cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דניאל בן סימון
ביוגרפיה
ב-2007 יצא לאור ספרו "נשיכה צרפתית: סיפורה של חרדה יהודית". ספר זה עוסק בגל האנטישמיות הגואה בצרפת בפתח המאה ה-21 וברגשות החרדה שהדבר מעורר בקרבם של יהודי צרפת שראו עד עתה בארץ זו את מכורתם, ועתה הם חשים כי הקרקע נשמטת מתחת לרגליהם. הספר עובד בידי חגית רכבי ניקוליבסקי למחזה בשם "תאומי ראי" ועלה על במת התיאטרון הקאמרי בשנת 2012, בבימויה של רכבי ניקוליבסקי.
ברשימת המפלגה בבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב בן סימון במקום ה-21, אולם המפלגה זכתה ב-15 מנדטים.
עוד קודם להיותו חבר הכנסת, עסק בן סימון בקידום נושאים חברתיים-כלליים ובייצוג מיעוטים בתקשורת. בין היתר הוא כיהן כחבר הנהלה בארגון "אג'נדה".
פרסים והוקרה
בן סימון הוא חתן הפרס ע"ש בוריס סמולר של ארגון "הג'וינט", חתן "פרס סוקולוב" לתקשורת לשנת 2004 וחתן "הפרס לעיתונות" של ארגון "בני ברית".
חיים אישיים
גר בתל אביב-יפו, גרוש ואב לחמישה. בת זוגו הנוכחית ואם בניהם הצעירים היא אשת הפרסום אוריאלה בן-צבי. אחיו הוא העיתונאי נפתלי בן סימון אשר שימש כתב בערוץ הראשון.
פילוסופיה של המשפט
פילוסופיה של המשפט הוא ענף בפילוסופיה העוסק בטבעו של החוק, ויחסי הגומלין שלו עם תחומים משיקים למערכות נורמות נוספות, במיוחד עם האתיקה והמדיניות. עיסוק זה מוביל לשאלות ותהיות בסיסיות על מהותו של החוק, תקפותו, ומוסריותו. פילוסופיה של החוק בפרט ושל המשפטים כתחום כללי הן דומות, אם כי בעיסוק במשפטים לעיתים נכללות צורות חשיבה שמתאימות לכלכלה ולסוציולוגיה.
ישראל באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002)
'''משחקי החורף האולימפיים ה-19 במספר נערכו מ-8 בפברואר עד 24 בפברואר 2002 בעיר סולט לייק סיטי שבארצות הברית.
ישראל שלחה משלחת שמנתה 5 ספורטאים. לגלית חייט וסרגיי סחנובסקי זו הייתה השתתפות השנייה.
בית תרבויות העולם
בית תרבויות העולם (בגרמנית: Haus der Kulturen der Welt - "האוס דר קולטורן דר ולט") הוא מוסד תרבות במרכז ברלין, בירת גרמניה, המשמש להצגת תערוכות, לכנסים, לפסטיבלים בינלאומיים ולמופעי תיאטרון וקונצרטים המציגים בין השאר פרויקטים חוץ-אירופאיים. זהו אחד ממוסדות התרבות החשובים ביותר בברלין ובגרמניה בכלל.
היסטוריה
האירועים במבנה ממומנים על ידי הממשל הפדרלי של גרמניה. הבניין תוכנן על ידי האדריכל האמריקאי יו סטאבינס, וניתן לגרמניה כמתנה מארצות הברית ב-1957. בשל צורתו הייחודית הבניין מכונה בגרמניה "הצדפה ההרה" (בגרמנית: Schwangere Auster"). המבנה ממוקם בפארק הטירגארטן, בסמוך לקנצלריה הגרמנית למול מגדל הפעמונים של ברלין.
ב-1963 נאם במרכז ג'ון פ. קנדי במהלך ביקורו במערב ברלין. ב-21 במאי 1980 קרס גג המבנה, והאירוע גרר הרוג אחד וכמה פצועים. האולם נבנה מחדש בסגנונו המקורי ונפתח מחדש ב-1987 בחגיגות 750 שנה לברלין.
מחוץ למבנה ניצב פסל הארד הכבד ביותר של הנרי מור, "אובל חצוי גדול: פרפר" (1985-86), במרכז אגם מלאכותי. הפסל, שהיה עבודתו הגדולה האחרונה של מור, אותו סיים קצת לפני מותו, שוקל כמעט 9 טון. זהו אחד משלושה פסליו של מור בברלין, שהושאל למערב ברלין ב-1986, אך מועצת העיר רצתה שהפסל יישאר בעיר, ועל כן ביקשה ממור שיתרום לה אותו. המכתב ששלחה למור הגיע לידיו קצת לפני מותו והוא לא הספיק לכתוב את תשובתו. ב-1988 רכשה ברלין את הפסל מקרן הנרי מור תמורת 4.5 מיליון מארק גרמני (בערך 2.58 מיליון דולר בשער של היום), סכום גבוה מאוד לפסל ציבורי באותה תקופה. בסופו של דבר סבל הפסל משחיקה, הן בשל זיהום סביבתי והן בשל ונדליזם, והוא שוחזר ב-2010.
מתחם בית תרבויות העולם שימש כאתר צילומים בסרט הבדיוני-עתידני משנת 2005 "אאון פלוקס".
פרשת וילך
בשנים שבהן אין שבת בין יום הכיפורים לסוכות, קוראים את פרשת וילך ביחד עם פרשת נצבים בשבת שלפני ראש השנה. בשאר השנים קוראים אותה בשבת שבין ראש השנה ליום הכיפורים, היא שבת שובה. מסיבה זו, בשנים מסוג הכז, השא, זחא והחא, לא קוראים כלל את פרשת וילך במנחה של שבת או שני וחמישי, וכנגדן בשנים מסוג גכה, בשה, בחג ובחה קוראים אותה פעמיים.
העברת ההנהגה
כחלק מרצף הפרשיות ניצבים-וילך-האזינו-וזאת הברכה, החותמות את ספר דברים ואת התורה כולה, מתמקדת פרשת וילך בהעברת הנהגת העם ממשה רבנו ליהושע בן נון. בתחילה מודיע משה לעם שיהושע יחליף אותו ומעודד את העם לקראת האתגרים העומדים לפניהם בכיבוש ארץ ישראל. אחר כך קורא משה ליהושע ומעודד גם אותו בברכת "חזק ואמץ".
כתיבת התורה ושמירתה
מכאן פונה משה לעסוק בכתיבת התורה ובשמירתה. הוא כותב את התורה (הפרשנים חלוקים בשאלה אילו חלקים ממנה) ומוסר אותה למשמרת לכוהנים. הוא מצווה את העם לערוך פעם בשבע שנים מעמד הקהל, שבו יתכנסו האנשים, הנשים והטף ויקראו את התורה.
אלוהים קורא למשה וליהושע לאוהל מועד. שם הוא מודיע למשה את העתיד לקרות לאחר מותו: העם יחטא ובעקבות כך יבואו עליו צרות. כדי להכין את העם לכך נמסרת להם שירת האזינו. משה מכנס שוב את כל העם וקורא באוזניהם את השירה, שתוכנה יפורט בפרשה הבאה, פרשת האזינו.
מבנה הפרשה
בפרשת וילך יש 30 פסוקים, אשר מאוגדים ב-2 פרשיות פתוחות ועוד 1 סתומה. הפרשה מכילה 2 סדרים, כאשר הפרשה מתחילה באמצע סדר ומסתיימת בסוף סדר וזאת בניגוד לכך שהיא מתחילה בתחילת פרק ומסתיימת בסוף פרק לפי החלוקה לפרקים.
פרשת וילך היא בעצם אינה פרשה בפני עצמה, אלא שבשנים שיש צורך היא מפוצלת מפרשת נצבים. בניגוד לשאר הפרשות המתחברות שבהן הפרשות הן בעיקרון מחולקות וכאשר יש צורך מחברים. ניתן להוכיח זאת מדברי ה שאינו מתייחס להפטרה של פרשת וילך. עניין זה נוגע הלכתית כאשר רוצה הקורא בתורה לעצור בתחילת פרשת וילך הוא יכול, למרות ששאר הפרשות אסור לעצור כדי לחבר את שתי הפרשות, כאן שתי הפרשות הן כבר מחוברות מעיקר.
תאריכי הקריאה
השבת בה קוראים את פרשת וילך יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים.
יחד עם פרשת ניצבים: בנפרד:
הפטרה
לפרשת וילך אין למעשה הפטרה משל עצמה. אם קוראים אותה ביחד עם פרשת ניצבים מפטירים בהפטרה של פרשת ניצבים, ואם קוראים אותה בפני עצמה היא חלה בשבת שובה ואז קוראים את הפטרת "שובה ישראל".
לפי מנהג אחד המוזכר בקונטרס פוזנא, מפטירים "דרשו" בשבת שובה.
בנוסח איטליה, נוהגים להפטיר עד  ("דרשו ה' בהמצאו") בשבת נצבים-וילך (שכשהן מחוברות, תמיד נקראות בשבת קודם ראש השנה), ואילו בוילך לבד (שתמיד נקראת בשבת שבין ראש השנה ויום כיפור) מפטירים "שובה ישראל".
My Way (אלבום)
My Way הוא אלבום מאת הזמר האמריקני פרנק סינטרה, אשר יצא בשנת 1969. זהו אלבום האולפן ה-54 של סינטרה וה-27 היוצא בחברת ההקלטות רפרייז רקורדס.
האלבום הוא אוסף של שירי פופ עכשוויים, ביניהם שירם של סיימון וגרפונקל, "גברת רובינסון", השיר "Yesterday" של להקת הביטלס, וכן מספר שירים צרפתיים. אך את מלוא תשומת הלב תפס שיר הנושא, שמאוחר יותר הפך למזוהה ביותר עם סינטרה, "My Way". את המילים לשיר כתב פול אנקה כשהוא חושב על סינטרה כמבצע. המנגינה לקוחה מהשיר הצרפתי "Comme D'habitude".
