cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רב יהודה
תולדותיו ומפעליו
רב יהודה נולד בבבל לרב יחזקאל. שנת לידתו של רב יהודה שנויה במחלוקת בין החוקרים, בין שנת 194 לבין שנת 220. על פי ההיסטוריון הרב אהרן היימן, נולד רב יהודה בשנת 194, וזאת הוא ביסס על המידע התלמודי היחיד אודות שנת לידתו של רב יהודה, המובא בתלמוד הבבלי, שרבי יהודה הנשיא אמר נבואות שונות ביום פטירתו, ובהן: "היום נולד רב יהודה בבבל". הגמרא שם מוסיפה: "כשמת רבי – נולד רב יהודה, כשמת רב יהודה – נולד רבא... ללמדך שאין צדיק נפטר מן העולם עד שנברא צדיק כמותו, שנאמר: "וזרח השמש ובא השמש". מקובל להבין את הדברים האלו כפשוטם, ועל פיהם קבע הרב היימן את שנת לידתו של רב יהודה לשנת תק"ד או תק"ה למניין השטרות (194), השנה אשר לה הוא מייחס את פטירתו של רבי. על פי השיטה הרווחת, שרבי נפטר בשנת 220 לערך, נקבעה לידתו של רב יהודה לאותה שנה. ההיסטוריון זאב יעבץ טען, כי הנוסח "כשמת" מציינת קירוב בלבד ואינה מדייקת. לעומתו, ההיסטוריון צבי גרץ העריך שרבי נפטר בסביבות שנת 210, בעוד שהוא קובע את הולדתו של רב יהודה לסביבות שנת 220. בהתאם לכך, ובעקבות ראיות אחרות, היו שטענו שהמימרא בתלמוד אינה חד משמעית ואינה מציינת את זמן לידתו של רב יהודה. רב יהודה תואר בתלמוד כאדם גבה קומה, "ארוך בדורו": "רב ארוך בדורו היה, ורב יהודה מגיע לכתפו. ורב יהודה ארוך בדורו היה, ואדא דיילא מגיע לכתפו". גופו היה חלש ונוטה לחלות, וכשהיה יוצא לשוק היה נועל לרגליו חמישה זוגות של נעלי בד, זה על גבי זה. לעת זקנתו כהו עיניו.
לימודיו
בילדותו, למד רב יהודה תורה מפי אביו, רב יחזקאל. בצעירותו, למד בישיבת סורא, אצל רב, שהיה ראש הישיבה. רב היה רבו המובהק, ותורתו הייתה שגורה על לשונו של רב יהודה. בתלמוד מובאים מאות מאמרים שמסר רב יהודה בשם רבו – רב – בהלכה ובאגדה. כן מוזכר שנלווה לרבו בדרכו. לפי שיטת רש"י, אמרותיו הרבות של רב המוזכרות בתלמוד פעמים רבות, ללא שם התלמיד המוֹסר, כולן נאמרו על ידי רב יהודה בישיבתו.
רב יהודה היה תלמיד מובהק גם של רב אסי, וגם בשמו הוא מסר מספר מאמרים. על פי דעה אחת בקרב החוקרים, לאחר פטירתו של רב ( – 247 בערך, לפי אגרת רב שרירא גאון) הלך רב יהודה לעיר הוצל, לישיבתו של רב אסי. על פי דעה אחרת, רב יהודה למד אצל רב אסי בצעירותו, לפני שלמד אצל רב וכשבא רב לבבל עבר ללמוד אצלו.
לאחר זמן מועט נפטר רב אסי ורב יהודה הגיע לנהרדעא, ישיבתו של שמואל, שהיה גם הוא לרבו המובהק. מאמרים רבים נמסרו על ידי רב יהודה בשמו של שמואל, ולמעשה רוב תורתו ומעשיו היו על פי תורתו של שמואל רבו. רב יהודה היה מרצה לפניו את דבריהם של רבותיו הקודמים, רב ורב אסי, ושמואל היה מתייחס אליהם ומעיר את הערותיו. שמואל רבו חיבב אותו מאוד. שגור בלשון התלמוד הביטוי "שיננא", שאמר שמואל לרב יהודה, ביטוי שמשמעותו היא: שנון, בעל השיניים, כלומר - משובח בחריפותו ובחכמתו. בעקבות שמואל רבו, פנו אל רב יהודה גם חבריו בביטוי "שיננא". שמואל אמר עליו עוד "אין זה ילוד אישה" (אלא מלאך).
רב יהודה נלווה אל שמואל במסעותיו מספר פעמים. אודות אחת מהפעמים שבהן נלווה אליו, מסופר בתלמוד: רב יהודה הלך אחרי רבו שמואל בשוק של היישוב בי דיסא. באמצע השוק, שאל רב יהודה את שמואל: אדם שמוצא ארנק במקום כזה, האם חלה עליו מצוות השבת אבידה? אמר לו: לא, המציאה שייכת למוצא – "הרי אלו שלו". הוסיף רב יהודה ושאל את רבו מה יש לעשות, אם בא יהודי ונתן בה סימן? אמר לו: חייב להחזיר. כאשר תמה רב יהודה על הסתירה שבין שתי ההוראות של רבו, הסביר לו שמואל כי הוראתו האחרונה נאמרה כחיוב של "לפנים משורת הדין".
רב יהודה למד גם מפיהם של רב ירמיה בר אבא, זעירי וחכמים נוספים, מלבד מה שלמד אצל רבותיו המובהקים – רב ושמואל.
שקידה והתמדה אפיינו את רב יהודה. היה נוהג לחזור על כל תלמודו בכל חודש.
הקמת הישיבה בפומבדיתא
לאחר פטירתו של שמואל (נפטר בשנת, 253 בערך), התמנה רב הונא לראש ישיבה בסורא, ורב יהודה הלך לפומבדיתא והקים בה את ישיבת פומבדיתא. הישיבה נחשבה "להמשכה של הישיבה בנהרדעא", על פי ההיסטוריון מיכאל אבי יונה, "וחכמיה שנודעו בחריפותם היו מעצבי דרכי המחשבה של התלמוד הבבלי". שתי הישיבות בסורא ובפומבדיתא היו, לאורך כ-800 שנה, החשובות והקובעות בעולם היהודי, ומהן יצאה תורה והוראה לכל תפוצות הגולה.
בזמנו של רב יהודה התמקדו הלומדים בישיבת פומבדיתא בדיני ממונות המסודרים בסדר נזיקין, ואשר עליו נאמר במשנה: רב יהודה עצמו התבטא: מי שרוצה להיות חסיד, יקפיד לקיים את הלכות נזיקין.
שיטת הלימוד בישיבה התאפיינה בחריפות ובידיעת ההלכה על בוריה (בקיאות). תלמיד הישיבה, רמי בר תמרי, אשר נקלע לסורא, נקלע לדיון הלכתי עם רב חסדא, ובסיום הדיון אמר לו רב חסדא: אני רואה שאתה די חריף! רמי בר תמרי ענה: לו היית במקומו של רב יהודה, הייתי מראה לך את חריפותי. הדעות חלוקות לגבי משמעות המונח חריף. הרב אייזיק הירש וייס זיהה את החריפות כהצטיינות בפלפול ובסברה, והסמיך את הדברים לביטוי בארמית: תרגום: שמא מפומבדיתא אתה, שמכניסים פיל בקוף (נקב) של מחט? לעומת זאת, הרב אהרן היימן טען שהחריפות היא רק הבנה ברורה של ההלכה.
ראש לחכמי בבל
רב יהודה עמד בראש הישיבה בפומבדיתא, ובמשך 40 שנות כהונתו של רב הונא בישיבת סורא היה רב יהודה – ככל חכמי בבל (ולאחר פטירת רבי יוחנן ורבי אלעזר גם חכמי ארץ ישראל) – כפוף לרב הונא, והיה לעיתים הולך אליו לראותו. לדעת הראב"ד, בספרו "ספר הקבלה", היה רב יהודה גדול מרב הונא בחכמה, וקרבתו של רב הונא למשפחת ראש הגולה הייתה זו שגרמה לכך שהתמנה לראש ישיבת סורא. עם זאת, מן התלמוד משתמע שרב יהודה היה כתלמיד חבר לפני רב הונא.
לאחר פטירתו של רב הונא, ד'נ"ז (297), היה רב יהודה ראש חכמי בבל, וכל חכמי דורו היו כפופים לו ובאו לפניו לפומבדיתא. מצב זה נמשך כשנתיים, עד פטירתו של רב יהודה.
לאחר פטירתו של רב יהודה (שנת ד'נ"ט, 299) עברה הגדולה לסורא, לידיו של רב חסדא, שהיה תלמיד-חבר של רב הונא, עד פטירתו לאחר עשר שנים. בפומבדיתא, בינתיים, לא הוסכם על ראש ישיבה תחת רב יהודה, מכיוון שגדולי תלמידיו – רבה ורב יוסף – לא אבו ליטול את התפקיד הרם. רב הונא בר חייא כיהן, אפוא, כראש הישיבה בפומבדיתא, לא באופן רשמי ומלא, אך עם תלמידים רבים; ולאחר מכן, ואף במקביל, הועבר התפקיד לידיו של רבה, כאשר נֵאות לקבלו.
