cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפולמוס היהודי-נוצרי
המקרא כמרכיב מרכזי בוויכוח היהודי-נוצרי בראשיתו
גרעין העימות הבין-דתי טמון בהתייחסות שונה לפרשנות המקרא: בעוד שהיהדות ניתחה את המקרא כקורפוס עצמאי וחתום; הנצרות, לעומתה, שאפה לנתח את המקרא מנקודת הראות של הברית החדשה. זאת ראתה בברית הישנה פרה-פיגורציה, כלומר מעין קדימון, לאשר אירע בברית החדשה. כמו כן, בעוד שהיהדות תופסת את חיובי התורה כפשוטם, הנצרות מפרשת אותם על דרך האלגוריה ועל פי תפיסתן בברית החדשה. הוויכוח מזהה את הפרשנות היהודית כשואפת להבנה מילולית וישירה, לעומת הפרשנות הנוצרית, אשר פירשה את המקרא במשמעות כריסטולוגית, במנותק מהמשמעות ההיסטורית הטקסטואלית המקורית.
היבט נוסף הוא שהוויכוח בהקשר המקראי נסב גם על תחום פתרונן של הנבואות השונות הנוגעות לאחרית הימים, כגון פרק ז בספר ישעיהו. וויכוח מרכזי נסוב סביב משמעות הפסוק. במקרה זה המילים 'הנה העלמה הרה' פורשו – אולי כדרך תרגום השבעים – "הנה הבתולה הרה...". לאור זאת, פסוק זה פורש על ידי הנוצרים כמתייחס ללידתו הניסית של ישו מאם בתולה שלכאורה הופרתה בידי האל. כאן המקום לציין, שהברית הישנה זרועה בפסוקים כריסטולוגיים, ואלו היוו גרעין הוויכוחים.
הוויכוחים בהקשר המקראי אמנם היוו חלק ניכר מתחום הוויכוח, אולם ככל שהכירו הדתות אחת את רעותה, החלו להתפתח טיעונים שלפיהם העקרונות של הדת שכנגד וכתביה סותרות ושוללות אותה עצמה.
מגמות בוויכוח היהודי-נוצרי
מבחינה היסטורית, יש המחלקים את תקופות הפולמוס היהודי-נוצרי בשיאו לשלוש: בתחילתו, הוויכוח נסב סביב אמיתות הנצרות או היהדות, על בסיס הוכחות מקראיות. ויכוחים אלו התקיימו בעיקר עד למאה ה-12 - וזאת גם בארצות מוסלמיות. אמנם גם אחר-כך נסובו דיונים רבים על הפן המקראי, אך מאותו שלב התווספו לארסנל הוויכוחים כלים נוספים. כמו כן, בעיקר במערבה של אירופה חלה הסלמה ניכרת באופי הוויכוח – וזאת בעקבות השינוי שחל ביחסה של הכנסייה ליהודים ואף לספרות היהודית – ובעיקר לתושב"ע ולקבלה. קטגוריה אחרונה היא הוויכוח של היהדות עם הנצרות הפרוטסטנטית. ראוי לציין כי עד היום לא תם ולא נשלם הוויכוח בין הדתות, וויכוח זה התחדש בתקופת ההשכלה, אלא שאז הוא סב סביב הזכויות האזרחיות של היהודים. תוצאות ויכוח זה ניכרו באמנציפציה של היהודים. עתה אין הוא לובש יותר פנים אלימות כבעבר, ואף קיימת מגמה של התפייסות בין הדתות.
עוד חשוב לציין כי בעוד שהנצרות שאפה להעביר את כל היהודים על דתם, בימי הביניים מגמת האפולוגטיקה היהודית הייתה להדוף את טענותיהם המיסיונריות של הנוצרים.
הפולמוס היהודי-נוצרי בעת העתיקה
בעת העתיקה, יהודים לא חיברו יצירות שיעדן היחידי היה פולמוסי. אבל הדים לוויכוחים בין יהודים לנוצרים מצויים בספרות הפולמוסית הנוצרית – למשל ב-'דיאלוג עם טריפון היהודי' ליוסטינוס מרטיר מהמאה השנייה לספירה וב-'קונטרה-קלסום' לאוריגנס מן המאה השלישית.
אף בתושב"ע מצויים דיאלוגים מדומים או אמיתיים בין רבנים לבין נוצרים, המכונים בדרך כלל 'מינים'. ר' יונתן אומר: 'כל חנופה שנאמרה במקרא, במינים הכתוב מדבר' (בראשית רבה, מ"ח, ו). התנאים מתארים את ישו כמי ש'כישף והסית והדיח' (סנהדרין מג, א; קיז:ב). אמירות אלו למעשה מגיבות ל-'דיאלוג עם טריפון'. בין היתר, חיבור זה מפאר את כוחו של ישו; אשר בא לידי ביטוי בניסים שהוא עשה. כוח ההשפעה שהיה לרופאים עממיים עורר את חז"ל לקבוע סייגים בנוגע למשא ומתן עם נוצרים (אדר"נ, נו',א,ב; עבודה זרה כז ב). עדויות נוספות לאינטראקציה בין יהודים לנוצרים עם ראשיתה של הנצרות, מצויות בתוספתא חולין ב' כב-כב-כד, עבודה זרה יז:א; סנהדרין ירושלמי ז:יג; קוהלת רבה א:ח. עם התפשטות הנצרות, גדלה ההתייחסות מצד החכמים לסוגיות מעיקרי האמונה הנוצרית. לדוגמה, חז"ל הביעו את הסתייגותם מהסטייה מעיקרון אחדות האל; וכמובן דחו כל פרשנות מקראית ברוח זו. נקבע הכלל הפולמוסי ש'כל מקום שפקרו המינים, תשובתן בצידן' (סנהדרין לח:ב) – ופירושו של כלל זה, הוא שיש לשלול את הטענה הכריסטולוגית, על סמך הפסוק עצמו המוצג כראייה לאמיתות הנצרות. ר' אבהו שהתווכח עם הנוצרים אומר: 'אם יאמר לך אדם אל-אני - מכזב הוא. בן אדם אני - סופו לתהות בו, שאני עולה לשמים - ההוא אמר ולא יקימנה'. (ירושלמי, תענית, ב:א; שמות רהבה כט:ה). כל ניסיון לטשטש את רב-פרצופיות האל והיותו מולידו של ישו נתקל באמרה: 'אין לו אח, ואין לו בן, אלא שמע ישראל ה' אלוהינו ה' אחד'.
עם חורבן יהודה התפשטה בקרב הנוצרים האמונה כי הם 'ישראל האמיתי' – הישראל שברוח, ושהאל זנח את עם ישראל בבשר – הם היהודים (אל הגלטיים ג-ד). רעיון זה בא לידי פיתוחו בדיאלוג עם יוסטינוס טז, קונטרה-קלסום 22:4, אזביוס, היסטוריה אקלזיאסטיקה 2:27. בהתקפותיה על היהדות, הנצרות עשתה שימוש בכתבים אליליים כגון 'נגד אפיון' מאת יוספוס פלביוס (11:11) ו-Pro Flacco', 28' מאת קיקרו - וזאת בנוסף לחיזוקיהם המקראיים. עדות לסערות שעוררו הדיאלוגים עם הנוצרים מצויים ב-יבמות קב:ב; ברכות י:יא; סנהדרין לט:א; עבודה זרה י:ב ועוד. חז"ל חזרו והטעימו שהברית בין האל לישראל היא נצחית, חרף עדויות מהמקרא שכביכול מהן עולה ההפך (יומא נו:ב; שיר השירים רבה א:מ"א; ז:ג).
פולמוס נוסף שהתהווה הוא הפולמוס על כתבי הקודש: יוסטינוס טען שנשללה זיקתם ליהודים בעטיים של הפרת בריתם עם האל וצליבת ישו (אפולוגיה א', 53). יוסטינוס גם טען שהיהודים זייפו את ספרי הקודש. על פי אוריגנס, נשללה זכותם אליהם בשל עוונותיהם הרבים (קונטרה-קלסום 7:26). בתשובה לטענות אלו חז"ל רמזו שרק התושב"ע מאשרת את אמיתות טענותיהם של המחזיקים בתורה שבכתב: "אמר להם הקב"ה לאומות: אתם אומרים שאתם בניי. איני יודע אלא מי שמסתורים שלי אצלו הם בניי. ואיזה בוא? זו המשנה" (תנחומא, וירא ה'; כי תישא לד).
כתגובה לטענות הנוצרים, את התוכחות על עם ישראל מצד הנביאים, חז"ל ראו כסוג של הבעת אהבה מצד האל לעם ישראל (מכילתא דרבי יונתן, פסחא פא). סברה זו עמדה בניגוד לברית החדשה וראשי הכנסייה הראשונים, שסברו שהם ביטויים של שנאת האל לעם ישראל (לוקס יא:ל-לו; יוסטינוס, דיאלוגוס 107}.
האפולוגטיקה הנוצרית בעת העתיקה
הספרות האנטי-יהודית הנוצרית היא ענפה ביותר: הברית החדשה אף היא עשירה במסרים כאלו; ולמין המאה השנייה, אבות הכנסייה למיניהם התבטאו בגנותם של היהודים.
