cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדרו ג'קסון
מראהו
ג'קסון היה רזה, בגובה מטר שמונים וחמש ושקל שישים וארבעה קילוגרמים. בנוסף היה לו שיער ג'ינג'י שהאפיר כשהפך לנשיא בגיל שישים ואחת. עיניו היו כחולות וחודרות. הוא היה אחד מהנשיאים החולניים ביותר, שסבל מכאבי ראש רבים, כאבי בטן ושיעול טורדני. רוב בעיות הבריאות שלו התרחשו בגלל כדור שנתקע בריאתו, ושהוביל לכך שהשתעל דם.
אמונתו הדתית
שנה לאחר שפרש מהנשיאות, הפך ג'קסון לחבר בכנסייה הפרסביטריאנית בנאשוויל.
ג'קסון היה חבר בארגון הבונים החופשיים בטנסי. הוא היה הנשיא היחיד ששירת כאחראי על לשכה גדולה במדינה עד להארי טרומן ב-1945.
מורשתו וזכרו
אנדרו ג'קסון הטביע את חותמו על ההיסטוריה האמריקנית. הוא הקים תנועה פוליטית, הדמוקרטיה הג'קסונאית, ששלטה במדינה במשך רבע מאה. ג'קסון לא היה אחראי לחוקים שהובילו להרחבת זכות ההצבעה, אולם ברגע שהמחסומים נפלו, הוא היה מוכן לקבל את האזרחים החדשים אל הדמוקרטיה החדשה.
מדיניותו של ג'קסון שלטה בארצות הברית עד לשנות החמישים של המאה התשע עשרה, כשנושאים אזוריים ונושא העבדות החלו לשלוט. יריביו הוויגים הגדירו את עצמם לפי איך שהתנגדו לג'קסון. היסטוריונים טענו שג'קסון ייסד את הליברליזם המודרני במדינה, ונתן השראה לנשיאותו של פרנקלין רוזוולט. היסטוריונים שמרנים מבקרים את מדיניותו הכלכלית, בעיקר את הכסף היציב והתנגדותו לבנקאות, בגלל המיתון שגרם לו.
ג'קסון המשיך להיות הסמל של הלאומיות האמריקנית והדמוקרטיה במאה העשרים. במשך עשורים, המפלגה הדמוקרטית פיארה את שמו.
המוניטין של ג'קסון נפגע במאה העשרים ואחת בגלל מדיניותו כלפי האינדיאנים.
למרות זאת, ניצחונו הגדול בקרב ניו אורלינס הפך אותו לגיבור לאומי.
אלכסיס דה טוקוויל, בחיבורו הדמוקרטיה באמריקה, ביקר את ג'קסון על כך שאכף את דעתו בעזרת הכוח והפגין חוסר כבוד לחוק.
דמותו הונצחה על שטר ה-20 דולר אמריקני.
קארל לוין
קארל מילטון לוין (באנגלית: Carl Milton Levin; 28 ביוני 1934 – 29 ביולי 2021) היה פוליטיקאי יהודי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת מישיגן משנת 1979 ועד לשנת 2015, תקופת הכהונה הארוכה ביותר בהיסטוריה של מדינת מישיגן. היה גם הסנאטור הבכיר (הוותיק) המייצג את מישיגן, ועם פרישתו הפכה דבי סטייבנו לסנאטורית הבכירה. הוא שימש בין היתר כראש "החטיבה היהודית" במפלגה הדמוקרטית וכיושב ראש ועדת הכוחות המזוינים בסנאט.
ראשית חייו
לוין נולד בדטרויט, מישיגן, להורים יהודים, בס לוינסון וסול ר. לוין. משפחתו פעילה שנים רבות בפוליטיקה של מדינת מישיגן. אחיו הבוגר, סנדר לוין, מייצג את המחוז ה-12 של מישיגן בבית הנבחרים של ארצות הברית מאז 1983. בנו של סנדי, אנדי לוין, היה האנליסט של הסתדרות העובדים האמריקאית AFL-CIO ומאוחר יותר הפסיד במרוץ לסנאט מטעם מישיגן. דודו של קארל, תיאודור לוין, כיהן כשופט ראשי בבית המשפט הפדרלי של המחוז המזרחי של מישיגן. בן דודו, ג'וזף לוין, היה מועמד לבית הנבחרים.
לוין למד בבית הספר הציבורי של דטרויט וסיים תואר ראשון בקולג' של סוורתמור ב-1956 ודוקטור למשפטים בבית הספר למשפטים שבאוניברסיטת הרווארד ב-1959. לאחר קבלת התואר במשפטים הצטרף ללשכת עורכי הדין של מישיגן ופתח בקריירה משפטית, במסגרתה שימש בין השאר בתפקיד עוזר לתובע הכללי במדינה ויועץ כללי לוועדת הזכויות של מישיגן בין השנים 1964–1967. כמו כן שימש כעוזר מיוחד של התובע הכללי של מדינת מישיגן וסנגור ציבורי ראשי לערכאות ערעור בעיר דטרויט בין השנים 1968–1969 וחבר מועצת העיר דטרויט בין השנים 1969–1977, מהן בארבע האחרונות כנשיא המועצה.
בחירות
לוין נבחר לראשונה לסנאט האמריקאי ב-1978, בהביסו בבחירות את הסנטור המכהן מהמפלגה הרפובליקנית ומצליף המיעוט בסנאט, רוברט פ. גריפין. במערכת הבחירות של 1984 הוא ניצח את האסטרונאוט ג'ק ר. לוסמה, בארבעה אחוזים בלבד, אולם בהמשך הביס את חבר הקונגרס ביל שוטה ב-1990, ונבחר מחדש ב-1996 וב-2002 עם התנגדות רפובליקנית מינימלית. ב-2002 גרף 61 אחוזים מהקולות כנגד המועמד הרפובליקני אנדרו "רוקי" רקובסקי, למרות הפופולריות הרבה (דאז) של הנשיא הרפובליקני ג'ורג' ווקר בוש והבחירות הצמודות למושל מישיגן באותה שנה. ב-4 בדצמבר 2006 הודיע על כוונתו להתמודד על כהונה שישית בבחירות 2008 ואף זכה בבחירות עצמן ברוב גדול של קרוב ל-63%. למרות זאת, במרץ 2013 הוא הודיע שהייתה זו מערכת הבחירות האחרונה שלו והוא לא ירוץ לבחירה מחדש ב-2014. את מקומו בסנאט ירש הדמוקרט גרי פיטרס.
ועדת הכוחות המזוינים
לוין כיהן מ-2007 עד 2015, כיושב ראש ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט. הוא שירת כחבר הוועדה הבכיר מטעם המפלגה הדמוקרטית מאז ה-7 בינואר 1997 ובתוקף בכירותו זו כיהן כראש הוועדה בכל עת בה היוו הדמוקרטים רוב בסנאט, כמו בשנים 2001–2003 (המושב ה-107 של הקונגרס האמריקני) ועוד.
מלחמת עיראק
עם זאת, בהצבעה בסנאט, חודש בלבד אחרי כן, באוקטובר 2002, כמעט חצי שנה לפני הפלישה עצמה לעיראק, הוא שינה את טעמו והצביע נגד האישור לשימוש בכוח מול עיראק. ובשנים שלאחר הפלישה האמריקאית למדינה זו במרץ 2003, הוא אף חזר פעמים רבות על הקריאה לממשל בוש, לספק לוח זמנים לנסיגת הכוחות, ועשה כמיטב יכולתו להסרת הסיווג הביטחוני סביב מסמכים מסווגים של המודיעין האמריקאי, שטענו לקשרים בין עיראק לבין אל-קאעידה. הוא טען בתקופה זו, שהמלחמה בעיראק היא הסחה מהמלחמה בטרור. בריאיון ל-CNN ב-14 בנובמבר 2005, הוא הצהיר ש"לפני המלחמה, הנשיא טען כי לא ניתן להפריד בין סדאם חוסיין ועיראק. למעשה, הוא אמר זאת לעיתים כל כך קרובות, וניסה לקשר בין סדאם חוסיין לבין המתקפה עלינו ב-11 בספטמבר, שהעם האמריקני חשב ברובו המכריע, סדאם חוסיין השתתף בהתקפה עלינו ב-11 בספטמבר, אף שזה לא היה נכון. זאת הייתה הולכה שולל. זה היה בבירור מידע שגוי. והייתה לזה השפעה עצומה על העם האמריקני".
למרות עמדתו זו, ב-2007, שנים לאחר שארצות הברית כבר הייתה שקועה בעיראק, נרשמה התבטאות מעניינת של ראש ממשלת עיראק נורי אל-מאלכי, שהצביעה על מעורבותו הרבה של לוין במלחמה זו. בתגובה לפוליטיקאים בכירים שקראו להדחתו, סימן אל מאלכי את הסנאטורים הילרי קלינטון וקארל לוין, כמי שמתנהגים כאילו עיראק הייתה "הרכוש שלהם" וטען ושהם צריכים "לחזור לעשתונותיהם" ו"לכבד את הדמוקרטיה".
חינוך
לוין היה תומך נלהב של הקמת משרד החינוך. לאורך השנים הוא הציע חוקים ותיקונים שונים לשיפור החינוך, כולל תיקון שהוריד באופן ניכר את גודל הכיתות כדי לעזור למורים להתרכז יותר בצרכי התלמידים באופן פרטני. לוין גם תמך, אף אם בהיסוס בחוק "שום ילד לא נשאר מאחור" (No Child Left Behind Act), לאחר שהתאכזב מהטיוטה האחרונה של חוק זה, שחתכה חלק ניכר מהמימון לילדים עם מוגבלויות שהובטח בטיוטה ההתחלתית.
