cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'וליאן בינג
לאחר תקופתו כמושל הכללי של קנדה
ב-26 בספטמבר 1926 חזר בינג לבריטניה. בינואר 1928 קיבל תואר ויקונט ומונה למפקד המשטרה המטרופוליטנית של לונדון. בתפקיד זה הנהיג מספר חידושים, בהם פיזור תאים ברחובות העיר הדומים לתאי טלפון, מצוידים בקשר טלפוני ישיר לתחנת משטרה, שעמדו לשירותו של שוטר בתפקיד או אזרח המתכוון לדווח למשטרה; שימוש מוגבר בפטרולים בניידות משטרה ברחובות; שימוש בקשר רדיו ועוד. ביולי 1932, עם פרישתו מהתפקיד, זכה לדרגת פילדמרשל, הדרגה הגבוהה ביותר לקצין בצבא הבריטי.
האיגוד הישראלי לביקורת ואבטחת מערכות מידע
היסטוריה של האיגוד
האיגוד הוקם בשנת 1979 כעמותה התנדבותית ללא כוונת רווח על ידי קבוצת חברים "משוגעים לדבר", שחזו מראש את חשיבותו העצומה של מקצוע ביקורת המערכות הממוחשבות, במציאות הישראלית. רק מספר שנים לאחר מכן קלט האיגוד לתוכו גם את העוסקים באבטחת מערכות מידע ותיקן את שמו, מטרותיו ועיסוקו – בהתאם.
סניף של האיגוד הבינלאומי
האיגוד הישראלי מסונף לאיגוד הבינלאומי - ISACA, שמושבו בארצות הברית, ולו יותר מ-165,000 חברים ממעל ל-180 מדינות ויותר מ-200 סניפים שהוקמו ממעל ל-80 מדינות ברחבי העולם. האיגוד הישראלי היה הסניף הראשון באזור אירופה וסומן במספר 40.
האיגוד הישראלי והאיגוד הבינלאומי, באמצעות וועדות בהם חברים נציגים מכל העולם, קובעים תקנים ורמה מקצועית בינלאומית לעבודות ביקורת, בקרה ואבטחה בתחום מערכות המידע. הסניף הישראלי, פעילותו ונציגיו בפורומים הבינלאומיים השונים, זוכים להערכה רבה בעולם.
פעילויות כלליות
האיגוד פועל להפצת הידע בנושאי פעולתו ודואג למפגשים מקצועיים של העוסקים בתחום, ובין היתר:
הסמכה
האיגוד מעניק לזכאים תוארי הסמכה יוקרתיים בינלאומיים, כדלהלן:
האיגוד תומך בהכשרה מקצועית ומכין את המעוניינים לקבלת התארים הנ"ל. הסניף הישראלי מקיים פעילות הדרכה והכשרה נרחבים וכן מפרסם ומפיץ חומר מקצועי בהתאמה.
נכון לסוף שנת 2020, האיגוד עובד על הסמכה חדשה לביקורת ענן, בשיתוף עם CSA בשם ™CCAK.
פרסומים
האיגוד משתתף יחד עם מכון ITGI (מכון לחקר ממשל טכנולוגיית המידע) בהכנת פרסומים מקצועיים בנושאים שונים, כגון:
מוסדות האיגוד
האיגוד הוא מוסד ללא כוונת רווח והוא פועל על פי עקרונות דמוקרטיים. בראש האיגוד עומדת מועצה והנהלה שנבחרים אחת לשנתיים ומהווים סמכות עליונה. הנהלת האיגוד כוללת, בין השאר, נשיא (מתחילת 2009 - דורון רונן), משנה לנשיא (שלומי קוט), סגן נשיא (אסף ויסברג), גזבר (גלי גנה), מזכיר (דורון רוזנבלום), נשיא שקדם (דניאל מאיר), חברי הנהלה (גיא מונרוב, שי זנדני). תפקידי ההנהלה כוללים: התוויית מדיניות, ניהול שוטף, קיום אספה כללית שנתית, ייזום וארגון כנסים וימי עיון, הוצאה לאור של כתבי עת מקצועיים (ביטאון במענ"א) ועדכונים לחברים (איגרת לחבר), פעילות לניסוח תקנים הקשורים בתחום הפעילות ומינוי ועדות אד הוק לטיפול בנושאים שונים.
חסידות דז'יקוב
חסידות דז'יקוב היא חסידות גאליצינית מגזע רופשיץ שפעלה בעיר דז'יקוב (טרנובז'ג). האדמו"ר הראשון היה רבי אליעזר הורוביץ, בנו השלישי של רבי נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ.
מחסידות זו הסתעפו חסידות בארנוב, חסידות דמביץ, חסידות רוזבדוב, חסידות סטוטשין וחסידות בייטש.
אלטר יחזקאל אליהו, האדמו"ר האחרון מדז'יקוב, נרצח בשואה ועמו הסתיימה החסידות. לאחר השואה כינו את עצמם כמה מנכדי אדמו"רי השושלת בשם דז'יקוב.
תולדות החסידות
רבי אליעזר הורוביץ נולד בשנת תק"נ. היה תלמיד של אביו, של רבי ישכר בר מרדושיץ ושל רבי צבי הירש מרימנוב. בשנת תר"ח, עשרים שנה אחר פטירת אביו, החל לכהן באדמו"רות בדז'יקוב. בסוף ימיו נטה להסתגר. נפטר ג' חשון תרכ"א. בנו השני רבי מאיר מילא את מקומו אחריו.
בניו האחרים היו, רבי ישראל מבארנוב, רבי ראובן מדאמביץ ורבי משה מרוזבדבוב.
רבי מאיר מדז'יקוב
רבי מאיר הורוביץ נולד בשנת תקע"ט. החל לכהן כאדמו"ר בתרכ"א ובתקופתו התפתחה החצר. חיבר את הספר 'אמרי נועם'. נפטר בח' בתמוז ה'תרל"ז. בנו השלישי רבי יהושע מילא את מקומו. בנים נוספים של רבי מאיר כיהנו באדמו"רות: רבי טוביה, במיידון. רבי יחיאל, בפוקשיבניץ. רבי אהרן, בבייטש. רבי אשר ישעיה, ברימנוב.
רבי יהושע מדז'יקוב
חתניו היו רבי מנשה אייכנשטיין אב"ד ריישא, רבי עמנואל וולטפרייד (השני) מפשדבורז'-לודז', רבי פנחס נתן סאפרין מקומרנה-נאנאש ורבי דוד שפירא מבוקווסק.
רבי אלטר מדז'יקוב
בנו היחיד של רבי יהושע, רבי אלטר יחזקאל אליהו, נולד בג' בחשוון תרמ"ה. היה חתנו של דודו, רבי ישראל הגר מוויז'ניץ. בשנת תרס"ט החל לשמש כרב בדז'יקוב ואחר פטירת אביו גם כאדמו"ר. בהמשך עבר לטורנא. חסידיו משוערים באלפים. נרצח בשואה במחנה פלאשוב בה' באדר תש"ג. ילדיו היו: רבי חיים מנחם דוד (מנדל) (חתן דודו רבי עמנואל מלודז'), שימש כרב בדז'יקוב לאחר שאביו עבר לטורנא; רבי יהודה, רבי מאיר מריישא; רבי יעקב שלום, חתן הרב מנדל הרצוג מטרנוב; דבורה אשת הרב משה אברמוביץ. רובם נרצחו בשואה.
גזעים אחרים מבית דז'יקוב
לרשימה מפורטת יותר ראו בדף השיחה.
רבי ראובן מדמביץ וצאצאיו
בנו השלישי של רבי אליעזר מדז'יקוב היה רבי ראובן. נולד בערך בשנת תק"פ. בזיווג ראשון נישא לבתו של הרב איסר מרוזבדוב (ממנה נולד לו בנו הבכור) ובזיווג שני נישא לגבירה בשם דבורה. בצעירותו החל לכהן ברבנות דמביץ. מגיל 12 היה ער כל השבת והיה רוקד ללא הפסקה וחסידיו היו עורכים משמרות בשביל לרקוד איתו. נפטר בערך בשנת תרמ"ה. חתניו היו נכדי אחיו, הרב בצלאל מפילזנא, רבי ישראל יוסף מטורנא ורבי יצחק מבארנוב. בן נוסף שלו היה רבי נפתלי שכיהן כאדמו"ר וראב"ד בדמביץ. שהה תקופה בארצות הברית. נרצח בשואה עם כל משפחתו.
בנו רבי אלתר ישעיה (תר"ז - כ"ז בטבת תרנ"ה) מילא את מקומו. לא היו לו ילדים. את מקומו מילא אחיו (מאב) רבי שמואל (תרכ"ט - תרפ"ג), על פי פסיקת השינאווער. לפני כן כיהן כרב בפריסטיק. היה חתנו של רבי יחיאל ווגשל אב"ד פריסטיק (חתן דודו רבי יעקב ממעליץ ונכדו של רבי אלימלך מליז'נסק). היה תלמידם של רבי יחזקאל שרגא משינאווא ושל בן דודו רבי משה מרוזבדוב. חתניו היו הרב משה בן רבי אריה לייביש מגריבוב, רבי שלמה מחודורוב, הרב אשר ווגשל, קרובו רבי אברהם מזאלין (נכדו של בן דודו רבי נפתלי חיים) ורבי יצחק ממעליץ.
בנו של רבי שמואל, רבי צבי אלימלך מילא את מקומו. נולד בערך בשנת תר"ס. היה חתנו של רבי יהושע מריבטיטש. לאחר פטירת אביו לא היה לו היתר הוראה ופרצה מחלוקת בעירו האם לתת לו לכהן ברבנות. לבסוף נלקח לרב. נרצח במעליץ בשנת תש"ג עם אשתו וארבע בנותיו.
