאן יוהנסן ומונס סלמרלוב, בהתאמה, הגיעו לשלב הגמר. המתמודדים שיבצעו את השירים במלודיפסטיבלן מוכרזים בדרך-כלל בסוף נובמבר. זמרים-יוצרים נפוצים בתחרות. כך למשל מבצעים מאשרים את השתתפותם בתחרות עוד לפני ההודעה הרשמית על כך.
שיטת כרטיסי הג'וקר החלו ב-2004 על-מנת לגוון את המוזיקה שבתחרות. 4 אומנים, אחד בכל חצי גמר, מוזמנים על ידי רשת השידור השוודית להופיע עם שיר לבחירתם בתחרות, וזאת בתנאי שהם לא מפרים את חוקי התחרות. שירי הג'וקר והמבצעים שלהם מוכרזים בינואר. מאז החלה השיטה, 3 מתחרים ניצחו בתחרות.
אירוח המלודיפסטיבלן
האולם שמארח את תחרות המלודיפסטיבלן נבחר לרוב בחודש ספטמבר. חצאי הגמר נערכים בערים ובעיירות ברחבי שוודיה. תחרות הגמר של המלודיפסטיבלן נערכה באולם גלוב אריקסון שבסטוקהולם בכל שנה מאז 2002. אולם הסקנדינביום שבגטבורג הציע לארח את הגמר ב-2005, אך לבסוף נדחתה הבקשה מכיוון שנערכה במקום תחרות הוקי. החל משנת 2013 גמר המלודיפסטיבלן מתקיים באצטדיון הלאומי של שוודיה "פרנדז ארנה" שנבנה בסולנה, פרבר של סטוקהולם, ומכיל 50,000 צופים.
האירוע התקיים בעשר התחרויות הראשונות באולם סירקוס שבסטוקהולם, ובסך הכול אירח את גמר המלודיפסטיבלן 17 פעמים. גלוב ארנה אירחה את התחרות 7 פעמים. כמו כן, SVT אירחה את האירוע 5 פעמים. הפעם הראשונה בה התחרות נערכה מחוץ לסטוקהולם הייתה בשנת 1975 עקב ביזור המדיניות של רשת השידור. בסך הכול, סטוקהולם אירחה את תחרות הגמר 31 פעמים, כאשר 14 פעמים רצופות מתוכן היו התחרויות הראשונות. גטבורג אירחה את תחרות הגמר 8 פעמים, ומאלמה 7 פעמים. גמר המלודיפסטיבלן מעולם לא נערך מחוץ לערים הללו. כאשר שוודיה זכתה באירוויזיון, העיר בה נערכה התחרות בשנה שלאחר הזכייה הייתה העיר בה נערך גמר המלודיפסטיבלן בשנה שלפני-כן. כך למשל אירוויזיון 1985 התקיים בגטבורג, ואירוויזיון 1992 ואירוויזיון 2013 נערכו במאלמה.
ההופעות בטלוויזיה
תחרות המלודיפסטיבלן משודרת בטלוויזיה והיא נמשכת שישה שבועות. היא כוללת בתוכה 6 הופעות חיות: 4 חצאי גמר אשר בכל אחד מהם מוצגים 8 שירים; שלב גלגל הצלה הכולל בתוכו את 2 השירים שהחמיצו עלייה לגמר מכל חצי גמר; וכן הגמר עצמו. 12 שירים משתתפים בגמר: 2 שירים שעלו אוטומטית מכל חצי גמר, וארבעה שירים שהעפילו משלב גלגל ההצלה.
חצאי הגמר
עד שהתחילה שיטת חצאי הגמר ב-2002 כפי שהיא בשיטה הנוכחית, התחרות הייתה מופע חי שנערך בערב אחד. לפי השיטה הנוכחית, 4 חצאי גמר משודרים בשעה 20:00 שעון מקומי מדי שבת. שידור חצאי הגמר מתחיל בחודש פברואר, ו-8 שירים מתחרים בערב אחד. ב-2015 הוחלט לצמצם את מספר השירים בכל חצי גמר ל-7 שירים.
בניגוד לגמר, בשלב חצאי הגמר אין כלל בחירה של שופטים, והתוצאות כולן מוכרעות על ידי הצבעות הקהל בבית. השירים כולם מוצגים בשידור חי כאשר קווי הטלפון פתוחים כבר מהסיבוב הראשון, ולבסוף חמישה שירים עוברים לסיבוב השני. בתום סיבוב ההצבעה השני, מכריזים על שני השירים שעלו ישירות לגמר ושני השירים שעלו לגלגל ההצלה, המקום החמישי מודח.
גלגל ההצלה
שלב גלגל ההצלה (andra chansen) הוא השלב בו נבחרים השיר התשיעי והשיר העשירי שישתתפו בשלב הגמר, מ-2015 ארבעה שירים יעלו לגמר משלב זה. שלב גלגל ההצלה הראשון ב-2002 היה צוות שיפוט שהורכב ממנצחי העבר במלודיפסטיבלן והם אלה שקבעו מי הם שני השירים שעוברים לשלב הגמר. בין השנים 2003 ל-2006, שודרו השירים בשנית מההופעה בשלב חצי הגמר. לאחר ההצבעה בסיבוב הראשון צומצם מספר השירים ל-4, ורק לאחר סיבוב נוסף נקבע מי הם שני השירים הסופיים שעולים לשלב הגמר. התוכנית שודרה ביום ראשון אחר-הצהריים לאחר סיום שלב חצי הגמר הרביעי. התחרות נערכה באולם קטן יותר מהאולם שאירח את שלב חצאי הגמר, כמו למשל אולם ברנס סלונגר בסטוקהולם שאירח את שלב גלגל ההצלה ב-2005.
ב-2007, שלב גלגל ההצלה הפך להיות ממש כמו אחד מחצאי הגמר, כשהוא משודר באולם גדול כמו חצאי הגמר עצמם. שלב גלגל ההצלה החל להיות משודר במוצאי-שבת ובכך התווסף שבוע נוסף ללוח הזמנים של המלודיפסטיבלן. פורמט ההצבעה השתנה גם הוא מאז החלה שיטת ההדחות. עד 2014 חולקו שמונת השירים לזוגות, ואז צומצמו ל-4 שירים לפני חלוקה נוספת לזוגות. 2 השירים המנצחים לאחר הסיבוב השני בשלב גלגל ההצלה מעפילים לשלב הגמר, והזמרים מבצעים את השיר פעם נוספת בסוף הערב.
שלב הגמר
תחרות הגמר נערכת בשעה 20:00 שעון מקומי ביום שבת, באמצע חודש מרץ. עד 2014 עשרה שירים (11 ב-2009) משתתפים בגמר: 2 שירים מכל חצי גמר, שני שירים משלב גלגל ההצלה, ובשנת 2009 שיר נוסף שנבחר על ידי צוות השופטים הבינלאומי. ב-2015 השתתפו בגמר 12 שירים, שניים מכל חצי גמר וארבעה מגלגל ההצלה. סדר ההשמעה נבחר על ידי מפקחי התחרות כשבוע לפני שידור הגמר, וזאת על-מנת להבטיח ששירים ומבצעים בסגנונות דומים יישארו מרוחקים. חזרה גנרלית לתחרות נערכת ביום שישי שלפני שידור הגמר, וכרטיסים לחזרה הגנרלית נמכרים במהירות רבה כמעט כמו הכרטיסים לגמר עצמו. שלב הגמר מושך אל העיר המארחת תיירים רבים; סקר מ-2006 הראה ש-54% מהצופים הגיעו מחוץ לעיר המארחת סטוקהולם, כאשר 6% מתוכם הגיעו מחוץ לשוודיה.
כמו באירוויזיון, שידור מטעם איגוד השידור האירופי מסקר את האירוע, מלווה על ידי נעימת הפתיחה "Te Deum" של המלחין מארק-אנטואן שרפנטייה. סרטוני 'גלויות' משודרים לפני כל ביצוע שיר. בגמר משודר מופע ביניים שמשודר בזמן התייעצות השופטים ולפני שנסגרת ההצבעה בבית. בעבר, מספר משתתפי המלודיפסטיבלן הופיעו במופע הביניים, ביניהם לנה פיליפסון ב-2005, ומחרוזת אומנים בשנת 2000.
המצנח מקבל גביע, Den stora Sångfågeln ("הזמיר הגדול"), אשר מוענק לו ממנצח השנה שעברה. הגביע שמעוצב על ידי ארנסט בילגרן, נחנך ב-2005 והוענק לכל מנצחי המלודיפסטיבלן בעבר, בטקס שנערך לכבוד 50 שנים לקיום תחרות המלודיפסטיבלן, במרץ של אותה שנה. המנצח בתחרות מבצע את השיר פעם נוספת בסוף הערב.
