cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אופרה (דפדפן)
תמיכה בהורדת קובצי טורנט
באופרה ניתן להוריד קובצי טורנט ללא צורך בתוכנה ייחודית.
תמיכה
מאז גרסה 3.5, הייתה לאופרה תמיכה בטכנולוגיית הרשת CSS (אחד ממפתחי הטכנולוגיה הוא עובד בחברת אופרה). עד גרסה 6.0 אופרה תמכה ב-Netscape API לתוספים ותמיכה ב-WAP ו-WML עבור מכשירים אלחוטיים, אך, תמיכתה ב-ECMAScript (אשר ידוע יותר בשם JavaScript) וב-DOM הייתה בסיסית.
בינואר 2003, יצאה גרסה 7.0 של אופרה. אופרה 7 הציגה מנוע פריסת תצוגה חדש -Presto, אשר אופיין בשיפור בכל הנוגע לתמיכה ב-CSS, שפות סקריפט ו-DOM, ממשק גרפי חדש וכן ב- M2. במאי 2004, גרסה 7.5 יצאה ובה נוספו קורא RSS ולקוח IRC.
באפריל 2005, יצאה גרסה 8.0 של אופרה. באופרה 8 נוספה תמיכה ב-SVG Tiny 1.1. אופרה הייתה הראשונה אשר הוסיפה תמיכה ב-SVG לדפדפן.
נתח השוק של אופרה
בעבר לא ניתן היה לדעת מהו נתח השוק של הדפדפן, מכיוון שאופרה פעלה באופן דומה לאקספלורר, לשם תאימות עם אתרים ישנים. עם זאת, ברור כי לאופרה מעולם לא היה מספר משתמשים גדול, אף על פי שאופרה הייתה זמינה על פלטפורמות רבות. רוב הצלחתה באה בתחום מחשבי כף יד והטלפונים הניידים, כשבעבר הדפדפן היה מותקן במכשיר עם רכישתו.
פרסומות באופרה
אופרה היא תוכנה מסחרית, ולפיכך החברה ציפתה לתשלום כלשהו. למשתמש היו שתי אפשרויות חוקיות להשתמש באופרה: לשלם עבור התוכנה, או לראות פרסומות בזמן השימוש. בהפעלה הראשונה של אופרה ניתן לבחור בין שני סוגי פרסומות: הפרסומות הרגילות והפרסומות של Google.
הפרסומות הרגילות: פרסומות אלו הן תמונות GIF סטטיות או נעות, התופסות מקום קבוע בפינה הימנית העליונה של המסך, בגודל של 468x60. אופרה מקבלת פעם בפעם קובצי פרסומות אלו בזמן שלא נשלח מידע דרך החיבור לרשת. הפרסומות לא יוצגו בשעה שאופרה מופעלת במסך מלא (F11). אופרה מסוגלת לכוון את הפרסומות על פי כתובת ה-IP של המשתמש, עד לרמה של מדינות.
פרסומות גוגל (Google AdSense): פרסומות אלו זמינות החל מגרסה 7.20. הפרסומות של Google קטנות יותר מהרגילות, מכילות טקסט בלבד וקשורות לנושא האתר שבו הגולש נמצא. לשם כך, על אופרה למסור ל-Google את מיקום האתר. הכתובת שבה גוגל משתמש, כוללת את מספר ה-IP ולכן גורמת לחשיפה פוטנציאלית של מחשב הלקוח. לפרטים ראו הקישור החיצוני למטה.
מגרסה 8.50 אופרה אינה מציגה פרסומות בגרסה החינמית של הדפדפן. עדיין ניתן לקנות תמיכה. רוב הכנסות החברה הם משילוב הדפדפן בטלפונים ומכשירים ניידים אחרים וכן מביצוע חיפוש דרך הדפדפן באמצעות מנועי החיפוש המובנים.
אופרה 9
ב-20 באפריל 2006 יצאה גרסת בטא לדפדפן החדש שהגיע לגרסה 9. העדכון החדש מהווה פריצת דרך טכנולוגית בכך שהוא מביא לגולש תמיכה מובנית בווידג'טים והורדה ישירה בביטורנט ללא צורך בתוכנות חיצוניות. תוכנות חדשות נוספות בגרסה 9 הן: אפשרויות פר-אתר, הוספת מנועי חיפוש נוספים (וכן ממשק משתמש לצורך ביצוע שינויים), חסימת פרסומות, הצגת תצוגה מקדימה של אתר, הוספת תמיכה בטכנולוגיות web 2.0.
ב 20 ביוני 2006 יצאה גרסה 9 הרשמית. עם יציאת אופרה 9 לשוק הדפדפנים, ברירת המחדל היא זיהוי כאופרה ולא כאינטרנט אקספלורר כבעבר. אפשרות הסוואת הדפדפן לדפדפן אחר עדיין קיימת אבל הורדה מהתפריט הישיר כדי למנוע שימוש, אלא בבעיות תאימות קשות.
אופרה 10
גרסה 10 מבוססת על מנוע משופר - פרסטו 2.2, מה שהופך אותה מהירה יותר בכ-40% מגרסאות קודמות, כמו כן נוספה טכנולוגיה חדשה אופרה טורבו המאפשרת גלישה מהירה יותר על ידי כיווץ העמודים הנטענים. הטאבים הוויזואליים שופרו וכעת ניתן לראות תמונות מוקטנות של הדף הפתוח בלשונית, ללא צורך למעבר עכבר על הלשונית. במודול הדואר אלקטרוני המובנה באופרה נוספה תמיכה בטקסט עשיר ומארק-אפ - כולל תמיכה מלאה בעברית.
גרסה 10 כוללת גם עדכון אוטומטי לגרסה החדשה ביותר, דיווח אוטומטי על קריסות בדפדפן, עיצוב אישי ומקום גדול יותר לשמירת קיצורים בחיוג מהיר, תיקון שגיאות כתיב (גם בעברית), אייקון ומעטפת חדשים.
אופרה 11
ב-16 בדצמבר 2010 יצא דפדפן אופרה גרסה 11. גרסה 11 מבוססת על מנוע משופר - פרסטו 2.7 בדפדפן זה מספר חידושים:
אופרה 12
ב -16 באפריל 2012 יצא דפדפן אופרה 12 בגרסת בטא. הגרסה, המכונה "Next", מריצה תוספים כתהליכים עצמאיים ובכך מאפשרת שליטה רבה יותר בעת פעולה לא תקינה שלהם ומשפרת את היציבות והאבטחה. בין החידושים בגרסה 12:
אופרה 15
ב-12 בפברואר 2013 הכריזה אופרה שהיא מפסיקה את תמיכתה במנוע פריסת התצוגה Presto ומעבירה את הדפדפן שלה להשתמש במנוע WebKit כפי שמיושם על ידי גוגל כרום מפרויקט כרומיום.
אבשלום קור
אבשלום קור (נולד ב־17 בספטמבר 1950, ו' בתשרי ה'תשי"א) הוא דוקטור ללשון העברית ואיש תקשורת ישראלי, היועץ הלשוני של גלי צה"ל, הפועל בשלל דרכים להפצת תודעת העברית וידיעת העברית. מנחה חידוני התנ"ך העולמיים בשנים 1988–2021.
משיא משואה בטקס הדלקת המשואות בשנת ה-70 למדינת ישראל, זוכה פרס סוקולוב לתקשורת האלקטרונית ב־1989 ("על מפעלו התקשורתי־חינוכי"), פרס "תפוח הזהב" בשנת 1990, בהצבעת משלמי אגרת הרדיו והטלוויזיה במדור "מורשת ישראל", ופרס ראש הממשלה ללשון העברית בשנת 2016.
ביוגרפיה
אבשלום קור נולד לשלמה ושרה, גדל והתחנך בתל אביב. שמו ניתן לו לזכר שני סביו שנרצחו בשואה: אברהם ושלום. אביו, שלמה קור, היה ממנהיגי בית"ר בשארית הפליטה באירופה, איש הליכוד, מראשי הנהלת העיתון "מעריב" ומשנה פעיל ליו"ר רשות השידור בשנות ה-80. לאבשלום אח ואחות.
בילדותו למד בבית הספר גרץ בתל אביב ובנעוריו בתיכון העירוני ה' בתל אביב. הוא סיים את הלימודים עם בגרות בלטינית ובצרפתית. מגיל 13 עד 18 היה כתב נוער בשבועון "מעריב לנוער". באותן שנים היה מראיין קבוע בתוכנית הטלוויזיה החינוכית "פנים אל פנים", בה ראיין אישים בולטים כגון יגאל ידין, המשורר והסופר אברהם שלונסקי, נעמי שמר, הרמטכ"ל חיים בר-לב ועוד.
את שירותו הצבאי עשה כקצין בחיל השריון. באמצע שנות ה־70, כשעמדו להקים בצה"ל כוח על־אוגדתי, אימץ צה"ל את הצעתו של קור, שהכוח ייקרא "גַּיִס" (תוך שהוא מזהיר שלא להצמיד לכוח מסוג זה את הספרה 5, לבל יהיה גיס חמישי).
קור הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב, שבה למד כעתודאי, ובה אף הרצה במשך שנים רבות. כמו כן היה מרצה במכללה האקדמית אשקלון. כותרת עבודת המוסמך שלו הייתה: "מחברת התיג'אן העברית (ספר הדקדוק המסורתי של יהודי תימן)". עבודת הדוקטורט שלו עסקה ב"פיוטי יניי כעדות לעברית של ארץ ישראל תחת השלטון הביזנטי".
הוא הפקיד את רשימותיו בספרייה הלאומית בשנת 2019.
פעילותו הלשונית והתרבותית
לאחר שחרורו מצה"ל, כתב במשך שנים אחדות טור שבועי בשם "זה המצב" בעיתון "מעריב".
