cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארדיפיתקוס רמידוס
גולגולת ושיניים
חלקים רבים של גולגולת ארדי נמצאו, וחלק מן החסרים ניתן לשחזר על-פי החלקים הסימטרים בצד הנגדי. שחזור הגולגולת גם הסתייע בחלקי גולגולת שהתגלו מפרט רמידוס אחר שהתגלה באתר, המסומן בסימון הקטלוגי ARA-VP-1/500. גודל המוח של ארדי מוערך מתוך נפח חלל הגולגולת ב-300 עד 350 סמ"ק, כלומר נמוך בהרבה משל האדם המודרני, דומה לשל שימפנזים מודרניים ומעט נמוך משל אוסטרלופיתקנים כמו לוסי, המאוחרים מארדי ב 200 אלף שנים עד שני מיליון שנה. מעריכים שארדי הייתה נקבה בהסתמך על ניביה, שהם בין הקטנים ביותר מתוך מדגם של 21 ניבי רמידוס שנמצאו באתר (ניבים גדולים יותר אצל הזכר הם מסימני הזוויג המובהקים אצל קופי-אדם והומינינים מוקדמים), ועל רכסי הגבות הבלתי-מודגשים שלה, אך אין ודאות בקביעה זו. ידוע שארדי הייתה בוגרת אך מתה בגיל צעיר - השיניים הקבועות שלה כבר חרגו אבל עדיין לא הספיקו להשחק. באופן כללי, שיני רמידוס קטנות משל קופי-אדם ובעלות זגוגית שן עבה יותר - שתי תכונות האופייניות לאדם ולהומינינים רבים. גם הפנים והלסת של ארדי קטנות בהשוואה לקופי-אדם, עם שיניים טוחנות וקדם-טוחנות קטנות יחסית, מה שמאשש את הסברה המקובלת לפיה הגידול בלסתות ובטוחנות שנמצא אצל כמה ממיני אוסטרלופיתקוס ופראנתרופוס מייצג התפתחות משנית ומאוחרת, שלא היה לה המשך אבולוציוני.
שלד הגוף
גובהה של ארדי כאשר הזדקפה על שתיים היה כ־120 ס"מ, ומשקלה מוערך ב-51 ק"ג - כבדה משמעותית מלוסי אך בגובה דומה.
בדומה לקופי-אדם בני-ימינו כמו השימפנזה והגורילה, בשלד של ארדי ניתן לראות בבירור כפות רגליים בצורת כף-יד, בעלות בוהן ארוכה ונפרדת לחלוטין משאר האצבעות, תצורה המותאמת לטיפוס ולא להליכה על שתיים. זאת בניגוד בולט לאוסטרלופיתקנים, אשר להם כבר היו כפות רגלים אנושיות למראה, עם קשת כף-רגל ובוהן סמוך לשאר האצבעות, בהתאמה להליכה דו-רגלית זקופה. גם זרועותיה של ארדי, הארוכות מזרועות אוסטרלופיתקוס עם אצבעות ארוכות מאוד ומקושתות בדומה לאלו של קופי-אדם, מראות שהיא בילתה את רוב זמנה בטיפוס על עצים. זרועותיה של ארדי ארוכות במקצת מרגליה, בניגוד לאוסטרלופיתקנים שאצלם הזרועות שוות בערך באורכן לרגליים, ובניגוד לאדם שאצלו הזרועות קצרות במובהק מן הרגליים.
הבדלים מן השלד של קופי-אדם בני-ימינו
שלדה של ארדי שונה בצורות בלתי-צפויות לא רק משלדי האוסטרלופיתקנים, אלא גם משלדי קופי-אדם בני-ימינו כמו השימפנזה והגורילה:
מכל אלו הסיקו לבג'וי, וייט ועמיתיהם שאופן התנועה של ארדי היה שונה בתכלית מזה של השימפנזה והגורילה, גם על העצים וגם על הקרקע. על העצים ארדי נעה בדומה לקופים בעלי-זנב מודרניים כמו המקוק: בהליכה על כל ארבע הכפות מעל הענף ולא בתלייה מתחתיו. על הקרקע ארדי הזדקפה על שתיים ולא נשענה על פרקי האצבעות. לכל המסקנות אלו השלכות מפתיעות על האבולוציה של התנועה בשימפנזה ובגורילה, כמו גם באדם (ראו להלן).
חיים ביער - על העצים ועל הקרקע
האקלים הגלובלי בתחילת הפליוקן היה חם ולח בהרבה משל היום, ויערות עדיין כיסו שטחים נרחבים מאוד מיבשת אפריקה. בית הגידול של רמידוס היה יער וחורש (woodland, במובן של עצים שצמרותיהם רחוקות מספיק זו מזו על מנת לאפשר לאור שמש להגיע לקרקע), בניגוד לאוסטרלופיתקנים כמו לוסי שחיו בבית-גידול פתוח יותר של ערבה או סוואנה. זאת ניתן להסיק מאלפי מאובנים שנמצאו באותו אתר ובאותה שכבה, של חיות גדולות כגון אנטילופות קודו, קופים קטנים ממינים נכחדים, עטלפי פרי, סוגים שונים של עופות, מכרסמים קטנים, רבי רגליים וקונכיות של חלזונות, כולם ממינים האופייניים לבית-גידול מיוער, כמו גם גזעי עצים מאובנים וזרעים מאובנים. באזור אחר של אתר החפירה נמצאו מיני בעלי-חיים וצמחים אחרים המעידים על בית גידול פתוח יותר, אך מאובני רמידוס נמצאו רק באזור שהיה מיוער. הפירוט והדיוק של שחזור בית הגידול של רמידוס הם חסרי-תקדים בתולדות המחקר הפלאואנתרופולוגי.
על פי מאפייני השלד ובית הגידול ניתן לשחזר את אורח החיים של רמידוס. הוא היה יצור מטפס (arboreal) בעיקרו, אבל אופן הטיפוס שלו היה על כל ארבע הכפות (plantigrade, כלומר על החלק התחתון של עצמות המסרק) ומעל הענף, בדומה לקופי מקוק בני-ימינו ובניגוד לשימפנזה ולגורילה, אשר נתלים מן הענף ומטה ומתקדמים בתנופות זרוע (brachiation או "זרועיות"). בנוסף רמידוס היה שוכן קרקע לא-בלעדי (facultative), שהלך זקוף על רגליו האחוריות, אבל בניגוד לאוסטרלופיתקנים ובני-אדם בוהן הרגל הלופתת שלו הייתה פשוטה הצידה, בניצב לכיוון ההליכה, ושימשה לשמירת שיווי משקל, בעוד שהדחיפה קדימה (toeoff) במהלך מחזור ההליכה התבצעה מקצות שאר ארבע האצבעות. ככל הנראה תנועתו הדו-רגלית של רמידוס הייתה הרבה פחות יעילה ומהירה מן ההליכה והריצה של האדם, וסביר שהוא לא בילה את רוב זמנו על הקרקע ובשעת סכנה היה נמלט מיד אל העץ הקרוב.
תזונה
שיני רמידוס מעידות על היותו אוכל-כול עם העדפה למזון צמחי. על פי יחסי האיזוטופים פחמן-12 ופחמן-13 בעצמות ובשיניים של בעלי-חיים ניתן לבדוק אם הם ניזונו בעיקר מצמחים המשתמשים יותר במסלול הפוטוסינתטי C3, האופייני לפירות ועלים, או יותר במסלול הפוטוסינתטי C4, האופייני לעשב. שיעור C4 שנמצא בשיניהם של מאובני רמידוס נמוך משמעותית משל אוסטרלופיתקנים, אך עדיין גבוה מעט מזה של שימפנזים מודרניים שוכני יער גשם טרופי. תוצאה זו מאששת את היותו שוכן יער ולא שוכן סוואנה כמו האוסטרלופיתקנים, אך נראה כי הוא כבר החל לנצל מגוון רחב יותר של מקורות מזון מן השימפנזה המודרני.
ארגון חברתי וזוויגי
על-פי השערת ה"פרנסה הזכרית" של אוון לבג'וי, הליכתו הזקופה של רמידוס התפתחה כהתאמה לנשיאת מזון בידיים אל הנקבות והצאצאים (ראה סעיף אבולוציה). על פי השערה זו רמידוס היה מונוגמי, הזכרים דאגו לצאצאיהם, והנקבות היו זמינות מינית רוב הזמן וחסרות סימני ייחום בולטים כמו תפיחות שת בתקופת הביוץ, בדומה לבני-אדם ובשונה מקופי-אדם בני-ימינו.
מקום וחשיבות באבולוציה של ענף האדם
השוואת רצף הדנ"א בין גנום האדם המודרני לגנום השימפנזה בשיטות שעון מולקולרי מאפשרת להעריך שהאב הקדמון המשותף שלהם חי לפני כ-4 עד 8 מיליוני שנה. מאובני רמידוס מתוארכים באופן אמין מאוד לגיל של 4.4 מיליון שנה, ולכן עשויים להיות קרובים מאוד לאב קדמון זה. לדעת וייט ועמיתיו, מבנה האגן העליון המתקדם של רמידוס, המראה על יכולת עמידה זקופה, כמו גם ניביו הקטנים יחסית לניבים של קופי-אדם וזגוגית השן העבה, מצביעים על כך שהוא הומינין, כלומר שייך לענף האדם ולא לענף השימפנזה, ומקומו מיד לאחר ההסתעפות מן האב הקדמון המשותף.
ואולם אם וייט ועמיתיו שוגים בשחזור שלהם, ובייחוד אם רמידוס לא הלך על שתיים, ייתכן שהוא אינו נמצא על ענף האדם אלא על ענף השימפנזה, או אף על ענף הגורילה, או על ענף נוסף שנכחד. על פי אפשרויות אלו הוא יוגדר כקוף-אדם ולא כהומינין.
