cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'אן-פול סארטר
סארטר וספרות
סיפוריו הקצרים, שהתפרסמו בסביבות תחילת שנות ה-40 וחלקם נכללו אחר כך בקובץ הסיפורים "אינטימיות", זכו להצלחה מסחררת, אך עוררו עליו את ביקורת הכנסייה ושמרנים אחרים, כסופר המנסה לעורר מכירות באמצעות הפרובוקציה, אפילו גורמים מתונים יותר גרסו שהוא נטפל למכוער. כל אלה רק תרמו לפופולריות של ספריו. בעקבות סיפורים קצרים אלה, נסחף מבקר ספרותי מאלג'יר בזרם והפך להוגה אקזיסטנציאליסטי מוכר בעצמו - אלבר קאמי, שסירב להגדיר עצמו אקזיסטנציאליסט.
הוא האמין כי רעיונות תמיד מיוסדים על מצבי חיים אמיתיים, וכי לרומנים ולמחזות יש ערך לא פחות מלמאמרים מסובכים בביטוים של רעיונות פילוסופיים. הרומן, שמושפע מיצירתו של קפקא, עוסק בחוקר מדוכא בעיירה הדומה ללה-הבר, שבטוח כי חפצים דוממים ומצבים מאיימים על יכולתו להגדיר את עצמו, ואת החרות הרוחנית והאינטלקטואלית שלו. הדגשה זו על הכוח של דברים לא מודעים על פני דברים מודעים וחיים מזכירה את הביקורת של קרל מרקס כלפי הכוח של מוצרים על בני אדם ("פטישיזם מסחרי"), מה שרומז לכיוון שאליו פסע סארטר, לכיוון מהפכני ודיאלקטי-מרקסיסטי. הסיפורים ב"החומה" מדגישים את ההיבטים המקריים של המצבים שאנשים מוצאים עצמם בהם, ואת האבסורדיות של מאמציהם להתמודד עימם בצורה רציונלית. אסכולה שלמה של ספרות אבסורד צמחה ממצע זה.
רבים ממחזותיו הם סימבוליים מאוד, ומשמשים כלי להמחשת הפילוסופיה שלו. המחזה הידוע ביותר, "בדלתיים סגורות", כולל את השורה המפורסמת: "הגיהנום, הוא הזולת" (L'enfer, c'est les autres).
מלבד ההשפעה הברורה של "הבחילה", התרומה העיקרית של סארטר לספרות הייתה הטרילוגיה "דרכי החרות", שמציגות כיצד מלחמת העולם השנייה השפיעה על מחשבתו. בטרילוגיה "דרכי החירות" ("גיל התבונה", "אורכה" ו"מוות בלב") הוא מעמיד את דמויותיו בבעיות מוסריות הקשורות לעולמן הפרטי ולעולם בכלל, בעיות המתמקדות במחויבות, אהבה, בחירה, שנאה ובנושא המעסיק אותו ביותר - החירות. את הספר הרביעי לא השלים משום שלא מצא טעם ועניין להשלימו, לפי דבריו שלו.
בשנת 1964 ביקר סארטר את הספרות בתיאור חריף וציני של שש שנות חייו הראשונות, "המילים". ספר זה הוא ניגוד אירוני לסופר מרסל פרוסט, שהמוניטין שלו עקף בצורה מפתיעה את זה של הסופר אנדרה ז'יד, שהיה דגם החיקוי לספרות ה"מעורבת" של דורו של סארטר. לדעתו של סארטר ספרות יכולה לשמש כתחליף הבורגני להתמודדות אמיתית עם העולם.
הגותו
הגותו נטועה עמוק בתוך הרציונליזם, אך לא זה של המאה השבע עשרה שאפיין את כתבי הפילוסופים דקארט ולייבניץ. יש בו סלידה עמוקה מהגזמה, שבאה לידי ביטוי למשל בדברים אלה שכתב: "גאוניותו של פרוסט היא סך הכול עבודותיו, גאוניותו של ראסין הן סדרת הטרגדיות שכתב. חוץ מזה אין ולא כלום. למה לייחס לראסין את היכולת לכתוב טרגדיה נוספת בזמן שלא כתב אותה?".
סארטר התייחס לשאלות של צדקנות, דטרמיניזם וגורל. הוא התייחס גם לשאלות של דת ואמונה באלוהים, ובניגוד להוגים אחרים אשר גרסו שאלוהים לא קיים אך חלק מחוקי המוסר שלה כוחם יפה גם כעת (לשאת את שם אלוהיך לשווא, פסלים ואלילים לעומת לא תגנוב, וכו'), סארטר מטיל ספק בכולם מאחר שאי קיומו של אלוהים הוא אולי בבחינת שאלה ללא תשובה, אך אם אלוהים לא קיים בוודאות, לא קיימים חוקים אלוהיים, ולכן אין טוב מוחלט. הוא מטיל ספק בכול אשר קיים חוץ משני דברים: האדם קיים, האדם הוא חופשי. הוא דוחק באדם להיות חופשי ולבחור את דרך חייו מתוך עולמו הפנימי, וכמו כן להבין שתוצאות מעשיו הן תוצאות מעשיו בלבד ולא של "יישות עליונה".
סארטר נבחר לשבת בבית דין אשר ישפוט את האמריקאים בפשעי מלחמה לאחר מלחמת העולם השנייה. הוא גם שלל את תקפותם של משפטי נירנברג באומרו שההיסטוריה נכתבת על ידי המנצחים והמנצחים צריכים להצדיק את ניצחונם ("אם הנאצים היו מנצחים על דוכן הנאשמים היו יושבים צ'רצ'יל וטרומן" - מתוך תיעוד טלוויזיוני: סארטר ובובואר). בנוסף שלל נחרצות את האנטישמיות. בעצרת למען יהודי ברית המועצות, שנערכה בשנת 1971, נשא נאום חריף נגד האנטישמיות בברית המועצות.
בערוב ימיו שימש את סארטר מזכירו בני לוי (כונה אז פייר ויקטור). בעזרת הלימוד המשותף שלהם בכתבי הקלאסיקה ההגותית המערבית ובכתבי עמנואל לוינס, בחנו השניים את שאלת הישרדותם של היהודים לאורך זמן כה רב בהיסטוריה האנושית. הם הגיעו למסקנה שישנו מקום נכבד לתקווה לעתיד טוב יותר לאנושות כולה, מה שהביא את שניהם להבין את רעיון הגאולה היהודית שפניו אל העתיד. סארטר, סיפר לוי בערוב ימיו, "התרשם והתלהב מאוד מהתוכן העצום שמצא ברעיון הגאולה היהודית, תובנה המביאה אותו, בין השאר, לשינוי נקודת המבט על עצם היהדות".
בין ספריו
כתבים פילוסופיים:
כתבים ספרותיים:
מחזות:
כתבים בתחום תורת הספרות:
לקריאה נוספת
מאמרים על יצירתו:
שגרירות ישראל בטוקיו
שגרירות ישראל בטוקיו היא הנציגות הדיפלומטית הגבוהה ביותר של מדינת ישראל ביפן, והנציגות הדיפלומטית הראשונה של ישראל במזרח הרחוק. השגרירות הוקמה בעקבות כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
היסטוריה
ב-15 במאי 1952, שבועיים לאחר תום הכיבוש האמריקאי, הכירה יפן במדינת ישראל, הראשונה באסיה לעשות כן, וישראל הייתה למדינה הראשונה מן המזרח התיכון לפתוח נציגות דיפלומטית ביפן, עם פתיחת הצירות הישראלית בטוקיו. בדצמבר 1954 הורחב תחום אחריותו של שגריר יפן בטורקיה גם לישראל, ובשנה שלאחר מכן פתחה יפן צירות בתל אביב. בשנת 1962 ביקרה שרת החוץ, גולדה מאיר, בטוקיו, וביולי 1963 שודרג דרג היחסים בין המדינות לדרג של שגרירות.
בין השנים 1962-1963, ושוב לאחר סגירתה של שגרירות ישראל בסיאול ב-1978 ועד לפתיחתה החוזרת ב-1992, שימשה השגרירות כנציגות ישראל לקוריאה הדרומית.
ב-2015 הוקם באוסקה כארגון כפוף למדור הכלכלי של שגרירות ישראל ביפן שמטרתו העיקרית היא לקדם שיתוף פעולה כלכלי בין ישראל ויפן.
זוסימוס (אפיפיור)
זוסימוס (בלטינית: Zosimus) היה האפיפיור ה-41 למניין, אשר כיהן בתפקיד מ-18 במרץ 417 עד 26 בדצמבר 418 (או עד 23 בדצמבר). הוא נולד במסורקה שבמחוז קלבריה, איטליה. הוא כיהן לאחר האפיפיור אינוקנטיוס הראשון ולפני האפיפיור בוניפקיוס הראשון. זוסימוס השתתף בסכסוך הממושך בגאליה. אופיו המרדני השפיע על מחלוקות רבות, שנמשכו אף לאחר מותו.
לפי מקורות היסטוריים, זוסימוס היה יווני ושמו של אביו היה אברם (או אברהם), ויש הגורסים כי בא ממשפחה יהודית.
זוסימוס אימץ כמה צעדים כדי לשפר את מצב הכמורה.
זמן קצר לאחר הבחירות של זוסימוס כחסיד של פלגיאניזם, קאלסטיוס, אשר נידון לגירוש בידי האפיפיור הקודם, אינוקנטיוס הראשון, הגיע לרומא על מנת להצדיק את עצמו מול האפיפיור החדש, לאחר גירושו מקונסטנטינופול.
בקיץ 417, זוסימוס ארגן פגישה של אנשי הדת הרומית בבזיליקת סנט קלמנט, ובה קאלסטיוס סירב לקבל את ההנחות שקבע הדיאקון פאולינוס, ובכללן להצהיר כי הוא קיבל את הדוקטרינה של אינוקנטיוס הראשון.
