cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השואה
היהודים בפולין הכבושה
חלוקתה של פולין פיצלה את האוכלוסייה היהודית; מתוך כ־3.3 מיליון היהודים שישבו בפולין ערב המלחמה, נמצאו כשני מיליון יהודים בתחום השליטה של גרמניה, ואילו השאר נמצאו בשטח שסופח לברית המועצות או נמלטו אליו. רוב הנמלטים לשטח הרוסי היו צעירים, וכן חלק ניכר מהמנהיגות היהודית ובכללם פעילי תנועות הנוער הציוניות ואחרות, שחששו ממעצרם המיידי בידי הצבא הגרמני. אולם, לאחר זמן קצר חזרו רבים מהם לפולין שתחת הכיבוש הגרמני. יהודי פולין שברחו אל ברית המועצות מצאו את עצמם במדינה בעלת משטר טוטליטרי וקומוניסטי, וחלקם הוגלו למחנות ברחבי המדינה. עם זאת, היחס אליהם וסבלם בשנות המלחמה היו בדומה לכלל האוכלוסייה הרוסית.
המדיניות של הנאצים כלפי היהודים בפולין, שהיוו כעשרה אחוזים מכלל אוכלוסיית מדינה זו, הייתה חמורה יותר מהמדיניות שנקטו בשטחי הכיבוש שלהם במערב אירופה, וזאת לאור עקרון "מרחב המחיה" של גרמניה לכיוון מזרח. כך, עם כניסתם לפולין, פתחו כוחות האיינזצגרופן, שנלוו ליחידות הצבא הגרמני, הוורמאכט, במעשי התעללות והרג חסרי הבחנה בקרב היהודים וגם בקרב המנהיגות הפולנית, כנבחרי ציבור ואנשי כמורה; ורצחו אלפי בני אדם בשבועות הראשונים לפלישתם לפולין. באותה עת, השלטונות הנאצים איפשרו לג'וינט, ארגון פילנתרופי יהודי, להגיש עזרה בסיסית ליהודי פולין.
ב־9 באפריל 1940 פלשו הגרמנים לדנמרק ולנורווגיה. כחודש לאחר מכן פלשו גם להולנד, לבלגיה וללוקסמבורג ובתחילת יוני לצרפת. באפריל 1941 כבשו הגרמנים גם את יוגוסלביה ואת יוון. בעקבות הכיבוש עברו גם יהודי מדינות אלה לשליטת הגרמנים. המדיניות האנטי־יהודית במדינות אלה ובמדינות־גרורות אחרות של גרמניה, בהשפעת לחצי גרמניה, השפיעה על חיי היהודים במידה ניכרת.
מדיניות נאצית באזורי הכיבוש במזרח אירופה
ב-21 בספטמבר 1939 שלח ראש משטרת הביטחון ריינהרד היידריך את איגרת הבזק שהורתה לאיינזצגרופן על האופן שבו יש לנהוג ביהודים לקראת מה שכינה "המטרה הסופית". ההוראות כללו ארבע הנחיות עיקריות:
שבועות אחדים לאחר כיבוש פולין התארגן הממשל האזרחי הגרמני, ובראשו הועמד. הוא פרסם סדרה של צווים ותקנות, בהשראת "איגרת הבזק", שמשמעותם והשלכותיהם היו:
מחנות עבודה בכפייה
למרות התוכניות לרוקן את הרייך השלישי מיהודים וקבוצות אחרות, עלה הרעיון לנצל את כוח העבודה של העמים הכבושים או הנידונים למוות לפי תורת הגזע, או של אלו שנתפסו כ"אויבי המשטר" הנאצי עד לשחיקתם הגופנית הגמורה. שכן, מחנות העבודה הופעלו גם על פי רעיון של השמדה באמצעות עבודה (בגרמנית: Vernichtung durch Arbeit). העובדים רוכזו במחנות מגודרים או שונעו מהם (למשל מגטו ורשה), והועסקו במילוי שלל צרכים של השלטונות הנאציים, ובמיוחד כחלק מן המאמץ המלחמתי, וכן, מתוך כוונה להרבות משאבים ונכסים של האומה הגרמנית. מחנות עבודה בכפייה הוקמו בפולין עם כניסת הצבא הגרמני לשטחי הכיבוש. העובדים נוצלו למאמץ המלחמתי של גרמניה הנאצית: הם הועסקו בהקמת ביצורים ליד הגבול עם ברית המועצות, בסלילת כבישים, בבניית גשרים ובסדנאות ומפעלי תעשייה. העבודות נעשו ללא כל תמורה כספית, ולוו בהשפלות ובפגיעות גופניות. תנאי המחיה, העבודה, המגורים והתזונה במחנות העבודה היו גרועים ביותר, והאסירים לא זכו אלא לאספקת צורכיהם הבסיסיים המינימליים ביותר. כך נשחקו במהירות כוחותיהם של העובדים, והם סבלו מתחלואה ומשיעורי תמותה גבוהים.
בשנת 1940 ניצול כוח העבודה של היהודים עלה שלב. עשרות אלפים הופרדו ממשפחותיהם ונשלחו למחנות העבודה, שהיו מפוזרים בכל רחבי הגנרלגוברנמן.
הקמת הגטאות וניהולם
הגטאות שהוקמו על ידי הגרמנים בפולין, ובהמשך גם בשטחי ברית המועצות ובמדינות הבלטיות, נועדו לבודד את היהודים מן האוכלוסייה הלא-יהודית. בהדרגה רוכזו היהודים בגטאות, שרובם הוקמו ברבעים יהודיים ובסביבתם בערים. אף כי טרם גובשה תוכנית פעולה להשמדה המונית, בגטאות שררו רעב, קור, מחלות ותנאי מחיה תת-אנושיים. בנוסף לכך עבודות הכפייה והטרור במחנות העבודה הפילו חללים רבים. הגטאות הוקמו בהדרגה למן החודשים האחרונים של 1939, ורובם בשנים 1940–1941. ראשוני הכלואים בגטאות היו יהודי פולין, שאכלסו גטאות שקמו בשנים 1939–1941. שני הגטאות הגדולים ביותר הוקמו בערים ורשה (בשיאו, במרץ 1941 התגוררו בגטו ורשה 445,000 בני אדם) וגטו לודז' (בעת סגירתו למעבר חופשי ב-1 במאי 1940, התגוררו בו 164,000 בני אדם). אחר כך הוקמו גטאות בשטחי כיבוש נוספים של הנאצים.
זמן קצר לאחר שהוקמו וגודרו, נסגרו הגטאות למעבר חופשי. כך למשל, סביב גטו ורשה הוקמה חומת לבנים בגובה שלושה מטרים ועליה גדר תיל ושברי זכוכית, כדי למנוע הסתננות או בריחה. רוב היהודים לא יכלו ולא הורשו לצאת מתחומי הגטו, עד לגירושם בטרנספורטים למחנות ההשמדה. אלפים אחדים יצאו מדי יום לעבודות כפייה. ואף כי היוצאים ללא רישיון שנתפסו זכו לעונשים חמורים שהגיעו עד הוצאה להורג, רבים (בהם גם היוצאים לעבודות כפייה) עסקו בפעילות הברחת מוצרים ענפה אל הגטו, תוך שהם נעזרים באוכלוסייה הפולנית. יוצא דופן היה הגטו שהוקם בטרזיינשטט, בו רוכזו מגזרים נבחרים מיהודי גרמניה, אוסטריה, צ'כיה, הולנד ובלגיה, כדי להטעות את דעת הקהל במערב ולהציג "יישוב יהודי לדוגמה". אולם גם מטרזיינשטט נשלחו יהודים (חלקם מרצונם, ומבלי לדעת על המתרחש, כדי להתאחד עם קרובי המשפחה שכבר נשלחו) לאושוויץ. בשנת 1942 חוסלו רוב הגטאות, ושרידי הנשארים הועברו לגטאות מרכזיים, שם נרצחו גם הם.
בתקופה הראשונה לקיומם, היו בגטאות בעלי אמצעים שהמשיכו לנהל בגטו חיי פאר. בעשרות מהגטאות קמה תנועת התנגדות חמושה לשלטונות הנאציים, בסיועה של החברה המקומית הכללית; מרד גטו ורשה נחשב כהתקוממות הגדולה והידועה ביותר. אחוזי התמותה בגטאות היו גבוהים. בני אדם מתו מרעב, ממגפות, מאלימות כלפיהם ומהתאבדות. בגטו ורשה לבדו נספו למעלה מ-43,000 נפשות, עשרה אחוזים מן האוכלוסייה שחיה בוורשה.
דיונים על הכחדת היהדות ברייך השלישי
בשנה הראשונה לכיבוש נערכו דיונים על הטיפול באוכלוסייה היהודית הגדולה בשטחים הכבושים בידי גרמניה הנאצית, שנותרה כמעט ללא יכולת להגר בשל תנאי המלחמה. באוקטובר 1939, פעל אייכמן להעביר אל הכפר ניסקו וסביבתו כ-20,000 יהודים מאוסטריה, הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה ומערב פולין, והופסקה לאחר כשנה. אחר כך הוצע להעביר את היהודים לאי מדגסקר, ונזנח.
השמדה באמצעות ירי וגז
ביוני 1941 פתחה גרמניה הנאצית במתקפת פתע על ברית המועצות. הייתה זו נקודת תפנית משמעותית במלחמת העולם השנייה, אם כי מבחינה אידאולוגית היא היוותה המשך למלחמת החורמה נגד האויב הקומוניסטי במזרח. בשלב זה חלה החרפה במדיניות הנאצים כלפי היהודים. במסגרת ההכנות לפלישה לברית המועצות, קבעו הנאצים סדרים לרצח המונים, והגיעו להחלטה ביצועית בנושא היהודים ואוכלוסיות לא-רצויות אחרות. התוכנית שהגיעה לגיבוש סופי כללה הכנות להשמדה ישירה והמונית שלהם. פעולותיו האלימות של הנאציזם, שעד לאותה עת באו לידי ביטוי בהשפלה, הרעבה, ניצול כוח-עבודה וגזל רכוש של היהודים, הגיעו עתה לשיא חדש: הכחדה המונית בכל אתר ואתר.
