cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עיוני משפט
היסטוריה
בין חברי המערכת והמפרסמים בכתב העת נמנים שופטי בית המשפט העליון חנן מלצר, פרופ' יורם דנציגר ופרופ' דפנה ברק-ארז, שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב גדעון גינת, נשיא בית-הדין הצבאי לערעורים בדימוס ושופט בית-המשפט המחוזי בתל אביב בהווה אלוף (מיל') שי יניב; הסניגור הציבורי הארצי לשעבר, פרופ' יואב ספיר (ששימש גם כסגן עורך), אנשי האקדמיה: פרופ' ישי בלנק, פרופ' ברוך ברכה, פרופ' משה בר ניב, פרופ' מיכאל בירנהק, פרופ' דיויד גילה, פרופ' מיכל (שיצר) גל, פרופ' איל גרוס, פרופ' מיגל דויטש, פרופ' שרון חנס, פרופ' נילי כהן, פרופ' ציפורה כהן, פרופ' אסף לחובסקי, פרופ' מני מאוטנר, פרופ' סוזי נבות, פרופ' אריאל פורת, עורכי הדין: זאב הולנדר, דוד חודק, מאיר לינזן, ד"ר אביגדור קלגסבלד, וכן אנשי העסקים: נוחי דנקנר, עופר נמרודי ואבי פישר.
פורום עיוני משפט
הפלטפורמה המקוונת החדשה, שהושקה בשנת 2018/9 בכרך מב, נועדה לשמש כבמה ייחודית בשיח המשפטי בישראל, שבמסגרתה יוכלו כותבות וכותבים לפרסם בצורה שאינה נכנסת למשבצות המוכרות במרבית כתבי העת. פורום עיוני משפט לא נועד לפרסום מאמרים מחקריים מלאים, אלא לתת מקום לסוגות חשובות אחרות, ולאפשר זאת בקצבי זמן קצרים מהנהוגים בכתבי העת המודפסים, בדומה לנהוג בפלטפורמות המקוונות של כתבי העת המובילים בארצות הברית (למשל Harvard Law Review Forum, Yale Law Journal Forum, ו-Stanford Law Review Online).
כתבי היד המוגשים לפורום עיוני משפט אינם מוגבלים לנושא מסוים, מתודולוגיה, או גישה מחקרית, וניתן לכתוב אותם במתכונת של ז'אנרים שונים, ובפרט:
עיוני משפט בדירוגים האקדמיים השונים
עיוני משפט נחשב לכתב העת המשפטי המוביל בעברית, ולו כתב-העת מקביל באוניברסיטה העברית - משפטים. מבין כתבי-העת המשפטיים בישראל, לעיוני משפט ול"משפטים" מיוחסת ההשפעה הרבה ביותר על השיח האקדמי. בדירוגים אקדמיים הנערכים מעת לעת, עיוני משפט, ביחד עם משפטים, נמצא תמיד בראש הדירוג.
במחקר מקיף משנת 2019, אשר סקר את מרבית כתבי העת המשפטיים בעולם ודירג אותם בתוך קטגוריות מובחנות, זכה עיוני משפט לציון A, שהוא הציון הגבוה ביותר שאליו הגיעו כתבי עת בעברית.
מחקר שערך פרופ' רונן פרי ב-2005 מצביע על תחרות צמודה בין עיוני משפט ל"משפטים". פרי סקר במחקרו מאמרים בכל כתבי-העת המשפטיים שנכתבים בעברית ועדיין פעילים, ולאחר מכן בדק כמה פעמים אוזכר כל כתב-עת. עיוני משפט ניצב בראש הפירמידה והוביל על "משפטים" ב-18.6%. ללא ספירת האזכורים העצמיים - כלומר אזכורים של כתב-עת בתוך עצמו - "משפטים" הוביל על עיוני משפט בכ-4%. עם זאת, בדיקת האזכורים רק בחמש השנים שקדמו למחקר מעלה שבכולן עיוני משפט הוביל על "משפטים" (ובהתעלם מהאזכורים העצמיים - כמעט בכולן).
גיליון נושאי
ככלל, עיוני משפט הוא כתב-עת אשר מפרסם מאמרים בכל תחומי המשפט, ללא קו נושאי הקושר בין הגיליונות השונים במכוון. עם זאת, על פי המסורת מקובל להקדיש גיליון אחד בכל כרך לנושא חשוב אחר בתחום המשפט, ולערוך בו סימפוזיון בהשתתפות בכירי החוקרים בתחום. לאורך השנים התפרסמו גיליונות נושאים במגוון נושאים, שביניהם ניתן למנות סימפוזיון על דיני חקיקה, גיליון נושאי על גבריות במשפט, גיליון על חקר אמפירי של המשפט, ועוד כהנה כהנה נושאים.
בכרך מג של כתב העת חזרה המסורת של הגיליון הנושאי לאחר כמה שנים של הפסקה, ובשנת 2019 נערך כנס "עזה במשפט", שבו התארחו מבכירי המשפטנים בישראל לדיון מקיף במצבה המשפטי של רצועת עזה לקראת העשור השלישי של המאה ה-21, דיון שלא נערך לפני כן באורח אקדמי מסודר. הכנס נערך לקראת פרסום הגיליון הנושאי במהלך שנת 2020.
"הערות במשפט"
תחת חסותו של כתב-העת פועל פרויקט "הערות במשפט" (לשעבר "הסמינר"), פרויקט המעודד כתיבה משפטית צעירה. את מערכת "הערות במשפט" מרכיבים כמה מחברי מערכת עיוני משפט ואחד מעורכיו של כתב-העת. בכל שנה נבחרת עבודה סמינריונית מצטיינת, אשר זוכה לליווי צמוד ולביקורת במטרה לשפר את איכותן. כחלק מתהליך זה הכותבים ממשיכים את מלאכת הכתיבה ואת מלאכת המחקר בהנחיית חבר סגל המתמחה בתחום. בסיום התהליך מוקדש מפגש בפקולטה לכל אחת מן העבודות. במפגש זה העבודה מוצגת בפני מרצים וסטודנטים ונערך לגביה דיון ביקורתי.
שחור-חזה
שחור-חזה (שם מדעי: Petroica traversi) הוא מין של ציפור שיר מהמשפחה אדומי-חזה אוסטרליים האנדמית לניו זילנד ומצוי בסכנת הכחדה בטבע. המין הוא קרובם לסוג של אדום-חזה של האי הצפוני ואדום-חזה של האי הדרומי.
מאפיינים
אורך שחור החזה 10–15 ס"מ והוא בעל פלומת נוצות שחורה עם ראש וחזה יותר כהים משאר הגוף. המקור קטן מאוד והרגליים חומות. הוא מזכיר במראהו את אדום החזה אך צבעו כהה והוא שייך למשפחה נפרדת.
שחור החזה הוא עוף הפעיל על הקרקע ביערות של איי צ'טהאם ובניו זילנד. העוף ניזון בעיקר מחרקים והוא חי בקבוצות קטנות המצייצות מתחת העלים הגבוהים.
לפני בוא האדם הלבן שחורי חזה לא היו מאוימים על ידי טורפים והתרגלו לחיי קרקע. הקינון היה על עצי Olearia traversiorum (מסדרת הסבוננאים). עם בוא האדם הלבן הגיעו לניו זילנד טורפים חדשים – חתולים, חולדות וחמוסים זריזים שקטלו את רוב אוכלוסיית שחורי החזה. ב-1980 נשארו רק חמישה שחורי חזה בחיים. המין ניצל מהכחדה על ידי ארגוני הצלה, שהעבירו את הפרטים האלה לאיים מבודדים, שלא היו בהם טורפים. כך צמחו אוכלוסיות חדשות וכיום יש באיים אלה כ-250 פרטים המתרבים בהצלחה. עם זאת, מצב השימור של שחורי חזה מוגדר כפגיע.
סימנים של חולשה
סימנים של חולשה הוא אלבום הסולו השני של ברי סחרוף. האלבום התאפיין בצליל חדשני – גם רוק גיטרות כבד יותר יחסית לאלבומים הקודמים של סחרוף, וגם שימוש נרחב במוזיקה אלקטרונית.
במידה רבה, האלבום הוא יצירה משותפת של סחרוף ושל רע מוכיח, אשר היה שותף להלחנה ולנגינה של כל השירים. הוא הכניס לאלבום שימוש רב בסמפולים, למשל סמפול מתוך השיר "Thousands Are Sailing" של The Pogues ב"רעש לבן", וסמפול של ריי צ'ארלס בשיר "כמה יוסי".
באלבום ביצע סחרוף לראשונה שירים שמרבית המילים שלהם נכתבו על ידו. בארבעה שירים השתתף דן תורן בכתיבת המילים ושיר אחד נכתב על ידי רע מוכיח. בניגוד לרוב היצירות הקודמות של סחרוף, רמי פורטיס לא השתתף באלבום זה.
ביקורת והשפעה
מכירות האלבום היו חלשות בשנים הראשונות ליציאתו, אך הוא הניב מספר להיטים, בהם "כמה יוסי" ו"רעש לבן", ועם הזמן החל להיחשב לאלבומו הטוב ביותר של סחרוף ולאחד מאלבומי הרוק הישראלי הטובים בכל הזמנים ונחשב בעיני רבים לגדול ביותר וכן, גם לאחד החשובים והמשפיעים ביותר.
ההערכה הרבה לאלבום באה לידי ביטוי בדירוגים השונים לאורך השנים:
עוץ לי גוץ לי
עוּץ לי גוּץ לי (מגרמנית: Rumpelstilzchen, רוּמְפֶּלְשְׁטִילְצְכֶן; תורגם לעברית גם כפליגמד או אלדד ומידד בעור אחד) היא אגדת עם גרמנית שהתפרסמה לראשונה בקובץ המעשיות שנאספו על ידי האחים גרים בשנת 1812. האגדה היא אבטיפוס של סוג מוטיב עלילתי 500 בסיווג ארנה-תומפסון.