אנרגיה
הסנאטור לוין הורה לתת-הוועדה לביטחון פנים וענייני ממשל בנושא חקירות, לחקור האם המשרד למדיניות אנרגיה גרם לעלייה במחיר של הנפט הגולמי. כמו כן הוביל חקירה ב-2001, בניסיון לעלות על הגורם לדירבון עליית מחיר הבנזין באותו קיץ. עם זאת, לוין התנגד להעלאת יעילות הדלק לרכב.
קארל לוין והקונגרס עבדו על העברת חוק אנרגיה מקיף קרוב לשלוש שנים. בשנים האחרונות הוכח שיש קושי לסנאט ולבית הנבחרים להסכים על חוק אנרגיה שיאזן את הצורך לאנרגיה הניתנת למימון ואמינה, עם מחויבות להגן על הסביבה והבריאות הציבורית. ב-2005 הקונגרס העביר את חוק "מדיניות אנרגיה 2005". החוק מעלה את ההשקעה הפדרלית בטכנולוגיה מתקדמת לכלי רכב, המכוונת לשפר את כלכלת הדלק, אוסר על שפיכת דלק באגמים הגדולים, מעודד צעדים לשיפור האמינות של השימוש במכוניות חשמליות, והופך את שימור ויעילות האנרגיה למרכיב מרכזי של האסטרטגיה של האנרגיה הלאומית.
סוגיות אחרות
איכות הסביבה: לוין כתב חקיקה בחוק להסמכת הגנה לאומית 2003, כשהוא יוצר תוכנית למחקר ותשתית של מכוניות של תא דלק.
ב-1999 השיג לוין 56 מיליון דולר לפרויקט "ריוורפרונט" של מדינת דטרויט. המימון, בחלקו, נועד לרכישת אדמה באורך חמישה מיל לצורך הקמת טיילת גדולה וירוקה לאורכו של נהר דטרויט. במשך שנים נשפכו אל הנהר חומרים מזהמים ממפעלים באזור.
אתיקה: לוין חיבר את חוק "התחרותיות בהענקת חוזים", שהוביל לירידה משמעותית בעלויות הרכישה של הממשל הפדרלי. הוא גם חיבר את "חוק ההגנה למדווחים", שמגן על מועסקים פדרליים שחושפים בזבזנות, שחיתויות ושימוש בשיטות מיותרות במשרדים ממשלתיים.
ביטוח בריאות: לוין תמך בביטוח בריאות לאומי, שיכסה את כל האזרחים האמריקנים. כמו כן תמך במחקר בתאי-גזע.
בחירות: לוין היה מבקר של סטטוס מדינת ניו המפשייר כמדינה הראשונה בפריימריס הבחירות לנשיאות. הוא טען, שיש מדינות מגוונות יותר מבחינת אוכלוסייה (כגון המדינה אותה הוא ייצג, מישיגן) והן צריכות להיות "המדינה הראשונה בפריימריס" וכך להשפיע יותר על הסוגיות הבולטות בבחירות.
האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (American Civil Liberties Union, ACLU) (בפועל, האגודה לזכויות האזרח) הליברלי נתן לו ציון של 78% בנושא חירות בשנת 2005.
לוין דורג על ידי "בעלי הנשק של אמריקה" (Gun Owners of America) בציון F (נכשל) בשל עמדתו לפיקוח קשוח על מכירת נשק.
יחסו לישראל
לוין שיתף פעולה עם המאמץ הישראלי ליצור לחץ על איראן לבל תפתח נשק גרעיני, כאשר אמר במרץ 2012, כי לדעתו, ישראל תתקוף באיראן אם זו לא תיענה לדרישה לעצור את העשרת האורניום ולעמוד תחת פיקוח בינלאומי. הוא אף הוסיף כי איראן מפרה לפחות חצי תריסר החלטות או"ם כנגדה, וכל עוד היא לא תסכים לפתוח את מתקניה לפיקוח "אני יכול לומר שתקיפה ישראלית היא סבירה". עם זאת, ב-30 בנובמבר 2012 הצביעו 94 סנאטורים בעד עוד סבב עיצומים על איראן, כחלק מהמאבק בתוכניתה הגרעינית. הסבב הזה גובש על ידי הסנאטור הדמוקרטי רוברט מננדז והסנאטור הרפובליקני מארק קירק, בהסכמה דו מפלגתית ובעידודה של איפא"ק, השדולה הפרו-ישראלית בקונגרס. הסנאטור לוין הסתייג אז במידת מה מהמאמץ הכללי הזה ומסר כי אישים בממשל אובמה הביעו דאגה שהסנקציות אינן מאפשרות גמישות ולדבריו, הסנאט ובית הנבחרים יבדקו לעומק את הסוגיה הזאת לפני שיגבשו סופית את הצעת החוק.
ב-10 בפברואר 2013, תוך כדי הדיונים והמאבק בוועדת השירותים המזוינים של הסנאט על מינויו של צ'אק הייגל לשר ההגנה בממשל אובמה, התפרסמו ידיעות כי ייתכן שהייגל קיבל כספים מארגון תומך טרור בשם "ידידי חמאס". הרפובליקנים דרשו לחקור בעניין זה וההתנגדות הבולטת ביותר לחקירה הגיעה דווקא מהסנאטור קארל לוין, יו"ר הוועדה מהמפלגה הדמוקרטית, שטען כי ""מדובר בדרישה חסרת תקדים... החורגת בהרבה מעבר לנהלים המקובלים לגבי השקיפות שנדרשה ממועמדים קודמים לתפקיד שר ההגנה".
חייו האישיים
נישא לברברה הלפרין ב-1961 ולזוג שלוש בנות.
קיבל תואר כבוד מאוניברסיטת מישיגן ב-2004 ומאוניברסיטת ווין ב-2005.
נפטר ב-29 ביולי 2021 מסרטן הריאה בבית החולים הנרי פורד שבדטרויט.
קהילת יהודי חוז'וב
קהילת יהודי חוז'וב, הוקמה בשנת 1865 כקהילה יהודית עצמאית שהתקיימת בעיר חוז'וב (בפולנית: Chorzów, נהגה ; בגרמנית: Königshütte, נהגה:, קניגסהיטה; בשלזית: Chorzůw) הנמצאת בשלזיה שבדרום פולין. העיר מהווה חלק מרכזי במטרופולין של שלזיה עילית, שבו כשני מיליון תושבים. בשנת 1939 לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ־2,800 יהודים ולאחריה לא נשאר זכר לקהילה היהודית. בית הכנסת המפואר נהרס עד היסוד ובמקומו נבנה קניון ומרכז בילויים. בית הקברות גם הוא נהרס. המצבות שהיו בו נעקרו והועברו לבית הקברות היהודי בעיר ביטום. כל מתחם בית הקברות היהודי בעיר הפך לפארק לרווחת תושבי העיר.
היסטוריה
היהודים הראשונים הגיעו לחוז'וב בסוף המאה ה-18. בתעודות של הכפר חוז'וב מוזכר ב־1675 לראשונה היהודי יעקב מאירוביץ. בשנת 1790, הועסק מהנדס כרייה סלומון איזאק באזור העיירות זאבז'ה, חוז'וב ורודה שלונסקה שבשלזיה, על פי דרישת משרד הכרייה הגבוה בוורוצלב. הוא היה כורה מוסמך וגאולוג שחיפש מרבצי פחם. בזכות עבודתו התגלו מרבצי פחם עשירים באזור זאבז'ה. אזכורים נוספים של יהודים החיים בחוז'וב היו גם בשנת 1829.
ימים ראשונים
עד לשנת 1854 יהודי חוז'וב היו כפופים לקהילת יהודי ביטום (בויטן). בשנת 1860, כ־600 יהודים התגוררו בעיר. קהילה יהודית עצמאית התארגנה בחוז'וב רק בשנת 1865. עם הקמת הקהילה הוכפפו תחת הסמכות השיפוטית של רבנות קהילת חוז'וב היהודים שחיו בחמישה כפרים הסמוכים לעיר, (Łagiewniki, Hajduk, Świętochłowice, Nowa Wieś Lipin). בעשור הראשון של מאה ה-20 היו בקהילה היהודית כ־270 משלמי מס-קהילה והללו הכניסו לקופתה כשני-שלישים מתקציבה. תקציבו של ועד הקהילה נע בין 33,316 ב־1901 ל־38,583 מארק ב־1913. במקום התקיים בתחילה בית תפילה צנוע, ובין השנים 1873- 1875 נבנה הבית-הכנסת. רבה הראשון של חוז'וב היה הרב ש. גולדנברג, שכיהן בשנים 1890- 1913. בסוף המאה ה-19 פעלו בקהילה חברות הצדקה: חברה קדישא, "חברת נשים" (נוסדה ב־1863), "ארגון של נערות", וכן "חברת עזרה לבעלי-מלאכה יהודים". בשנת 1912 התאחדו כל החברות האלה ל"חברת עזרה" - "אונטרשטיצונגספאריין". בשנת 1907 הייתה בחוז'וב חברת עזרה לעניים ועוברי-אורח יהודים. בשנת 1910 נוסדו במקום ארגונים פוליטיים ותרבותיים. הוקמו סניפים של ההסתדרות הציונית בגרמניה ו"ארגון אזרחי גרמניה בני דת משה", וכן נוסדו אז "האגודה להפצת הספרות וההיסטוריה של העם היהודי" ו"ארגון הנוער היהודי". כבר בשנות השבעים של המאה ה-19 היה במקום בית ספר יהודי יסודי, שבשנת 1873 הועבר לרשות העירייה.
התאחדות קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה (בגרמנית: Oberschlesische Synagogen-Gemeinden) נוסדה בשנת 1872. קהילת יהודי חורז'וב נכללה גם היא בהתאחדות זו. בשנת 1874 נבנה בית הכנסת הגדול והמפואר בחוז'וב ברחוב וולנושי ( Wolności ).
