cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליעזר לודוויג זמנהוף
ביוגרפיה
זמנהוף נולד בעיר ביאליסטוק שבגבולה המערבי של האימפריה הרוסית, בתחום המושב (כיום בפולין), כבכור בין 9 ילדים. אביו (כמו סבו) היה מורה לשפות. הוריו התכוונו לקרוא לו אליעזר מרקוביץ', אולם בגלל חוקי השלטון הרוסי, הם נתנו לו גם שם נוצרי, לודביק, שהופיע בתעודת הזהות שלו.
אביו של לודביק, מארק זמנהוף, נולד ב-27 בינואר 1837 בעיר סובאלק שבפולין. הוא עבר לביאליסטוק בסביבות 1857, ומצא בה עבודה כמורה פרטי לשפות בביתה של משפחת זבלודובסקי, המשפחה המקומית העשירה, שם הכיר את אשתו, רוזאליה סופר. כדי לפרנס את משפחתו, הוא הקים בית ספר משלו, "תורה בדרך ארץ". לודביק זמנהוף נולד ב-1859 בדירה קטנה בקומה השנייה של בית מעץ ברחוב ז'לונה. מאוחר יותר, ב-11 ביולי 1919, ביוזמת יעקב שפירו, שונה שמו של הרחוב לרחוב "לודביק זמנהוף".
לזמנהוף היו שתי שפות אם: רוסית, ככל הנראה השפה שבה דיבר בעיקר עם אביו, ויידיש, בה דיבר עם אמו. למרות האיסור על דיבור בפולנית, שהטילה האימפריה הרוסית ששלטה באזור באותה תקופה, למד זמנהוף את השפה שבפועל הייתה מדוברת בביאליסטוק, בגיל צעיר.
אוכלוסיית העיר ביאליסטוק, שהייתה באותו זמן תחת שלטון האימפריה הרוסית, כללה לאומים שונים: פולנים, רוסים, בלארוסים, גרמנים, ליטאים, טטארים, אך הרוב (68%) היו יהודים דוברי יידיש. זמנהוף התמלא תסכול בגלל הסכסוכים הרבים שהיו בין הקבוצות השונות. הוא הבין את הקושי האובייקטיבי שיש לבני האדם בלימוד מגוון השפות של שכניהם, והעריך שהשנאה והדעות הקדומות נובעות במידה רבה מאי-הבנות שהן כורח המציאות בהיעדרה של "שפת גשר" משותפת.
בשנת 1878 כמעט שהשלים את הפרויקט הלשוני הראשוני – Lingwe uniwersala – אך הוא היה צעיר מדי מכדי להוציאו לאור. לאחר סיום הלימודים החל ללמוד רפואה באוניברסיטת מוסקבה, ואחר-כך באוניברסיטת ורשה. קיימת התכתבות שלו מאותה תקופה עם חברי ביל"ו, שבה נזף בהם על חוסר מעשיותם. זמנהוף האמין שניתן יהיה להקים אוטונומיה יהודית בארצות הברית, אך בעקבות הביקורת שנמתחה עליו ועל יתר חסידי "הפתרון האמריקני", הפך חובב ציון פעיל, ואף ייסד את אגודת הסטודנטים "שארית-ישראל" בוורשה. מאוחר יותר, לאחר פרסום אספרנטו, עתיד היה זמנהוף לעבור לרעיון לאומי אוניברסלי יותר, וליצור את אמונת ה"הִלליזם" (Hilelismo), שתתבסס על תורת המוסר האנושית הבסיסית של הלל הזקן: "מה ששנוא עליך לא תעשה לחברך".
עבור זמנהוף, השפה החדשה שימשה לא רק ככלי תקשורת, אלא גם ככלי להפצת הרעיון של דו-קיום בשלום של אנשים מתרבויות שונות. הוא ויתר מראש על זכויות יוצרים כלשהן על השפה, כי ראה בה נחלת דובריה בעולם כולו, כמו שפה לאומית כלשהי.
בשנת 1898 חזר זמנהוף לוורשה ופתח מרפאה פרטית.
זמנהוף תרגם לאספרנטו יצירות מופת רבות מן הספרות העולמית (כולל התנ"ך כולו – משימה שעליה שקד כל חייו). כן חיבר שירה מקורית, ובכך הראה שהשפה מסוגלת להביע את כל קשת הרגשות האנושיים, ולשמש גם כשפה ספרותית. בעקבותיו קמו סופרים רבים, אשר העשירו את התרבות האספרנטית ביצירות בעלות ערך, שרבות מהן תורגמו לשפות לאומיות.
ב-1905 נאם בקונגרס העולמי הראשון לאספרנטו, שהתקיים בעיר הצרפתית בולון-סור-מר. קונגרס זה הוכיח לראשונה שניתן לקיים תקשורת באספרנטו מדוברת (עד אז התקיימו קשרים בינלאומיים באמצעות אספרנטו בעיקר בכתב, או במועדונים מקומיים). בשנת 1908 קמה אגודת האספרנטו העולמית, UEA (ראשי תיבות: Universala Esperanto-Asocio), אך זמנהוף סירב לקחת חלק פעיל בהנהגת הארגון, באמרו כי הוא רק "אחד מהאספרנטיסטים".
ד"ר זמנהוף נפטר בוורשה ב-14 באפריל 1917, ונקבר בבית הקברות היהודי בוורשה. מדי שנה עולים לקברו דוברי אספרנטו וחובביה.
משפחתו
לאליעזר וקלרה זמנהוף נולדו שלושה ילדים: אדם (1888 – 1940), סופיה (1889 – 1942) ולידיה. כל ילדיו למדו אספרנטו. לאחר פטירתו, הוזמן בנו, אדם, בקביעות כאורח כבוד לכינוסי האספרנטיסטים. סופיה הייתה רופאת ילדים ואדם היה רופא עיניים. שתי בנותיו נשבו בקסם האספרנטו והפכו בבגרותן לתומכות נלהבות של השפה ולמורות ללימוד אספרנטו באירופה ובארצות הברית. הן הצטרפו לדת הבהאית. אספרנטו עמדה אז על הפרק כשפה הבינלאומית עבור דת זו, אך בהמשך נבחרה האנגלית לשפת הבהאים העולמית, כך עד היום.
שלושת ילדיו של זמנהוף נספו כולם בשואה. בנו נעצר בתחילת 1940, נשלח למחנה פלמירי ונרצח שם זמן קצר לאחר מכן. בנותיו נשלחו לגטו ורשה ומשם שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה ב-1942. רעייתו של אדם, ונדה, שרדה את השואה והמשיכה את מסורת האספרנטו עד מותה ב-1954. לאחר כן, בנה לואי-כריסטוף זלסקי-זמנהוף, שהצליח להסתתר בפולין בשואה בזהות בדויה, היגר ב-1959 לצרפת והיה אספרנטיסט פעיל. הוא הלך לעולמו בשנת 2019, בגיל 94.
אחיינו, (בנו של הנריק, אחיו של אליעזר לודוויג זמנהוף), יליד 1911, היגר לארצות הברית בשנת 1939, שם היה פרופסור לגנטיקה ולביוכימיה. הוא נפטר ב-1998.
הנצחה
במרכז הכוכב המעטר את קברו שבוורשה ניתן לראות את האות E, המסמלת את פועלו הרב בשפת האספרנטו. רחובות על שמו ועל שם יצירתו אספרנטו קיימים בערים גדולות רבות בעולם, בהן גם בישראל. בולים בנושאים אלה יצאו בעשרות מדינות (בישראל יצא הבול לזכרו בדצמבר 2006).
ד"ר זמנהוף נחשב למעין אל בדת היפנית אומוטו, שאספרנטו היא חלק מעקרונותיה, ורבבות מאמיניה למדו את השפה.
לבוש לרצח
לבוש לרצח (באנגלית: Dressed to Kill) הוא מותחן ארוטי ופסיכולוגי אמריקאי משנת 1980 בבימויו של בריאן דה פלמה, עם אנג'י דיקינסון, מייקל קיין וננסי אלן בתפקידים הראשיים.
בסרט יש מספר תיאורים של רצח אישה מתקלחת כמו בסרט פסיכו של אלפרד היצ'קוק.
ננסי אלן הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה.
אנג'י דיקינסון זכתה בפרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר, בריאן דה פאלמה היה מועמד לפרס סאטורן לבמאי הטוב ביותר, פיו דונגיו היה מועמד לפרס סאטורן לפסקול המוזיקה הטוב ביותר.
תקציר העלילה
קייט מילר (אנג'י דיקינסון) היא אישה בגיל הביניים שאינה מרוצה מחיי המין שלה. בעלה הראשון נהרג בווייטנאם והיא גרה עם בנה פיטר (קית' גורדון) ובעלה השני שאינו מספק אותה מינית. היא חולמת שהיא מתקלחת וגבר מתקיף אותה בסכין ומשסף אותה (כמו בסרט פסיכו) ומתעוררת בבהלה.
בנה פיטר (קית' גורדון) עסוק כל היום בבניית מחשב ולא רוצה להילוות אליה למוזיאון.
קייט הולכת לפגישה עם הפסיכיאטר ד"ר אליוט (מייקל קיין) ומספרת לו על תסכולה. היא שואלת אותו אם היא מושכת אותו ואם הוא מוכן לשכב אתה. הוא אומר לה כי היא אכן מושכת אותו אבל אינו יכול לעשות זאת.
קייט הולכת לבד למוזיאון המטרופוליטן לאמנות פוגשת שם גבר שמוצא חן בעיניה, מפילה כפפה ועוקבת אחריו עד למונית ומשם לדירתו שם הם מקיימים יחסי מין. בבוקר היא מגלה בתיקו כי הוא סובל ממחלת מין ומסתלקת משם. במעלית היא מבחינה ששכחה את טבעתה ועולה שוב לדירתו אך כשהמעלית נפתחת נכנס לשם אדם עם פאה נכרית ומשסף את גרונה. באותו רגע נמצאת שם זונה בשם ליז בלייק (ננסי אלן) שמצליחה לראות את פני הרוצח ונמלטת משם בצרחות.
