cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרוצות
הסדרה חודשה לעונה שנייה, שבכורתה שודרה ב-11 ביולי 2018 בארצות הברית וב-14 בפברואר 2019 בבריטניה בשירות של וידאו על פי דרישה בשל סגירת הערוץ ITV Encore. ב-24 בספטמבר 2018 חודשה הסדרה לעונה שלישית אשר עלתה בבכורה ב-10 ביולי 2019 בארצות הברית ויום למחרת בבריטניה. ב-10 ביוני 2020 רשת הולו הודיעה כי הסדרה בוטלה, ולא תהיה לה עונה רביעית.
עלילה
בלונדון שנת 1763, אחת מכל חמש נשים מתפרנסת ממכירת סקס. בפני נשים האפשרות להתקדם כלכלית היא דרך נישואים או זנות. בתי הבושת בעיר מנוהלות על ידי נשות עסקים ממולחות, לפעמים אכזריות, כגון מרגרט ולס ולידיה קוויגלי. הזונות עצמן נסקרות ב"רשימת האריס של נשות קובנט גארדן", וחלק מהנשים נראות קוראות את הרשימה בפרק הבכורה.
אבל רוח חדשה של מוסריות נושבת, ופעילי דת דורשים סגירת בתי הבושת, והשוטרים שמחים לבצע פשיטות על המוסדות.
מרגרט ולס נחטפה ונמכרה בילדותה כזונה לגב' קוויגלי. כעת, בבגרותה ועם ילדות משלה, היא נחושה לשפר את מצבה הכלכלי, ולהתחרות על הלקוחות מהמעמד הגבוה - דבר ששם אותה בתחרות ישירה עם קוויגלי, ממנה היא גם רוצה את נקמתה, ואשר הפכה לאויבתה הגדולה ביותר. בין יתר מאמציה, היא מוכרת את בתוליה של בתה לוסי במכירה פומבית, כפי שעשתה בעבר עם בתה הבכורה, שארלוט, כשהיא הייתה בת 12.
בנותיה של מרגרט שואפות להשיג "חוזים", לפיהם הן יהיו המאהבות של גברים עשירים באופן בלעדי, עבור סכומי כסף גדולים. אך המתחים בין בעלות העסקים, הנשים שעובדות עבורן, הגברים המעורבים, והחוק מגיעים לנקודת רתיחה, והמזימות הופכות ליותר ויותר מורכבות ומסוכנות.
ביקורות
העונה הראשונה של "פרוצות" זכה לתגובות חיוביות מהמבקרים. באתר Rotten Tomatoes, העונה מחזיקה ברייטינג של 95% עם ממוצע דירוג של 7.05 מתוך 10 המבוסס על 41 ביקורות. בקונצנזוס הביקורת באתר נכתב,"'פרוצות' משתמשת בנושא המסקרן שלה כדי למשוך את הצופה עמוק יותר לתוך הדרמה שמתרחשת בהצטלבות של הישרדות, עסקים ומשפחה." Metacritic, אשר משתמש בממוצע משוקלל, נתן לעונה ציון של 74 מתוך 100 במבוסס על 17 חוות דעת.
בנימין יחזקאל יהודה
רבי בנימין יחזקאל יהודה (ה'תר"ד, 1844 - ג בתמוז ה'תרע"ב, 1912) היה ראש ישיבה, מקובל, וסוחר, ממנהיגי קהילת הספרדים בירושלים בכלל וקהילת עולי עיראק בפרט. פעל לגאולת אדמות באזור ירושלים והיה אחד ממחדשי היישוב היהודי במוצא. עמד בראשות ישיבת "חסד אל" בירושלים.
קורות חיים
רבי בנימין נולד בבגדאד שבעיראק (אז חלק מהאימפריה העות'מאנית) לרבי שלמה יחזקאל יהודה, שהיה מחכמי ועשירי העיר בגדאד ולאמו רינה בת פרג' חיים.
בחודש סיוון ה'תרי"ד (1854), החליטו הוריו של רבי בנימין לעלות לארץ ישראל. הוא ומשפחתו נסעו במשך 40 יום בשיירת גמלים דרך המדבר, עד לעיר ארם צובה שבסוריה. מכיוון שאביו רבי שלמה לא רצה לנסוע בשבת, הוא שילם למנהיג שיירת הגמלים עוד 140 פרנק על כל שבת (בנוסף לשכר הנסיעה הרגיל) ובעד תשלום זה עצרה כל השיירה בשבתות ובני המשפחה היו יכולים לא לנסוע בשבת בלי להישאר לבדם במדבר. כשהגיעו לחלב הם נחו כמה ימים והמשיכו בשיירות אחרות עד שבחודש אלול הגיעו לירושלים.
בצעירותו למד רבי בנימין אצל כמה מגדולי רבני ירושלים בתקופתו, ובעיקר בישיבת "כנסת יחזקאל" בראשות אח-סבתו, רבי עבדאללה בן משה חיים ובישיבת "חסד-אל" בראשות אביו רבי שלמה יחזקאל יהודה.
בחודש תשרי ה'תרל"ב (1871) נפטר אביו, והוא התמנה למלא את מקום אביו כראש ישיבת "חסד-אל", ששכנה ברחוב חב"ד ששכנה בעיר העתיקה בירושלים. בישיבה למדו כמה מחכמי ירושלים, לצד בחורים צעירים בעיקר מבני העדה הבבלית. בישיבה עסקו בלימודי גמרא והלכה לצד לימודי קבלה, בהם עסקו קבוצה נבחרת מחכמי הישיבה בהנהגתו של ראש הישיבה רבי בנימין. בנוסף ללימוד התקיים בישיבה באופן קבוע מניין "מכוונים" שבו התפלל רבי בנימין עם מקובלי הישיבה על פי כוונות האריז"ל והרש"ש. חכמי ותלמידי הישיבה אכלו וישנו כל השבוע במתחם הישיבה על חשבונו של ראש הישיבה, רבי בנימין. רק בשבתות חזרו חכמי ותלמידי הישיבה לבתיהם. רבי בנימין מימן את החזקת הישיבה בעיקר ממסחרו באינדיגו ובשמים שייבא מהודו, ומתרומות שאסף מקרובי משפחתו שהתגוררו בבגדאד שבעיראק ובבומביי וכלכולתה שבהודו.
בנוסף לניהול ישיבתו, דאג רבי בנימין לפרנס משפחות של מאות תלמידי חכמים ירושלמים מכל העדות. כמו כן דאג רבי בנימין לעניי ירושלים, ולא היה עני שבא לבקש ממנו צדקה ויצא בידיים ריקות.
רבי בנימין פעל להקמת בית כנסת לקהילת חסידי חב"ד בירושלים על שמו של האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון מחבר הספר צמח צדק. לאחר שהושג המימון לבניית בית הכנסת בעקבות תרומותיהם של רבי בנימין וקרובי משפחתו ובראשם בן דודו אליהו דוד ששון, שהיה מעשירי הקהילה היהודית בהודו ובסין, מונה רבי בנימין לפקח על עבודות בניית בית הכנסת מתחילת הבניה ועד לסופה. הוא מילא תפקיד זה בהתנדבות שלא על מנת לקבל פרס, ואף על פי שבית הכנסת לא יועד לצורך בני קהילתו אלא לצורכה של קהילה שלא היה לו אליה קשר משפחתי או כל קשר אחר.
אחיינו דוד ילין העיד שבשל גמילות החסדים ההתמדה בתורה וההקפדה במצוות של רבי בנימין נהגו תושבי ירושלים לכנותו בתואר "החסיד".
ההיסטוריון משה דוד גאון מצטט אמרה שהייתה שגורה בפיו של רבי בנימין
ההתיישבות במוצא
בשנת ה'תר"ך (1860) קנה אביו קרקעות בכפר קאלוניה שבעמק מוצא שממערב לירושלים. בהתחלה התיישבו בקרקעות אלו אחיו הבכור רבי שאול וגיסו יהושע ילין. בשנת ה'תרכ"ד נדבק אחיו בקדחת בשל התנאים התברואתיים במוצא, ונפטר בכ"ב שבט ה'תרכ"ד כשהוא בן 24 בלבד. לאחר פטירת אחיו, החל רבי בנימין לפקח במקומו על הקרקעות במוצא, וקנה עוד קרקעות נוספות עד שהכפיל את כמות הקרקעות שבבעלות יהודית בעמק מוצא. בקרקעות שקנו אביו ואחיו ובקרקעות שנקנו על ידו, נטע רבי בנימין כרמים ומטעי זיתים גדולים, שעובדו בידי איכרים אריסים. בנוסף לפעילותו לקניית וניהול האדמות במוצא, בשנת ה'תר"ל הוא עבר להתגורר בעצמו במושבה מוצא לתקופה מסוימת.
רבי בנימין פעל להרבות את כמות התושבים היהודים במוצא. בשנים ה'תרמ"א- ה'תרמ"ב (1881–1882), עלו חלק מיהודי תימן לארץ, ורבי בנימין רצה למכור להם את הקרקעות כדי שיעבדו אותם בעצמם, ואף הציע לשכור להם בתים על חשבונו עד שיתבססו בכפר. לפי עדות אחד מבניו של רבי בנימין, היו שתי סיבות שגרמו לרבי בנימין לרצות ליישב את התימנים במוצא הסיבה הראשונה היא, שרבי בנימין רצה להגדיל את כמות התושבים היהודים במוצא. הסיבה השנייה היא להוכיח למנהיגי היישוב שגם בני עדות המזרח מסוגלים לעבודת אדמה כמו יוצאי אשכנז, ואפילו יותר מהם מכיוון שהם רגילים לחיים בכפרים ובקרבת הערבים הם יכולים להסתדר כלכלית בכוחות עצמם והם פחות נצרכים לעזרה כלכלית, ולכן באותו סכום כסף שהברון רוטשילד משקיע למימון התיישבותה של משפחה אשכנזית אחת, ניתן לממן התיישבות של 10 משפחות תימניות.
