cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפארק הלאומי בנדהאווגרה
החי והצומח
בפארק ישנם מעל 250 מיני עופות, הבולטים מביניהם הם עגורי סארוס הנודדים בלהקות בעונה היבשה לפארק כדי ליזון משדות המרעה וכן ישנם מיני ציפורי שיר, תוכים, עופות דורסים כמו נשר הודי, תרנגולאים כמו טווס הודי ותרנגול בנקיבה ועופות מים. ישנם על פי הפקחים 80 מיני פרפראים וכמה מיני זוחלים.
מספר היונקים בפארק הוא קטן מאוד, רק 35 מינים נמצאים בפארק וטורפי-העל שבהם כוללים את הטיגריס הבנגלי ונמרים. בפארק שגודלו רק 105 קמ"ר ישנם טיגריסים בטריטוריות שגודלם 4.77 קמ"ר בממוצע. מספר הטיגריסים בפארק על פי תצפיות מ-2012 הוא 42–47 פרטים, מספר צפוף יחסית לפארקים בהודו והוא מכיל טיגריסים גדולים יחסית. לעיתים נדירות הטיגריסים מהשמורה נודדים החוצה ומגיעים לעימות עם אנשים שחלקם נורים בהם.
בפארק ישנם מיני פרסתנים שונים כמו הגאור, הפרה הגדולה בעולם שחי בעדרים קטנים לאורך הפארק. בתחילה היו מספר גאורים קטן אך הם נקטלו בשל מחלה שעברה מפרות. ב-2012 בפרויקט גדול של מספר מיזמים הועברו משמורת הטיגריס קאנהה 50 גאורים. אך הם כנראה שוב נעלמו מהשמורה. בפארק ישנם גם עדרים קטנים של אייל סמבר, אייל נקוד ומונטיאק וכן האנטילופה הגדולה נילגאי, אשר נפוץ באזורים הפתוחים יותר.
מבין הטורפים הקטנים בולטים הזאב ההודי, הצבוע המפוספס והקרקל וכן מצויים בה דוב שפתני, תנים ונמיות. באזור ישנם גם להקות קטנות של מקוקים ולנגורים ומספר חזירי בר משוטטים.
אחמד אל-בלאד'רי
אחמד אל-בלאד'רי (ערבית: أحمد بن يحيى بن جابر البلاذري; 820-892) היה היסטוריון מוסלמי ממוצא פרסי, שפעל במאה התשיעית בחצרו של הח'ליף העבאסי אל-מתוכל הראשון שבבגדאד.
מריכרוס
מריכרוס (שם מדעי: Merychyus) הוא סוג נכחד של מכפיל פרסה בן הקבוצה הקדומה מריקואידודונטידה. הוא חי במשך המיוקן של אמריקה הצפונית לפני 20.4 עד 10.3 מיליון שנה מזמננו. הסוג תואר לראשונה ב-1878 בידי ג'וזף ליידי ותוארו בו מינים רבים, חלקם בוטלו מספק. ממצאים רבים של יונק זה נמצאו בעיקר במרכז ומערב ארצות הברית ובדרום קנדה.
אחמד אל-בלאד'רי
דבר לא ידוע על ילדותו וחייו של אל-בלאד'רי. פרסומו בא לו מספר ההיסטוריה שכתב, יצירה מונומנטלית בשם  (فتوح البلدان, פתוח אלבלדאן), שבו מתוארת התפשטות האסלאם ובניית האימפריה המוסלמית. בספר מתוארים ההסכמים שנכרתו עם תושבי השטחים שנכבשו. בתקופתו השתרעה האימפריה המוסלמית ממצרים, צפון אפריקה וספרד במערב, עד לעיראק, איראן וסינד במזרח.
מריכרוס
המריכרוס היה יונק הקרוב מעט לגמליים אך במראהו דמה יותר לחזיר והגיע למשקל ממוצע של 80 ק"ג. הוא היה נמוך ועגלגל עם רגליים קצרות בעלות פרסות שסועות והיה בעל פנים קצרות בעלות חטים דמויות ניבים בקדמת פיו. עם זאת הוא היה אוכל צמחים, כשהמבנה של שיניו הותאם לאכילת צמחייה עבה יחסית כמו דשאים שהחלו להתפתח. היה לו זנב ארוך יחסית בהשוואה לפרסתנים המודרניים.
אחמד אל-בלאד'רי
אל-בלאד'רי כתב ספר נוסף לפני מותו,  (أنساب الأشراف - אנסאב אל-אשראף), והוא מכיל 40 כרכים בהם מתוארות משפחותיהם של מוחמד, בית עבאס ובית אומיה. עבודות אלו שימשו בסיס לכתבים מאוחרים יותר של היסטוריונים מוסלמיים, כגון אבן ח'לדון.
המוות (קלף טארוט)
קלף המוות הוא קלף מספר 13 בארקנה הגדולה של קלפי הטארוט.
Tie Your Mother Down
Tie Your Mother Down הוא שיר של להקת הרוק הבריטית קווין, שנכתב על ידי גיטריסט הלהקה בריאן מיי. הוא הסינגל השני באלבום A Day at the Races משנת 1976. הוא יצא כסינגל בשנת 1977.
כתיבת השיר
בריאן מיי התחיל לכתוב את השיר באי טנריף בזמן שעבד על הדוקטורט שלו באסטרופיזיקה. מיי רצה לשנות את המילים בשיר, אך פרדי מרקיורי, לאחר ששמע את השיר, שכנע את אותו להשאיר את המילים.
ביצועי השיר בהופעות
לאחר יציאתו ב-1976, ביצעה אותו קווין בכל סיבובי ההופעות שלאחר מכן. במופע המחווה של פרדי מרקורי ב-1992, השיר בוצע בשיתוף קווין והאורחים ג׳ו אליוט וסלאש. במהלך השנים, בריאן מיי ורוג'ר טיילור ניגנו את השיר ביחד עם פו פייטרס, כולל הופעות בטקס הכניסה של קווין להיכל התהילה של הרוק אנד רול ב-2001, וב-VH1 Rock Honors ב-2006.
מיקומי שיא
על אף שהשיר בוצע ברוב ההופעות, הוא זכה להצלחה בינונית במצעדים, והגיע רק ל-31 במצעד הבריטי ולמקום ה-49 במצעד האמריקאי. בשל כך, השיר לא נכלל באוסף הלהיטים הגדולים של הלהקה, אלא נכלל רק באלבום האוסף Queen Rocks יחד עם שירים "כבדים" נוספים של הלהקה. יותר מ-20 שנה לאחר יציאת השיר, הוא יצא כצד א' לשיר "No-One but You (Only the Good Die Young)", והגיע למקום ה-13 במצעד הסינגלים הבריטי.
החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה
החזית המזרחית או הזירה המזרחית של מלחמת העולם הראשונה (בגרמנית: Ostfront; ברומנית: Frontul de răsărit; ברוסית: Восточный фронт) הייתה זירת הלחימה השנייה בחשיבותה במלחמה אחרי החזית המערבית. היא הקיפה בשיאה את כל הגבול שבין האימפריה הרוסית ורומניה מצד אחד, אל מול האימפריה האוסטרו-הונגרית, ממלכת בולגריה, האימפריה העות'מאנית והקיסרות הגרמנית מצד שני. החזית נמתחה מהים הבלטי בצפון לים השחור בדרום, וכללה את רוב שטחי מזרח אירופה. שם החזית מנוגד ל"חזית המערבית", שנפרסה בשטחי בלגיה וצפון צרפת.
אפשר לחלק את הלחימה בזירה זו לארבעה חלקים עיקריים: המערכה הקצרה של שנת 1914, ההתקפה הגרמנית-אוסטרית הגדולה של 1915, ההתקפה הרוסית של 1916 וכניסת רומניה למלחמה והתפרקות החזית ב-1917.
הלחימה בחזית זו התאפיינה בתנועה ערה הרבה יותר מאשר בחזית המערבית, בגלל גודל הזירה. קו החזית הארוך לא איפשר ריכוז גבוה של כוחות לכל אורך הקו, וכתוצאה מכך התאפשרה הבקעה בקלות רבה יותר מאשר בחזית המערבית.
אירועים בחזית זו השפיעו והושפעו במידה ניכרת מחזיתות אחרות במלחמת העולם הראשונה, ומתקפות רבות נקבעו בהתאם לבקשות בעלות הברית של רוסיה בחזית המערבית, על מנת למשוך כוחות גרמנים ואוסטרו-הונגרים מחזיתות אחרות.
האימפריה הרוסית שסבלה אבדות כבדות בחזית, רעב בבית, מהומות וחתרנות פנים לא הייתה יכולה להמשיך במאבק. שלטונו של הצאר הוחלף בממשלה זמנית בפברואר 1917, אך גם היא לא הצליחה לייצב את המצב הפוליטי בתוך רוסיה. הבולשביקים שעלו לשלטון בתחילת נובמבר 1917 סיימו את התנגדות המאורגנת וחוזה ברסט-ליטובסק נחתם בין הצדדים בתחילת 1918.
זירת הלחימה
המאבק בין הצדדים התרחש באירופה המזרחית והמרכזית, בעיקר במזרח פרוסיה, חלקים מפולין והחלק הדרומי של אירופה המרכזית עד אזור הקרפטים. המדובר באזור שרובו ככולו מישור, ללא מחסומים טבעים ולכן נוח לביצוע תמרונים רחבי היקף. בניגוד לחזית המערבית שהיו בה מבצרים רבים, הגבול המערבי של רוסיה היה מבוצר בקלילות ולא היו בו מבצרים גדולים דוגמת מבצר ורדן שהיו יכולים לאפשר לרוסים מרווח נשימה. הגבול המזרחי של גרמניה היה מבוצר מעט טוב יותר, כשעיקר הביצורים נבנו בפרוסיה המזרחית.
