cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מהפכת התרבות בסין
עוינות כלפי ג'ואו ודנג
עד 1973 הסיבובים החוזרים של מאבקים פוליטיים הותירו מוסדות מדרג נמוך ובהם הממשלה המקומית, מפעלים ומסילות רכבת חסרי צוות מקצועי שיתפעל אותם ברמה הבסיסית. כלכלת המדינה נפלה אל אי סדר, שהצריך את שיקומם של עובדי ציבור מדרג נמוך שסולקו בטיהורים. אולם ליבת המפלגה כבר נשלטה על ידי אנשים שנהנו מהמהפכה התרבותית ושמאלנים רדיקלים, שהתמקדו בקיום טוהר אידאולוגי על פני פריון כלכלי. הכלכלה נותרה ברובה תחומו של ג'ואו אנלאי, אחד המתונים המעטים שנותרו בזירה. הוא ניסה להשיב למדינה כלכלה בת-קיימא, אולם נתקל בהתמרמרות מצד כנופיית הארבעה, שזיהתה בו את האיום הפוליטי העיקרי עליהם בעידן שאחרי מאו. בסוף 1973, כדי להחליש את מעמדו הפוליטי של ג'ואו ולהרחיק עצמם מבגידתו של לין, החל הקמפיין "לבקר את לין, לבקר את קונפוציוס", בהנהגת ג'יאנג צ'ינג. מטרותיו המוצהרות היו לטהר את סין מחשיבה נאו-קונפוציוניסטית ולהוקיע את פעולותיו של לין ביאו כבוגדניות ורגרסיביות. כמו בשנים הראשונות של המהפכה התרבותית, הקרב נערך באמצעות אלגוריה היסטורית, ואף על פי ששמו של ג'ואו אנלאי כלל לא הוזכר במהלכו, שמה הזהה של הדמות ההיסטורית הדוכס ג'ואו הושם למטרה לעיתים קרובות.
עם כלכלה שברירית וג'ואו חולה בסרטן, חזר דנג שיאופינג לזירה הפוליטית, כשבמרץ 1973 לקח על עצמו את תפקיד סגן ראש מועצת המדינה, בראשון מתוך סדרה של קידומים שאושרו על ידי מאו. לאחר שנטש ג'ואו את הפעילות הפוליטית בינואר 1975, הפך דנג למעשה לאחראי על הממשלה, המפלגה והצבא וזכה לתארים הנוספים "ראש המטה הכללי של צבא השחרור העממי", "סגן היושב-ראש של המפלגה הקומוניסטית" ו"סגן היושב-ראש של הוועדה הצבאית המרכזית" בטווח זמן קצר. מהירות השתקמותו של דנג הפתיעה את המחנה הרדיקלי, שחבריו ראו עצמם יורשיו הפוליטיים והאידאולוגיים ה"חוקיים". מאו רצה להשתמש בדנג כמשקל-נגד לסיעה הצבאית בממשלה, כדי לדכא כל השפעה שנותרה מצד אלה שהיו נאמנים ללין ביאו. בנוסף על כך, מאו גם איבד ביטחון ביכולתה של כנופיית הארבעה לנהל את הכלכלה וראה בדנג מנהיג בעל יכולת והשפעה. הותרת המדינה בעוני לא תסייע למורשת החיובית של המהפכה התרבותית, שמאו עבד קשה כל כך להגן עליה. חזרתו של דנג החלה מאבק סיעתי ממושך בין כנופיית הארבעה הרדיקלית לבין המתונים בהנהגת ג'ואו ודנג.
באותו הזמן ג'יאנג צ'ינג ושותפיה שלטו בפועל בתקשורת ההמונים וברשת התעמולה של המפלגה, בזמן שג'ואו ודנג החזיקו בשליטה ברוב גופי המפלגה. בחלק מהחלטותיו, מאו ניסה להקל בהשפעת הכנופיה, אולם בהחלטות אחרות הסכים לדרישותיהם. דנג התנגד בתוקף לסיעתיות מפלגתית ומדיניותו כוונה לקידום אחדות כצעד ראשון להשבת פריון כלכלי. כמו בשיקום שנעשה בהובלת ליו שאוצ'י לאחר הקפיצה הגדולה קדימה, גם דנג ייעל את מערכת הרכבות, תעשיית הפלדה ותחומים אחרים בכלכלה. אולם בסוף 1975 ראה מאו שהארגון מחדש של הכלכלה של דנג עלול לסתור את המורשת של המהפכה התרבותית, ופתח בקמפיין להתנגדות לשיקום טיעונם של הימניים", ברומזו על דנג כ"ימני" הראשי של המדינה. בנובמבר 1975 הורה מאו לדנג לכתוב "ביקורת-עצמית" - מהלך שקיבל את שבחה של כנופיית הארבעה.
מותו של ג'ואו אנלאי
ב-8 בינואר 1976 מת ג'ואו אנלאי מסרטן שלפוחית השתן. ב-15 בינואר נשא דנג שיאופינג הספד רשמי בלוויה שבה השתתפו כל המנהיגים הוותיקים ביותר של סין, אולם בהיעדרותו הבולטת של מאו, שהפך לביקורתי מאוד כלפי ג'ואו. באופן מוזר, לאחר מותו של ג'ואו, לא בחר מאו לתפקיד ראש מועצת המדינה את אחד מחברי כנופיית הארבעה או את דנג שיאופינג, אלא את חואה גוופנג הלא-מוכר יחסית.
תקרית טיינאנמן
ב-4 באפריל 1976, בערב פסטיבל צ'ינגמינג השנתי, יום אבל מסורתי, נאספו אלפי אנשים סביב המצבה לזכר גיבורי העם  בכיכר טיין-אן-מן לכבד את זכרו של ג'ואו אנלאי. תושבי בייג'ינג כיבדו אותו בהנחת זרים, דגלים, שירים, כרזות ופרחים למרגלות האנדרטה. המטרה הברורה של טקס הזיכרון הזה הייתה להספיד את ג'ואו, אולם בנוסף על כך, כנופיית הארבעה הותקפה על פעולותיה נגדו, ומספר קטן של סיסמאות שהושארו בכיכר אף תקפו את מאו עצמו ואת מהפכת התרבות שלו. כשני מיליון איש ביקרו בכיכר טיין-אן-מן באותו יום, מכל שכבות החברה: מאיכרים עניים ועד קציני צבא גבוהים וילדיהם של אנשי סגל (קאדרים) בדרגות גבוהות. המשתתפים הונעו על ידי שילוב של כעס על מה שנעשה לג'ואו, התקוממות נגד המהפכה התרבותית וחשש לעתידה של סין. לא נראה שלאירוע הייתה הנהגה מתואמת, אלא נראה ששיקף את רחשי הלב של הציבור.
הוועדה המרכזית תחת הנהגתה של ג'יאנג צ'ינג הכתירה את האירוע "אנטי-מהפכני" וב-6 באפריל, מעט אחר חצות, פינתה מהכיכר פריטים הקשורים לטקס הזיכרון. ניסיונות לדכא את האבלים הובילו למהומה אלימה. מכוניות משטרה הועלו באש וקהל של מעל 100 אלף איש נכנס בכח אל תוך מספר בנייני ממשלה שהקיפו את הכיכר. רבים מאלה שנעצרו נשלחו לאחר מכן למחנות עבודה. אירועים דומים התרחשו גם בערים גדולות אחרות. ג'יאנג צ'ינג ובעלי בריתה האשימו את דנג שיאופינג כ"מח המתכנן" של התקרית והוציאו על כך דיווחים בתקשורת הרשמית. ב-7 באפריל הודח דנג רשמית מכל תפקידיו "בתוך ומחוץ למפלגה". בכך היה דנג קורבן של טיהור שני בתקופה של עשר שנים.
מותו של מאו ומאסר כנופיית הארבעה
ב-9 בספטמבר 1976 מת מאו דזה-דונג. עם ההודעה לעיתונות על מותו, אבל כבד ירד על האומה הסינית. אנשים בכו ברחובות ומוסדות ציבוריים נסגרו למשך יותר משבוע. חואה גוופנג ישב בראש ועדת הלוויה.
חואה נחשב על ידי רבים כחסר כישורים ושאיפות פוליטיים ונראה היה שהוא לא מהווה איום רציני על כנופיית הארבעה במרוץ לירושה. אולם זמן קצר לפני מותו, מאו כתב לכאורה לחואה את ההודעה "כשאתה האחראי, אני רגוע". חואה השתמש בהודעה זו כדי לאמת את מעמדו כיורש. רעיונותיהם הרדיקליים של כנופיית הארבעה התנגשו גם עם ותיקי מפלגה בעלי השפעה וגם עם חלק נכבד של רפורמיסטים בתוכה, ולכן ב-10 באוקטובר, בתמיכת הצבא ובתמיכתו של המרשל יה ג'יאניינג, עצרה יחידה מיוחדת 8341 את כל חברי כנופיית הארבעה בהפיכה ללא שפיכות דמים.
לאחר המהפכה
אף על פי שחואה גוופנג גינה בפומבי את כנופיית הארבעה ב-1976, הוא המשיך להעלות את שמו של מאו כדי להצדיק מדיניות מתקופתו של מאו. חואה הוביל את מה שהיה מוכר לאחר מכן כ"שני הכלשהן", כלומר: "בכל מדיניות כלשהי שמקורה ביושב ראש מאו, עלינו להמשיך ולתמוך" ו"לכל הוראות כלשהן שניתנו לנו על ידי היושב ראש מאו, עלינו להמשיך לציית". כמו דנג, רצה חואה לתקן את הנזק של המהפכה התרבותית, אולם שלא כמו דנג, שביקש להציע מודלים כלכליים חדשים עבור סין, חואה התכוון להניע את הכלכלה והמערכת הפוליטית הסינית לכיוון תכנון בסגנון סובייטי של תחילת שנות ה-50.
