cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תומר קשטן
ביוגרפיה
בתחילת עונת 2009/2010 מונה קשטן למאמן הקבוצה הבוגרת של הפועל כפר סבא, והוביל את הקבוצה להשתתפות בפלייאוף העליון של הליגה הלאומית. את העונה סיימה הקבוצה במקום השלישי, ובמשחקי המבחן על העלייה לליגת העל הפסידה להפועל רמת גן. בעונה שלאחר מכן סיימה הקבוצה את העונה הסדירה במקום הראשון, אך לאחר הפלייאוף דורגה במקום השלישי וקשטן פוטר מתפקידו.
בהמשך דרכו אימן קשטן את הפועל הרצליה, הפועל רעננה ומכבי הרצליה, ובשנת 2014 מונה למאמן קבוצת הנוער של מכבי נתניה. בתחילת עונת 2015/2016 שימש כעוזר המאמן מוטי איוניר בעירוני קריית שמונה, ולאחר שאיוניר פוטר היה עוזרו של המאמן בני בן זקן. בנובמבר 2016 מונה קשטן למאמן הראשי של הקבוצה. במשחק הבכורה שלו ניצחה קבוצתו את מכבי תל אביב 1–0 ברבע גמר גביע הטוטו, ובתום העונה סיים את תפקידו. ב-26 בפברואר 2018 מונה למאמן הפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית עד תום העונה.
ב-30 בדצמבר 2018 מונה קשטן בשנית למאמן עירוני קריית שמונה, לאחר פיטוריו של חיים סילבס. מחזור אחד לפני תום העונה פוטר קשטן מתפקידו, לאחר שבראיון שהעניק ל"ידיעות אחרונות" מתח ביקורת על בעלי הקבוצה איזי שרצקי.
ב-13 באוקטובר 2019 מונה קשטן למאמן מועדון ספורט כפר קאסם מהליגה הלאומית. ב-14 בנובמבר 2020 פוטר מתפקידו לאחר רצף משחקים שלילי.
ב-30 בדצמבר 2020 מונה קשטן למאמן מכבי אחי נצרת ב-25 בפברואר 2022 פוטר מתפקידו לאחר רצף משחקים שלילי. ב-13 במרץ מונה למאמנה של הפועל עכו. ב-23 במאי סיים את תפקידו.
ב-2 באוקטובר 2022 מונה בפעם השנייה למאמנה של מ.ס. כפר קאסם.ב-28 באפריל 2023 פוטר מתפקידו.
ג'פוניזם
ג'פוניזם (צרפתית: Japonisme) הוא סגנון אמנותי אשר שיקף את המבט האירופאי על יפן. בסוף המאה ה-19 התעוררה בקרב אמנים מתחומים שונים התעניינות בתרבויות רחוקות ואקזוטיות, ביניהן מזרח אסיה. אמנים אלו ראו בתרבות היפנית מקור השראה בלתי-מחייב, ממנו שאבו מוטיבים ונושאים נפוצים או חיקו מבחינה צורנית, תוך שימוש בשפה המסורתית של האמנות המערבית. את המינוח "ג'פוניזם" טבע ג'ולס קלרטי בספרו "L'Art français" משנת 1872, וכן המינוח נודע בשל שימושו על ידי העיתונאי ומבקר האמנות הצרפתי פיליפ ברטי במאמרו "Japonisme III: La Renaissance littéraire et artistique", שפורסם בשנת 1876, כדי לתאר את השפעתן של האמנות, האופנה, האסתטיקה והעיצוב היפניים על המערב, ובפרט כהשראה אופנתית על אמנים אירופאים. חדירתן של השפעות אלה נבעה מחידוש המסחר עם יפן, עם פתיחתה למערב בשנת 1854, לאחר סגר שהחל בתקופת אדו ונמשך למעלה מ-200 שנים.
רקע היסטורי
בשנת 1854 נחתם הסכם קנגאווה בין יפן לארצות הברית, שאפשר עגינה של ספינות אמריקאיות ביפן ומסחר בין השתיים. לאחר מכן, חתמו על הסכמים דומים גם בריטניה, צרפת, הולנד ורוסיה, מה שהביא לפתיחת השווקים היפנים לסחר עם מדינות העולם. יפן השתמשה בפלטפורמה של תערוכות בינלאומיות ככלי לקידום האמנות והאֻמָּנוּת המקומיות. שתיים מהתערוכות אשר עיצבו את טעם הקהל היו "תערוכת המסחר העולמי באירופה" אשר התקיימה ב-1862 והתערוכה הבינלאומית "The Paris Exposition Universelle" שנערכה בשנת 1867 וכללה דוכן שהציג חפצי אמנות יפניים לקהל. בשנים שלאחר אותן תערוכות, מספר עצום של חפצי אמנות ומלאכת-יד הציפו את אירופה - אנגליה, צרפת והולנד בפרט. סחורות יפניות מבוקשות במיוחד היו מניפות, טקסטיל, פרטי פורצלן ושנהב, הדפסי עץ ופרגודים. חפצים אלה היו ידועים באירופה, אך נוצרו למטרות יצוא ונעשו בקומפוזיציות שונות לחלוטין. הייתה זו תחילתה של תקופה במהלכה נחשב כל דבר שזוהה עם יפן כאופנתי ונחשק. חנויות רבות החלו למכור הדפסי עץ מיובאים, פרטי לבוש מסורתיים דוגמת הקימונו, פסלונים ועתיקות. עד לשנות ה-80 של המאה ה-19, הפכו הפריטים היפניים לנחשקים לא רק בקרב האליטה האמנותית, אלא גם על ידי הציבור הרחב.
השפעות על אמנות המערב
האמנות היפנית חשפה בפני האמנים האירופאים פורמטים אמנותיים אשר היו זרים להם, כגון ציורי מניפות, פרגודים מתקפלים ומגילות נתלות, כמו גם מוסכמות אמנותיות בלתי-מוכרות, ביניהן אלכסונים דומיננטיים, שימוש בקווים אלגנטיים ופשוטים, תיאורים תמציתיים ומינימליסטיים, חירות קומפוזיציונאלית (אשר התבטאה, לדוגמה בקיטועים לא צפויים של גבולות הקומפוזיציה, נקודת מבט שאינה מהמרכז ומיקום נושא היצירה שלא במרכזה), השטחה, קווי מתאר בולטים (קונטור) וגישה גמישה יותר מזו המערבית המסתייגת מחלל ריק. בין האמנים היפניים המשפיעים במערב ניתן למנות את הוקוסאי, הירושיגה, אוטגווה קוניסדה וקיטגאווה אוטאמרו השפעה יפנית מחוץ לעולם האמנות הפלסטית ניכרה בעיקר בשירים, מחזות ואופרות שנוצרו במערב באותה תקופה, כגון: מאדאם בטרפליי ומאוחר יותר, על אדריכלים כגון פרנק לויד רייט ומעצבים כמו צ'ארלס רני מקינטוש. המשיכה והכמיהה ליפן התעצמה על רקע חיפושם של אמני המערב אחר מקורות השראה חדשים ומקוריים – כשבראשם עומדים הדפסי העץ (אוקיו-אה או "תמונות מהעולם הצף"). הסגנון הראשון אשר חב רבות להשפעה זו הוא האימפרסיוניזם - שהושפע מהשטיחות, הצבעים הרוויים, הקו המסוגנן והתמקדות בנושאים רווחים מהדפסי העץ כמו חיי לילה, נשים יפות, נופים וסצנות יומיומיות. לדוגמה, ניתן לזהות השפעות אלו אצל קלוד מונה (אשר ב-1876 תיאר את אשתו מחזיקה מניפה בעודה עטויה בקימונו), מארי קאסאט ואדגר דגה.
השפעתם של הדפסי העץ ניכרת גם בקומפוזיציות א-סימטריות, צבעים לוקאליים עזים, שימוש בקונטור בולט ומשיכות מכחול בסגנון המחקה קליגרפיה יפנית בזרם הפוסט-אימפרסיוניזם, ובפרט על האמנים הפריזאים פול גוגן, אנרי דה טולוז-לוטרק (שהושפע מהדפסים המתארים את תיאטרון הקבוקי ביצירת כרזות למופעים ומקומות בילוי שהפכו איקוניים) ופול סזאן. כמו כן, ההשפעה ניכרת גם ביצירותיהם של אמני תנועת הנאבי (או "הנביאים"– קבוצה פוסט-אימפרסיוניסטית) פייר בונאר ואדוארד ווילאר. ניתן למצוא באמנותו של האמן הפוסט-אימפרסיוניסטי וינסנט ואן-גוך מאפיינים ג'פוניסטיים רבים. האמן אסף רפרודוקציות זולות של הדפסי עץ יפניים, שיוצרו לשם יצוא למערב, ולחלקם אף יצר עיבודים מקוריים. ואן-גוך נמנה עם קבוצת הציירים שפקדו תדירות את גלריה בינג, בניהולו של סוחר האמנות זיגפריד בינג, אשר הציעה למכירה אלפי הדפסים מקוריים מיפן. רפרודוקציות של חלק מההדפסים הופיעו בכתב העת שפרסם כדי להפיץ את בשורת האמנות היפנית - מגזין “Le Japon Artistique”, שפורסם בצרפתית, אנגלית וגרמנית. בשנת 1887 יצר ואן-גוך הומאז' לשניים מהדפסי הנופים של הירושיגה, "גשר בגשם" ו"עץ שזיף פורח", וגם ליצירתו של קייסאי אייסן "הקורטיזאנה". ואן-גוך הוסיף לגרסאות שלו מסגרות ואיורים קליגרפיים ששאל מאיורים אחרים. באנגליה ההשפעה היפנית ניכרה באמנות דקורטיבית החל משנת 1862, בסגנון האנגלו-יפני.
