cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'יימס גרפילד
בתור נשיא, החזיר גרפילד את סמכויות הנשיא בנוגע למינויים, חיזק את הצי האמריקני, ולחם בשחיתות במשרד הדואר, על אף כהונתו הקצרה. גרפילד מינה דיפלומטים ושופטים. הוא חיזק את כוחו כנשיא והתנגד למינויים פוליטיים, בעיקר לאלו שהוצעו בידי הסנאטור החזק בניו יורק, רוסקו קונקלינג. גרפילד פעל למען תיעוש החקלאות, הרחבת החינוך, וזכויות האזרח. הוא תמך ברפורמה בשירות הציבורי, שעברה בקונגרס בתקופת יורשו, צ'סטר ארתור. הוא מת לאחר 200 ימים בתפקיד, כשאת רובם בילה בין חיים למוות לאחר ההתנקשות בו. גרפילד זכור יותר בגלל ההתנקשות בו ולא בגלל תקופת נשיאותו, והיסטוריונים נמנעים לעיתים קרובות מלדרג אותו כנשיא בגלל תקופת כהונתו הקצרה.
ילדות
ג'יימס גרפילד נולד כבן הצעיר מבין חמישה ילדים ב-19 בנובמבר 1831, בבקתת עץ באוהיו באזור שאז היה חלק מעיירת אורנג'. כמו רבים שהתיישבו באזור, אבותיו היו מניו אינגלנד. ההגירה מערבה הייתה לחלק ממימוש "הייעוד הגלוי" שקרא להתיישבות אמריקאית מערבה במטרה להפיץ את מוסדות המדינה והתרבות האמריקאית מהאוקיינוס האטלנטי ועד השקט. עד תחילת המאה ה-19 האזור שבו גרה משפחת גרפילד בעיירת אורנג' היה חלק משמורה אינדיאנית. במקור היה ג'יימס גרפילד צאצא של מהגרים לאמריקה הבריטית מויילס בממלכת בריטניה הגדולה. אביו אברם גרפילד (על שמו הפרטי קרוי שמו השני של ג'יימס גרפילד) נולד בוורשסטר, ניו יורק, והגיע אל אוהיו כדי להתחתן עם חברתו מימי בית הספר. לאחר שגילה שהיא נשואה, הוא התחתן עם אחותה אלייזה, שנולדה בניו המפשייר. ג'יימס נקרא על שם אח גדול שמת בילדותו.
בסוף 1833, מת אברם גרפילד, ובנו גדל בעוני. ג'יימס היה הילד האהוב על אמו והם נשארו קרובים במשך שארית חייהם. אלייזה גרפילד נישאה מחדש ב-1842, אבל עזבה את בעלה השני במה שנחשב לגירושין שערורייתיים. בהיותו פעוט הצטרפה משפחת גרפילד אל כנסיית הצלוב. לקשר דתי זה של המשפחה הייתה חשיבות רבה על גרפילד בהמשך חייו. כשהוא עני ויתום מאב, היה גרפילד מושא ללעג מצד נערים בני גילו, ונותר רגיש לעלבונות כל ימי חייו. הוא עסק בקריאה מרובה. ב-1847, בגיל שש עשרה בלבד, עזב את ביתו. גרפילד לא מצא עבודה כספן והחליט לעבוד כמשיט ארבה. לאחר שישה שבועות, חלה ונאלץ לחזור הביתה. הוא הבטיח לאמו ללמוד בבית ספר במשך שנה. ב-1848 החל ללמוד.
חינוך, נישואין וראשית הקריירה
גרפילד למד בבית הספר העירוני בין 1848 ל-1850. הוא הצטיין כתלמיד והתעניין בעיקר בשפות ובתורת הנאום והחל להצטיין כנואם. כיוון שגם נשים למדו בבית הספר, נמשך גרפילד לתלמידה אחרת, לוקרישיה רודולף, איתה התחתן מאוחר יותר. הוא עבד כעוזר של נגר וכמורה כדי לממן את לימודיו. גרפילד נכח בכנסייה כדי לשמח את אמו, ובשנות התבגרותו חווה התעוררות דתית, והפך לנוצרי אדוק.
כשסיים ללמוד בבית הספר העירוני, עבד גרפילד במשך שנה בעבודות מזדמנות ובהוראה. בין השנים 1851 ו-1854 למד ב"מכון העתודה האקלקטי המערבי" (שלימים נקרא "קולג' חירם") בחירם שבאוהיו, בית ספר של כמרים. הוא התעניין בלימודי יוונית ובלטינית, עבד כשרת במקום, ואחר כך הפך למורה במכון. גם לוקרישיה נרשמה ללימודים במכון, וגרפילד היה המורה שלה ליוונית. גרפילד ידע לכתוב בשתי ידיו, והיה מסוגל לכתוב בידו האחת בלטינית, בזמן שכתב בידו האחרת ביוונית עתיקה. הוא גם היה מטיף והרוויח דולר אחד מזהב על כל דרשה שנשא. ב-1854, סיים את לימודיו והפך למורה במשרה מלאה. לאחר מכן עבר ללמוד בויליאמס קולג' בויליאמסטאון, מסצ'וסטס. במהלך לימודיו לימד את אמנות החיבור לתלמידים, משרה שבה עסק לפניו צ'סטר ארתור.
הוא סיים את לימודיו באוגוסט 1856 בהצטיינות.
כשחזר לאוהיו, הוא נחשב לבולט במיוחד בזכות התואר שהשיג. הוא שב ללמד כמורה לשפות קלאסיות במכון האקלקטי, וכעבור שנה התמנה למנהל המכון, תפקיד בו שימש עד שנת 1860. הוא לא חשב שהתפקיד ממצה את הפוטנציאל שלו. בעקבות ההתנגדות הקשה לעבדות שחווה במסצ'וסטס, החל לשקול לעסוק בפוליטיקה. ב-11 בנובמבר 1858 נשא גרפילד לאישה את לוקרישיה רודולף. לשניים נולדו שמונה ילדים, חמישה מהם הגיעו לבגרות, ואחד מהם - ג'יימס רודולף גרפילד - הלך בעקבות אביו לפוליטיקה ושימש כשר הפנים של ארצות הברית בזמן נשיאותו של תאודור רוזוולט. לאחר החתונה החל גרפילד ללמוד משפטים, והוסמך לעריכת דין ב-1861.
מנהיגי המפלגה הרפובליקנית באזור הזמינו אותו להיכנס לפוליטיקה. הוא נבחר להיות מועמדה של המפלגה למושב בסנאט המקומי, ושירת בו עד 1861. בתפקידו ניסה להעביר חוק לביצוע מדידות גאולוגיות באוהיו כדי לבחון את מקורות המינרלים של המדינה.
מלחמת האזרחים
לאחר היבחרו של אברהם לינקולן לנשיאות, הכריזו כמה מדינות דרומיות על פרישתן מהאיחוד ויצירת ממשלה חדשה, קונפדרציית המדינות של אמריקה. גרפילד קרא כמה טקסטים צבאיים כשחיכה להכרזת המלחמה, אותה החשיב למסע צלב כנגד מוסד העבדות. באפריל 1861, לאחר שהממשל הפדרלי סירב לפנות את חלק מהמוצבים הצבאיים בדרום, הפציצו המורדים את פורט סאמטר, אחד מהמוצבים הפדרליים האחרונים בדרום, וכך פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית. אף על פי שלא היה לו ניסיון צבאי, ידע גרפילד שעליו להתנדב לצבא האיחוד.
לבקשת המושל, ויתר גרפילד על גיוסו לצבא כדי להישאר במועצה המחוקקת, ועזר לגייס ולצייד מתנדבים באוהיו. לאחר פיזור המועצה, נאם גרפילד סדרת נאומים בצפון מזרח המדינה לעידוד הגיוס. לאחר טיול לאילינוי לצורך רכישת נשק, חזר לאוהיו, ובאוגוסט 1861, מונה כמפקד גדוד המתנדבים הרגלי ה-42 של אוהיו, בדרגת קולונל (אלוף-משנה). הגדוד היה קיים רק על הנייר, ולכן היה על גרפילד להשיג מתנדבים. הוא גייס שכנים ותלמידים לשעבר במהירות, ועזר לאימון הגדוד. בדצמבר, הוטל על גרפילד להביא את הגדוד שלו לקנטקי ולהצטרך לארמיית אוהיו, תחת פיקודו של הבריגדיר גנרל דון קרלוס ביואל.
פקודתו של ביואל
ביואל הטיל על גרפילד את משימת גירוש כוחות הדרום מזרחה מקנטקי בנובמבר 1861. תחת פיקודו של גרפילד הועמדה לצורך מבצע זה הבריגדה ה-18, ובדצמבר אותה שנה הוא יצא מקטלסבורג, קנטקי, כשלצידו רגימנטים הרגלים ה-40 וה-42 של אוהיו, ה-14 וה-22 של קנטקי, חיל הפרשים השני של מערב וירג'יניה ויחידת הפרשים של מקלפלין. הכוחות נתקלו בכוחות הדרום ליד פיינטסוויל, קנטקי ב-6 בינואר 1862, שהיו תחת פיקודו של בריגדיר גנרל המפרי מרשל. כוחותיו של גרפילד אילצו את כוחות הדרום לסגת עד למרחק של שני מייל מפרסטונבורג, קנטקי, על הדרך המוביל לוירג'יניה. גרפילד תקף שוב ב-9 בינואר, ושוב הביא לנסיגת הדרומיים בתום יום הקרב, אך הפעם בחר שלא לרדוף אחריהם, והעדיף לשוב עם כוחותיו לפרסטונבורג כדי לחדש את האספקה.
ניצחון זה הביא לקידומו של גרפילד לדרגת בריגדיר גנרל ב-11 בינואר, בגיל שלושים. לאחר נסיגת מרשל, פיקד גרפילד על כוח האיחוד היחידי במזרח קנטקי, והודיע על חנינה לכל אדם שינטוש את צבא הקונפדרציה ויחזור לביתו בנאמנות לאיחוד. לאחר מאבק קטן, הצליח גרפילד לטהר את האזור ממורדים ולגרום להם לסגת לוירג'יניה.
