cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טימישוארה
לפי מפקד האוכלוסין בשנת 2011 מנתה טימשוארה 319,279 תושבים והייתה העיר השלישית לפי מספר התושבים ברומניה, אחרי בוקרשט וקלוז'-נפוקה. היא הייתה גם אחת הערים הרומניות המעטות שרשמה עלייה במספר האוכלוסייה מאז המפקד בשנת 2002. אזור המטרופולין טימישוארה מונה 468,162 תושבים. העיר מארחת גם מספר משמעותי של עובדים ארעיים וסטודנטים. בגלל הפארקים והשטחים הירוקים הרבים בה כונתה טימישוארה "עיר הפרחים". בעבר כינו אותה גם "וינה הקטנה". בימי הביניים בתחילת המאה ה-14 הייתה טמשוואר למשך מספר שנים עיר מושבו של קארוי הראשון, מלך הונגריה הידוע כקארוי רוברט לבית אנז'ו (Anjou). אחרי תקופה ארוכה של שלטון טורקי עות'מאני (1716-1552), בשנת 1716 נכבשה העיר על ידי האוסטרים בפיקודו של הנסיך אויגן מסבויה. השלטון ההבסבורגי פיתח אותה ויישב בה מתיישבים גרמנים רבים שהפכו לתקופה ארוכה לרוב בעיר. בהתחלה התפתחה העיר מאחורי ביצורים ובגרעינים עירוניים סביבם. בשנים 1860-1848 בימי השלטון האוסטרי הייתה העיר לבירה הרשמית של חבלי וויבודינה ובאנאט (הבאנאט של טימיש) וכך בעקבות מלחמת העולם הראשונה טימישוארה וחלק גדול מחבל באנאט שבכפריו היו הרומנים רוב, נכללו לתחומה של ממלכת רומניה. במאה שלאחר מכן, בדצמבר 1989 הייתה טימשוארה המוקד הראשון לפריצת המהפיכה הרומנית שסילקה את המשטר הקומוניסטי. אתריה המרכזיים של העיר הם הקתדרלה האורתודוקסית המטרופוליטנית הרומנית, בניין האופרה, כיכר אונירי (כיכר האיחוד) עם הקתדרלה הרומית-קתולית והקתדרלה האורתודוקסית הסרבית. יעדים תיירותיים חשובים הם גם תעלת בגה, הארמון הוניאדי, הארמון הבארוקי, בית הכנסת ברובע פבריק ובית הכנסת במצודה משלהי המאה ה-19, מוזיאון הכפר מבאנאט וגן החיות.
בעיר פועלת אוניברסיטת ווסט של טימישוארה, אחת מארבע האוניברסיטאות המרכזיות ברומניה וכן שלושה תיאטראות ממלכתיים - בשפות רומנית, גרמנית והונגרית, שאולמותיהם בבניין האופרה.
כמעט כל 12,000 התושבים היהודים שהתגוררו בעיר לפני מלחמת העולם השנייה שרדו את תקופת השואה. הם סבלו מרדיפות וגזרות אנטישמיות רבות, אך לא גורשו בסופו של דבר למחנות השמדה, בדומה לרוב יהודי דרום טרנסילבניה ו"הממלכה הישנה" הרומנית. הם נטשו את העיר דרך הגירה בשנות הדיכוי הכללי של המשטר הקומוניסטי.
השם
השם הרומני טימישוארה מקורו בשמו ההונגרי:"טמשוואר" המורכב מהמילים: "טמש" - כלומר הנהר טימיש ו"ואר", כלומר "מצודה". השם טמש או טימיש (ברומנית ובבולגרית) או טמיש (בסרבית) משתייך למשפחת הידרונימים משורש ההודו-אירופי "תיב", שמשמעותו "ביצה"
היסטוריה
קורות המקום התחילו עם הקמתם של יישובים עתיקים בשטח הגרעיני של העיר של היום והמשיכו אחר כך בימי השלטון המלוכני ההונגרי מאה ה-12 עם בנייתה של עיר מבוצרת. העיר עברה כיבושים רבים שהטביעו את חותמם על התפתחותה. היא ידעה תנופה בימי המלך ההונגרי קארוי הראשון (קארוי רוברט) שהפך אותה לזמן קצר לבירתו. בשנת 1552 העיר נכבשה על ידי הטורקים העות'מאנים ולמשך 124 שנים הייתה למבצר עות'מאני חשוב. פרשת דרכים בתולדות העיר היה בשנת 1716 כיבושה על ידי האימפריה ההבסבורגית. תחת השלטון ההבסבורגי נבנתה העיר מחדש ופותחה. היא הייתה לבירת האזור באנאט. היא יושבה במתיישבים בעיקר גרמנים קתוליים, כולל הוגנוטים לשעבר. עם הזמן בלט אופייה הרב-אתני והרב-דתי ורב-תרבותי. בניית תעלת בגה נתנה תנופה חזקה להתפתחות הכלכלית ולפריחת המסחר. במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ידעה העיר פריחה ללא תקדים ובגלל חשיבותה ויופייה כונתה בעבר "וינה הקטנה". בשנת 1919 הביא איחודו של האזור עם ממלכת רומניה להשכנת שלטון מנהלי רומני. בעקבות מלחמת העולם השנייה הגיע לעיר הצבא הסובייטי ובחסותו התחיל העידן הקומוניסטי שקצו היה המהפכה האנטיקומוניסטית הרומנית מדצמבר 1989 שפרצה בטימישוארה.
מבצר טימס
יש המשערים כי במאה ה-IX שלט באזור הקניאז גלאד תחת חסות הונגרית, אולם אין שום תעודה מאותה תקופה. תיארוך התיעוד הראשון על קיומה של מצודה בשם טימס במקום שבו נמצאת כיום טימישוארה, שנוי במחלוקת. השמות Castrum Temesiensis או castrum regium Themes מוזכרים ככל הנראה בשנת 1212 והשמות terra castri de Tymes ו-castrenses de Tymes ככל הנראה בשנת 1266. המצודה השתרעה על שטח מלבני, וביצוריה כללו "ואלום" מאדמה עם גדר כלונסאות מוגנת משלושה צדדים על ידי אמות מים ובצד הרביעי על ידי תעלה. לא הייתה למצודה זו חשיבות מיוחדת - פוליטית, כלכלית, חברתית או דתית באותה תקופה. מרכז האזור היה הכפר צ'נאד. צ'נאד או בשמו הלטיני אורבס מוריסנה ושאר האזור שייוודע מאוחר יותר כחבל באנאט סופחו בשנת 1030 לממלכת הונגריה. בשנת 1175 הוזכרה לראשונה הרוזנות או המחוז טימיש אולם המקורות לא הזכירו את שם בירתה.
חלק מממלכת הונגריה בימי הביניים
בגלל מיקומה האסטרטגי המאפשר שליטה על רוב המישור של באנאט, טימישוארה והרוזנים מטימיש מילאו תפקיד הולך וגובר בחשיבותו בימי הביניים. המלך קארוי רוברט מבית אנז'ו ביקר בעיר בשנת 1307 והקים בה טירה מלכותית, במקום שבו נמצא כיום ארמון הוניאדי אותו בנה לראשונה מאוחר יותר יאנוש הוניאדי. בימי האנרכיה והמלחמה בשועי הונגריה המורדים, למשך 8 שנים - 1316–1323, העביר קארוי רוברט את בירת הממלכה לטמשוואר. נסיבות אלה גרמו לעלייה במספר תושבי העיר ולעלייה חשיבות היישוב מבחינה מסחרית ומדינית. המלך ישוב לטמשוואר רק ב-1330 כשארגן מכאן את מסעו הצבאי נגד השליט של ולאכיה, בסאראב הראשון. הטירה המלכותית נבנתה על ידי אומנים מאיטליה. היא הקיפה חצר פנימית מלבנית שב התרומם גוף מרכזי עם מגדל עוז או מגדל פשוט.
טמשוואר מילאה תפקיד חשוב גם בהתמודדות עם האיום החיצוני החדש מן הדרום:הטורקים העות'מאנים. בשנת 1394 עברו הטורקים בפיקוד הסולטן ביאזיד הראשון על יד בצ'קרקו מארה וטימישוארה בדרכם אל ולאכיה, בה הובסו בסופו של דבר, בקרב רובינה על ידי השליט הרומני מירצ'ה הזקן בקרב רובינה. טימישוארה שימש כנקודת ריכוז הכוחות הצבאיים הנוצרים גם במסע הצלב נגד העות'מאנים שהסתיים בתבוסת הנוצרים בקרב ניקופול. אחרי ניצחונם, פשטו הטורקים בבאנאט וזרעו בה הרס ושוד עד הגיעם לטימישוארה. לבוסף גירש אותם הרוזן מטימיש, אישטוואן לושונצי.
בשנת 1440 מינויו של יאנוש הוניאדי כרוזן טימיש ציין פרק מיוחד בתולדותיה של טימישוארה. יאנוש הוניאדי נודע כאחד המצביאים שהגנו בחירוף נפש על עמי אירופה המרכזית והבלקן נגד הפולשים המוסלמים. הוא ניצח את העות'מאנים בקרב בלגרד ב-1456 אם כי מת זמן קצר אחר כך ממחלת הדבר. יאנוש הוניאדי הפך את טמשוואר למחנה צבאי קבוע וקבע בה את מגוריו. המצודה נשארה נחלת משפחתו, הוניאדי או ה"קורבינים", עד שנת 1490. בעזרת שרותיו של אדריכל איטלקי הוא דאג לשיפוץ משמעותי של הטירה המלכותית הישנה אחרי מות המלך לאסלו החמישי, בנו של יאנוש, מתאיש הוניאדי "קורבינוס" נבחר בשנת 1458 למלך הונגריה. עם התפשטות האימפריה העות'מאנית בדרום-מזרח אירופה, טמשוואר היוותה על ידי מיקומה וכוח חיל המצב שבה, נקודת מפתח במערך ההגנתי בדרום-מזרח הונגריה. מסיבה זו היא הייתה ליעד למתקפות טורקיות חוזרות - בשנת 1462 וב-1467. בשנת 1478 מינה המלך מתיאש את פאל קיניז'י (1494-1432) לרוזן טימיש. קיניז'י הצטיין גם הוא במאבק עיקש ועטור ניצחונות נגד הטורקים העות'מאנים.
