cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוניקה פויג
הישג השיא שלה הוא זכייה במדליית זהב בטורניר הטניס באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), שהייתה מדליית הזהב הראשונה בהיסטוריה של פוארטו ריקו, והמדליה הראשונה שזכתה אישה ממדינה זו. בשיאה דורגה במקום 33 בעולם (11 ביולי 2016) וכיום (אוגוסט 2016) מדורגת במקום 34 בעולם בסבב ה-WTA.
פויג זכתה עד היום ב-7 תוארי יחידות (1 WTA ו-6 ITF)
קריירה
פויג החלה בקריירה המקצוענית שלה בספטמבר 2010.
את שנת 2013 היא סיימה במקום 53 בדירוג העולמי.
בשנת 2014 זכתה בטורניר הראשון שלה בשטרסבורג והגיע למקום 41 בעולם. בסוף שנה זו דורגה במקום 56.
בשנת 2015 חלה נסיגה מסוימת בהישגה. היא הגיעה לחצי הגמר בטורניר פאטיה, וסיימה את השנה במקום 92 בעולם
2016 שנת השיא וזכייה במדליית זהב אולימפית
בשנת 2016 היא העפילה לגמר טורניר סידני בו הפסידה לסבטלנה קוזנצובה. באליפות אוסטרליה הפתוחה היא העפילה לסיבוב השלישי בו הפסידה לאגניישקה רדוונסקה מפולין. בטורניר איסטבורן העפילה לחצי הגמר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו היא זכתה במדליית הזהב לאחר שגברה בדרך על שלוש שחקניות זוכות גארד סלאם. בסיבוב הראשון היא ניצחה את פולונה הרצוג מסלובניה. בסיבוב השני ניצחה את אנסטסיה פבליוצ'נקובה מרוסיה. לאחר מכן גברה על גרביניה מוגורוסה מספרד, ולאורה זיגמונד מגרמניה. בחצי הגמר היא ניצחה את פטרה קביטובה מצ'כיה בשלוש מערכות, ובגמר גברה על אנגליקה קרבר מגרמניה בשלוש מערכות. פויג היא הטניסית הלא מדורגת הראשונה שזוכה במדליית הזהב בטניס, והטניסאית הראשונה באמריקה הלטינית שזוכה במדליה זו.
באליפות ארצות הברית הפתוחה הודחה בסיבוב הראשון לאחר שהפסידה לזאנג מסין בשתי מערכות.
2017
באליפות אוסטרליה הפתוחה הודחה בסיבוב השני, לאחר שהפסידה למונה ברטל מגרמניה בשתי מערכות.
אמא שלי - סנטה קתרינה
"אמא שלי - סנטה קתרינה" הוא שמו של הדפס מאת האמנית הישראלית מילכה צ'יזיק.
תיאור
ההדפס, שנוצר בטכניקה של תצריב ואקווטינטה, יצא במהדורה של 7 עותקים, שהודפסו על נייר בגובה 65 ס"מ, וברוחב 50 ס"מ. הוא מהווה חלק מסדרה של הדפסים שיצרה האמנית בעקבות ביקור במנזר סנטה קתרינה שבסיני. בשנת 1977 ביקרה האמנית במקום במסגרת פרויקט של קבוצת אמנים ישראלים. בסדרת ההדפסים התבססה צ'יזיק על ציורי הילדים של השבטים הבדואים מן האזור. בהדפס זה מופיע דמות נשית, לבושה עבאיה ורעלה שחורות, התופסת את מרב הפורמט. על רקע בגדיה הוסיפה האמנית תיאור של המנזר. ברקע התיאור מופיע משטח ורוד ועליו דגם של צלב או ענח'.
מבחן קטלאז
מבחן קטלאז (באנגלית: Catalase test) הוא אחד מהמבחנים הביוכימיים המקובלים במיקרוביולוגיה שמיועד לשם ביצוע הבחנה ראשונית בין סוגים שונים של מיקרואורגניזמים בכלל וחיידקים בפרט. המבחן מתבסס על יכולתו (או אי-יכולתו) של מיקרואורגניזם לפרק מי חמצן למים וחמצן. את המבחן מבצעים בדרך כלל על גבי זכוכית נושאת של מיקרוסקופ, או בתוך מבחנה.
מבחן הקטלאז כשלעצמו אינו מספיק, במרבית המקרים, כדי לקבוע בצורה חד משמעית את סוג המיקרואורגניזם הנבדק. אולם שילובו עם מבחנים ביוכימיים נוספים (מבחן אוקסידאז, מבחן אוראז, מבחן קואגולאז ועוד) מעלה את יכולת הזיהוי של הסוגים ולעיתים אף של המינים.
אנזים הקטלאז
על מנת לשרוד בתנאי עקה בהם שורר ריכוז גבוה של רדיקלים חופשיים של חמצן, כתוצאה מהתפרקות מולקולת מי החמצן (הידרוקסיל רדיקל), מייצרים כמעט כל האורגניזמים הנחשפים לחמצן, וביניהם גם המיקרואורגניזמים, את אנזים הקטלאז. אנזים זה מפרק את מי החמצן למים וחמצן ובכך מנטרל את ההשפעה הטוקסית של המולקולה.
אופן ביצוע המבחן
להלן שתי השיטות הנפוצות לביצוע מבחן קטלאז על כל שלביהן.
סוגי חיידקים שכיחים לפי מבחן קטלאז
להלן רשימה של מספר סוגים שכיחים של חיידקים נפוצים המחולקים לפי מבחן קטלאז.
אליפות וימבלדון 2022
אליפות וימבלדון 2022 הוא טורניר טניס גראנד סלאם שמתקיים על משטחי דשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. האליפות התחילה ב-27 ביוני 2022 והסתיימה ב-10 ביולי 2022.
תוכנית התחרות כללה תחרויות יחידים גברים, יחידים נשים, זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים. הטורניר היה המהדורה ה-135 של האליפות.
באליפות זו, ה-AELTC אסרה על טניסאים רוסים ובלארוסים לקחת חלק בתחרות עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה, ובעקבות זאת הוחלט שלא יוענקו נקודות דירוג לכל המשתתפים בטורניר.
הפרסים
סכום הפרסים הכולל של האליפות לשנת 2022 הוא סכום שיא של 40,350,000 פאונד, עלייה של 15.23% בהשוואה ל-2021 ו-6.18% לעומת 2019.
משתתפי התחרויות קיבלו את הפרסים הבאים:
יחידים גברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים, 32 מהם דורגו. להלן 20 המדורגים הראשונים:
נובק ג'וקוביץ' ניצח בתחרות בפעם השנייה ברציפות ובפעם השביעית בקריירה.
תחרות יחידות נשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. השנה דורגו 33 טניסאיות. להלן 20 הטניסאיות הראשונות שזכו לדירוג: בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. השנה דורגו 33 טניסאיות. להלן 20 הטניסאיות הראשונות שזכו לדירוג:
מנצחת תחרות 2021 אשלי ברטי השנה לא השתתפה בתחרות. ילנה ריבאקינה מקזחסטן ניצחה בגמר את אונס ג'אבור מתוניסיה ב-3 מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות החזקות זכו בדירוג:
מנצחי תחרות 2021 ניקולה מקטיץ ומאט פביץ' מקרואטיה פגשו במשחק הגמר את מתיו אבדן ומקס פורסל מאוסטרליה והפסידו ב-5 מערכות.
תחרות זוגות נשים
מנצחות תחרות 2021 שיה שוויי מטאיוואן ואליסה מרטנס מבלגיה לא שיחקו כזוג. במשחק הגמר אליסה מרטנס מבלגיה וצ'ז'אן שואי מסין נפגשו עם ברבורה קרייצ'יקובה וקטז'ינה סיניאקובה מצ'כיה והפסידו ב-2 מערכות. לזוג הצ'כי זה היה הניצחון ההשני בתחרות זוגות נשים בווימבלדון.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. 8 הזוגות החזקות שזכו בדירוג והם התחילו את התחרות מהסיבוב השני.
מנצחי תחרות 2021 ניל סקפסקי מבריטניה ודזירה קרווצ'וק מארצות הברית נפגשו עם הזוג הלא מדורג מאוסטרליה סמנתה סטוסור ומתיו אבדן וניצחו ב-2 מערכות.
ישראלים בתחרות
לא הייתה נציגות ישראלים בתחרות.
סולידרנוסט ארנה
סולידרנוסט ארנה (ברוסית: Солида́рность Аре́на; עד אפריל 2021: "סמרה ארנה"; רוסית: Самара Арена; או "קוסמוס ארנה", Космос Арена) הוא אצטדיון כדורגל שנפתח באפריל 2018 בעיר סמרה שברוסיה. האצטדיון אירח חלק ממשחקי מונדיאל 2018.
היסטוריה
האצטדיון נפתח לבסוף באפריל 2018 לאחר עיכוב מתמשך בבנייה, כאשר נבנה גם מרכז קניות, שלא היווה חלק מהתוכניות המקוריות.
משחק הבכורה נערך ב-28 באפריל 2018 בין קריליה סובייטוב סמרה לפאקל וורונז' במסגרת ליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה.
ב-22 במאי 2019 האצטדיון אירח את משחק הגמר של הגביע הרוסי בכדורגל 2018/2019.
באפריל 2021 שונה שם האצטדיון ל"סולידרנוסט ארנה" (Солида́рность Аре́на).
מוטי זוננפלד
מוטי (אליהו מרדכי) זוננפלד הוא איש עסקים ונדבן יהודי, חבר ועד מנהל בעמותת נאמני מרכז שניידר.