הצבעה
עד שנת 1999, עת החלה שיטת ההצבעה הנוכחית, המנצח במלודיפסטיבלן נקבע על ידי צוות שופטים שמחולק לפי אזורים בשוודיה או לפי גיל. בשנת 1993, נוסתה שיטת הצבעה באמצעות טלווטינג, אך הדבר לא הוכח כהצלחה. רשת הטלפון בשוודיה קרסה עקב מספר השיחות הרב, וטענות שהגיעו מהצהובונים בשוודיה אמרו ששיטת ההצבעה שינתה באופן קיצוני את התוצאות. עיתוני הערב פרסמו את תוכנית הגיבוי שהייתה לצוות השופטים, לפיה השיר המנצח היה מגיע רק למקום הרביעי. רשת השידור השוודית מעולם לא איששה את נכונותם של הטענות האלה.
שיטת ההצבעה הנוכחית במלודיפסטיבלן דומה מאוד לשיטת ההצבעה באירוויזיון. משנת 2011 11 צוותי שיפוט בינלאומיים מחלקים 1, 2, 4, 6, 8, 10 ו-12 נקודות לשבעת השירים האהובים עליהם. בסך הכול ל-11 הצוותים יש כוח השפעה על 50% מהתוצאות הסופיות, ובסך הכול 473 נקודות. 50% הנותרים מחולקים על ידי הצבעות הקהל בבית, על פי כמות ההצבעות באחוזים. כלומר שיר שקיבל 10% מהצבעות הצופים יקבל 47 נקודות. שיר שקיבל 25% מהצבעות הצופים יקבל 118 נקודות, עד לחלוקת כל 473 הנקודות שבידי הצופים. בסוף ההצבעה, השיר שקיבל את מרב הנקודות המשוקללות מוכרז כמנצח בתחרות. קווי ההצבעה נפתחים מיד עם פרסום הגמר ברדיו, והם נסגרים רק לאחר הצבעת השופטים. 2 מספרי טלפון משמשים לכל שיר, כאשר אחד מהם מאפשר תרומה לרשת השידור השוודית, והמצביעים רשאים לבחור מאיזה קו להצביע. כמו כן, ניתן להצביע על ידי שליחת מסרון לשיר האהוב, וכן רק תושבי שוודיה רשאים להצביע.
ההצבעות מוקראות בסדר עולה, מהנקודה הראשונה ועד ל-12 הנקודות. במהלך ההצבעה, הנקודות נרשמות על גבי מסך דיגיטלי. לפני 2011 היו 6 צוותים בינלאומיים ו-5 צוותים מקומיים, כשאדם שאינו בחבר השופטים היה מקריא את הניקוד. SVT נהגה להחליף מדי שנה את האדם שהקריא את נקודות השופטים. כך למשל, מתמודדי הגמר של תוכנית המציאות "הישרדות" הקריאו את הניקוד ב-2004, וב-2006 הקומיקאי והבלשן פרדריק לינדסטורם הקריא את ניקוד השופטים כשאר הוא מדבר בניב המקומי של כל אזור בשוודיה. הצבעות הקהל בבית מוקראות על ידי מנחי התחרות בסדר עולה. גמר המלודיפסטיבלן שבר את שיא ההצבעות הנורדיות מספר פעמים, כאשר ב-2007 מספר המצביעים היה למעלה משני מיליון.
במקרה של שוויון, השיר שקיבל יותר קולות מהקהל בבית הוא השיר שממוקם גבוה יותר בדירוג. היו שני מקרים של שוויון לאורך ההיסטוריה של התחרות. הפעם הראשונה הייתה ב-1969 כאשר השיר של טומי שרברג הגיע למקום הראשון ביחד עם יאן מלמסיו. השופטים הצביעו שוב עבור אחד משני השירים, ובכך הוכרז טומי שרברג כמנצח באותה שנה. הפעם השנייה הייתה בשנת 1978 כאשר ביורן סקיפס הגיע למקום הראשון ביחד עם ליס הולם, קיקי דניאלסון וויזקס (שהופיעו ביחד). שובר שוויון שנערך הכריז על ביורן סקיפס כמנצח. בשנת 2013 נרשמה היסטוריה, כששירו של הזמר רובין חוינברה - You, עלה משלב גלגל ההצלה, ניצח בגמר - וייצג את שוודיה באירוויזיון.
מנצחים
53 מתוך 54 שירים שייצגו את שוודיה באירוויזיון נבחרו בתחרות המלודיפסטיבלן. שוודיה ניצחה באירוויזיון 7 פעמים: ב-1974, ב-1984, ב-1991, ב-1999, ב-2012 ב-2015,וב- 2023 ,ובכך הפכה למדינה עם מספר הניצחונות השני הגבוה ביותר בתולדות האירוויזיון אחרי אירלנד. השיר המנצח באירוויזיון 1974, "ווטרלו" של להקת אבבא, זכה בתואר 'השיר האהוב ביותר במלודיפסטיבלן', במרץ 2005. מאוחר יותר באותה שנה, השיר נבחר בתור השיר האהוב ביותר באירוויזיון בתחרות שנערכה בקופנהגן. הטבלה הבאה מסכמת את השירים השוודיים שהגיעו לאחד מחמשת המקומות הראשונים באירוויזיון:
חוקים
רוב חוקי המלודיפסטיבלן זהים לחוקי האירוויזיון, אולם לרשת השידור השוודית ישנה תקנון משלה. חוקי התחרות הרשמיים מתפרסמים על ידי SVT בתחילת כל שנה בה מתקיימת תחרות המלודיפסטיבלן, וזאת על-מנת להבטיח את כל השינויים והערות שהיו לכותבי ומלחיני השירים ולמבצעים עצמם.
מספר האנשים הרשאים להופיע על הבמה עמד על 6, כמו באירוויזיון. זה כלל בין היתר את מקהלת המלודיפסטיבלן (huskören, מקהלת הבית), קבוצה בת 5 אנשים של זמרי ליווי, ששימשה את רוב המתחרים. המבצעים יכלו להשתמש בכל זמרי הליווי או רק בחלק מהם, או להופיע עם זמרי רקע אחרים. כל הקולות היו חייבים להיות מבוצעים בהופעה החיה, וקולות אדם לא היו יכולים להיות מוקלטים בפלייבק. מאז החלה תחרות המלודיפסטיבלן ועד שנת 2000 השתמשו בתזמורת חיה, מלבד השנים 1985 ו-1986. שתי תזמורות שימשו בין השנים 1960 ל-1963; תזמורת גדולה ו-Göte Wilhelmsons kvartett - רביעיית ג'אז. מאז 2001, המתמודדים משתמשים בפלייבק.
השירים אינם רשאים להתפרסם כל עוד לא הוצגו ברדיו. שירים שכשלו להעפיל לשלב הגמר רשאים להיות משודרים עם סיום חצי הגמר. לא ניתן להשמיע שירים שעברו לשלב הבא, אלא רק לאחר סיום שלב גלגל ההצלה. לאחר מכן אין שום הגבלות על השמעת השירים ופרסומם. רשת השידור מבצעת לעיתים שינויים גורפים בשירים לפני שהם נשלחים לאירוויזיון. למשל, בתחרות המלודיפסטיבלן 1961 ניצחה הזמרת סו מאלמקביסט עם השיר "April, April" ("אפריל, אפריל"). כאשר הופיעה עם השיר לאחר הניצחון, היא התבלבלה במילות השיר ופרצה בצחוק מתגלגל. התקשורת מתחה עליה ביקורת נוקבת וכינתה את המעשה כדבר ילדותי. רשת השידור החליפה אותה לבסוף בזמרת ליל באבס שהופיעה עם השיר באירוויזיון. דוגמה נוספת היא השיר שניצח במלודיפסטיבלן 1987, "Fyra bugg och en Coca Cola" שבוצע על ידי לוטה אנגברג. באירוויזיון שונה שם השיר ל"בוגלו" מכיוון ששני השירים השוודים שניצחו באירוויזיון עד אז כללו בתוכם את הסיומת "לוּ".
עד שנת 2001 הותר למבצעים לשיר רק בשוודית. חוק זה לא מנע מרוב הזמרים המנצחים להקליט גרסאות באנגלית ובשפות אחרות. בשנים 1965, 1973, 1974 ו-1975 השיר המנצח במלודיפסטיבלן בוצע באירוויזיון באנגלית. מאז בוטל חוק השפה באירוויזיון 1999, כל שיר ששלחה שוודיה לאירוויזיון בוצע באנגלית, ללא קשר לשפה שהוא בוצע במלודיפסטיבלן. מספר שפות בולטות שבוצעו במלודיפסטיבלן הן ספרדית, צרפתית, יוונית, פורטוגזית ופרסית. השיר של קמרון קרטיו במלודיפסטיבלן 2005 בוצע בשפה מתוכננת.