ג'וני מרסר
ג'ון הרנדון "ג'וני" מרסר (באנגלית: John Herndon "Johnny" Mercer; 18 בנובמבר 1909 – 25 ביוני 1976) היה פזמונאי וזמר אמריקאי. הוא גם עסק לעיתים בהלחנה ובתרגום והיה מבין מייסדי חברת קפיטול רקורדס (יחד עם באדי דה-סילווה וגלן ווליש). כתב למעלה מאלף שירים פופולריים, שחלקם נכללים בספר השירים האמריקאי הגדול, זכו לביצועים רבים והוכרו כסטנדרטים של ג'אז. שיתף פעולה עם המלחינים הוגי קרמייקל, ג'רום קרן, הרולד ארלן ורבים אחרים. בין שיריו הנודעים: "מון ריבר" (מוזיקה:הנרי מנסיני), אחד השירים המוקלטים ביותר בזמר הפופולרי האמריקאי. כמו כן תרגם לאנגלית את השיר עלי שלכת מן המקור הצרפתי. הוא היה מועמד 17 פעם לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר וזכה בו ארבע פעמים-שיא הזכיות בקטגוריה זו.
שנים ראשונות
מרסר נולד בסוואנה, ג'ורג'יה, לאחת המשפחות הנכבדות והשורשיות של דרום ארצות הברית. בין אבותיו היו גנרל ששירת במלחמת העצמאות של ארצות הברית וגנרל בצבא הקונפדרציה. גם הגנרל ג'ורג' פטון היה קרוב משפחתו.
כילד נחשף לבלדות סקוטיות אותן שמע מהוריו וכן לרגטיים ומוזיקה אפרו-אמריקאית דרך מופעי מינסטרל בהם צפה ודרך האזנה לזמרת המשרתים השחורים והקריאולים בבתי האחוזה של משפחתו, כולל לזמרת מזמורי גוספל וספיריטואלז בכנסייה. כילד וכנער הרבה לשיר את השירים ששמע וכתב בעצמו שירים וסיפורים והאזין לתקליטיהם של בסי סמית ולואי ארמסטרונג. כתלמיד כתב בעיתון בית הספר והיה שותף פעיל בכל הפקה דרמטית.
תחילת הקריירה
עם סיום בית הספר, ב-1928, עזב מרסר לניו יורק. הוא ניסה את כוחו בשירה ובכתיבה. שירו הראשון ששובץ ב-1930 במחזמר הראשון של רוג'רס והארט, The Garrick Gaieties, היה "ללא נשימה (ופוחד ממך למוות)". השיר הוקלט מאוחר יותר באותה שנה על ידי ג'ו ונוטי ולהקתו. באותה עת הכיר את אשתו ג'ינג'ר מיהאן, נערת מקהלה במחזמר.
ב-1931 קיבל עבודה קבועה ככותב שירים בחברת Miller Music, בסמטת טין פאן. הוא שר עם תזמורותיהם של פרנקי טראמבאואר ופול וייטמן וסייע ליפ הרבורג בכתיבת המופע "אמריקנה". באתה שנה פגש בהוגי קרמייקל והשניים הפכו לצמד כותבים, שירם Lazybones זכה להצלחה והיה ללהיט.
הוליווד
מרסר נענה להזמנתו של בינג קרוסבי להצטרף אליו להוליווד. חלומו היה לכתוב לסרטים של פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס. ב-1935 כתב שיר שבוצע על ידי פרד אסטר בסרט To Beat the Band, שלא זכה להצלחה. חיי הלילה התוססים של ניו יורק חסרו לו וחוסר ההצלחה תיסכל אותו. בשנים אלה הרבה מרסר לשתות משקאות חריפים יחד עם קרוסבי ובני חוגו.
הפריצה להכרה ציבורית הגיעה לבסוף עם שירו I'm an Old Cowhand from the Rio Grande שבוצע על ידי קרוסבי, שזיכה אותו בחוזה אצל האחים וורנר והוביל לכתיבת השיר Jeepers Creepers שבוצע על ידי לואי ארמסטרונג וזיכה את מרסר במועמדות ראשונה לפרס אוסקר.
ב-1938 היה שותף למופע קומי בהשתתפות קרוסבי ובוב הופ וב-1939 כתב עם קרמייקל את המחזמר Walk With Music לספר מאת גאי בולטון שזכה להצלחה בברודוויי.
ב-1941 החל מרסר לנהל רומן עם ג'ודי גרלנד בת ה-19. למרות שגרלנד נישאה לאחר במהלך התקופה הרומן רק התעצם. מרסר טען ששירו מאותה תקופה I Remember You מביע את עומק רגשותיו לגרלנד. באותה שנה פגש במלחין-שותף מרכזי נוסף שלו, הרולד ארלן. לחניו של ארלן, שהושפעו מבלוז וגוספל דרומיים שורשיים, איפשרו לתמלילים של מרסר ביטוי חופשי ומתוחכם יותר והוא החל לעשות שימוש בדיאלקט דרומי בשיריו. שירם הראשון היה ללהיט, זכה לביקורות חיוביות נלהבות והיה מועמד לאוסקר. בהמשך כתבו מרסר וארלן שורת להיטים לסרטים, בהם: Come Rain or Come Shine,That Old Black Magic, Any Place I Hang My Hat Is Home ו- One for My Baby (and One More for the Road).
ב-1942 כתב עם ג'רום קרן את פסקול הסרט You Were Never Lovelier בכיכובם של פרד אסטר וריטה הייוורת' ובו הלהיט I'm Old Fashioned. באותה שנה הקים יחד עם המפיק באדי דה-סילווה ובעל חנות המוזיקה גלן ווליש את חברת התקליטים קפיטול רקורדס.
בשנות הארבעים היה מרסר לכותב מילים מוערך, בזכות זריזותו בכתיבה ואוזנו הקשובה לשיח העדכני. הוא התבקש על ידי אולפני קולנוע לכתוב מילים ללחנים קיימים, כך נכתבו השירים Laura (לסרט בשם זה מ-1945), ו-Satin Doll ללחן של דיוק אלינגטון ובילי סטרייהורן. הוא גם התבקש לתרגם מילים ללהיטים בשפות זרות, כך תרגם את "עלי שלכת" מן המקור הצרפתי.
ב-1951 זכה עם הוגי קרמייקל בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר עם In the Cool, Cool, Cool of the Evening ("בקרירות, קרירות, קרירות הערב"). הייתה זו זכייתו השנייה בפרס זה, הראשונה הייתה עם השיר  The Harvey Girls, בשנת 1946. ב-1954 כתב את המילים לשירי הסרט המוזיקלי שבע כלות לשבעה אחים ולסרט אבא ארך רגליים. ב-1957 כתב את השיר "ברנדין" שהושר בפי פט בון בסרט ברנדין והפך ללהיט. ב-1958 כתב את התמלילים לשירי הסרט אנדרו העליז. בשנים 1961 ו-1962 שיתף פעולה עם המלחין הנרי מנסיני בכתיבת פסקולים לסרטים ארוחת בוקר בטיפאני וימי יין ושושנים. שני השירים משני הסרטים ("מון ריבר" מארוחת בוקר בטיפני" ושיר הנושא "ימי יין ושושנים") זכו בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר שנה אחר שנה ובכך הפכו מרסר ומנסיני לזוג הכותבים היחיד שזכה בפרס בשנים עוקבות. בשנים 1964, 1966, 1971 כתבו השניים פסקולים לסרטים "חידון בחרוזים" (Charade, מותחן עם קרי גרנט ואודרי הפבורן), "המרוץ הגדול" (The Great Race, עם נטלי ווד) ו-"לילי יקירתי" (Darling Lili, עם ג'ולי אנדרוז), ששירי הנושא שלהם זכו למועמדויות לאוסקר. ב-1965 כתב מילים לשיר "אמילי" מתוך הסרט "אמילי הופכת לאמריקאית" בהשתתפות ג'ולי אנדרוז וג''מס גארנר.
מלבד הביצועים המקוריים מן הסרטים, ביצעו את שיריו זמרים כפרנק סינטרה, בינג קרוסבי, אלה פיצג'רלד, לואי ארמסטרונג ואחרים כמו כן ביצע מרסר את שיריו בעצמו והקליט מספר תקליטים בהם שר משיריו ומשירי אחרים.
מרסר נפטר בשכונת בל אייר בלוס אנג'לס מגידול במוח ונקבר בעיר הולדתו, סוואנה, ג'ורג'יה.
הערכה, השפעה והתייחסויות
למרסר כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, בסמוך לבניין חברת התקליטים קפיטול שייסד.
באוקטובר 2009, לקראת יום הולדתו ה-100, יצא לאור הספר "The Complete Lyrics of Johnny Mercer" המאגד לראשונה את כל עבודותיו.
עלילת הספר "חצות בגן הטוב והרע" מתרחשת באחוזת ביתו של מרסר בסוואנה, ג'ורג'יה.
דבר אליה
דבר אליה (בספרדית: Hable con ella) הוא סרט שכתב וביים הבמאי הספרדי פדרו אלמודובר. הסרט הוקרן לראשונה בשנת 2002.
הסרט מתאר חברות בין שני גברים, המכירים על רקע טרגדיות משותפות, לאחר שאהובותיהם שוכבות במצב של תרדמת בבית חולים. הסרט מתאר את דרכי האהבה השונות, את התמודדותם של הגברים עם התרדמת של אהובותיהם, את החברות האמיצה שנוצרה בין שני הגברים עצמם. חלק משמעותי ביצירה דן בתפקידיהם של גברים ונשים, ובמשמעות המושג "אהבה".
