cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משק המים והשפכים בישראל
בעיות באיכות וכמות המים
מאז הקמתה התעוררו שתי בעיות מרכזיות במשק המים בישראל - ירידה בכמות המים הראויים לשתייה, והתדרדרות מתמדת באיכותם. רמת המליחות בכנרת ובאקוויפרים הלכה ועלתה וגרמה לירידה באיכותם של המים. בנוסף, לא תוכננו תוכניות ארוכות טווח של חיסכון מים לשנות בצורת. חוסר טיפול בשפכים, פסולת ודלקים גרם לזיהום מי התהום. את מצב זיהום המים בארץ ניתן לראות בזיהום הנחלים כמו נחל הקישון ונחל הירקון. לעיתים סביבות אקולוגיות ונחלים מתייבשים עקב המחסור במים ולעיתים הופכים לתעלות ביוב עקב זיהום תעשייתי. מעבר לירידה בכמות ובאיכות עלתה גם צריכת המים עם השיפור במצב הכלכלי, עלייה לישראל ובריבוי הטבעי.
בעיות סמכותיות
מעבר לבעיות אלו, עד להקמת הרשות סבל משק המים מביזור סמכויות בין משרדי הממשלה השונים וחוסר יכולת לקבל החלטות ולתכנן את משק המים לטווח הארוך.
בשנת 2001 הגישה הוועדה המיוחדת של הכנסת לחקירת הנושא את מסקנותיה הסופיות. דו"ח הוועדה העביר ביקורת קשה מאוד על הממשלה ועל המעט שנעשה לאורך השנים לטיפול בנושא, ותיארה את המצב כעל סף קריסה ואסון. עיקר הביקורת התייחס לתהליך קבלת ההחלטות במשק המים, היחסים בין הרשויות העוסקות בנושא, אי הגדרה של מדיניות כוללת והיעדר מקור, רשות או סמכות אשר ירכז בתוכו את התכנון והביצוע של התוכניות למשק המים.
הסמכויות במשק המים פוזרו בין מספר משרדים: פיזור הסמכויות בין המשרדים השונים גרם לכך שלכל אחד מהם הייתה זכות החלטה על תחום אחר הנוגע למשק המים, וחוסר הסכמה של משרד אחד בנוגע להחלטה של משרד אחר היה יכול למנוע ממנה לקרות. לבסוף נכנס משק המים למצב של קיפאון מתמיד.
משק המים ברשויות המקומיות
בעיה נוספת הייתה בתוך הרשויות המקומיות, אשר היו גובות כסף על שימוש במים, אך היו משתמשות בו לטובת נושאים אחרים כמו חינוך ורווחה. כתוצאה מכך חלה התדרדרות בתשתיות המים ברשויות המקומיות, מה שגרם לדליפות מים רבות ולבזבוז מים. ירושלים הייתה העיר היחידה שבה פעל תאגיד מים עוד לפני הקמתם לפי חוק, "הגיחון".
בנוסף, לא נבנו מתקני סינון וטיפול מים, לא היה מעקב אחר תשתיות המים וכו'.
מחזור מים
בעיה נוספת הייתה אי מחזור המים. עד לשנת 1990 המים ששימשו לחקלאות היו מי שתייה. רק החל משנות ה-90 החל תהליך של מחזור מים ושימוש במי קולחין.
מסקנות הוועדה והצעדים שננקטו
רוב מסקנות הוועדה מומשו כלשונן:
פיתוח מקורות מים חדשים
בעיית המים של ישראל עולה ויורדת מסדר היום הציבורי בהתאם למפלס הכנרת ולהופעתן של שנים שחונות או שנים ברוכות גשמים.
הובלה
במחצית הראשונה של העשור הראשון של המאה ה-21 התנהלו דיונים מתקדמים עם טורקיה לגבי רכישה של מים מתוקים, שיועברו באמצעות מכליות, ואף נידונה אפשרות של הנחת צינור מים בין המדינות, כדי לפתור מחסור אפשרי במים בשנים שחונות. עם זאת, הצעות אלו לא יצאו אל הפועל.
טיהור שפכים
ישראל וסינגפור הן המדינות המתקדמות ביותר בעולם בהשבת שפכים לצורכי חקלאות.
התפלה
מקור מים נוסף הוא מים מליחים, לרבות מי-ים (המצויים בכמות בלתי מוגבלת). בתהליכים (פיזיקליים בעיקרם) מסוגים שנים, תחת הכינוי הכולל "התפלה", מופרדים המים מהמלחים המומסים בהם (או מרובם) ומתקבלים מים בעלי תכולת מלחים נמוכה באיכות מספקת לשתייה. מתקני התפלה פועלים בקנה מידה קטן כבר שנים רבות באילת ומתפילים מים מליחים לרמת מי שתייה. ב-2005 נכנס לפעולה מתקן התפלה אשקלון שמספק כ-120 מיליון מ"ק של מים מותפלים בשנה. מתקן זה פועל בשיטת האוסמוזה ההפוכה והוא הגדול מסוגו בעולם ומפיק מים באיכות טובה. מתקן התפלה פלמחים שהחל לפעול בשנת 2007 מספק כ-90 מיליון מ"ק מים בשנה. בדצמבר 2009 החל לפעול מתקן התפלה חדרה שמספק עד 127 מיליון מ"ק מים בשנה.
בתחילת 2009 הכריז יו"ר רשות המים, על השקעה של 300 מיליון דולר לטובת הקמה של שישה מתקני התפלה זמניים. ההחלטה באה כפתרון זמני להתמודדות עם המשבר במשק המים. בהשוואה למתקנים קבועים, שזמן ההקמה שלהם הוא כ-2 שנים שאורך חייהם הוא 20–30 שנה וכ-3 שנים למתקנים תמידיים שאורך חייהם הוא כ-70–100 שנים, מתקני ההתפלה הזמניים מוקמים בזמן קצר יותר (כמה חודשים), אך עלות הפקת המים מהם גבוהה פי 2. המתקנים הזמניים צפויים להיות מורכבים בתוך מכולות שימוקמו בסמוך למתקני ההתפלה הקיימים באשקלון, חדרה, ומעגן מיכאל.
מפעלי ההתפלה גדולים הפועלים בישראל, נכון ל-2011:
באמצע העשור השני של המאה ה-21 שיפרה הפעלת מתקני ההתפלה את מצבו של משק המים בישראל. ב-2015 למעלה ממחצית מהמים הנצרכים בישראל מופקים באמצעות התפלת מי ים ומחזור מי שפכים (כ־540,000 אלמ"ק מים מותפלים ו-68,970 אלמ"ק קולחין).
אגירת מי גשמים
בשנת 2007 החלה לפעול בעיר ראשון לציון מערכת לאגירת מי גשמים (נגר עילי). בשלב הראשון, מי הגשמים שימשו להשקיה של פארקים וגינות ציבוריות במערב העיר. ובשלב הבא המים יעברו השבחה עד לרמה של מי שתייה רגילים.
פיקוח, בקרה ומנהלה
הרשות הממשלתית למים ולביוב (בשנים 2006-1957 - נציבות המים) הכפופה למשרד משאבי המים היא הגוף האחראי על הפיקוח על מקורות המים והקצאתם. הרשות מופקדת על כל הגופים המפיקים מים בישראל, לרבות חברת מקורות המפיקה כ-65% מן המים בישראל ועוסקת בהולכתם ברמה הארצית (בעיקר מוביל המים הארצי). חברת "תה"ל" (תכנון המים לישראל) הייתה אחראית על התכנון ההנדסי של מפעל המים הארצי.
מדיניות משק המים בישראל נקבעת על ידי הרשות ומספר גופים ממשלתיים כמו המשרד להגנת הסביבה ומשרד הבריאות. בראשית פעולתה הייתה נציבות המים (שהרשות היא יורשתה) כפופה למשרד החקלאות, אולם מאז עברה הכפיפות דרך מספר משרדים ממשלתיים.
שפכים
במדינת ישראל מיוצרים מדי שנה 450 מיליון מטרים מעוקבים של שפכים. השפכים שיטופלו באיכות גבוהה, יכולים לשמש להשקיה חקלאית ללא חשש לזיהום קרקע ומי תהום. השפכים שאינם מטופלים או מטופלים באיכות נמוכה, מזהמים את מי התהום, הנחלים, הקרקע והים ופוגעים בצמחייה.
290 מלמ"ק קולחים מושבים לשנה (כ־64%) לשימוש בחקלאות בעזרת מכוני טיהור השפכים.
מרבית השפכים זורמים במערכות הביוב וההולכה (96%), אך 4% נספגים בקרקע בבורות ספיגה.
סה"כ 63% מהשפכים שהם כ־283 מלמ"ש מטופלים ברמה נאותה, בעוד 37% (160 מלמ"ש) לא מטופלים כלל או מטופלים ברמה נמוכה.
מתחילת שנות ה-90 חל שינוי בתחום הטיפול בשפכים בישראל. הוקמו מספר גדול של מתקני טיהור השפכים וכמויות גדולות יותר של שפכים טופלו. אם בשנת 1992 פעלו בישראל 7 מט"שים (מכוני טיהור השפכים) בלבד, נכון לשנת 2020 קיימים 89 מט"שים המסווגים כגדולים ומטפלים במעל 1000 מטר קוב ליום.
המט"שים הגדולים עם ספיקת שפכים עירוניים מעל 10 מיליון מ"ק/שנה
תחום הטיפול בשפכים מקודם על ידי שיתוף פעולה בין-משרדי בין המשרד להגנת הסביבה, משרד הבריאות ורשות המים.