המרד של ג'יירג' דוז'ה (1514)
בשנת 1514 פרץ בטרנסילבניה מרד איכרים בהנהגתו של ג'רג' דוז'ה. דוז'ה היה נציג של האצולה הקטנה הסקלרית שהתמנה למפקד במסע הצלב שאורגן בהונגריה נגד העות'מאנים, מיוזמת האפיפיור לאו העשירי. בתמורה להשתתפות המלחמה לאיכרים שגויסו ללמסע הצלב הוצע שחרורם מעמדם כאריסים. לבסוף המלחמה לא התקיימה והאיכרים ההונגרים והרומנים המתוסכלים התקוממו נגד האצולה הגדולה. צבאם הביס תחילה את צבא האצילים שבפיקודם של אישטוואן באטורי והבישוף מיקלוש צ'אקי אך בסופו של דבר נוצח על ידי הרוזן יאנוש זאפויה. ג'רג' דוז'ה ניסה להטות את מי הנחל בגה על מנת להתקרב יותר בקלות לטימישוארה אך לא הצליח ונוצח ונפל בשבי. סופו היה מר: לפי מנהג התקופה הוא עונה על ידי הושבתו על כיסא מברזל חם ונשרף חי. לפי המסורת האנדרטה של מרים הקדושה בכיכר מריה ברובע יוזפין של טימישוארה מציינת את מקום עינויו ומותו. אולם משערים כיום כי האירוע התרחש בקרבת הארמון הוניאדי.
המצור על ידי הטורקים העות'מאנים 1552
אחרי מותו של יאנוש זאופייה, טרנסילבניה וחבל באנאט היו זמן קצר בשליטה הבסבורגית. אחרי מצור כושל בשנת 1551 שבו הטורקים להטיל מצור על טימישוארה. הפעם הם גייסו צבא גדול של 160,000 לוחמים בפיקודו של אהמט פאשה. צבא זה יצא מאדירנה ותוך חודשיים, ב-22 באפריל 1552 הגיע ליד חומות טימישוארה. הטורקים הקיפו את העיר תוך יומיים, בנו גשרים מעל הנהר, וכיסו את הביצות בקרשים ועצים. הקרבות נמשכו 25 יום כשעל המצודה הגנו כמה אלפי נוצרים. אחרי שהרסו הטורקים את מגדל המים של העיר שחיבר בין העיר לטירה, התושבים והחיים בתוך החומות נותרו ללא מים ובחום אימים. הרוזן אישטוואן לושונץ נאלץ להסכים להיכנע ולמסור את המצודה לידי העות'מאנים תמורת הבטחה שהחיילים והאזרחים יוכלו לצאת את החומות ללא פגע עם כל רכושם. ב-30 ביולי 1552 יצאו החיילים, האזרחים על פצועיהם מן המצודה, בטוחים במילתו של הפאשה הטורקי. אולם הפאשה לא עמד בדבריו וכל אלה נטבחו באכזריות על ידי היניצ'רים. מפקד חיל המצב, הרוזן לושונץ, הובא כשהוא פצוע קשה, בפני אהמט פאשה שהורה לערוף לו את הראש. העיר נשדדה ונהרסה, הכנסיות נהפכו למסגדים ופעמוניהם נזרקו.
הכיבוש העות'מאני 1716-1552
אחרי הכיבוש, הפכה טימישוארה - בטורקית Tımıșvar (טמשוואר) לבירת איילט עו'תמאני תחת הנהגת ואלי (מושל) או ביילרביי, לפעמים בעל תואר פאשה או אף וזיר. בעיר חלו שינויים מבחינה דמוגרפית:אם בשנת 1582 רוב התושבים היו עדיין הונגרים, בהמשך התיישבו בה מוסלמים שהפכו לרוב. ונקלטו אף קבוצות של סרבים, צוענים ויהודים. אלו האחרונים היו ראשוני היהודים בעיר - מהצאצאים של מגורשי ספרד ופורטוגל. לצד החקלאות התפתח גם המסחר. האיילט טימישוארה כלל חלק מחבל באנאט וחולק לסנג'קים: טימישוארה, צ'נאד, ליפובה, ז'ולה, מולדובה וקה ואורשובה. כבירת וילאיט נהנתה טמשוואר ממעמד דומה לזה של בודה ובלגרד. העיר חולקה לארבעה רבעים והפרברים כללו 10 שכונות הקרויות מחאלה. הבתים נבנו מחומר וכוסו ברעפי עץ. הרחובות כוסו גם כן בעץ. המים לכביסה ולשתייה באו מן הנחל בגה (שכונה בטעות טימיש) ובו הושלכו גם האשפתות. התנאים הגאוגרפיים - תעלות וביצות רבות - גרמו לחלוקת העיר לכמה מוקדים. מסיבות צבאיות בוצר כל רובע בנפרד. הביצורים - מחוץ לארמון הביילרביי - נבנו מעץ ואדמה.
פרט לתקופה בשלהי המאה ה-16, לא סבלה העיר יותר ממצורים עד לסוף המאה ה-17. חיל המצב העות'מאני בטימישוארה היה לעומת זאת מעורב בסכסוכים צבאיים רבים - בין מחנות אצילים יריבים בטרנסילבניה או בין הטוענים לכתר בנסיכויות הרומניות - ולאכיה ומולדובה. למשך מאה שנה אירחה העיר עצמה אצילים פרו-טורקים שטענו לכתר הנסיכות טרנסילבניה ואף טוענים לכתר ולאכיה ומולדובה.
המרד הסרבי נגד העות'מאנים (1594)
בשנת 1594 עמד הבאן של לוגוז' וקרנסבש, הסרבי ג'ורג'ה פאלאטיץ' מאילידיה בראש מרד נגד הטורקים שמרכזו היה בווליקי בצ'קרק. אחרי ארבעה ניסיונות כושלים, גייס הביילרביי מטמשואר, חסן פאשה "הקטן" צבא של 30,000 לוחמים וארטילריה רבת עוצמה והצליח לדכא את המרד. מתקפה טרנסילבנית בפיקודו של באן אחר, ג'יירג' בורביי, הצליחה לשחרר בהמשך, זמנית בלבד, את המצודות בוקשה, שוימוש, צ'נאד, נדלאק, פנקוטה, אראד, פג'ט, ליפובה, ורשאץ, אך לא הצליחה להגיע לטימישוארה..
ניסיונות שחרור מידי הכובשים העות'מאנים
בשנת 1596 ניסו לוחמים של נסיך טרנסילבניה, ז'יגמונד באטורי, עם תגבורת של 4000 חיילים שנשלחו על ידי שליט ולאכיה, מיכאי האמיץ ועוד 4000 לוחמים תושבי באנאט, להטיל מצור על טימישוארה. עבור זמן לעזרת העות'מאנים שבמצור באו 10,000 טטרים. אחרי מאמצי שוא שנמשכו 40 יום, הופסק המצור והטרנסילבנים ובני בריתם נסוגו. בעת מסעו הצבאי של מיכאי האמיץ בטרנסילבניה ב-23 בפברואר 1600 ערכו לוחמים ולאכים פשיטה על פרברי טימישוארה. ב-1603 תכנן הגנרל האוסטרי ג'רוג'ו באסטה ובן בריתו מוולאכיה, השליט ראדו שרבאן לשחרר את העיר אך לא צלחו אפילו להתקרב לחומותיה. כעבור זמן רב ב-1695 וב-1696 ניסה לשווא הנסיך הבוחר פרידריך אוגוסט מסקסוניה להטיל מצור על טימישוארה בשם האימפריה הרומית הקדושה. תוכניות אלו הוכשלו על ידי התערבות כוחות עות'מאנים בפיקוד הסולטאן עצמו, מוסטפא השני. אחרי שהובס בקרב סנטה בשנת 1697 נמלט הסולטאן לטימישוארה. ב-1703 הסולטאן הבא, אהמט השלישי בנה מחדש את ביצורי העיר כדי לחזקן.
שחרור העיר והכיבוש ההבסבורגי
אחרי 17 שנות שקט יחסי פרצה שוב מלחמה בין ההבסבורגים לעות'מאנים. אחרי ניצחון על הטורקים בקרב פטרוורדין, החליט הנסיך אויגן מסבויה לכבוש את טמשוואר שהיוותה נקודה אסטרטגית חשובה. אחרי מצור שנמשך 49 יום, מלווה בהפגזות חוזרות ונשנות שהרסו חלק גדול מבתי העיר, ב-12 באוקטובר 1716 הסכים מהמט פאשה, המפקד העות'מאני האחרון של טמשוואר, להיכנע וחיל המצב העות'מאני עזב סופית את העיר ונסוג אל מדרום לדנובה. ב-18 באוקטובר 1716 נכנס הנסיך אויגן עטור התהילה את לתוך מצודה הרוסה. אחרי 164 שנות כיבוש מוסלמי העיר חזרה לשלטון נוצרי.
