cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מודרניות התנהגותית
אמנות
כל חברות האדם החיות בימינו עוסקות בצורות כלשהן של אמנות. ממצאים ארכאולוגיים אינם מסוגלים לשמר צורות אמנות רבות הנפוצות כיום בשבטי ציידים-לקטים, כגון ריקוד ושירה, אך בממצאי התקופה הפלאוליתית העליונה התגלו דוגמאות רבות של אמנות פרהיסטורית, כגון ציורי סלע במערת לאסקו, פסל ארי-אדם ממערת שטאדל, תכשיטים וחומרי צבע לקישוט, וחלילי עצם לנגינה.
גם במספר ממצאים מתקופות עתיקות יותר התגלו חפצי אמנות, אך הם נדירים ביותר וחלקם מוטלים בספק, כגון אמנות ניאנדרטלית וצדפים מחוררים במערת הגדי. צלמית ונוס מברכת רם נמצאה בשכבה שגילה לפחות 280 אלף שנה, מן התרבות האשלית או התרבות האשלו-יברודית בתקופה הפלאוליתית התחתונה, ולא ברור אם היא פסל מעשה ידי אדם או אבן בעלת צורה טבעית.
איסבל בארטו
איסבל בארֶטו דה קסטרו (Isabel Barreto de Castro; 1567 – 3 בספטמבר 1612) הייתה יורדת ים שירשה את מעמדו של בעלה כמושלת איי שלמה ונודעה כאישה הראשונה בתולדות הספנות שפיקדה על שייטת ספינות.
קורות חייה ומעשיה
איסבל בארטו נולדה בלימה במלכות המשנה של פרו. בגיל שמונה-עשרה הושׂאה לאלווארו דה מַנדֶניה, מגלה הארצות הספרדי, שעמד בראש המשלחת לאוקיינוס השקט וגילה ב-1568 את איי שלמה. בעזרת הנדוניה שלה אלווארו רכש וצייד שתי ספינות גליאון, ובכך הבטיח את תמיכתו של מלך ספרד במשלחת חדשה לגילוי ארצות בדרום האוקיינוס השקט. כעשור לאחר נישואיה, שלא התברכו בפרי בטן, הצטרפה בארטו למשלחת בפיקוד בעלה. המשלחת, שהפליגה מנמל קייאו ביוני 1595 בארבע ספינות, מנתה 378 גברים, רובם ספנים ואנשי צבא, ועימם נשים וילדים. למסע הצטרפו גם בני משפחתה של איסבל, בהם שלושת אחיה – לורנצו, לואי ודייגו, אחותה מריאנה והגיס לוֹֹפֶּה דה וֶגָה שמוּנה לקברניט הגליאון השני (האלמירנטה), "סנטה איסבל". מטרות המשלחת, מלבד גילוי ארצות חדשות וניכוס אוצרותיהן, היו התיישבות ספרדית וניצור הילידים.
ב-21 ביולי 1595 נחת מנדניה באי פאטו היווא, אחד הדרומיים בקבוצת האיים שלהם קרא בשם "איי מרקיז מנדוסה" לכבוד פטרונו, גרסיה הורטאדו דה מנדוסה, המשנה למלך השולט על פרו והמרקיז של קנייטה (Cañete). הספינות המשיכו לאיים נוספים. ב-7 בספטמבר אבד הקשר עם הגליאון השני (האלמירנטה). הספינה נעלמה לבלי שוב. מנדניה הגיע ב-8 בספטמבר לננדו, הגדול בקבוצת איי סנטה קרוס , שם נקבע בסיסהּ של המשלחת, שם נערך ניסיון ההתיישבות ושם נחרץ גורלה. היחסים עם הילידים, שהיו בתחילה תקינים, נעכרו. כלכלת הקיום הדלה באיים לא היה בה כדי לספק את אנשי המשלחת. הפרות הסדר של החיילים הספרדים, שנכזבו ממציאת אוצרות, וההוצאה להורג של מפקדם הביאו את המשלחת עד משבר. מנדניה, כרבים מאנשיו, חלה במלריה ומת ב-18 באוקטובר. בצוואתו מינה את אשתו למושלת האיים שגילה. את גיסו, לורנצו בארטו, מינה למפקד הימי של המשלחת. הסמכות למנות לו מחליף כרצונו הוענקה לאלווארו דה מנדניה בכתב המינוי שלו מטעם פליפה השני, מלך ספרד. לורנצו מת בתוך זמן קצר, ולאיסבל בארטו נמסר גם הפיקוד הימי.
אחרי ניסיונות שלא צלחו לאתר את האי סן קריסטובל, שמנדניה נחת בו במסעו הראשון ב-1568, וכן למצוא את הגליאון שנעלם, ואחרי מותם של 47 אנשים בתוך חודש אחד, הוחלט לזנוח את תוכנית ההתיישבות ולהפליג לפיליפינים בתקווה לשוב לאֵזור בכוחות מחודשים. המסע הימי בפיקודה של איסבל בארטו החל ב-18 בנובמבר 1595. הנווט הראשי פדרו פרננדש דה קיירוש, לעדותו, המליץ לוותר על שתי הספינות הקטנות, הפריגטה והגאליוט, ולרכז את הספנים הבריאים בספינת הדגל, אך המלצתו נפלה על אוזניים ערלות. ב-11 בפברואר 1596, אחרי שנים-עשר שבועות של הפלגה רצופת אסונות, הגיעו למנילה שורדי המשלחת, כרבע ממספר הנפשות שיצאו לדרך, בספינת הדגל "סן חרונימו". במהלך ההפלגה מננדו נעלמה הפריגטה שנשאה את שרידיו של מנדניה. הגאליוט, שנעלמה אף היא, הצליחה להגיע לקצה הדרומי של מינדנאו ימים ספורים אחרי כן. במשך ההפלגה, עשו המחלות והמחסור במזון, בעיקר במים לשתייה, שַׁמות בנוסעים.
דונה איסבל בארטו התקבלה בכבוד רב במנילה, בירת איי הודו המזרחית הספרדיים, ובתוך חודשים ספורים נישאה לפרננדו דה קסטרו, דודנו של מושל הפיליפינים. בדצמבר 1596 הפליגה בספינתה "סן חרונימו" ובלוויית קיירוש, חצתה את האוקיינוס השקט מזרחה בנתיב הגליאון של מנילה לאקפולקו שבמקסיקו ומשם שבה לפרו. בשנים שלאחר מכן המשיכה לתבוע, ללא הצלחה, הכרה במעמדה כמושלת איי שלמה יחד עם בעלה, שמכוח נישואיו לה נעשה לפי חוק שותף למעמדה ולקנייניה.
בארטו מתה ב-1612 בעיר המכרות קסטרוֹוִירֵינה שבלב פרו, זמן קצר אחרי שבעלה מונה למושל המחוז. בצוואתה ביקשה להיקבר במנזר סנטה קלרה בלימה שבו דרה אחת מאחיותיה. לא נמצאו תיעוד או ציון לקברה.
איסבל בארטו על פי קיירוש
קורות המשלחת, שבהמשך דרכהּ עמדה בראשהּ איסבל בארטו, ידועים מתוך דיווחיו של הנווט הראשי, הפורטוגזי פדרו פרננדש דה קיירוש. הכרוניקה שלו נועדה ככל הנראה לחזק את עתירותיו להרשאה ולתמיכה במשלחת שיזם לגילוי ארצות בדרום האוקיינוס השקט. קטעים מועטים מהכרוניקה שלו פורסמו עוד ב-1625 באסופות של סמיואל פרצ'ס. כתבי הכרוניקה המורחבת נמצאו במחצית השנייה של המאה ה-19 בארכיון המלכותי במדריד והם נערכו ופורסמו בדפוס ב-1876. תרגום לאנגלית ראה אור ב-1904 בהוצאת אגודת האקלוט בלונדון תחת הכותרת "מסעות פדרו פרננדס דה קירוס, 1595–1606".
העדויות על התנהלותה של איסבל בארטו מצויות רק בנרטיב של קיירוש. בארטו תוארה בהן כ"בעלת אופי גברי, סמכותי ועיקש, הכופה את רצונה העריץ". היא הואשמה באכזריות ללא מידה. בעת הסכסוך עם הקולונל מנריקה, מפקד הכוח הצבאי של המשלחת, נשמעה אומרת לדה מנדניה כי "אם לא תהרוג אותו – אני אעשה זאת". אחרי שקיבלה את סמכויות ראש המשלחת במות בעלה, בארטו פקדה על הוצאה להורג של מלחים שלא נשמעו להוראותיה. במהלך ההפלגה סירבה לחלוק את המזון שעמד לרשותה עם הרעבים וכמו כן השתמשה במים המעטים כדי לכבס את בגדיה בעוד הנוסעים גוועים בצמא. על פי הנרטיב של קיירוש נהגה לצאת לסיפון "עדויה בפנינים לבנות ובתחרה ללא רבב". התנהלותה האנוכית והיהירה של בארטו מהווה, לפי קיירוש, אחד הגורמים לאסונה של המשלחת.
בקריאה של הכרוניקה שלו מתוך גישות ביקורתיות עכשוויות, בארטו מצטיירת כבעלת יכולת מנהיגות, שהצליחה, בתנאים בלתי אפשריים, לקיים משמעת ברזל בקרב צוות גברים קשוחים ונכונים למרוד. נחישותה ניכרת בהמשך חייה ומעשיה. היא לא הרפתה מתביעתה לאשש את הוראותיו של מנדניה בצוואתו ולהכיר בזכויות שירשה ממנו באיי הודו המזרחית הספרדיים. לפי המסופר אף נסעה לספרד להציג את תביעתה בפני המלך החדש פליפה השלישי. המלך לא נעתר לאיסבל בארטו והזכות למסעות תגלית והתיישבות באוקיינוס השקט הוענקה לקיירוש שהתחרה בה.