ג'פונזרי
יצירות המסווגות כג'פונזרי מכילות אלמנטים יפניים, לרוב מועתקים ממקור שהאמן נחשף אליו – כמו פרטי לבוש, חפצי נוי, נושאים, מוטיבים עיטוריים וקליגרפיה, או קונבנציות אמנותיות אופייניות לאמנות היפנית, כמו שימוש בקרטושים, או במוסכמות אמנותיות נפוצות – כמו קומפוזיציה קטועה או כזו המחקה צורת "זיגזג". לעומת זאת, נוצרה מאוחר יותר קטגוריה נפרדת המכונה ג'פוניזם – סגנון אומנותי מערבי, בו קיימים הטמעה ויישום של עקרונות האמנות והעיצוב היפניים ביצירה בדרך מקורית ולא על ידי העתקה. מהות ההבדל היא שג'פונזרי כולל ציטוט גס של דמויות יפניות, בעוד שג'פוניזם הוא הפנמה של עקרונות אסתטיים כפי שפורשו על ידי אמנים באירופה. ההבחנה בין השניים לא תמיד נעשית, שכן יש בכך מעין "חלוקת ציונים" לאופן שימושם של האמנים באלמנטים היפניים, תוך התעלמות מהחופש האמנותי של האמן. כיום נהוג לכנות את ההשפעה היפנית על אמנות אירופה וארה״ב במאה ה-19 בכללה "ג'פוניזם", ואת יצירותיהם של האמנים אשר השכילו להפנים וליישם את עיקרי האמנות והאסתטיקה היפניים ולהשתמש בהם בצורה טבעית יותר לאמנות האירופאית, דוגמת אדגר דגה, כג'פוניזם. מקרים של העתקה בולטת של אלמנטים יפניים ללא הפנמה שלהם, הם ביטוי של ג'פונזרי.
ביקורת על הסגנון
ניתן לבקר את הג'פוניזם בראי תאוריית האוריינטליזם של אדוארד סעיד, שהוצגה בספר בשם זה משנת 1978. הג'פוניזם נושא דמיון לזרם האוריינטליזם באומנות: גם הוא מציג דימויים לכאורה-מאפיינים של תרבויות זרות בעולם, דרך נקודת המבט המערבית, הלוקה בפטרונות כלפיה, וכתוצאה מכך נוטה לתארה בדרך לא-מדויקת, המעידה בסופו של דבר יותר על הצד המתאר מאשר על הצד המתואר לכאורה. לפי סעיד, המערב מכליל ומציג תרבויות רחוקות ממנו כפרימיטיביות וסטטיות, כניגוד לתפיסת החברה המערבית כנאורה, מפותחת ועליונה עליהן. כמו נושאי התיאור האוריינטליסטיים באמנות המאה ה-19, אקזוטיקה באמנות הדקורטיבית ועיצוב הפנים קושרו עם פנטזיות השפע וההדר הברברי ועם התפיסה לפיה תרבות המזרח נעלה מבחינה מוסרית וטהורה מן המערב, היות שהיא לא "הושחתה" על ידי הקפיטליזם התעשייתי.
הון סן
ב-26 ביולי 2023 הוא הודיע על כוונתו לפרוש מתפקידו ולהעביר את השלטון לבנו הבכור, הון מאנט.
ביוגרפיה
הון סן נולד בשנת 1952 בשם הון בונאל או הו נאל ביישוב Peam Koh Sna בנפת סטאונג טרנג שבמחוז קמופנג קאם הילד השלישי מבין שישה של משפחת איכרים. האב הון ניאנג היה בצעירותו נזיר בוואט מקומי לפני שפרק את עול הנזירות, הצטרף למחתרת נגד השלטון הקולוניאלי הצרפתי והתחתן עם די יון, שהייתה לאמו של הון סן. אבות סביו של הון ניאנג היו בעלי אדמות מבוססים ממוצא סיני. בגיל 13 הו נאל עזב את משפחתו והלך ללמוד בבית ספר תיכון שליד מנזר בבירת קמבודיה, פנום פן. ב-1970 הצטרף לקמר רוז'. הוא נפצע בעינו בקרב ב-1975. באותה שנה נישא לבאן ראני, אחות במקצועה שניהלה בית חולים של קמר רוז'.
כשהיה בן 18 בשנת 1970 התחוללה בקמבודיה ההפיכה של הגנרל לון נול שהדיח את המונרכיה של נורודום סיהנוק ללא שפיכות דמים והנהיג מדיניות פרו-אמריקאית נגד המחתרת הקומוניסטית הווייטנאמית שנאבקה באמריקאים ובכת הצבאית בת בריתם. הון נאל הפסיק אז את לימודיו והצטרף באותה שנה למפלגה הקומוניסטית הרדיקלית המאויסטית ידועה כ"חמר רוז'" (קמר האדום). אחרי שנתיים הוא שינה את שמו להון סן.
בעת השלטון של קמר רוז' – "הקמבודיה הדמוקרטית" שירת הון סן כמפקד פלוגה באזור המזרחי של המדינה. בשנת 1977 בעת מסע טיהורים בתוך המפלגה, יחד עם פקודיו נמלט הון סן לוייט נאם והפך לאחד המפקדים של הכוחות המורדים שהתכוננו בעזרת וייטנאם להילחם במשטר הקמר רוז'. בשנת 1979, לאחר תבוסת הקמר רוז' על ידי צבא וייטנאם והכוחות המורדים המתלווים אליו, הוקמה בקמבודיה המשוחררת ממשלה בה כיהן הון סן כסגן ראש ממשלה ושר החוץ. בשנת 1985 התמנה הון סן כראש ממשלה בעקבות מותו של צ'אן סי. הוא מילא תפקיד חשוב במשא ומתן בפריז בסוגיית השכנת השלום בקמבודיה.
קריירה פוליטית
בשנת 1987 מונה סן להיות שר החוץ של קמבודיה. הוא שימש בתפקיד עד 1990. בתור שר החוץ, תרם להידוק יחסי ארצות הברית-קמבודיה. ב-1997 נבחר לעמוד בראש מפלגת העם הקמבודי, והוביל אותה בבחירות לראשות ממשלת קמבודיה ב-30 בנובמבר 1998. הוא זכה בבחירות אלו ונבחר מחדש בשנים 2003, 2008 ו-2013.
בחודש אוגוסט 2013, הודיע סן כי יתמודד מחדש לתפקיד ראש ממשלת קמבודיה, על אף התנגדות שהובעה בקרב הציבור. לאחר הבחירות השנויות במחלוקת, נערכו הפגנות כנגד סן, בטענה לאי-סדרים בבחירות; חלק מההפגנות היו אלימות. הן נרגעו בשנת 2014. כשנשאל מדוע הוא אינו מתפטר, הסביר כי נבחר באופן חוקי, וכי אם הוא יתפטר הצבא ישתלט על המדינה, והוא האדם היחיד שיכול לנהל את קמבודיה.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הודיע על תמיכה במועמד הרפובליקני דונלד טראמפ.
חייו הפרטיים
הון סן נשוי לבון ראני. נולדו להם שלושה בנים ושתי בנות, וב-1988 הם אימצו תינוקת.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–קניה
יחסי איחוד האמירויות הערביות–קניה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין איחוד האמירויות הערביות לבין רפובליקת קניה.
ז'וזף אלפרד מישלר
גנרל של דיוויזיה ז'וזף אלפרד מישלר (בצרפתית: Joseph Alfred Micheler; 23 בספטמבר 1861 – 17 במרץ 1931) היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
תחילת דרכו
מישלר נולד בעיר פאלסבור שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה. בשנת 1880 הוא נכנס ללמוד באקדמיה הצבאית סן-סיר, וסיים אותה בשנת 1882. בשנת 1886 הוא הועלה לדרגת לוטננט, בשנת 1891 הוא נעשה קפטן, בשנת 1901 קומנדנט, ובשנת 1909 הועלה לדרגת לוטננט-קולונל. בשנת 1912 הוא הועלה לדרגת קולונל.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה מישלר קצין במטכ"ל של הקורפוס ה-6. באוקטובר של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל של בריגדה, ובינואר 1915 היה לחלק מהמטכ"ל של הארמייה הראשונה. ב-3 באוגוסט 1915 הוא הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-53, ופיקד עליה עד 25 במרץ 1916, עת הועבר לפקד על הקורפוס ה-38, עליו פיקד עד 4 באפריל של אותה שנה. במקביל הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה. לאחר מכן הועבר לפקד על הארמייה העשירית. החל מיולי 1916 סייעה הארמייה שתחת פיקודו לכוחות הבריטיים בקרב על הסום, וב-27 בדצמבר הועבר לפקד על קבוצת הארמיות של המילואים. ב-6 במאי 1917 קבוצת הארמיות שלו פורקה, והוא קיבל פיקוד על הארמייה הראשונה, ופיקד עליה עד 1 ביוני של אותה שנה.
אחריתו
לאחר סיום המלחמה פרש מישלר מהצבא. הוא גר בניס עד מותו ב-17 במרץ 1931, בגיל 69.
הקצה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מהירות אווירית מתוקנת
מהירות אווירית מתוקנת (באנגלית: Calibrated Air Speed או בראשי תיבות: CAS) הוא נתון המחושב לתיקון שגיאות מכשירים ומצב של מהירות אווירית מכשירית. הנתון משמש כצעד ביניים לחישוב מהירות אווירית אמיתית ולחישוב תכונות הניהוג של מטוסים במהירויות שונות (יחד עם מהירות אווירית מושווית) מכיוון שהנתון הזה מתאר את הלחץ הדינמי על משטחי ההיגוי ללא תלות צפיפות האוויר, גובה רוח ושאר גורמים. למרות שמהירות האווירית המושווית משמשת את המהנדסים לחישובים אלה, לא ניתן להציג את הנתון הזה על ידי מחוונים סטנדרטיים ולכן מהירות האווירית המתוקנת משמשת את צוותי האוויר במהלך טיסה.
