cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרגיט מלאס
קורות חיים
במהלך קריירת השחייה שלה התיידדה עם לילי שטראוס, יהודייה ומורה לספורט. בשנת 1943 הצטרפו השתיים לסטודיו לעיצוב גרפי שהיה בבעלות שני יהודים בבודליגט (Budaliget), כפר ליד בודפשט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
עם פלישת הגרמנים להונגריה במרס 1944 נפסקה פעילותו של הסטודיו והארבעה שבו לבודפשט.
חוק גולדווטר-ניקולס
חוק גולדווטר-ניקולס (באנגלית: Goldwater-Nichols Department of Defense Reorganization Act of 1986 -חוק גולדווטר-ניקולס בעניין הארגון מחדש של משרד ההגנה) הוא חוק פדרלי משנת 1986, המגדיר מחדש את מבנה הפיקוד של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. החוק הקרוי על שם יוזמיו, הסנאטור בארי גולדווטר וחבר בית הנבחרים ויליאם ניקולס, זכה לרוב עצום של 95 סנאטורים ללא מתנגדים ושל 327 מחברי בית הנבחרים מול 27 מתנגדים בלבד. זהו השינוי המקיף ביותר שנערך מאז יסוד משרד ההגנה האמריקני באמצעות חוק הביטחון הלאומי משנת 1947.
המטרה העיקרית של החוק הייתה לפתור את המתח הפנימי המובנה והיריבות המבצעית בין הזרועות השונות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית אשר גרמו לכשלים מבצעיים במהלך עימותים צבאיים מאז מלחמת וייטנאם, ואשר קיבלו משנה תוקף עם כישלון הטיפול במשבר בני הערובה באיראן וכפי שבאו לידי ביטוי גם בפלישה לגרנדה.
מרגיט מלאס
בתקופת מלחמת העולם השנייה
ביוני 1944 הצטוו יהודי בודפשט לעבור ל"בתים יהודיים" והוקם גטו בודפשט. אחד מידידיה היהודיים של מלש, שהיה שותף עמה בסטודיו, נעצר ונעלם. היא יצרה קשר עם הכומר פאל קלינדה (Pal Klinda) שלימים הוכר אף הוא בתור חסיד אומות העולם. הוא נתן מחסה ליהודיות במכללה שהוסבה לסדנת תפירה עבור מדי צבא. קלינדה ביקש ממלש לפקח על הסדנה והיא הסכימה בתנאי שתוכל להביא לשם את שתי ידידותיה היהודיות, אחת מהן לילי שטראוס. היהודיות עבדו באישור מכיוון שבעבודתן הייתה תרומה למאמץ המלחמתי ההונגרי, אך לסדנה הובאו גם יהודים שלא היה להם אישור, כגון ילדיהן של העובדות.
עם עליית "צלב החץ" לשלטון באוקטובר 1944 השתכנו אנשי אס אס בווילה ליד הסדנה. ב-5 בנובמבר 1944 פרצו לסדנה אנשי צלב החץ בראשות אנדרש קון. קון ציווה על מלש למסור רשימת שמות של היהודיות העובדות בסדנה. חלק מהעובדות ברחו קודם לכן, ומלש, שידעה זאת, מסרה רשימה ובה פחות שמות. הנשים שהיו ברשימה נלקחו, אך האב קלינדה הצליח להחזירן. מלש אף הצליחה לקבל אישור מאנשי האס אס שבווילה הסמוכה על כך שהסדנה נמצאת תחת הגנתם, וזאת כדי להתגונן מהפשיטות של אנשי צלב החץ.
חוק גולדווטר-ניקולס
היסטוריה
כבר במהלך מלחמת העולם השנייה התבררה בעיית השליטה על מרכיבי הכוח הצבאי האמריקני כאשר הוראותיו של המפקד העליון-הנשיא, הועברו ממנו אל מזכיר הצי בעניין הפעילות הימית, ואל מזכיר המלחמה בעניין הפעילות ביבשה ובאוויר. גבולות הסמכות והאחריות המטושטשים הובילו לבעיתיות של השליטה והבקרה על הפעילות הצבאית, וכפועל יוצא מכך גם על היעילות ואפקטיביות של ביצוע המשימות עצמן, הביאו ליצירת התפקיד המאוחד של שר ההגנה בחוק משנת 1947, ולפיו כל הכוחות המזוינים של ארצות הברית, הוכפפו לדרג אזרחי אחד בכפיפות למפקד העליון של הכוחות המזוינים –הנשיא.
מרגיט מלאס
בתקופת מלחמת העולם השנייה
בתחילת דצמבר שבו אנשי צלב החץ לסדנה ותפסו 16 נשים. כולם למעט אחת נספו בשואה.
חוק גולדווטר-ניקולס
היסטוריה
הפיקוד בפועל על הכוח הצבאי היה נתון בידי המפקדים המקצועיים של הזרועות, המוכרים כמטות המשולבים. יו"ר המטות המשולבים ביחד עם הדרג האזרחי, שר ההגנה דיווחו ישירות לנשיא וקיבלו ממנו את הוראות הביצוע והפיקוח.
מרגיט מלאס
לאחר המלחמה
בשנת 1960 ברחה מלש מהונגריה ועברה לצרפת, שם חידשה את הקריירה שלה בתור מעצבת גרפית. היא נישאה ללאצי ולדר (Laci Walder), יהודי קומוניסט ולוחם לשעבר בבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים בספרד. מחברות שכתבה עם חברות בהונגריה בשנת 1943, ובהן תעתיקי שיחות שלטענתה ביצעה חברתה חנה דלוס (Hanna Dallos) עם גורמים שמימיים, תורגמו לצרפתית ויצאו לאור בתור ספר ב-1976. הספר, "שיחות עם מלאכים", הפך לרב-מכר ותורגם לכ-20 שפות.
חוק גולדווטר-ניקולס
היסטוריה
מבנה פיקודי מבוזר זה יצר פיתוח של תורות לחימה, הצטיידות, ופיתוח כוח אדם נפרד של כל אחת מהזרועות אשר למעשה לא היה כל קשר מבצעי ותכנוני ביניהן, ולא פתרה את בעיית התקשורת וחוסר היעילות המלווה בכשלים מבצעיים.
מרגיט מלאס
הכרה
בשנת 2011 הוכרה מלש בתור חסידת אומות העולם על ידי יד ושם.
