cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבשורה של יהודה
המחלוקת סביב תרגום הבשורה
הדוגמה הבולטת ביותר למחלוקת שבין דה-קוניק ליתר החוקרים היא בתרגום המשפט הנזכר לעיל:. בתרגום זה, של צוות הנשיונל ג'יאוגרפיק, תורגם המונח "δαίμων" המופיע בטקסט הקופטי (שאול מיוונית) למונח החיובי "רוח", בטענה שהקונוטציות השליליות נוספו למונח רק מאוחר יותר במחשבה הנוצרית. לעומתם טוענת דה-קוניק שיש לתרגם זאת למונח נושא המשמעות השלילית "שד", וכי המשמעות החיובית למונח (כפי שהוא מופיע אצל אפלטון, למשל), קדמה בכמה מאות שנים לכתיבת הבשורה. כינויו של יהודה כ"שלושה-עשר" במשפט הנ"ל מסמל את הפרדתו מיתר התלמידים, וכן (כמתואר בהמשך הבשורה) מציב אותו מעל שנים-עשר הארכונטים. למעט דה-קוניק, נראה שהחוקרים סבורים כי מדובר כאן במספר מזל.
לפי פרשנותה של דה-קוניק, הנמצאת בעמדת מיעוט, יהודה מתאחד בסוף הבשורה עם אחד הארכונטים הראשיים ("ילדבאות"), והופך לשליט הארכונטים. ישו אינו מבקש מיהודה להקריבו, אלא מנבא זאת. למרות זאת, מזימתו של יהודה לחיסול ישו אינה צולחת - משום שרק גופו של ישו מת, בעוד רוחו מתעלה ומתאחדת עם האל העליון.
תגובת העולם הנוצרי
בטלוויזיה ובאמצעי התקשורת השונים דובר רבות על חשיפת הבשורה ועל השלכותיה, אולם הוותיקן עצמו סירב לשנות את יחסו אל יהודה איש קריות ולזכותו מאשמת מות ישו. מועצת הוותיקן השנייה ניקתה בשנת 1965 את היהודים מאשמה קולקטיבית לצליבתו של ישו במסמך המוכר בשם "נוסטרה אטאטה", ללא כל קשר למעמדו של יהודה איש קריות בנצרות.
הבשורה של יהודה אינה חלק מהקנון הנוצרי. בתקופת התחברותה "הסתובבו" כתבי בשורה רבים בקרב החוגים והכתות השונות של הנצרות הקדומה, כשכל אחד מהם כתוב ומותאם להשקפות עולמם של כותבו ושל מפיציו. כחלק מתהליך של התמסדות והענקת גוון אחיד לכלל המאמינים הנוצרים, וכן התגוננות מפני זרמים שהחלו מתרבים בתוך הנצרות, ונחשבו כמינות על ידי אבות הכנסייה המתהווה, החלו בתהליך איסוף וליקוט כתבי הקודש לביבליה הנוצרית, תוך דחיקת כתות השוליים, כשהנוצרים הגנוסטיים ביניהן, אל מחוץ לנצרות. כחלק מתהליך זה הוקעה גם הבשורה של יהודה ונותרה מחוץ לקנון. גילוים המחודש של הבשורה ותוכנה אינו מערער את יציבות הביבליה הנוצרית שהתגבשה. למעשה, מהיכרות עם כתבים נוצריים-גנוסטיים אחרים ומאזכור הבשורה אצל אירנאוס, ניתן היה לנחש מראש את רוח תוכן הבשורה. כמו בשורות רבות אחרות, היא אינה יכולה ללמדנו דבר על דמותו האמיתית וההיסטורית של יהודה (או של ישו), אלא רק על השקפת עולמם של אנשי הכת שכתבו אותה והאמינו בה.
הבשורה של יהודה ואנטישמיות
תוכנה של הבשורה סותר את הכתוב ביתר הבשורות בברית החדשה בנוגע למעורבותו של יהודה איש-קריות בהסגרתו של ישו לרומאים בכך שהבשורה, בניגוד לאחרות, מספרת שישו הורה ליהודה איש קריות להסגיר אותו לרשויות ובכך מטהרת את יהודה איש קריות מהתדמית השלילית שדבקה בו, המתארת אותו כסמל הבוגדנות. הבשורה לא נכנסה לברית החדשה, הוכרזה כדברי כפירה והוחרמה על ידי הכנסייה הקתולית.
מכיוון שסיפור הסגרתו של ישו על ידי יהודה איש קריות היה אחת מהסיבות העיקריות להתפתחות האנטישמיות ושנאת יהודים לאורך ההיסטוריה והיווה בסיס לעלילות דם רבות כמו גם האשמתם של היהודים במות ישו, נוצר רושם לפיו הבשורה שהתגלתה מהווה מסמך הנוגד את האנטישמיות. למעשה אין בכך ממש, משום שהיא מתארת את האל היהודי כאל שקר נחות ואכזר, ועדין מציגה את ראשי היהודים כאלה שרצו במותו של ישו (ולא על מנת לעזור לו), ללא הזכרת מעורבות הרומאים כלל. כמו כן, ממילא אין לבשורה תוקף רוחני בנצרות המרכזית, כאמור.
נביאי האסלאם
באסלאם, "נביא" (בערבית: نبيّ, נַבי בריבוי: أنبياء אנביאא') הוא אדם שנבחר על ידי האל שחווה התגלות ואל-וואחי, כל נביא באסלאם הוא גבר זכר מבוגר, בניגוד ליהדות שבה יכול להיות גם נביאות. נביא באסלאם יכול להיות גם רסול (בערבית: رسول, תרגום: שליח) אך לא כל נביא הוא רסול. בנוסף לנביאים המוכרים ביהדות ובנצרות ודמויות אחרות הנזכרות בתנ"ך ובברית החדשה, יש באסלאם נביאים נוספים המוזכרים רק בקוראן - אחד החשובים שבהם הוא הוד.
מייסד הדת עצמו, מוחמד, נחשב באסלאם לאחרון הנביאים ולחשוב שבהם. הוא מכונה "רסול אללה" - رسول الله - "שליח האל", אך אפשר לכנות כך גם את כל שאר הרסולים (שליחים). כשמוסלמי מזכיר שם של נביא מקובל שהוא יוסיף אחריו את הברכה: عليه السلام ("עליה אלסלאם") או בראשי תיבות: عم - שפירושה "עליו השלום" (בעברית נאמרת ברכה דומה על כל אדם שמת, אולם אין לבלבל בינה לבין הברכה המוסלמית). אחרי הזכרת שמו של מוחמד מקובל לומר: صلّى الله عليه وسلّم ("צלא אללה עליה וסלם"), בראשי תיבות: صلعم או ص ("האל יתפלל עליו וייתן לו שלום"), לפי רוב חכמי הדת המוסלמים (עולמאא) מותר לכנות גם את שאר הנביאים בברכה זו, ויש גם עולמאא שמתירים לברך כך גם אנשים שאינם נביאים. מנהג זה נפוץ בדרך כלל אצל המוסלמים השיעים שמברכים את עלי אבן אבי טאלב בן דודו של הנביא מוחמד, ואת בניו חסן וחוסיין. אצל המוסלמים הסונים הדבר לא נהוג.
ההבדל בין נביא לשליח באסלאם
השליח (בערבית: رسول, תעתיק: רסול),הוא נביא אשר נשלח על ידי האל עם שריעה (חוקים, בדומה להלכה היהודית) חדשה וספר קודש חדש על מנת להדריך מחדש לדרך הישרה עם מסוים או לקבוצת האנשים שנשלח אליהם, שכפרו וזנחו את השריעה הישנה של השליח שלפניו, וכך השליח החדש מבטל את השריעה הישנה ומביא מחדש שריעה חדשה.
נביא (בערבית: نبي), הוא גבר שנבחר על ידי האל על מנת להדריך את המאמינים בדרך הישרה ולחזק את אמונתם באל ובשריעה של השליח שלפניו. הנביא שופט בין המאמינים, מדריך ומזכיר להם את הדרך הנכונה והישרה, לפי השריעה הקיימת בזמנו.
רשימת נביאי האסלאם
בקוראן נזכרים רק 25 נביאים ושליחים ביחד בשמם, עמם יש עוד כאלה שנזכרים אך שמם לא נזכר ויש גם כאלה שלא נזכרים כלל, וזאת על פי סורה 40: ע'אפר, פסוק: 78 בקוראן:
"وَلَقَدْ أَرْسَلْنَا رُسُلًا مِنْ قَبْلِكَ مِنْهُمْ مَنْ قَصَصْنَا عَلَيْكَ وَمِنْهُمْ مَنْ لَمْ نَقْصُصْ عَلَيْكَ وَمَا كَانَ لِرَسُولٍ أَنْ يَأْتِيَ بِآيَةٍ إِلَّا بِإِذْنِ اللَّهِ فَإِذَا جَاءَ أَمْرُ اللَّهِ قُضِيَ بِالْحَقِّ وَخَسِرَ هُنَالِكَ الْمُبْطِلُونَ "
תרגום: "הן שלחנו לפניך נביאים; על קצתם הגדנו לך ועל קצתם לא הגדנו; לא לנביא לעשות מופתים, כי אם ברצון אדוניו. ובבוא דבר אלהים, הוכיח באמת, וכל המכחשים באלהים ספו".
על פי החדית' כשנשאל הנביא מוחמד כמה נביאים היו, ענה מוחמד שהיה 124,000 נביאים, וכשנשאל כמה מתוכם היו שליחים ענה מוחמד 315 שליחים. אך על פי רוב העולמאא, חדית' זה חלש או אפילו שקר שסופר על הנביא, ולא מתייחסים אליו כנכון בוודאות.
