cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Walk on Water (שיר של אירה לוסקו)
באירוויזיון
"Walk on Water" בביצועה של אירה לוסקו הוכרז כשיר המלטזי לאירוויזיון 2016 ב-14 במרץ 2016. בתחילה, השיר למלטה נבחר דרך הגמר הלאומי של Malta Eurovision Song Contest 2016, שאורגן על ידי רשות השידור המלטזית Public Broadcasting Services (PBS), בה זכתה אירה לוסקו בתחרות עם השיר "Chameleon" ב-23 בינואר 2016. כללי הבחירה הלאומית במלטה מאפשרים לאמן הזוכה לשנות את השיר המנצח באופן חלקי או כולו בהסכמת המלחינים הזוכים. בפברואר 2016 הודיעה PBS כי חבר שופטים המורכב ממומחים בינלאומיים ומקומיים יקבע את השיר שאירה לוסקו תבצע בסופו של דבר באירוויזיון מתוך מבחר של 10 שירים, כולל גרסה מחודשת של "Chameleon". ועדת השופטים בחרה ב"Walk on Water" כשיר המלטזי. השיר יצא לקהל הרחב ב-17 במרץ כסרטון הווידאו הרשמי.
לוסקו ביצעה את השיר במהלך חצי הגמר הראשון של התחרות ב-10 במאי, שהתקיים באריקסון גלוב, בסטוקהולם, שוודיה. היא העפילה והופיעה בגמר הגדול, שם הגיעה למקום ה-12 עם 153 נקודות.
קליפ
הסרטון המוזיקלי לשיר צולם במרץ 2016 בגוזו ובאקווריום הלאומי של מלטה במפרץ סנט פול. שחרורו של הקליפ הרשמי הוכרז ב-17 במרץ 2016 במהלך מבזק חדשות של TVM והיה זמין באתר האינטרנט של רשות השידור, tvm.com.mt ובאתר הרשמי של תחרות האירוויזיון, eurovision.tv.
אופטוגנטיקה
אופטוגנטיקה (באנגלית: Optogenetics) היא טכניקה ביולוגית המשלבת הנדסה גנטית וטכנולוגיות מעולם הפיזיקה, כגון פולסים מהירים ומדויקים של אור ושימוש בסיבים אופטיים, לצורך עירור או השתקת פעולתם של רשתות תאי עצב (נוירונים) ספציפיים שעברו אפנון עצבי (נוירומודולציה) בעזרת גירוי אופטוגנטי ספציפי מאוד. גישות אופטוגנטיות אלו מהוות מהפכה בתחומי הביולוגיה וחקר המוח, הפעלה ספציפית של נוירונים במוח מאפשרת מחקר ברזולוציה גבוהה של שליטה במוח, הבנה מדויקת לתפקוד המוח ותפקוד נוירונים ספציפיים. כמו כן, שליטה בהתנהגותם של בעלי חיים ומציאת מנגנונים של מחלות נוירולוגיות שונות.
אופטוגנטיקה הוא תחום מחקרי חדשני בנוירוביולוגיה, נוירופיזיולוגיה וחקר המוח. בשנת 2010, נבחר תחום האופטוגנטיקה כתחום השנה – "Method Of The Year" – מבין תחומי המדע וההנדסה מטעם הכתב עת המדעי של Nature Methods.
מנגנון פעולה של תאי עצב
תאי עצב מופעלים על ידי שינויים אלקטרו-כימיים בתאים, המאפשרים תרגום של מפל ריכוזים כימי ליצירת זרם חשמלי (פוטנציאל פעולה). יכולת זו מושגת על ידי תעלות יונים שונות הנמצאות בקרום התא של הנוירונים, אשר נפתחות בהתאם לסיגנלים שונים, דבר שגורם להכנסה של יוני נתרן אל תוך התא. פעולה זו יוצרת פוטנציאל חשמלי לאורך ממברנת התא שעובר לאורך האקסון במהירות עד לסינפסה, או נקודת מפגש עם תא שכן. בקצה האקסון הפוטנציאל גורם לפתיחת תעלות סידן שגורמות לשחרור בועיות שמכילות נוירוטרנסמיטור כלשהו. הנוירוטרנסמיטור נקשר לקולטנים שנמצאים על התא השכן ובכך נותנות אות לעירור או אינהיביציה של אותו תא שכן.
גנטיקה
אופטוגנטיקה מהווה שיטה של מעקף לפוטנציאל הפעולה, על ידי שימוש בהנדסה גנטית, ניתן לשלוט בהפעלה יזומה ומדויקת של נוירונים באמצעות אור. יכולת זו מתאפשרת על ידי חלבונים מיוחדים המכונים אופסינים (Opsins) אשר משמשים כקולטן עצבי רגיש לאור ביצורים חיים (פוטורצפטור) וקיימים בצמחים שמייצרים אנרגיה בתהליך הפוטוסינתזה. סוגים שונים של אופסינים קיימים למשל ברשתית העין האנושית, ומאפשרים המרה של אור לפעילות חשמלית נוירולוגית. אופסינים הם חלבונים המקודדים בדנ"א של היצור, בעזרת הנדסה גנטית ונוירומודוליה ניתן לשתול אופסינים על פני נוירונים שבאופן נורמלי וטבעי לא אמורים לבטא אותם. ברגע שנוירון מקודד ומבטא את האופסין, ניתן לגרות אותו להפעילו על ידי שימוש באור. דבר שמאפשר גירוי ספציפי לתאי עצב רצויים לצורך מחקר.
אופטיקה
צ'נלרודופסין הוא חלבון ממשפחת האופסינים שמורכב מחלבון ופיגמנט. קליטה של פוטון באורך גל מסוים בסדר גודל של מילי-שניות משנה את קונופורמציית הפיגמנט, שמשפיעה על מבנה החלבון שאליו הוא קשור. החלבון משמש כתעלת יונים בממברנה ושינוי המבנה גורם לפתיחת התעלה ומעבר של יוני נתרן אל תוך התא. על ידי השימוש בטכנולוגיה של הנדסה גנטית ניתן להחדיר לנוירון תעלות מגיבות לאור, חוקרים לקחו את הגן של צ'נלרודופסין והשתילו אותו לתאי מטרה ספציפיים. כשחשפו את המערכת העצבית לאור כחול, אותם נוירונים בהם התבטא הגן עוררו בשל פתיחת תעלות הנתרן. כך, בעזרת סיבים אופטיים והנדסה גנטית – אופטוגנטיקה, ניתן לערר נוירונים בודדים באזורים ספיציפיים שמעוניינים לחקור.
היסטוריה
מאז 1979, פרנסיס קריק קבע שיכולת גירוי יזומה של תאי עצב ספציפיים תהווה מהפכה בתחום מדעי המוח, והשעיר על כך שגירוי עשוי להתבצע על ידי טכנולוגיה משמשת באור לשליטה ספציפית בנוירונים, אך באותה תקופה של מדע לא הייתה טכנולוגיה שמאפשרת לנוירונים להיות רגישים ומגיבים לאור. התגלית של התעלות המגיבות לאור – צ'נלרודופסינים – מיוחסת לפרופסור פיטר היגמן מאוניברסיטת הומבולדט של ברלין בשיתוף פעולה עם הביופיזקאי ג'ורג' נאגל. תגלית זו נחשבת כבסיס לפיתוח התחום של אופטוגנטיקה. התגלית והפיתוח של אופטוגנטיקה מיוחס בעיקר לקארל דייסרוס, פרופסור לביו־הנדסה ופסיכיאטריה באוניברסיטת סטנפורד, ומדען המוח האמריקאי אדוארד בוידון מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). המפגש בין שני התחומים של הנדסה גנטית ואופטיקה התרחש במעבדתו של קארל דייסרוס שהוא היה הראשוון שהשתמש בטכנולוגיה של הנדסה גנטית כדי להחדיר לנוירון תעלות מגיבות לאור. המאמר הראשון שדיווח על נוירון אנושי או של חיה המגיב לאור פורסם באוגוסט 2005.
בשנת 2016, הוענק פרס הארווי שהוא הפרס המדעי היוקרתי ביותר שמעניק הטכניון, לפרופ' קארל דייסרוס מאוניברסיטת סטנפורד ולפרופסור פיטר היגמן מאוניברסיטת הומבולדט של ברלין. הם קיבלו אותו על גילוי מולקולות האופסין המעורבות בחישת אור בתאי מיקרואורגניזמים – צ'נלרודופס-2 ועל ניצולן בפיתוחה של האופטוגנטיקה.
יישום
פיתוח תחום האופטוגנטיקה חילק את מדעי המוח לשתי תקופות "לפני" ו"אחרי"; אופטוגנטיקה נחשבת להיות השיטה הכי מדויקת לגרות את המוח, בהשוואה לגירוי חשמלי או מגנטי, היא יותר ספציפית – עובדה זו משמעותית במיוחד מכיוון שבאותו אזור במוח יכולות להיות שני תאי עצב שמתמחות ועובדות בתפקודים שונים לגמרי. כך ניתן יהיה להשתמש בשליטה אופטית בנוירונים ספציפיים כדי להבין טוב יותר כיצד פועל המוח האנושי. עם ידע הולך וגובר על מעגלים עצביים, החוקרים יהיו מוכנים יותר לפתח טיפולים יעילים למאבק במחלות נוירולוגיות או פסיכיאטריות.
