cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חמור (ספר)
כתיבה
את שמו של הדמות איסקוב ביסס ברדוגו על רוסלאן איסקוב, צעיר שנהרג בתאונת בנייה יחד עם עוד שישה אנשים בשנת 2016. בראיון עמו מדצמבר 2019 הסביר ברדוגו כי איסקוב האמיתי משקף את ה"נידחות" אותה ניסה לבלט בספרו; ברדוגו ראה באיסקוב דוגמה לבחור צעיר שנהרג, הגיע לכותרות העיתונים ומיד לאחר מכן נשכח לחלוטין. "בלי האסון אין לו כאילו זכות קיום. ובעיניי הוא בדיוק דוגמה למישהו שצריך לשים אליו לב". מבקרים רבים ציינו את כתיבתו הייחודית של ברדוגו בספר, כמו בספריו הקודמים. הספר, שנכתב לאורך זמן רב, מכיל שפה מורכבת ולעיתים קרובות כזו שמתוארת כ"לא קלה". מבקרת הספרות אסתי אדיבי-שושן גרסה במאמר שפורסם בהארץ כי השפה העברית מתחלקת לשניים בספר - האחת היא השפה בה מדברים העולים החדשים, משפחתו של גיבור הספר וחברו האמריקאי, שהיא עילגת ושגויה, ולעומתה השנייה היא שפת המספר, שמדקדק ומוסיף דימויים ותיאורים גבוהים מאוד. בהתייחס לשפה העילגת כתבה אדיבי-שושן "השפה העברית נשמעת בספר בשיבושיה וקלקוליה כפי שהם מדוברים ונשמעים בסביבתו הקרובה של רוסלאן. קצר, שבור ושגוי הוא הדיבור בעברית של אולגה וארתור איסָקוב כפי שהוא נשמע בבית המשפחה", בעוד שעל שפת המספר כתבה כי "בניגוד גמור לשפה מדוברת זו, שפתו של המספר החיצוני מרהיבה בדיוקה, ביופיה, ביחידותה ובמגוון מופעיה. ברדוגו לש את העברית, ממציא מלים, מחדש הטיות ומגמיש את אפשרויות השפה".
היו רבים שהשוו את "חמור" לספריו הקודמים של ברדוגו. אולם בראיון שנתן לתוכנית "גם כן תרבות" מבית כאן 11 מעט לאחר זכייתו בפרס ספיר, נשאל ברדוגו האם כתיבתו השתנתה במהלך השנים, והוא ענה בחיוב. יתר על כן, הוסיף כי "בוודאי שקרה לי משהו, וטוב שקרה, תיאר לך שהייתי נשאר תמיד אותו אחד וכותב בדרך נגישה כזו. קרה לי משהו כי אני משתנה והמציאות משתנה, אז כנראה גם הטקסטים משתנים".
פרסים וביקורות
הספר זכה לתשואות רבות עם יציאתו והעמיד את ברדוגו במקום גבוה ברשימת הסופרים המבטיחים בישראל. הספר היווה את המועמד הבולט מבין כולם לזכייה בפרס ספיר, ובסופו של דבר גם זכה והעניק לכותבו ברדוגו את הפרס הנחשק של 150,000 שקלים. בוועדת הפרס נימקו השופטים בחירתם בספר כך:"בלשון וירטואוזית ומקורית בתכלית, בחוכמה ובאומץ, 'חמור' של סמי ברדוגו מאיר פינות של עזובה והזנחה בדרך שטרם נעשתה. פינות גשמיות – כמו הפריפריה, הגוף, אבטלה, בעלי חיים, חצרות ושדות בור – וגם פינות עזובות בתודעה ובמחשבה."על זכייתו של ברדוגו הוכרז ב-28 בפברואר 2021, אולם הפרס עצמו נחשב כפרס ספיר לשנת 2020. זהו לא הפרס היחיד בו זכה הספר בשנת 2020, שכן חודשיים קודם לכן הועמד לגמר וזכה בפרס ברנר לספרות. לרגל הזכייה הוזמן להתראיין להסכת מבית כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי בשם "מה שכרוך", שם סיפר על האירועים שהובילו אותו לכתיבת הספר.
על פי תקנות הפרס, "חמור" יתורגם גם לערבית ולשפה נוספת לבחירתו של ברדוגו.
זרסנאי טדסה
זרסנאי טדסה (בתיגרינית: ዘርእሰናይ ታደሰ; נולד ב-8 בפברואר 1982) הוא אתלט אריתראי. הוא אלוף העולם 4 פעמים ברציפות (2009-2006) ושיאן העולם בעבר בריצת חצי מרתון. הוא בעל מדליית ארד אולימפית, סגן אלוף עולם ואלוף אפריקה בריצת 10000 מטר ובכך היה לספורטאי היחידי שזכה במדליה אולימפית מאריתריאה.
ביוגרפיה
טדסה נולד באדי בנה.
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 סיים טדסה במקום שמיני בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:05.57 דקות.
מדליה אולימפית ראשונה לאריתריאה
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה טדסה במדליית ארד בריצת 10000 מטר בתוצאה של 27:22.57 דקות, אחרי קנניסה בקלה שקבע שיא אולימפי חדש של 27:05.10 דקות וסילשי סיהינה 27:09.39 דקות, שניהם מאתיופיה ובכך היה לספורטאי היחידי שזכה במדליה אולימפית מאריתריאה. נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:24.31 דקות.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 סיים טדסה במקום שישי בריצת 10000 מטר בתוצאה של 27:12.82 דקות ובמקום 14 בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:40.27 דקות.
במשחקי אפריקה שנערכו באלג'יר, אלג'יריה בשנת 2007 זכה טדסה במדליית זהב בריצת 10000 בשיא משחקים חדש של 27:00.30 דקות. באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן אותה שנה הוא סיים במקום רביעי בריצת 10000 מטר תוצאה של 27:21.37 דקות
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים טדסה במקום חמישי בריצת 10000 מטר בתוצאה של 27:05.11 דקות.
סגן אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכה טדסה במדליית כסף בריצת 10000 מטר בתוצאה של 26:50.12 דקות, אחרי בקלה שקבע שיא אליפות חדש של 26:46.31 דקות, ולפני מוזס נדיימה מקניה (26:57.39 דקות).
שיאן עולם
בתחרות שנערכה בליסבון, פורטוגל, ב-21 במרץ 2010 קבע טדסה בריצת חצי מרתון שיא עולם חדש של 58:23 דקות, במהלך הריצה שיפר את שיא העולם בריצת 20 ק"מ וקבע תוצאה של 55:21 דקות.
באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 סיים טדסה במקום רביעי בריצת 10000 מטר בתוצאה של 27:22.57 דקות. בתחרות שנערכה בליסבון אותה שנה, הוא קבע את הישג השנה בעולם בריצת חצי מרתון 58:30 דקות.
Breaking 2
זרסנאי היה אחד משלושת רצי המרתון שהשתתפו בפרויקט של חברת נייקי בשנת 2017 בו ניסו לשבור את שיא העולם במרתון ולרדת משעתיים. אמנם פרויקט זה לא הצליח להביא רץ למתחת לשעתיים, אולם הושגה בו התוצאה הטובה ביותר בריצת מרתון אי פעם של 2:00:25 על ידי הרץ הקנייתי אליוד קיפצ'וגה. זרסנאי הגיע במקום שני תוך שהוא שובר את שיאו האישי בתוצאה של 2:06:51. תוצאות אלו אינן מוכרות על ידי איגוד האתלטיקה.
איליף פטרסון
הילמר איליף עמנואל פטרסון (בנורווגית:  Hjalmar Eilif Emanuel Peterssen; 4 בספטמבר 1852 – 29 בדצמבר 1928) היה צייר נורווגי.
ביוגרפיה
הילמר איליף עמנואל פטרסן נולד בכריסטיאניה כעת אוסלו, נורווגיה. הוא היה בנם של יון פטרסון (1814–1880) ואן מארי אנדרסן (1812–1887).
בשנת 1871 הוא עזב את אוסלו ללמוד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות בקופנהגן. מאוחר יותר באותה שנה עבר לקרלסרוהה, שם היה תלמידו של לודוויג דה קודר באקדמיה לאמנויות יפות, קרלסרוהה. בסתיו 1873 נסע פטרסון למינכן שם למד באקדמיה לאמנויות יפות, במינכן בהנהלת וילהלם פון דיץ ופרנץ פון לנבאך. במינכן פגש פטרסון אמנים מפורסמים אחרים כמו ארנולד בוקלין וקארל פון פילוטי.
בשנותיו המאוחרות פטרסון נסע בכל נורווגיה כדי לצייר נופים. הוא ערך כמה ביקורים בסקוגסטאד בוואלדרס, שם קיבל השראה במיוחד מנוף ההרים הגדול. בשנים 1920–1921 ערך את נסיעתו האחרונה לפרובאנס שם צייר כמה נופים של הכפרים הקטנים על הגבעות שבין ניס לקאן.
קריירה
פטרסון פרץ את פריצתו כצייר במינכן עם ציור ההיסטורי "כריסטיאן השני חותם על גזר דין המוות של טורבן אוקס" (1876) שנרכש על ידי החברה ההיסטורית בשטוטגרט. במינכן הוא צייר גם את אחד מציוריו הגדולים ביותר, מזבח הצליבה (נעלם) לכנסיית יוהנס באוסלו שנהרסה בשנת 1928. מאוחר יותר צייר תשעה ציורי מזבח נוספים (1908– 1909) בכנסיית אולרן באוסלו.
