cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Play On
פרסים ומועמדויות
בטקס פרסי הפרסים האמריקאי הוא זכה בפרס אלבום הקאנטרי של השנה.
פיגמיים
מִשְׁפַּחַת הַפֵּיגָמִיִּים (שם מדעי: Rutaceae) היא משפחת צמחים בעלי פרחים עזי ניחוח. המשפחה כוללת צמחים עשבוניים, שיחים ועצים. הסוג המועיל ביותר לחקלאות בה הוא ההדרים, הכולל את המינים אשכולית, תפוז, לימון, מנדרינה ועוד. פרט לסוג זה קיימים סוגים מועילים נוספים: הבורוניה הכוללת מיני שיחים פורחים ירוקי עד, שמגודלים כשיחי נוי באוסטרליה; הפיגמית הכולל מספר מינים רב (כולל 3 מינים מקומיים לארץ ישראל); הסוג פיגם הכולל מין מקומי המשמש למגוון תרופות מסורתיות; ה-Zanthoxylum כולל 250 מינים של שיחים ירוקי עד; והאגתוסמה הדרום אפריקאית הכוללת 135 מינים של שיחים בעלי ריח בולט.
מאפיינים
מרבית המינים הם שיחים או עצים, לעיתים עם קוצים על קליפת הענף. העלים מנוגדים ולרוב מורכבים, ללא עלי-לוואי. הפרחים מואבקים על ידי חרקים, חד-מיניים. מרבית הפרחים בעלי ארבעה או חמישה עלי כותרת מופרדים, עם בין שמונה לעשרה אבקנים, צלקת יחידה ושחלות מרובות. הפרי יכול להיות בכל תצורה כמעט: ענבה, בית-גלעין, הלקט ועוד. בהתאם לתצורה משתנה מספר הגרעינים בפרי.
צמח בוכו הגדל בדרום אפריקה ידוע כצמח מרפא. מין נוסף ידוע ויפה פרחים מן המשפחה, דיקטמנוס (Dictamnus albus) משמש בגינון. הצמח גדל בר באירופה, בטורקיה ובקווקז.
מקור השם העברי
אף על פי שהפיגמיים ידועים בזכות ההדרים, שמם בעברית נלקח מהמינים המקומיים לארץ ישראל השייכים למשפחה זו: הפיגם המצוי (Ruta) והפיגמית (Haplophyllum). דווקא ההדרים הם מין שיובא מאוחר יותר לארץ, למטרות חקלאיות. גם בלטינית קרויים הפיגמיים על שם הפיגם דווקא - Rutaceae נגזר מ-Ruta. ייתכן כי הדבר נגזר מהפופולריות של הפיגם המצוי (הקרוי גם רוטא או רודה) בתרבות העממית, שהחשיבה אותו כבעל סגולות להרחקת עין-הרע ושלל מחלות.
NXT TakeOver: Brooklyn 4
NXT TakeOver: Brooklyn 4 היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE, השייך לארגון הפיתוח שלהם, NXT. כמו כן, האירוע שודר בערוץ של ה-WWE Network. האירוע נערך ב-18 באוגוסט 2018, באולם ברקליס סנטר שבברוקלין, ניו יורק וכלל קרבות בין המתאבקים של המותג NXT עקב העלילות, שנבעו ביניהן במהלך התקופה עד לקיום האירוע. האירוע היה האירוע ה-21 בסדרת אירועי NXT TakeOver.
חמישה קרבות התנהלו באירוע. בקרב המרכזי, תומאסו צ'אמפה ניצח את ג'וני גרגאנו בקרב מי שעומד אחרון ושמר על אליפות ה-NXT. בקרב הלפני אחרון, קיירי סיין ניצחה את שיינה בייזלר וזכתה באליפות הנשים של NXT. עוד ברשימת הקרבות, ריקושט ניצח את אדם קול וזכה באליפות צפון אמריקה.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות שהתקיימו במהלך התוכנית של NXT. סדרת אירועי NXT TakeOver החלה ב-29 במאי 2014, כחלק מאירועי השלם וצפה של NXT, המשמשת כליגת הפיתוח של ה-WWE, כשערכה את האירוע השני שלה שהועבר בערוץ ה-WWE Network תחת השם NXT TakeOver. בחודשים שלאחר מכן, הביטוי "TakeOver" הפך למותג המייצג את כל אירועי השלם וצפה של NXT. האירוע היה אירוע השלם וצפה הרביעי של NXT בשנת 2018.
ב-18 ביולי בפרק של התוכנית NXT, קיירי סיין ניצחה את ניקי קרוס וקנדיס לאריי בקרב משולש אשר קבע את זהות המועמדת לתואר אליפות הנשים של NXT. בשל ניצחונה של סיין בקרב, היא תפגוש את שיינה בייזלר לקרב על אליפות הנשים של NXT באירוע NXT TakeOver: Brooklyn 4.
ב-25 ביולי בפרק של התוכנית NXT, ריקושט התעמת עם אדם קול לאחר הקרב שלו נגד שון מלוטה. ריקושט הציב בפני קול אתגר לקרב על אליפות צפון אמריקה באירוע NXT TakeOver: Brooklyn 4, אך קול סירב. שבוע לאחר מכן, קרב ביניהן נקבע על האליפות של קול לאירוע זה.
ב-26 ביוני במסגרת טורניר אליפות בריטניה, מאסטש מאונטיין (טיילר בייט וטרנט סבן) ניצחו את The Undisputed Era (קייל אוריילי ורודריק סטרונג) וזכו באליפות הזוגות של NXT. ב-27 ביוני בפרק של התוכנית NXT, The Undisputed Era (אוריילי, סטרונג ואדם קול) ניצחו את מאסטש מאונטיין וריקושט. שבועיים לאחר מכן, קרב חוזר בין הזוגות נערך כך שאוריילי וסטרונג הצליחו להשיב אליהם את חגורות האליפות. ב-1 באוגוסט בפרק של התוכנית NXT, קרב זוגות על האליפות נקבע ביניהן לאירוע.
ב-26 ביוני במסגרת טורניר אליפות בריטניה, ולווטין דרים חבר לשורות EC3 וביחד הם הפסידו לאליסטר בלאק וריקושט כאשר דרים עזב את הזירה במהלך הקרב. ב-1 באוגוסט בפרק של התוכנית NXT, קרב בין דרים ל-EC3 נקבע לאירוע NXT TakeOver: Brooklyn 4.
ב-25 ביולי בפרק של התוכנית NXT, תומאסו צ'אמפה ניצח את אליסטר בלאק וזכה באליפות ה-NXT לאחר התערבות של ג'וני גרגאנו. שבוע לאחר מכן, כשבלאק הגיע לזירה כדי להתעמת עם צ'אמפה, גרגאנו רץ, עקף את בלאק ותקף את צ'אמפה. לאחר מכן בלאק תקף את גרגאנו. ב-8 באוגוסט בפרק של התוכנית NXT, צ'אמפה תקף את בלאק וגרגאנו במהלך הקרב שתוכנן ביניהם. קרב בין השלושה על האליפות נקבע לאירוע NXT TakeOver: Brooklyn 4. לאחר שהתוכנית נגמרה, בלאק נמצא מחוסר הכרה במתחם החניה של אולפני פול סייל. בשל פציעתו של בלאק במפשעה שגרמה לו להיעדר מהתחרות, הקרב שונה לקרב מי שעומד אחרון בין צ'אמפה לגרגאנו על האליפות באירוע זה.
קרבות מקדימים
האירוע נפתח עם הקרב של חברי קבוצת The Undisputed Era (קייל אוריילי ורודריק סטרונג) נגד מאסטש מאונטיין (טיילר בייט וטרנט סבן) על אליפות הזוגות. אוריילי וסטרונג ניצחו ושמרו על חגורות האליפות לאחר שביצעו על סבן את מהלך ה-Total Elimination. לאחר הקרב, ה-War Raiders (הנסון ורואו) תקפו את סטרונג ואוריילי, וסיימו את תקיפה זו לאחר שביצעו על אוריילי את מהלך ה-Fallout.
לאחר מכן, ולווטין דרים התחרה נגד EC3. לקראת סיום הקרב, דרים ביצע את מהלכי ה-קארטוויל דת' וואלי דרייבר והפרפל ריינמייקר על דופן הזירה, לאחר מהלכים אלה דרים הצמיד את EC3 לניצחון.
בקרב השלישי של הערב, אדם קול הגן על אליפות צפון אמריקה נגד ריקושט. ריקושט ביצע את מהלך הסנטון 630º כדי להשיג את הניצחון ולזכות באליפות.
בקרב הלפני אחרון, שיינה בייזלר הגנה על אליפות הנשים נגד קיירי סיין. הקרב הסתיים כשבייזלר ניסתה לבצע את מהלך ההכנעה, קיריפודה קלאץ', אך סיין הצליחה לנצל זאת כדי להצמיד את שתי הכתפיים אל המזרן לספירת שלוש ולזכות באליפות הנשים.
