cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוזיאון המטרופוליטן לאמנות
במוזיאון, שנפתח ב־20 בפברואר 1877, מוצגים למעלה משני מיליון מוצגים מתחום האמנות הקלאסית, האמנות העתיקה, האמנות האסייתית, האוקיאנית, האפריקנית, האסלאמית והמודרנית, המוצגים ב-19 אגפי המוזיאון. אוסף האמנות המצרית העתיקה כולל מקדש מצרי, מקדש דנדור, שהובא בשלמותו ממצרים. כמו כן המוזיאון מציג חדרים שעוצבו בידי האדריכל פרנק לויד רייט וכן אוסף גדול של כלי נשק ושריון.
אחת הרכישות האחרונות והידועות של המוזיאון הוא הציור של דוצ'ו, 'המדונה עם התינוק', שנרכש בסכום של 45 מיליון דולר.
היסטוריה
ב-16 במאי 2014 הודיע תומאס קמפבל, מנהל המטרופוליטן, על העלאת קרוב ל-400,000 תמונות מהאוסף לרשת האינטרנט לצפייה מקוונת חינמית בהפרדה גבוהה מאד.
מחלקות המוזיאון
במוזיאון פועלות 19 מחלקות שונות, שבראש כל אחת מהן עומד מנהל נפרד, ותחתיו צוות של אוצרים מתמחים.
אמנות עיצובית אמריקאית
אוסף האמנות העיצובית האמריקאית מכיל כ-12,000 פרטים של אמנות עיצובית ושימושית שיוצרו בארצות הברית החל משלהי המאה ה-17 ועד ראשית המאה ה-20. בשנת 1909 רכש המוזיאון את אוסף האמנות העיצובית הראשונה שלו באמצעות תרומה של מרגרט אוליביה סלוקום סייג, אשתו של הבנקאי ראסל סייג. מחלקת האמנות העיצובית האמריקאית הוקמה בשנת 1934. במוזיאון אוסף יוצא דופן, ומהגדולים והחשובים באוספי העולם, של ויטראז'ים, ובהם יצירות רבות של לואיס קומפורט טיפאני. במחלקה מוצגים 25 חדרים תקופתיים (בהם מוצגים חדרים בשלמותם - לרבות יצירות אמנות תואמות, וריהוט). מחלקה זו מציגה אוסף כלי כסף ובהם יצירות של פול רוויר ושל טיפאני ושות'.
פיסול וציור אמריקאי
מאז הקמתו, העניק המוזיאון חשיבות מיוחדת להצגת אמנות אמריקאית. היצירה הראשונה של אמנות אמריקאית שנרכשה על ידי המוזיאון הייתה הפסל האלגורי "קליפורניה" מעשה ידי הפסל היירם פאוורס, בשנת 1870. במהלך השנים רכש המוזיאון למעלה מ-1,000 ציורים, 600 פסלים ו-2,600 רישומים המכסים את האמנות האמריקאית החל מהתקופה הקולוניאלית ועד לאמצע המאה ה-20. בין היצירות הידועות באוסף זה: ציורו של ג'ורג' וושינגטון מאת גילברט סטיוארט, היצירה המונומנטלית "וושינגטון חוצה את הדלוור" מעשה ידי עמנואל לויצה. באוסף מוצגות יצירות של וינסלו הומר, ג'ורג' כיילב בינגהאם, ג'ון סינגר סארג'נט, ג'יימס מקניל ויסלר, ביל טריילור ותומאס אייקינס.
אמנות קדומה של המזרח התיכון
בסוף המאה ה-19 החל המוזיאון לרכוש מוצגים ארכאולוגיים שהתגלו במזרח התיכון, בעיקר חותמות, ולוחות כתב יתדות. עם השנים גדל האוסף ל-7,000 מוצגים, החל מהתקופה הנאוליתית וכלה באימפריה הסאסאנית - מוצגים שמקורם בשומר, האימפריה החיתית, אשור, בבל, עילם וכן חפצים רבים מתקופת הברונזה. במוזיאון מוצגים גם "לאמאסו" - כרובים מאשור מארמונו של אשור נצירפל השני.
כלי נשק ושריון
אוסף כלי הנשק והשריון של המוזיאון, המכיל כ-15,000 מוצגים, הוא אחד האוספים הפופולריים ביותר של המוזיאון. באוסף מוצגים שריונים רבים החל מהמאה החמישית ועד המאה ה-19 ובהם שריוני סוסים, מאירופה ועד יפן. באוסף מוצגים מהמזרח התיכון, אפריקה, אוקיאניה, ויבשת אמריקה, ומוצגים שהיו שייכים לאנרי השני, מלך צרפת ולפרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. כמו כן האוסף כולל כלי נשק של קולט מהמאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
אמנות אפריקה, אוקיאניה, והאמריקות
המוצגים הראשונים שנרכשו על ידי המוזיאון מאפריקה, אוקיאניה ויבשת אמריקה הצפונית ודרומית היו אוסף של עתיקות מפרו שנרכשו בשנת 1882. אולם המוזיאון לא רכש אוספים מיבשות אלה בצורה מסודרת עד שנת 1969 עת שאיש העסקים האמריקאי נלסון רוקפלר תרם למוזיאון את אוספו בן 3,000 המוצגים. כיום למוזיאון למעלה מ-11,000 מוצגים מאפריקה הדרומית למדבר סהרה, מאיי האוקיינוס השקט ומיבשת אמריקה, המוצגים בשטחי תצוגה ששטחם כ-4,000 מ"ר, באגף על שם רוקפלר בקצהו הדרומי של בניין המוזיאון. בין האוספים ציורי קיר שצוירו על ידי אבוריג'ינים מאוסטרליה, עמודי זיכרון שגובהם כ-5 מטרים שיוצרו על ידי תרבות האסמט של גינאה החדשה, מוצגים מניגריה ומחצר בית המלוכה של בנין. בין המוצגים תכשיטים עשויים זהב ומתכות יקרות אחרות.
מכון התלבושות
בשנת 1937 אוחד המוזיאון לאמנות התלבושות עם מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, והפך למחלקה נפרדת במוזיאון. אוסף מכון התלבושות כולל למעלה מ-80,000 תלבושות ואביזרים נלווים. האוסף אינו מוצג בשלמותו, ואין לו תערוכת קבע. מדי שנה מוצגות שתי תערוכות מתחלפות מתוך אוספי המכון על מנת להמחיש הקשר מסוים או תמה מסוימת. כך למשל הוצגו בעבר תערוכות תלבושות של המעצבים קוקו שאנל או ג'אני ורסצ'ה. מאז 1948 מארגן המכון מדי שנה את נשף המט גאלה כאירוע לאיסוף תרומות. הנשף נערך תחת נושא הזהה לנושא של התערוכה השנתית, ומוזמנים אליו שחקנים, זמרים ומובילי דעת קהל.
אמנות אסיה
אוסף אמנות אסיה והמזרח הרחוק של המוזיאון הוא האוסף המקיף ביותר הקיים במדינות המערב (אירופה וצפון אמריקה). מוצגי אמנות מאסיה היוו חלק מאוספי המוזיאון מאז הקמתו. בין המתנות הראשונות שניתנו למוזיאון לאחר הקמתו היו יצירות רבות שמקורן באסיה, וכיום אגף שלם בתצוגת הקבע של המוזיאון מוקדש ליצירות אמנות אלה. בידי המוזיאון למעלה מ-60,000 מוצגים המציגים כ-4,000 שנות אמנות אסייתית מכל תרבות אסייתית. המוצגים כוללים ציורים, הדפסים, פסלים ועבודות מתכת (תכשיטים וכלים שימושיים). במוזיאון אוסף מקיף של קליגרפיה סינית, ציורים סיניים, יצירות נפאליות וטיבטיות, יצירות מהודו ומיפן וכן מדרום-מזרח אסיה. כחלק מהאוסף הקבוע קיים גן המדמה גן אופייני לתקופת שושלת מינג בסין, המבוסס על גן הממונה על רשתות הדיג בסוזהו.
רישומים והדפסים
רישומים והדפסים מוצגים במחלקות שונות של המוזיאון בהתאם להקשרם, אולם מחלקה נפרדת מייחד עצמה ליצירות רישום והדפסים מצפון אמריקה ומערב אירופה, ובייחוד יצירות שנוצרו לאחר ימי הביניים במערב אירופה. באוסף למעלה מ-11,000 רישומים, למעלה מ-1.5 מיליון הדפסים, ולמעלה מ-12,000 ספרים מאוירים. ראשיתו של אוסף זה במתנה של 670 רישומים שניתנו למוזיאון על ידי ויליאם הנרי ואנדרבילט בשנת 1880. במחלקה רישומים מעשה ידי מיכלאנג'לו, לאונרדו דה וינצ'י, ורמברנדט וכן הדפסים ושירטוטים מעשה ידי אנתוני ואן דייק, אלברכט דורר, ואדגר דגה.
אמנות מצרית
בעת הקמתו, מקור מרבית אוספי האמנות המצרית העתיקה של המוזיאון היה באוספים פרטיים, לאחר שהמוזיאון ערך מספר משלחות ארכאולוגיות למצרים בין השנים 1906–1941, מהווים מוצגי משלחות אלה למעלה ממחצית אוסף האמנות המצרית אשר נמצא כיום בידי המוזיאון. האוסף כולל למעלה מ-36,000 מוצגים, החל מהתקופה הפלאוליתית ועד התקופה הרומית. האגף המצרי של המוזיאון כולל למעלה מ-40 חדרי תצוגה. בין היצירות החשובות ביותר באוספי המוזיאון הן אוסף של 24 דגמים מעץ שהתגלו בקבר בקרבת דיר אל-בחרי בשנת 1920. דגמים אלה מציגים את אורח החיים במצרים העתיקה בראשית הממלכה התיכונה, וכוללים דגמים של גנים, סצנות דייג, בתי מלאכה ובתי מגורים. מוצג נוסף ופופולרי ביותר הוא מקדש דנדור אשר הובא בשלמותו ממצרים, לאחר שהיה נתון לסכנת הצפה בשל בניית סכר אסואן הגבוה. המקדש ניתן במתנה לארצות הברית על ידי ממשלת מצרים בשנת 1965 והוקם באגף סאקלר של המוזיאון בשנת 1978. סביב המקדש נבנתה בריכת השתקפות, וקיר זכוכית גדול (בצידו הצפוני של האגף) פונה לסנטרל פארק ומאפשר הארת המקדש בתאורה טבעית.