לבסוף, לא התיישבו התימנים במוצא, מכיוון שאנשים פיתו אותם להתיישב בכפר סילואן שממזרח לירושלים בטענה שהוא יותר קרוב לכותל המערבי והבטיחו לקנות להם שם קרקעות ושדות. התימנים, שלא היו בקיאים בתנאי הארץ, העדיפו להתיישב בסילואן. לאחר זמן נוכחו התימנים שלא קונים להם קרקעות בסילואן לחקלאות אלא רק לגור בהם והם הצטערו על סירובם להתיישב במוצא שבה כבר היו קרקעות בבעלות יהודית.
רבי בנימין המשיך פעל לגאולת אדמות למרות קשיים רבים ולמרות לעגם של חלק מחבריו. על עקשנותו זו סיפר אחיינו דוד ילין
משפחתו
משפחתו של רבי בנימין הייתה מהמשפחות המיוחסות בקהילה היהודית-עיראקית. על פי המסורת המשפחתית היו בני המשפחה מצאצאיו של יוסף בן-שושן, שהיה שר בארמונו של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה. סבו מצד אביו, רבי יחזקאל יהודה, היה מנכבדי הקהילה היהודית בבגדאד ולאחר מכן ממנהיגי הקהילה היהודית בכלכולתה שבהודו. כמו כן היה לרבי בנימין קשר משפחתי למשפחת חיים שבניה היו הדרשנים ומנהיגי הקהילה בבגדאד במשך כמאה חמישים שנה, שכן סבתו רחל הייתה ביתו של רבי משה חיים, רבה הראשי של בגדאד. מצד אמו היה רבי בנימין קשור למשפחת האצולה היהודית ששון, שכן אבי המשפחה דוד ששון התחתן עם אחות אמו של רבי בנימין.
לרבי בנימין היו שלושה אחים- בנוסף לשלושת אחיו היו לרבי בנימין ארבע אחיות - שרח (אשת יהושע ילין), מזל טוב (אשת יהושע ציון הלוי), חנה כאתון (אשת מלכיאל מני) ורבקה.
אחייניו של רבי בנימין היו - הבלשן המחנך והפעיל הציוני דוד ילין והמתרגם והמזרחן יעקב צבי יהודה (בנו של רבי משה שמעון). ואחייניותיו (בנותיהם של שרח ויהושע ילין) היו רחל (אשת יחזקאל דנין) ושרה (אשת יוסף מני).
רבי בנימין התחתן עם בכורה-רבקה ברגמן שהייתה ממשפחה יהודית אשכנזית, שמוצאה מדרום גרמניה.
לרבי בנימין ובכורה רבקה נולדו שני ילדים ששניהם היו מחשובי המזרחנים בתקופתם-
פוינילה דה סוב מונטה
פוינילה דה סוב מונטה (ברומנית: Poienile de sub Munte; בהונגרית: Ruszpolyána ובעבר  Havasmező; ביידיש: פאליען ריסקווה או האוואש מזו) היא עיירה במחוז מרמורש שברומניה, סמוך לגבול האוקראיני, שבה התקיימה קהילה יהודית מהמאה ה-18 עד השואה.
גאוגרפיה
רבים מתושבי העיירה עוסקים בחקלאות ובפרט מאספקת עץ. בעיירה שוכנת כנסייה אורתודוקסית מפורסמת הבנויה מעץ, בדומה לכנסיות העץ במרמורש.
היסטוריה
האזכור הראשון של המקום בשמו הוא משנת 1353, מה שהופך אותו לאחד היישובים העתיקים באזור מרמורש. התושבים הראשונים בימי הביניים היו הוצולים ורותנים.
החל מהמאה העשירית ועד 1918 היה האזור בשליטה הונגרית. בחוזה ורסאי שנחתם לאחר מלחמת העולם הראשונה הועבר כל האזור לשליטת ממלכת רומניה, והיה בשליטתה עד 1940, אז הוחזר לידי הונגריה בתכתיב וינה. אחרי מלחמת העולם השנייה חזר האזור לידי הרומנים על פי חוזה פריז.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2011, מתגוררים בפוינילה דה סוב מונטה כ-10,000 תושבים. כ-92% מהם אוקראינים ורק כ-3% רומנים, וזהו היישוב בעל האחוז הגבוה ביותר של אוקראינים בכל רומניה.
בתחילת המאה ה-20 היה אחוז גבוה של גרמנים בכפר, וכן עד השואה היה אחוז משמעותי של יהודים (ראו להלן).
תולדות הקהילה
בתחילת המאה ה-20 נוסד תלמוד תורה קהילתי שהחליף את החדרים הפרטיים.
מרבית היהודים השתייכו לחסידות קוסוב, והאדמו"ר מקוסוב היה מבקר בקהילה לפחות פעם בשנה. כמו כן, היו בקהילה גם לא מעט מחסידי ויז'ניץ ולפרקים שררה מתיחות בין שתי הקבוצות (ראו לקמן), וכן חסידים של אדמו"רי שושלת טייטלבוים.
אנטישמיות
יחסיהם של היהודים עם שכניהם הרותנים היו תקינים בדרך כלל, ובין שניהם שררה "אחוות מיעוטים". המצב השתנה החל משנות ה-30 של המאה ה-20, בעקבות המשבר הכלכלי הכבד, בעיות המיעוטים ועליית האנטישמיות הרומנית של אלכסנדרו קונסטנטין קוזה ואחרים. התעמולה האנטישמית הציגה את היהודים כמקור לבעיות הכלכליות הקשות שרומניה הייתה נתונה בהם. חנות גדולה בבעלות יהודית נפרצה ונשדדה. היה חשש שגורלם של יהודי פוינליה יהיה זהה לגורל יהודי בורשה, שבתיהם הועלו באש זמן קצר קודם לכן, והנוער היהודי התארגן לשמירה על הרכוש היהודי.
בשואה
בשנת 1940 הועבר צפון טרנסילבניה להונגריה, על פי תכתיב וינה. השלטון ההונגרי האנטישמי הצר את צעדיהם של היהודים. יוסף טרויב, מעשירי הקהילה, נאסר בעקבות הלשנה של איכר מקומי, ועונה למוות.
באפריל 1944 רוכזו היהודים והועברו לגטו וישאו דה סוס, ומשם נשלחו לאושוויץ בשלוש אקציות בין ה-17 ל-23 במאי. בית הכנסת נהרס, ובמקומו נבנה בית ספר.
18 צעירים ששרדו את השואה רצו לשקם את הקהילה מחדש, אך הם נרצחו בידי אוקראינים לאומנים מצבאו של סטפן בנדרה, משום שסירבו לתת להם מזון.
יהודים בודדים גרו לאחר מכן בעיירה, והקהילה לא הוסיפה להתקיים עוד.
דמוגרפיה
במפקד האוכלוסין שנערך ב-1735 נמנה בפוינילה יהודי אחד יוצא גליציה בשם ישראל לייזר, שהיה בן חסות של האציל המקומי וחי עם משפחתו בעיירה. כבר בשנת 1743 הוא לא מוזכר יותר במפקדים, ולראשונה מוצאים יהודים בפוינילה רק בתחילת המאה ה-19.
רבנים
הרב הראשון של הקהילה היה הרב יוסף כ"ץ.
בשנת 1875 התמנה לרב בפוינילה הרב אליהו בצלאל טייטלבוים על ידי אביו רב המחוז יקותיאל יהודה טייטלבוים. לאחר מכן כיהן כרב בטעטש.
החל משנת 1890 (ה'תר"ן) כיהן הרב משה שטרן, שכיהן לפני כן כרב בדראגומירשט. הרב שטרן כיהן מעל ל-30 שנה, עד לפטירתו בשנת 1923 (ה'תרפ"ג). את מקומו מילא חתנו הרב דוד שפרבר עד לשנת 1926 (ה'תרפ"ו), אז עבר לכהן כרבה של בראשוב.
לאחר עזיבתו, חסידי קוסוב מינו את הרב אברהם ישכר בער איזקסון (בנו של הרב שלמה איזקסון מרומאן), שהיה מחובבי ציון ונפגש עם הברון רוטשילד בפריז ואף ביקר בארץ כדי לייסד מושבות לחסידים ממחוז מרמורש. כיהן עד להירצחו בשואה, ועוזרו היה בנו הרב יחיאל יהודה (חתן הרב חיים צבי טייטלבוים מסיגט). במקביל אליו, מינו חסידי ויז'ניץ את הרב ברוך הגר, בנו של האדמו"ר ר' ישראל. למרות המחלוקת, בין הרב איזקסון לרב הגר שררו יחסים טובים, והוסכם ביניהם כי הרב הגר ישמש כרב ואילו הרב איזקסון ישמש כאב בית דין. מצב זה נמשך ארבע שנים, ולאחריהן עזב ר' ברוך הגר את פוינילה משום שלא הייתה בידי הקהילה האפשרות להחזיק שני רבנים, ועבר לקיצמן.
מיצג (יוכבד וינפלד)
"מיצג" הוא מיצג ללא כותרת, שנוצר ובוצע בשנת 1976 בידי האמנית יוכבד וינפלד.
תיאור
בשנת 1976 הציגה ויכבד וינפלד תערוכת יחיד בגלריה דבל בירושלים (8 במאי 1976 - 22 במאי 1976). במסגרת התערוכה התקיים ב-16 במאי מיצג בגלריה, תחת השם "מופע".
