cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ים ת'ורפ
המשחקים האולימפיים ב-1912
ב-1913 פורסמו בעיתונות האמריקאית ידיעות כי ת'ורפ הפר את מעמדו כספורטאי חובבן בכך שקיבל כסף תמורת השתתפות במשחקי בייסבול בזמן לימודיו בקולג', לפני האולימפיאדה. ת'ורפ פנה במכתב למזכיר הוועד האמריקאי הספורטאים החובבנים ובו הודה כי אכן קיבל תשלום, אך ציין כי עשה זאת מתוך חוסר מודעות לנושא, מתוך אהבה למשחק, ושידוע לו כי גם ספורטאים נוספים פעלו כך, אך בניגוד אליו לא השתמשו בשמם האמיתי. פנייתו של ת'ורפ הייתה לשווא, הוועד האמריקאי הסיר מת'ורפ את מעמד החובבן, ופנה לוועד האולימפי הבינלאומי בבקשה לפעול באופן דומה. בתגובה אכן נשללו מת'ורפ התארים והמדליות בהם זכה באולימפיאדה. שלילת המדליות מת'ורפ לא הייתה בהתאם לנוהלי הוועד האולימפי באותה עת, שכן על פי ספר החוקים, ערעור על תוצאות אמור להיות מוגש עד 30 יום מטקס הסיום של האולימפיאדה, בעוד שהפרסום בעיתונות היה כחצי שנה לאחר מכן. קיימת סברה כי ת'ורפ נפל קורבן לגזענות מצד מקבלי ההחלטות.
קריירה מקצוענית
ההכרזה על ת'ורפ מקצוען פתחה פתח להצעות מקבוצות מקצועניות שביקשו להשתמש בשירותיו, ת'ורפ הצטרף לקבוצת הניו יורק ג'איינטס מליגת הבייסבול המקצוענית, ה-MLB, ובשנתו הראשונה הצטרף לסיבוב ההופעות העולמי של הקבוצה, בו היה האטרקציה המרכזית. הוא שיחק בקבוצות מהליגה הראשונה במשך שש עונות, האחרונה בהן ב-1919 במדי בוסטון ברייבס בה השיג ממוצע חבטות מצוין של 0.327.
במקביל לקריירה בבייסבול, לא זנח ת'ורפ את אהבתו למשחק הפוטבול, ב-1915 הוא חתם בקבוצת קנטון בולדוג תמורת סכום של 250 דולר למשחק, סכום גבוה משמעותית ביחס לנהוג באותם ימים, הוא הוביל את הקבוצה לזכייה ב-3 תארים (1916, 1917 ו-1919). ב-1920 היו הבולדוג בין 14 הקבוצות שייסדו את ליגת ה-AAFL ששנתיים לאחר מכן שונה שמה ל-NFL, ת'ורפ נהיה לנשיאה הראשון של הליגה, תפקיד אותו מילא במשך שנה, בטרם פרש על מנת להקדיש את זמנו למשחק ואימון הבולדוג. ב-1922 היה ממקימי קבוצת ה-NFL אורנג אינדיאנס, קבוצה שהתבססה על שחקנים אינדיאנים בלבד, הוא שיחק ואימן אותה במשך שנתיים. סך הכל שיחק ת'ורפ במשך 9 עונות בליגת ה-NFL ב-6 קבוצות שונות, בטרם פרש ממשחק בשנת 1929, בגיל 41.
חייו האישיים
ת'ורפ היה נשוי שלוש פעמים ונולדו לו שמונה ילדים. בנו הראשון נפטר בגיל שלוש ממגפת השפעת הספרדית. לאחר פרישתו מספורט מקצועני נאבק ת'ורפ לפרנס את משפחתו, במיוחד בזמן השפל הגדול, הוא לא החזיק בעבודה קבועה, ועסק במלאכות רבות, בהן ניצב בסרטים, בעיקר במערבונים. לתקופה קצרה ב-1945 הצטרף לצי הסוחר של ארצות הברית. בערוב ימיו סבל ת'ורפ מבעיות רפואיות רבות, ב-1950 אושפז בבית חולים בעקבות גידול סרטני שהתגלה בשפתיו וב-1953 נפטר לאחר שלא התאושש מהתקף לב שלישי שעבר.
החזרת המדליות
במשך השנים נעשו מספר ניסיונות להחזרת המדליות לת'ורפ, שנחסמו על ידי הוועד האולימפי, המאמץ העיקש ביותר נעשה על ידי איש יחסי הציבור של ABC והביוגרף של ת'ורפ, רוברט וילר. וילר הביא לשינוי החלטת הוועד האולימפי האמריקאי והחזרת ת'ורפ רטרואקטיבית למעמד ספורטאי חובבן וכן לתמיכת הקונגרס האמריקאי במאבק. צעדים אלו נשאו פרי כשב-1982 הודיע הוועד האולימפי הבינלאומי על החזרת אישור הזכייה לת'ורפ, אם כי קבע שמדליות הזהב יהיו משותפות גם לספורטאים שהגיעו למקום השני בתחרויות. ב-18 בינואר 1983 קיבלו שניים מילדיו של ת'ורפ את המדליות בחזרה.
ביולי 2022 קבע הוועד האולימפי כי ת'ורפ יוכר הזוכה במדליות הזהב באופן בלעדי.
דמוגרפיה של לבנון
לבנון היא המדינה הצפופה ביותר בכל המזרח התיכון. על פי הערכות מ-2018, במדינה מתגוררים 6 מיליון תושבים, כולל 2 מיליון פליטים סורים שנמלטו אליה בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה. כ-87% מתושביה יושבים בערים. ביירות, בירת לבנון ועיר הנמל הראשית מונה כ-1.9 מיליון תושבים. העיר השנייה בגודלה היא טריפולי שבצפון המדינה, בת כ-230 אלף תושבים. עיר הנמל הדרומית צידון השלישית בגודלה. כמו כן, הערים זחלה שבהר לבנון, ובעלבכ שבבקעת הלבנון ערים גדולות גם כן.
לבנונים
ההתפלגות הדתית של אוכלוסיית לבנון רלוונטית יותר מההתפלגות האתנית-לאומית. רוב הלבנונים מגדירים עצמם ערבים והשפה הערבית (בניב הלבנוני) היא השפה הרווחת ביותר במדינה, אך חלק מדוברי ערבית אינם מזהים את עצמם עם האומה הערבית. דוגמה לכך הם הנוצרים המרונים (שעד המאה ה-18 דיברו ארמית), אשר רואים את עצמם כצאצאי הכנענים-הפיניקים ועמים אחרים שישבו בלבנון טרם בואם של הערבים במאה ה-7, ובתחילת המאה העשרים פיתחו את הפיניקיזם - אידאולוגיה לאומית המבוססת על הייחוס לפיניקים. מוצאם של המוסלמים הסונים והעלווים וגם של הנוצרים היוונים-אורתודוקסים והנוצרים הקתולים בלבנון הוא בלבנט (סוריה). ישנם גם מיעוטים ממוצא זר והם: ארמנים, אשורים, כורדים, פרסים וכן מעט יהודים. כל אלה מהווים לא יותר מ-4% מאוכלוסיית המדינה.
מחקר גנטי שפורסם בשנת 2017, הראה כי יותר מ-90% מהמוצא הגנטי של הלבנונים של היום מקורו בכנענים.
פלסטינים
הפלסטינים בלבנון אינם נהנים מאותן זכויות שיש לשאר הקהילות במדינה. הם חסרי אזרחות לבנונית ומרוכזים ברובם המכריע במחנות פליטים. עד שנת 2005 (שבה נערך משא ומתן בין לבנון לרשות הפלסטינית) לא התאפשר לפלסטינים לעסוק במספר רב של מקצועות, כגון עריכת דין, רפואה ועוד. הפלסטינים בלבנון הם הקהילה הענייה ביותר במדינה וכנראה גם הקהילה הפלסטינית הענייה בעולם (אולי למעט הפליטים ברצועת עזה).
רוב הפלסטינים בלבנון הם מוסלמים סונים, אך יש גם מיעוט נוצרי אורתודוקסי (כ-10%). מספר הפלסטינים הנוצרים בלבנון הולך ופוחת בשל עזיבתם את המדינה. במהלך מלחמת האזרחים בלבנון הפלסטינים הנוצרים צידדו בשאר הפלסטינים ולא בנוצרים הלבנונים.
סורים
בעקבות הכיבוש הסורי נכנסו ללבנון פועלים סורים רבים, מרביתם עובדי עבודות פיזיות כגון עבודות בניין. מספרם אינו ברור והוא נע בין 300 אלף למיליון וחצי (לפי הימין הלבנוני שמתנגד לנוכחותם). ב-1994 העניקו הרשויות הלבנוניות לחלקם (כמו גם לחלק מהפלסטינים) אזרחות לבנונית. מספרם של הסורים אשר קיבלו אזרחות אף הוא איננו ברור והוא נע בין 100 אלף לחצי מיליון. רוב הסורים בלבנון הם מוסלמים סונים.
על פי ההערכות במהלך מלחמת האזרחים בסוריה הגיעו כ-2 מיליון פליטים ללבנון, והם מהווים כשליש מאוכלוסיית המדינה. רבים בהם מתגוררים במחנות פליטים זמניים.
מיעוטים אחרים
כמו כן ישנם בלבנון מהגרים ממדינות ערביות אחרות, בייחוד מצרים. בשנים האחרונות התפתחה מגמה של הגירה מדרום-מזרח אסיה, בעיקר מאינדונזיה, מלזיה והפיליפינים. רובם מועסקים באותן עבודות כמו הפלסטינים והסורים.
חוץ מהפלסטינים יש בלבנון כ-180,000 תושבים חסרי אזרחות, רובם כורדים מטורקיה ומסוריה וסורים אחרים.
