cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב אוסן
טור משוריין של טנקים סובייטיים-לשעבר מדגם T-34/85 פרץ דרך כוח המשימה במגע הראשון והמשיך בהתקדמותו דרומה. לאחר שפרץ הטור המשוריין דרך קו ההגנה האמריקאי פתחו חיילי כוח המשימה באש על כוח רגלים של כ-5,000 חיילים צפון-קוריאניים שהתקרבו לעמדתם וזמנית עצרו אותם במקומם. לבסוף איגפו הצפון-קוריאניים את העמדה והכריעו את לוחמיה, ושרידי כוח המשימה נסוגו לאחור באי-סדר.
פרוץ המלחמה
בבוקר ה-25 ביוני 1950, בשעה 04:40, פתחו עשר דיוויזיות מצבא צפון קוריאה בפלישה רחבת היקף לרפובליקת קוריאה. כוח הפלישה בן 89,000 החיילים נע בשישה טורים והפתיע את צבא קוריאה הדרומית אשר כתוצאה מכך הובס לחלוטין. צבא קוריאה הדרומית סבל מארגון לקוי ומחוסר ציוד ולא נערך למלחמה, בעוד הצפון-קוריאנים, שנהנו מעדיפות מספרית, התגברו על התנגדותם של 38,000 חיילים דרום-קוריאניים מבודדים בחזית לפני שהחלו לנוע לכיוון דרום, כאשר מרבית כוחות קוריאה הדרומית ששרדו נסוגים מפניהם. הצפון-קוריאנים כבשו את בירת הדרום, סיאול, ב-28 ביוני, כאשר הם מאלצים את ממשלת קוריאה הדרומית וצבאה המרוסק להמשיך לסגת דרומה.
על מנת למנוע את התמוטטות קוריאה הדרומית הצביעה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות בעד שליחת כוחות צבא לסיוע למדינה. הצי השביעי של ארצות הברית שיגר את כוח משימה 77, בהובלת נושאת המטוסים ואלי פורג', וצי המזרח הרחוק הבריטי שיגר מספר אוניות, כולל אה"מ טריומף, כדי לספק סיוע ימי ואווירי. אף על פי שהציים הטילו הסגר ימי ושיגרו מטוסי תקיפה במטרה לעכב את התקדמותם, המשיכו הכוחות הצפון-קוריאניים בתנועתם דרומה. נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, הורה על משלוח כוחות קרקעיים למדינה בנוסף לסיוע האווירי, אך הכוחות האמריקאיים במזרח הרחוק סבלו מירידה מתמשכת בכוחם מאז סיום מלחמת העולם השנייה, חמש שנים קודם לכן, והיחידה הצבאית הקרובה ביותר לזירה הייתה הדיוויזיה ה-24 מהארמייה השמינית אשר בסיסה היה ביפן. קיצוצים בהוצאות הצבאיות של ארצות הברית גרמו לכך שהדיוויזיה סבלה מכשירות מבצעית נמוכה והפעילה ציוד מיושן.
מפקד הדיוויזיה, מייג'ור גנרל ויליאם פ. דין, קבע כי רגימנט הרגלים ה-21 הוא המוכן ביותר לקרב מתוך כלל כוחות הדיוויזיה, אשר מנו שלושה רגימנטים. דין החליט לשלוח תחילה את הגדוד ה-1 של הרגימנט מכיוון שמפקדו, לוטננט קולונל צ'ארלס ברדפורד סמית', היה המנוסה ביותר בקרבות, לאחר שהשתתף במערכה על גואדלקנאל במלחמת העולם השנייה. מטוסי תובלה מדגם דאגלס C-54 סקיימאסטר העבירו ברכבת אווירית את הגדוד ה-1 מחיל המצב של הדיוויזיה אל קוריאה. הגדוד נפרס במהירות על מנת לחסום את התקדמות הכוחות הצפון-קוריאניים, ולבצע קרבות השהייה כדי לאפשר לכוחות נוספים מתוך הדיוויזיה ה-24 להגיע לקוריאה הדרומית דרך הים.
כוח משימה סמית'
היחידות הראשונות של הדיוויזיה ה-24 עזבו את בסיס האוויר איטזוקה (בימינו שדה התעופה של פוקואוקה) ב-30 ביוני. כוח המשימה סמית', שנקרא כך על שם מפקדו, הורכב מ-440 חיילי הגדוד ה-1 מהרגימנט ה-21, בתוספת 108 חיילים מסוללה A של גדוד ארטילריית השדה ה-52, בפיקודו של לוטננט קולונל מילר או. פרי. לכוחות היה ציוד גרוע ובנוסף סבלו גם ממחסור בכוח אדם: הגדוד ה-1 היה מורכב רק משתי פלוגות חיל רגלים (B ו-C) לעומת שלוש, כפי שנקבע בתקנות צבא ארצות הברית. לגדוד היו מחצית ממצבת החיילים הדרושה בפלוגת המפקדה, מחצית ממחלקת הקשר ומחצית ממחלקת הנשק המסייע, אשר אנשיה היו חמושים בשישה מטולי רקטות נגד טנקים מיושנים מדגם בזוקה M9A1, זוג תותחים ללא רתע מסוג M-20, זוג מרגמות מסוג M2 בקוטר 4.2 אינץ', וארבע מרגמות M2 בקוטר 60 מ"מ. מרבית הציוד נלקח מיחידות הרגימנט האחרות. סוללה A, אשר היוותה את הסיוע הארטילרי היחיד של הכוח, הייתה מצוידת בשישה הוביצרים בקוטר 105 מ"מ. הוביצרים אלה היו מצוידים ב-1,200 פגזים נפיצים, אשר לא היו מסוגלים לחדור את שריון הטנקים. לסוללה סופקו רק שישה פגזים בעלי ראש קרב של מטען חלול בעלי יכולת חדירת שריון, וכולם הועברו להוביצר מספר 6 שנועד להתמקם בקדמת הסוללה. בנוסף הייתה הסוללה מצוידת בארבעה מקלעים כבדים מסוג M2 בראונינג.
מרבית חיילי כוח המשימה היו צעירים ללא ניסיון קרבי ולאחר שמונה שבועות של אימון בסיסי בלבד. רק שליש מהקצינים היו בעלי ניסיון קרבי מימי מלחמת העולם השנייה ורק לאחד מתוך שישה מש"קים היה ניסיון קרבי. אף על פי כן, בחרו רבים להתנדב לכוח המשימה. לחיילים סופקו רק 120 כדורים לכל אחד ומנות קרב לתקופה של יומיים.
עד ה-1 ביולי הגיע כוח המשימה בשלמותו לקוריאה הדרומית והקים מפקדה זמנית בטאג'ין, שם נפגש סמית' עם צ'רץ', שהורה לו לנוע לעבר הכפר אוסן. זמן קצר לאחר מכן החל הכוח בתנועה צפונה באמצעות רכבות ומשאיות על מנת להתעמת עם כוח הפלישה הצפון-קוריאני. כוח משימה סמית' היה הראשון מתוך מספר יחידות אמריקאיות קטנות שנשלחו על מנת לספוג את ה"הלם" הראשוני של המתקפה הצפון-קוריאנית, לעכב ככל האפשר יחידות גדולות בהרבה ובכך להרוויח זמן ולאפשר ליחידות נוספות להגיע לקוריאה. משימתו של כוח המשימה הייתה לנוע צפונה ככל הניתן ולהתעמת עם כוח הפלישה עד שיתר יחידות הדיוויזיה ה-24 יוכלו להגיע לקוריאה ולתגברו. מפקד הדיוויזיה ה-24, ויליאם פ. דין, פקד אישית על סמית' לעצור את הכוח הצפון-קוריאני לאורך הכביש מלנוע צפונה ככל האפשר עד סוואן ו"הרחק ככל האפשר מפוסן".
שלושה ימים לאחר מכן, ב-4 ביולי, התחפרו חיילי כוח המשימה על גבי שתי גבעות שחלשו על הדרך הראשית צפונית לכפר אוסן, כ-10 ק"מ דרומית לסוואן וכ-40 ק"מ דרומית לסיאול. קווי הרכס של גבעות אלה הגיעו לגובה של כ-91 מטרים מעל הכביש, אפשרו תצפית ישירה כמעט לכל אורך הדרך לסוואן וחיילי הגדוד הקימו לאורכם קו הגנה באורך כ-1.5 ק"מ והמתינו לכוחות הצפון-קוריאניים הקרבים. הכוח התמקם כאשר הרגלים ערוכים על שתי הגבעות, חמישה הוביצרים נפרשו כ-1.5 ק"מ מאחור וההוביצר השישי, המצויד בפגזים בעלי המטען החלול כנגד טנקים, מוקם בין חיל הרגלים לשאר כלי הארטילריה. גשם כבד הפך את הסיוע האווירי לבלתי אפשרי, וסמית' ומילר ערכו את סוללת הארטילריה בתקווה שתהיה יעילה באותה מידה.
טורי הטנקים
בבוקר ה-5 ביולי, בסביבות השעה 07:30, איתר כוח המשימה טור משוריין של שמונה טנקי T-34/85, שהשתייכו לרגימנט ה-107 של הדיוויזיה המשוריינת ה-105 של צבא קוריאה הצפונית, בתנועה דרומה. ב-08:16 פתחה סוללת ההוביצרים באש על טור הטנקים הקרב. הטנקים, אשר היו במרחק של כ-2 ק"מ מעמדות ההגנה האמריקאיות, ספגו מספר גדול של פגזי 105 מ"מ אך לא נפגעו. במרחק של כ-700 מטרים מהעמדות פתחו באש בתותחים ללא רתע והשיגו פגיעות ישירות בטנקים המובילים, אך כשלו בגרימת נזק כלשהו. הטנקים השיבו אש, אך לא הצליחו לאתר את העמדות האמריקאיות והירי שלהם היה בלתי יעיל.
