cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוג הסרטן (ספר)
ציטוט של אמרסון, הקדמה ומבוא
במהדורה של 1961, בעמוד הפתיחה של הרומן, יש ציטוט של ראלף וואלדו אמרסון: "רומנים אלה יפנו דרך, פה ושם, ליומנים או אוטוביוגרפיות - ספרים שובי לב, אם רק אדם ידע לבחור בין מה שהוא מכנה בתור חוויותיו את מה שהם באמת החוויה שלו, וכיצד לתעד את האמת באמת." מהדורת 1961 כוללת הקדמה מאת קארל שפירו שנכתב בשנת 1960 וכותרתו "הסופר החי הגדול ביותר". שלושת המשפטים הראשונים הם: "אני קורא להנרי מילר הסופר החי הגדול ביותר כי אני חושב שזה מה שהוא. אני לא קורא לו משורר כי מעולם לא כתב שיר; אני חושב שהוא אפילו לא מחבב שירה. אבל כל מה שכתב זהו שיר בדרך הטובה ביותר כמו גם במובן הרחב ביותר של המילה.:v – xxx" לאחר ההקדמה מופיע מבוא שנכתב על ידי נין בשנת 1934, שמתחיל כך: "הנה ספר ש, אם דבר כזה היה אפשרי, עשוי להחזיר לנו את התיאבון למציאות הבסיסית. הרושם הדומיננטי ייקלט ככזה של מרירות ואכן, מרירות יש בו עד תום אבל יש גם אקסטרווגנטיות פרועה, עליזות מטורללת, התלהבות, מרץ מתפרץ, לעיתים על גבול ההזייתי.: xxxi – xxxiii"
סיכום
מתרחש בצרפת (לרוב בפריז) בשלהי שנות העשרים ותחילת שנות השלושים, "חוג הסרטן" מתרכז בחיי מילר כסופר מתחיל. בסוף הרומן, מילר מסביר את גישתו האמנותית לכתיבת הספר עצמו, כשהוא מציין: "עד היום, הגישה שלי לשיתוף פעולה עם עצמי הייתה זאת של לרדת מסטנדרט הזהב של הספרות. הרעיון שלי היה בקצרה להציג תחיה של הרגשות, לתאר את התנהלותו של בן אנוש בסטרטוספרה של הרעיונות, כלומר, כשהוא נתון באחיזתן של הזיות.:243" בשלבו אוטוביוגרפיה ובדיה, פרקים אחדים עוקבים אחר נרטיב ומתייחסים לחבריו, עמיתיו ומקומות העבודה האמיתיים של מילר; אחרים נכתבו כהשתקפויות של זרם התודעה שלעיתים נכתבו מתוך מצב של התגלות. הרומן נכתב בגוף ראשון, כמו רבים מהרומנים האחרים של מילר, ואין לו ארגון ליניארי, אלא הוא מתנודד לעיתים תכופות בין העבר להווה.
נושאים
הספר מתפקד במידה רבה כמדיטצית טבילה במצב האנושי. כסופר נאבק, מילר מתאר את התנסותו בחיים בקהילה של בוהמאים פריזאים, שם הוא סבל לסירוגין מרעב, הומלסיות, עוני מחפיר, בדידות וייאוש בגלל הפרידה מאשתו. כאשר תיאר את פריז על פי תפיסתו בתקופה הזאת, כתב מילר: "אדם יכול לחיות בפריז - גיליתי את זה! - על צער וייסורים בלבד. תזונה מרה - אולי הטובה ביותר שיש עבור אנשים מסוימים. בכל אופן, עדיין לא הגעתי לסוף החבל שלי. רק פלרטטתי עם האסון... אז הבנתי מדוע פריז מושכת אליה את המעונים, ההזויים, המטורפים הגדולים של האהבה. הבנתי למה כאן, ממש כאן בצירו של הגלגל אפשר לאמץ את התיאוריות הכי פנטסטיות, התיאוריות הבלתי אפשריות ביותר, מבלי למצוא אותן מוזרות כלל וכלל; כאן האדם קורא שוב את ספרי נעוריו והחידות שבהן מקבלות משמעויות חדשות, משמעות חדשה עבור כל שיערה לבנה. אדם הולך ברחובות בידיעה שהוא משוגע, רדוף שדים, מכיוון שזה אך ברור מדי שהפרצופים הקרים והאדישים הללו הם חזותם של שומריו. כאן כל הגבולות מתפוגגים והעולם מתגלה כבית מטבחיים מטורף. השגרה נמתחת לה עד אין קץ, הפתחים נסגרים בחוזקה, ההיגיון משתולל ללא שליטה, עם סכין קצבים עקובה מדם ומנצנצת.:180–182" ישנם קטעים רבים המתארים במפורש את המפגשים המיניים של המספר. בשנת 1978 טען חוקר הספרות דונלד גוטיירס כי הקומדיה המינית בספר הייתה "ללא ספק נמוכה... [אך עם] פתיינות חושית חזקה יותר מאשר קומדיה גבוהה". :22 הדמויות הן קריקטורות, והדמויות הגבריות "מועדות מבעד למבוך תפיסותיהן של האישה".:24
מייקל הרדין הציג טיעון לת'מה של הומופוביה ברומן. הוא הציע שהרומן מכיל "תשוקה הומוארוטית עמוקה ומודחקת שצפה ועולה מדי פעם".
מלבד המספר בגוף ראשון "הנרי מילר", : 108 הדמויות הראשיות כוללות:
"הו, טניה, איפה עכשיו הכוס החם שלך, הביריות השמנות והכבדות האלה, הירכיים הרכות והבולטות? יש עצם בזין שלי באורך של חמישה עשר סנטימטרים. אני איישר כל הקמטים בכוס שלך, טניה, גדולה עם זרע. אני אשלח אותך הביתה לסילבסטר שלך עם כאב עמום בבטן ועם הרחם שלך במהפכה. סילבסטר שלך! כן, הוא יודע לבנות אש באח, אבל אני יודע איך להלהיט כוס. אני יורה בך ברקים חמים, טניה, אני מצית בשחלות שלך זוהר.:5-6"
ארצות הברית
עם פרסום הספר בצרפת בשנת 1934, אסר שירות המכס של ארצות הברית לייבא את הספר לארצות הברית פרנסס סטלוף מכרה עותקים של הרומן שהוברחו מפריז במהלך שנות השלושים של המאה הקודמת בחנות הספרים של גות'אם שלה, מה שהוביל לתביעות משפטיות. מהדורה המפרה זכויות יוצרים של הרומן פורסמה בעיר ניו יורק בשנת 1940 על ידי "מדוזה" (יעקב בראסל); העמוד האחרון טען שמקום הפרסום הוא מקסיקו. בראסל נשלח בסופו של דבר למאסר לשלוש שנים בעבור המהדורה.
בשנת 1950 ניסה ארנסט באסיג, מנהל התאחדות החירויות האזרחיות האמריקאיות בסן פרנסיסקו, לייבא לארצות הברית את "חוג הסרטן" ביחד עם הרומן הנוסף של מילר, "חוג הגדי". המכס עצר את הרומנים ובאסיג תבע את הממשל. לפני שהתיק הגיע למשפט, ביקש באסיג בעתירה שבית המשפט יכיר ב-19 הצהרות של מבקרי ספרות שהעידו על "הערך הספרותי של הרומנים ועל מעמדו של מילר כסופר רציני". ההצעה נדחתה על ידי השופט לואיס א. גודמן והתיק עבר למשפט עם גודמן. גודמן הכריז על שני הרומנים כמגונים. באסיג ערער על ההחלטה למעגל התשיעי לערעורים, אולם הרומנים הוכרזו שוב כ"מגונים" בהחלטה פה אחד ב"באסיג נגד ארצות הברית".
המו"ל בארני רוסט שכר את עורך הדין צ'ארלס רמבאר כדי לעזור לרוסט להוביל את "המאמץ לסייע לכל מוכר ספרים שיועמד לדין, ללא קשר לשאלה האם הייתה חובה חוקית לעשות זאת". רמבאר טען בהצלחה במהלך שני ערעורים, במסצ'וסטס ובניו ג'רזי, אף על פי שהספר המשיך להיחשב מגונה בניו יורק ובמדינות אחרות.
בשנת 1964 בית המשפט העליון של ארצות הברית, בגרוב''. נ. גרשטיין ציטט את המקרה של ג'ייקובליס נ '. אוהיו'' (שהוכרע באותו יום) וביטלה את ממצאי בית המשפט של המדינה לפיו "חוג הסרטן" נחשב למגונה.
מדינות אחרות
הספר נאסר גם מחוץ לארצות הברית:
מבקרים יחידים
בשנת 1935 קרא ה. ל. מנקן את מהדורת פריז משנת 1934 ושלח פתק מעודד למילר: "קראתי את חוג הסרטן לפני חודש. נראה לי שזו יצירה מעולה של ממש וכך דיווחתי למי ששלח אותה אלי. עוד אודות זאת, כאשר נפגש."
במאמרו "בבטן הלויתן" משנת 1940 כתב ג'ורג 'אורוול את הדברים הבאים: "אני ממליץ בכנות לכל מי שלא עשה זאת לקרוא לפחות את חוג הסרטן. עם קצת תושייה, או על ידי תשלום מעט מעל המחיר שפורסם אתה יכול להשיג אותו, וגם אם חלקים ממנו יגעילו אותך, הוא ידבק בזיכרון שלך... כאן לפי דעתי מצוי כותב הפרוזה הבדיונית היחיד בעל הערך הקל ביותר שהופיע בין הגזעים דוברי האנגלית מזה כמה שנים. גם אם יתנגדו לכך כהפרזת יתר, מן הסתם יש להודות שמילר הוא סופר יוצא דופן, שווה יותר ממבט יחיד; והרי הוא סופר שלילי, לא קונסטרוקטיבי, לא מוסרי, סתם עוד יונה, קבל פסיבי של רוע, מעין וויטמן בין הגוויות..." סמואל בקט התייחס אליו כאל "אירוע חשוב בתולדות הכתיבה המודרנית". נורמן מיילר, בספרו על מילר שכותרתו "גאונות ותאווה" משנת 1976, כינה אותו "אחד מעשרת או עשרים הרומנים הגדולים של המאה שלנו, מהפכה בתודעה שוות ערך ל"השמש עולה גם כן".
