cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התפתחות עובר האדם
מחלקים את התפתחות העובר לשני שלבים עיקריים, המחולקים גם הם לשלבי משנה. השלב הראשון הוא השלב האמבריוני (Embryonic stage) שחל בשמונות השבועות הראשונים להתפתחות, ובו מכנים את הוולד עובר (Embryo). במהלך תקופה זו מתקיים תהליך בידול התאים, נוצרות מערכות תמיכה לתאים ונוצרים כלל איברי ומערכות הגוף. השלב השני הוא השלב הפיטאלי (Fetal stage) שנמשך מהשבוע התשיעי והלאה עד תום ההריון (כ-40 שבועות או תשעה חודשים), ובו הוולד מכונה שְׁלִיל (Fetus). בשלב זה איברי הגוף השונים כבר נוצרו, ומעתה ואילך מתחילה הבשלתם. התפתחות האיברים איננה מסתיימת בלידה, ולמעשה במשך כל תקופת החיים איברי הגוף מתפתחים ומשתנים.
התפתחות העובר והשמירה על פרופורציות נכונות בין האיברים הגדלים בהדרגה, מנוהלת על ידי הפרשת חומרים שונים בסביבת הרחם. לדוגמה מורפוגן, חומר המופרש ממספר תאים במרכז העובר המתפתח. קיימים חומרים ותהליכים המכונים טרטוגן שעלולים לפגוע בהתפתחות תקינה של העובר. טרטוגן מפורסם הוא התרופה תלידומיד שגרם למומים קשים. טרטוגנים נפוצים וחשובים כיום כוללים עישון טבק וצריכת אלכוהול. גם סמים שונים כולל קוקאין הם גורם טרטוגני. טרטוגנים נוספים כוללים תרופות שונות, סוגי וירוסים וחיידקים, וזיהום כימי ותעשייתי כמו פחמן חד-חמצני, עופרת ועוד.
שלבים כלליים
עובר האדם עובר שני שלבים עיקריים השלב האמבריוני השלב הפיטאלי.
הפריה
בתהליך ההפריה נפגשים שני תאי רבייה בשלים (הקרויים "גמטות"), הזכרי - תא הזרע, והנקבי - תא הביצית. שני התאים מתאחדים לתא אחד הקרוי עתה זיגוטה. הזיגוטה מתחילה בחלוקה מיטוטית מספר שעות לאחר היווצרותה.
יצירת מורולה
בעקבות התחלקויות חוזרות של הזיגוטה (על ידי מיטוזה), נוצרים תאים יותר ויותר קטנים היוצרים ביחד מבנה כדורי מוצק הדומה לפרי עץ התות המכונה בלטינית "מורולה". המורולה היא צבר או אשכול של בין 16 ל-64 תאים, הקרויים בלסטומרים. המורולה מתחילה במסע מהחצוצרה לכיוון דפנות הרחם.
בלסטולציה
כ-4 ימים לאחר ההפריה, מתרחשת בלסטולציה - תהליך של יצירת בסטולה. תחילה נשברת המעטפת החלבונית של הביצית (zona pellucida). הפריצה דרך מעטפת זו מאפשרת למורולה להתרחב. כמו כן, נוזלים ממלאים את המורולה ומפרידים אותה לשתי שכבות שונות; שכבה היקפית בשם "טרופובלסט"(Trophoblast), ושכבה פנימית, אשר תיצור את העובר העתידי, בשם "אמבריובלסט" (embryoblast). בשלב זה העובר מכונה בלסטוציסט או בלסטולה. לבלסטולה קוטר של כ-0.1-0.2 מילימטר, והיא מורכבת מכ-200–300 תאים, ולאחר מכן עוברים התאים תהליך התחלקות מהיר.
ביום השישי להפריה, ניתן להבחין בחלוקה פנימית בתוך הבסלטוציסט לשלושה חלקים:
חלק אחד של הבלסטוציסט יתפתח לעובר וחלק אחר שלו יהפוך בהמשך לשליה, הביצית המופרית נודדת מהחצוצרה אל הרחם, שם תבצע השרשה בדופן הרחם.
השרשה
הביצית המופרת נודדת בגוף האשה לכיוון הרחם. כ־5 עד 10 ימים אחרי ההפריה מגיעה הבלסטולה לרחם ומנסה להיקלט על דפנותיו. כאשר הבלסטולה יוצרת מגע עם רירית הרחם נוצרת השרשה או "קינון" (Implantation). החלק הקוטבי (עליו יושבת ה-ICM) בטרופובלסט יתקרב לחלל הרחם, יידבק אליו ויחדור לתוך שכבת רירית הרחם (Endometrium). הקשר בין האם לבין העובר יתבצע בהמשך בעזרת חבל הטבור.
לאחר ההשרשה, השכבה הפנימית של הבלסטוציסט מתמיינת לשתי שכבות נוספות; אפיבלסט (Epiblast) והיפובלסט (Hypoblast). שכבות אלו נעות במרחב ויוצרות צורה דיסקית. בשבוע זה של ההיריון, השבוע השני לאחר ההפריה, מתחיל תהליך התחלקות התאים ליצירת שליית העובר, שק השפיר שבו יגדל העובר, והתאים שמהם יורכב העובר.
לאחר השרשת הבלסטוציסט, יחל ייצור ההורמון גונדוטרופין כוריוני אנושי (hCG), שמאותת לשחלות האם לחדול משחרור ביציות ולהתחיל להפריש רמות מוגברות של אסטרוגן ופרוגסטרון, כדי לסייע בשמירה על ההריון. hCG הוא ההורמון הנמדד בבדיקות ההריון.
בו בזמן, נוזל מי השפיר מתחיל להצטבר סביב הבלסטוציסט בחלל שיתפתח בהמשך לשק מי השפיר. מי השפיר מרפדים את סביבת העובר ומגנים עליו. הבלסטוציסט ניזון באמצעות מערכת צינורות המקשרים בין כלי הדם העובריים לכלי דם בדופן הרחם. בהמשך תשמש השליה לשם העברת חמצן ומזון אל העובר ופינוי פסולת ממנו החוצה.
גסטרולציה
באזור היום ה-17 מאז ההפריה (שבוע שלישי) מתחיל להיווצר הפס הראשוני (Primitive streak). תהליך זה מסמל את תחילתו של תהליך המכונה גסטרולציה - שבו העובר עובר שינוי משתי שכבות להתמיינות לשלוש שכבות נבט, ובתוך כך מאבד את המבנה הסימטרי שלו ומקבל אוריינטציה של ראש-וזנב, וגב-פנים, בעוד הפס הראשוני מעניק סימטריה סימטריה דו-צדדית.
היווצרות הפס הראשוני מתקיימת גם בקרב בעלי חיים נוספים מלבד האדם - אצל זוחלים, ציפורים ויונקים. הפס הראשוני משתרע דרך קו האמצע הזה ויוצר את גוף אנטירו-אחורי שהופך להיות האירוע הראשון לשבירת הסימטריה בעובר, ומציין את תחילתה של הגסטרולציה. צומת ראשוני (או קשר ראשוני) נוצר מול הפס הראשוני ובהמשך הוא יארגן את תהליך הנוירולציה.
הבלסטולה החד-שכבתית מתארגנת מחדש למבנה תלת שכבתי (trilaminar) הנקרא גסטרולה שבה יש שלוש שכבות נבט:
נוירולציה
השלב הבא בהתפתחות העובר מכונה נוירולציה. בתהליך זה, המתרחש בקרב כלל בעלי החוליות, שכבת הנבט החיצונית של הגסטרולה (האקטודרם) מתקפלת מ"צלחת עצבית" לצינור עצבי. תהליך זה יוצר את מערכת העצבים. בהמשך מתפתחים כל שאר איברי הגוף. הדיסקה התלת-שכבתית כולה משנה את צורתה לכדי צינור. שינוי צורני זה נקרא קיפול עוברי (Embryonic folding), והעובר מכונה כעת נוירולה.
התהליך מתחיל כאשר מיתר הגב שולח איתות לשכבת הנבט האקטודרם, מעליו כדי ליצור לוח עצבי עבה ושטוח (Neural plate). משטח זה יתקפל על עצמו ויצור את "תעלת העצבים" שתהפוך בהמשך למערכת העצבים המרכזית - המוח וחוט השדרה.
תאי דם
תאי גזע המטופיוזיס מתפתחים מתוך שכבת הנבט האמצעית, המזודרם. תאי גזע אלה יצרו את כל סוגי תאי הדם. התפתחות הדם מתרחשת באשכולות של תאי דם, המכונים "איי דם", בשק החלמון - שק קרומי המחובר לעובר בשלבים המוקדמים של ההריון.
התפתחות המוח
שלבי התפתחות מוח עובר האדם:
התפתחות מערכות המין של העובר
בהפריה והתפתחות תקינה, מינו של העובר תלוי בהרכב הכרומוזומים שבתאי הגוף; לכל תא בגוף האדם 46 כרומוזומים (באופן נורמלי מספרם קבוע), אשר כל אחד מהם נושא מידע גנטי הקובע את תכונותיו של האדם. כל הכרומוזומים מסודרים בזוגות, ויש בסה"כ 23 זוגות. 22 זוגות נקראים אוטוזומים (autosomes) וזוג אחד קרוי בשם כרומוזומי מין (גונוזומים) - סה"כ 44 אוטוזומים ו-2 כרומוזומי מין. באופן תקין, כרומוזומי המין נחלקים לשני סוגים: כרומוזום מין נקבי גדול יותר הנקרא X, וכרומוזום מין זכרי קטן יותר הנקרא Y, כאשר כל הורה תורם תא מין אחד ובו כרומוזום מין אחד על פי החלוקה הבאה: בתא מין נקבי קיים באופן נורמלי כרומוזום X ואילו בתא מין זכרי קיים באופן נורמלי כרומוזום X או כרומוזום Y. כך שתא המין הזכרי הוא זה ש"קובע" את מין היילוד - באופן תקין אם זרע המכיל X יפרה את הביצית, תיווצר זיגוטה שכרומוזומי המין שלה הם XX והיא תהיה נקבה ואילו אם זרע המכיל Y יפרה את הביצית, תיווצר זיגוטה שכרומוזומי המין שלה הם XY והוא יהיה זכר.
