cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרי מייסון (מיני-סדרה)
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר מקורותיו של עורך הדין להגנה פלילית האגדי ביותר באמריקה, פרי מייסון ומתרחשת בשנת 1931, לוס אנג'לס. בזמן ששאר המדינה מתאוששת מהשפל הגדול, לוס אנג'לס נמצאת בשיא פריחתה, אך כשמקרה העשור מונח על מפתן דלתו של פרי מייסון, מרדפו הבלתי נלאה של אחר האמת חושף עיר שברירה הבנויה על יסודות רעועים ואולי אפילו את הדרך לגאולתו העצמית.
פיתוח
ב-15 באוגוסט 2016 דווח כי רשת "HBO" עובדת על פיתוח סדרת דרמה שתבוסס על סיפורי פרי מייסון מאת ארל סטנלי גרדנר. התסריט לסדרה היה היתד להיכתב על ידי ניק פיזולאטו שהופקד גם על ההפקה בפועל לצדו של רוברט דאוני ג'וניור וג'ו הורצ'ק. ב-25 באוגוסט 2017 פורסם כי פיזולאטו עזב את ההפקה בשביל להתמקד בפיתוח עונתה השלישית של "בלש אמיתי" ושרולין ג'ונס ורון פיצג'רלד יחליפו אותו בתפקיד.
ב-14 בינואר 2019 הוכרז שרשת "HBO" הזמינה רשמית את ההפקה. עוד הוכרז שג'ונס, פיצג'רלד, סוזן דאוני ואמנדה בורל ישמשו כמפיקים בפועל נוספים, שמת'יו ריס ישמש כמפיק בפועל וכי ההפקה נמצאת כעת בתהליך חיפוש אחרי במאי למיני-הסדרה. במרץ, דווח שטים ואן פאטן עתיד לביים את הסדרה, ובמקביל לשמש כמפיק בפועל.
ליהוק
לצד ההכרזה על פיתוח מיני-הסדרה, אושר כי רוברט דאוני ג'וניור יככב בדמותו הראשית של פרי מייסון. ב-25 ביולי 2018 דווח כי דאוני פרש מגילום הדמות בעקבות סיבוך בלוח הזמנים שלו ושחיפוש אחר מחליפו נמשך. ב-14 בינואר 2019, הוכרז כי מת'יו ריס מועמד להחליף את דאוני בתפקיד. טטיאנה מסלני לוהקה לצוות השחקנים באפריל. במאי, ג'ון לית'גו לוהק לצוות השחקנים. ביוני, כריס צ'לק, שיי ויגהאם, נייט קורדדרי, ורוניקה פלקון, ג'פרסון מייס, גייל רנקין ולילי טיילור לוהקו לצוות השחקנים. ביולי, ג'וליה ריילנס, אנדרו האוורד, אריק לנג, רוברט פטריק וסטיבן רוט לוהקו לצוות השחקנים. באוקטובר, ג'סטין קירק לוהק לצוות השחקנים.
הסופר קאפ היווני
הסופר קאפ היווני (ביוונית: Σούπερ Καπ Ελλάδος, שם המפעל הרשמי היה גביע החברות והסולידריות, ביוונית: Κύπελλο Φιλίας και Αλληλεγγύης) היה מפעל כדורגל יווני המוכרע במשחק אחד, ומפגיש בין אלופת יוון לבין מחזיקת הגביע היווני. נקבע כי במקרה של זכייה בדאבל (האלופה היא גם מחזיקת הגביע), לא יתקיים מפגש.
המפעל נחנך רשמית בשנת 1987, ושוחק שבע פעמים בעשור הראשון מאז היווסדו. בשנת 2007 חזר לפעילות, אך בשלוש השנים הבאות לא התקיים המפגש בעקבות זכייתן של אולימפיאקוס ופנאתינאיקוס  בדאבל, ולמעשה המפעל לא המשיך להתקיים מאז.
בסך הכול שוחקו שמונה מהדורות רשמיות של המעפל, וזכו בו שלוש קבוצות שונות בלבד. שיאניות הזכיות בתואר הן פנאתינאיקוס ואולימפיאקוס עם שלוש זכיות כל אחת, בעוד לא.א.ק. אתונה שתי זכיות בתואר.
היסטוריה
מהדורה לא רשמית של המפעל שוחקה לראשונה כבר ב-1980, אך בשנת 1987, ייסדה התאחדות הכדורגל היוונית את מפעל הסופר קאפ באופן רשמי בשם "גביע החברות והסולידריות". המהדורה הראשונה של המשחק שוחקה ב-29 באוגוסט 1987, ובה ניצחה אולימפיאקוס האלופה את מחזיקת הגביע OFI כרתים בתוצאה 0–1.
ב-1990, לאחר שלוש עונות רצופות בהן התקיים המפעל, בוטל המשחק שהיה צריך להפגיש את האלופה פנאתינאיקוס עם מחזיקת הגביע אולימפיאקוס, בעקבות חשש מהתפרעויות בין מחנות האוהדים על רקע המתח בין המועדונים היריבים שהתגבר עם מעברו של סטרטוס אפוסטולקיס מאולימפיאקוס לפנאתינאיקוס.
המפעל המשיך להתקיים באופן רציף עד לשנת 1996, להוציא את מהדורות 1991 ו-1995, שלא שוחקו בעקבות זכייתה של פנאתינאיקוס בדאבל. ביטולו של המפעל לאחר מכן נבע בעיקר מהקושי לשלוט במחנות האוהדים והחשש מהתפרעויות והפרות סדר, וכן בעקבות הקושי לאתר תאריכים פנויים.
בשנת 2007 החזירה הסופר ליגה היוונית את המפעל לפעילות, כאשר האלופה אולימפיאקוס גברה 0–1 על לאריסה, אך בשתי העונות הבאות זכתה אולימפיאקוס בדאבל, והמפעל לא התקיים. ב-2011 תוכנן מפגש בין אולימפיאקוס לא.א.ק. אתונה, אך לא התקיים מסיבות שאינן ידועות. בשתי העונות הבאות זכתה אולימפיאקוס בדאבל, ולמעשה המפעל לא חזר להתקיים.
אחינועם היזרעאלית
אֲחִינֹעַם הַיִּזְרְעֵלִית היא דמות מקראית המופיעה בספר שמואל, אחת מנשותיו של דוד המלך.
לפי המסופר, מקורה ביזרעאל, כנראה זו שבדרום הר יהודה, ומכאן כינויה. אחינועם הייתה ממוצא כליבי – משפחת כלב. היא נישאה לדוד בסוף ימי נדודיו במדבר יהודה, כמסופר בספר שמואל א':
אחינועם היא אמו של אמנון, בנו הבכור של דוד. בפשיטת העמלקים על צקלג, כאשר דוד ואנשיו לא היו בעיר, נשבתה אחינועם יחד עם יתר אנשי צקלג, ועם אשת דוד השנייה – אביגיל. לאחר מרדף אחר העמלקים, הצילו דוד ואנשיו את אחינועם ואת שאר השבויים.
השם אחינועם מופיע בחרסים שנתגלו בשומרון.
אנטומיה של שערורייה
אנטומיה של שערורייה (באנגלית: Anatomy of a Scandal) היא סדרת אנתולוגיה בריטית שפותחה על ידי דייוויד אי קלי ומליסה ג'יימס גיבסון עבור נטפליקס. הסדרה מבוססת על רומן בעל אותו השם מאת שרה ווהן. הסדרה שכוללת שישה פרקים, עלתה לאקרנים ב-15 באפריל 2022.
עונה ראשונה
עלילת הסדרה מתארת שערוריות שונות במעמד העילית של הממלכה המאוחדת. כל עונה תתאר שערורייה אחרת. העונה הראשונה מתרחשת בלונדון, חושפת את השערוריות האישיות והפוליטיות של האליטה הבריטית. ג'יימס וייטהאוס (רופרט פרנד) הוא שר בפרלמנט. אשתו, סופי (סיינה מילר). אין מה שיעצור את וויטהאוס, עד שסודו השערורייתי מתגלה. לעורכת הדין קייט וודקרופט (מישל דוקרי) יש אג'נדה משלה, והתביעה שלה מאיימת לקרוע את הפרלמנט הבריטי ונישואיהם של בני הזוג.
הפקה
נטפליקס פרסמה במאי 2020 כי תפיק סדרת טלוויזיה, אותה עיבדו דייוויד א. קלי ומליסה ג'יימס גיבסון המבוססת על רומן מאת שרה ווהן באותו השם. ס. ג'יי קלארקסון ביים את כל פרקי עונת הבכורה. בספטמבר לוהקו סיינה מילר, מישל דוקרי ורופרט פרנד לככב בסדרה. נעמי סקוט לוהקה בדצמבר, כאשר בן רדקליף לוהק לתפקיד חוזר בינואר 2021.
צילומים
הצילומים לעונה הראשונה החלו באוקטובר 2020 באולפני שפרטון. ההפקה התקיימה באוקספורד בפברואר 2021.
נפת ג'זין
נפת ג'זין (בערבית: قضاء جزين) היא נפה מנהלתית במחוז דרום לבנון, שבלבנון. בירת הנפה היא העיר ג'זין.
65% מהמצביעים הרשומים (59,642) במחוז הם נוצרים. מתוכם, 50% הם מרונים, 13% מלכיתים קתולים יוונים, והשאר מיעוטים (קתולית ארמנית, אורתודוקסית מזרחית, אוונגליסטית, פרוטסטנטים וכו'). 35% הנותרים הם מצביעי דרוזים, שיעים וסונים, בהתאמה. זה מבדיל את המחוז משאר דרום לבנון, שהיא בערך 90% מוסלמים.