ז'אן קלווין
החזרה לפריז
מרבית הפליטים הגיעו לשטרסבורג, אז עיר חופשית בשולי האימפריה הרומית הקדושה המפוררת, שם יסד מרטין בוצר, נזיר דומיניקני לשעבר שהוחרם על ידי הכנסייה, כנסייה רפורמית. בוצר היה דמות בעלת השפעה רבה יחסית בחוגי הרפורמציה, ובין היתר ניסה בעבר לפשר בין מרטין לותר והרפורמטור השווייצרי אולריך צווינגלי מציריך, שהתקוטטו ביניהם על משמעות הטרנסובסטנציאציה בטקס האוכריסטיה: לותר טען שעל אף שאכן אין הלחם הופך לבשרו של הצלוב, הרי שהצלוב נמצא פיזית בתוך לחם, וסביבו. צווינגלי טען שהלחם והיין הם ייצוג סמלי של גופו של ישו, ולא המהות עצמה. פלוגתא דתית זו, שאולי נראית למתבונן מבחוץ כמה בכך, כסכולסטיקה תאולוגית מיותרת, פילגה את הפורשים מהכנסייה הקתולית ללותרנים ורפורמים. גם לאחר שצווינגלי נהרג ב-1531 בצאתו ככומר לוחם לקרב, כשציריך הותקפה על ידי קנטון סמוך, סירב ממשיכו בולינגר לפשרה שהציע בוצר.
על אף שרוב הפליטים נמלטו לשטרסבורג, העדיף קלווין מעדיף לנסוע למו (Meaux) שבצרפת, שם פגש את ז'ק לפבר. ייתכן שבשלב זה קלווין כבר גמר אומר לעזוב את הכנסייה, והפגישה עם לפבר נועדה לנסות ולהשפיע על הכומר ההומניסט הזקן, שכתביו השפיעו עליו כה רבות בהיותו סטודנט בפריז, שיצטרף אליו בעזיבתו. סביר יותר שקלווין חשש מהגלות, וניסה להצטרף לכנסייתם של לפבר ותלמידו בריקונה, שכיהן כבישוף מו. השניים הללו החלו לבצע רפורמות בדיוקסיה מעת מינויו של בריקונה לבישוף. כנראה לא צלחה לו דרכו, אם בשל אי הסכמה תאולוגית ואם בשל בעיות של חול, וקלווין לא התיישב שם, אלא המשיך לבזל. כעבור שנתיים הואשמו גם הכמרים בדיוקסיה של מו בפרוטסטנטיזם, ולפבר נמלט לשטרסבורג.
גלות
בבזל, שהייתה כבר פרוטסטנטית לותרנית, נשמרה סובלנות תאולוגית ותרבותית עד כדי כך שאף ארסמוס, הומניסט אוונגלי שלא פרש מהכנסייה הרומית, העדיף לעבור אליה מפרייבורג הקתולית. לשם גם ברח ניקלאס קופ, רקטור האוניברסיטה בפריז עמו עבד קלווין.
מכיוון שנשללה מקלווין בגלותו הנחמה שבקרובים וחברים שהיו לו בפריז, ניתן להסיק שמרגע גלותו חש קלווין כי יותר ויותר כי הוא עומד למבחן ישירות מול האל, באינטנסיביות שהיא רבה יותר מאדם אחר ששרוי בקרב קרוביו וחבר מרעיו. שלא כמו מבחן החברות ההומניסטי של הפרשנות שכתב לסנקה, מבחן שעליו יכול היה לקבל תשובה על פי תגובת הקוראים – הרי שבמבחן זה 'השופט' שתק, ומכיוון שכך – לא נותר לקלווין אלא להניח כל העת את הרע מכל.
בתחילה כתב הקדמה לתרגום צרפתי לתנ"ך שכתב בן דודו, פייר אוליווטאן, הקדמה שביטאה לראשונה סלידה מפורשת מהשחיתות הכנסייתית. לאחר מכן החל בכתיבת חיבור תאולוגי שנקרא מוסדות הדת הנוצרית, חיבור שכתיבתו נסתיימה בסוף 1535, והודפס מעט לאחר מכן. 'מוסדות' הושפע מאוד מלותר, וקלווין אף הודה בכך. אם כי לותר מכנה אותו שטן, קלווין אומר שהוא רואה בלותר אחד מעמודי התווך של הרפורמציה. לא אבי הרפורמציה, אלא אחד מאבותיה.
כעבור כמה חודשים עזב קלווין בן ה-27 את בזל, נסע לאיטליה, חזר, הסתכן במסע לפריז לסידור ענייניו האישיים, ולבסוף החליט לצאת צפונה לכיוון שטרסבורג. הטריד אותו הצורך להביא תועלת. אותו אידיאל ארסמיאני, והומניסטי בכלל, ששולל את הלמדנות לשמה, את העיסוק בלימוד טהור, את ה-vita contemplativa. כל השכלתו, כך גרס, ניתנה לו רק כדי שיוכל להביא תועלת לזולת. זה היה אחד הכוחות שדחפו אותו לכתוב, וזה היה אחד הכוחות שדחפו אותו לעזוב את בזל ולחפש לעצמו קהילה משלו. בדרכו לשטרסבורג הפריסה של נציגי השלטון והמצב הצבאי כפו עליו מעקף גורלי מדרום, מעקף שהביא אותו לז'נבה.
ז'נבה
קלווין סיפר בזיכרונותיו מאוחר יותר כי התכוון לשהות בז'נבה לילה אחד, בעילום שם, ולהמשיך הלאה. אך נוכחותו בז'נבה נתגלתה לגיום פארל, מנהיג הרפורמציה בז'נבה, והלה הגיע לפגשו. תיאור עצמי זה תואם את הנרטיב ההומניסטי של איש דעת וספר שנמשך לעשייה הפוליטית בניגוד לכוונתו.
ז'נבה הייתה עיר גדולה, שמנתה כ-10,000 תושבים. מבחינה פוליטית הבישופות של ז'נבה הייתה כפופה לדוכס של סאבויה, מפיימונטה שמדרום לה. כשקלווין הגיע לעיר, תושביה היו שרויים במאבק מתמשך להשתחרר מעול הדוכס, וגייסו עזרה מהעיר הפרוטסטנטית הסמוכה – ברן. השחרור הפוליטי של הז'נביינים היה תלוי במידה רבה בהמרה דתית. הבעיה הייתה שבהיעדר רפורמטורים מקומיים בעלי שיעור קומה, תושבי העיר תלו את הרפורמה הדתית בגולים צרפתיים, דוגמת פארל וקלווין. אי הרצון להישלט על ידי סאבויה לא הפך את האופציה של שליטה על ידי מנהלנים דתיים רפורמיסטים צרפתיים לקוסמת במיוחד.
מסוף 1536 ועד 1538 (וקלווין עוד אינו בן 30) ניסו השניים לאזן את הרפסודה הרעועה של הרפורמה בז'נבה. השניים נאבקים על הזכות הבלעדית למינוי כמרים ולהטלת חרמות בקהילתם, זכות שלא ניתנה להם, וגרמה לקלווין תסכול רב. במאי 1538 כרתו הז'נביינים ברית עם פלג של אנבפטיסטים גולים שגם כן מצאו מקלט בעיר, מתוך כוונה לשמר לעצמם חירות רבה יותר מזו שהאקטיביזם הדתי של קלווין אפשר להם.
קלווין והאנבפטיזם
האנבפטיזם, שקרוי כך בשל טקס ההטבלה בבגרות, הוא פן מילנארי רדיקלי ורוחני של הרפורמציה, שדחה את עמדותיהם של הרפורמטורים הפרוטסטנטיים לכך שהכמורה תהיה מורכבת מתאולוגים בוגרי אוניברסיטאות, והתעקש לאפשר להדיוטות, איכרים ופשוטי העם להפוך לכמרים ולהנהיג קהילות דתיות.
דוגמה לרדיקליות התנועה ולעוצמת הרדיפות אחריה, התרחשה ביולי 1535, אותה שנה שבה סיים לכתוב קלווין את 'מוסדות' בבזל. מיליציה מקומית כבשה ברשות הבישוף האזורי את מינסטר, עיר צפונית בווסטפליה, הסמוכה לארצות השפלה, שבה התבצרה חבורת אנבפטיסטים בהנהגת יאן מליידן, בעל בית מרזח פוליגמיסט שהכריז על עצמו שהוא דוד המלך. הכובשים הוציאו להורג את כל המורדים.
קלווין ופארל פנו לבקש עזרה מברן הסמוכה נגד האנבפטיסטים, ומשלא נענו עזבו את העיר. קלווין הוזמן על ידי מרטין בוצר לשטרסבורג, לעמוד בראש קהילה של פליטים צרפתיים. קלווין קיבל את ההצעה ושהה בעיר שנתיים.
שטרסבורג
הקהילה הרפורמית בשטרסבורג הייתה מגובשת ומוסדרת למדי, הייתה שם אוניברסיטה פרוטסטנטית, כשרונותיו של קלווין ודעותיו זכו שם להערכה, והתאפשר לו לעסוק הן בכתיבה, והן בחובותיו כלפי הקהילה, שהייתה נוחה לו הרבה יותר מזו בז'נבה. למרות העובדה שכנראה תחושת הגלות עבור קלווין הייתה חמורה יותר בשטרסבורג, שהשפה המדוברת בה הייתה גרמנית, היה לו שם טוב יותר מבז'נבה. למרות זאת נותרו בז'נבה קומץ חסידים של קלווין, והוא חרד מהרגע שחסידים אלה יקראו לו לשוב אליהם, אל קהילה שכה לא התאימה לו. "יותר מכל אני חושש לשוב לתפקיד שממנו שוחררתי, כאשר אני חושב על המבוכה שחשתי בשירותי. בעוד שאז היה ברור לי שזה היה הייעוד שהאל הועיד לי, כעת אני חרד שמא אאלץ שוב לשאת בעול הזה, שאני יודע שהוא כבד מדי עבורי לשאתו".