השימוש הגובר בג'י פי אס הקטין את השימוש בנתוני CAS לחישובים של מהירות אווירית אמיתית מכיוון שמכשירי הניווט מסוגלים לתת קריאה ישירה של נתון זה ואף נתון מהירות קרקעית. בדרך כלל מהירות האווירית המתוקנת נמדדת בקשרים, כאשר בשביל להבדיל מהירות זאת ממהירויות אחרות מסמלים אותה ב-KCAS (ראשי תיבות של:"Knots Calibrated Air Speed").
דניס לויד
ניר טיבור (נולד ב-18 ביוני 1993) הוא זמר-יוצר ומפיק ישראלי המוכר בשם הבמה דניס לויד (Dennis Lloyd). לויד האמן המושמע ביותר ברשימת האמנים הישראלים המושמעים ביותר בספוטיפיי.
ביוגרפיה
טיבור נולד בתל אביב להורים גדעון וטל, וגדל ברמת גן. בגיל שמונה החל לנגן על חצוצרה ובגיל 13 לימד את עצמו לנגן בגיטרה. בתיכון למד בבית ספר לאומנויות תלמה ילין בגבעתיים, ושירת בצבא כלוחם בחיל הים. בתחילת הדרך ניסה את מזלו בישראל, ולאחר שזכה להתעלמות מצד תחנות הרדיו העלה לויד את שיריו לרשתות ספוטיפיי ויוטיוב, שם התגלה על ידי שדרני מוזיקה ותחנות רדיו בעולם, אשר החלו להשמיע אותו.
ב-2015 הוציא את הסינגל הראשון "(Playa (Say That", לקראת סוף 2015 עבר לבנגקוק, תאילנד למשך כשנה, שם כתב 35 שירים, לאחר מכן חזר לישראל. ב-4 באוקטובר 2021 עזב את ישראל ועבר לגור בפורטוגל.
בשנת 2016 הוציא את הסינגל "Nevermind", שזכה להצלחה רבה בישראל ובעולם, תוך שדורג במצעדים שונים בעולם וקיבל את תואר הפלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. נכון לאוקטובר 2022, הוא השיר הישראלי המושמע ביותר בספוטיפיי, תוך שצבר 798 מיליון השמעות בפלטפורמה. בתחילת שנת 2017 הוציא את הסינגל "Leftovers".
ב-2018 הוא התראיין למגזין הבילבורד, וגם הופיע באחת מתוכניות הלייט-נייט הכי נצפות בארצות הברית, "ג'ימי קימל לייב". מגזין TIME כלל את שירו, "Nevermind" ברשימת 12 שירי הקיץ האהובים בעולם. באיטליה הגיע למעמד אלבום זהב ושיריו נמצאים בראש רשימות ההשמעות באייטונס ברחבי העולם.
בשנת 2019 הוציא לאור את מיני-אלבום הבכורה שלו, Exident. האלבום כולל את הסינגל "Never Go Back", שהפך במהרה ללהיט, תוך שהגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט, והצליח להיכנס גם למצעדים אחרים ברחבי העולם. כמו כן, השיר היה לשיר הישראלי המושמע ביותר בספוטיפיי באותה השנה.
ב-14 בספטמבר 2019 הוציא את השיר "Wild West" אשר נכלל בפסקול המשחק "FIFA 20".
ב-12 ביוני 2020, יצא שירו "Alien" שזכה להצלחה והגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט, למקום השלישי במצעד השירים הישראליים בספוטיפיי והופיע במצעדים נוספים בעולם. השיר מהווה כסינגל המוביל מתוך אלבום הבכורה שלו, Some Days. את הסינגל השני מהאלבום, "Anxious", הוציא ב-22 בינואר, ואת הסינגל השלישי, "The Way", הוציא ב-4 ביוני. האלבום יצא לאור ב-2 ביולי 2021.
נכון לאוקטובר 2022 הוא הישראלי המושמע ביותר ברשימת האמנים הישראלים המושמעים ביותר בספוטיפיי עם כ-6.3 מיליון מאזינים חודשיים (אך לא מופיע ברשימת ה-500 האמנים המושמעים), ובמקום ה-6 ברשימת האמנים הישראלים הנעקבים ביותר בספוטיפיי עם כ-615 אלף עוקבים. על בסיס נתונים אלו לויד נמצא ברשימת ה-1,000 האמנים המושמעים ביותר של ספוטיפיי. בזמנו, נכנס לרשימת 100 האמנים המושמעים ביותר בעולם.
דאג קולינס
פול דאגלס "דאג" קולינס (באנגלית: Paul Douglas "Doug" Collins; נולד ב-28 ביולי 1951) הוא כדורסלן ומאמן עבר אמריקאי, ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1973–1981, ואימן בה לסירוגין בין השנים 1986–2013. בעברו היה פרשן של משחקי NBA בטלוויזיה, ומאז 2017 משמש כיועץ לענייני כדורסל בקבוצת שיקגו בולס.
נעורים ומכללות
קולינס נולד בעיר כריסטופר שבאילינוי, וגדל בבנטון הסמוכה. בין השנים 1970–1973 למד באוניברסיטת המדינה של אילינוי, ובשלוש עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה קלע 29.1 נקודות בממוצע למשחק. בעונת 1972/1973 נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות (First-Team All-American), לצד כוכבי ה-NBA לעתיד ביל וולטון, דייוויד תומפסון וקית' וילקס.
נבחרת ארצות הברית
בקיץ 1972 השתתף קולינס באולימפיאדת מינכן כשחקן נבחרת ארצות הברית, וזכה עמה במדליית הכסף. בתשעת משחקי קבוצתו בטורניר קלע קולינס ממוצע של 7.3 נקודות למשחק.
קריירת משחק
קולינס נלקח בבחירה הראשונה של דראפט ה-NBA 1973 על ידי קבוצת פילדלפיה 76', אותה אימן ג'ין שו. בעונתו הראשונה בפילדלפיה קלע 8.0 נקודות למשחק בלבד, אך כבר בעונה הבאה הפך לשחקן מפתח בקבוצה כששיפר את תפוקתו ל-17.9 נקודות למשחק. בעונת קלע שיא קריירה של 20.8 נקודות למשחק, ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר בפעם הראשונה מתוך 4 עונות רצופות. בעונה העוקבת הצטרף לפילדלפיה כוכב ליגת ה-ABA ג'וליוס ארווינג, אשר הוביל את הקבוצה לצד קולינס, ג'ורג' מקגיניס ולויד פרי עד למעמד גמר ה-NBA, בו הפסידה לפורטלנד טרייל בלייזרס בתוצאה 2–4.
החל מינואר 1979 ועד סיום הקריירה סבל קולינס ממספר פציעות ברגליו, אשר פגעו ביכולותיו וגרמו לו להחמיץ משחקים רבים; בעונות עד  השתתף ב-95 מתוך 246 משחקי קבוצתו, והחמיץ את כל משחקי הפלייאוף בהן התמודדה. במהלך עונת 1980/1981 הודיע על פרישה ממשחק בשל פציעותיו, בגיל 29 בלבד. ב-8 עונותיו ב-NBA, כולם במדי פילדלפיה 76', רשם קולינס ממוצעים כוללים של 17.9 נקודות, 3.2 ריבאונדים ו-3.3 אסיסטים למשחק.
שיקגו בולס
לקראת עונת מונה למאמנה הראשי של שיקגו בולס, כמחליפו של סטן אלבק. הקבוצה כללה באותה עונה סגל צעיר שהובל על ידי מייקל ג'ורדן בעונתו השלישית, ולמרות שהיה מלך הסלים של ה-NBA עם 37.1 נקודות למשחק התקשו הבולס כשסיימו את העונה עם מאזן שלילי 40–42 והובסו בסיבוב הפלייאוף הראשון מול בוסטון סלטיקס בתוצאה 0–3. בעונה הבאה צירפו הבולס את שחקני המכללות סקוטי פיפן והוראס גרנט, אשר סייעו לקבוצה לרשום שיפור של 10 ניצחונות לעומת העונה הקודמת (52–30), ולהעפיל לשלב חצי גמר המזרח. את עונת, השלישית של קולינס בשיקגו, סיימו הבולס במקום השישי בלבד באזור המזרחי, אך גברו בפלייאוף על קליבלנד קאבלירס (3–2) וניו יורק ניקס (4–2) בדרך להעפלה ראשונה לגמר המזרח מזה 14 עונות. בגמר המזרח נכנעו הבולס לאלופה שבדרך, דטרויט פיסטונס, בתוצאה 2–4. על אף הצלחת הקבוצה באותן שנים, פוטר קולינס מתפקיד מאמן הבולס בסיום אותה עונה, והוחלף על ידי פיל ג'קסון.