ביוגרפיה
זוננפלד, בנם של ג'ני (שיינדל חנה) ומשה יהודה זוננפלד, נולד בברזיל. קרוי על שם סבו הרב אליהו מרדכי, בנו של הרב יוסף חיים זוננפלד. למד בישיבת "הישוב החדש" בתל אביב, ישיבת סלבודקה וישיבת מרכז הרב.
זוננפלד מרבה לתרום לישיבות מכל החוגים, בהם, ישיבת מיר, מוסדות חסידות בעלזא וישיבת מרכז הרב. בין השאר הוא תומך בהוצאת ספרים תורניים באמצעות קרן רא"ם. תרם גם את בית המדרש 'בית נפתלי' של חסידות בעלזא באשדוד לעילוי נשמת אביו של אלימלך פירר, יו"ר עזרה למרפא.
חיים אישיים
זוננפלד נשוי בשלישית לשרה ומתגורר בירושלים וברעננה. לפרקים מתגורר גם בברזיל. בתו דניאלי נהרגה בתאונת דרכים בשנת תשע"ה.
קרן דניאלי
בעקבות פטירת בתו דניאלי זוננפלד, שהתנדבה בבית החולים שניידר לילדים, הקים את ״קרן דניאלי" המקדמת למעלה מ-100 מיזמים לטובת החברה הישראלית. מבין המיזמים:
דניאל ורדון
דניאל (דני) ורדון (6 באוגוסט 1939 – 7 ביוני 1967) היה קצין צה"ל שנהרג במלחמת ששת הימים. ורדון עוטר בעיטור הגבורה ופעמיים בצל"ש אלוף.
קורות חייו
ורדון נולד, גדל והתחנך בגבעת ברנר, היה פעיל בתנועת הנוער העובד. יחד עם שייקה לוי היה ממייסדי רביעייה קולית שהחלה לפעול בגבעת ברנר בשנים 1957-1956. התגייס לצה"ל לחטיבת גולני ושירת בסיירת החטיבתית. ביולי 1960 השתתף במבצע של הסיירת, מארב לכוחות סורים שאיימו על כפר סאלד. על גבורתו ויוזמתו בקרב שהתפתח זכה לצל"ש מאלוף פיקוד הצפון. לאחר שסיים קורס קצינים יצא לקורס קציני מודיעין, חזר לסיירת גולני בסוף 1961 ופיקד על מחלקת טירונים. במרץ 1962 פיקד על המחלקה במבצע סנונית, פשיטה על מוצב נוקייב של הסורים כפעולת תגמול, בניגוד לתרגולת המקובלת, ארגן חוליית מפקדים שעמדה בראש הכוח ולחמה לאורך התעלה הצפונית של המוצב. על חלקו בקרב זכה לצל"ש מאלוף פיקוד הצפון ולאות מצטיין הנשיא.
לאחר שחרורו עבר לגור עם בת זוגו בבית גוברין במסגרת סיוע לקיבוץ שעמד בפני פירוק. בשירות המילואים שירת כמפקד מחלקת ג'יפים בסיירת של חטיבת הנגב, עבר קורס מפקדי פלוגות ומונה לסגן מפקד הסיירת. בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים גויס עם יחידתו. לחם בקרב אום-כתף, ב-7 ביוני לחם בקרב לכיבוש וטיהור העיר אל עריש בצפון סיני. במהלך הקרב נקראה הסיירת לסייע לגדוד שחייליו נפגעו באחת הסמטאות והמאמצים לחלצם נכשלו בשל ירי צלפים ומקלעים מצרים. תחילה ניסו לפוצץ קירות על מנת ליצור מעבר לפצועים, לאחר מכן טיפס ורדון על גג אחד הבתים וניסה לפגוע במצרים בהטלת רימוני יד, וכשמאמציו נכשלו התנדב לעמוד בראש חוליה יחד עם חובש וקשר להיכנס לסמטה, ניסיונו נכשל ושני חייליו נפגעו, אף על פי כן החליט לנסות פעם נוספת במהלכה נפגע ונהרג. על פעולותיו זכה לצל"ש הרמטכ"ל שהומר לעיטור הגבורה.
ורדון הותיר אחריו אישה ושני ילדים. לאחר מותו הועלה לדרגת סרן. הוא נקבר תחילה בבית קברות לשעת חירום בבארי ובמאי 1968 הובא למנוחות בקיבוץ גבעת ברנר. זכרו הונצח בתקליט בשם "שירים לדני" שהקליטה ב-1968 רביעית גבעת ברנר, מאז מתקיים מדי שנה ערב שירה, "שירים לדני", בגן אירועים "המערה" הנמצא בקיבוץ בית גוברין.
ג'מס (בירה)
ג'מס היא מבשלת בוטיק הנמצאת ברמת סיב, אחד מאזורי התעשייה של פתח תקווה. המבשלה הוקמה בשנת 2009 על ידי דניאל אלון וג'רמי וולפלד, שעלו לארץ מארצות הברית במטרה להקים מבשלת בירה. המבשלה היא מבשלת הבוטיק בראשונה בישראל שייצרה בירה עם כשרות. הבירות המיוצרות נמכרות בפאב הצמוד למבשלה ובסניפים הנוספים הנמצאים בכפר סבא, ברעננה, במתחם שוק צפון ברמת החייל בתל אביב, במודיעין, בקיסריה, בפרדס חנה, ברחובות, בבני דרור, בבאר שבע ובנתניה. לצד הבירה, מוגשות בפאבים נקניקיות המיוצרות במקום.
האראלד אקוויסט
האראלד אקוויסט (בשוודית: Harald Öhquist; 1 במרץ 1891 – 10 בפברואר 1971) היה לוטננט גנרל פיני שלחם בצבא פינלנד במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
נולד בהלסינקי שבמחוז הדוכסות הגדולה של פינלנד (אז האימפריה הרוסית היום פינלנד). הוא השלים תואר במשפטים באוניברסיטת הלסינקי, אולם בחר כמו צעירים פינים רבים שרצו לשחרר את ארצם מהכובש הרוסי השנוא, להצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית. הוא לחם לצד הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה במהלכה רכש ניסיון קרבי בסיסי. לאחר המלחמה כשארצו זכתה בעצמאות חזר לפינלנד והצטרף לקבוצת "המשמרות הלבנים". הוא לחם בהצטיינות במלחמת האזרחים הפינית, ולאחריה המשיך לשרת בצבא פינלנד הטרי. עם פתיחת "מלחמת החורף" פיקד אקוויסט על הקורפוס השני של צבא פינלנד שהוצב מול הארמייה השביעית הרוסית. לא רחוק ממנו הוצב הקורפוס השלישי תחת פיקודו של הגנרל אריק היינריקס. יחסיו עם מפקד הצבא קארל גוסטף אמיל מנרהיים היו קרירים, ומנרהיים לא בטח בו ולא הפקיד בידיו אחריות. אולם בהדרגה החלו הרוסים לרכז את מאמציהם בזירה שתחת פיקודם של אקוויסט והיינריקס. בהמשך עלה היינריקס בדרגה ופאבו טלוולה הובא לחזית. אולם הלחץ הרוסי היה גדול מדי, ובלית ברירה נכנעה פינלנד ב-1940. במהלך "מלחמת ההמשך" הוא היה אחראי על הקשר עם החיילים הגרמנים שחנו בשטחה של פינלנד.
ב-1949 הוציא בפינית ספר בשם "Talvisota minun näkökulmastani" ("מלחמת החורף מנקודת מבט שלי"). הוא עזב את הצבא שנתיים לאחר מכן, ונפטר בהלסינקי בשנת 1971.
קת'לין בות'
קתלין בות' (באנגלית: Kathleen Booth; 9 ביולי 1922 – 29 בספטמבר 2022) הייתה מי שיצרה את שפת האסמבלי הראשונה, והשתתפה בתכנון מערכות המחשב הראשונות בבירקבק, אוניברסיטת לונדון - ARC, SEC, APE(X)C.
ביוגרפיה
קתלין נולדה בעיירה סטורברידג' שבווסטרשייר, אנגליה. בשנת 1947 נישאה לאנדרו דונלד בות'.
במאי 2019, דווח כי בות' יצאה לפנסיה, בגיל 97. היא נפטרה ב-29 בספטמבר 2022, בגיל 100.
קריירה
קתלין בות' עבדה באוניברסיטת לונדון בין השנים 1946–1962. בשנת 1947 עברה לארצות הברית כדי לשמש כעוזרת מחקר למי שעתיד להיות בעלה, אנדרו בות'. כשחזרה לאנגליה, היא ובעלה קיבלו שבחים על תרומתם הנרחבת בתכנון דור ההמשך לארכיטקטורת ARC, שפותחה לראשונה על ידי ג'ון פון נוימן, שנקרא ARC2. תרומתה העיקרית הייתה פיתוח שפת האסמבלי לארכיטקטורה החדשה וכן פיתוח רכיבים מבוססים ארכיטקטורת ARC.
קתלין ובעלה, אנדרו, נחשבו לצוות הפיתוח הקטן ביותר בהשוואה לצוותים אחרים באותה התקופה באנגליה. משנת 1947 ועד שנת 1953 הם פיתחו יחדיו שלוש מערכות מחשב: ARC, SEC ו-APE(X)C. אנדרו, בעלה, שהיה מהנדס חשמל, בנה את המחשבים ואילו קתלין כתבה את התוכנה עבורם. הצוות המוערך זכה להצלחה מרובה על אף כוח האדם הקטן והתקציבים הנמוכים שעמדו לצידם. אף על פי שמחשבי ה-APE(X)C שלהם הביאו לכדי פיתוח מערכות המחשב מסדרת HEC על ידי חברת BTM הצוות מעולם לא זכה להיות ברשימת מדעני המחשב הטובים ביותר באנגליה.