דיאלוג עם טריפון
דיאלוג עם טריפון הוא חיבורו הגדול והחשוב ביותר של יוסטינוס מרטיר. הוא חובר באמצע המאה השנייה, וידוע גם כוויכוח הקדום ביותר בין הנצרות והיהדות. שתי הדמויות המתווכחות הן המחבר הנוצרי וטריפון היהודי, שיש שסברו שהוא ר' טרפון. המחבר מדבר על היהודים בהתמרמרות גלויה ומייחס להם מעשי איבה כלפי הנוצרים, ואילו טריפון מגן על עמו בשפה רפה, שהרי מלכתחילה נועד להפסיד בוויכוח. יוסטינוס מתגלה בחיבורו כאחד מנאמניו של פאולוס, והוא אף מקצין את עמדותיו. בחיבור מצוטטות מאות מובאות מן המקרא, רובן ככולן מתרגום השבעים, שקיימות עדויות רבות כי כבר אז נערך ברוח הנצרות. כמו כן, מצוטטים בחיבור לראשונה דברי הבשורות בהרחבה. נשתמרו בו אף מסורות נוצריות של אותם הימים, וגם ידיעות על הכנסייה הקדומה, ולפיכך רבה חשיבותו מבחינת תולדות הנצרות.
בחלקו הראשון של החיבור טוען יוסטינוס שמצוות התורה כמו שמירת השבת וברית המילה, בוטלו עם בואו של ישו. בחלקו השני של החיבור מנסה יוסטינוס להוכיח לפי הכתוב במקרא שנביאי ישראל חזו את בואו של ישו, בן האלוהים, וזאת בהתאם למסופר בבשורות. לראיה על אלוהותו של ישו מסתייע יוסטינוס בכתוב בספר ישעיהו, פרק ז', פסוק י"ד: "הנה העלמה הרה ויולדת בן", ומתרגם "עלמה" במילה "בתולה", ומכאן שרוח הקודש הולידה את ישו (דיאלוג מ"ג ס"ז). יוסטינוס גם מסתייע בכתובים המובאים מספר תהלים - ולמשל, פרק צ"ו, פסוק י': "ה' מלך מן העץ" (דהיינו, ישו מלך מן הצלב). בחלקו השלישי של החיבור מובעת הדעה כי בחירת עם ישראל עברה לנוצרים לבדם, ולכן הנצרות היא "עם ישראל האמיתי". לדידו משה עצמו התפלל אל האל בפרשו את ידיו לכל צד, ואילו חור ואהרן תמכו בידיו מלמטה כל היום, כדי שלא ירפו בהתעייפו. על פי התנ"ך, נְחַשׁ הַנְּחֹשֶׁת הוא צורת נחש שהכין משה מנחושת, על פי הוראת אלוהים, על מנת להפסיק הרג בעם ישראל כתוצאה ממכת הנחשים (במדבר, כ"א, ח'). כל מי שהוכש על ידי נחש, הסתכל על נחש הנחושת ונרפא. על פי יוסטינוס נחש זה הוא פרפיגורציה לצלב.
קונטרה-קלסום
'קונטרה-קלסום', שפירושו 'נגד קלסוס' הוא יצירה פולמוסית נוצרית מאת אוריגנס, אשר חוברה במאה השלישית. קלסוס פותח בה בהתקפה ביקורתית על הנצרות, תוך לגלוג על רבים מעיקריה. מאפיין עיקרי בחיבור הוא שהטיעונים נגד הנצרות מושמים בפיו של יהודי, המכונה קלסוס. קלסוס מאשים את ישו בכך שבדה את סיפור הולדתו לבתולה. לדידו ישו הוא בעצם בנה של יהודייה כפרית ענייה שהתפרנסה מטווייה; אשר גורשה בידי בעלה הנגר לאחר שהורשעה בניאוף עם חייל רומאי בשם פנתרה (אנ'). היא ילדה את ישו, שמאוחר יותר עבד כפועל במצרים, שם למד מהמצרים את אומנויות הכישוף ואז חזר לארץ יהודה. שם, בסומכו על כוחות הקסם שלו, הכריז על עצמו כאל. קלסוס הוא המקור היחיד להצהרה המפורשת שאביו של ישו היה חייל רומאי. אוריגנס ראה בכך סיפור בדוי. היהודי שואל בסרקזם אם אימו של ישו היפה האם לא מסיבה זו אלוהים קיים יחסי מין איתה. היהודי שואל מדוע דווקא ישו נבחר כמשיח של הנבואות התנ"כיות, בין המוני האנשים האחרים שחיו אחרי שנאמרו הנבואות. לאחר מכן נשאלת השאלה מדוע ישו, אם היה בנו של אלוהים, לא נעשה למלך כשגדל ובמקום זאת חי חיי נדודים ועוני. בנוגע לנסים של ישו, היהודי טוען שאפילו אם אלה אכן התרחשו, הם לא היו יותר ממעשי כישוף (γοητεία) בסגנון מצרי. בנוסף על כך, שלא כמו ישו, לא ייתכן שלאל יהיה גוף שניתן להשחיתו, הוא לא היה נולד ולא היה אוכל את האוכל שאכל. מתוך ההקבלות שניתן למצוא בין הטיעונים של היהודי של קלסוס ואלה המופיעים בספרות התלמודית והיהודית המאוחרת יותר, ברור שקלסוס נסמך כאן על מקורות יהודיים, בין אם בכתב או בעל פה. מתוך הידע שהוא מפגין בספרות ובמיתולוגיה היוונית, ניתן להסיק שהיהודי המתואר אצל קלסוס שייך ללא ספק לחוג תרבותי יהודי-הלניסטי. קלסוס שואל: "כאשר האב שלח את ישו, האם שכח כבר אילו מצוות נתן למשה? או שמא הוא גינה את חוקיו שלו ושינה את דעתו, ושלח את שליחו בדיוק למטרה ההפוכה?".
הדרשות של כריזוסטומוס - Adversus Judaeos
כריסוסטומוס כתב שמונה דרשות נגד היהודים והמתייהדים. דרשות אלו המכונות "נגד היהודים" (Adversus Judaeos) הן מהחריפות שנכתבו נגד היהודים. הן הופנו בעיקר כלפי יהודים-נוצרים שעדיין אחזו במורשתם היהודית וכלפי נוצרים מקהילתו שנטלו חלק בחגים יהודים וקיימו מצוות יהודיות אחרות. הוא תקף לא רק את הוראת היהדות אלא גם את דרך החיים ואת דעותיהם של יהודים בני זמנו, כן את אותם נוצרים באנטיוכיה ששיתפו פעולה עם יהודים בענייני דת, שמרו את השבת, את הצומות וחגים יהודים אחרים והשתתפו בעלייה לרגל למקומות קדושים ליהודים. כריסוסטומוס טען כי בשבתות ובחגים בית הכנסת של היהודים היה מלא בנוצרים (נשים במיוחד), שהתלהבו מחגיגיות התפילה היהודית ונהנו להקשיב לשופר בראש השנה. ”החגים של היהודים האומללים עומדים לחול זה אחר זה, החל בראש השנה, חג הסוכות והצומות. רבים אשר בקרבנו, המתיימרים להיות משלנו, יוצאים לאתרי החג ועומדים באופן מופקר לחוג את החג וליטול חלק בצום. אולם כעת ברצוני להרחיק נוהג זה מהכנסייה.” כריסוסטומוס כינה את בתי הכנסת "מאורה של חיות פרא" וכתב: "היהודים אינם טובים מן החזירים ומן העזים, בגסות אורחותיהם הפרוצה ובגרגרנותם שאינה יודעת שבעה".
אפולוגטיקה נוצרית אנטי-יהודית בקרב אבות הכנסייה הלטינית
עם התחזקותה של הכנסייה הלטינית, חוברו חיבורים אנטי-יהודיים בקרב רבים מאבות הכנסייה הלטינית. בלט ביניהם בעיקר חיבורו בן במאה השלישית של טרטוליאנוס - Adversus Judaeos. הירונימוס תרגם מחדש את הברית הישנה, במגמה להילחם בתופעת המתייהדים, אשר מסתבר שהייתה מפושטת בכל האימפריה הרומית, עד לפרסום גזירות תיאודוזיוס. אבל בין ההוגים הנוצרים, אשר ביטאו עמדות אנטי-יהודיות, נמנה אוגוסטינוס, שהוא מאביה של תאולוגיית החילופין: לדידו, הכנסייה היא היורשת היחידה והבלעדית של עם ישראל, ומהווה את המשכם הישיר של העברים טרם ישו. היהודים שלא קיבלו אותו איבדו את מעמדם ונושלו מן העם. גלותם ופיזורם ברחבי האימפריה הרומית מהווים עדות נוספת לאמיתות משיחיותו של ישו בעיני עובדי האלילים, שהרי כך רואים עובדי האלילים שגם אויבי הנצרות מחזיקים בנבואות הברית הישנה. כמו כן, מעמדם המושפל של היהודים הוא אות אזהרה מתמיד לנוצרים שלא להתכחש לו. לשיטתו יש להגן על היהודים ואף אסור לנצרם בכפייה, אך מעמדם נחות בהכרח; ולבסוף אף הם יקבלו את ישו. השקפתו הייתה קו מנחה ביחס הכנסייה ליהודים לאורך ימי הביניים.
אפולוגטיקנים נוצריים בולטים מימי הביניים
אם בעת העתיקה הכנסייה נלחמה גם בעבודת האלילים, בימי הביניים היא התמקדה במאבקה ביהדות ובאסלאם. איזידורוס מסביליה, בן המאה השביעית. הוא מבין הראשונים שחיבר מסה נגד היהדות - בשם De fide catholica contra Judeus (על האמונה הקתולית נגד היהודים).
עם חשובי המתקיפים את היהודים נמנה ההגמון אגוברד מליון, בן המאה התשיעית; אשר חיבר De Iudaicis superstitionibus et erroribus (על אמונות השווא של היהודים). על יסוד דעותיהם של קודמיו והחלטות של ועידות הכנסייה, בחיבורו הוא מתקיף את הספרות התלמודית. הוא גם היה הראשון שתקף את האגדות שנפוצו בקרב היהודים, באשר לדמותו של ישו, בעקבות החיבור 'תולדות ישו'. התקפותיו על דעות מיסטיות שביהדות הן עדות ראשונה על קיומם של ספרים כגון 'אותיות דרבי עקיבא', 'שיעור קומה' וספרות ההיכלות.
