cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויאצ'סלב לבדב
לאחר התקרית
ב-21 במאי 2014, על פי הצעת נשיא הפדרציה הרוסית, הוא מונה על ידי מועצת הפדרציה כיו"ר בית המשפט העליון המאוחד של הפדרציה הרוסית, לאחר שבית המשפט העליון מוזג עם בית המשפט העליון לבוררות.
השקפות משפטיות ותפקיד מקצועי
במהלך עבודתו בבית המשפט בעיר מוסקבה העביר לבדב שוב ושוב הרשעות בתיקים פליליים בביצוע פעילויות "אנטי-סובייטיות" (בפרט נגד פליקס סבטוב ואלנה סניקובה ). הוא טען בעיתונות ובטלוויזיה כי להרשעת תיקי שוחד, החלפת מאסר בקנס אינה יעילה. הוא דגל בדחיית הפלילים של פשעים בכובד ראש קל והסמכתם מחדש כעבירות מינהליות, להפחתת סכום הערבות של נאשמים מובטלים ל-50 אלף רובל. לבדב סבור כי על השופט להימנע מתקשורת חוץ פרוצדורלית ולסרב לדיון פרטי או טלפוני בתיקים ספציפיים עם סגנים, פקידים ואזרחים. שוב ושוב אמר כי החלטות מליאת בית המשפט העליון של הפדרציה הרוסית הן מחייבות לבתי משפט בעלי סמכות כללית.
משפחה ותחביבים
נשוי ואב לשלושה ילדים בוגרים. לבדב חובב ג'אז, הוא מנגן בסקסופון. במשך שנים רבות היה חברו של הזמר מוסלמים מגומאייב. בצעירותו עסק באגרוף. כל חייו - אוהד קבוצת הכדורגל טורפדו.
העברה בין-דורית
העברה בין-דורית היא תופעה המתארת דפוסי הורות המשתחזרים מדור לדור. אדם שחווה התנהגות מסוימת או סגנון יחסים כלשהו עם הוריו, נוטה במסגרת יחסיו עם ילדיו לשחזר את אותה התנהגות.
ילדותו של אדם משפיעה על ההתנהגות שלו, על תפיסות העולם שלו, על האופן בו הוא חווה את העולם, על האופן בו הוא יוצר קשר עם אחרים, וגם על האופן בו הוא יוצר קשר עם ילדיו. דפוסי התנהגות אלו, בין אם הם חיוביים או שליליים, רצויים או לא רצויים, מוטבעים באדם, וקשה להימנע מלחזור עליהם בקשר עם הילדים.
אותם דפוסים וזיכרונות שנשמרו אצל האדם בבית הוריו, עולים כאשר הוא מתמודד עם אתגר חינוכי. כאשר ההורה לא מודע אליהם, סביר שהוא ישחזר את הדפוסים של הוריו. לדוגמה, אדם שבילדותו סבל מרגשות תחרות עם הוריו, תופס את מסגרת היחסים כמאבק שליטה, וכתוצאה מכך גם ילדיו יהיו עסוקים בתחרות על השליטה בבית. באופן דומה, אדם שהוריו היו ביקורתיים מאוד, יחנך את ילדיו לרף גבוה של ערכים.
באותה מידה שהשפעתם של אירועים קשים שחווה אדם בילדותו, יכולה לעבור לילדיו, כך גם השפעות טובות וכוחות שיש לאדם יכולים לקבל ביטוי באופן גידול הילדים. המודעות אל הכוחות והחולשות היא זו שיכולה להשפיע במידה מסוימת על מה שעובר הלאה.
ניתן למצוא הד לרעיון הזה גם בתלמוד: "מעשה אבות- סימן לבנים".
גוש עציון
גּוּשׁ עֶצְיוֹן הוא גוש יישובים יהודיים מדרום לירושלים, בין בית לחם לחברון. ניסיונות ההתיישבות היהודית באזור החלו ב-1927. ארבעה קיבוצים שהוקמו בגוש בשנים 1943–1947 נחרבו במהלך הקרב על גוש עציון במלחמת העצמאות. לאחר מלחמת ששת הימים חודשה ההתיישבות היהודית בגוש עציון, וכיום מתגוררים בו כ-26,120 אזרחים ישראלים. יישובי הגוש, למעט אפרת, משתייכים למועצה אזורית גוש עציון.
האזור נקרא על שמו של שמואל צבי הולצמן (הולץ בגרמנית הוא עץ, מכאן מילה עציון).
גאוגרפיה
גוש עציון ממוקם דרומית לירושלים ומזרחית לעמק האלה ומשתרע מכרמי צור בדרום ועד הר גילה בצפון. מעלה רחבעם במזרח, ביתר עלית וגבעות במערב. גובה האזור כ-950 מ', ושיאו בפסגת רכס א-צלח המגיעה לגובה של 997 מטרים מעל פני הים, בשטח היישוב נווה דניאל. מבחינה גאוגרפית נחשב צפון גוש עציון לחלק מהרי ירושלים, ורובו הגדול לחלק מהר חברון. חלקו המזרחי מצוי בספר מדבר יהודה. פני השטח באזור הגוש הרריים וכמו שאר הרי יהודה, ובניגוד לשומרון אין בהם תצורה בולטת של בקעות ורכסים, והבדלי הגובה בסביבה הקרובה לא גדולים מאוד.
במזרח גוש עציון עומד מבצר הרודיון – שרידיו של ארמון הקיץ המפואר והמבוצר שבנה המלך הורדוס על גבי תל מלאכותי, בתקופת השלטון הרומאי בארץ ישראל.
לגוש עציון ניתן להיכנס דרך צידו המזרחי - במרחק של שמונה דקות נסיעה על כביש 398 אשר מחבר את הר חומה ליישובי מזרח גוש עציון, דרך כביש 60 המגיע מירושלים דרך כביש המנהרות, ולשאר יישובי הגוש או ממערב - דרך כביש 375 העולה מבית שמש לכיוון ביתר עילית, או דרך כביש 367 מצומת עציונה.
באזור גוש עציון נובעים מספר מעיינות שכבה בספיקות שונות, המרכזיים שבהם נמצאים מסביב ליישוב בת עין - עין סג'מה, עין משואות, עין מסלע ועין ליבנה.
גוש עציון בתקופת המנדט
ההתיישבות היהודית באזור בעת החדשה החלה בהקמת היישוב מגדל עדר ב-1927 על ידי הרב נח גד וינטרוב, ובתמיכת הרב מנחם מנדל כשר. אולם עקב מאורעות תרפ"ט ב-1929 עזבו המתיישבים את המקום. ניסיון התיישבות שני היה בשנת 1935 על ידי חברת "אל ההר" מיסודם של שמואל צבי הולצמן ("הולץ" ביידיש ובגרמנית - "עץ", ומכאן השם עציון), יצחק צבי רקובסקי ואברהם אפשטיין שרכשו אדמות רבות בהר חברון מערביי האזור. אולם גם ניסיון זה נכשל בשל מאורעות תרצ"ו. תנועת הקיבוץ הדתי העלתה למקום שלושה קיבוצים:
ב-כ"ח בניסן תש"ג - 3 במאי 1943 הקימו חברי קבוצת אברהם את קיבוץ כפר עציון.
ב-כ"ח בחשוון תש"ו - 4 בנובמבר 1945 עלו למקום חברי משואות יצחק.
ב-כ"ז בתשרי תש"ז - 22 באוקטובר 1946 עלו למקום חברי עין צורים.
ב-כ"א בשבט תש"ז - 11 בפברואר 1947 עלו למקום חברי השומר הצעיר והקימו את קיבוץ רבדים.
במלחמת העצמאות
בתוכנית החלוקה של האו"ם נכלל אזור גוש עציון בתחומי המדינה הערבית המוצעת. עם פרוץ מלחמת העצמאות הטילו הערבים מצור על יישובי הגוש וניתקו את דרכי האספקה אליהם. המתיישבים ניסו להחזיק מעמד, ונשלחו אליהם כמה פעמים תגבורות, בין השאר שיירת העשרה, שיירת נבי דניאל ומחלקת הל"ה.
ביום חמישי, ד' באייר תש"ח (13 במאי 1948), יום אחד בלבד לפני הכרזת המדינה, נפל כפר עציון. 242 חברי הקיבוץ, לוחמי הפלמ"ח והחי"ש נהרגו תוך כדי קרב. כמה עשרות לוחמים ואזרחים שנכנעו לכוחות סדירים של הלגיון הערבי, נטבחו על ידי חיילי הלגיון הערבי וערביי האזור. ארבעה לוחמים הצליחו להימלט. שאר שלושת הקיבוצים נכנעו והמגנים, כ-240 איש נלקחו בשבי, ונשלחו למחנות שבויים בירדן ששם הוחזקו כ-10 חודשים עד להחלפת שבויים. השטח נכבש על ידי ירדן, היישובים נחרבו כמעט לחלוטין, בשטחם הוקמו מחנות של צבא ירדן, ועל חורבות משואות יצחק הוקם מחנה פליטים פלסטינים.
ארבעת היישובים הוקמו מחדש במקומות אחרים בישראל, ניר עציון (על ידי תושבי כפר עציון) שבחוף הכרמל, משואות יצחק ועין צורים באזור מועצה אזורית שפיר, וקיבוץ רבדים באזור מועצה אזורית יואב.