מודלים בבעלי חיים
חוקרים במעבדת "Isacoff Lab" יישמו אופטוגנטיקה בזחלי דג הזברה כדי לזהות נוירונים חדשים המפעילים את ה־CPG (מחולל דפוסים מרכזי) (Wyart et al., 2009). ה־CPG הוא מעגל עצבי המעורב בתנועה המייצר פקודות מוטוריות תקופתיות לתנועות קצביות כמו שחייה ספונטנית. לשם כך, המעבדה ביטאה את ה־OP של LiGluR בתתי-משנה שונים של תאי עצב השדרה באמצעות מערכת ה־Gal4 / UAS. זה יצר קווי דגים עם קבוצות נוירונים שונים שניתן היה להפעיל באמצעות אור.
ממצאים עדכניים
נכון לשנת 2020, מספר ממצאים חשובים מיוחסים לשיטת אופטוגנטיקה, להלן דוגמאות:
פרספקטיבות עתידיות
מעבר לייצור אופסינים גדולים, מהירים וחזקים יותר, אופטוגנטיקה יכולה להיות משולבת באופן מלא יותר עם טכנולוגיות אחרות המשמשות ללימודי מעגלים במוח, כולל אלקטרופיזיולוגיה וסידן או דימות מתח. חלה התקדמות בולטת לעבר מטרה זו. עם זאת, כדי להעריך את תפקוד המוח באופן מלא, פירוק המעגלים המורכבים המעורבים עשוי להיות תנאי הכרחי, אך לא מספיק. זה עשוי להיות קריטי להבנת התפקידים של הגומלין והמעבר בין הרבים המעבירים העצביים, המעבר העצבי, האיתות התאי ומולקולות מוח אחרות.
התובנות המדעיות הבסיסיות לגבי תפקוד המוח הניתנות באופטוגנטיקה (במיוחד כאשר משתמשים בהן בשילוב עם טכניקות אחרות) כמעט בלתי מוגבלות. חוקרים משתמשים במגוון כלים בכל מיני שיטות כדי לחקור את הבסיס של תפקוד המוח (למשל, מהזיכרון ועד ההומאוסטזיס) ותפקוד לקוי (למשל, מאוטיזם ועד מחלת אלצהיימר). התחום משתנה גם הוא במהירות ויום אחד האופטוגנטיקה עשויה לשפוך אור על 'הבעיות הקשות' של מדעי המוח, כמו הבסיס העצבי של התודעה. אבל האם אי-פעם תשתמש באופטוגנטיקה לטיפול במחלות? מספר ניסויים קליניים כבר נערכים, ותוצאותיהם צפויות בשקיקה. עם זאת, במקום להשתמש באופטוגנטיקה לטיפול ישיר בחולים, סביר יותר שטיפולים חדשים להפרעות מוח (והפרעות אחרות) יופקו מסוגי המחקר המתאפשר על ידי האופטוגנטיקה.
בוגורודסקויה
נפת בוגורודסקויה (ברוסית: район Богородское) היא נפה במחוז המזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטחה הוא 10.24 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 110,137 תושבים (2020).
אופטוגנטיקה
פרספקטיבות עתידיות
אפילפסיה היא בין ההפרעות שנחקרו באופן נרחב. אפילפסיות חלקיות מאופיינות בהתקפים הנובעים מפעילות עצבית מעודדת יתר המגיחה מאזור מוקד. על סמך מיקוד ההתקפים המכווץ נראה כי ניתן ליירט התקפים חלקיים על ידי כיבוי חריף של נוירונים מעוררים באמצעות אופטוגנטיקה.
בוגורודסקויה
בשטח הנפה יש:
אופטוגנטיקה
פרספקטיבות עתידיות
ביטוי של אופינים חיידקים רגישים לאור הוא גישה מבטיחה להחזרת הראייה במחלות ניווניות רשתית ללא צורך בניתוח פולשני. כלים באופטוגנטיקה יכולים לבוא לידי ביטוי גנטית בתתי אוכלוסיות שונות של תאי עצב ברשתית באמצעות וקטורים ויראליים. הרעיון המרכזי של האופטוגנטיקה הוא להמיר נוירוני רשתית בלתי רגישים למצבים "פוטו-קולטנים".
הצלחת המאמצים הללו תהיה תלויה ביכולת לשלוח גנים ואור בבטחה וביעילות לנוירונים – ללא הישג קל.
אפילו אם מוחם של בני האדם לעולם לא יהיה בשליטת לייזרים – כמו שעכשיו יש להם זבובים, עכברים ואפילו קופים – אופטוגנטיקה כמעט ודאי תביא לפריצות דרך רפואיות,אם מחקר אופטוגנטי יכול לבסס את מעגלי המוח המופרעים במחלות נוירולוגיות ופסיכיאטריות, ניתן למקד תאים אלה באמצעות תרופות או טכנולוגיות מבוססות יותר כמו גירוי מוחי עמוק. "אנו יכולים להשתמש בכלים אלה לעקרונות טיפול אמיתיים", טוען מדען המוח האמריקאי אדוארד בוידון מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
פוטו חקיין
פוטו חקיין (שם מדעי: Pseudopotto martini) הוא מין של פרימט קטן ממשפחת הלוריסיים הקרוב לפוטו מצוי אך הופרד ממנו ב-1996 וכיום (2019) מהווה מין יחידי בסוגו. הוא חי ביערות מערב אפריקה. מה חוקרים גם טוענים שצריך להפרידו למשפחה עצמאית.
מין פוטו זה קרוב לפוטו המצוי אך הופרד ממנו. מין זה כמעט שלא נחקר אם כי הוא ידוע ממספר עורות מקמרון ואולי גם מניגריה. החוקר ג'רמי שוורץ סיווג את מין זה בהסתמכות על מספר הבדלים בינו לפוטו המצוי: זנב ארוך יותר, מספר זיזים קטנים בחוליות העורך והחזה, עמוד שדרה קצר יותר, עיקולים במפרקי הזרוע ושקע בגולגולת בארובת העין וכן מספר הבדלים בשיניים הטוחנות. כמו כן המין החדש נחשב לקטן יותר, אם כי לא בהרבה מהפוטו המצוי.
מדענים רבים לא רואים בהבדלים אלה הוכחה למין חדש ולא כולם מצאו את התכונות אותם סיווג שוורץ בבדיקותיו.
מין פוטו זה לא נראה בטבע אך הוא נפוץ ביערות הגשם של קמרון, ככל הנראה בקרבת הפוטו המוכר. הוא פעיל בלילה ומחפש לעצמו מזון המורכב הן מהחי והן מהצומח, לרבות מינים של זחלים רעילים. כנרה שזיזי העצם סביבו משמשות אותו להתגוננות מטורפים.
דג תנין מפוספס
דג תנין מפוספס (שם מדעי: Lepisosteus oculatus) הוא מין של דג קדום בן למשפחה דגי תנין המצוי בביצות אגמים של אמריקה הצפונית.
מאפיינים
לדג זה לסת ארוכה וכפופה בעלת שורת שיניים חדות הבולטות מחוץ לפה. הוא מגיע לאורך 0.6-0.9 מטר ולמשקל 1.8-2.7 ק"ג. צבע הדג צהוב-אפור ומנומר בנקודות חומות עד שחורות. הסנפירים שלו קטנים יחסית והגוף מוארך ומיושר עם זנב רחב בקצה. הקשקשים שלו רחבים מזכירים מעט שריון.
דג זה הוא טורף ממארב מבין צמחי מים וסלעים לטרף קטן כמו מיני דגי גרם קטנים כמו גמבוזאים ומיני חמנוניים וכן חסילונים. דג זה ניזון בעיקר ממינים הניזונים מדגים צמחוניים והוא מתחרה בכך עם קרובו - המין קשות-סנפיר.
נקבות דגי התנין מטילות בין 13,000-20,000 ביצים מתחת למים מוסתרות בין צמחייה מימית ועלים.
דג התנין הוא מין של דג נוי נפוץ באקווריומים גדולים.
חנה כהן
חנה כהן (פוטנציאל; נולדה ב־6 באוקטובר 1951) היא אשת חינוך, סופרת ומשוררת ישראלית.
ביוגרפיה
בילדותה נהגה לכתוב פזמונים ושירים ולקחה חלק בתחרויות שירה.
כהן קיבלה תעודת הוראה מטעם המכללה האקדמית בית ברל ב־1975 והיא בעלת תואר ראשון ביהדות ובחינוך. היא סיימה לימודי מגדר ושוויון בין המינים במכללת סמינר הקיבוצים ב־1997.
פרשה לגמלאות לאחר 35 שנות עבודה במערכת החינוך כמחנכת לגיל הרך בנתניה. ניהלה מרכז למידה לילדים בנתניה. השתתפה בכתיבת תוכניות לימודים בהוצאת מט"ח וכתבה מאמרים בתחום החינוך ב"הד הגן".
היא חברה באגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל משנת 2007. חברה בקבוצת "שיח כותבים" בנתניה מאז הקמתה. בעלת תעודת "מספרת סיפורים" מטעם בית אריאלה. מופיעה בפני קהל כמספרת סיפורים, שרה ומשחקת. למדה משחק בתיאטרון נתניה והשתתפה במספר הצגות. מרבה להופיע עם ספרה האחרון, "בסך הכל רציתי להיות אמא", שבו היא מספרת את סיפורה האישי על מאבקה להפוך לאם לאחר שלוש לידות שקטות ושתי מערכות נישואים. בשנת 2023 כהן השתתפה בעונה השביעית של הסדרה "בואו לאכול איתי".
חנה כהן היא אם לשתי בנות, מתגוררת בכפר יונה.