פטרסון מפורסם גם בזכות הדיוקנאות שלו. במינכן הוא צייר כמה מהדיוקנאות הטובים ביותר שלו, של חבריו האמנים כמו הרייט באקר והנס היירדאהל ושל הציירים הגרמנים אנטון וינדמאייר ואדולף היינריך לייר. הוא צייר את הנסיכה אנה אליזבת ראוס בארמון שלייז (שלוס שלייז) בגרא במהלך 1878.
לאחר מות רעייתו הראשונה ניקולין בשנת 1882, פטרסן ביקר בסקגן בדנמרק יחד עם קבוצה של ידידיו אמנים דנים, שוודים ונורווגיים. בקיץ 1883. בסקגן צייר פטרסון כמה מנופיו הטובים כמו ערב קיץ בסקגן (1883). בקיץ 1884 נשאר פטרסן בסנדו, אי קטן בפיורד אוסלו, שם צייר כמה גרסאות לערב הקיץ, סנדו. ציורים אלה עם אישה מהורהרת היושבת בחזית השפיעו על הצייר הנורווגי המפורסם אדוורד מונק בציוריו "המלנכוליה" המאוחרים.
במהלך ביקור בוונציה בשנת 1885 יחד עם הצייר הנורווגי פריץ תאולוב, צייר פטרסן כמה מציוריו האימפרסיוניסטיים ביותר, כמו התעלה הגדולה. ציורים אלה מושפעים בבירור מציירים צרפתים, במיוחד מאנה ומונה. עם חזרתו לנורווגיה בשנת 1886, צייר פטרסון את ציורו המפורסם ביותר, "ערב קיץ ונוקטורן" (1887). ערב קיץ הוצג בתערוכות רבות מחוץ לנורווגיה, ביניהן תערוכת "האור הצפוני" באמריקה בשנים 1982–1983.
פטרסון המשיך לצייר דיוקנאות של נורווגים מפורסמים, בהם הסופרים אלכסנדר קילנד (1887), ארנה גרבורג (1894) את הנריק איבסן (1895), צייר כבר בשנת 1875. הוא גם צייר דיוקן את המלחין הידוע אדוורד גריג בשנת 1893.
פטרסון זכה להצלחה בתערוכה העולמית בפריז בשנת 1889 עם דייגי הסלמון. אחריו הוצגו ציורי נוף ומוטיבים של דייגי סלמון בג'ארן שבדרום נורווגיה, שם שהה פטרסון בקיץ בכפר הקטן סלה.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 פטרסון עשה כמה ציורים שהושפעו מהאימפרסיוניזם, החשוב ביותר הוא "סאנשיין, קלווייה" (1891). ציור זה גרם למבקר האמנות השוודי אריק וטרגרן להשוות את פטרסן עם האימפרסיוניסט הצרפתי ברטה מוריסו.
בהשראת האמנות הסימבוליסטית והפרה-רפאליטית צייר פטרסון סדרת תמונות עם מוטיבים של אגדה צרפתית מימי הביניים (1905–1907), עבור המוציא לאור ויליאם ניגארד. הוא צייר סדרה נוספת המבוססת על שיר עם עממי נורווגי (1911), עבור אל הספנות יורגן ברדר סטנג. הוא גם צייר את האירוע ההיסטורי כאשר המלך כריסטיאן השני חתם על צו המוות של טורבן אוקס בשנים 1874–1876. המלכה מתוארת יושבת בצד שמאל של המלך, מפצירה בו ומנסה להציל את טורבן אוקס.
חיים אישיים
איליף פטרסון התחתן לראשונה בשנת 1879 עם אינגר בירגיט ססילי ניקולין באצ'ה ראבן (1850–1882), בתו של האלוף יוהאן גיאורג בול גרם (1809–1873). לאחר שאשתו נפטרה הוא התחתן בפעם השנייה בשנת 1888 עם פרדריקה מגדלנה קילנד (1855–1931), בתו של סגן מפקד ייקוב קילנד (1825–1889).
הוא נפטר בליזאקר בבארום ב־29 בדצמבר 1928.
ג'ורג' דייוויס (כדורגלן יליד 1996)
ג'ורג' קווקו דייוויס (באנגלית: George Kweku Davies; נולד ב-16 בנובמבר 1996 בפריטאון שבסיירה לאון), הוא כדורגלן מסיירה לאון המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ריגה.
דייוויס נולד בפריטאון שבסיירה לאון. הוא שיחק במחלקות הנוער של FC ג'והאנסן מסיירה לאון, רייט טו דרים אקדמי מגאנה ומנצ'סטר סיטי מאנגליה. בחודש אוגוסט 2012 זומן דייוויס לראשונה לנבחרת סיירה לאון. ב-8 ביוני 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כשנכנס כמחליף בתיקו 2-2 נגד נבחרת תוניסיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
בחודש אוגוסט 2014 עבר דייוויס לגרויטר פירט והחל לשחק במחלקת הנוער שלה. בחודש נובמבר 2014 הוא חתם על חוזה מקצועני במועדון עד לחודש יוני 2019. ב-16 בדצמבר 2014 ערך דייוויס את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-71 בתיקו 0-0 נגד בוכום במסגרת המחזור ה-18 בבונדסליגה השנייה. דייוויס לא קיבל הזדמנויות רבות לשחק, במחצית עונת 2016/17 הושאל לפלורידסדורפר מהליגה האוסטרית הראשונה (השנייה בהייררכיית הליגות באוסטריה), שם היה לשחקן הרכב קבוע.
בקיץ 2017 חתם דייוויס בסנקט פלטן מהבונדסליגה האוסטרית.
ג'ון קולט
ג'ון קולט (באנגלית: John Collet; 1725 – 6 באוגוסט 1780) היה אמן סאטירה חברתית אנגלי.
ביוגרפיה
הוא נולד בלונדון בסביבות 1725, בנו של בעל תפקיד ציבורי. הוא היה תלמידו של הצייר ג'ורג' למברט, ולמד בבית הספר לאמנות בסנט מרטין ליין.
הוא הציג לראשונה בתערוכת אגודת האמנים החופשית בשנת 1761, אליה שלח שלושה ציורי נופים. בשנת 1762 הוא הציג עם באותה חברה, את הציור "צועניה מנבאת עתידות".
הוא ירש הון מנישואים והתגורר בצ'לסי, לונדון, שם נפטר, ב־6 באוגוסט 1780, ונקבר שם ב־11 באוגוסט.
הערכה
ג'ורג' קולט ייצג סצנות של הוללות, חיים עלובים וחולשות אנושיות במרקם החברתי. עם זאת הוא לא התחרה עם המוסריות העמוקה של יצירתו של הוגארת, ותמונותיו לרוב שטחיות, ונוטות לטעם וולגרי. אבל עם זאת הוא דאג להיות מקורי, הוא הראה יכולת ציור רבה, ותמונותיו מבוצעות תמיד בקפידה.
ביאטריס ווד
ביאטריס ווד (באנגלית: Beatrice Wood; 3 במרץ 1893 – 12 במרץ 1998) הייתה אמנית וקדרית אמריקאית מתנועת האוונגרד בארצות הברית; היא ייסדה את מגזין "האיש העיוור" (The Blind Man) בניו יורק בשנת 1917 יחד עם האמן הצרפתי מרסל דושאן והסופר אנרי-פייר רושה. היא למדה אמנות ותיאטרון בפריז, ועבדה בתור שחקנית בניו יורק. ווד הייתה מוכרת בשם "המאמא של הדאדא".
ווד היוותה השראה לדמותה של רוז דוויט בוקייטר מהסרט "טיטניק" של ג'יימס קמרון. היא נפטרה בגיל 105.
דאדא והאוונגרד
ווד החלה להיות מעורבת בתנועת האוונגרד לאחר שהכירה בשנת 1916 בניו יורק את מרסל דושאן ואת חברו אנרי-פייר רושה, שהיה מבוגר ממנה ב-14 שנה. שלושתם הקימו את "האיש העיוור" (The Blind Man) מגזין שהיווה את אחד מביטוייה הראשונים של תנועת הדאדא בארצות הברית. המגזין יצא במקור כדי להגן על ה"מזרקה" של דושאן, משתנה מחרסינה שדושאן הגיש בשם "ר. מאט" לתערוכה הראשונה של החברה לאמנים עצמאיים באפריל 1917. ווד כתבה במגזין טור אישי אנונימי, וההצהרה שלה אודות היצירה צוטטה רבות: "לגבי אינסטלציה, זה מגוחך. היצירות היחידות שאמריקה נתנה לנו הן האינסטלציה שלה וגשריה."
רושה, דושאן ו"ז'יל וג'ים"
אף על פי שווד הייתה מעורבת יותר עם רושה, הם נהגו להיפגש גם עם דושאן, מה שיצר ביניהם משולש אהבה. ביוגרפיות שנכתבו על ווד בסוף המאה ה-20 קישרו בין הרומן של רושה מ-1956 ז'יל וג'ים (והגרסה הקולנועית מ-1962) למערכת היחסים שהייתה לה עמו ועם דושאן. מקורות אחרים קישרו בין משולש האהבה שלהם לרומן הלא גמור של רושה ויקטור.
