cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נשפון דאובנטון
זהו עטלף המגיע לאורך 45-55 מ"מ, מוטת כנפיים של 240-275 מ"מ ולמשקל של 7-15 גרם. עטלף זה בעל פרווה חומה, ראש גדול עם אוזניים ורודות גדולות וכנפיים ארוכות ושחורות. השפתיים ורודות וקטנות ובתוכם שיניים חדות. העטלף יכול לחיות 22 שנה בטבע. העטלפים נחים במשך היום במערות ויוצאים כשהשמש שוקעת. הם חיים במגוון בתי גידול כולל מדבריים, אך בעיקר באזורים הסמוכים לנהרות או לקניונים. העטלפים עפים מעל הנהר או הקניון וחוטפים חרקים העפים מעל הנהר או חרקים שנפלו למים. הם תופסים עשים, יתושים, בריומים וזבובים בעזרת קרום הכנף שלהם או בעזרת טופרי רגליהם.
מקס פלטהאוס
מקס פֵלְטְהַאוּס (בהולנדית: Max Velthuijs; האג, 22 במאי 1923 – 25 בינואר 2005), היה סופר ילדים ומאייר הולנדי.
ביוגרפיה
מקס פלטהאוס קנה את עולמו, הן במולדתו הולנד, והן מחוצה לה עם ספריו על "צפרדע" (Kikker). ספרו הראשון על הדמות, "צפרדע מאוהב" (Kikker is verliefd), ראה אור בשנת 1989 ותורגם לשפות רבות. לאחר מכן פרסם ספרים רבים נוספים על הרפתקאותיהם של צפרדע וחבריו. אחדים מספרים אלה זיכו את פלטהאוס בפרסים ספרותיים נוספים. בשנת 2004 הוענק לו פרס אנדרסן לספרות ילדים. פרס יוקרתי זה נפל לפני כן בחלקה של סופרת הילדים ההולנדית אנני שמידט.
בשנת 2002 העלה תיאטרון הילדים ההולנדי טֶרָה (Theater Terra) מחזמר בכיכובו של צפרדע, ובשנת 2003 הפיק במאי הסרטים ההולנדי ארנו קרננבורך (Arno Kranenborg) את הסרט התיעודי "מקס פלטהאוס, נכון שהחיים יפים?" (Max Velthuijs, Is het leven niet prachtig?). הסרט ליווה את פלטהאוס בתהליך התהוותו של ספרו האחרון "צפרדע עצוב" (Kikker is bedroefd).
רות לנגר
רות לנגר-לורנס (בגרמנית: Ruth Langer-Lawrence; 1921 - 2 במאי 1999) הייתה שחיינית יהודייה-אוסטרית. אלופה ושיאנית אוסטריה בשחייה.
ביוגרפיה
לנגר נולדה וגדלה בווינה. היא החלה להתאמן בשחייה בגיל 11 בקבוצת הכח וינה בהדרכת זיגו ורטהיימר. בהיותה בת 14 בשנת 1935 נבחרה לייצג את אוסטריה בתחרויות עם הונגריה וצ'כיה וזכתה במקום השני בשחיית 200 מטר חתירה. במאי 1936 זכתה במקום שלישי ב-100 מטר חתירה. באמצע שנת 1936 זכתה באליפות אוסטריה במשחים ל-100 מטר חופשי ול-400 מטר חופשי בשיאי אוסטריה חדשים.
בשנת 1936 נבחרה לנגר לייצג את אוסטריה באולימפיאדת ברלין, אולם היא סירבה להשתתף באולימפיאדה, יחד עם השחייניות יהודית דויטש-הספל ולוסי גולדנר, במחאה על מדיניותו של אדולף היטלר, באומרה "אני מסרבת להתחרות על אדמה שמוציאה להורג בצורה מבישה את עמי". בעקבות כך, התאחדות השחייה האוסטרית אסרה עליה להשתתף בתחרויות למשך שנתיים. בעקבות בקשת חנינה החליטה ההתאחדות להאריך את ההשעיה לשנתיים וחצי.
בשנת 1938 עם סיפוחה של אוסטריה על ידי גרמניה, צבעה לנגר את שערה לבלונד ובאמצעות דרכון מזויף ברחה לאיטליה. בשנת 1939 היא קיבלה מקלט מדיני בבריטניה. היא זכתה באליפות בריטניה האחרונה למשחים ארוכים, במשחה ל-5 מייל בנהר התמזה, בין גשר קיו לגשר פאטני, בשיא בריטי חדש של 74:04 דקות. חמישה שבועות לאחר מכן, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, פונתה לנגר מלונדון לבאת' והוגדרה כ"אויבת זרה". לאחר מכן, היא הורשתה לשוב ללונדון. בשנת 1943 היא נישאה לג'ון לורנס ולהם נולדו בן ובת והמשפחה התגוררה בלונדון.
בשנת 1995 התנצל הפרלמנט האוסטרי רשמית בפני לנגר והחזיר את שיאיה והישגיה לספרים.
לפני אולימפיאדת אטלנטה (1996), לנגר אמרה לרויטרס: "בכל פעם שהמשחקים האולימפיים מתקיימים, כואב לי את הלב. זה משהו שיישאר לכל חיים. ההשתתפות האולימפית הייתה הזדמנות של פעם בחיים, אבל כיהודיה, לא יעלה על הדעת בשבילי לקחת חלק בתחרויות אלה בגרמניה הנאצית, שבהם אנשיי נרדפו."
אל-ולג'ה
אל-וַ֫לַג'ה (בערבית: الولجة) הוא כפר פלסטיני הנמצא דרומית-מערבית לירושלים וצפונית-מערבית לבית ג'אלא ובית לחם. דרומית לו נמצאת ההתנחלות הר גילה ומערבית הכפר בתיר.
שוח (דמות מקראית)
על-פי התנ"ך, שוח הוא בנו השמיני של אברהם, מאשתו השלישית או הפילגש שלו, קטורה, שאותה נשא אברהם לאישה לאחר שגירש את הגר ואחרי מותה של שרה.
אל-ולג'ה
היסטוריה
כפר אל-ולג'ה המקורי שכן על רכס לבן, באזור שעליו בנויים היום המושבים אורה ועמינדב ובו נמצא המעיין עין לבן, בגדה הצפונית של נחל רפאים שבו עברה מסילת הרכבת יפו–ירושלים. תושביו היו מוסלמים, עובדי אדמה. בשנת 1596, בתקופה העות'מאנית, נמנו בו 100 בתי-אב. במפקד 1931 נמנו בו 1,206 תושבים. לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל התגוררו בכפר 1,650 תושבים ושטחו השתרע על 17,708 דונמים (מתוכם 166 שטחים ציבוריים ו-35 בבעלות יהודים).
במלחמת העצמאות, במסגרת מבצע ההר, נכבש הכפר לאחר קרב קשה. על פי הסכמי שביתת הנשק בין ישראל לירדן, עברו תושביו לגדה הדרומית של הנחל לאדמות שהיו בבעלותם ובנו שם בשנות ה-50 את ולג'ה "החדשה". אולם, עקב ניתוק הכפר מן המרכז הכלכלי בירושלים, רוב תושבי הכפר עברו לירדן או עברו למחנות פליטים סמוכים. על חלק מאדמות הכפר המקורי הוקמו עמינדב ושכונת גילה.
שוח (דמות מקראית)
לשוח היו חמישה אחים: זמרן, יקשן, מדן, מדין וישבק, בנוסף שני אחים למחצה: ישמעאל ויצחק.
אל-ולג'ה
היסטוריה
הכפר כיום כולל ארבע שכונות – עין ג'וויזה, אל-דהר, ארד אל-סמאק, וסרג', שלושה מסגדים, וחיים בו כ-2,000 תושבים, שרובם מוגדרים כפליטים.
שוח (דמות מקראית)
הוא נשלח יחד עם שאר בני קטורה אל ארצות המזרח.
אל-ולג'ה
היסטוריה
לאחר מלחמת ששת הימים נקבע מחדש גבולה המוניציפלי של ירושלים, אשר סיפח את מזרח ירושלים ועוד כמה עשרות כפרים למדינת ישראל. הגבול החדש סיפח חלק מאדמות הכפר, אך התושבים עצמם לא קיבלו תושבות קבע ישראלית. כ-300 מתוכם מחזיקים בתעודות תושב בעקבות קשרי נישואין או מעברי דירה. תושבי הכפר משלמים את מיסיהם לרשות הפלסטינית ומקבלים ממנה שירותים.
ב-2013 אושרה הקמת גן לאומי בשטחים הסמוכים לכפר.
שוח (דמות מקראית)
לפי יוסף בן מתתיהו הכוונה בארץ קדם היא "בארץ הטראגלאדיטיס ובחבל ארץ ערב המאשרה עד ים סוף."
אל-ולג'ה
בנייה בלתי חוקית
עד שנת 1985 השתייך כל הכפר לנפת בית-לחם של המנהל האזרחי. בשנה זו עיריית ירושלים החלה לממש את סמכותה על מחציתו, והחלה להוציא צווי הריסה לבתים שנבנו ללא היתר. בין השנים 1985 ו- 2005 נהרסו 45 בתים, ול־50 נוספים הוצאו צווי הריסה.
לטענת התושבים, העירייה סירבה ליצור תוכנית מתאר לכפר שתאפשר קבלת רישיונות, ולכן הם נאלצו לבנות באופן לא חוקי כדי לעמוד בצרכי התרחבות האוכלוסייה של הכפר. בשנת 2006 עתרו התושבים נגד הריסת הבתים, ובית-המשפט הקפיא את ההריסות לשלוש שנים, על-מנת לאפשר הכנת תוכנית מתאר לכפר. ב-2008 הוגשה תוכנית המתאר מטעם התושבים, אך נדחתה על ידי העירייה. ב-2009 הוגשה התוכנית שנית לוועדה המחוזית. כדי לרכז את המאבק הוקמה בכפר "מועצת תושבים".