כניסתה של האימפריה העות'מאנית למלחמה לצד מעצמות המרכז סגרה את המעבר מהים התיכון דרך ים השיש אל הים השחור ובכך מנעה את נתיב האספקה הקצר והיעיל ביותר לרוסיה. הנתיבים האחרים עברו בים הצפוני לנמלי ארכנגלסק ומורמנסק או דרך האוקיינוס השקט לנמל ולדיווסטוק. מעצמות ההסכמה שלחו אמנם אספקה דרך הנמלים האלה, אך הם קפאו במהלך החורף ומסילות הברזל הלא מפותחות של רוסיה כמו גם המרחק הניכר בין ולדיווסטוק לזירת הלחימה (כ-6,500 ק"מ בין ולדיווסטוק למוסקבה) לא אפשרו עזרה משמעותית.
האימפריה הרוסית
במסגרת הרפורמה בצבא הוגדלה מאוד כמות המקלעים ביחידות השדה, נעשו שיפורים רבים בסגל הקצינים ונעשו שיפורים נוספים. יחד עם זאת הרפורמות החשובות האלה בצבא לא הצליחו להדביק את הפער בין הצבא הרוסי לצבאות המערביים. עיקר הקשיים של הצבא הרוסי היו בארטילריה כבדה ובסגל הקצונה שאף פעם לא הגיע לרמתו של סגל הקצונה המערבי המקביל לו. חלק ניכר מן הקצינים הרוסיים היו לא מקצועיים ואילו החיילים הפשוטים גויסו לרב מקרב האיכרים האנאלפביתים. גרוע מכך, התעשייה הרוסית לא הצליחה לעמוד בקצב הייצור הקדחתני שדרשה הלוחמה המודרנית וכמעט תמיד היה מחסור, אף בציוד הבסיסי ביותר דוגמת תחמושת ומדים.
חרף הבעיות, היה זה צבא גדול מאוד עם כמה גנרלים מוכשרים שהצליח להסב ליריביו אבדות כבדות ביותר וכמעט חיסל לגמרי את הצבא האוסטרו-הונגרי (מתוך אוכלוסייה של 56 מיליון תושבים ופוטנציאל גיוס של 7–8 מיליון חיילים לכל היותר, כמעט 5 מיליון).
הפיקוד העליון היה נתון בהתחלה בידיהם של גנרלים מקצועיים, אך עם הזמן בגלל האבדות בחזית וכשלונות הפיקוד העליון נטל הצאר ניקולאי השני את הפיקוד העליון לידיו. שינוי זה לא הביא לשיפור בתפקוד הצבא וכשהאבדות המשיכו לגדול נפגעה מאוד הפופולריות של הצאר עצמו שהפך למזוהה עם הכשלונות הצבאים ועם המחסור החמור במזון ובאספקה בסיסית אחרת. ירידה זו בפופולריות של השושלת, הייתה אחד הגורמים לנפילתו של השלטון המלוכני ברוסיה.
הצבא הרוסי חולק לשתי יחידות מבצעיות:
למפקד העליון של הצבא מונה הנסיך הגדול ניקולאי ניקולאייביץ'. החל מאוגוסט 1915 מפקד העליון של הצבא בפועל היה מיכאיל אלכסייב.
רומניה
עם פתיחת מלחמת העולם הראשונה שמרה רומניה על נייטרליות, אך בו בזמן ניהלה משא ומתן עם הצדדים תוך בחינת הצד העדיף. באוגוסט 1916 הצטרפה רומניה למדינות ההסכמה. רומניה גייסה חיילים רבים ואספה נשק וציוד רב למלחמה. מבחינה כללית חולק צבא רומניה ל-4 ארמיות שנועדו לפעול בשתי חזיתות. בו זמנית עם הכרזת המלחמה, ב-27 באוגוסט, יצאו יחידות רומניות, שרוכזו לפני כן בקרבת גבול עם טרנסילבניה, אל מעברי ההרים ותפסו אותם על מנת להבטיח את מעבר הצבא הרומני דרכם. תוך שלושה ימים עברו דרך מעברי ההרים ונכנסו לתוך טרנסילבניה 12 דיוויזיות רומניות, שהתקבלו בהתלהבות רבה על ידי החלק הרומני של האוכלוסייה המקומית. הארמייה הרומנית הראשונה, שחדרה לטרנסילבניה, הייתה מפוצלת על ידי רכסי הרים בלתי עבירים, לכן מפקד הארמייה, מתוך זהירות יתרה, עצר את כוחותיו לפני שהגיעו לאתרים שנקבעו להם כיעד. מתקפה של כוחות בולגרים וגרמנים על מצודת טורטוקאיה, שנערך בדרום, בימים הראשונים של ספטמבר 1916, הביאה למפלה של הצבא הרומני שהיה חסר ניסיון קרבי, שתפקוד מפקדיו היה גרוע ונשקו עתיק יומין. התמוטטות קו ההגנה הדרומי גרמה לעצירת המתקפה הרומנית בטרנסילבניה והוצאת 7 דיוויזיות מחזית טרנסילבניה ושליחתן אל הדרום, כדי לעצור את המתקפה.
בולגריה
גרעין הצבא הבולגרי נולד ממיליצית המתנדבים הלאומנית האופאלצ'נצי, אשר לחמה לצד הצבא הרוסי במלחמה העות'מאנית-רוסית שהביאה להקמת הממלכה. חלק לא מבוטל מהסגל הפיקודי הבכיר של הצבא הבולגרי נמנו עם יוצאי מיליציה זו והביאו עימם לפיקוד הצבאי את השקפתם הלאומנית הקיצונית. פרדיננד הראשון בנה צבא מודרני, אשר צויד במיטב הציוד הגרמני החדיש. בעיתות מלחמה, ניתן היה לגייס עד כחצי מיליון חיילים בו זמנית והם אורגנו ב-10 אוגדות בנות 177 גדודים ועוד גדודי ארטילריה, רפואה והנדסה ואסקדרוני פרשים. במהלך כל המלחמה גויסו 1.2 מיליון חיילים בולגרים. הרובה העיקרי בו צוידו חיילי הרגלים הבולגרים היה מדגם שטייר מנלישר M1895 מוזן מחסנית מתוצרת אוסטרו הונגרית. רובים נוספים היו מוסין נגאן, ברדאן וקרנקה M-1867 מתוצרת האימפריה הרוסית וכו מאוזר 98 מתוצרת גרמנית. הקצינים צוידו גם באקדחים ואקדחי תופי. יחידות הרגלים צוידו במקלעי מקסים אשר סופקו לצבא הבולגרי על ידי הגרמנים החל מ-1908. הגרמנים סיפקו לבולגרים ציוד עודף או ממלאים ישנים ואימנו את יחידותיו. הצבא הבולגרי פתח במלחמת העולם הראשונה, כשהוא אינו מוכן ללחימה ארוכת ימים ומותש ממלחמות הבלקן. מפקדי הצבא הבולגרי בחזית המזרחית היו הגנרלים סטפן טושב, פנטליי קיסלוב, איוואן קולב וטודור קנטארדז'ייב.
בולגריה הצטרפה למלחמה לאחר שהסתמנה תבוסת מדינות ההסכמה במערכת גליפולי. תוצאת מערכה זו, שכנעה סופית את הממשל הבולגרי להצטרף למעצמות המרכז מתוך הנחה שצבאן יביס במהירות את צבא מדינות ההסכמה ותהיה זו מלחמה קצרת ימים ושהסרבים מוכים ושטחי מקדוניה יפלו לחיק הצבא הבולגרי "כפרי בשל". בשנתיים הראשונות ללחימה הכה הצבא הבולגרי בצבא הסרבי וכבש את חבל מקדוניה וביחד עם הצבא הגרמני הביאו לכניעת סרביה. הגרמנים והבולגרים ביצעו מתקפת נגד בחזית הרומנית, כבשו את דרום דוברוג'ה והבירה הרומנית והכריעו חלק זה של החזית המזרחית לטובת מעצמות המרכז. בחזית המקדונית ניצב הצבא הבולגרי בעמדת איום על סלוניקי.
גרמניה
לפי תוכנית שליפן גרמניה פרסה את החלק העיקרי של צבאה (7 ארמיות מתוך 8) בחזית המערבית נגד צרפת ואנגליה ואילו הכוח המצומצם שנותר בגבולה המזרחי היה אמור להבטיח את שלמות האימפריה מפני ההתקפה הרוסית. כשההתקפה הרוסית שיבשה תוכנית זו, נאלצו הגרמנים להעביר כוחות נוספים מהחזית המערבית לחיזוק כוחותיהם במזרח. ככלל, היחידות הגרמניות שניצבו בחזית זו לא נפלו בערכן מהיחידות הגרמניות שהוצבו בחזית המערבית ופעמים רבות יחידות שונות הועברו בין החזיתות.
הפיקוד בחזית זו היה נתון בידיו של מקסימיליאן פון פריטוויץ, אך הוא הוחלף עד מהרה בלודנדורף ובהינדנבורג, שהיו בין הגנרלים המוכשרים ביותר של הקיסרות הגרמנית. בהמשך, נטלו על עצמם הינדנבורג ולודנדורף את הפיקוד על כל הצבא הגרמני וכשהקייזר הפסיק לתפקד כשליטה של גרמניה, לקחו על עצמם גם את ניהול העניינים האזרחים במדינה.