דניאל וישעיהו אינם מוזכרים בקוראן, אך נחשבים לנביאים בעיני חלק מהמוסלמים. אל-חד'ר, ד'ו אלכפל, ד'ו אל-קרנין ולוקמאן הן דמויות המוזכרות בקוראן, אך קיימת מחלוקת בנוגע להיותם נביאים.
25 הנביאים והשליחים הנזכרים בשמם בקוראן:
הערה: שמות הנביאים להלן נכתבו כפי שהם מופיעים בקוראן, בתעתיק עברי. בסוגריים מופיע שם הנביא בערבית, שמה של הדמות מן התנ"ך או מן הברית החדשה שאיתה הוא מזוהה,(בחלק מהמקרים הזיהוי פשוט בשל הדמיון בשם. במקרים שבהם אין דמיון בשם בין הקוראן לתנ"ך או לברית החדשה הזיהוי מבוסס על הדעה הרווחת במסורת המוסלמית. במקרים שבהם הזיהוי אינו ברור דיו, או שנוי במחלוקת, מופיעה הסתייגות), שם הספר הקדוש שהורד לנביא ולאיזה עם הוא נשלח (לפי האמונה האסלאמית).
בטי סגל
בטי סגל (ביידיש: בעטי סעגאַל; 1 בספטמבר 1916 – 10 באוגוסט 1985) הייתה שחקנית וזמרת יהודייה-פולנייה וישראלית, שפעלה בווילנה ובישראל.
ביוגרפיה
בטי בת ישראל נולדה בשנת 1916 בעיר וילנה, שבילדותה הייתה לחלק מפולין (כיום בירת ליטא). למדה משחק בסטודיו הדרמטי בווילנה בהדרכתו של איבוֹ גאל. שיחקה בווילנה בתיאטרון הבובות "מידים".
לאחר מלחמת העולם השנייה והשחרור מן המחנות, הגיעה למחנות העקורים במינכן שבאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה, ושם שיחקה בתיאטרון שארית הפליטה – "התיאטרון היהודי של מינכן" (ביידיש: מינכענער ייִדישער טעאַטער, ובראשי תיבות: מיט). זמן לא רב לאחר המלחמה נישאה לשחקן והבמאי ישראל סגל, מי שהיה המנהל האמנותי של התיאטרון בגטו וילנה ולאחר מכן ממייסדי תיאטרון שארית הפליטה בגרמניה. בקיץ 1949 עלו השניים לישראל בעלייה ההמונית שלאחר קום המדינה והתיישבו בתל אביב.
בארץ שיחקה בתיאטרון המטאטא, התיאטרון העירוני באר שבע, תיאטרון יידי ועוד. בשנת 1958 הצטרפה לתיאטרון אֹהל (5 שנים אחרי בעלה), ושיחקה בו עד לסגירתו בשנת 1969. השתתפה בכעשרים הצגות, בהן: "החולה המדומה", "חשמלית ושמה תשוקה", "הקמצן" ו"הכתובה".
בשנים 1961–1976 שיחקה במספר סרטים ישראליים, בהם "ניני" (1963), "הילד מעבר לרחוב" (1965) ו"טוביה ושבע בנותיו" (1968).
הייתה נשואה כ-40 שנה לישראל סגל, והתגוררה עמו ברחוב גורדון בתל אביב. במשך שנים רבות סעדה את בן-זוגה, שחלה בפרקינסון.
סגל טבעה בקיץ 1985 בחוף תל אביב, לאחר שהים היה סוער והמצילים נעדרו מעבודתם; גופתה נמשתה בבוקר מחוף גורדון. בת 68 במותה. אלמנהּ, ישראל, נפטר מספר שבועות אחריה. השניים נקברו זה לצד זה בבית העלמין הדרום.
אריק השישי, מלך דנמרק
אריק השישי מנווד (בדנית: Erik VI Menved; 1274 – 13 בנובמבר 1319) היה מלך דנמרק מ-1286 ועד למותו. הוא היה בנם של אריק החמישי, מלך דנמרק ושל רעייתו, אגנס מברנדנבורג. בעת עלותו לכס המלוכה הוא היה בן 12, לאחר שאביו נרצח על ידי קושרים בלתי ידועים. עקב גילו הצעיר משלה אמו בשמו עד 1294.
תקופת העוצרות
תקופת מלכותו של אריק הייתה תקופה מרכזית במהלך עידן של דעיכה בהיסטוריה של דנמרק בין השנים 1241 – 1340. ראשית תקופת מלכותו, שבה משלו אמו וקרוביה הגרמנים, עמדה בסימן של אי שקט ומלחמות שבאו בעקבות רצח אביו.
הצעד הראשון של הממשל החדש היה ליישב את פרשת הרצח של המלך לשעבר על ידי בית משפט שהתכנס בחג הפנטקוסט של שנת 1287 בנייבורג. 27 אצילים מונו להחליט במקרה. הנאשמים הראשיים היו מרשל סטיג אנדרסון ויקוב נילסן, רוזן הלנד, יחד עם שבעה אחרים. לאחר יום אחד של דיונים, מצא בית המשפט את כולם אשמים. רכושם והכנסותיהם חולטו והם הוגלו מדנמרק. אפילו האפיפיור היה מעורב כאשר הוא הטיל נידוי על הנאשמים.
פסק הדין עורר כמה שאלות. לא ניתן היה להוכיח שאף אחד מהנאשמים נכח בסביבה הקרובה לאתר הרצח כאשר המלך נדקר למוות. לנאשמים לא הותר להישבע על חפותם לפני בית המשפט או להביא עדים מכובדים שיעידו על חפותם, זכות שהוקנתה להם על פי החוק. למרות הנסיבות הבלתי ברורות של מותו של אריק החמישי, לקח לחבר השופטים יום אחד בלבד כדי להגיע לפסק דין. כל הנאשמים השתייכו למעגל הפנימי של אריק החמישי ולא היה ברור במה היה מותו יכול להועיל להם. מסיבות אלו הגדירו ההיסטוריונים אריק ארופ והוגו אירווינג את פסק הדין כעינוי דין. הם רואים ברצח תוצאה של מאבק כוחות בין שני פלגים של האצולה, אחד בראשות המרשל סטיג והני בראשותו של ולדמר, דוכס דרום יוטלנד. הדוכס ולדמר ירד מגדולתו ב-1283 אך לאחר 1288 הוא שב למעמדו במהרה. החוקרים גורסים שוולדמר ובעלי בריתו קשרו קשר לרצוח את המלך ולאחר מכין להטיל את החשד בבית המשפט על יריביהם. היסטוריון אחר, קאי הורבי, ציין שהרצח היה עשוי להיות על רקע מאבק שושלתי על כס המלכות הדני. היו אחרים שסברו שהייתה להם טענה שוות ערך או חזקה יותר לכתר מאשר אריק החמישי, כמו אריק השני, מלך נורווגיה ואחיו ויורשו, הוקון החמישי, שהיו נכדיו של אריק הרביעי, מלך דנמרק.
אנדרסן והאחרים נמלטו לנורווגיה שם הם התקבלו בברכה על ידי המלך אריק שבשמחה תמך באויביו של מלך דנמרק. הוא העניק לאנדרסן מבצר בקונגסהלה שליד הגבול עם דנמרק. אנדרסן החל לעסוק בשוד ימי והטריד את רצועת החוף הדנית במשך שנים. הגולים הצליחו לבנות מבצרים בסמסו, בהילם, בספרוגו ובהלגנס. שום ספינה לא הייתה בטוחה ושום עיירת חוף לא הייתה חסינה מפניו של סטיג אנדרסון. מעשי הביזה שלו הגיעו לשיאם ב-1289 כאשר הוא נחת עם צבא נורווגי קטן בסטובקובינג שבאי פלסטר. ויטסלב השני, נסיך ריגן, עשה שימוש בצי הונדי שלו כדי להדוף את אנדרסן בחזרה לנורווגיה. פעולותיו של אנדרסן הציתו ארבעה עשורים של עימותים ומלחמות בין שתי הממלכות הנורדיות.
תקופת בגרותו
באותה עת התגלע סכסוך כנסייתי בשל שאיפותיו של הארכיבישוף החדש של לונד, ינס גרנד, שתמך בפורעי החוק, קרובי משפחתו, למרות שבועתו לתמוך במלך. מרגע שבחירתו אושרה על ידי האפיפיור, חזר בו הבישוף ינס משבועת האמונים שלו. "אין זה חשוב בעיני אם הדוכס ולדמר, יהודי, טורקי, עובד אלילים, או השטן בעצמו יהיו מלך דנמרק, מלבד שלא יהיו אלה אריק או אחיו כריסטופר", הוא אמר. הבישוף ינס הרחיק לכת עוד והעניק חלק מאדמות הכנסייה בהונדהלס לגולים כדי שיבנו שם מבצר והנעים את זמנם על שולחנו בגלוי. המלך לא היה יכול לשאת זאת וב-1294 הוא הורה על מעצרו של הבישוף ינס. הארכיבישוף נשלח אל הדוכס כריסטופר כלוא בשלשלאות להיכלא במגדל האפל של סובורג. לאחר כמה חודשים של שהייה בתנאים מחרידים, שלח המלך שליח לבישוף ינס לבדוק אם הוא מוכן להישבע שוב שבועת אמונים ולהבטיח שלא יחפש נקמה על מאסרו. "במקום להיעתר לבקשה זו, הייתי מוכן שהמלך יבתר את גופי נתח אחר נתח מאשר להיכנע לפקודותיו", השיב הבישוף. לאחר שנתיים בתנאי כליאה קשים, הצליח הבישוף ינס להימלט בסיועו של עובד המטבח. הוא נמלט ישירות לרומא כדי לשטוח את טענותיו לפני הכס הקדוש. האפיפיור מיד הטיל נידוי על המלך וחרם על כל דנמרק עד שהממלכה תשלם לבישוף ינס סכום של 49,000 מארקים של כסף. דנמרק לא הייתה מסוגלת לגייס סכום כסף כזה והחרם עליה נמשך ארבע שנים נוספות. ב-1302 כתב אריק השישי לאפיפיור בקשת מחילה עבורו ועבור ממלכתו. כשהוא מבטיח לעשות כל דבר שיבקש האפיפיור, השפיל אריק את עצמו בפומבי. האפיפיור בוניפקיוס השמיני, בתיווכו של המלומד מרטין מדקיה, הסכים להפחית את הקנס ב-80%, החרם והנידוי הוסרו והארכיבישוף ינס קיבל תפקיד אחר שישאירו הרחק מיורשו של המלך אריק.