אדמונד וילסון כתב על הרומן: "הטון של הספר ללא ספק נמוך; חוג הסרטן, למעשה, מנקודות מבט הן של התרחשויותיו והן של השפה בה הם מועברים, הוא הספר הנמוך ביותר מבחינת נקודת זכות ספרותית אמיתית שאי פעם זכור לי שקראתי ... יש נוחות מוזרה של מזג וסגנון הרוחצת את כל הקומפוזיציה גם כשהוא מגעיל או מתיש." בפוליטיקה המינית (1970), כתבה קייט מילט כי מילר "הוא מצבור של נוירוזות מיניות אמריקאיות", ומראה "חרדה ובוז" כלפי נשים ביצירות כמו חוג הסרטן. :295–296 בשנת 1980, תיארה אנטול ברויארד את חוג הסרטן כ"רומן הראשון והטוב ביותר של מר מילר", כשהוא מראה "כשרון למציאת סמליות במקומות לא פולשניים" ובעל "משפטים יפים." ג'וליאן סימונס כתב ב-1993 כי "אפקט ההלם [של הרומן] חלף", אם כי "הוא נשאר מסמך יוצא דופן". מאמר משנת 2009 של איוואן מוריסון אודות הספר תיאר אותו כ"מציל חיים" כשהוא "נדד ממשקה למשקה וממיטה למיטה, קרוב באופן מסוכן לקריסה מוחלטת".
השפעת הרומן על סופרים אחרים
חוג הסרטן "השפיע עצומות ובאופן שבלתי ניתן למחיקה הן על המסורת הספרותית האמריקאית והן על החברה האמריקאית בכללותה". הרומן השפיע על סופרים רבים:
עיבוד
הרומן עובד לסרט חוג הסרטן (1970) בבימויו של ג'וזף סטריק, ובכיכובם של ריפ טורן, ג'יימס קלהן ואלן בורסטין. מילר היה "יועץ טכני" במהלך הפקת הסרט; אף על פי שהיה לו הסתייגות מהעיבוד שנעשה לספר הוא שיבח את הסרט הסופי.:147 הסרט הוגדר כבעל תוכן מיני בארצות הברית, ומאוחר יותר שונה למותר לצפייה מגיל 17.
תסריט
כתב יד של הספר נמכר במכירה פומבית במחיר של 165,000 דולר בשנת 1986. אוניברסיטת ייל היא כיום בעלת התסריט שהוצג לציבור בשנת 2001.
פאול צלאן
פאול צֵלָאן (כך על פי ההגייה בגרמנית; ברומנית נהגה "צ'לאן" ובצרפתית "סלאן"; Paul Celan; 23 בנובמבר 1920 – ככל הנראה 20 באפריל 1970) הוא שם העט של פאול אַנצֶ'ל, משורר ומתרגם יהודי יליד צ'רנוביץ (אז בממלכת רומניה וכיום באוקראינה), שכתב בעיקר בשפה הגרמנית. צלאן נחשב על ידי בני סמכא מסוימים לגדול המשוררים הגרמנים במחצית השנייה של המאה ה-20, לגדול המשוררים היהודים במאה ה-20 ולאחד מגדולי המשוררים האירופאים בתקופה המודרנית.
השנים הראשונות
צלאן נולד בשם פסח אַנצֶ'ל כבן יחיד במשפחה יהודית אורתודוקסית דוברת גרמנית. אביו היה לאו אנצ'ל-טייטלר (Leo Antschel-Teitler), טכנאי בניין, ואמו פרידריקה (Friedericke, שכונתה פְרִיצִי (Fritzi)) מבית שראגר (Schrager). הוא גדל בצ'רנוביץ, עיר רב-לאומית בה רווחו תרבויות שונות, צומת שאליו הגיעה הן ההשפעה האוסטרית האימפריאלית, והן הלאומנות הרומנית המתעוררת – כל זאת על רקע קהילה יהודית גדולה ומשכילה, שהצליחה להישאר מאוחדת אף שהכילה בני זרמים שונים: חסידים, כופרים גמורים, ציונים הדוגלים בדיבור וכתיבה בעברית וכן יידישיסטים.
צלאן למד את השפה הרומנית מחברי ילדותו. אביו, איש קפדן וקשוח ביחס לבנו, היה ציוני ורצה שבנו יתחנך בשפה העברית (דודתו של פאול, מינה, שהתגוררה יחד עם משפחתו, עלתה ב-1934 לארץ ישראל המנדטורית). האם לעומת זאת עמדה על חינוכו בשפה הגרמנית, שפת התרבות המקובלת שם באותה עת.
כפשרה בין ההשקפות המנוגדות של הוריו, למד צלאן בין 1927–1930 במקביל בגרמנית בבית הספר הפרטי היוקרתי "מייסלר" (שם נרשם בסוף 1926) וכן בבית הספר היהודי "שפה עבריה", שבו הושם דגש על לימוד העברית. צלאן התיישר יותר עם שאיפות אמו להשתלם כראוי בשפה הגרמנית ונרתע מלימוד העברית. בין 1930-1934 המשיך לימודיו בגימנסיה נוצרית אורתודוקסית לבנים, שם נתקל לא פעם ביחס אנטישמי בוטה מצד כמה ממוריו, בראשם לאון זופה - מורה לגאוגרפיה שמילא תפקיד בכיר במסגרת התנועה הלגיונרית הרומנית הפרו-פאשיסטית. את לימודיו התיכוניים סיים ב-1938 בבית הספר התיכון "הווייבוד הגדול מיכאי" (Marele Voievod Mihai).
לאחר טקס בר המצווה שלו זנח צלאן את העברית והציונות, והפך לסוציאליסט ולתומך נלהב של המחנה הרפובליקני במלחמת האזרחים בספרד.
תקופת השואה
ב-1938, לאחר שהונהג ברומניה נומרוס קלאוזוס נגד היהודים, ולאחר האנשלוס באוסטריה, נסע צלאן לצרפת, (שם התגורר דודו ברונו שרגר, שנרצח לאחר מכן בבירקנאו) כדי ללמוד רפואה בעיר טוּר. נסיעתו לפריז דרך ברלין זימנה אותו לשם בדיוק בליל הבדולח. בסוף השנה עזב את לימודי הרפואה ושב לצ'רנאוץ ללמוד בלשנות ושפות לטיניות באוניברסיטת צ'רנוביץ המקומית היוקרתית. ב-1940, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נכנסו הכוחות הסובייטיים לבוקובינה ובסרביה, ועד מהרה ניפץ הכיבוש הסובייטי את אשליותיו של צלאן ביחס לקומוניזם וסטליניזם. מיד עם כניסתם כפו הסובייטים שינויים משמעותיים בממשל ואף באוניברסיטה המקומית, ופתחו בהגליות אוכלוסין לסיביר. צלאן עצמו, כמי שהיה ידוע כאוהד הסוציאליזם לא נפגע, אך הסובייטים חשדו בו (כנראה בצדק) שהחזיק בעמדות טרוצקיסטיות. צלאן גם התערב למען יהודים אחרים, והתערבותו הצילה מהגליה, בין השאר, צעיר יהודי שהיה בעברו פעיל ציוני רוויזיוניסטי.
ב-1941 הגיעו לעירו כוחות גרמניה הנאצית, וכניסתם לעיר לוותה בטבח ביהודים. הנאצים, יחד עם אנשי השלטון הרומני המחודש, בנו את גטו צ'רנוביץ עבור היהודים, וכפו עליהם עבודת כפייה. בית הכנסת קורל של צ'רנוביץ, ה"טמפל" המפורסם, הועלה באש, חלק מהיהודים נרצחו, אחרים הוגלו לטרנסניסטריה, והנותרים נכלאו בגטו. בגטו האזין צלאן לשירים ביידיש, תרגם לגרמנית סונטות של שייקספיר והמשיך לכתוב את השירה שלו. בגטו פגש את רוזה אוסלנדר, יחד מצאו מקלט במרתף של מפעל נטוש ושם השוו שירים, וצלאן השפיע משמעותית על כיוון שירתה של אוסלנדר. לפני שחוסל הגטו אולץ צלאן לבצע עבודות כפייה, כמו ניקוי הדואר המרכזי, איסוף הספרים הכתובים רוסית ושריפתם. המושל וראש העירייה התחילו את שילוח היהודים בלילות שבת של חודש יולי 1942. אביו ואמו נעצרו ונשלחו בקרון בהמות לטרנסניסטריה, למחנות עבודה שבהם מתו שני שלישים מהמשולחים. באותו לילה לא היה צלאן בביתו, ומאוחר יותר סיפרו לו שהוריו הובלו במצעד כפוי למחנות עבודה. אביו מת שם מטיפוס, ואמו נורתה בראשה כשהייתה תשושה ו"לא הביאה יותר תועלת".
צלאן עצמו נשלח להיות חלק מגדוד עבודה יהודי שעשה עבודות כפייה בטברשט (Tăbărăşti), באזור בוזאו. הצבא האדום, שכבש את רומניה ב-1944, הציל את צלאן ממוות. ידידיו של צלאן יודעים לספר על רגשי האשמה הכבדים שנשא, על כך שלא היה בבית כשנעצרו הוריו ומשום כך נשאר בחיים.