אוסטרו-הונגריה
לאוסטרים, בדומה לגרמנים, היו אויבים הן ממערב והן ממזרח. במערב הם נלחמו נגד האיטלקים, אך הזירה האיטלקית שעברה רובה ככולה באזור הררי קשה למעבר הייתה נייחת במשך רוב המלחמה וכך ריכזו האוסטרים את כוחם העיקרי נגד הרוסים. לאוסטרים היה צבא גדול בן כמה מיליוני חיילים, אך איכותם נפלה מבעלי בריתם הגרמנים.
האוסטרים פרסו נגד הרוסים 4 ארמיות שכללו 35 דיוויזיות חיל רגלים ו-11 דיוויזיות פרשים, סך הכול כ-850,000 חיילים ולמעלה מ-1,000 תותחים. התוכנית האוסטרית הייתה לפלוש לחלקה הרוסי של פולין (פולין הייתה מחולקת מאז סוף המאה ה-18 בין גרמניה, אוסטריה ורוסיה) ולכתר את הכוחות הרוסיים העיקריים בדרום פולין.
1914
הלחימה בחזית המזרחית נפתחה בהתקפות רוסיות עזות על עמדות מעצמות המרכז, שהפתיעו את הפיקוד הגרמני. בהתאם לתכנון מוקדם לפי תוכנית שליפן, העריכו הגרמנים שייקח לרוסים למעלה מחודש לרכז את כוחותיהם בזירה, אך הרוסים הקדימו את התקפתם, בעיקר בגלל בקשות מדינות ההסכמה במערב שכרעו תחת עול ההתקפה הגרמנית.
התוצאה החשובה ביותר של המאבק בחזית הגרמנית הייתה קריסת תוכנית שליפן. הלחימה שנכפתה על מעצמות המרכז בשתי חזיתות, המערבית והמזרחית, הייתה בין הגורמים העיקריים לתבוסתם במלחמה. הגרמנים לא הצליחו לעמוד באף אחד מהיעדים העיקריים של תוכנית שליפן. הרעיון לרכז את עיקר הכוח הגרמני במערב כדי להכריע במהירות את צרפת לא עלה יפה וצרפת עמדה איתנה. משלא הצליחו לזכות בניצחון מהיר, היו מעצמות המרכז נתונות במלחמת התשה קשה שבה העוצמה הכלכלית של מדינות ההסכמה הייתה לגורם מכריע.
הפלישה הרוסית למזרח פרוסיה
המערכה הראשונה בחזית המזרחית נפתחה בפלישה רוסית לפרוסיה המזרחית. הגרמנים סברו, בהתאם לתכנונם המקודם לפי תוכנית שליפן, שייקח לרוסים זמן רב לרכז את כוחותיהם ליד הגבול הגרמני בגלל רשת הרכבות והכבישים המפגרת של רוסיה. הערכה זו התממשה, אך הרוסים לא המתינו לריכוז מלא ותקפו בכוח חלקי שכבר היה בשטח. המטרה של המתקפה הייתה הפניית המאמץ הגרמני העיקרי מהחזית המערבית שעמדה בפני קריסה לעבר החזית המזרחית. התוכנית הצליחה בחלקה והגרמנים העבירו כוחות ניכרים מהחזית המערבית לחזית המזרחית ברגעי השיא של המאבק בקרב על המארן, מה שתרם להפסדם בקרב זה.
הפלישה הרוסית התבצעה בכוח של שתי ארמיות (כ-400,000 חיילים סך הכול). מולם עמדה הארמייה הגרמנית השמינית ובה כ-160,000 חיילים. המפקד הגרמני מקסימיליאן פון פריטוויץ ניסה לבלום את ההתקדמות הרוסית, אך התקפתו על הארמייה הרוסית הראשונה, שעמדה בניגוד גמור להוראות המטכ"ל הגרמני שלא ליזום פעילות התקפית בחזית המזרחית עד אשר תוכרע צרפת, נכשלה. בקרב קרב גומבינן הביסו הכוחות הרוסים את פריטוויץ והוא נסוג. המטכ"ל הגרמני הגיב על התבוסה בהחלפתו של פון פריטוויץ בהינדנבורג ובלודנדורף בפיקוד על הארמייה השמינית.
לודרנדורף והינדנבורג העריכו את המצב והגו תוכנית להבסת הפולש הרוסי. התוכנית התבססה על הקווים הפנימיים, הקצרים יותר של הגרמנים וכן על רשת הרכבות המפותחת של הצד המגן. בעזרת כושר ניידות גבוה הצליחו המפקדים הגרמנים לרכז כוחות עדיפים נגד הארמיות הרוסיות שנאלצו להילחם בנפרד והצליחו להביסן זו אחר זו. הפלישה הסתיימה בתבוסה רוסית ונגרמו לרוסים אבדות כבדות, אך גם הגרמנים ספגו אבדות לא מעטות ויתרה מכך, נאלצו להחליש את צבאם במערב ולהעביר למזרח יחידות גדולות שהיו דרושות יותר מתמיד בקרב מרן שהתחולל בסמוך לקרב זה.
קרב גליציה
בסמוך למתקפה במזרח פרוסיה פתחה האימפריה הרוסית במתקפה רחבת היקף ב-18 באוגוסט בחזית הדרום-מערבית באזור גליציה, הגובל באימפריה האוסטרו הונגרית (בהיסטוריוגרפיה הגרמנית הקרב מוכר בשם "קרב למברג"). הרוסים תקפו בכוח גדול שמנה 5 ארמיות (ה-3, ה-4, ה-5, ה-8 וה-9) ובהן כ-1,200,000 חיילים. נגדם עמדו 4 ארמיות אוסטרו-הונגריות (ה-1, ה-2, ה-3 וה-4) ובהן כמיליון חיילים. שני הצבאות נתמכו במאות כלי ארטילריה ומקלעים רבים. הקרב הסתיים בתבוסה מוחצת של האוסטרו-הונגרים.
האוסטרים תכננו לכתר את הרוסים בתנועת כיתור גדולה בצפון הגזרה וריכזו בה את עיקר כוחותיהם. הרוסים נפרשו בצורה מאוזנת יותר לאורך כל הגזרה.
הקרב החל ב-23 באוגוסט בחלקה הצפוני של הגזרה במתקפה רוסית באזור העיר קרשניק. הארמייה הרוסית ה-4 תקפה את העיר, אך הארמייה האוסטרו-הונגרית הראשונה, בפיקודו של ויקטור דנקל, אחד הגנרלים המוכשרים ביותר בצבא האוסטרו-הונגרי יצאה למתקפת נגד ואחרי שבוע של לחימה עזה הביסה את הרוסים בקרב קרשניק. על יד העיר זמוסטיה תקפה הארמייה הרוסית ה-5 את העיר קומרוב, אך גם בקרב קומרוב, הארמייה האוסטרו-הונגרית ה-4 שהייתה מוצבת באזור הצליחה לעמוד בהתקפות הרוסיות והן נחלו כישלון חרוץ.
ב-19 באוגוסט, פתחו הרוסים בהתקפה לפי תוכנית מבצע גליץ'-לבוב. הרוסים תקפו בכוח של שתי ארמיות - השלישית בפיקודו של ניקולאי רוזסקי והשמינית בפיקודו של אלכסיי ברוסילוב את הארמייה האוסטרו-הונגרית השלישית. האוסטרים שלא ציפו להתקפה גדולה באזור נפרשו בקווים רופפים והרוסים, תוך כדי שימוש ביתרונם המספרי, הצליחו להניסם למרחק של 90 - 150 ק"מ בלי להיתקל בהתנגדות של ממש. האוסטרים ניסו לייצב את המצב ויצאו להתקפת נגד גדולה בקרב גנילה ליפה. בקרב שהתחולל באזור הייתה יד הרוסים על העליונה. האוסטרים נסוגו לעמדות הגנתיות באזור נהר גנילה ליפה, כ-30 ק"מ מערבית לנהר הקודם, אך גם עמדות אלה לא החזיקו מעמד.
1915
בשנת 1915 הפיקוד הגרמני החליט לעשות את המאמץ העיקרי בחזית המזרחית, והועברו בהתאם כוחות ניכרים לשם. כדי לחסל את האיום הרוסי פתחו מעצמות המרכז במתקפת גורליצה-טרנוב במאי 1915. המתקפה הייתה מוצלחת. הקרב השני על האגמים המזוריים שנערך בתאריכים 7 בפברואר - 18 בפברואר 1915 בין צבא הקיסרות הגרמנית בפיקודו של פאול פון הינדנבורג ובין צבא האימפריה הרוסית היה מהקרבות החשובים בחזית בשנת 1915. ב-7 בפברואר 1915 בתוך סופת שלג, הגרמנים פתחו בהתקפה על הארמייה הרוסית השמינית של פון סיברס ובתוך שבוע התקדם כ-100 ק"מ. למרות האבדות הכבדות הצליח פאבל פלבה לארגן את הארמייה הרוסית ה-12 ולפתוח במתקפת נגד שעצרה את התקדמות הגרמנים והביאה לסיום הקרב. הגרמנים, שניצחו בקרב, גרמו לאבדות כבדות אצל הרוסים אך לא הצליחו להכניעם. הסיבה למפלות שספג הצבא הרוסי בשנה זאת הייתה בעיקר בתחום הטקטי, מחסור בציוד טכני ומחסור בתותחים ובתחמושת.
עד אמצע 1915, הרוסים גורשו מפולין הרוסית, ולכן התרחקו מאות קילומטרים, הרחק מגבולות מעצמות המרכז, דבר שגרם להסרת איום הפלישה הרוסית לגרמניה או לאוסטרו-הונגריה. בסוף המתקפה הגרמנית-אוסטרו-הונגרית, שנגמרה בסוף 1915, הם נעצרו בקו ריגה-דווינסק-ברנוביץ'-פינסק-דובנו-טרנופול. קווים כלליים אלו כמעט לא השתנו עד התמוטטות רוסיה בשנת 1917.