עמים ילידים ביבשת אמריקה
עמים ילידים ביבשת אמריקה (או "אינדיאנים", ראו להלן) הם עמים ילידים ביבשת-העל אמריקה אשר שכנו בה בטרם הקולוניזציה האירופית שלה (החל מסוף המאה ה-15) וכן צאצאיהם החיים כיום. המונח כולל למעשה בני עמים ושבטים רבים, בהם שבטים היושבים ברחבי צפון אמריקה, מרכז אמריקה, דרום אמריקה והאיים הקריביים.
עד הגעת המתיישבים האירופים קיימו העמים הילידים ביבשת תרבויות עשירות ומגוונות, המכונות לעיתים "טרום קולומביאניות" (Pre-Columbian).
משק המים והשפכים בישראל
ביקורת
ארץ ישראל אינה עשירה במים, והיא סובלת מתנודות בכמויות המשקעים משנה לשנה. הביקורת על משק המים בישראל מתמקדת בנושאים הבאים
עמים ילידים ביבשת אמריקה
חלק מתרבויות אלה נכחדו לאחר גילוי אמריקה, עקב מלחמות עקובות מדם עם המתיישבים החדשים, מחלות ומגיפות שהביאו איתם המתיישבים מאירופה ופעילות מיסיונרית אינטנסיבית שנועדה להטמיע אותם בתרבות האירופית-נוצרית. אחרות שרדו את הכיבוש והמשיכו להתקיים תוך שהן מתמזגות בתרבות ההיספנית והקתולית, ויחדיו יצרו תרבות היברידית-סינקרטית חדשה וייחודית, אשר קיימת עד היום.
משק המים והשפכים בישראל
ביקורת
ביולי 2001 הוקמה ועדת חקירה פרלמנטרית לנושא משק המים בישראל. הוועדה קבעה כי עיקר הבעיות במשק המים בישראל נובעות מכשלים ניהוליים ומריבוי רשויות העוסקות בתחום המים בישראל.
ביולי 2008 הוקמה ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת משבר המים בישראל.
עמים ילידים ביבשת אמריקה
טרמינולוגיה
לקראת סוף מלחמות העצמאות באמריקה הלטינית, ב-1821, הכריז חוסה דה סן מרטין, מהאישים הבולטים בתנועת השחרור, כי בעתיד לא ייקראו תושבי הארץ "אינדיאנים" או "ילידים", אלא שהם אזרחיה של פרו וילדיה, והם יקראו "פרואנים", אך הצהרתו זו לא הכתה שורש עד למאה ה-20, ובמובנים מסוימים אף לא במאה ה-21.
בארצות הברית נחשב לעיתים השימוש במונח "אינדיאנים", לקבוצה אתנית זו כבלתי תקין פוליטית, ולכן הוחלף חלקית במונח "ילידים אמריקאים" (Native Americans).
בקנדה מקובל המונח "עמים ראשונים" (First Nations).
באמריקה הלטינית נפוצה המילה "indígenas" שמשמעה "ילידים", וכינוי מקביל נוסף הוא Amerindians ("אמרינדיאנים") - הלחם של המילים American ו-Indian.
בערבית נהוג להבדיל בין אנדיאנים והודים דרך צבעם, שהוא כביכול אדום יותר "אִלְהֻנוּד אֵלְחֻמֹר" (הודים אדומים), בדומה ל red skins באנגלית. העברית עשתה שימוש בבחירה דומה, "אדומי העור". עם זאת, הבחירה הלשונית הנפוצה בעברית היא "אינדיאנים". היות שהודו אינה מכונה "אינדיה", השימושים של "אינדיאנים" בעברית, כולל מצלולם, מתפקדים כמילים עצמאיות שאינן מציינות קשר להודו ותושביה אלא רק לעמים הילידים באמריקה.
היסטוריה של העמים הילידים עד הכיבוש האירופי
הכיבוש האירופי ותהליך הכחדת העמים הילידים
באיים הקריביים, המקום הראשון שאליו הגיעו האירופים בסוף המאה ה-15, נספה רובָּהּ המכריע של האוכלוסייה המקומית תוך פחות מ-100 שנה. כיום תושבי האיים הם בעיקר צאצאי אפריקאים שהובאו כעבדים, צאצאי אירופים וכן מהגרים מאסיה. בדרום אמריקה ובמרכזה, בפרט באזורים שהיו בעבר חלק מאימפריות האינקה והאצטקים, שרדו רק כעשרה אחוזים מהאוכלוסייה המקומית. לפי הערכות היסטוריונים ואנתרופולוגים, רוב האוכלוסייה נספתה במגפות שמקורן באירופה. עם הגעת האירופים ליבשת נחשפו הילידים האמריקאים למגפות האלה לראשונה, ועל כן השפעתן עליהם הייתה קטלנית במיוחד. גם במושבות הספרדיות של אמריקה הלטינית לווה המפגש בין אנשי "העולם הישן" לאלו של "העולם החדש" בחשיפה למחלות שנשאו האירופים. ההערכות למידת פגיעת המחלות באוכלוסיית מרכז אמריקה ודרומהּ שונות ומגוונות, אך ההערכה המקובלת כיום היא שכ-90% מהאוכלוסייה מצאו את מותם במגיפות.
מאפיין דמוגרפי אחר של אזור זה הוא מיזוג בין המתיישבים האירופיים לילידים המקומיים ויצירת אוכלוסיית מסטיסים גדולה, הקיימת עד היום ומורגשת במדינות אמריקה הלטינית.
במקסיקו, גואטמלה, בוליביה, בליז ופרו הילידים הם עדיין כמחצית האוכלוסייה או למעלה מכך, ואמנם השפה הספרדית והדת הנוצרית־קתולית הן השולטות, אך מתקיימים בצדן שרידי תרבויות ילידיות, במיוחד באזורים הכפריים וההרריים. שפת הקצ'ואה הילידית, לדוגמה, מדוברת על ידי 8–12 מיליון תושבים בפרו.
עמים ילידים בצפון אמריקה
עם תחילת ההתיישבות האירופית בצפון אמריקה החל תהליך הדרגתי של דחיקת רגלי שבטי האינדיאנים שישבו בשטחים הידועים כיום כחוף המזרחי של ארצות הברית, כדי להשתלט על אדמותיהם. פעמים רבות נעשה הדבר באמצעים אלימים וברוטליים, ולפעמים באמצעות רכישת אדמותיהם "בנזיד עדשים" תוך העברתם לשמורות או הגלייתם מערבה. התהליך התעצם לאחר מלחמת העצמאות האמריקאית, עם התפשטות ההתיישבות הלבנה מערבה והצורך שהתעורר בכיבוש שטחים נוספים. בשנת 1830 העביר נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון חוק בקונגרס המכשיר את ה"טרנספר" והתחיל תהליך נדידה כואב וטראגי של שבטי אינדיאנים, שלווה בהתקוממויות ובעימותים עקובים מדם (ראו מסלול הדמעות). בשנת 1867 הורה הממשל האמריקאי ליישב את שארית הפליטה של בני האינדיאנים ב"שמורות", שבהן ניסו לאורך השנים הבאות להטמיע אותם בתרבות האירופית-אמריקנית הלבנה. הוענק להם חינוך נוצרי ונאסר עליהם לדבר בשפתם ולהנחיל לילדיהם את דתם ואת מורשתם. ניסיונות הטמעה אלה נמשכו עד שנות ה-60 של המאה ה-20, תוך שהם מותירים צלקות כואבות בזיכרונותיהם של עמים ילידים בארצות הברית, המלוות אותם עד היום.
יחסי סן מרינו–רוסיה
יחסי סן מרינו-רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו לבין הפדרציה הרוסית. שתי המדינות הן ריבוניות וחברות בארגון האומות המאוחדות, בנוסף לכך הן חברות גם במועצת אירופה ובאונסק"ו.
תקופת ברית המועצות (1979-1991)
המגע הראשון שבין ברית המועצות (מעצמת העל לשעבר שבעיני רבים נחשבת רוסיה ליורשתה) לבין סן מרינו התרחש בשנות השבעים של המאה העשרים, מה שהוביל את המדינות לחתום ב-20 בספטמבר 1979 על הסכמי שיתופי פעולה במגזר החינוך והתרבות, ועל הובלת 90,000 טון של נפט לסן מרינו.
רנו קפצ'ור
רנו קפצ'ור (באנגלית: Renault Captur) היא מכונית קרוסאובר בעלת חמישה מקומות, שמיוצרת על ידי רנו משנת 2013. היא הוצגה בתערוכת הרכב של ז'נבה בשנת 2013 והגיעה לישראל בשנת 2013. בשנת 2011 הציגה רנו דגם קונספט מקדים.
יחסי סן מרינו–רוסיה
תקופת ברית המועצות (1979-1991)
היחסים שבין סן מרינו לבין ברית המועצות נחתמו בהסכמים מכיוון שבעבר הייתה אירופה מחולקת לשני גושים, הגוש המזרחי והגוש המערבי, האחד הזדהה עם ברית המועצות והשני עם ארצות הברית. סן מרינו הייתה יחד עם איטליה, המדינה בה היא מובלעת, חברה בגוש המערבי. לכן, לא היו לה אינטרסים לפתח יחסים דיפלומטיים רשמיים עם ברית המועצות.
תקופת רוסיה (1991-)
בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים, כשברית המועצות התפרקה ורוסיה ירשה אותה, החלו מגעים רציניים בין שתי המדינות לכינון יחסים דיפלומטיים. היחסים הדיפלומטיים שבין סן מרינו לרוסיה כוננו ב-30 בספטמבר 1993.