קבוצות דת
ההתפלגות הדתית בלבנון היא מורכבת ביותר והייתה מקור לסכסוכים במשך מאות שנים שנמשכים עד היום. מפקד אוכלוסין לא נערך במדינה מאז 1932 ולכן אין נתונים מהימנים לגבי ההתפלגות הדתית. כל אחת משלוש הקהילות הראשיות - הסונים, השיעים והמרונים - נוהגת לטעון שהיא הרוב במדינה, אף כי לפי טענות מסוג זה ניתן להגיע למסקנה ששלוש הקהילות יחדיו מהוות למעלה מ-150% מאוכלוסיית המדינה וזאת מבלי לקחת בחשבון את הקהילות הקטנות יותר. על כל פנים ברור שלבנון היא בעלת האחוז הגבוה ביותר של נוצרים מכל מדינה ערבית אחרת. הרוב הנוצרי אבד ככל הנראה בשנות ה-30 של המאה ה-20. במפקד האוכלוסין האחרון שנערך ב-1932 אחוז הנוצרים היה 52%.
18 הקהילות המוכרות
החוקה הלבנונית שהתקבלה ב-23 במאי 1926 מכירה באופן רשמי ב-18 קהילות דתיות במדינה:
אף אחת מקהילות אלו אינה מהוות רוב במדינה, אך ברור שלכלל המוסלמים יש רוב שעשוי להגיע ל-70%. השיעים הם הקהילה הגדולה ביותר. ב-1990 חלקם באוכלוסייה נאמד בכ-35% ומספרם הולך וגדל בשל הריבוי הטבעי המהיר, בעוד שמספרם של בני הקהילות האחרות הולך ופוחת בשל עזיבת המדינה (בעיקר הנוצרים).
מוסלמים
המוסלמים השיעים הם הקהילה הגדולה ביותר בלבנון. מעריכים כי הם מהווים כ-40% מאוכלוסיית המדינה. הם הקהילה הענייה ביותר במדינה, להוציא פלסטינים. בשנות השמונים צמחו במדינה תנועות שיעיות כגון אמל וחזבאללה. השיעים מתרכזים בעיקר באזורים הכפריים בדרום המדינה, אך ישנם גם שיעים רבים המתגוררים בדרום הבירה ביירות. (להרחבה ראו מתואלים)
המוסלמים הסונים מהווים הקהילה המוסלמית השנייה בגדלה במדינה (קרוב ל-25% מכלל התושבים). בפוליטיקה הלבנונית הם נוהגים לכרות ברית עם המרונים. המוסלמים הפלסטינים גם הם סונים.
הדרוזים מהווים כ-5% מאוכלוסיית המדינה ומקורם באסלאם השיעי. מצבם הפוליטי מסובך, מאחר שאין להם בעלי ברית טבעיים, הם נוהגים לכרות בריתות עם העדות הגדולות השונות.
נתן רוטנשטרייך
נתן רוטנשטרייך (31 במרץ 1914 – 11 באוקטובר 1993) היה פרופסור לפילוסופיה ורקטור של האוניברסיטה העברית.
דמוגרפיה של לבנון
מוסלמים
המוסלמים העלווים והשיעים האסמאעילים מהווים כאחוז אחד מאוכלוסיית לבנון.
נתן רוטנשטרייך
ביוגרפיה
רוטנשטרייך נולד בעיירה סאמבור שבגליציה. אביו, אפרים פישל רוטנשטרייך, היה מנהיג מוכר בתנועה הציונית בפולין וכיהן כציר ציוני בפרלמנט הפולני, עד עלייתו לארץ ב-1935. לאחר עלייתו היה חבר הנהלת הסוכנות היהודית ויזם מפעלים כלכליים.
דמוגרפיה של לבנון
נוצרים
המרונים הם הקהילה הנוצרית הגדולה ביותר בלבנון. למרות הקשר ההדוק שלהם לכנסייה הרומית הקתולית יש להם פטריארך משלהם. יש להם יחסים טובים עם העולם המערבי, במיוחד עם צרפת ועם הוותיקן. בהתאם לחוקה הלבנונית, נשיא לבנון הוא תמיד מרוני. המרונים מהווים כ-20% מאוכלוסיית המדינה וריכוזיהם העיקריים הם הר הלבנון וביירות.
הקהילה הנוצרית השנייה בגדלה משתייכת לכנסייה היוונית-אותודוקסית. הערבים המשתייכים לכנסייה זו מפוזרים ברחבי העולם הערבי (וגם בישראל) והם יותר מזוהים עם האומה הערבית מאשר המרונים. הנוצרים היוונים-אורתודוקסים מהווים כ-5% מכלל האוכלוסייה הלבנונית (לא כולל פליטים פלסטינים).
נתן רוטנשטרייך
ביוגרפיה
בשנת 1938 קיבל תואר דוקטור. הוא השתלם באוניברסיטת שיקגו והצטרף לסגל החוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית ב-1950. בשנים 1958–1962 כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח ובשנים 1965–1969 כרקטור האוניברסיטה.
נמנה עם מקימי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ובעת פטירתו היה סגן הנשיא שלה. היה בין הפעילים בהקמת הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה, והיה היו"ר הראשון שלה.
דמוגרפיה של לבנון
נוצרים
שאר הקהילות הנוצריות מאוד זעירות ומהוות יחדיו כ-5% מאזרחי המדינה.
נתן רוטנשטרייך
ביוגרפיה
פרסם 80 ספרים ויותר מאלף מאמרים בשפות שונות. בנוסף הרבה לכתוב מאמרים בעיתונות היומית ולהשתתף בשיח הציבורי.
דמוגרפיה של לבנון
דתות אחרות
יש כיום מעט מאוד יהודים בלבנון (בביירות), רובם של בני הקהילה היהודית עזבו את המדינה אחרי קום מדינת ישראל ב-1948. כמו כן ישנם בין אזרחי לבנון מעט בהאים, בודהיסטים והינדים.
נתן רוטנשטרייך
ביוגרפיה
היה מיוזמי ומנסחי מכתב בקשת החנינה עבור אדולף אייכמן, יחד עימו חתמו על המכתב הפרופסורים מרטין בובר, הוגו ברגמן, עקיבא ארנסט סימון ואחרים.
דמוגרפיה של לבנון
לבנונים בגולה
מעריכים כי מספר הגולים הלבנונים וצאצאיהם הוא כ-15 מיליון נפש, רובם נוצרים והם יושבים בעיקר באמריקה הלטינית ובארצות הברית. הקהילה הלבנונית הגדולה ביותר נמצאת בברזיל. בישראל מתגוררים כ-3500 אנשי צד"ל ובני משפחותיהם בעלי אזרחות ישראלית. מעריכים שכמיליון לבנונים עזבו את ארצם בין השנים 1975 ו-1990, בעקבות מלחמת האזרחים.
נתן רוטנשטרייך
ביוגרפיה
אחיו היה עורך הדין יהושע רוטנשטרייך.
דמוגרפיה של לבנון
סטטיסטיקות
אוכלוסייה
נתן רוטנשטרייך
ביוגרפיה
ארכיונו האישי מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית.
הנצחה
הוועדה לתכנון ותקצוב של המועצה להשכלה גבוהה ייסדה מפעל מְלַגות לדוקטורנטים מצטיינים במדעי הרוח בכל האוניברסיטאות בארץ הנושא את שמו. בירושלים ישנה כיכר על שמו ליד תיאטרון ירושלים, בבאר שבע ישנו רחוב על שמו לציון תרומתו לביסוסה של אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע. כמו כן ספריית המכון הטכנולוגי בחולון נקראת על שמו.
סינוסיטיס
סינוסיטיס (בכתיב לועזי: Sinusitis; בעברית: דלקת הגַּת) היא דלקת של הגתות (הסינוסים). הגתות הן חללים בעצמות הגולגולת, תפקידם קשור ככל הנראה בתהודה ובהפחתת משקל של הגולגולת. דלקת גת היא דלקת של ציפוי אותם החללים, משמע, דלקת של הרירית שבתוך הגתות. קיימות ארבע גתות בדפנות הגולגולת:
הגתות הן כיסי אוויר המצופים באפיתל נשימתי, העשוי תאי אפיתל עם שׂעריות (Cilia) ותאי גביע (goblet cells) המייצרים ריר. תפקיד הריר להגן על ריריות האף והסינוסים. הריר המופרש בסינוסים מתנקז דרך הפתחים אל חללי האף ומשם מפונה אל לוע האף ונבלע מבלי שנרגיש. הגתות נפתחות לחלל האף ומתנקזות לכיוון הלוע האחורי (nasopharynx) ומשם ללוע התחתון. דלקת גת מתפתחת במצבים שבהם קיים ייצור מוגבר של ריר (למשל, זיהום נגיפי, המהווה את הסיבה השכיחה לדלקת), חסימת הפתחים ועיכוב בפעילות השׂעריות. גת הלסת (הסינוס המקסילרי) היא הפגיעה יותר לדלקת. למעשה בכל נזלת האזור מתמלא בהפרשה, כאשר לרוב יש ניקוז טבעי דרך פתחי הגתות. כאשר אין ניקוז, על רקע הנפיחות והחסימה המקומית, הרירית נעשית בצקתית ונפוחה, מפרישה ביתר ועלולה להתפתח דלקת.
דלקת גת יכולה להיות חריפה או כרונית, כאשר דלקת חריפה יכולה להיות חד פעמית. סינוסיטיס כרונית מוגדרת כדלקת ממושכת הנמשכת מעל שלושה חודשים.
הגורם הנפוץ ביותר לדלקת גת חריפה, הוא זיהום ויראלי, כגון הצטננות חורף רגילה. אלרגיות יכולות לגרום נפיחות מקומית ולהפריע למנגנוני ההגנה הנורמליים, כך שתיתכן נטייה לדלקת גת חוזרת. הגורמים העיקריים לדלקת גת חיידקית הם Streptococcus pneumoniae ו-Haemophilus influenzae. גורמים נוספים ונדירים יותר לדלקת גת יכולים להיות דלקת בשורש שן בלסת העליונה הנכנסת לגת הלסת, מחלת הסיסטיק פיברוזיס, פטרת, או גידולים.