ברגע שהגיעו הטנקים לעמדות הרגלים, פתחו שניים ממפקדי המחלקות, לוטננט משנה קארל ברנרד ואולי או'קונור, באש מבזוקות מטווח של כ-14 מטרים, אך חלק מהרקטות היו נפלים והיתר, על אף שהצליחו לפגוע בחלקם האחורי של הטנקים, במקום בו היה השריון דק ביותר, כשלו בגרימת נזק. הטנקים הצפון-קוריאניים המשיכו בהתקדמותם, התעלמו מהמתרס שהוקם לרוחב הכביש ונעו דרומה. מפעלי הטנקים העריכו כי המחסום היה מאויש בכוחות דרום-קוריאניים והמשיכו להתקדם לאחר שלא נתקלו באיום רציני. כאשר הגיעו הטנקים לשיא מעלה הדרך ירה לעברם צוות ההוביצר החמוש בפגזים חודרי השריון והצליח לשתק את שני הטנקים המובילים ולהעלות את השלישי באש. אחד מאנשי הצוות של הטנק הבוער הצליח להחלץ ממנו, ובירי של תת-מקלע מסוג פפ"ש הרג את אחד מאנשי צוות מקלע שהיו בסמוך לפני שנורה ונהרג בעצמו; האמריקאי ההרוג היה החלל הראשון בקרב קרקעי במלחמת קוריאה, ומאוחר יותר זוהה בטעות כקנת' ר. שאדריק (Kenneth R. Shadrick). ההוביצר, שתחמושתו חודרת השריון אזלה, החל לירות פגזים נפיצים לפני שהושמד על ידי טנק צפון-קוריאני. הטנקים התקדמו לאחר מכן, כשהם מתעלמים מאש ההוביצרים והבזוקות של האמריקאים. האמריקאים הצליחו לעצור טנק נוסף, לאחר שפגז 105 מ"מ פגע במזקו"ם שלו. זחלי הטנקים ניתקו את קווי התקשורת בין הרגלים לסוללת ההוביצרים והגבירו את הבלבול בקרב האמריקאים. פרי נפצע ברגלו מאש מנשק קל לאחר שניסה לגרום לאנשי הצוות מאחד הטנקים הפגועים להיכנע. הסוללה שלו המשיכה לירות לעבר הטנקים ללא השפעה.
טור שני של 25 טנקי T-34 התקרב אל כוח המשימה בתוך כשעה. הטנקים בטור זה נעו קרוב זה לזה, בצמדים או בשלשות, ללא מבנה או ארגון מסודר והסוללה הצליחה לפגוע במזקו"ם של טנק נוסף ולעוצרו, ולגרום נזק לשלושה נוספים. הטנקים הצפון-קוריאניים השמידו את ההוביצר הקדמי (מס' 6) ופצעו את אחד מאנשי צוותו, הרגו ופצעו כעשרים חיילי רגלים והשמידו את כל כלי הרכב של הגדוד שחנו מאחורי קו ההגנה. אחד ההוביצרים נפגע מנפילת פגז קרוב וחלק מאנשי הסוללה החלו לנטוש אותה, אם כי פרי הצליח לשכנע את רובם לשוב לעמדותיהם. אף על פי שסמית' טען שהאמין שמצבם של הרקטות התדרדר בשל גילם, הוגם חוסר היעילות של הבזוקות בקוטר 2.36 אינץ' שוב ושוב כבר כנגד השריון הגרמני בתקופת מלחמת העולם השנייה. בשל קיצוצי התקציב בתקופה שלאחר המלחמה לא סופק לאנשי הדיוויזיה ה-24 גרסת הבזוקה המשופרת בקוטר 3.5 אינץ' מדגם M20, אשר הייתה מצוידת בפגזי מטען חלול בעלי יכולת של חדירת שריון מתוצרת סובייטית. לאחר שחצו אחרוני הטנקים את קו ההגנה האמריקאי, לא נראו כוחות צפון-קוריאניים נוספים במשך כשעה.
טור הרגלים
בסביבות השעה 11:00 נצפו שלושה טנקים נוספים שקרבו מצפון. מאחוריהם נעה שיירת משאיות באורך של כ-10 ק"מ אשר נשאה שני רגימנטים מלאים שהתקדמו מסיאול: הרגימנט ה-16 והרגימנט ה-18, שהשתייכו לדיוויזיית הרגלים ה-4 של צבא קוריאה הצפונית ומנו כ-5,000 איש בפיקודו של מייג'ור גנרל לי קון-מו. כפי הנראה, לא קיימה השיירה קשר עם טורי הטנקים שהקדימו אותה, ואנשיה לא היו מודעים לנוכחות האמריקאים באזור.
ב-11:45, כאשר הגיעה קדמת השיירה למרחק של כ-900 מטרים מעמדותיהם, נתן סמית' את הפקודה וכוח המשימה פתח באש מכל כלי הנשק שברשותו. המרגמות, המקלעים ואש הרובים השמידו מספר משאיות ופיזרו את הטור. שלושת הטנקים התקרבו למרחק של כ-300 מטרים מעמדות האמריקאים ופתחו באש, כאשר מאחוריהם נערכו כ-1,000 רגלים בשטחי גידול האורז שממזרח לדרך וניסו לאגף את האמריקאים אך נהדפו. סמית' ניסה להנחית על הכוח הצפון-קוריאני מכת-אש באמצעות ההוביצרים, אך השליחים לא הצליחו להגיע אל מקום הסוללה, והוא הניח שכליה הושמדו על ידי הטנקים. בתוך 45 דקות נערך כוח מאגף נוסף ממערב לדרך, ואילץ את סמית' להסיג מחלקה אחת לצידה המזרחי. זמן קצר לאחר מכן החלו עמדות האמריקאים לספוג אש ארטילרית מצד הצפון-קוריאנים.
נסיגה אמריקאית
כוח המשימה סמית' הצליח להחזיק בקו ההגנה שלו במשך שלוש שעות, אך ב-14:30 הורה סמית' לכוחותיו לסגת, תוך שהם סובלים ממחסור בתחמושת ומניתוק של קווי התקשורת. בשלב זה נעו הצפון-קוריאנים משני אגפי הכוח האמריקאי ולכיוון עורפו. סמית' ארגן נסיגה מסודרת, כך שכל יחידה נסוגה בתורה וזכתה לחיפוי מיחידות אחרות. פלוגה C נסוגה לאחור ובעקבותיה החובשים, פלוגת המפקדה ובמאסף פלוגה B. עם זאת, לא קיבלה מחלקה 2 של פלוגה B את ההוראה לסגת, וכשגילו זאת אנשיה כבר נותרה היחידה מבודדת ונסיגה מסודרת לא הייתה עוד אפשרית. המחלקה נטשה את רוב ציודה בעמדותיה, שם הם נפלו כשלל בידי הצפון-קוריאנים. מרבית הנסוגים הצליחו להימלט מנפילה בשבי, אך מספר פצועים אשר שכבו באלונקות נותרו מאחור, יחד עם החובש שטיפל בהם. הפצועים האמריקאיים נמצאו מאוחר יותר כאשר הם נורו בעודם שוכבים באלונקותיהם, והחובש לא נראה שנית. קצין צפון-קוריאני סיפר מאוחר יותר להיסטוריון ג'ון טולנד (John Toland) ש"האמריקאים נראו מפוחדים מכדי להילחם".
הנסיגה האמריקאית המסודרת התמוטטה עד מהרה והפכה לבריחה מבוהלת וחסרת ארגון. מרבית האבדות אותן ספג כוח המשימה נגרמו בשלב זה, בו היו החיילים החשופים ביותר לאש האויב. השורדים מכוח המשימה הגיעו לעמדותיה של סוללה A, והתותחנים נטרלו את ההוביצרים באמצעות הסרת הכוונות והסדנים ונסוגו בצורה מסודרת עם שאר חיילי הכוח עד לפאתיה הצפוניים של אוסן, שם הוסתרו מרבית כלי הרכב של הכוח ומשום כך נותרו ללא פגע. הכוח נע על גבי כלי הרכב לעבר פיונגטהאק (Pyongtaek) וצ'אונאן (Cheonan) תוך איסוף חיילים שפיגרו מאחור, וחברו לבסוף אל יחידות נוספות של הדיוויזיה ה-24, אשר הקימו קו הגנה שני.
250 חיילים מכוח משימה סמית' שבו לקווי האמריקאים לפני רדת החשיכה, כאשר כ-150 חיילים נוספים נהרגו, נפצעו או הוכרזו כנעדרים. מרבית החיילים החסרים, אשר פיגרו מאחור, הגיעו במהלך הימים הבאים אל קו ההגנה שהקימו האמריקאים. החיילים האחרונים, אשר השתייכו למחלקה ה-2 מפלוגה B, הגיעו לצ'אונן לאחר חמישה ימים, כ-30 דקות בלבד לפני הצבא הצפון-קוריאני. על פי ספירה ראשונית, ספג כוח משימה סמית' 20 הרוגים בלחימה, 130 פצועים או נעדרים ו-36 שבויים. לאחר המלחמה תוקן שיעור האבדות ל-60 הרוגים, 21 פצועים ו-82 שבויים, כאשר 32 מתוכם מתו בשבי. שיעור האבדות הגיע ל-40% מכלל אנשי כוח משימה סמית'. כוחות אמריקאיים שהתקדמו צפונה לאחר מתקפת הנגד המוצלחת מפוסן, גילו מאוחר יותר סדרה של קברים רדודים אשר הכילו גופות של חיילי הדיוויזיה ה-24. כולם נורו בעורפם, כאשר ידיהם היו כבולות בחוט טלפון. אבדות הצפון-קוריאנים היו 42 הרוגים, 85 פצועים ו-4 טנקים מנוטרלים או מושמדים. ההתקדמות הצפון-קוריאנית עוכבה למשך כשבע שעות.