בשנות ה־70 השתתף במשך שלוש שנים בתוכנית הרדיו "לצון נופל על לצון" (שזכתה בפרס רשות השידור) יחד עם דודו טופז, דודו דותן, מאיר עוזיאל, יואל ריפל, משה טימור ורויטל עמית.
בשנות ה־70 ובשנות ה־80 הרבה לקחת חלק בתוכניות הטלוויזיה החינוכית "אות ועוד" ו"פיצוחים" ובשעשועוני הטלוויזיה הכללית "תשע בריבוע", "תן קו", "זה הסוד שלי", "צא מזה", "שחק אותה" ואף בתוכנית "כפתור ופרח".
קור הוא היועץ הלשוני של גלי צה"ל ומדריך מדי שנה את מחזורי הכתבים החדשים המתגייסים לתחנה. משנת 1976 הוא מגיש בגלי צה"ל את הפינה "באופן מילולי", המשודרת פעמיים בכל יום.
בשנים 1987–2007 שודרה בערוץ הראשון פינתו "הגיע זמן לשון" (לעיתים בהשתתפות המומחה לטעמי המקרא יחיאל ספרא).
בשנים 1988 - 2021 הנחה את חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי, המשודר בשידור חי ביום העצמאות בטלוויזיה וברדיו. בשנת 2016, לאחר שהחידון עבר מאחריות צה"ל למשרד החינוך, הוחלף קור בגיא זוארץ, אך בשנת 2017 חזר קור להנחותו עד לשנת 2021. בחודש מרץ 2022 הודיע קור על רצונו לפרוש מהנחיית החידון. מאז חידוש חידון התנ"ך הארצי למבוגרים הוא מנחה גם את החידונים השנתיים הללו, המשודרים בשידור חי בחנוכה בטלוויזיה וברדיו. הוא מנחה טקסים ממלכתיים שונים מטעם מרכז ההסברה, ואירועים וכינוסים של משרד החינוך.
בין השנים 1983–1993 היה חבר חֶבר הנאמנים של מוזיאון ארץ ישראל. ב־2009 נתמנה לחבר בוועדת השמות הממשלתית, ויו"ר ועדת המשנה לשמות היישובים. בתפקידו זה הציע את השם שדה צורי ליישוב חדש שעומד לקום בעוטף עזה.
הוא מרבה להופיע בתקשורת כלוחם למען הלשון העברית ונגד הסגידה לאנגלית. עקב קנאותו לשפה העברית וסלידתו משגיאות כתיב וטעויות דקדוקיות בדיבור הפך שמו לשם נרדף ליודע השפה העברית, והלצות רבות על הדקדוק בעברית נקשרו בשמו.
בעקבות תוכנית ההתנתקות הציע את שמות היישובים בני נצרים ובני דקלים לתושבי נצרים ונווה דקלים שפונו מיישוביהם בגוש קטיף, תוך שימוש בקידומת "בני" שהוספה לשמות היישובים שנעקרו במלחמת העצמאות, כמו בני עטרות ליד לוד לתושבי עטרות שפונו מיישובם שמצפון לירושלים ובני דרום ליד אשדוד לתושבי כפר דרום הראשון שפונו מרצועת עזה, ואת שם ההתנחלות שבות רחל שליד שילה על שם רחל דרוק משילה, שנרצחה בפיגוע ירי.
בשנת 2009 העלה במסגרת צה"ל את המופע "יופי של עברית" (שכתב עם אסף שלמה וניר שטראוס) בהשתתפותו, עם שחקנים ונגנים. לאחר מכן עלה המופע על בימות אזרחיות שונות, בהשתתפות השחקנים רוני דותן ודודי גזית.
קור עורך ומנחה מופעים על תולדות הזמר העברי. כמו כן, הוא מדריך טיולים ברחבי ירושלים, המשלבים את אהבותיו: העברית, התנ"ך, הזמר העברי וארץ ישראל. בשנים 2009–2016 הנחה את פסטיבל עין גב לזמר עברי בחול המועד פסח.
בשנת 2011 הגיש את הפינה השבועית "בועט בְּעברית" בערוץ הספורט, בה הסביר את שמותיהם של כדורגלנים שעלו לכותרות.
בדצמבר 2013 נבחר על ידי "מעריב" כאחד ממאה הישראלים מעוררי ההשראה, על פעילותו בתחום הלשון העברית.
באפריל 2014 מונה על ידי נשיא המדינה שמעון פרס כחבר ועדת אות הנשיא למתנדב.
בפברואר 2016 הוענק לו פרס ראש הממשלה ללשון העברית ע"ש אליעזר בן־יהודה.
במאי 2016 מונה לחבר בוועדת השמות העירונית של עיריית ירושלים.
הגיש פרסומות לאיקאה, בנק הפועלים ודלתא, בדגש על העברית.
באפריל 2018 נבחר על ידי ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות לציון 70 שנה להקמת מדינת ישראל.
קור חותר להמרת השימוש במילים לועזיות במילים עבריות. במרץ 2020, בימי מגפת הקורונה, הקים ארגון "מגן דוד אדום" תחנות בדיקה שנקראו "דרייב אין", ושוכנע על ידי קור להחליף שם זה בהצעה העברית של חיילת גלי צה"ל, עמית חדד: "היבדק וסע!". בהמשך שכנע את משרד הבריאות (ובעקבותיו הלכו אמצעי התקשורת) לדבר על "ממונה הקורונה" במקום "פרויקטור הקורונה", ושכנע את משרד החינוך לומר "קבוצות" במקום "קפסולות" (כשיטה לשיבוץ תלמידים בכיתות).
משפחתו
בשנת 1979 התחתן בשנית עם זהבה לייטנר (הידועה כסופרת הילדים זהבה קור) והיה נשוי לה עד שהשניים התגרשו ב־2011. לזוג שישה ילדים, ובהם העיתונאית מוריה קור, ונכדים.
ב־2014 נישא בשלישית לנאווה בודק־אחירון, עורכת מוזיקה ב"קול ישראל" ועורכת ומפיקה בערוץ הראשון, שעבדה עמו. ב-2021 התגרשו בני הזוג.
קור מתגורר בכפר יונה.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על כתביו:
הושענות
הושענות הוא כינוי למצווה שנהגה בבית המקדש בחג הסוכות, ובה היו סובבים את מזבח העולה וזוקפים ערבות בצדיו. בלשון חז"ל נקראת מצווה זו גם מצוות ערבה במקדש.
בימינו נוהגים בתפילת שחרית בחג הסוכות, למעט בשבת, להקיף את הבימה עם ארבעת המינים ביד ולומר פיוטי הושענות, זכר למקדש. בכל יום מקיפים את הבימה פעם אחת, ובהושענא רבה מקיפים את הבימה שבע פעמים.
מקור השם
השם 'הושענא' משמש בחז"ל בעיקר ככינוי לארבעת המינים או להדס. שמו של היום הושענא רבה, שבו היו סובבים את המזבח שבע פעמים, מקורו בכך שמרבים ביום זה בהושענות יותר מבשאר ימי החג. הוא מוכר בעיקר מימי הביניים אולם מצוי גם בספרות המדרשית. בויקרא רבה (פרשה לז), הקדום יחסית, נקרא היום 'יום הושענא', ואילו במדרש תהילים (בובר, מזמור יז) מופיע כבר השם 'הושענא רבה'.
ההושענות בתקופת המקדש
המשנה במסכת סוכה מספרת כי במקדש היו הכהנים מביאים ענפים גדולים של ערבי נחל, וזוקפים אותם על צדי מזבח העולה. הכהנים היו מקיפים את המזבח ולולביהם בידיהם, ואומרים "אנא ה' הושיעה נא, אנא ה' הצליחה נא", ומבקשים בקשות שונות. כמו כן, הם היו מנענעים בערבות שזקפו הכהנים על המזבח. ביום הושענא רבה, היו מקיפים את המזבח שבע פעמים. גם מחוץ למקדש היו נוהגים ליטול ערבה מלבד זו שבלולב, כל שבעת הימים.
מקור המצווה
מקור המצווה במקדש, לפי חז"ל, הוא הלכה למשה מסיני, ועל כן עושים לה זכר בכל שבעת הימים, בהקפות הבימה. לעומת זאת, נטילת הערבה שלא במקדש היא "מנהג נביאים" בלבד (דהיינו, מנהג שאותו הנהיגו הנביאים חגי, זכריה ומלאכי), ולכן איננו עושים לה זכר כל שבעת הימים, אלא ביום הושענא רבה. הסיבה לכך שנוהגת מצווה זו דווקא בהושענא רבה היא בשל העובדה שיום זה נתייחד בשבע הקפות כאמור.
ההושענות בימינו
כיום נהוג להוציא ספר תורה מארון הקודש ולהקיף את בימת בית הכנסת כשאחד המתפללים (בדרך כלל אבל שאינו יכול להקיף בעצמו או מי שאין לו ארבעת המינים) אוחז בספר ליד הבימה ולומר את תפילת ההושענות בכל שבעת הימים, זכר למקדש. ביום הושענא רבה נוהגים להקיף את הבימה שבע פעמים, ובחלק מהקהילות נוהגים להוציא את כל ספרי התורה שבארון. כמו כן, בהושענא רבה נוטלים מלבד הלולב והערבה שבתוכו, עוד בדי ערבות (יש הנוטלים חמישה) וחובטים בהן בסוף תפילת ההושענות.
אצל יהודי גרמניה היו מסתדרים המתפללים בשלשות ומקיפים את הבימה במצעד רב רושם, מנהג שלא קיים בקהילות אחרות.