בחלוקה כללית מאוד, עד גילוי רמידוס היו מוכרות שלוש "רמות הסתגלות" (adaptive plateau) בענף האדם (תת-שבט ההומינינים): ואולם אם ענף האדם וענף השימפנזה אכן הסתעפו שניהם מאב קדמון משותף קטן-מוח שלא הלך על שתיים, אזי מיד לאחר נקודת ההסתעפות ענף האדם אמור להכיל רמת הסתגלות רביעית - שלב ביניים אשר הליכתו על שתיים עדיין אינה מפותחת. חשיבות התגלית של רמידוס היא, אם כן, שהוא מייצג רמה כזו, ועל-כן הוא משויך לסוג רביעי: ארדיפיתקוס. מבחינה זו גילויה של ארדי חשוב מגילויה של לוסי (אוסטרלופיתקוס אפרנסיס) ב־1974, אשר למרות היותה עתיקה ביותר מחצי מיליון שנה מכל הומינין אחר שהיה ידוע באותו זמן, היא עדיין ייצגה אותה רמת הסתגלות שכבר הייתה מוכרת קודם מאוסטרלופיתקוס אפריקנוס, שהתגלה מחצית המאה לפניה.
מאז גילויו של ארדיפיתקוס רמידוס ב-1994 התגלו במזרח אפריקה שלושה מיני הומינינים אפשריים שהם עתיקים אפילו יותר:
ואולם שלושת הממצאים האלו הם חלקיים הרבה יותר מן השלד של ארדי, ולכן עדיין לא ניתן לפסוק בביטחון שהם הלכו על שתיים, או שהם היו שייכים לענף האדם. כפי שמשתמע משמו, ארדיפיתקוס קדבה סווג על ידי צוות פרויקט האוואש התיכון כמין נוסף בסוג ארדיפיתקוס, והם טוענים שאורורין טוגננסיס וסהלאנתרופוס צ'אדנסיס אף הם דומים לרמידוס, עד כי סביר שאף הם השתייכו לאותו סוג. אם תגליות נוספות בעתיד תאשרנה טענה זו, אחת ההשלכות תהייה שינוי שמותיהם ל"ארדיפיתקוס טוגננסיס" ו"ארדיפיתקוס צ'אדנסיס", משום ששם הסוג ארדיפיתקוס נטבע ראשון ועל פי הנוהג בתחום הטקסונומיה יש לו קדימות. השלכה נוספת של תוצאה כזו תהיה שהאב הקדמון המשותף של האדם והשימפנזה קדם לסהלאנתרופוס צ'אדנסיס, כלומר הוא חי לפני 7 מיליון שנה לפחות ואף יותר. זהו תיארוך קדום ממרבית ההערכות הגנומיות של השנים האחרונות, אבל הוא איננו בלתי-אפשרי משום שהערכות אלו מבוססות על אומדנים לקצב המוטציות ומשך הדור, שהיו עשויים להשתנות בשיעור של עשרות אחוזים במהלך מיליוני השנים האחרונות. ואולם אם וייט ועמיתיו טועים בהערכתם ייתכן שמינים אלו קדמו לאב הקדמון המשותף, או אף שאחד מהם היה האב הקדמון המשותף עצמו.
מתקופה המאוחרת רק בכמה מאות אלפי שנים ממאובני רמידוס נמצאו באתיופיה ובקניה מאובני האוסטרלופיתקן המוכר העתיק ביותר, אוסטרלופיתקוס אנמנסיס (מתוארכים לגיל של 4.2 עד 3.9 מיליוני שנה לפני זמננו), מאוחר מעט יותר מאובני אוסטרלופיתקוס אפרנסיס (כ־3.7 עד 3.0 מיליון שנה לפני זמננו), מאוחר מעט יותר מאובני אוסטרלופיתקוס גרהי (כ־2.6 מיליון שנה לפני זמננו), ומעט מאוחר יותר המאובנים העתיקים ביותר המסווגים לסוג האדם (כ־2.3 מיליון שנה לפני זמננו), כולם אף הם באתיופיה ובקניה. שושלת מינים כזו היא רק אחת מתוך מספר שושלות סבירות שלפיהן ארדיפיתקוס רמידוס היה אב קדמון של האדם דרך האוסטרלופיתקנים.
השאלה הנשאלת לרוב בציבור היא האם ארדיפיתקוס רמידוס הוא "החוליה החסרה" בין קוף-האדם לאדם? עד מחצית המאה העשרים בערך, אנתרופולוגים ופליאונטולוגים שחקרו את האבולוציה של האדם אכן חיפשו בכפייתיות אחר החוליה החסרה, כלומר מאובן מעבר בין קוף האדם לאדם. ואולם בעשרות השנים האחרונות השתרשה יותר ויותר תפיסת האבולוציה כ"שיח" מסועף ולא כ"סולם" המוביל ליניארית מיצורים פשוטים יותר אל "פאר היצירה" - האדם המודרני. בתפיסת השיח הצבעה על יצור יחיד כעל החוליה החסרה היא חסרת-טעם למדי, ואכן ביטוי זה כבר אינו משמש יותר בספרות המדעית (להבדיל מהתקשורת הפופולרית). העץ הפילוגנטי של משפחת האדם הוא דוגמה טובה לתפיסת השיח - הוא כה מסועף עד כי סביר שלעולם לא יהיה ניתן לשרטט אותו בביטחון מלא ולהתחקות במדויק אחרי השלשלת המפותלת שהובילה בסופו של דבר לאדם המודרני. לכן ייתכן גם שמאובני רמידוס שהתגלו אינם נמצאים ישירות על שלשלת זו אלא על הסתעפות מעט צדדית שלה.
רמידוס והאבולוציה של ההליכה על שתיים
זה שנים רבות ידוע למדע שהומינינים הולכי-על-שתיים בקומה זקופה - האוסטרלופיתקנים - התקיימו באפריקה למשך למעלה ממיליון שנה לפני הופעת סוג האדם, ולפני שהמוח החל לגדול מעבר לנפח האופייני לקופי-אדם. ואולם ההליכה הזקופה של האוסטרלופיתקנים כבר הייתה מפותחת למדי, ולכן המאובנים שלהם אינם תורמים רבות להבנת האופן שבו היא התפתחה מלכתחילה. ארדי היא המאובן ההומיניני הראשון שהתגלה אשר מדגים בפירוט שלב מעבר בין הליכה-על-ארבע להליכה-על-שתיים. כף-הרגל של ארדי היא כשל קוף-אדם, בעלת בוהן נפרדת המתאימה לטיפוס, אולם האגן שלה כבר דומה יותר לאגן של האדם והאוסטרלופיתקנים, המותאם להליכה זקופה. לכן ארדי שופכת אור לראשונה על התנאים והסיבות להתפתחות ההליכה על שתיים, התכונה המאפיינת הבסיסית ביותר של ההומינינים.
ממחקר השלד ובית-הגידול של רמידוס מסיקים וייט, לבג'וי ועמיתיהם שתי מסקנות בלתי-צפויות:
מן המסקנה השנייה נובעת מסקנה נוספת: השימפנזה והגורילה לא ירשו את הליכת הפרקים והזרועיות מן האב הקדמון המשותף להם ולאדם, אלא שניהם פיתחו צורות תנועה אלו באופן בלתי-תלוי, תופעה נפוצה הנקראת אבולוציה מתכנסת. על מסקנה זו מצביעים גם הבדלים בצורת הליכת הפרקים בין גורילות ושימפנזים מודרניים, אשר הודגמו במחקר שפורסם עוד לפני פרסום השלד של ארדי.
הליכה על ארבע הכפות באב הקדמון הייתה ככל הנראה שלב מכין הכרחי בדרך להזדקפות על שתיים, בניגוד לזרועיות והליכת פרקים בקופי האדם המודרניים. זאת משום שהתאמה חשובה לזרועיות היא קיצור והגבלת הגמישות של הגב התחתון, על ידי הארכה אנכית של האגן ואיחויו עם חלק מן החוליות של עמוד השדרה המותני. באופן כזה קטן מספר החוליות המותניות החופשיות, שלוש או ארבע בשימפנזה ובגורילה בהשוואה לחמש או שש באדם. ואולם קיצור זה מונע את הלורדוזיס - הקיעור המותני של הגב התחתון האופייני לאדם - וכתוצאה מכך השימפנזה והגורילה אינם מסוגלים לזקוף את הגב שלהם לחלוטין, והם נאלצים לעמוד על שתיים בגב כפוף. לעומת זאת תנועה על כל ארבע הכפות מחייבת גב תחתון ארוך וגמיש. ואכן, ברמידוס ובקופי-אדם נכחדים כמו הפרוקונסול (ובקופים בעלי-זנב בני-ימינו כמו המקוק) היו שש עד שבע חוליות מותניות חופשיות, יותר מאשר באדם. בדיעבד, גמישות זו היא שאיפשרה לרמידוס לזקוף את גבו לחלוטין כשעמד על שתיים. גם קופי מקוק מודרניים המאולפים להליכה על שתיים, כמו גם תינוקות אדם בגיל שבו הם מתחילים ללכת, מפתחים לורדוזיס בגב התחתון.