תוצאות הקרב
קרב אוסן היה הפעולה היבשתית הראשונה של ארצות הברית במלחמה. הקרב הבליט את העובדה שהכוחות האמריקאיים היו חלשים ובלתי מוכנים ללחימה; הציוד המיושן לא הספיק כדי לעמוד בפני השריון, והיחידות חסרות הניסיון ובעלות האימון הלוקה לא היוו יריב ראוי לכוחות הצפון-קוריאנים, אם כי לנחיתות המספרית המשמעותית הייתה בוודאות השפעה עמוקה על תוצאות קרב זה והקרבות העתידיים לבוא. כוחות אמריקאיים בלתי-ממושמעים נטשו את עמדותיהם לפני הזמן, והותירו מאחור ציוד ופצועים שנפלו לידי הצפון-קוריאנים. סמית' סיפר מאוחר יותר, כי הרגיש שנשאר בעמדתו זמן רב מדי ואפשר בכך לצפון-קוריאנים לאגף את כוחותיו ולהסב אבדות כבדות במהלך הנסיגה של אנשיו. חולשות אלו יחזרו שוב גם ביחידות אמריקאיות אחרות במהלך החודש שלאחר הקרב באוסן, כאשר הדף אותן הצבא הצפון-קוריאני לאחור.
אף על פי שנפגע קשות, עמד כוח סמית' במשימתו כאשר הצליח לעכב את התקדמות הצפון-קוריאנים למשך מספר שעות. במהלך הקרב הצליח רגימנט הרגלים ה-34 מהדיוויזיה ה-24 להקים קו הגנה שני בפיונגטהאק, כ-24 ק"מ דרומית משם, אך בדומה לקרב באוסן הובס גם כן. במהלך החודש שלאחר מכן, הייתה הדיוויזיה ה-24 מעורבת במספר גדול של עימותים במטרה להשהות את התקדמות הצפון-קוריאניים, כאשר התוצאה של קרבות אלה נותרה זהה; בתוך שבוע נהדפה הדיוויזיה לעבר טאיג'ונג, שם הובסה שוב בקרב שנערך במקום. הצפון-קוריאנים הצליחו שוב ושוב להכריע את עמדות ההגנה האמריקאיות והדפו את האחרונים לעבר פוסן, שם נערך הקרב אשר הסתיים בתבוסתו של כוח הפלישה הצפון-קוריאני.
שלושה חודשים מאוחר יותר, ב-19 בספטמבר, הייתה אוסן לנקודת המפגש בין יחידות האו"ם תחת פיקוד הארמייה השמינית, אשר נעו מדרום, לבין כוחות הקורפוס העשירי שהתקדמו מצפון לאחר הנחיתה באינצ'ון. היה זה שיאו של מאמץ התקפי, אשר הסתיים בתבוסתו המלאה של הצבא הצפון-קוריאני בקוריאה הדרומית.
בשנים שלאחר מלחמת קוריאה השתמש צבא ארצות הברית באזור בו התאמן כוח משימה סמית' ביפן כאתר זיכרון. אנדרטה לזכר חללי כוח משימה סמית' הוקמה גם בשדה הקרב באוסן, בו נערך טקס זיכרון שנתי על ידי אנשי הארמייה השמינית, אשר עדיין מוצבת בקוריאה הדרומית.
פטרושקה
פטרושקה (ברוסית: Петрушка) הוא בלט הכולל 4 תמונות. את הכוריאוגרפיה למחזה חיבר מיכאיל פוקין ואת המוזיקה איגור סטרווינסקי שכתב את הלברית יחד עם אלכסנדר בנואה אשר עיצב גם את התלבושות והתפאורה.
תפקידים ראשיים
3 מריונטות: פטרושקה, בלרינה ומורי, וכן קוסם זקן. המוזיקה מעמידה בפני הרקדנים והכוריאוגרף מקצבים מורכבים ומשתנים במהירות, ואתגר מחולי לא פשוט. הנושא משולש יחסים: פטרושקה המופנם והמורי המוחצן רבים על ליבה של הבלרינה הבובתית. פטרושקה הוא בובה המגלה רגשות אנושיים.
עלילה
תמונה ראשונה: יריד הקרנבל בכיכר בסנקט פטרבורג - המוזיקה מיטיבה לתאר את אווירת הקרנבל על שלל הקולות, הרקדנים ניצבים משתדלים לתת לכך ביטוי מחולי, קול תיפוף ונגינת חליל מסתורית מבשרים את כניסת הקוסם ותיאטרון הבובות שלו, עם היפתח מסך תיאטרון הבובות נגלים שלושה תאים ובהן שלוש המריונטות. המורי ופטרושקה מאוהבים בבלרינה, פטרושקה מקנא במורי ומתקיף אותו, הקוסם בניסיון להציל את המצב מסיים את ההצגה.
תמונה שנייה: חדרו של פטרושקה - פטרושקה נעול בחדרו כעונש על מעלליו, הדלת נפתחת והבלרינה נכנסת, פטרושקה מחזר אחריה באופן מגושם והיא עוזבת את פטרושקה למגינת ליבו.
תמונה שלישית: חדרו של המורי - המורי נעול אף הוא בחדרו אבל הוא אינו מתרגש ומשחק להנאתו באגוז קוקוס, הבלרינה נכנסת ומנסה להגביר את הערצתו אליה, פטרושקה נכנס בהפתעה ומאיים על יריבו, המורי רודף אחריו עם חרבו השלופה ופטרושקה מצליח להימלט בעור שיניו.
תמונה רביעית: חזרה לכיכר - חגיגות הקרנבל בכיכר נמשכות, כשלפתע פטרושקה נכנס ואחריו המורי הדוקר אותו למוות. המשטרה באה וחוקרת, אך הקוסם הזקן טוען ומדגים שזאת בסך הכל בובה. וכולם יכולים להתפזר, הקוסם גורר את הבובה חסרת החיים אל האוהל כאשר לפתע נראה חלקה העליון של בובת פטרושקה מעל הגג, כסמל לניצחון רוחה של דמותו של פטרושקה המריונטה הטראגית.
הופעה ראשונה
ההופעה הראשונה נערכה בתיאטרון שאטלה בפריז 1911 על ידי להקת הבלט הרוסית של סרגיי דיאגילב. בתפקיד פטרושקה: ואצלב ניז'ינסקי, בתפקיד הבלרינה: תמרה קרסבינה, בתפקיד המורי: אלכסנדר אורלוף, ובתפקיד הקוסם הזקן: אנריקו צ'יקטי. על התזמורת ניצח פייר מונטה.
צולל
צולל (קרוי גם אמודאי או איש צפרדע) הוא אדם העוסק בצלילה, כמקצוע, כספורט או כתחביב.
צוללים עוסקים בסוגים שונים של צלילה:
דרגות הצלילה הספורטיבית
דרגות הצלילה הספורטיבית מחולקות למספר רמות עיקריות: 100 אחוזי חמצן בתערובת).
אלה הן רמות כלליות. לכל ארגון יש את דרגותיו.
כמו כן, ישנן דרגות שונות לצלילה הטכנית, והסמכות רבות בהתאם לכל דרגה, המקנות לצולל היתרים שונים בתחום הדקומפרסיה, העומק, השימוש בגזים שונים ושימוש בציוד צלילה הנחשב כטכני (כגון מערכת אוויר סגורה, וצלילת קסדה).
בישראל, בניגוד למצב כמעט בכל שאר העולם, הצלילה מוסדרת בחוק הצלילה הספורטיבית. חוק זה דורש ציוד מינימלי לכל צולל ולכל זוג צוללים, מחייב צלילה רק עם רישיון צלילה וביטוח, ואוסר צלילה ללא בן זוג. החוק מסדיר את העומקים המותרים לצולל (20 מטר לצולל דרג א', 30 לצולל דרג ב' ו-42 לצולל דרג ג' או ד'). על חוק הצלילה אחראית הרשות לצלילה ספורטיבית.
גרייס גיפורד
אוולין גרייס גיפורד פלנקט (באנגלית: Grace Evelyn Gifford Plunkett; 4 במרץ 1888 – 13 בדצמבר 1955) הייתה אמנית וקריקטוריסטית אירית, שהייתה פעילה בתנועה הרפובליקנית. היא נישאה לארוסה המהפכן ג'וזף פלנקט בכלא קילמיינהאם שעות ספורות לפני הוצאתו להורג בשל חלקו במרידת חג הפסחא ב-1916.
חינוך
בגיל 16, גיפורד החלה ללמוד בבית הספר המטרופוליטני לאמנות בדבלין, בהדרכתו של האמן האירי ויליאם אורפן. אורפן החשיב את גרייס כאחת מתלמידיו המוכשרים ביותר. הוא צייר אותה לעיתים קרובות, והיא הייתה אחת הנושאים בסדרתו "אירלנד הצעירה". בתקופה זו, התגלה כישרונה של גרייס כקריקטוריסטית, והיא החלה לפתח את כישוריה אלו. בשנת 1907 היא למדה בקורס לאמנות בבית הספר לאמנות סלייד, בלונדון.
קריירה
גיפורד חזרה לדבלין ב-1908, ובקושי רב, ניסתה להתפרנס בתור קריקטוריסטית, ופרסמה קומיקסים בכתבי העת The Shanachie, Irish Life, Meadowstreet וב-The Irish Review, אשר נערך מ-1913 על ידי ג'וזף פלנקט. היא שקלה הגירה, אבל ויתרה על הרעיון. למרות קשייה הכלכליים, היא נהנתה מחיי חברה פעילים; בין חבריה נכללו נורה דרייהרסט, עיתונאית שעבדה בלונדון, וג'ורג' ויליאם ראסל (AE). דרייהרסט לקחה את גרייס לפתיחת בית הספר הדו-לשוני החדש שפתח פטריק פירס, Scoil Éanna (סנט אנדה), כחלק מהתנועה לתחיית השפה האירית (מטרה מרכזית של הלאומנים האירים). שם היא פגשה לראשונה את ג'וזף פלנקט. הוא היה חבר של גיסה, גם הוא אחד המנהיגים העתידיים של מרד הפסחא, תומאס מקדונה, שהיה נשוי למיוריאל, אחותה של גרייס.
