cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Playing the Angel
זה גם האלבום הראשון מאז Some Great Reward שיצא ב-1984 בו לא כל השירים נכתבו על ידי מרטין גור.
סיבוב ההופעות - Touring The Angel
סיבוב ההופעות העולמי לפרסום האלבום נקרא Touring The Angel.
הסיבוב התחיל ב-28 באוקטובר 2005 בניו יורק, והסתיים ב-1 באוגוסט 2006 באתונה, יוון.
ההופעה האחרונה של הסיבוב הייתה אמורה להתקיים ב-3 באוגוסט בפארק הירקון בישראל, אך עקב המלחמה בין ישראל ולבנון סירב הצוות הטכני של המופע להגיע וגרם לביטול המופע. ההודעה על ביטול המופע הגיעה יומיים בלבד לפניו.
יעקב צהלון
ר' יעקב בן יצחק צהלון (1630 – 1693) היה רופא, רב וסופר יהודי-איטלקי.
קורות חיים
צהלון היה בן למשפחת מגורשי ספרד ופורטוגל מרומא, שנודעה כמשפחת רבנים, סופרים ורופאים.
למד רפואה באוניברסיטת רומא. סיים לימודיו בשנת 1656 והשתתף בטיפול בחולים וארגון הקהילה בעת מגפת הדבר שהתפשטה בגטו היהודי ברומא. יעקב צהלון חיבר תפילה הדומה לשבועת הרופאים.
בימי הדבר ברומא ב-1656 נחלק הגטו היהודי שנמצא בפיקוחו הראשי של ההגמון ג'ובני פרנצ'סקו נגרוני לשלושה רבעים: ברובע א' נמנה לפקח רפואי הרופא היהודי חנניה ממודיליאנו, ברובע ב' הרופא גבריאל מלאריציאה וברובע ג' - הרופא יעקב צהלון.
במקביל ללימודי הרפואה הוסמך לרבנות והיה חבר במועצת הרבנות של קהילת רומא. חלק מהדרשות שנשא בעיר הוצאו לאור. בשנת 1682 שימש צהלון כרב העיר פרארה. כנראה לאור מחלוקות עם מספר יהודים ברומא ואולי גם משום רצונו להיות קרוב לוונציה, שם הודפסו ספריו. גם הדרשות שנשא בפרארה, הוצאו לאור. מלבד פעילותו התורנית והרפואית התבלט גם כמשורר.
יעקב צהלון חיבר אנציקלופדיה בשם אוצר החוכמות, שאותה חילק לשלושה כרכים; רק השלישי מבהם, שכותרו אוצר החיים, העוסק ברפואה, נשמר וראה אור בדפוס (ונציה 1683).
בהקדמתו ל"אוצר החיים" מביא צהלון את הכללים להנהגת הרופא שתרגם מספריו של אברהם זכות הרופא, כגון : "יכין לו ספרים לעיין בם בחכמת הרפואה - מעטים וטובים : לא יגדיל חולי קל וקטן כאילו הוא גדול, לא יקטין חולי גדול, יקבל לרפא מעט חולים שלא יטעה בריבוי החולים, יעמוד בחוזק לב נגד קינטור ההמון, לא יהיה בו קנאה, לא יהיה קשה עורף בדעתו נגד רבים או גדולים ממנו, יודה טעותו אם טעה, יחשוב קושי וסכנת עניין הרפואה".
צהלון נפטר בפרארה בשנת 1693.
דרק הרפר
דרק ריקרדו הרפר (באנגלית: Derek Ricardo Harper; נולד ב-13 באוקטובר 1961) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1983–1999. לאורך קריירת ה-NBA נבחר פעמיים לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, והעמיד ממוצעים כוללים של 13.3 נקודות, 2.4 ריבאונדים, 5.5 אסיסטים ו-1.6 חטיפות למשחק.
יעקב צהלון
קורות חיים
בנו, מרדכי שנפטר בשנת 1741 היה גם כן רב ורופא בפרארה.
דרק הרפר
קריירת מכללות
הרפר נולד בעיר אלברטון שבג'ורג'יה, ולמד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין בין השנים 1980–1983. בשתי עונותיו הראשונות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע כ-8.4 נקודות בממוצע למשחק, ובעונת 1982/1983 הציג שיפור משמעותי כשקלע 15.4 נקודות למשחק ונבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות.
יעקב צהלון
כתביו
מספריו: חלק מכתביו נמצאים עדיין בכתבי יד.
דרק הרפר
ניו יורק ניקס
בינואר 1994 הועבר הרפר בטרייד לניו יורק ניקס, בתמורה לטוני קמפבל. בפלייאוף של אותה עונה העפילו הניקס לגמר ה-NBA, אך הפסידו ליוסטון רוקטס בתוצאה 3–4. במשחק השביעי והמכריע של הסדרה הוביל הרפר את קלעי הניקס עם 23 נקודות שלא הספיקו, בין היתר, בשל תצוגת קליעה איומה של חברו לקו האחורי ג'ון סטארקס (2 מ-18 מהשדה). בשתי העונות הבאות הודחו הניקס בשלב הפלייאוף השני, מול אינדיאנה פייסרס ושיקגו בולס, בהתאמה. בתקופתו כשחקן הניקס קלע הרפר 11.7 נקודות וחילק 4.8 אסיסטים בממוצע למשחק.
שלהי הקריירה
בעונת חזר לשחק בדאלאס, ובשתי העונות הבאות שיחק עבור אורלנדו מג'יק ולוס אנג'לס לייקרס, בהתאמה. בסיום עונת פרש הרפר ממשחק לאחר 16 עונות ב-NBA, בגיל 37. בעת פרישתו ניצב הרפר במקום השביעי בתולדות ה-NBA בחטיפות (1,957) במקום השמיני במספר משחקים (1,199), במקום ה-11 באסיסטים (6,577) ובמקום ה-12 בשלשות (1,070).
ב-7 בינואר 2018 הפרישו המאבריקס את גופייתו של הרפר עם המספר "12", בהפסקת מחצית המשחק מול ניו יורק ניקס.
ז'רום בורדון
ז'רום בורדון (בצרפתית: Jérôme Bourdon; נולד ב-1957) הוא חוקר תקשורת צרפתי-ישראלי, פרופסור חבר בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב וחוקר חבר ב-Center for the Sociology of Innovation בפריז.
ביוגרפיה
ז'רום בורדון נולד באוסטרליה. הוא גדל ולמד בצרפת. הוא בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת פריז 1, תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת פריז 1 ובבלשנות מבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (EHESS) בפריז. ב-1988 בורדון סיים בהצטיינות דוקטורט בהיסטוריה בת זמננו בבית הספר למדעי המדינה בפריז (Sciences Po).
בשנים 1983-1981 בורדון לימד צרפתית בניירובי, קניה. בשנים 1996-1983 הוא היה חוקר במכון הלאומי לתקשורת אור-קולית (Institut national de l’audiovisuel, INA) בפריז, שם ערך מחקרים עבור הטלוויזיה הציבורית, משרד התרבות הצרפתי והBBC.
בנוסף לעבודתו כחוקר וכמרצה, בורדון היה עורך ותסריטאי של סרטים תיעודיים הקשורים למחקריו, כגון ההיסטוריה של הטלוויזיה וסיקור הסכסוך הישראלי-פלסטיני בטלוויזיה הצרפתית.
ב-1996 עבר בורדון לישראל. ב-1997 הוא התמנה למרצה בכיר ואחר-כך לפרופסור חבר בחוג לתקשורת של אוניברסיטת תל אביב. בשנים 2010-2006 הוא עמד בראש החוג והקים תוכנית לתואר השני. משנת 2006 משמש בורדון כחוקר חבר במרכז לסוציולוגיה של החידוש, פריז Center for the Sociology of Innovation) Ecole des Mines-CNRS).
ניתוח הטלוויזיה כשפה
במסגרת התואר השני בורדון היה חבר בקבוצת מחקר שלראשונה בצרפת חקרה וניתחה חומרי ארכיון של הטלוויזיה הצרפתית (1979-1978). בורדון ניתח את השפה של כתבה טלוויזיונית, על הסיקוונסים שממנה היא בנויה, תפקידי הקול והסוגים השונים של ראיונות בה. הוא הרחיב מחקר זה בעבודה שהתמקדה בתאוריה של המושג "שידור חי", המחקר פורסם כמאמר בשם Live Television is Still Alive ב-2000.
ההיסטוריה של הטלוויזיה
עבודת הדוקטורט של בורדון פורסמה כספר בשם Histoire de la television sous de Gaulle ב-1990, ויצאה לאור במהדורה חדשה ב-2014. הספר עוסק בהיסטוריה של הטלוויזיה הצרפתית בתקופת נשיאותו של דה גול בשנים 1968-1958. המחקר מתמקד ביחסים בין הממשל בראשות דה-גול לבין הטלוויזיה, וביחסים בין פוליטיקאים, מנהלים, איגודי העובדים של הטלוויזיה והצופים.
במחקר נוסף שפורסם, גם הוא כספר בשם Du service public à la téléréalité. Une histoire culturelle des télévisions européennes ב-2011, בהוצאה לאור INA, בורדון הרחיב את מחקרו לדיון בהיסטוריה של הטלוויזיה באירופה. הספר בוחן את המשמעויות של המושג הפוליטי-משפטי "שירות ציבורי", את התפתחות הז'אנרים השונים בטלוויזיה - מחדשות עד לתוכניות ריאליטי, ואת הניסיונות הכושלים ליצור תרבות אירופאית משותפת דרך הטלוויזיה. פרק מהספר פורסם כמאמר בשם Unhappy engineers of the European Soul ב-2007. בנוסף, הוא חקר את העיבודים ויחסי הגומלין הראשונים של פורמטים טלוויזיוניים בין מדינות אירופאיות לבין ארצות הברית, נושא שיש לו היסטוריה שתחילתה בשנות החמישים של הטלוויזיה.