באוטוביוגרפיה שלה מ-1985, אני בהלם עצמי (I Shock Myself), הכחישה ווד כל קשר בין משולש האהבה שלה עם רושה ודושאן לבין דמויות הרומן ז'יל וג'ים:"רושה חי בזמנו עם אשתו דניס בפריז, וכבר סיים לכתוב את ז'יל וג'ים ... מכיוון שהסיפור עוסק בשני גברים צעירים שנהפכו לחברים קרובים של אישה שאוהבת את שניהם, אנשים תהו האם זה מבוסס על רושה, מרסל ועלי. קשה לי להגיד איזה זכרונות או מאורעות השפיעו על רושה, אבל יש לדמויות רק דמיון קטן אלינו בחיים האמיתיים!"ז'יל וג'ים נקשר בסופו של דבר למשולש האהבה בין רושה, הסופר הגרמני פרנץ האסל והלן גרונד, שהייתה נשואה להסל.
הזוג ארנסברג והחוגים החברתיים שלהם
ווד הכירה את הפטרונים וולטר ולואיז ארנסברג, והם נהפכו לחברים לחיים. הם ערכו מפגשים קבועים בדירתם ב-33 ווסט רחוב 67 במנהטן בין השנים 1915–1920. אמנים, סופרים ומשוררים הוזמנו לשם וערכו דיונים אינטלקטואליים. מלבד דושאן, רושה וווד, הקבוצה כללה אמנים רבים מתנועת האוונגרד כגון אדגר וארז, צ'ארלס שילר, ג'וזף סטלה, מאן ריי ופרנסיס פיקבייה. בזכות מערכת היחסים של ווד עימם ועם יוצרים נוספים מתנועת האוונגרד של תחילת המאה ה-20, ווד זכתה לכינוי "המאמא של הדאדא".
ציור
מרסל דושאן עודד את ווד לצייר ונתן לה להשתמש בסטודיו שלו. בהמשך הקריירה היא איירה את האוטוביוגרפיה שלה "אני בהלם עצמי". היא חתמה על ציוריה המוקדמים עם שמה בצרפתית "באה" (Bea), אך לאחר שהחלה לעסוק בקדרות היא חתמה על רוב עבודותיה עם כינויה "באטו" (Beato). סדרת ציורים שלה הוצגה ב-2014 כחלק מהאוסף הקבוע של המוזיאון לאמנות בסנטה ברברה, קליפורניה
פיסול
ווד נהגה לפסל בעיקר פיגורות בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20, אך היא עסקה גם בצורות פיסול נוספות לאורך הקריירה שלה. אף על פי שכישוריה גדלו, ווד שמרה באופן מודע על סגנון נאיבי ואיורי שעזר לה להביע את הפרשנות שלה לגבי החיים והאהבה. הגישה שלה הדגישה את חיבתה לפולק ואמנות פרמיטיבית שנעשתה מחוץ לעולם המערבי.
קרמיקה
בזמן שנסעה לשמוע הרצאה של ג'. קרישנמורטי בהולנד, ווד קנתה צמד של צלחות בארוק בעלות זיגוג מבריק. היא חיפשה קנקנן תה מתאים, וכשלא מצאה אותו החליטה ליצור אחד בעצמה ונרשמה לחוג לקרמיקה בתיכון הוליווד. למרות הקריירה הארוכה שלה בתחום הקרמיקה, ווד מעולם לא יצרה בסופו של דבר את קנקן התה, אך התחביב שלה נהפך לתשוקה שהעסיקה אותה מעל לשישים שנה, בהן למדה ווד אצל קדרים מובילים כולל הזוג גרטרוד ואוטו נאצלר. בסופו של דבר, ווד פיתחה סימן הכר משלה שכלל זיגוג מבריק ומקיף שגרם למלחים מתכתיים לצאת לפני השטח של הציפוי על ידי צמצום החמצן בכבשן.
אוהיי ואריכות ימים
ב-1947 הרגישה ביאטריס ווד שהקריירה שלה כבר מבוססת דיו בשביל לבנות לעצמה בית. היא התמקמה באוהיי, קליפורניה ב-1948 כד להיות בקרבת הפילוסוף ההודי ג'. קרישנמורטי. ווד הצטרפה לחברה התאוסופית – אדייאר (Adyar) שהושפעה רבות מהפילוסופיה האמנותית שלה. היא גם חיה ולימדה בשטח בית הספר האפי ואלי (Happy Valley), שידוע היום בתור בית הספר בסאנט היל (Besant Hill).
בגיל 90 נהייתה ווד לסופרת לאחר שקיבלה עידוד מחברתה והסופרת הצרפתייה אנאיס נין. ספרה הכי מוכר הוא האוטוביוגרפיה אני בהלם עצמי (1985). כשנשאלה לגבי סוד אריכות ימיה, ווד הגיבה כי "הכל בזכות שוקולד וגברים צעירים".
סרטים בהשראת ווד
"'הפרק הראשון מתאר כמעט מילה במילה את הדמות שכבר כתבתי עבור 'רוז המבוגרת'...כשפגשתי אותה [ביאטריס ווד] היא הייתה מקסימה, יצירתית והורסת מצחוק....כמובן, דמותה של רוז בסרט ייצגה רק חלק מביאטריס, בשילוב עם אלמנטים בדיוניים רבים.'"לפי ההספד של ווד בחדשות עמק אוהיי, שישה ימים לפני מותה היא העניקה לקמרון את פרס ביאטריס ווד לקולנוע החמישי.
יומנים
ביאטריס ווד כתבה יומנים במשך 85 שנים. נכון למרץ 2010, פרנסיס נאומן, היסטוריון מוביל של דאדא וחבר קרוב של האמנית, עבד על מהדורה מבוארת של יומניה.
מדליות באולימפיאדת הנוער אינסברוק (2012)
אולימפיאדת הנוער אינסברוק (2012) מהווה את משחקי החורף האולימפיים לנוער ה-1 שהתקיימו וממשיכה את אולימפיאדת הנוער הראשונה שנערכה בסינגפור בשנת 2010. המשחקים נערכו בין ה-13 ל-22 בינואר 2012. במשחקים השתתפו 1,059 ספורטאים ב-63 אירועים ב-7 ענפי ספורט. טבלת המדליות בדף זה מדרגת את 69 המדינות שהשתתפו באולימפיאדה לפי מספר מדליות הזהב שהספורטאים והספורטאיות שלהן זכו.
עיצוב המדליה
הוועד האולימפי הבינלאומי הכריז במרץ 2011 כי הוא עורך תחרות לעיצוב המדליה לאולימפיאדת הנוער באינסברוק 2012 לאור הצלחת התחרות באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). אולם, לבסוף עיצוב המדליה בוצע על ידי צוות העיצוב הגרפי של הוועדה המארגנת של אולימפיאדת הנוער באינסברוק (IYOGOC) בשיתוף עם החרט, הרברט והנר, מהמטבעה האוסטרית. הצד הקדמי של המדליה כולל את הטבעות האולימפיות, צורות של פתיתי שלג וענף זית בזיקה למשחקים האולימפיים ביוון העתיקה. הצד האחורי של המדליה משלב את לוגו המשחקים, המורכב מפיקסלים.
טבלת המדליות
הדירוג בטבלה מתבסס על מידע כפי שנמסר על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי. הטבלה מסודרת לפי מספר הזכיות במדליית זהב של הספורטאים מכל מדינה, לאחר מכן נלקח בחשבון מספר הזכיות במדליית כסף ולאחר מכן מספר הזכיות במדליית ארד. במידה וקיים שיויון בדירוג המדינות, הן מופיעות בסדר אלפביתי בהתאם לאותיות הייצוג של המדינה בוועד האולימפי הבינלאומי.
באולימפיאדה הוענקו סך הכל 189 מדליות ב-63 אירועים: 63 מדליות זהב, 63 מדליות כסף, ו-63 מדליות ארד.
במספר אירועים, התחרו צוותים שהורכבו ממספר ספורטאים ממדינות שונות. המדליות שצוותים אלו זכו בהם כלולות בטבלה כמדליות שהוענקו ל"נבחרת לאומים מעורבת". במהלך המשחקים היו 3 תחרויות שהורכבו אך ורק מנבחרות מעורבות. לפיכך כל המדליות באירועים הללו נספרו ל"נבחרת לאומים מעורבת", סך הכל 3 מדליות זהב, 3 מדליות כסף ו-3 מדליות ארד. שאר המדליות הוענקו באירועים בהם הנבחרות המעורבות התחרו בנבחרות המייצגות מדינת לאום אחת. "נבחרת לאומים מעורבת" אינה מדורגת בטבלה.
ג'. אדוארד דיי
ג'יימס אדוארד דיי (באנגלית: James Edward Day; 11 באוקטובר 1914 – 29 באוקטובר 1996) היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בתקופת ממשלו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי. בתקופתו הונהג השימוש במיקוד.
קורות חייו
ג'יימס אדוארד דיי נולד בג'קסונוויל, אילינוי. ב-1935 הוא סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת שיקגו. ב-1938 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד. לאחר סיום לימודיו הוא הצטרף למשרד עורכי הדין "סידני, אוסטין, בוגס והארפר" בשיקגו, שם הוא היה לידיד קרוב של עדלי סטיבנסון. ב-1940 הוא התגייס לשירות המילואים של צי ארצות הברית והוכשר כקצין. ב-1942 הוא נקרא לשירות והיה לקצין בדרגת אנסיין. ב-1945 הוא השתחרר בדרגת לוטננט.
דיי שב למשרד עורכי הדין סידני ואוסטין, וב-1948, בעקבות בחירתו של סטיבנסון כמושל אילינוי, הוא שירת כעוזר לענייני חקיקה ובהמשך היה למפקח הביטוח של אילינוי. ב-1953 הוא עזב את השירות הממשלתי לטובת משרה בחברת הביטוח "פראודנשיאל", ארבע שנים לאחר מכן הוא החל לנהל את עסקי החברה במערב ארצות הברית.