קישורים חיצוניים
שיריה שהולחנו
צ'אויאנגזאורוס
צ'אויאנגזאורוס (שם מדעי: Chaoyangsaurus; מילולית: "הלטאה של צ'אויאנג") הוא סוג של דינוזאור מתת-סדרת הצרטופסים שחי במשך היורה העליון שלפני 150.8 עד 145.5 מיליון שנה בסין. המאובנים שלו התגלו בעיר צ'אויאנג בליאונינג ומכאן שמו. הממצאים שלו התגלו בידי החוקרים יאנג ג'ונגג'יין, ג'או שיג'ין, שו שינג ועוד, והסוג תואר ב-1999. הסוג כלל מין בודד - Chaoyangsaurus youngi, על שם החוקר יאנג ג'ונגג'יין.
דינוזאור זה היה מראשוני הצרטופסים והיה קטן ובעל עטרה קצרה ומקור מעוקל ונוקשה, באורך של מטר או שני מטרים בלבד ומשקל ממוצע של 12 קילוגרם. כמו מרבית בני קבוצתו היה אוכל צמחים והוא היה דו-רגלי שיכל לנוע במהירות בעת הצורך. הוא דמה מאוד לפסיטקוזאורוס אך היה קל יותר והעטרה שלו הייתה פחות בולטת. למעשה מבנה הראש הזכיר את הפכיצפלוזאורים עם "כיפה" בולטת אך מקומרת מאוד, התחלה של פיצול העטרה המפורסמת אצל דינוזאורים שהשתלשלו ממנו.
הוא חי ברחבי סין הקדומה בקבוצות קטנות וכנראה נלחם ביריביו בעזרת הכיפה הבולטת. הדינוזאור גם הכיל עדויות לנוצות על חלק מגופו, סמוך לגב ומעל זנבו.
רוברט בלארד
רוברט דוויין בלארד (באנגלית: Robert Duane Ballard; נולד ב-20 ביוני 1942) הוא אוקיינוגרף אמריקאי, שהתפרסם בזכות עבודתו בתחום הארכאולוגיה הימית ובפרט בשל איתור מספר אוניות טרופות על קרקע הים, ובהן הטיטניק.
ביוגרפיה
בלארד גדל בסן דייגו שבקליפורניה, בן לאם ממוצא גרמני ולאב ממוצא בריטי. הוא ייחס את התעניינותו באוקיינוגרפיה למגורים ליד האוקיינוס בצעירותו, לקריאת הספר עשרים אלף מיל מתחת למים, ולמסעות החקר החלוציים של הבתיסקף טריאסטה.
בלארד למד באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה ובמקביל השלים קורס קצינים בצבא ארצות הברית. ב-1966 סיים את לימודיו לתואר שני בגאופיזיקה באוניברסיטת הוואי. לאחר מכן החל ללמוד לקראת תואר דוקטור באוניברסיטת דרום קליפורניה ונכנס לעבודה במיזם לרכב תת-מימי של חברת נורת' אמריקן אוויאיישן בשיתוף עם המכון האוקיינוגרפי בוודס הול.
ב-1967 גויס בלארד לשירות צבאי, עבר לצי ושירת בו כאוקיינוגרף עד 1970. אז עבר לעבוד במכון וודס הול. ב-1974 הוענק לו תואר דוקטור בגאולוגיה ימית וגאופיזיקה מאוניברסיטת רוד איילנד. הוא הוסיף לשרת בצי במילואים ופרש ממנו בשנת 1995 בדרגת קומנדר.
בעקבות עיסוקו באיתור וחקר אוניות טרופות ייסד בלארד בשנות התשעים מכון למחקרים ארכאולוגיים תת-ימיים בעומק רב, הפועל בשיתוף פעולה עם האקווריום מיסטיק שבקונטיקט, ארצות הברית. העניין הרב שעורר מחקרו על הטיטניק הביא אותו לייסד גם פרויקט ללמידה מרחוק של מדע וטכנולוגיה, המיועד לתלמידי בתי ספר תיכוניים. בלארד הופיע בשקופיות הסיום של סדרת הטלוויזיה סיקווסט, וסיפר על הקשר בין המופיע בסדרה למחקר במציאות.
ב-2003 ייסד בלארד את המכון לארכאולוגיה אוקיינוגרפית וחקר האוקיינוס באוניברסיטת רוד איילנד והוא משמש כמנהלו, בדרגת פרופסור.
לבלארד הוענקו אותות ותוארי הוקרה שונים על פועלו המחקרי.
מחקרים ותגליות
בלארד הפעיל לראשונה רכב תת-ימי ב-1959 מול חופי פלורידה. במסגרת עבודת הדוקטורט שלו עסק במיפוי מפרץ מיין באמצעות רכב תת-ימי. בשנים 1975 עד 1982 השתתף במשלחות מחקר אמריקאיות-צרפתיות לגילוי פליטות הידרו-תרמיות באמצעות כלי רכב תת-ימיים באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט.
איתור שרידי הטיטניק
בלארד התעניין באיתור שרידי הטיטניק על קרקע האוקיינוס כבר מ-1973. ב-1977 הוביל ניסיון חיפוש ראשון ובלתי מוצלח אחריהם. ב-1982 פנה אל הצי האמריקאי בהצעה שיממן את החיפוש אחרי הטיטניק באמצעות הרכב התת-ימי המאויש החדש שלו, הארגו (Argo). הצי לא היה מעוניין בכך, אך הגיע לבסוף להסכם חשאי עם בלארד: הוא יחפש תחילה באמצעות הרכב ובמימון הצי את שרידיהן של שתי צוללות גרעיניות אמריקאיות, הסקורפיון (Scorpion) והת'רשר (Thresher), שטבעו באוקיינוס האטלנטי, יאתרן ויבדוק את מצב הכורים הגרעיניים שלהן והאם קרינה רדיואקטיבית מהן השפיעה על סביבתן. לאחר השלמת משימות אלו ובכפוף לזמן ולמימון שיעמדו לרשותו, יוכל בלארד לחפש אחר הטיטניק.
ב-22 באוגוסט 1985, לאחר מילוי משימותיו החשאיות, הגיע בלארד למקום טביעתה המשוער של הטיטניק. בעת איתור הצוללות הטבועות גילו הוא וצוותו כי הן התבקעו בשל הלחץ התת-ימי הגבוה והותירו סביבן שובל של שרידים על קרקע הים. קל היה יותר לאתר שובל זה ולהתחקות אחריו עד לשרידי הצוללות מאשר לחפש אותן עצמן. בלארד וצוותו ידעו שגם הטיטניק התבקעה והחליטו להשתמש בשיטת חיפוש זו גם אחריה. החיפוש נעשה על ידי גרירת הרכב התת-ימי, אשר צילם במצלמת וידאו את קרקע האוקיינוס. הרכב נגרר על ידי אוניית האם בתבנית סריקה מתוכננת של שטח שנקבע מראש על ידי המחפשים, כאשר אנשי הצוות מקיימים משמרות סביב השעון מול מסך מצלמת הווידאו.
ב-1 בספטמבר זיהה הצוות שובל שרידים על קרקע האוקיינוס, אשר בהמשך נקבע כי הוא של הטיטניק. לאחר מכן נתגלה גוף האונייה עצמו בעומק של 3.8 קילומטרים. התברר שהוא נשבר לשני חלקים נפרדים. בלארד וצוותו הספיקו לסקור את שני החלקים בטרם אזל זמן המשימה שעמד לרשותם.
ב-12 ביולי 1986 חזר בלארד לאתר על מנת לערוך בדיקה מדוקדקת יותר של שרידי הטיטניק. הפעם השתמש ברכב התת-ימי המאויש אלווין (DSV Alvin) ועמו רכב תת-ימי בלתי מאויש קטן בשם ג'ייסון ג'וניור (Jason Junior), שאותו ניתן היה להחדיר מבעד לפתחים בשני חלקי האונייה. באמצעותם ולמרות קשיים טכניים שונים הצליחו בלארד וצוותו להפיק צילומים מפורטים של שרידי האונייה.
בלארד פרסם את מיקומם המדויק של שרידי הטיטניק אף על פי שבתחילה לא רצה לעשות כן על מנת שלא תופרע מנוחת השרידים, שאותם החשיב כבית עלמין. בעקבות זאת נערכו עוד מסעות רבים לחקר השרידים ומיפויים.
איתור וחקר שרידי אוניות נוספות
ביוני 1989 איתרו בלארד וצוותו את שרידיה של אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק. השרידים נמצאו באוקיינוס האטלנטי בעומק של 4,791 מטרים, שם טבעה במאי 1941.
ב-1993 חקר בלארד את שרידיה של האונייה לוסיטניה, שטובעה מול חופי אירלנד ב-1915.
ב-1998 איתר בלארד וצילם את שרידיה של נושאת המטוסים האמריקאית יורקטאון, אשר טובעה במהלך קרב מידווי ב-1942 ונחה במים בעומק של חמישה קילומטרים.
ב-2002 איתר בלארד את שרידי ספינת הטורפדו שעליה פיקד ג'ון פ. קנדי, לימים נשיא ארצות הברית. זו טבעה באוקיינוס השקט ב-1943 לאחר שמשחתת יפנית נגחה בה. במסגרת מחקרו גם נתגלתה זהותם של שני הילידים תושבי איי שלמה אשר חיפשו את קנדי וצוותו לאחר הטביעה והצילו אותם.
בלארד חקר גם את שרידיהן של אוניות רבות אחרות שטבעו באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, ובין השאר את אלו שטבעו במהלך קרב גוודלקנל באתר שקיבל את הכינוי "המצר בעל תחתית הברזל".
