cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
V-3
המצב בחזית בשנת 1944
בשלהי 1943 התמודדה גרמניה הנאצית בשתי חזיתות, מול הצבא האדום המתקדם במזרח ומול כוחות בעלות הברית המערביות באיטליה. באותה עת גם התכוננו הגרמנים לפלישה נוספת מכיוון בריטניה במערב אירופה. לאחר פלישת בעלות הברית לנורמנדי שבצרפת, החליט היטלר להתחיל להשתמש בטילי ה-V כנגד אוכלוסייה אזרחית בלונדון ובבלגיה.
היסטוריית פיתוח
אף על פי שהמהנדסים הגרמנים, שידרגו ופיתחו באופן משמעותי את האפקט של "תאי הפיצוץ", הם לא היו הראשונים שפיתחו אותם.
תחילתם של תאי פיצוץ אלו, הייתה בשנת 1857, בעת שמומחה נשק אמריקאי, בשם אזל סטורס ליימן (1815–1885)(Azel Storrs Lyman) רשם פטנט על תאי פיצוץ אלו. בשנת 1860, לאחר בניית אב טיפוס, החל לעבוד יחד עם ג'יימס ריצ'רד האסקל (1843–1897), שגם הוא עבד על עיקרון זה ואף בנה אב טיפוס בשם "תותח האצה", שהוכח כמוצלח. השניים עבדו יחד ופיתחו אב טיפוס מתקדם ל"תותח האצה" שפיתח האסקל.
לאחר עבודה מאומצת הגיעו השניים למסקנה כי תאי פיצוץ אלו מגדילים את מהירות הלוע, וכתוצאה מכך את טווח התותח, והם עבדו על המשך פיתוחו. לאחר מותו של ליימן, פיתח האסקל, על בסיס העבודה המשותפת של שניהם, תותח שהוזמן על ידי מחלקת החימוש של צבא ארצות הברית, והוא כונה "תותח רב-טעינות". הוא לא היה דומה לאף תותח שהיה קיים באותה תקופה והוכח גם הוא כמוצלח בניסויים שנערכו בפילדלפיה בשנת 1880. לאחר מכן נבנו ונבדקו אבות טיפוס חדשים, אשר הצליחו להגיע בעזרת תאי הפיצוץ למהירות לוע של 335 מטרים לשנייה (1206 קמ"ש).
על אף הצלחה זו נטש האסקל את רעיון "תאי הפיצוץ" והעדיף להתמקד בבניית תותחים רגילים.
במקביל לעבודתם של הליימן והאסקל, פיתח מהנדס צרפתי בשם לואי גיום פרקוס, אחד מחלוצי פיתוח האופנוע, רעיון דומה, עוד לפני שנת 1860. בשנת 1864 רשם פרקוס פטנט על רעיון זה בצרפת אשר הוצג בשנת 1878 בתערוכה העולמית בפריז.
בשנת 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, החל הצבא הצרפתי לתכנן בניית תותח ענק, תוך שימוש בפטנט של המהנדס הצרפתי, וגם בפטנטים ובעבודתם של המהנדסים האמריקאים, כתגובה להפגזות על פריז. התכנון היה ליצור תותח שיהיה בעל טווח של 125 ק"מ. אולם, תוכניות אלו לא יצאו לפועל בשל העובדה כי המלחמה הגיעה לקיצה, וההפגזות על פריז תמו.
לאחר כיבושה של צרפת במלחמת העולם השנייה, נתפסו תוכניות הבנייה על ידי הנאצים שהחלו לבדוק אותם. בתוכניות אלו היו בעיות ומכשולים רבים: התותח הגיע למהירות לוע איטית מדי, לא הייתה דרך לתזמן את הפיצוצים כראוי והיה צורך לעצב קליע מיוחד עבור תותח זה. למרות זאת, המשיכו הנאצים בפיתוח תוכניות אלו.
תכנון
בשנת 1942, נחשף מהנדס גרמני בשם אוגוסט קונדרס לתוכנית ה"תותח רב-הטעינות" שתכנן האסקל. הרעיון העיקרי בתוכנית היה בניית תותח ארוך קנה, עם מספר רב של תאי פיצוץ לאורך הקנה, לשם הגדלת טווחו. על בסיס תוכניות ורעיונות אלו, פיתח קונדרס פתרון למכשולים טכניים אלו.
קונדרס הציע לבנות לאורך קנה התותח, במרחקים שווים, "תאי פיצוץ" בשני צדדיו. הוא הסביר כי כל תא פיצוץ יתפוצץ בתורו כאשר הפגז יעבור סמוך אליו, ובכך כל אחד מהם היה תורם את אנרגיית הפיצוץ שלו לכוח ההדף שמאחורי הפגז, עד לתא הפיצוץ הבא. תא הפיצוץ הבא, כאשר הוצת, היה תורם גם הוא את הלחץ שנוצר. כך היו לאורך הקנה עשרות "תאי פיצוץ". הוא טען כי שטף הפיצוצים יאיץ את מהירות הלוע של הפגז בעת שהוא עובר בקנה.
ליאת לוי-קופלמן
ליאת לוי-קופלמן (נולדה ב-7 ביוני 1976) היא סופרת ועיתונאית ישראלית והעורכת הראשית לשעבר של שבועון הבידור "פנאי פלוס" ושל מגזין האופנה והלייף סטייל "Go Style".
V-3
תאי הפיצוץ
כדי להדוף פגזים באמצעות קנה, מבצעים הצתה של אבק שרפה. במהלך ההצתה מתרחשת תגובה כימית מהירה ואבק השרפה המוצק, הופך לגז. התפשטותו של הגז יוצרת הדף בתוך הקנה, הגורם להדיפת הקליע. בשל התפשטותו בחלל, הגז לוחץ על דפנות הכלי בו הוא נמצא, ולכן יש סכנה כי הדופן תישבר. אורכו של תותח ה-V-3 הצריך שימוש בכמות גדולה במיוחד של אבק שרפה. שימוש בכמות גדולה בהצתה בודדת היה יכול לגרום לפיצוץ הקנה או לשחיקתו כעבור זמן קצר, זאת מאחר שהצתת כמות גדולה של אבק שרפה יוצרת כמות גדולה של גז, אשר גורם ללחץ רב על דופן הכלי.
בשל כך, נבחר השימוש ב"תאי הפיצוץ". תאים אלו היו פזורים לאורך הקנה במרווחים שווים, וכל אחד מהם היה תורם את עוצמת ההדף שיצר לעוצמה המצטברת. למעשה, היה הפגז נורה באמצעות כמות סטנדרטית של אבק שרפה שהספיקה לו להגיע עד למספר של תאי פיצוץ. בעת שחלף ליד תא הפיצוץ הראשון, הוא התפוצץ ותרם את עוצמת ההדף שלו לכוח ההדף שהיה מאחורי הפגז. כך, היה כל תא מתפוצץ בתורו ושטף הפיצוצים היה יוצר הדף חזק דיו כדי להניע את הקליע למרחק רב אשר עמד על יותר מ-150 ק"מ במהירות לוע גבוהה.
ליאת לוי-קופלמן
ביוגרפיה
לוי-קופלמן נולדה בפרדס חנה. היא סיימה את לימודיה בתיכון החקלאי בפרדס חנה, התגייסה לצה"ל כמדריכת שריון בחטיבה 188 ולאחר מכן כקצינת הדרכה של בסיס האימונים באלי"ש. לאחר הצבא הדריכה קייטנה של הסוכנות היהודית בבורסוויל, טקסס וכשחזרה השתלבה בעולם העיתונות.
V-3
תאי הפיצוץ
עם זאת, הבחירה בשימוש ב"תאי הפיצוץ" שהציע אוגוסט קונדרס יצרה מכשול טכני משמעותי מאוד: היה צורך להצית את פיצוצי המשנה של תאים אלו בדיוק רב מאוד, במהירות של שבריר שנייה. סטייה של מאית השנייה בהצתתם של תאים אלו הייתה גורמת לפיצוץ הפגז וככל הנראה לפיצוץ התותח. המדענים הגרמנים פתרו בעיה זו בכך שהגזים המצטברים מאחורי הפגז הם אלו שיזמו את הצתתם של "תאי הפיצוץ". כך מתאפשר תזמון מושלם המאפשר דיוק בהצתתם של תאים אלו.
ליאת לוי-קופלמן
ביוגרפיה
היא אמא לשלושה ונשואה לגלעד לוי-קופלמן עורך ובמאי עריכות בטלוויזיה ומרצה על צפייה ביקורתית בריאליטי.
V-3
תאי הפיצוץ
תאי הפיצוץ היו חשובים ונחוצים עבור התותח, ממגוון סיבות. הראשונה שבהם הייתה הצורך בכמות הגדולה של אבק השרפה, כדי להדוף את הפגז למרחק רב, הצתה בודדת של כמות גדולה הייתה יכולה, כאמור, לגרום לפיצוץ הקנה. בנוסף, תאי פיצוץ אלו פתרו את החיסרון המשמעותי שממנו סבל תותח פריז, שגם הוא היה אמור ליצור מפנה במלחמה אך נכשל בכך, זאת מכיוון שהשימוש בכמות גדולה של אבקת שרפה במהלך פיצוץ אחד היה שוחק את הקנה והופך אותו ללא שמיש לאחר ירי מועט של מספר פגזים. השימוש בתאי הפיצוץ פתר חיסרון זה ואפשרו שימוש רב בקנה וירי בקצב אש גבוה, זאת בשל העובדה כי התותח לא היה נשחק משמעותית ולא מתחמם יתר על המידה. יתר על כן, תאי הפיצוץ האיצו משמעותית את מהירות הלוע של התותח, דבר אשר הגדיל את טווח הפגזים.