רנו קפצ'ור
דור ראשון (2013–2020)
הדור הראשון יוצר בין השנים 2013–2020. הדור הראשון כלל מנוע טורבו בנזין I3 צילנדרים בנפח 0.9 ליטרים המספק כ-90 כוחות סוס ב-5,000 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים ידנית בעלת חמישה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 13.2 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 171 קילומטרים לשעה.
מנועי הדור הראשון
במשך שנות הדור הראשון הציגה רנו שני סוגי מנועים חוץ מהמנוע הבסיסי, המנועים הם:
יחסי סן מרינו–רוסיה
תקופת רוסיה (1991-)
שני הצדדים ציינו את חשיבות הפרוטוקול שנחתם בין ראשי משרדי החוץ של שתי המדינות במהלך ביקורו של ג. גאטי במוסקבה בין ממשלת הפדרציה הרוסית לבין ממשלת הרפובליקה של סן מרינו על שיתוף פעולה בתחומים תרבות, חינוך, ספורט, תיירות ומסחר וכלכלה. שני הצדדים סברו שהמסמך יוביל להתפתחויות ביחסים גם בתחומים אחרים.
רנו קפצ'ור
מתיחת פנים שנת 2017
בשנת 2017 עברה הקפצ'ור מתיחת פנים שכללה שדרוג האבזור ועיצוב מחודש, היצע המנועים בדגם נותר ללא שינוי.
יחסי סן מרינו–רוסיה
תקופת רוסיה (1991-)
שר החוץ הרוסי איגור איבנוב וגטי דנו גם במספר נושאים אקטואליים בפוליטיקה העולמית, ובכללם סוגיות המאבק בטרור, שיתוף הפעולה האירופי ושיתוף הפעולה בין רוסיה לסן מרינו באו"ם ובארגונים בינלאומיים אחרים. בסוף השיחות, הוענק לשר הפרס הגבוה ביותר של סן מרינו, פרס מסדר סנט אגאטה, כהוקרה על ההתפתחות שנעשתה ביחסים הרוסיים-סן מרינזיים.
רנו קפצ'ור
דור שני 2020–הווה
בשנת 2019 הציגה רנו את הדור השני לקפצ'ור. הדור השני כולל מנוע מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.3 ליטרים המספק כ-131 כוחות סוס ב-5,000 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית רובוטית כפולת מצמד בעלת שבעה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומרטים לשעה בתוך 9.6 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 193 קילומטרים לשעה.
יחסי סן מרינו–רוסיה
תקופת רוסיה (1991-)
עשר שנים לאחר כינון היחסים ב-30 בספטמבר 2003, הועלו היחסים בדרג והפכו ליחסים דיפלומטיים מלאים.
ב-יולי 2006 צוינו בסן מרינו ארבעה ימים שלמים שהיו מוקדשים לתרבות הרוסית בלבד, "ימי רוסיה". הימים צוינו מה-12 ביולי עד ל-16 ביולי.
רנו קפצ'ור
גרסאות הדור השני
מלבד הגרסה הבסיסית יצרה רנו שתי גרסאות נוספות. הראשונה רנו קפצ'ור היברידי בעלת הנעה היברידית הכוללת מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.3 ליטרים המספק כ-140 כוחות סוס ב-6,000 סיבובים לדקה, עם מנוע חשמלי המספק כ-160 כוחות סוס. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים. היא הוצגה בשנת 2020. השנייה רנו קפצ'ור RS ליין גרסה בעיצוב ספורטיבי הכוללת אותו מנוע כמו בגרסה הבסיסית. היא הוצגה בשנת 2021.
סוחרי גומי
עלילת המחזה
במחזה שלוש דמויות:
בתחילת המערכה הראשונה, שבה "גיבורינו קצת מעל גיל 40", מציג שמואל ספרול את הצעתו בפני בלה ברלו (ויוחנן צינגרבאי המאזין מהצד):
המערכה הראשונה סובבת סביב נושא זה, ותוך כדי כך מביעים שני הגברים (כל אחד לחוד) את אהבתם לבלה ברלו ומציעים לה נישואים. בלה ומחזריה אינם מצליחים להגיע להסכמה על כדאיותו ועל טיבו של חוזה הנישואים שביניהם. כך, למשל, אומרת בלה ברלו לשמואל ספרול:.
כל אחת משתי המערכות מסתיימת בהתייחסות עצמית, שבה בלה ברלו מספרת לעצמה על תחושתם של צופי התיאטרון היושבים בחושך ברגע תחילת המחזה. בסוף המערכה הראשונה דבריה מלאי אופטימיות, ואילו בסוף המערכה השנייה היא אומרת:
מבקר התיאטרון מיכאל הנדלזלץ עמד על אופיו של המחזה:
העלאת המחזה ועיבודו לסרט
המחזה הועלה לראשונה ביוני 1978 בהפקת התיאטרון הקאמרי על בימת צוותא בבימויו של חנוך לוין. יורם גל הכין את התפאורה והתלבושות, ושוש רייזמן את המוזיקה. אלברט כהן גילם את שמואל ספרול, יוסף כרמון את יוחנן צינגרבאי וזהרירה חריפאי את בלה ברלו. הנגנים היו מישה בלכרוביץ' בפסנתר, ישעיהו ברק בגיטרה, אורלי עידן בקלרינט ותובל פטר באקורדיון.
המחזה הועלה מחדש באותו הרכב ב-1983.
הפקה שלישית, בתיאטרון החאן, נעשתה בבימוי ג'ק מסנג'ר ובהשתתפות חנה רוט, גבי עמרני ובסאם זועמוט.
בשנת 2001 כתבו אסי דיין וזאב רווח במשותף תסריט לסרט טלוויזיה המבוסס על המחזה. רווח ביים את הסרט ושיחק באחד התפקידים הראשיים, לצד יוסף שילוח ועדי לב. את הסרט הפיקו אורי פורת, אסי דיין ומיכה שרפשטיין והוא לא זכה לתשומת לב רבה.
ב-2005 הועלה המחזה מחדש בתיאטרון חיפה, בבימויו של משה נאור ובהשתתפות ישראל פוליאקוב, משה איבגי ורבקה נוימן. משה נאור חיווה דעתו על המחזה: "ברור לי שבימינו אף אחד כבר לא מתרגש מזה שאומרים את המילה 'קונדום' על הבמה, אבל 'סוחרי גומי' ממילא לא עוסק באמת בקונדומים. זו מטפורה על המחסומים שאנשים מציבים ביניהם כדי לא לגעת זה בזה באמת, בעיקר לא ברמה הרגשית, ומבחינה זו המחזה עדכני מאי פעם, כי החברה המודרנית רק הופכת מנוכרת יותר ויותר".
פ.ק. סלובאצקו 1
'''פ.ק. סולבאצקו 1 (בצ'כית: 1. FC Slovácko''') הוא מועדון כדורגל מהעיר אוהרסקה הרדישטה, צ'כיה. המועדון הוקם בשנת 1927 בשם '''ס.ק. סטארה מסטו (בצ'כית: SK Staré Město) וב-1 ביולי 2000 התמזג עם המועדון פ.ק. סלובאצקה סלביה אוהרסקה הרדישטה (בצ'כית: FC Slovácká Slavia Uherské Hradiště) ונקרא בשם פ.ק. סינוט 1'''. (בצ'כית : 1. FC Synot) עד שבשנת 2004 שונה שם המועדון לשמו הנוכחי. המועדון משחק בליגת העל הצ'כית. ולו זכייה אחת בגביע הצ'כי. המועדון מארח את משחקיו באצטדיון מסטצקי פוטבאלובי המכיל 8,121 מקומות.
היסטוריה
המועדון, שהוקם ב-1927 בשם '''ס.ק. סטארה מסטו''', שיחק ברמות הנמוכות של הכדורגל הצ'כוסלובקי ואחר כך הצ'כי. במשך כמה עשורים עד שזכה באליפות של מחוז מוראביה-שלזיה בעונת 1996/1997 ועלה לליגה הצ'כית השנייה בכדורגל לקראת עונת 1997/1998 בליגה השנייה שיחק המועדון במשך 3 עונות כשאת עונת 1999/2000 הוא סיים עם זכייה באליפות הליגה השנייה מה שזיכה אותו בהעפלה לליגה הבכירה. בעקבות העלייה לליגה הבכירה התמזג המועדון עם המועדון '''פ.ק. סלובאצקה סלביה אוהרסקה הרדישטה, ושינה את שמו לפ.ק. סינוט 1.'''
תארים
הגביע צ'כי
ליגה צ'כית שנייה
סיכום
מעודכן ל-13 באוקטובר 2022
יצחק איתן (קריין)
יצחק איתן (נולד ב-9 בספטמבר 1945) הוא קריין חדשות, שדרן רדיו, מנחה, עיתונאי ומשורר ישראלי. שימש במשך עשרות שנים בתפקיד קריין חדשות ב"קול ישראל". בפרישתו לגמלאות היה יצחק איתן הוותיק בעובדי "רשות השידור".