לחואה התברר יותר ויותר שללא דנג שיאופינג קשה להמשיך לנהל את ענייני היום של המדינה. ב-10 באוקטובר כתב דנג מכתב לחואה, בו ביקש שישיב אותו בחזרה לעסוק בענייני המדינה והמפלגה. גם ותיקי המפלגה קראו לשובו. בלחץ גובר מכל הצדדים, מינה חואה את דנג לסגן ראש מועצת המדינה ביולי 1977 ומאוחר יותר קידם אותו לתפקידים שונים אחרים, ובכך הזניק אותו לעמדת האישיות השנייה בחשיבותה בסין. באוגוסט התכנס בבייג'ינג הקונגרס  ה-11, שפירט רשמית את שמותיהם (על פי דרגתם) של החברים החדשים של ועדת הקבע של הפוליטבירו: חואה גוופנג, יה ג'יאניינג, דנג שיאופינג, לי שייניין וואנג דונגשינג.
במאי 1978 ניצל דנג את ההזדמנות להעלות לדרג השלטון את בן החסות שלו הו יאובאנג. הו פרסם מאמר ביומון גואנגמינג, בו עשה שימוש פיקח בציטוטים של מאו בזמן ששיבח את רעיונותיו של דנג. בעקבות פרסום המאמר, החל חואה לשנות את הנימה שלו לתמיכה בדנג. ב-1 ביולי פרסם דנג את דוח הביקורת העצמית של מאו מ-1962 לגבי כישלון הקפיצה הגדולה קדימה. עם בסיס תמיכה מתרחב, בספטמבר 1978 החל דנג לתקוף בגלוי את "שני הכלשהן" של חואה.
בדצמבר 1978 נערכה המליאה השלישית של הוועדה המרכזית ה-11 . בישיבה מכריעה זו של הקונגרס קרא דנג ל"שחרור המחשבות" והאיץ במפלגה "לבקש את האמת מעובדות" ולנטוש את הדוגמה האידאולוגית. המליאה ציינה רשמית את תחילתה של תקופת הרפורמה בכלכלת סין. חואה גוופנג עסק בביקורת-עצמית וכינה את "שני הכלשהן" שלו טעות. גם נאמנו של מאו, ואנג דונגשינג, היה מושא לביקורת. המפלגה ביטלה במליאה את פסיקתה לגבי אירועי כיכר טיין-אן-מן והמנהיג לשעבר שהושפל, ליו שאוצ'י, זכה ללוויה ממלכתית מאוחרת.
במליאה החמישית שנערכה ב-1980, שוקמו פוליטית פנג ג'ן, הה לונג ומנהיגים אחרים שהיו קורבנות של טיהורים במהלך המהפכה התרבותית. הו יאובאנג נעשה ראש המפלגה כמזכירה הכללי. בספטמבר התפטר חואה גוופנג, וג'או דזייאנג, בעל ברית נוסף של דנג, מונה ליושב ראש מועצת המדינה. דנג נשאר יושב ראש הוועדה הצבאית המרכזית, אולם השלטון הרשמי הועבר לדור חדש של רפורמיסטים פרגמטיים, שביטלו את מדיניות המהפכה התרבותית כמעט לחלוטין.
מדיניות והשפעה
השפעות המהפכה התרבותית, במישרין או בעקיפין, נגעו למעשה בכל אוכלוסיית סין. במהלך המהפכה, פעילות כלכלית רבה נעצרה, כאשר "המהפכה" הייתה המטרה הראשית של המדינה. משנתו של מאו נעשתה לקו המנחה הפעיל המרכזי לכל הדברים בסין. סמכותם של המשמרות האדומים עלתה על זו של הצבא, על רשויות המשטרה המקומיות ועל החוק בכלל. רעיונות ואמנויות סיניות מסורתיות הותקפו בפומבי, תוך הלל למאו, שפולחן האישיות שלו החליף אותן. אנשים הומרצו לבקר מוסדות תרבותיים ולהטיל ספק בהוריהם ומוריהם, דבר שנאסר לחלוטין בתרבות הסינית  המסורתית.
תחילתה של המהפכה התרבותית הביאה מספרים עצומים של משמרות אדומים לבייג'ינג, כשכל ההוצאות משולמות על ידי הממשלה ומערכת הרכבות באנדרלמוסיה. המהפכה נועדה להרוס את "ארבעת הישנים" ולהקים את "ארבעת החדשים", וזה נע בין שינוי שמות וקיצור שיער ועד לבזיזת בתים, הריסת אוצרות תרבותיים וחילול מקדשים. במשך מספר שנים, בתים עתיקים, חפצים, עתיקות, ספרים וציורים רבים מספור נהרסו על ידי המשמרות האדומים.
המהפכה כוונה גם "לטאטא החוצה את כל המפלצות והשדים" (מילולית: "רוחות הפרות והנחשים"), כלומר כל אויבי המעמד שקידמו רעיונות בורגניים בתוך המפלגה, הממשלה, הצבא, בין האינטלקטואלים, כמו גם אלה שיש להם רקע משפחתי נצלני או שהשתייכו לאחד מחמשת המעמדות השחורים : בעלי אדמות, איכרים עשירים, ריאקציונרים (מתנגדי-מהפכה), יסודות שליליים וימניים. מספר רב של אנשים שנתפסו כ"מפלצות ושדים", ללא קשר להיותם אשמים או חפים מפשע, הוקעו פומבית, הושפלו והוכו.
אף על פי שהשפעת המהפכה התרבותית הייתה הרסנית עבור מיליוני אנשים בסין, היו גם תוצאות חיוביות עבור חלקים באוכלוסייה, כמו באזורי הכפר. למשל, סערות המהפכה והעוינות כלפי האליטה האינטלקטואלית פגעה באיכות החינוך בסין, במיוחד בקצה העליון של מערכת החינוך, אולם המדיניות הרדיקלית גם סיפקה לרבים באזורי הכפר בפעם הראשונה חינוך תיכוני, שככל הנראה סייעה לפיתוח הכלכלי הכפרי בשנות ה-70 וה-80. באופן דומה, מספר רב של צוותי בריאות הוצבו באזורי הכפר כרופאים יחפים במהלך המהפכה. היו איכרים שקיבלו הדרכה רפואית לא-רשמית ומרכזי טיפול רפואי הוקמו בקהילות כפריות. תהליך זה הוביל לשיפור בבריאות ובתוחלת החיים של האוכלוסייה הכללית.
חינוך
המהפכה התרבותית הביאה את מערכת החינוך הסינית לעצירה לזמן מה. בחודשים הראשונים של המהפכה, בתי הספר והאוניברסיטאות היו סגורים. בתי הספר היסודיים והתיכונים נפתחו אחר כך בהדרגה, אולם כל המכללות והאוניברסיטאות היו סגורות עד 1970 ורוב האוניברסיטאות לא נפתחו עד 1972. מבחני הכניסה לאוניברסיטאות בוטלו לאחר 1966 והוחלפו לאחר מכן במערכת שעל פיה הסטודנטים קיבלו המלצות ממפעלים, כפרים ויחידות צבא. מבחני הכניסה הוחזרו רק ב-1977 תחת דנג שיאופינג. על פי המסמכים של התביעה נגד כנופיית הארבעה, 142,000 אנשי סגל (קאדרים) ומורים בחוגי החינוך נרדפו, ואקדמאים, מדענים ומחנכים בולטים מתו. אינטלקטואלים רבים נשלחו למחנות עבודה באזורי כפר, ורבים מאלה ששרדו, עזבו את סין זמן קצר לאחר שהמהפכה הסתיימה. דור השלם של מעונים ומחונכים באופן בלתי מספיק מכונה לעיתים קרובות במערב, כמו גם בסין עצמה, כ"דור האבוד".
עם זאת, במהלך המהפכה התרבותית הושם דגש על חינוך בסיסי, שהורחב במהירות. בזמן ששנות הלימוד פחתו והסטנדרט החינוכי צנח, חלקם של הילדים הסינים שהשלימו חינוך יסודי גדל מפחות ממחצית לפני המהפכה עד לכמעט כולם אחריה, ואחוז המסיימים חטיבת ביניים נמוכה עלה מ-15% למעל שני שלישים. הזדמנויות חינוכיות לילדים מאזורי הכפר התרחבו באופן משמעותי, ואילו אלו של ילדי האליטה העירונית הפכו למוגבלות על ידי המדיניות האנטי-אליטיסטית.
ב-1968 החלה המפלגה ב"תנועת הירידה אל אזור הכפר", שבמהלכה "נוער משכיל" באזורים עירוניים נשלח לחיות ולעבוד באזורים חקלאיים כדי לקבל חינוך מחדש על ידי האיכרים ולהבין טוב יותר את תפקיד עבודת הכפיים החקלאית בחברה הסינית. בין 1968 ל-1979, 17 מיליון נערים עירוניים עברו לאזורי כפר, שם נמנעה מהם האפשרות להשכלה גבוהה.
סיסמאות ורטוריקה
ההשפעה המאסיבית של המהפכה התרבותית על החברה הסינית הייתה תוצאה של שימוש נרחב בסיסמאות פוליטיות. רטוריקה שיחקה תפקיד מרכזי בליכוד הנהגת המפלגה ואנשים באופן כללי. הסיסמה "למרוד זה מוצדק" (造反有理) הפכה לנושא מאחד. סיסמאות פוליטיות היו נוכחות בכל מקום בחייהם של אנשים. הן הודפסו על חפצים רגילים כמו כרטיסי אוטובוס וקופסאות סיגריות. איכרים היו אמורים לגדל יותר חזירים כי "יותר חזירים משמעותם יותר דשן, ויותר דשן משמעותו יותר תבואה". אפילו הערה אגבית של מאו, "תפוח אדמה מתוק הוא טעים; אני אוהב אותו" הפכה לסיסמה נפוצה באזורי הכפר.
