cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלון עדר (אלבום)
רקע
האלבום, שיצא בהוצאה עצמאית, כולל 15 שירים שעדר הלחין, עיבד והפיק. כמחצית מתוכם הם שירי משוררים, ובהם יהודה עמיחי ואברהם חלפי.
בהפקה והעיבוד של השיר "עד שמפשיר בי שיר" משתתף אביו של עדר, המוזיקאי יהודה עדר. השיר "סי.טי" עוסק במחלת הסרטן שבה חלה עדר כמה שנים קודם לכן.
מיכאיל לאזארב
מיכאיל פטרוביץ' לאזארֶב (ברוסית: Михаил Петрович Лазарев; 3 בנובמבר 1788 - 11 באפריל 1851) היה אדמירל בצי הרוסי ומגלה ארצות. ללזארב היו שנ אחים שגם הם שירתו בצי והגיעו לדרגות בכירות.
לימודים וראשית הקריירה
לאזארב נולד בולדימיר, בן לאצולה הרוסית העתיקה ממחוז ולדימיר. בשנת 1800 נרשם לאזארב לקולג' של הצי הרוסי. כעבור שלוש שנים נשלח לצי המלכותי הבריטי, שם עסק בניווט במשך חמש השנים הבאות ברציפות. מ-1808 עד 1813 שירת לאזארב בצי הבלטי. הוא השתתף במלחמת רוסיה-שוודיה בשנים 1809-1808 ובמלחמת 1812.
קריירת מגלה ארצות
לאזארב יצא בפעם הראשונה להקפת כדור הארץ בשנים 1816-1813, על סיפון האונייה "סוּבוֹרוֹב"; המשלחת יצאה לדרכה מקרונשטאדט והגיעה לאלסקה. במהלך המסע, גילה לאזארב את אטול סובורוב.
כמפקד האונייה מירני וסגנו של פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן בשייט העולמי שלו בשנים 1821-1819 (בלינגסהאוזן פיקד על האונייה "ווסטוק"), היה לאזארב שותף לגילוי אנטארקטיקה ומספר רב של איים. במהלך המסע היו אלה בלינגסהאוזן ושני הרוסים במשלחתו, לאזארב וזאוודובסקי, היחידים שהזדמן להם לעסוק בתצפיות אסטרונומיות. ב-28 בינואר 1820 גילתה המשלחת את יבשת אנטארקטיקה, כשקרבה אל חופיה בקואורדינטות -69.35778°N, -2.24722°W וראתה את שדות הקרח שלה.
בשנים 1825-1822, הקיף לאזארב את העולם בפעם השלישית על הפריגאטה שלו, "קרייזר", וערך מחקר מקיף בתחומי המטאורולוגיה והאתנוגרפיה.
פיקוד בעת מלחמה
בשנת 1826 התמנה לאזארב למפקד הספינה הרוסית "אזוב", שהפליגה אל הים התיכון כאוניית הדגל של השייטת הים-תיכונית הראשונה בפיקודו של אדמירל לוגין פטרוביץ גיידן, והשתתפה בקרב נאווארינו בשנת 1827. לאזארב הועלה לדרגת סגן-אדמירל על הצטיינותו בקרב.
בשנים 1829-1828 היה לאזארב ממונה על הסגר הימי בדרדנלים. ב-1830, חזר לקרונשטאדט והתמנה למפקד יחידות הצי בים הבלטי. כעבור שנתיים, היה לראש המטה של צי הים השחור. מפברואר עד יוני 1833 הוביל לאזארב שייטת רוסית אל הבוספורוס וחתם על ברית הונקאר-איסקלסי עם האימפריה העות'מאנית. ב-1833 התמנה לאזארב למפקד צי הים השחור ונמלי הים השחור, וכן למושל צבאי של סבסטופול ומיקולאייב.
לאזארב נקבר עם תלמידיו, נאחימוב, רוקנילוב ואיסטומין בכוך הקבורה האדמירלי בסבסטופול.
השפעה ומורשת
השפעתו של אדמירל לאזארב ניכרת הן בעניינים טכניים והן כמדריך לקצינים צעירים. הוא תמך היצירת צי אוניות קיטור, אבל הנחשלות הטכנית והכלכלית של רוסיה הכשילה את הקידמה הזו. הוא הנחה גם מספר ניכר של מפקדי הצי הרוסי, בהם פאוולך מאחימוב, ולדימיר אלכסנדרוביץ' קורנילוב, ולדימיר איסטומין וגריגורי בוטאקוב.
טום מק'קול
תומאס לוסון מק'קול (באנגלית: Thomas Lawson McCall; ) היה עיתונאי ופוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון ה-30 בשנים 1967–1975. הוא נולד במסצ'וסטס, גדל בה ובמרכז אורגון, ולמד באוניברסיטת אורגון. לאחר סיום לימודיו הוא עבד כעיתונאי, כולל בעיתון The Oregonian בפורטלנד במהלך מלחמת העולם השנייה.
בהמשך עבד מק'קול ברדיו ובטלוויזיה כמגיש חדשות וכפרשן פוליטי. ב-1954 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, ונוצח בבחירות הכלליות על ידי אידית גרין. כאשר עבד עבור תחנת הטלוויזיה KGW, הוא הפיק סרט תיעודי על בעיות איכות הסביבה באורגון, שסייע להאיץ את ניקוי הסביבה של האוויר ושל נהר וילאמט. ב-1964 הוא ניצח בבחירות הראשונות שלו למשרת פוליטית, כאשר נבחר כמזכיר המדינה של אורגון, תפקיד בו הוא כיהן שנתיים, שלאחריהן הוא כיהן שתי תקופות כהונה כמושל אורגון, תפקיד בו הוא שם דגש בין השאר על פעילות למען איכות הסביבה, חוק מיחזור הבקבוקים, והבעלות הציבורית על החופים. פארק גדת המים בפורטלנד הוא אחד מהמקומות שקרויים על שמו.
ראשית חייו
טום מק'קול נולד בסיצ'ואיט שבמסצ'וסטס. סביו היו איש העסקים הבוסטוני תומאס לוסון, ומושל מסצ'וסטס וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, סמואל מק'קול. כילד הוא חילק את זמנו בין אחוזתו של סבו תומאס לוסון במסצ'וסטס, שנקראה דרימוולד, לבין חוותו של אביו שליד פרינוויל, אורגון, שנקראה וסטרנוולד.
עונת 1956/1957 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל
עונת 1956/1957 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל הייתה העונה השנייה של התחרות האירופית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי אופ"א. המשחק הראשון התקיים ב-1 באוגוסט 1956 ותחרות הסתיימה ב-30 במאי 1957. בתחרות השתתפו 22 קבוצות. לאור הצלחת העונה הקודמת לתחרות נרשמו בנוסף למדינות שכבר השתתפו בעונה הקודמת, בולגריה, צ'כוסלובקיה, אנגליה, לוקסמבורג, רומניה וטורקיה.
טום מק'קול
ראשית חייו
עם סיום לימודיו בבית הספר התיכון שברדמונד, אורגון, החל מק'קול ללמוד באוניברסיטת אורגון. בשל הקשיים הפיננסיים שמשפחתו נקלעה אליהם, הוא נאלץ להפסיק את לימודיו לתקופה ממושכת ורק לאחר חמש שנות לימודים הוא סיים תואר בעיתונאות.
עונת 1956/1957 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל
משחק הגמר נערך באצטדיון סנטיאגו ברנבאו, מדריד. התחרות הסתיימה בניצחון של ריאל מדריד בפעם השנייה ברציפות.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 22 קבוצות. כמו בשנה הקודמת, ההתאחדות הכדורגל האנגלית הייתה נגד השתתפות קבוצות מאנגליה בתחרות. למרות זאת מנצ'סטר יונייטד נרשמה. ריאל מדריד כמחזיקת הגביע קודמה ישירות לשמינית הגמר. 21 קבוצות הנותרות חולקו ל-3 בתים: מזרח אירופה, צפון מערב אירופה וצפון-מרכז אירופה. ההגרלה התקיימה במשרדי אופ"א, פריז ב-29 ביוני 1956. בהתאם לתוצאות ההגרלה, 3 קבוצות מכל בית העפילו ישירות לשמינית הגמר ו-4 קבוצות הנותרות נפגשו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ לקביעת הקבוצה שתעפיל לשמינית הגמר.
טום מק'קול
קריירה עיתונאית
במרץ 1942, לאחר חמש שנים במוסקו, הוא עזב. שנה קודם לכן אירעה אנדרלמוסיה בנבחרות הספורט של אוניברסיטת איידהו, כאשר פוטרו המאמנים הראשיים של נבחרת הפוטבול והכדורסל של המוסד, ומק'קול כעיתונאי מתח ביקורת על הנעשה שם. מק'קול והממונה עליו הגיעו להסכמה שהוא צריך להתקדם לקריירה בכיוון אחר. הוא שב לאורגון כדי לחפש עבודה בפורטלנד, שכלכלתה החלה לשגשג על רקע מלחמת העולם השנייה. בקשתו להתגייס לשירות צבאי נדחתה בשל בעיות בברכיו ובשל בקע חוזר ונשנה, ועיתונאים, שאז נמנו עליהם בעיקר גברים, חסרו אז מאוד. עד מהרה הוצעה לו עבודה בעיתון "האורגוניאן", בשכר שהיה גבוה פי שלושה כמעט מזה שהוא הרוויח באיידהו.
בהמשך השהה מק'קול את הקריירה שלו כדי להתגייס בכל זאת, ושירת בצי ארצות הברית ככתב צבאי על סיפון הסיירת הקלה "סנט לואיס" בזירה הפסיפית.