קתלין פרסמה מאמרים רבים על עבודה במערכות ARC ו-APE(X)C וכן שותפה בכתיבת המאמר "Automatic Digital Calculators" שפורסם בשנת 1953 ולימד סגנונות פיתוח נכונים. בשנת 1957 היא הייתה שותפה בהקמת בית הספר למדעי המחשב ומערכות מידע באוניברסיטת לונדון, בירקבק, יחד עם בעלה, אנדרו בות' וג'יי סי ג'נינגס. בשנת 1958 היא העבירה קורס בפיתוח תוכנה בבית הספר.
בשנת 1958 כתבה ספר המסביר כיצד לתכנת עבור ארכיטקטורת APE(X)C.
אינדיה אדמס
אינדיה אדמס (5 במרץ 1927 – 25 באפריל 2020) הייתה זמרת פלייבק אמריקאית. קולה נשמע במספר פסקולים של סרטים. השחקניות בסרט, לרבות סיד צ'ריס וג'ואן קרופורד, ביצעו ליפ סינק על מנת לסנכרן את קולה של אדמס עם תנועות השפתיים שלהן.
קריירה
היא הקליטה את קולות השירה של סיד צ'ריס וקרופורד בסרטים "קרון הלהקה" ו-"Torch Song" מ-1953 בהתאמה.
אדמס התגורהה באנגליה בשנים 1965–1981, ובשנים 1969–1970 הייתה השחקנית מחליפה של ג'ינג'ר רוג'רס להפקת הבמה של תיאטראות וסט אנד, Mame, בתיאטרון דרורי ליין שבלונדון.
בשנת 1991, יחד עם שתי זמרות פלייבק נוספות, ג'ו אן גריר ואנט וורן, הקליטה מספר שירים בסרט Voices של אלן אייכלר, בניהולו המוזיקלי של ג'ון מקדניאל. באותה השנה, לאחר שנעלמה במשך עשרים שנים מהעין הציבורית, החלה אדמס להופיע ב-Catalina Bar and Grill. עד מותה המשיכה להופיע במועדונים ובמחזות זמר.
חיים אישיים
אדמס נישאה לג'ק סטנלי ב-1951, ונפטרה ב-25 באפריל 2020, בגיל 93.
מגן דמיאנסק
מגן דמיאנסק (גרמנית: Ärmelschild Demjansk) היה עיטור צבאי שהוענק בזמן מלחמת העולם השנייה לחיילים שלחמו באזור דמיאנסק, מול כוחות הכיתור הסובייטים במבצע דמיאנסק.
העיטור מסמל את ההצלחה הגרמנית בעמידה מול הכוחות הסובייטים (בין היתר באמצעות הפעלה מוצלחת של רכבת אווירית) ואת פריצת המצור. העיטור נוסד על ידי אדולף היטלר ב 25 באפריל 1943, והוענק עד ל-1 ביולי 1944 .
עיצוב
מגן בגודל 51 מ"מ על 92 מ"מ במשקל 16–32 גרם (תלוי בציפוי).
החלק המרכזי של המגן כולל שתי חרבות מוצלבות ובראשן ברקע מטוס חד מנועי. קיימות שתי גרסאות של העיטור הנבדלות זו מזו בצורת המדחף (ישר או מעוקל).
האות יוצר בתחילה מאבץ מצופה כסף, אך לבסוף נפסק הציפוי משיקולי תקציב. האות הוצמד לחלק העליון של השרוול השמאלי של המדים על רקע שהשתנה בין הזרועות השונות על פי הפירוט:
האות בצורתו המלאה נענד על מדים בלבד, אך צורפה אליו סיכה לענידה על בגדים אזרחיים.
מקבל העיטור היה מקבל 5 העתקים של העיטור ותעודה המעידה על הזכאות. בעיטור שלאחר המוות קיבלה משפחת החייל עותק אחד של העיטור ותעודה המעידה על הזכאות.
זכאות לעיטור
כוחות צבא היבשה, כולל הואפן אס אס: שירות באזור כיס דמיאנסק במשך 60 יום, או פציעה תוך כדי שירות באזור.
כוחות הלופטוואפה: 50 גיחות לחימה או אספקה לאזור.
כיום
לאחר המלחמה הוציאה גרמניה המערבית גרסה של האות ללא הסמלים הנאציים. על פי חוק המדליות ענידת האות מותרת לזכאים, בגרסה שאינה כוללת את הסמלים הנאציים.
פתק בבקבוק
פתק בבקבוק (נקרא גם מסר בבקבוק, או מכתב בבקבוק) הוא צורת תקשורת באמצעותה נשלח מסר בתוך כלי קיבול אטום (לרוב באמצעות בקבוק) וזאת מתוך כוונה, מחשבה או תקווה שיגיע בזמן בלתי-ידוע בעתיד לאדם כלשהו שיוכל לקרוא את המסר ואף לענות בחזרה. המסר נשלח לרוב על פני שטח מים נרחב (ים או אוקיינוס), תוך ניצול הציפה על פני הזרמים שיסחפו אותו לקו חוף במקום אחר על פני כדור הארץ. הזרמים מסוגלים להעביר בקבוק הצף על פני המים למרחקים המשתרעים על פני תבל, כך משפחה השליכה בקבוק לנהר האמבר בבריטניה וכעבור שנתיים היא קיבלה תשובה מטובאלו שבאוקיינוס השקט. עם זאת, הסבירות שאכן בקבוק שכזה יימצא על ידי אדם היא נמוכה מכיוון שרוב קווי החוף בכדור הארץ אינם מיושבים וזאת בהנחה שהבקבוק אכן מגיע לקו החוף.
מטרות וסיבות
יש לצורת תקשורת זו מספר סיבות, או מטרות:
היסטוריה
אמצעי זה קיים עוד מימי קדם, שכן כלי קיבול אטומים צפים על פני המים באופן פשוט יחסית ואין צורך בטכנולוגיה מיוחדת מרגע שיש כלי קיבול שניתן לבודד אוויר בתוכו. המקרה המתועד הראשון הוא מסביבות שנת 310 לפנה"ס אז שלח הפילוסוף היווני תאופרסטוס בקבוקים על פני המים כדי להראות כי הים התיכון נוצר באמצעות כניסת מים מן האוקיינוס האטלנטי. אף על פי שהיו שימושים צבאיים כבר מהמאה ה-16, צורת תקשורת זו מצד יחידים החלה רק עם היכולת לתקשר באמצעות הדואר הימי או אמצעים טכנולוגיים יותר מאוחרים. לפני כן, לא היה לכך שימוש מכיוון שלא היה ניתן למצוא דרך להחזיר מענה למוען. כמו כן, עד תחילת המאה ה-20 השימושים היו כמעט רק למקרה של קריאת מצוקה בעת טביעת אונייה. הפתק בבקבוק שהחזיק את הזמן הרב ביותר ונמצא הושלך בשנת 1784 בעת טביעת ספינה יפנית במימי האוקיינוס השקט ונמצא כעבור 151 שנים, בשנת 1935, בכפר הירטורמורה שביפן על ידי אוספי אצות.
החל מתקופות יותר מאוחרות לא נמצא לשיטה זו כל שימוש מעשי, אם כי יש לכך השלכות תרבותיות שקשורות במחשבות של הלא-נודע ועל יד הגורל שתקבע מי הצד השני שיקבל את הפתק. בתחילת המאה ה-20 נעשו מחקרים על זרמי הים ובד בבד גם נשלחו מכתבים אל עבר קשר עם הלא נודע, בשנת 2015 נמצא בגרמניה בקבוק שהושלך בים הצפוני בין 1904 ל-1906.
שיטות דומות ליצירת קשר
לא בהכרח פתקים מועברים בדרך הים, להלן דוגמאות למקרים אחרים:
המפתח (1966)
המפתח (באנגלית: The Key) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור הופיע לראשונה בגיליון אוקטובר 1966 של כתב העת The Magazine of Fantasy and Science Fiction. הסיפור תורגם לעברית בשנת 1980 על ידי טובה קשט-אקשטיין בקובץ הסיפורים 'מדע בדיוני ופנטסיה'. הסיפור המפתח הוא הסיפור הרביעי של אסימוב בו הופיע החוקר ונדל אורת', שהופיע גם בסיפורים הפעמון המזמר, האבן המדברת והלילה הגווע.
עלילה
שני חוקרים, ג'נינגס ושטראוס, גילו מכשיר חוצני על הירח, שמסוגל להשפיע על מחשבות. ג'נינס נמצא מת, ושטראוס נמצא משוגע, והחפץ במיקום לא ידוע. הממשלה רוצה למצוא את החפץ לפני אנשי 'אולטרה', כת שרוצה להשמיד אנשים שהם פחות 'חכמים' או 'יצירתיים' כדי לטפל בבעיית פיצוץ האוכלוסין של כדור הארץ. הרמז היחידי למיקומו של החפץ הוא פתק מעורפל שלכאורה מרמז היכן החביא ג'נינגס את החפץ. הפתק נגנב על ידי אנשי 'אולטרה', והממשלה צריכה למהר לפענח אותו כדי להשיג את החפץ ראשונים. בפתק מצויר חץ לכיוון כדור הארץ, והחוקרים מבינים שהכוונה ללכת להתייעץ עם החוקר ונדל אורת', מורו לשעבר של ג'נינגס (ג'נינגס היה חובב משחקי מילים, והמילים Earth -כדור הארץ- וUrth- שמו של החוקר- דומות בצלילן).