לעיתים נופלות טעויות בשלבים שונים של ייצור תאי המין הנושאים את כרומוזומי המין ולעיתים נופלות טעויות בהפריה עצמה, וכך נוצרים עוברים מרובי כרומוזומי מין (לדוגמה: XXY) או בעלי כרומוזם X בודד (תסמונת טרנר). לעיתים הגוף ידחה את העובר ותתרחש הפלה ספונטנית (טבעית) ולעיתים תתרחש לידה תקינה אך העובר ייוולד עם מומים שונים - לעיתים קרובות עקרות הנובעת בדרך כלל כתוצאה מאי התפתחות תקינה של מערכת הרבייה של היילוד במהלך גיל ההתבגרות, בשל אותן טעויות בכרומוזומי המין. ישנם מקרים שבהם ייווצר עובר עם סתירה בין מערכות הרבייה הפיזיות לבין ההורמונים או הכרומוזומים, כך שלעיתים לא ניתן להכריע את מינו של היילוד בשל טעויות כרומוזומליות.
נוכחות של כורומוזם Y, גורמת בדרך כלל לשחרור של הורמון SRY, שמופרש בשלבים מוקדמים של התפתחות העובר, ומשפיע בעיקר על בלוטות המין הלא ממויינות (Gonad). גן ה-SRY מקודד לחלבון המכונה "גורם הקובע לאשכים" (testes-determining factor), שגורם להתמיינות בלוטות המין לאשכים. בשלבים מאוחרים יותר, אשכים מפרישים בדרך כלל טוסטרטון ו-dihydrotestosterone שגורמים לשינויים נוספים בגוף העובר - התפתחות של איברי מין חיצוניים גבריים, שינוי המוח למוח גברי והבדלים ב-Mesonephric duct.
מוזיקה ברזילאית
המוזיקה הברזילאית נוצרה כתוצאה מהמפגש בין התרבויות השונות הקיימות בברזיל, כאשר בבסיסה היא היא תוצר של השילוב הייחודי בין המסורות האירופאיות והאפריקאיות, עם הגעתם של העבדים האפריקאים לברזיל בתקופת סחר העבדים הטרנס-אטלנטי.
צ'יטה די קאסטלו
צ'יטה די קאסטלו (באיטלקית: Città di Castello) היא העיר השלישית בגודלה בנפת פרוג'ה, בצפון מחוז אומבריה שבאיטליה, 46 ק"מ צפונית לפרוג'ה. העיר בנויה במישור בשיפולי הרי האפנינים, בחלקו העליון של נהר הטיבר. אוכלוסייתה מונה כ-40,000 תושבים.
מוזיקה ברזילאית
בעלת סגנונות וזרמים רבים, כגון סמבה, בוסה נובה, MPB, שורו, טרופיקליה, רוק ברזילאי, ראפ ברזילאי ועוד, המוזיקה הברזילאית מהווה חלק בלתי נפרד מהתרבות ומסימני ההיכר של ברזיל ברחבי העולם.
צ'יטה די קאסטלו
ייחודה של העיר במבנים המיוחדים שבה - הבנויים מלבנים בלבד, ובניב האומברי.
בעיר אזור תעשייה וריכוז של מפעלי תעשייה לייצור מכונות חקלאיות, טקסטיל, קרמיקה ורהיטים.
מוזיקה ברזילאית
==רקע היסטורי==
בתקופת סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, הועברו אפריקאים למדינות אמריקה, ביניהן ברזיל, לצורך כוח-עבודה זול. ב-1436 הובאו תריסר העבדים האפריקאים הראשונים לליסבון, וב-1466 מנו כבר כאלף עבדים, וב-1535 ומספרם הגיע לעשרת אלפים. בזמן שהאירופים ראו את עצמם כמייצגים את הציוויליזציה, הטכנולוגיה והמדע – כלומר את בעלי הדת האמיתית והמפותחים, אפריקה נתפשה כמקום חסר תרבות, בו האנשים מחזיקים בדתות שקריות, במנהגים נחותים, ובמעשים ברברים ופראיים. המוזיקה והשירה של האפריקאים נתפשו כנחותים בהשוואה למה שהיה מקובל באירופה.
במהלך השנים, המפגש בין התרבויות השונות, בין המסורות האירופאיות והאפריקאיות, ההיטמעות החברתית והמיזוג הגזעי, החלו לטשטש את ההבחנות בין שחורים ולבנים, עבדים ואדונים, פראות ותרבות.
אפריקה איננה יחידה מוזיקלית הומוגנית. כפי שלא ניתן לדבר על שפה או תרבות "אפריקאית" אחת, לא ניתן לדבר על מוזיקה "אפריקאית". ישנם אזורים רבים באפריקה שבכל אזור יש מאפיינים מוזיקליים ייחודיים. בדרך כלל ניתן לומר כי חלקה הצפוני של אפריקה מאופיין בהשפעות אסלאמיות, והחוף המערבי מובחן מהחוף המזרחי על ידי הדגש החזק יותר על כלי ההקשה.
בשנת 1680 התאחדו עבדים בחוות ובערים בבאהיה (Bahia), והקימו תחת הגנת הכנסייה מסדרים. מסדרים אלו דאגו לשיפור תנאי חייהם של העבדים ולימים נאסף כסף שבו נקנתה חירותם. בחגים נוצרים ובימי ראשון (כ-80 ימים בשנה ויותר) ניתנה הזדמנות לאפריקאים לצעוד בתהלוכות קתוליות, לשיר שירי תהילה לישו במקצבים ובכלי נגינה מהמולדת שלהם. בכל מצעד כזה, העבדים הפגינו את הקשר שלהם עם התרבות האפריקאית באמצעות תלבושות, שירים והצגות תוך כדי התהלוכה הדתית הנוצרית.
כמו כן, הסמבה העירונית התפתחה בשכונות העוני של המאה ה-16 של ריו דה ז'ניירו. בהתחלה מוזיקת הסמבה החלה בתופים קצביים שאליהם התלוו טקסים דתיים אפריקאים שהובאו לברזיל בידי העבדים האפריקאים.
היחסים בין מוזיקה אירופאית לאפריקאית
האינטראקציה בין המוזיקה האירופאית למוזיקה האפריקאית החלה במאה ה-18 בשנים אלה החלה להתפתח ה"מוזיקה הקלאסית" הברזילאית. שירת הטרובדורים, זמרים נודדים לבנים ששרו על פי המסורת האירופית, נפגשה עם שירים של אפריקאים ויצרו את מה שנחשב למקצב המשותף הראשון, הלונדו, שהוא תערובת של מחולות אפריקאים והפנדגנו הפורטוגזי. עם הזמן, המפגש בין התרבויות השונות הוביל למגוון רחב ומרתק של השפעות הדדיות, ולעיתים האנשים הלבנים קבלו את תפישות המרחב והזמן של ההופעות האפריקאיות. לאור המדורות, היו נאספים אנשים לבנים ושחורים, עבדים ואדונים, נשים וגברים ורוקדים יחדיו. השפעות הדדיות אלו חלחלו אל המוזיקה ואל כלי הנגינה והריקודים. כך למשל, הלבנים החלו לרקוד בשילוב תנועות גלויות וחושניות, לצלילי שירים מאולתרים המבוצעים על ידי סולן המקבל את תשובת הקהל ומחיאות כפיים – מאפיינים המזוהים עם המסורות האפריקאיות. כלי הנגינה היו גיטרה וכינור, כלים שהובאו מאירופה.
בשנת 1822 בוטל השלטון הפורטוגלי, ובעידודם של הקיסרים הברזילאים פדרו הראשון ופדרו השני, גדל החופש התרבותי בברזיל. בשנת 1888 הוחלט על ביטול העבדות בברזיל, דבר שהגביר את השפעת המוזיקה האפריקאית, והביא להתפתחות המוזיקה בברזיל. בין אלפי העבדים שהגיעו אל העיר הגדולה, ריו דה ז'ניירו, והתיישבו ברובעי העוני, היו רבים שעסקו בנגינה ובשירה. התפתחות התעשייה בדרום ברזיל, משכה לאזור מאות אלפי עבדים משוחררים, ובהם אנשים בעלי כישרונות מוזיקליים, שהפכו להיות תוך זמן קצר המרכז התרבותי של ברזיל. ברחובות נשמעו קבוצות קרנבל עם בטוקדות (צוותי מקישנים), קבוצות נגני חליל, קאוואקיניו (גיטרת סופרן זעירה) וגיטרה, תזמורות צבאיות עם נשפים רבים ונגני בית קפה. כך הושפעה המוזיקה הברזילאית מכל קבוצות האוכלוסייה שלה: הלבנים, השחורים ןהמולאטים (בני תערובת). לאורך השנים התנהל מפגש בין שתי התרבויות של האירופאים והאפריקאים, אשר לכול אחת מהן הייתה תרבות אחרת, מנהגים ומסורות עתיקות שונות. רבים מהעובדים האפריקאים שהיגרו לברזיל, נתקלו בשוני רב מטעם הרשויות הפועלות, אשר טענו כי התרבות האפריקאית בכלל והמוזיקה בפרט נחשבת למיושנת ונחותה. בעיני האירופאים, המוזיקה שלהם נחשבה לחדשה ועדכנית יותר מזו האפריקאית, והם סירבו להקשיב לה. לטענתם, המוזיקה האפריקאית היא מוזיקה ללא תרבות וללא קהל. עם השנים נוצר שיח ציבורי על ההבדלים בין כלי הנגינה האפריקאים לאירופאיים – כלי הנגינה של האפריקאים, אשר כללו בעיקר כלי נשיפה ונקישה, היו פחות מוכרים באירופה החדשה והיו עשויים מעור ומקרניים של בעלי חיים. זאת לעומת האירופאים אשר השתמשו לרוב בכלים משוכללים ויקרים, אשר טענו כי כליהם המשוכללים משמעים קול ורחש צלול ומובן יותר מאשר כל הנגינה הישנים של האפריקאים. רוב האפריקאיים שהגיעו לברזיל הרגישו תחושת ניכור ודחייה אך השתדלו לשמור על המסורת, התרבות, המורשת והמנהגים שלהם, כמו גם מסורת הריקודים והמוזיקה שהייתה מושרשת בהם כבר מלידה. האפריקאים בעיקר רקדו ושרו, דבר שאהבו וידעו לעשות גם כשהיו במדינה זרה להם. הם רקדו במעגלים ענקיים ושיתפו את הקהל הרחב שהסתכל ועמד סביב תוך ניסיון לקיים מיזוג של תרבויות. הריקוד והנגינה, לטענתם, היו למטרות כגון הנאה, שמחה ובילוי. בכך ניכר הבדל לעומת האירופאים, אשר ניגנו הרחק מהרקדנים, וכן הייתה חלוקת תפקידים והבדלי מעמדות.