שחקנים
שחקנים נוספים: רוברטו אלוורז, אלנה אנאיה, לולה דווניאס, אדולפו פרננדז, אנה פרננדז, קרלוס גרסיה קמברו, צ'וס למפראבה, לולס לאון, פלה מרטינז, פאס וגה, הליו פדרגל, חוסה סאנצ'ו, אגוסטין אלמודובר, מריולה פוונטס, קייטנו ולוזו, ססיליה רות ומריסה פארדס.
העלילה הראשית
מרקו שוהה בבית החולים ליד מיטתה של לידיה, שם הוא מכיר את מרטין בֵּנִיגְנוֹ (השחקן חאווייר קמארה), שתפקידו הוא התפקיד הראשי בסרט. בניגנו הוא אח סיעודי המטפל בתשלום באליסיה, רקדנית בלט שנפגעה בתאונת דרכים, איבדה את הכרתה, ונמצאת בתרדמת כבר יותר מארבע שנים.
מכאן ואילך עובר מוקד הסרט למרטין בניגנו, המאוהב באליסיה ומטפל בה במסירות אין קץ. בשיחה שמקיים בניגנו עם מרקו, הוא מספר לו על אהבתו לאליסיה ואף מביע את רצונו להינשא לה. אהבה זו היא חד צדדית. קודם לכן, לפני שאיבדה את הכרתה, לא הייתה היכרות של ממש או קשר רומנטי בין בניגנו לאליסיה.
בניגנו מדבר אל אליסיה באופן יומיומי זה ארבע שנים. הוא מעסה את גופה, מלביש אותה, מאפר אותה, הולך לסינמטק לראות סרטים שאותם אהבה, ומספר לה עליהם, ונראה כי אהבתו ומסירותו אליה גוברות מיום ליום. על מנת להסתיר את אהבתו האובססיבית לאליסיה מפני אביה, שהוא פסיכיאטר נודע, טוען בניגנו כי הוא הומוסקסואל וכי אינו נמשך לנשים.
במהלך הזמן מתברר כי אליסיה נמצאת בהיריון, לאחר שבניגנו, באהבתו, קיים עמה יחסי מין. הוא נשפט בעבירת אונס ונכנס לכלא. גם בכלא ממשיך בניגנו באהבתו לאליסיה, ומבחינתו קיים עמה יחסים של אהבה ולא של כפייה, וזאת למרות היותה במצב של תרדמת.
לצופים לא נמסר עד לרגעיו האחרונים של הסרט מה עלה בגורלה של אליסיה. רק בסוף הסרט מתברר לצופים כי אליסיה ילדה תינוק, שמת במהלך הלידה, והטראומה הגופנית של הלידה השיבה את הכרתה מהתרדמת שבה הייתה נתונה במשך ארבע השנים. בניגנו עצמו אינו זוכה לשמוע את בשורת יציאתה של אליסיה אהובתו ממצב התרדמת. כאשר מחליט חברו מרקו לספר לו על כך ומגיע לבית הכלא, מתברר לו שבניגנו התאבד מספר שעות קודם לכן. במכתב שהשאיר אחריו הוא מצהיר על אהבתו הרבה לאליסיה.
דירתו של בניגנו הצופה לסטודיו למחול בו רקדה אליסיה, עוברת בירושה למרקו. אולם וילונות חדשים בסטודיו מונעים ממנו לצפות בה בעת שהותה שם. בסוף הסרט יש רמיזה לקשר עתידי בין אליסיה לבין מרקו, כאשר השניים מחליפים מספר מילים ומבטים בזמן מופע מחול.
עלילות משנה בסרט
במהלך הסרט קיימות עלילות משנה נוספות. בין השאר מתברר למרקו כי לידיה לא אהבה אותו אלא אדם אחר. מתברר כי רצתה להיפרד ממנו מספר דקות לפני שנפגעה ונכנסה לתרדמת, אולם לא הספיקה. נשאלת השאלה האם אהבתו אליה הייתה מתקיימת, והאם היה נשאר לילות כימים לצד מיטתה גם אם היה יודע כי רצתה להיפרד ממנו. במקרה זה עונה הסרט על השאלה, ומרקו עוזב את לידיה לאחר שהדבר מתגלה לו, ולא חוזר אליה עד מותה. אהבתו התלויה בדבר מהווה ניגוד לאהבתו של בניגנו לאליסיה, שהיא לכאורה מושלמת ואינה תלויה בדבר.
עלילת משנה נוספת ובלתי נשכחת היא של סרט אילם בשחור לבן, שבניגנו צופה בו בקולנוע, ומספר עליו אחר כך לאליסיה בעודו סועד אותה. שם הסרט: "המאהב המתכווץ". זהו סיפור על מדענית ומאהבה. אותה מדענית רקחה שיקוי דיאטה מהפכני, שאמור להיות בעל תוצאות מהירות. המאהב לוגם את השיקוי על מנת לסייע לה, ובאופן בלתי צפוי מתחיל להתכווץ. בתוך זמן קצר הוא הופך להיות זעיר ממדים, כאצבעוני. הכיווץ מאיים לערער את יחסיהם של המדענית ומאהבה. בתחילה המאהב בורח, אולם היא רודפת אחריו לאורך כל הארץ, נפגשת עמו שוב, אהבתם פורחת, והיא לוקחת אותו עמה בקופסה קטנה לחדר השינה. בלילה, בעודם במיטה, נכנס המאהב הזעיר, שכל גודלו הוא כאצבע, אל תוך איבר מינה של אהובתו, במטרה לענג אותה, ולא יוצא ממנה עוד לעולם.
תחת הכותרת של "עלילת משנה" ניתן לתאר גם את יחסיהם של בניגנו ומרקו, כפי שיורחב להלן.
דמותו של בניגנו כ"אנטי גיבור"
יחסיהם של בניגנו ואליסיה אינם מוצגים באופן ביקורתי או פסקני. היחס בסרט כלפי בניגנו אינו כשל עבריין, שעבר את אחת העבירות הקשות של אונס של אישה חסרת ישע, אלא דווקא כאנטי גיבור תמים, חסר מיומנויות חברתיות, הכמהּ לאהבה, ומשדר חוסר אונים ואומללות נוגעת ללב.
בניגוד לדמות ה"גיבור" הקלאסי, היותה של הדמות המרכזית "אנטי גיבור" אינה מביאה את הצופה להזדהות עמו, ומאפשרת לעקוב, במקביל, גם אחר הצדדים הפחות מחמיאים בהתנהגותו. לצופים מתברר כי בניגנו נהג לעקוב אחר אליסיה באופן אובססיבי עוד זמן רב לפני תאונת הדרכים שבה נכנסה לתרדמת. הוא בירר את כתובת מגוריה, ומאחר שאביה הוא פסיכיאטר, קבע עמו בניגנו פגישה לצורך טיפול. בניגנו, בשיחותיו עם מרקו, מבהיר כי מטרתו הייתה אחת: להיות קרוב לאליסיה. התנהגותו זו של בניגנו, שעשויה לעורר חוסר נוחות ואף כעס כלפיו, היא הקצה השני של התמימות, הנאיביות, ואף חוסר האונים כלפי החיים, שבניגנו מקרין.
בין בניגנו למרקו
סיפור האהבה בין מרקו ובניגנו, הוא חבוי בחלקו. שני הגברים מוצגים בסרט כהטרוסקסואלים רגישים, וכהומואים לטנטיים. כאשר למעשה, הצורה היחידה שהם יכולים לממש את אהבתם זה לזה היא באמצעות דמות נשית – אליסיה – הניצבת ביניהם.
בין גברים לנשים בסרט
כל מערכות היחסים בין גברים לנשים בסרט, הן מורכבות ומוקצנות. למעשה, לא ניתן להצביע ביצירה זו על קשר הנחווה כ"סביר" או "נורמטיבי" בין גברים לנשים. אלמודובר מציג כאן מערכות יחסים שאין בהן שוויון, ובכך, נטען בביקורת, משקף את המצב הקיים בחברה. אמנם הנשים בסרט הן השקועות בתרדמת, אך עדיין נחווה דווקא הגבר כפסיבי ונשלט, והאהבה, אם בכלל קיימת, אינה הדדית. מדובר כאן במדרג שבו הקצנה בת שלושה חלקים:
בנוסף, היבט ההדדיות ביחסי גבר-אשה בסרט, קיבל עיוות קל בתרגום שם הסרט לעברית. תרגום נאמן למקור היה "דבר איתה", ביטוי המצביע על פעולה דו-סטרית, ולא "דבר אליה", המרמז על דיבור ללא מענה או שאינו מצפה למענה, כפי שבחר המתרגם.
קשרי גבר-אישה בדמותו של מרקו
הדקות הראשונות של הסרט מוקדשות לקשר בין מרקו ללידיה. זוהי מערכת יחסים בין עיתונאי וסופר, שפרסומיו עד כה מעטים, לבין אישה מצליחה ומפורסמת. מודגש בתחילת הסרט כי לידיה היא בין הנשים הבודדות בעולם שהצליחו לעסוק במקצוע הקשה והמסוכן של מלחמות שוורים. למעשה, קיצה של מערכת יחסים זו קרוב, מאחר שמתברר לצופה כי לידיה עמדה לסיים את הקשר, אלא שלא הספיקה לומר זאת לפני ששקעה בתרדמת. לידיה, השוהה בתרדמת, אינה פעילה במערכת היחסים בינה לבין מרקו, ובכל זאת שוהה מרקו ליד מיטתה באופן קבוע, אינו מאבד תקווה וממתין שתחזור לאיתנה, וזאת עד שמובהר לו כי כוונתה הייתה לסיים את הקשר ביניהם. למעשה, אפילו כשהיא נתונה בתרדמת, שולטת לידיה במערכת היחסים ביניהם.