כיסוי תקשורתי
תחרות המלודיפסטיבלן משודרת בטלוויזיה, ברדיו ובאינטרנט. התחרות משודרת בערוץ SVT1, וכן בערוץ SVT World עם סיקור בינלאומי. עד שנת 1987, התחרות שודרה ב-Sveriges Radio TV, או בשמה המוכר יותר TV1. בין השנים 1988 ל-1999, התחרות שודרה בערוצים שונים, תלוי בעיר בה היא נערכה. תחרויות הגמר שהתקיימו בסטוקהולם שודרו בערוץ Kanal 1 (ובשמו הרשמי TV1), בעוד שתחרויות הגמר שהתקיימו בגטבורג או מאלמה שודרו בערוץ TV2. תחנת הרדיו SR משדרת כיום את התחרות בתחנות P3, P1 ו-P4.
אף על פי שבאופן מסורתי תחרויות הגמר מתקיימות במוצאי שבת, בשנת 1990 היא נערכה ביום שישי. ערוץ TV2 הציע את הרעיון מתוך מחשבה שזה ימשוך יותר צופים. בשנת 1991 נערכה התחרות ביום ראשון של חג הפסחא מאותה סיבה. בשנת 2002 נדחה גמר המלודיפסטיבלן לטובת סיקור אולימפיאדת סולט לייק סיטי.
למלודיפסטיבלן יש אתר רשמי באינטרנט מאז 1999, והתחרות משודרת בו מאז 2005. עד שנת 2006, בין חודש פברואר לגמר האירוויזיון בחודש מאי, שידרה SR תוכנית רדיו שמוקדשת לאירוויזיון בשם P4 Melodifest. בתוכנית, יכלו המאזינים להקשיב לשירים מחצאי הגמר בכל יום שישי. כמו כן, היא שידרה ביום שלאחר הגמר תוכנית רדיו בשם a dagen efter ("היום שאחרי"), ששימשה כפרשנית לערב הגמר. את התוכנית הנחתה הפרשנית קרולינה נורן. לא שודרה מעולם תוכנית טלוויזיה בנושא. תחרות המלודיפסטיבלן משודרת ברזולוצית מסך רחב מאז שנת 2002 ובשיטת דולבי דיגיטל מאז שנת 2004.
נתוני הצפייה של התחרות רשמו עלייה מאז 2002. ב-2007, כ-4.1 מיליון תושבים, המהווים 44% מאוכלוסיית שוודיה, צפו בגמר המלודיפסטיבלן, ובין 2.9 מיליון ל-3.2 מיליון תושבים צפו בכל אחד מחצאי הגמר. נתוני הצפייה של גמר מלודיפסטיבלן 2007 נמוכים בכמעט 2 מיליון צופים משיא הצפייה שהיה ב-1990. לתחרות המלודיפסטיבלן ישנה כיסוי תקשורתי נרחב במדיה השוודית. מחקר של כלכלת המדע ומחלקת התקשורת באוניברסיטת קרלסטאד קבע כי ייתכן והכיסוי התקשורתי הנרחב השפיע על התוצאות של מלודיפסטיבלן 2007. תחרות המלודיפסטיבלן נחשבת בעיני רבים ברחבי אירופה לתחרות הקדם אירוויזיון המושקעת והמעניינת ביותר באירופה.
סגנונות המוזיקה והצגתם
תדמית המלודיפסטיבלן התפתחה עם השנים, אולם מילה אחת באמת מגדירה את אופי המוזיקה שבתחרות: שלאגר. בשוודית, שלאגר (מילה שאולה מגרמנית שמשמעותה "להיט") מייצג כל שיר שמשויך לתחרות, החל ממוזיקת הג'אז שהייתה מאוד נפוצה בשנות ה-60, ועד לשירים בסגנון הפופ איתו הופיעה לינדה בנגצינג ב-2006. כריסטין דמסטידר כתבה בפורטל החדשות האינטרנטי, The Local, כי השלאגר השוודי מאופיין בדרך-כלל במנגינה מעצבנת שחוזרת על עצמה ועם מילים תפלות עם מעט או ללא משמעות בכלל.
גימיקים הם חלק חשוב מההופעה בתחרות. לנה פיליפסון השתמשה במעמד למיקרופון בהופעה שלה ב-2004. בזמן שפיליפסון הנחתה את מלודיפסטיבלן 2006, הוצגו 4 סרטונים במהלך חצאי הגמר בהם הראו, כמעין פארודיה, מה קרה למעמד המיקרופון מאז הזכייה שלה במלודיפסטיבלן. פירוטכניקה היא עוד גימיק נפוץ בהופעות המלודיפסטיבלן. אחרי התחרות ב-2007, מתחה קרולינה לסבו מ"דאגנס תקשורת" ביקורת על ההפקה והתוכן המוזיקלי של התחרות, בטענה שהתחרות ב-1998 הייתה "הזמן בו תחרות המלודיפסטיבלן הייתה עדיין תחרות שלאגרים" ושכל התחרות הפכה ל"שילוב בין תוכנית הריאלטי פיים פקטורי והשעשועון 'סטאדסקמפן'".
שלומי שוב
שלומי שוב (נולד ב-25 בספטמבר 1971) הוא רואה חשבון, ראש תוכנית חשבונאות וסגן דיקן בית הספר אריסון למנהל עסקים, המרכז הבינתחומי הרצליה. מומחה בתחום ה-IFRS בישראל, עומד בראש פורום שווי הוגן (Fair Value Forum), ומחבר ספרים בתחום החשבונאות הפיננסית.
ביוגרפיה
שלומי שוב נולד בתל אביב. בוגר תואר ראשון בחשבונאות ומנהל עסקים מהמסלול האקדמי המכללה למינהל ובשנת 1998 הוסמך כרואה חשבון על ידי מועצת רואי החשבון בישראל. באותה השנה סיים בהצטיינות לימודי תואר שני M.B.A במנהל עסקים, בבית הספר למנהל עסקים, אוניברסיטת בן-גוריון.
במסגרת תפקידיו שימש כיועץ כלכלי של שר הפנים, אליהו סוויסה, בין השנים 1998–1999, וכיהן עד שנת 2006 בתפקידי ניהול במשרדי רואי החשבון פאהן קנה ושות', ליובושיץ קסירר ו-KPMG סומך חייקין ושות'. בשנת 2006 הקים את חברת IFRS קונסלטינג בע"מ, המספקת שירותי ייעוץ בתחום IFRS לחברות מדווחות, לרואי חשבון ולגופים ציבוריים.
שוב משמש משנת 1996 כמרצה בכיר לחשבונאות. לימד במסלול האקדמי המכללה למנהל, בית הספר למנהל עסקים החל משנת 1999, וכמרצה באוניברסיטה הפתוחה, המחלקה לניהול ולכלכלה, החל משנת 2008. בשנת 2006 הקים את התוכנית לחשבונאות במרכז הבינתחומי הרצליה, ומשנת 2010 משמש כסגן דיקן בבית הספר אריסון למנהל עסקים. כיום משמש שוב גם כאחראי אקדמי של קורסי החשבונאות הפיננסית באוניברסיטה הפתוחה.
ספרו "חשבונאות פיננסית חדשה: IFRS" זכה בפרס לשכת רואי החשבון לשנת 2007 והפך לספר לימוד מרכזי בקורסים לחשבונאות פיננסית באוניברסיטה הפתוחה. פעילותו של שוב בתחום הובילה לבחירתו על ידי 50 רואי חשבון בכירים כאחד ממומחי ה-IFRS המובילים בארץ, בסקר שפורסם בעיתון כלכליסט. בהמשך סיפק ראיונות רבים בתחום ה- IFRS בעיתונות הכלכלית ובמסגרת כתבות ופרשנויות, וכן טור דעה שבועי המתפרסם בעיתון דה-מרקר.
פעילות ציבורית
שוב מעורב בפעילות ציבורית רחבת היקף: הוא שימש בעבר כיושב ראש הוועדה לדיווח כספי הלכה למעשה, מטעם לשכת רואי החשבון, וחבר בהווה בוועדות מקצועיות מטעם לשכת רואי חשבון, המוסד הישראלי לתקינה בחשבונאות, המפקח על הבנקים וועדת היגוי מטעם משרד החינוך. בשנת 2011 ייסד ביחד עם פרופ' אמיר ברנע את הפורום שווי הוגן FVF (Fair Value Forum). הפורום תורם לאיכות המידע בשוק ההון ומשפיע על סדר היום הכלכלי, בין היתר באמצעות סיקור דיוניו בתקשורת.