חייו בבוקרשט
אף שהשתעשע ברעיון העלייה לארץ ישראל, בגלל עליית האנטישמיות והשתלטות הקומוניזם, נשאר בכל זאת ברומניה, התחיל לגלות עניין מחודש בעברית, התחיל ללמוד חסידות ותרגם לגרמנית שני שירים של יהודה הלוי. בצ'רנוביץ שלאחר המלחמה והשואה לא מצא את מקומו, לכן עבר לבוקרשט, שם שהה בין השנים 1945–1947, והתקרב לגראסים לוקה, ידיד שיפגוש שוב בפריז. כפוליגלוט (הוא ידע היטב עברית, יידיש, גרמנית, רומנית, רוסית וצרפתית) נשכר צלאן לעבוד בתרגום ב-Editura Cartea Rusă (הוצאת הספר הרוסי). הוא לקח חלק פעיל בחיים הספרותיים של הקהילה היהודית, תרגם לרומנית ב-1946, את "גיבור בן זמננו" מאת מיכאיל לרמונטוב תחת שם העט פאול אנצ'ל (Paul Ancel), ב-1947 את "האיכרים" של אנטון צ'כוב תחת שם העט פאול אאורל (Paul Aurel) ויצירה של קונסטנטין סימונוב תחת שם העט א. פאבל (A. Pavel). הוא אף פרסם ספרים משלו תחת שמות עט שונים וכתב שירים שפורסמו בכתב העת "Agora" ("אגורה"). המוטיב השולט בספרות הרומנית של אותה תקופה היה הסוריאליזם, ובוקרשט הייתה לבירת הסוריאליזם העולמי, לאחר שזה איבד מכוחו בצרפת. צלאן יצר להנאתו שמות עט, לעצמו ולחבריו, בדומה לפעולתו של המשורר הפורטוגזי פרננדו פסואה. הוא שינה את שמו ל-Paul Aurel (פאול אאורל), לאחר מכן ל-Paul Ancel (פאול אנצ'ל) ולבסוף הגיע לשם Paul Celan (פאול צ'לאן), תוך שינוי סדר ההברות בשם הקודם. הוא התחבר עם אלפרד מרגול-שפרבר, אלכסנדרו א. פיליפידה, נינה קסיאן, מריה באנוש, אוביד ס. קרוחמלניצ'אנו, הוריה דלאנו ופטרה סולומון.
נוסח של הפואמה "פוגת מוות" (Todesfuge) הופיע בשנת 1947 בתרגום לרומנית בשם "טנגו המוות". התרגום בוצע על ידי פטרה סולומון בסיועו של צלאן עצמו. למרות קיומו של רובד סוריאליסטי ניכר בפואמה, נראה כי הריקוד והקונצרטים לקוחים ממציאות מחנות הריכוז. גם הפואמה "לילה וערפל" (תרגום של "Nacht und Nebel", צו גרמני לשפיטת מתנגדי השלטון) משלימה תיאור של "אורכסטרת אושוויץ".
התקופה הווינאית
החיים בווינה שלאחר השואה לא היו דומים לחיי וינה הרב-תרבותיים שהיו בה לפני האנשלוס; צלאן לא הרגיש בנוח, וכעבור חצי שנה, ב-1948, עזב את וינה לטובת פריז.
בין אינגבורג בכמן ובין צלאן התנהלה תכתובת ענפה, במהלכה הצהירה בכמן שאהבתה אליו נמשכת וגם אם היו לה בני זוג אחרים, רק הוא אהובה. היא מתארת את צלאן: "עבורי אתה מדבר וים וכל מה שהוא סוד". השניים נפגשו בפריז לזמן מה ב-1950 כדי לחדש את הקשר, אך הניסיון לא עלה יפה. צלאן הבהיר בהמשך התכתובת כי מבחינתו אין עוד אפשרות ליחסי קרבה ביניהם. התכתובת פורסמה לאחר מותה של בכמן בספר בשם "Herzzeit".
התקופה הצרפתית
בפריז מצא מוציא לאור לאוסף הפואמות הראשון מפרי עטו, "החול שבעקבות". בצרפת לא היה צלאן מוכר, ובתחילה היה מבודד למדי, והשימוש היום-יומי בצרפתית לא השפיע לטובה על יצירתו בגרמנית; במהלך השנים 1948–1952 הצליח לחבר רק 7 פואמות ראויות לפרסום. הוא נתן שיעורים בגרמנית ועבד בתרגום לפרנסתו. בנוסף למד בבית הספר היוקרתי אקול נורמל סופרייר, ובהמשך עבד בו כפרופסור לגרמנית.
בפריז פגש את הגרפיקאית זִ'יזֵל לֶטְרָאנְז', שאותה נשא לאישה ביום 21 בדצמבר 1952, חרף התנגדות משפחתה האריסטוקרטית. בנם הראשון, שנולד ב-1953, מת ביום לידתו. מאוחר יותר, ב-1955, נולד בנם אריק. הנישואין ידעו עליות ומורדות, והשניים נפרדו לעיתים ושבו להתאחד. הם ניהלו תכתובת שכללה יותר משבע מאות איגרות. באיגרות מורגשת השפעת סגנונו של פרנץ קפקא, כמו ב"מכתבים לפליציה" וב"מכתבים למילנה". התכתובת של צלאן עם אשתו התפרסמה בשני כרכים, האחד הכיל את התכתובת עצמה והשני פרשנויות, ביקורות ורישומים גרפיים שערכה ז'יזל. הוא ניהל תכתובת רבת ערך ספרותי גם עם הסופרת והמשוררת היהודייה נלי זק"ש, כלת פרס נובל לספרות. פאול צלאן התאזרח בצרפת בשנת 1955.
במהלך השנים נסע צלאן כמה פעמים לגרמניה, ואף נתן קורס באוניברסיטת פרייבורג, שבה לימד מרטין היידגר. תחילה התיידדו והיידגר העניק לו את ספרו "מה פירוש לחשוב" ("Was heißt Denken"). היידגר הפילוסוף נהג גם לכתוב שירה, והשניים החליפו ביניהם שירים. צלאן קרא את ספרי היידגר, והקריאה הובילה אותו לתהליך חשיבתי שבמהלכו ניסח לעצמו את תורתו השירית. כשגילה את הערצתו המוקדמת של היידגר למשטר הנאצי, הצטננו היחסים, במיוחד לאחר שהיידגר לא שינה במהדורה השנייה של ספרו את דברי ההערצה לנאציזם שהביע בצעירותו. צלאן גם רמז לכך בשירתו.
בשנת 1956 שב צלאן ופגש את רוזה אוסלנדר, שהייתה לאזרחית אמריקאית, ואשר בעקבות התנסויות תקופת השואה הפסיקה לכתוב בגרמנית ועברה לאנגלית. בעקבות מפגשם, ובעידודו של צלאן, שבה אוסלנדר לכתוב בשפת אמה, בגרמנית.
אף על פי שלא התגורר בגרמניה, היה צלאן מחובר לחיי הספרות הגרמנית; דוגמה לכך היא חליפת המכתבים הענפה – יותר ממאה מכתבים – שניהלו זיגפריד לנץ ורעייתו עם צלאן ורעייתו.
צלאן והתמודדותו עם הנאציזם הישן והחדש
בשנים הראשונות שלאחר השואה מיעט צלאן להתייחס ליהדותו ולנושא השואה, ונישואיו לבת אצולה צרפתית סייעו לו בכך. בתחילת שנות ה-50 נתקל צלאן, בוועידה של קבוצת 47, שנערכה בניינדורף שבמערב גרמניה, בהערות שנראו לו כאנטישמיות – הערות המסווגות אותו על פי יהדותו. מארגן הוועידה כתב (בהמשך חזר בו), כי סגנון השירה של צלאן ודרך דקלומו כוללים פאתוס, שהזכיר לו את שירת החזן בבית הכנסת. אחד ממשתתפי הוועידה אמר לצלאן שהוא סולד משיריו ומהפאתוס שלהם, כי הם מזכירים לו את יוזף גבלס. בתקופה זו החל צלאן לחקור ולאסוף מידע בקשר לעברם הנאצי של אינטלקטואלים מערב גרמנים.
בנובמבר 1954 נערכה במכון הפדגוגי הלאומי בפריז תערוכה בשם "תולדות המחתרת, הגירוש ושחרור צרפת". מתצוגה זו צמח הרעיון להפקת הסרט התיעודי הראשון על השואה, "לילה וערפל" ("Nuit et brouillard"), בבימויו של אלן רנה. אלן רנה פנה לז'אן קיירול, בעצמו ניצול השואה, כדי שיכתוב את התסריט. קיירול פנה אל צלאן, שעסק באותה תקופה בתרגום ספר של קיירול לגרמנית, וביקש ממנו לתרגם את טקסט הסרט. למטרה זו התעמק צלאן עוד יותר בחקר השואה, ועל פי החירויות שנטל לעצמו בתרגום הטקסט, ברור שהיה לו ידע רב בנושא. שגריר מערב גרמני ניסה למנוע את הקרנת הסרט בפסטיבל הקולנוע בקאן, בטענה שתוכנו "יגרום אי-נעימות לגרמנים". בעקבות גל של מחאות נידון העניין בבונדסטאג, והוחלט לאשר סובסידיה לתרגום הסרט לגרמנית.
ב-1953 התפרסמה בלונדון אחת מעבודות המחקר הראשונות בנושא השואה, "הפתרון הסופי: ניסיונו של היטלר להשמיד את יהדות אירופה". צלאן השיג ב-1956 תרגום לגרמנית, ועשה שימוש בדימוי ובשורה מתוכה בשירו "טנברה".