לפני הפלישה לברית המועצות הושג הסכם בין מפקדת הצבא הגרמני לבין ראשי האס אס ובו הוטלה משימה על ארבע היחידות הניידות, או בכינוין - איינזצגרופן (בגרמנית: עוצבות המבצע): לנוע אחרי הצבא הכובש ולרצוח יהודים וקומוניסטים בשטח הכבוש. תוכנית ההדרכה של המרצחים כללה סרטי תעמולה, שבהם הוצגו היהודים כמסוכנים לציבור "המהוגן", וכמפיצי מחלות. סרטים אלה, שבוימו בקפידה, נועדו להרגיל את הצופים למחשבה, כי השמדת היהודים היא מעשה חיובי. היטלר שינן לחסידיו שוב ושוב:
לאחר פלישת הצבא הגרמני (ה"ורמאכט") לברית המועצות, חדרו כוחות האיינזצגרופן לעומק רוסיה, ובעזרת הצבא, רצחו למעלה משני מיליוני בני אדם באוקראינה, ליטא, לטביה, בלארוס ובשטחים אחרים בתחומי ברית המועצות. רובם המוחלט של הנרצחים היה יהודים אולם לצידם נרצחו גם צוענים וקומוניסטים. במבצעים אלו נעזרו הגרמנים במשתפי פעולה מקרב התושבים המקומיים, בהם אוקראינים, ליטאים ולטבים. בתקופה זו נמצא כי רצח המונים אל תוך בורות ירי ענקיים, לאחר שהוצאו התושבים מבתיהם ומאזור המגורים שלהם, כפרי או עירוני, היה יקר, לא נוח למבצעיו בדרך-כלל, ובעיקר מסורבל ולא יעיל; ההנהגה הנאצית רצתה בפתרון "הבעיה היהודית" ובהשלטת גרמניה באזורי הכיבוש החדשים במהירות, בהחלטיות ובסטריליות.
לאחר מחקר ממושך, החליטו אנשי האס אס על פתרון המתה באמצעות גז, ושרפת הגופות או הטמנתן. תחילה נעשו ניסויים, שחלקם יוזמות מקומיות ומארגניהן ציפו לעידוד מהממונים. איש האס אס ולטר ראוף המציא שיטת המתה באמצעות משאיות גז. השיטה פעלה באופן זה: הקורבנות נאספו מן הכפרים והוכנסו למשאית, שאל תא המטען שלה הוחדר צינור המפלט שלה (האגזוז). תוך כדי נסיעה היו הנוסעים נחנקים ולמבצעים נותר להוציא את הגוויות ולהשליך לקברים. השמדה באופן זה בוצעה זמן-מה בכפרים. במחנה הריכוז מאטהאוזן נרצחו בגז יהודים מהולנד ביולי 1942. אולם, מחנה ההשמדה המאורגן הראשון הוקם בחלמנו. תחילה נלקחו הנרצחים במשאיות שיכלו להכיל כשבעים בני אדם בממוצע. לאחר שנסגרה הדלת מאחורי אחרון הנוסעים בתא המטען, והמשאית הותנעה ויצאה לדרכה, חדר גז המנוע לתא המטען, ותוך פחות מחצי שעה היו כל הנוסעים מתים. גם שיטה זו עוררה ביקורת על חוסר יעילותה; המומחים חיפשו שיטה לרצח המונים זול ומהיר. כך, פותחה שיטת המרכזים הקבועים להשמדה בגז, שלאחריה הגופות יישרפו בו-במקום.
למעשה, עוד בטרם ההחלטה על מעבר למדיניות השמדת היהודים ההמונית, צברו הנאצים ניסיון במעשי רצח המוני בתוכנית T4 שבה רצחו עד שנת 1941 כ-80,000 גרמנים פגועי-נפש ולוקים בפיגור שכלי, בין השאר באמצעות שימוש בגז רעיל. הממונים על ביצוע הרצח היו האס אס ומנהיגו היינריך הימלר באמצעות "המשרד הראשי לביטחון הרייך". הנאצים ביקשו להעתיק את הניסיון והידע שנצבר בדפוסי רצח המוניים אלה, למעשי רצח נוספים כלפי יהודים, צוענים וקבוצות נוספות. קארל פריטש ערך ניסויים בגז רעיל על שבויי מלחמה רוסים באושוויץ. ניסויים אלה הם שהובילו לשימוש בציקלון בה כגז ממית של היהודים הן במחנה אושוויץ והן במחנות אחרים.
לא נמצאו תעודות המאשרות בוודאות כי ניתנה הוראה להשמדת היהודים, אך יש אישור לכך במכתבו של הרמן גרינג, אחד מסגניו של היטלר, לריינהרד היידריך, ראש המבצעים של האס אס, ובו נאמר כי יש להגיע לפתרון כולל לבעיית היהודים. ב-20 בינואר 1942 התקיימה ועידת ואנזה. בוועידה זו לא הוחלט על ביצוע "הפתרון הסופי של שאלת היהודים", שכן זה החל כחצי שנה קודם לכן; מטרות הוועידה היו הצגתו של "הפתרון הסופי" כתוכנית שגובשה על ידי היטלר, תיאום התוכנית בין משרדי הממשלה השונים והעמדת האס אס כאחראי לביצועה וכפוסק האחרון בכל בעיה שמתעוררת.
מחנות ההשמדה
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, התבצע רצח העם בעיקר באמצעות המתה ביריות, אך בשלב מסוים החליטו הנאצים להקים מחנות מיוחדים שיועדו לרצח המוני של בני אדם. במחנות השמדה אלו נרצחו יהודים, צוענים ואחרים באופן שיטתי ומאורגן. הכשרתם של מחנות להשמדה המונית שיטתית של אנשים היא מאפיין ייחודי של השואה שאין לו אח ורע בהיסטוריה. מעולם קודם לכן לא קמו מקומות שמטרתם היחידה היא להביא למותם ההמוני של בני אדם. מחנות ההשמדה תוכננו בקפידה על ידי אדריכלים גרמנים והוקמו בפאתי עיירות בפולין ובשכנותיה, כשהבולטים היו אושוויץ, בלז'ץ, חלמנו, יאסנובאץ, מיידנק, מאלי טרוסטינץ, סוביבור וטרבלינקה.
הרעיון שהועלה היה ראשון מסוגו בהיסטוריה האנושית: הקמת מחנות שצוידו במיטב הטכנולוגיה המודרנית, ושכל מטרתם היא רצח של המוני בני אדם במהירות וביעילות. מחנות השמדה שימשו להרג שיטתי של יהודים, כמו גם של צוענים ואחרים; בכך, נבדלו מחנות ההשמדה ממחנות הריכוז, שבהם אמנם נרצחו חלק מהאסירים או מתו עקב התנאים הקשים, אך הם שימשו בעיקר כמחנות מעצר. מסילות הרכבת הובילו מן הכפרים והעיירות, במזרח היבשת בעיקר, היישר אל המחנה. המובלים התבקשו לכתוב את שמותיהם על המזוודות באמתלה שישובו לראות את חפציהם - וכך לא ידעו שדרכם אינה אלא הדרך אל המוות.
במסגרת מבצע ריינהרד, הוקמו בזה אחר זה שלושת מחנות ההשמדה טרבלינקה, סוביבור ובלז'ץ, שמטרתם הייתה השמדה בלבד. התגוררו בהם קציני אס אס, וכמה מאות אסירים ששימשו כזונדרקומנדו. במחנה טרבלינקה, למשל, שהוקם בטבורו של היער ונותר סודי יחסית בזמן המלחמה, נרצחו כ-800 אלף בני אדם, רובם הגדול יהודים. למעשה, טרבלינקה, בניגוד למחנות אחרים, הוגדר כמחנה השמדה לעם היהודי בלבד. יוצא דופן הוא מחנה הריכוז בלובלין הידוע כמיידנק ששימש גם כמחנה השמדה. גם קולמהוף (חלמנו), ומחנה יאסנובאץ, שתופעל בידי משתפי-פעולה פשיסטים קרואטיים, שימשו כמחנות השמדה. בהמשך שימשו מחנות אחרים כ"מחנות השמדה בזעיר-אנפין", הללו כללו את "מאלי טרוסטינץ", "סיימישטה", "ינובסקה" ואחרים. לאחר מכן, הוקם מחנה ההשמדה הגדול ביותר - מחנה אושוויץ. בסוף שנת 1942, כאשר מרבית יהודי הגנרלגוברנמן (השטח הפולני המסופח לגרמניה, בתרגום לעברית - המינהל הכללי; מרבית יהודי פולין חיו בשטח זה) הושמדו, הוחלט על מקום מרכזי שבו יושמדו יתר יהודי אירופה. אושוויץ-בירקנאו היה ממוקם במרכז היבשת, והיה גדול דיו לאכלס אסירים רבים. אושוויץ שימש מחנה עבודה, ובכניסה אליו הוצבה כתובת תעמולה והטעיה - "העבודה משחררת". ואילו בירקנאו (הקרוי גם אושוויץ 2), אשר הוקם בסמוך אליו, שימש מחנה השמדה. אסירים באושוויץ נשלחו תוך חודשים ספורים למותם בבירקנאו.
המתחם בבירקנאו יכול היה לאכלס כ-100,000 אסירים בעת ובעונה אחת, וכלל חמישה מבנים של משרפות ותאי גזים. בכל יום התבצעו מספר סבבים של השמדה. כל סבב כזה יכול היה להכיל כעשרת אלפים קורבנות. הגז שבו נעשה שימוש בתאי ההמתה היה ציקלון בה, ותוך פחות מעשרים דקות הוא היה חונק למוות את כל הנוכחים באולם סגור שאליו הוזרם. לאחר מכן, היו עובדי המתקן, הזונדרקומנדו, אוספים ושורפים את הגופות.