מספר ההקפות
ר' יצחק אבן גיאת דחה מנהג זה, כמו כן גם את פרשנותו של רב האי למשמעות המילה "מקיפין", לדבריו זר (יהודי שאינו כהן) יכול להיכנס לצורך ההקפות בין האולם והמזבח, כמו כן כתב שהמנהג בספרד ובצרפת להקיף רק פעם אחת כשם שהקיפו בבית המקדש. מנהג זה נכתב בספרי ההלכה משנה תורה והטור. וכך גם נפסק בשולחן ערוך, וכך נוהגים כיום בכל הקהילות (כולל התימנים, שנוהגים לומר את הושענות בנוסח רס"ג).
בהושענא רבא לכל הדעות מקיפים שבע פעמים. לדעת רב האי שהוזכר לעיל שלוש ההקפות הראשונות הן לימין (נגד כיוון השעון), שלוש הבאות לשמאל (כיוון השעון) והאחרונה לימין. ברם לפי רוב הדעות כל ההקפות הן לימין, וכך נפסק בשולחן ערוך.
פיוטי ההושענות
ישנם חילוקי מנהגים באשר לסדר הפיוטים (איזה פיוט יש לומר בכל יום); ישנם מנהגים סבוכים יחסית בנושא, התולים את הסדר לפי היום בשבוע שבו חל סוכות, וישנם מנהגים אשר קובעים סדר אחד ללא שינוי בין השנים. ביום הושענא רבה נוהגים (לפי כל המנהגים) לומר את כל הפיוטים (פיוט בכל הקפה), ועוד רבים מיוחדים ליום הושענא רבה עצמו.
סדרי ההושענות
ישנם שלושה מנהגים עיקריים של אמירת פיוטי הושענות:
בשבת
ראשונים רבים (ר' אברהם בן נתן הירחי בספר המנהיג, אבודרהם, הטור) מביאים את דברי רב שרירא גאון שאסור לומר הושענות בשבת. הסיבה שניתנה: הושענות נאמרות בזמן בו מקיפים את התיבה עם לולב. קיים חשש שילדים יראו שאומרים הושענות בשבת ואז יבואו לחשוב שיש ליטול לולב בשבת. נראה שגם רס"ג היה סבור כשיטת רב שרירא גאון, שכן אין הושענות לשבת בסדר ההושענות שלו.
ברם הטור עצמו לאחר הביאו את דברי רב שרירא חולק עליו וטוען שאין לחוש לכך, שכן אף לשיטת הנוהגים לומר הושענות בשבת אין מקיפים את התיבה כמו בשאר הימים, ודי בכך כדי שהילדים לא יבואו לטעות. כך גם פוסק ר' יוסף קארו, בשולחן ערוך (אורח חיים, סימן תר"ס, סעיף ג') "יש מי שאומר שאין אומרים הושענא בשבת, ולא נהגו כן". באותה תקופה נהגו הספרדים לומר הושענות בשבת.
לעומת זאת, החיד"א מעיר על דבריו שבירושלים (כוונתו לספרדים בירושלים) לא נהגו לומר הושענות בשבת, כדברי רב שרירא. מירושלים התפשט המנהג לחלק מהקהילות הספרדיות, אך גם כיום ישנם קהילות ספרדיות לא מעטות שאומרות הושענות בשבת. כגון: בתוניסיה, מרוקו, גאורגיה ובקהילות הספרדיות של מערב אירופה. בקהילות האשכנזים (למעט מנהג הגר"א ומנהג חב"ד), לעומת זאת, נהוג עד היום לומר הושענות בשבת. יהודי תימן לא נהגו מעולם לומר הושענות בשבת שכן הם הולכים לפי הסדר של רס"ג שאינו מכיל הושענות לשבת.
מיקום אמירת ההושענות
רס"ג בסידורו כותב שיש לומר את ההושענות מיד לאחר אמירת ההלל, לפני הוצאת ספר תורה (וכך נוהגים גם יהודי תימן שכן הם הולכים בסדר ההושענות לפי סידור רס"ג), אך הטור מביא בשם רס"ג שאומרים אותן לאחר קריאת התורה, לפני תפילת מוסף. הטור כותב שהטעם לדברי רס"ג הוא כדי לא להוציא פעם נוספת ספר תורה לחינם, ושזהו מנהג טוב. ברם, הטור כותב שהמנהג המוכר לו הוא לומר הושענות לאחר חזרת הש"ץ של תפילת מוסף (הראשון שהזכיר מנהג זה הוא רב עמרם גאון בסידורו). גם אבודרהם מביא שאומרים הושענות רק לאחר חזרת הש"ץ ונראה שכך נהגו בזמנו יהודי ספרד.
ברם החיד"א מביא שבארץ ישראל נוהגים לומר הושענות מיד לאחר אמירת ההלל (כמו שכתב רס"ג בסידורו), ושכן דעת האר"י. מכאן התפשט המנהג לקהילות ספרדיות רבות אך יש השומרות על המנהג הקדום (למשל קהילות מערב אירופה וגאורגיה).
גם אצל יהודי איטליה, המנהג הוא לומר הושענות אחרי מוסף.
כבל (מבנה)
כֶּבֶל הוא רכיב מבני (מודל מופשט של חלק בסיסי במבנים), שתפקידו לשאת כוחות מתיחה, ועקב קשיחותו האפסית ללא יכולת להתנגד או להעביר כוחות פיתול, לחיצה או כפיפה. צורת הכבל איננה קשיחה והיא תלויה בעומס המופעל עליו, כך שאם משתנה העומס משתנה צורתו-לפיכך, לפי צורת הכבל במרחב אפשר לדעת אילו מאמצים מתקיימים בו, ואילו כוחות פועלים עליו.
תאוריה
הקשר בין העומס לצורת הכבל נתון על ידי המשוואה הדיפרנציאלית: כאשר q העומס, H הכוח האופקי, ו y השקיעה של הכבל מהקו הישר שמחבר בין נקודות הקצה של הכבל.
התוצאה המתקבלת מפיתוח המשוואה למשקלו העצמי של הכבל, היא שכבל שמועמס רק במשקלו העצמי, מקבל צורה של קו השרשרת (קוסינוס היפרבולי).
חומרי כבלים
בכבלים נהוג להשתמש בפלדות חזקות במיוחד על מנת לקבל כוחות גדולים, משתי סיבות עיקריות:
גבעת הקפיטולין
גבעת הקפיטולין או הגבעה הקפיטולינית (בלטינית: Mons Capitolinus. איטלקית: Campidoglio קמפידוליו) היא גבעה הנמצאת בין הפורום לבין שדה מרס בעיר רומא.
הגבעה היא הגבוהה מבין שבע הגבעות של רומא, וברומא העתיקה היה ממוקם בראשה המקדש של השלשה הקפיטולינית : האלים יופיטר, יונו אשתו ומינרווה בתו של יופיטר.
היסטוריה
המקדש הוקם על ידי המלך החמישי של רומא לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס ונחשב לאחד המקדשים הגדולים והחשובים בעיר. בעת ביזת העיר על ידי הגאלים בשנת 387 לפנה"ס ניצל המקדש.
ישיבת אפיקי דעת
אפיקי דעת היא ישיבת הסדר וישיבה גבוהה בעיר שדרות. בראש הישיבה עומד הרב דוד פנדל. אפיקי דעת זאת הישיבת הסדר/גבוהה הגדולה בארץ.
גבעת הקפיטולין
אסילום
רוצחיו של יוליוס קיסר התחבאו במקדש יופיטר לאחר רצח קיסר. הסבינים הוכנסו אל המצודה בראש הגבעה על ידי הבתולה הווסטלית טרפיה (שהוצאה להורג מאוחר יותר בזריקה מראש הסלע הטארפיאני בשל בגידה זו).
ישיבת אפיקי דעת
פעילות
הישיבה הוקמה בשנת ה'תשנ"ד (1995), יחד עם הקמת הגרעין התורני בעיר. בישיבה לומדים כ-600 תלמידים, והיא הישיבת הסדר הגדולה ביותר.
גבעת הקפיטולין
לאוטומיה
במדרון הגבעה הוקמה מחצבת אבן (Lautomiae), ומאחר שהחציבה יצרה בורות, כוכים ופירים, השתמשו במקום גם כבית כלא.
ישיבת אפיקי דעת
פעילות
תלמידי הישיבה מתנדבים במרכז החסד המקומי, בעזרה לקשישים, לימוד עם ילדים, עזרה למשפחות במצוקה, הכנת נערים לשירותם הצבאי ועוד.
הישיבה מדגישה את חשיבות החזרות בלימוד.
פעם בשבועיים מתקיים בישיבה שיעור של הרב אשר וייס ופעם בשבוע שיעור של הרב אהרון בוטבול. בין הרבנים המלמדים אמונה: הרב ערן טמיר, הרב חגי לונדין, הרב שמחה שטטנר והרב קובי דביר.
מסלולים בישיבה
בישיבת קיים כולל לימוד לרבנות, בראשות הרב יצחק סופר, שבו לומדים כ-30 אברכים ובחורים. כמו כן קיים בה כולל דיינות, בראשות הרב אביעד תפוחי, ובו כ-10 אברכים. קיימת בישיבה גם אפשרות של לימודי הוראה במכללת יעקב הרצוג.
שלוחות
לישיבה שלוחה נוספת בעיר, הנקראת לב לדעת. ישיבה זו הוקמה בשנת תש"ס, ובראשה עומד הרב שלמה בנימין. רבים מן התלמידים הבאים למוסד זה הם בוגרי תיכונים וישיבות תיכוניות. הלימודים מתקיימים בו בקבוצות של 7–10 תלמידים. במוסד זה כ-150 תלמידים.
בשנת ה'תשס"ו (2007) הקימה הישיבה שלוחה נוספת, ישיבת דרך חיים, בקריית גת, שאופייה דומה לזה של "לב לדעת". בשלוחה זו כ-100 תלמידים. בראש השלוחה עומד הרב אמיר ממן, בן המחזור המייסד של הישיבה בשדרות.