"פרשת גוֹל" (ראו להלן), שנוצלה על ידי מי שרצה לפגוע בו ובמוניטין שלו, חיזקה בו את התחושה שיש קשר אנטישמי נגדו בחוגים אינטלקטואליים גרמניים. סופר ומבקר בשם קורט הוהוף (Curt Hohoff) פרסם ב-1955 ספר על השירה הגרמנית בשם "Geist und Ursprung", שכלל מסה על שירת צלאן. במסה של הוהוף התקבלה טענתה של קלייר גול על "השפעת" איוואן גול (בעלה המנוח) על שירת צלאן, ושירת צלאן הושוותה בצורה לא מחמיאה לפסוקים סתומים מהמשנה, ובלשונו של הוהוף: "...הבלשנות מתפוררת בשירים אלה, כמו באותם פסוקי משנה, השמורים לפלפול למדני". צלאן ראה בכל התופעות האלה קשר שנועד לקעקע את שירתו, וכפי שכתב לידידו אלפרד מרגול-שפרבר: "... מתנהל זה זמן מה ניסיון להרוס אותי ואת שיריי".
בוועידת סופרים גרמנים וצרפתים, שהתקיימה בין 28 באפריל ו-2 במאי 1956, שמע צלאן סופר גרמני מעיר בשיחה פרטית "אינני יכול לשאת ריח של יהודים". ההערה גררה מחאות מצד סופרים אחרים, בהם היינריך בל, אך חיזקה את חשדנותו של צלאן כלפי האינטלקטואלים הגרמנים, והוא העמיק את מחקריו בחיפוש אחר אזכורים של פעילות בתקופה הנאצית. גינטר גראס, שהתוודע לעבודת המחקר של צלאן בנושא השואה כשעבר לפריז ב-1956, הצהיר שהוא רואה את עצמו אסיר תודה לצלאן, ממנו למד ש"לאושוויץ אין סוף". באותה תקופה לא ידע צלאן דבר על עברו של גינטר גראס עצמו בוואפן אס אס.
בעקבות מחקריו סירב צלאן לא פעם לפרסם את שיריו באנתולוגיות שהכילו יצירות של אישים שעברם הנאצי נודע לו, והוא אף ביטל התקשרויות עם מוציאים לאור שהעסיקו נאצים לשעבר.
נאום המרידיאן והביקור בישראל
ב-1960 נשא צלאן נאום, שכונה לאחר מכן "נאום המרידיאן", ובו סיפר על חיפושיו אחר מקום המוצא שלו לפי מפת ילדותו, מקומות שאינם בנמצא, אך הוא יודע איפה היו צריכים להיות, ושם הוא מוצא דבר מה, משהו שמחבר אותו, בתוך עצמו ואפילו עם הטרופים, מוצא מרידיאן. בכך ביטא צלאן את תפקיד השירה עבורו – "מעין שיבה הביתה" אל שום-מקום, אל אוטופיה.
ביתו של צלאן (הוריו וסביבתם) נכחד בשואת יהודי רומניה; את מחוז מכורתו עזב; במחוזות שבהם דוברים את שפת אמו, הגרמנית, אינו רוצה לגור, ובצרפת, שבה התגורר, אינו חש בבית; היכן ביתו, אם כן? תשובה חלקית לכך נתן בנאום המרידיאן, אך לתשובה זו יש המשך: במהלך שנות ה-60 שב צלאן לעברית ו"גילה" את ישראל. מלחמת ששת הימים גרמה לו לנקוט בעמדות ציוניות פומביות – הוא התגייס להגנת ישראל במדיה, לצד אז'ן יונסקו, עמדותיו הציוניות הנלהבות התבטאו גם בתכתובת שלו עם רעייתו והוא גם כתב שיר ציוני. בשנת 1965, בפריז, פגש צלאן ישראלית בשם אילנה שמואלי, שהייתה תלמידה שלו לצרפתית בצ'רנוביץ, וחידש את הקשר איתה. השניים התכתבו רבות, ובשנת 1969 ערך ביקור קצר בישראל, הופיע בירושלים ובתל אביב וקרא משירתו. יהודה עמיחי נתבקש להציג אותו בערב קריאת השירים שנערך לכבודו בבית אגרון בירושלים. הוא ביקר בביתו של עמיחי ולאחר שצלאן חזר לפריס הוא כתב לעמיחי: "אני חש צורך אמיתי ועז לומר לך עד כמה שמחתי לפגוש אותך ואת שיריך ועד כמה נהניתי להיות במחיצתך.. אתה הוא השיר שאתה כותב, השיר שאתה כותב הוא אתה עצמך... נשמח מאד להוציא ספר שלך בתרגום צרפתי" הוא מציין במספר מכתבים לאילנה שמואלי: "הייתי רוצה לתרגם משהו של יהודה עמיחי, יש בו, אם לשפוט לפי התרגום האנגלי, יובש שאני מוצא מושך לב", "כמה דברים של עמיחי בתרגום האנגלי מצאו חן בעיני מאד, אבל מישהו יצטרך לעזור לי לפענח אותם בשל מצבה המדורדר של העברית שלי".
הוא פגש את גרשום שלום, נתן זך, דוד רוקח, את דן פגיס ועוד רבים אחרים. בעקבות טיול עם אילנה שמואלי בירושלים חיבר 19 שירים על ביקורו. המארחת שלו, שמואלי, כתבה ספר המבוסס על ביקור זה. הקשר בינו ובין אילנה נמשך בהתכתבות מתרחבת ובביקור של אילנה בצרפת ונקטע רק עם מותו. צלאן לא תרגם שירה עברית. במכתבו לאילנה שמואלי מ-23 בפברואר 1970 הוא כותב אודות 2 השירים שרוקח תרגם לגרמנית וביקש מצלאן לשפצם: "דוד רוקח היה פה ליומיים, תרגמתי לו שניים משיריו, חומר (שירה) בינוני. שמחתי כנראה, בהזדמנות הלא נכונה, על האפשרות לתרגם שירה עברית. רוקח הראה לי את התרגום שפורסם ב'מולד'".
פרשת גול
קלייר גול, אלמנתו של איוואן גול, האשימה את צלאן בכך שביצע גנבה ספרותית משירי בעלה המנוח.
בסתיו 1949, בעקבות המלצתו של ידיד משותף, אלפרד מרגול-שפרבר, ביקר צלאן בביתם של איוואן וקלייר גול והגיש להם במתנה עותק של ספר שיריו, שיצא לאור בווינה, אך נגנז על ידו בגלל טעויות דפוס רבות. איוואן גול התרשם משיריו, ובהמשך נשמר הקשר, ובביקוריו אצלם הציג להם צלאן שירים שלו שהופיעו בכתבי עת שונים. צלאן המשיך לבקרם עד מותו של איוואן במרץ 1950. לפני מותו ביקש איוואן מצלאן שיתרגם את שיריו הצרפתיים לגרמנית. צלאן הבטיח לעשות זאת, והכין שלושה כרכים של תרגומים, שנמסרו לאלמנתו של איוואן. האלמנה פרסמה את התרגומים בשווייץ, אך הציגה אותם כמעשה ידיה. היא המשיכה לפרסם יצירות של בעלה, שלא זכו להופיע בחייו, בכרך שנקרא Traumkraut, אשר לא זכה לתהודה. יצירות אלה, לדעת צלאן, היו מעשה ידי האלמנה, והיו מבוססות על ספר שיריו הווינאי. ב-1952 הופיע כרך השירים של צלאן, "פרג וזיכרון" ("Mohn und Gedächtnis"), שגם הוא היה מבוסס, בחלקו, על ספר השירים הווינאי, וזכה להצלחה גדולה. קלייר גול הפיצה את השמועה שהספר החדש, "פרג וזיכרון", מבוסס על כתבי בעלה המנוח. היא פרסמה את טענותיה מעל כל במה מזדמנת, וב-1960 אף הגישה תביעה משפטית נגד צלאן. גם אחרי מותו של צלאן נמשך המסע של קלייר גול: ב-1976 פרסמה ספר זיכרונות שבו התחשבנה עם כל האישים שהכירה במהלך חייה, ובו האשימה את צלאן שניסה לתקוף אותה מינית. בזמנו לא נחקרה טענתה של גול, אך נתפסה כלא אמינה גם משום שבשנה שאירוע זה היה אמור להתרחש היה צלאן בן 29, וקלייר בת כפליים מגילו. היא אף הביעה שמחה על מותו, וטענה שהתאבד כדי להשקיט את נקיפות המצפון שלו. הביקורת קטלה את הספר של קלייר גול ואת טענותיה.
אף כי טענותיה של קלייר גול נדחו על הסף, הן הביאו לרינונים, והיו מי שמצאו בהן תחמושת לתקוף את צלאן בדרך עקיפה – במיוחד חוגים אנטישמיים בספרות הגרמנית. צלאן עצמו היה מוטרד מאוד מהשפעות מסע ההשמצה של גול, והביע את דאגתו בשיחות שונות ובתכתובת עם חבריו השונים.
מותו של צלאן
בתחילת מאי 1970 נמצאה גופתו של צלאן בנהר הסן. ההנחה היא שהתאבד בקפיצה מגשר מירבו לנהר, בעונה שבה מימיו קרים מאוד, כנראה עקב דיכאון מתמשך שכלל כמה אשפוזים.