ונדל ואנשי הממשלה מפענחים את הסימנים על פני הפתק כרומזים על שמותם של מכתשים על פני הירח, אך כל סימן מרמז על יותר ממכתש אחד ובעצם הפתק חסר תועלת. אך ונדל מגלה את התשובה לאחר שאנשי הממשלה מתייחסים שוב ושוב אל החפץ כאל 'המפתח' לעתידו של העולם. ונדל מפענח את משחק המילים של ג'נינגס: המילה רמז (Clue) דומה לשמו של האסטרונום כריסטוף קלאו (Klau). בלטינית שמו של החוקר הוא קלאוויס (Clavius), בדומה למילה הלטינית ל'מפתח' (Clavis). כך שעצם קיומו של הפתק כרמז הוא הרמז עצמו למיקום החפץ- מכתש קלאוויס, במיקום בו כדור הארץ נמצא בדיוק מעליו (וזו המשמעות של ציור כדור הארץ עם החץ). בתמורה לעזרתו, אנשי הממשלה מתחייבים לוונדל שלא ייכנעו לניסיונות השכנוע של ביתו שיטפלו בבעיית הפחד מטיסות שלו.
פרוטגורס
פרוטגורס (ביוונית Πρωταγόρας; 490–420 לפנה"ס) היה הפילוסוף הסופיסטי החשוב ביותר בזמנו.
פרוטגורס נולד בעיר אבדרה שהייתה בתראקיה (לחופו הצפוני של הים האגאי). הוא נחשב לפילוסוף קדם סוקרטי מרכזי, ומחשבתו הפילוסופית קרובה לזו של דמוקריטוס, שהיה בן עירו הצעיר. פרוטגורס היה דמות ידועה באתונה וחברו של פריקלס, שבאמצעותו עלה בידו להשפיע על המחשבה המדינית באתונה של תקופתו ואף זכה לדיאלוג אפלטוני הקרוי על שמו. בסביבות שנת 444 לפני הספירה הוטל עליו לכונן את חוקיה של המושבה היוונית שנוסדה בתוריי. נודע כמורה שלימד נושאים הקשורים במידות הטובות, ועסק במיוחד בשאלה אם ניתן ללמדן. ניסה לעמוד בקווים כלליים על תופעות אנושיות כגון חינוך ושפה. גילה עניין בשימוש נכון במילים (נושא הקשור יותר בשמו של חברו הסופיסט פרודיקוס). בשטח הרטוריקה גרס שעל התלמידים לעמוד משני הצדדים של המתרס ולטעון בעד וכנגד, כהכנה ללימוד המשפטים.
פרוטגורס נודע כבעל השקפה אגנוסטית. בספרו "על האלים" כתב: "ואשר לאלים, אין בידי כל אמצעי לדעת אם הם קיימים, בשל אי בהירותו של הנושא, ובשל חייהם הקצרים של בני אדם". על פי המסורת, אנשי אתונה נבהלו מדבריו אלה, גירשו אותו מן העיר, אספו את ספריו ושרפו אותם בכיכר השוק. פרוטגורס נמלט לסיציליה וטבע בים בדרכו לשם. אולם, חוקרים רבים הטילו ספק במסורת זו, לאור עדותו של אפלטון כי פרוטגורס זכה להערכה וכבוד באתונה בחייו ולאחר מותו.
מספריו של פרוטגורס: "על האלים" "על ההוויה" "על הניגודים" "על ההפרכה" ו- "על האמת", לא שרד דבר מלבד כמה קטעים (פרגמנטים) שמהם אנו למדים על תורתו. אפלטון מייחס לפרוטגורס דיאלוג שבו הוא מתאר שיחה דמיונית בינו לבין סוקרטס בדבר מקורה של האמת.
פרוטגורס מפורסם בשל אמרתו "האדם הוא מידת כל הדברים", ובכך התכוון שהכל נתון לפרשנות ואין אמת אחת (בעיקר לא בתחומי מדע המדינה והמוסר). המיתוס שמספר פרוטגורס גרס שזאוס שלח את הרמס לחלק לכל בני האדם צדק ובושה, על מנת שיארגנו את עצמם בצורת חברות ומדינות; כיוון שהאלים נטעו באדם את רגש הצדק ורגש הבושה יכול כל אדם להיות צדיק ומוסרי ואין זה משנה מה הוא משלח ידו ומעלותיו השכליות. לפיכך, כל אזרח מוכשר להביע את דעתו בענייני מדינה. למרות שצדק ומוסר הן תכונות מולדות באדם, יש לטפח אותן וללמוד אותן.
בנוסף הבחין פרוטגורס בין חוק (ביוונית νόμος - נוֹמוֹס) ובין טבע (ביוונית φύσις - פִיזִיס) וטען כי לכל בני האדם טבע אחד הדומה בכל מקום ומקום; לעומת זאת, חוקים הם דבר משתנה (וכאן התייחס פרוטגורס לחוקי מדינה) והראייה לכך הוא סוגי המשטרים השונים הקיימים. לפיכך, מדינה היא דבר מלאכותי.
מספר חוקרים כתבו כי פרוטגורס היה היחיד שניסח הצדקה אידאולוגית לדמוקרטיה, והיא מיוחסת אליו בדיאלוג של אפלטון.
רויטל איתן
רויטל איתן (נולדה ב-29 בספטמבר 1957) היא מרצה לתיאטרון, סופרת, במאית, מחזאית ודרמטורגית.
ביוגרפיה
נולדה בשכונת בורוכוב בגבעתיים ולה שתי אחיות. אמה, שולמית איתן לבית גולדמן, הייתה נצר לשושלת רבנים וסופרים מירושלים. אביה, אליעזר איתן לבית ורסנו, יליד סלוניקי, היה איש עסקים. בשנות ה-60 הקימו הוריה תיאטרון לילדים, שהיה בין הראשונים בישראל. בנעוריה הדריכה בתנועת "הנוער העובד" בקן בורוכוב בגבעתיים. את שירותה הצבאי עשתה כמדריכה בחיל הקשר, מד"סית, ובמסלול נח"ל חלקי בכפר עזה.
שיחקה בתיאטרון באר שבע, התיאטרון לילדים ולנוער ותיאטרון נווה צדק, והייתה בגרעין המייסד של "המרכז לתיאטרון עכו" בהובלת שולי כהן ודודי מעיין.
הייתה עוזרת במאי של גדליה בסר והלל מיטלפונקט, מנהלת הצגות בצוותא, לקטורית בהבימה וניהלה את התיאטרון הקהילתי פרדס כץ.
בין השנים 2005-1980 הדריכה והנחתה קבוצות תיאטרון בקיבוצים, בחינוך הבלתי פורמלי ובמתנ"סים ברחבי הארץ.
החל משנות ה-90 עוסקת בהוראת תיאטרון בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, מכללת בית ברל, בית הספר לכתיבת דרמה של יובל המון, המכללה האקדמית לחברה ואמנויות נתניה, המרכז האקדמי אונו, ובמשך למעלה מ־25 שנים מרצה בכירה בסמינר הקיבוצים, וחונכת של "תרגילי הבימוי הקצרים והארוכים" - עבודות הגמר של בוגרי מסלול הבימוי בסמינר. שימשה כמדריכה פדגוגית לפרחי הוראה בבתי ספר תיכוניים, וזכתה בפרס הצטיינות על הקורס "סגנונות בתיאטרון ובאמנות המאה העשרים" שיצרה. עסקה במחקר ובהנחיית תזות לתואר שני בשלוחה הישראלית של "לסלי קולג" ישראל ובסמינר הקיבוצים.
בשנים 1989–1999 עמדה בראש מגמת התיאטרון בתיכון לאמנויות "אלון" ברמת השרון, ובמקביל שימשה כיועצת למפמ"ר התיאטרון במשרד החינוך. במסגרת תפקידה הייתה אחראית לכתיבת בחינות הבגרות העיוניות בתיאטרון ולבחינות בגרות מעשית ברחבי הארץ, הייתה חברה בוועדה מול המל"ג לבניית תוכנית למסלול הבימוי והוראת התיאטרון בסמינר הקיבוצים, והשתתפה בוועדה מטעם האגף לתוכניות לימודים במשרד החינוך לכתיבת תוכנית לימודים עבור בתי הספר לחינוך מיוחד.
בתחילת שנות האלפיים הובילה את פרויקט "אמן ביישוב" מטעם אמנות לעם בקריית גת, ריכזה ולימדה תוכניות הבימוי לנוער במתא"ן, לימדה ובנתה השתלמויות במרכז פסג"ה.
מנחה קורסים מעורבים לנשים ערביות ויהודיות ישראליות בתחומי העצמה נשית ותיאטרון. מנחה מחזאים ובמאים צעירים בתחום הכתיבה הדרמטית.
חיים אישיים
איתן אם לשניים.
בימוי
מאמרים
אוד האסל
חייו
נולד בכריסטיאניה (שמה הוקדם של אוסלו) שבנורווגיה, לארנסט, גינקולוג ולמטילדה לבית קלבנס. בשנת 1915 החל ללמוד באוניברסיטת אוסלו, שם למד מתמטיקה, פיזיקה וכימיה וסיים את לימודיו ב-1920. לאחר שלקח שנת חופש מלימודיו, נסע למינכן שבגרמניה, על מנת לעבוד במעבדה של פרופסור קזימיר פג'נס. לאחר שעבר לברלין, עבד במכון הקיסר וילהלם (כיום מכון מקס פלאנק), שם החל לעשות מחקר על קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן. בשנת 1924 קיבל את הדוקטורט שלו מטעם אוניברסיטת ברלין. שנה לאחר מכן חזר לאוניברסיטת אוסלו, וב-1934 קיבל פרופסורה. האסל סיים את עבודתו באוניברסיטת אוסלו בשנת 1964.
ב-1969 זכה האסל בפרס נובל לכימיה, יחד עם דרק הארולד ריצ'רד ברטון, על תרומותיהם לפיתוח הקונספט של קונפורמציה.
האסל היה רווק ולא הקים משפחה. נפטר ב-11 במאי 1981.