המנהל הכללי של דואר ארצות הברית
ב-1961 מונה דיי כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי. בתפקידו זה הוא ניהל את צמצום הגרעון של מחלקת הדואר, הכניס לשימוש את המיקוד ושיפר את יחסי העבודה במחלקה. בתחום אחרון זה הוא חתם על הסכם העבודה הראשון עם "איגוד הדוורים הכפריים הלאומי".
באוגוסט 1963 התפטר דיי מתפקידו, בציינו שהיה לו קשה להתקיים ממשכורת של 25,000 דולר. ב-1965 הוא פרסם ספר זכרונות בשם "הסבב שלי בתפקיד ממונה: 929 ימים כמנהל הכללי של הדואר" (My Appointed Round: 929 days as Postmaster General).
שובו לעסקים פרטיים
לאחר שפרש מן הממשל הפדרלי, שב דיי לעיסוקו בעריכת דין במגזר הפרטי. על לקוחותיו נמנו האיגוד לשיווק פרסומי בדואר, ארגון שגרף רווחים באופן מיוחד מהשימוש בשיטת המיקוד כאשר מיקד מסעות שיווק המוניים על פי רמת הכנסה. הוא גם סייע להקמתו של המשרד בוושינגטון די. סי. של סידני ואוסטין. הוא המשיך להיות שותף לחיתום במשרד מפרישתו מהממשל ועד 1972. עזיבתו את המשרד הייתה כתוצאה ממיזוגו עם המשרד "ליברמן, ויליאמס, בנט, ביירד ומינאו" משיקגו. דיי תבע את שותפיו לשעבר בתיק שהגיע לבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה. בית המשפט פסק שדיי סבל מאגו חבול, אך הראיות לא הספיקו כדי להוות עילה לתביעה. ב-1973 הצטרף דיי למשרד עורכי הדין "סקוויר, סנדרס ודמפסי", שם הוא נשאר עד לפרישתו ב-1984. הוא גם שימש כיועץ המשפטי של האיגוד למסחר בדואר (Association of Postal Commerce) במשך כמה שנים עד 1986. בהמשך הנהיג האיגוד את חלוקתו של הפרס השנתי על שם דיי, שמוענק כהכרה ל"תרומה מיוחדת לקהילת הדואר הלאומית".
ג'. אדוארד דיי נפטר כתוצאה מהתקף לב בהאנט ואלי, מרילנד ב-29 באוקטובר 1996. הוא נטמן בבית הקברות מונקייסי שבבילסוויל, מרילנד.
אצטדיון אתלטי אזורי ד'איטליה
סטאדיו אתלטי אזורי ד'איטליה (באיטלקית: Stadio Atleti Azzurri d'Italia) נקרא גם מסיבות מסחריות אצטדיון גיוויס (Gewiss Stadium) הוא אצטדיון הממוקם בברגמו שבאיטליה. האצטדיון נקרא בעבר גם "סטאדיו מאריו ברומאנה" ו-"האצטדיון העירוני" ברגמו. האצטדיון הוא האצטדיון הביתי כיום של קבוצת הכדורגל של אטאלנטה מהסרייה א', ובעבר של קבוצות מליגות נמוכות יותר כמו סנטרו גיובנילה בוקאליאונה, אלזאנו וירשיט ואלבינו לאפה.
לפני בניית האצטדיון
בתחילת המאה ה-20 היה בשטח האצטדיון מסלול מרוצים שנקרא "בורגו סנטה קטרינה". המשטח למשחקי כדורגל נבנה בהמשך בתוך המסלול ריצה עצמו בשביל מועדון הכדורגל המקומי "Bergamo F.C." שהשתמש בו בין השנים 1905 ל-1910, ולאחר מכן על ידי המועדון "ברגמו גינסטיקה סוציאטה" בין השנים 1913 ועד 1920. המסלול גם שומש למרוצי אופניים בהמשך.
בניית האצטדיון
בניית האצטדיון החלה בסוף שנת 1927. הפרויקט תוכנן על ידי האדריכל לואיג'י דה בני, והוא נבנה בעזרת תמיכתו של ראש העיר פייטרו קפופרי שרצה להחליף את האצטדיון הישן בעיר שנקרא ה"קלמנטינה". האתר הנבחר (כ-35 אלף מטר רבוע), היה שטחו של מסלול המרוצים בורגו סנטה קטרינה, שנהרס.
בניית האצטדיון הושלמה עד סוף 1928, ובתחילה נקרא "סטאדיו מאריו ברומאנה" על שמו של מאריו ברומאנה - חייל פשיסטי שנפל בגלראטה במהלך התקוממות מקומית שהתנגדה להנהגה הפשיסטית. את כר הדשא הקיף מסלול ריצה ברוחב 6 מטר ובאורך 430 מטר, ותכולתו המקורית הייתה 12 אלף מקומות בלבד. האצטדיון נבנה חלק מקומפלקס שכלל אולם כדורסל, בריכת שחייה אולימפית ושני מגרשי טניס.
משחק הבכורה היה לראשונה באופן לא רשמי ב-1 בנובמבר 1928 במשחק של אטאלנטה המקומית נגד טרייסטינה, ובאופן רשמי חודש לאחר מכן ב-23 בדצמבר 1928, כשאטאלאנטה נפגשה עם דומינאנטה במסגרת הליגה. בסוף מלחמת העולם השנייה ועם נפילת משטרו של מוסוליני ואיטליה הפשיסטית ב-1945, נמחק שמו של מאריו ברומאנה והאצטדיון נקרא "האצטדיון העירוני", וכך הוא נקרא עד לשנת 1994. בשנת 1949 נעשתה הרחבה ושיפוץ כולל לאצטדיון ובניית היציע הדרומי.
ב-1984 נעשה שיפוץ נוסף עם הגעתה של אטאלנטה לסרייה א', מה שהוביל להריסת מסלול האתלטיקה שהיה מסביב לדשא ובניית היציעים קרוב יותר לדשא, מה שאפשר להרחיב את האצטדיון לכמות שיא של 43,000 מקומות, שהגיעו לאצטדיון ב-16 בספטמבר 1984 במשחקה של אטאלנטה המקומית נגד אינטר מילאנו במסגרת הליגה, משחק שנגמר 1-1.
בני בן ארי
בני בן ארי (נולד ב-18 באוקטובר 1970 בקיבוץ טירת-צבי) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל המכהן כקצין מילואים ראשי. קודם לכן שימש כמפקד חטיבת הנגב.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1988 התנדב ליחידת דובדבן ועבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בשירות המילואים ביצע מספר תפקידי פיקוד ובהם קצין אג"מ ומפקד גדוד 8114 בחטיבת הנגב, ולקח חלק במבצע עופרת יצוקה. בשנת 2011 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת הנגב, ופיקד עליה במהלך מבצע עמוד ענן ומבצע צוק איתן ושימש בתפקיד עד שנת 2016. לאחר מכן מונה לראש מטה חטיבת הקומנדו.
אצטדיון אתלטי אזורי ד'איטליה
בניית האצטדיון
בשנת 2015 חידשה החברה "Atalanta Bergamasca Calcio Spa" את האצטדיון ואת היציע המרכזי שבו. בנוסף הותקנו מחיצות חדשות בין היציעים והוסרו הגדרות בין היציעים לדשא, ותכולת האצטדיון הופחתה ל-21,300 מקומות בלבד.
בני בן ארי
ביוגרפיה
ב-2 בספטמבר 2021 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין מילואים ראשי.
אצטדיון אתלטי אזורי ד'איטליה
בניית האצטדיון
ב-27 באפריל 2017 עיריית ברגמו פרסמה מכרז פומבי למכירתו של האצטדיון שהחלה מ-7,806,000 יורו. בסופו של דבר קנתה הקבוצה אטאלנטה את האצטדיון מעיריית ברגמו תמורת כ-8 מיליון יורו, תחתיה מחזיקה באצטדיון חברת ההחזקות "Stadio Atalanta Srl".
ב-29 באפריל 2019 החל הריסת יציע "פיזאני" באצטדיון על מנת לבנותו מחדש, וכך מתכננת הקבוצה להרוס כל פעם יציע ולבנותו מחדש עד שכל האצטדיון ייבנה מחדש. השיפוץ הסתיים ב-2021 ותכולת האצטדיון הורחבה ל-24,950 מקומות ישיבה.
הקבוצה הכריזה על שיתוף פעולה עם חברת האלקטרוניקה "Gewiss" האיטלקית, ומ-2019 קוראת לאצטדיון "Gewiss Stadium" על שם החברה כחלק מהסכם חסות.
הצדעת הכוח השחור באולימפיאדת מקסיקו (1968)
הצדעת "הכוח השחור" הוא שמה של תמונה שצולמה באולימפיאדת מקסיקו סיטי, ומתעדת מחאה של האתלטים אפרו-אמריקאים טומי סמית' וג'ון קרלוס במהלך טקס הענקת המדליות באצטדיון האוניברסיטאי האולימפי במקסיקו סיטי. בזמן שדגל ארצות הברית הונף ונוגן המנון ארצות הברית, שני הספורטאים הניפו את אגרופיהם כשהם עטויים כפפה שחורה, והורידו אותם רק בתום ההמנון. שלושת המדליסטים, כולל פיטר נורמן האוסטרלי שזכה במדליית הכסף, ענדו תגים של זכויות האדם על מעיליהם. באוטוביוגרפיה שלו, "Silent Gesture" ("מחווה דוממת", בתרגום חופשי), כתב סמית' כי ההצדעה לא הייתה "הצדעת כוח שחור", אלא "הצדעת זכויות אדם". האירוע נחשב לאחת ההצהרות הפוליטיות הידועות בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים בעת המודרנית.