גרפילד פיקד על הבריגדה העשרים של ארמיית אוהיו, וב-1862 הצטרף אל מייג'ור גנרל יוליסס ס. גרנט וכוחותיו, כשהתקדמו בקורנית', מיסיסיפי. לפני שהגיע לשם, תקפו כוחות הקונפדרציה את צבאו של גרנט בהפתעה, והבריחו אותם. חייליו של גרפילד התקדמו במהירות והגיעו לעזור לגרנט למחרת היום, כדי לגרום למורדים לברוח. המקרה, שנודע כקרב שילה, היה הקרב הקטלני ביותר במלחמה באותה התקופה. גרפילד נחשף לאש אבל לא נפצע. לאחר מכן התקדם הצבא אל קורינת', כשהקונפדרציה נסוגה.
באותו הקיץ סבל גרפילד מצהבת וירד במשקלו. הוא נאלץ לחזור אל ביתו ואשתו החזירה אותו לקו הבריאות. כשהיה בביתו, חבריו פעלו כדי לנסות לעזור לו להיבחר לקונגרס מטעם הרפובליקנים, אף על פי שגרפילד סירב לעסוק בנושא. הוא חזר לצבא בסתיו והלך לוושינגטון כדי לחכות למשימה הבאה שלו. באותה התקופה נפוצו שמועות על רומן מחוץ לנישואין שכמעט הרס את נישואיו. גרפילד הצטרף לוועדה שבחנה את התנהלותו של פיץ ג'ון פורטר. הוא השתכנע באשמתו של פורטר והצביע יחד עם הגנרלים האחרים להרשיע אותו. המשפט נמשך בין נובמבר 1862 לינואר 1863, ובסופו, מונה גרפילד לראש המטה של ויליאם ס. רוסקרנס, מפקד צבא קמברלנד.
ראש המטה של רוסקרנס
בקרב עצמו, בין 19 ל-20 בספטמבר 1863, גרם בלבול בנוגע לפקודותיו של רוסקרנס לרווחים בשורות ולמחשבה שהאגף הימני אבד. רוסקרנס היה בטוח שהקרב אבוד וחזר להגן על צ'אטאנוגה. גרפילד האמין שהצבא שרד והצליח למצוא אותו. הצבא הוקף בידי צבאו של בראג, וגרפילד שלח מברק למזכיר המלחמה אדווין סטנטון, שדרשה תגבורת. לינקולן שלח עוד 20,000 חיילים בתוך תשעה ימים. בינתיים קודם גרנט למפקד צבאות המערב, והחליף את רוזקרנס בגנרל אחר. גרפילד קודם לדרגת מייג'ור גנרל אולם נאלץ להתפטר אחרי שנבחר לבית הנבחרים.
בחירות 1862 ומלחמת האזרחים
כששירת בצבא בתחילת 1862, ניסו חבריו של גרפילד לשכנע אותו לרוץ לקונגרס מטעם מחוזו, שהיה רפובליקני מובהק. הוא דאג שהוא לא יקבל מינוי טוב בצבא, ולכן ידע שריצה לקונגרס תשפר את מעמדו הפוליטי. העובדה שהקונגרס יתכנס רק בדצמבר 1863 (עד לאשרור התיקון העשרים לחוקה ב-1933, הקונגרס התכנס בדצמבר) היה מאפשר לו להמשיך לשרת בצבא. הוא סירב לנהל את מסע הבחירות, והשאיר ליועציו הפוליטיים את הזירה. הוא נבחר להיות המועמד הרפובליקני בספטמבר 1862, ובאוקטובר נבחר לקונגרס.
מעט לאחר מכן, נאלץ גרפילד להתייצב בפני מזכיר המלחמה סטנטון ולשוחח על עתידו הצבאי. גרפילד נפגש עם מזכיר האוצר סלמון צ'ייס שהתחבר איתו. שניהם הסכימו פוליטית למדיניות של האגף הרדיקלי במפלגה. כשנכנס לקונגרס בדצמבר 1863, כעס גרפילד על לינקולן שהקל על הדרום. הרדיקלים, בהובלת תדיאוס סטיבנס, רצו להחרים אדמות של מורדים, ולינקולן איים להטיל וטו על חוקים כאלו. גרפילד תמך בחקיקה כזאת, וברומזו אל המהפכה המהוללת באנגליה, רמז שלינקולן יסולק מתפקידו בגלל דחיית החוקים. גרפילד תמך בהצהרת האמנציפציה של לינקולן, אולם טען שהיה זה מקרה מוזר בהיסטוריה העולמית כש"עורך דין סוג ב' מאילינוי" היה זה שניסח את המילים ההיסטוריות.
גרפילד תמך בביטול העבדות, והאמין שמנהיגי המרד ויתרו על זכויותיהם החוקתיות. הוא תמך בהחרמת מטעים דרומיים ואף בהגליה ובהוצאה להורג של מנהיגי המרד כדי להבטיח את השמדת העבדות. גרפילד הרגיש שלקונגרס הייתה הסמכות להכריז איזו חקיקה הכרחית כדי להבטיח את הצדק לכל הנאמנים לאיחוד, ללא קשר לצבעם. גרפילד החל לתמוך בלינקולן יותר כשזה יצא נגד העבדות. בתחילת כהונתו, חלק על מפלגתו בכמה נושאים. הוא התנגד למענקים לצורך גיוס צבאי, כיוון שהיו עשירים שהשתמשו בכספם כדי להתחמק מגיוס. גרפילד, בתמיכת לינקולן, הצליח להעביר חוק חדש שהרחיב את הגיוס. לינקולן לא חשש מהשפעת הגיוס על סיכוייו להיבחר לכהונה שנייה: הוא האמין שיוכל לנצח במלחמה לפני תום כהונתו הראשונה.
בהשפעת צ'ייס, תמך גרפילד בהצמדת הדולר לתקן הזהב והתנגד לשטרות מנייר. הוא התנגד, אולם הבין את הצורך, בחוק שהשעה את התשלומים בזהב ובכסף במלחמת האזרחים. הוא תמך בחוק שהרחיב את סמכות הקונגרס בנושא שיקום הדרום, שעליו הטיל לינקולן וטו.
גרפילד התנגד להיבחרו מחדש של לינקולן, אולם אף מועמד אחר לא הצליח להתחרות מולו. גרפילד העדיף לתמוך בלינקולן על פני מועמד אחר. הוא ביקש שרוסקרנס יבחר לסגנו של לינקולן, אולם במקומו נבחר המושל הצבאי של טנסי, אנדרו ג'ונסון. לינקולן וגרפילד נבחרו מחדש. צ'ייס עזב את הקבינט ומונה לנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, והחל להתרחק מגרפילד.
גרפילד עסק בעריכת דין ב-1865 כדי לשפר את מצבו הכלכלי. הוא שהה בוול סטריט ביום בו נרצח לינקולן, ונאם נאום שבו טען שאלוהים עדיין שולט בעולם, ושהממשלה עודנה חיה. לאחר מותו של לינקולן שיבח יותר את לינקולן, וטען שהיה אחד מהשליטים הנבונים במדינה.
השיקום
גרפילד תמך בזכות הצבעה לשחורים כמו שתמך בביטול העבדות, אף על פי שהודה שסלד מהרעיון שהשחורים יהיו שווי ערך פוליטית ללבנים, והעובדה שתמך, כלינקולן, ביישוב השחורים באפריקה. הנשיא החדש ג'ונסון דרש שיקום מהיר לדרום במהלך החודשים עד לכינוס הקונגרס בדצמבר 1865. גרפילד תמך במדיניות הזאת כניסוי. ג'ונסון, שהיה חברו, רצה את תמיכתו של גרפילד, וגרפילד הניח שחילוקי הדעות בין הנשיא החדש לקונגרס אינם גדולים מדי. הקונגרס התכנס מחדש בדצמבר (לכעסו של ג'ונסון, ללא נציגים ממדינות הדרום) ביקש גרפילד תמיכה משאר חבריו, אף על פי שחשש שג'ונסון, הדמוקרט לשעבר, יאחד כוחות עם הדמוקרטים וישיג שליטה פוליטית אם יצטרף אליהם מחדש. גרפילד חזה משבר עוד לפני פברואר 1866, כשג'ונסון הטיל וטו על חוק לחידוש לשכת העבדים המשוחררים שנועדה לעזור לעבדים המשוחררים. באפריל, טען גרפילד שג'ונסון היה "מטורף או שיכור מאופיום".
גרפילד התנגד בתחילה להדחת ג'ונסון כשהקונגרס התכנס שוב בדצמבר 1866. אולם הוא כן תמך בחקיקה שתגביל את כוחותיו של ג'ונסון, כמו חוק הקביעות במשרד, שהגביל את ג'ונסון בפיטורי עובדים. גרפילד ייצג נאשם בבית המשפט באפריל 1868 ולכן לא יכול היה להצביע כשבית הנבחרים העמיד את ג'ונסון לדין, אולם נאם בתמיכה בתדיאוס סטיבנס ובמתנגדי ג'ונסון. כשג'ונסון זוכה בסנאט, גרפילד נדהם, והאשים את תוצאת המשפט בניהולו של נשיא בית המשפט העליון צ'ייס.
כשיוליסס ס. גרנט נבחר במקום ג'ונסון ב-1869, החליט גרפילד לנטוש את הרדיקלים (סטיבנס, מנהיגם, מת ב-1868). הוא תמך בתיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית ב-1870, ותמך בצירופה של ג'ורג'יה מחדש אל האיחוד. ב-1871 התנגד לחוק הקו קלוקס קלאן, בטענה שאמנם לא אהב את "הטרוריסטים הללו", אולם דאג בנוגע לכך שהחוק הסמיך את הנשיא להשעות את פקודת הביאס קורפוס.