מידותיו
רב יהודה היה תקיף, ולא נמנע מלנהוג כפי שנדרש ממנו ללא משוא פנים. עוד בהיותו תלמיד לפני שמואל, לא חשש לפנות אל רבו, שהתעלם מאישה שצעקה לפניו, ולהעיר לו על כך. על כך מסופר בתלמוד: רב יהודה ישב לפני שמואל. באה אישה אחת, צעקה והתלוננה לפניו, ושמואל לא הגיב. שאל רב יהודה את שמואל: האין רבינו סובר כפי הנאמר בפסוק. נענה שמואל: שיננא (כינוי של רב יהודה), ראשך – רבך – יקבל את עונשו רק במים קָרים, אך ראשו של ראשך – ראש הגולה – ידון בחמים, כלומר: מידת האחריות שלי אינה גדולה כמו זו של ראש הגולה. הרי יושב מר עוקבא כאב בית דין, וכתוב:. בהיותו דיין ופוסק לא חשש לבטא את דבריו בתוקף. במספר מקרים שהורה בהם הלכה, הנחה את תלמידיו לקיימה ללא חשש, גם כאשר הייתה מחלוקת בדבר וקמו עוררין על הוראתו. כשהתיר ניעור גלימה מן האבק בשבת, מפני שבבבל לא הקפידו על הסרת האבק ולכן אין בכך מלאכת כיבוס, נקלע האמורא עולא לפומבדיתא. לשמע מחאותיו, שבארץ ישראל אסרו את הדבר, הורה רב יהודה "נערו את הגלימות בפניו, אנו איננו מקפידים (שיש אבק)". מסופר, שאישה אחת מנהרדעא הגיעה לדין לפני רב יהודה, ויצאה חייבת בדין. אמרה לרב יהודה: וכי שמואל רבך היה דן כך?! אמר לה: היכרת אותו? אמרה לו: כן, גוץ וכרסו גדולה, כהה ושיניו גדולות. אמר לה: לבזותו באת? בשמתא תהיי (מין של נידוי)! פקעה ומתה.
מעשה נוסף אירע בזקנותו של רב יהודה, באחד מבני הישיבה, תלמיד חכם מכובד, שיצאו עליו שמועות רעות שאינו מתנהג כשורה. רב יהודה התלבט: צעד של נידוי (שמתא) קשה במקרה זה, שכן חכמי הישיבה היו זקוקים לאותו תלמיד חכם; ומצד שני השמועות הרעות על מעשיו גורמות לחילול השם. רב יהודה התייעץ עם רבה בר בר חנה, אשר בפיו היה מאמר ששמע מפי רבי יוחנן: "כי שפתי כהן ישמרו דעת ותורה יבקשו מפיהו כי מלאך ה' צבאות הוא", כלומר, אם דומה הרב למלאך ה' – יבקשו תורה מפיו, ואם לאו – אל יבקשו תורה מפיו". רב יהודה נידהו. לאחר זמן חלה רב יהודה, ובאו החכמים לבקרו. ביניהם נכנס אותו תלמיד מנודה. כשראהו רב יהודה – חייך. לתהייתו של התלמיד, ענה: אינני לועג לך, אלא – לקראת הליכתי לעולם האמת דעתי נוחה מכך שלא התחנפתי ולא נשאתי פנים לאיש, אפילו לאדם חשוב כמותך. לאחר פטירתו של רב יהודה הלך אותו תלמיד לבית המדרש וביקש שיתירו לו את הנידוי. בני הישיבה שלחו אותו לארץ ישראל, באמרם שאין בבבל אדם גדול דיו שיוכל להתיר נידוי של רב יהודה. גם בארץ ישראל נתקל בסירוב, שכן רבי אמי ורבי זירא שעו לדבריו של רבי שמואל בר נחמני, שבסימן מיוחד משמים (כפרשנותו של רבי זירא) שהה באותה עת בבית מדרשם לאחר שבמשך מספר שנים הוא לא הגיע לשם: "עמד רבי שמואל בר נחמני על רגליו ואמר: ומה שפחה של בית רבי לא נהגו חכמים קלות ראש בנידויה שלש שנים - יהודה חברינו על אחת כמה וכמה!". מעשה זה מופיע בתלמוד כדוגמה להתנהגות הראויה כלפי תלמיד חכם שסרח.
משפחתו
רב יחזקאל, אביו של רב יהודה, היה "בעל מעשים", כלומר – אדם שמפורסם במעשיו הטובים, וגם שמואל היה נוהג לעמוד מפניו לאות כבוד. מסופר, שפעם אחת היה רב יחזקאל מלמד את בנו, רמי, משנה במסכת סנהדרין, ורב יהודה תיקן את אביו באחד מטעמי המשנה, באומרו: "אבא, אל תשנה לו (=תלַמד אותו) כך". שמואל העיר לרב יהודה על כך והורה לו שלא להתבטא בלשון כזו כלפי אביו, גם כאשר עליו לתקן את דבריו, משום מצוות כיבוד הורים; אלא בנוסח עדין יותר.
אחיו הצעיר של רב יהודה היה גם הוא מן האמוראים, ונזכר בשם רמי בר יחזקאל. לפעמים היה חולק על רב יהודה בדברי הלכה, ואומר לבני בית המדרש: אל תקשיבו לכללים הללו שכולל יהודה אחי בשמו של שמואל (או רב). לפי גרסה מסוימת בתלמוד היה לו אח נוסף בשם רב כהנא אחוה דרב יהודה.
רב יהודה התייחס אל רעייתו ברגשות מעורבים. מצד אחד, אמר שהיא משמשת כדוגמה לאשה שבעלה מוצא בה קורת רוח, וכאשר לימד רב יהודה לרב יצחק בריה דרב יהודה בנו:. ושאל אותו רב יצחק: "כגון מי?" ענה לו רב יהודה: כגון אימך. מצד שני, כאשר רצה רב יהודה להביא לבנו דוגמה לאשה שעליה נאמר: – הביא כדוגמה את אשתו, אמו של רב יצחק. בתלמוד מוסבר כי היא הייתה כועסת (ועל כך הוזכרה לגנאי), אך הייתה מתפייסת מהר ומעבירה על מידותיה.
כפי הנראה סבר, שגם נשים חייבות במצוות ציצית, שכן מוזכר שהיה מטיל חוטי ציצית גם בבגדיה של רעייתו.
בנו של רב יהודה, רב יצחק בר רב יהודה, נמנה גם עם תלמידיו ואף מסר שמועות בשמו. רב יצחק למד גם אצל רב הונא ואצל רבה בתלמוד מוזכר אמורא בשם רב הונא בר יהודה, תלמידם של רב נחמן ורב ששת, שלמד אצל אביי, ואצל רבא, ויש מן החוקרים שסבורים שהיה בנו של רב יהודה. אחד מבניו של רב יהודה התחתן עם בתו של רב יהודה בר חביבא. עוד מבניו הוא רמי בר רב יהודה.
במקורות מוזכרת נינתו של רב יהודה, חומא, בתו של איסי בנו של רב יצחק בנו של רב יהודה, אשר נישאה לתלמידו של רב יהודה, רחבא. סדר הזמנים מחייב שהדבר היה לעת זקנתו של רחבא. אחר פטירתו של רחבא נישאה חומה לרב יצחק בנו של רבה בר בר חנה, ולאחר שגם הוא נפטר נשא אותה אביי. לאחר פטירתו באה חומא לבית דינו של רבא כדי שיקצוב לה מזונות מנכסיו של אביי.
חבריו ותלמידיו
מחבריו הגדולים של רב יהודה היה רב הונא, ראש ישיבת סורא. ממקורות שונים בתלמוד הבבלי משתמע שרב יהודה היה תלמיד חבר של רב הונא, ואף הלך אליו להתייעץ עמו. פעמים מספר בתלמוד חולקים רב הונא ורב יהודה ביניהם, לעיתים על מה ששמעו מרבותיהם. רב יהודה היה גדול יותר בחכמה מאשר רב הונא, אבל מכיוון שהוא היה מקורב לבית הנשיא גברה ישיבת סורא שבראשה עמד, ולאחר פטירת רב יהודה עברה גם ישיבת נהרדעא לעמוד בראשותו של רב הונא.
רב יהודה נשא ונתן בהלכה עם חבריו, גדולי דורו, הדור השני של האמוראים. ביניהם מוזכר רב נחמן, רב עינא, רבה בר אבוה, רב מתנה, רב שמואל בר יהודה, עולא ועוד. הכינוי "סבי דפומבדיתא" (זקני פומבדיתא) מכוון לרב יהודה ולרב עינא. לאחר פטירת שמואל שלח רב יהודה שאלות לארץ ישראל, אל רבי אלעזר.
תלמידיו היו גדולי הדור השלישי של האמוראים ומסרו הלכות בשמו. המפורסמים שבהם – רבה ורב יוסף, שכיהנו אחריו כראשי ישיבת פומבדיתא; רבי זירא, רבי אבא, חייא בר רב, רב המנונא, אשיאן בר נדבך (שהיה חתנו של ייבא חמוה דאשיין בר נדבך), רב כהנא, רבין בריה דרב נחמן, ועוד. האמורא רחבא דפומבדיתא היה גם הוא מתלמידיו המובהקים של רב יהודה. הוא מסר בשמו דברי הלכה ואגדה, ואמוראי הדורות הבאים שיבחוהו על שהיה מדייק בלשון רבו ומוסר את הדברים כלשונם בדיוק.
שמשיו של רב יהודה היו אדא דיילא ורב כהנא בר נחוניא.
לשמה ושלא לשמה
אחד ממאמריו המפורסמים, המופיע שבע פעמים בתלמוד הבבלי ושלוש פעמים חוּצה לו, הוא "מתוך שלא לשמה בא לשמה". המאמר המלא מופיע במסכת סוטה:
נאמר בתלמוד שרב יהודה היה אדם צנוע, שלא הסיר את גלימתו, עם חוטי הציצית המוטלים בה, במשך כל היום.
רב יהודה גרס ש"לא נברא הלילה אלא לשינה", בניגוד לשיטתו של ריש לקיש, ש"לא נברא הלילה אלא לגרסה (=לימוד)". הוא חיבב את לשון הקודש, מקורה של השפה העברית, ואף בבית המרחץ דיבר בלשון הקודש, ובשיחה עם רב נחמן הוכיח אותו על שאינו מדבר בלשון הקודש אלא בניב הארמי שהיה מקובל במקומו. כמו כן שלל רב יהודה תפילה בשפה הארמית.