עיר באימפריה ההבסבורגית
ב-21 באוקטובר 1716 פנה הנסיך אויגן לקיסר קרל השישי עם הצעה לארגון וניהול חבל באנאט בחסות בית הקיסר. ב-12 ביולי 1717 הגנרל רוזן מרצי הגיש לאוצר בווינה (הקאמרה האאולית ההבסבורגית) "תוכנית צנועה לארגון חבל באנאט של טמשוואר" (או הבאנות של טמשוואר). אחרי אישור התוכנית קמה "הוועדה וארגון ארץ באנאט" בראשות הרוזן מרצי. לבסוף ב-28 ביוני 1719 חתם הקיסר קרל השישי על הצו שמינה את מנהל חבל באנאט וקבע את מושבו של המנהל בטמשוואר. כך הפכה טמשוואר לבירת אחת הפרובינציות החשובות של המונרכיה ההבסבורגית ומושבן של רשויות אותה פרובינציה. הוקם מנגנון מנהלי מסועף שכפה על העיר מנטליות מסוג חדש. עד לשנת 1751 הונהג חבל באנאט על ידי מנהל צבאי אוסטרי. בשנים 1778-1751 הוקם מנהל אזרחי אוסטרי. החל משנת 1778 הוחלט לספח את חבל באנאט לממלכת הונגריה תחת שלטון הבסבורגי. המנהל ההונגרי היה אזרחי והחבל חולק לשלושה מחוזות או רוזנויות. אז איבדה טמשוואר את מעמדה כבירת פרובינציה קיסרית והפכה לעיר שדה בממלכה ההונגרית. ההונגרית הפכה לשפה הרשמית של המנהל החדש.
עיר מלכותית חופשית
רגע חשוב בתולדות העיר התרחש בשנת 1781. על ידי דיפלומה מ-21 בדצמבר באותה שנה העניק הקיסר יוזף השני לטמשוואר את המעמד הפריבילגי של "עיר מלכותית חופשית". הוא חודש ב-1790 על ידי הקיסר לאופולד השני. העיר נהנתה מכאן ואילך מיתרונות רבים שאיפשרו התפתחות מהירה יותר של הפעילויות העירוניות בה. העיר הוצאה מתחת חסות המחוז (שהוקם מחדש ב-1780), בחרה את נציגיה שלה בדיאטה, בחרה בעצמה את מנהיגיה ושופטיה, הייתה זכאית לגבות מכס בכניסת הסחורות וביציאתן, הייתה זכאית לארגן ירידים שנתיים ושבועיים, לקבוע לעצמה את התקציב העצמי על בסיס הכנסות והוצאות שנתיות, קיבלה פטור מהתחיבויות כספיות מסוימות, הייתה זכאית לסמל משלה וכו'.
בימי המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791) למרבה המורא של התושבים חזר זמנית הכיבוש הטורקי של העיר.
ההתיישבות הגרמנית
אחרי כיבוש חבל באנאט החלו שלטונות הקיסרות בווינה בתהליך התיישבות רחב יריעה והביאו לאזור בעיקר גרמנים קתוליים שוובים מוירטמברג ושוואביה, תושבי הסן, פפאלץ, לוקסמבורג, אלזס-לורן, אוסטריה, שווייץ וכו' לרבות הוגנוטים לשעבר שהמירו בינתיים את דתם לנצרות הרומית-קתולית. אף על פי שרק חלק מהם היו שוואבים במקור, החלו כלל מתיישבים אלה להיות מכונים "שוואבים", או "שוואבים של באנאט" בפרט. אלה היו חלק מהאוכלוסייה שנודעה כשוואבים של הדנובה. האקלים הבעייתי גרם לתמותה רבה, כשרבים מהמתיישבים מתו ממלריה 2-3 חודשים אחרי הגעתם. תהליך גדילת אוכלוסיית החבל התבסס בעיקר על ההגירה ותוך זמן קצר הגרמנים הרומיים-קתוליים הגיעו להיות 50% מכלל התושבים. הגרמנים, שהצטיינו כבעלי מלאכה, פיתחו את התעשייה ואת המסחר. בטמשוואר התיישבו השוובים בעיקר ברובע פבריק, בה פיתחו את המלאכות השונות. על מנת להבטיח תנאי חיים נאותים לאוכלוסיית המתיישבים התחילו הרשויות האוסטריות וההונגריות בארגון מחדש של הכפרים בחבל. אף הקימו כפרים חדשים. האזור הפך תוך זמן קצר לרשת מאורגנת, מסודרת של יישובים, בעלת מבנה סולידי. בטמשוואר המצודה עצמה לא התקבלו אלא רומיים-קתוליים בלבד. התושבים הרומנים והסרבים חיו בפרברים.
תעלת בגה
במאה ה-18 הביצות בסביבת העיר נחשבו למקור ראשי למגפות. השלטון האוסטרי החליט למגר אותו באמצעים הידרוטכניים:הסדרת זרימת הנהרות וייבוש הביצות. בשנים 1732-1728 הוסדרה זרימת הנהר בגה שהפך לתעלה כשרה לשיט בין טימישוארה ועד לחלק התחתון שלו. על ידי כך חוברה העיר באמצעות הנהרות טיסה ודנובה לרשת הנהרות המרכז-אירופית והייתה מסוגלת לפתח תחבורה במתכונת מסיבית לפני הופעת מסילות הברזל. עבודות הסדרת זרמי הבגה והטימיש וייבוש הביצות שינו מן השורש את דמות העיר. בהמשך הוקם באזור גן וורדים על ידי וילהלם מיהלה.
מגיפות הדבר והכולירה
במרץ 1738 הוכתה העיר מגפת דבר שקיפדה את חייהם של כאלף מקרב 6,000 תושביה. דליקה הרסנית החריבה כמעט על שכונת פלנקה מארה, שהייתה הנפגעת העיקרית במגפה. מגיפות הדבר והכולירה חזרו ונשנו פעמים מספר. בית הקברות שהוקם ב-1723 התמלא עד תום ובשנת 1749 היה צורך בהקמת בית קברות חדש, במקום שבו נמצא היום הפארק המרכזי של העיר - Parcul Central (בעבר ה"פארק אנטון סקודיר"). גם הוא לא הספיק ונסגר בשנת 1771. בשנים 1831 ו-1836 ידעה טמשוואר מגיפות כולירה נוספות שהפחיתו את מספר האוכלוסייה.
בירת פרובינקיה קיסרית: "הוויבודות הסרבית (וויבודינה) ושל הבאנות (באנאט) של טימיש"
אחרי כישלון האוכלוסייה הרומנית לזכות באוטונומיה מהשלטונות המהפכניים ההונגרים, המשיכו בשנים 1849–1850 תנועות מחאה שלהם נגד הדיכוי ולמען השגת אוטונומיה לאומית ותרבותית. ב-13 בפברואר 1849 חתמו שבעה נציגים רומנים מטרנסילבניה ושלושה נציגים רומנים מבאנאט עצומה כללית בה דרשו את איחודם של הרומנים באימפריה האוסטרית, כולל הונגריה, תחת מנהל עצמי רומני. אולם החוקה החדשה ב-4 במרץ 1849 הפרידה את הרומנים מבאנאט שאר בני עמם על ידי הכללתם לפרובינקיה הקיסרית עהחדשה שנקראה "וויבודיה הסרבית והבאנאט של טימיש", תחת שלטון ישיר צבאי ואזרחי אוסטרי. צו קיסרי ב-18 בנובמבר 1849 נתן גושפנקא נוספת לפרובינקיה הקיסרית החדשה, ששפתה הרשמית הייתה הגרמנית. בטימישוארה נקבע מושב המושל, בעוד שהעיר שמרה על זכויות מיוחדות כעיר מלכותית. ביטול המכס-ים הפנימיים וגם הנהגת מכסים פרוטקציוניסטים על סחורות מן המערב האירופי המפותח יצרו מסגרת שעודדה את ההתפתחות הכלכלית באימפריה, כולל בחבל באנאט וטימישוארה ששוקמו אחרי הנזקים משנות המהפכה.
בטימישוארה יוסדו מספר בתי חרושת - בתי חרושת לבירה, למשי, לסבון, לשטיחים - והעיר זכתה לאספקה הולמת במוצרי חקלאות ממישור הבאנאט. הונהגו בעיר קו טלגרף, תאורת רחובות בגז וכן נבנה קו רכבת שחיבר את טימישוארה לנמל בזיאש שעל הדנובה בחבל קאראש-סוורין. תוך שנים אחדות נפתחו בעיר מספר בנקים והוקמה לשכת מסחר. ב-15 בנובמבר 1857 נחנך קו הרכבת טימישוארה-סגד. באותם הימים קוצר זמן המסע מטימישוארה לבודה ופשט ל-26 שעות ומטימישוארה לווינה ל-36 שעות.
1860-1918 - בממלכת הונגריה תחת שלטון הבסבורגי
שני אירועים בשנת 1859 - איחוד הנסיכויות הרומניות ותבוסת אוסטריה באיטליה במלחמה עם פיימונט ועם צרפת גרמו לקיסר פרנץ יוזף להתקרב להונגרים ולאצולתם. על אף התנגדותם של קבוצות אתניות כמו הרומנים והסרבים (כולל מפגש טימישוארה ב-18–19 בספטמבר 1860, ועצומתם של 12000 אקדמאים, סוחרים ובעלי מלאכה מחבל באנאט) בצו מ-27 בדצמבר 1860 החליט הקיסר לספח את חבל באנאט לממלכת הונגריה שבחסותו.
מגמת ההונגריזציה הרשמית של האזור התחזקה אחרי הקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1867 (ה"דואליזם" ה אוסטרו-הונגרי) שבה הוענק לממלכת הונגריה מעמד פריבילגי, שווה לאוסטריה, במסגרת האימפריה הבסבורגית. ב-16 בפברואר 1865 הפכה השפה ההונגרית לשפה רשמית במקום הגרמנית בבתי המשפט, במועצות היישובים ובכל דרגאות החינוך. בו זמנית הורשו היישובים להתשמש חופשית בכרי המרעה שבסביבתם. הערים הורשו להתארגן כמו כפרי הספר עם מועצות מקומיות וראשי ערים משלהם. בתקופה זו ידעה טמשוואר - טימישוארה לפריחה מבחינה כלכלית ודמוגרפית. מוסדות פיננסיים השקיעו סכומים גדולים בפיתוח התעשייה המקומית. בפתח המילניום החדש פעלו בטימישוארה מפעלים רבים: שני בתי חרושת לאתנול, ליציקת ברזל, לגפרורים, ללבנים, לגז, לשרשראות, למגבעות, ולשוקולד. באמצעות תעלת בגה חוברה העיר, דרך נהרות הטיסה ודנובה למערכת הנהרות של מרכז אירופה.