אושוויץ, יותר מכל מחנה השמדה אחר, הפך סמל "הפתרון הסופי" וסמל לרוע האנושי. נרצחו בו כמיליון וחצי אסירים, רובם יהודים. בנוסף, נרצחו במחנה צוענים, שבויי מלחמה סובייטיים ואסירים פוליטיים מפולין וממקומות נוספים.
שלב רביעי, בשנים 1943–1945: נסיגה וניסיון לטשטוש ההשמדה
התערערותו של "הרייך השלישי" החלה בראשית 1943 ונמשכה עד להתמוטטותו המוחלטת ולכניעתו ב-7 במאי 1945. אולם גם בשנים אלו ולמרות המאמץ המלחמתי, נמשכה הכחדת קהילות יהודיות בשטחי הכיבוש ובגטאות.
ב-15 במאי 1944 החלה השמדת יהודי הונגריה, ותוך שבועות מעטים גורשו לאושוויץ כ־450,000 יהודים. עם סיום המשלוחים, ביולי 1944, לא היו עוד יהודים בהונגריה מחוץ לבודפשט. ב-1944 פלשו הכוחות הגרמנים לשטחי הכיבוש של איטליה הפשיסטית לשעבר וביצעו בהם את מדיניות הפתרון הסופי.
עם התקדמות הצבא הסובייטי ממזרח למערב, הזדרזו הנאצים לחסל את מחנות ההשמדה, מחנות הריכוז והגטאות. הם התאמצו לטשטש את עקבות מעשי ההתעללות וההשמדה, ובין השאר, הקימו יחידה מיוחדת לשרפת הגוויות בקברי ההמונים. כאשר נסוגו מערבה מפני צבא ברית המועצות, הם הובילו עשרות אלפי יהודים בצעדות מוות לגרמניה, (ממחנה אושוויץ לבדו הוצאו כ-50 אלף יהודים). היהודים צעדו בטורים ארוכים, ואנשי גסטפו צעדו בצדדים. בצעדות אלו נחרץ גורלם של אלפי יהודים תשושים וחולים. רבים כשלו ונפלו בדרך, ונורו על ידי החיילים הגרמנים. 200,000 יהודים הועברו בדרך זו למחנות ריכוז בתוך גרמניה.
וכך, בחודשי המלחמה האחרונים נספו 80,000–100,000 בני אדם על אדמת גרמניה, 40,000 מהם רק בברגן-בלזן. ב-25 בנובמבר 1944 הורה הימלר לפנות את מתקני הרצח באושוויץ, ואת כל המחנות סמוך לחזית. בתקווה שיוכל להגיע להסדר עם בעלות הברית, הורה על הפסקת השמדת היהודים. העובדה שפקודיו התעלמו מהוראה זו מהווה לדעת חוקרים אחדים את אחת הראיות כנגד הטענה שמנגנון השמדת היהודים פעל על פי "רשע בנאלי" וציות עיוור לפקודות.
כוחות בעלות הברית המשיכו בהתקדמותם לתוך שטחי הכיבוש הנאציים, בתהליך שנמשך החל מקיץ 1944 ועד לסוף המלחמה במאי 1945, שחררו את היושבים במחנות הריכוז וההשמדה. השחרור הידוע ביותר הוא של אושוויץ ב-27 בינואר 1945 על ידי הצבא האדום. רבים מהאסירים מתו לאחר השחרור, מחוסר יכולת להסתגל למזון שחילקו חיילי בעלות הברית.
בשעות האחרונות שלו ובימים האחרונים של "הרייך השלישי", נתן היטלר ב"צוואתו הפוליטית" ביטוי לשנאתו התהומית לעם היהודי, וקרא להמשך המלחמה נגד "היהדות הבינלאומית" ועוזריה. המלחמה באירופה הסתיימה בתאריך 8 במאי 1945 עם כניעת גרמניה הנאצית, ועמה הסתיימה גם השואה.
שיתוף פעולה בין זרועות המדינה
יש הרואים בשואה ביטוי קיצוני לכוח השליטה של מדינה מודרנית, על זרועותיה ומנגנוניה, ואת השפעתה הניכרת על חייהם של בני אדם הנתונים למרותה. זרועות השלטון בגרמניה הנאצית תרמו כל אחד את תרומתו למנגנון הגירוש וההשמדה המסועף.
חוקר השואה, מיכאל ברנבאום, תיאר את גרמניה הנאצית: עם כניסת האסירים למחנות ההשמדה, הם נדרשו להפקיד את כל רכושם בידי שלטונות המחנה. רכוש זה קוטלג ותויג, והועבר לאחר מכן לגרמניה, לצורך שימוש ציבורי או פרטי - לפי צורכי הלאום.
ההיסטוריון שאול פרידלנדר סבור, כי השואה מהווה אירוע יחידני בהיסטוריה האנושית, בכך שמדיניותה האנטישמית של מדינה (גרמניה הנאצית) השכילה להתפתח ללא התנגדותם של גורמים מרסנים כלשהם, הקיימים בחברות מתקדמות מודרניות, דוגמת תעשייה, עסקים קטנים, כנסיות וקבוצות אינטרס שונות.
ניסויים רפואיים בבני אדם
ניסויים מדעיים בבני אדם במסגרת המדינה הנאצית החלו כנראה בסוף שנות ה-30. הקורבנות כללו נכים, חולי נפש ואוטיסטים, כמו גם תאומים. "תוכנית T4 - אותנסיה" לחיסולם של מוגבלים וחולים, הייתה אחד המופעים הראשונים של חוסר-האנושיות וההרג המסיבי והשיטתי שאפיינו את פעילות הנאצים. במהלך יישום התוכנית, הופקו לקחים רבים ל"שיפור מנגנון ההשמדה", ויושמו במהלך ביצוע הפתרון הסופי.
לפי ההיסטוריון ראול הילברג, "אחוז גדול מהרופאים הגרמניים (באותה העת) היה חבר במפלגה הנאצית, בהשוואה למקצועות אחרים". אחדים מרופאים אלה ביצעו ניסויים רפואיים בבני אדם באושוויץ, בדכאו, בבוכנוואלד, בראוונסבריק, בזקסנהאוזן ובנאצוויילר-שטרוטהוף. מבין אלה, הרופא הידוע ביותר לשמצה הוא יוזף מנגלה, שפעל באושוויץ. ניסוייו של מנגלה כללו הכנסת אנשים לתוך תאי לחץ, בדיקת תרופות ניסיוניות עליהם, הקפאתם, ניסיונות לשינוי צבע עיניים על ידי הזרקת כימיקלים לעיניהם של ילדים וביצוע ניתוחים וקטיעת איברים. מעט האנשים שהצליחו לשרוד את ניסויו נרצחו כמעט תמיד. היקף עבודתו המלא של מנגלה לא יוודע כנראה לעולם, משום שרשומות הניסויים ששלח לאוטמר פון ורשואר ממכון הקייזר וילהלם הושמדו על ידו. מנגלה ערך ניסויים גם על ילדים צוענים. הוא היה נוהג להביא להם ממתקים וצעצועים, ולאחר מכן היה לוקח אותם בעצמו לתאי הגזים. הילדים נהגו לקרוא לו "דוד מנגלה".
מספר הנספים בשואה
אין מידע מדויק בדבר מספר הקורבנות היהודיים אשר נספו בשואה, אך מקובל להעמידו על כשישה מיליונים. הסיבה להיעדר מספר הנספים המדויק טבועה, בין היתר, בסבירות הגבוהה לכך, שלא נערך תיעוד של כל אדם אשר נרצח במהלכה של המלחמה, במיוחד לקראת סופה, אז גבר באופן משמעותי ההרג ההמוני של היהודים. הרג זה היה נטול תיעוד, בשל ה"מאבק נגד השעון" לחיסולם של כל יהודי אירופה - טרם כניעתה של גרמניה הנאצית.
סביב שישה מיליוני יהודים נרצחו באירופה, כמיליון וחצי הם ילדים וטף (רובם מפולין, שמנתה ערב המלחמה בערך מיליון ילדים יהודים). בפירוט, נספו שלושה מיליונים בפולין הכבושה לבדה, ומעל מיליון בשטחיה הכבושים של ברית המועצות (רובם באוקראינה). מאות אלפי יהודים אחרים נרצחו בהולנד, צרפת, בלגיה, יוגוסלביה, יוון הונגריה ובצפון אפריקה. לפי פרוטוקול ועידת ואנזה, תכננו הנאצים ליישם את "הפתרון הסופי של שאלת היהודים" גם בבריטניה, ואף במדינות אשר הגדירו עצמן כנייטרליות במהלך מלחמת העולם השנייה, דוגמת אירלנד, שווייץ, טורקיה, שוודיה, פורטוגל וספרד.
ההערכה המקובלת על פי רוב חוקרי השואה בימינו, לפיה מספר הנרצחים הכולל עומד על כשישה מיליונים - עלתה לראשונה בנובמבר 1944. מספר זה קיבל ביסוס בחודשים שלאחר מכן
לפי אתר "יד ושם", המספר שישה מיליונים התבסס, בין היתר, בעקבות הערכה מצד אדולף אייכמן, מן האחראים המרכזיים לתכנון ולביצוע "הפתרון הסופי".