הקרב המרכזי
הקרב המרכזי של הערב הפגיש את אלוף ה-NXT, תומאסו צ'אמפה, שהגן על תואר האליפות נגד ג'וני גרגאנו בקרב מי שעומד אחרון (המנצח הוא מי שמצליח לגרום ליריבו לא לקום בתום ספירת עשר שניות). צ'אמפה ביצע את מהלך ה-Air Raid Crash על גרגאנו על שולחן השדרנים, אך גרגאנו הצליח לקום בספירת תשע. צ'אמפה ביצע שלושה ממהלכי הסיום שלו, ה"פרויקט צ'אמפה", לעומת זאת, גרגאנו שוב הצליח לקום בספירת תשע. לאחר מכן, גרגאנו ביצע את מהלך הסופרקיק על צ'אמפה, בזמן שהאחרון ישב על כיסא. צ'אמפה ביצע על גרגאנו את מהלך ה-Lifting Double Underhook Facebuster והפיל את פניו על מדרגות הפלדה, אך גרגאנו הצליח לקום בספירת תשע. גרגאנו ביצע את מהלך ה-DDT מדופן הזירה אל תוך הזירה במתחם אזור הקרשים החשוף, שבמקרה זה צ'אמפה הצליח לקום בספירת תשע. צ'אמפה תיקל את גרגאנו בעזרת כיסא ששלח את גרגאנו אל מעבר למעקה שמפריד בין מתחם הזירה למתחם השידור והכריזה ולאחר מכן הוא "קבר" את גרגאנו מתחת לאחד מחברי צוות ההנהלה ומספר כיסאות נוספים, אך שוב גרגאנו הצליח להתחמק ולעמוד בספירת תשע. גרגאנו ביצע סופרקיק נוסף על צ'אמפה, שנפל לתוך שני שולחנות שנשברו כתוצאה מכך, לעומת זאת, צ'אמפה הצליח לקום. בזמן שהשניים הגיעו אל אזור רמפת הכניסה לזירה, גרגאנו הטיח את צ'אמפה אל תוך מסך ה-LED וביצע עליו את מהלך ההכנעה שלו, הגרגאנו אסקייפ. גרגאנו השתמש באזיקים כדי לכבול את ידיו של צ'אמפה לאחד מהעמודים של אזור הבמה והחל להכות את צ'אמפה בעזרת סופרקיקים. סיום הקרב התנהל כך שגרגאנו חשף את ברכו על ידי הורדת מגן הברך שלו, רץ לבצע את המהלך עם הברכיים אל תוך הפנים של צ'אמפה, אך בדרך נתקל גם בציוד הפקה. צ'אמפה הצליח לקום בספירת תשע, אך גרגאנו בעצמו לא הצליח לקום לספירת עשר, ומשום כך צ'אמפה ניצח ושמר על התואר בהצלחה. לאחר הקרב, צוות רפואי עזר לגרגאנו לקום ומנגד היה ניתן לראות את צ'אמפה שהניף באוויר את חגורת האליפות והתגרה בגרגאנו.
אי. אי. קאמינגס
אדוארד אסטלין קאמינגס (באנגלית: Edward Estlin Cummings ; 14 באוקטובר 1894 - 3 בספטמבר 1962). נודע בעיקר בשם '''אי. אי. קאמינגס (E. E. Cummings'''). היה משורר, סופר, פובליציסט, צייר ומחזאי אמריקאי. עבודתו מסתכמת בכ-2,900 שירים, שני רומנים אוטוביוגרפיים, ארבעה מחזות, מספר ציורים וכמה מאמרים. נחשב אחד הסופרים הבולטים של המאה ה-20, וכאחד מדובריה הבולטים של ספרות תקופה זו.
השנים המוקדמות
קאמינגס נולד בקיימברידג', מסצ'וסטס לאדוארד קאמינגס ורבקה האסוול קלארק. אחותו הקטנה אליזבת' נולדה ב-1901. קאמינגס קרוי על שם אביו. משפחתו, לעומת זאת, קראה לו בשמו האמצעי, אסטלין.
אביו היה מרצה לסוציולוגיה ומדע המדינה באוניברסיטת הרווארד. קאמינגס תיאר את אביו כאדם שהשיג כל אשר רצה. אימו נהגה להקריא לו ולאחותו שירה מדי יום, ובמהלך השנים עודדה אותו לכתוב שירה בעצמו.
בספטמבר 1911 נרשם קאמינגס לאוניברסיטת הרווארד, שם קיבל בשנת 1915 את התואר הראשון שלו. שנה לאחר מכן קיבל את תארו השני באנגלית. במהלך לימודיו בהרווארד התיידד עם ג'ון דוס פסוס. כמה משיריו של קאמינגס פורסמו בעיתון האוניברסיטה, "Harvard Monthly", החל משנתו השנייה ללימודים. בשנתו האחרונה ללימודים הושפע קאמינגס מסופרים כמו גרטרוד שטיין ועזרא פאונד. בשנת 1917 התפרסם רשמית שיר של קאמינגס באוסף שירים שנקרא "Eight Harvard poets".
קריירה ספרותית
ב-1917 התגייס קאמינגס לחיל רכבי ההצלה, יחד עם חברו ללימודים ג'ון דה פסוס. בשל בלבול מנהלי, קאמינגס לא הוצב ליחידה במשך חמישה שבועות, במהלכם נשאר בפריז. הוא התאהב בעיר, אליה עתיד היה לחזור בהמשך חייו. במהלך שירותם כנהגי אמבולנס, קאמינגס וחברו שלחו הביתה מכתבים, בהם דיווחו על מצבם ותיארו את התנהלות החיילים סביבם. השניים העדיפו את חברת החיילים הצרפתיים הפשוטים, ולא את חברת רעיהם, נהגי האמבולנס. בנוסף, הביעו השניים דעות נגד המלחמה, ואת אי יכולתם לשנוא את הגרמנים. מכתבים אלה משכו את תשומת לבה של הצנזורה הצבאית. ב-21 בספטמבר 1917, חמישה חודשים בלבד לאחר ההקצאה המאוחרת שלו, נעצר קאמינגס, יחד עם חבר אחר בשם ויליאם סלייטר בראון, על ידי הצבא הצרפתי באשמת ריגול. השניים הוחזקו, במשך שלושה חודשים וחצי, במחנה ריכוז צרפתי באורן שבנורמנדי, בתא משותף עם עצירים נוספים. אביו של קאמינגס ניסה, אך לא הצליח, לשחרר את בנו באמצעים דיפלומטיים. לבסוף, בדצמבר 1917, כתב אביו מכתב לנשיא וילסון, וב-19 בדצמבר קאמינגס שוחרר. חודשיים לאחר מכן שוחרר גם בראון. קאמינגס השתמש בחוויית הכלא שלו כבסיס לרומן "החדר הענק" (The Enormous Room). הסופר פרנסיס סקוט פיצג'רלד הגדיר את הספר כאחד הספרים הגדולים של התקופה.
קאמינגס חזר לארצות הברית בערב השנה האזרחית 1918. מאוחר יותר באותה שנה גויס לצבא, ושירת בחטיבה ה-12 של מסצ'וסטס עד נובמבר 1918. קאמינגס חזר לפריז ב-1921 ונשאר בה במשך שנתיים, עד שחזר לניו יורק. במהלך סוף שנות העשרים והשלושים חזר לפריז מספר פעמים ואף טייל באירופה, שם פגש בין היתר את פבלו פיקאסו. בשנת 1931 נסע קאמינגס לברית המועצות ותיאר את חוויותיו שם בספר "Eimi", שהתפרסם שנתיים לאחר מכן. בשנים אלו קאמינגס טייל גם באפריקה ובמקסיקו, ואף עבד כמסייע במגזין "Vanity Fair". עיתוניו של קאמינגס שמורים כיום בספרייה של אוניברסיטת הרווארד.
חיים פרטיים
בשנת 1926 נהרג אביו של קאמינגס בתאונת דרכים ואימו נפצעה קשה. מות אביו השפיע השפעה עמוקה על חייו, והכניסו לתקופה חדשה בחיי האמנות שלו. קאמינגס החל להתייחס להיבטים חשובים יותר בחיים בשירתו. התקופה החדשה החלה בשיר שנקרא "אבי עבר לאבדון של אהבה". במשך כל חייו הציג קאמינגס דעות טרנסצנדנטיות.
קאמינגס נישא פעמיים: בפעם הראשונה לאישה בשם אליין אור – יחסים שהחלו כרומן בשנת 1918 בזמן שהיא הייתה נשואה לסקופילד טיהאר, שלמד יחד עם קאמינגס בהרווארד. לשניים נולדה בת בשם ננסי ב-20 בדצמבר 1919. ננסי הייתה בתו היחידה של קאמינגס. אליין התגרשה מבעלה ונישאה לקאמינגס ב-19 במרץ 1924, אך הם התגרשו אחרי חודשיים בלבד. אליין עזבה את קאמינגס, לקחה איתה את ננסי ועברה לגור באירלנד עם בנקאי אירי אמיד. בהתאם להסכם הגירושים היה קאמינגס זכאי לראות את בתו במשך שלושה חודשים בכל שנה, אך אליין לא קיימה את ההסכם, וקאמינגס לא ראה את בתו עד 1946.
קאמינגס נישא לאשתו השנייה אן מינרלי ברטון ב-1 במאי 1929. השניים נפרדו ב-1932, עת ביקשה ברטון גט מקסיקני, דרך גירושין מהירה אשר הייתה מקובלת אז בקרב סלבריטאים אמריקניים. גט זה לא הוכר רשמית בארצות הברית עד 1934. בשנה שבה הם נפרדו, קאמינגס פגש את מריון מורהאוס, דוגמנית וצלמת. לא ברור אם השניים נישאו אי פעם, אך מכל מקום, מורהאוס חיה עם קאמינגס בתור ידועתו בציבור עד מותו בשנת 1962. מורהאוס עצמה נפטרה ב-18 במאי 1969 בביתה בגריניץ' וילג' ניו יורק, שם שהה קאמינגס מאז 8 בספטמבר 1924.