בטקסט שנלווה להזמנה כתבה וינפלד:
במיצג בוצע רצף פעולות שיצר מעין טקס היטהרות, שהתבסס גם על חלקים מן הספר "קיצור שולחן ערוך" מאת שלמה גאנצפריד. "יופיו של הטקסט, החיבור והעיסוק שלו בחומרים שמהם יצרתי עבודות באותה תקופה", תיארה וינפלד בראיון מאוחר, "הביאו אותי לשלבם יחד במיצג בגלריה דבל". במהלכו של הטקס ישבה האמנית על כיסא בגלריה, ועברה פעולות שבוצעו על ידי סטודנטית שכונתה ד'. יעל גילעת ציינה את פעולת ההזרה של המיצג, שבה הועתק הטקס הפרטי אל המרחב הציבורי-אמנותי.
הטקס תועד בסרט, שהוצג ב-23 ביוני באירוע "מיצג 76", שהתקיים בית האמנים תל אביב בתל אביב-יפו. סרט זה אבד וכיום מוכר המיצג מתצלומי סטילס שצילמו דוד דרום ומיכה בר-עם. הצגה נוספת של הסרט נערכה ב"וידאו-טייפ" - אירוע של גלריה דבל ליום נעילת היריד הבינלאומי לאמנות בתל אביב-יפו ב-14 באפריל 1977.
העבודה הופיעה בפרסומים שונים אודות תולדות האמנות הישראלית החל משנות ה-80 של המאה ה-20. בין היתר בספר "אמנות ישראל" (1980, מסדה) "היבטים באמנות הישראלית של שנות השבעים: גבולות השפה" (1998, מוזיאון תל אביב לאמנות), "כתוב בגוף: פעולה בשידור חי" (2006, מוזיאון חיפה), "שנות ה־70 באמנות הישראלית: גופי עצמי" (2008, מוזיאון תל אביב לאמנות) "100 שנות אמנות ישראלית" (2010, מוזיאון ישראל) ועוד. תצלומי המיצג אף הוצגו בשנת 2018 בקירוב לתקופה בתערוכת הקבע של האמנות הישראלית במוזיאון ישראל.
Across the Universe
ב-2007 יצא סרט בעל אותו שם, המלווה בשירים של הלהקה.
ב-4 בפברואר 2008, 40 שנה לאחר הקלטת השיר, שודר השיר על ידי נאס"א לכיוון כוכב הצפון.
SUT
SUT (ראשי תיבות של: Sharif University of Technology תרגום: אוניברסיטת שריף לטכנולוגיה; בפרסית: دانشگاه صنعتی شریف) נקראה בעבר "אוניברסיטת אריאמהר לתעשייה" היא אוניברסיטה מחקרית ציבורית בטהראן, איראן, הידועה כאוניברסיטה מובילה עבור תלמידים מצטיינים בתחומי ההנדסה, מדעי הטבע ומדעים מדויקים.
האוניברסיטה ממוקמת בשכונת טרשת בטהראן בסמוך לכיכר אזאדי ויש לה גם קמפוס בכּיש, אי נופש במפרץ הפרסי.
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1966. לתקופה קצרה לאחר המהפכה של 1979 נקראה "אוניברסיטת טהראן לטכנולוגיה".
בדירוג ARWU של 2013 הייתה האוניברסיטה מדורגת במקומות 100–150 בעולם בתחום ההנדסה.
שמורת אלוני יצחק
שְׁמוּרַת אַלּוֹנֵי יִצְחָק היא שמורת טבע השוכנת בדרומה של רמות מנשה, בין גבעת עדה מצפון לכפר גליקסון מדרום.
היסטוריה
תוכנית מפורטת של השמורה הופקדה בינואר 1969. בשנת 1969 השמורה גודרה כהכנה להכנסת חיות בר. השמורה הוכרזה ב-18 בדצמבר 1969, וכללה אז כ-125 דונם. בשנת 2013 הורחבה ההכרזה והשמורה משתרעת על-פני שטח של 157.3 דונם.
צמחייה
השמורה עשירה בעצי אלון התבור שנותרו מיער השרון שכיסה עד מלחמת העולם הראשונה את מרבית שטחו של השרון, ולצידם עצי לבנה רפואי, עוזרר קוצני ואשחר ארץ ישראלי. לצד העצים צומחים בשמורה צמחים מטפסים דוגמת שרביטן, פואה מצויה ואספרג החורש, והיא עשירה בפריחת רקפות בעונה. בסתיו ובחורף פורחים בשמורה רקפת מצויה, כרכום חורפי, כלנית מצויה, עירית גדולה ועוד.
דרכים ואתרים
למעט מסלול מעגלי משולט בדרום השמורה, שלאורכו שלטי מידע אודות הצומח, אין בשמורה שירותים למטיילים, דוגמת ברזיות או פינות פיקניק. בקצה הדרום-מערבי של השמורה הוקמה בשנת 2003 פינת זיכרון לרויטל אוחיון ושני בניה, שנרצחו בפיגוע בקיבוץ מצר ב-10 בנובמבר 2002. בשמורה נמצאת גם אנדרטה לרצח השלושה מגבעת עדה בשנת 1938.
שם השמורה
כמו כפר הנוער הסמוך לה ממזרח, השמורה קרויה על-שם יצחק גרינבוים שהיה ממנהיגי התנועה הציונית בפולין, חבר הסיים הפולני, חבר מנהלת העם ושר הפנים הראשון של מדינת ישראל.
פרויקט לזרוס
פרויקט לזרוס (באנגלית: The Lazarus Project; ידוע גם בשם "פרויקט גן עדן") הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויו של ג'ון פטריק גלן. הסרט מתאר את קורותיו של בן (פול ווקר), פושע נידון למוות לשעבר, המקבל הזדמנות שנייה לחיים באופן מסתורי, בתור עובד בבית חולים פסיכיאטרי. הסרט יצא ב-DVD ב-21 באוקטובר 2008. שם הסרט מתייחס לאלעזר (לזרוס) מהברית החדשה, אשר מת והוקם לתחיה על ידי ישו.
עלילה
בן, פושע בתהליך שיקום, מאבד במפתיע את עבודתו. הוא פונה אל אחיו, מומחה לפריצה המעוניין בשותף לפשע. שיתוף הפעולה מוביל לשוד, המשתבש וגורם למותם של הנשדדים. בן נשפט לגזר דין מוות. אך הוא מתעורר לאחר זריקה קטלנית שקיבל, ליד בית חולים פסיכיאטרי קטן בעיירה באורגון, שם מסתבר לו כי הוא קיבל הזדמנות שנייה מהבורא להתחיל לעבוד בתור שומר בבית החולים. ככל שהזמן עובר, הוא מתגעגע לאשתו ובתו שהותיר אחריו, ותוהה אם הוא באמת רימה את המוות או שמא הוא הפך להיות חלק מתוכנית מרושעת המתיימרת לשחק את הבורא.
בית הכנסת גבעת רם
בית הכנסת האוניברסיטאי ע"ש ד"ר ישראל גולדשטיין הוא בית כנסת בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית.
היסטוריה
בשנותיה הראשונות של האוניברסיטה העברית, במשכנה על הר הצופים, התנהל פולמוס בין גורמים בתוך האוניברסיטה האם להקים בית כנסת במוסד. בית כנסת של קבע לא נבנה והסטודנטים שרצו בכך ארגנו מנייני תפילה בכיתות שונות באתר. לאחר נטישת קמפוס הר הצופים בגלל תוצאות מלחמת העצמאות, התנהלה פעילות האוניברסיטה במבנים שונים בירושלים.
בשנת 1953 החלה בניית הקמפוס החדש של האוניברסיטה בגבעת רם. בשנת 1955 הציעו ידידי האוניברסיטה בארצות הברית בראשות הרב ד"ר ישראל גולדשטיין להנהלה תוכנית להקמת בית כנסת. התוכנית כללה תרומות מקרנות יהודיות בינלאומיות. נשיא האוניברסיטה, פרופ' בנימין מזר, ביקש שבית הכנסת יכונה בית מדרש, שיתנהלו בו שיעורי תורה ותלמוד, ושתוקם בו גם ספרייה. גולדשטיין הציע שחלק משיעורי המכון ללימודי יהדות יתנהלו במבנה.
לתכנון בית הכנסת נבחרו האדריכלים דוד רזניק והיינץ ראו. על התכנון זכו השניים בפרס רכטר לאדריכלות. אבן הפינה לבית הכנסת הונחה ב-6 במאי 1956 במעמד שרים, חברי כנסת וסגל האוניברסיטה. בתאריך ה-7 באוגוסט 1957 התקיימה חנוכת המבנה.
מבנה בית הכנסת
המבנה בנוי ככיפה גדולה ולבנה כשבקומת הכניסה יש שמונה קשתות אליפטיות שדרכן הכניסה למבנה. אולם בית הכנסת עצמו ממוקם בקומה השנייה והוא אטום, ללא חלונות. רצפת האולם אינה מחוברת לקירותיו והיא נישאת על גבי שמונה עמודים. דרך החריץ בין הרצפה לקירות חודר אור מקומת הכניסה לאולם בית הכנסת. מבנה שירותים ומבנה שנועד במקור לספרייה סמוכים לבית הכנסת.
חתך בית הכנסת הוא ציקלואידה.
מנקר
מֶנְקָר (מערבית, منخر - מוּנחר - "נחיר") או α בלווייתן, הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים לווייתן אחרי הכוכב דנב קאיטוס (β בלווייתן). הסדר ההפוך של ציוני באייר נובע ככל הנראה ממיקומם של שני הכוכבים - מנקר צפוני בהרבה מדנב קאיטוס ולכן יותר קל לצפייה מאירופה. לכוכב בהירות נראית מדרגה 2.53 והוא נמצא במרחק של כ-250 שנות אור ממערכת השמש.