גוש עציון לאחר מלחמת ששת הימים
כשעבר האזור לשליטה ישראלית ב-1967 לאחר מלחמת ששת הימים, הקימו מחדש בני הדור השני של מתיישבי כפר עציון, בהם חנן פורת, את הקיבוץ. בשנת 1969 קם הקיבוץ ראש צורים על השטח שבו היו עין צורים ורבדים. בשנת 1969 הוקם היישוב אלון שבות, שבו התגוררו התלמידים והרבנים של ישיבת הר עציון. מאז הוקמו עוד 14 יישובים בגוש, בין היתר היישוב בת עין שהוקם בשנת 1989 בסמוך לשרידי היישוב ההיסטורי משואות יצחק.
מרבית היישובים בגוש משתייכים למועצה אזורית גוש עציון. היישובים אפרת וביתר עילית הם במעמד של מועצה מקומית ועיר בהתאמה.
ב-31 באוגוסט 2014 הכריזה המדינה, כתגובה לרצח שלושת הנערים, כי בכוונתה להכריז על כ-4,000 דונם בגבעות גוש עציון כאדמות מדינה. ההכרזה גרמה ביקורת מצד גורמים פוליטיים בישראל, וכן מצד ארצות הברית והאיחוד האירופי.
יישובי המועצה האזורית גוש עציון
סה"כ: 14.
היישוב קידר נמצא בשטח המועצה, אך נחשב חלק מגוש אדומים ולא מגוש עציון.
מאחזים בשטח המועצה
סה"כ: 14.
כלל יישובי הגוש: 29.
ישראל קלמי
דוקטור ישראל משה קלמי (בבולגרית: Исраэль Калми; 1885, רוסה, נסיכות בולגריה – 1966, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה עורך דין בעיר הולדתו ואחר כך בסופיה. בהמשך היה חבר הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה. לקח חלק פעיל במאבק להשבת זכויות היהודים, לאחר מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
ישראל משה קלמי, נולד ברוסה. רכש השכלה תיכונית בתיכון על שם חריסטו בוטב אשר בעיר הולדתו. בהמשך, יצא ללימודי משפטים בפקולטה למשפטים בברלין, גרמניה, באמצעות מלגה ממשפחת רוטשילד, את הלימודים סיים בתואר דוקטור למשפטים, מאוניברסיטת היידלברג.
בין מלחמות העולם
דר' קלמי, עבד כעורך דין מסחרי. נטל חלק בפעילות ציבורית, היה חבר בית הדין היהודי לענייני משפחה והיה חבר הנהלת קרן התרומות "מלביש ערומים".
מלחמת העולם השנייה
החל מאמצע שנות ה-30, החל הממשל הבולגרי, בפעולות התקרבות לגרמניה, במטרה להשיב באמצעות כך, חלקים מבולגריה, שנגרעו ממנה בעקבות ההפסד במלחמת העולם הראשונה. כחלק מצעדי התקרבות לגרמניה הנאצית, חוקק ב-23 בינואר 1941, החוק להגנת האומה, אשר הצר מאוד את זכויות היהודים. כחלק מפעילות אנטי יהודית, ב 1943, התגבש מהלך ממשלתי, לגרוש יהודים מתחומי בולגריה, למחנות ההשמדה בפולין. בפברואר 1943, נחתם הסכם בין בולגריה לגרמניה, לפיו יגורשו יהודי תראקיה ומקדוניה ("השטחים המשוחררים") לפולין. במקביל, הוחל בהעברת יהודים למחנות זמניים, דר' קלמי ואחרים, פעלו לצימצום מספר היהודים שהועברו למחנות.
במאי 1943, גורשו יהודי סופיה לעיירות שדה, על מנת להקל את איסופם באמצעות רכבות ושליחתם למחנות ההשמדה. דר' קלמי ומשפחתו הוגלו לעיירה צ'רביין ברייג (cherven bryag). הניסיון לגרש יהודים, מבולגריה עצמה לפולין סוכל, בזכות מאבק שנוהל על ידי ראשי יהדות בולגריה בתמיכת דימיטר פשב סגן נשיא הפרלמנט הבולגרי, המטרופוליט סטפן ראש הכנסייה הבולגרית והמטרופוליט קיריל ראש הכנסייה הבולגרית בפלובדיב, וכן בשל התנגדות אישי ציבור בולגרים, סופרים איגוד עורכי הדין איגוד הרופאים ואזרחים מכל גוני הקשת הפוליטית.
ב-1 ביוני 1944, קמה ממשלה חדשה, בראשות איוואן בגריאנוב, שנחשב לפרו מערבי. בפגישה בין בגריאנוב לאישי ציבור יהודיים, הוחזרה לפעילות הקונסיסטוריה בראשות קולונל אברהם תג'ר. דר' קלמי התמנה לחבר הקונסיסטוריה.
בגריאנוב, נועד עם חברי הקונסיסטוריה. הוצע להכין הצעת חוק, לפיה יוחזרו ליהודים, באופן מדורג, זכויותיהם. בגריאנוב, הודיע על כוונתו לפעול לביטול החוק והתקנות להגנת האומה. לצורך כך, בגריאנוב בקש להיעזר במשפטן בעל שיעור קומה, וקיבל את המלצתו של קולונל תג'ר, להיעזר בדר' קלמי, שבגריאנוב הכיר כמשפטן מיומן ומוכשר. יצוין כי בנושא תהליך ביטול החוק להגנת האומה, קיימים מקורות מאוחרים המציינים, כי לתפקיד הממונה על הקומיסריון לענייני יהודים מונה השופט דימיטר פרוטיץ' מסופיה, והוא זה אשר בתיאום עם בגריאנוב, שר המשפטים החדש אלכסנדר סטאלייסקי (Александър Сталийски) ונציגי הקונסיסטוריה היהודית, הכין טיוטת חוק שבמסגרתו יבוטלו החוקים והתקנות שהוטלו על יהודי בולגריה. הצעתו של פרוטיץ הובאה בהמשך לאישור הפרלמנט.
ב-20 ביוני 1944, שלח דר' קלמי לבגריאנוב, מכתב מנומק, באמצעות הצלב האדום, בו הוא מציין מספר הגבלות שיש לבטלן באורח מיידי ובקשות שונות: הסרת החובה לשאת כפתור צהוב מגן דוד, מתן חופש תנועה, הזכות לבקר בסופיה עיר הבירה, החזרת זכות העבודה, פתיחת בתי הספר היהודיים, בתי כנסת ובתי הדין, הענקת קצבאות מזון והלבשה, תמיכה ממשלתית במטבחים ציבוריים, שחרור ממחנות העבודה, ביטול שעות העוצר, ביטול צו האוסר על יהודים להיכנס למיקלטים, והחזרת זכות מגורים, בכל מקום.
בהמשך למכתב, נפגשו השניים יומיים או שלושה לאחר 20 ביולי 1944. בפגישה, התבקש דר' קלמי, לנסוע לערים מסוימות, בהן היה ריכוז יהודים, בבולגריה ולהציג את כוונת בגריאנוב לבטל את החוק להגנת האומה, ולקיים את הדרישות להשבת זכויות אזרחיות ליהודים, כפי שהוצגו על ידי דר' קלמי.
הוועדים היהודיים המקומיים בקהילות מאורגנות וביישובים בהם שהו מגורשי סופיה, בפלבן, שומן, ראזגרד, לוקוביט, פרובאדיה ובטרגובישטה, ארגנו אסיפות פומביות, בהן הרצה דר' קלמי.
ב-5 בספטמבר 1944, בוטל החוק להגנת האומה. ב-9 בספטמבר 1944, נכנס הצבא הסובייטי לסופיה, וכוחות פרו קומוניסטים תפסו את השלטון. ממשלת חזית המולדת, תנועה שנלחמה בממשלה הפרו גרמנית, הקימה בית משפט עממי. בגריאנוב, הואשם בפשעים נגד העם הבולגרי, הועמד לדין והוצא להורג. דר' קלמי העיד במשפט.
משפחתו
דר' קלמי, היה נשוי ללאורה לבית קנטי, נכדתו של שלמה אברהם רוזאניס ובת דודתו של הסופר אליאס קנטי, חתן פרס נובל לספרות. לזוג נולדו שני ילדים; בן משה ובת רחל. ב-2004, הקימה בתו, לזכרו של אביה שתי ברזיות מים, בתיכון חריסטו בוטב, ברוסה, עיר הולדתו.
פרס גראמי למפעל חיים
פרס הגראמי למפעל חיים הוא פרס גראמי מיוחד המוענק על ידי האקדמיה להקלטה ל"אמנים שבמהלך חייהם תרמו תרומות יצירתיות בעלות משמעות אמנותית יוצאת דופן לתחום ההקלטות." פרס זה נבדל מפרס היכל התהילה של הגראמי, המכבד הקלטות ספציפיות ולא אישים, ופרס הנאמנים של הגראמי, המעניק כבוד למוזיקאים שאינם זמרים או להקות.
זוכי הפרס
האנשים הבאים קיבלו את הפרס, לפי שנת קבלה.
פסגות בית השקעות
פסגות בית השקעות הוא בית השקעות ישראלי. החברה עוסקת בניהול קרנות נאמנות, קרנות סל, קרנות גידור, ניהול תיקים, שירותי מחקר וברוקראז'. עד שנת 2021 עסקה גם בניהול קופות גמל, קרנות השתלמות, קופות מרכזיות לפיצויים, קרנות פנסיה.
על פי דירוג Dun's 100 לשנת 2017, פסגות היה בית ההשקעות הגדול בישראל, וניהל כספים עבור למעלה ממיליון לקוחות פרטיים בהיקף של כ-185 מיליארד ש"ח, ובסוף 2018 ניהל כספים בהיקף של 177 מיליארד ש"ח. נכון ליולי 2020 בית ההשקעות מנהל נכסים בשווי של כ-175 מיליארד שקלים. נכון לינואר 2021 ירד היקף הנכסים המנוהלים לכ-165 מיליארד ש"ח.