החל מ-2021 הוא חבר בוועדה המייעצת של פורום IVS בישראל.
ספרים
ספריו של שוב הפכו לחלק מהספרות המקצועית בתחום החשבונאות בישראל, ומשמשים כמקור מידע לאנשי מקצוע וגופי הרגולציה. משנת 2010 הוכנסו ספרי "חשבונאות פיננסית חדשה: IFRS" לתוכנית הלימוד של האוניברסיטה הפתוחה.
קומונות ווילד
קומונות ווילד (באנגלית: Wild Communes) היו מספר קבוצות שיתופיות, בעלות אידאולוגיה פמיניסטית, של נשים בבריטניה בשנות ה-70 וה-80.
נשות הקומונה החליטו שלא להוריש לילדיהן לא את שם המשפחה של אבותיהם, ולא את שמות משפחתן עצמן - ושם המשפחה של כלל הילדים שנולדו בקומונה נרשם כ'ווילד' (Wild - פרא) וגידולם היה במשותף - כשלא בהכרח קיימו קשר ראשוני עם הוריהם הביולוגיים.
הקומונה הראשונה הוקמה ב-1971 בבית בן שלוש קומות באיילינגטון שבצפון לונדון ועד מהרה וקמו קבוצות נוספות באוקספורד, לידס ובערים נוספות בבריטניה. ב-1974 היו כבר כעשר קומונות ששמרו ביניהן על קשרים רופפים.
הקומונות היו לא אחת יעד למתקפות והתנכלות מצד השכנים על רקע שמרני. התנועה הלכה והתפוררה עד סוף שנות ה-80, אולם ילדים רבים שנולדו בה הוסיפו גם בבגרותם לשאת את השם 'וויילד' כשם משפחתם. ב-2010 נעשה סרט דוקומנטרי על ילדי הקומונה בבגרותם בבימויו של אדם הופקינס. אף אחד מהם לא בחר להמשיך ולחיות בקומונה כבוגר, אולם רובם ציינו כי הם זוכרים לטובה את ילדותם בקומונה.
קרב רכס אלסנבורן
קרב רכס אלסנבורן (באנגלית: Battle of Elsenborn Ridge) היה קרב חשוב, שנערך בין כוחות צבא גרמניה הנאצית לבין כוחות צבא ארצות הברית במסגרת המערכה בארדנים, במלחמת העולם השנייה, בין ה-16 ל-26 בדצמבר 1944. ארמיית הפאנצר השישית, בפיקודו של זפ דיטריך, ניסתה במשך 10 ימים לכבוש את הרכס האסטרטגי, ששלט על צירי התנועה לעיר ליאז' על נהר המז. אולם כל נסיונותיה נכשלו עקב קרב מגננה עיקש שניהל הקורפוס האמריקני ה-5. הכישלון הגרמני לכבוש את הרכס סייע רבות לסיכולה של המתקפה הגרמנית בארדנים.
תוכנית המתקפה
על ארמיית הפאנצר השישית של האס.אס בפיקוד יוזף דיטריך, הוטל המאמץ העיקרי של המתקפה הגרמנית בארדנים, באגף הימני (הצפוני). הארמייה שבפיקודו נועדה לתקוף גזרה בת כ-35 ק"מ שהשתרעה ממונשאו בצפון עד לפרצת לוסהיים בדרום, לחצות את נהר המז באזור ליאז, ולהתקדם לכיוון אנטוורפן, יעדה הסופי, תוך איבטוח האגף הימני של המבקע הגרמני. לשם ביצוע המשימה קיבלה ארמיית הפאנצר השישית, ארבע דיוויזיות פאנצר אס.אס מובחרות, כולל 2 גדודי פאנצר כבדים מצוידים בטנקים מדגם טיגר, ושש דיוויזיות חי"ר, וכן עדיפות בהקצאת תותחי-סער ומשחיתי טנקים.
לפי התוכנית הגרמנית, הדרג הראשון של מתקפת ארמיית הפאנצר השישית, שכלל ארבע דיוויזיות חי"ר, נועד להבקיע את החזית האמריקנית הדלילה בשעות הבוקר המוקדמות של ה-16 בדצמבר, וליצור בה פרצות, שיאפשרו לשתי דיוויזיות הפאנצר של קורפוס הפאנצר אס אס ה-1 להתקדם דרכן במהירות במטרה להגיע לנהר מז משני עברי העיר ליאז' ביום השלישי למתקפה. דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-12 נועדה לכבוש את רכס אלסנבורן - שורת גבעות מיוערות, שהשתרעו ממזרח למערב בניצב לקו החזית, ושלטה על צירי התנועה העיקריים שהובילו לאזור ליאז' - ולאחר מכן לנוע לכיוון ליאז׳ דרך מאלמדי וספא. דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-1 נועדה לנוע דרך פרצת לוסהיים, עמק צר וארוך ברוחב כ-8 ק"מ מצפון לרכס שניי אייפל (הרי השלג), ולהתקדם מערבה מדרום לרכס אלסנבורן במגמה לחצות את נהר מז באזור העיר אואי (Huy), מדרום לליאז׳'. קורפוס הפאנצר אס אס ה-2 של דיטריך, הוחזק בעתודה לצורך ניצול ההצלחה.
המתקפה
ב-16 בדצמבר 1944, בשעה 05:30 בבוקר פתחו הגרמנים במתקפתם. ההתקפה התנהלה בשלג שהגיע עד גובה הברכיים, וזרקורים הטילו אלומות אור על העננים ממעל כדי לספק תאורה מלאכותית ללוחמים. לאחר הפגזת ריכוך קצרה, הסתערו הרגלים הגרמנים על עמדות הדיוויזיה ה-99. אולם על אף שהמתקפה הגרמנית הפתיעה לחלוטין את המגנים האמריקנים, ולמרות שהכוח התוקף נהנה מעדיפות מספרית גדולה, התקדמות הארמייה השישית ביום הראשון למתקפה הייתה איטית מאוד ומאכזבת, ולא עלתה על קילומטרים בודדים. הסיבות העיקריות לכך היו האיכות הירודה של עוצבות החי"ר הגרמניות שהשתתפו במתקפה, העובדה שלא ניתן להן סיוע צמוד של שריון (כדי למנוע שחיקה של דיוויזיות הפאנצר במהלך קרב ההבקעה), קרב המגננה העיקש שניהלו היחידות האמריקניות שהגנו על הגזרה, ופקקי תנועה גדולים, שנוצרו מאחרי החזית הגרמנית, אשר עיכבו את תנועת טורי השריון הגרמניים. הדיוויזיה ה-99 בסיוע 2 גדודים מהדיוויזיה ה-2, שנשלחו לתגבר את מערך ההגנה שלה, הצליחה להחזיק במרבית עמדותיה עד לרדת החשיכה.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-277 השיגה התקדמות דלה ביותר מול התנגדות אמריקנית עיקשת. דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-12 התקדמה מספר קילומטרים לפני שנבלמה סמוך לצומת לוסהיימרגראבן, על ידי גדוד מהרגימנט ה-394, שהגן על האגף השמאלי החשוף של הדיוויזיה ה-99.
ב-18 בדצמבר ריכזו הגרמנים את המאמץ העיקרי שלהם נגד "הכפרים התאומים" בניסיון לכבוש אותם ולפתוח את הדרך לרכס אלסנבורן. רוב הכוח של דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-12, בסיוע עשרות משחיתי טנקים של רגימנט הנ"ט הכבד ה-560, וחיילי דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-277, תקף את העמדות האמריקניות. אולם כלי הרכב המשוריינים הגרמניים התקשו לתמרן ברחובות הצרים של שני הכפרים, והחי"ר הגרמני ספג אבדות כבדות מאש מרוכזת של הארטילריה האמריקנית, שהשתמשה בפעם הראשונה במלחמה בפגזים בעלי מרעום קרבה. קבוצות קטנות של רגלים אמריקאים הצליחו לפגוע בטנקי האויב באמצעות מוקשים נגד-טנקים ומטולי בזוקה. הקרב על הכפרים ניטש ללא הכרעה עד לרדת החשיכה, כששני הצדדים סופגים אבדות כבדות. הפיקוד האמריקני ניצל את הזמן כדי לתגבר את כוחותיו באזור רכס אלסנבורן ולארגן מערך הגנה חדש לאורך הרכס ומשני עבריו. עד סוף היום תוגבר הכוח האמריקני באזור עד שכלל ארבע דיוויזיות חי"ר (ה-2, ה-99, ה-9 וה-1), ואת כל הארטילריה של הקורפוס החמישי, שנפרסה מאחרי רכס אלסנבורן.