1916
מתקפת אגם נארוץ' נערכה גם היא בחזית המזרחית. המתקפה הסתיימה בתבוסת הרוסים. המתקפה הייתה דומה למתקפות הכושלות בחזית המערבית. הרוסים התחילו בהפגזה ארטילריה כבדה שנמשכה כיומיים ולאחר מכן הסתערו עם 350,000 חיילים בקבוצות גדולות שהיו מטרה מעולה למכונות היריה של הגרמנים. הם הצליחו להתקדם מספר מועט של קילומטרים עד שנאלצו לסגת לקו הקודם בהתקפת נגד של הגרמנים. מתקפה רוסית נוספת ב-21 במרץ 1916 ליד ריגה הסתיימה באותן תוצאות.
מתקפת ברוסילוב
מתקפת ברוסילוב הייתה המתקפה הגדולה ביותר של הצבא הרוסי בחזית המזרחית. היא נערכה בשטח אוקראינה - מ-4 ביוני ועד 20 בספטמבר 1916. היא נקראה על שם אלכסיי ברוסילוב, גנרל רוסי, מפקד החזית הדרום-מערבית שיזם, תכנן את המתקפה והכניס שיטות צבאיות חדשות שתרמו להצלחת המתקפה. ברוסילוב הפעיל לראשונה את הטקטיקה של חיילי סער ביחידות קטנות, שחדרו בנקודות חלשות רבות של הגנת האוסטרו-הונגרים ואיפשרו אחר כך לארבע הארמיות שלו להתקדם. טקטיקה כזאת אומצה על ידי הגרמנים בקרב קפורטו ב-1917 ובמתקפת האביב בחזית המערבית ב-1918. ברוסילוב לקח ארטילריה, דיוויזיות רגלים ודיוויזיות פרשים. הוא בנה עמדות סמוך לקווי האוסטרו-הונגרים ותכנן התקפת פתע לאורך 480 ק"מ. ב-4 ביוני 1916 פתח ברוסילוב בהרעשה ארטילרית קצרה ומדויקת. האוסטרו-הונגרים הופתעו והחלו לסגת. ב-8 ביוני כבשו הרוסים את לוצק ושבו כ-200,000 חיילים אוסטרו-הונגרים. ברוסילוב כבש את מזרח גליציה ובוקובינה ובהן הערים לוצק, ברודי ו-צ'רנוביץ. הרמטכ"ל האוסטרו-הונגרי שלח חיילים מהחזית האיטלקית לאזור הקרבות. ב-20 בספטמבר הגיע ברוסילוב להרי הקרפטים, אבל מספר בעיות אילצו אותו להפסיק את המתקפה.
בסוף אוגוסט 1916 מונה פאול פון הינדנבורג לראש המטה הכללי הגרמני, ובמקומו מונה ליאופולד, נסיך בוואריה למפקד הכוחות הגרמניים בחזית המזרחית.
1917 - 1918
עד 1917, הכלכלה הרוסית התקרבה לקרוס תחת העומס של המאמץ המלחמתי. בעוד הצורך בציוד אצל צבא רוסיה שיפר את התרחבות של תעשיית המלחמה, המחסור במזון במרכזים העירוניים הגדולים הביאו לתסיסה אזרחית, מה שהוביל לפרישתו של הצאר והמהפכה בפברואר. גם חללי המלחמה הרבים גרם לכך. המתקפה האחרונה שבוצעה על ידי הצבא הרוסי במלחמה היה מתקפת יוני בקיץ 1917. ב-29 בנובמבר 1917, הבולשביקים הקומוניסטים עלו לשלטון תחת מנהיגם ולדימיר לנין. הממשלה הבולשביקית החדשה של לנין ניסתה לסיים את המלחמה אך הגרמנים דרשו ויתורים עצומים. לבסוף, במרץ 1918, חוזה ברסט-ליטובסק, נחתם והחזית המזרחית חדלה להיות אזור מלחמה. ההסכם עשה הקלה מסוימת לרוסים, שהיו שקועים במלחמת אזרחים, והוא אישר את עצמאותה של פינלנד, אסטוניה, לטביה, אוקראינה וליטא. הגרמנים הצליחו להעביר כוחות משמעותיים לכיוון מערב כדי לערוך התקפה בצרפת באביב 1918. עם זאת, המתקפה הזו לא הצליחה להשיג פריצת דרך מכרעת עקב בואן של יחידות נוספות והגדלת כמות הלוחמים האמריקאים באירופה היה מספיק כדי להפחית את היתרון הגרמני. גם לאחר קריסת רוסיה, כמיליון חיילים גרמנים נשארו בחזית המזרחית עד סוף המלחמה. בסופו של דבר, איבדה גרמניה ואוסטרו-הונגריה את כל האדמות שכבשו, ועוד מספר סעיפים משפילים שהיו בהסכמים שונים (כגון חוזה ורסאי) לאחר שביתת הנשק שנחתמה בשנת 1918.
אלבום הפתעה
האסטרטגיה הזו התפתחה בין היתר בשל שכיחות דליפות האלבומים באינטרנט במהלך שנות האלפיים.
היסטוריה
אלבום האולפן של להקת הרוק האנגלית רדיוהד משנת 2007 In Rainbows, נחשב לעיתים קרובות כאלבום ההפתעה הראשון. דרך הוצאת האלבום הייתה ייחודית ועוררה תגובות סוערות (חיוביות ברובן) בתעשיית המוזיקה העולמית. האלבום יצא לאור בשלושה פורמטים שונים: הורדה דיגיטלית, מארז מהודר וגרסת CD/תקליט קונבנציונלית.
בשנת 2020, יצא אלבום ההפתעה Folklore, של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט. האלבום יצא לאור ב-24 ביולי 2020, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס. האלבום יצא אחד עשר חודשים לאחר צאת אלבומה השביעי, Lover שיצא בשנת 2019. האלבום נוצר במהלך בידוד שאירע במגפת הקורונה והוא הופק על ידי ג'ק אנטונוף, ארון דסנר וסוויפט עצמה. האלבום הוא אלבום הפתעה שהופץ 16 שעות לאחר ההכרזה עליו והוא כלל לא מאפיין את סוגת המיינסטרים שאפיינה את שאר אלבומיה של סוויפט, תוך שהוא עצמו כולל את הסוגות הבאות: אינדי פולק, רוק האלטרנטיבי, אלקטרו-פולק ופופ צ'מבר.
מנהרת אייקסונד
מנהרת אייקסונד (בנורווגית: Eiksundtunnellen) היא מנהרה תת-ימית במחוז מרה ורומסדל, נורווגיה. המנהרה באורך 7,765 מטרים ומגיעה לעומק של 287- מטר, המזכים אותה בתואר המנהרה התת-מימית העמוקה ביותר בעולם.
המנהרה נחפרה מתחת לוארטדאלספג'ורדאן ומחברת את העיריות ורסטה ואלסטאין. המנהרה נבנתה כחלק מפרויקט גדול הכולל 3 מנהרות וגשר המחברים מספר איים ליבשת. הפרויקט הגדול משרת את העיריות הארוי, סאנדה, האראיד אלסטאין, ורסטה ו-וולדה המאגדים מעל 40,000 תושבים.
גשר אייקסונד מצטרף את האי האראידלאנדאט והכפר אייקסונד עם האי הסמוך איקה. מנהרת אייקסונד מתחילה בקצה הדרומי של הגשר (על האי איקה) ממשיכה מתחת לוארטדאלספג'ורדאן ומתחברת ליבשת ליד הכפר ורסטה.
במנהרה קיימים שלושה נתיבי תנועה. התנועה היומית הממוצעת במנהרת אייקסונד הייתה צפויה להיות 1,000 כלי רכב. הורדת סף התשלום עבור החציה של הפיורד, עם זאת, הגבירה במהירות את התנועה הממוצעת היומית ל-2,200 כלי רכב. כאשר המנהרה מומנה במלואה לאחר שש שנים בלבד והשימוש בה נהפך לחינם, התנועה הממוצעת היומית קפצה שוב ל-2,880 כלי רכב.
עלות הבנייה הכוללת של המנהרה היא כ-800,000,000 קרונות נורווגית. המנהרה נפתחה לתנועה ב-23 בפברואר 2008. במקור המנהרה הייתה אמורה להיפתח לציבור ביולי 2007, אך עיכובים רבים דחו את התאריך לדצמבר 2007 ובסופו של דבר ל-2008.
גשר אייקסונד באורך 405 מטר ומנהרת האלגאהורן באורך 1,160 מטרים נבנו ביחד עם המנהרה. שתי המנהרות והגשר הם חלק מהכביש המחוזי 653, כביש המקשר את הכביש המחוזי 61 בין אלסטאין והארוי לכביש האירופי E39 המחבר בין ורסטה ו-וולדה.
ב-28 ביוני 2009, התרחשה תאונת דרכים חמורה במנהרה שהובילה למותם של חמישה אנשים. בחור צעיר נהג במהירות מופרזת סביב 150–200 קמ"ש ופגע בצד השני של המנהרה. מכוניתו התהפכה והתנגשה במכונית אשר הגיעה מולו בה נסעו אב ושלושת בניו.
וילפריד ישראל
וילפריד ישראל (באנגלית: Wilfrid Israel; 11 ביולי 1899 – 1 ביוני 1943) היה סוחר ונדבן אנגלי-גרמני יהודי, פעיל בתנועה הציונית ובעליית הנוער. פעל רבות להצלת יהודים באירופה בעת השלטון הנאצי. אוסף אומנות נרחב שהוריש לקיבוץ הזורע הווה את הבסיס להקמת מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח.