המחאה
שני האמריקאים תכננו להביא כפפות שחורות, אך קרלוס שכח את הכפפות שלו בכפר האולימפי. האתלט האוסטרלי, נורמן, הציע שקרלוס ישתמש בכפפה השמאלית של סמית'. לפיכך בתמונה נראה קרלוס מניף את ידו השמאלית, בניגוד למנהג של הנפת אגרוף, בו מרימים את האגרוף הימני. כשהמנון ארצות הברית נוגן, הניפו סמית' וקרלוס את אגרופיהם והרכינו את הראש, מחווה שהופיעה בדף הראשון בעיתונים רבים ברחבי העולם. כשהם עזבו את הפודיום, הקהל שרק שריקות בוז. סמית' אמר מאוחר יותר ש"אם אני מנצח, אני אמריקאי, לא שחור אמריקאי. אבל אם עשיתי משהו רע, אז הם יקראו לי כושי. אנחנו שחורים, ואנחנו גאים בהיותנו שחורים. אמריקה השחורה תבין מה עשינו הלילה."
תגובת הוועד האולימפי הבינלאומי
נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי דאז, אוורי ברנדג', ראה בכך הפרה חמורה של כללי הוועד האולימפי, לפיהם אין לערב פוליטיקה במשחקים האולימפיים. הוא הורה להשעות את סמית' וקרלוס מנבחרת ארצות הברית ונאסרה עליהם השהות בכפר האולימפי. כאשר הקהילה האולימפית סירבה לכך, הוא איים שישעה את כל נבחרת האתלטיקה של ארצות הברית. האיום הוביל להשעיית השניים מהמשחקים.
דובר הוועד האולימפי אמר ש"זוהי הפרה מכוונת ואלימה של עקרונות היסוד של הרוח האולימפית". ברנדג', שהיה נשיא הוועד האולימפי של ארצות הברית בשנת 1936, לא הביע שום התנגדות להצדעות במועל יד שהתרחשו במהלך אולימפיאדת ברלין. הוא טען שההצדעה במועל יד, הייתה הצדעה לאומית באותה עת, ולכן מקובלת במשחקים האולימפיים, בעוד הצדעת "הכוח השחור" לא הייתה הצדעה לאומית ולכן לא מקובלת.
נכון ל-2013, באתר הרשמי של הוועד האולימפי הבינלאומי עדיין נטען כי "מעל ומעבר לזכייה במדליות, הספורטאים האמריקאים השחורים עשו לעצמם שמות על ידי אקט של מחאה גזענית".
השלכות
סמית' וקלרוס נודו בצורה חמורה על ידי מוסדות הספורט האמריקאים והיו מושא לביקורת. מגזין טיים הציג את לוגו חמש הטבעות האולימפיות עם המילים: "כועס יותר, מרושע יותר, מכוער יותר" במקום המילים של המוטו האולימפי: "מהר יותר, גבוה יותר, חזק יותר". כשהם חזרו לביתם, הם הפכו מטרה להתעללות והטרדה, וקיבלו איומים על חייהם ועל חיי משפחותיהם.
סמית' המשיך את הקריירה שלו כאתלט ושיחק ב־NFL בקבוצת סינסינטי בנגלס. בהמשך היה לפרופסור לחינוך גופני במכללת אוברלין. בשנת 1995 הוא היה עוזר מאמן נבחרת ארצות הברית באליפות העולם המקורה בברצלונה. ב-1999 הוא הוכרז כספורטאי השחור של האלף בקליפורניה.
הקריירה של קרלוס הלכה בדרך דומה לזו של סמית'. הוא השווה את השיא העולמי בריצת 100 יארד. מאוחר יותר הצטרף גם הוא לליגת ה־NFL לקבוצת פילדלפיה איגלס עד שנפצע בברך, פציעה שהביאה לסיום הקריירה שלו. בשנת 1984 הועסק על ידי הוועדה המארגנת של אולימפיאדת לוס אנג'לס כדי לקדם את המשחקים ולהיות איש הקשר עם הקהילה השחורה בעיר. בשנת 1985 הוא מונה למאמן האתלטיקה של בית הספר התיכון "פאלם ספרינגס".
בשנת 2008 קרלוס וסמית' זכו בפרס האומץ על שם ארתור אש על פעולתם באולימפיאדת מקסיקו.
נורמן, שתמך במחאה של קרלוס וסמית', ננזף על ידי הוועד האולימפי של ארצו והתקשורת האוסטרלית נידתה אותו. הוא לא השתתף באולימפיאדת מינכן ב-1972 למרות שסיים במקום השלישי במבחנים, מקום שמספיק כדי לקחת חלק באולימפיאדה. סמית' וקרלוס היו מנושאי הארון של נורמן בהלווייתו בשנת 2006.
מושג השכל
מושג השכל היא תוכנית טלוויזיה ישראלית, המשודרת בערוץ הידברות (ערוץ 97) בהנחיית דורון ביטון והרב חיים זאיד. התוכנית עלתה לראשונה לשידור במאי 2021.
התוכנית משודרת בערוץ הידברות (yes, HOT, פרטנר tv, סלקום tv), ערוץ צופיה, אתר הידברות ובדף הפייסבוק וערוץ היוטיוב של הידברות.
למה את דואגת
"למה את דואגת" (מוכר גם כ-"לא, אין לי די") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי קובי אוז. הוא יצא לאור בשנת 2004, על ידי חברת התקליטים הליקון, כסינגל מתוך אלבום האולפן השני של הזמר, דמעות וים.
רקע וכתיבה
"למה את דואגת" נכתב, הולחן והופק על ידי אוז לבדו. הוא מורכב משני בתים המתחילים ב"למה את דואגת". הפזמון החוזר שלו הפך את השיר למוכר גם כ-"לא, אין לי די". עם השקת פלטפורמת הספוטיפיי עלה השיר לשם כחלק מהאלבום, ושם הצליח לצבור למעלה מ-3,000 השמעות. במצעד הפזמונים השבועי של גלי צה"ל דורג בשיאו במקום העשירי.
אדוארדו גררו
אדוארדו אנטוניו גררו לוסקנו (בספרדית: Eduardo Antonio Guerrero Lozcano; נולד ב-21 בינואר 2000 בפנמה סיטי, שבפנמה) הוא כדורגלן פנמי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת זוריה לוהנסק ובנבחרת פנמה.
קריירת מועדונים
ב-23 בינואר 2017 ערך גררו את הופעת הבכורה שלו בצ'ורילו מליגת העל הפנמית, כשנכנס כמחליף בדקה ה-81 בניצחון 0–1 על אתלטיקו נסיונל במסגרת המחזור השני בליגה. בסך הכל ערך גררו 24 הופעות ליגה בשתי עונות בקבוצה הבוגרת של המועדון. ב-3 בספטמבר 2018 הושאל גררו למכבי תל אביב מליגת העל לעונה אחת עם אפשרות רכישה. גררו שיחק במהלך עונה זו בקבוצת הנוער של המועדון. ב-17 ביולי 2019 רכשה מכבי תל אביב את כרטיס השחקן של גררו באופן קבוע, והוא חתם במועדון על חוזה לשלוש שנים. ב-1 באוגוסט הושאל גררו לבית"ר תל אביב בת ים מהליגה הלאומית לעונה אחת, וב-22 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בפתיחת המחצית השנייה והבקיע את שער הבכורה שלו, שער שוויון בדקה ה-85, בתיקו 2-2 נגד הפועל ניר רמת השרון במסגרת המחזור הראשון בליגה.
בעונת 2020/2021 חזר גררו למכבי תל אביב וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-8 באוגוסט 2020 במשחק אלוף האלופים נגד הפועל באר שבע, ושותף במשחק הגמר בגביע הטוטו נגד בני סכנין. את שערו הראשון בקבוצה כבש ב-2 בנובמבר 2020 במשחק במסגרת ליגת העל נגד מכבי חיפה. ב-11 באפריל 2021 כבש לראשונה צמד בליגת העל, בניצחון 1–3 על מכבי פתח תקווה. בסיום העונה זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב במשחק הגמר בו ניצחה מכבי 2-1 את הפועל תל אביב.
בינואר 2022 הושאל לקבוצת הפועל ירושלים עד לסיום העונה. ב-21 באוגוסט 2022 הושאל לעונה אחת לבית"ר ירושלים. בפברואר 2023 הושאל לזוריה לוהנסק. בתום העונה נמכר לקבוצה האוקראינית תמורת 400 אלף אירו.
קרל דיקבאואר
קרל דיקבאואר (בגרמנית: Karl Dickbauer; 26 באוקטובר 1891, אדלוואנג – 16 בדצמבר 1976, זירל ) היה מפקח במשטרת העיר אינסברוק, חסיד אומות העולם אוסטרי.