זכרונות המדיה וסיפורי חיים של צופים
בורדון חקר את הקשר בין זיכרון לטלוויזיה באמצעות ראיונות בהם התבקשו צופי טלוויזיה לספר מה זכרו מצפייה בטלוויזיה. בנושא זה הוא פרסם את המאמר Some sense of time. Remembering television ב-2003. הוא הציע טיפולוגיה של זיכרונות טלוויזיה: זיכרונות של הרגלי צפייה המשולבים בביוגרפיה של הצופים, זיכרונות של אירועים היסטוריים המשודרים בטלוויזיה בשידור חי, זיכרונות מאסונות פתאומיים, וזיכרונות ממפגשים עם אנשי טלוויזיה או השתתפות בשידורי טלוויזיה. המחקר מאפשר לבחון מחדש את השפעותיה ארוכות הטווח של הטלוויזיה והקשר בין הזיכרונות למסגרות חברתיות (social frameworks of memory על פי הביטוי של הסוציולוג מוריס האלבווקס) כגון המשפחה והלאום. בישראל, בורדון יישם את אותה שיטת מחקר עם דגש על הקשר בין זיכרונות הטלוויזיה והזהות (או הזהויות) היהודית-ישראלית.
הסיקור התקשורתי של הסכסוך הישראלי-פלסטיני במערב
בורדון דן בקהלים השונים שצורכים את הסיקור התקשורתי של הסכסוך: איך הסיקור משפיע על הזהויות של הקהלים השונים, האם הוא נותן תחושה של שייכות והכללה (inclusion) או להפך, של דחייה, האם הוא מעודד פעילות פוליטית. בורדון מתעניין בשלושה סוגים של קהלים: הקהילות היהודיות, הקהלים המוסלמים והערבים, והשמאל הרדיקלי.
חקר ייצוגי הקהל
בורדון חוקר את ההיסטוריה של הקהל, והצורות השונות שבו הוא מיוצג בתקשורת. הוא מתעניין בעלייה של הייצוג הכמותני (המדרוג - רייטינג) בצרפת ובישראל. המחקר בודק את ההסדרים הטכנולוגיים והסטטיסטיים המאפשרים הפקה מתמשכת של מספרים המקובלים על ידי קהילה מקצועית, על ידי התקשורת וגם על ידי הקהל הרחב, עם שותפתו, ססיל מאדל, בורדון ערך ספר (Television Audiences Across the World, Deconstructing the Ratings Machine) שפורסם ב-2014 בהוצאת פרלגרב-מקמילן. הספר כולל מחקרים על שיטות מדרוג לאומיות רבות, כולל ברזיל, רוסיה והודו.
ספרים ומאמרים
עד לשנת 2014 בורדון כתב 6 ספרים, ערך ביחידות או עם שותפים 6 ספרים ופרסם יותר מ-70 מאמרים בכתבי עת או ספרים מדעיים.
שוק העבודה
שוק העבודה הוא מושג השייך לתאוריה הקפיטליסטית ובאמצעותו היא מבקשת להגדיר על פי דרכה את היחסים בין עובדים לבין אלה המחזיקים בבעלות על אמצעי הייצור. על פי תפיסה זו הדרך בה עבודתם של בני-אדם נסחרת בתמורה לתשלום בצורת משכורת פועלת על פי מנגנון של שוק וכך בשוק העבודה, העובדים מתחרים ביניהם על המשרות הפנויות, והמעסיקים מתחרים ביניהם על כוח האדם. על פי גישה זו תחרות זו גורמת לכך שיפעלו עליו עקרונות כלכליים כלליים כמו היצע וביקוש, אך יש לו גם מאפיינים מיוחדים בשל המורכבות של סחר בזמנם של בני-אדם.
מגדירים את העבודה השכירה על ידי שלושה תנאים: ראשית, המעסיק, שהוא גורם המעוניין בתוצרי העבודה (לצורך שימוש אישי או לצורך מכירה), ואינו יכול או שאינו מעוניין בביצוע העבודה בפועל, ומוכן לשלם תמורתה. שנית, קיים עובד שכיר, המוותר מזמנו הפנוי לביצוע העבודה, ושיש לו את הכישורים לביצועה, לא לשם קבלת תוצרי העבודה, אלא על מנת לזכות בתגמול עבור ביצועה. שלישית, הביטוי המכריע של תגמול זה הוא הכסף, אותו מקבל העובד.
מאפיין אחד המבדיל של שוק העבודה משווקיהן של רוב הסחורות, הוא היקף המגע הרחב הנדרש בין העובד למעסיקו. המגע המוגבר בין הגורמים הרבים המעורבים בשוק העבודה, מביא להתייחסות נפרדת בכל הנוגע למגע זה, המכונה יחסי עבודה. יחסי העבודה ארוכי הטווח מתבטאים במונח משרה. משרה היא מעין חבילה הכוללת את כל תנאי ההעסקה של עובד לתקופת זמן ממושכת. לרוב מנוהל שוק העבודה כשוק משרות, ולא כשוק של עסקאות בודדות.
הבדל נוסף הוא קיומו של הון אנושי, שהופך את ההתייחסות לתועלת הכלכלית שמביא העובד למעסיקו למורכבת יותר מהתועלת שמביאה סחורה רגילה.
יחסי העבודה קשורים קשר רב לאיגודים מקצועיים, המהווים חלק משמעותי ביותר בכל התייחסות לשוק העבודה.
אדם אשר מסוגל לעבוד אך אינו בעל משרה, מכונה מובטל, מצב של חוסר תעסוקה בשוק העבודה מכונה אבטלה.
מיסוד שוק העבודה
צורה נוספת בה מבדילות המשרות את שוק העבודה משוק טהור הוא בנטייתו של שוק העבודה למיסוד. על אף שגם ההון האנושי תורם למיסוד שוק העבודה (על ידי כך שהוא הופך לעיתים העסקה לטווח ארוך למשתלמת יותר), קיימים גורמים נוספים אשר יוצרים תהליכי מיסוד חזקים. עיקר הפיתוח של המחקר העוסק במיסוד העבודה נעשה בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20.
תהליך מסוים המביא למיסוד העבודה הוא תהליך הבלקניזציה של שוק העבודה, כפי שניסח החוקר קלארק קר. תהליך אחר הוא היווצרותם של קווי שכר ממוסדים, כפי שטען ג'ון דאנלופ.
תהליך המכליל תהליכים אלו ומתווסף אליהם, הוא תהליך יצירתם של מנהגי שכר: מיסוד השכר עקב דפוסי התנהגות של קבוצות עבודה קטנות וממוסדות. קבוצות אלו מתפקדות כתת-חברות מלאות, בהן מתרחשים תהליכים רבים כגון חיברות ויצירת נורמות, תהליכים שלכולם נגיעה להתנהגות בלתי-פורמלית, שאינה נובעת באופן ישיר משיקולים כלכליים. לתהליכים אלו השפעה לא-מבוטלת על ההתנהלות הכלכלית (ערך מוסף לוותק, הגדרת החונכות, קביעת דפוסי התפוקה וכו'), ואופיים המוסדי משפיע גם על מיסוד השכר.
בנוסף לאלו, קיימים תהליכים רבים, הנוגעים ביצירתו של סקטור מתוכנן (ראשוני), כחלק מתהליך פילוח שוק העבודה.
פילוח שוק העבודה
מיסוד שוק העבודה והשפעתה של הטכנולוגיה ושיטות הניהול השונות, הביאו לתהליכי חלוקה של שוק העבודה, המכונה פילוח. הפיתוח העיקרי של תחום חקר זה נעשה בשנות ה-70 של המאה ה-20.
אחד הביטויים לפילוח זה הוא הבלקאניזציה כפי שתוארה על ידי קר. בנוסף לבלקאניזציה, נוצרה במהלך ההיסטוריה הכלכלית הבחנה בין שני סקטורים עיקריים:
בארצות הלא-מפותחות:
בארצות המפותחות:
הבחנה זו בוצעה על ידי חוקרים רבים, שהמפורסמים שבהם פ' דורינגר ומ' פיורי. עוד הבחינו חוקרים אלו, כי קיים מגע הדדי רצוף בין שני הסקטורים, לרוב כאשר הסקטור הראשוני משתמש בסקטור המשני כקבלן משנה על מנת לבצע עבודות שכמותן ואיכותן אינה יציבה.<BR> המחקר בתחום מראה כי קיימים מספר מקורות להבדלים אלו:
ההבחנה בין שני הסקטורים אינה מדויקת ומהווה הכללה של המציאות הכלכלית. הקשיים העיקריים בהגדרת שוק העבודה הם קיומם של ציבורים רחבים שאינם עובדים (ילדים ונוער, עקרות בית, סטודנטים, חיילים בשירות סדיר, קשישים, נתמכי סעד וכו'), וכן חריגות רבות מהתבנית הבסיסית של שני הסקטורים הנ"ל (לדוגמה: מרפאות עצמאיות).