חוקרים שונים, כגון ראול הילברג ויעקב לשצ'ינסקי, העריכו כי מספר הקורבנות היהודים נע בין 5 ו-6 מיליון. בשנת, ערכו פרופ' ישראל גוטמן וד"ר רוברט רוזט מחקר, במסגרתו העריכו את מספר הנרצחים היהודים בין 5.59 ל-5.86 מיליון. מחקר זה התבסס על נתונים סטטיסטיים, אשר סקרו את האוכלוסייה היהודית באירופה, לפני השואה - ואחריה. אף הדמוגרף, פרופ' סרג'יו דלה-פרגולה, העריך כי מספר היהודים שנרצחו נע בין 5.6 ל-5.9 מיליון. לדבריו, הקושי להגיע להערכה מדויקת נובע, בין השאר, מסוגיית ההגדרה של "מיהו יהודי". מבין הנרצחים, כמעט מיליון וחצי היו ילדים, אשר רובם היו פולנים.
מידע סטטיסטי נוסף נאסף מתוך תיעוד שערך המשטר הנאצי עצמו בזמן ההשמדה.
הקבוצות העיקריות האחרות אותן רצחו הנאצים היו: צוענים, חולי נפש ומפגרים גרמניים, אזרחים פולניים, שבויי מלחמה סובייטיים, הומוסקסואלים ועוד.
מספר הנרצחים לפי מדינה
קצב רצח היהודים במדינות השונות השתנה ממדינה אחת למשנתה, והיה תלוי גם בתקופות השונות של מלחמת העולם השנייה. קצב זה היה תלוי בגורמים שונים ומגוונים: ריכוז מאמצי הנאצים לביצוע ההשמדה, מידת השליטה שהייתה להם במדינה, משך הזמן שעמד לרשותם ומידת שיתוף הפעולה של האוכלוסייה המקומית. שיעור גבוה במיוחד של יהודים נרצח בפולין, ליטא, לטביה, יוון, סלובקיה, יוגוסלביה והולנד.
רוב יהודי דנמרק ניצלו, הודות להברחתם לשוודיה על ידי המחתרת הדנית, ובשיתוף פעולה מצד כל המוסדות הדניים.
להלן מספר היהודים שנרצחו בשואה, במדינות שונות, על פי הערכות מחקריות, של "יד ושם":
תגובות במדינות העולם
התגובות למתחולל בגרמניה הנאצית החלו לאחר עליית הנאצים לשלטון. אספות מחאה המוניות ועצרות תפילה נערכו ביישוב היהודי בארץ ישראל. יהודים ולא-יהודים קראו להטיל חרם כלכלי על גרמניה; אבל הדעות היו חלוקות כיצד ליישם אותו. בוועידת אוויאן ביולי 1938 הביעו המדינות השונות אמפתיה לסבלם של היהודים בגרמניה הנאצית, הסכימו לקלוט רבים מהם, אך בדרך כלל לא הסכימו להגדיל את מספרם מעבר לכמות המהגרים שנקבעה. בעקבות החמרת בעיית הפליטים היהודים ופליטים אחרים, בעיקר מתנגדי המשטר הנאצי, מגרמניה הנאצית יזמה ארצות הברית את ועידת אוויאן, שבה הסכימו המדינות השונות להמשיך ולקלוט פליטים, אך במספר שאינו עולה על המכסות שקבעו.
לאחר אירועי ליל הבדולח החליטה ממשלת בריטניה לאפשר העברת ילדים יהודים מגרמניה הנאצית לבריטניה. מבצע הצלה זה, שהחל בדצמבר 1938 כונה קינדר-טרנספורט וכלל כ-10,000 ילדים. גם הולנד ושווייץ הסכימו לקבל ילדים יהודים כפליטים. המדיניות הבריטית באשר להגירת יהודים לארץ ישראל שתחת שליטתם, נשארה כפי שנוסחה ב"ספר הלבן" של 1939.
לאחר פרוץ המלחמה, בספטמבר 1939, הגיע לארצות הברית ולבריטניה מידע רב על האלימות הקשה המופעלת נגד היהודים בפולין. התיאורים אשר שיקפו רק דוגמאות מקריות ממה שהתרחש בפועל, הגיעו מפי נציגים דיפלומטים ואנשי עסקים בכירים, מאזרחים שהושבו למולדתם ומאנשי צבא, והתקבלו בחוסר אמון ובהסתייגות. למעשה, בשנים הראשונות למלחמה, כשידיעות על "הפתרון הסופי" הופצו בעולם, רבים לא האמינו להן ורובן הועלמו מידיעת הציבור. אולם הידיעות הגיעו בזו אחר זו ופרצו אל התודעה הציבורית. כך למשל, בנובמבר 1941, מסר שגריר בריטניה בברן מידע שקיבל מאזרח פולני מהימן, כי קרוב למיליון וחצי יהודים באזור מזרח פולין נעלמו "ואיש אינו יודע איך והיכן". ביוני 1942, פורסמה בלונדון איגרת מפלגת הבונד, שהועברה באמצעות המחתרת הפולנית. האיגרת פירטה סדרה של חיסולים בגטו ורשה ומשלוחים ("אקציות") במזרח ומרכז פולין, והעריכה את מספר הנרצחים בכ-700,000 נפש. לאחר פרסומה פרצה מחאתם של אישים רבים בבריטניה: חברי פרלמנט, ראשי הכנסייה וחברי הפזורה הפולנית הגולה בעיתונות ובשידורי הבי.בי.סי. אחר כך, ביולי 1942 מסרו פקידים סובייטים איגרת חתומה בידי שר החוץ מולוטוב ובה פורטו מעשי אכזריות והתעללות, בהם רצח 52 אלף יהודים בבאבי יאר. ביולי 1942 נמסר לראשונה למערב על תוכנית גרמנית כוללת להשמדת היהדות בשטחי הרייך השלישי בשדר הידוע כמברק ריגנר. גרהארט ריגנר, נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ, קיבל את המידע הנורא מידידו, תעשיין גרמני, וכתב על כך לפקידים בוושינגטון.
ב-17 בדצמבר 1942, עם היוודע היקף מעשי הרצח ההמוני ביהודים שבוצעו על ידי הנאצים, פרסמו בעלות הברית בראשות בריטניה, ארצות הברית ומדינות נוספות את ההודעה הבאה:.
כאשר נודעו פעולות ההשמדה, הועלו נימוקים שונים להימנעות מסיוע מסיבי ליהודים, כגון הצורך לסייע לכל הפליטים מכל הלאומים, והפגיעה במאמץ המלחמתי שעלולה להיגרם מהסטת משאבים לסיוע ליהודים. העמדה המקובלת הייתה כי ניצחון מהיר במלחמה הוא שיביא גם לסיום פעולות הרצח ההמוני של הנאצים.
ב-19 באפריל 1943 התכנסה ועידת ברמודה, שדנה בהתמודדות עם הצלת היהודים בשטחי גרמניה הנאצית. למעשה, הבריטים והאמריקנים חששו מהאחריות שתוטל עליהם למצוא קורת גג למאות אלפי פליטים, והוועידה הסתיימה עם מעט תוצאות מעשיות. לעומת זאת באחדות ממדינות אירופה שתחת הכיבוש הנאצי, כמו דנמרק, פעלו התושבים באופן מאורגן למען היהודים. במדינות אחרות כמו פולין, הולנד, צרפת ומדינות נוספות היו יחידים, שסייעו ליהודים באופן עצמאי, תוך סיכון חייהם. אלה ידועים כחסידי אומות העולם. זאת כשמנגד, רבים באותן ארצות פעלו כמשתפי פעולה עם שלטונות הכיבוש הנאציים.
תוכניות הצלה גדולות
רבים מחוקרי השואה, ובהם: יהודה באואר, ישראל גוטמן, שאול פרידלנדר ולני יחיל, וכן חוקרים אחרים שייחדו את עבודותיהם להצלה ולחקר תוכניות הכופר, ביניהם: דינה פורת, יחיעם ויץ, חוה אשכולי, גילה פטרן וחנה יבלונקה, גורסים שלא היה ממש בעסקאות הכופר להצלת המוני יהודים: תוכנית טרנסניסטריה (הצלת 70,000 יהודים), תוכנית סלובקיה (הצלת 25,000 יהודים), תוכנית אירופה (הצלת כל היהודים בארצות הכיבוש) ותוכנית סחורה תמורת דם (הצלת יהדות הונגריה), וכן לא הייתה אפשרות להצלה גדולה הרבה יותר מזו שעשה היישוב.
המעצמות התנגדו לעסקאות כופר כי ראו בהן סחטנות פוליטית והונאה, וניסיון ביצירת קרע בין המדינות הדמוקרטיות המערביות לבין ברית-המועצות. הן ראו בכך מזימה גרמנית ב"הצפה" של מיליון פליטים מהשטח הנאצי אליהם, ובכך לשבש את ניהול המלחמה ומניעת משאבים חשובים לצורכי המאמץ המלחמתי (כגון: אוניות, משאיות, אספקה וסתימת דרכי תעבורה ועוד). העלאת הבעיה היהודית תגרום להסטת מטרות המלחמה כמלחמה של היהודים, כפי שהנאצים מצהירים בתעמולתם, מה שיגרור מתח עם המדינות האנטישמיות אשר שותפות בבעלות הברית כנגד הגרמנים, וכן יעלה גלי אנטישמיות בארצותיהם.
בצמרת הגרמנית לא הייתה שום נכונות לסגת מתוכניות ההשמדה הכוללת, וכספי השוחד הגיעו בסופו של דבר למימון מנגנון הרצח וההשמדה הנאצי. אייכמן העיד במשפטו לגבי תוכנית אירופה, שהימלר הורה לו: "קח מהיהודים כל מה שתוכל. הבטח להם כל מה שתרצה. מה שנקיים – זה עניין אחר".