רב יהודה עסק גם בהלכות ניחום אבלים ואף קיים בעצמו הלכות אלו בפומבי. הוא פסק, שמת שאין לו מנחמין (פירוש רש"י: שאין מי שיתאבל עליו) - הולכין עשרה בני אדם ויושבין במקומו. כאשר בשכונתו של רב יהודה נפטר אדם, ולא היו לו קרובים שיתאבלו עליו, אסף רב יהודה עשרה אנשים למניין, והם ישבו במקומו של המת. לאחר שבעה ימים נראה המת לרב יהודה בחלום ואמר לו: "תנוח דעתך שהנחת את דעתי". תלמידו של רב יהודה, רחבה (בעל נינתו חומא) מסר בשמו: "כל הרואה המת ואינו מלווהו - עובר משום לועג לרש חרף עושהו".
תפילה וברכות
לדעתו, אין לאדם להתפלל בשפה הארמית, ואכן, התפילות והברכות שחיבר רב יהודה כולן נאמרו בלשון הקודש. את טעם הדבר הסביר לפי מאמר של רבי יוחנן:
רב יהודה חיבר את נוסח ברכת הלבנה, שלפי ההלכה יש לברך פעם בחודש:
חיבר גם את הנוסח של ברכת האילנות, הנאמרת בימי האביב של חודש ניסן:
הנוסח של ברכת האירוסין, וכן נוסח שבע הברכות הנאמרות לחתן ולכלה בשבעת ימי שמחת הנישואין, חוברו גם הם על ידי רב יהודה, אשר הוסיף ששבע הברכות נאמרות רק כאשר משתתפים בסעודה "פנים חדשות", כלומר - אנשים שלא היו נוכחים במעמד החופה.
רב יהודה לימד גם את הלכותיה של ברכת הגומל, ואמר בשם רבו רב:. רב יהודה עצמו הרחיב ולימד את נוסח הברכה - "ברוך גומל חסדים טובים".
בתלמוד מסופר על בצורת שהייתה בימיו. כשיצא רב יהודה לשוק וראה אנשים מזלזלים בלחם וזורקים אותו זה לזה, הקפיד ואמר: כנראה יש שובע בעולם (יותר מדי)! בא רעב. חכמי העיר דיברו עם שמשו, רב כהנא בר רב נחוניא, שיוציא אותו לשוק, כדי שיראה את הרעב שבא לעולם. כשראה רב יהודה את הצער, ביקש משמשו שיחלוץ לו נעליו לאות צער. כשחלץ נעל אחת בא גשם. כשבא לחלוץ את השנייה בא אליהו ואמר: "אמר הקדוש ברוך הוא, אם תחלוץ את הנעל השנייה – אחריב את העולם!" סיפר רב מרי נכד שמואל, שעמד ליד הנהר וראה מלאכים שנדמו כמלחים ממלאים ספינות בחול ונעשה קמח סולת. רב יהודה הורה שלא להשתמש בקמח הזה, מפני שהוא "של מעשה נסים". למחרת הגיע משלוח תבואה גדול ממקום בשם פרזינא, וממנו קנו אנשי פומבדיתא.
יחסו לארץ ישראל ולבבל
חיבתו של רב יהודה לארץ ישראל הייתה מפורסמת בקרב האמוראים. על כך ניתן ללמוד מדברי רב חסדא בדו-שיח שמצוטט בתלמוד:
באחד ממאמריו באגדה עסק רב יהודה במעלתם המיוחדת של עצי ההסקה של ירושלים לפני החורבן. תלמידו רחבה מסר משמו שאמר: (- ונמצא באוצר המלכה ששמה צימצמאי).
למרות חיבתו של רב יהודה לארץ ישראל, התנגד לעלייה אליה מבבל. הוא פסק כי "כל העולה מבבל לארץ ישראל - עובר בעשה, שנאמר: בבלה יובאו ושמה יהיו עד יום פקדי אותם נאם ה'". מסופר על שניים מתלמידיו המובהקים, רבי אבא ורבי זירא, שהשתמטו ממנו ועלו לארץ ישראל בלי להודיע לו ולהיפרד ממנו, מחשש שימנע מהם לעלות.
דין התורה לפני רב נחמן
רב יהודה הוזמן לדין לפני רב נחמן, שהיה בצעירותו דיין בנהרדעא. היה זה לאחר שרב יהודה נידה אדם שביזה את שליח בית הדין ואת רב יהודה עצמו. על פי הכלל "כל הפוסל במומו פוסל", הוכרז אותו אדם כעבד (בציוויו של רב יהודה), מפני שהיה רגיל להכריז כן על אנשים אחרים. הלך האיש אל בית דינו של רב נחמן בנהרדעא ותבע את רב יהודה, ושם כתבו לו כתב הזמנה לדין, בלא שימת לב לזהותו של המוזמן. רב יהודה שקיבל את כתב ההזמנה, התייעץ עם רב הונא האם עליו ללכת לדין, ונענה שבעקרון אינו מחויב ללכת לפני רב נחמן לדין, מפני שהוא גדול ממנו, אבל כיוון שהוא "חתן בית הנשיא" ומקורבו של ראש הגולה כדאי ללכת לפניו, מפני כבוד ראש הגולה.
רב יהודה הלך לנהרדעא, וכשמצא את רב נחמן בונה מעקה פנה אליו בשאלה על מעשיו, ומשם התגלגלה שיחה שבה פנה רב יהודה אל רב נחמן שוב ושוב בקושיות הלכתיות על מעשיו ועל דבריו, וגם הוכיח אותו שוב ושוב על ניב הלשון הבלתי שגרתי שבפיו, שאפיין את חברת ראש הגולה, ולא אנשים פשוטים. השיחה ביניהם המשיכה גם לאחר שהכניס רב נחמן את רב יהודה לביתו והציע לו שתייה. רב יהודה המשיך להקשות על דבריו של רב נחמן שוב ושוב; הוא גם שלל את הצעתו של רב נחמן שבתו, דונג, תביא לפניהם יין לשתייה, בהסתמכו על ההלכה כי "אין משתמשים באשה", וכאשר רב נחמן אמר כי בתו דונג קטנה, הוא אמר כי שמואל אמר: "אין משתמשים באשה כלל, בין גדולה ובין קטנה". כאשר רב נחמן הציע לרב יהודה למסור שלום לילתא, אשת רב נחמן, הגיב רב יהודה בפליאה: "אין שואלין בשלום אשה!" וכאשר הציע רב נחמן שישמש כשליח לשאול בשלומה הסביר רב יהודה כי "אין שואלין בשלום אשה כלל!" - אפילו על ידי בעלה. עד שילתא, אשת רב נחמן, ייעצה לבעלה שיסיים את דינו של רב יהודה, כדי שלא יציג אותו כעם הארץ.
בהמשך, שאל רב נחמן את רב יהודה לפשר בואו, וכשנענה שהוזמן לדין, תמה רב נחמן ואמר: את שיחתו של אדוני אינני מבין, וכתב הזמנה לדין שלחתי לו?! רב יהודה הוציא את כתב ההזמנה והציגו לפני רב נחמן, שהשיב בבקשה לדון במקרה ההוא לגופו, למניעת חשדות כנגד בית הדין בשל מראית עין. בדיון הציג רב יהודה את דבריו, והשיב עניינית לשאלותיו של רב נחמן. האיש הוכרז כעבד - אמר - על פי דבריו של שמואל, ש"כל הפוסל במומו פוסל". אותו האיש בא והציג את עצמו, כנגד ההכרזה עליו כעבד, כצאצא של בית חשמונאי. דבר זה הסגיר סופית את מוצאו, מפני שלפי ההלכה שאמר רב הונא בשם רב "כל האומר מבית חשמונאי אני - עבד הוא", שכן הורדוס השמיד את הצאצאים המיוחסים של בית חשמונאי. באותו היום - מציין התלמוד - נקרעו כמה כתובות בנהרדעא, ופקעו קשרי נישואין שהיו במשפחתו של אותו האיש מבית חשמונאי, שבטל תוקפם מבחינת ההלכה. כאשר יצא רב יהודה מבית הדין לדרכו בחזרה לפומבדיתא, יצאו אחריו אנשים ממשפחתו של האיש. האנשים רצו לרגום את רב יהודה, אך חזרו בהם לאחר שהזהיר אותם מפני פרסום פסק הלכה בנושא יוחסין ששמע מרבו שמואל, אשר עלולות להיות לו השלכות משמעותיות על מספר משפחות בנהרדעא.
המשפט העברי
רב יהודה ביאר את המונח הלכה למשה מסיני במשמעות כוללת; לשיטתו, משה רבנו לא ידע את כל פרטי ההלכות שייאמרו בבית המדרש של רבי עקיבא, אך בכל זאת ההלכות של תקופת בית שני הן בבחינת הלכות שנמסרו למשה בסיני.
כלל ידוע שקבע רב יהודה הוא: "מצר שהחזיקו בו רבים - אסור לקלקלו". כלומר, דרך שהורגלו הרבים ללכת בה, אין ברשותו של אדם לקלקל אותה, לחסום אותה, ולמנוע את הליכת הרבים בה.
רב יהודה החמיר בדיני מראית העין ובשם רבו רב, אמר: כל מקום שאסרו חכמים מפני מראית עין - אפילו בחדרי חדרים אסור.
דעתו בנושא עבד כנעני, נלמדה מהפסוק "והתנחלתם אותם לבניכם אחריכם": אמר רב יהודה: המשחרר עבדו - עובר בעשה.
רב יהודה פסק כי שאם אדם נוטל בידו מגל וסל, ומודיע על כוונתו לקטוף פירות מדקלו של פלוני, נאמין לו ולא נמנע ממנו דבר זה, כי החשש שמא הוא עז פנים במידה כזו שיקטוף פירות מעץ שאינו שלו בפומבי, אינו סביר. כלל זה תקף רק על פירות עץ, שעליהם לא נהוג לכתוב שטר, ולא על קרקע שעליה נהוג לכתוב שטר, וממילא אדם שאין לו שטר יש לו ריעותא ולא ניתן לו להחזיק בקרקע.