ציור אירופאי
למוזיאון אחד האוספים המקיפים והטובים ביותר של אמנות אירופאית, אף שהאוסף מכיל רק כ-2,200 תמונות. האוסף מתמקד באמנים צרפתיים, פלמיים איטלקיים. באוסף 37 יצירות של קלוד מונה, 21 ציורי שמן מאת פול סזאן, 18 ציורי שמן של רמברנדט ואן ריין ובהם "אריסטו עם פסל ראשו של הומרוס". באוסף 5 ציורים של יאן ורמיר (מספר היצירות הגדול ביותר של אמן זה המצוי באוסף אחד), וכן יצירתו של וינסנט ואן גוך "דיוקן עצמי עם כובע קש", יצירתו של פיטר ברויגל האב "הקוצרים", יצירתו של ז'ורז' דה לה טור "מגדת העתידות", ויצירתו של ז'אק-לואי דויד "מותו של סוקרטס".
מדיניות המוזיאון היא למכור את יצירותיו הפחות ידועות, במטרה לרכוש יצירות איכותיות יותר וידועות יותר. במסגרת מדיניות זו רכש המוזיאון את יצירתו של דייגו רודריגס דה סילבה אי ולסקס "חואן דה פארחה" בשנת 1971 ו"מדונה עם ילד" של דוצ'ו בשנת 2004 בעלות של 45 מיליון דולרים.
פיסול ועיצוב אירופאי
בנפרד ממחלקת הציור האירופאי, מחלקה נפרדת מוקדשת לפיסול ולעיצוב אירופי. למוזיאון אוסף פסלים וכלים נרחב הכולל למעלה מ-50,000 פרטים החל משלהי ימי הביניים ועד ראשית המאה ה-20. האוסף מתמקד בפסלים מתקופת הרנסאנס, וכן כולל רהיטים, תכשיטים, כלי זכוכית וחרס, שטיחי קיר, טקסטיל, שעונים, כלים מתמטיים וכלים מדעיים. במסגרת אגף זה של המוזיאון ישנם עשרות חדרים תקופתיים המציגים את המוצגים בהקשר תרבותי ותקופתי. בין החדרים התקופתיים ישנו חדר כניסה מהטירה הספרדית של ולז בלאנקו (חדר בן שתי קומות), ובין הפסלים הידועים המוצגים באוסף, פסלו של ברניני "באכחנל", העתק מפסלו של אוגוסט רודן "שועי העיר קאלה", וכן פסל ראשו של וולטר מעשה ידי בתו, סאבין.
אמנות יוונית ורומית
אוסף מחלקת האמנות היוונית והרומית של המוזיאון כולל למעלה מ-17,000 מוצגים. מקורו של האוסף היווני והרומי של המוזיאון באוספים הראשונים שנתרמו למוזיאון. המוצג הראשון של המוזיאון היה סרקופג רומי. כיום המוזיאון כולל כדים רבים (ובהם כדי דמות שחורה וכדי דמות אדומה), סיכות של טוניקות רומיות ואף פסלים שמקורם ביוון העתיקה ורומא. בין המוצגים הידועים של המחלקה ניתן למנות את קערת אאופרוניוס המתארת את מותו של סארפדון ואת מרכבת מונטלאונה האטרוסקית, וכן פסלים קיקלדיים מאמצע האלף השלישי לפנה"ס) באולמות התצוגה מוצגים ציורי קיר שהתגלו בוילה בבוסקוראלה (ונקברו בעקבות התפרצות הר הגעש וזוב בשנת 79 לספירה). בשנת 2007 הורחבו שטחי התצוגה של המחלקה, וכיום שטחי התצוגה הם כ-6,000 מ"ר, ומוצג בהם מרבית האוסף הקבוע של המחלקה.
אמנות אסלאמית
אוסף האמנות האסלאמית של המוזיאון כולל, בנוסף לאמנות דתית, גם אמנות דקורטיבית. האוסף כולל למעלה מ-12,000 מוצגים ובהם כלי חרס, טקסטיל וכתבי יד שמקורם מספרד, דרך צפון אפריקה ועד אסיה המרכזית. בין מוצגי האוסף ציורי מיניאטורה מאיראן והאימפריה המוגולית, וכן קליגרפיה אסלאמית הכוללת מוצגים ובהם צווים של הסולטאן סולימאן המפואר וכתבי קוראן מתקופות שונות. באגף חדרים תקופתיים כגון "חדר נור אל דין" מדמשק מראשית המאה ה-18 הכולל חדר בשלמותו (לרבות רהיטיו, כלים, עיטורים וספרים). אגף האמנות האסלאמית צפוי לעבור שיפוץ החל משנת 2008.
אוסף רוברט לימן
לאחר מותו של הבנקאי רוברט לימן בשנת 1969 תרם את אוספיו ובהם 3,000 מוצגים למוזיאון, במטרה שהאוסף יוצג באגף נפרד שיקרא "אגף רוברט לימן". הגלריות שהוקמו להצגת האוסף, נועדו ליצור אשליה למבקר בהם כאילו הם מבקרים בביתו של לימן, וצופי באוספו הפרטי. אוסף זה אינו מתרכז בתקופה מסוימת או סגנון אמנות מסוים, אלא מציג את האוסף של לימן כפי שנאסף על ידו. האוסף כולל ציורים מתקופת הרנסאנס האיטלקי, בעיקר מאזור סיינה, יצירות של בוטיצ'לי, ושל דומניצ'ו ונזיאנו, ציורים של אמנים ספרדיים ובהם יצירות של אל גרקו ופרנסיסקו דה גויה, וכן יצירות של רמברנדט ואלברכט דירר.
הספריות
הספרייה המרכזית של המוזיאון היא הספרייה על שם תומאס ג' ווטסון. אוספי הספרייה מתרכזים בעיקר בספרים הנוגעים לאמנות, להיסטוריה של האמנות, וכן קטלוגים ופרסומים של המוזיאון. לחלק מאגפי המוזיאון ספריות המתמחות בנושאי האגפים השונים. בספריית ווטסון מוצגים ספרים עתיקים וספרים היסטוריים אשר מהווים יצירות אמנות בזכות עצמן - ובהם ספרי הדפסים של אלברכט דורר ואתאנאסיוס קירשר וכן מהדורות של המגזין הסוריאליסטי VVV, והעתק של "Le Description de l'Egypte" שהוצא בשנת 1803 בהוראת נפוליאון בונפרטה.
אמנות ימי הביניים
אוסף אמנות ימי הביניים של המוזיאון הוא אוסף מקיף ביותר הכולל חפצי אמנות, חפצי דת וספרים שמקורם במערב אירופה והאימפריה הביזנטית החל מהמאה הרביעית ועד המאה ה-16. האוסף כולל למעלה מ-11,000 מוצגים שונים המחולקים בין מבנה המוזיאון המרכזי המצוי בשדרה החמישית לבין מבנה הקלויסטרס המצוי בפארק פורט טריון בצפון האי מנהטן.
תצוגות במבנה הראשי
גלריית אוסף אמנות ימי הבינים שבמבנה הראשי של המקום ממוקמת בקומה הראשונה, במרכז המבנה. גלריה זו כוללת למעלה מ-6,000 מוצגים. בעוד שמרבית חפצי האמנות שמקורן במערב אירופה מוצגים בקלויסטרס, בתצוגת המבנה הראשי מציגים בנוסף גם חפצי אמנות שמקורן באימפריה הביזנטית. בין היתר מוצגים שטחי קיר, חפצי דת ופסלים, וכן חפצי דת העשויים מתכות יקרות ושנהב.
הקלויסטרס
הקלויסטרס הוקמו ביוזמת ג'ון ד. רוקפלר, הבן בשנת 1938 והם שוכנים בפארק פורט טריון בצפונה של מנהטן. מקורו של האוסף המוצג בהם, במוזיאון נפרד שאוספיו נאספו על ידי ג'ורג' גריי ברנרד. האוסף נקנה בשלמותו על ידי רוקפלר בשנת 1925 והוענק למוזיאון המטרופוליטן במתנה.
הקלויסטרס (המנזרים) נקראים על שם חמשת המנזרים שהובאו מאירופה ואוחדו לבניין אחד לצורך הצגת אוספי המוזיאון. בין המוצגים החשובים של האוסף נמנים ספר השעות של ז'אן דוור, דוכס ברי, צלב ברי משנת 1409 ושטיחי הקיר המתארים את ציד החד-קרן.
אמנות מודרנית
במחלקת האמנות המודרנית של המוזיאון כ-10,000 מוצגים, מרביתם מעשה ידי אמנים אירופאים ואמריקאים, המוצגים ב-6,000 מ"ר של שטחי תצוגה. בין המוצגים: דיוקנה של גרטרוד שטיין מאת פבלו פיקאסו, "הדגל הלבן" של ג'אספר ג'ונס, "מקצב הסתיו (מס' 30)" של ג'קסון פולוק והטריפטיכון "התחלה" של מקס בקמן, וכן 40 יצירות של פול קלי. בשל התקופה הארוכה בה פועל המוזיאון, יצירות באוסף האמנות המודרנית עוברות לאגפים אחרים של המוזיאון עם חלוף הזמן (משהן מפסיקות להחשב "מודרניות").