במאה ה-12 נלחם פטרוס ונרביליס ביהדות ובאסלאם. הוא חיבר את החיבור 'נגד עקשנותם הבלתי נלאית של היהודים'. אבלר כתב Dialogus inter Philosophum, Judaeum et Christianum, שהוא דיאלוג בין יהודי, נוצרי ופילוסופ – וחיבור זה מתכתב עם הכוזרי.
החשוב מבין האפולוגטיקנים הנוצרים הוא רמונדוס מרטי. זהו נזיר דומיניקני ומיסיונר ספרדי - כנראה ממוצא יהודי. הוא כנראה השתתף בוויכוח ברצלונה שהתנהל עם הרמב"ן. הוא חיבר את "פגיון האמונה" על מנת להוכיח את האמת שבנצרות מתוך כתבים יהודיים. חיבורו מכיל מובאות מתוך כל התושב"ע, בשפת המקור ובתרגום ללטינית; אשר כביכול מצביעים על צדקת הנצרות. מרטיני הביא לא רק מדרשים המרמזים על ישו, אלא גם מדרשים שבעיניו היו כפירה גמורה, כדי להוכיח שלא ייתכן שיהודי ההווה אוחזים באמונה המקראית. מרטיני הרבה להוציא דברים מהקשרם ולסלף את משמעותם. הרשב"א, שהיה בן דורו של מרטיני, כתב חיבור מיוחד כנגד "פגיון אמונה".
ניקולאס מלירה הוא נזיר פרנציסקני צרפתי, מפרשני המקרא הנוצריים הבולטים בימי הביניים. יצירתו העיקרית, Postillae perpetuae in universam S. Scripturam, הייתה הפירוש הראשון לתנ"ך שראה אור בדפוס. הוא הסתמך על פירושו על רש"י ועל פרשני מקרא יהודים אחרים, וכן על "פגיון האמונה" של ריימונדוס מרטיני פירושו התבסס על המשמעות המילולית של הטקסט, והוא גינה את הפירושים המתוחכמים שניתנו לטקסט. כאחרים מבני דורו, העסיק אותו הרעיון של המרת דתם של היהודים לנצרות. חיבורו "Pulcherrimae quaestiones Iudaicam perfidiam in catholicam fide improbantes" שימש את מרטין לותר במסתו "על היהודים ושקריהם".
עם המאה הי"ב גדל חלקם של יהודים מומרים בחיבור ספרות אנטי יהודית. בין הוגי השמד, שעמם על המתפלמס היהודי היה להתמודד נמנים משה הספרדי (פטרוס אלפונסי), רמונדוס מרטי, פבלו כריסטיאני אבנר מבורגוס (אלפונסו דה וייאדוליד), שלמה הלוי (פבלו דה סנטה מריה) ויהושוע הלורקי (גירונימו דה-סנטה פה).[1] להלן קווים בולטים במשנותיהם: חיבורו השכלתני של פטרוס אלפונסי ערך מהפך של ממש בגישת הכנסייה בפולמוסה נגד היהדות. הוא הצדיק את המרת הדת בנימוקים מקראיים הטבולים בפילוסופיה (ratio et auctoritas). כמו כן, הוא גילה דופי בספרות האגדה; והצביע על היצירה הבתר-מקראית היהודית כמכשול בפני התנצרות היהודים וכמקור למינות. לעומתו, אלפונסו דה וייאדוליד התבסס על הקבלה ועל הפילוסופיה היהודית בכדי לקרב יהודים לנצרות. כמו כן, הוא הציג משנה דטרמיניסטית, שגרסה שהאדם מוגבל בחופש בחירתו. בפועל יהודים הבינו מדבריו, שאין טעם להתנגדות להמרה, שכן ממילא נגזר עליהם להתנצר. אין ודאות לגבי מוצאו של מרטי, אבל בקיאותו המופלגת במקורות היהודיים מצביעה על היותו יהודי מומר. בין חיבוריו הראויים לציון נמנה 'פגיון האמונה', שמציג הוכחות לצדקת דרכה של הנצרות, ששימשו בוויכוח טורטוסה. פבלו דה סנטה מריה וחברו גירונימו דה-סנטה פה הוציאו מהכוח אל הפועל את הפוטנציאל המזיק שבקודמיהם.
חיבורים פולמוסיים יהודיים בימי הביניים המוקדמים
מכיוון שהפולמוס היהודי-נוצרי בימי הביניים דמה לזה של העת העתיקה, ושממילא יהודים לא כל כך נרדפו בידי נוצרים - עד למאה הי"ב, לא קמה ספרות פולמוסית יהודית, הראויה לשמה. אבל כאמור הדים לוויכוחים שהתקיימו גם אז מצויים - 'אמונות ודעות' לר' סעדיה גאון ובספר הכוזרי, לר' יהודה הלוי וכן בספרות הפולמוסית הנוצרית, שחוברה למין המאה החמישית עד למאה הי"א. מלבדם חוברו מאמרים פולמוסיים המשולבים בתוך פרשנות המקרא, דוגמה זאת של רש"', רשב"ם, רד"ק וחזקוני; אשר בכתביהם קיימים רמזים לביקורת חריפה על הפרשנות המקראית הנוצרית.
מ-Disputatio Judaie et christiani מאת גילברט קריספין, מהמאה ה-11 - עולה שיהודים דחו את טענת משיחיותו של ישו, בטענה שאין בעולם סימנים משיחיים: לא דר זאב עם כבש, ולא מקוימת נבואת ישעיהו בפסוק 'ולא יישא גוי אל גוי חרב, ולא ילמדו עוד מלחמה'. לעומת זאת הנוצרים טענו שלא קוימה הנבואה בבראשית 'לא יסור שבט מיהודה ומחוקק מבין רגליו עד כי יבוא שילה'. בהיעדר מדינה, אל לפיכך על היהודים לצפות למשיח. לנוכח טענה זו, יהודים אמרו שבמזרח מתקיימת ממלכה יהודית (Isidor Hispanensis, de Fide Catholica contra Judaeos I 8:2). מכל מקום, בראשית ימי הביניים נראה שיהודים לא חששו לתקוף את פולחן הקדושים, את איסור נישואי הכמרים, ואת האמונה שישו נולד מבתולה. כמו כן, בין סנגורי היהודים מופיעים גרים, דוגמת אלעזר בודו, אשר כיהן בחצרו של לואי החסיד.
מימי הביניים המוקדמים ידועים שני חיבורים פולמוסיים ייעודיים: האחד, הוא ספר תולדות ישו והשני הוא ספר נסתור הכומר. בדומה ל'תולדות ישו', לא ידוע בדיוק מתי חובר ספר נסתור הכומר. עצם העובדה שהוא נמצא בגניזה הקהירית, מצביע על עתיקותו. במקור הוא כנראה נכתב בערבית.
ספר תולדות ישו
החיבור הוא אנונימי, ומועד כתיבתו לא ידוע. כתבי היד הקדומים ביותר שלו הם מן המאה ה-15 מיהדות תימן בשם "מעשי ישו". המקום הראשון שבו נזכר קיומו של החיבור הוא חיבור קטן בשם "על אמונות ההבל של היהודים", שכתב אגוברד (Agobard) בישוף העיר ליון (Lyons) במחצית הראשונה של המאה ה-9. ריימונדוס מרטיני מצטט קטעים ממנו בספרו "פגיון האמונה" מן המאה ה-13. יש המשערים שספר תולדות ישו חובר עוד בסוף המאה ה-3, היינו בתקופת התלמוד. חוקרים תמהו על כך שאין הוא מוזכר כלל במקורות העבריים; ייתכן שנעשה מאמץ לשמרו בסוד, אך מסתבר שרש"י - שחי בתקופת מסע הצלב הראשון - הכירו והזכירו בקטע שצונזר מן התלמוד הבבלי, ופירושו, המדבר על כך, צונזר אף הוא.
ספרות פולמוסית יהודית אנטי-נוצרית בצל האסלם
במקביל לוויכוחים שהתנהלו בעולם הנוצרי, גם בארצות האסלאם התקיימו ויכוחים נגד הנצרות, למן המאה השביעית, שעה שהלכה והתפשטה דת זו. למעשה התקיים פולמוס בין שלוש הדתות האברהמיות. המניע לחיבור ספרות בעלת אופי פילוסופי זו הוא שהתקיים פולמוס מקביל בתוך העולם היהודי, שהיה מכוון בעיקרו נגד הקראים; אשר מקצתם אף קיבלו את הסברה שישו ומוחמד היו נביאים. בפרקים האחרונים (והמצונזרים) של היד החזקה (משנה תורה) לרמב"ם בהלכות מלכים הוא מתפלמס עם הנוצרים והמוסלמים. אבל ללא ספק, 'אמונות ודעות' לרס"ג והכוזרי לריה"ל, הם החיבורים החשובים שנכתבו על הנצרות בצל הסהר.
אמונות ודעות
ב-'אמונות ודעות', ר' סעדיה גאון דוחה את תפיסת השילוש, המקנה עצמאות לשלושה מתארי היסוד של הבורא. על הרמזים לשילוש במקרא לדעת מאמיניו, הוא אומר שהם מעידים 'על מיעוט ידיעתם' בלשון הקודש (מאמר שני). במאמר השלישי, רס"ג דוחה את כל הראיות לביטולן של המצוות ולכריתה של ברית חדשה בין האל לבין הנוצרים. הוא מקטין מחשיבות האמונה באותות ומופתים במעשיו של משה, כדי לקעקע את יסודות הדתות הנוצרית והמוסלמית, ששמות את הדגש על הניסים שערכו כביכול ישו ומוחמד - כדבריו: 'סיבת האמיננו במשה לא הייתה האותות והמופתים בלבד, אבל סיבת האמיננו בו ובכל נביא, שיקראנו תחילה אל מה שיכשר, וכאשר נשמע דברו ונראה אותו שיכשר, נבקש ממנו המופתים עליו, וכאשר יעמידם נאמין בו. ואם נשמע טענתו מתחילתה ונראה שלא תכשר, לא נבקש ממנו מופתים כי אין מופתים על נמנע' (אמונות ודעות, הוצא' סלוצקי, עמ' 45–60).