ביוני 2021 רכש רני צים באמצעות וואליו קפיטל, את בית ההשקעות הכולל בתוכו את קבוצת חברות הבת, למעט פעילות הגמל והפנסיה שמוזגה לאלטשולר שחם. נכון לעת הרכישה שווי הנכסים המנוהלים על ידי פסגות עומד על כ-90 מיליארד ש"ח. נכון ל-30 באוגוסט 2021 שווי הנכסים המנוהלים הוא כ-58 מיליארד ש"ח.
באוגוסט 2022 שינתה וואליו קפיטל את שמה ל "פסגות קבוצה לפיננסים והשקעות ", ובכך הביעה את שליטתה על השם "פסגות", ובשם זה היא נסחרת בבורסה.
בינואר 2023 מכרה החברה קרנות נאמנות שמנהלות הון בהיקף של 17.1 מיליארד שקל ואת חברת ניהול תיקי ההשקעות שלה להפניקס תמורת יותר מ-300 מיליון שקל.
יו"ר החברה הוא רני צים. מנכ״ל הקבוצה הוא יניב בנדר.
היסטוריה
ב-1963 הקים בנק לאומי את החברה הבנקאית הראשונה בישראל לניהול תיקים - "אופק ניירות ערך והשקעות", וב-1989 הקים הבנק את "פסגות חברה לניהול קרנות נאמנות". ב-2003 אוחדה הפעילות של שתי החברות. באוקטובר 2005 נכנסה לתוקף רפורמת בכר, שחייבה את הבנקים למכור קופות גמל וקרנות נאמנות. ב-2006 קבוצת פסגות נרכשה על ידי קרן יורק, והחלה לפעול כבית השקעות עצמאי.
ב-2008 רכשה פסגות בית השקעות את קופת הגמל "גדיש" מבנק הפועלים ובכך הפכה לבית ההשקעות הגדול בישראל. ב-2009 רכשה פסגות את קופות הגמל וקרנות ההשתלמות של בית ההשקעות "פריזמה". ב-2010 רכשה פסגות את קרן הפנסיה הוותיקה הע"ל. באוקטובר 2010 הושלמה העסקה להעברת השליטה בפסגות לקרן אייפקס פרטנרס. למחרת החליט פרקליט המדינה, משה לדור, לסגור תיק חקירה, בחשד לעבירות בניירות ערך, שהתנהל כנגד חברות בקבוצת פסגות, לאחר שפסגות התחייבה לשורת צעדים לתיקון המצב ושילמה קנס בסך 150 מיליון ש"ח. ב-2013 רכשה פסגות את "מיטב תעודות סל" מבית ההשקעות מיטב דש.
בשנת 2014 נפתח משפטם של שניים מבכירי החברה, דוד אדרי ושי בן-דוד, באשמת מניפולציה בשערי איגרות חוב באמצעות תיק הנוסטרו של פסגות בשנים 2009–2010. השניים הורשעו ונדונו למאסר. ב-2016 השיק פסגות ניירות ערך את "פסגות טרייד", מערכת למסחר עצמאי. וב-2017 הושק פסגות PRO - ניהול תיק השקעות דיגיטלי. בשנת 2016 עובדי החברה הקימו ועד עובדים, והתאגדו ב"כוח לעובדים". ב-2018 העבירה פסגות את פעילות עסקי הביטוח שלה לאיילון חברה לביטוח. בנובמבר 2018 נבחרה קרן פנסיה של פסגות על ידי רשות שוק ההון ביטוח וחיסכון כאחת מארבע קרנות ברירת המחדל.
החברה הבת "פסגות קופות גמל ופנסיה" ניהלה נכסים בהיקף של כ-73 מיליארד ש"ח. 60 מיליארד ש"ח בגמל (קופות גמל, קרנות השתלמות וקופות מרכזיות לפיצויים), 13 מיליארד ש"ח בקרנות פנסיה (בכלל זה הע"ל הוותיקה). בדצמבר 2018 סך הנכסים המנוהלים של החברה בתחום הגמל וההשתלמות עומד על כ-54 מיליארד ש"ח, החברה השנייה בגודלה בתחום. הנכסים המנוהלים עלו מ-50 מיליארד ש"ח ב-2010 אך משקלה בשוק ירד מ-16.46% ל-11.8%. בספטמבר 2021, החודש האחרון שבו פסגות פעלה כגוף עצמאי, היקף הנכסים המנוהלים בגמל והתשלמות ירד ל-49.7 מיליארד ש"ח, כ-7.66% משוק הגמל וההשתלמות. אחת הקופות שהיו בבעלותה, "פסגות גדיש", שנרכשה מבנק הפועלים, היא קופת הגמל הגדולה בישראל, שניהלה נכסים בהיקף של כ־36 מיליארד ש"ח. קרן ההשתלמות "פסגות שיא" ניהלה נכסים בהיקף של כ־15 מיליארד ש"ח. במאי 2021 נמכרה החברה תמורת 910 מיליון ש"ח לחברת "אלטשולר שחם גמל", שהיא חברה בת של "אלטשולר שחם. ביוני 2021 רכשה וואליו קפיטל, שנשלטת על ידי איש העסקים רני צים, את בית ההשקעות, למעט פעילות הגמל והפנסיה שמוזגה לאלטשולר שחם.
טיבו קורטואה
טִיבּוֹ ניקולא מארק קוּרְטוּאָה (בצרפתית: Thibaut Nicolas Marc Courtois; נולד ב-11 במאי 1992) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת השוער בריאל מדריד מהלה ליגה ובנבחרת בלגיה.
קריירת מועדונים
בגיל 7 הצטרף למחלקת הנוער של ראסינג גנק. בגיל 17 בשנת 2009 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון.
ב-17 באפריל 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כששיחק נגד גנט. היה זה משחקו היחיד באותה עונה. בעונה שלאחר מכן, בעונת 2009/2010 לא זכה כלל לדקות משחק. בעונה שלאחר מכן קודם לעמדת השוער הראשון של הקבוצה ושותף ב-40 משחקים. בעונה זו זכה להערכה רבה ובסיומה הועבר לצ'לסי תמורת 7.9 מיליון פאונד.
לאחר חתימתו בצ'לסי, הושאל לאתלטיקו מדריד במשך שלוש עונות, וזכה עמה בליגה האירופית (לאחר ניצחון 3–0 במשחק הגמר על אתלטיק בילבאו), בליגה הספרדית ובסגנות ליגת האלופות. לאחר שלוש עונות חזר לצ'לסי, וערך את הבכורה שלו נגד ברנלי במשחק הליגה הראשון של העונה. בעונתו הראשונה זכה עם הקבוצה באליפות אנגליה ובגביע הליגה.
בסיום עונת 2016/2017 זכה בפרס כפפת הזהב בפרמייר ליג.
ב-8 באוגוסט 2018 חתם קורטואה בקבוצת הכדורגל הספרדית ריאל מדריד לשש שנים.
ב-24 בספטמבר 2018 זכה בפרס שוער השנה בעולם עקב יכולתו במונדיאל 2018.
בגמר ליגת האלופות 2022 נבחר לשחקן המצטיין בניצחון קבוצתו 1–0 על ליברפול כשהוא קובע שני שיאים (מאז החלה מדידת הנתונים ב-2003/2004) – תשע הצלות במשחק הגמר וסך הכול 59 הצלות בקמפיין אחד.
ב- 10 באוגוסט 2023, יומיים לפני המשחק הראשון של ריאל בעונת 2024\2023, נפצע קורטואה וקרע את הרצועה הצולבת וכתוצאה מכך יעדר זמן רב מהמגרשים.
נבחרות בלגיה
בשנים 2009–2010 שיחק גם בנבחרת הנוער של בלגיה עד גיל 18.
באוקטובר 2011 קורטואה זומן לראשונה לסגל נבחרת בלגיה הבוגרת. חודש לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של בלגיה במשחק הידידות נגד נבחרת צרפת שהסתיים בתיקו 0–0, מה שהפך אותו לשוער הצעיר ביותר באותה עת ששיחק בנבחרת בלגיה.
במוקדמות מונדיאל 2014 שיחק בכל המשחקים, ובמהלכם לא ספג שער בשישה מתוך עשרת המשחקים.
במונדיאל 2014 שיחק בחמשת המשחקים של נבחרתו, שנעצרה ברבע הגמר.
קורטואה עזר לנבחרתו להעפיל ליורו אחרי 16 שנה. ביורו 2016 נבחרת בלגיה הגיעה שוב עד לרבע הגמר שם הפסידה לנבחרת ויילס. לאחר המשחק האשים את מאמן הנבחרת, מארק וילמוטס בהפסד.
במונדיאל 2018 שיחק קורטואה בכל משחקי נבחרתו, שהעפילה לחצי הגמר לראשונה מאז מונדיאל 1986. בשלב רבע הגמר הצטיין בניצחון 1–2 על נבחרת ברזיל.
אחרי הפסד בחצי הגמר לנבחרת צרפת. בלגיה ניצחה את נבחרת אנגליה וסיימה במקום השלישי לראשונה בתולדותיה. במהלך המונדיאל רשם קורטואה 27 הצלות, יותר מכל שוער אחר וזכה בכפפת הזהב בתור השוער הטוב במונדיאל.
נכלל בסגל נבחרת בלגיה לטורניר מונדיאל 2022.
חיים אישיים
קורטואה נולד בברי, פלנדריה שבבלגיה, למשפחה נוצרית. אביו ממוצא ולוני, ואילו אמו ממוצא פלמי. הוא דובר הולנדית וצרפתית (שפות אמו ואביו), בנוסף לספרדית ולאנגלית.