גדר ההפרדה
תוואי הגדר המקורי שהיה אמור לחלק את הכפר לשניים שונה בעקבות עתירת התושבים ב-2004, אך התוואי החדש עתיד להקיף את הכפר מכל עבריו ולהפוך אותו למובלעת המחוברת לבית ג'אלא ובית לחם במנהרה, תוך הפקעה של כ-1,600 דונם מאדמותיו. גם לתוואי החדש מתנגדים גורמים רבים, בהם תושבי הכפר, החברה להגנת הטבע, תושבי התנחלויות בגוש עציון, ואף ראש מינהלת תוואי גדר עוטף ירושלים בצה"ל, שתכנן אותו. עתירה שהוגשה נגד הגדר ב-2006 נדחתה. בשנת 2010 החלו העבודות לבניית הגדר בכפר.
מועצת הכפר החליטה לפתוח במאבק לא אלים נגד הגדר ונגד ההתנחלויות בסביבתו, בעזרת הפגנות מאורגנות בימי שישי והפגנות ספונטניות במהלך השבוע כפעולה ישירה לעצירת העבודות. פעמים מספר המפגינים הגיעו לתוואי, חסמו את דרכם של הבולדוזרים והפסיקו את עבודתם תוך הפעלת אלימות – יידוי אבנים ובקבוקי תבערה. לרוב ההפגנות מפוזרות על ידי שוטרי מג"ב באמצעים לפיזור הפגנות, בהם רימוני הלם ובגז פלפל.
גדר ההפרדה ניתקה את בית משפחת חג'אג'לה מהכפר. על מנת לאפשר גישה חפרה המדינה מנהרה מתחת לגדר בעלות של 4 מיליון ש"ח. ב-2017 נסגרה המנהרה בשער, ולמשפחה ניתן שלט רחוק אחד.
מעיינות וארכאולוגיה
סמוך לכפר חולפים נחל גילה ונחל רפאים. בנוסף, נמצאים כמה מעיינות. בפברואר 2018 הוזז מחסום עין יעל והוא מפריד כעת בין הכפר לבין עין חניה, אשר שימש מקום בילוי למשפחות מהכפר וכן מבית לחם ומבית ג'אלה. בגיא היורד מוולג'ה לנחל רפאים נמצא עין א-ג'וויזה, מעיין הניקבה הארוך ביותר הידוע בהרי ירושלים וחברון, שמימיו נובעים מתוך ניקבה באורך 220 מ'. סמוך לשרידי הכפר הישן מצויים שלושה מעיינות. התחתון והשופע שבהם הוא עין אל-בלד. בעקבות העבודות להקמת גדר ההפרדה נערכו באזור כמה סקרים ארכאולוגיים בהם תועדו ממצאים מתקופות היסטוריות שונות, ביניהן נקבת מים יהודאית מלכותית המתוארכת לימי בית ראשון.
אילן ליאור
אילן ליאור (נולד ב-1986 בערך) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש כראש מחלקת החדשות של גלי צה"ל.
קריירה
עם גיוסו לצה"ל הצטרף לגלי צה"ל, בה שימש ככתב משטרה ובריאות, עורך חדשות ומגיש יומנים. לאחר מכן שימש ככתב משטרה בירושלים ובהמשך מונה לכתב המשטרה ברשת ב' של קול ישראל.
בנובמבר 2010 מונה לכתב האזורי בגוש דן של עיתון "הארץ".
בפברואר 2018, עזב ליאור את עיתון "הארץ" ועבר לשמש כעורך בחדשות עשר. במרץ 2019 החל לשמש כעורך הראשי של התוכנית "השבוע" בערוץ כאן 11.
בנובמבר 2021 מונה על ידי מ"מ מפקדת גלי צה"ל והעורכת הראשית, גלית אלטשטיין, לראש מחלקת החדשות של התחנה.
ליאור הוא בעל תואר בכלכלה ובקולנוע מאוניברסיטת תל אביב.
אושר לאומי גולמי
אושר לאומי גולמי או בקיצור אל"ג (באנגלית: Gross national happiness או בקיצור GNH) הוא מדד של רווחת אזרחי המדינה, המבוסס על מגוון של מדדי אושר, בניגוד למדדים המסורתיים המודדים את התוצר (תמ"ג ותל"ג). בניגוד לאומדן התוצר, אין דרך פשוטה למדוד את האל"ג של מדינה, והוא מורכב בדרך כלל משילוב של פרמטרים כמו תוחלת חיים, יציבות חברתית, גישה לטיפול רפואי, ממשל תקין, שוויון כלכלי ואמון חברתי.
המונח נטבע על ידי מלך בהוטן ג'יגמה סינגייה ואנגצ'וק בשנת 1972 כתגובה לביקורת מתמדת על כך שהכלכלה של בהוטן גורמת לעוני כאשר המלך הדגיש את מחויבותו לייסד כלכלה אשר תסתגל לתרבות הייחודית של בהוטן אשר מבוססת על הערכים הרוחניים של הבודהיזם.
בעוד שמודל הפיתוח המסורתי נוהג לשים דגש על כך שהצמיחה הכלכלית תהיה המטרה העיקרית, המושג של אל"ג מבוסס על ההנחה כי פיתוח נכון של החברה האנושית יתרחש רק כאשר הפיתוח החומרי וההתפתחות הרוחנית יתקיימו זה לצד זה וכאשר הם משלימים ומחזקים אחד את השני. ארבעת היסודות של האושר הלאומי הגולמי הם צמיחה חברתית וכלכלית הוגנת ובת קיימא, שימור וקידום התרבות, שימור הסביבה הטבעית וממשל תקין ואחראי.
הדלאי לאמה הנוכחי, טנזין גיאטסו, הוא תומך נלהב של קונספט האל"ג. בהקשר זה, הוא ציין כי:
הילה בן ארי
הילה בן ארי (נולדה ב-26 באפריל 1972) היא אמנית ישראלית.
ביוגרפיה
הילה נולדה בקיבוץ יגור ב-1972, בוגרת המחלקה לעיצוב קרמי בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים, 1999, התוכנית ללימודי המשך באמנות, קלישר, תל אביב, 2003 ובעלת תואר שני מהחוג לתורת הספרות, אוניברסיטת תל אביב, 2006. היא מרצה בבצלאל במחלקה לעיצוב קרמי ובמכון לאמנות במכללת אורנים.
היא חיה ועובדת בתל אביב יוצרת במדיות שונות כמו פיסול, וידאו וחיתוך נייר. עבודותיה בוחנות את מערכת היחסים בין הגוף למרחב ומעמידות את הגוף ככלל ואת הגוף הנשי בפרט, כצומת של הקשרים תרבותיים, חברתיים ופוליטיים. הציגה תערוכות יחיד במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, גלריה 39 לאמנות עכשווית, הקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית ועוד. השתתפה בתערוכות קבוצתיות במוזיאונים ובגלריות ביניהם: מוזיאון פתח תקווה לאמנות, מוזיאון תל אביב לאמנות ובית טיכו – מוזיאון ישראל ירושלים.
מחוץ לישראל הציגה בתערוכות קבוצתיות במוזיאונים וגלריות כגון המוזיאון הלאומי לאמנות – טיוואן במסגרת הביאנאלה של אסיה 2009, מוזיאון בון לאמנות – גרמניה והמוזיאון הלאומי לאמנות עכשווית – בוקרשט. בנוסף, הציגה עבודות וידאו בפסטיבלים בינלאומיים במדריד, פריז, ברצלונה, וורנה.
זכתה בפרסים ובמלגות ביניהם: מלגת שהות בMacro – מוזיאון לאמנות עכשווית רומא (2013), פרס עידוד היצירה מטעם משרד התרבות והספורט (2012), פרס מטעם פסטיבל אופטיקה, מדריד (2008) ומלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל (1999-2000).
עבודותיה
"להחזיק" הוצגה בשנת 2001 בגלריה הקיבוץ בתל אביב, באוצרות טלי תמיר. תערוכה זו הייתה תערוכת היחידה הראשונה לאחר סיום לימודיה של בן ארי במחלקה לעיצוב קרמי בבצלאל. בתערוכה הציגה בן ארי גופי פורצלן קטנים ועדינים כאשר העבודה המרכזית בתערוכה נקראה "להחזיק" – עבודת קיר שהורכבה מגריד הבנוי מיחידות זעירות של גופי פורצלן המאורגנות בשורות, קשורות בחוטי ברזל ובסרטי משי שחורים, שלובות זו בזו כמו חוליות-צוואר. כבר אז כתבה עליה תמיר כי ניתן לקשור את המערכת הגאומטרית המופשטת של בן-ארי לאסוציאציות חברתיות של חברה אידאולוגית-קולקטיבית כמו החברה הקיבוצית.
העבודה "רגולטור" הוצגה בשנת 2005, בתערוכה "לינה משותפת" בביתן הלנה רובינשטיין באוצרות טלי תמיר, תערוכה שעסקה בבני הקיבוץ. דרך הרגולטור, כמטאפורה לתיאור המורכב של בית הילדים בו גדלה, עסקה בן-ארי בקבוצה בתוך קבוצה, בניכור הכפול הקיים הן במרחב הארכיטקטוני והן במרחב הקבוצתי. במיצב שהציגה בן-ארי "ההנחה ש'כולם שווים ואין מה להסתיר' כמו גם האמונה שהבריאות הבסיסית תנצח כל פיתול והפרעה, מתערערת במיצב של הילה". מבני הגריד החוזרים בעבודותיה, קשורים להיותה של בן ארי בת קיבוץ בו לא היה ביטויי לייחודי ולפרטי. בראיון אמרה בן ארי "למעשה הגריד יוצר מסך, שגם מספק הגנה".