מלחמת העולם הראשונה
ימי מלחמת העולם הראשונה (1918-1914) הכבידו מאוד על התושבים. עליית המחירים המשמעותית הורידה את רמת החיים. מחיר הלחם עלה פי 4, מחיר הקמח פי 7 ומחיר תפוחי האדמה - פי 14. האינפלציה צמצמה את ההכנסות הריאליות של האוכלוסייה. בעקבות הפקעות חוזרות, הקצבות המזון שהועמדו לרשות התושבים הצטמצמו והלכו, הפכו לבלתי מספיקות ומשפחות רבות הגיעו על סף רעב. צווי מצב חירום ביטלו כמעט כליל את מעט חירויות האזרח שהיו קיימות. חלק מהתעשייה הוסבה לייצור מלחמתי. הוארך יום העבודה והורחבה עבודת הנשים והילדים בבתי חרושת, במקום הגברים שנשלחו לחזיתות. עד ינואר 1918 גויסו בטימשוארה 12,832 גברים, שרבים מהם לא חזרו. אלפי נשים הפכו לאלמנות ואלפי ילדים ליתומים. על רקע מצב קודר זה ובהשפעת אירועים בחו"ל כמו המהפכות הרוסיות, פרצו תופעות של מחאה חברתית. ב-2 בדצמבר 1917 4000 אנשים הפגינו בדרישה להפסקת המלחמה וחתימה מידית של הסכם שלום.
רפובליקת באנאט והכיבוש הסרבי
קץ המלחמה מצאה את האוכלוסייץ העיר במתח רב, בין השאר, על רקע המאבקים הלאומיים של האתניות השונות. ב-31 באוקטובר 1918 התחוללה בעיר הפגנת רחוב גדולה. באותו יום באולם הקסרקטין התכנסו מנהיגים פוליטיים וצבאיים מקומיים הוקמה המועצה הלאומית של באנאט, שבה יוצגו נציגי הרומנים, הסרבים, הגרמנים וההונגרים. יום קודם לכן אוטו רוט, חבר בהנהגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של הונגריה, ממוצא יהודי, והלטננט-קולונל ההונגרי אלברט בארטה, לראש המטה של מפקדת טימישוארה, השתתפו בבודפשט בכנס המנהיגים הפוליטיים ההונגרים. בשובם לטימישוארה, החליטו יחד עם המנהיגים ההונגרים המקומיים שבאספה שבסוף ההפגנה ב-31 באוקטובר 1918 תוכרז "רפובליקת באנאט", מדינה חדשה שנועדה להיות קנטונלית לפי דוגמה שווייצרית. בראש מועצת העם של באנאט נבחר אוטו רוט ובראש הצבא המקומי - אלברט בארטה. באותו יום, 31 באוקטובר 1918 הוקמה גם המועצה הלאומית הצבאית של השוואבים של באנאט בהנהגת הלטננט קולונל אלברט פוכס. באותו יום ארגן גם מנהיג הרומנים המקומיים, אורל קוסמה, אספה המונית של אלפי רומנים בכיכר העירייה בטימישוארה, והקים את המועצה הצבאית הרומנית ואת המשמר הלאומי הרומני בטימישוארה. הוא נבחר ליושב ראש המועצה הלאומית הרומנית של טימישוארה. בתור מנהיג הרומנים של באנאט נבחר קוסמה גם לחבר המועצה הלאומית הגדולה של הרומנים מטרנסילבניה, מרמורש, קרישאנה ובאנאט.
בנובמבר 1918 המצב הסתבך. על בסיס ההסכם הצבאי שנחתם בבלגרד, הצבא ההונגרי נסוג מצפון לנהר מורש. בשטח שפונה על ידי ההונגרים נכנסו כוחות מטעם ההסכמה - סרבים וצרפתים. הצבא הסרבי נכנס לטימישוארה ב-14 בנובמבר 1918 ושם קץ לניסיון לארגן רפובליקה של באנאט, פיזר את המשמרות הלאומיים ואחר כך השתלט גם על המנהל האזרחי בעיר. סרביה שאפה בשם התושבים הסרבים של באנאט לספח את האזור, אולם נציגי הרומנים בראשות קוסמה הגיעו לאספה הלאומית הרומנית הגדולה באלבה יוליה ב-1 בדצמבר 1918 ודרשו בה את איחוד חבל באנאט עם רומניה. אכן אותה אספה גדולה באלבה יוליה הכריזה על איחוד טרנסילבניה ובאנאט עם רומניה. מאוחר יותר, במרץ 1919 הציע עדיין אוטו רוט לשווא למפקד כוח הכיבוש הצרפתי, לואי פראנשה ד'אספרה להקים באנאט עצמאי בחסות צרפת.
האיחוד של חבל באנאט המזרחי עם רומניה
ב-27 ביולי 1919 בהתאם להסכמים הבינלאומיים, עזב הצבא הסרבי את טימישוארה וב-28 ביולי מפקד הכוח הצרפתי הגנרל שארל דה טורנאדר מינה את אורל קוסמה הרומני לפְּרֵפֶקְט של טימישוארה. ב-3 באוגוסט 1919 נכנסו לטימישוארה היחידות הראשונות של הצבא הרומני ולמחרת נחתם ההסכם עם מעצמות ההסכמה, לפיו חולק חבל באנאט בין ממלכת רומניה ולממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים (לימים יוגוסלביה). רומניה קיבלה את החלק המערבי, היותר גדול, של החבל, כולל טימישוארה. בעוד שבחלק זה של באנאט היוו הרומנים רוב, בטימישוארה עצמה החלוקה האתנית הייתה שונה: הרומנים היוו בה ב-1910 רק 9% מתוך 72,000 התושבים. הקבוצות האתניות העיקריות היו הגרמנים, ההונגרים והסרבים. ניסיון אחרון להשגת עצמאות האזור בא מצד הגרמנים של באנאט ששלחו ב-16 באפריל 1920 עצומה אל ועידת השלום בפריז, שבה דרשו הקמתה של רפובליקה קנטונלית שתכלול גם את באנאט וגם את חבל באצ'קה שממערב, מחולקים לקנטונים לפי קריטריונים אתניים. ועידת פריז דחתה דרישה זו. ב-4 ביוני 1920 הסכם השלום בטריאנון קבע כי הונגריה ויתרה לטובת רומניה על טרנסילבניה ועל חבל באנאט המזרחי, מכאן שבפני תושבי טימישוארה עמד האתגר לעבור לזירת תרבות שונה - זו הרומנית. הרומנים שהתגוררו בפרברים ובכפרים הסמוכים זכו להיות חלק מהעיר. במהלך העשורים הבאים במאה ה-20 הגיעו לכאן גם רומנים רבים מחבל באנאט, מאוחר יותר גם מאזורי רומניה אחרים, וכן פליטים רומנים מבוקובינה ומסרביה וכך במשך הזמן התעבתה האוכלוסייה הרומנית בעיר עד שב-1990 הגיעה להיות 82% מהאוכלוסייה (מתוך 351,000 תושבים).
טימישוארה בשנים שבין מלחמות העולם
חוקת רומניה החדשה משנת 1923 כללה חובת כיבוד זכויות האזרחים. תחת השלטון הרומני הדמוקרטי העיר ידעה שגשוג כלכלי, בתחום הבנייה, התרבות והרוחניות. הוקמו עשרות מפעלים, חברות מסחר, בנקים, בתי ספר שבהם שפת ההוראה היו רומנית, הונגרית, גרמנית, סרבית. ליהודים התאפשר לימוד השפה העברית. ב-15 בנובמבר 1920 הפכה טימישוארה לעיר אוניברסיטאית על ידי הקמת בית הספר הפוליטכני על ידי צו חתום על ידי המלך פרדיננד הראשון. ב-13-11 בנובמבר 1923 ערכו תושבי העיר ערכו קבלת פנים חגיגית למלך, למלכה מריה ולראש הממשלה יון (יונל) ברטיאנו. באוקטובר 1925 אירחה טימישוארה תערוכה זואוטכנית גדולה. בעיר התחזקה אחיזת הכנסייה הנוצרית האורתודוקסית הרומנית, שהקימה כנסיות גדולות - את הקתדרלה המטרופוליטנית שנאבן הפינה שלה הונחה ב-20 בדצמבר 1936, את הכנסייה בכיכר קיטל, את הכנסייה בשכונת מחאלה ואחרות.
כתגובה לשאיפות ממלכת הונגריה השכנה בראשות מיקלוש הורטי לזכות בחזרה בשטחים שאיבדה בעקבות מלחמת העולם הראשונה והסכם טריאנון כינס ארגון רומני שנקרא "הליגה האנטי-רוויזיוניסטית" בטימישוארה ב-16 בדצמבר 1934 וב-4 באוקטובר 1936 אספות עממיות המוניות בנוכחות מנהיגים רומנים כמו יוליו מאניו, יון מיכלאקה, ניקולאיה לופו, סוור בוקו, ואחרים, ובהן הביעו את רצונם של הרומנים להגן על הישגיהם הלאומיים ועל הגבולות. במאי 1934 התקיימה בטימישוארה גם אספה אנטיפאשיסטית. תושבי העיר תרמו סכומי כסף גדולים למען חימוש הצבא הרומני וביצור הגבול המערבי.
מלחמת העולם השנייה
ב-1941 רומניה נכנסה למלחמת העולם השנייה כבת ברית של גרמניה וכוחות הציר ופלשה לברית המועצות. בימי המלחמה העיר סבלה נזקים עקב הפצצות אוויריות של בעלות הברית - בריטניה וארצות הברית. אחרי ההפיכה ב-23 באוגוסט 1944 שהדיחה את משטר אנטונסקו וצירפה את רומניה לבעלות הברית, הופגזה העיר על ידי גרמניה הנאצית, בת בריתה לשעבר. כוחות גרמנים והונגרים ניסו לשווא בספטמבר 1944 לכבוש את טימישוארה. העיר נכנסה לשליטת הצבא הסובייטי והצבא הרומני.