אוביד ס. קרוחמלניצ'אנו, שפגש את צלאן זמן לא רב לפני מותו, כתב עליו:
אמיל צ'וראן, המוזכר בציטוט, אפיין פעם את צלאן באומרו:
מועד מותו המדויק אינו ידוע; במרץ 1970, בפרייבורג, קרא צלאן משיריו לפני קהל, שכלל גם את מרטין היידגר. היידגר כתב לצלאן והודה לו על האירוע. לאחר חזרתו לפריז פגש צלאן את בנו בפעם האחרונה, ונעלם. ב-1 במאי נמצאה גופתו במי נהר הסן, לא רחוק מגשר מירבו. לא נמצא מכתב התאבדות.
כעבור שנים, ב-1994, שם קץ לחייו גראסים לוקה, ידידו של צלאן, באותה דרך, בטביעה במי הסן.
יצירתו
הפואמה הראשונה שכתב צלאן, ב-1938, "ליום האם" – הצהרת אהבה לאמו – מספרת לנו מה יכול היה להיות, אך המלחמה והשואה, שבה נרצחו הוריו ושממנה ניצל רק במקרה, השאירו את חותמם עליו ועל שירתו.
ברומניה תרגם צלאן מגרמנית לרומנית את יצירותיו של פרנץ קפקא, ולקח חלק בכתב העת היוקרתי "המאה ה-20". שירתו הגרמנית, ובמיוחד הפואמה פוגת מוות (Todesfuge), הושפעו מאוד מן השואה. הפואמה הבוגרת, "הִיצרות" ("Engführung"), מהווה למעשה כתיבה מחודשת של "פוגת המוות", אך בלשון נואשת יותר. צלאן עצמו, בדומה לאהרן אפלפלד, לא אהב את זיהוי יצירתו עם נושא השואה; הוא חשב שיצירתו רחבה יותר, וכי יש בה הרבה יותר משיקוף השואה.
פוגת מוות והחלב השחור
פוגת מוות (Todesfuge), שנכתבה על ידי צלאן לפני סוף מלחמת העולם השנייה, היא היצירה המפורסמת ביותר של צלאן, וזכתה לתרגומים לשפות רבות. הפואמה פורסמה לראשונה, בתרגום לרומנית, בשם "טנגו המוות" (Tangoul morţii), ב-1947, בכתב העת "Contemporanul". יצירה זו כוללת דימויים שהפכו לשם דבר, כמו "חלב שחור", הדימוי שבו מתחיל השיר, ראשית המשפט המהווה פזמון חוזר בפוגה. יש בשיר שתי דמויות: דמותו של "איש גר בבית והוא מנגן בנחשים", דמות הקלגס הרודה ביהודים ואף הורג בהם – ומנגד דמות המשורר, שהוא חלק מאישיות קולקטיבית, ה"יהודים", הנקראים בשריקה לחפור קברים, הנקראים לנגן מנגינות ריקודים. שתי הדמויות, במקביל, מעלות לנגד עיני רוחן שתי דמויות נשיות, האחת ששער הזהב שלה מרמז לגרמניותה, היא מרגרטה, והשנייה, ששערה אפר, כראוי ליהודייה שגופתה נשרפה, היא שולמית. לא במקרה בחר צלאן המשכיל בשני שמות אלה – השמות מסמלים את התרבויות: כך מרגרטה, הגיבורה של גתה ב"פאוסט", וכך שולמית, אהובתו של שלמה המלך ועל פי פרשנים מסוימים הדמות המתוארת בשיר השירים. תאודור אדורנו טען ב-1949 ש"לכתוב שירה אחרי אושוויץ זו ברבריות"; ואם כן, ניתן לראות ב"פוגת מוות" את תשובת צלאן, תשובה המוכיחה שיש אמנות ששרדה את השואה ואף צמחה מתוכה. ב-1988 נבחרה הפואמה "פוגת מוות" להיקרא בבונדסטאג לציון יובל לליל הבדולח, ומאז היה לנוהג ברחבי גרמניה להקריא את הפואמה בטקסי יום הזיכרון לשואה.
סגנונו של צלאן
קיימת מחלוקת האם לסווג את שירתו של צלאן כסוריאליסטית, או לפחות כזן מיוחד של סוריאליזם. שירתו אניגמטית, מינימליסטית וגדושה רעיונות; כל מילה היא הֶרְמֵז (אלוזיה), כל צירוף יוצר משמעות.
בשירת צלאן יש ביטוי חזק לארס פואטיקה ולשימוש בניגודים משתלבים, כמו החלב (סמל ללובן) השחור, הקברים (שמקומם המקובל בקרקע) באוויר, פרח (סמל ההתחדשות) האפר (סמל המוות והחידלון) וכך גם שתי דמויותיו ביצירת הפרוזה שלו, "מסע בהרים". שתי הדמויות הם שני יהודים, בני דודים (בני משפחה, המשפחה מאחדת), האחד קליין (קטן) והשני ניגודו, גרוס (גדול).
מוטיב החפירה (כנראה, בעקבות חוויותיו בגדוד העבודה שאליו נשלח בתקופת המלחמה) עולה שוב ושוב בשירתו של צלאן; כך "הקבר שנחפר ברקיע" בפוגת מוות וכך החופרים בשיר "אדמה הייתה בהם והם חפרו", שיר שמפרשים אותו כעוסק בזוגיות, בנישואים.
צלאן שילב בשיריו מילים משפות שונות. כך למשל, בשיר "In Eins", בארבע השורות הראשונות הוא עושה שימוש בארבע שפות: גרמנית, עברית, צרפתית וספרדית. המילים הנוכריות, המובאות מהשפות השונות, מוסיפות לקושי הפענוח של שיריו, ובמיוחד אמור הדבר לגבי המילים העבריות, הזרות לקוראים האירופאים יותר מיתר השפות. חביב היה על צלאן השימוש במילים עבריות בעלות הקשרים דתיים-ליטורגיים, כמו: קדיש, יזכור, תקיעה, קומי עורי ועוד.
שירתו הבוגרת הופכת בהדרגה למוצפנת יותר, מקוטעת ומתמקדת בהברות בודדות. היא ניתנת להשוואה עם המוזיקה של אנטון וברן. יש מבקרים הטוענים שצלאן ניסה לקעקע את השפה כדי לבנות אותה מחדש מהיסודות. עוצמת שירתו ניזונה מהצורך להביע במילים, שלא תמיד השפה יכולה לספק, עדות על ההתרחשות. ז'אק דרידה, בספרו "שיבולת", מביא את שירתו של צלאן כדי להדגים את כוחו של תהליך ההרס.
דימוי נוסף של צלאן, שעשה לו כנפיים והיה לדימוי קאנוני, הוא דימויו של השיר כמכתב בבקבוק. בנאום שנשא לרגל קבלת הפרס הספרותי של העיר ברמן אמר צלאן:
פרסים ויצירות המבוססות על חייו ועל שירתו (רשימה חלקית)
ב-1958 העניקה העיר ברמן לצלאן את פרס הספרות שלה. שנתיים לאחר מכן העניקה לו העיר דרמשטאדט את פרס ביכנר לשירה. בשנת 1966 חבר ועדת פרס נובל לספרות, הנרי אולסון, הציע להעניק את הפרס במשותף לפאול צלאן ולנלי זק"ש, אולם אחרי דיונים החליטה הוועדה להעניק את הפרס לש"י עגנון ולנלי זק"ש.
בשנת 1987 יצא לאור ברומניה הספר של פטרה סולומון, ידידו של צלאן, Paul Celan – dimensiunea românească (פאול צלאן - המימד הרומני) עם הקדמה של נינה קסיאן, שגם תרגמה כמה מהפואמות שלו. בספר זה נכללו יצירות שכתב צלאן ברומנית, תרגומים מפרנץ קפקא והתכתובת שלו עם פטרה סולומון ועם אלפרד מרגול-שפרבר. ב-1990 פורסם הספר בצרפת בשם Paul Celan - l'adolescence d'un adieu וב-2008 הופקה מהדורה שנייה שלו ברומנית.
בשנת 1988 ייסדה קרן הספרות הגרמנית Deutscher Literaturfond את הפרס על שם פאול צלאן, פרס המוענק להישגים יוצאי דופן בתחום התרגום.
בשנת 1995 הלחין המלחין היהודי רומני אנטול ויארו את היצירה המוזיקלית Întrebări și răspunsuri (שאלות ותשובות) ל-4 קולות, על טקסטים מאת פאול צלאן בתרגומו של פטרה סולומון.
באותה שנה 1995 פרסם הוריה דליאנו זכרונות בשם Întâlniri memorabile ("מפשגים בלתי נשכחים") בהם הקדיש פרק Paul Celan, poetul îndurerat (פאול צלאן, המשורר הדואב) להיכרותו עם פאול צלאן אותו פגש בצ'רנוביץ ובבוקרשט (עמ' 184–185)
ב-1997 יצר אנטול ויארו גם את היצירה המוזיקלית Iarba ochilor tăi (עשב עינייך) על טקסטים מאת פאול צלאן, ל-4 קולות.
ג'ון פלסטינר (John Felstiner) פרסם באנגלית, בהוצאת Yale University Press, ב-1995, ספר בשם "פאול צלאן, משורר, שורד, יהודי" - ביוגרפיה מבוקרת ראשונה של המשורר.
אנדריי קורביה (Andrei Corbea) פרסם ברומניה, בהוצאת Polirom, ב-1998, ספר בשם "פאול צ'לאן והמרידיאן שלו" (רמז לנאום המרידיאן המוזכר לעיל), שבו הציג את העולם הפואטי של יוצר זה.
אילנה שמואלי, שבנעוריה קיבלה מצלאן שיעורים בצרפתית ומפגשם המחודש בצרפת היה הקטליזטור לביקור של צלאן בישראל, כתבה ב-1999 ספר על התקופה מהמפגש המחודש ועד מותו, ספר שכלל גם זכרונות מהעבר ומחרוזת שיריו על ירושלים. הספר נושא את השם "אמרי שירושלים ישנה - רשימות על פאול צלאן".