בנים נוספים של רבי שמואל היו הרב חיים יעקב והרב יהושע מדמביץ-ניו יורק.
רבי נפתלי חיים (מירושלים) מדז'יקוב וצאצאיו
בנו הבכור של רבי מאיר מדז'יקוב היה רבי נפתלי חיים, 'הצדיק המופלא'. נולד בשנת ת"ר. חתן רבי משה מדומברובה חתנו של רבי חיים הלברשטאם מצאנז. יועד על ידי אביו להיות ממשיכו. סבו רבי אליעזר העיד עליו שלא טעם טעם חטא מימיו. למד אצל רבי חיים מצאנז, מסופר שהיה מסוגר בביתו על תלמודו ולא יצא מביתו רק למקווה ולבית כנסת. כשחזר לדז'יקוב אביו רצה למנותו לרב אך רבי נפתלי חיים סירב. בכל זאת הגיעו אליו רבים לשאלות וברכות. לאחר תקופה, בשנת תרכ"ז, מאס רבי נפתלי חיים בעול שהוטל עליו בעל כרחו ועלה לארץ ישראל והתגורר בצפת. שם דבק ברבי דוד לובינער תלמידו של רבי שמואל השני מקאמינקא, והיה מעביר לו את האזכרות שקיבל מחו"ל. לאחר מכן עבר לירושלים. היה נוהג לסיים כל שיחה בנעימה 'והכהנים' מתפילת מוסף של יום כיפור ואכן נפטר בשעת אמירת העבודה במוסף של יום כיפור בשנת תרנ"ה. נקבר בחלקת גאליציה בהר הזיתים. חיבר את הספר 'מנחה חדשה'. חמיו רבי משה מדומברובה גם עלה לארץ ישראל בסוף ימיו והתגורר ונקבר בצפת. גם בן דודו ידידו ותלמידו רבי אברהם שמחה מבארנוב עלה לירושלים ונקבר על ידו בהר הזיתים.
רבי טוביה ממידאן וצאצאיו
בנו השני של רבי מאיר מדז'יקוב היה רבי טוביה. נולד בשנת תר"ה. היה חתנו של רבי דוד מדינוב. כיהן כרב במיידן עד מלחמת העולם הראשונה אז נמלט לווינה שם נפטר בשנת תרע"ח. בנו היה רבי בן ציון ונכדו היה רבי טוביה.
רבי יחיאל מפאקשיווניץ וצאצאיו
בנו הרביעי של רבי מאיר מדז'יקוב היה רבי יחיאל. חתנו של רבי דוד הלברשטאם מקשאנוב. נולד בשנת תר"י. משנת תר"מ כיהן כרב בעירה קופשיווניצה שבקרב היהודים הייתה נקראת בשמה המקורי פאקשווניץ. בשנת תרנ"ב גורש עם הנתינים הזרים מפולין והתיישב בטרנוב. נפטר בי' בשבט תרפ"ח ונקבר בדז'יקוב. בניו של רבי יחיאל היו רבי נפתלי ממלא מקומו בטרנוב רבי אלתר ממלא מקום אחיו ורבי אברהם חזר לכהן כרב בפאקשיווניץ. בתו הייתה נשואה לרבי שלמה הורוביץ, בנו של (בן דודו של אביה) רבי אברהם חיים מפלאנטש ובזיווג שני הייתה נשואה לרבי ישראל שלום יוסף הגר מאנטניא.
רבי אהרן מבייטש וצאצאיו
בנו החמישי של רבי מאיר מדז'יקוב היה רבי אהרן. נולד בסביבות שנת תר"י. נישא לבתו של רבי חיים הלברשטאם מצאנז. משנת תרמ"ו החל לשמש ברבנות בייטש. לאחר מכן עבר לקאשוי. נפטר בי"ב באדר א' תרפ"ז. חתניו היו הרב חיים סגל ליברמן מדוברה, הרב יקותיאל גרוס מברבשט, רבי יששכר בעריש הלפרין וקרובו הרב משה הורוביץ מקראס (משושלת לינסק).
ניגוני דז'יקוב
רבי חיים מאיר הגר הכניס לויז'ניץ ניגונים ששמע אצל דודו רבי אשר ישעיהו מרימנוב, וגיסו רבי אלתר מדז'יקוב כדי להשאיר זכר לדז'יקוב.
מוסדות חסידי דז'יקוב בירושלים (בראשות הרב יחזקאל אליהו הורוביץ) הפיקו סדרת אלבומים של ניגוני בית דז'יקוב (יצא מחדש בדיסקים בהפקת "לחיים אידן" של יוסף משה כהנא). שמותיהם:
ינה מוהאצ'י
ינה מוהאצ'י (במקור עד 1903 קליין, בהונגרית: Mohácsi Jenő; מוהאץ', 28 במרץ 1886 – 8 ביולי 1944) היה סופר, מחזאי, משורר, מתרגם יהודי-הונגרי, שנספה בשואה.
ביוגרפיה
ינה מוהאצ'י נולד במשפחה יהודית בעיר מוהאץ' בדרום הונגריה כבנם של ברנאט קליין (1857–1921) סוחר יין ושל הרמין ארמוט. הוא למד פילוסופיה ומשפטים וקיבל תואר דוקטור למשפטים. עוד במהלך שנות לימודיו באוניברסיטה ארגן חוג ספרותי בשם "אגודת קומיאטי" והשתתף בהקמת כתב העת "טיז" (Tűz שפירושו בהונגרית: אש). בשנת 1908 החלה הקריירה העיתונאית שלו ביומון בשפה הגרמנית בבודפשט פסטר לויד.
הוא זכה בפרס בתחרות כתב העת הספרותי החשוב ניוגט בשנת 1926 על סיפורו הקצר "סטלה". בשנת 1936 התקבל לאגודת קישפלודי. הוא היה מזכיר "אגודת יהודה הלוי" ומשנת 1942 סגן נשיא מועדון ארגון הסופרים הבינלאומי (PEN) בהונגריה. הוא היה חבר גם באגודת Mickiewicz ההונגרית, שמטרתה הייתה לטפח את יחסי הונגריה–פולין.
אלה מכתביו ומשיריו שנכתבו בגרמנית הופיעו בקביעות בכתבי עת גרמניים. ינה מוהאצ'י השקיע אנרגיה רבה בהבאת מחזות הונגריים קלאסיים לבמות בחו"ל (למשל: מיהאי ורשמארטי : צ'ונגר וטינדה (Csongor and Tünde), אימרה מדאץ' : טרגדיית האדם, יוז'ף קטונה : באנק באן), על ידי תרגומם לגרמנית בעצמו. הוא עיבד את הרומן הראשון של מיהאי באביץ' "כליף החסידות" לבמה, אך כתב גם ליבריות לאופרות ולשירים של פאל אברהם, מיקלוש רדנאי, אלברט שיקלוש, בלה סאבאדוש וינה זאדור.
עם פרסום החוקים היהודיים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי מוהאצ'י כבר לא יכול היה להתפרנס, אלא בפני קהל יהודי בלבד ולכן החל להופיע במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך. הוא נפטר בשנת 1944, במהלך הגירוש שלו לאושוויץ, ומת בקרון הבהמות הנעול של הרכבת שיצאה מבקאשמגייר. הספרייה העירונית במוהאץ' הנציחה את שמו בהסבת שמה ל"ספריית ינה מוהאצ'י".
מלכוד 22 (סדרת טלוויזיה, 2019)
מלכוד 22 (באנגלית: Catch-22) היא סדרת טלוויזיה סאטירית, קומדיה שחורה המבוססת על רומן באותו שם על ידי ג'וזף הלר ששודרה לראשונה ב-17 במאי 2019 ברשת Hulu בארצות הברית ורשת Sky Italia באיטליה. בסדרה מככבים כריסטופר אבוט, קייל צ'נדלר, ג'ון רודניצקי, פיקו אלכסנדר יו לורי וג'ורג' קלוני, שגם מפיק ומביים לצד גרנט הסלוב, לוק דייוויס, דייוויד מיצ'ד, ריצ'רד בראון וסטיב גולין.
תקציר עלילת הסדרה
זהו סיפורו של המשתמט האומנותי, יוסריאן, מטילן במפציץ B-25 של חיל האוויר האמריקני במלחמת העולם השנייה אשר זועם כי אלפי אנשים שמעולם לא פגש מנסים להרוג אותו. אבל הבעיה האמיתית שלו היא לא האויב, אלא הצבא שלו, אשר ממשיך להגדיל את מספר משימות שהם חייבים לבצע כדי להשלים את השירות שלהם. אבל אם יוסריאן יעשה כל ניסיון להתחמק ממשימותיו הצבאיות, הוא יפר את מלכוד 22, חוק ביורוקרטי מרושע ומצחיק שמציין כי דאגה לביטחונו האישי מול סכנות אמיתיות ומיידיות היא תהליך של תבונה רציונלית; אדם נחשב משוגע אם הוא ממשיך ברצון להטיס משימות קרב מסוכנות, אך בקשה להסרה מתפקידו היא עדות לשפיות, ולכן הוא אינו זכאי לקבל הקלה מחובתה זו.
גולדן רטריבר
גולדן רטריבר (מילולית: "מחזיר" זהוב-מלשון הפועל האנגלי: retrieve=רטריב, שפירושו: להשיב, להחזיר חפץ לבעליו או למקור-מוצאו, שם שניתן לגזע כלבים זה על שם תכונתו המעולה של כלב זה להחזיר לצייד ציד-ציפורים ללא כל גרימת נזק לעוף, בגין אחיזת-פיו הרכה), הוא גזע נפוץ של כלבים. אופיו הטוב והנוח הפך אותו לפופולרי בעיקר כחיית מחמד בקרב משפחות. זהו אחד הגזעים הנפוצים ביותר בישראל. הגזע מכונה בקצרה גם "גולדן".