לקורטואה בת ובן מבת זוגו לשעבר, הספרדייה מרטה דומינגז. השניים נפרדו ב-2017. מאז יולי 2021 הוא בזוגיות עם הדוגמנית הישראלית מישל גרציג, הם התארסו ב-4 ביוני 2022 והתחתנו ב-26 ביוני 2023.
מתיו ולש
מתיו אמפסון ולש (באנגלית: Matthew Empson Welsh; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-41 בשנים 1961–1965. תקופת כהונתו כמושל עמדה בסימן של שינויים מרכזיים במיסוי במדינה, כולל הנהגתו לראשונה של מס מכירות, העברת כמה חוקים חשובים לזכויות האדם, והפיכתה של אינדיאנה לאחת המדינות הידידותיות ביותר בארצות הברית באותה עת למיעוטים אתניים ודתיים. העלאות המס החדות שלו הובילו כמעט למרד מס במדינה, ואנשים החלו לרשום את המוטו "אינדיאנה - ארץ המיסים" ("Indiana—Land of Taxes") על לוחיות הרישוי של מכוניותיהם, וכן בחנויות ובמקומות ציבוריים אחרים. מצב זה חיסל כל סיכוי של ולש לנסות ולהתמודד על משרה בכירה יותר והקנה לו את הכינוי "מט מס מכירה" (Sales Tax Matt). על אף מספר רב של רפורמות ועל אף הפופולריות שלו במפלגה הדמוקרטית, הוא הובס כאשר התמודד שוב על משרת המושל ב-1972. לאחר תום כהונתו כמושל, הוא שימש כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה, כחבר הוועדה הדמוקרטית הלאומית בשנים 1964–1968, וכחבר הוועדה הבינלאומית המשותפת בשנים 1966–1970. במשך כל ימי חיו, נודע ולש בשל המוטו האישי שלו, "לא יעלה לך דבר להיות ג'נטלמן", ורעיו ומכיריו העידו שהוא יישם מוטו זה בחייו. לאחר פרישתו ב-1972 הוא שב לאינדיאנפוליס, שם הוא חי עד מותו ב-1995.
קורות חייו
מתיו ולש נולד בדטרויט, מישיגן כבנם של מתיו ויליאם ואינז אמפסון ולש. שני הוריו היו ילידי מחוז ג'קסון שבאינדיאנה וזמן קצר לפני לידתו עברו לדטרויט, שם עבד אביו כמזכיר וכיועץ משפטי של חברת ביטוח. היו לו שתי אחיות ואח אחד. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשכר אביו של ולש לתפקיד בתחום התעשייה על ידי הממשלה הפדרלית והחל לבלות זמנים רבים בנסיעות. ולש ואמו עברו לבראונסטאון שבאינדיאנה, שם חיו הוריה של אמו. לאחר תום המלחמה הצטרף אליהם אביו בבראונסטאון, שם הוא היה לנשיאו של בנק מקומי. ב-1926 עברה המשפחה שוב, הפעם לוינסנס, שם קיבל אביו של ולש משרה חדשה כנשיא של חברת השקעות.
אביו של ולש היה פעיל בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית במשך שנים רבות, ומגיל צעיר גילה ולש עניין בפוליטיקה. הוא התחנך בבית ספר ציבורי בוינסנס וסיים ב-1930 את לימודיו בבית הספר התיכון לינקולן. לאחר מכן הוא החל את לימודיו בבית הספר וורטון שבאוניברסיטת פנסילבניה, שם סיים את לימודיו ב-1934. באותה שנה הוא החל את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אינדיאנה. בעת לימודיו שם הוא היה שותף עם הפרופסור למשפטים, ולימים דקאן האוניברסיטה, פרנק הוראק, לכתיבת מאמר שתיאר הנוהג באינדיאנה לחוקק חקיקה מיוחדת כ"אזור הדמדומים" של החוק באינדיאנה. לאחר שנתיים של לימודים באוניברסיטה עבר ולש לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו, שם הוא סיים תואר במשפטים ב-1937. באותה שנה נשא ולש לאישה את מרי וירג'יניה הומן, אותה הוא הכיר בעת לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה, והזוג התיישב בווינסנס.
ראשית הקריירה הפוליטית
בווינסנס פתח ולש משרד עורכי דין ורכש בית חדש. לו ולרעייתו נולדו ב-1942 בנות תאומות. ולש החל להיות פעיל בפוליטיקה, התמודד ב-1940 על מושב בבית הנבחרים של אינדיאנה, ונבחר. הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת ב-1942, אך התפטר לאחר תום המושב הראשון של בית המחוקקים כדי להתגייס לצי ארצות הברית כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה השתתף ולש בקרבות מעטים ובילה את רוב תקופת שירותו בסיורים לאורך חופי ארצות הברית. ב-1946 הוא שוחרר מהצי ושב לביתו ולעיסוקו בעריכת דין. ב-1950 מינה אותו הנשיא הארי טרומן כתובע הפדרלי של המחוז הדרומי של אינדיאנה, משרה בה הוא החזיק עד להתפטרותו ב-1952 ושובו לעיסוקו בעריכת דין.
ולש היה נחוש בדעתו לא לשוב לפוליטיקה, אך ב-1954 שינה את דעתו והתמודד על מושב בסנאט של אינדיאנה, ונבחר. באותה עת נשלטה האספה הכללית של אינדיאנה על ידי המפלגה הרפובליקנית, ובשל כך הייתה לו השפעה מועטה בעת כהונתו בסנאט. ב-1956 הוכנס שמו כמועמד אפשרי של המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אינדיאנה, אך הוא נוצח בהפרש קטן בהצבעה על ידי ראש עיריית טר הוט, רלף טאקר. ב-1957 הוא היה למנהיג המיעוט בסנאט, תפקיד בו הוא שימש עד 1959.
מערכת הבחירות
באמצעות ניצול מעמדו החדש, עלה בידו של ולש להתמודד שוב על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אינדיאנה בוועידה המפלגה של 1960. הפעם הפופולריות שלו עלתה לרמה כזאת כך שהוא התגבר על ההתנגדות למועמדותו. בבחירות הכלליות הוא התמודד מול המועמד הרפובליקני, סגן מושל המדינה, קרופורד פ. פארקר. מערכת הבחירות התמקדה בעיקר באיום הגרעון התקציבי ובסוגיות הקשורות לזכויות האדם שעליהם התנהל גם ויכוח ברמה הלאומית. אף על פי שמפלגתו הפסידה באינדיאנה בהצבעה לנשיאות, ניצח ולש בבחירות למשרת המושל בהפרש קטן של 23,000 קולות מתוך קהל של 2.1 מיליון מצביעים.
העלאת המיסים
לאחר השבעתו כמושל ניצב ולש מול אתגר של גרעון בתקציב המדינה של 18.2 מיליון דולר. קודמו בתפקיד, הרולד הנדלי, התמודד עם הגרעון באמצעות שילוב של רפורמה במערכת המיסוי והעלאת המס על בנזין. עם זאת, הציבור לא היה שבע רצון מהעלאת המס, שהיה הגורם לתבוסתו של הנדלי בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-1958. על אף התגובה הציבורית הקודמת, המליץ ולש על העלאת מיסים נוספת כדי לכסות את הגרעון. על אף זאת, האספה הכללית של אינדיאנה הייתה מפולגת בין הרפובליקנים, שלהם הייתה שליטה חזקה בבית, והדמוקרטים, שהחזיקו ברוב של שני מושבים בלבד בסנאט. מצב זה יצר מבוי סתום ברוב צעדי המיסוי של ולש. הוא הצליח לקדם את העברתו של חוק הערכת מס הרכוש של 1961, ששיפר את יעילותה של מחלקת ההכנסות, חסך כספים לממשלה בהוצאותיה, והטיל מחדש מס רכוש בשיעור נמוך, מס שבוטל זמן לא רב קודם לכן באינדיאנה. חוק רפורמה שני שעבר יצר את חטיבת הביקורת על המס, שניתנה לה הסמכות לערוך ביקורת על הערכות מס הרכוש במדינה. הוקמה גם חטיבת הביקורת, שלראשונה אפשרה לממשלה לערוך ביקורת על נתוני מס ולגבות אותו בכפייה, וכן לערוך בדיקות הצלבה של החזרי מס מדינתיים עם החזרי מס פדרליים. נשכרו קצינים, שבסיוע השריפים המקומיים, יכלו להחרים כספים ורכוש כדי לכסות חובות מס. מהלכים אלו הובילו לכך שהיו אלפי אנשים ברחבי המדינה שהחזרי המס שלהם עוקלו על ידי הממשלה. על אף צעדים אלו, הכנסות המדינה עדיין לא הספיקו כדי לענות על הצרכים, והממשלה נאלצה להשתמש בכספי קרנות החירום.
בבחירות אמצע הכהונה של 1962 חיזקו הרפובליקנים עוד יותר את הרוב שלהם בבית הנבחרים וזכו מחדש ברוב בסנאט. כדי להאיץ בהם לפעול, הגיש להם ולש שתי הצעות תקציב. בהצעה אחת של "תקציב מאוזן" נקבעו קיצוצים דרסטיים בחינוך ובשירותי המדינה. הצעת התקציב השנייה, "תקציב הצרכים", המשיכה את המימון ההולם של ממשלת המדינה, והגדילה את המימון ואת ההוצאות בתחומים שונים. כתוצאה מכך נוצר הפרש של 447 מיליון דולר בין שני התקציבים הדו-שנתיים. האספה הכללית דחתה את שתי הצעות התקציב של ולש, בטענה שהוא נקט בתהליך פוליטי של הגשת שתי הצעות תקציב גרועות. הם האמינו שקיימת אפשרות שלישית טובה יותר, והעבירו הצעת תקציב משל עצמם, שבה נקבע קיצוץ משמעותי בהוצאות, אך לא אישרו צעדי מיסוי חדשים. מנהיגי האספה המליצו לעשות שימוש בכספי הרזרבות כדי לכסות את הגרעון עד שהכלכלה הלאומית תתאושש.