מלבד חריגות מהגדרת העבודה, קיימות צורות מיון מפורטות יותר של שוק העבודה, הנובעות מקיומם של שוקי עבודה שאינם עונים במלואם על המאפיינים של חלוקה זו (לדוגמה: בעלי מקצועות חופשיים עצמאיים, מיומנים ויציבים, או העסקת פועלים בלתי מיומנים בתנאי העסקה ירודים במפעלים גדולים).
החוקרים ר' אלטהוזר וא' קאלברג חילקו ב-1983 את שוק העבודה לחמישה סקטורים:
התייחסות לתהליכים שפורטו עד כה, מביאה לקיומם של שוקי עבודה פנימיים בארגונים שונים, ובייחוד בסקטור הראשוני, בהם פועלים שיקולי ניהול משאבי אנוש לטווח ארוך.
אסכולות הנוגעות לשוק העבודה
בניתוח שוק העבודה ניתן לקיים זוויות בחינה שונות (לדוגמה: הפער בין התנהלות על-פי הון אנושי לבין התנהלות על-פי מנהגי שכר). במהלך ההיסטוריה נוצרו אסכולות רחבות של חוקרים, המייצגות זוויות שונות לבחינת שוק העבודה:
כלכלה קלאסית ליברלית
כלכלה נאו קלאסית ליברלית: גישה כלכלית המציגה את שוק העבודה כשוק תחרותי בין יחידות קטנות ומתחרות של עובדים ומעסיקים (בדומה למצב בסקטור המשני). גישה זו היא הנהוגה כיום בחקר שוק העבודה, על אף שהיא אינה מביאה בחשבון תהליכי מיסוד ופילוח בשוק.
מרקסיזם: גישה כלכלית הרואה בשוק העבודה המשך מאבק היסטורי בין מעמדות חברתיים.
נאו-מרקסיזם: גישה כלכלית שהתפתחה על בסיס המרקסיזם, אך מתייחסת לתהליכים מאוחרים יותר מבחינה היסטורית.
הפקעה
הפקעה היא פעולה בה המדינה משתלטת על רכושו הפרטי של האזרח, או תופסת את הזכויות של האזרח ברכוש, תוך מתן פיצוי כספי, אך ללא הסכמת הבעלים. הנכס נלקח או לשימוש הממשלה או על ידי משלחת לצדדים שלישיים אשר יקדישו אותו לשימוש ציבורי, אזרחי או, במקרים מסוימים, פיתוח כלכלי. העיקרון המקובל כיום שהרשות מפצה את האזרח הוא הלכה פסוקה במשפט העברי.
השימושים הנפוצים ביותר של הנכס הנלקח הן עבור שירותים ציבוריים, כבישים ציבוריים ומסילות ברזל; עם זאת, ניתן גם לקחת מטעמים של ביטחון הציבור. קיימים מקרים בהם נדרש הגוף הממשלתי להגיש הצעה לרכישת הנכס לפני שהוא נזקק להשתמש בסמכותו להפקיע.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–ניו זילנד
יחסי איחוד האמירויות הערביות–ניו זילנד הם היחסים הדיפלומטיים בין איחוד האמירויות הערביות לניו זילנד.
סקירה כללית
במרץ 2022 איחוד האמירויות וניו זילנד הסכימו לעבוד יחד בשבעה מגזרים כלכליים מועדפים במהלך השנתיים הקרובות כדי להגביר עוד יותר את הסחר וההשקעות בין שתי המדינות.
פיתוח מסחר והשקעות הדדיות, טכנולוגיה מתקדמת, תעשיות חדשניות, חקלאות וביטחון תזונתי, חשמל מתחדש, לוגיסטיקה; יזמות ותיירות הם בין שבעת המסלולים שזוהו כדי לעזור להגביר את ההשקעות והמסחר. שני הצדדים דנו בפוטנציאל של הגדלת שיתוף הפעולה הכלכלי במושב השמיני של הוועדה הכלכלית המשותפת של איחוד האמירויות הערביות-ניו זילנד.
את הפגישה, שהתקיימה בשולי אקספו 2020 דובאי, ניהל ד"ר תאני אל זייודי, שר המדינה לסחר חוץ, שאמר כי השותפות הכלכלית בין שתי המדינות "התפתחה ללא הרף לקראת התקדמות ושגשוג נוספים". "הסחר ללא נפט בין איחוד האמירויות לניו זילנד טיפס לכמעט 763 מיליון דולר עד סוף 2021, עלייה של 14.2 אחוזים משנת 2020 ועלייה של 13.4 אחוזים מרמות 2019. "איחוד האמירויות היא שותפת הסחר העשירית בגודלה של ניו זילנד בעולם, ומהווה 2.5% מסחר החוץ של ניו זילנד", אמר מר אל זייודי. "אנחנו גם שותפי הסחר הערבים מספר אחת של ניו זילנד, מהווים 50% מהמסחר שלה עם העולם הערבי", הוא הוסיף. ההשקעות הישירות של איחוד האמירויות בניו זילנד הגיעו ל-625 מיליון דולר עד סוף מרץ אשתקד, בעוד שזרימת ההשקעות של ניו זילנד לאיחוד האמירויות עמד על 272.5 מיליון דולר, אמר השר.
שני הצדדים חתמו על מספר הסכמים ראשוניים במהלך פגישת ה-JEC, כולל הסכם בין ביטוח יצוא האשראי Etihad של איחוד האמירויות הערביות וסוכנות האשראי ליצוא של ניו זילנד כדי להגביר את תנופת הסחר, ההשקעות בייצוא והמאמצים לקידום יצוא סחורות.
קרן קיימת לישראל
קרן קיימת לישראל (קק"ל; בעבר כונתה הקהק"ל: הקרן הקיימת לישראל) היא חברה לתועלת הציבור. נוסדה בקונגרס החמישי של ההסתדרות הציונית ב־1901 כאמצעי לאיסוף כספים מיהודים לשם קניית קרקעות בארץ ישראל והכשרתן להתיישבות יהודית. לאחר הקמת מדינת ישראל התאגדה קק"ל כחברה ישראלית ובתזכיר התאגדותה משנת 1954 נוסחו מטרותיה ובהן קניה וחכירת קרקעות ליישוב יהודים. בשנת 1961 נחתם "כתב האמנה" בין מדינת ישראל וקק"ל, המעניק לקק"ל ייפוי כוח להיות המוסד הממונה על פיתוח אדמות הארץ וייעורן ועל ההסברה החינוכית-ציונית.
לפני קום המדינה עסקה קק"ל בעיקר ברכישת קרקעות בארץ ישראל לשם יישוב יהודים בהן. עם זאת, רוב קרקעות קק"ל נמכרו לקק"ל על ידי ממשלת ישראל לאחר קום המדינה ממאגר נכסי נפקדים ממלחמת העצמאות. בתחילת המאה ה-21 מרוכזת פעילות הקרן סביב פיתוח, השבחת והכשרת קרקעות לעיבוד ולהתיישבות, ובתחומים כגון סלילת דרכים וניקוז.
שם
מקור השם "הקרן הקיימת" הוא בדברי המשנה, המפרטת ומונה כמה דברים שהאדם "אוכל פירותיהם בעולם הזה – והקרן קיימת לו לעולם הבא" בחירת שם זה לקרן הלאומית נועדה לרמוז ליהודי העולם, כי התרומות שיתנו לקרן (בעולם הזה) יעמדו לזכותם בעולם הבא. בשנים הראשונות נודע הקרן בכינויו "הפונד הלאומי" או בלועזית: ה"נאציונאל פונד".
מבנה והנהלה
בקונגרס הציוני הראשון ב־1897 העלה צבי הרמן שפירא את הרעיון להקים קרן לאומית של העם היהודי לרכישת אדמות בארץ ישראל. ארבע שנים לאחר מכן, בקונגרס הציוני החמישי ב-1901, הוכרז על ייסוד "קרן קיימת לישראל" - ארגון שתפקידו לרכוש קרקעות להתיישבות יהודית בארץ ישראל. הקרן הקיימת נוהלה על ידי ההסתדרות הציונית. עוד קודם לכן, נדון עניין הקרן הקיימת באסיפות ציוניות אזוריות והוחלט על גיוס תרומות למענו.
התורם הראשון לקרן הקיימת לישראל היה יונה קרמנצקי, שתרם עשר לירות שטרלינג. אחריו תרם הרצל ובעקבותיו צירים רבים מהקונגרס הציוני. בשנים הראשונות עסק יונה קרמנצקי בצדדים המעשיים של הקמת הקרן, והיה מנהלה הראשון עד 1907.
בקונגרס השישי של ההסתדרות הציונית (אוגוסט 1903) סוכמו העקרונות הבאים: הקרן תשמש כזרוע ההסתדרות הציונית לרכישת קרקעות ארץ ישראל ולהעברתן לבעלות העם היהודי לצמיתות כקרקע לאומית; אמצעי הקרן ייאספו מכספי תרומות, והקרן לא תורשה למכור את קרקעותיה אלא להחכירן בלבד.
בשנת 1929 הונח אבן פינה לבניין הקרן הקיימת בבית המוסדות הלאומיים.
לאחר הקמת מדינת ישראל התאגדה קק"ל כחברה ישראלית ובתזכיר התאגדותה משנת 1954 נוסחו מטרותיה:
בשנת 1961 נחתם "כתב האמנה" בין מדינת ישראל וקק"ל, על פיו מינהל מקרקעי ישראל מנהל גם הקרקעות של קק"ל ונקבע כי לקרן הקיימת תהיה נציגות של כ-50% במועצת המנהל. זרח ורהפטיג הציג את המוטיבציה לשילוב הקק"ל במנהל המקרקעין כנובעת מהיכולת של הקרן כגוף פרטי, בניגוד לממשלה, לפעול למען יהודים בלבד . כן ייעדה האמנה לקק"ל תפקיד של פיתוח אדמות ארץ ישראל וייעורן והסברה חינוכית-ציונית.
