cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכסנדר אדרייאנסן
יצירתו
אדרייאנסן ידוע בעיקר בזכות ציור עיבוד דגים, נושא נפוץ של ציירי טבע דומם הולנדים אותם שיבץ ביותר מ־60 יצירות, יותר מכל אמן אחר באנטוורפן מהמאה ה-17. רבים מציורי הדגים שלו היו יצירות קטנות וזולות יחסית.
מבחינה סגנונית, הוא הושפע מאסכולת הציור של הארלם. הקומפוזיציות מאופיינות במערך אלכסוני א-סימטרי – משולש הנשען על אליפסות, אלה יוצרים תחושת עומק רב יותר. הוא השתמש בפלטה צבעים, שנטתה למונוכרום. מאפיין חשוב ביצירתו הוא טוהר הצבעים.
התזמורת הקאמרית מאהלר
התזמורת הקאמרית מאהלר (Mahler Chamber Orchestra - MCO) היא תזמורת קאמרית מקצועית מסיירת. מייסד התזמורת הוא קלאודיו אבאדו וחברים לשעבר בתזמורת הנוער על שם גוסטב מאהלר בשנת 1997.
מפרץ ויימות'
מפרץ ויימות' (באנגלית: Weymouth Bay) הוא מפרץ בחוף הדרומי של דורסט, באנגליה שבממלכה המאוחדת. המפרץ מוגן מגלי הים בשל מיקומו של חוף צ'סיל והאי פורטלנד. במפרץ מספר חופי רחצה, הידועים שבהם הוא חוף ויימות'. חופים מוגנים אלה מהווים אתר תיירות פופולרי. לאורף המפרץ ממוקמים אתרי הנופש ויימות', גרינהיל והכפרים לודמור ופרסטון.
המפרץ מהווה חלק מחוף היורה - אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, בשל חשיבותו הגאולוגית והתצורות הגאוגרפיות הייחודיות שבו.
המפרץ מהווה אתר נופש וידוע בספורט המים המבוצע בו (בין היתר גלישת גלים וגלישת רוח, צלילה באמצעות שנורקל וסקי מים). כמו כן המפרץ נחשב לאחד מאתרי השיט הטובים ביותר באירופה, ובשל כך נבחר המפרץ כמיקום בו נבנתה אקדמיית השייט הלאומית ויימות' ופורטלנד, וזו אירחה את תחרויות השיט במסגרת אולימפיאדת לונדון שנערכה בשנת 2012.
התזמורת הקאמרית מאהלר
תולדות התזמורת
התזמורת הקאמרית מאהלר נוסדה בשנת 1997 ביוזמתם של קלאודיו אבאדו וקבוצת נגנים מתזמורת הנוער על שם גוסטב מאהלר, שביקשו להמשיך לנגן בצוותא גם אחרי שעברו את גיל ההשתתפות בתזמורת נוער. שילוב העקרונות של סקרנות אמנותית וקשת הרפרטואר הרחבה ביותר שבנמצא, שניהם ברמה המוזיקלית הגבוהה ביותר, הנחה את ההרכב השאפתני עם הקמתו וממשיך לעצב את עבודתו כיום. הרפרטואר הרחב, ממוזיקת בארוק עד למוזיקה עכשווית, כולל כל תחום ממוזיקה קאמרית עד סימפונית, ממוזיקה אופראית סטנדרטית לביצועי בכורה עולמיים.
כדי לעמוד בתקנים הגבוהים הללו, נודעה כבר מראשית פעולתה של התזמורת חשיבות מיוחדת לשיתוף פעולה עם מוזיקאים בכירים, שבא לביטוי בבחירת סולנים ומנצחים כמו גם בפעולות לקידום קונצרטים ומציאת אולמות מתאימים. לצד המייסד קלאודיו אבאדו, דניאל הרדינג ממלא תפקיד מכריע בהתפתחות התזמורת. הרדינג, שהתחיל את קשריו עם התזמורת כמנצח אורח ראשי, התמנה בקיץ 2003 למנהל מוזיקלי והוא מנצח על חלק גדול מתוך 70–80 הקונצרטים ומופעי האופרה של התזמורת מדי שנה. התזמורת מקיימת קשרי אמנות קרובים עם מארק מינקובסקי ואלכסנדר לונקיץ'. מיזמים עם מומחים ידועי שם בטכניקות מיוחדות או ברפרטואר מסוים מהווים גם הם יסוד חשוב בתוכנית התזמורת ומחזקים את המוניטין שלה כהרכב רב-פנים. סדנאות בארוק של בעלי-סמכא להנחיית נגנים בביצוע אותנטי תופסות מקום בתוכנית התזמורת מאז 2004 והתזמורת עובדת בקביעות עם מומחים למוזיקה עתיקה או עכשווית, כמו ריינהרדט גבל או ג'ונתן נוט.
מפרץ ויימות'
אזכורים תרבותים
היצירה מפרץ ויימות': מפרץ בווליז וגבעת ג'ורדן, שצוירה בין השנים 1816–1817 מעשה ידי אמן הנוף האנגלי ג'ון קונסטבל מוצגת כיום בגלריה הלאומית שבלונדון.
אדמיאל קוסמן
אַדְמיאל מאיר קוֹסְמן (נולד ב-20 באוגוסט 1957) הוא משורר ישראלי, פרופסור למדעי היהדות באוניברסיטת פוטסדאם, והמנהל האקדמי של המכון להכשרת רבנים רפורמים ע"ש גייגר בברלין.
ביוגרפיה
קוסמן נולד בשנת 1957 בחיפה. הוא נשוי בשנית ואב לארבעה. הוא מחלק את זמנו בין ירושלים לברלין. למד בישיבת נתיב מאיר, ולאחר מכן בישיבת הכותל אצל הרב שג"ר. לאחר שירותו הצבאי למד בבית-הספר לאמנות בצלאל.
קוסמן סיים את הדוקטורט במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1993 בהצטיינות יתרה. בשנת 1997 מונה למרצה בכיר, ובשנת 2003 התמנה לפרופסור מן המניין ולבעל הקתדרה ללימודים רבניים שהוקמה במחלקה ללימודי הדתות באוניברסיטת פוטסדם. משנת 2014 הוא מנהל את בית הספר לתאולוגיה יהודית בברלין.
בעבודתו הנוכחית הוא משלב הוראה בתחום האקדמי עם עבודת חינוך יהודי בסמינר לרבנים, וכמו כן הוא מתאם את לימודי הרבנים-לעתיד עם המסגרות שבהן התלמידים שוהים שנה או שנתיים בישראל. בנוסף לכך הוא מעורב בברלין ומחוצה לה בפעילות הקשורה לדיאלוג הבין-דתי.
הוא ידוע גם כמשורר, ופרסם תשעה ספרי שירה: "ואחרי מוראות מעשה-השיר", מסדה, 1980; "בגדי נסיך", כתר, 1988; "סמרטוטים-רכים", 1991; "מה אני יכול", 1995; "הגענו-לאלוהים", 1998; "פירוש חדש-בס"ד", 2000. ארבעת הספרים האחרונים ראו אור בסדרת ריתמוס, הוצאת הקיבוץ המאוחד. "ארבעים שירי אהבה ושני שירי אהבה נוספים לאלוהים" (הקיבוץ המאוחד, 2003) ו"סידור אלטרנטיבי: לשבעים ואחד שירים חדשים" (הקיבוץ המאוחד, 2007) ראו גם הם אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד (הספרים האחרונים יצאו בתבנית אלבומית בצירוף עבודות אמנות של מאיה כהן לוי), וספרו האחרון "קטעים איתך" (2011). כמו כן ערך יחד עם מירון איזקסון את האנתולוגיה לשירה אמונית "שירה חדשה" ("אפיריון", 1997).
מבחר שירים משלו תורגם על ידי ליסה כץ ושלומית נעים-נאור ויצא לאור בהוצאת זפיר האמריקאית בספר בשם Approaching You in English, Zephyr Press 2011.
מעבודותיו בתחום המחקר ראוי לציון ספרו "מסכת גברים: רב והקצב ועוד סיפורים: על גבריות, אהבה ואותנטיות" שראה אור בשנת 2002 ואחריו: "מסכת נשים: חוכמה, אהבה, נאמנות, תשוקה, יופי, מין, קדושה" שראה אור בשנת 2007 (בהוצאת כתר). ספרו העיוני השלישי "נשיות בעולמו הרוחני של הסיפור התלמודי" ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2008.
קישורים חיצוניים
קישורים להרצאות מקוונות של אדמיאל קוסמן:
מכּתביו:
התזמורת הקאמרית מאהלר
תולדות התזמורת
תזמורת מאהלר, העצמאית במימונה, יחידה במינה גם בגמישות המבנה הארגוני שלה. גרעין התזמורת כולל כ-50 נגנים בני ארצות שונות; נגנים נוספים מתקבלים לעבודה לפי הצורך. ההרכב מתכנס למיזמים בודדים, בהתאם לדרישות הספציפיות של כל תוכנית בנפרד. מצב זה הביא להתפתחות צליל תזמורתי תרבותי ורגיש, שהיה לסימן ההיכר של ההרכב. במקום בסיס אחד קבוע, יש לתזמורת מספר אתרי-בית בערים שונות באירופה, המספקים ללה אפשרות לקיום חזרות ובמקרים רבים נקודת זינוק למסעות קונצרטים ברחבי העולם, תזמורת מאהלר מהווה תזמורת-בית קשרים אמנותיים איתנים נוצרו עם דניאל הארדינג (מנצח אורח ראשי בשנים 1998–2003, מנהל מוזיקלי מאז ספטמבר 2003) וקלאודיו אבאדו. התזמורת מופיעה בקביעות כתזמורת הבית של פרארה ("פרארה מוזיקה", נשיא כבוד: קלאודיו אבאדו), אקס-אן-פרובאנס (פסטיבל בינלאומי לאמנות לירית אקס-אן-פרובנס), טובלאך (שבוע המוזיקה על שם גוסטב מאהלר), זלצבורג (שבוע מוצרט) ולנדסהוט. כמו כן יש לתזמורת חוזים לטווח ארוך עם פסטיבל סינטוניה בטורינו ועם (פסטיבל לוצרן), שם מופיעה התזמורת מאז 2003.