ליאת לוי-קופלמן
עיתונות
בשנת 1999 היא יזמה, הקימה וערכה את מגזין האופנה והלייף סטייל מבית "ידיעות אחרונות" "Go Style", תפקיד אותו היא מבצעת עד היום. בשנת 1999 החלה לעבוד כעורכת, כתבת ומאיירת בשבועון "פנאי פלוס". בשנת 2001 מונתה לסגנית עורכת שבועון הנוער "ראש אחד". בשנת 2006 כתבה טור הורות ב-ynet שנקרא "בייבי דול". בשנת 2008 מונתה לעורכת הראשית של "ראש אחד" במקביל לעריכת "Go Style", והייתה אחראית על פרמוטו מחדש של העיתון. בשנת 2013 מונתה לעורכת הראשית של שבועון הבידור "פנאי פלוס".
ספרות
כתיבת סיפור מתח בהמשכים, "מבצע מסטיק", שהתפרסם במגזין לילדים, "דיסני" ישראל.
V-3
ניסויים
בניסויים שנערכו התברר כי כאשר משתמשים בתאים אלו נוצרת בקנה עוצמת לחץ אדירה, שהייתה הודפת את הפגז למרחק עצום – כ-165 ק"מ, במהירות של כ-5,400 קמ"ש.
ליאת לוי-קופלמן
ספרות
כתבה ספרים כגון "OMG אני בהריון", "את הבוס" ו-"אני הבוסית".
V-3
מבצר מימויק
מבצר מימויק (צרפתית: Fortress of Mimoyecques; שם הקוד של המתחם: Bauvorhaben 711) היה מתחם בונקרים בצפון-מערב צרפת אשר תוכנן להכיל את תותחי ה-V-3. בתוך המתחם נבנו תשתיות חשובות וחיוניות עבור התותח, שנועדו להבטיח את הפעלתו הרצופה. מיקומו נבחר משום שהיה במרחק של כ-165 ק"מ מלונדון, דבר אשר אפשר לתותחים להגיע עד למרכז לונדון. כמו כן, הקשה השטח המיוער בו שכן המתחם על בעלות הברית לגלותו ולאחר מכן לפגוע בו מן האוויר.
ליאת לוי-קופלמן
טלוויזיה
יועצת לסדרת האופנה "אופנה אורבנית" ב, מפתחת סדרת הנוער “יומני החופש הגדול” עבור ערוץ דיסני ישראל, כותבת ומגישת סדרת האינטרנט להורים ולילדים “הורים בחיתולים” לאתר ynet.
V-3
מבצר מימויק
המתחם נכבש ב-5 בספטמבר 1944 על ידי הדיוויזיה הקנדית ה-3 של הצבא הקנדי, במסגרת הפלישה לנורמנדי.
ליאת לוי-קופלמן
טלוויזיה
בנוסף, מרצה ראשית ומפתחת הקורס "עיתונות ויזמות אופנה" – לימודי תעודה במסלול ללימודי חוץ בבית הספר "שנקר" ומרצה בנושאי הצלחה מקצועית, "את הבוס!".
V-3
מבצר מימויק
חלק גדול מהמתחם נהרס לאחר המלחמה בידי חיל ההנדסה המלכותי. שרידי המתחם נמצאים כעת בשטחו של מוזיאון המשמר אותם.
בנייה ותכנון
המתחם נבנה כך שיוכל להכיל את כל מה שדרוש להפעלת התותחים במציאות בה בעלות הברית שולטות בשמי המדינה ממנה מופעלים התותחים. ארגון טודט בנה את המתחם באמצעות עובדי כפייה רבים, רובם אסירי מלחמה רוסיים. הם בנו את המתחם בתנאים קשים במיוחד ובקצב גבוה במיוחד, זאת כדי לאפשר להנהגה הגרמנית להכניס את התותח לפעילות מבצעית מוקדם ככל האפשר. נמצאו עדויות רבות לשימוש של עובדי הכפייה בפטישים וביתדות. במהלך הבנייה נעשה שימוש בכ-150,000 מטר מעוקב של בטון.
בתחילה תוכנן לבנות שני מתחמים, שכל אחד מהם יכיל כ-25 קני תותחים, כך שלונדון תופגז בקצב אש מהיר של 600 פגזים בשעה. הפצצות בעלות הברית פגעו באופן קשה באתר המערבי מבין השניים עוד בתחילת בנייתו, ולכן המשך בנייתו ננטשה ונבנה רק המתחם המזרחי, שתוכנן להכיל לכל היותר 25 קנים מבצעיים שהיו אמורים להיות מסופקים עד 1 באוקטובר 1944, אך חברת קרופ לא עמדה ביעד זה. באמצעות 25 הקנים היה המתחם מספק 300 פגזים בשעה, מחצית מהתכנון המקורי.
את המתחם היו אמורים להפעיל חיילים מחיל המצב אשר נקרא Abteilung 705,שהיה אמור לכלול 1,000 חיילים. על החיילים מוטל היה לדאוג לפעילות השוטפת של התותחים ולהבטיח כי אלו ימשיכו לירות לאורך כל שעות היממה בקצב אש מקסימלי.
בתוך המתחם נבנו אולמות לאחסון של תחמושת ואבק שרפה (שהיה דרוש בכמויות גדולות עבור "תאי הפיצוץ"), מגורים לחיילים, משרדים ומפקדות. כמו כן, נבנו מנהרות בעומק של כ-33 מטרים ובהם מסילות רכבת בבטן האדמה, כדי לאפשר העברה של אספקה לחיילים הרבים השוהים במתחם ותחמושת עבור קני התותחים הרבים. בניית מסילות הרכבת מתחת לאדמה נועדה למנוע אפשרות של פגיעה בהן בידי חילות האוויר של בעלות הברית, דבר שהיה משבש את פעילות התותח.
עבור הקנים של התותחים נבנו פירים בעומק רב במיוחד, של כ-130 מטרים. הפירים נבנו בזווית של 50 מעלות, זאת כדי להגדיל ולמקסם את טווח הירי.הפירים נאטמו בבטון, מלבד חורים קטנים לתותחים. הפתחים של התותחים היו מוגנים בידי דלתות פלדה גדולות ונבנו צינורות פליטה עבור הגזים אשר עתידים היו להיווצר בעקבות הצתה של אבק שרפה.
הפצצת הבונקרים
בשל סיבות אלו, הפך האתר מטרה מועדפת עבור חילות האוויר של בעלות הברית, בדומה לאתרי נשק V נוספים. במשך תקופה בת יותר משמונה חודשים בוצעו כ-18 משימות תקיפה על המתחם, הושקעו משאבים רבים מצד בעלות הברית, ונעשה שימוש בטכניקות שונות, בין השאר בוצעו גיחות רבות שבהם מפציצים רבים הטילו פצצות סטנדרטיות, נעשה שימוש בפצצות טולבוי נגד ביצורים במשקל של כ-5 טון ואף נעשה ניסיון לפגוע במתחם באמצעות מפציצים בלתי מאוישים, במסגרת מבצע אפרודיטה.
גיחות הפצצה בעזרת פצצות סטנדרטיות
במהלך שמונת החודשים בהם ביצעו בעלות הברית משימות הפצצה על המתחם, התאפיינו רובן של המשימות בהטלת פצצות סטנדרטיות על המתחם. אלפי פצצות הוטלו בידי מספר רב של כלי טיס, אך מכיוון שלא הותאמו לחדירת ביצורים כבדים לא הצליחו לחדור את המתחם.
השמדה על ידי מפציצי חיל האוויר המלכותי בעזרת פצצות טולבוי (רעידת אדמה)
לאחר גיחות רבות שבוצעו על ידי חיל האוויר האמריקאי וחיל האוויר המלכותי בעזרת פצצות סטנדרטיות, ולא בעזרת פצצות נגד בונקרים, החליט חיל האוויר המלכותי לבצע ניסיון להרוס את המתחם באמצעות פצצות טולבוי נגד ביצורים.
פצצת הטולבוי שפיתח המהנדס ברנס וויליס, הותאמה לפעול כנגד ביצורים כבדים. פצצה זו היא פצצת "רעידת אדמה" - היא חודרת בעוצמה לאדמה ומתפוצצת בעומק, והפיצוץ האדיר מרעיד את מה שנמצא על פני השטח והורס אותו, בדומה לאפקט שיוצרת רעידת אדמה. בשל יכולת ייחודית זו של הפצצה, השתמש בה חיל האוויר המלכותי כפצצה מפצחת בונקרים בהטלה ישירה, במטרה שהיא תחדור את שכבת הסלע ומעטפת הבטון העבה ותפוצץ את עומק המבצר.
לביצוע המשימה נבחרה טייסת חוד החנית של חיל האוויר המלכותי, טייסת 617, שכונתה "טייסת פורצי הסכרים" (על שם מבצע נזיפה שביצעה), בגלל המיומנות הגבוהה שהפגינו הטייסים של הטייסת בעת מבצע נזיפה, בו הרסו את הסכרים הגרמניים. משימתם של הטייסים הייתה להטיל בדיוק רב את הפצצות מעל מבצר מימויק ולהרוס אותו, וכך להסיר את החשש והאיום שנשקף ממנו.
את המשימה ביצעו הטייסים באמצעות מפציצי אוורו לנקסטר שהיו בשימוש הטייסת, ובאמצעותם הטילו את פצצות הטולבוי נגד ביצורים, ששקלו של 5 טון כל אחת, על המתחם. כל אחת מהפצצות יצרה מכתש ענק, ולאחר כיבושו התברר כי הפצצות הכבדות גרמו לנזק רב, אך בבריטניה לא היה ידוע האם הפצצות אכן הצליחו לחדור לעומק הבונקרים ולהרוס אותם, ולכן נמשכו הגיחות כנגד האתר.
לאחר הפלישה לנורמנדי וכיבוש מבצר מימויק על ידי הצבא הקנדי, נודע לבריטים כי פצצות הטולבוי שהוטלו על ידי הטייסים של טייסת 617 הרסו את המבצר במימויק, שבבנייתו הושקעו מאמצים ומשאבים רבים, וכי עובדי כפייה רבים מצאו את מותם במהלך העבודות לבנייתו.