דטרויט פיסטונס
בקיץ 1995 מונה למאמנה של דטרויט פיסטונס, אשר בדומה לשיקגו הובלה על ידי שני שחקנים צעירים ומבטיחים בעמדות הכנף – גרנט היל ואלן יוסטון. בעונתו הראשונה של קולינס בקבוצה רשמה דטרויט שיפור של 18 ניצחונות לעומת העונה הקודמת (46–36), והעפילה לפלייאוף לראשונה מזה 4 עונות, אך הודחה בסיבוב הראשון מול אורלנדו מג'יק. בעונה הבאה עבר אלן יוסטון לניו יורק ניקס, אולם התעלות של גרנט היל וג'ו דומארס הוותיק בפתיחת העונה הוליכה את הפיסטונס למאזן השני בטיבו באזור המזרחי עד סוף-שבוע האולסטאר, מה שהוביל לבחירתו של קולינס למאמן קבוצת המזרח במשחק האולסטאר. אל הפלייאוף של אותה עונה העפילה דטרויט מהמקום החמישי במזרח, והודחה שוב בסיבוב הראשון, הפעם על ידי אטלנטה הוקס. לאחר פתיחת עונה מאכזבת ב- פיטרו הפיסטונס את קולינס מתפקידו כשעמדו על מאזן שלילי 21–24, ומינו במקומו את עוזרו אלווין ג'נטרי.
וושינגטון ויזארדס
בעונת מונה למאמן וושינגטון ויזארדס, אשר הייתה אחת הקבוצות ההמתוקשרות ביותר בליגה עקב צירופו של מייקל ג'ורדן שחזר מפרישה, ובחירתו של קוואמי בראון בבחירה הראשונה של דראפט 2001. יכולת טובה של ג'ורדן (22.9 נקודות למשחק) וריצ'רד המילטון (20.0) סייעו לקבוצה להציג שיפור של 18 ניצחונות לעומת העונה הקודמת, אך מאזנם השלילי (37–45) הותיר אותם מחוץ לפלייאוף. בעונה העוקבת רשמו הוויזארדס מאזן זהה, ובסיומה פוטר קולינס מאימון הקבוצה.
פילדלפיה 76'
ב-21 במאי 2010 חזר קולינס לאמן ב-NBA לאחר הפסקה של 7 שנים, כשמונה למאמן פילדלפיה 76' בה שיחק בעברו. בראשות השחקנים אנדרה איגודלה, אלטון ברנד וג'רו הולידיי רשמה פילדלפיה שיפור של 14 ניצחונות לעומת העונה הקודמת (41–41), והעפילה לפלייאוף מהמקום השביעי במזרח. בפלייאוף עצמו הפסידה פילדלפיה למיאמי היט העדיפה בתוצאה 1–4. בהצבעות לפרס מאמן השנה ב-NBA של אותה עונה זכה קולינס במספר הקולות השני הכי גבוה, אחרי הזוכה טום ת'יבודו.
לפני עונת ביצעו הסיקסרס טרייד משמעותי במסגרתו נפרדו בין היתר מאנדרה איגודלה, וצירפו את הסנטר אנדרו ביינום ואת הקלע ג'ייסון ריצ'רדסון. שני שחקני הרכש סבלו באותה עונה מפציעות משמעותיות בברכיים שגרמו להם להחמיץ משחקים רבים; ריצ'רדסון שותף ב-33 משחקים בלבד, וביינום נעדר מהעונה כולה. בסיומה של העונה המאכזבת בה ניצחו 34 משחקים בלבד התפטר קולינס מתפקידו כמאמן, והקבוצה נכנסה לתהליך של בנייה מחדש ("The Process") בהובלתו של הג'נרל מנג'ר הנכנס סם הינקי.
קריירה כפרשן וכיועץ
לאורך שנות ה-80 שימש קולינס כפרשן של משחקי NBA ברשת הטלוויזיה CBS, ובהמשך חזר לפרשן משחקים ברשתות CBS, NBC, TNT ו-TBS בין תפקידי המאמן אותן מילא. כמו כן עבד כפרשן של NBC במשחקי הכדורסל של אולימפיאדות בייג'ינג (2008) ולונדון (2012).
לקראת עונת מונה ליועץ בכיר לענייני כדורסל בשיקגו בולס.
עונת 1977 בגביע ליברטדורס
עונת 1977 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-18 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-9 במרץ 1977 ותחרות הסתיימה ב-14 בספטמבר 1977. בתחרות השתתפו 21 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון.
התחרות הסתיימה בניצחון של בוקה ג'וניורס בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 21 קבוצות. מנצחת של העונה הקודמת קיבלה זכות להשתתף בתחרות ישירות בשלב השני. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-5 בתים, שתי קבוצות בכל בית עלו לשלב השני. בשלב השני, הקבוצות שיחקו ב-2 בתים. מנצחי הבתים נפגשו בסדרת משחקי הגמר.
במידה ומספר קבוצות בבית זכו באותו מספר נקודות ההכרעה הייתה על ידי משחק נוסף.
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על הניצחון הוענקו שתי נקודות.
סדרת הגמר
כדי להגיע להכרעה נקבע משחק שלישי.
נוירוגלובין
נוירוגלובין הוא חלבון מונומרי המעורב בהומאוסטזיס של חמצן, השייך למשפחת הגלובינים. זהו המופרוטאין (חלבון המכיל קבוצה את הקבוצה הפרוסטטית הם) הנמצא במערכת העצבים המרכזית וההיקפית, בנוזל המוח והשדרה (CSF) וברשתית. הנוירוגלובין קושר חמצן מולקולרי באופן הפיך בזיקה גבוהה מהמוגלובין. לנוירוגלובין חשיבות בהגנה על המוח מפני היפוקסיה (מחסור בחמצן) ומאיסכמיה (ירידה באספקת הדם). בעבר חשבו כי הנוירוגלובין מצוי רק בנוירונים של חולייתנים, אך בשנת 2013 התברר כי הוא מצוי גם במדוזות. בנוסף על היותו מצוי בנוירונים, הוא נמצא גם באסטרוציטים של מוחות מכרסמים מסוימים.
נוירוגלובין זוהה לראשונה על ידי טורסטן בורמסטר בשנת 2000.
פונטאל
פונטאל הוא שמה של רצועת חוף בריו דה ז'ניירו הכוללת חצי אי סלעי המכונה "סלע פונטאל" המחובר ברצועה צרה לחוף וגדלה עליו צמחיית חופים נמוכה. החוף נמצא בשכונת ריקריו הנמצאת ממערב לשכונת בארה דה טיז'וקה בדרום מערב העיר ריו דה ז'ניירו. אזור החוף נחשב לאזור תיירותי ולאתר גלישה מקומי וכולל בתי מלון ודירות נופש, והשכונה שבה הוא שוכן נחשבת לשכונת יוקרה פרברית הכוללת מבני מגורים נמוכים רבים ומוקפת פארקים ושטחים ירוקים.
אזור החוף והשכונה שסביבו ארחו באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) את תחרויות ההליכה התחרותית וחלק ממסלולי מרוץ אופני הכביש. לצורך כך הוקמו על החוף יציעים זמניים ל-5,000 צופים.
סופיה אל-מאריא
סופיה אל-מאריא (בערבית: صوفيا الماريا, בתעתיק מדויק: צופיה אלמאריא) היא אומנית, סופרת וקולנוענית קטרית-אמריקאית.
ביוגרפיה
סופיה אל-מאריא נולדה בשנת 1983 בטקומה שבוושינגטון לאמא אמריקאית ואבא קטרי. את שנות ילדותה העבירה בשתי מדינות אלו. סופיה למדה ספרות משווה באוניברסיטה האמריקאית בקהיר ולאחר מכן למדה אומנות באוניברסיטת לונדון.
בסוף שנת 2012 פרסמה ספר זיכרונות בשם "The Girl Who Fell To Earth".
בשנת 2020 יצרה את סדרת הטלוויזיה "Little Birds" לרשת Sky Atlantic המבוסס על ספרה באותו שם של אנאיס נין.
מהירות אווירית מושווית
מהירות אווירית מושווית (באנגלית: Equivalent Air Speed או בראשי תיבות: EAS) הוא נתון מחושב של מהירות אווירית בגובה פני הים ובלחץ סטנדרטי בו הלחץ הדינמי זהה ללחץ הדינמי במהירות האווירית האמיתית ובגובה בו טס המטוס. הנתון שימושי לחישוב תכונות הניהוג של המטוס בכל הגבהים אך לא ניתן להצגה במחוון פשוט.
בדרך כלל מהירות האווירית המושווית נמדדת בקשרים, כאשר בשביל להבדיל מהירות זאת ממהירויות אחרות מסמלים אותה ב-KEAS (ראשי תיבות של:"Knots Equivalent Air Speed").
ניסוח מתמטי
ניתן להציג את היחס היוצר את הערך על ידי המשוואה הבאה:
כאשר: \rho\, - צפיפות האוויר בגובה המדידה.
\rho_0\, - צפיפות האוויר הסטנדרטית בגובה פני הים (1.225 קילוגרם למטר מעוקב).
TAS - מהירות אווירית אמיתית.
EAS - מהירות אווירית מושווית.
המשוואה הבאה מתארת את המהירות האוויר המושווית כפונקציה של לחץ דינמי:
כאשר: \rho_0\, - צפיפות האוויר הסטנדרטית בגובה פני הים (1.225 קילוגרם למטר מעוקב).
כמו כן ניתן לתאר את המהירות האוויר המושווית כפונקציה של מספר מאך על פי:
כאשר: {a_0}\, - מהירות הקול הסטנדרטית בטמפרטורה של 15 מעלות צלזיוס (661.47 קשר)
M\, - מספר מאך
P\, - לחץ סטטי
P_0\, - לחץ סטנדרטי בגובה פני הים (1013.25 hPa)
ציטוגלובין
ציטוגלובין הוא החלבון לו מקודד הגן CYGB באדם וביונקים.
ציטוגלובין הוא חלבון השייך למשפחת  הגלובינים המצוי בכל הרקמות, בעיקר ביונקים ימיים. הוא התגלה בשנת 2001 ושמו ניתן לו בשנת 2002. תפקידו אינו ברור עדיין, אך חוקרים משערים שהוא בעל חשיבות בהגנה מפני היפוקסיה, על ידי העברת חמצן מהדם העורקי למוח.