גבעת הקפיטולין
הרנסאנס
בין השנים 1536–1546 בנה מיכלאנג'לו בראש הגבעה את הקמפידוליו (Campidoglio): שלושה ארמונות המקיפים חצר טרפזואידית, אליהם מוביל גרם מדרגות הידוע בשם הקורדונאטה. בעוד שבעבר פנו מבני הגבעה לעבר הפורום, הפנה מיכלאנג'לו את הארמונות לכיוון הנגדי - כיוון העיר של ימי הביניים והוותיקן. שניים משלושת הארמונות מהווים כיום את המוזיאון הקפיטוליני.
בסמוך לכיכר נמצאת כנסיית סנטה מריה אין ארצ'לי.
השפעה
על שם הגבעה אשר היוותה את המרכז השלטוני של האימפריה הרומית נקראת גבעת הקפיטול שעליה נמצא הקפיטול בוושינגטון בירת ארצות הברית.
קורדונאטה
הקורדונאטה הוא גרם המדרגות המונומנטלי המוביל לכיכר הקמפידוליו בראש הגבעה. הוא תוכנן על ידי מיכלאנג'לו וידוע במדרגותיו הרחבות המאפשרות לסוסים לעלות במדרגות, וזאת על מנת לאפשר לאצילי רומא לעלות במדרגות בעודם רכובים על סוסיהם.
בית הכנסת טורו
בית הכנסת טורו (אנגלית: Touro Synagogue) או קהל קדוש ישועת ישראל (אנגלית: Congregation Jeshuat Israel) הוא בית כנסת בניופורט, רוד איילנד שבארצות הברית הנחשב לבית הכנסת העתיק ביותר בצפון אמריקה והיחיד מהתקופה הקולוניאלית שעדיין קיים. בית הכנסת ממוקם ברחוב טורו 85 ועדיין משמש כבית כנסת אורתודוקסי פעיל.
היסטוריה
בית הכנסת נבנה בשנת 1759 עבור הקהילה היהודית בניופורט על ידי מנהיג הקהילה יצחק דה-טורו מאמסטרדם. הבנייה הסתיימה בשנת 1763. בית הכנסת נבנה בעזרת תרומות מקהילות יהודיות אחרות בצפון אמריקה (בעיקר קהילת שארית ישראל מניו יורק) וקהילות נוספות מהקריביים. אדריכל בית הכנסת היה פיטר הריסון שהיה אחד האדריכלים החשובים באותה תקופה בצפון אמריקה.
הקהילה עצמה מקורה עוד בשנת 1658 כאשר אנוסים ממוצא ספרדי הגיעו מספרד, פורטוגל (בעיקר ממושבות שלהן בקאריביים) והמושבה ההולנדית ניו אמסטרדם (היום ניו יורק). בשנת 1677 עוד לפני הקמת בית הכנסת, קנתה הקהילה חלקת אדמה לשם הקמת בית קברות.
בזמן מלחמת העצמאות האמריקאית כבשו הבריטים את ניופורט והעלו באש את כל המבנים בה. שני המבנים היחידים ששרדו הם הכנסייה המקומית, שהכריזה על נאמנות למלך בריטניה, ובית הכנסת היהודי שבין מתפלליו נמנו דווקא המורדים. היה זה בזכות הרב ששכנע את האנגלים להשתמש בבית הכנסת כבית חולים. אגדה אורבנית מספרת כי קצין אנגלי נכנס לבית הכנסת, ראה את שלושת הכתרים שעל גבי ארון הקודש, וקרא לחיילים לחמול עליו. אומנם הכתרים מסמלים את התורה, הכהונה והמלכות שניתנו לעם ישראל, אך לפי האגדה חשב הקצין הבריטי שזה סימן של הצהרת אמונים לכתר האנגלי.
בשנת 1790 ביקר נשיא ארצות הברית, ג'ורג' וושינגטון, בבית הכנסת ולאחר מספר ימים שלח מכתב לקהילה ובו נאמר:
מכתב זה הקדים את מגילת הזכויות שהתקבלה כמעט שנה מאוחר יותר.
עם השנים הקהילה ובית הכנסת הדרדרו ובית הכנסת נסגר, הוא נפתח מחדש רק לאחר ששני בניו של הרב יצחק דה-טורו, אברהם ויהודה טורו (טורא) שהקים את בית הכנסת הורישו כספים לשיחזור בית הכנסת ולשכירת רב קבוע לקהילה. בשנת 1833 נפתח בית הכנסת מחדש לאחר שיהודים חדשים הגיעו לניופורט והקימו את הקהילה מחדש, גם היהודים החדשים המשיכו את מסורת התפילה הספרדית של בית הכנסת, אם כי לאחרונה התרופפה מסורת זו ונעשה שימוש בנוסח ספרד.
בית הכנסת נבנה בסגנון ג'ורג'יאני כאשר חזותו החיצונית עשויה מבנה לבנים פשוט. פנים בית הכנסת כולל 12 עמודים יוניים המסמלים את 12 שבטי ישראל התומכים בגלריה המשמשת עזרת נשים ומעליהם 12 עמודים דוריים התומכים בתקרה. בית הכנסת כולל 5 נברשות גדולות וכן אש תמיד הדולקת מעל התיבה (הוקדשה לקהילה בשנת 1765). מעל התיבה מופיעים עשרת הדיברות בעברית ובמרכז החדר ממוקמת הבמה (על פי מבנה בית כנסת ספרדי). מתחת לארון הקודש בבית הכנסת יש דלת סתרים שיש האומרים שנבנתה כדי לאפשר ליהודים לברוח ויש האומרים ששימשה להברחת עבדים שחורים לחרותם בזמן שבית הכנסת שימש כתחנת מעבר ברכבת המחתרת.
בשנת 1946 הוכרז בית הכנסת וסביבתו כאתר היסטורי ונרשם כאתר היסטורי בשנת 1966. בשנת 2001 נחתם הסכם בין הקהילה לבין האגודה לאתרים היסטוריים בארצות הברית.
שמואל הירש
הרב שמואל הירש (בגרמנית ובאנגלית: Samuel Hirsch, סמואל הירש; 8 ביוני 1815 – 14 במאי 1889) היה פילוסוף יהודי גרמני-אמריקאי ורב רפורמי.
קורות חיים
שמואל הירש נולד בשנת 1815 בעיר טלפאנג שבממלכת פרוסיה (כיום בדרום-מערב גרמניה. למד באוניברסיטאות בון, בברלין ולייפציג. בשנת 1838 קיבל את מינויו הראשון כרב, בדסאו, אך נאלץ להתפטר בשנת 1841 משום דעותיו על היהדות, שנראו ליברליות מדי לקהילה המקומית.
בשנת 1843 מונה לרב הראשי של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג על ידי מלך הולנד וילם השני. הוא השתתף באופן פעיל בכנסים הרבניים שהתקיימו בבראונשווייג (1844), בפרנקפורט דמיין (1845) ובברסלאו (1846), ובהן נלחם למען רעיונות הרפורמה.
לאחר שקיבל הזמנה מהקהילה הרפורמית "כנסת ישראל" בפילדלפיה שבפנסילבניה בשנת 1866, התפטר מתפקידו באירופה והיגר לארצות הברית, שם ירש את הרב דוד איינהורן. מאז הגעתו ואילך הזדהה באופן הדוק וגלוי עם הרפורמה הרדיקלית. בין השאר נאבק למען הזזת יום השבת היהודי ליום ראשון, הוא יום המנוחה השבועי במדינות אירופה ואמריקה. בשנת 1869 נבחר לנשיא הוועידה הרבנית בפילדלפיה, שבה גובשו עקרונות היהדות הרפורמית. באותה שנה הוא עסק גם במחלוקות פולחניות ודוקטרינליות רבות.
הירש המשיך לכהן כרב הקהילה של פילדלפיה במשך 22 שנה, עד שהתפטר ב-1888, לאחר 50 שנות כהונה במשרות רבניות. במהלך רבנותו בפילדלפיה ארגן הירש את החברה להגנת היתומים (Orphans' Guardian Society), וייסד את הסניף הראשון בארצות הברית של כל ישראל חברים.
בנו הוא הרב הרפורמי והפילוסוף אמיל ג' הירש.
הירש נפטר בשיקגו שבאילינוי, ושם נקבר.
השקפותיו
הירש כתב מספר ספרים, כולם נכתבו בגרמנית וראו אור בתקופה שבה שימש כרב באירופה.
הירש פעל כל ימיו לקידום הרעיונות של היהדות הרפורמית, ונטה לשינויים רדיקליים בתחומי הדת. עם זאת בניגוד להוגים אחרים שדגלו בזניחת לימוד הלשון העברית ובשימושה בתפילה, הירש הדגיש את חשיבותה.
תורתו הפילוסופית נוסחה בעיקר בספרו Die Religionsphilosophie der Juden (הפילוסופיה של הדת של היהודים). בשיטתו השתמש הירש בפילוסופיה הדתית של הגל, אולם בעוד הגל רואה בנצרות את הדת האבסולוטית, הירש ראה את היהדות ככזו.
סרט גיבורי-על
סרט גיבורי-על (באנגלית: Superhero film) הוא סרט קולנוע אשר מתמקד בגיבורי-על, יחיד או רבים, אשר ניחנים בכוחות על-אנושיים ומקדישים את חייהם להגנה על הציבור. סרטים מסוג זה מכילים אלמנטים של פעולה, הרפתקאות, פנטזיה או מדע בדיוני, והסרט הראשון בסדרה של גיבור אחד בדרך כלל מתמקד בסיפור המקור של הגיבור ושל כוחו, וכן במאבקו בנבל-העל הידוע ביותר שלו והאנטגוניסט הראשי של הסרט.