מבצע אפרודיטה
מבצע אפרודיטה היה מבצע אמריקאי ניסיוני להריסת מטרות גרמניות באירופה הכבושה באמצעות מפציצים לא מאוישים עמוסים בחומר נפץ רב.
המתכננים קיוו להשמיד את תותחי העל בעזרת מטוס, שיהיה עמוס בכ-10 טון של חומר נפץ, להמריא עם המטוס ולנטוש אותו לאחר ההמראה כאשר המטוס בגובה 600 מטר. התכנון היה שחומר הנפץ יופעל מרחוק בשידור רדיו על ידי טייס במטוס סמוך.
ב-12 באוגוסט 1944 יצא מפציץ כזה למשימה כשהוא מוטס על ידי ג'וזף קנדי, אחיו הבכור של מי שהיה לימים נשיא ארצות הברית, ג'ון קנדי. יחד עמו טס טייס נוסף, סגן וילפורד וילי. יחד, הם הטיסו מפציץ B-24 ליברייטור שהועמס ב-9.6 טון של חומר נפץ מסוג טורפקס. הם המריאו משדה התעופה פרספילד שבמזרח אנגליה. ליוו אותם מטוס לניווט מרחוק, שני מטוסים להגנה אווירית ומטוס מדגם דה הבילנד מוסקיטו, עם צוות אמריקאי, לצילום המשימה.
קנדי ווילי נשארו במטוס בעת שנעשה הניסיון הראשון להטיס אותו בשליטה מרחוק ולאחר מכן חימשו את מטען חומר הנפץ שבו. אז שידר קנדי מילת צופן מוסכמת. שתי דקות לאחר מכן, בעת שהמטוס התקרב לחוף הים הצפוני והטייסים עדיין בתוכו, התפוצץ מטען חומר הנפץ שנשא. קנדי ווילי נהרגו מיד.
בהמשך נעשה ניסיון דומה נוסף לתקוף את תותחי העל, אך גם ניסיון זה נכשל.
הפגזת לוקסמבורג
הסוללה הוצבה בגרמניה, בעמק מיוער ליד נהר רוור בלפמדן, כ-13 ק"מ דרומית-מזרחית לטריר. היא נבנתה משני קני התותחים שבנייתם לא הושלמה, כאשר אורכו של כל קנה עמד על כ-50 מטרים, והיו כ-12 "תאי פיצוץ" לכל תותח. יציקת בטון נבנתה מסביב ובין שני תותחי הענק, וכמו גם מעל לעשרה בונקרים של פיקוד, שליטה ותחמושת. התותחים כוונו לעבר העיר לוקסמבורג, שהייתה במרחק של 43 ק"מ מסוללת התותחים. בו בזמן, התנהל הקרב על הבליטה שגרם למחסור חמור בתחמושת. לכן, נעשה שימוש בפגזים במשקל של כ-70 ק"ג, שנשאו בערך 20 ק"ג חומר נפץ ולא בפגזים במשקל של 140 ק"ג כמו בתכנון המקורי.
על הסוללה הופקדה יחידה 705 שעליה פיקד סרן פטציג. בסך הכל, ירה התותח החל מ-11 בינואר ועד ל-22 בפברואר 1945 כ-183 פגזים, מהם כ-41 נחתו בשטחים פתוחים. בפגזים שפגעו בלוקסמבורג, התגלה התותח כבלתי יעיל ולא גרם לאבדות רבות בנפש. בסך הכל, 142 פגזים פגעו בעיר, ואלו גרמו רק לעשרה הרוגים ושלושים וחמישה פצועים.
לאחר המלחמה
בסוף המלחמה נתפסו מסמכים רבים וחלקי תותחים על ידי הצבא האמריקאי, והם הועברו לניסויים בארצות הברית. לאחר שבדיקתם הסתיימה בשנת 1948, הותכה המתכת הרבה של חלקי התותחים ונמכרה לגרוטאות.
HARP
הידע שנצבר במהלך תכנונו של תותח ה-V-3, שימש לפרויקט השאפתני במימונם של ארצות הברית וקנדה, שכונה HARP ובראשו עמד המהנדס ג'רלד בול.
המיזם בוטל זמן קצר לאחר הצלחה זו, בשל רצונה של קנדה להיבדל מארצות הברית, שהייתה מסובכת במלחמת וייטנאם.
פרויקט בבל - תותח העל של סדאם חוסיין
פרויקט בבל, אשר זכה גם לכינוי "תותח העל של סדאם חוסיין", היה מיזם שאפתני במימונה של עיראק לבניית תותח על עצום ממדים, שבאופן רשמי נועד לשיגור לוויינים לחלל. אי לכך, נודע כי סדאם חוסיין בחר לממן את המיזם בשל העובדה כי טווח התותח היה מאפשר לו לפגוע בעומק עריו של שכניו במזרח התיכון. ממדיו המתוכננים של תותח בבל שתכנן בול היו עצומים: אורך קנה עצום של 156 מטרים לפחות, קוטר של מטר ומשקל עצום של 2,100 טון.
מדינת ישראל פעלה לסיכול המיזם בשל האיום הביטחוני שעלול היה לייצר התותח, ולאור זאת, הזהירה את בול כי עליו לחדול ממעשיו. עם זאת, בול לא נשמע לאזהרות מצד המוסד הישראלי. בהמשך, ביצע בול מקצה שיפורים בטילי הסקאד העיראקיים. הוא הגדיל את טווחם כך שגם מדינת ישראל נמצאה בתוך רדיוס הפגיעה של הטילים, שינחתו עליה לימים במלחמת המפרץ. לאחר אזהרות חוזרות ונשנות מצד סוכני המוסד שמהם התעלם בול ולאור הסכנה שנשקפה ממנו הוא נורה בפתח ביתו בבריסל בשנת 1990. מותו סימן את קץ המיזם השאפתני.
מוזיאון V-3
בסמוך למבצרי הענק ומפלצות הבטון שנבנו בצפון מערב צרפת במהלך מלחמת העולם השנייה עבור מערך תותחי העל, נמצא מוזיאון, הנושא את השם V-3. המוזיאון כולל גלריה מקיפה של תמונות המתעדות את המתחם, את מנהרות הענק ומסילות הברזל שנבנו בבטן האדמה, את תהליך בנייתו ואת הנזק שגרמו גיחות ההפצצה הרבות על המתחם, כל זאת, בנוסף לתמונות מתכנון התותח ותהליך הבנייה של הקנים, תמונות של פגזים ותחמושת ואף תרשימים המדגימים את אופן הפעולה של התותח. במקום מוצגים גם העתקים מוקטנים של חלקים מן התותח.
נוסף על כך, יש במקום אנדרטאות לזכרם של עובדי הכפייה הרבים שקיפחו את חייהם במהלך הבנייה של המתחם המבוצר, וגם אנדרטאות לאנשי צוות האוויר אשר קיפחו את חייהם במהלך הניסיונות לפגוע במתחם המבוצר.
ראו גם
כללי:
גטו ורשה
גטו ורשה היה הגדול בגטאות היהודיים בפולין בתקופת השואה. הגטו הוקם על ידי הנאצים ב-12 באוקטובר 1940 ובשיאו מנה כ-450,000 נפש. הגטו נחרב במאי 1943 בתום מרד גטו ורשה, שהיה הגדול מבין מרידות היהודים בתקופת השואה.
הקמת הגטו
יומיים לאחר שנכבשה העיר ורשה פקדו שלטונות הכיבוש על הקמת מועצה יהודית: "יודנראט" (מועצת יהודים). הגסטאפו מינה את המהנדס אדם צ'רניאקוב ליושב ראש היודנראט, אשר כללה עוד 24 חברי מועצה ו-24 סגנים. ליודנראט נמסר כי תפקידה הוא להוציא לפועל את כל ההוראות והפקודות של שלטונות הצבא בעיר.
ב-4 בנובמבר העבירה המחלקה לעניינים יהודיים בגסטאפו הוראה לכינוס היודנראט כי יש להקים "אזור מגורים ליהודים בעיר ורשה כאמצעי זהירות נגד מגפת הטיפוס". האזור היהודי, להלן הגטו, הקיף את הרחובות: ז'לזנה, וולנושץ', מלינרסקה, דז'יקה, ניסקה, בוניפרטרסקה, כיכר קראסינסקי, זמנהוף, ז'לזנה-בראמה, ויילקה וזלוטה. הוטל על ראשי היודנראט להעביר בתוך שלושה ימים את היהודים לאותו אזור, ולא - יוצאו 24 סגניהם להורג. משלחת של נציגי היודנראט בה היו חברים בין השאר אדם צ'רניאקוב וד"ר אברהם ווייס (שהיה הדובר בשל שליטתו בגרמנית), נשלחה למושל הצבאי של ורשה, גנרל פון נוימן-נוירודה כדי להתלונן על הפקודה של הגסטפו. המושל הצבאי, שלא עודכן מראש על הפקודה של הגסטפו, הורה על הקפאת הפקודה, והקמת הגטו נדחתה בחודשים רבים.
ביום הכיפורים תש"א, 12 באוקטובר 1940, שודרה ברדיו פקודה מטעם מפקד מחוז ורשה כי יהודי העיר אינם רשאים לגור בעיר פרט למקום שיועד להם. כ-100,000 פולנים פונו מן האזור ובמקומם הגיעו כ-180,000 יהודים, שהצטרפו לכ-200,000 שכבר גרו במקום. אוכלוסיית היהודים, שמנתה 38% מאוכלוסיית העיר, הצטופפה באזור שהיווה 2% בלבד משטחהּ. רבים מן הבניינים נפגעו בהפצצות ולא היו ראויים למגורים, ועשרות אלפי בני אדם נעשו חסרי קורת גג. אלו נאלצו להשתכן בהריסות או בגינות ובשטחים פתוחים; אולם השלטונות החלו להפקיע את השטחים הריקים, והצפיפות בגטו הייתה לבלתי אפשרית.