מחקר בים השחור
בסוף שנות התשעים וראשית שנות האלפיים הוביל בלארד שורה של מסעות מחקר ארכאולוגיים בים השחור, אשר התנאים הסביבתיים במימיו הקלו על השתמרותם של שרידי אוניות מתקופות קדומות. במהלכם התגלו בעומק של כ-100 מטרים שרידיהם של כלי שיט עתיקים שונים, מהעידן הרומי והעידן הביזנטי ואף מלפני כ-7,000 שנה. בלארד וצוותו אף איתרו בעומק של 320 מטרים כלי שיט מהמאה השישית לספירה, אשר השתמר כמעט בשלמותו. מחקרים נוספים שערכו סיפקו ממצאים רבים אודות השינויים הטכנולוגיים והמסחר באזור הים השחור בתקופה הביזנטית.
מריאנה שארוונקה
מריאנה שארוונקה (בגרמנית: Marianne Scharwenka, לשעבר מריאנה שטרסוב, 25 בפברואר 1856 – 24 באוקטובר 1918), הייתה כנרת ומלחינה גרמניה. היא הייתה נשואה למלחין הגרמני פיליפ שארוונקה.
ארצ'י אנדרוז
ארצ'יבלד "ארצ'י" אנדרוז (באנגלית: Archibald "Archie" Andrews) הוא דמות בדיונית שנוצרה בשנת 1941 על ידי המוציא לאור והיוצר ג'ון ל. גולדווטר והאמן בוב מונטנה, בשיתוף עם הסופר ויק בלום, ומהווה את דמותה הראשית של זיכיון "ארצ'י קומיקס". בסדרת הלייב-אקשן "ריברדייל", דמותו מגולמת על ידי השחקן קיי. ג'יי. אפא.
ביוגרפיה בדיונית
דמותו של ארצ'יבלד "ארצ'י" אנדרוז הופיעה לראשונה בחוברת "Pep Comics #22" (שפורסמה בדצמבר 1941). בקומיקס, ארצ'י הוא בנם היחיד של פרד ומרי אנדרוז. אביו עובד כמנהל עסקים בינוני. עוד על ראשית חייו של ארצ'י נחשפים בסיפורי "The Little Archie", שם בין היתר מתגלה שהיה לו כלב בשם ספוטי. לאורך הופעיותיו בקומיקס ובמדיות השונות, דמותו של ארצ'י מתגוררת בריברדייל ולומד בתיכון ריברדייל יחד עם חבריו.
דמותו של ארצ'י מתוארת כנער טיפוסי בעיר קטנה המחבב הן את ורוניקה לודג', והן את בטי קופר, קונפליקט היוצר את משולש האהבה האייקוני ארצ'י-בטי-ורוניקה המניע רבים מקווי העלילה של הקומיקס. לאורך עלילות הקומיקס, אף על פי שמעשיו וכוונותיו של ארצ'י הן טובות ותמימות מיסודן, לעיתים קרובות הוא מסתבך עם אביה העשיר של ורוניקה, היירם לודג', או עם מנהל תיכון ריברדייל, וולדו ות'רבי. במקביל, בתור הסולן הראשי של "The Archies", ארצ'י מופיע יחד עם בטי וורוניקה, רג'י מנטל, שנלחם בו על לבה של ורוניקה, וחברו הטוב ביותר, ג'אגהד ג'ונס.
במהלך הקומיקס נחשף שפרד ומרי אנדרוז הם ממוצא סקוטי, ושסבו של אביו של ארצ'י, אנדי אנדרוז, עלה לארצות הברית מסקוטלנד והתיידד עם אחד מאבותיו הרוסיים של מייס מייסון, שהיגר באותו זמן.
סדרת The Little Archie, שפורסמה בין שנת 1956 ועד לאמצע שנות ה-90, מתארת את הרפתקאותיהם של ארצ'י וחבריו לפני גיל הנעורים בבית הספר היסודי.
ריצת הקומיקס Life with Archie מתעדת שני קווי עלילה מקבילים, שבהן ארצ'י מתחתן עם ורוניקה ובטי.
חיי אהבה
מאז תחילת הופעתו של הדמות, ארצ'י ובטי קופר היו החברים הטובים ביותר שנמשכו רומנטית אחד לשנייה מילדותם, והיא מוצגת כחברתו הקרובה ביותר ואשת סודו. עם זאת, כאשר ורוניקה לודג' עברה לגור בריברדייל, ארצ'י החל להפנות את תשומת לבו אליה, מה שגרם לבטי לכעוס ולקנא ולהתחיל להתחרות בוורוניקה על אהבתו.
לעיתים, ארצ'י מתחרה על תשומת לבן של בטי וורוניקה עם חברו-יריבו, רג'י מנטל, ולעיתים גם מול נערים אחרים. במשולש האהבה האייקוני של ארצ'י-בטי-ורוניקה, ורוניקה משאירה את ארצ'י בסיטואציות בהן הוא אינו יודע וכיצד לנהוג כלפיה, והיא לא מאפשרת לו לקחת אותה כמובנת מאליה. לעומת זאת, בטי מוודאת היטב שארצ'י מודע לכך שהיא מעריצה אותו. עם זאת ארצ'י, נוטה להתעניין יותר בוורוניקה ובוחר להמשיך להילחם על אהבתה.
בחלק מחוברות הקומיקס, ארצ'י יצא עם בחורה עשירה וג'ינג'ית בשם שריל בלוסום, שבתחילה נחשבה מינית מדי ואף קצת מופקרת, ובעקבות כך היא הוצאה מהקומיקס, אך הושבה בעקבות הפופולריות לה זכתה, היא הובאה שוב ב-"Love Showdown", סדרה בת ארבעה חלקים בהם ארצ'י מנסה לקבל החלטה בין שריל, בטי וורוניקה.
ב-15 במאי 2009 הודיעה "ארצ'י קומיקס" שארצ'י יבחר סוף סוף באחת הבנות ויינשא לה בקשת העלילתית שתתקיים בין החוברות Archie # 600-606 (אוגוסט 2009 - פברואר 2010). עם זאת, "ארצ'י קומיקס" חשפה בפומבי שמדובר בסיקוונס חלומות שמראה שני עתידיים אפשריים: עתיד אחד שבו ארצ'י מתחתן עם ורוניקה (600-602#), ועתיד שני שבו הוא מתחתן עם בטי (603-605#). בשניהם, יש לו תאומים: תינוק בשם ארצ'י ג'וניור שנראה כמוהו, ותינוקת ששמה ומראה זהה בהתאם לנערה לה הוא נישא. גיליון 606 היה אפילוג לריצת הקומיקס Archie Marries Veronica/Archie Marries Betty, ששיחזר את הפורמט הישן של הקומיקס.
ב-Archie #608 (מאי 2010), ארצ'י מתחיל מערכת יחסים עם ואלרי בראון, בזמן ש-"The Archies" ו"ג'וזי והפוסיקאטס" עשו סיבוב הופעות יחד, לאחר שכתבו יחד את השיר "More Than Words" שתיאר את רגשותיהם. חוברת מס' 609 חשפה כי הקשר הרומנטי ביניהם נודע לחברי שתי הלהקות עד סוף הסיבוב, וארצ'י וואלרי אולצו להיפרד כש"פוסיקאטס" נסעו לאירופה, אך קיוו לשמור על הקשר ביניהם. בחוברת הקומיקס Archie Marries Valerie, ואלרי וארצ'י מצפים לתינוק.
חברים
חברו הטוב השני של ארצ'י הוא רג'י מנטל, שלרוב משמש על תקן יריבו הרומנטי והאתלטי של ארצ'י. לרוב, רג'י מנצל כל הזדמנות הנקרית בדרכו על מנת להפוך את ארצ'י לבדיחה מהלכת ולעקוץ אותו ועם זאת, רג'י מוצג לעיתים קרובות כבן לווייתו הקרוב של ארצ'י למרות יהירותו ואופיו התחרותי, והם נראים לעיתים קרובות יחד מתרגלים תרגילים אתלטיים או מחפשים דייטים.
חבריו האחרים של ארצ'י כוללים את דילטון דוילי, הגאון המקומי שמכניס את ארצ'י לצרותיו ומוציא אותו מהן באמצעות הניסויים וההמצאות שלו; מוס מייסון, ספורטאי הביישן והחביב של תיכון ריברדייל; צ'אק קלייטון; מידג' קלאמפ וננסי וודס, בנות זוגם של מוס וצ'אק; ואת'ל מאגס, נערה המאוהבת בג'אגהד.
מותו של ארצ'י
72 שנים לאחר הופעתו הראשונה של הדמות, באפריל 2014, הודיעה "ארצ'י קומיקס" שדמותו של ארצ'י הבוגר תיהרג בחוברת 36# של Life with Archie שתפורסם ביולי 2014, בעוד שמקביל דמותו של ארצ'י הנער תמשיך להופיע בריצה אחרת של "ארצ'י קומיקס". ארצ'י מת כאשר הוא נורה בבטן בזמן שהציל את חברו, הסנטור קווין קלר. הסיפור נכתב כדי לסיים את שני קווי העלילה, מבלי לפרט לאיזו בחורה ארצ'י התחייב לבסוף, והוא מכיל מספר פלאשבקים לימי The Little Archie. החוברת האחרונה (#37) מתרחשת כשנה אחרי מותו של ארצ'י, כשכל חבריו מנציחים אותו ושמו של תיכון ריברדייל נקרא באופן רשמי על שמו של ארצ'י, לזכרו. הסיפור מסתיים כשג'אגהד, כעת הבעלים של "פופ'ס שוקליט", מגיש מילקשייק לשלושה ילדים הדומים לארצ'י, בטי וורוניקה.