העבודה "היברנציה" הוצגה בשנת 2007 כחלק מהתערוכה "תיירות פנים", במרכז לאמנות עכשווית בתל אביב, באוצרות טל יחס. בן-ארי התייחסה לשם התערוכה, שפירושו שנת חורף, כאל מטאפורה למצב המתאר נקודה בין חיים למוות. האוצרת טל יחס הרחיבה על עבודותיה, כי "בן ארי מפוררת את דימוייה, מחוררת אותם ומייצרת אובייקטים בעלי גוף מרוקן, נפח קישוטי חלול, שברירי וקטוע. על אף זוהרן הדמויות המחוללות נדמות כמובסות, ושרויות ברובן במצב ביניים של תרדמה, כמו איבדו את חיותן ואת כוחן האיקוני".
בשנת 2008 הציגה תערוכת יחיד בשם "כתף שמאל". שתוארה על ידי מבקרת האמנות קציעה אלון כמעשה בו הועברה טראומת הפגיעות הנשית אל תוך מרחב כנסייתי דרך סובלימציה "כמו מקודשת". בתערוכה המשיכה בן ארי במחקרה את קיום הגוף הנשי תחת "משטר הקווים והמשבצות" והציגה אמנות פמיניסטית מורכבת. undefinedלקטלוג מעבודותיה של בן ארי שיצא בזמן התערוכה כתבה הסופרת מיכל בן נפתלי כי אף על פי שעבודותיה של בן ארי הוצגו בתערוכות בהן הופגנה התערבות פעילה בשאלות חברתיות ופוליטיות עכשווית, משהו במיצביה סירב להתחבר לתמות הגדולות. למעשה ניתן לומר כי המרי אותו יוצרת בן ארי, מכוון בעיקרו כלפי התביעה למסר ולהגדרה.
"לאקונה" הוצגה בשנת 2012 בגלריה 39 בתל אביב. בתערוכה הציגה בן ארי עבודות וידאו-סטילס ולצידן עבודות נייר. בכל אחת מעבודות הווידאו-סטילס נראתה דמות במהלך ניסיון לשמור על שווי משקלה. בעבודותיה הצליחה בן ארי להקרין את תחושת הניתוק, החסר, הלקונה, בו הרוח נפרדת מהגוף הנשי, מהפגמים והחולשות שלו, בטקסט התערוכה תארה טלי בן נון האוצרת את העבודות כסיסמוגרף חזותי, שמצליח להמיר פרדוקסים גופניים, מחוות ושינויים מטמורפיים לצורניות מורכבת , הן בעבודות הווידאו והן בעבודות הנייר, בא לידי ביטוי העניין המתמשך של בן ארי במתח שבין החזקה ממושמעת ומתוחה ובין הקריסה.
"אבן הראשה" הוצגה בספטמבר 2014, בגלריה דנה בקיבוץ יד מרדכי באוצרותה של רווית הררי. כהמשך לשימוש בדימויי הפרט והקבוצה "בסדרת עבודות הווידאו המוצגת בתערוכה, נשלפת דמות נשית בודדת מתוך הקולקטיב אולם סימני המבנה החברתי ממנו נשלפה ואשר בו היא נאלצת לפעול, ניכרים עדיין בסביבתה". הילה בן ארי ממשיכה לעסוק בגוף האנושי והנשי בפרט, כצומת של סוגיות פרטיות, חברתיות ופוליטיות הנוגעות לגוף המטופל. בן ארי מנסחת שאלות הנוגעות ליחסי גוף-סביבה-קהילה ולמקומו של הפרט אל מול הכלל.
"נעמה: מחווה לנחום בנארי", היא יצירת וידאו רב ערוצי שהוצגה בשנת 2015, במשכן לאמנות בעין חרוד, באוצרות גליה בר אור. היצירה איגדה מספר סצנות כוריאוגרפיות לידי יצירה נרטיבית מורכבת ומושתת על המחזה "תובל קין" שחיבר נחום בנארי, אחי סבה של בן ארי, שהיה ממייסדי קיבוץ עין חרוד והמוזיאון שבו. במחזה המקורי הופיעה נעמה כדמות שולית אך בן ארי בחרה להנכיח את דמותה כדמות מפתח וביקשה לקרוא את המחזה דרך הפריזמה המגדרית. בן ארי יצרה סצנות המורכבות ממצבים גופניים טעונים וניהלה דיאלוג עם מבנה הבימה מראשית עין חרוד, עם הטקסים הקיבוציים ועם התיאטרון היווני. בדומה לעבודות קודמות של בן ארי, רעד הגוף המאומץ שבווידאו מהדהד את המרחב האישי המאוים על ידי משטורו. בטקסט על מושג הג'סטה למגזין המקוון מארב, דיברה בן ארי על ההקבלה והשוני בין נעמה האילמת ואנטיגונה המרדנית המעלה את העיסוק בסוגיית הקול הנשי, אשר אינו מצליח להישמע ולהתכונן אל מול הכוחנות הגברית. קולה של נעמה מושתק.
ב"פונמה" אשר הוצגה בפייברג פרוג'קטס בתל אביב בשנת 2016 הציגה בן ארי מקבץ של ארבע עבודות וידאו סטילס. הפונמה בשם התערוכה היא החלק הקטן ביותר במערכת הלשונית, יחידה בתוך מבנה שאינה מחזיקה משמעות משל עצמה. בכל אחת מעבודות הווידאו מתקיים משך גופני תלוש, המופיע ללא הפסקה ומצטבר דרך המקבץ שלו עצמו, ללא שינוי, כמעט. בביקורת בעיתון הארץ כתבה על העבודות טל ניב (בת קיבוץ אשדות יעקב במקור) כי היא שמה לב לכך שבאף אחת מהן אין בחור, או הורים, או מגע הדדי עם גוף, אלא רק עם האדמה או עם מכשיר ההתעמלות. לטענתה בעבודות אין ארוס.
"תנועה בין קווים שבורים: מחווה להדה אורן" היא תערוכת יחידה גדולה נוספת במוזיאון הרצליה באוצרות טל מיוחס משנת 2017. בתערוכה התחקתה בן ארי אחרי פועלה של הכוריאוגרפית הדה אורן בת קיבוץ אשדות יעקב איחוד והטמיעה את המחול של אורן ביצירתה שלה, לא כתיאוריה אלא כשפת מחול. אורן, אשר יצרה עבור להקת המחול הקיבוצית ביקשה בעבודתה למזג בין ההגשמה החקלאית הלאומית והמחול המודרניסטי. בעבודתה מצטטת בן ארי את אלמנט התנועי האופקי בו משתמשת אורן ומשתמשת בו כקריאה להתנגדות לתנועה האנכית המזוהה עם הפאליות השלטת.
מר בריה דרבנא
מר בריה דרבנא, ולפי נוסח הדפוסים מר בריה דרבינא, היה אמורא בבלי בדור הרביעי, בימי אביי ורבא. אמורא זה איננו בנו של האמורא המפורסם רבינא, שהיה מאוחר לו.
רבותיו וחבריו
מסר דברי תורה בשם רב נחמן ורב ששת.
כשהקשה קושיה על רבא התבטא בעדינות ובלשון סגי-נהור:.
ממאמריו
האמורא רב הלל סיפר לרב אשי על כך שראה רשימה של עריות שאסרו חכמים שנרשמה לדבריו על ידי מר בריה דרבינא, ורב הלל רצה ללמוד מרשימה זו חידוש הלכתי כלשהו. אולם רב אשי סירב להסתמך עליה, בטענה שמר בריה דרבינא אינו חתום על הרשימה.
החזיק בדעה שמאחר שראה הקדוש ברוך הוא שהגויים אינם מקיימים את שבע מצוות בני נוח החליט שגם אלו שמקיימים יזכו לשכר מופחת.
הנהגותיו המיוחדות
בתלמוד הוזכרו רבות מהנהגותיו המיוחדות של מר בריה דרבינא. מר בריה דרבינא הוגדר בפי חברו רב נחמן בר יצחק "ירא שמים", עקב הקפדתו על בפרטי הפרטים של ההלכה, ושאיפתו לנהוג באופן שמוסכם על פי כל הדעות. חלק ניכר ממנהגיו נקבעו הלכה למעשה עד היום.
דוגמה לכך היא מחלוקת בתלמוד לגבי מי שיש לפניו ככר לחם שלמה מקמח שעורים, ולעומתה פרוסת לחם מקמח חיטים, על מה עדיף לברך "המוציא לחם מן הארץ", האם על הככר השלמה או על הפרוסה העשויה מחומר איכותי יותר. מר בריה דרבינא נהג לצאת ידי כל הדעות: הניח את הפרוסה בתוך הככר השלמה ובצע על שתיהן יחד.
מחלוקת אחרת עוסקת בסדר המתאים לנעילת הנעליים, האם להקדים את הימין או השמאל. מר בריה דרבינא היה נועל תחילה את של ימין, אך לא קושר את השרוכים; נועל את השמאל וקושר את השרוכים; ושוב חוזר לימין וקושר. נוהג זה מופיע להלכה בשולחן ערוך.