ביוגרפיה
נולד (בשם יצחק תם) בשכונת נחלת אחים וגדל בשכונת נחלת צדוק בירושלים, להורים דתיים יוצאי יהדות תימן שעלו ארצה בשנת 1933 מהעיר צנעא שבצפון תימן. החל לעבוד ב"קול ישראל" כנער בשנת 1961 במסגרת "הנוער העובד והלומד" כששימש עוזר הפקה בתוכניות פופולריות, עבד בתקליטיה ובסרטיה, והשתתף בתסכיתים לנוער. את שירותו הצבאי עשה ב"גלי צה"ל", שם שימש קריין ועורך ומגיש תוכניות: יומני חדשות, תוכניות דוקומנטריות, ותוכניות מוזיקה קלה. בתקופה זו הוריד את הכיפה מראשו. לאחר שירותו בגל"צ שב איתן ל"קול ישראל" כקריין חדשות, תפקיד אותו מילא עד לפרישתו לגמלאות ב-28 בספטמבר 2012, אז הגיש את מהדורת החדשות בפעם האחרונה ובסופה נפרד מהמאזינים. בנובמבר 2014 שב יצחק איתן להגיש את מהדורת החדשות מדי פעם בפעם.
איתן ליווה בקולו אירועים מרכזיים בחייה של המדינה במהלך חמישה עשורים. כך למשל שידר את המהדורה שבישרה על הפסקת האש בסוף מלחמת ההתשה באוגוסט 1970, ואת זו שבישרה על סופה של מלחמת יום הכיפורים. ביומני החדשות מאותה התקופה נראו חיילי צה"ל שבחזית מתאספים מסביב למקלטי הרדיו, כשהם מאזינים לו ומוחאים כפיים בהתלהבות למשמע הידיעה. כן שידר את המהדורה שבישרה שהכנסת אישרה את הסכם השלום עם מצרים וכי טקס החתימה צפוי להתקיים בוושינגטון כעבור ארבעה ימים, קרי, ב-26 במרס 1979. כמו כן שידר את המהדורה ובה הידיעה על היבחרו של ריצ'רד ניקסון לנשיא ארצות הברית בשנת 1968.
בין שאר תפקידיו בעבר היו הגשת יומני חדשות ויומני שבוע ברשת ב', הנחיית מופעים פומביים לרדיו, השתתפות בתוכניות בידור כשחקן וכחקיין, קריאה אמנותית והגשת תוכניות תיעודיות. במשך שנתיים, מדי שבת בשבתו, הגיש בצהרי היום ברשת ג', את התוכנית "ציוניוני הדרך". נוסף על כך, ארח בתוכנית "דו-שבועון ללשון העברית" שאותה גם ערך, אנשי אקדמיה, בלשנים ומורים ללשון שעסקו בהנחייתו, בסוגיות שונות שהועלו בתוכנית. במסגרת "מרכז ההדרכה" של רשות השידור, הדריך איתן בסדנאות לשיפור הדיקציה, הקריאה וההגשה לקריינים ולכתבים שמילאו אחר כך תפקידים בתקשורת. כמו כן כתב שירי שבת לתוכנית הטלוויזיה "לקראת שבת" ששודרה בימי שישי בערוץ הראשון, ובמסגרתה גם השתתף בקריאה אמנותית משירי משורר יהדות תימן ר' שלום שבזי.
ב-14 במאי 2017, אחרי 56 שנות שידור, עם סגירתה של "רשות השידור", הגיש איתן את מהדורת החדשות האחרונה בקולו.
במקביל לקריירה הרדיופונית, משמש איתן מנחה אירועים וטקסים פומביים וממלכתיים; מקריין לסרטים דוקומנטריים ותדמיתיים. בנוסף הוא עוסק בציור, כתיבת שירים ובכלל זה שירי ילדים, וכן בגרפולוגיה.
חיים אישיים
איתן מתגורר במבשרת ציון, נשוי לירדנה שלומי, אב לשלושה בנים.
קינו
חואקין סלבדור לוואדו תחון (בספרדית: Joaquín Salvador Lavado Tejón, שהיה ידוע בשם קינו (Quino); 17 ביולי 1932 – 30 בספטמבר 2020) היה מאייר מארגנטינה. עבודתו הידועה ביותר היא רצועת הקומיקס "מפאלדה", שפורסמה במקור בין השנים 1964 ו-1973.
ביוגרפיה
קינו נולד במנדוסה, ארגנטינה ב-17 ביולי 1932. הכינוי קינו ניתן לו בילדותו כדי להבדיל בינו לבין דודו, המאייר חואקין, שהצית בו את הרצון לאייר בגיל מוקדם מאוד. בשנת 1945, אחרי מות אמו, קינו החל ללמוד בבית הספר לאמנויות של מנדוסה. אביו נפטר זמן קצר לאחר מכן, כאשר קינו היה בן 17. הוא נשר מבית הספר, בכוונה להפוך למאייר קומיקס מקצועי. את עבודתו הראשונה מכר בסמוך לכך. הוא ניסה למצוא עבודה במגוון בתי הוצאה לאור של בואנוס איירס, אך ללא הצלחה. בשנת 1954, לאחר שמילא את חובת השירות הצבאי, הוא התיישב בבואנוס איירס. הוא פרסם את הקריקטורה הראשונה שלו בשבועון Esto Es, ומאז החל לפרסם בכתבי עת רבים נוספים: TV Guía, Leoplán, Vea y Lea, Damas y Damitas, Usted, Panorama, Adán, Atlántida, Che, Democracia - בין היתר.
ב-1954 החל לפרסם באופן קבוע במגזינים: Rico Tipo, Tía Vicenta , ו- Dr. Merengue. זמן קצר לאחר מכן הוא החל לאייר לפרסומות. האוסף הראשון שלו: Mundo Quino, יצא לאור בשנת 1963, לאחר שחברת מכשירי החשמל הביתיים מנספילד הזמינה ממנו מספר פרסומות מאוירות ועבורם הוא יצר את הדמות של מפאלדה. קמפיין הפרסום לא יצא לפועל בסופו של דבר, אך הטור הראשון של Mafalda יצא לאור במגזין Leoplán, ואז טור הקומיקס של מפאלדה החל להתפרסם באופן קבוע בשבועון Primera Plana שעורכו היה חבר קרוב של קינו. בין 1965 ו-1967, פורסם הטור בעיתון El Mundo בארגנטינה. אחרי שהתפרסם הקובץ הראשון שלו, התחילו לפרסם את יצירותיו בארצות אחרות, ביניהן: איטליה, ספרד (שם הצנזורה הכריחה לתייג את היצירות כ"למבוגרים בלבד"), ופורטוגל.
לאחר שהפסיק ליצור טורים נוספים של מפאלדה ביוני 1973, עקב חוסר ברעיונות נוספים, כהגדרתו, קינו עבר למילאנו ושם הוא המשיך לאייר ולהפיץ דפי הומור.
בשנת 1979 נבחרה דמותה של מפאלדה כדמות הייצוגית של הוועידה לשלום הילד של יוניצ"ף.
בשנת 2008, במסגרת התוכנית החדשה של קירות אמנות בתחנות הרכבת התחתית של בואנוס איירס, בוצע קיר של אריחים עם הדמויות מתוך מפאלדה במסדרון המחבר את תחנות פרו והקתדרלה.
בשנת 2009 השתתף עם טור חדש של Mafalda ב- El mundo מיוחד שיצא לרגל "200 שנים של הומור גרפי", שאורגן על ידי המוזיאון לציור ואיור והוצג במוזיאון אדוארדו סיוורי בבואנוס איירס.
בפברואר 2013 הושקה אפליקציה למכשירי אייפד עם ספרים אינטראקטיביים של מפלאדה. מאוחר יותר נוצרו גרסאות לאנדרואיד ולקינדל.
ב-21 במאי 2014 זכה בפרס נסיך אסטוריאס לתקשורת ומדעי הרוח.
אפיון עבודתו
התוכן של מפאלדה נטה להיות יותר מוכר וקרוב ובו זמנית יותר בוגר מאשר רצועות קומיקס דומות. הוא הדגיש, לדוגמה, את דאגתה של מפאלדה לפוליטיקה העולמית או את האובססיה של מנוליטו (אחד החברים של מפאלדה) לגבי כסף. למרות זאת, הקוראים בכל זאת יכלו לראות דמויות אלו כמו ילדים אמיתיים עם הורים אמיתיים, ולא כ"מבוגרים בגוף של ילד". ההומור של קינו לא התיימר להצחיק את קוראיו לשם הצחוק גרידא, אלא להעביר ביקורת על מצב העולם ולהביא לתודעה מצבים אבסורדיים.
ההומור של קינו היה בדרך כלל מריר, ואפילו ציני, שקע לעיתים קרובות בסבל ובאבסורד של המצב האנושי, ללא גבולות של מעמדות. לכן, זה גרם לקורא להתמודד עם בירוקרטיה, שגיאות של רשויות ומוסדות חסרי תועלת או צרי אופקים. ללא ספק - קינו השתמש בטורי הקומיקס שלו כדי לשלוח מסרים בעלי תוכן חברתי לקוראים שלו. עוד משאב טיפוסי שלו היה צמצום מצבים מוכרים עד כדי אבסורד. לעיתים קרובות, הבדיחות חיפשו את החיוך כאמצעי להתעמת עם המציאות הקשה.
מיקוד פסימיסטי זה על המציאות לא מנע מהסיפורים שלו להיות מלאי רוך, שהביעו סימפתיה עמוקה לקורבנות החפים מפשע של החיים (עובדים, ילדים, עקרות בית, פנסיונרים, אומנים) בלי להסתיר את חסרונותיהם ומגבלותיהם. אבל אפילו בקריקטורות של אנשי ממסד מדכאים וביורוקרטים חסרי רגשות הוא הביע אהדה מסוימת כלפיהם, בהיותם קורבנות של הטיפשות שלהם עצמם.