ביוגרפיה
וילפריד ישראל נולד בלונדון, היה בן למשפחת ישראל, משפחת סוחרים ידועה מברלין, וצאצא לרב הראשי האורתודוקסי לאימפריה הבריטית, ר' נתן מרקוס אדלר. אביו, ברתולד ישראל (1868–1935), היה הבעלים של בית כלבו גדול ומבוסס בברלין, ונודע כנדבן הנוהג לסייע למפעלים יהודיים.
בגיל 22 נכנס ישראל לעסק המשפחתי, "בית המסחר נתן ישראל" (Kaufhaus Nathan Israel) שברחוב שפנדאואר 28 בברלין-מִיטֶה. בזמנו היה זה בית הכלבו הגדול והוותיק בעיר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל לטייל בעולם והתעניין באמנות המזרח הרחוק (הודו, סין, קמבודיה ותאילנד) והמזרח הקרוב (מצרים, יוון, חבש ופיניקיה). הוא החל להקדיש מזמנו ומכספו לאיסוף חפצי אמנות עתיקים מהמזרח.
בשנות ה-30 עם פרוץ המשבר הכלכלי העולמי הוא סייע בהעלאת תיאטרון הבימה לארץ-ישראל. בשנות ה-30 היה ישראל פעיל מרכזי בחברת העזרה של היהודים הגרמנים (Hilfsverein der Deutschen Juden), שארגנה הגירת יהודים לארצות-חוץ, פרט לארץ ישראל. עם עליית הנאצים לשלטון קשר ישראל קשרים חזקים עם חברי תנועת ה"ורקלויטה" (Werkleute, "אנשי העבודה"), אשר ייסדו בהמשך את קיבוץ הזורע שבו ביקר ב-1936 ושוב ב-1940.
בספטמבר 1931 ישראל יזם את יצירת הקשר בין אלברט איינשטיין ומהטמה גנדי, באמצעות אורחו ווי. איי. סונדראם.
בהמשך הקים וילפריד ישראל מנגנון סודי שהתמחה בהצלת יהודים שכבר נעצרו במחנות הריכוז הראשונים. המנגנון המשולש כלל אותו ואת פרנק פולי והוברט פולק. פולי היה באופן רשמי קצין הדרכונים בקונסוליה הבריטית בברלין, אך שימש באופן חשאי גם כנציג ה-MI6. פולק היה סטטיסטיקאי במקצועו, אך לפי עדותו שלו, תמיד נשא אקדח מאוזר בכיס מעילו. השלושה פעלו בסודיות מוחלטת ותחת סכנה מוחשית. וילפריד קיבל את הפניות מהיהודים, ריכז את השמות, גייס את הכסף הדרוש והעביר אותו לפולק. פולק יצר קשרים עם קצינים בגסטאפו והעביר אליהם בחשאי את השמות שקיבל מוילפריד, יחד עם כספי השוחד. פרנק פולי סיפק את אשרות היציאה, תוך שהוא שם דגש מיוחד על יהודים שנמצאים כבר ברשימות השחורות של הגסטאפו. במקביל פעל ישראל להשגת אשרות ורישיונות לשכירת אניות, ניהל משא ומתן עם משרדי הממשלה הגרמנית ועם פקידי הגירה וכספים במדינות היעד, ועם ארגונים יהודיים. עד פרוץ המלחמה הביאו פעולותיהם של וילפריד, פולק ופולי להצלתם של עשרת אלפים יהודים.
ישראל היה דמות המפתח בהנעת וארגון הקינדר-טרנספורט (מגרמנית: Kindertransport, "משלוח ילדים") - כינוי למשלוחי הצלה של עשרת אלפים ילדים יהודים מגרמניה הנאצית (בעיקר מהמבורג), אוסטריה וצ'כוסלובקיה בספינות לבריטניה בין דצמבר 1938 לפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939. כבר מהימים הראשונים לניצחונו של היטלר, ניצל ישראל את ייחוסו וקשריו כדי להציל יהודים מרדיפות הנאצים. הוא פעל לשחרור אסירים ממחנות הריכוז וחילוץ ילדים מאירופה הנאצית והעלאת הניצולים לארץ ישראל. בנוסף, היה מראשוני התומכים של רחה פראייר עת ייסדה את "עליית הנוער", והיה מעורב באופן אישי בשליחת קבוצות נוער לכפר הנוער בן שמן ולקיבוצים בארץ ישראל. הוא שכנע את אביו עוד בשנת 1926 לתמוך בהקמת "בן-שמן", וכיהן כנשיא המוסד מאז הקמת הכפר ועד מותו שלו.
בקיץ 1939 היגר לאנגליה שם קיבל משרת חוקר באוניברסיטת אוקספורד. האח הרברט והאם אמי היגרו עוד לפני כן לארצות הברית ואחותו ויווה נפטרה עוד בשנת 1920, 3 ימים לאחר לידת בנה מנישואיה למר פרינס. גם באנגליה המשיך וילפריד את פעילותו להצלת יהודים ואת מעורבותו בהחדרת תודעת הטרגדיה המתרחשת באירופה, תוך ניצול קשריו המסועפים בגרמניה. הוא היה הראשון שהשתמש במושג "השמדה", כ-7 חודשים לפני שעשה זאת הקונגרס היהודי.
ישראל נספה בעת טיסה ב-1 ביוני 1943, עת חזר משליחות הצלה מטעם הסוכנות היהודית בפורטוגל וספרד, כאשר טס במטוס DC-3 דקוטה בטיסה 777 של BOAC מליסבון לבריסטול. המטוס הופל על ידי שמונה מטוסי קרב גרמנים מעל מפרץ ביסקיה. יחד עמו נספו גם השחקן הבריטי לסלי הווארד, 11 נוסעים נוספים וארבעה אנשי צוות. בהקשר לכך רווחו שמועות רבות, שלא הוכחו עד היום. העיקרית שבהן אמרה שאחד הנספים, אלפרד צ'נהלס, רואה החשבון וידידו של השחקן לסלי האווארד, שהיה בעל חזות דומה לראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל ואף נהג לעשן סיגרים, שימש למעשה ככפילו וכי בשל כך הופל המטוס. גרסה אחרת טענה שווילפריד עצמו, שהיה מוכר לנאצים ונחשד על ידם כאיש מודיעין בריטי, היווה את הסיבה. גרסה שלישית ראתה בחיסולו של לסלי הווארד, שהוכרז על ידי גבלס כ"אויב הרייך" את הסיבה האמיתית להפלת המטוס. לפי גרסה אחרת, המטוס היה פיתיון וחיפה למעשה על מטוסו של צ'רציל, שטס במקביל.
וילפריד ישראל הוכר כחלל במערכות ישראל. ומונצח בטקסי הזיכרון של קיבוץ הזורע והמועצה אזורית מגידו.
למרות קשריו הקרובים ביותר עם גדולי התקופה, חיים ויצמן, מרטין בובר, אלברט איינשטיין, מהטמה גנדי ועוד רבים אחרים, גם שאינם יהודים, שמו אינו מוכר בזיכרון הקולקטיבי ופועלו ידוע אך למעטים. עם זאת, ב-1 ביוני 2016, ביום השנה למותו, הוענק לו "אות המציל היהודי" מטעם המרכז העולמי של בני ברית-ירושלים והוועדה להוקרת גבורתם של המצילים היהודים בשואה.
וילפריד ישראל היה הומוסקסואל אך נטייתו זו הייתה מודחקת ונסתרת, וככזו גם זכתה להתייחסות בשני ספרים של כריסטופר אישרווד - "הפרידה מברלין" (1939) ו-"Christopher and his Kind" שפורסם ב-1976.
בית המסחר "נתן ישראל"
"בית המסחר נתן ישראל" נוסד על ידי נתן ישראל בשנת 1815 בברלין ב-Molkenmarkt, כחנות קטנה לבגדים משומשים, בשם Kaufhaus Nathan Israel. עם השנים התפתח בית המסחר לחנות כלבו הידועה בגרמניה באיכות מוצריה. בנו של נתן, יעקב, ירש את אביו ולאחר מכן הנכד - ברתהולד. בשנת 1925 כלל הכל-בו כ-2,000 עובדים. בשנות ה-30 של המאה ה-20 ניהלו את החנות הנינים וילפריד והרברט. ב-1 באפריל 1933 החרימו הנאצים את הכל-בו ויתר חנויות היהודים. (ראו צילום ההפגנות שנערכו בחזית בית המסחר - משמאל.) בשנת 1938 נאלצו בני המשפחה למכור את בית-המסחר לחברת Emil Köster AG ובשנת 1939 נפתח הכלבו מחדש בשם "Das Haus im Zentrum" ("הבית שבמרכז"). לאחר מלחמת העולם השנייה, נותר אתר בית המסחר בשטחה של מזרח-גרמניה, אך בית המסחר עצמו נהרס כליל בהפצצות בנות הברית על מרכז ברלין.
הסרטים על וילפריד ישראל
ב-20 בינואר 2012 הושק בקיבוץ הזורע בנוכחות ניצולי הקינדר-טרנספורט ובני משפחותיהם, הסרט "וילפריד ישראל - המציל מברלין – סיפורו של גיבור שנשכח". סרט תיעודי קצר באורך 30 דקות על חייו ופועלו של וילפריד ישראל בבימויו של יונתן ניר ובהפקת נעם שלו והאחים אילן ואופיר בר, המבוסס על ספרה של נעמי שפהרד. הסרט מתרכז בעשר השנים האחרונות לחייו של וילפריד, ומתמקד במאמצי והישגי הצלת היהודים, וגם במהות הקשר של וילפריד עם חבורת המייסדים של קיבוץ הזורע. סרט זה שמראש יועד להקרנה בפני קהל המבקרים של מוזיאון וילפריד ישראל, לא הוצג מעולם בהקרנה מסחרית כלשהי וגם לא בערוץ טלוויזיה כלשהו.