קשרי גבר-אישה בדמותו של בניגנו
בהמשך הסרט אנו מתוודעים לבניגנו, הסועד במסירות את אליסיה, חסרת ההכרה, ומאוהב בה באופן אובססיבי. בעוד שיחסו של מרקו כלפי לידיה, השקועה בתרדמת, עדיין יכול היה להיחוות כהמשך טרגי של מערכת יחסים קודמת, מאחר שהיו בקשר קודם; הרי שאצל בניגנו מובן לצופה כי מדובר באובססיה, באהבה עיוורת וחד-צדדית הגובלת בהערצה, ובאופן ראייה שהוא לכאורה מעוות. בניגנו, שלא היה בקשר קרוב קודם עם אליסיה, מעסה את גופה העירום, מאפר ומלביש אותה, ואף הולך "בשמה" כביכול, לראות סרטים בז'אנר שאותו אהבה. לצופה מתברר כי לבניגנו הייתה מערכת יחסים דומה במשך רוב חייו כאדם בוגר, כאשר טיפל באופן דומה באמו. אמו של בניגנו, כפי שמתברר משיחותיו עם מרקו, לא הייתה במצב של תרדמת או סיעודית, אלא "עצלנית בלבד", וכך שלטה בחייו במשך שנים רבות.
מבקרים שונים ראו בסרט ביקורת מוקצנת על השוביניזם הגברי, בו הגבר אוהב את האישה כאשר היא חלשה, חסרת הכרה, "הוא אוהב אותך במיוחד כשאת אינך". תופעת "השוביניסט הרגיש", לפי אותה ביקורת, היא הסיבה לכך היא שנשים חשופות תדיר למסרים ולתסריטים המציגים שליטה מצד הגבר ופסיביות מצד האישה, המגיע להקצנה בסרט זה, בקיומו של קשר אינטימי עם דמות חסרת הכרה, והכרה בו כצורה אפשרית של "אהבה".
האישה הגדולה בסרט האילם
ההקצנה מגיעה לשיאה בסרט האילם, שעליו מספר בניגנו לאליסיה, בשיחותיו עמה, בעודה שרויה בתרדמת. האפקט של "סרט בתוך סרט" מאפשר ליוצר להגיע לפסגת ההקצנה מבלי לשבור את הריאליזם של היצירה ואת ההיגיון הפנימי שבה.
בסרט האילם מביא היוצר את תיאור היחס בין נשים לגברים לידי גרוטסקה, כאשר הגבר הוא בגודל אצבעה הקטנה של האישה. הגבר, המאהב, שאינו בטוח ביחסה של אהובתו המדענית כלפיו, בורח מפניה אולם היא משיגה אותו ומשאירה אותו לצידה. בסופו של דבר, באקט של יחסי מין, שהוא לכאורה אחד משיאיה של האהבה הגופנית, נבלע הגבר לעד בתוך נרתיקה.
נראה, כי אלמודובר לוקח את המצב הקיים בחברה, מצב של שוביניזם גברי, ומקצין את היפוכו. המתבונן, שאינו מכיר את מכלול סרטיו של אלמודובר, עשוי לשאול את עצמו האם מדובר בהתייחסות סאטירית כלפי המציאות הקיימת, או במיזוגיניה - שנאת נשים. היכרות עם סרטים אחרים של היוצר מצביעה על יחס סאטירי יותר מאשר על מיזוגיניה, מאחר שבסרטים אחרים של המחבר הוא מקַדֵש את האישה ואת כוחה, ולועג דווקא לגבר ולציוויי המגדר של החברה הגברית הפטריאכלית.,
האלה האם
כוכביו של הסרט "דבר אליה", הם לכאורה שני הגברים מרקו ובנינגו. למרות זאת, הסרט נסוב על דמויות הנשים. אותן נשים אינן יוזמות דבר, שהרי הן שקועות בתרדמת עמוקה, ובכל זאת נוכחותן חזקה, והשפעתן על חיי האחרים היא הבסיס לעלילת הסרט.
אחד ההסברים לדמות האישה הגדולה בסרט האילם הוא, בשימוש של היוצר בארכיטיפ "האלה האם", מוטיב מטריארכלי, שהיה קיים בתרבויות הפגאניות הקדומות. בעשורים האחרונים מתחיל להתעורר בעולם גל המוגדר כנאו-פגניזם, ובו ישנה כמיהה והשתוקקות אל הטבע והטבעיות של הפגניות, ובין השאר גם למקום החשוב שאותו תפסה הנשיות בימי קדם. הגישות הנאו-פגניות תוקפות את רעיון קיומו של האל הגברי המונותאיסטי, הקיים במקורות הדת היהודים, הנוצרים והמוסלמים, הנחווה כאל אגרסיבי והרסני. גישות אלה מעדיפות להתייחס לישות האלוהית כאל "האלה האם", דמות חמה ומכילה, מעין "אמא אדמה". בגישות הנאו-פגניות המודרניות, מייצגת דמות "האלה האם" קריאה לשוויון פמיניסטי, מתוך הכלה ולא מתוך "ניצחון" או "השגת עליונות" על פני הגברים.
השאלות שנותרות פתוחות
הסרט פותח לדיון את משמעותה של האהבה, ואת תוצאותיה. בין השאלות שהסרט מעורר, שהתשובה עליהן אינה מובנת מאליה לצופים בסרט:
מיקום הסרט במכלול יצירתו של אלמודובר
הסרט "דבר אליה", שהוא סרטו ה-14 של אלמודובר, פותח את התקופה המאוחרת בסרטיו, תקופה שניתן להגדירה כתקופת "בירור הגבריות", הממשיכה גם בסרטו הבא "חינוך רע". הסרט עוקב אחר חברותם של שני גברים, ומלווה את הקשרים בינם לבין עצמם ובינם לבין הנשים שבחייהם. "בירור הגבריות" בסרט זה, כמו גם בסרט "חינוך רע" שבא אחריו, מוצא אמנם כי הגבריות היא מונח יחסי, התלוי בהגדרת הנשיות.
בכך שונה "דבר אליה" מסרטיו הקודמים של אלמודובר, שהתמקדו בנשים ובעולמן, והופיעו בהם נשים כשחקניות ראשיות ומשניות. הגברים, בסרטיו הקודמים של אלמודובר, הופיעו כדמויות נלוות וחסרות צבע ביחס לאותן נשים, ולא כדמויות משמעותיות.
למרות השוני והדגש על הקשר בין גברים, מתקיימים בסרט "דבר אליה" המאפיינים המובהקים של סרטי אלמודובר: עיסוק בנושאי המגדר, המוות, וכן צבעים חדים, זוויות צילום יוצאות דופן, ופסקול מרגש ומעורר מחשבה.
את יצירתיותו של אלמודובר ניתן לראות במאפיינים רבים. בתחום הצילום, למשל, בסצנות הסרט האילם "המאהב המתכווץ", נראה המאהב הזעיר כשהוא מטפס לו על גבי עורה העירום, הלבן והחלק של אהובתו, גולש ומחליק בין שדיה המעוצבים לתלפיות והפטמות במרכזם. סצנה מצולמת ייחודית זו מהווה שיר הלל והאדרה לגוף הנשי.
כמו ברבים מסרטיו של אלמודובר גם על פסקול סרט זה חתום המלחין הספרדי אלברטו איגלסיאס, שגם הלחין את רובו. באופן טיפוסי לו, נמנע איגלסיאס מלהתבסס על תימה מרכזית ברורה. הוא בחר להשתמש במוטיבים ספרדיים עממיים מסגנון הפלמנקו, אך הצליח לחמוק מאווירה לטינית-מובהקת על ידי שילוב ביצוע רביעיית כלי מיתר המעניקה להם גוון קלאסי בלתי שגרתי. על משקל המוזיקה של איגלסיאס בעשיית הסרט ניתן להסיק גם מדבריו של אלמודובר עצמו, אשר העיד עליה כ"מספקת בסיס ותקרה לדמויות, עוטפת אותן כשמיכת קשמיר בליל חורף קר...... מחבקת ומלווה אותך מחד ומכה ונוטשת מאידך, מותירה אותך לבדך על סף תודעתך, אך זיכרונה אינו מרפה, שכן מהרגע בו שמעת אותה, הופכת היא לחלק ממך...".
פרט ללחניו של איגלסיאס ולשירתה של רז'ינה, מהווה נקודת ציון מיוחדת הופעתו של הזמר הברזילאי קייטנו ולוזו בדמות עצמו, שר בספרדית שיר אהבה עממי ישן - "קוקורוקוקו פלומה (Cucurrucucu Paloma)" - בביצוע מחודש.
ביקורת ופרסים
המבקרים גמרו את ההלל על הסרט. בין המבקרים היו שסברו כי הסרט "דבר אליה" מעמיד את פדרו אלמודובר במקום בו עמדו לפניו הבמאים פליני וברגמן.
בין המבקרים עלו גם קולות אחרים, בעיקר קולות פמיניסטיים המבקרים הן את הקלות לכאורה בה מוצג האונס בסרט , והן את השוביניזם והיחס המשפיל לכאורה כלפי נשים בסרט. מנגד, נטען כי באמצעות ההקצנה המובאת בסרט, אלמודובר דווקא מבקר את היחס בחברה כלפי נשים ואינו מעודדו.
מעבר לביקורות, זכה הסרט בהצלחה מסחרית, וכן בפרסים. הסרט זכה בפרס האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA) לסרט הטוב ביותר שאינו בשפה האנגלית; וכן בפרס גלובוס הזהב לסרט זר הטוב ביותר. אלמודובר זכה בפרס האוסקר בשנת 2002 בקטגוריית התסריט המקורי, ובנוסף היה מועמד, באותו טקס, לפרס הבמאי. הסרט נכלל ברשימת מאה הסרטים הטובים ביותר במאה העשרים, של הטיים מגזין.