דיקבאואר ועמיתו אנטון דייץ התבקשו בקיץ 1944 להכין הסעה לאסירים מכלא אינסברוק למחנה ההשמדה אושוויץ בין 88 האסירות היו חמש נשים יהודיות פולניות – לוריין יוסטמן-ויסניקי, מרים פוקס, פאולינה יאנאשבי', רג'ינה ליטמן-רונדבאקר ורות ליטמן-אייזנברג. הן נעצרו על ידי הגסטפו ב־25 במרץ 1944, לאחר שהתחזו לעובדים זרים פולנים-נוצרים. לגבי חמש הבנות כבר נקבע כי יגורשו למחנה ריכוז. הן פנו למפקד הכלא, וולפגנג נוישמידט, בבקשה לעזרה. נוישמידט קרא לממונה עליו, קרל דיקבאואר, וביקש את הבנות לעבודה בכלא בטענה שהן נדרשות לשירות המטבח בכלא.
השוטר ארווין לוץ היה שף ראשי בכלא אינסברוק בקיץ 1944. יחד עם שוטר המשטרה הפלילית באינסברוק, רודי מוסר, הוא החליט להציל את הבנות ושכנע את הממונים עליו להעלים את ניירות המזהים את הבנות ולהשתמש בהם לעבודה במטבח שלו. לוץ סיפק לבנות אוכל והתייחס אליהם היטב.
מפקח המשטרה דיקבאואר העלים את מסמכי הזהות של הבנות. הם לא נכללו ברשימות הגירוש לאושוויץ, נשארו בכלא והועסקו במטבח. כשהגיע צו השילוח, סייע מוסר גם להעלמת ניירות הבנות, מה שהציל אותן מהטרנספורט.
ב־18. בינואר 1945 התקבלה ההוראה להעביר את כל אסירי הכלא למחנה הריכוז ברגן-בלזן, ודיקבאואר התבקש לעזור לבנות לברוח. דיקבאואר לא היסס. החוקר הפלילי רודי מוסר גם הציע את עזרתו להצלת הבנות. לוריין ג'וסטמן-ויסניצקי ומרים פוקס הצליחו להימלט מהכלא במהלך הלילה בעזרת דיץ ודיקבאואר. לוץ הציע להם את דירתו כמקום המפלט הראשון שלהם.
לפני שנמלטו הנשים היהודיות, פנה החוקר הפלילי רודי מוסר למריה שטוקר בבקשה לקחת את שתי הנערות לדירתה ולהסתיר אותן. מריה הייתה מודעת לסכנה הטמונה בלהסתיר שני פליטים יהודים בדירתה. עם זאת, היא הסכימה מיד.
שלוש הבנות היהודיות האחרות שהיו בכלא אינסברוק ניצלו באופן דומה.
ג'ון רובארטס
ג'ון רובארטס (באנגלית: John Parmenter Robarts; 11 בינואר 1917 – 18 באוקטובר 1982) היה מושל פרובינציית אונטריו בקנדה מנובמבר 1961 ועד מרץ 1971.
חייו
ג'ון רובארטס נולד בבאנף, אלברטה והיה ראש ממשלת אונטריו יחיד שנולד מחוץ לגבולות הפרובינציה. בהיותו צעיר הוא עבר ללונדון שבאונטריו ולמד לתואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת מערב אונטריו. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא התגייס לצי הקנדי. לאחר סיום המלחמה ג'ון רובארטס חזר ללימודים וסיים לימודי משפטים בשנת 1948.
ג'ון רובארטס החל פרקטיקה משפטית בעירו, נבחר למועצת העיר ובשנת 1951 נבחר לפרלמנט של אונטריו. בשנת 1958 הוא נכנס לממשלת לסלי פרוסט תחילה ללא תיק ותוך זמן קצר כשר החינוך.
בשנת 1961 ג'ון רובארטס החל כהונה של ראש ממשלת אונטריו במקום לסלי פרוסט. הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1971. ג'ון רובארטס דגל במדיניות של איחוד לאומי ונגד הפרדות קוובק מהמדינה. בשנת 1967 הוא יזם כינוס לשינוי שיטת הממשל בקנדה וכינון חוקה חדשה. ניסיון זה לא צלח.
הוא קידם מערכת החינוך ובתקופתו הוקמו חמש אוניברסיטאות חדשות.
לאחר פרישה מתפקיד ראש הממשל, רוברטס כיהן במספר תפקידים ציבוריים.
הוא התאבד בשנת 1982.
אריאלה מיזן
אריאלה כהן-מיזן היא ספורטאית פאראלימפית לשעבר.
החלה להתחרות בינלאומית במשחקי סטוק מנדוויל וזכתה להישגים גבוהים בשחייה ובסיף.
באולימפיאדת הנכים היידלברג (1972) השתתפה בתחרויות שחייה ואתלטיקה. היא דורגה במקום הרביעי בתחרות סללום, במקום הששי במרוץ עגלות אישי ל-60 מטר ובמקום החמישי במרוץ שליחות ל-160 מטר. בתחרויות השחייה דורגה במקום החמישי במשחה 50 מטר בסגנון חזה ובמקום השמיני במשחה 50 מטר בסגנון חופשי. במשחה מעורב 3X25 סיימה במקום השלישי בשלב המוקדמות אך לא השתתפה בתחרות הגמר. עם נבחרת הנשים בכדורסל זכתה במדליית ארד.
באולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) זכתה בשלוש מדליות זהב בשלושת המשחים בהם השתתפה: 25 מטר בסגנון גב (0:34.07 שניות), 25 מטר בסגנון חזה (שיא עולם של 0:31.21 שניות) ו-25 מטר בסגנון חופשי (0:31.53 שניות). עם נבחרת הנשים בכדורסל כיסאות גלגלים זכתה במדליית זהב רביעית.
באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980) ובאולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) זכתה במדליות כסף עם נבחרת הנשים בכדורסל כיסאות גלגלים. באולימפיאדת הנכים סיאול (1988) התחרתה שוב עם הנבחרת, שדורגה במקום הששי.
כיום היא בסגל נבחרת הכדורסל של בית הלוחם תל אביב.
אלוהי (שיר)
"אלוהי" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי קובי אוז. הוא יצא לאור בשנת 2009, על ידי חברת התקליטים הליקון, כסינגל מתוך אלבום האולפן השלישי של הזמר, מזמורי נבוכים.
רקע וכתיבה
"אלוהי" נכתב, הולחן והופק על ידי אוז לבדו. ב-27 באוגוסט 2009 נכנס למצעד הפזמונים השבועי של גלי צה"ל במקום ה-14. ב-10 בספטמבר עלה למקום השלישי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע. לבסוף יצא מהדירוג השבועי ב-24 בספטמבר לאחר ארבעה-עשר שבועות צעידה רצופה.
נבסנרע
נבסנרע (במצרית עתיקה: "אדונם הוא האל רע") היה פרעה ששלט בדלתא של הנילוס (לפחות על צדה המזרחי אם לא גם על המערבי) במצרים במהלך המאה ה-17 לפנה"ס, היא תקופת הביניים השנייה של מצרים העתיקה.
לפי פפירוס רשימת המלכים מטורינו נבסנרע נזכר בטור התשיעי בשורה 14 ושלט במשך מספר לא ידוע של שנים (הפפירוס קרוע בחלק זה), 5 חודשים ו-20 ימים. במידה והשתייך לשושלת ה-14 של מצרים העתיקה שהורכבה מאישים ממוצא כנעני שעלו לכוח במצרים התחתונה (החיקסוס) הרי שהיה יריבם של אחרוני השושלת ה-13 שהתקיימה במקביל ומלכה במצרים העליונה מהעיר מוף.
נסבנרע הוא אחד מ-4 מלכי השושלת ה-14 היחידים שנמצא ממצא ארכאולוגי המתעד את שמם, וממצא זה נתגלה לא בחפירה ארכאולוגית מסודרת אלא באוסף פרטי של עשיר בשם מיכלידיס שקנה אותו מסוחר ושודד עתיקות מצרי.
ישנה מחלוקת במחקר ההיסטורי-ארכאולוגי האם נבסנרע היה השליט ה-14 מתוך 50 מלכים שפפירוס טורינו מימי רעמסס השני מייחס לשושלת ה-14 (שהתקיימה בערך בין 1700-1650 לפנה"ס) כפי שמציעים האגיפטולוגים קים ריולט (שמציע לתארך את ראשית השושלת הזו חמישה מלכים יותר מוקדם מהמקובל במחקר) ודריל בייקר, או שמא היה חלק מהשושלת ה-15 כפי שהציע יורגן ואן-בקרת'.
שמו של יורשו של נבסנרע הוא wsf שבמצרית עתיקה מביע: "חסר", ומעיד על כך שמחברי הפפירוס בימי רעמסס השני העתיקו רשימות אלה מרשימות קודמות שבהן שם היורש אבד.
סוחמור
סוחמור (בערבית: سحمر) היא עיירה בדרום לבנון במערב הבקאע, מחוז אל-בקאע. רוב התושבים בה הם מוסלמים מתואלים, חלקם דרוזים, מרונים ומוסלמים סונים.
מיקום וגאוגרפיה
העיירה ממוקמת על נהר הליטני כ-7 ק"מ דרומית לאגם קרעון. בעיירה ממוקמת תחנת כוח אזורית שהופצצה על ידי ישראל בזמן מלחמת לבנון השנייה.
היסטוריה
משנת 1512 ועד מלחמת העולם הראשונה סוחמור הייתה בשליטת האימפריה העות'מאנית.
בין השנים 1923 - 1943 היה העיירה תחת המנדט הצרפתי על סוריה ולבנון במסגרתו הוקמה מדינת לבנון הגדולה שלאחריו קיבלה לבנון עצמאות.
בין אוקטובר 1982 ליוני 1985 היה הכפר בשליטת מדינת ישראל, בעקבות מלחמת לבנון הראשונה.