בעת שעבד על ידיעה עיתונאית, פנה אליו בכיר בתחנת הרדיו KGW, שהייתה בבעלות האורגוניאן, וביקש ממנו לקרוא הודעה בשידור. הנהלת התחנה התרשמה מקולו הייחודי והציעה לו משרה כקריין חדשות. מק'קול עבד ב-KGW עד 1949, ואז הוא היה לעוזר מנהלי למושל אורגון דאגלס מקיי. ב-1952 שב מק'קול לתחנת הרדיו, שם הוא שימש כקריין חדשות וכפרשן פוליטי עד 1955, עת הוא עבר מתחנת הרדיו לתחנת הטלוויזיה KPTV.
בתחנת KPTV שימש מק'קול כמגיש חדשות וכפרשן. התחנה הייתה תחנת הטלוויזיה הראשונה של אורגון והוקמה כשנה וחצי קודם לכן. בנובמבר 1956 הוא הלך בעקבות עמיתו, איוון סמית', ופרש מהתחנה על רקע עימות עם הנהלתה על הצבתו של מוצר של נותן חסות באולפן החדשות. חודש לאחר מכן עלתה לאוויר תחנת הטלוויזיה של KGW, ומק'קול וסמית' היו חלק מצוות החדשות הקבוע שלה שנשאר בה שבע שנים, עד שב-1964 עזב מק'קול את התחנה כדי להתמודד על תפקיד מזכיר המדינה של אורגון.
בנובמבר 1962 הפיק והגיש מק'קול סרט תעודי שאפתני של תחנת KGW שתיאר באופן גרפי את המצב הרעוע של נהר וילאמט ושל איכות האוויר בכל רחבי אורגון. התוכנית, שזכתה בפרסים, "הזיהום בגן העדן" (Pollution in Paradise), סייעה למשוך את תשומת לב הציבור לבעיה. התחנה שידרה את התוכנית שוב בינואר 1963, ערב פתיחת מושב בית המחוקקים, ומושב זה דרבן כמה מהניסיונות המוקדמים של אורגון להאבק בבעיית הזיהום. מק'קול גם הנחה תוכנית בתחנת הטלוויזיה בשם "נקודת מבט" (Viewpoint), שעסקה בענייני השעה בפוליטיקה. ב-1975, לאחר תום כהונתו כמושל, הופיע מק'קול בהופעת קמע בסרט קן הקוקייה כמגיש מהדורת חדשות לילית, בהתבסס על ניסיונו ב-KGW.
ראשית הקריירה הפוליטית
ניסיון ההתמודדות הראשון של מק'קול על משרה ציבורית היה כאשר ב-1954 הוא זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית במחוז הבחירה השלישי של אורגון לקונגרס לאחר שניצח את חבר הקונגרס שכיהן עד אז שמונה תקופות, הומר ד. אנג'ל. בבחירות הכלליות הוא נוצח על ידי אדית גרין, שהחזיקה במושב זה במשך עשר תקופות הכהונה הבאות.
ב-1958, כאשר נבחר מארק הטפילד כמושל אורגון, התפנתה משרת מזכיר המדינה של אורגון. באוטוביוגרפיה שלו, כתב מק'קול שהוא היה סבור שהטפילד הבטיח למנותו למשרה, אך הטפילד בחר בהאוול אפלינג הבן. כאשר ב-1964 בחר אפלינג שלא להתמודד על כהונה נוספת, נבחר מק'קול במקומו.
מושל אורגון
ב-1966 התמודד מק'קול על משרת מושל אורגון, וניצח את מועמד המפלגה הדמוקרטית, גזבר המדינה, רוברט סטראוב. ב-1970 התמודד מק'קול על תקופת כהונה שנייה, גם הפעם מול סטראוב, וניצח אותו.
שמונה שנות כהונתו של מק'קול כמושל בלטו בשל הישגים רבים בתחום הסביבה, כולל חקיקת חוק מיחזור הבקבוקים הראשון של המדינה, ניקוי נהר וילאמט, והעברת החוק לשימור מורשתו של המושל לשעבר אוסוולד וסט לבעלות ציבורית של חופי המדינה, והמערכת המדינתית הראשונה לתכנון שימושי הקרקע, שעל פיה הוגבלו גבולות התפשטות הערים. הישגים אלו תרמו רבות ליצירת מורשתו של מק'קול באורגון.
בינואר 1971 זכה מק'קול לתשומת לב לאומית בשל ההערה שהעיר בראיון שנתן לטרי דרינקווטר בחדשות CBS, שבו הוא אמר:
וורטקס 1
ב-1970 ניצב מק'קול מול אתגר של מהומות אפשריות בפורטלנד. במאי אותה שנה, הסתיים סוף שבוע ארוך של מחאות סטודנטים באוניברסיטת המדינה של פורטלנד על הטבח בקנט סטייט בהאשמות על אלימות משטרתית מופרזת. הלגיון האמריקאי תכנן ועידה בפורטלנד מאוחר יותר באותו קיץ. קבוצות אנטי-מלחמתיות מקומיות ארגנו סדרת הפגנות באותו זמן שנקראה "הג'מבורי של צבא העם" והן ציפו שישתתפו בהם כ-50,000 מפגינים.
לאחר ניסיונות לשכנע את מארגני ההפגנות לא לקיימן או לקיימן במועד אחר, החליט מק'קול לקיים פסטיבל רוק בפארק המדינתי מילו מקייבר שליד העיר אסטייקדה, שנקרא "וורטקס 1: פסטיבל חיים מתכלה ביולוגית" (Vortex I: A Biodegradable Festival of Life), כחיקוי לפסטיבל וודסטוק שנערך שנה קודם לכן.
הפסטיבל, שכונה על ידי תושבי אורגון "מסיבת הסירים של המושל", נחל הצלחה, והשתתפו בו בין 50,000 ל-100,000 איש. להקות רבות השתתפו בו והתקשורת הודיעה שקרלוס סנטנה, ג'פרסון איירפליין וגרייטפול דד היו בדרכם למקום, אך בסופו של דבר הם לא הופיעו בפסטיבל. החשש להתנגשויות אלימות בין הקבוצות האנטי-מלחמתית והשמרנים של הלגיון האמריקאי, הופג, והעיר פורטלנד עברה את הקיץ ללא אירועים מיוחדים. בנובמבר אותה שנה נבחר מק'קול לכהונה שנייה לאחר שזכה ב-56 אחוזים מהקולות.
שינוי החוקה
מסע דיג שערך מק'קול לאורך נהר סנייק הוביל לשינוי בחוקת אורגון. על פי חוקת המדינה, נשיא הסנאט המדינתי שימש כמושל בפועל כאשר המושל נמצא מחוץ לגבולות המדינה. ביולי 1971 יצא מק'קול למסע דיג בחלקים של נהר סנייק שמהווים את הגבול בין אורגון לבין איידהו. כאשר חנו מק'קול ושותפיו למסע לחניית לילה על גדת הנהר בצד של איידהו, הפך נשיא הסנאט, ג'ונס ברנס, איש המפלגה הדמוקרטית, למושל בפועל. השליטה על הרשות המבצעת של המדינה השתנתה שמונה פעמים במהלך מסע זה. האירוע הוביל לאישור ב-1972 במשאל עם של השבה על כנו של סדר הירושה שהיה נהוג עד 1920, על פיו מזכיר המדינה משמש כמושל כאשר המושל נמצא מחוץ לגבולות המדינה, נפטר או מתפטר.
אף על פי שהפופולריות של מק'קול הייתה בשיאה, הוא נמנע על פי חוקת אורגון מלהתמודד על תקופת כהונת שלישית רצופה ב-1974. בבחירות המקדימות שנערכו באותה שנה, ניצח חבר הסנאט המדינתי ויקטור אטיה, אך בבחירות הכלליות הוא נוצח על ידי סטראוב.
לאחר סיום כהונתו כמושל שב מק'קול לעיסוקו בעיתונאות. הוא כתב טור קבוע ושימש כפרשן בתחנת הטלוויזיה KATU בפורטלנד.
ב-1978 ביקש מק'קול להתמודד שוב על משרת המושל. הוא הוביל בסקרים, אך אטיה היה צמוד אליו במקום השני. בסופו של דבר ניצח אטיה את מק'קול בבחירות המקדימות, ובהמשך ניצח בבחירות הכלליות את סטראוב.
שנותיו האחרונות
לאחר ניסיונו האחרון של מק'קול להיבחר למשרת המושל, התגבשה קבוצת יוזמה לביטול מורשתו הממושכת ביותר, מערכת תכנון שימושי הקרקעות של המדינה, שכללה הצבת גבולות להתפשטות הערים. במשאל העם של 1982 עלה הנושא לשאלת הבוחרים, ומק'קול נשבע ללחום נגדו עד כלות. באותה תקופה הוא כבר היה בערוב ימיו וגסס ממחלת הסרטן, ואת חודשי חייו האחרונים הוא הקדיש לפעולות שתכליתן היה לוודא שסעיף זה במשאל העם לא יעבור.
במהלך מאבקו זה אמר מק'קול, "כולכם יודעים שאני חולה סופני במחלת הסרטן - ויש לי הרבה ממנו. אך מה שאתם כנראה לא יודעים הוא שלחץ נפשי מזרז את התפשטותו. לחץ נפשי עלול גם לגרום לו. ועדיין הלחץ הנפשי הוא האנרגיה שמניעה את הפעלתן. פעלתן זה אוהב את אורגון יותר משהוא אוהב את חייו. אני יודע שהם לא יימשכו עוד זמן רב. אך אם המורשת שעזרנו להנחיל לאורגון ושגרמה לה לנצוץ למרחקים - אם היא תעלם, אני סבור שלא ארצה לחיות יותר באורגון".