ב-19 בדצמבר הורה דיטריך לדיוויזיית הפאנצר אס אס ה-12 לנתק מגע, ולנוע לכיוון דרום מערב לעבר בוטגנבאך, כדי לאגף משמאל את מערך ההגנה על רכס אלסנבורן ולפתוח את הדרך למאלמדי, אולם השריון הגרמני נבלם שוב על ידי הדיוויזיה ה-1 המנוסה, שהספיקה לתפוס עמדות באזור זה. הכוח האמריקני שהגן על קרינקלט ורוכראת ניצל את ההזדמנות כדי לפנות את חורבות שני הכפרים ולסגת לקו ההגנה החדש על רכס אלסנבורן. ב-20 בדצמבר חידשה דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-12 את התקפתה לעבר בוטגנבאך, ובמקביל תקפה דדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-3 (שתגברה את ארמיית הפאנצר השישית) את החלק הצפוני של רכס אלסנבורן, במאמץ לאגף אותו מימין. כל ההתקפות הגרמניות במהלך היום נהדפו באבדות כבדות לתוקפים. ארמיית הפאנצר השישית המשיכה במאמצים להבקיע את החזית האמריקאית באזור רכס אלסנבורן עד ה-26 בדצמבר, אולם כל התקפותיה נהדפו. הפיקוד הגרמני הבין כבר ב-19 בחודש, שהסיכויים להשיג הבקעה בגזרה זו קלושים, ולכן היפנה את קורפוס הפאנצר אס אס ה-2 מהארמייה של דיטריך דרומה, כדי לנצל את ההצלחה היחסית, שהושגה בגזרת ארמיית הפאנצר החמישית, ולתגבר את כוחותיו של מנטויפל.
הכישלון של ארמיית הפאנצר השישית להבקיע את החזית האמריקאית באזור רכס אלסנבורן היה בעל השפעה מכריעה על תוצאות המתקפה הגרמנית בארדנים. הוא מנע מהגרמנים להתקדם לכיוון אנטוורפן, היעד העיקרי של המתקפה, בצירי התנועה הקצרים והנוחים ביותר, ואפשר לכוחות בעלות הברית לייצב את "הכתף הצפונית" של הבליטה, שיצרה המתקפה הגרמנית בקו החזית האמריקני. אף ששני הצדדים הותשו במהלך הלחימה, הקורפוס האמריקאי החמישי ניהל קרב מגננה מופתי נגד כוחות עדיפים, תוך שהוא מרתק כוחות גרמניים חזקים (8 דיוויזיות בסך הכל), וגורם להם אבדות כבדות פי כמה מהאבדות שספגו כוחותיו במהלך הקרב.
ג'ייקוב רופרט
ג'ייקוב (ג'ק) רופרט ג'וניור (באנגלית: .Jacob Ruppert, Jr; 5 באוגוסט 1867 - 13 בינואר 1939) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי. הוא היה חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית, בעל קבוצת הבייסבול "ניו יורק יאנקיז" ומי שבנה את היאנקי סטדיום בניו יורק.
חייו
בגיל 21 התגייס אל המשמר הלאומי של ארצות הברית, וקיבל דרגת קולונל. לאחר מכן נבחר לארבע תקופות רצופות כנציג מדינת ניו יורק בבית הנבחרים. ב-1915 רכש את קבוצת הבייסבול "ניו יורק יאנקיז", אותה החזיק ברשותו עד מותו.
את תחילת הונו עשה מעסק בישול הבירה המשפחתי, שבו כיהן במספר תפקידים עד שנהיה סגן הנשיא ומנכ"ל המבשלה.
בשנת 1898 נבחר לראשונה לבית הנבחרים כנציג המפלגה הדמוקרטית עבור המחוז ה-15 במדינת ניו יורק (דרום ומערב הברונקס). הוא החזיק בתפקיד עד שנת 1907.
רופרט התגורר על גבי האי סאות' ברד'ר שבאיסט ריבר במנהטן, והיה האחרון שהתגורר על האי. רופרט סבל מפלביטיס, ומת ב-13 בינואר 1939.
לינקולן סדרה H
לינקולן סדרה H (באנגלית Lincoln H-series) היא מכונית סלון מתוצרת חטיבת היוקרה "לינקולן" ("Lincoln Motor Company" ) מבית יצרנית הרכב האמריקאית פורד אשר יוצרה בין השנים 1946–1948.
101 שאלות למבוגר
"101 שאלות למבוגר" היא תוכנית שיחה לנוער המשודרת בערוץ הראשון ברוסיה. במשך זמן רב (בשנים 2006–2013) שודרה בערוץ המוסקבאי "TV Center" (לשעבר "TVC") ובגרסתו הבינלאומית "TVCI" תחת הכותרת "מאה שאלות למבוגר".
בשנת 2020 התחיל הערוץ הראשון להתעניין בקונספט של התוכנית. בתחילה, צילומי הפרקים הראשונים היו אמורים להתקיים בחודש מרץ, אך בשל מגפת COVID-19 היא נדחתה לתחילת יולי ושידור הבכורה התקיים ביום שבת, 5 בספטמבר 2020 בשעה 10:15 בבוקר.
תוכן
מרואייני התוכנית נבחרים על ידי הילדים המשתתפים בקהל. לשם כך נערך סקר בקרב תלמידי בית הספר, כתוצאה מכך מתברר באילו מבוגרים הם מעוניינים.
סיי טוומבלי
אדווין פארקר סיי טוומבלי, ג'וניור (באנגלית: Cy Twombly; 25 באפריל 1928 – 5 ביולי 2011) היה צייר ופסל אמריקאי, הידוע בציוריו האקספרסיוניסטים המופשטים ובשימוש שעשה בשרבוט ביצירותיו.
ביוגרפיה
טוומבלי נולד בעיר לקסינטון (Lexington) שבוירגיניה. הוא למד אמנות בבוסטון ובניו יורק, ובשנת 1952 עבר למכללת בלק מאונטן בצפון קרוליינה בה למד עם פראנץ קליין ורוברט מאת'רוול. בשנים אלה, הושפע מעבודותיו של פול קליי וממחוות מופשטות בציור. במהלך שנות החמישים של המאה ה-20 הכיר טוומבלי את אמני הפופ ארט האמריקאים כדוגמת רוברט ראושנברג וג'ספר ג'ונס. עם הראשון יצא ב-1954 לאיטליה ולמרוקו, בעזרת מלגה, ומשנת 1957 עד למותו גר באזור נאפולי וברומא. להערכת המבקרים זכה ראשית באירופה, ומשנות השמונים לערך גם בארצות הברית.
טוומבלי התפרסם בזכות ציורי הענק האבסטרקטיים שלו, שכללו שימוש בצבעים נועזים, בגרפיטי ובאותיות. כמה יצירות מפורסמות משנות השישים מחקות כתיבה צפופה או קליגרפיה על לוח. מתוך מאמץ לצייר בחושניות רבה, במיעוט מלאכותיות ותכנון מראש, טוומבלי אימץ שיטות כגון ציור בחושך, ביד שמאל או בישיבה על כתפי אדם אחר. ציוריו קשורים בעיקר בנושאים מן התרבות הקלאסית והספרות.
עבודותיו נמצאות ומוצגות במוסדות אמנות רבים ויוקרתיים ברחבי העולם, כגון מוזיאון טייט מודרן בלונדון, הביאנלה של ונציה, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, מוזיאון פילדלפיה לאמנות, אוסף מניל ביוסטון טקסס (בבניין המוקדש לו), מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, מוזיאון גוגנהיים בילבאו, מוזיאון הלובר בפריז ובתערוכה מוזיאלית באבו דאבי. בשנת 2010 הוזמן טוומבלי ליצור תקרה מצוירת עבור מוזיאון הלובר.
טוומבלי נפטר בשנת 2011 ברומא ממחלת הסרטן.
ויקראם סאראבהאי
ויקראם אמבאלאל סַארַאבְּהַאי (בגוג'ראטית: વિક્રમ અંબાલાલ સારાભાઇ, 12 באוגוסט 1919 - 31 בדצמבר 1971) פיזיקאי ומהנדס הודי, אבי תוכנית החלל של הודו.