הליכים משפטיים נגד הנאצים
כוחות בעלות הברית שחררו את אסירי מחנות הריכוז באירופה עם התקדמותם. הם העניקו סיוע ראשוני לניצולים. הפליטים היהודים התגוררו במחנות מעבר שונים ושאלת גורלם עלתה על סדר היום הבינלאומי. רצח היהודים תפס מקום חשוב במשפטי נירנברג שבהם הועמדו מנהיגי הנאצים לדין על פשעים נגד האנושות. עם תום המלחמה נעשו ניסיונות להביא לדין את הנאצים ועוזריהם במסגרת משפטית, לצד חיסולים רבים של פושעי מלחמה נאצים ועוזריהם בקרב אומות שונות, על ידי הניצולים ועל ידי חיילים. מנהיגי הנאצים הבכירים נשפטו במסגרת משפטי נירנברג על ידי בעלות הברית, בבית הדין הבינלאומי הראשון מסוגו. הם הואשמו בפשעים נגד האנושות ושנים-עשר מהם הוצאו להורג.
בסך הכול, 5,025 פושעי מלחמה נאצים הורשעו בין השנים 1945–1949 באזורי גרמניה שנשלטו על ידי ארצות הברית, בריטניה וצרפת, בין היתר במשפטי אושוויץ, במשפטי דכאו ובמשפטי מיידנק. משפטים אחרים נוהלו במדינות שבהן המואשמים היו אזרחי המדינה. רבים הוצאו להורג, ורבים אחרים נשפטו לתקופות מאסר ממושכות. מנגד, חלק מהנאשמים קיבלו עונשים קלים משום ש"פעלו על פי הוראות", זכו לתנאים מקלים, ורבים חזרו לחברה זמן קצר לאחר מכן.
במסגרת המאמצים לרדיפת הנאצים והבאתם לדין, נתפס אדולף אייכמן, הממונה מטעם הנאצים על מימוש הפתרון הסופי, שהסתתר בארגנטינה תחת שם בדוי, הובא לארץ והועמד למשפט בישראל ב-1961 ונידון למוות.
שארית הפליטה
במהלך המלחמה נלחמו היהודים על שרידתם בנתיבים אחדים, בהם: בריחה אל מחוץ לגבולות הרייך השלישי, מחבוא אצל האוכלוסייה הכללית (בהתנדבות של חסידי אומות העולם או תמורת תשלום) בבתים פרטים ובמוסדות (כגון מנזרים), התחזות ללא-יהודים או ל"ארים", חיים ביערות ובמערות ואף לוחמה כ"פרטיזנים". לאחר המלחמה היו ברחבי אירופה וצפון אפריקה מאות אלפי פליטים יהודים ניצולי השואה, שהצליחו לשרוד את החקיקה האנטישמית של הנאצים, מחנות ההשמדה והגטאות.
בעלות הברית שיכנו את חסרי הבית היהודים במחנות פליטים (שכונו "מחנות העקורים") וניסו לדאוג לצורכיהם. חלק מהם ניסו לחזור אל בתיהם וארצותיהם, ונתקלו שם באלימות פרועה, דוגמת הפוגרום בקילצה. תנועת הבריחה שהחלה כיוזמה של יהודים פולנים ציונים, הובילה לגל של פליטים יהודים שיצאו מפולין ומזרח אירופה לכיוון מערב אירופה ולארץ ישראל.
בעקבות יציאתם מאירופה, בתהליך הדרגתי, פורקו מחנות הפליטים עד תחילת שנות ה-50, ו-250 אלף היהודים ששכנו בהם מצאו מקלט במדינות שונות. למעלה ממחצית הפליטים (136 אלף) עלו לישראל, 80 אלף נוספים היגרו לארצות הברית, והאחרים התיישבו בקנדה ובמדינות במרכז ובמערב אירופה, כמו גם בדרום אפריקה ובמדינות אחרות בעולם.
עגונות השואה
בעיה ייחודית שהתעוררה בעקבות ההיקף הגדול, והיחידאי בהיסטוריה, של גברים יהודים שנעדרו בנסיבות לא מתועדות, הייתה בעיית עגונות השואה - נשים יהודיות, בדרך כלל ניצולות השואה, שלפני המלחמה היו נשואות לגברים שעקבותיהם אבדו במהלכה - בהם יהודים שנרצחו ולא נותר תיעוד מספק על נסיבות מותם, ולפי כללי ההלכה היהודית לא התאפשר להן להינשא מחדש ולשקם את חייהן. ברבים מריכוזי שארית הפליטה לאחר המלחמה התארגנו בתי דין מיוחדים שעסקו בהסדרת היתרי נישואים לעגונות ועגוני המלחמה. הטיפול בבעיה זו החל כבר במהלך המלחמה, ונמשך בשנים שלאחריה. ההערכות הן שרובן המכריע של העגונות הותרו לבסוף להינשא.
הקמת מדינת ישראל
מראות מחנות הריכוז וההשמדה, ומשפטי נירנברג, ובעיה של מאות אלפי פליטים יהודים באירופה עוררה את מצפונו של העולם. בארצות הברית דעת הקהל תמכה בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. באוגוסט 1945 ביקש הנשיא טרומן מהבריטים מאה אלף רישיונות כניסה לגבולות המנדט עבור פליטי השואה. למרות זאת, הממשלה הבריטית התמידה בסירובה להתיר לניצולים ולעקורים לעלות לארץ ישראל מחשש לתגובת הערבים. הדבר הוביל לוועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל ב-1946. הוועדה קבעה כי פתרון בעיית העקורים הוא בארץ ישראל. בריטניה דחתה את המלצות הוועדה וארצות הברית לחצה על בריטניה לקיים את המלצותיה.
הנהגת היישוב הציוני בישראל החליטה להעלות את הפליטים היהודים בכל מחיר - גם בדרכים לא חוקיות והחלה בארגון מבצע העפלה נרחב, בראשות המוסד לעלייה ב'. במסגרת המבצע, העפילו יהודי אירופה לארץ ישראל דרך הים, בהתגנבות בלתי לגאלית באמצעות ספינות. מספר רב של ספינות נתפס ונוסעיהן היהודים הועברו למחנות המעצר בקפריסין. ב-18 ביולי 1947, תפסו הבריטים את אוניית המעפילים אקסודוס והחליטו להחזיר את נוסעי האונייה לצרפת. הסיפור עורר מהומה תקשורתית ותגובות מזועזעות ברחבי העולם ובבריטניה. גורמים אלה הביאו את ממשלת בריטניה לידי מסקנה כי אין באפשרותה לטפל בבעיית הפליטים היהודיים ועליה למסור את הטיפול בארץ ישראל לידי האו"ם.
באביב 1947, מינתה עצרת האו"ם ועדת חקירה בינלאומית, ועדת אונסקופ, שתבדוק את שאלת ארץ ישראל ותביא את המלצותיה לפתרון. הוועדה סיירה בארץ במטרה לבדוק את שאלת ארץ ישראל, היהודים קיבלו את הוועדה בשמחה, בעוד שהערבים החרימו אותה לחלוטין. חלק מחברי הוועדה הושפעו גם ממראות אקסודוס. באוגוסט 1947 המליצה הוועדה לסיים את המנדט הבריטי ולחלק את הארץ בין שתי מדינות עצמאיות, ערבית ויהודית, כשירושלים והעיר בית לחם הקדושה לנצרות, יהיו שטח נייטרלי בחסות האו"ם (corpus separatum). שתי המדינות היו אמורות לקיים מערכת כלכלית משותפת, על אף ההפרדה הפוליטית ביניהן. ב-29 בנובמבר 1947 - כ"ט בנובמבר (אור לי"ז בכסלו תש"ח) נערכה הצבעה באו"ם על תוכנית החלוקה, 33 מדינות תמכו, 13 התנגדו, 10 נמנעו ואחת נעדרה. רוב היישוב העברי חגג את ההחלטה, בעוד שהערבים ראו בהחלטה אסון והחליטו לסכל אותה בכוח.
לזוועות השואה הייתה השפעה לא רק על דעת הקהל העולמית, אלא גם על הלך רוחם של ניצולי השואה והיהודים שחיו בארץ ישראל. הלך רוח זה, שאפשר לתמצתו במוטו: "לעולם לא עוד", גרס שהעם היהודי לא יכול לסמוך על אף אחד זולת עצמו ושעליו להגן על עצמו בכוחות עצמו. מאורעות השואה הדגישו את החשיבות של מדינה לעם היהודי, בה הם יוכלו לחיות ללא רדיפות עם כוח מגן חזק, שיגן עליהם מפני הקמים להשמידם. תודעה זו עדיין עומדת בבסיס תורת הלחימה של צה"ל ובסיס הנחות היסוד של מדינת ישראל. לשואה הייתה השפעה גם בהמשך ההיסטוריה של מדינת ישראל ועל אירועים חשובים בראשית דרכה. כשני שלישים מתוך הלוחמים היהודים במלחמת העצמאות וכמחצית מהנופלים בה היו ניצולי שואה שעלו בשנים 47–1940 וכן מגויסי הגח"ל.
לקשר המסובך שבין השואה והקמתה של מדינת ישראל ניטש ויכוח אקדמאי ער, ישנן טענות שהקשר בין השואה להקמת מדינת ישראל הוא הפוך: השואה כמעט חיסלה את מאגר היהודים שבפוטנציה יכלה הייתה להתיישב בארץ ולהקים ארץ חזקה.