פריצת הדרך הבינלאומית של התזמורת הגיעה כבר בשנה שלאחר הקמתה עם דון ג'ובאני של מוצרט, בהצגת בכורה בפסטיבל לאמנות לירית באקס-אן-פרובאנס בשנת 1998, בהנהגת קלאודיו אבאדו ודניאל הארדינג. הסיור העולמי שנבע מהפקה זו לא זו בלבד שהביא להרכב תהילה בינלאומית, אלא גם הביא לחתימת חוזה הופעות קבוע עם פסטיבל אקס-אן-פרובאנס. מאז השתתפה התסזמורת במספר רב של הפקות חשובות ומצליחות באקס, ביניהן "טבעת החנק" של בריטן (דניאל הארדינג/לוק בונדי, 2001), "יבגני אונייגין" של צ'ייקובסקי (דניאל הארדינג/אירינה ברוק), "אהבה לשלושה תפוזים" של פרוקופייב (טוגאן סוחייב/פיליפ קלוואריו, 2004) וכך עושות כולן של מוצרט (דניאל הרדינג/פטריס שאטו, 2005). חוזה הופעות קבוע עם "פרארה מוזיקה" נחתם ב-1998 לשתי סדרות קונצרטים בשנה. נוסף למיזמי אופרה עם קלאודיו אבאדו, מתקיימות כאן גם סדרות קונצרטים עם המנהל המוזיקלי של התזמורת דניאל הארדינג ומנצחים אורחים ידועי-שם כמו כריסטופר הוגווד, פיליפ הרווה, פאבו ירווי, מאריי פרחיה וולדימיר אשכנזי. סולנים כמו צ'צ'יליה ברטולי, מרתה ארחריץ', כריסטיאן טצלאף או עמנואל אקס מצטרפים לתזמורת לתוכניות קונצרטים, המושכות תשומת לב גדלה והולכת אל התזמורת, הן בפרארה והן ברמה בינלאומית.
במהלך שנות קיומה הקליטה התזמורת כמה תקליטורים זוכי-פרסים. התקליטורים בניצוח דניאל הרדינג ובהפקת "וירג'ין קלאסיקס" כוללים את "דון ג'ובאני", "טבעת החנק", הקונצ'רטו לצ'לו של היידן עם גוטיה קאפושו והסימפוניה הרביעית של מאהלר. חברת דויטשה גראמופון הוציאה את הסימפוניה הפנטסטית של ברליוז, בניצוח מרק מינקובסקי וכן, בניצוח המייסד קלאודיו אבאדו, אריות מאופרות איטלקיות עם אנה נטרבקו ויצירות לאבוב מאת מוצרט ולברון עם אלברכט מאייר. ההקלטה החיה של הקונצ'רטי לפסנתר מס' 2 ו-3 עם מרתה ארחריץ' זכתה לפרס גראמי והקלטת הקונצ'רטי לכינור של סטרווינסקי וברג עם קוליה בלכר זכתה בפרס דיאפזון הזהב.
אירייז'ר
אירייז'ר (באנגלית: Erasure; בתרגום מילולי לעברית: מחיקה) הוא צמד מוזיקלי שנוסד בשנת 1985 בעיר בסילדון, אנגליה, על ידי וינס קלארק ואנדי בל, כלהקת סינת'פופ. היא אחת הלהקות המצליחות ביותר שצמחו מהגל החדש והנאו-רומנטי של שנות השמונים והיא קיימת ופעילה עד היום הזה. היא נחשבת לאחת הלהקות המצליחות ביותר ועד היום מכרה כ-26 מיליון אלבומים בכל העולם.
ימת טוז
ימת טוז (בטורקית: Tuz Gölü - "ימת המלח") היא הימה השנייה בגודלה בטורקיה אחרי ימת ואן. הימה שוכנת בגובה של 905 מטר במרכזה של אנטוליה על גבולה המערבי של קפדוקיה, כ-100 ק"מ צפונית-מזרחית לקוניה וכ-100 ק"מ דרומית לאנקרה. במשך רוב ימות השנה היא משתרעת על שטח של 1,500 קמ"ר, אורכה 80 ק"מ ורוחבה 50 ק"מ.
מי הימה מליחים ביותר. במשך חודשי הקיץ מתאדים רוב מימיה וחושפים שכבת מלח בעומק ממוצע של 30 ס"מ. רוב השטח הנחשף בעונה זו משתרע על חלקה הדרומי של הימה. בעונה הגשומה נמס חלק מהמלח במים המתוקים הזורמים אליה או המגיעים אליה בצורת משקעים. לימת המלח אין מוצא, והיא ניזונה מנגר תחתי וממספר נחלים שבמקום שפכם אליה יצרו מלחות. סביב הימה שלושה מכרות מלח העושים שימוש במשטר המים העונתי בימה ומפיקים כ-70% מתצרוכת המלח במדינה. בנוסף קיימות סביב הימה תעשיות הקשורות לעיבוד המלח.
בשנת 2001 הוכרזו הימה והאזור המקיף אותה כאזור טבע מוגן. בימה אוכלוסייה עשירה של פלמינגואים (Phoenicopterus ruseus), אווז לבן-מצח ובז אדום.
עבד א-רחמן סמבא
עבד א-רחמן סמבא (בערבית: عبدالرحمن صمبا; תעתיק מדויק: עבד אלרחמן צמבא; נולד ב-5 בספטמבר 1995 בערב הסעודית) הוא אצן קטרי. שיאו האישי בריצת 400 מטר משוכות מדרג אותו במקום הרביעי בכל הזמנים.
2017
בתחרות שנערכה בסאסולבורג בדרום אפריקה ב-28 במרץ 2017 קבע סמבא בריצת 400 מטר משוכות שיא אישי חדש של 48.31 שניות, תוצאה שדירגה אותו במקום שמיני בעולם באותה שנה. באליפות העולם שנערכה בלונדון, בריטניה באוגוסט הוא סיים במקום שביעי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 49.74 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 48.75 שניות ועלה מהמקום החמישי.
2018
בתחרות ליגת היהלום בדוחא, שנערכה בחודש מאי, סיים סמבא במקום הראשון בריצת 400 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 47.57 שניות. באותו חודש, בליגת היהלום ברומא, סיים במקום הראשון בשיא אישי נוסף של 47.48 שניות. בחודש יוני, בליגת היהלום באוסלו, סיים שוב במקום הראשון בתוצאה של 47.60 שניות, ובתחרות ליגת היהלום בסטוקהולם שנערכה באותו חודש סיים במקום הראשון בשיא אישי חדש של 47.41 שניות.
בתחרות ליגת היהלום בפריז שנערכה ב-30 ביוני, סיים סמבא במקום הראשון בריצת 400 מטר משוכות תוך שהוא קובע את התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים, 46.98 שניות, האתלט השני בהיסטוריה שרץ ריצה זו מתחת ל-47 שניות.
בתחרות ליגת היהלום בלוזאן, בחודש יולי, סיים במקום הראשון בריצת 400 משוכות בתוצאה של 47.42 שניות. על אף שבסיום התחרויות הרגילות דורג במקום הראשון, סמבא החליט לא לקחת חלק בגמר ליגת היהלום.
2019
באליפות אסיה זכה סמבא במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 47.51 שניות. לאחר מכן, אמר כי הוא מתכנן לשבור את שיא העולם בריצה זו עד סוף השנה. בתחרות ליגת היהלום בשנגחאי שנערכה בחודש מאי, התחרה לראשונה נגד ראיי בנג'מין, הממוקם מקום אחד אחרי סמבא ברשימת המהירים בכל הזמנים, וסיים במקום הראשון בשיא תחרות חדש של 47.27 שניות. בנג'מין, שהוביל את הריצה עד לחמישים המטרים האחרונים, סיים שני בתוצאה של 47.82 שניות.
בליסטרה
בליסטרה או בליסטה היא כלי נשק קדום עשוי עץ וגידים, ששימש להטלת חצים גדולים ואבני בליסטרה. מקור שם זה מהמילה היוונית ballistēs (לזרוק). כלי זה שימש בעיקר ללוחמת מצור והיה כלי מצור שימושי עד המצאת התותח.
מתקן זה דומה במבנהו לקשת אופקית ענקית, אך מראה זה מטעה במקצת, שכן מקור האנרגיה של הקשת לא מתבססת על גמישות העץ או המתכת שמרכיבים את הקשת, אלא על האלסטיות של גידים הכרוכים בסליל סביב צירים עליהם מותקנים מוטות הקשת. דריכת הקשת גורמת לצירים להסתובב ומותחת את הקפיץ הסיבובי המורכב מהגדילים שסביב הצירים. כאשר המעצור משוחרר, האנרגיה האלסטית האצורה בקפיץ משתחררת והגידים מסובבים בחזרה את המוטות למצב מיושר. המוטות מושכים את המיתר הקשור ביניהם שמשגר את החץ הגדול במהירות גדולה.
הגרסה העתיקה ביותר של בליסטרה היא ככל הנראה זו של דיוניסיוס מסירקוזי, משנת 400 לפנה"ס. גרסה זו פשוטה למדי, והיא כוללת קשת אופקית גדולת ממדים, שקובעה למתקן נייד, כאשר המיתר נמתח באמצעות גלגלת.
עלי קמחי
עלי קמחי (8 בדצמבר 1951 – 17 באוקטובר 1973) היה לוחם בקומנדו הימי שנהרג במלחמת יום הכיפורים. על לחימתו במבצע ליידי בפורט סעיד במלחמה זו קיבל את עיטור העוז.