בתלמוד נמסר נוסח תפילה מיוחד שהיה נוהג לומר בסיום תפילת העמידה. נוסח זה, בעיקרו, שולב בסידורי התפילה עד ימינו:
הוא מסר משמו של רב נחמן את נוסח הברכה שמברך הרואה קברי ישראל, כמובא במסכת ברכות:.
בנישואי בנו שמחתם של תלמידי החכמים הייתה נראית לו מופרזת, והביא כוס יקרה שוות ערך ל-400 זוז ושבר בפניהם, כדי לגרום לעצב. זהו המקור למנהג לשבור כוס, צלחת או כלי אחר בנישואין ולומר, כדי לציין את חורבן בית המקדש.
לא איפשר לבנו לבצע בו טיפול רפואי שהיה כרוך בהקזת דם, מאחר שחשש לאיסור "מכה אביו ואמו".
מסופר עליו כי נעשו לו שני ניסים: פעם הלך בערבה צחיחה, היה צמא למים, ונעשה לו נס ונברא שם מעיין. פעם אחרת היה בסביבת מחוזא וגמל פראי כמעט דרס אותו, וקיר שלידו התפרק ואיפשר לו להיכנס ולהינצל. מר בריה דרבינא היה מברך במקום הראשון "ברוך שעשה לי נס בערבות ובגמל" ובשני "בגמל ובערבות".
כשהיה מגיע לעיר בבל הקדומה, שכבר הייתה חרבה בימיו, היה לוקח מעפרה וזורק אל מחוצה לה, כדי לקיים את נבואת הפורענות שנאמרה על בבל בספר ישעיהו:.
מאמרים עליו
בגמרא מסופר על ניסים שאירעו לו:
ומר בריה דרבינא הוה קאזיל בפקתא דערבות וצחא למיא, אתעביד ליה ניסא איברי ליה עינא דמיא ואישתי. ותו, זמנא חדא הוה קאזיל ברסתקא דמחוזא ונפל עליה גמלא פריצא, איתפרקא ליה אשיתא, על לגוה, כי מטא לערבות בריך ברוך שעשה לי נס בערבות ובגמל כי מטא לרסתקא דמחוזא בריך ברוך שעשה לי נס בגמל ובערבות. כי מטא לערבות בריך ברוך שעשה לי נס בערבות ובגמל, כי מטא לרסתקא דמחוזא בריך ברוך שעשה לי נס בגמל ובערבות.
תרגום: פעם אחת היה מהלך בבקעה ששמו ערבות והיה צמא למים ובסכנת התייבשות, ונעשה לו נס ונברא לו מעיין של מים. עוד נס נעשו לו כשהיה מהלך בשוק של מחוזא והסתער לעברו גמל משוגע, ובאותה שעה נפלה חומת בית שהיה סמוך לו והוא נכנס לתוך הבית ומצא מסתור מהגמל. כשהוא הזדמן לערבות בירך "ברוך שעשה לי נס בערבות ובגמל" וכשהזדמן למחוזא בירך "ברוך שעשה לי נס בגמל ובערבות".
בפולקלור היהודי נפוצו סיפורים עם אלמנטים דומים, כולל האגדה שמובאת בספר מעשה נסים על אמו של רבי יהודה החסיד, שכמעט ונדרסה בידי גדוד חיילים שעבר בסמטה בוורמס עד שחמל עליה אחד מקירות הבתים ונבקע.
משפחתו
בנו היה אף הוא תלמיד חכם, ושיחותיו עם אביו בענייני לימוד תורה מוזכרות בכמה מקומות. כנראה היה דורש בפני הציבור. שמו אינו ידוע.
אחיו של מר בריה דרבינא היה אף הוא אמורא בשם רבי יוחנן, ונמסרו חילופי דברים שלו עם רב נחמן בר יצחק, חברו של מר בריה דרבינא.
True Colors: The Best of Cyndi Lauper
איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי העניק לאלבום את תואר הכסף, על מכירות של למעלה מ-60,000 עותקים.
קודי כריסטיאן
קודי אלן כריסטיאן (באנגלית: Cody Allen Christian; נולד ב-15 באפריל 1995) הוא שחקן אמריקאי. ידוע בעיקר בשל דמותו של מייק מונטגומרי בסדרת הנוער "שקרניות קטנות" (2010–2015), בתור ת'יאו רייקן בסדרה העל-טבעית "זאב צעיר" (2015–2017) ובשל הופעתו בתור אשר אדמס בדרמת הספורט "All American" (2018–הווה).
ביוגרפיה
כריסטיאן נולד בפורטלנד, מיין לאם אינדיאנית, שם הוא גדל בשמורה מקומית. אמו של כריסטיאן החלימה מסרטן השד, והוא יצא בקמפיין לגיוס כסף למחקר סרטן השד.
קריירה
בין השנים 2010–2015 כריסטיאן גילם את מייק מונטגומרי, אחיה הצעיר של אריה מונטגומרי, בגילומה של לוסי הייל בסדרת הנוער הפופולרית של רשת Freeform "שקרניות קטנות" בעונות 1–2, 4–5 וכוכב אורח בעונה השישית. הוא זכה לתהילה נוספת כאשר השתתף בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "האנטומיה של גריי" ו"דם אמיתי". בשנת 2013 שיחק בסרט "משחקי למות מרעב", פרודיה לסרט "משחקי הרעב".
בשנת 2015 הצטרף לקאסט העונה החמישית של סדרת הדרמת העל-טבעית לנוער "זאב צעיר" ברשת MTV, בגילומו של תיאו רייקן. ב-2016 שב לגלם את דמות זו גם בעונה השישית של הסדרה.
משנת 2018, כריסטיאן משחק בדרמת הספורט של The CW, "All American" בגילומו של אשר אדמס.
ב-2019 הוציא מספר שירי ראפ בערוץ היוטיוב שלו, כולל "Hills", "Drippin", "Almost", "Blessed" ו-"Vacation".
קולובוס אדום מערבי
קולובוס אדום מערבי (שם מדעי: Procolobus badius) הוא מין של קוף ממשפחת קופים בעלי זנב המצוי במערב אפריקה.
אורכו של הקולובוס 450-670 מ"מ, אורך זנבו 520-800 מ"מ ומשקלו 5-11 ק"ג. קוף זה בעל פרווה אדומה ובקצוות אפורה והראש אפור בעל לחיים גדולות ובעל כיפה שחורה מעליו. הידיים ארוכות ועוזרות ללפות ענפים וגם הזנב ארוך ומתפתל.
הקולובוסים מטיילים ביער בחבורות קטנות והם מצויים רק ביערות הגשם של סנגל ושל גאנה. הם כמעט אינם יורדים לקרקע אלא מקבלים את כל מזונם מהעצים. כמו רוב הקופים הם אוכלי כל הניזונים מהחי ומהצומח אבל בעיקר מעלים.
קופים אלו עלולים להיטרף על ידי נמר, פיתוניים, עיט כתר או שימפנזה. הם נמצאים בסכנת הכחדה בטבע עקב בירוא יערות.
Super Mario World
Super Mario World (בתעתיק לעברית: סופר מריו וורלד, ביפנית: スーパーマリオワールド) הוא משחק פלטפורמה משנת 1990 שפותח על ידי חברת נינטנדו היפנית עבור קונסולת משחקי הווידאו סופר נינטנדו (SNES). עלילת המשחק מתמקדת במסע של מריו להציל את הנסיכה טודסטול ואת ארץ הדינוזאורים מהאנטגוניסט של הסדרה באוזר ומעוזריו הקופאלינגים. המשחק דומה במידה רבה למשחקים הקודמים בזיכיון של מריו - השחקנים משחקים במריו או באחיו לואיג'י וצריכים לעבור דרך שלבים שונים על מנת להגיע לשלב האחרון כדי לנצח את המשחק. במשחק סופר מריו וורלד הוצגה לראשונה דמותו של יושי, דינוזאור ידידותי קטן וירוק אשר מסוגל לאכול את האויבים.
לאורך השנים המשחק מכר מעל ל-20 מיליון עותקים ברחבי העולם, מה שהפך אותו למשחק הסופר נינטנדו הנמכר ביותר. ההצלחה של המשחק הובילה גם לפיתוח של סדרת אנימציה שהופקה על בסיס המשחק. ונוצר משחק חדש לקונסולת ה״סוויץ׳״ שנקרא Super Mario 3D World
עלילה
לאחר שהצליחו להציל את עולם הפטריות במשחק האחים סופר מריו 3, האחים מריו ולואיג'י מחליטים לצאת לחופשה יחד עם הנסיכה טודסטול למקום שנקרא ארץ הדינוזאורים, מעין עולם פרהיסטורי בו חיים דינוזאורים רבים. בעת שהם נחים על החוף הנסיכה טודסטול נחטפת על ידי באוזר. כאשר מריו ולואיג'י מתעוררים, הם מנסים למצוא אותה ולאחר שעות של חיפושים הם נתקלים בביצה ענקית בלב היער. הביצה בוקעת ומתוכה יוצא הדינוזאור יושי שמספר להם שגם חבריו הדינוזאורים נחטפו. מריו ולואיג'י מבינים שבאוזר והקופאלינגים אחראים לכך.. מריו, לואיג'י ויושי יוצאים להציל את הנסיכה טודסטול ואת חבריו של יושי. מריו ולואיג'י עוברים ברחבי עולם הדינוזאורים, מביסים את כל הקופאלינגים, מצילים את חבריו של יושי, ובסופו של דבר הם מגיעים לטירתו של באוזר, שם הם נלחמים בו, מנצחים אותו ומצילים את הנסיכה טודסטול.
קולובוס מלכותי
קולובוס מלכותי (שם מדעי: Colobus polykomos) הוא מין של קוף מהמשפחה קופים בעלי זנב, החי ביערות הגשם של מערב אפריקה.