על גג המוזיאון הוצב בשנת 2023 יצירה של האמנית הקליפורנית הצעירה לורן האסל. יצירה פיסולית ארכיטקטונית המשלבת בין מצרים העתיקה, וכוללים פסל דמוי ספינקס, לבין משפחתה השחורה של האמנית וחריטות גרפיטי על הקירות. מהגג נשקף נוף אורבאני של העיר ניו יורק, ההופך להיות חלק מהיצירה.
כלים מוזיקליים
במחלקת הכלים המוזיקליים של המוזיאון כ-5,000 מוצגים ובהם כלים מוזיקליים מכל רחבי העולם. ראשיתו של האוסף בשנת 1889 בתרומתה של לוסי וו. דרקסל שכללה למעלה ממאה כלים מוזיקליים. תרומה של מרי אליזבת אדמס הגדילה את האוסף באופן משמעותי. האוסף מציג הן את הכלים המוזיקליים ואת התפתחותם (תוך מתן אפשרות למבקר לשמוע יצירות המנוגנות בכלים אלה), והן את הקשרם החברתי והתרבותי. בין המוצגים: כינור של אנטוניו סטרדיווארי, אוסף כלים מוזיקליים מאסיה העשויים ממתכות יקרות, וכן הפסנתר העתיק ביותר בעולם - מעשה ידי ברטולמיו כריסטופורי משנת 1720.
תצלומים
אוסף התצלומים של המוזיאון מכיל למעלה מ-20,000 תצלומים שמקורם בחמישה אוספים גדולים שנתרמו למוזיאון, וכן ברכישות גדולות של המוזיאון. ראשיתו של אוסף המוזיאון בתרומתו של הצלם והאספן אלפרד סטיגליץ אשר תרם את אוספו הגדול למוזיאון. המוזיאון רכש את אוסף חברת הנייר גילמן ובו 8,500 יצירות, וכן את אוסף רובל ואת אוסף חברת המכוניות פורד. בשנת 1997 נפתחה גלריה קבועה המציגה תערוכה של מוצגי המחלקה, אולם רק מספר מועט מתמונות האוסף מוצגות בכל עת, בשל רגישות התמונות לאור, ומתוך רצון לשמר את המוצגים.
רכישות ומכירות
במהלך כהונתו של תומאס הובינג כמנהל המוזיאון, החליט המוזיאון לשנות את מדיניות הרכישה והמכירה שלו. בהתאם למדיניות החדשה שנקבעה, מעדיף המוזיאון לרכוש יצירות ידועות בעלות חשיבות כלל עולמית. רכישת היצירות ממומנת על ידי מכירת יצירות בעלות שווי נמוך יותר. מאז הקמתו נהג המוזיאון למכור יצירות "כפולות" שהיו ברשותו (כגון מוצגים ארכאולוגיים דומים) אולם המדיניות החדשה אגרסיבית יותר, ומאפשרת אף מכירת יצירות ייחודיות בעלות שווי רב. מדיניות זו ספגה ביקורת רבה, אולם איפשרה רכישת מוצגים "ייחודיים" בעלי עניין ציבורי רב. דוגמה למדיניות זו היא מכירת תמונתו של אדוארד שטייכן משנת 1904 "האגם-אור הירח" (אשר למוזיאון העתק נוסף של יצירה זו) בשווי של 2.9 מיליון דולרים.
אזכורים תרבותיים
המוזיאון שימש רקע לספרים וסרטים רבים ובהם:
החיים, היקום וכל השאר
החיים, היקום וכל השאר (אנגלית: Life, the Universe and Everything) הוא הספר השלישי בסדרה בת חמשת החלקים מדריך הטרמפיסט לגלקסיה שנכתבה על ידי דאגלס אדמס. הספר ראה אור בבריטניה בשנת 1982, בהמשך, תורגם והופץ בשאר העולם.
מקור הספר
זהו הספר היחידי בסדרה שגרסתו האמריקנית צונזרה. ההבדל המפורסם ביותר בין הגרסאות נמצא בפרק 21: בעוד שבמקור נכתב שרורי הוא הפרס לשימוש הנדיב ביותר במילה 'Fuck', בגרסה המצונזרת המילה השערורייתית היא בלגיה. הגרסה העברית היא תרגום של הגרסה המצונזרת.
עלילה
גיבורי הסדרה נאספים בעל כורחם כדי לעצור בעד רובוטים לבנים הלבושים כשחקני קריקט השואפים להשמיד את היקום.
פתיחה
הספר מתחיל במפגש מחודש של ארתור דנט ופורד פרפקט על פני כדור הארץ הפרה היסטורי, עליו התרסקו בסוף הספר הקודם. פורד עוקב אחרי הפרעה בזמן-חלל המתבטאת בספה חוצת ממדים. השניים עולים עליה ומגיעים אתה למגרש הקריקט לורדס, יומיים לפני השמדת כדור הארץ על ידי הווגונים. במהלך המשחק מופיעה חללית שצוותה מורכב מרובוטים לבנים. תוך כדי טבח בצופים, הם חוטפים צנצנת אפר של שער קריקט מסוים במה שנראה כמו אקט של טרור. סלארטיברטפאסט מגיע למקום מאוחר מדי ומבקש את עזרת פורד וארתור בהצלת היקום. השלושה עולים לחלליתו שפועלת על כוח הינע ביסטרומאטי שמבוסס על המספרים שתלויים בתנועתך במסעדות.
אימפריית קריקיט
סלארטיברטפאסט מספר להם את הסיפור אודות קריקיט: מדובר בכוכב לכת שהיה מכוסה במעטה עבה של אבק שמנע מהתושבים להיות מודעים לקיום שאר היקום. נפילת חללית לתוך הכוכב, גירתה את סקרנותם והביאה לפיתוח מהיר של מדעי החלל בכוכב. תוך שנה סיימו לבנות חללית ושלושה קריקיטים שכל הזמן שרים שירים שהיו מזכים את פול מקרטני בפרסים המריאו ליקום. כעת, כשבפעם הראשונה הבינו את גודלו, עלתה תובנה בראשם: הם ישמידו אותו! לשם כך נבנה צבא רובוטים רצחניים חמושים מחבטי קריקט, שהצליח להשמיד חלק גדול מאוכלוסיית היקום. לבסוף, נבלמו הקריקיטים ובמשפט שנערך הוחלט לסגור את כוכבם במעטה האט-עת כך שאף אחד לא יוכל להיכנס, לא לצאת, מקריקיט, וכן למנוע מהקריקיטים לראות את שאר היקום. מסביב לכוכב מסתובב אסטרואיד וכדי לשחרר את המעטה שייפתח רק בסוף היקום (שלא יקרה כיוון שזה רק המצאה של מסעדן ממולח) יש להכניס מפתח מיוחד, שער וויקיט, המייצג את הגלקסיה בה אנו חיים. הוא מורכב מעמוד פרספקס, עמוד פלדה, עמוד עץ המחוברים בפרסת זהב ופרסת כסף. כשננעלה מעטפת האט-עת, נותרה חללית קריקיטית בחוץ. זו תקפה וניסתה לקחת את המפתח, אך בסופו של דבר נכשלה. המפתח פוצץ ואבד, יחד עם הרובוטים, ברצף הזמן-חלל.
המשך הסיפור
ארתור מופיע פתאום במקדש לא מוכר ופוגש שם את אגרג'אג. זה טוען כי הרג אותו בכל אחד מגלגוליו בין היתר גם בכוכב סתאברומולה בטא. ארתור מתעקש שמעולם לא ביקר שם ואגרג'אג מתחיל להבין שהוא הביא אותו למקדש מוקדם מדי. המקדש נמצא בלב הר ואג'ראג' גורם להתמוטטותו בניסיון נואש להרוג את ארתור, ונותר מאחור, למות, בפעם האחרונה. ארתור מצליח להימלט ובריצתו על מדרון ההר מועד. בעת הנפילה הוא מבחין בתיק שאיבד באתונה ודעתו מוסחת. הוא מתחיל לעוף. לפי מדריך הטרמפיסט לגלקסיה, כדי לעוף יש צורך ליפול ולהחטיא את הקרקע וזאת ללא כוונה מודעת. משהו צריך להסיח את דעת הנופל באופן פתאומי. ככל שעפים יותר פעמים כך קל יותר בעתיד להסיח את הדעת בזמן הנפילה. במעופו מגיע ארתור לבית מעופף. בבית זה מתנהלת מסיבה מזה מספר דורות. המשתתפים בה טסים מעל כוכבים ומאיימים עליהם ובכך משיגים למסיבה שתייה, אוכל וכיוצא בזה. ארתור מוצא בכניסה את פורד וסלארטיברטפאסט. הם מצליחים להיכנס בעזרת ארתור ובקבוק האוזו שלו. גם הניסיון להשיג את פרסת הכסף לפני הרובוטים נכשל - הרובוטים מתפרצים למסיבה ולוקחים אותה. ארתור מתעמת עם תור - אל הרעם הנורדי. כעת מצטרפת אליהם טריליאן ועולה על ספינתו של סלארטיברטפאסט. לפני כן, לקחו הרובוטים את פרסת הזהב שהיא ליבת הזהב של הספינה ליבת הזהב ואת רגלו של מרווין שהיא עמוד המתכת.