שירה ומחזות
למרות חיבתו של קאמינגס לסגנונות אוונגרדיים, יצירותיו הן מסורתיות למדי. רוב שיריו הם סונטות, לעיתים בעלי נגיעה מודרנית. קאמינגס אף ביצע שימוש בבלוז. שירתו של קאמינגס עוסקת בנושאי אהבה וטבע ויחסים בין היחיד לעולם. ניתן למצוא בשירתו גם היבט של סאטירה. קאמינגס, שהיה צייר בזמנו הפנוי, היה מודע לחשיבות המחשת השירה בסגנון ציורי. לאחר סיום ספרו הראשון,"החדר הענק", עבודתו הראשונה אשר התפרסמה הייתה אוסף של שירים אשר נקרא "צבעונים וארובות" (1923). זה היה המפגש הראשון של הציבור עם סגנון כתיבתו. רוב שיריו עוסקים בבעיות חברתיות, אך חלקם נוטים לרומנטיקה.
במהלך חייו פרסם קאמינגס ארבעה מחזות. המחזה הראשון היה "HIM" – מחזה בשלושה מערכות, שפורסם לראשונה בשנת 1928. הדמויות המרכזיות במחזה נקראות HIM- המחזאי, ו-ME- חברתו. על פי קאמינגס, מחזה זה אינו שיגרתי. הצופה במחזה זה אינו צריך לתהות על כל דבר אשר מתרחש בו. לדבריו "אל תנסו להבין אותו, תנו לו להבין אתכם". המחזה השני, "Anthropos" (יוונית: 'אדם'), הוא מחזה בן מערכה אחת, בה מנהל גבר דיאלוג עם שלושה אנשים המוגדרים 'נחותים'. המחזה השלישי, "Tom", הוא מחזה בלט המבוסס על הספר אוהל הדוד תום. המחזה מכיל ארבעה 'פרקים', אשר פורסמו על ידי קאמינגס ב-1935; מחזה זה מעולם לא הוצג. מחזהו הרביעי והאחרון, וכנראה המפורסם ביותר, הוא "Santa Claus: A Morality" – פנטזיית חג מולד במערכה אחת בעלת חמש סצנות. מחזה זה נכתב בהשראת בתו ננסי.
שנותיו האחרונות ומותו
בשנת 1952 הוזמן קאמינגס להרווארד בתור פרופסור אורח. הוא בילה את העשור האחרון לחייו בטיולים ובבילוי זמן בבית הקיץ שלו אשר נמצא בסילבר לייק, ניו המפשייר.
פרויקט דדלוס
היעד שנבחר למשימה היה כוכב ברנרד, במרחק 5.9 שנות אור, אשר בזמנו סברו כי הוא בעל כוכב לכת (העדויות לקביעה זו נמצאו לא אמינות מאוחר יותר). עם זאת, העיצוב נדרש להיות גמיש מספיק כדי שניתן יהיה לשנות את יעד המשימה לכל כוכב קרוב אחר.
שני העקרונות המנחים בתכנון החללית היו שימוש בטכנולוגיות קיימות או של העתיד הקרוב וזמן הטיסה של כ-50 שנה, סדר גודל של אורך חיי אדם, למרות היותה גשושית מחקר בלתי מאוישת. שיטת ההנעה שנבחרה עבור המשימה הייתה היתוך גרעיני.
קונספט
כלי הרכב הבין-כוכבי תוכנן להיבנות במסלול סביב כדור הארץ ולהיות בעל מסה התחלתית של כ-54 אלף טונות מטריות, כאשר את מרבית המסה מהווה הדלק (כ-50,000 טון) ומסת המטען המדעי הייעודי היא כ-500 טונות. הנעת החללית תוכננה להיות דו-שלבית. השלב הראשון היה פועל במשך שנתיים ומאיץ את כלי הרכב למהירות של 7.1% ממהירות האור. לאחר מכן הוא היה מופרד מהחללית והשלב השני היה מופעל למשך שנתיים נוספות ומגדיל את מהירותה לכ-12% ממהירות האור. כיבוי השלב השני התחיל את שלב השיוט, שנמשך 46 שנים. עקב תחום הטמפרטורות הגדול בו תוכננה החללית לתפקד (מאפס מוחלט ועד 1,600 מעלות צלזיוס), המנוע ורכיביו תוכננו להיות עשויים מבריליום, ששומר על חוזקו גם בטמפרוטות נמוכות מאוד.
המהירויות אליהן נדרש להגיע כלי הרכב היו הרבה מעבר ליכולות טילים כימיים, או אפילו של הנעת מתקפים גרעיניים, אשר נחקרה במהלך פרויקט אוריון. במקום אלה, תוכנן עבור הדדלוס מנוע היתוך גרעיני, שהיה משתמש בכדורי תערובת דאוטריום/הליום-3 כדלק. כ-250 כדורים היו עוברים היתוך כל שנייה על ידי קרני אלקטרונים והפלזמה שנוצרה בתהליך הייתה מכוונת על ידי שדות מגנטיים לפליטה והאצת כלי הרכב. הליום-3 הוא חומר נדיר והתכנון היה להשיגו מהאטמוספירה של צדק, באמצעות מפעל כרייה רובוטי, בתהליך שאורכו הוערך בכ-20 שנה.
השלב השני של החללית תוכנן לשאת שני טלסקופים אופטיים בגודל חמישה מטרים וטלסקופ רדיו בקוטר 20 מטרים. כ-25 שנים לאחר השיגור הטלסקופים היו מתחילים לסרוק את המרחב סביב כוכב ברנרד במטרה ללמוד יותר על כוכבי לכת שאולי מקיפים אותו. המידע שנאסף היה נשלח לכדור הארץ, בנצלו את פעמון המנוע הראשי, בקוטר 40 מטרים, כאנטנת תקשורת. מכיוון שהתכנון לא היה להאט את החללית בהגיעה לכוכב המטרה, כלל מטען הדדלוס מערך של 18 גשושיות עצמאיות, שהיו משוגרות בטווח של 7.2 עד 1.8 שנים לפני הגעת החללית הראשית למערכת הכוכב. גשושיות אלה היו בעלות מנועי יונים וכן מצלמות, ספקטרוסקופים וציוד מדעי נוסף לחישה מרחוק והמידע שהן אספו מהמטרות אליהן שוגרו היה מועבר לחללית האם וממנה לכדור הארץ.
המטען הייעודי של החללית הראשית (שכלל את הטלסקופים, הגשושיות וציוד נוסף) היה מוגן מהתווך הבין-כוכבי על ידי דיסקת מגן עשויה בריליום בעובי 7 מ"מ ומסתה 50 טון. בריליום נבחר הודות למשקלו הסגולי הנמוך ולאנרגיה הגבוהה שדרושה לאידויו. מכשולים גדולים יותר שעלולים היו להימצא בנתיב החללית בזמן המעבר במערכת כוכב היעד היו אמורות להיות מושמדות על ידי ענן חלקיקים מלאכותי שייצרו רכבי עזר, במרחק של כ-200 ק"מ לפני הרכב הראשי. כמו כן, החללית תוכננה לשאת מספר "שרתים" רובוטיים לביצוע פעולות תיקונים ותחזוקה.
וריאציה מאוחרת
ניתוח הנדסי של גרסה משתכפלת של הדדלוס פורסם ב-1980 על ידי פרנק פרייטס. העיצוב המקורי שונה כדי לכלול את תת-המערכות הדרושות להקניית יכולות שכפול עצמי. בתכנון זה, היה כלי הרכב המקורי נושא "מפעל זרע", בעל מסה של כ-440 טון, לאתר מרוחק, בו המפעל היה מתחיל ליצור העתקים של עצמו, לפיתוח יכולת ייצור גדולה יותר. מערך הייצור הכולל היה מופעל לייצור כלי רכב חדשים, כאשר כל אחד נושא "מפעל זרע" לאתר חדש וכך הלאה. מסת כל גשושית הייתה גדולה משמעותית מזו בתכנון המקורי, בעיקר בגלל מסת הדלק הדרושה כדי להאט ממהירות של 12% ממהירות האור, אליה הגיעה במסע הבין-כוכבי.
תכנון זה חורג מגבולות המחקר הבין-כוכבי הראשוני הבסיסי ועובר לשלב של התפשטות רחבת היקף במרחבי החלל. מפעלים רובוטיים משתכפלים הפכו לכלי מוכר בספרות מדעית ובספרות מדע בדיוני, והם נותנים אפשרות לעליית מדרגה בגודל פרויקטים הנדסיים (וצעד בדרך הנדסה בסדרי גודל עליהם דיבר פרימן דייסון). כדי להפוך תחום זה למציאותי דרושה התקדמות נוספת במחקר בתחומי ננוטכנולוגיה ובינה מלאכותית. דוגמאות למפעלים מסוג זה ניתן למצוא ב"מאדים הכחול", הספר השלישי בטרילוגיית מאדים של סופר המדע הבדיוני קים סטנלי רובינסון.
שטפן קרמר
שטפן יואכים קרמר (בגרמנית: Stephan Joachim Kramer, נולד ב-1968) הוא פוליטיקאי יהודי (גר) גרמני, חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, המכהן מאז 1 בדצמבר 2015 כראש שירותי הביטחון הפנימיים של מדינת תורינגיה (Amt für Verfassungsschutz Thüringen), אחת מ-16 מדינות הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. קודם לכן היה במשך כעשר שנים (2004–2014) המזכיר הכללי של המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
קורות חיים
הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו כעוזר פרלמנטרי, דווקא אצל חברי הבונדסטאג מטעם מפלגת ה-CDU, מפלגת המרכז-ימין בגרמניה. אחר כך שימש כעוזרו האישי של איגנץ בוביס, נשיאה דאז של המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, שהיה חבר המפלגה הליברלית הגרמנית (FDP), ומ-2004 ובמשך כעשר שנים כיהן כמזכירה הכללי של המועצה. בתקופה זו הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית ומאז הוא חבר בה ומכהן כנציגה או לעיתים רק באופן אישי בגופים פוליטיים ויהודיים שונים, לרבות ועידת התביעות, Amcha Deutschland, "המועצה הגרמנית ליחסי חוץ", חבר הנאמנים של הקונגרס היהודי העולמי ועוד.