הסכם השילומים
במרץ 1951, דרשה ממשלת ישראל מממשלת גרמניה המערבית 1.5 מיליארד דולר לצורך שיקום של חצי מיליון יהודים ששרדו את השואה, בטענה שגרמניה גזלה 6 מיליארד דולר (במונחים של אותה תקופה) מיהודים באירופה. הדבר נבע בין היתר ממצוקה כלכלית קשה שבה הייתה נתונה מדינת ישראל בתקופה זו. הידיעות על קיום משא ומתן ישיר עם גרמניה על פיצויים הובילו לוויכוח סוער מאוד במדינה ובכנסת. המחאה שהחלה בדצמבר 1951 הגיעה לשיאה ב-7 בינואר 1952, עם נאום חריף של מנחם בגין שקרא למרי אזרחי. המפגינים הגיעו למפתן הכנסת והשליכו אבנים לתוך אולם המליאה. במהלך ההפגנה נפצעו כמאה שוטרים, וכן חברי כנסת שנפגעו מאבנים ורסיסים של החלונות המנופצים. ב-10 בספטמבר 1952 נחתם הסכם השילומים, ובמסגרתו העבירה גרמניה לישראל, בין השנים 1953 ל-1965, סכום של כ-3 מיליארד מארק מערב גרמני כפיצוי על הסבל והנזק החומרי אשר נגרם ליהודים בתקופת השואה. כמו כן התחייבה ממשלת גרמניה המערבית להעניק רנטות (תשלום חודשי) לניצולי השואה, למימון ההוצאות הרפואיות להן נדרשים ניצולי השואה, כפיצוי על הסבל במחנות הריכוז וההשמדה, וכפיצוי על אובדן זכויות בסיסיות כגון הזכות ללימודים לניצולים שהיו ילדים וכדומה.
בהסכם נקבע כי גרמניה תשלם למדינת ישראל פיצוי כספי מתוך הכרה באחריותה לרצח בני העם היהודי ולפגיעה ברכוש ובנפש. ההסכם כלל הכרה במדינת ישראל כמייצגת את העם היהודי ובפרט את הנרצחים בשואה, וכן כמדינה שנשאה בנטל העיקרי של קליטת הפליטים היהודים ושיקומם. עקרון מתן השילומים לנפגעי המשטר הנאצי נקבע בחוזי השלום בין המדינות המנצחות לבין גרמניה. הפיצויים האישיים הועברו גם לניצולים זכאים שלא ישבו בישראל ולא היו אזרחים ישראלים.
הגות וזיכרון השואה
זיכרון השואה, מחקרה והצגתה במוזיאונים ניזומו לראשונה בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, ובמשך השנים הלכו והתרחבו, הן במדינת ישראל והן ברחבי העולם. מאמצים נרחבים הוקדשו לתיעוד סיפורי הניצולים; מוסדות ומוזיאונים שונים בישראל ובעולם פועלים להוראת השואה ולהעלאת המודעות כלפיה בקרב הציבור הרחב בכלל - ובקרב ילדים ובני נוער בפרט; תעודות ומחקרים עדכניים אודותיה נערכים ומפורסמים במוסדות אקדמיים, כמו גם במכוני מחקר ייעודיים לחקר השואה, וחלקם מתפרסם באמצעי התקשורת, עם גילוי וחשיפת עדויות ותובנות חדשות. על מוסדות מובילים אלה נמנים, בין היתר: "יד ושם", "בית לוחמי הגטאות" ו־"מוזיאון השואה האמריקאי". נדבך נוסף של הנצחת השואה מצוי בקולנוע ובספרות השואה. לשואה השפעה רבה על תחומי האמנות והספרות, ביצירות של יהודים, כמו גם של לא-יהודים. כמה מהספרים המפורסמים אודות השואה נכתבו בידי אנשים שנספו בה, דוגמת אנה פרנק, וניצולי שואה, דוגמת אלי ויזל ופרימו לוי. ספרות זיכרונות ענפה, שכתבו הניצולים בשפות אחדות, ממשיכה לראות אור גם עשרות שנים לאחר תום מלחמת העולם השנייה. ברחבי העולם נבנו אנדרטאות ואתרי הנצחה רבים, ונערכים מעת לעת גם פרויקטים שונים להנצחתה, כגון "פרויקט אטבי הנייר" בארצות הברית.
השואה היא חלק מתוכנית הלימודים לבחינות הבגרות בישראל. מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, יצאו משלחות תלמידים רבות לביקור באתרי השואה בפולין.
בשנת 2000 הוקם כוח המשימה הבינלאומי להנצחת זכר השואה, בהשתתפות 35 מדינות. ב-1 בנובמבר 2005, החליטה העצרת הכללית של האו"ם לציין את 27 בינואר, יום השנה לשחרור מחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו, כ"יום הזיכרון הבינלאומי לשואה ולהנצחת קורבנותיה". מאז 2001, טרם החלטת האו"ם, צוין 27 בינואר כיום הזיכרון לשואה בבריטניה, כמו גם במדינות נוספות, דוגמת שוודיה, איטליה, גרמניה, פינלנד, דנמרק ואסטוניה.
ביולי 2022 פורסם כי הנעליים הבלויות של קורבנות המחנה הנמצאות בו מתפוררות, וכי בקרן אושוויץ-בירקנאו מגייסים כספים כדי שיוכלו להמשיך ולשמר אותן למען הדורות הבאים
ביולי 2023 השיקו חברות טכנולוגיה ישראליות את המיזם "אל מול עיניך" בו ניתן יהיה לערוך מסע אונליין עם הטלפון הסלולרי בשפות שונות באושוויץ, ובליווי מדריך ורחפן. מטרת המיזם להנגיש את המראות והמידע לרבים, ולהזים מכחישי שואה ואנטישמים
הנצחת זכר השואה בחברה הדתית והחרדית
בציבור הדתי, אופן הנצחת זכר השואה, כמו גם התאריכים שבהם נוהגים לציינה - שונים מאלו של הציבור החילוני, כשצום עשרה בטבת הוגדר על ידי הרבנות הראשית כיום הקדיש הכללי, שבו אומרים קדיש לזכר כל היהודים שנרצחו ומקום קבורתם לא נודע.
אמונה ומשבר לנוכח השואה
החברה החרדית נפגעה קשה יותר מכל מגזר אחר באוכלוסייה היהודית, וזאת מכמה סיבות: הלבוש והמראה הבולט (פאות וזקן), היעדר אפשרות לנוע במשפחות גדולות או בישיבות, אי ידיעת שפת המדינה פרט ליידיש, חוסר קשרים הדוקים עם האוכלוסייה הנוכרית, היעדר מקצוע מועיל, הפחד מבריחה אל רוסיה הסובייטית, והתלות הגמורה ברבנים. השואה והשלכותיה העלו בקרב העם היהודי שאלות ותהיות תאולוגיות קשות ונוקבות, באשר לקיומו או אי קיומו של אלוהים, ובאם אכן הוא קיים - מדוע לא סייע לעמו בשעתו הקשה ביותר. שאלות אלו מקבלות משמעות עמוקה ונוקבת עוד יותר – בקרב ניצולי שואה, שהיו עדים לתופת אך לא מצאו לה תשובות, כמו גם בקרב יהודים מאמינים, עד ימינו אלה. היטיב לתאר זאת הרב צבי מרקוביץ:
השואה גרמה ליהודים רבים (נרצחים וניצולים ואף כאלו שלא חוו אותה באופן ישיר) לתהיות בדבר ההשגחה הפרטית ויחסו של אלוהים לעם ישראל. לחלקם גרמה השואה למשבר אמוני, ואף לכפירה בקיומו של אלוהים. לעומת זאת, חלקם דווקא התחזקו באמונתם בעקבות השואה. עם זאת, פרופ' אליעזר שבייד טוען כי רוב היהודים, לא שינו את אמונתם לכיוון זה או אחר בעקבות השואה, וקביעה זו אושרה גם במחקר מדעי. הקושי הוליד בהם כוחות ורצון לדבוק באמונתם למרות כל הקשיים. אליעזר שבייד מסביר תופעה זו בכך ש"האמונה מעוגנת בחוויות תשתית... שכיוון שנחוו והוכרו שוב אין הניסיונות הביוגרפיים וההיסטוריים הבאים אחריהם יכולים להכחישם". מסכימים למסקנה זו גם פרופ' אליעזר ברקוביץ, ניצול שואה בעצמו, ופרופ' אבי שגיא. משבר האמונה התעורר דווקא אחרי המלחמה, כאשר לא נמצא פתרון תאולוגי משביע רצון לבעיית הצדקת האלוהים. נעשו ניסיונות להתמודד מול עולם אמוני מורכב בתקופת השואה, ובניהם האדמו"ר מפיאסצ'נה, ר' קלונימוס קלמיש שפירא.
משמעותה הדתית של השואה
תאוריות ופרשנויות רבות ומגוונות עולות מאז תום מלחמת העולם השנייה בניסיון לספק הסבר דתי לפרוץ השואה, כמו גם סיבה מניחה את הדעת לאי התערבותו של אלוהי ישראל בנעשה בה. יש הסבורים שלא ניתן ואף אסור להסביר את השואה מבחינה דתית, ויש שלא ראו את השואה כאירוע חריג אלא כשאר הצרות שהתרחשו בהיסטוריה היהודית. לעומת זאת, יש הסוברים, כי השואה באה כעונש משמיים בעקבות חטאיהם של היהודים, בשינוי התורה על ידי התנועה הרפורמית שהוקמה בברלין, או ההתבוללות העצומה והאתאיזם שפשו בחלק ניכר מיהדות גרמניה, אף על פי שרק יהודי גרמניה זכו לתקופה הארוכה ביותר להגר מחוץ למדינה ולהינצל מהשואה, מאביב 1933 ועד אוקטובר 1941. יש הרואים את הנספים כקורבנות כפרה או טיהור של עם ישראל. אחרים סבורים שהשואה נועדה לעודד את העלייה לארץ ישראל, ויש שסברו כי השואה באה כעונש על האמירה שמדינת ישראל היא אתחלתא דגאולה. יש הדורשים את סמיכות האירועים של השואה ועליה חופשית לארץ ישראל, כפי שדורשים את סמיכות הפרשיות של התורה שרומזים על קשר וסיבה על סירוב היהודים לעלות לארץ ישראל לפני השואה, וכפי גודל החורבן – כך גודל הישועה והגאולה. יש המדמים את יסורי השואה כחבלי לידה, שככל שהמכאובים יותר גדולים – כך הלידה הולכת וקרבה, ועם ישראל ייוולד מחדש.