ממצאי רמידוס רומזים לא רק על התנאים אלא גם על הסיבות בשלהן התפתחה ההליכה על שתיים. עוד ב-1981 הציג אוון לבג'וי את השערת "הפרנסה הזכרית" (male provisioning hypothesis), תסריט להתפתחות ההליכה על שתיים ביער במקביל להתפתחות של מונוגמיה בענף האדם. ההשערה מסתמכת על נטייתם של הזכרים באדם למונוגמיה, בעיקר בהשוואה לקופי-האדם הגדולים שהם פוליגמים. זכרי האדם גם מפגינים לרוב התנהגות אבהית - הם דואגים לצאצאיהם ומסייעים לפרנסת האם בזמן שהיא מטפלת בצאצאים, התנהגויות שזכרי קופי-האדם הגדולים אינם מפגינים כלל. בביולוגיה אבולוציונית, נטייה למונוגמיה נחשבת לרוב כתנאי להתנהגות אבהית, משום שהיא מסייעת לזכר להבטיח שהוא אכן דואג לילדיו שלו ולא לילדי זכר אחר, התנהגות שמבחינה אבולוציונית לא יהיה בה יתרון ברירה. ואכן, במיני בעלי-חיים החיים מונוגמיה והתנהגות אבהית כמעט תמיד מופיעות יחד. בנוסף, זכרים נוטים יותר לארגון שבטי ולשיתוף פעולה הדוק כאשר מובטח לכל אחד מהם קשר זוגי אחד לפחות, ואין להם צורך להילחם ביניהם על זכות ההחזקה של הרמון נקבות, כפי שקורה בגורילה למשל. במרבית מיני ההומינינים הנכחדים, וארדיפיתקוס רמידוס בכללם, נמצא הבדל קטן יותר בין הזכרים והנקבות (דו-צורתיות זוויגית) בגודל הגוף ובצורה, האופייני למינים מונוגמיים ולא פוליגמיים, וכן נמצאו ניבים קטנים יותר אצל הזכרים, אשר מצביעים על ירידה בעימותים האלימים ביניהם. השערת הפרנסה הזכרית מקשרת נטיות אלו להליכה-על-שתיים, ומציעה שהאחרונה התפתחה משום שאיפשרה לזכר לשאת מזון בידיו אל הנקבה והצאצאים שלו. גם שימפנזים בני-ימינו הולכים לעיתים על שתיים, בעיקר כאשר הם נושאים מזון בזרועותיהם, אולם הם אינם מונוגמיים והאבות אינם דואגים לצאצאיהם. עם-זאת, זכרי שימפנזים לעיתים מעניקים מתנות מזון לנקבות מיוחמות על-מנת לפתותן להזדווגות, ופרנסה קבועה של הנקבה והצאצאים הייתה עשויה להתפתח מהתנהגות כזו. התפתחות מונוגמיה בשילוב עם נשיאת מזון לצאצאים ולנקבות הייתה עשויה להוות יתרון ברירה חזק ביותר באב קדמון של שושלת האדם. זאת משום שתקופת הינקות וההתבגרות אצל כל ההומינידים ארוכה במיוחד, כך שהיא מהווה את המגבלה העיקרית על מספר הצאצאים שהאם מסוגלת להביא לבגרות בימי חייה. דאגת הזכר לצאצא ולאם הייתה עשויה לאפשר קצב גידול מהיר יותר של הצאצא ולהגדיל משמעותית את סיכוייו להגיע לבגרות. השערה כזו גם מסבירה מדוע אפילו הליכה-על-שתיים פרימיטיבית מאוד ורחוקה מיעילות ביומכנית הייתה עשויה לספק יתרון ברירה משמעותי. ממצאי רמידוס אינם מוכיחים את השערת הפרנסה הזכרית, אולם הם תומכים בה במידה רבה, שכן הם מדגימים שההליכה הזקופה התפתחה לראשונה ביער, במין עם ניבים קטנים יחסית והבדל קטן בגודל הגוף בין הזכרים והנקבות. ב־2009 פרסם לבג'וי מאמר נוסף שבו הוא בוחן מחדש את ההשערה ומפתח אותה לאור ממצאי רמידוס.
אב קדמון שאיננו דמוי שימפנזה
כבר על פי התאוריות הראשונות של האבולוציה של האדם על פי צ'ארלס דרווין ותומאס הקסלי במאה ה-19, האדם לא התפתח מן השימפנזה, אלא האדם והשימפנזה בני-ימינו התפתחו שניהם מאב קדמון משותף, שהיה קוף-אדם קדום. אבל למרות טענה מקובלת זו, במחקר הפלאואנתרופולוגי נוהגים להניח שאותו אב קדמון דמה לשימפנזה הרבה יותר מאשר לאדם, ולעיתים קרובות משתמשים בשימפנזה כבמודל מחקרי לאב הקדמון. זוהי הנחה שקל לעשותה, משום שבהיעדר כמעט מוחלט של מאובנים מהקו המוביל מהאב הקדמון לשימפנזה לא היו ראיות שיסתרו אותה.
ואולם לטענתם של מגלי ארדיפיתקוס רמידוס, השלד של ארדי מראה שהאב הקדמון המשותף היה שונה מן השימפנזה באותה מידה שהיה שונה מן האדם, ומבחינות מסוימות אף דמה לאדם יותר מאשר לשימפנזה. כאמור למעלה, כף היד של ארדי (וכנראה גם של האב הקדמון המשותף) דמתה יותר לכף היד של האדם, בעלת האגודל הנגדי הגדול והמפותח, מאשר לכף היד של השימפנזה בעלת האגודל הקטן, והגב התחתון של ארדי היה ארוך כשל האדם ואף יותר, בהשוואה לגב התחתון הקצר והקשיח של קופי-האדם. מבחינות רבות נראה איפוא שהמקוק או הבבון, קופים מודרניים בעלי-זנב, עשויים לשמש מודל טוב מן השימפנזה לאב הקדמון המשותף של השימפנזה והאדם, אף על פי שהם מרוחקים יותר מבחינה אבולוציונית. וייט מרבה להדגיש נקודה זו על-מנת להמחיש את חיוניות חקר המאובנים להבנת האבולוציה של האדם, ככלי המאפשר מחקר המבוסס על רצף הגנום של מינים חיים.
אי-הבנה באמצעי התקשורת לגבי מסקנות המחקר
טענת החוקרים ש"ארדי מראה שהאדם לא התפתח מקוף-אדם דמוי שימפנזה" גרמה לבלבול ואי-הבנה בקרב חלק מאמצעי התקשורת והציבור, שפירשו אותה בטעות כאילו מסקנת המחקר הייתה שבני-אדם לא התפתחו מקופי-אדם, בסתירה לתורת האבולוציה. לאי-הבנה זו תרם אוון לבג'וי עצמו, כשאמר בראיון ששודר לרגל פרסום התגלית: "האדם לא התפתח מקופי האדם. באותה מידה ניתן לומר שקופי האדם הם אלו שהתפתחו מן האדם". כוונתו בכך הייתה לאדם המודרני וקופי האדם המודרניים, אך כמה מאמצעי התקשורת לא הבינו זאת ופירשו את האמירה כאילו "החוקרים העמידו את התאוריה המקובלת על ראשה". בריאתנים ברחבי העולם מיהרו להתלות באי-הבנה זו, כך למשל רשת אל ג'זירה דיווחה כי "מדענים אמריקנים הציגו ראיות שתורת דרווין היא מוטעית" וש"המאמר מפריך את ההשערה שמוצא האדם מן הקופים". כתבת סיינס אן גיבונס העמידה את הדברים על דיוקם: למעשה ארדי היא מאובן מעבר מובהק בין קופי-אדם קדומים לאוסטרלופיתקנים, ובכך מציגה אישוש רב-עוצמה לתאוריה של דרווין והקסלי כי מוצאם של האדם ושל השימפנזה הוא מאב קדמון משותף, שהיה קוף-אדם קדום. המחקר החדש רק מראה שאותו קוף-אדם קדום לא היה זהה לשימפנזה המודרני יותר משהיה זהה לאדם המודרני, שכן השימפנזה אף הוא תוצאת אבולוציה של מיליוני שנה מאז האב הקדמון.
מת'יו נידהם
מת'יו נידהם (באנגלית: Matthew Needham נולד; 13 באפריל 1984) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי.
הוא הופיע על הבמה עם הלהקה השייקספירית המלכותית. עוד הופיע בתיאטראות רויאל קורט, אלמיידה והתיאטרון הלאומי. נידהם היה מועמד לפרס איאן צ'ארלסון לשנת 2011.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה למוזיקה ואמנות דרמטית בלונדון עם תואר ראשון במשחק ב-2007.
בשנת 2016 שיחק בסרט הקצר "Stutterer". הסרט נכתב ובוים על ידי בנג'מין קלירי והופק על ידי סרינה ארמיטג' ושאן כריסטופר אוגילבי. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-88.
בינואר 2017 הופיע מת'יו בפרק השני של העונה הרביעית של סדרת הדרמה "Endeavour". במרץ אותה שנה גילם את סטנלי קובלסקי בהפקת המחזה חשמלית ושמה תשוקה מאת טנסי ויליאמס.
בשנת 2019 החל שיחק בסדרת הטלוויזיה סנדיטון.
בשנת 2022 החל לשחק בסדרה "בית הדרקון", סדרת הספין-אוף של הסדרה המצליחה "משחקי הכס"; שעלילתה מתרחשת כ-150 שנה לפני עלילת הסיפור במשחקי הכס. בסדרה הוא מגלם את לאריס סטרונג בנו הצעיר של ליונל סטרונג.
בשנת 2023 שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "נפוליאון" בדמותו של לוסיאן בונפרטה. הסרט, בבימויו של רידלי סקוט, מגולל את עלייתו לשלטון של נפוליאון בונפרטה.
יצחק חטואל
יצחק חטואל (נולד ב-15 בספטמבר 1962) הוא סייף עבר ישראלי שהשתתף באולימפיאדת לוס אנג'לס בשנת 1984.
ביוגרפיה
יצחק חטואל נולד בקזבלנקה שבמרוקו, שישי מבין תשעת ילדי המשפחה. בגיל צעיר עלה עם משפחתו לישראל וגדל בעכו. בצעירותו התאמן אצל אחיו, מאמן הסיף חיים חטואל והשתייך למועדון הסיף של הפועל עכו. יחד עם אחותו לידיה חטואל-צוקרמן הוא נחשב כתקוות הסייף של ישראל ונשלח להתאמן במכון וינגייט. עם זאת המשפחה סבלה מקשיי פרנסה.
בקיץ 1977 השתתף בגיל 15, יחד עם אחיו חיים חטואל, במשחקי המכביה העשירית.
בשנים 1978 ו-1979 היה אלוף ישראל לנוער.
במרץ 1979, סיים במקום ה-12 מבין 237 סייפים בתחרות בינלאומית בגרמניה. ביולי 1979 זכה בתחרות הרומח, במסגרת תחרות בינלאומית לנוער שנערכה בישראל לזכר אנדרי שפיצר.
באפריל 1980, שוב ייצג את ישראל באליפות העולם לנוער.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) התמודד חטואל במקצוע הרומח. הוא סיים במקום ה-16 מתוך 58 סייפים. בבית המוקדם ניצח בכל חמשת הקרבות, בבית רבע הגמר ניצח פעמיים והפסיד פעמיים, ובבית חצי הגמר ניצח שלוש פעמים והפסיד בשני קרבות. חטואל סיים רביעי בבית זה ועלה לשלב הגמר ובו 16 סייפים. בשלב הגמר נוצח פעמיים והודח מן התחרות בהפרש של נקודה. לפני התמודדותו באולימפיאדה ריצה עונש מאסר לאחר שנידון לעונש של 10 חודשי מאסר בגין פריצה, ביוני 1983.
ב-1985 זכה במדליית זהב במשחקי המכביה השתים-עשרה.
בסוף 1986, נעצר על עבירת סמים ונשפט, בכתב האישום טענה התביעה כי חטואל ובת דודתו, הבריחו בינואר 1986 לישראל מאה גרם הרואין. הסם נרכש בפריז על־ידי שותפם, דוד אלקיים. בתחילת המשפט הפליל דוד אלקיים את חטואל, אך אחרי כמה חודשים חזר בו והצהיר בבית־המשפט כי מצפונו מעיק עליו. אך שופט בית־המשפט המחוזי בחיפה קיבל את גרסתו הראשונה של אלקיים. הסנגורים ניסו להקל על עונשו של חטואל בעזרת שני עדי אופי, שציינו את תרומתו לספורט הישראלי ולענף הסיף בפרט. על כך השיבה התובעת, כי דווקא בגלל היותו דמות ספורטיבית, הנערצת על צעירים רבים, על בית־המשפט להחמיר בעונשו. חטואל הורשע ונידון לתשע שנות מאסר, מהן שבע בפועל.
קדמוניות היהודים
קדמוניות היהודים (ביוונית: Ἰουδαϊκὴ ἀρχαιολογία) הוא ספרו השני של ההיסטוריון היהודי-רומי יוסף בן מתתיהו, הידוע גם בכינויו יוספוס פלביוס. בספר זה, שנכתב בשלהי המאה הראשונה לספירה, סיכם יוסף את תולדות עם ישראל, מימי המקרא ועד ימי המרד הגדול ברומאים. הספר מהווה מקור חשוב להיסטוריה של עם ישראל (בעיקר לתקופה החשמונאית המאוחרת, התקופה ההרודיאנית ואילך), וכן מקור חשוב לתולדות ההלכה. כמו יתר כתבי בן-מתתיהו, הוא לא נכלל בספרות הרבנית. הספר תורגם לראשונה לעברית בשנת 1864.
הספר
"קדמוניות היהודים" נכתב בשפה היוונית, וראה אור בסביבות שנת 94 לספירה. הספר כולל 20 פרקים (או כדברי יוסף - 'ספרים') והם מתארים את תולדות עם ישראל מתקופת המקרא ועד תחילת המרד הגדול בשנת 66. 10 הספרים הראשונים של הספר מקבילים למופיע במקרא עד לעלייתו של כורש, והשאר מתאר את תקופת בית שני עד לפרוץ המרד הגדול. עיבוד עברי קדום לספר זה הוא ספר יוסיפון שבטעות יוחס לסופר אחר.
יוסף הקדיש את החיבור לאדם פרטי, אפאפרודיטוס, שתמך בו בזמן כתיבתו. ייתכן והדבר מצביע על כך שיוסף לא יכול היה יותר להסתמך על תמיכתו של הקיסר, כפי שנעשה בזמן כתיבת חיבורו הראשון, "מלחמת היהודים".
המניע לכתיבתו
יוסף מספר כי כבר בעת כתיבת ספרו הראשון על מלחמת היהודים עם הרומאים, החליט שברצונו לספר גם על מוצא היהודים וקורותיהם בזמן הקדום, על משה וחוקיו ועל המלחמות שקדמו למלחמה עם הרומאים, אולם מכיוון שמדובר בהיקף גדול מדי, הפריד את מלחמה זו לחיבור נפרד, הראשון שלו. הוא מספר כי למרות הפיצול, תקפו אותו במשך הזמן "היסוס ופקפוק" לתרגם נושא רחב כל כך לשפה זרה לו, אולם מספר אנשים, משום היותם חובבי היסטוריה, עודדו אותו להמשיך בעבודתו, ובראשם אפאפרודיטוס, שהעניק לו תמיכה רבה והספר הוקדש לו. יוסף מספר על התלבטויות נוספות בכתיבת הספר: אם אבות היהודים התירו בכלל למסור את הפרטים הללו לזרים, ואם ישנם אנשים ידועים בין היוונים, שמעוניינים בכלל לדעת את ההיסטוריה של היהודים.
קשה לקבוע בוודאות מה הניע את יוסף לעמול במשך שנים ולעלות על הכתב את תולדות עמו. אחת הטענות המקובלות במחקר היא שהספר נכתב למטרות אפולוגטיקה והגנה על היהדות וכדי להציג יהדות "ידידותית למשתמש" לקוראים היוונים והרומאים. הספר, כמו רבים מכתביו האחרים של יוסף, נועד אם כן לקהל הקוראים הנוכרי דובר היוונית, שחי בתחום האימפריה הרומית, ואשר לדעתו של יוסף לא הכיר את התנ"ך, שכן סיפורי המקרא "אינם ידועים ברבים משום עתיקותם". כתיבת הספר הזה מעידה על ייעודו של יוסף ברומא כסנגור על היהודים ועל היהדות בעולם הלא-יהודי.
ניתוח הספר
בכתבו את הספר השתמש יוסף, ככל הנראה, בתרגום השבעים של המקרא, כך לפי הדוגמאות הרבות שהביא המתרגם פרופ' אברהם שליט במבואו הארוך. עם זאת הוא לקח מהמקרא רק סיפורים בודדים "מפה ומשם" באופן סלקטיבי, תוך וויתור כמעט מלא על ספרי הנביאים ועל ספרי השירה והחכמה של המקרא. כן הרשה לעצמו "לגזור ולהדביק" כראות עיניו ציוויים אלוהיים וחוקים הלכתיים, ולהציג רק חלק מהם. מטרתו המובהקת של יוסף הייתה להציג טקסט מקראי "נקי וזך" ברוח אפולוגטית, שביקשה להציג את אבות האומה ואת תרבותה באור חיובי ככל הניתן, ולהצדיק את מעשי האבות, וזאת לעיתים גם על חשבון דיוק בפרטי ההיסטוריוגרפיה התנ"כית. כך למשל בתארו את סיפור ירידת אברהם ושרה למצרים, מוצג אברם כאיש אמת, שרק "העמיד פנים כאילו הוא אחיה" של שרי, לעומת התיאור המקראי, ממנו משתמע שאברם אף שיקר למלך מצרים וטען בפניו כי שרי אחותו. יוסף גם שילב בספרו פרשנות מרחיבה של המקרא, לפיה אברם מוצג כאיש משכיל, המלמד את המצרים את תורת החשבון ושאר חכמות, וכן כבעל יושר אינטלקטואלי, שמחמתו יצא נגד התרבות האלילית שהכיר, ומכוחו מוכן לקבל כל רעיון, אם יוכח כנכון. אברהם מוכרז על ידיו כראשון המונותיאיסטים, "שהעז להכריז שקיים אל אחד יוצר כל" – איש אמיץ ובעל חשיבה עמוקה.
פרופ' אברהם שליט מניח כי יוספוס, שאולי לא סמך על שליטתו בשפה היוונית, נעזר ברטורים ובכותבים זרים, כדי להבטיח את קריאותו של הטקסט, ומכאן שזו הייתה חשובה בעיניו יותר מהעברת הפרטים המדויקים שאירעו בפועל. כן טוען שליט כי יוספוס "התאכזר ממש לצורה העברית של שמות המקרא, ושיווה להם צורה יוונית במידת האפשר והבלתי אפשר, והכניסם במיטת סדום של הנטייה היוונית בלי יוצא מן הכלל". מעשה זה מצביע אף הוא על חשיבות הצורה ועל "חיבוב" הטקסט על הקורא הנוכרי, על חשבון המסירה המדויקת. שינויים ודגשים אלה ואחרים מלמדים על עולמו התרבותי של יוספוס; על רצונו להגיש לקורא חומר קריא, מעמיק ו"זורם"; ועל שאיפתו לייקר את אבותיו ואת מקורותיו היהודיים בעיניו.
לדברי דוד פלוסר, על אף שיוסף בן מתתיהו השתמש לצורך כתיבת החיבור במקורות כתובים שהועמדו לרשותו, "הוא מגיע לרמת כתיבה כה גבוהה, עד שאין שום תחושה של קבלת מידע מכלי שני".
לדעת שליט, כמודל ל"קדמוניות היהודים" שימש בין היתר חיבורו של דיוניסיוס מהליקרנסוס, "קדמוניות הרומאים".
ב"קדמוניות היהודים" נמצא האוסף הגדול ביותר של תעודות בספרות היהודית העתיקה. בין התעודות מצוטט מכתב של אנטיוכוס השלישי בנוגע להתיישבותם של חיילים יהודים בפריגיה ובלידיה, והוא התיאור המפורט ביותר שנשתמר במקורות העתיקים על מפעל התיישבותי־צבאי סלאוקי.
כתבי היד ומהדורות דפוס
הספר השתמר בידי הנוצרים בשפתו המקורית ותורגם עוד בתקופה קדומה לשפות רבות. כתב היד הקדום ביותר הוא בשפת המקור, יוונית, מהמאה ה-11 (חותם ספרייתי Ambrosianus 370 F 128) הנמצא בספריית אמברוסיאנה שבעיר מילנו באיטליה.
הספר תורגם ללטינית כבר בסוף העת העתיקה. תרגום זה מיוחס להירונימוס או בן זמנו טיראניוס רופינוס, והספר בתרגום זה היה נפוץ מאוד באירופה הנוצרית בימי הביניים.
ספר יוסיפון הכתוב עברית נכתב כנראה באיטליה במאה ה-11, ומבוסס על קדמוניות היהודים ועל מלחמת היהודים, אלא שהוא יוחס בטעות ליוסף בן גוריון. ספר יוסיפון זכה לתפוצה נרחבת, ואף נדפס לראשונה בשנת ה'של"ו (1476) עוד לפני הדפסת קדמוניות היהודים.
פיליפינית
פיליפינית (Filipino) היא השפה הרשמית של הפיליפינים, כפי שהוגדרה בחוקה הפיליפינית משנת 1987. השפה שייכת למשפחת השפות האוסטרונזיות והיא למעשה גרסה ספרותית של שפת טאגאלוג, השפה הנפוצה ביותר בפיליפינים. עם זאת הפיליפינית נחשבת דה יורה לשפה נפרדת והיא משמשת כשפת אמצעי התקשורת והחינוך.
היסטוריה
ב־13 בנובמבר 1936 המכון הלאומי ללשון בחר את שפת הטאגאלוג כבסיס לשפה רשמית של המדינה. הבחירה בטאגאלוג הושפעה על ידי הגורמים הבאים:
צווטאן טודורוב
צווטאן טודורוב (בבולגרית: Цветан Тодоров; בצרפתית: Tzvetan Todorov; 1 במרץ 1939 – 7 בפברואר 2017) היה הוגה צרפתי יליד בולגריה. עיסוקו העיקרי היה חקר תורת הספרות, בה הוא נחשב לחוקר סטרוקטורליסט ופוסט-סטרוקטורליסט ולמתרגם חשוב של ההפורמליזם הרוסי והצגתו במערב. הגותו השפיעה על לימודי תרבות, אנתרופולוגיה, סמיוטיקה, סוציולוגיה והיסטוריה של הרעיונות. תחומי העיסוק שלו ושיטתו קרובים לאלו של בת-ארצו, ז'וליה קריסטבה. כן עסק רבות בחיים ובהתגברות רוח האדם על מוראות מחנות הריכוז (הן בגרמניה הנאצית והן בברית המועצות ובולגריה) כמאפיין מרכזי של המאה ה-20.
ביוגרפיה
נולד בסופיה, בירת בולגריה. ב-1963 עבר לצרפת, לאחר שהשלים לימודי תואר שני בפילולוגיה באוניברסיטת סופיה ובשנת 1966 השלים לימודי דוקטור לפסיכולוגיה בהדרכתו של רולאן בארת. בשנת 1968 התקבל למרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS) בפריז, שם פעל רוב חייו המקצועיים. נוסף על כך היה מרצה אורח באונברסיטאות הארוורד, ייל, קולומביה וברקלי.
קריירה מקצועית
את רוב הקריירה המקצועית שלו פיתח טודורוב ב-CNRS. בשנת 1970 היה ממייסדי כתב העת Poétique. בשנים 1983–1987 ניהל את מכון המחקר לשפות ואמנות, מכון משותף של המרכז ושל בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (EHESS).
בשנות התשעים הרחיב את הגותו לתחומי התרבות והאנתרופולוגיה. ב-1991 ראה אור ספרו Facing the Extreme: Moral Life in the Concentration Camps, בו חקר עדויות של ניצולי השואה וניצולי מחנות הגולאג. התזה המרכזית שהעמיד היא, שעל אף תנאי המחיה הקיצוניים, המעודדים "מלחמת הכל בכל" של האסירים, התנהגות חייתית וביטול המוסר האנושי - הרי שהעדויות מדגישות שקשה מאוד לשבור את רוח האדם ואת המוסר האנושי. שגם בתנאי חיים בלתי נסבלים וגם על סף מוות בטוח, היו גילויים של אחווה אנושית, הקרבה עצמית ומצפן מוסרי של האסירים. בהמשך כתב עוד על הנושא בספריו Voices from the Gulag: Life and Death in Communist Bulgaria (1999),Memory as a Remedy for Evil (2010) ו-The Totalitarian Experience (2011).
פרסים והוקרה
חבר מסדר האמנויות והספרות ואביר לגיון הכבוד.
חייו האישיים
אשתו הראשונה הייתה מרטינֶה ון-ווקנס (Martine van Woerkens), עמה היה לו בן אחד. אשתו השנייה הייתה הסופרת ילידת קנדה ננסי יוסטון (Nancy Huston), לשניים נולדו שני ילדים.
המכונה המופלאה
המכונה המופלאה (באנגלית: The Incredible Machine, ובראשי תיבות TIM) היא משחק מחשב מסוגת משחקי החשיבה מתוצרת חברת Sierra On-Line. החברה יצרה שש גרסאות של המשחק, שיצאו בין השנים 1993-2001. המשחק ממחיש עקרונות פיזיקליים כגון גלגלי שיניים, מכניקה פשוטה, אופטיקה ועוד.
מטרת השחקן היא להשתמש בכלים ומכשירים העומדים לרשותו על מנת לגרום לתגובת שרשרת שתביא לתוצאה רצויה. קיימות משימות בדרגת קושי העולה בהדרגה (בהן על השחקן לבצע משימה כלשהי באמצעות אוסף כלים מוגבל העומד לרשותו), וכן אפשרות ליצור מכונה באמצעות שימוש חופשי בכל הכלים.
דוגמה למשימה ופתרונה: על השחקן לגרום לחתול לנוע. הכלים שעומדים ברשותו הם כדור טניס, פנס, זכוכית מגדלת, תותח ודג באקווריום. עזיבת כדור הטניס מעל לפנס תגרום להדלקתו, כאשר הכדור יפול ויפעיל לחץ על מתג הפנס. את זכוכית המגדלת יש להציב בין הפנס לתותח. קרני האור יתרכזו וידליקו את פתיל התותח. הפגז שיפלט מהתותח יפגע באקווריום עם הדג והוא יישבר. החתול שיבחין כעת בדג המשוחרר יתקרב לעברו.
בגרסה השנייה של המשחק נוספו מכשירים נוספים ושופרה הגרפיקה. כמו כן, נוספו תכונות פיזיקליות שונות לאובייקטים במשחק. למשל, אפשר לבחור כדור מגומי, ולשנות את מצב האלסטיות שלו, את הצפיפות שלו, מסתו ומידת החיכוך שלו עם חומרים אחרים, והתנהגותו משתנה בהתאם. תוספת אחרת בגרסה השנייה היא האפשרות ללחוץ על כל אובייקט ולקרוא עליו בטרם השימוש בו.
בשתי הגרסאות של המשחק יש מספר רב של חידות. במשחק הראשון יש 87 חידות, המסודרות בשלבים, כאשר מתחילים מהקל ועם כל התקדמות בשלב ניתן להתקדם לשלב הבא, ואם לא מצליחים אפשר לדלג. במשחק השני מחולקות החידות לקטגוריות: משימות קלות, בינוניות, קשות וקשות מאוד.
בשתיים מגרסאות המשחק, (1993) Sid & Al's Incredible Toons ו- (The Incredible Toon Machine (1994, הומרה האנימציה הריאליסטית-כביכול באנימציה נוסח לוני טונס. הדמויות המרכזיות בו היו החתול אל והעכבר סיד. כמו כן, כמצופה מסרט מצויר, גם חפצים ומכשירים במשחק קיבלו חיים ונופך קומי. למרות זאת, הקונספט נשאר דומה - המטרה נותרה כשהייתה, והעקרונות המכניים (בניגוד לאנימציה) נותרו אמינים למדי.
חטיף שוקולד
חטיף שוקולד הוא יחידת ממתק עטופה לצריכה אישית, שאיננה טבלת שוקולד ואיננה יחידה קטנה כגון טראפל או יחידה הכלולה בבונבוניירה. צורת החטיף לרוב כמלבן מאורך (אם כי יש הנמכרים כאוסף יחידות כגון "קליק"), הרכיב העיקרי בו הוא שוקולד והוא כולל מרכיבים נוספים.
המרכיבים הנוספים לשוקולד נחלקים לשלושה סוגים: מתן "גוף" וייצוב (כגון ופל, עוגייה, פצפוצי אורז וכו'); מילוי (קרמים שונים, נוגט, קרמל, חמאת בוטנים וכדומה) ורכיבי טעם ומרקם (אגוזים, שקדים, בוטנים, קוקוס וכו').
חלק בלתי נפרד מחטיף שוקולד מסחרי היא העטיפה הממותגת שלו, שנועדה לשמירת טריות היחידות הנמכרות בנפרד. האסתטיקה של העטיפה מהווה חלק מחוויית הצרכנות ובידול המותג, עטיפות חטיפי השוקולד נוטות לשמור על עיצוב קבוע לאורך שנים רבות.
הנדסה חברתית
הנדסה חברתית היא שימוש בגישות התנהגותיות מתחום מדעי החברה כהנחיות לקביעת מדיניות ציבורית על מנת לעצב את המבנה החברתי. הסוציולוג פרדיננד תוניס טען שעל חברה להשתמש בטכניקות מתקדמות ולכלול נתונים סטטיסטיים אמיתיים אשר החברה תוכל להחיל על המערכת החברתית.
הנדסה חברתית מבוססת על יישום של ידע מדעי לפתרון בעיות חברתיות. לתיאור המונח משתמשים לעיתים במונחים: טכנולוגיה חברתית, הנדסת מדעי המדינה, טכנוקרטיה, פדגוגיה חברתית וכו'.
השימוש בהנדסה חברתית יכול להיעשות על ידי ארגונים מסוגים שונים: מגזר פרטי או ציבורי בסדרי גודל שונים. הנדסה חברתית יכולה לשמש ככלי באמצעותו ניתן להשיג תוצאות שונות, תלוי בגורם שעושה בה שימוש.
בעצם השימוש במושג הנדסה חברתית ישנה רמיזה לקיום מניפולציה של קבוצות חברתיות חזקות יותר, בין אם הן קפיטליסטיות אואליטות פוליטיות. לדוגמה, מניפולציה כזו הפכה פעילה במיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר הופיעו אמצעי תקשורת ההמונים, בעיקר טלוויזיה, פרסומות ואינטרנט. המניפולציה באמצעי התקשורת באה לידי ביטוי בדיווח שנעשה במטרה להניע עמדות פופולריות והתנהגויות חברתיות או "לעצב את דעת הקהל".
הנדסה חברתית חלקית
קארל פופר בספרו "החברה הפתוחה ואויביה" טבע את המונח "הנדסה חברתית חלקית":
המילה "חלקית" מתייחסת לשלביות של הנדסת החברה, שלב אחר שלב ובהדרגה. ניתן להגדיר הנדסה חברתית חלקית כתהליך של התפתחות חברתית הכרוך בהתמודדות עם בעיות חברתיות באופן ביקורתי ורפלקטיבי בצעדים בשלבים קטנים. קארל פופר טוען שהתעסקות חלקית בשילוב עם ניתוח ביקורתי היא הדרך העיקרית לתוצאות מעשיות בתחום החברתי כמו גם במדעים.
בהנדסה חברתית חלקית, רפורמות מתבצעות באמצעות התאמות קטנות שניתן לשפר אותן ללא הרף,  למרות שיש אתגרים רבים העומדים בפני החברה, המהנדס החברתי אינו שאפתני מכדי לטעון שיש לו את היכולת להתמודד עם הכל בו-זמנית. הוא מבין בבירור את הצורך להמשיך בהדרגה, להעריך את ההשפעה כמו גם את ההשלכות הלא מכוונות של הרפורמה.
בהנדסה חלקית השותפים, הממשלה והאזרחים לומדים דרך טעויות. מה שדרוש כדי שההנדסה חברתית חלקית תפעל הוא מועמד פוליטי שמוכן לדאוג לטעויותיו וללמוד מהן,  מועמד פוליטי כזה יעריך דיונים ביקורתיים ויעודד אותם בחברה כולה. הנדסה חברתית נעשית על ידי עיצוב ושינוי המרחב וכן על ידי התערבות בתמהיל האוכלוסייה, שינויים מלמעלה למטה, מהממשלה ולתושבים. דיור ציבורי הוא דוגמה להנדסה חברתית והתערבות של הממשל במרקם האוכלוסייה.
קארל פופר גרס כי אנשים נוטים יותר לתמוך בפרויקט שמכוון לפתרון בעיות חברתיות מיידיות מאשר בפרויקט אידיאלי. הבעיות של אי צדק, רעב, דיכוי, אבטלה וסוגיות אחרות של סבל הן צרכים רלוונטיים יותר של האנשים. האתגרים היומיומיים שאנשים מתמודדים איתם חשובים להם יותר מכל פרויקט אחר שאין לו השפעה ישירה על הסבל הנוכחי של האנשים. לכן, סביר להניח שהאוכלוסייה תפגין בה תמיכה מאשר באידיאל בלתי מוגדר של יצירת חברה שטרם הייתה קיימת על פני כדור הארץ. האופי הפשוט של פריסת יעדים לשיטה ההנדסה החברתית החלקית הופכת את היעד למובן יותר ומקלה על תהליך ההזדהות של האזרח. לעיתים הכוונה לפריסה למוסדות, מטרות בודדות ונקודתיות כמו בריאות או רפורמות חינוכיות. אופייה הלא מסובך של ההנדסה החברתית החלקית הופכת אותה למובנת באופן סביר לאזרח הממוצע, זה מאפשר להבין את טיב הפעולה, היקפה ואפילו אתגרים אפשריים.
השיטה החלקית נתפשת כפחות מסוכנת וככזו היא פחות שנויה במחלוקת, הסיכון הכרוך ביישום התוכנית הוא מינימלי, וגם אם משהו משתבש בתהליך ההטמעה, ניתן לתקן אותו בקלות. מכיוון שהשיטה החלקית כרוכה בפחות סיכון, ייתכן שלא יהיה צורך במומחיות טכנית רבה למימושה. מאחר שהיא אינה שנויה במחלוקת יעמדו פחות התנגדויות בדרך ליישומה. הגישה חלקית קלה יותר ליישום מאחר שהיא מעוררת פחות התנגדות.
שכונת בייקר בניוקאסל
הדיור להמונים הוקם בשנות החמישים מתוך מטרה לפתור בעיה סוציאלית, בתור שכזה האוכלוסייה שהגיע לגור בו הייתה בעלת מאפיינים מסוימים ובחתך סוציו אקונומי נמוך, המדינה פעלה מתוך תפיסה של הוצאת מינימום תקציב על מנת לתחזק את הדיור המאפיינים הללו הביאו לכך שהמשיכה לדיור ציבורי הייתה נמוכה מאוד.
בשנות ה-50 הוכרזה שכונת בייקר בניוקאסל כלא ראויה למגורים. השכונה הוותיקה הייתה בנויה כגריד רחובות עם בתים מהתקופה הוויקטוריאנית, אותם אכלסו בעיקר עובדי מספנה שהייתה סמוכה. ראלף ארסקין שהיה אדריכל ומתכנן הערים הוזמן בשנת 1968 על ידי מועצת העיר לתכנן מחדש את השכונה הוא התחייב בפני מועצת העיר לתכנן מתוך שיתוף פעולה והיכרות עם התושבים וצורכיהם, תוך שמירה על המסורת והמאפיינים של השכונה: שיכון מחדש של תושבי השכונה המקוריים, ושבירה מינימלית של קשרים משפחתיים וקהילתיים קודמים. השכונה עליה עבד ראלף ראסקין הייתה שכונה בה אנשים לא רצו לגור, על ידי עיצוב המרחב  הוא עיצב את המרקם החברתי בעצם הקצאת השכונה לדיור ציבורי.
ראלף ראסקין תכנן את העיר ככפר אורבני, בתור שכזה הוא התייחס לכלל האלמנטים כולל מגורים, צמחייה ותחבורה. הוא שילב בין מבני המגורים לחנויות, פעוטונים ופאבים. בנייני המגורים תוכננו במקבצים סביב חצרות משותפות בחלקים השטוחים של בייקר. תנועת המכוניות הוסטה לכבישים היקפיים ודגש ניתן לרווחתם של הולכי רגל, ולפיתוח של מרחבים בטוחים למפגש, משחק ומנוחה. עיקר המאמצים של ראסקין הוקדשו לטיפוח ערך הקהילתיות ועידוד השיטוט והמפגש באמצעות גינות ציבוריות בהן פזורים ספסלים ושולחנות רבים. מדובר בחללים בגדלים משתנים שאת ייעודם אמורים לצקת המשתמשים באופן התואם את הזמן והחיים במקום.
אלמנט מרכזי נוסף בתכנון השכונה היה הגינון. לפני השיקום הייתה השכונה ריקה מצמחייה. אדריכלות הנוף האינטנסיבית שנכללה בשיקום נועדה לשוות למקום מראה כפרי, ולרומם את רוח הקהילה. בזמן הבנייה הוקמה באתר משתלה, ודיירים עודדו לקחת צמחים (בחינם) ולהשתתף בטיפוח סביבתם. בנוסף, לכל בית מגורים יועדה גינה, ולכל דירה בבניין הקומות נבנו מראש אדנית גדולה וספסל ליד דלת הכניסה, כתחליף לגינה פרטית. גם שובכי ציפורים שולבו בחלק מהמבנים כבר בשלב התכנון, מתוך מחשבה על התחביב האנגלי הטיפוסי.
דיור ציבורי בניו יורק
הדיור הציבורי החל בניו יורק בשנות ה-30 כאסטרטגיה עירונית לפינוי שכונות העוני. המטרה הייתה להכניס את התושבים לשוק העבודה וליצור חזון חדש של חיים עירוניים. האוכלוסייה בדיור הציבורי הייתה מורכבת מאוכלוסייה מגוונת, הן מבחינת מוצא והן מבחינת מצב סוציו אקונומי, בסוף שנות ה-50 הדיור הציבורי אוכלס ברובו על ידי אפרו אמריקאים ופורטוריקנים שהשתייכו למעמד סוציואקונומי נמוך. מאחר שרוב אלה שנעקרו מביתם לצורך דיור ופרויקטים אחרים של התחדשות עירונית עד אז עמדו בפני אפשרויות מוגבלות בשוק הדיור, מספר הבקשות של משפחות מיעוטים עלו בהרבה על אלה של לבנים. הניסיונות בשנות החמישים להנדוס חברתי של "איזון" גזעי באמצעות פרויקטי מגורים נכשלו.
הנדסה חברתית כשם שיכולה לתרום היא יכולה גם לייצר בעיות, במקרה של הדיור הציבורי בניו יורק נמצא כי האוכלוסייה שצרכה את הדיור הציבורי, שמטרתו מלכתחילה הייתה טובה, הפך עם הזמן להיות שירות שרק אנשים חלשים צורכים. בתי הספר בשכונות הללו ברמה נמוכה יותר, הנגישות שלהם לתחבורה ולעבודה גם היא נמוכה, והשירותים שהם קיבלו היו ברמה נמוכה יותר, הרעיון שהתחיל כרעיון עם מטרה טובה יצר מעגל שהיה קושי גדול לצאת ממנו.
ברנווארד מהילדסהיים
ברנווארד היה בן למשפחת אצולה סקסונית וסבו היה אדלברו מסקסוניה. הוא למד בסמינר בהילדסהיים. החל מ-977 הוא שימש כלבלר וכהיסטוריון החצר של אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ורעייתו תאופאנו; והחל מ-987 ועד 993 היו ברנוורד והאפיפיור העתידי סילבסטר השני חונכיו של המלך הצעיר אוטו השלישי.
השושלת הדומיננטית בתקופתו הייתה השושלת האוטונית, שהיו קרובים רחוקים שלו ושורשיהם היו באזור הילדסהיים. העיר הייתה בתקופה זו מרכז כוח באימפריה הרומית הקדושה וברנווארד התאמץ להקנות לעיר תדמית מתאימה למעמדה. בין היתר בנה את "דלתות ברנווארד" בקתדרלת מריה הקדושה בהילדסהיים, דלתות ברונזה שמתארות את ההיסטוריה הנוצרית, במחווה לדלתות העץ של סנטה סבינה ברומא; את "עמוד ישו" (שמתאר את חיי ישו ומושפע מעמודי טראיאנוס ומרקוס אורליוס לכבוד הקיסרים הרומים) ואת כנסיית מיכאל הקדוש (שבנייתה הסתיימה לאחר מותו). כנסיית מיכאל הקדוש הייתה אמורה להוות חזון של ירושלים של מעלה ושם קבור ברנווארד. יצירות אלו נחשבות כיום לאתרי מורשת עולמית.
שנייה
הגדרת יחידת הזמן "שנייה" משנת 1889: שנייה היא חלק ה-1/86,400 של היממה השמשית הממוצעת. אורך היממה, המבוסס על סיבוב כדור הארץ סביב צירו, התגלה כיחידת זמן לא מדויקת, עקב שינוי מחזורי של זמן הסיבוב של כדור הארץ סביב צירו בין עונות השנה, ואף מגמה כללית של התארכות היממה לאורך מיליוני שנים.
חלוקת היממה
עם התפתחות החלופות המכניות הניידות לשעוני שמש ועם התרחבות החברה הבורגנית, עלה הצורך בתיאום לוחות זמנים שדיוקו טוב יותר משעה שלמה, וכך נוצרה חלוקה נוספת, מעודנת יותר ("דקה"), של הזמן, ובה חולקה כל שעה ל-60 חלקים שווים. מקור המספר 60 בהנחה הלא-מדויקת כי שנה (הקפה סביב השמש על ידי כדור הארץ) היא בת 360 ימים, וחלוקת שעוני השמש העונתיים לפי מעלות דומות, מנהג שדבק גם בגאומטריה (שבה המעגל מחולק ל-360 מעלות). המספר 60 נבחר בצורה שרירותית, שכן היה מקובל בשיטות הספירה של העולם העתיק, ומקורו ככל הנראה בשיטת הספירה הבבלית, שהתבססה על בסיס 60. גם לאחר חורבן תרבות זו, השימוש המתקדם שעשו בשעוני שמש ובלוחות אסטרונומיים הביא לאימוץ השיטה על ידי עמים אחרים.
חלוקה נוספת לא איחרה לבוא, וכבר בשלהי המאה ה-16 נוצרו שעונים מתקדמים בעלי חלוקה נוספת. חלוקה זו, שהייתה השנייה במספרה, כונתה בעברית (כמו בשפות נוספות) בקיצור פשוט - "שנייה".
עם זאת, ישנן גם חלוקות אחרות, כגון זו המופיעה בתלמוד, ובה מחולקת השעה ל-1080 חלקים. גם הרמב"ם השתמש בחלוקה זו, בהסבריו על חישוב לוח השנה העברי ובנייתו.
חלוקות סטנדרטיות
במדידת זמנים קצרים במיוחד נהוג להשתמש בחלוקות של השנייה. לשם כך ניתנו שמות על פי התחיליות התקניות הנהוגות במדע. הנפוצות שבהן:
חלוקה נוספת, שהייתה מוכרת בעיקר בימי קדם, היא חלוקה של השנייה ל-60 "שלישיות" (thirds), כך ש"שלישית" אחת מהווה חלק 1/60 של השנייה (כפי שהשנייה מהווה חלק 1/60 של הדקה). במספר שפות קיימות עדיין מילים שמתארות חלוקה זו, כגון בפולנית (tercja) ובטורקית (salise).
צבי גרץ
צבי (היינריך) הירש גְרֶץ (בגרמנית: Heinrich Hirsch Graetz; 31 באוקטובר 1817 – 7 בספטמבר 1891) היה מההיסטוריונים היהודים הבולטים ביותר במאה ה-19 ואיש מחשבת ישראל. נודע במיוחד בזכות חיבורו המונומנטלי "דברי ימי ישראל" והיה מזוהה עם האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית, ממנה התפתחה היהדות הקונסרבטיבית.
ביוגרפיה
גרץ נולד בעיירה קשיונס במחוז פוזן (אז בפרוסיה (כיום בפולין), בכור ליעקב גרץ, קצב בעיירה. בילדותו עברה משפחתו לזרקוב ושם החל את לימודיו בבית הספר. בשנים 1831–1836 למד בישיבה בוולשטיין. הוא למד בעצמו לימודי חול ושפות. עם תום לימודיו ניסה לעבור לפראג על מנת להתכונן שם ללימודים אקדמיים, אך נדחה בידי השלטונות.
עקב כך פנה במכתב לרב שמשון רפאל הירש, אז רבה של העיר אולדנבורג, שהרשימו מאוד בחוברת "אגרות צפון" שכתב. הרב הירש הסכים לקבלו בביתו כתלמיד ועוזר ספרותי. גרץ שהה בביתו של הרב הירש ממאי 1837 ועד יולי 1840. הרב הירש היה ממתנגדי תנועת ההשכלה והרפורמה ובין אלו שהשפיעו על תנועת אגודת ישראל. לאחר מכן קיבל משרה כמורה פרטי אצל משפחה באוסטרובו, על מנת לאסוף כסף ללימודים אקדמיים.
באוקטובר 1842 החל את לימודיו, לאחר שקיבל אישור מיוחד (כיוון שלא סיים לימודים בגימנסיה, כנדרש) באוניברסיטת ברסלאו. באוניברסיטה למד היסטוריה, פילוסופיה, מדעי המזרח ופיזיקה. בתקופת לימודיו התפרסם במאמריו כנגד התנועה הרפורמית וכמה מבכירי הוגיה, כמו אברהם גייגר ושמואל הולדהיים. גרץ התוודה כי הוא חש "שנאה אישית" כלפי גייגר; מפעלו ההיסטורי היה בעיקר מענה לפרשנות של הלה לתולדות ישראל. עמדתו בלטה במיוחד בשל כך שבמישור הדתי הצר, הסכים עם הרפורמים הרבה יותר מאשר עם הזרמים השמרניים. התנגדותו המרה לתנועה נבעה ממה שראה כנטישת ייחודם של היהודים לטובת התעקשות ליברלית, ברוח האמנציפציה, על טמיעה בגרמניות. הרפורמים מצדם ראו בו דו-פרצופי: באפריל 1845 סיים את הדוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת יינה. את עבודת הדוקטורט, שהתפרסמה ב-1846, בנושא "גנוסיס והיהדות", כתב בלטינית. באוגוסט 1845 פרסם מכתב ברכה לרב זכריה פרנקל כשהלה פרש מהאסיפה שארגנו הרפורמים בפרנקפורט במחאה על ההצהרה כי אין חיוב אובייקטיבי לשמר את העברית כשפת התפילה. גרץ קרא לרב פרנקל, לרב מיכאל זקש ולרב שמשון רפאל הירש, שאת שלושתם העריך כרבנים משכילים אך שמרנים, להתאחד ולארגן אספה משלהם לטיפול בבעיות השעה.
בשנים 1849–1852 ניהל מספר בתי ספר יהודיים, ביניהם במיקולוב ובברסלאו. במשך סמסטר אחד (1852/3) הרצה בברלין על היסטוריה יהודית ולבסוף זכה במשרת מרצה להיסטוריה יהודית בבית המדרש לרבנים בברסלאו ביולי 1853. הוא היה אחד הדוברים הידועים של "האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית" בראשות הרב זכריה פרנקל, והסתכסך בשל כך עם הרבנים האורתודוקסים בהנהגת הרב שמשון רפאל הירש והרב עזריאל הילדסהיימר. האחרון התגאה בכך ש"איש לא לחם בגרץ הכופר יותר ממני" וכתב על תלמידי ברסלאו: במקביל, עסק בפירוש התורה.