אורכו של הקולובוס 670 מ"מ ואורך הזנב 630-900 מ"מ ומשקלו עד 10 ק"ג. קופים אלה בעלי פרווה שחורה לבנה ורעמת הראש שלהם כסופה ומגודלת ומשווה להם מראה מלכותי. הם אוכלי צמחים המחפשים עלים, פרחים, ירקות ופירות ולועסים אותם בפיהם הגדול.
קופים אלה חיים בין העצים בחבורות של 1-3 זכרים ו3-4 נקבות פלוס צאצאיהם. הם קולניים וטריטוריאליים ויזהירו יריבים שלא לחדור לשטחם. את מזונם לעומת זאת הם יעדיפו לאכול על הקרקע כל עוד אין סכנה עליה. אם הם לא נזהרים הם עלולים להיטרף על ידי נמרים, נחשים, עופות דורסים או שימפנזים.
הרברט בראונל, הבן
הרברט בראונל, הבן (באנגלית: .Herbert Brownell Jr; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן בשנים 1953–1957 כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא דווייט אייזנהאואר.
ראשית חייו
הרברט בראונל נולד ב שבנברסקה, ליד העיירה, כאחד משבעת ילדיהם של הרברט ומאי מילר בראונל. אביו, הרברט בראונל האב, היה פרופסור וסופר ב לחינוך ולפיזיקה. לאחר סיום לימודיו ב-1924 באוניברסיטת נברסקה – לינקולן, שם היה חבר באחוות פי בטא קפא, ובשנת לימודיו האחרונה חבר ב"", המשיך בראונל את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל, שם הוא קיבל ב-1927 תואר במשפטים. בעת לימודיו באוניברסיטת נברסקה הוא הצטרף לאחוות.
אחיו של בראונל, סמואל, שימש כ בשנים 1953–1956.
קריירה משפטית
בראונל התקבל ל (NYSBA) והחל לעסוק במקצוע בעיר ניו יורק. בפברואר 1929 הוא הצטרף למשרד עורכי הדין "" בניו יורק, ולמעט התקופות בהן הוא החזיק במשרות ציבוריות, הוא נשאר במשרד זה עד לפרישתו ב-1989. ב-1934 הוא נשא לאישה את דוריס מק'קרטר. לזוג נולדו ארבעה ילדים והם היו נשואים עד לפטירתה של אשתו ב-1979. ב-1987 הוא נישא בשנית למריון טיילור, אך השניים נפרדו והתגרשו ב-1989.
הלקוח החשוב ביותר של בראונל היה איל הספנות היווני אריסטוטלס אונאסיס. לאחר תום מלחמת העולם השנייה היה אונסיס להוט לשים את ידו על מכליות הנפט מדגם שבמקור נבנו לצורכי המלחמה של צי ארצות הברית. בסופו של דבר הועמדו המכליות למכירה, אך בשל הערך האסטרטגי שלהן לטובת מלחמה אחרת, הן הוצעו למכירה רק לאזרחים אמריקאים.
בראונל סייע לאונסיס להכין מארג של חברות קש אמריקאיות, וכך לאפשר לו לעקוף את התקנות ולרכוש את המכליות באמצעות תאגידים אלו. בהמשך, כיועץ המשפטי לממשלה, נאלץ בראונל להחליף צדדים בלחצו של ראש ה-FBI ג'ון אדגר הובר ומחלקת המשפטים בניהולו הגישה כתב אישום נגד אונסיס (בסופו של דבר הגיעו אונסיס וממשלת ארצות הברית להסדר).
קריירה פוליטית מדינתית
לצד עסקי עריכת הדין שלו, הייתה לבראונל קריירה פוליטית פעילה וארוכה במסגרת המפלגה הרפובליקנית. הוא היה חבר ב בשנים 1933–1937 מטעם מחוז הבחירה העשירי.
ב-1942 הוא היה מנהל מסע הבחירות של תומאס דיואי בבחירות למשרת מושל ניו יורק. הוא גם ניהל את מסעות הבחירות של דיואי לנשיאות בבחירות של 1944 ו-1948. בשנים 1944–1946 הוא היה יושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית, שם הוא התמקד בהתאמת פעילותה לשיטות הסקרים וגיוס הכספים החדשות. רבים זקפו לזכותו את השגת השליטה בקונגרס של הרפובליקנים בבחירות אמצע הכהונה של 1946.
ב-1952 היה לבראונל תפקיד חשוב בשיכנועו של הגנרל דווייט אייזנהאואר, אז המפקד העליון של הכוחות באירופה, לרוץ לנשיאות, והוא היה פעיל במסע הבחירות של אייזנהאואר. יחד עם דיואי, הועיל בראונל מאוד בבחירתו של ריצ'רד ניקסון כשותפו למירוץ של אייזנהאואר.
התובע הכללי של ארצות הברית
עם השבעתו של אייזנהאואר לנשיאות בינואר 1953, הוא מינה את בראונל כתובע הכללי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד אוקטובר 1957. בנובמבר 1953 סיפר בראונל לחברי מועדון המנהלים של שיקגו, " היה מרגל רוסי... הוא הבריח מסמכים סודיים לסוכנים רוסיים שיעבירו אותם למוסקבה".
בראשית תקופת כהונתו, היה בראונל מעורב בכמה תיקי זכויות אזרח שהיו נקודות ציון בולטות, כמו פסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
אף על פי שהוא הוחלש על ידי הסנאט של ארצות הברית, הוא ניסח את הצעת החוק שבסופו של דבר הפכה ל, חוק זכויות האזרח הראשון שנכנס לתוקף מאז 1875. בשל עמדתו הברורה לטובת זכויות האזרח, הפך בראונל לבלתי אהוד במדינות הדרום.
ב-1957 וב-1958, כאשר התפנו מושבים בבית המשפט העליון של ארצות הברית, החליט אייזנהאואר באי רצון שלא למנות את בראונל לכס השיפוט, שכן הוא חשש שתומכי ההפרדה הגזעית בסנאט יסכלו את המינוי.
בראונל פרש מתפקידו כתובע הכללי רק לאחר שעצתו בתיקי ההפרדה הגזעית של ליטל רוק קוימה. , ה, שיקף את תקופת כהונתו של בראונל:
שנותיו האחרונות
ב-1965, שימש בראונל כיושב הראש של הוועדה לאיתור אזרחים שישרתו ב של משטרת העיר ניו יורק, שהיה גוף הביקורת האזרחי הראשון בארצות הברית על פיקוח המשטרה במדינה.
בראונל סירב לאפשרות להתמנות על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון ב-1969 כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של ארל וורן ובסופו של דבר התמנה וורן ברגר.
בהמשך שימש בראונל כנציג ארצות הברית ל בהאג ובשנים 1972–1974 הוא היה הנציג המיוחד של ארצות הברית למקסיקו בדיונים על נהר הקולורדו.
בנוסף לכיבודים ותפקידים אזרחיים רבים, היה בראונל ב-1982 נשיא (City Bar). בשנים 1986–1989 הוא שימש כחבר בוועדת יובל המאתיים של חוקת ארצות הברית.
הרברט בראונל נפטר ב שבמנהטן ב-1 במאי 1996 בגיל 92.
גביע הזהב 1993
גביע הזהב של CONCACAF 1993 נערך בין ה-10 ל-25 ביולי 1993, והיה הטורניר השני של גביע הזהב, והמהדורה ה-12 של אליפות צפון אמריקה בכדורגל. התחרות נוהלה על ידי CONCACAF, הגוף המנהל של הכדורגל הצפון-אמריקני, ולראשונה התקיים תחת אירוח משותף, של ארצות הברית ומקסיקו.
שתי הנבחרות המארחות, ו, הגיעו למשחק הגמר של הטורניר שהתקיים באצטדיון האצטקה, ושם הביסה מקסיקו את האלופה המכהנת בתוצאה 4-0.
מקסיקו הגיעה לגמר תוך תצוגות כדורגל מרשימות, כולל ניצחונות 9-0 על, משחק בו כבש שחקנה לואיס רוברטו אלבס (זגיניו) שבעה שערים, 8-0 על , ו-6-1 על בחצי הגמר.
משחקי הטורניר
שמונה הנבחרות שהשתתפו בטורניר חולקו לשני בתים בני ארבע נבחרות כל אחד. הנבחרות שסיימו בשני המקומות הראשונים בכל בית העפילו לשלב חצי הגמר. שלב זה, וכן שלב הגמר, התנהלו בשיטת נוקאאוט במשחק בודד.
שלב הנוקאאוט
משחק על המקום השלישי
בעקבות השוויון שתי הנבחרות זכו במקום השלישי
משחק הגמר
האח הגדול עונה 4
האח הגדול עונה 4 היא העונה הרביעית של תוכנית המציאות "האח הגדול", והעונה החמישית במצטבר ששודרה בערוץ 2 (קשת). העונה שודרה החל מ-1 בינואר 2012, הגמר נערך ב-2 באפריל שבסופו ניצח הדייר קותי סבג. את העונה הנחו ארז טל ואסי עזר.
על העונה
בתחילת עונה זו, בפרק הבכורה התוכנית שברה את שיאי הרייטינג של כל הזמנים (מאז שהחלו מדידות הרייטינג באוגוסט 1998 ועד לינואר 2013), עם שיא של 45.5 אחוזי צפייה. העונה הרביעית זכתה לאורך כל העונה ובמשך כל השבועות שבהם שודרה למקום הראשון בטבלת הרייטינג, נתונים אלה הכתירו אותה לתוכנית הנצפית ביותר בישראל מאז מדידת הרייטינג. עונה זו (הרביעית) היא הקצרה ביותר שצולמה מבין כל עונות התוכנית בישראל.