חוק גולדווטר-ניקולס
היסטוריה
התפתחות הלוחמה המשולבת של כוחות יבשה אוויר וים במהלך שנות ה-70 של המאה העשרים חייב יצירת שינוי תפקודי של הפיקוד על הזרועות השונות במטרה ליצור אינטגרציה תפיסתית של מבנה הכוח אשר תוביל לתיאום ושילוב של הפעילות המבצעית בממדי הפעילות השונים.
עיקרי החוק
השינוי החשוב ביתר שמציג החוק הוא ההגדרה מחדש של שרשרת הפיקוד על הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
על פי החוק שרשרת הפיקוד מתחילה בנשיא, ועוברת באמצעות מזכיר ההגנה ישירות אל מפקדי הפיקודים הקרביים (Unified Combatant Command (UCC)), תוך עקיפה של ראשי המטות המשולבים. החוק מגדיר את המטות המשולבים כיועץ המקצועי של הנשיא ושר ההגנה, והאחראים על בניין הכוח, האימונים והציוד עבור הפיקודים הקרביים.
יו"ר המטות המשולבים הפך למעשה ליועץ הצבאי העליון של הנשיא ומזכיר ההגנה ושל המועצה לביטחון לאומי, ואיפשר לו מבט רחב וראיה אסטרטגית כוללת של הפעילות הצבאית.
הזרועות עצמן הפכו לגופי תכנון של תורות לחימה וארגון של כח אדם, ציוד ואימונים עבור הפיקודים המבצעיים. ראשיהן הפכו למינהלנים ולא למפקדים בפועל של כוחות קרביים.
ברוח עקרונות החוק הוקמו פיקודים קרביים המחולקים על פי גבולות גיזרה קבועים על פני אזורים שונים של כדור הארץ שהם למעשה צבאות שלמים בעלי כושר פעולה עצמאי, המורכבים מכוחות אוויר יבשה ים וכן כל הכוחות תומכי הלחימה והאדמיניסטרציה הקשורים אליהם. בנוסף אליהם הוקמו פיקודים קרביים למשימות מיוחדות ברחבי העולם כגון: תובלה, משימות מיוחדות ואסטרטגיה.
תיאודורוס מסיקיון
תיאודורוס מסקיון, (Theodore of Sykeon), היה קדוש, סגפן ובישוף ביזנטי, שחי בין המחצית הראשונה של המאה השישית עד שנת 613, היא השנה השלוש עשרה לשלטונו של הקיסר הרקליוס. קורות חייו, לידתו ומורשתו מתוארים באופן מפורט, בהגיוגרפיה שלו, אותה חיבר תלמידו ג'ורג', כומר והגמון הנזורה בסיקיון. חיבור זה על חייו של תיאודורוס הקדוש כולל בתוכו את פעולותיו כנזיר וסגפן וכן את תרומתו לחברה דרך שימוש בסגולותיו העל-טבעיות. לפי חוקרים מסוימים מקור זה אף מכיל מידע בעל ערך בבחינת חיי הכפר, הטופוגרפיה והיסטוריה פוליטית, בתקופה הביזנטית, ובתקופת שלטונו של הקיסר הרקליוס.
לידתו וראשית חייו
אמו שלחה אותו ללמוד אצל מורה בכפר, והוא הראה כבר בגיל צעיר סימנים להיותו ילד מיוחד, למשל באופן שבו התנהל עם הילדים בבית הספר,"He was beloved by all and in his daily life became known to all for his virtues [...] whenever any dispute arose in their games, he at once withdrew and through his actions put an end to it"וכן בעניין הרב שלו בלמידה וכן בהעמקה ברעיונות הנוצרים הנפרשים לפניו, עולים גם מתוך היכרותו עם אדם בשם סטפן, טבח הפונדק בו חי עם אמו. הוא התעניין באורחות חייו הייחודיות, במנהגו להביא את כל הכסף שקיבל מנשות הפונדק ואנשים אחרים לכנסיות בהן התפלל, וכן במנהגו לא לאכול דבר עד הערב במהלך הצום גם כאשר בישל. "The boy noticing this abstinence was moved by divine love and desired to copy Stephen's mode of life"
ימיו כנזיר וסגפן
בשלב מסוים החל לצאת באופן קבוע אל מעלה הגבעה הסמוכה לכפר שם אל מקדשו של הקדוש ג'ורג', שם היה יושב ועוסק בחקר של כתבי הקודש. אמו הייתה מוטרדת מהתנהלותו, הוא לא אכל והיה נעלם לשעות במעלה הגבעה, אך למרות כל איומיה והפצרותיה בו, לא הצליחה לגרום לו להפסיק לצאת אל ייעדו הקבוע, או להפר את כללי ההתנזרות שקבע לעצמו.
בנוסף להתנהלותו הסגפנית והתנהלותו בדרך חיים של נזיר, הוא התחיל להסתגר בתוך אחד ממרתפי ביתו לזמנים, ונהג לא לדבר עם אף אחד, אלא התפלל לאלוהים בלבד. תיאודורוס נותר נאמן לפעולות של טיהור וביטול עצמי, הוא חיי שנתיים במערה תת-קרקעית ולאחר מכן בכלוב ברזל. את יצירת כלוב הברזל מתאר תלמידו בהגיוגרפיה שלו. משוער כי הורה להכין בכפר בשם מוסינא, שם אנשי הכפר המאמינים הביאו את הכלים החקלאיים שלהם על מנת שניתן יהיה לבצע את בקשתו, וכך נבנה אותו כלוב.
פעולותיו הציבוריות כקדוש בעל יכולות על טבעיות
באמצעות תפילותיו של הקדוש, נרפאו הסובלים מצרעת, והשדים גורשו ונעלמו ממחוזות שלמים. ישנם תיאורים מפורטים של הוראותיו אל האנשים אותם מרפא ולהם עוזר. לפי דברי תלמידו ג'ורג' כל האנשים החיים בכפרים ובאזור רואים בו קדוש שבעל יכולות על-טבעיות אשר משתמש בהם בכדי לעזור להם ולהצילם. דבר מעניין הוא השימוש בכוחותיו ויכולתיו בדברים שאינם גובלים רק במרפא, הצלת יבול וגירוש חיות רעות ושדים ולא בפעולות על-טבעיות מובהקות שניתן להצביע עליהם. הוא עוזר לזוגות עם נישואיהם וקשיי פוריות אם ישנם, בחיבורו ג'ורג' תלמידו מספר כי גם הוריו שלו הגיו אל תיאודרוס לאחר קשיים בהבאת ילדים לעולם והוא טוען כי בזכותו הוא נולד.