עלילת סיפור העם
מעשה במלך המחפש אישה אשר תוכל לנהל את משק הבית ולהשיב את האיזון הכלכלי לממלכה, שאבד בעקבות התרוקנות אוצר ממלכתו כתוצאה מהבזבוז הרב. הטוחן המקומי קופץ על המציאה ומודיע למלך כי בתו מסוגלת להפוך קש לזהב. המלך כולא את בת הטוחן בחדר מלא בהררי קש שניצבים בו כישור ופלך, ומצווה עליה לטוות זהב עד הבוקר, ואם לא תצליח – תוצא להורג. לעזרת העלמה בא שדון קטן, "עוץ לי גוץ לי". השדון, מתברר, ניחן ביכולת להפוך קש לזהב; אך הוא מתנה את עזרתו לבת הטוחן בתשלום. פעמיים עולה בידי בת הטוחן להגיע עמו להסכם – אולם בלילה השלישי (והאחרון) אין לה יותר מה לתת לו; אז מבקש מתנה "אחרת" – על בת הטוחן יהיה לתת לו את הילד הראשון שייוולד לה.
המחזמר "עוץ לי גוץ לי"
בשנת 1965 כתב אברהם שלונסקי מחזה לילדים בשם "עוץ לי גוץ לי", המבוסס על האגדה של האחים גרים. בגרסתו של שלונסקי, הפך הסיפור להומוריסטי ולא אפל ומפחיד כמו באגדה המקורית. כל המונולוגים והדיאלוגים כתובים בחרוזים וכוללים משחקי לשון מתוחכמים ומשלב גבוה של עברית, ושימוש בביטויים רבים מן המסורת תוך היפוך משמעותם, וביניהם האיסור לומר את השם המפורש. תוכן המחזה כולל הקשרים רבים לחג הפורים ופיוטיו, וכן אזכור נרחב ליסודות דקדוקיים של העברית, כמו כללי ניקוד ושמות התנועות. המחזה פותח בשורות הבאות:
את התלבושות והתפאורה להצגה זו עיצב רולף (רודא) ריילינגר. התפאורה האמורה הביאה חידוש לארץ: במה מסתובבת עם תפאורה מתחלפת של חוץ ופנים וזכתה לשבחים רבים.
תקציב גדול הושקע במחזה והעבודה עליו נעשתה בשיתוף פעולה עם השחקנים. בגלל העברית הגבוהה חששו תחילה הבמאי והשחקנים להעלות את ההצגה פן תתגלה ככישלון, אולם שלונסקי התעקש לא לשנות את הנוסח לעברית קלה יותר שתתאים לילדים. למרות החששות, המחזמר התגלה כהצלחת ענק שמאתיים אלף איש צפו בו במשך מספר שנים בכל רחבי הארץ, והוא זכה גם לפרסים ולביקורות משבחות.
המלחין דובי זלצר העיד על מרכיבי הצלחתו של המחזה:
על גרסה זו כתב פרופ' גד קינר:
בשנת 2009 יצא הפסקול המקורי, משנת 1965, על גבי תקליטור.
בשנת 2021 עלתה בתיאטרון הקאמרי גרסה מחודשת ועדכנית לקלאסיקה שכתב אברהם שלונסקי, לפי גרסת ההצגה המקורית שביים יוסי יזרעאלי והמוזיקה שכתב דובי זלצר. את הגרסה המחודשת בייים ארז שפריר, לפי הגרסה הקודמת שביים רוני פינקוביץ' המנוח. משתתפים: רמי ברוך/ערן מור, נדב נייטס/גלעד שמואלי, אלון סנדלר/דויד בילנקה, אלי גורנשטיין/שמחה ברבירו, ירדן ניקפהמה/נוי הלפרין, איה שבא/נעמה שטרית, עירית קפלן/כנרת לימוני, שהם שיינר/דודו ניב, טל וייס/עופרי ביטרמן.
על גרסה זו כתב עמית סלונים בוואלה! תרבות:
עוץ לי גוץ לי בקולנוע ובטלוויזיה
דמותו של עוץ לי גוץ לי הופיעה פעמיים בסדרת סרטי שרק: בפעם הראשונה, הוא הופיע כדמות משנית בשרק השלישי, שם "מקסים" מעודד אותו להצטרף אליו למרד בגלל העוול שנעשה לו שלא קיבל את הבן הבכור שהובטח לו. בפעם השנייה הוא מופיע כדמות ראשית ב"שרק לנצח" (לא קשורה לדמות משרק 3), שם הוא מופיע כסוג של קוסם המציע "עסקה של פעם בחיים" שמבטיחה את כל מה שהחותם רוצה, אך לא מומלץ לחתום עליה מפני שהמחיר הוא כבד מאוד (בדומה לאגדה המקורית). אחד מהאנשים שחותמים איתו על עסקה הוא שרק, והוא משלם ביום שבו נולד (כלומר-בסוף אותו היום הוא אמור להיעלם כאילו לא נולד).
כמו כן מופיעה הדמות עוץ לי גוץ לי בסדרות "עד עצם היום הזה" (משוחקת על ידי רוברט קרלייל), "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" (עונה ראשונה פרק 15) וב"מועדון ווינX" (עונה 6 פרקים 152–153, ובפרק 155).
MACD
MACD (ראשי תיבות: Moving Average Convergence / Divergence) הוא אינדיקטור בניתוח טכני שפותח על ידי ג'רלד אפל בשנות ה-60 של המאה ה-20. MACD מציג את ההבדל בין ממוצע נע אקספוננציאלי EMA מהיר ואיטי של מחירי סגירה. במהלך שנות ה-80 MACD הוכח ככלי מועיל בכל שוקי המסחר. עם התפתחות הניתוח הממוחשב, ה-MACD הפך לכלי לא אמין ומסחר מבוסס על MACD מייצר כיום הסתברות גבוהה יותר להפסד מאשר לרווח. ברבות השנים התווספו ל-MACD תוספות מסוימות כגון ההיסטוגרמה של ה-MACD, אך הוא נותר אינדיקטור בפיגור אחר המאורעות. ביקורת מיוחדת עליו היא כישלונו להגיב על תנאי שוק תנודתיים.
מאז ההתמוטטות של שנת 2000 מרבית האסטרטגיות לא ממליצות על שימוש ב-MACD ככלי עיקרי של הניתוח אלא מאמינות שיש להשתמש בו ככלי מנטר בלבד. הוא מועד לשינויים המכונים "שיני מסור" ואם הסוחר לא זהיר הוא עשוי להפסיד הפסדים ניכרים, במיוחד אם העסקה היא עסקת מרג'ין או סחר באופציות. התקופות התקניות שהומלצו על ידי ג'רלד אפל בשנות ה-60 היו 12 ו-26 ימים.
עקום הפעולה נוצר על יד החלקה של הקו עם EMA נוסף, התקופה התקנית היא של 9 ימים.
ההפרש בין MACD לעקום הפעולה מחושב ומוצג לעיתים קרובות לא כקו, אלא כהיסטוגרמה. בנייה זו נעשתה על ידי תומאס אספריי בשנת 1986 והחישוב הוא:
בשרטוט המוצג בצד שמאל רואים את כל השלושה ביחד. הגרף העליון הוא המחירים. בתחתון יש את ה-MACD בצבע כחול ואת עקום הפעולה בצבע אדום. הקווים של ההיסטוגרמה הם הפער בין שניהם.
ניתן להתאים את הערכים 12,26,9 לערכים אחרים, רצויים. אפל ואחרים עשו ניסיונות עם אחרים שונים.
MACD הוא אינדיקטור עוקב מגמה ומיועד לזהות שינויי מגמה. ישנם שלושה סוגים של איתותי מסחר:
קו MACD חוצה את עקום הפעולה קו MACD חוצה את אפס הפער בין המחירים לבין רמות MACD
כלל הפעולה הרגיל הוא חציית עקום הפעולה. איתות הקנייה הוא כאשר MACD חוצה דרך עקום הפעולה, וכלל המכירה הוא כאשר הוא חוצה כלפי מטה את עקום הפעולה. חציות אלו עשויות להתרחש בתדירות גבוהה מדי, ויהיה צורך ליישם מבחנים נוספים.
ההיסטוגרמה מראה מתי מתבצעת חצייה. כאשר קו MACD חוצה דרך האפס על ההיסטוגרמה פירושו ש-MACD חצה את עקום הפעולה. ההיסטוגרמה מסייעת להמחיש כאשר שני הקווים נפגשים. שניהם יכולים לעלות אך להתקרב, כך שהיסטוגרמה יורדת מציעה שחצייה מתקרבת. חציית MACD כלפי מעלה דרך האפס מתפרשת כשוק פרי (נוטה לעליות), וכלפי מטה דרך האפס כדובית (נוטה לירידות).
החצייה היא פשוט הקו המקורי (EMA(12 חוצה כלפי מעלה דרך הקו האיטי יותר (EMA(26.
פער חיובי בין MACD ומחירים נוצר כאשר המחירים יורדים כלפי מטה לשפל חדש, אך ב-MACD לא נוצר שפל כזה. (הוא נשאר מעל לרמה בה היה בעבר כאשר המחירים הגיעו לשפל דומה). תופעה זו מתפרשת כ"פרית", אשר מציעה כי מגמת הירידות עשויה להסתיים. פער שלילי הוא אותה התופעה בעת עלייה: המחירים קובעים רמת שיא חדשה, אך MACD לא עולה לשיא חדש. תופעה זו מתפרשת כדובית.