יהודה מלצר
יהודה מלצר (נולד בשנת 1940) הוא פילוסוף, עורך ומתרגם ישראלי. מייסד הוצאת הספרים "ספרי עליית הגג".
ביוגרפיה
נולד בישראל. בנו של המשורר והמתרגם שמשון מלצר ואחיהם של אביב מלצר ומולי מלצר. עם גיוסו לצה"ל התנדב מלצר לצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר. כאיש מילואים בחטיבת הצנחנים 55 לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
סיים תואר ראשון, תואר שני ותואר שלישי.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה מרצה לפילוסופיה באוניברסיטה העברית וערך את הרבעון הפילוסופי "עיון". בשנות ה-80 של המאה ה-20 היה ממייסדי תנועת יש גבול. הקים את הוצאת הספרים "אדם", שנסגרה כעבור זמן. בשנת 1988 ייסד את הוצאת הספרים "ספרי עליית הגג", המוציאה לאור ספרים בשלל נושאים, ובהם ספרי עיון בנושאי פילוסופיה, היסטוריה, פוליטיקה, וכן פרוזה מתורגמת, ספרי נוער וילדים וספרות מקור.
מלצר תרגם חלק מספרי יצחק בשביס-זינגר וערך חלק מספרי חיים סבתו. כמו כן ערך מספר ספרי פילוסופיה, ובהם: "על הפואטיקה לאריסטו" מאת קנת מק’ליש, "הפילוסופים הגדולים: מבוא לפילוסופיה המערבית" מאת בריאן מגי, ו'מבוא לפילוסופיה' נוסף "מה המשמעות של כל זה?" מאת תומאס נייגל. כמו כן תרגם ספרות ילדים קלאסית, בין השאר את הספר העץ הנדיב מאת של סילברסטיין. חלק מהספרים שיצאו בהוצאת "ספרי עליית הגג" נערכו או תורגמו בידי אחיו ד"ר אביב מלצר.
בשנת 2016 זכה בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית.
חיים אישיים
מלצר מתגורר בתל אביב. בנו גלעד הוא אוצר ומבקר אמנות. בנו עילאי הוא מו"ל הוצאת הספרים ספרי עליית הגג ובתו נתלי מתעסקת בתחום.
הפולמוס היהודי-נוצרי
הכוזרי
ב-'הכוזרי', ר' יהודה הלוי מפגיש את מלך כוזר עם פילוסוף, חכם נוצרי וחכם מוסלמי. משתשובותיהם אינן מניחות את דעתו פונה הוא אל החכם היהודי, שפורש לפניו את עיקרי אמונתו. מאוחר יותר המלך ושר צבאו מגיעים למערה בהרים בה שובתים יהודים ומתגיירים בפניהם, ואז פועלים לגייר בשלבים את כל עם הכוזרים. עם הכוזרים לומד את התורה, מקים דגם של המשכן וזוכה להצלחה חומרית וצבאית. ריה"ל מוכיח שהבחירה והיעודים הגדולים אינם שייכים לנצרות ולאסלאם, המצויות במאבק על השלטון בעולם - אלא לעם ישראל. שלא כרס"ג, הוא מסתמך על עובדות היסטוריות, ולא על סברות מדעיות או פילוסופיות. אדרבה, בעיניו תורת ישראל עולה בערכה על הפילוסופיה והמדע. והרי מלך כוזר קיבל את דת ישראל, למרות היותה בזויה בעיני אומות העולם. לדידו של ריה"ל, מצבו העגום של עם ישראל אינו הוכחה לכך שדתו היא נפסדת, והרי הדתות החשובות צמחו בתוך עוני ורדיפה – ואין הן אלא הקדמה למשיח המחוכה, אשר הוא הפרי (הכוזרי ד', כ"ב; א', קל"ג; כ"ג).
ספרות פולמוסית יהודית אנטי-נוצרית בצל הצלב
עד למאה הי"ב לא נכתבה ספרות פולמוסית יהודית ייעודית אנטי-נוצרית בצל הצל. דברי פולמוס נכתבו אגב הבעת רעיונות אחרים – ובעיקר בפרשנות היהודית ובספרי פילוסופיה יהודיים. במאה הי"ב חלה הסלמה באורחות הוויכוחים, במערבה של אירופה. בעקבותיה שגשגה ספרות הפולמוס היהודית בעיקר עד למאה הט"ו. ההסלמה בוויכוח היהודי-נוצרי באה לידי ביטוי בהגבלה בחירות היהודים להשיב לטענות הנוצרים כאוות נפשם, ומקומם של הגרים מילאו מומרים, אשר עתה שירתו את העמדה הנוצרית.
בין ספרי הפולמוס הראשונים נמנים 'מלחמות השם' מאת ר' יעקב בן ראובן (1170). בספר זה הנוצרי שואל את היהודי: 'עד מתי אתם פוסחים על שתי הסעיפים'. שנים עשר השערים של הספר כוללים ויכוח מדומה בין 'מייחד' ל-'מכחד'. הספר חובר בהשראה ספרות פילוסופית אנטי-יהודית, שחוברה בידי משה הספרדי. ראשיתו של החיבור דן בראיות מהשכל שמביא המכחד, לאמיתותה של הנצרות. שאר הספר מתמקד במובאות מכל המקרא - ושער אחד עשרה מתמקד באוונגליונים. השער האחרון מציג ראיות, שהמשיח טרם הגיע. בצד ביקורת על הנצרות, הספר מכיל ביקורת על המוסר הכפול שבו לדברי המאמין הנצרות מצטיינת בו.
לסוג של ספרות פולמוסית פילוסופית משתייך גם 'ספר הברית' לר' יוסף קמחי – אביו של רד"ק. הספר כתוב במתכונת של ויכוח בין מין למאמין, ואף הוא מתכתב עם ויכוח ספרו של משה הספרדי.
סמוך ל-1260 חיבר ר' יוסף בר ר' נתן אופיצל, את ספר 'יוסף המקנא' או 'תשובות למינים'. הספר מכיל קל"ז סימנים, והוא מסודר לפי ספרי המקרא. הוא למעשה מתכתב עם העדויות הנוצריות (TESTIMONIA). זהו מעין פירוש אנטי-כריסטולוגי לתנ"ך.
ספר דומה לזה הוא ספר נצחון ישן, שחובר בגרמניה. ספר זה נכתב ככל הנראה בתחילת המאה ה-14, וכלל אסופת טענות אנטי נוצריות שנלקחו בין היתר מספר יוסף המקנא (שנכתב כחמישים שנה קודם באמצע המאה ה-13) וספר הטענות לר' משה מסאלרנו. עיקרו של הספר הוא פירוש לפסוקי התורה, תוך התמודדות עם טענות הנוצרים לגבי אותו פסוק. כך למשל:. פוקרים המינים על שוני שמות הללו ה' אלוהים, ואומרים הן אב ובן (כוונתם להראות שיש שתי אלוהויות על פי כתוב זה) ויש להשיב: והפיל השם האחד להודיע כי הוא אחד ולא שניים.
נגד אבנר מבורגוס יצא ר' יצחק פוליקאר או פולגאר, ב'אגרת החרפות', שהפיץ בקהילות ספרד. חיבור בעל אופי פילוסופי זה מכיל סקירה קצרה של עיקרי האמונה היהודית. בחמישה דיאלוגים, ב-'עזר הדת' פולגאר מציג בהרחבה את הנושאים המובאים ב'אגרת החרפות'. נגד אבנר מבורגוס חובר גם 'עזר האמונה' מאת ר' משה הכהן מטורדסייס. כספר מסכם של בפרות הוויכוח מהמאה הי"ד ניתן לראות את 'אבן הבוחן' מאת ר' שם טוב אבן שפרוט, בעל ט"ו השערים.
תלמידו וחברו של רבי חסדאי קרשקש היה ר' יצחק בן משה הלוי, המכונה פרופייט דוראן או האפודי. את אגרתו המפורסמת 'אל תהי כאבותיך' הוא כתב למגיסטר בונט בונג'ורן, אשר התנצר בהשפעתו של המומר פאולוס דה סנטה מריה, שנקרא לפני-כן שלמה הלוי. חיבור סרקסטי זה מחובר בכפל לשון, ולכתחילה לא כהלכה הובן בידי נוצרים ככתב סניגוריה על הנצרות. בחיבור זה, האפודי משתדל להוכיח לידידו שישועת האדם באה רק על ידי האמונה, שאין היא נוגדת לדרך השכל. הוא דוחה בלגלוג את עיקרי הנצרות כגון: צדקת האדם בזכות אמונתו, השילוש, ההתגשמות, גאולת הנפש, הטרנס-סובסטנטיציאציה, פולחן הקדושים וביטול עול תורה ומצוות. חיבור פולמוסי חריף נוסף מאת האפודי, הוא 'כלימת הגויים'. תשעה פרקים מתוך הספר מוקדשים לסתירת עיקרי הנצרות, ואילו שלושה מוקדשים לביקורת על כתביהם של אבות הכנסייה והתאולוגים הנוצריים מכל הדורות. הוא חותם את ספרו בביקורת נוקבת על הוולגאטה.