זִכרהּ בסיפורת
קורות המשלחת תוארו ברומן של הסופר הבריטי רוברט גרייבס בספרו מ-1949 "איים של איוולת". גרייבס, לדבריו, התבסס על הכרוניקה של קיירוש בתרגומהּ לאנגלית מ-1904 וכן על מקורהּ שבספרדית, אך הוסיף פרטי עלילה בדיוניים שאינם עושים חסד עם איסבל בארטו. הסופר האמריקאי ג'יימס מיצ'נר ייחד לה פרק בקובץ סיפורים שפרסם ב-1956, "נבלים בגן עדן", וגם הוא כאחרים חזר על הנרטיב בכרוניקה של קיירוש.
גילי דרורי
גילי דרורי (נולדה ב-23 במרץ 1962) היא פרופסור מן המניין במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, חוקרת גלובליזציה, ארגונים וידע. מכהנת בתפקיד דקאנית הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה העברית.
קורות חיים
גילי דרורי נולדה בירושלים לצילה ולאמיר דרורי. גדלה ברמת השרון והייתה חניכה ומדריכה בתנועת המחנות העולים. את שירותה הצבאי עשתה כקצינת חינוך בחטיבת גולני. השלימה לימודי בוגר ומוסמך במחלקות למדע המדינה ולסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב. עבודת התיזה שלה, לתואר מוסמך, עסקה במדע וטכנולוגיה בארצות מתפתחות ובוצעה בהנחייתו של פרופ' יהודה שנהב. את לימודי הדוקטורט בסוציולוגיה השלימה באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית בהדרכת פרופ' ג'ון וו. מאייר ומיקדה בנושא הגלובליזציה של מדע וטכנולוגיה. בשנים 2000–2011 שימשה כמרצה בתוכנית ליחסים בינלאומיים ובבית הספר לחינוך באוניברסיטת סטנפורד וכן כיהנה כראשת תוכנית המצוינות בלימודי יחסים בינלאומיים לתואר ראשון. ב-2011 שבה עם משפחתה לישראל והתמנתה לפרופסור חברה במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית.
חברת הוועד המנהל של חברת "דרך רוח" לקידום מדעי הרוח בישראל, עורכת סדרת גלובליזציה של עמותת "בשער - קהילה אקדמית למען החברה בישראל", חברת מערכת של כתבי העת European Journal of Cultural and Political Sociology, Minerva ו-Organization Studies, גזברית החברה הישראלית לחינוך משווה, ועומדת בראש קבוצת דיון במכון ון ליר בירושלים בנושא חקר האקדמיה בישראל. בעבר שימשה כמזכירת החטיבה לסוציולוגיה עולמית וטראנסלאומית באגודה הסוציולוגית האמריקנית, כחברת הוועד המנהל של החברה למחקר חברתי של המדע (4S), וכראשת התוכנית האקדמית של מינהלת עיר עולם ותיירות בעיריית תל אביב-יפו.
משנת 2014 ועד ראשית 2018 כיהנה כראשת המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בהמשך, עד כניסתה לתפקיד דקאנית הפקולטה למדעי החברה בראשית אוקטובר 2022, שימשה בתפקיד ראשת פורום אירופה באוניברסיטה העברית. בד בבד, בשנתיים שהסתיימו בפברואר 2020, כיהנה כנשיאת האגודה הסוציולוגית הישראלית.
מחקרים
מחקריה משלבים נושאים ממחקרי גלובליזציה, לימודי ארגונים, תאוריית החברה העולמית, חקר מדע, טכנולוגיה, חדשנות וחינוך. חקרה גם את התרבות העולמית, מִימשליוּת
מחקריה עוסקים במיתוג אוניברסיטאות (האופן שבו החינוך הגבוה מושפע מרעיונות מתחום השיווק, תוך ניתוח השוואתי והיסטורי), בחקיקה בנושאי זכויות אנוש (באיזו דרך מושפעת שפת החוק הלאומי מקשרים בין-מדינתיים), ובאופי הגלוקלי של ניהול וארגון (על הבנייתו של חיבור בין מקומי ועולמי, בין פרטיקולרי לאוניברסלי, בארגונים בכלל ובארגונים הנקראים רב-לאומיים בפרט).
בחלק הארי של מחקריה משולב ניתוח קובצי נתונים המאפשרים מבט השוואתי והיסטורי.
דיונון גחלילית
דיונון גחלילית (שם מדעי: Watasenia scintillans) הוא מין של סילונית ימית והוא המין היחידי בסוגו. רוב זמנו הוא מצוי באוקיינוס השקט שסביב יפן במצולות בעומק 200 עד 400 מטר, אך לצורך הרבייה הם עולים לפני המים. הדיונון פולט אור כחול זוהר שמטרותיו אינן ברורות, ומשערים שמשמש להתגוננות, משיכת נקבה, הרחקת יריבים ואולי אף להסוואה.
זהו דיונון קטן מאוד באורך של לא יותר מ-7.5 ס"מ והוא בעל גלימה חומה-אדומה עם זרועות שקופות. לדיונון עיניים גדולות במיוחד, המאפשרות לו לראות טרף גם בתנאי חשיכה והוא בעל שמונה זרועות חזקות ולופתניות בעלות קרסים לאחיזה בטרפו. הדיונון בעל יכולת נהורנות ביולוגית, ממנה קיבל את שמו והוא בעל מבנים פוטופורים לאורך גופו, מרביתם על הזרועות או לצידי העיניים ועוד כמה פולטים אורות לאורך הגוף. תוחלת החיים של דיונון הגחלילית היא כשנה.
אלפי דיונונים מנהלים חיים בקבוצות קטנות והם פעילי לילה היוצאים לציד דגים, סרטנים וחסילונים וביום יורד ירידה אנכית. הוא תופס את טרפו בעזרת זרועותיו ופושט את עורו. הדיונון נפוץ ביותר במפרץ טויאמה, בו מחכים דייגים אנושיים לעשרות דיונונים שעולים להזדווג אך נלכדים ברשתות. הוא נטרף גם בידי דגים גדולים ולווייתנאים והוא פולט בעת זו אורות שמבלבלים את הטורף.
מצב השימור של הדיונון מוגדר כ"ללא חשש", ולא נשקפת לו סכנת הכחדה בטבע.
1932 בארצות הברית
1932 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 156 שנה מיום היווסדה.
בנימין הכהן שקוביצקי
הרב בנימין הכהן שקוביצקי (אדר תרל"ב 1872 – ט"ז בכסלו תרצ"ט; 9 בדצמבר 1938) היה מגיד מישרים ומראשי הרבנים במינסק. נודע בכינויו: "המגיד ממינסק".
ביוגרפיה
נולד באדר תרל"ב (1872) לרב מרדכי יוסף באיישישוק הסמוכה לראדין. בגיל תשע נסע לוילנה, למד בישיבת ריימלס ובישיבות בז'ולודק ווילקי, ותוך זמן קצר נודע כמהיר תפיסה ובעל זיכרון פנומנלי. החל מגיל 17 החל לדרוש ברבים והתפרסם. הוא השתחרר מן הצבא הרוסי הודות לכספים שגייס בכוחות עצמו באמצעות דרשותיו.
בראשית שנת תרנ"ו (1895), בעודו רווק, דרש זמן מה בדווינסק וברצ'יצה. לאחר מכן עבר למינסק והחל לשמש בה כדרשן, נישא באדר תרנ"ו בראדין לנחמה קובינסקי, ושב למינסק. בקיץ של אותה שנה (1896) נפטר המגיד הוותיק בעיר, הרב ישראל איזראליט (מכונה "המגיד מהורדנה"). מאות תושבים התאגדו סביב הרב שקוביצקי ומינו אותו למגיד מישרים. מאז נודע שמו כ"מגיד ממינסק".
מלבד דרשותיו הרבות ברחבי העיר באירועים שונים, ייסד בעירו חברת "תפארת בחורים" ללימוד תורה לפועלים וסוחרים, והרביץ תורה בבתי כנסת בעיר. כן היה מעורר את בעלי החנויות בעירו, מדי יום שישי, לסגור את חנויותיהם לפני כניסת השבת. עסק רבות בחסד וצדקה. ביתו היה רחב ידיים והוא אירח בו לעיתים תכופות מגוון גדול של מבקרים. שימש לעיתים מזומנות כבורר.
נודע גם בשל "חולשתו" לספרים; בספרייתו האישית החזיק כ-5,000 ספרים, ביניהם עתיקים ונדירים, ואף הותקן לה קטלוג לנוחות המבקרים בה. הבולשביקים החרימו את ביתו, וספרייתו הועברה לבית כנסת בעיר, שנחרב לאחר מכן. העניק הסכמות למספר ספרים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה התמלאה עירו באלפי פליטים יהודים, בתוכם ישיבות על תלמידיהן וצוותן. המגיד עמד בראש תוכניות הסיוע לפליטים. בביתו, ובבית הסמוך לו שהיה שייך לו, התגוררו לאורך שנים מרבית הרבנים הגולים, ביניהם החפץ חיים והרב חיים עוזר גרודזינסקי. משפחתו התגייסה כולה למפעליו, ובביתו אף זויפו מסמכים שונים אשר נדרשו לפליטים. באותה עת פרצה מגפת טיפוס בעירו. וחרף סכנת ההדבקה, טיפל המגיד בעצמו בחולים רבים.