ברדיו
דמויותיו של המאייר מונטנה הושמעו ברדיו בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20. דמותו של ארצ'י אנדרוז הושמעה לראשונה ב-"NBC Blue Network" ב-31 במאי 1943, ולאחר מכן עברה ל-"Mutual" בשנת 1944, ולאחר מכן חזרה לרדיו של "NBC" משנת 1945 עד ל-5 בספטמבר 1953. הקריין המקורי של התוכנית היה קנת באנגארט, שלאחר מכן הוחלף בבוב שפרד בשנים 48–1947 ובדיק דאדלי. ארצ'י דובב על ידי צ'ארלס מולן (1944-1943), ג'ק גריימס (1944) וברט בויאר (1945), ובוב הייסטינגס (1945–1953) כדמות הראשית של תוכנית הרדיו במהלך שנותיה של התוכנית ב-"NBC".
בטלוויזיה
אנימציה לייב-אקשן
הנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג'
הנסיך ג'ורג' ויליאם פרדריק צ'ארלס, דוכס קיימברידג' (באנגלית: George William Frederick Charles; 26 במרץ 1819 – 17 במרץ 1904) היה איש צבא בריטי והמפקד העליון של הכוחות בין 1856–1895. ג'ורג' היה נכדו של המלך הבריטי ג'ורג' השלישי, אביו הנסיך אדולפוס היה בנו העשירי של המלך. הנסיך ג'ורג' ירש את התואר דוכס קיימברידג' בשנת 1850 לאחר מות אביו.
ביוגרפיה
ג'ורג' נולד ב-26 במרץ 1819 בהנובר, לנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג', בנו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ולאוגוסטה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של פרידריך, נסיך הסן-קאסל וקרולינה, נסיכת נסאו-אוזינגן.
בשנת 1837 לאחר שירות קצר בצבא ממלכת הנובר, התגייס ג'ורג' לצבא הבריטי בדרגת קולונל. בשנים 1838–1839 פיקד ג'ורג' על הכוחות בגיברלטר, ולאחר שירות באירלנד מונה ג'ורג' באפריל 1842 למפקד רגימנט ההוסרים האירי ה-8 המלכותי של המלך. בשנים 1842–1845 כיהן ג'ורג' כמושל האיים היוניים, ולאחר מכן הועלה לדרגת מייג'ור גנרל, ובין השנים 1852–1854 הוא היה מפקח חיל הפרשים.
עם פרוץ מלחמת קרים הועלה ג'ורג' לדרגת לוטננט גנרל, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-1, עמה לחם בקרבות השונים במלחמה. לאחר המלחמה הועלה ג'ורג' לדרגת גנרל, ומונה למפקד העליון של הכוחות וליועצו הצבאי של שר המלחמה, ובתוקף תפקידו דאג לשיפור ציוד החיילים. ב-9 בנובמבר 1862 הועלה ג'ורג' לדרגת פילדמרשל, ובשנת 1895 פרש ג'ורג' מתפקידו.
כוחו ושמיעתו של ג'ורג' נחלשו בשנותיו המאוחרות, ובהלוויה של המלכה ויקטוריה הוא לא היה מסוגל לרכוב ונאלץ להשתתף כשהוא מובל בכרכרה. באוגוסט 1903 ביקר ג'ורג' את ביקורו האחרון בגרמניה. ב-17 במרץ 1904 מת ג'ורג' בלונדון, כתוצאה מדימום בבטן. לאחר מותו ללא ילדים במסגרת הנישואין, תואר הדוכסות לא היה בשימוש במשך 107 שנים, עד שהמלכה אליזבת השנייה העניקה אותו לנכדה ויליאם, נסיך ויילס, שהוא דוכס קיימברידג' החל משנת 2011.
משפחתו
בשנת 1847 התחתן ג'ורג' עם השחקנית שרה פיירברוטר, ללא היתר מהמלכה כפי הנדרש מכוח חוק הנישואים המלכותיים 1772, ומשום כך לא יכלו ילדיו לרשת את תאריו לאחר מותו. לזוג נולדו 3 ילדים:
תארים
בתור נכדו של המלך ג'ורג' השלישי, ג'ורג' נולד עם התואר נסיך הנובר ודוכס בראונשווייג-ליננבורג. לאחר מות אביו קיבל כאמור את התואר דוכס קיימברידג'. בנוסף, לאורך השנים קיבל תארים, עיטורים ותוארי אבירות במסדרים שונים:
סטלאלנד
ארצות הברית של סטלאלנד (בהולנדית: Verenigde Staten van Stellaland), הייתה קונפדרציה עצמאית קצרת ימים שהתקיימה במהלך שלהי המאה ה-19 בשטחי דרום אפריקה של ימינו, באזור בו נמצאת היום הפרובינציה הצפון-מערבית. היא היוותה איחוד של שתי מדינות קטנות שקדמו לה, רפובליקת סטלאלנד (בהולנדית: Republiek Stellaland) ומדינת גושן (בהולנדית: Het Land Goosen).
רפובליקת סטלאלנד ומדינת גושן היו שתי מדינות קטנות שהוקמו במהלך שנות-80 של המאה ה-19 על ידי אפריקאנרים תושבי הרפובליקה הדרום-אפריקאית. בשיאן כל אחת כללה כ-2,000 או 3,000 תושבים. כאמור, כשנה לאחר הקמתן הן אוחדו לידי יחידה מדינית אחת. עד מהרה הפכה הישות המאוחדת לאזור מריבה בין הרפובליקה הדרום-אפריקאית לבין הבריטים במושבת הכף. לבסוף, לאחר שהאזור סופח הן על ידי הרפובליקה והן על ידי בריטניה, הבריטים הצליחו לקבע את שליטתם באזור, אשר מאוחר יותר שולב במושבת הכף.
רקע
ייסוד המדינות האפריקאנריות בשטחי הספר המזרחיים של מדבר קלהארי בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19, היווה תוצר של אחד משלביו המאוחרים של הניסיון של העם האפריקאנרי לתרגם את הטרק הגדול לעצמאות מדינית. מוצאם של האפריקאנרים הוא במושבת הכף ההולנדית, אשר החלה את דרכה בקייפטאון בשנת 1652. האפריקאנרים הם צאצאיהם של המתיישבים ההולנדים שאכלסו את המושבה, אשר בשנת 1806 עברה סופית לשליטה בריטית. למרות שבתחילה ניסה השלטון הבריטי החדש לרכוש את אמונם של האפריקאנרים, עד מהרה היחסים בין הצדדים עלו על שרטון. האפריקאנרים תפסו את השלטון הבריטי כרודני, וחשו געגוע לימי השלטון ההולנדי. עד מהרה החלו קולות של מרד להישמע בקרב האפריקאנרים במושבה, אך לנוכח כוחה העצום של האימפריה, הבינו האפריקאנרים שכל ניסיון לעימות ישיר עמה נידון לכישלון. ברם, הם החליטו שעזיבתה של המושבה היא מעשה בלתי נמנע.
לאחר שורה של דיונים פנימיים ממושכים, בשנת 1835 יצאו ממושבת הכף משלחות ראשונת של חלוצים אפריקאנרים לתור את הארץ. בתחילה אנשי הטרק התמקדו בעיקר בהכנעת השבטים הילידיים בתחומי המדינה החופשית של ימינו ובצפונה של הארץ. עקב הצלחתם לקצור ניצחונות על חלק מהשבטים בשלהי שנת 1836, ההגירה ממושבת הכף מזרחה הפכה להמונית. בחודשים הבאים אלפי אפריקאנרים עמוסים על עגלות משא עזבו את שטחי המושבה ונעו לכיוון צפון מזרח, אל השטחים שמעבר לנהר האורנג'. בתחילה, הם ניסו לבסס מדינה עצמאית בחבל נטאל, היא רפובליקת נטאליה. הרפובליקה שם התבררה לבסוף ככישלון, לאחר שבריטניה כבשה את המקום בשנת 1845 והקימה בו מושבה משלה. לאחר מכן, הם פנו להתיישבות בפנים הארץ, שם במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 הם הצליחו להקים בסופו של תהליך ממושך שתי רפובליקות עצמאיות גדולות: הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית.
רפובליקת סטלאלנד ומדינת גושן
לפני התיישבותם של האפריקאנרים באזור, המקום אוכלס על ידי שתי קבוצות עיקריות: בני הגריקואה הצבעוניים, ובני הצוואנה השחורים. הגריקואה הגיעו למקום ככל הנראה כטרקבורים עוד שנים רבות קודם לכן. בעוד העמים השונים בטריטוריה התחרו על השליטה בה, האימפריה הבריטית החלה גם היא תובעת עליה ריבונות. בין לבין, מעט לאחר שנת 1880, שתי קבוצות של אפריקאנרים חמושים החלו לעשות את דרכם לאזור ולהשתלט בו על שטחים שונים. ב-26 ביוני 1882, אחת הקבוצות, אשר התיישבה באזור המערבי יותר והונהגה על ידי חריט יעקובוס ואן נייקרק, הכריזה בשטחה על הקמתה של רפובליקת סטלאלנד. פירוש שמה של המדינה באיטלקית הוא ארץ הכוכב. עוד באותה השנה, הקימו מתיישבי המדינה החדשה את העיר ורייבורג (Vryburg), אשר הוכרזה כעיר הבירה. באותה התקופה התגוררו ברפובליקת סטלאלנד כ-20,500 תושבים, ומעריכים כי כ-3,000 מהם היו ממוצא אירופאי. כשלושה חודשים לאחר הקמתה של רפובליקת סטלאלנד, ב-24 באוקטובר 1882 הוכרזה ממזרח לה עצמאותה של מדינה חדשה אחרת - מדינת גושן. נסיבות הקמתה של גושן היו דומות במיוחד לאלו של סטלאלנד, וגם היא הוקמה על ידי קבוצה חמושה אשר מוצאה הוא מהרפובליקה הדרום-אפריקאית. מקור שמה של המדינה הוא בארץ גושן המוזכרת בספר שמות, עדות לאדיקותם הדתית של מייסדיה. את קבוצת המתיישבים של גושן הנהיג ניקולאס קלאודיוס פיטיוס, ולאחר הקמת מדינתם הם קבעו את בירתם ברויגרונד (Rooigrond). באותן השנים התגוררו במדינת גושן כ-17,000 תושבים, מתוכם כ-2,000 ממוצא אירופאי, מעט פחות מבסטלאלנד השכנה אשר הייתה גם גדולה יותר מגושן בשטחה. מעבר לעיר הבירה של גושן אשר הייתה לא הרבה מעבר לאוסף בקתות עץ וכמה משקים חקלאיים, הקימו תושבי המדינה גם כמה יישובים קטנים נוספים באזור.