בשנים האחרונות, בחברה בעלת שסעים וביקורות רבות, דווקא ניכר מיזוג של התרבות האפריקאית בתרבות המערבית הלבנה. הדבר בא לידי ביטוי בין היתר בריקודים מסביב למדורה או בשיתופי פעולה אליהם אנו מתוודעים בתעשיית המוזיקה. בנוסף, המוזיקה האפריקאית מושמעת במועדוני ריקודים ובמסיבות חוף וקיבלה אהדה רבה בקרב קהל המוזיקה הברזילאית. מוזיקה זו הפכה למוזיקה עממית עם התפתחות הטכנולוגיה בעידן המודרני במיוחד, ונראה כי הסגנון האפריקאי מתרחב דווקא בשנים האחרונות.
התרבות הברזילאית
התרבות הברזילאית מהווה מכלול רחב של אלמנטים אנושיים, חברתיים ואמנותיים שמאפיינים את ברזיל וייחודים רק לה. התרבות הברזילאית היא סינתזה בין עמים וקבוצות אתניות רבות שהגיעו ממקומות שונים בעולם קיימו את תרבותם ולבסוף יצרו תרבות מבודלת מהמקור שיצרה את התרבות הברזילאית. תרבות ברזיל היא פסיפס תרבותי אתני ייחודי המורכב מהשפעות רבות ושנות כמו השפעות פורטוגליות, אירופאיות, אפריקאיות, ילידיות, אסייתיות ועוד. הריבוי האתני הביא לגיוון רב מאוד ולמעשה התרבות הברזילאית היא אחת התרבויות העשירות בעולם. המוזיקה היא אחד המרכיבים המשמעותיים והייחודיים בתרבות הברזילאית. המוזיקה הברזילאית מביאה לידי ביטוי את השילוב בין התרבויות השונות והמעמדות השונים המרכיבים את האוכלוסייה הברזילאית. הזהות בין המוזיקה לתודעה תרבותית ומעמדית היא שנתנה לה את כוחה ואפשרה לה להשתמר עד ימינו ולהתערב במסורות מוזיקליות אירופיות ואינדיאניות. הכנסייה ובעלי החוות והמטעים ראו כבר קודם את המוזיקה כגשר בינם לבין העבדים השחורים. בדרך זו ניצלו העבדים את המוזיקה כדי להציג עצמם כחלק מהתרבות הברזילאית החדשה, וכשכבה חברתית (גם אם נמוכה ביותר) שלמשתייכים אליה יש סיכוי לטפס מעלה.
== כלים מוזיקליים ==
צ'יטה די קאסטלו
תולדות העיר
העיר נבנתה על ידי האטרוסקים במאה ה-3 לפנה"ס, על הגדה השמאלית של נהר הטיבר. עם התפשטות רומא העתיקה היא נכללה ב"Regio VI Umbria". מהמאה ה-1 לפנה"ס הייתה העיר לעיר רומית וכונתה בשם: "Tifernum Tiberinum", דהיינו "Tifernum" על נהר הטיבר או "Civitas Tiberina". בדרום העיר, ברובע Mattonata נמצאו שרידים מהתקופה הרומית, כולל יסודות של אמפיתיאטרון. בקרבת העיר, בטוסקיס (Tuscis) בנה פליניוס הצעיר את ארמונו, במקום הנקרא כיום "גבעת פליניו" (Colle Plinio). במקום נחשפו ארמון: חומות, רצפות פסיפס ושברי אבני שיש.
בשנת 550 נחרבה העיר על ידי האוסטרוגותים בפקודת מנהיגם טוטילה. העיר נבנתה מחדש על ידי הבישוף פלורידוס (Floridus) מסביב לשרידי המצודה. תחילה הוא כינה אותה :"Castrum Felicitatis" ולאחר מכן שינה את שמה ל"Civitas Castelli" - שמה הנוכחי. כמו העיר השכנה, פרוג'ה, היא עברה לשליטת הלומברדים, מהם לשליטת הפרנקים והחל מהמאה ה-9, בימי קרל הגדול, העיר עברה לשליטת האפיפיור ושלט בה הבישוף המקומי.
במאה ה-12 קיבלה העיר מעמד של רשות מקומית, בחסות האימפריה הרומית הקדושה, מדינת האפיפיור, פרוג'ה ופירנצה. במאה ה-13 נאבקו על השליטה בעיר ג'ואלפי וג'יבליני, שתי קבוצות שליטים שייצגו את האימפריה הרומית הקדושה ואת מדינת האפיפיור.
בשנת 1375 הייתה צ'יטה די קאסטלו לחלק ממדינת האפיפיור. בשנת 1422 האפיפיור מרטינוס החמישי מסר אותה לשליטת אחת המשפחות בעיר. כעבור 18 שנה צורפו לשליטי העיר משפחות נוספות, ונוצרה אוליגרכיה. בימי האפיפיור סיקסטוס הרביעי השלטון עבר למשפחת ניקולו ויטאלי (Niccolò Vitelli). בשנת 1502 היה בחסות האפיפיור אלכסנדר השישי. היא נהנתה משקט למאה ה-18. במאתים השנים האלה זכתה עיר לפריחה מדינית, כלכלית ותרבותית. בין האמנים אשר נטלו חלק בקישוט ארמונות העיר היו: רפאל ולוקה סיניורלי.
בעת החדשה נטלה העיר חלק בפעילות לאיחוד איטליה. ב-12 ינואר 1798 נכנס לעיר הצבא של הרפובליקה ציסאלפינה (Repubblica Cisalpina) והכריז על העצמאות. עם זאת, רק ב-18 יוני 1799 גורשו האוסטרים מהעיר על ידי הצרפתים. ב-11 ספטמבר 1860 שוחררה העיר מחסות מדינת האפיפיור והצטרפה לממלכת איטליה.
במלחמת העולם השנייה פעלה בעיר קבוצה מחתרית כחלק מהמחתרת באסיזי. הקבוצה סייעה להסתרת פליטים יהודים, ונציג בשמה קיבל מיד ושם את אות חסיד אומות העולם. הצבא הבריטי כבש את העיר מהגרמנים ב-22 ביולי 1944.
אתרים בעיר
בעיר יש שישה מוזאונים:
יהודי העיר
קובץ של מסמכים של קהילת יהודי העיר נשמרת בספריה עירונית. האוסף כולל דפי תלמוד ממהדורות הדפוס הראשונות. המסמכים נחקרים על ידי חוקרים מאיטליה ומירושלים.
פרופסור אריאל טואף מאוניברסיטת בר-אילן סבור כי יהודים הגיעו לעיר במאה ה-15 לאחר שכבר היו במרכזים אחרים באומבריה: פרוג'ה, טרני (Terni), פוליניו (Foligno), וספולטו (Spoleto), שבהם הייתה נוכחות יהודית כבר מאה שנה קודם.
באמצע המאה ה-15 היו שבע משפחות של בנקאים יהודים בעיר. טואף סבור כי מספרם הגיע לכחמישים. היה להם בית כנסת ברובע סאן אג'ידיו (S.Egigo). לקהילה היה גם בית קברות. בשל מגפה שפרצה באזור בית הכנסת בעיר, היהודים הורשו להקים בית כנסת נוסף בבית ברובע שער סנטה מריה. שני בתי הכנסת פעלו לפחות עד 1569.
בראש החוזה מופיעים שמות הבנקאים ובהם רבי עובדיה מברטנורא, שגר בעיר ומופיע בראש הרשימה.
מוזיקה ברזילאית
אגוגו (Agogo)
אגוגו הוא כלי הקשה מוזיקלי העשוי מברזל. זהו כלי נגינה אפריקאי המשמש ככלי נגינה ללהקות, שבטים, וקבוצות שונות. אגוגו - מילה מהשפות הכושיות (כינוי לשפות על שמו של כוש בן חם, בנו של נח). כיום משמש האגוגו ככלי נגינה גם במסיבות, אירועים ובקרנבל, ובעולם הקפוארה.
בירימבאו (Berimbau)
הבירימבאו הוא כלי הקשה, וכלי הנגינה הראשי מבין כלי הנגינה בקפוארה (Berimbau de barriga). כלי נגינה אפריקאי ושם באפריקה ומשמש ככלי נגינה ללהקות, שבטים, וקבוצות שונות. בברזיל בסוף המאה האחרונה, הצטרף הוא לעולם הקפוארה. כיום הבירימבאו כמו באפריקה, הוא כלי נגינה שמשמש ללהקות וקבוצות שונות.(Berimbau de boca). הבירימבאו הוא זה שקובע את הקצב במעגל של הקפוארה ושל כלי הנגינה האחרים. באפריקה ואף בברזיל, הבירימבאו שימש גם לליווי סיפורים, שירים והמחזות שונות.