פערים ניתן לפרש באופן דומה כמחיר ביחס להיסטוגרמה, כאשר רמות שיא של מחירים לא מאוששות על ידי רמות חדשות של ההיסטוגרמה. פערים ארוכים וחדים יותר (שיא בולט או שפל עמוק) נחשבים יותר משמעותיים מאשר תבניות רדודות.
מומלץ להתבונן ב-MACD בסקלה שבועית לפני בחינה על סקלה יומית כדי להימנע מסחר לטווח קצר בניגוד למגמה המשנית. ישנה גישה זהירה יותר לפיה יש לסנן את איתותי הקניה ולבצע קנייה רק אם ה-MACD פרץ מעל ל- (EMA(9 ונשאר מעליו לפחות במשך שלושה ימים. במקרה זה יתחיל איתות הקניה מסוף היום השלישי.
אלון גרבוז
אלון גרבוז (נולד ב-9 בספטמבר 1948) הוא איש תרבות ישראלי.
גרבוז ניהל את סינמטק תל אביב משך 40 שנה, כמעט מאז הקמתו ב-1973 ועד לפרישתו בספטמבר 2015 ערב יום הולדתו ה-67.
גרבוז נודע בתמיכתו הבלתי מסויגת בחופש הביטוי ובמיזמים קולנועיים שנויים במחלוקת. ב-2003 הקרין את הסרט מעורר המחלוקת "ג'נין ג'נין". ב-2008 הקרין את הסרט "שיטת השקשוקה", חרף איומים משפטיים מצד האחים עופר. ב-2015 הקרין את הסרט "אל סף הפחד", העוסק ביגאל עמיר.
ב-2011 זכה באות אביר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי
בשנת 2017 הוענק לו פרס למפעל חיים מטעם הפורום הדוקומנטרי בישראל.
המאבק בין ידיעות אחרונות לחדשות
המאבק בין "ידיעות אחרונות" ל"חדשות" הוא מהמאבקים הבולטים בתולדות העיתונות בישראל, שהחל במחצית שנות השמונים. ידיעות אחרונות, היה באותה התקופה העיתון הנפוץ במדינה. חדשות היה עיתון חדש שנכנס לזירה והביא עימו שינויים רבים לעולם העיתונות הישראלית, שינויים שאילצו את ידיעות אחרונות להשתנות ולבצע התאמות. המאבק הסתיים לאחר תשע שנים לאחר סגירתו של העיתון חדשות, בשל הפסדים כספיים גדולים שהסב לבעליו. השפעת המאבק והשינויים שיצר העיתון חדשות ממשיכים להשפיע על עולם העיתונות הישראלית שנים ארוכות אחרי שהעיתון נסגר.
רקע
כשהופיע הגיליון הראשון של "חדשות", ב-4 במרץ 1984, היה "ידיעות אחרונות" בשיא כוחו - "העיתון של המדינה". תפוצתו הייתה כ-500 אלף גיליונות בימי שישי ונמצאה בקו עלייה. המתחרה ההיסטורי, "מעריב", נחלש מאוד, ותפוצתו הלכה וירדה. חרף עוצמה זו, הופעתו של "חדשות" עוררה חששות לא מעטים ב"ידיעות אחרונות". בעיתון זכרו כי עשרים וחמש שנים קודם לכן היה "מעריב" העיתון הנפוץ במדינה, ו"ידיעות" השתרך אחריו במרחק גדול. החשש היה כי "חדשות" יעשה ל"ידיעות" מה ש"ידיעות" עשה בדור הקודם ל"מעריב".
אחד היסודות לחשש זה, היה הצלחתו של עמוס שוקן, המייסד והבעלים של "חדשות", ברשת שוקן - רשת המקומונים שהקים בסוף שנות ה-70. תחילה נועדו המקומונים לתת תשובה לבעיית המחיר הגואה של מודעות בעיתונות הארצית ובראשה "ידיעות אחרונות", שלא נתנו מענה הולם לבעל עסק שאינו בפריסה ארצית. המקומונים אפשרו פרסום מודעות מקומיות במחירים נמוכים. לאחר שהוקמו מקומונים בכל ישראל יכלה רשת שוקן להציע מודעות זולות ואפקטיביות גם למפרסמים ארציים.
מה שהחל כאיום מסחרי בתחום הפרסום הפך לאיום גם בתחום העיתונאי. קבוצה של אנשי תקשורת צעירים, בראשות יוסי קליין, הקימה את מקומון "כל העיר" הירושלמי שזכה להצלחה רבה. הצלחתו של מקומון "העיר" התל אביבי, בעריכתו של חנוך מרמרי, לא הייתה פחותה מזו של "כל העיר".
על בסיס הצלחה זו החליט עמוס שוקן להקים את "חדשות". בריאיון לירון לונדון אמר שוקן כי לא התכוון להוציא עיתון "צהוב", אבל עורך "חדשות", יוסי קליין, אמר בכנס של איגוד המפרסמים, במלאת שנה ל"חדשות", כי העיתון רצה לזנב ב"ידיעות" ולקחת ממנו את שכבת הקוראים מלמטה, ולכן ערך עיתון רעשני.
בתקופה שבה הופיע "חדשות" היה "ידיעות אחרונות" בשיא הצלחתו הפיננסית, אך היה שרוי במשבר בתחום המערכת. דור המייסדים של שנות ה-40 פרש ברובו לגמלאות או הלך לעולמו. דור הבונים הוותיקים של שנות השישים כבר היה מבוגר ועייף.
בשנות ה-70, כש"ידיעות אחרונות" החל לגבור על "מעריב" בתפוצתו, הוא גייס עיתונאים מאמצעי תקשורת אחרים, גיוס שהגדיל את הוצאות השכר של העיתון. משנות ה-80 ואילך החליטו דב יודקובסקי ונח מוזס שלא לקלוט עוד עובדים חדשים עקב העובדה שהעיתון זכה להצלחה רבה ולמעשה לא היו לו מתחרים.
תחילת המאבק
כשהופיע "חדשות", עם צוות של כותבים צעירים, בוגרי המקומונים של "רשת שוקן" וכן רבים מבוגרי גלי צה"ל, מצא עצמו "ידיעות אחרונות" במשבר. העיתון המשיך להצליח עקב קשריו עם מקורות האינפורמציה. אך הכיסוי החדשותי השוטף של האירועים הביטחוניים, הפליליים והכלכליים, היה ברמה נמוכה. גם בתחום הצילום, שהלך ותפס מקום מרכזי בכיסוי החדשותי, היה ל"חדשות" יתרון – תריסר צלמי פרילנסר צעירים שהועסקו על ידי העיתון היו מביאים תמונות סקופ. ל"ידיעות אחרונות" מנגד היו רק שני צלמים במשכורת מלאה. בירושלים הסתייע העיתון בשירות של סוכנות הצילומים "זום", שנתנה שירות גם לגורמים אחרים.
בנסיבות אלה החליט דב יודקובסקי להוציא את זאב גלילי מדסק החדשות ולמנות אותו ב-1 במאי 1985 לראש כתבים, במקומו של חיים צור, ראש כתבים ותיק שהיה במצב בריאותי רופף שהגביל את שעות עבודתו. חיים צור מונה לאומבודסמן של העיתון.
זמן קצר לפני הופעת הבכורה של "חדשות" יזם משה ורדי, שעמד בראש דסק החדשות ב"ידיעות אחרונות", פעולה שבאה לקדם את פני הרעה. ל"ידיעות אחרונות" נודע כי "חדשות" עומד להופיע כעיתון שכל עמודיו מודפסים בצבע. בכך הלך בעקבות היומון האמריקני USA Today, שאמור היה להיות עיתון מודפס המתחרה בטלוויזיה. ל"ידיעות אחרונות" לא הייתה אז מכונת דפוס המסוגלת להדפיס תמונות צבע על נייר עיתון רגיל, אך הייתה לו מכונה המסוגלת להדפיס תמונות צבע במוספים על נייר כרומו. ורדי הצליח להתאים את המכונה הזו להדפסה על נייר עיתון, וכך הופיע "ידיעות אחרונות" כשחלק מעמודיו מודפסים בצבע, והקדים בכך את "חדשות".
מנהלה
יודקובסקי נתן לגלילי יד חופשית לפעול לפי הבנתו, כדי להתחרות בעיתון החדש - סמכות כספית כמעט בלתי מוגבלת בקביעת גובה התשלום לכותבים ולצלמים, סמכות להעביר אנשים מתפקיד לתפקיד וכדומה. סמכות אחת לא ניתנה לגלילי: גיוס אנשים חדשים כעובדים קבועים. סמכות זו נמנעה מגלילי הן משיקולי תקציב והן משיקולים אסטרטגיים של יודקובסקי, שנטל על עצמו לגייס את הכישרונות הבולטים של "חדשות" ובכך לערער את היתרון העיקרי שלו.
במקביל גייס גלילי שורה של כתבים בתנאי פרילאנס מעיתונים אחרים – חלקם פעלו באורח סמוי.
חלוקה למחוזות
גלילי חילק את הארץ לארבעה מחוזות, שבראש כל אחד מהם הועמד עיתונאי שהיה אחראי להפעלת כל הכתבים והצלמים באזורו. בחיפה מונה אריה קיזל, כתב צעיר בן 22, שהובא מ"מעריב" לשמש ראש מערכת "ידיעות אחרונות" בחיפה והצפון. בבאר שבע מונתה כתבת צעירה, תמר טרבלסי, על כל אזור הדרום עד אילת. בירושלים מונה צבי קסלר, מן הוותיקים והבכירים בעובדי העיתון. בראש אזור תל אביב והמרכז עמד גלילי וצוות ההפקה שלו.
בכל אחד מן הסניפים הוקמה מערכת הפקה והאזנה מקבילה לזו של תל אביב, כשהפעילות בין הסניפים מתואמת במערכת הקשר וגם בתקשורת מחשבים פנימית שהתאפשרה מהרגע שבו עבר העיתון תהליך מחשוב.