במהלך מלחמת יום הכיפורים, בלילה שבין 16 ל-17 באוקטובר 1973, ערך חיל הים הישראלי את מבצע ליידי, שבו פשטו לוחמי שייטת 13 על נמל פורט סעיד. בפעולה הוטבעו ארבעה כלי שיט מצרים. שני לוחמים של שייטת 13 הוכרזו כחללים שמקום קבורתם לא נודע, ביניהם קמחי.
ביוגרפיה
עלי קמחי, בן ויקטוריה ודב, נולד ביום ט' בכסלו תשי"ב, 8 בדצמבר 1951, בעכו.
סיים את לימודיו בבית-הספר לקציני-ים "כ"ג יורדי הסירה" בעכו.
קמחי גויס לצה"ל באפריל 1970 והתנדב לחיל הים. לאחר הטירונות השתלם בקורס מכונאות והוצב בתפקיד מכונאי בשייטת סטי"לים. כעבור חודשי שירות אחדים בשייטת הסטי"לים ביקש לעבור לשרת בקומנדו הימי.
פעולתו בצבא
בשירותו הצבאי השתתף עלי בפעולות קומנדו רבות ומסוכנות, ביניהן מספר פעולות שהותרו לפרסום – פעולת הקומנדו בביירות וקרב האוויר של 13 בספטמבר 1973, בו הופל מטוס סורי על טייסו. קמחי משה את הטייס מהים, שחררו מהמצנח והשיב לו את חייו.
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים, נשלחה יחידתו לבצע משימות שונות נגד האויב בים. ביום האחד-עשר למלחמה יצא קמחי עם אחדים מחבריו ליחידה להשתתף במבצע ליידי. הוא נשלח לנמל פורט סעיד, כדי להטביע כלי-שיט מלחמתיים של המצרים, שעגנו במעגן צבאי מוגן. קמחי ובן-צוותו – עודד אמיר – הצליחו להגיע למעגן ואף הטביעו שלוש ספינות מלחמה, ביניהן ספינת טילים וספינת טורפדו, אבל הם לא חזרו ממשימתם. לא ידוע מה עלה בגורלם. השניים נפגעו, ככל הנראה, מהשלכת מטעני העומק בתוך נמל פורט סעיד והוכרזו כנעדרים. כבר במהלך המלחמה נעשו מאמצים תחת אש לאתר את גופותיהם, אך הם לא אותרו עד היום, והוכרזו כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
לאחר נופלו הוענק לו עיטור העוז והועלה לדרגת רב-סמל.
הנצחתו
במאי 1975 עוטר קמחי בעיטור העוז על פעולתו.
משפחתו הוציאה לאור לקט מודפס מציוריו ובשיתוף עם עיריית עכו, מועצת הפועלים, יד-לבנים והוועד למען החייל, הקימה קרן מלגות על-שמו לעידוד תלמידי בתי-ספר יסודיים בעכו.
אחותו, אופירה תלם, הוציאה לאור בשנת 1980, ספר עליו, בשם "עלי שלא יגמר לעולם" (בהוצאת ספרית פועלים, 264 עמודים).
אקליפטוס בהיר קליפה
אקליפטוס בהיר קליפה (שם מדעי: Eucalyptus leucoxylon) הוא עץ ממשפחת ההדסיים בגודל קטן עד בינוני בעל קליפה מחוספסת בעיקר בחלקו התחתון של הגזע, וככל שמתקרבים יותר לראש העץ הגזע נעשה בעל משטח חלק יותר ובגווני לבן, צהוב ו/או בגוון כחול אפרפר. העלים הבוגרים הם בעלי גבעול, הדמויים לרומח (צרים וחדים בקצה) עד לדמויי רומח רחב, בגודלי 13 x 2.5 ס"מ, כל העלה בצבע ירוק אחיד, צבעי הפרחים הוא לבן, ורוד או אדום המופיעים רק במשך החורף.
האקליפטוס בהיר הקליפה נפוץ בהיקף נרחב במישורים, בקרבת הרים ובחופי דרום אוסטרליה (ששם הוא ידוע בשם Blue Gum) ומשתרע לתוך חצי מזרח ויקטוריה (ששם הוא ידוע בשם Yellow Gum). המין (אקליפטוס בהיר קליפה) מחולק להרבה זנים ותת זנים. הזן המרהיב והמרשים ביותר הוא של הפרחים האדומים בעל מקור לא בטוח של אקליפטוס בהיר קליפה ‘Rosea’ השטול בהיקף נרחב כמו צמח "קישוטי", שפרחיו פורחים בשפע בחורף.
העלים מזוקקים לייצור צינאול (אקליפטול, C10H18O) המבוסס על שמן האקליפטוס.
פייסל אל-קאסם
פייסל אל-קאסם (בערבית: فيصل القاسم; תעתיק מדויק: פַיצַל אלקאסם; נולד ב-3 בינואר 1961) הוא עיתונאי דרוזי יליד סוריה. הוא בעל אזרחות בריטית, ובעל תואר דוקטור בספרות אנגלית. כיום הוא עובד ברשת אל-ג'זירה המשדרת מקטר, והוא ידוע כמנחה התוכנית "הכיוון ההפוך" ברשת זו. הוא מתגורר כיום בקטר.
ביוגרפיה
פייסל אל-קאסם נולד בסוריה בשנת 1961. הוא למד ספרות אנגלית באוניברסיטת דמשק וקיבל תואר ראשון (BA). הוא המשיך את לימודיו בבריטניה באוניברסיטה של האל (University of Hull), וקיבל תואר דוקטור לספרות אנגלית ב-1990.
ב-1988 הוא הצטרף למחלקה הערבית של ה-BBC (רשת השידור הבריטית הציבורית), והחל לערוך תוכניות בענייני תרבות. במקביל הוא החל לפרסם מאמרים בעיתונים "אל-חיאת" ו"א-שרק אל-אווסט", עיתונים ערביים היוצאים לאור בלונדון.
ב-1991 הגיש תוכניות בערוץ הלוויין הערבי MBC. בין 1993 ל-1996 שימש כתב בלונדון של רשת השידור של איחוד האמירויות הערביות.
בין 1994 ל-1996 הגיש במסגרת השידורים בערבית של ערוץ הבי בי סי את התוכנית "מאחורי החדשות" (ما وراء الأخبار; תעתיק מדויק: "מא וראא' אלאח'באר").
פרסומו גבר כשהצטרף בספטמבר 1996 לערוץ הלוויין אל-ג'זירה המשדר מדוחה, בירת קטר. משנת 1997 הוא מגיש בערוץ את התוכנית הפופולרית "הכיוון ההפוך" (الاتجاه المعاكس, "אלאתג'אה אלמעאכס").
בשנת 2001 נשאל אל-קאסם על אמונתו והוא ענה שהוא דרוזי, אך בשנים האחרונות (משנת 2019) העמדות שמציג פייסל אל-קאסם מבטאות השפעה איסלמית כלשהי, מה שגרם לאנשים רבים להאמין שהוא התאסלם.
הפריטנדרס
השנים הראשונות
כריסי היינד, במקור מאקרון, אוהיו, עברה להתגורר בלונדון ב-1973, ועבדה בשבועון המוזיקה "NME" ובבוטיק "SEX" של מלקולם מקלארן וויויאן ווסטווד, שהתמחה בביגוד בהשראת הפאנק וה-BDSM. היא הייתה מעורבת בגרסאות המוקדמות של הלהקות "הקלאש" ו"הארורים". "הפריטנדרס" נוסדו במרץ 1978, לאחר שדייב היל מ"אנקור רקורדס" שמע הקלטות דמו של כמה שירים מקוריים שכתבה וביצעה היינד, והציע לה לגבש להקה ולהקליט אלבום עבור חברת התקליטים החדשה שהקים, "ריל רקורדס". היינד הקימה את הלהקה, שכללה מלבדה את פיט פארנדון (שלאחר מכן היה גם בקשר רומנטי עם היינד, על גיטרה בס), ג'יימס האנימן-סקוט (גיטרה) וגרי מקילדאף (תופים). הלהקה, בשלב זה עדיין ללא שם, הקליטה חמישה שירים ביולי 1978, ביניהם גם את "Stop Your Sobbing". גרי מקילדאף הוחלף במרטין צ'יימברס, והיינד החליטה לקרוא ללהקה "הפריטנדרס", על שם שירם המפורסם של "הפלאטרס", "The Great Pretender".
ההרכב המקורי (1978–1982)
הסינגל הראשון של הלהקה, "Stop Your Sobbing", גרסת כיסוי לשיר של להקת "הקינקס", יצא בינואר 1979, הגיע למקום ה-34 במצעד הסינגלים הבריטי, אך עורר את תשומת לבם של מבקרי המוזיקה. הסינגל השלישי של הלהקה, "Brass in Pocket", שיצא בנובמבר אותה שנה, הגיע למקום הראשון בבריטניה, וזכה להצלחה גם בארצות הברית, שם הגיע למקום ה-14 במצעד.
אלבום הבכורה של הלהקה, "Pretenders", יצא בינואר 1980 וזכה להצלחה הן בבריטניה (מקום ראשון ואלבום זהב) והן בארצות הברית (מקום תשיעי ואלבום פלטינה). מלבד ההצלחה המסחרית, זכה האלבום גם לשבחים מצד מבקרי המוזיקה. במרץ 1981 הוציאה הלהקה מיני-אלבום בשם "Extended Play", שכלל את הלהיטים "Talk of the Town" ו-"Message of Love", וכן גרסה בהופעה חיה של השיר "Precious", שהוקלטה בסנטרל פארק. באוגוסט 1981 יצא אלבומה המלא השני של הלהקה, "Pretenders II", שהגיע למקום השביעי במצעד הבריטי ולמקום העשירי במצעד האמריקאי, וכלל את הלהיט "I Go to Sleep".