הגטו הוקם על ידי הנאצים ב-12 באוקטובר 1940 (בצאת יום הכיפורים), ונתחם בחומה גבוהה אשר הפרידה אותו משאר חלקי העיר ורשה. לסגירת היהודים בגטו קדמו מספר גזירות, וביניהן - סימון מיוחד ליהודים, חטיפה לעבודות כפייה, איסור נסיעה בתחבורה ציבורית ועוד. הנאצים דאגו לשמור בגטו על תנאי צפיפות, רעב וסניטציה גרועה ביותר, וזאת מתוך כוונה להעלות את שיעור התמותה. כנגד מאמציהם של הנאצים, פעלו היודנראט בראשותו של אדם צ'רניאקוב וכן ארגונים יהודיים נוספים לשיפור תנאי החיים בגטו, לעזרה הדדית ולפיתוח מוסדות קהילתיים.
הגטו חולק לשני חלקים: הגטו הקטן, בו בדרך כלל התגוררו היהודים העשירים, והגטו הגדול בו התנאים היו קשים יותר. בין שני הגטאות הפריד רחוב חלודנה, שהיה בחלק "הארי". בתחילה היה מותר המעבר בין שני חלקי הגטו בשעות מסוימות עד הקמת גשר להולכי רגל אשר חיבר בין החלקים באופן קבוע.
החיים בגטו
בתחילה היו היהודים יכולים לנוע בחופשיות אל מחוץ לגטו, והגסטאפו הבטיח ליודנראט כי כך יימשך המצב וכי היהודים אינם צריכים להעביר את עסקיהם לגטו. ב-16 בנובמבר 1940 נחסמו כל המעברים בחומה שהלכה ונבנתה סביב הגטו. רק לבודדים, שעבודתם הייתה חיונית לשלטונות הכיבוש או שהחזיקו צו מיוחד, הותר לצאת את חומות הגטו. בתי העסק של היהודים בחלקים האחרים של וורשה נאטמו, ולאחר זמן מה עברו לידיים אחרות. נגזלו מן היהודים 1,700 חנויות מזון ובהן סחורות, וכן 2,500 חנויות אחרות על תכולתן. לאחר שנותק הגטו מוורשה, הפך היודנראט לסמכות השלטונית הבלעדית בגטו, כאשר הוא כפוף ישירות לשלטונות הכיבוש והמחלקה היהודית בגסטאפו. היודנראט הפך למעשה כלי בידי הגרמנים להגשמת מטרותיהם, חוקיהם וגזרותיהם, ועל כן הם דאגו להגדיל את כוחו. הוקם "שירות הסדר היהודי" (גרמנית: Juedische Ordnungsdienst, מבוטא: יִידִישֶע אוֹרְדְנוּנְגְס-דִינְסְט), שכונה גם "המשטרה היהודית", שתפקידו היה אכיפת הסדר והחוק בחסות היודנראט; הגטו חולק לשש נפות, שבכל אחת מהן מפקד ולרשותו שלוש פלוגות.
בגטו פעלו גם מפעלי תעשייה צבאית לצורכי הצבא הגרמני, בהם בית החרושת שולץ וטובנס, שבשנת 1942 העסיקו יחד כ-18,000 יהודים.
הרעב והצפיפות הביאו עד מהרה מחלות רבות, בצד תשישות ומועקה נפשית קשה בחודשים הראשונים. הקצאת המזון ליהודי הגטו עמדה על 184 קלוריות ליום לאדם; כ-15% מהכמות הנדרשת לאדם עובד או לנער. גוויות החלו להצטבר ברחובות. בשנה הראשונה אירעו 43,258 מקרי מוות, מתוכם שליש בשל תת-תזונה. במשך כל אותו הזמן הוזרמו לגטו יהודים נוספים מערי האזור. עד לחודש מרץ 1941 הובאו 150,000 יהודים נוספים, כמו גם קבוצות קטנות של צוענים ושל יהודים מומרים ונוצרים ממוצא יהודי, שחוקי הגזע חלו לגביהם: בגטו פעלו תחילה שלוש ואחר כך שתי כנסיות קתוליות, עבור יותר מ-5,000 בני דתן שנאסרו בתוכו. היו בגטו גם יהודים שגורשו מגרמניה.
עם הזמן התפתחו בגטו מוסדות. ראשית כל - המוסדות הרשמיים של היודנראט, ואט-אט החלה לפעול בצידם רשת של פעילות תרבותית וציבורית ענפה בדמות כיתות לימוד, בתי יתומים, גמ"חים, בתי תמחוי וכן מסחר. תנועות פוליטיות שהיו פעילות בקרב יהודי מזרח אירופה בטרם הכיבוש הנאצי חידשו את פועלן. בגטו התפתחו חיי מותרות מסוימים; היו מעטים שהצליחו בהברחות והתעשרו. "עשירים חדשים" אלה נהגו לבלות במועדוני ערב ובמסעדות. על אף שהיוו אך מיעוט קטן, הם בלטו אל מול המצוקה האיומה והילדים המורעבים על בטנם הנפוחה.
בגטו, הוקמה מחלקת בריאות, שהפעילה מוסדות שירות רפואי לצורכי אשפוז, מרפאות אמבולטוריות, וטיפול נרחב למניעה. במסגרת זו הוקמו שישה מרכזי בריאות לשירות של כחצי מיליון יהודי הגטו. מאמצים רבים הוקדשו לתפעול שני בתי חולים, למבוגרים ולילדים, במבנים שונים שאותרו והותאמו לצורך כך. כמו כן הופעלו מרפאות מקצועיות בכל שטחי הרפואה, ועדות תברואה, קבוצות חיטוי, בתי מרחץ, בתי בידוד לנגועים במחלות מידבקות, ארגון ללוחמה בשחפת, מחלקה למאבק במגפות, תחנת עזרה ראשונה, בתי מרקחת, מעבדה כימית, מעבדה בקטריולוגית ועוד. בגטו אף פעל בית ספר מחתרתי לרפואה.
המטבחים הציבוריים בגטו ורשה
בגטו שרר רעב כבד. כדי להילחם בו, היודנראט דאג לפתיחת מטבחים ציבוריים, שסיפקו אוכל לאנשים שלא יכלו להשיג בעצמם כמו ילדים יתומים וקשישים. הרעב של הילדים התבטא בירידה במשקל ובפיגור בגדילה, בנוסף לכך היו להם בצקות, ירידה ברגישות העור, אנמיה ופיגור בהתבגרות המינית בגיל ההתבגרות. אזי העריכו שמספר השפעות ארוכות טווח ישפיעו על היהודים אחרי המלחמה וקבעו שחייבים להילחם בהשפעות הללו למען העתיד, על ידי האכלת אלא שחווים בעיות כתוצאה מהרעב.
ב-1939 פולין הותקפה על ידי הגרמנים וורשה הופצצה ונותרה כעריסות, רחל אוירבך התבקשה על ידי עמנואל רוזנבלום להקים מטבח בלשנו 40 – בית שנותר שלם, רחל וחברותיה חיפשו ברחבי ההריסות של הבניינים בחיפוש אחר כלי בישול, צלחות, סכו"ם ומזון. מהיום השני של הקמת המטבח הם כבר הכינו כ-1000 מנות מזון ביום וככול שהזמן עבר, יותר אנשים היו צריכים עזרה כך שהמספר של הבקשות הגיע לכ-40,000 בחודש.
היה ברור כי המטבחים הציבוריים לא יצליחו להאכיל את כל תושבי הגטו וכי המוות מרעב הוא רק עניין של זמן, רחל אוירבך ציינה כי "התוצאה היחידה של עבודתו היא אולי רק זאת, שכל הגטו לא ימות בבת אחת, שהמוות יהיה מסודר", כלומר לדעתה המטבחים הציבוריים לא מנעו את המוות מרעב אלא רק דחו אותו למספר אנשים ובכך גרמו למוות הדרגתי מן הרעב.
האוכל שהאנשים הצליחו להשיג לא היה מספיק, "רבע כיכר לחם לא תגרש את הרעב", גם האנשים שהגיעו אל המטבחים הציבוריים לא יצאו משם מסופקים דבר שמצביע על אחת הבעיות המרכזיות שהינה אי יעילות של האוכל המחולק כלומר כי גם אם תקבל אוכל הוא לא יפתור כלום ותישאר רעב - דברים אילו מראים כי המטבחים הציבורים לא היו יעילים לעצירת הרעב אלא רק להאטו ואמנם ייתכן שהאנשים שנשארו בגטו בסוף ניצלו בעזרת תרומת המטבחיים לעיכוב הרעב
המטבחים הציבוריים ועונג השבת
אוירבך סיפרה על המאבק של הגטו ברעב ותיעדה את הקולות של הקורבנות כיחידים וכקהילה, היא תיעדה פגישות בין ראשי המטבחים ודיונים על הדרכים שבהן ניתן להקטין את הרעב, על השפעת הרעב.
האקציה הגדולה
ביומיים הראשונים התנהל הפינוי כפי שדרשו הנאצים. ב-23 ביולי נדרש היודנראט להגדיל את הכמות ל-7,000 איש ביום, ויומיים אחר-כך ל-10,000 איש ביום. יו"ר היודנראט אדם צ'רניאקוב ידע כי כל היהודים הללו מיועדים להשמדה. בהבינו כי כל הבטחות הנאצים שניתנו לו בעבר הן חסרות שחר, נטל את חייו. עם התחלת השילוחים מהגטו, פעילי תנועת ההתנגדות היהודית בגטו החליטו שלא לצאת כנגד הוראות האס-אס, מתוך אמונה שהיהודים נשלחים למחנות עבודה ולא אל מותם.
לאחר התאבדותו החליטו הנאצים לתת "תמריץ" לאנשי שירות הסדר היהודי, והעניקו להם תעודות שחרור מהפינוי גם לקרובי משפחה מדרגה שנייה; ואכן, אנשי שירות הסדר היהודי פעלו בשיטתיות ולהיטות למשימה.