ציטוגלובין מכיל קבוצת הם שמאפשרת דיפוזיה של חמצן ברקמות, אגירה של התרכובת הרעילה חנקן חמצני או רדיקלים חמצניים, וכן הגנה מפני עקת חמצן.
תחנת זברה אינה עונה (סרט)
תחנת זברה אינה עונה (באנגלית: Ice Station Zebra) הוא סרט ריגול אמריקאי משנת 1968 בבימויו של ג'ון סטרג'ס, עם רוק הדסון, פטריק מקגוהן וארנסט בורגנין בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס באופן רופף על הרומן "תחנת זברה אינה עונה" של אליסטר מקלין משנת 1961. הוא צולם בשיטת Super Panavision 70 והוקרן בשיטת הסינרמה.
הסרט זכה בפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
תקציר העלילה
לוויין ריגול סובייטי חוזר לכדור הארץ ומשחרר מתקן ובו מצלמה ופילם בו מצולמים אתרי טילים של ברית המועצות וארצות הברית. המתקן נופל ליד תחנת אזרחית בשם "זברה" בקרבת הקוטב הצפוני ובה משרתים אזרחים משתי מעצמות העל שחלקם הם סוכנים. מתחולל קרב ביניהם לתפיסת המצלמה, חלק מהם נהרגים, המקום עולה באש, משדר קריאות מצוקה ואחר כך אין מענה משם. הסובייטים והאמריקאיים עוקבים אחרי זה ומודאגים. בפילם יש צילומי אתרי טילים של שתי מעצמות העל.
אדמירל גארבי (לויד נולן) טס לסקוטלנד ונפגש עם רב החובל ג'ון פאראדי (רוק הדסון), מפקד הצוללת הגרעינית "טייגרפיש". הוא מטיל עליו לחלץ את האנשים משם. היות שהמקום מוקף בקרח, על הצוללת להגיע לשם מתחת לקרח. גארבי לא מגלה לפאראדי את הסיבה האמיתית לשליחותו – תפיסת הפילם.
למסע מצטרפים מחלקה של לוחמי מארינס עם מפקדם לוטננט ווקר (טוני ביל) ואיש המודיעין הבריטי דייוויד ג'ונס (פטריק מקגוהן). בדרך מונחתים ממסוק עוד שני אנשים – בוריס ואסלוב (ארנסט בורגנין), רוסי שערק למערב, וקפטן לסלי אנדר (ג'ים בראון), קצין קשוח שמתמנה למפקד הכוח הצבאי.
לבסוף הם מצליחום לשבור את שכבת הקרח סמוך לתחנת "זברה". הם מגיעים למקום ומוצאים שהוא הרוס. חלק מהאנשים ירויים וחלק קפואים כמעט ולא משתפים פעולה. ואסלוב מחפש אחר המכשיר המאתר את המצלמה ומוצא אותו. ג'ונס מנסה לקחת ממנו והוא חובט בו. ברגע הזה נכנס גם קפטן אנדר וואלסוב מאיים עליו. ג'ונס מתעורר מעלפונו וחושב שאנדר הוא הבוגד ויורה בו למוות. למקום מגיע פאראדי הנדהם. ואסלוב יוצא עם המכשיר ומאתר את המצלמה הנמצאת בתוך מתקן עם חומר נפץ. פאראדי מוצא מכשיר רוסי המסוגל לפוצץ אותה.
למקום מגיעים צנחנים סובייטים ומפקדם קולונל אוסטרובסקי (אלף קיילין) נותן אולטימטום לאמריקאים למסור לו את המצלמה. הם מוסרים לו את המתקן בלי הפילם. הרוסים מגלים את התרמית, נפתחת אש. ואסלוב מתכוון למסור להם את הפילם אך ג'ונס תוקף וחונק אותו. לבסוף פאראדי מחליט למסור את המכשיר עם הפילם. הסובייטים מחברים אותו לכדור פורח כדי שיילכד על ידי מטוס שלהם ופאראדי מפוצץ אותו.
כעת הושמד הפילם, הסתיים הסכסוך בין שתי מעצמות העל וכולם חוזרים הביתה. בעיתונים מתפרסמת ידיעה כי "שתי המעצמות שיתפו פעולה במעשה הומניטרי".
ריצ'רד בצ'י
ריצ'רד בצ'י (באנגלית: Richard Bache; 12 בספטמבר 1737 – 17 באפריל 1811) היה איש עסקים, חתם ביטוח ימי, ובהמשך המנהל הכללי של דואר ארצות הברית. הוא היה חתנו של קודמו בתפקיד זה, בנג'מין פרנקלין.
ראשית חייו
ריצ'רד בצ'י היגר לניו יורק ב-1760, שם הוא הצטרף לאחיו בעסקי המסחר והביטוח הימי. לאחר כמה שנים הוא עבר לפילדלפיה, שם הוא נחל הצלחה בעסקיו. הוא היה בין שלושים האנשים הצעירים שנפגשו בבית הקפה של לונדון באוקטובר 1766 כדי לייסד את מועדון ציד השועלים של גלוסטר, הראשון באמריקה, מתוך רצון להיות "אנגלים אמיתיים".
ב-1767 התמודד בצ'י עם בעיות פיננסיות כאשר שותפו בלונדון, אדוארד גרין התכחש לחובות שבצ'י היה חתום עליהם.
פעילות פוליטית
במהלך המהפכה האמריקאית היה בצ'י חבר במועצת המלחמה, שהייתה ועדה קבועה מיוחדת שפיקחה על ניהול הצבא הקונטיננטלי והגישה המלצות בנוגע לצבא לקונגרס הקונטיננטלי השני. רעייתו של בצ'י, סאלי, בתו של בנג'מין פרנקלין, נודעה בפטריוטיות שלה ובפעולות הצדקה בהן עסקה.
בהמשך דאג בנג'מין פרנקלין שבצ'י ימונה במקומו כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית. לאחר מותו של פרנקלין ב-1790, חיו בצ'י ורעייתו סאלי מירושת אביה ועברו ב-1794 עם משפחתם לבית ונדגריפט, שעל גדת נהר דלאוור, מצפון לפילדלפיה.
חיים אישיים
ב-1767 הציע בצ'י נישואים לשרה פרנקלין, שנודעה בשם סאלי, בתם היחידה של בנג'מין פרנקלין ודבורה ריד. הוריה של סאלי התנגדו לנישואים, בשל מצבו הפיננסי הרופף של בצ'י ובשל השמועות שהוא ניסה להינשא לה בשל הונה המשפחתי. אף על פי שהם מעולם לא אישרו זאת באופן רשמי, הם הסכימו בסופו של דבר לנישואי הזוג. לריצ'רד וסאלי בצ'י נולדו שמונה ילדים, ביניהם, בנג'מין פרנקלין בצ'י, עיתונאי ומוציא לאור, שהיה דוברם של תומכי תומאס ג'פרסון ומתנגד של המפלגה הפדרליסטית בראשותם של ג'ורג' וושינגטון וג'ון אדמס; לואיס פרנקלין בצ'י, לוטננט קולונל במיליציה של פנסילבניה במלחמת 1812; דבורה פרנקלין בצ'י, רעייתו של ויליאם ג'ון דואן, מזכיר האוצר ה-11 של ארצות הברית; ריצ'רד פרנקלין בצ'י, ששירת בצי של רפובליקת טקסס והיה חבר בבית המחוקקים השני של טקסס, נישא לסופיה דארל דאלס, בתו של אלכסנדר ג'יימס דאלאס, מזכיר האוצר השישי של ארצות הברית; שרה פרנקלין בצ'י, נישאה לתומאס סרג'נט, שופט בבית המשפט העליון של פנסילבניה והמנהל הכללי של דואר פנסילבניה.
סאלי נפטרה ממחלת הסרטן ב-1808. ריצ'רד בצ'י נפטר במחוז באקס שבפנסילבניה ב-17 באפריל 1811. הוא נטמן לצדה של רעייתו בבית הקברות כרייסט צ'רץ' שבפילדלפיה.
בית אבי (1947)
בית אבי (באנגלית: My Father's House) הוא סרט קולנוע משנת 1947 לפי תסריט של מאיר לוין, בבימויו של הרברט קליין ובצילומו של זוכה פרס אוסקר, פלויד קרוסבי.
הסרט מומן על ידי קק"ל הוא דובר אנגלית כדי לשמש כסרט הסברה ליהודי ארצות הברית. מטרתו הייתה להעלות את בעיית ניצולי השואה הנקלטים בארץ ישראל ובאותה הזדמנות להראות את נופי הארץ.
התחלת הצילומים הייתה באוקטובר 1946 בעת עליית קיבוץ נירים על מקומו הקודם במסגרת עליית אחת עשרה הנקודות. סצנה זו היא האחרונה בסרט. הצילומים נמשכו בשנת 1947.
הילד דוד הוא ניצול שואה המחפש את אביו במקומות שונים בארץ ישראל וכך נראים בסרט: הכנרת, כפר הילדים שפייה, חיפה, קיסריה, תל אביב (כיכר לונדון, כיכר דיזנגוף ובית הבימה), מפעל המלח בסדום, ירושלים (שער האריות, העיר העתיקה, האוניברסיטה ובית החולים בהר הצופים), יד אבשלום, מגדל דוד, המוסדות הלאומיים ועוד), כפרים ערביים ועוד.
את הסרט מלווה בנגינה "התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית" (Palestine Symphony Orchestra) בקטעי מוזיקה מקוריים ובקטעים משירים ידועים כמו "כלניות" ו"הטנדר נוסע". באחד הקטעים נראית התזמורת בעת חזרה על "סימפוניה ארץ-ישראלית עממית" של מאהלר-קלקשטיין (מנחם אבידום) בניצוחו של מיכאל טאובה. את הסרט מלווה בשירה "מקהלת הזמיר" מתל אביב בניצוחו של משה הופמן.