המתמודד איתם ישראלי הוא לקוי ראייה ולכן הוא הורשה להיכנס לבית לפני פתיחת התוכנית על מנת להכירו. הותר לו גם להכניס את כלב הנחיה שלו וולטר לתוך הבית.
ב-30 ביוני 2023, דיירת העונה, זיוה כהן הלכה לעולמה אחרי היאבקות במחלת סרטן השד.
דיירי הבית
רשימת 21 הדיירים שנכנסו לבית האח הגדול לפי סדר כניסתם:
העמותה לשימור אתרים ונוף במודיעים
סמליל העמותה
בסמליל העמותה מוצגים זה לצד זה מודיעין המודרנית ואלמנטים מהנוף ומהעבר. החנוכיה מסמלת את המורשת התרבותית של חבל הארץ, שלפי עקרונות העמותה, חייבת לבוא לידי ביטוי בתכנון הפיזי של האזור.
היסטוריה
העמותה הוקמה בסוף 1990, על ידי קבוצת תושבי אזור מודיעין (רובם ככולם תושבי מכבים-רעות). העמותה נאבקה באופן הקמת העיר, בטיעון שהקמת העיר תביא לחורבן של אתרי מורשת רבים הפזורים בשטח הטבעי באזור, וכן בעולם הטבע העשיר שמתקיים בו.
יאיר פרג הוא ממייסדי העמותה ויושב ראש השלישי שלה.
תחילת בניית העיר תוכננה על גבעת התיתורה, אתר מורשת וטבע ייחודי שהיווה כבר אז מוקד טיולים פופולרי עבור תושבי האזור.
בפנייה לבג"ץ (בג"ץ מס' 2683/92), חברי העמותה הביאו טיעונים ותצהירי מומחים נגד הקמת העיר בהליך מהיר. הבג"ץ החזיר את התוכנית המפורטת שכללה את גבעת התיתורה חזרה לוועדת התכנון, מחשש לפגיעה באתר מורשת.
לכשהשלימו חברי העמותה עם הקמת העיר, התמקדה פעילות העמותה בהגנה על הגבעה, ולבסוף, השכונות הראשונות של העיר הוקמו מדרום ומערב לגבעה. גבעת התיתורה נותרה ללא פגע- הודות לפעילות העמותה. פרט למגדל מים שהוקם בגבעה.
פעילות
העמותה התמידה בפעילות הסברה ומחאה במטרה להגדיל את המודעות בקרב תושבי העיר, באשר לערכי הטבע והמורשת שנמצאים באזור. העמותה הצטרפה לפעולות של גופים ירוקים אחרים שפועלים בעיר, כדוגמת החברה להגנת הטבע, קרן קיימת לישראל ו'חווה ואדם'.
מדי שנה, העמותה מקיימת סדרת סיורים לאתרים בתחומי העיר והאזור. הסיורים מתמקדים במקומות שעתידים להיפגע כתוצאה מהתרחבות העיר, ולאתרים בעלי עניין באזור. ייחודה של העמותה הוא בהיותה גוף עצמאי ובלתי-תלוי, משום שאינו נתמך על ידי עיריית מודיעין, בניגוד לגופים הירוקים האחרים הפועלים באזור שלוקחים חלק במערכת החינוך בעיר, ולכן פעמים רבות נמנעים מלהציג עמדה חד-משמעית בנושאים סביבתיים. העמותה מורכבת ומנוהלת על ידי תושבי האזור בלבד. היא מאגדת אנשי חינוך, אנשי שטח, אקדמיה, מדריכי טיולים ופעילים בקהילה שעניינם המשותף הוא קידום שמירת האתרים בתחומי העיר.
לוביזם
במקביל לפעילויות ההסברה לציבור, העמותה פועלת מול גורמי ממשל ואקדמיה שונים, על-מנת למנוע את הפגיעה רחבת ההיקף בחבל הארץ המדובר. עם השנים, נאספו מכתבים המכילים חוות דעת של מומחים בנושאים שונים, שמביעים את דעתם כנגד הרחבת העיר ותומכים בשימור ערכי המורשת באזור. בין השאר, תמכו בפעילות העמותה פרופ' וחתן פרס ישראל אלישע אפרת, הגאוגרף ארנון סופר, וכן תושב האזור, פרופסור אלון טל.
ד"ר עפרה אורבך, יו"ר העמותה כיום, היא ממלאת מקום בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה.
בעיתונות המקומית
במשך שנים, פרסמו חברי העמותה מאמרים בעיתונות הארצית והמקומית ביניהם יאיר פרג ועפרה אורבך. סדרת מאמרים מאת ערן תירוש, שסקר בכל פעם אתר אחר בסביבה מזווית היסטורית ונופית, פורסמה במקומון "מודיעין ניוז".
ססיליה בו
ססיליה בו (באנגלית: Cecilia Beaux; 1 במאי 1855 – 17 בספטמבר 1942) הייתה ציירת אמריקאית, שקיבלה הכשרה בפילדלפיה ובצרפת. הרישומים שלה של המעמד העליון והשליטים האמריקניים, הפכו אותה לאחת מציירי הדיוקנאות המצליחים ביותר בזמנה.
ראשית חיים
אליזה ססיליה בו נולדה ב-1 במאי 1855 בפילדלפיה, פנסילבניה. היא הייתה בתם הצעירה ביותר של יצרן המשי הצרפתי ז'אן אדולף בו והמורה ססיליה קנט לאוויט. אמה הייתה בתם של איש העסקים הבולט ג'ון ווילר לאוויט מניו יורק ואשתו ססיליה קנט מספילד, קונטיקט. אמה נפטרה 12 יום לאחר שילדה בגיל 33. ססיליה "לילי" בו ואחותה אטה גודלו לאחר מכן על ידי סבתן ודודותיהן בעיקר בפילדלפיה. אביה, שלא היה מסוגל לשאת את צער אובדנו, שב לצרפת ארץ הולדתו. הוא חזר כשססיליה הייתה בת שנתיים, אך עזב ארבע שנים לאחר מכן לאחר שעסקיו כשלו. לאביה הייתה היכולת הטבעית לשרטט. מאוחר יותר, ססיליה בו גילתה שהמורשת הצרפתית שלה תשמש אותה היטב במהלך הכשרתה בצרפת.
בפילדלפיה נישאה אמילי, דודתה של ססיליה בו, למהנדס הכרייה ויליאם פוסטר בידל, שבמשך חמישים שנה דאג לאחייניותיו בתשומת לב עקבית ותמיכה כלכלית. סבתה, לעומת זאת, סיפקה פיקוח יום-יומי בין אם בעבודות בית, בעבודות יד או בלימוד, הסבתא הציעה מסגרת פרגמטית, והדגישה כי "כל מה שקורה צריך להשלים איתו." שנות מלחמת האזרחים היו מאתגרות במיוחד, אך המשפחה המורחבת שרדה למרות מעט תמיכה רגשית או כלכלית מצד אביה של בו. לאחר המלחמה החלה בו לבלות זמן במשפחתם של ווילי ואמילי, שניהם היו מוזיקאים. בו למדה לנגן בפסנתר אך העדיפה לשיר. האווירה המוזיקלית הוכיחה מאוחר יותר יתרון לשאיפותיה האמנותיות. בו נזכרה, "הם הבינו בצורה מושלמת את רוחם וצרכי ​​חייו של אמן." בשנות העשרה המוקדמות לחייה, הייתה לה חשיפה ראשונה לאמנות בביקורים עם ווילי באקדמיה לאמנויות היפות של פנסילבניה, אחד מבתי ספר והמוזיאונים הטובים באמריקה. אף על פי שהייתה מוקסמת מהאלמנטים העלילתיים של חלק מהתמונות, ובמיוחד הנושאים התנ"כיים של הציורים המסיביים של בנג׳מין ווסט, בנקודת זמן זו לא היו לה לשאיפות להיות אמנית.
בגיל 16 החלה ססיליה בו שיעורי אמנות אצל קרובת משפחה, קתרין אן דרינקר, אמנית שהייתה בעלת סטודיו משלה וקהל לקוחות קבוע. דרינקר הפכה למודל החיקוי של בו, והיא המשיכה בשיעורים אצלה במשך שנה. לאחר מכן למדה במשך שנתיים אצל הצייר פרנסיס אדולף ואן דר וילן, שהציע שיעורים בפרספקטיבה ורישום מתוך יציקות בתקופה בה נבנתה האקדמיה החדשה לאמנויות פנסילבניה. בהתחשב בהטיה של התקופה הוויקטוריאנית, סטודנטיות נמנעו ממחקר ישיר באנטומיה ולא יכלו להשתתף בשיעורי רישום עם דוגמניות חיות (שהיו לעיתים קרובות זונות) אלא כעבור עשור. בגיל 18 מונתה בו למורה לציור בבית הספר של מיס סנפורד, כשהיא נכנסת לתפקידה של דרינקר. היא גם העבירה שיעורי אמנות פרטיים והפיקה אמנות דקורטיבית ודיוקנאות קטנים. הלימודים שלה היו בעיקר מכוונים מעצמם. בו ניפגשה לראשונה עם ליטוגרפיה בעבודות העתקה עבור תומאס סינקלייר בפילדלפיה, והיא פרסמה את עבודתה הראשונה במגזין סנט ניקולס בדצמבר 1873. בו הפגינה דיוק וסבלנות כמאיירת מדעית, ויצרה רישומים של מאובנים עבור אדוארד דרינקר קופ, עבור הסקר הגאולוגי האמריקאי. עם זאת, היא לא מצאה את הציור הטכנית כמתאים לקריירה. בשלב זה היא עדיין לא ראתה את עצמה אמנית.