אתגר האחריות הפוליטית דחה את קלווין ומשך אותו, בו זמנית. בשטרסבורג קיננה בקלווין תחושת כישלון על הרפורמה בז'נבה, על אף שחייו היו טובים יותר במקום מושבו החדש. הוא שב לכתוב, הפעם פרשנות על ספר "הרומאים", והרצה באוניברסיטה. בדומה לפארל, גם במרטין בוצר מצא קלווין דמות אב, אם כי היו לקלווין הסתייגויות מדרכו התאולוגית. הוא חשב שבוצר פרגמטי מדי באופן שלטונו הדתי, וכי הוא בונה את התאולוגיה שלו כדי לרצות את כל שומעיה. יחסו האוהב מחד, והמסתייג מאידך, של קלווין כלפי בוצר בא לידי ביטוי במכתב ששלח לבולינגר כעשר שנים מאוחר יותר, בו הוא אומר שהוא מעריך ומכבד את בוצר מאוד, ושאם ינגח את דעותיו - תיפגע הכנסייה כולה.
באוגוסט 1540, שנתיים לאחר שהגיע לשטרסבורג תחת חסותו של בוצר, שידך בוצר לקלווין את אידלט דה בור לאשה. על אף שביטול שבועת ההתנזרות היווה חלק מהרפורמציה על כל צורותיה, וקלווין אף טען שחלק ממעשי השחיתות המינית של כמרים ונזירים נובעים משבועה זו, שנוגדת את הטבע, ולפיכך את רצון האל, הוא עצמו העיד בעבר כי מעולם לא לקח לעצמו אישה, ואינו יודע אם יעשה זאת. למרות זאת, הרשה לעצמו קלווין להשתכנע, ונשא את דה בור לאישה. נולדו לו ממנה שלושה ילדים, מהם, כפי שקרה פעמים רבות בתקופה של שיעור גבוה של תמותת תינוקות, אף אחד לא הגיע לגיל בגרות.
החזרה לז'נבה
עם חלוף הזמן בשטרסבורג, האופציה של חזרה לז'נבה הפכה לריאליסטית יותר ויותר, לאור התחזקותה של קבוצת חסידיו שם, בד בבד עם היחלשות ההשפעה של הגולים האנאבפטיסטים. עוצמת החרדה ההולכת וגוברת של קלווין מהאפשרות של חזרה לז'נבה באה לידי ביטוי בדברים שכתב לגיום פארל, שעבד עמו בז'נבה, ב-1540, (והוא בן 31): "אני מעדיף למות מאה מיתות שונות מאשר לשאת בצלב הזה, שעליו אגווע מדי יום אלף פעמים". שנה לאחר מכן הגיעה ההזמנה לחזור לז'נבה. קלווין הגיע לנקודה שהיא כנראה פרשת הדרכים הקריטית בחייו. הוא היה צריך להחליט אם לעזוב את חייו הטובים בשטרסבורג, ולחזור, לסיטואציה שאי אפשר לתאר בצורה אחרת מאשר 'תופת' עבורו.
חזרתו לז'נבה לא הייתה קלה, אבל חששו לגרוע מכל, והניסיון מתבוסתו הפוליטית–תאולוגית הקודמת, יחד עם העובדה שמועצת העיר היא שזימנה אותו הפעם, איפשרו לו מרחב תמרון רחב יחסית. מיד עם הגיעו הוא חוקק את הצווים הכנסייתיים (Ecclesiastical Ordinances), חוקה מדינית-דתית שהסדירה את מבנה השלטון בז'נבה מאז ועד המאה ה-18 כתיאוקרטיה. החוקה הכפיפה, למעשה, את המוסדות השלטוניים להוראות כתבי הקודש (שפרשנותם נתונה, בידי אנשי דת). על אף שהצווים נחקקו, חייו של קלווין לא הפכו קלים. הוא חש כי הסדר הרעוע נמצא בסכנה מתמדת, הן מכיוון המועצה העירונית, והן מהבורגנים הז'נביינים שהתלוננו בפני מועצתם ש"העם לא רוצה כל כך הרבה אדונים". במהלך כל התקופה הוא חש כי מעמדו מאוים, ועד 1559, חמש שנים לפני מותו, לא קיבל אזרחות בעיר.
למרות חרדתו המתמדת, ותחושת האחריות שכמעט הכריעה אותו, קלווין למד עם הזמן לתמרן בסופו של דבר בזירה הפוליטית של ז'נבה. את עצמו, כמו את העיר כולה, הוא הכניס למשטר חמור של עשייה קהילתית ודתית: מדי יום חול, בשעה שש בבוקר, תחת מעטה הכפור האלפיני, נשא דרשה על הברית הישנה. בימי ראשון בבוקר הוא הקריא מהברית החדשה, ובימי ראשון אחר הצהריים נשא דרשה מספר תהילים. הוא הרצה כמעט מדי יום בפני סטודנטים וכמרים בנושאי הפרשנות של התנ"ך, הפרויקט העיקרי בחייו, הרצאות שתועדו על ידי מזכיר, ונערכו על ידו לכדי אוסף "הפרשנויות" (The Commentaries). את הרצאותיו בנה לעיתים קרובות בצורת דיאלוגים עם ענקי כנסייה מהעבר ובהווה, ביניהם ארסמוס, בוצר, בולינגר ומלנכתון. על אף שרוב תלמידיו היו גולים צרפתיים, לטובת המיעוט האחר הוא נשא את ההרצאות בלטינית. קלווין חיתן זוגות, הטביל תינוקות, ובד בבד המשיך לשמור על מעמד כנסייתו כלפי העולם שמחוץ לז'נבה. הוא הרבה להתכתב עם רפורמטורים אחרים, כדי להגן על עמדותיו ולהצדיקן בפני הקהילה הפרוטסטנטית העולמית המתהווה.
פרשת סרווטוס
החשיבות של שמירה על סטטוס לגיטימי היא קריטית, כפי שמסתבר בפרשת הרופא הספרדי מיכאל סרווטוס (Servet): סרווטוס, רופא ותאולוג שהגיע ב–1530 יחד עם פטרונו האציל לבולוניה לטקס ההכתרה של קרל ה-5 על הקיסרות הרומית הקדושה, נרעש מראוותנות האפיפיור ומיראת הכבוד שחש הקיסר כלפי האדם ארצי לחלוטין היושב בכס הקדוש. הוא התחיל להתכתב עם קלווין ואחרים ולפרסם מאמרים על הפרדת הדת ממדינה ועל מהותו הפיזית של השילוש הקדוש. אינקוויזיטור קתולי הרשיע את סרווטוס, אך הוא נמלט, והקתולים ערכו שרפה שלו בהיעדרו in absentia.
לכאורה לא היה דומה סרווטוס לאנאבפטיסטים הפרועים, וספרי הרפואה, האסטרולוגיה והתאולוגיה שכתב העידו על היותו אינטלקטואל ונוצרי רפורמיסטי אדוק. למרות זאת, לאחר בירור עמדותיו, קלווין החליט שאינו מעוניין בשיג ושיח עמו. כאשר הופיע לפתע סרווטוס הנמלט בז'נבה ניהל נגדו קלווין משפט, הרשיע אותו במינות ושרף אותו חי. קלווין לא יכול היה לקבל את עמדתו הדתית האינדיבידואליסטית של סרווטוס, וטיפל בו באותם כלים של הכנסייה הקתולית. המשפט עורר, אמנם, פולמוס בדבר הוצאה להורג על ידי פרוטסטנטים, אך בפועל פרקטיקה זו לא נפסקה על ידי קלוויניסטים או פרוטסטנטים בכלל.
בחזית הנגדית היה על קלווין להתמודד עם הזרם החדש של הקונטרהרפורמציה, שבמסגרתה הקימה הכנסייה הרומית אינקוויזיציה בדמותה של זו הספרדית, והפעילה צעדים נוספים להצרת דרכם של רפורמטורים – הקמת חבורת הישועים של איגנטיוס מלויולה, כינוס ועידת טרנטו ואחרים. לא את כל הזרים והנמלטים קלווין הורה לשפוט ולהוציא להורג. במהלך שנות הארבעים, ובמיוחד בשנות החמישים של המאה החלו להגיע יותר ויותר פליטים מאנגליה וסקוטלנד. באנגליה הנרי השמיני מת ב-1547. אדוארד השישי, יורשו, היה ילד בן עשר שתומרן על ידי הפרוטסטנטים בחצר. הוא מת כעבור שש שנות מלוכה, וב-1553, זמן קצר אחר מותו תפסה מרי טיודור הקתולית את השלטון והחלה לרדוף פרוטסטנטים שהגיעו עד ז'נבה במנוסתם. קלווין קיבל אותם, ופליטים רבים אחרים, לימד אותם את משנתו ושלח אותם לכל קצוות היבשת. ג'ון נוקס, הרפורמטור הקלוויניסטי של סקוטלנד, אמר מאוחר יותר כי "ז'נבה היא בית הספר המושלם ביותר עלי אדמות לנצרות מאז ימי השליחים".