אירוסין ונישואין
התעניינותה הגוברת של גיפורד בדת הקתולית העמיקה את הקשר בינה לבין פלנקט, והיא הייתה דנה עמו ברעיונות של מיסטיקה קתולית. פלנקט היה בן למשפחה אובר-קתולית, ואביו היה רוזן של הכס הקדוש (האצילות האפיפיורית). פלנקט הציע לה נישואין בשנת 1915; גיפורד נענתה; היא החלה לקבל הכשרה בדוקטרינה הקתולית, והתקבלה לתוך הכנסייה הקתולית באפריל 1916. בני הזוג תכננו להתחתן ביום ראשון של חג הפסחא באותה שנה, חתונה כפולה עם אחותו שם פלנקט וארוסה. הוריה של גיפורד לא ראו בעין יפה את נישואיה לפלנקט, בשל בריאותו הרעועה – הוא היה חולה מאוד באותה העת.
גיסתה, ג'רלדין פלנקט, כתבה ביומנה שגרייס עברה הפלה זמן קצר לאחר שבעלה הוצא להורג, ושבסביבתה היה מובן שהיא כבר הייתה בהריון בעת טקס הנישואין.
לאחר המרידה
גרייס פלנקט החליטה לקדם את שין פיין באמצעות אמנותה, והיא חזרה לעבוד כאמנית מסחרית כדי להתפרנס. היא נבחרה לוועדה המנהלת של שין פיין ב-1917.
באותה השנה, אחותה מיוריאל, אלמנתו של מקדונה, מתה מהתקף לב בזמן ששחתה. יחד עם אחותה הבוגרת קתלין, גרייס לקחה על עצמה את הטיפול בשני ילדיה של מיוריאל, דונה וברברה מקדונה, עד 1919, ונשארה קרובה אליהם במהלך כל חייה.
מלחמת האזרחים
במהלך מלחמת האזרחים, גרייס פלנקט נעצרה עם רבים אחרים בפברואר 1923, ונכלאה בכלא קילמיינהאם למשך שלושה חודשים. היא ציירה בתאה ציורי קיר, כולל אחד מפורסם של הבתולה הקדושה וישו התינוק. היא שוחררה במאי 1923.
עם סיום מלחמת האזרחים, לא היה לה בית משלה, ואך מעט כסף. כמו רבים שהתנגדו לאמנה האנגלו-אירית, גרייס סבלה מנידוי חברתי והתקשתה למצוא עבודה. אך בשל כשרונה כאמנית, הקריקטורות שלה המשיכו להתפרסם בעיתונים ומגזינים, כולל Dublin Opinion, Irish Tatler, Sketch, ובהזדמנות אחת ב-1934, ב"פאנץ'". היא איירה את ספרו של ויליאם בטלר ייטס The Words upon the Window Pane ב-1930. היא עברה מדירה שכורה אחת לאחרת, וחוותה חוסר יציבות כלכלית, עד שב-1932 היא החלה לקבל קצבת פנסיה אזרחית מטעם ממשלת פיאנה פול של איימון דה ואלירה. כשהיא חופשייה מהדאגות הכלכליות, היא הרשתה לעצמה לטייל מדי פעם לפריז כדי לבקר בגלריות ובתערוכות. היא התגוררה במשך שנים רבות בדירה ברחוב נאסאו. היו לה מחזרים, אך היא לא רצתה להתחתן שנית.
מחותניה של גרייס סירבו לכבד את צוואתו של בעלה, שבה הוא השאיר את כל רכושו לאלמנתו. במכתבו האחרון אליה הוא דרש שתתעקש על כך, דבר שגרייס ראתה כנטל כבד, מכיוון שרדיפה אחר כסף לא היה חלק מאופייה. מבחינה משפטית הצוואה הייתה בטלה, מכיוון שהוא נחתם רק על ידי עד יחיד, במקום השניים הנדרשים על פי חוק, וכן נכתב לפני שהם נישאו. במשך שנים, גרייס לא קיבלה מירושתו דבר, אבל בשנת 1934 פתחה בהליכים משפטיים נגד הוריו של ג'וזף, הרוזן ג'ורג' נובל פלנקט ואשתו ג'וזפין. הרוזן והרוזנת פלנקט הגיעו עם גרייס לפשרה, לפיה שילמו לה 700 ליש"ט, בתוספת עלויות.
משנות ה-1940 ואילך, התדרדרה בריאותה של גרייס. בשנת 1950 היא אושפזה והייתה צריכה טיפול שיקומי.
גרייס גיפורד פלנקט נפטרה ב-13 בדצמבר 1955 בדירתה. היא זכתה בלוויה ממלכתית, בהשתתפות הנשיא שון או'קלי. היא נקברה עם כיבודים צבאיים מלאים סמוך לחלקה הרפובליקנית בבית הקברות גלאסנווין.
בתרבות
היא מופיעה בסרטון יומן החדשות של ג'ון מקדונה כאחד האנשים שקנו אגרות באירוע שבו מייקל קולינס חתם על הוצאת איגרות החוב הרפובליקנים הראשונים מחוץ לבניין סנט אנדה ב-1919. הסרט בארכיון, וזמין לצפייה במכון הסרטים האירי ובאינטרנט.
"Blood Upon the Rose" (דם על הוורד) הוא מחזה שנכתב ב-2014 על ידי פאדי גילארד-בנטלי על גרייס גיפורד ויוסף פלנקט.
פרסומים
במהלך חייה, פורסמו שלושה ספרים של עבודותיה של גיפורד בעט ודיו, בעיקר ציורים של תיאטראות איריות ודמויות פוליטיות.
שמן קיקיון
שמן קיקיון (Castor oil), נקרא גם: "שמן קיק" הוא שמן צמחי המופק מהצמח קיקיון מצוי, הקיקיון נמנה עם ממשפחת החלבלוביים. צבע השמן המופק ממנו חיוור – מצהוב בהיר עד שקוף והוא בעל טעם חלש, וחסר ריח. נקודת הרתיחה שלו היא 313 מעלות צלזיוס, נקודת העשן שלו - 200 מעלות וצפיפותו 961 קילוגרם למטר מעוקב. מבחינה כימית, חומר זה מורכב מטריגליצרידים, המכילים בקירוב 90 אחוז חומצה ריצינולאית, ובאופן משני מכיל גם חומצה אולאית ולינולאית.
רקע
החומצה הריצינולאית שהיא המרכיב העיקרי של שמן קיקיון, היא חומצת שומן חד בלתי-רוויה המכילה 18 פחמנים ומכילה קבוצה הידרוקסילית בפחמן ה-12. קבוצת ההידרוקסיל גורמת לשמן קיקיון להיות קוטבי מבחינה חשמלית, תכונה שמעניקה לו חשיבות עבור האדם, בהשוואה לשמנים אחרים, ולכן גם מחירו גבוה יותר. לדוגמה, ביולי 2007 המחיר לקילוגרם של שמן קיקיון תוצרת הודו היה 0.90 דולר אמריקני, בעוד שמנים צמחיים אחרים כדוגמת שמן סויה, קנולה ושמן חמניות נמכרו תמורת 0.30 דולר.
שמן קיקיון ונגזרותיו משמשים בהפקת סבון, שמני סיכה, שמן בלמים, צבעי שמן, שעוות, ציפוי, הפקת דיו, פלסטיק עמיד בקור, ניילון, ובשמים.
בנוסף לשמן קיקיון, זרעי הקיקיון מכילים חלבון רעיל בשם ריצין וקטיף הזרעים טומן בצידו סיכון. גורמים אלרגניים נמצאים על פני הצמח ויכולים לגרום לפגיעה עצבית בלתי-הפיכה, דבר שמביא את פעולת הקטיף לכזו שעלולה לפגוע בחיי אדם.
הודו, ברזיל וסין הם מרכזי הגידול העיקריים של צמח הקיקיון והעובדים בענף זה סובלים מרעילות הצמח. סוגיה בריאותית זו, יחד עם הסכנה שבשימוש התוצר עצמו, מביאים לניסיונות של שימוש בשמנים אחרים כתחליף לשמן קיקיון. במקביל, נעשים מחקרים המנסים בטכניקות של הנדסה גנטית למנוע או להפחית את יצירת הריצין בצמח.
מזון
בתעשיית המזון, משמש שמן קיקיון כתוסף מזון, תיבול, ממתקים כדוגמת שוקולד, ובאריזת מוצרים. כמו כן משמש השמן כמעכב התפתחות עובש.
ברפואה
מנהל המזון והתרופות האמריקאי ('FDA') מגדיר שמן קיקיון כחומר מוכר, בטוח לשימוש ובעל השפעה יעילה, והוא יכול להימכר ללא מרשם רופא. בארץ, השמן הפך לתרופה הנמכרת רק במרשם רופא ב־1/5/2015. השימוש העיקרי בו הוא כחומר משלשל והוא משפיע בעיקר על המעי הדק. אף על פי יעילות החומר במניעת עצירות, השימוש בו אינו מומלץ.
במריחה על פני הגוף, שמן קיקיון חודר לעור, הודות למסה המולקולרית הנמוכה שלו, והוא יכול לחדור את השכבה החיצונית והנוקשה של העור (Stratum corneum). הודות לכך ולתכונות נוספות של השמן, הוא משמש גם למוצרי טיפוח עור נוספים כדוגמת שמפו, שפתון ועוד.
המרכיב העיקרי של שמן קיקיון, חומצה ריצינולאית משמש גם כחומר אנטי-דלקתי.
נגזרת נוספת המופקת מן השמן, חומצה אנדצילנית, משמשת גם כתרופה ללא מרשם רופא המטפלת בבעיות עור.