צבי אלחייני
צבי אלחייני (נולד ב-1971) הוא אדריכל ודוקטור להיסטוריה של אדריכלות ישראלית, כותב, עורך ואוצר, מייסד ארכיון אדריכלות ישראל ומנהלו.
ביוגרפיה ופעילות אקדמית מקצועית
אלחייני נולד וגדל בשכונת כפר גנים שבפתח תקווה להלנה הופמן (שעלתה ארצה בשנת 1950 מפולין) ולדניאל אלחייני (שעלה ארצה בשנת 1953 ממרוקו). גדל בבית ציוני לאומי דתי, התחנך בחינוך הממלכתי דתי והיה חניך שבט החלוץ בסניף בני עקיבא מלבס, למד בישיבת בני עקיבא נחלים וסיים את לימודיו התיכוניים בבית-הספר אמי"ת גוש דן שעל-יד אוניברסיטת בר-אילן. בצבא שירת במערך ההסברה של חיל החינוך וככתב עיתון במחנה.
בשנת 1998 סיים אלחייני בהצטיינות את לימודיו במחלקה לארכיטקטורה בבצלאל ולאחר מכן למד בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים (הטכניון) שם השלים בהצטיינות יתרה לימודי תואר שני בהיסטוריה, תאוריה וביקורת של ארכיטקטורה. עבודת המאסטר שלו, אוסקר נימאייר וראשית האורבניזם הספקולטיבי בישראל אחרי 1960, חקרה לעומק לראשונה את פועלו בישראל של האדריכל הברזילאי הנודע באמצע שנות ה-60 והניחה תוך כך יסודות להיסטוריה המוקדמת של הבנייה לגובה בישראל. חלקים נרחבים מתוך מחקר זה התפרסמו בספרים ובכתבי-עת בארץ ובחו״ל.
בשנת 2014 השלים אלחייני את החיבור לשם קבלת תואר דוקטור, גם כן בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון. מחקר הדוקטורט שלו על גישות רב–הקשריות לארכיונאות אדריכלית (שיחזור ידע להיסטוריוגרפיה של אדריכלות ישראל) הציע מודל חדשני רב-הקשרי לארכיונאות, לתיעוד ולאיחוי של ידע אדריכלי עלום, על רקע פיזורם ואובדנם רחבי-ההיקף של אוספים אדריכליים אישיים וארגוניים בישראל בעשורים האחרונים.
במקביל לכתיבת הדוקטורט ייסד אלחייני במגדל שלום מאיר בסיועם הגדול של מתנדבים ותומכים את ארכיון אדריכלות ישראל שהוא כיום האוסף המקיף ביותר של תולדות התכנון, הבנייה והאדריכלות בארץ מראשית המאה ה-20 ועד ימינו. הארכיון מקיף למעלה ממיליון פריטים שרבים מהם עוברים תהליך דיגיטציה במסגרת הסכם עם הספרייה ליודאיקה של אוניברסיטת הרווארד. משנת 2016 חבר אלחייני בוועדת ההיגוי של אשכול האדריכלות בפרויקט תרבות חזותית ואמנויות הבמה של הספרייה הלאומית שמטרתו הצלה, דיגיטציה והנגשה של אוספים בתחומי האדריכלות, העיצוב, המחול, והתיאטרון בישראל.
ספרים ופרסומים
בשנת 2022 ראה אור בסדרת ספרי האדריכלות של הוצאת אסיה ספרו של אלחייני יחד עם האדריכל מיכאל יעקובסון ״סעודה אחרונה בקיבוץ: האדריכלות הברוטליסטית של ארנונה אקסלרוד״. שנה קודם לכן ראה אור בסדרה זו ספרם של אלחייני ויעקובסון ״אחרי המודרניזם: האדריכלות של משה לופנפלד וגיורא גמרמן״ (2021). שני הספרים, שראו אור בסמוך, פורשים יריעה מקיפה על עשייתם של יוצרים פחות מוכרים של הברוטליזם והפוסטמודרניזם האדריכלי בישראל במחצית השנייה של המאה ה-20.
בסוף שנת 2019 ראה אור בהוצאה פרטית של האדריכל יוסי פרידמן הספר ״סילו ישראלי״ שאלחייני ערך יחד עם ד״ר אדריכל אור אלכסנדרוביץ. הספר מקיף מאות תצלומי ממגורות בישראל מאת צחי אוסטרובסקי ומאמרים מקיפים על ההיסטוריה הטכנולוגית, האדריכלית והתרבותית של מבני אסמים וממגורות בעולם ובישראל מאת אלכסנדרוביץ ואלחייני.
בסוף שנת 2017 ראתה אור המונוגרפיה שמעון פובזנר אדריכל מאת אלחייני ויעקובסון (הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר) ופורשת לראשונה את מכלול עבודתו של אחד מנציגיה הבולטים של אדריכלות ישראל בעשוריה הראשונים, זוכה פרס רוקח, שהיה מעורב בין השאר בתכנון משכן הכנסת, כיכר מלכי ישראל וכיכר העצמאות (נתניה), מכון ון ליר ובית הספר התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים, בית החייל בתל אביב ובנתניה, אתרי הנצחה רבים, בנייני המכון למחקר ביולוגי בישראל ועוד.
בשנת 2016 פרסם אלחייני עם יעקובסון את המונוגרפיה הדו-לשונית האדריכלות של נדלר-נדלר-ביקסון-גיל: 1946-2010 הפורשת לראשונה את מכלול עבודת אחד ממשרדי האדריכלים הפעילים בארץ, מייסודם של האדריכלים שולמית נדלר ומיכאל נדלר.
אלחייני מעורב בשורה ארוכה של מאמרים, קטלוגים, ספרים ותערוכות העוסקים באדריכלות ישראל. עם תום לימודי התואר הראשון שימש עורך המשנה של שני כרכי הספר הפרויקט הישראלי: בניה ואדריכלות 1948-1973 (עורך: צבי אפרת, 1,055 עמ׳, הוצאת מוזיאון תל אביב לאמנות 2005), המהווים לקסיקון נרחב של ההיסטוריה של אדריכלות ישראל בעשורים הראשונים של הריבונות הישראלית.
בין השנים 2004–2006 שימש אלחייני עורך הארכיטקטורה של סטודיו (כתב עת) לאמנות ובמסגרת זו פרסם מספר שורה של מאמרים וכן ערך עם יעל ברגשטיין גיליון ארכיטקטורה מיוחד שעסק באדריכלות שנות ה-70 וה-80 בישראל, תקופת המעבר שבין הברוטליזם והפוסטמודרניזם באדריכלות ישראל על רקע המהפך הפוליטי והתמורות הטריטוריאליות והכלכליות בארץ באותם עשורים.
בשנת 2009 שימש יועץ מדעי לתרגום העברי של המונוגרפיה מוניו גיתאי-ויינרויב: ארכיטקט באוהאוס בארץ ישראל מאת ריצ׳ארד אינגרסול (הוצאת בבל ומוזיאון תל אביב לאמנות).
כמייסד המנהל של ארכיון אדריכלות ישראל היה אלחייני שותפו של ד״ר אדריכל אור אלכסנדרוביץ בהוצאת הספר להעז את התריס: התגוננות סולארית בבנייה התל אביבית של שנות ה-50 וה-60 (הוצאת פאבליק סקול, 2016) וכן יועץ מלווה של הספר אפוריה: ארכיטקטורה של עצמאות, הסגנון הברוטליסטי של תל אביב יפו 1948-1977 בעריכתם של ד״ר ירמי הופמן והאדריכלית הדס נבו-גולדברשט (הוצאת מרכז המורשת לארכיטקטורה בטכניון, 2017) הסוקר ומנתח למעלה מ-120 מבנים ברוטליסטיים שנבנו בתל אביב לאחר הקמת המדינה ומתבסס ברובו הגדול על חומרים מתוך אוספי ארכיון אדריכלות ישראל.
נוסף על אלה אלחייני פרסם עשרות מאמרים בנושאי אדריכלות ואמנות בכתבי-עת, מגזינים, עיתונים ואתרי חדשות בישראל (xnet, הארץ, העיר, כל העיר, גלובס, סטודיו, המדרשה, מעין, משקפיים, מוזה, מבנים, העין השביעית, עת־מול, בלוק ועוד) ובכתבי-העת הבינלאומיים לאדריכלות ולעיצוב Blueprint, ARCHIS, VOLUME, LOG ואחרים, וכן בספרים, אנתולוגיות וקטלוגים בישראל ובחו"ל.
אוצרות ותערוכות
בשנים 1998–2000 שימש אלחייני עוזר אוצר לצבי אפרת בתערוכה הפרויקט הישראלי: בניה ואדריכלות 1948-1973 שהוצגה בסוף שנת 2000 בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו של מוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 2002 היה חבר בצוות התערוכה הפרעה גבולית (Borderline Disorder) (אוצר צבי אפרת) בביתן הישראלי בביאנלה ה-8 לארכיטקטורה בוונציה וטקסט שלו אף נכלל בקטלוג הנלווה.
בשנת 2004 הציג את העבודה תוכנית שרון בתערוכה שרון (אוצר יהושע סימון) בגלריה קלישר (כיום המרכז לאמנות עכשווית), תל אביב. העבודה צימדה בין תוכנית האב הארצית של האדריכל אריה שרון לתכנונה הפיסי המוקדם של ישראל מתחילת שנות ה-50 לבין תוכנית ההתנתקות של אריאל שרון, שנרקמה וקודמה בעת הצגת התערוכה.