בבחירות של 1982 לא עבר משאל העם בנוגע לביטול מערכת תכנון שימושי הקרקעות. חודש לאחר מכן אושפז מק'קול בבית החולים השומרוני הטוב בפורטלנד. הוא התבטא פעם בנוגע למוות, "אתה סופני מרגע שבאת לעולם. אתה עומד ללכת מהרגע שהגעת הנה. ועדיין זה בלתי מתקבל על הדעת כאשר לוח השנה מרמז שהתקווה אבדה. הייאוש מכה בך כאשר הבלתי נמנע מתקרב והולך".
מותו ומורשתו
עוד ב-1968 הקים מק'קול את כוח המשימה של דרך הנמל בפורטלנד, כדי שיגיש הצעות להחלפת הכביש שלאורך גדת נהר וילאמט בשטח פתוח לטובת הציבור. הפארק שמשתרע על שטח של 37 אקרים (150,000 מ"ר) הוקם ב-1974 לאורך גדת הנהר העוברת במרכז העיר פורטלנד. ב-1984 נקרא הפארק על שמו של מק'קול.
"פורום טום מק'קול", שמחבר שני נואמים בולטים בעלי דעות פוליטיות מנוגדות, מתקיים מדי שנה באוניברסיטת פסיפיק.
שמורת טבע במחוז ואסקו שבאורגון נקראה על שמו של מק'קול.
בין בתי הספר באורגון שנקראו על שמו כלולים בית ספר יסודי בפורסט גרוב ובית ספר יסודי ברדמונד.
ב-1998 הוכנס מק'קול להיכל ההישגים של בית הספר לעיתונאות של אוניברסיטת אורגון.
ב-2008 הוסר הלוט מעל פסל ארד בדמותו של מק'קול במהלך דיג, שהוצב בפארק גדת הנהר בסיילם.
ב-2015 חתמה מושלת אורגון קייט בראון, על חוק "שקובע את ה-22 במרץ כל שנה כ'יום טום מק'קול' כדי להנציח את המושל מק'קול וכדי לעודד את בתי הספר לחנך את הילדים על מורשתו של המושל מק'קול".
אנשל שפילמן
אנשל שפילמן (1917 – 13 במאי 1994) היה איש מחתרת לח"י ולימים יו"ר האגודה להנצחת חללי לח"י.
ראשית דרכו
אנשל שפילמן נולד בפולין בשנת 1917. בצעירותו עמד בראש תא של אצ״ל בזופייבקה (בפולנית: Sofievka), עיירה יהודית בחבל ווהלין במערב אוקראינה, שהייתה אז חלק מפולין. שפילמן היה מדריך בקורס המפקדים הראשון של האצ"ל בפולין שנערך בזופיובקה, בשנת 1938. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939 לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, כאשר ברית המועצות השתלטה בהסכמה עם גרמניה, על מזרח פולין, הגיע לוילנה ומשם בדרך כלשהי הצליח בשנת 1941 לעלות לארץ ישראל יחד עם קבוצת חברי אצ"ל מפולין.
בארץ המשיך שפילמן בפעילותו המחתרתית והצטרף למחתרת הלח"י שהתפלגה מן האצ"ל על רקע אי הסכמתה להפסקת פעולות האצ"ל נגד הבריטים בעת המלחמה.
מאסרו ובריחתו
ב-10 במרץ 1944 נתפס שפילמן על ידי הבריטים בשדרות רוטשילד בתל אביב כשברשותו אקדח פרבלום ו-22 כדורים. ב-20 ביוני 1944 הוא הועמד לדין בפני בית הדין הצבאי בירושלים באשמת נשיאה בלתי-חוקית של נשק, שהייתה עבירה חמורה לפי חוקי החירום המנדטוריים, ונדון ל-10 שנות מאסר.
בתחילה נכלא שפילמן בבית הכלא ביפו ולאחר מכן הועבר לבית הסוהר המרכזי בירושלים שהיה אז במגרש הרוסים, בו היה כלוא למעלה מ-3 שנים. בכל אותן שנים לא השלים שפילמן עם מאסרו ובכל העת תכנן תוכניות בריחה. אחר מספר כישלונות של הימלטות קבוצתית החליט לתכנן את בריחתו האישית מן הכלא. לכלא היה נכנס מדי פעם במנקה ארובות ערבי. עקב עבודתו היה תמיד מלוכלך ומאובק. הוא היה עולה על גג בית הכלא ומשחיל מברשת לתוך הארובות, מוריד ומושך לסירוגין לשם ניקוי הפיח. שפילמן וחבריו נוכחו לראות שהאיש היה נכנס ויצא חופשי לכלא והסוהרים לא ערכו עליו חיפוש. שפילמן התחפש לפועל הניקיון הזה ופנה לעבר השער והודיע לשומר בערבית כי הוא ממחלקת העבודות הציבוריות והשומר פתח לו את השער. בדרכו החוצה עבר גם במחסום שבכניסה למגרש הרוסים מבלי שנתגלתה זהותו כאסיר נמלט ויצא לחופשי לרחובות ירושלים. הוא הגיע לביתו של איש הלח"י משה צבי סגל ומשם הועבר לביתו של הרב שלמה גורן, שהיה אז בעצמו חבר לח"י, ומשם לביתו של הרב צבי יהודה הכהן קוק ולאחר שבוע שב לתל אביב כדי להמשיך בפעילותו בלח"י
במדינת ישראל
בתקופת המדינה הפך אנשל שפילמן להיסטוריון של הלח"י וכתב וערך מספר ספרים על נושא זה. כמו כן עמד בראש העמותה להנצחת מורשת לוחמי לח"י וחלליהם וניהל את מוזיאון לח"י – "בית יאיר" תל אביב.
אנשל שפילמן השתתף כנציג הלח"י בוועדה מיוחדת של וותיקי המחתרות שהוקמה, עשרות שנים לאחר מעשה, לשם טיהור שמו של אריה פולונסקי שהיה חבר בארגון ההגנה ששירת במשטרת המנדט ושימש כמקשר בין הסוכנות היהודית לבולשת הבריטית ונרצח על ידי האצ"ל בשנת 1939 בחשד של הלשנה על חברי האצ"ל. חברי הוועדה האחרים היו יצחק אבינועם, מי שהיה מפקד האצ"ל בירושלים, שייצג את האצ"ל ואל"ם במיל' גרשון ריבלין, מבכירי ארגון ה"הגנה". הוועדה טיהרה את שמו והוא נכלל בין חללי מערכות ישראל והונצח בספר "יזכור: פרשיות חייהם ומותם של הנופלים במערכות צה"ל" שבהוצאת משרד הביטחון. שמו ותמונתו הונצחו גם באתר "יזכור", אתר ההנצחה לחללי מערכות ישראל.
משפט סבוראי
בשנת 1989 פרסם אנשל שפילמן את זכרונותיו ובהם כתב כי חבר הלח"י משה סבוראי הוא זה שהביא לתפיסתו של מפקד הלח"י אברהם שטרן על ידי הבולשת הבריטית בשנת 1942 שמהלכה נהרג על ידי קצין הבולשת ג'פרי מורטון. לדבריו משה סבוראי שהחביא את שטרן שהסתתר מפני הבריטים בדירתו ברחוב מזרחי ב 8 בשכונת פלורנטין בתל אביב. לפני תפיסתו של שטרן והריגתו נתפס סבוראי עצמו על ידי הבריטים, אך סירב לגלות להם את כתובתו. ביום שבו נתפס שטרן בדירת סבוראי שכב סבוראי, שהיה פצוע, בבית חולים וביקש מידידה לסור אל אשתו ולמסור לה מכתב ממנו, ומסר לה בעברית את כתובתו בשכונת פלורנטין לדברי שפילמן עמד בסמוך שוטר בריטי דובר עברית שהעביר לבריטים את הידיעה על מקום מחבואו של שטרן, ולפיכך לדברי שפילמן היה סבוראי אחראי בעקיפין למותו.
סבוראי הגיש בשל כך תביעת דיבה נגד שפילמן לבית המשפט המחוזי בתל אביב. בתביעתו התובע הכחיש את הטענה על רשלנותו וטען כי מסירת כתובתו לידידתו בבית החולים הייתה שעתיים לאחר הריגתו של שטרן.
בפסק דינו שיצא בשנת 1993 פסק בית המשפט בפסק-דינו של הנשיא אליהו וינוגרד, כי אין אמת בטענת שפילמן וחייב אותו לפצות את סבוראי.
הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה
הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה (באנגלית: Gay & Lesbian Alliance Against Defamation או בראשי תיבות: GLAAD) הוא ארגון אמריקאי העוסק בניטור אמצעי התקשורת בארצות הברית על מנת למנוע השמצה של הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) במדיה, וכן פועל לעידוד קבלה חברתית וסובלנות כלפי אלו. הארגון נוסד בשנת 1985 בניו יורק כתגובה לאופן שבו נעשה הכיסוי התקשורתי של מגפת האיידס. נשיא הארגון כיום הוא ג'ארט באריוס.
החל משנת 1990 עורך הארגון מדי שנה את טקס "פרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה" (GLAAD Media Awards) ובו מוענקים פרסים לאנשי תקשורת על מנת "להוקרם ולכבדם על הייצוג ההוגן והנכון של קהילת הלהט"ב ושל הסוגיות המשפיעות על חייהם".
היסטוריה
הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה נוסדה בשנת 1985 בניו יורק כתגובה ישירה לכיסוי התקשורתי של מגפת האיידס על ידי הניו יורק פוסט, כיסוי שעורר סנסציה בקרב הומוסקסואלים שכן הוא נתפס בעיניהם כלא-מדויק, סטריאוטיפי ומשמיץ. הפגישות הראשוניות בנושא הקמת הארגון נערכו בבתיהם של כמה אקטיביסטים מניו יורק, וכן בשעות הערב ב-New York State Council on the Arts. קבוצת המייסדים כללה בין היתר את הקולנוען ויטו רוסו, גרגורי קולובקוס שהפך לימים למנהל בפועל של הארגון, דאריל ייטס ריסט, אלן ברנט וג'ולי גומז שהייתה הגזברית הראשונה של הארגון.