הפעילות המתואמת בין הסניפים הניבה תוצאות רבות בתחום השגת סקופים, סיפורים ותמונות בלעדיות. היה לה יתרון מסוים על הפעלת כתבים ותיקים, מוכשרים ומנוסים ככל שיהיו, משום שכתב שטח האחראי לתחומו אינו שש לשתף פעולה עם חבריו למקצוע.
נוסף על כך גויסו שורה של צלמי עיתונות אשר החלו לעבוד באופן מלא ובלעדי עם "ידיעות אחרונות" ונתנו יתרון ממשי לעיתון. באזורים רחוקים כמו הצפון והדרום פריסה זו הוכיחה את עצמה בהשגת תמונות בלעדיות ובהגעה מהירה למקום ההתרחשות.
הפעילות המתואמת הזו הביאה לכך שגם לאחר מכן, עם קיומו של קורס העורכים שניהל זאב גלילי הגיעו מועמדים כמו שילה דה-בר ורון ירון לסטאז' בשטח כדי ללמוד על דרך עבודת העיתון. היה זה שנים רבות לפני שהשניים מונו להיות עורך העיתון וסגנו.
איתור כתובות
פותחה שיטה לאיתור מהיר של כתובתו של כל אדם, ובמקביל גם לאתר קרובי משפחה שלו. כך, למשל, כאשר נודע מעשהו של מרדכי ואנונו הגיעה מערכת ההפקה לתריסר קרובי משפחה (ובאמצעותם לידידים ומכרים) ובתוך שעות מעטות התקבל פרופיל מלא של האיש. לכל אירוע הגיעו הכתבים והצלמים יחד עם המשטרה ולעיתים לפניה. דוגמאות אחדות:
מידע פנימי
היו גם שיטות פעולה בדרכים הישנות והטובות אך במסגרת מרוכזת. בין היתר היה "גרון עמוק" במגן דוד אדום, שדיווח מיד על כל תאונה או פיגוע. כך הגיעה לעיתון הידיעה על פציעתו האנושה של המו"ל נח מוזס, מול בית "ידיעות אחרונות", לפני שמשפחתו ידעה על כך. אותו מקור דיווח על הפיגוע בראס בורקה שבסיני, שבו נרצחו שבעה ישראלים בידי חייל מצרי הלוקה בנפשו. הדבר היה במוצאי חג השבועות, והידיעה הגיעה כמה שעות לפני שהייתה ידועה במערכת הביטחון ובחדר המצב במשרד החוץ.
השגת סקופים
סקופ פירושו ידיעה שבה הקדים העיתון את האחרים או שאין לאחרים כלל, ו"ידיעות אחרונות" פעל כדי למנוע סקופים מהמתחרים.
הדבר מומחש בפרשת בריחתו של אסיר עולם הרצל אביטן, שהורשע בכמה מעשי רצח, בהם שני מעשי רצח בתוך הכלא. אביטן ברח מכלא באר שבע ביום שישי ונעלם. הוא התגלה רק ביום ראשון בבוקר על ידי מחסום משטרתי ביציאה מבאר שבע אך הצליח להימלט. הכתב בבאר שבע, צביקה אלוש, גילה שאביטן מצא מקלט במשך השבת בבית משפחה באר שבעית עליה השתלט באיומי אקדח. הכתב ראיין את המשפחה והוציא ממנה את סיפורה. כדי למנוע מאמצעי תקשורת אחרים להגיע אף הם לסקופ זה, הוצע למשפחה בילוי סוף-שבוע במלון בתל אביב. הם שמחו על ההצעה ובאו למלון, ורק למחרת התראיינו לאמצעי תקשורת אחרים.
אותה שיטה ננקטה כמה פעמים. המקרה הבולט ביותר היה בעניינו של עיזאת נאפסו, חייל צ'רקסי שישב בכלא שנים רבות על לא עוול בכפו עד שיצאה צדקתו לאור והוא שוחרר. כתב "חדשות", מנחם שיזף, היה עמו בקשר תקופה ממושכת ועמד לקבל ממנו סיפור בלעדי. "ידיעות אחרונות" שלח את ראש המערכת בחיפה והצפון אריה קיזל לכפר קמא, כפרו של נאפסו. שם הוא הביא ראיון בלעדי עם גרושתו של נאפסו וכן תמונות בלעדיות של החתונה של השניים אשר יום אחריה נעצר הקצין הצ'רקסי בביתו. מאוחר יותר הובא נאפסו עצמו לחדר במלון, ושם קיבל הצעה כספית גבוהה, שלא יכול היה לסרב לה.
השיטה האמורה הביאה סקופים מדי יום ביומו. לא חלף יום בלי סיפור או צילום בלעדי בכל התחומים. כך למשל הושגה תמונת הסקופ של היד ששלף ואנונו לעיני הצלמים (בה גילה את פרטי חטיפתו) הודות לכך שסביב בית המשפט הוצבו צלמים במספר גדול כל כך ששום אמצעי תקשורת אחר לא יכול היה להתחרות בה.
תמונת הסקופ של מנחם בגין היוצא מביתו לאחר הסתגרות של חודשים ארוכים הושגה על ידי כך שהוצב צלם משך כל אותה תקופה מול ביתו, 24 שעות ביממה, וברגע שיצא להלוויית אשתו קלטה אותו עדשת המצלמה.
מאבק הירושה ב"ידיעות אחרונות"
בעיצומו של המאבק ב"חדשות" ניחתה על "ידיעות אחרונות" מהלומה קשה. ב-6 באוקטובר 1985 נפצע נח מוזס פצעי מוות מפגיעת אוטובוס, כשניסה לחצות את הכביש מול המערכת. עם מותו הסתיימה תקופת הזהב של השותפות בין דב יודקובסקי לבין נח מוזס, שנמשכה 37 שנים והביאה את העיתון להצלחתו הגדולה.
יודקובסקי מונה לעורך העיתון. מינוי זה הביא לפרישת משה ורדי, במחאה על כך שלא מילאו, לדבריו, הבטחה שניתנה לו להתמנות למרכז המערכת במקומו של יודקובסקי. פרישתו הפתאומית של ורדי גרמה לזעזוע בעיקר בדסק החדשות, שוורדי עמד בראשו מאז לקה יודקובסקי בהתקף לב, משום שוורדי לא הכין יורש שימלא את מקומו.
את המושכות תפס דב עצמון, לשעבר המייסד ועורך מוסף הספורט של "ידיעות אחרונות", שהיה העיתונאי בעל הניסיון המגוון ביותר בעיתון. לאחר תקופת ביניים נכנס לתפקיד סמי גרינשפן ואחריו עמוס רגב.
באותה תקופה מינה יודקובסקי את "פורום המערכת", שעם חבריו נמנו זאב גלילי, דב עצמון, צבי קסלר ואדם ברוך, שהתכנס בקביעות בביתו של יודקובסקי לקביעת דרכו של העיתון.
פילוסופיה ניהולית
היתרון הבולט של "ידיעות אחרונות" על "חדשות" בכל התקופה היה התרבות הארגונית שהנהיגו יודקובסקי ומוזס בעיתון. לעובדים בידיעות הייתה קביעות, ועשרות שנים לא פוטר אפילו עובד אחד (כולל עובדים שנתפסו בפלילים). העיתון העניק לעובדיו גם מעין ביטוח רפואי ופיננסי.
הפילוסופיה הניהולית של "חדשות" הייתה הפוכה. זה היה העיתון הראשון בישראל שהעסיק אנשים בחוזים אישיים ולא על פי הסכם קיבוצי. נמנעה מהם הגנה של אגודת העיתונאים והיכולת להתארגן ולשבות. השכר של רוב העובדים (פרט לקבוצה נבחרת שבצמרת) היה נמוך. בתשע שנות קיומו עבדו בחדשות כ-800 עיתונאים. מספר זה מעיד על רמת תחלופה גבוהה אשר פגעה בארגון ובתפקודו.
פגיעה באתיקה
העסקת כתבים לא מנוסים הביאה לתופעות חמורות של פגיעה באתיקה. כך נהג אותו כתב שבא למשפחה בצפון הארץ שבתה נהרגה בתאונת דרכים והיא תרמה את אחד מאבריה להשתלה. הוא נטל מהמשפחה בטענות שווא את תמונת המנוח, והתמונה פורסמה בעמוד הראשון של "חדשות". בעקבות פרשה זו חוקקה הכנסת חוק האוסר פרסום זהות תורם איברים בלי הסכמת המשפחה.
הייתה כתבת שהועמדה לדין על זיוף שהעיד כאילו קצין משטרה ביטל דו"ח תנועה לקרוב משפחה של חבר הכנסת. הידיעה וצילום הדו"ח המזויף הופיעו בחדשות בלי שמישהו במערכת בדק את העניין מלכתחילה ומבלי שהסיקו מסקנות לגבי הכתבת.
נטישת הכתבים
בחלקים המגזיניים היו לעיתון הישגים לא מעטים ונחשפו בו הרבה כישרונות מבריקים, אך אלה לא יכלו לסרב להצעות שהוצעו להם לעבור ל"ידיעות". על עובדים אלה שערקו לעיתון המתחרה אמר עמוס שוקן לירון לונדון: "...דב יודקובסקי, עורך ידיעות, הזמין אותם לסוויטת המנהלים בעיתונו עם השטיח מקיר אל קיר, והם הלכו אליו... דב הוא איש אינטליגנטי מאוד שהתחיל את השיחה במחמאות לכתיבתו הנהדרת של המחוזר ואחר כך, אחרי שהחניף לאגו שלו, אמר את המשפט 'לא חשוב כמה אתה משתכר, אשלם לך כפליים, או פי שלושה או ארבעה'."