מאפיינים
גודלם של הגולדן רטריברים הוא בינוני עד גדול. בדרך כלל באופיים הם פעילים ואוהבי משחקים. לרוב הם כלל לא תוקפניים ולא טריטוריאליים ולכן אינם מתאימים לשמש ככלבי שמירה. לעומת זאת, מאחר שהם כלבים סובלניים ובעלי פוטנציאל גבוה לאילוף, הם מתאימים למשפחות עם ילדים, למבוגרים, ומשמשים לעיתים ככלבי נחייה לעיוורים או כלבי ליווי לבעלי מוגבלויות. כמו כן, עקב שילוב תכונות אלו, עם יכולת חישת ריח טובה, גופי משטרה עושים בהם שימוש. במשטרת ישראל, למשל, משמשים כלבי גולדן רטריבר לגילוי חומרי נפץ.
כלבי גולדן רטריבר דומים מאוד לכלבי לברדור רטריבר, הן במראם והן באופיים ושניהם מקבוצת גזעי הרטריברים (פרוש השם באנגלית "המחזירים"). מבחינת אופיים, גולדן רטריברים יותר פעילים ופחות "רציניים" מלברדורים. מבחינת מראה חיצוני, הם נבדלים מהלברדורים בעיקר בפרווה הארוכה והמוזהבת ובאופיים היותר אקטיבי.
כלבי גזע זה ידועים בחיבתם לבני אדם וביחסם החם לילדים. מסיבה זו הם נפוצים בקרב משפחות, בתצוגות ואף בסדרות טלוויזיה וסרטים. הצד השני של תכונה זו הוא הרצון הרב שלהם לשחק ולהיות חלק מכל פעילות במשפחה. תכונה בולטת אצל רובם היא חיבתם הרבה למים, שחייה ורחצה.
כלבי הגולדן רטריבר מגיעים לגודלם המלא בגיל שנה ולמשקלם המלא בגיל שנתיים. התבגרותם השכלית נמשכת עד גיל שלוש, ולעיתים אף יותר.
היסטוריה
כבר במאה ה-14 ספניאלים הגדולים מרוב הספניאלים של ימינו שימשו להברחת ציד ו-hawking. מתוך זני כלבים אלו פותחו זני כלבי ציד ממשפחת הסטרים ובמקביל פותחו זני פוינטר. בעקבות התפתחות כלי הירייה ובעקבות תיעוש ייצורם, גדלה תפוצתם בתחום הציד. אי לכך התפתח אופי חדש של ציד, אשר בו נעשה שימוש רב יותר בכלי ירייה מאשר בצורות הציד המסורתיות. שיטת ציד זו הביאה לצורך בכלבים אשר יביאו את הציד אשר נורה ונפל לעיתים במרחק רב ולעיתים בשטח אליו הגישה הייתה קשה לאדם. לכן החלו ציידים בתחילת המאה ה-19 לאמן את הסטרים והפוינטרים שלהם גם להבאת ציד (retrieve). בשנות ה-30 של המאה ה-20, החלו מגדלי כלבים לפתח גזעים מיוחדים להבאת הציד בלבד.
לצורך כך היה דרוש זן של כלב בעל חוש ריח טוב, שיהיה צייתן, וללא תשוקתו של הסטר לרוץ מרחקים גדולים. כלבי סטר הוכלאו עם כלבי סנט ג'ון ניופאונדלנד (שהיו קטנים ושונים מהגזע המוכר כיום כ"ניופאונדלנד"). כלבים אלה הובאו לבריטניה על ידי דייגים מניופאונדלנד.
ככל הנראה, בשנת 1823 הביא הדוכס של מלמרסובי את הסנט ג'ון ניופאונדלנד הקטן, מדייגים שעגנו בנמל פול. מאוחר יותר הוסב שם הגזע ללברדור רטריבר.
על פי הדפסי עץ בספרים מאותם ימים ניתן לראות שנעשו שילובים בין ווטר ספניאל והניופאונדלנד הקטן, בין ווטר ספניאל וסטר וכן בין סטר וניופאונדלנד. בהתאם לשילוב שנעשה, הצאצאים היו בצבע שחור, חום (כבד) בלאק אנד טאן, או ברינדל ובגובה של כ-61 סנטימטרים. הפרווה הייתה קצרה, ארוכה וחלקה או גלית אך תמיד צפופה. מדי פעם נולדו גורים צהובים להורים שחורים. כלבים אלה היו קודם כל כלבי רטריבר ואבות הלברדור רטריבר של היום, וכן של הרטריבר חלק השיער.
בשלב זה, חבר פרלמנט ממוצא סקוטי בשם דאדלי מארשבאנקס, לימים הלורד טווידמאות' - חובב מושבע של בעלי חיים ואוהב ספורט מכל סוג שהוא - החל לגדל באחוזת גווישן, אותה רכש ב-1854 חיות משק למיניהן וגם כלבים, ברובם כלבי ציד.
אגדת הקרקס הרוסי
אין עוררין על כך שהלורד טווידמאות' הוא זה שפיתח את גזע הגולדן רטריבר. במשך שנים רבות התיאוריה הייתה שהלורד קנה את הרטריברים הצהובים הראשונים שלו מקרקס רוסי ולקח אותם לאחוזתו. שני המאמינים והמפיצים של הסיפור היו קולונל טראנץ' והגב' צ'ארלסוורת' שהיו שניהם מגדלים של הגזע בראשית דרכו. לשניהם לא הייתה הוכחה לאמיתות הסיפור, מלבד זכרונו של שומר הציד (gamekeeper) של האחוזה, שזכר כלב צהוב שהגיע מהקרקס הרוסי. כיוון שלא היה דבר שיכול לסתור את דבריהם, תאוריה זו השתרשה והייתה מקובלת עד אמצע שנות החמישים של המאה העשרים.
ב-1952 הופרכה תיאורית כלבי הקרקס הרוסיים על ידי אלמה סטונקס, היסטוריונית של הגזע, והרוזן השישי של אילצ'סטר אשר מצאו את ספר הגידול של הלורד בו תועדו כל חיות המשק של האחוזה, וכן כל הזיווגים והשושלות שעשה הלורד בכלביו.
הסיפור האמיתי
בשנת 1864 בברייטון בדרום אנגליה נולד גור צהוב יחיד בהמלטה של רטריברים שחורים בעלי פרווה גלית. הלורד רכש את הגור וקרא לו נוס (Nous, שפירושו בגאלית חכמה). גורים בצבע צהוב, חום בהיר או חול לא היו נדירים בהמלטות של כלבים שחורים. יש עדויות למכביר על כך, אך עד אז אף אחד לא ניסה לגדל במתכוון רטריברים צהובים.
השלב הבא בתוכניתו של הלורד היה זיווגו של נוס עם כלבת ווטר ספניאל בשם בל. בימינו, הטוויד ווטר ספניאל, וכן הנורפוק ספניאל והאינגליש ווטר ספניאל, הם גזעים שנכחדו. בספר משנת 1816 מתואר הטוויד ווטר ספניאל כ"כלב מים" שנראה כמו ספניאל גדול, ששימש לציד עופות בר באזורי החוף במחוזות הגבול של סקוטלנד. בספר אחר מאותה תקופה מתואר גזע זה כמזכיר את "הרטריבר האנגלי הקטן" בצבע כבד (liver, תיאור לכל גוון חול מצהוב לחום).
ב-1868 נולדה ההמלטה הראשונה מנוס ובל והתוצאה - ארבעה גורים צהובים שהיוו את הבסיס לגולדן רטריבר כגזע ייחודי. הזכר היחיד מהמלטה זו נמסר לבנו של הלורד, שתי נקבות הושארו באחוזה והשלישית ניתנה לאחיינו של הרוזן מאילצ'סטר. כלבה זו, אדה, הייתה הבסיס לקו גידול שנודע מאוחר יותר בשם בית הגידול מלבורי, ואשר בו נעשו בעיקר הכלאות עם כלבים שחורים. על קברה של אדה באחוזת אילצ'סטר חרוט עד היום "אדה - הכלבה עם השיער הזהוב".
עיון בספרו של הלורד מגלה שהושקעה מחשבה רבה בתכנון הזיווגים, החל מההמלטה הראשונה ב-1868 ועד 1890, אז מסתיים הספר. ניתן לראות שם שבדור השני נכנס לתמונה רטריבר שחור, כלבה אחרת זווגה עם סטר אירי והצאצאים משני הזיווגים שולבו אלה עם אלה. ההמלטה האחרונה נרשמה ב-1889 בין נוס השני לכלבה שחורה בשם קוויני. התוצאה - שתי גורות צהובות בשם פרים ורוז. בקו אחר - זה של הכלבה אדה, הוכנס למאגר הגידול בלאדהאונד בצבע חול.
כבר בשלב מוקדם מאוד בפיתוח הגזע "התפזרו" הגולדנים, או כפי שנקראו אז הרטריברים הצהובים, בכל רחבי אנגליה. זאת משום שהלורד היה חלק מאנשי החברה הגבוהה שעסקו בספורט הציד וראו את הרטריברים הצהובים בעבודה. כמו כן היה הלורד בן משפחה ענפה ועם כל קשרי הנישואים והקשרים החברתיים נחשפו הכלבים כבר בשלב מוקדם להרבה אנשים, והלורד נתן ברצון צאצאים של כלביו.