מעט תרופות ניתנות בימינו במצבן הכימי הטהור, והרכיבים הפעילים לרוב משולבים בחומרים שאינם פעילים ובתוספים. לתרופות מודרניות רבות מוסיפים את שמן הקיקיון ונגזרותיו ביניהן:
ברפואה העממית והמשלימה
השימוש בשמן קיקיון בכבישה קרה כתרופה עממית הקדים את השימוש הממוסד בו, ברפואה המודרנית. בכבישה קרה, שמן קיקיון זך הוא חסר טעם וריח והוא שימש לטיפול בבעיות עור כדוגמת כוויות, כווית שמש, חתכים בעור, ושריטות.
כמו כן שימש השמן לטיפול ב'שעורה' בעין, על ידי מגע של כמות קטנה של החומר על העין והעפעף. זאת, אף על פי שהשמן נמכר לרוב בצמוד עם אזהרה למגע עם העין. השמן משמש גם למריחה כנגד מכאובים כדוגמת כאבי בטן, כאבי ראש, כאב שרירים, דלקות, פריחה בעור, פצעים, אקנה, וסינוסיטיס. שמן קיקיון נארז על ידי טבילה של בד פלנל בשמן, ולאחר מכן הנחת הבד על האזור הדואב, ועל הבד - בקבוק מים חם. אופן השימוש הזה בשמן מוזכר בכתביהם של מרפאים רבים מאמצע המאה ה-19.
מוזכרים שימושים של השמן בזירוז לידה אצל נשים הרות, אף על פי שהיישום אינו תמיד יעיל ורצוי. בליעה של החומר יכולה לגרום להתכווצות של המעי, ובכך גורמת לשלשול. לפיכך, המעי גורם ללחץ על הרחם. במנת יתר, בשלב שצוואר הרחם כבר מורחב, ההתכווצות יכולה להביא לצירי לידה. הצורה יוצאת-הדופן והכואבת הזו של צירי לידה המושרים על ידי שמן קיקיון, יכול להביא ללחץ רב על האישה ההרה ועל העובר. כמו כן, השימוש בשמן מביא להתייבשות בשל השלשול החריף וההקאה שנגרמת בשל השפעת השמן על מערכת העיכול. לכן, הכמות המומלצת לשימוש היא לא יותר מ-4 כפיות של נוזל. בכל מקרה, שימוש בטיפול זה אינו מומלץ ללא השגחת איש מקצוע.
בדרום מצרים קיימת אמונה לפיה צריכת שמן קיקיון מביאה למניעת הריון למשך כשנה, ואמונה נוספת לפיה השמן מעודד צמיחת ריסים, אמונות אלו אינן נתמכות על ידי מחקרים מדעיים.
בתעשייה
לשמן קיקיון יש מספר עצום של שימושים בתעשיית התחבורה, הקוסמטיקה הרוקחות ותעשיות הייצור, כדוגמת דבקים, נוזלי בלמים, סתימת סדקים, טוויה, חומרי בידוד לתעשיית האלקטרוניקה, חומרים מייצרי לחות, שמנים הידראוליים, ייצור דיו, ורנית (לכּה), טיפול בעור, נשירת שיער, חומרי סיכה, שמנים מכניים, ייצור צבע, פיגמנטים, דבקי פוליאוריתן, גומי, חומרי איטום, טקסטיל, אבקות ניקיון, ושעוות.
שמני סיכה
שמנים צמחיים, הודות ליכולת ההתכלות המהירה שלהם, מהווים חלופות טובות לחומרי סיכוך שמקורם בנפט. לעומת זאת, שמנים צמחיים נוטים לעבור חימצון בשכיחות גבוהה יותר, ולכן הם לא מתאימים לכל שימוש. שמן קיקיון שומר על צמיגותו גם בטמפרטורות נמוכות, ושומר על יכולת הסיכוך שלו גם בטמפרטורות גבוהות, זאת בהשוואה לשמנים צמחיים אחרים, ולכן שמן זה שימושי עבור מטוסי סילון, מנועי דיזל, ומכוניות מרוץ. שמן קיקיון נוטה למרקם צמיגי מדי, דמוי-גומי, לאחר שימוש קצר יחסית, ולכן השימוש בו מוגבל למנועים שמורכבים מחדש אחת לזמן קצר – והופך את השמן למתאים למנועים שמתוחזקים בצורה טובה, כדוגמת מנועי מכוניות מרוץ.
שמן קיקיון מועדף גם לשימוש במשאבות אוויר לאופניים, היות שהוא בעל מסיסות נמוכה יחסית.
היות ששמן קיקיון מתכלה במהירות גבוהה יותר בהשוואה לשמנים שמקורם בנפט, הוא מועדף מפני הסכנה שבהתפזרות לא מבוקרת, כמו בעת תאונה. מקור השם של חברת האנרגיה 'Castrol' הוא בשמו האנגלי של שמן קיקיון.
בראשית התעופה ובטיסנאות
בטיסנאות, במנועים שמוזנים על ידי מנועי מתאנול, מועדף שימוש בשמן קיקיון, הודות לכך שיש לו התנגדות גבוהה להפחתת-לחץ כשהמנוע מופעל על תערובת של דלק וחמצן, כדי להגיע למהירות המקסימלית. בעיית המשקעים הצמיגיים, בעלי מרקם דמוי-גומי, המוזכרת למעלה עדיין יכולה להיות בעייתית עבור דגמי מטוסים המסוככים בשמן קיקיון, כאשר אלה גורמים בסופו של דבר לפגיעה בלתי הפיכה במיסבים כדוריים שמחייבים את החלפתם בשל משקעי השמן.
נגזרות של שמן קיקיון
לבד משימושיו הישירים, שמן קיקיון משמש כחומר גלם לייצור של מספר חומרים כימיקליים, כדוגמת חומצה סבצית, חומצה אנדלוצטית, וניילון-11. הייצור של גריז (חומר) מבוסס-ליתיום צורך כמויות גדולות של שמן קיקיון.
תהליכי הידרוגנציה וספוניפיקציה ('סיבון') של שמן קיקיון יוצרים חומצה 12 - הידרוקסטארית שלאחר מכן מגיבים עם ליתיום-הידרוקסיד או ליתיום פחמני ליצירת חומר סיכה בעל ביצועים טובים.
שמן קיקיון מזורחן
שמן המכונה 'שמן טורקי אדום' ('Turkey red oil') נוצר על ידי תוספת של חומצה זרחנית לשמן צמחי, בייחוד שמן קיקיון. חומר זה נחשב לדטרגנט הסינתטי הראשון, לאחר סבון רגיל. הוא נמצא בשימוש עבור חומרי סיכה, מרככים, וחומרי טווייה.
הפקת ביודיזל משמן קיקיון
גידול מסחרי של צמחי קיקיון מצוי למטרות הפקת ביודיזל החל בשנת 2008 באזורים 'ולטיה' ו-'גומה גומה' שבאתיופיה. היוזמה לכך היא מצד חברת האנרגיה 'Global Energy Ethiopia' שגם מבצעת תוכנית מחקר ופיתוח במטרה להעמיד זנים חדשים של קיקיון שיציגו יבול גבוה יותר.
שימוש פוליטי באיטליה הפשיסטית
באיטליה הפשיסטית, תחת שלטונו של הרודן בניטו מוסוליני, אחד מהאמצעים שנעשה בהם שימוש על ידי אנשי 'החולצות השחורות' להפחדה של ההמונים ומתנגדי השלטון, הוא האכלה באונס של שמן קיקיון, שהוא, כאמור, רעיל בכמויות גדולות. מתנגדי שלטון, דיסידנטים, הוכרחו לשתות כמויות גדולות של השמן.
בתרבות הפופולרית
גם כיום, המילים 'מנגנלו' (manganello) ו-'אוֹילוֹ דה ריציניוֹ' (olio di ricino) הן בעלות משמעות פוליטית טעונה באיטליה, ושימוש בהן אינו רצוי בשיחות יום-יומיות.
כאמצעי ענישה, האכלה באונס של שמן קיקיון מיוצגת בסדרת האנימציה 'טום וג'רי'.
סוכר מחזר
סוכר מחזר הוא כל סוכר אשר בתמיסה בסיסית, יוצר אלדהיד חופשי לנוע. דבר זה מאפשר לסוכר לתפקד כגורם מצמצם, לדוגמה בתגובת מייאר ובתגובת בנדיקט.
על מנת לקבוע הימצאות של סוכר מחזר משתמשים בריאגנט בנדיקט. אם אכן זהו סוכר מחזר, ה-תמיסה תהפוך לירוקה, כתומה או אדומה. ניתן להשתמש גם בתמיסת פאלינג, היות ששתי התמיסות מכילות יוני נחושת (II), אשר מצומצמים למשקע אדום של תחמוצת הנחושת (I) בעת חימום התמיסה.
דרך נוספת לבדיקת הימצאות סוכרים מחזרים בתמיסה היא בשיטת Bernfeld. בשיטה זאת מוסף לתמיסה ריאגנט סמנר שצבעו במצב הלא מחוזר צהוב, כאשר ישנם סוכרים מחזרים בתמיסה, ריאגנט הסמנר מחוזר וצבעו הופך לחום. את עוצמת הצבע ניתן לקרוא במכשיר ספקטרופוטומטר באורך גל של 550 ננומטר ועל ידי כך לקבוע כמותית את נוכחות הסוכרים המחזרים בתמיסה.
סוכר מחזר מתקבל כאשר הפחמן האנומרי שלו חופשי. היות שסוכרים נוצרים במבנה שרשרת וכן במבנה טבעת, ייתכן כי נוצר שיווי משקל כימי בין שני החומרים. כאשר קבוצות ההידרוקסיל של ההמי–אצטל או הקטאל חופשייה ע"ע אינה נעולה, אינה קשורה לקבוצת סוכר אחרת, צורת האלדהיד (או הקטו-) פנויה לצמצום איוני הנחושת (II). כאשר הסוכר מחומצן, קבוצת הפחמן הקרבונילי (קבוצת אלדהיד או קטון) מומרת לקבוצת פחמן קרבוקסילי.