מכסי מגן וכסף
במהלך הקריירה שלו, תמך גרפילד בתקן הזהב והתנגד להעלאת כמות הכסף בעזרת כסף מנייר, ולאחר מכן בעזרת הטבעה בלתי מוגבלת של מטבעות כסף. ב-1865, מונה לחבר בוועדת המיסים, והתמקד בנושאים כלכליים. הוא המשיך להתנגד לשטרות מנייר, וטען שכל מפלגה שתתמוך בהם תגרום לאסון נוראי. ב-1868 נאם במשך שעתיים בבית הנבחרים ותמך בחידוש הדרגתי של תשלום על כסף ועל זהב.
מכסי המגן הועלו לרמה גבוהה במלחמת האזרחים. לאחר מכן, תמך גרפילד במעבר לסחר חופשי, אף על פי שהרפובליקנים תמכו במכסי מגן גבוהים למען התעשייה האמריקנית. העימות עם מפלגתו גרם לכך שגרפילד הודח מוועדת המיסים ב-1867, ולמרות הרוב הרפובליקני בקונגרס עד ל-1875, הוא עצמו לא היה בוועדה באותה התקופה. הוא אמנם מונה ליושב ראש וועדת ההקצבות, אולם תמיד רצה להנהיג את וועדת המיסים. אחת מהסיבות שהוצא מהוועדה הייתה ההתנגדות של העורך הרפובליקני המשפיע, הוראס גרילי.
בספטמבר 1870, הוביל גרפילד, שהיה אז יושב ראש וועדת הבנקים, חקירה על הבהלה לזהב של 1869. הוועדה חקרה את השחיתות, אולם לא מצאה עבירות משמעותיות. גרפילד האשים את קיום השטרות במימון ספקולציה שהובילה לשערורייה.
גרפילד לא התלהב מהיבחרו מחדש של גרנט ב-1872, עד שהוראס גרילי, המועמד הדמוקרטי והרפובליקני-ליברלי, הפך לחלופה היחידה. גרפילד טען ש"גרנט לא כשיר להיות מועמד וגרילי לא כשיר להיבחר". גרנט וגרפילד נבחרו מחדש בקלות.
סקנדל קרדיט מובילייה, חוק משיכת השכר
סקנדל קרדיט מובילייה כלל שחיתות במימון מסילת יוניון פסיפיק שהושלמה ב-1869. מנהלי יוניון פסיפיק השתלטו על תאגיד קרדיט מובילייה בחשאי ואפשרו לו להקים את מסילת הרכבת. ההוצאות המנופחות שנרשמו בידי הארגון שולמו בעזרת כסף ממשלתי, ולארגון הותר לקנות ביטחונות ביוניון פסיפיק מתחת לערך השוק. קרדיט מובילייה השיגה רווחים גדולים וחילקה משכורות גבוהות. ההוצאות הגדולות הובילו להקצבה נוספת של הקונגרס. בנוסף, חבר קונגרס אחד היה ממנהלי קרדיט מובילייה, והציע לחבריו הזדמנות לקנות מניות.
הסיפור דלף ביולי 1872, במהלך מסע הבחירות. חלק מהנאשמים היו סגן הנשיא (ויושב ראש בית הנבחרים לשעבר) סקיילר קולפקס, סגנו החדש של גרנט, הסנאטור ממסצ'וסטס הנרי וילסון, יושב ראש בית הנבחרים ג'יימס בליין ממיין, וגרפילד. גרילי לא הצליח לנצל את השערורייה במסע הבחירות שלו. לאחר הבחירות, הקונגרס התכנס שוב, ובליין, שרצה לטהר את שמו, דרש חקירה. הראיות זיכו אותו. גרפילד טען ב-1872 שהוצעה לו מניה, אולם הוא סירב לה. גם מנהל החברה תמך בגרסתו של גרפילד, אולם טען שגרפילד הסכים לבסוף לקחת מניה באשראי, ושקיבל תשלום עליה בזכות הדיבידנדים של החברה. הסכסוך היה לגבי שלוש מאות דולר, שגרפילד טען שהיו הלוואה שהחזיר ולא דיבידנד.
אלו שכתבו על גרפילד לא ניסו לקשור אותו לשערורייה, וטענו שלא היה מושחת, אולם שכן קיבל דיבידנד מהחברה, ולא אמר את כל האמת. בעקבות המקרה עלו דרישות לפטר את גרפילד מוועדות כלכליות.
נושא נוסף שגרם לגרפילד צרות בניסיונו להיבחר מחדש ב-1874, היה "חוק משיכת השכר" ב-1873 שהעלה את שכר חברי הקונגרס בחמישים אחוז, וגם על שירותם מאז 1871. גרפילד היה אחראי להעברת החוק, ולבסוף העלאת המשכורת הייתה גבוהה יותר, למרות התנגדותו של גרפילד. כמעט חצי מחברי בית הנבחרים כבר ידעו שלא יבחרו לעוד כהונה ותמכו בחוק, אולם הציבור כעס על כך, ועל גרפילד, אף על פי שסירב לקבל את התוספת. הרפובליקנים איבדו שליטה על בית הנבחרים בפעם הראשונה מאז מלחמת האזרחים, וגרפילד זכה רק ל-57% מקולות הבוחרים (בדרך כלל השיג פי שניים או שלושה מיריביו הדמוקרטים).
מנהיג המיעוט, ממשל הייז
לאחר שהדמוקרטים השתלטו על בית הנבחרים ב-1875, גרפילד נאלץ לעזוב את וועדת ההקצבות. הדמוקרטים מינו את גרפילד כחבר רפובליקני בוועדת המיסים. רוב יריביו הובסו בבחירות של 1874, ובליין נבחר לסנאט, ולכן גרפילד הפך למנהיג המפלגה בבית הנבחרים ולאדם שכנראה יהפוך ליושב ראש הבית אם המפלגה תשיג שוב רוב.
בבחירות של 1876, תמך גרפילד בבליין, וניסה לתמוך בו בוועדה הרפובליקנית. כשהתברר לאחר שישה סיבובים שבליין לא ייבחר, בחרה הוועדה במושל אוהיו, רתרפורד הייז. אף על פי שגרפילד תמך בבליין, הוא שמר על יחסים טובים עם הייז ותמך בו. גרפילד קיווה לפרוש מפוליטיקה לאחר סיום כהונתו ולעסוק בעריכת דין, אולם למען מפלגתו, נבחר מחדש בקלות באוקטובר. למרות זאת, בנו הצעיר מת משעלת מעט לאחר מכן.
כשנראה היה שהייז הפסיד בבחירות חודש לאחר מכן לסמואל טילדן, פעלו הרפובליקנים להפיכת התוצאות במדינות דרומיות ששלטו בהן: קרוליינה הדרומית, לואיזיאנה ופלורידה. ניצחון של הייז בכל השלוש יאפשר לו לנצח בהפרש של אלקטור אחד. גרנט ביקש מגרפילד לשמש כ"משקיף נייטרלי" בלואיזיאנה. המשקיפים המליצו שהייז ינצח במדינה - גרפילד עצמו פסל קולות שלמים של טילדן. המושלים הרפובליקנים אימתו את ניצחונו של הייז, לכעסם של הדמוקרטים, שהמועצות המחוקקות שלהם פרסמו תוצאות שונות, ואיימו למנוע את ספירת האלקטורים. הקונגרס העביר חוק להקמת וועדה שתכריע מי מנצח. אף על פי שהתנגד לוועדה, בטענה שעל הקונגרס לספור את הקולות, מונה גרפילד אליה לקול מחאות הדמוקרטים שטענו שהיה מפלגתי מדי. הייז זכה לתמיכת שמונה חברי וועדה לעומת שבעה לטילדן. כחלק מעסקה עם הדמוקרטים, קיבל הייז את הנשיאות בתמורה להסגת הצבא מהדרום, וסיום תקופת השיקום.
אף על פי שהיה ברור שגרפילד יוכל להיבחר לסנאט לאחר התפטרותו של ג'ון שרמן כדי לכהן בתפקיד מזכיר האוצר, רצה הייז שגרפילד יעזור לו להגן על עצמו מפני הקונגרס. גרפילד, המחוקק הראשי של הנשיא, זכה לכבוד בזכות תפקידו. גרפילד פסק נגד חוק שדרש רכישת כמות גדולה של כסף בידי הממשלה והפיכתו למטבעות, והייז הטיל עליו וטו, שבוטל מאוחר יותר.
גרפילד רכש בית באוהיו באותה התקופה, ממנו ניהל את מסע הבחירות שלו. הייז רצה שגרפילד ינסה להתמודד לתפקיד המושל ב-1879, כחלק מתוכנית להביא אותו לבית הלבן. גרפילד העדיף להיבחר לסנאט, ועזר לרפובליקנים לנצח בבחירות לאספה הכללית של אוהיו. ג'ון שרמן, שרצה להיות נשיא, תמך בגרפילד, והוא נבחר לסנאט בינואר 1880, והיה אמור להתחיל לכהן ב-4 במרץ 1881.
קריירה משפטית ושאר פעילויות
גרפילד היה אחד משלושה עורכי דין שהגנו על צפוניים שתמכו בקונפדרציה. בית משפט צבאי שפט את הצפוניים למוות, אולם גרפילד טען שעליהם להישפט בפני בית משפט אזרחי. הצלחתו במשפט אפשרה לו להתפרסם כעורך דין מוצלח.
במהלך כהונתו הראשונה של גרנט, כשהרגיש לא מסופק מהשירות הציבורי, ניסה לעסוק בעריכת דין, אולם שיתוף פעולה עם עורך דין אחר לא עלה יפה. לאחר מותו של צ'ייס ב-1873, לא הצליח גרפילד לפעול למינויו של נוח סוויין לתפקיד נשיא בית המשפט העליון.
גרפילד חשב שמתן קרקעות לאיגודי הרכבת היה לא צודק. הוא התנגד לתאגידים מונופוליסטיים וגם לאיגודי עובדים. הוא תמך בהקמת השירות הציבורי של ארצות הברית שיפשט את הליך קבלת מועמדים לתפקיד ממשלתי. בנוסף הוא רצה לבטל את המערכת שבה עובדי ממשלה, בתמורה לתפקידם, נאלצו להעניק חלק ממשכורתם כתרומה פוליטית.