ר' יוסף אלבו השתתף בוויכוח טורטוסה. ב-'ספר העיקרים' הוא ניסה להוכיח את אמיתותה של היהדות על ידי הפרכת טענות הנוצרים. על הנצרות הוא טוען שהיא שיש 'באמונה זו מן ההרחקה אצל שכל האדם, ודבר שאי אפשר לשכל האנושי לקבלו ולא לציירו, לפי שכל זה חולק על המושכלות הראשונות ועל המוחשות. ויכוח טורטוסה הותיר את רישומו גם בספרו של ר' שמעון בן צמח דוראן - 'קשת ומגן'.
בין מגיני היהדות באיטליה של המאה הי"ג נמנים ר' משה מסלרנו, בעל 'מאמר האמונה' ו-'טענות'; וכן ר' משה בן יקותיאל, בעל 'עדות ה' נאמנה'. ר' משה בן יקותיאל קרא להימנע מהיסחפות לוויכוחים; וביקש שאם הם כורח המציאות, על היהודי להתנהג בהם בנימוס, אדיבות וענווה. הספרות הפולמוסית היהודית האיטלקית מתאפיינת בכך שהיא ברובה נכתבה באיטלקית, כדי שטענותיה תגענה למשכילים מבין הנוצרים. ספרות זו הושפעה מההומניזם של הרנסאנס. בין הבולטים שבמתפלמסים היהודים נמנים אברהם בן מרדכי פריצול ור' עזריאל אלטינו, אשר השתתפו בשני הוויכוחים שהתקיימו בפררה. מכיוון שהאינקוויזיציה האיטלקית לא הייתה חמורה כמו בספרד, ומפאת רוח החופש שאפיינה את איטליה בתקופת הרנסאנס, יהודים הרשו לעצמם לשטוח טענות חריפות על הנצרות, מבלי שלא יאונה להם רע - ראו 'מגן אברהם' לפריצול, ופירוש אנטי-נוצרי לישעיהו נ"ג מאת אליה מונטאלטו. בהדרגה מוקד הוויכוח עבר מהדוגמה למגבלות שהוטלו על יהדות איטליה בידי הכנסייה: דוד דוד ד'אסקולי יצא בספרו נגד הגזירה לענידת אות קלון על בגדי היהודים. דוד מן התפוחים יצא להגנה על רופאים יהודים, שנאסר עליהם לטפל בחולים נוצרים. בכל זאת עד למאה הי"ז המשיכו להתקיים ויכוחים דתיים: ר' יהודה אריה די מודנה בעל ה-'מגן וחרב', ניסה להאיר על אישיותו ההיסטורית של ישו. הוא טען שהוא היה פרושי, ולא חשב שהוא בן האלוהים, ולא ידע כלום על הדוגמה הנוצרית, כפי שהתגבשה במהלך הדורות, לאחר פאולוס. ר' שמחה לוצטו כתב חיבור על מעלותיהם ומגרעותיהם של היהודים; ואילו יצחק קרדוזו עמד על ייעודם של היהודים להפיץ את האמונה באחדות האל.
הבולט מבין האפולוגטיקנים היהודים ההולנדיים הוא ר' מנשה בן ישראל, שחיבר את 'תשועת ישראל' וכן את 'מקוה ישראל'. בספרים אלו הוא מכחיש את אמיתות עלילות הדם וכן מדבר על התנאים לביאת המשיח ושיבת עם ישראל לארצו.
בפולין היו שני גלים עיקריים של ויכוחים בין יהודים לנוצריים, האחד סביב ייסוד התנועה האנטי-טריניטרית, שקמה במאה ה-16, ויצאה בהתקפה על היהדות, כדי להרחיק את החשש לזיקה יתרה ליהדות. נגד מתקפות אלו כתב יצחק טרוקי את ספרו 'חיזוק האמונה'. בחיבור חשוב זה, אשר אף השפיע על וולטר וכופרים נוצרים אחרים, טרוקי ניסה לתת תשובה לשאלה מפני מה יהודים מסרבים להאמין בישו. הגל השני נסב סביב ייסוד התנועה הפרנקיסטית במאה הי"ח. יהודים התווכחו עם פרנקיסטים על נכונותו של התלמוד. הם יוצגו בידי ר' חיים הכהן רפפורט, שקיבל את סיועו של דוב בר מבולחוב, אשר חיבר את 'דברי בינה'. נגד הפרנקיסטים גם יצא ר' יעקב עמדין יעב"ץ, אשר חיבר את 'ספר השימוש' שבו הוא מעלה על נס את פועלה של הנצרות במיגור האלילות, בקיום מצוות בני נוח, בחסד שהיא דוגלת בו.
חוברו גם ספרים שתיעדו משני הצדדים את הוויכוחים הפומביים, וביניהם ויכוח פריז, ברצלונה, טורטוסה, מיורקה, ונציה, פרארה וויכוחים אחרים.
חלקם של המומרים בוויכוח היהודי-נוצרי
הגרים מחד, ובעיקר המומרים מאידך נטלו חלק חשוב בוויכוח היהודי-נוצרי, והם כונו 'משומדים'. בין הוגי השמד נמנים משה הספרדי (פטרוס אלפונסי), רמונדוס מרטי, פבלו כריסטיאני אבנר מבורגוס (אלפונסו דה וייאדוליד), שלמה הלוי (פבלו דה סנטה מריה) ויהושוע הלורקי (גירונימו דה-סנטה פה). להלן קווים בולטים במשנותיהם: חיבורו השכלתני של פטרוס אלפונסי ערך מהפך של ממש בגישת הכנסייה בפולמוסה נגד היהדות. הוא הצדיק את המרת הדת בנימוקים מקראיים הטבולים בפילוסופיה (ratio et auctoritas). כמו כן, הוא גילה דופי בספרות האגדה; והצביע על היצירה הבתר-מקראית היהודית כמכשול בפני התנצרות היהודים וכמקור למינות. לעומתו, אלפונסו דה וייאדוליד התבסס על הקבלה ועל הפילוסופיה היהודית בכדי לקרב יהודים לנצרות. כמו כן, הוא הציג משנה דטרמיניסטית, שגרסה שהאדם מוגבל בחופש בחירתו. בפועל יהודים הבינו מדבריו, שאין טעם להתנגדות להמרה, שכן ממילא נגזר עליהם להתנצר. אין ודאות לגבי מוצאו של מרטי, אבל בקיאותו המופלגת במקורות היהודיים מצביעה על היותו יהודי מומר. בין חיבוריו הראויים לציון נמנה 'פגיון האמונה', שמציג הוכחות לצדקת דרכה של הנצרות, ששימשו בוויכוח טורטוסה. פבלו דה סנטה מריה וחברו גירונימו דה-סנטה פה הוציאו מהכוח אל הפועל את הפוטנציאל המזיק שבקודמיהם.
סניגוריה נוצרית על היהדות
כשם שעמדין לימד זכות על הנצרות, כן קמו סניגורים ליהודים מבין חכמי הנוצרים, החל מהמאה הי"ח. הדאיסט האנגלי ג'ון טולנד פרסם מאמר על ביטול כל הדעות הקדומות על היהודים. וילהלם דום הגרמני משבח את מידות היהודים וקורא להעניק להם זכויות אזרח ולשפר את מצבם האזרחי.
השילוש
היהדות דחתה מכל וכל את תפיסת השילוש הקדוש של הנוצרים. חכמי ישראל טענו שהרעיון של שילוש בכל אופן שהוא, אף רוחני, שולל מכל וכול את אמונת הייחוד, והתפיסה שאלוהים הוא אחד ואין זולתו. הרמב"ן התמודד עם תפיסה זו בוויכוח ברצלונה בשנת 1263 וטען שהיותו של האל חכם, בעל רצון, וחזק, אינו מפריד את האל לשלוש מהויות או ישויות שונות. לדעתו זו טעות תאולוגית של הנוצרים, כי חכמת האל אינה מאפיין מקרי ולא נפרדת ממנו, אלא הוא עם חכמתו, עם חפצו ועם יכולתו, כולם דבר אחד ומהות אחת. יתרה מזו, טען הרמב"ן, גם אם נתאר אותם כמאפיינים, אין כאן שלוש אלוהויות, אלא אל אחד בעל שלושה מאפיינים.
בהמשך הביא טענה על דרך השלילה וטען שאפשר לתאר את האמונה באלוהים כריבוע או כמחומש ולאו דווקא כשילוש, מכיוון שאפשר להוסיף לו את עצמותו או חיותו כעצמים נוספים, עם השלושה שכבר נמנו. (כתבי רמב"ן חלק א', הוויכוח)
ההלוואה בריבית
ההלוואה בריבית הייתה מקצוע רווח בין היהודים, והפכה נושא לפולמוס בין היהודים לנוצרים. לטענת הנוצרים העיסוק בהלוואה בריבית, אינו מוסרי, והנוצרים שאינם עוסקים במקצוע זה, הם בעלי יתרון מוסרי על היהודים; שכן אסור תורה לקחת ריבית: 'אִם כֶּסֶף תַּלְוֶה אֶת עַמִּי אֶת הֶעָנִי עִמָּךְ לֹא תִהְיֶה לוֹ כְּנֹשֶׁה לֹא תְשִׂימוּן עָלָיו נֶשֶׁךְ' (שמות כב, כד). לפיכך, הם טענו כי היהודים המלווים בריבית עוברים על איסור מהתורה.