עד מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת-העולם הראשונה עזבו רוב היהודים את חוז'וב לגרמניה. במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1916, פריץ פרידלנדר, יזם יהודי מגלביצה, הקים מפעל חנקן בחוז'וב על בסיס הסכם בין ממשלת גרמניה לבין חברת המניות המשותפות בבוואריה Bayerische Stickstoffwerke A.G.
בשנת 1922 לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, בהחלטת המעצמות, הפכה חוז'וב לחלק מפולין, דבר שגרם לכך שרוב יהודי המקום עזבו לגרמניה. כך הראו יהודי העיר את התנגדותם לשילוב העיר בפולין, עוד בטרם הדיון שנערך בבית הדין של שלזיה עילית ב־20 במרץ 1921. בחוז'וב עצמה הצביעו 31,864 (74.5%) מצביעים שהעיירה תישאר בגרמניה ו- 10,764 (25.2%) מצביעים בעד שילובה בפולין. הקהילה היהודית שהצטמקה בעקבות ההגירה מערבה לגרמניה גדלה בחזרה בעקבות הגירת יהודים מהמזרח, בעיקר מאגן דוברובה, אך גם מאזורי פולין הקונגרסאית לשעבר. היהודים שזה עתה הגיעו נתקלו בקשיים רבים ובחוסר אמון מצד יהודי גרמניה שנשארו בעיר. הם נתפסו כאיום לאור התחרות הכלכלית הגוברת, רבים חששו שהם יפיצו רעיונות פרו-פולניים. באוקטובר 1924, ההגירה והחשדנות האלה הובילו לסכסוך גלוי בין היהודים ממוצא פולני והיהודים ממוצא גרמני, בעיר. היהודים ממוצא פולני ניצחו בבחירת נציגי הקהילה היהודית בחוז'וב, דבר שגרם להתמרמרות והתנגדות עזה עוד יותר מצד המיעוט היהודי מהמוצא הגרמני. קבוצה של 70 יהודי גרמניה העשירים והמשפיעים ביותר עזבה את הדיונים בין שני הפלגים והפסיקה להגיע לבית הכנסת. באותה תקופה מילא את תפקיד הרב היהודי הגרמני, ד"ר גולדשמידט. הוא התפטר מתפקידו בעקבות אירועים אלה. מאותו הרגע נערכו התפילות בבית הכנסת על ידי ד"ר צ'סקל לוין, שהגיע לחוז'וב מקטוביץ'.
התארגנות כלכלית לאחר מלחמת העולם הראשונה
לאחר העברת העיר חוז'וב לפולין בשנת 1922 התיישבו בחוז'וב, כמו בשלזיה כולה, יהודים שהגיעו למקום מרחבי פולין. עם התפתחותה של העיר גדלה גם האוכלוסייה היהודית בחוז'וב. חוז'וב כעיר תעשייתית, שרוב תושביה פועלים ופקידים במפעלי ברזל, כימיה ומכרות פחם, לא הועסקו היהודים במפעלים אלא שהם התפרנסו ממסחר (זעיר ברובו), המלאכה הזעירה והמקצועות החופשיים. כדי לעמוד במצב הכלכלי הקשה בשנות העשרים, הקימו יהודי חוז'וב מספר ארגונים כלכליים ומקצועיים. כך, למשל, בשנת 1927 נוסד "בנק יהודי קואופרטיבי לאשראי", בשנת 1928 הוקם "ארגון בעלי מלאכה", ובשנת 1936 הוקם הארגון "ציונים בעלי מקצוע" ליד ההסתדרות הציונית. הסוחרים הקימו אף הם את אגודותיהם: "אגודת הסוחרים" ו"אגודת הסוחרים הזעירים", שמנתה בשנת 1938 כ־150 חברים.
המשבר הכלכלי הזיק ביותר לסוחרים קטנים ולבתי מלאכה זעירים כגון צורפים וכדומה. הם לא עמדו בתחרות בשוק המצטמצם ופשטו את הרגל במספרים גדולים. במיוחד היה קשה מצבם של המובטלים, שמספרם הלך וגדל. בעצומה שהגישו המובטלים של חוז'וב בשנת 1934 למשרד-העבודה בווארשה הודגש שהם דורשים הפניות לעבודות ציבוריות לכל חבריהם, בלי הבדל דת ולאום. לקראת פסח תרצ"ט נזקקו לקמחא-דפסחא כמה מאות משפחות יהודיות בחוז'וב. לאחר מלחמת-העולם הראשונה התמנה וועד הקהילה היהודית על ידי שלטונות העיר וחידש את פעילותו. באותה תקופה גדלו צורכי הקהילה היהודית בסעד לעניים. לכן הוועד הקציב מתקציבו, שבשנת 1938 שעמד על סך 75,800 זהובים, סך 10,700 זהובים לעניי העיר. בקהילה הוקמו, חברת "גמילות חסדים", וכן "חברת נשים" (שנוסדה, כאמור, בשנת 1863). "חברת נשים" הייתה פעילה במיוחד בתחום הסעד. בשנות השלושים "חברת נשים" ארגנה מטבח, שבו נתנו יום-יום 100 ארוחות-צוהריים חמות לילדים. כן ניתנו מטעמה ארוחות חמות לנזקקים מבוגרים. לקראת החורף אספו חברות הארגון בגדים לנצרכים, ומדי שנה בשנה ארגנו קייטנה לילדים. בשנת 1933, עם עלייתו של היטלר לשלטון, הקימה הקהילה היהודית וועד עזרה ליהודי גרמניה, שפעל עד למלחמת העולם השנייה. הוועד התמקד בעיקר בפליטים מגרמניה שחזרו לחוז'וב. פעיל במיוחד בארגון הסעד היה רב העיר, ד"ר תיאודור קולברג. בגבור סכנת המלחמה בין פולין לגרמניה הנאצית, הקימה הקהילה היהודית ועד ציבורי לגיוס כספים לצורכי הצבא הפולני. יהודי חוז'וב תרמו אז סכום נוסף לרכישת 2 מקלעים.
התארגנות פוליטית
בתקופה שבין שתי המלחמות התקיימה פעילות עניפה של סניפי הארגונים הציוניים שבמקום; משנה לשנה נתרבו תחומי הפעולה של הארגונים וגדל מספר החברים בהם. בבחירות לקונגרס הציוני בשנת 1927 הצביעו 88 מצביעים, ואילו בשנת 1935 כבר הגיע מספר המצביעים ל־752. חלוקת הקולות הייתה כלהלן: בשנת 1927 - "ציונים כלליים" 21, "המזרחי" 5, "התאחדות" 55, "פועלי-ציון" 7; בשנת 1935 קיבלו "הציונים הכלליים" 366 קולות, "המזרחי" 157 ו"הרשימה של ארץ-ישראל העובדת" 229 קולות. בשנת 1938 המזכירות המחוזית של ההסתדרות הציונית של שלזיה העילית קבעה את מושבה בחוז'וב. בין תנועות-הנוער בלט ארגון הנוער העברי "עקיבא", שנוסד בשנת 1929 ובשנת 1935 מנה 120 חברים. מקובלים במיוחד בעיר היו ערבי "עונג שבת" שערך הארגון בעיר. בשנות השלושים נתקיימו בעיר גם ארגוני-נוער אחרים: "בני ציון", "גורדוניה", "השומר הדתי". בעיר פעל גם התא של "בני ברית". הסניף המקומי של ויצו, אחד הגדולים באזור, שיתף פעולה עם "חברת הנשים" שבעיר, בתחומים רבים של עשייה חברתית-ציבורית הרצאות, קורסים שונים, התעמלות לנשים וילדים ועוד. בהשפעת הציונים נבחר בשנת 1930 נציג יהודי אחד למועצת העירייה. בעדו הצביעו אז 723 קולות.
ארגוני חינוך
בין שתי מלחמות העולם התקיים בעיר בית-ספר יסודי ממלכתי לילדי ישראל על ידי הקהילה היהודית. ( בין המלחמות בית הספר היהודי בעיר שכן בבניין התחנה האפידמיולוגית והסניטרית הנוכחית ברחוב ק. ווילקייגו 6 ( K. Wielkiego )). היה בעיר גם "חדר" בחסותו של הרב קולברג. בנוסף התקיימו במקום שיעורים לעברית מטעם אגודת "תרבות". המפלגות והארגונים קיימו גם הם קורסים למיניהם כגון: היסטוריה של העם היהודי, עברית, חוגים למלאכה ועוד. אגודת ספורט "מכבי" המקומית הייתה אחת הגדולות באזור; בשנת 1936 השתתפו כמעט כל הצעירים בעיר בפעילות ספורטיבית באגודת ספורט "מכבי".
אגודת הספורט היהודית "מכבי"
אגודת ההתעמלות והספורט היהודית "מכבי" בחוז'וב הוקמה בשנת 1934, היא המשיכה את מועדון הספורט היהודי שהוקם עשר שנים קודם לכן, שפעילותו השעתה בגלל המשבר הכלכלי. בשנת 1936 מנתה מכבי חוז'וב, מאה חברים, בעיקר יהודים מגרמניה. בשנים 1934–1935 נשיא המועדון היה יאן פרוינד, ומשנת 1935 ועד פרוץ המלחמה - הרב תאודור קולברג.