ב-14 ביוני 1982 היינד פיטרה את פארנדון. יומיים לאחר מכן, ג'יימס האנימן-סקוט נפטר מהתקף לב, שנגרם כתוצאה משימוש בקוקאין. גם פארנדון נפטר, ב-14 באפריל 1983, לאחר שהשתמש בהרואין וטבע באמבטיה בביתו, וכך נותרה הלהקה עם שני חברים חיים בלבד.
הרכב חדש (1983–1987)
היינד המשיכה עם הלהקה. ביולי 1982, שבועות ספורים בלבד לאחר מותו של האנימן-סקוט, היא גייסה קבוצה של נגנים, בהם גם טוני באטלר, הבסיסט של להקת הרוק הסקוטית "ביג קאנטרי", והלהקה הקליטה את השיר "Back on the Chain Gang". השיר יצא כסינגל באוקטובר, והפך ללהיט המצליח ביותר של הלהקה בארצות הברית, שם שהה במקום החמישי במצעד במשך שלושה שבועות רצופים. לאחר מכן היינד שינתה שוב את הרכב הלהקה, השאירה את צ'יימברס וצירפה אליו את רובי מקינטוש (גיטרה) ומלקולם פוסטר (בס). האלבום הראשון של הלהקה בהרכב זה, "Learning to Crawl", יצא ב-17 בינואר 1984. שמו של האלבום ניתן לו על ידי היינד לאחר שבתה התינוקת, נטלי ריי היינד, בדיוק למדה לזחול בזמן שהלהקה חיפשה שם לאלבום. האלבום זכה לביקורות מצוינות מצד מבקרי המוזיקה, ואף זכה להצלחה מסחרית והגיע למעמד של אלבום פלטינה בארצות הברית ואלבום זהב בבריטניה. ההופעה האחרונה של הלהקה בהרכב זה הייתה במסגרת מופע הלייב אייד ב-1985.
זמן קצר לאחר תחילת ההקלטות לקראת אלבום האולפן הבא של הלהקה, היינד הצהירה שהיא לא מרוצה עוד מתפקודו של צ'יימברס, ופיטרה גם אותו וגם את פוסטר. במקומם הצטרפו ללהקה הבסיסט טי. מ. סטיבנס והמתופף בלייר קניגהאם. בהרכב זה הוציאה הלהקה ב-4 בנובמבר 1986 את אלבומה הרביעי, "Get Close". האלבום, שהוקלט בלונדון, ניו יורק וסטוקהולם, כלל שניים מלהיטיה הגדולים של הלהקה, "Don't Get Me Wrong" (מקום עשירי במצעד הבריטי ובמצעד האמריקאי, ווידאו קליפ פופולרי שהיווה מחווה לסדרת הטלוויזיה המצליחה "הנוקמים") ו-"Hymn to Her" (מקום שמיני במצעד הבריטי).
שני שירים של הלהקה, "If There Was a Man" ו-"?Where Has Everybody Gone", נכללו בפסקול הסרט "007 באזור המסוכן" מסדרת סרטי ג'יימס בונד, שיצא ב-1987, וגרסאות אינסטרומנטליות שלהם שולבו על ידי המלחין ג'ון בארי במספר סצנות בסרט.
היינד ביצעה שינויים נוספים בהרכב הלהקה: צירפה את קלידן ה-"Talking Heads" לשעבר ברני וורל, מקינטוש עזב את הלהקה, וגיטריסט "הסמית'ס" לשעבר ג'וני מאר הצטרף אף הוא ללהקה לפרק זמן קצר ב-1987.
שנות התשעים
ב-1993 היינד צירפה את הגיטריסט אדם סימור כחבר בלהקה. השניים גייסו מספר מוזיקאים נוספים ובמאי 1994 הוציאו את האלבום "Last of the Independents". בין הנגנים שהשתתפו באלבום היו גם הבסיסט אנדי רורק, שהיה בעבר חבר בלהקת "הסמית'ס", והמתופף מרטין צ'יימברס, שהיה בעבר חבר בלהקה, עד שפוטר על ידי היינד שמונה שנים לפני כן. האלבום הוקלט בלונדון, והיה לאלבום המצליח ביותר של הלהקה בשנות התשעים: הוא הגיע למעמד של אלבום זהב הן בבריטניה והן בארצות הברית, והסינגל השני מתוכו, הבלדה "I'll Stand by You", הפך ללהיט שהגיע ל"עשרת הגדולים" במצעד הבריטי ול"עשרים הגדולים" במצעד האמריקאי. לאחר הקלטת האלבום, הרכב הלהקה הרשמי התייצב וכלל ארבעה חברים: היינד, סימור, צ'יימברס ואנדי הובסון, הבסיסט לשעבר של להקת "Primitives". הרכב זה החזיק מעמד במשך כ-13 שנים. במהלך 1993 הקליטה הלהקה גרסת כיסוי לשיר של ג'ימי הנדריקס "Bold As Love", שהופיע באלבום המחווה "Stone Free", וכן גרסת כיסוי לשיר של להקת "10cc", "I'm Not In Love", שהופיעה בפסקול הסרט "הצעה מגונה". ב-1995 הוציאה הלהקה אלבום הופעה חיה ו-DVD בשם "The Isle of View", שהוקלט במהלך הופעה של הלהקה בלונדון. ב-1997 סיפקה הלהקה שני שירים לפסקול סרטו של רידלי סקוט "ג'י איי ג'יין": "Goodbye" ו"The Homecoming".
ב-1999 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן השביעי שלה, "Viva el Amor". תמונתה של היינד, שהופיעה על עטיפת האלבום, צולמה על ידי חברתה לינדה מקרטני. האלבום לא זכה להצלחה מסחרית.
שנות האלפיים
אלבום האולפן השמיני של הלהקה, "Loose Screw", יצא בנובמבר 2002 בהוצאת "ארטמיס רקורדס", אך לא זכה להצלחה מסחרית. הייתה זו הפעם הראשונה שאלבום של הלהקה יצא שלא באמצעות חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ.
במרץ 2005 נבחרה הלהקה להיכלל בהיכל התהילה של הרוק אנד רול. היינד וצ'יימברס ייצגו את הלהקה בטקס שנערך. במהלך נאום התודה שלה, היינד הזכירה והודתה לכל אחד מחברי הלהקה לדורותיה. במהלך אותה שנה, הובסון הבסיסט עזב את הלהקה והוחלף על ידי ניק וילקינסון. היה זה השינוי הראשון בהרכב הלהקה לאחר כ-13 שנים. ב-2007 עזב את הלהקה הגיטריסט סימור, שהוחלף על ידי ג'יימס וולבורן.
באוקטובר 2008 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן התשיעי והאחרון שלה עד כה, "Break Up the Concrete", שיצא בחברת התקליטים הקטנה והעצמאית "שנגרי-לה מיוזיק". האלבום זכה להצלחה מסחרית בינונית, והצליח להיכנס ל-"40 הגדולים" במצעד האמריקאי לראשונה מזה 22 שנים.
ב-23 בספטמבר 2017 הופיעה הלהקה בישראל בפעם השנייה, כ-30 שנים לאחר הופעתה הראשונה בפארק הירקון, בהיכל מנורה מבטחים בתל אביב.
סינגלים בולטים
"—" מסמל סינגל שלא דורג.
הזכוכית הגדולה
"הזכוכית הגדולה" (בצרפתית: Le Grand Verre) או "הכלה מופשטת על ידי הרווקים, אפילו" (בצרפתית: La mariée mise à nu par ses célibataires, même) היא יצירת אמנות חזותית של האמן הצרפתי מרסל דושאן. היצירה נוצרה בין השנים 1915–1923, והיא נחשבת לאחת מיצירות האמנות החשובות והייחודיות במאה ה-20. היא מוצגת כיום בתצוגת קבע במוזיאון פילדלפיה לאמנות.
היסטוריה של "הזכוכית הגדולה"
על אף שדושאן החל את העבודה המעשית על היצירה בשנת 1915, זמן קצר לאחר שהיגר מצרפת לניו יורק, הרי שאת גיבוש הנושא ועיצוב הקונספט האמנותי שלה עשה עוד קודם. העבודה החלה, ככל הנראה, בשנת 1912, בעת שדושאן שהה בחופשה של כמה חודשים בעיר מינכן שבגרמניה. דושאן השלים את התכנון הרעיוני של היצירה עד חורף 1913, ואף יצר רישום שלה בעיפרון על קיר הסטודיו שלו.
היצירה שיקפה את העניין של דושאן בתיאור תשוקה וארוטיקה, נושא שהופיע כבר ביצירותיו המוקדמות. דושאן עצמו העיד פעמים רבות על מרכזיותו של נושא זה בעיניו. "הארוטיקה היא דבר אהוב עלי ביותר", טען, "היא תחום קרוב מאוד לחיים, יותר מאשר הפילוסופיה או כל דבר מסוג זה. הארוטיקה היא דבר-מה חייתי, בעל היבטים רבים, משהו שנעים להשתמש בו, כפי שמשתמשים בשפופרת צבע מהנה ביצירה".