תכונות
מנקר הוא ענק אדום מסוג ספקטרלי M1.5 III, מסתו כ-2.3 מסות שמש, רדיוסו קרוב ל-90 רדיוסי שמש - יותר מרדיוס המסלול של כוכב חמה, טמפרטורת פניו כ- 3,800 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 485 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל טמפרטורת פניו הנמוכה רוב קרינתו היא בתחום התת-אדום כך שעוצמת ההארה הכוללת שלו היא פי 3 מכך. בהירותו של מנקר משתנה באופן לא סדיר בין דרגות בהירות 2.45 ו-2.54 והוא מסווג כמשתנה לא-סדיר איטי. מנקר נמצא בשלבים מתקדמים של התפתחותו והוא כבר סיים להתיך הליום לפחמן בליבתו. הוא צפוי להתנפח עוד ולהתקרר תוך איבוד יציבות, מה שיגרום להגברת ההשתנות של בהירותו בדומה למירה, עד שלבסוף יאבד את שכבותיו החיצוניות ויהפוך לננס לבן.
לודויג תירש
לודויג תירש (בגרמנית: Ludwig Thiersch; 12 באפריל 1825 – 10 במאי 1909) היה צייר גרמני, בעיקר של נושאים מיתולוגיים ודתיים אמנות כנסייתית ועבד כמה שנים ביוון.
ראשית חייו
בין תלמידיו של תירש בשנותיו באתונה היה ניקולאוס גייזיס, שיהפוך לאחד הציירים היוונים הידועים ביותר במאה ה-19, ושיצליח לעסוק במסורות מערביות בעודו מייצר אמנות שנראית כיוונית אותנטית. הפרסקו הבולט ביותר של תירש באתונה הוא בכנסיית סנט ניקודימוס.
חזרה לאירופה
במהלך שארית חייו עבר תירש מעיר לעיר, והועסק לסירוגין לצביעת ציורי קיר של כנסיות ולהפקת ציורי שמן עבור פטרונים פרטיים. אמנות הכנסייה שלו בולטת במיוחד, הוא נחשב כמי שהוביל לתחייה באמנות הכנסייתית במערב אירופה.
בשנת 1856 בווינה המשיך לצייר ציורי קיר של הכנסייה. בתקופה זו תיאופיל פרייהר פון הנסן, אדריכל דני-אוסטרי שבילה גם ביוון והתעניין באמנות ביזנטית, בנה מחדש את הכנסייה היוונית פליישמרקט בווינה בסגנון נאו-ביזנטי, ותירש הוזמן יחד עם קרל ראל. לספק ציורי קיר לחלל הפנים.
לאחר המשימה בווינה, תירש הועסק ברומא על ידי סיימון סינאס, נדבן יווני, שהשיג עבורו מספר עבודות בנושאים מיתולוגיים ודתיים.
בשנת 1860 נסע לסנט פטרסבורג, שם צייר ציורי קיר ואייקונים בקפלות של הדוכס הגדול ניקולס והדוכס הגדול מיכאלובכנסייה הפרוטסטנטית של סנט קתרין.
לאחר שובו לגרמניה, תירש המשיך לצייר ציורים בכנסיות רבות. כולל ישו בבריכה בתסדה, ישו במדבר, ישו נושא את הצלב ועוד.
כעבור כמה שנים צייר תירש את האייקונים בקתדרלה היוונית האורתודוקסית של סנט סופיה בלונדון (הוקדשה 1882), ושל הכנסייה היוונית האורתודוקסית סנט סטפן בפריז (הוקדשה בשנת 1895).
ויליאם ליווינגסטון
ויליאם ליווינגסטון (באנגלית: William Livingston; 30 בנובמבר 1723 – 25 ביולי 1790) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל הראשון של ניו ג'רזי (בשנים 1776–1790) במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. כנציג ניו ג'רזי בקונגרס הקונטיננטלי, הוא חתם על אמנת האגודה הקונטיננטלית ועל חוקת ארצות הברית. הוא נחשב לאחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית ולאב המייסד של ניו ג'רזי.
ראשית חייו והשכלה
ליווינגסטון נולד באולבני שבפרובינציית ניו יורק ב-30 בנובמבר 1723. הוא היה בנם של פיליפ ליווינגסטון (1686–1749), הלורד השני מאחוזת ליווינגסטון, וקתרין ואן ברוג, בתה היחידה של ראש עיריית אולבני, פיטר ואן ברוז. הוא היה הצעיר מבין ארבעה אחים.
קריירה
ליווינגסטון הפך לעורך דין בשנת 1748 והחל לעבוד בניו יורק. בשנת 1752, הוא ייסד יומן שבועי בשם ה-"Independent Reflector", יחד עם עורכי הדין הפרסביטריאניים ויליאם סמית' הבן וג'ון מורין סקוט. "The Reflector" היה כתב העת הסדרתי הראשון בניו יורק (שאינו עיתון) והיחיד שפורסם בצפון אמריקה הבריטית באותה תקופה.
פרסום ה-"Reflector" הופסק עם הגיליון החמישים ושתיים בסוף 1753 לאחר שהופעל לחץ פוליטי על המדפיס שלו, ג'יימס פרקר. למרות הסגירה, ליווינגסטון ואנשיו נאבקו על דעת הקהל והצליחו להסיט תקציבים למען בניית בית כלא חדש ובית מעצר לימאים. קבוצת העיתונאים של ליווינגסטון התנגדה לבנייתה של אנגליקן קינג'ס (שתהפוך בהמשך לאוניברסיטת קולומביה) – מאמץ שבסופו של דבר לא צלח. המכללה נפתחה על ידי הכומר סמואל ג'ונסון ביולי 1754 וקיבלה צ'רטר על ידי המלך ב-31 באוקטובר באותה השנה.
ליווינגסטון נשאר פעיל פוליטי ונבחר לחברה הפילוסופית האמריקאית ב-1768 וכיהן במשך כהונה אחת בעצרת הכללית של ניו יורק עד שבעלי בריתו הפוליטיים איבדו את השלטון ב-1769. הוא הוחלף על ידי אחיינו, פיטר רוברט ליווינגסטון.
בשנת 1772, הוא עבר לאיזבטאון (היום אליזבת שבניו ג'רזי), שם שכר בית בסמוך לאלכסנדר המילטון הצעיר. ליווינגסטון החל בבניית בית כפרי גדול כדי לאכלס את משפחתו ההולכת וגדלה. הבית, המכונה "Liberty Hall", עדיין עומד על תילו. לאחר שהשיג השפעה ניכרת בקרב הפטריוטים המקומיים, ליווינגסטון נבחר לשמש כאחד הנציגים של ניו ג'רזי לקונגרס הקונטיננטלי. הוא כיהן בקונגרס מיולי 1774 עד יוני 1776. הקונגרס המחוזי של המדינה סירב למנותו מחדש לקונגרס הקונטיננטלי מכיוון שהוא לא תמך בעצמאות. במקום זאת הציעו לו פיקוד על המיליציה של המדינה, הצעה שנדחתה על ידו.
באוגוסט 1776 ליווינגסטון נבחר למושל ניו ג'רזי. במשך חלק ניכר מהזמן בשנים 1776–1779, המשפחה שכנה בפרסיפני-טרוי הילס למען ביטחונה. ליברטי הול, המעון של ליווינגסטון היה מוקד לביקורים של הצי המלכותי הבריטי והצבא הבריטי מכיוון שהבריטים הציעו פרס משמעותי על לכידתו של ליווינגסטון. ניסיון אחד לחטוף אותו התרחש באמצע יוני 1779. מידע כוזב על ביקורו של ליווינגסטון בביתו השני בפרסיפני-טרוי הילס הביא לפשיטה של לויאליסטים ולכידתם על ידי האמריקאים. ראש העיר הלויאליסט של ניו יורק, דייוויד מתיוס, נחשד בכך שעמד מאחורי ניסיון זה. המשפחה חזרה לליברטי הול בשנת 1779 כדי להתחיל בשיקום ביתם הנבזז. ליווינגסטון נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים ב-1782.
שנים מאוחרות יותר
ב-1787 ליווינגסטון הצטרף למשלחת ניו ג'רזי לועידת החוקה בפילדלפיה והיה אחד החותמים על החוקה האמריקאית. הוצע לו לכהן כשגריר ארצות הברית בהולנד בשנת 1788 על ידי הקונגרס האמריקאי אך הוא דחה את ההצעה. הוא המשיך להיבחר מחדש למושל ניו ג'רזי בכל שנה עד מותו ב-1790.
חיים אישיים
ליווינגסטון התחתן עם סוזנה פרנץ' (1723–1789) בניו ג'רזי ב-1745. נולדו להם 13 ילדים.
ליווינגסטון מת ב-25 ביולי 1790 באליזבת, ניו ג'רזי, ונקבר במקור בכנסיית טריניטי שבמנהטן. ב-7 במאי 1844 הוא נטמן מחדש בבית הקברות גרין-ווד, ברוקלין.
העיירה ליווינגסטון שבניו ג'רזי נקראת על שמו, וכך גם בית הספר התיכון המושל ליווינגסטון בברקלי הייטס, ניו ג'רזי. גם קמפוס ליווינגסטון של אוניברסיטת רוטגרס ניו ברונסוויק נקרא על שמו.
מורגן גילאבוגי
מורגן גילאבוגי (נולד ב-10 במרץ 1998) הוא כדורגלן גינאי-צרפתי המשחק בעמדת הקשר בלאנס ובנבחרת גינאה.
קריירה בינלאומית
גילאבוגי שנולד בצרפת הוא ממוצא גינאי. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של נבחרת גינאה בתיקו המאופס נגד נבחרת גינאה ביסאו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022 ב-12 בנובמבר 2021.
חיים אישיים
גילאבוגי הוא אחיו של ג'ושועה גילאבוגי.