הפגישות הראשונות התמקדו בכיסוי התקשורתי של מגפת האיידס, והפעילים עסקו באיסוף גזירי עיתונים עם הכתבות הרלוונטיות ויצירת ארכיון מתאים. בהמשך הצליחו הפעילים לכנס את הפגישה הראשונה של עיתון גדול מניו יורק (הניו יורק פוסט) עם פעילים למען זכויות להט"ב. הקבוצה השקיעה ביצירת לחץ על אמצעי התקשורת וברשימת פעילים טלפונים אשר מחו בפני העיתונים בכל פעם שהתפרסמה כתבה הומופובית אשר השמיצה את קהילת הלהט"ב. השפעה של הקבוצה התפשטה במהרה ללוס אנג'לס, שם פעלה הקבוצה בשיתוף עם תעשיית הבידור על מנת לשנות את האופן שהו הוצגו הומואים ולסביות בקולנוע.
פעילות
פעילותה של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה, מתמקדת בעידוד תיאורים חיוביים של להט"ב בתקשורת. היא מוחה כנגד תופעות של הומופוביה, אפליה ושנאה על רקע נטייה מינית וזהות מינית ומאז הקמתה פחת היחס הסטיגמטי והמזלזל כלפי להט"בים בעיתונות המיינסטרים באופן משמעותי, והייצוג התקשורתי בטלוויזיה גדל והשתפר.
ייעוץ ופיקוח
הליגה מסייעת ומייעצת לעיתונאים, סופרים, חברות הפקה, חברות פרסום ויוצרים אחרים בשימוש בטרמינולוגיה שאינה מתארת את קהילת הלהט"ב בצורה סטריאוטיפית, כוללנית או פוגענית, ופועלת למיתון תכנים שיכולים להיתפס כפוגעניים.
הארגון גם יוזם התראות בעצמו על תכנים בטרם שידורם או פרסומם, ולעיתים אף נדרש לפתוח בהליכים משפטיים כנגד אמצעי תקשורת שונים. במקרה של פרסום פוגעני בדיעבד, דורש הארגון התנצלות או הבהרה ומונע שידור מחדש של התוכן. לדוגמה, בנובמבר 2010 דרש הארגון וקיבל מרשת MTV התנצלות רשמית על דברים פוגעניים, לטענת הארגון, שהובאו בסצנה באחת מתוכניות הריאליטי שלה. בתוכנית כונתה אישה "Tranny", מושג שנתפס כמבזה טרנסג'נדרים.
מעקב ומחקר
הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה עוקבת אחר הסיקור התקשורתי ופרסומים שונים בארצות הברית הן ברמה אזורית והן ברמה הארצית בעיתונות, ברדיו, בטלוויזיה ובאינטרנט, וזאת במטרה לנתח את הסיקור והניראוּת של להט"ב בתקשורת. אחת לשנה מוציאה הליגה דו"ח המסכם את הייצוג התקשורתי של להט"בים בתקשורת באותה שנה. למשל, סקר שנערך בשנת 2010 מצא כי מאז השנה הקודמת חלה עלייה משמעותית במספר הדמויות הלהט"ביות בדרמות ובקומדיות בטלוויזיה, בעלייה של 3% לעומת הנתונים של השנה שעברה. לצד פרסום הנתונים ציינה הליגה כי עדיין פחות מחלקו של ציבור זה באוכלוסייה.
פרויקטים ממוקדים
בשנת 2010 לאחר פרשת התאבדותו של טיילר קלמנטי והתאבדותם של צעירים נוספים שהיו קורבות של בריונות והומופוביה באינטרנט, השיקה הליגה נגד השמצה בפייסבוק שיתוף פעולה מיוחד שלה ושל האתר, שמטרתו למנוע הפצה של הומופוביה ברשת החברתית.
טקס פרסי המדיה
אחת מפעילויותיו הציבוריות הבולטות של הארגון הוא הכנס השנתי טקס פרסי המדיה של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה (GLAAD Media Awards), בו "ניתן כבוד לאנשים, לארגונים ולפרויקטים בזרם המרכזי של התקשורת ותעשיות הבידור שנתנו יחס הוגן, מדויק, ייצוגי כולל ואוהד של קהילות הלהט"ב והקשיים המשפיעים על חייהם". האירוע מתקיים מאז שנת 2006, והתקיים עד כה בלוס אנג'לס, ניו יורק, מיאמי וסן פרנסיסקו. פרסים מוענקים בקטגוריות שונות בכל תחומי המדיה, למשל: סרט קולנוע, סדרת טלוויזיה, פרק טלוויזיה, סרט טלוויזיה או מיני סדרה, סרט דוקומנטרי, תוכנית ריאליטי ומגזינים. כמו כן מוענק פרס למוזיקאי, לפובליציסט, לעיתונאי ולהצגת תיאטרון. הפרס מוענק גם לסרטים ויוצרים לא אמריקאים.
יונקרס
יוּנקֶרְס (בגרמנית: Junkers Flugzeug und Motorenwerke - "יונקרס מפעל למטוסים ומנועים") הייתה חברה גרמנית גדולה מאוד לייצור כלי טיס. במשך מעל חמישים שנות פעילות בדסאו, ייצרה החברה כמה מהמטוסים הידועים והחדשניים ביותר, בהם מטוס התובלה והנוסעים העיקרי של שנות ה-30 וה-40, יונקרס Ju 52.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1895 על ידי הוגו יונקרס כחברה לייצור דודי חימום ורדיאטורים. ב-1913 פתח יונקרס מפעל לייצור מנועים במגדבורג.
ב-1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, החל יונקרס לפתח את היונקרס j-1, מטוס חד כנפי וחד מנועי, אך פיתוחו נפסק בגלל שהיה כבד ובעל תמרון גרוע. במקומו פיתחה החברה את היונקרס j-4, שהיה המטוס עשוי המתכת הראשון שיצא בייצור המוני (החל מ-1917) - נבנו ממנו 227 יחידות ששימשו את צבא גרמניה כמטוסי תצפית ותקיפה. באוקטובר 1917, בלחצן של רשויות התעופה הגרמניות, התאחדה חטיבת המטוסים של יונקרס עם פוקר ומטה החברה המשותפת נקבע בדסאו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה
לאחר שהמלחמה הסתיימה, ב-1919 התפרקה החברה המשותפת כשמפעלי פוקר עברו להולנד. באותה שנה בנתה החברה את מטוס הנוסעים הראשון בעולם שיוצר כולו ממתכת, היונקרס F-13. מאחר שחוזה ורסאי אסר בשלב הראשון על בניית מטוסים בגרמניה, וגם לאחר שהוחל ב-1922 עדיין כלל מגבלות על הייצור, כמו יצרניות מטוסים גרמניות אחרות, ייצרה החברה את המטוסים מחוץ לגרמניה באמצעות סניפים או בשיתופי פעולה. לצורך כך ייסדו מפעלי המטוסים של יונקרס בשנת 1922 סניף בפילי (פרבר של מוסקבה), ובשנת 1924 סניף בשוודיה. למרות שההסכם עם רוסיה הסובייטית נחתם לשלושים שנה, סיימה אותו ברית המועצות לאחר ארבע שנים בלבד. כתוצאה מכך, סיים יונקרס את שיתוף הפעולה הזה בהפסד של 10 מיליון רייכסמארק.
לקראת אמצע שנות ה-20 הקימה יונקרס את חברת התעופה Junkers Luftverkehr AG שפעל גם ב ובדרום אמריקה. בסביבות 1925, 40% מרשת התעבורה האווירית העולמית נעשתה במטוסי יונקרס, שנחשבו מהימנים ביותר.
אך עסקי התעופה לא היו כלכליים בגלל המספר המועט של מושבי הנוסעים (ארבעה ב-F 13, למשל), וחברת התעופה הפכה להיות תלויה יותר ויותר בסבסוד ממשלתי. לאחר כישלון העסקה עם ברית המועצות, דרש הרייך הגרמני את מניות החברה בתמורה לכיסוי חובותיה.
בינתיים, המשיכה יונקרס לפתח מטוסים חדשים. ב-1925 יצא היונקרס G-23, מטוס תלת מנועי ובו 10 מקומות ישיבה, וב-1929 נבנה היונקרס G-38 בעל ארבעת המנועים, שלאחר שדרוגו הטיס אף 30 נוסעים, אולם רק שני מטוסים מדגם זה נבנו. אולם המטוס המצליח ביותר של החברה היה היונקרס Ju 52 שטס לראשונה באוקטובר 1930. עם השנים יוצרו מדגם זה 4,845 יחידות, והשימוש בו נמשך עד אמצע שנות ה-80.
לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933, נאלץ הוגו יונקרס להעביר את הפטנטים שעדיין היו לו ולמסור 51% ממניות החברה שלו למשרד התעופה של הרייך ללא פיצוי. במקביל, נאסר על יונקרס להיכנס למפעליו. למנכ"ל החדש מונה היינריך קופנברג, והחטיבות השונות של החברה אוחדו והורחבו לאחת מקבוצות החימוש הגדולות ברייך הגרמני.
אלוף ללא עוררין 3
אלוף ללא עוררין 3 גאולה, בלתי מנוצח הוא סרט אמנויות לחימה בכיכובו של סקוט אדקינס, מיקאל שאנון, מייקל שאנון ג'נקינס ובבימיו של יצחק פלורנטין. זהו הסרט השלישי בסדרה אחרי אלוף ללא עוררין מ-2002 ואלוף ללא עוררין 2 מ-2006.