לאחר פיזור האספה הכללית, פתח ולש במערכה לקידום הגדלת המיסים. הוא טען שהמדינה לא תוכל לקבל על עצמה את הסיכון בהמתנה לשיקום הכלכלה ושגרעון לטווח ארוך יכלה את כל כספי הרזרבה ויותיר את המדינה במצב נואש. הוא קידם תוכנית להגדלת מיסים בתחומים רבים שאותה הוא כינה "תוכנית 2-2-2". על פי תוכנית זו הוטלו לראשונה באינדיאנה 2 אחוזי מס מכירות, מס ההכנסה הועלה ב-2 אחוזים על הכנסות יחידים, והועלה מס ההכנסה לחברות ב-2 אחוזים. בנוסף, הוא קידם את העלאת המס על סיגריות כדי לממן בניית שני גשרים במדינה. לאחר שהכריז על תוכניתו, הוא קרא לכינוס מיוחד של האספה הכללית של 38 יום החל מ-12 במרץ 1963 כדי לדון בתוכניתו ולאמץ אותה. לאחר שבית הנבחרים קיים דיונים על התוכנית במשך שבועיים, היא אושרה על ידו. בסנאט, שבו התקיים שוויון כוחות בין שתי המפלגות, וקולו של סגן המושל שבר את התיקו בהצבעה, אושרה התוכנית ללא שינויים משמעותיים בתוכניתו המקורית של ולש.
ולש, סגן המושל, ומנהיגי המפלגה, שילמו מחיר פוליטי יקר על העלאת המיסים הרחבה הזאת, בעיקר בשל מס המכירות שהוטל באופן גורף על כלל הציבור. יריביו של ולש כינו אותו "מט מס מכירה" (Sales Tax Matt), וברחבי המדינה כמעט והתחולל מרד מיסים. ברחבי אינדיאנה החל להיות מוצג המוטו "אינדיאנה - ארץ המיסים" ("Indiana—Land of Taxes") על לוחיות הרישוי של המכוניות, על מדבקות שהוצמדו למכוניות, על שלטים גדולים בכניסות למדינה, על בתי עסק רבים, ובמקומות מרכזיים נוספים.
הארגון מחדש של הממשלה
ולש הצליח בקלות לשכנע את הרפובליקנים לאשר מספר רפורמות בסוכנויות ובמחלקות הממשל באינדיאנה. מחלקת המנהל החדשה, שהושמה תחת אחריותו של מזכיר המדינה של אינדיאנה, הוקמה כדי לייעל את פעילותן של סוכנויות ממשל רבות במדינה. מחלקת הכבישים המהירים אורגנה מחדש באמצעות החלפת הוועדה שניהלה אותה במנהל כללי שנדרש להיות מהנדס אזרחי, וכך הוחלף איוש התפקיד ממינוי על פי קשרים פוליטיים למינוי על פי כישורים אישיים.
מחלקת בריאות הנפש הוקמה כדי לאחד את ניהול שמונת בתי החולים לחולי נפש של המדינה תחת מועצת נאמנים אחת. למועצה זו ניתן גם תפקיד הפיקוח במספר תחומים נוספים, כולל מוסדות החינוך לבעלי צרכים מיוחדים, ומרכזי הטיפול במכורים לאלכוהול. גם במחלקת התקון בוצע שינוי כדי שהיא תתמקד בשיקום האסירים. בית סוהר חדש לבני נוער נבנה כמאפיין מרכזי של מדיניות השיקום החדשה. ועדת האומנויות הראשונה של המדינה הוקמה על פי צו מנהלי ב-1964 והייתה אחראית על קידום האומנויות במדינה.
תהליך איחוד מערכת החינוך של אינדיאנה, שהחל ב-1959, הואץ והושלם ברובו במהלך תקופת כהונתו של ולש כמושל. הוא דבק ברעיון האיחוד בהמלצה של יועצו לענייני חינוך. עד לסיום כהונתו, הופחת מספר בתי הספר הציבוריים באינדיאנה מ-966 ל-466. ולש גם היה מוטרד מהמחסור בנגישות לחינוך גבוה במדינה ודחף להקמת וועדה שתחקור את הבעיה ותגיש המלצות לשיפור המצב. האספה הכללית הסכימה לצעד זה והוקמה הוועדה שהמליצה על הקמת תוכנית מלגות מדינתית, הרחבת אוניברסיטת פרדו ואוניברסיטת אינדיאנה, כך שהן תכלולנה קמפוסים ברחבי המדינה ולבנות כמה מוסדות להכשרה מקצועית. ולש אישר את התוכנית ובית המחוקקים יישם אותה בשנה האחרונה לכהונתו כמושל.
זכויות האזרח
ב-1963 הועבר חוק שני להקמת נציבות זכויות האזרח של אינדיאנה וניתנה לה הסמכות לחקור האשמות על אפליה, להוציא פקודות, לעצור את המפרים, ולהטיל קנסות. ביוני אותה שנה הוציא ולש צו מנהלי שדרש מכל מחלקות הממשל במדינה לעשות שימוש בסמכויותיהן להענקת רישיונות כדי למנוע אפליה באמצעות הכנסת סעיף אי-אפליה בהסכמים שלהם למתן הרישיונות.
בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות של 1964, סירב הנשיא המכהן, לינדון ג'ונסון, לקיים מרוצים ראשוניים למסע הבחירות בשמו, שכן כבר היו לו מספיק נציגים במדינות שבחרו את נציגיהם באמצעות אסיפות בחירה. אינדיאנה הייתה אחת המדינות שבהן נערכו בחירות מקדימות, ויריבו של ג'ונסון, תומך ההפרדה הגזעית, מושל אלבמה ג'ורג' וולאס, הציג את מועמדותו בבחירות המקדימות של אינדיאנה כדי להראות שהצפוניים תמכו גם הם במצע ההפרדה הגזעית. אף על פי שג'ונסון לא פנה לולש שינקוט בצעד כלשהו, חשש ולש שניצחון של וולאס בבחירות המקדימות באינדיאנה יזיק למפלגה הדמוקרטית במדינה - והוא אכן היה זוכה, שכן הוא התמודד ללא יריבים. ולש החליט שהוא יתמודד אישית מול וולאס רק כדי למנוע ממנו את הניצחון באינדיאנה, ביודעו שלג'ונסון הייתה מספיק תמיכה במדינות שבחרו את המועמדים באספות בחירה כדי לזכות במועמדות המפלגה לנשיאות. הוא נשא נאומי בחירות ברחבי המדינה בהם הוא קידם את המלצותיו לצעדים לטובת זכויות האזרח, וכך השפיל את וולאס. סיסמתו הייתה "פנו את הדרך לג'ונסון, הצביעו לוולש בחמישה במאי" (Clear the way for LBJ, vote Welsh the fifth of May). במהלך מסע הבחירות המוקדמות, השתתף ולש בסיור לציון מאה שנה לתום מלחמת האזרחים האמריקאית, בו הוא ביקר בכל אחד מבירות מדינות הדרום, להוציא את אלבמה, והשיב להם בטקסים רשמיים את דגלי המלחמה שנשבו על ידי החיילים מאינדיאנה במהלך המלחמה. וולאס סירב לקיים טקס כזה ודגלי המלחמה השבויים של אלבמה נותרו עד היום בתצוגה באתר הזיכרון למלחמות העולם של אינדיאנה. בבחירות המקדימות באינדיאנה ניצח ולש את וולאס כאשר גרף 376,023 קולות מול 172,646 הקולות שקיבל וולאס. וולאס גם זכה בשני נציגים כאשר הוא ניצח במחוז הבחירה הראשון לקונגרס בעיר גרי. עם זאת, בוועידה הארצית של המפלגה, סירבה משלחת אינדיאנה להעניק את שני הקולות הללו לוולאס. הם הצביעו לולש בסבב ההצבעה הראשון, ולאחר מכן הנחה אותם ולש להצביע עבור ג'ונסון.
אחד השינויים שהכניס ולש שהיו בעלי השפעה ארוכת טווח היה ניסיונו ההדרגתי לשנות את עמדת המדינה בנוגע לקבלת כספים מהממשלה הפדרלית. מאז 1947, התקיים באינדיאנה חוק שמנע מהמדינה לקבל כספים כלשהם מהממשלה הפדרלית למעט במקרים שהוגדרו במפורש על ידי האספה הכללית. חוק זה נכנס לתוקף לאחר השפל הגדול עקב החשש של הממשלה באותה עת מהשליטה שתכפה עליהם לאחר קבלת סכומים גדולים של כסף מהממשלה הפדרלית. ולש הצליח להפוך את החוק על פיו.
ולש נודע גם בשל האיסור שהטיל על תחנות הרדיו באינדיאנה לשדר את הלהיט משנת 1963 Louie Louie בשל המילים הגסות לכאורה שבו.