לאחר מותו של הלורד לא המשיכו באחוזה בניהול ספרי הגידול עד ל-1905, אך שמו של בנו, הלורד טווידמאות' השני, מופיע בספרי הגידול של ההתאחדות האנגלית כבעלים של כלב רטריבר בצבע חום שנולד ב-1868. הוא המשיך בגידול שהחל אביו, אך ב-1908 בגלל בעיות כלכליות, נמכרה האחוזה יחד עם חלק מהכלבים. האחראי על הציד באחוזה המשיך להחזיק את הכלבים והם שימשו להחזרת ציד ולמעקב אחר איילים שנורו. למרות שלא המשיכו בניהול של ספר גידול מסודר באחוזה, הרי שהעובדה היא כי כלבים רבים שהם מקור הגזע מופיעים בספר הגידול של ההתאחדות האנגלית כהוריהם של כלבים בעלי חשיבות רבה בהתפתחות הגזע.
בציורים ובצילומים רבים מאמצע המאה ה-19 ואילך מופיעים גולדנים, והם מזכירים באופן מפתיע את הכלבים של ימינו. הרוזן הרקורט הראשון רכש שני גורים משגר שהיה אצל הלורד טווידמאות' השני ויצר את בית הגידול המפורסם Culham. הוא היה הראשון שהציג גולדנים בקבוצה נפרדת בתערוכת כלבים בקריסטל פאלאס שבפרברי לונדון ב-1908. ב-1912 בא לעולם האלוף הראשון בגזע ch. Normandy Campfire מגידולה של הגב' צ'ארלסוורת'. ב-1913 הקימו מספר כלבנים נלהבים את מועדון הגולדן רטריבר באנגליה. החל משנה זו נרשמו הכלבים בספר הגידול כרטריברים צהובים (yellow) או זהובים (golden), אך הגולדן כגזע נפרד לחלוטין משאר הרטריברים הופיע רק שנים אחדות לאחר מכן.
בשנת 1960 הכירה רשמית ההתאחדות האנגלית לכלבנות בכך שמקור הגזע הוא סקוטלנד. זאת בעקבות חקירותיהם ואימות הממצאים של אלמה סטונקס והרוזן השישי של אילצ'סטר. בארצות הברית הוכר הגזע כסקוטי מקורי שנה קודם לכן.
גולדן רטריבר בישראל
לצד הלברדור, גולדן רטריבר הוא מהגזעים הנפוצים ביותר בישראל. קיימים בארץ כלבים גזעיים רבים, חלקם בעלי תעודות ואחרים ללא רישומים מסודרים. הכלבים הרשומים מאוגדים תחת "המועדון הישראלי לכלבי הרטריבר". המועדון שפועל במסגרת "ההתאחדות הישראלית לכלבנות" (הי"ל) מקיים פעילויות ומפגשים לכלבים ולבעליהם.
בעיות עיניים
חלק מהגולדנים נושאים גנים הגורמים לניוון רשתית הדרגתי המביאה להחמרה הדרגתית בפתיחות לאור של הרשתית, ויכול להגיע לעיוורון מוחלט כבר בגיל צעיר. גם קטרקט תורשתי היא בעיה נפוצה אצל גולדנים.
אפילפסיה
התקפי אפילפסיה לא סדרתיים יכולים לנבוע ממספר רב של גורמים סביבתיים כגון הידבקות בנגיף, מחלות אחרות וטראומה גופנית. התקף בודד אינו נחשב לבעיה, אבל כלבים הסובלים מהתקפים חוזרים אינם אמורים להרביע. ניתן לטפל בהתקפים על ידי תרופות, לא תמיד בהצלחה מלאה. אפילפסיה בדרך כלל אינה פוגעת בבריאות או באורך החיים.
היצרות של אבי העורקים
זוהי מחלת לב תורשתית אופיינית לגולדנים. גילוי המחלה היה רק בשנים האחרונות ואין עדיין מידע רב עליה, ועל תפוצתה. גילוי המחלה מתבצע בעזרת האזנה ללב עם מסכת.
תת פעילות של בלוטת התריס
תת הפעילות מתאפיין בניוון או באי תפקוד של בלוטת התריס. הסימפטומים כוללים השמנה, אדישות, עייפות, ואף בעיות פרווה. כלבים חולים יכולים גם לפתח בעיות של מחסור בייחום, או ייחום לא מסודר, ובעיות פוריות אצל הזכרים והנקבות.
האבחון מתבצע על ידי בדיקות מעבדה של רמת ה-T3 ו-T4 בדם. הטיפול כולל מתן יום יומי של תרופות. טיפול נכון יביא לאורך חיים מלא ונורמלי.
אלרגיות
אלרגיות עור מאוד נפוצות אצל הגולדנים, וגורמי האלרגיה הם רבים - נשיכות פרעושים, אבק, עובש ומזון. הסימפטומים נעים בין גירוד, נשיכות, ליקוק ובעיות אוזניים כרוניות. במקרים רבים דיאטה ושינוי מזון יכולים לפתור את הבעיה.
אחשדרפן
אֲחַשְׁדַּרְפָּן הוא התואר של מושלי הפרובינציות בפרס ומדי בתקופת הממלכה האחמנית, תחת שלטונם של אלכסנדר הגדול ומלכות בית סלאוקוס ובהמשך בתקופת האימפריה הסאסאנית.
מקור המילה
מקור המילה כנראה באיראנית עתיקה: ח'שת'רא-פא- (xšaθra-pā/ă*). בפרסית עתיקה קיימת הצורה ḫšaçapāvan, ובפהלווי štrp. משמעות המונח "מגן הממלכה (או: השושלת)"; הלחם של "ח'שת'רא" שמשמעה "כוח" ו"פאווא" שמשמעה "מגן". בתנ"ך מופיע התואר "אחשדרפן" לתאר בעל תפקיד זה. ביוונית עתיקה המילה תועתקה ל-σατράπης "סאטרפס", מונח שעבר ללטינית כ-satraps ובשלב מאוחר יותר לאנגלית satrap.
בספרות המודרנית משמשת המילה תואר למושל בעל השפעה רבה.
התפתחות היסטורית של תפקיד האחשדרפן
האזכור הראשון של התפקיד הוא משנות שלטונו של דריווש הראשון שחילק את האימפריה הפרסית ל-20 סטרפיות. תפקיד האחשדרפן הוא תפקיד של מושל השולט מכוח סמכות המלוכה, בפועל הוא נהנה מאוטונומיה רחבה ודבר זה הביא לעצמאות יתר של נושאיה ומרידות כנגד השלטון המרכזי בתקופת שלטונם של מלכים חלשים.
האחשדרפן עמד בראש השלטון המקומי בסטרפיה, היה אחראי על גביית המיסים, המשפט המקומי וכן על פיתוחה הכלכלי של הסטרפיה למען רווחת התושבים. בסטרפיות גדולות הפחות היו כפופים לאחשדרפן.
האחשדרפן מונה מבני משפחת המלוכה או משורות האצולה הגבוהה, המלך מינה לצידו סופר ומפקד צבא שהיו כפופים ישירות למלך, דבר זה נעשה כניסיון להצר את צעדיו של האחשדרפן וליצור איזון בין שלושת הגורמים שיחלישו את נטיית המחוזות המקומיים לפעולה באופן עצמאי.
החלוקה לסטרפיות נשארה על כנה גם לאחר כיבוש הממלכה הפרסית בידי אלכסנדר הגדול וכינון ממלכת בית סלאוקוס.
אחשדרפנים בתנ"ך
אחשדרפנים מוזכרים בתנ"ך במגילת אסתר:
מפסוק זה ניתן ללמוד שמעמד האחשדרפנים היה רם ממעמד הפחות ששלטו במדינות השונות. וכך גם:
וכן בפרק ט' פסוק 3 במגילת אסתר. האחשדרפנים מוזכרים גם בספר דניאל ובספר עזרא.
המילה "וְהָאֲחַשְׁדַּרְפְּנִים" היא אחת משלוש המילים הארוכות ביותר בתנ"ך (11 אותיות), יחד עם "וּכְתוֹעֲבוֹתֵיהֶן"  ו"וְכַעֲלִילוֹתֵיכֶם".
דיאן בודירוגה
דיאן בודירוגה (סרבית קירילית: Дејан Бодирога; נולד ב-3 במרץ 1973 בזרניאנין, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר סרבי הנחשב בעיני רבים לאחד מהכדורסלנים הטובים ביותר שלא שיחקו מעולם בליגת ה-NBA ולכדורסלן הטוב ביותר באירופה במשך רוב שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000.
עד 2021 שימש כמנהל הטכני של קבוצת הכדורסל לוטומטיקה רומא, שהייתה קבוצתו האחרונה כשחקן פעיל וכיום משמש כנשיא היורוליג.
קריירת המועדונים
בודירוגה החל לשחק כדורסל בילדותו בקבוצת הכדורסל פרולטר זרניאנין המקומית בעיר הולדתו. בשנת 1990 עבר לשחק בקבוצת זאדאר הקרואטית, בה שיחק במשך שנתיים.
בהיותו בן 19, שוכנע על ידי מאמן הכדורסל בוגדאן טנייביץ', שאימן באותה עת את קבוצת סטפאנל טריאסטה, לעבור לשחק בקבוצה זו. בשנת 1994 הגיע בודירוגה עם טריאסטה לגמר גביע קוראץ'. בשנה זו, לאחר שטנייביץ' עבר לאמן את קבוצת אולימפיה מילאנו, חבר בודירוגה אליו בקבוצה זו וזכה איתה בדאבל, אליפות איטליה והגביע האיטלקי.
ב-1996 עבר בודירוגה לריאל מדריד הספרדית. בריאל מדריד הפך לאחד מהשחקנים הטובים באירופה, אך זכה איתה בתואר אחד בלבד, גביע ספורטה בשנת 1997 תחת אימונו של ז'ליקו אובראדוביץ'.