מאיר לוין מופיע בסרט בתור פקיד במכון לחיפוש קרובים.
תקציר העלילה
מעפילים ניצולי שואה יורדים לחוף בעזרת חברי קיבוץ "מקור ישראל". בראש המקבלים עומד אברהם (יצחק דנציגר) ובידו פנס. בין היורדים מתבלט ילד כבן 10 שאומר ששמו דוד הלוי (רוני כהן) וכי ברח בעצת אביו ליערות, לאחר שאביו הבטיח לו שיפגוש אותו בארץ ישראל.
בין המעפילים נמצאת מרים (איירין ברוזה), צעירה שאבדה את כל משפחתה בשואה ואף נאלצה לעבור התעללות מינית כדי לשרוד. בחדר האוכל מספרים הניצולים את תלאותיהם בשואה. מרים, שאבדה את בעלה ובנה, נקשרת לדוד ומבקשת לעזור לו. הוא אינו מסתדר עם ילדי הקיבוץ ובעצה עם אברהם באישור אספת החברים בקיבוץ, מחליטים לשלחו לכפר הנוער שפייה, שם יש ילדים יתומים, ניצולי שואה. בדרך הם נכנסים למסעדה בחיפה ומלצר (רפאל קלצ'קין) מנסה לרומם את רוחו של דוד ומגיש לו גלידה.
בשפייה מספרים הילדים על קורותיהם בשואה וקרוביהם שנספו. גם כאן לא מוצא דוד את מקומו כי הוא בטוח שאביו חי ומצפה לו. הוא בורח ומגיע לקיסריה שם הוא פוגש בזוג אנשים ושואל על אביו ששם משפחתו הלוי ושהוא אהב לנגן בכינור. הם אומרים שיש כנר בשם זה בתזמורת הסימפונית בתל אביב ומביאים אותו לבית הבימה שם נערכת חזרה של התזמורת. הוא נפגש עם נגן בשם הלוי אך הוא מבהיר לו שאינו אביו אבל אחד מהתזמורת אומר לו שהוא מכיר אחד בשם יהודה הלוי שברח מפולין ועובד במפעל האשלג בסדום.
דוד מגיע לסדום ונפגש עם יהודה הלוי (יוסף מילוא) וזה מרחם עליו ומודיע לו שהוא דודו. הוא מביא אותו לביתו ודוד מתוודע לאשתו ולבנם הקטן. סוף סוף יש לו משפחה. חברו של יהודה, שמוליק, (זלמן לביוש) מבקש מיהודה לגלות לדוד את האמת. יהודה נאלץ לגלות לדוד שאינו דודו. דוד בורח לירושלים, שם מגיע למדור לחיפוש קרובים ואז נודע לו שהוריו אינם בחיים. הוא מתעלף, מאבד קשר עם המציאות ומאושפז בהדסה הר הצופים.
אברהם ומרים באים לבקרו, הרופא מיואש ומודיע להם שיהיה צורך לאשפזו במוסד. מרים מתקרבת לדוד ומלטפת אותו ולפתע הוא קורא לה "מאמא".
אברהם מנסה לחזר אחרי מרים אבל היא מסוגרת וקרה בגלל מה שעברה בשואה. דוד חוזר לקיבוץ אך אז מצטרף אברהם לחלק מחברי הקיבוץ המעלים נקודה חדש בנגב. מרים לא רוצה לעזוב את דוד כי אין מקום לילדים בנקודה החדשה אולם לאחר זמן משתנה ההחלטה והיא מגיעה עם דוד. אברהם מחכה להם, מתחבק עם דוד ומראה לו אבן ש"מצא" באדמה עליה חקוק השם "הלוי" וכי זה יהיה המקום של בית אביו.
וולטר קרוגר
גנרל וולטר קרוגר (באנגלית: Walter Krueger; 26 בינואר 1881 - 20 באוגוסט 1967) היה גנרל בצבא ארצות הברית וידוע בעיקר בזכות פיקודו על הארמייה השישית במהלך המערכה בפיליפינים.
ראשית חייו
וולטר קרוגר נולד בפלאטו שבפרוסיה המערבית, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, והיה בנו של יוליוס קרוגר, חוואי פרוסי ששירת כקצין במלחמת צרפת–פרוסיה, ואשתו, אנה לבית האסה. לאחר מותו של יוליוס, אנה ושלושת ילדיה היגרו לסנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית, שם התגורר דודו. בסנט לואיס התחתנה אמו שוב עם אמיל קרל שמידט, ובהמשך התיישבה המשפחה במדיסון, אינדיאנה. קרוגר התחנך בבית הספר במדיסון, ובבית הספר התיכון הטכני בסינסינטי, אוהיו. לאחר מכן רצה קרוגר להתגייס לצי ארצות הברית, אולם אמו התנגדה והוא החליט לעבוד כנפח.
ב-17 ביוני 1898 קרוגר, יחד עם רבים מחבריו, התגייס לרגימנט המתנדבים ה-2, ונשלח להילחם במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד. קרוגר הגיע לסנטיאגו דה קובה מספר שבועות לאחר קרב סן חואן היל, ובילה שם שמונה חודשים כחיל כיבוש, והועלה לדרגת סמל. בפברואר 1899 חזר קרוגר לאוהיו, ותכנן להפוך למהנדס אזרחי.
אולם, רבים מחבריו התגייסו מחדש להילחם במלחמת ארצות הברית–הפיליפינים, וביוני 1899 התגייס קרוגר מחדש כטוראי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-12. עד מהרה הוא היה בדרכו להילחם נגד אמיליו אגינלדו, כחלק מהדיוויזיה ה-2 בפיקוד ארתור מקארתור הבן. קרוגר השתתף במרדף סרק אחר אגואינלדו, שנמלט ברחבי המישור המרכזי של לוזון. בעת שירותו בפיליפינים, הועלה קרוגר לדרגת סמל, וב-1 ביולי 1901, הוא הועלה לדרגת לוטננט שני והוצב ברגימנט הרגלים ה-30 במרינדוק.
בדצמבר 1903 חזר קרוגר לארצות הברית עם רגימנט הרגלים ה-30, שהוצב בפורט קרוק, נברסקה. בספטמבר 1904 התחתן קרוגר עם גרייס איילין נורוול, שאותה פגש בפיליפינים, ממנה היו לו שלושה ילדים: ג'יימס נוורוול (נולד ב-29 ביולי 1905), וולטר ג'וניור (נולד ב-25 באפריל 1910), ודורותי ג'יין, (נולד ב-24 בינואר 1913).
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הוצע לקרוגר להיות משקיף בצבא האימפריה הגרמנית, אך הוא נאלץ לדחות את ההצעה בשל התחייבויות משפחתיות. במקום זאת, הוא הוצב ברגימנט הרגלים ה-10 של המשמר הלאומי של פנסילבניה. ב-23 ביוני 1916 גויס הרגימנט ונשלח לשרת לאורך הגבול המקסיקני במשך חמישה חודשים במסגרת משלחת עונשין במסע למקסיקו - פעולת תגמול כנגד פשיטותיו של פנצ'ו וייה על אדמת ארצות הברית, תחת פיקודו של ג'ון פרשינג. לאחר מכן, נשאר קרוגר במשמר הלאומי, אימן יחידות, ועזר להקים בית ספר לקצינים באוניברסיטת פנסילבניה.
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמה באפריל 1917, מונה קרוגר לעוזר ראש מטה הדיוויזיה ה-84, וב-5 באוגוסט 1917 הועלה לדרגת מייג'ור. בפברואר 1918 נשלח קרוגר ללאנגר, צרפת, כחלק מחיל המשלוח האמריקני ובמאי 1918 הצטרף לדיוויזיה ה-26. בשל מוצאו הגרמני, נשלח קרוגר לארצות הברית, אולם עד מהרה חזר לצרפת, כשהדיוויזיה ה-84 הפליגה לצרפת באוגוסט 1918. באוקטובר 1918 מונה קרוגר לראש מטה קורפוס הטנקים של חיל המשלוח האמריקני, ולאחר שביתת הנשק עם גרמניה, מונה לעוזר ראש מטה הקורפוסים ה-4 וה-6 שהיו חלק מחיל הכיבוש והועלה לדרגת קולונל זמנית. על שירותו במלחמה, הוענק לקרוגר מדליית השירות המצוין בשנת 1919.
בין המלחמות
עם סיום המלחמה, חזר קרוגר חזר -22 ביוני 1919 לארצות הברית, ונשלח לבית הספר ללוחמת חי"ר בפורט בנינג, ג'ורג'יה. ב-30 ביוני 1920 חזר קרוגר לדרגת הקבע שלו, אולם למחרת הועלה לדרגת מייג'ור. בשנת 1921 למד קרוגר במכללה הצבאית, ונשאר שם במשך שנה כמדריך. בשנת 1922 הוא הגיע לביקור בן ארבעה חודשים לגרמניה, כחלק מהפקת הלקחים מהמלחמה.
בין השנים 1922–1925 שירת קרוגר באגף תוכניות המלחמה במשרד המלחמה בוושינגטון, ובמהלך תפקידו השתתף בהכנת תוכניות למלחמה עם מדינות שונות, תוך שיתוף פעולה עם הצי.