פעלתנות, חרדה ואשם: עולמו הפנימי של קלווין
קלווין גם הקים, יחד עם עוזרו תיאודור בזה ב-1559, את האקדמיה החדשה של ז'נבה (לימים אוניברסיטת ז'נבה). הוא קיים קשרים מז'נבה עם מלכי אירופה. הוא הקדיש את ההקדמה לספר ספר היהודים למלך פולין, ואת ההקדמה לספר ישעיהו לאליזבת הראשונה, שהוכתרה ב-1558 וחוקקה את חוק האחידות שקיבע את מעמדה הלאומי של הכנסייה האנגליקנית. למרות כל זאת, קלווין לא שקט על שמריו לרגע, וכל העת חש דחף להמשיך ולפעול וחרדה מפני כך שהוא עצל, ואינו עושה די. הוא ראה צללים מאיימים גם כאשר הללו לא היו שם. חש אשמה על כך שהוא עייף כל הזמן, והוא כתב לבולינגר באחת ההתכתבויות ביניהם כי "הוא כה מותש מכתיבה, שלעיתים, מרוב תשישות, הוא מתעב כתיבת מכתבים". לא רק שהוא חרד שמא הוא עצל מדי, ועייף מדי, ואוכל יותר מכפי הראוי - הוא אף חרד שמא הוא חרד מדי, שמא הוא פוגע באלוהים בכך שאינו בוטח בו, ושהוא כה ייסודי ומודאג.
קלווין חשש מהרעם, מהסופות באלפים, ומכך שהים, שהוא קל מהאדמה, יעלה על האדמה ויציף אותה. מכך שהירח או גרם שמיים אחר יפול על הארץ. בעידן של אלף מיתות שונות שעשויות היו להתרגש על אדם, הוא חש חרדה עמוקה ואסירות תודה לאל על שהוא מונע את המיתות הללו. כל אחד ממעשי האל הללו נתפס בעיניו כנס דיסקרטי, העומד בפני עצמו, ולא כשורה רציפה של תופעות.
מחד, בשרשרת הנסים הללו, ראה קלווין את הסדר המופתי האלוהי. מאידך כל הזמן הקוסמוס שלו נתקף באי סדר: שמיים יפים מקדירים את פניהם ומתחילה סערה; שלום בין שתי מדינות נשבר ומתחילה מלחמה; רעב; שוד; שחיתות. אף לא לרגע לא התפתה קלווין הפסימי להאמין שיהיה סדר ושקט והרמוניה. הוא ראה בסטואיקנים חוטאים יהירים גאוותנים, באפיקוריאנים כופרים. פילוסופים של הטבע נתפסו בעיניו כמטורפים, המנסים לחקור במופלא מהם. תפקידו של האדם בקוסמוס הזה היה לשמר את הסדר האלוהי ככל יכולתו, באופן אקטיבי, גם אם זה לא יסתייע עד תום: גברים צריכים להתלבש ולנהוג כגברים, נשים כנשים. חלוקת העבודה צריכה להיות ברורה. אישה חוגרת חרב היא פרוורסיה נגד הטבע, ויש לעצור ולהטיל עליה רפש. גבר מתלונן הוא נקבי. וכך גם בשפה, יש לעשות שימוש מדוד וברור, כך שכל מושג ומושג יהיו מובחנים ומוגדרים. כמו אי סדר ואי צפיות במציאות, קלווין חשב את הערבוב והבלבול הקונצפטואליים למתועבים, וראה בכנסייה כגוף שחטאו העיקרי היה ערבוב בין השמימי לארצי. אם כי עשה זאת במידה פחותה מזו של לותר, גם קלווין השתמש פעמים רבות במונחים של סירחון וזיהום, כשרצה לתאר רוע ובלבול.
הצורך הקריטי של קלווין בעולם מסודר וברור, עד כדי השוואת סדר לטוב ואי סדר לרוע, נבע בחלקו הן תחושת באחריות הכבדה שרבצה עליו, והן מהיותו נע ונד וחסר בית קבוע מילדותו. אבל הוא נבע גם משלל אלמנטים חדשים, מוזרים ובלתי צפויים שהקיפו את תושבי אירופה, שרובם היו שרויים עדיין בימי הביניים: כעשור ומחצה לפני הולדת קלווין גילה קולומבוס את הקריביים; בעודו בן 10 כבש הרנאן קורטס את מקסיקו; החל ייצור של תותחים ומוסקטים בצרפת; בגיל 20 ב-1529 הגיעו העות'מאנים של סולימאן המפואר עד וינה; בשנה שבה לותר וקופ ברחו מפריז החריב פרנסיסקו פיסארו את אימפריית האינקה; עושר וידע זרמו ליבשת; אירופה גילתה את האינפלציה; בנקים החלו להלוות בריבית; מעמד חדש של בורגנות ראוותנית ונהנתנית זכה לאוטונומיה חלקית, והתקרב למעמד האצולה. מלכים, מאידך, פשטו רגל; תעשיות נייר, משי, צמר, זכוכית וחרסינה פרחו; נחפרו מכרות ונפתחו בתי דפוס. כל ההתרחשויות הללו ערערו סדרים ישנים ומוכרים ועוררו חרדה בקרב רבים מבני התקופה, לפחות כאלה שיצאו מכפרם. קלווין, כהומניסט משכיל, ראה בוודאי את התופעות הללו, ושמע על אחרות, והן רק העמיקו את חרדתו. הוא חש שהוא צריך הן להסביר אותן לעצמו ולקהילתו, ולתחום אותן במונחים דתיים מדויקים ומסודרים.
על אף האירועים מסביב, ואולי אף לאורם, קלווין הטיף לצניעות ומתינות. הוא האמין שהשאפתנות היא יהירה וגורמת לחלק ניכר מהרוע בעולם. הוא דיבר בגנותם של מלכים, שהערצתם, לדבריו, היא כסילות שנובעת ממקסם שווא. הוא היה נגד פאר מוגזם, נגד הארמונות, הקתדרלות וציורי הקיר שנעשו באותה תקופה (בשנה שבה נולד החל מיכלאנג'לו לצייר את תקרת הקפלה הסיסטינית). הוא ביקר את הערים ואת תושביהן הבורגנים, את הסוחרים העשירים "שחושבים את עצמם לנסיכים". הוא ראה בכך סטייה מוגזמת מאופיים הטבעי של הדברים, הכנסת בלבול מיותר בסדר הקיים. הגזמה ועיוות.
אך בניגוד לפרנציסקוס שדיבר בגנות הממון, קלווין לא חסך את שבטו מהעניים. הוא האמין שיש נוצרים מאמינים אמיתיים בכל שכבה, ולא רק בקרב יחפנים. מאידך, הוא ראה סכנה גדולה שנובעת מכך שעניים יפרו את הסדר הציבורי, ומכיוון שאין להם מה להפסיד – ידברו סרה באל או יגנבו משכניהם. הפרת הסדר על ידי עני שגונב מעשיר הייתה חמורה בעיניו מהעיוות וההגזמה שבמחלצות המשי של אותו עשיר. יחסו השוויוני של קלווין מבחינה דתית לעשירים ולעניים עולה, בין היתר, במאמר שכתב קלווין ב–1545 בו הוא מפריך טיעונים סכולאסטיים נגד הלוואה בריבית.
כאדם רפלקטיבי מאוד, קלווין היה מודע לחרדתו המתמדת, ואף כתב עליה. אך הוא ראה בה מצב אנושי טבעי. היעדרה של חרדה הטריד אותו. "איך אפשר להשית את רצון האל ללא חרדה ממנו?" בצידה של החרדה קיננה בקלווין תחושת אשם תמידית, והוא חרד מהמוות ומבית הדין של מעלה. אם כי נראה שלכאורה, עבור קלווין החיים עלי אדמות הם הגיהנום עצמו, הרי שקלווין האמין ללא סייג ש"אם עונשי האל כה נוראים בעולם הזה, ניתן רק לתאר כמה נוראים הם יהיו כאשר ישפוט את משפטו האחרון".
קלווין התנדנד בין שני סוגי תופת: האחד הוא הכאוס, הריקנות, הקלות, התלישות, חירות קיצונית, התפרקות וויתור על ה"עצמי" וחוסר האמונה, והשני הוא המבוך, חרדה משתקת וקלאסטרופובית, אפסות, עינו המשגיחה תמיד של האל, הכובד, יותר מדי מצוות וחובות שאי אפשר לעמוד בכולן, אשמה מתמדת בגלל עצם הקיום בדמות האלוהים, מעין מרוץ חסר תוחלת לתפוס משהו שלא ניתן. קלווין ללא ספק בחר לחיות את האפשרות השנייה.
פלימות' לייזר
פלימות' לייזר (באנגלית: Plymouth Laser) היא מכונית ספורט בתצורת קופה, 3 דלתות, אשר יוצרה על ידי "חטיבת "פלימות'" ("Plymouth (automobile)" ) בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1989–1994 (משנת המודל 1990) בארצות הברית.
דגמי "פלימות' לייזר" יוצרו על ידי "(Diamond-Star Motors (DSM (שם מלא: Mitsubishi Motor Manufacturing of America Inc.(MMMA" שהופעלה בשותפות (Joint venture) בין קרייזלר ומיצובישי מוטורס.
ברזאנית יהודית
ברזאנית יהודית - ארמית חדשה של יהודי בארזאן, היא שפה ארמית יהודית חדשה.
היא דוברה במקור בשלושה כפרים ליד עקרה בכורדיסטן העיראקית. הדוברים מכנים את שפתם לישאן דידני או לישאן דידן (״השפה שלנו״) או לישאן ג׳אנן (״השפה שלנו עצמנו״).
ארמית חדשה ברזאנית יהודית מסווגת כשפה אפרו-אסייתית, שמית וארמית.
מספר הדוברים כיום: 4 דוברות כשפת אם, כולן פסיביות ומשתמשות בעברית כשפת דיבור.
מקור ושימוש היום
התושבים היהודים של אזור רחב מצפון עיראק, מזרח טורקיה וצפון מערב איראן, המקביל לאזור כורדיסטן, דיברו ברובם דיאלקטים שונים של ארמית מודרנית. המצב לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה והיישוב מחדש בישראל ב-1951 (כאשר שמונה משפחות מביג'יל עברו למדינה היהודית החדשה) הביאו לשקיעתן של שפות מסורתיות אלו. הניב המסוים והמובהק הזה של ארמית חדשה יהודית דובר בכפרים ביג'יל, ברזן ושאהה.