בעשור השני של המאה ה-21 פעלו בממשלת ישראל לקחת מכספי הקרן הקיימת ולפגוע בעצמאותה. עלו אף קולות לסגור את הקרן הקיימת ולהעביר את נכסיה לידי ממשלת ישראל. בחודש אוגוסט 2014 פורסם כי דירקטוריון קק"ל קיבל החלטה לפיה קק"ל תיערך להיפרדות מן המדינה והפסקת ההתקשרות עם רשות מקרקעי ישראל המנהלת את אדמות קק"ל. בהחלטה נכתב: . לבסוף הושג הסדר בין הקק"ל לממשלה על המשך שיתוף הפעולה.
גיוס כספים
עוד טרם הקמת הקרן, הוצע שבעת איסוף השקלים, שהיו דמי החבר בהסתדרות הציונית, יוצע לכל נרשם לתרום כסף לקרן הקיימת. בכנסים ציוניים אספו כספים לקרן הקיימת.
פעילות גיוס תרומות לקרן הקיימת התפרסה על פני כל העולם. בפברואר 1916 גויסו 34,378 מרק, מהם מעל 40% היו מצפון אמריקה, 20.5% מהאימפריה האוסטרית, 15.5% מהאימפריה הרוסית, 8.3% מגרמניה, 6.7% מדרום אפריקה, 5.6% מהולנד וסכומים קטנים מאנגליה, דנמרק, סלוניקי, שווייץ ובלגיה. כספים נאספו גם ברומניה.
במקומות שונים התקיימו יוזמות שונות לגיוס כספים. יוזמה אחת הייתה קיום "יום פרחים" שהייתה שיטה ידועה לגיוס כספים באותה תקופה, שבו הפעילים מכרו פרחים והרווחים הועברו למטרת צדקה. יוזמה נוספת הייתה קיום "שבוע ארץ ישראל" לתעמולה אינטנסיבית וגיוס כספים.
בשנת 1924 חתמה הקרן הקיימת הסכם עם חברת הביטוח פניקס, וינה, על פיה נציגויות הקרן הקיימת באירופה פעלו גם כסוכנויות ביטוח עבור החברה, תמורת עמלה. שיתוף הפעולה של ההסתדרות הציונית עם חברת פניקס התרחבה עם השנים ובקרן הקיימת פרסמו את התקבולים שנתקבלו מהחברה תוך ציון שאלו ניתנו ללא פגיעה במבוטחים. בסוף 1932 הגיע היקף הפוליסות שסודרו דרך הקרן הקיימת למעל 12% מפוליסות החברה. בסוף שנת 1933 הגיע היקף הפוליסות שסודרו דרך הקק"ל לקרוב ל-14%. בשנת 1928 חודש החוזה לשש שנים ובשנת 1933 הוארך החוזה בין החברה והקרן הקיימת ל-10 שנים נוספות. קריסת חברת פניקס בשנת 1936 הביאה את מנהלי הקרן הקיימת במבוכה והועלו נגדה האשמות על קבלת כספים באופן בלתי ראוי מהחברה. הקרן הקיימת הכחישה את הפרסומים וטענה שכל הכספים שקבלה היו במסגרת פעילותה כסוכנת ביטוח על פי ההסכם הגלוי עם החברה.
יוזמה נוספת לגיוס כספים לקרן הקיימת בשנות ה-20 הייתה מועדון לקוחות בשם "המחלקה לראבאט" אשר גייסה חברות שהבטיחו להעניק לרוכשים דרך הקרן הקיימת הנחה שחלקה יועבר כתרומה לקרן הקיימת.
הקופסה הכחולה
במשך כמאה שנים מאז התחדשות היישוב היהודי האשכנזי בארץ ישראל, נתמכו רוב בני היישוב הישן בארבע ערי הקודש על ידי כוללים, שתוקצבו מכספי החלוקה. צורת גיוס התרומות המפורסמת ביותר בהקשר זה הייתה קופת רבי מאיר בעל הנס.
קופה זו הייתה נפוצה בבתי יהודים רבים, לשם נדבה עבור יושבי ארץ ישראל, ובמידה רבה העבירה את עיקר המשקל של התמיכה ביישוב הישן ממגביות חד פעמיות של שדרים, בקרב מספר מצומצם של גבירים עשירים אל נדבות קבועות של המוני היהודים שבתפוצות השונות.
מאוחר יותר, כשהוקמה הקק"ל בתחילת המאה העשרים, לשם גאולת קרקעות בארץ ישראל, להוציא את האדמה מיד נכרים לידי ישראל. נוסד על ידה מנגנון גיוס תרומות הדומה מאוד לזה של קופת רמבעה"ן, הקופסה הכחולה של הקק"ל שנועדה אף היא לתלייה בבתי ישראל, גרמה לעיתים מעין תחרות בין קופת רמבעה"ן לבין קרנות צדקה אחרות למטרות מקומיות בעיקר, אך כשמדובר בקופסה הכחולה הועצמה התחרות בשל העובדה, שגם קופה חדשה זו עסקה במוצהר בתמיכה בענייני ארץ ישראל.
בנושא זה היה דעות חלוקת בין גדולי ישראל באותו דור, היות שבקק"ל היו רבים שלא שמרו תורה ומצוות.
רכישת קרקעות
הרכישות הראשונות לקרן הקיימת נעשו בשנים 1904–1905. לרכישה הראשונה נחשבת קנייתם של כ-4,000 דונם בחיטין מידי הסוחר דוד חיים, במחיר של 20 פרנק לדונם. לאחר מכן, נרכשו כ-2,400 דונם מאדמות הכפר דיר טריף ליד לוד (בית החרושת חדיד, חוות בן שמן ולימים "כפר הנוער בן שמן") וכן 1,600 דונם מאדמת הכפר ח'ולדה, לימים, חוות חולדה, בהם גודלו השתילים ליער הרצל, שהוא היער הראשון שניטע על ידי הקרן הקיימת.
בשנת 1905, רכשה הקרן הקיימת מיק"א את אדמות דלייקה, עליהן הוקמה חוות כנרת, ואת אדמות אום ג'וני, בהן היה אתר ההתיישבות הראשון של דגניה א'.
במהלך מלחמת העולם הראשונה השתמשה הקרן הקיימת בכספיה לעבודות פיתוח שונות, בהם בניית בתים לפועלים על אדמותיה ולייבוש ביצות. לאחר הקמת קרן היסוד בשנת 1920 רוכזו מאמצי הקרן הקיימת ברכישת קרקעות.
עיקר פעילותה של הקרן הקיימת בתחום רכישת הקרקע החלה לאחר כינוס הוועד הפועל הציוני ב-1920 בלונדון. עד שנת 1920 רכשה קק"ל פחות מ-25,000 דונמים שרובם עברו מבעלותה לרוכשים פרטיים. משנת 1921 חל גידול ניכר בהיקף עסקאות הרכישה שביצעה הקרן הקיימת והקרקע שנרכשה נותרה בבעלותה.
בשנת 1923 מונה מנחם מנדל אוסישקין לעמוד בראש הקרן. בתקופה זו הייתה חברת "הכשרת היישוב" בראשות יהושע חנקין הקונה העיקרית של קרקעות עבור קק"ל. משנות השלושים ואילך, בתקופת כהונתו של יוסף ויץ כמנהל מחלקת הקרקעות והייעור החלה קק"ל לרכוש קרקעות במישרין מבעלי הקרקע הערבים. כדי לייעל את תהליך רכישת הקרקעות, אורגנו חמישה משרדים מחוזיים ומונו אנשים שהיו בעלי ידע בענייני קרקעות ובניהול משא ומתן עם בעלי קרקע ערבים. אז החלה רכישת קרקעות באזורים שעד אז לא הייתה בהם דריסת רגל ליהודים, כמו הרי יהודה, הגליל המערבי, עמק החולה ובדרום הנגב. בשנים 1921–1933 היה משקלה של הקרן כ-60% מכלל העברות הקרקע לבעלות יהודית. בשנים 1934–1935 הצטמצם חלקה של הקרן הקיימת ל-20% בלבד אך עם פרוץ המרד הערבי הגדול בשנת 1936 פחתו העסקאות הפרטיות וגדל חלקה של הקק"ל. לפי מנכ"ל הקרן הקיימת אברהם גרנות מעל למחצית השטח שרכשה הקרן הקיימת עד 1948 היה בבעלות בעלי קרקע גדולים שחיו מחוץ לשטחי המנדט, כרבע מבעלי קרקעות גדולים מקומיים, כ-13% מממשלת המנדט, כנסיות וחברות ורק כ-10% מפלאחים שעיבדו אותה בעצמם.
בשנת 1938 נוסדה חברת הימנותא (נאמנות בארמית), במטרה להוות מכשיר משפטי לקניית וניהול קרקעות שהקרן הקיימת שוקלת למכרם הלאה, דבר הנוגד את עקרונות הקרן. כן נועדה חברת הימנותא להחזיק בנאמנות קרקעות שנמסרו לקרן הקיימת עד למסירתם חזרה לבעליהם. לפני 1938 שימשה חברת הכשרת היישוב בתפקיד דומה לזה של חברת הימנותא.