קרוגר שחש כי בחיל הרגלים סיכויי הקידום נמוכים ביותר, ניסה בשנת 1927 לעבור לחיל האוויר של צבא ארצות הברית. הוא למד בבית הספר היסודי לטיסה בשדה ברוקס, טקסס, אך התקף של דלקת עצבים בזרועו הימנית, ומדריך הטיסה שלו, לוטננט קלייר שנו מנעו ממנו להשלים את הלימודים. בדצמבר 1927, הוצע לו תפקיד של מדריך במכללה ללוחמה הימית, שם מסר שיעורים על מלחמת העולם הראשונה, ועל פעילות משותפת עם צבא היבשה.
ביוני 1932 מונה קרוגר למפקד רגימנט הרגלים ה-6 במיזורי, וב-1 באוגוסט אותה שנה הועלה שוב לדרגת קולונל. בשנת 1934 חזר קרוגר לאגף תוכניות המלחמה במשרד המלחמה, ובמאי 1936 מונה לראש האגף, ובאוקטובר אותה שנה הועלה לדרגת בריגדיר גנרל. בספטמבר 1938 מונה קרוגר למפקד חטיבת הרגלים ה-16, ובפברואר 1939 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-2. עם כניסתו לתפקיד, הדיוויזיה ה-2 ניסתה באותה עת את המבנה הדיוויזיוני המשולש, וקרוגר הציע דרכים לשפרו, ואף בדק את האפשרויות ללחימה ממוכנת.
הדרכה בארצות הברית
ב-31 בינואר 1940 מונה קרוגר למפקד הקורפוס ה-9, שהיה ממונה על אימון היחידות של הארמייה השלישית, שעסקה באותה עת בתמרונים בקנה מידה גדול, וביצע עמו שורה של דימויי קרבות נגד הקורפוס ה-4 בפיקוד וולטר שורט. ב-27 ביוני מונה קרוגר למפקד הקורפוס ה-8, וב-16 במאי 1941 הועלה לדרגת לוטננט ג'נרל ומונה למפקד הארמייה השלישית. בנוסף מונה קרוגר ב-16 ביולי 1941 למפקד פיקוד ההגנה הדרומי, ודווייט אייזנהאואר מונה לראש מטהו.
במהלך תימרוני לואיזיאנה פעלה הארמייה השלישית כנגד הארמייה השנייה בפיקודו של בן ליר, והוכיחה את כוחה תוך שהיא גורמת מפלות לארמייה השנייה. לאחר קידומו של אייזנהאואר לראש מחלקת תוכניות המלחמה, מונה אלפרד גרונתר לראש מטה הארמייה השלישית, עד שהוחלף גם הוא על ידי ג'ורג' הונן.
הארמייה השישית
ב-16 בפברואר 1943 מונה קרוגר למפקד הארמייה השישית, על פי בקשתו של דגלאס מקארתור. מכיוון שעמדו לרשות הארמייה באותה העת רק 3 דיוויזיות (דיוויזיית הנחתים ה-1, הדיוויזיה ה-32 והדיוויזייה ה-41), הועמד לרשות קרוגר מטה מצומצם להקמת הארמייה. בתחילה לא היו ברורות סמכויות הארמייה, עקב פעולתו של כוח אלאמו, ורק בספטמבר 1943 פורק כוח אלאמו, והארמייה הפכה לאחראית הישירה על הפעולות בדרום-מערב האוקיינוס השקט. בתחילה השתתפה הארמייה במערכה בבריטניה החדשה, ולאחר מכן השתתפה במערכה בגינאה החדשה. בקיץ 1944 פיקד קרוגר על הקרב על סאיפאן, ובמהלכו הדיח את הוראס ה. פולר מפקד הדיוויזיה ה-41, עקב זהירותו הרבה והתקדמותו האיטית.
המערכה בפיליפינים
ב-20 באוקטובר 1944 נחתה הארמייה השישית של ארצות הברית בחיפוי ארטילרי מהים ומהאוויר על חופיו המזרחיים של האי לייטה. היפנים שגו בחישוביהם את יחסי הכוחות בין כוחותיהם לבין הכוחות האמריקאים וניסו לעצור את הנחיתה. שגיאה זו היא שהובלה למפלה היפנית בקרב מפרץ לייטה, שנערך ב-23-26 באוקטובר. בקרב זה איבד הצי הקיסרי היפני ארבע נושאות מטוסים, שלוש אוניות מערכה, שמונה סיירות ו-12 משחתות, ולאחריו חדל מלהיות כוח התקפי מאיים באוקיינוס השקט.
הארמייה השישית בפיקודו של קרוגר המשיכה בהתקדמותה ממזרח, בעוד היפנים החישו תגבורות למפרץ אורמוק שבמערב האי. התקדמות הארמייה השישית נמשכה אף צפונה, כשחצו חייליה אל האי סמאר שמצפון ללייטה. ב-7 בדצמבר 1944 נערכה נחיתה נוספת, הפעם במפרץ אורמוק, ולאחר קרב יבשתי ואווירי ניתקו האמריקאים את כוחות ההגנה היפנים מקווי האספקה שלהם מצפון. על אף שהלחימה בלייטה נמשכה עוד מספר חודשים, לא איבד צבא ארצות הברית את יתרונו באזור. לאחר מכן כבשה הארמייה השישית את האי מינדורו.
ב-9 בינואר 1945 החלו יחידות מהארמייה השישית, תחת פיקודו של קרוגר, לנחות בחופו הדרומי של מפרץ לינְגָיֶן שבמערב לוזון. כ-175,000 חיילים נחת והקימו תוך מספר ימים ראש חוף שנמתח 32 ק"מ לפנים הארץ. באמצעות סיוע אווירי התקדמו יחידות של הצבא לפנים הארץ, וכבשו את שדה התעופה קלארק, 64 ק"מ צפונית-מערבית למנילה, בשבוע האחרון של ינואר. כמו כן פשט גדוד הסיירים השישי, תחת פיקודו של סא"ל הנרי מיוסי על מחנה השבויים בקבנטואן ב-30 בינואר, ושיחרר 512 שבויים מחיילי בעלות הברית משבי הצבא היפני.
בעוד התקדמות הכוחות אל מנילה נמצאת בעיצומה, נכבש מחדש חצי האי בטאן. ב-16 בפברואר פתחו צנחנים ויחידות אמפיביות במתקפה על האי קורגידור. כיבוש האי המבוצר היה בעל חשיבות שכן שליטה עליו מאפשר שליטה במפרץ מנילה, והאמריקאים התכוונו להקים נמל גדול בבירה, שיתמוך לוגיסטית בפלישה המתוכננת ליפן, שנקבעה ל-1 בנובמבר 1945. כניעת יפן ב-15 באוגוסט 1945 הותירה את תוכנית הפלישה ליפן לא נחוצה. ההתנגדות בקורגידור שככה ב-27 בפברואר.
על אף האופטימיות שהפגינו בעלות הברית הייתה הלחימה במנילה קשה. טיהור העיר נמשך עד ה-3 במרץ, והתנגדות קשה במיוחד העמידו הנחתים היפנים שסירבו להיכנע או לסגת, כפי שעשה הצבא. ההתנגדות היפנית בפורט דראם, אי מבוצר במפרץ מנילה, החזיקה מעמד עד ה-13 באפריל, אז הזרימו האמריקאים 11,000 אלף ליטר של דלק והבעירו את המבצר. אף לא חייל יפני אחד שרד את הפיצוץ והשריפה.
בסופו של דבר, בקרב על לוזון לקחו חלק 10 דיוויזיות אמריקאיות ועוד חמישה רגימנטים עצמאיים, במה שהפך אותו למערכה הגדולה ביותר בזירת אסיה. מספר החיילים האמריקאים שהשתתפו בקרב זה גדול ממספר החיילים האמריקאים שהשתתפו במערכה בצפון אפריקה, בזירה האיטלקית ובדרום צרפת.
ב-5 במרץ 1945 הועלה קרוגר לדרגת גנרל, וב-30 ביוני 1945 העביר קרוגר את השליטה בפיליפינים לרוברט אייכלברגר מפקד הארמייה השמינית, כדי להתכונן למבצע נפילה.
לאחר כניעת יפן ב-2 בספטמבר 1945 עברה הארמייה השישית ליפן כחיל כיבוש, וקרוגר שיכן את מטהו בקיוטו, והיה אחראי על קיושו, שיקוקו ודרום הונשו. הארמייה השישית נשארה ביפן עד ה-31 בדצמבר 1945 שאז נטלה הארמייה השמינית את האחריות, וב-25 בינואר 1946 פרש קרוגר מהצבא.
אחרית חייו
בפברואר 1946 עבר קרוגר לסן אנטוניו, טקסס, שם קנה בפעם הראשונה בחייו בית מגורים. בעקבות חוקי מס ההכנסה שהיו גבוהים מאוד בעקבות המלחמה, לא הצליח קרוגר לשלם על הבית, וחבריו נרתמו והקימו קרן למענו, ושילמו סכום גדול ממחיר הבית.
לאחר מכן קיבל קרוגר הצעה לפרסם את זיכרונותיו, אולם קרוגר סירב לכתוב אוטוביוגרפיה, והסכים לכתוב ספר על הארמייה השישית במלחמה. בשנת 1947 החל קרוגר לעבוד על הספר, אך הפרויקט התנהל לאט, ורק בשנת 1953 פורסם הספר. אולם היסטוריונים התאכזבו מאוד מהספר, אשר כלל רק את העובדות היבשות של פעולות הארמייה במלחמה, אך לא סיפק הסברים ותובנות מדוע בוצעו הפעולות כפי שבוצעו.
קרוגר שמר על קשר עם חבריו מתקופת המלחמה, ואף נסע כל שנה לניו יורק להשתתף בחגיגת יום הולדתו של מקארתור.