עלילה
זהו המשך של חלק השני כאשר בסוף חלק השני אסיר רוסי בשם בויקה נפגע בברך ובעקבות כך צולע. עד עכשיו הוא סירב להשתתף בקרבות אלא העדיף לנקות שירותים.
יונקרס
תחת המשטר הנאצי
החברה נקנתה ומוזגה סופית לתוך "מסרשמיט־בולקוב־בלום" בשנת 1969 ובכך חדלה להתקיים.
אלוף ללא עוררין 3
עלילה
בבוקר שולחים אותם לעבוד במחצבה, מתברר משמנהל הכלא ועוד עשיר משתפים פעולה ומעבירים לקולומביאני סמים ממריצים וגם הוא לא עובד, והם מטיסים את גאגה, (האמרגן של בויקה) להמר עליו, כדי לפגוע בבויקה פוצעים את האמריקאי כדי שלא ישרוד את הקרב עם הקולומביאני, בעבודה בויקה עוזר לו לברוח ואחר כך מגלה שגאגה לא מהמר עליו ואומר שזה מכעיס אותו, באותו ערב הוא נלחם בקולומביאני אחרי קרב קשה הוא שובר את רגלו של הקולומביאני ומנצח, מנהל הכלא לוקח אותו כדי לרצוח אותו ואז מגיע האמריקאי יורה במנהל הכלא ובשומרים ולוקח אותו לרכב של גאגה, ששם גאגה מביא לו מזוודת כסף ואומר לו שהימר עליו ורק שרצה שיכעס (אתה הלוחם הכי טוב בעולם במיוחד כשאתה כועס).
שנבוביים
שֶּׁנַבּוּבִיִּים (שם מדעי: Orycteropodidae) היא משפחת יונקים ממוצא אפרוטרופי השייכים לקבוצת האפרותריה והיא המשפחה היחידה בסדרת השנבובאים (Tubulidentata). במשפחה ובסדרה זו שרד כיום רק מין אחד - השנבוב החי במחילות לאורך אפריקה.
השנבוביים דומים במראם לדובי נמלים או לפנגולינאים אך למעשה הם קרוביהם הרחוקים של הפילים והשפנים וקרובים בעיקר למינים הקטנים מסדרת הטנרקאים והארכפיים וכן לסדרה הנכחדת Ptolemaiida. הם התפתחו לראשונה במהלך תקופת המיוקן, והתפתחו לציד מושבות נמלים וטרמיטים גדולות. כדי לצוד אותם בהצלחה הם פיתחו לשון ארוכה מאוד, איבדו את כמעט כל שיניהם ואלה שנותרו הן חסרות אמייל וחלשות מאוד. הם פיתחו עצם ירך עבה בעלת גבשושיות ואיבדו את פרוותם.
השנבוב החי כיום מגיע לאורך 105 עד 130 ס"מ ולמשקל 60 עד 80 ק"ג בבגרות. התזונה שלו מורכבת כמעט במלואה מנמלים ודומיהם, אותם הוא צד בלילה באמצעות לשונו הארוכה והדביקה. זוג שנבובים מגדל גור אחד פעם בשנה המתבגר בגיל חצי שנה ומגיע לבגרות מינית בגיל שנתיים.
מיון
הסוג פלסיורקטרופוס המכונה "שנבוב מלגשי" (Plesiorycteropus), נחשב לחלק מסדרת הטנרקאים.
אולכסנדר ליטוויננקו
אולכסנדר ולרייביץ' ליטוויננקו (נולד ב-27 באפריל 1972 בקייב, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות) הוא מדינאי אוקראיני, ראש סוכנות הביון האוקראינית מאז יולי 2021.
ביוגרפיה
בשנים 1994–1998 שירת כקצין בכיר ומומחה ראשי במינהל הראשי לתקשורת ממשלתית של שירות הביטחון האוקראיני. באותן שנים התחנך באקדמיית שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה. בשנים 1998–2005 מונה ליועץ בכיר, ראש מחלקה, סגן מנהל מחלקה וסגן ראשון למנהל המכון הלאומי למחקרים אסטרטגיים.
לאחר מכן בשנים 2005–2007 שימש כראש מחלקה, חבר ועדת המומחים במחלקה לביטחון המדינה של המועצה לביטחון לאומי והגנה. במסגרת תפקידו קודם בשנת 2007 למשרת סגן ראש מחלקת מידע ותמיכה אנליטית של שירות הביטחון של אוקראינה. משרה שמילא עד 2009. לאחר מכן במשך כשנה, 2009–2010, היה יועץ למנהל המכון לבעיות ביטחון לאומי במועצה לביטחון לאומי והגנה. בשנים 2010–2014 היה סגן מנהל המכון הלאומי למחקרים אסטרטגיים.
ז'אק בנוויל
ז'אק בנוויל (בצרפתית: Jacques Bainville, 9 בפברואר 1879 – 9 בפברואר 1936) היה היסטוריון ועיתונאי צרפתי, ממייסדי "תנועת הפעולה הצרפתית" שנודעה בשל פעילותה נגד אלפרד דרייפוס.
ביוגרפיה
הוא נולד למשפחה בורגנית בפרבר ונסן שבמזרח פריז, למד בבית הספר התיכון על שם אנרי הרביעי שבעיר והחליט להיות סופר. בהשפעת אביו למד משפטים אם כי לא חדל מלחפוץ בקריירה ספרותית. בהיותו בן תשע עשרה שנה ביקר בגרמניה והתרשם מעוצמתה הלאומית והמדינית בהנהגתו של ביסמרק, וזאת בניגוד לחולשתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית בצרפת - חולשה שלדעתו הגיעה לשיאה עם פרשת דרייפוס.
אחרי שובו לצרפת פרסם מאמרים בכתב עת מלוכני בשם "לה גאזט דה פראנס", ובעיתון "אקסיון פראנסז", שהיה ביטאונה של "תנועת הפעולה הצרפתית". הוא קרא את כתביהם של מחברים בני המאה התשע עשרה ובהם אנטואן דה ריבארול, אוגוסט קונט וארנסט רנאן ואימץ לעצמוהשקפת עולם מלוכנית מתוך מחשבה כי רק משטר מלוכני יוכל למלא את צרכיה של צרפת. הוא כתב בעיקר על מדינות החוץ של צרפת ושימש גם ככתב של העיתונים "לה ליברטה" ו "לה פטי פריזיאן". הוא הפך לאחד מראשי התנועה הלאומית המלוכנית והיה ממייסדי "אקסיון פראנסז" (תנועת הפעולה הצרפתית) שהתפתחה על בסיס ההשקפה כי אין לאפשר לאלפרד דרייפוס משפט חוזר שבו ינוקה מאשמה.
ז'אק בנוויל החל את דרכו הספרותית ב- 1900 עם ספרו "לודוויג השני, מלך בוואריה". בתקופת מלחמת העולם הראשונה פרסם את ספרו "היסטוריה של שני עמים" (1915) שבו התריע נגד כוחה של גרמניה, והצביע על הצורך להשיב לצרפת את מעמדה מלפני מלחמת פרוסיה צרפת. בספרו "תוצאותיו המדיניות של השלום" (1920) הביע את התנגדותו לחוזה ורסאי שנחתם ב- 1919. הוא חשב כי הסכם זה השפיל את גרמניה בכך שאילץ אותה לשלם פיצויי מלחמה מוגזמים, חשש כי תשאף לנקמה והזהיר מפני האפשרות של פריצת מלחמת העולם השנייה. בספרו "היסטוריה של צרפת" (1924) הביע את הערצתו לפוליטיקה של המלוכה הצרפתית, ובספרו "הרפובליקה השלישית" (1935) התריע על חולשתה של הדמוקרטיה הצרפתית בפני כוחה הגובר והולך של גרמניה.
ב-25 במרץ 1935 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית במקומו של רמון פואנקרה שמת באוקטובר 1934. ז'אק בנוויל מת בפריז ב-1936.
פרנסואה מוריאק שיבח את כוח הניתוח של ז'אק בנוויל כאשר כתב מאוחר יותר: "הוא הפך מדע משוער למדע מדויק". ארגון בשם "חוגו של ז'אק בנוויל" התקיים עד 1977.
בארטלי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
נזים סביתי
נזים סביתי (בערבית: نظيم سبيتي; נולד ב-12 בנובמבר 1957 ) הוא דרוזי-ישראלי וגונדר בדימוס בשירות בתי הסוהר.
ביוגרפיה
סביתי גדל והתחנך בבית הספר היסודי שבכפר הדרוזי, יאנוח-ג'ת, ישראל. המשיך את לימודי התיכון בכפר הנוער "כפר גלים" שבמחוז חיפה.
בשנת 1976 התגייס לצה"ל, מילא תפקידים מבצעים ביחידות הלוחמות 244 ו-299, והשתחרר כקצין בדרגת סגן.
בסמוך לשחרורו מהצבא, התגייס לשירות בתי הסוהר וכיהן בשורת תפקידים פיקודיים בתחום הביטחון, ובהם מפקדם של ארבעה בתי סוהר (אשמורת, כרמל, דמון ושטה), ומפקד גוש שרון בדרגת תת-גונדר.
במהלך תפקידו כמפקד גוש יזם והוציא לפועל את פרויקט "ניצחון הרוח", שבמסגרתו הובאו אלפי אסירים פליליים לבית לוחמי הגטאות, כדי ללמד את האסירים והסוהרים את תולדות השואה. על-כך זכה להדליק משואה בעצרת נעילת יום הזיכרון לשואה ולגבורה בקיבוץ לוחמי הגטאות, ביום העצמאות ה-63 למדינת ישראל.