עליית האנטישמיות
בשנות השלושים חברו יחד בפעולה אנטישמית בחוז'וב שתי קבוצות קיצוניות: אנשי פלוגות האס אה (בריונים ומובטלים נאצים) ואנשי המפלגה הנאציונל-סוציאליסטית הגרמנית (הבלתי ליגאלית), שפעלו בקרב הגרמנים בשלזיה. בשנת 1935 אירעו מספר מקרי התנפלויות על יהודים. יהודים, מבוגרים וילדים, הוכו בחוצות העיר, יהודים הושלכו מקרונות החשמלית בשעת הנסיעה; נופצו שמשות חנויותיהם, בתיהם ואף בבתי הכנסת. הודבקו כתובות אנטישמיות על קירות הבתים. חרם הוכרז על המסחר היהודי ופגע קשה בסוחרים; ליד החנויות היהודיות הועמדו משמרות, שמנעו כניסתם של קונים לא-יהודים. בשנת 1936 הועמדו לדין 40 אנשי פלוגות האס אה בעיר באשמת ארגון והשתתפות בהפגנה אנטישמית. אף על פי שהרדיפות קבלו תוקף חוקי בחוקי נירנברג כבר ב־15 בספטמבר 1935. בחוקים הללו בודדו היהודים משכניהם הלא יהודים, זכויות הפרט שלהם נפגעו מאוד. יהודים רבים פוטרו מעבודתם ומרופאים ועורכי דין נלקח רישיון העבודה.
בסתיו 1937, בעקבות הגבלת השחיטה הכשרה, היו יהודי חוז'וב מחוסרי בשר כשר במשך 10 שבועות.
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1939 לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ־2,800 יהודים ולאחריה לא נשאר זכר לקהילה היהודית.הצבא הגרמני כבש את חוז'וב כבר בימים הראשונים של ספטמבר 1939. במחצית השנייה של ספטמבר 1939 הוקם היודנראט. תפקידו הראשון היה לבצע מיפקד של כל יהודי חוז'וב והעיירות הסמוכות: ליפין, נובה-ווייש, שוויינטוחלוביצה, שיימיאנוביצה, טארנובסקה גורי. הרכוש היהודי הוחרם והעסקים הועברו לידי "הנאמנים". כבר בספטמבר עזבו את עירם חלק ניכר מיהודי העיר שמוצאם מפולין ופנו מזרחה. אחדים מצאו מפלט בערים השכנות של מחוז קראקוב. ב־20 ו- 27 באוקטובר גורשו מחוז'וב גברים יהודים משלזיה העילית לניסקו במסגרת "תוכנית ניסקו" ושם אולצו לחצות את הגבול הסובייטי. אף-על-פי כן חזר חלק מן המגורשים לעיר.
בדצמבר 1939, אילצו הנאצים את רוב היהודים לעזוב את חוז'וב ולעבור, בעיקר לדומברובה גורניצ'ה. לפני סוף 1939 הנאצים שרפו והרסו את בית הכנסת המקומי. בינואר 1940 נאלצו יהודי חוז'וב למסור לגרמנים את כל חפצי הפרווה שברשותם וב־15 ביוני 1940 גורשו רוב היהודים מחוז'וב לאולקוש. השאר נשלחו ליאבוז'נו. מאוחר יותר כולם הועברו למחנה הריכוז הנאצי הגרמני אושוויץ-בירקנאו. בעיר נשארו באורח בלתי- ליגאלי יהודים אחדים שמוצאם מגרמניה, וגם הם נכלאו וגורשו בשנת 1940. סך הכל נצלו מהשמדה 22 יהודים מתושבי העיר; 14 מהם בזכותו של ה"פולקסדויטשה" גורבל, שהבריח אותם בשעת חיסול הגיטו בסוסנובייץ והחביאם.
בחוז'וב הוקמה שלוחה של מחנה-המוות באושוויץ ועל-ידו מחנה לעבודות כפייה ליהודים. ידוע שב־1944 הגיעה למחנה זה קבוצה של כ־50 ילדים יהודים מאושוויץ שהועסקו במפעלי תעשייה צבאית (מפעל לתותחים) ליד קטוביץ. לדברי יוסף (יוראי) גולדברגר, אחד מאותם ילדים שהועסק במפעל ולימים שרד את תופת השואה, העבודה בבית החרושת בוצעה שבוע ביום ושבוע בלילה, תחת שמירה קפדנית. בקיץ 1944 אירע במחנה ניסיון בריחה של שלושה יהודים. הללו חפרו תעלה מתחת לגדר, אך נתפסו ונתלו לעיני כל האסירים. היו גם ניסיונות בריחה נוספים. לקראת גמר המלחמה הועברו כל היהודים למחנה מאוטהאוזן. ימים ארוכים הוסעו הובלו היהודים ברכבות משא בלא אוכל ושתייה. רבים מהם נספו בדרך. במכרה האשלגן שבסביבת חוז'וב היה ביולי 1943 מחנה-עבודה ליהודים שרובם מצרפת. האסירים, ובהם ילדים בני 14- 15, עבדו במכרה, חיו מתחת לפני האדמה, ורק אחת לשבועיים היו יוצאים לאור היום.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בתום המלחמה, לאחר השחרור מהמחנות חזרו לחוז'וב כ־120 יהודים שניצלו מן השואה וגם כאלה ששהו בזמן המלחמה בברית-המועצות. בשנות הארבעים האחרונות התקיים בחוז'וב ישוב יהודי קטן בן כמה מאות נפשות שגילה פעילות ציבורית ותרבותית. במקום הוקם בית-יתומים יהודי, ובו היו במארס 1946 כ־90 ילדים בגילאי 3–17. בגלי ההגירה של היהודים מפולין לארצות המערב ולישראל נטשו היהודים את העיר. הקהילה היהודית בחורזוב לא קמה לתחייה.
בתי הכנסת
בעיר הוקמו שני בתי כנסת.
בית הכנסת הראשון
בית הכנסת הראשון בחוז'וב, וכנראה גם בית המדרש, נבנה בסביבות שנת 1850 ברובע ארדמנסוויל ( Erdmannswille) בחלק המרכזי של רחוב וולנושי - Wolności. לא ידוע המיקום המדויק. אך ייתכן שמראה הבניינים יכול לרמוז על הבניין שהיה בית הכנסת העתיק, שהזכיר ד"ר כהן - הרב מקטוביץ' בנאום שנשא רגע לפני טקס חנוכת בית הכנסת החדש בחוז'וב שהוקם ברחוב וולנושי 12 ( ul. Wolności 12 ).
בית הכנסת הגדול
בית הכנסת הגדול בחוז'וב נבנה בשנת 1874. בכתובת: רחוב וולנושי 12 (12 Wolności). הוא נחנך ב־23 בספטמבר 1875. בעת פתיחתו היו בקהילה היהודית בעיר כ־900 יהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בסתיו 1939, הנאצים שרפו את בית הכנסת אך קירותיו המשיכו לעמוד. כעבור שנה בסתיו 1940 נהרסו קירות בית הכנסת עד היסוד על ידי יהודי העיר שהנאצים כפו עליהם לעשות זאת. במקומו הוקם במהלך המלחמה, מתחם בונקר הגנה מפני אש. לאחר תום המלחמה, בניין בית הכנסת לא נבנה מחדש. לאחר חיסול בונקר ההגנה הוקמו במקום חניון ובזאר. נכון לשנת 2016 במקום עומד מרכז קניות בשם אוטניק "Hutnik" שנמצאים בו: סופרמרקט של רשת החנויות PSS Społem, מסעדת מקדונלד'ס ובנק ING.
ארכיטקטורת בית הכנסת
בית הכנסת הגדול היה בניין שנבנה מלבנים. הוא תוכנן על ידי האדריכל בנו גרואצל ( Benno Groetschel ). הבניין תוכנן להיות מבנה מלבני בסגנון הנאו-רומנטי עם אלמנטים של אדריכלות מורית, עם קשתות רבות, הרבה עמודי ברזל יצוק מעוטרים ובנוסף עיטורים רבים.
לבית הכנסת היו שלוש שערים שהיוו את הכניסה הראשית לבית הכנסת (האמצעית לגברים ושתי הכניסות הצדדיות לנשים) בצמוד לבית הכנסת שכן בית ספר יהודי. מצד רחוב וולנושצ'י הייתה הכניסה המיועדת לרב ולזקנים. רחוב קצר חבר את בית הכנסת לתחנת הרכבת.
האולם הראשי שהיה בקומת הקרקע, היה בגודל 19 מטרים אורך ו- 19 מטרים רוחב. מהכניסה עד לאולם הראשי היתה. מבואה. האולם המרכזי הכיל 402 מושבים לגברים. עזרת הנשים הייתה בשלוש גלריות/ מרפסות שהיו מעל לאולם הראשי והקיפו אותו משלושה צדדים. הגלריות נתמכו מתחת על ידי עמודי ברזל יצוק. מספר המקומות בעזרת הנשים התאים למספר הנשים.
בית הקברות
בית העלמין היהודי בחוז'וב הוקם בשנת 1862, זמן קצר לאחר הקמת הקהילה היהודית במקום. בית הקברות היה ממוקם בקצה הדרומי של העיר, מחוץ לשטח הבנוי, ברחוב קריזבה (Krzywa 18). מהשוואת מפות בין השנים 1890–1941 עולה כי שטח בית הקברות הוגדל בשלב מסוים והגיע בסופו של דבר לשטח של 8,000 מטרים רבועים (כ־8 דונם). לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בית הקברות התפרס על חלקה מלבנית ארוכה. הכניסה לבית הקברות הייתה ממוקמת ברחוב קריזבה 18 והוא הגיע כמעט עד רחוב ג'יי קילנסקייגו ( J. Kilińskiego). בית הלוויות, שנבנה בשנת 1898, היה ממוקם בשער הכניסה. אין מידע מפורט אודות מצבו של בית העלמין בזמן מלחמת העולם השנייה וזמן קצר לאחר סיום המלחמה. לדברי רנאטה סקוצ'ק ממוזיאון חוז'וב, בית הקברות "שרד את תקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1949וועד הקהילה הדתית היהודית הכריז על תוכניות לשיפוץ בית העלמין. עד 1949 התגוררה בבית הלוויות משפחה יהודית.
לאחר סיום המלחמה המשיך בית העלמין לשרת את הקהילה היהודית. בשנים 1945–1954 ככל הנראה נערכו במקום כ־24 לוויות, אך המספר המדויק אינו ידוע.