ארצות הברית של סטלאלנד
זמן קצר לאחר הקמת שתי המדינות נערכו מאמצים מצד גורמים שונים לאחד אותן לידי ישות מדינית אחת. הרקע לאיחוד היה הדמיון הרב בין שתי המדינות, ותקוותם שהפיכתן למדינה גדולה יותר תהווה ארובה להמשך קיומן הריבוני. לבסוף, פחות משנה לאחר הקמתן נשאו מאמצים אלו פרי, וב-6 באוגוסט 1883, עם הקמתה של ארצות הברית של סטלאלנד, אוחדו המדינות תחת קונפדרציה משותפת. מרכז המדינה החדשה, כמו שגם מעיד שמה, היה בחלק המערבי, בסטלאלנד, ולא במדינת גושן. כך למשל עיר הבירה המשותפת הייתה ורייבורג ומנהיג המדינה החדשה היה חריט יעקובוס נייקרק, אשר קודם לכן הנהיג את סטלאלנד.
כל אותו הזמן, ממשלת בריטניה סירבה להכיר בריבונות המדינה החדשה, כמו גם בשתי אלו שקדמו לה. באותן השנים של בהלת זהב בדרום אפריקה, רבים סברו שהאזור עשוי לכלול מאגרי זהב, בדומה לקימברלי השוכנת במרחק לא גדול מדרום. בנוסף, חששה ממשלת בריטניה ששליטה אפריקאנרית במדבר קלהארי תסכן את כוונותיה לקולוניציה של בוטסואנה של ימינו, ותסקל את הרציפות הטריטוריאלית שבריטניה שאפה ליצור בין מושבת הכף לשאר מושבותיה באפריקה. לפיכך, גבר הלחץ מצד גורמים בריטיים שונים על מושבת הכף לספח את האזור לתחומיה. מוביל יוזמת סיפוח האזור היה המדינאי הבריטי ססיל רודס, לימים ראש ממשלת מושבת הכף.
בריטניה הגיבה לסיפוח של קרוגר בטענה שהוא איננו חוקי, ובדצמבר 1884 כוח צבאי של 4,000 חיילים בריטים בפיקודו של הגנרל צ'ארלס וורן נשלחו מאנגליה על מנת למגר את ההתנגדות במקום. עם הגעת הכוח הונף הדגל הבריטי בסטלאלנד, כאשר הכיבוש עובר ללא שום התנגדות אלימה. בתחילה, נשלט האזור על ידי בריטניה באופן נפרד, אך בהמשך, החל מה-3 באוקטובר 1895, המקום הועבר לשליטתה של מושבת הכף.
יחסי טובאלו–יפן
יחסי טובאלו–יפן הם היחסים הדיפלומטיים בין טובאלו לבין יפן. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1979, כשנה לאחר עצמאותה של טובאלו.
סחר
יפן היא אחת מספקיות הסיוע הגדולות ביותר של טובאלו. יפן תרמה לטובאלו את ה"מאנו פולאו", ספינה בגודל של 50 מטרים; בשנת 2015 ממשלת יפן תרמה לטובאלו ספינת נוסעים בעלת קיבולת של 380 נוסעים.
בשנת 2011, בעקבות משבר הבצורת אשר פקד את טובאלו באותה השנה, סיפקה ממשלת יפן לטובאלו שלוש יחידות התפלה וחלקים חדשים לתיקון יחידות ההתפלה הקיימות בטובאלו. בנוסף, יפן מימנה לטובאלו את רכישת מתקן התפלה באמצעות אנרגיה סולארית ושני מפעלי התפלה ניידים.
בשנת 2018 שוויו של הייצוא היפני לטובאלו עמד על 2,230 מיליון ין. באותה השנה, שוויו של הייבוא היפני מטובאלו הסתכם ב-250 מיליון ין.
יפנים בטובאלו
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2017 התגורר בטובאלו אזרח יפני אחד.
מרכז אוברטור לאמנויות
מרכז אוברטור לאמנויות (באנגלית: Overture Center for the Arts) הוא מרכז חדשני ומשוכלל לאמנויות הבמה וגלריית אמנות במדיסון, ויסקונסין, ארצות הברית. המרכז נפתח ב-19 בספטמבר 2004 במקום המרכז העירוני הקודם. נוסף לכמה אולמות תיאטרון, שוכן במקום גם מוזיאון מדיסון לאמנות עכשווית.
היסטוריה
המרכז נבנה בהזמנת ג'רום פראוטצ'י ופלזנט רולנד, בתכנון האדריכל הארגנטינאי סזאר פלי, שיצירותיו המפורסמות ביותר הן אולי מגדלי פטרונס, אשר היו במשך זמן רב הבניינים הגבוהים בעולם. כמו כן תכנן את תשלובת המרכז הפיננסי העולמי באזור העסקים של מנהטן. פראוטצ'י ורולנד שילמו 205 מיליון דולר להקמת הבניין, התרומה הפרטית הגדולה ביותר בסוגה לאמנויות. המרכז החליף עם השלמתו את המרכז העירוני של מדיסון, שעמד באותו קטע של רחוב סטייט במדיסון. הנשיא הראשון של המרכז החדש היה רוברט. ד'אנג'לו, ואחריו כיהנו בתפקיד מייקל גולדברג, טום קארטו וטד דה-בי.
אולמות
בבניין שבעה אולמות, נוסף לגלריות אמנות:
אולם אוברטור
אולם אוברטור, בעל 2251 המושבים, הוא הגדול ביותר במתקן. הוא בנוי בארבעה מפלסי מושבים ומצטיין בסגנון אדריכלי מרשים. בתכנונו הושם דגש על האקוסטיקה ואין בו מעבר אמצעי. מערכי הישיבה ביציעים נושאים אופי קונטיננטלי, ללא מעברים פרט לאלה שבצדי שורות שמושבים, כדי לאפשר מרחב ישיבה גדול יותר ולשפר את האקוסטיקה. באולם מותקן עוגב גדול, קבוע, מעשה ידיו של בונה העוגבים הגרמני קלייס. התזמורת הסימפונית של מדיסון, האופרה של מדיסון והבלט של מדיסון רואים באולם זה את ביתם. נוסף ללהקות מקומיות, מופיעים באולם אוברטור מבצעים אורחים במסעות הופעות; הקומיקאי ג'רי סיינפלד והצ'לן יו-יו מה הם בין אמני הבמה המפורסמים שהופיעו שם.
אולם קפיטול
בתקופת בנייתו של מרכז אוברטור, שופץ תיאטרון אוסקר מאייר (במקור תיאטרון קפיטול, שנפתח בשנת 1928 כאולם קולנוע), ולאחר שחזור וצמצום ממדיו, חזר להיקרא "תיאטרון קפיטול". התיאטרון נחנך בהופעת התזמורת הקאמרית של ויסקונסין בנובמבר 2005. האולם מעוצב בגוני כחול עמום וורוד פוקסיה, ומכיל 1089 מושבים באולם הראשי וביציע. עוד נמצא באולם עוגב שבנתה חברת ברטון לעוגבים מאושקוש, ויסקונסין. הדיירים הקבועים באולם הם התזמורת הקאמרית של ויסקונסין ותיאטרון המשפחה CTM של מדיסון, אם כי מופעים אורחים (על פי רוב קונצרטים) מבצעים שם באופן קבוע.
פלייהאוז
האולם הזה, הקטן והאינטימי יותר, החליף את ה"איסטמוס פלייהאוז" הקודם. הוא שופץ במחשבה על "התיאטרון הרפרטוארי של מדיסון" כלהקת הבית, ו"מדיסון רפ" ישב בו עד סגירתו במרץ 2009.
פרומנד הול
זה חלל קטן יותר, ששורות המושבים הקבועות בקירותיו יכולות להסב אותו לאולם מופעים שתפוסתו היא עד 300 צופים. "קאנופי דאנס" היא להקת הבית שלו.
בימת רוטונדה
החדר הזה, במפלס התחתון, משמש בעיקר את ילדי המרכז במופעי הרוטונדה. הוא האולם היחיד הנגיש לקהל בשעות קבועות. הקירות והרצפה הם בגוני פוקסיה, ויש בו יציעי מושבים לקהל. המקום משמש גם כאולם אירועים, אסיפות ושאר מופעים.
ויסקונסין סטודיו ורוטונדה סטודיו
שני האולמות האלה משמשים בעיקר לחזרות ולאסיפות. הם מצוידים גם במלואם כחללי תיאטרון קופסה שחורה, שיש בהם בין 100 ל-200 מושבים, בהתאם למערך הכיסאות.
גלריות אמנות חזותית
המרכז מכיל ארבע גלריות לאמנות חזותית. "גלריות אוברטור" מציגות תערוכות של אמנים וארגונים, מקומיים ומדינתיים.