המשטר הקומוניסטי 1989-1946
אחרי שלוש שנים של תקופת מעבר, ב-1946 בנוכחות הצבא הסובייטי, התקיימו בחירות כלליות מזויפות, שהביאו לניצחון כביכול של המפלגה הקומוניסטית ובני בריתה, בדצמבר 1947 הודחה המונרכיה והוכרזה הרפובליקה העממית הרומנית. טימשוארה עברה עם כל המדינה תהליך של סובייטיזציה שהביא להעלמות העסקים הפרטיים והשתלטות המדינה על כל הכלכלה וניהולה לפי השיטות הקומוניסטיות. המשטר פיתח תעשייה, על ידי השקעות והגדלת יכולות המפעלים הישנים בתחום בניית המכונות, הטקסטיל וההנעלה, החשמל, המזון, הפלסטיק, האופטיקה, חומרי הבניין, הרהיטים, וכו'. בתוך ארבעה עשורים אוכלוסיית העיר גדלה פי שלושה. בסוף שלטונו של ניקולאיה צ'אושסקו התמודדה העיר עם צעדי צנע חמורים שפגעו מאוד ברמת חיי התושבים בכל התחומים - קבלת שירותים, חינוך, בריאות, תרבות ובידור.
המהפכה הרומנית בדצמבר 1989
ב-17 בדצמבר פרצה בעיר באופן ספונטני המהפכה שהביאה להפלת המשטר הקומוניסטי בכל רומניה. כעבור 3 ימים של שפיכות דמים, שבה ירו שוטרים ובלשים באזרחים המפגינים, ב-20 בדצמבר 1989 העם ניצח וטימישוארה הוכרזה לעיר הראשונה המשוחררת מקומוניזם.
דמוגרפיה
מבחינה דמוגרפית נחשבת טימישוארה עיר במעמד 2 ברמה לאומית, עם אזור עירוני פעיל הרחב ביותר ברומניה, אחרי בוקרשט: מעל 5,000 קמ"ר ואוכלוסייה של 508,037 תושבים. אוכלוסיית העיר מהווה 45,07% מאוכלוסיית המחוז טימיש, 16.07% מאוכלוסיית אזור הפיתוח מערב, ו-1.44% מאוכלוסיית רומניה. לפי מפקד האוכלוסין מ-2011 מספר התושבים היה 319,279 תושבים, יותר מב-2002 כשנספרו 317,660 תושבים.
הרכב אתני
טימישוארה הייתה מלכתחילה עיר בעלת הרכב אתני מגוון.בשנת 1900 הקבוצות האתניות העיקריות היו לפי המספר - הגרמנים, ההונגרים והיהודים, אחריהם הרומנים וסרבים. ב-1918 הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בעיר הייתה עדיין הגרמנים (שוואבים של דנובה או יותר מדויק - שוואבים של באנאט). אחריהם באו ההונגרים, הרומנים, היהודים, הסרבים, ועוד קהילות יותר קטנות כמו הבולגרים, הסלובקים, הקרואטים, הצוענים, הפולנים, הסלובנים וכו'. במהלך המאה ה-20 אחרי איחוד חבל באנאט עם ממלכת רומניה התרחשו תהפוכות גדולות ביחסים המספריים בין האתניות השונות, בעיקר גדילה ניכרת באחוז הרומנים שהפכו לקבוצה האתנית הדומיננטית, ובהמשך הגירת היהודים (לרוב עלייה לישראל) והגרמנים (הגירה למולדת ההיסטורית - גרמניה). חלה עלייה במשקל הצוענים בין הקהילות האתניות בעיר. עדיין כיום בטימישוארה חיות הקהילות הגדולות ביותר של גרמנים וסרבים ברומניה. בנוסף קיימת נוכחות משמעותית של מהגרים, פליטים ועובדים זרים. בסך הכל ב-2011 חיו בעיר כ-7000 אזרחים מ-124 מדינות, למשל איטלקים, אזרחי מולדובה, טורקים, סינים, ערבים, אזרחי גרמניה, צרפתים, פרסים, וייטנאמים, ואחרים.
ב-2002 ההרכב האתני של אוכלוסיית טימישוארה היה כדלקמן: רוב התושבים הם רומנים (81,36%) לפי המפקד ב-2011. המיעוטים האתניים העיקרים הם:*הונגרים - 4.87%, *סרבים 1,52%, *גרמנים 1,31%. 8,98% מהתושבים לא הצהירו על שייכות אתנית. לדברי אחד ממנהיגי הצוענים בטימישוארה, ב-2012 חיו בעיר כ-7000 צוענים.
ההרכב הדתי
חיי הדת ידעו בעיר מסורות עתיקות ומגוון רב. ב-2011 רוב תושבי העיר - 80.6% - הצהירו את עצמם כשייכים לנצרות האורתודוקסית. רובם - רומנים ומיעוט צועני - משתייכים לכנסייה האורתודוקסית הרומנית ומיעוט נוסף לכנסייה האורתודוקסית הסרבית. טימישוארה היא מושב הארכיבישופות האורתודוקסית הרומנית של טימישוארה, כס המיטרופוליה של חבל באנאט. 10% מהתושבים מזוהים עם הכנסייה הרומית-קתולית, רובם גרמנים והונגרים, מיעוטם איטלקים ורומנים. שאר הדתות בעיר הם: הנצרות הפנטקסטלית עם 8408 מאמינים - רומנים, צוענים ואחרים - (2.6%), הכנסייה הרפורמית 2% - רובם הונגרים, הכנסייה הבפטיסטית (ב-2002 - 1,23%) הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית (המאוחדת עם רומא) עם 4,191 מאמינים (ב-2002 - 1.15%) רובם רומנים. קיימות קהילות דתיות קטנות יותר - כמו היהדות, עם היסטוריה של כ-450 שנה, כעת מיוצגת רק על ידי 300 תושבים, רובם קשישים. בעיר חיים מספר קטן של נוצרים אורתודוקסים בולגרים ויוונים, ארמנים, כמו כן בודהיסטים, מוסלמים סונים - טורקים וערבים, מוסלמים שיעים - איראנים. 359 תושבים הכריזו עצמם אתאיסטים. ב-2002 9,41% לא הצהירו על שייכות דתית.
יהדות טימישוארה
לפי הנחות מסוימות היהודים הגיעו לאזור זה כבר במאה ה-2 או במאה ה-3. אך ידוע בוודאות על קיומם של מתיישבים יהודים בעיר רק אחרי הכיבוש העות'מאני במחצית הראשונה של המאה ה-16. היהודים מוזכרים לראשונה בשנת 1716, בכתב מסירת המצודה שנחתם בין העות'מאנים ובין האוסטרים. בבית העלמין הספרדי שבעיר, הקבר הישן ביותר הוא זה של עזריאל עשהאל Azriel Assael שנפטר בשנת 1636. מאה שנה מאוחר יותר קיים מסמך המעיד על כך ש"מאיר אמיגו" ועוד 4 יהודים מאיסטנבול קיבלו אישור להתיישב בעיר. ב-1739 התמנה לוי בן יצחק ירושלמי לרב הראשי האשכנזי וכיהן בתפקידו עד למותו ב-1752. בשנת 1743 פעלה בקרב "יהודי טמישוואר" (כפי שהייתה מוכרת העיר בכתבים היהודיים, לפי הנוסח ההונגרי של שמה), קבוצת מקובלים בשם "חברת תיקון חצות". בשנת 1762 הוקמו בעיר שני בתי כנסת רשמיים ראשונים - אחד ספרדי ואחד אשכנזי. השלטון של הקיסרית מריה תרזה התגלה כמדכא במיוחד כלפי יהודי טימישוארה שמצבם תואר כקשה יותר משל בני עמם בשאר הממלכה. בשנת 1776 נחקקו חוקי "פקודת היהודים" - (Judenordnung), קובץ חוקים מגבילים נגד היהודים. אחרי 1779 כשבוטלה הפרובינציה הנפרדת של באנאט והעיר והאזור חזרו להיות חלק מ"הממלכה ההונגרית" הווירטואלית במסגרת האימפריה האוסטרית קמה בעיר "ישיבה גדולה" שפעלה במשך 7 שנים. באותה תקופה נשבה רוח סובלנית יותר כלפי היהודים, הודות למדיניותו של הקיסר יוזף השני. בעדה האשכנזית כיהנו אז הרב יוחנן בה"ר יצחק, שנזכר בשו"ת נודע ביהודה, וחתנו הרב בינש דייטש שהיה דיין ומנהל ה"ישיבה גדולה".
תחת השלטון הרומני שהתחיל בפועל בשנת 1920, בין השנים 1935–1941 התקיימה ישיבה אורתודוקסית חדשה בהנהגת הרב אשר יונה וינברגר. אחד הרבנים הרב יצחק צבי סופר, היה בוחן את התלמידים כל שבוע בפני נציגי הקהילה כדי לעקוב אחרי התקדמותם. רבי יצחק צבי סופר שרד את השואה ונודע כרב מטמשוואר בספרו שו"ת "מספר הסופר" ישנן תשובות הלכתיות לניצולי שואה, ובהן התרת עגונות לנעדרים בעקבות השואה, גביית עדויות על השואה, ועוד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התפתחה בטימישוארה קהילה חסידית גדולה, מחצרות חסידות ויז'ניץ חסידות דעש וגם חסידות מקומית חסידות טמשוואר אחד מענפי חסידות נדבורנה.
החל משנת 1940 עקב הגבלות כלכליות והפקעות רכוש, מעמדם של יהודי העיר הידרדר. משנת 1941 עם הדחת המלך קרול ותפיסת השלטון בידי הגנרל יון אנטונסקו, משמרות הברזל החלו לפעול באופן גלוי ותקיפת יהודים הפכה לנפוצה, כולל הרוגים ופצועים בודדים, שוד רכוש והשפלה ציבורית. באמצע ספטמבר 1941 יהודים שגורשו מהאזורים הכפריים מסביב נאלצו לעבור לגור בטימישוארה. 30 יהודים - גברים ונשים - מטימישוארה נספו במחנות בטרנסניסטריה, שקלטו בעיקר יהודים מאזור צפון מערב רומניה (בוקובינה ובסרביה). גברים רבים בני 16–40 נשלחו למחנות עבודת כפייה מקומיים וברחבי רומניה, ושרדו את השואה.