בשנת 1998 עבר בודירוגה לשחק בקבוצת פנאתינייקוס היוונית, איתה זכה בשלוש אליפויות יוון בשנים 1999-2001 ושני גביעי יורוליג בשנים 2000 ו-2002. בתקופתו בפנאתינייקוס הוכר בודירוגה ככדורסלן הטוב ביותר בדורו, ואף זכה לאהדה רבה מאוהדי הקבוצה.
בשנת 2005 החליט לחזור לאיטליה, וחתם בקבוצת לוטומטיקה רומא, אותה אימן סווטיסלב פשיץ', שהיה מאמנו בברצלונה. בודירוגה לא זכה להצלחה רבה ברומא, ובשנת 2007 הודיע על פרישה מכדורסל. לאחר פרישתו מונה למנהל הטכני של הקבוצה.
נבחרת לאומית
בודירוגה החל לשחק בקביעות בנבחרת יוגוסלביה מתחילת שנות ה-90, ופרש ממנה בשנת 2005.
עם הנבחרת זכה בשלוש אליפויות אירופה בשנים 1995, 1997, ו-2001, שתי אליפויות עולם בשנים 1998 ו-2002, והשתתף בשלוש אולימפיאדות: אולימפיאדת אטלנטה (1996), אולימפיאדת סידני (2000) ואולימפיאדת אתונה (2004). באולימפיאדת אטלנטה הוא אף זכה עם נבחרתו במדליית הכסף.
חיים אישיים
בשנת 2003 בודירוגה נישא לחברתו איוונה מדיץ'. בשנת 2004 נולד בנו ניקולה.
בודירוגה הוא בן דוד מדרגה שנייה של כדורסלן העבר דראז'ן פטרוביץ'.
בודירוגה הוא חבר ואחד המייסדים של קבוצת שבע, ארגון רווחה שהוקם על ידי כדורסלנים יוגוסלבים מפורסמים. בארגון השתתף בודירוגה עם ולאדה דיבאץ, פרדראג דנילוביץ', אלכסנדר ג'ורג'ביץ', זרקו פספלי, ז'ליקו רברצ'ה וזוראן סאביץ'.
אלחנן קליין
אלחנן קליין (29 בנובמבר 1916 – 17 ביוני 1978) היה קצין בצה"ל וקצין הנדסה ראשי (קהנ"ר) בשנים 1964–1969.
ביוגרפיה
נולד ב-1916 בתל אביב, בן לצבי קליין, איש העלייה השנייה, שעלה ב-1912 מקשאנוב שבפולין, ועבד במשרד הארצישראלי בתל אביב. בשנת 1919, כשהיה אלחנן בן 3, התמנה אביו למנהל מחלקת הכספים של קרן קיימת לישראל, והמשפחה עברה לירושלים. משפחתו הייתה ממייסדי שכונת תלפיות, שם גרו. לאלחנן היה אח צעיר, יצחק, ושתי אחיות. בצעירותו למד עברית, ערבית (מהשכנים הערבים) ואנגלית (מהחיילים הבריטים ששכנו במחנה סמוך), והתחנך בגימנסיה העברית רחביה, שאותה סיים בהצטיינות.
אחרי סיום לימודיו הצטרף לארגון "ההגנה" אך כעבור זמן מה נסע ללונדון כדי ללמוד הנדסת בניין. בשנת 1937 חזר לארץ ישראל ול"הגנה", בה שירת לצד עבודה במקצועו. במלחמת העולם השנייה בנה קליין ביצורים עבור הצבא הבריטי במסגרת "סולל בונה". ב-1941 יצא לשליחות מטעמה בלבנון, אך נפצע קשה על ידי שודדים ערבים.
ב-1948, עם הקמת חיל ההנדסה, הוא גויס על ידי עמנואל שחר, הקהנ"ר הראשון, ושירת בחזית הדרום. בין השאר פיקד על יחידת סיור הנדסית. במאי 1948 עזר לגדוד מוריה לבצר את מנזר נוטרדאם בירושלים אחרי שנכבש על ידי הגדוד. בזכות עזרתו החזיק הגדוד במנזר המבוצר ובלם את התקדמות הלגיון העבר-ירדני שכלל כוחות עדיפים של חיל רגלים ושריון.
ב-1950 סיים קורס מג"דים והתמנה לקצין ההנדסה של חטיבה 8. ב-1951 מונה לקצין ההנדסה של פיקוד המרכז. ב-1954 מונה לקצין בינוי בחיל האוויר הישראלי. ב-1955 נתמנה למפקד בית הספר להנדסה צבאית (בהל"ץ).
ב-1964 מונה לקצין הנדסה ראשי והכין את החיל למלחמת ששת הימים. במלחמה זו נחל צה"ל ניצחון מזהיר, וחיל ההנדסה עבר מהר מאוד ממשימות מיקוש והתבצרות למשימות פריצה וסער.
תחת השגחתו נבנה קו בר-לב על שפת תעלת סואץ, כאשר קליין הגה את הרעיון להשתמש בחומרים שהשאירו אחריהם המצרים בחצי האי סיני לבניית הביצורים שם. כמו כן היה ממתכנני מוצב החרמון.
ב-1969 סיים את כהונתו כקהנ"ר והשתחרר מצה"ל. אחרי שחרורו התמנה לראש אגף בינוי ונכסים במשרד הביטחון. ב-1973 פרש ועסק בניהול חברת בנייה באזרחות.
ב-17 ביוני 1978 נפטר ממחלה ממארת. היה נשוי ואב לשלושה. בנו,, שירת כקצין בחיל השריון ונפל במלחמת יום הכיפורים בקרב על רכס "חמוטל" שבחזית הדרומית.
אחיו של אלחנן קליין, יצחק קליין (לימים סלע), היה ממסיימי קורס הטיס הארצישראלים של חיל האוויר הבריטי ברודזיה במלחמת העולם השנייה (ע"ע ראשית התעופה העברית בארץ ישראל: אימון טייסים יהודיים בימי המלחמה), מטייסי הטייסת הראשונה של חיל האוויר, טייסת א', במסגרתה לחם במלחמת העצמאות, וקצין בכיר בחיל. היה נשוי לעליזה בת ירמיהו צוקרמן.
צימבלום
צִימְבָּלוֹם (Cimbalom) הוא כלי הקשה בעל מיתרים, הנפוץ כיום בשימוש בעיקר בהונגריה ורומניה. הצימבלום הוא דולצימר פטישים קונצרטי: סוג של קורדופון המורכב מתיבה גדולה, בצורת טרפז, שמיתרי מתכת מתוחים על המשטח העליון שלה.
זהו כלי נגינה שנעשה פופולרי בהונגריה ונמצא בשימוש בקבוצת העמים והתרבויות שכללה את אזור הבלקן, האזור הדרומי והמזרחי של האימפריה הרוסית והקיסרות האוסטרו-הונגרית של פעם, כיום בלארוס, הונגריה, רומניה, מולדובה, אוקראינה, פולין, צ'כיה וסלובקיה. הכלי מקובל מאוד גם ביוון.
הנגינה בצימבלום מתבצעת (באופן טיפוסי) באמצעות הקשה בשני מקושים על המיתרים. מיתרי הפלדה הגבוהים (סופרן) ערוכים בקבוצות של ארבעה ומכוונים באוניסונו. המיתרים הנמוכים (בס), בציפוי נחושת, ערוכים בקבוצות של שלושה וגם הם מכוונים באוניסונו.
ברשימת הורנבוסטל-זאקס למיון כלי נגינה, מספר ההצימבלום הוא 314.122-4,5. יתרה מזאת, שם הכלי "צימבלום" מציין גרסאות מוקדמות וקטנות יותר של הצימבלום, וצימבלומים עממיים, שהקבצות הצלילים, סדרי המיתרים וסוגי התיבה שלהם שונים. באנגלית יש לכלי זה צורות כתיב שונות, אם כי cimbalom היא המצויה ביותר. לפעמים מייחסים לכלי זה את השמות סנטור, סנטורי, סנדורי ועוד שמות במחוזות שמחוץ לאוסטרו-הונגריה, שמשתמשים בשמות שלהם לכלים השייכים למשפחת דולצימר הפטישים.
"צימבלוּם" (cymbalum) איננו זהה לצימבלוֹם. זהו כלי נגינה מימי הביניים, אחד ממערך של 4 עד 8 פעמונים קטנים, בגדלים שונים ותלויים יחד בתוך מסגרת, ידועים גם בשם "טינטינאבולה" או "קמפאניאה".
דולצימרי פטישים עממיים
ההתייחסות לדולצימרי פטישים עממיים היא בדרך כלל בשמותיהם האזוריים, אבל ברחבי מרכז אירופה ומזרח אירופה קוראים להם במקרים רבים "צימבלום" (ושמות דומים הנגזרים משם זה). ההבדלים בין כלים אלה יכולים לבוא לביטוי בגודל, כוונון, מספר מיתרים ושיטת ההחזקה וההנעה של המקושים. הם קטנים וניידים יותר מן הצימבלום הקונצרטי. בהופעה, נושא את הכלי בדרך כלל נגן יחיד, על פי רוב כשהוא תלוי ברצועה על צווארו ונשען בקצהו על המותן. כמו הצימבלום הקונצרטי, דולצימר הפטישים העממי/הצימבלום הקטן מופעל בהקשה בשני מקושים על המיתרים. עם זאת, מקושים אלה קצרים בדרך כלל במידה רבה מאלה המשמשים לנגינה בצימבלום קונצרטי (לרוב חצי מאורכם), ובמקרים רבים ללא הכיסוי הרך מעל נקודת המפגש בין המקוש למיתרים. לכלים אלה גם אין מנגנוני השתקה; עקב כך, כף היד, האצבעות ואפילו אמות הזרוע משמשות להשתקת הצליל. הכוונונים הם במקרים רבים כרומטיים בחלקם או אפילו דיאטוניים, במקום הכוונון הכרומטי המלא של הצימבלום הקונצרטי, וייתכנו הבדלים אזוריים ביניהם. בניית הכלים הללו קשורה ביתר שאת לסגנון הייחודי של המוזיקה המבוצעת בהם מן המקובל בצימבלום הקונצרטי. לצד הופעת הצימבלום הקונצרטי בהונגריה, פיתחו גם אזורים נוספים במזרח אירופה את הגרסה המקומית שלה לדולצימר עממי ובהמשך לכך הופיעו אסכולות נגינה רשמיות יותר.