למרות השימוש באותם מוטיבים על-טבעיים, ישנו קשר משמעותי גם להשכלה, תיאור של שקדנותו בלמידה והכרת כתבי קודש אשר את הבנתו אותם הוא מדגיש בציטוט משפטים מכתבי קודש.
על החיים בכפר
מתוך כתבו ניתן ללמוד על האופן בו חיו וחשבו אנשי הכפר בימים אלו, ניתן לראות בתקופה זו את ראשיתה של התפשטות ממשית של אנשים אשר מקדישים חייהם לדת, כמו סטפן, תיאודורוס עצמו, ואנשי דת אחרים בהם נתקל. ישנו תיעוד של דבריהם תפיסת חייהם ואמונותיהם של אנשי הכפר והחברה באותם ימים. כמו כן החיבור מציג את המציאות זווית של אדם החי בכפר באותה תקופה. ראשית ישנה הצגה של הכרה בסיסית ואי הבנה מוחלטת של רבדים מסוימים בדת, בתגובותיהן של אמו ודודתו אשר דואגות ומפצירות בו להפסיק עם התנהלותו הזרה. כמו כן בתגובתן של סבתו ואחותו מוצג העניין בהכרת וקיום הנצרות. כמו כן ישנו תיאור של רעיון חסות מאוד משמעותי להתפתחות הנצרות, במהלך חייו והתקדמותו של תיאודורוס בחיי הדת מסגפן לנזיר ואף לבל תואר של קדוש של ממש, תמיד הוא נתון תחת חסות אלו אשר מכוונים אותו ומהווים לו דוגמה ביחס לנצרות.
כמו כן המקור מציג את אורכות החיים של אמו, דודתו ואחותו בפונדק בו חי, והאנשים העוברים ושבים אליו. למשל סטפן טבח המועסק בפונדק, ישנו גם תיאור של העסקת עבדים ואנשים נוספים. ישנו תיאור של חייה של אמו כאישה בעלת מקום ועסק באופן בו היא יכולה להיות מבוססת דיו ואינה רק זונה. תיאור זה אינו ישיר אך משתמע מתוך התיאור של ההתנהלות בפונדק.
כמו כן ישנו תיאור טופגרפי של האזור, המרחק בין מקומות, מקדשים מנזרים, כפרים ויישובים מקומים בהם ובר. כמו כן ישנו תיאור המסעות אליהם יצא בירושלים, קונסטנטינופול וסוזפוליס (היום סוזופול, עיירה בבולגריה). ישנו פירוט של ממש על אודתו ביקורו בירושלים, הכנסיות והמקומות הקדושים בהם מבקר וכן עזרתו לאנשים בצרה אשר זקוקים לו.
על המצב הפוליטי
בימיו של תיאודורוס התקיים המרד של הרקליוס נגד אחיו של הקיסר פוקאס, הקיסר קומנטיולוס. לגבי עמדתו של תיאודורוס בזמן המחלוקת אין אמירה ברורה, אך ידוע כי הוא אחראי להצלה של בנו של קומנטיולוס.
נטען כי הרקליוס בשנת 613,שנתו האחרונה לחייו, ביקש את ברכתו של תיאודורוס בלחימה בפרסים. תיאודורוס בירך אותו והזמין אותו לארוחת ערב, אך הרקליוס סירב מפני שדאג לגבי הזמן והמתח בו נמצא בשל הקרב בפרסים. תיאודורוס טען כי אי קבלת מתנותיו היוותה סימן לתבוסת האיפריה, ואכן, הרקליוס הפסיד בקרב באנטיוכיה.
על רעיון הקדושה והמוטיבים העל-טבעיים
בתיאור ילדותו ישנו תיאור של מאבק מתמשך בין כוחות טובים אותם מייצג הוא וכוחות רעים חיצונים. לאחר שהחלים מהמגפה היה מגיע הקדוש גורג אליו בלילות בחלומותיו, בלילתו הראשונים הוא הגיע בדמותו של סטפן, ואחר כך, בדמותו שלו עצמו לחזור להתפלל עם שחר במקדשו. מכיוון שהיה יוצא בלילות הוא נתקל במה שנקרה פיתויים שנגרמו על ידי השדים, המוכנים אויבי האמת, אך הוא ניצח את אותם שדים בכוחו הרוחני הנעלה. תיאור זה של כוחות על טבעיים ונוספים אשר הגיעו בהמשך מאפיינים את המעבר בין צורות ותפיסות רחוניות באותה תקופה.
ישנו תיאור של שטן אשר מתגרה בו, כבר מילדותו בכך שמשתלט על אחד מחבריו, והענקת שמות מהמיתולוגיה הקלאסית לשדים וכוחות על-טבעיים מרושעים. ניתן לראות בתיאורים אלו של מלחמתו ביצורים ושדים המוצגים, דגומא ומייצג למאבק הנצרות באמנות הפאגניות.
לפי המקור תיאודורס חלה בגיל עשר לאחר שנדבק במגפה שהייתה, הוא היה לפי התיאור על ערש דווי, אך ניצל בזכות אייקון של ישו הוא נלקח למקדש הקדוש יוחנן המטביל ליד הכפר, ומעליו היה תלוי צלב של המשיח. בעודו סובל טיפות טל נפלו עליו מהאייקון, והוא השתחרר מסבלו, התאושש וחזר לביתו. מקרה זה מציג את האמונה והמסורת שהתפתחה בנוגע ליכולתם הסגולית של סמלי אייקון הקשורים לאנשים קדושים.
המורשת של תיאודורוס
תיאודורס בנה את כנסיית המלאך מיכאל, ייסד מנזר בסיקיון ונבחר להיות הבישוף של אנסטנטינופול, אך לאחר כה זמן הוא פרש מתפקיד זה כדי לחזור למנזר שלו. יוחס לו ערך מיוחד כבר במהלך חייו מכיוון שתיאדורוס נותר תחת חסותו והגנתו של הקדוש ג'ורג'.
לאחר מותו של תיאודורוס, שרידיו שנהיו לאייקון קדושה לצורך ריפוי ועזרה לאנשים, הובאו לקונסטנטינופול על מנת להגן עליהם במלחמתם עם פרס. השרידים נועדו להגן על העיר.
דמותו הקדושה של תיאודורוס הואדרה גם על ידי אחרים כמו ג'וסף ההמנוגרף (joseph the hymnographer) וניקאפאוס (nikephoros) שומר הכלים של המשרד הכניסיתי (skeuophylax) בכנסית בלכרנאי.