לעומתם, יש הרואים בה הוכחה לאי-קיומה של ישות אלוהית, ובעקבות כך – הצדקה לדבוק באורח חיים חילוני, השולל את קיומה.
איגנץ טרולמן פון לובצ'נברג
אִיגְנָץ טְרוֹלְמָן פוֹן לוֹבְצֶ'נְבֶּרְג (בגרמנית: Ignaz Trollmann von Lovcenberg; 25 בנובמבר 1860, שטייר, האימפריה האוסטרית – 23 בפברואר 1919, גראץ, הרפובליקה האוסטרית הראשונה), היה גנרל אוסטרו-הונגרי, מפקד הקורפוס ה-19 בחיל הרגלים, אשר לחם בחזית המזרחית ובחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה.
תחילת הקריירה
פון לובצ'נברג היה בנו של קצין ז'נדרמריה אוסטרי וב-18 באוגוסט 1882 סיים את האקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט, הוסמך כקצין רגלים בדרגת לויטננט והוצב בגדוד הרגלים ה-14. בהמשך למד באקדמיה הצבאית בווינה והוצב לתפקידי מטה שונים. ב-1897, לאחר קדנציה ביחידת הקרטוגרפיה של הצבא האוסטרו-הונגרי מונה לראש המטה של הדיוויזיה ה-34. ב-20 באפריל 1904 מונה לפקד על גדוד רגלים וב-16 בינואר 1910 התמנה למפקד חטיבה. ב-26 באוקטובר 1912 מונה למפקד הדיוויזיה ה-46 והוצב בקרקוב וב-7 ביוני 1913 מונה למפקד הדיוויזיה ה-1 בסרייבו. ב-30 במרץ 1913 עבר לפקד על הדיוויזיה ה-18 במוסטר, תפקיד בו כיהן עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
בפרוץ הקרבות פיקד פון לובצ'נברג על הדיוויזיה ה-18 במסגרת הקורפוס ה-16 שהיה חלק מהארמייה השישית במערכה על סרביה תחת פיקודו הכולל של אוסקר פוטיורק. למרות כישלון התקיפה הראשונית, הדיוויזיה של פון לובצ'נברג תפקדה היטב במהלך הקרבות, הוא עוטר בעיטור מסדר כתר הברזל ובינואר 1915 קודם לתפקיד מפקד הקורפוס ה-19. הקורפוס הועבר לחזית המזרחית ובין מאי לספטמבר 1915 לחם כחלק מהארמייה השלישית במתקפת גורליצה-טרנוב, שהובילה לקריסת הקווים הרוסיים. לאחר מכן הועבר הקורפוס לגזרת סרביה והשתתף ביחד עם צבא ממלכת בולגריה והצבא הגרמני בכיבוש המדינה. הקורפוס של פון לובצ'נברג חצה את הנהר סאווה והתקדם לעבר אלבניה. בינואר 1916 השתתף בכיבוש ממלכת מונטנגרו וב-1 בנובמבר הועלה לדרגת גנרל. הוא נשאר בגזרה האלבנית ובמסגרתה החזיק הקורפוס ה-19 בקו חזית בן 100 קילומטרים מול הקורפוס ה-16 האיטלקי בדרום המדינה והיה מעורב במספר קרבות מול הסרבים בגזרת אגם אוחריד במזרחה. באוקטובר 1917 הובס הקורפוס ה-19 בידי כוחות סרבים אשר הצליחו לכבוש את העיר פוגרדץ. לאחר קרב זה שוחרר פון לובצ'נברג מתפקידי פיקוד ובמקומו מונה הגנרל לודוויג קונן הוראק פון הנקמפף. ב-1 בדצמבר 1918 שוחרר פון לובצ'נברג מצבא האימפריה והלך לעולמו 3 חודשים לאחר מכן והוא בן 58 שנים.
בורסלינו
בורסלינו (Borsalino) היא חברה לייצור כובעים, הידועה בעיקר במגבעות הפדורה (Fedora) מתוצרתה, הידוע ומכונה גם הוא, לעיתים, בשם בורסלינו במקום פדורה.
היסטוריה
מפעל החברה נפתח בשנת 1857 באלסנדריה ונקרא על שם מקימה, ג'וזפה בורסלינו (1834–1900). במפעל ייצרו לבד מפרוות לאפין בלגי. ג'וזפה בורסלינו ביקר באיטליה ובצרפת על מנת ללמוד על מסחר הכובעים, והקים סדנת אומנות ראשונה לייצור לבד כובעים. עם פטירתו, המשיך בנו של ג'וזפה, טרסיו בורסלינו, את העסק המשפחתי. הצלחתו נמשכה עד שנות ה-40, אז, יצאו כובעים אלה מהאופנה.
ב-1970 היוו כובעי החברה השראה לסרט "בורסלינו", בכיכובם של אלן דלון וז'אן-פול בלמונדו. הסרט זכה להצלחה והקנה פרסום מחודש לחברה ולכובעיה. ב-1986 עבר מפעלה של החברה למיקומו העכשווי בפרברי אלסנדריה. בנוסף, הוקם במתחם מוזיאון המוקדש להיסטוריית הכובעים. המפעל עוסק מאז שנות השמונים גם בייצור כפפות, עניבות וקסדות.
בשנת 1987 הנשיא ויטוריו ואקרינו, הצאצא האחרון של משפחת בורסלינו, מכר את החברה לקבוצת יזמים ממילאנו. .
בשנות התשעים החליפה החברה בעלות מספר פעמים  ולבסוף נרכשה על ידי היזם מרקו מרנקו.
בשנת 2015 נעצר מרקו מרנקו בז'נבה, בגין הונאה והעלמת מס. וב-18 בדצמבר 2017 הכריז בית המשפט של אלסנדריה על פשיטת הרגל של בורסלינו.
ב-12 ביולי 2018, חברת ההשקעות Haeres Equita בראשות איש הכספים השווייצרי-איטלקי פיליפ קמפריו, רכשה את הבעלות המלאה על בורסלינו תמורת 6.4 מיליון יורו (7.4 מיליון דולר) במכירה פומבית של בית המשפט.
בחברה החרדית
כובעי החברה פופולריים כיום, בין השאר, בציבורים החרדי ליטאי, חרדי הספרדי וחסידי חב"ד, המותג בורסלינו הוא המוביל בשוק זה בישראל.
לחברה 3 חנויות בישראל, בירושלים, בבני ברק ובית שמש וחנות בשכונת פלטבוש בניו יורק קראון הייטס בניו ג'רזי.
רטטוי
רטטוי (בצרפתית: Ratatouille; שם מלא: Ratatouille niçoise) הוא מאכל מהמטבח הצרפתי האופייני לאזור הפרובאנס, המורכב מירקות מבושלים. השם "רטטוי" מקורו בפועל הצרפתי touiller, שפירושו "להקפיץ אוכל".
ישנן שתי דרכים מקובלות להכנת רטטוי. באחת – הירקות השונים מבושלים בנפרד ומעורבבים יחד לקראת סיום הבישול. בשנייה – השום, הבצל, הקישוא, החציל והפלפלים מבושלים יחד למשך פרק זמן ארוך על אש נמוכה, ומעורבבים עם העגבניות כשהם רכים ומתחילים להזהיב. העיקר בשתי שיטות ההכנה הוא לוודא כי הירקות, ובמיוחד החציל, מבושלים במידה מספקת.
את המנה מגישים בדרך כלל כתוספת, אך לעיתים גם כמנה העיקרית בתוספת אורז או לחם.
במטבחים שונים ישנן גרסאות שונות לרטטוי הצרפתי, ולהן שמות אחרים, כגון הקפונטה מהמטבח האיטלקי, הגיבץ' מהמטבח הבלקני והפיסטו מהמטבח הספרדי.
Think Like a Man Too
Think Like a Man Too (בעברית: לחשוב כמו גבר) הוא אלבום הפסקול הראשון של הזמרת מרי ג'יי בלייג', אשר שימש כפסקול עבור הסרט בעל אותו השם. האלבום יצא לאור ב-17 ביוני 2014 על ידי אפיק רקורדס. האלבום כולל גם את השתתפותם של פארל ויליאמס ודה-דרים ואת הפקתם של רודני ג'רקינס, דה-דרים, טריקי סטיוארט ועוד.
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-30 בבילבורד 200 ומכר כ-8,600 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו. במצעד אלבומי ה-R&B וההיפ-הופ האמריקאי האלבום הגיע למקום ה-6 ובכך הפך לאלבום ה-16 שלה שמגיע לעשירייה הפותחת במצעד ובכך הפכה לאמנית השנייה עם הכי הרבה כניסות לעשירייה הפותחת במצעד זה.
סינגלים
השיר "Suitcase" יצא לאור כסינגל היחיד מהאלבום ב-3 ביוני 2014 ושבוע לאחר מכן הוא נשלח גם לתחנות הרדיו שמנגנות מוזיקה אורבאנית בארצות הברית. השיר נכתב על ידי מארק ג'יי פיסט, קריסטל ניקול ואנדריאן סוטומיור והופק על ידי מארק ג'יי פיסט.
שוהה בלתי חוקי
בישראל, שוהה בלתי חוקי (בראשי תיבות: שב"ח) הוא מי שנמצא בתחומי המדינה בלא שיש בידיו היתר לכך. אף שהביטוי יכול להתייחס לאזרח של כל מדינה באשר היא, השימוש בו מתייחס בעיקר כלפי פלסטינים תושבי יהודה והשומרון וחבל עזה. אלה אינם זקוקים לאשרות כניסה ולדרכונים בעת שהם נכנסים לישראל, כי אם להיתרי כניסה ("תסריח", בערבית: تصريح) המונפקים בידי מנהלת התיאום והקישור. בהיתרים אלה נקבעים לעיתים אזורים מסוימים המותרים לכניסה ולעיתים נקבע בהם היתר לשהייה בכל תחומי המדינה. כן מצוינות בהם מטרות השהייה: תעסוקה, צרכים רפואיים, צרכים אישיים, ועוד.