במהלך שנת 2015 התגלה כי קיים שיתוף פעולה עמוק בין גורמים שונים בשירות הביטחון הפנימי של מדינת תורינגיה לבין גורמים נאו-נאציים במדינה. בעקבות זאת החליט שר הפנים של תורינגיה, איש ה-SDP מפלגתו של קרמר על פיזורו של גוף זה ופירוקו כמעט לחלוטין, ועל מינויו של קרמר לראש השירות, ובעצם, מי שיקים אותו מחדש. ב-1 בדצמבר 2015 נכנס קרמר לתפקיד.
ספריו
ספרון מאת שטפן קרמר, עם הקדמה מאת ריכרד פון וייצקר, מי שהיה נשיא גרמניה בשנים 1984–1994 ספר בעריכת שטפן קרמר בשיתוף עם ההיסטוריון יוהנס הייל
האנציקלופדיה של הגטאות
האנציקלופדיה של הגטאות (באנגלית: The Yad Vashem Encyclopedia of the Ghettos During the Holocaust) היא אנציקלופדיה מאת המכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם בראשות דן מכמן, המהווה פרסום מתמשך של מחקר אודות כל הגטאות היהודיים שהתקיימו במהלך השואה. האנציקלופדיה ראתה אור לראשונה באנגלית בעריכת גיא מירון ושלומית שולחני בשני כרכים בשנת 2009 בתמיכת ועידת התביעות והכילה 1,100 ערכים. ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה, 27 בינואר 2013 הושקה האנציקלופדיה בעברית ברשת האינטרנט.
המוטיבציה
רוב המחקר האקדמי, הן ב"יד ושם" והן במוסדות אחרים עסק בעיקר בהיסטוריה של הגטאות הגדולים והמפורסמים (גטו ורשה, גטו וילנה, גטו לודז', גטו טרזיינשטט וכדומה). זאת, בעוד למעלה מ-1,000 גטאות קטנים לא נחקרו כלל באופן אקדמי שיטתי (להבדיל מספרי יזכור ויומנים אישיים).
מטרת יצירת האנציקלופדיה, שהחלה ב-2003, הייתה מחקר ותיעוד שיטתי של כל הגטאות ברחבי אירופה, עבודה מתמשכת שלא הסתיימה עם פרסום האנציקלופדיה. לפיכך הוחלט על פרסום מתמשך ומתעדכן באופן שוטף ברשת האינטרנט ופתיחתה, פרט לכלי לחוקרים, גם לעיון חופשי של הציבור הרחב, בהם בני משפחות ניצולים ובני הדור הצעיר.
מקורות האנציקלופדיה והיקפה
האנציקלופדיה מבוססת על ריכוז של חומרים שנאספו באופן שיטתי מתוך מחקרים, עדויות ומסמכים ומידע היסטורי אודות למעלה מ-1,100 גטאות, בעיקר במזרח אירופה. אחת הבעיות המתודולוגיות בפיתוח האנציקלופדיה הייתה שאין בנמצא למעשה הגדרה מדויקת של "גטו". לפיכך הוחלט להתבסס על פנומנולוגיה (אוסף מאפיינים משותפים, שבהתקיימם יחד מעידים על המושג, שאינו מושתת על עיון תאורטי מקדים במונח, ואף לא על הדרך שבה השתמשו בו הנאצים) מתוך ניתוח החומרים ההיסטוריים. בעוד חלק מהגטאות, בעיקר בתחומי הכיבוש של מבצע ברברוסה, התקיימו רק שבועות ספורים או מספר חודשים לפני חיסולם ושליחת אסיריהם להשמדה, הרי בפולין ובליטא היו גטאות שפעלו במשך שנים. ברבים מהגטאות הקטנים שהתקיימו זמן קצר לא נותרו כל ניצולים והמידע על קיומם לוקט והוצלב מתוך מכתבים אישיים ומסמכים אחרים. חלק גדול מחומר זה היה במשך שנים נחלת ארכיונים בברית המועצות, שהיו נעולים לחוקרים מן המערב וחלק ניכר ממנו אבד או הושחת במהלך הזמן.
עורכי האנציקלופדיה מציינים כי חלק ניכר מהחומר מתבסס על עדויות ישירות של ניצולים, כפי שכונסו באנציקלופדיה של הקהילות היהודיות בהוצאת יד ושם, ושנעשה ניסיון לאמת מידע זה תוך הצלבתו עם חומר מחקרי אחר במידת האפשר, אך מטבע הדברים והזמן שחלף, לא כל מידע ניתן לאימות.
המידע בכל ערך כולל מידע כמותי וכרונולוגי, תיאור תנאי המחיה, פירוט ההנהגה היהודית (יודנראט, אם היה וכדומה) ודרכי ההתמודדות של הפרט. האנציקלופדיה מאורגנת תוך הפניות רבות לערכים מקבילים הן בתוכה (גטאות אחרים) והן במחקר הכללי (שמות אישים ועניינים).
ארגון הערכים
כל הערכים כוללים את מיקום הגטו כולל קואורדינטות ואת כל השמות בהם נקרא במהלך המלחמה.
במידת האפשר, לפי כמות החומר המחקרי, מולאו לכל גטו גדול מספיק פרקים בנושאים: התקופה שלפני מלחמת העולם השנייה, הכיבוש הסובייטי (בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב), הכיבוש הנאצי, הקמת הגטו, מוסדות הגטו וחיי היום-יום, מבצעי רצח ואקציות, מחתרת והתנגדות, מספר השורדים.
המשחקים הפאן-אמריקאיים 1951
המשחקים הפאן-אמריקאיים נערכו לראשונה בשנת 1951. הם התקיימו בעיר בואנוס איירס בירת ארגנטינה מה-25 בפברואר ועד 9 במרץ, בהשתתפות 2,513 ספורטאים מ-21 מדינות.
המשחקים
בוועידת הספורט הפאן-אמריקאית ב-1940 הוחלט על עריכת המשחקים בפעם הראשונה בבואנוס איירס בשנת 1942, אך הם בוטלו בשל מלחמת העולם השנייה. בוועידה השנייה בשנת 1948 הוחלט כי הם ייערכו בעיר בשנת 1951.
טקס הפתיחה של המשחקים התקיים באצטדיון מועדון המרוצים, שנחנך מספר חודשים לפני כן. האתלט היווני אריסטאידיס רובאניס הדליק את לפיד המשחקים. האתלט דלפו קבררה נשא את דגל המשלחת הארגנטינאית. הטקס נערך במעמד נשיא ארגנטינה חואן דומינגו פרון ונשיא ועד הספורט הפאן-אמריקאי אוורי ברנדג'.
המשחקים הבאים נערכו בשנת 1955 בעיר מקסיקו סיטי.
ענפי ספורט
במשחקים נערכו תחרויות בענפי הספורט הבאים:
אתרי המשחקים
מגורי הספורטאים הוקמו בכפר הפאן-אמריקאי בקאמפו דה מאיו.
טבלת המדליות
ספורטאים מ-17 מדינות זכו במדליות במהלך המשחקים. להלן התוצאות של עשר המדינות שהגיעו ראשונות בדירוג המדליות:
האנציקלופדיה של הגטאות
ארגון הערכים
כמו כן מתלווים לערכים תצלומים, מפות, מסמכים ו-DVD ובו סרטים תיעודיים, המצורף למהדורה האנגלית.
אלפים
הרים מחוץ לאירופה: מחוזות בצרפת: אחר:
ראו גם
}}
זרזיר בקר אדום-מקור
זרזיר בקר אדום-מקור (שם מדעי: Buphagus erythrorhynchus) הוא מין של ציפור אפריקנית החיה בסמוך לאנטילופות ויונקים גדולים איתם היא חיה בשותפות הדדית. היא קרובה לזרזירים ושייכת לסוג נפרד יחד עם זרזיר בקר צהוב מקור.
מאפיינים
מין זה מצוי בסוואנות שונות במזרחה של אפריקה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עד לדרום סודאן ובדרום עד צפונה של דרום אפריקה. הם לא נפוצים בכל חלקי התפוצה שלהם.
זרזיר הבקר הוא בעל ראש חום, מקור אדום וגדול הפונה כלפי מעלה ועיניים קטנות בעלות סימונים צהובים גדולים. הגוף אפור בהיר עם כנפיים חומות ואחוריים חיוורים. הרגליים שחורות וחזקות ובעלות 2 טפרים הפונים מטה כמו הנקרים. אורכו מגיע ל-20 ס"מ והוא מעופף בצלילות קצרות.
הזרזירים חיים יחדיו בסוואנה על אנטילופות שונות, היפופוטם, קרנף, זברה, ג'ירפה ותאו אפריקני ועליהם מחפשים חרקים וטפילים קטנים מוצצי דם כמו אקריות. זרזיר יכול לאכול יותר מ-100 אקריות ביום או 12,000 זחלי חרקים ביום. למרות שהם עוזרים לפונדקאיהם וכן גם מתריעים על סכנה, הם מנקרים להם לעיתים בפצעים ישנים ושותים מהם דם באופן ישיר, מה שיכול לגרום לזיהומים לבעלים. הם גם מטילים את הביצים בקינים עשויי שיער שמגיע ממארחיהם.
TV6 (נורווגיה)
TV6 נורווגיה הוא ערוץ טלוויזיה נורווגי בבעלות Modern Times Group (ראשי תיבות: MTG). הערוץ הושק ב-21 בנובמבר 2013. הערוץ משדר תוכן בנושא אוכל, בית ודיור, תוכניות אירוח, דרמה וסרטים, זאת כחלק מפנייתו של הערוץ לקהל יעד נשי בגילאים 35-49. על פי MTG, הערוץ צריך להיות "ערוץ בידור וסגנון חיים שקהל היעד שלו בעיקר נשים מבוגרות מודרניות".