מרבית סרטי גיבורי-העל הם עיבודים קולנועיים של חוברות קומיקס. בניגוד להם, סרטים כדוגמת "רובוקופ", טרילוגיית "בלתי שביר" ("בלתי שביר", "ספליט", "מיסטר גלאס"), "משפחת סופר-על" ו"הנקוק" הם רעיונות מקוריים, בעוד "הצרעה הירוקה" (2011) ו"הצל" (1994) מבוססים על תסכית רדיו משנות ה-30.
אחרי סרטי קומיקס בשנות ה-80 וה-90 שרבים מהם כשלו, סוגת סרטי גיבורי-העל החלה לשגשג בעשור הראשון של המאה ה-21.
מראשית שנות ה-40 עד סוף שנות ה-60
כמעט מיידית לאחר שגיבורי העל זכו להכרה בחוברות הקומיקס בשנות ה-40 של המאה ה-20, הם כיכבו בסרטוני פעולה קצרים ששודרו בימי שבת בבוקר, ויועדו לילדים. בין התוכניות היו "הרפתקאותיו של קפטן מארוול" (1941), "באטמן", "הפנטום" (1943), "קפטן אמריקה" (1944) ו"סופרמן" (1948).
בשנים הבאות חלה צנזורה קשה בחוברות הקומיקס, מה שהוביל להורדתם של רוב סרטוני הבוקר, פרט לשניים - סדרת הטלוויזיה "הרפתקאותיו של סופרמן" בכיכובו של ג'ורג' ריבס וכן סרט הקולנוע "באטמן" (1966), שנוצר בעקבות סדרת הטלוויזיה הקאמפית מאותן שנים. סרטי סופר-גיבורים באותה תקופה כללו את "Danger: Diabolik" של הבמאי האיטלקי מריו באווה (1968), שהתבסס על הנבל דיאבוליק, סרט פוליטי-סאטירי צרפתי בשם "Mr. Freedom" (1969) בהשתתפותם של דונלד פלזנס, סרז' גינסבורג, דניאל כהן-בנדיט, איב מונטאן וסימון סיניורה וכן הסרט הקומי האמריקאי "עולמה הפראי של באטוומן"  (1966).
מסוף שנות ה-70 עד סוף שנות ה-90
"סופרמן", סרטו של ריצ'רד דונר משנת 1978, היה לסרט גיבורי העל השאפתני הראשון, אשר זכה להצלחה קופתית ומסחרית. הצלחתו גרמה לפריחתם של סרטי ההמשך "סופרמן 2" (1980) ו"סופרמן 3" של ריצ'רד לסטר (1983), "סופרמן 4: השאיפה לשלום" (1987) ו"סופרגירל" (1984) וכן לסרטי גיבורי-על נוספים כסרטו של וס קרייבן "היצור מן הביצה" (1982), סרטיו של טים ברטון "באטמן" (1989) ו"באטמן חוזר" (1992), "המעניש" (1989) בכיכובו של דולף לונדגרן, "דיק טרייסי", "צבי הנינג'ה" (1990), "צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר", "הרפתקאות רוקטיר" (1991), "הצל" (1994), "מייטי מורפין פאוור ריינג'רס - הסרט" (1995), "הפנטום" (1996), וכן סרטיו של ג'ואל שומאכר "באטמן לנצח" (1995) ו"באטמן ורובין" (1997). בנוסף, בשנת 1990 יצא עיבוד טלוויזיוני לקפטן אמריקה.
סרטי "באטמן" של טים ברטון (באטמן, באטמן חוזר) נחשבו להצלחה עצומה והיו לשוברי קופות בזכות נאמנותם לקומיקס ועל כך שלקחו עלילה אפלה מהסדרה הישנה של באטמן, שלקחה עלילה פחות כבדה ויותר קומית. סרטי ההמשך של ג'ואל שומאכר לדמותו של באטמן היו פחות רציניים ויותר קאמפיים, זכו לביקורות שליליות מצד המעריצים ובסופו של דבר נכשלו בקופות ועד היום נחשבים לכישלון. בעקבות כישלון זה הוחלט על הפסקת יצירת סרטי "באטמן". השינוי בהחלטה זו בא רק בעקבות הצלחת הסרטים הרציניים, הנאמנים לקומיקס, של חברת מארוול קומיקס בשנות ה-2000.
"העורב" משנת 1994 בבימויו של אלכס פרויאס ובכיכובו של ברנדון לי היה סרט גיבורי העל הראשון שהתבסס על חוברות קומיקס עצמאיות ואשר הוביל לזיכיון של ממש. הסרט, בניגוד לסרטים מבוססי קומיקס של אותה תקופה, היה גותי ואפל ויועד לקהל צופים בוגר יותר. "העורב" לא היה האדפטציה היחידה של חוברת קומיקס עצמאית, ובשנת 1997 יצא לאקרנים "ספון", שהיה מבוסס על הקומיקס באותו שם מבית אימג' קומיקס. הצלחתם של סרטים מבוססי קומיקס אפלים שינתה את הכיוון אליו פנתה הוליווד ביצירת סרטים מסוג זה, וחברת מארוול קומיקס הוציאה לאקרנים בשנת 1998 את "בלייד".
המאה ה-21
שנות ה-2000 הביאו כמה מזיכיונות גיבורי העל המפורסמים והרווחיים ביותר למסך הגדול, רבים מהם של מארוול קומיקס. אקס-מן של בריאן סינגר היה הראשון מביניהם שגם הפך לזיכיון בדומה לבלייד אך לא כלל אלימות. לאחריו יצאו הסרטים "ספיידרמן" של סם ריימי, דרדוויל, "הענק" של הבמאי אנג לי, המבוסס על הענק הירוק, "הלבוי" של גיירמו דל טורו, "ארבעת המופלאים", "גוסט ריידר", "איירון מן", "אקס-מן המקור: וולברין", "השומרים" ו"ג'נטלמנים מובחרים". לכמה מהסרטים אף יצאו סרטי המשך כ"בלייד 2", "בלייד: טריניטי", "ספיידרמן 2", "ספיידרמן 3", "אקס-מן 2", "אקס-מן 3: המפלט האחרון", "אלקטרה" ו"ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף".
הסרט "בלתי שביר" של הבמאי מ. נייט שאמלאן נחשב ל"גבולי" במובן זה, שכן הוא משלב בין סרט גיבורי-על לבין סוגת המותחן. בסרט זה, שורד יחיד בתאונת רכבת (ברוס ויליס) מקבל רמזים ממוכר חוברות קומיקס (סמואל ל. ג'קסון) שמובילים אותו להכרה שהוא גיבור-על מודרני. סרטו של בראד בירד "משפחת סופר-על" משנת 2004 היה סרט גרפיקה ממוחשבת מצליח שעסק בסוגת גיבורי העל. באותה שנה, יצא הסרט- "אישה חתול", שמבוסס על דמותה של קאטוומן. הסרט "אישה חתול" נחשב לאחד הכישלונות הגדולים ביותר בעולם הקולנוע בכל הזמנים, וזכה במספר פרסי פטל הזהב.
סרטו של בריאן סינגר "סופרמן חוזר" הוא ייחודי, משום שהוא סרט המשך לשניים הראשונים אך הוא אתחול מחודש שאינו עוקב אחר אירועי הסרטים השלישי והרביעי. ההצלחה הגדולה ביותר באה מכיוונם של סרטי באטמן בבימויו של כריסטופר נולאן (טרילוגיית האביר האפל: באטמן מתחיל, האביר האפל, עלייתו של האביר האפל), שזכו להצלחה גדולה ובמיוחד סרטו השני של נולאן "האביר האפל", אשר זכה בשני פרסי אוסקר ונחשב עד היום לאחד מסרטי גיבורי-העל הטובים בכל הזמנים.
בשנת 2010 יצא העיבוד הקולנועי קיק אס לקומיקס בעל אותו שם, ולאחריו סרט ההמשך משנת 2013, קיק אס 2. בעקבות התייחסויות בסרטים "איירון מן" וב"ענק הירוק" וכחלק מהיקום הקולנועי של מארוול, אולפני מארוול הוציאו את סרט הקולנוע תור ואת קפטן אמריקה - ארבעה סרטים אשר הובילו בסופו של דבר לסרט הנוקמים בשנת 2012. בשנת 2012 יצא הסרט עלייתו של האביר האפל - חלק שלישי אחרון ומסכם לטרילוגיית האביר האפל של כריסטופר נולאן. באותה שנה יצא אתחול מחודש לסרטי ספיידרמן, "ספיידרמן המופלא". בשנת 2013 התחיל היקום הקולנועי של DC.
פרויקטים נוספים כוללים סרטי ספין אוף לאקס-מן כדוגמת "וולברין" ו"אקס-מן: העתיד שהיה" וסרט המשך לגוסט ריידר, "גוסט ריידר: רוח הנקמה". לקראת צאתו של הסרט "הנוקמים: עידן אולטרון" במאי 2015, היקום הקולנועי של מארוול כלל גם את "איירון מן 3" (2013), "תור: העולם האפל" (2013), "קפטן אמריקה: חייל החורף" (2014) ושומרי הגלקסיה (2014). השלב השלישי ביקום הקולנועי של מארוול יצא לדרך בשנת 2016 עם הסרט "קפטן אמריקה: מלחמת אזרחים", וכלל סרטים על דמויותיהם של דוקטור סטריינג' (דוקטור סטריינג'), הפנתר השחור (הפנתר השחור), קרול דנברס (קפטן מארוול), ואתחול נוסף של ספיידרמן כחלק מאותו יקום קולנועי (ספיידרמן השיבה הביתה, ספיידרמן רחוק מהבית). בשלב הרביעי ביקום הקולנועי של מארוול ממשיכים לצאת סרטים על דמויות חדשות ביקום כמו "נצחיים", "שאנג-צ'י ואגדת עשר הטבעות" וסרטי המשך לדמויות קיימות כמו "דוקטור סטריינג' בממדי הטירוף" ו"שומרי הגלקסיה: חלק 3".