קרוודי
קרוודי (באנגלית: Crowdie) היא גבינת שמנת סקוטית בה נעשה שימוש במאכלים מסורתיים במטבח הסקוטי, כגון בהכנת קראנאכאן.
הגבינה רכה ומתפוררת, וטעמה חמוץ. בגבינה זו אחוזי שומן נמוכים ביותר, משהיא מיוצרת מחלב דל שומן.
ייצור הגבינה החל בסקוטלנד במהלך ימי הביניים וסוברים כי היא הכנתה בסקוטלנד החלה במאה השמינית בהשפעת הפלישה ה ויקינגית.
המכשפה (סרט, 2015)
המכשפה (באנגלית: The Witch) הוא סרט אימה על-טבעית משנת 2015, שנכתב ובוים על ידי רוברט אגרס, בפרויקט הביכורים שלו כבמאי. בסרט מככבים אניה טיילור-ג'וי, שזו לה הופעתה הראשונה בקולנוע, ראלף אינסון, קייט דיקי, הארווי סקרימשו, אלי גריינג'ר ולוקאס דוסון. הסרט מתרחש בשנות ה-30 של המאה ה-17, והוא מגולל את קורותיה של משפחה פוריטנית שנתקלת בכוחות הרשע השוכנים ביער שמעבר לחווה שלהם.
הסרט הופק כקופרודוקציה בינלאומית בין ארצות הברית וקנדה, והופץ לראשונה במהלך פסטיבל סאנדנס ב-27 בינואר 2015, ולאחר מכן עלה לאקרנים בבתי הקולנוע ב-19 בפברואר 2016. הסרט זכה לשבחי המבקרים והפך להצלחה קופתית, כשגרף בקופות 40 מיליון דולר מול תקציב של 4 מיליון דולר.
עלילה
בניו אינגלנד במהלך שנות ה-30 של המאה ה-17, המתיישב האנגלי ויליאם ומשפחתו – אשתו קתרין, הבת תומסין, הבן קיילב והתאומים הלא-זהים מרסי וג'ונאס – מגורשים ממושבה פוריטנית על רקע סכסוך דתי. המשפחה בונה חווה ליד יער גדול ומבודד, ושם קתרין יולדת את בנה החמישי, סמואל. יום אחד, בזמן שתומסין משחקת במחבואים עם סמואל, התינוק נעלם בפתאומיות. עד מהרה מתגלה שמכשפה גנבה את סמואל, שטרם הוטבל, הרגה אותו והשתמשה בבשרו לצורך כשפיה.
מאוחר יותר, תומסין מוצאת את קיילב בעודו מתכונן לצאת אל היער, ומאלצת אותו לקחת אותה עמו. ביער, כלבם של האחים, פאולר, רודף אחר ארנבת שהשניים איתרו, וקיילב רודף אחרי שתי החיות. במקביל, סוסה המבוהל של תומסין, משליכה מעל גבו ובורח בעודה חסרת הכרה. קיילב הולך לאיבוד ביער ומוצא את גופתו המבותרת של פאולר. לאחר מכן הוא מגלה בקתה רעועה ומטה ליפול, שממנה יוצאת המכשפה המחופשת לאישה יפה המפתה אותו. המכשפה מנשקת ומחבקת את קיילב, אך זרועה מזדקנת וקמלה בעודה מלטפת את ראשו.
ויליאם מוצא את תומסין ומחזיר אותה הביתה, שם קתרין מענישה אותה על שלקחה את קיילב ליער. באי-רצון, ויליאם מודה שמכר את הגביע. מאוחר יותר באותו לילה, כשסערה משתוללת, תומסין מגלה את קיילב העירום וההוזה מחוץ לביתם. למחרת, התאומים משוחחים עם פיליפ השחור, תיש המחמד של המשפחה, ומאשימים את תומסין בכישוף. תומסין מנסה לחלוב את התיש, שמפיק דם במקום חלב. כשקיילב מתעורר, הוא מקיא תפוח שלם עם ביס בודד שנלקח ממנו. קתרין דוחקת במשפחה להתפלל, וקיילב מכריז בלהט על אהבתו לישו ומת.
ויליאם, שמאמין שתומסין היא מכשפה, אומר לה שהיא תועמד למשפט כשהמשפחה תחזור לעיר. תומסין מצביעה על חטאיו של ויליאם עצמו ומאשימה את התאומים כנקמה. כועס, ויליאם נועל את הילדים בבית העיזים. תומסין ממשיכה בהכחשותיה כי היא מכשפה, אך התאומים לא עונים לשאלותיה בדבר שיחותיהם עם פיליפ השחור. תומסין שומעת את ויליאם נשבר ומתוודה בפני אלוהים על גאוותו שבגללה הכריח את משפחתו לעזוב את כפר מולדתם. בשעת לילה מאוחרת הילדים מתעוררים וחוזים במכשפה שותה את דמו של התיש, שתוקפת את התאומים. בינתיים, קתרין הוזה את קיילב מחזיק את סמואל. קיילב מציע לה את התינוק. קתרין מניקה את התינוק, שמתגלה הלכה למעשה כעורב שמנקר את חזהּ ומותיר אותה מדממת.
ויליאם מתעורר ומוצא את האורווה הרוסה, כשהתאומים נעלמו ותומסין מוטלת מחוסרת הכרה בקרבת מקום וידיה מוכתמות בדם. כשתומסין מתעוררת, פיליפ השחור נוגח בוויליאם והורג אותו לנגד עיניה. קתרין, כעת חסרת מעצורים, מאשימה את תומסין בטרגדיות שפקדו את המשפחה ובפיתוייהם של ויליאם וקיילב, ותוקפת אותה. מתוך הגנה עצמית, תומסין הבוכייה הורגת את אמה.
כשהיא נותרה לבדה, תומסין שומעת צלצול ונכנסת לאורווה, שם היא דוחקת בפיליפ השחור לדבר איתה. התיש מגיב לה בקול אנושי והופך לגבר גבוה, לבוש שחורים. הגבר מורה לתומסין להסיר את בגדיה ולחתום את שמה בספר המופיע לפניה. תומסין העירומה עוקבת אחריו לתוך היער, שם היא מצטרפת למעגל מכשפות שמחולל סביב מדורה. המכשפות מתחילות לרחף, ואליהן מצטרפת תומסין.
פיתוח
אגרס, שנולד בניו המפשייר, קיבל השראה לכתוב את הסרט כתוצאה מהיקסמותו בילדותו למכשפות ומביקוריו התכופים במטע פלימות'. לאחר שהציג ללא הצלחה סרטים "מוזרים מדי, לא ברורים מדי", הבין אגרס שהוא יצטרך ליצור סרט קונבנציונלי יותר. בסשן שאלות ותשובות, העיר אגרס כי "אם אני הולך לעשות סרט סוגה, עליו להיות אישי ועליו להיות טוב." צוות ההפקה עבד רבות עם מוזיאונים בריטיים ואמריקאים, והתייעץ עם מומחים בנושא החקלאות הבריטית של המאה ה-17. אגרס רצה שהסט יהיה מדויק ככל האפשר מבחינה היסטורית, ולכן הביא מסוכך ונגר מווירג'יניה וממסצ'וסטס בהתאמה, שלהם היה הניסיון הראוי בבנייה בסגנון התקופה ההיא.
שלב הליהוק התקיים באנגליה, בשל רצונו של אגרס ללהק שחקנים בעלי מבטא אותנטי שיתאים למשפחה שזה עתה הגיעה לפלימות'.
בדצמבר 2013, נמסר על הצטרפותה של מעצבת התלבושות לינדה מיור לצוות ההפקה, ועל כך שהיא נועצה ב-35 ספרים שעסקו בתקופת התרחשות העלילה על מנת לתכנן את התלבושות, שנתפרו מצמר, פשתן וקנבס. אף נמסר כי מיור לחצה על צוות ההפקה לקבל תקציב גדול יותר עבור התלבושות. את בנות מעגל המכשפות המופיעות בסצנת הסיום, גילמו בנות להקת רקדניות בוטו, שיצרו במיוחד עבור הסצנה כוריאוגרפיה משלהן.
צילומים
אגרס היה מעוניין לצלם את הסרט בניו אינגלנד, אך בעקבות היעדר תמריצי מס, אגרס נאלץ להסתפק בקנדה. אילוץ זה התגלה כבעייתי עבור אגרס, משום שלא הצליח למצוא את הסביבה המיוערת שחיפש עבור הצילומים. לבסוף, צוות ההפקה נאלץ לצאת "מהמפה", ולמצוא מיקום (קיוסק, אונטריו) "מרוחק ביותר".
על מנת להעניק לסרט מראה אותנטי, צילומי הסרט נערכו רק "עם אור טבעי ובסצנות הפנים, התאורה היחידה הייתה נרות".
מוזיקה
את המוזיקה עבור הסרט הלחין מארק קורבן, ששם לו למטרה להיות "מתוח ודיסוננטי" תוך התמקדות במינימליזם. בעקבות הטלת וטו מצד אגרס על שימוש בכלי נגינה אלקטרוניים; קורבן בחר ליצור מוזיקה עם כלי נגינה לא טיפוסיים, כולל ניקליהרפה וווטרפון. מתוך ידיעה כי הבמאי אהב לשמור על מידה של שליטה יצירתית, קורבן הסתמך על הלחנת מוזיקה בעלת מאפיינים אימפרוביזציים, על מנת שאגרס יוכל להזיז תווים בכל פעם שירצה.