היסטוריה
המופע הראשון של קורדופון הקשה פשוט, שמכניסים לקטגוריה של דולצימר פטישים, נמצא בתבליט אשורי בקינדג'וק מ-3500 לפנה"ס. לכל העמים מאזור הים התיכון היו גרסאות של כלי זה בשמות שונים, כמו גם לעמים רבים באסיה.
דולצימר הפטישים העממי, השכיח בקרב הבני הרומה (הצוענים) של אוסטרו-הונגריה, שימש את יוזף שונדה, בונה פסנתרים מומחה, שעבד בפשט, הונגריה, כבסיס לצימבלום הקונצרטי, שייצר כסדרת כלים בשנת 1874. ההוצאה הרביעית של ספר הלימוד הראשון לצימבלום הקונצרטי מאת גזה אלאגה, חבר בתזמורת האופרה המלכותית של הונגריה, יצאה לאור בשנת 1889.
הצימבלום הקונצרטי נעשה פופולרי בקיסרות האוסטרו-הונגרית ושימש את כל הקבוצות האתניות בממלכה, שכללו נגנים מגיארים, יהודים וסלאביים, כמו גם נגני לאוטאר צוענים. השימוש בכלי התפשט בשלהי המאה ה-19 ותפס את מקומה של הקובזה בהרכבים עממיים, רומנים ומולדובנים. בוואלאכיה הוא משמש כמעט ככלי הקשה. בטרנסילבניה ובאנאט, סגנון הנגינה טונאלי יותר ועמוס ארפג'י.
הצימבלום הקונצרטי
הצימבלום הקונצרטי שיוזף שונדה פיתח ב-1874 בבודפשט היה קרוב יותר במנעד צליליו, בהטלה הדינמית שלו ובמשקלו לפסנתר קטן מכפי שהיו דולצימרי הפטישים העממיים לסוגיהם השונים. הצימבלום של שונדה היה מצויד במסגרת כבדה יותר להגברת היציבות ועוצמת הדינמיקה. הוא כלל הרבה יותר נתיבי מיתרים להרחבת המנעד והייתה בו דוושת עמעום, שהגבירה את יכולת השליטה בדינמיקה. ארבע רגליות מתנתקות נוספו לתמיכה בכלי הזה, הגדול בהרבה מקודמיו. הנגינה בצימבלום הקונצרטי מתבצעת גם כיום העיקר במקושים, אם כי נעשה שימוש גם בטכניקות נגינה אחרות.
כלי נגינה קונצרטיים, מאלה של שונדה ואילך, הם כרומטיים במלואם. שיטת הכוונון של שונדה קבעה מנעד צליל סטנדרטי של ארבע אוקטבות ועוד טרצה גדולה; החל בדו אמצעי עד מי שלישי. הצימבלום הקונצרטי חלחל עם הזמן לאזורים אחרים בקיסרות אוסטרו-הונגריה, כגון רומניה, מולדובה ואוקראינה. ברומניה, מוכר הצימבלום הגדול בשם "צאמבאל מארה" (מילולית, "צימבלום גדול"). הצימבלום המשיך להתפתח וכלי הקונצרט המודרניים עוברים במקרים רבים הרחבה נוספת ומצוידים בשכלולים רבים מעבר לעיצוב של שונדה. בכלים אלה יכול להיות עכשיו מנעד צלילי, המקיף חמש אוקטבות כרומטיות במלואן, מ-לה ראשון עד לה חמישי.
גרסה קטנה יותר ונייד של הצימבלום הקונצרטי יוצרה באוקראינה בין שנות ה-50 לשנות ה-80 של המאה ה-20. גרסה זו הייתה מצוידת ברגליות מתנתקות ובדוושות עמעום, אבל הייתה נוחה יותר לנשיאה מן הכלי הקונצרטי הגדול. כלים אלה יוצרו במפעל צ'רניחיב ובסדנת מלניטסו-פודיליסק לכלי נגינה עממיים, שייצרה עוד כלי נגינה עממיים אחרים מסוגים שונים.
צימבלומים נסיוניים
הארי פארץ' יצר כמה סדרות של סיטארים שנקראו קאנונים הארמוניים. גלן בראנקה יצר סיטארי פטישים שולחניים חשמליים, שכינה בשם גיטרות מקשים, ויורי לנדמן בנה סיטארי פטישים חשמליים בני 24 מיתרים בשביל ליאם פין ו"להקת הדודו", שאותם כינה גיטרות טאפלברג לתיפוף. גם לבורדומס יש כלי במה, המשמש כצימבלום. ברוב כלי הצימבלום המסורתיים יש קבוצות מיתרים המכווננים לצליל אוניסונו אחד לכל מקטע. עם זאת, כלי הנגינה של ברנקה, לנדמן ובורדומס משתמשים בשיטת גיוונון, שבה קבוצות המיתרים האינדיבידואליות מכווננות באוקטבות במקום באוניסונו פשוט. זו חריגה מכוונוני האוניסונו של קבוצות המיתרים המשולשות והמרובעות בצימבלום הרגיל וכן מכוונון האוניסונו של הפסנתר במסגרת קבוצות המיתרים שלו. (הכלים של פארץ' משתמשים בתוכנית כוונון ואיזון שונה לגמרי).
ווקלוז (פרוור)
ווקלוז (באנגלית: Vaucluse) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי מועצת וייברלי (Waverley Council) ומועצת וולהרה (Municipality of Woollahra).
היסטוריה
לאחר הגעת המתיישבים הבריטים לאזור סידני, התפנה אזור ווקלוז משבט בירבירגל האבורוג'יני. המתיישבים השתמשו באזור החדש למטרת איתות לספינות המתקרבות לאזור הצוקים של סאות' הד, בתחילה במגדלי איתות מאולתרים. בשנת 1816 נבנה מגדלור מקוורי, על פסגת גבעה בולטת בצוק. המגדלור הלבן תוכנן על ידי אחד האדריכלים הראשונים שפעלו בסידני, פרנסיס גרינוויי.
בשנת 1802 הוענקה נחלה באזור לסר הנרי בראון הייז (שהגיע למושבת העונשין בעקבות חטיפת נכדתו של בנקאי אירי עשיר בעבור כופר נפש), שבנה במקום את בית ווקלוז, המשקיף על נמל סידני. הייז העריץ את המשורר פרנצ'סקו פטרארקה, ובמיוחד את אחד משיריו שתיאר את מעיין ווקלוז בצרפת, וקרא לביתו החדש על שם אותו שיר. על שם אותו מעיין קרוי מחוז ווקלוז בצרפת. בשנת 1822 קנה קפטן ג'ון פייפר, בעל הנכסים ברוז ביי ופוינט פייפר הסמוכים מדרום, את נחלתו של הייז. פייפר מכר את בית ווקלוז לג'ון ונתוורת', ממגלי הארצות הבולטים באוסטרליה ואחד מהבודדים שחצו את ההרים הכחולים בתקופתו.
בצידו הצפון מערבי של הפרוור מצויות סוללות תותחים, שנועדו להגן על נמל סידני מפולשים. אלו נבנו ובוצרו בשנות השבעים של המאה ה-19, בעיקר משום חשש מפלישה רוסית.
תרבות
ווקלוז נחשב במשך שנים לאחד הפרוורים היקרים ביותר בסידני, ונכון לשנת 2010 עדיין ממוקם בין חמשת הפרוורים בעלי ערך הנכסים הגבוה ביותר. בשנת 2007 קנו האחים קרוק (מהגרים מדרום אפריקה) את אחוזת טהיטי בווקלוז בעבור 29 מיליון דולר אוסטרלי, סכום שיא באותו זמן.
בפרוור מספר שמורות טבע המוגנות מפיתוח. שמורת הטבע של מגדלור מקוורי משמשת רקע פופולרי לצילומי אירוסין וזוגות נשואים, ופארק כריסטינסון משמש ריאה ירוקה לתושבי המקום.
בית העלמין סאות' הוקם בשנת 1869 במפגש בין דרך סאות' הד הישנה והחדשה בווקלוז. אף על פי שהפרוור מנוהל על ידי מועצת וולהרה, בית העלמין נחשב כשלוחה של בית העלמין וייברלי, ולפיכך האזור מקבל שירותים ממועצת וייברלי הסמוכה. בבית העלמין קבורים רבים משועי אוסטרליה, כולל אדמונד ברטון, ראש ממשלת אוסטרליה הראשון, ג'ון רוברטסון, ראש ממשלת ניו סאות' ויילס לשעבר וולטר דייווידסון, מושל ניו סאות' ויילס לשעבר.
גדעון גכטמן
גדעון גכטמן (17 בדצמבר 1942 - 27 בנובמבר 2008) היה אמן ופסל ישראלי יליד מצרים. יצירתו של גכטמן מנהלת דיאלוג עם נושא המוות ודנה בקשר שבין הביוגרפיה האישית של האמן לבין מעשה האמנות ואופן הצגתה.