הצטלביות
הִצְטָלְבִיוּת (באנגלית: Intersectionality; מושג המוכר בספרות האקדמית בעברית גם כאינטרסקציונליות, שוליות מרובה, שוליות מצטלבת, שילוב מיצבים והצטלבות מיקומי שוליים) היא מסגרת תאורטית בה נחקרת ההצטלבות בין צורות או מערכות דיכוי, שליטה ואפליה. על פי התאוריה, קטגוריות חברתיות ותרבותיות של קבוצות החוות דיכוי, כגון גזע, מגדר, מעמד, נטייה מינית, וצירי זהות נוספים, אינם מתקיימים בנפרד זה מזה, אלא שלובים יחד ומשפיעים על האופן בו מערכות כוח חברתיות פועלות על אנשים וקבוצות באופן מצטבר וייחודי. התאוריה בוחנת את האופנים בהם מערכות דיכוי כמו גזענות, סקסיזם, ביפוביה, טרנספוביה, הומופוביה וסוגנות לא מתקיימות בנפרד אלא פועלות יחד, משפיעות זו על זו ויוצרות מערכת דיכוי מורכבת המשקפת את ההצטלבות של סוגי אפליה שונים, וחושפת כיצד כל הדיכויים פועלים על פי דינמיקה דומה.
התאוריה נבנתה תחילה מתוך המאבק של נשים אפרו-אמריקאיות, ובמיוחד נשים לסביות, בקולקטיב נהר קומבהי, והתפתחה בשטח בפעילות פמיניסטית, כמו גם בתחום החקר האקדמי, לכדי תאוריה מגובשת החלה על כל מצב של דיכוי מרובה מאפיינים. את המונח עצמו טבעה החוקרת המשפטית הפמיניסטית קימברלי קרנשו ב-1989 כדי לתאר את חווייתן של נשים שחורות, החוות דיכוי מגדרי בקרב תנועות זכויות לשחורים המונהגים על ידי גברים, אך מצד שני חוות דיכוי גזעני מצד נשים לבנות בתנועה הפמיניסטית.
בארצות הברית, הגישה ההצטלבותית הולידה את הפמיניזם השחור. דוגמה לתנועה המבוססת על ראייה הצטלבותית בישראל היא פמיניזם מזרחי, לפיו לא ניתן לתאר באופן מלא את חוויותיהן של נשים מזרחיות תוך התייחסות לחוויה הנשית ולחוויה המזרחית בנפרד, אלא כחוויה כוללת בה השלם גדול יותר מסכום חלקיו.
רקע היסטורי
התפישה של הצטלביות החלה להתגבש בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, יחד עם צמיחת התנועה הפמיניסטית הרב-תרבותית. התפישה הזו פותחה במסגרת הביקורת של הפמיניזם הרדיקלי על מה שכונה "תאוריה פמיניסטית רוויזיוניסטית", לפיה מגדר הוא הגורם העיקרי הקובע את גורלה של אישה.
גם פמיניסטיות שחורות ערערו על הטענה שנשים הן קטגוריה הומוגנית החולקת חוויות חיים זהות. טיעונים אלה נבעו מההבנה שנשים לבנות ממעמד הביניים לא הצליחו לייצג בהצלחה את התנועה הפמיניסטית כולה ואת האינטרסים של נשים מקטגוריות זהות שונות, מכיוון שצורות הדיכוי שנחוו בידי נשים אלה שונות מצורות הדיכוי שפועלות, למשל, על נשים שחורות עניות, נשים ילידיות, נשים זקנות, בעלות מוגבלויות, ואחרות. הן טענו, לפיכך, שלא ייתכן שנשים אלה ישמשו כנציגות הבלעדיות של התנועה הפמיניסטית. מתוך תפישה זו, ניסו פעילות והוגות פמיניסטיות להבין את האופנים בהם מגדר, גזע ומעמד יחדיו משפיעים על דיכוי של נשים שונות, ולכונן אסטרטגיות חדשות למאבק.
בגל הראשון של הפמיניזם, ההתמקדות הייתה בעיקר על זכויות פורמליסטיות, כמו זכות ההצבעה, ופעילות שחורות למען זכויות נשים נאלצו לקחת את מקומן מאחורי הפעילות הלבנות, שהתיישרו עם הגישות המקובלות בענייני גזע, ולא נלחמו, בדרך כלל, עבור זכויותיהן של נשים שחורות, כשחורות. בגל השני, שהתחיל בשנות ה-1960, גם התעלמו מנושאים כמו גזע מתוך האמונה שמגדר הוא הגורם הקובע את חוויית הדיכוי של נשים, ובתנועה אף הדירו בכוונה תחילה נשים לסביות וביסקסואליות מתוך חשש שהן יפגעו ב"מכובדות" וכך גם בלגיטימיות של התנועה. לעומת זאת, בגל השלישי של הפמיניזם יש מודעות מוגברת לכך שחוסר הצדק כלפי נשים מקפל בתוכו רבדים שונים של דיכוי, ושגזע, מעמד, נטייה מינית ומגדר אף הם בעלי תפקיד ביצירת פערים חברתיים ופוליטיים. עם זאת, בדרך כלל תנועות למען צדק חברתי נותרות ממוקדות נושא, אלא אם כן הן מאמצות בכוונה תחילה אידאולוגיה הצטלבותית, הדורשת הגברת מודעות לדיכויים השונים מאלה כל אחד מחברי התנועה.
הצטלביות בתאוריה הפמיניסטית
תאוריית ההצטלביות הוצגה לראשונה בהקשר הפמיניסטי ב-1989, על ידי קימברלי קרנשו. נושא עבודתה היה ביקורת פמיניסטית שחורה על פוליטיקה אנטי-גזענית, הדוקטרינה של אנטי-אפליה, ותאוריה פמיניסטית. היא טענה כי חוויותיה של אישה שחורה, אשר קיימות בהצטלבות של מגדר וגזע, יכולות להיות מובנות אך ורק כאשר חוקרים את הקשר בין שתי הזהויות – הזהות השחורה וזהותה כאישה. לא ניתן להתייחס לזהויות אלו באופן נפרד זו מזו, משום שהן קשורות ולרוב מזינות זו את זו. קרנשאו ביקשה להראות כי נשים שאינן לבנות מחזיקות בחוויות חיים שונות בתכלית מנשים לבנות, בשל צבען או מעמדן.
לשם כך היא חקרה שני סוגי אלימות גברית כלפי נשים: אלימות בבית ואונס. דרך ניתוח סוגי אלימות אלו, היא טוענת כי נשים שאינן לבנות נתקלות בחוויה המכילה גזענות וסקסיזם יחד. מכיוון שהשיח הסוציולוגי מתייחס לנושא המין או לנושא הגזע, אך לא לשניהם כקשורים, נשים לא-לבנות נדחקות לשוליים אף בתוך כל אחת משתי מערכות הדיכוי האלה. כלומר, אין התייחסות לכך שכאשר אישה לא-לבנה סובלת מדיכוי על רקע מגדרי, היא חווה קשיים רבים יותר מאישה לבנה, בשל היחס הגזעני המתווסף לדיכוי המגדרי, ואף שישנן צורות של סקסיזם שהם ספציפיים לנשים לא-לבנות. בעבודתה, מזהה קרנשאו שלושה היבטים של הצטלבות המשפיעים על נראותה של אישה לא-לבנה: הצטלבות מבנית, הצטלבות פוליטית, והצטלבות ייצוגית. ההצטלבות המבנית עוסקת באופן בו נשים לא-לבנות חוות אלימות בבית ואונס, אופן השונה באיכותו מחוויות האלימות של נשים לבנות. ההצטלבות הפוליטית בוחנת כיצד מדיניות וחוקים פמיניסטיים ואנטי-גזעניים למעשה פגעו באופן ניכר במובחנות של האלימות כלפי נשים לא-לבנות. ולבסוף, הצטלבות ייצוגית מדגימה כיצד ייצוגה של האישה הלא-לבנה בתרבות העממית יכולה לעמעם את חוויות החיים הייחודיות של נשים אלו.
המושג הצטלביות החל לבלוט בשנות ה-90 של המאה ה-20, בייחוד בשל עבודתה של הסוציולוגית פטרישה היל קולינס, שפיתחה את התאוריה של קרנשו. היא עברה להשתמש במושג שטבעה קרנשו, על פי אידאולוגיית הפמיניזם השחור, והרחיבה את החלתו של המושג, שהתמקד בנשים אפרו-אמריקאיות, לכלל הנשים. בדומה לקרנשו, קולינס טוענת כי תבניות דיכוי תרבותיות, מלבד היותן קשורות זו בזו, מושפעות ממערכות הצטלבותיות בחברה כגון גזע, מגדר, מעמד ואתניות. קולינס מתארת זאת כ"מבנים חברתיים משולבים הנסמכים על אופנים שונים של אפליה המייצרים מצבים של אי-צדק".
קולינס ביקשה לייצר מסגרות לניתוח הצטלבותי, יותר מאשר להרחיב את התאוריה עצמה. היא זיהתה שלושה ענפים עיקריים למחקר הצטלבותי. הראשון עוסק ברקע, רעיונות, קונפליקטים, וכן בוויכוחים בתוך ההצטביות. השני מבקש ליישם הצטלביות כאסטרטגיה אנליטית למוסדות חברתיים כדי לבדוק כיצד אלה מייצרים אי-שוויון חברתי. הענף השלישי מנסח את ההצטלביות כפראקסיס קריטי להבנה כיצד מיזמים למען צדק חברתי יכולים להשתמש בהצטלביות כדי לכונן שינוי חברתי.