הוכחת גרפילד למשפט פיתגורס
ב-1876, גילה גרפילד כישרון מתמטי כשפיתח הוכחה בטרפז למשפט פיתגורס. גרפילד לא היה מתמטיקאי במקצועו ועדיין נהג להתמקצע בגאומטריה בזמנו הפרטי, תחום בו הוא מצא עניין רב. לפי ההוכחה, גרפילד הציג משולש ישר-זווית עם צלעות a, b ו-c, כאשר a ו-b ניצבים ו-c הוא היתר. גרפילד קבע משולש ישר-זווית נוסף, שווה ערך ל-a, b, c אך מהופך לו בתשעים מעלות, כך שצלע b של המשולש השני מייצרת קטע ישר מתמשך עם צלע a של המשולש הראשון, משמע שצלע b (משולש ראשון) וצלע a (משולש שני; הפוך), מקבילות אחת לשנייה. בין שני המשולשים נפגשים בקודקוד O, בין צלע a של משולש ראשון לצלע b של משולש שני וצלעות c (היתרים) של שניהם.
כדי למצוא את זווית DOE (E הזווית בין צלעות b ו-c במשולש הראשון ו-D הזווית בין הצלעות a ו-c במשולש השני) מציבים כי במשולש ישנה זווית ישרה (90 מעלות), זווית Θ וזווית 90-Θ (מכיוון שסכום זוויות המשולש 180 מעלות). לנוכח העובדה שנק' O יושבת על הקטע הישר בין שני המשולשים, נוצרת זווית בת 180 מעלות. מכיוון שהמשולשים הפוכים זה מזה ב-90 מעלות, זווית Θ-90 וזווית Θ שתיהן מופיעות על זווית O 180 מעלות. מכיוון ש-Θ ו-Θ-90 משלימות ל-90 מעלות, זווית DOE, שווה ל-90 מעלות בסך הכל לפי הורדה מזווית O. כעת נוצר משולש ישר-זווית נוסף: DOE.
כעת נמתח קטע בין זווית D ל-E ובכך נוצר טרפז. משוואת שטחו של הטרפז הנתון היא:. דרך נוספת לחשב את שטחו של הטרפז היא ליצור משוואת סכום שלושת המשולשים הנמצאים בתוכו ולחשב לפיה כך שעל כל מקרה תהיה התוצאה שווה למשוואת שטח הטרפז הרגילה. לפי משוואת סכום המשולשים ניתן לחשב את שטח הטרפז באופן הבא:. שתי המשוואות מובילות לאותה התוצאה ולכן:. להלן חישוב מלא של צמצום המשוואה:
המועמדות הרפובליקנית
הסנאטור רוסקו קונקלינג מניו יורק, שהיה מנהיג "סיעת האיתנים" (תומכי גרנט), הציע בתחילת הוועידה שהצירים יתחייבו לתמוך במועמד בבחירות. הצירים ממערב וירג'יניה סירבו לכך וקונקלינג ניסה לגרש אותם. גרפילד יצא להגנתם ונאם בזכותם. הקהל פנה כנגד קונקלינג שויתר על הניסיון. תומכי גרפילד התחזקו, והבינו שגרפילד הוא המועמד היחיד שיהיה מקובל על רוב הצירים.
לאחר נאומים לטובת מועמדים אחרים, נאם גרפילד בשם שרמן והציע את מועמדותו. הצירים עצמם לא רצו לתמוך בשרמן, וגרנט הוביל עם 304 קולות ואחריו בליין עם 284, כששרמן רק במקום השלישי עם 93 קולות בלבד. גרנט ובליין לא הצליחו להשיג את 379 הקולות הדרושים. לבסוף, הוחלט שמתנגדי גרנט יתמכו דווקא בגרפילד, שהשיג 50 קולות בסיבוב ה-35. גרפילד טען שהוא לא מתכוון לבגוד בשרמן, אולם המשלחת מאוהיו תמכה בו. בסיבוב הבא, תומכי שרמן ובליין תמכו בגרפילד, והוא השיג 399 קולות ואת המועמדות. תומכי גרנט נשארו נאמנים כלפיו והתנגדו לגרפילד. כדי לפייס אותם, גובה המכס לשעבר מניו יורק, צ'סטר ארתור, נבחר להיות סגנו של גרפילד.
מסע הבחירות
למרות ניסיונות הפיוס המפלגתיים, המתיחות במפלגה נשארה גם במהלך הבחירות, וגרפילד נפגש עם מנהיגי המפלגה בניו יורק. הוא שכנע אותם להתאחד מאחוריו, חזר אל אחוזתו שבמנטור והשאיר את מסע הבחירות לפעילים, כנהוג באותה התקופה. הדמוקרטים תמכו במייג'ור גנרל וינפילד סקוט הנקוק מפנסילבניה. הנקוק והדמוקרטים ציפו לנצח בדרום, והצפון נחשב להימור בטוח עבור הרפובליקנים. לכן רוב מסע הבחירות התמקד במדינות המתנדנדות, כמו ניו יורק ואינדיאנה.
לא היו הבדלים רבים בין הדמוקרטים והרפובליקנים, והרפובליקנים שוב ניסו לקשור את הדמוקרטים למלחמת האזרחים, ושאם הדמוקרטים ינצחו הם לא יכבדו את החיילים וישלמו לחיילי קונפדרציה. חמש עשרה שנים עברו מאז המלחמה, ושתי המפלגות העמידו לבחירה גנרלים מהצפון, כך שהאסטרטגיה לא עבדה. הרפובליקנים עברו להדגשת נושא מכסי המגן. המצע הדמוקרטי דרש "מכסים רק לשם הכנסה", והרפובליקנים טענו בפני הפועלים בצפון שהנקוק יפחית את מכסי המגן, ויפגע בעבודות שלהם. הנקוק ניסה להיות מתון בנוגע לכך וטען שמכס המגן הוא עניין מקומי. הצפון התאחד מאחורי גרפילד, שבהפרש צמוד של פחות מ-2,000 קולות מתוך 9 מיליון, ניצח. בחבר האלקטורים, השיג 214 קולות לעומת 155. עד היום לא נבחר אף נשיא מלבד גרפילד ישירות לאחר כהונה בבית הנבחרים.
קבינט וכניסה לתפקיד
מינויו של גרפילד לתפקיד ראש המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, תומאס למואל ג'יימס, היה יריב של קונקלינג. קונקלינג דרש שמקורביו יתמנו לתפקיד מזכיר האוצר. בתגובה, גרפילד מינה אויב של קונקלינג לתפקיד גובה המכס בניו יורק. המינוי נחשב למינוי יוקרתי במיוחד. קונקלינג ניסה להביא את ההצעה לאישור הסנאט, אולם גרפילד סירב לכך ואיים לבטל את כל המועמדים שלו לתפקידים פדרליים. קונקלינג התפטר, אולם המועצה המחוקקת של ניו יורק לא בחרה בו שוב. גרפילד הצליח לנצח במאבק מול הסנאט. לצערו של בליין, חזר גרפילד לנסות לפייס את המפלגה, ומינה כמה מחברי סיעת האיתנים לתפקידים.
רפורמות
גרפילד הנהיג את סיעת בני התערובת, שתמכה ברפורמה בשירות הציבורי שהנהיג הייז בדרום לאחר המלחמה. גרפילד האמין שמערכת המינויים הנוכחית פגעה במוסד הנשיאות. אישים שתמכו ברפורמה התאכזבו מכך שגרפילד ניסה לבצע רפורמה רק בתפקידים זוטרים, ומינה את חבריו לתפקידים בכירים, אולם תמכו בו בכל זאת.
השחיתות במשרד הדואר גם דרשה רפורמה. חקירה של הקונגרס מאפריל, 1880 חשפה שהיו במשרד גנבות של מיליוני דולרים ומכרזים מושחתים. הייז השהה את המכרזים בתגובה, וגרפילד דרש את התפטרות האחראי לכך. הוא דרש מג'יימס לבצע רפורמה מקיפה בשירות הדואר.
מדיניות חוץ ורפורמה בצי
כשנכנס לתפקידו, לא היה לגרפילד ניסיון רב במדיניות חוץ, אז הוא הסתמך על בליין. בליין תמך בפרוטקציוניזם בעבר, אולם הסכים עם גרפילד על קידום הסחר החופשי במערב. הם היו בטוחים שכך יוכלו למנוע מבריטניה אחיזה באמריקה הלטינית, ובאמצעות הגברת הייצוא לחזק את השגשוג האמריקני, שיקושר כך עם הרפובליקנים. גרפילד הסמיך את בליין לכנס ועידה אמריקנית ב-1882 כדי לפתור בעיות בין מדינות אמריקה הלטינית וליצור הסכמי סחר. בנוסף ניסה ליצור הסכם שיסיים את מלחמת האוקיינוס השקט בין פרו, צ'ילה ובוליביה. בליין ניסה למנוע מפרו לוותר על טריטוריות, אולם צ'ילה התנגדה לחזרה לסטטוס קוו לאחר שכבשה את לימה ב-1881. גרפילד ניסה להרחיב את ההשפעה האמריקנית, וביקש לכרות תעלה בפנמה ללא מעורבות בריטית ולהפחית את ההשפעה הבריטית בהוואי. בנוסף, חתם על הסכמי סחר עם קוריאה ומדגסקר. גרפילד שקל לחזק את כוחה הצבאי של ארצות הברית, וביקש ממזכיר הצי שלו לחזק את הצי. התוכניות הסתיימו לאחר ההתנקשות בגרפילד. תשע מדינות ביקשו להשתתף בוועידה האמריקנית, אולם לאחר התפטרותו של בליין, ארתור, יורשו של גרפילד, ביטל אותה (באוקטובר 1883 נפתרה מלחמת האוקיינוס השקט ללא התערבות אמריקנית). ארתור נקט ברפורמות מתונות יותר בצי.