המבט של קינו היה ככל הנראה תוצר של התהפוכות שאירעו בארגנטינה החל משנות ה-60 של המאה ה-20. התערובת של פסימיות והומניזם הייתה כנראה אחת הסיבות העיקריות להצלחתו הגדולה ברחבי אמריקה הלטינית וברחבי העולם.
קינו נפטר ב-30 בספטמבר 2020 משבץ מוחי, בן 88 במותו.
יצירותיו
הרשימה הבאה כוללת רק את היצירות שפורסמו במקור בארגנטינה; מהדורות של מדינות אחרות הן ואריאציות של מהדורות המקור.
מפאלדה
יצירתו הידועה ביותר, מפאלדה, נוצרה במקור כפרסומת למכונות כביסה. קינו ניסה להשאיר זאת כך אבל הקריקטורה כבר תפסה חזק בקהל, ופרצה את גבולות הפרסומת.
דווינסון סאנצ'ס
דווינסון סאנצ'ס מינה (בספרדית: Davinson Sánchez Mina: נולד ב-12 ביוני 1996 בקלוטו, קולומביה) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת טוטנהאם הוטספר ובנבחרת קולומביה.
אתלטיקו נסיונל
הוא החל את הקריירה שלו באמריקה קאלי, אך כאשר משפחתו עברה להתגורר במדיין, הוא הצטרף למחלקת הנוער של אתלטיקו נסיונל. ב-2013 קיבל את הצ'אנס הראשון להכלל בסגל הקבוצה הבוגרת עקב זימון שקיבל מהמאמן דאז, חואן קרלוס אוסוריו. את שער הבכורה בנסיונל כבש במסגרת הקופה ליברטדורס ב-1 במרץ 2016 כאשר נסיונל הביסה את ספורטינג קריסטל 3–0. תוך כדי מהלך העונה הוא דחה הצעה להצטרף לקבוצת ברצלונה אתלטיק. ב-21 ביוני באותה השנה חתם בקבוצה ההולנדית, אייאקס, אך המשיך לשחק חודש נוסף במדי נסיונל שהגיעה לשלבים המאוחרים בקופה ליברטדורס ולבסוף אף זכתה בו.
אייאקס
ב-21 ביוני 2016, הוא הצטרף לאייאקס תמורת 5 מיליון יורו וחתם על חוזה ל-5 שנים. הוא הפך לקולומביאני השני ששיחק באייאקס לצד בן ארצו, מתאו קסיירה. ב-13 באוגוסט 2016, ערך את הופעת הבכורה שלו במדי אייאקס נגד רודה במשחק שהסתיים בתיקו 2–2. ב-24 בספטמבר, הבקיע צמד נגד זוולה ובסך הכל הבקיע שבעה שערים ב-47 הופעות בכל המסגרות. שיחק עם אייאקס בגמר הליגה האירופית 2017 מול מנצ'סטר יונייטד, שניצחה 2–0 וזכתה בתואר. בסיום העונה נבחר סאנצ'ס לשחקן הטוב ביותר של אייאקס.
טוטנהאם
ב-23 באוגוסט 2017, דווינסון סאנצ'ס חתם על חוזה לשש שנים בקבוצת טוטנהאם הוטספר תמורת 46 מיליון יורו והפך לשחקן היקר בתולדות טוטנהאם. ארבעה ימים לאחר מכן, סאנצ'ס ערך את הופעת הבכורה שלו במדי טוטנהאם כאשר עלה כמחליף בתיקו 1–1 מול ברנלי. את הבכורה שלו בליגת האלופות ערך ב-13 בספטמבר בניצחון 3–1 על בורוסיה דורטמונד.
נבחרת קולומביה
דווינסון סאנצ'ס החל את הקריירה בנבחרות הצעירות של קולומביה, כאשר שיחק במדי הנבחרת עד גיל 15 באליפות דרום אמריקה בשנת 2011 והגיע איתה למקום השני. הוא שיחזר מקום זה ב-2015 אבל הפעם בקטגוריית הנבחרת עד גיל 20. כתוצאה מכך העפילה קולומביה למונדיאליטו 2015 בניו זילנד, בא שותף ב-4 משחקים בטורניר וקולומביה הודחה בשמינית הגמר.
לסגל הנבחרת הבוגרת זומן לראשונה ב-26 באוגוסט 2016 למשחקים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018 נגד ונצואלה וברזיל, אך לא שותף במשחקים. ב-15 בנובמבר 2016, הוא ערך את הבכורה במדים הלאומיים במשחק חוץ נגד ארגנטינה. המשחק הסתיים בהפסד 0–3. הוא נכלל בסגל הסופי של הנבחרת למונדיאל 2018 ושיחק בכל ארבעת המשחקים של קולומביה שהודחה בשמינית הגמר על ידי.
עאבוד
עָאבּ֫וּּּד (בערבית: عابود) הוא כפר ברשות הפלסטינית בשומרון, השוכן בסמוך ליישוב בית אריה-עופרים. בכפר מתגוררים כ-2,300 תושבים, מוסלמים ונוצרים (קתולים ויוונים-אורתודוקסים). ליד הכפר נמצאים מעיינות רבים, המהווים חלק ממקורות נחל הירקון. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה אוכלוסיית עאבוד 2,667 תושבים.
היסטוריה
בסמוך לכפר שוכנת מערת עאבוד, מערה קרסטית גדולה. בסקר ארכאולוגי שנערך במערה נתגלו ממצאים מהתקופה הכלכוליתית, הברונזה התיכונה, תקופת הברזל, התקופה הרומית, הביזנטית והמוסלמית הקדומה. במהלך מרד בר כוכבא, המערה שימשה כמערת מפלט עבור פליטים יהודים שהותירו בה ממצאים רבים בני התקופה, ובהם מנורות, כלי זכוכית ומתכת, ומטבעות מתקופת המרד. על-בסיס הממצאים מן המערה ומערות הקבורה הסמוכות, ארכאולוגים משערים שעבוד היה כפר יהודי בתקופה הרומית הקדומה. הארכאולוגים סבורים כי הכפר נפגע במהלך מרידות יהודה ברומא ותושביו נאלצו לנטוש אותו. במערה לא נמצאו שרידי אדם, מה שעשוי להעיד שהמסתתרים בה שרדו את המרד ועזבו אותה בשלום. הסברים אחרים אפשריים הם שוד עתיקות, פעילות במערה בתקופות מאוחרות יותר - למשל, שיבת יהודים כדי לקבור את חבריהם - או מגבלותיה של שיטת הסקר בהשוואה לחפירה ארכאולוגית מסודרת.
במרכז הכפר נמצאים שרידים נוספים מהתקופה הרומית. בסמוך לעאבוד נמצאים שרידי כנסייה עתיקה על שם ברברה הקדושה; כנסייה זו, שהייתה ממוקמת בראש גבעה ממערב לכפר, הוקמה בתקופה הביזנטית.
התקופה המוסלמית המוקדמת
במהלך התקופה המוסלמית המוקדמת, היישוב הנוצרי בעאבוד עבר תהליך של ערביזציה, ואימץ את השפה הערבית. השימוש בשפה הארמית הנוצרית הארץ ישראלית כשפת הדיבור היומיומית פסק, אך עדיין נעשה בה שימוש באותה התקופה כשפה ליטורגית באירועים טקסיים ובמהלך התפילה.
בתקופת השושלת הפאטמית נזיר בן הכפר הקים את מנזר "דיר אל כאוכב" סמוך לכפר. בכנסיית מרי הקדושה שבכפר, יש כתובת בארמית נוצרית המציינת שהכנסייה הוקמה בשנת 1058.
התקופה הצלבנית
בתקופה הצלבנית נקרא הכפר "קאסל סנטה מריה" (Casale Santa Maria), רוב התושבים היו נוצרים אורתודוקסים ועסקו בחקלאות והכפר לא היה מבוצר. מיעוטם של התושבים היו מתיישבים צלבנים, שעזרו בשיפוץ והרחבת הכנסייה בכפר. בשנת 1167 מכר בלדווין הרביעי, מלך ירושלים את הכפר למסדר ההוספיטלרים. ההוספיטלרים השתמשו בהכנסות מהכפר למימון רכישת לחם לבית החולים שלהם בירושלים.
התקופה האיובית
בשנת 1225, יאקות אל-חמאווי כתב כי עבוד הוא "כפר קטן בג'ונד פילסטין, ליד ירושלים. השם הוא במקור בשפה העברית, ועבר ערביזציה".
תקופת המנדט הבריטי
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה בעאבוד אוכלוסייה של 754 נפש, 352 מוסלמים ו-402 נוצרים. במפקד 1931 נמנו בכפר 215 בתים מיושבים ב-910 נפשות, מעט מעל מחציתם נוצרים והשאר מוסלמים.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל צוין שמספר תושבי הכפר הוא כ-1,080 ושטחו כ-15,007 דונם, מתוכם 7 דונם של אדמה ציבורית.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, הוא עבר משליטה בריטית לירדנית.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עבר עאבוד משליטה ירדנית לישראלית.
בפברואר 1980 חתם מפקד אזור יהודה ושומרון, תת-אלוף בנימין בן אליעזר, על צווים לתפיסת שטח של כ-1,000 דונמים של תושבי הכפר לצורך הקמת ההתנחלות בית אריה-עופרים (שנקראה בתחילה "לבונה"). הממשלה אישרה את התוכנית למרות התנגדותו של סגן ראש הממשלה יגאל ידין לתוכנית, מכיוון שלא הייתה סיבה ביטחונית לבצע את ההפקעה.