ב-17 באוגוסט 1942, בלחץ הגרמנים, אנטונסקו אישר את העברת יתרת יהודי רומניה מטרנסילבניה לבלזץ, סוביבור וטרבלינקה. בספטמבר אותה שנה שונתה התוכנית ו-200,000 יהודים מטרנסילבניה היו אמורים להישלח לבלזץ. לא ברורה הסיבה לדחיית המשלוחים הללו, נראה שהם קשורים בשוחד שניתן לשלטונות הרומנים מהקהילה היהודית, שלטון רווי תככים ברומניה, מחאה רשמית של ממשלת ארצות הברית והקרב על סטלינגרד כחודש לאחר מכן, ששאב כוחות מן הגרמנים, וגרם לרומנים לחשוש מהיום שאחרי מפלת הגרמנים.
בערב ראש השנה ה'תש"ה (1945) ברחו יהודי העיר כפליטים אל העיר לוגוז' הסמוכה, על מנת להימלט מציפורני מתקפה נאצית צפויה, עם קריסת הצבא הגרמני, והתקדמות הצבא האדום.
כמעט כל האוכלוסייתה היהודית המקורית של טימישוארה, אשר נותרה בעיר, שרדה את השואה, אך יש אי ודאות משמעותית לגבי פליטים וחסרי נתינות באותה תקופה, שהגיעו לעיר זו, בעיקר חסידים מרחבי רומניה והונגריה. כמו כן אחוז משמעותי של יהודים תושבי העיר עברו להונגריה, שם המצב נראה בטוח יותר, ונספה בשואת יהודי הונגריה.
פרט לארגונים הגזעניים הרומנים, עד לשנת 1945 היו חזקים בעיר גם ארגונים של הגרמנים השוואבים שהיו בעבר רוב האוכלוסייה ועדיין היוו מיעוט משמעותי בעיר.
גם בטימישוארה הארגון הקרוי "הוועד הדמוקרטי היהודי", כלי שרת של המפלגה הקומוניסטית הרומנית שתפסה את השלטון הודות לנוכחות הצבאית הסובייטית, ניהל מערכה נגד הציונות ובתמיכת המשטר החדש. פעילים ציונים ויהודים אחרים נעצרו בתירוצים שונים ונשלחו לבתי כלא. בשנת 1947 מספר היהודים בעיר הגיעה ל-13,600. שלוש אניות מעפילים יצאו עם מספר גדול מקרב יהודי טמישוארה אל ארץ ישראל. האוכלוסייה היהודית הלכה וקטנה במהלך השנים בעקבות הגירתם לארץ ישראל או לארצות אחרות.
אחרי השחרור משלטון הנאצים והשלטת המשטר הקומוניסטי, רוב היהודים עלו במספר גלים לישראל וחלק קטן היגרו למערב אירופה, כולל גרמניה, צפון אמריקה ודרום אמריקה. במשך חמישים השנים האחרונות חיי הקהילה היהודית התנהלו בהנהגת הרב ארנסט נוימן, שהתמסר לחינוך הנוער ולהוראת השפה העברית. לאחרונה נותרו בטימישוארה מאות ספורות של יהודים, רובם קשישים. רק בית כנסת אחד עדיין פעיל - בית הכנסת האורתודוקסי בשכונת יוזפין. בית הכנסת הנאלוגי הגדול בשכונת המצודה נמצא בתהליך ארוך של שיפוצים, בעוד בית הכנסת הנאולוגי הגדול השני, ה"חדש", בסגנון נאו-מאורי גם הוא, בשכונת פבריק, נמצא במצב של התפוררות המסכנת את קיומו.
תחבורה
את העיר טימישוארה משרת נמל התעופה הבינלאומי טימישוארה טראיאן וויה.
קישורים חיצוניים
(יאנוש אנדראש וישטה - שמות של מקומות הגאוגרפיים בטרנסילבניה-בהונגרית)
מפרץ ניו יורק העליון
מפרץ ניו יורק העליון (באנגלית: Upper New York Bay הוא זרוע של האוקיינוס האטלנטי לתוך שפך נהר ההדסון אשר יוצר באופן טבעי את נמל ניו יורק, צפונית לנֵרוֹז (המצר) . ממזרח למפרץ נמצאים האי לונג איילנד, לרבות רובע ברוקלין, מצפונו מנהטן, ומערבית לו נמצאת מדינת ניו ג'רזי ורובע סטטן איילנד. המפרץ ניזון ממי הנהר הדסון, ומקושר למפרץ ניוארק דרך מצר קיל ואן קול  ולמפרץ ניו יורק התחתון דרך הנרוז  . זהו נמל עמוק מוגן המסוגל להכיל את הספינות הגדולות ביותר. הגבול בין מדינת ניו יורק למדינת ניו ג'רזי עובר במרכז המפרץ העליון, ועל כן סמכות ההפעלה של הנמל נתונה בידי רשות נמלים משותפת של ניו יורק וניו ג'רזי.
היסטוריה
המפרץ בכללו: העליון והתחתון, התגלה לראשונה בשנת 1524 על ידי משלחת חקר צרפתית בראשותו של ג'ובאני דה וראצאנו. על שמו קרוי הגשר שמחבר את ברוקלין ולונג איילנד עם סטטן איילנד, מעל מצר הנרוז.
נתיבי ספנות
במהלך מרבית שנות קיומו של נמל ניו יורק עברו מרבית ספינות הנוסעים דרך המפרץ ונוסעיהן ראו את פסל החירות המצוי בו. מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 הוסטו קווי הספנות והם עוברים היום דרך מצר ואן קאל לנמל ניוארק - אליזבת.
הגנת המפרץ ונמל ניו יורק
הגנת המפרץ העליון ונמל ניו יורק התבססה לאורך כל ההיסטוריה של ארצות הברית על מספר מצודות חוף: פורט וודסוורת', פורט טילדן, פורט המילטון , ופורט האנקוק. במהלך המאה ה-20, עם התפתחותם של כלי הטיס והצוללות, פחתה חשיבותם של המצודות, וההגנה התבססה על אמצעים מודרניים.
וילנד
ראו גם
}}
דודו אהרון
דודו אהרון (שמו הרשמי: דוד אהרוני, נולד ב-23 בדצמבר 1984) הוא זמר-יוצר ישראלי.
אהרון נחשב לאחד מן הזמרים הבולטים בישראל במוזיקה המזרחית החל מהעשור הראשון של המאה ה-21. הוא מוערך הן כזמר והן בזכות השירים שהוא כותב ומלחין לזמרים אחרים הנמנים עם ז'אנר המוזיקה הים-תיכונית. הוא הוציא את אלבומו הראשון "אהבה ראשונה" בשנת 2007, התפרסם במהרה וצבר קהל מעריצים גדול.
בתוך פרק זמן של שלוש שנים מרגע צאת אלבומו הראשון ועם רפרטואר שירים דל יחסית הופיע אהרון בפעם הראשונה בקריירה שלו בהיכל התרבות בתל אביב, תיאטרון קיסריה, ובהיכל מנורה מבטחים. בשנת 2010 זכה בתואר זמר השנה של תחנת הרדיו רשת ג' וערוץ 24 ושירו "תגידו לה" שכתב ללחן בולגרי זכה בתואר שיר השנה. בשנת 2012 זכה אהרון בפרס מלחין השנה מטעם אקו"ם.
ראשית דרכו
אהרון החל את דרכו המוזיקלית בילדותו בבית הכנסת "הדר יוסף" שבקריית עקרון. אהרון עצמו חשף קטע וידאו מקלטת בר המצווה שלו בו נראה הזמר אייל גולן מעלה אותו לשיר יחד איתו ומתפלא מכישרונו. כנהוג בעדה התימנית אהרון למד בילדותו לאחר שעות הלימודים אצל המורי את טעמי המקרא. כאשר התבגר הפך לזמר הבית במועדון "האדום 6" בצומת כנות והחל להופיע במועדונים ובאירועים שונים ברחבי הארץ. בין השאר השתתף בתוכנית "המלך הבא", ששודרה בערוץ בריזה של yes הטלוויזיה בלוויין, באותה עונה עם רפאל מירילא ונינט טייב. אהרון זכה במקום השני בתחרות.
פריצתו הגדולה
ב-14 ביולי 2009 הוציא אהרון את אלבומו השני בשם "הכל זה מלמעלה", שכלל את הלהיטים "הכל זה מלמעלה", "נוצה ברוח" ו"לא דומה". בדצמבר הגיע האלבום למעמד אלבום זהב, על מכירות של למעלה מ-20 אלף עותקים. אהרון קיבל מגן לציון 500 אלף שימושים סלולריים בשיריו במהלך הופעתו בהיכל התרבות בתל אביב-יפו. ההופעה תועדה על דיסק ו-DVD בשם "דודו אהרון - הכל זה מלמעלה - בהיכל התרבות".
בחודש דצמבר 2009 הוציא את השיר "לא מוותר" שנכלל באלבומו השלישי.
ב-11 באוגוסט 2010 יצא אלבומו השלישי, "מילים פשוטות" שכולל את הסינגלים "לא מוותר", "תגידו לה", "כסף ואלכוהול", "מילים פשוטות", "אהבה ללא גבולות" ו-"בחור רגיש". בתאריך זה הופיע אהרון לראשונה בחייו בקיסריה וקיבל מגן פלטינה מחומש על למעלה מ-200 אלף שימושים סלולריים לסינגלים של האלבום, ואחרי שנה הגיע האלבום למעמד אלבום פלטינה כפולה על מכירה של למעלה מ-80 אלף עותקים. לאחר יומיים רצופים של הופעות יצא דיסק DVD בשם "דודו אהרון בקיסריה" ובו תיעוד ההופעה. בנוסף, באלבום זה אירח אהרון את הזמרת זהבה בן וביצע עמה שני שירי דואט "הלב יודע" ו"פעם בחיים".