אטאבקי (Atabaque)
האטאבקי הוא כלי נגינה/תוף אוריינטלי מאוד עתיק אצל הפרסים והערבים. בעבר השתמשו בו ככלי נגינה פואטי והוא שימש ככלי נגינה מועדף בו השתמשו במסיבות ובמפגשים מוזיקליים. היה גם לכלי נגינה אפריקאי הרבה זמן.
פאנדירו (Pandeiro)
הפַּאנְדֵירוֹ הוא כלי נגינה ברזילאי עממי, אשר משמש ככלי מלווה לקפוארה. הפאנדירו שייך למשפחה של תופי מרים. משתייך לכלי הקשה ודומה במקצבו לכלי האטאבקי, אך מאפשר אלתורים רבים יותר.
אישים ידועים
המוזיקה הברזילאית הצליחה לחלחל אל תרבויות וסגנונות מוזיקה רבים והתקיימה הפריה הדדית ביניה לבין סגנונות אחרים. ישנן מדינות רבות בהן המוזיקה הברזילאית נגעה בסגנונות המוזיקה המקומית, והדבר נכון גם לאמניה של המוזיקה הברזילאית. רבים מזמריה זכו להצלחה בינלאומית, ביניהם כרמן מירנדה, ז'ילברטו ז'יל, קייטנו ולוזו, גל קוסטה, ז'וֹאַאוֹ ז'ילברטו, ז'ורז'י בן ז'ור, אנטוניו קרלוס ז'ובים, באדן פאוול, מריה בתניה, שיקו בוארקי ועוד. על אף שלא ניתן לומר במדויק מיהם האנשים האמונים על ההצלחה והתפרשותה של המוזיקה הברזילאית בעולם, כן ניתן לציין כמה שהתבלטו בתחומים שונים והגיעו להצלחה משמעותית; הראשונה שבהם היא גל קוסטה- זמרת ברזילאית אשר משלבת בין כמה סגנונות מוזיקה, ביניהם מוזיקה שחורה ומקצב סמבה ברזילאית. קוסטה התפרסמה גם בזכות שיתופי פעולה שעשתה עם זמרים מפורסמים במוזיקה הברזילאית כדוגמת קאיטנו ולוזו, אנטוניו קרלוס ז'ובים וז'ילברטו ז'יל.
משפחת ולוזו ו-MPB - מוזיקה ברזילאית פופולרית
משפחה של מוזיקאים ממקימי זרם הטרופיקלי, קאיטנו ולוזו ומריה בתניה שלחו ידם גם בסגנון המוזיקה Musica Popular Brasileira) MPB – בעברית: מוזיקה ברזילאית פופולרית). ה- MPB משלב בין סגנונות מוזיקליים עירוניים כמו סמבה ושורו לבין מוזיקה מערבית כמו מוזיקת פופ ורוק. סגנון זה התבסס במהלך תקופת הדיקטטורה הברזילאית מתוך מטרה לייצר מוזיקה לאומית שקוראת לשינוי חברתי ומשטרי, בעיקר בידי סטודנטים וחוגים אינטלקטואלים.
גל קוסטה
גל קוסטה גדלה בסביבת מוזיקה; אביה היה בעל חנות תקליטים, ולכן אין זה מפתיע שהחלה לנגן ולהופיע כבר בילדות. קוסטה הושפעה באופן רב ממוזיקת הסמבה והייתה אחת ממובילות ומפתחות הזרם הטרופיקלי שהתפתח בברזיל בשנות ה-60. הזרם, שהחל כתחילה כסגנון מוזיקה ורק לאחר מכן הוגדר כזרם, שילב בין מוזיקה מסורתית ולבין מוזיקה חדשנית. מלבד הצלילים החדשניים, המוזיקה כללה קולות פוליטיים שלא פעם יצאו נגד הממשל, המשטר הצבאי וחוסר ההתייחסות לשכבות חלשות באוכלוסייה. למרות צנזורים מצד הממשל, הזרם היה פופולרי. קייטנו ולוזו, ז'ילברטו ז'יל ומריה בתניה ייצגו את הזרם גם הם, ומתוך כך נוצרו שיתופי פעולה יחד עם קוסטה.
דוגמה לצנזור שחוותה קוסטה היה בתקליטה Índia שיצא ב-1973 אשר בעטיפתו הציג את קוסטה בביקיני חושפני, ונאסר בסופו של דבר לפרסום למרות מחאותיה. ובכל זאת, למרות הצנזור, ואולי בגללו, היא הוציאה בשנות ה-80 את אלבומה Fantasia, שזיכה אותה בשלושה אלבומי פלטינה והצלחה בינלאומית.
מוזיקה ברזילאית בישראל
המוזיקה הברזילאית לא פסחה על מדינת ישראל, ומוזיקאים רבים הושפעו ממנה ומזרמיה המגוונים. המפורסם שבהם הוא האלבום "ארץ טרופית יפה" שהוקלט ב-1977. האלבום כלל תרגומים של אהוד מנור ואורי ארפז לשירים של יוצרים ברזילאיים כגון ז'ורז'י בן ז'ור, ויניסיוס דה מוראיס, אנטוניו קרלוס ז'ובים ואומנים נוספים. זמרים וזמרות ישראליים רבים השתתפו באלבום: מתי כספי, יהודית רביץ, קורין אלאל, יוריק בן דוד וצילה דגן, והכניסו לחלק מיצירותיהם המאוחרות יותר את הכלים והסגנונות השונים שהכירו במסגרת האלבום.
מלבד היותה נעימה לאוזן, המוזיקה הברזילאית טומנת בחובה גם מסרים חברתיים, רומנטיים ובעלי משמעות. האומנים זכו להצלחה בינלאומית בזכות יכולתה של המוזיקה הברזילאית להיטמע בסגנונות אחרים ובזכות קצבה הנעים, וייתכן גם בזכות אותם מסרים חברתיים שרבים ראו בהם השתקפות של קולם.
צחיח אל-בוח'ארי
צחיח אל-בוח'ארי (בערבית صحيح البخاري או الصحيح, בתעתיק מדויק: צחיח אלבח'ארי או אלצחיח; בתרגון מילולי: המהימן של אל-בוח'ארי) הוא ספר המרכז חדית'ים (עדויות מסורות שנמסרו בעל פה ממוחמד) שנחשבים בעלי אמינות גבוהה. הספר הוא אחד מששת הספרים הקאנוניים הנחשבים לחשובים ביותר באסלאם הסוני מבין ספרי החדית'. בחוגים מסוימים הספר נחשב לשני בחשיבותו לאחר הקוראן.
הספר נכתב על ידי מוחמד בן אסמאעיל אל-בוח'ארי, אשר נולד בבוכרה בשנת 810. הוא כולל חדית'ים רבים אותם ערך בספרו במשך 16 שנה. החדית'ים עוסקים בנושאים שונים, ובכלל זה בנושאי פסקי דת ופרשנות, היסטוריה ואתיקה. הספר התפרסם עוד בימיו של מוחמד אל-בוח'ארי וזכה לפרסום ולתפוצה רבים. מסופר כי כ-70 אלף איש שמעו את המסורות שנאספו בספר מפי אל-בוח'ארי עצמו. לאורך הזמן, כלל אנשי הדת הסוניים קבלו את הספר ואימצו אותו כספר אמין ומהימן. חיבורים רבים נכתבו על הצחיח של אל-בוח'ארי, ביניהם ספרי פרשנות, קיצורים ותגובות. אל-בוח'ארי בחר לספר כ-7500 חדית' מבין 600 אלף שאסף ובדק.
החדית' וחשיבות צחיח אל-בוח'ארי
החדית' אינו סותר את הקוראן. מכיוון שהקוראן אינו מכיל את כל החוקים שהמוסלמים צריכים לנהוג לפיהם, המסורות משלימות את החסר. כלפי הסנה כן יש גמישות. כאשר הייתה התנגשות בדעות, המומחים המוסלמים בדקו קודם כל אם למסורת יש אסנאד: אם לא היה אסנאד פסלו את המסורת ולא כללו אותה, ואם היה אסנאד בדקו גם את מהימנות מוסרי החדית' בעזרת שיטה שפיתחו. ישנם הטוענים שהייתה בכך גם התייחסות מסוימת לתוכן.X מסר מפי Y שמסר מפי Z שמסר מפי הנביא- יש כאן 3 מסירות.איך פעלה אותה שיטה שפיתחו המומחים המוסלמים לבדיקת מהימנות המוסר, כלומר מה בדקו בבדיקתם את מהימנות המוסר:1. ריחוק גאוגרפי בין 2 מוסרים- האם היה סיכוי שמישהו שחי בבית המדרש של בסרה באמת נסע לסוריה או לא.2. מי היה אותו אדם ומהי מהימנותו- במהימנות הכוונה האם ידע קוראן, חדית', האם היה מלומד, כלומר האם האדם היה בעל ידע דתי.3. לגבי הצחאבה- מה ידעו עליהם? המומחים בדקו האם המוסר תמך בנביא והאם נלחמו עבורו.בפני מאספי הסנה, החדית' ההלכתי, היה מאגר עצום של חדית'ים. המאספים בדקו את מהימנות המוסרים לפי טוהר מהימנותם על פי כמה קיימו את מסורות האסלאם, מתי הם חיו והאם היה ריחוק גאוגרפי בין המוסרים.מה הייתה תוצאת בדיקת המומחים את המוסרים? בהקשר זה ישנם שני קריטריונים:1. אלתעדיל- קביעת יושרו של מוסר- קבעו את יושרו של מישהו, הצהרת יושרו.2. אלג'רח- הטלת דופי במוסר- הטילו בו מום. ג'רח- פצע או הטיל דופי.