מקורות
ג'ורג' מסיקיון, חיי הקדוש תיאודורוס מסיקיון, תרגום של חיי הקדוש לאנגלית מתוך:
Three Byzantine Saints: Contemporary Biographies of St. Daniel the Stylite, St. Theodore of Sykeon and St. John the Almsgiver, trans. Elizabeth Dawes,
קישור:
https://sourcebooks.fordham.edu/basis/theodore-sykeon.asp
הערך אודות תיאודורוס מסיקיון ב-Oxford Dictionary of Byzantium:
A. P., Kazhdan, (Aleksandr Petrovich). The Oxford dictionary of Byzantium. “Theodore of Sykeon”. New York : Oxford University Press. (1991). Pp. 2045-2046
Kaegi, Walter Emil. Heraclius: emperor of Byzantium. New York: Cambridge University Press. 2003
זיקית (סוג)
זיקית (שם מדעי: Chamaeleo) הוא סוג של זוחלים ממשפחת הזיקיתיים החיים באפריקה ובדרום אסיה, עד הודו וסרי לנקה והמין זיקית מצויה חיה גם בדרום אירופה.
בני הסוג קטנים יחסית ובעלי גפיים ארוכים וגמישים. הם בעלי צבעים בגוונים בהירים ויכולים להחליף צבעים במהירות. הם ניזונים מחרקים וחסרי חוליות דומים באמצעות לשונם הארוכה והדביקה הלופתת את הטרף. אורך המינים בסוג 15-40 ס"מ.
הזיקיות חיות ביערות, יערות גשם, עשבים גבוהים ומטעים. הם חיות בבדידות ותוקפות יריבות שנכנסות לשטחם.
פיאצה דיי מיראקולי
פיאצה דיי מיראקולי (באיטלקית: Piazza dei Miracoli – כיכר הנסים), הידועה גם בתור פיאצה דל דואומו (Piazza del Duomo - כיכר הקתדרלה), היא כיכר עירונית מוקפת חומה, במרכז העיר פיזה שבאיטליה. הכיכר נחשבת לאחד ממרכזי האמנות הראשיים בעולם בימי הביניים. חלק מהכיכר מרוצף וחלק מכוסה בדשא, והיא ידועה בזכות ארבעה מבני דת גדולי ממדים: הדואומו, מגדל פיזה, הבפטיסטריום והקמפו סנטו מונומנטלה.
שמה של הכיכר, שתרגומו לעברית הוא "כיכר הנסים", הומצא על ידי הסופר והמשורר האיטלקי גבריאלה ד'אנונציו, שברומן "Forse che si forse che no" ("אולי כן, אולי לא") תיאר אותה בדרך הבאה:
לעיתים טועים ומייחסים את שם הכיכר לקמפו דיי מיראקולי (Campo dei Miracoli - שדה הנסים), שהוא שדה קסמים בדיוני המופיע בספר פינוקיו, ובו מטבע זהב יצמיח עץ של כסף.
בשנת 1987 הכריז אונסק"ו על הכיכר כאתר מורשת עולמית.
מגדל פיזה
המגדל הנטוי של פיזה (Torre pendente di Pisa) הוא מגדל פעמונים עצמאי המהווה חלק מקתדרלת פיזה (הדואומו). הוא שוכן מאחורי הקתדרלה, ונחשב למבנה השלישי מבחינת גילו לאחר הדואומו והבפטיסטריום. למרות שהוא היה אמור להיות אנכי, המגדל החל לנטות לכיוון דרום-מזרח זמן קצר לאחר שבנייתו החלה ב-1173, בעקבות יסודות רעועים ותנאי קרקע לא מתאימים, שגרמו לתזוזת היסודות. כיום נטייתו של המגדל היא לכיוון דרום-מערב.
המגדל מתנשא לגובה של 55.86 מטרים מהקרקע בצד הנמוך שלו, ולגובה של 56.70 מטרים בצד הגבוה. עובי הקירות בבסיס המגדל הוא 4.09 מטרים, ובראש המגדל 2.48 מטרים. משקלו של המגדל מוערך בכ-14,500 טונות מעוקבים. יש בו 296 או 294 מדרגות, כיוון שבקומה השביעית יש שתי מדרגות פחות בגרם המדרגות הצפוני. המגדל נטה בזווית של 5.5 מעלות עד ששופץ בין 1990 ל-2001, ולאחר מכן תוקנה הנטייה ל-3.99 מעלות. משמעות הדבר היא שקצה המגדל נמצא במרחק 3.9 מטרים מהמקום שבו הוא אמור להיות אם המגדל היה אנכי באופן מושלם.
הדואומו
לב הכיכר הוא קתדרלת סנטה מריה אסונטה הימי-ביניימית, המורכבת מחמש ספינות עם טרנספט תלת-ספינתי. היא ידועה גם בתור פרימטיאל, כיוון שהארכיבישוף של פיזה היה פרימוס מאז 1092 בקירוב. בניית הקתדרלה החלה ב-1063 בראשות האדריכל בוזקטו, והיא סימנה את תחילת הסגנון הרומנסקי באדריכלות של פיזה. הפסיפסים בפנים הקתדרלה נוצרו תחת השפעה ביזנטית, ואילו הקשתות המחודדות תחת השפעה אסלאמית.
חזית הקתדרלה עשויה משיש אפור ואבן לבנה עם מעגלי שיש צבעוני, והיא נבנתה על ידי אמן בשם ריינאלדו כפי שניתן להסיק מכתובת הנמצאת מעל הדלת המרכזית.
דלתות הכניסה הראשיות נוצרו מברונזה בסדנה של האמן ג'אמבולוניה, אך בעבר נכנסו המבקרים דרך "פורטה די סן רניירי" (דלת רניירי הקדוש) בחזית מגדל פיזה. דלת זו נוצרה על ידי בונאנו פיזאנו בערך ב-1180, ועד ליצירת דלתותיו של ג'אמבולוניה שכנה מול הבפטיסטריום. מעל הדלתות נמצאות ארבע גלריות פתוחות, מעליהן פסלים של מריה וישו, ובפינות פסלים של ארבעת כותבי הבשורות בברית החדשה. באחת מן הגלריות הללו נמצא קברו של בוזקטו.
פנים הקתדרלה מצופה בשיש שחור ולבן, תקרה מצופה זהב וכיפה עם פרסקו. רוב החלק הפנימי שופץ לאחר שרפה שפרצה ב-1595 והרסה את יצירות האמנות מימי הביניים.