מחמוד אבראהים חיגאזי
הגנרל מחמוד אברהים חיגאזי (בערבית: محمود ابراهيم حجازي; תעתיק מדויק: מחמוד אבראהים חגאזי; נולד ב-11 במאי 1953) הוא יועץ צבאי מיוחד של שליט מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי. בשנים 2014–2017 כיהן כראש המטה הכללי של צבא מצרים וסגן יו"ר המועצה העליונה של הכוחות המזוינים. לפני כן שירת כראש המנהל הצבאי המצרי למודיעין ולאיסוף.
ביוגרפיה
חיגאזי נולד במצרים ב-11 במאי 1953.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית ב-1977, הוא החל לשרת בחיל שריון. במהלך השנים שירת כמפקד גדוד שריון, כמח"ט וכסגן מפקד אוגדת שריון. לאחר מכן שירת כנספח צבאי באנגליה. כשחזר למצרים מונה למפקד אוגדת שריון לאחר מכן לאלוף פיקוד המערב, ובהמשך מונה לראש המודיעין הצבאי.
אריה אבישר
שמאל|ממוזער|250px|אריה אבישר, בציור של ילד - התמונה למעלה - בדמיון של תלמידיו, שלא ידעו מה עלה בגורל אמם שמאל|ממוזער|200px| וירושלים היכן ? אריה אבישר (1926–1968) היה מורה ומחנך, התנדב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, והיה פעיל עלייה אחריה. לחם במלחמת העצמאות והקים את בית הספר תדמור למלונאות.
ביוגרפיה
אבישר נולד בשכונת בית הכרם בירושלים, בוגר בית חינוך לילדי העובדים. למד במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין והיה מורה ומחנך.
מחמוד אבראהים חיגאזי
ביוגרפיה
בתו של חיגאזי, דליה, נשואה לבנו של שר ההגנה לשעבר ונשיא מצרים כיום עבד אל-פתאח א-סיסי.
אריה אבישר
במלחמת העולם השנייה
אבישר נטל חלק פעיל בשיקום יהדות פירנצה, הוא פתח מחדש את בית הספר היהודי בפירנצה. מחוסר מורים תפקד כמנהל בית הספר וצוות המורים היו אנשי פלוגת מובילי המים וחיילים יהודיים אחרים שהיו בעיר והיו בעלי כישורים להוראה ולהדרכת נוער.
לאבישר הייתה מחלוקת עם הרב המקומי בנושא מהות החינוך שניתן לתלמידים. החינוך כלל הכנה לטקסים המקובלים בחגי ישראל וביצועם בפומבי על-פי הנוהג בהתיישבות העובדת בארץ ישראל, בעוד הרב היה מעוניין בטקסים על פי המסורת בלבד.
אבישר היה בין מארגני עליית שארית הפלטה במסגרת לגלית (להבדיל מאנשי עלייה ב' שהתמקדו בעלייה הבלתי לגלית). בתום המלחמה המשיך לעסוק בפעילות חינוכית באיטליה לפליטים שהגיעו ממזרח אירופה לשם כך, יחד עם חבריו מהחבורה הפקיע בטוסקנה את וילה בנצ'יסטה בפייזולי ששימשה את תנועת הנוער הפשיסטית.
במלחמת העצמאות ואחריה
במלחמת העצמאות, השתתף בפריצה לעיר העתיקה של ירושלים יחד עם כוחות "ההגנה". הוא נמנה עם מפקדי הרובע היהודי ונפצע מירי. עקב פציעתו פונה מהרובע ולא נפל בשבי, כמו שאר הלוחמים ברובע.
בספטמבר 1948 נישא לחנה לבית הרפז, חברת פלמ"ח ילידת ירושלים.
אחרי הקמת מדינת ישראל ביצע שליחויות מטעם המדינה בדרום אפריקה ובברזיל.
הצטרף לצוות הבכיר של משרד התיירות ומונה למנהל מחלקת ההדרכה, אשר ניסתה להסדיר באופן רשמי את רישוי העוסקים בתיירות. פתח את בית הספר הראשון למלונאות בית הספר המרכזי לתיירות - תדמור, בהרצליה, אשר נקרא על שמו לאחר מותו.
אבישר הובא למנוחות בירושלים.
יד לזכרו הוצבה בגן של בית הכנסת הגדול של פירנצה.
מכּתביו
שמאל|ממוזער|150px|מכתב לידידה
צביקה קליין
בעקבות עבודתו, זכה בשלושה פרסי עיתונות ואף משמש כדובר ופרשן בכנסים ובתקשורת סביב נושאים אלה.
קליין שימש כיועץ בבית הנשיא לנושא יהדות התפוצות.
ביוגרפיה
צביקה (צבי מיכאל) קליין נולד ב-13 בדצמבר 1982 בשיקגו שבארצות הברית, לצ'ארלס ולבוורלי קליין. לצביקה קליין אח, אבי, ואחות, דינה.
הוריו גדלו והתחנכו בתנועת בני עקיבא בשיקגו, ובעקבות כך הפכו מחוברים לציונות ואף החליטו לבסוף לעלות לישראל. קליין עלה לישראל עם משפחתו כילד, בשנת 1985. היה פעיל אף הוא בבני עקיבא כמדריך.
שירת בצה"ל כמייסד וראש דסק תקשורת דתית-חרדית בחטיבת דובר צה"ל.
הוא בעל תואר ראשון במדעי החברה והרוח מהאוניברסיטה הפתוחה.
קריירה מקצועית
בין השנים 2005 ל-2006, שימש קליין כשליח הסוכנות היהודית ובני עקיבא העולמית לדרום פלורידה. לאחר מכן, כיהן כמנהל פרויקט שליחי "בן עמי" בהסתדרות הציונית העולמית, עד לשנת 2009. במקביל, כיהן כדובר תנועת בני עקיבא העולמית, עד שנת 2011.
בין השנים 2011 ל-2022 שימש ככתב וכפרשן לענייני העולם היהודי, עלייה וקליטה בעיתון "מקור ראשון".
בין השנים 2012 ל-2014 כיהן גם כעורך ראשי של ערוץ "nrg יהדות" וכתב לענייני העולם היהודי, עלייה וקליטה בעיתון "מעריב".
בשנת 2012 היה מהעיתונאים הראשונים שהגיעו לזירת הפיגוע בבית הספר היהודי "אוצר התורה" בטולוז, וסיקר את ההפגנות הקטלניות בכיכר "מיידן" שבקייב אוקראינה, סביב חילופי השלטון.
בשנת 2014 היה העורך הראשי של תוכנית הטלוויזיה "היהודי הגולש" בהגשתו של גיל קופטש בערוץ 20.
שימש בשנים 2018–2019 כמנהל קהילת בוגרי תוכנית "קומיוניטי" למובילי דעת קהל ישראליים בנושא התפוצות – בבית הנשיא.
החל מפברואר 2022 משמש כפרשן וכתב לענייני העולם היהודי בעיתונים ג׳רוזלם פוסט ומעריב.
ב-8 באוגוסט 2023 מונה לסגן העורך הראשי של הג'רוזלם פוסט.
פרסים והוקרה
במסגרת עבודתו, זכה קליין לפרסים רבים, ובהם:
חיים אישיים
צביקה קליין נישא ב-2014 לאביטל טקל-קליין, ולזוג שלושה ילדים. המשפחה גרה באפרת. גיסו הוא העיתונאי יהודה שלזינגר.
היסטוריה של קוריאה
ההיסטוריה של קוריאה החלה בשלהי התקופה הפלאוליתית, ערב התקופה הנאוליתית. הממצאים הארכאולוגיים הקדומים ביותר שהתגלו בחצי האי הקוריאני הם חפצי קדרות, והם מעידים על הימצאות ציוויליזציה אנושית בחצי האי כבר לפני 10,000 שנה. התקופה הנאוליתית החלה לפני כ-8,000 שנה, ואילו הממלכה הקדומה ביותר - ממלכת גוֹג'וֹסוֹן (고조선 -ג'וֹסוֹן העתיקה, בקוריאנית) - נוסדה על פי המיתולוגיה בשנת 2333 לפני הספירה.
גוֹג'וֹסוֹן
הממלכה הקדומה ביותר הידועה לנו ששלטה בחצי האי קוריאה היא ממלכת גוֹג'וֹסוֹן (고조선 - ג'וֹסוֹן העתיקה, בקוריאנית) אשר נוסדה, על פי הכתוב בסאמגוק יוסה, בסביבות שנת 2333 לפני הספירה. ממלכת ג'וֹסוֹן הייתה ממלכה גדולה וחשובה בהיסטוריה הקוריאנית והשפעתה ניכרה גם במנצ'וריה ובמקומות נוספים מחוץ לגבולות חצי האי הקוריאני. לפי המסורת, כל הקוריאנים הם צאצאיהם של בני ג'וֹסוֹן, וגם תושבי קוריאה המודרניים רואים בממלכה הקדומה אבן דרך חשובה בהיסטוריה של ארצם.