המאבק על החיים היקום וכל השאר
הגיבורים כעת מנסים למנוע מהרובוטים, שברשותם כל חלקי שער וויקיט, לשים אותו במקומו באסטרואיד ולשחרר את מעטפת האט-עת. גם זאת ללא הצלחה. הם מחליטים להיכנס לכוכב קריקיט ומגלים כי האנשים שם הזדקנו בחמש שנים בלבד על אף שמאז אותה מלחמה חלפו כמה מיליוני שנים. בנוסף, מסתבר להם שלקריקיטים כבר לא כל כך אכפת מהשמדת היקום. מעל הכוכב, עף לו מבנה שהוא מפקדת צבא הרובוטים. אפילו בו השמדת היקום, או עשיית כל דבר אחר, לצורך העניין, מאבדת את חנה. מאוחר יותר מתברר שזוהי תוצאת חיבורו של מרווין למחשב המרכזי. כעת, טריליאן מבינה את המקור לטירוף הקריקיטי אך הסבריה נדחים, כאשר התוכנית להשמדת היקום נמשכת. לרובוטים ניתנת הוראה לחבוט בכדור קריקט שהוא פצצה האמורה להשמיד את כל היקום, אך זו אינה מתפוצצת. הגורם לכל הוא האקטאר, מחשב שנבנה על יד אימפריה קודמת במטרה להשמיד את היקום. משפקפק בשיקול דעת יוצריו רוסק למולוקלות. לאחר מיליוני שנים הצליח להרכיב עצמו מחדש והוא נחוש למלא את המשימה לה נבנה מלכתחילה. הוא זה שמצא את כוכב קריקיט, ריסק עליו את החללית והפכם, ללא ידיעתם, לאימפריה הרוצה ויכולה להשמיד את היקום. מעטפת האט-עת ניתקה את הקשר ביניהם ובלעדיה לא היו מסוגלים לבנות את הפצצה הנדרשת למטרה זו. למרות ניסיונם של ארתור וטרליאן לשנות את דעתו הוא מודיע להם כי את הנעשה אין להשיב והוא מילא את יעודו. עם חזרתם למגרש הקריקט לורדס, קצת לאחר ההרס, כדי להשיב את האפר שנגנב, רוצה ארתור להגשים חלום ילדות ולזרוק שם כדור קריקט. הוא לוקח כדור שנפל לתוך תיקו באופן מפתיע בפעם הקודמת שהיו במגרש. בעת הזריקה הוא מבין שהכדור המהבהב הוא בעצם הפצצה שאמורה הייתה להשמיד את היקום וזורק אותה לעבר רובוט קריקיטי. הוא לא מצליח לעצור את הזריקה אך למזלו השאיר את תיקו על המגרש והוא מועד. הוא לא שם לב לכך ולכן מתחיל לעוף. הוא מצליח להרוס את הרובוט והפצצה לא מתפוצצת.
הערות שוליים
Autostopem przez Galaktykę
וילהלם, נסיך באדן
וילהלם, נסיך באדן (בגרמנית: Wilhelm von Baden; 8 באפריל 1792 - 11 באוקטובר 1859) היה נסיך גרמני מבית צרינגן, אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת רוסיה-צרפת, ולאחר מכן היה חבר הפרלמנט הבאדני.
ביוגרפיה
כבר בשנת 1808 בהיותו בן 16, קיבל וילהלם דרגת אוברסט, וכאשר החלה מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית בשנת 1809, מונה וילהלם לשלישו של אנדרה מסנה, והשתתף עמו בקרבות אבנסברג, אגמיל, אספרן-אסלינג וגראם.
במהלך מלחמת רוסיה-צרפת פיקד וילהלם על החטיבה הבאדנית, אשר כללה 8,000 חיילים ולחמה בגבורה בקרב ברזינה, אולם החטיבה ספגה אבדות כבדות, ובשל כך פוזרה בווילנה בדצמבר 1812.
בין השנים 1819–1858 כיהן וילהלם כנשיא הקונגרס הראשון של הפרלמנט הבאדני. וילהלם נחשב לפרוגרסיבי והצליח לשלב את האצולה הזוטרה, שאיבדה את עצמאותה הקודמת על ידי השתלבותה בדוכסות הגדולה, במדינה החדשה. ב-16 באוקטובר 1830 התחתן עם אליזבת אלכסנדרינה, דוכסית וירטמברג, בתם של לודוויג, דוכס וירטמברג והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג, ממנה נולדו לו 4 ילדים. בשנת 1858 פרש וילהלם מתפקידו לטובת טיפול באחוזותיו בבאד רוטנפלס ובמנהיים, וב-11 באוקטובר 1859 מת וילהלם בקרלסרוהה.
משפחתו
ב-16 באוקטובר 1830 התחתן עם אליזבת אלכסנדרינה, דוכסית וירטמברג, בתם של לודוויג, דוכס וירטמברג והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
אירמה לה דוס (מחזה)
אירמָה לָה דוּס (בצרפתית: Irma La Douce, 'אירמה המתוקה') הוא מחזמר צרפתי, עם עלילה ומילים מאת אלכסנדר בּרֶפוֹר (Breffort) ומוזיקה מאת מַרגֶריט מוֹנוֹ (Monnot). המחזמר הועלה לראשונה על הבמה בפריז בשנת 1956, בשנת 1963 הופק סרט קולנוע בשם זה בכיכובם של שירלי מקליין וג'ק למון ובבימויו של בילי ויילדר.
עלילה
נסטור מואשם ברצח ונידון לגלות ב"אי השדים". הוא מצליח להימלט מהאי, לשוב לפריז, להוכיח את חפותו ולזכות באהבתה של אירמה.
הפקות
בכורת המחזמר הייתה בתיאטרון גרמו (Théâtre Gramont) בפריז ב-12 בנובמבר 1956, ההצגה זכתה להצלחה רבה ורצה במשך ארבע שנים.
אלפרד גאוזה
גנרל אלפרד גאוזה (בגרמנית: Alfred Gause; 14 בפברואר 1896 – 30 בספטמבר 1967), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
אירמה לה דוס (מחזה)
הפקות
ב-17 ביולי 1958 הוצג המחזמר לראשונה באנגלית בווסט אנד בלונדון בבימויו של פיטר ברוק, שם הועלה 1,512 פעמים (כשלוש שנים).
אלפרד גאוזה
קריירה מוקדמת
גאוזה נולד ב-14 בפברואר 1896 בקניגסברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1914 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לגדוד ההנדסה ה-18, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל גאוזה את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
אירמה לה דוס (מחזה)
הפקות
ב-29 בספטמבר 1960 הועלה המחזמר לראשונה בברודוויי גם שם בבימויו של ברוק, הוא הועלה 524 פעם (כשנה וחצי). אליזבת סיל, שגילמה את אירמה, זכתה בפרס טוני לדמות נשית ראשית במחזמר והמחזמר היה מועמד לשש קטגוריות נוספות, בהן המחזה הטוב ביותר.
אלפרד גאוזה
קריירה מוקדמת
לאחר המלחמה נשאר גאוזה ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1934 מונה גאוזה לקצין מטה בדיוויזיה ה-5 של הרייכסווהר, אשר הפכה מאוחר יותר לקורפוס ה-5. ב-1 במאי 1934 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-12 באוקטובר 1937 מונה גאוזה לקצין מטה בOKH, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת אוברסט.
אירמה לה דוס (מחזה)
בישראל
ב-1962 הועלה המחזמר בתיאטרון הבימה בתרגומם של חיים חפר ודן בן אמוץ בבימויו של אברהם ניניו ועם אריק איינשטיין כנסטור והשחקניות/זמרות דינה דורון, גאולה נוני ושרה אמן כאירמה. עוד שיחקו בהפקה זו שלמה בר-שביט, יהודה אפרוני, שי דנון ואחרים.
אלפרד גאוזה
מלחמת העולם השנייה
ב-1 בנובמבר 1939 מונה גאוזה לראש מטה הקורפוס ה-10, ושימש בתפקיד זה במהלך המערכה על צרפת. ב-1 באוקטובר 1940 הוא מונה לראש מטה הקורפוס ה-38, וב-1 ביוני 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה לקצין הקישור הגרמני בפיקוד האיטלקי בצפון אפריקה. ב-1 בספטמבר 1941 הוא מונה לראש מטה ארמיית הפאנצר אפריקה, וב-13 בדצמבר 1941 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 באוקטובר 1942 הוא הפך לראש מטה ארמיית הפאנצר הגרמנית-איטלקית, וב-1 במרץ 1943 הוא מונה לראש מטה קבוצת ארמיות אפריקה. ב-1 באפריל 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובתחילת מאי אותה שנה הוא מונה לראש המטה של מפקדתו של ארווין רומל, אשר הפכה בתחילת יולי לקבוצת ארמיות B. ב-1 ביוני 1944 מונה גאוזה למפקד זמני של הקורפוס ה-67, וכיהן בתפקיד זה כשבוע. בתחילת אוגוסט 1944 הוא מונה לראש מטה ארמיית הפאנצר החמישית, וב-14 בספטמבר אותה שנה הוא מונה לראש מטה ארמיית הפאנצר השישית. ב-5 באפריל 1945 מונה גאוזה למפקד הקורפוס ה-2 שהיה מכותר בכיס קורלנד, ופיקד עליו עד כניעתו לכוחות הצבא האדום בתום המלחמה.
אירמה לה דוס (מחזה)
בישראל
ב-1971 הועלה המחזמר בהפקת אברהם דשא (פשנל), בשם "אירמה לה דוס מיפו", בכיכובם של גדי יגיל ורבקה זהר.
אלפרד גאוזה
לאחר המלחמה
ב-10 באוקטובר 1955 שוחרר גאוזה מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר בבון עד למותו ב-30 בספטמבר 1967.
אירמה לה דוס (מחזה)
בישראל
ב-1987 הועלה המחזמר בהפקה רחבת-ממדים על בימת היכל התרבות בבימויו של צדי צרפתי עם חנה לסלאו כאירמה ומשה בקר כנסטור.