ערוצים אחרים נוספים, המופעלים בנורווגיה בידי MTG, הם: Viasat 4 ו-TV3.
הפצת שידורי הערוץ
בשנת 2020 צפו בערוץ בממוצע 1.3%.
WC and the Maad Circle
WC and the Maad Circle היו להקת היפ הופ מלוס אנג'לס, קליפורניה. הלהקה כללה את הראפרים WC, קוליו, Sir Jinx ו-DJ Crazy Toones.
לאחר התפרקות להקת Low Profile, הראפר WC ייסד את הלהקה ושחרר יחד עם הלהקה שני אלבומים: "Ain't a Damn Thang" ב-1991 ו-"'Curb Servin" ב-1995. בשני האלבומים היה אפשר להבחין בסינגלים הפופולרים: "Dress Code", "West Up!" ו-"The One". WC עזב את הלהקה וייסד את הסופרגרופ Westside Connection עם חבריו מאק 10 ו-אייס קיוב. WC ו-Crazy Toones עדיין עובדים יחד בלייבל של אייס קיוב Lench Mob Records.
רוני דואק
פעילות חברתית
בשנת 1993 הקים את עמותת "אח-שב ציונות 2000" שפעלה בקרב אוכלוסיית העולים ממדינות ברית המועצות לשעבר ואתיופיה. במסגרת פעילותה הוקמו מרכזים קהילתיים באתרי הקראוונים בהם שוכנו העולים, שייעודם מתן אפשרות לתרבות ופנאי לאותה אוכלוסייה.
בשנת 1994, הקים את "אלטרנתיב", תוכנית לאומית למניעת שימוש בסמים. בהמשך, ״אלטרנתיב״ אומצה על ידי הרשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול והפכה לתוכנית דגל לאומית בקרב בני נוער. עד היום השתתפו בסדנאות אלטרנתיב למעלה מ-300,000 משתתפים במאות בתי ספר ומסגרות חינוכיות ברחבי הארץ.
"ציונות 2000"
בעקבות רצח ראש הממשלה יצחק רבין, בשנת 1996, יזם עם קבוצת חברים את "ציונות 2000", המפעילה פרויקטים חברתיים מגוונים בכל ברחבי הארץ. ציונות 2000 שמה לעצמה את האחריות האישית כמטרה, מתוך אמונה שאפשר לעשות, אפשר לשנות, אפשר להשפיע. במהלך שנות פעילותה הפכה ציונות 2000 לאחד מן הארגונים החברתיים המובילים בישראל ורתמה אלפי מתנדבים, אנשי חינוך וחברה, אנשי עסקים ופילנתרופים וכן מאות חברות עסקיות להקמת מיזמים חינוכיים וחברתיים בכל רחבי הארץ. אחד מהפרויקטים הראשונים אותו יזמה ציונות 2000 בשנת 1998 הוא "עסקים למען הקהילה" (על"ה), במטרה לסייע לחברות עסקיות לנהל את מעורבותן החברתית באופן המקצועי, המיטבי והמתקדם ביותר. כיום, מלווים צוותי על"ה למעלה מ-120 חברות ישראליות ובינלאומיות בשותפויותיהן החברתיות עם המגזר השלישי והמגזר הציבורי במטרה ליצור חברה צודקת ומאוזנת יותר. כמו כן העמותה פועלת לעידוד יזמות עסקית בקרב מאות בני נוער בסיכון במסגרת פרויקט "עשינו עסק".
פרויקט נוסף אותו מפעילה ציונות 2000 הוא פרויקט "עיר בשינוי", שפועל לקידום ושיפור איכות החיים ביישובים על ידי הפעלת מודל מערכתי לבניית תהליכי שינוי בקהילה המתבסס על העצמה קהילתית ופיתוח ההון החברתי. מודל העבודה הייחודי מיישם שינוי בתפיסת הניהול – תוך אימוץ גישה מערכתית, עבודה במנהלות - שולחנות עגולים רחבים המייצגים את שלושת המגזרים. בתהליך הגדרת חזון משותף וקביעת אסטרטגיה לקידום התחום הנבחר, מיפוי מקיף ודינאמי שיהווה את בסיס הנתונים, קביעת תוכנית עבודה מתוקצבת, מדידה והערכת אפקטיביות וכל זאת בשקיפות מלאה וניהול תקין.
התוכנית מביאה לשינוי המתבטא במערך ארגוני רחב המשתף את שלושת המגזרים (ציבורי, שלישי ועסקי) ומאפשר פעולה עם מרב הארגונים ביישוב לקידום התחומים בהם אנו פועלים, תוך איגום משאבים ופעולה מגוונת בה כל מגזר וארגון מביא את יתרונותיו היחסיים. עד היום פעלה ציונות 2000 במסגרת פרויקט "עיר בשינוי" בעשרות יישובים ברחבי הארץ.
"שיתופים" - המרכז לקידום החברה האזרחית
בשנת 2006 הוקם מרכז שיתופים על ידי רוני דואק ושותפים מציונות 2000, קרן רש"י, ארגון ה-JFNA וקרן גנדיר. בשנת 2011 הצטרפה לשיתופים קרן חרוב ובשנת 2013 הצטרף להנהלת המרכז מריוס נכט.
מרכז שיתופים מהווה בית מקצועי וצומת של מידע וידע לקהילות החברה האזרחית - ארגוני מגזר שלישי, פילנתרופיה, שותפויות חברתיות והתארגנויות אזרחיות. מרכז "שיתופים" פועל לחיזוק החברה האזרחית באמצעות פיתוח הניהול החברתי, הרחבת הפילנתרופיה הפרטית וקידום השיח הבין מגזרי. בתחום הניהול החברתי, מרכז שיתופים מסייע למנהלות ומנהלים חברתיים לממש את ייעוד הארגון באמצעות פיתוח תורת הניהול החברתי, מפגשי למידה מקצועיים והנגשת ידע מעשי. הידע מפותח על-בסיס ניסיונם של מנהלים חברתיים ובשיתוף טובי המומחים בכל תחום. בתחום השיח הבין מגזרי, מרכז שיתופים מספק תשתית לניהול והפעלת שולחנות עגולים, העוסקים בסוגיות חברתיות לאומיות - תוך שמירה על עקרונות השיתוף, השוויון והשקיפות. קידום השיח האפקטיבי, בין שלושת המגזרים - הממשלתי, העסקי והחברתי, מתאפשר בזכות ניסיון מצטבר, ידע ומתודולוגיות ייחודיות שפיתחנו. בתחום הפילנתרופיה, מרכז שיתופים מעודד מעורבות ותרומה פרטית של בעלי הון ישראליים, מתוך תפיסה של השקעה חברתית אחראית ואפקטיבית. זאת באמצעות מפגשי למידה וייעוץ לתורמים, פיתוח ידע מקצועי והעלאת המודעות הציבורית לנושא. שיתופים מקדמת מיזמים לאומיים הפועלים במודל של COLLECTIVE IMPACT ומפתחת מרחבי השפעה המיועדים לארגונים חברתיים.
"עורו"
בשנת 2012 יזם עם מספר שותפים את הקמת תנועת "עורו", תנועה חברתית אשר יצרה קבוצת לחץ לצורך השפעה על קובעי המדיניות וליצירת שינוי בנושאים לאומיים-חברתיים מרכזיים כמו מאבק לשוויון הזדמנויות בחינוך, שוויון בנטל ושלטון החוק. ב-2013 התאחדה ״עורו״ יחד עם ״השדרה״ ו״אג'נדה״ לארגון אנו - עושים שינוי.
הקרן למיזמים לאומיים
בשנת 2016היה שותף להקמת ארגון שמטרתו טיפול בבעיות מרכזיות הדורשות טיפול עומק, בתקציבים גדולים. הפרויקט הראשון שנבחר לטיפול עומק, הוא מלחמה בזיהומים בבתי חולים.
כרמי ערבה
בשנת 1991 ייסד את "ענבי אילת", מיזם עסקי ראשון מסוגו בשיתוף קיבוץ אילות במסגרתו הוקמה כרם ענבים בשטח מדברי של כ-500 דונם. כמו כן, הקים דואק את "כרמי ערבה" חברה יזמית שפועלת בתחומים שונים ביניהם שימור מבנים בעלי ערך היסטורי. החברה רכשה בשנת 2008 את בית לודז'יה, הבית האדום, ברחוב נחמני בתל אביב על מנת לשמרו ולהפכו לבניין דירות ואת בית חנה בשדרות בן-גוריון בתל אביב. בנוסף, עוסקת החברה בפיתוח הנגב על ידי יזמות תיירותית, והקימה בשיתוף עם רשת "Six Senses" העולמית מתחם אירוח מדברי ייחודי הממוקם על גבעה הצופה על הערבה והרי אדום ליד היישוב שחרות.
חיים אישיים
דואק אב לחמישה ילדים, ארבעה מנישואיו לאוולין ממנה התגרש בשנת 2003, וילד אחד מהשחקנית יעל אבקסיס עמה היה בזוגיות בשנים האחרונות עד פרידתם. מתגורר ברשפון.
מאיר כהן (חייל צה"ל)
מאיר כהן (11 בינואר 1947 – 5 ביוני 1967) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור העוז על פעולתו ברצועת עזה ביום הראשון של מלחמת ששת הימים. הוא נהרג בקרב בשיח' זוויד שבסיני בהמשך אותו יום.
ביוגרפיה
מאיר כהן נולד בעיר אוג'דה שבמרוקו. הוא עלה לישראל בגיל שמונה. למד בבית הספר היסודי "ענף החיים" בירושלים. הוא החל ללמוד בבית ספר תיכון, אך כעבור שנה נאלץ להתחיל לעבוד בבקרים כדי לסייע בפרנסת משפחתו ועבר ללמוד בלימודי ערב.