פסק דין ידוע של רב יהודה ניתן בנסיבות מיוחדות, שבהן הדיינים מנועים מהכרעה בדיון. נסיבות אלו נוצרות כאשר שני בני אדם טוענים לחפץ, אולם לאף משני הצדדים אין ראיות לבעלותו על החפץ, ותקפות טענותיהם היא בבחינת כל דאלים גבר. במצב זה, כאשר הספק הוא מוחלט ואפס ראיות, או שייתכן ובעתיד המצב המשפטי יתברר על פי עדים או ראיות אחרות, בית הדין לא יתערב במחלוקת. וזאת מכיוון שהוא חושש לפסוק פסק דין מעוות, בהיעדר כל מידע מהותי; ויתר על כן, בית הדין אף לא ירצה לקיים פשרה, במקום שהפסק עתיד להתבטל כאשר יובאו לבית הדין ראיות אמינות. במצב משפטי כזה שבא לפני רב יהודה ורב הונא, טען אחד מהטוענים לבעלות על ספינה שבעלותה הייתה במחלוקת, כי יש לו בביתו ראיות ניצחות לבעלותו ולפיכך מבקש הוא מבית הדין לבל יפקיר את החפץ ברשות הרבים ולבל יניח לבעל דינו לתפוס את החפץ ואולי לגרום לו נזק או להבריחו למקום שבבעלותו, דבר שיקשה על המשך ההליך המשפטי כאשר הוא יביא את הראיות. כאן נוצרה מחלוקת בין שני החכמים, רב יהודה ורב הונא. רב יהודה פסק שאסור לבית הדין להתערב במצב זה ולפעול פעולות שייתכן ויגרמו לעיוות הדין, כי אם בית הדין יתפוס את החפץ ובהסוף יתברר שאין לטוען ראיות ראויות, לא יוכל שוב בית הדין להוציא מידיו את הספינה המוטלת במחלוקת ולהחזיר את המצב של "כל דאלים גבר" שתקף רק כל עוד החפץ מוטל במצב הפקר ובית הדין אינו מתערב ולא במצב שהחפץ מוטל ברשות בתי הדין שאז וודאי אין בית הדין יכול להפקיר את החפץ לכל החפץ. לעומת זאת טען רב הונא שמכיוון ש"כל דאלים גבר" הוא פסק שאינו מביא לפסיקה אמיתית בדין ונגרם רק מחוסר ברירה - אין בית הדין יכול לפסוק כאשר אין כל ראייה, אין לבית הדין לחשוש יותר מדי מעיוות פסק זה, ובית הדין יתפוס את החפץ לרשותו, אם אחד מבעלי הדינים טוען שעומד הוא להביא ראיה שבידו לבית הדין ומבקש מבית הדין שיתפסו את החפץ.
בדין הודאת בעל דין הוא קבע שהכחשה של בעל דין לעובדה מסוימת שקיומה הוברר על ידי עדים, יכולה לשמש כהוכחה והודאה לרעתו בלבד; כך למשל הוא פסק שאם תבע אדם מאדם אחר סכום כסף שהלווה לו לפי טענת התובע וסיוע שני עדים, וזה טוען כי להד"מ, טענה שוודאי אין לה ערך כאשר יש עדים הסותרים אותה; חשובה טענה זו כהודאה ברורה שבכל מקרה ההלוואה - שלדבריו לא הייתה - לא נפרעה.
המכללה האקדמית ספיר
המכללה האקדמית ספיר היא מכללה אקדמית השוכנת בנגב הצפוני בסמוך לעיר שדרות, בתחום המועצה האזורית שער הנגב. במכללה מתקיימים לימודים לתואר אקדמי וכן פועלים בית ספר להנדסאים, בית ספר לאמנות ומרכז לימודי הסמכה והכשרה. כנשיא המכללה משנת 2022 מכהן הפרופסור ניר קידר.
היסטוריה
תחילתה של המכללה בשנת 1963, כאשר בית הספר למבוגרים עבר מצריפים שנבנו על גבעה בסמוך לקיבוץ ניר-עם לבית הספר האזורי שער הנגב. באותן שנים החל המוסד לקשור קשרים עם המכון להשכלה גבוהה בנגב (אוניברסיטת בן-גוריון בנגב). בשנות ה-70 התקיימו לימודים מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, רובם כלימודי חוץ וכן קורסים מעטים שהקנו נקודות לקראת תואר. בנוסף החלו חמש עשרה רשויות מקומיות לפעול להקמת מכללה אזורית – מכללת הנגב ע"ש פנחס ספיר.
בשנת 1975 סייע יו"ר הסוכנות היהודית, אריה דולצ'ין, ביצירת קשרים בינלאומיים ובגיוס כספים במטרה להקים קריית חינוך. לראשונה התקבלו תרומות מגופים יהודים מניו יורק ומפריז. בתחילת שנות ה-80 הוקמו במכללה המכינות (שהפכו למרכז הקדם-אקדמי), המרכז לתקשורת (שהפך לבית הספר לתקשורת) והמרכז הטכנולוגי (שהפך לבית הספר להנדסאים ולטכנולוגיה). בנוסף החלה לפעול התוכנית לשדרוג השכלתם של חיילים משכבות סוציו-אקונומיות מוחלשות. בשנות השמונים החלו ללמד במכללת הנגב ע"ש ספיר תוכנית מלאות לתואר אקדמי של אוניברסיטת בן-גוריון.
בתחילת שנות ה-90 חוותה מדינת ישראל גל עלייה גדול מברית המועצות. באותה תקופה יזם שר החינוך, אמנון רובינשטיין, את פיתוחן של מכללות אקדמיות עצמאיות ופעל להסמכתן כמוסדות המעניקים תארים אקדמיים לבוגריהם. תוכנית האקדמיזציה הביאה בשנת 1995 להקמת המכללה האקדמית ספיר והיפרדותה ממכללת הנגב הוותיקה. בשנת 1998 הפכה המכללה האקדמית ספיר לישות עצמאית בה נלמדו תוכניות אקדמיות בשלוש מחלקות: המחלקה לתקשורת יצירה וביקורת, המחלקה למנהל ומדיניות ציבורית ומחלקת ניהול ובקרה תעשייתית. במקביל, המשיכה המכללה ללמד תוכניות לימודים לתואר של אוניברסיטת בן-גוריון. בהמשך נפתחו במכללה מחלקות אקדמיות נוספות, והחל תהליך לקראת "עצמאות אקדמית", שהסתיים עת נפרדה באופן סופי מאחריות אקדמית של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במכללה האקדמית ספיר פועלות 14 מחלקות לימוד לתואר ראשון, שש תוכניות לתואר שני, ושתי תוכניות משולבות עם אוניברסיטת בן-גוריון. בין תחומי הלימוד: משפטים, כלכלה וחשבונאות, מדעי המחשב, טיפול באמנות, שיווק טכנולוגי, ניהול תעשייתי, קולנוע, עבודה סוציאלית, לוגיסטיקה, מנהל ומדיניות ציבורית, הנדסה, כימיה ומדעי החיים, תרבות, ובית ספר לתקשורת.
ההיסטוריון פרופ' זאב צחור עמד בראש המכללה שנים רבות, החל מ-1993 עת התחילו ההכנות להפיכתה של ספיר למכללה עצמאית. הוא ייסד את המכללה האקדמית ספיר והיה נשיא המכללה למן הקמתה ועד למאי 2010. עם פרישתו של צחור מתפקידו הוא הוחלף על ידי פרופ' ראובן איליה, שהתפטר כעבור כחודשיים והוחלף על ידי הכלכלן פרופ' ג'ימי ויינבלט. ב-2013 נכנס לתפקיד פרופ' עמרי ידלין. בשנת 2019 החליפו פרופסור שי פלדמן. משנת 2022 מכהן בתפקיד פרופסור ניר קידר.
במכללה לומדים כ-4,400 סטודנטים (נכון לשנת הלימודים 22–2021) וכך, היא נחשבת למכללה הציבורית הגדולה בישראל.
אירועים ביטחוניים
כמו יישובים רבים בנגב המערבי ובעיר שדרות, סובלת המכללה משנת 2003 מאיום מתמשך של רקטות המשוגרות על ידי ארגוני טרור מרצועת עזה הסמוכה. במהלך השנים נפלו בסביבות המכללה למעלה מ-2,000 רקטות, כ-40 נפלו בשטח הקמפוס, חלקן בפגיעות ישירות במבנים. רקטת קסאם שנורתה ביולי 2007 גרמה לפציעת סטודנטית ובפברואר 2008 נהרג סטודנט מפגיעת רקטה והלימודים הופסקו ליום אחד. עקב התקפות הרקטות הושבתו הלימודים במכללה מספר פעמים גם בשנת הלימודים תשס"ז. במהלך מבצעי "עמוד ענן" ו"צוק איתן" הופסקה הפעילות במכללה.
על פי החלטת ממשלת ישראל משנת 2008, מוגנה המכללה מפני פגיעת רקטות בתקציב של 25 מיליון ש"ח. למעלה מ-90% מחדרי הכיתות והמעבדות ממוגנים. כמו כן פוזרו בשטחים הפתוחים ובמגרשי החניה עשרות רבות של מיגוניות המאפשרות לתפוס מחסה תוך מספר שניות מרגע הישמע אזעקת צבע אדום.
המרכז ללימודי חוץ והמשך
המרכז מכשיר מטפח ומסמיך לעתודה מקצועית, על ידי הקניית ידע ומיומנות לרמת מקצועיות גבוהה. כמו כן, הוא מפעיל קורסי הכשרה מקצועיים בתחומים שונים במגוון חטיבות.