כל המושגים בערבים מתחום הבריאות. חלק הוכרזו כמהימנים מוחלטים, חלק פחות, וחלק כלל לא. אם המוסר נקבע כלא מהימן אז החדית' לא נאמן. הייתה נטייה להציג מסורת לפי דעת קהל.מושגים אלה חשובים להמשך האסנאד.אחרי הביקורת הזו נוצרו 6 קובצי הלכה קאנוניים מהימנים מוסמכים, אותם אנו צריכים להכיר. ששת הספרים הקאנוניים נקראים "סת אלצחאח" (ששת הקבצים המהימנים) ונקראים גם "אלכתב אלסתה" (ששת הספרים).ישנם קבצים רבים נוספים שלא עברו סינון אך הם חלק מהמסורת המוסלמית, חלקם גם קדומים יותר.שני הקבצים הקנוניים הבולטים ביותר הם של שני מחברים בני אותו דור - אלבח'ארי ומסלם.צחיח אלבח'ארי נחשב לשני בחשיבותו, אחרי הקוראן. הקבצים הקנוניים שלהם התקבלו באסלאם כחשובים ביותר אחרי הקוראן. שניהם נחשבים, אך אלבח'ארי נחשב יותר. אלבח'ארי ומסלם חיו באותה תקופה, עשו במקביל את העבודה, פרסמו את תוצאת העבודה - המסורת, כל אחד בערך 4 כרכי מסורת. שניהם מאותו דור וחיברו את אוסף המסורות. אין נימה אישית בכלל.ג'מאל אבח'ארי מת ב-256 להיג'רה, מסלם מת ב-261 להג'רה, והקובץ שכתב נקרא צחיח מוסלם.גם אלבח'רי וגם מסלם כינו את קובץ המסורות שלהם בשם "אלג'אמע אלצחיח" (אוסף המהימן). קובצי המסורות שלהם נקראים יחד בצורת זוגי: אלצחיחאן.
סקירה כללית
לאחר העלייה לרגל למכה נדד אל-בוח'ארי ברחבי האימפריה המוסלמית כדי לשמוע חדית'ים מפי מוסריהם. הוא בדק ומיין מעל ל-600 אלף חדית'ים ובעבודה של 16 שנה כינס בספרו רק 7593 חדית'ים. הספר מכסה כמעט את כל תחומי החיים במתן הדרכה נכונה של האסלאם.
הוא סיים את עבודתו סביב שנת 846, הוא בילה את 24 השנים האחרונות לחייו בביקור בערים שונות. בכל עיר בה ביקר אל-בוח'ארי התאספו אלפי אנשים במסגד הראשי אשר הקשיבו לדקלום מסורותיו. כיום, אחת הגרסאות המפורסמות ביותר של הספר היא של אל-פרברי שהיה תלמידו הנאמן של אל-בוח'ארי.
סחר הוגן
סחר הוגן (באנגלית: Fair Trade) היא תנועה חברתית אשר מטרתה לסייע לייצרנים ומגדלים במדינות מתפתחות לקבל תנאי סחר טובים יותר. התנועה דוגלת בתשלום מחיר גבוה יותר ליצואנים ממדינות אלה, כמו גם לשיפור תנאי העבודה והסביבה. התנועה מתמקדת בסחורות, או מוצרים, המיוצאים בדרך כלל ממדינות מתפתחות למדינות מפותחות, אולם נמכרים גם בשווקים המקומיים, סחורות הכוללות חפצי אומנות, קפה, קקאו, יין, סוכר ועוד. התנועה מבקשת לקדם את ערך ההגינות ביחסי סחר בינלאומי באמצעות דיאלוג, שקיפות וכבוד הדדי.
סחר הוגן מציע שיטה אלטרנטיבית לשיטת הסחר הרווחת כיום בעולם, סחר חופשי.
אידאולוגיה
בשיטת הסחר ההוגן מצמצמים את פערי התיווך בין היצרן לצרכן, ובכך, נטען, ניתן לשלם ליצרן נתח גבוה יותר מהמחיר הקמעונאי למוצר. אחת מדרישות התקן לסחר הוגן היא כי תהליך היצור יתרחש בהליך משותף, זאת כדי להבטיח תנאי עבודה הוגנים ואת השתתפותם של כל היצרנים בהחלטות הנוגעות לתהליך הייצור. ארגוני ההפצה והתקנים של הסחר ההוגן מעודדים את הקואופרטיבים של היצרנים לספק לכל חבריהם הטבות בריאות, טיפול בילדים ואפשרות להלוואות. בנוסף, מעודדים את היצרנים להשקיע חלק מרווחיהם בחזרה בקהילותיהם.
לטענת תומכי שיטת הסחר ההוגן, הסחר החופשי, למרות המשתמע משמו, הוא גישה אידאולוגית הגורסת כי לשם רווחים "כל האמצעים כשרים". גישה זו, לטענתם, מתבטאת ביחס לא הוגן למגזר היצרני (החקלאים בשדות הקפה, פועלים בסדנאות היזע וכו') - החל משכר מתחת לשכר המינימום המקומי, איסור על התארגנות היצרנים באיגודי עובדים, שעות עבודה מרובות ולפעמים אף פגיעה פיזית בעובדים.
לטענתם, שיטת הסחר ההוגן נותנת ליצרנים אפשרות למחיה הוגנת תוך שמירה על אורח חייהם, על ידי מסחר המתקיים ישירות עם הצרכן, ללא תיווך של תאגיד בעל מטרות רווח ותוך מתן כבוד ליצרן.
עקרונות הסחר ההוגן הם:
הארגון לקביעת תקנים "FLO International" מעניק לחברות אישור סחר הוגן.
בישראל
בישראל קיימות מספר עמותות העוסקות בקידום סחר הוגן. עמותת "פעולה ירוקה" פעלה בשני מישורים לקידום הנושא: קמפיין חברתי ושיווק מוצרי סחר-הוגן. עמותת "סינדיאנת הגליל" פועלת באזור הצפון ומשווקת מוצרי סחר הוגן מחקלאות גלילית.
אחת הדרכים לקיים סחר הוגן היא בעזרת העדפה מכוונת לצריכה מאזורים פריפריאליים וקידום צדק חברתי. כל זאת ניתן לעשות בעזרת הכלכלה השיתופית הקוראת לצרכנים לחזק זה את זה ולא את התאגידים הגדולים. יתרה מכך, בעזרת כלכלה שיתופית מקוונת (קבוצות הפייסבוק, כדוגמת פשפשוק) ניתן לעשות העדפת רכישה לאזור הדרום (ואזורים פריפריאליים נוספים) מכל האזורים בארץ ובמחירים נוחים יותר. ב-2018 קם מיזם "סחר הוגן חיפה" במטרה להפוך את חיפה ל"יישוב סחר הוגן" הראשון בישראל. המטרה של הפרויקט הוא ליצור קהילת צרכני סחר הוגן בישראל וכך מתוך הביקוש תגדל ההיצע ויפעל לחץ על התאגידים לייצר מוצרים על פי עקרונות הסחר הוגן.
ב-2019 הוקמה "הקואליציה לקידום סחר הוגן בישראל" ברית בין ארגוני סביבה, עובדים, זכויות אדם, אחריות תאגידית ועוד המשתפים פעולה לקידום צריכה אתית וסחר הוגן בקרב צרכנים פרטיים, מוסדות ציבור ועסקים בישראל.
מסטיף (כטב"ם)
מסטיף (Mastiff) הוא כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) טקטי לסיור ואיסוף מודיעין מתוצרת תדיראן מערכות (כיום בבעלות אלישרא חלק מקבוצת אלביט מערכות). כטב"מים מסוג "מסטיף" הופעלו על ידי צה"ל וזכו שם לכינוי "סורק".
ה"מסטיף" הוא כטב"ם בתצורת מנור כפול המונע על ידי מנוע יחיד בעל מדחף דוחף. הוא נושא מצלמה טלוויזיונית מיוצבת תחת גוף המטוס ויכול לשדר את המידע הנקלט על ידו בזמן אמת לתחנה קרקעית. מסטיף בעל כני נסע לא מתקפלים. היו גרסאות של מזל"ט-מטרה ומזל"ט-הטיה.
היסטוריה
בעקבות מלחמת יום הכיפורים הוחלט בצה"ל להקנות למפקדי השטח את היכולת להסתכל "מעבר לגבעה". הדרישות המבצעיות כללו כלי טיס בלתי מאויש שיוכל לשאת מטע"ד 10 ק"ג לטווחים של 30-50 ק"מ.
באותה תקופה ארבעה אנשי תעופה: מהנדס התעשייה האווירית אל אליס, טייסי חיל האוויר סא"ל (מיל') יהודה מנור, שלמה ברק ועזרא דותן הקימו חברה בשם "אירמקו" ("Airmeco") על מנת לפתח מזל"ט בעל שני מנועים עם יכולת נשיאת מטע"ד במשקל 12 קילוגרם. המזל"ט התרסק בטיסתו הראשונה בשל תקלה במנוע. בסיוע מומחה נוסף, מתכנן טיסנים ניק זירולי פותח ונבנה דגם אחר, מוצלח הפעם, הנקרא Owl. אחרי שהתעשייה האווירית לא הביעה עניין להשתתף בפיתוח, רכשה חברת תדיראן מערכות זכויות לפיתוח דגם משופר בשנת 1974.
תדיראן פיתחה את המזל"ט "מסטיף" (באנגלית: Mastiff Mini RPV - Remotely Piloted Vehicle). הטיסה הראשונה שלו הייתה ב-1975. ב-1978 הכטב"ם נכנס לשירות בצה"ל תחת שם סורק-1. בשנת 1977 פותח מסטיף 2, שנכנס לשירות מבצעי ב-1979 תחת שם סורק-2. הדגם האחרון שפותח היה מסטיף 3 (סורק-3), שהוצג ב-1983.
עקב תחרות מול התעשייה האווירית, שפיתחה במקביל את הכטב"ם סקאוט, הוחלט על הקמת חברת שיווק בשם "מזל"ט בע"מ" המשותפת לתדיראן והתעשייה האווירית, והיא החלה לפעול ב-1985.
ב-1987 פורסם בתקשורת הזרה שתדיראן מכרה את ה"מסטיף" למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה, שהשתמש בו במאבקים וסכסוכי גבולות נגד מוזמביק ואנגולה.