במרכז שוכנת גלריית ג'יימס ווטרוז, שאותה מפעילה האקדמיה של ויסקונסין למדעים, אמנויות וספרות. גלריה זו מציגה מוצגים ומתקנים גדולים יותר של אמנים מרחבי המחוז.
שתי הגלריות פתוחות לציבור הרחב.
מחלוקת
מרכז אוברטור היה נושא לכמה מחלוקות. אחרי המתנה הראשונית של פראוטצ'י/רולנד בסך 100 מיליון דולר, תרמו השניים עוד 100 מיליון דולר, כדי להביא את האתר לדרגת שכלול עליונה. בין תושבי מדיסון היו שטענו, כי סדר העדיפות של העיר מוטה. אחרים אמרו, שהמיזם עתיד לפגוע בדימוי של רחוב סטייט הסמוך. עוד אחרים סברו, שהמקום יהיה נגיש רק לעשירים ויגביל את הנגישות ליוזמות קטנות יותר ומקומיות ולאמנים מקומיים.
לאחר תחילת הבנייה, התעוררו חששות לגבי מימון נוסף. תושבים חששו, שההאטה בכלכלה תביא לצמצום בעתודות המימון למרכז. במקרה זה, הייתה נוצרת אפשרות לעיריית מדיסון להיכנס בעובי הקורה ולשמור על רמת המימון. היו שדאגו, שהמיזם שהיה אמור להיות פרטי יהיה לנטל מיותר על משלמי המיסים. חששות אלה התבדו הודות להפשרת קרן הנאמנות, שנקבעה לתשלום חוב הבנייה ולכיסוי דמי תפעול מסוימים. ההפשרה הותירה חוב מסוים על הבניין, וזה שולם על ידי ג'רי פראוטצ'י, פלזנט רולנד וכמה מידידיהם. הפשרת המענק אילצה את המרכז לקצץ במספר אנשי הצוות בגלל אובדן דמי התפעול. מרכז אוברטור ממשיך להתקיים כמתקן בבעלות פרטית ומתנהל כיום כמלכ"ר; הוא איננו שייך עוד לעיריית מדיסון. המרכז מקבל סובסידיה שנתית מן העירייה, השווה פחות או יותר לזאת שמקבל המרכז העירוני של מדיסון (שבבעלות העירייה). בתקציבו הנוכחי, נראה שהמרכז נחלץ מקשייו הפיננסיים. מספר העובדים עולה עכשיו על זה שלפני הפשרת המענק הכפויה.
נמל התעופה הבין-לאומי ג'קסונס
נמל התעופה הבין-לאומי ג'קסונס (באנגלית: Jacksons International Airport) המכונה גם נמל התעופה פורט מורסבי, הוא נמל תעופה בין-לאומי הממוקם 8 ק"מ (5 מיילים) מחוץ לפורט מורסבי שבפפואה גינאה החדשה. זהו נמל התעופה הגדול והעמוס ביותר בפפואה גינאה החדשה, עם כ-1.4 מיליון נוסעים שעברו בנמל התעופה בשנת 2015, והוא המהווה בסיס פעולה מרכזי לאייר ניוגיני, חברת התעופה הלאומית של פפואה גינאה החדשה. נמל התעופה משמש גם כבסיסה של חברות התעופה PNG Air ו-Travel Air. הוא החליף את נמל התעופה הישן של פורט מורסבי, שמהווה כיום את הפרוור של וויגאני, שמסלול ההמראה שלו נשאר עד שנות ה-90, אך לא נותר לו זכר.
טרמינלים
נמל התעופה הבין-לאומי ג'קסונס מורכב משני טרמינלים: טרמינל לטיסות פנים, בו שוכנים אייר ניוגיני ו-PNG Air, והטרמינל הבין-לאומי.
הטרמינל הבינלאומי כולל ארבעה מפרצי חניה למטוסים שמצוידים בגשרי עלייה למטוס. שני הטרמינלים מקושרים דרך שביל מקורה.
אלכס גרוזה
אלכס ג'ון גרוֹזה (באנגלית: Alex John Groza; 7 באוקטובר 1926 – 21 בינואר 1995) היה כדורסלן ומאמן כדורסל אמריקאי, ששיחק בליגת ה-NBA בשנים – לפני שהושעה מהליגה בגין סקנדל הימורים שהיה מעורב בו כשחקן באוניברסיטת קנטקי.
קריירת מכללות ונבחרת ארצות הברית
גרוזה נולד וגדל בעיר מרטינס פרי שבאוהיו, כאחיו הצעיר של שחקן הפוטבול לו גרוזה, אחד השחקנים הבולטים בתולדות קבוצת קליבלנד בראונס.
בין השנים 1945–1949 למד באוניברסיטת קנטקי, והוביל את קבוצת הכדורסל שלה לשתי זכיות רצופות באליפות טורניר המכללות ב-1948 וב-1949. בשתי עונות אלו נבחר ל-MVP של פיינל פור ה-NCAA, וכן לחמישיית העונה של ליגת המכללות עם ממוצעים של 11.7 ו-20.5 נקודות למשחק, בהתאמה.
בקיץ 1948 השתתף באולימפיאדת לונדון כחבר נבחרת ארצות הברית בכדורסל, והוביל אותה לזכייה במדליית הזהב עם שיא קבוצתי של 11.1 נקודות בממוצע למשחק.
קריירת משחק
בעונתו השנייה בליגה,, העמיד ממוצע של 21.7 נקודות למשחק ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר לצד חברו לקבוצה ראלף בירד. אינדיאנפוליס סיימה את אותה עונה במקום השמיני בליגה והודחה בסיבוב הפלייאוף הראשון על ידי לוס אנג'לס לייקרס, על אף יכולת נהדרת של גרוזה שקלע 32.3 נקודות למשחק מול ג'ורג' מייקן. גרוזה נבחר בשנית לחמישיית העונה, והשלים עונה שנייה ברציפות כשחקן בעל אחוזי הקליעה הגבוהים בליגה, עם 47.8% ו-47.0% בהתאמה. הייתה זו גם העונה השנייה ברציפות אותה מסיים גרוזה כשחקן בעל ממוצע הנקודות השני בגובהו בליגה, אחרי ג'ורג' מייקן.
בקיץ 1951 נחשפה שערוריית הימורים שהיו מעורבים בה 33 שחקנים משבע אוניברסיטאות שונות בליגת המכללות האמריקאית, בין השנים 1947–1950. בין החשודים היו גרוזה ובירד, אשר הושעו מליגת ה-NBA לצמיתות לאחר שהודו בחקירתם כי מכרו משחקים כשחקני קנטקי בעונת 1948/1949. מאז המקרה לא שב גרוזה לשחק כדורסל.
קריירת אימון
בשנת 1959 מונה גרוזה למאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת בלארמין אשר בלואיוויל, קנטקי, אותה אימן במשך 7 שנים.
בעונת 1970/1971 אימן את קבוצת קנטקי קולונלס מליגת ה-ABA בשני משחקים, בין פיטורי המאמן ג'ין רודס לבין מינויו של פרנק רמזי לתפקיד. בעת הקמת קבוצת סן דייגו קונקיסטדורס מה-ABA מונה גרוזה לג'נרל מנג'ר שלה, ולקראת עונת 1974/1975 מינה את עצמו למאמנה הראשי, כמחליפו של המאמן היוצא וילט צ'מברלין. לאחר שפתח את העונה עם מאזן ניצחונות שלילי 15–23 התפטר גרוזה מתפקידו, ונשאר בתפקיד הג'נרל מנג'ר עד פירוק הקבוצה בשנת 1975.
אוונגרד (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גורג'י יאיר
חכם גורג'י יאיר (1909, התרס"ט, בגדאד – 1999, ה' באלול תשנ"ט, ירושלים) היה פייטן, חזן ומחנך ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בבגדאד בשנת תרס"ט בן בכור ליוסף ומסעודה יאיר. למד במדרש תלמוד תורה ובישיבת בית זילכה. כבר בבחרותו התמנה למחנך ב"מדרש תלמוד תורה". עם עלייתו ארצה חינך במעברת העולים הרטוב מטעם הפועל המזרחי ולאחר מכן שימש כמחנך בתלמוד תורה "בית אהרון" בשכונת בית ישראל בירושלים.
חכם יאיר נחשב לאחד מגדולי החזנים של יהדות בבל במאה ה-20 בבגדד ובירושלים. את לימודו בחזנות למד בעיקר מחכם עזרא דנגור שהיה רבה הראשי של בגדאד. את הפיוטים למד מכמה מורים ובעיקר מחוג המקובלים של הרב יהודה פתיא וחכם יצחק דרזי.
בבגדד שימש חזן בימי חול בבית הכנסת הגדול (צלאת לכבירי) ובשבתות בבית הכנסת צלאת דינה שבשכונת "באב אל שרגי". כשהגיע לירושלים נענה להזמנת ידידו שאול פתיה להיות חזן בבית הכנסת "מנחת יהודה" שבשכונת מחנה יהודה ובו שימש כשלושים שנה.
חכם יאיר היה עורך חופות מורשה בבגדד מטעם בית הדין המקומי ובירושלים קיבל סמיכה מחודשת אחר שעמד בבחינה אצל הרב צבי פסח פרנק.
שכל את בנו החייל דוד יאיר שנהרג בעת שירותו הצבאי בסיני.
כמה מנכדיו משמשים חזנים מפורסמים במסורת הספרדית-ירושלמית ומהם משה חבושה והרב דוד מנחם.
מחניכיו: המקובל חכם שמואל דרזי, הרב דוד משתה (מרבני העיר חדרה), הרב בן ציון מוצפי, אחיינו הרב יהודה יאיר, החזן ר' יהודה עובדיה והמשוררים האחים בלפור והרצל חקק.