בנוסף, ביצירה זו נטש דושאן את האמנות המסורתית. "אני נטשתי את הקוביזם ואת תיאור התנועה - לפחות את התנועה המעורבבת בצבע שמן. כל העניין של ציור היה דבר שלא היה לי עניין להמשיך בו." בריאיון עם פייר קבאן תיאר דושאן את העניין שלו ביצירת "הזכוכית הגדולה" כמושפע מהיבטים טכניים ופילוסופיים גם יחד. תיאור זה העיד שגם אם דושאן שאף להימנע מעשייה אמנותית מסורתית, הרי שמעשה הציור לא הפסיק להעסיק אותו כאמן וכאסתטיקן: "...ביסודו של דבר הזכוכית עניינה אותי מאוד, בגלל השקיפות שלה. זה כבר היה הרבה. אחר כך הצבע - כשמורחים אותו על זכוכית, אפשר לראות אותו מהצד השני, ואין לו סיכוי להתחמצן אם אתה מכסה אותו. הצבע נשאר טהור למראה עד כמה שמתאפשר פיזית. כל אלה היו עניינים טכניים, שהייתה להם החשיבות שלהם. בנוסף לכך, הפרספקטיבה הייתה חשובה מאוד. "הזכוכית הגדולה" היא רהביליטציה של הפרספקטיבה, שבאותה תקופה התעלמו ממנה לחלוטין וזלזלו בה. עבורי, הפרספקטיבה הפכה לעניין מדעי לחלוטין."
במהלך העבודה על "הזכוכית הגדולה", יצר דושאן סדרה של רישומים ועבודות הכנה שנועדו לבחון רעיונות לחלקיה השונים של היצירה. חלק מעבודות אלו הפכו ליצירות אמנות עצמאיות, כגון הציורים "כלה" (1912), "מטחנת שוקולד" (1913–1914) ו"טחנת מים" ("Glider Containing a Water Mill in Neighboring Metals"), אחרות נשארו כרישומים וכסקיצות או כטקסטים כתובים בלבד. תהליך עבודה זה איפשר לדושאן לפתח איקונוגרפיה סמלית ועשירה, ששאבה את השראתה מתחומי דעת שונים.
ניסיון האיחוד בין הכלה לרווקים המוצג ביצירה, מתואר כתהליך מכני הרחוק מהתפיסה הרווחת של מוסד הנישואים בחברה המערבית. דושאן הסביר את התשוקה והחתירה אל ה"כלה" כתשוקה בלתי מושגת: "הכלה, כמו החיים עצמם, אינה יכולה להיתפש במלואה, אפילו לא כעירומה [...] החיזור הוא שחשוב." כדי לתאר את הניסיון לאיחוד פיתח דושאן ביצירה תהליך שלם, המושפע מבקיאותו במדעים ובמיוחד בפיזיקה ובמתמטיקה. תהליך זה תואר על ידי דושאן כניסיון עקר, שאינו מצליח לממש את התשוקה ההדדית.
בשנת 1918 הושלמה רוב העבודה המרכזית על היצירה. דושאן סיים את העבודה על חלקה העליון של היצירה ובו תיאור "הכלה", ואילו בחלק התחתון נותר להעתיק אל העבודה עוד כמה דימויים. בשנת 1918 עזב דושאן את ניו יורק ועבר לבואנוס איירס, עקב כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. בארגנטינה המשיך לעבוד על רישומים ל"זכוכית הגדולה", אותה התכוון להשלים בשובו לניו יורק. ברישומים אלו עסק דושאן בעיקר בעיצובם של "עדי הראייה". בשנת 1920, עם שובו מביקור בצרפת, העביר דושאן את העבודה הלא גמורה לסטודיו חדש ברחוב 73 בבית מס' 246 מערב במנהטן. למרות רצונו לסיים את העבודה, הוא עבד עליה פחות ופחות. "היצירה עניינה אותי", העיד דושאן, "אולם לא מספיק כדי להיות נחוש לסיים אותה".
בפברואר 1923 שב דושאן לאירופה ולכן היצירה, שעליה עבד במשך כשמונה שנים, לא הושלמה מעולם בהתאם לתוכניותיו המלאות. "ייתכן כי באופן בלתי מודע לא התכוונתי לסיים אותה", סיפר דושאן מאוחר יותר, "כיוון שמן המילה "לסיים" משתמעת הסכמה לשיטות המסורתיות ולאמצעים (paraphernalia) המתלווים אליהם". דושאן שהה באירופה עד 1942, אז חזר לארצות הברית.
בשנת 1926 הוצגה העבודה לראשונה ב"מוזיאון ברוקלין", בתערוכה של אמנות מודרנית. הייתה זו התצוגה היחידה של העבודה לפני שהזכוכית המרכיבה אותה נשברה. ניפוץ הזכוכית אירע כאשר העבודה הועברה בגמר התערוכה אל בית בני הזוג ארמברג, בעליה של היצירה באותה עת. באביב 1936 עמל דושאן לשחזר את היצירה וחיבר את שברי הזכוכית זה לזה. לשם קיבוע היצירה הוא השתמש בשני לוחות זכוכית נוספים. בנוסף, שחזר דושאן כמה חלקים מהיצירה שנהרסו כליל. הוא טען כי אפקט המקריות של השבירה תרם ליצירה ולמשמעותה, ואף שיפר אותה.
בשנת 1934 פרסם דושאן את "הקופסה הירוקה" - מארז של רישומים, טקסטים והעתקי יצירות הקשורים ליצירה. המהדורה, שפורסמה ב-300 עותקים, יצאה תחת שמה של רוז סלאווי, שם עט שבו השתמש דושאן החל משנת 1920. קופסה זו הייתה השנייה בסדרה של שלוש מהדורות של "קופסאות" המתייחסות לעבודות של דושאן. הראשונה, "הקופסה", יצאה בשנת 1914, ומארז רפרודוקציות נוסף בשם "הקופסה הלבנה" יצא בשנת 1964. למרות הסתירות שבה, שימשה "הקופסה הירוקה" כבסיס מרכזי לפרשנים ולחוקרי תולדות האמנות לשם הבנת האיקונוגרפיה של היצירה.
בין השנים 1943–1946 הוצגה היצירה ב"מוזיאון לאמנות מודרנית" שבניו יורק. בתקופה זו הפכה היצירה לאחת מן העבודות הידועות בתצוגה של המוזיאון. העבודה צולמה עבור שער גיליון יולי 1945 של כתב העת לאופנה "ווג", שהוקדש כולו למוזיאון. חלקה התחתון של היצירה, המכיל את ה"רווקים", הופיע כשמאחוריו משתקפת דוגמנית הלובשת שמלה לבנה ומפנה את מבטה לעברם. בכך נוצרה מעין המרה של דמות הכלה אל דמותה הממשית של הדוגמנית.
"הזכוכית הגדולה" נרכשה על ידי בני הזוג לואיז וולטר ארמברג (Louise and Walter Arenberg), שהיו האספנים המרכזיים של עבודותיו של דושאן. לאחר שבני הזוג עברו לקליפורניה שבארצות הברית, עברה היצירה לרשותה של קתרין דרייר והוצבה בביתה שבקונטיקט. בשנת 1953 צורפה היצירה לאוסף של מוזיאון פילדלפיה לאמנות, לאחר שהועברה אליו מעיזבונה של דרייר. דושאן, ששימש כמנהל העיזבון של דרייר, החליט להעביר את היצירה למוזיאון כיוון שהמוזיאון כלל כבר אוסף נרחב של יצירותיו, שנתרם לו על ידי בני הזוג ארמברג. אף על פי כן, חשש דושאן מהחלטה זו וטען כי "זכוכית שבורה היא [דבר] שלמוזיאון קשה לבלוע". היצירה הותקנה לתצוגה במוזיאון ביולי 1954.
ב-18 באוקטובר 1963 שימשה "הזכוכית הגדולה" כרקע למשחק שחמט שניהל דושאן מול אווה בביץ (Eve Babitz), דוגמנית ומעצבת גרפית בת 22, שניהלה את המשחק בעירום מלא. המשחק נערך בפתיחה של תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו של דושאן במוזיאון פסדינה לאמנות בקליפורניה.
בשנת 1961 נוצר העתק מצויר של היצירה עבור מוזיאון לאמנות בסטוקהולם שבשוודיה, ודושאן נסע לחתום עליה כעל אחת מיצירות ה"רדי מייד" שלו. גרסה נוספת נוצרה בין השנים 1965–1966 על ידי אמן הפופ ארט ריצ'רד המילטון, שיצר העתק מושלם של היצירה ללא השברים. ההעתק מצוי כיום באוסף מוזיאון "טייט מודרן" שבלונדון.
בשנת 1968 עיצב האמן ג'ספר ג'ונס, שהושפע מעבודותיו של מרסל דושאן, תפאורה למופע מחול בשם "הליכה סביב הזמן", (Walkaround Time) יצירה מאת הכוריאוגרף מרס קנינגהם, ובה מוטיבים מתוך "הזכוכית הגדולה". ג'ונס עיצב מעין קופסאות שקופות ועליהן הודפסו דימויים מתוך העבודה.
תיאור
היצירה, שמידותיה 272.5 × 175.8 ס"מ, עשויה בטכניקה מעורבת הכוללת שימוש בחומרים כגון צבעי שמן, לכה, עופרת ופסי עופרת ואבק על לוחות זכוכית, מסגרת עץ וברזל. היצירה מציגה דימויים רבים שהופיעו גם ביצירות אחרות של האמן. הם מצוירים על גבי לוח זכוכית גדול המחולק באמצעו. כל אחד מן החלקים מוקדש לתיאור של נושא שונה. החלק העליון מוקדש לתיאור "הכלה" ואילו החלק התחתון של היצירה מוקדש לתיאור "מכונת הרווקים".
שאיפתם של הרווקים היא להגיע לאיחוד מיני עם הכלה. תהליך זה מסומל על ידי הפקת גז וניסיון להעביר אותו אל הכלה. תהליך זה מתואר על ידי דושאן כתהליך מכני, על ידי פעילותן של כמה מכונות. בסופו של התהליך הרווקים "מחטיאים" את הכלה, והמפגש בין "הכלה" ל"רווקים" הוא מפגש עקר, שאינו מגיע לכדי מימוש. זוהי מעין מכונה המכוונת לאהבה, אך אינה מצליחה להשיג דבר מלבד סבל.