בשנת 2005 הציג אלחייני את מיצב הקיר ״נחלים: ארכיאוטוביוגרפיה״ בתערוכה אניהו במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (2005) (אוצרים יהושע סימון ודליה לוין). העבודה הציעה אב טיפוס לאוטוביוגרפיה אדריכלית אישית, פוליטית וחברתית - דרך עברו בישיבת בני עקיבא נחלים שבה למד מספר שנים כנער. הארכיאוטוביוגרפיה הוא אחד התחומים שאלחייני ממשיך לשכלל במסגרת הארכיון שהקים.
בשנת 2009 אצר אלחייני בגלריה של עמותת אדריכלים מאוחדים בישראל (בית האדריכל ביפו) את התערוכה קו תוי על מכלול עבודתו האדריכלית וההיסטוריוגרפית של האדריכל אבא אלחנני, מחלוצי הכותבים והמבקרים של אדריכלות ישראל החדשה. הפרסום הנלווה לתערוכה הודפס על נייר עיתון וכינס מחדש את הפולמוס שהתנהל מעל דפי עיתון הארץ בשנות ה-60 על חשיבותה של הבינוניות באדריכלות בעקבות מאמר ביקורת של אלחנני על בניין עיריית תל אביב בתכנונו של מנחם כהן (אדריכל).
בשנת 2013 הציג אלחייני בשיתוף המוזיקאי ואמן המיצג אוהד פישוף את העבודה הרצאה על ארכיטקטורה בתערוכה אנטי אנטי: בין אמנות, כוח וידע (אוצרת הדס קידר, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר). המיצג הועלה בשנים 2012–2014 מעל במות אחרות בישראל, ארצות הברית ויפן.
בשנת 2016 היה אלחייני אוצר שותף של התערוכה שליחות: אדריכלות, תכנון ופיתוח מישראל לאפריקה שהוצגה בליווי קטלוג בגלריה של עמותת אדריכלים מאוחדים בישראל (בית האדריכל ביפו), ועסקה במעורבותם האינטנסיבית של אדריכלים, מתכננים וחברות בנייה ותשתיות מישראל באפריקה במחצית השנייה של המאה ה-20.
בשנת 2017 אצר אלחייני במרכז אדמונד דה רוטשילד לתרבות ואמנות, השוכן בבניין משנות ה-20 שעבר תהליך שימור מבנים בשדרות רוטשילד בתל אביב, את התערוכה יישור קו: האדריכלות של יהודה סטמפלר בתל אביב בשנות ה-20 וה-30 שכינסה לראשונה את פועלו העלום של מתכנן הבניין והתעכבה על התמורות העקרוניות בעבודתו מאדריכלות אקלקטית לאדריכלות הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל.
בשנת 2018 אצר אלחייני במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (עם האדריכלית טליה דוידי) את התערוכה גולדרייך דה שליט: מקום העוסקת בהרחבה בעבודתם הרב-תחומית של האדריכל ארטור גולדרייך ורעייתו אדריכלית הפנים והמעצבת תמר דה-שליט שתכננו בשנות ה-70 את אדריכלות הפנים של מתחם המוזיאון ובית יד לבנים הסמוך לו, ושעסקו לאורך המחצית השנייה של המאה ה-20 באדריכלות, אמנות, אריגה, צורפות ועיצוב טקסטיל, עיצוב גרפי ועיצוב תעשייתי, עיצוב במה ועיצוב תלבושות, בחינוך לאדריכלות, ועוד. התערוכה תלווה במונוגרפיה מקיפה שתראה אור במהלך 2019.
Cliché (Hush Hush) (שיר)
(בעברית: קלישאה (שקט שקט)) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הרומניה אלכסנדרה סטאן, מתוך ההוצאה המחודשת לאלבום הבכורה שלה,. השיר יצא לאור ב-3 באוקטובר 2012, כסינגל השני מתוך האלבום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי אנדריי נמירסקי ומרסל פרודן. כמו כן, השיר הוא שיר בסגנון היורודאנס המשלב בתוכו גם את סגנון הדאנס-פופ. את השיר הקליטה סטאן מחדש בגרסה שקטה שלוותה בכינור וגיטרה אקוסטית.
כמו כן, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאתו כסינגל.
ביקורות
מבקרי מוזיקה השוו את השיר לשיר "Hush Hush; Hush Hush", של הפוסיקט דולז, תוך שסקרו את הקליפ שלו ואת השיר עצמו.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא של השיר הועלה לראשונה לערוץ היוטיוב של אגו איטליה ב-5 באוקטובר 2012. חצי מהקליפ צולם בשחור-לבן, בעוד החצי השני צולם בצבע. בין היתר, הועלה הקליפ בספטמבר 2012 לערוץ היוטיוב של חברת התקליטים מען מוס.
נכון למאי 2019, מונה הצפיות של שני הקליפים עומד על כ-18 מיליון צפיות.
תעסוקה מעברית
תעסוקה מעברית היא תעסוקה של עובד, או קבוצת עובדים עם מוגבלות, לתקופה מוגבלת בזמן, המתקיימת במקומות עבודה בשוק החופשי, תוך ליווי של אנשי מקצוע מתחום השיקום. התעסוקה המעברית נועדה לפתח מסוגלות תעסוקתית, ולשמש שלב מעבר בין מצב של אי-עבודה, או של תעסוקה במפעל מוגן, למצב של תעסוקה בשוק החופשי.
הגדרה
תעסוקה מעברית היא תוכנית שיקום תעסוקתית עבור אנשים עם מוגבלות המהווה מעיין שלב מעבר ממסגרת תעסוקה מוגנת, כדוגמת מפעל מוגן, לעבודה בשוק החופשי. התוכנית מתבצעת בפועל כאשר עובד או קבוצת עובדים, משתלבים במסגרות עבודה בשוק החופשי, באינטגרציה מלאה או חלקית עם שאר העובדים במקום, בליווי שיקומי מטעם הארגון או הגוף השיקומי שמפעיל את התוכנית. הליווי השיקומי כולל לרוב מדריך תעסוקה שיקומי הנוכח במקום העבודה באופן יומיומי ואיש מקצוע בכיר יותר, לרוב עובד סוציאלי המבקר במקום העבודה מספר ימים בשבוע. רמת האינטנסיביות של הליווי השיקומי משתנה מתוכנית לתוכנית ונקבעת על ידי הארגון המפעיל את התוכנית. משך הזמן לשילוב עובד בתעסוקה מעברית מוגבל בזמן ונע בדרך כלל בין חצי שנה לשנה וחצי ואף יותר. בין משתתפי התוכנית לבין מקום העבודה בשוק החופשי לא מתקיימים יחסי עבודה. המשתתפים בתוכנית לא מקבלים שכר עבודה אלא גמול תעסוקה ובמקרים חריגים שכר מינימום מותאם.
רציונל
בישראל כיום, אנשים עם מוגבלות אשר מעוניינים לעבוד אך מתקשים להשתלב בשוק החופשי (באופן עצמאי או דרך שירותי תעסוקה נתמכת)מופנים למסגרות תעסוקה מוגנות הכוללים מית"לים (מרכזי יום תעסוקתיים), מפעלים מוגנים, מע״שים ומועדונים תעסוקתיים. כלפי מסגרות אלו קיימת ביקורת אידאולוגית רבה מצד הציבור והאקדמיה כיוון שהן נתפסות כמסגרות בדלניות ומתייגות, שאינן יכולות לשמש חלופה לתעסוקה הוגנת. הביקורת העיקרית מופנית לכך שמסגרות אלו מספקות עבודה חלקית בלבד, שכר העבודה בהם נמוך במידה רבה משכר המינימום המקובל במשק, ורבים מהם מצוידים בטכנולוגיה מיושנת, אשר אינה מאפשרת לקדם ולהכשיר עובדים לשוק העבודה הפרטי או הציבורי.
בשל כך ומתוך אימוץ הדרגתי של תפיסות המודל החברתי בקרב אנשי המקצוע בתחום השיקום, קיימת במקביל למצב הקיים, מגמה של שינוי המתבטאת בהנעת אנשים עם מוגבלות ממסגרות מוגנות לשילוב בשוק החופשי. מגמה זו הפגישה את גורמי השיקום השונים עם ההבנה שהפערים בין מסגרות התעסוקה המוגנות, לבין שוק העבודה החופשי הם גדולים, כאשר בחלק גדול מהמקרים אנשים שהועסקו במסגרות תעסוקה מוגנות התקשו לבצע מעבר מוצלח לשוק העבודה החופשי, כלומר, הצלחה במציאת עבודה והתמדה לאורך זמן במקום העבודה. התעסוקה המעברית התפתחה על מנת לתת מענה לפערים אלו, בהיותה מהווה כפי שמעיד שמה, מצב מעבר בין מסגרת מוגנות לבין דרישות השוק החופשי.
אוכלוסיית היעד
אוכלוסיית היעד של התעסוקה המעברית הם אנשים בגיל העבודה עם מוגבלות חושית, בריאותית, פיזית, מוטורית, קוגניטיבית, תקשורתית ו\ או נפשית, אחת מהמגבלות או יותר, אשר מקבלים או זכאים לקבל שירות ממשרד הרווחה, או ממשרד הבריאות, או במקרים מסוימים מאגף שיקום, במוסד לביטוח לאומי, אשר מחד, הם בעלי פוטנציאל להשתלב בעבודה בשוק החופשי, אך בו בעת זקוקים לתקופת הכנה מעמיקה, לצד עם ליווי שיקומי אינטנסיבי.