סאראבהאי כמייסד מוסדות מחקר מדעיים
במהלך פעילותו המדעית והמינהלית, יזם סאראבהאי והקים 43 מוסדות מחקר, פיתוח ומדע ברחבי הודו. בתקופות מסוימות עמד במקביל בראש מספר ניכר של מוסדות מחקר אלה. כחלק מהשנה הגיאופיזית הבינלאומית (1958-1957) הקים סאראבהאי מכון לחקר הקרינה הקוסמית, בהרי קשמיר.
סאראבהאי ותוכנית החלל ההודית
סאראבהאי נחשב לאבי תוכנית החלל של הודו. בכוח מנהיגותו והכריזמה שלו, הצליח לשכנע את הדרגים הפוליטיים בהודו לתמוך בהקמתה. סאראבהאי הקים את מרכז החלל הראשון בהודו, בו מצויים מתקני ייצור, שליטה, בקרה ושיגור.
סאראבהאי עמד על כך שהודו זקוקה לעצמאות בחלל, קרי פיתוח לוויינים מייצור עצמי, משגרים ומערכות שליטה ובקרה. ציטוט מדברים שאמר משמש כמוטו לסוכנות החלל ההודית עד היום, ומופיע במקורות רבים, כולל פרסומים של סוכנות החלל ההודית, תערוכות וכנסים בנושאי חלל:
מרכז החלל ויקראם סאראבהאי
מרכז החלל הגדול והחשוב ביותר של הודו נקרא על שמו של סאראבהאי. במרכז זה מתבצעות רוב עבודות המחקר והפיתוח בתחום החלל בהודו, אך לא שיגורים לחלל.
פרסים והוקרה
הנחתת על הירח, כחלק ממשימת צ'אנדריאן 2, נקראת ויקראם, על שמו.
בלקפול
בלקפול (באנגלית: Blackpool) היא עיר חוף בירת מחוז לנקשייר ורשות יונטרית השוכנת בחוף הצפון-מערבי של אנגליה.
לאורך ימי הביניים ועד לאמצע המאה ה-18 הייתה בלקפול עיירת חוף קטנה, כאשר היא החלה להפוך ליעד תיירות ומאז גדלה באופן נכבד כאשר היא מתבססת על תעשיית התיירות המשרתת את כל אזור צפון ומרכז אנגליה. עם פיתוח כבישים ובהמשך מסילות רכבת, בלקפול הפכה יותר ויותר לעיירת נופש לתושבי אנגליה, כאשר שיא פריחת התיירות הייתה במחצית הראשונה של המאה ה-20 ומאז היא חווה דעיכה מסוימת עם פיתוח התעופה והטיסות הזולות ליעדים ברחבי העולם.
כיום רצועת החוף של בלקפול מלווה בטיילת רחבה, עם מספר רב של אתרי בידור, חנויות, מלונות וכיוצא בזאת. למרות הדעיכה במעמדה התיירותי בעשורים האחרונים, היא עדיין נחשבת לעיר הנופש מהפופולריות בבריטניה עם כעשרה מיליון מבקרים בשנה.
היסטוריה מוקדמת
השם 'בלקפול' כנראה נובע מנחל שעבר באזורי ביצת כבול וכך נשפכו מים עכורים וכהים אל תוך הים האירי כשהם יוצרים 'בריכה שחורה' (שמה של דבלין נובע מאותה הסיבה). הסבר נוסף לשם נובע מהשם הניתן לנחל בניב המקומי 'פול' (Poole או Pul) וכך השם הניתן לאותם מים כהים.
ישנם עדויות להתיישבות אנושית מהתקופה הפלאוליתית המאוחרת (לפני כ-12,000 שנים) באזור בלקפול. בתקופת הכיבוש הרומי של בריטניה אזור זה היה מקום מושבם של שבט הסטנטי (Setantii) אשר בהמשך חיו תחת השלטון הרומי ובחלקה הצפוני של בלקפול כיום (אזור שכונת פלייטווד) הוקמה עיר נמל בשם 'פורטוס סטנטי' או 'סטנטיוריום'.
במהלך ימי הביניים המוקדמים היו באזור מספר התיישבויות אנגלו-סקסוניות (כמו 'לְייטוֹן' ו-'בּיספאַם') שחיו לצד התיישבויות ויקינגיות (כמו 'וורברֶק' ו-'נוֹרברֶק'). במהלך השנים החלה להתבסס באזור החוף התיישבות מאוחדת של מספר כפרים וחוות באזור (בעיקרם חיבור הכפרים וורברק ולייטון). במאה ה-15 התיישבות זו נודעה בתור 'פול' (Pul) השם בלקפול מוזכר לראשונה רק בשנת 1602 ובמהלך המאה ה-17 החלה העיר להתהוות עם בניית דרכים לאורכה ולרוחבה.
עיירת הנופש של הצפון
פריחתה של העיר בלקפול החלה באמצע המאה ה-17, כאשר הרחצה בים החלה להיחשב לפעילות בריאה לגוף ותושבים מהמעמד הגבוה מהאזור החלו להגיע לחופי בלקפול. תיירות הריפוי הזו הביאה כמה יזמים בהם תומאס קליפטון וסר הנרי הוטון שהקימו כביש פרטי בין הליפקס ומנצ'סטר לבלקפול בשנת 1781, על בסיסו הוקם קו מרכבה סדיר להבאת תיירית לעיר. עם ההתרחבות בנפח התיירים, בתחילת המאה ה-19 היזם הנרי בנקס (הנחשב לאבי בלקפול) החל בפיתוח ובנייה במטרה לשרת את תעשיית התיירות המתפתחת, הוא בנה ורכש מספר מלונות ובתי הארחה ברחבי העיר, חותנו ד"ר ג'ון קוקר המשיך את עבודות הפיתוח ובנה בין היתר את בית האספה של העיר בשנת 1837 (המבנה קיים עד ימינו וניצב בפינת רחוב ויקטוריה).
אחד השלבים החשובים ביותר בהתפתחותה של העיר היה הקמת מסילת ברזל בין בלקפול לפולטון בשנת 1846, מה שחיבר את העיר לרשת הרכבת של בריטניה. הקמת קו הרכבת הוביל לעליה בתנועת התיירות הנכנסת לעיר, מה שהוביל לתנופת פיתוח ובנייה ברחבי העיר בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19. בשנת 1851 אוכלוסיית העיר גדלה לכדי 2,500 תושבים, ב-1852 הותקנה תאורת גז ברחובות העיר וב-1864 נבנתה רשת צינורות מי שתייה. בשנים אלו הושלמה בנייתם של המזח הצפוני (1863) המזח המרכזי (1868) ועם התרחבות העיר לכיוון דרום, הושלמה בניית המזח הדרומי בשנת 1893, מה שהפך את בלקפול לעיר היחידה בממלכה המאוחדת בעלת שלושה מזחים.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 בלקפול החלה לעשות שימוש נרחב בחשמל, כאשר בשנת 1879 היא הפכה לעיר הראשונה בעולם בעלת תאורת רחוב חשמלית. מספר שנים לאחר מכן ב-1885 נפתח קו החשמלית שהיה מהרכבות הקלות הראשונות בעולם בהנעה חשמלית. פיתוחים אלו בנוסף לשימוש החלוצי בחשמל חיזקו את מעמדה של העיר כמעוד תיירותי חשוב בצפון ומרכז אנגליה, כך שבשנות ה-90 של המאה ה-19 אוכלוסיית העיר הגיעה לכדי 35,000 תושבים והיא יכלה לארח כ-250,000 מבקרים ותיירים.
במהלך המחצית השנייה של במאה ה-19 ועד לאמצע המאה ה-20, בלקפול הלכה והתפתחה כאשר הפופולריות שלה הלכה וגברה ומספר התיירים המגיעים אליה גדל בהדרגה. בלקפול נודעה אז כעיר שהתפתחה בפחות מ-50 שנה מכפר דייגים לעיר בת 140,000 תושבים. בסביבות שנות ה-50 של המאה ה-20 הגיעה העיר לשיא מבחינת היקף התיירות עם 147,000 תושבים בשנת 1951 (לעומת 47,000 בלבד ב-1901) וכ-17 מיליון מבקרים בשנה. אך מאותה נקודת שיא החלה ירידה הדרגתית במספר המבקרים, כתוצאה מהתפתחות התעופה המסחרית שאיפשרה חופשות יחסית זולות מחוץ לבריטניה, ודעיכה בענף הצמר באזור (ענף אשר עובדיו היוו אחוז נכבד במבקרים בעיר). הקמה של תשתיות וכבישים מהירים חדשים באזור בשנות ה-70 איפשרו לתיירים חופשות יומיות של מספר שעות בעיר, מה שהוביל לפגיעה מסוימת למלונות העיר ולנפח התיירות.