שמה של היצירה "הכלה מופשטת על ידי הרווקים, אפילו", בהגייתו בשפה הצרפתית, הוא "לשון נופל על לשון". המילה "même" ("אפילו") נשמעת בהגייה בצרפתית גם כביטוי "m'aime", שפירושו "אוהבת אותי". לחלק מן המינוחים שנתן דושאן לדימויים ביצירה יש משמעויות כפולות מתחומים שונים האובדות בתרגום לעברית.
תחום הכלה
"מכונת הכלה" מוצגת כגוף ביו-מכני המורכב מצינורות וחלקי מכונה אשר הופיע בציורו של דושאן "כלה". דושאן, שהיה נשוי במשך שלושה חודשים, העניק את ציור הכלה לידידו פרנסיס פיקבייה כמתנת כלולות. לאשתו דאז הוא הסביר את משמעות הנישואים בציור כניסיון לאיחוד - "אמן מבטא עצמו בעזרת נשמתו ועם הנשמה הוא חייב להיטמע, זה מה שחשוב". הכלה מורכבת ממספר אלמנטים: 1. טבעת שממנה תלויה "הנתלית הנקבית", 2. שקע של המפרק הכדורי, 3. מוט המעביר את החומר לנימים, 4. צרעה.
1. "שביל החלב הבשרי" או "הילה" - מעין ענן אפרפר ששוליו כהים יחסית. הוא תלוי על מעין שלושה ווים הקושרים אותו אל שולי היצירה. הוא משמש כמעין משדר המעביר לרווקים המחזרים הודעות מן הכלה דרך הבוכנות. 2. שלוש בוכנות לזרמי אוויר. הן נוצרו על פי תצלומים של בדים ומתוארות בצורה שלילית (כזכוכית חשופה). הן מעבירות את השדרים תוך כדי הצפנתם לשפה שאינה מובנת למחזרים. 3. תשע יריות שנשלחו מן הרווקים.
קו האופק
בקו האופק, הממוקם במרכז היצירה, בנקודת המפגש של שני לוחות הזכוכית, נמצאים באופן מטאפורי בגדיה המופשלים של הכלה. דושאן תכנן להציב בחלק שני אלמנטים נוספים - "תחרות אגרוף" (Boxing Match), שגרמה במכניזם כלשהו לנטרול והחטאת היריות מן הרווקים אל עבר הכלה וכן "לוליין כוח הכבידה" (Juggler of Gravity), אשר היה אמור לפעול על ידי שדרים מן הכלה.
תחום מכונת הרווקים
"הרווקים" - תשעת ה"רווקים" (Nine Malic Moulds), המצוירים בתבניות של חליפות חסרות גוף, מופיעים בצדו השמאלי של הפנל התחתון. המקור לתיאור זה הוא בקטלוג להזמנה בדואר של ציור ושל בגדי ספורטאים, בייחוד של נהגים ורוכבי אופניים. תנועת הגלגלים מאזכרת את יצירת הרדי מייד "גלגל אופניים". עבודה נוספת של דושאן הקשורה לדימוי של רוכב אופניים היא "להתחנך לפי השמש" ( Avoir l'apprenti dans le soleil, 1914) המכילה רישום של רוכב אופניים המשורטט על גבי דף תווים.
הרווקים הם קבוצה של מעין כפילים או ישויות מפוצלות של הרווק היחיד. שאיפתם של הרווקים היא להעביר את הגז שהם מייצרים אל הכלה, כסמל לאיחוד מיני ביניהם. מספרם - 9 - היה חשוב לדושאן ככפולה של המספר 3, אשר משמש בעבורו עמדה מנוגדת לתפיסה זוגית. הרווקים מצוינים אצל דושאן כבעלי זהויות נפרדות: 1. שוטר מקוף 2. נער שליחויות מחנות כלבו 3. כומר 4. מנהל תחנת הרכבת 5. שוטר 6. פרש 7. משרת חנפן 8. מנקה שולחנות (במסעדה) 9. קברן
"רשת של נימים" (Capillary Tubes) - הנימים מעבירים גז שאותו מפיקים הרווקים כתגובה לתשדורות מן הכלה. פעולת הניקוז שמבצעים הנימים משמשת כסממן לשוני מורכב - בצרפתית למילה "écoulement" (ניקוז) קיימת גם משמעות נוספת של מחלת הזיבה. המקור האיקונוגרפי לצורה זו הוא בעבודה "רשת של מעצורים" (1914). דושאן השתמש במעצורים מן העבודה "שלושה מעצורים תקניים" (1913) כדי לשרטט קווים מחברים בין דמות האישה והגבר על גבי גרסה מוגדלת של ציורו "נער ונערה צעירים באביב" (1911).
1. הגז המועבר בנימים, עובר דרך "נפה" (sieve), המתוארת כרצף של שבעה חרוטים הנתונים זה בתוך זה, והופך בתהליך של עיבוי לנוזל. 2. ה"מספריים", המופעלות בכוח תנועת המרכבה ומטחנת השוקולד, מפזרות את הנוזל ומתיזות את חלקו לכיוונם של "עדי הראייה" ואילו החלק האחר משמש ליריות, אשר נורות אל עבר חלקה העליון של היצירה - אל תחום הכלה.
"מטחנת שוקולד" - עוצבה על פי יצירתו של דושאן "מטחנת שוקולד". היא מונעת על ידי גלגל השרשרת המגיע מטחנת המים. רכיבי המטחנה הם: 1. מכבשים 2. תלת רגל בסגנון לואי ה-XV עשוי ניקל 3. עניבה 4. כידון המחובר אל "המספריים הגדולים"
1. - "עדי הראייה" (Eyewitnesses), קבוצה של שלוש דסקיות המתוארות בהיטל פרספקטיבי. 2. זכוכית מגדלת" (Mandala). מכשירים אלו, המתייחסים לאופטיקה ולראייה, מהווים סממן של "ידע". דושאן יצר מספר עבודות, כגון "דסקית זכוכית מסתובבת (תפיסה אופטית)" (1920), בהן שילב אלמנטים מכניים מסתובבים עם אשליה אופטית.
פרשנות
במאמרו "הרדי-מייד ושפופרת הצבע" תיאר חוקר האמנות טיירי דה-דוב (Thierry de Duve) את היצירה גם כאלגוריה על יצירת אמנות בכלל ועל ציור בפרט. דה-דוב טען כי בעוד שהכלה מסמלת תשוקה לקיום כ"ציור טהור" ברוח המודרניזם, הרי שהרווקים מקיימים דואליות בין עמדתם כמציצנים אל עבר הכלה וכעורגים לרוח טהורה זו, לבין עיסוקם בחומר - דרך מטחנת השוקולד - המבטאת גם סמל לכתישת פיגמנטים. לדבריו "המטחנה היא אלגוריה ומשום כך היא בצבע שוקולד, חום, הבלתי-טהור שבצבעים, המסמל באלגוריה של דושאן צבע טהור - בלשון יחיד. הוא מכנה אותו מולקולרי, טבעי ומקומי, כמו בפאסטיש של "היסוד הפיזיקלי" של דלוניי: 'ישנו צבע שוקולד מקומי אחד ויחיד המגדיר את כל השוקולדים'. וכאשר, שנים לאחר מכן, בציור "אור ירח על המפרץ בבאסווד" מ-1953, הוא השתמש בשוקולד אמיתי כבפיגמנט, הושלם מעגל האירוניה של מטחנת השוקולד."
הארלד זימן (Hareld Szeemann), בעקבות הסופר הצרפתי מישל קארוז' (Carrouges), הציג את "מכונת הרווקים" של דושאן כמקבילה למכונה שתיאר פרנץ קפקא בסיפור "במושבת העונשין". את שתי המכונות מציג זימן כגילום של תיאורו של זיגמונד פרויד את מבנה הנפש, את תפיסת החברה, ואת היחס שבין המינים. בשונה מהמכונה של קפקא, חסרה המכונה של דושאן את ה"איד", המשמש כאתר ההדחקות, ולפיכך מקיים ה"אגו", המיוצג על ידי הרווקים, את פעולות הדיכוי של הסופר אגו, המיוצג על ידי הכלה. זימן מצטט גם את קארוז', שטוען כי המכונה של דושאן מגלמת את הארוטיקה ובה בעת את שלילתה. "הסירוב לאישה, ויותר מכך להולדה, הוא תנאי יסוד להינתקות מהחוקיות הקוסמית - בפירוש שקפקא מעניק למונח זה - ויותר מכך הוא תנאי להארה, לחופש ולאלמוות מאגי."
האספן וחוקר האמנות ארטורו שוורץ, שהיה מעורב בקשרים עסקיים עם דושאן, ראה ב"זכוכית הגדולה" כשלב בתהליך אמנותי בעל שורשים ביוגרפים. את המקור הראשוני לעבודה הוא מוצא בציור "נער ונערה צעירים באביב".
קניבליזציה
קָנִיבָּלִיזַצְיָה (בהשאלה מקניבליזם; על פי האקדמיה ללשון העברית: כִּתּוּת) היא מונח המתייחס לשימוש או פגיעה ביחידה אחת עבור יחידה אחרת מאותו סוג.
בבניה ותחזוקת ציוד מכני, קניבליזציה היא הפעולה של הסרת חלקי חילוף ממכונה אחת לתיקון מכונה דומה אחרת, בשיווק משתמשים במונח לתיאור פגיעה במכירות, בנתח שוק או בהכנסות של מוצר קיים על ידי הכנסה לשוק של מוצר חדש של אותו יצרן. בסיפורת משתמשים במונח כדי לתאר שימוש של פרטי עלילה מיצירה אחת ביצירה אחרת.