מינויים לבית המשפט העליון
גרפילד מינה רק שופט אחד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, אישור מחודש למינוי של הייז מימיו האחרונים בתפקיד - תומאס סטנלי מתיוס שנכנס לתפקידו ב-1881.
ההתנקשות
ב-2 ביולי 1881 נורה גרפילד בידי צ'ארלס גיטו, עורך דין בן 40 וחבר המפלגה הרפובליקנית. ההתנקשות אירעה בשעה 9:30 בבוקר, פחות מארבעה חודשים לאחר שהושבע גרפילד לנשיאות, בעת ששהה בתחנת הרכבת של חברת "בולטימור והפוטומק" בוושינגטון, בדרכו לכנס מחזור של הקולג' בו למד, והיה מלווה במזכיר המדינה ג'יימס בליין ובשני בניו ג'יימס והארי. כשנעצר המתנקש הוא הצהיר "עשיתי את זה ואני רוצה להיעצר! ארתור הוא הנשיא עכשיו!". הצהרה זו העלתה לזמן קצר את החשד כי ארתור, שעמד בראש סיעה אופוזיציונית לגרפילד במפלגה הרפובליקנית, או תומכיו, עמדו מאחורי המעשה. למעשה, ביצע גיטו את ההתנקשות לאחר שנסיונותיו להתמנות לקונסול דיפלומטי בפריז (משרה שלא היו לו כל כישורים אליה) נכשלו, ולאור מחלת נפש ממנה סבל.כדור אחד פגע בכתפו של גרפילד ויצא דרך הגב, תוך שהוא מחמיץ עורק. הכדור השני נתקע בחזהו של גרפילד ורופאיו לא הצליחו למצוא אותו על מנת להוציאו. רופאים כיום סבורים כי הכדור נותר סמוך לריאה. בניסיון לגלות את מיקומו של הכדור פיתח אלכסנדר גרהם בל גלאי מתכות, אולם מסגרת המתכת של מיטתו של גרפילד גרמה למכשיר לתקלה. איש לא הצליח אז להסביר את התקלה, משום שמסגרות מיטות עשויות מתכת לא היו נפוצות, והקישור בין שני הגורמים לא נעשה.
גרפילד שכב במיטתו במשך מספר שבועות ומצבו החל להחמיר בשל הזיהום שהתפתח סביב הכדור, שהחליש את ליבו. 80 יום לאחר שנורה מת גרפילד מהתקף לב או ממפרצת בטחול, בעקבות הרעלת דם ודלקת סימפונות. שעת מותו הוכרזה כ-22:35, ביום שני 19 בספטמבר 1881, בדיוק חודשיים לפני יום הולדתו החמישים. במהלך גסיסתו הועבר גרפילד לעיירת החוף אלברון בניו ג'רזי, מתוך תקווה נואשת כי אוויר הים והשלווה יסייעו להחלמתו.
גרפילד נקבר בקבר ג'יימס גרפילד, מאוזוליאום שהוקם לזכרו בבית הקברות לייקוויו בקליבלנד, אוהיו. המצבה שעל קברו מעוטרת בתבליט מאבן טרה קוטה של הפסל קספר בוברל, ומתארת שלבים שונים בחייו. ב-1887 הוקמה אנדרטת ג'יימס גרפילד לזכרו בסמוך לגבעת הקפיטול.
משפטו של המתנקש
מרבית ההיסטוריונים והרופאים כיום סבורים כי מותו של גרפילד הוא תוצאה של רשלנות רפואית, וכי הנשיא המנוח היה יכול לשרוד את הפגיעה לו רופאיו היו מוכשרים יותר: בעת החיפוש אחר הקליע הנעלם החדירו רופאיו של גרפילד את אצבעותיהם לבית החזה שלו, ואחד מהם פגע במהלך הבדיקה בכבד שלו.
גיטו נמצא אשם ברציחתו של גרפילד, על אף שפרקליטיו ניסו לטעון להגנתו לאי שפיות. הוא התעקש כי הטיפול הרפואי הלקוי הוא שהרג את גרפילד, אך לא הצליח לשכנע את שופטיו לקבל טיעון זה כהגנה לגיטימית לחפותו. גיטו נידון למוות והוצא להורג בתלייה ב-30 ביוני 1882 בוושינגטון.
מורשתו
גרפילד נחשב לסיפור הצלחה אמריקני: ילד עני שהפך לנשיא ארצות הברית. לאחר שהיריבות בין הפלגים הרפובליקנים גוועה, גם הזיכרון של גרפילד גווע. האמריקנים חיפשו דמויות נערצות אחרות, שלא היו פוליטיקאים.
נשיאי "העידן המוזהב" נחשבו לנשיאים גרועים, שעזרו לבעלי ההון להתעשר. ביניהם היה גם גרפילד.
לעומת זאת, רבים אחרים טענו שבנשיאותו של גרפילד הייתה גלומה הבטחה שהסתיימה לאחר ההתנקשות בו. הוא חיזק את כוחו של הנשיא לעומת הסנאט.
אחת מההוכחות הרבות למשפט פיתגורס חוברה בידי גרפילד ונקראת על שמו.
הרפובליקה הסינית (1912–1949)
הרפובליקה הסינית שהתקיימה בין השנים 1912 ל-1949 שלטה בשטחים של סין היבשתית ובחלק מהזמן במונגוליה ובטאיוואן. הרפובליקה התפרקה לאחר הפסדה של המפלגה הלאומית הסינית (מוכרת גם בשם "מפלגת קוומינטנג") למפלגה הקומוניסטית הסינית במלחמת האזרחים הסינית - הקומוניסטים השתלטו על שטחי סין היבשתית והקימו את הרפובליקה העממית של סין בעוד הלאומנים ברחו לטאיוואן וקבעו בה את שלטונם.
היסטוריה
הרפובליקה הסינית הוקמה בשנת 1912 לאחר נפילת שושלת צ'ינג במהפכת שינהאי, שהחלה בהתקוממות ווצ'אנג. נשיאה הראשון של הרפובליקה היה סון יאט-סן. יאט-סן כיהן בתפקיד תקופה קצרה שלאחריה הוחלף על ידי יואן שה-קאי, שתפס את השלטון בתמיכת הצבא והקים מחדש את האימפריה לזמן קצר. מותו של שה-קאי ב-1916 יצר ואקום בהנהגת הרפובליקה והשלטון המרכזי בבירה בייג'ינג נחלש בהדרגה לטובת מספר מצומצם של קציני צבא בולטים שכל אחד מהם החל לשלוט על מחוזות שונים.
ב-1925 החלה מפלגת הקוומינטנג, שהוקמה ב-1912 בהנהגתו של סון יאט-סן, להקים ממשלה מתחרה בעיר הדרומית גואנגג'ואו. לאחר שכלכלתה של צפון הרפובליקה קרסה בהדרגה בין השנים 1927 ל-1928 בעקבות הטלת מיסים כבדים על התושבים על ידי השליטים המקומיים, החל צ'יאנג קאי שק, מצביא צבאי שהפך למנהיגה של מפלגת קוומינטנג, במערכה צבאית לאיחוד הרפובליקה תחת שלטון אחד. המערכה, שזכתה לשם "המשלחת הצפונית" ולה היו שותפים גם גורמים קומוניסטיים, הסתיימה בניצחונו של צ'יאנג ובאיחוד הרפובליקה תחת שלטונו. צ'יאנג קאי שק קבע את מושבה של ממשלתו בעיר נאנג'ינג וזמן קצר לאחר מכן ניתק את קשריו עם בעלי בריתו הקומוניסטים, סילק אותם ממפלגת קוומינטנג, וערך טבח בחברי המפלגה הקומוניסטית בשנחאי ובערים נוספות שבשליטתו.
במהלך שלטונו של צ'יאנג עברה הרפובליקה תהליכי מודרניזציה ותיעוש אולם במקביל סבלה מעימות פנימי מתמשך בין הצבא הסיני בראשותו לבין המפלגה הקומוניסטית הסינית, וממלחמה חיצונית כנגד האימפריה היפנית. בשנת 1937 פלשה יפן לתחומי סין (לאחר שקודם לכן השתלטה על שטח מנצ'וריה החל מ-1931), וכתוצאה מכך פרצה מלחמה בהיקף מלא (מלחמת סין–יפן השנייה) בין הרפובליקה הסינית לאימפריה היפנית, במהלכה השתלטה יפן על שטחים נרחבים בסין כולל מרבית אזורי החוף של המדינה. עובדה זו הביאה לכך שהרפובליקה איבדה את השליטה בכל ערי הנמל ולא יכלה לקבל אספקה בדרך הים. עם התקדמותם של היפנים לתוך שטחי הרפובליקה, עבר ממשלו של צ'יאנג מנאנג'ינג לעיר ווהאן ובהמשך לעיר צ'ונגצ'ינג. לאחר המתקפה על פרל הארבור וכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, הפכה מלחמת סין-יפן לחלק מהקונפליקט הכלל עולמי של מלחמת העולם השנייה. הפיכתה של ארצות הברית לבעלת בריתה של הרפובליקה הסינית במלחמתה נגד יפן הביאה לסלילת דרך בורמה ודרך לדו שאיפשרו לרפובליקה לקבל אספקה בדרך היבשה מארצות הברית. אף על פי כן, צבא סין הלאומנית ספג שורה של תבוסות במלחמתו נגד יפן ואיבד שטחים נוספים שעברו לשליטתה. במקביל למלחמה נגד יפן נמשכה "מלחמה קרה" בין הכוחות הלאומנים בראשות צ'אנג קאי שק לבין הכוחות הקומוניסטיים, שהשתלטו על חלקים נרחבים מצפון סין, וניהלו מלחמת גרילה כנגד הצבא היפני.