ב-28 בפברואר 1988 נסע נחמיה שניידר יחד עם שני אנשים נוספים הכפר ונתקלו במחסום אבנים. השלושה הותקפו באבנים, יצאו מרכבם ושניידר ירה בתוקפים. מן הירי נהרגו שניים מתושבי הכפר: אחמד אבראהים ברגותי וראיד מחמוד ברגותי. המשטרה עצרה את שניידר ואחד הנוסעים, אך בית המשפט הורה על שחרורם לאחר שקבע כי הראיות מצביעות על כך ששניידר ירה להגנה עצמית.
בתקופת האינתיפאדה הראשונה עבר כביש 465 בתוך עאבוד, עקב השלכת אבנים ומחסומים הפכה התנועה לבלתי אפשרית. בעקבות כך הוחלט על סלילת כביש עוקף עאבוד.
לאחר הסכם אוסלו, כ-2,462 דונם שהם כ-16.8% מאדמות הכפר מוגדרים כשטח B, וה-12,193 דונם הנותרים שהם כ-83.2% מוגדרים כשטח C.
ב-22 פברואר 2013, מוחמד עספור, סטודנט בן 23 מעאבוד, נפצע קשה בראשו מירי כדור גומי במהלך הפגנה ומת מפצעיו כעבור שבועיים.
ב-12 בדצמבר 2015, חיילי צה"ל הפריעו לשידור חי של כתבת רשות השידור הפלסטינית, בעת שהכתבת העבירה דיווח מהכפר. תיעוד התקרית הפך לוויראלי ברשתות החברתיות, והחיילים נשפטו ל-14 ימי ריתוק.
חינוך
בעאבוד ארבעה בתי ספר. שני בתי ספר ממשלתיים באחריות משרד החינוך של הרשות הפלסטינית. בית ספר תיכון לבנים, ובית ספר מעורב בו לומדים בנים ובנות. ושני בתי ספר פרטיים, בית ספר יסודי מעורב ובית ספר תיכון של הפטריארכיה הלטינית.
גאוגרפיה
הכפר ממוקם בשולי שלוחה, על גבעה שפסגתה בגובה של כ-430 מטר מעל פני הים. מצפון לכפר נובעים סדרה של מעיינות, בוואדי בו שכבת הסלע היא בקו המגע שבין סלע הדולומיט של תצורת עמינדב, לבין מחשוף החוור תצורת מוצא. המעיינות, הממוקמים על אדמה פרטית, משמשים את תושבי הכפר להשקיה של גידולי שלחין. באחד המעיינות, עין אל מאר'רה, בנה בעל הקרקע מתחם הכולל בריכת שחייה ומסעדה. בסמוך נמצאים גם שרידים של שתי טחנות קמח עתיקות שאליהן מובילות אמות מהמעיינות.
מערת עאבוד
מערת עאבוד היא מערה קרסטית גדולה הנמצאת במדרון הצפוני של ואדי אל חרוב, במרחק של כקילומטר מדרום-מערב לכפר. המערה התפתחה כתוצאה מהמסה של סלעי דולומיט מגיל קנומן עליון עקב חדירת מי גשמים. במערה נתגלה ממצא ארכאולוגי מהתקופה הנאוליתית והתקופה הרומית בארץ ישראל.
כריסטופר אוקרמן
כריסטופר אוקרמן (בספרדית: Christopher Uckermann; נולד ב-21 באוקטובר 1986) הוא שחקן, זמר-יוצר ומפיק מוזיקלי מקסיקני. הוא החל את קריירת המשחק שלו כשהיה בן שנתיים בפרסומות בטלוויזיה, והתפרסם ברחבי העולם לאחר תפקידיו בתור דייגו בוסטמנטה באופרת הסבון "Rebelde" ובתור האב רמירו ונטורה בסדרת האימה העל טבעית "דיאבלרו".
הוא היה חבר בלהקת "RBD" מ-2004 עד 2009 ומאז עובד כאמן סולו, לאחר שהוציא אלבום אחד, "Somos", ב-2010, ושני EP - "Revolución de los Ciegos" ב-2017 ו-"Sutil Universo" ב-2020.
ביוגרפיה
אוקרמן נולד במקסיקו סיטי, מקסיקו; בנם של אב מקסיקני, ויקטור מנואל קסיאס אריאס, ואם שוודית, מארי כריסטינה אלכסנדרה פון אוקרמן. מגיל שנתיים משך כריסטופר את תשומת לבם של במאים מסחריים במקסיקו ובארצות הברית, והצליח לזכות בפרס נשר הזהב בגיל 11 על שעשה יותר מ-160 פרסומות.
קריירת משחק
ב-1999 לוהק אוקרמן לטלנובלת הילדים "העיתון של דניאלה". בשנת 2000 הוא לוהק לטלנובלה "חברים לנצח". בשנת 2001 הוא כתב את שיר הנושא של הטלנובלה "הרפתקאות בזמן".
בשנת 2004 כתב כמה פרקים של הטלנובלה "אמי - הילדה עם הילקוט הכחול". באותה שנה הוא לוהק לטלנובלה "REBELDE", הגרסה המקסיקנית של הטלנובלה הארגנטינאית "המורדים", בתפקיד דייגו בוסטמנטה.
בעקבות ההצלחה של המורדים, בשנת 2007, הופץ Televisa RBD: "לה פמילייה". הסיטקום התבסס על חייהם הבדיוניים של חברי "RBD". הדמויות בסיטקום לא התבססו על הדמויות של הלהקה, אך דומות לאישיות האמיתית של השחקנים. הסיטקום רץ מה-14 במרץ 2007 - 13 ביוני 2007, וכלל כ-13 פרקים.
בשנים 2009 - 2012 כיכב אוקרמן בסדרת מסתורין והמדע בדיוני "קדברה", המופקת באמריקה הלטינית, על ידי Fox.Which, ומצולמת בקולומביה במלון "מג'סטיק".
בשנת 2016 שיחק בסדרת הפעולה הקולומביאנית "2091" בתור אינפאר לצדו של בנחמין ויקוניה.
קריירה מוזיקלית
ב -15 באוגוסט 2008, "RBD" פרסמה הודעה כי הם החליטו להיפרד. הם יצאו לסיור האחרון, "Gira Del Adios", סיור עולמי שהסתיים בתחילת 2009.
בחודש מרץ 2009, הופץ הסינגל "להאיר את ליל העולם" של אוקרמן בהפקת רודי מאיה. ב-2010, הוציא אוקרמן סינגל שני בשם "Vivir Soñando". שני הסינגלים הם מתוך אלבום בכורה אשר עתיד לצאת בסוף 2010. אוקרמן ביקר במספר מדינות, כולל ברזיל, ספרד וישראל לצורך הקלטת האלבום.
חיים אישיים
אוקרמן גולש בסקייטבורד, וזכה בתחרויות ארציות שונות. היה בינו ובין הקולגה שלו אנהי רומן קצר במהלך צילומי "RBD", אך הם נפרדו לאחר 8 חודשים.
אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'
תולדות חייו
רבינוביץ' נולד בשנת 1854 בעיר לאדי שבמחוז מוהילב של האימפריה הרוסית, באזור רוסיה הלבנה (כיום בלארוס), עיר שהייתה מרכז חב"ד. בנערותו שימש כגבאי בבית הכנסת של החסידות בעיר, והיה אחראי על רכישת ספרי קודש לבית הכנסת.
בשנת 1887 החל ללמד בעיר פולטבה (כיום באוקראינה). פרסם את סיפוריו הראשונים ברוסיה ולאחר מכן בפולין, בעיתונו של נחום סוקולוב "האסיף", שיצא לאור בוורשה. היה מקורב לתנועת חובבי ציון. בשנת 1897 נבחר לקונגרס הציוני הראשון.
אז"ר עלה לארץ ישראל בימי העלייה השנייה בשנת 1906, עבד כספרן בספריית שער ציון ועסק בהוראה. במהלך מלחמת העולם הראשונה גורש אז"ר יחד עם שאר תושבי תל אביב, ושהה בצפת עד סיום המלחמה. בעקבות הסיפור "מחרבנות החלוקה", שפרסם בקובץ הספרותי "הגליל", גזרו עליו רבני צפת נידוי.
היה פעיל בתנועת העבודה, ואף קיבל בגיל 75 את פנקס החבר מספר 1. הרבה להופיע בסניפי הנוער העובד ואף זכה לכינוי "הסבא" של הנוער העובד, כפי שמעיד זלמן שזר בנאום במסיבה בבית הנשיא:
היה מקורב לסופרים ש"י עגנון ויוסף חיים ברנר וכן לרב הראשי של יפו באותה עת, הרב אברהם יצחק הכהן קוק. תמונתם המשותפת מונצחת בפסיפס המרכזי במרכז סוזן דלל בשכונת נווה צדק. כיהן כחבר נשיאות אגודת הסופרים העבריים בארץ ישראל החל משנת 1921.
כך כתב עליו ש"י עגנון בספר תמול שלשום (ספר ראשון, פרק שישי), הוצאת שוקן:
היה מראשוני תל אביב, וממקימי שכונת בורוכוב בגבעתיים. בחייו הוציא לאור כ-100 ספרים, ולרגל יום הולדתו ה-80, הוחלט לקרוא יישוב על שמו, הוא כפר אז"ר.
נפטר בשנת 1945, ונטמן בבית הקברות הישן של תל אביב ברחוב טרומפלדור.