סינוסיטיס כרוני הוא מצב רפואי שנמשך מספר חודשים ברצף עם חזרות במשך מספר שנים והוא די שונה מהמצב המוכר של סינוסיטיס חד פעמי, הן בסימפטומים, הן בבעיות נוספות המתלוות והן בגישה הטיפולית.
תסמינים
תסמינים של דלקת גת כוללים בדרך כלל כאב ראש מקומי באזורי הגתות (לרוב באזור המצח או הלסת העליונה, בהתאמה למיקום גתות המצח והלסת). החולים מתלוננים על נזלת והצטברות של ליחה מוגלתית. תיתכן תחושה של "ראש כבד" ולחץ בראש, ולעיתים גם חום. בדלקת גת כרונית יש במקרים רבים רקע אלרגי. לרוב, אין חום כשבנוסף האף עשוי להיות גדוש ועם פוליפים שעשויים לגרום לקושי בנשימת אף.
אבחון
האיבחון הראשוני לסינוסיטיס מתבצע אצל רופאי אף אוזן וגרון. ניתן להסתייע בצילום, אולם לרוב רופאים יכולים לאבחן גם בלעדיו. במקרים של דלקת גת כרונית חוזרת יש לשקול ביצוע טומוגרפיה ממוחשבת (CT). הטיפול בדלקת גת חשוב, אין להזניחו ובעיקר במצב חריף, בשל הקרבה למוח ולארובות העיניים.
גורם הזמן חשוב להצלחת הטיפול, בשל החשש כי אי טיפול או עיכובו יוביל לסיבוכים. סיבוכים אפשריים של דלקת גת הם צלוליטיס פרה-אורביטלית (באזור גלגל העין) – למשל כתוצאה מסיבוך בגת הכברה, הקרוב לארובת העין; או חדירה של הזיהום לחלל המוח. במקרים שבהם דלקת הגת כרונית, אחד הסיבוכים העיקריים הוא דלקת סימפונות כרונית.
טיפול
הטיפול הוא בהתאם לאיבחון ולסיבת המחלה. בדלקת קלה ויראלית וללא סיבוכים, די בטיפול תומך על ידי נוגדי גודש וכאב, לעיתים טיפות אף לכמה ימים, שתייה רבה ומנוחה. לעומת זאת, בזיהום חיידקי יש להוסיף סוגים שונים של אנטיביוטיקה. אם הרקע לכאבים הוא מחלת שיניים, אז נדרש טיפול לכך. אם הרקע אלרגי יש להוסיף טיפול אנטי אלרגי על מנת למנוע חזרה של דלקת הגת.
במקרים מסוימים יש להשתמש באופן חד פעמי בטיפול תרופתי בקורטיזון (סטרואידים) להפחתת הגודש, ולעיתים כאשר המחלה כוללת פוליפים רבים, יש צורך בחסימה ושינוי אנטומי, אם מדובר בגידול אז יש לנתח את הגתות.
Runnin
Runnin הוא שיר של הראפר מאטלנטה 21 סבאג' והמפיק המוזיקלי האמריקאי מטרו בומין. הוא יצא לאור ב-2 באוקטובר 2020, כרצועה הפותחת מתוך אלבום האולפן המשותף שלהם, Savage Mode II. הוא נשלח לרדיו הקצבי בארצות הברית ב-13 באוקטובר 2020, לצד "Mr. Right Now", כסינגלים המובילים מתוך האלבום.
השיר נכנס למקום השמיני במצעד הבילבורד הוט 100.
הרכב ומילים
"Runnin" הוא רצועה "נשמתית" ו"מפחידה", כאשר מטרו בומין ממיר דגימה של השיר "I Thought It Took a Little Time" של דיאנה רוס מ-1976 ללופ "רודף", הבנוי סביב מערכת תופים "מאיימת". מבחינת ליריקה, השיר רואה את 21 סבאג' חוזר ל"נושא האמיתי והאולטרה-אלים שהביא אותו לקדמת הבמה של ההיפ הופ", כשהוא מתעמק ב"נטיות הקלטניות שלו" ושר על ארסנל הנשק שלו ואיומים על אויבים המסרבים להישאר במקומם. הקצב המהיר, יחד עם הזרימה של 21 "מוכיח שהוא יכול 'לרוץ' עם הרצועה". כמו ברצועות אחרות באלבום, השיר כולל קריינות של מורגן פרימן, שמציב את השאלה: "האם הדברים טובים יותר או גרועים יותר בפעם השנייה?".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר פורסם ב-2 באוקטובר 2020, שעות ספורות לאחר צאתו של השיר באלבום. בקליפ נראה 21 סבאג' יוצא ל"סיבוב ניצחון" ברחובות אטלנטה, כשהוא חוגג את פרס גראמי לשיר הראפ הטוב ביותר שקיבל עבור "A Lot".
מכון איילון
מכון איילון היה מפעל מחתרתי לייצור קליעים וסליק של ארגון ההגנה בגבעת הקיבוצים, השוכנת במבואותיה הצפוניים של העיר רחובות. המכון החל לפעול בתקופת המנדט הבריטי. עד הכרזת המדינה יוצרו בו 2.25 מיליון כדורי 9 מ"מ. תחמושת זו הייתה חיונית ביותר ללוחמים בשלב הראשון של מלחמת העצמאות. המפעל, בו עבדו 45 צעירים וצעירות, פעל בסודיות גמורה מ-1945 ועד תום מלחמת העצמאות, ובתקופה זו יוצרו בו מעל 4 מיליון כדורי תחמושת.
האתר הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל. מבנה המכון הוכרז כמבנה לשימור, וכיום פועל בו מוזיאון.
ב־1986 האתר הוכרז כאתר לאומי.
היסטוריה
המכון, שהוקם ביוזמת יוסף אבידר מנהל תעש מ-1945, נוסד ב־1945 והיה פעיל עד קום המדינה ב-1948. המכון היה מפעל תת-קרקעי לייצור כדורי אקדח 9×19 מ"מ פרבלום שבה השתמשו בתת המקלע סטן וכן סליק, מתחת למבנה אזרחי, כל זאת מתחת לאפם של הבריטים וללא ידיעת האזרחים ששהו במבנה. מנהל המכון היה פסח איילון (אברמוביץ).
ארגון ההגנה פנה בבקשה לחברי קבוצת הצופים א' שישבו בהכשרה בפרדס חנה, לבוא ולעבוד במפעל סודי. קבוצה זו, שבה היה חבר גם שלמה הלל הקימה מאוחר יותר את מעגן מיכאל. החברים, לאחר התלבטויות קשות, הגיעו לגבעת הקיבוצים, שהייתה מקום הכשרה לגרעיני התיישבות לפני עלייתם לקרקע בשנים שלפני כן, והקימו את המכון.
עבודות החפירה והיציקה נמשכו 22 יום. מבנה המכון תוכנן בידי המהנדס יוסף אידלמן והוקם בתוך בור בעומק 8 מטר ושטחו היה 264 מטר רבוע (אורך 33 מטר, רוחב 8 מטר, גובה 3.5 מטר, עובי קירות 0.5 מטר). מערך ההסוואה של המכון תוכנן על ידי יצחק נבו - המבנה כולו כוסה בעפר. כדי לספק אוויר לארבעים וחמישה עובדים היה צורך בשתי ארובות. כדי שהארובות לא יעוררו את חשדם של הבריטים נבנתה בצד אחד של המפעל התת-קרקעי מכבסה ששירתה את האזור והופעלה בידי חברות הקיבוץ. בצד השני נבנתה מאפייה שהופעלה בידי חברי הקיבוץ, אשר שיווקו את הלחם לכל הסביבה. פתח הארובה של המאפייה התמזג עם פתח האוורור של המפעל. דרך פתח מתחת לאחת ממכונות הכביסה היו נכנסים ויוצאים העובדים בכל יום. גם במאפייה היה פתח, גדול יותר, מתחת לתנור. מכיוון שהתנור שקל כ־10 טון, ונדרשה שעה וחצי כדי להזיזו, הפתח הזה נפתח 3 פעמים בלבד בשנות פעילות המפעל: פעם אחת כדי להכניס את המכונות לייצור התחמושת, עם הקמת המפעל, פעם נוספת לתיקונים במכונות ופעם נוספת כדי להוציא אותן לאחר שלא היה יותר צורך להחביא את המפעל. כיום התנור מקובע במצב הפתוח, ובפתח שאותו כיסה הותקנו גרם מדרגות ומעלית, בהם נכנסות ויוצאות קבוצות הסיור במקום. רעש הקיטור של מכונות הכביסה, רעש המאפייה ושכבת מזרנים שהוצמדה לתחתית התנור השתיקו את קולות המפעל.
את מכונות יצור כדורי 9 מ"מ קנה שיפץ ושלח למפעל איש ה'הגנה' יהודה ארזי במבצע נועז.
העובדים הראשונים היו עובדי התעש ואליהם צורפה קבוצה מתנועת הצופים. בקיץ 1947 תוגבר כוח העבודה בקבוצת חברי פלמ"ח מחפציבה, שהשתייכו להכשרת הנוער העובד "רגבים". בתקופת מלחמת העצמאות גויסו חלק מהעובדים ובמקומם הובאו שמונה חברים מגרעין של תנועת "הבונים".
עובדי המכון הסתירו את עבודתם גם מפני שאר חברי הקיבוץ (שכונו הג'ירפות), כשהם מספרים שיצאו לעבוד בשדה. רק פעם אחת התגלה הסליק בידי אחת מחברות הקיבוץ שעבדה במכבסה, והיא נתבקשה לשמור עליו בסוד. על מנת לא לעורר את חשד שאר חברי הקיבוץ הוקם מעין חדרון עם מנורת שיזוף שבה השתזפו עובדי המכון, שעבדו מתחת לפני האדמה ולא היו חשופים לאור השמש.