ב-1945 הסתיימה מלחמת העולם השנייה לאחר כניעת האימפריה היפנית לבעלות הברית. ברם, במקביל להתפתחות המלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות, התחדשו העימותים בין מפלגת קוומינטנג למפלגה הקומוניסטית הסינית. העימותים הידרדרו לכדי מלחמת אזרחים שהסתיימה ב-1949 בניצחונם של הקומוניסטים, ובהשתלטות הצבא הקומוניסטי על כל שטח סין היבשתית. חברי מפלגת קוומינטנג ותומכיהם ברחו מסין לאי טאיוואן והקימו בו ממשלה חדשה. אף על פי ששליטתה של מפלגת קוומינטנג בראשות צ'יאנג קאי שק הצטמצמה לאי טאיוואן ולאיים הסמוכים לו בלבד, המשיכו מדינות לא קומוניסטיות רבות להכיר בממשלתו של צ'יאנג כממשלה הלגיטימית של סין כולה עד שנות ה-70 של המאה ה-20.
ג'ינמן
ג'ינמן, (באנגלית: Kinmen בסינית: 金門縣) המכונה לחלופין Quemoy, היא קבוצת איים המהווה נפה במחוז פוג'יין של הרפובליקה של סין (טאיוואן), מול החוף הדרום-מזרחי של סין היבשתית, או הרפובליקה העממית של סין. קבוצת איים זו שוכנת במרחק של כ-10 קילומטרים מזרחית, מהעיר שיאמן במחוז פוג'יין שביבשת סין, במימיי מפרץ שיאמן. מאידך קבוצת איי ג'ינמן ממוקמת במרחק של כ-187 קילומטרים מערבית מקו החוף של האי טאיוואן שמעבר למיצר טאיוואן.
נפת ג'ינמן מורכב מהאי הגדול ג'ינמן ועוד מספר איים, כמו גם העיירה ווּצְ'יוֹ (באנגלית: Wuqiu ; בסינית: 烏坵鄕) הממוקמת על האי בעל אותו השם, הנמצא במרחק של 133 קילומטרים מצפון מזרח לשאר המחוז. ג'ינמן הוא אחד משני נפות המהווים את מחוז פוג'יין של הרפובליקה של טאיוואן, הנפה השנייה במחוז פוג'יין של טאיוואן, היא נפת לינצ'יאנג הכוללת את איי מטסו.
מיקומם האסטרטגי של איי ג'ינמן במצר טאיוואן הוביל לעימותים רבים בין טאיוואן לסין העממית, שעיצבו את השינויים הפוליטיים ביחסי טאיוואן-סין העממית. באוגוסט 1958, ג'ינמן הופצצה בכבדות על ידי צבא השחרור העממי במהלך משבר מיצר טאיוואן השני. הגבלות ההפלגה בין ג'ינמן לאי הראשי של טאיוואן הוסרו רק בשנת 1994 לאחר תום הממשל הצבאי בן עשרות שנים שהיה בג'ינמן. קו מעבורת ישיר לעיר שיאמן שבסין העממית, נחנך בינואר 2001.
הרפובליקה העממית של סין (PRC, סין ) טוענת שנפת ג'ינמן הוא חלק ממחוז פוג'יין של סין העממית ולא שייכת לטאיוואן. סין העממית רואה בעיירה ווצ'יו טריטוריה נפרדת מנפת ג'ינמן; לעומת זאת, טאיוואן (ROC) טוענת כי איי דאדנג ( או טאטנג) הם חלק מנפת ג'ינמן הטאיוואנית, אף על פי שהם למעשה נמצאים תחת שליטת סין העממית והם סופחו לעיר שיאמן וחוברו ליבשת בגשרים.
שמות
ג'ינמן (金門) פירושו 'שער הזהב'. השם תועד לראשונה בשנת 1387 כאשר הקיסר חונגוו מינה את ג'ו דקסינג לנהל את האי ולהגן עליו מפני התקפות של פיראטים. האיות "ג'ינמן" הוא שם שאומץ על ידי הדואר הקיסרי הסיני, כחלק משירות המכס הימי הסיני בראשותו של האירי רוברט הארט. הוא מבוסס על הגייה בניב המנדריני הדרומית. ניב זה מדובר בהרחבה במחוזות ג'יאנגסו ואנהוי, כולל העיר נאנג'ינג. משרד החוץ הטאיוואני משתמש בשם "ג'ינמן", בעוד שהמועצה לשמות גאוגרפיים של ארצות הברית נתנה את השם "אי קינמן-Kinmen Island".
Quemoy, הוא השם שניתן לאי באנגלית ובשפות אירופאיות אחרות. ייתכן שמקורו בתעתיק ספרדי או פורטוגזי של הגיית השם, Kim-mûi. זוהי הצורה הנפוצה ביותר של שם האיים באנגלית. לדוגמה, מאמרים ומחקרים העוסקים במשבר הראשון והשני במיצרי טייוואן (תקרית קווימוי ) והוויכוחים בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1960, כאשר האיים זכו לסיקור חדשותי בולט ברחבי העולם. כל הסקירות משתמשות בשם Quemoy. בנוסף, בשנת 2010 שמו של המכון הלאומי לטכנולוגיה בג'ינמן שונה ל- National Quemoy University. החוקר הסיני Kinmen Wei Jian-feng תומך בשימוש בשם Quemoy כדי לחבר טוב יותר את האי. שמו של האי ג'ינמן אומץ על ידי ממשלת טאיוואן בשנת 2009. Kimoi הוא איות שמקורו במערכת הדואר.
היסטוריה מוקדמת
בני אדם חיו בג'ינמן כבר לפני 8,000 שנים. בתקופת שלטונו של הקיסר יואן (317 לספירה) ופלישת "חמשת הברברים" לסין הביאה לבריחת שש משפחות מורחבות דרומה והן התיישבו באיי ג'ינמן, שנקראו אז ווג'ואו. מאוחר יותר מתיישבים נוספים התיישבו באיים בתקופת שושלת טאנג, ושינו את שם המקום מווג'ואו לג'ינמן.
הנסיך לו, משושלת מינג הדרומית, שהתנגד לכוחות הפולשים של שושלת צ'ינג ברח בשנת 1651 לג'ינמן, ובשנת 1663 ששושלת צ'ינג כבשה את איי ג'ינמן. בתקופת שושלת צ'ינג, אזור ג'ינמן היה חלק ממחוז טונג'אן.
הרפובליקה של סין
לאחר הקמת הרפובליקה של סין (ROC) ב-1912, ג'ינמן הפכה לחלק ממחוז פוג'יין. ב-1913, נפת ג'ינמן הפכה לחלק ממחוז סימינג. נפת ג'ינמן הוקמה בשנת 1914. בשנת 1928 עברה הנפה לניהול ישיר של ממשלת המחוז.
יפן כבשה את נפת ג'ינמן במהלך מלחמת סין-יפן השנייה מ-1937 עד 1945. בתקופה זו הועברה ממשלת המחוז לדאדנג.
לאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין (PRC) על ידי הקומוניסטים הסיניים באוקטובר 1949, הלאומנים הסינים (ROC) והקומוניסטים הסינים (PRC) טבעו לעצמם את איי נפת ג'ינמן. האיים דאדנג, שיאודנג וג'יאאויו נכבשו על ידי הסינים הקומוניסטים בין 9 באוקטובר ועד ב-15 באוקטובר, 1949. בעוד שהאיים הללו היו עדיין בשליטת הסינים הלאומנים ה-ROC. טענת הסינים הקומיניסטים הייתה שהאיים הם חלק בלתי נפרד מנפת דאדנג, שבעיר שיאמן, במחוז פוג'יין, סין.
ב-25 באוקטובר 1949, נחתו כוחות צבא השחרור העממי (PLA) באי ג'ינמן ליד ג'ונינגטו והחל קרב ג'נינגטו. כוחות ROC הגנו בהצלחה על האי ומנעו התקפה על טאיוואן.
עם פרוץ מלחמת קוריאה ב-1950, האדמירל בדימוס צ'ארלס מ. קוק ג'וניור, יועצו של הנשיא צ'יאנג קאי-שק, התנגד להסגת כוחות הרפובליקה הסינית (ROC-טאיוואן) מג'ינמן-Quemoy. ב-26 ביולי 1950, כוחות ROC באי דאדן (טאטן), שמנו בסך הכל 298 חיילים, הצליחו להדוף מתקפה של כוח של צבא השחרור העממי ה-PLA (של PRC) שמנה 700 חיילים שנחתו באי. הגנרל דאגלס מקארתור ואנשי צבא אמריקאים אחרים תמכו במאמצי ה-ROC להגן על האיים. כוחות צבא השחרור העממי ה-PLA הפגיזו בהרחבה את האי במהלך משבר מיצרי טאיוואן הראשון והשני בשנים 1954–1955 ו-1958 בהתאמה. בשנת 1954, ארצות הברית שקלה להגיב באמצעות נשק גרעיני נגד סין העממית הקומוניסטית (PRC). בשנת 1958, הגנרל נתן פאראגוט טווינינג ומפקדי המטות המשולבים האמריקאים היו בדעה שארצות הברית לא צריכה להתיר את אובדן האיים לקומוניסטים והמליצו לנשיא אייזנהאואר להשתמש בכל כוח הכרחי, כולל נשק אטומי כדי למנוע את ההשתלטות הקומוניסטית על האיים.
הביטוי "קוומוי ומאטסו " הפך לחלק מהשפה הפוליטית האמריקאית בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1960. במהלך העימותים הפוליטיים שלפני הבחירות, שני המועמדים, סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון והסנאטור ג'ון פ. קנדי, התחייבו להשתמש בכוחות אמריקאים במידת הצורך כדי להגן על טאיוואן (ROC) מפני פלישה של סין העממית הקומוניסטית, שארצות הברית לא הכירה בה כממשלה לגיטימית. אבל בעימות השני ב-7 באוקטובר 1960, שני המועמדים הציגו דעות שונות לגבי האם להשתמש בכוחות אמריקאים כדי להגן על העמדות הקדמיות של טאיוואן, קומוי ומאטסו. הסנאטור קנדי הצהיר שהאיים האלה נמצאים במרחק של 9 קילומטרים מחופי סין ועד 170 קילומטרים מחופי טאיוואן ועל כן הם בלתי ניתנים להגנה מבחינה אסטרטגית ולא היו חיוניים להגנת טאיוואן. סגן הנשיא ניקסון טען שמכיוון שקמוי ומאטסו היו ב"אזור החופש", אין למסור אותם לקומוניסטים כעניין עקרוני.