בשנת 2001 הוצגה לראשונה, בדיסלדורף, האופרה של פטר רוזיצקה, "צלאן". האופרה הוצגה ב-2004, בבוקרשט, במסגרת אירועי הסימפוזיון שנערך שם, בימים 24 - 26 בספטמבר, בנושא "צלאן והמרחב התרבותי האירופי".
בשנת 2005 גלעד מישורי הלחין והקליט "תהילים" לרביעיית מיתרים לפי שירים של פאול צלאן.
בשנת 2006 יצא לאור הספר Paul Celan and Martin Heidegger: an unresolved conversation 1951-1970 מאת James K. Lyon. הספר מתרכז ביחסים המורכבים שבין שני האישים ובהשפעתם על צלאן.
יהודה עמיחי כתב שני שירים על צלאן, השיר "מותו של צלאן", שפורסם ב"שירי יהודה עמיחי", כרך שני, עמוד 342 והשיר "פתוח סגור פתוח", העשירי במחזור השירים "שמות, שמות", שפורסם בכרך החמישי, בעמוד 270.
אנסלם קיפר, צייר ופסל גרמני, יצר בתחילת שנות השמונים סדרה של יותר משלושים ציורים הנושאים שמות קשורים לפוגת המוות של צלאן.
אנדרה בוקורשלייב הלחין ב-1984 קטע מוזיקלי בן עשרים דקות לסופרן ול-19 כלים, Lit de Neige (Op.26) (מיטת שלג), עבור פואמה מאת פאול צלאן בתרגומו של אנדרה בושה.
בשנת 2016 הוציא ההרכב הניו-יורקי Late Sea לאור שיר ווידאו The Great White, בעקבות פאול צלאן כחלק מהאלבום הוויזואלי The Writers Trilogy. האלבום זכה ב-Kevin Spacey Foundation Artist of Choice Award.
קישורים חיצוניים
מכתביו:
קפה צ'ריריאנה
עץ הקפה צ'ריריאנה (שם מדעי: Coffea charrieriana) הוא מין של עץ קפה ללא קפאין שנתגלה בקמרון.
קפה צ'ריריאנה הוא המין היחידי ללא קפאין המוכר במרכז אפריקה. עץ זה ממשפחת הפואתיים הוא אחד מ 10 המינים החדשים שתוארו בשנת 2008 על ידי המכון הבינלאומי לחקר מינים באוניברסיטת אריזונה וועדה בינלאומית לטקסונומיה.
עץ קפה זה נקרא על שמו של פרופסור אנדרה צ'אריאר שפיקח על מחקרי קפה ומשימות איסוף דגימות במכון IRD הצרפתי במשך 30 שנה במאה ה 20.
סאלם אלג'מאל
מארי סאלם בן יחיא אלג'מאל (ה'תרי"ט – תחילת חודש ניסן ה'תרצ"ד, 1859 – מרץ 1934) היה רב תימני, שימש כדיין בבית דינו של מארי סלימאן קארה, וכחכם באשי החמישי בצנעא שבתימן.
ביוגרפיה
מארי סאלם אלג'מאל נולד ליחיא בן סעיד ברובע היהודי בעיר צנעא בירת תימן. למד תורה אצל אביו ואצל חכמי העיר. בבית מדרשו היו סדרי לימוד קבועים בתלמוד ובהלכה. שימש בבית הדין בצנעא בראשות הראב"ד מארי סלימאן קארה, והדיינים מארי שלום שמן ומארי שלום מנזלי, עד שנת ה'תרנ"ז (1897). בשנת ה'תרנ"ז (1897) נבחר לשמש כחכם באשי של קהילת צנעא, אך התפטר מתפקידו בתחילת שנת ה'תרנ"ט (1898), עקב חוסר יכולת של הקהילה לשלם לו את משכורתו, בעקבות הרעב שפקד את העיר באותה השנה. בשנת ה'תר"ס (1900) נכלא יחד עם כל ראשי העדה, בעלילה שיהודי הרג מוסלמי.
סדר יומו של מארי סאלם היה מורכב ברובו מלימוד תורה, החל מהשעות הקטנות של הלילה, ומעט בזמנו היה מקדיש לעבודתו בייצור סבון. לצורך עבודתו היה בקשר עם ערביי הכפרים. היה מתפלל בבית הכנסת בית אלאוסטא. מארי סאלם היה מדקדק במצוות, ומתנהג בחסידות על פי מנהגי הקבלה. היה מקפיד על איסור אכילת פת גויים. במחלוקת בעניין הקבלה צידד בתומכי הקבלה. היה אדם נוח ואדיב, לא צעק אפילו על המתחצפים אליו, ועל כן היה אהוב בציבור. בימי שישי היה יוצא לשוק בבגדי שבת וקורא: "שבת יא עיאלי, שרק יא עיאלי".
נפטר בצנעא בתחילת חודש ניסן בשנת ה'תרצ"ד (מרץ 1934).
נכדו הוא חיים גמליאל, פעיל ציוני באריתריאה, שלקח חלק מרכזי בסיוע לכמה מן הבריחות ממחנות המעצר באפריקה של גולי האצ"ל והלח"י.
גרייס קלי (סרט)
גרייס קלי (באנגלית: Grace Kelly) הוא סרט טלוויזיה ביוגרפי מ-1983 אודות גרייס, נסיכת מונקו. הוא שודר לראשונה ב-ABC, קלי סייעה בהליך הפקת הסרט.
הוא צולם מונקו, בקאן ובלונג ביץ'.
דז'ה טפולצאי
ביוגרפיה
דז'ה הופמן נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור הופמן, סוחר בעיר פאפה בהונגריה ושל אטלקה פרוינד. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון ובבית ספר המסחרי הפך לפקיד ועלה על הבמה בשנת 1884 כזמר מקהילה. המנהל הראשון שלה היה שאנדור צ'וקה, שהכיר בכישרונו והוציא אותו מהמקהלה. בין השנים 1886–1888 הוא היה חלק מלהקתו של אלברט קבשי בעיר מישקולץ, בשנת 1891 מנהלו היה גרה אראדי, בשנת 1894 דז'ה טיסאי. הוא שיחק בין השאר בארד, בטימישוארה ובדברצן. ממקום אחרון זה קיבל חוזה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט, בו היה חבר מוביל במשך 21 שנה מפתיחתו בשנת 1896. בהצגת הפתיחה של התיאטרון קיבל את מחיאות הכפיים הראשונות בקומדיה ברנגוק של הסופר ומחזאי מור יוקאי. שמו חפף את תקופת הזוהר המנצחת של תיאטרון הקומדיה, הוא מילא תפקיד כמעט בכל הצגה.
ב-26 במאי 1898 התחתן עם מרישקה ויזווארי ממנה התגרש מאוחר יותר. בין השנים 1917–1921 היה סגן מנהל "התיאטרון העירוני", שם זכה בהישגים ניכרים, במיוחד בקידום מופעי אופרה. ב-18 בנובמבר 1915 נשא נאום פתיחה בלתי נשכח מטעם התאחדות השחקנים הלאומית לפתיחת תיאטרון חדש שהחליף את התיאטרון שנשרף בסובוטיצה. בשנת 1921, יחד עם אנדרה אלמאשי, הקים מכון להשכרת תחפושות. הוא היה חבר במועצת התאחדות השחקנים הארצית במשך 20 שנה ותרם רבות להקמת מוסד הפנסיה לשחקנים. הוא זכה להכרה גם על ידי מועצת התאחדות השחקנים הארצית בכך שציור דיוקנו נתלה באולם המועצה. ב-20 בנובמבר 1921 מונה לסגן מנהל תיאטרון האופרטה של בודפשט, וב-23 בדצמבר 1922 הפך למנהל שלו. בתפקיד זה התרחש מותו הפתאומי בבודפשט ב-26 באפריל 1925. בלווייתו ספדו לו אימרה רובוז, טיבור הלמאי, שאנדור גות (גוטפרוינד), לסלו באוטי, ז'ולט הרשאני, קארוי מדיאר, אישטוון גצי וינה נאג'י.
ילדיו היו השחקן דיולה טפולצאי והשחקנית יולאן טפולצאי.
לוח השנה השוודי
לוח השנה השוודי הוא לוח שנה ייחודי אשר היה בשימוש בממלכת שוודיה בעת המעבר מהלוח היוליאני ללוח הגריגוריאני בין השנים 1700–1712.
בשנת 1699 הוחלט בשוודיה (שכללה אז גם את פינלנד) על מעבר מהלוח היוליאני ללוח הגרגוריאני, שהונהג במדינות השכנות למעלה מעשור קודם לכן. אבל השוודים לא רצו "לדלג" באמצע השנה על אחד עשר ימים, כפי שעשו המדינות האחרות (כיוון שהלוח היוליאני נמצא אז בפיגור של 11 יום לעומת הלוח הגרגוריאני), ובחרו לפרוס את התיקון על פני מספר שנים ולהפחית יום אחד בכל שנה (הדעות חלוקות אם הכוונה הייתה להפחית יום אחד בכל אחת מהשנים 1700 - 1710 או לבטל את ימי 29 בפברואר בשנים 1700 - 1740), עד שיתאחדו עם יתר המדינות שכבר עברו ללוח הגרגוריאני.