ביוגרפיה
גדעון גכטמן נולד בשנת 1942 באלכסנדריה שבמצרים. בשנת 1945 עלה לארץ ישראל. בין השנים 1962-1961 למד אמנות במכון אבני. משנת 1968 למד במשך שלוש שנים בקולג' האמרסמית' לאמנות בלונדון. בשנים שלאחר חזרתו מלונדון יצר גכטמן עבודות ברוח האמנות המינימליסטית. עבודותיו "הדגימו באופן דידקטי שינויים מבניים וצורניים של חומר ושל דימוי".
בשנת 1971 חזר גכטמן לישראל. יונה פישר קישר אותו עם אמנים מושגיים נוספים שעסקו אז, בעקבות יצחק דנציגר, ביצירת בגרסה מקומית של "אמנות האדמה". "הרגשתי שאין לי מה לעשות שם", הסביר גכטמן בראיון מאוחר, "אני גר בראשון, אז בבית משותף, בסביבה עירונית צפופה. [...] ראיתי בזה חיפוש אקזוטיקה ואקזוטיקה זה לא משהו שנמצא במקומות שבהם אני מסתובב".
בשנת 1973 הציג את תערוכת היחיד הראשונה ב"גלריה יודפת" בתל אביב. התערוכה, שנקראה "חשיפה", סימלה את העניין הגובר והולך של גכטמן ביחס שבין אמנות לבין הממד הביוגרפי. על קירות הגלריה נתלו תצלומים מוגדלים של תהליך גילוח שערות גופו כהכנה לניתוח לב פתוח אותו עבר גכטמן בשנת 1973. גכטמן סבל מגיל צעיר מבעיות בלבו שנבעו מסיבוך רפואי של מחלת מפרקים בה לקה בילדותו. בנוסף, הציג גכטמן סרט וידאו המתאר תהליך זה וכן מסמכים רפואיים - אמיתיים ומפוברקים - הקשורים למצבו הרפואי.
ב-18 במאי 1975 פרסם גכטמן "מודעת אבל" עצמית בעיתון "הארץ" וב-"ג'רוזלם פוסט" וכן על לוחות מודעות באזור מגוריו של גכטמן בעיר ראשון לציון. גכטמן סיפר בדיעבד על התגובות הרגשיות לעבודה: "באו מורים מבצלאל ושאלו 'מה, השתגעת? הבהלת את כולם'. התגובה מהסביבה מעניקה משמעות לעבודה."
פעולה אמנותית נוספת מאותה שנה היא "עבודה עברית" (1975), אותה הציג בתערוכה קבוצתית בשם "סדנה פתוחה" שהתקיימה במוזיאון ישראל. במסגרת התערוכה הצטרף גכטמן לקבוצה של פועלים ערבים אשר בנו אגף במוזיאון, והקים בתערוכה מעין אזור מגורים ושינה של פועל. על הקירות תלה מודעות אבל ובהן הביטוי "עבודה עברית" וכן תצלומים תיעודיים של מגורי פועלים.
אבנר רבן
אבנר רבן (15 במאי 1937 - 11 בפברואר 2004) היה ארכאולוג ימי ישראלי. פרופסור בחוג לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה.
גדעון גכטמן
ביוגרפיה
מודעות האבל שימשו מוטיב מרכזי בעבודותיו של גכטמן החל משנים אלו. גכטמן המשיך בסדרת מודעות האבל ו"ייצר" מודעות שונות הנושאות דימויים מתוך אוצר הדימויים והסמלים הישראלי. בין היתר הדפיס מודעות אבל נוספות (1975) הנושאות את הכיתוב "נחסית" "פושטית" או "גזוזית", כשמותיהם של גולות משחק, או שמות משחקי ילדות אחרים כגון "עץ או פלי" ו"גוגואים" ואחרים.
אבנר רבן
ביוגרפיה
אבנר רבן נולד בקיבוץ רמת דוד. את שירותו הצבאי עשה בשייטת 13 ולאחר שחרורו למד אמנות במכללת אורנים. רבן לימד גאוגרפיה בבית הספר האזורי ביפעת וריכז חוגי העשרה בארכאולוגיה. במסגרת סקר ישראל היה הממונה על הטיפול במפות סקר משמר העמק ונהלל.
גדעון גכטמן
ביוגרפיה
במהלך שנות השבעים יצר מספר עבודות העוסקות בפרוק ובהרכבה של חומרים שונים. בעבודות כגון "חבל מפורק" (1972) או "נסורת" (1972) פורקו החפצים למרכיבים קטנים והולכים והוצגו בתיבות תצוגה או תיבת שרידים (רליקוויום) ברוח המינימליזם. בין העבודות הידועות הייתה סדרת ה"מברשות" (1977-1974) בה יצר מברשות שונות משערותיו ומשערותיהם של אשתו בת-שבע צייזלר ושל ילדיו.
אבנר רבן
ביוגרפיה
ב-1960 היה ביחד עם אלישע לינדר ממייסדי "האגודה למחקר תת-ימי בישראל". הוא למד גאוגרפיה וארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1972 ולאחר סיום התואר הראשון התקבל למסלול ישיר לדוקטורט בארכאולוגיה. במהלך לימודי הדוקטורט שהה שנה כתלמיד מחקר בבית הספר האמריקאי ללימודים קלאסיים באתונה. ב-1981 קיבל את תואר הדוקטור על מחקרו "תפוצתו ומקורותיו של הקנקן המיטלטל לסוגיו, במזרחו של הים התיכון, בתקופת המקרא" (בהנחיית טרודה דותן ואיזידור פרלמן). הוא היה מזכיר האגודה למחקר תת-ימי בישראל ויושב ראש המכון ללימודי ים, מכון שהיה אחד ממקימיו.
גדעון גכטמן
ביוגרפיה
בין השנים 1976-1975 למד בחוגים לתולדות האמנות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. בתקופה זו החל גכטמן לגבש מסגרת פעילות ייחודית אותה הוא כינה "מואוזולאום". מסגרת זו היוותה מערך פעילות שנועד ליצור המשכיות ביצירתו המושגית. המערך, טען גכטמן, "נמצא תמיד בתהליך של התהוות" והפריטים השונים בתצוגה מהווים אפשרויות ואמצעי בדיקה בחלל התצוגה. מסגרת זו אף עזה לגכטמן לפתח במהלך שנות השמונים, בהשפעת הפוסט מודרניזם, אלמנטים של מלאכותיות ושל זיוף. הפריטים הממשיים ב"מואוזולאום" - יוצרו מחדש בעזרת חומרים מלאכותיים שונים. בשונה מן ה"רדי מייד" של מרסל דושאן היו אלו חפצים שהוזמנו אצל בעלי מקצוע שונים ושאבו השראה מחפצים בעלי שימוש מעשי. מודעת האבל, לדוגמה, נוצרה מחדש תוך שימוש באורות ניאון צבעוניים כשל שלט פרסומת (1984). חומרים נוספים שאימץ גכטמן בתקופה זו היו פורמייקה ושיש מלאכותי אשר העידו, אף הם, על המלאכותיות של הייצוג האמנותי ועל אופן הפרדתו הבעייתי מן המישור הביוגרפי.
בין העבודות שיצר בשנים אלו בולטים "כד" (1985), מעין כד אבל דמוי אמפורה, העשוי חיקוי מצויר של שיש, פסלים בצורת מסתם (1985) ועוד. נושאה של סדרת עבודות נוספת הייתה עגלת משחק (1984-1982) אשר נבנתה בכמה גרסאות על ידי שימוש ביציקות שיש סינתטי ההולכות והופכות גסות יותר ויותר. השימוש בשיש, המקושר באיקונוגרפיה של גכטמן אל אנדרטאות ולמצבות, משקף בעבודות אלו את המעבר מאובייקט משחק תמים ל'עגלת מוות' ומ"רדי מייד" אל יצירת אמנות.
בשנת 2003 הציג גכטמן את העבודה "ארכיב" (2003) - העתק המאוזולאום בעיירה פורטבואו  (אנ')  שבגבול ספרד-צרפת, בה התאבד ונקבר הפילוסוף ומבקר התרבות ולטר בנימין. גכטמן שיבץ בקיר המאוזלאום, המוצג כחזית באורך של שמונה מטרים, פרחים וחפצים מלאכותיים אחרים היוצרים הקשר לרעיונותיו של בנימין אודות שיעתוק וייצוג בעידן המודרני. "הפאסאדה אין מאחוריה דבר. פאסאדה ריקה מתוכן. המילוי, ציפויי שיש, פרחים ואלמנטים אחרים, כולם דימויים מיוצרים באמצעים של שעתוק טכני. זהו מקום שבנימין היה שמח להיקבר מחוצה לו אני מניח".
בשנת 2005 יצר את המיצב "מחנה", שהוצג במוזיאון פתח תקווה לאמנות. המיצב כלל אוהלים שיריעותיהם מודפסות בדוגמה של שיש ושורה של עציצי ברושים.
בשנת 2006 החל גכטמן בפרויקט מתמשך שבמסגרתו ייצר מודלים של רקטות קסאם, משגרים ומתקני אחסון ניידים בעבורם. הפרויקט "מתקן שיגור", שהוצג בצורה כרונולוגית במוזיאון פתח תקווה לאמנות בשנת 2006, בבית קנר בראשון לציון בשנת 2007 ובשנת 2008 בגלריה שלוש, התייחס לאופנים השונים שבהם יכול אובייקט להיות משוכפל ומופץ מחדש. הרקטה ה"ממשית" הומרה לאובייקט אמנותי, אולם שמרה על האקטואליות הפוליטית שלה. לצד הדגמים הציג גכטמן שרטוטים ומפרטים טכניים ליצירתם של האובייקטים הללו. הדבר שימש כשלב ראשוני בניסיון להפיץ יצירה אמנותית שלא במסגרת המערך המסחרי של עולם האמנות
ב-25 בינואר 2007 הוענק לגכטמן פרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית מטעם שר התרבות לאמן על מכלול יצירתו העוסקת במוות, בזיכרון ובהנצחה. ועדת השיפוט כללה את ד"ר מרטין וייל, תמי כץ פרימן ואורית אדר-בכר. בנימוקיהם למתן הפרס, שסכומו 80 אלף שקל, כתבו השופטים:
במקביל לעבודתו האומנותית, גדעון עבד וניהל משרד אדריכלים בעיר ראשון לציון והרצה במקומות רבים כגון בצלאל, במדרשה לאמנות, באורנים ועוד. התגורר בראשון לציון, בשכנות לבית חברו האמן דוד וקשטיין.