טירמיסו
טירמיסו (Tiramisù, מאיטלקית "הרם אותי למעלה" ) הוא קינוח איטלקי מסורתי, המורכב מקרם חלבי אוורירי ובישקוטים ספוגים בקפה. הקינוח יכול להיות מוגש כעוגה גדולה או במנות אישיות בכוסות.
מקור הטירמיסו הוא מאיטליה, ישנו ויכוח האם המקור הוא באזור ונטו או פריולי-ונציה ג'וליה (שניהם מחוזות בצפון-מזרח איטליה).
הכנה
טירמיסו היא עוגת שכבות המורכבת מבישקוטים, אספרסו, גבינת מסקרפונה, קצף ביצים, סוכר ולעיתים יין מרסלה או ליקר אמרטו. נהוג להרכיב את העוגה לסירוגין מן הבישקוטים הטבולים בליקר ובקפה ומן הקרם העשוי מהביצים ומהגבינה. לאחר מכן נהוג לפזר קקאו מעל העוגה. את הקינוח מכינים ללא חימום כלל, ומרכיבים אותו בכלי בו מגישים.
המתכון המקורי של העוגה עבר אדפטציות שונות והותאם לסוגים רבים של עוגות וקינוחים אחרים. הטירמיסו הוא קינוח פופולרי במסעדות והן מגישות אותו לעיתים גם בגרסה אישית מוקטנת.
היסטוריה
רוב האזכורים הנוגעים למקור הטירמיסו מתייחסים למקור הטירמיסו באזור ונטו, בשנות ה-60 במסעדה בשם "לה בקריה" (Le Beccherie) בעיר טרוויזו בצפון איטליה. באופן ספציפי הטענה היא כי הקינוח הזה נוצר לראשונה על ידי הבעלים של מסעדה זו, שף קונדיטור בשם רוברטו לינגואטו. למרות המידע ממקורות אלו יש עדיין מחלוקת לגבי מקורו של הקינוח.
לפי מקורות היסטוריים אחדים יש לטירמיסו השפעה אפרודיזיאקית, ונהוג היה בעבר להגישו בבורדלים שונים באזור טרוויזו. ישנם מספר מקורות לפיהם הטירמיסו שהוגש לראשונה במסעדת לה בקריה נוצר על ידי קרמיננטוניו אינקונה (Carminantonio Iannaccone) ב-24 בדצמבר 1969, בקונדיטוריה שלו.
מקורות אחרים קושרים את יצירתו של הטירמיסו לקראת סוף המאה ה-17 בעיירה האיטלקית סיינה, לכבודו של הדוכס הגדול קוזימו השלישי ממדיצ'י (Cosimo III de' Medici) מהדוכסות הגדולה של טוסקנה. בכל אופן, מתכונים לקינוח בשם "טירמיסו" לא הופיעו בספרי בישול לפני שנות ה-60. מילון השפה האיטלקית: Sabatini Coletti האזכור המודפס הראשון למילה טירמיסו היה רק בשנת 1980, בעוד שמילון ובסטר טוען כי בשנת 1982 היה האזכור הראשון לקינוח טירמיסו.
ישנן גם עדויות לקיומו של קינוח טירמיסו קפוא למחצה שהוגש החל משנת 1938 במסעדה באזור פריולי-ונציה ג'וליה. ייתכן וזה גם המקור לשמו של הטירמיסו, בעוד המקור לקינוח עצמו הוא ואריאציה על קינוח מסורתי אחר, הבנוי גם הוא בצורת שכבות, זופה אינגלזה. הטירמיסו מוזכר בספר הבישול של ג'ובאני קפניסט שראה אור בשנת 1983: Dolci del Veneto. כחלק משורה של קינוחים מסורתיים, לטירמיסו יש קווי דמיון רבים עם עוגות אחרות, כמו למשל שארלוט, קינוח שבחלק מהגרסאות שלו מבוסס על קרם בוואריה המוקף במעגל בישקוטי חיצוני ומצופה בשמנת מתוקה. כמו כן יש דמיון בינו לבין עוגת טורין (dolce Torino) המורכבת מבישקוטים הטבולים בליקרים שונים בדומה לטירמיסו, עם קרם המבוסס על חמאה, חלמונים, סוכר, חלב ושוקולד מריר. גם הקינוח Bavarese Lombarda דומה מבחינת שיטות ההכנה וחלק מהמרכיבים העיקריים (בישקוטים וחלמונים) לטירמיסו.
ההתעניינות של האמריקאים בטירמיסו התעוררה בשנת 1993, כשהגיבור בסרט נדודי שינה בסיאטל המגולם על ידי טום הנקס, שמע על זה רק כ"[...] דבר מסתורי שנשים מודרניות אוהבות".
ב-29 ביולי 2017 הטירמיסו נכנס לרשימה של משרד החקלאות, המזון ומדיניות היערנות באיטליה הכוללת את המאכלים המסורתיים של אזור פריולי-ונציה ג'וליה.
מאפיינים
הטירמיסו המקורי מבוסס על רשימת מרכיבים בסיסית: בישקוטים, חלמוני ביצים, סוכר, קפה, גבינת מסקרפונה, אבקת קקאו ולעיתים משקאות חריפים (המשמשים לטבילת הבישקוטים).
הצורה המקורית של הקינוח היא ככל הנראה עגולה, אף על פי שצורת הביסקוויטים מאפשרת שימוש נוח יחסית בתבנית מלבנית או מרובעת. לרוב הטירמיסו מורכב בתוך כלי זכוכית כלשהו, בצורה עגולה, כדי שניתן יהיה לראות גם מבחוץ את השכבות המרכיבות את הקינוח. גרסאות מודרניות של טירמיסו יכללו לעיתים גם תוספת של קצפת או קצף ביצים (או שילוב של שניהם ביחד), בשילוב עם קרם המבוסס על גבינת מסקרפונה. שינויים אלו הופכים את הטירמיסו לקצפי ועשיר יותר. טירמיסו לרוב נאכל קר. גרסה נוספת של טירמיסו מבוססת על ביצים שכן עברו חימום כלשהו על מנת לבצע סטריליזציה שלהן. במהלך השנים, הוחלפו חלק מהמרכיבים, בעיקר הקפה, מה שהביא ליצירת ואריאציות שונות על הקינוח, כמו למשל: טירמיסו עם שוקולד, אמרטו, פירות יער, לימון, תות, אננס, יוגורט, בננה, פטל, קוקוס, ואפילו בירה ("בירה-מיסו"). אף על פי שכל אלו אינם נחשבים לטירמיסו מקורי, הווריאציות האלו על המקור מאופיינות כולן על המבנה השכבתי-המסורתי של הטירמיסו; דוגמאות אלו יכולות להיות לעיתים דומות יותר לגרסאות של קינוח טרייפל.
ישנן גרסאות שונות רבות לטירמיסו, ויש קונדיטורים הנוהגים להשתמש בעוגות אחרות (למשל פנטונה), מיני עוגיות או לחמים מתוקים שונים לבסיס הקינוח במקום בישקוטים. גם תערובת הגבינה בה משתמשים להכנה יכולה להשתנות, ולעיתים משתמשים בתערובות המכילות ביצים חיות או תערובות שלא כוללות כלל ביצים.
אף על פי שהגרסה המקורית מכילה יין מרסלה, לעיתים קרובות משתמשים בתחליפים ליין זה המעורבבים בתערובת הגבינה או בקפה, כמו למשל: רום כהה, פורט, ברנדי, ליקר מאליבו, אייריש קרים, ובמיוחד ליקרים בטעם קפה כמו טיה מריה או קלואה.
טאקנה
טאקנה (בספרדית: Tacna) היא בירת מחוז טאקנה בדרום פרו, במרחק של 35 קילומטרים מצפון לגבול עם צ'ילה.
היסטוריה
עד מלחמת העצמאות של פרו טאקנה הייתה עיירה קטנה. ב-1811 פרנסיסקו אנטוניו דה סלה, רואה חשבון מלכותי, למעשה התחיל את המלחמה בטאקנה עם פתיחת מרד נגד השלטון הספרדי.
מ-1836 על 1839 טאקנה הייתה בירת הקונפדרציה הפרואנית-בוליביאנית קצרת הימים. ב-1841 העיר נכבשה על ידי הצבא הבוליביאני, אך הוחזרה לפרו כעבור שנה בהתאם להסכם שנחתם.
באזור נמצא הר געש טוטופאקה שהתפרץ בעבר מספר פעמים.
כלכלה
כלכלת טאקנה מתבססת בעיקר על חקלאות. היא מייצרת למעלה ממחצית יבול הזיתים במדינה. בנוסף פועל באזור מכרה נחושת חשוב.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הלאומית חורחה בסדרה גרומן והאוניברסיטה הפרטית של טאקנה.
תחבורה
העיר מקושרת במסילת רכבת לעיר אריקה בצ'ילה.
קרחון דימקוב
קרחון דימקוב (באנגלית: Dimkov Glacier; בבולגרית: Димков ледник) הוא קרחון שאורכו 6 ק"מ ורוחבו 4.3 קילומרים, הנמצא במורדות המערביים של הרי סולוואי שבאי בראבאנט בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם דרומית מערבית לקרחון רש ומערבית לקרחון ג'נר. קרחון דימקוב זורם לכיוון דרום מערב, בין פסגת קונדולוב ופסגת שינובו למפרץ דופרה. גובהו של הקרחון 433 מטרים.
מקור השם
הקרחון נקרא על שם הרופא הבולגרי פטאר דימקוב.
ליגת הכדורגל הלאומית (ארגון)
ליגת הכדורגל הלאומית (ברוסית: Национальная футбо́льная ли́га) הוא ארגון ללא כוונת רווח, שהוקם בשיתוף פעולה עם התאחדות הכדורגל הרוסית ואחראי לניהול הליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל הרוסי, החל מעונת 2011/12 והליגה השלישית בחשיבותה מאז עונת 2021/2022, לאחר שהתאחדות ליגת הכדורגל המקצוענית החזיקה בזכויות הניהול קודם לכן.