ב-21 בספטמבר, (יום כיפור), הקיפה פלוגת אס אס את גוש הבתים של הרחובות אוסטרובסקה וולינסקה - אזור מגוריהם של אנשי שירות הסדר היהודי ומשפחותיהם - הוציאו מהם 200 בני אדם וצרפו אותם אל הרכבת האחרונה של המפונים.
לפי מסמכי הגרמנים, במשך 58 ימי האקציה גורשו 300,000 גברים, נשים וילדים; כולם נשלחו להשמדה במחנה טרבלינקה.
בגטו נותרו לאחר מכן כ-50 עד 60 אלף יהודים בלבד. צביה לובטקין סיפרה על שחשו: "כשהתאספנו בגמר האקציה, ומאלפי חברינו נשארו מאות, התביישנו להביט איש בפני רעהו... התביישנו בכך שאנו חיים".
האקציה השנייה וההתנגדות הראשונה
ב-18 בינואר 1943 החל גירוש נוסף בגטו. אקציה זו החלה בעקבות ביקור של היינריך הימלר בגטו 9 ימים קודם לכן, אשר בו הביע תרעומת על כך שתוכניות הפינוי אינן מתבצעות. הגרמנים פרסמו הוראה אשר לפיה על היהודים להתייצב מחוץ לבתיהם ולהציג את תעודותיהם; הוראה זו לא בוצעה על ידי יהודי הגטו. כיום ידוע כי כוונת הגרמנים לא הייתה לחסל את הגטו כליל, אולם ארגוני המחתרת ראו בכך סימן ופתחו בפעולות קרב. אל קבוצה בת כ-1,000 איש שאספו הגרמנים במטרה להעבירם אל עבר רחבת השילוחים הסתננו כ-30 לוחמי ארגון אי"ל. לאחר סימן מוסכם שלפו הלוחמים את כלי נשקם ופתחו בקרבות ירי פנים אל פנים כנגד השוטרים הגרמנים. מרדכי אנילביץ, אשר לחם עימם, היה הניצול היחיד מביניהם. במקום אחר בגטו התפתח קרב של קבוצה מבוצרת בפיקודו של יצחק צוקרמן, שבו נסוגו הגרמנים. אנשי הארגון אצ"י נלחמו בחוליות קטנות חמושות בנשק קל במספר קרבות רחוב, שחלקם הוכתרו כהצלחה. בסך הכל נפלו שישה מחברי הארגון.
בידי הגרמנים עלה לגרש בין 5,000 ל-6,000 יהודים באקציה זו, אשר נמשכה עד ה-22 בינואר. במהלכה סירבו היהודים להתייצב, חרף פקודת הגרמנים. בין היהודים שגורשו היו חברי יודנראט רבים, אשר התייצבו להוראת הגרמנים בסוברם כי תפקידם יקנה להם הגנה מפני הגירוש. היו גם יהודים לא מעטים אשר סירבו להיכנס אל קרונות הרכבות, או ברחו מהם.
תוצאותיו של הגירוש נתפסו ככישלון גרמני וכהצלחת כוחות ההתנגדות, תפיסה אשר דחפה את ארגוני המחתרת להעלות תוכנית אסטרטגית לקראת הקרבות העתידיים בגטו במקרה של גירוש סופי, וכן קירב את המחתרת הפולנית לסייע ליהודים בחימוש וכלי נשק. לאחר מאורעות ינואר איבדו היודנראט ושירות הסדר היהודי את האחיזה בגטו, וזו עברה לידי ארגוני המחתרת אשר אף החלו להתנקש במשתפי פעולה עם הנאצים. בזמן שלאחר מכן היו תושבי הגטו עסוקים בבניית בונקרים תת-קרקעיים ומקומות מסתור שבהם אוחסנו שתייה ומזון לתקופה ממושכת, לצד דרגשים, תרופות, פתחי אוורור וקווי חשמל מאולתרים. היו גם שניסו להימלט אל ורשה ה"ארית", אולם הגרמנים הפעילו מאמצים רבים ללוכדם. הכנות אלו של תושבי הגטו עלו בקנה אחד עם התארגנותם של אנשי המחתרות לקראת הקרבות האחרונים.
מרד גטו ורשה וחורבן הגטו
החיסול הסופי של הגטו החל בערב פסח תש"ג, ה-19 באפריל 1943. הגטו כבר עמד בכוננות מסוימת, והרחובות היו ריקים מאנשים. כאשר נכנס אל הגטו כוח גרמני חמוש הוא הותקף על ידי לוחמי המחתרות היהודיות, אי"ל ואצ"י. טנק אשר הוכנס לגטו הוצת על ידי פצצות וחסם כוחות נוספים. בקֶרֶב הגרמנים נרשמו אבדות ומפקד כוח האס אס הסיג את כוחותיו לאחור. בשלושת הימים הראשונים של המרד התקיימו קרבות רחוב. ב-22 באפריל שינו הגרמנים את פעולתם והחלו להבעיר באופן שיטתי את בתי הגטו. בימים הבאים אחזו את הגטו להבות ענק, והשהייה בתוך מקומות סגורים הייתה לבלתי אפשרית. עם זאת, המשיכה להתנהל לחימה עיקשת של חוליות המחתרות בגטו. יהודים בגטו נאלצו לנטוש את בתיהם הבוערים וליפול אל ידי הגרמנים, אשר הובילו אותם אל רחבת השילוחים. לצד זאת היו רבים שהצליחו להמשיך ולהתחבא, מה שאילץ את הגרמנים לפוצץ ולשרוף את הגטו כולו. כ-6,000 יהודים נשרפו במחבואם או נחנקו בעשן. ב-8 במאי נפל הבונקר של מפקדת אי"ל, ובו מרדכי אנילביץ. בימי תחילת מאי כבר נפלו חלל גם רוב לוחמי האצ"י. ב-16 במאי הכריז הגנרל יירגן שטרופ, אשר הובא אל ורשה לצורך חיסולו של הגטו, כי הסתיימה האקציה. הוא דיווח כי "אין עוד רובע יהודי בורשה", ופקד לפוצץ את בית הכנסת הגדול של ורשה. עם זאת, שורדים בודדים ניהלו עוד מספר קרבות ירי עד יוני מתוך החורבות.
לפי רישומי שטרופ נתפסו 65,065 יהודים, שמתוכם נרצחו 13,292. 631 בונקרים ומקומות מחבוא נהרסו. הנותרים בחיים הועברו אל מחנה ההשמדה טרבלינקה.
לאחר חורבן הגטו
באוגוסט ובאוקטובר 1943 הובאו לשטח הגטו שתי קבוצת יהודים יווניים מאושוויץ-בירקנאו לצורך פירוק לבנים מהמבנים בגטו. לבנים אלו הוצאו מהגטו על ידי עגלונים פולנים שסיפרו על רעב כבד אצל פועלי הכפייה. לאחר מכן הגיעו פועלי כפייה יהודים נוספים, הונגרים ואחרים, כדי להחליף את העובדים שמתו.
במהלך פינוי הלבנים נמצאו בונקרים ומקומות מחבוא בהם הסתתרו עדיין יהודים. רובם נרצחו במקום ומקצתם נשלחו להשמדה באתרים אחרים.
בינואר 1944 פרצה מגפת טיפוס אצל עובדי הכפייה שעסקו בפינוי אבני הגטו, ועם התקרבות החזית ונסיגת הגרמנים הוצעדו הנשארים למחנה הריכוז דכאו. ומשם נשלחו למחנות עבודה אחרים.
חלק מהלוחמים היהודים ששרדו מהמרד בגטו ומצאו מסתור בעיר ובסביבותיה, השתתפו גם במרד ורשה באוגוסט 1944 בו המחתרת הפולנית נאבקה בכובש הנאצי. המרד דוכא, כ-200 אלף פולנים נהרגו, ורוב בתיה של העיר ורשה נהרסו.
מחנה הריכוז ורשה
בשנות התשעים של המאה העשרים החלו לעלות טענות שגויות כאילו לאחר חורבן גטו ורשה הפעילו הנאצים במקום מחנה ריכוז שבו נרצחו מאות אלפי פולנים. במקום פעל אמנם מחנה ריכוז קטן יחסית, אולם הוא היה מיועד לעבודות כפייה מקומיות - כמו פירוק מבני הגטו, כאמור לעיל - ולא להשמדה. אמנם בדיכוי מרד ורשה בשנת 1944 נהרגו מאות אלפי פולנים, ואלפים ואולי אף רבבות, נרצחו במחנות ריכוז מאלתרים בעיר. אך רצח זה לא היה בעל אופי מאורגן, והוא לא התקיים ברובו במחנה העבודה שהיה באתר הגטו.
אישים בולטים נספים
נספו בתחומי הגיטו או במחנות ההשמדה;
לאחר מלחמת העולם השנייה: הנצחה
בעיר ורשה ובמתחם הגטו לשעבר נמצאים כיום אתרי זיכרון ואנדרטות אחדים המספרים על אנשי הגטו ומרידתם.
ב-2017 הכריז שר התרבות הפולני פיוטר גלינסקי שיוקם מוזיאון גטו ורשה, בשיתוף עם המכון ההיסטורי היהודי, במבנה בו שכן בגטו בית החולים לילדים ברסון ובאומן. למנהלו מונה ההיסטוריון אלברט סטנקובסקי.
רונן פלדמן
רונן פלדמן (נולד ב-5 ביוני 1962) הוא פרופסור בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
סופרגיים (שוודיה)
סופרגיים (בשוודית: Supermatchen) הוא טורניר כדורגל הנערך בשוודיה בעיר גטבורג החל משנת 2012 בחודשים יולי ואוגוסט. הקבוצות המשתתפות במשחקים הן שתי הקבוצות המובילות באירופה בחודשים אלו. קבוצת הכדורגל המכהנת כאלופה הנוכחית של הסופרגיים היא מנצ'סטר יונייטד. התחרות נערכה בנשים 2012, 2013 ו-2016.