הפסיפס שבאפסיס, המתאר את ישו, מוקף על ידי פסלים של הבתולה המבורכת ויוחנן כותב הבשורה, ששרדו את השרפה. ראש הפסל של יוחנן מ-1302 היה יצירתו האחרונה של האמן צ'ימבואה, שמת באותה שנה בפיזה. הקופולה, השוכנת בנקודת החיבור בין הספינה לטרנספט, קושטה על ידי האמן רימינאלדי בציור המתאר את עליית מרים לשמים. ישנה טענה כי גלילאו ניסח את התאוריה שלו על תנועת המטוטלת לאחר שצפה במנורה המתנדנדת מתקרת הספינה. המנורה הנוכחית גדולה יותר מזו שהייתה בתקופתו, והיא נשמרת בקפלת אאולה שבקמפו סנטו. העמודים הקורינתיים הנמצאים בין הספינה למזבח הובאו במקור ממסגד בפלרמו, שנכבשה על ידי פיזה ב-1063. תקרת המשושים של הקתדרלה הוחלפה לאחר השרפה של 1595, והנוכחית מקושטת בסמל של בית מדיצ'י.
דוכן הדרשות המגולף, ששרד גם כן את השרפה, נוצר על ידי ג'ובאני פיזאנו בין 1302 ל-1310. הוא הוזז ממקומו הקבוע במהלך השיקום של הקתדרלה, והתגלה מחדש רק ב-1926. הדוכן נתמך על ידי שני עמודים שבראשם פסלי אריות מצד אחד, ועל ידי קריאטידה וטלאמון בצד השני. הכן המרכזי מקושט בתיאורים של שבע האמנויות החופשיות והמעלות התאולוגיות. דוכן הדרשות המשוחזר נבנה בשינויים אחדים מהדוכן המקורי, ששכן ליד המזבח הראשי. גם המדרגות, שככל הנראה היו עשויות משיש, אבדו במשך השנים.
בחלק העליון של הקתדרלה יש פנלים המתארים בדרמטיות סצנות מהברית החדשה, שנחצבו בשיש הלבן והופרדו על ידי דמויות של נביאים: הבשורה למרים, טבח התמימים, לידת ישו, סגידת הרועים, הבריחה למצרים, צליבת ישו, ושני פנלים המתארים את יום הדין.
הקתדרלה, בדומה למבנים אחרים בעיר, נטתה על צדה מאז שנבנתה.
הבפטיסטריום
הבפטיסטריום של יוחנן הקדוש (Battistero di San Giovanni), המוקדש ליוחנן המטביל, ניצב מול הקצה המערבי של הדואומו. מבנה רומנסקי עגול זה נבנה החל מאמצע המאה ה-12 על ידי האדריכל דיוטיסאלבי ("אלוהים מציל אותך"), שעבד גם על הגרסה הפיזאית של כנסיית הקבר הקדוש בירושלים. שמו של האדריכל מוזכר באחד העמודים שבתוך הבפטיסטריום, בו הוא מכונה דיוטיסאלבי מגיסטר. בניית הבפטיסטריום הסתיימה רק במאה ה-14 כשנבנו הלוג'יה, הקומה העליונה והכיפה. חלקים אלו עוצבו בסגנון גותי על ידי ניקולא פיזאנו וג'ובאני פיזאנו.
מבנה זה נחשב לאחד הגדולים ביותר מסוגו באיטליה, והיקפו 107.25 מטרים. אם בחישוב הגובה כוללים את פסל יוחנן המטביל, אזי הבפטיסטריום גבוה בסנטימטרים אחדים ממגדל פיזה.
השער הראשי, הניצב מול חזית הקתדרלה, מאוגף על ידי שני עמודים קלאסיים, והמשקופים מעוצבים בסגנון ביזנטי. המשקוף העליון מחולק לשניים. החלק התחתון מתאר מספר אירועים מחייו המאוחרים של יוחנן המטביל, והחלק העליון מתאר את ישו בין מרים ויוחנן, ומסביבם מלאכים והשליחים.
כלא טגנקה
כלא טגנקה או טגנקה (ברוסית: Таганская тюрьма) היה בית כלא מפורסם במוסקבה הממוקם לא רחוק מכיכר טגנקה שממנו קיבל את שמו.
פיאצה דיי מיראקולי
הבפטיסטריום
אגן הטבילה המתומן הנמצא במרכז המבנה מתוארך לשנת 1246, אז נוצר על ידי גידו ביגארלי דה קומו. פסל הברונזה של יוחנן המטביל נמצא במרכז האגן. דוכן הדרשה פוסל על ידי ניקולה פיזאנו בין 1255 ל-1260. הסצנות על הדוכן, ובעיקר הצורה הקלאסית של הרקולס העירום, הן דוגמה טובה לאיכויותיו של ניקולה פיזאנו כאחד מאמני הרנסאנס החשובים ביותר.
כלא טגנקה
טגנקה נבנה בשנת 1804 על פי צו של הקיסר אלכסנדר הראשון, בסמוך למנזר נובוספאסקי ברובע טגנקה.
פיאצה דיי מיראקולי
קמפו סנטו
הקמפו סנטו מונומנטלה (Campo Santo monumentale - בית קברות מונומנטלי) שוכן בקצה הצפוני של הכיכר. אזור זה הוא בית קברות מוקף חומה, שנטען לגביו כי הוקם מסביב לעפר שהובא מגבעת הגולגולתא במסע הצלב הרביעי על ידי אובלדו דה לנפראנצ'י, ארכיבישוף של פיזה מהמאה ה-12.
כלא טגנקה
היסטוריה
בתחילה, "טגנקה" נועד לפושעים. אולם כבר במאה ה-20 היא קיבלה מעמד של "טרנזיט", ובמאה ה-21 שהו בה גם אסירים פוליטיים. ההסבר לשינויים הללו הוא הפשוט ביותר. בבתי כלא אחרים במוסקבה - "בוטירקה" ו"מטרוסקאיה טישינה" - לא תמיד היו מספיק מקומות לאסירים חדשים.
פיאצה דיי מיראקולי
קמפו סנטו
המבנה עצמו הוא קלויסטר גותי שהוקם ב-1278 על ידי ג'ובאני די סימונה. הוא מת ב-1284 לאחר שפיזה ספגה תבוסה בקרב הימי מלוריה מול ג'נובה. הקמתו של בית הקברות הסתיימה רק ב-1464. הקיר החיצוני מורכב מ-43 קשתות, ויש בו שתי כניסות. השער בקצה הימני מעוטר במשכן גותי עם פסלים של מריה וישו המוקפים בארבעה קדושים. הפסלים הללו נוצרו על ידי אחד מתלמידיו של ג'ובאני פיזאנו. רוב הקברים נמצאים בתוך ארקדות, וחלק באזור הפנימי של בית הקברות. החצר הפנימית מוקפת בקשתות רחבות עם קורות אמצע ותחרת חלונות.