הדוברת האחרונה של ארמית חדשה ביג'ילית, רחל אברהם, נפטרה בירושלים בשנת 1998. דוברי הניבים האחרים כולם קרובי משפחתה ומעל גיל 70, ורובם מברזן. דוברים נוספים הם מאקרה. ברזן ואקרה נמצאות שתיהן בכורדיסטן העיראקית. השפה הראשונה של דוברים אלה היא עברית או כורדית, וחלקם דוברים גם ערבית או ניב אחר של הארמית החדשה. לפיכך, השפה למעשה נכחדה.
השפה כמעט נכחדה, עם רק כ-20 דוברים קשישים בשנת 2004. ב 2023 נותרו רק 4 דוברים.
דיאלקטים וזנים
בין השנים 1996–2000 התגלו שלושה ניבים של ארמית חדשה ברזנית יהודית. הם נקראים ברזן, שאה וביג'יל. ביג'יל כאמור נכחדה עם מותה של רחל אברהם.
בנוסף, הארמית החדשה הברזאנית־יהודית השאילה מילים מניב הארמית החדשה היהודית של זאקו עקב הקרבה הפיזית בין הכפרים. ניב זה הוא הגרסה המדוברת ביותר של ארמית המדוברת בירושלים. דיאלקט זה נתפס כיוקרתי יותר על ידי הדוברים והוא לרוב מובן ליותר אנשים.
דוגמאות
חזי מוצפי הקליט ותרגם שני טקסטים בארמית חדשה ברזאנית יהודית.
ניסן
ניסן (מאכדית: nisannu), הוא חודש בלוח הבבלי ובלוח העברי, הראשון במספר לפי המסורת המקראית והשביעי לפי המסורת החז"לית. חודש זה חל בתחילת האביב בארץ ישראל.
בחודש זה יש 30 ימים. א' בניסן יכול לחול בימים ראשון, שלישי, חמישי ושבת.
שמות החודש
כמו כל שמות החודשים המקובלים בלוח השנה העברי מאז השיבה מגלות בבל, שמו של החודש הובא מהתרבות הבבלית, יחד עם מרכיבים תרבותיים נוספים, אשר הבולט והחשוב שבהם הוא הכתב העברי, המקובל מאז ועד היום. מקור השם במילה האכדית "ניסנו", ומשמעו ניצן, שפריחתו באביב, כנאמר: "הניצנים נראו בארץ" (שיר השירים ב'). שמו של החודש מופיע במגילת אסתר "בחדש הראשון הוא חדש ניסן, ובספר נחמיה "ויהי בחדש ניסן שנת עשרים לארתחשסתא המלך". בביתא ישראל החודש נקרא ליסן.
משמעות מאוחרת לשם הבבלי נדרשה על ידי חז"ל, והיא נגזרת מדמיון צלילי: ניסן מלשון נס, משום שנעשו בו ניסים לישראל.
במקרא מכונה חודש ניסן בשם "החודש הראשון" וכן "ראש חדשים", בציווי מקראי מיוחד שנאמר למשה רבנו זמן קצר לפני יציאת מצרים, ציווי שכלל גם את מצוות קידוש החודש: "החדש הזה לכם ראש חדשים, ראשון הוא לכם לחודשי השנה" (שמות י"ב, ב'). שם זה מופיע גם במגילת אסתר "בחודש הראשון הוא חדש ניסן.
טעם נוסף לכך כתב רבי אברהם אבן עזרא.
חודש ניסן נקרא במקרא גם בשם "חודש האביב": "את חג המצות תשמר: שבעת ימים תאכל מצות אשר צויתך, למועד חדש האביב, כי בחדש האביב יצאת ממצרים" (שמות ל"ד, יח). רמז נוסף ניתן לשם חודש האביב שהוא אב-י"ב כלומר הראשון לי"ב = שנים-עשר החודשים.
מאפייני החודש
ראש חודש ניסן שימש בתקופת התנ"ך ובתקופה התלמודית, כראש השנה למלכים, ובו התחילו למנות את שנות מלכי יהודה. בקרב יהודי תוניסיה ולוב נהוג טקס הנערך בערב ראש חודש ניסן ומכונה "בשישה" או "בסיסה". הטקס כולל איחולים לשנה טובה וברוכה, כציון לשנה חדשה, המתחילה, כאמור, בניסן, על-פי מסורות קדומות.
בהלכה, בכל חודש ניסן לא צמים ולא אומרים בתפילה תחנון, ונוהגים שאין מספידים בו. על פי הדעה המקובלת בחז"ל, חנוכת המשכן הייתה בא' בניסן, ובשנים עשר הימים ממנו עד י"ב בניסן הקריבו נשיאי שנים עשר השבטים קורבנות, נשיא ליום. זכר לכך, נוהגים לקרוא בכל יום את הפסוקים המתארים את קרבן הנשיא שהקריב באותו יום.
בחודש ניסן חל חג הפסח, ובו מתחילה ספירת העומר הנמשכת עד לחג השבועות.
ברכת החמה, שאותה מברכים פעם ב־28 שנה, חלה כמעט תמיד במהלך חודש ניסן.
חשבון התקופות מיוסד על ניסן, בהתאם לדעת רבי יהושע שבחודש ניסן נברא העולם, על פי דעתו ניסן הוא גם חודש הגאולה: "בניסן נגאלו (ממצרים), בניסן עתידין ליגאל".
מזלו של החודש הוא טלה. בלוח השנה במגילות קומראן מזלו הוא מזל שור.
אל תשאלי
אל תשאלי הוא סינגל בביצוע הזמר בניה ברבי, מתוך אלבום הבכורה של המפיק המוזיקלי גיל ויין, "צבעים", אשר יצא לאור ב-11 ביולי 2017, כסינגל הראשון מתוך האלבום. השיר נכתב, הולחן והופק מוזיקלית על ידי ויין עצמו.
רקע
על השיר סיפר ויין בראיון לשבועון 7 לילות בידיעות אחרונות כי נכתב בעקבות פרידה מבת זוגו.
הצלחה
מספר חודשים לאחר צאתו, זכה השיר להצלחה רבה, תוך שהגיע למקומות הראשונים במצעדים השבועיים של חברת מדיה פורסט ותחנת הרדיו גלגלצ, ולמקום השני במצעד השבועי של אקו"ם און אייר, וכן צבר מיליוני צפיות באתר יוטיוב.
גם במצעדי הפזמונים השנתיים זכה השיר להצלחה רבה, תוך שהגיע למקום השני במצעד ההשמעות ברדיו השנתי של מדיה פורסט, ה-11 במצעדים השנתיים של גלגלצ וכאן גימל, וה-13 במצעד השנתי של מאקו ותחנות הרדיו האזוריות. כמו כן, היה השיר לשיר ה-17 המושמע ביותר, לפי נתוני אקו"ם.
נכון לספטמבר 2020, השיר עומד על כ-33 מיליון צפיות באתר יוטיוב, וכ-2 מיליון השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
ביקורת
יוסי חרסונסקי ביקר את השיר באתרו "יוסמיוסיק" באופן מעורב: "אז מה בדיוק קרה שהיא כבר לא אתו, ומה מהות השינוי שהוא עובר. מצד אחד התחיל לעשן – שזה לא משהו, נהנה מקפה, שזה נחמד, קרא ספר – אחלה, התחיל לראות חדשות – נוט ביג דיל, וגם טס 'למקום יפה', שזה סבבה. אבל על מה כל השיר הזה? מה קרה? מה השתנה. מה הרגיש? טוב או רע? מה למד בעקבות הנתק? ליהנות מקפה? זהו. זה הסיפור שלו? לא טקסט שגיל ויין, הלא הוא די ג'יי אונלי, יכול לנפנף בו בגאווה. גם מוזיקלית, אין כאן משהו לבשר עליו בראש חוצות".
גם מבקר המוזיקה בן שלו מהארץ העניק לשיר ביקורת מעורבת: "גיטרת בלדות נוגה כמו בלהיטים האחרונים של עומר אדם? יש. שירה שמזכירה את עומר אדם? יש. נסיעה ממשמשת של גיבור השיר לחופשה בחו"ל? יש. משפט שכולל את המילים 'בעזרת השם'? יש. החומרים האלה לא מבטיחים להיט, אבל הם הינדסו להיט בשביל ויין, האיש שעומד בין השאר מאחורי 'מסיבה בחיפה' של 'האולטראס' ואיתי לוי. האם ויין הצליח להוסיף על כל ה'גזור/הדבק' הזה גם איזה חומר מקורי משלו? משהו שעוד לא שמענו? אני לא שומע שום דבר כזה בלחן הנדוש, במילים נטולות החן ובעיבוד השחוק".
2021 בגרמניה
2021 בגרמניה היא השנה בה מציינת גרמניה 150 שנות לאום.
רצח סטוליפין
רצח סטוליפין בוצע ב-1 (14) בספטמבר בשנת 1911 כאשר נרצח פיוטר סטוליפין, יושב ראש מועצת השרים של האימפריה הרוסית, על ידי סוכן האוכרנה, דמיטרי בוגרוב. סטוליפין מת מפצעיו כעבור כמה ימים.