בערב יום הכיפורים תר"פ (1919) נעצר בידי הבולשביקים ושוחרר לאחר עצומות ושתדלנויות. ב-1925 נאסר בשנית עם כל רבני העיר, ועונה עד שחתם על מסמך לפיו אין רדיפות דת ברוסיה. בראשית 1930 נאסר בשלישית, עם רבנים נוספים. בעקבות שמועה על גזר דין מוות שנגזר עליו ועל אחרים, התערב בעניינו סנטור אמריקאי. שנים אלה היו רוויות במסירות נפש להרבצת תורה לתלמידי ישיבה ובני העיר, והמגיד זכה בשל כך להערכה גדולה בקרב יהודי העיר. לבסוף הוגלה לאוקראינה ושהה בה מספר שנים.
הרב שקוביצקי נפטר בתל אביב ביום ט"ז בכסלו תרצ"ט (1938) לאחר מחלה קצרה, ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
דרשנותו
הרב שמעון יעקב גליקסברג תיאר את סגנון דרשותיו ואופיו של המגיד ממינסק כמתון יחסית, אשר נטה מחד לתוכחה נוקבת אולם מאידך גם לעידוד וחיזוק שומעי לקחו: לעיתים היה המגיד חונך דרשנים מתחילים, אשר היו מגיעים לביתו על מנת להשתלם במלאכתם. מפעם לפעם הוזמן לדרוש בקהילות שונות ברחבי המדינה. ידע את השפות רוסית וגרמנית, הכיר את הספרות הרוסית והיידישאית והיה מעורה בעיתונות המשכילית, והשתמש בציטטות מהן בדרשותיו. דרשותיו הרבות לא הועלו על הכתב. הוא נחשב לאחד מאחרוני המגידים בישראל. אהרן אליהו גרשוני הגדיר אותו: "גדול הדרשנים של יהדות רוסיה בתקופה האחרונה".
משפחתו
הרב שקוביצקי נישא כבן 24 לנחמה, בת אברהם בצלאל קובינסקי מראדין, אשר נפטרה בשנת תשי"ח. לבני הזוג ארבעה בנים ושלוש בנות. אביו של המגיד, הרב מרדכי יוסף, שימש כראש ישיבה קטנה במינסק. אחיו הרב הלל שימש כמשגיח בישיבה זו, ונספה בשואה.
שיר בוקר
שיר בוקר, נקרא גם "בהרים כבר השמש מלהטת" הוא שיר שכתב נתן אלתרמן והלחין דניאל סמבורסקי. השיר הולחן בשנת 1932 בתקופה שבה עוד שהה סמבורסקי בפרוסיה. וכעבור שנתיים נמסר להוות חלק מפסקול הסרט לחיים חדשים שהפיקה מרגוט קלאוזנר בשיתוף עם קרן היסוד.
היסטוריה
על פי סמבורסקי, הלחן לשיר זה (וגם ל"שיר החירות" - "פנינו אל השמש העולה") נכתב עוד בשהותו בברלין בשנת 1932.
השיר אף נכלל במחזה תעמולתי ציוני "הפתרון היחידי" מאת סאלי "שאול" לוין, חבר קבוצת התיאטרון הציוני "הברק". המחזמר הועלה בגרמנית ערב עליית היטלר והנאצים לשלטון. בארץ התאים סמבורסקי את הלחן למילותיו של אלתרמן עבור הסרט "לחיים חדשים". הסרט נקרא במקור "הארץ המובטחת" ("לחיים חדשים"), אך הוא נכנס לתודעה בשם "לחיים חדשים". הוא צולם בארץ ישראל ומטרתו הייתה להציג את החיים בארץ ישראל במטרה לעודד גיוס כספים בידי נדבנים יהודים החיים בגולה.
בסרט נכללו שני שירים נוספים שכתבו והלחינו אלתרמן וסמבורסקי: "שיר העמק" ו"שיר הכביש". שיר שנקרא "תל אביב", הוכנס אף הוא בתסריט הסרט, אך בסוף רק המנגינה הוכנסה לסרט.
מילות השיר
מילות הבית הראשון הן:
ביצועים לשיר
לשיר נרשמו לאורך השנים ביצועים רבים ביניהם התזמורת הסימפונית ירושלים, אפי נצר, קרני אלדד ותזמורת צה"ל.
לשיר גרסה נוספת הנקראת "שיר למולדת", גרסה זו בוצעה על ידי וארנקה צרטלי והיא מבוססת על מנגינת השיר הגאורגי სულიკო ("סוליקו").
טריוויה
משפט מהשיר, מופיע בגב שטר 200 ש"ח סדרה ג'.
נובויוקי אבה
ראשית חייו וקריירה צבאית
אבה נולד בעיר קנאזווה שבמחוז אישיקווה למשפחת סמוראים. הוא עזב את לימודיו בתיכון על מנת להתגייס לצבא במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה. לאחר המלחמה למד באקדמיה הצבאית הקיסרית, ולאחר מכן המשיך למכללת המטה הצבאי, שם למד עם סדאו אראקי, לימים קצין לאומני קיצוני. אבה פיקד על רגימנט הארטילריה השלישי מ-1918 עד 1921.
אבה קיבל את הפיקוד על דיוויזיית הרגלים הרביעית ב-22 בדצמבר 1930, ומאוחר יותר שירת כמדריך במכללת המטה, לפני שהפך לסגן שר המלחמה ומנהל האגף לענייני צבא במשרד המלחמה. בשנת 1933 קיבל דרגת גנרל, ובעקבות זאת קיבל את הפיקוד העליון על חיל המצב היפני בטאיוואן. ב-1936 סיים את השירות הפעיל, ונכנס לרשימת המילואים.
ראש ממשלה
אבה לא היה הבחירה הראשונה להחליף את ראש הממשלה שהתפטר, הירנומה קיאיצ'ירו. מצד האזרחים, היו פומימרו קונואה וקוקי הירוטה עדיפים עליו, בעוד הממסד הצבאי וגורמים לאומניים קיצוניים תמכו בגנרל אוגאקי קזושיגה. לאחר שהכריז הגנרו האחרון, סיונג'י קינמוצ'י, שאין הוא מעוניין באף אחד מהמתמודדים, דחף הצבא את אוגאקי ביתר שאת. אולם, אוגאקי חלה ונאלץ לשהות בבית חולים. לפיכך, הושגה פשרה שלפיה יקבל שר המלחמה המכהן, אבה, את תפקיד ראש הממשלה. אבה לא השתייך לסיעת טוסיי-הא ולא לסיעת קודו-הא, ואף זכה לתמיכת הצי הקיסרי היפני.
אבה הפך לראש ממשלת יפן ב-30 באוגוסט 1939, ובאותה עת החזיק גם בתפקיד שר החוץ. במהלך כהונתו, שנמשכה ארבעה חודשים בלבד, שאף אבה להביא את מלחמת סין–יפן השנייה לסיומה ולשמור על נייטרליות בעימותים באירופה. הוא אף התנגד לכריתת ברית עם גרמניה הנאצית ועם איטליה הפשיסטית.
בשל חוסר תמיכה מצד גורמים צבאיים ומצד מפלגות אחרות, נאלץ אבה להתפטר, ויונאי מיצומאסה החליפו בינואר 1940.
המשך הקריירה
לאחר מלחמת העולם השנייה סולק אבה ממשרתו הציבורית ונעצר על ידי רשויות הכיבוש האמריקאי. אולם, הוא נמצא חף מפשע ושוחרר תוך זמן קצר.
אקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי
אקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי (ברוסית: Акадэмія рускага балета імя А. Я. Ваганавай) הוא בית ספר לבלט קלאסי בסנקט פטרבורג, רוסיה. האקדמיה נוסדה בשנת 1738, בתקופת מלכותה של אנה, קיסרית רוסיה, ונודעה בשם "בית הספר האימפריאלי לבלט" עד תקופת השלטון הסובייטי בברית המועצות, כשבית הספר נסגר לתקופה קצרה ואחר חידש את פעילותו בשם "המכון הכוריאוגרפי הממלכתי של לנינגרד". בשנת 1957 שונה שוב שמו של בית הספר כאות כבוד למחנכת אגריפינה ואגאנובה, שפיתחה את שיטת ההכשרה לבלט קלאסי הנלמדת שם מאז שלהי שנות ה-20 של המאה ה-20. רבים מבתי הספר לבלט המובילים בעולם מאמצים יסודות של שיטת ואגאנובה בשיטות ההכשרה שלהם.
היסטוריה
בית הספר נוסד כבית-ספר אימפריאלי לתיאטרון בצו הקיסרית אנה, ב-4 במאי 1738. בראש המוסד עמד מנהל הבלט הצרפתי ז'אן-באטיסט לאנדה. הכיתות הראשונות השתכנו בחדרים ריקים בארמון החורף בסנקט פטרבורג והתלמידים הראשונים היו שנים-עשר בנים ושתים-עשרה בנות. מטרת בית הספר הייתה ליצור את להקת המחול המקצועית הראשונה ברוסיה, שהובילה להקמת הבלט הרוסי האימפריאלי, ובית הספר נודע בשם "בית הספר האימפריאלי לבלט". הבלט הרוסי האימפריאלי הוא מבשרו הישיר של בלט מריאינסקי הנוכחי.
כמעט כל מורי בית הספר בתקופה הראשונה באו ממערב אירופה, בהם פרנץ הילפרדינג וג'ובאני קאנציאני. המורה הרוסי הראשון שהצטרף לבית הספר היה איוון ואלברג. בהמשך להתפשטות הבלט באירופה, היו כמה וכמה מורים ושיטות שהשפיעו על התפתחות בית הספר, בהם כריסטיאן יוהנסן, תלמיד של אוגוסט בורנונביל, והשיטות האיטלקיות של אנריקו צ'קטי, פיירינה לניאני וקרלוטה בריאנצה. עוד רקדנים ומנהלי בלט נודעים מן המאה ה-19 שלימדו בבית הספר והשפיעו על התפתחותו היו שארל דידלו, ז'יל פרו, ארתור סן-לאון, לב איבאנוב, מריוס פטיפה ומיכאיל פוקין.