בשנת 2007 מונה למפקד מחוז המרכז, והועלה לדרגת גונדר, ובמסגרת תפקידו ביסס את הקמת הימ"ז (יחידה מבצעית מחוזית), אותה ייסד מספר שנים קודם לכן כימ"ג (יחידה מבצעית גושית). עוד במסגרת תפקידו כמפקד מחוז המרכז, מונה על ידי נציב בתי הסוהר להוביל את הטיפול במשאב האנושי, במסגרת התוכנית הארגונית הרב שנתית "מעוף". בשנת 2011 מונה למפקד מחוז הדרום ותחת פיקודו הוחזקו במשמורת בטוחה מרבית האסירים הביטחוניים והשוהים הזרים בשב"ס.
בשנת 2013 מונה לראש אג"ם (ראש אגף המבצעים והביטחון) בשירות בתי הסוהר, ובתפקיד זה הוא משמש כמפקדם של היחידות המיוחדות של השב"ס (מצדה, נחשון, דרור), וכן על חטיבות הביטחון והמודיעין. במסגרת תפקיד זה הוא מונה על ידי הנציב להוביל את הטיפול בשביתת הרעב של האסירים הביטחוניים, שהסתיימה ללא-הישגים מבחינתם של האסירים.
לאחר פרישתו ממערכת הבטחון, החל את צעדיו הראשונים כפוליטיקאי ואף היה חבר מפלגת "צדק חברתי" כששובץ ברשימתה במקום השני, בהתמודדותה בבחירות לכנסת העשרים ואחת שנערכו באפריל 2019.
חיים אישיים
נשוי, ואב לחמישה.
בוגר קורס פו"מ (פיקוד ומטה) במשטרת ישראל, ובוגר תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת חיפה, ותואר שני במינהל עסקים.
מוסטפא מדבולי
מוסטפא כמאל מדבולי (בערבית: مصطفى كمال مدبولي; נולד ב-28 באפריל 1966) הוא מהנדס ופוליטיקאי מצרי המכהן כראש ממשלת מצרים ה-54 וכשר השיכון והבינוי של מצרים אשר מונה על ידי נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי ב-14 ביוני 2018 כמחליפו של שריף אסמאעיל אשר התפטר בעקבות בחירותו המחודשת של א-סיסי בבחירות 2018.
קריירה
מדבולי הוא דוקטור להנדסה במקצועו מאוניברסיטת קהיר, את התואר השני בהנדסה סיים ב-1988 ואת הדוקטורט ב-1997 מספטמבר 2009 ועד נובמבר 2011 שימש כיושב ראש הרשות הארצית לתכנון ערים במשרד השיכון המצרי וכמנהל מכון ההדרכה ללימודים עירוניים במרכז לחקר הבינוי והשיכון במשרד השיכון.
מנובמבר 2012 ועד פברואר 2014 שימש כמנהל האזורי של מדינות ערב בתוכנית האו"ם להתיישבות. במרץ 2014 מונה לשר השיכון בממשלתו של אבראהים מחלב והמשיך בתפקיד גם בממשלתו של שריף איסמאעיל. בספטמבר 2015. במהלך כהונתו כשר השיכון, יצא לדרך פרויקט "מיליון יחידות הדיור", והיה אחד הפרויקטים הלאומיים הגדולים שנכנסו לתוקפם לאחר כניסת הנשיא סיסי לתפקידו, למרות שהפרויקט הוצע על ידי שר השיכון לשעבר מוחמד פתחי אל-בראדעי. מסיבות פוליטיות וחברתיות, הפרויקט, שהוצע על ידי אל-בראדעי ב -2011, נעצר בתקופת שלטון האחים המוסלמים, מה שגרם לדחיית הפרויקט עד לכניסת מדבולי לתפקידו. בנובמבר 2017 מונה מדבולי לראש הממשלה זמני, בעקבות יציאתו של שריף איסמעיל לגרמניה לטיפול רפואי.
ראש ממשלת מצרים
לפי סעיף 146 לחוקה אשר קובע, כי ראש ממשלה שימנה זה עתה ממשלה חדשה ימסור הצהרת מדיניות לפני הפרלמנט, ולאחר מכן על חברי פרלמנט להצביע על המדיניות, תוך תהליך שיסתיים עד 30 יום מההצבעה. ב-11 ביולי 2018, סגן ראש הפרלמנט המצרי, אל-סייד אל-שריף, שעמד בראש הוועדה הפרלמנטרית הממונה על סקירת הצהרת המדיניות של מדבולי, הודיע ​​כי ועדתו סיימה את סקירתה והמליצה על הצבעת אמון ב-15 ביולי. ב-25 ביולי 2018, עשרה ימים לאחר המועד המתוכנן, אישר הפרלמנט המצרי את שינוי הממשלה של מדבולי ואת הצהרת המדיניות שלו בהצבעה.
גמר מונדיאל 2010
גמר מונדיאל 2010 התקיים בסוקר סיטי, יוהנסבורג, דרום אפריקה ב-11 ביולי 2010, ובו נקבע שאלופת העולם לשנת 2010 היא נבחרת ספרד, שניצחה את נבחרת הולנד, בתוצאה בהארכה. הייתה זו הזכייה הראשונה בתולדות ספרד בגביע העולם.
שופט המשחק, הווארד וב האנגלי, שלף כמות גבוהה של כרטיסים לשחקני שתי הנבחרות, ושבר את שיא כמות הכרטיסים בגמר מונדיאל. בסך הכל שלף וב 14 כרטיסים צהובים, אחד מהם היה הכרטיס הצהוב השני לג'ון הייטינחה, שהורחק בכרטיס אדום בתוך ההארכה. שער הניצחון הספרדי נכבש על ידי השחקן המצטיין אנדרס אינייסטה, ארבע דקות לסיום ההארכה.
ספרד מעולם לא העפילה קודם לכן לגמר המונדיאל, ובטורניר זה היא הייתה לנבחרת ה-12 בהיסטוריה שמשתתפת במשחק גמר. הישג השיא הקודם שלה היה המקום הרביעי במונדיאל 1950. לנבחרת הולנד הייתה זו הופעה שלישית בגמר הטורניר, לאחר שרשמה שני הפסדים רצופים ל ב-1974 ולארגנטינה ב-1978. הפסדה השלישי של הולנד הפך אותה לנבחרת עם הכי הרבה הופעות בגמר שלא זכתה בתואר. היא עקפה את (1938, 1954) ו (1934, 1962). גרמניה מובילה את טבלת ההפסדים בגמר, עם ארבעה.
מפגשים קודמים
נבחרות ספרד והולנד לא נפגשו מעולם בטורניר מונדיאל או יורו. הן נפגשו במסגרות שונות תשע פעמים בעבר, הראשונה שבהן באולימפיאדת אנטוורפן (1920). המאזן בין הנבחרות טרם הגמר עמד על ארבעה ניצחונות לכל אחת, ותוצאת תיקו אחת.
הדרך אל הגמר
ספרד והולנד התמודדו בשלבי מוקדמות המונדיאל והשיגו מאזן מושלם, ספרד עם עשרה ניצחונות בעשרה משחקים והולנד עם שמונה ניצחונות בשמונה משחקים. ספרד הגיעה לטורניר כאלופת אירופה, לאחר שזכתה בטורניר יורו 2008.
32 הנבחרות בטורניר הוגרלו לשמונה בתים בני ארבע קבוצות כל אחד. שתי הקבוצות שסיימו בראש כל בית עולות לשלב שמינית הגמר, והמשך הטורניר התבצע בשיטת נוקאאוט במשחק אחד.
נבחרת ספרד הוגרלה בשלב הבתים לבית ח', לצד, ו. היה זה הבית היחיד בטורניר שלא שיחקה בו אף נבחרת ששיחקה בגמר מונדיאל. ספרד, שהגיעה עם רצף של 35 משחקים ללא הפסד, רשמה הפסד מפתיע כבר במשחק הראשון מול שווייץ. היא הצליחה להתגבר על ההפסד עם ניצחונות על הונדורס (2-0) וצ'ילה (2-1) ובכך להבטיח את ראשות הבית בזכות פער שערים עדיף על זה של צ'ילה. דויד וייה כבש שלושה מארבעת שעריה של ספרד בשלב זה. בשלב שמינית הגמר פגשה ספרד את שכנתה בחצי האי האיברי,. בדקה ה-63 הצליח דויד וייה לכבוש את שערו הרביעי בטורניר ולהכריע את המשחק, וספרד התקדמה לרבע הגמר, שם פגשה את, שהגיעה לשלב זה לראשונה בהיסטוריה שלה. כמו בשלב הקודם, גם הפעם דויד וייה כבש את השער היחיד במשחק, שבע דקות לסיום. היה זה שערו החמישי והאחרון של וייה בטורניר, והוא סיים כמלך השערים של הטורניר במשותף. בחצי הגמר ספרד פגשה את, בשחזור של גמר היורו שנערך שנתיים קודם לכן. בלם נבחרת ספרד, קרלס פויול, נגח פנימה מהגבהת הקרן של צ'אבי וקבע את תוצאת המשחק, 1-0 לספרד. ספרד ניצחה בכל שלבי הנוקאאוט בתוצאה זהה של 1-0 והעפילה לגמר הטורניר לראשונה בתולדותיה.