השקפתו
אז"ר למד תורת ישראל, וקלט את מוסר חז"ל ואת נשמת החסידות. הוא הושפע גם מסופרי רוסיה הגדולים טולסטוי וקוֹרוֹלנקוֹ, ומפיינרמן, תלמידו של טולסטוי, עד שהעבוֹדה הפּשוּטה הכּשרה הייתה בּעיניו לדבר שבּקדוּשה. אז"ר קיים אורח חיים אדוק, שומר מצוות כהלכתן, ומתפלל מדי יום ביומו. באחת ההזדמנויות אמר שאין להעלות על הדעת קיום העם העברי בלי הדת, ושאף לראות אנשים דתיים בתוך תנועת העבודה.
כאיש רב-פעלים דגל בעבודה למען הכלל. סיפוריו עסקו במצוקות יהודים עשוקים (כמסורת הספרות העברית הריאליסטית מאז תקופת ההשכלה), והוא כונה "חלוץ הספרות הסוציאליסטית העברית". מקובל לטעון כי בהגיעו לארץ ישראל התקרב יותר לאורח-חיים דתי, בהשפעתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק. אז"ר היה בן בית אצל הראי"ה קוק, מהראשונים שהכירו באורו, ומשך עמו את חבריו הסופרים ל"סעודה שלישית" בבית הרב. הוא אף ערך יחד עם בנו של הרב קוק, הרב צבי יהודה, קובץ בשם "התרבות הישראלית", בהשראת רוחו של הראי"ה קוק, שהוציא בו לאור את "זרעונים". לדברי הרצי"ה, הקובץ נועד מלכתחילה לשמש כקונטרה לשופרו של אחד העם, כתב העת "השילוח", אלמלא נאלצו להפסיק את הוצאתו לאחר הגיליון הראשון בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בנוסף, כתב מאמר על הראי"ה קוק עוד בחייו בשם 'כתר תורה - לצורתו הרוחנית של רבינו' (יצא לאור ב-"לוח ארץ ישראל" תרע"ב) בו ביטא את הערצתו לרב.
בפעילותו בנוער העובד נאבק בהשפעות הפרקציה (הסיעה) הקומוניסטית ושאר השפעות לא-ציוניות, ששאפו לקשור את הנוער העובד לקומוניזם ולמהפכה הבולשביקית ולבטל את מטרותיה הלאומיות היהודיות של התנועה.
כתביו
כתב, ערך ותרגם יותר ממאה ספרים. מסיפוריו הבולטים: "בצל הכסף", "בת העשיר", "דרך הרוח". חיבר מאמרים עיוניים שיצאו לאור בגליונות "לוח ארץ ישראל" בעריכת אברהם משה לונץ.
השקיע בתרגומים תורניים, בעיקר של ספרי מחקר התלמוד של הרב ד"ר בנימין זאב (וילהלם) בכר, וניכר בהם שהוסיף נופך משלו על פי למדנותו התורנית. מתרומתו לספרות התורנית: אגדות התנאים, אגדות אמוראי ארץ ישראל, ערכי מדרש, הרמב"ם פרשן המקרא, מסילות לתורת התנאים, תרגום התרגום לשיר השירים, פירוש לאיוב ולקט פירושים למקרא מספרי המדקדק יונה אבן ג'נאח.
חיים אישיים
אז"ר היה נשוי פעמיים. עם אשתו הראשונה, הניה לאה לבית לפיצקין, הביא לעולם 4 ילדים:
מאשתו השנייה חיה נולד לו בן אחד - בנימין אז"ר (1910–1981), לימים איש משרד העבודה.
3 באוגוסט
3 באוגוסט הוא היום ה-215 בשנה (216 בשנה מעוברת), בשבוע ה-31 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 150 ימים.
שחר-מריו מרדכי
שחר-מריו מרדכי הוא משורר ישראלי.
ביוגרפיה
שחר-מריו מרדכי נולד בחיפה בשנת 1975 וגדל בקריית ביאליק. הוא בוגר החוג לתקשורת ומדע המדינה באוניברסיטת חיפה, ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה. בעבר שימש כאנליסט וכיועץ פוליטי לשגריר בריטניה בישראל, וכיום עוסק בהוראה. הנחה את תוכנית הספרות "על המדף" בטלוויזיה הישראלית, והגיש פינות תרבות ואקטואליה בתוכניות הבוקר של ערוץ 10.
שירו של מרדכי, "יעקב", זכה במקום הראשון בתחרות הארצית "שירה על הדרך", לשנת תש"ע (2010), הנערכת מטעם עיריית תל אביב-יפו.
שחר-מריו מרדכי זכה בפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ז 2017, במלגה מטעם תוכנית בוסתן של הספרייה הלאומית, וכן היה '' באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור, מרילנד בין 2018 ל-2019.
בשנת 2021 זכה ספרו, "תפוס מקום לגשם", במקום הראשון בקטגוריית השירה של פרס גולדברג מטעם קק"ל.
קמניץ
קמניץ (בגרמנית: Chemnitz) היא עיר במדינת סקסוניה שבגרמניה. אוכלוסיית העיר מונה 241,210 תושבים נכון לשנת 2012, ושטח השיפוט שלה הוא 220 קמ"ר.
קמניץ היא העיר השלישית בגודלה בסקסוניה. היא קרויה על שם נהר קמניץ הקטן, העובר בשטחה. בגרמניה המזרחית שונה שם העיר לקרל-מרקס-שטאט (Karl-Marx-Stadt), ולאחר נפילת חומת ברלין ב-1989 שונה בחזרה לשם הישן.
בעיר שוכנת אוניברסיטה לטכנולוגיה, עם כ-10,000 סטודנטים ומהווה מרכז מדעי חשוב.
היסטוריה
העיר הוקמה על ידי מתיישבים משבטים סלאבים בסוף המאה ה-10, ומוזכרת לראשונה במסמכים בשנת 1143, כמקום מושבו של מנזר. בשנת 1170 העניק פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לעיר מעמד של עיר קיסרית חופשית (ככזו, זכתה העיר לחסות הקיסר). בימי הביניים הפכה העיר למרכז טקסטיל, כשיותר משליש מתושבי העיר עסקו בענף זה. במהלך המאה ה-19 הפכה העיר למרכז תעשייתי גדול (היא כונתה בשל כך "מנצ'סטר של סקסוניה"), ובשנת 1913 עמדה אוכלוסייתה על 320,000 תושבים – שיא שאליו לא שבה עוד – מבין הערים הבודדות שמספרם לא גדל מתקופה זו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עקב הריכוז הגבוה של מפעלים חיוניים לכוחות הצבא הגרמניים, הופצצה העיר באופן נרחב. בסיום המלחמה מרבית העיר הפכה לחורבות. גרמניה המזרחית ששלטה על האזור, שיקמה את העיר ובנתה בה דיור מוזל. חלק ממוקדי התיירות שוקמו אף הם, בעיקר לאחר איחוד הגרמניות.
בעיר מתקיים מדי שנה מאז שנת 1996 פסטיבל סרטים בינלאומי לילדים ונוער בשם "CHLINGEL International Film Festival"
יהדות קמניץ
בעיר קמניץ התקיימה קהילה יהודית מפוארת. בבעלותה היה בית הכנסת, שהיה אחד הבניינים המפוארים בעיר. בית הכנסת חרב ב-9 בנובמבר 1938, בליל הבדולח. הרב פוקס, רב הקהילה, ניסה להציל את ספרי הקודש מבית הכנסת הבוער אך סבל ממכות קשות מידי הפורעים. עקב גודלו ופארו של בית הכנסת התקשו הנאצים להחריבו וקבוצת אנשי אס אה פינו את הריסותיו במשאיות. בתקופה לפני כן, גורשו מבתי הספר הציבוריים כל הילדים היהודים, והוקם להם בית ספר יהודי ששרת אותם עד שנשלח המורה שניהל אותו למחנות הריכוז. לאחר השואה נותרו בקמניץ יהודים מעטים, כשרובם עזבו את העיר ועברו לברלין או לערים אחרות.
זהו מקום הולדתה של סוניה אולשנצקי, שהייתה לוחמת ב"רזיסטאנס". אולשנצקי פעלה כבלדרית ברשת "רובין", אחת מעשרות רשתות שהפעילו האנגלים בצרפת של וישי, במסגרת מינהלת המבצעים המיוחדים הבריטית במלחמת העולם השנייה. היא נתפסה על ידי הגסטפו, והוצאה להורג במחנה הריכוז נצוויילר-סטרוטהוף.
ב-2009 מנתה הקהילה היהודית בקמניץ כ-700–800 אנשים (רובם מהגרים מאוקראינה ומרוסיה). לקהילה ישנו מבנה (2001), ובו מתקיימות פעילויות רבות למגוון הגילאים.
ערים תאומות
נכון ל-2022, לקמניץ 12 ערים תאומות:
חניכותו של דודי קרביץ
חניכותו של דוּדי קרביץ (באנגלית: The Apprenticeship of Duddy Kravitz) הוא ספרו המפורסם ביותר של הסופר הקנדי מרדכי ריצ'לר.
הספר, שהוא הרומן הרביעי שפרסם ריצ'לר, יצא לאור ב-1959, והפך לרב-מכר. הספר מספר על נער יהודי יליד מונטריאול ועל דרכו הבלתי-מוסרית וחסרת המעצורים להתעשר. בספר תיאור צבעוני של החיים היהודיים במונטריאול בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים. הספר תורגם לעברית על ידי הסופר אהרן אמיר.