מאז 1836, שוכן בית הספר ברח' רוסי מס' 2 בסנקט פטרבורג, (שנקראה לנינגרד מ-1924 ועד נפילת ברית המועצות). בית הספר האימפריאלי לבלט פורק על ידי הממשל הסובייטי החדש, אבל נפתח במחדש באותו מקום כ"בית הספר הכוריאוגרפי הממלכתי של לנינגרד". גם הבלט הרוסי האימפריאלי פורק והוקם מחדש בשם "הבלט הסובייטי". שם הלהקה שונה בהמשך לבלט קירוב לאחר ההתנקשות בסרגיי קירוב ב-1938. אף על פי שלאחר זמן קיבלה הלהקה את שמה הנוכחי, בלט מריאינסקי, הקהל המערבי עודנו מכיר אותה ברובו בשם "בלט קירוב" וזה השם שהיא ממשיכה להשתמש בו במסעות בינלאומיים.
ואגאנובה
אגריפינה ואגאנובה היא אולי האחראית להתפתחויות החשובות ביותר בבלט הרוסי בימינו. היא סיימה את לימודיה בבית הספר האימפריאלי לבלט בשנת 1897 ורקדה בבלט האימפריאלי, ממנו פרשה בשלב מוקדם יחסית כדי לפתח את קריירת ההוראה שלה לאחר המהפכה. כיוון שהממשלה הסובייטית עוד לא חידשה את פעילות בית הספר, החלה ואגאנובה ללמד בבית הספר הפרטי לבלט רוסי, ובהמשך הצטרפה ל"בית הספר הממלכתי הכוריאוגרפי של לנינגרד" בשנת 1920. ואגאנובה עשתה לה שם כמורה מהוללת לבלט והיא נודעת ביותר כמי שהגתה את "עקרונות המחול הקלאסי", המהווים את שיטת ההכשרה שיצרה, שעומדת בראש רשימת העבודות הרבות מספור שהפיקו מורי בית הספר.
בין תלמידיה ותלמידותיה של ואגאנובה כמה מרקדני הבלט המפורסמים ביותר בכל הזמנים, וכהוקרה להישגיה, נקרא בית הספר על שמה בשנת 1957, שש שנים לאחר מותה. יש כמה גרסאות לשם בית הספר, אבל הכותרת הרשמית המשמשת כיום את העולם המערבי היא "אקדמיית ואגאנובה לבלט".
סקירה כללית
אקדמיית ואגאנובה לבלט, שיש הרואים בה את מקור הבלט המודרני, חגגה 275 שנה ב-2013. באקדמיה למעלה מ-300 תלמידים. כמו במוסדות אחרים דומים, התחרות על קבלה לבית הספר אכזרית ביותר, כשלמעלה מ-3,000 ילדים נבחנים מדי שנה, 300 מהם מסנקט פטרבורג. כ-60 תלמידים נבחרים מדי שנה, ומהם מגיעים לשלב הסיום כ-25, לאחר שהשלימו את מסלול ההכשרה במלואו. התלמידים עוברים הערכה שנתית, היות שמספר המקומות הפנויים קטן מכיתה לכיתה. בית הספר מעסיק כ-75 מורים ומורות למחול, 30 מורים לפסנתר, 40 מורים אקדמיים ו-40 מלווים. רקטור האקדמיה הוא ניקולאי ציסקרידזה והמנהלת האמנותית היא ז'אנה איופובה.
בחינות קבלה
בחינות הקבלה לבית הספר מתחילות ביוני, והילדים חייבים להיות בני 10 לפחות כדי לגשת לבחינה.
הבחינה מתנהלת בשלושה שלבים:
הכשרה
כל תלמידי בית הספר מתחילים את לימודיהם בתוכנית של הכשרה למחול, השכלה ברמת חטיבת ביניים, ושיעורים בצרפתית ובנגינה בפסנתר. ככל שהם מתקדמים מכיתה לכיתה, התוכנית נעשית אינטנסיבית יותר, עם תוספת נושאים חדשים למערכת הלימודים. בשנה הראשונה, התלמידים לומדים בלט קלאסי ומחול היסטורי. הם מתקדמים לריקודי אופי בשנה הרביעית ולפה דה דה ומימיקה בשנה השישית. בסיום השנה השמינית של ההכשרה, רוקדים כל התלמידים והתלמידות בהצגת סיום חגיגית בתיאטרון מריאינסקי. לתלמידים המוצלחים ביותר יש סיכוי לקבל הצעה לחוזה עם להקת בלט מריאינסקי, ורובם יוצאים לחפש עבודה בלהקות בלט ברוסיה וברחבי העולם, בין השאר בלהקות מובילות כמו בלט בולשוי, הבלט המלכותי ותיאטרון הבלט האמריקאי.
מחאת ההמנון האמריקאי
מחאת ההמנון האמריקאי החלה באוגוסט 2016, כאשר מספר ספורטאים אמריקאים הביעו מחאה כנגד אלימות משטרתית וגזענות באמצעות כריעת ברך בזמן ניגון ההמנון האמריקאי. בשנת 2017, הביעו שחקנים רבים מחאה נוספת כלפי הביקורת שמתח הנשיא דונלד טראמפ על אותם מוחים וכן על המדיניות בה נקט מאז שנכנס לתפקידו. יש האומרים כי המחאה נובעת ממניעים פוליטיים ופטריוטיים, בזמן שאחרים נוקטים עמדה יותר ביקורתית כלפיה, על כך שהיא משלבת נושאים פוליטיים באירועי ספורט ועל האופי האנטי-פטריוטי שלה.
הסיבות למחאה
רפורמת מערכת המשפט היא אחת מהגורמים העיקריים שהובילו למחאת הספורטאים. קאפרניק החל למחות בעקבות רצח עצורים אפרו-אמריקאים על ידי המשטרה בזמן שאלו שהו במעצר. הרצח תפס תאוצה תקשורתית דרך תנועות למען שוויון זכויות בקרב קהילות אפרו-אמריקאיות (Black Lives Matter). באוגוסט 2016 אמר קאפרניק בריאיון שאינו מוכן לעמוד בהמנון של מדינה שמדכאת קהילות לא-לבנות, ושבעיניו, התעלמות מהמצב זו התנהגות אנוכית.
קריאת הנשיא טראמפ לפטר ספורטאים מוחים
טראמפ טען כי המחאות לא קשורות לגזע, אלא לכבוד, למדינה ולדגל. במשחקים שלאחר הצהרה זאת, כמות המשתתפים במחאה גדלה, עד שיותר מ-200 משתתפים נצפו מפגינים בצורה כלשהי. לאחר הגידול בכמות המשתתפים, הביקורת החלה לסטות מגזענות באמריקה לנשיא טראמפ.
בראיון שנתן במאי 2018, הצהיר טראמפ כי שחקן "חייב לעמוד גאה בזמן ההמנון הלאומי" ואחרת הוא לא אמור לשחק, ואף הציע שאולי אותו שחקן לא אמור להישאר במדינה. טראמפ תמך במדיניות החדשה של ה-NFL, שלפיה שחקנים חייבים לעמוד בזמן ההמנון או לחלופין להישאר בחדרי ההלבשה, אך הרגיש כי מדיניות זו אינה מספיק נוקשה.
ספורטאים מתחומים שונים מצטרפים למחאה
שחקנית הכדורגל האמריקאית מייגן ראפינו, כרעה בזמן השמעת ההמנון ב-5 בספטמבר 2016, על מנת לתמוך בקולין קאפרניק ובמה שהוא מייצג. ראפינו נקטה בפעולה דומה בזמן משחק ידידות של הנבחרת האמריקאית נגד תאילנד, זאת למרות הביקורת וההתנגדות של מאמנה ג'יל אליס ופדרציית הכדורגל האמריקאית למחאה זו. מחאה זו הובילה בסופו של דבר לדרישה שהשחקנים יעמדו בצורה "מכבדת" בזמן השמעת ההמנון.
בליגת הכדורסל האמריקאית (לגברים, ה-NBA) קיימת מדיניות הדורשת משחקניה לעמוד בצורה מכבדת בזמן ניגון ההמנון הלאומי, מה שלא מנע ממספר שחקנים משמעותיים להביע את תמיכתם במחאות שחקני הפוטבול דרך אמצעי התקשורת השונים. בריאיון ל"שרלוט אובזרבר" הביע כוכבה של קבוצת הכדורסל האמריקאית גולדן סטייט ווריורס, סטפן קרי, תמיכה בקולין קאפרניק ובמחאתו והביע ביקורת לגבי המציאות בה מצא עצמו השחקן המוחה בלי קבוצה, "הוא לחלוטין ראוי להיות ב-NFL. ברור שהעמדה שלו והמחאה הלא אלימה שלו, בזמן ששיחק בסן פרנסיסקו, די זיעזעו את העולם - ואני חושב שזה היה לטובה".
קורפוס המקלעים
קורפוס המקלעים (באנגלית: Machine Gun Corps, ובקיצור MGC) הייתה יחידה אדמיניסטרטיבית בצבא הבריטי אשר הוקמה כדי לספק יחידות מקלעים לשדה הקרב.
הקורפוס הוקם באוקטובר 1915 ושימש בסיס להכשרה, אימון וגיבוש טקטיקות לוחמה לאורך מלחמת העולם הראשונה, הוא פורק לאחר המלחמה בשנת 1922. הזרוע הכבדה של קורפוס המקלעים הייתה הראשונה לקלוט ולעשות שימוש קרבי בטנקים הראשונים בשנת 1917, בהמשך זרוע זו הפכה לרגימנט הטנקים המלכותי.