הירי של בוגרוב
בסוף אוגוסט 1911 שהה הקיסר ניקולאי השני עם משפחתו ושותפיו, כולל סטוליפין ואורחים זרים (כולל בוריס השלישי, יורש העצר הבולגרי) בקייב לרגל פתיחת האנדרטה לאלכסנדר השני לציון יום השנה ה-50 לביטול הצמיתות. ב-1 (14) בספטמבר 1911 הקיסר, בנותיו ושרים קרובים, סטוליפין ביניהם, צפו בהצגה "סיפורו של הצאר סלטן" בתיאטרון העירוני של קייב. באותה תקופה היה ברשות האוכרנה בקייב מידע כי מחבל הגיע לעיר במטרה לתקוף פקיד בכיר ואולי את הקיסר עצמו. מידע זה התקבל מדמיטרי בוגרוב. במהלך ההפסקה השנייה של ההצגה "סיפורו של הצאר סלטן", שוחח סטוליפין על אודות התזמורת עם שר משק הבית הקיסרי, הברון ולדימיר פרדריקס ושר האדמות הרוזן פוטוצקי. לפתע התקרב בוגרוב לפיוטר סטוליפּין וירה פעמיים מהבראונינג שלו: הכדור הראשון פגע ביד, השני בבטן ופגע בכבד. ממותו המיידי של סטוליפין הציל צלב ולדימיר הקדוש. לאחר שניפץ אותו, הכדור שינה כיוון ללב. כדור זה פילח את החזה, חסם את הסרעפת והכבד. לאחר שנפצע, סטוליפין הצטלב, שקע בכורסה בכבדות ובבהירות, בקול שנשמע לא רחוק ממנו, אמר: "שמח למות בעד הצאר".
מות סטוליפין
כעבור יומיים נערכה בקתדרלת ולדימיר הקדוש תפילה חגיגית להחלמת סטוליפין. הקתדרלה הייתה צפופה, רבים בכו. הימים הבאים עברו בחרדה, הרופאים קיוו להחלמה, אך ב-4 בספטמבר בערב מצבו של סטוליפין הידרדר מאוד, הוא החל לאבד כוח, הדופק שלו החל להיחלש ובסביבות השעה 22:00 בערב ב-5 בספטמבר הוא מת. סטוליפין בילה את הימים האחרונים בחייו ומת במרפאת האחים מקובסקי ברחוב מאלו-ולידימירסקאיה (הבית נשמר; הכתובת הנוכחית היא רחוב אולסיה גונצ'ר, בית מספר 33).
ההלוויה
בצוואה שנפתחה של סטוליפין, שנכתבה הרבה לפני מותו, בשורות הראשונות נכתב: "אני רוצה להיקבר במקום שיהרגו אותי." הוראתו של סטוליפין בוצעה על ידי קרוביו: לאוורת קייב-פצ'רסק נבחרה כמקום מנוחתו הנצחי.
ב-9 בספטמבר נקבר סטוליפין בלאוורת קייב-פצ'רסק. כנסיית הטרפז, בה נערך טקס האשכבה, הייתה מלאת זרים עם סרטים לאומיים, הממשלה, נציגי הצבא והצי וכל המחלקות האזרחיות, רבים מהמועצה המדינית והדומה הממלכתית התכנסו במקום, יותר ממאה איכרים מהכפרים הסמוכים הגיעו. המצבה מקברו של סטוליפין בראשית שנות השישים של המאה העשרים הוסרה ונשמרה במשך שנים רבות במגדל הפעמונים במערות הרחוקות. אתר הקבר כוסה באספלט. המצבה שוחזרה במקומה המקורי בשנת 1989, בסיוע איליה גלזונוב.
החקירה
עוד בשנותיו כסטודנט, בוגרוב היה מעורב בפעילות מהפכנית, נעצר מספר פעמים, אך שוחרר במהירות, הודות להשפעת אביו שהיה ידוע בחוגים העירוניים. בעיצומה של התסיסה המרדנית בקייב, הוא היה חבר במועצה המהפכנית של נציגי הסטודנטים ובמקביל ביצע עבודות חשאיות עבור המשטרה החשאית. לדברי ראש מחלקת הביטחון של קייב, ניקולאי קוליאבקו, בוגרוב בגד במהפכנים רבים, מנע פעולות טרור וכך זכה באמונו ובאמון המשטרה.
בוגרוב נשלח היישר מהתיאטרון למבצר קייב "הקפוניה האלכסונית", שם נכלא בבידוד. עם זאת, נסיבות ניסיון ההתנקשות מצביעות על כך שהרצח התאפשר בגלל רשלנות המשטרה החשאית, הדומה לכוונת זדון. גזר הדין מוות בוצע במהירות רבה ב-13 בספטמבר.
ההיסטוריה של המקרה יוצא הדופן הזה עדיין רצופה חוסר ודאות. אף מפלגה פוליטית לא קיבלה אחריות לרצח זה. הגרסה הנפוצה ביותר הייתה שכסוכן משטרתי חשאי, לאחר שנחשף על ידי המהפכנים, נאלץ להרוג את סטוליפין. על כך מעיד בעקיפין המידע שהופיע בעיתונות על הופעתו בקייב ערב רצח טרוצקי. לפי אחת הגרסאות, ניסיון ההתנקשות אורגן בעזרת האוכרנה. בעיקר משום שהכרטיס לתיאטרון הונפק לבוגרוב על ידי ראש מחלקת הביטחון בקייב ניקולאי קוליאבקו בהסכמת פאבל קורלוב מבלי שבוגרוב הושם תחת מעקב. על פי גרסה אחרת, קוליאבקו הוטעה על ידי בוגרוב. על פי זיכרונותיו של מושל קייב, אלכסיי גירס, ביטחונו של סטוליפין בעיר אורגן בצורה גרועה ביותר.
כדי לחקור את נסיבות המקרה מונתה ועדה של הסנאט בראשותו של הסנאטור מקסימיליאן טרוסביץ'. בראשית 1912 הועברו תוצאות הוועדה, שנכתבו על גבי 24 כרכים, למועצת המדינה. הדו"ח העלה את נושא "עודף וחוסר המעש של השלטון, שהיו לו השלכות חשובות מאוד" וקרא לסגן השר קורלוב, סגן המנהל וריגין, ראש משמר הארמון ספירידוביץ' וראש מחלקת הביטחון בקייב קוליאבקו כאשמים. חוסר המעש התבטא ביחס פסיבי כלפי בוגרוב, שאיש לא בדק ובעובדה שלמרות התראות חוזרות ברורות הוא הוכנס לתיאטרון. כתוצאה מכך, אנשים אלה הובאו לחקירה ראשונית כנאשמים. הנהגת החקירה הופקדה בידי הסנאטור ניקולאי שולגין. במהלך החקירה אמר קורלוב כי "לא עשיתי הוראה מיוחדת לקוליאבקו לקבוע מעקב אחר אישיותו של אלנסקי (שם בדוי של הסוכן בוגרוב), מתוך אמונה כי ראש מחלקת הביטחון אינו יכול להחמיץ טכניקת חיפוש אלמנטרית שכזו."
הנצחה
ב-7 בספטמבר הציעו כמה מחברי הדומה וחברי זמסטבו המקומית להקים אנדרטה לסטוליפין בקייב. הם החליטו לגייס כספים באמצעות תרומות. התרומות הגיעו כל כך מהר, שממש שלושה ימים אחר כך נאסף בקייב לבדה סכום שיכול לכסות את עלויות האנדרטה. שנה לאחר מכן, ב-6 בספטמבר 1912, נחשפה אנדרטה באווירה חגיגית בכיכר ליד הדומה העירונית, ברחוב חרשצ'אטיק. סטוליפין מוצג כשהוא נואם ומילותיו הידועות "אתם צריכים תהפוכות גדולות - אנחנו צריכים את רוסיה הגדולה" מגולפות על האבן, כשבצד הקדמי של האנדרטה היה הכיתוב: "העם הרוסי לפיוטר ארקדייביץ' סטוליפין."
האנדרטה נהרסה ב-16 במרץ (29) 1917, שבועיים לאחר מהפכת פברואר.
מרופדת בקטיפה אדומה, הכורסה מספר 17 מהשורה השנייה של יציעי התיאטרון העירוני של קייב, לידה נהרג סטוליפין, נמצאת כיום במוזיאון להיסטוריה של משרד הפנים בקייב.
רחוב מלובלדימירסקאיה, שם נפטר סטוליפין, שונה לשם סטוליפּינסקאיה. במהלך המאה ה-20 שונה שמו של רחוב זה שש פעמים נוספות וכעת הוא נקרא רחוב אולסיה גונצ'ר.
מאז 2012, במוסקבה ניצב פסל של פיוטר סטוליפין, מול בניין ממשלת רוסיה.
קמרון גלמן
קמרון גלמן (באנגלית: Cameron Gellman; נולד ב-10 באוקטובר 1998) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי יהודי הידוע בתפקידו בסדרת הטלוויזיה "סטארגירל".
ביוגרפיה
גלמן נולד בעיר שליד סנט לואיס, מיזורי, במשפחה יהודית.
קריירה
בשנת 2016 שיחק גלמן בסרט "נשות המאה ה-20". באותה שנה שיחק בפרק באופרת הסבון, "ימי חיינו". בשנת 2017 הוא הופיע בסדרות טלוויזיה, "Relationship Status", Let the Right One In". באותה שנה השתתף בסרט הקצר "When Strangers Touch Your Hair".
גלמן שיחק בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "הרופא הטוב". באותה שנה החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "סטארגירל". בסדרה הוא מגלם את ריק טיילר, 'איש השעה', נער בעל בעיות שליטה בכעסים ובנו של איש השעה המקורי, רקס טיילר, שהוריו נהרגו בתאונת דרכים מבוימת כשהיה בן שבע. ריק הופך לאחד מחבריה של קורטני ולחבר באגודת הצדק החדשה של אמריקה.
הר גרדנר (אדמת מק. רוברטסון)
הר גרדנר (באנגלית: Mount Gardner) הוא הר במרכס רכס פורטוס, בהרי הנסיך צ'ארלס, באדמת מק. רוברטסון, במזרח אנטארקטיקה, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,981 מטרים מעל פני הים.
להר שתי פסגות, בקצהו המזרחי.
המחצית המערבית של המדרון הצפוני של ההר מכוסה שלג.
ההר מתנשא מעל המישור המקיף אותו (המישור נרחב ביותר, ועל כן ההר בולט למרחקים).
ההר ממוקם 49 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית מהר ביצ'רוויז.