תחבורה
תפקידה המרכזי של תעשיית התיירות בבלקפול לאורך ההיסטוריה שלה, שיחק תפקיד חשוב בפיתוח במערכות התחבורה נרחבות מסוגים שונים בעיר. בלקפול מחוברת לרשת הכבישים המהירים של בריטניה דרך כביש ה-M55 אשר מתחבר לכביש ה-M6 (המתחיל באזור ברמינגהאם בדרום ומגיע עד לקרלייל בצפון).
ברחבי העיר ישנן חמש תחנות רכבת המשרתות את קווי הרכבת של נורת'רן רייל והטרנס פניין אקספרס, בנוסף לתחנת רכבת אשר משרתת את נמל התעופה של בלקפול (אשר נסגר לטיסות סדירות באוקטובר 2014). במהלך המאה ה-20 נסגרו מספר תחנות ואחרות צומצמו, זאת בהתאם לצורכי התושבים והתיירים. בנוסף למערכת הרכבת, בלקפול כוללת קו רכבת קלה הפועל לאורך כ-18 ק"מ בחלקה המערבי של העיר (פחות או יותר לאורך קו החוף). הרכבת הקלה בבלקפול הוקמה בשנת 1885 והיא נחשבת כיום לאחד מקווי הרכבת הקלה החשמליים הוותיקים בעולם וקו החשמלית היחיד מהדור הראשון שעודנו פועל כיום בבריטניה.
אתרים נבחרים
העיר מאופיינת כאמור במבנים, אתרים ופארקים רבים הקשורים בתעשיית התיירות. לכל אורך קו החוף בצדה המזרחי של בלקפול משתרעת טיילת רחבה, שלאורכה עובר קו החשמלית ואליה מחוברים שלושה מזחים. רוב הרחובות והמבנים הקרובים לקו החוף כוללים חלק נכבד מאתרי התיירות בעיר ומשום שרובם נבנו במהלך המאה ה-19, ניתן לראות דוגמאות רבות לבנייה הוויקטוריאנית.
טיטאן (כלב)
טיטאן (2005 - 31 במרץ 2010) היה כלב דני ענק שהוכתר על ידי ספר השיאים של גינס ככלב הגבוה ביותר בעולם. גובהו הרשמי היה 107.3 סנטימטרים מכתפיו עד לארץ. גובהו של השיאן הקודם בקטגוריה, גיבסון, היה 107.2 סנטימטרים והוא נפטר באוגוסט 2009. ב-22 בפברואר 2010 טיטאן איבד את תוארו לדני ענק אחר מאריזונה בשם "ג'ורג' הענק".
ביוגרפיה
דיאנה טיילור מאטלנטה, בעליו של טיטאן, אימצה אותו בשנת 2005 מארגון צער בעלי חיים. כבר כשהיה בן שלושה חודשים שקל 25 קילוגרמים. היא אף אימצה כלבת דני ענק נוספת בשם ארי, גובהה היה 97 סנטימטרים "בלבד".
טיטאן סבל ממספר בעיות רפואיות, הוא היה אפליפטי, חירש וככל הנראה סבל מעיוורון בדרגה מסוימת. הוא אולף להגיב לפקודות במגע, וקודם לכן כשאחת מעיניו תפקדה במלואה דיאנה למדה אותו שפת סימנים. מצבו הבריאותי הצריך טיפולי אקופונקטורה וטיפולים כירופרקטיים אחת לשלושה שבועות. בשל גודלו העצום ילדים חשבו שהוא מין סוס או פרה.
משקלו הרשמי היה 86 קילוגרמים וגובהו הרשמי (מן הכתפיים ארצה) היה 107.3 סנטימטרים. בעליו שאפה להשתמש בפרסומו כדי ללמד את הציבור על גזע הדני הענק ועל בעיותיו הרפואיות. כלב דני שצבע עורו הוא בעיקר לבן יהיה לרוב חירש ויסבול מבעיות ראייה כמו של טיטאן.
ב-31 במרץ 2010 הוא מת מסיבוכים הקשורים לקרע במעיים.
מועצה אזורית נווה מדבר
מועצה אזורית נווה מדבר (בערבית: واحة الصحراء) הוקמה ב-6 בנובמבר 2012 על יד משרד הפנים בישראל ביחד עם המועצה אזורית אל קסום במקום מועצה אזורית אבו בסמה.
ההחלטה על יצירת שתי מועצות אזוריות נפרדות נבעה מגידול האוכלוסייה בתחום המועצה שפורקה. המועצה האזורית מספקת שירותים לכ-40,000 תושבים ביישובים בדואיים מוכרים ולא מוכרים מדרום לכביש 25 שאינם מוגדרים מועצה מקומית.
בשנת 2019 הגיעה המועצה האזורית למקום האחרון במדד הסוציו-אקונומי של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. משרדי המועצה המקומית נמצאים בתחומי העיר באר שבע, במבנה מגדל שבע.
בובי פארלי
ליאו רוברט "בובי" פארלי ג'וניור (באנגלית: Robert Leo "Bobby" Farrelly, Jr; נולד ב-17 ביוני 1958) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, ומפיק אמריקאי, אחיו של פיטר פארלי. האחים פארלי מפורסמים בעיקר בגין הפקת ובימוי סרטי קומדיה רומנטית העושים שימוש ב"הומור בתי שימוש", כגון: "טיפשים בלי הפסקה", "אני, עצמי ואיירין" ו"משתגעים על מרי".
קריירה
בשנת 2021, יצר, הפיק וביים עם אחיו - פיטר פארלי את סדרת הקומדיה "The Now" שעלתה בבכורה ב-10 בדצמבר 2021 בשירות הסטרימינג The Roku Channel (לשעבר קוויבי).
מטאו אלמאני
מטאו אלמאני פונט (ספרדית: Mateu Alemany Font, נולד ב-24 בפברואר 1963) הוא עורך דין מהאיים הבלריים שמאז מרץ 2021, מכהן בתפקיד המנהל הספורטיבי בברצלונה. בין 2000-2005 ו-2009–2010 הוא היה נשיא ריאל מיורקה. בין 2017 ל-2019 הוא היה מנהל כללי בולנסיה.
קריירה
אלמאני נולד ב-24 בפברואר 1963 באנדטראקס, מיורקה. ב-1985 הוא למד תואר במשפטים באוניברסיטת האיים הבלאריים. מאוחר יותר השיג תואר שני בחשבונאות פיננסית.
בשנת 1990 הוא מונה לסגן מנהל במיורקה. בשנת 1993, תחת נשיאותו של ברטולומה בלטרן הוא הפך למנכ"ל המועדון.
במהלך תקופתו כמנכ"ל, המועדון חווה מספר שינויים מוסדיים, כמו רכישת המועדון על ידי התאגיד Grupo Zeta ומינוי הנשיא אנטוניו אסנסיו בעקבותיה.
בשנת 2000, פלורנטינו פרז ניצח בבחירות לנשיאות ריאל מדריד, והציע לאלמאני את תפקיד מנכ"ל המועדון. אלמאני דחה את ההצעה. באותה שנה מונה אלמאני לנשיא מיורקה. בתקופת הנשיאות של אלמאני, מיורקה ניצחה בגמר גביע המלך הספרדי לשנת 2003, עם שערים של וולטר פנדיאני וסמואל אטו.
אלמני ארגן את הרכישה של אטו תמורת 4.4 מיליון פאונד; שהיה הסכום הגבוה ביותר אותו שילם המועדון על שחקן עד אז. אטו חתם בברצלונה בקיץ 2004 תמורת דמי העברה של 24 מיליון יורו, לאחר משא ומתן ארוך בו הייתה מעורבת גם ריאל מדריד. אטו עזב את מיורקה עם 54 שערים בלה ליגה, ובכך שבר שיא מועדון נוסף. בשנת 2004 אלמאני ארגן החתמות של מספר שחקנים, וכן את שיבת המאמן הקטור קופר. למרות זאת, בשנת 2005, אלמאני עזב את נשיאות המועדון שכן מיורקה הייתה על סף ירידת ליגה.
בשנת 2007, הוביל אלמאני קמפיין לא מוצלח לנשיאות פדרציית הכדורגל הספרדית המלכותית. ב-2009 חזר אלמאני למיורקה כנשיא המועדון. הוא עזב את התפקיד ביוני 2010, ומכר את מניותיו במועדון ללורנצו סרה פרר.
ב-27 במרץ 2017, מונה אלמני למנהל הכללי של ולנסיה. תחת ניהולו שוחררו מספר שחקנים בעמדות בכירות, והמועדון רכש במקומם רק שחקנים מתחת לגיל 26. תחת ניהולו ולנסיה הייתה הקבוצה הצעירה בליגה, וגיל השחקנים הממוצע היה 25. ב-7 בנובמבר 2019 הוא פוטר מהתפקיד.