כלא טגנקה
היסטוריה
לאחר המהפכה של 1917, כל בתי הכלא הרוסיים התמלאו בסוג "חדש" של פושעים - אסירים פוליטיים. גל המעצרים הבא נגע לדמויות דתיות. בטגנקה ב-1894 נבנתה כנסייה, אבל כבר ב-1922 היא נסגרה.
פיאצה דיי מיראקולי
קמפו סנטו
בעבר היה בבית הקברות אוסף גדול של פסלים רומיים וסרקופגים, אך כיום נותרו רק 84 מתוכם. בערך ב-1360 כוסו הקירות בפרסקאות. סיפורי הברית הישנה הוצבו בגלריה הצפונית, ואילו הארקדה הדרומית הייתה ידועה בזכות סיפורי ספר בראשית. ב-27 ביולי 1944 הופלו פצצות תבערה על ידי מטוסי בעלות הברית, הציתו את הגג והרסו אותם. לאחר מלחמת העולם השנייה החלו עבודות השיקום. הגג שוחזר במידה רבה למצב הקדם-מלחמתי שלו, והפרסקאות הופרדו מהקירות על מנת לשחזרם במקום אחר. לאחר הסרת הפרסקאות נחשף מתחתם ציור קדום יותר, שהופרדו גם כן מהקיר והועברו לתצוגה במוזיאון הנמצא בצד השני של הכיכר. הפרסקאות המשוחזרים מועברים בהדרגה למיקומם המקורי בבית הקברות על מנת להחזיר לו את מראהו בתקופה שלפני המלחמה.
כלא טגנקה
היסטוריה
בשנת 1940, בית הכלא טגנקה היה מקום מעצרם של 4120 אסירים, בעוד שהצוות מנה פחות מ-800 איש.
פיאצה דיי מיראקולי
ספדאלה נואובו די סנטו ספיריטו
בקצה הדרומי של הכיכר שוכן מבנה הספדאלה נואובו די סנטו ספיריטו (Spedale Nuovo di Santo Spirito - בית החולים החדש של רוח הקודש), שהוקם ב-1257 על ידי ג'ובאני די סימונה. מטרת בית החולים הייתה לסייע לצליינים, עניים, חולים וילדים נטושים. בתקופה מאוחרת יותר שונה שמו לספדאלה דלה מיזריקורדיה (בית החולים של הרחמים) או די סנטה קיארה על שם הכנסייה הקטנה ששכנה במתחם.
כלא טגנקה
היסטוריה
ההיסטוריה של כלא זה מסתיים ב-1958. הכלא האגדי נהרס בהוראת ניקיטה חרושצ'וב.
פיאצה דיי מיראקולי
ספדאלה נואובו די סנטו ספיריטו
הצד החיצוני נבנה מקיר לבנים עם חלונות המורכבים משני חלקים בסגנון גותי, ופנים המבנה נצבע בשחור ולבן על מנת לחקות את צבעי השיש של שאר הבניינים בכיכר. ב-1562 נערכו מספר עבודות שיפוצים בבית החולים על מנת להתאימו למה שהיה מקובל ברנסאנס הפיורנטיני: צורת כל הדלתות והחלונות הוחלפה למלבן, ומסביבם נבנו מסגרות מאבן חול אפורה.
כלא טגנקה
היסטוריה
אחד משירי הכלא הרוסיים והסובייטים המפורסמים ביותר "טגנקה" מוקדש לכלא.
ריקרדו אלברס
ריקרדו גבריאל אלברס (בספרדית: Ricardo Gabriel Álvarez; ) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר התקפי בולס סארספילד ובנבחרת ארגנטינה.
קריירה
אלברס החל לשחק כבר כילד בקבוצת הילדים של בוקה ג'וניורס. את משחקו הראשון בקבוצת בוגרים שיחק ב-2008 במדי קבוצת ולס סארספילד וספג בו פציעה ברצועה הצולבת הקדמית. הוא חזר לשחק רק בעונה שאחריה, בקלאוסורה 2009, בה זכתה הקבוצה באליפות ושותף בה רק במשחק אחד. אלברס שב לשחק בקביעות רק בעונת קלאוסורה 2010, אז שיחקה הקבוצה גם בגביע ליברטדורס ולכן שיתפה שחקני ספסל רבים. ב-2011 הוא החל לבלוט לטובה בקבוצה והיה שותף בזכייתה בקלאוסורה 2011 ובהעפלתה לחצי גמר גביע ליברטדורס.
ב-5 ביולי 2011 עבר אלברס לאינטר מילאנו תמורת 12.8 מיליון אירו. משחקו הראשון באינטר היה בהפסד למילאן בסופר קאפ האיטלקי ב-6 באוגוסט. את שערו הראשון במדי הקבוצה הבקיע ב-22 בנובמבר.
ב-4 בינואר 2016 חתם עד לסוף העונה בסמפדוריה האיטלקית.
ב-2 בספטמבר 2011 שיחק לראשונה במדי נבחרת ארגנטינה, במשחק ידידות מול נבחרת ונצואלה. הוא שיחק גם במוקדמות מונדיאל 2014 ונכלל בסגל הנבחרת למשחקי מונדיאל 2014.
פארק דה בוט שומון
פארק דה בוט שומון (בצרפתית: Parc des Buttes Chaumont) הוא גן ציבורי פריזאי שנמצא ברובע התשעה-עשר של העיר. זהו הפארק השלישי בגודלו מבין 426 הגנים שמצויים בעיר (הגדול ביותר הוא פארק דה לה וילט ואחריו גני טווילרי), ושטחו קרוב ל-250,000 מטר רבוע. הגן נבנה על גבי מרבית שטחה של מחצבת גבס ישנה שפעלה באזור עד אמצע המאה ה-19, ושמשה לחציבת אבני הבנייה של בתי מרכז העיר.