מקור השם
ההר נקרא על שמו של ל. ג. גרדנר (L.G. Gardner), מכונאי דיזל בתחנת מוסון בשנת 1956.
WannaCry
WannaCry (בתרגום לעברית: רוצה לבכות) הוא שמה של תוכנת כופר שהופצה כחלק ממתקפת הסייבר שהחלה ב-12 במאי 2017 ופגעה במאות אלפי מחשבים.
התוכנה, שידועה גם בשם WanaCrypt0r 2.0 שימשה במאי 2017 במתקפה על 230,000 מחשבים במעל ל-150 מדינות בעולם. התוכנה הצפינה מידע חשוב על גבי המחשב ותבעה ב-28 שפות שונות תשלום של 600 דולר בביטקוין לפענוח.
ב-18 בדצמבר 2017 היועץ לביטחון המולדת תחת דונלד טראמפ, טום בוסרט טען כי קוריאה הצפונית היא זו שעמדה מאחורי המתקפה, ובריטניה הצטרפה להאשמה.
נפגעי התוכנה
התוכנה פגעה בחברת התקשורת הספרדית טלפוניקה ומפעילות סלולר אחרות. בין המטרות שהותקפו נמצאים מספר בתי חולים השייכים לשירות הבריאות הלאומי הבריטי, חברת הרכבות הגרמנית דויטשה באן, חברת הלוגיסטיקה "פדקס" ויותר מאלף מערכות ברוסיה, בהם מחשבי חברת הרכבות הרוסית, משרד הפנים, משרד הבריאות, המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית ומחשבי סברבנק ומפעילת הסלולר מגאפון.
התוכנה עשתה שימוש באקספלויט EternalBlue שפותח על ידי הסוכנות לביטחון לאומי. EternalBlue מנצל פרצת אבטחה שקיימת במחשבים שמריצים גרסאות לא מעודכנות של מערכות הפעלה מבית מיקרוסופט. המחשבים שהריצו את מערכת ההפעלה Windows XP, שלא נתמכה על ידי החברה כבר מספר שנים, נפגעו בצורה הנרחבת ביותר.
השפעות
התוכנה שהופצה ב-12 במאי 2017 פגעה קשות במערך המחשוב של שירות הבריאות הלאומי בבריטניה והביאה לכך שלרופאים לא הייתה יכולת לגשת לתיקי המטופלים וחולים רבים הופנו לבתי חולים אחרים. זאת לאחר שבשנת 2016, 42 מערכות מחשוב של שרותי הבריאות עדיין הריצו את גרסת Windows XP.
תגובות
לאחר שנודע לה על ההשפעה הקשה על מערכות הבריאות במדינה, ראש ממשלת בריטניה תרזה מיי אמרה שתוכנת הכופר לא כוונה נגד שירותי הבריאות הלאומיים וכי מדובר במתקפה בינלאומית שהשפיעה על מספר מדינות.
בשל חשש מפגיעה בתשתיות מחשוב ישראליות, הודיע שר התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים יובל שטייניץ על כוננות סייבר מוגברת.
חקר המלריה בארץ ישראל
חקר המלריה בארץ ישראל החל עוד לפני שגילו את הטפיל שגורם למחלה, ולפני שגילו שיתושים הם אלה שמפיצים את המחלה מאדם לאדם.
היסטוריה
בשנת 1864 תומאס צ'פלין פרסם את המאמר המקיף הראשון אודות המלריה בארץ ישראל. בתחילת המאה העשרים בלטו שני חוקרים שעסקו בחקר המחלה בארץ ישראל והם: הלל יפה, וג'ון קרופר. הלל יפה, בחן אפשרויות שונות של הטיפול במחלת המלריה, והיה לתומך לשימוש בכינין למניעת המחלה למרות תופעות הלוואי שלה. קרופר, עסק בהיבטים האפידמיולוגים של המחלה והיה לראשון בפלשתינה שבדק את הקשר בין היתושים להפצת המחלה. אחד מגילויו החשובים היה שבורות המים בירושלים היו המקור העיקרי של יתושי האנופלס.
בשנת 1911 החלה לפעול בירושלים "תחנת הבריאות העברית" שבה הייתה מחלקת מלריה בניהולו של דוקטור זאב ברין, והיא עסקה באבחון וחקר המחלה. כמו כן, לקראת סוף התקופה העותמאנית בארץ ישראל ערכו מספר גופים סקרים ומחקרים אודות המלריה בפלשתינה על מנת לקבוע את היקף התחלואה ודרכי הפצתה.
בשנת 1919 הד"ר שרה בן-עמי סולודר, החלה לעסוק במחקר למיגור המלריה במסגרת מכון פסטר בירושלים. עיקר פעילותה הייתה במושבות עמק הירדן והגליל העליון. היא מונתה על ידי דודה, הלל יפה, לאחראית רפואית ביסוד המעלה ובמשמר הירדן. בנוסף לכך היא עסקה בהדברת הביצות בהם שרצו יתושי האנופלס. כמו כן, היא ארגנה הרצאות בנושא מיגור המלריה וחלוקת כינין לאוכלוסייה המקומית. בן עמי הייתה רוכבת על סוס במעברה בין המושבות, וטיפלה ביהודים וערבים כאחד. היא עסקה בתחום המלריה במכון עד שנת 1934.
סקרים
בשנת 1912 ערך ד"ר הלל יפה סקר בקרב התושבים ביסוד המעלה, וגילה כי למעלה מ-90% היו בעלי טחול מוגדל.
בשנת 1919 ערכה מחלקת הבריאות המנדטורית בדיקות בקרב תושבי הכפר הערבי תליל, ששכן בחוף הדרומי מערבי של אגם החולה, והממצאים העלו ששיעור מגודלי הטחול בקרב הכפריים היה בין 95 ל-100%, והתושבים שחיו על גדות הימה חזרו ונדבקו במחלה.
בסקר שנערך בין 1919 ל-1920 נמצא כי ברוב חלקי פלשתינה סבלו בין 50 ל-100 אחוז מהתושבים מטחול מוגדל, ככל הנראה בשל מחלת המלריה. בשנה זו חלה במלריה כל עולה חדש עוד בטרם שמלאה שנה לשהותו בפלשתינה. רוב החולים בקדחת היו בעמק החולה, בעמק הירדן ובעמק בית שאן, שם שררו תנאים היפר אנדמיים.
המשלחת הגרמנית
בסוף אוגוסט 1912, הגיעה לארץ ישראל משלחת גרמנית, בראשות פרופסור פטר מילנס, מ"המכון לרפואה טרופית בהמבורג" (בגרמנית: Hamburger Institut für Schiffs und Tropenkrankheiten), במטרה לערוך חקר על מחלת המלריה. לצורך כך, התמקמו חברי המשלחת במתחם אוגוסטה ויקטוריה שבירושלים. מיהלנס ומשלחתו אספו דגימות דם רבות מתושבי ירושלים, חקר אותם ואת תנאי החיים בירושלים והרצה על המחלה בהמושבה הגרמנית. הוא דגם כ-10% מתושבי ירושלים ומצא ש-26% מהם חלו במלריה. לצורך בדיקת התחלואה במלריה בקרב האוכלוסיות הנוצריות והמוסלמיות בירושלים נעזר מילנס בשני רופאים נוספים, תאופיק כנען, וארנסט מסטרמן, מנהל בית החולים האנגליקני בירושלים.
משלחת חבר הלאומים
במאי 1925 ביקרה בארץ ישראל משלחת מטעם ארגון הבריאות של חבר הלאומים במטרה לחקירת המלריה.
קונגרס האג (1872)
קונגרס האג היה הקונגרס החמישי של האינטרנציונל הראשון, שנערך בספטמבר 1872, בעיר האג בהולנד.
הקונגרס מפורסם בשל הרחקתו של האנרכיסט, מיכאיל באקונין, מהקונגרס, עקב ההתנגשות הרעיונית בין באקונין לקרל מרקס ותומכיו, בנוגע לתפקיד הפוליטיקה באינטרנציונל הראשון. הקונגרס סימן את הקץ לאינטרנציונל הראשון כארגון המאגד בתוכו את כל הכוחות הסוציאליסטים (אנרכיסטים ומרקסיסטים).
רקע
הרקע לקונגרס נמצא בכישלון הקומונה הפריסאית בחודש יוני של השנה הקודמת, ובלקחים השונים שנלמדו מכישלון זה על ידי שני האישים הבולטים באינטרנציונל, קרל מרקס ומיכאיל באקונין. מרקס האמין שהלקח העיקרי מהקומונה הפריסאית היה שיש הכרח שהפרולטריון ישתלט על המדינה, ולכן על האינטרנציונל להפוך למפלגה פוליטית של הפרולטריון. מצד שני, באקונין ראה באלמנט החשוב ביותר של הקומונה, את דחיית המדינה על כל צורותיה על ידי העובדים הפריסאים, והמשיך לקרוא לברית מהפכנית של עובדים ואיכרים בארגון מבוזר.
בספטמבר 1871, המועצה הכללית של האינטרנציונל, בהובלת מרקס, ערכה כנס בלונדון בו התקבלו מספר החלטות, הכוללות החלטה אחת שהכריזה ש"כינוס מעמד הפועלים במפלגה פוליטית הוא הכרחי במטרה להבטיח את ניצחון המהפכה החברתית ומטרתה הסופית - ביטול המעמדות." רבים ראו בהחלטה זו שינוי כיוון משמעותי של החוקים הכלליים של האינטרנציונל.
ההחלטה גרמה למבוכה רבה בחלקים רבים של האינטרנציונל, במיוחד באיטליה, החלקים דוברי הצרפתית בשווייץ וספרד, כיוון שראו בה כאמצעי שיחסל את העצמאות של קבוצות מקומיות, ויהפוך את האספה הכללית למשרד פוליטי ריכוזי. הכינוס עצמו נחשב בלתי רגיל על ידי קבוצות אלו, שהאמינו שהחלטות בעלות אופי שכזה יכולות להתקבל רק בכינוס רגיל את האינטרנציונל.