בפיצוץ הרכבת הצבאית הבריטית סמוך למכון, ב-29 בפברואר 1948, נהרגו 28 חיילים בריטים ונפצעו 32. בעקבות הפיגוע שבוצע על ידי לח"י, עלה חשש גדול שהבריטים יבצעו סריקות באזור וימצאו את הסליק. העובדים במפעל חשו לעזור לנפגעים הבריטים וכך מנעו מהבריטים לחשוד בהם ולא נעשו במקום חיפושים.
המכון לא התגלה עד קום המדינה והוא סייע רבות ללחימת הכוחות היהודיים במלחמת העצמאות. אזור זה היה מהיחידים בהם לא היה מחסור בתחמושת. הייצור נפסק עם תום מלחמת העצמאות אבל הגבעה המשיכה לשמש גורמים שונים של התעשייה הביטחונית של מדינת ישראל עד 1963 ולאחר מכן ננטשה.
מוזיאון
במשך שנים רבות לא נודע לציבור הסיפור של מכון איילון. משנת 1975 החלו גופים שונים לפעול למען שיקום ושימור האתר. ב-1986 הוקם ועד ציבורי, ביוזמת שלמה הלל, במטרה לשקם את האתר. בוועד היו נציגים מן התעשייה הצבאית, ארגון חברי ההגנה, קיבוץ מעגן מיכאל, עיריית רחובות, מכון ויצמן למדע, קק"ל, החברה להגנת הטבע והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, אשר קיבלה על עצמה את משימת השיקום. ב-1987 נחנך במקום מוזיאון.
מוזיאון מכון איילון מופעל על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, הדרכה על החיים הכפולים בקיבוץ ופעילות המכון.
יצחק בן ראובן הברצלוני
רבי יצחק בן ראובן הברצלוני (נקרא גם: יצחק בר ראובן אלברצלוני או אלברגלוני, ברצלוני, ברגלוני; נולד בברצלונה ב-ד'תת"ג, נפטר בדניה, כיום במחוז אליקנטה, ספרד) היה רב ופייטן מחכמי ספרד, בן דורו של הרי"ף.
תולדות חייו
רבי יצחק נולד בברצלונה באמצע המאה ה-11, ועל פי מקורות מכתבי יד למד תורה אצל רבי חנוך בן משה, אחד מארבעת השבויים על פי ספר הקבלה, בקורדובה. הוא עבר לכהן ברבנות העיר דניה שבדרום-מזרח ספרד, שקהילתה היהודית אז תוארה כחזקה ומבוססת במסחר (בעיקר מסחר ימי), בעושר ובמצוות. שם נשא לאישה את בתו של אחד מראשי הקהילה, אבן אלכתוש (או אל כתאש, לכתוש), ושפטם עד מותו. רבי יצחק חי במקביל לעוד ארבעה חכמים שענו לשם יצחק, המוזכרים יחד איתו כאלו ש"החזירו את כוח התלמוד לספרד": רבי יצחק אלבאליה, מהרי"ץ גיאת, רבי יצחק בן משה הסכני (כנראה הוא זה שניסה להמשיך את מסורת הגאונות בבבל, ונקרא שם יצחק בן סוכרי או סוכני) ו"הגדול מכולם", הרי"ף.
ישנן כמה מסורות לא מבוססות בנוגע לפרטים נוספים סביב חייו של רבי יצחק. מספר מקורות טוענים שהוא היה רבו של רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני, שחי מעט אחריו. הרב שמעון בן צמח דוראן טוען על פי מקורות בהם הרמב"ן מכנה את הברצלוני "אדוננו הזקן" ו"מרן" כי רמב"ן היה מצאצאיו - וכתוצאה מכך גם התשב"ץ עצמו. השערה זו מופיעה גם במקורות אחרים. טענה אחרת היא שרבי יצחק בן ראובן מברצלונה הוא המחבר של ספר שערי שבועות. ספר זה נדפס בסוף מסכת שבועות בש"ס וילנא ונתייחס בטעות גם לרי"ף (ייחוס שמתערער לאור כך שמחבר הספר מתייחס לדברים שכתב הרי"ף ומזכיר אותו בשמו). ספר ה"שערים" נתחבר על ידי חכם בשם רבי יצחק בן ראובן, שכנראה הוא לא הברצלוני אלא נכד הרי"ף.
חיבוריו
בגיל 35, בשנת ד'תתל"ח, תרגם רבי יצחק את ספר המקח והממכר של רב האי גאון מערבית (כנראה ערבית יהודית) לעברית עבור יהודי ספרד ("ארץ אֶדוֹם" בלשונו של הברצלוני) שלא דיברו בערבית. רבי יצחק טוען בהקדמתו לתרגום הספר כי מלכתחילה רב האי כתב את הספר בערבית כיוון שבבבל לא דיברו בלשון הקודש בצורה מספקת. הוא לוקח על עצמו אחריות לטעויות אפשריות בתרגום:.
ישנן כמה מסורות בנוגע לפירושיו של רבי יצחק ברצלוני שנתחברו על התלמוד הבבלי. מצויים בידינו מקורות המצביעים בסבירות גבוהה מאוד על כך ש"רבינו יצחק בן מרן ראובן" כתב פירוש לפחות לחלק ממסכת כתובות. מקור אחר מביא כי רבי יצחק כתב. חיבורים אלו לא שרדו.
חיבורו המרכזי והנודע של רבי יצחק הן האזהרות שכתב על סדר מניין המצוות, המשולבות בפסוקים מהמקרא ומחורזות, ומתחילות במילים "איזה מקום בינה". נהגו לקרוא אזהרות אלו בארצות צפון אפריקה בחג השבועות. האזהרות נתחברו על סדר מניין המצוות על פי הבה"ג, ובמקרים מסוימים רבי יצחק מצטט אותו כלשונו. האזהרות מכילות 145 בתים, שכל אחד מהם מורכב משלוש שורות ומפסוק שחותם אותן. בספר תחכמוני לרבי יהודה אלחריזי נכתב על אזהרות רבי יצחק ועל שילוב הפסוקים בהן כך: . על האזהרות נכתבו לפחות ארבעה ספרי פירושים. אצל דוד קונפורטי מופיע על האזהרות:.
בספר שם הגדולים נכתב על הביקורת שנמתחה מצד הרמב"ם על ספרי האזהרות (אלו שנכתבו על פי שיטת הבה"ג), שהיא אינה מכוונת כלפי אזהרות הברצלוני, ולא כלפי אלו של שלמה אבן גבירול:
TICOM
TICOM היה פרויקט שנוסד בתקופת מלחמת העולם השנייה, על ידי ארצות הברית, על מנת למצוא וללכוד נכסים מודיעיניים של הגרמנים, במיוחד נכסים קריפטוגרפיים. הפרויקט זורז על ידי ארגונים קריפטוגרפיים צבאיים אמריקניים, וזכה לתמיכה מהדרגים הגבוהים ביותר.
מספר צוותים נשלחו לשטח מאחורי חזית הלחימה על מנת לחשוף במהירות את הנכסים המודיעיניים. באפריל 1945 מצא צוות TICOM קוד רוסי וכן חומר הצפנה בתוך מרכז פענוח גרמני.
אנשי צופן גרמניים שנלקחו בשבי חשפו כי בינם לבין עצמם הם ידעו היטב שהאניגמה ניתנת לפענוח. הם פשוט סברו שאיש לא יעשה את כברת הדרך המייגעת על מנת לפענח את המסרים בשיטות ההתקפה היחידות שהם היו מסוגלים להעלות בדעתם.
TICOM היה מבצע אחד מני רבים שנעשו על ידי בעלות הברית על מנת ללכוד מידע ואנשים הקשורים להתקדמויות המדעיות והטכנולוגיות של הגרמנים וכן במהלך ואחרי המלחמה. מבצעים נוספים היו מבצע פייפרקליפ (ללכידת מידע אודות רקטות), מבצע אלסוס (ללכידת מידע גרעיני) ומבצע מנתח (ללכידת הישגים בתחום התעופה).
רובר השני, מלך צרפת
רובר השני "החסיד" (בצרפתית: Robert II le Pieux; 27 במרץ 972 – 20 ביולי 1031) בן לשושלת הקאפטינגים, מלך על צרפת מ-996 עד מותו.
ביוגרפיה
רובר היה בנם של איג קאפה מלך צרפת ושל אדלאיד מאקיטן (952–1004). ב-30 בדצמבר 987 כינס המלך איג קאפה את אספת האצילים בעיר אורליאן, אספה שהכריזה על בנו רובר ליורש העצר. ב-988 רובר יורש העצר נישא לרוזלה מאיטליה (945–1003), אך התגרש ממנה כעבור שנה אחת. ב-996 נפטר איג קאפה מלך צרפת, ובנו רובר ירש את הכתר בשם רובר השני. ב-997 הוא נשא לאישה את בת דודו, ברט מדוכסות בורגונדיה (952–1035), אך האפיפיור גרגוריוס החמישי סירב לאשר את הנישואין בגלל קרבת הדם בין רובר לבין ברט. ב-1003 האפיפיור סילבסטר השני ביטל נישואין אלה, והמלך רובר השני נשא לאישה את קונסטנס מארל, שילדה לו שבעה ילדים.
המלך רובר השני היה קתולי אדוק ומכאן כינויו "החסיד". הוא כתב שירים, חיבר מוזיקה, שר במקהלה של בית התפילה המלכותי, וניהל את תפילות השחרית והערבית כשהוא לבוש בגלימתו המלכותית. הוא גילה טוב לב וניסה להגן על העניים, אך העניש קשות את הכופרים בדת הקתולית.