רקע
בעשרים השנים האחרונות חל שינוי עמוק בהתייחסותן של מדינות המערב כלפי אנשים עם מוגבלות. שינוי זה הוא תוצאה של מספר מגמות חברתיות ודמוגרפיות שהובילו לגידול משמעותי במספר מקבלי קצבאות הנכות אשר הכבידו את הנטל על תקציב המדינה. כמו כן, שיעורי התעסוקה והאבטלה של אנשים עם מוגבלות נשארו נמוכים ואחוז האנשים החיים בעוני בקרב האוכלוסייה נשאר גבוה באופן משמעותי לעומת אנשים ללא מוגבלות. מציאות זו הובילה את מקבלי ההחלטות במדינות שונות להחליט על שינוי בסדרי העדיפויות של הממשלה; אותן מדינות החלו להתמקד בשילוב אנשים עם מוגבלות בשוק העבודה תוך השקעה כספית משמעותית ועריכת רפורמות בקנה מידה רחב. במסגרת מגמות אלו, החלה פריחה בפיתוחן  של תוכניות לקידום שילובם של אנשים עם מוגבלות בשוק העבודה החופשי, ובמקביל תופעה של צמצום ואף סגירת מסגרות תעסוקה סגרגטיביות.
תעסוקה מעברית במדינות המערב
מודלים של תעסוקה מעברית (Transitional Jobs) החלו להתפתח בארצות הברית בשנות ה-90. מודלים אלו, מאופיינים בכך שהשכר מסובסד על ידי המדינה, כלומר, הממשלה מעבירה למעסיק של אדם עם מוגבלות את השכר עבור משתתפי התוכנית. כמו כן, מודלים אלו יועדו במקור עבור אנשים ללא מוגבלות שמתקשים להשתלב במעגל העבודה, ורק לאחר מכן המודלים אומצו עבור אנשים עם מוגבלות.
תעסוקה מעברית בישראל
ישראל הצטרפה אף היא בשנים האחרונות למגמות העולמיות בתחום התעסוקה של אנשים עם מוגבלות. מגמה זאת ניכרת בהתפתחות מתמדת של שירותי התעסוקה הנתמכת עבור אנשים עם מוגבלות, בחקיקה ובפיתוח של  תוכניות שונות לעידוד וקידום העסקתם של אנשים עם מוגבלות בעולם העבודה, בפיתוח מסגרות של "מוגן בשוק פתוח", ובהתפתחותן של מסגרות תעסוקה מעבריות.
מטרות התעסוקה המעברית
לתעסוקה מעברית שלוש מטרות עיקריות:
מטרה חשובה נוספת היא הפחתת סטיגמה ושינוי עמדות בקרב מעסיקים בקבלה של אנשים עם מוגבלויות לעבודה.
מודלים לתעסוקה מעברית
בישראל, תוכניות תעסוקה מעברית מאופיינות בשונות ובגיוון גדול וזאת בשל אי הסדרת התחום על ידי חקיקה. כיום, מתקיימות תוכניות תעסוקה מעברית ביוזמת ארגונים וגופים שונים אשר פותחו על פי הניסיון בשטח וללא סטנדרטים מוגדרים מראש.
להלן מספר מודלים עיקריים המאפיינים את התוכניות הקיימות: המשתתף בתוכנית משתייך למסגרת מוגנת, לרוב מפעל מוגן, וממנו הוא יוצא לעבודה בשוק החופשי מספר ימים בשבוע, בשילוב עבודה במסגרת המוגנת
קבוצה של משתתפים בתוכנית עובדת יחד באופן במלא באותו מקום עבודה בשוק החופשי.
קבוצה של משתתפים בתוכנית לומדים יחד בקורס שמתקיים השוק החופשי. הקורס יכול להיות קורס מקצועי שבסופו יקבלו המשתתפים תעודה רלוונטית כלשהי (לדוגמה קורס קונדיטוריה שבתומו יקבלו המשתתפים תעודת קונדיטור). קיים גם קורס בלתי מקצועי שמהותו היא למעשה התנסות בעבודה בשוק החופשי.
יחסי החוץ של איטליה
יחסי החוץ של איטליה הם מערכת יחסי החוץ הדיפלומטיים שכוננה איטליה עם מדינות וארגונים זרים בעולם. ממשלת איטליה כוננה יחסים דיפלומטיים עם רוב המדינות בעולם, כולל המעצמות ארצות הברית, סין, רוסיה והממלכה המאוחדת.
ארצות הברית
איטליה מנהלת יחסים חמים וידידותיים עם ארצות הברית. לארצות הברית היה ייצוג דיפלומטי באומה האיטלקית בקודמתה, ממלכת סרדיניה, מאז 1840. עם זאת, בשנת 1891 ניתקה ממשלת איטליה את יחסיה הדיפלומטיים והרהרה בקצרה על הכרזת מלחמה נגד ארצות הברית כתגובה לתקרית הלינץ' של אחד עשר איטלקים בניו אורלינס שבלואיזיאנה, וכן בין השנים 1941 ל-1943 בוטלו היחסים בין המדינות, כאשר איטליה וארצות הברית היו במצב מלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, איטליה הפכה לשותפה טרנס-אטלנטית חזקה ופעילה אשר יחד עם ארצות הברית ביקשה לטפח מודל דמוקרטי ושיתוף פעולה בינלאומי בנושאי עימות וסכסוכים אזרחיים. לשם כך, ממשלת איטליה שיתפה פעולה עם ארצות הברית בגיבוש מדיניות הביטחון, ההגנה ושמירה על השלום. תחת הסכמים דו-צדדיים עתיקי יומין שמקורם בחברות שתי המדינות בארגון האמנה הצפון אטלנטית (נאט"ו), איטליה מארחת זרועות חשובים מהכוחות המזוינים של ארצות הברית בויצ'נצה ובליבורנו (צבא ארצות הברית); אביאנו (בסיס של חיל האוויר); ונמלי בית עבור צי ארצות הברית בשלושה ערים שונות. בארצות הברית ישנם כ-11,500 אנשי צבא המוצבים באיטליה. איטליה מארחת את מכללת ההגנה של נאט"ו ברומא.
איטליה היא שותפה מובילה בלוחמה בטרור, בהיותה חברה מייסדת הן של האיחוד האירופי והן של נאט"ו, ושתי המדינות משתפות פעולה באומות המאוחדות, בארגונים אזוריים שונים, ובשמירה על השלום, השגשוג והביטחון.
הרפובליקה העממית של סין
כבר בעת העתיקה התקיים קשר בין האימפריה הרומית לבין האימפריה הסינית, כשהקשר היה לרוב עקיף, באמצעות מעבר סחורות, מידע ותיירים בין האימפריה הרומית לסין תחת שלטון שושלת האן, וכן בין האימפריה הרומית המאוחרת לשושלות הסיניות השונות. עם השנים, שתי האימפריות הלכו והתקרבו זו לזו מבחינה גאוגרפית, עם התרחבותה של האימפריה הרומית לכיוון מזרח וחדירת שושלת האן למרכז אסיה. Hongdu Aviation, אחת מיצרניות המטוסים הגדולות בסין, הוקמה בשנת 1934 כחברה בבעלות איטלקית-סינית (SINAW) כמיזם משותף בין הרפובליקה הסינית לבין ממלכת איטליה. עם זאת, לאחר פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ב-1937 הפכה איטליה לבעלת בריתה של יפן וסייעה לה בהפצצת מפעלי החברה. כתגובת נגד החרימה ממשלת סין נכסים איטלקיים בסין בדצמבר 1937, וכל העובדים ממוצא איטלקי עזבו עד סוף השנה את סין. בעת החדשה, שתי המדינות מיאנו לקיים יחסים דיפלומטיים עד שנת 1969, כששר החוץ האיטלקי, פייטרו נני, הודיע על הכרת איטליה ברפובליקה העממית של סין. המפלגה הקומוניסטית האיטלקית אף הזמינה את סין להשתתף בקונגרס המפלגה ב-1969; אך סין דחתה את ההזמנה. היחסים בין שתי המדינות החלו להירקם, ובפברואר שלאחר מכן החליפו איטליה וסין שגרירים. עד עצם היום הזה משתתפות איטליה וסין בוועידות פוליטיות בדרגים הגבוהים ביותר. בספטמבר 2005 שר ההגנה הסיני קאו גנג'ואן וסגן שר ההגנה האיטלקי סלבדור קיצו הביעו את תקוותיהם לשיתוף פעולה עמוק יותר בין שתי המדינות.
ברית המועצות
ממשלתו של בניטו מוסוליני באיטליה, וממשלתו של יוסיף סטלין בברית המועצות הכירו האחת בשנייה וכוננו יחסים דיפלומטיים ב-7 בפברואר 1924 (זמן קצר לאחר מותו של ולדימיר לנין). הסכם ראשוני נחתם ב-26 בדצמבר 1921, והוא כלל הכרה דה פקטו בברית המועצות על ידי איטליה. שתי המדינות חתמו על הסכם ידידות ב-2 בספטמבר 1933, והוא נותר בתוקף עד ה-22 ביוני 1941, כאשר איטליה הכריזה מלחמה על ברית-המועצות כחלק מדינות הציר במלחמת העולם השנייה. אפילו במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר איטליה לחמה לצד גרמניה הנאצית נגד ברית המועצות, החיילים האיטלקים העניקו טיפול טוב יותר לאזרחים הסובייטים, טיפול שהיה הרבה יותר טוב מאשר הגרמנים.