בסופו של דבר, ההחלטה לא החזיקה מעמד. בשנת 1700 אכן בוטל 29 בפברואר (כנדרש לפי הלוח הגרגוריאני, אך בניגוד ללוח היוליאני), אבל בשנים הבאות כבר לא זכרו השוודים להחסיר יום. אז גילו השוודים שהם נותרו לבד עם "הלוח השוודי" – עשרה ימים מאחורי מדינות הלוח הגרגוריאני, ויום לפני מדינות הלוח היוליאני – דבר שהקשה על התקשורת ועל המסחר עם מדינות אחרות.
בינואר 1711 הכריז מלך שוודיה קרל ה-12 על ביטול התוכנית המקורית וחזרה ללוח היוליאני. לשם כך היה עליו להוסיף יום אחד, והוא עשה זאת בחודש פברואר 1712. כך, בשנת 1712, הוסיפו השוודים שני ימים לחודש פברואר, במקום יום אחד, וספרו בו 30 יום.
בשנת 1753 דילגו השוודים על 11 יום (בקצרם את חודש פברואר ל-17 ימים) והצטרפו ללוח הגרגוריאני. עם זאת, רק החל משנת 1844 החלו השוודים לקבוע את מועד חג הפסחא לפי לוח השנה הגרגוריאני.
הנרי אלן (צייר)
הנרי אלן (באנגלית: Henry Allan; 18 ביוני 1865 - 2 בספטמבר 1912) היה צייר אירי. הוא למד אמנות בבלפסט ובדבלין, והמשיך את לימודי האמנות שלו באנטוורפן, לצד ריצ'רד מוינאן בן זמנו. הוא זכה במספר פרסים באקדמיה של אנטוורפן וכן בפרס טיילור באגודה המלכותית של דבלין.
ראשית חייו באירלנד
הנרי אלן נולד ב-18 ביוני 1865 הוא היה בנם הצעיר של ויליאם ואן אלן. ויליאם אלן היה מזקק אלכוהול ב-Bokular's Walk בדונדאלק, בעוד אן אלן הייתה בתו של הכומר סולומון בראון, שהיה כומר פרסביטריאני בקסלדוסון שבמחוז לונדונדרי. אלן החל את הכשרתו כאמן בבלפסט ובדבלין. בין 1882 ל-1883, הוא למד בבית הספר לאמנות של דבלין לצד האמן רודריק אוקונור. אוקונור נחשב לאחד האמנים האיריים הטובים ביותר ועבודותיו מוצגות במוזיאונים שונים ברחבי העולם.
השנים באנטוורפן
בגיל שמונה עשרה, במאי 1884, אלן נרשם לקורס קיץ באקדמיה רויאל באנטוורפן, בלגיה. אליו הצטרפו אוקונור וריצ'רד ט. מוינאן שלמדו גם הם בבית הספר לאמנות של דבלין, אולם הוא למד שם ב-1879 לפני אלן. בהיותו באנטוורפן, אלן חלק חדר עם סטודנטים אירים אחרים כמו מוינאן ואדווין היל ליד המכללה, מאוחר יותר עבר למקום אחר. הייתה נוכחות גדולה של אמנים אירים צעירים באקדמיה בשנות ה-80, מה שאיפשר לאלן לעבוד לצד אמנים כמו דרמוד אובריאן. וינסנט ואן גוך היה לזמן קצר סטודנט באקדמיה רויאל בין 1885 לתחילת 1886. ואן גוך כתב מכתב באנגלית בהיותו בפריז ב-1886 לצייר האנגלי H.M. Livens שתוארך באופן שגוי ל-1887, ומתייחס לליוונס כ-'Levens'. במכתב זה, הוא מזכיר את 'אלן', והאינדקס של המכתבים השלמים של וינסנט ואן גוך מציין 'H. אלן.', כנראה מתייחס להנרי אלן. אלן חזר לאירלנד ב-1888.
באקדמיה המלכותית היברניאן
באקדמיה יזם אלן את לימודיו בקורס העתיקות. זמן קצר לאחר מכן הוענק לו הפרס החמישי על ציור מדמות במאי 1885. הוא למד אצל קארל ורלט בשיעור ציור חיים, שם ב-1887 הגיע למקום הרביעי בציור המבוסס על דגם. בעוד שרבים מהאמנים האירים באנטוורפן התיישבו מאוחר יותר בצרפת כדי לצייר, אלן נסע חזרה לאירלנד, ב-1888. אלן קיבל השראה מעבודותיהם של אמנים המזוהים עם אסכולת האג, כמו יוזף ישראלס, כפי שהיה במקרה של תלמידים אירים רבים באנטוורפן, ואלמנט זה של נוסטלגיה מתגלה בציור של אלן 'פנים הולנדיות'.
הוא החל להציג את ציוריו בהאקדמיה המלכותית היברניאן בשנת 1889, והמשיך לשלוח יצירות אמנות לתערוכה השנתית של הגלריה עד 1912, עם סך כולל של 113 יצירות שהוצגו. בשנת 1893, ציורו "מוכר הגפרורים הקטן" זיכה אותו בפרס אלברט, מה שהוביל, בסופו של דבר, לכך שהוא נבחר כחבר שותף באקדמיה המלכותית היברניאן ב-18 באפריל 1895.
הציור היקר ביותר שלו במחיר של 250 פאונד הוצג ב-1898, שנקרא "חוק לחימה - פרק של המרד האירי ב-1798", שלאחריו הציג באקדמיה המלכותית היברניאן את "הנשים הקדושות וג'ון הקדוש". וכתוצאה מכך הפך לחבר מלא באקדמיה המלכותית היברניאן ב-18 בינואר 1901.
הוא שימש כגזבר של האקדמיה המלכותית מ-1909 עד 1911. עבודותיו הוצגו גם בתערוכה הבינלאומית של קורק ב-1902 ובתערוכה הבינלאומית האירית. בדבלין ב-1907, כשהוא משתלב בשתי תערוכות של אמנות אירית בלונדון: תערוכת ציורים איריים ב-1904, ותערוכת וייטצ׳פל לאמנות אירית ב-1913.
במת מיצג
במת מיצג הוא מרכז ישראלי לאמנות בינתחומית העוסק באמנות המיצג. במרכז שוכן אנסמבל 209 ומתקיים בו פסטיבל זז.
אנסמבל 209
בשנת 1988 הקימו דן זקהיים, תמר רבן וענת שן את עמותת "מקלט 209" אשר שכנה במקלט ציבורי 209 ברמת אביב. העמותה יצרה אירועי מיצג עצמאיים ואירחה אמנים נוספים. אמני מקלט 209 פעלו בפסטיבל ישראל, מוזיאון ינקו דאדא והמוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן. לאחר מותו של זקהיים ב-1994 שונה שם העמותה ל'עמותת מקלט 209 ע"ש דן זקהיים'.
בשנת 2001 הקימה העמותה את "אנסמבל 209" ואת במת מיצג אשר משמש לו בית. האנסמבל הוא קבוצת יוצרים בינתחומיים. מבין יצירותיהם לאורך השנים "החוק התרמודינמי השני", "סיפורי סבתא", "Cookies", "תחת השמש", "דינג דונג", "בית רבנדרה אבלה" ועוד, שהוצגו בישראל ובעולם.
במת מיצג
במת מיצג הוקמה תחילה ב"בית מרכזים" בדרום תל אביב כ"מרכז לאמנות בינתחומית המשתמש כבית לאמני מיצג בישראל". לאחר שריפת המקום ביוני 2003, עברה הפעילות לתחנה המרכזית החדשה של תל אביב במרץ 2004. הבמה מקיימת ערבי מיצגים הפתוחים לקהל הרחב ואת פסטיבל זז. בבמת מיצג ישנם ספרייה וארכיון לתיעוד אמנות המיצג, היחידים מסוגם בישראל. המנהלת האמנותית של במת מיצג מאז הקמתו ועד 2018 הייתה תמר רבן.
בשנת 2015 במת מיצג הייתה בסכנת סגירה, לאחר שמשרד התרבות, בהוראת הדרה מירי רגב, הפסיק להעביר את כספי התמיכה שהיוו את עיקר המימון של הפעילות של המקום. לאחר גיוס כספים בתערוכת מכירה של יצירות אמנות, המרכז הצליח להמשיך לפעול.
פסטיבל זז
פסטיבל ZAZ הוא פסטיבל בינלאומי לאמנות המיצג אשר הושק ב-2006. הפסטיבל "נועד ליזום עשייה אמנותית של אמני מיצג במרחבים גאוגרפים ותרבותיים-חברתיים משתנים ברחבי ישראל". בפסטיבל משתתפים דרך קבע אמני מיצג מרחבי העולם.
לנה דל ריי
דל ריי נולדה בניו יורק וגדלה בה. את קריירת המוזיקה שלה החלה בשנת 2005. כמו כן, היא זכתה להצלחה עולמית בשנת 2011, כאשר סינגל הבכורה שלה, "Video Games", הצליח להגיע אל המקום ה-9 במצעד הסינגלים הבריטי, ובנוסף, כבש צמרות מצעדים רבות בכל רחבי העולם. השיר נכלל באלבומה השני, Born to Die, שיצא ב-27 בינואר 2012. האלבום זכה להצלחה רבה ונמכר בלמעלה משבעה מיליון עותקים ברחבי העולם. דל ריי זכתה בהכרה נוספת לאחר שהאלבום Born to Die הגיע למקום השני במצעד הבילבורד 200, והיה לאלבום הרביעי הנמכר ביותר בשנת 2012.
בתוך אלבומה Born to Die, נכלל גם הלהיט "Summertime Sadness", שהופק על ידי סדריק ג'רוואה, והגיע למקום השישי במצעד הבילבורד הוט 100. המיני-אלבום, Paradise, שיצא בנובמבר זיכה את דל ריי במועמדות לפרס הגראמי, בקטגוריית – "אלבום הפופ הווקאלי הטוב ביותר של השנה". שלושה שירים מ-Paradise הושמעו בסרטה הקצר Tropico, שיצא לאקרנים בדצמבר 2013. בשנת 2014 הוציאה דל ריי את אלבום האולפן השלישי שלה, Ultraviolence, אשר זכה לביקורות חיוביות; והיה לאלבומה המצליח ביותר בארצות הברית.