אמנויות וספרות
עוד לפני המהפכה התרבותית, בשנים 1958–1966, הפך התיאטרון לחלק מהמאבקים בזירה הפוליטית, כאשר נעשה שימוש במחזות כדי לבקר או לתמוך חברים מסוימים בהנהגת המפלגה. האופרה "האי רוי מפוטר מתפקידו" מאת וו האן, פורש כביקורת סמויה על מאו. היא הביאה להתקפה עליה מצד יאו ווניואן, שנחשבת כיריית הפתיחה של המהפכה התרבותית, והובילה למותו של מחברה, כמו גם של אישים אחרים שעסקו בתיאטרון, כמו טיאן האן, סון וויישי וג'ואו שינפאנג.
במהלך המהפכה הציגה ג'יאנג צ'ינג את האופרות המהפכניות לדוגמה תחת פיקוחה הישיר. אופרות מסורתיות נאסרו משום שנחשבו פאודליות ובורגניות, ובמקומן קודמה האופרה המהפכנית, המבוססת על אופרת פקינג, תוך שינוי בתוכן ובצורה. החל מ-1967, הופקו שמונה דרמות לדוגמה (שש אופרות ושני בלטים) בשלוש השנים הראשונות. האופרה הידועה מביניהן הייתה "אגדת הפנס האדום". האופרות הללו היו היחידות שאושרו, ולהקות אופרה אחרות היו צריכות לאמץ או לשנות את הרפרטואר שלהן. האופרות לדוגמה שודרו גם ברדיו, עובדו לסרטים, נוגנו בקול רועש מרמקולים ציבוריים, נלמדו בבתי ספר ובמפעלים והפכו לנוכחות בכל מקום כבידור עממי והבידור התיאטרלי היחיד עבור מיליוני אנשים בסין.
ב-1966 הציגה ג'יאנג צ'ינג את "תאוריית הדיקטטורה של הקו השחור בספרות והאמנויות", לפיה אלה שנתפסים כבורגנים, אנטי-סוציאליסטים או אנטי-מאו, צריכים להיזנח, וקראה ליצירת ספרות ואמנויות חדשות. סופרים, אמנים ואינטלקטואלים שהיו מקבלי ומפיצי "התרבות הישנה", יבוערו באופן מקיף. רוב הסופרים והאמנים נחשבו כ"אנשי ספרות ריאקציונריים" ולכן נרדפו. רבים היו נתונים ל"ביקורת והוקעה" שבה הושפלו בפומבי, או שהושמו במאסר או נשלחו לתיקון באמצעות עבודה קשה. במסמכי התביעה נגד כנופיית הארבעה שפורסמו ב-1980, נחשף כי מעל 2,600 איש בתחומי האמנות והספרות נרדפו על ידי משרד התרבות ויחידות הכפופות לו בלבד. רבים מתו כתוצאה מיסוריהם והשפלתם. ב-1979 כובד זכרם של 200 סופרים ואמנים ידועים שעונו עד מוות במהלך המהפכה, ובהם סופרים כגון לאו שה, פו ליי, דנג טואו , בארן , לי גואנגטיאן , יאנג שואו וג'או שולי. אחרים כמו מו שין שרדו את המעצר, אך רוב יצירותיהם נהרסו.
במהלך המהפכה התרבותית רק יצירותיהם של סופרים מעטים שהשיגו אישור תחת המערכת החדשה, כמו האו ראן או סופרים בעלי רקע של פועלים או חקלאים, יכלו להתפרסם או להיות מודפסים מחדש. הנושא המותר של ספרות פרולטארית וסוציאליסטית הוגדר בקפדנות, וב-1968 הפסיקו כל עיתוני הספרות בסין להתפרסם. המצב הוקל לאחר 1972, כאשר ליותר סופרים הורשה לכתוב ועיתונים ספרותיים מקומיים רבים חידשו את הופעתם, אולם רוב הסופרים עדיין לא יכלו לעבוד.
לאחר ההשתלטות הקומוניסטית בסין, חלק גדול מהמוזיקה הפופולרית משאנגחאי גונתה כ"מוזיקה צהובה" ונאסרה. בזמן המהפכה התרבותית, מלחינים של מוזיקה פופולרית כזאת נרדפו, כמו לי ג'ינהוי. במקום זאת, קודמו שירי-מהפכה כמו "שיר הלל למולדת", "שיט בים תלוי באוחז בהגה" , "המזרח הוא אדום" ו"ללא המפלגה הקומוניסטית, לא הייתה סין חדשה". "המזרח הוא אדום" הפך במיוחד לפופולרי ולמעשה תפס את מקומו של "מצעד המתנדבים" כהמנון הרפובליקה העממית של סין. האחרון חזר למעמדו הקודם לאחר סיומה של המהפכה התרבותית.
אמנות תעמולה
אמנות תעמולה בכרזות הייתה בשימוש ככלי פרסום ותקשורת המונים, ולעיתים קרובות שימשה עבור העם כמקור העיקרי למידע. הכרזות יוצרו במספרים גדולים והופצו באופן נרחב, ושימשו את הממשלה והמשמרות האדומים ללמד את הציבור את הערך האידאולוגי כפי שהוגדר על ידי המפלגה. היו סוגים רבים של כרזות, כאשר שני הסוגים העיקריים היו "כרזת האותיות הגדולות" (דזיבאו) וכרזת התעמולה ה"מסחרית" (宣传画). כרזות הדזיבאו יכולו להיות סיסמאות, שירים, פרשנות וגרפיקה, לרוב מיוצרות באופן חופשי ומוצבות על קירות במרחבים ציבוריים, מפעלים וקומונות. הן היו הכרחיות למאבקו של מאו במהפכה התרבותית ומאו עצמו כתב את הדזיבאו שלו באוניברסיטת בייג'ינג ב-1966. כרזות התעמולה ה"מסחריות" היו יצירות אמנות שיוצרו על ידי הממשלה ונמכרו בזול בחנויות למטרת הצגתן בבתים. האמנים היו חובבנים או מקצועיים של צוין שמם, והכרזות היו ברובן בסגנון ויזואלי ריאליסטי סוציאליסטי בעל מוסכמות ברורות. למשל, תמונות של מאו צריכות היו להיות "אדומות, חלקות ובוהקות".
שרידים היסטוריים
אתרים, חפצים וארכיונים היסטוריים של סין ספגו נזק הרסני, משום שנחשבו שורשיהם של "דרכי מחשבה ישנות". חפצים נתפסו, מוזיאונים ובתים פרטיים נבזזו, וכל חפץ שנמצא ונחשב כמייצג רעיונות בורגניים או פיאודליים, נהרס. במשך עשר שנות המהפכה, חלק גדול מאלפי שנות ההיסטוריה של סין נהרס למעשה, או שמאוחר יותר הוברח מחוץ לסין למכירה. היסטוריונים סינים משווים את הדיכוי התרבותי לטיהור הקונפוציאני הגדול של צ'ין שה-חואנג.
אף על פי שחלק מתומכיה הנלהבים של המהפכה הם אלה שלקחו על עצמם את הריסת השרידים ההיסטוריים, מעולם לא הוחלט על כך במפלגה הקומוניסטית, שמדיניותה הרשמית הייתה להגן על פריטים כאלה. ב-14 במאי 1967 הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הסינית הוציאה מסמך שכותרתו "מספר הצעות להגנת שרידים תרבותיים וספרים בזמן המהפכה התרבותית". למרות זאת, נזק עצום נגרם למורשת התרבותית הסינית. מתוך 80 אתרי מורשת תרבותית בבייג'ינג תחת הגנה מוניציפלית, 30 נהרסו, ומתוך 6,843 אתרים תרבותיים תחת הגנת החלטת הממשלה של בייג'ינג ב-1958, 4,922 נפגעו או נהרסו. ספרים וציורים ישנים בעלי ערך ושרידים תרבותיים אחרים רבים מספור נשרפו לגמרי.
חפירות ארכאולוגיות מאוחרות יותר, לאחר התקופה ההרסנית בשנות ה-60, היו תחת הגנה, ומספר תגליות חשובות, כמו זו של צבא הטרקוטה והמאואנגדואי, נעשו לאחר שיאה של המהפכה. למרות זאת, הסמל הבולט ביותר של המחקר האקדמי בארכאולוגיה, העיתון קאוגו, לא פורסם בזמן המהפכה התרבותית.
פגישות מאבק וטיהורים
היו אנשים שלא יכלו לעמוד בעינויים, איבדו תקוה לעתיד והתאבדו. אחד הניסיונות הידועים ביותר להתאבד עקב רדיפה פוליטית, הייתה של בנו של דנג שיאופינג, דנג פופאנג, שקפץ (או נזרק) מבניין בן ארבע קומות לאחר ש"נחקר" על ידי משמרות אדומים. אולם הוא לא מת אלא הפך למשותק בגפיו התחתונות. במשפט של "כנופיית הארבעה", קבע בית המשפט ש-729,511 איש נרדפו, מתוכם 34,800 מתו.
על פי הספר "מאו: הסיפור הבלתי נודע", בערך 100,000 איש מתו באחד המאבקים הסיעתיים החמורים ביותר בגואנגשי בחודשים ינואר-אפריל 1968, לפני שראש מועצת המדינה ג'ואו שלח את הצבא להתערב. בספר "זיכרון אדום: סיפורי קניבליזם בסין המודרנית" מאת ג'נג יי, נטען כי בוצעו "הרג שיטתי וקניבליות של אנשים בשמה של מהפכה פוליטית ומלחמת מעמדות" בין אנשי הג'ואנג  במחוז וושואן  בגואנגשי במהלך תקופה זו. ג'נג ספגה ביקורת בסין על הסתמכותה על ראיונות שלא פורסמו ועל תיאור שלילי של מיעוט אתני סיני, אולם היסטוריונים בכירים של המפלגה אמתו את הטענות על קניבליזם.