יחידות הקורפוס, לרוב כפלוגות או אסקדרונים, שירתו תחת יחידות פיקודיות ברמה חטיבתית או דיווזיונית. פלוגות המקלעים לקחו חלק במערכות העיקריות של מלחמת העולם הראשונה, בהם החזית המערבית, פלשתינה, מזרח אפריקה, מצרים, מסופוטמיה ואיטליה, לאחר המלחמה שירתו יחידות הקורפוס בין היתר גם ב ומלחמת האזרחים ברוסיה. החשיבות הטקטית הרבה של יחידות מקלעים בשדה הקרב הובילה לכך שפעמים רבות מצאו עצמם לוחמי הקורפוס בחזית האש, משום כך נודעו חיילי הקורפוס בגבורתם. כ-170,500 חיילים שירתו בקורפוס, מתוכם 62,049 נפגעו בלחימה ומהם 12,498 נהרגו, מה שהוביל לכינוי שדבק בקורפוס "מועדון ההתאבדות".
רב-חנק מצוי
רַב-חַנָּק מָצוּי הידוע גם בשם נחש בריח או נחש בריח מצוי (שם מדעי: Boa constrictor) הוא מין נחש חנק גדול ממשפחת החנקיים החי ביערות הגשם של אמריקה הדרומית.
נקבות רבי החנק גדולות יותר מהזכרים, והן מגיעות לאורך של 2-3 מטר, בעוד הזכרים בדרך כלל מגיעים לאורכים של 1.5-2.3 מטר. הצבעים של רבי החנק כוללים גוונים שונים של חום, אפור, צהוב, ואף לבן לעיתים רחוקות. קצה זנבם נוטה לצבע אדום.
רבי חנק מעדיפים סביבות לחות עם הרבה צמחייה, כגון יערות גשם, ועל כן לעיתים קרובות ניתן למצוא אותם בתוך בריכות ושלוליות טבעיות או ליד גדות נהרות ואגמים. הנחש הוא שוכן עצים רוב זמנו והוא מטפס ביעילות באמצעות החוליות הלופתות שלו.
טרפו של הנחש הוא יונקים ועופות שונים בעלי דם חם. הוא תוקף ממארב בין הצמחים ולופת את הטרף בין החוליות שלו עד שהוא נחנק למוות. לאחר מכן הוא בולע את הטרף בשלמותו. הנחש אינו ארסי.
נחשים אלה בעלי מזג נח ורגוע, ולעיתים קרובות הם גם מתרבים בשבי. עם זאת זהו נחש מסוכן בעל שיניים חדות הנתפסות בקורבנם ולעיתים אף נתקעות בתוך העור. הנחש יכול להיות קטלני.
תת-מינים
כמה תת-מינים של הנחש נחשבים כיום לתת-מינים לא קיימים. אחרים בעלי דמיון שטחי לתת-מינים דומים וקשה להבדיל ביניהם:
כיום רואים בתת-מין לשעבר - Boa Constrictor imperator, מין עצמאי - רב חנק מלכותי.
הסכסוך הכורדי-עיראקי (2017)
הסכסוך הכורדי-עיראקי ב-2017, הידוע גם כמשבר כירכוכ, היה סכסוך שבו ממשלת עיראק השתלטה מחדש על שטחים שנויים במחלוקת בעיראק, שהוחזקו על ידי הפשמרגה מאז מתקפת המדינה האסלאמית בצפון עיראק ב-2014. הסכסוך החל ב-15 באוקטובר 2017 לאחר מתיחות שנבעה ממשאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית ב-25 בספטמבר. המתח בין הממשל העיראקי הפדרלי לבין הכורדים, הסלים לעימות כאשר הפשמרגה התעלם מהתראות חוזרות ונשנות לסגת מכירכוכ, שקיבל מכוחות הממשלה העיראקית. כחלק מהסכסוך התרחש הקרב על כירכוכ, כאשר הכוחות העיראקיים חזרו לשלוט בעיר.
רקע
נשיא כורדיסטן העיראקית, מסעוד ברזאני, החליט על משאל עצמאות כורדיסטן העיראקית בחודש ספטמבר 2017. הדבר גרם לראש ממשלת עיראק חיידר אל-עבאדי לדרוש לבטל את תוצאת משאל העם, וקרא לממשלה האזורית של כורדיסטן ליזום דיאלוג "במסגרת החוקה".
עד 20 באוקטובר
הפשמרגה הכורדית התעלמה ממועד אחרון שנתנה ממשלת עיראק לסגת מאזורים שנויים במחלוקת עד 15 באוקטובר 2017. הדבר הוביל לכך שהכוחות העיראקים ואל-חשד א-שעבי השתלטו מחדש על כירכוכ ומחוזה למחרת. בתוך 15 שעות, העיר כירכוכ ובסיס האוויר K-1 הסמוך, יחד עם שדות הנפט מסביב, נכבשו מחדש על ידי הכוחות העיראקיים. הקואליציה הבינלאומית בעיראק בראשות ארצות הברית תיארה את האירועים כ"תנועות מתואמות, לא התקפות", כאשר רוב כוחות הפשמרגה נסוגו ללא הרבה מאבק. באותו יום, כוחות עיראקים השתלטו מחדש על העיר הטורקמנית טוז חורמטו שבמחוז סלאח א-דין, 60 ק"מ דרומית לכירכוכ, וכן על כיפרי שבמחוז דיאלא.
ב-17 באוקטובר 2017, ארגון המדינה האסלאמית תקף את הכפרים מאחה וטוולחה, מעט צפונית לכירכוכ. כיבושי הכוחות העיראקים המשיכו גם, עם כיבוש נוסף של חנאקין סמוך לגבול איראן, כמו גם של ג'לאולה, באשיקה וסינג'אר סמוך לגבול סוריה.
בהצהרה של הצבא העיראקי ב-18 באוקטובר 2017, אישרה כי סכר מוסול ושטחים אחרים שהיו בשליטה כורדית בעבר במחוז נינוה נכבשו מידי הפשמרגה. עלי אכבר ח'פאג'י, קצין משטרה עיראקי, טען כי שמונה לוחמי אל-חשד א-שעבי ולוחם פשמרגה אחד נהרגו בעימותים שפרצו לאחר שאל-חשד א-שעבי לא נענה לאזהרות הפשמרגה שלא להתקדם לעבר סכר מוסול.
עד 19 באוקטובר 2017, על פי מושל מחוז ארביל, 100,000 כורדים אתניים נמלטו מהעיר כירכוכ וטוז חורמאטו בעקבות הניצחון של הכוחות העיראקיים, כאשר 18,000 כורדים תפסו מחסה בארביל ובסולימאניה. למחרת, חמין חווארמי, עוזר בכיר של נשיא כורדיסטן העיראקית מסעוד ברזאני, אמר בפוסט בטוויטר כי 57,000 משפחות מכירכוכ זקוקות ל"סיוע מיידי" לאחר שהגיעו לאזורים שונים של כורדיסטן העיראקית ותפסו מחסה ביחידות דיור לא גמורות, לאחר שברחו מ"אלימות, ביזה ופשעים" שבוצעו על ידי כוחות הגיוס העממיים שיעיים שעברו הכשרה איראנית. משטרת כירכוכ קראה לתקשורת לא לפרסם שמועות. האו"ם פרסם הצהרה לפיה היא מודאגת מדיווחים על אלימות ועקירה כפויה של אזרחים כורדים, וקראה להעמיד את העבריינים לדין. עוד דווח כי משרדי הסיוע של האו"ם קיבלו דיווחים כי בעיירה טוז חורמטו נשרפו 150 בתים ו-11 בתים פוצצו. האו"ם ציין את הכרתו של ראש הממשלה חיידר אל-עבאדי בתקריות בטוז חורמתו, שנגרמו על ידי מה שהוא תיאר כגורמים קיצוניים משני הצדדים והחלטתו לשלוח את הצבא העיראקי להשיב את הסדר על כנו בטוז חורמטו, וכן מבקשות מדיניות של ההנהגות ביטחוניות של המדינה לכוחות הביטחון הפדרליים והמקומיים לפעול במלוא כבוד החוק והסדר ולהגן על אזרחים ומנהיגים פוליטיים. ראש הממשלה האשים את מסיתי המדיה החברתית בפרסום סרטונים מזויפים של ההפרות לכאורה. אתר Niqash אישר את הגידול הזה של חדשות כוזבות, כמו גם מאות סרטונים ותמונות מזויפות. מנהיגים משני הצדדים אומרים כי הדבר מוביל להסלמה מסוכנת של המתיחות בצפון עיראק.
ב-19 באוקטובר 2017 נהרג אדם אחד ושלושה נפצעו בהפגנה נגד הכוחות העיראקיים בח'נאקין. קבוצה של כ-150 עד 200 צעירים לא חמושים הנושאים דגלי כורדיסטן הפגינו ודרשו מהכוחות העיראקיים לעזוב את העיר, לפיו אל"ם אזאד עיסא, מפקד המשטרה של ח'נאקין, לרשת Rudaw Kurdish Networ. ההפגנה הייתה קטנה אך תוססת. רבים אמרו שהם רק רוצים שלמשטרה המקומית תהיה נוכחות בעיר ואינם מודאגים מהמאבק הפוליטי הגדול יותר על העצמאות הכורדית.
ב-20 באוקטובר 2017, התרחש קרב בעיירה הטורקמנית, אלטון קופרי, כאשר הכוחות העיראקים נעו לעברה. פיקוד המבצעים המשותף של עיראק קבע כי פשמרגה השתמשה בטילי מילאן בקרב, מה שהוביל לביקורת עיראקית שכן הטילים נמכרו על ידי גרמניה לפשמרגה על מנת לשמש נגד המדינה האסלאמית. הפשמרגה הכחישו שהם השתמשו בטילים. מוקדם יותר, גרמניה אמרה שהיא תפסיק זמנית את אימון כוחות הפשמרגה הכורדיים. עם זאת, האימונים החלו שוב לאחר הפסקה של שבוע. מקורות כורדים דיווחו גם כי למעלה מ-150 לוחמי אל-חשד א-שעבי נהרגו או נפצעו. זהו נחשב לקרב המשמעותי הראשון בו הפגינו התנגדות כבדה, בעוד שבאזורים אחרים השנויים במחלוקת הם נסוגו לאחר הגעת הכוחות העיראקיים.