ממצאים ארכאולוגיים שונים שנמצאו בקוריאה גורסים כי ג'וֹסוֹן, המכונה גם "דַּנְגּוּן-ג'וֹסוֹן", נוסדה במאה ה-24 לפנה"ס, בסביבת חצי האי הקוריאני ודרום מנצ'וריה. עם זאת, העדויות הארכאולוגיות הקדומות ביותר שעשויות להצביע על קיומה של תרבות באזור מתוארכות לשנת 2000 לפנה"ס בקירוב. לפי האגדה, מייסדה של גוג'וסון היה האל דנגון. אנשי ג'וֹסוֹן הם צאצאיהם של שבטים אלטאיים שמוצאם באזור מזרח אסיה - כיום שטחיהן של מזרח סין, קוריאה ומונגוליה.
ממצאים נוספים מעידים על קיומה של הממלכה בטקסטים סיניים בני התקופה. שם הם מכונים בשם דונג-יי (Dongyi, 東夷), שפירושו בסינית הוא "הברבריים המזרחיים" או "הקשתים המזרחיים".
ממלכת גוג'וסון חלשה על כל השטח של חצי האי הקוריאני, חלקים ממנצ'וריה ובשיאה (במאות ה-7 עד ה-4 לפנה"ס) שלטה גם במחוזות מסוימים מצפון לנהר הצהוב.
גבולות הממלכה השתנו לעיתים תכופות בהתאם למצב הפוליטי ששרר באזור, במיוחד עקב העימותים עם העמים הסינים השכנים, הגָ'או (Zhao) והיִין (Yin). שיטת השלטון הייתה בצורת ערי-מדינה, בדומה לפולֵייס שהיו נהוגות ביוון העתיקה.
בתקופת המדינות הלוחמות, כתוצאה ממלחמה עקובה מדם בין בני הגָ'או ובני היִין, פלשו בני היין לאזורים המערביים של הממלכה, באזור טיינג'ין ובייג'ינג של היום. גוג'וסון הייתה ממלכה חזקה דיה כדי להתמודד מולם, אולם בסופו של דבר היא הפסידה להם טריטוריות נרחבות (כ-800 קילומטרים רבועים) בחלקו המערבי של ים בוהאי (Bóhǎi Wān, 渤海湾). ההערכה המקובלת היא שעם סיום הלחימה הועתקה עיר הבירה של ממלכת גוג'וסון מהאזור שמצפון לנהר הצהוב, במחוז ליאונינג, לאזור פיונגיאנג של ימינו.
גיזה-גוג'וסון הייתה ממלכה שהוקמה בתקופה גוג'וסון, באזור מחוזות ליאונינג, חביי וחלקה הדרומי של מונגוליה הפנימית. היא נוסדה לאחר העברת הבירה לפיונגיאנג, בשלהי תקופת המדינות הלוחמות ובראשית ימי סין הקיסרית. היא הייתה אבן הדרך הראשונה בנפילתה של גוג'וסון.
מועד נפילתה של גוג'וסון אינו ידוע במדויק, אולם ידוע שהוא התרחש במאה הראשונה לפני הספירה. המלך ג'וּן (Jun), מלך גוג'וסון, האציל סמכויות שלטוניות רבות לפליט סיני - וֵיימָאן (衛滿) - בחלקה המערבי של ממלכתו. בשנת 194 לפנה"ס התמרד וֵיימָאן נגד שלטונו של המלך ג'ון, שמצדו נמלט לקוריאה. וֵיימָאן, שהיה אמנם סיני בן הקבוצה האתנית של ההאן, אך לא הושפע מהשלטון בארצו, שלט בחלקה המערבי של גוג'וסון, וכונן את מדינת וֵיימָאן-גוג'וסון, בשכנות לגוג'וסון. בשנת 109 לפנה"ס שלח הקיסר וו די (Wu Di, 汉武帝) משושלת האן צבא להשתלט על גוג'וסון. הוא הכניע את וֵיימָאן-גוג'וסון וגוג'וסון בתום מלחמה קשה שנמשכה יותר משנה. הוא השתלט על שטחים נרחבים משטחיה של גוג'וסון. אל חצי האי הקוריאני לא פלשו כוחותיו של וו-די, ועם התפרקותה של גוג'וסון קמו בחצי האי הקוריאני מדינות קטנות יותר, בהן בואיו, אוקג'ו ודונג-ייה.
תקופת שלוש הממלכות הקדומה
לאחר נפילתה של גוג'וסון בידי שושלת האן הסינית, קמו ארבע ממלכות עיקריות על שטחה: בויאו (부여, Buyeo), אוקג'ו (옥저, Okjeo), דונג-ייה (동예, Dongye) והגדולה שבהן - גוגוריו (고구려, Goguryeo). גוגוריו (גוריאו העתיקה), הממלכה הגדולה והחזקה מבין הארבע, שלטה בשטחים הנרחבים ביותר בצפון חצי האי הקוריאני ובדרום מנצ'וריה. שנת היווסדה הרשמית היא שנת 37 לפני הספירה, אולם קיימים אזכורים לקיומה בכתבים סינית מוקדמים יותר במאה ה-1 לפני הספירה. הסינים הקימו למעשה את ארבע הממלכות, אולם שלוש מהן זכו להתנגדות קוריאנית עזה. גוגוריו החלה לכבוש בהדרגתיות שטחים משכנותיה, עד שבסופו של דבר השתלטה על השטח של שלוש הממלכות האחרות.
התהוות שלוש הממלכות
במקביל, במרכז ובדרום חצי האי הקוריאני קמו להן שתי מדינות נוספות - באקג'ה ושילה. תקופת קיומן של שתיהן, ביחד עם גוגוריו, נקראות בפי היסטוריונים "תקופת שלוש הממלכות של קוריאה". באקג'ה נוסדה בשנת 18 לפני הספירה, זמן קצר לאחר נפילתה של גוג'וסון. מייסדה - המלך אונג'ו - ראה בה כממשיכת דרכה של ממלכת בויאו הקדומה יותר. כל שלושים המלכים ששלטו בבאקג'ה אחרי אונג'ו היו צאצאיו. שילה נוסדה בחלקו הדרומי-מזרחי של חצי האי, כהמשך של ישות מדינית קטנה בשם סמהאן (삼한, Samhan). לימים כרתו שליטיה, שהמירו דתם לבודהיזם, ברית עם הסינים, ואלה סייעו לה בעלייתה ובמלחמתה עם שכנותיה בהמשך.
עניין הדת בין שלוש הממלכות השתנה לאורך השנים. בתחילה, בכל אחת מהמדינות היה נהוג פולחן שונה במקצת המבוסס על שמאניזם, אולם הם הושפעו בהדרגה מסין ומתרבותה, ובמיוחד מהקונפוציאניזם והדאואיזם. במאה הרביעית לספירה הגיע הבודהיזם לחצי האי הקוריאני. תחילה אומץ על ידי רבים בגוגוריו, משם הגיע מאוחר יותר גם לבאקג'ה ושילה. אט-אט הבודהיזם צבר מאמינים רבים בחצי האי הקוריאני, ובסופו של דבר הפך לדת הרשמית בכל אחת מן הממלכות.
לשלוש הממלכות - שילה, גוגוריו ובאקג'ה - היה רקע לשוני ואתני דומה. עם היווסדן של שלוש הממלכות, שהתאחדו עם ישויות מדיניות קטנות יותר בסביבתן לאורך השנים, היה ברור מי מהן היא הדומיננטית. השלוש התחרו ביניהן על שליטה, מעמד, כוח ושטחים נרחבים בסביבה. מבניהם השלטוניים ההיררכיים של כל אחת מהמדינות נגזרו מעקרונות הבודהיזם והקונפוציאניזם.
המלחמות נגד סין
גם בשל חוזקה הרב, הייתה גוגוריו מעורבת בסכסוך מתמשך עם השושלות הסיניות סוי ומאוחר יותר טאנג. בין השנים 598–614 לספירה נלחמו צבאו של קיסר סוי מספר קרבות נגד גוגוריו. בעונת הגשמים של שנת 598 שלח הקיסר סוי וון-די (隋文帝, Wendi) צבא של כמיליון חיילים סינים לגוגוריו, ובשל הגשמים העזים חבר לצי הימי של בני הז'ואו (Zhou) ויחד הם פלשו לגוגוריו. האבדות של וון-די היו גבוהות בסדרי גודל מאלה של גוגוריו, והפלישה למעשה נכשלה. הייתה זו תבוסתו הגדולה היחידה של הקיסר וון-די, שנרצח בשנת 604 על ידי בנו, יאנג-די.
יאנג-די, הזכור גם בשל תרומתו לבניית התעלה הגדולה של סין, התכונן היטב לפלישה הבאה. למעלה ממיליון לוחמים ועוד כ-2 מיליון עוזרים הצטרפו ליאנג-די, שהוביל אותם בעצמו לפלישה לגוגוריו בשנת 612, שכונתה גם "הקרב בנהר הסאלסו". קרב זה הסתיים במפלה נוספת לצבא הסוי, שכמעט כל צבאו הושמד, פרט לכ-2,700 חיילים סינים ששרדו. הגנרל אְלְגִּ'י מוּנְדּוֹק (을지문덕) הביס את הסינים וגרם לנסיגתם. תבוסתו של יאנג-די בנהר הסאלסו היה אחד הגורמים הקריטיים לנפילתה של שושלת סוי ב-618. שושלת טאנג תפסה את מקומה.
הקיסר טאי-זונג (唐太宗) משושלת טאנג ביקש לנקום ולהשיג שליטה בקוריאה. לאחר שלוש פלישות כושלות בשנים 644, 648 ו-655, כרתו הסינים ברית עם שילה, שהייתה אמנם ממלכה מתקדמת פחות משכנותיה, אך צבאה היה חזק למדי. אימוץ שיטות לחימה של מצביאי הטאנג הפכו אותו לחזק עוד יותר, וביד אחת עם מצביאי הטאנג - ניצחו שני הצבאות את גוגוריו ובת בריתה באקג'ה.