ואכן, אט אט עברו הכישרונות הגדולים של "חדשות" ל"ידיעות אחרונות": רונית ורדי, שוש מימון, אביבה שאבי, ולבסוף יגאל סרנה, שהיה מהבולטים בעיתונאי "חדשות". כשבאו ל"ידיעות" הם חשבו שנקראו להציל את העיתון. מה שלא ידעו הוא שיותר משיודקובסקי רצה אותם ל"ידיעות", רצה לגרוע אותם ממצבת העובדים של "חדשות".
סוף המאבק
כשנסגר "חדשות" הייתה תפוצתו היומית כמה עשרות אלפים, ו"ידיעות" עלה ל-600 אלף עותקים בימי שישי.
כשהופיע "חדשות" הוא נחשב לבשורה גדולה. תשע שנים לאחר מכן התברר כי זהו אחד הכישלונות הגדולים של התקשורת הישראלית, כישלון שעלה למו"ל שלו, עמוס שוקן, עשרות מיליוני דולרים והביא לשעבודו להלוואה של נוני מוזס לשנים רבות.
"חדשות", שנכנס לתקשורת הישראלית עם ציפיות רבות, נסגר בקול דממה דקה, אך ההשפעה שהותיר על עולם התקשורת היא רבה. בעקבותיו הלכו כל העיתונים והפכו את העיתונאים לעובדים בחוזים אישיים, שאינם מאורגנים בהסכם קיבוצי.
Thrak
Thrak הוא האלבום האחד-עשר של קינג קרימזון. המיני אלבום Vroom, כלל כמה שירים מהאלבום לפני צאתו של התקליט. האלבום הוקלט בהרכב של "דאבל טריו" של הלהקה. זהו האלבום הראשון בו השתתפו פאט מאסטלוטו וטריי גאן. זהו האלבום האחרון שבו השתתפו ביל ברופורד וטוני לוין.
תנ"ך כתר ירושלים
עיצוב הגופן
בשנת 1976, לאחר שהושלמה עבודת המחקר על כתר ארם צובא, פנתה האוניברסיטה העברית לנחום בן צבי, בעל בית דפוס ותיק בירושלים, בבקשה להדפיס צילום של הכתר. ב-1989, בעקבות פיתוח תוכנת מחשב מתאימה, הצליח בן צבי בשיתוף המעצב הגרפי צבי נרקיס, ליצור גופן הדומה לגופן היפה והאמנותי של הכתר, אך קרוב לגופנים המודרניים. וכך יצא לדרך פרויקט התנ"ך "כתר ירושלים" - עיצוב ספר תנ"ך זהה כמה שאפשר ל"כתר ארם צובא". הפרויקט התעכב כמה שנים בשל קשיים טכנולוגיים, ורק בשנת 1996 הצליח בן צבי להתגבר על הקשיים:
.
הנוסח
האוניברסיטה העברית מינתה את פרופסור יוסף עופר לפיקוח מדעי על הנוסח.
השתמשו בעקרונות מהדורתו של המומחה למסורה הרב מרדכי ברויאר, שהוציא שתי מהדורות תנ"ך המבוססות על כתר ארם צובא וכתבי יד הקרובים לו. המהדורה השנייה, שיצאה לאור בהוצאת חורב בשנת תשנ"ח (1998), מבוססת גם על כתב יד נוסף שנמצא, כתב יד למ מעטו של סופר כתב יד לנינגרד, ועל התנ"ך של ר' שלום שכנא ילין, חוקר מסורה מירושלים, שהגיה את נוסח התנ"ך מתוך הכתר עצמו כשביקר לשם כך בארם צובא (חַלַבּ). במהדורה זו שינו מנוסחתו של הרב ברויאר בכמה מקומות, בעיקר בתחום הגעיות, אך גם בענייני נוסח אחרים; נוסח האותיות עצמן שונה בארבעה מקומות (בנוסח זה השתמשה גם הוצאת חורב בהדפסה השנייה של התנ"ך בהוצאתה).
למהדורה נלווה גם ספר "הארות", המתעד את נוסח המקרא בכתר ירושלים ומקורותיו.
העימוד
כאמור, הושם דגש במהדורה זו לחקות גם את העימוד שבכתר וכתבי היד הקרובים לו, אך לא נצמדו אל הכתר לגמרי ושינו בכמה מקומות. אחד השינויים המרכזיים היה צורת הספרים השיריים (איוב, משלי, תהילים - ספרי אמ"ת), שבכתבי היד נהוג לכותבם בשני טורים. דבר זה יצר בעיות גרפיות נכבדות, ובמהדורת חורב ויתר הרב ברויאר בכלל על צורת כתיבה זו מפאת הקשיים הללו. במהדורת כתר ירושלים ננקטו כמה צעדים חדשניים ולא מקובלים (ביניהם הקטנת גודל הגופן בחלק מהשירות, וכן החלטה על שוליים רחבים בספרי אמ"ת), כדי שאפשר יהיה לחזור למנהג העתיק של כתיבה בשני טורים, בלי לחרוג מפיסוק הטעמים, נושא שהיה חשוב ביותר לרב ברויאר (אף כי בכתבי היד החלוקה לטורים איננה קשורה לפיסוק ואין היא אלא לנוי). משראה הרב ברויאר את התוצאה בעניין זה, שמח מאוד ואמר שאילו לא באה מהדורה זו אלא כדי לתקן דבר זה - דייה.
פנקו (צ'ילה)
פנקו (בספרדית: Penco) היא עיר צ'יליאנית בפרובינציה של קונספסיון, מחוז ביוביו השמיני (Región del Biobío). משמעות השם בשפת המפודונג היא "מימי פאומו" (Peumo).
היסטוריה
במהלך התקופה הקולוניאלית בהיסטוריה הצ'יליאנית שכנה העיר קונספסיון במיקומה הנוכחי של פנקו, על שפת האוקיינוס השקט.
בשנת 1687 הקים מושל צ'ילה חוסה דה גרו (Garró) את מבצר פלנצ'אדה (Fuerte la Planchada) על מנת להגן על העיר ונמלה. המבצר עמד בהתקפות שודדי ים אחדות בין השנים 1694 ו-1720. במהלך מלחמת העצמאות של צ'ילה שימש המבצר כבית כלא לתומכי העצמאות, ביניהם היה רמון פריירה (Ramón Freire).
במרוצת המאות ה-16 וה-18 הוחרבה העיר מספר פעמים בעקבות מספר רעידות אדמה וגלי צונאמי שעלו מן הים בעקבותיהן. לאחר רעידת האדמה וגל הצונאמי של שנת 1751 החליטו השלטונות הקולוניאלים על העברת העיר קונספסיון למיקומה הנוכחי בעמק המוצ'ה (Valle de la Mocha) על גדת נהר הביוביו. בו בעת נאסר על התיישבות במקום, ורק לאחר הסרתו בשנת 1840 הוקמה העיר פנקו הנוכחי.
העיר הנוכחית הוקמה בשנת 1842 כתוצאה מהגירה של כפריים בחפשם עבודה ותנאי מחיה משופרים, שכן באותה התקופה שפעה פנקו בדגה ומשאבים ימיים אחרים. כיום ניתן להבחין בפנקו בשני מרכזים נבדלים: פנקו עצמה ומרכז נוסף, קטן ממנה, הממוקם צפונית לה בקרבת הנמל ומפעל הזכוכית ושמו לירקן (Lirquén).
תושבי העיר פנקו נקראים "פנקונס" (pencones), ואילו תושבי העיר קונספסיון מכונים "פנקיסטאס" (penquistas), על שם מקורה ההיסטורי של העיר.
Timeout (מחשב)
במחשבים, לרבות בתקשורת מחשבים, timeout הוא מצב בו פרק זמן מסוים חלף מאז החלה מדידת שעון. השימוש במנגנוני timeout מתחלק לשתי גישות שונות:
הצורך ב- timeout בפרוטוקולי תקשורת
ערוצי תקשורת מעליהם פועלים פרוטוקולי תקשורת, לא יכולים להבטיח שמידע שנשלח מתחנה אחת, יגיע תקין, או יגיע בכלל לתחנת היעד. כמו כן רשתות תקשורת הן דינמיות, ובכל רגע תחנות יכולות להתנתק מהרשת (למשל עקב תקלה טכנית או אפילו כיבוי יזום של המחשב). כדי להתגבר על מכשולים אלו ולהעביר מידע באופן אמין, פרוטוקולים רבים נוהגים לאשר קבלת מידע תקין. אישור כזה מתבצע על פי רוב על ידי שליחה חזרה של אות אישור, שנקרא לרוב Ack. עם כל שליחה של חבילת מידע מתחנת מקור ליעד, תחנת המקור מתחילה למדוד את פרק הזמן שעבר מהשליחה. אם התקבל timeout לפני שהתקבל אישור על קבלתה - אזי תחנת המקור מניחה שהחבילה אבדה בדרך ליעד, או שנפגמה, ומבצעת שליחה חוזרת של אותה חבילה.
לעיתים קרובות פרק הזמן שמוקצה בפרוטוקולי תקשורת בטרם נקבע timeout הוא דינמי ונקבע באופן אוטומטי על ידי נתבים כדי להתאים עצמו לאופי הרשת. מהירות העברת מידע ברשת תקבע את אורך השעון. פרק זמן קצר מדי עלול לגרום לחבילות מידע להשלח שוב, למרות שאלו כן התקבלו כראוי ובכך לגרום לחוסר יעילות. פרק זמן ארוך מדי מהווה בזבוז זמן - שכן ניתן היה להבין שחבילות אבדו ולשלוח אותן מחדש מוקדם יותר.