לאחר העימות השלישי בין המועמדים לנשיאות בארצות הברית, ב-13 באוקטובר 1960, יועציו של קנדי שוחחו עם שר החוץ הרטר ואמרו לו שקנדי מוכן לשנות את עמדתו בסוגיית קווימוי ומאטסו כדי לא לתת לקומוניסטים את הרושם שארצות הברית לא תעמוד מאוחדת כנגד התוקפנות שלהם. ניקסון הצביע על השינוי בעמדתו של קנדי, אך החליט לא ללחוץ על הנקודה בשל חשיבות תפקידה של ארצות הברית במצב המתוח. הסקרים של ניקסון בקרב הרפובליקנים והדמוקרטים הראו תמיכה גורפת בעמדתו בנושא.
איי ג'ינמן הוחזקו על ידי אנשי מילואים של הכוחות הצבאיים של לאומניים הסינים (ROC) מטאיוואן ואמריקאים עד שנת 1987. האיים הוחזרו לידי הממשלה האזרחית הטאיוואנית, באמצע שנות ה-90 של המאה העשרים. מאוחר יותר הותרה ההפלגה מאיי ג'ינמן לסין העממית וחזרה. ההפלגה הישירה בין סין העממית לג'ינמן נפתחה מחדש בינואר 2001 דבר שהביא לפיתוח תיירותי נרחב באיי ג'ינמן ובסין העממית. ההפלגה הישירה לסין העממית הושעתה בשנת 2003 כתוצאה מהתפרצות מגפת הסארס, אך מאז שמוגרה המגפה חודשו ההפלגות הישירות לסין העממית מאיי ג'ינמן.
אנשי עסקים טאיוואנים רבים משתמשים במעבר דרך ג'ינמן כדי להיכנס ליבשת הסינית. הם רואים בכך דרך זולה וקלה יותר להיכנס לסין מאשר להיכנס דרך הונג קונג. הכניסה לסין העממית מאיי ג'ינמן, התאפשרה בעקבות ביקורי אנשי מפלגות הקואליציה פאן-בלו ( Pan–Blue ) הטאיוונית, ב-2005 בסין העממית והניצחונות החקיקתיים של מפלגת קוומינטנג ה-KMT החברה בקואליציה. ב-2008, הם שהביאו להפשרת יחסי טאיוואן–סין. מאז ג'ינמן חווה פריחה כלכלית ניכרת כי אנשי עסקים סינים ותיירים מגיעים לאיי ג'ינמן ואנשי עסקים טאיוואנים מגיעים לשווקים העצומים של סין בדרך קלה באמצעות מעבורות סדירות הפועלות בין ג'ינמן והיבשת הסינית.
ב-30 ביוני 2014, האי דדן והאי ארדן הועברו מהצבא לאזרחים, המיוצגים על ידי ממשלת נפת ג'ינמן. מאז 1 בינואר 2015, תיירים מסין היבשתית יכלו להגיש בקשות לקבלת היתרי יציאה וכניסה עם הגעתם לג'ינמן. פריבילגיה זו חלה גם על איי פנגחו ומאטסו כאמצעי להגביר את התיירות באיים המרוחקים של טאיוואן.
ב-23 באוגוסט 2019, יום השנה השישים ואחד לתחילתו של משבר מיצרי טייוואן השני, הנשיא צאי אינג-ון ביקר במקדש חללי טאיוואשן (太武山忠烈祠) בהר Taiwu, בו הונחו פרחים ופזרו קטורת.
גאוגרפיה
נפת ג'ינמן מורכבת מאיים ואיונים רבים  שכוללים את: קבוצת איי ג'ינמן הכוללת 17 איים ו-9 עיירות. מתוכם 3 איים ו-2 עיירות שנמצאים בשליטת סין העממית. האי ג'ינמן הוא האי הראשי והוא מחולק ל-4 עיירות.
אקלים
קו הרוחב בו נמצאים איי ג'ינמן הוא מעט צפונית לאזור הטרופי. מבחינת האקלים, כל האיים בנפת ג'ינמן מושפעים מרוחות מכיוונים משתנים. ייתכנו הבדלים בעוצמת הרוח, ופיזור הגשמים והמשקעים אינו אחיד, אך אין הבדל משמעותי באקלים בין האזורים. החורפים חמים וגם הקיץ חם. הטמפרטורה הממוצעת בחודש ינואר היא מעל 12°C. הטמפרטורה הממוצעת ביולי ואוגוסט יכולה להגיע ל-28°C. לאורך השנים, כמות המשקעים השנתית בממוצע היא סביב כ-1,050 מ"מ. רוחות המונסון שולטות באזור בחורף ובקיץ.
גאולוגיה
איי ג'ינמן, בדומה ליבשת הסינית, הם סלעי גרניט מהתקופה הגאולוגית קרטיקון, בנוסף ישנן כמויות קטנות יותר של אבן חול מהתקופה הגאולוגית אאוקן - אוליגוקנית, בזלת מיוקנית וקונגלומרט מהתקופה הגאולוגית פליסטוקן - הולוקן, עובי המשקעים משתנה מ-150 מטרים במערב למספר מטרים בלבד, במזרח.
תרבות
תושבי ג'ינמן רואים את עצמם כג'ינמניים, (אנשי דרום פוג'יין), או סינים, אבל לא כל כך טאיוואנים. הם אכן מזדהים כאזרחי טאיוואן ה-ROC, אולם זהותם הסינית החזקה של תושבי ג'ינמן נרקמה בתקופת העימות הצבאי של הרפובליקה הסינית (טאיוואן) עם הרפובליקה העממית של סין (1949–1992) כאשר ג'ינמן הייתה תחת ממשל צבאי. בשנות ה-80, עם ירידה במיליטריזציה והפסקת הממשל הצבאי בטאיוואן, תנועת העצמאות של טאיוואן והמאמצים לדה-סיניזציה התחזקו בטאיוואן. עם זאת, בעיני תושבי ג'ינמן, ההתפתחויות הללו נתפסו בדאגה והייתה תחושה ש"טאיוואן לא הזדהתה לגמרי עם ג'ינמן". רבים חששו שעצמאות הטאיוואנים מסין תוביל לניתוק הקשר עם ג'ינמן. דאגות אלה ממלאות תפקיד חזק גם בפוליטיקה בג'ינמן. מבחינה חוקית, אנשי ג'ינמן אינם טאיוואנים ויש להם זהות ייחודית מזו של הטאיוואנים. "טאיווניזציה" נתפסת בעיני אנשי ג'ינמן כאיום על הזהות התרבותית של העם הג'ינמני.
ג'ינמן בולטת במספר מוצרים תרבותיים ייחודיים. בשל ההפגזות הנרחבות של צבא השחרור העממי בשנות ה-50 על איי ג'ינמן, ג'ינמן התפרסמה בסכינים העשויים מחלקי הפגזים הארטילריים שנורו עליה. אומנים מקומיים אספו כמויות גדולות של שאריות הפגזים וייצרו מהם סכינים באיכות גבוהה המבוקשים על ידי שפים בעולם. בג'ינמן מיוצר המשקה האלכוהולי המפורסם באזור ליקר Kinmen Kaoliang, אחוזי האלכוהול שבמשקה נעים בין 38 ל-63 אחוזי אלכוהול. הליקר מג'ינמן זוכה להערכה רבה על ידי הטאיוואנים. התמחויות קולינריות מקומיות אחרות כוללות אטריות (נודלס) ובשר חזיר או כבשים המוכן באופן מסורתי לאורך הדורות. המאכל נקרא ביף ג'רקי (בקווא).
בדומה לאיי ריוקיוס היפנים, גם ג'ינמן ידועה בפסלי האל שיזה (אל אריה-הרוח) (風獅爺).
שפה
רבים מתושבי נפת ג'ינמן מדברים הוקיאן ; הדיאלקט קוואנז'ו Quanzhou הוא השולט. רוב התושבים יגידו שהם מדברים ג'ינמנזית, כשהכוונה לשפת הוקיאן הטאיוואנית. תושבי העיירה ווצ'יו מדברים בשפת Pu-Xian Min, בניגוד להוקיאן בשאר ג'ינמן.
כלכלה
כלכלתה של ג'ינמן מבוססת בעיקר על תיירות ושירותים בשל קרבתה ליבשת סין.
תיירות
בגלל חשיבותם האסטרטגית והצבאית, הפיתוח באיים היה מוגבל. רק ב-2003, ג'ינמן נפתחה לתיירים מפוג'יין שבסין העממית. האי ג'ינמן (האי הראשי מבין איי ג'ינמן) מהווה יעד תיירותי פופולרי לסופי שבוע עבור הטאיוואנים. האי ידוע בכפרים השקטים שלו, בארכיטקטורה בסגנון הישן ובחופים שלו. קבוצות תיירים סיניות וטאיוואניות מבלות גם זמן קצר בסיורים באי תוך כדי ההמתנה בין לוחות הזמנים שבהם מגיעה המעבורת מסין העממית לטיסת ההמשך לטאיוואן ולהפך. שדה התעופה מהווה תחנת ביניים בין סין לטאיוואן. חלקים גדולים מהאי ג'ינמן מהווים את הפארק הלאומי ג'ינמן שבו נמצאים ביצורים ומבנים צבאיים מימי המלחמות, בתי מגורים היסטוריים ונופים טבעיים.
בשנת 2014 היה המספר הגבוה ביותר של נוסעים שנסעו במעבורת בין נמלי ג'ינמן ופוג'יין באותה שנה הגיעו לאי ג'ינמן כ־1.5 מיליון נוסעים. מאז 1 בינואר 2015, תיירים סינים מסין העממית לא נדרשו להגיש בקשות לויזה מראש לביקורים באיי ג'ינמן, פנגחו ומטסו. לחלופין, הם יכולים לבקש את הויזות עם ההגעה בעלות של NT$600 (דולר טאיווני חדש).