החקירה מוטלת על השוטר מרינו (דניס פרנץ) שחוקר את הרופא, פיטר וליז. הוא יודע שהרוצח ינסה לחסל את ליז וממנה שוטרת לעקב אחריה. גם פיטר עוקב אחריה ואחרי ד"ר אליוט והוא מזהה "אישה" המתאימה לתיאור הרוצחת של ליז. ליז מצליחה להימלט ממרדף של הרוצח בעזרתו של פיטר.
ד"ר לוי (דייוויד מרגוליס) מטפל בפציינט בשם "בובי" שרוצה לעבור ניתוח להתאמה מגדרית וטוען שהרופא שלו ד"ר אליוט מתנגד לכך. הוא מגיע למסקנה שאליוט ו"בובי" הם אדם אחד ומודיע זאת למרינו. ד"ר לוי אומר שבגופו של ד"ר אליוט יש חלק נשי וחלק גברי. כשהחלק הגברי מתגבר, זה מאיים על החלק הנשי שדורש לחסל את האישה שמעוררת את הרגש המיני הגברי.
ליז מגיעה לקליניקה של אליוט, מגרה אותו בבגדים חושפניים ורוצה לשכב איתו. הוא מסכים והיא נכנסת לחדרו ומנסה למצוא את שם הלקוח שנראה לה כרוצח. כשהיא חוזרת היא מותקפת על ידי אדם עם פאה. השוטרת יורה בו ומסתבר שהוא ד"ר אליוט.
ד"ר אליוט מאושפז במוסד לחולי נפש ושם הוא מנסה לחנוק אחות לקול צהלותיהם של המאושפזים.
ליז חוזרת לביתה עם פיטר וחוזה בחלום זוועה בו מנסה אליוט לשסף אותה.
אייזנשטיין
{{פירושונים|* דב מאיר אייזנשטיין – למדן ירושלמי ועורך תורני
ראו גם
}}
רוברט ואלזר
רוברט ואלזר (בגרמנית: Robert Walser; 15 באפריל 1878 – 25 בדצמבר 1956) היה סופר שווייצרי שכתב בשפה הגרמנית, ונחשב אחד הסופרים המודרניים החשובים ביותר של המאה העשרים.
ברשימתו הקצרה משנת 1929 על רוברט ואלזר, כותב ולטר בנימין: "אפשר לקרוא דברים רבים מאת רוברט ואלזר, אבל עליו אי-אפשר לקרוא שום דבר." אמירה זאת של בנימין מעידה על שוליותו של רוברט ואלזר בשדה הספרות בתקופת חייו, אף שסופרים לא מעטים העריצו את כתיבתו. רוברט מוזיל, למשל, חסיד נוסף של ואלזר בין בני זמנו, כאשר קרא לראשונה את קפקא, תיאר את כתיבתו כ"מקרה פרטי של הטיפוס ואלזר." שכן ואלזר נערץ מראשית פרסומיו על סופרים כגון מוזיל, הרמן הסה, שטפן צווייג ופרנץ קפקא ולמעשה היה ידוע יותר בחייו מאשר קפקא או בנימין בחייהם.
ואלזר עצמו, למרות הערצתם של קומץ סופרים אלה, לא הצליח מעולם לפרנס את עצמו באמצעות הכתיבה ועבד כל חייו בעבודות לעת מצוא כמשרת וכפקיד פשוט. למרות הצלחה יחסית בראשית הקריירה הספרותית שלו, הפופולריות של יצירותיו הלכה ופחתה במהלך העשורים השני והשלישי של המאה ה-20. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 סבל מהתמוטטות עצבים ואת שארית ימיו עשה במוסד פסיכיאטרי מבלי לכתוב כמעט דבר. בשלהי המאה ה-20 שב והתעורר עניין ביצירותיו, כאשר פוענחו טקסטים שכתב בכתב זעיר ובעיפרון על ניירות משומשים בתקופת יצירתו האחרונה. טקסטים אלה כונו על ידי חוקריו "מיקרוגרמות" ולאחר פענוחן, הן פורסמו ותורגמו לשפות רבות.
1897-1878
במקביל ניסה רוברט ואלזר – שהיה חובב תיאטרון נלהב עוד מנעוריו – להיעשות לשחקן, אך ללא הצלחה. מן הימים הללו נותר אקוורל שצייר אחיו קרל ובו מופיע רוברט בדמות השודד קרל מור מן המחזה השודדים מאת פרידריך שילר.
בסתיו 1896 חזר רוברט ואלזר לשווייץ ונרשם כתושב בציריך. בשנים שלאחר מכן עבד ואלזר כפקיד וכלבלר במשרדים רבים ושונים – אם כי לעולם לא לאורך זמן. ואלזר הוא אחד הסופרים הראשונים בשפה הגרמנית שתיארו את חיי המשרד ביצירותיהם.
1912-1898
בשנת 1898 פורסמו שישה שירים של ואלזר במהדורת יום ראשון של העיתון היומי של ברן, דֶר בּוּנד (Der Bund). בעקבות פרסומם התוודע ואלזר לחוג הסופרים של כתב העת הספרותי די אינזל (Die Insel), המושפע מסגנון היוגנדשטיל (שכונה באוסטריה "הזצסיון הווינאי"). כתב העת פרסם שירים, דרמוֹלֶטוֹת (קטעי דרמה קצרים) וקטעי פרוזה של ואלזר.
עד 1905 התגורר ואלזר בעיקר בציריך, אך החליף תדיר את מקום מגוריו ועבודתו בעיר (בעשר שנותיו בציריך התגורר בשבעה עשר חדרים ודירות, עבד בכתשע משרות, והתפרנס מעבודות לבלרות זמניות בלשכת הכתיבה למחוסרי עבודה). בשנים האלה שהה תקופות קצרות גם בערים השווייצריות טוּן (עליה כתב את קטע הפרוזה "קלייסט בטון", המתאר את שהייתו של הסופר והמחזאי היינריך פון קלייסט בעיר כמאה שנים לפני כן) וזוֹלוֹתוּרן ובערים הגרמניות וינטֶרטוּר ומינכן. כמו כן התגורר זמן מה אצל אחותו הבכורה ליזה בכפר טויפלן (Täuffelen) הסמוך לביל. תקופה זו מתוארת ברומן הראשון שכתב, האחים טאנר (Geschwister Tanner, 1907), הנושא אופי אוטוביוגרפי מובהק.
ב-1903 התקבל לעבודה כעוזר למהנדס והממציא קרל דוּבּלֶר בוֵדֵנסוִיל שליד ציריך. פרק זה בחייו שימש בסיס לרומן השני שכתב – עוזר לכל עת (Der Gehülfe, 1908). בשהותו בווילה של המהנדס דובלר כתב את ספרו הראשון, שיצא לאור בהוצאת אינזֶל שנה לאחר מכן – החיבורים של פריץ קוכר (Fritz Kochers Aufsätze, 1904).
בשלהי קיץ 1905 השתלם ואלזר בבית ספר למשרתים בברלין ולאחר מכן עבד חודשים אחדים כמשרת בארמון דמבראו שבשלזיה עילית (כיום בפולין). נושא השירות יופיע בעתיד ברבות מיצירותיו – בייחוד ברומן השלישי שלו, יאקוב פון גונטן (Jakob von Gunten, 1909).
בתחילת 1906 חזר רוברט ואלזר לברלין, שבה חי עד שנת 1913. בתחילה התגורר אצל אחיו קרל, שכבר עשה לו שם כצייר, גרפיקאי ומעצב תפאורות והכניס את רוברט לחוגי הספרות והתיאטרון בברלין. בזמן הזה הכיר את המוציאים לאור סמואל פישר וברונו קסירר, שלימים הוציאו לאור רבים מספריו.
פרט לרומנים כתב ואלזר באותה התקופה קטעי פרוזה שבהם שרטט תמונות מחיי היומיום של משוטט דל אמצעים. הרומנים וקטעי הפרוזה – שפורסמו בעיתונים חשובים במרחב הדובר גרמנית – התקבלו באהדה. ואלזר רכש לו מקום מבוסס בתחום הספרות, אולם למרות הביקורות הנלהבות, בין השאר מהרמן הסה בן ארצו, ממקס ברוד, מפרנץ קפקא, מרוברט מוסיל ומקורט טוכולסקי, לא נחלו ספריו הצלחה מסחרית. לאחר ניסיונות ראשונים להשתלב בחוגי האינטליגנציה, ביניהם גם כמזכיר האגודה לתנועת הזצסיון הברלינאית בראשות הצייר מקס ליברמן, משרה שנטל בשל מצוקתו הכלכלית, הלך ואלזר והתרחק מן האנשים, שסלדו ממוזרותו, ממגושמותו החברתית וממרדנותו בבורגנות, ושב לשיטוטיו בבתי המרזח ובמסעדות הפועלים.
1929-1913
לאחר האכזבה הספרותית והכלכלית שנחל ואלזר בברלין, חזר בשנת 1913 אל שווייץ. שם התגורר בתחילה אצל אחותו ליזה, שעבדה כמורה במוסד לחולי נפש במנזר בֶּלֶלֶה (Bellelay). בתקופה זו הכיר את הכובסת פרידה מֶרמֶט וקשר עמה קשרי ידידות עזים שהתבטאו בהתכתבות אינטימית וממושכת. באותה שנה פרסם ואלזר את הכרך חיבורים (Aufsätze, 1913).
אחרי שהות קצרה אצל אביו בביל עבר ביולי 1913 לגור בחדר בעליית הגג של מלון "הצלב הכחול" בעיר, ששם התגורר עד 1920. בשנת 1914 נפטר אביו של ואלזר.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס ואלזר לצבא שווייץ ושירת שבועות מספר בארלאך ובסנט מוריץ כטוראי בחיל הרגלים.