ב-1989 חברת תדיראן עברה משבר שבעקבותיו היא נטשה את תחום הכטב"מים ומכרה את חלקה לתעשייה האווירית, שהקימה על בסיס זה מפעלה "מל"ט".
כל הדגמים של מסטיפים הופעלו על ידי יחידת נחשון, יחידת המזל"טים של חיל המודיעין וביצעו משימות מבצעיות רבות. המשימה הידועה ביותר היא השתתפות במבצע ערצב 19 במהלך מלחמת לבנון הראשונה, כאשר הושמד בתקיפה אחת כל מערך טילי הקרקע-אוויר הגדול והמודרני של צבא סוריה בבקעת הלבנון. הסורק יצא מהשירות בתחילת שנות התשעים.
הדרכה
הדרכה היא מתן הסבר כיצד יש לנהוג בפעולה מסוימת, מתן הכשרה או תהליך של הקניית מיומנות. במונח "הדרכה" משתמשים גם כדי לתאר את הפעילות בחינוך הבלתי פורמלי, לעומת הוראה השייכת לחינוך הפורמלי. את ההדרכה מוביל לרוב מדריך. היכולת המוקנית בתהליך ההדרכה יכולה להיות פרקטית, קוגניטיבית, או אחרת. להבדיל מהוראה לשמה, בה מעביר המורה ידע לתלמיד על ידי הצגת הידע, עשוי המדריך ליצור את השינוי בחניכיו באמצעות מתן גירויים, המפתחים מיומנויות גופניות או פנימיות. השינוי, בין אם הוא ההתפתחות של יכולות או יצירת הנעה, צריך להיעשות באופן הדרגתי ומבוקר.
ההדרכה מתבססת על ידע או ניסיון קודם של המדריך וכן, לרוב, על היכרותו את היחיד או קבוצה אותה הוא מדריך. ההדרכה היא פרי תכנון מקדים השואף להשגת יעדים מסוימים. בהדרכת קבוצה צריכה האווירה הקבוצתית להיות אוהדת ותומכת על מנת לאפשר את השגת היעדים.
הגירויים המקנים מיומנויות
נהוג לחלק את הגירויים לשלוש קבוצות עיקריות: שכליים, רגשיים וחוויתיים. שימוש מאוזן בכל סוגי הגירויים באמצעות מתודות מתאימות יביא להפנמה מיטבית והשגת מטרת ההדרכה.
סלקציה נציונלה
סלקציה נציונלה (ברומנית: Selecția Națională; תרגום: הבחירה הלאומית) היא תחרות שירים שנתית הנערכת ברומניה, בה נבחר נציג המדינה לאירוויזיון. התחרות נערכה לראשונה ב-1993, וזכה בה הזמרת דידה דרגאן.
עד שנת 2005 נקבע ניקוד השירים בתחרות על פי החלטת צוות שיפוט בלבד. ב-2006 הוחלט על מתכונת חדשה, בה משלבים יחד את תוצאות הצבעת קהל הצופים באמצעות מסרונים ואת תוצאות חבר השופטים, וקולותיהם שווים בהשפעתם. מרב הנקודות ששיר בתחרות יכול לקבל הוא עשרים וארבע, אם הן השופטים והן הקהל יעניקו לו שתים עשרה נקודות.
הטלוויזיה הרומנית רצתה להצטרף לאירוויזיון, ולשלוח אליו נציגות עוד בשנות השבעים, אך עקב היותה של רומניה מדינה בגוש הקומוניסטי, נבצר ממנה להשתתף באירוויזיון, למרות היותה חברה באיגוד השידור האירופאי.
פיוטר קרופוטקין
פיוטר אלכסייביץ' קְרוֹפּוֹטְקִין (ברוסית: Пётр Алексе́евич Кропо́ткин; 9 בדצמבר 1842, מוסקבה – 8 בפברואר 1921, דמיטרוב שליד מוסקבה) היה, אחרי מות מיכאל באקונין, התאורטיקן הראשי של האנרכו-קומוניזם.
שירות צבאי
על פי הנוהג, יכלו בוגרי בית הספר לפז'ים לבחור לעצמם עם סיום לימודיהם לאיזה גדוד ירצו להיכנס, והתחילו שירותם במעמד קצונה. קרופוטקין החליט להתגייס דווקא לשירות בסיביר, וזאת מתוך עניין גאוגרפי בחבל ארץ נידח זה - ועורר עליו את תמיהתם של חבריו ללימודים. למעשה התאווה לצאת ללימודים אקדמיים, אולם אביו התנגד לאוניברסיטה, והוא ביקש שלא להתעמת איתו. תחילה שירת למשך תקופה כמזכירו האישי של מושל עבר הבאיקל בצ'יטה, ואחר כך נסתפח לגדוד הקוזקים של סיביר המזרחית באירקוטסק. בסיביר נחשף בין היתר לגולים מהמרד הפולני, מתיישבים שרבים מהם היו למעשה פושעים אשר ריצו את עונשם, ואף דוחובורים שחיו בשיתוף אשר תרמו אף הם לגיבוש תפיסת עולמו, שהלכה והתרחקה מהמקובל בקרב בני מעמדו. שם ניצל גם את מעמד הקצונה שלו, כמו גם את המינהל הסיבירי שהיה פתוח יותר בדעותיו מאשר המנהיגות הפוליטית בבירה, במטרה לנסות ולקדם רפורמות חברתיות ומוניציפליות. בהמשך השתתף ואף עמד בראש מספר משלחות מחקר באזור גבול רוסיה-סין. מסעותיו הניחו את היסוד לחקר המדעי של המזרח הרחוק הרוסי בתחומי האנתרופולוגיה, הגאולוגיה והגאוגרפיה. לאחר מרד הגולים הפולנים ב-1866 החליטו הוא ואחיו אלכסנדר לעזוב את הצבא, ועשו כן באביב 1867.
לאחר השירות הצבאי
לאחר שירותו הצבאי למד קרופוטקין מתמטיקה באוניברסיטה בפטרבורג במשך חמש שנים והחל לעבוד בוועדה הסטטיסטית של משרד הפנים. במקביל ללימודיו עסק בתרגום כתבים מדעיים ובהמשך מחקריו הגאוגרפיים, ובהסקת מסקנות שונות ממסעותיו. פרסומיו בתחום זה אף יצאו לאור על ידי האגודה הגאוגרפית, בה החל לעבוד כמזכיר מחלקת הגאוגרפיה הפיזית. בהמשך עמד בראש משלחת גאוגרפית לארצות הקוטב הסקנדינביות. באביב 1872 נסע לשווייץ וזאת במטרה להצטרף לאינטרנציונל הסוציאליסטי, ולהיחשף לרעיונות שהיו אז נפוצים יותר במערב אירופה, מאשר ברוסיה שבה הייתה צנזורה חזקה ביותר. קרופוטקין השקיע זמנו בקריאת העיתונות הסוציאליסטית והאנרכיסטית ובאסיפות הפועלים, בין היתר בכאלו שהוקדשו לזכר הקומונה הפריזאית אשר השפיעו מאוד על רוחו. עם זאת שם גם החל לבקר את ניסיונותיהם של הפוליטיקאים הסוציאליסטים לזכות בבחירות, גם במחיר ויתורים פוליטיים. בהמשך נסע אל הרי היורה, שם הושפע מאנשי הפדרציה היורית, שנמנו על הזרם האנרכיסטי מתלמידיו של מיכאיל באקונין - אנשי האופוזיציה באינטרנציונל שנישלט על ידי 'המועצה העליונה' בלונדון בראשון מרקס ואנגלס, אשר טענו כנגד גישתם הסמכותנית, והתמקדותם בתפיסת השלטון בין היתר באמצעות השתתפות בבחירות. על אף שהושפע מאוד מתורתו של באקונין, ואימץ את תורתו האנרכיסטית השניים מעולם לא נפגשו.
בבריטניה מצא עבודה בכתיבת רשימות קטנות למגזין 'Nature' ואחר כך גם ב-'Times' תמורת שכר סופרים, ובהמשך נע בין בריטניה, צרפת ושווייץ - בכולן פעל לקידום הרעיונות הסוציאליסטיים והאנרכיסטיים. בפברואר 1879 ייסד בז'נבה עיתון בשם Le Révolte שיצא בתחילה ב-600 עותקים והתרחב ל-2,000 עותקים -ושנעשה לביטאון הראשי של האנרכיזם. במחלוקת שנתגלעה בתנועת נרודניה ווליה, התנגד קרופוטקין מבחינה עקרונית ל"תעמולה בדרך פעולה" כפי שקראו אז לטרור אינדיבידואלי. עם זאת אך בעיתונו הִצדיק, לאחר מעשה, את רצח הצאר אלכסנדר ב-1882, ובעקבות כך גורש משווייצריה ושב ללונדון שם נאם בפני כורי הפחם בקיץ 1882 ונשא הרצאות על אודות התנועה המהפכנית ברוסיה. בהמשך אותה שנה עבר שוב לצרפת לליון, על אף שידע כי המשטרה שם עוקבת אחריו, בין היתר משום שבאותן שנים התנועה האנרכיסטית התפתחה שם מאוד. ב-21 בדצמבר 1882 נאסר קרופוטקין לצד אנרכיסטים נוספים על ידי ז'נדארמים צרפתיים, וזאת במטרה לקיים משפט ראווה גדול בגין הטענה כי היו חברים באינטרנציונל (על אף שבשלב זה לא היו חברים יותר האנרכיסטים בארגון הבינלאומי). על אף שחברי הקבוצה הורשעו - היה למשפטם אפקט הפוך מזה אליו התכוונו השלטונות שכן הם ניצלו את הבמה הפומבית שניתנה להם והטיפו לאנרכיזם בבית הדין עצמו - ודבריהם זכו להד והגבירו את התמיכה הציבורית בהם. במרץ 1883 הועבר לצד אסירים פוליטיים נוספים לבית הסוהר קליוורו משם השתחרר בינואר 1886.