ראו גם
Timeout
גוסטב נוימן
גוסטב ריכארד לודוויג נוימן (בגרמנית: Gustav Richard Ludwig Neumann; 15 בדצמבר 1838, גלייביץ – 16 בפברואר 1881, אלנבורג, מחוז ולאו, פרוסיה המזרחית) היה שחמטאי גרמני.
קריירה
נוימן הפסיד בדו-קרב בלייפציג ללואיס פאולסן +3 -5 =3 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) 1864. בשני דו-קרבות שקיים בפריז, בשנת 1867 ניצח את שמעון אברמוביץ וינוור ואת סלסו זופידה בתוצאה זהה +3 -0 =0. בדו-קרב נגד שמואל רוזנטל ניצח נוימן +12 -2 =8.
בין השנים 1864–1867 ייסד וערך נוימן, בצוותא עם אדולף אנדרסן, את העיתון Neue Berliner Schachzeitung.
לואיס פלדמן
לואיס הארי פלדמן (29 באוקטובר 1926 - 25 במרץ 2017) היה פרופסור אמריקאי ללימודים קלאסיים ולספרות. לימד ב"ישיבה יוניברסיטי" מאז 1955.
ביוגרפיה.
פלדמן קיבל את התואר הראשון שלו (בהצטיינות) מטריניטי קולג', הרטפורד, בשנת 1946 שלו ואת התואר שני בשנה שלאחר מכן. בשנת 1951 הוא קיבל תואר דוקטור בפילולוגיה מאוניברסיטת הרווארד עבור עבודת המחקר שלו על ההיסטוריוגרפיה אודות קיקרו. הוא חזר לטריניטי קולג' כעמית הוראה ובסופו של דבר שימש כמרצה לקלאסיקות. פלדמן החל ללמד ב"ישיבה יוניברסיטי" בתור מדריך ב-1955, והפך לעוזר פרופסור בשנת 1956, לפרופסור ב-1961 וב-1966 פרופסור מתמחה לספרות קלאסית. ב-1993 הוא מונה לפרופסור ב"ישיבה יוניברסיטי".
כחלק מהאקדמיה האמריקאית לחקר היהדות הוא קיבל מלגות ופרסים רבים. בתוך כך, מלגת קרן פורד (1951-1952), מלגת גוגנהיים (1963), מלגה מטעם קרן הזיכרון לתרבות יהודית (1969), וכן מענק מן האגודה האמריקאית לפילוסופיות (1972). הוא היה עמית בכיר במועצה האמריקאית למלומדות ב-1971, עמית במכון ללימודים מתקדמים ב-1994. וב-1981 הוא קיבל את פרס "מצוינות בהוראה לקלאסיקה". בנוסף, פלדמן נבחרה לנהל סמינרים במכללה למורים של הקרן הלאומית למדעי הרוח.
דעות וכתבים
פלדמן עסק במחקר של תחומים רבים. רוברט א. ואן Voorst התייחס לפלדמן כ"דיקן של המומחים ליוספוס", ופול אנג' מאייר התייחס לפלדמן כ "מדורג ראשון בהבנת יוספוס".
בתור היסטוריון, פלדמן עסקו בעיקר עם כתביו של יוסף בן מתתיהו, שלהם תפקיד בתוך מסגרת גדולה יותר של התרבות היהודית במהלך תקופת הבית השני. עבודתו של פלדמן על יוספוס נע בין דיונים על הדיוק ההיסטורי של יוסף בן מתתיהו לבין פרשנותו על המקרא. בסך הכל, פלדמן ראה ביוספוס בתור המפתח להבנת החיים היהודיים והאינטראקציות עם התרבות ההלניסטית במהלך העידן הגרקו-רומי. בנוסף לעבודתו על יוספוס, פלדמן פרסם מספר רב של עבודות על כתביו של פילון, כמו גם עבודות להתמודדות ישירה עם טבעו של החיים היהודיים בעת העתיקה.
מקסימיליאנו פריירה
ויקטוריו מקסימיליאנו "מקסי" פריירה פאאס (בספרדית: Victorio Maximiliano Pereira Páez; נולד ב-8 ביוני 1984) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדות המגן.
קריירה
פריירה התחיל את דרכו המקצועית בגיל 18 בקבוצה האורוגוואית דפנסור ספורטינג בעונת 2002/2003. הוא השתלב במהרה בקבוצה והפך לשחקן מרכזי בקבוצה לצד אלבארו רפאל גונסאלס והבקיע כ-16 שערים בעונת 2005/2006. בשנת 2007 הצטרף למועדון הכדורגל בנפיקה ליסבון, ביחד עם חברו לנבחרת אורוגוואי, כריסטיאן רודריגס.
בעונתו הראשונה בבנפיקה, שבה שיחק כקיצוני ימני, צצו בעיות רבות בעקבות האיטיות שלו. למרות זאת הוא הבקיע בשני משחקים, נגד בואבישטה בליגה ונגד מילאן בליגת האלופות, שער ברגל שמאל מחוץ לרחבה. בעונת 2008/2009, הפך למגן ימני, במקום נלסון מרקוס שעבר לריאל בטיס והפך לשחקן מרכזי בקמפיין של "הנשרים".
ב-15 ביולי חתם בפורטו הפורטוגזית.
משחקו הראשון של פריירה בנבחרת אורוגוואי, היה במשחק ידידות נגד מקסיקו ב-26 באוקטובר 2005. במהרה, הפך פריירה לשחקן הרכב קבוע וזומן לטורניר הקופה אמריקה ב-2007.
פריירה זומן לנבחרת אורוגוואי למונדיאל 2010 בדרום אפריקה ושיחק בכל המשחקים של הנבחרת במסגרת הטורניר. ברבע הגמר נגד גאנה, החטיא את אחת הבעיטות בדו-קרב בעיטות העונשין שבסוף המשחק. למרות זאת עלתה אורוגוואי לחצי הגמר, נגד הולנד, שם הבקיע פריירה את שערו הבינלאומי הראשון, בדקה ה-91 של המשחק, שלא מנע את הפסדה של אורוגוואי 3-2. הוא נכלל גם בסגל הנבחרת למונדיאל 2014.
מבצע חץ שחור
מבצע חץ שחור או פעולת עזה הוא פעולת תגמול שנערכה החל מ־28 בפברואר ועד ל־1 במרץ 1955 על ידי צה"ל ברצועת עזה, שהייתה באותה תקופה בשליטת מצרים.
הפעולה בוצעה על ידי כוחות של חטיבת הצנחנים (אז גדוד הצנחנים) בפיקודו של אריאל שרון. הפעולה התבצעה על פי הפקודה, אלא שבפועל התרחבה הרבה יותר. המצרים מנו 37 הרוגים ו־31 פצועים. לצה"ל היו שמונה הרוגים ושלושה־עשר פצועים. זו הייתה פעולת התגמול הגדולה הראשונה, ואחת הראשונות שהופנתה במפורש נגד חיילים. בניגוד לפעולות לפניה, פעולה זו פורסמה ברבים והיה ידוע איזו יחידה ביצעה אותה (אם כי צמרת צה"ל ניסתה למנוע את פרסום מספר ההרוגים).
שלושה ממשתתפי הפעולה קבלו את עיטור העוז לאחר שהוסב מצל"ש הרמטכ"ל: סעדיה אלקיים "סופאפו", שנהרג בפעולה, אהרן דוידי ועוזי עילם.
הרקע המידי למבצע
בפברואר 1955 גברה פעילות המודיעין המצרי באזור הרצועה. ב-23 בפברואר פעלה חוליה מצרית בעומק ישראל, חדרה למתקן ממשלתי ליד ראשון-לציון ולקחה משם מסמכים מסווגים. אנשי החוליה נתקלו ברוכב אופניים ליד רחובות והרגו אותו. בדרכה חזרה נתקלה החוליה בסיור של צה"ל, ואחד מאנשיה נהרג. בה בעת נמצאו על גופו של חייל מצרי, שנהרג בפעולה אחרת, דו"חות המודיעין שנאספו ברחבי הנגב על תנועת כלי רכב ישראליים. הייתה זו ראייה כפולה לפעילות המודיעין המצרי בתוך מדינת ישראל. שני האירועים האלה, אשר הותירו משקע כבד בציבור הישראלי, היו הסיבות המידיות למבצע. שר הביטחון, דוד בן-גוריון, והרמטכ"ל, משה דיין, החליטו לחדור למחנה צבאי ליד עזה, לפוצץ אותו ואת מכון המים ותחנת הרכבת שלידו. המבצע כלל הצבת מארבים וחיסול תגבורות מצריות. הייתה זאת פעולה מורכבת עם מספר יעדים שתוכננה על ידי אריק שרון, אהרן דוידי ומפקדי הפלוגות. גדוד 890 של הצנחנים, בפיקודו של שרון, התמחה בפעולות פשיטה וחדירה לשטחי אויב. ב-27 בפברואר 1955 קיבל הגדוד פקודת התראה לפשיטה על מספר יעדים ברצועת עזה.
מטרת הפעולה
בפקודת המבצע, שכונה "חץ שחור", הופיע ארבע משימות:
הכוחות שהשתתפו
כוח א' היה בפיקודו של סעדיה אלקיים (סופפו), עם כוחות משנה בפיקודם של הלל, עוזי עילם וטיבי שפירא. הכוח הורכב מלוחמי קורס מ"כים של פלוגה א', שהיו בעיקר בני משקים וקיבוצים, ואנשיה היו מיועדים לעבור קורס קצינים ולאייש את שלד הפיקוד של הצנחנים בעתיד. תפקיד הכוח היה לכבוש את המחנה, להרוס את המבנים ולחבל במתקני מכון המים שלידו.
כוח ב' היה כוח עתודה בפיקוד משה ינוקא, ותפקידו לאבטח את אזור החדירה לתוך המוצבים המצרים כדי למנוע הפתעות מן העורף.