קציר הדמים
ישנן הערכות שונות מאוד לגבי מספר המתים, כולל אזרחים ומשמרות אדומים. ההערכות הגבוהות אומדות את מספר המתים בכמה מיליונים, בזמן שהערכת המינימום המקובלת אומדת את המספר סביב 400,000. בספר "מאו: הסיפור הבלתי נודע", טוענים ג'ונג צ'אנג וג'ון הלידיי  ש-3 מיליון איש מתו באלימות של המהפכה התרבותית. אולם ייתכן כי המספר האמיתי לעולם לא יוודע, מאחר שמקרי מוות רבים לא דווחו או שטויחו על ידי המשטרה או השלטונות המקומיים. מצב נתוני הדמוגרפיה הסינית באותה תקופה היה גרוע מאוד והרפובליקה העממית של סין לא מיהרה לאפשר מחקר רשמי על התקופה.
מיעוטים אתניים
המהפכה התרבותית הביאה הרס רב על תרבויות מיעוטים בסין. במונגוליה הפנימית נרדפו כ-790,000 איש, מתוכם 22,900 הוכו למוות וב-120,000 הוטל מום, בזמן ציד מכשפות למציאת חברים של "המפלגה המהפכנית החדשה של העם במונגוליה הפנימית", הבדלנית לכאורה. בשינג'יאנג, עותקים של הקוראן וספרים אחרים של האויגורים ככל הנראה נשרפו. דווח כי אימאמים מוסלמים הוצעדו בסך כאשר צבע מותז על גופם. באזורים של המיעוט האתני הקוריאני בצפון-מזרח סין, בתי ספר לשפה נהרסו. במחוז יונאן, ארמון מלך העם הדאי  נשרף וטבח של בני חווי מוסלמים בידי צבא השחרור העממי ביונאן, הידוע כ"תקרית שאדיאן", גבתה ב-1975 את חייהם של 1,600 איש. לאחר המהפכה התרבותית, נתנה הממשלה פיצויים על התקרית, כולל הקמת מצבת זיכרון בשאידאן.
הכישלון הכללי של מטרותיהם של המשמרות האדומים ותומכי התבוללות רדיקליים, נגרם עקב שני גורמים. הורגש שלחץ כבד מדי על קבוצות אתניות יפגע בהגנה על גבולות סין, מאחר שמיעוטים מהווים אחוז גבוה מהאוכלוסייה השוכנת לאורך גבולות סין, ובשנות ה-60 המאוחרות עברה על סין תקופה של יחסים מתוחים עם כמה משכנותיה, במיוחד עם ברית המועצות והודו.
דעות במפלגה הקומוניסטית
הדעה הרשמית ביקשה להפריד את פעולותיו של מאו במהלך המהפכה התרבותית מפעילותו המהפכנית ה"הירואית" במהלך מלחמת האזרחים הסינית ומלחמת סין–יפן השנייה. היא גם הפרידה את טעויותיו האישיות של מאו מנכונותה של התאוריה שיצר, עד כדי כך שהסבירה שהמהפכה התרבותית הפרה את רוחה של מחשבתו של מאו, שנותרה עדיין האידאולוגיה המנחה הרשמית של המפלגה. דנג שיאופינג סיכם זאת במשפט "מאו היה 70% טוב, 30% רע". לאחר המהפכה התרבותית, אישר דנג שהאידאולוגיה המאואיסטית הייתה אחראית להצלחה המהפכנית של המפלגה הקומוניסטית, אולם נטשה אותה למעשה לטובת "סוציאליזם עם מאפיינים סיניים", מודל שונה מאוד של כלכלת שוק בהכוונת המדינה. הדעה הרשמית של המפלגה בסין משמשת עתה כמסגרת השלטת של ההיסטוריוגרפיה הסינית של התקופה, ואילו דעות אלטרנטיביות נמנעות. בעקבות המהפכה התרבותית, ז'אנר חדש של ספרות, הידוע בשם "ספרות צלקת", צץ וזכה לעידוד מהממשלה שאחרי עידן מאו. ספרות זו, שחלק גדול ממנה נכתב על ידי ליו שינחואה, ג'אנג שיאנליאנג וליו שינוו, תיארה את המהפכה מנקודת מבט שלילית, וסופריה השתמשו בהשקפות הפרטיות שלהם כבסיס.
לאחר דיכוי אירועי כיכר טיין-אן-מן (1989), הליברלים והשמרנים במפלגה האשימו זה את זה בזוועות שלטענתם הזכירו את המהפכה התרבותית. לי פנג, שקידם את השימוש בכח צבאי, אמר כי תנועת הסטודנטים לקחה את השראתה מהעממיות של המהפכה התרבותית, ושאם לא תיעצר, תוביל בסופו של דבר לדרגה דומה של כאוס המוני. ג'או זיאנג, שאהד את המוחים, האשים מאוחר יותר את יריביו הפוליטיים בהדחה לא-חוקית שלו בעזרת טקטיקות "בסגנון המהפכה התרבותית", כולל "הפיכה בין שחור ולבן, הגזמה בהתקפות אישיות, הוצאת ציטוטים מהקשרם, הפצת השמצות ושקרים... הצפת העיתונים במאמרים ביקורתיים ההופכים אותי לאויב, ואי התחשבות בחרויותי האישיות".
דעות אלטרנטיביות
אף על פי שהמפלגה הקומוניסטית הסינית באופן רשמי מגנה את המהפכה התרבותית, ישנם סינים רבים המחזיקים לגביה דעות חיוביות יותר, במיוחד בקרב מעמד הפועלים, שהפיק תועלת ממדיניותה. מאז עלייתו של דנג לשלטון, הממשלה עצרה ואסרה אנשים שהביעו עמדה התומכת במהפכה התרבותית. למשל, ב-1985 עובד צעיר במפעל נעליים תלה כרזה על קיר המפעל בשיאניאנג, שהכריזה כי "המהפכה התרבותית הייתה טובה" והביאה להישגים כמו "בניית גשר נאנג'ינג על נהר היאנגצה" ו"העלאת מודעותם של אנשים". על העובד נגזרו 10 שנים בכלא, שם הוא מת זמן קצר לאחר מכן.
מאז כניסת האינטרנט, טענו אנשים מתוך ומחוץ לסין שלמהפכה התרבותית היו גם השפעות חיוביות על סין, שהודחקו הן על ידי המפלגה הקומוניסטית הסינית שאחרי עידן מאו והן על ידי התקשורת המערבית. ישנם הטוענים כי המהפכה "ניקתה" את סין מאמונות טפלות, דוגמה דתית ומסורות מיושנות, בתהליך שינוי מודרני שמאוחר יותר אפשר את קיומן של הרפורמות הכלכליות של דנג.
סין כיום
דיון ציבורי על המהפכה התרבותית עדיין מוגבל בסין. הממשלה הסינית ממשיכה למנוע מארגוני חדשות להזכיר פרטים לגבי המהפכה, ודיונים באינטרנט וספרים על הנושא נתונים לבדיקה רשמית. ספרי לימוד על הנושא ממשיכים להיצמד ל"השקפה הרשמית" לגבי האירועים. מסמכי ממשלה רבים משנות ה-60 והלאה נותרו חסויים ואינם פתוחים לבחינה רשמית על ידי אקדמאים פרטיים. במוזיאון הלאומי של סין בבייג'ינג, המהפכה התרבותית בקושי מוזכרת בתערוכות ההיסטוריות שלו. למרות התקפות מצד סינולוגים חשובים רבים, מונעת הממשלה הסינית מחקר עצמאי של המהפכה. ישנה דאגה רבה, שמכיוון שהעדים לה מזדקנים ומתים, ההזדמנות לחקור את האירועים לעומקם בתוך סין עצמה, הולכת לאיבוד.
מחוץ לסין
ב-1967 החלה בהונג קונג שביתה אנטי-קולוניאליסטית פרו-קומוניסטית, שקיבלה את השראתה מהמפכה התרבותית. זוועותיה פגעו באמינות הפעילים הללו בעיני תושבי הונג קונג במשך דור שלם. בטאיוואן, יזם צ'יאנג קאי שק את התחייה התרבותית הסינית, כנגד מה שראה כהרס הערכים הסיניים המסורתיים על ידי הקומוניסטים בסין היבשתית. באלבניה, המנהיג הקומוניסטי ובעל ברית של סין אנוור הוג'ה החל ב"מהפכה תרבותית וחברתית" שאורגנה בהתאם לאותם קווים של המהפכה התרבותית בסין. בעולם כולו, מאו דזה-דונג הופיע כסמל האנטי-ממסדיות, העממיות, וההגדרה העצמית. תורתו המהפכנית מצאה לה חסידים בנתיב הזוהר בפרו, במרידה של הנקסליטים בהודו ובתנועות פוליטיות שונות בנפאל, בפנתרים השחורים בארצות הברית ובתנועת תרבות הנגד של שנות ה-60 בכלל.
חיים וסרצוג
רבי חיים וסרצוג (מוכר בשם ר' חיים פיליפובר ובכתיב יידי: חיים פיליפאווער; נפטר בח' באדר ה'תרכ"ה, 6 במרץ 1865) היה רב וראש ישיבה ליטאי שהתפרסם בכך שהיה מיקל בהלכה.
ביוגרפיה
נולד לרב שמשון וסרצוג בפלונסק למד בצעירותו בקוכרי בבית הכנסת של ר' זלמן פוזנר, עמו למד בתקופה זו ישראל יהושע טרונק. הוא התפרסם כעילוי. כיהן כרבן של צ'נסטוחובה, רייגרוד, פיליפובה (שבה התפרסם מאוד וכינויו על שמה "פיליפובר" דבק בו), סרהיי ווישטיניץ. הוא היה נחרץ בדעותיו ההלכתיות, ונטה להקל בפסיקותיו ככל שיכול, לפעמים גם כנגד אוטוריטות הלכתיות כמו הרמ"א. בשל כך חפצו רבנים אחדים, כמו רבי יצחק אייזיק חבר רבה של סובאלק שהייתה העיר המרכזית שחלשה על עיירת מגוריו פיליפובה, וכנראה גם רבי משה יצחק אביגדור להחרימו. ואולם בשל אורח חייו הסגפני והערכתו כירא שמים ולמדן מופלג, לא רצו לפגוע בכבודו ונמנעו מלנקוט בסנקציות כלשהן נגדו, בעיקר בהשפעת רבי לייבל'ה קובנר.