עד ליל 20 באוקטובר השתלטו הכוחות העיראקיים באופן מוחלט על מחוז כירכוכ. פיקוד המבצעים המשותף של עיראק (JOC) הכחיש בינתיים כי לוחמי האל-חשד אל-שעבי (PMU) נכחו בין הכוחות שהתקדמו לעבר אלטון קופרי, וטען כי הכוחות הם כוחות שירות הלוחמה בטרור (CTS). הוא הוסיף כי שני חיילים נהרגו וחמישה נוספים נפצעו בעימותים שפרצו כשכבשו את העיירה.
לאחר קרב כרכוכ
ב-24 באוקטובר 2017, דווח לכוחות הפשמרגה כי המחסום במחמור יועבר בהתאם להסכמים בין ממשלת עיראק לממשלת האזור הכורדי. אולם עם הגעתם למחסום כיתרו הפשמרגה את הכוחות העיראקים. עשרים חיילים עיראקים נעצרו, שני הרוגים ושמונה נוספים נפצעו מהפשמרגה. ההאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן האשים את הפשמרגה בהתעללות באלה שנעצרו על ידם, וכל החיילים העיראקים שוחררו לאחר שמפקדת הפשמרגה התערבה נגד חיל המצב המקומי של הפשמרגה שפעל בניגוד לפקודות.
ב-25 באוקטובר 2017, כוחות עיראקים כבשו את מעבר הגבול עם סוריה שבעיר רבייה לאחר נסיגת כוחות כורדיסטן הסורית. באותו יום הממשלה הכורדית פרסמה הצהרה והציעה להקפיא את תוצאות משאל העם כחלק מהצעה לנטרל את המשבר. ההצהרה גם קראה להפסקת אש ולעצירת כל הפעולות הצבאיות באזור הצפון. ראש ממשלת עיראק חיידר אל-עבאדי דחה את ההצעה, והוסיף כי הממשל המרכזי העיראקי "יקבל רק את ביטול משאל העם בעקבות החוקה".
ב-26 באוקטובר 2017 בשעה 06:00, המשטרה הפדרלית העיראקית וכוחות הגיוס העממיים (PMF) החלו בהסתערות ארבע צדדית על עמדות פשמרגה בזומר; מברדיה וחמאד אגא לכיוון עין אואיס, ממושרף לכיוון סופיה ומראביע לכיוון מחמודיה. מועצת הביטחון של כורדיסטן טענה שפשמרגה השמידה שלושה טנקים, חמישה Humvees שסופקו על ידי ארצות הברית וגירית אחת והדפה את ניסיונות הכוחות העיראקים להשתלט מחדש על פאיש ח'אבור. עם זאת, כוחות עיראקים וכוחות הגיוס העממיים הצליחו להשתלט מחדש על שני כפרים, ג'זרוניה ומחמודיה, כאשר ניסו להתקדם לעבר העיירה פאיש ח'בור, ליד משולש הגבולות עיראק-סוריה-טורקיה. כמה דיווחים הצביעו בינתיים על כך שמסעוד ברזאני עשוי להודיע כי יפרוש מתפקידו כנשיא כורדיסטן העיראקית.
ב-27 באוקטובר הצהירה הממשלה האזורית הכורדית כי הכוחות העיראקים ולוחמי הפשמרגה הכורדיים הסכימו להפסיק את הלחימה בצפון עיראק, אם כי מעמדה של הפסקת אש לא היה ברור. דובר הקואליציה הבינלאומית בעיראק קודם לכן אמר כי העסקה הכללה את כל החזיתות של הסכסוך. עם זאת, מאוחר יותר הוא הכחיש כי הפסקת אש סוכמה רשמית. דובר הקואליציה, אל"ם ריאן דילון, הכחיש כי הושגה הפסקת אש, נסוג מהכרזתו הקודמת על הפסקת אש בין שני הצדדים, וצייץ בטוויטר: "אמרתי בטעות בראיון ל-Rudaw English (הטלוויזיה הכורדית) כי יש הייתה הפסקת אש בין הכוחות העיראקים והכורדים". ראש הממשלה העיראקי אל-עבאדי הורה מאוחר יותר על הפסקת אש של 24 שעות ביממה כדי לאפשר פריסה שלווה של כוחות עיראקים במעברי הגבול עם אזור כורדיסטן.
ב-29 בנובמבר, לאחר טענות על טיהור אתני והרס של בתים, חנויות ועסקים של כורדים בטוז חורמאטו ותביעות של אפליה ודיכוי נגד תושבי העיר הכורדים על ידי הפשמרגה, הוקם "צבא השחרור של כורדיסטן", המורכב מ-200 מתנדבים כורדים בטוז חורמטו. התרחשו עימותים, בהם נהרגו 8 לוחמי הכוחות הגיוס העממיים, ונפצע מתנדב כורדי אחד. אתר Kurdistan24 פרסם צילומים של הלחימה וסרטונים גרפיים לא מאומתים הראו גופות של לוחמי כוחות הגיוס העממיים במוצב בטוז חרמאטו. היו עימותים בכירכוכ בין מתנדבים כמעט כל יום בחודש הקודם בין מתנדבים כורדים לכוחות הגיוס העממיים.
ב-6 בדצמבר נהרג שוטר, רס"ן סאמר עבד אל נבי ג'סאם, בירי בכביש כונן בכירכוכ, ככל הנראה על ידי הפשמרגה. יממה לאחר מכן, פרצו קרבות קשים בכירכוכ, לאחר שהפשמרגה תקף מפקדה עיראקית ללוחמה בטרור עם כלי נשק כבדים, רימונים וירי רובים; הקרב נמשך שעה. אפרסיאו קמיל וואיסי, דובר משטרת כירכוכ הצהיר כי אין נפגעים, אולם מקורות כורדים אחרים טענו שחיילים עיראקים רבים נהרגו ונפצעו.
ב-12 בדצמבר הפציצו מסוקים עיראקים את אזורי דאוודה וזינאנה (אזורים כורדיים) לראשונה מאז 1991 וגרמו לעקירת משפחות כורדיות רבות. מה הוביל לירי מרגמות תגמול של הפשמרגה נגד כוחות הגיוס העממיים בתוך טוז חורמטו וגרם לנפגעים רבים בקרב כוחות הגיוס העממיים.
ב-16 בדצמבר התרחש קרב אש כבד לאחר שמתנדבים כורדים בתוך כירכוכ השתמשו לפחות בחמישה מטוסי הממשלה הכורדית וכלי נשק כבדים נגד שני משרדים טורקמנים שונים. מקורות טורקמנים טוענים שלא היו נפגעים.
יום לאחר מכן, ב-18 בדצמבר, כמה כורדים בכירכוכ הניפו את הדגל הכורדי בבתי ספר ובאוניברסיטאות בכירכוכ ולבשו בגדים כורדים כדי לחגוג את יום דגל כורדיסטן הרשמי, מה שגרם לכוחות הגיוס העממיים לעצור מספר צעירים מעורבים.
פטרה קביטובה
פטרה קביטובה (בצ'כית: Petra Kvitová; נולדה ב-8 במרץ 1990) היא טניסאית צ'כית מקצוענית. בשיאה (31 באוקטובר 2011) דורגה במקום שני בעולם בדירוג ה-WTA וכיום (18 באוקטובר 2021) מדורגת במקום החמישה עשר.
קביטובה זכתה פעמיים בטורניר גראנד סלאם, אליפות וימבלדון. בפעם הראשונה בשנת 2011, לאחר ניצחון בגמר על מריה שראפובה (6 בעולם) בשתי מערכות 6–3, 4-6, ובשנת 2014 לאחר שגברה בגמר על יוג'יני בושאר בשתי מערכות 6–3, 0-6.
קביטובה זכתה עד היום ב-27 תוארי יחידות.
2011
בינואר 2011 זכתה קביטובה בתואר השני בקריירה שלה, כשניצחה את אנדריאה פטקוביץ' בגמר טורניר בריזביין שבאוסטרליה. באליפות אוסטרליה הפתוחה ניצחה את אנה צ'קבטדזה מרוסיה, סמנתה סטוסור מאוסטרליה (5 בעולם) ופלאביה פנטה מאיטליה (22 בעולם), ונעצרה בשלב רבע הגמר עם הפסד לוורה זבונרבה מרוסיה (2 בעולם). כחודש לאחר מכן השיגה קביטובה הישג מרשים, כאשר בהיותה מדורגת במקום ה-18 בעולם זכתה בטורניר פריז, עם ניצחון 3–6 6-4 במשחק הגמר על קים קלייסטרס, שהייתה מדורגת ראשונה בעולם באותו שבוע. בחודש מאי זכתה קביטובה בטורניר מדריד היוקרתי, לאחר שניצחה בגמר את ויקטוריה אזרנקה מבלארוס (5 בעולם). באליפות צרפת הפתוחה (רולאן גארוס) שנערכה בהמשך החודש היא ניצחה בשלושה משחקים בשתי מערכות, ובשלב שמינית הגמר הפסידה 2–6, 6-1, 6-3 לנה לי מסין (6 בעולם), שלבסוף זכתה באליפות. ביוני אותה שנה בטורניר איסטבורן הגיעה קביטובה לשלב הגמר בו הפסידה למריון ברטולי מצרפת (9 בעולם), ובהמשך החודש זכתה לראשונה בקריירה שלה בטורניר גראנד סלאם, באליפות וימבלדון לאחר ניצחון בשלב הגמר על מריה שראפובה מרוסיה (6 בעולם) בשתי מערכות 3–6, 4-6. בשלב חצי הגמר היא ניצחה את ויקטוריה אזרנקה ב-3 מערכות 1–6, 6-3, 2-6. באוקטובר זכתה בטורניר האולמות בלינץ, אוסטריה, לאחר שניצחה בגמר את דומיניקה ציבולקובה מסלובקיה בשתי מערכות. שבוע לאחר מכן, המשיכה קביטובה לאליפות סוף השנה באיסטנבול, שם היא זכתה לאחר ניצחון על ויקטוריה אזרנקה (3) בגמר אחרי משחק מדהים שלקח שלוש מערכות ארוכות. בחצי הגמר היא ניצחה את סמנתה סטוסור (7) ובשלב הבתים, היא ניצחה את ורה זבונרבה (6) בשתי מערכות, את קרוליין ווזניאקי (1) לאחר 4:6, 2:6, ואת אגיינשקה רדוונסקה (8) הפולנייה לאחר שחזרה מפיגור 5:1 במערכה הראשונה לניצחון 6:7, 2:6. בעקבות הניצחון היא עלתה למקום השני בעולם במרחק נגיעה של 115 נקודות מווזניאקי הראשונה בעולם.