רוסיה של ימינו
בשנת 2006, רוסיה ואיטליה חתמו על הסכם לשיתוף פעולה למלחמה בפשע ולהגנה על חירויות האזרח. יש קשרים מסחריים הדוקים בין שתי המדינות. איטליה היא שותפתה המסחרית השנייה החשובה ביותר של רוסיה באיחוד האירופי, לאחר גרמניה, וחברת האנרגיה הממשלתית שלה, ENI, חתמה באחרונה על חוזה ארוך טווח ארוך עם גזפרום לייבוא גז רוסי לאיטליה. בעידן המודרני, רוסיה ממשיכה לקיים יחסים חמים עם איטליה. ממשלות סילביו ברלוסקוני (2001–2006 ו-2008–2011) חיזקו את הקשרים של איטליה עם רוסיה, בשל ידידותו האישית עם הנשיא ולדימיר פוטין. שיתוף הפעולה התרחב גם לתחום התעופה, בין החברה האיטלקית אלניה איירמאקי לחברה הרוסית סוחוי, בפיתוח משותף של כלי טיס חדשים. בנוסף, הרוסים תמיד מבקרים באיטליה במספרים גדולים. רוסיה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-9 קונסוליות באנקונה, ג'נובה, מסינה, מילאנו, נאפולי, פאלרמו, אודינה, ונציה וורונה, ואילו איטליה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ו-8 קונסוליות בקלינינגרד, קרסנודר, ליפצק, נובי אורנגוי, סמרה, סוצ'י, סנקט פטרבורג ויקטרינבורג.
הממלכה המאוחדת
איטליה ובריטניה חתמו ב-26 באפריל 1915 על ברית לונדון, ובעקבות כך, הצטרפה איטליה למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה. לאחר עליית מוסוליני לשלטון, נחתם הסכם בין בריטניה לאיטליה על חלוקת ההשפעה באתיופיה (אתיופיה המודרנית). עם זאת, ההסכם לא זכה לפופולריות, בשל חבירת מוסוליני לציר בין ממלכת איטליה ולגרמניה הנאצית בראשות היטלר. בשנת 1940 איטליה הצטרפה למלחמת העולם השנייה לצד גרמניה, ובעקבות כך לחמו בריטניה ואיטליה ביניהם, עד הפלישה של בעלות הברית לסיציליה אשר הביאה לכניעת הממשלה האיטלקית בסתיו 1943. המועצה הפשיסטית העליונה הדיחה את מוסוליני, החליפה צדדים, חתמה על הסכם כניעה והצטרפה לבעלות הברית. אולם, הגרמנים בינתיים פלשו לחציה הצפוני של איטליה, מוסוליני שוחרר בפשיטת גראן סאסו, והוקמה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, שלחמה לצד הגרמנים, עד לתבוסתם באביב 1945. בריטניה ואיטליה מקיימים יחסים חמים וידידותיים. המלכה אליזבת השנייה, ביקרה 4 פעמים בתקופת שלטונה באיטליה, בשנת 1961, 1980, 2000, ובאפריל 2014. כיום איטליה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-19 קונסוליות באברדין, בדפורד, בלפסט, ברמינגהאם, בריסטול, קארדיף, צ'שנט, אדינבורו, גלאזגו, גרינוק, גרנסי, ג'רסי, ליברפול, מנצ'סטר, ניוקאסל, נוטינגהאם, פיטרבורו, ווטפורד וווקינג. מאידך, בריטניה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-7 קונסוליות בבולוניה, קליארי, קטאניה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי וונציה.
יפן
הקשר הראשון בין שתי המדינות נוצר עוד במאה השש עשרה, ושיתוף הפעולה המרכזי ביניהן זכור כשלקחו חלק במלחמות העולם. בשתי מלחמת העולם, לחמו איטליה ויפן באותם הצדדים. במלחמת העולם הראשונה לחמו שתי המדינות בצדן של מדינות ההסכמה, כדי להרחיב את שטחי ההשפעה שלהן: איטליה באוסטרו-הונגריה ויפן בקולוניות הגרמניות באוקיינוס השקט. בסוף המלחמה השתתפו שתי המדינות בוועידת השלום בפריז, והרחיבו את שטחיהן. שיתוף הפעולה הזכור ביותר ביניהן אירע במלחמת העולם השנייה, כאשר יפן ואיטליה לחמו בצד מדינות הציר, על מנת להמשיך מגמה זו. יחד עם גרמניה הנאצית, היוו איטליה ויפן את הצדדים הראשיים בברית. בסוף המלחמה הובסו שתי המדינות על ידי בעלות הברית, בעיקר בעזרת ארצות הברית. מעבר לכך, לא היה שיתוף פעולה מלחמתי גדול בין שתי המדינות במהלך מלחמות העולם (שליחת חילות משלוח, תחמושת וכדומה) עקב המרחק הגאוגרפי ביניהן. כיום מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים ותקינים בין יפן לאיטליה. איטליה מחזיקה בשגרירות רשמית בטוקיו, בירת יפן ובקונסוליה כללית בעיר אוסקה. מאידך, יפן מחזיקה שגרירות רשמית ברומא, בירת איטליה ובקונסוליה כללית בעיר מילאנו.
צרפת
במהלך המאה ה-14 והמאה ה-15 התחוללו המלחמות האיטלקיות, שבה ניסתה ממלכת צרפת להשתלט על חלקים מאיטליה, ולאחר מכן הייתה איטליה לזירת לחימה בין בית הבסבורג לבית ולואה. גם בשנים לאחר מכן לחמה צרפת בשטחי איטליה, במלחמות שניהלה כנגד בית הבסבורג, ובכלל זה במלחמת שלושים השנים, מלחמת הירושה הספרדית, מלחמת הירושה הפולנית, מלחמת הירושה האוסטרית ומלחמת שבע השנים. במהלך המלחמות הנפוליאוניות נכבשו מדינות איטליה השונות על ידי נפוליאון, ובפעם הראשונה בתולדותיהם זכו לסוג של איחוד מדיני, תחת חסותה של צרפת. בקונגרס וינה הוחזרה עצמאותם של המדינות השונות באיטליה. במהלך מלחמת העולם השנייה שיתפה איטליה פעולה עם גרמניה הנאצית, ואף הכריזה מלחמה על צרפת ב-10 ביולי 1940, ובתמורה קיבלה את שטחי ניס וסבויה. בתום המלחמה חזרו שטחים אלו לידי צרפת. לאחר המלחמה שתי המדינות החלו לשתף פעולה במגוון תחומים, ובכלל זה בתחומי הכלכלה, המסחר, הביטחון והתרבות. כיום היחסים בין המדינות נמצאות במצב רעוע בשל ההאשמה שהטיח משנה לראש ממשלת איטליה לואיג'י די מאיו בצרפת כי היא מעולם לא הפסיקה את הקולוניזציה שלה באפריקה והיא לטענתו גורמת להגירה ולהסתננות מאפריקה לאירופה, די מאיו קרא להטיל סנקציות נגד צרפת בשל התנהלות זו. בתגובה לכך זימנה צרפת את שגריר איטליה בפריז לבירור. ב-7 בפברואר 2019 החזירה צרפת את שגרירה מרומא בשל פגישתו של המשנה לראש ממשלת איטליה לואיג'י די מאיו עם מנהיגי מחאת האפודים הצהובים, בטענה כי זאת התערבות של איטליה בענייניה הפרטיים של צרפת. צרפת מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא, ו-24 קונסוליות באנקונה, אאוסטה, בארי, בולוניה, ברינדיזי, קליארי, קטאניה, קוזנצה, פירנצה, ג'נובה, לה ספציה, ליבורנו, מילאנו, נאפולי, פאלרמו, פארמה, פרוג'ה, פסקארה, סאסארי, טרנטו, טריאסטה, טורינו, ונציה וונטימיגליה. מאידך, איטליה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז, ו-7 קונסוליות בבורדו, לורד, ליון, מרסיי, מץ, ניס, וטולון.
שווייץ
היחסים הדיפלומטיים בין איטליה לשווייץ הם קרובים, ומנוהלים כיום על ידי מערכת אמנות מורכבת (כולל יחסים עם האיחוד האירופי, שאיטליה חברה בה). שווייץ מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא, ו-12 קונסוליות בבארי, ברגמו, בולוניה, קליארי, קטאניה, פירנצה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי, פאדובה, טורינו וונציה. מאידך, איטליה מחזיקה בשווייץ שגרירות בברן, ו-4 קונסוליות בבזל, ז'נבה, לוגאנו, וציריך.
מריקה ורוורט
מריקה ורוורט (בהולנדית: Marieke Vervoort; 10 במאי 1979 – 22 באוקטובר 2019) הייתה ספורטאית פאראלימפית בלגית, שסבלה ממחלה ניוונית חשוכת מרפא ומאפילפסיה. ורוורט זכתה במדליית זהב פאראלימפית ובמדליות נוספות, הייתה אלופת העולם, וקבעה שיאים אירופים ועולמיים. היא משכה את תשומת הלב של התקשורת העולמית כשהודיעה בשנת 2016 שאחרי אולימפיאדת ריו היא תסיים את חייה בהמתת חסד. באוקטובר 2019 ביקשה להוציא לפועל את הליך ההמתה, עליו חתמה כעשור קודם לכן.