עוד בטרם נטבע המושג, הרעיונות שבבסיסה של הצטלביות באו לידי ביטוי על ידי פמיניסטיות שחורות. לדוגמה, בנאומה "Ain't I a Woman?" העבירה סוג'ורנר טרות' ביקורת על מושגים מקובלים של נשיות, בתור אישה שהייתה משועבדת. בשנות ה-70, הקימו פמיניסטיות לסביות שחורות את קולקטיב נהר קומבהי, כדי לתת מענה לקהילתן, מכיוון שהפמיניזם הלבן לא ענה על צורכי קהילתן, על כל זהויותיה. הן הוציאו את "הצהרת קולקטיב נהר קומבהי", אשר עיגן את העקרונות הפוליטיות של הקבוצה, אשר הפכו ליסודות של הפמיניזם השחור. ההצהרה קבעה ש"הפמיניזם השחור הוא התנועה הפוליטית ההגיונית להילחם בדיכויים החופפים המשפיעים על כל הנשים הלא-לבנות...." הן תיארו את האופן שמערכות הכוח משפיעות לרעה על נשים שחורות ונשים אחרות שמחוץ למערכות הכוח, ושלכן "שחרור כל הקבוצות המדוכות מחייב את פירוק המערכות הפוליטיות והכלכליות של הקפיטליזם ושל האימפריאליזם, כמו גם של הפטריארכיה." כלומר, "אם נשים שחורות היו משוחררות, היה זה אומר שגם כל הקבוצות האחרות משוחררות, שכן החופש שלנו תלוי בפירוקן של כל מערכות הדיכוי." ובדומה לכך, הדגישה ג'וליה קופר את האישה האפרו-אמריקאית כשחקנית החשובה ביותר בתנועות לשינוי חברתי, בשל ניסיונה עם היבטים מרובים של דיכוי.
אודרי לורד אמרה, בציטוטה הידוע, "אני אינני חופשייה כל עוד ישנה אישה שאינה חופשייה, גם אם שלשלאותיה אינם דומים לשלי. ואין אני חופשייה כל עוד אדם אחד של צבע נותר בשלשלאותיו. וגם אתם לא".
על אף שהצטלביות החלה בחקר הקשר בין מגדר לגזע, עם הזמן הוספו דיכויים וזהויות אחרות לתאוריה. לדוגמה, בשנת 1981, צ'רי מורגה וגלוריה אנזלדואה פרסמו את הספר This Bridge Called My Back. האנתולוגיה בדקה כיצד קטלוגים של אוריינטציה מינית ומעמד גם הם מתערבבים עם מגדר וגזע, כדי לייצר עוד קטלוגים פוליטיים מובחנים. השתיים הביאו את הזהות הצ'יקנה (זהות מקסיקנית-אמריקאית) לתוך הספר, וכותבות נוספות, ביניהן לטינות, אסייתיות ושחורות, חקרו במאמריהן את יחסי הגומלין בין המיניות שלהן לגזע שלהן ולמגדר שלהן כדי לעצב את נקודות מבטן וחוויותיהן. בדומה, נשים עניות תיארו כיצד הסטטוס הסוציו-פוליטי שלהן מוסיף רבדים וניואנסים לזהות שלהן, אך אלה נעלמים מעייניהן של הפמיניסטיות הלבנות ממעמד הביניים, או שהן מתעלמות ממשמעות הדבר.
תאוריית נקודת המבט והזרה מבפנים
קולינס מספקת הגדרה סוציולוגית של תאוריית נקודת המבט. זוהי תאוריה פוסט-מודרניסטית לניתוח שיחים אינטר-סובייקטיבים, אשר מתמקדת באופנים שבהם סמכות נטועה בידע של האינדיבידואל, ובכוח שהסמכות הזו מכוננת. העיקרון התאורטי החשוב ביותר של תאוריה זו היא שהפרספקטיבה של כל אדם נוצרת מתוך החוויות החברתיות או הפוליטיות שלו, ולכן הידע, מבחינה סוציולוגית, נעשה ייחודי וסובייקטיבי, ומשתנה בהתאם לתנאים החברתיים בהם נוצר. הרעיון של "הזרה מבפנים" (outsider within) מתייחס לנקודת המבט המקיפה את העצמי, המשפחה והחברה. קולינס מנתחת את החוויה הספציפית של נשים במעברן מעולם תרבותי אישי לעולם האקדמיה. על פי מסקנותיה, גם כאשר אישה, ובייחוד אישה שחורה, יכולה להפוך למשפיעה בשדה מסוים, היא עדיין תרגיש שאינה שייכת לעולם זה, בו הערכים, הזהויות, והחוויות שלה שונות בתכלית מאלה הדומיננטיים בסביבה, ולפיכך והיא הופכת ל"זרה מבפנים".
התנגדות לדיכוי
מנקודת מבט ביקורתית, קולינס מציינת ששליטה תמיד כוללת החפצה של הנשלט. כל צורות הדיכוי משמען הפחתה בערכה של הסוביקטיביות של המדוכא. היא טוענת כי הערכה עצמית והגדרה עצמית הן שתי דרכים להתנגד לדיכוי. מודעות עצמית לפיכך עוזרת לשמר את הדימוי העצמי של קבוצה מדוכאת ומאפשרת לה להימנע מדה-הומניזציה בידי גורמים חיצוניים. קבוצות שוליים לעיתים קרובות נושאות סטטוס של "האחר". אדם הוא ה"אחר" אם הוא שונה ממה שמכנה אודרי לורד "הנורמה המיתית". בחברה הקיימת, "אחרים" הם בעצם כל מי שחורג מהסְכֶמָה החברתית של הגבר הלבן הממוצע. גלוריה אנזלדואה מכנה את התהליך הזה "othering" (או בתרגום חופשי, "האחרה", תהליך הפיכת הזולת לאחר), או ספציפית, התהליך דרכו הופכים אדם לבלתי מקובל על סמך קריטריונים שהוא אינו עומד בהם, כאשר התוצאה עבור צד זה היא "אחרוּת". ככל שההגדרה העצמית חזקה יותר, כך גם ההשפעה של ה"othering" תמותן.
הכלי של הגדרה עצמית הוא חשוב עבור קבוצות הנדחקות לשוליים, מכיוון שהעצמת ההשפעה של הבדלים משמשת כנשק הפוגע בערך העצמי, ובהפנמת גישות חברתיות סטראוטיפיות – סוג של דיכוי פסיכולוגי. כך שהסובייקטיביות של האינדיבידואל היא נושא חשוב עבור אוכלוסיות שהן תחת דיכוי. מסקנתה של קולינס היא שקיום חוש ערך-עצמי והגדרה עצמית יציבה אשר לא נובעים ממקורות חיצוניים מסייעים לצד המדוכא להתגבר על דפוסי השליטה החברתיים הדכאניים.
פמיניזם הצטלבותי עכשווי
הצטלביות היא תאוריה ופרקטיקה שהפכה למרכזית בשיח הצדק החברתי רק בעשור השני של המאה ה-21, ובעיקר באמצעות הרשתות החברתיות. בשל האופי המבוזר של השיח המקוון, ומכיוון שבתור "תנועה" אין לפמיניזם ההצטלבותי מרכז, מנהיגות, או מרכזים, קשה גם להצביע על טקסטים או עקרונות מנחים המוסכמים על כל הפמיניסטיות המזדהות תחת הכותרת הזו. עם זאת, כמו בתנועות המוגדרות שקמו על פי עקרונות של הצטלביות, כגון הפמיניזם השחור והפמיניזם המזרחי, יש הסכמה רחבה לגבי המשמעות של ההצטלביות במרחבים (גשמיים או אינטרנטיים) לפועלים במסגרתם. אלה כוללים:
ביקורת על תיאריית ההצטלבויות כמתודולוגיה
יצירת השערות (מדע) מתאוריית ההצטלבויות יכולה להיות מורכבת. מבקרים מאשימים את תומכיה במתודולוגיה סיבתית מוסברת בצורה לא מספקת וטוענים שמצדדי התיאוריה עשו תחזיות שגויות לגבי מעמדן של כמה קבוצות מיעוט. קתי דייוויס טוענת שהתאוריה מעורפלת ופתוחה, וש"היעדר הגדרה ברורה או אפילו פרמטרים ספציפיים אפשרו להסתמך עליה כמעט בכל הקשר של חקירה". רקיה ג'יברין ושרה סאלם טוענות שהתיאוריה יוצרת רעיון מאוחד של פוליטיקה נגד דיכוי שדורש הרבה מחסידיה, לרוב יותר ממה שניתן לצפות באופן סביר, ויוצר קשיים בהשגת פרקטיקה. הם גם אומרים שהתיאוריה מעודדת התמקדות בסוגיות בתוך הקבוצה במקום בחברה בכללותה, ושהיא "קריאה למורכבות ולנטוש פישוט יתר... יש לכך השפעה מקבילה של הדגשת 'הבדלים פנימיים' על פני מבנים הגמוניים". ברברה טומלינסון, מהמחלקה ללימודים פמיניסטיים באוניברסיטת קליפורניה, סנטה ברברה, מתחה ביקורת על יישומי התיאוריה כדי לתקוף דרכים אחרות של חשיבה פמיניסטית. ליסה דאונינג טוענת שהתיאוריה מתמקדת יותר מדי בזהויות קבוצתיות, מה שעלול להוביל אותה להתעלם מהעובדה שאנשים הם אינדיבידואלים, לא רק חברים בקבוצה. התעלמות מכך עלולה לגרום להצטלבות להוביל לניתוח פשטני ולהנחות לא מדויקות לגבי אופן קביעת הערכים והעמדות של האדם. סקירה של מחקרים כמותיים שחיפשו ראיות בנושאים העולים מן ההצטלבויות מצאו כי שיטות סטטיסטיות הן פשטניות, וחסרות בסיס תאורטי וקפדנות מתודולוגית, וזיהתה צורך בשיטות משופרות.