הוא שימש מודל לרב מיקל ברומן "הדת והחיים" של ברודס.
הוא היה מתנגד חריף לחסידות, ובמקורות אחדים הוא מוצג בשל כך כמשכיל.
כנראה חיבר כמה ספרים אולם הם נותרו בכתב יד, ט"ף שפירא כתב הקדמה לספר השו"ת שלו "נשמת חיים" הכולל גם חידושים לסוגיות הש"ס.
ר' חיים וסרצוג (פיליפובר) נפטר בוישטיניץ בח' באדר ה'תרכ"ה, 6 במרץ 1865
היאלוטוף
Phreatomagmatic eruption
סייבורג (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
א.כ. נס ציונה
'''א.כ. נֵס צִיּוֹנָה''' היא אגודת ספורט ומועדון כדוריד ישראלי מהעיר נס ציונה, המתמודד בליגת העל בכדוריד.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 1980 בעיר נס ציונה על ידי מני ויצמן ויוסי גבע. הקבוצה נחשבה עד תחילת עונת כאחת מהקבוצות המובילות בענף; חלק משחקני הקבוצה שיחקו בנבחרת ישראל. הקבוצה מטפחת מחלקת נוער מצליחה.
בעונות – סיימה הקבוצה כמדורגת רביעית בארץ, ובעונת סיימה הקבוצה את העונה כאשר היא מדורגת שלישית בארץ. בעונת הידרדרה הקבוצה לתחתית הטבלה ולא התמודדה על האליפות בפלייאוף.
הקבוצה משחקת בתלבושת בצבעים כתום וכחול. עד דצמבר 2013 שיחקה הקבוצה באולם צימרמן, אשר שנפתח ב-1987 והכיל כ-500 מקומות. בעקבות קריסת הגג באולם בסופה חורפית הוחלט להרוס את האולם. בעקבות זאת עברה הקבוצה לשחק בהיכל הספורט לב המושבה במשך כשלוש שנים. באוקטובר 2016 נחנך בעיר היכל הספורט צימרמן החדש המכיל 420 מקומות, והקבוצה עברה לשחק בו. ההיכל נבנה בעלות של כ-17 מיליון שקלים וכולל גם חדר כושר.
סגל הקבוצה לעונת 2019/2020
מעודכן ל- 28 בספטמבר 2019:
נבחרת רוסיה בכדורסל נשים
נבחרת רוסיה בכדורסל נשים היא קבוצת כדורסל הנשים הלאומית של רוסיה.
הנבחרת משתתפת באליפות העולם משנת 1998 וזכתה בשלוש מדליות כסף ב-1998, 2002 ו-2006.
באליפות אירופה זכתה נבחרת רוסיה במדליית הזהב ב-2003, ב-2007 וב-2011. כמו כן זכתה במדליית הכסף ב-2001, ב-2005 וב-2009 ובמדליית הארד ב-1995 וב-1999.
יורובאסקט 2011 ואולימפיאדת 2012
הנבחרת זכתה באליפות אירופה בכדורסל נשים ב-2011 לאחר שגברה על נבחרת טורקיה בגמר הטורניר.
בתחרות הכדורסל של אולימפיאדת לונדון, הנבחרת כשלה בזכייה במדליה כלשהי וסיימה במקום הרביעי לאחר שהפסידה לנבחרת אוסטרליה בתוצאה 74:83 במשחק על מדליית הארד.
הישגים
{{טורים
יורובאסקט
}}
אביג'אן
אביג'אן (בצרפתית: Abidjan) היא עיר הנמל המרכזית של חוף השנהב והעיר המאוכלסת ביותר בה. שימשה כבירה הקודמת, וכיום מהווה הבירה דה פקטו של חוף השנהב. העיר שוכנת לאורך הלגונה אבריאה, לשון ים של מפרץ גינאה והאוקיינוס האטלנטי. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2021 אוכלוסיית העיר מנתה כ-5.6 מיליון תושבים, בזמן שבמחוז אבידג'אן גרו כ-6.321 מיליון תושבים.
מקור השם
הסיפור הרווח באשר לשם המקום הוא שקולוניאליסטים לבנים, אשר לעיתים מוזכרים כחיילים, שאלו קבוצת נשים על שם המקום, והן ענו להם: "צ'אן-מבי-ג'אן" (T'chan m'bi djan) שפירושו "אני רק קוטפת עלים". לפיכך הלבנים, שלא הכירו את שפת המקום, כתבו בדו"ח שלהם ששם המקום הוא "אביג'אן".
היסטוריה
עוד בשנת 1898 הייתה אביג'אן כפר, וב-1903 הפכה לעיירה. היא שימשה כנקודה הסופית של מסילת הברזל של חוף השנהב מ-1904, אך נאלצה להסתמך על האמצעים של נמל "בואה" (Bouët) על השרטון של חוף האוקיינוס.
בשנת 1950 כרה הממשל הקולוניאלי הצרפתי את תעלת ורידי (Vridi Canal), שחיברה את הלגונה לים. כתוצאה מכך הפכה אביג'אן למרכז ההובלה והספנות הרווחי והעיקרי של המדינות שהיו מושבות צרפת לשעבר במערב אפריקה. בשנת 1958 נבנו שני הגשרים הראשונים שנועדו לחבר בין העיר לאי הנקרא "באסאם הקטנה" (Petit-Bassam).
בשנת 1983, בגחמה שעוררה סערה רבה, החליט פליקס הופואה-בואני, שליט חוף השנהב, להעביר את עיר הבירה של חוף השנהב מאביג'אן אל עיר הולדתו יאמוסוקרו, השוכנת ביער טרופי והגישה אליה קשה. אולם בפועל רוב מוסדות השלטון נשארו באביג'אן.
העיר מחולקת למספר רב של רבעים, והעיקריים שבהם: פלאטו (Plateau), קוקודי (Cocody), טרשוויל (Treichville), אג'מה (Adjame), קומאסי (Koumassi) ומרקורי (Marcory).
בסוף שנת 2010, התחוללו מהומות באביג'אן, בהם נהרגו לפחות 173 בני אדם, על רקע מאבק על השלטון בחוף השנהב.
תיירות
בעיר ישנם מספר רחובות רחבים ונאים וכן כיכרות מטופחות. אתרי תרבות מרכזיים בה הם מוזיאון האמנות המסורתי, הספרייה הלאומית, ומספר מוסדות לחקר המדע והחקלאות.
העיר נודעה בשל מספר אתרים תיירותיים, שהבולט בהם הוא מלון "השנהב" (Hôtel Ivoire), המפורסם בשל גודלו ויופיו. הוא נבנה על ידי חברה ישראלית בבעלות משה מאייר. המלון, אשר נראה כעיר גדולה, נחשב בעבר למלון הראשי והעיקרי בכל מערב אפריקה. קומפלקס המלון מכיל 11 מגרשי טניס, בריכות שחייה, חדרי סאונה, בית קולנוע, קזינו, מסעדות, חנויות מצרכים, מועדון לילה ואולם כדורת.
קתדרלת סן פול (Cathedrale Saint Paul), הממוקמת ברובע לה פלאטו בעיר, היא אחת הכנסיות החשובות ביבשת. הקתדרלה עוצבה על ידי האדריכל האיטלקי אלדו ספיריטום, ונבנתה ב-1985 על ידי חברת הבניה הישראלית "סולל בונה". בתוך הקתדרלה ישנם חלונות מזכוכית אשר מאוירים במיטב סיפורי התנ"ך. פניהן של כל הדמויות צבועות בשחור, במטרה לדמות מראה אפריקאי.
בצפון העיר ממוקם הפארק הלאומי "באנקו" (Banco National Park), המהווה את מקור התיירות החשוב באביג'אן. הוא הוכרז כפארק לאומי בשנת 1953, ומאז קיימים ניסיונות של שמירה על בעלי חיים באזור וטיפוח ושימור הצומח. בפארק גדלים מגוון צמחים מכל אזורי המדינה וניתן לראות בו חיות משוטטות.
אצל תושבי אביג'אן דוברי השפה הצרפתית קיים ניב ייחודי: במהלך השנים השתרשו בשפתם מילים אשר רק הם מבינים את משמעותן. אביג'אן מוגדרת כאחד משני אזורים באפריקה שבהם השפה הצרפתית השתרשה באופן משמעותי באזור עקב השלטון הקולוניאלי.
גאוגרפיה ואקלים
אביג'אן שוכנת על חצי אי ומתאפיינת בלגונות שונות. היא ממוקמת בגובה של כ-100 מטר מעל פני הים.
העיר מאופיינת באקלים טרופי-מונסוני. כמות המשקעים השנתית נעה בין 2,000-1,000 מ"מ בשנה. הטמפרטורה הממוצעת היא 27 °C, והלחות מגיעה ל-80%.
תחבורה
אביג'אן היא מרכז תקשורת ופועל בה, בפורט בואה (Port-Bouët), נמל התעופה הבינלאומי של חוף השנהב, המפעיל טיסות למדינות שונות באפריקה, אירופה והמזרח התיכון. אביג'אן גם מחוברת במסילת ברזל לבורקינה פאסו. כן מופעל בעיר שירות מעבורות לטרשוויל, אבובו-דומה ופלטאו.