לקריאה נוספת
Eforgan, Estel. Leslie Howard : The Lost Actor. London: Vallentine Mitchell Publishers, 2010.
הוגו פוגל
הוגו פוגל (בגרמנית: Hugo Vogel; 15 בפברואר 1855 – 26 בספטמבר 1934) היה צייר גרמני.
ביוגרפיה
לאחר שהות ממושכת באיטליה חזר לברלין בשנת 1886. משנת 1887 הוא התמנה לפרופסור באקדמיה בברלין עד שנת 1892. הוא היה חבר באגודת האמנים בברלין משנת 1888. בין תלמידיו היו אוגוסט פון ברנדיס וקלרה זיוורט. בשנת 1893 נסע פוגל לפריז ללמוד אצל ז'ול לפבר. לאחר מכן יצא לנסיעות לימוד שהובילו אותו לספרד, צפון אפריקה, איטליה, בלגיה והולנד. בשנת 1900 קיבל מדליית זהב גדולה בתערוכת האמנות הגדולה בברלין.
פוגל יצר ציורי קיר גדולים עם נושאים היסטוריים כמו בבתי העירייה של ברלין והמבורג ובסטנדהאוס במרזבורג. בשנת 1902 הפרסקו "מיכאל הגרמני", במרזבורג הפך לנושא לדיון על פלגיאטיזם מפסל צרפתי על ז'אן ד'ארק.
מאוחר יותר התגורר פוגל ב"קולוניה אלסן", שהייתה שכונת יוקרה חדשה של וילות בתוך פארק בברלין על גדות הונזה.
לאחר מותו בשנת 1934, הוא נקבר בקבר של כבוד בבית העלמין בונזה.
קהילת רוזבדוב, פולין
רוזוודוב (גם רוזבדוב; כיום בתוך תחומי סטאלווה-וולה, כתשעים קילומטר דרומית ללובלין) היא עיירה ששכנה בסמוך לגדה המערבית של נהר הסאן, והתקיימה בה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
עד 1914
ישנם עדויות להימצאותם של יהודים ברוזוודוב עוד במהלך המאה ה-18 וכך, בין השאר, החוזה מלובלין התגורר בה תקופה קצרה. אולם קהילה יהודית ממוסדת החלה להתקיים במקום רק בראשית המאה ה-19. בשליש האחרון של המאה התגוררו ברוזוודוב למעלה מאלפיים איש, כאשר יהודי העיר היוו למעלה מ-75% מתושבי העיירה, כ-400 משפחות. ראש הקהילה הראשון היה משה הרפלד (1868), סוחר אמיד ותלמיד חכם. הרב הראשון היה רבי משה, נכד רבי נפתלי מרופשי'ץ, שהקים גם חצר חסידית גאליצינית, חסידות רוזוודוב. צאצאיו החזיקו בתפקיד זה עד חורבן העיירה במלחמת העולם השנייה. רוב יהודי רוזוודוב התפרנסו בדוחק ממסחר זעיר, וממקצועות 'כלי קודש': סופרי סת"ם, שוחטים, מלמדים וכו'. היו גם מעט אמידים שעסקו, בין היתר, במסחר עצים והובלתם דרך נהר הסאן. בראשית המאה ה-20 עזבו יהודים רבים את העיירה בשל מצוקת פרנסה, חלקם היגרו לארצות הברית. בשנת 1900 נפתח בית ספר של הבארון הירש שם למדו את שפת המדינה ויסודות החשבון. בשנת 1910 הוקם בית ספר עברי והחלה פעילות ציונית בעיירה.
מלחמת העולם הראשונה
במהלך מלחמת העולם הראשונה הופצצה העיר, בה שהו כוחות צבא אוסטרים, על ידי הצבא הרוסי. ההפגזה החלה בתאריך 15.9.1914 ולמעלה ממחצית הבתים עלו באש. עדות לכך מופיעה גם אצל אחד מחכמי העיר, רבי אלטער שטיגליץ, המספר על חמש מאות מכרכי ספרו 'צל"ח החדש' שעלו באש. יהודים רבים עזבו את העיירה לקרקוב, וינה ובוהמה. בערב חג שבועות 1915 גירשו הכוחות הרוסים את שארית יהודי העיר והעבירום באותו היום את נהר הסאן. בהמשך הגלו הרוסים את היהודים לערבות סיביר. לאחר כשנתיים חזרו חלק מהיהודים אל רוזוודוב והחלו לשקם את חייהם.
בין השנים 1918–1939
עם תחילתו של השלטון הפולני העצמאי, סבלו יהודי העיירה, במהלך חודש נובמבר 1918, מפרעות קשות של איכרי הסביבה שאף בזזו את רכושם, דבר שהביא שוב לעזיבה של יהודים רבים. שנות העשרים התאפיינו בדלות כלכלית אך במקביל בפריחה תרבותית ופעילות ציונית גוברת. תחילה נפתח סניף של תנועת החלוץ והחלה גם עליית בודדים לארץ ישראל. במקביל היו כמה עשרות בני נוער שלמדו בגימנסיה בעיירה הסמוכה ניסקו. בשנות העשרים והשלושים הוקמו סניפים של השומר הצעיר ולאחר מכן של תנועת עקיבא והשומר הדתי. המצב הכלכלי החל להתייצב והגיע לשיאו בשנות השלושים של המאה ה-20. תעשיות זעירות רבות החלו להתפתח סביב נהר הסאן ובאמצע שנות השלושים הוקמו מפעלי פלדה ונשק גדולים סביבות העיירה, תעשייה שהעסיקה מאות פועלים.
אישים ודמויות
יצחק אבן – נולד ברוזוודוב בשנת 1862. תלמיד חכם, עורך עיתונים ('מחזיקי הדת', 'החלוץ', 'המגיד') וכתב מספר ספרים. מייסד בית ספר העברי הראשון בגאלציה בלבוב בשנת 1895. לפני מלחמת העולם הראשונה היגר לארצות הברית.
מיקרוביולוגיה קלינית
מיקרוביולוגיה קלינית היא ענף של מדע הרפואה העוסקת במניעה, אבחון וטיפול במחלות זיהומיות. בנוסף לכך,  תחום זה של מדע עוסק במחקרים קליניים יישומיים שונים על אורגניזמים פתוגניים, לשיפור הטיפול והגברת הידע הרפואי. קיימים ארבעה סוגים של מיקרואורגניזמים מחוללי מחלות זיהומיות (פתוגנים): חיידקים, פטריות, טפילים ונגיפים. כמו כן קיים סוג נוסף של הדבקה על ידי חלבון בשם פריון.
מיקרוביולוג קליני חוקר את המאפיינים של הפתוגנים, את מנגנוני ההעברה וההדבקות, ואת מנגנוני הזיהום והצמיחה. באמצעות מידע זה, ניתן להנגיש את הטיפול המתאים. מיקרוביולוגים קליניים משמשים לעיתים קרובות  כיועצים לרופאים, על ידי זיהוי ואפיון הפתוגנים המעורבים וייעוץ לאפשרויות טיפול שונות.
פעילויות אחרות עשויות לכלול זיהוי של סיכון בריאותי פוטנציאלי לקהילה או לניטור התפתחות פוטנציאלית של מחלות מתפרצות חדשות או התפתחות של זנים עמידים לתרופות אנטיביוטיות של פתוגנים, עיסוק הסברה וחינוך במסגרת הקהילה וכן סיוע בפיתוח פרקטיקות רפואיות. הם עשויים לסייע גם במניעה ובקרה של מגיפות והתפרצויות של מחלות.
לא כל המיקרוביולוגים הקליניים חוקרים חיידקים פתוגניים; יש ביניהם העוסקים בחקר זני חיידקים לא-פתוגניים במגמה ללמוד על המאפיינים שלהם, כדי ללמוד על דרכים לפיתוח תרופות אנטיביוטיות חדשות או שיטות טיפול אחרות.
בעוד שאפידמיולוגיה עוסקת בחקר דפוסים, גורמים והשפעות בריאות ומחלות באוכלוסיות, המיקרוביולוג קליני מתמקד בעיקר בנוכחות והצמיחה של זיהומים מיקרוביאליים של יחידים, ההשפעות שלהם על הגוף האנושי, ובשיטות הטיפול בזיהומים אלה.
היסטוריה
בשנת 1676, הבחין אנטון ואן ליוונהוק בחיידקים ומיקרואורגניזמים אחרים, תוך שימוש במיקרוסקופ בעל עדשה אחת שפיתח.
בשנת 1796, פיתח אדוארד ג'נר שיטה באמצעות תרכיב שנוצר מאבעבועות הפרות והצליח לחסן ילד נגד אבעבועות שחורות. עקרונות זהים משמשים גם כיום לפיתוח חיסונים.
בהמשך, פיתח לואי פסטר בשנת 1857, חיסונים נגד מספר מחלות כגון אנתרקס, ותרכיב נגד כלבת. כמו כן פיתח פסטר את תהליך הפיסטור לשימור מוצרי מזון הקרוי על שמו.
בשנת 1867 פיתח ג'וזף ליסטר, הנחשב כאבי שיטת החיטוי, את טכניקת החיטוי במהלך הניתוח, על ידי עיקור המכשירים באמצעות חומצה קרבוקסילית מדוללת וכן שימוש בחומצה זו לצורך ניקוי וחיטוי פצעים. כתוצאה מכך, שיעור הזיהומים לאחר ניתוחים פחתו מאוד, מה שהפך את הניתוח לבטוח יותר עבור המטופלים.