על תקופת מלכותו של רובר השני העיבה היריבות על השלטון ועל הרכוש בינו לבין בניו. בנו איג, שהיה מיועד לרשתו, נפטר ב-1025. שני בניו של המלך, אנרי ורובר, לחמו נגד אביהם. צבאו של המלך הובס ונסוג אל מחוץ לפריז. ב-1031, בעודו נלחם בבניו, נפטר המלך רובר השני, ובנו אנרי ירש את הכתר בשם אנרי הראשון.
ביביאנה פרננדס
ביוגרפיה
היא החלה להופיע בקברטים, והופעתה הראשונה בקולנוע הייתה בשנת 1977 בסרט Cambio de Sexo ("שינוי מין") בבימויו של ויסנטה ארנדה. הופעתה זו הפכה אותה לידוענית בספרד, והיא פרסמה פזמונים אחדים.
בשנת 1980 יצא לאור אלבום היחיד ובו להיטיה "Call Me Lady Champagne" ("קרא לי ליידי שמפניה") ו"Sálvame" ("תציל אותי").
באמצע שנות ה-80 החלה להופיע בסרטיו של פדרו אלמודובר, שבהם מילאה תפקידים אחדים שהדגישו את נשיותה. בשל הופעותיה החוזרות בסרטים של אלמודובר, דבק בה לעיתים הכינוי "נערת אלמודובר" (Chica Almodóvar). הופיעה גם בסרטים נוספים ובתוכניות אירוח.
בשנת 1998 הפכה את שמה הרשמי, ביביאנה פרננדס, גם לשם הבמה שלה. בשנת 2005 החלה להופיע בתוכנית בערוץ 4 הספרדי.
בשנת 2014, בגיל 60, השתתפה פרננדס בעונה ה-13 של תוכנית המציאות הספרדית "הישרדות" משם הודחה חמישית.
בשנת 2017 השתתפה גם בעונה השנייה של תוכנית המציאות "מאסטר שף VIP" בגרסתה הספרדית, משם הודחה שביעית.
לקריאה נוספת
<DIV dir=ltr> </DIV>
רסלמניה 17
רסלמניה 17 (או בשמו המוכר יותר WrestleMania X-Seven) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי ה-WWF. האירוע כלל את שני המותגים (Raw וסמאקדאון) ונערך ב-1 באפריל 2001, באצטדיון הרליאנט אסרודום שביוסטון, טקסס. האירוע היה האירוע ה-17 בסדרת אירועי רסלמניה.
עלילות
באירוע נערכו 12 קרבות וביניהם קרב TLC: שולחנות, סולמות וכיסאות על אליפות הזוגות העולמית של ה-WWF בין ההארדי בויז (ג'ף הארדי ומאט הארדי), אדג' וכריסטיאן האלופים, והדאדלי בויז. במהלך הקרב, ביצע אדג' את מהלך הסיום שלו, ספיר, מהחבל העליון, על ג'ף הארדי שהיה תלוי על החגורות שהיו תלויות מעל הזירה, מהלך זה נחשב עד היום לאחר ממהלכי הסיום המפורסמים ביותר שנראו ב-WWE. בסוף הקרב, הצליח אדג' בעזרתו של ריינו לטפס על הסולם, להוריד מוו התלייה את חגורות האליפות ולזכות בהן ביחד עם כריסטיאן. קרב נוסף שהתקיים היה בין אנדרטייקר לטריפל H. אנדרטייקר הצליח לבצע את אחד ממהלכי הסיום שלו, הנסיעה האחרונה, וניצח את טריפל H. הקרב המרכזי של האירוע היה קרב ללא חוקים על אליפות ה-WWF בין האלוף המכהן, דה רוק למנצח ברויאל ראמבל 2001, סטון קולד סטיב אוסטין. במהלך הקרב, הגיע יו"ר ה-WWF, וינס מקמהן ומנע מדה רוק לנצח בקרב. בהמשך הקרב, עזר וינס מקמהן לאוסטין ובכך ניצח בקרב. בסיום הקרב, לחץ אוסטין את ידו של מקמהן, מה שסיים את יריבותם של סטון קולד ווינס מקמהן, שהייתה אחת מהיריביות הגדולות ביותר בהיסטוריה של ה-WWE.
ברויאל ראמבל, צ'יינה נפצעה בצוואר (כחלק מהעלילה) במהלך קרב נגד אייבורי, מה שגרם לה להפסיד ולהיכשל בניסיונה לזכות באליפות הנשים. על מנת שצ'יינה תקבל הזדמנות נוספת להתמודד על התואר, אייבורי דרשה חוזה קרב שבתוכו יהיה סעיף אשר יפטור אותה מכל אשמה במידה שצ'יינה תספוג פציעה. עם ההסכמה לסעיף זה, נכנס סעיף נוסף לחוזה שבו חברי קבוצת Right To Censor של אייבורי יורחקו מהזירה.
נסיכות הבוחר מהסן
נסיכות הבוחר מהסן (הידועה גם כהסן-קאסל) הייתה מדינה ששודרגה על ידי נפוליאון בשנת 1803 מרוזנות הסן-קאסל. כאשר פורקה האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1806, בחר הנסיך הבוחר לשמור על תוארו, אף שלא היה קיסר לבחור בו.
הנסיכות התקיימה כחלק מהקונפדרציה הגרמנית עד 1866, שאז סופחה לממלכת פרוסיה, בעקבות תבוסת האימפריה האוסטרית ובעלות בריתה (שהנסיכות הייתה חלק מהם) במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
היסטוריה
לאחר מותו של פיליפ הראשון, רוזן הסן, חולקה נחלתו בין בניו, בנו הבכור וילהלם הרביעי, רוזן הסן-קאסל ירש את רוזנות הסן-קאסל, ואילו אחיו ירשו את שאר הנחלה. בשנת 1604 ירש מוריץ, רוזן הסן-קאסל את דודו לודוויג הרביעי, רוזן הסן-מרבורג, שמת ללא ילדים.
בשנת 1785 עלה לשלטון וילהלם התשיעי, רוזן הסן-קאסל. וילהלם השתתף בלחימה כנגד צרפת המהפכנית, כחלק מהקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, ובשנת 1795 חתם על שלום בזל. בשנת 1801 אולץ וילהלם לוותר על שטחי הנסיכות בגדה השמאלית של הריין, אך קיבל כפיצוי שטחים מנסיכות הבוחר ממיינץ. בשנת 1803 שודרגה הרוזנות למעמד של נסיכות הבוחר, תואר שנשמר בידי וילהלם אף לאחר פירוק האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1806 חתם וילהלם על הסכם נייטרליות עם נפוליאון, אך לאחר קרב ינה-אאורשטדט ושלום טילזיט, כבש נפוליאון את הנסיכות וגירש את וילהלם, וצירף את שטחי הנסיכות לממלכת וסטפאליה.
לאחר קרב לייפציג גורשו הצרפתים משטחי הנסיכות, וב-21 בנובמבר 1813 חזר וילהלם לשלוט בנסיכות. ב-2 בדצמבר 1813 חתם וילהלם על הסכם עם מדינות הקואליציה, שבו הוסכם כי יוחזר לנסיכות כל השטחים שנלקחו ממנה, וכי תונהג מחדש החוקה שהייתה נהוגה בנסיכות קודם הכיבוש, אולם נדחתה בקשתו של וילהלם לקבל את תואר "מלך הקַטֶנִים".
ניסיונות לשנות את החוקה בנסיכות, נדחו על ידי וילהלם בתמיכת קלמנס פון מטרניך. ב-27 בפברואר 1821 מת וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן, ובמקומו עלה בנו וילהלם השני, הנסיך הבוחר מהסן לשלטון. בתקופת שלטונו של וילהלם השני, שהיה רודף בצע ושקוע ביחסיו עם אשתו ופילגשיו, התגברה ההתנגדות לשלטונו האבסולוטי, וגברה הדרישה להנהיג חוקה ליברלית בנסיכות.
לאחר מהפכת יולי 1830 בפריז החלו מהומות בנסיכות, וב-6 בינואר 1831 חתם וילהלם השני על חוקה יותר ליברלית, וב-30 בספטמבר 1831 פרש להנאו, ובנו פרידריך מונה לשליט בפועל בנסיכות. גם תחת שלטונו של פרידריך המשיכו המחלוקות עם האופוזיציה, וחשודים פוליטיים נעצרו ונרדפו. ב-20 בנובמבר 1847 מת וילהלם השני, הנסיך הבוחר מהסן, ופרידריך עלה לשלטון באופן רשמי כפרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מהסן.
בשנת 1848 בעקבות אביב העמים נאלץ פרידריך וילהלם להסכים לרפורמה דמוקרטית, אולם לאחר התמוטטות האספה הלאומית של פרנקפורט וניצחון המשטרים הריאקציונרים, שונתה שוב המדיניות - הדיאט פורק, ומשטר צבאי הוכרז בנסיכות. ב-1 בנובמבר 1850 כוחות אוסטרים ובווארים צעדו לתוך הנסיכות, על פי החלטת האספה הפדרלית לסייע בדיכוי המרידות, אולם ללא הסכמת פרוסיה. הסיוע האוסטרו-בווארי לא התקבל בעין יפה על ידי פרוסיה, מכיוון שהדרכים למחוזות הריין הפרוסים עברו בשטחי הנסיכות, ובעקבות כך נכנסו כוחות פרוסיים לנסיכות, ולרגע היה נראה שהולכת לפרוץ מלחמה, אך לבסוף הכוחות הפרוסיים נסוגו, והכוחות האוסטרו-בווארים כבשו את שטחי הנסיכות ב-16 בדצמבר ושהו בנסיכות עד קיץ 1851.