בשנת 2015, ערכה סיבוב הופעות בצפון אמריקה עם קורטני לאב וגריימס. כשנה לאחר מכן, הוציאה את אלבום האולפן הרביעי שלה, Honeymoon, שזכה גם הוא לביקורות חיוביות, ומכירותיו בשבוע הראשון לצאתו היו הרביעיות הגבוהות ביותר בארצות הברית ב-2015. אלבומה החמישי, Lust for Life, יצא ב-2017, ומיד לאחר צאתו כיכב במצעדים כגון בילבורד והיה מועמד לפרס גראמי לאלבום הפוק הקול הטוב ביותר. אלבום האולפן השישי של דל ריי, , יצא ב-30 באוגוסט 2019. ספרון השירים הראשון שלה, Violet Bent Backwards Over the Grass, ייצא באופן עצמאי במהלך שנת 2019, אלבום האולפן השביעי של דל ריי, Chemtrails over the Country Club, יצא לאור ב-19 מרץ 2021.
לנה דל ריי מכנה את הסגנון שלה "ננסי סינטרה בגרסת הגנגסטרים".
ביוגרפיה
דל ריי גדלה בלייק פלסיד שבמדינת ניו יורק, ולמדה בבית ספר יסודי קתולי. היא למדה שנה אחת בתיכון שבו לימדה אמה, והחלה לשיר במקהלת הכנסייה שלה כשהייתה ילדה. בגיל חמש עשרה נשלחה לבית הספר קנט על ידי הוריה כדי לעזור לה להתמודד עם התמכרותה לאלכוהול. בילדותה רצתה דל ריי להיות משוררת; אביה היה משורר חובב ואמה חובבת שירה.
לאחר שסיימה את התיכון, התקבלה דל ריי לאוניברסיטת המדינה של ניו יורק, אך החליטה לא ללמוד בה. במקום זאת, עברה ללונג איילנד למשך שנה, יחד עם דודה ודודתה, ועבדה כמלצרית. בתקופת מגוריה בלונג איילנד למדה מדודה לנגן בגיטרה, והבינה שהיא יכולה "לכתוב מיליון שירים עם ששת האקורדים הללו". דל ריי החלה לכתוב שירים ולבצעם במועדונים ברחבי העיר, תחת שמות במה שונים. "תמיד שרתי, אבל לא תכננתי 'לרדוף אחרי זה' ברצינות", אמרה. "כשהגעתי לניו יורק הייתי בת שמונה עשרה, והתחלתי להופיע במועדונים בברוקלין; יש לי חברים טובים ואוהדים מסורים בסצנת האנדרגראונד".
בסתיו שלאחר מכן, החלה ללמוד באוניברסיטת פורדהם לתואר ראשון בפילוסופיה. דל ריי נימקה את בחירתה זו בכך שהפילוסופיה "גישרה על הפער בין אלוהים למדע... התעניינתי באלוהים וכיצד הטכנולוגיה יכולה לקרב אותנו אל הגילוי מאין באנו ולמה". לדבריה, התקשתה להתיידד בקולג', "כאשר החוויה המוזיקלית שלי החלה".
דל ריי הייתה גרה בתחילה בברונקס, ועברה לניו ג'רזי בזמן לימודיה. היא התנדבה למען נוער חסר קורת גג, בתוכניות לגמילה מסמים ומאלכוהול, ובתוכנית לצבוע ולשקם בתים של שמורה אינדיאנית במערב ארצות הברית. לאחר תום לימודיה עברה לברוקלין, שם התגוררה במשך ארבע שנים.
דל ריי היא צמחונית.
2005–2010: תחילת הקריירה
ב-25 באפריל 2005, נרשם על שם אליזבת וולרידג' גרנט אלבום במשרד זכויות היוצרים של ארצות הברית. שם האלבום היה Rock Me Stable ו-Young Like Me, נרשם כשם נוסף. שמות השירים באלבום לא ידועים (לציבור הרחב). בשנים 2005–2006 הקליטה אלבום אקוסטי בשם Sirens תחת השם מאי ג'יילר (May Jailer); האלבום הודלף לאינטרנט במאי 2012.
ב-2006 הופיעה דל ריי בפעם הראשונה בתחרות השירים בשידור חי בוויליאמסבורג. שם פגשה את ואן וילסון, צייד כישרונות מחברת ההקלטות. ב-2007, בשנתה האחרונה בקולג', היא חתמה על חוזה של עשרת אלפים דולר עם, ועברה לפארק קרוואנים בניו ג'רזי. באוקטובר 2008 הוציאה מיני-אלבום בשם Kill Kill, יחד עם דוד ניקטרן, בעל חברת ההקלטות שבה היא חתומה.
בינואר 2010 הוציאה את אלבום הבכורה שלה באורך מלא, Lana Del Ray. במשך זמן קצר היה האלבום זמין באייטונס. אביה, רוברט גרנט, סייע בשיווקו. דל ריי אמרה ש"דוד ביקש לעבוד איתי יום לאחר שקיבל את הדמו שלי. הוא ידוע כמפיק עם יושר רב שהיה בעל אינטרס לעשות מוזיקה שאינה רק פופ", אך אלבומה נגנז. במקום זאת החלה לעבוד בשירות הקהילה, "הגשת עזרה להומלסים, שיקום מסמים ומאלכוהול - כך היו חיי בחמש השנים האחרונות", אמרה ב-2012.
דל ריי רכשה את הזכויות על אלבום הבכורה שלה מחברת ההקלטות,. לטענת דוד קאנה, מפיק האלבום, דל ריי עשתה זאת כי האלבום "עשוי להקשות על הזדמנויות עתידיות" ואף טען שזה "חלק מאסטרטגיה מחושבת". דל ריי עצמה טענה שעשתה זאת כי "שום דבר לא קורה [שם]". כמה חודשים לאחר צאת אלבום הבכורה שלה עברה ללונדון, שם גרה עם בן מוסון - אחד ממנהליה החדשים - "במשך כמה שנים".
על בחירת שם הבמה שלה אמרה "רציתי שם שאוכל לעצב את המוזיקה לקראתו. הלכתי למיאמי לדי הרבה זמן, ודיברתי הרבה ספרדית עם חבריי מקובה. לנה דל ריי הזכיר לנו את הזוהר של חוף הים. וזה מתגלגל מדהים על הלשון". עורכי דינה ומנהליה המציאו את השם, ושכנעוה לאמצו.
ב-1 בספטמבר 2010, דל ריי הופיעה עם מאנדו דיא'או ב-MTV Unplugged שלהם בUnion Film-Studios בברלין.
2011–2013: Born to Die ו-Paradise
אחרי שהעלתה מספר סרטונים ליוטיוב, חברת ההקלטות סטריינג'ר רקורדס גילו את גראנט אשר חתמה על חוזה איתם, והוציאה את סינגל הבכורה שלה "Video Games". גראנט סיפרה: "העליתי את השיר לפני כמה חודשים, מכיוון שהיה האהוב עליי. למען האמת, הוא לא היה אמור להיות סינגל, אבל הוא באמת נגע באנשים". השיר זיכה אותה בפרס "הדבר הגדול הבא" בקיו אווארדס באוקטובר 2011 ו"השיר העכשווי הטוב ביותר" בפרסי אייבור נובלו ב-2012. באותו החודש דל ריי חתמה על עסקה משותפת עם אינטרסקופ רקורדס ופולידור רקורדס כדי לקדם את אלבום האולפן השני שלה Born to Die, וגם דגמנה לרשת האופנה H&M.
הסינגל השני "Born to Die" יצא ב-30 בדצמבר וזכה גם להצלחה גדולה כאשר נכנס לעשירייה הפותחת בכ-8 מדינות, ואף הקליפ של השיר זכה ליותר מ-270 מיליון צפיות, הסינגל השיווקי הראשון יצא ב-6 בינואר ונקרא: "Off to the Races", הסינגל לא זכה להצלחה כמו קודמיו וגם הסינגל השיווקי שאחריו ("Carmen") לא זכה להצלחה. הסינגל השלישי יצא לאור ב-6 באפריל ונקרא: "Blue Jeans" השיר זכה להצלחה גדולה ונכנס לעשירייה הפותחת בכ-4 מדינות (ביניהם גם ישראל) והקליפ שלו זכה ליותר מ-250 מיליון צפיות. הסינגל הרביעי "Summertime Sadness" התפרסם בעיקר בזכות הרמיקס של השיר אותו עשה סדריק ג'רוואה, והגיע למקום השישי בבילבורד הוט 100, ולעשירייה הפותחת ביותר מ-10 מדינות, הגרסה המקורית זכתה להצלחה גם היא כאשר זכתה ליותר מ-300 מיליון צפיות, ולעשירייה הפותחת ב-8 מדינות, השיר נחשב לשיר שהביא לגראנט את הפריצה הגדולה.
בתחילת שנת 2012, הייתה ההופעה הטלוויזיות הראשונה של דל ריי ב"סאטרדי נייט לייב" בה הופיעה עם השירים "Video Games" ו-"Blue Jeans", ההופעה אכזבה רבות ממעריציה של דל ריי שטענו שהיא לא "...שולטת בקול שלה, אשר נע בין 'גבוהים' ל'נמוכים' ללא הבחנה". ואף הייתה עליה ביקורת שהיא "בובה" של חברות התקליטים ולא יוצרת אמיתית.