רונן פלדמן
ביוגרפיה
פלדמן נולד בתל אביב והוא אחיו של פרופ' יובל פלדמן. בגיל 16 היה חתן חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי. פלדמן הוא בוגר המחזור השלישי של תוכנית תלפיות, במסגרתה סיים בהצטיינות תואר ראשון במתמטיקה, פיזיקה ומדעי המחשב באוניברסיטה העברית. בשנת 1988 סיים בהצטיינות יתירה תואר שני במדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן. את הדוקטורט במדעי המחשב (בהתמחות בלמידת מכונה) באוניברסיטת קורנל סיים בשנת 1993.
פלדמן היה ממייסדי הדיסציפלינה המדעית של כריית טקסט, וכתב ספר לימוד בשם The Text Mining Handbook בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1997 ייסד יחד עם יונתן אומן את חברת ClearForest אשר הייתה מחלוצות היישום של כריית טקסט בתעשייה. ClearForest נרכשה על ידי חברת Reuters בשנת 2007.
בשנת 2015 הקים עם חדווה פלדמן ונתנאל סטורץ את חברת Amenity Analytics, אשר מפתחת פלטפורמה לבניית מנועי עיבוד שפה טבעית ללא צורך בתכנות. הפלטפורמה נמצאת בשימוש בקרב קרנות גידור, חברות השקעה וחברות טכנולוגיה עילית.
פלדמן ייעץ בישראל ובעולם לגופים ביטחוניים, ממשלתיים, פיננסיים וטכנולוגיים רבים.
מחקר
תחומי המחקר העיקריים של פלדמן הם עיבוד שפה טבעית, חילוץ ישויות ויחסים מתוך טקסט, ניתוח סנטימנט מתוך טקסטים ושימוש בעיבוד שפה למסחר אלגוריתמי. פרסם יותר מ-100 מאמרים בכנסים בבינה מלאכותית ובכתבי עת מובילים בשיווק וחשבונאות.
מחקריו של פלדמן קבלו תמיכה כספית ממשרד המדע, משרד הביטחון, הקרן הלאומית למדע, קרן ישראל ארצות הברית, קרן ישראל גרמניה וחברת אינטל.
מקסי
מקסי (באנגלית: Maxi; נולדה ב-23 בפברואר 1950) היא זמרת ומגישת רדיו אירית. ייצגה את אירלנד באירוויזיון 1973.
ביוגרפיה
מקסי נולדה בדבלין בשם אירן מקובריי (Irene McCoubrey) כצעירה במשפחה בת שלושה ילדים, כילדה היא ניגנה בכינור ושרה במקהלה של בית הספר.
בסוף שנות השישים היא נבחרה להיות חברה בלהקת בנות שהוקמה על ידי מגיש הרדיו אמון אנדרוז והם פעלו בשם "Maxi, Dick and Twink", הלהקה הוחתמה בחברת התקליטים קולומביה רקורדס, בתחילת שנות השבעים הם התפרקו והיא פנתה לקריירת סולו.
ב-1973 נבחרה להיות נציגת אירלנד באירוויזיון, היא ביצעה בתחרות את שירה "Do I Dream", היא סיימה במקום העשירי עם 80 נקודות.
בין השנים 1977–1984 הייתה חברה בלהקת הבנות שיבה, ביחד עימם ייצגה את אירלנד באירוויזיון 1981.
ב-1982 הייתה מעורבת ביחד עם חברות להקתה בתאונת דרכים וכתוצאה מהפגיעה היא סבלה מאמנזיה.
היא הגישה מספר תוכניות ברדיו של "RTÉ", רשות השידור של אירלנד ובBBC, ב-2015 פרשה מעבודתה.
היא עבדה בשיתוף עם הסניף האירי של ארגון קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים.
הגניזה האפגנית
הגניזה האפגנית היא אוסף של אלפי קטעים של כתבי יד יהודים שנמצאו במערות באפגניסטן. כתבי היד כוללים כתבים בעברית, בארמית, בערבית יהודית ובפרסית יהודית, הכתובים באותיות עבריות, ותוכנם הוא תעודות משפטיות ומסחריות, כתבי קודש וגם מכתבים אישיים. חלקם בני 1,000 שנים; הם נמצאו במערות ששימשו מסתור לאנשי הטליבאן.
מקסי
ביוגרפיה
היא הייתה נשואה בין 1973–1979, ואין לה ילדים.
הגניזה האפגנית
ככל הנראה מדובר בארכיון של משפחת סוחרים יהודית שחיה על דרך המשי בצפון אפגניסטן במאות ה-11 עד ה-13.
בשנת 2013 הביא סוחר העתיקות הישראלי לני וולף לישראל עשרים ותשעה קטעים מהגניזה, שנרכשו על ידי הספרייה הלאומית. בתחילת 2016 רכש וולף כמאה קטעים נוספים מהגניזה.
רבקה פרגוסון
ביוגרפיה
פרגוסון נולדה בסטוקהולם שבשוודיה וגדלה בשכונת ואסאסטן שבמרכז סטוקהולם. אמהּ, רוזמרי פרגוסון, היא אנגלייה שעברה לשוודיה בגיל 25, ואביה הוא שוודי. רבקה אימצה את שם משפחתה של אמה כשמה הבימתי. היא למדה בבית ספר דובר אנגלית בשוודיה וגדלה דו-לשונית, כשהיא דוברת שוודית ואנגלית. היא למדה ב"בית הספר למוסיקה של אדולף פרדריק" בסטוקהולם וסיימה את לימודיה בשנת 1999.
בגיל 13 החלה לעבוד בדוגמנות והופיעה במגזינים ובפרסומות טלוויזיה לחברות קוסמטיקה, הלבשה ותכשיטים. פרגוסון רקדה מגיל צעיר מאוד; היא עשתה זאת בסגנונות שונים, ביניהם בלט, ריקודי טאפ, ג'אז, פאנק רחוב וטנגו. היא לימדה טנגו ארגנטינאי בלהקת מחול בלונד, סקונה במשך כמה שנים, בזמן שהמשיכה בעבודתה בכמה פרויקטים של סרטי אמנות קצרים.
קריירה
תפקיד המשחק הראשון של פרגוסון שגם פרסם אותה והביא אותה למעמד גבוה בשוודיה היה גילום התפקיד של אנה גריפנהילם, נערה מהמעמד הגבוה באופרת הסבון "Nya tider", תפקיד אותו עשתה למשך 3 עונות בשנים 1999–2000.
בשנת 2004 גילמה את אמנדה בסרט האימה השוודי "Strandvaskaren", לצדם של יספר סלין ושל ברגקוויסט.
בשנת 2015 לוהקה לתפקיד הנשי הראשי בסרט הקולנוע "משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים". בשנת 2016 שיחקה בסרטים "פלורנס פוסטר ג'נקינס", "למרות השלג היורד" (על תפקידה זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים העצמאיים בפראג), ובמותחן "הבחורה על הרכבת". בשנת 2017 שיחקה בסרטים "איש השלג", "סימן חיים" ו"האמן הגדול מכולם". בשנת 2018 הופיעה בתפקיד ראשי בסרט "משימה בלתי אפשרית: התרסקות".
בשנת 2019 שיחקה בסרטו של פ. גארי גריי "גברים בשחור: אינטרנשיונל" בתפקיד של החייזרית ריזה. שיחקה גם בסרט הפנטזיה הבריטי "הילד שיהיה מלך", בגילום התפקיד של מורגן לה פיי. בסוף שנה זו השתתפה פרגוסון לצדו של יואן מקגרגור בסרט האימה "דוקטור סליפ", אשר מבוסס על רומן אימה באותו השם שנכתב בשנת 2013 על ידי סופר האימה סטיבן קינג.
היא גילמה את התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה סילו מבית אפל TV פלוס, המבוססת על ספרו של יו האווי, 144 קומות.
חיים אישיים
בשנת 2007 ילדה פרגוסון את בנה הראשון עם בן זוגה בשנתיים האחרונות לודוויג הולברג. לאחר לידת בנה, היא עברה עם משפחתה לסימריסשאן שנמצא בחוף הדרום-מזרחי בשוודיה. הזוג נפרד באפריל 2015. בשנת 2018 היא הודיעה על הריונה השני ובהמשך ילדה את בתה עם בן זוגה החדש, רורי. בינואר 2019 הודיעה שהיא ורורי התחתנו לאחרונה. היא ובעלה גרים בסרימישאן, ויש להם גם בית בבעלותם בעיירה ריצ'מונד, לונדון, הקרובה לאולפני הסרטים פיינווד ושפרטון.
נפתלי רוסמן
נפתלי רוסמן (1929 - 13 במאי 2002) היה ספורטאי ספורט נכים ישראלי וחבר נבחרת הכדורסל למשחקי אולימפיאדת הנכים הראשונה.
ביוגרפיה
רוסמן נולד ברומניה ועבר בה את מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה עלה מבוקרשט לארץ ישראל והתיישב בנתניה. בגיל 16 הצטרף לאצ"ל והשתתף במבצעים שונים, ביניהם מבצע החרמת נשק ממחנה הצבא הבריטי בפרדס חנה. ב-16 במאי 1948 לחם ברמלה ונפגע בעמוד השדרה מרסיסי מרגמה. הוא שותק בפלג גופו התחתון והחל בשיקום רפואי ממושך כשהוא מרותק לכיסא גלגלים. לאחר ניסיונות שיקום רבים בישראל, במהלך 1955-1954 נשלח על ידי משרד הביטחון לשיקום רפואי בניו יורק. במסגרת השיקום הרפואי לקח חלק בספורט נכים וב-1960 היה בין חברי נבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים למשחקי אולימפיאדת הנכים, שזכתה במדליית ארד.
תשע שנים לאחר הפציעה, רוסמן השלים במסגרת לימודי ערב את תעודת הבגרות שלו והחל בלימודים גבוהים. ב-1962 סיים לימודי עבודה סוציאלית והחל לעבוד במרכז השיקום של בית החולים תל השומר. בהמשך סיים לימודי מוסמך בעבודה סוציאלית ובריאות הציבור. עמד שנים רבות בראש שרות העבודה הסוציאלית של מרכז השיקום.