המרכז לחדשנות וליזמות
המרכז הוקם במודל ייחודי בארץ בשנת 2019 לאחר שהמוסד לא זכה במכרז המל"ג על אף שהצעתו צוינה כייחודית ובולטת במטרה להכשיר סטודנטים ליזמות ולקריירה, למרכז שתי תוכניות שהן חלק מהתוכנית האקדמית בכל המחלקות לתואר ראשון:
בנוסף לתוכניות במרכז הוקמו מספר מועדונים:
ספרייה והוצאה לאור
ספריית המכללה האקדמית ספיר פועלת למעלה מ-20 שנה ומשרתת את המכללה ואת הקהילה באזור. בשנת 2011 נחנך האגף המערבי, על-שם יונס וסוראיה נזריאן, ובזכות תרומתה של "קרן אמא" של יונס וסוראיה נזריאן, יהודים יוצאי אירן המתגוררים בלוס אנג'לס, הוכפל שטח הספרייה. הספרייה מספקת שירותי עיון, השאלה ומידע לסטודנטים, לסגל האקדמי, לחוקרים, לעובדי המכללה ולגופי מחקר. בספרייה עשרות אלפי כותרים, מעל ל-150 כתבי עת פעילים ו-1,500 סרטים וקטעי ארכיון. בשנת 2015 נפתחה גלריה חדשה לאמנות בקומת הכניסה לספרייה.
המכללה מוציאה לאור ספרים, מחקרים מגזינים ועיתונים:
תוכניות מחקר ופרויקטים בינלאומיים
מכללת ספיר מקיימת פעילויות בינלאומיות ושיתופי פעולה עם מספר גופים בחוץ לארץ. במסגרת תוכנית "Tempus" מעורבת ספיר ושותפה בכעשרה מיזמים - "Tempus" היא תוכנית שהוקמה על ידי האיחוד האירופי ב-1990 במטרה ליצור סטנדרטיזציה בשיטות מחקר, והוראה בין אוניברסיטאות באירופה לבין מוסדות להשכלה גבוהה מחוץ ליבשת.
פעילות ושירותים לקהל הרחב
מכללת ספיר, זוכת פרס ההצטיינות בתחום המעורבות החברתית בקהילה מטעם המועצה להשכלה גבוהה, מפעילה ומקיימת פעילויות רבות באזור. בהן:
המכללה מארגנת מספר כנסים ואירועים שנתיים. בהם:
חבר הנאמנים
המכללה האקדמית ספיר הוא עמותה רשומה. חברי העמותה משמשים כחבר הנאמנים של המכללה. יו"ר חבר הנאמנים נבחר על ידי חבר הנאמנים ומשמש גם יו"ר הוועד המנהל. החל משנת 2013 מכהן בתפקיד יו"ר חבר הנאמנים והוועד המנהל עו"ד גלעד שר. חבר הנאמנים בוחר מבין חבריו את הוועד המנהל שבו תשעה חברים והוא הרשות הממונה על ניהולה של המכללה, ענייניה ונכסיה, במסגרת המדיניות שנקבעת על ידי חבר הנאמנים והחלטותיו.
אגודת סטודנטים
אגודת הסטודנטים של המכללה האקדמית ספיר היא ארגון חיצוני למכללה הפועלת תחת התאחדות הסטודנטים בישראל. האגודה מורכבת מסטודנטים, ותפקידה לייצג את הסטודנטים במכללה ולפעול לרווחתם. חברי האגודה הם סטודנטים של המכללה, ויו"ר האגודה הנוכחית היא עדי שלו.
מבטח סימון
מבטח סימון סוכנויות לביטוח בע"מ היא חברה לניהול הסדרים פנסיוניים ופיננסיים.
נתונים עיקריים
סוכנות מבטח סימון מספקת שירותים ופתרונות בתחומי ביטוח, ניהול פנסיוני, פיננסים והשקעות לכ-220,000 לקוחות ולכ-6,000 ארגונים, מפעלים וחברות.
קבוצת מבטח סימון נמצאת בבעלות מלאה של מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים.
נכון לשנת 2011 מטפלת מבטח סימון במחזור גבייה שנתי של כ-4 מיליארד ש"ח. סך הצבירות המנוהל על ידי החברה הוא למעלה מ-30 מיליארד ש"ח.
היסטוריה
קבוצת מבטח סימון היא תוצאה של מיזוג שתי סוכנויות ביטוח: סימון את ויזל ומבטח שמיר. המיזוג בוצע בשנת 2000.
סוכנות הביטוח סימון את ויזל הוקמה בשנת 1965 על ידי הרולד סימון, סוכן ביטוח שעלה לישראל מדרום אפריקה ומשה ויזל, שהיה סוכן ביטוח צעיר.
סוכנות מבטח שמיר נוסדה בשנת 1983 על ידי מאיר שמיר. במסגרת שירותו הצבאי הכיר שמיר את אהרון אחיעז, ממשפחה של אנשי חברת הביטוח "סהר". ההיכרות הובילה את מאיר שמיר לתפקיד מנהל סוכנות הביטוח "מבטח", שהייתה חברה בת של "סהר". בשנת 1983 רכש שמיר את הסוכנות.
בסוף שנת 2000 רכשה חברת "מגדל" את שתי הסוכנויות ואיחדה אותן לחברה אחת - מבטח סימון סוכנויות לביטוח בע"מ.
שיבת ציון (פירושונים)
{{פירושונים|
ספרים בשם זה
}}
דורל רייט
דורל לורנס רייט (באנגלית: Dorell Lawrence Wright; נולד ב-2 בדצמבר 1985) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בעמדת הסמול פורוורד. בין השנים 2004–2016 שיחק עבור 4 קבוצות שונות בליגת ה-NBA, ולאורך התקופה רשם ממוצעים כוללים של 8.4 נקודות, 3.8 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים למשחק. אחיו המבוגר של הכדורסלן דלון רייט.
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 2004 נבחר רייט בבחירה ה-19, על ידי מיאמי היט. בשתי עונותיו הראשונות עם ההיט שותף ב-23 משחקים בסך הכול, ולא שיחק כלל בפלייאוף, בסיומו זכתה הקבוצה באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה. בשתי העונות הבאות נכנס לרוטציה הקבועה של ההיט, ותרם 6.7 נקודות ו-4.5 ריבאונדים בממוצע למשחק. בעונת שיחק רייט בשישה משחקים בלבד, בשל פציעה בברכו השמאלית.
ביולי 2010, לאחר 6 עונות במיאמי, חתם רייט על חוזה בגולדן סטייט ווריורס. בעונתו הראשונה עם הווריורס פתח בכל 82 המשחקים, והשיג שיאי קריירה בממוצעי נקודות (16.4), ריבאונדים (5.3), אסיסטים (3.0) וחטיפות (1.5) למשחק. בסך הכול, קלע רייט בעונה זו, אשר הייתה השביעית שלו ב-NBA, יותר נקודות מסך כל הנקודות שקלע בשש עונותיו הראשונות בליגה במצטבר (1,344 לעומת 1,333). כמו כן שבר את שיא המועדון לסך שלשות בעונה, וסיים את העונה כ"מלך השלשות" של הליגה, לאחר שקלע 194 שלשות בסך הכול. בהצבעות לפרס השחקן המשתפר של העונה סיים רייט במקום השלישי, אחרי קווין לאב ולמרכוס אולדרידג'. בעונת המשיך לשמש כשחקן חמישייה בגולדן סטייט, ותרם 10.3 נקודות בממוצע למשחק.
ביולי 2013 חתם על חוזה בפורטלנד טרייל בלייזרס. בעונת קלע 5.0 נקודות למשחק כמחליפו מהספסל של ניקולא באטום, וסייע לקבוצה להעפיל לחצי גמר האזור המערבי, לראשונה מזה 14 שנים.
בקיץ 2015 עזב את ה-NBA כאשר חתם על חוזה בקבוצת בייקונג פליי דראגונס מליגת העל הסינית. ב-37 משחקיו בקבוצה רשם ממוצעים של 24.3 נקודות, 7.5 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים למשחק.
באפריל 2016 חזר לשחק במיאמי היט, לקראת פלייאוף. בפלייאוף שותף רייט בחמישה משחקים, בעוד קבוצתו הודחה בסיבוב השני, על ידי טורונטו ראפטורס.
באוקטובר 2017 חתם רייט על חוזה בקבוצת איגוקאה מליגת העל הבוסנית. לאחר ארבעה משחקים בלבד עזב את הקבוצה, וחתם על חוזה בברוזה במברג הגרמנית. הקבוצה הודחה מהיורוליג בשלב הבתים הראשון, וסיימה את העונה במקום הרביעי בליגת העל הגרמנית. ב-27 משחקיו ביורוליג קלע 11.6 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת שיחק עבור לוקומוטיב קובאן הרוסית. קובאן סיימה את העונה במקום החמישי בליגת ה-VTB, והודחה מהיורוקאפ בשלב רבע הגמר.
לקראת עונת 2019/2020 חזר לשחק עבור איגוקאה, אך כבר לאחר שמונה משחקים שוחרר מהקבוצה. בנובמבר 2020 הודיע על פרישתו ממשחק, בגיל 34.
Soldi
Soldi (בעברית: כסף) הוא שיר באיטלקית וערבית שנכתב והולחן על ידי צ'רלי צ'ארלס, דאריו פאיני ומחמוד, ושבוצע על ידי מחמוד. השיר ייצג את איטליה באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל, בעקבות זכייתו במקום הראשון בפסטיבל סן רמו. הוא הגיע בגמר למקום השני, עם 472 נקודות. השיר הוא השיר השלישי הכולל שורות בערבית לאחר שירה של מרוקו באירוויזיון 1980 ושירה של ישראל באירוויזיון 2009.
אלכסנדר פריץ
אלכסנדר פריץ (בגרמנית: Alexander Fritz; 15 בינואר 1857 – 22 באפריל 1932) היה עורך דין ושחמטאי גרמני.
ביוגרפיה
פריץ מיעט בתחרויות עקב עבודתו המשפטית, והופעתו הראשונה בשחמט הייתה בלייפציג 1877.