לאחר הקמת המדינה רכשה הקרן הקיימת מידי ממשלת ישראל בעסקת ענק - עסקת מיליון הדונם, קרקעות נכסי נפקדים שבעליהם גורשו/נטשו אותם במהלך מלחמת העצמאות, כך שרוב הקרקעות שבידי הקרן הקיימת היום נרכשו בעסקה זו. אברהם גרנות הוא שיזם והוציא לפועל את הרכישות על אף התנגדות בקרב שרי ממשלה ובהנהלת הקרן הקיימת. בין המתנגדים היה יוסף ויץ שסבר שרכישת קרקע הנמצאת ממילא בידי המדינה מיותרת ודי באפוטרופסות של הקרן הקיימת לשם פיתוח. בין הנימוקים למסירת שטחים גדולים לידי הקרן הקיימת מידי הממשלה היו מחויבותה של הקרן הקיימת (להבדיל מממשלת ישראל) לפיתוח הקרקע לטובת יהודים בלבד. כך הסבירו הרצפלד וגרנות שהעברת הבעלות על תבטיח שהן ישמשו אך ורק את היהודים ולא את יתר אזרחי המדינה. כמו כן העברת הבעלות על הקרקע לגוף פרטי פטרה את המדינה מלהתעמת עם החוק הבינלאומי בנוגע למעמד הקרקעות. העסקה עם המדינה לא הוכפלה, מאחר שהקרן טענה שאין ברשותה את הכספים לשלם על מיליון דונם נוספים שהיו אמורים לעבור לרשותה.
מטרות קק"ל ופעילותה
מאז קום המדינה קק"ל מתפקדת, לצד הסוכנות היהודית וארגונים נוספים, כאחראית על התיישבות היהודית במדינת ישראל. בחוק הקרן הקיימת שנחקק בכנסת בשנת 1953 נקבע שמטרות קק"ל הן לרכוש קרקעות וליישבם ביהודים. במשך רוב שנות המדינה נמצאו פתרונות פרקטיים למקרים שבהם לא-יהודים בקשו לרכוש קרקעות שבבעלות קק"ל (באמצעות חילופי קרקעות בין המדינה לקק"ל), אך בשנת 2004, בעקבות התנגדות תושבים מכרמיאל לרכישת דירות בעיר על ידי ערבים, הודיעה קק"ל שהיא תקפיד מכאן ואילך על שיווק קרקעותיה ליהודים בלבד. לבג"ץ הוגשו שורה של עתירות בנושא, על ידי האגודה לזכויות האזרח, עדאלה וארגונים נוספים, ובעקבותיהן בשנת 2005 פסל היועץ המשפטי לממשלה מזוז את עמדת קק"ל וקבע כי קרקעותיה יוכלו להימכר גם לערבים על בסיס עקרון השוויון. קק"ל מתנגדת להחלטה זו, ובהיעדר הסדר בעניין היא איימה לבטל את האמנה עם מדינת ישראל ולהחזיר לידיה את ניהול ושיווק קרקעותיה. העניין תלוי ועומד (2008) בפני בג"ץ.
פקידי היערות של הקרן הקיימת לישראל אחראים על ייעור ועל שימור ושיקום עצים בוגרים בישראל בשותפות עם משרד החקלאות.
ייעור ותשתיות
מאז קום המדינה היא עוסקת במפעלי ייעור, פריצת דרכים, הכשרת קרקע וחינוך. בשנים הראשונות של הקמת המדינה עבדה הקרן הקיימת לישראל על פרויקט ייבוש החולה. במאה ה-21, פועלת קק"ל גם להנגשת החניונים, הפארקים והיערות שלה לאנשים עם מוגבלות.
ראשוני היערנים היו "החבורה", כפי שכינה אותם יוסף ויץ, והם כללו את שרון ויץ (מנהל אגף הייעור הראשון לאחר קום המדינה) וכן את משה קולר, טוביה אשבל, עמרם מקובר, נוח פלד, נפתלי יופה ושמחה סולובייצ'יק. על שמם ניטע יער בכרמל ושמו "יער היערנים".
שמירת שבת
במשך השנים דרשה הקרן הקיימת שלא ייעשה בנכסיה מלאכה בשבת. כל חוכר מידי הקרן הקיימת נדרש לחתום על סעיף 8 שקבע: בשנות ה-60 דרש עוזי ארנן לבטל את הסעיף והשופטת מרים בן-פורת קבעה שהסעיף בטל. בערעור לבית המשפט העליון נתקבלה פשרה שקבעה שפירוש המילה "מלאכה" הוא: "ניהול עסק וכל עבודת כפיים המבוצעת דרך קבע על ידי החוכר בעד תמורה או המבוצעת על ידי הזולת בעד תמורה ופרהסיה".
סמל קק"ל
סמל הקרן הקיימת לישראל עבר מספר שינויים לאורך השנים. בתחילה עוצב בשחור לבן עם פסים היורדים מטה באלכסון ומזכירים תלמים בשדה ומסמלים את הקשר בין הקק"ל לקרקע, ולאחר מכן עוצב עם שלושה פסים בלבד שמסמלים גם את האדמה עם הקשר לצורת מפת ארץ ישראל.
החל משנת 2008 סמל קק"ל החדש הוא צבעוני (חום, ירוק וכחול) החום מסמל את הקשר לקרקע, הירוק מסמל את אחריותה של הקק"ל לייעור והכחול מסמל את המים, קק"ל לקחה על עצמה אחריות לשיקום נחלים ולאגירת מים כדי לסייע להתיישבות.
פיקוח
כחברה פרטית הקרן הקיימת פועלת מחוץ למערכת השלטון הרשמית ולמדיניות הרשמית של ממשלת ישראל ואינה כפופה לביקורת חיצונית ואינה מחויבת לשקיפות. בשנת 2014 פרסם המשנה ליועץ המשפטי לממשלה אבי ליכט חוות דעת לפיה "למרות ההיבט הציבורי המהותי של פעולתה, כמעט ואין פיקוח חיצוני על התנהלותה של קק״ל ואין גוף מדינתי המפקח על התנהלותה. הציבור אינו חשוף לדוחות הכספיים ואין כל ערובה חיצונית לכך שפעילותה משרתת בצורה מיטבית את האינטרס הציבורי. לכך יש להוסיף את הקשר ההדוק בין קק״ל למערכת הפוליטית כולל בנושא מינויים בקק״ל". לעמדה המצדדת בפיקוח מבקר המדינה על הקרן הקיימת הצטרף גם מבקר המדינה, יוסף שפירא, שנימק את עמדתו ב"טענות חוזרות ונשנות על אי סדרים" ומניעת פגיעה בטוהר המידות. בניגוד לעמדה זו נדחתה במאי 2014 בוועדת השרים לענייני חקיקה הצעתה של שרת המשפטים, ציפי ליבני להחיל ביקורת של מבקר המדינה על הקרן הקיימת. באוקטובר 2013 הסביר חבר הכנסת דוד רותם בישיבת ועדת חוקה חוק ומשפט את מניעי ההתנגדות להחלת שקיפות על הקרן הקיימת: "אני לא רוצה שקיפות. כשיבואו מחר לשאול את הקרן הקיימת: איפה המכרז שעשית כשהשקעת פה והשקעת שם? או שקנית קרקעות – אני לא רוצה לתת לך על זה שקיפות, אני לא רוצה שזה ייוודע לאף אחד"
מצבה הכספי
החל בשנת 2014 הקרן מגישה דוחות כספיים לרשם ההקדשות, מאחר שמעמדה שונה לחברה לתועלת הציבור.
הכנסות ונכסים
על פי דו"ח זה בשנת 2014 הסתכמו הכנסות קק"ל ב-2.4 מיליארד שקל, רוב הסכום - 2.1 מיליארד שקלים היו ממכירת קרקעות. בשנת 2013 היו הכנסות הקרן ממכירת קרקעות 1.7 מיליארד שקל. ההכנסה מתרומות ב-2014 הייתה כ-134 מיליון שקל מהם 76.6 מיליונים מצפון אמריקה לעומת 126 מיליון שקל בשנת 2013. שווי קרקעות קק"ל בסוף שנת 2014 היה כ-8 מיליארד שקל והיא החזיקה ב-270 מיליון שקל מזומנים בקופתה וניירות ערך בשווי 1.5 מיליארד שקל.
מבחינת דיווח חשבונאי נחלק הנדל"ן של הקרן הקיימת לשתי קבוצות:
הוצאות
ההוצאה המרכזית של הקרן הקיימת היא תשלומים לרשות מקרקעי ישראל שהסתכמו ב 1.26 מיליארד שקל: הוצאות הקרן הקיימת על ייעור היו כ-230 מיליון שקל, ו37.5 מיליון שקל הוצאו לפיתוח פרויקטים סביבתים
כוח אדם
בשנת 2014 העסיק הקרן הקיימת 950 עובדים קבועים בעלות שכר ממוצעת של 300,000 שקלים. שכר יושבי הראש אפרים שטנצלר ואלי אפללו היה כמשכורת שר, סגני יושבי הראש משתכרים משכורת ח"כ, ומשכורתו של מנכ"ל הקרן הקיימת מאיר שפיגלר כשל מנכ"ל משרד ממשלתי. עלות הפנסיות ב-2014 הייתה 120 מיליון שקל.
חינוך וקהילה
ההשקעה בחינוך בשנת 2014 עמדה על כ-81 מיליון שקל ו65.5 מיליון שקלים הוצאו ל"קשרי קהילה וחברה", סעיף בו חל גידול של 10 מיליון שקלים בהשוואה לשנת 2013.