תמות ומוטיבים
על פי אנליסטים, הסרט מתעלה על ז'אנר האימה המסורתי ונכנס לקטגוריה חדשה פוטנציאלית, המכונה "אימה מתוחכמת". השפעתו של הסרט נמסרת לא באמצעות הג'אמפ סקארס, אלא באמצעות האווירה והסצנוגרפיה, המיוצגים באמצעות השימוש של הסרט בתאורה אקספרסיוניסטית וסוגים שונים של מצלמות המותחים את גבולות הסצנה התמטיים, עריכת הסרט המסתירה את ייצוגי האימה מהפריימים הגלויים לעין והדיסוננס הקולי של הפסקול המלווה בסצנות אינסטרומנטליות. על פי ניתוח שנעשה לעלילת הסרט, היעלמותו הפיזית הבלתי-אפשרית של סמואל בתחילת הסרט היא זו המכניסה את הצופה לאווירת הסרט.
עלילת הסרט סובבת סביב קונפליקט פסיכולוגי, תוך שימוש בהצגת החברה הפוריטנית כחברה מדכאת ופטריארכלית כניגוד לחירותן האפל והרצחני של המכשפות. הדמות הנשית הראשית בסרט, תומסין, מסתירה ממשפחתה הנוצרית את תשוקותיה הלא-מקובלות, את כמיהתה לעצמאות, למיניות, לקבלה ולכוח. עם זאת, בעוד אביה והאל הנוצרי אינם מצליחים למלא את צרכיה, השטן פונה אליה אישית ומציע לה להביאה אל סיפוקה הגשמי. לכן, עם מות בני משפחתה וסלידתה הגלויה מהחברה הפוריטנית, תומסין מצטרפת לשטן ולמכשפות, האלטרנטיבה היחידה שלה, על מנת למצוא את השליטה על עצמאותה לה נכספה כל חייה. עירומהּ של תומסין בסצנה האחרונה, משקף באקט סימבולי את ניתוקה מקהילתה הקודמת.
הקונפליקט הסמלי בין הציוויליזציה לטבע נוכח גם בכל היבט בסרט. המשפחה גרה ליד יער חשוך, מקום הקשור לכישוף בתרבותם הפוריטנית, דבר המדגיש את הקונפליקט בין דתם המתורבתת, הפטריארכלית, לבין עולם הטבע הגותי והפראי המקיף אותם. היער, כמו גם העירום, קשורים למפלצתיות, לצד השממה הבלתי-מבויתת שבה מופיעים השחרור והמיניות האסורים. בהתאם לכך, קיילב שב עירום לבית המשפחה לאחר שפותה על ידי המכשפה; המכשפות עצמן מבצעות את מעשיהן כשהן עירומות, ובסופו של דבר תומסין מאמצת קוד זה עם הצטרפותה אליהן. בסיומו של הסרט, מוצג ניצחון הטבע על יריבו, כאשר הסצנה בה פיליפ השחור דמוי הפאן נוגח את ויליאם נושא הגרזן, משמשת כמטאפורה לאדם הנאכל בטבע.
הפצה
הסרט הופץ לראשונה במהלך פסטיבל סאנדנס 2015, ב-27 בינואר 2015. הסרט הוקרן גם במדור המצגות המיוחדות של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו 2015, ב-18 בספטמבר 2015. את זכויות הפצת הסרט רכשו החברות "A24" ו-"DirecTV Cinema". בעקבות שבחי הביקורות להם זכה הסרט, האולפנים החליטו להפיץ את הסרט בהפצה רחבה בארצות הברית, ב-19 בפברואר 2016.
מדיה ביתית
הסרט הופץ בבלו ריי בפורמט HD דיגיטלי ב-17 במאי 2016. בין תוספותיו של הדיסקים נכללו פרשנויות אודיו, סרט תיעודי המתעד את תהליך הפקת הסרט, וסשן שאלות ותשובות בן 30 דקות שצולם בסיילם, מסצ'וסטס, בהשתתפותו של אגרס, אניה טיילור-ג'וי, וההיסטוריונים ריצ'רד טראסק וברונוניה בארי. גרסת הבלו רייבפורמט 4K Ultra HD הופץ ב-23 באפריל 2019.
בקופות
הסרט גרף 25.1 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה ו-15.3 מיליון דולר בטריטוריות אחרות, וסך הכל גרף בקופות 40.4 מיליון דולר ברחבי העולם.
בצפון אמריקה, התחזיות שקדמו להפצת הסרט הצביעו על כך שהסרט יכניס 5–7 מיליון דולר מ-2,046 בתי קולנוע בסוף השבוע הראשון לעלייתו לאקרנים. בסופו של דבר, הסרט הכניס 3.3 מיליון דולר ביומו הראשון, ו-8.8 מיליון דולר בסוף השבוע הפותח שלו, וסיים במקום הרביעי בקופות, אחרי "דדפול" (56.5 מיליון דולר), "קונג פו פנדה 3" (12.5 מיליון דולר) ו"תחייה" (11.8 מיליון דולר).
בתי קברות יהודיים בבודפשט שפורקו ונסגרו
עדויות לקבורה יהודית בעיר בּודָה שבהונגריה נמצאו עוד מהתקופה של הכיבוש הרומאי של פרובינקיה פאנוניה (טרנסדנוביה-מערב הונגריה של היום). עדות ראשונה לבית קברות יהודי בבודה נתגלתה מהמאה ה-13. מאז היו אתרי קבורה רבים ברחבי הערים, פשט, בודה ובודפשט. רובם ככולם נסגרו, פורקו ומחלקם הועברו השרידים לבתי קברות אחרים, בעיקר לבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
בתי קברות יהודיים בבודה בימי הביניים
בית הקברות היהודי מימי הביניים בעיר בבודה היה ממוקם בפינת רחובות אַלַגוּט (Alagút utca) ופַּאוּלֶר (Pauler utca), מחוץ לחומה לשעבר של העיר. הוא התגלה בשנת 1894 והמצבה העתיקה ביותר בו (אלול ה'ל"ח - אוגוסט / ספטמבר 1278) הייתה מונחת במקומה המקורי. השם שנכתב עליה הוא "ר' פסח בר פטר". בית קברות זה היה בשימוש כנראה עד סוף המאה ה-15 כי המצבה האחרונה הידועה לנו היא משנת 1492. לגבי קיום בית הקברות נשתמרו כמה אזכורים בכתב מימי הביניים ואחד ששרד מהזמן המודרני. יהודי בודה התייחסו למצבות בית הקברות בחיבור ששלחו בשנת 1713 למלך הונגריה קרל השלישי שהוא קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בתקופת הכיבוש הטורקי בית הקברות היהודי היה כנראה מחוץ לחומת המבצר. מצבותיה שולבו מאוחר יותר בבתים שנבנו במקום, באחת הקפלות של כנסיית סטפן הקדוש ובמנזר הכרמליתים לשעבר.
בית הקברות ברחוב לַקְטַאנְיָה
הוא היה ממוקם צפונית לבודה, מחוץ לעיר ומעבר לטירת זִיצִ'י. את השטח רכשה הקהילה היהודית מבעל האדמה בשנת 1737, הקימו במקום בית קברות והשתמשו בו עד 1870. כאן נקברו גם הקורבנות היהודים של מגפת הכולרה השנייה שהגיעה להונגריה בשנת 1831. בית הקברות היה ממוקם באזור העיר הרומית לשעבר וסיבה זו הביאה בין היתר לסגירתו. כיום הבתים הדרומיים ביותר של השכונה עומדים על שטח בית הקברות לשעבר.
בית הקברות בספוולדי
לפי הסדר ההיסטורי, זהו בית הקברות היהודי השני באובודה. שמו הרשמי היה בית הקברות היהודי סֵפְּווֹלְדִיִ. הוא היה בשימוש בין 1831 לבין 1888. במפה משנת 1909 הוא עדיין מסומן בצד שמאל של דרך סֵפְּווֹלְדִיִ (Szépvölgyi út). סביב 1938 הוא פונה סופית. על פני השטח ניתן היה למצוא אפילו בשנות ה-90 פיסות אבן שהזכירו מצבות.
בית הקברות הישן
יהודי אוֹבּוֹדָה התחילו להשתמש בבית קברות זה בשנת 1888, אך לא לזמן רב. בשנת 1909 נסגר בית הקברות בשל תנועות מתמידות של הקרקע. מבנה בית הלוויות האורתודוקסי נהרס כמעט לחלוטין עם הזמן, עד שבסופו של דבר שופץ בשנת 1998 והוסב לבניין משרדים.
בית הקברות היהודי בוויזיווארוש
כיוון שלקראת סוף המאה ה-18, תושבי בודה נזקקו לבית עלמין חדש, מיקומו נקבע באזור המיוער שבין שלוש דרכים של היום. בית הקברות היהודי של וִיזִיווַארוֹש (Víziváros) נחנך ליד בית העלמין הנוצרי שנפתח בשנת 1785. בית הקברות היהודי היה בשימוש מסוף המאה ה-18 ועד שנת 1885, אבל פורק סופית רק בסביבות 1930.
בית הקברות היהודי בדרך ואַצִי
בית הקברות היהודי בדרך ואַצִי שימש משנת 1808 ועד לפתיחת בית הקברות היהודי ברובע 8 ברחוב שַלְגוֹטַארְיַיני (Salgótarjáni) בשנת 1874. בשנה זו בית הקברות כבר התמלא אפילו בכמה שכבות ונסגר מסיבות הגנה על בריאות הציבור. למרות ההחלטות לגבי פירוקו מספר פעמים על ידי עירית בודפשט, הוא פורק סופית רק בשנת 1910. המצבות ועצמות המתים הועברו ונקברו בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
גן הדובדבנים
גן הדובדבנים (ברוסית: Вишнëвый сад, בתעתיק לטיני: Vishnevyi sad) הוא מחזהו האחרון של המחזאי הרוסי אנטון צ'כוב. הצגת הבכורה של "גן הדובדבנים" נערכה בתיאטרון האמנותי של מוסקבה ב-17 בינואר 1904, בבימויו של קונסטנטין סטניסלבסקי. צ'כוב ראה במחזה קומדיה, ואכן הוא מכיל מרכיבים של פארסה, אך סטניסלבסקי ביים אותו כטרגדיה. כך, מאז ההפקה המקורית, טיבו הדואלי של המחזה הפך לסוגיה שעמה מתמודדים במאי המחזה.