שנותיו האחרונות
באותה תקופה היה בחוקת אינדיאנה סעיף הגבלת כהונה שמנע מהמושל מלהיבחר לתקופת כהונה שנייה רצופה, ובשל כך סיים ולש את כהונתו בינואר 1965 ושב לעיסוקו בעריכת דין בווינסנס. הוא המשיך להיות פעיל במפלגה הדמוקרטית, והיה חבר הוועדה המדינתית של המפלגה בשנים 1964–1968. ב-1965 מינה אותו הנשיא ג'ונסון כחבר הוועדה הבינלאומית המשותפת שמפקחת על מגוון של נושאים הקשורים ליחסי ארצות הברית–קנדה. בוועדה זו הוא המשיך להיות חבר עד 1970. ב-1969 הוא היה חבר בוועדה לתיקון חוקתי של אינדיאנה שהוציאה סדרה של תיקונים לחוקת המדינה לארגון מחדש של בתי המשפט במדינה, הרחבת סמכויות המושל והקמת כמה גופים חוקתיים חדשים.
ב-1972 נבחר ולש שוב כמועמד מפלגתו למשרת המושל. מסע הבחירות היה רצוף מאבקים והתמקד לרוב בתקופת כהונתו של ולש כמושל. יריבו מטעם המפלגה הרפובליקנית, אוטיס בוון, תקף אותו על תוכנית המיסוי שהוא הפעיל בעת כהונתו כמושל, באומרו שהיה הייתה כושלת, ושהמדינה עדיין סבלה אז מהשפעותיה. ולש לימד זכות על תמיכתו בזכויות האזרח, אך בסופו של דבר נוצח בהפרש משמעותי.
לאחר שבילה את שנותיו האחרונות בווינסנס, נפטר מתיו ולש באינדיאנפוליס ב-28 במאי 1995, בגיל 82, כאשר שהה בעיר לצורכי טיפול רפואי. הוא נטמן בבית הקברות ממוריאל פארק שבווינסנס.
קנדיד
קַנדיד, או האופטימיות (בצרפתית: Candide, ou l'optimisme, הגייה: ) היא נובלה סאטירית שחיבר הפילוסוף והסופר הצרפתי בן תקופת הנאורות ווֹלטֶר. הספר, שיצא לאור בינואר 1759, נפתח בסיפורו של צעיר בשם קנדיד, שמחונך בגן העדן המוגן שבו הוא חי על פי ערכי האופטימיות של גוטפריד וילהלם לייבניץ בידי מורהו, פנגלוס. בהמשך הסיפור מתוארת הקטיעה הפתאומית של אורח החיים השלו, וקנדיד עד לתלאות העולם, ומתפכח לאט מן האמונה התמימה. הספר מסתיים במסקנה פרקטית למדי: וולטר מטיף לקוראים "לטפח את הגן שלהם", במקום המנטרה שמשנן פנגלוס, לפיה "הכל לטובה" ב"טוב בכל העולמות האפשריים".
סגנונו של הספר פנטסטי, ועלילתו מתקדמת במהירות ממקום למקום. זהו רומן פיקרסקי שעלילתו מעוצבת בצורה דומה לזו של רומן חניכה רציני יותר, והוא מציג בצורה פארודית קלישאות רומנטיות והרפתקניות רבות, המתוארות בספר בצורה מרירה ויבשה. האירועים המוצגים בספר מבוססים לרוב על מאורעות היסטוריים, כמו מלחמת שבע השנים ורעידת האדמה שהתרחשה בליסבון ב-1755, שנים מעטות קודם לכן. כמו פילוסופים רבים אחרים בתקופתו שהתחבטו עם בעיית הרוע, מציג וולטר בספרון תאולוגי זה את גישתו לשאלה, בצורה הומוריסטית וישירה. וולטר מגחיך את הדת, תאולוגים, ממשלות וצבאות, את הפילוסופיה ופילוסופים. באמצעות "קנדיד", הוא תוקף את לייבניץ ואת האופטימיות הפילוסופית שלו.
"קנדיד" זכה להצלחה גדולה, ועורר גם פולמוס רב. מיד לאחר יציאתו החשאית, נאסר הספר לפרסום במקומות רבים, כיוון שהוא כלל חילול הקודש, הסתה פוליטית ועוינות אינטלקטואלית שנחבאו תחת מעטה דק של נאיביות. עם זאת, הרומן, שנינותו העוקצנית ותובנותיו על המצב האנושי, היוו השראה לסופרים ואמנים בדורות העתידיים, שאימצו אותו לחיקם וחיקו אותו. כיום נחשב הספר למגנום אופוס של וולטר ולחלק מהקאנון הספרותי של התרבות המערבית.
מבנה הספר ומסריו העיקריים
בספר הקצר לועג וולטר לפילוסופיה של גוטפריד לייבניץ לפיה אלוהים, בהיותו מושלם, ברא את העולם הזה כ"טוב מכל העולמות האפשריים". את העיקרון הזה מסבירה בראשית הספר דמותו של ד"ר פנגלוס (שנוצר כבן דמותו של לייבניץ) לנער הנאיבי קנדיד. במהלך הספר מגלה קנדיד עד כמה העולם רחוק מתיאור אידיאלי זה כשהוא נקלע לשרשרת אינסופית של קטסטרופות איומות, ובסופו של דבר מגלה שהאושר טמון בטיפוח הגינה שלו. הספר כתוב במסורת הפיקרסקית: הדמויות, שביסודן אינן אלא בובות על חוט, ללא עומק פסיכולוגי, מושלכות במרץ ברחבי הגלובוס על ידי כוחות הגורל, נעלמות וחוזרות ומופיעות בעלילה על ידי צירופי מקרים בלתי מסתברים. בכל מפגש שב פנגלוס ומטעים את אמונתו בטובו היסודי של העולם.
לא רק לייבניץ והפילוסופים מושמים לצחוק: וולטר לועג בחריפות לדת הממוסדת ולנצרות הקתולית בפרט, לאצולה המנוונת, למלחמה, למלכים, ולשלל מוסדות פוליטיים וטיפוסים חברתיים. הוא מזכיר את תאוריית התרת ההתאבדות של יוהאן רובק.
נחום סוקולוב כתב על הספר: "האירוניה של וולטייר היא שנונה, קוצית, קלה ומחלחלת, והקו המסמן שבה הוא – ההיתממות המעוותת, החוש הבריא התופס את האמת שבחיים בצבת השקר. תוסס באמנות זו ארס הכעס והמרירות כנגד האופטימיות.  אין כאן זלזול וקלס.  יש תוגה חשאית ועדינות-בתולה פיוטית."
נסיבות חיבורו של הספר
את הספר כתב וולטר ב-1758, והוציאו לאור בינואר 1759 בשווייץ. תחילה התכחש להיותו מחבר היצירה, כפי שעשה גם במקרים אחרים, וטען שהיא תרגום מכתב יד בגרמנית שהותיר אחריו "ד"ר ראלף". בשלב זה של חייו, למוד אכזבות, זנח את האופטימיות שאפיינה חלק מכתביו המוקדמים, ואת האמונה בכוחה המאיר של התבונה. רעידת האדמה הקשה שהתרחשה בליסבון ב-1755, אשר מופיעה גם בספר, זעזעה את וולטר (ומשכילים רבים אחרים) והיוותה בעיניו תזכורת לאכזריות וחוסר הפשר של הקיום האנושי. גם מלחמת שבע השנים, שפרצה ב-1756, תרמה לביקורת של וולטר על החברה האנושית, ובספר מתוארת המלחמה בצורה סאטירית, וזוועותיה אף משמשות קולב נאה לתלות בו את הביקורת על התפישה האופטימית הרואה בעולמנו מקום רציונלי ומוסדר היטב: מאורעות נוספים ותופעות רבות מן התקופה מונצחים בספר - למשל עליית כוחם של הישועים בדרום אמריקה תחת השלטון הספרדי, התככים בחצר הסולטאן באיסטנבול, או מנהגי החברה הגבוהה בפריז. וולטר אינו חושך שבטו מאיש.
הסאטירה החריפה גרמה לכך שהרשויות בצרפת, מולדתו של וולטר, ובמדינות וערים נוספות הטילו צנזורה רשמית על הספר, אך ללא הועיל: הוא היה לרב-מכר מיידי, תורגם בתוך שנה לאנגלית ולאיטלקית, ונותר פופולרי וקריא עד ימינו. בניגוד לחיבורים אחרים, כבדי ראש יותר, של וולטר, ספק אם ציפה בעצמו שדווקא הספרון הקומי יקנה לו תהילה רבת שנים.
סוויטות תזמורתיות של באך
ארבע הסוויטות התזמורתיות, רי"ב 1066-1069 היא קבוצת יצירות מאת יוהאן סבסטיאן באך, אשר הולחנה ככל הנראה בשנת 1720 בעיירה קתן. באותה תקופה הן נקראו אוברטורות, על שם הפרק הראשון בהן, אך היום נהוג לקרוא להן בשם המודרני - סוויטות תזמורתיות. בכל הסוויטות התזמורתיות משתתפים כלי סולו: בסוויטה הראשונה שני אבובים ובסון, בשנייה טרברסו (חליל בארוק), בשלישית שני אבובים וברביעית שלושה אבובים ובסון.
סוויטה תזמורתית מס' 1
סולם: דו מז'ור.
תיזמור: 2 אבובים, בסון, 2 כינורות, ויולה, וקונטינואו.
פרקים:
סוויטה תזמורתית מס' 2
סולם: סי מינור.
תיזמור: חליל, 2 כינורות, ויולה, וקונטינואו.
פרקים:
מה שמייחד סוויטה זו מן האחרות הוא תפקיד הסולו, שבנגינה על חליל תקופתי (טרוורסו) נחשב לווירטואוזי. פרק ה"בדינרי" (Badinerie) הוא המפורסם ביותר, ואף משמש בשנים האחרונות כמפגן-ראווה.