התנגדות בפסיכולוגיה
הטיות והיוריסטיקה בשיפוט ובקבלת החלטות חוקרים בפסיכולוגיה שילבו השפעות של הצטלבויות מאז שנות החמישים. השפעות ההצטלבויות הללו התבססו על לימוד העדשות של הטיות, היוריסטיות, סטריאוטיפים ושיפוטים. פסיכולוגים הרחיבו את המחקר בהטיות פסיכולוגיות לתחומי הפסיכולוגיה הקוגניטיבית והמוטיבציונית. מה שנמצא, הוא שלכל מוח אנושי יש הטיות משלו בשיפוט ובקבלת החלטות הנוטות לשמר את הסטטוס קוו על ידי הימנעות משינוי ותשומת לב לרעיונות הקיימים מחוץ לתחום התפיסה האישית של האדם. מגוון של משתנים, אם כי השפעות של אדם לפי מצב הן הקטגוריה הנבדקת ביותר. כתוצאה מכך, פסיכולוגים אינם מפרשים את השפעת האינטראקציה של נתונים דמוגרפיים כגון מגדר וגזע כראוי לציון יותר או פחות ראוי לציון מכל אפקט אינטראקציה אחר. בנוסף, דיכוי יכול להיחשב כמבנה סובייקטיבי כאשר רואים אותו כהיררכיה מוחלטת. גם אם הושגה הגדרה אובייקטיבית של דיכוי, השפעות של אדם אחר מצב יקשה על לראות באנשים מסוימים או בקטגוריות של אנשים מדוכאים באופן אחיד. לדוגמה, גברים שחורים נתפסים באופן סטריאוטיפי כאלימים, מה שעשוי להיות חיסרון באינטראקציות משטרתיות, אך גם כמושכים פיזית, מה שעשוי להיות יתרון במצבים רומנטיים. מחקרים פסיכולוגיים הראו שלהחזקת זהויות מדוכאות או שוליות מרובות יש השפעות שאינן בהכרח תוספות, או אפילו מכפילות, אלא אינטראקטיביות בדרכים מורכבות. לדוגמה, גברים הומוסקסואלים שחורים עשויים להיות מוערכים בצורה חיובית יותר מאשר גברים הטרוסקסואלים שחורים, מכיוון שההיבטים ה"נשיים" של סטריאוטיפים הומוסקסואלים מרככים את ההיבט ההיפר-גברי והתוקפני של סטריאוטיפים שחורים.
התנגדות במחנה השמרני
הפילוסוף הבריטי דאגלס מארי מבקר בספרו "שיגעון ההמון" (Madness of crowds) את תאוריות ההצטלבויות, בהיותו הומוסקסואל הוא טוען, למשל, שחלק גדול מקהילת הלהט"ב אינה אחידה, וגם בקרב הומוסקסואלים יש קונפליקטים בין הומוסקסואלים הרוצים זכויות בסיסיות של נישואים חד מיניים ואימוץ ילדים לבין קווירים הרוצים לקיים אורח חיים אלטרנטיבי. לדבריו של מאריי, תאוריות ההצטלבויות ("שילוב מיצבים" בתרגום ספרו לעברית) מתיימרת ליצור סולידריות בין מאבקים שלא ניתנים ליישוב זה מול זה ומביא לבניית היררכיות נוספות בקרב אנשים שעברו דיכוי, דוגמה לסתירות קיצוניות שהתגלעו בקרב הקבוצות לעיל היא פעילי הטרנס המציגים פמיניסטיות המתנגדות לחוסר ההוגנות בשילוב זכרים המזדהים מגדרית כנשים בספורט נשי וקוטפות מדליות בכלל יתרון לא הוגן ופמינסטית שהתנגדה למקרה בו אישה טרנסית עובדת כמייעצת לקורבנות תקיפה מינית כטרנסופוביות ואף אמרו עליהן ש"אינן יכולות להיחשב יותר כפמיניסטיות".
השמרנים מאמינים שהצלבויות מאפשרת לאנשים בעלי צבע עור כהה להקריב את עצמם ולתת לעצמם להיכנע ליחס מיוחד. במקום זאת, הם מסווגים את מושג ההצטלבויות כמעין היררכיה של דיכוי כדי לראות מי יקבל יחס לא הוגן יותר מאדם אחר. הפרשן השמרני האמריקני בן שפירו הצהיר ב-2019 כי "אני אגדיר את ההצטלבויות, לפחות כפי שראיתי אותה מתבטאת בקמפוסים של מכללות, ובחלק גדול מהשמאל הפוליטי, כהיררכיה של קורבנות שבה אנשים נמצאים. נחשבים לחברי מעמד קורבן מתוקף החברות בקבוצה מסוימת, ובצומת של קבוצות שונות נמצאת העלייה בהיררכיה".
מחלוקת בצרפת
בצרפת, התיאוריה הוקעה כאסכולה המיובאת מארצות הברית. שר החינוך הצרפתי ז'אן מישל בלנקר הכריז שתאוריית ההצטלבויות עומדת בסתירה לערכי הרפובליקה הצרפתית. הוא האשים את התומכים בהצטלבות בכך שהם משחקים לידי האיסלאמיזם. בלנקר הואשם בחוסר הבנה טובה של מושג ההצטלבות ובתקיפת המושג מסיבות פוליטיות. נטען גם שרצח שמואל פאטי סיפק כביכול עילה להתקפות כאלה על התיאוריה.
אברהם בר בירנבאום
אברהם בר בירנבאום (לעיתים: בירנבוים; ג' בשבט ה'תרכ"ו, 19 בינואר 1866 – י"ט בחשוון ה'תרפ"ג, 10 בנובמבר 1922) היה חזן, מייסד בית ספר לחזנות ומו"ל.
ביוגרפיה
נולד בפולטוסק למשה לייב, מחסידי קוצק וגור. בגיל צעיר הצטרף למקהלת חזנים והחל לבקר בסתר בקונצרטים. כשמשפחתו עקרה ללודז' התקרב לחוגו של הגביר המוזיקולוג חיים חייקל ינובסקי (1860–1935) ודרכו התוודע למוזיקה הכללית. הוא למד שחיטה כדי להתפרנס במשרה משולבת של שוחט וחזן שהייתה מקובלת בזמנו, ולאחר שלא הצליח להשיג משרה כזו בפולין, היגר להונגריה והתמנה כשוחט וחזן באטרש.
כעבור זמן מה, התמנה כחזן הראשי בבית הכנסת הגדול בצ'נסטוכוב. בתקופה זו תרגם ספרי מוזיקה לעברית והחל ללמד תלמידים בהתכתבות, בעשרים וחמשה שיעורים-מכתבים שהפיץ בקרב תלמידיו ביידיש, רוסית ועברית.
הוא יסד "בית חינוך לחזנים" (בין בוגריו, החזן פנחס שרמן ששימש חזן-שני בבית הכנסת טלומצקה בוורשה ונספה בשואה, ודוד פלדמן מצ'רנוביץ ולימים בצפון תל אביב).
בשנת ה'תרנ"ו, 1896, יסד את "ירחון החזנים" שבה פרסם יצירות של חזנים נודעים כמו גם מיצירותיו ופרסום עצמי לבית הספר שלו. ארבעה גליונות יצאו לאור ברציפות ולאחר הפסקה של שנה, הופיע גיליון נוסף בחודש ניסן ה'תרנ"ז, 1897.
ב-1913 התפטר ועבר ללודז'. הוא ניסה להקים שבועון בשם "יידישער סלון" אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע את התוכנית. בירנבאום החל לעסוק במסחר והקים חנות לכלי נגינה בלודז'.
בירנבאום נפטר בפאומיות בעת ביקור בצ'נסטוכוב ונקבר בעיר בהלוויה המונית.
אריק היינריקס
אקסל אריק היינריקס (בפינית: Axel Erik Heinrichs; 21 ביולי 1890 – 16 בנובמבר 1965) היה גנרל פיני שלחם בצבא פינלנד במהלך מלחמת העולם השנייה ושימש גם כרמטכ"ל לזמן קצר.
ביוגרפיה
היינריקס נולד בהלסינקי שבמחוז הדוכסות הגדולה של פינלנד (אז האימפריה הרוסית היום פינלנד), למשפחה ממוצא שוודי. הוא למד פילוסופיה באוניברסיטת הלסינקי, ועבד זמן מה כעיתונאי. אולם כמו צעירים פיניים רבים התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ולחם לצד הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. זאת בתקווה לשחרר את ארצו מהכובש הרוסי השנוא. לאחר שארצו זכתה בעצמאות חזר אליה והצטרף אל תנועת "המשמרות הלבנים", הוא לחם בהצטיינות במלחמת האזרחים הפינית, ולאחריה המשיך לשרת בצבא פינלנד הטרי. בתחילת "מלחמת החורף" קיבל את הפיקוד על הקורפוס השלישי, וחנה לצד האראלד אקוויסט (שפיקד על הקורפוס השני) מול הארמייה השביעית הרוסית. בתחילה הקורפוסים שלהם לא פעלו באופן משמעותי, אולם בהדרגה תגברו הרוסים את האזור והיינריקס ואוקיסט לא יכלו לעמוד בלחץ. המפקד העליון של החזית הוגו אוסטרמן ביקש משר ההגנה קארל גוסטף אמיל מנרהיים אישור לסגת, אולם מנרהיים סרב. הוא סילק מהפיקוד באזור את אוסטרמן, ומינה את היינריקס במקומו. במרץ 1940 נכנעה פינלנד.