בשנת 1958 קיבלה נשיאות המועצה הלאומית העירונית בחוז'וב החלטה על סגירת בית העלמין. ההחלטה אושרה על ידי משרד הכלכלה העירוני. בשנת 1959 העביר בית המשפט המחוזי בחוז'וב את הבעלות על חלקת בית הקברות מהקהילה הדתית היהודית לאוצר המדינה.
בית ההלוויות, שננטש בשנת 1959 ונפגע לאחר מכן בחלקו, בשנת 1964 הופסק השימוש בבית הקברות היהודי. למרות ניסיונות מזדמנים לאבטח את בית הקברות (כמו תיקון שער), הרס המקום נמשך בהדרגה. מצבות נגנבו או נמכרו באישור הנשיאות של המועצה הלאומית העירונית בחוז'וב
בשנים שלאחר מכן תכננו רשויות העיר לחסל את בית העלמין מכיוון שרצו להשתמש בקרקע למטרות בנייה (לבניית בית ספר וגן ילדים). ב־25 במאי 1972 הנשיאות של המועצה הלאומית העירונית בחוז'וב קבלה החלטה על חיסול בית העלמין. בין התאריכים 15 בפברואר עד 3 במרץ 1973, נחפרו הקברים ושרידי הנפטרים הובאו לקבורה בבית הקברות היהודי בעיר ביטום Bytom. אחר כך הוסרו שרידי המצבות. כ־400 טונות של הריסות ומצבות הועברו לאחסון ברחוב סקלאדובה Składowej. בשנת 2006 חלקת האדמה בה היה בית הקברות, עובדה וטופחה ובמקום הוקם פארק בשם פארק עץ הערמונים. התוכניות לבנות בית ספר וגן ילדים במקום בית העלמין המחוסל לא בוצעו בסופו של דבר.
ב־25 באוקטובר 2006 עוצבה בקצה הפארק אנדרטה שתוכננה על ידי הפסל ( Gerard Grzywaczyk ) האנדרטה המורכבת משני לוחות גרניט שצורתם מזכירה את לוחות הברית. עליהם נחרטה כתובת: "אל מלא רחמים" בעברית ובפולנית נכתב, אלוהים יברך אותם ... להנצחת הקהילה היהודית בחוז'וב. תושבי העיר, 2006. "
שום מצבה לא שרדה עד היום בבית העלמין של חוז'וב. האזור אינו מגודר, ושאריות קיר הלבנים של בית הקברות, עדיין נראות לעין. גבולות אתר הקבורה אינם ברורים. בתי מגורים ממוקמים בסביבתו הקרובה. האנדרטה הסמלית מזכירה למבקרים את יהודי חוז'וב, אך אין כל לוח זיכרון, המציין שזהו אתר בית קברות יהודי.
הנצחת קהילת יהודי העיר
בעיר חוז'וב בשנת 2020 גרו למעלה מ־111,000 תושבים מאידך, נמצאים בה רק 3 מרכיבים המנציחים את קהילת יהודי העיר שמנתה בערב פתיחת מלחמת העולם השנייה למעלה מ־2,800 נפש. כפי שהוזכר למעלה בעיר נשמר בית הספר היהודי המשמש את המחלקה האפידמיולוגית והסניטרית של העירייה ברחוב ק. ווילקייגו 6 (ul. K. Wielkiego ). המצבה בדמות לוחות הברית בפארק שבעבר היה בית הקברות היהודי של הקהילה היהודית. המרכיב השלישי והחשוב ביותר להנצחת הקהילה היהודית הוא בית הספר ל"דיאלוג" בין בני הנוער אודות המורשת של הקהילה היהודית שחיה בעיר.
האנדרטה להנצחת יהודי חוז'וב
האנדרטה לזכר הקהילה היהודית בחוז'וב (ברחוב קריזבה 18) הוקמה ב־25 בנובמבר 2006 ביוזמת עמותת חובבי חוז'וב בפארק הערמונים שברחוב קריזבה 18. האנדרטה בנויה משתי מצבות גרניט בגובה 1.6 מטר. המדמות את לוחות הברית. בצד אחד קטע מפסוק תפילה בעברית ובפולנית שנחרט על אחת המצות ואילו המצבה השנייה מציגה חנכיה. הפסל, ג'רארד גרז'ביצ'יק. תרגום הטקסט מפולנית הוא: "אלוהים יברך אותם ... להנצחת הקהילה היהודית בחוז'וב, תושבי העיר, 2006."
יחסי ליטא–סן מרינו
יחסי ליטא–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת ליטא לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
סקירה כללית
תקופת השקט נגמרה כשבשנת 2003 חתמו ליטא וסן מרינו על הסכם, הסכם זה כלל גם כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
יהואש (סופר)
יהואַש הוא שם העט של שלמה בלומגאַרטן (בכתיב יידי: בלומגאַרטען; 16 בספטמבר 1872, פולין הקונגרסאית – 10 בינואר 1927, הברונקס, ניו יורק), היה סופר ומשורר יהודי, אשר כתב יידיש. כתב בכתבי-עת רבים ביידיש, ותירגם טקסטים רבים משפות שונות. אחת מיצירותיו החשובות ביותר הוא תרגומו של התנ"ך ליידיש, הידוע בשם "תרגום יהואש" ("תּרגום פֿון יהואש").
קורות חיים
נולד בוורשבלוב (כיום בליטא) שבפלך סובאלק, בפולין הקונגרסאית. אביו נמנה עם חובבי ציון ואמו הייתה בעלת חנות לכלי בית. מגיל ארבע למד ב"חדר". בגיל 13 החל בלימודי שפות זרות וספרות. בצעירותו שימש כמורה פרטי לעברית.
ב-1890 היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק. במשך עשר שנים היה איש עסקים ובשנת 1900 התאשפז בסנטוריום בדנוור לצורך החלמה ממחלת השחפת. בתקופת שהותו שם עסק בכתיבה. תרגם יצירות משפות שונות ליידיש, ביניהם את שירת "היאותה" של המשורר האמריקני הנרי וודסוורת' לונגפלו. בשנת 1911 הוציא לאור, בשיתוף עם צ'ארלס (חיים) ספיבק, מנהל הסנטוריום, מילון של מילים מלשון-קודש המצויות ביידיש.
ב-1910, הוציא לאור תרגום יידישאי לישעיה, רות, איוב, דברי הימים ואיכה. התרגום, שנועד להיות מילולי ומדעי כאחד, היה למשימת חייו של יהואש.
בשנת 1914 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עזב את הארץ עם משפחתו, בשל החשש למצבם של נתינים זרים תחת שלטונם של העות'מאנים. את רשמי שהותו כתב והפיץ בשלושה כרכים בשם "מניו יורק ועד רחובות וחזרה". התקציר תורגם מאוחר יותר לאנגלית בשם "The Feet of the Messenger" והופיע ב-1923. יצירתו פורסמה בעשרה כרכים בשנים 1920-21.
ב-1922 החל בהדפסת פרקים מתוך תרגומו לירמיהו ביומון היידשאי דער תעג. בין השנים 1926 ו-1936 יצא לאור התרגום המלא בשמונה כרכים, שנים מהם בחיי המחבר והשאר לאחר מותו ב-1927.
יהואש נפטר בפתאומיות בביתו והותיר אחריו את רעייתו, פלורה, ובתו, חווה.
הבת נישאה למו"ל בן דבורקין בניו יורק. השניים עלו לישראל ב-1967 והשתקעו ברחובות. לזוג נולד בן יחיד.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
אזכורים בתרבות
סיפורו של דן צלקה, "יהואש ורוכבי המרכבה השמיימית" (1998), מספר על מפגש עם איש שתרגם את התנ"ך ליידיש.
גן הקקטוסים
גן הקקטוסים הוא אזור בפארק הירקון בו מצויים סוגי קקטוסים שונים
מרחבי העולם. הקמת הגן החלה באמצע שנות ה-80 ובמהלך שנות ה-90, באמצעות רכישות או תרומות של קקטוסים מאוספים פרטיים. שטח הגן כ-31 דונם.
בגן צמחייה סוקולנטית ומיוצגות בו מספר משפחות אך מרבית הצמחים בגן שייכים למשפחת הצבריים.
הצמחים בגן
בגן נמצאים כ-50,000 קקטוסים מרחבי העולם מ-3,800 מינים וסוגים שונים. על מנת להעשיר את האוסף, הוקמה חממה לטיפוח קקטוסים אשר מובאים כזרעים או כשתילים מארצות שונות, כגון אתיופיה, קניה וטנזניה.
סלע
סלע בגאולוגיה הוא החומר המוצק הבונה את קליפת כדור הארץ (קרום כדור הארץ), והוא בנוי מצירוף טבעי של מינרלים. סלעים עשויים להיות מורכבים מגבישים של מינרל אחד בלבד – סלע מונומינרלי, דוגמת אבן גיר המורכבת באופן בלעדי מקלציט, או מתערובת גבישים של כמה מינרלים – סלע פולימינרלי, דוגמת גרניט המורכב מקוורץ, מפצלת השדה ומנציץ.
ההגדרה המדעית של סלע היא: "צירוף טבעי וחוקי של מינרלים". למונח "חוקי" בהגדרה זו שתי משמעויות: בהנדסה חקלאית סלע הוא "כל חלק מלוכד של קרום כדור הארץ". על-פי הגדרה זו, קרקע אינה סוג של סלע, בעוד שעל-פי ההגדרה הגאולוגית קרקע היא סוג של סלע, אם כי לא מגובש, מאחר שהיא מורכבת מגבישי מינרלים.
תחום המחקר הגאולוגי העוסק בסלעים נקרא פֶּטרוֹלוֹגיָה (מיוונית: petra – סלע, logia – תורה) והוא חוקר את מבנה הסלעים, הרכבם, מרקמם, תפוצתם, מיונם והתהליכים שהביאו להיווצרם.