הארגון הוקם במרץ 2011 לקראת הקמת ליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה. במסגרת ההקמה נקבעו כללים להעפלת הקבוצות מליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה לליגה הלאומית וכן נקבעו קריטריונים שעל קבוצות הליגה לעמוד, זאת כתנאי להשתתפות בליגה והכנת הקבוצות לקראת העפלתן לפרמייר ליג הרוסי, אם הן זוכות באליפות הליגה או מסיימות באחד מארבעת המקומות הגבוהים בטבלה.
היסטוריה
בתחילת דצמבר 2010 התאחדות הכדורגל הרוסית ביטלה את הסכם ניהול ליגת המשנה הרוסית עם התאחדות הכדורגל המקצוענית (Профессиональная футбольная лига) וב-13 בדצמבר ההתאחדות ערכה מפגש עם נציגי קבוצות הכדורגל המקצועניות ברוסיה להקמת ליגת משנה חדשה בשם ליגת הכדורגל הלאומית.
ב-3 במרץ 2011 נערכה פגישה בין נציגי קבוצות הכדורגל של ליגת המשנה לצורך הכנת עונת 2011/2012. אושר לוגו חדש, מבנה הליגה וזכויות השידור של הליגה.
בעונת 2015/16 נחתם הסכם חסות עם סוכנות הימורי הספורט פונבט (ФОНБЕТ, באנגלית FONBET).
בעונת 2021/2022 החלה לנהל גם את הליגה השלישית בחשיבותה.
מבנה
ליגת הכדורגל הלאומית הוקמה בסוף 2010 מתוך 20 קבוצות כדורגל של ליגת המשנה הרוסית בכדורגל. כך, החל מעונת 2011/2012 אלופת הליגה וסגניתה מעפילות אוטומטית לליגת העל הרוסית בכדורגל והקבוצות מהמקומות האחרונים מודחות לליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה ובמקומן מעפילות אלופות המחוזות של הליגה השנייה. בנוסף 2 הקבוצות מהמקומות האחרונים בטבלת ליגת העל יורדות לליגה הלאומית. פעמים רבות שקבוצות יורדות ליגה בשל קשיים פיננסיים והן מוחלפות על ידי קבוצות אחרות מהליגה השנייה. בסך הכל 50 קבוצות השתתפו בליגה הלאומית מאז הקמתה.
יוסי אחימאיר
יוסף (יוסי) אחימאיר (נולד ב-י"ד באייר ה'תש"ג, 19 במאי 1943 בירושלים) הוא עיתונאי ויועץ תקשורת, יו"ר הנהלת מכון ז'בוטינסקי בישראל, עורך רבעון "האומה", וחבר הכנסת מטעם הליכוד בכנסת ה-13. ב-2015 נבחר ל"יקיר העיר רמת גן".
ילדות ונעורים
הוא בוגר גימנסיה "אהל שם" ברמת גן (1961) וחניך בשבט צופי רמת גן. בשירותו בצה"ל סיים קורס מ"כים של הנח"ל במחנה שבטה וקורס צניחה ושירת בחיל האוויר כמדריך אימוני קרקע לפרחי טיס בבסיס תל נוף. למד שנה גאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים (1966-1965), וסיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, במדע המדינה ובהיסטוריה של המזרח-התיכון (1971). הוא ערך את ביטאון תא הסטודנטים של גח"ל באוניברסיטת תל אביב - "חד וחלק".
אחימאיר היה חבר מערכת יומון גח"ל "היום" במשך שלוש שנים (1969-1966) וחבר מערכת "מעריב" במשך 15 שנה (1984-1969), וכתב מאות מאמרים. שימש כעורך חדשות ראשי, עורך מדור "שיחות" ובעל הטור "מי ומה" על מושגים ושמות מענייני היום. מאמרו הראשון "בכוח הזכות" (1966) עסק בזכות על הגדה המערבית (הביטוי שהיה מקובל באותה עת) ועל אפשרות כיבושה אם תפתח ממלכת ירדן במלחמה נגד ישראל. כך אמנם אירע במלחמת ששת הימים, כעבור שנה.
ב-1980 ערך את ספר השנה של העיתונאים תש"ם, שהיה מוקדש להסכם השלום עם מצרים, ובו ראיין את ראש הממשלה דאז מנחם בגין. כן השתתף בעריכה ובכתיבה בירחון גח"ל "בארץ-ישראל" וערך כמה גיליונות של "הד בית"ר". בספטמבר 1983 זכה ב"פרס שלמה מרץ" לעיתונות מטעם מסדר ז'בוטינסקי, על הכתבה "ברית הבריונים נגד הרייך השלישי" וכהוקרה על מיכלול פעולתו העיתונאית.
פעילות פוליטית
מפברואר 1984 שימש כעוזרו ויועצו הפוליטי של יצחק שמיר כאשר שמיר כיהן כראש-הממשלה ושר החוץ בשנים 1984–1988 ומנהל לשכתו ומרכז תחום הדוברות הפוליטית של שמיר כראש-הממשלה בשנים 1988–1992. אחימאיר הפתיע את יצחק שמיר ביום הולדתו ה-75 בספר נאומיו "נאום ראש הממשלה", שאותו ערך יחד עם שלמה אוקון ויוסף כרוסט (בהוצאת "בית יאיר"). במערכות הבחירות היה אחימאיר יד ימינו של שמיר, השתתף במסעותיו של שמיר בעולם ובפגישותיו עם מנהיגי העולם והיה יועץ במשלחת ישראל לועידת השלום במדריד (1991). הוא כתב רבים מנאומיו וממכתביו של יצחק שמיר.
לאחר פטירתו של יצחק שמיר ביוני 2012, ניהל יוסי אחימאיר את טקס הלווייתו הממלכתית בהר הרצל בירושלים. מאז הוא עוסק בהנצחתו של שמיר, בין השאר במאמרים שהוא מפרסם על תקופתו, ובדף הפייסבוק שהוא מנהל: יצחק שמיר שלנו.
מאה ימים לפני הבחירות לכנסת ה-13 (מרץ 1992) פרש אחימאיר מתפקידו בלשכת ראש הממשלה כדי להתמודד על מקומו ברשימת הליכוד. במערכת הבחירות כיהן כדובר מטה הבחירות של הליכוד. הוא הושבע כחבר-הכנסת רק אחרי פטירתו של ח"כ חיים קופמן (אוגוסט 1995) וכיהן עד סוף הקדנציה של הכנסת ה-13. הוא נשא כשלושים נאומים בתקופת כהונתו במליאה ובוועדת העלייה והקליטה שבה היה חבר. בתקופת כהונתו נרצח ראש הממשלה יצחק רבין, ואחימאיר חבש כיפה לראשו במשך שבוע ימים לאחר מכן לאות אבל.
בהבחירות המקדימות לקביעת רשימת הליכוד לכנסת ה-14 (1996) הגיע למקום ה-20 עם יותר מ-40,000 קולות אך בגלל הבטחות ייצוג לתנועותיהם של דוד לוי ורפאל איתן (7 מקומות לכל אחת), לסקטורים ולמגזרים, שובץ במקום לא ריאלי ברשימת הליכוד. לקראת הבחירות לכנסת ה-15, בפברואר 1999, עתר לבית הדין של התנועה לבטל את השריונים למועמדי המחוזות. לקראת הבחירות לכנסת ה-16 התמודד שוב בפרימרייז, אך שובץ במקום לא ריאלי ברשימת הליכוד.
בבחירות לכנסת ה-21, ה-22 וה-23 שובץ במקום כבוד, 118, ברשימות המועמדים של הליכוד.
פעילות ציבורית אחרת
בשנים 1992–1993 כיהן כמנהל קרן רמת גן לחינוך ולתרבות. לאחר מכן הקים חברה לייעוץ תקשורתי (א.ש.ש. תקשורת בע"מ) והיה דוברם של מספר ארגונים - בהם הבונדס, התאחדות הוצאות ספרים בישראל, מועצת תנועות הנוער, מרכז מורשת מנחם בגין, מועצת הנשיאים של הארגונים היהודיים בארצות הברית, פסטיבל המוזיקה "קלאסי בים האדום", מועצת הצמחים של משרד החקלאות (ועורך ביטאונה "נקודת צמיחה"). היה במשך שנתיים חבר המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות שליד משרד התרבות.
אחימאיר כיהן שנים רבות כחבר הנהלת מכון ז'בוטינסקי בישראל, ומאז אפריל 2005 שימש כמנכ"ל מכון ז'בוטינסקי כ-12 שנה ועורך ביטאונו - "חדשות המכון". בשנת 2012 יזם פרויקט לתרגום חדש לעברית של כל כתבי זאב ז'בוטינסקי.
בפברואר 2017 נבחר פה אחד ליו"ר הנהלת המכון ועמותת חברי המכון. הוא הפיק בשנת 2000 את עשרות אירועי שנת ה-120 להולדתו של ז'בוטינסקי ו-60 שנה לפטירתו, ויזם את הוצאת הקובץ "איש בסער - מחקרים ומסות על זאב ז'בוטינסקי" בעקבות שנת ז'בוטינסקי. בתפקידו כמנכ"ל, הוא הפיק והינחה את ערבי העיון של המכון וניהל את פרויקט ההרחבה של מכון ז'בוטינסקי. ביולי 2017, יום ז'בוטינסקי תשע"ז, הוא הופיע לפני הממשלה והסביר את חשיבות הקמת מוזיאון ז'בוטינסקי הגדול, ואכן הממשלה אישרה את המיזם. כעבור שנה, ב-8 ביולי 2018, שוב הופיע לפני הממשלה, כשהעלתה את זכרו של זאב ז'בוטינסקי במלאת 78 שנה לפטירתו, והעלה על נס את מורשתו.