מבנה
הפארק נבנה בשנת 1867 בהוראת נפוליון השלישי במסגרת תוכנית אוסמן להתחדשות פריז, בכוונה להעניק לפריזאים שטחים ירוקים בכל אחת מארבע נקודות היסוד: יער בולון במערב, יער ונסן במזרח, פארק מונסורי בדרום, ופארק בוט-שומון בצפון. על תכנון הפארק הופקד המהנדס ז'אן-שארל אלפן (Jean-Charles Alphand). את המחצבה כיסה אלפן באדמה, בנה בה מצוקים, מפלסים מדורגים, גשרים מעל לנקיקים עמוקים, מפלי מים, שבילים נסתרים, מערות ואגם שמקבל את מימיו מתעלת סן-מרטן. במרכז האגם מזדקר "אי הבלוודרה" (Île du Belvédère ) המלאכותי שעליו נבנה מבנה דמוי מקדש איטלקי פרי תכנונו של האדריכל גבריאל דוויו (Gabriel Davioud), ממנו ניתן לצפות על הסביבה העירונית הפרולטארית הצפופה. אל האי מובילים שני גשרים: "גשר ההתאבדות" ו"הגשר התלוי".
מיקום
הפארק שוכן כקילומטר דרומית לפארק לה וילט, וכמה מאות מטרים מזרחית לתעלת סן מרטן. ממערב לגן שוכן בית החולים רוטשילד. ניתן להגיע אל הפארק בקו המטרו 7b, דרך התחנות "בוט שומון" ו"בוטזרי" (Botzaris). בקרבת הפארק נמצא פארק בלוויל.
משל המטמון בשדה
סיפור המשל
סיפור משל המטמון עוֹד דּוֹמָה מַלְכוּת הַשָׁמַיִם לְאוֹצָר טָמוּן בַּשָּׂדֶה אֲשֶׁר מְצָאוֹ אִישׁ וַיִּטְמְנֵהוּ וּבְשִׂמְחָתוֹ יֵלֵךְ וּמָכַר אֶת־כָּל־אֲשֶׁר־לוֹ וְקָנָה אֶת־הַשָּׂדֶה הַהוּא׃
לפי מתי י"ג 44 (ברית חדשה, תרגום דליטש) ההנחה המונחת בבסיסו של המשל היא שמישהו קבר אוצר בשדה ומת מאוחר יותר. הבעלים הנוכחיים אינו מודע לקיומו. המוצא, אולי פועל חקלאי, זכאי לו, אך אינו מסוגל לחלץ אותו בנוחות אלא אם יקנה את השדה. עבור האיכר, גילוי של אוצר כזה הוא בגדר מימושו של "חלום אולטימטיבי".
פרשנות
נהוג לפרש משל זה בדרך כלל כממחיש את ערכה העצום של מלכות שמים, מי שמוצא אוצר כזה (מלכות השמים), מבין ורואה את ערכה העצום, מוכן לוותר על כל הון שבעולם ועל הבלי העולם הזה, ולתת את כל אשר לו על מנת להשיג את מלכות השמים - מלכות אלוהים, שמשמעם חיי נצח בעולם הבא.
ולכן נושאו של המשל דומה לנושא משל המרגלית. ג'ון נולנד מעיר כי ה"אוצר הטוב" שבא לידי ביטוי ב"מציאתו" משקף "זכות מיוחדת" ומקור לשמחה, אך בו זמנית משקף גם אתגר לא פשוט, שכן אותו אדם במשל מוותר על כל שהיה לו, על מנת לתבוע את המטמון הגדול שמצא.
ז'אן קלווין כותב על משל זה:
שני המשלים הראשונים מתוך אלה נועדו להנחות את המאמינים להעדיף את מלכות השמים על פני העולם כולו, ועלכן, לכחש בעצמם ובכל תאוות הבשר, כדי שדבר לא ימנע בעדם מלקבל חזקה על קניין כה יקר ערך. אנו זקוקים מאוד לאזהרה כזו; שכן אנו שבויים כל כך בפיתויי העולם הזה, עד כי הבטחת חיי הנצח נמוגים ממראה עיננו; כתוצאה מהיותנו שבויים בבשר, איננו אוחזים בחזקה בחסדו של הקדוש ברוך, ומתנת ברוח אינה זוכה אצלנו להערכה הראויה.
טבעו הנסתר של האוצר עשוי להצביע על מלכות שמים "אשר עדיין לא נחשפה בפני כולם."
עם זאת, קיימות פרשנויות אחרות של המשל, שבהן האוצר מייצג את עם ישראל או את הכנסייה. ביצירתו של סנט תומאס אקווינס - "Catena Aurea", הוא משלב הערות של כמה מאבות הכנסייה על קטע זה, בהצביעו על כך שכשם שהאוצר טמון בשדה, הבשורה מגיעה חינם והיא פתוחה לכל, אולם על מנת לאחוז באמת באוצרות השמים, חייבים להיות מוכנים לוותר על (הבלי) העולם על מנת לרכוש אותם. האבות זיהו גם את השדה שבו נמצא המטמון החבוי כמיצג את הציות ללקח השמימי. [...] אוצר זה, כאשר אדם מגלה אותו, הוא מסתירו, כדי שיוכל לשמרו; שכן, רגשות קנאה דתית, וחיבה כלפי שמיים אינם מספיקים כדי להגן עלינו מפני הרוחות הרעות, אם לא נגן על עצמנו מפני שבחים שחולקים לנו בני אדם. בחיי ההווה הללו אנו מצויים במאבק, והרוחות הרעות, הן כמו שודדי דרכים המתנכלות בנו בדרך. אלה מאתנו הנושאים את האוצר שלהם בגלוי, הם אלה שאותם מבקשים לבזוז בדרך. כאשר אני אומר זאת; אינני מתכוון כי שכננו לא צריכים לראות את פועלנו באמונה, אך איננו צריכים לחפש את השבחים וההערכה מבני אדם על מה שאנו עושים. לפיכך, מלכות השמים מושווית לדברים הארציים, מה שמוחנו יכול לקלוט מתוך עניינים מוכרים, ולהשליך מתוכם על עניינים שאינם מוכרים, ואולי ללמוד באופן זה לאהוב את הלא ידוע מתוך הידוע והאהוב. וכך מתוך השמחה של האיכר, הוא הולך ומוכר את כל אשר לו וקונה את השדה ההוא. ההוא שמוכר הכל, זה הוא, שקונה את השדה, מי, שמוותר על התענוגות הגשמיות ונוטש את כל תשוקותיו הארציות מתוך חרדה לזכותו על מלכות שמים
בבשורה על פי תומא
משל דומה אך לא זהה מופיע גם בבשורה הגנוסטית על פי תומא (פסוק 109): ישוע אמר, "מלכותו (של האב) היא כמו אדם שהיה לו אוצר חבוי בשדה שלו אך לא ידע על כך, וכאשר הוא מת הוא הוריש את השדה לבנו. [הבן] גם כן לא ידע על האוצר, הוא מכר את השדה. רוכש השדה ומגלה בעת שהוא חורש אותו, את האוצר, וכך החל להלוות כסף בריבית לכל דורש".