כלכלה
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20, בהן הושלם חיבורה של תעלת ורידי לעיר ולאוקיינוס האטלנטי, הפכה אביג'אן למרכז מסחרי של סחר חליפין. הדבר השפיע מאוד גם על הגידול הדמוגרפי של העיר, שעלה מ-17,000 תושבים ב-1934 ל-59,000 ב-1950. כמרכז מסחרי חדש ביבשת, החלה אביג'אן לייצא קפה, קקאו ועצים. ירידת מחירים עולמית והבצורת בין השנים 1982–1984, הביאה לשפל כלכלי; כתוצאה מכך ניסו תושבי אביג'אן לייצר ולייצא מוצרים חדשים, אך הדבר לא צלח, ו-75% מהייצוא הנמכר מימן רק כ-60% מהתושבים. מוצרי ייצוא נוספים הם מוצרי עץ, בוטנים, שמן דקלים ושמני מאכל.
ספורט
באביג'אן קיימות מספר קבוצות כדורגל המייצגות את העיר בליגת העל של חוף השנהב. הבולטת בהן היא קבוצת "מימוזה" - ASEC Mimosas (בשמה המלא - Amicale Sportive des Employés de Commerce Mimosas); היא קרויה על שם הפרח הריחני, שזרעיו מעטרים את סמל הקבוצה. הקבוצה נוסדה ב-1948 והיא נחשבת לבכירה ביותר בחוף השנהב עם 27 אליפויות ו-20 גביעים מקומיים, כמו כן היא מחזיקת השיא העולמי לרצף משחקי כדורגל ללא הפסד, עם 108 משחקים בליגה ובגביע המקומי ללא הפסד, בין השנים 1989 ל-1994. בנוסף נחשב המועדון לבעל אחת מאקדמיות הכדורגל הטובות בעולם; כאשר מספר שחקנים בולטים שמקורם בקבוצה נוטלים כיום ובעבר חלק בקבוצות אירופאיות הבכירות ביותר, בהם סלומון קאלו, דידייה זוקורה, עמנואל אבואה והאחים קולו טורה ויאיא טורה.
קבוצת מימוזה משחקת ב"אצטדיון פליקס הופואה בואני" (Stade Felix Houphouet-Boigny), על שם הנשיא הראשון; שמו הקודם היה "אצטדיון אנדרה גאו" (Stade Andre Geo). אצטדיון זה עלה לכותרות ב-29 במרץ 2008, לאחר ש-19 אוהדים נהרגו תוך כדי מנוסת בהלה מהמון זועם, במהלך אחד ממשחקי מוקדמות מונדיאל 2010, בו ניצחה נבחרת חוף השנהב את בתוצאה 5-0. כ-4 חודשים מאוחר יותר, ב-23 ביולי 2009, קנסה פיפ"א את התאחדות הכדורגל של חוף השנהב ב-28,000 פאונד בעקבות האירוע, ובנוסף קבעה כי אף על פי שתכולת האצטדיון היא 34,600, לא תוכל הנבחרת המקומית או כל קבוצה אחרת לאייש את מושבי האצטדיון במספר אוהדים שיעלה על 20,000.
השכלה
האוניברסיטה הלאומית באביג'אן (Université de Cocody-Abidjan UCA) הוקמה ב-1958 והיא ממוקמת בצד המזרחי של העיר, ברובע קוקודי. בית הספר לרפואה של האוניברסיטה נוסד ב-27 במרץ 1963 תחת חסות הפקולטה לרפואה ברן שבצרפת. בשנותיו הראשונות למדו בו כמה עשרות תלמידים והלימודים המעשיים של השנה החמישית והשישית התקיימו בצרפת. בעיר פועל המכון הקתולי של מערב אפריקה שנוסד ב-1975 ומעניק תארים אקדמיים.
טבלת פסיקות
בעת התעוררות פסיקה, פונה מערכת ההפעלה לטבלת הפסיקות ומריצה את השגרות אליהן מפנה הטבלה. כתובות 0-31 שמורות לפסיקות הנוצרות על ידי המעבד לדיווח על שגיאות (חריגות) והיתר פנויות עבור התקנים לשימושם.
במעבד 8086 מאוחסנת טבלת הפסיקות ב-1024 הבתים הראשונים של הזיכרון. במחשבים מתקדמים יותר מארכיטקטורת x86 טבלת הפסיקות היא מערך של מצביעים לשגרות טיפול באורך של 8 בתים, המאוחסנים ברציפות בזיכרון. גודל המערך איננו קבוע והוא עשוי להמצא בכל מקום בזיכרון. המעבד מכיל אוגר מיוחד המכיל את כתובת הטבלה.
זיגפריד פאלם
זיגפריד פאלם (בגרמנית: Siegfried Palm, נולד ב-25 באפריל 1927 בבארמן, כיום וופרטאל – פטר ב-6 ביוני 2005 בפרכן) היה צ'לן גרמני, נודע בעולם בפרשנויותיו למוזיקה בת זמננו. הוא כיהן גם כמרצה, מנהל תיאטרון ופעיל בענייני מוזיקה.
ביוגרפיה
אחרי תקופת לימודיו ניגן פאלם כסולן בתזמורות שונות, ביניהן ליבק, תזמורת רדיו צפון גרמניה בהמבורג והתזמורת הסימפונית של קלן. במשרתו האחרונה שימש עד 1968, ומאז הקדיש את זמנו להוראה ולקריירה של סולן בפסטיבלי מוזיקה בעולם.
בין השנים 1950 ל-1962 הרבה לנגן מוזיקה קאמרית; היה חבר ברביעיית האמאן, ניגן שנים ארוכות בדואו עם אלויס קונטרסקי (פסנתר) והיה חבר בשלישיית הפסנתר רוסטל/שרטר/פאלם. משנת 1962 ניהל את כיתות האמן לצ'לו בבית הספר הגבוה למוזיקה של קלן ומשנת 1972 עד 1976 כיהן כמנהל בבית ספר זה.
ג'ון פורד פטרסון
ג'ון פורד פטרסון (באנגלית: John Ford Paterson ; 1851 – 30 ביוני 1912) היה אמן אוסטרלי יליד סקוטלנד. הוא התמחה בנופים.
ביוגרפיה
בשנת 1884, הוא החליט לחזור לאוסטרליה, למעט ביקור קצר אחד באירופה, יישאר שם למשך שארית חייו. הוא התפרסם באוסטרליה בעיקר כצייר נוף. פיטרסון חידש את ידידותו עם צייר הנוף יליד שווייץ לואי ביבלו, ממייסדי אסכולת היידלברג, ששיטות הציור באוויר הפתוח התאימו לפטרסון. אבל סגנונו הרומנטי עמד בסתירה לגישה האימפרסיוניסטית יותר של אסכולת היידלברג ותערוכותיו עם הקבוצה היו מוצלחות במידה מתונה בלבד.
יחד עם כמה אמנים ידועים אחרים, הוא התנתק מהאקדמיה לאמנות הוויקטוריאנית כדי לסייע ביצירת איגוד האמנות האוסטרלי, שהצטרף בסופו של דבר עם ארגונים אחרים כדי להפוך לחברת האמנים הוויקטוריאנית. בשנת 1902 הפך פטרסון לנשיא שלה. באותה שנה הוא מונה לנאמן הספרייה הציבורית, המוזיאונים והגלריה הלאומית של ויקטוריה.
במהלך השפל הכלכלית הוא פירנס את עצמו בגידול עופות. אף על פי שהוא היה אהוב ומחוזר הוא מעולם לא התחתן ומת, לפתע, בבית.
אחייניתו, אסתר פטרסון, הייתה מאיירת וקריקטוריסטית ואחיינו, לואי אוסון, היה משורר ומחזאי.
שרבט גולה
שַרְבַּט גוּלָה (בפאשטו: شربت گلا) (נולדה ב-20 במרץ 1972) היא אישה ממוצא אפגני-פתאני אשר התפרסמה כאשר תמונת פניה הופיעה על שער המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק בשנת 1985, בגיליון שעסק בפליטים ברחבי העולם. מאז נודעה בכינוי "הנערה האפגנית".
חייה
גולה התייתמה מהוריה במהלך פלישת ברית המועצות לאפגניסטן. בעת המלחמה היא התגוררה במחנה הפליטים נאסיר בארג בפקיסטן, לאחר שהוגלתה מאפגניסטן על ידי כוחות הצבא האדום. במחנה פליטים זה צולמה על ידי הצלם סטיב מק'קורי עבור המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק. שרבט גולה הייתה אחת מהתלמידות בבית הספר הלא-רשמי של מחנה הפליטים; בגלל חוקי הצניעות הנוקשים באפגניסטן וחוקי הטליבאן שם, לא היו הרבה הזדמנויות לצלם נשים אפגניות, ומק'קורי ניצל את ההזדמנות וצילם את הנערה בעלת המבט החודר.
אף על פי ששמה או זהותה לא היו ידועים, תמונתה, תחת הכותרת "הנערה האפגנית", הופיעה בגיליון הנשיונל ג'יאוגרפיק של חודש יוני 1985. תמונת פניה, עם הצעיף האדום שנתלה בצורה רופפת על ראשה ועם מבטה החודר ועיניה הירוקות המסתכלות ישירות אל המצלמה, נעשו לסימן מוכר בעולם כולו של העימות באפגניסטן בשנות השמונים ובעיית הפליטים שם. תמונתה של גולה נחשבת כתמונה המוכרת ביותר בהיסטוריה של מגזין הנשיונל ג'אוגרפיק.
זהותה
זהותה של "הילדה האפגנית" נותרה לא ידועה במשך למעלה מחמש עשרה שנה; אפגניסטן נשארה סגורה כמעט לחלוטין בפני תרבות המערב ובפני התקשורת עד לאחר מיגור שלטון הטליבאן הקיצוני בשנת 2001, על ידי צבא ארצות הברית בפלישה האמריקאית לאפגניסטן. אף על פי שבמשך שנות התשעים ניסה הצלם סטיב מק'קורי למצוא את הנערה, נסיונותיו כשלו.