מיון סלעים
סלעים מחולקים לשלוש קטגוריות עיקריות, לפי אופן היווצרם:
המנון לטביה
אלוהים, ברך את לטביה (בלטבית: Dievs, svētī Latviju) הוא ההמנון הלאומי של לטביה. ההמנון נכתב והולחן בשנת 1873 על ידי קרליס באומניס, וייתכן כי הוא מבוסס על מילים של שיר פופולרי מאותה תקופה. הוא אומץ רשמית בשנת 1920.
סלע
סלעי יסוד
מאגמה היא חומר מותך המצוי עמוק מתחת לפני השטח של כדור הארץ. באמצעות מגוון רחב של תהליכים עשויה המאגמה לעלות דרך הקרום אל פני השטח. היא עשויה להתקרר לאט מתחת לפני השטח וליצור סלעים פלוטוניים בעלי גבישים גסים. אלה כוללים סלעים עשירים בסיליקה דוגמת גרניט וסלעים מאפיים דוגמת גברו. המאגמה המגיעה לפני השטח ומתפרצת באמצעות הרי געש נקראת לבה, והתקררותה המהירה יוצרת סלעים געשיים בעלי גבישים זעירים או אף זכוכיתיים ואמורפיים דוגמת אובסידיאן. בהתאם לכימיה שלהם ולמרקמם, סלעים געשיים עשויים להיות מסווגים כעתירי סיליקה דוגמת ריוליט או עתירי ברזל ומגנזיום דוגמת בזלת.
בשל אופן היווצרם, סלעי יסוד נוטים להיות חסרי מבנה כאשר הם נבחנים במחשוף או בדוגמת יד. מבעד למיקרוסקופ הם נראים מורכבים מסידור אקראי של גבישי מינרלים שונים שנוצר כאשר הנתך החל להתגבש.
סלעי משקע
סלעי משקע נוצרים מחומרים המגיעים ממקורות שונים: על מגוון חומרים אלה חלה דיאגנזה – רצף של תהליכים פיזיקליים, כימיים וביוגניים המלכדים את הגרגרים לסלע באמצעות הידוק ודחיסה.
סלעי משקע מפגינים שיכוב – מבנה שכבות ברור, המציג שלבים רציפים של השקעה. בבדיקה מיקרוסקופית נראים גבישים ברורים וביניהם נקבוביות, המאפשרות חדירת נוזלים לסלע. סלעי משקע אופייניים הם אבן גיר, אבן חול, קירטון, קונגלומרט ברקציה וכורכר.
סלעים מותמרים
סלעים מותמרים הם סלעים מסוגים שונים שעברו התמרה – מטמורפוזה, שינוי צורה – בשל חשיפתם לשינויים בטמפרטורה ובלחץ. סלעים אלה עשויים להיות שכבתיים או מסיביים, גבישיים או נקבוביים – תכונות הדומות לסלעי המקור שלהם. סלעים מותמרים אופייניים הם לווחה, צפחה וגנייס.
תהליכי התמרה
התמרה היא למעשה גיבוש מחדש של מינרלים בסלע המתרחש בכמה אופנים:
היווצרות סלעים
היווצרות הסלעים הראשונים קשורה ישירות להתפתחותו של כדור הארץ הצעיר במהלך ההאדן. בראשיתו היה כדור הארץ לוהט ומותך לחלוטין, ובהדרגה החלה השכבה החיצונית להתקרר באמצעות איבוד חום במגע עם החלל הקר. בשלב זה החלו יסודות כבדים כברזל וניקל לשקוע ולבנות את הגלעין, ויסודות קלים כחמצן וצורן צפו והחלו ליצור קרום ראשוני. ביניהם נבנתה המעטפת אשר בתוכה החלו להיווצר מינרלים. הקרום נשבר, נמס ונבנה מחדש כמה פעמים במהלך תקופה קצרה בשל פגיעות רבות של מטאוריטים ושביטים ובשל פעילות מגמטית וגעשית. מתחת לו זרמה מאגמה לוהטת שביקעה את הקרום הצעיר ונפלטה בהתפרצויות געשיות. הלבה שנפלטה מהתפרצויות אלה יצרה סלעים געשיים: בזלת כהה ואנדזיט בהיר יותר.
התקררות איטית של הקרום איפשרה את התעבותם של מים ובעננים שהמטירו גשמים עזים במשך מיליוני שנים. תחילה התאדו מי הגשמים בבואם במגע עם הקרום החם, אולם אותם גשמים החלו לקרר את הקרום עד שהמים הפסיקו להתאדות והצטברו במקומות הנמוכים – תהליך שיצר אוקיינוס שכיסה כ-90% משטח כדור הארץ, מתוכו הציצו איים געשיים קטנים. ירידת הגשמים, היקוות אוקיינוס ואידוי חוזר של המים יצר את מחזור המים, שהוביל ליצירתם של סלעי משקע באמצעות סחף ממקומות גבוהים אל קרקעית האוקיינוס. בהדרגה החל הרכב הקרום והמעטפת להשתנות בשל המסה והתמרה של סלעים מסוגים שונים, מה שהוביל ליצירתם של איי גרניט קלים הצפים על הקרום הבזלתי. בגושי סלע אלה חלו תהליכים טקטוניים ואורוגניים שעיוותו אותם ובנו בהם רכסי הרים והתמרה שהפכה חלקים מהם לסלעים מותמרים.
מחזור הסלעים
בשלב זה החל לפעול מחזור הסלעים – מושג יסוד בגאולוגיה המתאר את "גלגולם" של סלעים מסוג אחד למשנהו, תוך שהם נתונים לתהליכים שונים המפרקים ויוצרים אותם מחדש. המחזור מתאר את השינויים הדינמיים המתרחשים בשלושת סוגי הסלעים: סלעי יסוד, סלעי משקע וסלעים מותמרים. כתוצאה מן הכוחות המניעים של מחזור הסלעים – טקטוניקת הלוחות ומחזור המים – סלעים יוצאים משיווי-משקל סביבתי ונכפה עליהם שינוי כאשר הם פוגשים בסביבה חדשה. מחזור הסלעים מסביר כיצד סוגי הסלעים השונים קשורים זה בזה ומבהיר את תהליכי השינוי והמעבר מסוג סלע אחד למשנהו במהלך הזמן.
סביבת היווצרות
סביבת היווצרות היא המקום בו נוצר סלע, גם אם לאחר זמן הוא יימצא במקום שונה, והיא הקובעת את הרכבו של הסלע ותכונות אחרות שלו. סביבות ההיווצרות של סלעים הן הנקודות ב"גלגול" בין סוג סלע אחד למשנהו במחזור הסלעים. בין סביבות ההיווצרות מתרחשים תהליכי סחיפה ובליה היוצרים חומרי גלם ליצירתו של הסלע הבא. תהליכים אלה חלים גם על המינרלים המרכיבים את הסלעים בכל אחד מן הגלגולים ומשפיעים על תכונותיו השונות של הסלע החדש:
חשיבותם של סלעים
סלעים מסוגים שונים מהווים פרקים בסיפור התהוותו של כדור הארץ ובמוצא החיים על פניו באמצעות סלעי משקע המורכבים משרידיהם של בעלי חיים ימיים ובאמצעות מאובנים המצויים בהם. סלעי יסוד וסלעים מותמרים הם עדויות לתהליכים טקטוניים שהתרחשו בעבר ולתנועת הלוחות התמידית, רמז לעתידן של היבשות המוכרות.
סלעים משמשים כלי חשוב בחקר האבולוציה של האדם ובארכאולוגיה, בהיותם כלים שאיפשרו לא רק שיפור של יכולת הישרדות אלא גם התפתחות של צורות התיישבות – באמצעות בנייה בסלע חצוב, תרבות ומסחר – דוגמת סחר חליפין בזכוכית געשית ובאבן הצור כבר בתקופת האבן.
גם בתולדות האמנות יש לסלעים מקום חשוב: כרקע לציורי מערות ופטרוגליפים וכחומר גלם, דוגמת הסקוריה ממנה נוצר פסלון ונוס מברכת רם שנמצאה בשנת 1986 באזור בריכת רם – הנחשבת לייצוג העתיק ביותר של דמות אנושית בתיעוד הארכאולוגי.
צורת הארץ
צורת הארץ, הוא ספר אסטרונומיה בעברית מאת רבי אברהם בר חייא העוסק בנושאים הבאים: מהלך הירח, ליקויי חמה ולבנה, מהלך כוכבי הנבוכה, תיאור אופן המזלות, חלוקת כוכב ארץ לאזורי אקלים, מידת כוכב ארץ והוויכוח סביב מהלך כוכבי שבת.
המחבר ותקופתו
מחבר הספר הוא רבנו אברהם ב"ר חייא הנשיא. בשל הכבוד שרחשו לו הכל, כונה "הנשיא" (בערבית: צאחב אל שארטה), כינוי הניתן לבעלי משרה חשובה בחצר המלכות. היה מגדולי ספרד. מושבו היה בעיר סוריה שבספרד, ובברצלונה. תאריך לידתו ופטירתו אינם ידועים בדיוק. החוקרים משערים שנולד בסביבות שנת 1065 ונפטר בסביבות השנים 1135–1145. עסק גם במתמטיקה, בהנדסה, בפיזיקה, באסטרולוגיה ובענייני מוסר ופילוסופיה. כמו כן ציפה לישועה ועסק בחישוב הקץ ובביאת המשיח. רבנו אברהם חי בתחילת תקופת הראשונים - המאה ה-11. ראשונים נוספים שחיו בזמנו: ר' אברהם אבן עזרא, הרמב"ם.