לעומתם, היהודים טענו שאיסור הריבית הוא הסכמה חברתית כלכלית ואין להשיתו על כלל האוכלוסייה בעולם. למעשה על פי התורה הריבית הותרה ואף הומלצה במפורש כשהחייבים אינם יהודים. כפי שכתוב בספר דברים 'לַנָּכְרִי תַשִּׁיךְ וּלְאָחִיךָ לֹא תַשִּׁיךְ'. בנוסף לכך היהודים טענו שאין הנוצרים מקפידים כלל על עניין ריבית בינם לבין עצמם, וגם אלו שכן, נוהגים בפועל לקחת ריבית במקרים מסוימים בלי לשים לב שמדובר בכך, כמו מכירת מקח לזמן קצוב עבור כפל דמים. לסיכום, לטענת היהודים לא נפל כל פגם מוסרי בהסתמכם על הרבית לפרנסתם, ובלעדיה הם יתמוטטו כלכלית.
הגלות
הגלות הייתה נושא מרכזי בפולמוס בין הדתות, כפי שמתבאר בחיבור הפולמוס הנפוץ 'האיגרת של רבי שמואל המרוקני'. לטענת הנוצרים לפי המקרא והתלמוד, הגלות היא עונש על חטאי היהודים וטעויותיהם. הרדיפות הבלתי פוסקות נגד היהודים בגלותם הם ביטוי לזעמו הנצחי של האל, שבעקבות סירובם לקבל את ישו ודבריו, מסירתו לידי הרומאים וצליבתו כתוצאה מכך הם חטא גדול יותר מעבודת האלילים שבעקבותיו היו רק שבעים שנה בגלות. משום כך האל נטש את היהודים כלאום, לפי הבנתם בדברי מקראות שונים ופירושם בתלמוד. כפרטים, תמיד קיימת אהבת האל לחלכאים ולנדכאים.
לדעת היהודים, על פי המקראות ופירושם התלמודי, אכן הגלות היא עונש על חטא. אך לא על חטא הפגיעה בישו, אלא על חטאי האבות, או על חטא המרת הדת של המומרים "המשומדים", אשר פגעו באחריות ההדדית על פי העיקרון: "כל ישראל עֲרֵבִים זה לזה". אחרים טענו שבדומה לתפיסה הנוצרית על ייסורים המכפרים עוונות של היחיד וממרקים את הנפש כדי להכין אותה טוב יותר אל העולם הבא, כך הייסורים הבאים על הלאום היהודי נועדו לתפקיד זהה. היו שראו מצד שני ועל פי המקראות ופירושם התלמודי את תפקיד היהודים בגולה כדי להפיץ את האמונה בטוב, במוסרי ובאל האחד. היהודים גם הזהירו את הנוצרים שלפי המקראות עתיד הקב"ה להיפרע מאלו שפגעו ביהודים כפי שנעשה בימי המקרא ובית ראשון. והיו גם כאלו שטענו שכשם שהנוצרים אינם יכולים להסביר מדוע ישו הופיע דווקא כשהופיע, כך הם אינם יכולים להסביר מדוע אין המשיח מגיע, וכשיגיע, מדוע הגיע כשהגיע. לבסוף, היהודים טענו שהצלחה מדינית ושלטונית פוליטית אינה מוכיחה על אהדת האל, אחרת הצלחת המוסלמים (באותה תקופה בחלקיה השונים של ספרד) תוכיח את נחיתות הנצרות.
הנזירות
לטענת הנוצרים פרישוּת הנזירים הנוצרים מהנאות המאכל ובעיקר מהנאה מינית מוכיחים שלנוצרים מסירות רבה העליונה על הדת היהודית הירודה וחסרת המסירות. לטענת היהודים תופעת הנזירוּת אצל הנוצרים שולית ומוצגת כמצב שווא שאינה מתקיימת. וכאשר היא מתקיימת היא מנוגדת לטבע האדם, ולמצוות פרו ורבו, המצווה הראשונה המופיעה בתורה לאדם. היהודים גם טענו שאף הנזירים מופקרים מבחינה מינית.
ממשות ישו
טיעון יהודי אשר חזר על עצמו בוויכוחים, שאף לתקוף את עצם מציאותו של ישו. טיעון זה התבסס על כך שהעדות על חייו של ישו עצמו מופיעה אך ורק בכתבי הבשורה של הספרות הנוצרית, אשר נכתבו רק דור או שניים לאחר מות ישו, ותוכנם וסגנונם הופך אותם לטקסטים נגועים ומוטים ולכן אין לקבל את דבריהם.
התלמוד
יהוויכוחים עם היהודים המופיעים בברית החדשה, למעשה התקיימו עם בעלי התושב"ע. ואולם לנוצרים הייתה היכרות מעטה ישירה עם היהדות של ימי הביניים, ואת ידיעותיהם הם שאבו מכתבי אבות הכנסייה. כמו כן, חלק מהוויכוחים בברית החדשה הם עם זרמים שכבר לא היו קיימים ובוודאי לא היו חלק מהזרם היהודי המרכזי שמולם התנצחו בימי הביניים. דוגמה לוויכוח כזה בברית החדשה הוא פולמוס נגד הצדוקים וסירובם להאמין בתחיית המתים ובחיים לאחר המוות. עם זאת, קיימים בברית החדשה אזכורים לוויכוחים בין ישו (ואחרים) לבין הפרושים. אך גם בזה לא היה מדובר בוויכוח עם דעות עדכניות של היהודים על קהילותיהם השונות בימי הביניים.
לפני תקופת הוויכוחים הראשונה עדיין השפעת התלמוד הבבלי (ובמידה רבה גם המשנה) לא היו ברורים לנוצרים, עד שנחשפו אליו כאמור. הדבר נעשה בעיקר דרך יהודים משומדים כלומר שהמירו את דתם לנצרות.
הן בויכוח טורטוסה והן בויכוח ברצלונה את הוויכוח הובילו יהודים מומרים אשר הכירו את התלמוד. הנוצרים ערכו את הוויכוחים האלו במעמד של קהל רב והוזמנו אליהם חכמי היהודים היותר מפורסמים באותם מדינות. הטענות המרכזיות הובאו מתוך דברי התלמוד, כראיות לכך שהמשיח כבר בא, ושמשיח זה הוא ישו. בקיאותם של נציגי היהודים בדברי התלמוד עמדו להם לשכנע את המון היהודים שאין בטענות הנוצרים ממש, ולכן דרך זו של הוויכוחים לא צלחה מבחינת הנוצרים.
ויכוח פריז (1240)
ויכוח פריס הוא דיון משפטי שהתקיים בארמון מלך צרפת, לואי התשיעי, ב-25 ביוני 1240 בדבר אשמתם של היהודים על הכתוב בתלמוד. בסיום המשפט מצא חבר השופטים את התלמוד אשם בדין ודן אותו לשריפה. ניסיונותיהם של היהודים למנוע את ביצוע גזר הדין נכשלו וכל ספרי התלמוד הוחרמו. בשנת 1242 שרפו הצרפתים בפריז במשך כשתי יממות את כל ספרי התלמוד (מדובר בכתבי יד ולא בספרים מודפסים, שכן הדפוס עוד לא הומצא). על פי דברי מהר"ם מרוטנבורג, נשרפו באותו מאורע 40 קרונות עמוסים בספרי תלמוד.
הרקע לוויכוח
בשנת 1236 שלח הנזיר הפרנציסקני ניקולס דונין, שהיה יהודי מומר ותלמידו של רבי יחיאל מפריז, איגרת לאפיפיור גרגוריוס התשיעי, ובה האשמות רבות כנגד התלמוד. רק שלוש שנים אחר כך התקבלה התשובה. האפיפיור קבע כי כל ספרי היהודים יוחרמו מבתי המדרש ויועברו לעיון המסדרים. לשם ביצוע הוראותיו הוא הפנה את ניקולס דונין לבישוף של פריז ולמלכי אירופה. על התלמוד כתב האפיפיור באיגרתו:"כלולים בספר זה עניינים כה מוטעים וכה מגונים, עד כי מעלה הדבר בושה בלב האומרים זאת ואימה בלב השומעים זאת, וזו אמורה להיות הסיבה העיקרית הגורמת ליהודים להחזיק בעקשנות בבגידתם."
טענות התביעה
על מנת לספק מקור לטענותיו כי התלמוד כולל דברי כפירה, מצווה על איבה כלפי הנוצרים ומתיר ליהודי לרמות את הגוי, לגזול ממנו ואף להורגו, ציטט ניקולס דונין מן התלמוד מספר קטעים. בין שאר ציטוטיו, השתמש דונין באמרה "טוב שבגוים הרוג" (שאומנם התפרשה במסכת סופרים כעוסקת בדיני מלחמה ולא בהיתר הכללי להריגת גויים), ובאמרה "אסור ליתן לגוי מתנת חנם משום 'לא תחנם', ואסור ליהודי לומר כמה נאה גוי זה". הוא ציין שבעיני התלמוד, גויים חשודים על רביעה של חיות או של זכרים, על עריות ועל שפיכות דמים.
תשובות ההגנה
תשובתם של הרבנים לגבי יחסו השלילי של התלמוד אל הגוי הייתה שאין למתוח קו משווה בין הגויים שאליהם מתייחס התלמוד לבין הנוצרים, ועובדה היא שאכן יהודים סוחרים עם נוצרים גם ביום חגם של האחרונים, מתייחדים איתם, מלמדים אותם תורה, ועוד. כן השיבו הרבנים תשובות פרטניות לגבי דברי האגדה שהטיח בהם ניקולס. הרבנים הבליטו את עתיקותו של התלמוד, את היותו פירוש למקרא ולא תחליף לו, וציינו שהיהודים לומדים את התלמוד במשך מאות שנים, ועד כה בכירי הכנסייה הנוצרית לא מצאו בכך כל פסול, כך שההתקפה כנגד התלמוד אינה אלא יוזמת המומר ניקולס ואינה מבוססת בנצרות. רבי יחיאל התייחס ליכולתו של הנוצרי להיגאל, על פי הדת היהודית. הוא טען שעל ידי קיומן של שבע מצוות בני נח יכול כל גוי, לרבות הנוצרי, להיגאל. לתפישה זו ישנם אכן מקורות מבוססים במחשבה היהודית.