במרץ 1852 בוטלה החוקה של 1831 והרפורמות של 1848, ובאפריל נכנסה לתוקף חוקה חדשה שהשאירה סמכויות צרות מאוד לדיאט, ואסרה על בניית מפעלים ומסילות ברזל. ב-30 במאי 1860 לאחר תסיסה הולכת וגוברת בנסיכות, הוענקה חוקה חדשה שנתנה יותר זכויות לאזרחים. ב-14 במאי 1862 עקב חשש מכיבוש פרוסי, התקבלה מחדש החוקה של 1831, אולם הנסיך פרידריך וילהלם דאג לטרפדה.
בשנת 1866 הצטרפה הנסיכות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, וב-20 ביולי נכבשה קאסל על ידי הכוחות הפרוסים. בשלום פראג שנערך בסוף המלחמה, סופחה הנסיכות לממלכת פרוסיה, ונכללה בפרובינציית הסן-נסאו.
כן שיגור
כן שיגור (באנגלית: launch pad) הוא שם כולל לאתר ולמתקנים המשמשים לשיגור רקטות ומשגרים. כן השיגור הוא חלק ממערכת מתקנים הדרושים לשם ביצוע שיגור יעיל ובטוח. מערכת המתקנים כוללת גם את מתקני ההרכבה של המשגר ואת מרכז הבקרה המפקח על תהליך השיגור. מתקנים אלו ממוקמים במרחק בטוח מהכן, כדי למנוע את פגיעתם מגלי ההדף היוצאים מהמשגר או במקרה שהמשגר מתפוצץ על כן השיגור.
כן שיגור טיפוסי כולל:
כמו כן, עשויים להימצא בכן השיגור:
המנון איטליה
שיר האיטלקים הוא ההמנון הלאומי של איטליה. מכונה גם ההמנון של מאמֶלי (על שם מחבר ההמנון, גופרדו מאמלי) ואחי איטליה (על פי השורה הפותחת של השיר).
ההמנון נכתב בג'נובה בשנת 1847, על ידי סטודנט בן 20 בשם גופרדו מאמלי.
ההמנון מדבר על ההיסטוריה האיטלקית, ובעיקר המאבק לאיחוד איטליה ושחרורה מעולה של האימפריה האוסטרית. הוא מזכיר במקצת את ההמנון הצרפתי מבחינת התוכן. בשני ההמנונים מוזכרת יציאה לקרב, הקרבה וכו'. אף יש משפט זהה כמעט לחלוטין:.
יעקב משולם אורנשטיין
תולדותיו
נולד בסטנוב שבאוקראינה לרבי מרדכי זאב אורנשטיין, שהיה אחר כך רבה של לבוב. הוא היה צאצא לשושלת רבנים שהחזיקה במשרת הרב בלבוב במשך יותר מ-150 שנה. לאחר פטירת אביו, כשהוא עדיין ילד, גדל בירוסלב. שם נישא עם שרה, בתו של הגביר צבי הירש וואהל. שנים אחדות סיפק לו חותנו את צרכיו ביד נדיבה ואף פתח לו ישיבה במקום.
בהמשך כיהן כרב בז'ולקווה. לאחר פטירת הרב צבי הירש רוזאניש בו' בכסלו תקס"ה (1804), התמנה כרב וראש ישיבה בלבוב על כיסא אביו, אך הוא בא ללבוב לממש את המינוי, רק ב-1805.
בשנת ה'תקע"ו (1816) היה מעורב בפרשת החרם שהוטל על שני משכילים: רבי שלמה יהודה רפפורט (שי"ר) ואברהם הירש נטקס (מקורות משכיליים מאוחרים העלו את המספר לארבעה). הרב אורנשטיין לא הטיל את החרם, שנראה שמקורו היה בחוגי החסידים, אך הואשם על ידי השלטונות בכך שלא דיווח עליו. עם זאת, הפקידים קבעו כי לא היה אויב לחינוך המודרני. בפקודת השלטונות, לאחר שהואשם על ידי המשכילים בקנאות חשוכה, נאלץ לקרוא דרשה בגרמנית שבה הוכרז כי לחרם לא היה תוקף.
כתב את הספר "ישועות יעקב" על השולחן ערוך, שעל שמו זכה לכינויו. הספר ישועות יעקב כולל ארבעה כרכים על האורח חיים, שלושה כרכים על היורה דעה ושלושה כרכים על אבן העזר, בנוסף נדפס גם כרך שו"ת. בפירוש הישועות יעקב חלק קצר המסביר את השולחן ערוך וחלק ארוך יותר המביא את דעות קודמיו ודן בהן. ספר חידושיו על חמישה חומשי תורה נקרא גם הוא 'ישועות יעקב' ונדפס לראשונה בורשא בתרע"ב.
על השתלשלות מינויו בצעירותו לרב בירוסלב, וסירובו לכתב המינוי ניתן לקרוא בהקדמה לספר המידות על פי המגיד מדובנא.
משפחתו
בנו היחיד היה הרב מרדכי זאב אורנשטיין, אב"ד פרעמישלא. אחיו היה הרב משה יהושע העשיל אורנשטיין. אחייניו היו רבי יוסף שאול נתנזון ורבי מרדכי זאב איטינגא.
דגל אירלנד
דגל אירלנד (באירית: An Bhractach Náisiúnta; באנגלית: Flag of Ireland) הוא דגלה של הרפובליקה של אירלנד. זהו טריקולור אנכי בצבעי ירוק, לבן וכתום ביחס אורך/גובה של 1:2. אף על פי שאין לדגל סמליות רשמית, על פי המסורת הצבע הירוק מסמל את המסורת הלאומית האירית, הכתום את תומכיו של ויליאם, נסיך אורנז' והלבן את השלום ואת הדו-קיום ביניהם.
הדגל, שהובא לאירלנד ב-1848 בעת מרד אירלנד הצעירה, הפך לסמל לאומי עת הונף בשנת 1916 על גגו של בית הדואר המרכזי של דבלין בעת מרידת חג הפסחא ואומץ כדגלה הלאומי של המדינה האירית החופשית בשנת 1922. הדגל קיבל מעמד חוקתי בשנת 1937, כששינתה המדינה את שמה ל-Éire.
עיצובו של הדגל
על פי החוקה האירית מה-1 ביולי 1937:
מאחר שאין דרישות חוקיות נוספות בחוקה, הנחיות בגין עיצובו של הדגל פורסמו על ידי משרד הטישך (ראש ממשלת אירלנד). צורתו של הדגל מלבנית ואורכו כפול מגובהו (יחס אורך גובה של 1:2), רוחב הפסים זהה והפסים מוצגים בצורה רוחבית כאשר הצבע הירוק צמוד לתורן, הכתום בצד ההינף והלבן במרכז הדגל. על פי פרסום משרד הטישך קוד הפנטון של הצבעים הוא כדלהלן: כתום - 151C, ירוק - 347C, לבן -
מקורותיו של הצבע הכתום
הצבע הכתום, המופיע בסמלים רבים של תומכי האיחוד עם בריטניה (יוניוניסטים, ברובם פרוטסטנטים), קשור למסדר אורנג' על שם ויליאם מאוראנז', מלך פרוטסטנטי שנלחם נגד ג'יימס השני הקתולי ומאזכר קבוצת לוחמים אירים-פרוטסטנטים שסייעו לו בקרב בוין בשנת 1690. עם היווסדו בשנת 1796 היה המסדר, שנועד להגן על דרך החיים הפרוטסטנטית באירלנד, המסגרת הראשונה להתאגדות יוניוניסטית.
הצבע הכתום בדגל הרפובליקאי מבקש לסמל רצון לפיוס עם הפרוטסטנטים.
פרוטוקול הדגל
הדגל הלאומי מונף מעל:
הדגל גם מונח על ארונם של:
בהלוויות ממלכתיות שנערכו לפטריוטים אירים כמו סר רוג'ר קאסמנט (Roger Casement) (1965), קווין בארי (Kevin Barry) (2000) ואחרים, הדגל הלאומי הונח על ארונם כאות של כבוד.
הטריקולור וצפון-אירלנד
הסמליות העיקרית של הדגל (איחוד וכבוד הדדי בין לאומנים (ירוק) לבין תומכי האיחוד עם בריטניה (כתום)) לא הפכה למציאות. אירלנד חולקה רשמית ב-Government of Ireland Act 1920, כשהחלק הצפון-מזרחי של האי, שבו היה רוב לתומכי האיחוד, הופך לצפון אירלנד. צפון אירלנד, דרך מנגנון שהוגדר בסעיפים 11-15 של ההסכם האנגלו-אירי, בחרה לא להצטרף למדינה האירית החופשית ובמקום זאת להישאר חלק מהממלכה המאוחדת. צפון אירלנד השתמשה בדגל בריטניה ובדגל צפון אירלנד הכולל את "היד האדומה של אלסטר" וכתר מעל כוכב בן שישה קודקודים.
אולם אירים רפובליקנים השתמשו בדגל אירלנד כדי לחלוק כבוד לאנשי ה-Provisional IRA שבחייהם הרגו בתומכי האיחוד עם בריטניה על ידי פרישת הדגל על ארונותיהם. מבקרים בצפון אירלנד לא יכולים שלא להבחין בסמלים הרבים בהם משתמשים שני הצדדים כדי לסמן באופן פרובוקטיבי את "השטח שלהם" ולהתגרות בצד השני. אבני השפה באזורים תומכי איחוד צבועות בצבעים אדום, לבן וכחול, כצבעי דגל בריטניה, בעוד שבשכונות תומכי האיחוד עם אירלנד הם צבועות בירוק, לבן וכתום (למרות שמתייחסים אליהם כ"ירוק לבן וזהוב" -- כדי שלא להשתמש במלה Orange = כתום - שנחשבת לסמל לתומכי האיחוד עם בריטניה, זיכרון לשלטון בית אורנז', והיא גם שמו של אחד המסדרים הפרוטסטנטים הבולטים בצפון אירלנד התומך באופן קולני במיוחד באיחוד עם בריטניה). גורמים בשתי הקהילות מניפים את הדגל "שלהם" על ארובות ובניינים גבוהים.