בסוף 1916 מת אחיו של ואלזר, ארנסט, שהיה מאושפז זה כמה שנים בשל מחלת נפש במוסד הפסיכיאטרי ולדאו. בשנת 1919 התאבד אחיו של ואלזר, הרמן, פרופסור לגאוגרפיה בברן.
בביל כתב רוברט ואלזר מספר רב של קטעי פרוזה קצרים שהתפרסמו בעיתונים ובכתבי עת בגרמניה ובשווייץ וכן בכרכים הבאים: סיפורים (1914 ,Geschichten), שירים קטנים (Kleine Dichtungen, 1915), קטעי פרוזה (1917, Prosastücke), פרוזה קטנה (1917, Kleine Prosa), חיי משוררים (1917, Poetenleben) וזֶלַנד (Seeland, 1920). עבור הספר Kleine Dichtungen זכה ואלזר בפרס של איגוד הנשים לציון משוררים מחבל הריין ומהדורתו הראשונה יצאה לאור בשנת 1914 עבור איגוד הנשים. קטע הפרוזה "הטיול" (Der Spaziergang) הופיע לראשונה בכרך נפרד. באוסף זלנד פורסם הטקסט שנית לאחר עריכה קפדנית של ואלזר עצמו.
ואלזר, שמאז ומעולם חבב הליכות ברגל, החל בזמן הזה לצאת לטיולים רגליים ארוכים, שנמשכו לא פעם לילה שלם. רבים מקטעי הפרוזה שלו מהתקופה הזאת נכתבו מנקודת המבט של המטייל במרחב המוכר אך זר. כמו כן כתב קטעים רבים העוסקים באמנים ובסופרים. בתקופת ביל (1921-1913) אפשר להבחין גם בתפנית תמאטית בכתיבתו לתצפיות טבע ולאידיליות.
למרות הפרסומים הרבים, התקשה ואלזר להתקיים כסופר עצמאי. בתחילת 1921 עבר ואלזר לברן, ששם עבד חודשים אחדים כעוזר בארכיון הממשלתי בברן. בזמן הזה כתב את הרומן תיאודור, שכתב היד שלו לא נמצא מעולם. בברן חי בפרישות גדולה בחדרים שכורים שאותם החליף לעיתים קרובות – ב-12 שנים התגורר ב-16 חדרים שונים.
עוד בשנת 1917 אימץ רוברט ואלזר, לדבריו שלו, שיטת כתיבה בת שני שלבים – את הטיוטה כתב בעיפרון, את הנוסח הסופי בדיו. בברן התחדד והקצין סגנונו זה, שכונה לימים על ידי חוקריו בשם "מיקרוגרמות" –  בשל כתב היד הזעיר והקשה לפענוח והשימוש בעיפרון. מ-1924 לכל המאוחר קיימות עדויות לכתיבת ה"מיקרוגרמות" – טיוטות לשירים, לקטעי פרוזה, לסצנות ולרומן שלם (השודד). רק חלק מהכתבים הועתק לנוסח נקי כדי להגישם לדפוס. בטקסטים האלה התגבש סגנונו הסובייקטיבי והמשתעשע והפך מופשט אף יותר. רבים מהטקסטים שנכתבו בזמן הזה הם מרובי רבדים ויכולים להיקרא באופנים שונים – כרשימות עיתונאיות נאיביות-מבדרות אבל גם כמונטאז'ים מורכבים וגדושים ברמיזות. כתיבתו של ואלזר הושפעה הן מספרות גבוהה והן מספרות זולה: לא פעם כתב מחדש את עלילותיהם של רומנים זולים ושינה אותן בתוך כך. חלק גדול מיצירתו של ואלזר נוצר בשנים הפרודוקטיביות האלה בברן, אולם הוא הצליח להוציא לאור רק ספר אחד דקיק: אוסף קטעי הפרוזה הוורד (Die Rose, 1925) – זהו הספר האחרון שוואלזר עצמו היה מעורב בהוצאתו לאור. חלק מן הטקסטים שכתב התפרסמו במפוזר בעיתונים ובכתבי עת, וחלק – אם לא אבדו – נשארו בגדר טיוטות.
במכתב למוציא לאור מקס רִיכנֶר מ-20 ביוני 1927, שנתיים לפני אשפוזו הראשון, כתב ואלזר: "עבור כותב שורות אלה פשוט היה רגע שבו שנא את הקולמוס שנאה נוראה ואיומה, מאס בו בצורה שאין לי מילים לתארה, היטמטם לגמרי ברגע שהחל להשתמש בו ולו במקצת, וכדי להשתחרר מתיעוב הקולמוס הזה החל לכתוב בעיפרון, לקשקש, להשתעשע. בעזרת העיפרון שוב יכולתי לשחק, לכתוב טוב יותר; נדמה היה לי שחדוות הכתיבה קמה כך לתחייה. האמן לי שחוויתי משבר אמיתי בגלל הקולמוס (שהתחיל עוד בברלין), מין עווית שמלפיתתה השתחררתי ביגיעה ובאיטיות בדרך העיפרון. חולשה, עוויתות, קהות חושים הם תמיד דבר מה גופני ובה בעת נפשי. עבורי אלה היו אפוא ימים של עצבים מרוטים שכמו השתקפו בכתב היד, בהתמוססותו, וכשהעתקתי מתרגיל העיפרון שוב למדתי – כמו נער קטן – לכתוב." 526 מיקרוגרמות כאלה השאיר אחריו ואלזר, שלאחר פענוחן הן מונות 6000 דפי דפוס. את מקצתן העתיק לכתב מסודר ונקי ואף פרסם על במה זו או אחרת אך רובן שורבטו על גבם של ניירות משומשים.
הטקסטים הלא ידועים שנשמרו בטיוטות העיפרון המיקרוגרפיות פוענחו בשנים 1985–2000 על ידי החוקרים וֶרנֶר מוֹרלַנג (Morlang) ובֶּרנהַרד אֶכטֶה (Echte) ופורסמו בשישה כרכים תחת השם Aus dem Bleistiftgebiet (מתחום העיפרון). לפני כן, בשנת 1972, פענחו יוכן גרֶבֶן (Greven) ומרטין יוּרגֶנס (Jürgens) מתוך הכתבים האלה את הרומן הגנוז השודד (Der Räuber) ואת סצנות-פליקס (Felix-Szenen) והוציאו אותם לאור.
1956-1929
בתחילת 1929, לאחר שסבל זמן מה מהתקפי חרדה ומהזיות שהובילו להתמוטטות נפשית, נענה ואלזר לעצתו של פסיכיאטר ולהפצרותיה של אחותו ליזה והתאשפז במוסד הפסיכיאטרי ולדאו (Waldau) שליד ברן. בפרוטוקול רפואי של המוסד נכתב: "המטופל מודה שהוא שומע קולות." במוסד התייצב מצבו של ואלזר לאחר כמה שבועות והוא הוסיף לחבר ולפרסם טקסטים, אולם הרבה פחות מאשר בשנים הקודמות. הוא כתב שירים וקטעי פרוזה בשיטה שכינה "שיטת העיפרון", בכתב זעיר, שגודל אותיותיו הלך וקטן עד שלא עלה על מילימטר, ואת חלקם ערך והעתיק לנוסח נקי בדיו. מתקופה זאת לא נותרו טיוטות רבות, אלא בעיקר נוסחים נקיים וטקסטים שפורסמו. רק כשהועבר ואלזר בניגוד לרצונו בשנת 1933 אל המוסד הפסיכיאטרי הריזאו שבקנטון מולדתו אפנצל חדל לכתוב, "אף שמנהל המוסד, ד"ר אוטו הינריכסן", משורר בעצמו, "העמיד לרשותו חדר לפעילות ספרותית". כמו חוסי המוסד האחרים הועסק ואלזר בייצור של שקיות נייר וכן בעבודות סידור ומיון. בזמנו הפנוי קרא ספרות בידור.
יצירותיו והתקבלותן
הטקסטים של ואלזר מתאפיינים בטון עליז ומשועשע המכסה לעיתים קרובות על רגשות קודרים ופחדים קיומיים. בייחוד יצירותיו המוקדמות נדמות בקריאה ראשונה נאיביות וקלילות, אך מאחורי הפשטות הזאת מסתתרות תובנות מדויקות ומודרניות על חיי היומיום, המנוסחות לא פעם בשפה מורכבת ורבת רבדים. כיום נמנים הטקסטים של ואלזר, שפענוחן המלא החל בשנות ה-60, עם היצירות החשובות של תקופת המודרנה. בכתיבתו ואלזר השתעשע לעיתים קרובות בשימוש מודע בניב השווייצרי. נושאי הכתיבה נעים בין הגיגים אישיים ובין כתיבה על טקסטים ספרותיים אחרים.
תקופות היצירה של ואלזר
חוקריו של ואלזר מחלקים את יצירתו לארבעה שלבים, הקשורים למקומות המגורים המשתנים תדיר של המחבר: היצירות המוקדמות (1905-1898), שנכתבו תחת השפעת זרם היוגנדשטיל והאסתטיציזם; היצירות הריאליסטיות יחסית מתקופת ברלין (1913-1905), שבה נכתבו כל הרומנים של ואלזר שיצאו לאור בחייו; היצירות העוסקות בנושאים שווייצריים מתקופת ביל (1920-1913); וקטעי הפרוזה, השירים והדרמולטות המופשטים, ההרמטיים יותר ויותר, מתקופת ברן (1933-1921), שמבחינת היקפן הן חלק הארי של יצירתו של ואלזר. אחרי 1933, בעת שהייתו במוסד הפסיכיאטרי הריזאו, יבשה עטו של המחבר כמעט לגמרי במישור הספרותי. מזמן לזמן כתב עדיין מכתבים אולם ב-1949 נפסקה גם כתיבתם.