החיבור
בנוסף לשמו "צורת הארץ", מוכר גם בשמו הלטיני "סבסורדה" (Savasorda), שם שהוא בעצם כינוי למחבר אשר היה מכונה "הנשיא", ובערבית – "צאחב אל שארטה", שבשיבוש ללטינית הפך ל"סבסורדה". החיבור הוא אחד מהחיבורים הראשונים העוסקים באסטרונומיה, חכמת התכונה, בלשון הקודש. החיבור הוא פרי התקופה בה שלט בכיפה - 'כיפת השמים' - מאז המאה ה-2, האסטרונום היווני הנודע תלמי, הנקרא בשמו בטלמיוס, בחיבורו "אלמגסט", בו טען למודל הגיאוצנטרי. 'צורת הארץ' ראה אור כ-300 שנה (בשנת 1133) לפני שתורות התכונה החדשות של קופרניקוס, קפלר וגלילאו, הגיעו לעולם באיחור של כ-13 מאות, אחרי תלמי. עקב היותו החיבור הראשון בתחומו שנכתב בלשון הקודש, זכה 'צורת הארץ' לתפוצה רחבה. אף בקרב העמים לא נטמנה ידו בצלחת וזכה להצלחה גדולה, בשל היותו מאגד אסכולות החלוקות ביניהן בנושאים רבים ושונים בחכמת התכונה. בין המוזכרים בספרו נמצא מן המפורסמים שבעולם מדע התכונה, כגון: בטלמיוס, בן רש"ד, אל מאמון, אברכש ועוד.
המהדורות
הספר יצא לאור בשלוש מהדורות. המהדורה הראשונה יצאה לאור בשנת ש"ו (1546) בבזל על ידי ההבראיסט והבלשן סבסטיאן מינסטר. במהדורה זו הוסיף מינסטר הערות שוליים בלטינית ושרטוטים נוספים שהופיעו בכתבי היד. כמו כן תרגם את הספר ללטינית.
המהדורה השנייה, יצאה לאור באופיבאך בשנת תפ"ה (1725) על ידי ר' יהונתן ב"ר יוסף מהורדנא, מחבר הספר "ישועה בישראל" על הלכות קידוש החודש להרמב"ם. במהדורה זו נדפסו הגהות וביאורים של הלבוש לצורת הארץ, והגהות ממספר רבנים נוספים.
בשנת 1956 תשט"ז, תורגם הספר גם לספרדית על ידי מיליאס ואליקרוסה, ברצלונה.
המהדורה האחרונה יצאה לאור בשנת תשס"ט על ידי המהדיר ר' רפאל לסרי, בוגר ישיבת חברון. ההדרה בוצעה ע"פ שלושה כתבי יד, המוקדמים ביותר מבין כתבי היד המצויים היום; כ"י לונדון, הספרייה הבריטית, קטלוג מרגליות 1006 (מס' 6432 במכון לתצלומי כתבי יד עבריים בירושלים); כ"י לונדון, הספרייה הבריטית 12277 OR (מס' 8821 במכון לתצלומי כתבי יד עבריים); כ"י האוניברסיטה העברית בירושלים מס' 927 B. במהדורה זו נוספו קטעים רבים שהושמטו מהמהדורות הקודמות וחודשו ושופצו כל השרטוטים.
ג'ון ווקר-לינד
ג'ון ווקר-לינד (באנגלית: John Walker Lindh; נולד ב-9 בפברואר 1981) הוא אמריקאי שלחם בשורות הטליבאן.
ביוגרפיה
ג'ון ווקר-לינד נולד למשפחה מן המעמד הבינוני ב-1981. גדל בפרברי וושינגטון הבירה ובקליפורניה. בהשפעת הביוגרפיה של מלקולם X החל למצוא עניין באסלאם, פרש מלימודיו, התאסלם וקרא לעצמו עבדול חמיד. דרכו הובילה אותו לארצות האסלאם, תימן ופקיסטן, שבהן עסק בלימוד השפה הערבית ובלימודי הקוראן.
במאי 2001, הוא הגיע לאפגניסטן. הוא נתפס על ידי הכוחות האמריקאים בנובמבר 2002, בעת המתקפה האמריקאית באפגניסטן, כשהוא נלחם נגד האמריקאים לצד כוחות הטליבאן.
בפברואר 2019 שוחרר ווקר-לינד מהכלא.
קמצא ובר קמצא
קמצא ובר קמצא הוא סיפור ידוע מאגדות החורבן, המתאר את ימיה האחרונים של ירושלים לפני חורבנה בידי נירון קיסר רומא. ימים אלה, בסוף שנות ה־60 לספירה, כוללים יחסים רעועים בקרב היהודים בירושלים, מחלוקות ופלגנות אשר נובעים משנאת חינם בין היהודים לבין עצמם, ובשיא ההידרדרות החברתית הם מלשינים זה על זה בפני הקיסר הרומי.
ישנם חוקרים רבים אשר מזהים את בר קמצא עם עשיר טברייני בשם קומפסוס בן קומפסוס, המוזכר בספר "חיי יוסף" כאחד מראשי סיעת המתונים שהתנגדו למרד.
הסיפור בלשון התלמוד
הסיפור עצמו מובא כציטוט מפורסם מאימרא של רבי יוחנן במסכת גיטין פרק ה':
בסיפור המובא במדרש איכה רבה ד', ב' (מהדורת בובר), שמות שני גיבורי המעשה הם קימצא.
תרגום לא מילולי
עשיר אחד בירושלים עשה סעודה גדולה ושלח את משרתו להזמין את חברו קמצא. טעה המשרת והזמין אדם בשם בר קמצא, שנמנה דווקא עם אלה השנואים על בעל הבית. בר קמצא הניח כי המארח החליט להשלים עמו, והגיע לבית החוגגים. הופעתו בסעודה הרגיזה את בעל השמחה והוא הורה לבר קמצא להסתלק. בר קמצא המופתע ביקש מהמארח שהואיל והוא כבר הגיע לסעודה שיניח לו להישאר, אך בעל הבית סירב. מפני הבושה הָרַבָּה הוסיף בר קמצא והציע לשלם את מה שיאכל וישתה. לאחר סירוב בעל הסעודה, הציע לשלם חצי דמי סעודת כולם, וגם להצעה זו סירב בעל הבית. ראה בר קמצא שבעל הבית עקשן והציע לשלם דמי כל הסעודה בתמורה שלא יגורש בבושת פנים מהסעודה. אך אף על פי כן המארח סירב בשלישית ולא היה מוכן בשום פנים ואופן שבר קמצא יישאר בסעודה. בסופו של דבר תפס בעל הסעודה את בר קמצא, וגירש אותו מהסעודה בבושת פנים לעיני כל המסובים.
אירוע נוסף שנלווה לסיפור, מתאר את לבטי המנהיגות היהודית ביחס לקרבן. הם נוטים דווקא כן להקריבו מפני "שלום מלכות" אך רבי זכריה בן אבקולס, אחד המנהיגים הבולטים, דוחה את ההצעה ומורה שלא להקריב. בעקבות כך הועלתה ההצעה להרוג את בר קמצא כדי שלא ילך וילשין לקיסר, אך שוב מתערב רבי זכריה ומורה שלא להורגו, מחשש שיחשבו בדורות הבאים שכל המטיל מום בקורבן ייהרג.
לקח ומוסר השכל
סיפור קמצא ובר קמצא הוא סיפור מכונן במורשת היהודית, ובדרך כלל מובא כסמל ההסתאבות החברתית בקרב אומה אשר בניה מפולגים ומסוכסכים בינם לבין עצמם ומביאים על עצמם את השואה והחורבן.
המהר"ל מפראג ביאר באריכות כי השם "קמצא" מורה על פילוג, וכתב:.
פרטי הסיפור מביאים להסתעפויות רבות בהפקת הלקח ובהדגשת פרטים שונים בו. מקובל להבליט את המארח העשיר והמעליב שהניע את הבגידה והמסר הוא, לימוד לקח של זהירות מפגיעה בזולת, וכן את החכמים שישבו ושתקו וגרמו למעשהו של בר קמצא כדבריו, והלימוד הוא למחות על פגיעה בזולת וכך נאמר בגמרא: ..
גורם נוסף שמובלט בביקורת הוא רבי זכריה בן אבקולס, שנמנע מלקבל החלטה מורכבת (הקרבת קרבן פסול או התנקשות במלשין) מחשש שמא תצא תקלה הלכתית. כך גם מצוטט רבי יוחנן עצמו המביא את הסיפור ובסופו אומר: "ענוותנותו של רבי זכריה בן אבקולס החריבה את ביתנו ושרפה את היכלנו והגליתנו מארצנו" (גיטין נה:–נו.). כמו כן, במדרש רבה מוזכר זכריה בן אבקולס, כאחד החכמים שלא מחו בהתנהגותו של המארח כלפי בר קמצא:.
משמר הקרמלין
משמר הקרמלין (ברוסית: Кремлëвский полк - "קרמליובסקי פולק") רשמית ידוע בתור המשמר הנשיאותי (ברוסית: Президентский полк - "פרזידנטסקי פולק") הוא רגימנט המהווה חלק משירות האבטחה הפדרלי של רוסיה ותפקידו לאבטח את מבני הקרמלין ואת ראשי המדינה בעת טקסים ואירועים רשמיים במתחם הקרמלין.
בהתאם לחוק פדרלי מה-8 בדצמבר 1997 המשמר מופקד גם על אש התמיד בקבר החייל האלמוני שבחומת הקרמלין. המשמר הוקם לראשונה ב-7 במאי 1936.
מפקדת המשמר ממוקמת בבניין ארסנל הקרמלין.
היסטוריה
עם ההחלטה להעביר את בירת רוסיה מפטרוגרד למוסקבה בראשית 1918 ולמקם את מבני השלטון מחדש בקרמלין, הופקדה האחריות לשמור על מבני הממשלה וראשי השלטון בידי גדוד רובאי לטביה האדום (Latviešu strēlnieki).