עלילה
דודי קרביץ, נער יהודי בן חמש עשרה, יתום מאם, הוא תלמיד בית ספר התיכון "פלטשר'ס" בשכונה של המעמד הבינוני-נמוך במונטריאול, שמרבית תושביה יהודים. דודי, מנהיגה של חבורת פרחחים, מעביר את זמנו במעשי קונדס והיטפלות למורים, לבעלי חנויות ולאחרים.
אביו מקס, נהג מונית ואיש רעים להתרועע, מתרפק על חברותו עם "נער הפלא" הנערץ, הלא הוא ג'רי דינגלמן, נער יהודי שגדל בשכונה יחד עמו, התעשר בדרכים מפוקפקות ועבר להתגורר בשכונה בה מתגוררים עשירי העיר, רובם נוצרים. מקס מזכיר את "נער הפלא" בכל הזדמנות. אחיו של דודי, לני, הוא סטודנט לרפואה באוניברסיטת מקגיל.
השכונה בה מתגורר דודי עם אביו ואחיו, ברחוב סנט אורבן, מתוארת בספר כשכונת מהגרים, בה שולטות העזובה והזוהמה חלומם של תושבי השכונה הוא להתעשר ולעבור לאחת השכונות העשירות כמו אוטרמון או וסטמאונט.
הצלחתו של "נער הפלא" היא אחד מהמניעים העיקריים בהתנהלותו של דודי. הוא רוצה להיות "מישהו". סבו של דודי, שמחה, הוא מקור נוסף להשפעה עליו. משפט ששמע ממנו בילדותו: "מי שאין לו אדמה אינו בן אדם" הופך למשפט מפתח בהתנהלותו בכל הנוגע להשגת חלקת קרקע משלו.
כבר בצעירותו מתחיל דודי לעסוק בעסקים מפוקפקים, כהשכרה של חוברות פורנוגרפיות מצוירות, מעשי נוכלות זעירים וגנבות. בגיל 17 הוא מסיים את בית הספר התיכון, ומגיע בקיץ לסנט אגאת דה מון, עיר קייט השוכנת לחוף אגם, ופופולרית בקרב יהודים בני המעמד הבינוני, כדי לעבוד כמלצר במלון. בסנט אגאת קרביץ מתוודע לאיווט, חדרנית צרפתייה-קנדית, שהופכת לחברתו לחיים. הוא מגשים את חלומו ומוצא חלקת אדמה הסמוכה לחוף האגם. בעת ביקורם באגם בולטת ראייתה של איווט את המקום כפנינת נוף וטבע, מול דודי המתייחס לאגם כאמצעי להתעשר. הוא משביע את איווט לשמור בסוד את דבר קיום החלקה, ומשכנע אותה להתחיל בהליכים לרכישתה מהאיכר שהיא בבעלותו.
עם שובו למונטריאול כל מעייניו של קרביץ נתונים לגיוס כספים לרכישת חלקת האדמה "שלו". בהשתדלותו של אביו הוא מתקבל לפגישה אצל "נער הפלא", שבתחילה מתייחס אליו בזלזול, אך עד מהרה מצרף אותו  לנסיעה לניו יורק כעוזרו. דודי חוזר ברכבת לקנדה עם מזוודתו של דינגלמן, ולאחר עוברו את הגבול בשלום הוא מגלה שזה ניצל את תמימותו והבריח באמצעותו הרואין.
משחזר למונטריאול, הוא הופך למפיק של סרטי בר מצווה, בהצלחה לא קטנה. הוא מתחיל גם לשווק מכונות משחק מוברחות מארצות הברית, בעזרתו של בחור בשם וירג'יל רוזבורו, החולה במחלת הנפילה. דודי משיג לוירג'יל משאית תמורת כסף שהוא חייב לו, ווירג'יל מתחיל לעבוד בשרותו, למרות אזהרתה של איבט כי מסוכן להעסיק את וירג'יל כנהג, בשל מחלתו.
עם הזמן קרביץ הופך לאובססיבי בעניין חלקת האדמה ליד האגם, והדבר משפיע על יחסו לסובבים אותו. הוא עצבני, שרוי בדיכאון תמידי, וגם יחסו לאיבט אינו כמקודם. המצב מחמיר כשוירג'יל עובר התקף אפילפטי במהלך נהיגת המשאית, מתנגש בעץ, נפצע באורח קשה, והופך למשותק. איבט מאשימה אותו במצבו של וירג'יל, ועוזבת אותו. עסקיו מתדרדרים, והוא מכריז על פשיטת רגל. איבט לוקחת את וירג'יל תחת חסותה ומטפלת בו.
בהמשך מתברר לדודי כי לאחר שרכש כמעט את כל הקרקעות סביב האגם, יש מתעניינים נוספים בקרקעות שנשארו, אחד מהם הוא ג'רי דינגלמן, "נער הפלא".
בסצנת הסיום של הספר מגיע דודי עם סבו, אביו ואחיו לאגם כדי להראות להם את הקרקעות שקנה. "נער הפלא" מגיע אף הוא לשם, ודודי מגרש אותו מאדמתו, למורת רוחו של אביו. להפתעתו של דודי, סבו, שתמיד דיבר על חשיבות האדמה, אינו מתפעל כלל, וחוזר למכונית. משדודי מדובב אותו מסתבר כי איבט סיפרה לזקן על מעשיו של דודי בדרך להשגת מטרתו, ממעשי הנוכלות ועד לסיפורו של וירג'יל.
UFA
UFA (ראשי תיבות: Universum Film AG; מבוטא "אוּפא") היה אולפן הקולנוע העיקרי בגרמניה בימי רפובליקת ויימאר ובמהלך שלטון המפלגה הנאצית, וכוח מניע עיקרי בקולנוע הגרמני בין 1917 ל-1945.
יצירת האולפנים
בינואר 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה הוקמה בגרמניה על ידי מפקדת הצבא הגרמני (OHL) "מחלקת הראינוע" (BUFA - ראשי תיבות לBild- und Filmamt) אשר מטרתה המוצהרת הייתה יצירת סרטי תעמולה שיתמכו במטרת מעצמות המרכז במלחמה, מתוך הרגשה כי גרמניה מפגרת בתחום זה אחר מדינות ההסכמה. אך הוגה הרעיון, הגנרל אריך לודנדורף לא הסתפק בכך. לדעתו היה צורך בחברת סרטים מרכזית אשר תרכז בידה את כל הקשור בסרטי הראינוע, הפקה, הפצה, ואף הבעלות באולמות.
מתוך מטרה זו הוכרז ב-18 בדצמבר 1917 בברלין על הקמת UFA, כאשר השותפים בהקמתה, מלבד ממשלת גרמניה, היו גם הבנק הלאומי הגרמני, דויטשה בנק, ובראש חבר המנהלים של החברה הועמד נשיא הדויטשה בנק, אמיל גיאורג פון שטראוס. ההון הראשוני של החברה הועמד על 7 מיליוני מארק. החברה נוצרה מאיחוד של כמה וכמה אולפני ראינוע קיימים שפעלו בגרמניה, ובהם נורידסק ודקלה-ביוסקופ.
תקופת הסרט האילם
מכיוון שגרמניה נותקה למעשה בימי המלחמה מייבוא של סרטים מהמדינות הלוחמות בה, ביניהן ענקי הראינוע ארצות הברית וצרפת, החלה החברה החדשה את פעולתה בתנאים אידיאליים.
לאחר שביתת הנשק וסיום המלחמה, נרכשו מניותיה של UFA על ידי ה"דויטשה בנק" אך החברה נהנתה עדיין ממעמד חצי רשמי. בעליה הקודמים של חברת דקלה, המפיק אריך פומר הפיק את יצירת הסרט האקספרסיוניסטי "הקבינט של ד"ר קליגרי" (1919) אשר החל גל של קולנוע אקספרסיוניסטי גרמני שנחשב לסגנון חשוב ומוביל בעולם כולו. הצלחתו המסחרית והביקורתית של הסרט הביאה לשגשוג האולפנים. באותה השנה פתחה UFA את האולם המפואר "UFA-Palast am Zoo" בברלין. בשנת 1921 הופרטה החברה, ובשנת 1923 הועמד פומר בראשה.
UFA הפכה לכוח מוביל בתעשייה הגרמנית שייצרה כ-600 סרטים בשנה, ומשכה לאולמות מיליון צופים מדי יום. בעידן הראינוע, כאשר ניתן היה להתאים בקלות סרטים מארצות שונות, ללא מכשול השפה, UFA שימשה כמתחרה בשוק העולמי לסרטים מתוצרת הוליווד.
בשנות הזוהר של החברה הפיצה החברה וייצאה סרטי ראינוע רבים, מוצלחים, חדשניים ורבי המצאה. רק כ-10% מן הסרטים שיוצרו באולפנים עדיין קיימים. במאים מפורסמים שעבדו באולפני UFA היו פריץ לאנג, פרידריך וילהלם מורנאו, ארנסט לוביטש ואחרים, אשר יצרו יצירות כ"מטרופוליס", "M", ו"המלאך הכחול" סרטה המדבר הראשון של הכוכבת מרלן דיטריך. בין הכוכבים שקידמה החברה היו השחקנים אמיל יאנינגס, פולה נגרי, קונרד ויידט ורבים אחרים.
בנוסף לסרטי האקספרסיוניזם הגרמני, הפיקה UFA "סרטי הרים" (Bergfilm), ז'אנר גרמני ייחודי אשר הילל ושיבח את טיפוס ההרים. סרטים כ"ההר הקדוש" (1926) ו"אקסטזה לבנה" (1931) זכו לפופולריות רבה, והציגו לקהל הצופים את השחקנית הצעירה לני ריפנשטאהל.