2012
קביטובה התחילה את שנת 2012 במקום השני בעולם. היא התחילה את השנה בזכייה בגביע הופמן, שבו ייצגה את צ'כיה ביחד עם תומאש ברדיך, לאחר ניצחונות על נבחרות צרפת, ארצות הברית דנמרק ובולגריה. לאחר מכן באליפות סידני הבינלאומית היא הגיעה עד לשלב חצי הגמר שבו הפסידה לנה לי 1–6, 7-5, 6-2. שבוע לאחר מכן, באליפות אוסטרליה הפתוחה היא הגיעה עד לשלב חצי הגמר שבו הפסידה לשראפובה 2–6, 3-6, 6-4. בטורניר שטוטגרט ניצחה פטרה את אנג'ליק קרבר ופרנצ'סקה סקיאבונה לפני שנעצרה בחצי הגמר בידי שראפובה. לאחר מכן נעצרה בסיבוב השלישי במדריד בידי לוסי הראדצ'קה. בטורניר רומא עברה קביטובה את אנסטסיה פבליוצ'נקובה וסוראנה קירסטאה לפני שהפסידה לאנג'ליק קרבר בשלוש מערכות. ברולאן גארוס הגיעה לחצי הגמר והפסידה 6-3,6-3 למריה שראפובה המדורגת שנייה והאלופה בדיעבד. באיסטבורן הפסידה כבר בסיבוב הראשון לאקטרינה מקארובה המדורגת 48 בעולם. בווימבלדון הגיעה לרבע הגמר ונכנעה לסרינה ויליאמס המדורגת 6 בתוצאה 6-3,7-5. בטורניר מונטריאול לאחר ניצחון קשה על קסניה פראבראק, ניצחה באופן משכנע את מריון ברטולי וטאמירה פאצ'ק, בחצי הגמר חזרה מפיגור מערכה מול קרוליין ווזניאקי הדנית 6-3,2-6,6-3, בגמר ניצחה את נה לי הסינית בשלוש מערכות 7-5,2-6,6-3.
2013
בעונה זו הרוויחה קביטובה 2,853,474 דולר, רק מפרסים על תחרויות בהן השתתפה.
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו זכתה קביטובה במדליית ארד בטורניר ליחידות, לאחר שניצחה את מדיסון קיז מארצות הברית ב-3 מערכות. בשלב חצי הגמר היא הפסידה למוניקה פויג מפוארטו ריקו בשלוש מערכות, שזכתה במדליית זהב.
ב-20 בדצמבר, קביטובה הותקפה בביתה על ידי שודדים שהיו במסווה של אנשי תחזוקה ונפצעה בכף ידה השמאלית.
גביע הפדרציה
קביטובה שיחקה בנבחרת צ'כיה החל משנת 2007. מאזנה עומד על אחד עשר ניצחונות (כולם במשחקי יחידות) וחמישה הפסדים (ארבעה במשחקי יחידות ואחד במשחק זוגות). ב-2011 היא הובילה את הנבחרת הצ'כית לזכייה ראשונה בגביע הפדרציה בתור מדינה עצמאית ללא סלובקיה, עם שני ניצחונות מול רוסיה במוסקבה על מריה קירילנקו וסבטלנה קוזנצובה, ובכך סיימה עונה מושלמת בפדרציה עם 6 ניצחונות ו-0 הפסדים ביחידות.
Stankonia
Stankonia הוא אלבום האולפן הרביעי של צמד ההיפ הופ האמריקאי אאוטקאסט. האלבום יצא לאור ב-31 באוקטובר 2000, על ידי חברות התקליטים לה-פייס רקורדס ואריסטה רקורדס. מתוך האלבום יצאו הסינגלים "B.O.B", "Ms. Jackson" ו-"So Fresh, So Clean". הסינגל "Ms. Jackson" הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע והפקה
האלבום הוקלט במתקן ההקלטות של אטלנטה באולפני סטנקוניה שנרכשו על ידי הצמד ואיפשרו פחות זמן להקלטה, תוך שהאלבום הכיל הפקות של צוות ההפקות "ארת'טון", הכולל את חברי אאוטקאסט והמפיק מיסטר די ג'יי והצמד אורגנייזד נויז.
עבור אלבומם הבא לאחר Aquemini משנת 1998, הצמד פעל ליצירת אסתטיקה מוזיקלית רחבת היקף וניסיון לשלב מגוון רחב של סגנונות, כולל פאנק, רייב, פסיכדלית, גוספל ורוק, עם תוכן לירי המתאפיין בהיפ הופ דרומי. במהלך ההקלטה, אנדרה 3000 החל להתקדם מעבר לראפ מסורתי לטובת סגנון ווקאלי מלודי יותר, גישה אליה ביג בוי וכמה מפיקים אחרים לא היו רגילים בתחילה. מבחינה לירית, הצמד נגע במגוון רחב של נושאים, כולל מיניות, פוליטיקה, מיזוגיניה, תרבות אפרו-אמריקאית, הורות ואינטרוספקציה. האלבום הציג הופעות אורח של מגוון מוזיקאים מקומיים שהתגלו על ידי הצמד בזמן שביקרו במועדונים באטלנטה.
קבלת האלבום
האלבום זכה לשבחים אוניברסליים מצד מבקרי המוזיקה עם צאתו, ומאז נחשב בעיני המבקרים לאחד מאלבומי ההיפ הופ הגדולים בכל הזמנים. האלבום הגיע היישר אל המקום השני במצעד הבילבורד 200, ונמכר בלמעלה מ-530,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו. הוא הנפיק שלושה סינגלים: "B.O.B", "Ms. Jackson" ו-"So Fresh, So Clean"; "Mr. Jackson" הפך לסינגל הראשון של הצמד שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. בטקס פרסי גראמי לשנת 2001, זכה הצמד בקטגוריית "אלבום הראפ הטוב ביותר" על האלבום, וב"ביצוע הראפ הטוב ביותר של צמד/להקה" על "Ms. Jackson".
קרב גראן קורונה
קרב גראן קוּרוֹנֶה התרחש בספטמבר 1914, בין צרפת לגרמניה, בתחילת מלחמת העולם הראשונה, במסגרת המערכה על הגבולות. באותו הזמן התנהל גם הקרב הראשון על המארן, אשר גם בו ניצחו הצרפתים.
כשבוע וחצי לאחר שנסוגה הארמייה הצרפתית השנייה בקרב לורן, היא הותקפה שוב על ידי הארמייה הגרמנית השישית. הקרב החל ב-4 בספטמבר בהפצצה ארטילרית של הגרמנים, וכפרים רבים נהרסו. הקרבות נמשכו כשבוע במהלכו היו אבדות רבות אולם לא הייתה הכרעה בקרב. ב-9 וב-10 בספטמבר הופגזה גם נאנסי.
ב-12 בספטמבר החלה הנסיגה הגרמנית בחסות הארטילריה, וב-13 בספטמבר כבשו הצרפתים את מחוז מרת ומוזל ללא קרב. בהמשך הצרפתים התקדמו כמעט עד נהר סאיל שבו יעצרו עד שנת 1918.
אוזימנדיאס
אוזימַנדיאָס (באנגלית: Ozymandias) היא סונֶטה מאת המשורר האנגלי פרסי ביש שלי, שפורסמה לראשונה בשבועון The Examiner ב-11 בינואר 1818. הסונטה מופיעה באנתולוגיות רבות, והיא כנראה השיר הקצר המפורסם ביותר של שלי. השיר נכתב כתחרות בינו לבין חברו המשורר הוראס סמית, שאף הוא כתב שיר שכותרתו "אוזימנדיאס".
השם אוזימנדיאס הוא כינויו היווני של מלך מצרים רעמסס השני. בשיר מתואר פסל אדיר הנמצא במדבר, שרק רגליו עומדות במקומן, וראשו שקוע בחול. על בסיס הפסל מופיעה הכתובת: "שְׁמִי אוֹזִימַנְדִּיאָס, מֶלֶךְ הַמְּלָכִים, / שׁוּר, הָאַדִּיר, אֶל פָּּעֳלִי וָגוּר!".
נטען כי השיר נכתב בהשראת ההגעה של פסל רעמסס השני ללונדון ב-1821. אך כיוון שהשיר פורסם לפני כן וכיוון שהמוניטין של הפסל הגיע למערב, לדוגמה נפוליאון עשה ניסיון כושל לרכוש את הפסל ולהביאו לצרפת, שמעו כנראה הגיע לאוזני שלי והיווה השראה לשיר.