1905-1898: ההתחלה
משנת 1898 פורסמו במהדורת יום ראשון של היומון דר בונד שירים מאת ואלזר. ממארס 1902 עד אוגוסט 1903 נערך והודפס הספר החיבורים של פריץ קוכר בהוצאת אינזל. יוזף ויקטור וידמן, עורך מהדורת יום ראשון של הבונד, כתב במילות ההקדמה שלו שביצירותיו של ואלזר בא לידי ביטוי "דבר מה פראי, קדום ואמיתי, ועם זאת מעודן מאוד". בשנת 1899 פרסם גם כתב העת די אינזל שירים, פרוזה ודרמולטות מוקדמות של ואלזר.
אף על פי שאין זה נדמה כך, היה ואלזר פורה מאוד בשנים הראשונות; כ-80 שירים נכתבו בשנים האלה, נוספו עליהם טקסטים דרמטיים וקטעי פרוזה. במקבצים, שהחלו להתפרסם רק בתקופת ברלין, מצויים גם שירים רבים מראשית כתיבתו: מרבית מארבעים השירים שקובצו באסופה שירים (Gedichte, 1909; בתוספת 16 איורים פרי עטו של אחיו קרל ואלזר) פורסמו עוד בשנים 1898–1900 בכתבי עת. גם הקטעים הדרמטיים הכלולים בספר קומדיה (Komödie, 1919) נכתבו בסביבות 1900. מתכתובות של ואלזר עם ההוצאה לאור עולה כי ב-1903 נעשו תוכניות לפרסום הדרמות. הספר החיבורים של פריץ קוכר נועד להיות כרך ראשון מתוך שלושה; בכרכים 2 ו-3 היו אמורים להתפרסם הדרמולטות והשירים. אולם למרות הסקירות האוהדות על הספר, הכרכים הנוספים לא יצאו לאור מעולם – כנראה עקב שיעור המכירות הנמוך.
באותה תקופה פורייה מוקדמת של ואלזר נוצר גם רצף הסצנות שנכתב בעגה השווייצרית האגם (Der Teich), שקטעים ממנו פורסמו לראשונה בשנת 1966 בביוגרפיה שכתב רוברט מכלר (Mächler). הטקסט פורסם במלואו לראשונה ב-1972 בכרך 12.1 של כל כתביו של ואלזר, שנערכו על ידי יוכן גרבן. האגם הוא הטקסט היחיד של ואלזר שנכתב בעגה השווייצרית. החוקר ברנהרד אכטה העריך כי נכתב בשנת 1902.
תחילתו הספרותית של ואלזר מונה אפוא הן יצירות ליריות והן פרוזה. ואלזר כתב פרוזה בכל תקופות היצירה שלו – קטעים קצרים, רומנים ורשימות למדורי התרבות בעיתון. יצירתו הלירית נחלקת לשלוש תקופות: השנים המוקדמות (1905-1898), סוף שנותיו בביל (1920-1919 בערך) ושנותיו בברן (1931-1924 בערך).
1913-1905: ברלין
בתקופת מגוריו בברלין נכתבו לא רק הרומנים של ואלזר האחים טאנר, עוזר לכל עת ויאקוב פון גונטן, אלא גם קטעי פרוזה רבים שהתפרסמו בעיתונים ובכתבי עת יוקרתיים ותיארו את החיים בברלין תחת קיסר גרמניה וילהלם השני מנקודת המבט של הולך בטל זעיר-בורגני: "כשפיך מלא, רואות עיניך בו בזמן אדם אחר השקוע בתחיבת מזון לפיו. והאנשים אפילו לא צוחקים, גם אני לא. מאז הגעתי לברלין, הפסקתי לחשוב שהאנושי הוא מגוחך."
בתקופה הזה רווח הסגנון הריאליסטי בטקסטים של ואלזר, ובייחוד ברומן עוזר לכל עת. אולם בטקסטים אחרים, בראש ובראשונה ביאקוב פון גונטן, הופך העולם הריאליסטי הזה – מבלי להיות לרומנטי או לאגדי – למרחב מפלצתי ולא מובן, לעיתים סתום לחלוטין.
1921-1913: ביל
בשנת 1913 שב רוברט ואלזר לשווייץ ברגל. הנסיגה למולדת היא גם נסיגה מן החברה ומן החוג הספרותי אל המרחב הפרטי. רק קשרים מעטים נשמרו. את ההשראה לכתיבתו מוצא ואלזר בהליכות ארוכות בטבע. שינוי המקום משתקף גם בהתקות התוכניות והסגנוניות בכתיבתו: הרחק מן הנושאים המעסיקים את אנשי העיר הגדולה. בכתיבתו הוא פונה לסוגת האידיליה, אולם גם זו קורסת שוב ושוב ואינה מנותקת מן המשבר העולמי. כזר שהוא גם בן-בית במולדתו שלו, ואלזר מתמקד בשנים הראשונות של חזרתו בשלווה ובחוסר החשיבות של ערים קטנות בניגוד לכרך הסואנת והראוותנית ברלין.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 הולכים וגדלים הסדקים באידיליה זו: לנימתם האירונית של הטקסטים מיתוספים גם החששות וחוסר היציבות המאפיינים עתות מלחמה. פה ושם נזכרת המלחמה במפורש: "לנגד עיניי עמד ביתי הרך, היקר והנעים, רעייתי היפה והילדים המתוקים שאהבתי יותר מכול. אבל לנגד עיניי עמד גם הפגיון שהשלכתי מידי והקרב שממנו ברחתי."
מרבית ספריו של ואלזר יצאו לאור בזמן מגוריו בביל. אמנם רק טקסט ארוך אחד נכתב אז – הטיול (1917) – אולם כמה אסופות של קטעי פרוזה יצאו לאור. הטיול הוא טקסט פרוזה שפורסם לראשונה באופן עצמאי בהוצאת הובר (Huber) ככותר התשיעי בסדרה "מסַפְּרים שווייצרים". ב-1919 פורסם אותו סיפור בגרסה ערוכה (על ידי ואלזר עצמו) באסופה Seeland. האסופות חיבורים (1913), סיפורים (1914) ושירים קטנים (1915) הודפסו בהוצאת קורט וולף (Wolff) בלייפציג. קטעי פרוזה (1917) יצא לאור בהוצאת ראשר (Rascher) בציריך, פרוזה קטנה (1917), חיי משורר (1917) וזלנד (1920) יצאו לאור בהוצאת אלכסנדר פרנקה (Francke) בברן, הקובץ קומדיה (1919) יצא לאור בהוצאת ברונו קסירר (Cassirer) בברלין, אף שהיה מיצירותיו המוקדמות.
1933-1921: ברן
בשנת 1921 עבר רוברט ואלזר לברן. משנת 1929 ואילך התגורר במוסד הפסיכיאטרי ולדאו שליד ברן ושם המשיך בכתיבה הספרותית עד 1933.
התקבלות יצירתו
ואלזר, שחוץ מהשתתפותו בחוג הסופרים של כתב העת די אינזל בתקופת יצירתו המוקדמת לא השתייך מעולם לאסכולה ספרותית, לקבוצה או לזרם, היה לפני מלחמת העולם הראשונה וגם בשנות ה-20 של המאה ה-20 סופר מוערך, אם כי בסוף התקופה הזו נודע בעיקר בזכות רשימותיו בעיתון. עם זאת, בשנות ה-30 הלך ונשכח ואלזר בגרמניה וגם המהדורות החוזרות שהוציא קרל זליג בשווייץ לא שינו זאת.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 חזר ונתגלה רוברט ואלזר לקהל הרחב, אף שבין מעריציו בימי חייו נמנו כריסטיאן מורגנשטרן, רוברט מוסיל, קורט טוכולסקי, פרנץ קפקא, ולטר בנימין והרמן הסה. מאז פורסמו כמעט כל כתביו במהדורות מוערות ומקיפות ופוענחו ונערכו הטיוטות המאוחרות שהשאיר אחריו. בין השאר השפיע ואלזר על מחברים מודרניים שונים, כגון: מרטין ואלזר, פטר ביקסל, פטר הנדקה, ו.ג. זבאלד ואלפרידה ילינק.
בשנת 1967 העבירה אחותו של רוברט ואלזר, פאני הגי-ואלזר, את עיזבונה לקרן קרל זליג, שהוקמה ב-1966 על ידי ד"ר אליו פרליך (Fröhlich), בתנאי שכל המסמכים יישמרו, יעובדו ויונגשו בארכיון שיוקם על שמו של רוברט ואלזר. בשנת 1973 ייסדה הקרן את הארכיון. בשנת 1996 הקימה קרן קרל זליג את אגודת רוברט ואלזר וב-2004 שינתה את שמה לקרן רוברט ואלזר בציריך. בשל קשיים כספיים עברה הקרן לברן ב-2009 ופתחה שם את מרכז רוברט ואלזר. מטרת המרכז היא לשמר, לקטלג ולחקור את כתביו של רוברט ואלזר ושל ידידו והמצנט שלו קרל זליג ולהנגישם לקהל הרחב. פרט לארכיון רוברט ואלזר, המרכז מחזיק ספרייה עם כל כתביו של רוברט ואלזר ומציג תערוכות נושאיות מתחלפות הנוגעות לרוברט ואלזר.
ב-1978 הוקמה בעיר מולדתו ביל קרן רוברט ואלזר בביל/ביין, המעניקה את פרס רוברט ואלזר לספרי ביכורים שווייצריים בגרמנית ובצרפתית.
על שמו של רוברט ואלזר נקראת רכבת-רוכנת של שירות הרכבות השווייצרי.
נמלניים
נמלניים (שם מדעי: Zodariidae) הם משפחה בסדרת העכבישאים המזכירה במראה נמלים. הם נפוצים בכל העולם באזורי הטרופיים והממוזגים, אך רק מינים מעטים חיים באמריקה הצפונית.