קרופוטקין שב לאנגליה שם ייסד ירחון אנרכיסטי נוסף בשם Freedom. הוא המשיך בהגותו המדעית, ובעקבות עבודתו של הזואולוג הרוסי קסלר אשר ראתה בעזרה ההדדית תכונת יסוד הטבועה בכל בעלי החיים המקיימים חיי צוותא של עדר ולא כתוצאה של תרבות או ציוויליזציה - החל לחלוק על הנחת היסוד של צ'ארלס דרווין הגורסת כי אין בחיי הטבע אלא מאבקו של היחיד לקיומו והברירה הטבעית משאירה את "המתאים ביותר" בלבד - בעיניו היה מאבק זה אספקט אחד של הטבע המתאזן עם פעולתו של האספקט האחר והמנוגד לו: "הסולידריות הספונטנית" – זה המניע הגדול בהתפתחותה של כל חברה חיה. העזרה ההדדית של קרופוטקין היא תכונה טבעית חזקה באדם, הרבה יותר מגורמים אגואיסטיים או הרצון לשלוט. הוא חקר בסדרים החברתיים שהיו נהוגים בתקופת הברברים ובערים בימי הביניים, וגזר מכך מסקנות על התפקידים השליליים שמילאה המדינה בהתפתחות החברה האנושית מחד, ועל התפתחות מושגי המוסר והצדק של האנושות מאידך.
במהלך המהפכה הסובייטית תמך קרופוטקין בנסטור מאכנו, ממנהיגי האנרכיסטים באוקראינה, והשפיע עליו. לאחר מהפכת פברואר 1917 חזר לרוסיה. לאחר כ-40 שנות גלות נתקבל על ידי קהל של עשרות אלפי אנשים, והוצע לו תפקיד שר החינוך בממשלת המעבר - אותו דחה בשל עמדתו כי השתתפות בממשלה נוגדת את עקרונותיו האנרכיסטיים. הוא תמך במהפכת אוקטובר, אולם במהרה הפך למתנגד לשיטה הדיקטטורית של הבולשביזם.
קרופוטקין נפטר מדלקת ריאות ב-8 בפברואר 1921 בעיר דמיטרוב באזור מוסקבה, ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה. אלפים השתתפו בהלווייתו, ובכללם באישורו של לנין גם אנרכיסטים אשר נשאו שלטים בגנות הבולשביזם. אמה גולדמן וארון ברון נשאו בה נאומים. ב-1957 נקראה על שמו תחנת המטרו במוסקבה 'קרופוטקינסקיה'.
השקפותיו
עם שאר הפלגים האנרכיסטים שלל גם קרופוטקין כל צורה של מרות כפויה – של מדינה וממשל ריכוזי, של שלטון כלכלי או כנסייתי, אבל שלילתו נבעה בעיקר מראייתו את הקבוצות הקטנות והמהודקות כקרקע נוחה להתפתחותן של הנטיות הטבעיות באדם לעזרה הדדית, כיבוד הזולת ודמוקרטיה צומחת מלמטה, מתוך תאי היסוד של החברה. קרופוטקין תמך במלאכה, להבדיל מן התעשייה, מתוך ההעדפה של התא המצומצם על פני הגוף הגדול, ואף כי ראה את התפתחות המכונה ועתידה, הטיף לניצולה למען המלאכה בצוותים קטנים. קרופוטקין לא כפר בהשקפתו של מרקס בדבר גידול הריכוז הקפיטליסטי המוליך להפיכתו של הפועל לחלקיק חסר צורה של "כוח עבודה", אבל טען לקיומן של נטיות חזקות לא פחות הפועלות בכיוון הפוך, נטיות העשויות לגבור, בתנאי שמעמד הפועלים יכוון לכך את רצונו. ניתן יהיה לבטל כל צורך בכפייה סוציאלית כאשר תהיינה קהילות אוטונומיות קטנות, שיש בהן מידה של פיקוח על אמצעי הייצור ועל שיתוף הקניין. קהילות אלו יהוו יסוד לחקלאות, מלאכה ותעשייה מאוזנת. בתנאים אלו תצמח דמוקרטיה פדרליסטית מלמטה. קולקטיבים חקלאיים רבים בספרד הושפעו רבות מתאוריה זו.
כתביו העיקריים הם: "עזרה הדדית", "כיבוש הלחם", "שדות, מפעלים וסדנאות", "המדע המודרני והאנרכיזם", "פעל בעצמך" ו"המדינה: תפקידה ההיסטורי". רבים מכתביו תורגמו ליידיש. מיעוטם תורגם גם לעברית עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-20. כחלק מפעילותו של הארגון אחדות, מתורגמים כתבים נוספים שלו, כגון "חוק וסמכות".
נטע הררי נבון
נטע הררי נבון (נולדה ב-1970) היא אמנית, ציירת ומרצה ישראלית.
ביוגרפיה
נטע הררי נבון נולדה ביהוד לרחל קלר ולמנשה הררי, הבכורה מבין ארבעה אחים.
בוגרת בית הספר התיכון לאמנויות תלמה ילין בגבעתיים. למדה באקדמיה לאמנות ועיצוב 'בצלאל' בירושלים ובהמשך סיימה תואר ראשון בחוג לתיאטרון ועיצוב תפאורה באוניברסיטת תל אביב. בנוסף, למדה ב'מדרשה' לאמנות במכללה האקדמית בית ברל. בשנת 2017 סיימה תואר שני בטיפול באמנות, במכללה האקדמית דוד ילין בירושלים. הררי נבון, הציגה עד כה חמש תערוכות יחיד, השתתפה בתערוכות קבוצתיות ובפרויקטים שונים בגלריות ומוזיאונים בישראל ומחוצה לה, וזכתה בפרסים ומענקים על יצירתה. היא זוכת פרס מפעל הפיס "דיוקן ראשון" ופרסי "אמן מורה" ו"אמן בקהילה" והייתה בין האמנים הישראלים הבודדים שהשתתפו בתערוכה דיסמלנד של אמן הגרפיטי בנקסי באנגליה.
הררי נבון מעידה על עצמה כי כבר מגיל צעיר, הציור היה עבורה הזירה החיה של הגוף והוא קשור לדבריה לאזורי חיים, תשוקה ויופי כמו גם למקומות של אילמות וניתוק. האינטימיות, סערת הנפש, התנועה העוצמתית שבו, הבלתי צפוי האורב בנקודת התצפית בין אם זו הזיה או טראומה, תשוקה או חרדה, הם מסימני ההיכר של יצירתה בה הזוועה והעונג הולכים שלובים יד ביד, הדמויות כמו נאבקות להיחלץ מחלום, מפעילות כוח ובו זמנית חסרות אחיזה. לצד האסתטיקה, האקספרסיבית והפיגורטיבית מתרחשת גם מחיקה, השהיה, הלבן הנקי, ללא הצבע, משטח הבסיס החשוף, אזורים חשופים המאפשרים שתיקה והתבוננות על הבלתי ניתן להכלה או כפי שהררי נבון מעידה בקולה “רק כשהתחילו להופיע החלקים הלבנים, רק בתוך התהליך התחלתי לנשום בתוך הציור, הלבן הוא עוד תנועה בתוך המרקם השלם יותר". הררי נבון עוסקת בפירוק המקום רווי האלימות בו גם מתחולל מעבר למקומות של רקמת חיים, אינטימיות, מערכות עדינות של אנשים ושל טבע.
יצירה
על ציר הזמן, עוסקת הררי נבון במצבים קשים. אלימות, טראומה, כאב, החלמה, אסונות פרטיים ולאומיים. היא מנסה להתמודד עם מציאות מקומית המכה בנו מכל עבר. דרך עבודותיה היא מנסה לפרק את חוסר היכולת לדבר על הזוועה, לוכדת רגע חי כדי להמשיך ולקיים אותו מול הצופה. רגע ההופך להיות מוגן במסגרת הזו ומאפשר לו לפעול ולייצר דיאלוג באותה הטריטוריה. מעין כתב עדות המאפשר לדבר את הזוועה המתקבלת לבסוף בהכנעה ולמעשה ממשיכה לשתוק. הררי נבון מתאמצת ללכוד רגע חיי ולעשות כל מה שניתן על מנת להמשיך ולקיים אותו אל מול הצופה, לא לתת לו לגווע. רגע הנמצא רק בציור, המקום המוגן ביותר לשיטתה, כזה המאפשר לביטוי לצאת אל המרחב. אותו מקום רגשי ממנו נוצר, שם, הוא אמור להתקיים גם אצל הצופה. מקום עמוק הרבה יותר ממה שניתן לדבר במילים או לחשוב במחשבות. זה המקום אותו מתאמצת האמנית לדלות מתוכה או לדברו באילמות הציור, על פי החוזה אותו כתבה עם צופיה, דברים שבאופן אחר לא יכולים להיאמר. מקום שנעלם והודחק מול מקום הממשיך לשתוק אך כמו הד ממשיך להתקיים, בשתיקה רועמת.
תערוכת היחיד הראשונה שלה, שחרחורת (2000) אותה אצרה ד"ר טל בן צבי עסקה בגלריית התפקידים החברתית בה כינון הזהות נעשה ביחס ישיר לנראותו של הגוף. הדמות מקובעת על ידי מבט דיכוטומי, קטגורי, המובנה בקבעון השפה עצמה, גבר/אשה, שחור/ לבן, ילדה/אשה, בלונדינית /שחורה. התמה של העבודות שהוצגו הייתה נקודת המפגש בין העולם ה"לבן" לבין העולם ה"אחר", המסומן באמצעות מידת כהות העור ובו החלוקה ברורה.