בשיווק
קניבליזציה בשיווק מתייחסת לפגיעה בהכנסות, בדרישה, בנתח השוק או במכירות של מוצר קיים על ידי הכנסה לשוק של מוצר חדש, דומה או חילופי של אותו יצרן. יצרן מדפסות לדוגמה המשיק דגם חדש, יגרום לשחיקה במכירות או בנתח השוק של דגם קיים, כך שסך הכנסות החברה ממדפסות לא בהכרח יעלה. דוגמה אחרת לקניבליזציה, האופיינית בקמעונאות היא כאשר רשת שיווק מקימה חנות בקרבה לחנות קיימת, כך ששוק הקונים בחנות החדשה נוגס מן החנות הקיימת. רשת בתי הקפה האמריקאית סטארבקס הודיעה ב-2008 על כוונה לסגור 600 חנויות מתוך 12 אלף שהיא מפעילה. בעיקר סניפים הסמוכים לסניפים אחרים של הרשת, על מנת לצמצם את הקניבליזציה בין הסניפים.
קניבליזציה יכולה להתרחש גם בין חברות המתחרות על נתח שוק רווי ויכולות לגדול אך ורק על חשבון האחרת. מנכ"ל ניו קופל, ניר גלילי, טוען למשל, כי שוק הליסינג בישראל מגיע למיצוי, ויש בו קניבליזציה.
התפתחויות טכנולוגיות משפיעות גם הן על קניבליזציה. מצלמות הפילם הישנות, לדוגמה, נדחקו ונעלמו עם כניסת המצלמות הדיגיטליות. מכשירי הדי וי די העלימו בעבר את מכשירי הוידאו הישנים. קניבליזציה אופיינית גם כן במסחר האלקטרוני, בו מסחר באינטרנט נוגס בהכנסות החנויות הרגילות.
חברות, בשל כך, מתייחסות לאפשרות הקניבליזציה, בתכנון השיווקי ובהערכת הכנסותיהן.
בייצור ובתחזוקה
בתחזוקה של ציוד מכני או אלקטרוני, קניבליזציה מתייחסת להסרה של חלקים, מנגנונים או מכלולים ממתקן אחד לתיקון מתקן אחר מאותו הסוג, במקום להשתמש במאגר חלקי החילוף. המתקן ממנו נלקחו חלקי החילוף מוצא משימוש לרוב, באופן זמני או קבוע. בדרך כלל קניבליזציה מתרחשת כאשר קשה או לא ניתן למצוא חלקי חילוף מתאימים בשוק, אם בשל הפסקת יצורם או שניתן לרוכשם בכמויות גדולות בלבד. לעיתים, בעיקר במחקר באלקטרוניקה, משתמשים בחלקים של ציוד מקולקל, ישן או עודף לבניה של ציוד מסוג אחר. ניתן למצוא פרקטיקה זו אצל מרכיבי ציוד רדיו חובבים לדוגמה. קניבליזציה יכולה להעיד על מצוקה תקציבית שאינה מאפשרת רכישה של חלקי חילוף או על מקרים בהם נדרש חלק באופן דחוף ואינו בר השגה בשל מגבלות זמן או מרחק מהספק. לעיתים כאשר יש עודף בציוד ביחס לצורך, משתמשים בחלקיו כחלקי חילוף. בבריטניה, לדוגמה, מפעילי רכבת קטנים משתמשים בקטרים ישנים. מפעילים אלו רוכשים לעיתים כמות גדולה יותר של קטרים מן הנדרש ושומרים את חלקם כמקור לחלקי חילוף.
בישראל מתבצעת קניבליזציה לא חוקית בגנבה של כלי רכב רבים, פירוקם ב-"משחטות רכב", ומכירת חלקי חילוף מוזלים למוסכים.
בסיפורת
קניבליזציה בסיפורת מתייחסת לשימוש, השאלה או גנבה של פרטי עלילה, דמויות, מוטיבים או רעיונות מסיפור אחד לאחר או ממדיה אחת לשנייה, לדוגמה סרט המתבסס על ספר. הסופרים מייקל בייגנט, ריצ'רד לי טוענים, לדוגמה, כי מחבר הספר צופן דה וינצ'י, דן בראון, ביצע קניבליזציה של ספרם דם קדוש, גביע קדוש.
דרך העצמאות
דרך העצמאות, קרויה גם רחוב העצמאות, היא מהרחובות הראשיים בעיר התחתית של חיפה ובחיפה בכלל, נתיב תחבורה וציר עסקים מהעיקריים במטרופולין. שמה מנציח את הכרזת העצמאות.
תוואי
הרחוב חוצה את העיר התחתית לאורכה, לאורך צדו הדרומי של מפרץ חיפה ומנקז תנועה בכיוון מזרח-מערב, כשהוא נושא עליו את כביש 4 וכן מקשר אל הכבישים 752 ו-22. האזור העירוני המיידי שלו כולל רחובות חשובים מקבילים, כדוגמת רחוב הנמל ודרך יפו, ומספר רב של סמטאות, בניינים ופסאז'ים. הכביש הוא המשכה של דרך נצרת הישנה ממזרח - היום כביש 752 (דרך ישראל בר יהודה - שהמשכה הוא דרך חטיבת גולני), שבמסלולו מערבה הופך לכביש 4. אורך קטע הדרך הקרוי דרך העצמאות הוא שני קילומטרים, ושני קילומטרים נוספים ממשיכים אותו בשמות אחרים מזרחה לאורך העיר התחתית עד למחלף פז. הרחוב מתחיל בכיכר פייסל שבוואדי סליב ומסתיים בבניין מספר 158 בצומת הרחובות יפו - לוחמי הגטאות שבמושבה הגרמנית, שם הוא משתלב עם דרך יפו שנכנסת לצומת דולפין שבכניסה לבת גלים. בכיכר פייסל ומחלף חירם ממשיכות את דרך העצמאות מזרחה, לכיוון הצ'ק פוסט, הדרכים חטיבת גולני, צייזל ובר יהודה לסירוגין, ולכיוון צפון מתפצלים נתיבי המפרץ.
הרחוב הוא דו-סטרי לכל אורכו למעט בקצוות, שם נסללו מעקפים. יש בו שלושה נתיבים בכל כיוון נסיעה, כאשר נתיב אחד בכל כיוון משמש את תנועת האוטובוסים הציבוריים.
היסטוריה
דרך העצמאות, שקודם לקום המדינה נקראה דרך המלכים (Kings way), היא מרחובותיה הוותיקים של חיפה המודרנית. תולדותיה שלובות באלה של נמל חיפה. הבתים הראשונים שלאורך צדה הדרומי היו למעשה בנויים על קו המים. תכנונה בידי הבריטים החל בשנות ה-20 של המאה ה-20 והיא נסללה בשנת 1933 מצפון לעיר העתיקה, על שטח ים שיובש במסגרת הרחבת הנמל תוך העתקת קו החוף כ-200 מטר צפונה. הרחוב נבנה כרחוב מפואר. הוא שימש רחוב העסקים הראשי מאז הקמתו ובפועל עד לדעיכה מסוימת בשנות ה-70 ואילך.
מרכז חיפה של שנות ה-20 התקיים סביב מספר עוגני תחבורה ובהם תחנת הרכבת שבנה השלטון העות'מאני, ומספר דרכים ישנות. נמל חיפה היה נמל קטן שלא הלם את צורכי האימפריה הבריטית. מבין ההצעות להרחבתו, שהוגשו לשלטון המקומי כחלק מדרישות השעה, התקבלה לבסוף הצעתו של המהנדס פרדריק פלמר, מחברת "רנדל, פלמר וטריטון". ברוח הצעה זו, נערם החומר שנחפר לשם העמקת הנמל על החוף, ובכך יובשה רצועת ים בשטח של כ-360 דונם. משיובשה הרצועה, נמסר חלק מהשטח לנמל, לבניית מחסנים, בתי מלאכה ושאר מתקנים, ועל החלק הפנימי נסלל רחוב, שנועד ליצור עורף אדמיניסטרטיבי עירוני לִפעילות הנמל. בעת סלילת הרחוב התקיים ויכוח לגבי רוחבו, בין מצדדי רוחב של 15 מטר למצדדי רוחב של 30 מטר. ההחלטה שהתקבלה לבסוף הייתה רחוב ברוחב 30 מטר, והיא שאיפשרה בהמשך את תפקודו של הרחוב כרחוב העסקים הראשי.
אזור עירוני בעורף הנמל
כדי לבסס את חיפה כעיר שלטונית וייצוגית תוכננה דרך המלכים כרחוב רחב, אלגנטי ומשדר-ממלכתיות. היא נועדה לשמש חזית עירונית ראשונה לבאים בשערי הנמל, שתכלול מגורים ומשרדים. התכנון נמסר לאדריכלים קליפורד הולידיי ור. הַאבַּארְד, שחזונם היה מפלס קרקע למסחר וקומות עליונות - עד 6 - למגורים. התוכנית התוותה חזית מבנים אחידה עם גגונים ושדרת עצים להצל על העוברים והשבים עם מעברים מתחת לבניינים מרחוב אחד אל רחוב אחר ובניינים בצורת "שער" בכל תחילתו של רחוב הנפגש עם דרך העצמאות יחד עם שורת אלמנטים מודרניים, ואלה אפיינו את מראה הרחוב בשנות ה-30. ממול, בצדו הדרומי של הכביש, ניצבה שורת בתי-אבן שבנתה משפחת כיאט, משפחה ערבית של אילי-נדל"ן, בראשית המאה ה-20, שאליהם נוספו מבנים שניסו לשמר את המראה הכללי של בנייה באבן, לצד הבנייה האקלקטית של השוק הטורקי. הרחוב היווה את גרעין המע"ר החיפני, שגדל והתפתח, והמושל האנגלי אמר עליו כבר אז כי זהו הרחוב "הכי יפה בארץ ישראל". הציפיות היו גבוהות. שלטי עסקים רבים לאורך הרחוב נכתבו באנגלית. בפברואר 1936 הוא הואר בפנסי רחוב חשמליים. ב-1937 נבנתה בצדו הצפוני תחנת הרכבת המרכזית - שהחליפה את התחנה הישנה, ומגרש גדול בחזיתה, ששימש כתחנת אוטובוסים מרכזית - זוהי כיכר הרברט פלומר. על יתרת השטח נבנו בנייני מסחר, משרדים ומגורים. בשנה זו אף הושלם האזור המסחרי בצדו הצפוני של החלק המזרחי של הרחוב. בשנות ה-40 פרחו שירותי התחבורה, ההסעות והתיקונים שהפעילו ערבים ברחוב, לצד עסקים יהודים ובריטים. העורק העירוני החדש נטל את תפקידו של רחוב יפו הוותיק, המקביל, שעד לסלילתה של דרך העצמאות היה ציר התחבורה הרוחבי העיקרי של חיפה.