מאפיינים
מינים אלה מזכירים בצורתם נמלים כחלק מחקיינות המכונה חקיינות נמלים (myrmecomorphy), דבר הנפוץ בעוד כמה מיני עכבישים כמו Myrmaplata plataleoides. הם מידמים להם כדי לתפוס ולאכול את הנמלים שלא מודעות לטורף. ייתכן שהם גם מתגוננים מנמלים שיוצאות לצוד עכבישים. כל מין עכביש משתמש במין נמלה אחרת להערים עליה. למעשה העכבישים לא באמת מזכירים נמלים אלא רק באופן מוגבל אך מצליחים להיכנס למושבות הנמלים ולחיות איתם ואז כשכולם יוצאים מהקן כדי להילחם באויב או לצוד, העכביש בוחר לו נמלה לטרף, מזריק לה ארס והורג אותה תוך כדי ההמולה.
במקרה שנמלה פוגשת בעכביש כזה הוא מרים את 2 הרגלים הקדמיות שלו כדי להידמות להם ואם זה לא עוזר הוא נוגע עם הכליות שלו במחושי הנמלה, מה שעושים 2 נמלים שנפגשות. בדרך כלל החיקוי הזה משכנע את הנמלה והעכביש יכול להיכנס. לעיתים אפילו מעבירים לעכבישים נמלים גוססות, מידי פועלות, כדי שיעבירו אותם החוצה. אז העכביש יכול לאכול בשקט.
וין מיין
וין מיין או וין מינט (בבורמזית: ဝင်းမြင့်, היגוי: [wɪ́ɴ mjɪ̰ɴ]; נולד ב-8 בנובמבר 1951) הוא פוליטיקאי בורמזי, אסיר פוליטי לשעבר ושוב פעם החל מ-2021. כיהן החל מ-2018 כנשיא של מיאנמר עד שנעצר במהלך ההפיכה הצבאית במיאנמר 2021, שהחלה ב-1 בפברואר 2021. הוא הנשיא העשירי של מדינה זו. בשנים 2016–2018 כיהן כיושב ראש בית הנבחרים של מיאנמר. בשנים 2012–2018 היה חבר בית הנבחרים. וין מיין נחשב לבן ברית של יועצת המדינה אונג סן סו צ'י שכיהנה אחרי 2016 כראש הממשלה בפועל של מיאנמר. והייתה מנועה על ידי החוק מלשמש בתפקיד ראש ממשלה או נשיאה. הוא עורך דין במקצועו.
Now He Sings, Now He Sobs
Now He Sings, Now He Sobs הוא אלבום הסולו השני של פסנתרן הג'אז האמריקאי צ'יק קוריאה, אשר פורסם בדצמבר 1968, מעט אחרי יציאת אלבומו הראשון, Tones for Joan's Bones. בשנת 2002 יצא מחדש כתקליטור על ידי חברת Blue Note יחד עם רצועות בונוס שהוקלטו בשנת 1975.
וין מיין
ביוגרפיה
וין מיין נולד בשנת 1951 בכפר ניאונג צ'אונג במחוז דנוביו איראוואדי, להוריו - טון קין ודו תאן. למד לתואר ראשון לגאולוגיה ואחר כך משפטים באוניברסיטת יאנגון. בשנת 1981 אחרי שנת 1981 עבד כעורך דין בבית המשפט החוקתי של בורמה. הוא נעצר אחרי השתתפותו ב"התקוממות 8888" משנת 1988. זמן קצר בשנת 1990 (אז החונטה הצבאית פיזרה את הפרלמנט שנבחר) וכן בין מאי 2012 למרץ 2018 כיהן כחבר בבית הנבחרים מטעם הליגה הלאומית למען דמוקרטיה. אחרי שכיהן כיושב ראש בית הנבחרים בשנים 2016–2018 במרץ 2019 נבחר מול שני מועמדים אחרים כנשיא מיאנמר. אף על פי שתפקידו הוא במידה רבה סמלי בלבד למיין יתרון על קודמו טין צ'ו, בניסיון הפוליטי שצבר באופוזיציה בשנים 1988–2015.
Now He Sings, Now He Sobs
האלבום הוקלט על ידי הטריו-ג'אז של קוריאה, שהורכב ממנו כפסנתרן וכסולן, הבסיסט מירוסלאב ויטוס, והמתופף רוי היינס. כל הרצועות מורכבות מהמבנה הקלאסי של סטנדרט ג'אז, כאשר גוף השיר (Head) הוא המנגינה החוזרת על עצמה, אותה כתב לרוב קוריאה, בתחילת השיר ובסופו, כאשר באמצעו מתחוללים סבבי אלתורים של חברי ההרכב. בעוד שחלק מהאלתורים מורכבים מתבניות קבועות וקלאסיות, באלבום קיימים גם אלתורים חופשיים רבים בהם אין חוקיות קבועה.
וין מיין
ביוגרפיה
ב-31 בינואר 2021, נעצר וין מיין בידי צבא מיאנמר, שהכריז על תוצאות הבחירות הכלליות בנובמבר 2020 כמזויפות. ב- 6 בדצמבר2021 בבית משפט בנייפידאו נידון וין מיין יחד עם אונג סן סו צ'י לארבע שנות מאסר בגין "הסתה להפרעות סדר" והפרת החוקים האפידמיולוגיים בזמן הבחירות בשנת 2020 בימי מגפת הקורונה. כעבור כמה שעות הכת הצבאית הורידה את העונש לשנתיים מאסר. בהמשך על סו צ'ו הוטלו עונשי מאסר נוספים.
Now He Sings, Now He Sobs
בגרסת התקליטור התפרסמו שתי רצועות בונוס, האחת היא גרסת כיסוי לשיר "Pannonica" מאת ת'לוניוס מונק, והקטע "My One and Only Love" של קוריאה.
וין מיין
חייו הפרטיים
וין מיין נשוי לצ'ו צ'ו ואב לבת, פיו פיו תין, יועצת בכירה בחברת City Mart Holdings.
Now He Sings, Now He Sobs
בשנת 1999 הוענק לסינגל "Now He Sings, Now He Sobs", שעל שמו נקרא גם האלבום, פרס היכל התהילה של הגראמי.
איוואן אטאל
איוואן אטאל (בצרפתית: Yvan Attal; נולד ב-4 בינואר 1965) הוא שחקן ובמאי קולנוע צרפתי-יהודי, יליד ישראל.
קורות חיים
איוואן אטאל נולד בתל אביב, ישראל, להורים יהודים ממוצא צרפתי-אלג'יראי, הוא גדל בפרבר של פריז. הופעת הבכורה שלו הייתה בסרטו של אריק רושאן (Un monde sans pitié (1989, שזיכתה אותו בפרס סזאר לשחקן המבטיח ביותר. הסרט הראשון שביים היה Ma femme est une actrice (2001), בו שיחק לצדה של שארלוט גינסבורג.
הוא גם הופיע בסרטים "מזימות זרות," (2005) ו"אנתוני זימר" (2005). ב"שעת שיא 3" (2007) הוא שיחק נהג מונית צרפתי ששמו ג'ורג'. בסרטים "עיניים עצומות לרווחה", (1999), "משימה בלתי אפשרית 2", (2000) וונילה סקיי (2001) הוא דיבב את טום קרוז בגרסה הצרפתית שלהם.
הסרט אנתוני זימר הופק מחדש בשנת 2010 כסרט אמריקאי בשם "התייר" בו מככב ג'וני דפ בתפקיד המקביל לזה שגילם איוואן אטאל בסרט המקורי.
בשנת 2016 ביים וכיכב בסרט "היהודים: הם בכל מקום", לצד בת זוגו שארלוט גינסבורג. בשנת 2017 ביים את הקומדיה "המילים הפשוטות", וכשחקן השתתף בסרט "רוקנרול", לצדם של מריון קוטיאר ובן פוסטר.
בשנת 2018 כיכב בסדרת הטלוויזיה של רשת Arte "לחיות לנצח" בתפקיד השוטר דריוס אסראם.
בשנת 2019 גילם את הסופר היהודי רומן גארי בסרט האמריקאי "סיברג" לצדה של קריסטן סטיוארט. באותה שנה ביים וכתב אטאל את הסרט "הכלב שלי טיפש" ואף כיכב בו לצד גינסבורג.
בשנת 2021 שיחק בסרטו של דני בון "תקועים בפריז".
חיים אישיים
מאז 1991 הוא בזוגיות עם השחקנית שארלוט גינסבורג, בתם של סרז' גינסבורג וג'יין בירקין. להם שלושה ילדים. ב-2013 הם התארסו אך הודיעו שלא מתכננים להינשא.
טריגון מגובשש
טריגון מגובשש (שם מדעי: Dasyatis centroura) הוא מין של טריגון החי במימי החופים של האוקיינוס האטלנטי ובימים הקשורים אליו כמו הים התיכון. הוא מצוי ממפרץ ביסקאיה לאנגולה וכן באיים הקנרים ומדיירה במזרח האוקיינוס האטלנטי ובמערב מצוי מניו אינגלנד לפלורידה וצפון מפרץ מקסיקו ומצוי גם לחופי ונצואלה עד ארגנטינה ובמערכת שוניות המחסום בבליז. הטריגון מצוי באזורים טרופיים של 15–20 מעלות ומצוי עד לעומק 50 מ' מתחת למים. בדרך כלל הוא נפוץ סביב אזורי חול ואדמות בוץ ימיות וכן בשוניות אלמוגים כמו בבליז. חלק מהטריגונים נכנסים גם למים מליחים של שפכי נהרות.
זהו טריגון גדול באורך 4.3 מטר, רוחב 2.6 מטר ומשקל 360 קילוגרם, כשהנקבות גדולות מהזכרים. צבעו כחול-אפור ולעיתים הוא מכוסה בחול, מה שעוזר להסוואתו. יש לו חורי עיניים גדולים ומוגבהים ופתחי זימים מאחורי העיניים. הפה מצוי בתחתית הגוף והוא מלא שיניים חדות. סנפירי החזה הארוכים דומים לכנפיים ונפרשים לאורך הגוף, מזכיר יהלום והזנב ארוך מאוד ובעל שוט דוקרני מאוד. הנקבות יולדות צאצאים חיים.