קישורים חיצוניים
ביקורות
דגל אמסטרדם
דגל אמסטרדם, דגלה הרשמי של העיר אמסטרדם, הולנד, הוא דגל אדום, שבמרכזו רצועה שחורה שעליה שלושה צלבי אנדראס הקדוש.
אירמה רומבאואר
אירמה סטאקלוף רומבאואר או רומבאוור (באנגלית: Irma Starkloff Rombauer; 30 באוקטובר 1877 - 14 באוקטובר 1962) הייתה כותבת ספרי בישול אמריקאית ממוצא גרמני. רומבאואר פרסמה בשנת 1931 את הספר "חדוות הבישול" בהוצאה עצמית. ספר זה הפך להיות ספר הבישול הנמכר ביותר בעולם.
רומבאואר סיימה את לימודיה בבית הספר לבנות "מכון מרי" (Mary Institute) בשנת 1901 ולמדה באוניברסיטת וושינגטון שבסנט לואיס. רומבאואר הייתה עקרת בית. לאחר פטירתו של בעלה בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20, השתמשה במחצית הונה, כתבה את ספר הבישול, ופרסמה 3000 עותקים של ספרה בשנת 1931. הספר אויר על ידי בתה מריון רומבאואר בקר, שהייתה מורה לאמנות בבית הספר המקומי.
בשל הצלחת הספר פרסמה רומבאואר מספר מהדורות בהוצאה עצמית, ובשנת 1936 הספר נרכש על ידי חברת בובס-מריל (Bobbs-Merrill Company) והחלה הפצתו המסחרית.
רומבאואר נפטרה בשנת 1962 בביתה בסנט לואיס. הוושינגטון פוסט כתב במאמר המערכת בעקבות מותה: "מעטות הנשים אשר תרמו לשמחת החיים, כמו אירמה רומבאואר".
עירייה
עירייה היא יחידת שלטון מקומי, שתפקידה לדאוג לרווחת התושבים בעיר נתונה. את ראש העירייה וחברי מועצת העירייה, בוחרים תושבי העיר אחת לתקופה מסוימת (בישראל - אחת לחמש שנים).
במדינות רבות (ובמידה מסוימת - גם בישראל), נהוג שהמפלגות השונות, החברות גם ברשות המחוקקת וברשות המבצעת, מעמידות מועמדים מטעמן לראשי ערים ורשימות למועצת העיר, בשאיפה שאלה יקדמו את ענייניהן בעיר.
תפקידי העירייה
ניתן לחלק את תפקידי העירייה לשני תחומים עיקריים:
מתן שירותים
בתחום מתן השירותים ניתן להבחין בין:
אביונים
האביונים (ביוונית: Ἐβιωναῖοι, נקראים גם אביוניטים Ebionites) היו חברי כת יהודית-נוצרית קדומה שפעלה בארץ ישראל ובארצות השכנות מן המאה ה-1 עד המאה ה-4 לספירה. לפי המדווח אודותם, ראו בישו משיח בלבד ולא את בן האלוהים ודרשו לשמור את חוקי תורת משה.
המידע על האביונים אינו רב ונובע ברובו מביקורת חריפה שמתחו עליהם אבות הכנסייה שראו בהם כופרים ממש. חלק מן החוקרים סבורים שכת זו התפצלה מתוך הזרם המרכזי של הנצרות ונטתה לשוב אל המקורות היהודיים, בעוד שאחרים סבורים כי הקבוצה הייתה המשך ישיר לכנסייה הקדומה אך נדחקה והוצאה מחוץ לתחום על ידי ממשיכי פאולוס, שדגלו בביטול תוקפה של התורה.
השקפה דתית
האביונים קיבלו את ישו כמשיח ילוד אשה, אך דחו את האמונה באלוהותו, לה הטיף שאול התרסי. הם האמינו בספרי התנ"ך ובגרסה משלהם לספר הבשורה על-פי מתי (קצרה יותר וכתובה עברית ולא יוונית), נקראת "הבשורה על פי העברים", ודחו את שאר ספרי הברית החדשה.
אירנאוס כתב על האביונים ותיאר כי הם קיבלו את מנהיגותו של יעקב הצדיק, אחי ישו, ראו בפאולוס כופר, לא קיבלו את ההשקפה שרואה את ישו כלוגוס.
אודן
ראו גם
}}
אביונים
האביונים והצמחונות
על פי דוד פלוסר הייתה זו כת יהודית גנוסטית שנקראה "כת הנוצרים" ועברה לנצרות תוך שמירה על דיעותיה בקשר להקרבת קורבנות.
ניסיונות לחדש את הזרם האביוני
אישים שונים ניסו להתארגן להקים מחדש קבוצה אביונית. בארצות הברית למשל נעשה ניסיון כזה (Neo Ebionites).
אטימולוגיה
דעה נוספת לגבי שמם היא סימוכין ללימודיו של רבם ישו מנצרת על הטיב שבאדם המציג עצמו כאביון או כצנוע.
המינהל הראשי לשליטה בסמים
המינהל הראשי לשליטה בסמים של משרד הפנים הרוסי (ברוסית: Главное управление по контролю за оборотом наркотиков Министерства внутренних дел Российской Федерации, בראשי תיבות: ГУНК МВД России, GUNK) היא הרשות הרוסית לאכיפת חוקי הסמים. היחידה מסונפת למשרד הפנים, מרבה לשתף פעולה עם הבולשת הפדרלית (FSB) ועוסקת גם ברישוי סמים אסורים, למטרות רפואיות או מדעיות.
ראש המחלקה ממונה על ידי שר הפנים של רוסיה, באישור הנשיא. מטה המחלקה נמצא במוסקבה. המחלקה הוקמה ב-5 באפריל 2016 בעקבות צו נשיאותי שולדימיר פוטין חתם עליו ולפיו השירות הפדרלי לשליטה בסמים של רוסיה יפורק ויהפוך למינהל הראשי לשליטה בסמים של משרד הפנים הרוסי.
היסטוריה
באמצע שנות ה-90, השימוש בסמים ההולך וגובר שהופיע ברוסיה נגרם מחוסר פיקוח ובקרה על הגבולות והמדינה הפכה לאחד ממסדרונות המעבר העיקריים בעולם לסחר בסמים. כניסתם של יצרני הקוקאין מדרום אמריקה לשוק הרוסי הוכחה בעת יירוט משלוחי קוקאין בנמל סנקט פטרבורג בשנת 1993. החל משנת 1996 עלה ברוסיה גם ייצור פנימי של חומרים נרקוטיים.
כמות מוגבלת של קנאביס בלתי חוקי מיוצרת ברוסיה. פרג אופיום ומריחואנה מעובדים באופן לא חוקי במחוז הפדרלי הדרומי. כך, רוסיה היא אחת משתי יצרניות הסמים הגדולות יחד עם מרוקו, ואחת מחמש נקודות הכניסה העיקריות לסחר בסמים יחד עם איראן, טורקיה, איטליה וספרד באזור הים התיכון. סחר בסמים כרוך גם באספקת אופיום, הרואין ומריחואנה ממרכז אסיה ומאזורים הכוללים את פקיסטן, אפגניסטן ואיראן.
בשל בעיות אלה, ב־1990 הוקם "המינהל למאבק בתפוצה, השרשה וחשיפת פשעי הסמים של אם.וה.דה", שהפך למחלקה למאבק בסמים של משרד הפנים הרוסי (Управления по Незаконному Обороту Наркотиков МВД РФ). ב־1991 פעל בשם "הלשכה לשליטה בסמים הלא חוקיים" ומשנת 1992 ועד 2003 נודע בשם "המינהל למלחמה במסלול הסמים הלא חוקיים" (UNON). מיום הקמתה ועד פירוקה עמד בראשה הגנרל-לויטננט, אלכסנדר ניקולאייביץ' סרגייב שנחשב למומחה בינלאומי בענייני מאבק בסמים.
בשנים 1993–1995 גדלה הכמות השנתית של חומרים נרקוטיים שנתפסו משלושים וחמישה טון לתשעים טון. כאשר בערך 5 מיליון איש משתמשים בסמים אסורים ברוסיה. לרוסיה יש את הבעיה הגדולה ביותר של שימוש בהרואין יחד עם איראן ואסטוניה.
הממשלה נקטה כמה צעדים למאבק בסחר בסמים. רוסיה מהווה צד באמנת האו"ם נגד תנועה בלתי חוקית בסמים נרקוטיים וחומרים פסיכוטרופיים משנת 1988. בשנת 1994, כאשר בוריס ילצין היה נשיא רוסיה, הוקמה ועדה לתיאום מדיניות הסמים. בשנת 1995 אושרה תוכנית לשלוש שנים להקמת מתקנים לטיפול בסמים, הפללה של שימוש בסמים, הארכת עונשים על סחר בסמים והקמת תהליך פיקוח על תרופות.
בשתי מבצעים מרכזיים למלחמה בסמים בשנת 1997, נתפסו 50 טון של חומרים נרקוטיים וכ־1,400 ארגוני פשיעה העוסקים בסחר בסמים הותקפו או הושמדו.
במרץ 2003 הקים נשיא רוסיה ולדימיר פוטין את הוועדה הממלכתית הרוסית לבקרה על סחר בלתי חוקי בסמים ובחומרים פסיכוטרופיים לצוקך מאבק בסחר בסמים באופן מתואם יותר. הארגון הפך בהמשך לסוכנות ממשלתית נפרדת בשם השירות הפדרלי לשליטה בסמים של רוסיה שהתקיים משנת 2004 ועד פירוקו בשנת 2016 ונודע כסוכנות מודיעין רבת עוצמה למאבק בסחר בסמים.