ב-2001 העלה את המחזמר תיאטרון חיפה בבימוי רוני ניניו ועם תפאורה של סבטלנה ברגר, עם רמה מסינגר ודני שטג בתפקידים הראשיים.
ישיבת קריית מלך
ישיבת קריית מלך היא ישיבה גדולה בבני ברק, המשתייכת לזרם החרדי ליטאי.
הישיבה הוקמה בשנת תש"ס (2000) כשיעור רביעי של ישיבת תפארת ציון שקמה שלוש שנים קודם לכן. בשנת הלימודים הבאה הפכה לישיבה גדולה בפני עצמה, עם כולל אברכים. בישיבה לומדים כמה מאות בחורים.
מקים הישיבה והעומד בראשה הוא הרב שלמה קניבסקי, בנו של הרב חיים קניבסקי. הישיבה נקראת על שם ספרו הראשון של האב.
צוות הישיבה
בעבר שימש בתפקיד הרב דב (בערל) אייזנשטיין (משנת 2000 - תש"ס, ועד לפטירתו בפברואר 2003 - אדר תשס"ג). לאחריו החל לשמש הרב שמואל יעקב בורנשטיין עד לפטירתו בשנת תשע"ז (2017), ובמקומו מונה הרב יעקב קארפ, ששימש עד אז כראש ישיבת כנסת יצחק במודיעין עלית. ראשי הישיבה כיום הם הרב שלמה קניבסקי, הרב בנימין רימר והרב קארפ.
אליפות העולם בשחייה 2011
אליפות העולם הארבע עשרה בשחייה נערכה בשאנגחאי, סין, ב-16 ביולי - 31 ביולי 2011. האליפות כללה את חמשת המקצועות האולימפיים: שחייה, קפיצה למים, שחייה צורנית, כדורמים, ושחייה במים פתוחים, בהשתתפות 2220 ספורטאים מ-181 מדינות.
לראשונה נוספה לאליפות תחרות קבוצתית המשלבת אישה ו-2 גברים, במסגרת ענף השחייה במים פתוחים.
ארצות הברית ניצחה באליפות עם 17 מדליות זהב ו-32 מדליות בסך הכל, לפני סין  עם 15 מדליות זהב ו-36 מדליות בסך הכל ורוסיה  עם 8 מדליות זהב 7 מהן בשחייה צורנית ובסך הכל 18 מדליות.
השחייניות הבולטות
מליסה פרנקלין זכתה ב-5 מדליות, 3 זהב, 1 כסף ו-1 ארד, רבקה סוני  זכתה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד ודנה ולמר  זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. פדריקה פלגריני ואינגה דקר  שזכו כל אחת בשתי מדליות זהב.
השחיינים הבולטים
ראיין לוכטה קבע שיא עולם וזכה ב-6 מדליות, 5 זהב ו-1 ארד ומייקל פלפס  זכה ב-7 מדליות, 4 זהב, 2 כסף ו-1 ארד וסון יאנג ( סין) קבע שיא עולם וזכה ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
שחייה במים פתוחים
לראשונה, נערכה תחרות קבוצתית מעורבת (אישה ו-2 גברים) במים פתוחים למרחק של 5 ק"מ.
כדורמים
{| cellpadding="2"
נשים
9 - 8 סין 8 - 7
גברים
איטליה 8 - 7 12 - 11 הונגריה
שחייה
משלחת של 7 שחיינים ייצגה את ישראל - 2 שחייניות ו-5 שחיינים. הישג השיא היה העפלתו של גיא ברנע לשלב הגמר במשחה ל-50 מטר גב שאותו סיים במקום השישי, והישווה בכך את מיקום השיא של שחיין ישראלי שהושג על ידי גל נבו באליפות הקודמת. 4 שחיינים נוספים העפילו לשלב חצי הגמר: גל נבו סיים במקום 11 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, נמרוד שפירא בר אור סיים במקום 15 במשחה ל-200 מטר חופשי, יעקב טומרקין סיים במקום 16 במשחה ל-200 מטר גב ועמית עברי סיימה במקום 16 במשחה ל-50 מטר פרפר. שני שחיינים השיגו את הקריטריון הבינלאומי להשתתפות באולימפיאדת לונדון. שני שיאים ישראלים חדשים נקבעו באליפות.
פולקסקאמר
פולקסקאמר (בגרמנית: Volkskammer; "בית העם)", היה הרשות המחוקקת דה יורה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, כלומר הפרלמנט שלה.
הפולקסקאמר נוצר ב-7 באוקטובר 1949 עם הקמתה הרשמית של גרמניה המזרחית וכינון חוקתה. על פי חוקת גרמניה המזרחית מוגדר הפרלמנט "כגוף העליון של כוח המדינה ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית". רשמית, היה לו, לפרלמנט כוח רב כאשר תפקידיו בין השאר היו למנות את חברי מועצת המדינה, מועצת השרים (הממשלה) לחוקק חוקים ולפקח על ביצועם. בפועל תפקידו היה סמלי בלבד והוא שימש למעשה חותמת גומי. זאת גם מכיוון שכל הצירים בו היו חברים במפלגות שהרכיבו את החזית הלאומית של גרמניה הדמוקרטית או שכיהנו מטעם ארגוני המונים כמו הנוער הגרמני החופשי, תנועת הנוער של המפלגה והבלעדית במדינה. רובן ככולן של ההחלטות התקבלו בקרב קבוצה קטנה של אנשים בקרב מפלגת האיחוד הסוציאליסטי- חברי הפוליטביורו.
מהקמתו הרשמית באוקטובר 1949 עד 1963 מנה הפולקסקאמר 466 צירים. מאז 1963 מנה הפולקסקאמר 500 צירים שנבחרו אחת ל-5 שנים.
חמיט אלטינטופ
חמיט אלטינטופ (בטורקית: Hamit Altıntop; נולד ב-8 בדצמבר 1982 בגלזנקירכן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר טורקי יליד גרמניה ששיחק בעמדת הקשר. לזכותו של אלטינטופ 84 הופעות במדי נבחרת טורקיה. אחיו התאום הוא כדורגלן העבר חליל אלטינטופ.
שאלקה 04
אלטינטופ החל לשחק כדורגל כנער בקבוצת וטנשייד 09 בשנת 1997, שם שיחק לצד אחיו חליל, ועלה לבוגרים בשנת 2000, כאשר הקבוצה שיחקה בליגה האזורית של מחוז צפון בגרמניה, שהייתה אז הליגה השלישית בהיררכיית הליגות. חמיט אלטינטופ היטיב לשחק בתקופתו בווטנשייד, והצלחתו משכה את תשומת לבן של הקבוצות הגדולות בגרמניה. בשנת 2003 עבר חמיט אלטינטופ לשאלקה 04. בשאלקה שיחק בעיקר כקשר אחורי, ושיתף פעולה בהתקפה עם סוון ורמנט, יורג בומה, ג'רלד אסמואה ומייק הנקה. בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2003/04, הבקיע אלטינטופ חמישה שערים, והקבוצה סיימה שביעית. בעונת 2004/05 אלטינטופ היה שחקן הרכב קבוע, ואמנם לא הבקיע, אך סיים עם שאלקה במקום השני, מרחק 14 נקודות מהאלופה באיירן מינכן. בקיץ 2005 זכה אלטינטופ עם שאלקה בגביע הליגה הגרמנית לאחר ניצחון 1-0 על שטוטגרט בגמר. ההצלחה של שאלקה בעונת 2004/05 הקנתה לקבוצה ולאלטינטופ מקום בליגת האלופות בעונת 2005/06, בה סיימה הקבוצה במקום השלישי בשלב הבתים והמשיכה לגביע אופ"א, בו הגיעה עד לחצי הגמר והפסידה לסביליה. באותה עונה, סיימו שאלקה ואלטינטופ במקום הרביעי בבונדסליגה. בעונת 2006/07 הצטרף אל חמיט אלטינטופ בשאלקה אחיו חליל שהגיע מקייזרסלאוטרן. עונה זו החלה בכישלון עבור האחים, שהודחו כבר בשלב הראשון של גביע אופ"א על ידי נאנסי הצרפתית, אך בתום בעונה זו סיימו במקום השני בבונדסליגה, מרחק שתי נקודות בלבד מהאלופה שטוטגרט. שיתוף הפעולה בין האחים אלטינטופ נמשך עונה אחת בלבד, וביוני 2007 עבר חמיט אלטינטופ לבאיירן מינכן בהעברה חופשית.