באותן שנים ומעט קודם, התחוללו מאורעות פוליטיים וביטחוניים שהשפיעו על שגרת החיים בערים המעורבות לבלי שוב. תושבי חיפה שחששו להסתובב במרכז העיר מאימת הערבים, נטשו אותו, ורק אלה שפרנסתם בנמל המשיכו להגיע אליו. גידולו של גרעין המע"ר נבלם בד בבד עם התפתחותו של מרכז מסחרי אלטרנטיבי ברובע המגורים בעל הרוב היהודי - הדר הכרמל.
בדצמבר 1947, זמן קצר לאחר קבלת תוכנית החלוקה, החליטה ממשלת המנדט למכור את שטח הקרקע הים שיובש לאורך דרך העצמאות, במסגרת תוכנית למכירת נכסים כחלק ממהלך סיום המנדט. בשטח נבנו בשלב זה כבר עשרות מבנים, והממשלה הציעה למכירה את הבעלות על הקרקע והזכות לגבות דמי חכירה מבעלי הבתים.
ב-24 באפריל 1948, לאחר ההשתלטות היהודית על העיר, הוקמה ברחוב תחנת משטרה על מנת למנוע ביזה ולפקח ביעילות על העיר שנותרה בסיטואציה מורכבת לאחר שמיעוט ערבי משמעותי נותר בה. הרחוב שב להיות מרכז עסקים.
ב-1951, בהוראת ראש העיר אבא חושי, הוחלפו חלק משמות הרחובות בחיפה התחתית לשמות עבריים. השם החדש שניתן לדרך המלכים, דרך העצמאות, ביטא את ההיבט הלאומי של הקרב על העיר.
נסיגה והתעוררות
עם קום המדינה הפך נמל חיפה לנמלה הראשי, וחיפה התבססה כעיר תעשייה ושירותים. לאורך דרך העצמאות פעל שוק ימאים שוקק, אנשים באו ויצאו בדרך הים, ובקרבת טרמינל הנוסעים פעלה תחנת הרכבת חיפה מרכז, שהוקמה עוד בידי הבריטים.
בהדרגה, עם זאת, תמורות שחלו במבנה החברה והכלכלה בישראל שללו מהעיר את מעמדה החשוב, והתפתחויות דומות בתוך חיפה עצמה הרחיקו את מרכז הכובד הכלכלי והחברתי שלה ממרכזה ההיסטורי לאורך הרבע האחרון של המאה ה-20. מספרם של הבאים לישראל דרך השער הימי בחיפה ירד, ובמקביל לא רצו יהודים לגור בעיר התחתית והעדיפו לבנות שכונות ורובעי מגורים חדשים. לאחר פינוי מעברת ואדי סאליב חיו רק יהודים בודדים בעיר התחתית. הרחוב הוסיף לשמש כציר מעבר ראשי בין מרכז הארץ והפרוורים הצפוניים, אולם הוזנח במישור העירוני; תחנת האוטובוסים של חיפה עברה מהעיר התחתית מערבה, והעורף התפעולי שסביב הנמל וסביב דרך העצמאות הפך לחצרה האחורית של העיר, ועוקר מפעילות אנושית לאחר סיום שעות העבודה. חיפה ירדה מגדולתה כעיר תעשייה עם התיישנותם של הנמל והתשתיות ונוכח הפסדה בתחרות לערי מרכז הארץ, והדגש העירוני הושם על השקעה בשכונות ובאזורים פנימיים במעלה ההר ובשולי הכרך, שהסיטו את ליבת הפעילות האורבנית מהמע"ר ופיזרו אותה בין מספר מרכזים ברחבי המטרופולין. תיירים חדלו לבקר בדרך העצמאות, בין היתר משום שהם כבר לא באו בדרך הנמל אלא מנמל התעופה. שוק הימאים נסגר, ויחד איתו עוגני מסחר אחרים; "השוק הטורקי" הסואן גווע והצטמק, ואת השטח הנותר החליפה עזובה. לאורך שנות ה-70 וה-80 נקשר שמו של רחוב העצמאות עם פעילות לילית של זונות, שלקוחותיהן היו בעיקר מלחים שפקדו את בתי המרזח הוותיקים. חיסול שוק הימאים הביא לירידה גדולה בתנועת האנשים ברחוב. את מקומו תפסו סוחרים פרטיים שסחרו במוצרים זולים. עסקים רבים נסגרו, או עברו למקומות אחרים, כשסגירה גוררת סגירה. סמוך למפנה המאה ה-21 עזבו גופים גדולים את הרחוב וסביבתו, בהם חברת החשמל וצים.
את תחילת השיקום סימנה הקמת קריית הממשלה המחוזית, שהמבנה הבולט בה הוא מגדל המפרש. הקריה ריכזה לתוכה הן משרדים שהיו בעבר בעיר התחתית (משרדי מס הכנסה, מכס, מינהל מקרקעי ישראל) והן כאלו ששכנו באזורים אחרים בעיר (כמשרד הפנים, משרד החינוך, ומערכת בתי המשפט). בעשור הראשון של המאה ה-21 ביצעה עיריית חיפה עבודות ראשונות לשדרוג פני הרחוב ולחידושו, כחלק מאתגר שיקום העיר התחתית. היא עודדה, בשיתוף גופים אקדמיים ופרטיים, צעירים לבוא ולהתגורר בדירות שחודשו כחלק מניסיון לקדם הפיכת מבני משרדים נטושים למכללות ולמעונות סטודנטים תחת השם "קמפוס הנמל". כמו כן הוכשרו נתיבים מיוחדים במטרה להשיב את התחבורה הציבורית העירה. הפסגה הייתה חפירת מנהרת תשתיות לאורך הכביש בהשקעה של מאות מיליוני ש"ח.
היבטים עירוניים ונופיים
לכל אורך הרחוב רבות הן הכניסות שמכילות שילוב של משרדים ועסקים שונים ואף מפעלים קטנים שנותרו על מקומם. ביניהם יושבות סוכנויות לנסיעות ולתיירות, לצד ענפי ספנות ומכס, מספר רב של בתי-אוכל וברים קטנים ועוד. מספר מבנים ותיקים - במיוחד בצד הדרומי - עומדים רעועים או אטומים. הצד הצפוני נכלל במתחם שהוכרז לפיתוח. המגורים ברחוב דלים. לפי העירייה, גרו ב-2009 כ-200 סטודנטים במעונות החדשים. רוב האוכלוסייה שעוברת ברחוב מורכבת מנהגים. צדו הצפוני של הרחוב מאופיין במספר רב של חנויות סדקית ודוכני "בזאר" של ביגוד ובשמים. מעליהם קומות שלמות התרוקנו ונעזבו, חלקן עם המעבר למתחם קריית-הממשלה הסמוך.
בעוד שקטעו המרכזי של הרחוב עונה על הגדרות של אזור בעל צביון עירוני, שני קצותיו, מתחנת חיפה-מרכז מערבה, וממגדל המפרש מזרחה - הם למעשה דרך ראשית שאינה משמשת הולכי רגל, ולהלכה ולמעשה החיים העירוניים ברחוב מתרכזים כמעט אך ורק בחלק האמצעי. לאורך ממגורות דגון אף אין מדרכה והאזור אינו עביר. בקטע המזרחי מפרידים גדרות וקירות בין הכביש לבין פסי הרכבת ומתקני התעשייה בעורף הנמל. בתי קברות ישנים שנמצאים לאורך קצות הכביש מקשים גם הם על פיתוח, כמו גם העובדה שחלק ניכר מהבתים לאורך הגדה הדרומית הם נכסי כנסייה. טור הבניינים בצד הצפוני שייך לעירייה.
אתרים
אתרים ומבנים לאורך דרך העצמאות, ממערב למזרח:
בין עבר ועתיד
השיח הפומבי על שיקום הרחוב וסביבותיו - והתוכניות הרלוונטיות, נולדו והתגבשו רק בעשור הראשון של המאה ה-21, על קרקע של מיאוס ציבורי מניוון מרכז העיר לטובת הקניונים, תחושות שבאו מצד סוחרים כמו גם מצד אזרחים אחרים. פעילי סביבה ואדריכלים ביקשו להפנות את תשומת הלב ליכולות הצפונות תחת הקליפה הלא מטופחת של הרחוב והן פוליטיקאים והן תושבים השמיעו תקווה כי הניצנים בדמות "הקמפוס" יביאו פעילות רבה למקום. עיריית חיפה החלה מפנה את הדוכנים הבלתי פעילים בשוק הטורקי, שהיוו מפגע תברואתי ובטיחותי, והכינה תוכנית רחבת-היקף לרחוב. המדרכות הוחלפו, ותחת הכביש הוטמנו תשתיות חדשות, כשמעליו נוצר גינון, ושולבו אלמנטים הנדסיים ואסתטיים כהכנה ל"רכבת הקלה", שבינתיים התחלפה במטרונית - אוטובוס משודרג שצפוי לנוע בדרך העצמאות. שני נתיבי המטרונית נסללו באמצע הכביש בין שני כיווני-הנסיעה המנוגדים, ונצבעו בוורוד.