נפטר בירושלים בה' באלול תשנ"ט ונטמן בחלקת הבבלים בהר המנוחות.
שמואל לעף
ביוגרפיה
שמואל לעף נולד כבנם השלישי של הרב הראשי לאופולד לעף ושל לאונטין שוואב. הוא השלים את לימודיו התיכוניים בסגד, ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת וינה, שם קיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1871. שמואל לעף התיישב בבודפשט ב-1873. משנת 1876 עבד במשך שני עשורים כעורך הראשי של "Pester medizinisch-chirurgische Presse". הוא כתב מספר עבודות מחקר בעיקר בנושאי בריאות הציבור. הוא היה נשיא "האגודה הרפואית של בודפשט". ועבד גם כרופא הראשי של "חברת הביטוח הכללית ההונגרית הראשונה" (Első Magyar Általános Biztosító Társaság). אחרי 1891 ערך את השנתון של "האגודה הבלנאולוגית של מדינות הכתר הקדוש ההונגרי" (Magyar Szent Korona Országai Balneológiai Egyesület). בשנת 1893 הוא הפך לחבר ב"מועצה הרפואית הלאומית לבריאות הציבור" (Országos Közegészségügyi Orvosi Tanács) למשך כל ימי חייו. בשנת 1895 נבחר לנשיא "האגודה לסיוע רפואי בבודפשט" (Budapesti Orvosi Segélyegylet). הוא השתתף בהקמת "האגודה הבלנאולוגית הלאומית" (Országos Balneológiai Egyesület) ושימש כמזכיר הכללי של האגודה במשך שנים רבות. ב-27 באוגוסט 1898 קיבל את צלב האבירים של מסדר פרנץ יוזף. מגיל צעיר מילא תפקיד משמעותי בחיים הציבוריים היהודיים בבודפשט. הוא היה המנהל כל בתי החולים של הקהילה היהודית של פשט והיה חבר בגוף הייצוגי של הקהילה. שמואל לעף הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
חייו הפרטיים
אשתו הייתה לאוני שוורץ.
נידלס (קליפורניה)
נידלס (באנגלית: Needles, בשפת מוהאבי ʼAha Kuloh) היא עיר במחוז סן ברנרדינו, בדרום מדינת קליפורניה. העיר שוכנת על הגדה המערבית של נהר הקולורדו, בתת-האזור עמק מוהאבי של מדבר מוהאבי, בסמוך לגבולות עם המדינות אריזונה ונבדה, ובערך כ-180 קילומטרים מהסטריפ של לאס וגאס. זו העיר המזרחית ביותר באזור האורבני של לוס אנג'לס רבתי. אל העיר ניתן להגיע בכביש בין-מדינתי 40 ובכביש 95. על פי מפקד האוכלוסין של 2010 התגוררו בעיר 4,844 תושבים, גידול קטן מ-4,830 התושבים שנמנו במפקד בשנת 2000.
משמעות שם העיר באנגלית היא "מחטים", והעיר קרויה על שם קבוצה של פסגות מחודדות בהרי מוהאבי, ממזרח לנהר באריזונה דרומית לעיר, המכונות "המחטים" ("The Needles"). הקהילה הגדולה של האינדיאנים בני המוהאבי משתפת בין שמורת האינדיאנים פורט מוהאבי והעיר. נידלס היא שער כניסה לשמורה הלאומית מוהאבי.
היסטוריה
בני המוהאבי, אחד משבטי האינדיאנים של נהר קולורדו הם אינדיאנים שחיו באזור עמק מוהאבי במשך תקופה ארוכה לפני בוא האירופאים לאזור. בשפת מוהאבי הם קוראים לעצמם ʼAha Makhav שפירושו "אנשים החיים לאורך הנהר".
דרך מוהאבי ההיסטורית עוברת כיום דרך השמורה הלאומית מוהאבי. ב-1859 נבנה לידה המבצר פורט מוהאבי על מנת להגן על החלוצים המהגרים לקליפורניה ונוסעים אחרים מתקיפות המוהאבי.
העיר נוסדה במאי 1883 כתוצאה מבניית מסילת הברזל של חברת הרכבת אטצ'יסון, טופיקה וסנטה פה (Atchison, Topeka and Santa Fe Railway) שחצתה במקור את הקולורדו בנקודה זו. שם היישוב נגזר מ"המחטים", פסגות הרים מחודדות, שבהן יצרה הרוח חורים (שאפשר לראות רק בסירה מנהר קולורדו), בקצה הדרומי של העמק. נקודה זו על נהר קולורדו הייתה אתר גרוע לגשר כזה. בנקודה זו לא היו גדות איתנות ותחתית מוצקה. בנוסף, הגשר לא היה באיכות הטובה ביותר, מה שהוביל לביקורת כי היה זה "מבנה רופף למראה", והוא היווה מכשול לספינות שכן הוא לא כלל חלק מתרומם כדי לאפשר תנועת סירות. שיטפונות והתפתלות של נהר הקולורדו הרסו את הגשר בשנים 1884, 1886 ו-1888. לבסוף נכנעה הרכבת לאיתני טבע ובנתה גשר שלוחה גבוה שיסודותיו נשענים על סלע מוצק בנקודה שבה היה הנהר צר בהרבה, במרחק של שישה עשר קילומטרים במורד הזרם ליד היישוב טופוק (Topock) של ימינו, והוא הושלם במאי 1890.
במקור עיירת אוהלים של צוותי בניית הרכבת. חברת הרכבת בנתה מלון, סככות רכב, חנויות וסככת קטרים (roundhouse). בתוך חודש קמו ביישוב בית מרחץ סיני, דוכן עיתונים, מסעדה, חנויות כלליות, ותשע או עשר מסבאות. העיירה הפכה לנמל הגדול ביותר על הנהר צפונית ליומה. הרכבת וחברת פרד הארווי (Fred Harvey Company) בנו את בית המלון אל גרסס (El Garces) ואת תחנת סנטה פה בסגנון אדריכלות נאו-קלאסית וסגנון הבוז-אר (Beaux-Arts) ב-1908 שנחשבו ל"יהלום שבכתר" של כל שרשרת בתי העסק והמלונות שבנתה חברת פרד הארווי. מבנה היסטורי זה נוסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places), והוא שוחזר ושופץ ב-2014.
נידלס הייתה נקודת עצירה מרכזית בכביש 66 ההיסטורי מ-1920 עד 1960. עבור המהגרים מאגן האבק של המערב התיכון בשנות השלושים היא הייתה העיר הראשונה שסימנה את בואם לקליפורניה. ברחוב הראשי יש רצף של מוטלים וחנויות מאותה תקופה. "מחנה קרטי" (Carty's Camp), המופיע בקצרה ברומן "ענבי זעם", כשמשפחת ג'ואד נכנסת לקליפורניה מאריזונה, הוא עכשיו חצר רפאים, שרידיו ממוקמים מאחורי מוטל 66 משנת 1946.
ב-1949 החלה לשכת הטיוב של ארצות הברית במיזם גדול לחפור ערוץ חדש לנהר הקולורדו, שיישר את עיקול הנהר, שגרם לבעיות של הצטברות סחף מסיבי מאז הושלם סכר הובר.
נידלס היא מרכז לתיירות ונופש, מסורת הנמשכת עשרות שנים. העיר היא שער הכניסה המזרחי לשמורה הלאומית מוהאבי, שמורה לאומית מדברית נופית.
גאוגרפיה
נידלס שוכנת ב-34.84806°N, -114.61417°W. על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שטח העיר הוא 81 קילומטרים רבועים, מהם 79.79 קמ"ר אדמה ו-1.21 קמ"ר הם מים.
אקלים
נידלס ידועה, בדומה לעמק המוות השוכן צפונית-מזרחית לה, בחום העז בקיץ. האקלים הוא סובטרופי מדברי. הטמפרטורות מגיעות לעיתים קרובות ל-49°C בסוף יולי ותחילת אוגוסט. מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי הפדרלי מדווח לעיתים קרובות שתחנת מדידת מזג האוויר בנידלס היא אתר שבו נמדדה הטמפרטורה היומית הגבוהה ביותר בארצות הברית בחודשי הקיץ. נידלס קובעת מדי פעם את שיאי הטמפרטורה היומיים ברמה לאומית ואף עולמית.
בחורף הטמפרטורות הגבוהות הנורמליות נעות מ-17°C ל-27°C והנמוכות בין 4°C ל-16°C. במהלך הקיץ הטמפרטורות הגבוהות הנורמליות נעות מ-41°C ל-50°C והנמוכות בין 28°C ל-34°C. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 130 מילימטרים.
ב-22 ביולי 2006, בשעה 06:00 בבוקר, נמדדה בנידלס טמפרטורה של 38°C, שיא לטמפרטורה היומית הנמוכה הגבוהה ביותר. בהמשך אותו יום הגיעה הטמפרטורה ל-49°C.
ב-13 באוגוסט 2012 התחוללה בנידלס סופת רעמים מלווה בגשם שהטמפרטורה שלו הייתה 46°C, ובכך נקבע שיא עולמי לגשם החם ביותר. טמפרטורת האוויר הייתה אז 48°C, זהה לשיא החום לתאריך שנתי זה. כיוון שהלחות הייתה רק 11%, הגשם התנדף ולכן "רק שרידים של משקעים נרשמו במד הגשם". מסימיליאנו הררה, חוקר נתוני מזג אוויר, דיווח כי על פי הנתונים ההיסטוריים הייתה זו הלחות הנמוכה ביותר שבה ירד גשם בכדור הארץ.