לאריק הייתה חיבה רבה לטורנירים וכסף רב הוצא מאוצר הממלכה על אמצעי בידור זה. בטורניר אבירים שנערך ברוסטוק, זרמו יין, תמד ובירה במשך חודש לכל מי שחשק במשקה. המלך שילם עבור אחזקתם של כל הסוסים והבהמות שבטורניר, כולל הר של שיבולת-שועל. הוא הטיל מיסים חדשים ובלתי רגילים על איכרים ועל אצילים. כאשר כספי המיסים לא כיסו את הוצאותיו, הוא לווה כספים רבים מאצילים גרמנים שונים והרחיק לכת עד כדי כך שהוא משכן חלקים מאדמות דנמרק כערבון. אריק שלח כמה משלחות לגרמניה כדי לזכות בשטחים חדשים בניסיון לשקם את מעמדה של דנמרק כמעצמה סקנדינבית. באמצעות בריתות עם נסיכים גרמנים, ביניהם הדוכס ממקלנבורג, הוא הצליח להיות אדונם הרשמי של כמה ערים הנזאיות. הוא גם התערב בנעשה בשוודיה כדי לתמוך בגיסו כנגד מתנגדיו ב-1305 ושוב ב-1307 – 1309, כשהוא נלחם במקביל בגרמניה ומעסיק כוחות גרמנים למטרותיו.
ב-1312 הכה את דנמרק רעב כבד וכאשר דרש אריק שיגבו מיסים באותו היקף כבעבר, מרדו איכרי זילנד. אריק דיכא את המרד באכזריות ותלה מאות איכרים מסביב לקופנהגן. בשנה שלאחר מכן, באספה שהתכנסה בוויבורג, הכריזו האיכרים והאצילים על מרד כנגד אריק. אלה שסירבו לסייע למורדים נתלו על קורות גגות בתיהם. אריק דיכא את המרד בסיועם של שכירי חרב גרמנים. הוא החל בבנייתו של מעגל מצודות באמצעות עבודות כפייה, אחד העונשים שהוטלו על המורדים. האצילים שהשתתפו במרד הוגלו או הוצאו להורג ורכושם הוחרם לטובת הכתר. ארבע מצודות כאלו נבנו: ביגהולם בהורסנס, קאלו מצפון לאורהוס, בורוגבולד בוויבורג ואולסטרופ ממזרח לסטורר. נילס ברוק הוצא להורג על כך שהסתיר את רנה יונסן שסייע לאלה שרצחו את אביו אריק.
ב-1313 העביר אריק את כל רכוש הכתר בדרום יוטלנד אל הדוכס תמורת מזומנים. מ-1315 ועד 1317 אירעה שוב בצורת. לא נותר דבר לגבות ממנו מיסים ואוצר הממלכה היה ריק. ב-1317 משכן אריק את כל האי פין לרוזן גרט מרנדסורג ולרוזן יוהאן מקיל תמורת גיוסם של 200 אבירים רכובים. לפני מותו, הספיק אריק למשכן גם את סקונה לאצילים גרמנים עבור מימון להמשך חיי המותרות שלו. כמכה אחרונה לגאווה הדנית, כבש הדוכס היינריך ממקלנבורג את הטירות ברוסטוק.
כשמת אריק השישי ב-1319, כשאף אחד מצאצאיו לא נותר אחריו בחיים, הייתה דנמרק בפשיטת רגל.
מורשתו
באופן מסורתי היחס לתקופת מלכותו של אריק השישי הוא כאחת מתקופות הזוהר בשל ניסיונו לשקם את האימפריה הנרחבת שלה. הוא זכה לתשבחות בספרות הרומנטית הדנית. במבט לאחור כיום, צעדי המדיניות שלו היוו את תחילת תהליך הפירוק של האימפריה הדנית בים הבלטי ובצפון אירופה שהמשיך בדורות הבאים.
נישואין ומשפחה
אריק השישי נשא לאישה ביוני 1296 את אינגבורג, בתו של מגנוס השלישי, מלך שוודיה. הזוג הביא לעולם שמונה בנים שמתו בילדותם. בנוסף היו לאינגבורג שישה הריונות שהסתיימו בהפלה. ב-1318 ילדה אינגבורג בן חי ובריא. המלכה הציגה אותו בפני הציבור כאשר היא אוחזת בו מחוץ לכרכרה בה היא נסעה. ברגע מסוים היא איבדה את אחיזתה בו והוא נפל לארץ, שבר את מפרקתו ומת. עקב יגונה הכבד, נכנסה אינגבורג למנזר. על פי אחת האגדות היא אולצה לעשות זאת על ידי בעלה, שהאשים אותה במות בנם. על פי גרסה אחרת, הסיבה לכניסתה למנזר הייתה הצער שלה על מות שני אחיו, אריק ומגנוס. ב-1319 היא חזתה את מותה הקרב וסיפרה על כך לבעלה ולארכיבישוף וזמן קצר לאחר הלכה לעולמה, זמן קצר לפני בעלה.
מרתף השואה
מרתף השואה הוא המוזיאון הראשון בנושא השואה שהוקם בישראל. המוזיאון שוכן על הר ציון בירושלים, מתחת למבנה ישיבת התפוצות מול קבר דוד המלך.
היסטוריה
האתר הוקם ב-1948 על ידי משרד הדתות ביוזמת ד"ר שמואל זנוויל כהנא, מנכ"ל המשרד, שהיה אז "הממונה" על הר ציון. מטרתו הייתה להקים אתר זיכרון שיהווה קבורה סמלית לקהילות שנכחדו, על מנת שניצולי השואה יקיימו בו טקסי זיכרון לקהילותיהם. לימים האתר הפך למוזיאון.
המיקום על הר ציון נבחר בהשראת פסוק מספר עובדיה:, ובשל העובדה כי באותם ימים הר ציון היה נקודת הציון הקרובה ביותר אל מקום בית המקדש בהר הבית שהיה תחת שלטון ירדני, והיווה כעין תחליף למקומות הקדושים שבעיר העתיקה, עד לשחרורה של ירושלים.
על המוזיאון
המוזיאון כולל חצר גדולה וכשבעה חדרי תצוגה. קירות החצר וחלקים מן המוזיאון מכוסים בלוחות זיכרון עבור יותר מאלפיים קהילות יהודיות שנכחדו בשואה. במשך עשרות שנים נהגו ניצולי הקהילות להתאסף בימי זיכרון ולקיים טקסי אזכרה.
המוצגים במוזיאון ממוספרים על פי האלף-בית העברי. רבים מהמוצגים עוסקים בגבורת הרוח היהודית באמצעות אלמנטים כגון ספר תורה מפרושקוב שבפולין, מוכתם בדם, השוכב בקבר שקוף בכניסה, או סידור בכתב יד שנכתב על פי זיכרונו של יהודי במחנה הריכוז בוכנוואלד. תצוגות נוספות כוללות תיקים, סוליות נעלים, תוף וארנקים העשויים מקלף של ספרי תורה, מדים של אסיר מאושוויץ, תפילין זעירות שהוברחו אל תוך המחנות ושופר קטן שהוברח גם הוא לתפילת הימים הנוראים במחנות. המוזיאון מציג גם מעיל קצר מגווילי ספר תורה שנתפר עבור קצין נאצי.
אנדרטאות
במוזיאון הונצחו על גבי מצבות זיכרון גם קהילות מחוץ לאירופה, בהן לוב וקירינקה. בנוסף מונצחת גם קהילה אחת שאינה קשורה בשואה: קהילת עדן שנפגעה בפרעות ב-1947.. מוצגים ספרי תורה שהוברחו מן הכיבוש הנאצי בתוניס.
בחצר המוזיאון החיצונית ישנו קיר הנצחה המוקדש לחסידי אומות העולם, בהם אוסקר שינדלר שקברו שוכן בקרבת מקום והקונסול היפני צ'יאונה סוגיהארה.
אנדרטת האפר והסבון
בחלל הפנימי מוצב ארון זכוכית ובו 30 כדי אפר שהובאו בשנת 1949 על ידי שמעון ויזנטל וניצולי שואה אחרים ממחנות באוסטריה. קבורת אפר יהודי אוסטריה במרתף השואה נחשבת לטקס הראשון שהתקיים בישראל לזכר נספי השואה. בחלל זה נמצא גם דגם קטן של קרמטוריום ממחנות ההשמדה.
בארונות תצוגה קטנים למרגלות ארון האפר, מוצגות חתיכות סבון "ריף" גרמני, שנטען לגביו כי הוא סבון שנוצר משומן שנלקח מיהודים. עם זאת היסטוריונים סבורים שאין בסיס לטענה זו. זו אחת מן הסיבות לסירוב יד ושם לשתף פעולה עם המקום. כמו כן, באתר מוצג בקבוק זכוכית שלכאורה הכיל ציקלון-בי.