במאי 1966 התגייס כהן לשירות סדיר בצה"ל, והתנדב לשרת בחטיבת הצנחנים. בנובמבר 1966 נפצע בפעולת סמוע. לאחר זאת דרשו הוריו שיבקש העברה מיחידתו, אך הוא סירב.
במלחמת ששת הימים
עם פרוץ מלחמת ששת הימים יצא כהן לקרב עם יחידתו במסגרת אוגדה 84, שמשימתה הייתה הכרעת הצבא המצרי שחנה ברצועת עזה. חיילי חטיבת הצנחנים יצאו לקרב כשהם רכובים על גבי זחל"מים. ביום המלחמה הראשון, 5 ביוני 1967, הם נתקלו ליד כפר שאן שבקרבת רפיח בטנקים מצריים שפגעו בכלי רכבם ונגרמו להם אבדות רבות. במהלך הקרב ירה כהן רימון רובה נגד טנקים לעבר משאית מצרית ופגע בה. בהמשך נמצא הזחל"ם שבו ישב במרחק של 40 מטרים מטנק מצרי מדגם T-34. כהן ירה רימון רובה נוסף מעל דופן הזחל"ם לעבר הטנק, שנפגע והתלקח.
בהמשך היום נהרג כהן מפגיעת פגז טנק מצרי בקרב שנערך בשיח' זוויד שמדרום לרפיח.
מאיר כהן היה בן 20 במותו. הוא הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי הארעי בבארי. לאחר מספר חודשים הועבר ארונו לקבורה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
הנצחה
בשנת 1973 הוענק לכהן לאחר מותו עיטור העוז על פעולתו בכפר שאן.
שמו של כהן הונצח באנדרטת הצנחנים שליד תל נוף ובאנדרטה בבית יד לבנים בירושלים.
פריסקו
פריסקו (באנגלית: Frisco) היא עיר בטקסס, ארצות הברית, אשר ממוקמת כ-40 ק"מ מזרחית לנמל התעופה הבינלאומי דאלאס/פורט וורת'. בשנת 2018 הוערכה אוכלוסיית העיר בכ-173,884 תושבים.
היסטוריה
במהלך המאה ה-19 החלו מתיישבים אמריקאים רבים להתיישב באזור ופיתחו בו את מערכת הרכבות. בשנת 1860 הוקמה בסביבת פריסקו תחנת דואר. בשנת 1902 קושרה העיר לקו הרכבות מסנט לואיס לסן פרנסיסקו.
בשנת 1978 צולמה העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה דאלאס בעיר.
ספורט
פריסקו נמצאים מספר מטות של קבוצות ספורט בכירות במטרופולין דאלאס-פורט וורת', וכן כמה קבוצות פועלות בפריסקו עצמה, כמו הטקסס לג'נדס המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA ומועדון הכדורגל דאלאס מה-MLS שלמרות שמו פועל באצטדיון טויוטה בפריסקו.
אדריכלות גוגי
אדריכלות גוגי (Googie ( /ɡ u ɡ i / GOO-gee ) היא סוג של אדריכלות עתידנית (פוטוריסטית) המושפעת מתרבות המכוניות, המטוסים, עידן החלל, והעידן האטומי. מקורה בדרום קליפורניה עם אדריכלות הסטרים ליין של שנות ה-30. הסגנון הפך לפופולרי בכל רחבי ארצות הברית משנת 1945 ועד תחילת שנות ה-70.
מאפייני גוגי (Googie) כוללים גגות נטויים ומעוקלים, צורות מעוגלות בצד צורות גאומטריות, ושימוש נועז בזכוכית, פלדה וניאון. גוגי התאפיין גם בעיצובים של עידן החלל עם סמבולים של תנועה, כמו בומרנגים, צלחות מעופפות, תרשימי אטומים ופרבולות, ועיצובים חופשיים כמו מקביליות "רכות" ומוטיב לוח הצבעים של הצייר. מוסכמות סגנוניות אלה ייצגו את הקסם שהילכו על החברה האמריקאית נושאי עידן החלל והדגש השיווקי על עיצובים עתידניים. בדומה לסגנון האר-דקו משנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, גוגי הפך פחות מוערך ככל שחלף הזמן, ומבנים רבים בסגנון זה נהרסו. עם זאת, כמה דוגמאות נשמרו כמו הדוכן הראשון ביותר של מקדונלד (הממוקם בדאוני, קליפורניה).
מקורות
מקור השם גוגי בשנת 1949, אז תכנן האדריכל ג'ון לאוטנר את בית הקפה ההוליוודי גוגיס (Googies), שהיה בעל מאפיינים ארכיטקטוניים מובחנים. השם "גוגי" היה הכינוי המשפחתי של ליליאן ק. ברטון, אשתו של הבעלים המקורי, מורטימר סי ברטון.
בית הקפה גוגיס היה ממוקם בפינת שדרות סאנסט ושכונת קרסנט הייטס (Crescent Height) בלוס אנג'לס אך הוא נהרס בשנת 1989. השם גוגי הפך לסמן של הסגנון האדריכלי כאשר עורך המגזין האוס אנד הום (House and Home) דגלאס האסקל וצלם האדריכלות יוליוס שולמן נסעו יום אחד בלוס אנג'לס. האסקל התעקש לעצור את המכונית כשראה את בית הקפה והכריז "זו ארכיטקטורת גוגי". השם הפך פופולרי לאחר שמאמר שכתב הופיע במהדורת 1952 של המגזין שערך.
היסטוריה
מסעדות הדריב-אין החדשות, הקטנות והפרבריות היו בעיקר שלטי ארכיטקטורה המפרסמים את העסק לטובת כלי רכב הנוסעים על הכביש. זה הושג על ידי שימוש בבחירות סגנון נועזות, כולל עמודי חשמל גדולים עם שלטים מוגבהים, אותיות ניאון מנצנצות וביתנים עגולים. הס כותב כי בגלל הגידול בייצור ההמוני ובנסיעות בשנות ה-30 של המאה הקודמת, סטרים ליין מודרני הפך לפופולרי בגלל צלליות האנרגיה הגבוהות שהעיצובים החלקלקים שלו יצרו. במבנים אלה היו קצוות מעוגלים, עמודים גדולים ופנסי ניאון, וכולם סימלו, לטענת הס, "כוחות בלתי נראים של מהירות ואנרגיה", המשקפים את זרם הניידות שהביאו מכוניות, קטרים וצפלינים.
סטרים ליין, בדומה לגוגי, תוכנן להיראות עתידני כדי לאותת על תחילתו של עידן חדש - עידן הרכב וטכנולוגיות אחרות. שירותי דרייב אין כמו דיינר, אולמות קולנוע ותחנות דלק שנבנו עם אותם עקרונות שפותחו כדי לשרת את העיר האמריקאית החדשה. מתקני דרייב אין קידמו תכנון אדריכלי מכוון מכוניות, שכן הן נבנו בסגנון תועלתני, אקספרסיבי, מעגלי ומוקף בחניון, ואפשרו לכל הלקוחות גישה שווה ממכוניותיהם. התפתחויות אלה בתכנון מוכוון צרכנים קבעו את הבמה עבור סגנון הגוגי בשנות ה-50, מכיוון שבמהלך שנות מלחמת העולם השנייה והקיצוב שהן הביאו, גרמו לעצירת ההתפתחות בשל החסכנות שנכפתה על הציבור האמריקני.
עם השגשוג המתגבר של ארצות הברית בשנות ה-50, מעצבים אמריקאים חגגו את השפע החדש עם עיצובים אופטימיים. התפתחות האנרגיה הגרעינית ומציאות הטיסות לחלל שבו את דמיונו של הציבור באשר לעתיד. ארכיטקטורת גוגי ניצלה מגמה זו על ידי שילוב אנרגיה בעיצוב שלה עם אלמנטים כמו בומרנג, אלכסונים, התבקעויות אטום וצבעים בהירים. לדברי הס, האדריכלות המסחרית הושפעה מרצונותיו של ההמון. הציבור נשבה בקסמן של החלליות והאנרגיה הגרעינית, ולכן, כדי להפנות את תשומת ליבם, אדריכלים השתמשו בהם כמוטיבים בעבודתם. מבנים שימשו כדי לתפוס את תשומת ליבם של נהגים מאז המצאת המכונית, אך במהלך שנות החמישים הסגנון הפך נפוץ יותר. לעיתים קרובות חולקים על זהותו של האדריכל הראשון שהתנסה בסגנון, אם כי וויין מקאליסטר היה ככל הנראה האדריכל הראשון והמשפיע על תחילת הסגנון במסעדת "בוב'ס ביג בוי" ב -1949 בברבנק. מקאליסטר התחיל בעיצוב מסעדות אופנתיות בדרום קליפורניה, שהובילו לסדרת מסעדות הדריב-אין של הסטרים ליין המודרני בשנות ה-30; אף שלא הייתה לו הכשרה רשמית כאדריכל, הוצעה לו מלגה בבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת פנסילבניה בשל המיומנות שלו. מקאליסטר פיתח מותג לרשתות בתי קפה על ידי פיתוח סגנון מותאם לכל לקוח - מה שאיפשר גם ללקוחות לזהות בקלות את חנות מהכביש.
בנוסף למקאליסטר, בין אדריכלי גוגי היצירתיים היו גם ג'ון לאוטנר, דאגלס הונולד, וחברי הצוות של לואיס ארמט ואלדון דייוויס מהפירמה ארמט את דייוויס, שהוקמה ב -1947 בנוסף, מי שסייעה בפיתוח הסגנון הייתה המעצבת הלן לי פונג, חברת הפירמה ארמטאת דייוויס. כשהיא הצטרפה למשרד במהלך שנת 1951, היא יצרה חללי פנים גוגיים כמו אלה של בית הקפה של ג'וני בשדרות וילשייר ושדרת פיירפקס, מסעדת נורמס הראשונה, ובנין הולידיי בואוול בשדרות קרנשו.