ב-21 בנובמבר 2010 הוציא לאור הזמר את הסינגל "לא יפרידו בינינו" מתוך אלבומו הרביעי.
2011
ב־25 במאי 2011 הוציא סינגל קצבי מתוך אלבומו הרביעי "כמה אושר" אשר כתב והלחין בעצמו.
ב-8 בדצמבר 2011 יצא אלבומו הרביעי, אין כמו אהבה אשר כלל בתוכו את הלהיטים "רומנטי או סימפתי", ״אמא יקרה" "אין כמו אהבה״, "בואי נדבר" ו"ביני לבינך". בתוך מספר חודשים אחדים הגיע האלבום למעמד אלבום פלטינה.
בשנת 2011 זכה אהרון בפרס מלחין השנה מטעם אקו"ם
2012
ב-25 ביוני 2012 השיק את אלבומו החמישי, גיבור, הכולל 15 שירים, ובהם הסינגלים: "הנה היא נכנסת" ו"אל תסגרי לי תדלת". את רוב שירי האלבום כתב והלחין בעצמו.
באותה שנה השיק ביחד עם מנהלו האישי אייל מלכא את אולם האירועים Sense אשר קם על חוברת מועדון "אדום 6" - אותו המועדון שהיה בבעלותו של אמרגנו, ואהרון עצמו החל בו את דרכו.
במהלך שנת 2012 הופיע אהרון בתפקיד עצמו בפרק השני של סדרת הטלוויזיה "נשואים פלוס". במהלך אותה שנה, הצטרף אהרון כשופט בעונה השלישית של תוכנית המציאות "אייל גולן קורא לך".
2013
ב-11 בספטמבר 2013 יצא אלבומו השישי "ימים טובים" שכלל את הלהיטים "הלב", "כמוך לא אמצא", "אם רק תחזרי", "ביום שניפגש ואת שיר הנושא "ימים טובים". באותה השנה, זכה בפרס אקו"ם למלחין השנה.
2015
ב-7 ביוני 2015 יצא אלבומו השביעי במספר "טרמינל 3" שכלל בתוכו את שיר הנושא שהפך ללהיט גדול ובנוסף את השירים: "נתתי לך ללכת". "משהו קורה פה". "עוברת מולי" "פריז או ארומה" "לעוף איתך".
ב-4 ביוני 2015 השיר "טרמינל 3" זכה בתואר השיר המושמע ביותר לשנת 2015 מטעם ארגון אקו"ם
2016
ב-14 באפריל 2016 דווח לראשונה כי אהרון יוציא שיר עבור מצעד הגאווה השנתי וגם עתיד להופיע בו. השיר הנושא את השם "קצפת עם תות" יצא באופן רשמי בתאריך 15 במאי 2016.
ב-27 ביוני 2016 הוציא את השיר "שם טבעת עליה" כסינגל מתוך אלבומו השמיני. בקליפ שנוצר לשיר נראים קטעים מתוך הצעת הנישואין לזוגתו שיר רוזנבלום.
ב-13 בספטמבר 2016 הוציא את השיר "ירוק ודבש", בלדה שקטה, כסינגל מתוך אלבומו השמיני. בקליפ מצטלמת לצידו של אהרון זוגתו שיר רוזנבלום.
2017
ב־30 בינואר 2017 הוציא באופן רשמי את השיר "השיר שלך" המספר על פרידתו מזוגתו שיר רוזנבלום. את השיר אהרון השמיע לראשונה לקהל מעריצו יומיים לפני כן בהופעה שנערכה באולם האירועים והכנסים הרדינג 3 בנמל תל אביב. ב-2 באפריל 2017 הוציא דואט מצליח עם ליאור נרקיס בשם: "חגיגה בישראל", כשלושה חודשים לאחר כך הופיעו יחדיו באמפי קיסריה ולאחר מכן יופיעו בבאר שבע ב-27 באוגוסט הוציא את השיר "כל הבנות" אשר כתב והלחין ביחד עם דולב רם ופן חזות ב-7 באוקטובר הוציא את השיר "הכל בגלל הגעגוע", ב-16 בדצמבר הוציא 2 שירים "חושב עליה ורק אהבה מדברת" לקראת סיבוב הופעות חורף ולפני צאת אלבומו השמיני שיצא לקראת מרץ. ב-23 בדצמבר הופיע ברידינג 3 ושם חגג את יום הולדתו ה-33 בהופעה אירח את האומנים "משה פרץ, ליאור נרקיס, ואיתי לוי" והעלה כל אחד מהם לבמה לשר איתו דואט.
2020
בינואר 2020 הוציא שיר ראשון מתוך אלבומו הבא - "מבול", למילים של נועם חורב, ללחן של אלון פרץ ולעיבוד והפקה מוזיקלית של תמיר צור.
2023
ב-27 ביוני הוציא את הסינגל "לגעת בשמיים" שהגיע למקום השישי במצעד העברי של מדיה פורסט.
שיתופי פעולה בולטים
בנוסף לשיריו, שיתף אהרון פעולה עם זמרים ועם אמנים אחרים בשיריהם. בין היתר כתב לקובי פרץ את הלהיטים "בן של מלך" ו"ילדתי", את הלהיטים "מתוקה" ו"נשמה" של ליאור נרקיס, כתב עם משה פרץ, את הלהיט "כמו השקט", כתב והלחין לשר-אל את השיר "הולך עד הסוף", כתב לאליקו את השיר "לאהוב אותך" ושר את הדואט "פעם בחיים" עם הזמרת זהבה בן, שאותו כתב והלחין בעצמו. כמו כן הלחין אהרון עבור רגב הוד את השירים "הטוב שבעולם" ו"בואי אלי", "היופי שלך" והשתתף בפרויקט "לב המדינה", שבמסגרתו קבוצה של זמרים מסוגת הזמר המזרחי שרו את השיר "לב המדינה". בנוסף, כתב והלחין את השיר "תחזרי כבר הביתה" של אייל גולן באלבומו "חלק מחיי", בנוסף בשנת 2012 הקליטו השניים דואט בשם "ממכרת". ב-2015 שיתף פעולה עם הזמר מייק שריף, השניים הוציאו דואט בשם "הכל קורה בתל אביב" שנכלל באלבומו של אהרון טרמינל 3. השיר זכה להצלחה רבה.
השתתפות בתוכניות ריאליטי
בשנת 2012 השתתף כשופט בתוכנית המציאות אייל גולן קורא לך ששודרה בערוץ 24.
בחודש יוני 2013 עלתה לשידור העונה השנייה של התוכנית "הרווק", שבה חיפש את בחירת ליבו מתוך 15 נשים המתחרות על ליבו, ולבסוף בחר בנטע דנינו. השניים יצאו מספר חודשים ואז נפרדו. אהרון ספג ביקורות על השתתפותו בתוכנית עקב שיקולים כספיים, ולא מתוך מטרה אמיתית למצוא זוגיות לטווח ארוך. גם הזוכה נטע דנינו טענה כי במהלך תקופת הצילומים אהרון היה בקשר עם חברתו לשעבר עידן צור. אהרון מצידו הכחיש את הדברים. בשנת 2015 השתתף בפרק בתוכנית הטלוויזיה נוקאאוט.
בשנת 2021 השתתף בעונת ה-VIP של "MKR המטבח המנצח" יחד עם אשתו נטלי וסיימו במקום השני.
חייו האישיים
אהרון גדל בקריית עקרון, לאחר פרסומו עבר להתגורר בעיר הסמוכה רחובות.
אהרון היה במערכת יחסים למעלה מתשע שנים, אשר לאחריה נכנס שוב למספר מערכות יחסים. בחודש יוני 2015 פורסם כי עבר להתגורר בגבעתיים עם זוגתו שיר רוזנבלום.
במהלך חודש ינואר 2016 פורסם כי אהרון סיים את חוזה עבודתו עם מנהלו אייל מלכא הפרסום תפס גלים ותפנית כאשר אמו של אהרון עלתה בשידור חי בתוכנית הרדיו ערב ים תיכוני ברדיו לב המדינה ובמהלך השיחה תקפה את זוגתו של אהרון בכך שלטענתה הרחיקה בינו ולבין הוריו. הפרשה קיבלה סיקור רחב בתקשורת וכללה שידור של טקס כישוף שנעשה בבית הוריו של אהרון, בנוסף שודרו בתוכניות הרדיו והטלוויזיה ראיונות שנערכו עם אנשים מקורבים למשפחה. עוד פורסם כי ביטל הופעה שהייתה אמורה להתקיים במתחם האנגר 11 בנמל תל אביב וכי הוא נמצא בתהליכים משפטיים כנגד מלכא. אהרון עצמו לא התראיין לתקשורת בתקופה זו, אך בסוף יצא בהצהרה כי השלים עם הוריו וביקר את התקשורת על כך שנתנה סיקור נרחב של הפרשה. ב-30 באפריל 2016 פרסם אהרון בדף הפייסבוק שלו את הצעת נישואין לזוגתו לשעבר, שיר רוזנבלום. בינואר 2017 הזוג נפרד.
בשנת 2018 נישא לנטלי לוי ובינואר 2019 נולדה בתם הבכורה. ובשנת 2022 נולדה בתם השנייה. הם מתגוררים בהרצליה.
אהרון אוהד את קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים
קצין בטיחות בתעבורה
קצין בטיחות בתעבורה הוא האחראי על בטיחות ועל תקינות כלי הרכב של מעסיקו ועל הדרכת הנהגים בעסק. קצין בטיחות בתעבורה הוא היועץ להנהלה בתחום הבטיחות בתעבורה ומהווה את הקשר לגורמים חיצוניים בתחום, כדוגמת המשטרה וחברות הביטוח.