המוזיאון במאה ה-21
בשנים האחרונות המקום משמש בעיקר כמקום בו האוכלוסיה החרדית נחשפת לשואה. מכיוון שהתכנים המוצגים ביד ושם אינם תואמים את תפיסת עולמם של החרדים.
בשנים האחרונות האתר אינו מתוחזק ברמה גבוהה, ראש ישיבת התפוצות הרב יצחק גולדשטיין, טען כי מדינת ישראל איננה משתתפת במימון עמותת מרתף השואה והוא נאלץ לתפעל את המקום ההיסטורי בעל הייחודיות הדתית-מסורתית, בעצמו.
האתר אינו מתוקצב על ידי משרד התרבות, או עיריית ירושלים ואינו מוכר כמוזיאון. בשנים האחרונות הוא תוקצב על ידי המשרד לשיווין חברתי. ובתחקיר של כאן 11, בדצמבר 2022, הועלה שהמקום משמש כמחסן מזרונים וציוד של ישיבת התפוצות הסמוכה אליו. הועלה בתחקיר כי עמותת ישיבת התפוצות ועמותת מרתף השואה מנוהלות על ידי אותם אנשים, ולא ברור איך קיבלו אנשי הישיבה את הבעלות על אתר ההנצחה.
אלתית פסיפית
אלתית פסיפית (שם מדעי: Oncorhynchus; ע"פ האקדמיה ללשון: אִלְתִּית) הוא סוג של דגי גרם ממשפחת הסלמוניים, ובתוכו 13 מינים.
מיני סוג זה מכונים ברובם בשם אלתית (סלמון) ואחרים בשם טרוטה. הם חיים בחלק הצפוני בשני קצותיו של האוקיינוס השקט או היבשות סביבו, מים ברינג ודרומה עד טאיואן או עד מקסיקו. 6 מיני האלתיות של הסוג נפוצים באוקיינוס ונודדים לנהרות שלחופי אמריקה ואסיה, שם הם משתנים בצורתם, מפתחים גב קשות ומגובנן ולסתות גדולות ומעוקלות בעלות שיניים חדות. כל האלתיות מתים בסוף עונת הרבייה, לאחר מאמץ ארוך ומתשישות, ממחלות, מטפילים ומטורפים. כמו כן רבים מהם נתפסים בידי רשתות וספינות דיג המצמצמים את מספריהם בטבע.
דגים אלה יכולים להגיע עד לאורך 150 ס"מ ומשקל של 60 ק"ג אצל אלתית גמלונית, הגדולה שבדגי הסלמון. הם ניזונים מחרקים ופלנקטון בצעירותם ובבגרותם הם ניזונים מדגים קטנים יותר.
עקביא בן מהללאל
עקביא בן מהללאל היה תנא שחי בימי הלל הזקן, בסוף תקופת הזוגות. מעטים המקומות בהם מובאים דבריו בש"ס, אך אמרה מפורסמת שלו מופיעה בפרקי אבות ומוכרת מאוד בהיותה חלק מסדרי ההלוויה היהודית בארץ ישראל.
משנת עקביא בן מהללאל
במשנת פרקי אבות מופיעה אמרה זו:
משנה זו של עקביא בן מהללאל ידועה גם בשל היותה חלק מסדר הלוויה היהודית במסורת הספרדית והאשכנזית.
מחלוקות וסירובו להתמנות
עקביא בן מהללאל הביע ארבע עמדות בנושאים שונים עליהן התעוררה מחלוקת בינו לבין החכמים בני דורו, והן:
ה מספרת כי החכמים הציעו לעקביא בן מהללאל להתמנות לאב בית הדין, בתנאי שייכנע לדעת הרוב במחלוקות הנ"ל: . עקביא סירב בתוקף להצעה וענה:
הרב טוביה יהודה טביומי טען שעקביא בן מהללאל היה מוכן לחזור בו כפי שהורה לבנו לעשות, אך סירב כי חשש שהעם ירנן אחריו שהוא ויתר על האמת בשביל התפקיד.
נידויו
בעקבות המחלוקת הרביעית, מסופר במשנה כי החכמים אמרו לו: "מעשה בכרכמית שפחה משוחררת שהייתה בירושלים והשקוה שמעיה ואבטליון". וממעשה זה ראיה שמשקין. "אמר להם: דוגמה השקוה. ונידוהו, ומת בנידויו, וסקלו בית-דין את ארונו".
במשנה מובאת דעת "רבי יהודה" הטוען כי מעולם לא נידו את עקביא בן מהללאל וטען כי. בספרי מובאת דעה זאת בשם רבי יהודה בן בתירא וזכריה פרנקל טוען שיותר מסתבר שמדובר ברבי יהודה בן בתירא מאשר סתם רבי יהודה של המשנה שהוא רבי יהודה בר אילעי.
טוביה יהודה טביומי מסביר את אמרתו של רבי יהודה: "בדורו של עקביא בן מהללאל שנחשב גדול בתורה ויראה שאין דוגמתו, אין ספק שבכל הדיונים להלכה ולמעשה, היה הוא רוח החיים ועמוד התווך, שכולם התחשבו עם דעתו — "ורבים מרבנן היו צריכים לו". ו"כשרבים צריכים לו", הרי אפילו אם פגע בכבודם של שמעיה ואבטליון והיו צריכים לנדותו, כהדין דמנדין לכבוד הרב — בכל זה היה אסור לנדותו והם דברי ר' יהודה במשנה: "חס ושלום שעקביא נתנדה שאין עזרה ננעלת כפני כל אדם מישראל בחכמה וביראת חטא כעקביא" וכשעקביא היה הראש והראשון בחכמי ישראל ואין העזרה נועלת על אדם כמותו בערב פסח — הרי בבל לימוד בחבורה שלמדו ודנו חכמי ישראל בהקבצם יחד בחג הפסח, היה עקביא ראש המורים, ארי שבחבורה ואסור היה מן הדין לנדותו."
הדרכתו לבנו
המשנה מספרת כי ביום מותו ציווה על בנו שיודה בפני החכמים בצדקתם. כששאל אותו בנו מדוע הוא עצמו לא הודה בפניהם, ענה לו האב:
לאחר מכן ביקש בנו ממנו שיצווה את חבריו לקרבו. האב סירב, ושאלו בנו האם מצא בו איזה פגם, ועל כך השיב:
זמנו
עקביא בן מהללאל מזוהה כבן דורו של הלל, בגלל שבסיפור אודותיו מוזכרים כבר שמעיה ואבטליון ומנגד, הדרישה ממנו לחזור בו כדי למנוע מחלוקות מתאימה לתקופה קדומה כשעוד לא היו מחלוקות רבות. בנוסף, העדר התואר "רבי" מעיד שהיה מתקופה קדומה. זכריה פרנקל משער שההצעה להתמנות לאב בית דין הייתה אחרי מות שמאי. לעומתו, טוען יצחק אייזיק הלוי שההצעה לכהן כאב בית דין הייתה לפני מינויו של שמאי, ושלאחר ששמאי הזקן נפטר לא מונה עוד אב בית דין לכל ישראל.
עם זאת, היו שטענו שעקביא בן מהללאל חי קרוב לחורבן הבית, בדורם של רבי יהושע ורבי אליעזר. יעקב בריל כתב שההצעה לעקביא בן מהללאל הייתה לאחר הדחת רבן גמליאל דיבנה ולפני מינוי רבי אלעזר בן עזריה ושבנו על עקביא בן מהללאל היה איסי בן יהודה. אהרן הימן מעלה את האפשרות שבנו של עקביא בן מהללאל היה רבי חנניא בן עקביא.
דגל טג'יקיסטן
דגל טג'יקיסטן אומץ ב־24 בנובמבר 1992 ועם אימוצו הפכה טג'יקיסטן לרפובליקה הסובייטית האחרונה אשר אימצה דגל לאומי חדש. דגל זה עושה שימוש באותם הצבעים אשר הוצגו בדגל הישן של הרפובליקה הסובייטית של טג'יקיסטן משנת 1953, אך בסדר שונה. יש מספר פרשנויות המנסות להסביר את הצבעים. יש הסבר גם בהכרזת העצמאות של המדינה אך לא אומץ אף הסבר רשמי. הצבעים, צבעי הלאומיות הכלל־איראנית, הדומים לצבעי דגל אירן ולגלגוליו הקודמים אף מקשרים בין העם החי בטג'יקיסטן לבין העם הפרסי.
הדגל הקודם, דגל הרפובליקה הסובייטית של טג'יקיסטן אומץ ב־20 במרץ 1953. המוטיבים ששלטו בגלגולי הדגל הקודמים, לפני הגרסה שהתקבלה בשנת 1953 כללו כוכב וסהר ואת הצבעים אדום וירוק.
תיאור ומשמעות הדגל
נכון להיום אין הסבר רשמי במדינת טג'יקיסטן לצבעי הדגל. אף על פי כן, יש הסבר מסורתי והיסטורי לצבעים המבוסס על כתבי האווסטה:
ישנה פרשנות נוספת, השונה במידה מסוימת מהפרשנות המסורתית ומציגה את משמעות הצבעים באור מעט שונה: כל זאת על פי פרשנותו של ו. ספריקוב.
לצבעים יש משמעות נוספת על פי הכרזת העצמאות של המדינה אחרי פירוק ברית המועצות. הצבעים מביעים את האחדות שבין שכבות העם. הפועלים, להם מיוחס הצבע האדום, הנוצרים להם מיוחס הצבע הירוק, והאינטלקטואלים להם מיוחס הצבע הלבן.
הכוכבים סימלו על פי יוצרי הדגל את שבעת המשוררים הפרסים־טג'יקים הגדולים ביותר. נכון להיום מסמלים הכוכבים את שבעת המחוזות התרבותיים ההיסטוריים של טג'יקיסטן.