בהמשך, עם ירידתה של גוגוריו מגדולתה, פנתה שילה כנגד בני בריתה - שושלת טאנג. שילה, שסיפחה שטחים נרחבים בחצי האי, נקראה כבר "שילה המאוחרת", ושלטה במרבית שטחיה של קוריאה המודרנית. בשטחיה של גוגוריו קמה מדינה חדשה - באלהה (발해, Balhae) - ששלטה על חלקה הדרומי של מנצ'וריה, מחוז פרימורסקאיה שבדרום רוסיה המודרנית, וחלקים קטנים מצפון לפיונגיאנג. באלהה הייתה ממלכה רב-לאומית, ונחשבת ליורשת של גוגוריו.
ממלכות באלהה ושילה
התהוותן של ממלכות שילה ובאלהה בין השנים 668 ל-935 לספירה אופיינו בשקט יחסי באזור. התקדמויות לשוניות רבות חלו בתקופה זו. האידו, שיטת כתיבה של מילים קוריאניות בעזרת סימניות סיניות, התפתחה במהרה והייתה בשימוש של המלומדים מהאצילות הגבוהה בשילה, ונקראה "צִ'ין-גְּל". הצורך הגובר למלומדים הביא לגיוס מלומדים, ולפיכך בחינות הונהגו בשנת 778 כדי למיינם. בודהיזם החל לייסד את כת הסאון החדשה (שהונהגה גם ביפן וידועה במערב בשם היפני שלה, זן) באזורים ההררים המרוחקים.
לאחר נפילתה של גוגוריו, הגנרל דאה ג'ואיונג הוביל קבוצה מאנשיו לאזור ג'ילין במנצ'וריה. הגנרל ייסד את מדינת באלהה (בוהאי בסינית) והשתלט על הטריטוריה הצפונית שאבדה לגוגוריו. לימים צפויה הייתה להתרחב הטריטוריה של באלהה, ולכלול חלק גדול ממנצ'וריה ואת מחוזותיה הצפוניים של קוריאה. במאה ה-10 נכבשה באלהה בידי החיטאנים, ושילה התפרקה בעקבות מאבקים בין שליטים מקומיים. ממלכת גוריו החלה להשתלט, ותפסה את מקומה של שילה כממלכה הדומיננטית בקוריאה. רוב חברי המעמד השולט הבלהיי, שהיו ברובם קוריאנים, היגרו דרומה והצטרפו לממלכה שנשלטה בידי שושלת גוריו.
שושלת גוריו
בתקופת שושלת גוריו, שנמשכה עד 1392, הונהגה מערכת שירותים אזרחיים ונחקקו חוקים. השלטון בגוריו, שחשש מירידת כוחו בשל מעמד הלוחמים ששגשג בימים אלו באזור, הנהיג מדיניות שמנעה לימוד של אמנויות לחימה. בצורה כזו, קיוו שליטי גוריו להוריד את קרנו של מעמד הלוחמים. מדיניות השלטון הייתה לפתח את ההשכלה יותר מאשר את אמנויות הלחימה. הבודהיזם שגשג, והמשיך את מגמת ההתפשטות שלו ברחבי הממלכה. בתקופת שלטון גוריו התפתחה אמנות ה"סלדון" (Celadon) הקוריאנית (סוג של עבודת קדרות). גם המצאת שיטת החריטה הראשונה בעולם על מתכות במאה ה-12, נזקפה לזכות הישגיה של גוריו.
המלחמות נגד החיתנים
הטריטוריה המנצ'ורית של באלהה כעת נקראה ליאו, על שם השושלת החיתנית ששלטה שם באותה תקופה. החיתנים, העם שחי בליאו, התקיפו את האזור מספר פעמים בשלהי המאה ה-10. המלחמה הורכבה משלוש פלישות של החיתנים לגוריו, הראשונה שבהן התרחשה בשנת 993. בסופו של עניין הסיגו החיתנים את כוחותיהם מגוריו, בתמורה לכך שגוריו תבטל את ברית הידידות שכרתו שליטיה עם שליטי שושלת סונג (宋) הסינית. המאבק נכנס למצב של הפסקת אש, אולם היא לא ארכה זמן רב. ב-1010 ניצלו החיתנים את מאבק השלטון שחל בגוריו ופלשו בשנית. הגנרל גאנג-ג'ו מגוריו הצליח לבלום את הפלישה עד מותו בקרב. המלך הייאונג'ונג מגוריו, שזכה בכס המלוכה עם תחילת המערכה השנייה, הצליח להעמיד מתקפת נגד - ולאחר זמן קצר נסוג הצבא החיתני בחזרה לארצו. הפלישה השלישית והאחרונה התרחשה ב-1018, עם פרוץ סכסוך גבולות בין שתי המדינות. גוריו סירבו לדרישת ליאו לתת להם את השליטה בשטחים אלה, מה שהוביל לפלישה. הגנרל גאנג גאם-צ'אן, ניהל מספר מערכות שהגדולה שבהן - הקרב בקוויג'ו - גרמה לליאו אבדות רבות כל כך, והם נאלצו שוב להסיג את כוחותיהם. בתום הפלישה חתמו שליטי שתי המדינות על הסכם שלום.
ב-1145, הורה המלך אינג'ונג (1112-1146) למלומד קונפוציאני, קים פו-שיק, לחבר את הסאם-גוק סאגי (삼국사기, Samguk Sagi) - ההיסטוריה של שלוש הממלכות. המאבק התגבר בין הפקידים האזרחיים והצבאיים, כאשר היחס של המשטר לצבא הורע. ב-1170, הפקידים הצבאיים התמרדו כנגד האזרחיים. דבר זה הוסיף לחוסר האהדה של התושבים בגוריו למעמד הלוחמים.
הפלישה המונגולית
ב-1231 פלשו המונגולים בהנהגתו של אוגדיי חאן לראשונה לגוריו, כחלק ממערכה שניהלו במטרה לכבוש את כל שטחיה של מזרח אסיה. ההחלטה לפלוש באה בעקבות סירובה של גוריו לשלם למונגולים מיסים כפי שדרשו ב-1225. גם הריגתו של השליח המונגולי, צ'ו קו-יו, תרמה להחלטה. המונגולים הגיעו עם צבאם עד צ'ונגג'ו, במרכז חצי האי, עד לכניעתה של גוריו. בסופו של הקרב, ובעקבות התנגדות אדירה של האוכלוסייה האזרחית בגוריו, הצליחו הקוריאנים לשכנע את המונגולים לסגת. ב-1235 פתחו המונגולים מערכה חדשה, כאשר הם דרשו להשיג השפעה ולכבוש למעשה את שטחי הפרובינציות הצפוניות גונגסאנג וג'אלה. הצבא הקוריאני זכה ללא מעט ניצחונות, אך הוא לא הצליח להתמודד עם גלי הפלישה האדירים של המונגולים. לאחר קרבות שנמשכו שלוש שנים, תבעו הקוריאנים שלום. המונגולים הסיגו את צבאם בתמורה לכך שגוריו ישלחו כמה מבני משפחת המלוכה שלהם כבני ערובה למונגולים. הקוריאנים שלחו אדם שלא היה בן משפחה של המלך גוג'ונג, ועל כן המונגולים הוסיפו דרישות נוספות, כמו לנקות את הים מספינות קוריאניות, לפטר את כל פקידי הממשל האנטי-מונגולים וכדומה. הקוריאנים הסכימו רק לדרישה אחת, ושלחו בת משפחה רחוקה של המלך גוג'ונג כבת ערובה, בלווית מספר ילדי אצילים.
ב-1247 פתח חאן האימפריה המונגולית, גויוק חאן, במערכה נוספת נגד גוריו. גויוק חאן דרש שוב בני ערובה ממשפחת המלוכה של גוריו, וכן להעביר את עיר הבירה של גוריו בחזרה לפיונגיאנג. משסירב המלך גוג'ונג מגוריו להעניק לחאן את שדרש, פתח הלה במערכה. עם מותו של גויוק חאן ב-1248, שררה אי יציבות פנימית במונגוליה, והמונגולים הסיגו את צבאם מקוריאה.
מערכה נוספת נפתחה ב-1253 על ידי מונגקה חאן, באופן דומה למדי: שוב, גוג'ונג סירב לדרישותיהם של המונגולים להשיב את בירתם למרכז חצי האי ולשלוח בני מלוכה כבני ערובה. המונגולים הכריעו את צבאה של גוריו, ובתמורה לנסיגתם השיב גוג'ונג את עיר הבירה לפיונגיאנג ושלח את בנו, אנגיאונגונג (안경공, Angyeonggong), כבן ערובה למונגולים. מיד לאחר מכן הסיגו המונגולים את כוחותיהם מקוריאה.
בסופו של דבר נחתם הסכם שלום בין גוריו למונגוליה. ההסכם כלל את התערבותם של המונגולים בפוליטיקה הפנימית בקוריאה, ובכלל - השפעתם של המונגולים בממלכה ניכרה לכל אורך התקופה. למלך גוריו היו בעיות שונות שהיה עליו להתמודד עמם. למשל: הסרת האריסטוקרטים הפרו-מונגולים והפקידים הצבאיים, שאלת אחזקת הקרקע, ויישוב המחלוקות בין המלומדים הקונפוציאנים לבודהיסטים. בעיה נוספת הייתה שודדים יפנים, שכבר היוו צבא מאורגן למחצה ומדי פעם פלשו לעומק הארץ ולמדו את הטכנולוגיה המקומית. בערך בזמן זה הגנרל יי סיאונג גייה קנה שם לעצמו כשהצליח להביס את השודדים בכמה קרבות. ממלכת גוריו הצליחה לשרוד עד לשנת 1392, כאשר לכל אורך שנות קיומה של האימפריה המונגולית, הייתה גוריו נתונה להשפעתה.