הטריגון ניזון מדגי גרם (כמו צלופחוליים וספרוסיים), סרטנים, תולעים ורכיכות ימיות שונות שהוא מוצא בחול. הוא מותקף בידי כרישים גדולים יותר ובעיקר פטישן פגום-חרטום. להגנתו הוא מצליף בזנבו הדוקרני.
אצרורינוס
האצרורינוס היה קרנף מתת-המשפחה Aceratheriinae, המאופיינת בכך שמיניה היו חסרי קרניים, ובמקומם היו להם ניבים בולטים מלסתם התחתונה, שכנראה שימשו למלחמה ולהגנה. תת-משפחה זו נכחדה לחלוטין ואין לה מינים קיימים. האצרורינוס סווג לעיתים למין של אצרתריום שהתקיים באותו הזמן, אך כיום רואים בו סוג נפרד תקף.
קרנף זה הגיע לאורך 25 מטרים ולמשקל של מעל 1 טון. בשונה מהקרנפים המודרניים הוא היה בעל שיניים מותאמות לאכילת עלים ולא עשבים. הוא נכחד במשך המיוקן, ככל הנראה עקב שינויי אקלים והתייבשות של האזור בו חי.
פלישות וכיבושים מונגוליים
פלישות וכיבושים מונגוליים הוא שם כולל לסדרת כיבושים של האימפריה המונגולית, שגרמו לה להיות האימפריה השנייה בגדלה בהיסטוריה.
מרכז אסיה
לאחר שהביסו את האימפריה של קארה חית'אי, האימפריה המונגולית גבלה במערב עם האימפריה של חווארזם (בערך במיקום איראן של היום), שנשלטה על ידי השאח' אלה עד-דין מוחמד. השאח' כבש לאחרונה שטחים במזרח כמו סמרקנד ואפגניסטן והיה גם מצוי בסכסוך עם החליף' של בגדאד ממערב לאחר שסירב להכיר בו כמנהיג הראשי של האסלאם. ג'ינגיס חאן לא תכנן כלל לפלוש לחווארזם בטווח הקרוב, אלא קיווה לשתף פעולה עם הפרסים בתחום הכלכלי ואולי אפילו לכרות ברית עימם. ב-1218 החלו שתי האימפריות לשתף פעולה ביניהן ויצרו דרכי מסחר.
רקע
השאח' היה מאוד חשדן לגבי כוונותיו של ג'ינגיס חאן, במיוחד לאחר שקיבל מסרים מהשגרירים שלו בסין שתיארו כמה אכזרים היו המונגולים כשכבשו ערים סיניות. בנוסף, החליף' של בגדאד ניסה להצית מלחמה בין המונגולים לשאח' לפני מספר שנים, אך ג'ינגיס חאן סירב לפתוח במלחמה עם חווארזם משום שהוא הרוויח הרבה מהסחר איתה, מה גם שהיה שרוי במלחמה עם שושלת ג'ין במזרח ולא רצה לפתוח חזית נוספת במערב.
מעצר המונגולים
עוד באותה שנה (1218) שלח ג'ינגיס משלחת של 500 איש כדי לפתוח באופן רשמי את קו המסחר עם חווארזם. כאשר הגיעה המשלחת לעיר אוטרר בחווארזם, מושל העיר ציווה לעצור את כל המונגולים באשמת ריגול. בתגובה ג'ינגיס חאן שלח קבוצה נוספת של שלושה שגרירים מהם שניים מונגולים ואחד מוסלמי כדי לפגוש את השאח' ולדרוש ממנו את שחרורם של חברי המשלחת ולהעניש את מושל העיר. השאח' בתגובה הוציא להורג את שלושת השגרירים ושלח את גופותיהם חזרה לחאן וגם הורה להרוג את כל חברי המשלחת המונגולית. בעיני ג'ינגיס חאן נחשבו השגרירים כחסינים דיפלומטית, כמי שאסור לפגוע בהם. הדבר הוביל לפלישה לחווארזם ב-1219 שהוביל ג'ינגיס בעצמו.
ההכנות לפלישה
ג'ינגיס חאן אסף צבא אדיר שמוערך בין 200,000 ל-300,000 חיילים ביחד עם המצביאים הטובים ביותר שלו. בנוסף הוא צירף לצבא שלו חיילים זרים כמו מומחים סינים ללוחמת מצור ולבניית גשרים. בפלישה לפרס השתמש החאן לראשונה במתקפה לא ישירה, שלימים תהפוך להיות מודל של צבאות רבים כמו של גרמניה הנאצית. ג'ינגיס פיצל את כוחותיו לשלושה, ושלח אחד מהם לרדוף אחרי השאח' ולהרגו, בזמן שיתר הצבא ישמיד את כוחותיו של המלך ויהרוס את המדינה.
הפלישה
לשאח' היה צבא בגודל של כ-400,000 חיילים בקירוב, אך הוא לא אורגן לצבא אחד אלא פוצל בין ערים שונות, משתי סיבות. הראשונה היא שהשאח' פחד שכל צבאו יהיה מאורגן כיחידה אחת, תחת פיקוד אחד. הסיבה השנייה היא שדיווחים שהגיעו מסין אמרו שהמונגולים לא מומחים בלוחמת מצור, ומתקשים לכבוש ערים ומבצרים שנמצאים מאחורי חומה. החלטות אלו של השאח' התבררו מאוחר יותר כשגיאות חמורות שעלו לו בממלכתו.
המזרח התיכון
הפלישה המונגולית למזרח התיכון כללה הן כיבושים בכוח, והן כניעה מרצון של האזורים שכיום הם: איראן, עיראק, סוריה, וחלקים מטורקיה בשנים 1260 ו-1300 בשנים אלו שלטו המונגולים לתקופה קצרה גם על ארץ ישראל. הקרבות החשובים במזרח התיכון היו הקרב על בגדאד בשנת 1258, כשהמונגולים בזזו את העיר שהייתה במשך 500 שנים מרכז העולם האיסלאמי, וקרב עין ג'אלות בשנת 1260, בו הממלוך המצרי הצליח לעצור בפעם הראשונה את ההתקדמות המונגולית בעין ג'אלות כיום: הג'אלוד, נחל ג'אלוד למעשה נחל חרוד ומעיין חרוד שבעמק יזרעאל המזרחי.
עקב שילוב של בעיות פוליטיות וגורמים גאוגרפיים, כמו חוסר בשדות מרעה לסוסים, הפלישה המונגולית למזרח התיכון הייתה הגבול הרחוק ביותר שהמונגולים הגיעו באזור של הים התיכון ואפריקה.
אירופה
הפלישה המונגולית לאירופה כללה בעיקר את כיבוש רוס של קייב, רובה של רוסיה, פולין והונגריה. במשך שלוש שנים (1240-1237) המונגולים החריבו עד היסוד את כל הערים המרכזיות של רוסיה, מלבד הערים נובגורוד ופסקוב.
רקע
סוף המאה ה-12 - תחילת המאה ה-13 התאפיינה בהחלשות של קייב כמרכז של רוס של קייב ועליית כוחם של נסיכויות הצפוניות ונסיכות ולדימיר במיוחד. בהדרגה מרכז הכוח עובר לוולדימיר אך התהליך התאפיין במאבקים פנימיים בין הנסיכים הצפוניים ובראשם נסיכות ולדימיר לבין הנסיכים בדרום ובראשם נסיכות גאליץ'-וולין.
בפעם הראשונה ג'ינגיס חאן החליט על תחילת מסע למערב עוד בשנת 1221. בשנת 1223 התרחש הקרב על נהר קלקה בו הכוחות המשותפים של הקומנים ונסיכים מדרום רוסיה נחלו תבוסה מוחצת. אומנם לאור האבדות וקשיים במערכה בבולגריה של הוולגה הכוחות המונגולים לא המשיכו בהתקדמות לכיוון קייב חזרו מזרחה. בשנת 1229 אוגדיי חאן יוצא במערכה נגד בולגריה של הוולגה. תוך מספר שנים המונגולים השלימו השתלטות על בולגריה של הוולגה ובשנת 1236 פליטים בולגרים מתיישבים במספר ערים בצפון רוסיה. גם במהלך שנה זו, יורי השני, נסיך ולדימיר שברשותו היה כוח צבאי המשמעותי בין הנסיכים הרוסים לא ניצל אותו לטובת תמיכה בבולגרים וניצל אותו במאבקים פנימיים והשתלטות על קייב. הוא ניצל את הכוח שלו לביטול מיסים שעד כה כל הנסיכים הרוסים שילמו לנסיכי קייב.
במקביל, נסיכויות רוסיות בצפון ומערב ניהלו מערכות צבאיות נגד כוחות של הגרמנים והשוודים שפלשו במסגרת מסעי הצלב הצפוניים.
הכיבוש
על פי העדויות בכרוניקות, לא הייתה פלישת המונגולים בסוף 1237 הפתעה. הכוחות העיקריים של המונגולים בראשות באטו חאן התקדמו דרך ריאזן לכיוון ולדימיר. יורי השני, נסיך ולדימיר שלח מולם כוח הצבאי בראשות בנו וסבולוד בתוספת כוחות מנובגורוד. לאחר 6 ימי מצור נפלה העיר ריאזן בידי המונגולים; הכוחות היריבים נתקלו זה בזה ליד העיר קולומנה. בקרב שהתפתח, קרב קולומנה, נחלו הרוסים מפלה ואבדות כבדות, והמונגולים המשיכו בהתקדמות לכיוון ולדימיר. הנסיך יורי נמלט לצפון במטרה לאסוף כוחות צבא חדשים, ובתקווה להגעת כוחותיו של אחיו, נסיך קייב, ונסיכים נוספים. ב-20 בינואר 1238 כבשו המונגולים את מוסקבה; בקרב זה נפל בשבי המונגולי ולדימיר, בן נוסף של הנסיך יורי, שעמד בראש הכוחות במוסקבה. במהלך פברואר 1238 כבשו המונגולים את העיר ולדימיר וערים נוספות בנסיכות ולדימיר, והרגו את כל משפחת הנסיך.