בו השתתפה בשיעורים של סאראטין במשך שנתיים, אחר כך שכרה סטודיו משלה ושיתפה אותו עם קבוצת אמניות ששכרו מודל חי והמשיכה ללא מדריך. לאחר שהקבוצה התפרקה, בחרה בו להוכיח את יכולותיה האמנותיות. היא ציירה בד גדול בשנת 1884, Les Derniers Jours d'Enfance, דיוקן של אחותה ואחייניתה שהרכבם וסגנונה חשפו את סגנונו של ג'יימס מקניל וויסלר והנושא היה דומה לציורי האם והילד של מרי קאסאט. הציור זכה בפרס הטוב ביותר של אמנית באקדמיה, והוצג בפילדלפיה ובניו יורק. בעקבות הציור ההוא, היא ציירה למעלה מ־50 דיוקנאות בשלוש השנים הבאות בהתלהבות של אמנית מקצועית מחויבת.
באמצע שנות השמונים של המאה ה-19 היא קיבלה עבודות מהפילדלפים הבולטים והרוויחה 500 דולר לפורטרט. כשחברתה מרגרט בוש-בראון התעקשה שציור שלה מספיק טוב כדי להיות מוצג בסלון המפורסם בפריז, בו שלחה את הציור לשם והוא הצליח להיכנס לתערוכה.
פריז
בגיל 32, למרות הצלחתה הברורה בפילדלפיה, בו החליטה שהיא עדיין צריכה לקדם את כישוריה. היא יצאה לפריז עם בן דודה מאי ויטלוק, זנחה כמה מחזרים והתגברה על התנגדויות משפחתה. שם התאמנה בבית הספר לאקדמיה ז'וליאן, בבית הספר לאמנות הגדול ביותר בפריז, ובאקדמיה קולארוסי, וקיבלה ביקורת שבועית של אמנים מבוססים כמו טוני רוברט-פלורי ויליאם אדולף בולו. אף שקיבלה המלצות ושבחים באופן קבוע על התקדמותה של בו בפריז, דודתה אליזה הזכירה לה שוב ושוב להימנע מהפיתוים של פריז, "זכרי שאת קודם כל נוצרייה - אחר כך אישה ואחרון אמנית."
חזרה לפילדלפיה
בו חזרה לאמריקה בשנת 1889, והמשיכה לצייר דיוקנאות בצורה מפוארת, את בני משפחת אחותה ואת האליטה של ​​פילדלפיה. בקבלת ההחלטה שלה להתמסר לאמנות, היא גם חשבה ״טוב להישאר רווקה, ולא להתחתן, וחברת הגברים לא יאיימו על הקריירה שלה״. היא חידשה את החיים עם משפחתה, והם תמכו בה במלואם, הכירו בדרכה ודרשו ממנה מעט אחריות ביתית. היא פיתחה שגרה מובנית ומקצועית.
חמשת השנים שלאחר מכן היו היצרניות ביותר, והתוצאה הייתה למעלה מארבעים דיוקנאות. בשנת 1890 הציגה בתערוכת פריז, השיגה בשנת 1893 את מדליית הזהב של מועדון האמנות בפילדלפיה, וגם את פרס דודג' באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק. היא הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות ובניין האישה בתערוכה העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
בשנת 1895 הפכה בו לאישה הראשונה שזכתה בתפקיד הוראה קבוע באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה, שם הנחתה בציור וציור דיוקנאות במשך עשרים השנים הבאות. ההישג הנדיר הזה של אישה גרם לעיתון מקומי אחד לומר: "זהו מקור לגיטימי לגאווה בפילדלפיה שאחד המוסדות היקרים ביותר שלה עשה את החידוש הזה." היא הייתה מדריכה פופולרית.
ניו יורק
בשנת 1900 הדרישה לעבודותיו של בו הביאו לקוחות מוושינגטון די. סי., ועד לבוסטון, מה שהניע את האמנית לעבור לעיר ניו יורק. שם בילתה בחורף ב"סמטה הירוקה", הבית והסטודיו שבנתה בגלוסטר, מסצ'וסטס. הידידות של בו עם ריצ'רד גילדר, העורך הראשי של מגזין ספרותי, סייעה לקידום הקריירה שלה והוא הציג אותה בפני האליטה של ​​החברה. בין דיוקנאותיה שהגיעו בעקבות אותה הכרות היה גם ז'ורז' קלמנסו; הגברת הראשונה אדית רוזוולט ובתה; והאדמירל סר דייוויד ביטי. היא גם ציירה את הנשיא טדי רוזוולט בביקוריה בבית הלבן בשנת 1902, במהלכם "הוא ישב שעתיים, דיבר רוב הזמן, דקלם את קיפלינג וקרא את בראונינג."
בעוד בו דבקה בדיוקנאותיה של האליטה, האמנות האמריקאית התקדמה לנושאים עירוניים וחברתיים, בהובלת אמנים כמו רוברט אנרי שדגלו באסתטיקה שונה לחלוטין, "עבודה במהירות רבה ...צייר הכל בישיבה אחת אם אתה יכול. עוד דקה אם אתה יכול. אין שום טעם לדחות ... תפסיק ללמוד לצייר כדים ובננות וצייר את חיי היומיום." הוא יעץ לתלמידיו, ביניהם אדוארד הופר ורוקוול קנט. צריך לחיות עם האדם הרגיל ולצייר את האדם הפשוט, בניגוד מוחלט לשיטותיה המקצועיות של ססיליה בו.
ההתנגשות של רוברט אנרי עם ויליאם מריט צ'ייס (המייצג את הממסד האמנותי המסורתי) הביאה בשנת 1907 לתערוכה העצמאית של הריאליסטים האורבניים המכונה "השמונה" או אסכולת אשקן. בו וחבריה לאמנות הגנו על הסדר הישן, ורבים חשבו (וקיוו) שהתנועה החדשה תהיה אופנה חולף, אך התברר שהיא תפנית מהפכנית באמנות האמריקאית.
בשנת 1910 נפטר דודה אהוב וילי. בחמש השנים הבאות ציירה כמעט 25 אחוז מתפוקת חייה וקיבלה זרם קבוע של כבוד. הייתה לה תערוכה ראשונה של 35 ציורים בגלריה קורקורן בוושינגטון, די.סי. בשנת 1912. למרות הייצור המתמשך והתשבחות שלה, בו פעלה נגד זרם הטעמים והמגמות באמנות. תערוכת הארמורי המפורסמת בשנת 1913 בעיר ניו יורק הייתה נקודת ציון של 1,200 ציורים שהציגו את המודרניזם. בו האמינה שהציבור, בסופו של דבר ידחה את המודרניזם ויחזיר את האמנות לאימפרסיוניזם.
בו שברה את מותנה כשצעדה בפריז בשנת 1924. עם לקוי בבריאותה, תפוקת העבודה שלה דעכה בהמשך חייה. באותה שנה התבקשה בו להפיק דיוקן עצמי לקולקציית מדיצ'י בגלריה אופיצי בפירנצה. בשנת 1930 פרסמה אוטוביוגרפיה.
חייה המאוחרים התמלאו באותות הצטיינות. בשנת 1930 היא נבחרה כחברה במכון הלאומי לאמנויות. בשנת 1933 קבלה חברות באקדמיה האמריקאית לאמנויות, שנתיים לאחר מכן ארגנה את הרטרוספקטיבה העיקרית הראשונה של עבודתה. בנוסף בשנת 1933 כיבדה אלינור רוזוולט את בו כ"האישה האמריקאית שתרמה את התרומה הגדולה ביותר לתרבות העולם".
בשנת 1942 העניק לה המכון הלאומי לאמנויות מדליית זהב על הישג כל החיים.
מוות והערכה
בו נכללה בתערוכת נשים 2018 בפריז 1850–1900 במכון לאמנות קלארק.
אף על פי שבו הייתה אינדיבידואליסטית, השוואה לג'ון סרג'נט הייתה בלתי נמנעת ולעיתים קרובות חיובית. הטכניקה החזקה שלה, הקריאה התפיסתית שלה על הנושאים שלה, והיכולת שלה להחמיא בלי לזייף, היו תכונות דומות לשלו.
היא זכתה לשבחים רבים: בעודו מציג את מדליית הזהב של מכון קרנגי בשנת 1899, ויליאם מריט צ'ייס הצהיר כי "מיס בו היא לא רק הציירת הגדולה ביותר בעולם, אלא הטובה ביותר שחיה אי פעם. העלמה בו הספיקה להפסיק את ההאפליה המגדרית באמנות."
במהלך חייה הפרודוקטיביים הארוכים כאמנית, היא שמרה על הסטנדרטים האישיים שלה כנגד כל הסחות הדעת וכוחות הנגד. היא נאבקה כל העת למען השלמות, "טכניקה מושלמת בכל דבר", הצהירה בראיון, "פירושה שלא היה שום פער בין התפיסה לבין המעשה והביצוע."
מחוז לימריק
מחוז לימריק (באנגלית: County Limerick, באירית: Contae Luimnigh) הוא אחד ממחוזותיה הדרומיים של אירלנד. המחוז שוכן במרכזה של פרובינציית מנסטר. שטחו של המחוז 2,686 קמ"ר, (העשירי בשטחו באירלנד) ואוכלוסייתו כ-184,000 נפש (השביעי באירלנד).
למחוז לימריק אין גבול ימי, והוא מוקף כולו במחוזות אחרים. עם זאת, יש למחוז גישה לים דרך הנהר שאנון העובר בתחומו, ושפכו לאוקיינוס האטלנטי. בצפון גובל המחוז במחוז קלייר, בצפון מזרח במחוז טיפררי, בדרום במחוז קורק, ובמערב במחוז קרי.
המחוז נקרא על שם העיר הראשית בו, לימריק, שבסביבתה מרוכזת רוב האוכלוסייה (כ-50,000 בעיר, וכ-90,000 באזור המטרופוליטני). לימריק היא בירת המחוז והיא העיר הרביעית בגודלה באירלנד.
ג'ייקוב דולסון קוקס
ג'ייקוב דולסון קוקס הבן (באנגלית: .Jacob Dolson Cox Jr; ) היה פוליטיקאי, עורך דין, איש צבא, מורה, סופר ומיקרוביולוג אמריקאי. הוא שירת כקצין בדרגת מייג'ור גנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, כנשיא אוניברסיטת סינסינטי, כמושל אוהיו ה-28 וכמזכיר הפנים של ארצות הברית. כמושל אוהיו צידד קוקס לזמן מה בתוכנית השיקום של הנשיא אנדרו ג'ונסון והתנגד למתן זכות הבחירה לאפרו-אמריקאים במדינות הדרום, אם כי הוא תמך במתן זכות ההצבעה עבורם במדינתו, אוהיו. כמי שראה את עצמו לכוד בין ג'ונסון לבין הרפובליקנים הרדיקלים, בחר קוקס שלא להתמודד לכהונה נוספת כמושל. הוא נותר מחוץ לחיים הפוליטיים במשך שנה, אם כי הן ויליאם שרמן והן יוליסס ס. גרנט טענו שקוקס צריך להחליף את אדווין סטנטון כמזכיר המלחמה, צעד שעשוי היה לבלום את משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון, אך ג'ונסון דחה את ההצעה. כאשר הושבע גרנט לנשיאות, הוא מינה את קוקס כמזכיר הפנים בממשלו, וקוקס הסכים להצעה מיד.
לאחר תום כהונתו בבית הנבחרים פרש קוקס סופית מן החיים הפוליטיים. הוא שימש כנשיא וכונס נכסים של חברת רכבות, כדקאן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת סינסינטי, וכנשיא האוניברסיטה. קוקס גם למד מיקרוסקופיה והפיק מאות תצלומים מיקרוסקופיים, וב-1881 הוא נבחר כחבר בחבר המיקרוסקופית המלכותית. ב-1882 החל קוקס לפרסם סדרה של ספרים פרי עטו אודות מערכות מלחמת האזרחים, שעד היום נותרו כמקורות מהיימנים לתקופה. הוא פרש מכלל עיסוקיו ב-1897 ונפטר ב-1900. במשך רוב המאה ה-20 נשכחו חייו של קוקס על ידי ההיסטוריונים, אך בראשית המאה ה-21 התחדש העניין בקריירה הצבאית שלו כקצין בכיר בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים, ופעילותו בתחום השירות הציבורי כמזכיר הפנים.
ראשית חייו
ג'ייקוב דולסון קוקס נולד במונטריאול, אז בתחומי הפרובינציה הבריטית קנדה תחתית. אביו ואמו היו ג'ייקוב דולסון קוקס האב ותדיה רדליה (לבית קניון), קוקס, שניהם אמריקאים תושבי ניו יורק. אביו היה ממוצא הולנדי וצאצא של המהגר מהנובר, מיכאל קוקס (קוך), שהגיע לניו יורק ב-1702. אמו תדיה הייתה צאצאית של פיין קניון מקונטיקט, שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית ונכח בכניעתו של הגנרל ג'ון בורגוין בקרב סרטוגה. היא גם הייתה צאצאית של פרימן אליין, מקונטיקט, גם הוא ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שלחם נגד בנדיקט ארנולד בקרב גרוטון. משפחת אליין הייתה מהמתיישבים הראשונים בסיילם ובמנצ'סטר, מסצ'וסטס. היא גם הייתה צאצאית של ויליאם ברוסטר, מהאבות העולים, שהיגרו על סיפון המייפלאואר ב-1620.
ג'ייקוב דולסון קוקס האב היה קבלן בנין מניו יורק שפיקח על בניית הגג של בזיליקת נוטרדאם במונטריאול. שנה לאחר לידתו שב קוקס עם הוריו לניו יורק. השכלתו המוקדמת כללה קריאה עצמית בהדרכתו של סטודנט מקולג' קולומביה. משפחתו סבלה מקשיים פיננסיים במהלך הפאניקה של 1837 והוא לא היה יכול להרשות לעצמו ללמוד בקולג' ולקבל תואר במשפטים. על פי חוקי מדינת ניו יורק הייתה חלופה ללימודים בקולג' באמצעות עבודה כחניך במשרד עורכי דין במשך שבע שנים לפני קבלה ללשכת עורכי הדין. ב-1846 החל קוקס לעבוד כחניך במשרד עורכי דין ועבד שם במשך שנתיים. לאחר ששינה את דעתו בנוגע לעתידו כעורך דין, הוא עבד כמנהל חשבונות בחברת ברוקרים ולמד מתמטיקה ושפות קלאסיות לאחר שעות העבודה. ב-1846 הוא החל ללמוד בלימודי מכינה באוברלין קולג' והושפע על ידי סמואל ד. קוקרן וצ'ארלס גרנדיסון פיני להמשיך שם ללימודי תאולוגיה ולהיות כומר. אוברלין קולג' היה מוסד חינוכי פרוגרסיבי מעורב שקיבל לשורותיו תלמידים מכל הגזעים. ב-1850 או ב-1851 סיים קוקס את לימודיו באוברלין עם תואר בתאולוגיה. לאחר ויכוח עם חותנו בנושאים תאולוגיים, עזב קוקס את לימודי הכמורה והיה למפקח במערכת החינוך בעיר וורן, אוהיו. הוא למד משפטים וב-1853 התקבל ללשכת עורכי הדין.
נישואים ומשפחה
ב-1849, בעת לימודיו באוברלין, נשא קוקס לאישה את הלן קלריסה פיני בת ה-19, בתו של נשיא הקולג', שהייתה אז כבר אלמנה ואם לבן קטן. הזוג חי בבית הוריה של הלן, אך קוקס וחמו התנכרו זה לזה בשל חילוקי דעות תאולוגיים. נולדו להם שמונה ילדים, ביניהם הצייר קניון קוקס. נכדו, אליון קוקס, היה גם הוא אומן שנודע בשל ציורי הקיר שלו.
ארפאש
ארפאש (בהונגרית: Árpás) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בארפאש מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 353 תושבים, ובשנת 2019 רק 242 תושבים.
ג'ייקוב דולסון קוקס
ראשית הקריירה הפוליטית והצבאית
קוקס היה ויגי ובבחירות לנשיאות של 1852 הצביע עבור וינפילד סקוט. למשפחתו הייתה זיקה למתנגדי העבדות. ב-1855, כאשר התפרקה המפלגה הוויגית, סייע קוקס לארגן את המפלגה הרפובליקנית באוהיו ונשא נאומי בחירות לטובת מועמדיה במחוזות שסביב לוורן. ב-1859 נבחר קוקס לסנאט של אוהיו ויצר ברית פוליטית עם הסנאטור ג'יימס גרפילד, לימים נשיא ארצות הברית, ועם מושל אוהיו סלמון צ'ייס. בתקופה זו הוא קיבל גם מינוי למיליציה של אוהיו כקצין בדרגת בריגדיר גנרל ובילה את רובו של חורף 1860–1861 בלימודים צבאיים.
מלחמת האזרחים
משימתו הראשונה של קוקס הייתה פיקוד על מחנה טירונים ליד קולומבוס ולאחר מכן על בריגדת קאנאווה של מחלקת אוהיו, המחוז הצבאי של מדינות הצפון. הבריגדה הצטרפה למחלקת וירג'יניה המערבית ולחמה בהצלחה במערכת עמק קאנאווה בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן. ב-1862 עברה הבריגדה לוושינגטון הבירה, שם היא סופחה ל בפיקודו של, אך היא עוכבה על ידי מקללן ולא השתתפה ב עם שאר כוחות הארמייה. בראשית, הפכה הבריגדה של קוקס לדיוויזיית קאנאווה במסגרת הגיס התשיעי של ארמיית הפוטומק. במערכת מרילנד כבשו אנשיו של קוקס את העיר החשובה פרדריק, מרילנד, וקוקס הוביל את התקיפה על אנשי צבא הקונפדרציה ב-14 בספטמבר 1862 ב. כאשר נהרג מפקד הגיס, מייג'ור גנרל ג'סי ל. רינו בקרב זה, לקח קוקס על עצמו את הפיקוד על הגיס. הוא הציע למייג'ור גנרל, שהיה באופן רשמי המפקד של הגיס התשיעי, אך פיקד על גף של שני גייסות של הארמייה, שיותר לו לשוב לפקד על הדיוויזיה שלו, תפקיד שהיה מתאים יותר לניסיונו בפיקוד צבאי. ברנסייד דחה את ההצעה, אך פיקח על קוקס בקרב אנטיאטם. ברנסייד התיר לקוקס לבצע את כל הפקודות שהתקבלו ממקקלן, בעוד שהוא נותר מאחורי הקווים. התקדמות הגיס התשיעי בפיקודו של קוקס תוך דקות הוכרעה על ידי האגף הימני של הדרומיים בקרב אנטיאטם, כאשר הם הוכו על ידי הדיוויזיה של, שאילצה את כוחותיו של קוקס לסגת קרוב לקווי צבא האיחוד.