באיירן מינכן
אלטינטופ הגיע לבאיירן מינכן לאחר שזו כשלה בעונת 2006/07 להגיע לליגת האלופות, ובנתה סגל חדש, כאשר יחד עם אלטינטופ הגיעו לקבוצה גם פרנק ריברי, לוקה טוני ומירוסלב קלוזה, וזה רוברטו ששב לקבוצה לאחר שנה בברזיל. כבר עם הגעתו לקבוצה, זכה אלטינטופ עם באיירן מינכן בגביע הליגה הגרמנית, כאשר בדרך לגמר הבקיע שער מ-30 מטרים בניצחון 4-1 על ורדר ברמן, ובגמר ניצח 1-0 את שאלקה 04, במשחק בו שיחק מול אחיו. בעונה הראשונה של חמיט אלטינטופ בבאיירן מינכן, זכתה הקבוצה בדאבל, לאחר שאלטינטופ כבש שלושה שערי ליגה ב-23 משחקים. בגביע אופ"א נחלו אלטינטופ ובאיירן מינכן אכזבה כאשר הודחו בחצי הגמר על ידי זניט סנט פטרסבורג לאחר הפסד 4-0 במשחק הגומלין, בו אלטינטופ לא שיחק. בעונת 2008/09 לא זכו אלטינטופ ובאיירן מינכן בתארים, ואיבדו את האליפות לוולפסבורג. אלטינטופ ערך בעונה זו 11 הופעות בלבד, והבקיע שני שערים. בעונת 2009/10 החזירו אלטינטופ ובאיירן מינכן את התארים המקומיים כאשר זכו בדאבל נוסף. אלטינטופ ערך 15 הופעות ליגה בעונה זו, ונכנס כמחליף בגמר הגביע הגרמני בו הביסה באיירן מינכן את ורדר ברמן בתוצאה 4-0. בעונה זו, הגיע אלטינטופ עם באיירן מינכן לגמר ליגת האלופות 2010, בו הפסידה הקבוצה 2-0 לאינטר מילאנו. אלטינטופ פתח בגמר זה, והוחלף בדקה ה-63 במירוסלב קלוזה שנכנס כחילוף התקפי במצב של 1-0 לאינטר. עונת 2010/11 הייתה האחרונה של אלטינטופ בבאיירן מינכן. בעונה זו הבקיע אלטינטופ שני שערי ליגה ב-14 הופעות. באיירן מינכן סיימה שלישית בבונדסליגה בעונה זו, ונשארה בלי תארים, כאשר גם מליגת האלופות הודחה הקבוצה כבר בשמינית הגמר על ידי אינטר מילאנו. בתום עונה זו, עבר אלטינטופ לריאל מדריד בהעברה חופשית, לאחר שלא צלחו המגעים בינו לבין באיירן מינכן להארכת החוזה.
ריאל מדריד
במאי 2011 חתם אלטינטופ על חוזה לארבע שנים בריאל מדריד, וערך את הבכורה במשחק ליגת האלופות מול אייאקס אמסטרדם, כאשר החליף את מסוט אוזיל. את הופעת הבכורה בלה ליגה ערך באוקטובר 2011, כאשר החליף את כריסטיאנו רונאלדו במשחק מול ריאל בטיס. את שערו הראשון והיחיד במדי ריאל מדריד, הבקיע אלטינטופ בדצמבר 2011 במשחק ליגה מול סביליה מבישול של צ'אבי אלונסו, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-86 במקום קארים בנזמה, והבקיע בדקה ה-89. בשלהי ינואר 2012 ערך אלטינטופ את הבכורה בהרכב הפותח של ריאל מדריד, בניצחון על סרגוסה, במשחק בו שיחק 90 דקות. בליגת האלופות פתח אלטינטופ לראשונה בהרכב באפריל 2012 במשחק מול אפואל ניקוסיה במסגרת רבע הגמר. בתום עונה זו, בה אלטינטופ זכה באליפות עם ריאל מדריד אך ערך 12 הופעות בלבד בכל המסגרות, ברובן נכנס כמחליף, נמכר אלטינטופ לגלאטסראיי מליגת העל הטורקית תמורת 3.5 מיליון אירו
גלאטסראיי
אלטינטופ חתם בקיץ 2012 על חוזה לארבע שנים בגלאטסראיי, בו סוכם כי ירוויח 2.4 מיליון אירו לעונה, בתוספת לפרמיות. את הבכורה בקבוצה ערך אלטינטופ בניצחון 3-2 על פנרבחצ'ה במשחק הסופר קאפ הטורקי. בתום עונת הבכורה שלו בקבוצה, 2012/13, זכה אלטינטופ באליפות ליגת העל הטורקית עם גלאטסראיי. בעונת 2013/14 ערך אלטינטופ חמש הופעות ליגה בלבד, והקבוצה איבדה את האליפות לפנרבחצ'ה אך זכתה בגביע הטורקי. בעונת 2014/15 חזר אלטינטופ להרכב גלאטסראיי, וזכה עמה בדאבל. בשנת 2016, לאחר הופעה כושלת של אלטינטופ במשחק הגביע הטורקי מול קבוצת הליגה השנייה טוזלספור, וביקורות האוהדים נגד השחקן, הוחלט לשחררו מהקבוצה.
דרמשטאדט 98
בינואר 2017 חזר אלטינטופ לבונדסליגה כאשר חתם בדרמשטאדט 98, שהחתימה בחלון ההעברות שחקני חיזוק כאלטינטופ וסידני סאם, לאחר סיבוב ראשון בו דורגה במקום האחרון עם תשע נקודות ליגה בלבד. אלטינטופ הפך לשחקן הרכב קבוע בדרמשטאט והביא לשיפור במשחקה של הקבוצה, אך לא הצליח למנוע את נשירתה לבונדסליגה השנייה בתום עונת 2016/17. אלטינטופ המשיך לשחק בדרמשטאט בבונדסליגה השנייה, אך ביקש להשתחרר מהקבוצה בינואר 2018 מסיבות אישיות, ועבר להתגורר בטורקיה עם משפחתו.
קריירה בינלאומית
אלטינטופ השתתף גם במוקדמות מונדיאל 2010, אך כשל להעפיל עם טורקיה למונדיאל 2010 עצמו. במסגרת מוקדמות יורו 2012 הבקיע אלטינטופ שער נדיר ביופיו בניצחון 3-0 על נבחרת קזחסטן, כאשר תרגם כדור קרן של אמרה בלוזוגלו לשער בבעיטת יעף מקצה הרחבה. שער זה זיכה את אלטינטופ בפרס פושקש לשנת 2010, הניתן לשער היפה ביותר. למרות שער זה, ושער נוסף שאלטינטופ הבקיע בניצחון 3-2 על נבחרת בלגיה, כשלה הנבחרת להעפיל ליורו 2012. אלטינטופ השתתף עם נבחרת טורקיה גם במוקדמות מונדיאל 2014, אך לאחר כישלונה של הנבחרת להעפיל למונדיאל 2014 עצמו, פרש אלטינטופ מהנבחרת הלאומית, בה שיחק עשר שנים, והבקיע שבעה שערים ב-82 הופעות.
מקסים רודאקוב
מקסים רודאקוב (ברוסית: Максим Алексеевич Рудаков; נולד ב-22 בינואר 1996, סנקט פטרבורג, רוסיה) הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת השוער במועדון הכדורגל רוסטוב.
במועדונים
הוא למד בבתי הספר לכדורגל בסנקט פטרבורג. תחילה שיחק בקבוצת הנוער של קירובץ בעמדת החלוץ, לאחר מכן עבר לשער. בהמשך שיחק בלוקומוטיב סנקט פטרבורג ובקבוצת "סמנה זניט".
לפני עונת 2012/2013 נכלל בהרכב קבוצת הנוער של זניט סנקט פטרבורג תחת המספר 51. הוא הופיע לראשונה במדי קבוצת הנוער של זניט כשעלה לשחק במשחק ליגה ב-28 בספטמבר 2012 במשחק הבית נגד לוקומוטיב מוסקבה (2:3). בעונות 2012/13 — 2017/18 שיחק 68 משחקים וספג 77 שערים. הוא הופיע לראשונה בליגת האלופות לנוער בעונת 2013/14 ועד עונת 2015/16 שיחק 10 משחקים וספג 20 שערים.
לפני עונת 2016/2017 הושאל לקבוצת זניט פנזה. הוא שותף בתשעה משחקים. בחורף אותה עונה חזר ל"זניט" וזומן לשחק בגביע ליגת הכדורגל הלאומית בשלושה משחקים בהרכב של "זניט-2" וספג שלושה שערים. בחודשים מרץ ואפריל שיחק באליפות ליגת הכדורגל הלאומית ושיחק בהרכב הקבוע של זניט-2.
בקיץ 2017 היה אמור להישלח למועדון HJK מהליגה הפינית, אבל לבסוף הגיע רק בסתיו. בינואר 2018 — הושאל למשך שנה. הוא הופיע לראשונה במדי הקבוצה הפינית ב-26 בינואר במשחק הגביע מול "Gnistan" הפינית (8:0). באליפות עצמה עשה את הופעת הבכורה ב-21 באפריל במשחק נגד קופס (1:2). בהרכב הקבוצה הוא זכה באליפות הפינית, ב-2018.
בינואר 2020 זומן חזרה לזניט סנקט פטרבורג, עמה להתאמן במחנה האימונים בקטר. אך לא נמצא לו מקום בהרכב ובסופו של דבר עבר לרוסטוב.
בנבחרת
בשנים 2012–2015 הוזמן לנבחרת הלאומית עד גיל 17 ושיחק בהרכב הנבחרת בגמר הטורניר לזכר ולנטין גרנאטקין 2014, הוכתר לשוער הטוב ביותר של הטורניר. היה בהרכב נבחרת רוסיה בכדורגל, עד גיל 19, כשזו העפילה לגמר אליפות אירופה בכדורגל 2015 (עד גיל 19), אך לא עטה את המדים הלאומיים.
הוא זומן לנבחרת הנוער שבהדרכת ניקולאי פיסארב ושיחק משחק ידידות אחד, ב-10 בנובמבר 2016, נגד שווייץ (1:2).
ז'ורה (קנטון)
ז'ורה (בצרפתית: Jura) הוא הקנטון החדש ביותר מבין 26 הקנטונים של שווייץ, ונוסד בשנת 1979 כשעיר הבירה שלו היא דלמונט.
הקנטון ממוקם בצפון-מערב שווייץ וגובל בקנטוני בזל-שטאדט, ברן, ובמחוז (דיפרטמנט) ז'ורה שבצרפת. שמו הרשמי הוא "הרפובליקה של קנטון ז'ורה" ובדומה לשאר הקנטונים הוא חבר בקונפדרציה השווייצרית.