יחסי החוץ של איטליה
אוסטריה
בשנת 1882 הצטרפה איטליה לברית המשולשת עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה, משום שכעסה על צרפת שהשתלטה על תוניסיה ב-1881, ואיטלקים רבים ראו בתוניסיה מושבה פוטנציאלית. בשנת 1915 נכנסה איטליה למלחמה לצד מדינות ההסכמה, ובעקבות כך התנהלו קרבות קשים בין אוסטריה לאיטליה (קרבות הנהר איזונצו, קרב קפורטו, קרב ויטוריו ונטו). לאחר המלחמה קיבלה איטליה את דרום טירול וטריאסטה, ובכך הושלם למעשה איחוד איטליה. כיום מתקיימים בין המדינות מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ושתי המדינות חברות באיחוד האירופי. אוסטריה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא, ו-10 קונסוליות בבארי, בולוניה, פירנצה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי, פאלרמו, טריאסטה, טורינו, ונציה וורונה. מאידך, איטליה מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה, ו-6 קונסוליות בפלדקירך, אינסברוק, גראץ, קלגנפורט, לינץ וזלצבורג.
מריקה ורוורט
ביוגרפיה
ורוורט נולדה בעיר דיסט שבפלנדריה, בלגיה. בצעירותה אהבה לשחק כדורסל ולצלול. כשהגיעה לגיל 14, החלה לסבול מכאבים, שבהמשך אובחנו כמחלה ניוונית נדירה וחשוכת מרפא. בגיל 20 החלה להשתמש בכסא גלגלים ולהתעניין בספורט נכים. בתחילה שיחקה כדורסל נכים, ובהמשך עברה להתאמן ולהתחרות במרוצי אופני יד. בשנת 2006 זכתה באליפות העולם בלוזאן. שנה אחר כך זכתה שנית באליפות העולם בהמבורג. במקביל התחרתה גם בתחרויות איש הברזל בשנת 2007 ובתחרויות טריאתלון בשנים 2006–2008. בשנים 2006 ו-2007 הייתה אלופת העולם בטריאתלון. לאחר מכן, בגלל החמרה במחלתה לא הייתה יכולה להמשיך בטריאתלון. בשנים 2008–2011 התחרתה במרוצים ובמרתונים של אופני יד ושל אופני יד עם מפרש מסוג. בשנת 2012 באליפות אירופה בזאגרב זכתה במדליות וקבעה שיאים חדשים במרוצים למרחקים של 100, 200 ו-400 מטר. חודשיים לאחר מכן, בתחרות בבלגיה, שברה את שיא העולם ב-800 מטר. וורוורט קבעה קריטריון אולימפי וייצגה את בלגיה במשחקים הפאראלימפיים בלונדון 2012. היא זכתה במדליית הכסף במרוץ ל-200 מטר. בהמשך, ב-5 בספטמבר 2012, שברה שיא אישי וזכתה במדליית זהב במרוץ ל-100 מטר בקטגוריה T52. בשנת 2013 נפצעה במהלך תחרות, ונאלצה לעבור שיקום ארוך. לפני ששבה להתחרות, נפצעה קשות בתאונה ביתית בשנת 2014. פציעות אלו הובילו לאשפוזים ממושכים, ניתוחים ושיקום, והרופאים הודיעו לה כי סיימה את הקריירה הספורטיבית שלה. ורוורט סירבה לקבל את רוע הגזירה, חזרה להתאמן, ובשנת 2015 זכתה בשלוש מדליות זהב באליפות העולם בקטר. בשנת 2015 נבחרה לספורטאית השנה וכן זכתה ברוב קולות מוחץ בתואר "הענקית הפלמית" על ידי התאחדות עיתונאי הספורט בפלנדריה. בשנת 2016 ייצגה שנית את בלגיה במשחקים הפאראלימפיים בריו. במשחקים אלו זכתה במדליית כסף ב-400 מטר ובמדליית ארד ב-100 מטר, בקטגוריה T52.
יחסי החוץ של איטליה
סלובניה
היחסים בין המדינות כוננו בשנת 1992. סלובניה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-3 קונסוליות במילאנו, פירנצה וטריאסטה, ואילו איטליה מחזיקה בסלובניה שגרירות בליובליאנה וקונסוליה כללית בקופר. בין המדינות מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים.
מריקה ורוורט
הבחירה בהמתת חסד
בשנת 2016, לקראת המשחקים הפאראלימפיים בריו דה ז'ניירו, משכה ורוורט את תשומת הלב של התקשורת העולמית כשפרסמה שהיא מתכננת למות אחרי המשחקים. היא חשפה כי עוד בשנת 2008 קיבלה את האישור החוקי הנדרש בבלגיה לצורך המתת חסד. ורוורט אמרה בראיונות כי ללא האישור הזה, שמאפשר לה לשלוט במועד מותה, הייתה מתאבדת. היא חשפה בראיונות שמצבה הפיזי הולך ומתדרדר עם השנים, עם ההחמרה של המחלה הניוונית, הירידה בראייה והתקפי האפילפסיה. ורוורט הדגישה כי אין בכוונתה למות מייד לאחר המשחקים, אלא שהיא תבחר למות כאשר יהיו יותר ימים גרועים מאשר ימים טובים. ב-22 באוקטובר 2019 מימשה את זכותה החוקית למות.
ספרים
ורוורט חיברה ופרסמה שני ספרים – ''Wielemie. Sporten voor het leven ("Wielemie. ספורט לחיים") בשנת 2012, ו-De andere kant van de medaille'' ("הצד השני של המטבע") בשנת 2017. הספרים עוסקים במחלתה ובהשפעת המחלה על חייה.
יחסי החוץ של איטליה
בולגריה
בולגריה ואיטליה מקיימות ביניהן יחסים דיפלומטיים חלקיים. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים לראשונה בשנת 1879. בולגריה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא, קונסוליה כללית במילאנו, ו-6 קונסוליות כבוד באנקונה, בפירנצה, בג'נובה, בנאפולי, בטורינו ובטרוויזו. מאידך, איטליה מחזיקה בבולגריה שגרירות בסופיה, וקונסוליית כבוד אחת בפלובדיב.
גרמניה
במהלך המלחמות הנפוליאוניות נכבשו הן מדינות איטליה והן מדינות גרמניה על ידי נפוליאון, ובפעם הראשונה בתולדותיהם זכו לסוג של איחוד מדיני, תחת חסותה של צרפת. בקונגרס וינה הוחזרה עצמאותן של המדינות השונות בגרמניה ובאיטליה, אך בעוד בגרמניה נשלטו המדינות על ידי שליטים מקומיים, המדינות באיטליה נשלטו בעיקר על ידי מעצמות זרות. בשנת 1882 הוקמה הברית המשולשת בין גרמניה, אוסטרו-הונגריה ואיטליה, אולם למרות ההסכם נמנעה איטליה להצטרף למעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה, ולבסוף אף הצטרפה למדינות ההסכמה. בשנת 1848 נעשו מאמצים להביא לאיחוד גרמניה ואיטליה במהלך מהפכות אביב העמים, אולם במהלך הריאקציה לאחר מכן נכשלו הניסיונות הללו. במהלך משבר החוב האירופי בשנת 2010 סייעה גרמניה לאיטליה להתגבר על המשבר, ואף נתנה לה מענקי סיוע כדי להיחלץ מהמשבר. גרמניה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא, ו-11 קונסוליות בבארי, בולצנו, קליארי, פירנצה, ג'נובה, מסינה, מילאנו, נאפולי, פאלרמו, רימיני וונציה. מאידך, איטליה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-13 קונסוליות בברמן, קלן, דורטמונד, דרזדן, פרנקפורט, פרייבורג, הנובר, קיל, לייפציג, מינכן, נירנברג, שטוטגרט ווולפסבורג.
דנמרק
היחסים שבין איטליה לדנמרק הם יחסים דיפלומטיים חלקיים, כאשר מרביתם קשורים ביחסי הסחר שביניהם. לדנמרק יש שגרירות ברומא, ולאיטליה יש שגרירות בקופנהגן.
יוון
היחסים הבילטרליים והדיפלומטיים שבין יוון לבין איטליה הים יחסים מיוחדים וחזקים. היחסים הדיפלומטיים המודרניים בין המדינות כוננו מיד לאחר איחוד איטליה, ונחשבים כיום ליחסים לבביים. שתי המדינות משתפות פעולה בתחומי האנרגיה, הביטחון, התרבות והתיירות, כאשר איטליה היא שותפת הסחר העיקרית של יוון, הן ביצוא והן ביבוא.
מולדובה
איטליה הייתה אחת מהמדינות הראשונות שהכירו במולדובה ב-21 בפברואר 1992 לאחר עצמאותה מברית המועצות והפיכתה מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית לרפובליקה. בשנת 2014 שיבח שר החוץ האיטלקי את מולדובה על ניסיונותיה להתקרב למערב אך להשאיר את קשריה עם המזרח חזקים וחמים. איטליה מחזיקה שגרירות בקישינב, בירת מולדובה, אך שגרירה הוא שגריר תושב בוקרשט, בירת רומניה, הסמוכה למולדובה תרבותית וגאוגרפית.
מונקו
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מונקו לאיטליה כוננו ב-25 באפריל 1875. איטליה מיוצגת במונקו בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בתוך מונקו עצמה שהיא עיר מדינה. מונקו מיוצגת באיטליה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה ברומא, בירת המדינה. כמו כן, מונקו מיוצגת באיטליה גם בדרג הקונסולרי באמצעות אחד עשר קונסוליות שהיא מחזיקה בערים בארי, אנקונה, קליארי, בולוניה, ג'נובה, פירנצה, מילאנו, נאפולי, טורינו, פאלרמו וונציה.