סוויטה תזמורתית מס' 3
סולם: רה מז'ור
תיזמור: 3 חצוצרות ברה, טימפני, 2 אבובים, 2 כינורות, ויולה, וקונטינואו
פרקים:
פרק ה"אריה" נחשב כיום לאחת מיצירות המוזיקה הקלאסית המפורסמות ביותר.
סוויטה תזמורתית מס' 4
סולם: רה מז'ור
תיזמור: 3 חצוצרות ברה, טימפני, 3 אבובים, בסון, 2 כינורות, ויולה, וקונטינואו
פרקים:
הפתיחה של סוויטה זו מופיעה בנוסף גם בקנטטה של באך, "Unser Mund sei voll Lachens", רי"ב 110.
בדיחות פילים
בדיחות הפילים הן סוג של בדיחה, במבנה של חידה, שהנושא שלה פיל.
מבנה הבדיחה
בדיחות הפילים מורכבות משני חלקים: שאלה ותשובה. לדעת חוקרים בדיחות הפילים "מצחיקות" בגלל חוסר ההלימות בין התמונה המוצגת לבין המציאות המוכרת, או בגלל חוסר ההיגיון שבשאלות או בתשובות, או בשילוב ביניהן.
בהתאם לסוג השאלה ולסוג התשובה אפשר לחלק את בדיחות הפילים לכמה קבוצות: ש: מדוע פיל לא רוקד סירטקי?
ת: כי הוא לא יכול להכות באצבע צרדה.
ש: איך נוסעים ארבעה פילים בפולקסוואגן?
ת: שניים מקדימה ושניים מאחורה.
ש: מדוע יש לפיל אוזניים גדולות?
ת: כדי שיוכל להתעופף מפרח לפרח כמו פרפר.
ש: מדוע יש לפיל שני נחיריים?
ת: אחד למים חמים ואחד למים קרים. (ידוע שפילים שואפים מים דרך החדק ומתיזים אותם על עצמם כדי להצטנן, לכן סביר שתהייה להם אפשרות לכוון את חום המים)
ש: איך יודעים שפיל היה במקרר?
ת: רואים את העקבות שלו על הפודינג.
תפוצה
בשנת 1960 הוציאה חברת LM Becker Co מאפלטון, ויסקונסין, סט של 50 קלפי אספנות בשם "בדיחות פילים". הקלפים זכו לפופולריות רבה בארצות הברית והבדיחות פורסמו בעיתונים רבים. בדיחות פילים קיימות בכל השפות ובכל הארצות והן מופצות בעיקר ברשתות החברתיות ובאתרים השונים באינטרנט.
בישראל הופיע בשנת 1993 הספר "בדיחון הפילים השלם" בעריכת שלמה אבס ואמי רובינגר. עיתון הילדים "האדם הצעיר" פרסם בגיליון מספר 8 – "מצחיק" משנת 2013 אוסף של בדיחות פילים בעריכת רינה פרימו, איורים מירה דניאל.
גמביר ביי (CVE-73)
גמביר ביי (CVE-73) הייתה נושאת מטוסים לליווי מסדרת קזבלנקה, ששירתה בצי האוקיינוס השקט של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. היא טובעה בקרב הימי מול סאמאר שבפיליפינים באוקטובר 1944 לאחר שלחמה בגבורה בכוח ימי יפני עדיף.
מקדמיה
מָקָדֶמְיָה (שם מדעי: Macadamia) הוא סוג צמח הכולל שמונה מינים של עצים בעלי פרחים ממשפחת הפרוטאיים. המקדמיה גדל באופן טבעי במזרח אוסטרליה ובאינדונזיה.
גמביר ביי (CVE-73)
האונייה
גמביר ביי הייתה האונייה ה-19 שנבנתה בסדרת קזבלנקה (מתוך 50 בסך הכל). שמה ניתן לה על שם מפרץ גמביר באי אדמירלטי שבאלסקה. היא נבנתה במספנת קייזר שבמדינת וושינגטון ונכנסה לשירות בצי ב-28 בדצמבר 1943. בחודשי שירותה הראשונים השיטה חיילים ומטוסים אל זירת האוקיינוס השקט וממנה ושימשה לאימון טייסים.
פעולתה הקרבית הראשונה של האונייה הייתה בפלישה לאיי מריאנה ביוני 1944. מטוסיה תקפו מטרות חוף בסאיפאן, טיניאן וגואם, סייעו ללחימה הקרקעית שם וניהלו קרבות עם מטוסים יפנים. בספטמבר 1944 סייעה לנחיתות האמפיביות בפלאו. לאחר מכן הפליגה אל שטחי ההיערכות לפלישה לפיליפינים, שהוקמו בפפואה גינאה החדשה ובהולנדיה וסייעה בהכנות הלוגיסטיות לפלישה. היא ליוותה אוניות נושאות חיילים ואוניות נחיתה אל מפרץ לייטה שבפיליפינים. לאחר מכן הצטרפה אל כוח משימה לליווי, שכינויו היה טאפי 3 (Taffy 3). הוא כלל שש נושאות מטוסים לליווי, שאליהן הצטרפו להגנה שלוש משחתות וארבע משחתות קלות. כוח זה ושני כוחות דומים נוספים - טאפי 1 וטאפי 2 - פעלו באמצעות מטוסיהם לקיים עליונות אווירית אמריקאית במפרץ לייטה ודרום האי לייטה. בנוסף סיפקו המטוסים סיוע לכוחות הקרקע לאחר תחילת הפלישה ללייטה.
הקרב מול סאמאר
בעקבות הנחיתה האמריקאית באי לייטה שלח הצי היפני כוחות חזקים שלו בניסיון להשמיד את הכוח הימי האמריקאי הגדול שהתרכז לצורך הפלישה. הקרב שהתחולל היה אחד הקרבות הימיים הגדולים ביותר במלחמה כולה. במהלך הקרב היה כוח טאפי 3 מוצב ממזרח לחופי האי סאמאר, הממוקם מצפון מזרח לאי לייטה.
מקדמיה
מאפיינים
המקדמיה קרויה על שמו של ד"ר ג'ון מקאדאם, עמית של הבוטנאי פרדיננד פון מילר שהיה הראשון שתיאר אותה. השמות הנפוצים של הסוג הם מקדמיה, אגוז מקדמיה, אגוז קווינסלנד, ואגוז מרוצ'י. שמות ילידיים של הצמח הם קינדל קינדל וג'ינדילי.
גמביר ביי (CVE-73)
הקרב מול סאמאר
במהלך הקרב פנה הצי השלישי האמריקאי צפונה, באופן שהשאיר את טאפי 3 ללא הגנה מעבר למשחתות הליווי האורגניות שלו. בבוקר ה-25 באוקטובר התקרב לעברו הכוח המרכזי של הצי היפני התוקף, ובו ארבע אוניות מערכה, שש סיירות כבדות, שתי סיירות קלות ו-11 משחתות. מגמת פניו של כוח זה הייתה מפרץ לייטה, שם קיווה להשמיד את האוניות האמריקאיות שהתרכזו בו. מזג אוויר גרוע וראות לקויה הועילו להסוות את תנועת הכוח היפני.
מקדמיה
מאפיינים
לזרעי הצמח ערך חקלאי רב, אם כי רק לשני המינים: מקדמיה תמימה (M.integrifolia) ומקדמיה ארבע-עלית (M.tetraphylla) פוטנציאל מסחרי. ביתר המינים הזרע מכיל גליקוזידים ציאנוגנים הרעילים לאדם. ניתן לסלק את החומרים האלו באמצעות תהליך של השריה, שטיפה וסינון, ובו משתמשים הילידים האבוריג'ינים באוסטרליה על מנת לנצל את המינים האלו.
גמביר ביי (CVE-73)
הקרב מול סאמאר
כוח טאפי 3 נמצא בנחיתות חמורה מול האוניות היפניות הרבות והחמושות היטב. נושאות המטוסים שלו פנו מזרחה ואחר כך דרומה ושיגרו את מטוסיהן לתקוף את האוניות היפניות. מטוסי כוח טאפי 2 הצטרפו להתקפה זו. המשחתות המלוות של טאפי 3 ניסו לפרוש מסך עשן כדי לחפות על תנועת נושאות המטוסים, וערכו התקפות מטווחים קצרים נגד הכוח היפני העדיף. גמביר ביי הייתה נושאת המטוסים החשופה ביותר ליפנים, שהחלו לירות לעברה אש תותחים ממרחק של כתשעה קילומטר. גמביר ביי נפגעה קשות. חדר המנועים הקדמי שלה הוצף ומהירותה פחתה לחצי עד שנעצרה. היא ספגה פגיעות נוספות מאש תותחי אוניות השטח מטווח קרוב, עלתה באש והתהפכה ובשעה 09:11 שקעה במצולות. עם האונייה צללו באוקיינוס גם ארבעה מפציצי טורפדו. רוב צוותה הצליח לנטוש אותה, אך חלק מהניצולים מתו בטרם נאספו מהמים. כוח טאפי 3 איבד גם שלוש משחתות. אוניות נוספות משלו ניזוקו. בהמשך היום טובעה נושאת מטוסים נוספת של טאפי 3 - סנט לו, גם היא מסדרת קזבלנקה - באמצעות התקפת קמיקזה. גמביר ביי הייתה לנושאת המטוסים האמריקאית היחידה שטובעה במלחמה על ידי אש של אוניות שטח.
מקדמיה
מאפיינים
את שני המינים האכילים מכליאים בקלות רבה, וכתוצאה מכך המין מקדמיה ארבע-עלית נמצא בסכנת הכחדה. עץ המקדמיה הוא צמח המזון המקומי האוסטרלי היחיד המיוצר ומיוצא בכמות מסחרית.