גאוגרפיה
קנטון ז'ורה שוכן בחלקה הצפון-מערבי של שווייץ; על חלקים מהרי ז'ורה בדרומו ועל מישור הז'ורה בצפונו. נהר הדובס ונהר הבירס חוצים את הקנטון, בעוד שנהר הדובס מתמזג בהמשכו עם נהר הסון ולאחר מכן עם נהר הרון, הרי שנהר הבירס מגיע עד לנהר הריין. שטחו של הקנטון הוא 839 קמ"ר בלבד. העיירה פורנטרוי נמצאת במרכז הגאוגרפי של הקנטון, ורכבות בעלות תדירות של חצי שעה מחברות אותה לבזל או לBiel/Bienne דרך דלמונט. כמו כן פורנטרוי היא העיירה השווייצרית הקרובה ביותר לפריס.
היסטוריה
בשנת 999 הוענק לבישוף של בזל מאת מלך בורגונדי, מרבית שטח המחוז המרכיב כיום את קנטון ז'ורה. עד אותה העת, היה מחוז זה בעל שליטה ריבונית למעלה מ-800 שנה.
לאחר כריתת הברית ההיסטורית שנערכה באזור בשנת 1648, היה המחוז חוליה עצמאית בין שאר המחוזות שהצטרפו לברית שהרכיבה את הקונפדרציה השווייצרית.
בקונגרס הוינאי שנערך בשנת 1814, הוענק מחוז ז'ורה לקנטון ברן, דבר שהוביל למחלוקת עזה; בעוד שז'ורה היה מחוז בו האוכלוסייה הייתה בעיקרה דוברת צרפתית וקתולית, הרי שקנטון ברן היה ברובו מורכב מאוכלוסייה דוברת גרמנית ופרוטסטנטית. בעקבות זאת, דרשו אנשי ז'ורה עצמאות אשר הושגה, לאחר מאבקים רבים, רק בשנת 1977.
כלכלה
כלכלת הקנטון מתבססת בעיקרה על ענף החקלאות, וכן על ענף גידול בקר וגידול וטיפוח סוסים. תחומי התעשייה המרכזיים הם תעשיית השעונים, טקסטיל וטבק. כמו כן, מתפתחת בהדרגה תעשייה ומסחר בקנה מידה בינוני.
הונאת קליקים
הונאת קליקים היא ייצור מצג שווא, על אודות מספר הצופים בפרסומות מקוונות באינטרנט, על ידי תשלום לפי לחיצות לגולש או גולשים בודדים. ההונאה היא יצירת תוכנה או תסריט, המדמים פעילות לחיצה לגיטימית של בני אדם על פרסומות, כשכל לחיצה על פרסומת מחייבת את המפרסם לשלם עמלה לנותן שטח הפרסום. לחברות המספקות שטחי פרסום קיים לפעמים אינטרס להעלים עין מהתופעה בשל רווחיהן היוצאים מכך.
הונאת קליקים נחשבת לעבירה פלילית במדינות רבות, ואף בוצעו במקומות שונים מעצרים בשל כך.
אד קוץ'
ראשית חייו
אדוארד איי. קוץ' נולד ב-12 בדצמבר 1924 בעיר ניו יורק, כילד שני מבין שלושה, להורים יהודים שהיגרו מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. אביו, לייב קוך, היה יליד כפר מגליציה המזרחית, ושינה באמריקה את שמו ללואיס קוץ'. אמו, ייטה לבית סילפה, נולדה בעיירה קוזלוב, גם היא בגליציה המזרחית ובארצות הברית נקראה ג'ויס. האב, שעסק בייצור מכנסיים, נקלע לקשיים כלכליים במהלך השפל הגדול, בהיותו בן שש, והמשפחה עברה להתגורר אצל קרובים בניוארק שבניו ג'רזי, ב-1931, ורק אחרי כעשר שנים הם חזרו להתגורר בגפם בעיר ניו יורק.
קוץ' סיים בהצטיינות את בית ספר התיכון ולאחר מכן המשיך ללימודים בסיטי קולג' בין 1941-1943, עד שהתגייס כחיל בחיל הרגלים בדיוויזיה ה-104 של המילואים של הצבא האמריקני במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הושמה בשרבור שבצרפת וקוץ' זכה בעיטור גבורה בעל שני כוכבים. ב-1946 שוחרר בדרגת סמל.
לאחר המלחמה, לקח קורס מזורז בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק, סיים ב-1948, והחל לעסוק במשפטים.
קריירה מוקדמת
עם קריירה משפטית שלא נסקה, קוץ' החל להיות מעורב בנבכי הפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית. הוא עבד תחילה כמתנדב לקמפיין הבחירות הנשיאותי של עדלי סטיבנסון ב-1952 וב-1956 היה לחבר קולני של קבוצה למען רפורמה, שנקראה "הדמוקרטים העצמאיים של גריניץ' וילג'". כליברל פעיל זכויות אדם וכרפורמיסט, קוץ' הוביל את המאבק על הדחתו של אחד המנהיגים הוותיקים והמשפיעים במפלגה הדמוקרטית ובניו יורק, קרמיין דספאיו, ב-1963. לאחר מכן, ניסה את כוחו במירוץ לבית הנבחרים של ניו יורק ב-1966, אך כשל.
שנתיים לאחר מכן, ב-1968, הפך להיות הדמוקרט הראשון, מאז השפל הגדול, שנבחר לייצג את המחוז ה-17 של ניו יורק, בבית הנבחרים של ארצות הברית. מאז נבחר שוב ארבע פעמים רצופות.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים, קוץ' יצא כנגד מלחמת וייטנאם ובין השאר, פעל גם למען סיוע פדרלי ארצי לתחבורה ציבורית, ביטוח בריאות לאומי למבוגרים, וקצבאות פדרליות למשפחות נזקקות. הוא זכה לשבחים מהשמאל הליברלי האמריקני על פעולתיו לקידום הרעיונות הליברליים-דמוקרטיים.
ראש עיריית ניו יורק
בספטמבר 1977, אד קוץ' נכנס למרוץ של שבעה מתמודדים בפריימריס הדמוקרטים, על מועמדות לראשות עיריית ניו יורק מטעם המפלגה לבחירות הכלליות, וניצח.
במהלך הפריימריס, אנשי הקמפיין של אחד המתחרים העיקריים שלו, מריו קואומו, הפיצו שמועה לפיה קוץ' הוא הומוסקסואל. כשהסתובבו בשטח שלטי בחירות עם הכיתוב: "הצביעו לקואומו ולא להומו". למרות זאת, אד קוץ' ניצח בהפרש גדול של 713,000 קולות לעומת 587,000 של קואומו.
אחרי הבחירות אד קוץ' הכחיש את השמועה ואמר שהוא מאוד מקווה שאם באמת היה הומוסקסואל, היה לו האומץ לומר זאת בגלוי. הוא תקף את קואומו שהפיץ את השמועה בכך שעצם השמועה ביזה את ההומוסקסואלים כאילו מדובר בדבר שיש להתבייש בו.
קוץ' הצליח לשבות את לב הניו יורקים על רקע קמפיין ונאומים קשוחים על מיגור הפשע, כמו גם הצורך באיזון תקציבי והיכולת שלו להתייצב כנגד איגודים מוניציפליים רבי עוצמה וקבוצות אינטרסים.
ב-1981 נבחר מחדש לראשות העיר, כשהוא מהווה מועמד הן של המפלגה הדמוקרטית והרפובליקנית. שנה לאחר מכן, שוכנע בידי המוציא לאור רופרט מרדוק, לרוץ למשרת המושל של מדינת ניו יורק ב-1982. הוא נכנס למרוץ של הפריימריס הדמוקרטים, כשהוא פוגש שוב יריב מר מן העבר, מריו קואומו, והפסיד. ראיון שנתן למגזין פלייבוי, ובו תיאר את החיים בפרברים כ"סטריליים" לעומת החיים הכפריים כ"בדיחה", ולעג לנהגי המשאיות, הפך לנשק בידי יריביו בבחירות וגרם למצביעים אלו, להם במיוחד היה זקוק כדי לנצח, לזנוח את הרעיון להצביע עבורו בפריימריס.
הוא נבחר בפעם השלישית לראשות עיריית ניו יורק ב-1985, בניצחון סוחף של 75% מקולות הבוחרים עם פופולריות רבה בקרב קבוצות אתניות, אנשי מעמד הפועלים ויהודים. אף על פי שנחשב כבעל קשרים רעועים עם מנהיגי הקהילות השחורות בניו יורק, הוא הצליח לסחוף 37% מהמצביעים השחורים עוד בפריימריס, לעומת מועמד שחור שזכה ל-40% מהקולות ו-20% למועמד אחר.
אינסייט מגזין כתב על דמותו ב-1985, "אף ראש עיר, מאז פיורלו לה גוארדיה, לא השרה כל כך הרבה חיבה, כבוד ותיעוב מוחלט [באותה העת]". קוץ' כינה פעם את אחת מדוברות הרווחה "זונה של עוני", ובמהלך כהונתו השנייה, כתב ספר רב-מכר בשם, "ראש העיר: אוטוביוגרפיה", שהביך כמה מיריביו וידידיו.
קוץ' היה ידוע כתומך נלהב של ישראל ואף עירב לא פעם מדיניות חוץ עם פוליטיקה מוניציפלית בהופעותיו הציבוריות.
הישגו הגדול, הוא בכך שהביא את ניו יורק שעמדה על סף אסון כלכלי, לידי פריחה ושגשוג. בשל כך, וגם בגלל סיבות אחרות, אמר עליו פרופסור רוג'ר סטאר: "ראש העיר קוץ' היה המקדם האפקטיבי ביותר של ניו יורק ולעיתים קרובות חזר על כך שהוא היה רוצה להיות ראש העיר לכל החיים".
כמו כן, קוץ' ניסה את כוחו בכתיבה ספרותית וכתב בין השאר את הרומנים, "רצח בעירייה" (1995) ו"רצח בברודוויי" (1996).