במקביל להתקדמות בנסיכות ולדימיר כבשו כוחות נוספים של המונגולים ערים לחופי הוולגה. בפברואר 1238 התחולל הקרב על נהר סיט, במהלכו נהרג הנסיך יורי, ולמעשה הסתיימה התנגדות מאורגנת ומאוחדת לפלישה בצפון-מזרח רוסיה. ב-5 במרץ 1238 התאחדו הכוחות המונגולים, אך לא המשיכו בהתקדמות לכיוון נובגורוד. לא ברור האם הסיבה לכך היה החלשות הכוחות עקב האבדות הגדולות או העדר דרכים עבירות בתקופת האביב. באביב 1238 המונגולים החלו במצור על העיר קוזלסק בנסיכות צ'רניגוב. המצור היה קשה ונמשך 7 שבועות. רק במאי 1238 נכבשה העיר בידי המונגולים. בסוף 1238 ותחילת 1239 השלימו המונגולים את ההשתלטות על הנסיכויות הרוסיות בצפון מזרח רוסיה.
תיאורים
ג'ובאני דה קרפיני, שליח האפיפיור למונגוליה, שעבר דרך קייב בפברואר 1246, כתב: "
היירון השני
היירון השני (ביוונית: Ἰέρων, בלטינית: Hiero; 306 לפנה"ס לערך – 215 לפנה"ס) היה טיראן סירקוסאי מ-270 לפנה"ס ועד 215 לפנה"ס. היירון, בנו הלא-חוקי של אציל סירקוסאי בשם היירוקלס, אשר טען כי הוא נצר לגלון, היה מצביא לשעבר בשירותו של פירוס מלך אפירוס ודמות חשובה במלחמה הפונית הראשונה.
עם עזיבת פירוס את סיציליה (275 לפנה"ס), נבחר היירון על ידי הצבא והאזרחים של סירקוסאי למפקד הצבא. הוא ביסס את מעמדו על ידי נישואיו לבתו של לפטינס (Leptines), מחשובי האזרחים. באותו זמן לכדו הממרטינים (קבוצת שכירי חרב מקמפניה, שנתמכו על ידי אגתוקלס) את מצודת מסאנה וממנה הציקו לסיראקוסאים. הם הובסו בסופו של דבר על ידי היירון בקרב סדור ליד מילאי, ואלמלא התערבות קרתגית הייתה העיר נופלת לידיו. כהכרת טובה מינוהו בני עירו לטיראן (270 לפנה"ס).
ב-264 לפנה"ס הוא שב ותקף את מסאנה, ובצר להם ביקשו הממרטינים את עזרת הרומאים. היירון חבר מיד למצביא הקרתגי חנון, אשר נחת זמן קצר לפני כן בסיציליה, אך הובס על ידי הקונסול אפיוס קלאודיוס קאודקס ונסוג לסירקוסאי. ב-263 לפנה"ס הוא נאלץ בלחץ הצבא הרומאי לחתום על ברית עם רומא, לפיה נמסרה לו השליטה על החלק הדרום-מזרחי של סיציליה ועל חופה המזרחי עד טאורומניום.
מזמן זה ועד מותו ב-215 לפנה"ס הוא שמר אמונים לרומאים, ובמהלך המלחמות הפוניות סייע להם לעיתים מזומנות בחיילים ובאספקה. הוא החזיק צי מלחמתי חזק למטרות הגנה, והעסיק את בן עירו המפורסם ארכימדס בבניית אותן מכונות, אשר מילאו לימים תפקיד חשוב במצור שהטילו הרומאים על סירקוסאי.
בתקופת שלטונו פרחה העיר ונחשבה לאחת הערים העשירות והמשגשגות בעת העתיקה כולה.
אתר הנופש דיסנילנד
אתר הנופש דיסנילנד (באנגלית: Disneyland Resort) המצוי באנהיים שבקליפורניה הוא אתר נופש בבעלות חברת וולט דיסני, הכולל שני פארקי שעשועים, שלושה מלונות, ואזור קניות ובידור. באתר הנופש נמצאים:
היסטוריה
פארק השעשועים דיסנילנד נפתח בשנת 1955. שטח הפארק היה בבעלות חברת וולט דיסני אולם מרבית השטחים סביב הפארק היו בבעלות פרטית ולא בבעלות החברה. בסוף שנות ה-90 נעשו תוכניות להרחבת פארק השעשועים, ובשנת 2001 הושקה התוכנית להקמת "אתר הנופש דיסנילנד" הכולל את כפר הקניות והבידור "דאון טאון דיסני" ואת פארק השעשועים - ההרפתקה הקליפורנית של דיסני.
על מנת להקים את אתר הנופש רכשה החברה את שטחי האדמה סביב הפארק, ובנה את דאון טאון דיסני וכן את מבני החניה המהווים את מבנה החניה הגדול ביותר ביבשת אמריקה.
משפכניים
משפכניים או עכבישי עשב (שם מדעי: Agelenidae) היא משפחה של עכבישאים הנפוצה בכל העולם ובה כ-70 סוגים וכ-1,200 מינים. למינים אלה יש כליצרות עם ארס אך ברב המקרים הוא אינו קטלני לבני אדם. היוצא מן הכלל הוא המין Eratigena agrestis (באנגלית: Hobo Spider) שנשיכתו יכולה לגרום לתסמינים קשים ולמוות של רקמות.
אורכם של המשפכניים נע בין ארבעה מ"מ לעשרה ס"מ. הם בעלי רגליים שעירות וראשים גדולים עם שמונה עיניים וגבות צבעוניים או מנומרים מעט. אלו גם מינים מהירים, כשהעכביש Eratigena atrica נחשב בעבר למהיר שבעכבישים ויכול לנוע במהירות של 1.73 קמ"ש. עם זאת, מצאו מחקרים אחרים עוד כמה עכבישים שנעו במהירות זו.
את קוריהם הם בונים בצורת משפך, ולעיתים מבלבלים בינם לבין המשפחות Dipluridae ומשפכנים אוסטרלים. הקורים בנויים בצורה של משפך שסביבו קורים עבים המוצמדים לקרקע וכשחרק נוגע בה העכביש יודע בדיוק איפה הוא וכך לנוע אליו במהירות. הקורים יכולים לתפוס גם מינים שמעופפים ונתקלים בהם.
Is (אלבום)
Is הוא אלבום האולפן השלישי של הפסנתרן האמריקאי צ'יק קוריאה, שפורסם בשנת 1969 על ידי חברת Solid State. בשנת 2002, חברת Blue Note Records פרסמה מחדש את כל הרצועות מאלבום זה, בנוסף למספר רצועות בונוס. זהו אלבום ג'אז ופיוז'ן, אשר הוקלט על ידי קוריאה ומספר נגנים נוספים, שחלקם ילוו אותו עוד שנים רבות באלבומיו.
האלבום מורכב מארבעה קטנים, שהראשון בהם הוא "Is", כשם האלבום, האורך כמעט חצי שעה. מלבד הקטע השני, "Jamala", שמות הקטעים יחדיו מרכיבים את הביטוי "This Is It" ("זהו זה"), כאשר האחרון, שנושא את שם המילה האחרונה בצירוף, אורך חצי דקה בלבד, ו"סוגר" את האלבום.
טריגון כנוף-זנב
טריגון כנוף-זנב (שם מדעי: Pastinachus sephen) הוא מין של טריגון שבסדרת הטחנאים. הוא חי בימים הטרופיים של האזור האינדו פסיפי ממזרח אפריקה וים סוף עד לאוסטרליה וכן למלנזיה ולמיקרונזיה. טריגונים אלה ידועים גם במנהגם להיכנס למים מתוקים בנהרות שונים למשל הגנגס שבהודו, בו נמצאו טריגונים במרחק 2,200 ק"מ מהאוקיינוס.
טריגון זה בעל צבעים חום-כתום עד ירוק-זית והבטן בהירה. הוא בעל סנפירי חזה רחבים מאוד המתנופפים ועוזרים לו לשחות והוא בעל זנב ארוך שבקצהו מעין "דגל" שחור מתנפנף כלפי מטה ובקצה הזנב ישנו עוקץ המכיל ארס. אורך הטריגון עד 3 מטר, רוחבו 1.5 מטר ומשקלו עד 250 קילוגרם.
הוא חי סביב קרקעית חופים חוליים ושוניות אלמוגים בימים טרופיים בעומק של עד 60 מ'. הוא ניזון בחול מדגי גרם כמו שרבובוניים, נימיים וסוליתיים וכן מסרטנאים, תולעים טבעתיות ורכיכות שונות. טורפיו כוללים כרישים גדולים כמו פטישניים ומיני כרישיים וכן דולפינן אנקולי. במפרץ הכרישים הטריגונים שוחים למים רדודים מאוד בעת הגאות ומתקהלים, מפנים לאויביהם את זנבם הדוקרני כדי להתגונן. באזורים אחרים הם מתקהלים יחד עם טחנים נקודים.
ריגול
רִיגּוּל (נקרא גם בִּיּוּן, מ-בינה) הוא איסוף מידע בסתר על נושא מסוים. נהוג לחלק את הריגול לשני סוגים עיקריים:
לריגול חשיבות רבה, הוא יכול להשפיע רבות על מהלך הקרב, לכן בצבאות יש יחידות מיוחדות העוסקות בביצוע ריגול, ויש נהלים מיוחדים כדי למנוע ריגול מהצד השני.