נבחרת הולנד הוגרלה בשלב הבתים לבית ה', לצד, ו. הולנד נחלה הצלחה כשסיימה ראשונה בבית, עם מאזן מושלם של שלושה ניצחונות. לאחר שגברה 2-0 על דנמרק ו-1-0 על יפן, הבטיחה הולנד מעשית את העפלתה לשמינית הגמר. למרות זאת, המשיכה הולנד וניצחה גם במשחק השלישי, 2-1 מול קמרון, והעפילה לשמינית הגמר מראשות הבית. בשלב זה פגשה הולנד את. שער של אריין רובן במחצית הראשונה ושל וסלי סניידר שש דקות לסיום הבטיחו ניצחון להולנד, שספגה בתוספת הזמן בפנדל והתקדמה לרבע הגמר עם ניצחון 2-1. בשלב זה פגשה הולנד בשיאנית הזכיות במונדיאל,. המשחק נפתח רע מבחינתה של הולנד, שספגה בדקה ה-10 מרגליו של רוביניו, אמנם צמד של סניידר בתוך המחצית השנייה, בדקות ה-53 וה-68, הביאו למהפך. פליפה מלו הבריזלאי הורחק חמש דקות לאחר שער היתרון ההולנדי, מה שהקל על הולנד לשמור על יתרונה עד לסיום. לאחר המשחק סיים מאמן ברזיל, דונגה, את תפקידו בנבחרת. בשלב חצי הגמר פגשה הולנד את. הולנד עלתה ראשונה ליתרון, אך המחצית הסתיימה בשוויון 1-1. במחצית השנייה הולנד עלתה ליתרון, כשסניידר קבע 2-1 בדקה ה-70, ורובן כבש שלוש דקות אחריו כדי לקבוע 3-1. אורוגוואי הצליחה לחזור למשחק בתוך תוספת הזמן, אך לבסוף נכנעה 3-2, והולנד חזרה לגמר הטורניר לראשונה מזה 32 שנים.
כדור המשחק
הכדור למשחק הגמר נחשף ב-20 באפריל 2010, ונקרא "ג'ובולני" (Jo'bulani). השם הוא שילוב בין "ג'אבולאני", כדור המשחק של הטורניר, לשמה של העיר המארחת, יוהנסבורג, המכונה בקיצור "ג'ובורג" (Jo'Burg). הכדור אינו שונה בתכונותיו מהג'אבולאני, אך עיצובו, הייחודי למשחק הגמר, שולב בצבע הזהב, כצבעי הגביע העולמי. כמו כן, אחד מכינוייה של העיר המארחת הוא "עיר הזהב", מה שהוסיף לרעיון העיצובי של הכדור. הייתה זו הפעם השנייה ברציפות בה כדור הגמר שונה מהכדור בו נעשה שימוש במהלך הטורניר.
שופט המשחק
ב-8 ביולי 2010, שלושה ימים לפני משחק הגמר, הודיעה פיפ"א כי הווארד וב, בן 38 מאנגליה ושוטר במקצועו, נבחר לשופט המשחק. עוזרי השופט, דארן קן ומייקל מולארקי, גם הם מאנגליה, נבחרו לשמש כקוונים במשחק. יואיצ'י נישימורה היפני שימש כשופט רביעי.
שלישיית השופטים האנגלית ניהלה גם את גמר ליגת האלופות 2010, כחודשיים לפני גמר המונדיאל. וב היה השופט האנגלי הרביעי בהיסטוריה של גמר המונדיאל, יותר מכל מדינה אחרת, והראשון מאז גמר מונדיאל 1974, שגם בו נחלה הולנד הפסד.
צופים
מספר אורחים כבוד הגיעו לסוקר סיטי לצפות במשחק גמר המונדיאל. בין היתר הגיעו לצפות במשחק משפחות המלוכה של המדינות המשתתפות בגמר, ספרד והולנד, ג'ייקוב זומה, נשיא דרום אפריקה המדינה המארחת, והנשיא לשעבר נלסון מנדלה שרשם הופעה קצרה טרם תחילת המשחק. את דרום אפריקה ייצגה גם שחקנית הקולנוע שרליז ת'רון, ילידת המדינה. זמר האופרה פלאסידו דומינגו, הטניסאי רפאל נדאל והכדורסלן פאו גאסול הגיעו לעודד את מדינתם ספרד. כמו כן, שחקן הקולנוע האמריקאי מורגן פרימן, שגילם את דמותו של מנדלה בסרט קולנוע שיצא בשנת 2009, הגיע לצפות במשחק.
לפי נתוני פיפ"א, מספר הצופים בגמר בשידורי הטלוויזיה הוערך בכ-910 מיליון איש ברחבי העולם. בספרד, כ-15.6 מיליון איש צפו במשחק בשלוש רשתות שונות, והעמידו אחוז צפייה של 86%, שידור הטלוויזיה הנצפה ביותר בהיסטוריה של ספרד. נתון זה שבר את השיא הקודם, שנקבע במשחקה של ספרד מול ברבע גמר יורו 2008. בהולנד צפו 12.2 מיליון איש בשידור משחק הגמר, אחוז צפייה של 74%.
לפני המשחק
נבחרת ספרד עלתה למשחק במדים כחולים-כהים, בשל דמיון הצבע האדום בתלבושת הרגילה שלה לצבע הכתום ההולנדי. בכך היא הייתה לשלישית שזוכה בתואר כשהיא לבושה במדי החוץ שלה, אחרי ב1958 ו ב-1966. וסלי סניידר ההולנדי ודויד וייה הספרדי הגיעו למשחק עם חמישה שערים בטורניר, וחלקו במשותף עם תומאס מילר מגרמניה ודייגו פורלאן מאורוגוואי את תואר מלך השערים של הטורניר. אריין רובן, שכבש שני שערים בטורניר, היה היחיד מלבדם מבין שאר שחקני הנבחרות שכבש יותר משער אחד במהלך הטורניר. לפני עליית השחקנים ניסה אוהד המכונה "ג'ימי ג'אמפ", הידוע בניסיונותיו לפרוץ לאירועים חשובים ואירועי ספורט בפרט, לפרוץ לכר הדשא, אך הוא הורחק על ידי כוחות הביטחון במקום.
מהלך המשחק
המחצית הראשונה התנהלה באופן שקול ללא מצבים מיוחדים, וכבר במחצית הראשונה נשלפו חמישה כרטיסים צהובים, שלושה מתוכם לשחקני הולנד. בדקה ה-27 פגע נייג'ל דה יונג בצ'אבי אלונסו בבעיטה בחזהו, ולמרות טענות שחקני ספרד, הווארד וב שלף כרטיס צהוב בלבד. במחצית השנייה הגיעו שחקני שתי הנבחרות למספר הזדמנויות. בדקה ה-62 וסלי סניידר מסר לאריין רובן שבמצב של אחד על אחד מול שוער ספרד איקר קסיאס, בעט כדור שקסיאס הצליח להדוף עם הרגל. מהצד השני, סרחיו ראמוס נשאר פנוי לנגיחה לאחר הגבהת קרן אך לא מצא את המסגרת. בסיום 90 הדקות, התוצאה עמדה על 0-0, והמשחק עבר להארכה.
בדקה ה-105 הוחלף קפטן הולנד, ג'ובאני ואן ברונקהורסט, וסרט הקפטן עבר לרפאל ואן דר וארט, שנכנס כמחליף שש דקות קודם לכן. בדקה ה-109, ביצע ג'ון הייטינחה עבירה מאחור, שחייבה את השופט לשלוף לו את הכרטיס הצהוב השני ולהרחיק אותו מהמשחק.
בדקה ה-115 קיבלה הולנד כדור חופשי, אותו בעט וסלי סניידר. הכדור פגע בססק פברגאס שעמד בקצה החומה, אך השופט לא העניק קרן להולנד אלא פסק על כדור שוער. בהתקפה שהתפתחה מכדור השוער, הכדור הגיע לפברגאס, שמסר לאנדרס אינייסטה שהיה פנוי בצד ימין בתוך הרחבה. אינייסטה בעט את הכדור הקופץ לפינה הרחוקה של מארטן סטקלנבורג, וקבע את תוצאת המשחק, 1-0 לספרד. עם כיבוש השער הסיר אינייסטה את חולצתו וחשף חולצה לבנה עם הכיתוב: דני חארקה תמיד איתנו (בספרדית: Dani Jarque siempre con nosotros), לזכרו של קפטן אספניול שנפטר מהתקף לב שנה מוקדם יותר, והיה חברו הקרוב.
לאחר המשחק
עם סיום המשחק החליפו שחקני ספרד את חולצותיהם לחולצות האדומות הקלאסיות של הנבחרת, עליהם כבר הוטבע כוכב מעל הסמל, המסמל את הזכייה בתואר. הם יצרו משמר כבוד בצורת שני טורים שביניהם עלו שחקני הולנד לקבל את מדליות המקום השני. לאחר מכן, עלו שחקני ספרד לקבל את מדליות הניצחון, כשצ'אבי הוביל את השחקנים, והקפטן קסיאס, לפי המסורת, עלה אחרון, קיבל את הגביע מנשיא דרום אפריקה ג'ייקוב זומה ונשיא פיפ"א ספ בלאטר, והניף את גביע העולם הראשון בתולדות ספרד.
שחקן מצטיין: אנדרס אינייסטה שופט: הווארד וב קוונים: דארן קאן,  מייקל מולארקי שופט רביעי: יואיצ'י נישימורה
דלק מטוסים
דלק מטוסים או דלק תעופתי הוא דלק מבוסס על נפט המיועד לשימוש מנועים תעופתיים. דלק תעופתי ניחן ברמת זיקוק גבוהה יותר ומספק מתקף סגולי גדול וטמפרטורת הצתה גבוהה, יחסית לסוגי דלק לשימושים פחות קריטיים, כגון דלקי רכבים וגנרטורים. דלק תעופתי כולל לרוב תוספים המקטינים סיכונים להתקרחות והתלקחות ספונטנית, בנוסף לתכונות נוספות. מרבית דלקי המטוסים המזוקקים לצרכים תעופתיים הם מסוג דלק סילוני (בראשי תיבות: דס"ל) המבוססים על קרוסין נטול עופרת שמשמשים את מנועי הסילון והדיזל. דלק למטוסי בוכנה סטנדרטיים המשתמשים במצתים נקרא אווגס (באנגלית: AvGas) הם לרוב מסוג בנזין.