תפקיד קצין הבטיחות הוגדר בחוק (חלק י' של תקנות התעבורה) כחלק מהמאבק בתאונות הדרכים, כאשר כל מפעל, עסק וכיוצא בזה, המחזיק מספר כלי רכב מסוג ובהיקף המפורט בחוק, מחויב להעסיקו. במקרים מיוחדים, יפקח קצין הבטיחות גם על הובלת חומרים מסוכנים, על מובילי משנה של החברה בה הוא מועסק וכן על עוזרים או קציני בטיחות אזוריים.
הסמכת קצין הבטיחות, הדרכתו והפיקוח עליו הם באחריות משרד התחבורה.
פרן וגריגורי טשיאן
פרן טשיאן (Pran Tashchiyan; בארמנית: Պրան Թաշճյան; ארמניה, 1890 – לא ידוע) ובעלה השני גריגורי היו בני זוג ארמנים חסידי אומות העולם, שהצילו יהודים באוקראינה.
פרן טשיאן שרדה את רצח העם הארמני במלחמת העולם הראשונה. בעלה הראשון, שני ילדיה ורוב קרוביה נרצחו. לאחר המלחמה היא היגרה יחד עם גריגורי טשיאן לסימפרופול, בירת הרפובליקה האוטונומית של חצי האי קרים, שם התחתנו. בין האוכלוסייה המעורבת שהתגוררה באזור זה הייתה משפחה רוסית בשם קוצ'רנקו. אחת הבנות, יבגניה, הייתה נשואה ליהודי דוד גולדברג, ולהם היו שני ילדים.
אידלמן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טרנספורמציה דיגיטלית
דוגמאות לטרנספורמציה דיגיטלית
טרנספורמציה דיגיטלית יכולה להיות שינוי פשוט כמו שדרוג המערכות, או שינוי מורכב כמו מעבר מידני לאוטומטי; שימושים אפשריים בטכנולוגיה כפלטפורמה לקיצור תהליכים והגעה בזמן אפס לניטור מידע הרלוונטי לאדם או לעסק; צריכת מוצרים או שירותים ללא תיווך; תוספות של תהליכי בינה מלאכותית המאפשרים אוטונומיה של החלטות מבוססי מערכת; שימוש בכמויות המידע העצומות הקיימות בארגונים - Big data, וניתוחו באמצעות כלי בינה עסקית (BI) מתקדמים לצורך איתור מגמות וקבלת החלטות עסקיות.
אחת הדוגמאות היותר בולטות לטרנספורמציה דיגיטלית הוא המעבר למחשוב ענן, תהליך שבו מייצאים את החומרה והשרתים היושבים בתוך הארגון לענן. כלומר מעבר לחוות שרתים או חברות חיצוניות המעניקות מגוון שירותים, כגון כוח מחשוב, אחסון ענן, תוכנית התאוששות מאסון (DRP) וקישוריות. השירותים ניתנים על פי דרישה ובדרך כלל מבוססי מנוי ונפח שימוש מקסימלי.
היסטוריה
לטרנספורמציה הדיגיטלית שלושה דורות של התפתחות:
אלן בוקן
אלן בּוּקַן (בצרפתית: Alain Bouquin; נולד ב-1958) הוא גנרל של קורפוס (Général de corps d'armée, מקביל ללוטננט גנרל) בדימוס בצבא צרפת. היה מפקד לגיון הזרים הצרפתי מ-1 ביולי 2009 עד 1 בספטמבר 2011. סיים את שרותו ב-2015.
פעילויות צבאיות
צ'אד (1984, 1986, 1988 ו-1989). קוסובו (2001).
הופעות במדיה
בוקן הופיע בשני סרטים תיעודים על הלגיון: "Warrior of the French Foreign Legion" ו-"La face cachée de la Légion".
משה לייב מסאסוב
תולדותיו
נולד לרבקה ויעקב, מתנגד לחסידות מתושבי ברודי. למד אצל רבי שמואל שמעלקא הורוביץ מניקלשבורג במשך 13 שנים. רבו לקחו ללמוד אצל המגיד ממזריטש. כן למד אצל רבי אלימלך מליז'נסק. ישב בעיר אפטא ובהמשך עבר לעיר סאסוב (Sasów) בגליציה שהפכה למרכז חסידי חשוב. לפעולותיו של רמ"ל באפטא ולאחר מכן בסאסוב הייתה השפעה רבה על התפשטות תנועת החסידות בפולין ובעיקר בגליציה. עם תלמידיו הידועים נמנו: רבי צבי הירש מזידיטשוב, רבי מנחם מנדל מקוסוב, רבי יעקב יצחק מפשיסחא ("היהודי הקדוש"), רבי ישכר דב מראדושיץ, רבי אברהם דוד מבוטשאטש ורבי מאיר מפרמישלאן.
רבי משה ליב נפטר בד' בשבט תקס"ז (1807) ונטמן בבית הקברות בסאסוב. אביו שנפטר ארבע שנים אחריו נטמן לצדו. חסידים רבים מערי הסביבה נהגו לעלות ולהתפלל על קברו מדי שנה ביום פטירתו. על מצבתו נחרט: פה נטמן ג' ד' שבט תקס"ז לפ"ק, הרב, הגדול החריף ובקי, בוצינא קדישא ופרישא, קדוש יאמר לו, משים לילות כימים בעבודת השם ובתורתו ועשיית מצותיו, המפורסם, מורינו הרב משה יהודה ליב זצללה"ה. בן הרב הגדול המפורסם מורינו הרב יעקב נר"ו מבראד תנצב"ה.
רבי משה ליב מסאסוב ידוע במיוחד בשל אהבת כל יהודי שקיננה בו. מסופר שהשיא זוג עניים על חשבונו. כששמע את התזמורת אמר: "מי יתן וביום פקודתי (מותי) ילוו אותי מנגנים אלה לקברי". עברו שנים, ותזמורת זו הוזמנה לחתונה כלשהי. בדרך החלו הסוסים לדהור לכיוון אחר מבלי יכולת לעוצרם, עד שהגיעו ללוויה, שהתבררה כלווייתו של הרבי מסאסוב. נזכרו המנגנים בדברי הרבי באותה חתונה לפני שנים, וניגנו את אותו ניגון. הסיפור הובא בספרו של עגנון "הכנסת כלה" ובהצגה "איש חסיד היה".
עגנון מביא נס נוסף בסיפור "בלבב ימים": "אף בדור שלפנינו נעשו נסים על המים, כמעשה הגאון הקדוש רבי שמעלקי מניקלשפורג ותלמידו הקדוש רבי משה ליב מסאסוב, שעברו בעריבה את הטונ"א בשעת הסכנה".
קישורים חיצוניים
ספרים:
ניגון סאסוב:
סיפורים:
תרומת דם בישראל
תרומת דם היא לקיחה של דם מאדם לשם נתינתו או נתינת תוצריו, באמצעות עירוי דם, לאדם אחר. במדינת ישראל ניתן לתרום כל שלושה חודשים. תרומת הדם בישראל מתבצעת במנות של 480 מ"ל +3 מבחנות לבדיקת HIV, צהבת, עגבת וסוג הדם.
75% מתורמי הדם בישראל הם גברים ו-25% מכלל תרומות הדם בארץ הן מחיילי צה"ל.
הגבלות רפואיות לתרומת דם
תרומת הדם מותנית ברמת המוגלובין בין 12–16 לנשים, הנבדקת באמצעות דקירת אצבע.
מצבים בהם תרומת הדם לא תעורה, בשל חשש מזיהום:
תרומת דם של הומוסקסואלים
במהלך שנת 2003 קיימה תנועת הצבעים שלנו את פרויקט הדגל שלה, מאבק במדיניות בנק הדם של מגן דוד אדום האוסרת באופן גורף על מי שקיים יחסי מין הומוסקסואלים לתרום דם. המאבק קיבל את הכינוי "פרויקט מד"א". במסגרת תרומת דם בישראל, על כל נבדק למלא שאלון. במסגרת השאלון ישנו סעיף אשר מבקש לא לתרום דם אם המועמד להתרמה קיים יחסי מין הומוסקסואלים בעברו. מדיניות זו יצרה לאורך שנים תרעומת בקהילת הלהט"ב, שכן אין שום סעיף בשאלון האוסר תרומת דם להטרוסקסואלים, גם אם קיימו יחסי מין לא מוגנים, בעוד שהומוסקסואלים לא יכולים לתרום דם אפילו אם קיימו אך ורק יחסי מין מוגנים. במסגרת המאבק הגיעו חברי תנועת "הצבעים שלנו" לבתי ספר בהם התרימה מד"א וערכו הסברה לתלמידים מחוץ לשערים, ועודדו אותם למחוק את הסעיף הנדון בעט בשאלון התרומה (דבר שיגרום לזריקת המנה במד"א).
כתוצאה מהמאבק שונה הסעיף מ-"יחסי מין הומוסקסואלים" ל-"יחסי מין בין גברים משנת 77". שינוי זה בוצע לאחר דיון בין נציגי מד"א לנציגי אגודת הלהט"ב, ללא דיון עם חברי התנועה. שינוי זה לא סיפק את חברי התנועה אשר טענו כי הוא מבזה. למרות זאת, עם סיום "עונת תרומות הדם" של מד"א בבתי הספר (אפריל עד סוף שנת הלימודים) דעך המאבק ולא חודש באפריל 2004. במרץ 2013 הודיעה שרת הבריאות, יעל גרמן, שתבחן מחדש את האיסור על מערכת הבריאות להשתמש בתרומות דם של הומוסקסואלים, לאחר שבשנת 1977 הדבר נאסר מחשש להדבקה במחלת האיידס. מאז 1 ביוני 2017, גברים הומוסקסואליים וביסקסואליים בישראל הורשו לתרום דם באופן חוקי לאחר תקופת דחייה של שנה אחת . עם זאת, לא הייתה דחייה עבור לסביות או נשים דו מיניות מעולם.