הדגל מעוצב כך שרוחב הפס הלבן גדול פי אחד וחצי מרוחב הפסים הירוק והאדום.
ולדימיר ויסוצקי
ולדימיר סמיונוביץ' ויסוצקי (ברוסית: Влади́мир Семёнович Высо́цкий; 25 בינואר 1938 – 25 ביולי 1980) היה זמר-יוצר, משורר ושחקן תיאטרון וקולנוע רוסי, מהבולטים והמפורסמים בברית המועצות. אף על פי שהממסד התרבותי הסובייטי התעלם מיצירתו, ולא הוציא את ספריו ושיריו לאור, הוא השיג תהילה יוצאת דופן עוד בחייו. עד היום השפעתו רבה ומשמעותית. רבים מהמוזיקאים והשחקנים הידועים ברוסיה, רוצים לחקות את מעמד האייקון לו זכה. כל 1,000 השירים שכתב ושר, פורסמו, ורבים מהם מתורגמים לכ-150 שפות. בלשנים חוקרים את חידושי הלשון שכתב, בשפה הרוסית.
קורות חיים
נולד במוסקבה לסמיון, קצין צבא יהודי ונינה, מתרגמת רוסיה. סבו מצד אביו, וולף בן שלמה, היה קרוב משפחה רחוק של קלונימוס זאב ויסוצקי, מייסד תה ויסוצקי; לאחר מהפכת אוקטובר שינה וולף את שמו לולדימיר. הוריו התגרשו זמן קצר לאחר לידתו ובזמן המלחמה חי עם אמו (כשנדרש כבן-תערובת לבחור את אחד הלאומים של הוריו, נרשם כרוסי). כשאביו חזר מהמלחמה, עבר ולדימיר לגור איתו ועם יבגניה, אמו החורגת, שגידלה אותו בזמן שאביו שהה בבסיס במזרח גרמניה. בגיל 17 חזר להתגורר אצל אמו.הוא למד שנה אחת (1955–1956) במכון להנדסה אזרחית במוסקבה ופרש מהלימודים כדי להצטרף לבית הספר לתיאטרון על שם ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו. שם סיים את לימודיו במגמת המשחק ב־1960.
אשתו הראשונה של ויסוצקי הייתה איזה ז'וקובה. ב־1965 נשא את אשתו השנייה, לודמילה אברמובה ולשניים נולדו שני ילדים. ב־1967 נרקמה מערכת יחסים בינו לבין שחקנית הקולנוע הצרפתית ממוצא רוסי, מרינה ולאדי, והשניים נישאו בשנת 1969. למרות היותם נשואים, כמעט שלא חיו יחד, משום שאף אחד מהם לא הסכים לוותר על הקריירה המצליחה שלו בארץ מולדתו. הקשר ביניהם התבסס בעיקר על שיחות, התכתבויות ופגישות. שירים רבים של ויסוצקי מדברים על הקשיים בקשר כזה. לאחר מותו, בעזרת מתורגמן, כתבה עליו ולאדי ספר.
שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה
החל להופיע בתיאטרון הדרמה על שם אלכסנדר פושקין. מ־1964 הוא החל לשחק בתיאטרון טגנקה לדרמה וקומדיה של יורי ליובימוב שבמוסקבה, שבו שיחק בתפקידים כהמלט וכיכב ב-26 סרטי קולנוע וטלוויזיה. בשנת 1979 הוא השתתף באחד התפקידים הראשיים בסדרת טלוויזיה של הבמאי סטניסלב גובורוחין "מקום המפגש אינו ניתן לשינוי". הסדרה זכתה להצלחה רבה ומוקרנת עד היום.
מלחין, משורר וזמר
הפופולריות שלו כזמר ופזמונאי הייתה גדולה אף יותר. הוא החל את דרכו ככותב מוזיקה ושירים לסרטים ומחזות, אך השלטונות התירו רק למעט מהם להתפרסם. פרסומו בא בעיקר מהופעות רבות בבתי קפה, מועדונים והפצה נרחבת של קלטות לא רשמיות (סאמיזדאט). הוא כתב על חיי הכלא הסובייטי, על צביעות השלטונות ועל קשיי החיים של האנשים הרגילים. את שיריו הלחין וניגן על גיטרה רוסית בעלת שבעה מיתרים.
שיריו הכילו לרוב סאטירה ואירוניה דקה על החיים בברית המועצות וקשייהם. חברת התקליטים הממשלתית "מלודיה" הוציאה רק שירים מעטים שלו במהלך חייו ומעריציו הרבים נאלצו להסתפק בהקלטות ביתיות חובבניות. על אף הצנזורה והכרה מצומצמת ביותר של רשויות התרבות הסובייטיות במוזיקה שלו, הוא הפך לפופולרי ביותר והופיע בערים רבות ברחבי ברית המועצות.
סוף הדרך
ההופעות והנסיעות המרובות ערערו את בריאותו. ידוע כי בתקופה האחרונה של חייו השתמש בסמים כדי להיות מסוגל להופיע, דבר שפגע בו עוד יותר. בקיץ 1980 היה תחת מעקב רפואי, אך ב־25 ביולי באותה שנה הוא נפטר, בגיל 42, מסיבה שאינה ידועה בוודאות. באותה שנה התקיימה אולימפיאדת הקיץ במוסקבה, ומלבד תושבי מוסקבה ומתחרים באולימפיאדה איש לא הורשה להיכנס לתחומי העיר; כמו כן, הדיווח על מותו בתקשורת הרוסית היה מצומצם ביותר, ולמרות זאת הגיעו להלווייתו אנשים רבים.
לאחר מותו
בתקופת הגלאסנוסט בסוף שנות השמונים החלו השלטונות הסובייטיים להתיר את הפצת אלבומיו ומילות שיריו באופן חוקי. ההערצה כלפיו בציבור הרוסי נמשכת שנים רבות לאחר מותו.
ארקדי דוכין הקליט ב־1989 אלבום משירי ויסוצקי בעיבוד מילולי לעברית, שנקרא "רוצה ויהיה". ב־1990 הוציא הזמר ליאור ייני את האלבום "ליאור ייני שר ויסוצקי". ב־1994 יצא "אל הפסגה", אוסף שירי ויסוצקי מתורגמים לעברית בביצוע מיכאל גולדובסקי.
אסטרואיד 2374 ולאדוויסוצקי, שהתגלה על ידי לודמילה זורבלבה קרוי על שמו.
בשנת 2011 הופק סרט קולנוע ביוגרפי על חייו בשם "ויסוצקי. תודה שאני חי" בכיכובם של סרגיי בזרוקוב, איוואן אורגנט, אנדריי פאנין ואוקסנה אקינשצ'ינה. הסרט זכה לשבחים ופרסים והתסריט נכתב על ידי בנו של הזמר, ניקיטה ויסוצקי.
בשנת 2014 הבניין הגבוה ביקטרינבורג נקרא על שם הזמר בתמיכת משפחתו.
פסלים ואנדרטאות לזכרו של ולדימר ויסוצקי מוצבים בערים: אודסה, וורונז', ולדיווסטוק, מגדן, מריאופול, קיילצה.
ספרים
מרינה ולדי, ולדימיר ויסוצקי, תל אביב: אור עם, תש"ן
קישורים חיצוניים
מאמרים
תרגומים
המשרד לשוויון חברתי
המשרד לשוויון חברתי הוא משרד ממשלתי, אשר מטרותיו העיקריות הן שיפור מצבם של האזרחים הוותיקים בישראל, סוגיות שונות של שוויון מגדרי, מיעוטים, צעירים, ומיזמים חברתיים.
עליית מפלגת גיל ובחירות 2006
במסגרת המשא ומתן הקואליציוני נחתם הסכם בין מפלגת קדימה למפלגת גיל. המפלגות הסכימו בין היתר על העלאת קצבאות הזקנה, הרחבת סל התרופות ומינוי שר לענייני גמלאים. עד אז תחום הקשישים היה נתון לטיפול משרד הרווחה.
הקמת המשרד
ב-10 בספטמבר 2006 התקבלה החלטה של ממשלת ישראל ה-31 להקים יחידת סמך לענייני גמלאים במשרד ראש הממשלה. נקבע שייעודה של היחידה הוא לסייע בשיפור מעמד הגמלאים, איכות חייהם הפיזית והנפשית וניהול מערך המתנדבים למען הקשישים.
ב-25 ביולי 2007 אושרה הקמת משרד לענייני גמלאים כמשרד ממשלתי עצמאי, שלא יהיה חלק ממשרד ראש הממשלה. רפי איתן, ראש מפלגת גיל, מונה לעמוד בראשו.
בהשבעת ממשלת ישראל ה-32 הכריז ראש הממשלה, בנימין נתניהו, כי הוא יעמוד בראש המשרד, אך במשרד תכהן גם סגנית שר - לאה נס. למשרד הוקצה תקציב של 68 מיליון ש"ח. במהלך הקדנציה שונה שם המשרד ל"המשרד לאזרחים ותיקים".
לאחר הקמת ממשלת ישראל ה-33 מונה אורי אורבך לשר העומד בראש המשרד לאזרחים ותיקים והוא עמד בראשו עד לפטירתו ב-16 בפברואר 2015. במהלך כהונתו יזם אורבך את הפעלתם של מיזמים רבים שנועדו לקדם את האזרחים הוותיקים ולסייע להם. בין השאר עודד את מיזם יחידות סגולה - מוקדי מיצוי זכויות לאזרחים ותיקים בבתי חולים, שעובדים בשיתוף עם מוקד המידע לאזרחים ותיקים, 8840*, שבו ניתן מענה לפניות רבות ומגוונות; כיתות ותיקים - ותיקים חוזרים ללמוד בכיתות משלהם בבתי ספר תיכוניים, וכן פעל לקבלת פיצויים מממשלת גרמניה לעובדי גטאות.