על מנת להרבות את המקדמיה, חקלאים משתמשים בדרך כלל בשיטת ההרכבה. העץ מתחיל להניב כמות מסחרית רק בהיותו בן 7-10 שנים, אבל תוחלת החיים שלו גבוהה - עד כ-100 שנה. עץ המקדמיה צומח היטב בקרקעות פוריות ובעלות ניקוז מים טוב שבהן פחות מ 20% גיר. העץ גדל באזורים בהם כמות המשקעים היא 1000-2000 מ"מ בשנה, ותחום הטמפרטורות הוא 10-40 מעלות. העץ פגיע מאוד לרוחות חזקות, בשל היות ענפיו שבירים ובשל שורשיו שאינם מעמיקים בקרקע. עצים צעירים פגיעים מאוד לנזקי קרה, וטמפרטורות של 6- מעלות או מתחת, יכולות לפגוע קשות גם בעצים בוגרים.
גמביר ביי (CVE-73)
הקרב מול סאמאר
מפקד הכוח הימי היפני סבר בטעות שההתקפות הנחושות עליו של טאפי 3 וטאפי 2 הונחתו על ידי הצי השלישי האמריקאי, והורה לאוניותיו לסגת צפונה. כך, במחיר אבדות כבד הצליח כוח טאפי 3 הקטן בסיוע מטוסי טאפי 2 להביא לנסיגת כוח יפני עדיף, שגם איבד שלוש סיירות.
מקדמיה
מאפיינים
מחוץ לאוסטרליה מגדלים את המקדמיה בעיקר בהוואי אך גם בברזיל, קליפורניה, ישראל, קניה, בוליביה, ניו זילנד, דרום אפריקה ומלאווי.
גמביר ביי (CVE-73)
הוקרה
גמביר ביי עוטרה על לחימתה בארבעה כוכבי קרב, ויחד עם כוח טאפי 3 כולו ניתן לה ציון לשבח נשיאותי יחידתי על הקרב מול האי סאמאר. מפקד האונייה, קפטן וולטר ויווג (Walter V. R. Vieweg), עוטר בעקבות הקרב בעיטור צלב הצי וסגנו ריצ'רד באלינג'ר (Richard R. Ballinger) עוטר בעיטור כוכב הכסף.
מקדמיה
מאפיינים
עץ המקדמיה הובא לראשונה לארץ ישראל לפני כ-50 שנה ונשתל בחוות הניסיונות החקלאית ברחובות. בשנות השישים ניטעו מספר עצים בחצרות בתים בעיקר לאורך מישור החוף, ורק בשנים האחרונות החלו לגדל את עץ המקדמיה באופן מסחרי במטעים.
לאגוז המקדמיה ערך תזונתי גבוה ביותר: האגוז מכיל כ-80-60 אחוזי שומן והוא מהווה מקור מצוין לברזל, סידן, זרחן וויטמין B1. בשמן המופק מאגוז המקדמיה משתמשים בתעשיית התמרוקים בשל תכולת החומצה הפאלמיטולאית אומגה 7 שבו, ובשל העובדה שהוא עמיד מאוד בפני חימצון.
קליפת אגוז המקדמיה קשה במיוחד ודורשת השקעת כוח של כ-21 ק"ג לסנטימטר רבוע על מנת לפצחה. לאחר זמן מה במקום יבש וחם הקליפה עשויה לפתח חריצים גדולים המקלים על הפיצוח.
אגוזי המקדמיה הם המרכיב העיקרי בתזונת תוכי ארת ענק יקינתונית בשבי. תוכים גדולים אלו הם בין בעלי-החיים הבודדים המסוגלים לפצח את אגוז המקדמיה.
אגוזי מקדמיה רעילים לכלבים. אכילת האגוז תגרום להרעלה אשר תתבטא בחולשה עד כדי חוסר יכולת לעמוד כ-12 שעות לאחר האכילה. בדרך כלל זמן ההתאוששות מההרעלה הוא 48 שעות.
סוזן ספאק
סוזן ספאק (בצרפתית: Suzanne Spaak; 1905, בריסל – 12 באוגוסט 1944, פריז) הייתה פעילה במחתרת הצרפתית וחסידת אומות העולם, נרצחה על ידי הגרמנים.
קורות חיים
ספאק נולדה בבלגיה אך את רוב חייה חייתה בצרפת. היא הייתה בתו של בנקאי בלגי וגיסתו של פול-אנרי ספאק, לימים שר החוץ הבלגי וראש ממשלת בלגיה. בעלה קלוד, שהיה דרמטורג, היה ידידו של רנה מגריט, שאף צייר את דיוקנה של ספאק. ספאק נפגשה עם העיתונאית יוליה פירוט ונתנה לה השראה ללמוד צילום. לימים הפכה פירוט לצלמת ידועה.
פעילות להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, התגוררה ספאק בפריז עם בעלה ושני ילדיהם. בשנת 1942 הציעה עזרה לארגון בשם "המחתרת הלאומית נגד גזענות" - ארגון שקדם לתנועה נגד גזענות שהוקם ב-1949.
ספאק תרה ברחבי פריז וניסתה למצוא בתי חולים שיסכימו לקלוט ילדים יהודים תחת שמות בדויים. היא השתמשה במעמדה החברתי הגבוה וביקשה עזרה מכמרים, שופטים וסופרים, בעודה מזכירה להם את חובתם המוסרית לפעול נגד רודפי יהודים ומתנגדי המשטר. היא הדפיסה עלונים לקידום מטרה זו. היא הייתה חברה ברשת הריגול "התזמורת האדומה" ופעלה בעיקר להצלת ילדים יהודים שעמדו בפני גירוש. בתחילת 1943 פעלה בשיתוף עם הכמרים ורגארה (Paul Vergara) וגימו (Marcelle Guillemot) להסתרת כ-60 ילדים יהודים שעמדו להיות מגורשים. היא סיפקה לילדים אלה כרטיסי מזון ובגדים.
באוקטובר 1943 נעצרה ספאק על ידי הגסטפו ונלקחה למעצר בכלא פרן. לפני מעצרה הספיקה להיפטר מרשימת ילדים שאותם הסתירה. ביוזמתו של היינץ פאנוויץ היא נשפטה בינואר 1944 ונגזר עליה דין מוות, שבוצע ב-12 באוגוסט 1944 כאשר נורתה למוות בתאה. הגופה נקברה בחיפזון על מנת להסתיר את הפשע תחת השם "אישה בלגית". ימים מעטים לאחר מכן שוחררה פריז בידי בעלות הברית.
הכרה
ב-21 באפריל 1985 הכיר יד ושם בסוזן ספאק בתור חסידת אומות העולם.
הילבי
הילבי (באנגלית: Hillaby) הוא כפר במחוז סנט תומאס שבברבדוס. הכפר שוכן על הגבול של מחוז סנט תומאס עם מחוז סנט אנדרו, שהשליש העליון של הכפר נמצא בתחומיו.
גאוגרפיה
כפר הדייגים נמצא למרגלות ההר הגבוה במדינה וקרוי על שמו – הר הילבי, כ־8.8 ק"מ מברידג'טאון, בירת ברבדוס.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 24 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא פברואר (24 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר (22 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 927 מילימטרים בשנה. חודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (226 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (21 מ"מ גשם).
איור
איור (בלועזית: אילוּסטרציה) הוא ציור או שרטוט ומיועד להדגים מסר מסוים, המחשה לא מילולית למושג, רעיון או טקסט. לפי אחת השיטות איור יכול להתבצע במדיות שונות ובאמצעים שונים: מוזיקה, שירה, סיפורת, צילום, קולאז', רישום, מגזרת נייר ובכל דרך שבה בוחר המאייר. בניגוד לציור המשויך לשדה האמנות, איור תמיד מחויב לשרת את הטקסט עליו הוא 'נשען'. על כן, האיור חייב להיות תקשורתי ובעל מסר הניתן לפירוש. האיור מכיל בתוכו אלמנטים יצירתיים ואמנותיים על מנת להעביר את התוכן ואת הביקורת של המאייר בצורה מקורית, אותנטית ומעניינת. במשמעות המקובלת יותר, מתייחס המונח "איור" לתוספת חזותית (ציור, רישום וכדומה) ליצירה טקסטואלית.
איור בספרות יפה
ספרות יפה היא ספרות אמנותית. הספרות האמנותית מתחלקת לשלושה ענפים עיקריים, לפי דרך כתיבתה, שירה, פרוזה ומחזאות. האיורים משמשים להצגה ויזואלית של הדמויות וסצנות מהסיפור. לא פעם איור בספרות מותאם לאופי הסיפור.
איור בספרי ילדים
בספרים כמו איפה אפי? משמש האיור כמקור להפעלה של הילד כאשר הוא מתבקש לאתר את דמות המטרה מתוך שלל הפרטים המופיעים בתמונות. ספרים מסוג זה יכולים לסייע בפיתוח תפקודים ניהוליים כמו סריקה חזותית שיטתית, תשומת לב לפרטים, שליטה במסיחים ועוד.
איור בספרי עיון
הצגה של רעיון בצורה גרפית טובה מעבירה אותו לקורא בבהירות ובקלות העולים על אלה של הצגה מילולית, ומסייעת לזכור רעיון זה, ולכן איורים נאותים תורמים רבות גם לאיכותם של ספרי עיון. האיורים בספרי עיון נחלקים לקבוצות אחדות:
איורים בספרי עיון נעשים בטכניקות שונות: תרשימים, תצלומים, ציורים, מסמכי מקור, גרפים ועוד.