המחזה עוסק במשפחת גאייב, משפחה אריסטוקרטית שהתרוששה. המשפחה מתאספת באחוזה המשפחתית (שכוללת גן דובדבנים גדול ובעל שם), בצל הידיעה כי האחוזה מוצעת למכירה פומבית. המשפחה אינה מקבלת את רוע הגזרה, ודוחה על הסף את הצעתו העסקית של לופאחין, איכר שהתעשר, אשר נולד וגדל באחוזה ואביו היה צמית בה. ההצעה תאפשר למשפחה להישאר באחוזה ולחיות ברווחה, אך לשם כך עליה לשנות את אורח חייה. גן הדובדבנים צריך לפנות את מקומו לבתי קייט (נופש). בני המשפחה מנסים לגייס כסף בדרכים משלהם, כדי למנוע את מכירת האחוזה, אך נכשלים. האחוזה נמכרת במכירה פומבית, ולופאחין הוא הקונה, למרות שלא תכנן זאת מראש. בסיום המחזה עוזבת משפחת גאייב את האחוזה לקול הלמות גרזנים, הכורתים את גן הדובדבנים.
המחזה סובב סביב נושאים של עקרות תרבותית – הן חוסר הצלחתה של האריסטוקרטיה לשמור על מעמדה והן חוסר הצלחתה של הבורגנות למצוא משמעות בחומרנות שנהפכה למנת חלקה בתקופה שעליה מסופר במחזה. בכך, המחזה משקף את יחסי הכוחות הסוציו-אקונומיים שפעלו ברוסיה במפנה המאה העשרים, בכללם עלייתו של המעמד הבינוני לאחר ביטול הצמיתות באמצע המאה ה-19 ושקיעתה של האריסטוקרטיה. אך לא רק את יחסי הכוחות ברוסיה עצמה הוא משקף, אלא את יחסי הכוחות שפעלו ברחבי העולם באותה עת.
מאז ההפקה הראשונה בתיאטרון האמנותי, תורגם ועובד המחזה לשפות רבות, הוצג ברחבי תבל והפך לקלאסיקה בדרמה העולמית. מספר במאים בעלי שם בעולם ביימו את המחזה, הגם שכל אחד מהם פירש אותו בצורה שונה, בהם צ'ארלס לוטון, פיטר ברוק, אנדריי סרבן, אווה לה גליאן, ז'אן-לואי בארו, טירון גות'רי וג'ורג'יו סטרלר.
השפעתו של גן הדובדבנים ניכרת ביצירותיהם של מחזאים רבים, בכללם יוג'ין או'ניל, ג'ורג' ברנרד שו וארתור מילר.
הרקע לכתיבת המחזה
ידוע על כמה אירועים בחייו של צ'כוב שהיוו השראה לכתיבתו של גן הדובדבנים. כשצ'כוב היה בן שש עשרה, אמו נקלעה לחובות לבנאים אותם שכרה לבנות בית קטן. דייר לשעבר, בשם גבריאל סליבאנוב, הציע לסייע לה כלכלית, אולם בתמורה הוא רכש את הבית לעצמו מאחורי גבה. בערך באותו זמן, בית ילדותו ב-Taganrog נמכר על מנת לשלם את המשכנתה. תהפוכות כספיות ומשפחתיות אלו הותירו את חותמן, ומוצאות ביטוי בולט בעלילת המחזה. באשר לגן הדובדבנים, היו לצ'כוב מפגשים שונים עם גני דובדבנים במהלך חייו עד כתיבת המחזה: בילדותו בילה את חופשותיו בחוותה של משפחה ידידה שהיה לה גן דובדבנים מקסים, ובסיפורו הקצר המוקדם "סטפה" (Stepe)הוא מתאר נער צעיר, החוצה את אוקראינה בין מטעים של דובדבנים פורחים; בשלב מאוחר יותר בחייו, התגורר צ'כוב באחוזה כפרית בפרוורי מוסקבה, גילה עניין בגינון ונטע בעצמו גן דובדבנים. אחרי שעבר ליאלטה בשל בריאותו הרעועה, הזדעזע לשמע הידיעה, כי האיש שרכש את אחוזתו כרת את רוב עצי הגן; בהמשך, כאשר הגיע באחד מביקוריו ל- Taganrog, היה מבועת מההשפעה ההרסנית של בירוא היערות התעשייתי. ביערות אלו וביערות שבהם נפש באוקראינה, צמחה לראשונה המודעות העמוקה שלו לאקולוגיה. זו התבטאה, למשל, בדמותו של ד"ר אסטרוב, הרופא במחזה מוקדם יותר, "הדוד וניה", שמוצא מזור לנפשו המרירה רק ביערות האהובים עליו; לבסוף, גנו של צ'כוב ביאלטה שרד לצד גן הדובדבנים כגלעד לאדם, שרגשותיו כלפי עצים השתוו לרגשותיו כלפי בני אדם. אכן, עצים הם תכופות גיבורים אילמים וסמליים, המשמשים כקורבנות בסיפוריו ובמחזותיו. עד כדי כך, שיש הרואים בצ'כוב את הסופר האקולוגי הראשון בתולדות אירופה.
צ'כוב כתב את גן הדובדבנים במשך מספר שנים, שנעו בין תקופות של שמחה חסרת דאגה לתסכול מייאש, אותו הוא החשיב כגובל בעצלנות (הוא כתב במכתב, "כל משפט שאני כותב מכה בי כברכה לבטלה.") במשך הזמן הזה תקפה אותו גם שחפת כרונית. צ'כוב שהיה דיסקרטי מטבעו, היה חשאי מאוד בנוגע להיבטים שונים של עבודתו, בכללם אפילו כותרת המחזה. בשלהי קיץ 1902 עדיין לא חלק דבר אודות המחזה עם איש מבני משפחתו הקרובה או מעולם התיאטרון. רק על מנת לעודד את אשתו, אולגה קניפר, שהתאוששה מהפלה, הוא גילה לה לבסוף את שם המחזה, לחש לה אותו, אף על פי שהשניים היו לבדם. באוקטובר 1903 היה סוף סוף המחזה גמור והוא שלח אותו לתיאטרון האמנותי. כעבור שלושה שבועות הגיע צ'כוב לחזרות במה שנדמה כניסיון (שלא צלח) לסלק את "הבכיינות" שסטניסלבסקי הכניס למחזה, לדבריו. הסופר גם גיחך, ככל הנראה, כשהחליפו את המילה "גן", במילה הפרקטית יותר "מטע". הוא חש שבכך הוא תפש בצורה מושלמת וסמלית את חוסר התכליתיות של החיים.
אף על פי שמבקרים באותה עת היו חלוקים בדעתם לגבי גן הדובדבנים, הצגת הבכורה של המחזה בתיאטרון האמנותי, ב-17 בינואר 1904 (יום הולדתו של צ'כוב), נחלה הצלחה מיידית והוא הועלה כעבור זמן קצר ברבות מהערים הראשיות בפרובינציות. הצלחה זו לא הוגבלה לרוסיה לבדה. המחזה הוצג בארצות אחרות וגם בהן זכה לתשבחות רבות. מעט לאחר הצגת הבכורה של המחזה, נסע צ'כוב לגרמניה בשל בריאותו הרעועה, וביולי 1904 נפטר שם.
מערכה ראשונה
המחזה נפתח בשעת בקר מוקדמת של חודש מאי, בחדר הילדים שבאחוזת אבותיה של ליובוב אנדרייבנה רנייבסקייה, השוכנת באחת הפרובינציות של רוסיה בשנותיה הראשונות של המאה העשרים. רנייבסקייה שבה למקום לאחר חמש שנות היעדרות, מאז פטירתו של בנה הצעיר והתגוררה בצרפת עם מאהבה שאין נוקבים בשמו. אחרי שנודע להן שהיא ביצעה ניסיון התאבדות - אניה, בתה בת השבע עשרה של רנייבסקייה ו שרלוטה איוואנובנה, האומנת של אניה, נוסעות על-מנת להחזיר את רנייבסקייה לביתה ברוסיה. מצטרף אליהן יאשה. משרתה של רנייבסקייה, ששהה איתה בצרפת. עם שובם, הקבוצה נפגשת ואליהם מצטרפים לופכין, דונישה, וואריה – בתה המאומצת של רנייבסקייה ומנהלת משק הבית, שהשגיחה על האחוזה בהיעדרה; לאוניד אנדרייץ' גאייב, אחיה של רנייבסקייה, בוריס בוריסוביץ' סימיונוב-פישצ'יק, שכן שמבקש כל הזמן הלוואות; סימיון פאנטלייץ' יפיחודוב, מנהל חשבונות מגושם באחוזתה של רנייבסקייה, ופירס, המשרת הזקן, שעובד באחוזת המשפחה. מאז רפורמת 1861, ומלין על כך שרפורמה זו שיבשה את הסדר החברתי.