פריץ חלק, יחד עם וילפריד פאולסן מקום 5–6 בתחרות פרנקפורט 1878 (ניצח: לואיס פאולסן) היא ניצחונו של פריץ מתחרות זו על וילפריד פאולסן, הגיע תשיעי בתחרות בראונשויג 1880 (ניצח: לואיס פאולסן), הגיע למקום ה-13 בתחרות ויסבאדן 1880 (ניצחו: ג'וזף הנרי בלקברן, אדולף שוורץ וברטולד אינגליש), להלן ניצחונו של פריץ מתחרות זו על לואיס פאולסן.
פריץ השתתף חמש פעמים בקונגרס DSB, והגיע למקום ה-16 בתחרות נירנברג 1883 (ניצח: שמעון אברמוביץ וינוור) להלן ניצחונו המרשים של פריץ מתחרות זו על ג'יימס מייסון, על וילפריד פאולסן ועל אמיל שאלופ, הגיע למקום ה-20 בתחרות פרנקפורט 1887 (ניצח: ג'ורג' הנרי מקנזי), חלק מקום 13–14 בתחרות וורצלאב 1889 (ניצח: זיגברט טאראש), הגיע למקום ה-15 בתחרות קלן 1898 (ניצח: עמוס ברן) והגיע למקום ה-16 בתחרות דיסלדורף 1908 (ניצח: פרנק מרשל).
פריץ היה שחקן חזק של משחק עיוור ונהג לשחק משחק סימולטני עיוור מול עשרה יריבים במקביל.
על שמו קרויה הסתעפות פריץ בהגנת שני הפרשים: 1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 4. רג4 פו6 4. פז5 ד5 5. ה:ד5 פד4
תרזה הקדושה מלוס אנדס
תרזה הקדושה מלוס אנדס (בספרדית: Teresa de Jesús de los Andes; 13 ביולי 1900 - 12 באפריל 1920) הייתה נזירה צ'יליאנית אשר הוכרה כקדושה בידי הכנסייה הקתולית (בספרדית נהגה שמה "תֶרֶסָה").
חייה
תרזה הקדושה נולדה בשם חואנה פרננדס דל סולאר (Fernández del Solar) למשפחה בת המעמד הבינוני בעיר סנטיאגו דה צ'ילה שבצ'ילה, וכונתה בשם החיבה "חואניטה", השם בו היא מוכרת כיום. כבר מגיל 6 סייעה בקביעות במיסה. בשלב מוקדם בחייה קראה את האוטוביוגרפיה של הקדושה הצרפתייה תרזה הקדושה מליזייה, אשר הותירה את חותמה על חואניטה, שכבר הייתה אדוקה למדי, והביאה אותה לבחור בדרך חיים המוקדשת לשירות האל. בגיל 14 בחרה במסדר הכרמליתי כייעודה והחלה לומדת את דרכו וקדושיו, וכן עמדה בקשר עם אם המנזר הכרמליתי בעיר לוס אנדס, כ-90 קילומטרים מסנטיאגו על הדרך בין סנטיאגו וולפראיסו. בגיל 15 נדרה את נדר הבתולים, אותו חידשה שוב ושוב עד למותה.
ב-7 במאי 1919, כחודש לאחר שמלאו לה 19 שנים, הפכה חואניטה לנזירה במסדר הכרמליתי ואימצה לעצמה את השם "תרזה של ישו". משפחתה לא התנגדה לייעוד בו בחרה לחייה, אולם העדיפה כי תרזה תשהה במנזר אחר מזה בו בחרה, קרוב יותר לסנטיאגו ונוח יותר למחיה. תרזה את המנזר בו בחרה עקב סגנון חיים פשוט בו חפצה ועקב ת מה שחוותה מסירותן המוחלטת של הנזירות בנות המנזר. את ימיה העבירה תרזה בתפילות וחיי סגפנות. ביומנה כתבה כי "אני של אלוהים" והוסיפה "הוא יצר אותי והוא ראשיתי וסופי".
לקראת סוף של חייה הקצרים החלה תרזה בשליחות של הפצת הנצרות באמצעות כתיבת מכתבים. בגיל 20 חלתה בטיפוס הבהרות ועברה ייסורים קשים. באפריל קיבלה את סקרמנט המשיחה האחרונה ונדרה את נדריה האחרונים כדי להשלים את תהליך הכשרתה כנזירה, אך שבוע לאחר מכן, במהלך השבוע הקדוש, ב-12 באפריל, נפטרה תרזה, פחות משנה מיום כניסתה למנזר.
תרזה עברה ביאטיפיקציה ב-3 באפריל 1987 בסנטיאגו דה צ'ילה בידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני, אשר ב-21 במרץ 1993 הכריז עליה כקדושה בהליך של קאנוניזציה שנערך ברומא.
רלף בגנולד
רַלף אַלגֶ'ר בַּגנוֹלד (Ralph Alger Bagnold; 3 באפריל 1896 – 28 במאי 1990) היה קצין צבא בריטי, מייסדהּ ומפקדהּ הראשון של קבוצת המדבר ארוכת הטווח במערכה בצפון אפריקה, חוקר מדבריות, גאומורפולוג וחלוץ חקר הפיזיקה של תנועת חולות.
שירות צבאי
רלף בגנולד הלך בעקבות אביו, ארתור הנרי בגנולד, שהיה איש חיל המהנדסים הבריטי, התחנך באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ' וב-1915, בגיל 19, התגייס לצבא. רלף בגנולד עבר שלוש שנים במלחמת החפירות בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, צוין לשבח ב-1917 וקיבל את "עיטור מסדר לאופולד" הבלגי ב-1919. אחרי המלחמה למד הנדסה בקיימברידג' ואחרי הסמכתו ב-1921 חזר לשירות הסדיר. שירת במצרים ובחזית הגבול הצפוני-מערבי של הודו (ח'ייבר פח'טונח'ווה, פקיסטן), וגם שם צוין לשבח. את חופשותיו בילה בסיורים במדבריות באזורים אלה, ובתוך כך אף נהג ברכב מהודו למצרים דרך מדבריות איראן, סוריה, עבר הירדן וסיני.
מסעות במדבר
רלף בגנולד הוצב ב-1926 במצרים, ושם החל במסעות חקר במדבר לוב. מסעו הראשון למדבר המערבי נערך ב-1927, ובו לא הדְרים מעבר לשקע קטארה ולנאת המדבר סיווה. במסע השתתפה חבורת קצינים להוטים כמותו שיצאו לדרך בעת חופשותיהם מהשירות ועל חשבונם. בגנולד חזר למסעות בעומק המדבר המצרי גם אחרי שהוצב בהודו. אחרי שקרא את כתביו של אחמד חסנין, "נאות המדבר הנעלמות", על מסעו במדבר לוב ב-1921, ולאור מסעותיו של כמאל א-דין חוסיין במחצית השנייה של שנות ה-20, יצא רלף בגנולד ב-1929 בראש משלחת למדבר המערבי של מצרים, ברכב פורד דגם A ושני טנדרים, בתקווה להגיע לזרזורה האגדית. מסעותיו הבאים נערכו בשנים 1930, 1932 ו-1938. במסעו ב-1930 חדר אל תוך ימת החול הגדולה. המסע של 1932 היה המקיף מכולם, ובמהלכו הרחיק מערבה מעווינאת עד הרי טיבטסי בצ'אד ודרומה עד אל-פֿאשׁר בסודאן. מסעו ב-1938 לגילף כביר ולעווינאת נועד למחקר מדעי ונערך מטעם החברה לחקר מצרים. את פרטי מסעותיו וממצאיו פרסם בכתב העת של החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית שתמכה בו. סקירה שלהם מובאת בספרו מ-1935 "חולות לוב" (Libyan Sands: Travels in a Dead World), שנכתב בעת שירותו בסין. החברה הגאוגרפית המלכותית זיכתה אותו באותה שנה ב"מדליית המייסדים". במסעות הללו ברכב ממונע באזורים צחיחים ובשטחי חולות פיתחו מיומנויות והתקנים שהיו חדשניים בזמנם, כגון השימוש במְעַבֶּה לקליטת אדי מים שהתנדפו מהרדיאטור ובסולמות חול ('שׁפּאלות') לחילוץ רכב ששקע וכן הממצא של הקטנת לחץ האוויר בצמיגים לצורך העבירות בחול. לזכותו של בגנולד נזקף שכלול מצפן שמש (כזה שאינו מושפע מעפרות ברזל בקרקע או מחלקי המתכת של כלי הרכב) שהוכח כחיוני בניווט מדברי.
מחקר מדעי
מומחיותו הועילה לסוכנות החלל האמריקנית בלימוד דיונות החול על המאדים; ב-1978, והוא בן 82 שנים, נקרא לייעץ לה. האזור במכתש גייל (האגף הצפוני-מערבי של הר שארפ, אאוליס מונס) שעל המאדים נקרא לכבודו בשם "דיונות בגנולד". כמחוות הוקרה על תרומתו לחקר המאדים הכריזה נאס"א על שנת 2016 כ"שנת בגנולד".
מחווֹת הוקרה
בגנולד זכה בפרסים ובאותות כבוד רבים על הישגיו המדעיים. ב-1935 הוענקה לו "מדליית המייסדים" של החברה הגאוגרפית המלכותית. ב-1944 צורף כחבר לחברה המלכותית (FRS). ב-1960 נקראה לכבודו לשון יבשה בארץ גרהאם שבחצי האי האנטארקטי בשם "נקודת בגנולד". ב-1969 קיבל את פרס ווֹרן על הישגיו בחקר הגאולוגיה הפלוביאטילית מהאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית. ב-1970 זכה במדליית פנרוז של החברה הגאולוגית האמריקאית ובמדליית סוֹרבִּי של האגודה הבינלאומית לסדימנטולוגיה. ב-1971 העניקה לו החברה הגאולוגית של לונדון את מדליית וולאסטון. באותה שנה נבחר כעמית בקולג' האימפריאלי. ב-1974 נבחר כחבר כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. ב-1981 קיבל את פרס לינטוֹן מהחברה הבריטית לגאומורפולוגיה. כמו כן קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות שונות. זמן קצר לפני מותו ב-1990 הוענקה לו "מדליית יואינג" מטעם מכון המהנדסים האזרחיים והחברה המלכותית. "מדליית בגנולד" מוענקת מדי שנה, מאז 2008, מאת האיגוד האירופי למדעי האדמה למחקר מצטיין בגאומורפולוגיה.