בחודש ינואר 2002, ארגון הנשיונל ג'יאוגרפיק שלח משלחת לאפגניסטן בניסיון לגלות את זהותה של הנערה המפורסמת. הצוות הגיע למחנה הפליטים שבו צולמה, אך גילה שהמחנה נסגר. בסיוריהם ברחבי אפגניסטן, קיבלו אנשי המשלחת דיווחים רבים על זהות הנערה, אך כולם התבררו כלא נכונים.
לבסוף, בעקבות הצלבת דיווחים שונים, נמצאה שרבט גולה, אז בסביבות גיל שלושים, באזור מרוחק של אפגניסטן. זהותה אומתה על ידי טכנולוגיית זיהוי ביומטרי של קשתית העין; הקשתית שלה הושוותה עם קשתית הנערה בתמונה ונמצאה זהה. שרבט גולה זכרה את התצלום ואת הצלם שצילם אותה במחנה הפליטים, אך מעולם לא ראתה את התמונה ולא ידעה שהיא נעשתה כה מפורסמת ושנעשו ניסיונות רבים לזהותה.
בסוף שנות ה-80 התחתנה גולה; נולדו לה ארבע בנות, אחת מהן נפטרה בינקותה. היא חזרה לאפגניסטן בשנת 1992, לכפר בהרי טורה בורה שממנו ברחה לאחר הפלישה הסובייטית.
סיפור חייה גולל בגיליון מרץ 2003 של המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק, וסרט תיעודי על החיפוש אחריה הוקרן בערוץ הנשיונל ג'יאוגרפיק. כמו כן, לכבודה של שרבט גולה הקים הנשיונל ג'יאוגרפיק קרן לקידום חינוך בנות באפגניסטן. בעזרת כספי הקרן הוקמו בקאבול מרכז חינוך והכשרה לבנות וספריה, נבנה מחדש בית ספר תיכון לבנות שנפגע קשות בזמן המלחמה, ונוסד עיתון לילדים.
ב-26 באוקטובר 2016, סוכנות החקירות הפדרלית של פקיסטן עצרה את גולה על כך שגרה בה עם מסמכים מזויפים. היא נידונה לחמישה עשר ימי מעצר וגורשה לאפגניסטן. עם השתלטות הטליבאן מחדש על אפגניסטן ב-2021, גולה ברחה לאיטליה.
אמסטל (בירה)
אמסטל (Amstel) הוא מותג בירה הולנדי, המיוצר מאז שנת 1870. בשנת 1968 נרכשה המבשלה על ידי חברת היינקן.
היסטוריה
מבשלת הבירה נוסדה באמסטרדם ב-11 ביוני 1870 ונקראה על שם נהר האמסטל בהולנד. בשנת 1872 הגיע היקף הייצור ל-10,000 ליטרים בשנה. בשנים הראשונות נמכרה הבירה רק באמסטרדם ובשנת 1883 התחיל שיווקה גם לבריטניה ולאיי הודו המזרחיים ההולנדיים.
בשנת 1954 פתחה החברה מבשלה בגינאה ההולנדית. באותו הזמן הפכה אמסטל למבשלה ההולנדית הראשונה ששיווקה בירה בפחיות. בשנת 1958 הקימה החברה מבשלה בירדן ושנתיים לאחר מכן הקימה מבשלה נוספת בקוראסאו. התרחבות החברה המשיכה ובשנת 1963 פתחה החברה מבשלות בפוארטו ריקו וביוון.
ב-1968 נרכשה המבשלה על ידי חברת היינקן וב-1972 נסגרה המבשלה באמסטרדם וייצור הבירה הועבר למבשלות הראשיות של היינקן. בשם אמסטל נמכרים מספר סוגי בירה בהם אמסטל לאגר, אמסטל לייט ואמסטל 1870.
חווא טו
חְוָוא טוֹ (110–207) היה רופא סיני בן המאה ה-2.
חווא טו פעל כרופא בתקופת שושלת האן הידועה, ובאזור שלוש הממלכות בסין.
ברשומות ההיסטוריה של שלוש הממלכות מוזכר חווא טו כאדם הראשון אשר השתמש בהרדמה בעת שביצע ניתוחים במטופליו, דבר שהיה חריג לתקופה עתיקה זו בסין.
חווא טו היה ידוע כבעל ידע וביצוע בתחומים כגון:
כמו כן פיתח חווא טו את צ'י קונג "משחק חמש החיות", סדרת תרגילים שנועדה למנוע ולרפא מחלות שונות על פי עקרונות הרפואה סינית.
שניים מתלמידיו של חווא טו, אוֹ יִין ולִי אָה, המשיכו להעביר ולפתח את הידע שקיבלו ממנו. הידע המשיך לזרום ממורה לתלמיד בשושלת הנמשכת כבר 80 דורות. לפני מספר דורות הצטרפה אמנות הלחימה טאי צ'י למורשת העוברת בשושלת.
שער תלמי
שער תלמי (באנגלית: Ptolemy's Gate) הוא הספר השלישי בטרילוגיית ברטימאוס - סדרת ספרי פנטזיה מאת הסופר הבריטי ג'ונתן סטראוד. הספר יצא לאור בשנת 2005. תרגום עברי של אורי בלסם יצא לאור ב-2007 בהוצאת כתר.
כמו שאר הספרים בטרילוגיה, שער תלמי מתרחש בלונדון מודרנית, אבל בעולם שבו קסם הוא דבר רגיל, והקוסמים הם החברה הגבוהה, ובעמדות כוח. הממשלה מורכבת מקוסמים, והם ומתייחסים אל פשוטי-העם כנחותים. הדמויות הראשית הן ברטימאוס, שד עוקצני בדרגת ג'ין, הקוסם נתנאל, כעת בן 17, וקיטי ג'ונס, פשוטת עם.
הרקע העלילתי
בעולם הדומה לשלנו מלבד קיומם של הקסמים, שולטת בריטניה בעולם. שליטתה נחלשת, עקב מרידות חוזרות ונשנות ברחבי האימפריה - ובעיקר באמריקה, מושבה נידחת, בה נלחמים הבריטים בחוסר הצלחה.
הממשלה הבריטית לא יציבה, לאחר שעברה שני ניסיונות הפיכה בשנים האחרונות. בנוסף, מתגלים יותר ויותר אנשים בקרב פשוטי העם שפיתחו עמידות בפני קסמים, ונערכות הפגנות רבות נגד הממשלה.
עלילת הספר
האימפריה הבריטית מתחילה להתמוטט עקב מלחמה לא מוצלחת מחוץ והפגנות מתחזקות והולכות מצד פשוטי העם. מתברר שישנו גם ניסיון השתלטות של השדים על העולם, מה שיחרוץ את גורלם של ברטימאוס ונתנאל לנצח. קיטי ג'ונס מתגוררת בזהות בדויה בלונדון, נתנאל מאתר אותה, המחזאי מייקפייס זומם השתלטות על הממשלה באמצעות הטמעת שדים בתוך בני אדם, השדים משתלטים על בני האדם שמארחים אותם, ומנסים להשתלט על העולם, נתנאל וברטימאוס מפעילים את המטה של גלדסטון והורגים את כל השדים, נתנאל מקריב את עצמו במאבק כדי להציל את העולם מהשתלטות השדים.
כיבוש ארצות (משחק ילדים)
כיבוש ארצות (שמות נוספים: ארצות, כיבוש ארצות שטחים, עולם, מסמר, אולר, סכין (במלעיל), תקיעות, ארץ אדמה, בשר חזיר) הוא משחק ילדים המתאים למשחק על שפת הים, באזור החול הרטוב, אך משוחק גם על אדמת חמרה. המשחק מצריך שטח אדמה גדול (כמה מטרים רבועים) ושטוח וסכין חד, אולר או מסמר 10 (מסמר באורך 10 ס"מ).
כהכנה למשחק תוחמים שטח באמצעות שרטוט בסכין על הקרקע. באופן טיפוסי מדובר במעגל בקוטר של כארבעה מטרים. בתחילת המשחק, השחקנים עומדים מחוץ למעגל ומטילים את הסכין כל אחד בתורו, במטרה לתקוע את הסכין בקרקע. אם הצליח השחקן לתקוע את הסכין, מותר לו למושכו לאורך קו ישר בכיוון אליו מצביע הלהב, כך שייתחם חלק מן המתחם. אסור לשחקן לדרוך עדיין בתוך המתחם. אם סיים השחקן למתוח את הקו, נוצרה חלוקה של המתחם הכללי לשני מתחמים. הקטן שבהם נחשב השטח אותו כבש השחקן, ובו מותר לו לעמוד. השטח הנותר שייך ליריבו.
מרגע שכבש שטח, נדרש השחקן לעמוד בתוכו כאשר הוא מנסה לתקוע את הסכין בשטח היריב ולסמן קו מגבול השטח שלו אל גבול העיגול דרך מקום הנעיצה. בכל פעם שהוא מצליח לתקוע את הסכין ולסמן קו מבלי לצאת משטחו, הוא מספח לשטח שלו את החלק הקטן יותר מהשטח הנותר.
שחקן המעריך שהוא בעמדת ניצחון רשאי להציע ליריבו: "שלוש תקיעות או קיצוצים?". אם היריב בחר ב"שלוש תקיעות", השחקן ינצח במשחק אם יצליח לתקוע את הסכין שלוש פעמים בשטח היריב. אם נכשל בכך, התור עובר ליריבו. אם היריב בוחר ב"קיצוצים", השחקן ממשיך לנסות ולקצץ את שטח היריב. אם השחקן הפעיל הצליח לבודד את יריבו מהיקף העולם, כך שהיריב נמצא על אי, מהלכו הבא הוא בהכרח "שלוש תקיעות".