עם השבעת הממשלה ה-34, נכנסה גילה גמליאל לתפקיד השרה ומינתה את אבי כהן סקלי למנכ"ל המשרד. במהלך כהונתה הוחלט לשנות את שם המשרד ל"המשרד לשוויון חברתי", ולהרחיב את סמכויותיו, כך שלא יעסוק רק באזרחים ותיקים. היו שהעירו לימים שהביטוי "השר לשוויון חברתי" הוא אוקסימורון, משום ש"שר" נובע מלשון שררה, הסותרת בהגדרתה את השוויון החברתי.
עם השבעת הממשלה ה-35 בשנת 2020 מונתה מירב כהן ממפלגת "כחול-לבן" לתפקיד השרה, וכיהנה בתפקיד עד להתפטרותה בשנת 2021. בתקופת כהונתה מינתה מירב כהן את יעל מבורך לתפקיד מנכ"לית המשרד. לאחר מספר חודשים עם השבעת הממשלה ה-36 חזרה כהן למשרד. והחליטה למנות את מאיר בינג לתפקיד מנכ"ל המשרד, במקומה של יעל מבורך שהתפטרה.
עם השבעת הממשלה ה-37 בדצמבר 2022, מונה עמיחי שיקלי ממפלגת "הליכוד" לתפקיד השר. בשנת 2023 במסגרת ההסכמים הקואליציוניים, שונו סמכויות המשרד כך שהטיפול באזרחים הוותיקים ורשות הצעירים עבר לאחריות משרד הנגב, הגליל והחוסן הלאומי. והרשות לזכויות ניצולי השואה והרשות לפיתוח כלכלי-חברתי של המגזר החרדי עברו לאחריות משרד ראש הממשלה. המשרד קיבל לאחריותו את הרשות לפיתוח והתיישבות הבדואים בנגב ואת האגף הבכיר לפיתוח כלכלי חברתי בחברה הבדואית בנגב, ממשרד הרווחה והביטחון החברתי.
מבנה המשרד ופעילות
במשרד ישנם כ-122 עובדים. תקציב המשרד לשנת 2017 עמד על 750 מיליון ש"ח, לעומת 450 מיליון ש"ח ב-2016 ו-134 מיליון ש"ח ב-2015. התקציב מתוכנן לעלות ב-50 מיליון ש"ח נוספים ב-2018.
המשרד לאזרחים ותיקים הוקם כגוף מטה בממשלה לפיתוח ולקידום תוכניות ושירותים עבור האזרחים הוותיקים בישראל, ולביצוע פרויקטים לשיפור וקידום איכות חייהם במגוון תחומים. לשם הגשמת יעד זה, הוצבו למשרד מספר מטרות מרכזיות:
המשרד במתכונתו החדשה
המשרד לשוויון חברתי במתכונתו החדשה פועל לקידום אוכלוסיות האזרחים הוותיקים, הצעירים, הנשים והמיעוטים.
הנושאים בהם עוסק המשרד:
אזרחים וותיקים - קידום אוכלוסיית האזרחים הוותיקים בישראל, והרשות לזכויות ניצולי השואה
הרשות לזכויות ניצולי השואה היא המוסד הממשלתי הממונה על יישומה של החקיקה המעניקה תגמולים והטבות לניצולי שואה - מהם שהפכו לנכים כתוצאה מהתעללות הנאצים או עקב השתתפותם במלחמת העולם השנייה, וכן לניצולי שואה נזקקים. הרשות אחראית להעביר תשלומים חודשיים ולספק טיפולים רפואיים ושירותי רווחה לציבור נכים ייחודי זה על מנת שיוכלו לחיות ברווחה יחסית.
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע הרשות לזכויות ניצולי השואה עברה למשרד ראש הממשלה. בנוסף, אגף בכיר אזרחים ותיקים במשרד עבר למשרד הנגב, הגליל והחוסן הלאומי על פי ההסכמים הקואליציוניים של הממשלה ה-37.
פיתוח כלכלי וחברתי של המגזר החרדי – באמצעות הרשות לפיתוח כלכלי-חברתי של המגזר החרדי
הרשות לפיתוח כלכלי-חברתי של המגזר החרדי רשות ממשלתית הכפופה למשרד לשוויון חברתי האמונה על הפיתוח הכלכלי, החברתי וצמצום הפערים בחברה הישראלית בין האוכלוסייה החרדית לציבור הכללי במדינת ישראל, הרשות הוקמה מכוח החלטה 182 של הממשלה ראש הרשות הוא רועי אסף.
צעירים - הובלת מדיניות לאומית בתחום הצעירים באמצעות רשות הצעירים
הרשות מפעילה תוכניות ונותנת תמיכות לשם שילוב הצעירים בחברה ובתהליכי קבלת ההחלטות
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע רשות הצעירים עברה למשרד הנגב, הגליל והחוסן הלאומי על פי ההסכמים הקואליציוניים של הממשלה ה-37.
קידום מעמד האישה – באמצעות הרשות לקידום מעמד האישה
הרשות לקידום מעמד האישה עוסקת בקידום מדיניות בנושא מעמד האישה בישראל; בתיאום בין הגופים המטפלים במעמד האישה בישראל; בגיבוש פעילות למניעת אלימות נגד נשים ומיגור תופעת הזנות בישראל.
הרשות עברה למשרד לקידום מעמד האישה שהוקם ב-1 במאי 2023.
פיתוח כלכלי של המגזר הערבי – באמצעות הרשות לפיתוח כלכלי של מגזר המיעוטים
הרשות לפיתוח כלכלי של מגזר המיעוטים היא רשות ממשלתית הכפופה למשרד לשוויון חברתי, שתפקידה לעזור לפיתוח ולשילוב האוכלוסייה הערבית, הדרוזית והצ'רקסית בכלכלה הישראלית. הרשות הוקמה מתוקף החלטה 1204 של ממשלת ישראל מפברואר 2007 והמלצות ועדת אור משנת 2000.
פיתוח המגזר הבדואי
הרשות אחראית על הסדרת היישובים בפזורה הבדואית, קידום ופיתוח תשתיות לאוכלוסייה הבדואית ותיאום מתן שירותים ממשרדי הממשלה למגזר.
יוהאן אוסוניוס
יוהאן וולפגנג אלכסנדר אוסוניוס (בשוודית: John Wolfgang Alexander Ausonius; נולד ב-12 ביולי 1953) אשר נודע בכינוי איש הלייזר (Lasermannen) הוא פעיל ימין קיצוני שוודי, אשר הורשע ברצח ושוד בנקים. בין אוגוסט 1991 לינואר 1992 הוא ירה באחד עשר בני אדם באזור סטוקהולם ואופסלה, רובם מהגרים, הרג אחד ופצע קשה את האחרים. תחילה הוא השתמש ברובה המצויד בכוונת לייזר (ומכאן כינויו), ובהמשך עבר לאקדח. הוא נעצר ביוני 1992 ונידון למאסר עולם בינואר 1994. בנוסף, בפברואר 2018 הוא נידון למאסר עולם בגרמניה על רצח ניצולת השואה בלנקה זמיגרוד ב-1992.
תחילת דרכו
אוסוניוס נולד בשם וולפגנג אלכסנדר זאוג בלידינגו, צפונית מזרחית לסטוקהולם. הוא בן לאב שווייצרי ולאם גרמנייה, שהיגרו לשוודיה. הוא גדל בוולינגבי, פרבר מעמד הפועלים של סטוקהולם. על פי דיווחים בעיתונים, הוא הוטרד בילדותו בגלל מוצאו הלא שוודי. חבריו נהגו ללעוג לשמו הגרמני, לשערו השחור ועיני הכהות. כמבוגר, הוא צבע את שיערו לבלונד, השתמש בעדשות מגע כחולות ושינה את שמו לשם שוודי. בתחילה, הוא שינה את שמו ליוהאן וולפגנג אלכסנדר סטנרמן, ואחר כך ליוהאן וולפגנג אלכסנדר אוסוניוס. הוא למד בבית הספר הגרמני בסטוקהולם, בית ספר פרטי, אך נשר לפני סיום לימודיו. מאוחר יותר סיים את לימודיו התיכוניים בתוכנית לחינוך מבוגרים.
הוא שירת בצבא שוודיה במסגרת שירות חובה, והחל להתבלט כאדם אלים ובוטה. הוא הואשם מספר פעמים בתקיפה ובאיומים על חיילים אחרים וקצינים, אולם הצטיין בשימוש בנשק. לאחר סיום שירותו הצבאי החל ללמוד במכון המלכותי לטכנולוגיה, אולם לא הצליח להשלים את לימודיו. הוא עבד כנהג מונית, ובהמשך החל לעבוד כסוחר מניות. הוא התגלה כמוכשר מאוד בתחום, ועד מהרה צבר הון קטן והחל לחיות אורח חיים פזרני. הוא גר בדירה מפוארת, החזיק מכונית יקרה, נסע לטיולים בחו"ל והתמכר להימורים. עם זאת, הוא ניהל את כספו בצורה גרועה, ועד מהרה איבד את כל כספו. כדי לשמור על אורח חייו, הוא הפך לשודד בנקים. הוא ביצע יותר מ-18 מעשי שוד.
הוא פיתח שנאה עזה למהגרים, שהלכה והחריפה משנה לשנה. הוא החליט להרוג מהגרים בצורה אקראית כדי להפחיד את כל המהגרים באשר הם. בתקופת שירותו הצבאי, הוא למד להשתמש בכלי נשק, אולם את כלי הנשק הפרטיים שלו הוא שיפץ בצורה חובבנית ופגע ביעילותם. זו כנראה הסיבה לכך שברוב המקרים הוא לא הצליח להרוג את קורבנותיו.
ירי במהגרים
23 בינואר 1992: לאחר שחזר לסטוקהולם, אוסוניוס ירה באמצע היום בצ'ארלס דלאקמה, נהג אוטובוס מזימבבואה. דלאקאמה נורה בחזה אך שרד. באותו ערב, אוסוניוס נכנס למועדון סומלי וירה בשני גברים, שניהם שרדו. 28 בינואר 1992: אוסוניוס ירה ארבע פעמים בראשה ובזרועה של איסה אייבר, מהגרת ממוצא סורי. אייבר נפצעה קשה, אך הצליחה להזעיק את המשטרה וניצלה. 30 בינואר 1992: בהגרסטנסאסן, אוסוניוס ירה בראשו של חסן זטארה, בעל חנות פלסטיני (אביו של הכדורגלן עימאד זטארה), תוך שהוא משתק, אך לא הרג אותו.
לכידה ומשפט
המשטרה פתחה במצוד מאסיבי (שני בגודלו רק למצוד אחר רוצחו של אולוף פאלמה) כדי ללכוד את איש הלייזר (Lasermannen), כפי שנודע בתקשורת השוודית. ב-12 ביוני 1992, במהלך שוד בנק, אוסוניוס נעצר. מאוחר יותר הוא תקף את עורך הדין שלו בבית המשפט ובילה את שארית משפטו באזיקים. הוא הורשע ברצח ושוד, אך לא ניתן היה לקשר אותו לכל אירועי הירי (למרות שהוא הודה בכולם בשנת 2000). הוא נידון למאסר עולם ולאחר מכן נכלא בכלא קומלה. ביוני 2012, הוא הועבר לכלא אוסטראקר.
בשנת 2016 הוסגר אוסוניוס לגרמניה כדי לעמוד לדין על הרצח של בלנקה זמיגרוד, ניצולת שואה בת 68. אוסוניוס רצח את זמיגרוד בפרנקפורט ב-23 בפברואר 1992. ככל הנראה הרצח לא נבע ממניעים אנטישמיים אלא אירע במהלך שוד שהשתבש. ב-21 בפברואר 2018 הוא נמצא אשם ונידון למאסר עולם בגרמניה.
בתרבות
העיתונאי גלרט תמאס הצליח לראיין את אוסוניוס בכלאו, וכתב ספר על חייו:, Lasermannen - en berättelse om Sverige (2002), שהפך לרב מכר. בשנת 2005, הספר עובד למחזה, ובאותה שנה הופקה על בסיסו מיני-סדרה, ששודרה לראשונה ב-23 בנובמבר. אוסוניוס גולם בסדרה בידי דייוויד דנסיק.
בסוף אפריל 2006, היומון Aftonbladet חשף שאוסוניוס התארס עם אישה אנונימית בת 23, שהתאהבה בו לאחר שראתה את הסדרה.
זכויות להט"ב באלבמה
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במדינת אלבמה שבארצות הברית התקדמו במאה ה־21. עם זאת, להט"בים באלבמה עדיין חווים מספר קשיים שהטרוסקסואלים אינם חווים מבחינת החוק. זוגות חד־מיניים מורשים להינשא ולאמץ ילדים במדינה משנת 2015.
אפליה על רקע זהות מגדרית אסורה בעקבות החלטה של בית המשפט הפדרלי האחד עשר לערעורים של ארצות הברית, אך חוקי אלבמה אינם אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית, וזכויותיהם של להט"בים במדינה זו מוגבלות ביחס לרוב המדינות האחרות בארצות הברית.
מעמדם של הומוסקסואלים ושל לסביות בחוק
אף על פי כן, באלבמה עדיין קיים חוק המכונה "No promo homo". חוק זה מחייב את כל המרצים בשיעורי חינוך מיני ובשיעורים העוסקים במחלות מין להדגיש שהומוסקסואליות אינה דרך חיים המקובלת בציבור הרחב, ושיחסי מין הומוסקסואליים מהווים עבירה פלילית לפי חוקי המדינה.
נישואים חד־מיניים
בספטמבר 2014 זוג הומוסקסואלים באלבמה הגישו תביעה בבית משפט מחוזי, בטענה שהאיסור על נישואים חד־מיניים במדינה אינו חוקתי. בינואר 2015 השופטת קאלי גרנדה פסקה לטובת הזוג, אך עיכבה את פסק הדין עד 9 בפברואר 2015. בעקבות החלטת השופטת, רוב המחוזות באלבמה החלו להנפיק רישיונות נישואים לזוגות חד־מיניים, למרות התנגדות של פקידים בממשלת המדינה. ב־3 במרץ 2015 בית המשפט העליון של אלבמה קבע שהאיסור על נישואים חד־מיניים חוקתי, והורה לכל המחוזות במדינה להפסיק להנפיק רישיונות נישואים לזוגות חד־מיניים באופן מיידי.
אף על פי שנישואים חד־מיניים חוקיים באלבמה, שמונה מחוזות במדינה עדיין מסרבים להנפיק רישיונות נישואין לכל הזוגות, וזאת כדי להימנע מלהנפיק אותם לזוגות חד־מיניים. חוק משנת 1967 מאפשר למחוזות באלבמה להימנע מלהנפיק רישיונות נישואין כליל, ולכן המחוזות במדינה מורשים לסרב להעניק רישיונות כאלה, כל עוד הסירוב חל כלפי כל הזוגות ולא כלפי זוגות חד־מיניים בלבד. המחוזות שמסרבים להנפיק רישיונות נישואים הם אוטאוגה, אלמור, וושינגטון, ז'נבה, פייק, קובינגטון, קלארק וקלבורן.
אימוץ והורות
מדינת אלבמה מאפשרת ללהט"בים יחידים ולזוגות חד־מיניים לאמץ ילדים.
במאי 2017 חתמה מושלת אלבמה, קיי אייבי, על חוק המאפשר לסוכנויות אימוץ לסרב למקם ילדים בבתים של להט"בים אם הדבר מפר את אמונתם הדתית.
הגנה מפני אפליה
[[קובץ:Alabama counties and cities with sexual orientation and gender identity protection.svg|שמאל|ממוזער|290 פיקסלים|ערים באלבמה שבהן יש תקנות האוסרות אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בתחום העבודה:
]] חוקי אלבמה אינם אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית. עם זאת, מספר ערים במדינה חוקקו תקנות מקומיות האוסרות אפליה כזו.
כמו כן, בערים האנטסוויל וטסקלוסה החוק אוסר אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית במקומות עבודה ציבוריים, ובעיר מונטגומרי החוק אוסר אפליה כזו על רקע נטייה מינית בלבד.
הגנה מפני אפליה על רקע זהות מגדרית
בעקבות החלטת בית המשפט, אפליה על רקע זהות מגדרית במקומות עבודה אסורה באלבמה, אף על פי שחוקי המדינה עצמם אינם אוסרים אותה.
פשעי שנאה
החל משנת 1994, חוק פשעי השנאה של מדינת אלבמה כולל פשעים שנעשו על רקע גזע, צבע עור, דת, מוצא, קבוצה אתנית, לקות פיזית או לקות נפשית. עם זאת, החוק הנוכחי אינו כולל פשעים שנעשו על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
ב־24 באפריל 2009 העלה אלווין הולמס, נציג בבית הנבחרים של אלבמה, הצעת חוק שנועדה להוסיף את המונח "נטייה מינית" לרשימת הקטגוריות בחוק פשעי השנאה של המדינה. פטרישה טוד, נציגה אחרת בבית הנבחרים שהייתה הלהט"בית הגלויה הראשונה ברשות המחוקקת של אלבמה, ניסתה להוסיף להצעת החוק גם את המונח "זהות מגדרית", אך הולמס ומחוקקים אחרים התנגדו לכך. לדבריו של הולמס, הצעת החוק תחול גם על פשעי שנאה שנעשו על רקע זהותו המגדרית של הקורבן אף על פי שהיא אינה כוללת את המונח "זהות מגדרית" במפורש. בעבר הולמס העלה מספר הצעות חוק דומות, והוא נאבק להכללת המונח "נטייה מינית" בחוק פשעי השנאה של אלבמה עוד משנת 1999. בית הנבחרים העביר את הצעת החוק ברוב של 46–41. לאחר מכן, ועדת השופטים בסנאט של אלבמה אישרה גם היא את הצעת החוק, אך בסופו של דבר ההצעה נדחתה משום שהסנאט לא הצביע עליה במלואו.
עשרה נסים שנעשו לבני ישראל על הים
המשנה במסכת אבות אומרת: , אך אינה מפרטת מהם הנסים שנעשו על הים בקריעת ים סוף. פרשנים שונים השלימו את החסר.
זכויות להט"ב באלבמה
פשעי שנאה
אף על פי שחוק פשעי השנאה של אלבמה אינו כולל פשעים שנעשו על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, חוק פשעי השנאה הפדרלי של ארצות הברית כולל פשעים כאלה החל משנת 2009.
טרנסג'נדריות ושינוי מגדר
טרנסג'נדרים שנולדו באלבמה מורשים לבקש תעודת לידה מתוקנת עם השם והמין החדשים, אך רק לאחר שעברו ניתוח לשינוי מין.
עשרה נסים שנעשו לבני ישראל על הים
מכילתא דרבי ישמעאל
פרופ' אביגדור שנאן העיר על כך: "מתברר שבעל המסורת הזו מפרק את סיפור קריעת ים סוף לגורמיו – על יסוד פסוקים מסיפור מעבר ים סוף ומשירת הים, בתוספת שברי פסוקים שונים מדברי הנביאים ומן המזמורים המאזכרים אירוע זה או אירועים דומים שבהם נלחם ה' במים ובכוחותיו ויכול להם – וכך מגיע אל עשרה ניסים או עשר מכות."
זכויות להט"ב באלבמה
בפוליטיקה
פטרישה טוד, נציגה בבית הנבחרים של אלבמה, נבחרה בבחירות האמצע בנובמבר 2006 והפכה לנבחרת הציבור הלהט"בית הגלויה הראשונה במדינת אלבמה. בספטמבר 2013 טוד נישאה לבת זוגה, ג'ניפר קלארק.
עשרה נסים שנעשו לבני ישראל על הים
הרמב"ם
הנסים מוזכרים במדרש תנחומא ובאבות דרבי נתן בהרכב שונה מעט מזה שבמכילתא דרבי ישמעאל, ובעקבותיהם הרמב"ם בפירושו למשנה מציין "אבל היו"ד נסים שהיו על הים הם קבלה", ומפרט את הנסים על פי רמזים הפזורים בתנ"ך:
זכויות להט"ב באלבמה
בפוליטיקה
בבחירות 2018 נבחר ניל ראפרטי, ששירת בעבר בחיל הנחתים של ארצות הברית, לכהן כנציג בבית הנבחרים של אלבמה. בכך הפך ראפרטי למחוקק ההומוסקסואל הגלוי הראשון במדינת אלבמה. ראפרטי מתגורר בברמינגהאם עם בן זוגו, מייקל רודולף.
עשרה נסים שנעשו לבני ישראל על הים
הרמב"ם
רבינו יונה ורבי עובדיה מברטנורא בפירושיהם למשנה הלכו בעקבות הרמב"ם.
זכויות להט"ב באלבמה
דעת קהל
סקר שנערך בשנת 2017 על ידי המכון הציבורי לחקר דת (PRRI) מצא ש־41% מתושבי אלבמה תומכים בנישואים חד־מיניים, בעוד ש־51% מתנגדים ו־9% לא בטוחים או מחזיקים בעמדה נייטרלית. לפי הסקר, אלבמה היא אחת משתי המדינות היחידות בארצות הברית שבהן ההתנגדות לנישואים חד־מיניים רחבה יותר מהתמיכה (המדינה האחרת היא מיסיסיפי), והמדינה היחידה שבה רוב של מעל ל־50% מהתושבים מתנגדים לנישואים חד־מיניים.
עשרה נסים שנעשו לבני ישראל על הים
אביגדור שנאן
פרופ' אביגדור שנאן, בפירושו למסכת אבות, מציג גישה שונה, לפיה המשנה שלאחר המשנה שלפנינו, "עשר מכות הביא הקדוש ברוך הוא על המצריים במצרים ועשר על הים", מסבירה את המשנה שלפנינו, כלומר: "המכות שהובאו על המצרים, בארצם ובים סוף, לא פגעו בעם ישראל, אף שהוא נמצא בשני המקרים בסמוך אל המצרים, והצלתו מכל מכה ומכה היא הנס שהתרחש לו".
בפירוש "תוספת יום טוב" דפוס ראשון (שנדפס על ידי המחבר בפראג בשנת ה'שע"ה) שולל פירוש זה מטעם שאותן המכות שעל הים כולן היו מכת חרב הרג ואובדן, ולפיכך כולן שוות ולא ייחשב לעשרה ניסים מה שניצלו מהן.
זכויות להט"ב באלבמה
דעת קהל
עם זאת, אותו הסקר מצא שרוב של 58% מתושבי אלבמה תומכים בחוקים האוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, בעוד ש־34% מתנגדים לחוקים כאלה. זאת ועוד, הסקר מצא ש־51% מהתושבים סבורים שאין לאפשר לעסקים לסרב להעניק שירותים להומוסקסואלים וללסביות מטעם אמונה דתית, בעוד ש־41% סבורים שיש לאפשר לעסקים לעשות זאת.
בן זומא
שמעון בן זומא, המכונה בפשטות בן זומא (בכתב יד קאופמן ואחרים בן זומה), היה תנא בדור השלישי, בתחילת המאה ה-2 לספירה.
חישוב (מדעי המחשב)
חישוב במשמעותו הרחבה של מושג זה המקובלת במדעי המחשב, הוא כל תהליך של עיבוד מידע שניתן לייצוג באופן מתמטי. המשמעות המצומצמת של "חישוב" - פעולה על מספרים, הנהוגה בשפה היומיומית, היא מקרה פרטי של "חישוב" במשמעותו הרחבה. חישוב הוא תהליך המבוסס על מודל חישובי מוגדר היטב, שניתן לממשו באמצעות אלגוריתם, פרוטוקול וכדומה.
בן זומא
דמותו
האגדה המוכרת בה מוזכר שמו של בר־זומא לקוחה ממסכת חגיגה: אחד מן הארבעה שנכנסו לפרדס, ועליו נאמר. עם זאת, אמרות בן זומא מצוטטות רבות ללא יחוס אליו, והן מככבות ב.
חישוב (מדעי המחשב)
מנקודת מבט פיזיקלית ניתן לראות את החישוב כתהליך שמתבצע במחשב לסוגיו השונים. תורת החישוביות עוסקת במודלים שונים של חישוב ובפונקציות הניתנות לחישוב במסגרתם. במודלים נכללים:
בניגוד להנחה נפוצה, ישנן פונקציות שאי אפשר לחשב. בעיית העצירה מהווה דוגמה לפונקציה שכזו: ניתן להוכיח כי אין תוכנית מחשב היכולה לקבל כקלט תוכנית כלשהי והקלט לאותה התוכנית, ולומר האם התוכנית תעצור.
בן זומא
דמותו
עוד נאמר עליו: כלומר שבקיאותו הייתה במדרש הכתובים והסברת דברי המקרא, באמצעות מציאת מקורות ההלכה הפסוקה בדברי הפסוקים.
הירושלמי כותב שבן זומא ידע לדבר בשבעים לשון.
חישוב (מדעי המחשב)
כאשר ידוע שבעיה מסוימת ניתנת לחישוב, נחוץ אומדן למשאבים הנדרשים לפתרונה, ובפרט השוואת יעילותם של אלגוריתמים שונים לפתרון. בכך עוסק ענף מדעי המחשב הקרוי סיבוכיות חישובית. משאב המערכת העיקרי הנבחן הוא זמן הריצה, כלומר נבחן משך הזמן הנחוץ לשם ביצוע האלגוריתם. משאב נוסף הוא הזיכרון הנחוץ לשם ביצוע האלגוריתם. ניתן להביא בחשבון משאבים נוספים, כגון כמה מעבדים נחוצים לשם פתרון הבעיה בעיבוד מקבילי.
בן זומא
דמותו
הלכות מעטות הובאו בשמו, כשבכולן מודגשת שיטתו בדרישת ההלכה מתוך הכתובים. אחת הבולטות והמוכרות שבפסיקותיו מוזכרת בהגדה של פסח בה מצוין שההלכה היא כמותו ולא כדעת חכמים.
חישוב (מדעי המחשב)
מחלקות של חישוב
חישוב מסווג לפי שלוש קטגוריות:
בן זומא
ציטוטים בולטים
ציטוט בולט נוסף הוא זה שלפנינו, המהווה אבן יסוד בהקניית נימוסים, הליכות ושליטה רגשית:
חישוב (מדעי המחשב)
קישורים חיצוניים
Komputasi
אהרון קירשנבאום
אהרן קירשנבאום (1926 – פברואר 2016) היה פרופסור למשפטים בפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב ובמרכז הבינתחומי הרצליה. זוכה פרס ויילר מטעם הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, יוני 2005.
ביוגרפיה
קירשנבאום היה בוגר בית המדרש לרבנים באמריקה, בו קיבל דוקטורט במשפט עברי. הוא עסק בהוראה אקדמית בתחום המשפט העברי. תחילת דרכו בהוראת התלמוד בבית המדרש לרבנים באמריקה, מוסד בו לימד משנת 1959 ועד שנת 1969; ב-1969 עלה לארץ ישראל ולימד כשנה וחצי משפט עברי באוניברסיטה העברית, ב-1971 עבר ללמד משפט עברי באוניברסיטת תל אביב ואף כיהן כיו"ר המסלול משפט עברי עד לפרישתו לגמלאות ב-1995. בשנת 1995 הצטרף למרכז הבינתחומי בהרצליה. הוא נפטר בשבט תשע"ו, פברואר 2016, בגיל 90.
קירשנבאום נישא ליהודית ונולדו להם שישה ילדים.
עוד בחייו ניזום הקמת מרכז הנושא את שמו, להקניית משאבים לחקר המשפט העברי.
לאחר פטירתו, הוענק לו "אות יקיר המשפט העברי".
גרנט ג'וזף וולסלי
גרנט ג'וזף וולסלי, הוויקונט הראשון מוולסלי (באנגלית: Garnet Joseph Wolseley; 4 ביוני 1833 - 25 במרץ 1913) היה קצין בצבא הבריטי ממוצא אנגלו-אירי. וולסלי התגייס לצבא הבריטי בשנת 1852 בתור קצין ועלה בסולם הדרגות לאורך שירותו הצבאי. הוא היה למושל חוף הזהב (כיום גאנה) ומושל נטאל וטרסוואל (כיום בדרום אפריקה), כמו גם שירת בתור המפקד העליון של הצבא הבריטי. וולסלי שירת במערכות רבות לאורך המחצית השנייה של המאה ה-19, ביניהם מלחמת קרים, המרד ההודי הגדול, מלחמת האופיום השנייה, מלחמת הזולו, המלחמה האנגלו-מצרית ומרד המהדי.