ב-27 בנובמבר נפטר גדעון גכטמן בבית החולים בלינסון לאחר שמסתם הלב שלו הפסיק לעבוד. ב-28 בנובמבר הוא נקבר בבית העלמין הישן בראשון לציון. הוא הותיר אחריו את רעייתו בת שבע ובן משותף. בעיתון "הארץ" פורסמה באותו יום, לצד מודעות האבל הרגילות, גם מודעת אבל ובה הכיתוב "גדעון גכטמן" באותיות לבנות על רקע שחור.
הוראה
1992-1971
אבנר רבן
ביוגרפיה
כבוגר תואר ראשון התחיל ללמד בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה, ב-1974 התחיל ללמד בחוג לציוויליזציות ימיות, חוג שהיה ממקימיו, ובמקביל לימד במכללת אוהל שרה (כיום מכללת עמק יזרעאל על שם מקס שטרן). מ-1991 היה ראש החוג לציוויליזציות ימיות וראש המרכז ללימודי ים על שם רקנאטי וכן חבר הוועד המנהל של החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה. ב-1992 קיבל דרגת פרופסור חבר וב-1999 פרופסור מן המניין באוניברסיטת חיפה.
היה חבר בעשרות גופים הקשורים למדע, ארכאולוגיה, חקר ארץ ישראל. השתתף בעשרות כנסים מדעיים וימי עיון שאת חלקם יזם. היה בחבר הנאמנים של מכללת עמק יזרעאל.
רבן נפטר באנגליה ב-11 בפברואר 2004, במהלך שנת שבתון באוקספורד. מדי שנה מתקיים באוניברסיטת חיפה כנס ארכאולוגי לזכרו. הכנס נעשה בשיתוף עם רשות העתיקות החוג לארכאולוגיה, החוג לציוויליזציות ימיות ומוזיאון הכט.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, עמד בראש צוות שחקר את הספינה העות'מאנית אל-שריעה שטבעה בכנרת בשנת 1918.
עזרא כפרי
עזרא כפרי (נולד ב-16 בדצמבר 1941) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
עזרא כפרי נולד להורים ילידי פולין, מורים במקצועם וגדל בקיבוץ עין החורש. בקיבוץ החל לצייר והוא עוסק בכך עד היום. בצבא שירת בקרבי והתנדב לשנת שירות שלישית. בתום שירותו הצבאי עבר להתגורר בתל אביב, עיר מגוריו עד היום. במשך קרוב לשנה עבד בתפקידים שונים בבניין, אחר-כך עבר קורס מצילים והיה מורה לשחייה ומציל בבריכת גורדון וגם עסק בדיג תת-מימי. כפרי שימש כמאמן נבחרת הכדורעף של הפועל פתח תקווה. עבד במכירת טלוויזיות והתקנת אנטנות. בשלב מסוים גר בשותפות עם אדם שלמד אצל נולה צ'לטון וסיפר לו על כך. כפרי תמיד היה טוב במשחק, אבל מעולם לא חשב על כך בתור מקצוע.
ההצגה הראשונה בה שיחק הייתה "גן הדובדבנים" מאת צ'כוב בבימויו של מייקל אלפרדס. אחר-כך שיחק בין השאר ב"אכזר מכל המלך" מאת נסים אלוני, בבימויו של עודד קוטלר, "רומיאו ויוליה" בבימויה של גזה פרטוש "ליל העשרים" מאת יהושע סובול בבימויה של נולה צ'לטון, "קריזה" בבימויה של צ'לטון ו"המחרשה והכוכבים" מאת שון או'קייסי בבימויו של קוטלר. המחזה "ליל העשרים" נוצר באמצעות דינמיקה קבוצתית שעשו קבוצת שחקניה של צ'לטון בעין הוד, שבהתבסס עליה יהושע סובול כתב את המחזה. את המחזה "גוג ומגוג שאו" כתב סובול בעקבות משחקי דינמיקה שעשו כפרי ומושונוב, את ההצגה ביימה צ'לטון ומלחין המוזיקה היה יוני רכטר.
כפרי משתתף בתפקידים מרכזיים או ראשיים בכל ארבעת סרטי הקולנוע של יוסף פיצ'חדזה: בסרט "לנגד עיניים מערביות" (1996), מככב באחד משני התפקידים הראשיים לצד אייל שכטר. הוא מגלם את דמותו של וולף, סוכן שב"כ שמנהל מעקב אחרי גרי ראזומוב, בנו של אסיר נמלט, בניסיון לתפוש את אביו. ב"בסמה מוצ'ו" (2001), מגלם את דמותו של אוגוסט, בעל חנות עתיקות שמחזיק באיקונין גנוב מהכנסייה ומעוניין למכור אותו לפושע מחו"ל. ובסרט "שנת אפס" (2004), הוא מגלם את דמותו של רובינזון, פאנקיסט שנות השישים לחייו ו"סוכריות" (2013), בו הוא ומושונוב מגלמים את דמויותיהם של שני רוצחים שכירים.
הוא שיחק בדרמת הטלוויזיה "ישראל בר" בבימויו של יהודה קווה שצולמה בכלא שאטה וגילם את דמותו של בר.
הציג תערוכות ציורים בגלריית נוגה, אצל טובה אוסמן ובגלריה של יוחנן הריסון.
כפרי היה נשוי לסוכנת השחקנים פרי כפרי, עד לפטירתה באוגוסט 2019. בתם, איוה כפרי, היא אמנית שלמדה בפריז.
תיאטרון
משחק
עוזר במאי
פרוש קרקעי
פָּרוּש קרקעי (שם מדעי: Geospiza) הוא סוג של עופות ממשפחת הפרושיים החיים רק באיי גלאפגוס. מקוריהם של פרושים אלה התפתחו בהתאם לאזור חיותם.
לסוג הפרושים הזה יש כמה מינים, ולכולם מקורים בצורת חרוט. הם ניזונים בעיקר מזרעים עבים אותם הם מחלצים עם מקוריהם החרוטיים. כמה מינים התמחו באכילת חרקים ושליפתם מחריצים, אחרים אוכלים טפילים מעורם של צבי ענק והמין פרוש קרקעי חד-מקור ניזון מצוף בעזרת מקורו הארוך וגם מוצץ דם מעופות ימיים.
טום ג'אגר
תומאס "טום" מיכאל ג'אגר (באנגלית: Thomas ("Tom") Michael Jager; נולד ב-6 באוקטובר 1964) הוא שחיין עבר אמריקאי, אלוף אולימפי בעל חמש מדליות זהב אולימפיות במשחי שליחים (משלוש אולימפיאדות), אלוף עולם ושיאן עולם שהתמחה בסגנון החתירה למרחקים קצרים. ג'אגר היה השחיין הראשון בהיסטוריה שירד מגבול 22 שניות במשחה ל-50 מטר חופשי.
ביוגרפיה
ג'אגר נולד בקולינסוויל, אילינוי. הוא החל להתאמן בגיל 8 בעיר מגוריו. בהמשך התאמן אצל רון בלטורה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) השתתף ג'אגר בשני משחי השליחים 4x100 מטר חופשי ומעורב בשלב המוקדמות וסייע לחבריו להגיע לגמר. הרביעיות האמריקאיות זכו במדליות זהב וכך גם הוא (כל מי שהשתתף זכה). הוא קבע במשחים שלו תוצאות של 49.89 שניות ו-50.01 שניות בהתאמה (זינוק שליחים).
שיא עולם ראשון
ג'אגר קבע את שיאו העולמי הראשון בשנת 1985 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.40 שניות.
ג'אגר זכה באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 בשתי מדליות זהב, אחת ב-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.49 שניות לפני השחיין משווייץ דאנו הלסל (22.80 שניות) ומאט ביונדי בן ארצו (22.85 שניות) ואחת במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:19.89 דקות לפני ברית המועצות (3:21.14 דקות) ומזרח גרמניה (3:21.47 דקות) ובנוסף הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.79 שניות אחרי המנצח ביונדי (48.94 שניות) והצרפתי סטפן קארון (49.73 שניות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בבריסביין, אוסטרליה בשנת 1987 זכה ג'אגר במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 22.32 שניות.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה ג'אגר בשתי מדליות, מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש 3:16.53 דקות (ג'אגר עצמו קבע תוצאה של 49.34 שניות בזינוק שליחים, הזמן הרביעי בתחרות) לפני ברית המועצות (3:18.33 דקות) ומזרח גרמניה (3:19.82 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.36 שניות, אחרי מאט ביונדי בן ארצו שקבע שיא עולמי חדש 22.14 שניות ולפני גנדי פריגודה מברית המועצות (22.71 שניות). הוא קיבל מדליית זהב בעבור השתתפות במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב כששחה בשלב המוקדמות והרביעייה האמריקאית זכתה בגמר במקום הראשון.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1989 זכה ג'אגר בשתי מדליות זהב. אחת במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 22.12 שניות ואחת במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:17.75 דקות.
את שיאו העולמי האחרון במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.81 שניות קבע ג'אגר בשנת 1990 בתחרות הספרינט של ארצות הברית.