באפריל 2016 פוטין חתם על צו להקמת המינהל הראשי לשליטה בסמים (GUNK) כחלק ממשרד הפנים הרוסי.
ארגון ומבנה
GUNK מנוהלת על ידי ראש המינהל, שמתמנה על ידי שר הפנים של רוסיה. המנהל מדווח ליושב ראש הוועדה הממלכתית למלחמה בסמים. המנהל מסתייע בסגנו ובראש המבצעים. צוות נוסף כולל גם את קצין המימון ויועץ ראשי.
מבנה
בדומה למבנה הארגוני של משטרת רוסיה, למינהל יש משרד שטח וסניף בכל אחד מהמחוזות הפדרליים במדינה.
מרטין לאורי
תומאס מרטין לאורי (באנגלית: Thomas Martin Lowry; 26 באוקטובר 1874 – 2 בנובמבר 1936) היה כימאי פיזיקלי אנגלי אשר פיתח בו זמנית ובאופן בלתי־תלוי עם יוהנס ניקולאוס ברונסטד את תאוריית ברונסטד–לאורי לחומצות ובסיסים. היה חבר־מייסד ומאוחר יותר אף נשיא של אגודת פאראדיי.
ביוגרפיה
מאז 1903, עת הוקמה אגודת פאראדיי, לורי היה חבר פעיל בה, ואף היה נשיאהּ בשנים 1928–1930. ב־1914 נבחר כעמית בחברה המלכותית. במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחריה, לורי עסק בניהול פעילות מילוי־פגזים (1917–1919), עבד עבור ועדת לוחמת החפירים, ועדת הלוחמה הכימית, וּועדת החימוש. על שירותו זה, עוטר בחברות במסדר האימפריה הבריטית ובמסדר הקדושים מוריס ולזארוס.
משחק רשת
משחק רשת הוא משחק מחשב בו משחקים דרך רשת מחשבים. המשחק יכול להתקיים על גבי הרשת המקומית, רשת האינטרנט או טכנולוגיה מקבילה. קיימים סוגים שונים של משחקי רשת, אך בסיס המשחק הוא ביכולת של שחקנים אנושיים לשחק זה מול זה דרך הרשת אליה הם מחוברים (פנימית או חיצונית). זאת בניגוד למשחקים בהם המשחק הוא מול דמויות וירטואליות הנשלטות על ידי תוכנה כגון משחק מחשב.
משחקי האינטרנט כוללים מגוון רחב של משחקים עם רמות שונות של מורכבות, החל ממשחקי דפדפן המבוססים על טקסט וטכנולוגית אדובי פלאש ועד משחקי אסטרטגיה המשלבים גרפיקת תלת-ממד ועולמות וירטואליים המאפשרים למספר רב של שחקנים לקחת בהם חלק באופן סימולטני ולאורך זמן (ניתן להתחבר פעמים רבות באמצעות שם משתמש וסיסמה).
לרבים ממשחקי הרשת קיימות קהילות מקוונות המוסיפות למשחקים פן של פעילות חברתית ולא רק פעילות יחידנית של שחקנים בודדים.
משחקי דפדפן
משחקי דפדפן הם משחקים המאוחסנים על שרת אינטרנט ומתבססים על הדפדפן כפלטפורמה להרצה. משחקים לשחקן בודד נוצרו כך שניתן לשחק בכל דפדפן עם התפתחות הטכנולוגית בתחום הגרפיקה האינטראקטיבית באינטרנט (כמו Java ו-Flash) משחקי הדפדפן נעשו מתוחכמים עוד יותר והפופולריות שלהם עלתה. לאחרונה, משחקי דפדפן רבים מתבססים על טכנולוגיית AJAX המאפשרת אינטראקציה מיידית (ראו: יישום אינטרנט עשיר).
משחקים מרובי משתתפים
משחקים מרובי משתתפים מאפשרים לשחקן להתחבר דרך רשת התקשורתאו האינטראנט לשרת משחק. המשחקים הנפוצים ביותר הם משחקי תפקידים, משחקי אסטרטגיה ומשחקי יריות. המוצלחים שבמשחקים מרובי המשתתפים יכולים להגיע לעשרות אלפי משתתפים מכל רחבי העולם. נעשים טורנירים בהם צופים מאות אלפי משתתפים שבסופם נבחר אלוף עולם. בעוד שמשחקים ברשת יכולים להתייחס לכל משחק שמאוחסן באינטרנט, לרוב כשמתייחסים למשחקי רשת מתכוונים למשחקים מרובי משתתפים. . תוכנת TeamSpeak מכריזה על עצמה כתוכנה עם קהל יעד של גיימרים במשחקי רשת.
משחק יריות גוף-ראשון
בשנות ה-90 השנים שה-ps נולד, משחקי רשת החלו לעבור מרשתות מקומיות לרשת האינטרנט. אחד מהמשחקים הראשונים שעבר לרשת האינטרנט היה דום. במקור, דום היה משחק יריות בגוף ראשון בו השחקן שגילם לוחם, נלחם ביצורים וירטואליים. בשנות ה-90, יצאה גרסה למשחק שאפשרה למספר שחקנים לשחק דרך רשת, אחד נגד השני. מאז דום, פותחו הרבה משחקי יריות בגוף ראשון המאפשרים קרבות רשת בין שחקנים בודדים, או קבוצה כנגד קבוצה.
משחק אסטרטגיה בזמן אמת
משחקי אסטרטגיה בזמן אמת פותחו תחילה כמשחק לשחקן יחיד, במסגרתם מפתח השחקן אובייקט כלשהו (החל מדמות אחת ועד לעיר שלמה) ועליו לעמוד במטרות כלשהן. משחקים אלו עברו שינויים כך שיתאימו למשחק מרובה משתתפים כאשר הרעיון הוא שנדרש ליצור קואליציות של שחקנים כדי להקדים ולהשיג את המטרות בצורה מהירה יותר. קיימים שני סגנונות של משחקי אסטרטגיה בזמן אמת. בראשון, גם כאשר השחקן אינו מחובר, האובייקט שלו עדיין ברשת כך שניתן לקנות ממנו, לתקוף אותו וכדומה, בהתאם למשחק. בסגנון השני, רק כאשר השחקן מחובר ניתן לבצע אינטראקציה עם האובייקט שלו. משחק הרשת הפופולרי כיום נכון ל-2019 הוא פורטנייט ולו כ-200 מיליון משתמשים.
הטכנולוגיה
משחקי דפדפן אינם דורשים הורדת קבצים למחשב. רוב משחקי הרשת בנויים בטכנולוגית פלאש (Flash) ו-Actionscript. שפות אלה מאפשרות לאחסן את המשחק על שרת אינטרנט שאינו תומך בשפות צד שרת. לעומת זאת, משחק רשת מבוסס דפדפן שאינו בפלאש, לרוב בנוי בשפות צד שרת כגון: ASP או PHP. שפות אלה למעשה מאפשרות לצד הלקוח (הגולש) להוסיף או לערוך תוכן משלו. שכן זהו חלק בלתי נפרד ממשחק רשת. מכיוון שברוב המקרים, במשחק רשת קיים יותר ממשתתף אחד, נדרשת תשתית מתאימה עם היכולת לשמור נתונים בבסיס נתונים. בסיס הנתונים מאפשר לגולשים לשמור את תוצאותיהם ולצפות על מיקומם ביחס למתמודדים נוספים.
תחרויות מקצועיות
עם עליית הפופולריות במשחקי המחשב, נוצר גם התחום של תחרות מקצועית בדומה לענפי ספורט אחרים.
האירועים היוקרתיים ביותר בתחום הם ה-World Cyber Games (WCG) והCyberathlete Professional League (CPL). משתתפי תחרויות אלו מרוויחים סכומים לא מבוטלים אשר לעיתים מאפשרים לשחקן להתפרנס מעיסוק זה.
טנגו 51
טנגו 51 (Tactical Operations Tango 51) הוא רובה צלפים אמריקני תוצרת Tactical Operations Inc ונחשב לרובה הצלפים המדויק בעולם בעל התחייבות לדיוק של 0.25 דקת קשת ( שקול ל-73 מיקרו-רדיאן) ופוטנציאל לדיוק טוב יותר. הרובה נועד במיוחד לצלפי לוט"ר וכוחות מיוחדים של המשטרה (SWAT), לצליפה בטווחים קצרים עד בינוניים בהם נדרש דיוק מרבי. לצד יישומי הלוט"ר הרובה נמכר גם בשוק הפרטי לאזרחים.
הרובה הוא רובה בריחי בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו (0.308 וינצ'סטר) שמבוסס על מכלול הבריח של רמינגטון מודל 700 שתוכננה במיוחד עבור הרובה וזוכה לגימור של Tac Ops. ברובה מושם דגש רב על ההתאמה בין חלקי הרובה השונים ובפרט בין החלקים של מכלול הירי והבריח לקנה על מנת להשיג דיוק מרבי. הקנה עצמו הוא קנה ברמת Match Grade תוצרת Tactical Operations וניתן להזמינו באורכים של, או. הרובה תוכנן להיות ארגונומי ונוח ליורה על מנת להשיג נוחות וביצועים מרביים. על הקנה ניתן להתקין משתיק קול. כרובה שנועד לצליפה מדויקת בלוחמה בשטח בנוי ובאירועי בני ערובה, הרובה נבנה בצורה קומפקטית והוא קצר יחסית לרובי צלפים אחרים.
משחק רשת
תחרויות מקצועיות
העיסוק התקשורתי בתחום משתנה ממקום למקום בעולם, ובדרך כלל החשיפה לתחום בקרב הציבור הרחב היא די נמוכה. עם זאת, במדינות כגון קוריאה הדרומית, משחקים כגון סטארקראפט ווורקראפט 3 פופולריים ביותר בקרב הציבור ולעיתים שחקנים מועלים עד למעמד סלבריטאות בקרב הציבור הרחב.