מותו
ב-1 בפברואר 2013, בגיל 88, נפטר קוץ' בבית החולים הפרסבטריאני שבעיר ניו יורק. לפני מותו, ביקש כי הכיתוב על מצבתו יכלול את הפסוק "שמע ישראל" בעברית, יחד עם המילים "אבי יהודי, אמי יהודייה, אני יהודי", מילותיו האחרונות של העיתונאי האמריקאי דניאל פרל, מעט לפני שנרצח ב-2002 על ידי טרוריסטים בפקיסטן.
שמואל אלדר
שמואל אלדר (4 במרץ 1953 - 15 במרץ 1998) היה טייס מסוקים בחיל האוויר הישראלי ומפקד בסיס פלמחים בדרגת תת-אלוף שנהרג בהתרסקות מסוק.
ביוגרפיה
נולד ב-4 במרץ 1953 במושב סתריה, בן לשרה ומרדכי יצחק אדלר, ניצולי השואה שהיו ממייסדי המושב. למד בבית הספר היסודי 'סמילנסקי' ובמגמה הביולוגית בבית הספר התיכון ע"ש עמוס דה-שליט ברחובות.
בינואר 1971 התגייס לצה"ל והתנדב לקורס טיס. לקראת תום הקורס, פרצה מלחמת יום הכיפורים, ואלדר נמנה עם קבוצת פרחי-טיס שהחלה להתקשר לטייסות חיל האוויר, ולהציע את עזרתה. כך הגיע עם שלושה פרחי-טיס נוספים לטייסת 201 ("האחת"). הארבעה סייעו בעבודת הטייסת בנושאים שונים כגון בדיקת פקודות מבצע, חיפוש טעויות של המתכננים, ומילוי דו"חות מודיעין לאחר שתיחקרו את הצוותים. בטייסת פגש אלדר את אהובה והשניים הפכו לזוג. פחות מחודש לאחר תום המלחמה, הסתיים קורס טיס מספר 72, ואלדר הוצב בטייסת 125 שהפעילה אז מסוקי אלואט 2 ובל 206 ג'ט ריינג'ר ("סייפן"). בפברואר 1975 נשא אלדר את אהובה לאשה, ושנה מאוחר יותר נולד בנם הבכור - רותם. בהמשך נולדו לזוג שלוש בנות: טלי, נטע ובר. בקיץ 1975 עבר אלדר לטייסת 118 שהפעילה מסוקי CH-53 סי סטאליון ("יסעור"), שם הוסמך כקברניט ומונה לקצין הדרכה. לאחר שנתיים עבר לשרת כמדריך בבית הספר לטיסה, וביוני 1978 השתחרר משירות סדיר. הוא הקים חממה במשק של הוריו, במושב סתריה, והחל לגדל פרחים.
בסוף 1984 מונה למפקד טייסת 123 שהפעילה מסוקי בל 212 ("אנפה") מבסיס חצרים. ביולי 1987 מונה למפקד טייסת 118. כמפקד הטייסת, העניק לה את שמה - "דורסי הלילה". בתקופת פיקודו על טייסת 118 אירעה תאונה קטלנית שבה נהרג קברניט מסוק "יסעור", סרן, ונפצעו טייס המשנה ושני המכונאים המוטסים, כתוצאה מהתרסקות המסוק בזמן שהניח אבן-סימון בגבול ישראל-מצרים, בדצמבר 1988.
ביוני 1990 סיים אלדר את הפיקוד על טייסת 118 ויצא ללימודים במכללה צבאית באלבאמה. באוגוסט 1991 שב לישראל עם משפחתו, ומונה לראש ענף במחלקת מבצעים. פחות משנה אחר-כך מונה לסגן מפקד בסיס תל נוף, והועלה לדרגת אלוף-משנה.
ב-1994 יצא ללימודי תואר שני במדע המדינה בתחום הביטחון הלאומי במכללה לביטחון לאומי ובאוניברסיטת חיפה, אותם סיים כמצטיין דיקן. לקראת סיום לימודיו מונה למפקד בסיס פלמחים והועלה לדרגת תת-אלוף. כמפקד הבסיס שבו היו מוצבות שתי טייסות ה-AH-1 קוברה ("צפע") של חיל האוויר, עבר הסבה למסוק הקוברה. אלדר השתתף במבצע ענבי זעם כטייס UH-60 בלק הוק ("ינשוף").
ב-4 בפברואר 1997 אירע אסון המסוקים ואלדר מונה לחבר בוועדת החקירה שהוקמה בראשותו של האלוף במילואים דוד עברי.
בבוקר ה-15 במרץ 1998 יצאו תא"ל אלדר וסגן לטיסת אימונים במסוק AH-1 קוברה מספר 489. אלדר הדריך את גור, חניך בקורס אימון מתקדם (קא"מ) שסיים את קורס-הטיס רק חודשיים קודם-לכן. במהלך הטיסה דיווח אלדר על רעידות באזור הזנב, הודיע כי הוא שולט במצב וכי ינסה לבצע נחיתת אונס. כעבור דקה התפרק זנב הקוברה, והמסוק צלל לים, מול נתניה. אחד מטייסי מסוק הקוברה השני שטס איתם במבנה קפץ למים כדי לנסות ולחלץ אותם, אך המסוק שקע למעמקים ושני הטייסים נהרגו. אחרי כעשר שעות של חיפושים מצאו אנשי היחידה למשימות תת-מימיות (ילת"ם) את גופות שני הטייסים ומשו אותן.
למחרת הובא תא"ל אלדר למנוחות בבית-העלמין הצבאי ברחובות. אלפי אנשים נכחו בהלווייתו, בהם נשיא המדינה, עזר ויצמן, שר הביטחון, יצחק מרדכי, הרמטכ"ל, רב-אלוף אמנון ליפקין-שחק, ומפקד חיל האוויר, אלוף איתן בן-אליהו, לצד חברים מקורס-הטיס, מרחובות ומחיל האוויר.
מנחת המסוקים שבגן וואהל לוורדים המשמש את באי משכן הכנסת נושא את שמו של תא"ל שמואל אלדר.
אצטדיון מרכז הספורט האולימפי טיינג'ין
אצטדיון מרכז הספורט האולימפי טיינג'ין (בסינית פשוטה: 天津奥林匹克中心体育场) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בדרום מערב העיר טיינג'ין שבסין. המבנה ממוקם בסמוך למרכז הספורט הבינלאומי ולאולם הספורט של טיינג'ין. האצטדיון מכונה "טיפת הגשם" בשל צורת המבנה.
עבודות הקמת האצטדיון החלו באוגוסט 2003 והסתיימו באוגוסט 2007 בעלות של כ-1,500,000,000 יואן. האצטדיון אירח את משחקי גביע פיפ"א לנשים בשנת 2007, וכן את התחרויות המוקדמות בכדורגל במסגרת המשחקים האולימפיים שנערכו בבייג'ינג בירת סין בשנת 2008.
ביקורי אפיפיורים בישראל
מאז הקמתה של מדינת ישראל ביקרו במדינה ארבעה אפיפיורים (מתוך שבעה). הביקור הראשון נערך בשנת 1964 על ידי האפיפיור פאולוס השישי. הביקור הרביעי התקיים במאי 2014.
אצטדיון מרכז הספורט האולימפי טיינג'ין
אורכו של המבנה 370 מטרים, רוחבו 250 מטרים וגובהו כ-53 מטרים. במבנה 54,696 מקומות ישיבה לצופים.
ביקורי אפיפיורים בישראל
ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל
ב־5 בינואר 1964 ביקר האפיפיור פאולוס השישי בישראל. היה זה הביקור הראשון של ראש הכנסייה הקתולית במדינת ישראל והביקור הראשון של אפיפיור בארץ ישראל מאז גרגוריוס העשירי (המאה ה-13). הביקור נמשך כאחת עשרה שעות. לישראל הגיע האפיפיור מירדן, ובסיום הביקור שב אליה. את פניו של האפיפיור קיבלו נשיא מדינת ישראל זלמן שזר, ראש הממשלה לוי אשכול ובכירים נוספים בתל מגידו. הנשיא העניק לאפיפיור מדליון זהב שעליו מוטבעת מפת ישראל ומתחתיה נכתב בעברית ובלטינית "עלה לארץ הקודש". לאחר מכן ביקר האפיפיור באתרים הקדושים לנצרות בנצרת, טבחה, כפר נחום והר האושר. בירושלים התקבל בלחם ומלח על ידי ראש העירייה מרדכי איש-שלום. את ביקורו חתם האפיפיור בכנסיית הדורמיציון ועזב דרך שער מנדלבאום.
ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל
בין היתר נפגש האפיפיור עם נשיא מדינת ישראל עזר ויצמן וראש הממשלה ברק, וביקר ביד ושם ובכותל המערבי. הוא קיים מיסה פרטית בחדר הסעודה האחרונה בירושלים, ומיסות פתוחות בהר האושר, בבזיליקת הבשורה בנצרת ובכנסיית הקבר בירושלים. האפיפיור הקדיש יום אחד לביקור בבית לחם שם נפגש עם יושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת, קיים מיסה בכיכר מאנגר וסייר במחנה הפליטים דהיישה.
ביקורו של האפיפיור הוגדר רשמית כ"מסע צליינות לארץ הקודש לרגל שנת המילניום" ("Jubilee Pilgrimage to the Holy Land"), וזאת בשונה מרוב יתר ביקוריו ברחבי העולם, המוגדרים כ"מסעות שליחות" ("Apostolic Voyages"). האפיפיור נפגש עם בכירי הכנסיות הסרות למרות הכס הקדוש, עם בכירים מכנסיות אחרות ועם מנהיגים דתיים יהודים ומוסלמים. כראש מדינת הוותיקן הוא התקבל על פי כל כללי הטקס ונפגש עם ראשי המדינות שבהן ביקר.