בין השנים 1876 ל 1884 הצליח רוברט קוך לספק מספר תובנות לגבי מהותן של מחלות זיהומיות. הוא היה אחד המדענים הראשונים שהתמקד על בידודם של חיידקים ופיתח שיטות לתרבית טהורה של חיידקים, מה שהוביל בסופו של דבר לפיתוחה של תאוריית החיידקים (Germ theory), שגרסה של התפרצותה של מחלה מסוימת עלולה להיגרם כתוצאה מנוכחותו של מיקרואורגניזם מסוים. קוך פיתח סדרה של קריטריונים סביב תאוריה זו. קריטריונים אלה ידועים כיום בשם ההשערות (פוסטולציות) של קוך.
ציון דרך משמעותי נוסף בהתפתחות המיקרוביולוגיה הקלינית הייתה פיתוחה של שיטת צביעה הקרויה צביעת גראם. בשנת 1884 פיתח הנס כריסטיאן גראם שיטה לצביעת חיידקים במגמה להפוך את המבנים התאיים שלהם לגלויים יותר וניתנים להבחנה מבדלת תחת מיקרוסקופ. טכניקה זו מצויה בשימוש נרחב גם כיום.
בשנת 1929 פיתח אלכסנדר פלמינג את השימוש בחומר האנטיביוטי הנפוץ גם כיום: פניצילין.
בשנת 1995 חקר ופיצח צוות של המכון המחקר הגנומי - The Institute for Genomic Research (שבינתיים התאחד עם מכון מחקר אחר ליצור את J. Craig Venter Institute ) את הרצף הראשון של הגנום של חיידקי Haemophilus influenzae. חודשים מספר מאוחר יותר, הושלם הרצוף הראשון של גנום התא האויקריוטי. לפתוח זה נודעת חשיבות רבה לאין שיעור בטכניקות האבחון.
מחוללי מחלות ומעבירי מחלות זיהומיות
זיהומים עלולים להיגרם על ידי חיידקים, נגיפים, פטריות וטפילים. מחולל מחלה יכול להיות אקסוגני (חיצוני - נרכש ממקור חיצוני; מהסביבה, מבעלי חיים או מאנשים אחרים, למשל כמו במקרה השפעת) או אנדוגני (פנימי - כתוצאה מפעילות פתוגנית של פלורה נורמלית המצויה בגוף, למשל פטריות מסוג Candida שעלולות לגרום לקנדידיאזיס).
האתר שדרכו חודר הפתוגן לגוף מכונה פורטל (פתח) החדירה. אלה כוללים את מערכת הנשימה, מערכת העיכול, דרכי המין והשתן, העור, הקרומים הריריים וכו'. פתח החדירה לפתוגן מסוים תלוי בדרך כלל באופן ההעברה שלו מהמאחסן הטבעי שלו למאחסן החדש.
קיימות דרכים שונות שבהן מחלה יכולה להיות מועברת בין אנשים. אלה כוללים: גם הנגיפים, כמו פתוגנים אחרים, משתמשים בשיטות העברה כלעיל על מנת לחדור לגוף, אך קיים שוני: הנגיפיים חייבים לחדור גם לתאי המאחסן. ברגע שנגיף קיבל גישה לתא המאחסן, בהיותו רובו ככולו בנוי מחומצות גרעין שהם חומר גנטי (RNA או DNA) הוא משתלב בתא, תוך השתלטות על מנגנון השכפול הגנטי של התא. אופן שכפול הנגיפים מגוון מאוד, תלוי בסוג הגנים המעורבים. רוב ה DNA של הנגיפים מורכב בגרעין בעוד שרוב ה RNA הנגיפי מתפתח אך ורק בתוך הציטופלסמה.
מנגנוני הדבקה, התרבות ונוכחות רציפה של נגיף בתאי המאחסן, קריטיים להישרדותו. לדוגמה, במחלות מסוימות כמו במחלת החצבת, משתמש הנגיף באסטרטגיה של התפשטות בסדרה של מאחסנים. בצורות זיהום נגיפי אלה, מטופלת המחלה לעיתים קרובות על ידי הגוף עצמו באמצעות התגובה החיסונית, ולכן הנגיף "נדרש" לחדור למאחסנים חדשים לפני שהוא נהרס על ידי מערכת החיסון של המאחסן או מות המאחסן. לעומת זאת, קיימים פתוגנים נגיפיים כגון נגיף לויקמיה של חתולים, הנגיפים מסוגלים לעמוד בפני התגובה החיסונית, וכן מסוגלים להגיע לטווח אחסון ארוך בפרט מאחסן מסוים, תוך שמירת יכולתו להדביק מאחסנים עוקבים נוספים.
המיקרוביולוג הקליני
מיקרוביולוג קליני הוא מיקרוביולוג בהשכלתו האקדמית, העוסק באבחון וזיהוי מיקרואורגניזמים פתוגניים, חוקר את המאפיינים שלהם לרבות עמידות לאנטיביוטיקה, ומציע דרכים לטיפול בחולים שנדבקו בהם. מקרה מיוחד הוא רופא בעל השכלה רפואית - רופא עם מומחיות במיקרוביולוגיה קלינית שיכול להשתלב במעבדה רפואית בכל אחד מן הדירוגים כלהלן 2–4.
מיקרוביולוג קליני במעבדה רפואית בישראל יהיה בעל הכרה במעמד כעובד מעבד רפואית מטעם משרד הבריאות, בדרך כלל בעל השכלה אקדמית בתחומי מדעי המעבדה הרפואית, מדעי החיים, מיקרוביולוגיה, רפואה, או תחומים אקדמיים רלוונטיים משיקים לפי תקנות בריאות העם מעבדות רפואיות, או בעל השכלה על תיכונית בתחום מעבדה רפואית במקרה של עובד מעבדה רפואית מוסמך.
לגבי מיקרוביולוג קליני כמו כל שאר מקצועות המעבדה קיים בישראל דירוג לפי השכלה, ותק ומומחיות:
תחומי העיסוק של המיקרוביולוגיה הקלינית
תחת התחום הרחב של מיקרוביולוגיה קלינית מצויים ארבע תתי תחומים עיקריים, לפי סוגי מחוללי המחלות - הפתוגנים:
בדיקות אבחון
אבחון של מחלה זיהומית קלה, עשוי להתבסס על סממנים קליניים; כגון מחלות במערכת העיכול, דלקות בעור. לביצוע מושכל של אבחון סוג הפתוגן - מחולל המחלה, יש לקחת בחשבון גורמים אפידמיולוגיים, כגון של הסבירות שהחולה נחשף לפתוגן החשוד וכן את שכיחות נוכחות זן הפתוגן הספציפי בקהילה.
אבחון של מחלות זיהומיות נעשה כמעט תמיד תוך בחינת ההיסטוריה רפואית של המטופל, תוך ביצוע בדיקה גופנית. אבחון מפורט יותר מערב טכניקות לזיהוי מיקרואורגניזמים המעורבים כמו של תרביות מיקרוביאליות, מיקרוסקופייה, בדיקות ביוכימיות ואבחון גנוטיפי (genotyping). בטכניקות אחרות פחות נפוצות (כגון צילומי רנטגן, סריקות CT, סריקות PET או NMR) משמשים כדי ליצירת הדמיות פנימיות של חריגות במבנה הרקמות כתוצאה מצמיחת הפתוגן.
תרביות מיקרוביולוגיות
תרביות מיקרוביולוגיות הן השיטה העיקרית לבידוד מחוללי מחלות זיהומיות לבדיקות של דגימות רקמה או נוזל במעבדה. הדגימות נבדקות לנוכחות של פתוגן ספציפי למחלה, אשר נקבעת על ידי צמיחה בררנית או דיפרנציאלית במדיום צמיחה סלקטיבי.
3 סוגים עיקריים של מדיה משמשים לבדיקה הם:
תרביות דם
מטרת לקיחת התרבית היא כדי לקבוע האם לחולה יש פתוגנים (מחוללי מחלות) בדם. חשוב שההליך יתבצע באופן סטרילי עד כמה שניתן, למניעת תמונת מצב שגויה בדם והתרבית תצביע לכאורה על נוכחות פתוגנים שגויה.
הדם נאסף לתוך בקבוקים מיוחדים להעברה. כמות הדם שנאספת קריטית להתאוששות מיטבית של מיקרואורגניזמים. כאשר נאסף מהמטופל דם יתר על המידה, עשוי הדבר לגרום לאנמיה במטופל. בנוסף לכך, יחס דם / מצע מזון גבוה מדי יוביל לצמיחה לא אופטימלית.
דגימות הדם מודגרות בבקבוקים, ביחידות מיוחדות למשך 24 שעות טרם מבצעים עליהם בדיקות. שלב זה מאפשר למספר נמוך מאוד של חיידקים להיות מוכפלים בסדרי גודל, לרמה מספקת לצורך בדיקת גילוי וזיהוי של החיידק וקביעת עמידותו לאנטיביוטיקה.
בדיקות ביוכימיות
בדיקות ביוכימיות פשוטות הן דרך מהירה יחסית לזיהוי פתוגנים. לזיהוי חיידקים, השימוש באפיון מטבולי או אנזימטי נפוץ בשל יכולתם להגיב לפחמימות בדפוסים אופייניים לסוג ולמין. חומרים שונים כמו חומצות, אלכוהולים וגזים ניתנים בדרך כלל לזיהוי פשוט בבדיקות אלה, כאשר החיידקים גדלים במצע סלקטיבי נוזלי או מוצק.