קישורים חיצוניים
רלף בגנולד – ראיון מוקלט מ-1987 באתר ארכיון מוזיאון המלחמה האימפריאלי (IWM)
הנס פון אוהיין
הנס פון אוהיין (גרמנית: Hans Joachim Pabst von Ohain, דצמבר 1911 – 13 במרץ 1998) היה מהנדס גרמני, אחד הממציאים של מנוע סילון והאחראי לפיתוחו.
תחילת דרכו
הנס פון אוהיין נולד בעיר דסאו בגרמניה ב-1911. ב-1930 בהיותו בן 19, הוא התקבל לאוניברסיטת גטינגן ללימודי פיזיקה ואווירודינמיקה. לאחר שסיים את לימודיו ב-1935 וקיבל את תואר הד"ר, הוא התמנה לעוזרו האישי של דיקן הפקולטה.
כבר במהלך לימודיו באוניברסיטה, פון אוהיין התחיל לחשוב ולתכנן דרכי הנעה חדשות למטוסים שלא יכללו מדחפים. ב-1936, פון אוהיין רשם את הפטנט הראשון שלו על מנוע סילון. זמן קצר לאחר מכן פון אוהיין ביקש מידידו מקס הן, מהנדס מכונות, לבנות לו דגם ראשוני של המנוע שאותו תכנן. מקס הן אכן בנה לו את הדגם ופון אוהיין לקח אותו לאוניברסיטה על מנת להמשיך את מחקריו. הניסויים הראשונים של המנוע הסתבכו עד מאוד, הבעיה העיקרית של המנוע הייתה הזרימה של האוויר והערבוב של אוויר דחוס עם דלק. הדלק והאוויר עברו ישר לטורבינה ושם עברו תהליך הצתה שגרם להתחממות אדירה והמתכות פשוט נמסו.
עבודה עם היינקל
באותה השנה פון אוהיין עבר לעבוד תחת החברה של היינקל. הוא ביחד עם מהנדסים והנדסאים מהשורה הראשונה של החברה התחילו לעבוד ולבנות מנוע חדש על העיקרון שאותו פיתח עוד קודם. המנוע הראשון שסיימו לעבוד עליו ברבעון הראשון של 1937, נקרא HeS 1. המנוע היה פשוט מאוד במבנהו הפיזי והיה מורכב מפיסות מתכת דקות שמחוברות יחדיו. עקרון הפעולה היה פשוט גם הוא, המדחס והטורבינה היו צמודים אחד לשני ואוויר דחוס היה מעורבב עם גז מימן לפני ההצתה. הניסויים של המנוע הזה נכשלו אףהם, השימוש במימן הביא לטמפרטורות גבוהות במיוחד שהמיסו את המתכת הדקה. לאחר הניסויים הוחלט על מבנה חדש של מנוע.
ב-1938 הצוות של פון אוהיין התחיל לעבוד על מנוע חדש שקיבל את השם HeS 3. במנוע הזה היו את מעט שיפורים שהיו נחוצים על מנת שאפשר יהיה להניע ולהטיס מטוס. השיפור המרכזי היה במבנה המנוע, שבו נפתח מרווח בין המדחס עצמו לבין הטורבינה ותאי ההצתה הושמו ביניהם. השימוש במימן הופסק ובמקמו החלו להשתמש בדלק נוזלי רגיל (Gasoline). למרות השיפורים הגדולים בביצועים המנוע עדיין היה רחוק משימוש. המנוע שופר במעט וקיבל את שמו החדש HeS 3b.
טיסת הניסויים הראשונה בוצעה ב-27 באוגוסט 1937. המטוס שעליו הותקן המנוע נקרא היינקל He 178 והוא המטוס הראשון שהונע על ידי מנוע סילון. לאחר הצלחה מסחררת וטיסת ניסויים מוצלחת, היינקל שהיה חבר במפלגה הנאצית, הציג את המטוס לבכירים המפלגה. במפלגה הוחלט כי הפרויקט בעל פוטנציאל אדיר לשנות את חיל האוויר הגרמני. היינקל ופון אוהיין קיבלו תקציב עתק לייצר מנועים מסחריים לטובת חיל האוויר הנאצי.
עבודה על דגמים משופרים של המנוע החלה מיד הראשון היה HeS 6 שהיה פשוט הגרסה המוגדלת של קודמו HeS 3b. המנוע השני בסדרה היה HeS 8, המבנה הפיזי שלו שונה לגמרי והוא יועד לשמש במטוסי הפצצה. ב-HeS 8, הטורבינה והמדחס הופרדו למרחק גדול וחוברו על ידי מוט ברזל ביניהם. הפיתוח של HeS 8 התעכב ובסופו של דבר הפרויקט בוטל בכלל.
לאחר המלחמה
ב-1956 הוא מונה למנהל מחלקה במעבדה שעסקה במחקרים אווירונאוטיים ובשנות ה-60, התחיל לעבוד על מנועים יעילים להנעת טילים. ב-1975 מונה להיות המדען הראשי של מעבדת חקר ההנעה במעבדות רייט לאווירודינמיקה ( אנ' ).
פון אוהיין לא הכיר את פרנק ויטל ולא את עבודתו, ולכן שניהם נחשבים לאבות מנועי הסילון. לאחר המלחמה נפגשו השנים והפכו לחברים טובים. פרנק ויטל רשם פטנט ראשון בשנת 1930 לעומתו פון אוהיין רשם פטנט בשנת 1936, אך המנוע הראשון שנוסה והצליח היה זה של פון אוהיין.
פון אוהיין זכה בהרבה מאוד עיטורים על עבודתו ותרומתו. הוא פרש מחיל האוויר ב-1979 ומונה למרצה באוניברסיטת דייטון. הוא נפטר ב-1998 והשאיר אחריו 4 ילדים.
דרך שלמה
דרך שַלְמָה (ידועה גם כדרך סלמה או רחוב סלמה) היא דרך מרכזית בעיר תל אביב-יפו, המתחילה במתחם חצרות יפו ומדרחוב בת עמי ליד אולם נגה ביפו ומסתיימת בדרום תל אביב. בעבר הייתה ראשיתה של הדרך ההיסטורית יפו-לוד וחיברה את יפו עם הכפר הערבי סָלָמֶה, ממזרח לעיר והייתה גבולה הדרומי של העיר תל אביב.
לאחר קום המדינה שונה שמו של הכביש לרחוב 310 ולאחר מכן לדרך שלמה על שם הכפר שַׁלְמָה, ששכן ככל הנראה בסמוך ליפו, ואשר נזכר בספר מקבים א':
הקטע המערבי של הדרך מכיכר השעון עד שדרות ירושלים נקרא כיום רחוב מרזוק ועזר על שם שניים מנידוני קהיר. מזרחה משם עוברת הדרך ליד בניין מטה משטרת תל אביב ע"ש רב ניצב דוד קראוס של משטרת ישראל, במקום שבו עמדה לפני כן שלוחת המטה של משטרת ישראל, ומסתיימת ליד התחנה המרכזית החדשה של תל אביב בפינת רחוב לבנדה. את הדרך חוצים הרחובות הראשיים: דרך קיבוץ גלויות, רחוב הרצל, רחוב עליה/שוקן ושדרות הר-ציון. ברחוב שלמה מספר מקומות בילוי כגון מועדון ההופעות "סאבליים", המועדון למוזיקה שחורה "ג'י-ספוט", מועדון הריקודים "קו מילניום" ו"אקטיבי" שנפתח במקומו לאחר סגירתו, מועדון הבארבי שעבר מרחוב שלמה בשנת 2001, וכן מקומות בילוי נוספים בסמטאות היוצאות מהרחוב.
היסטוריה
דרך סלמה (או דרך שלמה) החלה במעגל תנועה בפינת שדרות ירושלים (יפו) שנקרא בשם: "כיכר סלמה" שהיה למעשה "העתק מוקטן" של כיכר דיזנגוף בתל אביב ומשם המשיכה מזרחה אל הכפר הערבי שנקרא באותו השם. הבניין הראשון שהוקם באותה כיכר (שדרות ירושלים 11 פינת סלמה 2) שימש בתור חניון ותחנת יציאה עבור כירכרות ממנה יצאו אל כמה מקומות ברחבי הארץ.
כיכר השעון נבנתה בשנת 1906 כמרכז שלטוני אזורי של האימפריה העות'מאנית. כאמור, חיברה דרך שלמה בין הכפר סלמה ששכן באזור ליפו. לאחר פרעות תרפ"א ומאורעות תרפ"ט שימשה דרך סלמה כקו הגבול בין יפו ליישוב העברי בתל אביב. בשנת 1927 הוקם בדרך סלמה משק הפועלות הראשון על מנת לשמש כמרכז הכשרה לעולות לעבודה בחקלאות ובעת הקמת שכונת התקווה ב-1935 שימשה דרך סלמה כדרך הגישה העיקרית לשכונה.
במהלך מלחמת העצמאות בוצעו מתקפות כלפי השכונות הדרומיות מהכפר סלמה שריכז אליו כנופיות מהאזור. המתקפות נבלמו על ידי כוחות ההגנה ותושבי הכפר נטשו אותו במהלך המלחמה. לאחר קום המדינה שונה שם הכביש לדרך שלמה במטרה לשוות לו ציביון יהודי יותר, אך השם העברי לא נקלט.
הבנייה באזור זה מאופיינת במבנים עתיקים שנשתמרו מתקופות מוקדמות יחד עם בניינים מודרניים. כשאר שכונות דרום תל אביב מאופיין האזור בהזנחה.