הריגול הצבאי היה בשימוש כבר לפני אלפי שנים. גם בתנ"ך הוא מוזכר:
סוכנויות ריגול רבות מתמקדות בגילוי מידע לגבי טרור ועסקאות סמים.
המניעים לריגול
בכדי לחצות את הקוים, לעבוד עבור האויב ולבגוד במדינה נדרשים מניעים חזקים. נהוג לסווג ארבעה מניעים עיקריים לריגול: כסף, אידאולוגיה, סחיטה ואגו. בראשי תיבות כאס"א (באנגלית MICE). לעיתים כמה מניעים משתלבים ביחד.
אמצעי ודרכי ריגול
אמצעי הריגול הם שונים ומגוונים, החל מריגול אנושי של הפעלת וגיוס סוכנים, קריאת מידע ציבורי בעיתונים ובאתרים שבהם מתפרסמים לא מעט פרטים על הכוונות של מדינות שונות, דרך שימוש באמצעים טכנולוגים שונים כמו הפעלת מטוסי ריגול ולוויני ריגול וכלה בגנבת מחשבים ניידים או בפריצה דרך רשתות מחשבים ובפרט רשת האינטרנט למחשבים סודיים. בעידן הממוחשב הקשר עם סוכנים נעשה קל יותר, הסוכן איננו צריך לשאת משדרים ולסכן את עצמו בחשיפה ויכול לתקשר עם מפעיליו דרך האינטרנט: בדואר אלקטרוני, בצ'אט, ובגלישה ישירה באתרים סודיים שמפעילות הסוכנויות השונות. תוכנות הצפנה רבות עוצמה יכולות כיום להצפין את הודעותיו באופן שיהיה קשה ביותר לפורצן. כמובן שגם אפשרויות אלו עומדות לרשות המדינות, למשל בתקשורת שבין המדינות לשגרירויותיהן.
דיפלומטיה וריגול
דיפלומטיה קשורה קשר הדוק לריגול. שגרירויות רבות ברחבי העולם שימשו ועודן משמשות בסיס לדיפלומטים ולמרגלים כאחד, ועל היותם של דיפלומטים אחדים מרגלים ידוע לכל ולו מתוקף תפקידם: נספחים צבאיים, למשל, עוסקים באיסוף מידע רב ככל האפשר על צבאה של המדינה שבה הם משרתים, ואינם מנסים להסתיר את תפקידם זה. מאידך, ישנם מרגלים מוסווים הפועלים בשגרירויות רבות. הללו זוכים לכהן במשרות-קש בשגרירות, אולם בפועל משימתם העיקרית היא לאסוף מודיעין בדרכים בלתי חוקיות, בדרך כלל על ידי תיאום והכוונה של רשתות ריגול מקומיות או זרות. על פי רוב, מרגלים הפועלים מתוך שגרירויות אוספים מידע דל, וזהותם ידועה בדרך כלל למדינה המארחת. יתרונו של מרגל כזה הוא בחסינות הדיפלומטית המוענקת לו, אך אם הוא מגזים בפעילותו ניתן לגרשו מהמדינה בטענה כי הוא "אישיות בלתי רצויה" (Persona Non Grata). פעמים רבות מעדיפות רשויות המודיעין המסכל לפקח על הסוכנים הללו מקרוב ולמשך זמן.
בחוק העונשין הישראלי
עוסק בעבירות הפוגעות בביטחון המדינה, ביחסי החוץ שלה ובסודות רשמיים. עוסק בריגול, והוא כולל עבירות אחדות:
אג'גייהו דיבאבה
אג'גָייהוּ דיבאבה (באמהרית: እጅጋዬሁ ዲባባ; נולדה ב-21 במרץ 1982) היא אתלטית אתיופית, סגנית אלופה אולימפית בריצת 10000 מטר (אתונה 2004) ובעלת שתי מדליות ארד באליפות העולם (הלסינקי 2005) בריצת 5000 מטר ובריצת 10000 מטר.
אחיותיה הצעירות הן טירונש דיבאבה, אלופה אולימפית, אלופת עולם ושיאנית העולם בריצות ארוכות וגנזבה דיבאבה שיאנית העולם בריצת 1500 מטר.
ביוגרפיה
דיבאבה נולדה בבקוג'י, מחוז ארסי במרכזה של אתיופיה.
מדליית כסף אולימפית
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה דיבאבה במדליית כסף בריצת 10000 מטר בתוצאה של 30:24.98 דקות, אחרי סינג הוינה מסין (30:24.36 דקות) ולפני בת ארצה דררטו טולו (30:26.42 דקות).
שתי מדליות ארד באליפות עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה דיבאבה בשתי מדליות ארד, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:42.47 דקות, אחרי אחותה טירונש שקבעה שיא תחרות חדש של 14:38.59 דקות ומסרט דפאר (14:39.54 דקות) ובריצת 10000 מטר בתוצאה של 30:26.00 דקות, שוב אחרי אחותה 30:24.02 דקות וברהן אדרה (30:25.41 דקות). בשתי ריצות אלו, כל המדליות היו של אתיופיה.
D
האות D היא האות הרביעית באלפבית הלטיני. מקורה של האות באות מהשפה הפרוטו-שמית ומהאלפבית הפרוטו-כנעני, שממנו התפתחה גם האות ד. מבחינה פונולגית, האות d מייצגת עיצור מכתשי, סותם, קולי (/IPA: /d) - כמו דל"ת בעברית. קוד ה-ASCII של האות הגדולה D הוא 68 ושל האות הקטנה d הוא 100.
ייצוגים נוספים
באלפבית פונטי מיוצגת האות על ידי המילה "דלתה" (Delta), למעט בשימוש בשדות תעופה, שם משתמשים במילה "דיקסי" (Dixie), על מנת למנוע בלבול עם חברת התעופה דלתא.
ב-ASCII מיוצגת האות על ידי 68 (D) ו-100 (d).
בקוד מורס מיוצגת האות על ידי קו ושתי נקודות:
בכתב ברייל:
משמעויות של האות
בהקשרים מסוימים, D יכולה לסמל:
אקופשיזם
אקופשיזם הוא מודל פוליטי תאורטי שבו משטר טוטליטרי דורש מהפרט לוותר על האינטרסים האישיים שלו לטובת "השלם האורגני של הטבע".
מספר סופרים השתמשו במונח כדי לתאר סכנות היפותטיות שיגרמו ממשלות דיסטופיות, שעלולות לנקוט במדיניות פשיסטיות כדי להתמודד עם סוגיות סביבתיות, וסופרים אחרים השתמשו בו כדי לתאר תנועות היסטוריות ומודרניות שהשתמשו בפשיזם בעת שהתמקדו בנושאים סביבתיים.
הגדרה
היסטוריון הסביבה מייקל צימרמן הגדיר את המינוח "אקופשיזם" כ"ממשלה טוטליטרית הדורשת מיחידים להקריב את האינטרסים שלהם לרווחת ה'אדמה', רשת החיים הנהדרת והמכלול האורגני של הטבע". לטענתו לא התקיימו ממשלות אקופשיסטיות עד כה, אף על פי שבנאציזם ניתן למצוא מספר היבטים אקופשיסטים, כמו המינוח הלאומני מן האידאולוגיה הנאצית "דם ואדמה", אשר מבטא את הקשר שבין גוף אדם טהור גזע (דם) ואזור ההתיישבות שלו (אדמה).
ביקורת
לדברי הסופר והפעיל האקולוגי דייוויד אורטון המונח "אקופשיזם" נטבע על ידי מתנגדי פילוסופיית האקולוגיה העמוקה בכדי לייצר דה לגיטימציה כלפי תומכי הרעיון ולהציג אותם כפשיסטים.
המינוח עולה כהאשמה משני צידי המפה הפוליטית: אנשי השמאל הפוליטי מאשימים את האקופשיסטים בפגיעה בזכויות האדם ואנשי הימין הפוליטי מאשימים את האקופשיסטים בפגיעה בערכי הקפיטליזם, ומכריזים לעיתים גם על הארגונים "גרינפיס" ו"מועדון סיירה" כאקופשיסטים.
הסופר, הסוציאליסט- ליברטראני והאנרכיסט האמריקאי מארי בוקצ'ין, מייסד זרם האקולוגיה החברתית, האשים את תומכי האקולוגיה העמוקה (כגון דייוויד פורמן, מייסד ארגון שמירת סביבה הרדיקלי "כדור הארץ תחילה!"), באקופשיזם:
אבן קיים אלג'וזיה
אבן קיים אל-ג'וזיה (בערבית: ابن قيّم الجوزية; 1292 – 1350), או בשמו המלא אבו עבדאללה שמס אל-דין מוחמד בן אבי בכּר בן איוב בן סעד בן חריז אל-זרעי, היה פוסק הלכה מוסלמי המשתייך לאסכולת ההלכה החנבלית, תאולוג, וסופר בתחום הרוחניות.
שנותיו הראשונות
אבן קיים נולד בכפר קטן בקרבת דמשק, בשנת 1292. בצעירותו, הוא למד אצל אביו, שהיה המנהל של בית הספר. בהמשך, הוא החל לחפש אחר ידע אצל מורים ידועים ומלומדים בתקופתו, וחקר לעומק את עבודותיהם וכתביהם של מורים רוחניים סופים בתקופתו. לימודיו התרכזו בתחומי הפיקה והחדית'.
תקופת מאסר
אבן קיים נכלא בבית מאסר ביחד עם אבן תיימיה. לפי היסטוריונים, היו שתי סיבות עיקריות לכליאתו של אבן קיים. הסיבה הראשונה הייתה דרשה שנשא אבן קיים ובה הביעה סלידה מעלייה לרגל לבתי קברות, והסיבה השנייה הייתה דעתו בנושא הגירושין, דעה שהייתה מנוגדת לדעת שאר פוסקי ההלכה בזמנו.
פטירה
אבן קיים נפטר בגיל 60, ב-15 בספטמבר 1350.