בספטמבר 1918 הועבר גדוד הרובאים להילחם בכוחות הלבנים במלחמת האזרחים, ותלמידי בית הספר הגבוה לפיקוד צבאי של מוסקבה הופקדו על משמר מבני הקרמלין. לצורך כך הועברו כיתות בית הספר ומגורי התלמידים לתוך הקרמלין.
באוקטובר 1935 הועבר בית הספר מהקרמלין, וגדוד מיוחד הוקם ב-8 באפריל 1936 להחליף את התלמידים בשמירה על המבנים. ב-28 בינואר 1936 הועבר הפיקוד על המשמר ממשרד ההגנה של ברית המועצות למשרד לענייני פנים (ה־NKVD). ב-8 במאי 1936 שונה שם המשמר מ"פלוגה למטרה המיוחדת" ל"רגימנט למטרה מיוחדת".
בראשית הלוחמה בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית בשנת 1941 הוגברה השמירה על מבני השלטון והצבא בקרמלין, אולם יחידות צלפים של המשמר נשלחו בין השנים 1942–1943 להילחם בחזית, והרגו למעלה מ-1,200 חיילים גרמנים. מבין לוחמי הגדוד נפלו בלוחמה 97 לוחמים. ב-23 בפברואר 1944 הועטר הגדוד בעיטור הדגל האדום.
בשנת 1952 אורגן הגדוד מחדש וסופח לק.ג.ב. ב-8 במאי 1967 נכח הגדוד בטקס החנוכה של קבר החייל האלמוני שבגן אלכסנדר.
בשנת 1993 שולב הגדוד בשירות האבטחה הפדרלי של רוסיה. ב-7 במאי 2006 שונה סמל הגדוד והוענקו לגדוד מדים רשמיים חדשים (כולל אימוץ השאקו ההיסטורי) הדומים למדי המשמר הקיסרי אשר היה אחראי לשמירה על הצאר עד שנת 1914.
חלק מהיחידות שוכנות בצריפי לפורטובו בקרבת הקרמלין.
בתי קולנוע בתל אביב
בתל אביב-יפו 25 אולמות להקרנה מסחרית של סרטים הכוללים 4,757 מושבים, לאורך שנת 2009 ביקרו בבתי הקולנוע בעיר 909,247 אנשים מתוך 9,875,855 צפיות בכלל בתי הקולנוע בישראל (9.2%). למרות זאת, בשני העשורים האחרונים חלה ירידה בולטת במספר בתי הקולנוע בעיר ובמספר הביקורים בהם.
היסטוריה
לאורך השנים היו בתל אביב בתי קולנוע רבים, מהם גדולים ומהם שכונתיים וקטנים. בשנות ה-50 וה-60, לפני היות הטלוויזיה בישראל, הייתה ההליכה לקולנוע הבילוי הנפוץ והפופולרי ביותר. ב-1960 הגיע מספר הביקורים בבתי הקולנוע בתל אביב ל-12,662,000. בתי הקולנוע היו בבעלות פרטית, וכל בעלים קנה או שכר סרטים להקרנה לפי יכולתו ולפי הערכת הכדאיות. הסרטים הוצגו תחילה בבתי הקולנוע הגדולים בעיר, ואחרי כמה שבועות, כשכוח משיכתם התחיל להתדלדל, היו עוברים אל בתי הקולנוע השכונתיים, הקטנים. המושג של קומפלקס אולמות בגדלים שונים במקום אחד עוד לא נודע אז, וכמוהו לא היה עוד המצב של רשתות גדולות, המקרינות בעת ובעונה אחת אותם סרטים בכל הארץ. הסרטים המצליחים היו עוברים מעיר לעיר ומיישוב ליישוב, והמצליחים שבהם היו מגיעים להקרנות חוזרות. גם הסינמטק טרם הוקם, וסרטי איכות היו מוקרנים על פי רוב בקולנוע פריז ברחוב הירקון.
רוב בתי הקולנוע היו דומים: כיסאות עץ מתקפלים, חורקים, שנטו לצבוט אצבעות לא זהירות, ועל המסך הייתה מוקרנת תמיד האזהרה: "גברת, היזהרי בקומך פן תיתפס שמלתך בכיסא". במעברים חשופי הרצפה היו בני הנוער, ה"פושטקים" שבהם מגלגלים בקבוקי זכוכית בהפסקה ולפעמים גם באמצע הסרט, בעיקר ברגעי מתח או לקראת הנשיקה הנכספת, ובמערבונים הייתה נשמעת תדיר הקריאה: "תיזהר, מאחוריך!" ברגע המתאים. את קץ עידן הכיסאות החורקים והרצפות החשופות בישר בשנת 1958 קולנוע תל אביב, שנפתח ברחוב פינסקר, סמוך לכיכר דיזנגוף. מושביו היו כורסאות מרופדות, רצפתו כוסתה בשטיח רך שגם בקבוקים לא היה טעם לגלגל עליו כי לא היה רעש, ולפני בד ההקרנה היה תלוי מסך ארגמני ועתיר קפלים, שהואר לפני הסרט בלוויית מוזיקה. כל המאפיינים האלה היו חדשניים.
לפני הסרט, בכל האולמות, היו מקרינים יומן חדשות – בחלקם של יומני כרמל, באחרים של יומני גבע. בימים של טרום הטלוויזיה הייתה זו ההזדמנות היחידה של הצופה הישראלי לראות במו עיניו את מנהיגי היישוב, כיבוש השממה, גדולי עולם באים לביקור וכיוצא באלה. שידור מהדורת מבט באופן יומיומי בטלו את הצורך ביומנים בתחילת שנות השבעים. אחרי היומן שודר קדימון לסרט הבא הצפוי באותו אולם קולנוע – ואחר כך הסרט עצמו, ללא פרסומות. אלה הגיעו רק בשנות ה-70.
ברוב בתי הקולנוע הישנים היו שלוש הקרנות ביום: "הצגה יומית" שחלה סביב השעה 16:00, "הצגה ראשונה" שחלה לרוב בין 19:00 ל-20:00 ו"הצגה שנייה" שחלה לרוב בין 21:00 ל-22:00. רק משנות ה-80, עם השינוי הכללי בהתייחסות לבילוי, התרה בסטטוס קוו, ובכפוף להפרעה מינימלית לבניינים הסמוכים, התאפשרו הצגות חצות, וקולנוע ביום שישי בערב או בשבת בצהריים. עד אז, מוצאי שבת נחשב ליום החזק בבתי הקולנוע. עד לחוק למניעת עישון במקומות ציבוריים מ-1983 היו האולמות אפופי עשן סיגריות.
החל מחדירת הטלוויזיה לישראל באופן מוגבר בשנות ה-70, התערער מעמדם של בתי הקולנוע כמטרה לבילוי מחוץ לבית. עם חדירת הטלוויזיה הרב ערוצית בשנות ה-90, עליה יחסית במחיר הבילוי הכולל, יחד עם עליה ניכרת בערכה הנדל"ני של הקרקע עליה בנוי בית הקולנוע, והקמת בתי קולנוע בתוך הקניונים, חלה נסיגה ניכרת במעמדם של בתי הקולנוע העצמאיים שהיו במרכזי הערים ובשכונות המגורים. חלקם חולקו למספר גדול יותר של אולמות קטנים ומפוארים, עם ציוד אור-קולי משוכלל, במקום האולמות הגדולים יותר שהיו בהם קודם.
את מקום בתי הקולנוע שנסגרו ובתי הקולנוע שנהרסו תפסו קומפלקסים שהוקמו בקניונים בעיר, כגון דיזנגוף סנטר בו הוקמו שני בתי קולנוע, קולנוע לב וקולנוע דיזנגוף (נסגר בסוף 2011), מרכז עזריאלי (הקומפלקס נסגר כאמור בסוף 2009) וקניונים מחוץ לתל אביב. את אולמות הקולנוע בקניונים החלו להחליף קומפלקסי ענק מחוץ למרכזי הערים כדוגמת "סינמה סיטי" שהוקמו ברמת השרון, ובראשון לציון, ו"יס פלאנט" שהוקמו בקניון איילון ברמת גן, ובראשון לציון.
יחסי צרפת–תימן
יחסים פוליטיים
צרפת הייתה אחת המדינות הראשונות שהתבטאו בעד עזיבתו של הנשיא סאלח, ותמכה בתוכנית של מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ שנחתמה ב-23 בנובמבר 2011 בתיאום עם האיחוד האירופי וארצות הברית. היא מכירה בלגיטימיות של הנשיא האדי וממשלתו.
צרפת, ארצות הברית ובריטניה שיתפו פעולה עם החלטה 2216 של מועצת הביטחון של האו"ם (מ-14 באפריל 2015) הקוראת לחידוש הדיאלוג, פתרון כולל, אמברגו נשק וסנקציות אינדיבידואליות על החות'ים וכבוד לזכויות אדם.
צרפת תומכת בכל המאמצים שעשה השליח המיוחד של האו"ם מרטין גריפית'ס, כדי להתקדם במציאת פתרון מתמשך למשבר באמצעות ארגון דיונים בין הפלגים התימנים.
סיוע הומניטרי
בשנת 2018 התחייבה צרפת להעניק לתימן סיוע הומניטרי בסך 7.8 מיליון אירו באמצעות ארגונים בינלאומיים (ICRC, WFP, UNHCR) וארגונים לא ממשלתיים (במיוחד CARE), לעומת 6.5 מיליון אירו בשנת 2017. הפרויקטים שנתמכו בתחומי שירותי הבריאות ותזונה מסייעת להילחם בסיכונים של רעב ומגפת כולרה. בינואר 2018 נתנה צרפת גם כמיליון וחצי אירו למאבק נגד הסיכונים לרעב ותזונה כחלק מסיוע המזון המתוכנן למדינה.