cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיתון (טיל)
פיתון 5
את טבילת האש המבצעית שלו עבר הפיתון 5 במהלך מלחמת לבנון השנייה, כאשר לפחות בשני מקרים הופל בעזרתו מזל"ט מסוג אבאביל בשירות חזבאללה. מזל"טים אלה סומנו כאיום האווירי העיקרי שאיתו צריך להתמודד חיל האוויר הישראלי במערכה זאת, ביחד עם הרקטות הארטילריות לטווח ארוך, לאחר שבמהלך השנתיים הקודמות חדרו פעמיים מזל"טים של החזבאללה לתחום ישראל, אך יצאו ממנו עוד לפני שהוזנקו לעברם מטוסי-קרב. למעשה, במהלך ניסויי הטיל השונים, זה בדיוק היה מתאר האיום - מזל"ט קטן ממדים בעל חתימת חום נמוכה, הטס בגובה נמוך. כמו בניסויי הירי, גם בשימוש המבצעי הוכיח הטיל את יכולותיו, פגע ישירות במטרה, וסימן ההפלה שלו התנוסס על המטוסים המפילים (מטוסי F-16). בסרטון הפלת אחד הכטב"מים שפרסם צה"ל, נראה טיל משוגר לעבר הכטב"ם, מבצע סיבוב של כ-180 מעלות, ופוגע בו.
SPYDER
(SPYDER (Surface-to-Air Python & Derby Air Defense System הוא שמן של שתי מערכות טילי קרקע-אוויר ניידות מתוצרת רפא"ל - רשות לפיתוח אמצעי לחימה: SPYDER ADS-SR לטווח קצר, ו-SPYDER ADS-MR לטווח בינוני.
שתי המערכות מיועדות לשימוש כנגד מגוון מטרות אוויריות כגון מטוסים, מסוקים, כלי טיס בלתי מאוישים, טילי שיוט ופצצות מונחות. הן מסוגלת לשגר טילי פיתון 5 בעלי ביות תת-אדום הדמאתי ודרבי בעלי ביות מכ"ם אקטיבי. מרכיבי הטילים הללו זהים למרכיבי הטילים המשוגרים מן האוויר, מלבד זאת שבמערכת ה-SPYDER ADS-MR נוסף מאיץ לטילים.
ייצוא
טילי פיתון יוצאו למספר מדינות:
קיימים דיווחים לפיהם נמכרו טילי פיתון 3 ו-4 גם לתאילנד וטילי פיתון 3 למיאנמר. בנובמבר 2006 דווח על מגעים בין חיל האוויר האמריקאי לבין רפא"ל לצורך רכש של 20 טילי פיתון 5. כמו כן בוצעו בדיקות היתכנות של שימוש בפיתון 4 ו-5 על מטוסי F/A-18 הורנט אך אלה מעולם לא יצאו אל הפועל.
יחסי סלובניה–קוסובו
יחסי סלובניה–קוסובו הם יחסי החוץ בין קוסובו וסלובניה.
פוקאפוקה
פוקאפוקה הוא שמה של קבוצת אטולים באיי קוק שבאוקיינוס השקט.
גאוגרפיה
פוקאפוקה מורכב משלושה איים קטנים המקיפים לגונה. איים אלו הם המרוחקים ביותר מבין קבוצת איי קוק. צורת הקבוצה כצורת משולש ושטח שלושת האיים המרכיבים אותה אינו עולה על 3 קמ"ר. שם הקבוצה פוקאפוקה נגזר משם העץ פוקה ששכיח בתחומו. למרות בידודם ושטחם הקטן, על פי ממצאים ארכאולוגיים יושבו האיים לפני כ-2,000 שנה.
שלושת האיים מהם מורכב פוקאפוקה הם מוטו קו בדרום מזרח המשולש, מוטו קוטאווה בדרום מערב המשולש ווייל בצפון המשולש. באי מוטו קו נמצא שדה התעופה המקומי, אך האי אינו מיושב ומשמש לחקלאות, כמו גם מוטו קוטאווה. באי וייל ישנן שלוש נקודות יישוב (לוטו, יאטו, נגאקה) ובמפקד שנערך בשנת 2001 תועדו בו 664 תושבים. תושבים אלו דוברי שפה מקומית, פוקהפוקנית.
הסופר האמריקני רוברט דין פריזבי התיישב בפוקאפוקה בשנת 1924 וחיי המקום מתועדים בספריו.
בנק החקלאות לישראל
בנק החקלאות לישראל היה בנק ישראלי שהוקם כחברה ממשלתית בשנת 1951 לשם מתן אשראי לחקלאות, בעיקר מתוך פיקדונות שהפקידה בו המדינה, וכן הלוואות מהבנק העולמי.
היסטוריה
יו"ר הבנק מיום הקמתו ועד שנת 1971 היה פרופ' חיים הלפרין. בתקופה זו נתן הבנק הלוואות בסכום כולל של כ-900 מיליון ל"י. בשנת 1962 נמנה הבנק עם עשרת המוסדות הישראליים שייסדו את חברת "כלל". הבנק מכר את חלקו ב"כלל" בשנת 1969, כדי למנוע מכלל להיות חייבת בביקורת של מבקר המדינה. הבנק, תחת הנהגתו של חיים הלפרין, נטל חלק בהוצאת האנציקלופדיה לחקלאות.
הלפרין היה גם מנכ"ל הבנק, עד 1967, עת החליפו דוד קלדרון. בשנת 1984 מונה ישראל ראוך למנכ"ל הבנק, במקומו של קלדרון.
בתחילת שנות ה-80 שקלה הממשלה למכור את הבנק, וגורמים אחדים התעניינו ברכישתו, אך המהלך לא הגיע לכלל מימוש. בסוף שנות ה-80 נקלעה החקלאות בישראל למשבר (ראו: הסדר חובות המושבים ומשבר הקיבוצים), והלווים של הבנק לא עמדו בהחזר חובותיהם. כתוצאה מכך נקלע הבנק להפסדים כבדים. עקב כך בשנת 1993 הגביל בנק ישראל את רישיונו של בנק החקלאות כך שיוכל לעסוק רק בגביית החובות מלקוחותיו. בחודש מרץ 2005 בוטל רישיונו של הבנק לחקלאות. במועד זה היו חובות המגזר החקלאי לבנק 250 מיליון ש"ח. הבנק עתר לבג"ץ נגד ההחלטה לשלול את רישיונו, אך עתירתו נדחתה. בספטמבר 2005 החליטה ועדת השרים לענייני הפרטה, בראשות שר האוצר, אהוד אולמרט, להפריט את הבנק באמצעות מכירת נכסיו. הבנק המשיך לצבור הפסדים כבדים, ובשנת 2008 הוחלט על פירוק מרצון שלו.
בניין ההנהלה הראשית של הבנק תוכנן על ידי האדריכלים שולמית ומיכאל נדלר והוקם בצומת הרחובות חשמונאים וקרליבך בתל אביב. במסגרת פירוק הבנק נמכר הבניין בשנת 2009 תמורת 28.5 מיליון ש"ח.. בשנת 2016 נפתח אולם תצוגה של חברת רכבי היוקרה "לקסוס" בקומת הקרקע.
נאג'י אל-עלי
נאג'י סלים חוסיין אל-עלי (בערבית: ناجي سليم حسين العلي; 1938 - 29 באוגוסט 1987) היה קריקטוריסט פלסטיני שנודע בביקורתו הפוליטית כלפי ישראל כמו גם כלפי משטרים ערביים ואף זה הפלסטיני. הוא צייר יותר מ-40,000 קריקטורות שבדרך כלל תיארו את דעת הקהל הערבית והפלסטינית וביקרו בחריפות את המנהיגות הפלסטינית והערבית. הוא מפורסם בעיקר בזכות יצירת דמותו של חנדלה - ילד פלסטיני פליט המתבונן מהצד בעוולות הנעשות לעמו, דמות שהפכה מאז להיות האייקון של המאבק הפלסטיני לעצמאות.
ביוגרפיה
נאג'י אל-עלי נולד בשנת 1938 בקירוב בכפר הערבי א-שג'רה, אשר שכן בין טבריה לנצרת עד 1948 ועל אדמותיו הורחב היישוב אילניה. הוא גלה לדרום לבנון יחד עם משפחתו, במלחמת העצמאות, שם התגוררו במחנה הפליטים עין אלחלוה אשר ליד צידון. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבית ספר מקצועי ועבר לביירות, שם חי במחנה הפליטים שתילה ועסק במגוון עבודות בתחומי התעשייה. ב-1957, לאחר התנסות קצרה כמכונאי רכב, הוא עבר לערב הסעודית, שם עבד במשך כשנתיים.
עבודתו כקריקטוריסט וכעיתונאי
הסופר והפעיל הפוליטי ע'סאן כנפאני נתקל בכמה מעבודותיו של אל-עלי בביקור שערך בעין אל-חילווה, והדפיס את הציור הראשון שלו עם מאמר מלווה בעיתון "אל-חוריה", ב-25 בספטמבר 1962.
בשנת 1984 הוא תואר על ידי הגארדיין הבריטי כ"דבר הקרוב ביותר לדעת הקהל הערבית".
ההתנקשות בו
ב-22 ביולי 1987 נורה נאג'י אל-עלי בפניו ונפצע אנושות בלונדון, מחוץ למשרדי "אל-קַבַּס", העיתון הכוויתי שבו פרסם את יצירותיו. זהות המתנקש אינה ידועה עד היום. אל-עלי היה שרוי בתרדמת ומת מפצעיו חמישה שבועות לאחר מכן, ב-29 באוגוסט, בבית החולים צ'רינג קרוס. המניע לרצח נותר עלום. לפי פרסומים בישראל, ההתנקשות בוצעה בהוראת יאסר ערפאת, בעוד שלפי פרסומים בערבית היו אלו סוכני מוסד שביצעו את הרצח. אל-עלי ביקש עוד בחייו להיטמן ליד אביו בבית העלמין בעין אלחלוה. מסיבות ארגוניות דבר זה לא התאפשר והוא נטמן בבית העלמין המוסלמי בברוקווד. הוא הותיר אחריו אישה וארבעה ילדים.