HIV
HIV (ראשי תיבות של Human immunodeficiency virus, ובעברית: נגיף הכשל החיסוני האנושי) הוא נגיף מסוג רטרו-וירוס אשר גורם בהיעדר טיפול, לאחר תקופת זמן בת שנים ללא סימפטומים, למחלת האיידס (תסמונת הכשל החיסוני הנרכש) – מחלה קשה של מערכת החיסון. הנגיף זוהה לראשונה בשנת 1983.
HIV הוא רטרו-וירוס (כלומר, החומר התורשתי שבו הוא RNA חד-גדילי חיובי שמתועתק ל-DNA באמצעות שעתוק לאחור), HIV תוקף את תאי הדם הלבנים, אשר תפקידם הוא לאתר חיידקים, נגיפים ותאים סרטניים בגוף ו"לקרוא" לתאי דם לבנים אחרים להילחם בהם. הנגיף פוגע ביכולת ההגנה העצמית של הגוף והחולה באיידס מת ממחלות שבאופן נורמלי הגוף היה מסוגל להתמודד עמן ללא קושי, כגון שפעת ודלקת ריאות. גם סוגי סרטן מסוימים (בעיקר סרקומה, סרטן רקמות החיבור) נפוצים בקרב חולי איידס, כיוון שתאי הדם הלבנים באדם בריא נלחמים גם בתאים סרטניים.
מאז הופעתה של המחלה במדינות המערב בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 הפכה למגפה עולמית - ומתוקף כך לאחת המחלות המדוברות והנחקרות ביותר בעשורים האחרונים. המחלה עודנה חשוכת מרפא, למרות מאמצים גדולים למצוא לה תרופה או חיסון, אך ישנן תרופות (קוקטייל) אשר בזכותן תוחלת ואיכות חייו של נשא הנגיף זהה כמעט לאלו של יתר האוכלוסייה, למעט השלכות מסוימות כמו הגברת הסיכון לחלות בדמנציה בגיל צעיר. כאשר הטיפול הרפואי אינו בהשג יד (לרוב במדינות העולם השלישי), מתים מרבית החולים בשנים הראשונות שלאחר האבחון.
מחוץ לגוף האדם הנגיף אינו יכול לשרוד לאורך זמן, אף כי בתנאי מעבדה הוא יכול לשרוד במשך כמה ימים עד כמה שבועות; על כל פנים, בניסויים אלו נבדקות דגימות שבהן ריכוז הווירוס גבוה מבגוף האדם. העובדה שבתנאים רגילים דם או נוזל אחר שהגוף מפריש מתייבשים במהירות הופכת את הסיכון להידבקות בנגיף מהסביבה לכמעט בלתי-קיים. עיקור פשוט באמצעות חימום או באמצעות חיטוי מביא להשמדה כמעט ודאית של הנגיף.
הנגיף אינו מועבר דרך אוויר, מזון, שתייה, או מגע פיזי רגיל. גם נשיקות אינן מדבקות מאחר שריכוז הנגיף ברוק נמוך ביותר, ויידרשו כמה ליטרים של רוק על-מנת לגרום להדבקה. עד היום לא נרשם מקרה של הדבקה ב-HIV באמצעות נשיקה. הנגיף גם אינו מועבר בעקיצת יתוש; יתושים שואבים דם מהאדם הנעקץ, אך לא מחדירים אליו דם.
מקור והתפשטות הנגיף
בשנת 1981 זוהתה לראשונה המחלה בארצות הברית, התאריך הרשמי לפרוץ המגפה במערב הוא ה-5 ביוני 1981. ביום זה דווח על חמישה צעירים הומוסקסואליים מלוס אנג'לס שלקו בדלקת ריאות הקשורה לאיידס (הם לקו בה במהלך מחצית השנה שקדמה לתאריך פרוץ המגפה). השם איידס ניתן למחלה רק בשנת 1982, לאחר שבמשך תקופה מסוימת היא נקראה GRID (קיצור של Gay-Related Immunodeficiency Disease, "כשל חיסוני של הומוסקסואלים"). מגפות מקומיות החלו בערים הגדולות של ארצות הברית, ובראשן ניו יורק וסן פרנסיסקו.
דרכי ההידבקות
הנגיף חודר לגוף האדם באחת מהדרכים הבאות, שהמשותף לכולן הוא מגע ישיר וממושך בין נוזלי הגוף:
קיים סיכוי של בין 15% ל-45% שאם נגועה ב-HIV תעביר את הנגיף לתינוקה. ההדבקה עשויה להתרחש בזמן ההיריון, בזמן הלידה או לאחר הלידה - באמצעות הנקה. הסיכוי להדבקה פוחת בעשרות מונים אצל אמהות אשר נוטלות תרופות נגד איידס, אשר יולדות את תינוקן בניתוח קיסרי ואשר נמנעות מהנקה. בארצות העולם השלישי העברה מאם לתינוק היא מדרכי ההדבקה העיקריות, זאת בניגוד למדינות המפותחות. ועם זאת בהיעדר תחליפי חלב אם מספקים במדינות המתפתחות - ההמלצה היא בכל זאת להניק בשל הסיכון היותר גבוה לתינוק בהימנעות מהנקה.
לאחר ההדבקה
תאים דנדריטיים הם אלו הנפלשים לראשונה על ידי הנגיף; לאחר מכן נודדים התאים הדנדריטיים ובתוכם הנגיף אל קשרי הלימפה, שם נוצר המפגש הראשוני בין הנגיף ובין תאי T. הנגיף נשאר לעיתים קרובות רדום בתאים דנדריטיים, במקרופאג'ים ובתאי T בלתי-מופעלים. תאים אלו יכולים להישאר מודבקים במשך שנים ארוכות, גם לאחר שתרופות הצליחו למגר את הנגיפים בשאר התאים.
משכו של שלב הדגירה קשה לחיזוי, והוא נע בין שנתיים ל-15 שנים. במהלך שלב זה, שבו האדם אינו חולה אך משמש כנשא, מתרבה הנגיף במהירות, אך ספירת תאי ה-T אינה יורדת אל מתחת ל-500 תאים למק"ל, כך שמערכת החיסון מסוגלת עדיין להילחם בהצלחה בזיהומים משניים התוקפים את הגוף. משך הדגירה שונה מאדם לאדם; הדבר תלוי בזני הנגיף הנמצאים בגוף, בכושרה הכללי של מערכת החיסון של החולה, בפרופיל הגנטי שלו ובמידת חשיפתו לזיהומים.
שלב "התפרצות המחלה" מתחיל כשספירת תאי ה-T צונחת אל מתחת ל-500 תאים למק"ל. בתחילת שלב זה תוקף הנגיף את המקרופאג'ים, המרכיב העיקרי של מערכת החיסון המולדת (כלומר, המרכיב במערכת החיסון אשר תוקף פתוגנים ללא כל אבחנה). כבר אז מורגשת ירידה ביכולת החיסונית של הגוף, שכן המקרופאג'ים מהווים מחסום ראשוני חשוב בפני פתוגנים.
לאחר מכן חודר הנגיף לתאי דם לבנים המציגים על גבי הממברנה שלהם קולטן הקרוי CD4. תאים העונים לקריטריון זה הם מונוציטים, תאים דנדריטיים ובעיקר: לימפוציטים מסייעים מסוג T (באנגלית: Helper T cells). הנגיף נצמד לקולטן שעל גבי הממברנה ולאחר מכן חודר אל תוך התא. הנגיף, המכיל כאמור RNA, משתמש באנזים המצוי בקפסיד (הקופסית החלבונית העוטפת את החומר התורשתי) של הנגיף: רוורס טרנסקריפטאז. האנזים מבצע "שעתוק לאחור" - ויוצר סליל כפול של DNA מהסליל הבודד של RNA. ה-DNA שנוצר משתלב בכרומוזומים של הלימפוציט ומאוחר יותר משועתק ל-RNA, אשר בתורו מתורגם לחלבונים, כפי שמתרחש עם כל אחד מהגנים הרגילים שמרכיבים את החומר התורשתי של הלימפוציט.
תרגום הגנום הנגיפי (הכולל בסך-הכל 9 גנים) גורם ליצירת עותקים רבים של הנגיף בתוך הלימפוציט. ה-RNA הנגיפי מכיל, למעשה, "הוראות הרכבה" ליצירת נגיפים חדשים. הנגיף מנצל את מנגנון השכפול של הלימפוציט (שכן לנגיפים אין מנגנון שכפול עצמאי), משתכפל בצורה מסיבית וגורם למותו של הלימפוציט. לאחר מכן גורמים הנגיפים החדשים להרס ממברנת הלימפוציט; עתה יכולים הנגיפים לצאת מן התא ולהדביק לימפוציטים חדשים. במונוציטים ובתאים דנדריטיים משתכפל הנגיף גם כן, אך בדרך-כלל אינו מביא למות התא. תאים אלו מהווים, אם כן, מעין מאגר של נגיפים.
בחודשים הראשונים להידבקות מנסה מערכת החיסון להתמודד עם הנגיף, ומייצרת תאי B, אשר בתורם מייצרים נוגדנים הנצמדים לנגיף ומביאים להשמדתו. בהמשך מערכת החיסון אינה מסוגלת יותר לעמוד בעומס, המוערך ב-109 לימפוציטים מודבקים בכל יום וב-1010 נגיפים חדשים המיוצרים בכל יום. כמעט כל הלימפוציטים הנגועים שוכנים בקשרי הלימפה.
מחלת האיידס
אדם מוגדר כחולה באיידס כשספירת תאי ה-T מסייעים (CD4) שלו נמוכה מ-200 תאים למק"ל; למרות זאת, תסמינים וזיהומים משניים מופיעים כבר לפני כן (כשהספירה נמוכה מ-500 תאים למק"ל). כ-80% מחולי האיידס נפטרים תוך חמש שנים מאז הגדרתם כחולי איידס; רבים מהם מתים לפני כן.
מותם של תאי ה-T המסייעים נגרם בשלוש דרכים: