cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הכנסת השמינית
חקיקה
במהלך כהונתה של הכנסת השמינית, אישרה הכנסת 360 חוקים, מהם 288 ביוזמה ממשלתית (80%) והיתר ביוזמה פרטית. בכך קבעה הכנסת השמינית מספר שיאים בנוגע לחקיקה: מספר החוקים הגבוה ביותר (בכנסת השביעית נחקקו 319 חוקים), מספר החוקים הרב ביותר שמקורם בהצעות חוק פרטיות (72, לעומת 40 בכנסת השביעית), ואחוז החוקים הגבוה ביותר שמקורם בהצעות חוק פרטיות (בכנסת השביעית מקורם של 12.5% מהחוקים היה בהצעות חוק פרטיות). בין החוקים הבולטים שחוקקה הכנסת השמינית: חוק יסוד: משק המדינה, חוק יסוד: הצבא, תיקון מס' 22 בפקודת מס הכנסה ("רפורמת בן-שחר"), חוק מס ערך מוסף, חוק הרשויות המקומיות (בחירת ראש הרשות וסגניו וכהונתם), חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים, חוק החברות הממשלתיות, חוק מס מעסיקים, חוק שיפוט בתביעות קטנות, חוק דמי מחלה, חוק שמירת הניקיון, ועוד.
חברי הכנסת
חברי הכנסת שכיהנו בכנסת זו:
לוחמת מידע
בלוחמה קיברנטית הכוונה היא לסוג מסוים של לוחמת מידע, הגם שלעיתים המושג לוחמת מידע משמש כמושג חליפי למושג לוחמה קיברנטית.
הגדרה לפי צבא ארצות הברית
צבא ארצות הברית מגדיר את תחום "לוחמת מידע" כמורכב מכמה סוגי לוחמה: לוחמה אלקטרונית, לוחמה פסיכולוגית, הונאה, אבטחת מידע ולוחמת סייבר.
הגדרה לפי צה"ל
צה"ל מגדיר לוחמת מידע כך: "כלל השיטות והפעולות שנוקטים כוחותינו על מנת להשיג עליונות במרחב המידע, באמצעות פעולות המכוונות לשלושה תחומים שונים: השפעה על המידע המצוי בידי האויב, על תהליכי קבלת החלטותיו ועל מערכות המידע והתקשוב שלו; השפעה על קהלי יעד נייטרליים ועל אזרחי מדינת ישראל; והגנה על המידע, על תהליכי קבלת ההחלטות ועל מערכות המידע של כוחותינו".
היסטוריה
במרוצת ההיסטוריה פותחו כמה שיטות לוחמה קלאסיות ל"לוחמת מידע", החל באיסוף מודיעין באמצעות "חיישנים" אנושיים (ראה פרשת המרגלים בימי יהושע בן-נון) וכלה בפיתוח טכנולוגיות איסוף מיוחדות (כמו חיישני מודיעין מוטסים, לוויינים וכו'). גם בתחום המניעה פותחו שיטות קלאסיות בלוחמת מידע, כמו הסוואה, דמיים ומיסוך, שיבוש וחסימה, הונאה והטעייה, תעמולה ועוד.
כדי להתאים את אומנות המלחמה לטכנולוגיות המידע, פותחה בראשית שנות התשעים של המאה העשרים תורת לחימה חדשה, "המהפכה בעניינים צבאיים" (RMA – Affairs Military in Revolution). התפישה עומדת על ארבעה יסודות: תקיפה מדויקת; חלל; שליטה בתמרון; לוחמת מידע. כאשר יסוד 'לוחמת מידע' נגעה לכמה היבטים שונים: לוחמת מחשבים (שהם האמצעי הטכנולוגי העיקרי לאחסון ושינוע מידע), לוחמה אלקטרונית (בעיקר נגד מערכות קשר ותקשורת), לוחמה פסיכולוגית וטיפול באמצעי תקשורת (החל מתדרוך עיתונאים, דרך עיתונאים המשובצים בכוחות הלוחמים וכלה במניפולציה במידע המשוחרר לציבור).
במינוחים של ימינו, לוחמת מידע מתרחשת בין מדינות וארגונים שונים בכל עת. גם המלחמה הקרה תפסה את חלקה בלוחמת המידע. במאמרם כותבים גיל ברעם ואופיר בראל על תפיסתן של ארצות הברית, רוסיה וסין את המרכיבים השונים של לוחמת המידע, וכן מרכיבים קשורים כמו לוחמת סייבר, לוחמה אלקטרונית ועוד.
בין לוחמת מידע לאבטחת סייבר
רוסיה, סין וארצות הברית פיתחו הבנות שונות למונחים לוחמת מידע ואבטחת סייבר (Cyber security) שנבעו בין היתר מהבדלים מהותיים בהגדרות ובמשמעות של כל מונח. ניתן לזהות שתי גישות שונות לאבטחת סייבר שהמעצמות פיתחו. הראשונה, המאופיינת כגישה הגנתית, היא הגישה המערבית בהובלת ארצות הברית ומדינות ברית נאט"ו. גישה זאת מגדירה אבטחת סייבר כהגנה על מערכות המחשוב מפני נזקים של מתקפות הרסניות ואיסוף מידע. הגישה השנייה, המאופיינת כהתקפית יותר והיא הגישה שרוסיה וסין מובילות אותה, מגדירה אבטחת סייבר כאבטחת מידע וכשליטה על מידע כפוטנציאל לערעור היציבות הפנימית. בהתאם לכך ניתן להבין שפעולות התקפיות בתחום הסייבר מיועדות להעמיק את השליטה באינטרנט ובמרחב הסייבר כמרחב של מידע.
המונחים 'לוחמת מידע' ו'אבטחת סייבר' כוללים בין היתר ביצוע פעולות התקפיות והגנתיות מגוונות בתחומי המידע והטכנולוגיה. הפעולות כוללות מספר מונחים נוספים וביניהם 'לוחמת סייבר', 'לוחמה אלקטרונית' ו'לוחמה פסיכולוגית'.
=== בין לוחמה פסיכולוגית לתודעה === הבחנה נוספת קיימת בין המושג "לוחמה תודעתית" ובין המושג "לוחמה פסיכולוגית". הבחנה זו נובעת מכך שלוחמה פסיכולוגית מתמקדת באנשים קונקרטיים, כמו מנהיגים או אנשי צבא, ומוגבלת בעיקר, אך לא רק, לתקופות מלחמה, בעוד שהלוחמה התודעתית מכוונת לקהלים רחבים בחברה האזרחית ומופעלת גם בעת שגרה.
בין הונאה לתודעה
קווי הדמיון בין תודעה להונאה נובעים מכך שבשתיהן אנו מתחבלים את האויב כדי לשכנעו לפעול באופן שיסייע למטרותינו. נבחין בין המונחים: בעוד שההונאה מיועדת בעיקר להולכת האויב שולל, להביאו לידי הערכה מוטעית ולגרום לו לבצע מעשה או מחדל מסוימים, הרי שלצידה עומדת הלוחמה הפסיכולוגית שתכליתה השפעה על התודעה, על הרגשות, על הגישות ועל התנהגות האויב באופן שמסייע להשיג מטרותינו. נציין עוד שקיים מתח מובנה בין ההונאה כמאמץ שתכליתו הסתרה, ובין התודעה כמאמץ שעיקר תכליתו מינוף פעולות ה"צד הכחול" (שלנו).
מבצעי מידע
על פי מדריך Staff of Chiefs Joint האמריקני ל"מבצעי מידע", "מבצעי מידע" (IO) הם: שילוב יכולות מתחום הלוחמה האלקטרונית (EW), מבצעי רשתות מחשבים (CNO), מבצעים פסיכולוגיים (PSYOP), הונאה צבאית (MILDEC) ומבצעי ביטחון (OPSEC), במטרה להשפיע, להפיץ, לפגוע במערכת היריבה, האנושית והאוטומטית, במערכת קבלת ההחלטות בצד היריב וכל זאת תוך שמירת מרכיבים אלו ב"צד הכחול" (הצד שלנו). על פי תפיסתו של הצבא האמריקני, מטרת "מבצעי המידע" היא לנצל בצורה מושכלת את האפשרויות החדשות הטמונות במרכיבים כגון: מידע, מקורות מידע, יכולות הפצת מידע וטכנולוגיות מידע.
הטרוטופיה
המודרים (מורחקים) מהמרחב הציבורי יכולים להיות מוגדרים כסובייקטים, כלומר – חברים במבנה החברתי, שהם בעלי רצון חופשי מעצם הגדרתם כבני אדם, אבל בו בזמן הם נתינים של התרבות שחוקרת אותם כמושאים, ובונה אותם כיישויות חברתיות מותאמות-תרבות. אז מפרקת ההטרוטופיה את הסובייקט כמושא מחקר, מה שמאפשר את הגדרתו מחדש דרך "תיקונו" ומישמועו "הנכון". פוקו טען כי בתי-הכלא, המוסדות לחולי הנפש, לחולים ומוגבלים ואפילו בתי הספר מהווים מרחבים, הטרוטופיות, שכאלה. זאת משום שאלו אתרים מופרדים מסביבתם, השולטים לחלוטין בתנועות אליהם, מהם ובתוכם. גם הדרה חברתית, שאינה כרוכה בהגבלת חופש התנועה של הפרט (לדוגמה: אי-הצגה של מיעוטים באמצעי התקשורת), יוצרת בהקשר זה מרחב הטרוטופי.
בדומה למושג "הגמוניה" שטבע אנטוניו גראמשי, גם כאן מדובר באמצעי חברתי בלתי-מורגש כמעט ו"טבעי" בעבור החברים בתוך הקבוצה, לפיקוח, שליטה, בידוד והדרה של החריגים והשונים. בעבור רוב חברי הקבוצה, המקבלים עליהם בהסכמה ויש הטוענים שגם בהכנעה את חוקיה, המבנים ההטרוטופיים הממשיים והלא-ממשיים נתפסים כטבעיים, בלתי-מזיקים ואף נחוצים. כדי לקרוא תיגר על מבנים כאלה, יש צורך בהפעלת דקונסטרוקציה על הערכים המכוננים אותם. לעיתים, אדם הזר לתרבות ולחברה עשוי להבחין בנקל במבנים אלו ולבקרם, בעוד שהחברים בקבוצה לא יבחינו בהם או לא ייחסו להם משמעות שלילית כלשהי. בדומה למנגנוני ההגמוניה, גם תכונה זו של המרחב ההטרוטופי מהווה את אחת מנקודות עוצמתו הרבות.
אליבא דפוקו, ההטרוטופיה היא תהליך קריטי בתרבות ומהווה תנאי לקיומם של חיים חברתיים. היא מאפשרת את גיבושו של ההמון ועיצובו לכדי חברה בעלת מאפיינים מוגדרים, המתקיימת במרחב וזמן נתונים. ניתן לקשור את ההטרוטופיה לאופן שבו החברה משעתקת, מגבשת ויוצרת נורמות התנהגות ושופטת את היחיד על פיהן, וזאת מתוך ההנחה שחברה מוגדרת, בין היתר, על ידי הזרים והחריגים שבתוכה. תהליך זה של הבניה חברתית, המפריד בין הציבור המציית לכלליה הבלתי-כתובים של החברה, לבין אלו שחורגים מהנורמות המוגדרות באופן רשמי ולא-רשמי בה, הוא תהליך המכונן ומגדיר זהות קבוצית, ממנה נגזרת גם הזהות האישית והפרטית של כל אחד מחברי הקבוצה. בחיבוריו מתייחס פוקו, בין היתר, לגניאלוגיה של הענישה ובאופן שבו היא משמשת לקיומן של הטרוטופיות.
השלב המוקדם: הטרוטופיה לשונית
בכתביו המוקדמים של פוקו, שימש המונח לתיאור צורה מסוימת של ארגון המרחב, המצליבה מרחב פיזי ומרחב לשוני. המרחב הפיזי כולל בו הצבה של חלקים מהעולם הממשי (דברים) שהמרחב הלשוני ממיין וממשמע (באמצעות מילים, שפה). מכאן גם שמו של ספרו של פוקו מ-1966 שדן ברעיון ההטרוטופיה - "המילים והדברים".
השימוש במושג זה מאיר ומעיר על הדרך בה מנסים בני-אדם, דרך שימושם בשפה ככלי לוגי (מוגבל למדי), למיין ולקטלג את המציאות, וכך להבין ולהסביר אותה. המילים שמרכיבות את השפה מושתתות על מערכת חלוקות בסיסיות בינאריות, שהולכת ומסתעפת אל קטגוריות משנה קטנות יותר בניסיון להקיף ולהכליל את מלוא המציאות. גישה זו של הבנת המציאות דרך משמועה במילים מבוססת, בין היתר, על גישת הבניית המציאות בחקר תקשורת ההמונים.
אחד הכשלים עליהם מצביע פוקו טמון בכך שהחוקיות, הלוגיקה והמישמוע שמנסה האדם להחיל על המרחב, מתנגשים עם נטייתו של המרחב להיות בו-זמני ולא-מוגדר, ולהתמרד נגד חוסר הטבעיות שבחלוקות השרירותיות של השפה. בסופו של תהליך הניסיון (החוק) קורס, וזאת משום שהוא בלתי-אפשרי ליישום על המציאות, והוא גם מביא להבנה מוטעית ומוגבלת של האדם את עולמו. לפי הגישה הפוסט-מודרניסטית, הניסיון למשמע את המציאות (והמרחב) באופן ממשי ומלא הוא בלתי-אפשרי, וזאת בשל אי-קיומה של מציאות אחת, אמיתית ובלתי-מסומנת.
לפי פוקו, ההטרוטופיה בהקשרה הלשוני נסמכת על העולם הממשי אך בו בזמן מתעלמת ממנו ומכאן כישלונה. מכיוון שהמציאות לא פועלת באופן חוקי או רציונלי, ה"פרויקט ההטרוטופי" של השפה בלתי-אפשרי. הניסיון להחילו על כללי השיח מוביל להבנה שלא ניתן למשמע את המרחב, ושתופעות חברתיות ותרבותיות שונות אינן מתיישבות עם החלוקות והקטגוריות המוגדרות בשפה. זאת משום שהשפה, בהיותה לא רק אבני-בניין אלא גם הקוד השולט בדרך המחשבה ובשגרת החיים של כל פרט בחברה, איננה מסוגלת להתמודד עם חריגים לשוניים ומציאותיים שאינם הולמים את כלליה ומבניה הבסיסיים. בתהליך זה יש ניסיון ליצור מרחב היברידי בלתי-אפשרי, לצורך השליטה בו. שליטה זו, לפי פוקו (הנסמך על הגישה הפוסט-מודרניסטית, כאמור) היא בלתי-אפשרית ונידונה מראש לכישלון חרוץ.
השלב המאוחר: הטרוטופיה כארגון המרחב ובידודו
בשנת 1967 עשה פוקו שימוש ראשון במונח בהקשר המרחבי, וזאת כדי להסביר את אופן השליטה של מערכת חברתית כלשהי ביחידים. פוקו החל מתייחס להטרוטופיה כאל מרחב ממשמע (מחיל משמעות), שמאפשר שליטה מרבית בסובייקטים שבתוכו. בידודם הפיזי-חברתי של האובייקטים (לדוגמה, אסירים בבית-כלא או חולי נפש במוסד רפואי), מאפשר לאשרר את החוקים הרשמיים והלא-רשמיים של החברה ולשמר אותם.
בהשאילו את המונח "פנאופטיקון", אותו טבע הפילוסוף המדיני והמשפטן ג'רמי בנת'ם בהקשר של בית כלא כמרחב הטרוטופי, הרחיב פוקו את גבולות המושג והפך אותו לביטוי שגור בשימוש בתיאור מצבים חברתיים ומנגנוני פיקוח הגמוניים בהקשר של כליאה ובידוד. למעשה, פוקו הסביר שהפנופטיקון הוא ביטוי פיזי-מוחשי להטרוטופיה כתופעה חברתית.
כך לדוגמה, כליאתו של אדם שעבר על החוק המקומי, פירושה הדרתו מהמרחב הציבורי ויצירת קו גבול בינו לבין שאר חברי הקבוצה שלא עברו על אותו החוק. כליאתו איננה מאפשרת רק "תיקונו" והחזרתו למוטב ברוח חוקי החברה, אלא גם חיזוק של אותם כללים ואישורם מחדש, פעם אחר פעם.
לטענת פוקו, למדע, הכולל דיסציפלינות מחקר שונות ומגוונות, יש בסיס פיזי הטרוטופי, ואת התופעה אותה הוא חוקר ניתן לראות בתוך שטח ההטרוטופיה. הטרוטופיה יכולה להיות מעבדה (במקרה זה הדיסציפלינה תהיה כימיה, לדוגמה), או בית-כלא (סוציולוגיה/פסיכולוגיה). כך שהמרחב המופרד פיזית והסגור מאפשר חקירה (ב"תנאי-מעבדה") של מושא מחקר כלשהו.
הארכיטקטורה הפנימית של המרחבים ההטרוטופיים יכולה להשתנות, אולם העקרונות שמכתיבים את מאפייניהם הפיזיים זהים:
ההירארכיה בין האוכלוסיות החברות בתוך המבנה ההטרוטופי נקבעת לפי מספר נתיבי הגישה של הפרט אל פרטים אחרים וחלקים שונים באותו המבנה. ככל שיש לפרט גישה גדולה יותר לחלקים מופרדים ומובדלים בתוך המבנה, כך הוא נמצא בדרג הגבוה ביותר. אם נפנה לדוגמה של בית-סוהר, נוכל לומר כי לאסירים גישה מוגבלת (הם נעולים בתאיהם), לשומרים יש גישה לאזור עליו הם מפקחים, ולמנהל בית-הסוהר גישה בלתי-מוגבלת לכל חלקיו. פוקו מגדיר, אפוא, את ה"נגישות" כחלק מהגדרתו היחסית של הכוח.
מושג הנגישות קשור, במישרין, גם לרמת הניראות של השוהים בהטרוטופיה. הסובייקט-הנתין יהיה תמיד מתוצפת על ידי בעלי הסמכות ושליחי ההטרוטופיה, בהם הוא לא תמיד יכול להבחין. בית-הכלא מרושת במערכת של אבטחה, המצלמת את האסירים ומאפשרת לשומרים ולמנהלים להביט באסירים, דרך מבט חד-כיווני (האסירים אינם יכולים להביט בסוהרים).
כפועל יוצא מכן, הדיסציפלינה המחקרית מביאה גם להחלת משמעת - שני הצדדים של אותה מילה – Discipline. המרחב, בניגוד לזמן, מאפשר שליטה בתנועות ובתופעות, והיתרון לתרבות הוא שכל דבר שאינו תואם את הקטגוריות המקטלגות של ההטרוטופיה, מוגדר כסטיה ומושם בהטרוטופיה מרחבית מופרדת כך שאינו מפריע לסדר החברתי עד שהוא מתוקן.
ארפורט
ארפורט (בגרמנית: Erfurt; ) היא בירת מדינת תורינגיה שבמרכז גרמניה והעיר הגדולה במדינה. בעיר מתגוררים למעלה מ-200,000 תושבים, וזו העיר ה-37 בגודלה בגרמניה.
מיקום
העיר שוכנת כמאה קילומטרים דרומית-מערבית ללייפציג, כמאה וחמישים קילומטרים צפונית לנירנברג וכ-180 קילומטרים דרומית-מזרחית להנובר. ערים סמוכות לארפורט הן ויימאר במזרח, גותה במערב, ארנשטאדט בדרום וסמרדה (Sömmerda) בצפון. כולן שוכנות במרחק של כ-20 קילומטרים ממנה.
היסטוריה
ארפורט נזכרת לראשונה בשנת 742 כיישוב גדול בהקשר להקמת הבישופות של ארפורט תחת השם ארפספורט (Erphesfurt) בידי בוניפציוס הקדוש. בשנת 805 הפך קארל הגדול את העיר למרכז מסחר בגבול ממלכת הפרנקים. היא המשיכה לשמש כמרכז חשוב במהלך ימי הביניים וזכתה למידה רבה של שלטון עצמי. בשנת 1094 הוקם בית כנסת בעיר (קיים עד היום). ב-1392 הוקמה אוניברסיטת ארפורט, שהייתה המפורסמת בזמנה אך חדלה לפעול בשנת ב-1816. מרטין לותר נמנה עם תלמידיה.
ב-1802 הפכה ארפורט לחלק מפרוסיה. אף על פי שהייתה בשטחה של תורינגיה, המשיכה העיר להישאר בשלטון פרוסי עד סוף יוני 1945. בשנת 1906 מנתה האוכלוסייה למעלה מ-100,000 תושבים והוכרה כ"עיר גדולה". למעלה מ-3,500 מבני העיר נהרגו במלחמת העולם הראשונה. המשבר הכלכלי של שנת 1929 פגע קשות בכלכלת העיר. בשנת 1938 נמנתה העיר על מרכזי הצבא החשובים בגרמניה. בליל הבדולח שרפו הנאצים את בית הכנסת הגדול של העיר. במהלך מלחמת העולם השנייה הועסקו 10,000-15,000 נשים וגברים בעבודות כפייה במפעלים שונים בעיר. בהפצצות האמריקאים והבריטים במהלך המלחמה נהרסו 530 מבנים (17 אחוז מסך כל הדירות), 100 מתקני תעשייה ולמעלה מ-2,500 נפגעו, כמו כן נהרגו 1,600 תושבים וכ-23,000 אזרחים איבדו את בתיהם. ב-12 באפריל 1945 כבשה הארמייה השלישית של ארצות הברית את ארפורט לאחר קרבות בעיר ובסביבתה. ב-3 ביולי, בהתאם להחלטות ועידת יאלטה, נכנס הצבא האדום לעיר והיא הפכה לחלק משטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה.
ב-1948 בחרה ממשלת תורינגיה בארפורט כבירת המדינה. בשנת 1952 פורקה מדינת תורינגיה ובמקומה הוקמו שלושה מחוזות, כאשר ארפורט הפכה לבירת מחוז ארפורט.
בשנת 1964 בקרבת העיר הופל מטוס חיל האוויר של ארצות הברית מדגם T-39 וכל הצוות נהרג.
במרץ 1970 הגיע וילי ברנדט לארפורט לפגישת-פסגה ראשונה מסוגה עם נשיא גרמניה המזרחית וילי שטוף (Willi Stoph), בצעד שנחשב עד אז כבלתי יאמן. תושבי העיר קיבלו את ברנדט בהתלהבות גדולה, עמדו ברחוב שמול המלון וקראו "וילי, וילי" (ברור שהכוונה הייתה לווילי ברנדט) כדי שזה ייגש לחלון חדרו במלון.
אוכלוסייה
הטבלה הבאה מראה את התפתחות האוכלוסייה בעיר במהלך השנים:
אתרים בעלי עניין
ארפורט היא מקום הולדתו של אחד מדודניו של יוהאן סבסטיאן באך, יוהאן ברנארד באך (1676-1749), והיא גם מקום הולדתו של הסוציולוג מקס ובר (1864-1920).
ב-26 באפריל 2002 רצח הסטודנט רוברט שטיינהאוזר בגימנסיית גוטנברג 13 מורים, שוטר ושני סטודנטים לפני שהתאבד.
פרניק (מחוז)
מחוז (אובלסט) פרניק (בבולגרית: Област Перник) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה השוכן במערב בולגריה, גובל בסרביה ועיר בירתו היא פרניק. במחוז 6 רשויות מקומיות ושטחו מהווה 2.16% משטח בולגריה.
ארפורט
הקהילה היהודית
לא ידוע מתי התיישבו לראשונה יהודים בעיר. מסורות מקומיות מקדימות את היישוב היהודי ל-719, אך אין עדויות היסטוריות לכך. עדות עקיפה ראשונה לישיבת יהודים בעיר היא מסמך שבועה נטול תאריך החתום בחותמת העיר ארפורט. שבועות דומות הנפיק הארכיבישוף קונראד הראשון ממיינץ, ששימש בתפקידו עד שנת 1200. עדות כתובה לקיומה של קהילה הוא מכתב משנת 1212 מהקיסר אוטו הרביעי לארכיבישוף ממיינץ המעניק לאחרון זכויות לגביית מיסים. היהודים לא גרו בריכוז אחד וככל הנראה עסקו במסחר. בית הכנסת הוקם ככל הנראה במאה ה-11 ונזכר לראשונה בכתובים ב-1287. המבנה עומד על תילו עד ימינו. במאה ה-12 נבנה מקווה בסמוך, ממנו נותר כיום רק הכותל הדרומי. רובו של המקווה מן המאה ה-13, שנבנה בצמוד, נשתמר עד היום.
פרניק (מחוז)
היסטוריה
האזור נתון היה לשליטת האימפריה הבולגרית השנייה ובראשית המאה ה-14 נפל בידי ממלכת סרביה. במחצית השנייה של המאה ה-14 נכבש האזור על ידי צבא האימפריה העות'מאנית. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבשו שטחי המחוז בידי צבא האימפריה הרוסית ולאחריה הפכו חלק משטחי נסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
החיים הנסתרים של שייקה אופיר
תקציר העלילה
הסרט משלב בין קטעים המתארים את הצלחתו של שייקה אופיר, שהפך לאבי ההומור הישראלי ולאיקון תרבות, על רקע סיפורה התרבותי של ישראל בשנות ה-60, ה-70 וה-80, עם עדויות על סיפורו המשפחתי המורכב. הסיפור המשפחתי כולל עדויות של: וכן סרטוני סופר 8 משפחתיים.
הקטעים על הקריירה של אופיר כוללים קטעי במה וקולנוע, בין השאר, מתוך "השוטר אזולאי" בכיכובו של אופיר, וקטעי ארכיון שמוצגים לראשונה בסרט.
פרניק (מחוז)
היסטוריה
בשנת 2021 בשטח המחוז התרחשה שרפת אוטובוס בה נספו 46 נוסעים.
ארפורט
הקהילה היהודית
במהלך מסע הצלב החמישי פרץ פוגרום נגד היהודים בארפורט. ב-16 ביוני 1221 (כ"ה בסיוון ד'תתקפ"א), בעקבות עלילת דם, תקפו נוצרים את בית הכנסת. ייתכן שהתוקפים היו צלבנים פריזיאנים. התוקפים השחיתו את ספר התורה ודרשו מן היהודים להתנצר. לאחר סירוב היהודים הציתו הנוצרים אש ורצחו 21–26 יהודים. על פי השערות ישב בעיר אלעזר מגרמייזא, "הרוקח"; מקובל ופייטן בשם נחמיה בן שלמה, המכונה "הנביא"; הרא"ש בתקופת כליאתו של המהר"ם מרוטנבורג. חכם נוסף בן העיר הוא רבי ישראל בר' יואל זוסלין, שחיבר על פי המשוער את הפרשנות המיוחסת לרש"י על הלכות רב אלפס לרי"ף, וכן קינה בשם "ציון אריוך" על ההרוגים הרבים (כולל טבח ארפורט) עקב הרדיפות בגלל מגפת המוות השחור בשנת 1349. בין ההרוגים, שמוזכר גם בקינה, הוא הרב אלכסנדרי זוסלין הכהן. הקהילה בעיר השתקמה באיטיות לאחר פרעות המוות השחור, ובמאה ה-15 כיהן בה הרב מאיר בן ברוך הלוי ("מהר"ם הלוי"). תלמידו, הרב הלל מארפורט, היה גם הוא מנהיג הקהילה. הרב יום טוב ליפמן מילהויזן כיהן כראש ישיבה בארפורט בסוף ימיו, ככל הנראה החל מ-1413. בשנת 1443 בערך מונה לרב העיר יעקב וייל. בשנת 1458 גורשו היהודים מארפורט וממספר קהילות אחרות בתורינגיה.
הקהילה השלישית התקיימה מתקופת המלחמות הנפוליאוניות, החל משנת 1806 ועד מלחמת העולם השנייה. בשנת 1810 זכה דוד סלומון אונגר להיות היהודי הראשון שקיבל זכויות אזרח בעיר מאז 1454. בשנת 1884 הוקם בית הכנסת הגדול, שתוכנן בידי אדריכל מפרנקפורט, נועד ל-500 מתפללים וכלל גם עוגב. בשנת 1932 נמנו בעיר 1,290 יהודים. בעקבות עליית הנאצים לשלטון ורדיפת היהודים נותרו בה במאי 1939 רק 263 יהודים. בית הכנסת הגדול חולל והוצת בידי בריוני האס אה בליל הבדולח, ב-1938. את עלויות פינוי ההריסות בגובה של 6,900 רייכסמארק נאלצה הקהילה לשלם. במקביל חולל בית העלמין היהודי החדש ו-200 גברים יהודים רוכזו באולם בית ספר וגורשו לאחר מכן למחנה הריכוז בוכנוואלד. ב-1939 רכשה העירייה את שטח בית הכנסת והקימה עליו מבנה מעץ לאחסון קוק.
פרניק (מחוז)
דמוגרפיה
אוכלוסיית המחוז מצויה במגמת קיטון בשל שיעור תמותה העולה על שיעור הילודה. שיעור הילודה עומד על 6% בממוצע לשנה ושיעור התמותה השנתי הממוצע עומד על 17%. בין 2001 ל-2009 קטנה אוכלוסיית המחוז ב-4.18%. מבחינת התמהיל האתני עולה ש-97.2% מהאוכלוסייה ממוצא בולגרי, 2.03% הם צוענים ו-0.1% הם טורקים.
החיים הנסתרים של שייקה אופיר
משתתפים
לידיה אופיר, טלי אופיר, קארין אופיר, רבקה קרמר, גדי יגיל, נעמי פולני, מיה זיו, מרלין וניג, שמעון גולדשטיין, ישראל גוריון, שושיק שני, דרור קרן, עדנה גורן, יונתן גת, שייקה לוי, גברי בנאי, נירה גל, יעקב בן הרצל, דני רווה, ניצה שאול, דורון כוכבי ודורון שפר.
פרניק (מחוז)
כלכלה
שטחי המחוז עשירים במרבצי פחם, עפרה, חרסית ואבן גיר המשמשים לתעשיות הבנייה והאנרגיה. במחוז כ-3,600 חברות ועסקים פרטיים. מחוז פרניק הוא מרכז תעשייתי ארצי ובו מפעלים לייצור פלדה, ציוד כרייה כבד ומכונות, חומרי בניין וטקסטיל. בשטחי המחוז עובר נתיבם של עורקי התחבורה מספר 4 ו-8 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.
החיים הנסתרים של שייקה אופיר
הפקה
הסרט הופק בידי היפרמדיה, עבור yes דוקו, בתמיכת קרן רבינוביץ לאמנויות - פרויקט קולנוע, והמיזם המשותף של קרן גשר-אביחי-מיימונידס. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה במסגרת התחרות הישראלית בפסטיבל דוקאביב לקולנוע דוקומנטרי, ב-24 במאי 2019. הסרט מוקדש ללידיה אופיר, שהלכה לעולמה בשנת 2018.
פרניק (מחוז)
אקלים
בשטחי המחוז שורר אקלים ממוזג והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 10.3oc. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 600 מילימטרים.
ארפורט
הקהילה היהודית
בשנת 2013, לרגל תכנון הקמת חניון במקום אסם עתיק שהוקם על שטח בית הקברות היהודי, נערכו במקום חפירות הצלה שגילו 47 קברים. ב-2022 פורסם מחקר בראשות פרופ' שי כרמי מהפקולטה לרפואה באוניבסיטה העברית, אשר בוצע בדנ"א שנלקח משיני חלק מהשלדים. המחקר העלה כי הם חיו במאה ה-14, וכי ריצוף הדנ"א מעיד על קרבה גנטית ליהודים אשכנזים בני ימינו. כמו כן העלה המחקר ממצאים אודות מוצא אוכלוסיית יהודי אשכנז.
בעיר נולד גם הזמר אריק לביא.
החיים הנסתרים של שייקה אופיר
הפקה
הסרט הופץ בישראל בידי רשת בתי קולנוע לב, בה הוקרן ברחבי ישראל במשך 10 שבועות ברציפות.
משה קופפרמן
ביוגרפיה
משה קופפרמן נולד בירוסלב שבפולין בשנת 1926, למשפחה שעסקה במסחר בטקסטיל. אביו בא ממשפחת חרשי נחושת וזהו מקור שם המשפחה (קופר – מן). בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, גורש עם משפחתו מביתו, ושנותיו הבאות עברו עליו בבריחה מתמדת. הוא חי במחנה באורל, בקזחסטן ובמחנות העקורים בגרמניה, שני הוריו נפטרו בתקופה זו, והוא שרד בזכות עבודה בעבודות פיזיות קשות. חוויית המלחמה באו לידי ביטוי עז בהמשך חייו בעבודותיו האמנותיות.
לאחר שחזר לפולין אחרי המלחמה, עלה קופפרמן לארץ ישראל בשנת 1948, והיה ממקימי קיבוץ לוחמי הגטאות, שבו חי עד לפטירתו. עם עלייתו עבד כטפסן בניין. לאחר מכן למד ציור והושפע בעיקר מזרם אופקים חדשים שהיה שליט באומנות הישראלית בעשורים הראשונים של המדינה. עבודותיו המאוחרות הן ציורים ורישומים מופשטים שאלמנט הבנייה והמחיקה של היווצרות הציור ופעולת הציור נוכחים בו מאוד.
תערוכתו הראשונה הוצגה במוזיאון ישראל בירושלים בשנת 1969. מאז הציג גם במוזיאון סטיידלק באמסטרדם, במרכז פומפידו בפריז, במוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות ובקארנגי אינטרנשיונל. בשנת 2002 אצר יונה פישר תערוכה רטרוספקטיבית גדולה של קופפרמן במוזיאון ישראל. תערוכה זו יצרה דיון מחודש בעבודתו.
בשנת 2000 זכה קופפרמן בפרס ישראל לציור (יחד עם מיכאל גרוס ומיכה בר-עם). בנימוקיהם ציינו השופטים כי "עבודתו ניצבת היום בכותל המזרח של אומנות ישראל. תמונותיו גדולות הממדים וכן רישומיו הקטנים מוצגים וזוכים להערכה רבה בכל המוזיאונים החשובים בעולם".
בשנת 2003 נפתחה בצמוד לסטודיו האומן בקיבוץ לוחמי הגטאות, גלריה בשם "בית אוסף קופפרמן" בה מוצגות עבודות מתחלפות מעבדותיו.
משה קופפרמן נפטר בישראל בשנת 2003, בגיל 77. הותיר אחריו אשה - מיה, ולהם שלוש בנות ובן. עם מותו הספיד אותו הצייר רפי לביא: "משה קופפרמן, צייר שבכל פעם שאני רואה ציור שלו, אני מתרגש, נפטר. התערוכה שיונה פישר אצר לפני כשנה סימנה אותו כערך תרבותי עצום. קונצנזוס".
יהודים
יהודים הם לאום וקבוצה דתית שמקורה על פי המסורת בחלק משבטי ישראל, ובממלכות העבריות ישראל ויהודה, שהיו מתושבי ארץ ישראל שב בסוף האלף השני לפנה"ס. האתניות, הלאומיות, התרבות והדת היהודיות קשורות זו לזו באופן הדוק; האמונה המסורתית של העם היהודי היא היהדות. במהלך ההיסטוריה הצטרפו או צורפו לעם היהודי אישים בודדים וקבוצות שונות ונטמעו בו (בתהליך שמכונה גיור).
היהודים התהוו כקבוצה אתנית ודתית בסוף האלף השני לפנה"ס באזור בלֶבַנְט הידוע כארץ ישראל. מצבת ישראל המצרית מאזכרת את השמדתה של קבוצת אוכלוסייה בשם "אִי-סִי-רִי-אַר", אשר רוב החוקרים מפרשים כ"ישראל", באזור כנען בסוף המאה ה-13 לפני הספירה (שלהי תקופת הברונזה). בהמשך התבססו באזור זה ממלכת ישראל וממלכת יהודה, שעל פי הכתוב בתנ"ך התחילו כממלכה מאוחדת של אוכלוסייה משותפת; היהודים נקראים על שם ממלכת יהודה, שנותרה לבדה לאחר חורבן ממלכת ישראל בשנת 722 לפנה"ס, וחרבה בשנת 586 לפנה"ס עם גלות בבל. במהלך התקופות ההלניסטית והרומית בארץ (תחילת עד אמצע המאה הרביעית לספירה לערך) השיגו היהודים עצמאות קצרה בימי החשמונאים, שבה הורחבו גבולות הממלכה. במקביל שגשגה פזורה יהודית גדולה בכל אגן הים התיכון, ובתקופת בית שני הגיע אחוז היהודים באוכלוסיית העולם לשיאו ההיסטורי. בעקבות התבוסות במרידות מול הרומאים חל פיחות בכוחו ומעמדו של היישוב היהודי בארץ ישראל, שמרכז כובדו עבר ל, ובתקופת שלטונה העוין של האימפריה הביזנטית הנוצרית הוא הפך לגורם שולי. היישוב היהודי המשיך להצטמצם במהלך השליטה המוסלמית בארץ, והגיע לכדי כעשרה אחוזים מהאוכלוסייה, רובם בגליל המזרחי. במהלך התקופה העות'מאנית התרחשו מספר עליות מאורגנות של יהודים שהרחיבו את היישוב הישן בכמה אלפי נפשות, אך רק עם הקמת התנועה הציונית החל גל של עליות המוניות אשר הגדילו את שיעור היהודים באוכלוסייה מכ-8% בסוף המאה ה-19 לכ-37% ערב הקמת המדינה.
מדינת ישראל הוקמה כמדינה יהודית והיא המדינה היהודית היחידה בעולם. חוק השבות של המדינה מעניק זכות למתן אזרחות לכל יהודי בתפוצות. כ־45% מיהודי העולם חיים בישראל, היא המדינה היחידה בעולם שבה היהודים מהווים רוב, והמדינה היחידה שבה האוכלוסייה היהודית גדֵלה בזכות ריבוי טבעי. נכון לשנת 2021 יש ברחבי תבל כ־15.2 מיליון יהודים, המהווים מיעוט של כ־0.2% מאוכלוסיית העולם כולו.
היסטוריה
על פי המקרא, אביהם הקדמון של היהודים הוא אברהם העברי, שנחשב במורשת היהודית לאבי האומה. על פי המסופר, אברהם עזב את ממקום מגוריו בהשראת התגלות אלוהית וקבלת חזון לתיקון העולם ויצא להתיישב בארץ כנען עם שרה אשתו ובני לוויתם. בכך התחילה תקופת האבות בארץ ישראל. על-פי המסורת האבות והאימהות קבורים במערת המכפלה בחברון, מלבד רחל שנקברה בדרך לבית לחם, בקבר רחל.
יעקב המכונה לראשונה גם בשם ישראל, ירד עם משפחתו הגדולה לגלות זמנית במצרים, שם השתקעו וצמחו לשלושה עשר שבטים שהיו לעם רב.
על פי המקרא, לאחר שבני ישראל יצאו ממצרים תחת הנהגתו של משה הם שבו אל הארץ שהובטחה לאבותיהם, כבשו אותה ויישבו אותה לאורך תקופת הנהגתו של יהושע בן נון, התיישבות שהמשיכה גם בחלק מתקופת השופטים. מצבת ישראל, שלפי השערת החוקרים נוצרה ב, היא אחד הממצאים הארכאולוגיים המוקדמים ביותר שמראים כי התקיימה אוכלוסייה בשם "ישראל" בשטח ארץ ישראל.
המחקר הארכאולוגי אינו מספק ראיות חד־משמעיות לגבי מוצא בני ישראל. יש ארכאולוגים המשערים שהם פלשו לארץ באופן מרוכז או בקבוצות קטנות שהתגבשו עם הזמן, ויש המשערים שמוצאם בקבוצה בדלנית מקרב האוכלוסייה הכנענית המקומית. בנוסף להשערות אלה, יש הטוענים כי השילוב של שתי ההשערות הוא הפתרון למוצא ישראל, כלומר קבוצות נוודים שהגיעו מחוץ לכנען עם מסורות שונות על מסופוטמיה ועל בריחה ממצרים והתמזגו עם כנענים מקומיים שחיו באזור שדרת ההר המרכזי הדל באוכלוסייה הן הרקע ליצירת שבטי ישראל.
לפי המפורט במקרא בסביבות 2800 לספירה העברית (המאה ה-10 לפנה"ס) נוסד שלטון מלוכני בארץ ישראל, תחילה תחת שָׁאוּל בֶּן קִישׁ שהיה למלך ישראל הראשון. לאחריו נמשח דוד המלך, שכבש את ירושלים והכריז עליה כבירתה של ממלכת ישראל המאוחדת, ורכש את הר הבית מידי ארונה היבוסי כדי להקים מזבח מרכזי בירושלים לאלוהי ישראל. ממקום משכנו בעיר, שלט דוד על כל שבטי ישראל.
תקופת בית המקדש הראשון הסתיימה בסביבות 586 לפני הספירה כאשר הבבלים כבשו את ממלכת יהודה והחריבו את בית המקדש. ב־538 לפני הספירה, חמישים שנים לאחר גלות בבל, המלך כורש, מלכה הראשון של הממלכה הפרסית, אישר ליהודים לחזור לישראל ולבנות מחדש את ירושלים ואת בית המקדש. אישור זה ידוע בשם הכרזת כורש.
צאצאי בני ממלכת יהודה (כולל תושבי ממלכת ישראל שנטמעו בהם), שהוגלו על ידי נבוכדנאצר כבר בגלות יהויכין בשנת 597 לפנה"ס וכן לאחר חורבן הבית בשנת 586 לפנה"ס, הגיעו לבבל ושם הכו שורשים. לאחר חורבן הבית בידי טיטוס בשנת 70 ולאחר דיכויו של מרד בר כוכבא בשנת 135 באו פליטים נוספים מארץ ישראל לבבל. בבבל היו ערים שאוכלוסייתן הייתה כמעט יהודית לגמרי, כגון נהרדעא על נהר פרת, סורא ופומבדיתא. בערים אלו נוסדו ישיבות, כגון ישיבת סורא וישיבת פומבדיתא, שנוהלו על ידי האמוראים, הסבוראים והגאונים. בתחילת המאה הראשונה מנו יהודי בבל כמיליון תושבים, וההערכה היא כי בין המאה השלישית ותחילת המאה השישית עלה מספרם ועמד על שני מיליון. ערים וקהילות יהודיות רחבות התקיימו בשטחי בבל עד המאה ה־13 ברציפות. לאחר מכן התמעטה אוכלוסיית היהודים בבבל, שנדדו לעבר צפון אפריקה, אירופה וארץ ישראל, והקהילות בארצות אלה גדלו בחשיבותן.
בתחילה חלק קטן מיהדות בבל חזר לציון במספר גלי עלייה, בכדי לחדש בו את היישוב היהודי ולייסד מחדש את המקדש בירושלים. הקמת בית המקדש השני הושלמה בשנת 516 לפני הספירה. עם הזמן צמח והתרחב היישוב ביהוד מדינתא. בשנת 332 לפנה"ס כבש אלכסנדר הגדול את ארץ ישראל מידי ממלכת פרס ובכך התחילה התקופה ההלניסטית בארץ ישראל. ראשיתה תחת שושלת בית תלמי שבסביבות 200 לפני הספירה איבדה אותן לשושלת בית סלאוקוס. הסלאוקים ניסו לבנות מחדש את ירושלים כפוליס הלניסטית, תוכנית שכשלה כאשר בשנת 168 לפני הספירה פרץ מרד המכבים בהנהגתם של מתתיהו הכהן וחמשת בניו נגד אנטיוכוס הרביעי. בעקבות זאת, החלה מלכות החשמונאים בשנת 152 לפני הספירה, כאשר ירושלים שוב משמשת כבירת היהודים, והממלכה מפיקה מטבעות עצמאיים בעברית. מלכות החשמונאים נמשכה מעל מאה שנים שבמהלכן נכבשו, גוירו וסופחו לעם היהודי האדומים והיטורים, אולם אז כאשר רומא התחזקה, מינו הרומאים את הורדוס כמלך וסאל של רומא על היהודים בארץ ישראל. תקופת מלכות בית הורדוס נמשכה כמאה שנים. ע"פ ההלכה היהודית נחשבת גם תקופה זו לתקופת שלטון עצמאי יהודי ריבוני עד לחורבן בית המקדש השני במרד הגדול.
כישלונו של המרד הגדול על ידי עם ישראל היושב ביהודה נגד הכובשים הרומאים בשנת 70 לספירה, כמו גם מרד בר כוכבא בשנת 135, הובילו לחורבנו החלקי של היישוב ולפיחות במעמדו המדיני, אולם היהודים נותרו הרוב בארץ לפחות עד המאה השלישית. הפיכת הדת הנוצרית לדתה הרשמית של האימפריה הרומית ויורשתה במזרח האימפריה הביזנטית, הובילה למדיניות שלטונית מתמשכת של פגיעה ביהודים ודתם, ורבים מהם נהרגו או ברחו לבבל, שבה הורשו היהודים לנהל את ענייניהם באופן אוטונומי. הכיבוש הערבי־מוסלמי הביא לתפוצה נוספת של היהודים, ומאז הם התפזרו בשאר ארצות העולם. כמיעוט אתני, היהודים סבלו מרדיפות רבות, בעיקר באירופה וב – שם נחשפו מפעם לפעם לתופעות של שנאת ישראל ואנטישמיות (כגון מסעי הצלב, גזרות ת"ח ת"ט והשואה). לצד הרדיפות, היו גם תקופות של צמיחה כלכלית ותרבותית, ושגשוג, במקומות ובזמנים שונים (כגון תור הזהב בספרד, פורטוגל, גרמניה, ופולין).
מאז גלותם של היהודים מארץ ישראל, במשך כל הדורות, שאפו יהודים לחזור ממקומות גלותם ולעלות לארץ ישראל. הם עלו כיחידים ובקבוצות, בגלי עלייה שונים, ברישיון השלטונות ובלעדיו, וביקשו לחיות ולהיקבר בה, לקומם את הריסות הקהילות שחרבו או הידלדלו ולהקים קהילות חדשות במקומות נוספים. אלו מצאו בה יהודים המתגוררים בה מקדמת דנא, וקיבלו גם הם בתורם, את אחיהם העולים לרגל או העולים כדי להשתקע בארץ כמותם מכל פזורות ישראל.
ב הוקמה תנועה לאומית יהודית – הציונות, ששאפה להקים מדינת לאום יהודית בארץ ישראל. בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 התחוללה הגירה המונית של מיליוני יהודים ממזרח אירופה, רובם היגרו לארצות הברית של אמריקה, וכמה מאות אלפים מהם הגיעו לארץ ישראל. לאחר השואה היגר חלק ניכר משארית הפליטה לישראל, וב־1948 הוקמה מדינת ישראל כמדינה יהודית. לאחר הקמת המדינה היגרו אליה יהודים רבים שנאלצו לעזוב את ארצות ערב, וכיום הקהילות היהודיות הגדולות ביותר מתקיימות בישראל ובארצות הברית.
אטימולוגיה
המילה "יהודים" גזורה מן השם המקראי יְהוּדָה. שם זה מופיע במקרא, תחילה כשמו של יהודה (בנו הרביעי של יעקב). בספר בראשית מצוין כי אמו של יהודה, לאה, קראה לו יהודה משום שרצתה להודות לאלוהים על שאפשר לה להוליד כל כך הרבה ילדים:. בהמשך מופיע שם זה כשמו של שבט יהודה משבטי ישראל (המורכב מצאצאיו של יהודה). לאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת, נעשה שימוש בשם זה בשמה של ממלכת יהודה (הממלכה הדרומית) שהוקמה בנחלתם של שבט יהודה, שבט בנימין ושבט שמעון. אחרי חורבן בית שני שימשה המילה לתיאור אדם שהגיע מפרובינקיית יהודה. מאוחר יותר, החלה המילה לשמש כתואר לבני הדת היהודית, או לאנשים ממוצא אתני-לאומי יהודי, ולדברים הקשורים בהם.
בחלקים המוקדמים של התנ"ך עדיין לא מופיעה המלה "יהודי", ובני שבט יהודה, או ממלכת יהודה בשלביה המוקדמים, נקראים באופן קולקטיבי במונחים אחרים, במיוחד "איש יהודה" (למשל, בספר שופטים ט"ו: ).
המונח "יהודי" מאוחר יותר, ותחילתו בדורותיה האחרונים של ממלכת יהודה. ניתן לעקוב אחרי תהליך הפיכתה של מילה זאת מציון אדם שמוצאו מממלכת יהודה או אזור יהודה (כלומר, "יהודאי") למילה המציינת אדם השייך לקבוצה דתית או אתנית מסוימת (כלומר, "יהודי" במשמעותו המודרנית).
העדות הקדומה ביותר לתהליך זה מופיעה במנסרת סנחריב, שהיא טקסט אשורי המתעד כמה ממסעותיו הצבאיים של סנחריב וכולל בין השאר את הגרסה האשורית למצור על ירושלים בימי חזקיהו. חזקיהו נזכר שם בשמו תוך שימוש בכינוי "חזקיהו היהודי" (במשמעות "היהודאי"). במקביל, בגרסה המקראית לאותו מצור מתואר נאום רבשקה אל הנצורים בשפה המקומית, המכונה שם "יהודית". כינוי "יהודית" לשפת ארץ יהודה מופיע גם בספר נחמיה:.
המילה יהודים מופיעה לראשונה בספר מלכים ב' פרק טז' פסוק ו':. בסיומו של ספר מלכים מוזכר כי ישמעאל בן נתניה הרג את גדליהו בן אחיקם ואת. המילה "יהודי" מופיעה בספר ירמיהו שם יהודי הוא (פחות או יותר) שם נרדף לעברי:. אזכורים של המילה "יהודים" מופיעים גם בסופו של ספר ירמיהו שם מוזכרים שלושת גלי ההגליה שבוצעו בידי הבבלים – תחילה, בגל השני , ובגל השלישי. בסופו של דבר מופיע סיכום של "כל נפש" שהוגלו – "יהודים" ו"מירושלים" יחד – "ארבעת אלפים ושש מאות". בבירור, בהקשר זה פירושו של "יהודים" הוא "תושבי חלקי יהודה שמחוץ לירושלים".
המילה "יהודים" מופיעה מספר פעמים גם בספר נחמיה. לדוגמה:.
גם בספר זכריה מוזכרת המילה "יהודי" בפסוק.
ולבסוף, מגילת אסתר היא המקום המפורסם בתנ"ך שבו המילים "יהודי" ו"יהודים" מופיעות מספר רב של פעמים. ישנו ויכוח ממושך מתי נכתב ספר אסתר ועד כמה היסטוריים המאורעות המוזכרים בו – אך אין ספק כי בזמן שנכתב, המלה "יהודים" כבר קיבלה משמעות הדומה לזאת הקיימת עד היום, כלומר קבוצה אתנית-דתית המפוזרת בארצות רבות ומאורגנת בקהילות אוטונומיות. אולם רש"י מפרש שם: "איש יהודי. על שגלה עם גלות יהודה. כל אותן שגלו עם מלכי יהודה היו קרויים יהודים בין הגוים ואפילו משבט אחר הם. איש ימיני. מבנימין היה. כך פשוטו, ורבותינו דרשו מה שדרשו."
שמות נוספים
המונח "העם היהודי" הופיע לראשונה בימיה הראשונים של התנועה הציונית.
עברים
בספרי המקרא אנו מוצאים כינויים נוספים לעם, המכונה בו "עברים" (להרחבה על מקור השם ראו אטימולוגיה).
בני ישראל
כינוי נוסף הוא "בני ישראל" ("בנות ישראל" לנשים) או "עם ישראל" על שום ייחוסם במקרא ליעקב, המכונה גם "ישראל". בסופו של דבר, בשלב כלשהו בהיסטוריה נוצר מצב שבו כל בני עם ישראל כונו או החלו להיקרא בשם "יהודים", ללא קשר להשתייכותם השבטית.
מיהו יהודי
השאלה "מיהו יהודי" נמצאת במחלוקת בשיח הדתי, הפוליטי, המשפטי והחברתי. היהדות מוגדרת הן כדת, הן כלאום, הן כקבוצה אתנית, והן כתרבות. במדינת ישראל, 'יהודי' הוא גם סטטוס בעל השלכות משפטיות, לדוגמה חוק השבות ויום המנוחה בשבוע.
הגדרה
לפי ההלכה, כל מי שנולד לאם יהודייה הוא יהודי, אף אם הצהיר מפורשות על המרת דת, וכן כל אדם שעבר גיור הוא יהודי. השקפות הלכתיות שלפיהן המרת דת מבטלת את יהדותו של אדם היו קיימות בימי הביניים, אך השפעתן הייתה זניחה.
יהודים התייחדו כקבוצה דתית ואתנית לאורך אלפי שנים, ושמרו על ייחוד כמקיימי פולחן בהתאם לכתבי הקודש שלהם. כך שרדה השפה העברית כשפת קודש עד לתחייתה בסוף המאה ה-19. לאורך ההיסטוריה סבלו היהודים מרדיפות על רקע מוצאם ומנהגיהם. בעידן המודרני, נהוג לכנות תופעה זו אנטישמיות. שיאן של הרדיפות האנטישמיות התחולל במלחמת העולם השנייה, בשואת יהודי אירופה.
בחוק השבות מוגדר "יהודי", לעניין חוק זה: "מי שנולד לאם יהודייה או שנתגייר והוא אינו בן דת אחרת". לפי חוק זה, יהדותו של אדם נקבעת על פי אחד משני גורמים:
קבוצות יהודיות
היהודים נחשבים קבוצה אתנית, אך גם בתוך קבוצה זו יש ונעשית חלוקה אתנית המבחינה בין יהדות אשכנז לבין יוצאי ארצות האסלאם וצאצאיהם ("יהדות ספרד" או "מזרחים"). החלוקה מתבססת על עולם חברתי שונה שבו חיו שתי הקבוצות במהלך מאות שנות הגלות, שבמסגרתו התעצבה, בין השאר, תרבות יהודית-דתית מובחנת. החלוקה בין שתי הקבוצות היא גסה וגבולותיה נזילים. כך, למשל, יהדות תימן ויהדות אתיופיה נחשבות לעיתים לקבוצות נפרדות; ונעשית לעיתים הבחנה בין צאצאי מגורשי ספרד ובין שאר הקבוצות הלא-אשכנזיות.
על אף המגוון הרב, מרבית האוכלוסייה היהודית המודרנית מורכבת מיהודי אשכנז – לפחות 70% מכלל יהודי העולם (90% לפני מלחמת העולם השנייה והשואה). כתוצאה מהגירתם מאירופה במשך תקופות המלחמה, מהווים יהודי אשכנז רוב בולט בקרב היהודים בארצות העולם החדש, שבעבר לא הכילו קהילות יהודיות, כגון ארצות הברית, קנדה, בריטניה, ארגנטינה, אוסטרליה, ברזיל וכן בדרום אפריקה. בצרפת, ההגירה המרובה של יהודי צפון אפריקה הובילה לבסוף לכך שמספרם עבר את קהילת היהודים האירופאיים שגרו בה לפני כן. האוכלוסייה היהודית במדינת ישראל היא כור היתוך של עדות יהודיות רבות מרחבי העולם. רבים מבני העדות השונות מתחתנים אלו עם אלו, כך שקשה להגדיר היום את יהדות ישראל כיהדות עדתית.
קבוצות יהודיות קטנות יותר כוללות את יהדות גאורגיה ויהודי ההרים (שמוצאם מאזור הקווקז); יהדות הודו שכוללת בתוכה את קהילת בני ישראל, קהילת בני מנשה, קהילת יהודי קוצ'ין וקהילת בני אפרים; עדת הרומניוטים (שמוצאם מאזור חבל הבלקן ואסיה הקטנה); קהילת ביתא ישראל (יהדות אתיופיה); יהדות בוכרה (שמוצאה ממרכז אסיה) ויהדות סין.
הדמיון התורשתי בין היהודים בתפוצות
ההרכב הגנטי של אוכלוסיות של יהודים אשכנזים, ספרדים ומזרחים מראה מוצא מזרח תיכוני משותף במידה רבה. לדברי הגנטיקאי דורון בכר ועמיתיו, הדבר "תואם את התיאוריה על-פיה מקור היהודים בעברים ובעם ישראל הקדום של אזור הלבנט" ובדבר "תפוצתם של תושבי ארץ ישראל העתיקה בכל רחבי העולם הישן". הארי אוסטרר, מנהל התוכנית לגנטיקה אנושית במרכז הרפואי לנגון באוניברסיטת ניו יורק, סבור כי "ניתן לזהות מוצא יהודי באמצעות ניתוח גנטי, ולכן הרעיון של עם יהודי מתקבל על הדעת".
מהמחקרים עולה כי השושלות האבהיות של רוב העדות היהודיות מקורן ב. שושלות אבהיות אלו דומות מאוד לאלו שנמצאו באוכלוסיות אחרות באזור הלבנט. כ-35% עד 43% מהגברים היהודים נמצאים בשושלת האבהית המכונה הפלוגרופ J ותתי-ההפלוגרופים שלה (הבולטים בהם הם J1, J2). הפלוגרופ זה שכיח במיוחד במזרח התיכון ובדרום אירופה. 15% עד 30% מהגברים היהודים משתייכים להפלוגרופ E1b1b (או E-M35) ותת-ההפלוגרופים שלו, השכיחים באזור המזרח התיכון, צפון אפריקה ודרום אירופה. ממצא זה עולה בקנה אחד עם המסורת המציבה את רוב המקורות היהודיים האבהיים באזור המזרח התיכון. לעומת זאת, השושלות האימהיות של האוכלוסיות היהודיות הן לרוב הטרוגניות יותר. חלק מהחוקרים הציעו שזכרים יהודים רבים שיצאו מארץ ישראל נשאו נשים מקומיות שהתגיירו, במקומות שהתיישבו בהם. מנגד, הגנטיקאי דורון בכר מצא ראיה לכך שכ-40% מהיהודים האשכנזים מקורם בארבע אימהות מייסדות בלבד שהיו ממוצא מזרח תיכוני. במקרה של יהודים אשכנזים וספרדים, שתי אוכלוסיות שהתגלתה ביניהן קרבה גנטית רבה, מקור התערובת הלא-יהודית הוא מאזור דרום אירופה.
שאלת הדמיון התורשתי בין יהודים המתגוררים בקהילות שונות ברחבי העולם מעוררת עניין רב בשיח הציבורי בישראל ובתפוצות, בייחוד לאור ההבדלים החזותיים בין יהודים מארצות שונות. עוד בשלהי המאה ה-19 זיהו אנתרופולוגים וחוקרי תורת הגזע פנוטיפים שחורים בגזע היהודי ופנוטיפים יהודיים בשבטים שונים באפריקה, כחלק מהשיח המדעי והפסבדו-מדעי באירופה. קיבוץ הגלויות שחל עם הקמת מדינת ישראל הקל על מציאת הבסיס התורשתי למחלות נדירות השכיחות יותר אצל יהודים. מחקרים בגנטיקה אבולוציונית אנושית שהחלו להתפרסם בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 בחנו את הדמיון התורשתי בין יהודים מתפוצות שונות, על סמך מקטעים קטנים על כרומוזום Y או הגנום המיטוכונדרי של מספר נבדקים שנדגמו מכל קבוצות אוכלוסייה. כרומוזום Y עובר מאב לבנו ולכן מעיד על השושלת האבהית של הנבדק, ואילו גנום מיטוכונדרי עובר מהאם לצאצאיה ולכן מעיד על השושלת האימהית של הנבדקים.
במחקר שפורסם בשנת 1997 במגזין Nature, נבדקה תפוצת טיפוסים שונים של כרומוזום Y ביהודים מארצות ומעדות שונות, כהנים ושאינם כהנים. נמצא שהתפלגותו בקרב הכהנים שונה מאוד מהתפלגותו בקרב היהודים שאינם כהנים, בעוד שבשאר הכרומוזומים שאינם תלויים דווקא באב לא נמצאה שונות משמעותית בין הקבוצות. ממצאים אלו מעידים כי רבים מהכהנים חולקים שושלת אבהית מובחנת. מחקרים אחרים העלו כי המאפיין התורשתי הכהני שכיח גם בקרב אוכלוסיות לא-יהודיות במזרח התיכון, ומוצאו באב קדמון משותף שחי לפני 3.5 ± 18.5 אלפי שנים. כך למשל נמצא המאפיין התורשתי הנ"ל בקרב כשליש מהנבדקים מתימן, כרבע מהנבדקים מעומאן וכחמישית מהנבדקים מהנגב, מעיראק ומכורדיסטן, כולם לא יהודים. ממצאים אלה מעידים כי המאפיין התורשתי הכהני קדום באלפי שנים מהעם היהודי עצמו, והימצאו או היעדרו אינם מעידים כשלעצמם על מוצאו הכהני של הנבדק, או אפילו על יהדותו.
במחקר נוסף שהתפרסם בשנת 2000 נדגמו מקטעים מכרומוזום Y של 336 זכרים יהודים משבע תפוצות שונות, לצד 1,035 זכרים לא-יהודים מ-22 קבוצות אוכלוסייה. לטענת החוקרים, הדמיון התורשתי שנמצא בין הנבדקים היהודים מן הגלויות השונות תומך באפשרות כי מקורן באוכלוסייה ישראלית (Israelite population) משותפת שחוותה הסתעפות גאוגרפית ובעקבותיה – התפתחות עצמאית.
במחקר משנת 2001 שנערך על ידי פרופ' אריאלה אופנהיים מהאוניברסיטה העברית ועמיתיה, נדגמו מקטעים מכרומוזום Y של 526 נבדקים המייצגים שש אוכלוסיות מזרח תיכוניות (אשכנזים, ספרדים, יהודים ישראלים ממוצא כורדי, כורדים מוסלמים, ערבים מוסלמים מישראל ומהרשות הפלסטינית ובדואים מן הנגב). המחקר בדק את הדמיון התורשתי בין הקבוצות הנבדקות במטרה למצוא האם יהודי ספרד ויהודי אשכנז הם בני אותו עם קדום. אחת ממסקנות המחקר הייתה כי יש דמיון רב בין כרומוזום Y של יהודים ממוצא כורדי, ספרדי ואשכנזי. החוקרים העריכו כי השינויים בכרומוזום בקרב האשכנזים עשויים להיות תוצאה של התבוללות בקנה מידה קטן עם הסביבה האירופית. כמו כן הראה המחקר על קרבה תורשתית בין היהודים לבין עמים תושבי צפון הסהר הפורה – כגון: כורדים, טורקים וארמנים, שייתכן שמקור הקרבה בין היהודים והאוכלוסיות הללו הוא באוכלוסיות הילידיות הקדומות במזרח התיכון. כמו גם העיד המחקר כי קיים קשר גנטי כלשהו בין היהודים לבין הערבים מישראל ומהרשות הפלסטינית, אך הצביע על כך שקרבה גנטית זו היא פרה-היסטורית ומעידה על אב קדמון משותף בתקופה הנאוליתית. לפי המחקר, שתי הקבוצות האחרונות (ערביי ישראל וערבים פלסטינים) הן בעלות קרבה תורשתית בעיקר לשבטים באזור תימן.
בשנת 2004 רפאל פלק כתב כי הממצאים המתפרסמים בספרות המדעית בנושא מוצא היהודים עודם ראשוניים, וניתן להעניק להם פרשנות שונה בתכלית מזו המצוטטת בציבור הרחב.
לפי מחקר שערך ד"ר דורון בהר בעבודת הדוקטור שלו בהדרכת פרופ' קרל סקורצקי מהפקולטה לרפואה ב ושפורסם ב-2006, מוצאם של 3.5 מיליון יהודים, שהם 40% מיהודי אשכנז, מארבע נשים מזרח-תיכוניות שהיגרו לאירופה לפני כ-2,000 שנה וחיו באזורים שונים, וייתכן שאף במאות שונות ושהחומר הגנטי שלהן נמצא גם ביהודים לא-אשכנזים אם כי בכמות נמוכה יותר, מה שמעיד על מוצא משותף בין היהודים האשכנזים לבין קהילות יהודיות לא-אשכנזיות גם מבחינת הגנים הנקביים (mtDNA).
בשנת 2008 דווח כי מוטציות השכיחות בגנום המיטוכונדרי של נבדקים משבטים ברברים וערבים בצפון אפריקה (M1 ו-U6) אינן מאותרות כלל אצל נבדקים מיהדות צפון אפריקה. זאת אף מסורות מסוימות על התגיירותם של מספר שבטים לפני עליית האסלאם. ממצא זה מחליש את הסברה כי יהדות צפון אפריקה גדלה באופן משמעותי הודות להתייהדות המונית, או לנישואי תערובת בין יהודים לבין ערבים או ברברים מצפון אפריקה. גם האחוז הנמוך של גנים תת-סהריים בתוך יהודי צפון אפריקה (1.3% ביהודי מרוקו, 2.7% ביהודי תוניס ו-3.6% ביהודי לוב) בהשוואה לריכוזם בגנום הברברי המיטוכונדרי (20%–25%) והקשר הגנטי בין יהודי ארצות אלה לבין יהודי אשכנז החליש טענה זו משמעותית.
שני מחקרים רחבי-היקף שהתפרסמו ביוני 2010 דיווחו על מידה גבוהה של דמיון תורשתי בין קהילות יהודיות מארצות שונות באירופה, באסיה, באפריקה וחצי האי ערב. ממצאים אלה תומכים בסברה כי מידת ההתבוללות של יהודים עם לא-יהודים הייתה משנית למדי בהשוואה לקשרי החיתון בין יהודים לבין עצמם, בתוך הקהילה ועם קהילות יהודיות מארצות אחרות. באחד המחקרים נטען עוד, כי כתוצאה מקשרי חיתון חוזרים ונשנים בין אותן שושלות יהודיות, מידת הדמיון התורשתי בין שני יהודים זרים זה לזה דומה לזו של שני בני דודים מדרגה חמישית באוכלוסייה שאינה מתחתנת בתוך המשפחה. מידה גבוהה במיוחד של דמיון תורשתי בין בני הקהילה נמדדה בקרב יהודים מאיראן ומעיראק, קהילות שנפרדו מיהדות אירופה ומיהדות סוריה לפני כ־100–150 דורות. לאור זאת הציעו החוקרים כי גיורים המוניים בתקופה ההלניסטית והרומית של ארץ ישראל הביאו לשינוי משמעותי במטען התורשתי של ששת מיליון היהודים שחיו בתחומי הקיסרות הרומית.
באפריל 2011 פורסם מחקר שנערך על ידי פרופ' דייוויד רייך והדוקטורנטית פרייה מורג'אני מאוניברסיטת הרווארד. מחקר זה נערך בשיטה שונה ממחקרים גנטיים אחרים: במקום לבדוק את כרומוזום Y בלבד או את הגנום המיטוכונדרי (mtDNA) בלבד, נעשתה בדיקה של שינויים נקודתיים לרוחב הגנום כולו. המחקר בדק יהודים מתפוצות שונות ו-15 אוכלוסיות מאפריקה שמדרום לסהרה, ומצא כי 3% עד 5% מהגנום הממוצע של יהודי העולם המודרניים (אשכנזים, מזרחיים וספרדים) מקורו באוכלוסיות אפריקאיות שמדרום לסהרה. זמן הופעתם של הגנים האלה בתוך הגנום היהודי הוא מלפני 72 דורות שהם לפני כ-2,000 שנה, דהיינו ב; עם זאת אין הסבר ודאי לקשרי החיתון הללו בין אוכלוסיות יהודיות לבין כאלה שמוצאן באפריקה השחורה בתקופה הזו. המחקר מצא כי השיעור הממוצע של גנים תת-סהריים בכל רחבי המזרח התיכון משתנה עם המיקום הגאוגרפי עד דרום אירופה (השיעור מתמעט ככל שעולים צפונה), אך מקורם בתקופות מאוחרות יותר מהתקופה ההלניסטית. בקרב אוכלוסיות בלבנט ובמזרח הים התיכון (סוריה, לבנון, ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית), השיעור הממוצע של גנים תת-סהריים בגנום עומד על בין 4% ל-15%, וזמן כניסתם לגנום תוארך לזמן שלפני 32 דורות, כלומר ימי הביניים – תקופה שהתקיימו בה קשרים הדוקים עם מצרים. ואילו בקרב אוכלוסיות בדרום-אירופה השיעור הממוצע הוא 1% עד 3%, ומקור הגנים הללו לפני 55 דורות דהיינו סוף ימי התקופה הרומית וזמן הכיבוש הערבי. החוקרים מסיקים שבאלפי השנים האחרונות התקיים קשר בלתי פוסק בין אפריקה לאזורנו באמצעות סחר בעבדים שהגיעו לערי החוף.
ב-8 באוקטובר 2013 פורסם בכתב העת המקוון "נייצ'ור קומיוניקיישנס ג'ורנל" מחקר גנטי בנושא "מוצאם המיטוכונדרי של יהודי אשכנז" שנערך על ידי מרטין ריצ'רדס מאוניברסיטת לידס שבבריטניה יחד עם חוקרים נוספים. לפי המחקר, בעוד שמחקרים גנטיים הובילו לקבלה רחבה של ההשערה שמוצא השושלות הגנטיות העיקריות שנמצאו אצל יהודי אשכנז, המהווים את רובו של העם היהודי, הוא בלבנט, הרי שניתוח מפורט יותר מעלה שרק מוצא הגברים שייסדו את הקהילות הוא במזרח התיכון, ואילו הגנום המיטוכונדרי, שמקורו באימהות הקדומות, הוא כ-80% ממקור אירופאי בן כ-10,000 עד 20,000 שנה, כ-8% מזרח תיכוני והשאר ממוצא אינו ברור. לפי המחקר, הגל הגדול הראשון של היטמעות נשים מקומיות ביהדות אשכנז אירע ככל הנראה לפני כאלפיים שנה באיטליה, עם אירועים מאוחרים יותר שאירעו במערב אירופה ובמרכזה. לדברי ריצ'רדס התרומה הניכרת ביותר ליהודי אשכנז מגיעה מצפון איטלקים, מה שלדעתו מעיד על כך שמוצא יהודי אשכנז הוא ביהדות רומא העתיקה. על המחקר כולו מתח ביקורת הגנטיקאי הישראלי הבכיר דורון בהר מבית החולים רמב"ם שערך מחקר על יהודי אשכנז ב-2006, והגיע למסקנות אחרות; בריאיון ל"ניו יורק טיימס" טען בהר שאת טענותיו שיפריכו את תוצאות מחקרו של ריצ'רדס יחווה קודם במאמר אקדמי ורק אחר כך יוציא הודעה לתקשורת.
מחקר משנת 2014, מצא כי בקרב יהודים אשכנזים, קיימת שכיחות גבוהה של גנים מיטוכונדריים (המועברים מאם לבתה) מקבוצת הפלוגרופ K, המעידים למעשה על מוצא קדום מהמזרח התיכון. המחקר סתר למעשה את תוצאות מחקרו של ריצ'רדס משנת 2013, שטען כי הנשים האשכנזיות הראשונות היו אירופאיות במוצאן.
מחקרים אלו ואחרים תומכים בתפיסה המסורתית, שלפיה קהילות היהודים בעולם מקורן באוכלוסיות ישראליות קדומות שהוגלו. בעיתונות מצוטטים מחקרים כעין אלה כהפרכה לתאוריות שלפיהן רבים מיהודי העולם מקורם בגויים שקיבלו על עצמם את היהדות בתהליך של גיור המוני, כמו במקרה של הכוזרים. אף כי ייתכן שקבוצות כמו הכוזרים התבוללו בקבוצות יהודיות שונות – במקרה של הכוזרים, ביהדות אשכנז – השפעתן על המטען התורשתי הזכרי של נבדקים אשכנזיים כיום נמוכה למדי. נטען כי עצם קיומה של אסמכתא מדעית לדמיון תורשתי לעם ישראל השפיע על גיבוש זהותם של בני שבט הלמבה ושל קהילת בני ישראל בהודו, כמו גם על הגדרתם העצמית למול שכניהם.
דמוגרפיה יהודית במאות האחרונות
גודלה של האוכלוסייה היהודית לתפוצותיה השונות השתנה לאורך המאות, וככל אומה נלוו לה תקופות של שגשוג ופריחה, למול תקופות של שפל והכחדה. כמו כן את צאצאיה האתניים של ממלכות יהודה וישראל המקוריות לא ניתן להעריך כיום, ונושא זה נחקר בכלים גנטיים, אולם קיימות הערכות חלופיות.
על פי סרג'ו דלה-פרגולה, חוקר הדמוגרפיה של העם היהודי, בסביבות שנת 1000 לספירה חיו בעולם כמיליון יהודים, ומספר זה נשאר יציב לאורך כ-700 שנה. אולם מתחילת המאה ה-18 צמחה האוכלוסייה היהודית במהירות גדולה ובשנת 1800 הגיע מספר יהודי העולם לכ-2.5 מיליון, בשנת 1900 הוא נסק ל-10.5 מיליון, ועד שנת 1940 גדל בכ-6 מיליון נוספים. בשנת 1939 היוו היהודים 0.75% מאוכלוסיית העולם.
לפי אחת ההערכות, הכוללת את כל מי שמחשיב עצמו כיהודי בין אם הוא נחשב ליהודי על פי ההלכה ובין אם לא (מלבד האוכלוסייה היהודית בישראל שכלולה כולה), אבל לא את אלה שאינם רואים עצמם כיהודים בין אם הם יהודים על פי ההלכה ובין אם לא, מספר היהודים הכולל ברחבי העולם עומד על בין 12 ל-14 מיליון. לפי הסוכנות היהודית, נכון לשנת 2007 ישנם 13.2 מיליון יהודים ברחבי העולם, מתוכם 5.4 מיליון יהודים (40.9%) חיים בישראל, 5.3 מיליון יהודים (40.2%) חיים בארצות הברית, והיתר מפוזרים בקהילות שונות ברחבי העולם. כיום יהודים מהווים כמעט רבע אחוז (0.227) מכלל אוכלוסיית העולם. אף על פי כן, קשה לאמוד את המספר המדויק הכולל של היהודים ברחבי העולם. בנוסף לגורם ההלכתי, קיימים גם גורמים פוליטיים, קרבה לדת, וזיהוי של קרבה משפחתית לעם היהודי שנכללים כאשר מנסים להגדיר מיהו יהודי. אם לוקחים בחשבון זיקות שונות אלה ליהדות, מספר היהודים ברחבי העולם גדול יותר.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מספר היהודים במאות האחרונות:
דמוגרפיה יהודית בימינו
לפני מלחמת העולם השנייה מספר היהודים עמד על כ-16.6 מיליון. לאחר השואה והקמת מדינת ישראל מנה מספרם כ-11.5 מיליון. על פי נתוני הוועד היהודי-האמריקאי משנת 2019, חיו בעולם כולו כ-14.7 מיליון יהודים, לפי ההתפלגות הבאה:
אולם יש הבדל בין גורמים שונים המעריכים את מספר היהודים בעולם. על פי רוב אין מספרים המבוססים על סקר מקיף, וכן ישנה מחלוקת באשר להגדרת מיהו יהודי. לפיכך אפשר למצוא הערכות הנעות בין 12 מיליון ל-17 מיליון. בנוסף יש מחלוקת בין החוקרים לגבי המגמות הדמוגרפיות של אוכלוסיית היהודים בעולם. מצד אחד, אין ספק שאוכלוסיית היהודים במדינת ישראל היא במגמת עלייה בעוד שזו שמחוץ לישראל היא במגמת ירידה. אולם גם כאן יש מחלוקת בין החוקרים (וראו את ההפניות בסוף המאמר).
התבוללות
התבוללות בקרב יהודים התרחשה כל הזמן, בין אם מבחירה חופשית ובין אם בכפייה. היו קהילות יהודיות, כמו יהודי קאיפנג, שנעלמו לחלוטין במהלך ההיסטוריה. הופעת תנועת ההשכלה בקרב היהודים במאה ה-18 ומתן האמנציפציה ליהודים במאה ה-19 באמריקה ובאירופה האיצו את תהליך ההתבוללות. רבים מהיהודים התערו בתרבות החילונית והפסיקו לקחת חלק בקהילות היהודיות. כיום, בעיקר בצפון אמריקה ובמזרח אירופה, כמחצית ואף יותר מן הנישואים של היהודים הם נישואי תערובת, וכתוצאה מכך הולך וקטן מספר היהודים מדי שנה. בצרפת, כשליש מנישואי היהודים הם נישואי תערובת.
אירועים בעלי השפעה דמוגרפית
בניגוד לנצרות, שרואה עצמה כדת אוניברסלית, ובהתאם השקיעה מאמצים בניצור אוכלוסיות גדולות (בין אם בשכנוע או בכוח), וכן בניגוד לאסלאם שיצר תנאים נוחים להתאסלמות ולעיתים באמצעות שימוש בכוח – היהדות לרוב ערמה קשיים בפני המתדפקים על דלתותיה (ראו את הפרק גיור). כך למשל בכל המקרא לא ניתן למצוא מצווה לגייר עמים שכנים ובמיוחד לא משבעת עמי כנען, בהם יש להילחם מלחמת חורמה. אף על פי כן, היו לאורך ההיסטוריה היהודית עמים שלמים שעברו גיור כמו האדומים ב והכוזרים ב לספירה. היהדות התלמודית קובעת הליך מורכב יחסית של גיור ודורשת קיום מספר רב של מצוות מעשיות.