לופכין מזכיר לרנייבסקייה ולגאייב שהאחוזה שלהם, ובכלל זה גם גן הדובדבנים, עומדת בפני מכירה פומבית שעתידה להיערך באוגוסט, על מנת לפרוע את חובותיה של המשפחה. לופכין מציע להם את תוכניתו להציל את האחוזה: לבנות על חלק מאדמותיה "קייטנות" (בתי נופש להשכרה), אשר ההכנסה מהן תכסה את החובות ובהמשך תפרנס את בעלי האחוזה. אולם, ביצוע התוכנית מחייב את עקירת גן הדובדבנים הנהדר שלהם, ששמו יצא ברחבי המדינה. הגאייבים - ליובוב, ליאוניד ווריה - מזדעזעים מהרעיון, דוחים אותו על הסף וממשיכים לדבר על עניינים אחרים הקשורים לגן. לופאחין ממהר ללכת, ובצאתו הוא מבקש מהם לשקול שוב את הצעתו. הוא מבטיח כי אם יקבלו אותה ישיג להם הלוואה גדולה לבניית הקייטנות.
באחד הימים, כשרנייבסקייה נהנית מנופו של הגן בהנץ החמה, היא מופתעת מהופעתו של פטר טרופימוב, סטודנט צעיר ומורהו לשעבר של בנה גרישה, שבשל מותו, עזבה רנייבסקייה את רוסיה חמש שנים קודם לכן. רנייבסקייה מוכת יגון מזכר הטרגדיה. ואריה שחרדה מכך, מבקשת מטרופימוב להיעלם, כדי לא לצער את אמה, אולם הלה רוצה לקבל את פניה.
אחרי שרנייבסקייה פורשת עם רדת הערב, מתוודה אניה בפני וריה שאמם שקועה בחובות כבדים. כולם פורשים למיטתם כשבליבם התקווה המחודשת שהאחוזה תינצל וגן הדובדבנים יישמר.
מערכה שנייה
המערכה השנייה מתרחשת מחוץ לאחוזת המשפחה, בסמוך לגן הדובדבנים, בעיצומו של הקיץ. היא נפתחת כשיפיחודוב ויאשה מתחרים על תשומת לבה של דונישה, בעוד שרלוטה פותחת במונולוג על חייה, בעודה מנקה את הרובה. במערכה השנייה מתגלה שיפיחודוב הציע לדונישה נישואים בזמן חג הפסחא, אבל מאז היא הוקסמה מיאשה "התרבותי" יותר. שרלוטה עוזבת על מנת שדונישה ויאשה יוכלו להתייחד, אולם גם זה לא מתממש. יאשה מגרש את דונישה כדי שלא יתפסו אותם ורנייבסקייה, גאייב, ולופכין מופיעים, הם שוב דנים בגורלו המעורפל של גן הדובדבנים. מעט אחרי כן מצטרפים אליהם אניה, וריה וטרופימוב. לופכין מלגלג על טרופימוב על כך שהוא סטודנט נצחי וטרופימוב שוטח את הפילוסופיה שלו המדברת על עבודה ותכלית מעשית, מה שמשעשע את הסובבים אותו. במהלך שיחתם, מגיע למקום עובר אורח שיכור ומבקש כסף; רנייבסקייה נותנת לו בלא משים את כל כספה, חרף מחאתה של וריה. המשפחה עוזבת את ארוחת הערב, כשלופכין מפציר בהם שיש למכור את גן הדובדבנים כדי לשלם את החובות, אולם ללא הועיל. אניה נשארת במקום ומשוחחת עם טרופימוב, שאינו שבע נחת מכך שוריה נועצת בו עיניים, ומבטיח לאניה שהם "מעל לאהבה". כדי להרשים את טרופימוב ולזכות בחיבתו, אניה מבטיחה להשאיר מאחוריה את העבר ולהתחיל חיים חדשים. השניים נפרדים בהגיעם לנהר כשוריה צועקת ברקע."אניה ! אניה !".
מערכה שלישית
שלהי אוגוסט, הגיע ערב הנשף של רנייבסקייה. התזמורת מנגנת בעוד המשפחה ואורחיה שותים, משתכרים ומבדרים עצמם. זהו גם יום המכירה הפומבית של האחוזה וגן הדובדבנים; גאייב קיבל סכום כסף חסר ערך מהדודה הקמצנית שלו ושל רנייבסקייה המתגוררת ביארוסלאבי. המשפחה ואורחיה, למרות עליצותם הכללית, גם חרדים בעודם ממתינים לגורלם. וריה דואגת בנוגע לתשלום למוזיקאים וגוערת בשכן שלהם פישצ'יק משום שהוא שותה, בדונישה משום שהיא רוקדת וביפיחודוב כיוון שהוא משחק ביליארד. שרלוטה מבדרת את הקבוצה בתעלולי קסמים. רנייבסקייה גוערת בטרופימוב כיוון שהוא נוהג לעקוץ את וריה, אותה הוא מכנה "גברת לופכין". היא מאיצה בוריה להתחתן עם לופכין, אולם וריה מסרבת, מזכירה לה שזהו תפקידו של לופכין לבקש את ידה. היא אומרת שלו היה לה כסף היא הייתה מתרחקת ממנו ככל האפשר. הוא נשאר לבדו עם רנייבסקייה, טרופימוב מתעקש שהיא צריכה להודות באמת שהבית והאחוזה עומדים להימכר במכירה הפומבית. רנייבסקייה מראה לו מברק שהיא קיבלה מפריז שמגלה שמאהבה לשעבר שוב חולה ושהוא מתחנן בפניה לשוב ולסעוד אותו. היא גם מגלה שהיא שוקלת ברצינות להצטרף אליו, חרף התנהגותו האכזרית כלפיה בעבר. טרופימוב המום לשמע החדשות הללו והשניים מתווכחים לגבי טבעה של האהבה וניסיונותיהם האישיים. טרופימוב עוזב בתרעומת, אבל הוא מועד ומתגלגל במדרגות והאחרים נושאים אותו משם. רנייבסקייה מגחכת וסולחת לו על טיפשותו והשניים מתפייסים. אניה נכנסת ומספרת על כך שהיא שמעה שגן הדובדבנים נמכר. לופכין מגיע עם גאייב, שניהם תשושים ממסעם ומאירועי היום. גאייב מרוחק, מנותק ופורש למיטתו בלי לאמר מילה על תוצאות המכירה הפומבית. כשרנייבסקייה שואלת מי קנה את האחוזה, מגלה לופכין שהוא בעצמו רכש אותה ושהוא מתכוון לעקור את הגן. רנייבסקייה מוטרדת ואניה מנחמת אותה שכעת, אחרי שגן הדובדבנים נמכר, העתיד יהיה טוב יותר.
מערכה רביעית
שבועות אחדים לאחר מכן, שוב בחדר הילדים (כמו במערכה הראשונה), אלא שהפעם החדר דחוס בכלי בית שונים שנארזו, בעוד המשפחה מתכוננת לעזוב את האחוזה לעד. טרופימוב נכנס, מחפש את הערדלים שלו, והוא ולופכין מחליפים ביניהם השקפות עולם מנוגדות. אניה נכנסת ונוזפת בלופכין על כך שציווה על הפועלים לגדוע את גן הדובדבנים בעוד המשפחה עדיין בבית. לופכין מתנצל ונחפז החוצה כדי לעצור אותם לעת עתה בתקווה שהוא יפייס אותם במקצת. שרלוטה נכנסת, אבודה והמומה, ומפצירה במשפחה למצוא לה משרה חדשה. רנייבסקייה נפרדת לשלום בדמעות מחייה הישנים כשהבית ננעל לעד. פירס נכנס באפלה לתוך החדר ונוכח לדעת שהם עזבו בלעדיו ונעלו אותו בתוך הבית הנטוש לגסוס. הוא שוכב על הספה ומשלים עם מר גורלו (ככל הנראה מת על המקום), כשמבחוץ אנחנו שומעים את הגרזן המכה בעצי הגן.
נושאים
אחד מהנושאים העיקריים בהם עוסק המחזה הוא ההשפעה שיש להתפתחות חברתית על אנשים. רפורמת 1861, לפיה התיר אלכסנדר השני, קיסר רוסיה לצמיתים לשעבר לצבור רכוש ומעמד בזמן שכמה מהאריסטוקרטים התרוששו, מכיוון שלא יכלו להחזיק את אחוזותיהם בלי כוח עבודה זול של צמיתים. ההשפעה של רפורמות אלה עדיין הורגשה כשצ'כוב כתב כמה ממחזותיו כעבור ארבעים שנה מהתרחשותה של האמנציפציה במדינה.
במקור ראה צ'כוב במחזה קומדיה (כפי שנכתב בדף הפותח של המחזה), וציין זאת במכתביו, בכמה מקומות כמעט כפארסה. כשהוא צפה בהפקה המקורית של התיאטרון האמנותי, בבימויו קונסטנטין סטניסלבסקי, של הוא נחרד לגלות שהבמאי הפך את ההצגה לטרגדיה. מאז אותה עת, ההפקות צריכות להתמודד עם אופיו הכפול של המחזה (ושל עבודותיו של צ'כוב באופן כללי).
כישלונה של רנייבסקייה להתמודד עם הבעיות בפניהן ניצבה אחוזתה ומשפחתה הובילו לבסוף לאובדן כללי וניתן לראות בגורלה כביקורת על אותם האנשים שלא היו מוכנים להסתגל לרוסיה החדשה. סירובה קצר הרוח להודות באמת על העבר, הן בחייה והן באהבתה, מהווים את נפילתה לאורך המחזה. בסיום היא נעה בין חייה בפריז לאלו שברוסיה (היא מגיעה לפריז בתחילת המחזה ושבה אליה בסיומו). היא אישה שנתונה באשליה לגבי עברה (לעיתים חווה שוב זכרונות אודות מות בנה וכולי). ניתן לראות בנאומיו של הסטודנט טרופימוב, שתוקפים את האינטלקטואלים, כמבשרים את רעיונות הבולשביזם וחלק מדבריו במחזה צונזרו בידי רשויות הצאר. פעמים רבות רואים בעצי דובדבנים כסמלים לעצבות או חרטה לתמורות במצבים או בעולם בכלל.