בשנת 1952 הרגה בתו דורותי את בעלה אוברי ד. סמית, על ידי שדקרה אותו בסכין ציידים, בעת שגרו במחנה צבאי ביפן. דורותי נשפטה בבית דין צבאי ונמצאה אשמה ברצח מדרגה ראשונה, ובשל כך נגזר עליה מאסר עולם עם עבודת פרך. בית הדין הצבאי לערעורים דחה את ערעורם של עורכי דינה של דורותי, על כך שלא הייתה שפויה בעת הרצח. אולם בשנת 1956 פסק בית המשפט העליון שבית דין צבאי לא יכול לשפוט אזרחים המלווים לכוחות הצבא, ובשל כך שוחררה דורותי, ועברה לגור עם קרוגר בביתו בסן אנטוניו.
מותו
בשנת 1950 החלה להתפתח גלאוקומה בעינו הימנית של קרוגר, ובנוסף סבל מנשית בירכו השמאלית. בשנת 1960 עבר קרוגר ניתוח בקע - שבר, ובשנת 1963 עבר ניתוח בכליה. ב-20 באוגוסט 1967 מת קרוגר בביתו בואלי פורג', פנסילבניה, והוא נקבר בבית הקברות הלאומי בארלינגטון.
לינדזי ברנרד הול
לינדזי ברנרד הול (באנגלית: Lindsay Bernard Hall; 28 בדצמבר 1859 – 14 בפברואר 1935) היה אמן, מורה ומנהל גלריה לאמנות אוסטרלית יליד אנגליה.
ביוגרפיה וקריירה
הול נולד בגארסטון, ליברפול, אנגליה, בנו של מתווך. הול התחנך במכללת צ'לטנהאם וגדל באווירה של תרבות. הוא למד ציור בבית הספר לאמנות דרום קנזינגטון, באנטוורפן ומינכן, ועבד מספר שנים בלונדון.
הוא הציג באקדמיה המלכותית והיה אחד החברים המקוריים של מועדון האמנות האנגלית החדשה. הוא הציג עם המועדון ב-1886 וב-1887.
עם מותו של ג'ורג' פולינגסבי בשנת 1891, הוא מונה למנהל הגלריה הלאומית של ויקטוריה וכמנהל בית הספר לאמנויות במלבורן. הוא החל את תפקידו במרץ 1892.
אנה קוז'מינסקה
אנה הלנה קוז'מינסקה (בפולנית: Anna Helena Koźmińska; 22 במאי 1919, ראדומסק – 24 במרץ 2021, ורשה) הייתה גיבורה פולנייה בתקופת מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי פולין, שהוכרה כחסידת אומות העולם בשנת 1991.
ביוגרפיה
קוז'מינסקה התגוררה בצ'נסטוחובה שבפולין עם אביה ואמה החורגת. בין השנים 1943–1945 הם סיפקו מחסה לאברהם יבלונסקי, ילד יהודי פולני שנמלט מגטו צ'נסטוחובה. לילד ניתנה זהות בדויה והוא אף השתתף במיסות בכנסייה כנער מזבח. המשפחה סיפרה כי עקבות אביו נעלמו והאם תגיע לקחתו. המשפחה סיפקה מחסה לשלושה יהודים נוספים.
לקוז'מניסקה הוענק אות חסיד אומות העולם בשנת 1991 על ידי יד ושם. בשנת 2016 היא קיבלה את צלב המפקד של מסדר פולוניה רסטיטוטה.
לינדזי ברנרד הול
ביוגרפיה וקריירה
הול שימש גם כיועץ לרכישת תמונות לגלריה ולמוזיאון לאמנות, וכאשר התקבל הירושה של אלפרד פלטון בשנת 1904, האחריות שלו גדלה בהרבה. בשנת 1905 הול חזר לאנגליה כדי לבצע רכישות במסגרת הירושה. לאחר חזרתו הוא היה צפוי לייעץ לכל מה שהוגש ועשוי למצוא מקום במוזיאון לאמנות ואף שמעולם לא טען שהוא מומחה בכל הדברים האלה, הוא השלים את הידע שלו בקריאה רבה וביצע טעויות מעטות יחסית.
אנה קוז'מינסקה
ביוגרפיה
לרגל יום הולדתה ה-101 בשנת 2020, הפכה קוז'מינסקה לחסידת אומות עולם המבוגרת ביותר. היא קיבלה ברכות יום הולדת מנשיא מדינת ישראל ומנשיא פולין.
לינדזי ברנרד הול
יצירה
הציורים של הול עצמו היו בדרך כלל חללי פנים, עירום או ציורי טבע דומם. לעיתים קרובות הוא היה מיוצג בתערוכות של האמנים הוויקטוריאניים וחברות אחרות וקיים כמה תערוכות יחיד, אך הוא היה עסוק כמנהל ויועץ, וציוריו היו צריכים להיעשות בסופי שבוע ובחופשות.
בפברואר 1934 נסע שוב ללונדון כיועץ של נאמני קרן פלטון ונפטר שם ב-14 בפברואר 1935.
בשנת 1912 התחתן הול בפעם השנייה, הפעם להרייט גרייס תומסון, ונולד לו בן אחד בנישואין הראשונים ושני בנים ובת בנישואים השניים. הול היה אדם גבוה ומכובד, אדיב ועשה רושם חזק. הוא היה שמרן ביותר כמעט בכל דבר, החל באמנותו וכלה בפוליטיקה שלו. בעניינים אחרים פנייתו הייתה למסורת ולמומחיות. הול היה איש ישר, הוא לא ראה שום יתרון בבית הספר לציור מודרני. נראה שציוריו תוכננו בקפידה ותמיד צוירו היטב. צביעתו לא תמיד הייתה כל כך טובה, והדבר ניכר במיוחד בכמה עירומים ישנים שלו.
הדוגמאות ליצירותיו בגלריות מלבורן, סידני ואדלייד מראות שהוא היה אמן מצפוני ומצוין. כמורה התנהגותו הייתה קרה במקצת, שבאה מסוג של ביישנות, דחתה לפעמים את תלמידיו בימיו הראשונים, אך הוא התמתן ככל שהתבגר. היו חילוקי דעות רבים ביחס לערך שיטות הלימוד שלו, אך הרשימה הארוכה של תלמידיו המכובדים מרמזת שהתעקשותו על כנות, אמת וציור טוב, ודאי היו בעלי ערך רב עבורם. בכל מקרה, לאישיותו של הול הייתה השפעה חזקה לטובת האמנות בתקופתו.
חיים מאוחרים
הול נפטר בלונדון ב-14 בפברואר 1935 ונקבר בבית העלמין גולדרס גרין. בין הנוכחים היו האמנים האוסטרלים ג'ורג' בל, א.מ. כהן, ג'יימס פיטר קווין, בס טייט ומריון ג'ונס וכן הפסלים הבריטים גילברט בייס וליידי הילטון יאנג.
אנדרס טגנל
נילס אנדרס טגנל (בשוודית: Anders Tegnell, מבוטא אָנְדֶש טֶיְינֶל; נולד ב-17 באפריל 1956) הוא רופא שוודי, מומחה לטיפול ומניעה של מחלות זיהומיות, המשמש כאפידמיולוג הראשי של הסוכנות לבריאות הציבור השוודית. התפרסם במהלך מגפת הקורונה כשהיה בעל תפקיד מרכזי בגיבושה של המדיניות השוודית לטיפול בנגיף שלא כללה הטלת סגר.
ביוגרפיה
טגנל נולד בשנת 1956 בעיר אופסלה. בצעירותו גדל והתחנך בעיר לינשפין, למעט פרק זמן קצר בו עברה משפחתו לאתיופיה לצורך עבודתו של אביו, אינגמר טגנל שעסק באגרונומיה. בשנת 1985 סיים לימודי רפואה באוניברסיטת לונד והחל לעבוד בבית החולים המחוזי בעיר אסטרסונד. בהמשך סיים התמחות במחלות זיהומיות באוניברסיטת לינשפין ומונה לתפקיד רופא המחלות הזיהומיות של המחוז, במסגרתו טיפל באדם שסבל מקדחת דימומית נגיפית, שככל הנראה נדבק בנגיף מרבורג או בנגיף האבולה.
בין השנים 1990–1993 עבד במשלחת של ארגון הבריאות העולמי ללאוס ליצירת חיסונים. בשנת 1995, תחת התפרצות נגיף האבולה בעיר קיקוויט בזאיר, היה חלק מקבוצת רופאים מומחים של סוכנות שירותי ההצלה השוודית וארגון רופאים ללא גבולות שנשלחו לסייע למניעת התפשטות הנגיף. בהמשך עבד בצוות של הנציבות האירופית להיערכות להתמודדות עם איומים על בריאות הציבור, כגון תרחישים של שימוש בלוחמה ביולוגית למטרות טרור או התפרצות פנדמית של מחלות זיהומיות.
ב-2003 קיבל טגנל תואר דוקטורט בכיר לרפואה מטעם אוניברסיטת לינשפין וב-2004 סיים תואר שני באפידמיולוגיה בבית הספר להיגיינה ומחלות טרופיות של אוניברסיטת לונדון.
החל משנת 2005 עובד טגנל במועצה הלאומית לרווחה ובריאות הציבור של שוודיה, כאשר בין השנים 2010–2012 היה ראש המחלקה לניהול הידע לטיפול בבריאות הציבור, ובהמשך היה לראש המחלקה לבקרת מחלות זיהומיות בסוכנות בין השנים 2012–2013. כחלק מתפקידו זה, היה לטגנל חלק מרכזי בגיבוש תוכנית החיסונים השוודית עם התפרצות מגפת שפעת החזירים ב-2009. בשנת 2016 נמתחה עליו ביקורת על כך שבמהלך מגפת השפעת של 2009 אישר שימוש בחיסון שלא הוכח קלינית שקושר מאוחר יותר עם כ-400 מקרים של נרקולפסיה.