בדצמבר 1988 התרחש בעיירה קרב בין חזבאללה לתנועת אמל, כחלק מ"מלחמת האחים", שלאחריו בינואר 1989 נכנסו כוחות קומנדו סורים לעיירה לכפות הפסקת אש.
טבח סוחמור
ב־19 בספטמבר 1984, חייל צד"ל שיעי מסוחמור דיווח למפקדיו שחוליית טרור שחיפשו אחריה מתחבאת בכפרו. אם יבואו לקחתו בסביבות חצות, יובילם למקום המסתור של החוליה. באותו לילה יצאו מגדוד ראשייה של צד"ל קומנדקר וג'יפ כדי לקחת את המודיע. הג'יפ נשאר במבואות הכפר בעוד תשעה החיילים שנסעו בקומנדקר המשיכו לעבר העיירה. הם הגיעו לביתו של המודיע ודפקו על הדלת. נאמר להם שהוא לא בבית. הם עלו חזרה על הקומנדקר והתחילו לחזור לכיוון הג'יפ. ואז נורה והתפוצץ טיל אר פי ג'י על מכל הדלק של הרכב. ארבעה חיילים, שלושה מהם דרוזים, נשרפו למוות תוך שניות. חמשת האחרים יצאו בכוויות קשות. ככל הנראה האירוע היה מלכודת מתוכננת לחיילי צד"ל.
בבוקר 20 בספטמבר 1984 אישר צה"ל למפקד צד"ל, הגנרל אנטואן לחד, להטיל מיד סגר על הכפר ולחפש חשודים. קציני צה"ל, שחששו מנקמת דם, אסרו על לחד לשתף דרוזים מרשאיא, אבל התירו לו להפעיל יחידה דרוזית מחאצביא. כאשר רוכזו גברי סוחמור לחקירה במרכז הכפר, פרצו לכפר שבעה דרוזים חמושים, קצתם במדי צד"ל, וירו בעצורים. 13 נהרגו ו-25 נפצעו לפני שהגנרל לחד וקציני צה"ל, שנכחו במקום, הצליחו לעצור את מרחץ הדמים.
שבעת הרוצחים נעצרו בידי צד"ל, ובעקבות שאילתה של חבר הכנסת יוסי שריד, שר הביטחון יצחק רבין הבטיח שהם יועמדו לדין. למרות זאת, הם שוחררו כעבור זמן קצר, לאחר שהגנרל לחד יזם סולחה בין השיעים של סוחמור לדרוזים של ראשיא.
בעקבות הטבח מפקד יחידת הקישור ללבנון, שלמה אליה, מינה ועדת בדיקה. האירוע התרחש כחצי שני לאחר הקמת צד"ל ומינוי אנטואן לחד למפקדו. הוחלט להדק את הפיקוח על צד"ל, לבצע סיורים בשעות הלילה רק בשיתוף צה"ל ולהגדיל את מספר הקצינים החונכים שצה"ל מינה לכל פלוגה.
הפיגוע ברכבת התחתית של סנקט פטרבורג
הפיגוע ברכבת התחתית של סנקט פטרבורג היה פיגוע תופת שהתרחש ב-3 באפריל 2017, ברציף שבין תחנות כיכר סנאיה ותחנת המכון הטכנולוגי של הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג שברוסיה. על פי נתוני משרד הבריאות של רוסיה 14 בני אדם נהרגו ועוד 49 נפצעו, לאחר מכן עקב מות אחד הפצועים עלה המניין ל-15 הרוגים.
זהו הפיגוע הראשון בתולדות הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג שנהרגו בו אנשים (אומנם בשנת 1996 אירע פיגוע בין התחנות "ככר לנין" ו"ויבורגסקאיה", אך אז לא היו הרוגים ואדם אחד נפצע).
הפיגוע
ב-3 באפריל 2017, בשעה 14:40 שעון מקומי התפוצץ מטען חבלה, עמוס רסס כדוגמת מסמרים, בקרון השלישי של הרכבת התחתית ברציף שבין תחנת הרכבת ככר סנאיה ותחנת המכון הטכנולוגי ברכבת התחתית של סנקט פטרבורג, שבצפון רוסיה. לפי נתוני משרד הבריאות של רוסיה לפחות 10 בני אדם נהרגו בפיצוצים ו-47 נפצעו, בהם מספר באורח קשה. בין ההרוגים היו ילדים קטנים.
בתמונות שהגיעו מזירת הפיגוע נראים פצועים שרועים על הרצפה ודלתות רכבת שבורות ומעוכות.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, שנכח בעיר באותה עת, עודכן בפרטי האירוע. בדיווחים שונים לתקשורת דווח שהתרחש פיצוץ נוסף, אך לבסוף התברר כי למעשה בשעה 14:29 נמצאה פצצה נוספת בתחנת הרכבת "ככר המרי" (פלושצ'אד ווסטאניה) שנוטרלה על ידי חבלני שירות הביטחון הפדרלי
לאחר הפיגוע הוחלט לסגור את תחנות הרכבת "נבסקי פרוספקט", "מאיאקובסקאיה", "ככר המרי", "פארק הניצחון", "אלקטרוסילה", "שערי מוסקבה", "פרונזנסקאיה", "המכון הטכנולוגי", "ככר סנאיה", "גוסטיני דבור" והחל מהשעה 15:40 נסגרה כל תנועת הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג ובמקום זאת הנהלת חברת האוטובוסים העירונית ארגנה מוניות שירות שהסיעו נוסעים בין התחנות. זמן קצר לאחר מכן ממשלת סנקט פטרבורג הורתה לכל התחבורה הציבורית בעיר להוביל ולהסיע נוסעים ללא תשלום, כך פעל גם שירות המוניות Uber ו"יאנדקס. מוניות" שהסיעו נוסעים ללא דרישת תשלום. בנוסף בוטל התשלום בנסיעה בכביש האגרה סביב סנקט פטרבורג לאורך שאר יום ה-3 באפריל ועד לשעות הלילה.
הרכבת התחתית שבה לפעילות לקראת השעה 20:44 באופן חלקי והיא חזרה לפעילות מלאה רק לקראת השעה 22:00.
קורבנות הפיגוע
לפי נתוני משרד הבריאות של רוסיה נהרגו 11 איש (7 מהם נהרגו במקום, 3 אחרים בבית החולים ו-1 בעת שפונה לבית החולים), 45 איש נפצעו, 5 מהם במצב קשה. ביום המחרת במשרד עדכנו את הנתונים ודיווח כי נהרגו 14 איש (11 נהרגו מקום ועוד 3 בבית החולים), לאחר מות אחד הפצועים עלה המניין ל-15 הרוגים.
חקירת הפיגוע
ועדת החקירות של רוסיה פתחה בתיק פלילי בסעיף 205 לחוק העונשין הרוסי (פעולת טרור). בהצהרה לתקשורת מסר פוטין כי בנוגע לרקע הפיצוצים נבדק חשד לטרור.
ב-5 באפריל משטרת סנקט פטרבורג ומינהל סנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד של שירות הביטחון הפדרלי עצרו 8 אנשים בחשד למעורבות בארגון הפיגוע.
תגובות
זמן קצר לאחר הפיגוע הוחמרו אמצעי הביטחון ברכבת התחתית של מוסקבה וברכבת התחתית של ניז'ני נובגורוד ובנמלי תעופה ובתחנות הרכבת. בנוסף גם הוגדלה האבטחה סביב תחנות הרכבת התחתית של מינסק ובאוטובוסים וברכבות בפריז.
מנהיגים רבים מכל העולם הביעו תנחומיהם למשפחות הקורבנות ובשעות הערב המאוחרות פוטין הגיע לתחנת "המכון הטכנולוגי" והניח פרחים בפתח התחנה.
מושל סנקט פטרבורג גאורגי פולטאבצ'נקו הכריז על 3 ימי אבל בעיר סנקט פטרבורג החל מה-4 באפריל.
אניטה מטגאה
אניטה מטגאה (ביוונית: Ἀνύτη Τεγεᾶτις) הייתה משוררת, שחיה בארקדיה שבחצי האי פלופונס במאה ה-3 המוקדמת לפנה"ס. בעת העתיקה כונתה "אניטה המשוררת הלירית" ו"הומרוס האישה", בידי מבקר השירה אנטיפטר מתסלוניקה בן המאה הראשונה. היא זכתה לשבחים רבים בשל השירה האפית שלה והמכתמים (שירים קצרים) שכתבה.
קורות חיים
על פי ההיסטוריון פולוקס בן המאה ה-2 אניטה חיה בטגאה שבארקדיה, ואף על פי שטגאה מוזכרת רק באחד מהשירים אשר בידינו, אין לדעת אילו מקורות מידע היו זמינים לפולוקס. אניטה כתבה בתקופה ההלניסטית המוקדמת, ושנות פעילותה מוערכות ל-310 עד 290 לפנה"ס. אחד משיריה של אניטה מתאר פלישה גאלית ליוון שהתרחשה ב-277 לפנה"ס, מה שמניע חוקרים מסוימים למקם את פעילותה בין 310 ל-275 לפנה"ס, אך חוקרים אחרים טוענים שהמכתם מיוחס לאניטה בשוגג.
בתקופות שלאחר מותה אניטה הוכרה והוערכה כמשוררת על ידי מבקרים שונים, ניתן לה התואר "אניטה המשוררת הלירית" והסופר פאוסניאס שיבח את האפוסים שכתבה. אנטיפטר מתסלוניקה כינה אותה "הומרוס האישה" והחשיב אותה כאחת מ-9 המוזות הארציות, וב"זר המשוררים" המטאפורי של המשורר מלאגרוס מגדרה "השושנים של אניטה" הן הראשונות להישזר.