טנגו 51
הרובה מורכב באופן ידני על ידי החברה תוך הקפדה רבה על הפרטים הקטנים ורמת הגימור. זמן ההמתנה לרובה מרגע הזמנתו נע בין 8 ל-18 חודשים.
הטנגו 51 נחשב לאחד מרובי הצלפים המדויקים בעולם, אם לא המדויק שבהם. הדיוק שלו (יכולת הקביצה) - רבע דקת קשת - מבטיח פיזור שלא עולה על 7.3 מ"מ בטווח ירי של  ופיזור שלא עולה על 5.8 ס"מ בטווח ירי של 800 מטר.
הרובה אומץ על ידי 400 יחידות SWAT ויחידות משטרה ברחבי העולם, בהן Los Angeles County Sheriffs Special Enforcement Bureau (SEB)‎, אחת מיחידות העילית המשטרתיות הנחשבות בעולם. הרובה זכה למספר סקירות שנעשו על ידי צלפים ומגזיני נשק ומשטרה, ואלו כללו מטווחים בהם הרובה עמד בהתחייבות שלו (0.25 דקת קשת) ואף ירה בדיוק מעל ומעבר למצופה, דבר שזיכה אותו בשבחים רבים.
יחסי טורקיה–פנמה
יחסי טורקיה–פנמה הם יחסי החוץ בין פנמה לטורקיה. פנמה פתחה שגרירות באנקרה וקונסוליה כללית באיסטנבול בשנת 2015. טורקיה פתחה שגרירות בפנמה סיטי ב-1 במרץ 2014.
מוניקה נורקוויסט
מוניקה נורקוויסט (בשוודית: Monica Nordquist; 3 בפברואר 1941 – 24 ביוני 2017) היא שחקנית שוודית.
ביוגרפיה
נורקוויסט נולדה בסטוקהולם, ואומצה על ידי בן זוגה של אמה.
ב-1958 השתתפה בתחרות מיס שוודיה וזכתה במקום השני. היא התמודדה בתחרות מיס אירופה 1959 כנציגה השוודית.
מ-1963 ועד 1966 למדה באקדמיה למשחק בגטבורג (Högskolan för scen och musik).
ב-1968 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "Carmilla" אודות בחורה המפתה את אביה החורג. ב-1972 שיחקה בסרט המבוסס על המחזה "תופים בלילה".
ב-1973 דיבבה את העלמה מריאן בדיבוב השוודי של "רובין הוד". באותה שנה התפרסמה כששיחקה בסדרה "Den vita stenen" ("האבן הלבנה"), המבוססת על ספר ילדים שוודי ובוים על ידי בעלה גורן גראפמן.
ב-1979 שיחקה בסרט "Du är inte klok, Madicken", המבוסס על ספר מאת אסטריד לינדגרן. ב-1980 שיחקה בסרט ההמשך שלו "Madicken på Junibacken". ב-1980 גילמה אשת שגריר בסרט "Hyenan ler faktiskt inte...". ב-1982 שיחקה בסרט הנורווגי "Engler i sneen". ב-1983 גילמה רוזנת בסרט "Från Mörkhult till Snällebo".
ב-1986 דיבבה את אמא של במבי בדיבוב השוודי המחודש של "במבי".
היא נפטרה ב-24 ביוני 2017.
מ. מזרחי
'''מ. מזרחי''' היא הוצאת ספרים ישראלית בבעלותו של מאיר מזרחי. זוהי אחת משלוש הוצאות הספרים הפרטיות הפעילות הוותיקות ביותר בישראל. הוציאה לאור יותר מ-3,000 כותרים.
ראשית הדרך
מאיר מזרחי נולד בשנת 1930 לערך בכפר בטורקיה. בגיל 11, בטרם סיים את לימודיו בבית הספר העממי, נשלח לעבוד אצל דודו מוכר הבגדים בעיר איסטנבול. בחורף 1948, כשהיה בן 18, עלה לישראל בגפו ומיד גויס לצה"ל. עוד במהלך שירותו הצבאי החל לסחור בספרים. לאחר שחרורו היה רוכל ספרים בשוק לוינסקי. הוא קנה מלאים של הוצאות ספרים שפשטו רגל, ולאחר מכן גם את זכויות התרגום של הוצאות אלה. בשנת 1955 הפך למו"ל פרטי עצמאי.
מזרחי הבחין בצמא גדול בציבור לקרוא ספרים איכותיים בתרגום עברי שווה לכל נפש (וזאת בניגוד לתרגומים הארכאיים של הוצאות כגון שטיבל או אמנות). הוא נעזר באריה חשביה ואליעזר כרמי על מנת לאתר ספרים ולרכוש את זכויות התרגום שלהם. כך יצאו בהוצאתו ספרים ממיטב הספרות העולמית משל מארק טוויין, צ'ארלס דיקנס, אמיל זולא, אונורה דה בלזק, גי דה מופאסאן, אלכסנדר דיומא האב ועוד. הספרים תורגמו על ידי מיטב הסופרים העבריים, כגון בנימין תמוז, אהרן אמיר, אוריאל אופק, אדיר כהן ועוד. חלק מהמתרגמים נרשמו תחת שם עט, משום שראו בתרגום עבור מזרחי משום פחיתות כבוד.
מועדון הספר הטוב
מזרחי הקפיד שלא תהיה בספרים מידה מופרזת של מיניות ופורנוגרפיה; ספרים מסוג זה העביר לאורי שלגי מ"רמדור". עם הספרים הפופולריים בהוצאה ניתן למנות את ספרי אגתה כריסטי, אליסטר מקלין, הרולד רובינס ובמיוחד דיימון ראניון, שעבורו התקין המתרגם אליעזר כרמי מילון ייחודי. עקב עיסוק זה נמנע ממזרחי במשך שנים רבות להתקבל להתאחדות המו"לים בישראל.
ב"מועדון" יצאו גם ספרים לא מעטים שנחשבים ל"ספרות יפה", כספרים משל הסופר הגרמני אריך מריה רמרק ושל כלת פרס נובל פרל בק, והספר הקלאסי "חלף עם הרוח" מאת מרגרט מיטשל.
עיצוב גרפי
כבר מימיה הראשונים של ההוצאה הופקד ידידו של מזרחי, הצייר מ' אריה (אריה מוסקוביץ'), על ציור עטיפות הספרים ועל העריכה הגרפית של רוב ספרי ההוצאה. על אף שציוריו של מוסקוביץ' היו צנועים יחסית לספרות זולה בעולם (המאופיינת בין השאר בציורי עטיפה אירוטיים), בקהל הישראלי, שלא היה מורגל בעטיפות ספרים מצוירות, התקבלו העטיפות כ"פרוצות" ו"לא מוסריות", או כ"צעקניות וזולות" ו"וולגריות".
מ' אריה היה במשך שנים רבות מאייר הבית של ההוצאה והעורך הגרפי שלה, הוא עיצב גם את סדרת מועדון הספר הטוב עבור אברהם הר-גיל והשפיע רבות על עיצוב ספרי הסוגה בארץ ועל הקומיקס בישראל.
שיתוף הפעולה עם שרגא גפני
אחד הסופרים המקוריים היחידים של ההוצאה, והמזוהה עמה ביותר, היה שרגא גפני. הוא הוציא בהוצאה מאות כותרים, רובם לנוער, תחת שמו ותחת שמות עט רבים: הוא און שריג, מחבר סדרת דנידין הרואה ואינו נראה הפופולרית; הוא גם אבנר כרמלי, מחבר הסדרות "הספורטאים הצעירים", "הבלשים הצעירים", "הימאים" ועוד. תחת שמו פרסם גפני את סדרת "עולם התנ"ך לילד" וערך את "אנציקלופדיית מדע לנוער". בנוסף, תרגם גפני עבור ההוצאה מספרי איניד בלייטון ומארק טוויין.
חוברות קומיקס ומגזינים
בין השנים 1971–1976 הוציא מזרחי את מגזיני הילדים "פּוֹפַּי" ("פופאי") ו"חבריא" בעריכת יוסי גמזו. רוב החוברת הוקדש לעלילות קומיקס של פופאי המלח (שהפך לדמות ישראלית עם מאפיינים שונים מאלו של הדמות הבינלאומית). בנוסף יצאו חוברות קומיקס אחרות על עלילות "טקס איש המערב הפרוע", טרזן, דמות בשם "זאגור" ועוד.
התנגדות וביקורת
מאז ראשיתה הייתה ההוצאה נתונה בביקורת קשה מצד הממסד הספרותי בישראל. לגבי הספרות היפה שראתה אור בהוצאה, נטען שתרגומיה אינם מדויקים, שהעריכה שלהם אינה קפדנית ושלשונם דלה. מעבר לכך, ההוצאה פגעה בחלוקה הברורה בין הוצאה "מכובדת" לספרות יפה והוצאת "ספרות זולה" ובכך טשטשה את ההבחנה בין הסוגות השונות של הספרים ובלבלה את הקהל.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 הצטרפו להתנגדות הכללית של הקהל הרחב בנוגע ל"עטיפות זולות ופרוצות" ו"תכנים עלילתיים ירודים ולא מוסריים" גם קולותיהם של מתרגמי ההוצאה עצמם כאוריאל אופק ואדיר כהן, שביקרו את התכנים המקוריים ובמיוחד את סדרותיו של שרגא גפני. אוריאל אופק טען שהסדרות של שרגא גפני נגועות בגזענות ומרעילות את נפש הנוער, ואף קרא להורדתן ממדפי חנויות הספרים והספריות הציבוריות. אדיר כהן פרסם ספר בשם "פנים מכוערות במראה" על הסטראוטיפים של הערבים בספרות העברית, ובו הזהיר מפני ספריהם של שרגא גפני ויגאל מוסינזון ("חסמבה", שיצאה בהוצאת רמדור) כאחראים עיקריים לסטראוטיפים גזעניים.