שיתופי פעולה עם ארגונים אחרים
ההוצאה הכוללת על שיתופי פעולה עם ארגונים שונים הייתה 124 מיליוני שקלים
ביקורת כללית על מהות והתנהלות הארגון
כבר עם קום המדינה היו שראו בקק"ל גוף שעבר זמנו והתנגדו להעברת קרקעות המדינה לרשותה. חבר הכנסת יוחנן בדר דרש לפרק הקרן הקיימת אותה מצא כמוסד ארכאי ולא חיוני. "העם היהודי" בשמו התיימרה הקרן לפעול היה בעיניו כינוי לכמה פקידים היושבים בשכונת רחביה בירושלים. הוא סירב לראות ברכישת קרקעות המדינה (שני מיליוני הדונם) "גאולת קרקע" למען העם. לטענתו, משחלפה סכנת העברת הקרקעות לזרים, היה רעיון קרקע הלאום לאבסורד. בדר התנגד לאמנה שבין הקרן הקיימת לממשלה משום שמרגע מסירת אדמות המדינה לקרן, לא יהיה עליהן עוד פיקוח של הכנסת ושל מבקר המדינה והדבר יהפוך את המדינה לבת­ ערובה של עקרונות הקרן הקיימת. ד"ר יוסי ביילין, בספרו "אחד העם פינת הרצל", טוען כי לאחר הקמת המדינה ויסוד מינהל מקרקעי ישראל, קיומה של קק"ל מהווה כפילות מיותרת. הוא קבל על כך שניתן לקק"ל להקצות משאבי ציבור (קרקעות) כגוף פרטי ופוליטי ללא פיקוח של המדינה, בעוד שכ-80 אחוז ממקורות המימון שלו מגיעים מהמדינה. לטענתו "זהו גוף שאין לו הצדקת קיום פורמלית ובלתי פורמלית, והוא מתקיים מתוך אינטרסים ארגוניים בלבד...", ובכך מאשים ביילין את קק"ל שקיומה משמש בעיקר במטרה לשמר את כוחה ולחלוקת "ג'ובים" ומינויים פוליטיים.
התנהלות כלכלית
הועברה ביקורת רבה על משכורות הבכירים הגבוהות בארגון, אשר אינן הולמות ארגונים מסוגו, ואף נטען כי הן עשויות לגרום לקריסתו הכלכלית.
כמו כן, הועלו טענות בתקשורת לפיהן הארגון נוהג בפזרנות יתרה עם כספי ציבור, כאשר נחשף כי שולמו חצי מיליון דולר לבקשת נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון לקרן הנושאת את שמו בעבור הרצאתו לכבוד יום הולדתו ה-90 של שמעון פרס.
פרשת נכסי נספי השואה
בפברואר 2000 הוקמה "ועדת החקירה לבדיקת נושא איתור והשבת נכסים של נספי השואה", בראשותה של ח"כ קולט אביטל, בעקבות מחקרים היסטוריים שהראו כי יהודי אירופה החזיקו בארץ ישראל, ערב מלחמת העולם השנייה, אלפי נכסי נדל"ן ונכסים פיננסיים אחרים. היוזמה להקמת הוועדה באה על רקע ביקורת ציבורית גוברת על כך שבישראל, בניגוד לאירופה, לא נעשה כמעט דבר להשבת רכושם של יהודים שנספו בשואה. הוועדה הגישה מסקנותיה בינואר 2005. בין השאר איתרה נכסים וקרקעות, שבשלהי מלחמת העולם השנייה הועברו לקרן הקיימת בנאמנות, נכסים שיהודים הספיקו לרכוש בארץ ישראל בטרם נספו בשואה, כיוון שהיה חשש שרכושם ייגזל או יוחרם על ידי ממשלת המנדט, או גורמים אנטי ציוניים ואחרים. בעקבות כך, נחקק בדצמבר 2005 חוק הנכסים של נספי השואה, שהביא להקמתה של החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה, כדי שתפעל להשבת נכסים אלו ואחרים. רק בשנת 2013 השלימה הקרן להעביר כחצי מיליארד שקל לחברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה.
קרקעות קיבוץ גבעת ברנר
בשנת 2011 תבע קיבוץ גבעת ברנר להשיב לו 1,200 דונם, שרשומים היום כרכוש הקרן הקיימת לישראל. לטענת הקיבוץ, הקרקעות נרכשו מכספי מייסדיו, אשר מטעמים ציוניים אידאולוגיים מסרו אותה לידי הקק"ל בנאמנות.
דוח מבקר המדינה 2017
בדו"ח מבקר המדינה שהוגש ב-2017 נקבע כי "החלטות התקבלו שלא על פי אמות מידה ידועות וברורות" וכי קיים "ליקוי מהותי בניהול ובבקרה בקק"ל".
בפרק מתוך דו"ח מבקר המדינה שהתפרסם במרץ 2017, נמתחה ביקורת על הסכם עם מינהל מקרקעי ישראל מ-1991 שהוגדר חשאי ולא חוקי, במסגרתו העבירה המדינה 51 אלף דונם של קרקעות בגלילי בתמורה לחובות בשווי מיליארדים. משרד מבקר המדינה קובע כי הוא "רואה בחומרה את אופן פעילותן האמור של קק"ל ושל המדינה בנושא" וכי פעילותן הייתה "בניגוד לסדרי מנהל תקינים".
דוח משרד המשפטים 2022
ביקורת שערך משרד המשפטים על התנהלות קק"ל בשנים 2014-2017 מצאה פגמים מהותיים בהתנהלות הארגון ובפרט העברות כספים לגופים פוליטיים שמבחינת חומרתם "הם היו עשויים לבסס עילת פירוק של קק"ל". כך הועברו חצי מיליארד שקלים למוסדות הקשורים בהסתדרות הציונית מהלך שקיבל אישור הדירקטוריון רק לאחר חתימת ההסכם כך שלחברי הדירקטוריון לא התאפשר להפעיל שיקול דעת בעניין. על פי הדוח הועסקו בקק"ל במישרין או באמצעות חברות כוח אדם מקורבים של דני עטר ושל נושאי משרה אחרים.
ביקורת מנקודת מבט סביבתית
בשנת 2023, פורסם באתר "שקוף" תחקיר שעל פיו חרף העובדה שקק"ל מציגה עצמה כגוף סביבתי, היא משקיעה חלק מתיק ההשקעות שלה בחברות מזהמות.
אד ווד
Ed Wood
ג'ורג' קרטרייט
ג'ורג' קרטרייט (באנגלית: George Cartwright;) היה קצין צבא אנגלי, סוחר וחוקר בניופאונדלנד ולברדור. על שמו נקרא יישוב בכניסה למפרץ סנדוויץ', שבקנדה.
משפחה
ג'ורג' קרטרייט נולד במרנהאם בנוטינגהאמשייר, אנגליה, אח בכור לאדמונד קרטרייט, איש הדת וממציא הנול המכני ושל ג'ון קרטרייט, קצין ימי ורפורמטור בפרלמנט האנגלי.
קריירה צבאית
קרטרייט הפך לצוער באקדמיה המלכותית הצבאית בלונדון כשהיה בן חמש עשרה. תחילה הוא שירת בהודו. בשנת 1759 הועלה לדרגת סגן בהיותו באירלנד. בשנת 1760 היה המזכיר הצבאי של המרקיז של גרנבי בגרמניה וקצין מטה בפיקוד הדוכס פרדיננד מבראונשווייג. בשנת 1762 קיבל את הועלה לדרגת קפטן, חזר לאנגליה משנת 1762 עד 1766.
מסעות לניופאונדלנד ולברדור
בין 1770 ל -1786 הקים ג'ורג' קרטרייט מספר תחנות דייג מכף צ'ארלס למפרץ סנדוויץ' ופיתח שם קשרים עם האינואיטים ואנשי האינו. ההצלחות הכספיות שלו היו מעורבות במקרה הטוב, והנפילות הכלכליות הרבות שלו נגרמו בגלל פשיטות של פריבטירים אמריקאים בשנת 1778.
בשנת 1772 הביא ג'ורג' קרטרייט לאנגליה חמישה אינואיטים מאזור לברדור. עם זאת, לא ברור האם הדבר נעשה בכוח או בשיתוף פעולה עם האנשים שנבחרו. הם נסעו באוניה לאירלנד ואנגליה. הם הובאו לתצוגה באירלנד ואנגליה, ומשכו את תשומת ליבו של המלך ג'ורג' השלישי, ורבים אחרים כולל ציבור גדול. בדומה לילידים אחרים של לונדון בעבר, משפחת האינואיטים הזו הפכה לאטרקציה בלונדון הג'ורג'ית.
במאי 1773 תכנן קרטרייט והאינואיטים שאיתו, את המסע חזרה ללברדור. עם זאת, עוד לפני שעזבו את התמזה, חלקם חלו באבעבועות שחורות. כעבור שלושה שבועות מתו ארבעה מתוכם ורק אשה צעירה נותרה בחיים וחזרה ללברדור. כמעט שנה לאחר מכן, קרטרייט ציין את האסון שהתרחש אחרי שובה של האשה - "האינואיטים של דרום לברדור נמחקו כמעט לחלוטין על ידי המחלה."
חזרה לאנגליה
בשנת 1786 שב סופית קרטרייט לאנגליה. הוא פרסם את זכרונותיו בשנת 1792 והמשיך להתעניין בפוליטיקה ובעסקים בלברדור. הוא שירת זמן מסוים במיליציית נוטינגהאם בזמן מלחמות נפוליאון עד 1817.