הוא היה הרוח החיה מאחורי מבצע העלאת אפרו של הלויטננט-קולונל הבריטי-אירי ג'ון הנרי פאטרסון, מפקד הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה, לקבורה בארץ, במושב אביחיל, בסוף 2014. כן ערך חוברת זיכרון לפאטרסון, שהופצה לכל משתתפי הטקס. כן יזם את הביוגרפיה של פאטרסון שכתב ד"ר משה יגר ואת מחקרו של ד"ר אמיר גולדשטיין "דרך רבת פנים", על ציוניותו של ז'בוטינסקי לנוכח האנטישמיות.
ערך והוציא לאור ספרי זיכרון על טייס חיל האוויר סגן חיים הולצמן, שכנו וחברו, שמטוסו הבוער נפל ליד מכון ויצמן ברחובות ("דפי חיים"), על המהנדס משה בן חורין, ידיד הוריו ומתכנן בית ז'בוטינסקי בתל אביב ("משה בן חורין, דברים משלו ועליו"), ועל העיתונאי יהושע ביצור, חברו למערכת "מעריב" ("מאת יהושע ביצור"). ספרים נוספים שערך: "כך ברחנו לחזית" - סיפורי בריחה מהכלא של לוחמי האצ"ל ולח"י, ואת ספרו של מאיר ראם "עם המשפחה הלוחמת".
מכהן כיו"ר העמותה להנצחת הצייר יוסי שטרן, חבר המועצה הציבורית להנצחת זאב ז'בוטינסקי, חבר מליאת מועצת העיתונות בישראל כנציג ציבור, חבר הנהלת יד ושם, חבר הנהלת קרן הכט, חבר הוועד המנהל של מוסד הרצל לחקר הציונות, חבר הדירקטוריון של מוסד ביאליק וחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת אריאל. בבחירות לראשות עירית רמת גן, באוקטובר 2013, הוצב במקום כבוד בסוף רשימתו של ישראל זינגר, שנבחר לראשות העיר.
אחימאיר מקדיש רבות מזמנו להנצחת אביו ד"ר אב"א אחימאיר - מאז פטירתו ביוני 1962. הוציא לאור שישה כרכים מכתביו, פרסם מאמרים על אודותיו, ביוני 2008 הקים את ארכיון "בית אבא" בדירת הוריו ברמת גן, מרצה במקום לפני קבוצות של מבקרים ומתעניינים, ובנה את אתר האינטרנט לזכרו ולמורשתו. כמו כן הוא מפעיל את דף הפייסבוק: בית אבא.
בינואר 2015 הוענק לו התואר "יקיר העיר רמת גן" - "בזכות פועלו רב השנים לשימור ההיסטוריה העירונית, בזכות עשייתו למען עם ישראל וקידום מוסדות תרבות, חינוך ומורשת ברמת גן". הוא נתכבד בנשיאת דברי הברכה והתודה בשם כל ה"יקירים", ובהם בין השאר ציטט ממאמרו מ-1951 של אביו על ביקורו ב-1913 ברמת-גן "טרם היותה", ומדברי נשיא המדינה יצחק בן צבי שאמר בעת ביקורו בעיר כי "אין הרבה רמת-גן בארץ-ישראל".
במאי 2016 השתתף יוסי אחימאיר יחד עם אחותו זאבה ואחיו יעקב בכנס ארגון "לימוד" במינסק, שהוקדש לזכרם של ברל כצנלסון ואב"א אחימאיר ונשא שם הרצאה על אביו. בכנס הוצגה גם תערוכת צילומים על אביו, שהפיק יחד עם יואל רפל, שהועברה לאחר מכן לעיר הולדתו בוברויסק.
בספטמבר 2016 יזם והפיק יחד עם שגרירות ישראל באוקראינה וארגון "נתיב" את ימי ז'בוטינסקי באודסה, שבמסגרתם בין השאר נקרא בית ספר מקומי על שם ז'בוטינסקי, נפתחה תערוכת צילומים על ז'בוטינסקי במרכז הספרותי ונערך כנס חגיגי אקדמי.
באוקטובר 2019 עמד בראש משלחת מכון ז'בוטינסקי שיצאה לרוסיה "בעקבות ז'בוטינסקי", קיימה חמישה סמינרים באוניברסיטאות מוסקבה, סנקט-פטרסבורג וירוסלבל - העיר לגדת נהר הוולגה, שבה קיבל ז'בוטינסקי ב-1912 את הדיפלומה שלו במשפטים.
באפריל 2023 השלים את הפקת ההוצאה לאור של הכרך הגדול (533 עמודים) מכתבי אביו, "איילה בין החומות - יומן המשפט והסוהר", שערכה אחותו זאבה.
חיים אישיים
נשוי ואב לשתיים, סב לשלושה, מתגורר ברמת גן, באותו בית בשיכון הוותיקים מאז 1952.
פלביוס סטיליקו
פלביוס סטיליקו (לטינית: Flavius Stilicho; ביוונית: Στιλίχων, סטיל֫יכון; בערך 359 - 22 באוגוסט 408) היה מגיסטר מיליטום ופטריקיוס באימפריה הרומית המערבית ממוצא ונדלי.
חייו
סטיליקו נולד באזור גרמניה של היום לאב ונדלי ולאם שהייתה אזרחית רומאית. הוא הצטרף לצבא הרומי ועלה לדרגת גנרל בתקופת שלטון תאודוסיוס הראשון, ששלט בחלקה המערבי והמזרחי של האימפריה. תפקידו תחת תאודיסיוס היה להגן על חלקה המערבי של האימפריה מפני מתקפות הויזיגותים, אותו מילא בהצלחה במשך כעשרים שנה. תאודוסיוס, שרחש לסטיליקו הערכה רבה, ביקש להדק את קשריו עמו והשיא לו את אחייניתו סרנה ומינה אותו לאפוטרופוס של בנו הונוריוס.
אחרי מותו של תאודוסיוס בשנת 395 מונה בנו הונוריוס, שהיה אז עדיין ילד, לקיסר האימפריה המערבית, ואחיו ארקדיוס מונה לשליט חלקה המזרחי. שניהם היו אנשים חלשים ונוחים להשפעה, ללא בסיס כוח משלהם וסטיליקו הפך למנהיג דה פרטי של הצבאות הרומיים ושל האימפריה הרומית המערבית. במהלך השנים, נישא הונוריוס גם לשתי בנותיו של סטיליקו, למריה בסביבות שנת 398 ותרמנטייה בשנת 408.
לטענתו של סטיליקו, מינה אותו תאודוסיוס לאפוטרופוס גם של ארקדיוס ושל האימפריה המזרחית, טענה שייתכן שהייתה נכונה, אך לא התקבלה על דעתו של הפרפקט הפראיטוריאני פלביוס רופינוס, ששלט מאחרי הקלעים בבירה המזרחית, ובין השניים התגלע סכסוך. בשנת 396 צעדו כוחות סטיליקו לתוך איליריה ודלמאטיה, לכאורה כדי לסייע במאבק בוויזיגותים, אך בפועל כדי לכרסם בשטחים עליהם שלט המזרח. הטקטיקה הוותיקה הזו, שבעבר נקטו בה קיסרים כקונסטנטינוס הראשון, לא צלחה הפעם, כאשר רופיוס שכנע את ארקדיוס למשוך את חילות המזרח על סף ניצחון במערכה, וסטליקו נאלץ לשוב על עקבותיו. הוא הותיר אחריו, עם זאת, מספר לגיונות גרמאנים, שהיו אמורים לשוב לשליטת המזרח. כאשר שבו הלגיונות שסרו למרותו לקונסטנטינופול רופינוס יצא לקדם את פניהם לשלום, והם בתגובה דקרו אותו למוות. פעולה זו, שהייתה ככל הנראה בהשראתו של סטיליקו, הובילה לקרע מתמשך בין חלקה המזרחי והמערבי של האימפריה.
בשנת 397, התבקש סטיליקו על–ידי הסריס אאוּטרוֹפיוס, שעתה שלט במקום רופינוס, לסייע בחיסול כוחותיו של אלאריק הוויזיגותי שערך מסע ביזה והרג ברחבי יוון. סטיליקו הביס את כוחות הוויזיגותים של אלאריק, אך אלאריק חמק אל ההרים. לא ידוע באיזו מידה אכן הייתה זו הימלטות או אחוות גרמאנים בין שני המנהיגים. בקונסטנטינופול, נטו לסברה השנייה והכריזו על סטיליקו כאויב העם.
באותה שנה פרצה מרידה בצפון אפריקה, בראשות המגיסטר מיליטום המקומי גילדו, שהכריז על העברתה של צפון אפריקה, על אספקת התבואה החיונית שלה, לשליטת המזרח. הייתה זו נקמתו של אאוטרופיוס בסטיליקו. סטיליקו דיכא את המרידה על ידי שימוש באחיו של גילדו, מזל-קראת, ומאוחר יותר, ב-399, דאג להסרתו של אאוטרופיוס מתפקידו במזרח והגלייתו מקונסטנטינופול.
ב-401 פנה סטיליקו לראיטיה והוביל שם מסע ממושך ומקיף נגד הוונדלים, בני עמו לשעבר, ומורדים ברבריים אחרים באזור. בינתיים פנו הוויזיגותים בבלקן, כנראה בזכות פעולת הקיסרית אאודוקסיה, רעייתו של ארקדיוס, מכיוון מזרח למערב ובשנת 402–403 החל אלאריק מתקדם אל תוך איטליה. הונוריוס המבוהל עבר בעקבות האירועים ממילאנו לרוונה הקשה יותר לגישה, מזיז עימו את בירת האימפריה הרומית בפעם האחרונה, ממילאנו המרכזית לרוואנה שליד הביצות. סטיליקו, בינתיים, ליקט חיילים מן הריין, בריטניה וכל מקום אחר והביס את אלאריק בשני קרבות חשובים בפולנטיה (402) ובורונה (403).