עד 2016, הוקמו שני פרויקטי תשתית להגברת התיירות באי המרכזי ג'ינמן. פרויקט אחד כלל הקמת מרכז קונגרסים, ועידות ותערוכות. הפרויקט השני כלל הקמת אתר נופש בדרגת חמישה כוכבים שהוקם על ידי מפתח הנכסים בעיר שיאמן, Wu Youhua, נשיא Xiamen Huatian Group. זו הייתה הפעם הראשונה שאינטרס סיני (מסין העממית) הורשה להשקיע במגזר המלונות בטאיוואן.
מוזיאונים
שלושה מוזיאוני קרבות הארטילריה כנגד איי ג'ינמן, מוזיאון הקרמיקה של ג'ינמן, מוזיאון המוקשים, מוזיאון תרבות העיירה Lieyu, ואחרים.
טֶבַע
אגם צ'י, אגם גוגאנג, פארק חוהו החוף, האי ג'יאנגונג, פארק החוף ג'ינצ'נג, הפארק הלאומי קינמן, אגם לינגשואי, מאגר טיאנפו, פארק ז'ונגג'נג.
מבנים היסטוריים
בית בסגנון מערבי ישן של ביישן, מנהרת הגנת החוף של צ'נגגונג, בית בסגנון מערבי צ'ן שי-יין, קולנוע ג'ינדונג, מגדל ג'וגאנג, כפר התרבות העממית של ג'ינמן, מגדלור ווצ'יו ומנהרת ג'יישאן ואחרים.
תעשייה
התעשייה בג'ינמן מפורסמת בייצור של ליקר קאוליאנג המזוקק מצמח הסורגום. תעשייה זו תופסת כ-75% משוק העבודה של נפת ג'ינמן. תעשיית הליקר מהווה את עמוד השדרה הכלכלי של הנפה. גם תעשיות מסורתיות אחרות מתקיימות באיים, החל מחקלאות, דיג וגידול בעלי חיים.
סחורה מיובאת
ג'ינמן מייבאת יותר סחורות מסין העממית מאשר מהאי טאיוואן כי עלות המוצרים הסינים נמוכה יותר כך גם עלות התובלה וזאת כתוצאה מהקרבה של הנפה ליבשת הסינית. במהלך הקמפיין לבחירת מושל המחוז בשנת 2014, כל המועמדים קנו את חומרי הקמפיין שיוצרו במחוזות היבשת, כגון גואנגדונג, ג'ג'יאנג ופוג'יאן במקום מהאי טאיוואן.
פוליטיקה
האי מצביע באופן עקבי עבור הקואומינטנג (KMT). עד תחילת שנות ה-90, תומכי עצמאות טאיוואן טענו שהם שוקלים למסור את ג'ינמן לסין העממית בכל משא ומתן. מאידך תושבי האיים התנגדו באופן נחרץ לצעדים שכאלה.
למפלגה הפרוגרסיבית הדמוקרטית הטאיוואנית יש נוכחות מינורית באיי ג'ינמן ובדרך כלל מפלגה זו אינה מציגה מועמדים לעמוד בבחירות המקומיות לראשות נפת ג'ינמן. עם זאת, המפלגה מעניקה מדי פעם תמיכה למועמדים ליברלים או שמאל-מרכז.
נפת ג'ינמן מיוצג על ידי מושב יחיד ברשות (בסינית "יואן" (院)) המחוקקת של טאיוואן. המושל המכהן של נפת ג'ינמן הוא Yang Cheng-wu (בסינית 楊鎮浯 ) מהקומינטנג.
עיירות
נפת ג'ינמן מחולקת לשלוש עיירות עירוניות ושלוש עיירות כפריות. העיירה ג'ינצ'נג היא בירת הנפה והעיירה בגדולה ביותר. ממשלת נפת ג'ינמן ומועצת המחוז ממוקמים בעיירה. בעיירה נמצא גם המשרד הראשי של השירותים המשותפים של איי Kinmen-Matsu. בנפת ג'ינמן יש הכי מעט עיירות כפריות מבין שאר המחוזות בטאיוואן.
ג'ינצ'נג וג'ינשה הן העיירות הגדולות מבין שש העיירות שבנפה. בסך הכל, ישנם בנפת ג'ינמן 37 כפרים.
יחסי מיצרים
במחלוקת הנוגעת למעמדה הבין-לאומי של טאיוואן, הרפובליקה העממית של סין (PRC) תובעת ללא הרף את שטחו של נפת ג'ינמן כחלק ממחוז פוג'יין שלה. סין טוענת שהאי ווצ'יו (אוקסאו) הוא חלק ממחוז שיויו. מאידך טאיוואן (הרפובליקה של סין) טוענת כי איי דאדנג (טאטנג) בנפת דאדנג, בנפת שיאנג'אן, שיאמן, פוג'יין שבסין העממית, הם חלק מנפת ג'ינמן.
חינוך
באוגוסט 2010 הוקמה האוניברסיטה הלאומית קווימוי על בסיס האיחוד של המכון הטכנולוגי הלאומי ג'ינמן והמחלקה למדעים יישומיים של קאושיונג שהוקמה ב-1997. האוניברסיטה ממוקמת בעיר ג'נינג. באיי הנפח נמצאים קמפוסים משניים של האוניברסיטה. מוסדות חינוך נוספים כוללים את התיכון הלאומי ג'ינמן ואת התיכון הלאומי החקלאי והתיכון המקצועי ג'ינמן. באיי ג'ינמן ישנם 24 חטיבות ביניים, בתי ספר יסודיים וגני ילדים.
ממשלת נפת ג'ינמן השקיעה מיליוני דולרים בחינוך. ממוצע ההשקעה בתלמיד עומדת על 20,000 דולר טאיוואני (NT$) לתלמיד. בבתי הספר בנפה לומדים גם תלמידים טאיוואנים שהוריהם אנשי עסקים במחוז פוג'יין שבסין העממית. ממשלת הנפה חותרת לעודד אוניברסיטאות באי טאיוואן ובסין היבשתית להקים סניפים במחוז, כמו גם למשוך סטודנטים מסין העממית שילמדו בג'ינמן.
חשמל
חברת החשמל ג'ינמן-פאוור נוסדה בשנת 1967 והקימה בהדרגה חמש תחנות כוח במחוז והייתה אחראית על אספקת החשמל לכל תושבי איי ג'ינמן. בעבר היא הסתמכה על סולר להפעלת הטורבינות של התחנות, שיצר עומס עלויות גבוה על קופת המחוז. מאז 1992, הממשלה המרכזית של טאיוואן ROC אישרה לחברת החשמל הממשלתית Taiwan Power Company (Taipower) לנהל את מערכות החשמל במחוז. כל המימון של הפרויקטים לפיתוח מערכות החשמל באיי ג'ינמן מומן על ידי Taipower. ביולי 1997, חברת ג'ינמן פאוור התאגדה רשמית ל-Taipower. בשנת 1999 נבנתה תחנת הכוח טשאן שהופעלה בדיזל וספקה חשמל לרשת ג'ינמן. לאחר הכנסת תחנת הכוח טשאן לפעולה שאר תחנות הכוח הקטנות יותר הפסיקו לפעול כדי להוזיל עלויות. במחוז מופעלת גם חוות הרוח בשם Jinmen Wind עם קיבולת ייצור של של 4 MW ומערכת פוטו -וולטאית בהספק של 9 MW.
כבל תקשורת תת-ימי
באוגוסט 2012 נפת ג'ינמן והעיר שיאמן שבסין העממית השיקו את כבל התקשורת התת-ימי הראשון בין שתי המדינות. הפרויקט יצא לדרך בשנת 1996 ובנייתו ארכה 16 שנים.
מערכת התקשורת מורכבת משני כבלים, האחד באורך 11 קילומטרים שיוצא מאגם טזו באי ג'ינמן ומגיע להר גואניין שליד העיר שיאמן שבסין העממית. הכבל השני באורך 9.7 קילומטרים היוצא מ-Guningtou שבאי ג'ינמן ומתחבר לאי דאדנג שבשליטת סין העממית. המערכת היא מערכת בעלת קיבולת שידור דו-צדדית של 90 Gbit/s, שתתרחב בעתיד על פי הביקוש.
אספקת מים
הביקוש היומי למים בג'ינמן עומד על 50,000 קוב (מטר מעוקב או טון מים) מים, המשמשים את משקי הבית, תעשיות ומגזרי חקלאות. עלות ייצור 1 קוב מים המיוצר בג'ינמן עולה כ-50–60 דולר טאיוואנים (NT$ ). העלות עולה ל-70 דולר במהלך חודשי הקיץ. במצב בצורת קיצוני, משלוח מים מהאי טאיוואן עשוי לעלות עד 200 דולר טאיוואנים לקוב מים. מכיוון שתושבי ג'ינמן משלמים רק 10 NT$ עבור כל קוב מים שהם צורכים, עלות אספקת המים הפכה לנטל כבד על ממשלת המחוז.
במשך עשרות שנים, ג'ינמן מתמודדת עם קשיים באספקת מים לתושביה בשל האגמים הרדודים שלה, היעדר גשמים ומגבלות גאוגרפיות אשר הופכות את בניית מאגרי המים וסכרים לבלתי אפשריים. כתוצאה מכך, ג'ינמן עושה שימוש יתר במי התהום, דבר שגרם לעליית מליחות המים והקרקע.
בתחילת ספטמבר 2013 הסכימה ממשלת סין העממית לספק לג'ינמן מים מהעיר ג'ינג'יאנג שבמחוז פוג'יין. הסכם אספקת המים נחתם רשמית ב-20 ביולי 2015 בג'ינמן בין מנהל מפעל המים של נפת ג'ינמן, Weng Wen-kuei (翁文貴) ויו"ר חברת המים של העיר ג'ינג'יאנג Fujian Water Supply Co, Zhu Jinliang (朱金良).
קו המים החל להזרים מים רשמית ב-5 באוגוסט 2018 בטקס שנערך הן בנפת ג'ינמן והן בעיר ג'ינג'יאנג שבסין העממית.