בעיירה קרטרייט, בלברדור, ישנה אנדרטה המנציחה אותו ואת אחיו ג'ון. עליה נכתב: "לזכרו של ג'ורג 'קרטרייט, סרן בגדוד ה-37 של הוד מלכותו ... שבמרץ 1770 התיישב בחוף לברדור ... גם של ג'ון קרטרייט, קצין ימי... ".
משפחת בית טוביה
משפחת בית טוביה הייתה אחת המשפחות היהודיות בעלות ההשפעה בתקופת בית שני עד מרד החשמונאים.
המשפחה התגוררה באחוזה משפחתית בדרום הגלעד. האזור שבו שכנה האחוזה נקרא ארץ טוביה, ובירתו של האזור הייתה רבת עמון. אחוזת בית טוביה, שנבנתה על ידי הורקנוס לבית טוביה מזוהה היום על ידי רוב החוקרים עם האתר ארכאולוגי עיראק אל-אמיר. באתר נמצאה על גבי קיר מערה כתובת בעברית קדומה עם השם טוביה.
תולדות המשפחה
שורשי המשפחה בימי בית ראשון. אזכור לטוביה מופיע בתקופה הפרסית בספר נחמיה, כאחד ממנהיגי היהודים בימי שיבת ציון ומחברי כנסת הגדולה, ומיריביו המובהקים של נחמיה. בספר נחמיה מופיע טוביה כאחד המתנגדים העיקריים לשיקום חומת ירושלים, ועל כן מוצמדים לשמו הכינויים "עמוני" או "עבד העמוני". כינויים אלה יכולים להתפרש כמבטאים את קשריו עם העמונים, ונועדו לבטא בוז וגנאי כלפיו. פירוש אחר הוא "עבד המלך" שמשמעותו פקיד בשירות המלך (הפרסי). טוביה היה בעל עמדה חברתית ומדינית גבוהה בירושלים. הייתה לו לשכה פרטית בבית המקדש, אותה העמיד לרשותו אלישיב הכהן הגדול שהיה קרוב משפחתו, אך הוא סולק משם זמן קצר אחר כך על ידי נחמיה שראה בכך חילול הקודש.
אישיות נוספת בשם טוביה מופיעה בכתובים בשנת 260 לפנה"ס לערך. הפפירוסים של זנון מספרים על טוביה שישב במקום מושב אבותיו בעבר הירדן, שימש כמושל מקומי מטעם בית תלמי עמד בראש מושבה צבאית בשם בירתא של עמון שהייתה מורכבת מחיילים יהודים ונוכרים ועסק בסחר עבדים. טוביה נשא לאשה את הבת של הכהן הגדול - שמעון הראשון. הוא היה גיסו של הכהן הגדול חוניו השני.
בנו של טוביה - יוסף בן טוביה, שימש כגובה כספים עבור בית תלמי ביהודה. בתקופתו הגיעה המשפחה לשיא כוחה. יוסף לקח את התפקיד מגיסו חוניו השני ובכך פגע בתפקידו של הכהן הגדול.
בנו של יוסף, הורקנוס, שימש כשליח של אביו במצרים, ועל-פי המקורות הקים את האחוזה.
יאשיהו בן יוסף פינטו
ביוגרפיה
נולד בדמשק בשנת 1565 לאביו יוסף, ממגורשי ספרד, שנודע כנדבן גדול. בצעירותו למד בישיבה של ר' יעקב אבולעפיה, אשר הסמיכו לפוסק ולדיין.
מאוחר יותר למד קבלה תחת ר' חיים ויטאל. בנו של ר' חיים ויטאל, שמואל, לימים היה תלמידו וחתנו של הרב פינטו.
בשנת 1625 עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתיישב בירושלים, ולאחר מכן בצפת, אך עם מותו של בנו רבי יוסף לאחר שנה חזר לדמשק. מעט לאחר חזרתו הוכתר בתור הרב הראשי של הקהילה.
חיבוריו
הרב פינטו חיבר ספרים רבים במהלך חייו, בהם: "כסף נבחר" (ונציה, 1621) ו"כסף מזוקק" (ונציה, 1625) קובצים של דרשותיו על התורה, "מאור עיניים" (כרך ראשון, ונציה, 1625; כרך שני, מנטובה, 1740) פרשנות על הספר עין יעקב לר' יעקב בן חביב, "כסף צרוף" (אמשטרדם, 1729) פרשנות לספר משלי ו"נבחר מכסף" (חלב, 1869) ספר שו"ת המאורגן לפי סדר שולחן ערוך. שניים מספריו אשר נותרו בכתב יד הם "כסף נמס", ספר פרשנות למגילת איכה ו"קבוצת כסף", העוסק בדינים והלכות.
גביע הפדרציה 2010
גביע הפדרציה 2010 הייתה התחרות ה-48 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
תחרויות אזוריות החלו בפברואר 2010 ומשחק הגמר הסתיים ב-7 בנובמבר 2010.
נבחרת איטליה ניצחה במשחק הגמר את נבחרת ארצות הברית וזכתה בגביע בפעם השלישית בתולדות הנבחרת.
מתכונת התחרות
מתכונת התחרות הייתה זהה למתכונת של העונה הקודמת.
כל המפגשים כללו 5 משחקים.
בית עולמי א' כלל 8 קבוצות ועוד 8 קבוצות היו בבית עולמי ב'.
לקראת סיום העונה 4 קבוצות מהבית העולמי א' נפגשו עם 4 קבוצות מבית עולמי ב' על הזכות להתמודד בבית עולמי א' בעונת 2011.
העברות לקראת שנת 2011
בעקבות המשחקים בין 4 נבחרות שהפסידו בשלב הראשון של הבית העולמי א' לבין הקבוצות שניצחו בבית עולמי ב':
ישראל בתחרות
בנבחרת השתתפו ציפי אובזילר ושחר פאר. הנבחרת החלה את השתתפותה בבית א' של אזור אירופה/אפריקה א'. הנבחרת סיימה את הבית במקום השלישי ולא המשיכה לשלבים הבאים.
סוויפס
Nielsen Ratings
יונה רוזנפלד
יונה מיכאל רוזנפלד (נולד ב-30 בנובמבר 1922) הוא עובד סוציאלי, פסיכואנליטיקאי וחוקר בתחום העבודה הסוציאלית, מפתח שיטת "למידה מהצְלָחות". זוכה פרס ישראל לחקר העבודה הסוציאלית לשנת תשנ"ח (1998).
ביוגרפיה
רוזנפלד נולד בקארלסרוהה שבגרמניה, ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל. למד בבית הספר תלפיות בירושלים ובתיכון בית הכרם. לאחר מכן למד לימודי מדעי החברה ובריאות הנפש בבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה של לונדון (1948). בשנת 1954 סיים לימודי סוציולוגיה וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1962 סיים לימודי דוקטורט בבית הספר למנהל שירותים חברתיים באוניברסיטת שיקגו. במסגרת לימודיו הוסמך כעובד סוציאלי ובתחום זה עסק כקצין בריאות הנפש בצה"ל ולאחר מכן כעובד סוציאלי בבית החולים הדסה.
בין השנים 1961–1991 היה חבר סגל בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית. בשנת 1964 קיבל יחד עם לוטה זלצברגר מענק של 96,000 דולר ממשלת ארצות הברית לתכנון מרכז לטיפול במשפחות נזקקות. במאי 1966 פרסם עם זלצברגר ב"דבר" סדרת מאמרים שביקרה את הטיפול של מדינת ישראל בשכבות החלשות, וקראה למדיניות רווחה מתוכננת במדינת ישראל. בשנת 1967 הועלה לדרגת מרצה בכיר.
בשנת 1970 פרסם עם פרופ' אברהם דורון וד"ר רפאל מוזס מחקר על האוכלוסייה במחנות הפליטים ביהודה, שומרון וחבל עזה.
בשנת 1973 קודם לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1986 לפרופסור מן המניין. עיקר פרסומו כחוקר וכיועץ לארגונים חברתיים נבע מפיתוח שיטת למידה מהצלחות (במשותף עם דונלד שון), במסגרתה נעשית העדפה לבחינת הצלחות על פני ניתוח כישלונות. יתרונות שיטה זו בעבודתו כיועץ נגעו לטיפוח תחושת אופטימיות בקרב העוסקים במלאכה ושינוי דרך החשיבה מהתמקדות בבעיות להתמקדות בשאלות המנחות את פעולת הארגון. שיטה זו פותחה לתוכנית "למידה מהצלחות כמנוף ללמידה בית ספרית" ומיושמת בעשרות בתי ספר בישראל. פרויקט נוסף העושה שימוש בשיטה פועל לשיפור היחסים בין משטרת ישראל לערביי ישראל.
רוזנפלד עמד בראש בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית. בשנת 1990 מונה למנהל מכון ברוקדייל ויועץ בכיר במרכז לילדים ולנוער ב"אשלים" ובג'וינט.
בשנת ה'תשנ"ח (1998) זכה בפרס ישראל לחקר העבודה הסוציאלית, הראשון לזכות בתחום זה.
לאורך השנים הוא מחובר לתנועת העולם הרביעי (fourth world movement), תנועה שהוקמה בצרפת ופועלת עם אנשים החיים במצבי עוני קיצוניים. הוא מקיים עמם תהליכי למידה מעמיקים, מתוך תפיסה שלאנשים החיים בעוני יודעים ומסוגלים ללמד וללמוד. אחד מתוצרי תהליכי הלמידה הוא הספר "Rosenfeld, J. M., & Tardieu, B. (2000). Artisans of democracy: How ordinary people, families in extreme poverty, and social institutions become allies to overcome social exclusion. University Press of America".