בשנת 1861 התמנה גרץ להיות העורך של כתב-העת של תנועת "חכמת ישראל". כאיש התנועה הוא האמין שעם ישראל הוא זה שהביא לתרבות המערב את המונותאיזם וערכי המוסר שעליהם היא מושתתת, וכי זהו ייעודם של היהודים בקרב הגויים. הוא האמין שעל היהודים להתערות בקרב הגויים, אך עם זאת לשמור על ייחודם הלאומי. על כן זלזל ביהודי מזרח אירופה שדבקו בלימוד תורה וביידיש. לגרץ היו דעות נחרצות נגד תופעת ההתבוללות. הוא גם הסתייג מהחסידות, מהקבלה ומהכמיהה למשיח, וראה בהן עיסוקים שנשענים על הרגש במקום על ההיגיון. ב-1863, בעת פולמוס עם מחבר נוצרי בווינה שזלזל ביהדות, תקף גרץ את האמונה המשיחית של יריבו והצביע על כך שפרק ישעיהו נ"ג, נבואה מרכזית המפורשת בנצרות כנסובה על ישו, הוא משל על גאולת העם היהודי ולא מתייחס למשיח מסוים וציין כי חובר כנראה על ידי ישעיהו השני בתקופה מאוחרת. הוא נתבע באשמת כפירה על ידי הכנסייה הקתולית. הרב הילדסהיימר מיהר להצטרף למערכה נגד גרץ כחלק ממאבקו בפוזיטיבים-היסטוריים, והחתים למעלה ממאה רבנים על עצומה שגינתה אותו כאפיקורס.
בדצמבר 1869 זכה מטעם ממשלת פרוסיה לתואר "פרופסור לשם כבוד" באוניברסיטת ברסלאו. האקדמיה המלכותית הספרדית להיסטוריה קיבלה אותו באוקטובר 1888 כחבר של כבוד לשורותיה בזכות התייחסותו האובייקטיבית לגירוש ספרד.
גרץ הביע את תמיכתו בהקמת מרכז יהודי בארץ והדגיש את הקשר המיוחד בין עם ישראל, תורתו וארצו. הוא נפטר במהלך ביקור אצל בנו, במינכן, בג' באלול שנת תרנ"א והובא לקבורה בהלוויה רבת משתתפים בבית העלמין הישן של ברסלאו. גרץ הותיר אחריו ארבעה בנים ובת. בנו בכורו, לאו גרץ (1856-1941), היה פיזיקאי.
דברי ימי ישראל
גרץ כהיסטוריון תיאר את היהדות כעניין אחדותי והיסטורי. היהדות נתפשת בספרו של גרץ כלאום עם מסורת תרבותית מאוחדת והיסטוריה מתמשכת. לתפישתו זאת הייתה השפעה רבה על משכילים יהודים שבזכותה היה להם קל יותר להזדהות עם הציונות.
"דברי ימי ישראל" עורר התנגדות בקרב היהדות האורתודוקסית, הרב שמשון רפאל הירש פירסם ב"ישורון" סדרת מאמרים המתנגדים לטענותיו של גרץ והרב יצחק אייזיק הלוי הוציא סדרת ספרים בשם "דורות הראשונים", שנועדה להפריך את שיטתו של גרץ.
ביקורו בארץ ישראל
גרץ ביקר בארץ ישראל בשנת 1872 בראש משלחת משכילים יהודית, שכללה את אשר לוי (Levy) מפולצין שבפומרניה ואת גוטשלק לוי (Lewy) מברלין שכתבו עם שובם "תזכיר על מצב הקהילות בארץ ישראל ובייחוד בירושלים". התזכיר תיאר את מצוקת היהודים בארץ, את "כספי החלוקה", ואת סירוב יושבי הארץ להצטרף לעבודת האדמה בראשותו של קרל נטר. מתוך התזכיר:
ראשי היישוב הישן (הרב אברהם אשכנזי, חכם באשי; משה בן וונישטי, פקיד בירושלים; יעקב ולירו, גבאי עניים בירושלים; הרב רפאל מאיר פאניז'ל), הגיבו בתשובה מפורטת על התזכיר ב"ט' לחודש הרחמים ה'תרל"ג": "שמענו את תלונות בני ישראל ממע' ד"ר גראעץ וסיעתו הי"ו אשר עמדו רגליהם על הר הקדש ירושלם ת"ו בח' באדר העבר... וחובה עלינו לעמוד על כל דבריהם אשר המה מלינים עלינו על ראשון ראשון..."
בעת ביקורו בארץ, התפלל באחת השבתות בבית הכנסת החורבה ברובע היהודי בירושלים. באמצע התפילה הוחרם בפומבי (בנוכחותו) על ידי יששכר בער צוובנר (בנו של הרב אברהם שאג-צוובנר) בשם רבני הונגריה, ועורר בכך סערה זוטא ביישוב.
הנצחה
גרץ מונצח בכמה ערים בארץ, באמצעות רחובות הקרויים על שמו, בהן ירושלים, תל אביב, רחובות, ראשון לציון ועוד.
בית ספר "גרץ" בתל אביב נקרא על שמו.
סטיסהוביט
סטיסהוביט הוא פולימורף של סיליקה (SiO2) הנוצר כאשר מופעל לחץ גבוה מאוד (מעל ל-10 ג'יגהפסקל) וחום גבוה (מעל ל-1200ºC) על המינרל קוורץ. סטיסהוביט נוצר לראשונה במעבדה על ידי סרגיי סטישוב ב-1961. ב-1962 גילה אדוארד צ'או (Edward Ching-Te Chao) סטיסהוביט שנוצר בצורה טבעית במכתש ברינגר.
סביבת ההיווצרות ותכונות
סטיסהוביט נוצר בצורה טבעית, אך ורק בסלעים מכילי קוורץ שהופעל עליהם לחץ גבוה מאוד וכאלה מצויים אך ורק סביב מכתש שנוצר מפגיעה של מטאוריט במהירות גבוהה, ולכן הימצאות סטיסהוביט מהווה הוכחה לפגיעת מטאוריט.
יחידת המבנה הבסיסית של הסטיסהוביט היא אוקטהדרון (תמניון) של SiO6. האוקטהדרונים מחוברים בשרשרות מקבילות, כאשר האוקטהדרונים מחוברים כך ש"קצותיהם" פונים לצדדים וקצוות אלו משותפים לשרשרות הסמוכות. מבנה זה דחוס יותר מהמבנים הנפוצים של קבוצת הקוורץ (קוורץ, טרידימיט, קריסטובליט וקואסיט) שהמינרלים החברים בה בעלי הרכב כימי זהה לסטיסהוביט, ולכן משקלו הסגולי של הסטיסהוביט גבוה משל חברי קבוצת הקוורץ. מבנה הגביש של סטיסהוביט הוא טטרגונלי והוא דומה למבנה הגביש של תחמוצת הטיטניום (TiO2) - המינרל רוטיל, ולכן נהוג לשייך את הסטיסהוביט לקבוצת הרוטיל. זו גם הסיבה שנהוג לסווג את הסטיסהוביט כתחמוצת ולא כסיליקט. סטיהוביט נחשב כתחמוצת בעל הקשיות הגדולה ביותר, עד לאחרונה כשנתגלה שתת-תחמוצת הבורון (B6O ) קשה יותר. המבנה של הסטיסהוביט הוא מטאסטבילי. מתחת ל-300ºC המינרל יתפרק בסופו של דבר בחזרה לקוורץ תוך כדי גידול קבוע בנפח, אלא שהתגובה הכימית היא איטית מאוד בטמפרטורות הנמוכות של פני כדור הארץ, משום ששבירת הקשרים הנדרשת להמיר סטיסהוביט לקוורץ דורשת אנרגיית שפעול ניכרת ויכולה לארוך אלפי שנים.
מבחינת תכונותיו האופטיות, הסטיסהוביט הוא חד-צירי חיובי, בעל מקדם שבירה של 1.81. מקדם שבירה זה גבוה יותר ממקדמי השבירה של המינרלים החברים בקבוצת הקוורץ ומוסבר גם הוא במבנה הדחוס יותר.
תפוצה
מקומות בהם ניתן למצוא סטיסהוביט כוללים את מכתש מטאור (מכתש ברינגר - Barringer Crater) בווינסלו (Winslow), במחוז קוקונינו (Coconino) שבמדינת אריזונה (שם נתגלה המינרל לראשונה בטבע), בגבול קרטיקון שלישון ברטון (Raton) במחוז קולפקס (Colfax) במדינת ניו מקסיקו שבארצות הברית; במכתש נרדלינגר רייס (Nördlinger Ries) בבווריה שבגרמניה; במכתש פרדפורט בדרום אפריקה; במכתש טרנובסקה שליד קריבוי רוג באוקראינה; ובמכתש אגם הירח במדינת מהאראשטרה בהודו.
מלחמה ושלום
טולסטוי, שעד לכתיבת רומן זה כתב רק סיפורים קצרים ורומנים בהיקף מצומצם, שחלקם אף לא הושלמו, החל משתעשע ברעיון לכתוב "סיפור על ימים עברו" כבר בקיץ 1863, על בסיס רעיונות מוקדמים אף יותר, ובמיוחד רומן אותו שאף לכתוב על מרד הדקבריסטים. חלקים ראשונים ברומן, אף כי אלו היו רחוקים מדמותם הסופית, פורסמו בכתב העת הספרותי "השליח הרוסי" בשנים 1865–1869, והרומן כולו ראה אור בשנת 1869.
ברומן רחב־היריעה, שטולסטוי לא ראה בו רומן בעת כתיבתו, משולבים תיאור היסטורי של מלחמות נפוליאון, עלילות חייהם של דמויות דמיוניות, ומסות העוסקות בפילוסופיה של ההיסטוריה. במסות מבטא טולסטוי את תפישתו כי לא המצביא הדגול, התכנון והפעולה המכוונת הם שמעצבים את פני ההיסטוריה אלא יד אקראית ולא מכוונת, שהיא תוצר אינספור הפעולות הקטנות והיומיומיות של החיילים והאזרחים. רעיון זה מנחה את טולסטוי גם בהצגת האירועים ההיסטוריים והדמיוניים שבספר, כשהאפילוג בסופו מתנער לחלוטין מכל הירואיות או נוסטלגיה והופך שיר הלל ליומיומי ולפרוזאי.