עבודות, עמדות ופרסים
במהלך עבודתו כמאייר פוליטי, נאג'י אל-עלי פרסם יותר מ-40,000 ציורים. לרוב הם עסקו בעם הפלסטיני, תיארו סבל והתנגדות ועקצו בביקורתיות את ההנהגה הפלסטינית והמשטרים הערביים. אל-עלי העז לפרסם קריקטורות שהציגו את יאסר ערפאת ואנשיו באור שלילי ונלעג, כחבר מושחתים הוללים ושמנים החיים במלונות פאר על גבו של הפליט הפלסטיני הרעב והאומלל. הוא היה מתנגד נחוש לכל הסדר שלא יכלול את זכות השיבה של הפלסטינים, וברבים מציוריו מובעת התנגדות זו. שלא כמאיירים פוליטיים רבים, פוליטיקאים לא הופיעו בעבודותיו, כפי שכבר אמר בעבר: "יש לי נקודת מבט שונה, ומשום כך הציורים שלי לובשים צורה כזו. מה שחשוב הוא לצייר סיטואציות ומציאות, לא לצייר נשיאים ומנהיגים."
נאג'י אל-עלי פרסם שלושה ספרים של עבודותיו ואיוריו, בשנים 1976, 1983 ו-1985, והתכונן להוציא לאור אחד נוסף לפני שנרצח. ב-1979 נבחר נאג'י אל-עלי לנשיאה של ליגת המאיירים הערבית. בשנים 1979-80, הוא זכה במקום הראשון בתערוכת המאיירים הערבים שנערכה בדמשק. הפדרציה הבינלאומית של מוציאי העיתונים זיכתה אותו בפרס "עט הזהב של החירות" בשנת 1988.
חנדלה
חנדלה הוא הדמות המזוהה ביותר עם נאג'י אל-עלי, מכל יצירותיו. הוא מתואר כילד בן עשר והופיע לראשונה בעיתון "א-סיאסה" בכווית, בשנת 1969. הדמות מפנה את גבה לצופה מאז 1973, ומשלבת את ידיה מאחורי גבה. אל-עלי הסביר כי בחר בגיל עשר דווקא, משום שהילד מתאר את הגיל שבו הוא עצמו עזב את ארץ ישראל, ושחנדלה לעולם לא יגדל עד שהמאייר יוכל לחזור למולדתו. חנדלה מופיע כשידיו מאחורי גבו וידיו משולבות, על מנת לתאר את הפסיביות וחוסר האונים של הפליט הפלסטיני אל מול כוחות חזקים ממנו. חנדלה מופיע תמיד עם בגדים קרועים וברגליים יחפות, שמסמלות את העוני, ההזנחה והרעב במחנות הפליטים. בציורים מאוחרים יותר, הוא מופיע לעיתים מיידה אבנים או מרסס גרפיטי. דמותו של חנדלה משמשת גם כסמל התנועה הירוקה באיראן.
חנדלה הפך לסמל לכל ציוריו של אל-עלי, ונשאר אייקון של המאבק הפלסטיני להגנה ולעצמאות. האמן עצמו ציין כי: "הדמות הזו שאני המצאתי ללא ספק לא תיעלם אחרי שאלך. ואולי לא תהיה זו הגזמה לומר שאני אחיה לנצח אתו אחרי מותי."
דמויות אחרות
דמויות מצוירות אחרות שיצר נאג'י אל-עלי כללו אדם רזה ומסכן למראה, שייצג את הפלסטיני הפשוט כקורבן המתנגד ל'דיכוי הישראלי', ואדם שמן שייצג את המשטרים הערביים ואת הנהגת אש"ף שבחרו בדרך החיים הקלה לעצמם, והיו עסוקים בפשרות פוליטיות. פשרות שהאמן האידיאליסט היה מתנגד חריף שלהן. המוטיבים של הצליבה (כמסמלת, שוב, את הסבל הפלסטיני) וזריקת האבנים (סמל ההתנגדות של המוני העם הפלסטינים) היו גם הם נפוצים מאוד בעבודתו.
אלברטו משען
אלברטו משען הלבינגר (בספרדית: Alberto Michán Halbinger; נולד ב-2 בדצמבר 1978) הוא רוכב סוסים תחרותי ממוצא יהודי-מקסיקני, ייצג את מקסיקו במשחקים האולימפיים וסיים במקום חמישי בתחרות הקפיצות האישית (לונדון 2012). משנת 2018 הוא מייצג את ישראל בתחרויות רכיבה.
ביוגרפיה
משען נולד וגדל במקסיקו סיטי, בן למשפחה יהודית ממקסיקו. הוא החל לרכב על סוסים בגיל 5 ובגיל 11 החל להשתתף בתחרויות.
באליפות העולם ברכיבת סוסים שנערכה באאכן, גרמניה בשנת 2006 סיים משען עם הסוסה לוויטה במקום 67 בתחרות הקפיצות האישית ובמקום 19 בתחרות הקפיצות הקבוצתית.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) ביחד עם הסוסה לוויטה הוא סיים במקום 28 בתחרות הקפיצות האישית ובמקום תשיעי בתחרות הקפיצות הקבוצתית.
במכביה השמונה עשרה שנערכה בשנת 2013 השתתף משען ביחד עם אחיו בתחרות קפיצות סוסים.
באליפות העולם ברכיבת סוסים שנערכה בקן, צרפת בשנת 2014 ביחד עם הסוסה קרוסו לה סילה הוא סיים במקום 63 בתחרות הקפיצות האישית ובמקום 22 בתחרות הקפיצות הקבוצתית.
בשנת 2016 עלה לישראל וחיכה כשנתיים עד שיוכל לייצג את ישראל בתחרות קפיצות סוסים. בתחרות שנערכה ברוסיה סיימה נבחרת ישראל במקום שמיני ובכך קבעה כי ישראל תיוצג בפעם הראשונה באולימפיאדה (טוקיו 2020) בענף זה.
משען ייצג את ישראל באולימפיאדת טוקיו (2020), אך הודח מהתחרות לאחר שנפל מסוסו.
יואניס קולטיס
יואניס קולטיס (Ιωάννης Κωλέττης נכתב גם כקולתיס, 1773 לערך –31 באוגוסט 1847) היה פוליטיקאי יווני ששיחק תפקיד מכריע במלחמת העצמאות היוונית, מלא תפקיד מרכזי בחיים הפוליטיים של המדינה היוונית כראש המפלגה הפרו-צרפתית וכיהן פעמיים כראש ממשלת יוון.
ביוגרפיה
קולטיס נולד בכפר סיראקו (Συρράκο ) במחוז משנה יואנינה שבמחוז אפירוס למשפחה ממוצא וולאכי. סיים את בית הספר המקומי ובעידוד ותמיכה של דודו, גיאורגיוס טורטוריס (Γεώργιος Τουρτούρης) נסע ללמוד רפואה בפיזה, הושפע מאגודת הקרבונארי והתחיל לתכנן את חזרתו לאפירוס על מנת להשתתף במאבק העצמאות של יוון.
בשנת 1810 לערך חזר ליוון, השתקע בעיר יואנינה, שם שמש כרופא ולאחר שצבר מוניטין גויס כרופאו האישי של מוכתאר, בנו של עלי פאשא. ב-1819 הצטרף לפיליקי אטריה. הוא נשאר ביואנינה עד מרץ 1821 וחזר לכפר הולדתו במטרה להפיץ את בשורת המהפיכה לרומליה אך מאמציו נכשלו בגלל התגובה המהירה של הצבא העותמאני ולכן נמלט לפלופנסוס.
קריירה פוליטית מוקדמת
שלוש המעצמות האירופאיות של אותה תקופה (רוסיה, בריטניה וצרפת) תמכו בעצמאות יוון מהאימפריה העות'מאנית והיו מעוניינות, כל אחת בנפרד, בהשפעה על המדינה המתהווה. המפלגות ביוון נבדלו אחת מהשנייה בעיקר במעצמה אליה נקשרו וממנה שאפו לקבל תמיכה. מנהיגי פיליקי אטריה היו מזוהים עם רוסיה, מפלגתו של אלכסנדרוס מוורוקורדטוס (Αλέξανδρος Μαυροκορδάτος) זוהתה עם בריטניה (ונתמכה על ידי לורד פלמרסטון) וקולטיס שיצר קשרים עם הצרפתים בתקופה בה היה בחצרו של עלי פאשה היה מנהיג המפלגה הפרו-צרפתית. קולטיס ביסס את כוחו על יחסיו עם מנהיגי רומליה כמו גם על יכולתו לחסל את יריביו באמצעות פעולה מאחורי הקלעים.
באספה הלאומית היוונית הראשונה באפידאורוס ב-20 בדצמבר 1821 הוא היה נציג אפירוס והתמנה לחבר בוועדה לניסוח "משטר ביניים", שנחקק ב -1 בינואר 1822. ב-1822 מונה לשר הפנים. לאחר האספה הלאומית היוונית השנייה באסטרוס ב-1823 הוא מונה למושל האי אוויה והצליח לסלק כוחות עות'מאניים מהאי. במקביל, הוא המשיך בפעילותו הפוליטית, שהביאה לבחירתו כחבר בגוף המחוקק, תפקיד שבו החזיק עד 1826.
בסוף 1824, במהלך מלחמת האזרחים בין הפלגים המורדים ביוון עמד בראש מפלגת הרומליוטים (אנשי מרכז יוון) והביס את מפלגת המוריאוטים (אנשי הפלופונס) שהתנגדו למנהיגותו של גאורגיוס קונדוריוטיס (Γεώργιος Κουντουριώτης) שהיה נשיא הוועד הפועל השלישי של המנהל הזמני של יוון. אולם באספה הלאומית היוונית השלישית, שינה את דעתו ותמך במפלגה הפלופונסית. בתמורה תמכה המפלגה הפלופונסית במינויו לאמן חיילים מתסליה ומקדוניה, במטרה לפגוע במשאבים העות'מאנים באטלנדי (Αταλάντη) לחוף הים האיגאי במרכז יוון. המבצע נכשל בגלל חוסר ניסיונו הצבאי, וזה פגע במוניטין שלו.
פעילות בתקופת הרפובליקה ההלנית הראשונה
כאשר יואניס קפודיסטריאס נכנס לתפקיד ב-24 בינואר 1828 מונה קולטיס כמושל האי סאמוס וביולי 1829 כשר ההגנה.
ב-9 באוקטובר 1831 נרצח קפודיסטריאס. במאבקים הפנימיים שנמשכו עד 1832, קולטיס הנהיג פעם נוספת את מפלגת הרומליוטים. הוא היה חבר בשלוש הוועדות המושלות השונות שהנהיגו את יוון בין 9 באפריל 1832 - 6 בפברואר 1833. הוא נעזר בחיילים הצרפתים שנותרו מחיל המשלוח שנשלח למאבק בצבא העות'מאני.
תיאודורוס קולוקטרוניס (Θεόδωρος Κολοκοτρώνης), אבגוסטינוס קפודיסטריאס וקולטיס ניסו להקים ממשלה אך הניסיון התמוסס עקב חילוקי דעות קשים בין השותפים לקואליציה.
קולטיס נחשב כאחראי לכליאתו ורציחתו של גיבור מלחמת העצמאות היוונית אודיסיאס אנדרוצוס (Οδυσσέας Ανδρούτσος) וכן להיפרדותם של דימיטריוס איפסילנטי ומנטו מברוגנוס ולהגלייתה של האחרונה מנאפפליו למיקונוס.
פעילות פוליטית בתקופת המלוכה
קולטיס השתתף בממשלותיהם של ספירידון טריקופיס ואלכסנדרוס מברוקורדטוס וכיהן פעם ראשונה כראש ממשלה בין 31 במאי (12 ביוני) 1834 ועד 20 במאי (1 ביוני) 1835.
עם הגעתו של המלך אותון, מונה הרוזן יוזף לודוויג פון ארמנספרג הבווארי להיות ראש ממשלת יוון, העביר את הממשל מנאפפליו לאתונה וקולטיס מונה להיות שר הימייה ושר הביטחון. ב-1835, הוא נשלח לצרפת כשגריר, שם הוא יצר קשרים עם פוליטיקאים ואינטלקטואלים צרפתים.
לאחר ההפיכה שפרצה באתונה ב-3 בספטמבר 1843, שאילצה את המלך אותון להעניק חוקה. קולטיס חזר ליוון מתוך מטרה להתמודד בבחירות והשיב לחיים את המפלגה הצרפתית. מ-3 באוקטובר 1843 כיהן כשר בלי תיק בממשלתו של אנדריאס מטאקסס (Ανδρέας Μεταξάς), ב-8 בנובמבר 1843 נבחר כנציג לאספה הלאומית, ב -19 בנובמבר הוא נבחר כחבר הנשיאות של האספה הלאומית וב -21 בנובמבר מונה לחבר בוועדה לניסוח חוקה. במהלך הדיונים על החוקה ב-11 בינואר 1844 נשא נאום רב-רושם על כך שכל היוונים נולדו חופשיים ושווים בין אם הם חיים בטריטוריה שבשליטת יוון ובין אם מחוץ לה, בכך היה קולטיס אחד ההוגים ומראשי התומכים של "רעיון יוון הגדולה" (Μεγάλη Ιδέα, "מגאלי אידאה"), על פיו יש להקים מחדש את האימפריה הביזנטית שתכלול בתחומה את ארץ יוון והפזורות היווניות, מאנטוליה ועד הדנובה, אימפריה שבירתה היא קונסטנטינופול – מושב הפטריארכים האורתודוקסים. הנוסח הסופי של החוקה אושר באספה הלאומית ב-4 במרץ 1844.
מטאקסס כיהן כראש הממשלה בין 15 בספטמבר 1843 ל-28 בפברואר 1844, החליף אותו למשך חודש אחד האדמירל קונסטנטין קנריס כנציג המפלגה הרוסית ואחריו אלכסנדרוס מברוקורדטוס כנציג המפלגה הבריטית.
בד בבד עם אשרור החוקה הוחלט לקיים בחירות. בבחירות שהחלו ב-6 ביוני זכתה המפלגה הרוסית בראשות מטאקסס ל-55 מושבים, המפלגה הבריטית ב-28 והמפלגה הצרפתית של קולטיס ב-20. קולטיס כראש המפלגה הצרפתית הקים ב-6 באוגוסט קואליציה עם המפלגה הרוסית. מאבקים פנימיים בתוך הקואליציה דחפו את מטאקסס להתפטר מהקואליציה וקולטיס נבחר ב-18 באוגוסט בפעם השנייה בחייו לראש הממשלה וכהן עד מותו ב-1847 כלומר יציבות יחסית של הממשלה אחרי חילופי שלטון תכופים קודם לכן. שלטונו היה מאוד ריכוזי, עד כדי האשמתו בדיקטטורה, הוא פעל לשיקום הכלכלה היוונית וניסה להגיע להסכמה בינלאומית להרחבת גבולות המדינה. יחסי יוון עם האימפריה העות'מאנית התדרדרו בתקופתו עד כדי תקרית דיפלומטית בתחילת 1847 שהובילה לניתוק היחסים בין יוון לאימפריה העות'מאנית.
יורשו של קולטיס כראש ממשלה היה שר המלחמה קיצוס טזוולס מהמפלגה הרוסית.
בנו של קולטיס היה אנטישמי והיה מעורב בהתקפה על ביתו של השגריר הבריטי היהודי דוד פסיפיקו באתונה.
נבחרת ישראל בכדורגל חופים
נבחרתה הלאומית של ישראל בכדורגל חופים מייצגת את ישראל בתחרויות בינלאומיות ונמצאת בפיקוחה של ההתאחדות לכדורגל בישראל, כמו כל ענף הכדורגל בישראל.
היסטוריה
ב-1 ביוני 2007 הוכרז על הקמתה של ליגת כדורגל החופים של ישראל. כאירוע פתיחה חגיגי ארגנה ההתאחדות לכדורגל בישראל משחק ידידות בין נבחרת ישראל לנבחרת אנגליה. משחקה הראשון של הנבחרת הסתיים בניצחון 6-5. בין הכובשים היו גם שני שחקני עבר של נבחרת ישראל בכדורגל, אלון מזרחי ואיציק זוהר.
מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל חופים 2007
מאוחר יותר אותו החודש, נבחרת ישראל לקחה חלק במפעל הראשון שלה - מוקדמות אליפות אירופה, אשר מהווה בתורה גם את שלב המוקדמות של גביע העולם. התחרות נערכה באתונה.
ישראל הפסידה את משחקה הראשון נגד רוסיה, לאחר שהמשחק הסתיים בשוויון 6-6 בתום הארכה והמשחק הלך להכרעה בבעיטות עונשין שתוצאתיהן 12-13 לרוסיה. קפטן הנבחרת, צחי אילוז, כבש את כל השערים של ישראל בזמן החוקי.
במשחק השני של שלב הבתים, ישראל התמודדה עם המארחת, יוון וניצחה 2-1. את שער הניצחון כבש צחי אילוז בשליש האחרון.
לאחר שרוסיה הביסה את יוון 5-1, ישראל סיימה במקום השני בבית ולא עלתה לאליפות אירופה בכדורגל חופים לשנת 2007. קפטן נבחרת ישראל, צחי אילוז, זכה הן בתואר השחקן הטוב ביותר (MVP) והן בתואר מלך השערים.
טורניר היהלומים 2007
ב-9 וב-10 באוגוסט 2007 התקיים בנתניה טורניר סבב כדורגל החופים המקצועני הראשון אי פעם בישראל, "טורניר היהלומים". בטורניר השתתפו ארבע נבחרות: גרמניה, טורקיה, ישראל (המארחת) וצרפת, שלישית בעולם באותה העת.
בסיבוב הראשון ישראל התמודדה מול טורקיה וניצחה 6-3. צחי אילוז כבש ארבעה שערים. בגמר ישראל נפגשה עם גרמניה, שניצחה את צרפת בחצי הגמר. ישראל ניצחה 4-3 עם שער ניצחון של אילוז 9 דקות לסיום.
את נבחרת צרפת הוביל בתור מאמן, שחקן העבר אריק קנטונה. במשחק על המקום השלישי מול טורקיה, הוא שיחק וכבש שער, בדרך לניצחון צרפתי.
גביע האתגר 2008 Challenge Cup
ביוני 2008, המפעל השני בחשיבותו באירופה, גביע האתגר בכדורגל חופים של פיפ"א, נערך בישראל. הטורניר היה אמור במקורו להיות משוחק באוסטריה בצמידות לגמר היורו, אך הועבר לישראל ונערך בתאריכים 25 עד ה-27 ביוני 2008. שש נבחרות התחרו על הכרטיס לאליפות אירופה בכדורגל חופים מדרג A:
ישראל בתור המארחת וגרמניה בתור המדורגת ראשונה, דילגו מעל רבע הגמר. במקום זאת הן שיחקו משחק ידידות ביום הראשון של התחרות, בו ישראל ניצחה 6-4 ב-36 דקות. בחצי הגמר ישראל פגשה בטורקיה וניצחה 11-4 עם חמישייה של צחי אילוז וצמד של ערן לוי.
בגמר ישראל ניצחה את גרמניה 4-3. ערן לוי, צחי אילוז, לירון פרטוק ושאול מימון כבשו שער כל אחד. ערן לוי זכה בתואר ה-MVP וצחי אילוז בתואר מלך השערים. זו הייתה הזכייה הראשונה של ישראל בתואר כדורגל אירופי כלשהו.
מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים 2009
ב-1 ביוני 2009 נבחרת ישראל שובצה לבית F במוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים 2009 של אזור אירופה, בו שובצו גם נבחרות שווייץ, הולנד והונגריה. הנבחרת יצאה לתחרות כשמאמנה החדש הוא צחי אילוז, שהמשיך למלא גם תפקיד הקפטן. במשחקה הראשון ב-7 ביוני נבחרת ישראל פגשה בשווייץ. ישראל פתחה טוב והובילה לאחר סיום השליש הראשון, אך בסיום המשחק הפסידה 7:4. במשחקה השני, יום לאחר מכן, שיחקה ישראל מול הונגריה, וניצחה לראשונה בתולדותיה במסגרת מוקדמות גביע העולם בתוצאה 2:5. במשחקה השלישי והאחרון בשלב הבתים הפסידה הנבחרת, 4-3, לנבחרת הולנד. למרות ההפסד, הנבחרת העפילה לשלב שמינית הגמר, כאחת משתי הנבחרות הטובות ביותר שסיימו במקום השלישי, והתמודדה יום לאחר מכן מול הנבחרת המארחת ואלופת אירופה הטרייה, ספרד. באותו המשחק הנבחרת הפסידה 6-2 ולא העפילה לתחרות גביע העולם.
מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים 2011
ב-21 ביוני 2010 נבחרת ישראל שובצה לבית D במוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים 2011 של אזור אירופה, בו שובצו גם נבחרות פורטוגל, אנגליה ואסטוניה. הנבחרת השתתפה במוקדמות, כאשר אל הקווים חזר מאמנה הקודם, בני לם. במשחקה הראשון ב-11 ביולי נבחרת ישראל פגשה בפייבוריטית התחרות - פורטוגל. משחק צמוד הוביל את הנבחרת לתוצאה 3:4 לטובת הפורטוגלים בדקה ה-34, אך בתוך דקה וחצי האחרונות של המשחק כבשה פורטוגל 3 שערים והמשחק הסתיים 3:7. למחרת, שיחקה ישראל מול אנגליה, וניצחה בתוצאה המשכנעת 5:2. שליטה ברורה של נבחרת אסטוניה במשחקה השלישי והאחרון של ישראל הובילה להפסד 3:6 ולהדחה מוקדמת ממוקדמות גביע העולם. נבחרת ישראל סיימה במקום השלישי בבית, כתוצאה מהפרש שערים נחות אל מול אסטוניה.
מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל חופים דרג ב' 2011
בתאריך ה-26 במאי 2011 יצאה נבחרת ישראל בכדורגל חופים לטורניר מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל חופים דרג ב' 2012. הטורניר התקיים בבירת שווייץ, ברן. עם ישראל בבית שיחקו גם נורווגיה ואוקראינה. ב-28 במאי 2011 נבחרת ישראל שיחקה במשחק הראשון נגד נורווגיה. במשחק ישראל ניצחה 6:3 לאחר שהייתה כבר בפיגור של 2:0 עם רביעייה של צחי אילוז וצמד של עמר יתים. במשחק השני שהתקיים ב-30 במאי 2011 ישראל פגשה את המקבילה האוקראינית, שבעברה הייתה אלופת אירופה, בידיעה שרק ניצחון יעלה אותה לשלב הבא מכיוון שאוקראינה ניצחה את נורווגיה בתוצאה 3:2. במשחק עצמו הנבחרת הישראלית הביסה את האוקראינים 5:2 עם שערים של אלון לוי, משה עמר, צחי אילוז וצמד שערים של עמר יתים. את הטורניר הנבחרת הישראלית סיימה במקום הראשון והיא עלתה לטורניר גמר אליפות אירופה דרג ב' שיתקיים ב-4-7 באוגוסט 2011 בבירה הרוסית, מוסקבה. שם תנסה לסיים ראשונה מבין 8 נבחרות ולהעפיל לדרג א'.
הסגל הנוכחי
נכון למשחק הידידות נגד כוכבי נבחרת ברזיל שנערך ב-5 ביולי 2019
שלישי ורביעי לטומאה
בהלכות טומאה וטהרה, שלישי לטומאה הוא דרגת הטומאה הקיימת מדין תורה באוכלים ומשקים שהם תרומה או קודש שנטמאו משני לטומאה. "שלישי לטומאה" מטמא רק קודש ברביעי לטומאה. רביעי לטומאה לא מטמא שום דבר ב"חמישי לטומאה" למעט מי אפר פרה אדומה.
לפי רבי יוסי
מכאן אנו למדים, שכל בשר קודש הנוגע בשני לטומאה הנקרא "טמא", נטמא גם הוא ונהפך ל"שלישי לטומאה". אבל הוא לא יטמא דבר אחר לעשותו רביעי לטומאה שכן הוא עצמו אינו נקרא טמא.
ומנין אנו יודעים רביעי לטומאה? על כך יש קל וחומר: ומה מחוסר כפורים, - שמותר בתרומה פסול בקודש, שלישי לטומאה, שפסול בתרומה אינו דין שיעשה רביעי בקודש?!
קל וחומר זה, אינו מסוגי הקל וחומר הרגילים, האומרים שכל מה שישנו ב"קל" ישנו ב"חומר". שכן בקל וחומר ישנן שתי סברות: האחת היא, שכל מה שישנו בקל ישנו בחומר, והשני הוא שעל החומר להיות לכל הפחות בדרגה אחת יותר מה"קל". על כך ישנו כלל אחר, האומר "דיו לבא מן הדין להיות כנידון", שאין ללמוד מהקל וחומר, שיהיה דין ה"חומר" יותר מדין ה"קל".
אם כי, ישנה מחלוקת בכללי ה"קל וחומר", מה יהיה באופן שהסברא הראשונה, שכל מה שיש בקל ישנו ב"חומר", אינו מלמד אותנו מאומה שכן את הדין שניתן ללמוד מה"קל וחומר", אנו יודעים ממקור אחר, כמו פסוק מפורש, למשל. באופן כזה ישנה מחלוקת האם אז ניתן ללמוד מה"קל וחומר" את הדין הנלמד מהסברא השנייה שעל החומר להיות בדרגה אחת יותר מה"קל", ומסקנת הגמרא היא שאז אומרים את הדין הנלמד מהסברא השנייה, ולא מגבילים אותו בטענה "דיו לבא מן הדין להיות כנידון".
מכיוון שכך, סובר רבי יוסי, שמכיוון שדין טומאת שלישי לטומאה, אינו זקוק לקל וחומר שהרי יש עליו פסוק, יש ללמוד מהקל וחומר שיש גם דין "רביעי לטומאה".
לפי רבי עקיבא
מכאן אנו למדים, שגם בשר קודש הנוגע בשלישי לטומאה הנקרא "טמא", נטמא גם הוא וממילא נהפך ל"רביעי לטומאה". אבל הוא לא יטמא דבר אחר לעשותו חמישי לטומאה שכן הוא עצמו אינו נקרא טמא.
רבי עקיבא אינו סבור שהקל וחומר של רבי יוסי נכון, מטעמיו שלו.
ג'ו שי
ג'וּ שִׂי (בפין-יין: Zhū Xī; בכתב סיני: 朱熹; ) היה פילוסוף קונפוציאני סיני בן תקופת שושלת סונג, והדמות המובילה ברציונליזציה של הנאו-קונפוציאניזם. תרומתו החשובה לפילוסופיה הסינית כללה מתן חשיבות לארבעה ספרים קלסיים של הקונפוציאניזם: המאמרות, ספר מנציוס, תורת הגדול ודרך האמצע וקיומה; התמקדות במחקר של הדברים (Géwù/格物), והסינתזה של המושגים הקונפוציאניים היסודיים, ודגש על מדיטציה כשיטה לטיפוח עצמי.
דמותו ותורתו
ג'ו שי היה צאצא של ג'ו ג'ינגדזה, שר והיסטוריון מתקופת שושלת טאנג אשר הוא ומשפחתו נודעו ביושרם ובכיבוד ההורים שלהם.
השפעתו
ג'וּ שִׂי נחשב לפילוסוף הניאו קונפוציאני המשפיע ביותר בסין, ולהוגה המשפיע ביותר בהיסטוריה הסינית אחרי קונפוציוס עצמו, והוא היחיד מבין תריסר הפילוסופים הסיניים הנערצים במקדשים קונפוציאניים שאינו תלמיד ישיר של קונפוציוס. לתהילתו זכה בעיקר בזכות העריכה והפרשנויות שיצר לארבעת הספרים הקלאסיים. יצירותיו אלו, על אף שלא הופצו בימי חייו, שימשו בסיס הידע לבחינות הקיסריות במשך כ-600 שנה, משנת 1313 ועד 1905. ג'וּ שִׂי אף הגדיר את הספרים הנכללים בקאנון הקונפוציאני, הידוע כיום בשם ארבעת הספרים וחמש הקלאסיקות.
השפעתו הגיעה אף לקונפוציאניזם היפני, וגם אן חיאנג, אבי הקונפוציאניזם הקוריאני, העלה אותו על נס.
מחוזות אקוודור
מבחינה מנהלית אקוודור מחולקת ל-24 מחוזות (provincia, פרובינציה). המחוזות מחולקים לנפות.
בעבר היו אזורים שלא שייכים לאף מחוז. במהלך שנים 2015–2017 הם נכללו במחוזות שבקרבתם.
פרת
נהר פְּרָת (בערבית: الْفُرَات, אל-פֻרַאת; בטורקית: Fırat, פִירַאט; בכורדית: Firat; בארמית: ܦܪܬ, פְּרָת; בארמנית: Եփրատ, יֶפְּ'רַת; במקור כולם מאכדית: 𒀀𒇉𒌓𒄒𒉣, פּוּרַתּוּ, "רחב מאוד") הוא נהר העובר בטורקיה, סוריה ועיראק. הפרת נחשב לגבולה הדרום-מערבי של מסופוטמיה.
אורכו של נהר פרת הוא כ-2,800 ק"מ, והוא הנהר ה-14 באורכו באסיה, והארוך ביותר במערב אסיה. שטח אגנו משתרע על 444,000 קמ"ר.
מקורותיו של הנהר הם בהרי אררט ומצפון-מערב לארזורום שברמת ארמניה. ליד מוסיב מתפצל הפרת לזרוע הינדיה הראשית ולזרוע חילה הקטנה יותר, המתאחדות בהמשך ליד סמוה. ליד קורנה שבעיראק מתאחד הפרת עם החידקל והנהר המאוחד, שט אל-ערב, נשפך למפרץ הפרסי. נהר פרת ארוך מהחידקל, ובניגוד לחידקל כל מימיו באים מההרים שבצפון ובאלף הקילומטרים האחרונים שלו שהם עיקר מהלכו, לא זורמים לתוכו יובלים אחרים. לכן זרימתו בחלקו הדרומי שקטה וכמות מימיו פוחתת בהדרגה.
הפרת היווה את הגבול המזרחי של פחוות עבר הנהר בשליש השני של האלף ה-1 לפנה"ס. לנהר הפרת יש שתי זרועות עיקריות, שהמזרחית בהן מוצאה בהרי ארמניה.
סלע המחלוקת כיום סביב מימי נהר הפרת
מימי הפרת מנוצלים על ידי שלוש המדינות שבהן הוא עובר. עם זאת, טורקיה הקימה סכרים גדולים בחלקו האמצעי ושליטה זו מקנה לה עוצמה פוליטית אדירה כנגד סוריה ועיראק. בעבר, טורקיה איימה בהטיית חלק גדול יותר של המים לתחומה, על חשבון שכנותיה.
נהר הפרת בתרבויות קדומות
מימי הפרת מנוצלים להשקיה החל מימי קדם ועד ימינו אנו. סביב ובעקבות נהר זה קמו מן התרבויות הגדולות בעת העתיקה - תרבויות כמו אכד, אשור ובבל. תרבויות אלה נוצרו בשטח שהיום שוכנת עיראק ובעבר נקרא מסופוטמיה ("הארץ שבין שני הנהרות"), חציית הנהר נעשתה באמצעות דוֹברות, ובהן השתמשו גם חֵילות אדירים, כמו צבאו של סנחריב. בתעודות הקדם-סרגוניות ממארי נהר פרת מתואר כאלוהות, ומן התיעוד האפיגרפי מהאלף השני לפנה"ס עולה כי נהר הפרת החל לאבד בהדרגה מקדושתו הדתית, נמצא תיעוד ארכאולוגי לכך שבתקופה הבבלית התיכונה "אלוהי פרת" היה ביטוי השגור בקרב תושבי האזור.
על פי סיפור הבריאה הבבלי - "אנומה אליש" מימיי האפרתס (פרת) ומימיי הטיגריס (חידקל) נובעים משתי עיניה של האלוהות המנוגדת למרדוק - תיאמת, עין ימנית זורמת אל הטיגריס ועין שמאל אל הפרת. מאוחר יותר צומצמה הגישה הרואה בנהר פרת כאלוהות עצמאית המשמשת את האל המסופוטמי "שמש".
שמו הקדום של הנהר היה "מַלַה".
הסוחר אלדד הדני בן המאה התשיעית מוסר אודות בני זבולון השוכנים בהרי פארן ומגיעים עד לנהר פרת, ובני שבט ראובן יושבים מאחורי הרים אלה, ולשלשת השבטים הללו "מקרא משנה תלמוד ואגדה" ומדברים בלשון הקודש ופרסית. הפרת מופיע במגילות מדבר יהודה בצורה הלקוחה מהשפה האכדית "פּוּרת", ובספר בן סירא - התורה מייצגת את הפרת שמתואר כנהר מוצף בחוכמה -"מטיפה שכל כנהר פרת וכירדן בימי הקציר."
פרת בתנ"ך
במקרא מכונה הפרת "הנהר הגדול", והוא בין הנהרות הראשיים שנזכרים בתנ"ך. הוא מצוין כגבול הצפוני של "הארץ המובטחת" בכתובים רבים, כגון: בהבטחת האל לאברהם ובנאום משה . לפי דעות מסוימות, הפרת גם מהווה את הגבול המזרחי של הארץ המובטחת (למשל ספרו של הרב ישראל אריאל, "אטלס ארץ ישראל לגבולותיה"). הפרת גם מוזכר בתנ"ך כאחד מארבעת הנהרות שיצאו מגן עדן.
כינויו של המקום שבין שני הנהרות הפרת והחידקל הוא ארם נהריים במערב מסופוטמיה.
על פי האסכולה הדויטרונומיסטית, בספר יהושע כ"ד: ב', ג', י"ד, ט"ו - "עֵבֶר הַנָּהָר" (הפרת) מהווה גבול החוצץ בין שתי תרבויות האמורות להיות שונות מבחינה מהותית.
פרת במשנה
נהר הפרת מוזכר במשנה לעניין זמן בקשת גשמים בברכת השנים בתפילת העמידה. לפי ההלכה, מתחילים לבקש גשמים רק 15 יום לאחר סיומו של חג הסוכות, בתאריך ז' בחשוון. סיבת עיכוב זה היא חישוב משך הזמן הדרוש לעולי הרגל שבאו מבבל, על מנת שיוכלו לעבור את נהר פרת לפני שיעלה על גדותיו מחמת הגשמים.
ב - נהר הפרת מתואר ככשר לטבילה בחודש תשרי מכיוון שבחודש זה מקור מימיו הוא מנביעה מהאדמה.
קפה גרופי
קפה גרופי (Café Groppi) הוא בית קפה מפורסם בקהיר בירת מצרים הקשור בין היתר למפגשים ואירועים בתולדות היישוב ומדינת ישראל.
בית הקפה נמצא בקרן הרחובות טלעת חרב וקאסר אל-ניל, במרחק הליכה מכיכר א-תחריר בלב קהיר, שמסביבה מספר מבני ציבור חשובים, בהם המוזיאון המצרי, משרדי ממשלה שונים, מטה הליגה הערבית וקמפוס האוניברסיטה האמריקאית.
היסטוריה
בית הקפה נוסד בשנת 1909 על ידי שף ויצרן שוקולד שווייצרי בשם גָ'אקוֹמוֹ גרופי (Giacomo Groppi) שנולד בשנת 1863.
הפתיחה הרשמית של בית הקפה הייתה ב-23 בדצמבר 1909. המקום הפך עד מהרה למוקד קוסמופוליטי של חיי החברה של קהיר. אנשי המעמדות הגבוהים, דיפלומטים, אנשי אצולה בריטים ובורגנים צרפתים פקדו את בית הקפה. הגלידות בעשרות טעמים שפיתח גרופי על פי שיטה שלמד בארצות הברית והעוגות שנשאו שמות אקזוטיים הבטיחו לבית הקפה קהל מבקרים נאמן.
כך תיאר את המקום בעיתון "הד-המזרח" יצחק רפאל מלכו שביקר בו בשנת 1944:
גָ'אקוֹמוֹ גרופי מת בשנת 1947. חמש שנים לאחר מותו, בינואר 1952, בעת שמצרים הייתה נתונה עדיין בעצמאות חלקית תחת חסות בריטית, פרצו בקהיר מהומות אנטי-בריטיות. מפגינים שרפו שדדו את שכונות העיר, תוך התמקדות בעסקים ובמפעלים בבעלות זרה. מאות חנויות ואתרים מרכזיים, כולל בית האופרה של קהיר, הועלו באש. המהומות הגיעו כמעט עד פתח בית הקפה, אך הוא ניצל משריפה.
בחודש יולי 1952 התחוללה במצרים מהפכת הקצינים החופשיים, שבה קצינים בצבא מצרים העלו לשלטון כת קצינים אשר הכריחה את המלך פארוק הראשון לוותר על כס המלוכה והגלתה אותו ממצרים. הקצינים שחוללו את המהפכה העלו לשלטון את הגנרל מוחמד נגיב. שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1954, הדיח אותו סגנו גמאל עבד אל נאצר שכיהן כנשיא מצרים. נאצר שאף להתנער מהעבר שבו מצרים הייתה בחסות אימפריליסטית והחל להלאים בנקים, חברות ביטוח, מפעלים וחברות ספנות, שהיו בבעלותם של זרים. קפה גרופי, שבבעלות שווייצרית, היה יעד להשתלטות, אך ניצל בזכות היותו מקום אירוח מכובד למלכים ונשיאים. לאחר המהפכה התחלף קהל הלקוחות של בית הקפה מאנשי המעמדות העליונים לבני המעמד הבינוני. יחד עם זאת המשיך קפה גרופי לשרת את הממשלה ואורחיה. לאחר מותו של נאצר בשנת 1970, בתקופת שלטונו של אנואר סאדאת, שהחליף את נאצר כנשיא מצרים, המשיך קפה גרופי לארח אירועים ממלכתיים כביקוריהם של הנשיא ריצ'רד ניקסון ושל השאה האיראני מוחמד רזא שאה פהלווי. בשנת 1971 חגגו בו השלטונות את השלמת בנייתו של סכר אסואן הגבוה. בחגיגה נכחו כחמש מאות איש, ראשי ארצות ערב ומדינות אחרות וכן מנהיגים מברית המועצות,
בשנת 1981 אנשי הג'יהאד האסלאמי המצרי התנקשו בחיי הנשיא סאדאת והחלה במצרים שורה של תהפוכות פוליטיות שנמשכו במשך שלושה עשורים ומעלה, המצב הכלכלי הורע ופחות אנשים היו יכולים להרשות לעצמם את המותרות שגרופי הציע ורבים מלקוחותיו פנו אל רשתות מזון מהיר.
בעשורים הראשונים של המאה ה-21 נמצאת המסעדה במצב תחזוקה רעוע. עובדים בשכר מינימום החליפו את השפים ברמה העולמית ואת המלצרים דוברי השפות הזרות. רוכלים וקבצנים התגודדו מחוץ לדלתותיה והתיירים הפסיקו לסעוד בה.
מקום מפגש לאנשי היישוב
קפה גרופי היה למקום מקובל על אנשי היישוב שהגיעו למצרים לביקור או בשליחות לאומית. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא היה מקום המפגש החביב על מתנדבי היישוב לצבא הבריטי על זרועותיו השונות ששהו במצרים. בהם היה גם עזר ויצמן, שבמסגרת שירותו כטייס בחיל האוויר המלכותי הוצב בשנת 1945 במשך שלושה חודשים בשדה התעופה פאיד במצרים והרבה לבקר בקפה גרופי. בשנת 1977 ביקר עזר ויצמן בקהיר וערך סיור ברחובותיה וביקר בקפה גרופי. כך כתב בספרו "הקרב על השלום":
העיתונאי והסופר אהרון שמיר, שהיה לוחם בבריגדה, תיאר את בילוי חיילי הבריגדה בקפה גרופי:
יצחק רפאל מלכו הזכיר בכתבה בעיתון "הד המזרח" את אנשי ארץ ישראל שפגש בגרופי, את יוסף ברץ איש דגניה א', מקים "הוועד למען החייל היהודי", שנוסד למען חיילי הבריגדה היהודית, שלימים יהפוך לאגודה למען החייל ואת יעקב טשרנוביץ, מי שלימים ייקרא יעקב צור ויהיה ציר ושגריר ישראל במדינות דרום אמריקה, ובצרפת ומנכ"ל משרד החוץ, ואחרים וכתב:
מפגשים
רוב המפגשים של אנשי היישוב והמדינה שהתקיימו בקפה גרופי היו חשאיים ומחתרתיים.
צופים (יישוב)
צוּפִים (נקראת גם צופין) היא התנחלות במערב השומרון, שהוקמה בשנת 1989 על ידי ארגון אמנה. היישוב ממוקם צפונית לאלפי מנשה ודרום-מזרחית לכוכב יאיר צור יגאל, בין קלקיליה לג'יוס. היישוב משתייך למועצה אזורית שומרון ומהווה את היישוב המערבי ביותר בה.
צופים ממוקמת ממערב לגדר ההפרדה וצמוד לכביש 6 ולמחלף אייל.
היסטוריה
הקרקע עליה הוקם היישוב נרכשה בשנת 1982 מסמי עבדאללה כרשה, תושב הכפר ג'יוס, על ידי היזם משה גליק ו"הקרן לגאולת הקרקע". ועדת השרים להתיישבות אישרה הקמת יישוב במקום ב-1983, אך משרד הביטחון והמנהל האזרחי לא אישרו את הקמתו עקב קשיים בהסדרת גישה ליישוב. שטח הקרקע שנרכש בתחילה היה 200 דונם בלבד והוא היה מוקף באדמה בבעלות תושבי כפרי הסביבה. בנוסף, בשנת 1985 נפתחה חקירת משטרה בחשד שהקרקע נרכשה במרמה, ושמסמכי הבעלות זויפו. לאחר שהחשדות הוסרו החל שיווק המגרשים במקום. באותה עת ועדת השמות הממשלתית החליטה לקרוא ליישוב "צוּפִין", על שם חורבת צופין הסמוכה, אך תושבי היישוב העדיפו את השם "צופים", ובסופו של דבר השם התקבל על ידי ועדת השמות הממשלתית.
בקיץ 1987 החלו העבודות לקמת היישוב, אך משרד הביטחון הוציא צו להפסקת העבודות. המתנחלים עתרו לבג"ץ נגד משרד הביטחון בטענה שהוא מעכב את הקמת היישוב ללא סיבה מוצדקת והצו בוטל. עם זאת זמן קצר אחר כך פרצה האינתיפדה הראשונה ושיווק המגרשים ביישוב התעכב, עקב חוסר ביקוש. המתיישבים הראשונים עלו על הקרקע במרץ 1989, לאחר הצבה של ארבעה קראוונים ראשונים על ידי אמנה.
עם הקמת היישוב בסוף שנות ה-80, חטיבת קרקע בשטח 1,440 דונם, שקיבלה את השם "צופים צפון", הופקעה מתושבי הכפר ג'יוס, ונמסרה על ידי הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון ללא תמורה לטיפול "הקרן לגאולת הקרקע" ולחברת הבנייה "לידר קומפני", שהייתה שותפה בהקמת היישוב. איש העסקים לב לבייב רכש את חברת "לידר" בשנת 1991 ונכנס כשותף לבנייה ושיווק הבתים בצופים. כמה שנים אחר כך תבע את המוכרים בטענה שהסתירו ממנו תביעות וחובות של החברה ללקוחות שרכשו מגרשים ביישוב.
בהסכם הפיתוח שנחתם בין הממונה ליזמים (חברת לידר והקרן לגאולת הקרקע), הם נדרשו לקדם את הבנייה ב"צופים צפון" עד למועד שהוגדר בהסכם, כאשר הותנה שאי-עמידה ביעד מביאה לפקיעת ההסכם. אף על פי שלא בנו ולו בית אחד במשך שנים רבות, חודש הסכם הפיתוח בלא תמורה פעמיים. אחד מן הגורמים לעיכוב בפיתוח "צופים צפון" היה הקפאת הבנייה בין השנים 1992 ל-1996 בתקופת ממשלת רבין השנייה. מעט לאחר ההכרזה על ההקפאה נתן הממונה על הרכוש הנטוש לחברה רישיון לבצע פעולות הכנה לקראת הבנייה, לרבות פריצת דרכים ויישור קרקע. במסגרת זו ניתן ללידר רישיון להפעלת "מגרסה", כלומר, מחצבה שחלות הגבלות מסוימות לגבי הציוד שניתן להפעיל בה. בתחילה נועד הרישיון רק לאספקת חומרים לבניית צופים עצמה, אך בהמשך ניתן אישור למכירת תוצרי המחצבה. חלק של אותם תוצרים שימש לסלילת כביש 6 הסמוך על-ידי חברה אחרת שלבייב היה בעל מניות משמעותי בה - "דרך ארץ". המחצבה הניבה ליזמים לאורך השנים רווחים המוערכים בעשרות מיליונים, דבר שפגע במוטיבציה של היזמים לקדם את הבנייה בצופים צפון, לבסוף פקע ולא חודש הסכם הפיתוח בשנת 2004.
בעקבות האינתיפדה השנייה, ביוני 2002 אישרה ממשלת ישראל את הקמת גדר ההפרדה ממזרח ליישוב. מיקומה של הגדר, נקבע על בסיס תוכנית מתאר להרחבת ההתנחלות, כולל תוכנית "צופים צפון" ותוכנית "צופים מזרח" להקמת אזור תעשייה. תוואי הגדר מסביב לצופים הפריד מאות משפחות, שגרות ביישובים הפלסטיניים הסמוכים, מהאדמות החקלאיות שבבעלותן. עם השלמת הגדר תושבי אותם היישובים הוכפפו מאז אוקטובר 2003 למשטר של היתרים, המונפקים על-ידי המנהל האזרחי, כדי להגיע לאדמות החקלאיות שמעברו השני של גדר ההפרדה. גישתם של בעלי ההיתרים אפשרית רק דרך אחד השערים שהוקמו במכשול ומוגבלת לשעות הפתיחה של אותו שער. תושבי הכפרים הפלסטינים באזור הגישו ב-2004 עתירה לבג"ץ נגד תוואי גדר ההפרדה. בפסק הדין נכתב כי:. פסק הדין החזיר לכפרים הפלסטינים 5,400 דונם שנכלאו בצד המערבי ("הישראלי") של הגדר.
ביולי 2005, יו"ר מזכירות צופים דני נווה ביקש משר הביטחון ששער בגדר ההפרדה מדרום ליישוב סמוך לקלקיליה יישאר פתוח, למרות צו לסגירתו. הסיבה לבקשה הייתה להקל על תנועת תושבי היישוב לכיוון כביש 55. בניגוד להמלצת גורמי ביטחון, החליט אלוף פיקוד המרכז יאיר נווה (אחיו של דני נווה) לאשר את הבקשה. כמה חודשים אחר כך משער זה יצא המחבל המתאבד שביצע את הפיגוע בקניון השרון בנתניה, בו נהרגו חמישה אנשים.
בשנת 2009, החלה הקמת שכונת המגורים "צופים צפון", אולם רק על שטח קטן יותר מהתוכנית המקורית שלה, ללא אישור המנהל האזרחי. בדצמבר 2009 שוטרת נפצעה באורח בינוני בעימות עם המתיישבים בעת ניסיון של כוחות הביטחון להפסיק את הבנייה. הקמת השוכנה נמשכה אחר כך והיא אוכלסה החל משנת 2012.
בשנת 2014 תבעו מספר משפחות את משה גליק, לאחר שגילו כי המגרשים שרכשו ושבהם הקימו את ביתם רשומים שיעבודים לטובת המדינה. מקור השיעבוד הוא פיצוי שקיבלו חברת "לידר" ו"הקרן לגאות הקרקע" בסך 3.6 מיליון שקל מהמדינה בשנת 1992, בשל ההחלטה על ההקפאת הבנייה בהתנחלויות, כאשר הוסכם שאם וכאשר תחודש הבנייה יחזירו הפיצוי למדינה, כ-26 אלף שקל לכל יחידת דיור שתיבנה. להבטחת אותו החזר נרשם שיעבוד על הקרקע לטובת משרד הבינוי והשיכון. בשנת 1996 הופשרה הבנייה ובהמשך נמכרו כ-120 יחידות דיור על הקרקע. במסגרת עסקאות רכישת המגרשים, ייצג משה גליק את קבוצת לידר כבעלת הקרקע, את החברה המשכנת וחלק מרוכשי המגרשים. הרוכשים קיבלו ממנו אישורי זכויות שלפיהם הנכס נקי מעיקולים, שיעבודים או משכנתאות. אך הם גילו לאחר הרכישה שביתם משועבד לטובת המדינה, עובדה שלא נמסרה להם בזמן הרכישה.
אופי היישוב
היישוב מאופיין בבנייה של בתים צמודי קרקע בשיטת "בנה ביתך". על פי נתוני הלמ"ס, נכון לשנת 2012 היישוב מונה 1,484 נפש. ביישוב קהילה מעורבת (דתיים 45%, חילונים 55%) המנהלים אורח חיים משותף. ביישוב מרפאת שירותי בריאות כללית, גני-ילדים, מעונות-יום, ומרכז רב-תכליתי בו מתקיימים חוגים ופעילויות העשרה לילדים, נוער ומבוגרים.
חינוך
מערכת החינוך בצופים כוללת מעון וגני ילדים. בספטמבר 2021 נפתח ביישוב בית ספר יסודי. ביישוב פועל סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
מבני ציבור ומסחר
ביישוב מרכז מסחרי, מכיל סופרמרקט, מרפאות, בית קפה, מאפיה ועוד. מעון, גני ילדים ובית ספר יסודי.
מולומדיקינה כירוניס
המולומדיקינה כירוניס (Mulomedicina Chironis; מילולית: "רפואה לפרדות של כירון") היא מסה רפואית שנכתבה בלטינית במאה ה-4, בנושא תרופה לטיפול בסוסים.
שמו של המחבר מצוין כאדם בשם כירון קנטאורוס, שלבטח לא היה שמו האמיתי של הסופר, אלא ככל הנראה שם בדוי שנון.
"מולומדיקינה כירוניס" הוא המקור העיקרי עבור החיבור Mulomedicina של וגטיוס. אותו וגטיוס אומר במקום מסוים בחיבורו (ספר 1, פרולוג 3–4): "על אף הטיפול שלהם, כירון ואפסירטוס לא נשמעים טוב בשל הבעתם הגרועה ושיבוש הסגנון שלהם".
נותרו שני כתבי יד המכילים את ה-Mulomedicina Chironis. כתב היד הראשון, CLM 243 מהמאה ה-15, נמצא בשנת 1885 בספריית מדינת בוואריה במינכן על ידי וילהלם מאייר. כתב היד השני, D III 34, המתוארך לשנת 1495, התגלה בשנת 1988 בספריית אוניברסיטת בזל על ידי ורנר זאקמן.
בחיבור ישנה עדות לחשיבות המתמשכת המקושרת ליתרונות הרפואיים של "הביטומן של (ארץ) יהודה", כמו גם של צמח "האפרסמון של יהודה".
תוראן שאה
אל-מלכ אל-מועזם ע'יאת' א-דין תוראן שאה (ערבית: الملك المعظم غياث الدين توران شاه; תעתיק מדויק: אלמלכ אלמעט'ם ע'יאת' אלדין תוראן שאה), ידוע גם בשם "תורנשה", היה הסולטאן האיובי העצמאי האחרון במצרים. תקופת שלטונו הקצרה נמשכה כשלושה חודשים סוערים במיוחד: הוא נקרא לרשת את מקום אביו, המלך א-צאלח איוב, שנפטר בעיצומם של קרבות מסע הצלב השביעי בדלתה של נהר הנילוס ותחת פיקודו הובס הצבא הצלבני. זמן קצר לאחר הניצחון ב-2 במאי 1250 נרצח תוראן שאה ומותו סימן את תום השלטון האיובי ותחילת השלטון הממלוכי במצרים.
עד 1250
מעט מאוד ידוע על תוראן שאה עד לשנה האחרונה לחייו. תאריך לידתו איננו ידוע וכך גם מקום לידתו. הוא היה בנו בכורו של הנסיך האיובי, המלך א-צאלח איוב, אך מסיבות לא ברורות נשלח לגלות כשליט של העיר דיארבקיר הממוקמת על גדות נהר החידקל – אז קצה תחום שלטונה של האימפריה האיובית ומאז המאה העשרים, אחת הערים המרכזיות בדרום-מזרח טורקיה.
מסע הצלב השביעי
מסע הצלב השביעי הונהג על ידי לואי התשיעי, מלך צרפת כתגובה על אובדן ירושלים בשנת 1244. לאחר תקופת הכנות דקדקנית יצא הצבא הצרפתי למסע הצלב. הם חנו בקפריסין במהלך החורף של שנת 1248 ולאחר איסוף ושכירת אוניות של הקומונות האיטלקיות יצא הצי ב-13 במאי 1249 מקפריסין ונחת ב-4 ביוני מול העיר המצרית דמיאט בדלתה של הנילוס. הצבא הצלבני ובראשו לואי התשיעי הסתער על העיר מסירות נחיתה. התקפה רפה של פרשים מוסלמים נהדפה ועם כישלון התקפה זו נטש חיל המצב את העיר דמיאט ובמנוסתו נכשל והשאיר את הגשרים אל העיר שלמים וביום 6 ביוני נכנס לואי התשיעי בראש צבאו לעיר שננטשה על ידי מגיניה. לאחר התעכבות חסרת תכלית בעיר שנמשכה חצי שנה במהלכם הפכו המסגדים לכנסיות, מחסני המזון נבזזו והצלבנים העבירו את זמנם בבתי מרזח ובתי זונות שהוקמו לשרותם בעיר, החליט המלך לעלות על עיר הבירה. ביום 20 בנובמבר יצא הצבא הצלבני לכיוון קהיר, יומיים לאחר מכן מת הסולטאן המצרי. הלה לא השאיר אחריו צוואה או הוראות מפורשות מי עתיד לרשת אותו, אך הותיר עשרות אם לא מאות דפים ריקים החתומים על ידו ששימשו את שג'ר א-דור לתפוס את מושכות השלטון. היא השתמשה בדפים אלו להוציא צווים בשמו של הסולטאן. על פי גרסאות אחרות נחתמו הצווים על ידי פח'ר א-דין, שזייף את חתימת הסולטאן.
גופתו של הסולטאן הוברחה מאל-מנצורה אל מבצר נידח על הנילוס בשם קלעת א-רודה. במקביל שלחה שג'ר א-דור שליח ממלוכי בשם פארס א-דין אקטאי אל העיר חצן כיפא, שאליה הורחק בשנת 1233 בעלה המנוח, שם שלט בנו הבכור ויורש העצר של הסולטאן המנוח - אל-מלכ אלמועזם תוראן שאה. בידו של השליח הייתה הבשורה על מות הסולטאן וכן בקשה כי ימהר להגיע לקהיר לתפוס את כס השלטון.
ההיסטוריון המוסלמי אל-מקריזי מספר בכרוניקה שכתב על מסע הצלב על החלפת השלטון במצרים :
בדרכו לקהיר עצר תוראן שאה בדמשק שם הוכתר רשמית לסולטאן ומייד החל במדיניות של קניית לבבות ובני ברית וחילק סכומי כסף גדולים לקציני צבא ואנשים בעלי השפעה, כך הוא הצליח לבזבז את מירב כספו של האוצר הדמשקאי (ננקב הסכום האגדי של 300,000 דינר). עם תום חלוקת הכספים, מלווה ביועצים מקרב פקידי הממשל בדמשק פנה טוראן שאה לכוון מצריים.
קרב אל מנצורה
הצלבנים המשיכו להתקדם בלווית צי לאורך קו המים של פלג דמיאט כשהם הולכים בעקבות לוחמי מסע הצלב החמישי. ביום 21 בדצמבר הגיעו הצלבנים אל מול אל-מנצורה והצבא המצרי שעמד מולם כאשר תעלות הנילוס מפרידות בין המחנות. לאחר דו-קרב ארטילרי חצו הצלבנים ב-8 בפברואר 1250 את תעלת אשמום הפתיעו את המחנה המצרי הרגו בו ורדפו אחרי הניצולים אל תוך העיר אל-מנצורה. כאן נתקלו הצלבנים בהתנגדות ובקרב בתוך השטח הבנוי נהרגו כל התוקפים.
קרב פארסכור
כשלושה שבועות לאחר קרב אל-מנצורה, ב-28 בפברואר, תפס את הפיקוד על הצבא יורש כס הסולטנות תוראן שאה. תחילה לא היה תחת פיקודו הכוח שיאפשר התקפה חזיתית על המחנה הצלבני, עקירת אחיזתם באזור מול העיר אל-מנצורה והסרת האיום הפוטנציאלי על קהיר, והוא פנה לאסטרטגיה של מצור והתשה. בעוד הצבא הצלבני חוטא בחוסר מעש וממתין לאשר יביא עליו גורלו התחזק הצבא המצרי ופעולתו הראשונה של הסולטאן הייתה ניתוק הצלבנים באל-מנצורה מבסיסם בדמיאט. המצרים הצליחו לגרור במסע יבשתי מספר גדול של סירות ולהשיט אותן במורד הנילוס ועל ידי כך לחסום את נתיבי האספקה בין המחנה הצלבני לבסיס בדמיאט ובלילה בין 5 באפריל ל-6 באפריל הובס הצבא הצלבני בעת נסיגתו לכוון דמיאט.
ההיסטוריון המוסלמי בן התקופה אל-מקריזי מספר:
המהירות היחסית בה הסתיים המשא ומתן על כניעת הצלבנים נזקפו לזכות הכבוד שרכש הסולטאן למלך הצרפתי, אך סביר להניח כי הסיבה העיקרית היא רצונו של הסולטאן לסיים את הכיבוש הנוצרי של דמיאט ולהקדיש את כוחותיו לאיום האמיתי שנשקף לשלטונו מצד הכוחות הממלוכים שבעבר שירתו את אביו ונלחמו בקרבות אל-מנצורה ופארסכור ועתה עמדו מולו ומול ניסיונו למנות את אנשי שלומו ואת הממלוכים הנאמנים לו למשרות בצבא ומערכת המשפט, ניסיונות שהיו גוזלים מהם את הפרסים על חלקם בניצחון. העימות בין הסולטאן למשרתי אביו הפך לגלוי ועל פי היסטוריונים של התקופה נהג תוראן שאה להצהיר על כוונותיו להיפטר מהממלוכים הבחריים במהלך משתים פומביים בהם היה עורף בחרבו את קצות הנרות הדולקים וצועק: "כך אקצור את (הממלוכים) הבח'ריים"
רצח הסולטאן
הממלוכים הבח'ריים, מתוך רצון לבסס את כוחם וליצור בסיס חוקי לשלטונם כרתו ברית עם שג'ר א-דור, בת בריתם בעבר, שמאז מסירת השלטון לידי תוראן שאה נדחקה הצידה ואיבדה את מעמדה וכוחה. כנגד עצות שניתנו לו על ידי יועציו מינה תוראן שאה את מקורביו לעמדות כוח בארמון. כך נתמנו וזירים כושים לתפקיד האחראים על החצר המלכותית ועל משמר הארמון, עובדה שהכעיסה את הממלוכים שהיו ממוצא קווקזי. מאבק הכוחות הפנים מצרי הגיע לשיאו ב-2 במאי 1250, בו נרצח הסולטאן על ידי הממלוכים המצריים הבח'ריים. אל-מקריזי מספרעל האירוע:
הצלבן דה ז'ואנוויל שליווה את המלך הצרפתי במסע הצלב וכתביו מהווים מקור לאירועים מזווית אירופאית מספר גרסה שונה:
סוף דבר
לאחר רצח תוראן שאה נטלה שג'ר א- דור, הסולטאנית החדשה-ישנה, את סמכויות השלטון למשך שלושה חודשים, במהלכם אימצה את התואר מלכת המוסלמים. בחודש יולי 1250 היא ויתרה על כסאה משנשאה לממלוכי הבח'רי עז א-דין אייבכ א-תורכמאני. ובכך בא הקץ על השלטון האיובי העצמאי במצרים, בעתיד יוותרו הממלוכים על חסות שליטי בובה איוביים ותפסו את כיסא הסולטנות בעצמם.
תוראן שאה, מתואר על ידי היסטוריונים בני זמנו כדמות מושחתת ולעיתים נלעגת, סעד א-דין ג'וואני מתאר אותו כטיפש שסבל מפגם גופני – עווית של הפנים והכתף. הוא היה שליט ביש מזל שהפסיד במאבק כוחות גדולים ממנו מבלי שיוכל להעמיד למבחן את יכולתו למשול. תוראן שאה תואר על ידי פרופסור יהושע פראוור כ"שליט רב מרץ ובלתי פופולרי" אך בסופו של דבר הייתה דמותו לסימן בין תום השושלת האיובית המצרית לתחילת האימפריה הממלוכית.
ריוקיצ'י אינאדה
פרופ' רִיוֹקִיצִ'י אִינָאדָה (ביפנית: 稲田 龍吉, 18 במרץ 1874 – 27 בפברואר 1950) היה רופא ובקטריולוג יפני נודע, אשר התפרסם בעקבות גילוי החיידק Leptospira icterohaemorrhagiae, מחולל מחלת העכברת. על תגלית זאת היה מועמד לפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1919.
קורות חייו
אינאדה נולד ב-18 במרץ 1874 בעיר נגויה שבמחוז אאיצ'י. בשנת 1895, התקבל ללימודי הרפואה באוניברסיטה הקיסרית בטוקיו, ובשנת 1900, עם סיום לימודיו, החל להתמחות ברפואה פנימית. בשנת 1902 יצא אינאדה, בשליחות ממשלת יפן, להשתלמות בפקולטה לרפואה בשטרסבורג שבגרמניה. עם חזרתו ליפן בשנת 1905 מונה לפרופסור לרפואה פנימית בפקולטה לרפואה באוניברסיטה הקיסרית בקיושו שבפוקואוקה.
בשנת 1908, בעקבות התפרצות מחלת העכברת באי קיושו, החלו אינאדה ושותפו יָסוּשִׁי אִידוֹ (Yasushi Ido) לחקור מההיבט הבקטריולוגי את המחלה וזאת על מנת לגלות את המחולל שלה. ב-20 בינואר 1915 זכו אינאדה ואידו בפרסום עת הכריזו כי הצליחו לבודד, לאפיין ולזהות באופן חד-משמעי את החיידק הסלילוני-מחולל המחלה, לו קראו Leptospira icterohaemorrhagiae japonica. כחודש ימים לאחר מכן, ב-13 בפברואר 1915, פרסמו אינאדה ואידו מאמר מדעי, הראשון בסדרת מאמרים בנושא מחלת העכברת, בהם סיכמו את ממצאיהם אודות המיקרוביולוגיה, המורפולוגיה והפיזיולוגיה, אופן ההדבקה, הפתוגנזה והאבחנה של המחולל, וכן את דרכי הטיפול, המניעה והחיסון כנגדו. מחקרם פורץ הדרך עורר עניין רב בקרב הקהילה המדעית ובמרץ 1916 פרסמו אינאדו ואידו את מאמרם הראשון אודות מחולל העכברת בשפה האנגלית, ובאוגוסט אותה השנה בגרמנית. במחקרם הצליחו להראות כי מחולל המחלה ביפן זהה לזה שבאירופה ובעקבות זאת תיקנו את שמו ל-Leptospira icterohaemorrhagiae. בשנת 1919 הוכרזו אינאדה ואידו כמועמדים לקבלת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על גילוי ופיתוח שיטת טיפול יעילה באמצעות נוגדנים כנגד מחלת העכברת, אולם בסופו של דבר לא זכו בו.
פרט למחקרו בתחום הבקטריולוגיה עסק אינאדה רבות גם בתחומי הקרדיולוגיה והאונקולוגיה, תחומים בהם נחשב לחלוץ ביפן. כך למשל היה לראשון אשר ייבא והכניס לשימוש רפואי ביפן את מכשיר האלקטרוקרדיוגרף.
ריוקיצ'י אינאדה נפטר ב-27 בפברואר 1950, בגיל 75.
תארים ומינויים
להלן המינויים והתארים בהם זכה אינאדה במהלך הקריירה שלו:
כריסטופר הוגווד
כריסטופר הוגווד (באנגלית: Christopher Jarvis Haley Hogwood; 10 בספטמבר 1941- 24 בספטמבר 2014) היה מנצח, צ'מבליסט, סופר ומלומד בריטי ידוע-שם.
חייו
הוגווד נולד בנוטינגהאם ולמד מוזיקה וספרות קלאסית באוניברסיטת קיימברידג'. בהמשך למד נגינה וניצוח אצל ריימונד לפארד ותרסטון דארט, ואחר אצל רפאל פויאנה וגוסטב ליאונהרדט. מלגה מן המועצה הבריטית אפשרה לו שנת לימודים בפראג.
בשנת 1967 ייסד הוגווד את "קבוצת נגני המוזיקה העתיקה" (Early Music Consort) עם דייוויד מונרו ובשנת 1973 הקים את "האקדמיה למוזיקה עתיקה", שהתמחתה בביצוע מוזיקה מתקופת הבארוק וראשית התקופה הקלאסית בכלים אותנטיים לתקופה. קבוצת נגני המוזיקה העתיקה התפרקה לאחר התאבדותו הטראגית של מונרו בשנת 1976, אבל הוגווד המשיך לנגן ולהקליט עם האקדמיה למוזיקה עתיקה ואף ניצח בהופעות אורח על ספר רב של תזמורות אחרות.
מאז 1981 הוגווד ניצח בקביעות בארצות הברית. הוא כיהן כמנהל האמנותי של אגודת הנדל והיידן בבוסטון משנת 1986 עד 2001 ומאז הוא החזיק בתואר מנצח של כבוד. משנת 1983 עד 1985 היה הוגווד המנהל האמנותי של "פסטיבל מוצרט בעיקר" במרכז ברביקן בלונדון. מ-1987 עד 1992 היה המנהל המוזיקלי של תזמורת סיינט פול, תזמורת קאמרית במינסוטה, שמינתה אותו למנצח אורח ראשי.
הוגווד הרבה לנצח גם על אופרות. הופעת הבכורה שלו באופרה הייתה בשנת 1983, כשניצח על דון ג'ובאני בסנט לואיס, מיזורי. הוא עבד עם האופרה של ברלין, לה סקאלה במילאנו, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון וגראנד אופרה ביוסטון, טקסס. עם "אופרה אוסטרליה" ביצע, ב-1994 וב-1997, את "אידומניאו" ואת "חסדו של טיטוס", שתיהן של מוצרט.
ריצ'רד איגאר החליף את הוגווד כמנהל מוזיקלי של "האקדמיה למוזיקה עתיקה" ב-1 בספטמבר 2006. הוגווד נשא עד מותו בתואר "מנצח אמריטוס" וקיווה, לדבריו, לנצח על האקדמיה בפרויקט גדול אחד לפחות מדי שנה.
אף כי הוגווד נודע בעיקר ברפרטואר בארוק וראשית הקלאסיקה, הוא ניצח גם על מוזיקה בת זמננו וחש קרבה מיוחדת לאסכולות נאו-בארוקיות ונאו-קלאסיות, הכוללות יצירות רבות משל סטרווינסקי, מרטינו והינדמית.