Think Like a Man Too
שירים אחרים
השיר "Moment of Love" יצא כסינגל שיווקי מהאלבום באותו היום. השיר הוא חידוש לשיר "A Night to Remember" של להקת Shalamar.
שוהה בלתי חוקי
בשל הרצף הטריטוריאלי הקיים בין ישראל לבין יהודה והשומרון, הסתננות או כניסה בלתי חוקית של פלסטינים לישראל קלה ונפוצה יותר מאשר ממדינות אחרות. באזורים בהם הוקמה גדר ההפרדה ההסתננות נעשתה קשה יותר. מספר הפלסטינים השוהים בלא היתר בישראל הוערך בשנת 2009 על ידי גורמים שונים במערכת הביטחון כנע בין 20 אלף ל-50 אלף. בעמותת קו לעובד העריכו בשנת 2010 כי כ-15 אלף פלסטינים שוהים בישראל ללא היתר.
ישראל מגבילה כניסת פלסטינים לישראל הן מהרצון למנוע ביצוע פעולות טרור, הן מהרצון למנוע ביצוע עבירות פליליות כגון גנבות כלי רכב, והן מנימוקים הקשורים במבנה שוק העבודה בישראל. במסגרת המאבק בתופעת השהייה הבלתי חוקית, נחקק בשנת 1996 חוק שהייה שלא כדין (איסור סיוע) (הוראות שעה), האוסר על העסקה, הלנה והסעה של שוהים בלתי חוקיים. החוק נקבע כהוראת שעה, המוארכת מדי שנה או שנתיים, כדי שהכנסת תוכל לבחון את ההסדר לעיתים קרובות ולהכניס בו שינויים.
בית המשפט העליון קבע כי העונש שיש להטיל על מלינים, מעסיקים ומסיעים של שוהים שלא כדין צריך להיות עונש מאסר משמעותי. אולם מחקר אמפירי שבחן את מדיניות הענישה של בתי משפט השלום הראה כי הוראה זו לא מיושמת, וכי במרבית המקרים מוטלים על המורשעים בעבירה זו עונשים שאינם כוללים מאסר כלל.. עם זאת, במספר מקרים הורשעו מסיעי שב"חים שהסיעו מחבלים מתאבדים לזירת פיגוע, בסיוע לרצח או הריגה ונידונו לעונשי מאסר בפועל שבין 9 ל-30 שנה בכלא.
על השוהים הבלתי חוקיים עצמם הוטלו בעבר עונשי מאסר של כחודש ימים לפחות, גם כאשר מטרת כניסתם לישראל הייתה לפרנסה בלבד, בעקבות פסיקות של בתי משפט מחוזיים שקבעו כי עונש זה משקף את רמת הענישה ההולמת. על מדיניות זו, שהובילה לאלפי מאסרים של שוהים שלא כדין נמתחה ביקורת חריפה, עד שבסוף 2014 הורה בית המשפט העליון על ביטול מדיניות זו והמרת המאסרים בפועל למאסרים מותנים לתקופות קצרות, כאשר מטרת הכניסה לישראל הייתה פרנסה בלבד.
באוגוסט 2016 העריך הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, שמדי יום נכנסים לישראל כ-50–60 אלף שוהים בלתי חוקיים.
בשנים 2022–2023, במהלך מבצע שובר גלים, הובילו חיל ההנדסה הקרבית ופיקוד המרכז את "מבצע לוט" בו הקימו מכשול הפרדה בגזרת חטמ"ר יהודה שהוריד באופן דרסטי את כמות ההסתננויות והשב"חים בגזרה.
קראקס
קראקס (בספרדית: Caracas) היא עיר הבירה של ונצואלה והעיר הגדולה ביותר בה, ומתגוררים בה 1.9 מיליון תושבים (2011). באזור המטרופולין (קראקס רבתי) מתגוררים 3.1 מיליון תושבים (2013).
מיקום העיר
העיר ממוקמת בצפון המדינה, בקרבת הים הקריבי. גובהו של עמק קראקס הוא בין 800 - 1000 מטרים מעל פני הים, ובינו לבין החוף חוצצים הרי האבילה שגובהם 2,765 מטרים.
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1567 בשם סנטיאגו דה ליאון דה קראקס על ידי מגלה ארצות הספרדי דיאגו דה לוסנדה. בעיר זו נולדו פרנסיסקו דה מירנדה בשנת 1750, וסימון בוליבר בשנת 1783.
במהלך המאה ה-16 העיר הותקפה על ידי פיראטים, אבל ההרים בחוף שימשו כמחסום טבעי, אחת הסיבות שגרמו לכך שבשנת 1577 העיר הפכה לבירת הפרובינציה של ונצואלה. למרות זאת ב-1680 הצליחו הפיראטים להגיע לעיר דרך מעבר הרים שלא היה בשימוש רב ושרפו את העיירה. ב-1777 הפכה העיר למרכז השלטוני של הקפיטניה של ונצואלה.
ב-1811 נקראה הכרזת העצמאות בעיר שפתחה את מלחמת העצמאות של ונצואלה אשר נמשכה עד 1821. ב-26 במרץ 1812 הרסה רעידת אדמה את העיר. השלטונות באותה עת הציגו את רעידת האדמה כסימן אלוהי נגד ההתקוממות ועונש משמיים על הניסיונות למרוד בכתר הספרדי.
בשנת 1830 הפכה העיר לבירת ונצואלה.
גילוי הנפט באזור בראשית המאה ה-20 הביא להתפתחותה הכלכלית של העיר.
יהודים בעיר
כיום חיים בוונצואלה כ-25 אלף יהודים, רובם המכריע בעיר הבירה קראקס. היהודים מאוגדים בקהילות שהעיקריות שבהם הן Unión Israelita de Caracas - הקהילה האשכנזית הגדולה והמבוססת, והקהילה הספרדית שהיא קטנה יותר, מסורתית יותר ובחלקה אף חרדית. במקום קיימת גם קהילה קטנה של בית-חב"ד המקומי המורכבת הן מיהודים אשכנזים והן מיהודים ספרדים. בקרב יהודי קראקס קיימת הגירה שלילית, ההגירה קשורה לשלטון הקומוניסטי במדינה, למצב הביטחוני הירוד ולמיתון הכלכלי, רבים מהיהודים העוזבים את ונצואלה, בוחרים להגר לפלורידה שבארצות הברית.
ערים תאומות
לקראקס ברית ערים תאומות עם הערים:
ניסן כהן (כדורגלן)
ניסן כהן (נולד ב-8 במאי 1963) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעבר במספר קבוצות בליגה הבכירה בישראל, שנקראה אז "הליגה הלאומית", בהן: בית"ר תל אביב, בני יהודה תל אביב ומכבי הרצליה, שיחק בתפקיד קשר אחורי ונשא את הספרה 6.
במרבית הקריירה שיחק בבית"ר תל אביב ושיחק בתקופה הגדולה ביותר שלה, בין השנים 1988-1992, בהן הגיעה הקבוצה בכל עונה לפלייאוף העליון, שיחק יחד עם הכהנים ניסים כהן וירון כהן, שלושת אילו הוליכו את בית"ר תל אביב בעונת 1990/1991 למקום השלישי, המקום הגבוה ביותר בתולדותיה.
בשנת 1992 עזב ניסן כהן את בית"ר תל אביב ועבר יחד עם ניסים כהן למכבי הרצליה ששיחקה בליגה השנייה. כהן עזר להרצליה להעפיל לליגה הראשונה בפעם הראשונה בתולדותיה. שנה לאחר מכן המשיך ניסן כהן לעונה נוספת בהרצליה ובשנת 1995 חזר לבית"ר תל אביב לעונה אחרונה בקבוצת נעוריו.
לאחר שעזב את בית"ר תל אביב שיחק כהן במספר קבוצות בליגות הנמוכות. בשנת 2002 עזר ניסן כהן למכבי השיקמה/רמת חן לעלות מליגה ב' לליגה א'. בסיום אותה עונה פרש סופית מכדורגל.
לניסן כהן הופעה אחת בנבחרת ישראל, אותה רשם בשנת 1988, במשחק ידידות מול נבחרת רומניה.
אלדו לאטס
הרב אלדו לאטס (באיטלקית: Aldo Lattes) הוא רב איטלקי, (30 באוגוסט 1880, ליבורנו -11 באוקטובר 1944, טריפולי) היה רבה הראשי של הקהילה היהודית בלוב בתקופת מלחמת העולם השנייה. במהלך כהונתו בתפקיד זה, פעל לאטס לרווחת חיי הקהילה, לייסוד ולפיתוח מוסדות חינוך יהודיים בשנים הקשות שידעה האוכלוסייה היהודית בלוב, תחת שלטונה של איטליה הפשיסטית.
קורות חייו
אלדו לאטס נולד למשפחת רבנים בליבורנו, איטליה. אביו היה הרב גוליאלמו לאטס (Guglielmo Lattes) ואחיו אריגו לאטס. אחד מדודיו היה דנטה לאטס, מנציגיה הבולטים של הקהילה היהודית בלוב.
בפברואר 1903 הוסמך אלדו לאטס לרבנות במכללה הרבנית של ליבורנו. מיד לאחר הסמכתו מונה לרב של קהילת קזאלה מונפרטו עד לשנת 1909.
בשנת 1923 התמנה לתפקיד רב באלסנדריה.
בשנת 1928 ניהל את בית המדרש לרבנים ברודוס.
מינואר עד דצמבר 1936 שימש כסגן הרב הראשי של רומא, ובתחילת שנת 1937 מונה לרבה הראשי של טריפולי ולוב כולה. בתפקיד זה החזיק עד פטירתו ב-11 באוקטובר 1944.