לאומנים מאירלנד קבלו על השימוש שתואר לעיל בדגל הלאומי. במיוחד כנגד השימוש שלו על ידי מפלגת שין פיין (Sinn Féin) הרפובליקנית. הנפת הדגל על ידי אנשי המפלגה כדי לחגוג את הישגים בבחירות בשנת 2002 לוותה בביקורת רבה בעיתונות הכתובה והמשודרת באירלנד, שהאשימה את אנשי המפלגה בכך שהפגינו "חוסר כבוד מופגן" לדגל הלאומי.
בעקבות הסכם בלפסט הוחלט על צעדים ל"שוויון בכבוד" באופן שבו משתמשים בסמלים בצפון אירלנד. הדגל הבריטי אינו מונף עוד על בנייני הפרלמנט ובניינים רשמיים אלא רק במספר מצומצם של ימים (למשל יום הולדתה הרשמי של המלכה אליזבת השנייה), וראש עיריית בלפסט מציג בלשכתו את שני הדגלים. נוסף על כך, עוצב תג חדש ונייטרלי יותר למשטרת צפון אירלנד. אנשי צפון אירלנד מקווים שעם חלוף הזמן יקבלו שתי הקהילות אחת את השנייה ויפגינו סובלנות גדולה יותר האחת לסמלי השנייה, ואז ניתן יהיה להניף את הטריקולור האירי ביתר חופשיות בצפון אירלנד.
דלקת האוזן החיצונית
דלקת באוזן החיצונית היא דלקת אוזן העלולה להופיע אצל אנשים אשר שוחים הרבה ונמצאים בבריכות.
אורכה של תעלת האוזן החיצונית הוא כ 2.5 ס"מ. חלקה החיצוני בנוי מסחוס האפרכסת ומצופה בעור, והחלק הפנימי מורכב מעצם הרקה ללא סחוס, ומצופה בעור בלבד. במידה ויש זיהומים בחלק הפנימי, הסכנה להתפשטות של הזיהום לעצם היא גדולה למדי. תעלת האוזן החיצונית מכילה גם את שעוות האוזניים אשר משמנת את התעלה, מונעת כניסה של זיהומים ובעלת אפקט אנטי דלקתי.
דלקת באוזן החיצונית יכולה להופיע אצל אנשים אשר שוחים הרבה ונמצאים בבריכות ומכאן כינויה באנגלית: swimmer's ear. על הלוקים בדלקת האוזן החיצונית להימנע מחשיפה למים במשך מספר ימים ולרוב הדלקת עוברת לבד. ואולם, יש מצבים בהם קיימים זיהומים חזקים מאוד באוזן החיצונית (malignant otitis externa) אשר מופיעים בעיקר אצל חולי סוכרת. הזיהום פוגע בחלק התיכון של האוזן החיצונית ובזיז הפטמתי (Mastoid process) של עצם הרקה.
גורמי המחלה הם במרבית המקרים חיידקים בסוג Pseudomonas, אך גם חיידקי Streptococcus יכולים לגרום לכך. הסימן העיקרי הוא כאב באוזן, המוחמר בעת הנעת האפרכסת, יש בצקת ואודם של תעלת השמע ולעיתים יש הפרשה מוגלתית. לא תמיד דלקת זו מלווה בחום, והסכנה העיקרית שבה היא התפשטות לאזורים אחרים. הטיפול הוא אנטיביוטי, ולעיתים די בטיפול מקומי הכולל טיפות אוזניים.
סיבה נוספת לדלקת היא שימוש במקל ניקוי אוזניים לניקוי תעלת האוזן משעוות אוזן: העמדה הרווחת בקרב רופאים היא כי שימוש זה מיותר ויכול להזיק, שכן השעווה נועדה להגן על תעלת האוזן מפני דלקות, והסרתה הופכת את התעלה לפגיעה יותר. בנוסף, השימוש עלול לשרוט את עור התעלה ולגרום לזיהום. מחקר שנערך במרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל מצא קשר בין שימוש במקלות אוזניים לשכיחות דלקת האוזן החיצונית בקרב ילדים.
1656
נולדו
ימין|ממוזער|מרן מארה
טרנס אמזוניקה
הדרך נחנכה ב־30 באוגוסט 1972, במטרה לחבר את מדינות פארה ואמזונאס, אותן היא חוצה, עם יתר ברזיל, וכן עם פרו ואקוודור. הקמת הדרך לוותה בקשיים לוגיסטיים, בשל מרחקם של חלקים רבים ממנה מנקודות יישוב.
בתחילה תוכנן לסלול כביש לאורך 8,000 ק"מ, אך תוכנית זו ירדה מן הפרק. למעשה, בשל עלויות הסלילה, רק חלק קטן מן הדרך נסלל, ורובה דרך עפר. הדבר מקשה על הנסיעה בה, ובעונה הגשומה (בין אוקטובר למרץ) השימוש בה בלתי אפשרי.
קריוקי
קריוקי (ביפנית:, הגייה: קָרָאוֹקֶה, משמעות מילולית: "תזמורת ריקה") היא סוג של פעילות פנאי שמקורה ביפן, בה זמרים חובבים שרים בפני קהל בליווי פלייבק כאשר מילות השיר מוצגות על גבי מסך. כיום הקריוקי נפוץ בכל רחבי העולם.
הקריוקי נעשה באמצעות מיקרופון, בליווי פלייבק והקרנת מילות השיר, כאשר תזמון המילים מסומן באופן ויזואלי (למשל, בצבע משתנה או בכדורים ש"מקפצים" מעל המילים). כך, יכול המבצע לשיר גם אם הוא אינו מכיר היטב את המילים ואת תזמונן.
קריוקי נפוץ במועדוני קריוקי ובאירועים חברתיים שונים. ישנם זמרים שהחלו את דרכם המקצועית כששרו להנאתם במועדון קריוקי ו"צייד כישרונות" גילה אותם. נכתבו תוכנות חופשיות להורדה לביצוע שירי קריוקי (דוגמת KaraFun).
קריוקי בישראל
בישראל ישנם מפעילי קריוקי המקיימים ערבים במועדונים, בבתים ובאירועים משפחתיים כגון בר מצווה ימי הולדת ואף בחתונות. ב בישראל נהוגים ערבי גיבוש לעובדים במהלכם נעשה שימוש במכונות קריוקי כאמצעי גיבוש.
בנוסף, מתקיימים "ערבי קריוקי" כבילוי פרטי בבתים ובמרפסות, לעיתים בפינת זולה במרפסת תוך ליווי השירה בכיבוד קל ואמצעי עישון למיניהם. ערבים אלו מתאפשרים כיום לאור שכיחותם של אמצעי בידור פרטיים במחירים זולים. ערב קריוקי שמתאפיין בסגנון ים־תיכוני נקרא גם "חפלה".
קרנגי הול
קרנגי הול (באנגלית: Carnegie Hall) הוא אולם קונצרטים בניו יורק, ברחוב 57 פינת השדרה השביעית. הוא נבנה על ידי איל הפלדה והנדבן אנדרו קרנגי בשנת 1890, ונחשב לאחד מאולמות הקונצרטים הידועים והחשובים בעולם.
המקום נועד לשמש משכן להופעות של אגודת האורטוריה של ניו יורק והתזמורת הסימפונית של ניו יורק, שקרנגי היה חבר במועצת המנהלים שלהן.
הבניה החלה ב-1890. בתחילה נקרא המקום מיוזיק הול (Music Hall), ורק ב-1893 הסכים קרנגי שהמקום ייקרא על שמו.
קונצרט הפתיחה
הפתיחה הרשמית של האולם הייתה ב-5 במאי 1891. באותה תקופה שהה צ'ייקובסקי בניו יורק. מרכבה מיוחדת הביאה אותו למיוזיק הול. על הבמה היו ארבע מאות חברי אגודת האורטוריה ומאה נגנים של האגודה הסימפונית. האולם היה מואר וגדוש באנשים מִשַמְנָהּ ומסוֹלתהּ של ניו יורק. בתחילה השמיעה המקהלה את השיר אמריקה ואחרי נאום בשבחו של קרנגי, תפס את השרביט המנצח הצעיר וולטר דאמרוש וניצח על הפתיחה לאונורה מספר 3 של בטהובן. לאחר מכן עלה צ'ייקובסקי על הבמה וניצח על "מארש ההכתרה" שחיבר עבור עיריית מוסקבה, כתרומתו לחגיגת ההכתרה של הצאר אלכסנדר השלישי. מוזיקה נעימה שבתוכה ההמנון הרוסי. צ'ייקובסקי נאלץ לחזור מספר פעמים לבימה כדי לקוד קידה. בחלק העיקרי של הקונצרט בוצעה היצירה טה דיאום של ברליוז.
התפתחות המקום
משפחת קרנגי החזיקה במקום עד שנת 1925. בשנה זו נמכר המקום לרוברט סימון, יזם נדל"ן. באמצע שנות החמישים החל המשבר. התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק, שקרנגי הול היה משכנה, הודיעה על כוונתה לעבור ללינקולן סנטר. אובדן ה"דייר" העיקרי של המקום הביא את הבעלים להחלטה למכור את המקום ולבנות במקומו גורד שחקים מסחרי.
כאשר שמע הכנר אייזק שטרן על הכוונה להרוס את המקום, הוא כינס בביתו מספר אמנים ששיגרו מברק לראש עיריית ניו יורק:
"הריסת קרנגי הול עכשיו "מסיבות מעשיות", היא מעשה חסר אחריות הפוגע בארצות הברית וביוקרתנו בעולם התרבותי כולו". על המסמך חתמו פבלו קזאלס, ליאונרד ברנשטיין, גרגור פיאטיגורסקי, יאשה חפץ, ולדימיר הורוביץ, יוג'ין אורמנדי, סל, פריץ קרייזלר, מישה אלמן, שארל מינש ואייזק שטרן.