על מנת לבצע את הבדיקות הללו בעומסים האופייניים למעבדות גדולות בקופות חולים ובתי חולים גדולים, משתמשים במכשור אוטומטי. מכשור כזה מסוגל לבצע מספר בדיקות ביוכימיות בו זמנית, באמצעות כרטיסים המכילים בארות (בדרך כלל שורות חורים קטנים בתוך מעמדים מחומר פלסטי) עם מגיבים (ריאגנטים) שונים לביצוע תגובות ביוכימיות שונות. מרכיבים שונים של המיקרואורגניזם יגיבו באופן ספציפי וייתנו חיווי מתאים למין ולזן המיקרואורגניזם.
בדיקות סרולוגיות
בדיקות סרולוגיות שיטות רגישות, ספציפיות, לעיתים קרובות גם מאוד מהירות לאבחון וזיהוי סוגים שונים של מיקרואורגניזמים. הבדיקות מבוססות על היכולת של נוגדנים ספציפיים להתקשר לאתר מיוחד של אנטיגן. אנטיגן (שהוא בדרך כלל חלבון או פחמימה שנוצר על ידי הפתוגן) נקשר על ידי הנוגדן, מאפשר לבצע סוג זה של בדיקה עבור אורגניזמים שאינם חיידקים. קישור זה מפעיל שרשרת של אירועים שניתן לזהות ולאבחן בקלות, בתלות בבדיקה. כאשר משתמשים בסדרת תגובות מורכבות יותר הידועות כאימונואסיי על בסיס מנגנון דומה ניתן לזהות, או למדוד, אנטיגנים הן של פתוגנים והן של חלבונים שנוצרו על ידי המאחסן המודבק על ידי הפתוגן כתגובה להדבקה.
תגובת שרשרת של פולימראז
תגובת שרשרת של פולימראז (PCR) הם מבחנים הנפוצים ביותר בשימוש בטכניקות מולקולריות לצורך זיהוי וחקר חיידקים. בהשוואה לשיטות אחרות, שיטת הריצוף וניתוח הרצפים היא החלטית, מדויקת, אמינה ומהירה. היום שיטת PCR כמותי (Real-time polymerase chain reaction) הוא הטכניקה העיקרית בשימוש, כיוון ששיטה זו מספקת נתונים במהירות גדולה יותר לעומת מבחן ה PCR המסורתי. כך למשל בטכניקות PCR מסורתיות, נדרש השימוש בג'ל אלקטרופורזה כדי להמחיש את ההגברה של מולקולות ה-DNA לאחר סיום התגובה. PCR כמותי אינו מחייב זאת, כמו כן PCR כמותי מונע את הסיכון של הזדהמות שעלול לחול בעת הרצת מבחן PCR מסורתי.
יתרון נוסף של שימוש PCR כדי לזהות וללמוד חיידקים זיהומיים חדשים המתגלים, זה השוואת רצף ה-DNA שלהם עם זנים או מינים שכבר רשומים ומפוענחים גנטית במאגר מידע. מה שמסייע ומאפשר להגדיל את ההבנה על האורגניזם מחולל המחלה הזיהומית, ולכן גם מאפשר קבלת מידע על שיטות טיפול אפשריות. טכניקה זו משמשת בעשור השני של המאה ה-21 באופן תקני באבחון זיהומים נגיפיים כגון איידס וצהבת.
ג'ל אלקטרופורזה
משמשת באופן שגרתי במיקרוביולוגיה קלינית להפרדה של DNA ו-RNA, או מולקולות חלבון, תוך שימוש בתכונות של שדה חשמלי והפרדה לפי גודל צורה ומטען חשמלי של המולקולות.
בלוטינג (blotting)
שיטה להעברה של מולקולות חלבון, או DNA או RNA לתוך ממברנות (למשל מניילון, ניטרוצלולוזה, פוליוינילידן פלואוריד וכו'), לאחר ג'ל אלקטרופורזה בדרך כלל. אפשר אחרי כן לצבוע או לסמן אותם בדרך אחרת, לקשור אותם עם נוגדנים ספציפיים ולהגיב עם אנזימים ספציפיים ובאופן זה להבחין בהם, לצלם אותם, ולזהותם ביחס לחומרי ייחוס ידועים.
מיקרואריי של DNA
שיטה חדשנית יותר, המחליפה פעמים רבות את שיטות הבלוטינג, מאפשרת חקירתם של אלפי רצפים שונים של פתוגנים שונים, (באוויר, במים ברקמות וכו') בו זמנית תוך זמן קצר. השיטה משמשת דם לגלות שוני גנטי בין זנים שונים של מיקרואורגניזמים.
ריצוף DNA
משמשת כבר עשורים אחדים במחקר מיקרואורגניזמים. קיים כיום מאגר עצום של רצוף גנום מפוענח לגבי אלפי מינים של מיקרואורגניזמים.
איטרפירנס של RNAi- RNA interference) RNA)
טכניקה שבה מולקולות RNA משמשות לעיכוב הביטוי של גנים או התרגום שלהם על ידי ניטרול מולקולות mRNA.
טיפולים
מרגע שהרופא איבחן וזיהה זיהום, עליו להעריך את האפשרויות השונות לטיפול המתאים, תוך התייעצות עם רופא מומחה למחלות זיהומיות או המיקרוביולוג הקליני. זיהומים מסוימים יכולים להיות מטופלים על ידי המערכת החיסונית של הגוף עצמו, אך זיהומים קשים יותר מטופלים באמצעות תרופות אנטימיקרוביאליות. זיהומים חיידקיים מטופלים עם חומרים אנטיבקטריאליים (הקרויים בדרך כלל אנטיביוטיקה) ואילו זיהומים פטרייתיים ונגיפיים מטופלים על ידי חומרים אנטי פטרייתיים או אנטי נגיפיים בהתאמה. שורה שלמה של תרופות המכונות אנטיפרזיטיות (antiparasitics) משמשות לטיפול במחלות טפיליות.
מיקרוביולוגים קליניים ממליצים לעיתים קרובות לרופא המטפל על טיפול המבוסס על איבחון זן הפתוגן ועל מידת העמידות האנטיביוטית שלו, אתר ההדבקה, פוטנציאל הרעילות של התרופות המיקרוביאליות והאלרגיות הידועות של המטופל לתרופות. בנוסף לכך תרופות הידועות כספציפיות לסוג מסוים של האורגניזם (חיידקים, פטריות, וכו'.), ישנן תרופות מסוימות אשר פועלות ספציפית כנגד מינים או זנים מסוימים של המיקרואורגניזם, ולא יפעלו על מיקרואורגניזמים אחרים. מסיבה זו חובתם של המיקרוביולוגים הקליניים לשקול את יעילות של התרופות האנטיביוטיות בעת מתן ההמלצות. בנוסף לכך, זנים מסוימים של מיקרואורגניזמים עשויים להיות עמידים בפני סוג מסוים או משפחה מסוימת של תרופות, גם כאשר הן בדרך כלל יעילות נגד אותו מין. זנים אלה, שכונו זנים עמידים, מעמידים בעיה רצינית בפני רשויות בריאות הציבור קיימת דאגה הולכת וגוברת לתעשיית התרופות ככל שהעמידות לאנטיביוטיקה מתפשטת. עמידות אנטימיקרוביאלית היא עניין בעייתי יותר ויותר המוביל מיליוני מקרי מוות בכל שנה.
בעוד שעמידות לתרופות בחיידקים קשורה בדרך כלל מעורבות כימית על ידי עיכוב פעילות התרופה האנטימיקרוביאלית או עיכוב מכני של ספיגת התרופה על ידי התא, קיימת צורה נוספת של התרופה עמידות היכולה לנבוע מהיווצרות של ביופילמים. חיידקים מסוימים מסוגלים ליצור ביופילמים על ידי הידבקות למשטחים של להתקנים מושתלים כגון צנתרים ותותבות תוך יצירת מטריצה חוץ-תאית, המאפשרים הצמדות של תאים אחרים. דבר זה מאפשר קיומה של סביבה יציבה שממנה החיידקים יכולים להתפזר ולהדביק חלקים אחרים של המאחסן. בנוסף לכך, המטריצה החוץ-תאית ושכבת התאית החיידקית החיצונית הצפופה מאפשרת הגנה לחיידקים שבפנים השכבה, מפני התרופות האנטיביוטיות.
מיקרוביולוגיה קלינית אינה עוסקת באבחון וטיפול במחלה בלבד, היא עוסקת גם בחקר חיידקים מועילים. חיידקים הוכחו כמועילים במאבק נגד מחלות זיהומיות, וקידום בריאות. טיפולים יכולים להתפתח מחיידקים, כפי שהודגם על ידי אלכסנדר פלמינג תוך גילוי הפניצילין, כמו גם פיתוח של אנטיביוטיקה חדשה מחיידק מסוג Streptomyces וכך מחיידקים אחרים. מיקרואורגניזמים אינם משמשים כמקור לאנטיביוטיקה בלבד, אלא יכולים לפעול גם כפרוביוטיקה כדי לספק יתרונות בריאותיים למאחסן, כגון הספקת שיפור בריאות מערכת העיכול או עיכוב פתוגנים.
ארני פלטשר
ארנסט לי פלטשר (באנגלית: Ernest Lee Fletcher; נולד ב-12 בנובמבר 1952) הוא פוליטיקאי ורופא אמריקאי. ב-1998 נבחר לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם כיהן שלוש תקופות כהונה רציפות. הוא התפטר מבית הנבחרים ב-2003 לאחר שנבחר למושל קנטקי ה-60, ושירת בתפקיד זה עד לשנת 2007. טרם כניסתו לפוליטיקה, היה פלטשר רופא המתמחה ברפואת משפחה וכומר בפטיסטי הדיוט. פלטשר הוא חבר המפלגה הרפובליקנית.