שחקן ממשיך לשחק עד שהוא אינו מצליח לתקוע את הסכין, או לשרטט קו כנדרש מבלי לצאת מהשטח שכבש, או שהוא אינו מצליח ב"שלוש תקיעות". אם לא הצליח, התור עובר ליריבו. שחקן שאינו מסוגל עוד לעמוד בתוך שטחו בלבד מפסיד במשחק.
המשחק מצריך חשיבה מתמטית, אומדן מרחקים ומיומנות בהטלת סכין. שחקן שתפס מרובה והטיל את סכינו רחוק מדי, לא יוכל לסיים את מתיחת הקו ולא יכבוש כל שטח בתורו.
גרסת שני עיגולים
גרסה זו נקראה תקיעות או מסמר בחיפה בשנות החמישים, ומתוארת בספרו של יעקב וייס, "ילדות נשכחת, הווי ונוסטלגיה בסמטאות חיפה", עמוד 163.
חורטים שני עיגולים באדמה. על השחקן הראשון לתקוע שלוש תקיעות בעיגולו, ושתיים בין העיגולים, דרכן נחרטים שני קטעים, היוצרים גשר בין העיגולים. אחר כך עליו לנעוץ שלוש נעיצות בגשר ועשרים ואחת נעיצות בשטח היריב. אם החטיא או שהמסמר לא ננעץ, מהתור עבר ליריב, אשר היה צריך לבטל את הנעיצות בחלקתו, לבטל את הגשר ולבנות את הכיבוש מחדש, על ידי בניית גשר ונעיצת עשרים ואחת נעיצות בשטח השחקן הראשון. פעמיים רצופות באותו קו ביצירת הגשר יצר "גשר-קו", אשר כדי לעברו היה צורך רק בנעיצה אחת (במקום שלוש).
קישורים חיצוניים
Игры с ножом
אהרון ולירו
אהרון ולירו (19 בפברואר 1913 – 18 בדצמבר 2000) היה רופא ומחנך, שתרם רבות לקידום תחום הרפואה ולהקמת בתי חולים ומרכזים רפואיים בישראל בסוף המאה ה-20.
חייו
ולירו נולד בירושלים וגדל בשכונת רחביה, בבית הוריו אסתר (לבית משפחת קוקיה) וניסים ולירו. היה בן למשפחה ספרדית מיוחסת שהתיישבה בארץ ישראל בתחילת המאה ה-19 מצד אביו, ועוד בתחילתה של המאה ה-15 מצד אמו (משפחת אלישר). סב-סבו, יעקב ולרו, ייסד את המוסד הפיננסי היהודי הראשון בארץ ישראל. הבית בו גדל, ברחוב אלחריזי 17, שימש לימים כמשכן לנשיאים יצחק בן-צבי וזלמן שזר (לאחר שנמכר על ידי המשפחה למדינת ישראל), ונקרא עד היום בית ולירו. כיום שוכן בבית מוסד יד בן צבי.
ולירו למד בגימנסיה העברית רחביה, ובגיל 25 קיבל תואר רופא (M.B., Ch.B) עם סיום לימודיו באוניברסיטת ברמינגהאם שבאנגליה (1938). כאשר שב לירושלים, עיר הולדתו, הועסק בהתנדבות כרופא בבית החולים הדסה (1939). עם תחילת הגיוס לחיל הרפואה הבריטי של צבא הוד מלכותה (RAMC) (1946-1941) התגייס וסיים את השירות בדרגת מייג'ור (רב-סרן).
בשנת 1946 הצטרף לצוות הרופאים בחטיבת הרפואה הפנימית בבית החולים הממשלתי הבריטי בבת-גלים שבחיפה, לימים בית החולים רמב"ם. בזמן מלחמת העצמאות (1948-49) שירת כרופא חטיבתי בפיקוד צפון בדרגת רב-סרן.
בשנים 1953–1954 נשלח על ידי משרד הבריאות, במסגרת תוכנית "פוינט פור" (תוכנית שיזם הנשיא האמריקאי טרומן), להתמחות נוספת בפיזיולוגיה קרדיו-וסקולרית ובתפוקדי ריאה, במעבדות מחקר באוניברסיטת סירקיוז ובאוניברסיטת דרום קליפורניה. כאשר חזר, בתום שנתיים, לבית החולים רמב"ם, הקים, באמצעות ציוד ומכשור שהביא עמו מארצות הברית, את המכון הקרדיו-רספירטורי. בשנת 1963 הקים ועמד בראש היחידה לחקר הליפידים בבית החולים רמב"ם.
ב-1956 התמנה למנהל מחלקה פנימית בביה"ח הממשלתי פוריה בטבריה, ומיד לאחר מכן מונה למנהל הרפואי של מוסד זה.
ולירו היה ממייסדי בית הספר לרפואה של הטכניון בחיפה (בראשותו של פרופ' דוד ארליק) על שם רות וברוך רפפורט, ב-1972 קיבל תואר פרופסור מן המניין, ושימש כדיקן לענייני הוראה החל משנת 1976. בשנים 1973–1976 היה יו"ר החברה לרפואה פנימית בישראל. בשנים 1982–1986 מונה למנהל הרפואי בבית החולים הממשלתי הגליל המערבי, ובה בעת ניהל גם את מערך המחלקות הפנימיות במוסד זה. הפקולטה לרפואה של הטכניון העניקה לו תואר פרופסור אמריטוס בשנת 1981.
מורשתו
ולירו היה הראשון שתיאר בספרות הרפואית התפרצות של קדחת הדבר בארץ ישראל והמאמר הרפואי שראה אור ב-1948 ב"בריטיש מדיקל ז'ורנל" היה הראשון שיצא מבית חולים הממשלתי רמב"ם ואשר פורסם בעיתונות רפואית בינלאומית. בסמוך לכך פרסם מאמר רפואי נוסף המתאר התפרצות של טיפוס הבהרות.
עוד בתחילת שנות ה-60 זיהה ולירו את הפוטנציאל הגלום בסינרגיה האפשרית בין הרופאים הקלינאים שבבית החולים הממשלתי רמב"ם לבין מהנדסי האלקטרוניקה חברי הסגל של הטכניון שבחיפה. שיתוף פעולה ייחודי זה שולירו הוביל הביא לפיתוחו של מכשיר רפואי-אלקטרוני המסוגל לרשום פעולות מכניות של הלב והעורקים ללא צורך במגע פיסי עם בית החזה של הנבדק. מכשיר זה שפותח כאמור עוד בטרם הוקמה המחלקה להנדסה ביו-רפואית בטכניון זרז את ייסודה וזכה לפרסום בעיתונות הרפואית הבינלאומית בשנים 1971–1972.
ולירו, באמצעות ספרי ההוראה האלה וכן כמורה בפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה, חינך והדריך דורות רבים של סטודנטים, רופאים בשנות הסטאז' ומתמחים ברפואה פנימית ומחלות לב-ריאה.
עיריית חיפה העניקה לו את תואר יקיר העיר.
שנתיים לאחר פטירתו הקימה משפחתו בשיתוף עם בית הספר לרפואה של הטכניון ואגודת ידידי הטכניון את הקרן ע"ש פרופסור אהרון ולירו לקידום החינוך הרפואי. מאז שנת 2002 ובכל שנה מתקימים בחסות קרן זו "ימי העיון השנתיים ע"ש פרופסור אהרון ולירו בנושא: יחסי רופא-חולה". יום העיון מתקיים במחלקה לחינוך רפואי של הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט.
רשימת פרסומים
רשימה חלקית
דינמו מוסקבה (כדורמים)
דינמו מוסקבה (ברוסית: Ватерпольный клуб "Динамо" Москва) הוא מועדון כדורמים רוסי, הנמנה עם מועדוני הכדורמים המובילים והוותיקים ברוסיה. המועדון מתחרה בליגת העל הרוסית, ליגת הכדורמים הבכירה ברוסיה. המועדון פועל בחסות אגודת הספורט של דינמו. ספונסר הקבוצה הוא קבוצת ההשקעות Renova, בבעלות האוליגרך ויקטור וקסלברג.
במהלך שנות קיומה, זכתה הקבוצה ב-20 אליפויות ו-7 גביעי מדינה. הקבוצה זכתה בדאבל שלוש פעמים (1994, 1995, 1996).
שיתוף מכוניות
שיתוף מכוניות (באנגלית: Carsharing) הוא מודל של השכרת רכב למנויים, לפרקי זמן קצרים, לפי שעה, בכל זמן ובכל מקום. השירות מאפשר צמצום ברכישה ואחזקה של כלי רכב על ידי אנשים הנזקקים להם לעיתים נדירות.
דרך פעולה
את השירות מפעילה חברת השכרת רכב שמשכירה ללקוחות רכב למשך יחידה של יום או זמן קצר יותר. לקיחת הרכב והחזרתו מתבצעת בעזרת טכנולוגיה שאינה דורשת נציג אנושי במקום, כדוגמת יישומון ייעודי בטלפון הנייד.
ספקית שיתוף המכוניות עשויה להיות חברה מסחרית, אגודה ציבורית או ציבור המשתמשים עצמו. שיתוף מכוניות הוא דוגמה להסדר כלכלי מסוג צריכה שיתופית. קיימים מספר מודלים של שיתוף מכוניות, שיתוף מכוניות קלאסי או שיתוף מכוניות A2A בו המנוי מחזיר את הרכב לאותה נקודה ממנה הוא לקח אותו, מודל ONE WAY / OPEN ENDED RESERVATION בהם המנוי לוקח את הרכב מנקודה אחת ומחזיר אותו לנקודה אחרת. המודל האחרון מתחלק לשני תתי מודלים, מודל A2B בהם המנוי יכול לקחת את הרכב בכל אחת מהתחנות הייעודיות ועליו להחזירו לכל אחת מהתחנות הייעודיות, או למודל A2Z, בו המכוניות "צפות" במיקומים לא קבועים והמנוי יכול לקחת את הרכב מכל חניה חוקית ולהחזירו לכל חניה חוקית תחת מגבלת מרחק מוגדרת מראש.