אורגנו קונצרטים לאסוף כסף ובאפריל 1960 התקבל אישור להפקיע את המקום תמורת חמישה מיליון דולר. נוסדה אגודת המנהלים של קרנגי הול ואייזק שטרן נבחר לנשיאה. ב-1964 הוכרז המקום כאתר לאומי היסטורי.
מבנה המקום
במקום שלושה אולמות:
בשנת 1991, לרגל חגיגות ה-100 למקום, נפתח בו ארכיון עם פוסטרים ופרטים רבים הנוגעים להיסטוריה של קרנגי הול.
תהילת המקום
בקרנגי הול הופיעו וממשיכים להופיע גדולי הנגנים בעולם. הופעת בכורה בקרנגי הול הייתה פריצת דרך חשובה בקריירה של מוזיקאים רבים, בהם יצחק פרלמן, ליאונרד ברנשטיין, יאשה חפץ, סלים עבוד-אשקר ועוד רבים.
באולם זה נערכו הופעות הבכורה של יצירות רבות, כגון: סימפוניית "העולם החדש" של דבוז'אק, "אמריקני בפריז" של ג'ורג' גרשווין ועוד.
בדיחה מפורסמת שהפכה לחלק מפולקלור האולם מספרת על מוזיקאי מפורסם שנשאל להוראות הגעה, "כיצד להגיע לקרנגי הול"? המוזיקאי השיב לשואל: "תתאמן!". המוזיקאי נשוא הבדיחה משתנה מגרסה לגרסה. הגרסה המקובלת מצטטת אותה בשמו של יאשה חפץ, אך אלמנתו של מישה אלמן טענה כי בעלה הוא המקור לבדיחה והיא מבוססת על מקרה אמיתי שאירע לו.
נגיף
בשל עובדה זו, הנגיף אינו נחשב לחומר חי, עד כניסתו לתא חי. אולם הוויכוח על הגדרתם של נגיפים בזמן פעולתם בתוך התא עדיין נמשך במדע ובפילוסופיה. רוב המדענים אינם מגדירים את הנגיף כיצור חי הואיל והוא אינו תא, ויכולת ההתרבות שלו תלויה לחלוטין בתא המארח.
אטימולוגיה
המילה וירוס מקורה בלטינית: virus, ומשמעותה המקורית "רעל", ומאותו בסיס הודו-אירופי כמו במילים visa בסנסקריט, vīša באווסטית, או ἰός ביוונית (כולן במשמעות "רעל").
המילה העברית "נגיף" נגזרה בעברית החדשה מהמילים נֶגֶף ומַגֵּפָה, מהשורש נג"ף שמשמעותו מכה, מכשול.
היסטוריה
ב-1884 פיתח המיקרוביולוג הצרפתי שארל שמברלן מסנן בעל נקבים זעירים ביותר, קטנים מגודלם של חיידקים. שמברלן יכול היה להעביר במסנן תמיסה הכוללת חיידקים, ובצורה זו להפרידם מן התמיסה. ב-1892 השתמש הביולוג הרוסי דימיטרי איבנובסקי במסנן זה כדי לחקור את מה שידוע כיום כנגיף מוזאיקת הטבק. בניסויים שערך הראה שתמצית שהופקה מעלי טבק הנגועים בנגיף יכולה להדביק צמחים גם לאחר שימוש במסנן. איבנובסקי שיער כי מקור ההדבקה הוא רעל שנוצר בידי חיידקים, אולם לא המשיך לפתח את הרעיון. באותה עת היה מקובל להאמין כי ניתן להפריד גורמים מדבקים בעזרת מסננים, ואז לגדלם במדיום גידול. ב-1899 חזר המיקרוביולוג ההולנדי מרטינוס ברייניק על הניסויים שערך איבנובסקי, והשתכנע כי הם מעידים על קיומו של גורם מדבק מסוג שטרם הוכר על ידי המדע. ברייניק הבין כי הגורם המדבק האמור מתרבה רק בתאים, ושיער כי מדובר בחומר נוזלי שאותו כינה contagium vivum fluidum ("מזהם חי נוזלי"). בהמשך, הופרכה השערתו של ברייניק בנוגע לנוזליותם של נגיפים על ידי ונדל מרדית' סטנלי. בשנת 1898 סיננו באופן דומה פרידריך לפלר ופול פרוש את הגורם למחלת הפה והטלפיים, שללו את האפשרות כי מדובר ברעל, וגילו שהגורם יכול להתרבות.
בתחילת המאה ה-20 גילה הבקטריולוג הבריטי פרדריק טוורט את הנגיפים הפוגעים בחיידקים, הידועים היום כבקטריופאג'ים, והמיקרוביולוג הצרפתי-קנדי פליקס ד'ארל תיאר נגיפים, שהוספתם לתרביות חיידקים הגדלים באגר יוצרת אזורים של חיידקים מתים. ד'ארל אף פיתח שיטה לחישוב מספר הנגיפים בתמיסות שבהן השתמש במהלך ניסוייו.
בסוף המאה ה-19 תוארו נגיפים על פי הזיהומים שגרמו, מידת היכולת לסננם, והצורך שלהם במארחים חיים. נגיפים גודלו באופן מלאכותי רק בתוך רקמות של צמחים ובעלי חיים. ב-1906 פיתח רוס גרנווייל הריסון שיטה לגידול רקמה בלימפה, שאפשרה ב-1913 לגדל נגיפי Vaccinia ברקמת קרנית של חזיר. ב-1928 גידלו ה. ב. מייטלנד ומ. ס. מייטלנד נגיפים בתרחיף שהופק מכליות תרנגולת (שיטה זו זכתה לשימוש נרחב בשנות החמישים, שבהן גידלו באמצעותה נגיפי פוליו בהיקף המוני, לצורך ייצור חיסונים).
פריצת דרך נוספת נעשתה ב-1931 כאשר הפתולוג האמריקני ארנסט ויליאם גודפסטור גידל מספר נגיפים, בהם נגיפי שפעת, בביצי תרנגולת. ב-1949 גידלו ג'ון פרנקלין אנדרס, תומאס הקל וולר ופרדריק צ'פמן רובינס נגיף פוליו בתרבית תאים עובריים אנושיים, ולראשונה הצליחו לגדל נגיף ללא שימוש ברקמות שמקורן בחיות או בביצים. על גילוי זה זכו השלושה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ב-1954. הודות לגילוי זה פיתח הרופא היהודי יונה סאלק חיסון יעיל נגד פוליו.
ב-1931, עם המצאת מיקרוסקופ האלקטרונים, צילמו החוקרים הגרמניים ארנסט רוסקה ומקס נול תמונות ראשונות של נגיפים. ב-1935, בחן ונדל סטנלי את נגיף מוזאיקת הטבק, ומצא כי הוא מורכב ברובו מחלבונים. זמן קצר לאחר מכן הצליחו להפריד בין החלקים החלבוניים של הנגיף לבין ה-RNA שלו. נגיף מוזאיקת הטבק היה הנגיף הראשון שמבנהו נחקר באמצעות קרינה (בתהליך המכונה קריסטליזציה) והוצג בפירוט. ב-1941 פותחו לראשונה צילומי מבנה של נגיף שהושגו על ידי קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן. על סמך צילומים אלו גילתה ב-1955 רוזלינד פרנקלין את המבנה המלא של הנגיף.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 זוהו כמעט 2,000 מיני נגיפים הפוגעים בבעלי חיים, בצמחים ובחיידקים. ב-1957 התגלו, בין היתר, נגיף מחלת הריריות בבקר (BVD), ונגיפי Arterivirus. ב-1963 גילה ברוך שמואל בלומברג את הנגיף הגורם לדלקת כבד נגיפית מסוג B, והווארד מרטין טמין תיאר לראשונה את הרטרו וירוס. רוורס טרנסקריפטאז, האנזים שבאמצעותו הרטרו נגיפים מתעתקים RNA ל-DNA, תואר לראשונה ב-1970 על ידי שני חוקרים שכל אחד מהם עבד באופן עצמאי ובלתי תלוי, הווארד מרטין טמין ודייוויד בולטימור. הרטרווירוס הראשון שזוהה בבני אדם היה נגיף הHTLV-1, שאותר על ידי קבוצת חוקרים בראשותו של רוברט גאלו. ב-1983 בודד לראשונה נגיף ה-HIV על ידי קבוצת חוקרים בראשותו של לוק מונטנייה.
י"א 2
י"א 2 הוא פזמון שנכתב והולחן על ידי ניר דנן והראפר טונה ובוצע על ידי טונה.
נגיף
אבולוציה
נגיפים קיימים בכל מקום שבו קיימים יצורים חיים, והם כנראה התקיימו מאז הופעת התאים החיים, אם לא קודם לכן. מקורם של הנגיפים אינו ידוע מאחר שהם לא מותירים מאובנים, ולפיכך שיטות מולקולריות הן האמצעי העיקרי להבנת מקורם של הנגיפים. שיטות אלו נסמכות על זמינות של DNA או RNA נגיפי עתיק, ואולם מרבית הנגיפים ששומרו או אוחסנו במעבדות הם מתחילת המאה ה-20 או מאוחר יותר. ישנן שלוש תאוריות מרכזיות בנוגע למקורם של הנגיפים וייתכן שתאוריות שונות נכונות לגבי נגיפים שונים:
י"א 2
רקע
השיר יצא לאור בשנת 2017 ונכלל באלבומו השני של טונה "טונהפארק".
טונה (איתי זבולון) שלמד בתיכון עמל א' בפתח תקווה ביצע את השיר מנקודת מבט של בוגר מערכת החינוך המביט לאחור על תקופתו כתלמיד תיכון, שבה חווה תסכולים רבים.