סן מרינו
שתי המדינות מנהלות יחסים דיפלומטיים מלאים. איטליה, יחד עם הוותיקן היא אחת משתי המדינות היחידות בעולם המיוצגות בסן מרינו בדרג השגרירות (השלישית היא אינה ישות שאינה עצמאית - המסדר הריבוני הצבאי של מלטה). מבחינה כלכלית, אין הבדלה בין איטליה לסן מרינו וזו הסיבה שנתוני סחר בין שתי המדינות אינם מפורסמים - הגבול פתוח והסחר בין שתי המדינות הוא החופשי ביותר בעולם. איטליה מיוצגת בסן מרינו באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בסן מרינו, בירת המדינה. סן מרינו מיוצגת באיטליה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה ברומא, בירת המדינה. סן מרינו מיוצגת באיטליה גם בדרג הקונסולרי באמצעות 10 קונסוליות שהיא מחזיקה בבארי, בולוניה, פירנצה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי, רוונה, רימיני, טורינו, וונציה.
ספרד
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים לאחר איחוד איטליה. היחסים בין איטליה לספרד נותרו חזקים ואמינים במשך מאות שנים בגלל קשרים פוליטיים, תרבותיים והיסטוריים שונים בין שתי המדינות. ספרד מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא, ו-20 קונסוליות באלגרו, בארי, בולוניה, קליארי, קטאניה, קטנזארו, פירנצה, ג'נובה, ליוורנו, מילאנו, נאפולי, נוברה, פאלרמו, פרוג'ה, רוונה, טרנטו, טורינו, ונציה, ונטימיליה וורונה. מאידך, איטליה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד, ו-19 קונסוליות בא קורוניה, אליקנטה, ברצלונה, בילבאו, בורגוס, קאסטיון דה לה פלאנה, סאוטה, ז'ירונה, איביזה, חרס דה לה פרונטרה, לאס פאלמאס דה גראן קנריה, מאלגה, אוביידו, פלמה דה מיורקה, פמפלונה, סנטה קרוס דה טנריפה, סביליה, ולנסיה וסרגוסה.
פורטוגל
מאז איחוד איטליה בשנת 1861, המדינות מנהלות יחסים דיפלומטיים ישירים. היחסים בין המדינות החלו בתקופת האימפריה הרומית. כיום שתי המדינות חברות בארגוני האיחוד האירופי, אזור שנגן גוש האירו, נאט"ו, ה-OECD, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE), האיחוד הלטיני, ארגון הסחר העולמי, הבנק העולמי וארגוני האו"ם השונים. בנוסף, מאז שנת 2018 יש לאיטליה מעמד של משקיפה בקהילת המדינות הדוברות פורטוגזית. כמו כן קיימים בין המדינות סחר הדו-צדדי, קהילות מהגרים הדדיים וחילופי תרבות אינטנסיביים, וכן תיירות הדדית חזקה. איטליה מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון, ו-3 קונסוליות באלבופיירה, פונשל ופורטו. מאידך, פורטוגל מחזיקה שגרירות ברומא, ו-10 קונסוליות בבארי, בולוניה, ג'נובה, ליוורנו, מילאנו, נאפולי, פאלרמו, טריאסטה, טורינו וונציה.
קרואטיה
היחסים בין המדינות כוננו ב-17 בינואר 1992. קרואטיה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-3 קונסוליות בבארי, מילאנו, ג'נובה, פאדובה, פירנצה וטריאסטה, ואילו איטליה מחזיקה בקרואטיה שגרירות בזאגרב וקונסוליות בבויה, פולה, רייקה, ספליט ואומאג.
שוודיה
לממשלה האיטלקית יש שגרירות בסטוקהולם, ולשוודיה יש שגרירות ברומא. בדצמבר 1935 איטליה הפציצה אמבולנס שוודי באימפריה האתיופית, ובעקבות כך פרצו בשוודיה הפגנות. כיום (2019) הקשרים מתוארים כחזקים, במיוחד עקב המהגרים האיטלקים שהתיישבו בשוודיה לאחר מלחמת העולם השנייה, ועקב המספר הגדל והולך של שוודים הנוסעים לאיטליה בטיסות צ'רטר. מאז שלהי 1940 שחקני כדורגל שוודיים רבים מצליחים במועדוני כדורגל איטלקיים.
אורוגוואי
בין המדינות מתקיימים יחסים דיפלומטיים חזקים ועמידים. לאיטליה שגרירות במונטווידאו, ו-3 קונסוליות של כבוד בקולוניה דל סקרמנטו, במונטווידאו ובפייסנדי. לאורוגוואי שגרירות ברומא, ו-4 קונסוליות של כבוד (בבולוניה, ג'נובה, ליבורנו וונציה). במאי 2013 נשיא אורוגוואי חוסה מוחיקה ערך ביקור רשמי באיטליה.
ארגנטינה
הקשר בין המדינות נחשב לידידותי במיוחד והושפע מאוד מן ההגירה האיטלקית לארגנטינה. שתי המדינות הן חברות ב-G-20. לאיטליה יש שגרירות בבואנוס איירס וקונסוליות במאר דל פלאטה, קורדובה, באיה בלנקה, לה פלאטה ורוסאריו. לארגנטינה יש שגרירות ברומא וקונסוליה במילאנו.
אינדונזיה
המדינות מקיימות יחסים לבביים למרות חילוקי הדתות, שהרי איטליה מכילה כמות גדולה של תושבים קתולים בניגוד לאינדונזיה שהיא בעלת האוכלוסייה המוסלמית הגדולה בעולם. איטליה מיוצגת באינדונזיה על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בג'קרטה, בירת אינדונזיה. אינדונזיה מיוצגת על ידי 5 קונסוליית כבוד בטריאסטה, נאפולי, מילאנו, ג'נובה ובבארי. כמו כן, אינדונזיה מיוצגת גם על ידי שגרירות שהיא מחזיקה ברומא, בירת איטליה.
טאיוואן
עד ה-6 בנובמבר 1970 יוצגה טאיוואן באיטליה באמצעות שגרירות ברומא ובקונסוליה כללית במילאנו. שגרירות זו הייתה נפרדת משגרירות טאיוואן לקריית הוותיקן, בה הייתה שגרירות נוספת. הדבר עורר בלבול ב-1989 כשבעקבות אירועי כיכר טיין-אן-מן, הפגינו איטלקים מחוץ לשגרירות טאיוואן בקריית הוותיקן, מתוך מחשבה כי זו השגרירות של הרפובליקה העממית של סין. כיום אין יחסים דיפלומטיים בין המדינות בעקבות ניתוק הקשר בידי איטליה.
סעודיה
בין איטליה לסעודיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים חלקיים במצב רעוע. הגורם המרכזי למצב היחסים בין המדינות הוא אמירות גזעניות של פוליטיקאים איטלקים המשפילות את האסלאם, שהיא הדת המרכזית בערב הסעודית. ממשלת איטליה מנסה לשפר את היחסים על ידי תמיכה בהצעות שמציעה סעודיה, כגון ההצעה שהעלתה סעודית בשנת 2005 להקים מרכז מידע בינלאומי שייאסוף מודיעין נגד ארגוני טרור. שגריר איטליה בסעודיה הוא תושב איטליה אשר התאסלם במהלך כהונתו. איטליה מחזיקה בשגרירות בריאד ובקונסוליה כללית בג'דה. מאידך, ערב הסעודית מחזיקה בשגרירות ברומא, בירת איטליה.
איראן
בשנת 2005, הייתה איטליה שותפת הסחר השלישית בגודלה של איראן, עם 7.5% מכלל הייצוא לאיראן. החל משנת 2017, איטליה היא שותפת הסחר הגדולה של איראן באיחוד האירופי. איטליה מיוצגת באיראן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בטהראן, בירת המדינה. איראן מיוצגת באיטליה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה ברומא, בירת המדינה. איראן מיוצגת באיטליה גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה במילאנו.
ישראל
ישראל ואיטליה ביססו את קשריהן מיחסים זהירים לאחר הקמת מדינת ישראל, יחסים שידעו עליות ומורדות, עד ליחסי הידידות הקרובים השוררים ביניהן כיום. שתי המדינות מחזיקות שגרירויות: שגרירות ישראל ברומא, בירת איטליה, ושגרירות איטליה בתל אביב-יפו בישראל. בין המדינות פועלת לשכת מסחר ותיקה הדואגת לקשרי הסחר המפותחים בין שתי המדינות. כמו כן, ישראל ואיטליה מקיימות קשרים רחבים בפן הצבאי, הכלכלי, החינוכי והמדעי-טכנולוגי. אך נימנעת מלתמוך בישראל בדיפולומטיה הבין לאומית כמו אצבעות באום.
לבנון
בשנת 1946 נפתחה בלבנון צירות איטליה, אשר הפכה לשגרירות בשנת 1955. שתי המדינות חתמו על הסכם ידידות ושיתוף פעולה בשנת 1949. מרכז התרבות האיטלקי בלבנון שוכן בקומת הקרקע של השגרירות בפרבר של בעבדא. הממשלה האיטלקית סייעה בשיקום לבנון לאחר הסכם טאיף. בדצמבר 2013, הממשלה האיטלקית הודיעה על הגדלת המימון ללבנון, כדי לסייע ללבנון בהתמודדות עם פליטים שנמלטו בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה. איטליה הודיעה גם על משימת חילוץ, שבה פעלה עם חמש עד שבע ספינות לחילוץ אלפי מהגרים, בעיקר סורים, באזור הים התיכון באפריל 2014, ביקר שר ההגנה האיטלקי רוברטה פינוטי בלבנון ונפגש עם נשיא לבנון מישל סלימאן וראש הממשלה תמאם סלאם לדון בתמיכה הבינלאומית בצבא לבנון.