העניין שגילתה אמריקה בטיסות לחלל השפיע משמעותית על הסגנון הייחודי של ארכיטקטורת גוגי. במהלך שנות החמישים הפכו הטיסות לחלל למציאות לראשונה בהיסטוריה. בשנת 1957 שיגרה ברית המועצות את ספוטניק 1, הלוויין הראשון מעשה ידי אדם שהקיף את המסלול סביב כדור הארץ. ברית המועצות שיגרה אז את ווסטוק 1 שנשא את האדם הראשון, יורי גגרין, למסלול סביב כדור הארץ בשנת 1961. ממשלות אייזנהאואר וקנדי הפכו את התחרות עם הסובייטים למאבק על הדומיננטיות בחלל והציבו אותה בעדיפות לאומית בעלת דחיפות וחשיבות ניכרת. זה סימן את תחילתו של מה שמכונה "המרוץ לחלל ".
שלטים בסגנון גוגי מתהדרים בדרך כלל בזוויות חריפות ונועזות, שנועדו להציע את התכונות האווירודינמיות של ספינת טילים. כמו כן, באותה תקופה, הארכיטקטורה הייחודית הייתה סוג של אקספרסיוניזם אדריכלי, שכן רקטות חלל היו חידושים טכנולוגיים באותה תקופה.
מאפיינים
מבני זיז, זוויות חריפות, חיפויים מוארים מפלסטיק, צורות בומרנג חופשיות, לוחות צבעים של אמנים, תגזירים וסנפירים על מבנים אפיינו את אדריכלות גוגי, דבר שנתפס כזלזול בעיני כמה אדריכלים של האמנות הגבוהה והמודרניזם של אותה העת, אך היו גם תומכים לאדריכלות זו בתקופת הפוסטמודרניזם של סוף המאה ה-20. האלמנטים הנפוצים המבדילים בדרך כלל את סגנון הגוגי מצורות אחרות של אדריכלות הם:
צורת הבומרנג הייתה אלמנט עיצובי נוסף שכבש את תנועה. הוא שימש באופן סטרוקטורלי במקום עמוד או באופן אסתטי כחץ מסוגנן. הס כותב שהבומרנג היה עיבוד סגנוני של שדה אנרגיה כיווני.
העורך דאגלס האסל תיאר את סגנון הגוגי המופשט ואמר כי "אם הוא נראה כמו ציפור, זו בטח ציפור גאומטרית." כמו כן, נראה כי הבניינים מתנגדים לכח הכבידה, כפי שציין האסל: "... ככל האפשר, הבניין חייב להיות תלוי מהשמיים". העיקרון השלישי של האסקל עבור גוגי היה שיש לו יותר מנושא אחד - יותר ממערכת מבנית אחת. בשל הצורך שיש לשים לב אליו תוך כדי תנועת מכוניות לאורך הרצועה המסחרית, סגנון הגוגי לא התאפיין בעידון.
אחת ממסעדות הדרייב-אין בסגנון גוגי שנותרו על כנן, היא הגריל של הארווי (פול קלייטון, 1958), שנקראה לימים הגריל של ג'וני בדאוני, קליפורניה, שנהרס חלקית בשנת 2006. עם זאת, הודות למאמציהם של אזרחים, מועצת העיר דאוני, וחסידי שימור היסטורי, המבנה נבנה מחדש ונפתח לציבור בשנת 2009 כמסעדת ביג בוי של בוב.
דוגמה נוספת שנותרה לאדריכלות הגוגי שעדיין מתפקדת, היא הטרמינל הראשי בנמל התעופה הבינלאומי של וושינגטון דאלס, שתוכנן על ידי אירו סארינן בשנת 1958. טרמינל זה מדגים את שיפוע הגג הדרמטי, החלונות הגדולים והשימוש הנדיב בבטון, הדומה מעט למרכז הטיסה TWA שתוכנן אף הוא על ידי סארינן.
מחוזות
מיקומים קלאסיים של בניינים בסגנון גוגי אפשר למצוא במיאמי ביץ' שבפלורידה, שם הותאמו מבנים מסחריים משניים מסגנון הנופש של מוריס לפידוס ומעצבי מלונות אחרים; השלב הראשון של לאס וגאס, נבדה ; ושל דרום קליפורניה, שבו ריצ'רד ניוטרה בנה כנסיית דריב-אין בגרדן גרוב.
ווילדווד, ניו ג'רזי
עיירת הנופש על שפת הים, ווילדווד, ניו ג'רזי, כוללת מגוון עיצובים של מוטלים, וביניהם מגש פו-פו, וורום, פוני קלוני ועוד, המתוארים בצבעוניות על ידי סגנונות משנה של הגוגי. הרובע ידוע באופן קולקטיבי כאתר הנופש ההיסטורי של מחוז ווילדווד - (Wildwoods Shore Resort Historic District) של מדינת ניו ג'רזי.
המונח "דו-וופ" ("doo-wop") הומצא על ידי המרכז לאומנויות של לב-האטלנטי של ניו ג'רזי בראשית שנות ה-90 כדי לתאר את הסגנון האדריכלי הייחודי, של עידן החלל. רבים מהמוטלים בסגנון הדו-ווופ של ווילדווד נבנו על ידי לו מורי, שהתמחה בעיצובים כאלה. מוטל האב-טייד שעיצב, שנבנה בשנת 1957 ונהרס במהלך 2003, נחשב למוטל הדו-וופ הראשון ב- ווילדווד קרסט.
כיום
אחרי שנות ה-60, לאחר נחיתת אפולו 11על הירח,, עלייתן של תנועות אקולוגיות נגד אנרגיה גרעינית וההסלמות של מרוץ החלל ועידן האטום, החל סגנון הגוגי לדעוך. הקהילה האדריכלית לעיתים רחוקות העריכה או קיבלה את גוגי, שנחשב בעיניה נוצץ מדי ועממי מכדי לזכות להכרה אקדמית, וכך האדריכלות של שנות ה-70, ובמיוחד הסגנון הבינלאומי, נטשה את גוגי. כפי שמציין הס, החל משנות ה-70 של המאה ה-20, נועדו מבני מסחר להשתלב בסביבה העירונית ולא למשוך תשומת לב. מכיוון שבנייני גוגי היו חלק מתעשיית השירות, מרבית היזמים לא חשבו ששווה לשמור עליהם כיצירות תרבותיות. למרות המקורות הצנועים של גוגי, הס כותב כי "אדריכלות גוגי היא חלק חשוב מההיסטוריה של הפרברים." גוגי היה סמל לימיה הראשונים של תרבות המכוניות.
רק בשנות ה-90 נעשו מאמצים לשימור מבני גוגי. עם זאת, באותה עת כבר היה מאוחר מדי להציל כמה מנקודות הציון המפורסמות של הסגנון כמו בית הקפה גוגי ו-ווסט ווסטווד, שכבר נהרסו. למרות אובדן ציוני הדרך החשובים האלה, נשמרו ושוחזרו מבני גוגי מפורסמים אחרים, כמו פאן'ס, נורם'ס, דוכן וויץ' וכמה מסניפי דוכן וויץ' וכמה מהאתרים המקוריים של הביג בוי של בוב.
בווילוודווד, ניו ג'רזי, פועלת "ליגת שימור דו-וופ" בשיתוף פעולה עם בעלי עסקים ונכסים מקומיים, פקידי תכנון ובינוי עירוניים, ומשרד השימור ההיסטורי של המדינה, במטרה להבטיח כי המבנים ההיסטוריים שנותרו, אכן יישמרו. רובע המלונות הגבוהים של וילדווד היה הראשון בארצות הברית לאכוף הנחיות עיצוב של "דו וופ" לבנייה חדשה.
האדריכל מייקל הסו עיצב מספר רב של מסעדות לרשת ההסעדה פ. טרי'ס באוסטין בסגנון גוגי. כל מיקום מעוצב באופן ייחודי, כולל צורות אלכסוניות, צבע וגגות גאומטריים גדולים.
השפעה
אדריכלות גוגי התפתחה מהארכיטקטורה העתידנית של הסטרים ליין, והרחיבה ויצרה פרשנות מחודשת לנושאים טכנולוגיים תוך התאמתם לתנאים החדשים של שנות ה-50. בעוד שהארכיטקטורה של שנות ה-30 הייתה יחסית פשוטה, גוגי אימץ את השפע. הס טוען כי הסיבה לכך הייתה שחזון העתיד של שנות ה-30 היה מיושן עד 1950 והאדריכלות התפתחה במקביל יחד איתה. במהלך שנות ה-30 של המאה הקודמת, נחשבו רכבות יעילות ולינקולן-זפיר לטכנולוגיה מתקדמת, והזרם המודרני הקביל לחיצוניות האווירודינמית המפשטת שלהם. יכול להיות שפשטות זו ייצגה את הפגיעות הכפויה של עידן השפל הגדול.
סגנון הגוגי המושך את העין פרח באווירה של קרנבל לאורך כבישים מהירים רב-נתיביים, באמצעות ארכיטקטורת מוטלים ומעל הכל בשילוט המסחרי. השפעתו של גוגי נצפתה באופן בולט בארכיטקטורה ובשלטי החוצות של לוס אנג'לס ולאס וגאס בין השנים 1945–1970, היכן שרבים מאותם אדריכלים שתכננו בתי קפה בסגנון גוגי בלוס אנג'לס המשיכו לעצב כמה מהמלונות ובתי הקזינו רבי ההשפעה בלאס וגאס. לקוחות פרטיים היו הפטרונים העיקריים של גוגי. בסופו של דבר הסגנון הפך לאופנתי, ועם הזמן, מבנים רבים בסגנון הגוגי נותרו עזובים או נהרסו כליל.