בתערוכת יחיד נוספת, מכשפה שנגמרו לה הסוסים (2012), גלריה עינגע, הררי נבון, נתנה פרשנות לצילומים כפי שהתפרסמו בעיתונות הכתובה והדיגיטלית אשר צולמו בזמן הפינוי האלים של מאחז עמונה בשנת 2006, אירוע בעל השפעה חברתית לאומית אליו התייחסה דרך סיפור חורבן הבית, הפירוק והשבר הלאומי והאישי. סדרת עבודות זו זכתה להכרה בינלאומית ואף לקחה חלק בתערוכה קבוצתית של האמן בנקסי ובסקירה נרחבת בעיתונות ובביקורת האמנות הבינלאומית.
במאמר על יצירתה של הררי נבון משנת 2012, בכתב העת מגדר, כתבה ליאור יניב כי בציורי פינוי עמונה, הררי נבון מטעינה את המהלכים האלימים במשמעויות הפוכות לאלה המקוריות וחושפת בהם נקודות כוח ונקודות עיוורון. מהפינוי הגברי והאלים, מחלצת הררי-נבון, אמירה נשית חתרנית המבקעת את דימויי הבית (המשויך לרוב לנשיות), ומפרקת את דימויי החשיבה והמבנה הפטריארכלי. הררי-נבון בוחרת בדימויי הפינוי האלימים, או בדימויי גוף המרמזים לדימויים פורנוגרפיים ובעצם עסוקה בחשיפת הנרטיב הגברי המושקע כולו בדימויים ותיאורים אלימים שדרכם מתעצבת הסובייקטיביות הנשית. דימויים אלה, חונקים את עולמה, ומנשלים אותה מביתה שלה, זה הפרטי (מהגוף, המין והנפש) וזה הפוליטי (הכללי, ההגמוני, השולט). בהפקעתם של הדימויים הגבריים המקובלים מהקשרם הפוליטי המובהק מציעה הררי-נבון צורת שיח חדשה המערערת את עקרונות החשיבה המקובלים. היא אינה זורקת את משימת פירוק הצופן לפתחו של הצופה אלא לוקחת על עצמה, על גופה שלה, את אלמנט הפירוק. היא מעמידה את עצמה כמכשפה, כחריגה חברתית המעניקה לסדר התרבותי את המבנה שלו משום שהיא זו שמשקפת את המגרעות שבמבנה ואת הסתירות שבו. היא מאיימת על גבולות הסדר הנוכחי אך בו זמנית מבינה שהוא הכרחי לה לצורך הגדרת הגבולות והשמירה עליהם. בפער הכמעט בלתי אפשרי הזה, מתקיימות העבודות של הררי-נבון.
כאמור, בשנת 2015 הייתה הררי נבון בין האמנים הישראלים הבודדים שהשתתפו בתערוכה דיסמלנד ("ארץ מדכאת" כפרפרזה על פארק השעשועים דיסנילנד) שאצר אמן הגרפיטי המחתרתי, בנקסי, בבריסטול, אנגליה. שם יצר "פארק שעשועים מסוייט למשפחות, פארק שכלל אינו מיועד לילדים ובו הציגה הררי נבון שלוש עבודות מתוך גוף העבודות מכשפה שנגמרו לה הסוסים ביניהן Now they're all coal, דוהרת על סוסים בוערים, והייתה בי חיה.
בתערוכת היחיד החמישית שלה, קטסטרופה (2017), באוצרות ד"ר טל בן -צבי בשיתוף סטודנטיות החוג לאוצרות בשנה ד' בגלריה האקדמית במכללת ספיר, נעשה ניסיון נוסף להתמודד עם מציאות. מציאות המאמצת באופן קבוע דימויים אלימים ומעלה את שאלת המחיר הנפשי וחברתי של חיים לצדם. הררי נבון מעידה "התערוכה הזו היא ניסיון לעכל את מראה הגופות שמוטלות לעברינו מכל עבר במסכים ובחצרות, להבין את השתיקה מול מראות הטבח המזעזעים מסוריה, שהציפו אותנו גם במקומות לכאורה אינטימיים ביותר: במסך הטלפון הנייד, בשגרת היומיום ובפיד הפייסבוק, לצד תמונות נופש של חברים. באותה המידה, זה גם ניסיון להפר את השתיקה מול גופתה של בחורה שנאנסה וגופתה נמצאה מוטלת בחצר בדרום תל אביב, להפר את האופן שבו טרגדיה כזו מתקבלת בשקט, בהכנעה". התערוכה הזו היא ניסיון נוסף לפרק את חוסר היכולת לדבר על הזוועה.
המהלך המקשר בין עבודותיה של הררי נבון על ציר הזמן מאפיין דינמיקה של התפתחות פנימית וציורית של האמנית. בעבודות כולן, הרובד הפסיכולוגי, פרטי, של הסיטואציה מקרין על הקשר רחב הרבה יותר, הקשר סביבתי קולקטיבי. תחילת המהלך, בהזדקקות אנושית במובנה הראשוני ביותר, הישרדות ועד לסדרה המאוחרת בה מהדהדת ומשתקפת התמודדות אישית וקולקטיבית, תפנית הפותחת פתח להתבונן במערכת הכוחות בעולם ובמערכות יחסים. ברובד הציורי ישנה התרחקות מריאליזם "הדוק" ומפרטים אל עבר ג'סטות ציוריות גדולות ואקספרסיביות.
חיים אישיים
הררי נבון נשואה לשחקן דב נבון ואם לשתי בנות. מתגוררת בתל אביב.
מתי גרינברג
מתי גרינברג (נולד ב-4 במרץ 1943) הוא פסל ויוצר ספרי אמן ישראלי.
ביוגרפיה
מתי גרינברג נולד בסקופיה, שבמקדוניה, יוגוסלביה. בשנת 1948 עלה לישראל עם הוריו ואחותו ליאורה וגדל בבת-ים. אביו, לאו, היה מהנדס וממציא ובין השאר תכנן את מפעלי "סיד-מימת" במחצבת שפיה. אמו, בלה, נצר למשפחת קמחי העתיקה שמוצאה מטולדו שבספרד.
גרינברג סיים לימודיו ב"בצלאל" ב-1966 והמשיך השלים לימודי תואר שני ב "Central School of Art" בלונדון בשנת 1971. חי ועבד בלונדון ובניו-יורק במשך 44 שנים. בשנת 2007 גרינברג חזר לישראל ופתח סטודיו בבת-ים. בת זוגו – נעמי ר. עזר, אב לאלונה - מקדמת תרופות למחלת הסרטן, בתו בת-עמי - מורה לדרמה, ובנו דוד - ארכיטקט.
ספרי אמן
יצר למעלה מעשרים וחמישה ספרי אמן בשיתוף פעולה עם כותבי טקסטים מהטובים בעולם. הספרים ראו אור במהדורות מצומצמות. התמחה בטכניקות שונות – תחריט, הדפסי משי, חיתוכי עץ והדפסים דיגיגרפיים. המרכזיים שבספרי האמן:
שלושה מספריו עוסקים במבט עכשווי על מסורת יהודית: שלשת הספרים הוצגו בגלריה המרכזית של ספריית "בית אריאלה" שליד מוזיאון תל אביב, בחודשים מרץ – יוני 2015.
ספרי האמן הייחודיים של מתי גרינברג נמצאים בין השאר באוספים הבאים: מוזיאון ויקטוריה ואלברט, לונדון, המוזיאון הבריטי, לונדון, קולג' ליאו בק, לונדון; מוזיאון ישראל, ירושלים; הספרייה הציבורית ניו-יורק, המוזיאון היהודי, ניו-יורק, היברו יוניון קולג', ניו-יורק ובאוספים פרטיים.
ספרי אמן נוספים:
הסתחפויות בנייר
עבודות פיסול בנייר. הוצגו לראשונה בלונדון בשנת 1977. מאז במשך עשרות שנים ממשיך מ.ג. ליצור עבודות אלו. בארץ הוצגו לראשונה ב"בית האמנים" בתל אביב בשנת 2012.
פרויקט מיוחד
2015 - "פסל הכלב" - פרויקט מיוחד, מחווה לפסל המנוח מנשה קדישמן, חברו הקרוב של מ.ג., התחיל בחייו של מ.ק. יצירת 10 פסלי כלבים, עשויים גרניט, על פי פסל הברונזה שיצר קדישמן - "כלב 1957".
"הכלב", מנשה קדישמן, 2015, סין (You Tube)
דאגלס DC-5
דאגלס DC-5 (באנגלית: Douglas DC-5) הוא מטוס נוסעים דו מנועי לטיסות קצרות מתוצרת דאגלס איירקראפט קומפני. המטוס טס לראשונה ב-20 בפברואר 1939. עם כניסתו לשירות של מטוס ה-DC-4 בשנת 1945, הוחלפו הזמנות רבות מ-DC-5 ל-DC-4.
בסה"כ יוצרו 12 מטוסים מדגם זה.
פיתוח
המטוס פותח בשנת 1938 מתוך הדאגלס A-20 האבוק, ויועד לטיסות אזרחיות. על מנת להקל על עליית הנוסעים למטוס, עוצבו למטוס כנף גבוהה וגלגל חרטום. אב הטיפוס טס ב-20 בפברואר 1939.
המטוס בחיל האוויר הישראלי
מטוס DC-5 אחד נרכש על ידי שירות האוויר הישראלי ביוני 1948, ושירת במלחמת העצמאות כמטוס תובלה בטייסת 103. על המטוס הורכב התקן מאולתר לנשיאת פצצות. לאחר המלחמה הועבר המטוס לבית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה, שם שימש לאימון מבנאים ומכונאים מספר שנים. המטוס כונה בחיל בשם "The Bagel Lancer-Yankee Pasha" ("יאנקי פחה רומה כעכים").
נחל משושים
נחל משושים (נַחַל מְשֻׁשִּׁים, בערבית: ואדי פח'ורה, ואדי אל הווא, ואדי זכי) הוא נחל איתן במרכז רמת הגולן. סלעי הגדות במרכז הנחל מתאפיינים בצורת משושים, ואלה נתנו לנחל את שמו. התופעה בולטת במיוחד בבריכת המשושים, המוקפת עשרות עמודי בזלת משושים.