דלק סילוני
מרבית הדלק בשימוש תעופתי הוא מסוג דלק סילוני בשני סוגים עיקריים: Jet A-1 (שמכונה לרוב: Jet A) שהוא תערובת קרוסין נטולת עופרת, ו-Jet B שהוא תערובת קרוסין ונפטא. ה-Jet A הוא הנפוץ כיום ומשמש את מרבית מטוסי הנוסעים הסילוניים והמטוסים הכוללים מנועי דיזל.
דלק צבאי
צבא ארצות הברית פיתח שורה של סוגי דלק סילוניים לצרכיו דוגמת הJP-4, JP-7 וה-JP-8. ה-JP-8 הוא הסטנדרטי להיום ומשמש כדלק המרכזי במרבית הצבאות המערביים, למטוסים וכן לכלי רכב קרקעיים מונעי דיזל.
דלקי בנזין
דלקי בנזין משמשים למנועי בוכנה המשתמשים במצתים. דלק הבנזין הנפוץ בתעופה הוא ה-100LL (Low-Led - נטול עופרת) ומכונה גם 100-כחול (בשל צבע הדלק שנצבע בשביל להבדילו מדלק רגיל). דלק זה נבדל מדלקי כלי רכב רגילים לא רק בשיעור האוקטן הגבוה - 100, אלא גם בתוספים המשפרים יכולת אחסנה בטוחה בתנאים קיצוניים.
דלק ביולוגי
סוגי דלק ביולוגיים משתמשים בשיטת המרת ביומסה לנוזל ליצירת דלק הזהה בתכונותיו לדלק תעופתי רגיל ויתרונם הוא בזה שהם לא מזהמים ואין צורך בהתאמת מטוסים קיימים לשימושם. סוגי דלק אלה לא נפוצים בתעופה בגלל סיבות כלכליות ופוליטיות אך גם מפני שסוגי דלק אלה יקרים ליצור מדלק תעופתי סטנדרטי.
דלק גזי
מטוסי טורבו-מניפה מסוימים יכולים להיות מוסבים לשימוש בדלקי גז טבעי דחוס ונוזלי, אך המתקף הסגולי הנמוך יחסית שלהם מונע מהם שימוש נרחב.
Hesburger
Hesburger (המכונה בפינלנד בשם Hese ובאסטוניה בשם Hess) היא רשת מזון מהיר שמשרדיה שוכנים בטורקו שבפינלנד. כיום זו רשת מסעדות ההמבורגרים הגדולה ביותר בפינלנד, אסטוניה, לטביה וליטא עם נתח שוק גדול מזה של היריבה מקדונלד'ס האמריקאית. בנוסף, היא פועלת בבלארוס, אוקראינה, גרמניה, בולגריה וברוסיה. Hesburger בעיקר מספקת מזון מהיר כגון המבורגרים, צ'יפס, סלטים וקינוחים. שם החברה נגזר מכינויו של המייסד הייקי "הס" סלמלה. החברה מפעילה גם את Hesecafes, המוכרת מאפים וקפה מיוחד, כמו גם סניפים של נקניקיות. חלק מהמסעדות מספקות שירותי שטיפת רכב.
היסטוריה
ההיסטוריה של הרשת מתחילה בשנת 1966, כאשר הייקי סלמלה בן ה-20 פתח קיוסק של אוכל רחוב בנאנטלי. מאוחר יותר הוא פתח את סניף Hesburger הראשון בשנת 1980 ב-Kristiinankatu בטורקו, שהפך לאלמנט הראשון ברשת מסעדות המזון המהיר הראשונה בפינלנד. בשנות השמונים הרשת צמחה במהירות. סלמלה מכר את הרשת וכמה מלונות בשנת 1988 בכמעט 200 מיליון מרק פיני. שלוש שנים אחר כך, במהלך המיתון של שנות התשעים, הוא קנה אותה בחזרה תמורת 25 מיליון מרק.
עם 12 חנויות בלבד בשנת 1992, התרחבה הרשת ליותר מ-200 מסעדות ב-60 ערים ועיירות ברחבי פינלנד במהלך העשור שלאחר מכן ובלעה את הרשת המתחרה Carrols בשנת 2002. רכישת Carrols העניקה להסבורגר מינוף מסוים שלא היה קיים בעבר בשוק המזון המהיר של הלסינקי.
Hesburger מנעה ביעילות את השתלטותה של הרשת המתחרה מקדונלד'ס בטורקו: בשנת 2014 היו בעיר 21 הסבורגרים, אך רק שני סניפי מקדונלד'ס בעיר. Hesburger התרחבה גם לשווקים בינלאומיים ופתחה סניפים במדינות הבלטיות, בלארוס וגרמניה ולה יותר מ-30 סניפים ברחבי רוסיה. הסבורגר הפעילה סניף בדמשק, סוריה לתקופה קצרה בשנים 2004–2006, אך זה נסגר משהתברר כלא רווחי. הרחבה נוספת למזרח התיכון נדונה על ידי בכירי החברה אך לא יושמה.
מסעדות
Hesburger מעסיקה מעל 6,700 עובדים, מתוכם 5,000 בפינלנד. Hesburger הרחיבה באופן פעיל את פעילותה בליטא, והודיעה על השקעות של 3,5 מיליון אירו בשנת 2016, כ-4 מיליון בשנת 2017 ו-4 מיליון בשנת 2018.
קים קארנס
קים קארנס (באנגלית: Kim Carnes; נולדה ב־20 ביולי 1945) היא זמרת–יוצרת אמריקאית.
ראשית חייה
קארנס נולדה ב־20 ביולי 1945 בפסדינה שבקליפורניה. אביה, ג'יימס ריימונד קארנס, היה עורך דין ואמה הייתה מנהלת בית חולים. קארנס אמרה שהיא ידעה כבר בגיל שלוש כי היא תגדל להיות זמרת וכותבת שירים. "אמי לא קיבלה את הקריירה שלי ואבא שלי, שהיה עורך דין במקצועו, לא חשב ששירה וכתיבה הם בכלל משהו שאפשר לכנות אותו 'עבודה', אבל בזכות המוזיקה התמודדתי עם כל הקשיים בדרך".
1965–1974: קריירה מוקדמת ואלבום אולפן ראשון
קים כותבת שירים ושרה מגיל צעיר מאוד. לאחר שכתבה שירים במשך שנים רבות, חתמה קים על חוזה הוצאה לאור של האלבום הראשון שלה בשנת 1969 עם המפיק ג'ימי באוון. במהלך תקופת עבודה זו, בה קארנס שיתפה פעולה עם באוון, היא עבדה במקביל גם עם יוצרים אחרים, למשל: דון הנלי, גלן פריי וג'יי. די. סאוטר. קארנס שרה גם את "Nobody Knows", שנכתב על ידי מייק סטיל, שהוצג בסיומו של הסרט Vanishing Point משנת 1971. בסרט הוצג גם השיר הראשון שכתבה קארנס, "Sing Out for Jesus", שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית ביג מאמא ת'ורנטון.
בשנת 1971 קארנס שוב שיתפה פעולה עם מייק סטיל ועם בוואן כדי ליצור את להקת הסטודיו "The Sugar Bears". הלהקה הוציאה לאור אלבום מלא ועוד שלושה סינגלים. השיר "You Are the One", הגיע למקום ה־83 במצעד הבילבורד.
בתחילת שנות ה־70 כתבו קארנס ובעלה דייב אלינגסון כמה שירים עם דייוויד קסידי, שבאותה התקופה היה בשיא הקריירה הבינלאומית שלו. קארנס ובעלה הצטרפו אליו לסיבוב הופעות עולמי. האלבומים של קסידי, Rock Me Baby, Dreams are Nuthin' More than Wishes ו־ כוללים מספר שירים שכתב עם קארנס, והיא גם שרה כזמרת ליווי באלבומים אלו.
אלבום הסולו הראשון שלה, Rest on Me, ראה אור בשנת 1972 בהפקתו של ג'ימי באוון לאחר שקארנס חתמה על חוזה עם Amos Records.
1975–1979: הצלחות ראשונות
בשנת 1975 הוציאה קארנס את אלבומה השני, שכלל את הלהיט הראשון שלה במצעדי הפזמונים: "You're A Part of Me". השיר הגיע למקום ה־32 במצעד השירים העכשוויים למבוגרים. קארנס הקליטה מחדש את השיר עם ג'ין קוטון כשלוש שנים לאחר מכן. רוב השירים באלבום זה נכתבו על ידי קארנס ואלינגסון.
אלבומה השלישי, Sailin, הופק על ידי ג'רי ווקסלר וראה אור בשנת 1976. השיר "Love Comes from Unexpected Places" זכה בפרס הגדול בפסטיבל הזמר האמריקאי בשנת 1976. השיר גם זכה בפרס הלחן הטוב ביותר בפסטיבל הזמר של טוקיו. השיר קיבל פרסום נוסף ותשומת לב מהקהל לאחר שהוקלט שוב על ידי ברברה סטרייסנד באלבומה, Superman, שיצא בשנת 1977. סטרייסנד הקליטה שיר נוסף של קארנס, "Stay Away" באלבומה Songbird משנת 1978. למרות שסטרייסנד תמכה ביצירתה של קארנס וקידמה אותה באותה תקופה, פריצת הדרך של קארנס עצמה קרתה רק בשנת 1978, כאשר ג'ין קוטון הזמין אותה להקליט גרסת דואט לשיר "You're a Part of Me". השיר הגיע למקום ה־36 בבילבורד הוט 100.
בשנת 1979, תוך שימוש בשם הבדוי "קוני קון קארן", הקליטה קארנס סינגל בשם "She Dances with Meat" שכתבה בשיתוף עם דייב אלינגסון.