המשבר הגדול
בינה אופק תולה את המשבר בחוסר יכולתו של מזרחי להתמודד עם השינויים המפליגים הן בהרגלי הצריכה והן בתוכני הספרים מסוגת הספרות הזולה, שהפכו יותר ויותר מיניים, כולל רמזים להומוסקסואליות, שלא הייתה מקובלת עליו כלל.
תחייה והערכה מחודשת
במאה ה-21 חלה תפנית. חוקרי ספרות ילדים (ובהם אף מבקר לשעבר כאדיר כהן) מודים כי להוצאת מ. מזרחי היה תפקיד מרכזי בהחדרת אהבת קריאה לנוער ובתרגומי מופת של ספרות העולם (למשל, גילי בר-הלל, טוענת שתרגומו של אוריאל אופק ל"קוסם מארץ עוץ" שיצא במ. מזרחי הוא הטוב מסוגו בעברית).
רבים מאנשי התרבות המרכזיים בארץ (בהם אמנון דנקנר ודוד טרטקובר) הודו שקראו את ספרי ההוצאה ושאלו השפיעו עליהם או היוו להם מקור השראה ופתח לתרבות העולם.
גל של תפיסה נוסטלגית החזיר את ספרי דנידין וספרים אחרים של ההוצאה למדפי החנויות, והעיצובים הגרפיים שלה נכנסו כאלמנטים קישוטיים ביצירות כגון סיפוריו של אתגר קרת ופריטי עיצוב בפאבים ומועדונים שונים, המתייחסים אליה כמוצר תקופתי.
הדיון בספרי ההוצאה ותוכניהם חי בקרב אנשי חינוך.
מאוטהאוזן
מַאוּטהַאוּזֶן (בגרמנית: Konzentrationslager Mauthausen; נקרא גם מאטהאוזן) היה מחנה ריכוז גדול באוסטריה עילית (שנקראה אז "הרייכסגאו של הדנובה העילית") שהוקם ב-1938 סמוך לעיירה מאוטהאוזן, כ-20 ק"מ ממזרח ללינץ, ובהמשך התרחב והפך למרכיב מרכזי בתשלובת המחנות מאוטהאוזן-גוּזֶן. מחנה הריכוז שימש בעיקר לכליאת מתנגדי הנאציזם ובני קבוצות "לא רצויות" ממדינות שונות באירופה.
בין אסירי המחנה היו מתנגדי המשטר הנאצי, בני אינטליגנציה פולנים, הומוסקסואלים, צוענים, תומכי המשטר הרפובליקני (והאנטי-פשיסטי) ספרדים ועוד. מספר היהודים שנכלאו בו בתחילה היה קטן באופן יחסי. החל מ-1944 החלו הנאצים לכלוא בו יהודים רבים, בעיקר מקהילות הונגריה והולנד. למחנה הובאו גם יהודים מאושוויץ ומברגן-בלזן.
מספר הנרצחים הכולל במחנות מאוטהאוזן-גוזן מוערך במאות אלפים (בין 120 ל-320 אלף, על פי הערכות שונות), מתוכם כ-38,000 יהודים. מרבית הנרצחים מתו מעבודות כפייה. מחנות מאוטהאוזן-גוזן שוחררו על ידי צבא ארצות הברית במאי 1945.
הקמת מחנה הריכוז מאוטהאוזן
ב-8 באוגוסט 1938 נשלחו אסירים ממחנה הריכוז דכאו לעיירה האוסטרית מאוטהאוזן, שעל גדות הדנובה כ-20 ק"מ ממזרח ללינץ, כדי להתחיל בבניית מחנה חדש. המקום נבחר עקב קרבתו למרכז התחבורה של לינץ, אך גם משום שהאזור היה מאוכלס בדלילות על אף שכבר מתחילת קיומו נשלט המחנה על ידי גרמניה, הוא הוקם כיוזמה כלכלית פרטית בידי החברה הגרמנית DEST, שהחזיקה בבעלותה את מחצבת וִינֶר-גְרָאבֶּן ששכנה במאוטהאוזן ובסביבתה. החברה, שבראשה עמד אוסוואלד פוהל, שהיה גם בכיר באס אס, חכרה את המחצבה מהעיר וינה והחלה בבניית מחנה מאוטהאוזן. שנה לאחר מכן ניהלה החברה את בנייתו של המחנה הראשון בגוזן. אבן הגרניט שנחצבה שימשה קודם לכן לריצוף בווינה, אולם הרשויות הנאציות קיוו להשתמש בה גם לשיקומן של ערים גרמניות גדולותבהתאם לתוכניותיו של אלברט שפר ושל אדריכלים נאצים אחרים, שדרשו כמות רבה של גרניט.
הכסף שנדרש להקמת מחנה מאוטהאוזן הושג ממגוון מקורות, בהם הלוואות מסחריות מדרזדנר בנק ומאסקונט בנק שבסיסו בפראג, מקרן רינהרדט (כלומר מכסף שנגנב מאסירי מחנות הריכוז עצמם) ומהצלב האדום הגרמני. מאוטהאוזן שימש בתחילה ככלא מנוהל בקפדנות לפושעים פליליים, זונות, ול"עברייני חוק ללא תקנה" מקטגוריות שונות. ב-8 במאי 1939 הפך למחנה עבודה בכפייה ששימש בעיקר לכליאת אסירים פוליטיים.
הקמת מחנות הריכוז גוזן
בסוף שנת 1939 מחנה מאוטהאוזן, כולל מחצבת הגרניט וינר-גראבן, התמלא מעבר לכושר קיבולו. מספר האסירים עלה מ-1,080 בסוף 1938 ליותר מ-3,000 שנה לאחר מכן. בערך בזמן זה החלה בנייתו של מחנה חדש בגוזן, במרחק כ-4.5 ק"מ ממאוטהאוזן. המחנה החדש, שמאוחר יותר נקרא גוזן I, הושלם במאי 1940. האסירים הראשונים נכלאו בו בשני צריפים כבר ב-17 באפריל 1940, ומשלוח של אסירים - בעיקר ממחנות דכאו וזקסנהאוזן - הגיע ב-25 במאי באותה שנה.
כמו במחנה מאוטהאוזן השכן, גם במחנה גוזן נעשה שימוש באסירים כעובדי כפייה במחצבות הגרניט, אך האסירים הועבדו גם בעסקים מקומיים שונים.
באוקטובר 1941 הופרדו מספר בקתות ממחנה החוץ של גוזן באמצעות תיל דוקרני, והפכו למחנה עבודה נפרד לשבויי מלחמה (בגרמנית: Kriegsgefangenenarbeitslager). המחנה כלל מספר גדול של שבויי מלחמה שהוחזקו במאסר, בעיקר קצינים סובייטים. ב-1942 הגיעה תפוקת הייצור של מאוטהאוזן וגוזן לשיאה. גוזן הורחב כך שהכיל מחסן מרכזי של האס אס, שבו אוחסנו הסחורות שנבזזו מהשטחים הכבושים ונשלחו לגרמניה. לעסקים ולמחצבות המקומיות היה צורך מתמיד במקור חדש של כוח עבודה כשיותר ויותר גרמנים גויסו לוורמאכט.
במרץ 1944 הפך מחסן האס אס למחנה חוץ חדש שנקרא גוזן II, ששימש עד לתום המלחמה כמחנה ריכוז מאולתר. המחנה כלל כ-12,000 עד 17,000 אסירים שנמנעו מהם אפילו השירותים הבסיסיים ביותר. בדצמבר 1944 נפתח חלק נוסף של גוזן באזור לונגיץ (Lungitz). כאן הפכו חלקים של תשתית מפעל למחנה חוץ שלישי של גוזן - גוזן III. הרחבת מחנות החוץ לא הספיקה על מנת להתמודד עם המספר העולה של האסירים, והדבר הוביל לצפיפות יתר בבקתות בכל מחנות החוץ של מאוטהאוזן-גוזן. מסוף 1940 עד 1944 עלה מספר האסירים לכל מיטה משני אסירים לארבעה אסירים לכל מיטה.
מערכת המחנות של מאוטהאוזן-גוזן
עם העלייה המתמדת בייצור בכל מחנות החוץ של מאוטהאוזן-גוזן, גדל גם מספר העצורים ומספר מחנות החוץ עצמם. אף שבתחילה שירתו מחנות מאוטהאוזן וגוזן בעיקר את המחצבות המקומיות, מ-1942 ואילך הם החלו לשמש גם את מכונת המלחמה הנאצית. כדי להכיל את עובדי הכפייה, שמספרם הלך וגדל, נבנו מחנות חוץ (בגרמנית: Außenlager) רבים נוספים של מאוטהאוזן בכל חלקי אוסטריה. בסוף המלחמה נמנו 101 מחנות (בהם 49 מחנות חוץ גדולים) בכל רחבי אוסטריה (בגבולותיה הנוכחיים), ממיטרזיל שמדרום לזלצבורג לשווכאט שממזרח לווינה, ומפאסאו, שלפני המלחמה הייתה על גבול אוסטריה-גרמניה, ועד ללויבל פאס על הגבול עם יוגוסלביה. מחנות החוץ חולקו למספר קטגוריות, על פי שימושם העיקרי: Produktionslager לעובדי מפעל, Baulager לבנייה, Aufräumlager לפינוי הריסות בערים שהופצצו על ידי בעלות הברית, ו-Kleinlager (מחנות קטנים) שבהם עבדו האסירים במיוחד עבור האס אס.