לא ידועים פרטים רבים על חייה האישיים של אניטה, בכתביה היא לוקחת תפקיד של מספרת צופה מן הצד. המידע המועט שהשתמר על אניטה נכתב על ידי סופרים אחרים, למשל אנקדוטה שהעלה על הכתב פאונסיאס במאה ה-2. בסיפור, אסקלפיוס (אל הרפואה) נתן לאניטה לוח אבן מקודש והטיל עליה ללכת לנאופקטוס ולרפא את מחלת העיניים של פליסיוס - אדם עשיר שבנה מקדש לאסקלפיוס. כאשר פליסיוס קרא את הכתובת החרוטה על הלוח עיניו נרפאו, והכתוב היה המחיר של אניטה לשירות – 2,000 מטבעות זהב. לא ידוע מה מקור הסיפור או כיצד הוא הגיע לפאוסניאס. על אף שלרוב היא אינה נוכחת כדמות בשיריה, באחד מהמכתמים אניטה מזדהה בתור "אניטה המיטלנאית". ככל הנראה המטרה היא להעניק לעצמה מולדת לסבית (ילידת האי לסבוס) מטאפורית כדי לזהות את עצמה עם המשוררת סאפפו.
עבודתה
השירה של אניטה השתמרה כחלק מהאנתולוגיה היוונית – אוסף של שירה מתקופות שונות שקובץ על ידי מלאגרוס במאה ה-1 לפנה"ס. האנתולוגיה כוללת 25 מכתמים מאת אניטה, מתוכם לפחות 20 מיוחסים לה. טקסטים אחרים שכתבה אניטה, כולל את השירה הלירית והאפית המהוללת שלה, לא נשמרו עד היום.
בשיריה של אניטה באנתולוגיה ניתן להבחין במספר סוגות ובאמצעים ספרותיים שונים, חלקם מוכרים באותה תקופה וחלקם חדשניים. היא כותבת בסוגות המבוססות יותר של שירים דדיקטיביים, המתמקדים או מוקדשים לאדם מסוים ואופייניים גם לשירתם של תאוקריטוס ולאונידס בני זמנה. בנוסף, ישנם שירי לוויה, שאומנם כבר היו נפוצים בשירה יוונית אך פותחו על ידי אניטה. היא הייתה מהמשוררות הראשונות לכתוב שירת לוויה לחיות מחמד וחרקים. באנתולוגיה אניטה גם מציגה שתי סוגות חדשות: שירים דסקרפטיביים (תיאוריים), המתארים סיטואציה מפרספקטיבת מתבונן, ושירים בוקוליים, המציירים סצנה כפרית וטבעית. אניטה כותבת בדיאלקט מלאכותי ייחודי ומשלבת סגנונות דוריים, יוניים ואטיקים, ומשתמשת באילוזיות הומריות מורכבות, אילטרציה, אסונאנס וחריזה. המאפיינים הבולטים והחדשניים באפיגרמות כגון שירה בוקולית, הספדים לחיות ואילוזיות ליצירותיו של הומרוס הם מרכזיים בשירת התקופה ההלניסטית שבראשיתה אניטה כותבת.
דוגמאות לשירים
מכתם 10 מתוך האנתולוגיה שיר לוויה לכלב: ὤλεο δή ποτε καὶ σὺ πολύρριζον παρὰ θάμνον
Λόκρι, φιλοφθόγγων ὠκυτάτα σκυλάκων,
τοῖον ἐλαφρίζοντι τεῷ ἐγκάθετο κώλῳ
ἰὸν ἀμείλικτον ποικιλόδειρος ἔχις. מכתם 3 מתוך האנתולוגיה, שירה בוקולית: Φριξοκόμᾳ τόδε Πανὶ καὶ αὐλιάσιν θέτο Νύμφαις
οὕνεχ᾽ ὑπ᾽ ἀζαλέου θέρεος μέγα κεκμηῶτα
παῦσαν, ὀρέξασαι χερσὶ μελιχρὸν ὕδωρ.
כל אהבותי
העלילה מתוארת בפלשבק והיא על גבר צעיר שחברתו עזבה אותו והוא נזכר באהובותיו השונות מאז שהיה ילד ומקליד את זכרונותיו במכונת כתיבה.
הסרט לא הצליח והורד מהאקרנים כעבור שבועיים.
פסקול הסרט משובץ בכמה ממיטב השירים הישראליים של המאה ה-20, בהם “אהבה ראשונה” של החלונות הגבוהים, "ואותך” של מתי כספי, "רוקד לקול הבנות" של אפרים שמיר, ו”היא לא תדע” של להקת גזוז.
תקציר העלילה
דניאל (אלון אבוטבול) הוא גבר צעיר בן 22. חברתו סיגל (רי רוזנפלד) עזבה אותו והוא מסתגר בדירתו ומקליד את קורות אהבותיו מאז שהיה ילד. הוא עלה מארגנטינה עם הוריו ואחותו ואביו מתעקש לדבר אתו בספרדית.
דניאל הילד (יניב בן עמי) הוא ביישן ומתקשה להתחיל עם בנות. בבית הספר התיכון מתחבר אליו חברו אורן (דב נבון) שמעודד אותו ואף לוקח אותו לזונה אך הניסיון הראשון אתה לא צולח ושניהם נמלטים משם.
דניאל מכיר את סיגל (רי רוזנפלד) ומתחיל לחזר אחריה. היא לא מוכנה בתחילה ליחסי מין ומסכימה ללוות את דניאל לזונה (אורית אביב) כדי שיגיע אל סיפוקו. לאחר זמן הם נפרדים ודניאל ממשיך להתפרע עם אורן לפני גיוסם.
לאחר זמן חוזר דניאל לסיגל והקשר ביניהם נמשך כשנתיים עד שלפתע היא עוזבת אותו ודניאל מסתגר בחדרו, מקליד את קורות אהבותיו, לוקח אקדח וחושב להתאבד אך סיגל חוזרת בזמן והם מתחבקים.
ואזגן מאנוקיאן
וַאֲזְגֵּן מִיקָאֶלִי מָנוּקְיָאן (בארמנית: Վազգեն Միքայելի Մանուկյան; נולד ב-13 בפברואר 1946) הוא פוליטיקאי ומתמטיקאי ארמני. ראש ממשלת ארמניה הראשון (1990–1991) מאז עצמאותה של המדינה עקב התפרקות ברית המועצות ומאוחר יותר שר הביטחון. לאחר הסכם הפסקת האש של נגורנו קרבאך (2020), ואזגן הפך למנהיג האופוזיציה הארמנית נגד ניקול פשיניאן.
קורות חייו
ואזגן נולד בלנינקאן, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית, בשנת 1946. הוא למד מתמטיקה תחילה באוניברסיטת ירוואן ובהמשך באוניברסיטת מוסקבה וקיבל דוקטורט עם סיום לימודיו. במהלך שנות ה-80 הוא התחבר עם תנועת הלאומיות הפאן-ארמנית והפך מנהיג בכיר.
במהלך הבחירות לנשיאות ברית המועצות בשנת 1990, הרפורמות של מיכאיל גורבצ'וב הותירו לראשונה את התמודדותן של מפלגות שונות, בהם תנועת הלאומיות הפאן-ארמנית. ואזגן מונה בבחירות ליו"ר מועצת השרים של הרפובליקה הסובייטית ובתוך עשרה ימים, התפרקות ברית המועצות הביאה לעצמאות ארמניה ותפקידו הפך לתפקיד ראש ממשלת ארמניה. בתפקיד ראש ממשלה, רוב הקדנציה של ואזגן שנמשכה בין 1990–1991, עסקה במלחמת נגורנו קרבאך נגד אזרבייג'ן והוא היה בעל תפקיד מרכזי בהקמת צבא לאומי לארמניה הריבונית; הכוחות המזוינים של ארמניה.
בהמשך שירת ואזגן בתפקיד שר הביטחון בין השנים 1992–1993 והמשיך לשמש שחקן מרכזי במלחמת נגורנו-קרבאך. לאחר ירידתו מהתפקיד המשיך להיות חבר באספה הלאומית של ארמניה והתחרה ארבע פעמים על תפקיד נשיא ארמניה.
בשנת 2020 מלחמת נגורנו קרבאך השנייה פרצה ובתוך שישה שבועות ארמניה ספגה הפסד קשה והיה עליה לחתום על הסכם הפסקת האש של נגורנו קרבאך (2020). ארמנים רבים יצאו לרחובות וקראו לראש הממשלה המכהן, ניקול פשיניאן, לרדת מתפקידו. המחאות הביאו את 17 מפלגות האופוזיציה להכריז על ואזגן בתור מועמדם לראשות הממשלה, ואזגן בתגובה הביע את תמיכתו המלאה בגל המחאה וקרא לפשיניאן להתפטר. ואזגן קרא למשטרה והצבא להפסיק ולמלא אחר פקודותיו של פשיניאן וצוטט באומרו:
רופרט ריד
רופרט ריד (באנגלית: Rupert Read; נולד ב-1966) הוא פילוסוף, פוליטיקאי וסביבתן אנגלי, חבר במפלגת הירוקים של אנגליה וויילס ודובר לשעבר של תנועת המרד בהכחדה. ריד הוא מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת מזרח אנגליה בה זכה כחוקר ראשי למימון מועצת המחקר לאמנויות ומדעי הרוח (AHRC) עבור שני פרויקטים בנושא "הון טבעי".