כוח ג' בפיקוד שמעון כהנר (קצ'ה) כלל את מחלקת הסיור של הגדוד. תפקידה היה לחסום את כביש עזה-רפיח ולהשמיד כל תגבורת מצרית שתנסה להגיע למקום הפעולה מדרום. את הכח סגר דני מט שהצטרף לכח החסימה אך לא פיקד עליו. (כך ע"פ ספרו של קצ'ה "להיות אחד מרבים")
כוח ד', בפיקוד מוטה גור כלל את לוחמי פלוגה ד'. הכוח חולק ל-3 כוחות משנה, בפיקודם של לוי חופש, דן ליף (ליפשיץ) ועמוס רודנר. תפקיד הכוח היה לכבוש את תחנת הרכבת והמחנה שלידה.
כוח ה' היה בפיקודו של אברהם חלווה, רס"פ פלוגה ד'. תפקיד הכוח היה להקים חסימה צפונית, ולהשמיד כל תגבורת מצרית שתנסה להגיע למקום הפעולה מצפון, וכן לשמש עתודה למקרה הסתבכות. מחלקת ההדרכה במטכ"ל (מה"ד) צרפה למבצע את הקצינים מיכאל קרטן ודוד אלעזר (דדו).
מחנה הצבא
מחנה חיל המצב המצרי שעל-יד תחנת הרכבת של העיר עזה – מחנה קטן שאורכו 150 מטר ורוחבו 50 מטר, השוכן כקילומטר צפונית לעזה, ממערב לכביש שחיבר בשעתו את עזה עם אשקלון. בתצלומי אוויר שנמסרו למפקדת הגדוד נראו במחנה מספר צריפים, סככת מכונות, בסמוך לה מבנה דמוי מחסן וכן מספר אוהלים, רובם בחלקו הצפוני של המחנה. מסביב למחנה נמשכה גדר-תיל. הידיעות מסרו כי המחנה מואר בשעות הלילה.
מכון המים
מכון המים של העיר ניצב בעברו המזרחי של המחנה, סיפק מים למחנות הצבא וליישובים בסביבה ועל-פי הידיעות המוקדמות אף הוא מגודר. בתחומו נראו שלושה מבני אבן, כמה אוהלי סיירים וצריף. ממזרח למכון המים השתרע בית הקברות הצבאי הבריטי בעזה ומצפון לו היה נטוע פרדס גדול למדי.
הכוח המצרי
במחנה המצרי ישב על-פי הערכות כוח של החטיבה הפלסטינית בן שתי כיתות עד מחלקה. יחידותיה השונות ישבו בקו המוצבים בגזרה הצפונית של רצועת עזה. מפקדתה ישבה בח'אן יונס כשהיא מתוגברת על ידי פלוגה מ"חיל-הגמלים". חלק מפלוגה זו אייש מוצבים מול יד-מרדכי וזיקים, בקו הצפוני של הרצועה, וחלק שמר על המתקנים בתחנת הרכבת ובמכון המים. במוצבים שלאורך הגבול החזיקו כוחות בעוצמה מחלקתית, ובכל מוצב היה מקלע בינוני (מק"ב). בחמישה מוצבים שבגזרת הפשיטה, ממול לכפר עזה, החזיקו המצרים, לפי המידע שהיה בידי הגדוד, כוחות בעוצמה של שתי מחלקות, ארבע כיתות, שלושה מק"בים ותשעה מקלעים קלים.
ברווחים שבין המוצבים נהגו לסייר פטרולים קטנים, בזמנים לא קבועים. ידיעות נוספות מסרו, כי בעזה מוצבת פלוגה מן הגדוד השמיני, האחראי לגזרה הדרומית של הרצועה (מכיסופים דרומה). מיקומה של הפלוגה לא היה ברור ולא מן הנמנע כי חלק ממנה נמצא בגזרת הפעולה. כוחות ניכרים של צבא מצרים נמצאו רק בדרום הרצועה, בין נוסיראת ורפיח.
הפשיטה והמודיעין
גדוד 890 פתח באיסוף נתוני מודיעין על היעדים השונים, אך היה מוגבל משני טעמים: ראשית, מועד ביצוע המשימה לא היה ידוע: אי אפשר היה לתכנן את איסוף המידע באופן שהידיעות על כל יעד תהיינה עדכניות שעה שתתקבל פקודת המבצע. היה ברור, כי כאשר ייקבע היעד לפשיטה, יהיה צורך להשלים ולעדכן את הידיעות עליו, ממש בשעות האחרונות. שנית, נאסר על הגדוד לבצע סיורים מוקדמים בשטח, מחשש שיתגלו. הגבלות אלה אילצו את מפקדת הגדוד להסתפק, לפי שעה, באיסוף נתוני מודיעין כלליים על היעדים, מתוך המקורות שהיו לרשותה. ידיעות על השטח, שהיו למפקדי גדוד הצנחנים מפעולות וסיורים קודמים בגזרה, תצלומי אוויר – לאו דווקא מעודכנים – ומפות. ממחנה חיל המצב שליד תחנת הרכבת היה תרשים שנעשה עוד בימי הבריטים בשנת 1947.
המלצת המודיעין לבצע את הפריצה למחנה מצפון, הצד הדליל ביותר במבני מגורים, אושרה על דעת המג"ד. שיקול נוסף היה שהתקרבות למחנה מצפון בשטח פתוח יחסית, יאפשר הבחנה טובה בתוואי קרקע בולטים ויקל על ההתמצאות בחשכה. הצדדים האחרים נפסלו: הצד המזרחי – בית העלמין הצבאי הכביד על ההתקרבות, ומשום שלא היה רצוי לתקוף את מכון המים, הנמצא בצד זה, לפני תקיפת המחנה. הצד הדרומי והמערבי – בנויים בצפיפות והיוו את כיווני הגישה הסבירים של תגבורת מצרית אפשרית.
שיקולים אלה של כיוון הגישה הצביעו על הפרדס שמצפון למחנה כמתאים לעמדת הערכות ובסיס קדמי לכוחות המסתערים, וכן לעמדת פיקוד קדמית, וזאת הודות להיותו תוואי בולט הנוח לזיהוי, שטח סגור שמעניק מסתור, שבו גם מבני אבן המעניקים מחסה. תכונותיו אלה של הפרדס התאימו גם לצורכי התכנסות טובה לאחר ביצוע המשימה, וגם נקודת איסוף פצועים. הערכת המודיעין הייתה כי הכוח במחנה מוערך בשתי מחלקות, אך סביר להניח כי רק חלק קטן ממנו – בעיקר השומרים – יספיק להיכנס לפעולה. רוב האנשים בוודאי יהיו שקועים בשינה, וחלקם ייעדרו מטעמי חופשה.
חימוש הכוחות המג"ד אמד את הכוח הנדרש לפשיטה על המחנה במחלקה. החימוש האישי של הלוחמים היה תת-מקלע – הכלי המתאים ביותר ללוחמת לילה. הצורך להתגבר על מבני בטון ואבן הביא להכללת כלי נשק נ"ט לחדירת ביצורים. כמו כן, נקבעו לפי מבנה המתקנים המיועדים לפיצוץ כמויות חומרי הנפץ ומטעני הפריצה הדרושים להריסתם, וסוג המוקשים המתאים לחסימה. בהתחשב בתנאי הפעולה החליט המג"ד שלא להפעיל נשק גדודי, על אף ההיתר שניתן לעשות זאת. הערכת המצב של המג"ד, שנעשתה על בסיס נתוני המודיעין גרסה כי הכוח והאמצעים העומדים לרשותו מספיקים לביצוע המשימה, וכי יש בידיו די נתונים לקביעת כמויות התנועה המבצעית (תנ"ם) ומטעני הפריצה הדרושים לחדירה אל היעדים ולפיצוצם. על מנת שלא לסרבל את התוכנית ולהרבות בכוחות משנה, ואף על פי שהיו לו שלושה יעדים, החליט המג"ד לבנות כוחות משימה קטנים, שכל אחד מהם מתאים בהרכבו ובחימושו ליעדו. כוחות המשימה הורכבו מכיתות שמפקדיהן קצינים, ורוב אנשיהן בעלי דרגות אחרות. הגדוד כולו שאף להשתתף בהסתערות עצמה, אך לא ניתן היה להשביע את רצון הכול, בשל הצורך להקצות אנשים לכוחות המאבטחים ותפקידים אחרים.
"שני כוחות מסתערים" כיוון שגורם ההפתעה ושבירת רוח המגינים הייתה חשובה, קבע המג"ד כי יש לשאוף ששני היעדים – המחנה/מכון המים ותחנת הרכבת יותקפו בעת ובעונה אחת. עם זאת, בכל שלב של הקרב ניתן להפנות את הכוח שהוקצה לתחנת הרכבת אל המחנה כעתודה לכיבושו. בזאת, קיים את ההוראה כי יש להבטיח קודם כל את תקיפת המחנה כיעד ראשי. כיבוש מכון המים תוכנן כהמשך לכיבוש המחנה והוערך כקל יחסית.
פקודת המבצע ולוח הזמנים
פקודת המבצע הגיעה לגדוד בשעות לפני הצהריים של 27 בפברואר 1955, ונקבה את המחנה שליד תחנת הרכבת כיעד. הפשיטה הייתה אמורה להתבצע למחרת, כשהכוונה הייתה לחדור למחנה ולפוצץ את מתקניו. לפי הפקודה, בחיילים מצריים יש לפגוע אך ורק אם יפריעו לביצוע המשימה. הפשיטה תבוצע בלילה שבין 28 בפברואר ובין 1 במרץ. נאסר להשאיר פצועים בשטח.