לגבי הדברים בגנותו של ישו, השיבו הרבנים כי המדובר הוא באדם אחר ששמו ישו: ”כי לא הייתה כזאת מעולם שנולדו שני אנשים בעיר אחת ושם אחד להם ומתו במיתה אחת? הלא רבים כאלה בארץ!”, וביססו את תשובתם על כך שישו מוזכר בתלמוד כתלמידו של יהושע בן פרחיה, שחי כמה דורות לפני תקופת ישו על פי הכרונולוגיה הנוצרית.
ויכוח ברצלונה (1263)
ויכוח ברצלונה אורגן על ידי יעקב הראשון מלך קאטלוניה ואראגון בשנת 1263. הוויכוח נערך בימים 20, 27, 30 ו-31 ביולי, בעיר ברצלונה שבחבל קטלוניה, ספרד, וגרם, לאחר מכן, לגירושו של הרמב"ן מספרד ועלייתו לארץ ישראל. הרקע לוויכוח היה גישה נוצרית שהאמינה כי בתלמוד, קיימות הוכחות לשילוש הקדוש, לחייו של המשיח לאחר מותו ואת הפיכתו לאל. חיימה הראשון, מלך אראגון, ביקש מהרמב"ן להתעמת עם טיעוניו של כריסטיאני, המכונה בספר הוויכוח "פראי פול" (האח פול). הרמב"ן הסכים להשתתף בוויכוח, בתנאי שיוכל להתבטא בחופשיות. המלך הסכים לכך, בתנאי שלא ייאמרו דברים הפוגעים בנצרות.
ויכוח טורטוסה (1413–1414)
מהצד היהודי השתתפו בו רבי יוסף אלבו ותלמידי חכמים נוספים כרבי מתתיהו היצהרי, רבי משה בן עבאס ורבי אסטרוק הלוי, כל אחד מהם היה נציג של קהילה אחרת. האנטי אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר האראגוני שמטעמו אורגן האירוע, קבע שהוויכוח יתרכז אך ורק במובאות מהתושב"ע, הרומזות, לכאורה, כי המשיח כבר בא. בנדיקטוס הודיע למשתתפים כי הוויכוח אינו מה היא דת האמת, מפני שהתשובה לשאלה זו ברורה. כשנה לאחר תום הוויכוח, ב-1415, הוציא בנדיקטוס בולה שאישרה מחדש את כל ההגבלות שהוטלו בעבר על היהודים אך לא נאכפו בכל מקום, כגון איסור לשאת משרות ציבוריות, מגורים, מאכל ומסחר עם נוצרים, ועוד. ספרי התלמוד נאספו או נשרפו, וכל יהודי מגיל 12 חויב להשתתף לפחות בשלושה טקסים נוצריים מדי שנה. על יהודים שאולצו להתנצר נאסר לשוב ליהדות, ורבים מהם הפכו לאנוסים.
משפט פריז וויכוח ברצלונה כראי להתפתחות הוויכוח היהודי-נוצרי
דוגמה להתפתחות הפולמוס ולשינוי באופי ומשקל נקודות הוויכוח ניתן למצוא בין משפט פריז (1240 שנת ה' אלפים) לוויכוח ברצלונה - המכונה ויכוח הרמב"ן (1263 שנת ה'כ"ג). אמנם ניתן להצביע על מספר קווי דמיון, כגון היוזמה הנוצרית לוויכוח, הסביבה אוהדת לנצרות שבה נערך הוויכוח ויחסו לתלמוד.
למרות נקודות הדמיון הרבות שבין הוויכוחים ניתן להבחין גם בנקודות שוני לא מעטות וביניהם עצם מטרת הוויכוח: בוויכוח פריז נעשה ניסיון מהצד הנוצרי להוכיח שהתלמוד הוא ספר גדוש בדברי כפירה באל ונאצה כלפי ישו והנצרות – ואם כן, במוקד הוויכוח עמד התלמוד. לעומת זאת בוויכוח ברצלונה, נעשה ניסיון להוכיח שעל היהודים לקבל את ישו כמשיח לפי שיטתם הם, לאור הנאמר בתושב"ע, שכבר בו כביכול נמצאו ראיות על אמיתות הנצרות. הבדל נוסף בין הוויכוחים היה בציפיות הנוצרים מתוצאת הוויכוח: בוויכוח פריז מטרתם הייתה להוביל לשריפת התלמוד, ולכן מונו שופטים שיחליטו מי מהצדדים צודק. לעומתו, בוויכוח ברצלונה, כמו בוויכוח טורטוסה המטרה הייתה המרת דת היהודים, אחר שיוכח להם שישו הוא המשיח. העומדים לדין היו הפעם היהודים עצמם, אשר הואשמו בסילוף התלמוד ולא רק המקרא. בוויכוח זה לא מונו שופטים שיבחרו באחד הצדדים כצודק, אלא על היהודים היה להתגונן נגד טענות הנוצרים ולהשיב להם ישירות. השוני במטרה ובציפיות התבטא גם בשוני בין התוצאות שאכן אירעו בעקבות הוויכוח: ויכוח פריז גרר פעולה מעשית של שריפת עשרים וארבעה קרונות מלאים בספרי תלמוד (צרפת, 1242, שנת ה'ב'), לעומת ויכוח ברצלונה שלא גרר אחריו כל פעולה מיידית.
יוסי רוזנשטיין
יוסי (יוסף דב) רוזנשטיין (נולד ב-1950) הוא צייר דתי ישראלי שמתמקד בציוריו בנושאי התנ"ך.
ביוגרפיה
האמן יוסי רוזנשטיין, דור תשיעי בישראל, נולד בירושלים. למד בישיבת פוניבז' ובישיבת חברון והוסמך לרבנות. את כישוריו כצייר פיתח כאוטודידקט. ציוריו נראים סוריאליסטיים אך למעשה הם ציורים סימבוליים עכשוויים המצוירים בטכניקה פלמית קלאסית בצבעי שמן.
בזכות תפיסתו החדשנית והיכולת הטכנית שלו, הוא זכה לתשומת לב רבה כבר בתחילת דרכו כאמן יהודי. תערוכתו הראשונה התקיימה בתל אביב בשנת 1973. בהמשך ל-3 תערוכות יחיד בישראל בהם ביקרו שועי עולם, כמו הברונית דה רוטשילד, הנרי קיסינג'ר, נשיא המדינה ועוד, קיבל יוסי רוזנשטיין הזמנה להציג את יצירותיו בגלריה היוקרתית "אברבך פיין ארט" במדיסון אבניו בניו יורק. גלריה זו ייצגה אותו שנים רבות. תערוכותיו הראשונות על הדמות התנכ"ית ההרואית "משה" ויציאת מצרים, זכו להצלחה כבירה, כל הציורים נמכרו בערבי הפתיחה, כאשר על הרוכשים נמנים יהודים ולא יהודים כולם אוהבי תנ"ך. התערוכות זכו לחשיפה רחבה באמצעי התקשורת בארצות הברית כולל חדשות ערוץ הטלוויזיה החשוב ABC (ערוץ 5) בניו יורק. יוסי רוזנשטיין הציג תערוכת יחיד גם בגלריית קרלטון המפורסמת בקאן שבצרפת, כאשר כלל היצירות הושאלו לצורך התצוגה מאספני אמנות החיים באירופה. יצירותיו הנחשבות ליצירות מופת, שוכנות כבוד באוספים חשובים ברחבי העולם ביחד עם יצירות מופת אחרות מגדולי האמנים בני זמננו.
בשנת 1985 ייסד את בית הספר לציור לבנות בשם "תפארת". כעבור 10 שנות פעילות בית הספר התפרק לשלוחותיו וכל שלוחה החלה לפעול כגוף פרטי נפרד.
רוזנשטיין נשוי ואב לשישה, ומתגורר בבני ברק.
סגנון
רוזנשטיין מתרגם את התנ"ך לשפת הציור, יצירותיו עתירות מחשבה ודמיון. הציורים דורשים בחינה מעמיקה כדי להבין את המסר העמוק הטמון בציור, שהוא למעשה ההסבר האישי של הפסוק מנקודת הראות הפילוסופית הייחודית שלו. הציורים ממחישים אירועים תנ"כיים בצורה סימבולית במיוחד הדמויות ובעלי החיים, כך גם שמות הציורים הם פסוקים מהתנ"ך. מסיבה זו הסגנון האמנותי הייחודי שלו ניתן בקלות לזיהוי למרות שכל יצירה מעבירה מסר שונה.
להבדיל מיצירות יודאיקה שביסודם הם קישוט של מוטיבים וסמלים יהודיים, התפיסה האומנותית של רוזנשטיין היא אוניברסלית ללא הגבלת דת וגזע, ומעבירה רגשות ומסרים עמוקים בשילוב מוטיבים ויזואליים וסמלים יהודים ותנ"כיים.
משנת 2010 מצייר רוזנשטיין במקביל גם מגוון יצירות שאינן מבוססות על פסוקי תנ"ך כגון סדרת הציורים "רחל" המורכבת מ-22 ציורים בנושא קבר רחל, וכן מגוון ציורים בסגנון מודרני שונה לגמרי.
משנת 2020 הוא גם יוצר אמנות דיגיטלית.