במהלך הקונגרס
הקונגרס התכנס מה-2 ועד 7 בספטמבר 1872, כאשר הפלג המרקסיסטי השתלט על הקונגרס, ומרקס גירש את באקונין ואת האנרכיסט, ג'יימס גיום.
השפעות הקונגרס
לאחר הגירוש של באקונין וגיליאם, האנרכיסטים הכריזו על הקונגרס והחלטותיו כבטלים ומבוטלים. הפלג האנרכיסטי (פדרציית יורה) ערך קונגרס משלו, הידוע בשם קונגרס סיינט אימייר, מספר ימים לאחר מכן, שבו נוסד האינטרנציונל האנרכיסטי סיינט אימייר.
מאוחר יותר באותה שנה באקונין כתב:
Fallin' (שיר של ג'סיקה מאובוי)
הוא סינגל של הזמרת האוסטרלית ג'סיקה מאובוי, שיצא ב-9 ביוני 2017. מאוחר יותר, השיר הופיע באלבומה The Secret Daughter Season Two: Songs from the Original 7 Series. ב-25 ביוני 2017, מאובוי ביצעה את השיר בשידור חי ב-The Voice האוסטרלי.
ביקורת
אודיו פרימייר תיארה את השיר כ"נתח נפשי קלאסי של R&B המושרה בקולותיה הרכים והרגשיים." ב-2017, השיר היה מועמד בשלוש מועמדויות בפרסי ARIA, בקטגוריות שיר השנה, שיר הפופ הטוב ביותר, והווידאו קליפ הטוב ביותר.
אירוויזיון לרוקדים צעירים 2017
האירוויזיון לרוקדים צעירים 2017 היא התחרות ה-15 של האירוויזיון לרוקדים צעירים. צ'כיה אירחה את האירוויזיון במרכז הקונגרסים של פראג.
פורמט
המשתתפים שנבחרו הם רקדנים לא-מקצועיים בין גילאי 16 ל-21. הריקוד של כל משתתף נבחר ומוכן מספר שבועות לפני התחרות.
השופטים
המנצח נבחר לאחר הצבעת השופטים. השופטים שהצביעו הם:
מיסטר פריז
מיסטר פריז הוא האלטר אגו של דוקטור ויקטור פריז, מדען שנפגע לאחר שניסה לרפא את אשתו ממחלה סופנית ולהקפיא אותה בהקפאה קריוגנית עד למציאת תרופה, וחייב ללבוש שלד חיצוני ששומר על טמפרטורת גופו מתחת לאפס כדי לשרוד. פריז מבסס את פשעיו על יסוד הקרח, כולל שימוש ברובה קרח שמקפיא את אויביו.
פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר
פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר (באנגלית: Academy Award for Best Animated Feature) הוא פרס אוסקר הניתן מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע מאז שנת 2001 לסרטי קולנוע מתחום ההנפשה. הפרס ניתן גם לסרטים זרים, שאינם דוברי אנגלית, ובעלי הפקה זרה.
ונילה סקיי
ונילה סקיי (באנגלית: Vanilla Sky) הוא סרט משנת 2001 בבימויו של קמרון קרואו. הסרט מבוסס ברובו על עלילת הסרט הספרדי מ-1997 "פקח את עיניך", אשר נכתב על ידי אלחנדרו אמנבר ומתאו חיל.
לאונידאס דה סילבה
לאונידאס דה סילבה (פורטוגזית: Leônidas da Silva (מבטאים: 'לאונידאש', כאשר ההברה השנייה מוטעמת); 6 בנובמבר 1913 – 24 בינואר 2004) שנודע בכינויו היהלום השחור או איש הגומי היה כדורגלן ברזילאי.
ונילה סקיי
בסרט מככבים טום קרוז, קמרון דיאז, פנלופה קרוז (אשר מגלמת את אותה הדמות, סופיה, אשר גילמה בסרט "פקח את עיניך"), ג'ייסון לי, קורט ראסל ואלישיה ויט. במהלך צילומי הסרט טום קרוז ופנלופה קרוז הפכו לזוג.
לאונידאס דה סילבה
ביוגרפיה
לאונידאס החל את קריירת המשחק שלו במועדון הכדורגל סאו קריסטובאו (São Cristóvão). אחרי שכבש צמד שערים בהופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל הצטרף בשנת 1933 לקבוצת פניארול באורוגוואי. אחרי שנה שב לברזיל כדי לשחק עבור ואסקו דה גאמה וסייע לה לזכות באליפות ריו דה ז'ניירו (קמפאונטו קריוקה). אחרי ששיחק בגביע העולם בשנת 1934 הצטרף לקבוצת בוטפוגו וזכה עמה באליפות נוספת של ריו בשנת 1935. שנה מאוחר יותר הצטרף למועדון פלמנגו ובו שיחק עד שנת 1941 עם מועדון זה זכה לאונידאס פעם נוספת באליפות ריו בשנת 1939.
ונילה סקיי
בהקלטת פסקול הסרט השתתפו בין השאר פול מקרטני ולהקת אר.אי.אם.
תקציר העלילה
דייוויד איימס (טום קרוז) הוא פלייבוי צעיר, בעלים בירושה של אימפריית כתבי עת. איימס סובל מסיוטים הנובעים מאירוע טראומתי בעברו. הוא נמצא בכלא ועובר איבחון על ידי פסיכולוג (ראסל בתפקיד ד"ר מקייב), במהלכו הוא חושף את עברו בפני הפסיכולוג: יחסים עם מאהבת (דיאז בתפקיד ג'ולי ג'יאני) שבהמשך מתגלה כי היא מאוהבת בדייוויד ומדוכאת מיחסו המזלזל כלפיה. דייוויד בעצמו בכלל מתאהב בסופיה (פנלופה קרוז) המגיעה עם חברו הטוב (לי בתפקיד בריאן שלבי) למסיבת יום הולדתו ואת המשך הערב הם מבלים בביתה. ג'ולי, שעקבה אחריו, מפתה אותו לרכבה ובמהלך הנסיעה מתעמתת איתו לגבי יחסו כלפיה, ואז מתאבדת על ידי הפלת הרכב מגשר. דייוויד שורד את התאונה אך נפגע קשות - ידו מתרסקת, פניו מושחתות כליל והוא סובל מכאבים ומסיוטים.
לאונידאס דה סילבה
ביוגרפיה
בשנת 1938 שיחק לאונידאס בגביע העולמי וזכה בו בתואר המבקיע המצטיין, על אף שברזיל הודחה על ידי איטליה בשלב חצי הגמר. לאונידאס הצטיין במיוחד בניצחון 6–5 על פני פולין בו היה השחקן הראשון בתולדות הגביע שכבש ארבעה שערים במשחק אחד. השחקן השני שזכה בכבוד היה ארנסט וילימובסקי מפולין, ששיחק מולו והגיע לרביעיית שערים חמש דקות אחריו. לפי מקורות פולניים, עם זאת, ליאונידס כבש רק שלושה שערים באותו משחק. בעקבות המשחק, החליט מאמן נבחרת ברזיל, אדמר פימנטל, לתת לכוכבו לנוח בחצי הגמר, החלטה שהתבררה אחר כך כמקח טעות, משום שהנבחרת האיטלקית ניצחה במשחק זה 2–1.
ונילה סקיי
תקציר העלילה
דייוויד נאבק על הבראתו ועל המשך שליטתו בחברה, וכן מנסה לחדש את הקשר עם סופיה. אולם הוא סובל מסיוטים חוזרים ונשנים ומתקשה להבדיל בין מציאות לבין דמיון. הוא עובר ניתוחים שמחזירים אותו למראהו מלפני התאונה, ומצליח לחיות תקופה מאושרת עם סופיה, אולם הסיוטים לא עוזבים אותו ובשיאו של התהליך, מדמה דייוויד כי ג'ולי שבה אליו וכי כל התאונה לא הייתה אלא תרמית, והיא מנסה לסלק את סופיה מחייו.
בשלב זה מגלה דייוויד, בעזרת הפסיכולוג, כי למעשה רצח את סופיה במהלך קיום יחסי מין היות שחשב שזו ג'ולי. הפסיכולוג מאמין שמדובר באי שפיות זמנית, אולם מספר שאלות שהעלה הפסיכולוג במהלך האיבחון מציתות את זיכרונו של דייוויד, ושניהם יחד מגלים כי דייוויד חתם על חוזה עם חברה המציעה שימור גופות על ידי הקפאה למועד בו יהיו קיימים טיפולים המאפשרים ריפוין, תוך אספקת "בידור" ישירות למוחם של המוקפאים, בידור שבמקרה של דייוויד השתבש.
לאונידאס דה סילבה
ביוגרפיה
בשנת 1942 עזב ליאונידס את פלמנגו והצטרף למועדון סאו פאולו, שם שיחק עד פרישתו בשנת 1950. שלוש שנים מאוחר יותר הצטרף לסאו פאולו כמנהל ואחר כך עבר לשמש כשדר רדיו ובעל חנות רהיטים בעיר סאו פאולו.
ונילה סקיי
תקציר העלילה
בשלב זה דייוויד מגלה כי למעשה הוא מוקפא מזה 150 שנה, פניו המושחתות מעולם לא תוקנו אלא מדובר בזכרונות ש"הושתלו" במוחו, וסופיה וכל מכריו מתים מזה זמן רב. אנשי החברה מציעים לדייוויד את הבחירה בין הישארות במצב המוקפא תוך הבטחת זיכרונות נעימים, או החזרתו לחיים וקבלת הטיפולים שירפאו אותו לחלוטין, אך כמובן ללא איש ממכריו. דייוויד בוחר בחזרה לחיים.
קישורים חיצוניים
ביקורות