סגנון הגוגי המוגזם, העתידני לזמנו, מופיע בקומדיית המצבים המונפשת סילוני ובדיסנילנד המקורי (אשר מופיע בארץ המחר) הוא שהוליד מספר עשורים מאוחר יותר את סגנון הרטרו-פוטוריזם. גוגי היה גם ההשראה לסגנון אמנות הרקע של סדרות טלוויזיה וסרטים מונפשים כמו המעבדה של דקסטר, ג'וני בראבו, בנות הפאוור פאף, פיוצ'רמה, ג'ורג' שרינקס, הרפתקאותיו של ג'ימי ניוטרון: ילד גאון, חיי כרובוט מתבגרת, ו- משפחת סופר-על, כמו גם עטיפת ספר הזיכרונות המעוצב סיפור אמיתי מאת הקומיקאי נורם מקדונלד.
קישורים חיצוניים
קבוצות שימור הפועלות לשמירת ארכיטקטורת Googie כוללות
התאחדות הצופים והצופות של מצרים
התאחדות הצופים והצופות של מצרים (בערבית: الاتحاد العام للكشافة والمرشدات) הוא הגוף המאחד את ארגון הצופים ואת ארגון המדריכות (הצופות) של מצרים.
הצופים במצרים הוקמו בשנת 1914 והצטרפו לארגון הצופים העולמי בשנת 1922 כאשר מצרים קיבלה עצמאות מבריטניה. "תנועת המדריכות" הוקמה בשנת 1913 והצטרפה לאגודה העולמית למדריכות ב-1931. בהתאחדות פועלים כיום 79,611 צופים (נכון ל-2011) ו-92,000 מדריכות (נכון ל-2003).
קבוצת הצופים הראשונה הוקמה באלכסנדריה על ידי הבריטים ששהו במקום.
רוב גדודי הצופים במצרים משויכים לבתי-ספר, מועדונים, כנסיות ומסגדים. קבוצות צופים בוגרות יותר משויכות לתיכונים ולאוניברסיטאות. הצופים המצרים משחקים תפקיד חשוב בשירות הקהילתי. הם מעורבים בפרויקטים של פיתוח המדבר, מחנות עבודה, התרמות דם, שירותי עזרה ראשונה ועוד.
הצופים מקבלים אימון מקצועי ואת המיומנויות הדרושות כדי לסייע בפיתוח הקהילות. הם לומדים את החשיבות של שתילת עצים במקומות בהם אין יערות, אנרגיה יעילה וחשיבות השימוש במיומנויות כמו נגרות, חשמל ואינסטלציה.
מבנה התנועה
צופי מצרים מורכבים מארבעה ארגונים גדולים: לכל אחד מארגונים אלה יש מרכזים בכל 26 המחוזות של מצרים. ועדות התיאום של כל ממשל מארגנות את הפעילות ואת שיתופי הפעולה בין הארגונים.
לארגון הצופות המדריכות יש שלוש קבוצות גיל:
המרכז הבינלאומי לצופיות של קהיר הוא בנין בעל 6 קומות ליד האצטדיון הבינלאומי של קהיר והוא מארח צופים מכל העולם יחד עם אורחים ומבקרים שונים. בנוסף, במצרים קיים גם מרכז לאומי לצופיות בשם אל-סילין.
המוטו הצופי הוא "קוּן מוּסטדיין" או كن مستعداً, "היה נכון" בערבית. שם העצם ל"צופה" יחיד הוא "קַשַף" או كشاف בערבית.
הסמל של צופי מצרים משלב בתוכו את ארבעת הארגונים הגדולים ביחד עם הלוטוס.
קבוצות צופים בינלאומיות במצרים
בנוסף לצופי מצרים, צופי אמריקה (Boy Scouts of America) שולחים לקהיר ולאלכסנדריה חניכי צופים הפועלים כ"צופים בודדים" ומתנדבים במדינה.
פעילות בינלאומית
בשנת 2017 נבחרו צופי מצרים לארח את ועידת הצופים העולמית ה-42 שהייתה צפויה להתקיים בקיץ 2020 בשארם א-שייח' ובעקבות מגפת הקורונה נדחתה לשנת 2021.
סבה
סָבַּהּ (מלאית: Sabah) היא אחת מ-13 המדינות של מלזיה, המזרחית שבהן. נמצאת בחלקו הצפוני של האי בורנאו, והיא השנייה בגודלה מבין מדינות הפדרציה. המדינה גובלת בדרום-מזרח במדינת סרווק ובדרום במדינת מזרח קלימנטן באינדונזיה. בירת המדינה היא העיר קוטה קינבאלו, שנודעה בעבר בשם ג'סלטון.
מקור שמה של המדינה איננו ברור. יש הטוענים כי היא מכונה על שם מין של בננה המצוי בה, או שזו מילה במלאית-בורנאית, שמשמעותה "במעלה הזרם" או "הצד הצפוני של הנהר", או אפילו שמקור השם הוא מהמילה הערבית "סבאח" (صباح) שמשמעותה "בוקר". לפי תאוריה מעניינת אחרת, מקור השם בספר תהילים :. בנגרקרטגאמה, ספר ג'אווני מהמאה ה-14, מכונה האזור "סלודנג".
המדינה הררית במערבה, ושלושת ההרים הגבוהים במלזיה כולה נמצאים באזור זה. ההר הגבוה ביותר, הר קינבאלו, נמצא בפארק הלאומי קינבאלו ומתנשא לגובה של 4,085 מטר. מזרח המדינה מישורי יותר, אם כי אף שם מצויים הרים.
אוכלוסיית המדינה ידעה גידול מהיר במחצית האחרונה של המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21. בשנת 1970 מנתה אוכלוסיית המדינה 651,304 תושבים. בשנת 2010 מספרם גדל עד ל-3,117,405. המדינה מוסלמית ברובה (65.4%), ויש בה מיעוט נוצרי גדול (26.6%) ומיעוט בודהיסטי (6.1%).
היסטוריה
בשנים 1941-1882 (עד לכיבוש היפני) שימשה כפרוטקטורט בריטי (בניהולה של חברת צפון בורנאו הבריטית) ונודעה בשם "צפון בורנאו".
בשנים 1963-1946 הייתה מושבת כתר בריטית (Crown colony) אשר נקראה "צפון בורנאו הבריטית" או "מושבת הכתר של צפון בורנאו". ב-16 בספטמבר 1963 הפכה ביחד עם מלאיה, סראוואק וסינגפור לפדרציית מלזיה (סינגפור הפכה למדינה עצמאית שנתיים לאחר מכן).
האמנה שלפיה הוקם פרוטקטורט צפון בורנאו נכרתה עם סולטנות סולו, שלה היורשת החוקית היא הפיליפינים. הסעיף באמנה שאיפשר הקמת הפרוטקטורט ניתן לפרשנויות סותרות - הראשונה, שלפיה נוהגת הממשלה המלזית, היא שבריטניה קנתה את סבה מסולטנות סולו, בעוד שהממשלה הפיליפינת גורסת כי סבה נחכרה מהסולטנות, והפיכתה לחלק ממלזיה משמעו היה ביטול החכירה והחזרת השטח לריבונות פיליפינית מלאה. מסיבה זו ממשלתו של הרודן פרדיננד מרקוס תכננה פלישה פיליפינית לסבה שלא יצאה לפועל.
סכר מאריב
סכר מאריב (בערבית: سَدّ مَأْرِب) הוא סכר מודרני החוסם את ואדי אד'נה (أَذَنَة, או גם ד'נה – ذَنَة) בגבעות בלק, הממוקם במחוז מאריב בתימן. הסכר הנוכחי נבנה בשנות ה-80 של המאה ה-20 והוא קרוב לחורבות הסכר העתיק, שנבנה לראשונה במאה ה-8 לפני הספירה. זה היה אחד מפלאי ההנדסה של העת העתיקה וחלק מרכזי בממלכות סבא וחמיר סביב מאריב.
ישנם גם סכרים עתיקים וחשובים נוספים בתימן כמו סכר ג'ופיינה, סכר ח'ריד, סכר אחרא'ה, סכר מיקראן וסכר ית'אן. מבחינה היסטורית, תימן זכתה להכרה בזכות הפאר של הנדסת המים העתיקה שלה. מחוף הים האדום ועד לגבולות מדבר א-רובע אל-ח'אלי יש חורבות רבות של סכרים קטנים וגדולים עשויים אדמה ואבן.
הסכר העתיק
אתר הסכר הגדול של מאריב, הנקרא גם "סכר ערים" (בערבית: سَدّ ٱلْعَرِم, סד אל-ערים), נמצא במעלה הזרם (מדרום-מערב) לעיר העתיקה מאריב, שבעבר הייתה בירת ממלכת סבא העתיקה (אולי שבא). ממלכת סבא הייתה אומת מסחר משגשגת, עם שליטה על נתיבי הלבונה והתבלינים בחצי האי ערב ובחבש. תושבי הממלכה בנו את הסכר כדי ללכוד את גשמי המונסון התקופתיים היורדים על ההרים הסמוכים וכך להשקות את האדמה סביב העיר. כמה ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שסכרי אדמה פשוטים ורשת תעלות נבנו כבר בסביבות 1750 לפנה"ס, אך המידע האמין ביותר מתארך את הסכר הגדול של מאריב למאה ה-8 לפנה"ס בערך. הוא נחשב על ידי כמה חוקרים כאחד מהישגי ההנדסה הנפלאים ביותר בעת העתיקה.