הזכות לשוויון
הזכות לשוויון משמעה שוויון בזכויות ובחובות בחברה, ללא הבחנה לפי קריטריונים לא רלוונטיים, שעשויים לכלול גזע, מין, גיל, שפה, לאום, דת, נטייה מינית, השקפה פוליטית ואידאולוגיה. במדינות רבות בהן קיימת זכות לשוויון ישנן מחלוקות פוליטיות ומשפטיות לגבי רשימת הקריטריונים שיש לכלול בה. כך לדוגמה, רק בחלק מן המדינות הדמוקרטיות קיים איסור אפליה בשל נטייה מינית או בשל היותו של אדם בעל מוגבלות, וגם במדינות שבהן קיים איסור כזה, פרטיו אינם אחידים. כדי שתתקיים הזכות לשוויון, כפי שהיא מובנת במדינות דמוקרטיות, צריכים להתקיים שני תנאים:
הזכות לשוויון משמעה שיש לתת יחס שווה לאנשים בעלי תכונות רלוונטיות זהות. יחס שונה לאנשים בעלי תכונות שוות על רקע שאין לו קשר ענייני (כגון על רקע גזעני) אסור על פי חוק ומכונה אפליה פסולה. על פי פרשנות מורחבת, החובה לכבד את הזכות לשוויון ולהתייחס באופן שוויוני לאנשים חלה לא רק על רשויות השלטון, אלא גם על גופים פרטיים. כך לדוגמה, אי קבלת אדם לעבודה על רקע מין, גזע ודת כאשר נתוניו מתאימים לעבודה – אסורה בישראל על פי חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה.
מקרים בהם מותרת סטייה מעקרון השוויון
יש הטוענים כי במקרים מסוימים מותר וראוי לסטות מעקרון השוויון, מתוך הכרה כי ישנם פרטים או קבוצות שזקוקים ליחס מיוחד מכיוון שיש להם צרכים מיוחדים או מצב המצדיק מתן יחס שונה. ישנם שני מקרים מוגדרים לסטייה מעקרון השוויון:
בישראל
במגילת העצמאות נכתב: "מדינת ישראל ... תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין". עם זאת, הזכות לשוויון אינה מופיעה בחוקי היסוד, ובפרט הושמטה במכוון מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, העוסק בזכויות האדם.
בפסקי דין רבים של בית המשפט העליון הוכרו חלקים מהזכות לשוויון (הקשורים בהפליה הפוגעת באוטונומיה של הרצון הפרטי, אף אם אינה משפילה כשלעצמה) כנגזרים מהזכות לכבוד שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, במה שמכונה "מודל הביניים" לפרשנות היקפה של הזכות לכבוד. פסק דין שבו נערך דיון מקיף בנושא הוא פסק הדין הראשון בעניין חוק טל משנת 2006.
בנוסף לכך, חוקים אחדים אוסרים הפליה, כלומר מבססים את הזכות לשוויון, בהקשרים ספציפיים:
כפי שעולה מדבריה של שולמית אלוני בעת דיוני הכנסת על הצעת חוק יסוד: מגילת זכויות האדם, ערך השוויון עולה מן המקורות במשפט העברי. האדם נברא אחד, בניגוד לשאר החיות שנבראו בזוגות, ללמד שכל בני האדם הם בניו של אדם הראשון ואין האחד טוב מן האחר.
רוברט פרליך
רוברט פרליך (בהונגרית: Frölich Róbert; בודפשט, 12 בנובמבר 1965) הוא תא"ל בדימוס, לשעבר הרב הצבאי של הצבא ההונגרי, כיום הרב הראשי של בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני. היה הרב הראשי הניאולוגי של הונגריה בין השנים 2015–2018.
קורות חיים
רוברט פרליך סיים את לימודיו בגימנסיית אנה פרנק בשנת 1984 והמשיך את לימודיו בבית המדרש לרבנים בבודפשט, שם סיים את הכשרתו בשנת 1990 וקיבל סמיכה לרבנות. בשנים 1990 וב-1991 סיים שני קורסי המשך להכשרת רבנים בירושלים.
בין השנים 1986–1988 עבד כמורה לדת בבית הכנסת של כיכר בתלן, ואחר כך בשנת 1989 הפך למשנה לרב בבית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג'. משם עבר לבית הכנסת באויפשט בשנת 1990, שם מונה לרב. הוא החליף תפקיד זה בשנת 1991 בתפקיד רב בית הכנסת ברחוב פאווה. הוא עזב ב-1993 מכיוון שהתמנה אז לרב הראשי של בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני, בתפקיד בו מחזיק מאז. ב-5 בינואר 2015 פוטר על ידי מנהיג הקהילה היהודית של בודפשט, דוד שוויצוף, בשל מכרז לא הוגן לדעת שוויצוף, אולם קהילת בית הכנסת ברחוב דוהאני והגוף הרבני ביטלו את הפיטורין ב-8 בינואר ואישרו את פרליך בהמשך תפקידו.
בנוסף לקריירה הרבנית האזרחית שלו, הייתה לו גם קריירה כרב צבאי. בשנת 1991 הוא גם הפך למורה בבית הספר היהודי לאודר יבנה וגם בגימנסייה אנה פרנק. את לאודר יבנה עזב בשנת 1993 ואת אנה פרנק בשנת 1996, כשהפך למרצה בבית המדרש לרבנים בבודפשט ומאז 1998 מרצה בכיר.
בשנת 1991 הצטרף למשרד המלחמה ההונגרי, שם עבד תחילה כמומחה דתי בלשכת מומחים לדתות ולאחר מכן בשנת 1993 הפך לרב צבאי כפוף למכון הדתות הצבאי. בשנת 1994, הועלה לדרגת קולונל (אלוף-משנה). בשנת 1995 הועלה לדרגת גנרל כוכב אחד (תא"ל). הוא פרש משירות צבאי פעיל בשנת 2012, כאשר פטר יואל טותה ירש אותו כרב צבא הונגריה.
פרליך נשוי ואב לשני ילדים.
דווקא היום
אלבום זה הוא אלבומה האחרון של צנעני, וכבר בשנת 2011, הכריזה כי צריך לצאת אלבום חדש, אשר השיר "מלך", יהיה הסינגל הראשון ממנו.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי צנעני עצמה, אסף לביא צנעני, אסף אטדגי ונדב ביטון. אלבום זה יצא בהפרש של 5 שנות הפסקה מצאתו שלה אלבומה ה-11, "גלה לי", שיצא בשנת 2005, והביא עמו את הלהיטים "אז מה", "אין לי כוח למשחקים", ו-"אל תגיד לי ביי".
בנוסף לכך, שנתיים לפני הוצאת האלבום הזה, הוציאה צנעני את אלבום האוסף החמישי והאחרון שלה, המובחרים.
ביקורות
נענע10 הפנו כלפי האלבום ביקורת חיוביות ואמרו כי: "ב-"דווקא היום", מרגול מוכיחה שוב שלזמרים צעירים יש הרבה מאוד ללמוד ממנה". מאקו ערכו ריאיון עם צנעני בו היא אמרה על האלבום כי: "זו הייתה עבודה לא קלה", והוסיפה "אבל אני כל כך אוהבת את השלבים האלה, שמה שיקרה אחר-כך כבר ממש לא מעניין אותי. המוח שלי מסתובב רק סביב היצירה וזה מאכלס את ימי ולילותיי. זו עבודה אמיתית".
פורטל התרבות הישראלי הבמה, אמרו על האלבום כי: "הוא ממקם אותה שוב בשבילי הרוק-מיינסטרים, עם סוג של איפוק כוחני או כוח מאופק שכל כך מתאים לה". תחנת הרדיו 103FM, אף הקדישו כמה שעות של שמיעה בלייב לאלבום.
חלם בהלם
חלם בהלם היא תוכנית טלוויזיה ישראלית ששודרה בטלוויזיה החינוכית בין 8 בדצמבר 2014 עד 12 בינואר 2015. הסדרה משודרת ב"כאן חינוכית" החל מחודש מרץ 2019.
עלילה
רונה מספרת לאחיה גיא סיפורים על הרשל'ה ילד הכפר העני שמצליח לצאת מכל מצב כשידו על העליונה. היא גם מספרת לו על חכמי חלם ועל הפתרונות המשעשעים שהם מוצאים לכל בעיה. על גלי הדמיון הם מגיעים לכפרים נידחים, פוגשים בבני הכפר ולומדים מהם שיעור מצחיק לחיים.
הסדרה מלאת הומור ומשלבת בדיחות מוכרות מתוך עולמות שכבר אינם, וצצים ועולים שוב לנגד עיני הילדים - יש מאין.
ביקורות
התגובות לסדרה היו מגוונות. מצד אחד היו שטענו שמדובר בסדרה ברמה נמוכה, שלעיתים מפספסת את קהל היעד שלה, אך מנגד היו שאהבו את הסדרה ואף כתבו כי מדובר בסדרה חתרנית, המתאימה לצפייה משותפת של כל המשפחה.
יחסי איסלנד–סן מרינו
יחסי איסלנד–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של איסלנד לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
הסכמים בילטרליים
בין שתי המדינות נחתמו שני הסכמים בילטרליים:
Breathe
Breathe היא מילה באנגלית שפירושה "לנשום".
בשפריר חביון
בשפריר חביון הוא ספר פרוזה מאת הרב חיים סבתו שיצא לאור בשנת 2014 על ידי הוצאת ידיעות ספרים.
הספר
בספר מספר הרב סבתו סיפורים שונים, שחלקם חווה בעצמו, כמו ילדותו במעברה בשכונת בית מזמיל (כיום- קריית יובל) בירושלים מנקודת מבטו בתור עולה חדש, חוויותיו בצבא, וחוויותיו כראש ישיבה וכסופר, וחלקם שמע מאנשים אחרים, תלמידיו ומשפחתו.
רבים מן הסיפורים עוסקים בנושא העלייה לארץ ישראל. בספר מתייחס סבתו גם לספריו הקודמים, ובמיוחד ל"תיאום כוונות".