ב-2002 נפטר והוכר, כמו נכי צה"ל רבים ממלחמת העצמאות, כחלל צה"ל שנפטר כתוצאה מפציעתו בשירות פעיל. האיגוד הישראלי לרפואה פיזיקלית ושיקום מעניק על שמו פרס שנתי על עשייה יתרה בתחום השיקום.
ברתלומיאיי דרגובסקי
ברתלומיאיי דרגובסקי (בפולנית: Bartłomiej Drągowski; נולד ב-19 באוגוסט 1997 בביאליסטוק שבפולין) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת השוער בקבוצת ספציה ובנבחרת פולין.
יאגלוניה ביאליסטוק
דרגובסקי נולד בביאליסטוק שבפולין. הוא גדל במחלקת הנוער של יאגלוניה ביאליסטוק. ב-27 במאי 2014 ערך דרגובסקי את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפולנית, כששיחק 90 דקות בתיקו 4-4 נגד קורונה קיילצה במסגרת פלייאוף הירידה. זו הייתה הופעתו היחידה במועדון בעונת, ובשתי העונות הבאות הפך לשחקן הרכב קבוע וערך 63 הופעות ליגה.
פיורנטינה
ב-4 ביולי 2016 חתם דרגובסקי על חוזה ל-5 שנים בפיורנטינה מהסרייה א'.
ב-10 באוגוסט 2022 חתם בספציה.
קריירה בינלאומית
ב-7 באוקטובר 2020 ערך דרגובסקי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פולין, בניצחון 5-1 על נבחרת פינלנד במשחק ידידות.
נכלל בסגל הראשוני נבחרת פולין לטורניר מונדיאל 2022, אולם נגרע מהסגל כשבוע לפני פתיחת הטורניר בשל פציעה.
כדרור
כדרור (באנגלית: Dribbling) היא, במשחקי כדור, התנהלות ספורטאי או ספורטאית עם כדור המשחק, בצורה שנועדה לעבור שחקנים יריבים, למנוע את חטיפת הכדור, ולייצור הזדמנויות להבקעה. ההתנהלות הזאת נקשרת לענפי ספורט שונים ובהם: כדורגל, כדוריד, כדורסל, הוקי שדה וכדורמים. המכדרר או המכדררת מתנועעים במגרש בדרך שנועדה להטעות את היריבים, לגבי כיוון התקדמותם או הפניה ימינה או שמאלה, תוך שליטה בכדור המשחק. השליטה בכדור והנעתו מתבצעת, בהתאם למשחק, ביד, ברגל או במקל המיועד לכך.
פרובינציית הסן
פרובינציית הסן הייתה מחוז של המדינה החופשית פרוסיה, שפוצלה על ידי הנאצים בשנת 1944 מפרובינציית הסן-נסאו, ופורקה לאחר מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
בשנת 1866 הצטרפו נסיכות הבוחר מהסן, דוכסות נסאו והעיר החופשית פרנקפורט לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובסוף המלחמה סופחו לממלכת פרוסיה, ושולבו יחד עם שטחים מהדוכסות הגדולה של הסן ליצירת פרובינציית הסן-נסאו.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה נכללה הפרובינציה במדינה החופשית פרוסיה, ובשנת 1944 פוצלה הפרובינציה לפרובינציית הסן ולפרובינציית נסאו. לאחר מלחמת העולם השנייה נכללו שטחי הפרובינציה בשטח הכיבוש האמריקאי, כחלק מהסן הגדולה, ובשנת 1946 נכללו במדינת הסן בגרמניה המערבית.
קארל הרובוט
קארל (נודע בישראל כהרובוט קארל) היא שפת תכנות חינוכית עבור מתחילים, שנוצרה על ידי ריצ'רד פטיס והוצגה בספרו "קארל הרובוט: הצגה עדינה לאומנות התכנות". פטיס השתמש בשפה הזו בהרצאותיו באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה. השפה נקראת על שמו של הסופר הצ'כי קארל צ'אפק שטבע את המילה "רובוט" במחזה "R.U.R" ("רובוטים אוניברסליים של רוסום") משנת 1920.
מטרת השפה
מטרת השפה היא לימוד בסיסי של תכנות בצורה מוחשית, לימוד תחביר, כתיבת פרוצדורות, כתיבת לולאות והתניות וניפוי שגיאות.
עקרונות השפה
שפת קארל משמשת לשלוט ברובוט וירטואלי פשוט שחי בסביבה מתוחמת ובה ניתן להתנייד על גבי רשת שְׁתִי (למעלה ולמטה) וָעֵרֶב (שמאלה וימינה) בלבד. הרובוט מגיב לחמש פקודות בסיסיות:
קארל גם מבצע בדיקות "בוליאניות" בסביבתו המיידית כדי לברר האם במשבצת יש זמזמים או מחסומים, ולאיזה כיוון הוא פונה.
מקסימינוס דאיה
גַּאיוּס וַלֶרְיוּס גַּלֶרְיוּס מַקְסִימִינוּס, הידוע כמַקְסִימִינוּס דַּאיָה או מַקְסִימִינוּס השני (20 בנובמבר 270? - 313) היה קיסר רומא מ-305 ועד שנת 313.
רקע
במהלך המאה השלישית לספירה חוו שליטי האימפריה הרומית קושי מתמשך בקיום מערכת שלטון ריכוזית אחת אחידה על כלל שטחי האימפריה, שהשתרעה בשלב זה משטחי הבריטניות וההיספניות (בריטניה ופורטוגל של ימינו, בהתאמה) במערב ועד מסופוטמיה (עיראק של ימינו) במזרח. גודלה של האימפריה סיפק אתגרים רבים לקיומה בהם מלחמות ופלישות רבות, ריבוי טוענים לכס הקיסרות ומשברים כלכליים שונים. גם לפיחות המתמשך בערך המטבע הרומי היה חלק ביצירת אי-יציבות באימפריה במהלך המאה השלישית לספירה. גורמים אלו בשילוב עם גורמים נוספים היוו יחד משבר מתמשך באימפריה הרומית שזכה לכינוי משבר המאה ה-3. משבר זה נמשך עד עלייתו לשלטון של דיוקלטיאנוס (284–305 לספירה), שביקש לפתור את משברי האימפריה באמצעות שורה של רפורמות, כשהמרכזית שבהן הייתה כינון מבנה שלטוני חדש שזכה לשם 'טטררכיה' ("שלטון הארבעה"). לצורך כך, בראשית שלטונו, בשנת 285, צירף דיוקלטיאנוס אליו לשלטון את איש הצבא מקסימיאנוס. דיוקלטיאנוס אימץ אותו כאח, ויש לשער כי שמו המלא של מקסימיאנוס, מרקוס אורליוס ולריוס מקסימיאנוס (Marcus Aurelius Valerius Maximianus) אומץ כאשר ניאות להצטרף לשלטון דיוקלטיאנוס. בשנת 293 לספירה, נתמנו שני שליטים זוטרים ('קיסרים') תחת שני השליטים הבכירים המכהנים ('אוגוסטים'): קונסטנטיוס כלורוס תחת מקסימיאנוס בחלקים המערביים של האימפריה, וגלריוס תחת דיוקלטיאנוס בחלקים המזרחיים של האימפריה.
מצעד סינגלי הדאנס/אלקטרוני המסחריים
מצעד סינגלי הדאנס/אלקטרוני המסחריים (באנגלית: Dance/Electronic Singles Sales; נודע בעבר בשם מצעד סינגלי הדאנס המסחריים ומצעד מוזיקת הדאנס/סינגלי-מקסי המסחריים) היה מצעד שפורסם מדי שבוע על ידי מגזין בילבורד בארצות הברית, שהוקם ב-1985. הוא מדד את המכירה של סינגלים שיצאו באופן מסחרי ומאופיינים בסוגת הדאנס.
מקסימינוס דאיה
קורות חייו
דאיה נולד בדקיה. בעת שירותו בצבא הרומי הוא התבלט בזכות כישרונותיו ובזכות קשריו המשפחתיים עם גלריוס, דודו.
מינוי לקיסר
ביום ה-1 במאי 305 בטקס שנערך בו זמנית במילאנו וניקומדיה פרשו מקסימיאנוס ודיוקלטיאנוס מכס השלטון ומינו את קונסטנטיוס כלורוס כאוגוסטוס במקום מקסימיאנוס ואת גלריוס לאוגוסטוס במקום דיוקלטיאנוס. את כס הקיסרים תפסו דמויות חדשות מקסימינוס דאיה כקיסר תחת גלריוס במזרח ופלביוס ולריוס סוורוס כקיסר במערב, שני קצינים ותיקים אלו היו למעשה נאמנים של גלריוס וביססו את מעמדו כשליט עליון של האימפריה והסירו את נאמני מקסימיאנוס מעמדות הכוח. מהלך זה שלכאורה נעשה בהסכמה של כל הצדדים התעלם משאיפותיהם של מועמדים אחרים ומשאיפותיו של מקסימיאנוס להעביר את השלטון לבנו, זרעי הפורענות נזרעו ותקופת הטטררכיה השנייה עתידה הייתה להיות סוערת וקצרה.
מצעד סינגלי הדאנס/אלקטרוני המסחריים
כאשר פעל, כלל המצעד את 50 השירים המובילים בכל שבוע. עד 2001, הוא הצטמצם ל-25 והצטמצם למצעד של 10 שירים בעקבות השקת מצעד הדאנס איירפליי בשנת 2003. ב-17 בינואר 2013, בילבורד השיקו את מצעד שירי הדאנס/אלקטרוני, אשר כולל את 50 שירי הדאנס הפופולריים ביותר, כמו גם שירים אלקטרוניים. המצעד מבוסס על השמעות במועדוני לילה, מכירות, השמעות ברדיו, הורדות דיגיטליות וסטרימינג.