עם קבלת הפקודה נכנס הגדוד לכוננות, והוחל בהכנות לפשיטה הלילית. בשעה 15:00 קיבלה מפקדת הגדוד תיק שטח ותיק מודיעין על היעדים, ובהם ידיעות מפורטות עליהם, שנמסר כי הן מעודכנות. מוטה גור סיפר כי "בעיצומם של האימונים נקראה המחלקה לחזור למחנה לקראת מבצע עזה. לקראת צהרי אותו יום, 28 בפברואר 1955, הושלמה התוכנית הגדודית: לתקוף בו-בלילה ולהשמיד את הכוחות המצריים במחנה תחנת-הרכבת של העיר עזה... הפעם הוחלט לשמור את מקום המבצע ומועד ביצועו בסוד מפני החיילים. הניסיון לימדנו את חשיבות הסודיות. הוחלט להעדיף סודיות על הכנות מוקדמות ממושכות".
על פי הערכת המג"ד, משך התנועה אל היעדים יהיה שלוש שעות ומשך טיהורם – בין חצי שעה לשעה. החבלה במתקנים וההתארגנות לחזרה יימשכו כשעה. המג"ד הקצה זמן רב יחסית לפעולות הטיהור והחבלה, ולהתארגנות מחדש שלאחריהן, משום שניסיונו של הגדוד במבצעים דומים הוכיח כי רצוי לפעול ביעד ללא חיפזון ולהחזיק בו זמן ניכר כדי שתהיה ללוחמים תחושת ביטחון עצמי ושליטה בנעשה, והם יבצעו את משימותיהם ביישוב הדעת ועל הצד הטוב ביותר. משך המסע חזרה הוערך בארבע שעות, מחמת עייפות הכוחות ונטל נשיאת הנפגעים. כיוון שהיום החל מחשיך סמוך ל-18:00, ניתן היה לצאת אל היעדים רק ב-18:30, כשמחשיך ממש. לפיכך נקבעה שעת ה-"ש" ל-22:00. החסימה תתמקם ב-"ש" פחות 30 ותישאר במקומה עד 02:00. גם משך מסעה אל מקום החסימה נאמד בשלוש שעות, לפיכך היה עליה לצאת, גם היא, סמוך ל-18:30. שעת היציאה הכתיבה את מועדי התנועות והפעולות הדרושות להכנת הכוח למבצע. פקודות הקבע לקרב הצטיינו בתכליתיותן וב"קיצורי דרך" בנהלים המקובלים לפני הקרב. גם בקיאותם של מפקד הפעולה ומפקדי המשנה שלו בשטח שבו יפעלו, חסכה זמן רב בשעת התדרוכים.
התנועה אל היעד
כבסיס ליציאה לפשיטה ולשיבה ממנה נבחר כפר עזה שנמצא בדיוק מול הפער שבין שני מוצבים מצריים. המרפאה בכפר עזה נבחרה כתחנת העזרה הראשונה של הכוח. הגישה מן הגבול אל הפרדס ומשם אל היעדים הצריכה חדירה דרך מערך המוצבים המצריים הצפוף. בין שניים מהמוצבים שמול כפר עזה הישראלי, היה לפי הידיעות רווח גדול מן הרגיל- כקילומטר וחצי עד שניים, הרווח הגדול ביותר בין המוצבים בקו המזרחי. ניתן היה להניח כי חדירה דרך רווח זה לא תתגלה אך החזרה דרך קו המוצבים, לאחר ביצוע המשימה, תיתקל באש מצרית, נוכח ההתראה שתינתן לכוחות המצריים בזמן הקרב על היעדים. שיקול זה העלה את האפשרות להגיע מגבולה הצפוני של הרצועה בה היו המוצבים מועטים ומרוחקים יותר מאשר בקו המזרחי. אולם החדירה והשיבה דרך קו המוצבים הצפוני הוצאה מכלל חשבון, בשל המסע הארוך שיחייב תמרון כזה, ובגלל הכפרים הגדולים בית לאהיא וג'באליה, על מחנות הפליטים שלהם, שעמדו בדרכו של הכוח הפושט מצפון. המעבר בין המוצבים אשר היה סיכוי גבוה שייחסם לאחר שתישמע המולת-הקרב חייב הקצאת כוח מיוחד שיחזיק את המעבר פתוח עד לאחר שיחזור דרכו הכוח הפושט.
היציאה לפעולה
בשעה 18:30 יצא טור הפושטים מכפר עזה לעבר הגבול, בראשו נע כוח א' שמשימתו הייתה כיבוש המחנה ומכון המים והריסתם. אחריו נע כוח ב' אשר משימתו הייתה כיבוש תחנת הרכבת. בהמשך נע כוח ג' שמשימתו הייתה לאבטח את אזור החדירה בין המוצבים המצריים. במאסף נע כוח ה' ששימש עתודה למפקד הפעולה, ואבטח את הבסיס הקדמי של הפשיטה, אשר יתמקם בבתים שבפינה הדרום-מערבית של הפרדס. באותה שעה יצא כוח ד' מקיבוץ בארי לעמדת החסימה במטרה לחסום תגבורות מצריות מדרום עזה.
הניווט התנהל ללא תקלות כאשר הכוח חצה את הגבול ללא אירועים והמשיך וחצה את ואדי-חליב, המתמשך במקביל לקו הגבול. סמוך לכביש העוקף את עזה ממזרח עצר הכוח למנוחה קצרה. לאחר שחצה הכוח את הכביש נשמעה קריאה בערבית ואחריה ירייה. כיתת החוד הסתערה מייד על מקור האש בירי ועלתה על עמדה חפורה ומכוסה, מעין מוצב קטן ללא גדר, בפינה הדרום מזרחית של פרדס ב'. בעמדה שכב חייל מצרי הרוג. חייל הרוג נוסף נתגלה במרחק כמה עשרות מטרים. חרף ההיתקלות במארב, אשר לאחריה הייתה צפויה התערבות המוצבים המצריים השכנים, לא נרשמה כל תגובה על קרב היריות הקצר.
אף על פי שסביר היה להניח שחיל המצב המצרי יתארגן לקדם את ההתקפה, וכוחותינו כבר לא ייהנו מיתרון ההפתעה, החליט מפקד הפעולה להמשיך במבצע ולהחיש את תנועת הכוח קדימה, כדי להניח למצרים שהות קצרה ככל האפשר להתארגנות. לא היה ספק שהמצרים הבחינו בהימצאות חיילי צה"ל בשטח והכניסו את כוחותיהם לכוננות.
הטעות בזיהוי המחנה
מפקד כוח א' יצא לבדו לגלות את המחנה. הוא גילה כי המחנה אכן מואר כפי שנמסר על ידי המודיעין הפיקודי. כמו כן זיהה "מאהל" – חמישה אוהלים וכמה "חושות" – מערבית מן המחנה. הגדר הצפונית של המחנה, דרכה אמור היה הכוח לעבור, לא נמצאה במקום שסומנה בו בתצלומי האוויר ואף לא דרומית לו. שורש הטעות לה נתפס מפקד כוח א'- ולא רק הוא - מקורו בהנחת המודיעין הפיקודי כי המחנה מואר. לפיכך, כל מקום המואר תאורה ביטחונית בסביבה נחשב למחנה, מה עוד שהמחנה עצמו היה שרוי בחשיכה. למעשה, המקום המואר שמצא מפקד כוח א' היה מכון המים, ובשל תאורתו נתחלף למפקד כוח א' במחנה, בעוד המחנה האמיתי, שממערב למכון, הפך ל"חמישה אוהלים וכמה חושות", שלא היה להם סימן וזכר בדו"ח המודיעין שקיבל הגדוד וכן לא נראו בתצלום האוויר. כאמור, הגדר הצפונית למחנה סומנה בטעות על ידי המודיעין במקום לא נכון, נמצאה עשרות מטרים דרומית משם.
הסתערות
מפקד הפעולה הורה לסגנו להתקדם לעבר "המאהל" עם כוח א' ועם כוח ב' ולהשהות את התקפת כוח ב' על תחנת-הרכבת, עד שיתבהר אם כוח א' מסוגל להתגבר לבדו על היעד העיקרי, או שיש לחלק את המשימה העיקרית לשני כוחות: כוח א' יסתער על המחנה המואר, ואילו כוח ב' יסתער על המאהל שממערבו. לבסוף, החליט הסגן להטיל על כוח א' להתקיף את המחנה דרך המאהל. מפקד כוח א' הסתער אפוא על המחנה המואר, שלא היה אלא מכון-המים, מרחק 60 מטר מן המחנה הצבאי. הוא הגיע אליו עוד טרם הגיע אל המאהל, שלא היה אלא המחנה האמיתי, כיוון שנע כלפיו אלכסונית ממסילת הברזל, אשר שימשה ציר התקדמות לשני הכוחות, ולא באיגוף ימני מלא.
שער מכון המים הסגור נפרץ במטען צינור והמכון וכל מתקניו נכבשו מול התנגדות של שלושה-ארבעה רובאים, שבאה מהעמדה בקרבת השער עצמו. ההתנגדות חוסלה במהירות בלוחמה פנים-אל-פנים. לכוח היו ארבעה נפגעים. בשעת ההסתערות על מכון-המים, כשחצה הכוח את הכביש, נתגלתה למפקד כוח א' הטעות בזיהוי היעד- שהרי המחנה חייב היה להימצא ממערב לכביש, והתברר כי "המאהל" שבמערב, שהחל לירות אש שהלכה וגברה, הוא-הוא המחנה. אולם עד שנתבררה הטעות נשלח כוח ב' להסתער על תחנת-הרכבת. סגן מפקד הפעולה הורה אפוא למפקד כוח א' לעזוב את שטח המכון לאחר שכבר החלו להחריבו, להצית את אוהליו, ולהסתער על המחנה שממערב לכביש.