בשנות ה-2000 פעל לייסוד פורום המאבק בעוני. פעילותו העיקרית של הפורום היא בציון היום הבינלאומי למיגור העוני בישראל. היום צוין לראשונה בשנת 2007 ומאוחר יותר אומץ על ידי הכנסת כיום בו מוקדשים דיונים לנושא המאבק בעוני וצמצום הפערים.
בשנת 2017 יצאה לאור הביוגרפיה שלו, "From exclusion to reciprocity".
רוזנפלד היה נשוי לרותי עד למותה ב-2022. הוא אב לשתי בנות.
אינטרפרון בטא 1a
אינטרפרון בטא 1a (גם אינטרפרון בטא 1-אלפא) הוא ציטוקין במשפחת האינטרפרונים המשמש כתרופה לטיפול בטרשת נפוצה (MS-Multiple Sclerosis). אינטרפרון זה מיוצר על ידי תאים ביונקים, בעוד שאינטרפרון בטא-1b מיוצר בחיידקי E. Coli שעברו שינוי. הועלו מספר טיעונים, כי אינטרפרונים עשויים להביא להפחתה של 18-38%, בשיעור ההישנויות של טרשת נפוצה.
תסמונת קלינית מבודדת (CIS)
הביטוי הקליני המוקדם ביותר של טרשת נפוצה התקפית-הפוגתית (RRMS) הוא תסמונת קלינית מבודדת (CIS), כלומר, התקף אחד של תסמין יחיד. במהלך CIS, יש התקף תת-חריף המרמז על דמיאלינציה, אשר צריכה להיכלל בספקטרום של הפנוטיפים של טרשת נפוצה. טיפול באינטרפרונים לאחר התקף ראשון, מקטין את הסיכון לפתח טרשת נפוצה קלינית.
טרשת נפוצה התקפית-הפוגתית (RRMS)
תרופות יעילות אך במעט, בהקטנת מספר ההתקפים בטרשת נפוצה התקפית-הפוגתית, ובהפחתת ההצטברות של נגעים במוח, הנמדדת באמצעות דימות תהודה מגנטית (MRI), תוך שימוש בגדוליניום. אינטרפרונים מפחיתים הישנויות בכ-30% ופרופיל הבטיחות שלהם הופך אותם לטיפולי קו ראשון. עם זאת, לא כל המטופלים מגיבים לטיפולים אלו. ידוע כי 30% מחולי טרשת נפוצה אינם מגיבים לאינטרפרון בטא. חולים אלה ניתנים לסיווג כלא-מגיבים גנטית, פרמקולוגית ופתוגנטית. אחד הגורמים הקשורים לאי-תגובה הוא נוכחות של רמות גבוהות של נוגדנים כנגד אינטרפרון בטא. טיפול באינטרפרון, ובמיוחד עם אינטרפרון בטא-1b, גורם לייצור נוגדנים מנטרלים, בדרך כלל בששת החודשים השניים, של הטיפול, ב 5% עד 30% מהחולים שטופלו. יתר על כן, תת-קבוצה של חולי RRMS עם טרשת נפוצה פעילה במיוחד, המכונה לעיתים "טרשת נפוצה המחמירה במהירות", אינה מגיבה בדרך כלל לאינטרפרון בטא-1a.
בעוד שיש צורך במחקרים נוספים לגבי ההשפעות ארוכות הטווח של התרופות, הנתונים הקיימים לגבי ההשפעות של האינטרפרונים, מצביעים על כך שטיפול ארוך-טווח המתחיל המוקדם, הוא בטוח וקשור עם תוצאים טובים יותר.
תופעות לוואי
תרופות בהזרקה עלולות לגרם לגירוי או לשטפי דם באתר ההזרקה. שטף הדם המתואר נגרם כתוצאה מהזרקה תת-עורית.
אינטרפרון בטא-1a זמין רק בצורת זריקה, ויכול לגרום לתגובות עוריות באתר ההזרקה, העלולות לכלול נמק עורי. תגובות עוריות עם אינטרפרון בטא שכיחות יותר במסגרת מתן תת-עורי, ובעלות ביטוי קליני מגוון. הן מופיעות בדרך כלל במהלך החודש הראשון של הטיפול, אם כי שכיחותן וחשיבותן פוחתות לאחר שישה חודשים של טיפול.
התגובות העוריות שכיחות יותר אצל נשים. התגובות העוריות הקלות, בדרך כלל לא מעכבות את הטיפול, בעוד שנמק עורי מופיע בכ-5% מהחולים ומוביל להפסקת הטיפול.כמו כן, לאורך זמן, עלול להתפתח שקע נראה לעין, באתר ההזרקה, זאת עקב הרס מקומי של רקמת שומן, הידוע בשם ליפואטרופיה, אך תופעה זו קורית לעיתים רחוקות, עם הטיפול באינטרפרון.
האינטרפרונים הם תת-קבוצה של ציטוקינים, המיוצרים בגוף במהלך מחלות, כגון שפעת, על מנת לסייע במאבק בזיהום. הם אחראים על רבים מהתסמינים של זיהומי שפעת, כולל חום גבוה, כאבי שרירים, עייפות וכאבי ראש. חולים רבים מדווחים על תסמינים דמויי-שפעת, לאחר נטילת אינטרפרון בטא, אשר בדרך כלל משתפרים בתוך 24 שעות, אם תסמינים אלה קשורים לעלייה זמנית של ציטוקינים. תגובה זו נוטה להיעלם לאחר 3 חודשים של טיפול ותסמיניה ניתנים לטיפול עם תרופות אנטי-דלקתיות שאינן סטרואידים, ללא-מרשם, כגון איבופרופן, המפחית חום גבוה וכאב.
תופעת לוואי נוספת, שכיחה, שניונית וזמנית, של אינטרפרון בטא, היא הידרדרות תפקודית של התסמינים הקיימים כבר, של המחלה. הידרדרות זו דומה לזו המתרחשת בחולי טרשת נפוצה, בשל חום, חום גבוה או עקה (תופעת אוטהוף), מופיעה בדרך כלל, בתוך 24 שעות מהטיפול, שכיחה יותר בחודשים הראשונים של הטיפול, ויכולה להימשך מספר ימים.
תסמין רגיש במיוחד להחמרה במצב, הוא ספסטיות. אינטרפרון בטא יכול אף להפחית את מספר תאי הדם הלבנים (לויקופניה), הלימפוציטים (לימפופניה) והנויטרופילים (נויטרופניה), וכן להשפיע על תפקודי הכבד.
ברוב המקרים השפעות אלה אינן מסוכנות והפיכות, לאחר הפסקת הטיפול או הפחתתו. עם זאת, קיימת המלצה, כי כל החולים צריכים להיות במעקב, באמצעות בדיקות דם, כולל בדיקות תפקודי כבד, כדי להבטיח שימוש בטוח של אינטרפרונים.
כדי למנוע תגובות באתר ההזרקה, מומלץ למטופלים להחליף תדיר את אתרי הזרקה ולהשתמש בטכניקת הזרקה אספטית. קיימים התקני הזרקה זמינים, כדי לייעל את תהליך ההזרקה. תופעות הלוואי, לעיתים קרובות מכבידות, עד כדי הפסקת הטיפול עם אינטרפרונים או עם גלטירמר אצטט (טיפול משנה-מחלה דומה, הדורש הזרקות קבועות), בחולים רבים.
מנגנון פעולה
אינטרפרון בטא מאזן את הביטוי של חומרים פרו-דלקתיים ואנטי-דלקתיים במוח, ומפחית את מספר התאים הדלקתיים החוצים את מחסום דם-מוח. באופן כולל, טיפול עם אינטרפרון בטא מוביל להפחתה של דלקת בנוירונים. יתר על כן, הוא נחשב גם כמגדיל את הייצור של גורם הגדילה העצבי (NGF) ובכך משפר את השרידות הנוירונלית. בניסויי מבחנה, בטא אינטרפרון נמצא כמפחית ייצור של תאי TH17 אשר מהווים תת-קבוצה של לימפוציטים מסוג T, הנחשבים כממלאים תפקיד בפתופיזיולוגיה של טרשת נפוצה.
פלגרידי - plegridy
פלגרידי הוא שם מסחרי של אינטרפרון בטא-1a שעבר פגילציה (Peginterferon beta-1a). יתרונה של תרופת הפלגרידי הוא בכך שנדרשת רק הזרקה אחת שלה, כל שבועיים.
התרופה מאושרת לשיווק בישראל כתמיסה בעט מוכן, להזרקה תת-עורית, ומיועדת לטיפול בתסמינים של טרשת נפוצה התקפית הפוגתית.
אוונקס - Avonex
התרופה אוונקס אושרה בארצות הברית בשנת 1996, ובאירופה בשנת 1997, היא רשומה בלמעלה מ-80 מדינות ברחבי העולם. זהו טיפול מוביל בטרשת נפוצה בארצות הברית, עם כ -40% מכלל השוק הכולל, ובאירופה, עם כ-30% מכלל השוק. התרופה מיוצר על ידי חברת ביוג'ן ביוטכנולוגיה, במקור תחת הגנה מתחרות בארצות הברית, תחת חוק "תרופות היתום".
תרופת אוונקס מאושרת לשיווק בישראל כתמיסה להזרקה תוך-שרירית, ומיועדת לטיפול בתסמינים של טרשת נפוצה התקפית. התרופה נכללת בסל הבריאות.