מקסימינוס דאיה
ועידת קרנונטום
ביום 11 בנובמבר 308 נפגשו גלריוס ומקסימיאנוס עם דיוקלטיאנוס בעיר קרנונטום (כיום: פטרונל-קרנונטום, אוסטריה) שם כפו המשתתפים על מקסימיאנוס לוותר על תארו המחודש כאוגוסטוס וקונסטנטינוס הורד לדרגת קיסר. מקסימינוס דאיה מונה לקיסר במזרח ולִיקִינְיוּס (Licinius) נאמנו של גלאריוס התמנה לתפקיד אוגוסטוס של המערב.
מאבק על השלטון
בשנת 308 הוכתר דאיה באופן סמלי על ידי גלריוס כ"אוגוסטוס המזרח". מותו של גלריוס בשנת 311 הפך את מקסימינוס לשליט העליון של חלקה המזרחי של האימפריה.
בשנת 313 החליט מקסימינוס דאיה לסלק את ליקיניוס מדרכו מאחר שראה בו סיכון עיקרי למעמדו הוא יצא לכוון הבלקן עם צבא של כ 70000 חיילים, באפריל הוא חצה את הבוספורוס עם צבא שהוחלש על ידי תנאי מזג אוויר קשים. העיר ביזנטיום נפלה לידיו לאחר מצור של 11 ימים משם המשיך מקסימינוס דאיה אל העיר הרקלאה סינטיקה (Heraclea Sintica) שבבולגריה, העיר נפלה לידיו לאחר מצור קצר אך בשלב זה הגיע צבאו של ליקיניוס עם כ 30000 חיילים וחנה באדריאנופול.
הצבאות נפגשו לקרב המכריע ביום 30 באפריל 313. על פי ההיסטוריונים הרומאיים בערב הקרב הופיע מלאך בחלומו של ליקיניוס ולימד אותו תפילה שכל המאמינים בכל הדתות יכולים לשאת ללא סייג וליקיאנוס לימד והתפלל תפילה זו עם חייליו לפני הקרב. בקרב צירלום (Tzirallum) הביסו הלגיונות של ליקיניוס את הצבא העדיף מספרית של מקסימינוס דאיה, הסיבות לכך היו המשמעת העדיפה והיתרון בהכרת השטח של הלגיונות המערביים.
מוות
הצבאות נפגשו פעם נוספת בשערי קיליקיה בקרב בו ניסו לגיונותיו של דאיה לעצור את צבאו של ליקיניוס שפרצו את קווי ההגנה של דאיה והמשיכו בקרב תנועה איטי במהלכו נדחפו הלגיונות המזרחיים לאחור אך מבלי להתפורר ומבלי להיכנע, המערכה הסתיימה עם מותו של דאיה ככל הנראה ממחלה באוגוסט 313.
טטררכיה
טטררכיה - מיוונית טטרא (ארבע) + ארכה (שלטון) - "שלטון הארבעה". הסדר שלטוני שהונהג באימפריה הרומית בסוף המאה השלישית לספירה על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס. על פי הסדר הזה מנוהלת האימפריה על ידי ארבעה אנשים: שני שליטים ראשיים (אוגוסטי) ולכל אחד סגן (קיסר). הארבעה מחלקים ביניהם את השלטון גם מבחינה טריטוריאלית. עם פרישתו של אחד האוגוסטי אמור סגנו לתפוס את מקומו באופן אוטומאטי ולמנות לעצמו סגן קיסר.
השיטה הונהגה ב-293 על ידי הקיסר הרומי דיוקלטיאנוס (284–305), בניסיונו לפתור את בעיית המאבקים המתמידים וההרסניים סביב חילופי הקיסרים במהלך המאה השלישית. הוא חילק את האימפריה הרומית לשני חלקים - מזרחי ומערבי, ובעוד הוא שולט על הצד המזרחי העשיר כשליט בכיר, מינה את חברו מקסימיאנוס הרקוליוס לשלוט על המערב החקלאי. שיתוף בפועל כבר ממילא היה בין השניים בזכות האמון ששרר ביניהם. לכל אחד מהשליטים ניתן התואר "אוגוסטוס", ולכל אחד מהם מונה סגן שקיבל את התואר "קיסר" (CAESAR). הקיסר שהיה כפוף לדיוקלטיאנוס היה גלריוס, והקיסר שמתחת למקסימיאנוס היה גיוס קונסטנטיוס כלורוס.
על פי כוונתו של דיוקלטיאנוס, אמור היה כל אחד מה"אוגוסטי" לפרוש כעבור עשרים שנה ולפנות את כיסאו לסגנו הקיסר שיהפוך לאוגוסטוס. דיוקלטיאנוס ומקסימיאנוס עשו כן ופרשו שניהם ב-1 במאי בשנת 305, ויורשיהם תפסו את מקומותיהם. גלריוס נעשה אוגוסטוס במזרח ומינה כסגנו את מכסימינוס דאיה, וקונסטנטיוס כלורוס נעשה אוגוסטוס במערב וסגנו פלביוס וולריוס סוורוס. אלא שאז הטטררכיה החלה לאבד את יציבותה. בשנת 306 מת קונסטנטיוס כלורוס במפתיע בעת שהותו בעיר יורק (Eboracum) בבריטניה, וחייליו הכריזו על בנו קונסטנטינוס כעל אוגוסטוס המערב, בניגוד להסדר הטטררכיה שהועיד את התפקיד לסוורוס הקיסר.
לאחר שהסתכסך עם בנו מקסנטיוס, מצא מקסימיאנוס מקלט אצל קונסטנטינוס, אולם משחתר תחתיו חיסלו קונסטנטינוס ב-310. בינתיים ב-307 חוסל גם סוורוס על ידי מקסנטיוס. במקומו ביקש גלריוס למנות את ולריוס ליקיניוס. כל אלה הביאו לכך שבשנת 308 היו שלושה אוגוסטי חוקיים - גלריוס, ליקיניוס וקונסטנטינוס, קיסר חוקי אחד - מקסימינוס דאיה, ושניים לא-חוקיים - מקסנטיוס ברומא ולוקיוס באפריקה. הקיסרות הייתה בעיצומה של מלחמת אחים מרובת-משתתפים.
מספר הטוענים לשלטון הצטמצם לאחר מות גלריוס בשנת 311. ליקיניוס כרת ברית עם קונסטנטינוס לחלוקת השלטון. בשנת 312 הובס מקסנטיוס על ידי קונסטנטינוס בקרב בשערי רומא, על גשר מולוויוס שעל הטיבר, וקונסטנטינוס נכנס לעיר כמנצח. הסנאט הרומי הכיר בו כשליט הראשי של הקיסרות - עתה היו תחת שליטתו איטליה, גאליה, בריטניה, היספניה ואפריקה. בשנת 313 אשררו קונסטנטינוס וליקיניוס את הברית ביניהם במילאנו על ידי חתונתו של ליקיניוס עם אחותו של קונסטנטינוס. קונסטנטינוס שלט במערב, ואילו ליקיניוס פנה מזרחה וחיסל בקרב את מקסימינוס דאיה. דיוקלטיאנוס התאבד לאחר שהואשם בסיוע למקסנטיוס.
קונסטנטינוס במערב וליקיניוס במזרח שלטו באימפריה זה לצד זה משך כעשר שנים, אך סכסוך ביניהם היה צפוי. בשנת 314 קונסטנטינוס תקף את ליקיניוס בשל סכסוך על השליטה בבלקנים, אשר עברו אליו בהסכם שלום שנחתם בשנת 316. שבע שנים מאוחר יותר, בשנת 323, כשהגותים נכנסו לתחומי החלק המזרחי של הקיסרות, קונסטנטינוס הכניס לשם את צבאותיו במסווה של עזרה לליקיניוס. הוא הביס הן את הגותים והן את ליקיניוס, וב-324 היה לשליט היחיד של כל הקיסרות הרומית. הטטררכיה הגיעה לקצה.
גביע ליגת העל בכדורגל נשים 2022/2023
גביע אתנה לעונת 2022/2023 היא התחרות השלישית במפעל זה. משחקי התחרות נפתחו ב-23 באוגוסט 2022 ומשחק הגמר נערך ב-26 בדצמבר 2022 והסתיים בניצחון של מ.ס. קריית גת על הפועל עירוני פתח תקווה בדרך לשמירה על התואר וזכייה שלישית במפעל.
פורמט התחרות
שלב חצי הגמר יערך לפי הצלבת מיקום בין הבתים ובשיטת נוק אאוט כשהמנצחות יעפילו למשחק גמר.
הפועל מרמורק שהייתה אמורה לשחק במפעל, לא הצליחה להעמיד קבוצה, לא עברה בבקרה התקציבית, הורדה ליגה ולאחר מכן הפסיקה את פעילותה ובמקומה הוחזרה לליגת העל הפועל באר שבע. כתוצאה מכך שובצה הפועל באר שבע במקומה ומשחקיה החלו רק במחזור השלישי של הגביע. כתוצאה מכך, שלב הבתים שהיה אמור להסתיים ב-12 בספטמבר, הסתיים רק ב-6 באוקטובר ומשחקי חצי הגמר והגמר נדחו גם הם.
שלב חצי הגמר ומשחקי הדירוג
שלב חצי הגמר ומשחקי הדירוג 5-8 נערכו ב-24 באוקטובר 2022.
פרובינציית נסאו
פרובינציית נסאו הייתה מחוז של המדינה החופשית פרוסיה, שפוצלה על ידי הנאצים בשנת 1944 מפרובינציית הסן-נסאו, ופורקה לאחר מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
בשנת 1866 הצטרפו נסיכות הבוחר מהסן, דוכסות נסאו והעיר החופשית פרנקפורט לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובסוף המלחמה סופחו לממלכת פרוסיה, ושולבו יחד עם שטחים מהדוכסות הגדולה של הסן ליצירת פרובינציית הסן-נסאו.