קטר
קטר ואיטליה משתפות פעולה במגוון תחומים אך הבולט מביניהם הוא שיתוף הפעולה בתחום הקמת התשתיות של גביע העולם בכדורגל 2022 שייערך בקטר, מאות עסקים איטלקיים משקיעים בהקמת התשתיות במגוון תחומים, חלקם משקיעים בבניית האצטדיונים, חלקם משקיעים בבניית המלונות וחלקם משקיעים בהקמת הכביש העתידי בין קטר לבחריין שיוביל לאצטדיון-א שמאל. בתערוכה העולמית של 2015 פדריקו גווידי, שרת הכלכלה האיטלקית, פגשה את עמיתה הקטרי אחמד בן ג'אסם אאל ת'אני בביתן הקטרי. הם שוחחו על התקדמות היחסים הכלכליים של איטליה וקטר ובחנו מעורבות גדולה יותר אחת של השנייה, בעניינים פנימיים וחיצוניים. צעד שקטר לא מרבה לעשות.
אתיופיה
השאיפות הקולוניאליות האיטלקיות המודרניות לאתיופיה החלו ב-1880. שאיפות אלו הובילו למלחמת אריתריאה בשנים 1887–1889, שבה איטליה כבשה את הטריטוריה האתיופית אריתריאה, וייסדה את המושבה אריתריאה האיטלקית. איטליה בסופו של דבר איבדה את המושבות באזור. לאחר שנים של התנגדות מקומית ולאחר התערבות של הצבא הבריטי במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה של מלחמת העולם השנייה, כוחות מפוזרים איטלקים המשיכו להילחם במלחמת גרילה, עד הכניעה הסופית ב-1943. אחרי שניתנה לאתיופיה עצמאות, רבים מהמתנחלים האיטלקים נותרו במשך עשרות שנים באתיופיה, לאחר קבלת חנינה מלאה על ידי הקיסר היילה סלאסי. עם זאת, בשל מלחמת האזרחים האתיופית ב-1974, כמעט 22,000 איטלו-אתיופים עזבו את המדינה. במשך 20 השנים האחרונות, המשיכה איטליה להיות אחת מחמש שותפות הסחר הגדולות עם אתיופיה, ומשקיעה מרכזית בכלכלה האתיופית. אתיופיה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא. מאידך, איטליה מחזיקה באתיופיה שגרירות באדיס אבבה.
אוסטרליה
כתוצאה ממשבר אתיופיה והפלישה האיטלקית לחבש ב-1935, ממשלת אוסטרליה הפעילה סנקציות בשנת 1935, אשר אסרו על אוסטרלים מלעשות עסקים עם איטליה, אלא אם כן אושרה על ידי הממשלה. אוסטרליה ואיטליה לחמו זו בזו במהלך מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה, אזרחים איטלקים באוסטרליה נשלחו למחנות מעצר, כבעלי ברית של האויב. לאוסטרליה יש שגרירות ברומא וקונסוליה כללית במילאנו. לאיטליה יש שגרירות בקנברה, קונסוליות כלליות במלבורן וסידני וקונסוליות באדלייד, בריזביין ופרת'.
ניו זילנד
איטליה וניו זילנד לחמו זו בזו במהלך מלחמת העולם השנייה, וכוחות ניו זילנדים תחת פיקודו של ברנרד פרייברג השתתפו בלחימה בחזית האיטלקית. כיום שתי המדינות משתפות פעולה במגוון סוגיות גלובליות כולל לווייתנים, שינויי אקלים, זכויות אדם, שמירת שלום ואי-הפצת נשק גרעיני. הן גם עובדות בשיתוף פעולה הדוק ברמה האזורית באנטארקטיקה ובאוקיינוס השקט. ניו זילנד מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא וקונסוליה כללית במילאנו. מאידך, איטליה מחזיקה בניו זילנד שגרירות בוולינגטון, ו-3 קונסוליות באוקלנד, כרייסטצ'רץ' ודנידין.
ברית הנשים הבין-לאומית
הארגון הוקם בברלין בשנת 1904 תחת השם International Woman Suffrage Alliance (הברית הבינלאומית למען זכות בחירה לנשים) על ידי מנהיגות פמיניסטיות מרחבי העולם, בהן, מיליסנט פוסט, קארי צ'פמן קאט וסוזן ב. אנתוני. מטה הארגון היה בלונדון.
היסטוריה
לאחר כנס מועצת נשים בינלאומית בשנת 1902 התאכזבו פעילות פמיניסטיות בארצות הברית מכך שהארגון נרתע מלתמוך בזכות בחירה לנשים, והן החליטו להקים ארגון שיקדם מטרה זו. הארגון הוקם בברלין ב-3 ביוני 1904, במהלך הכנס השני של מועצת הנשים בינלאומית. הארגון נקרא בתחילה International Woman Suffrage Alliance (הברית הבינלאומית למען זכות בחירה לנשים) ומקום מושבו היה בלונדון. בין מייסדות הארגון נמנו, מיליסנט פוסט, קארי צ'פמן קאט וסוזן ב. אנתוני.
קונגרסים של הארגון התקיימו בקופנהגן (1906), אמסטרדם (1908), לונדון (1909), סטוקהולם (יוני 1911) ובודפשט (1913). לארגון הצטרפו ארגונים לאומיים שנאבקו למען זכות הבחירה לנשים, והוא הוציא לאור כתב-עת חודשי. כנסי הארגון נערכים מעת לעת בערים שונות בעולם. בשנת 2017 נערך הכנס בניקוסיה, קפריסין.
בשנת 1946 שינה הארגון את שמו לברית הנשים הבינלאומית. נשיאת הארגון הייתה קארי צ'פמן קאט, שהייתה גם בין המייסדות של בארצות הברית.
הצבע המסורתי של הארגון, המשמש כסמל לזכויות האישה וזכות הבחירה לנשים, הוא צהוב.
בשנת 1947 היה הארגון בין הראשונים שקיבלו מעמד ייעוץ כללי במועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות, ולאחר מכן מעמד דומה במועצת אירופה. לארגון נציגים בגופים בינלאומיים רבים נוספים, בהם ארגון המזון והחקלאות, הליגה הערבית ומועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ.
הארגון כיום
הנושא המרכזי בו עוסק הארגון כיום הוא מימוש מלא של האמנה לביעור כל הצורות של אפליה נגד נשים (CEDAW). בכנסים האחרונים של הארגון אומצה הסיסמה "זכויות האישה הן זכויות האדם" והוחלט שהארגון יפעל לקידום נושאים נוספים, בהם צדק וזכויות אדם, קידום הדמוקרטיה והשלום, חיסול האלימות נגד נשים ונערות, שינוי אקלים, קידום, קידום הבריאות בעולם וקידום נשים בכלכלה.
כיום מייצג הארגון יותר מ-50 ארגונים ברחבי העולם, בהם ויצו. הלנה גלזר, יושבת ראש הנהלת ויצו העולמית, היא גם חברת הנהלה בברית הנשים הבינלאומית.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–קטר
יחסי איחוד האמירויות הערביות–קטר (בערבית: العلاقات الإماراتية القطرية) הם היחסים בין איחוד האמירויות הערביות ובין מדינת קטר. המדינות חולקות גבול ימי, ובעבר גם יבשתי. שתיהן מדינות ערביות דוברות ערבית ושתיהן נמצאות לחופי המפרץ הפרסי. שתי המדינות חברות במועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ.
היחסים הדיפלומטיים
בשנת 1995, לאחר שחמד בן ח'ליפה אאל ת'אני הדיח את אביו כדי להיות אמיר קטר, איחוד האמירויות הערביות נתן מקלט לאמיר המודח ח'ליפה בן חמד אאל ת'אני בתוך אבו דאבי. קטר האשימה את איחוד האמירויות הערביות, יחד עם ערב הסעודית ובחריין שתמכו בהדחתו של האחרון, בקשירת קשר נגד האמיר החדש, איחוד האמירויות הערביות הכחיש את כל ההאשמות הללו. המון ניסיונות היו, מצד תושבי איחוד האמירויות להדיח את אמיר קטר החדש, ובפברואר 1996, גייסו לאמיר חמד משמר מאומן.
איחוד האמירויות הערביות, יחד עם ערב הסעודית ובחריין, הוציאו את שגריריהן מקטר במרץ 2014 מכיוון שקטר לא מסכימה שלא להתערב בעניינים פנימיים של מדינות אלה. הסיבה העיקרית למחלוקת הייתה התמיכה של איחוד האמירויות במשטר הפוליטי במצרים בראשות עבד אל-פתאח סיסי ומצרים שהאשימה את קטר בתמיכה במפלגת האחים המוסלמים. ממשלת קטר המשיכה לגבות את האחים המוסלמים במצרים. אמיר קטר תמים בן חמד אאל ת'אני גינה את בחירתו של עבד אל-פתאח א-סיסי כנשיא בחודש יוני 2014 וקרא לסוגיה "הפיכה צבאית" – האמיר ניצל את דרגתו הגבוהה של סיסי (משיר) כדי לעשות לו רושם של מנהיג צבאי שיטיל רודנות גם הוא על מצרים. למרות המשך תמיכתה של קטר במפלגת האחים המוסלמים, השגרירים של כל המדינות חזרו לקטר והמשיכו בעבודתם ביולי באותה השנה.