השיר יצא לאור שוב בלונדון בשנת 1819 באוסף שירים של שלי Rosalind and Helen, A Modern Eclogue; with Other Poems  על ידי צ'ארלס וג'יימס אולייר וכן ב-1896 באוסף Miscellaneous and Posthumous Poems of Percy Bysshe Shelley  על ידי ויליאם בנבו.
תרגום עברי
תרגום השיר לעברית מאת ראובן צור ראה אור בקובץ תרגומיו "גִּזת זהב: סונטים ותרגומיהם" (הקיבוץ המאוחד, 1988) ושוב בספרו "החליל והקוקיה: תרגומים משירת אירופה" (הקיבוץ המאוחד, 1993).
אזכורים בתרבות
יש אזכורים רבים לשיר ביצירות בתרבות הפופולרית והוא השפיע על יצירות רבות:
ג'ייסון אורנג'
ג'ייסון תומאס אורנג' (באנגלית: Jason Thomas Orange; נולד ב-10 ביולי 1970) הוא זמר, שחקן, מוזיקאי ורקדן בריטי. נודע בעיקר כחבר בלהקת הבנים המצליחה "טייק ד'את", שזכתה לפופולריות בשנות ה-90, והתאחדה בשנת 2005.
ביוגרפיה
אורנג' נולד בקרמפסול, מנצ'סטר שבבריטניה, ולו חמישה אחים, בהם אח תאום. הוריו התגרשו. אורנג' למד בבית ספר תיכון בדרום מנצ'סטר, ולאחר סיומו עבד בעבודות מזדמנות.
ב-1990 החל את פעילותו במסגרת להקת הבנים "טייק ד'את", לצד רובי ויליאמס, גארי בארלו, מארק אואן והווארד דונלד. אורנג' שימש בלהקה בעיקר כרקדן והופיע בקולות הרקע, אך לא בתפקידי סולו. הלהקה הקליטה שלושה אלבומים, שזכו להצלחה במכירות ובמצעדים, והופיעה ברחבי העולם. הלהקה התפרקה ב-1996, מספר חודשים לאחר עזיבתו של ויליאמס.
לאחר הפירוק פנה אורנג' ללימודי משחק. ב-1998 הופיע בתפקיד משנה במיני-סדרה "Killer Net", וב-1999 שיחק במחזה "Gob" בלונדון; לאחר מכן ויתר על קריירת המשחק. בשנים 2001-2003 למד בקולג' דרום טרפורד במנצ'סטר.
ב-2005 התאחדה הלהקה, והחלה לצאת לסיבובי הופעות ולהקליט אלבומים נוספים. באלבום שיצא ב-2006, "Beautiful World", הוא שר לראשונה בתפקיד מרכזי, בשיר "Wooden Boat". באלבום "The Circus" שיצא ב-2008 הוא שר סולו בשיר "How Did It Come To This". בהופעות הלהקה הוא הופיע בהמשך גם בנגינה על גיטרה.
בשנת 2014 עזב אורנג' את הלהקה.
דיני עבודה בארצות הברית
דיני העבודה בארצות הברית הם דיני עבודה הקובעים את הזכויות והחובות של עובדים ושל איגודי עובדים, ומגדירים יחסי עובד–מעביד. מטרתם הבסיסית של דיני העבודה היא לתקן את "אי-השוויון בכוח המיקוח" בין עובדים למעסיקים, במיוחד בתאגידים גדולים.
דיני העבודה בארצות הברית מורכבים מחקיקה ורגולציה ברמה הפדרלית, ברמת המדינה וברמת העיר. במדינות שונות ואפילו בערים שונות באותה מדינה ישנה מערכת חקיקתית שונה. החוקים הפדרליים המגדירים זכויות סוציאליות מינימליות נחקקו במהלך המאה ה-20, מתוך כוונה שכל מדינה בארצות הברית תחוקק חוקי מדינה שייטיבו עם העובדים מעבר למינימום שנקבע בחוק.
המדיניות של ארצות הברית משנת 1946 ועד היום היא לעודד תעסוקה מלאה באמצעות מדיניות מוניטרית, השקעה בתשתיות ומדיניות סחר בינלאומית המתעדפת את תוצרת ארצות הברית.
ארצות הברית מפגרת אחרי מדינות מפותחות אחרות בתחום זכויות העובדים. יחסית לרוב מדינות אירופה, העובדים בארצות הברית עובדים יותר שעות, זכאים לפחות ימי חופשה שנתית, וחשופים לפיטורים שרירותיים. גם כוחם של איגודי עובדים בארצות הברית נמוך בהרבה מאשר באירופה.
היסטוריה
דיני העבודה הנהוגים בארצות הברית כיום מבוססים בעיקר על חוקים שנחקקו בין השנים 1935 ל-1974, ועל פסיקות של בית המשפט העליון בארצות הברית.
לפני שנת 1776, שבה הוכרזה עצמאות ארצות הברית, היה נהוג בה המשפט המקובל, ולא נכללו בו זכויות עובדים כלשהן. התאגדות עובדים נחשבה כמעשה פלילי, ומערכת המשפט התירה עבדות ומשרת חוזי. מתיישבים מאירופה שהגיעו לארצות הברית שעבדו את שבטי האינדיאנים המקומיים, וכן שחורים שהובאו מאפריקה בסחר העבדים האטלנטי. בנוסף להם הובאו לארצות הברית גם אסירים מאירופה, שעבדו כמשרת חוזי או בתנאי עבדות.
בשנת 1772 נדון תיק בבית משפט בלונדון, בנוגע לזכותו של בריטי להחזיק עבד שהובא מארצות הברית. בית המשפט הבריטי פסק שעבדות איננה מוסרית מכל סיבה שהיא, ושחרר את העבד. פסק הדין התקבל במורת רוח במדינות הדרום של ארצות הברית, והיה בין הגורמים למהפכה האמריקאית בשנת 1776.
התאגדויות עובדים, שהיו אי-חוקיות במשפט המקובל, נותרו מחוץ לחוק גם לאחר קבלת העצמאות בארצות הברית. בתיק משנת 1806 נקבע כי התאגדות של סנדלרים בפילדלפיה איננה חוקית. רק בשנת 1842 שינה בית המשפט את עמדתו, בתיק בו נקבע שפעילותה של התאגדות העובדים במפעלי נעליים בבוסטון עולה בקנה אחד עם החוק, אף על פי שאחד השופטים הסתייג וציין כי "איגודי העובדים יהפכו את בעלי הרכוש לחסרי ביטחון, יסיתו את ההמונים, יחסלו את הרכוש הפרטי ויהרסו את החברה כולה."
פסק הדין פרץ את הדרך להקמת איגודי עובדים נוספים, בהם "" משנת 1869, איגוד בו חברו בעלי מלאכה, כורים ורוכלים, ופדרציית העבודה האמריקאית שהוקמה בשנת 1886 ומטרותיה היו שיפור שכר העובדים, תנאי הדיור והביטחון התעסוקתי.
רק בשנת 1914 נחקק "חוק קלייטון" שהסיר את המגבלות מאיגודי העובדים. בחוק נכתב כי "עבודתו של אדם אינה סחורה", והוא התיר במפורש את פעילות איגודי העובדים למען חברי האיגוד. גישה דומה אומצה בשנת 1919 בחוזה ורסאי, שבמסגרתו הוקם ארגון העבודה הבינלאומי.
על אף חוק זה תועדו באותה תקופה מקרים רבים של הפרת זכויות עובדים, בהם קבע בית המשפט כי זכויות העובדים אינן חוקתיות. בין הפסיקות של בית המשפט עד שנת 1937 נקבע כי מעסיקים יכולים לאסור על עובדים להיות חברים באיגודי עובדים, נאסרה קביעת שכר מינימום לנשים וילדים, נאסרה שביתת הזדהות של עובדים בתאגיד כאות תמיכה בעובדים של חברה אחרת, וכן נקבע שהממשל הפדרלי לא רשאי לאסור העסקת ילדים. בתקופה זו נעצרו פעילים סוציאליסטים רבים שהתנגדו למעורבות הצבאית של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, בהם יוג'ין דבס, שהתמודד לנשיאות בשנת 1920 כמועמד המפלגה הסוציאליסטית האמריקאית בזמן שהותו בכלא.
קריסת הבורסה לניירות ערך בניו יורק בשנת 1929 והשפל הגדול שבא בעקבותיה נגרמו בעקיפין כתוצאה מפסיקות בית המשפט שפגעו בזכויות העובדים. ערכאות שונות של בתי המשפט בארצות הברית קבעו כי ארגוני ביטוח לאומי אינם חוקתיים, ומנעו מהעובדים צבירת פנסיה בקופה ציבורית. כתוצאה מכך, מיליוני אנשים קנו ניירות ערך במחירים גבוהים, כתחליף להשקעה בקרן פנסיה, וכך נוצרה בועה כלכלית, שבסופו של דבר קרסה.
לאחר המשבר נבחר פרנקלין דלאנו רוזוולט כנשיא, וניסה להעביר את הניו דיל, רפורמה כלכלית מקיפה שבה נכללו זכויות עובדים רבות. למרות הניו דיל, בית המשפט הגביל בשנת 1933 ניסיונות להבטיח שכר הוגן ולמנוע תחרות בלתי הוגנת.
רק בשנת 1936, לאחר שרוזוולט נבחר שוב ואיים לחוקק חוקים שיגנו על זכויות העובדים, שינה בית המשפט את עמדתו ואישר התאגדויות עובדים, קביעת שכר מינימום לעובדים ושביתת הזדהות עם עובדים אחרים. חוקים נוספים עיגנו חיסכון לפנסיה בביטוח לאומי ושקיפות במידע בורסאי למשקיעים בשוק המניות.