ב-26 במרץ 2021, הוא נכנס לתפקידו כמנהל הכדורגל של ברצלונה תחת הנשיאות של ז'ואן לאפורטה.
סיודאד ריאל
סיודאד ריאל (בספרדית: Ciudad Real, מילולית: עיר המלך) היא עיר בקהילה האוטונומית קסטיליה-לה מנצ'ה, ספרד. נכון לשנת 2022, העיר מונה כ-75,000 תושבים.
היסטוריה
העיר נוסדה על ידי אלפונסו העשירי במאה ה-13 כדי להילחם כנגד המסדר של קאלאטראבה. בימי הביניים, ארבעה קילומטרים של חומה ומאה שלושים בנייני שמירה הגנו על האוכלוסייה המקומית שהורכבה מנוצרים, יהודים ומורים. סיודאד ריאל הפכה לעיר הבירה של הפרובינציה קסטיליה לה מאנצ'ה במאה ה-17, לאחר איחוד הממלכות האיבריות. העובדה קידמה ופיתחה את הכלכלה באזור. מהחומה שהקיפה את העיר, נשארו כיום רק שני חלקים.
תחבורה ותיירות
בעיר יש נקודת עצירה של הרכבת המהירה AVE - שמקשרת את ערי ספרד מברצלונה שבצפון המדינה ועד מלאגה בדרום המדינה. כמו כן ישנו שדה תעופה שנפתח בדצמבר 2008. בנוסף בניה של מלון וקזינו סזאר פאלאס החל משנת 2007.
חינוך
בסיודאד ריאל ישנם 18 בתי ספר יסודיים, ועוד 6 בתי ספר תיכוניים.
בתי ספר לקולנוע בישראל
בתי ספר לקולנוע בישראל פועלים מאז תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. נכון לשנת 2021 פועלים כ-20 בתי ספר, חלקם מעניקים תואר אקדמי וחלקם תואר מקצועי.
היסטוריה
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 לא ניתן היה ללמוד קולנוע בישראל, ומרבית הצעירים שרצו ללמוד קולנוע נסעו ללונדון.
בית הספר הראשון בישראל לקולנוע היה "המכון לצילום והסרטה", שהוקם בשנת 1963 על ידי בנימין קורצקי, שעלה מפולין, שם למד קולנוע יחד עם הבמאי רומן פולנסקי, והיה ממייסדי בית הספר לקולנוע בלודז' שהוקם בשנת 1958. בית הספר פעל בשכונת תל ארזה בתוך בית הספר המקצועי של משרד העבודה. מחזור ראשון של בית הספר החל ללמוד כבר ב-1961, אך הוא התמקד בלימודי צילום בלבד. שלוחה של בית הספר החלה לפעול ברמת גן ב-1966. בין בוגרי "המכון לצילום והסרטה" נמנים הבמאים ניסים מוסק ורפאל רביבו והצלמת אריאלה שביד. "המכון לצילום והסרטה" נסגר בתחילת שנות ה-70.
ב-1970 נוסדה המחלקה לקולנוע במסגרת בית הספר "בית צבי" ברמת גן, בניהולו של הבמאי ליאו פילר ובתיקצוב משרד החינוך והתרבות. ב-1972 נוסד החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, במסגרת הקמת "הפקולטה לאמנויות ותקשורת", שכללה גם את החוגים הוותיקים, החוג לתיאטרון, החוג לתולדות האמנות, והחוג למוזיקולוגיה. לשנת הלימודים הראשונה, שהחלה באוקטובר 1972, התקבלו 91 סטודנטים מתוך 245 שביקשו להתקבל. החוג גייס את במאי הקולנוע והטלוויזיה היהודי-אמריקאי דון ריצ'רדסון כמרצה בכיר. ריצ'רדסון ששמו המקורי היה מלווין שוורץ, היה במאי קולנוע וטלוויזיה שביים למעלה מ-600 תוכניות טלוויזיה, כולל פרקים בסדרות "משימה בלתי אפשרית" ו"בוננזה". הנסיכה גרייס ממונקו, שהייתה בת זוגו של ריצ'רדסון בצעירותו, תרמה כסף להקמת החוג. סגל ההוראה גלל גם את פיטר דארט, ראש החוג לקולנוע באוניברסיטת קנזס שהגיעה כפרופסור אורח. ב"בית צבי" מסלול הלימודים היה מעשי בעיקרו, ותלמידי בית הספר הצטיינו בצד הטכני. בשנות השמונים הראשונות, עם כניסת גרי בילו לניהול בית הספר ועבודתו של רנן שור עד אמצע שנות השמונים כמרכז מסלול הקולנוע, הוביל בית צבי מסלול לבמאים.
בראשית שנות ה-80 התדרדרה רמת הלימודים המעשיים בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, ובעקבות כך פרץ מרד סטודנטים, אשר כתוצאה ממנו מונה ארנון צוקרמן, לשעבר מנהל הטלוויזיה הישראלית, לכהן כראש החוג. צוקרמן פעל לשיפור רמת החוג, ונתן לגיטימציה לסטודנטים שוקי פרידמן ולורנס פרייס לייסד ב-1985 את "הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים", שרכש במשך הזמן יוקרה בינלאומית. באותה שנה (1985), נוסדה המחלקה לקולנוע בקמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות בתל אביב, בראשות הבמאי סרג' אנקרי.
בדצמבר 1988 פתחו הסטודנטים במחלקה לקולנוע בבית צבי בשביתה מתמשכת, לאור התדרדרות המגמה, ותבעו אוטונומיה ניהולית. שר החינוך והתרבות דאז, יצחק נבון, הקים ועדה ציבורית שהצדיקה את טענות הסטודנטים, ובלוח זמנים מזורז פנה לראשי ערים מרכזיות כדי להקים במשותף בית ספר לאומי מרכזי ומתוקצב היטב לקולנוע. ראש העיר ירושלים, טדי קולק, ומנהלת הקרן לירושלים, רות חשין, נענו לאתגר ופעלו להקמת בית הספר לקולנוע בירושלים בניהולו של רנן שור בנובמבר 1989. בית ספר זה, שמאוחר יותר נקרא על שמו של המפיק היהודי-אמריקאי סם שפיגל, שינה תוך שנים ספורות את מעמד הסרט הקצר הישראלי בישראל ובעולם.
במקביל לבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, נפתח בירושלים בית-הספר לקולנוע מעלה, בהוראת שר החינוך, איש המפד"ל זבולון המר, המיועד לתלמידים דתיים, כחלק מהאסטרטגיה של המפד"ל לפעול בתחום התקשורת.
מחלקות נוספות לקולנוע נפתחו בשנות ה-90 במכללת תל חי, בית הספר לקולנוע שבמדרשה לאומנות בבית ברל, במכללת הדסה בירושלים (חוג המתמקד בצילום ומדיה דיגיטלית), באוניברסיטה הפתוחה ובמכללה האקדמית ספיר. בתחילת שנות האלפיים נפתחה מגמת הוראה בקולנוע במכללה להוראת טכנולוגיה בתל אביב. בשנת 2005 הוקם בית ספר מנשר לאמנות. בשנת 2007 נפתח מסלול קולנוע וטלוויזיה בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל בשומרון. בשנת 2011 נפתח מסלול קולנוע עיוני חד-חוגי ומסלול קולנוע דו-חוגי באוניברסיטה הפתוחה.
נשורת גרעינית
נשורת גרעינית היא אבק המכיל חומר רדיואקטיבי. נשורת גרעינית נוצרת כתוצר לוואי של פיצוצים גרעיניים, וכתוצאה מתקלות בכורים גרעיניים או טיפול רשלני בחומר רדיואקטיבי. הנשורת הגרעינית פולטת קרינה רדיואקטיבית ומהווה סיכון בריאותי חמור: קרינה בעוצמה גבוהה גורמת למחלת קרינה ובעוצמה נמוכה היא עלולה לגרום למחלת הסרטן, גם שנים רבות לאחר החשיפה אליה. כמו כן עלולות להיגרם מוטציות גנטיות בבעלי חיים ובבני אדם הנחשפים לקרינה וכך נזק עלול לעבור לדורות הבאים.
מוצרי דגים
מוצרי דגים נצרכים כמזון בכל העולם. עם מאכלי ים אחרים, הם מספקים את המקור העיקרי בעולם לחלבון באיכות גבוהה, 14-16 אחוז מהחלבון מן החי הנצרך ברחבי העולם. למעלה ממיליארד אנשים מסתמכים על דגים כמקור העיקרי שלהם לחלבון מן החי.