לאחר המלחמה מונה היינריקס לרמטכ"ל, אולם שנה לאחר מכן עזב את התפקיד. לאחר המלחמה טען הגנרל פרידריך פאולוס, שבאחת מפגישותיו עמו גילה לו בסוד על תוכנית גרמניה לתקוף את ברית המועצות (מבצע ברברוסה). הטענה היא ככל הנראה שקרית, והפינים יודעו על המבצע רק באזור סוף מאי 1941. הוא לקח חלק פעיל במלחמת ההמשך, כאשר פיקד על כל חזית מפרץ קרליה ולדוגה-קרליה. ב-1942 מונה שוב לרמטכ"ל, הוא ערך מספר נסיעות לגרמניה הנאצית כדי לתאם פעולות עמה, באחת מהפעמים אף נפגש עם אדולף היטלר. בסוף ינואר 1944 עשה היינריקס ניסיון להגיע להסכם שלום עם ברית המועצות, ושגרירים פינים ביקרו במוסקבה, אולם המשא ומתן התפוצץ והיינריקס נאלץ לבצע נסיעה נוספת לגרמניה כדי להסביר את המצב הלא נעים. בסופו של דבר נחתם אותה שנה הסכם שלום עם רוסיה. היינריקס התפטר, וזכה בצלב מנרהיים. הוא נפטר בהלסינקי בשנת 1965.
נועם ממו
נועם ממו (נולד ב-13 במרץ 2006) הוא אתלט ישראלי פעמיים ברציפות אלוף ישראל (2022–2023) בריצת 400 מטר ובריצת 800 מטר (2022) וסגן אלוף אירופה עד גיל 18 (ירושלים 2022) בריצת 800 מטר.
ביוגרפיה
ממו נולד וגדל במגדל העמק להורים ילידי אתיופיה. הוריו נפרדו והוא מתגורר עם אמו וארבעת אחיו. הוא למד בבית הספר "יערת העמק", שם התגלה כישרונו בריצה על ידי המורה לחינוך גופני, דוד כהן. בהיותו בן 12 החל להתאמן בקבוצת מכבי אחי נצרת בהדרכתו של מרק בלכמן, שנפטר באפריל 2020. כיום מתאמן בהדרכתו של אמיר רמון בקבוצת הפועל עמק חפר הדסה נעורים.
2021
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף, תל אביב ביוני 2021 הוא סיים במקום רביעי בריצת 800 מטר בשיא אישי חדש של 1:53.80 דקות.
2022
בתחרות שנערכה ב-15 בפברואר 2022 הוא קבע בריצת 800 מטר שיא אישי חדש של 1:52.85 דקות. בתחרות שנערכה באורדגם ב-28 במאי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא ישראלי חדש לנוער של 1:50.83 דקות.
אלוף ישראל
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון גבעת רם, ירושלים בסוף יוני אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש לנוער של 47.63 שניות, לפני ערן סיבוני מלידר ירושלים (48.28 שניות) ומוחמד אבו ענזה מאתלטי הנגב (48.61 שניות) ובריצת 800 מטר בתוצאה של 1:54.63 דקות, לפני יהונתן כרמין מאתלטי הסמטה דרום ת"א-יפו (1:54.70 דקות) וצ'וקריאנפון טיפ ממכבי חיפה כרמל (1:56.75 דקות).
סגן אלוף אירופה לנוער
שבוע לאחר מכן, באליפות אירופה לנוער שנערכה באצטדיון גבעת רם ב-7 ביולי הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 1:51:79 דקות, אחרי יקוב דודיכה מצ'כיה (1:51:35 דקות) ולפני דויד דה רוזה מאיטליה (1:51.81 דקות). שבועיים לאחר מכן, ב שנערך בבאנסקה ביסטריצה, סלובקיה בסוף יולי זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש לגיל 20 של 47.60 שניות.
2023
במסגרת תחרות בינלאומית שנערכה בצרפת ב-18 במאי הוא קבע בריצת 800 מטר שיא הישראלי לנוער עד גיל 20 בתוצאה של 1:49.05 דקות, שיפור לשיא הוותיק בן 43 השנים של עוז כץ (1:50.73 דקות). נועם שיפר את שיאו ב-400 מטר, כשקבע 47.57 שניות, ביומה הראשון של אליפות ישראל ב-30 ביוני באצטדיון 'גבעת רם' שבירושלים, תוצאה שהקנתה לו את תואר האלוף הלאומי במקצוע, זו השנה השנייה ברציפות.
פיגוע הירי בקופנהגן (2022)
פיגוע הירי בקופנהגן התבצע ב־3 ביולי 2022, במרכז הקניות Field's  שבקופנהגן, דנמרק. שלושה אנשים נרצחו ושלושה נפצעו בפיגוע.
פרטי הפיגוע
הפיגוע התרחש במרכז הקניות Field's שבקופנהגן, דנמרק. 3 אנשים נהרגו בפיגוע ושלושה נפצעו.
הכבישים בסביבת מוקד הירי נחסמו, חשוד בן 22 ממוצא דני נעצר על-ידי משטרת קופנהגן.
זהו ירי המוני הראשון בקופנהגן מאז פיגועי הירי בקופנהגן (2015).
תיאטרון אל-חכוואתי
תיאטרון אל-חכוואתי (בערבית: مسرح الحكواتي; מילולית: 'מסַפֵּר הסיפורים'), המכונה "התיאטרון הלאומי הפלסטיני", הוא תיאטרון שמרכזו בשכונת באב א-זהרה במזרח ירושלים, סמוך למלון אמריקן קולוני.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בשנת 1977 על ידי פרנסואה אבו סאלם (1951 - 2011). ביתו של התיאטרון מאז 1984 הוא אולם הקולנוע לשעבר "נוזהה", לאחר שחברי הלהקה שיפצו את האולם, שהיה נטוש לאחר שרפה שפקדה אותו מספר שנים קודם. הלהקה הציגה ומציגה גם במסגרות ישראליות כפסטיבל עכו, החאן הירושלמי והזירה הבין-תחומית. התיאטרון, שהחל כיוזמה תרבותית אמנותית, מהווה גם סמל לאומי פלסטיני. הוא סבל מצנזורה וכן נסגר פעמים רבות בצו מנהלי על ידי צה"ל בטענה כי נערכים בו מפגשים הקשורים לארגון החזית העממית לשחרור פלסטין. כך לדוגמה, בנובמבר 1985, הוציא אלוף פיקוד המרכז אמנון ליפקין-שחק צו סגירה ל-24 שעות, בעת שהתיאטרון היה אמור לעשות חזרה גנרלית לקראת הופעה.
בשנת 1987 הוזמן התיאטרון להשתתף בפסטיבל עכו, פעילי ליכוד הפגינו נגד השתתפות הלהקה ובמהלך ההופעה שלה, קבוצה של פעילי כך עלתה על הבמה והפריעה להצגה.
שנות האינתיפאדה הראשונה פגעו קשה בתיאטרון. לא זו בלבד שהעניין באמנות פחת באופן טבעי, אלא שגם חופש התנועה הוגבל מאוד וקהל פלסטיני מחוץ לירושלים לא היה יכול להגיע בשל מחסומים וסגרים. כוחות הביטחון הישראלים אף סגרו את התיאטרון מספר פעמים. קבוצה של אנשי תיאטרון ישראלים, ביניהם גילה אלמגור, דן אלמגור, חנוך לוין, עומרי ניצן, עודד קוטלר ודניאל הורוביץ, ארגנו פעילות מחאה למען אל-חכוואתי.
בעשור השני של המאה ה-21 ירדה קרנו של אל-חכוואתי ומרכז הכובד עבר לתיאטרון אל-קאסבה בראמאללה, לאחר שרשויות מדינת ישראל הוציאו למקום צווי סגירה מספר פעמים ונמנע קיום אירועים במקום. בנוסף על כך, מצוי התיאטרון בקשיים כלכליים. ב-2015 הוא כמעט נסגר, לאחר שהוצא לו צו עיקול על ידי ההוצאה לפועל.
אל־חכוואתי הוא גוף עצמאי שאינו נתמך על ידי הרשות הפלסטינית אלא ממומן בידי גופים לא ממשלתיים שונים.
ויליאם גלדסטון סטיל
שנים ראשונות
ויליאם סטיל נולד ב-7 בספטמבר 1854 בעיירה סטאפורד (Stafford) באוהיו לוויליאם סטיל ואליזבת לאורי (Elizabeth Lawrie). הוריו תמכו בביטול העבדות בארצות הברית והיו פעילים במסילת הרכבת המחתרתית שהובילה עבדים בורחים למקומות שבהם העבדות הייתה אסורה. המשפחה כללה את אחיו, ג'ורג' סטיל (George A. Steel), שהיה אחר-כך הגזבר של מדינת אורגון ואת אחותו, ג'יין. המשפחה עקרה מאוהיו לקנזס, וב-1872 עברה לאורגון.
כשהתבגר עבד סטיל תחילה כמסגר. ב-1879 התמנה למנהל התפוצה של העיתון פורטלנד איוונינג בי (Portland Evening Bee), שנתיים אחר-כך הוא הקים עיתון משלו "אולבני הראלד" (Albany Herald). אחרי ארבע שנים מכר את העיתון ועבד כדוור.
הביקור הראשון בקרייטר לייק
סטיל שמע לראשונה על קרייטר לייק ב-1870 כשהיה בן 15 עוד כשהתגורר בקנזס וקרא מאמר שהתפרסם בעיתון שעטף את ארוחת הצהריים שלו. סטיל ביקר לראשונה בקרייטר לייק 15 שנים אחר-כך ב-1885. לצורך כך נסע ברכבת, ואז המשיך בדיליז'נס עד פורט קלאמת שם פגש בגאולוג קלרנס דטון שנשלח לחקור את האזור מטעם הסקר הגאולוגי של ארצות הברית. הוא הצטרף למשלחתו של דטון, וב-15 באוגוסט 1885 הם הגיעו לאגם לאחר הליכה בת כ-30 קילומטרים. סטיל פרסם מאמרים במרץ 1886 בגיליון של העיתון "וסט שור" (West Shore) בהם תיאר את רגשותיו כשראה את האגם בפעם הראשונה.