- הבשורה על פי תומא פסוק 109, גרסה זו של המשל מופיעה מוקדם יותר למשל המרגלית (פסוק 76), ולא מיד אחרי, כמו בגרסת מתי. עם זאת, האזכור של אוצר בפסוק 76 עשוי לשקף מקור לבשורה על פי תומא שבו שני המשלים היו סמוכים זה לזה, כך שצמד המשלים "הופרדו זה מזה, הוצבו להקשרים שונים, והורחבו באופן עממי." האופן בו סופר על החלפות בעלות רבים על השדה הוא ייחודי לבשורה על פי תומא, ומשקף שוני בנושא מהמשל בברית החדשה.
יצירות אומנות
מספר יצירות אומנות של הברית החדשה מתארות את המשל, כולל יצירות מאת רמברנדט, יאן לאוקן, ג'יימס טיסו וג'ון אוורט מיליי.
ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס האחד-עשר ממרלבורו
ג'ון ג'ורג' ואנדרבילט הנרי ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס האחד-עשר ממרלבורו (באנגלית: John George Vanderbilt Henry Spencer-Churchill, 11th Duke of Marlborough; 13 באפריל 1926 - 16 באוקטובר 2014) היה בנם של לוטננט קולונל ג'ון אלברט ויליאם ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס העשירי ממרלבורו, ואשתו אלכסנדרה מרי קדוגאן.
חייו ופעילויותיו
במשך שנים אחדות היה מרוחק מבנו ג'יימס, כיוון שלשיטתו בנו חי בסגנון שלא היה מתאים למעמדו החברתי הגבוה, ולפעמים אף נכנס לכלא. עוצמת הסכסוך בין מרלבורו לבנו הייתה כה חזקה, עד שהוא חשש לנזק קבוע לשמה הטוב של אחת השושלות הוותיקות והמכובדות ביותר במדינה. כתוצאה מכך החליט ב-1994 לנשל את בנו באופן חלקי מהירושה. מבחינה חוקית ג'יימס היה יורש את התואר ואת הזכות להתגורר בארמון, אך מרלבורו הקים קרן נאמנות על מנת לפקח על נכסי האחוזה, והפעיל אותה באופן כזה שג'ורג', בנו של ג'יימס, יוכל להשתמש בה. הונה של הקרן הוערך בכ-100 מיליון לירות שטרלינג. למרות כל המרירות בין מרלבורו לבנו, הם התפייסו לבסוף בשנת 2008. מרלבורו התיר לבנו לחזור לאחוזה המשפחתית, העניק לו את אחד מבתי החווה שבשטחה, והעניק לו תפקידים ביצועיים בניהולה, כולל היתר להקים חנות לחווה ולמכור בה מוצרי מזון מתוצרת עצמית בשיתוף פעולה עם השף מרקו פייר וייט.
בגלל מעמדו כדוכס הוא הוזמן לעיתים לאירועים בעלי חשיבות, כגון פתיחת מוזיאון בריטי לכלי מלחמה בארצות הברית ביחד עם ויליאם פאריש (שגריר ארצות הברית לממלכה המאוחדת), פתיחה של חנות התכשיטים היוקרתית Asprey ברחוב בונד ביחד עם ידוענים אחרים כגון אלטון ג'ון ושרה פרגסון. ב-1996 זכה לתשומת לבם של אמצעי התקשורת לאחר שהתיר לקנת בראנה לצלם בארמון בלנהיים חלקים מהסרט "המלט". בשנת 2004 דורג על ידי הסאנדיי טיימס במקום ה-224 ברשימת האנשים העשירים ביותר בממלכה המאוחדת, עם הון מוערך של 185 מיליון לירות שטרלינג.
נישואיו
עם לידתו קיבל את תואר הרוזן מסנדרלנד, בו החזיק עד שירש את תואר המרקיז מבלנדפורד ב-1934. ב-19 באוקטובר 1951 נישא לסוזן מרי הורנבי, בתם של מייקל צ'ארלס סנט ג'ון הורנבי וניקולט ג'ואן וורד, הזוג התגרש ב-1961, ובמהלך נישואיהם נולדו שלושה ילדים:
לאחר מכן נישא לאתינה אונאסיס, אשתו לשעבר של אריסטוטלס אונאסיס. הזוג התגרש ב-1971, ולא נולדו להם ילדים. ב-11 במרץ מת אביו, והוא הפך לדוכס מרלבורו. ב-20 במאי 1972 נישא לאשתו השלישית, רוזיטה דאגלס-סטיירנורפ, בתם של הדיפלומט השוודי קארל דאגלס-סטיירנורפ ואוטורה האס-היי. הזוג התגרש ב-2008, ובמהלך שנות נישואיהם נולדו 3 ילדים:
ב-3 בדצמבר 2008 הוא התחתן בפעם הרביעית, הפעם עם לילי מאהטאני בטקס פרטי בקפלה שבארמון בלנהיים.
זילברברג
זילברברג ( גרמנית: Silberberg) הוא שם משפחה יהודי אשכנזי. מקורו בשפה הגרמנית ומשמעותו הוא "הר כסף".
קטלב
ה- קְטָלָב (שם מדעי: Arbutus) הוא סוג עצים או שיחים ירוקי-עד ממשפחת האברשיים (שם מדעי: Ericaceae), הכולל 11 מינים, שרובם נפוצים בצפון אמריקה ובאיים הקנריים. רק שני מינים גדלים בר בחורש הים תיכוני - קטלב משונן וקטלב מצוי, שהוא הנציג היחיד בארץ ישראל למשפחת האברשיים מלבד אלו שאוקלמו. הם נחשבים בין המינים המעטים במשפחה זו, שגדלים גם על קרקעות נייטרליות עד בסיסיות ובאזורים שעונת הקיץ בהם חמה וארוכה. אם כי קטלב משונן יצמח היטב גם בקרקע חומצית. באזור מפגש כמו למשל באי כרתים ימצאו זני כלאיים לא פוריים.
מאפיינים
קליפת העץ אדומה-חומה. העלים מסורגים, פשוטים ללא לוואים וקרחים.
באביב פורח הקטלב בשפעת פרחים לבנים דמויי כדים נפוחים, הערוכים באשכולות. הפרחים דו-מיניים, נכונים, עם עטיף כפול, חמישה עלי גביע ירוקים וחמישה עלי כותרת בצבע לבן או קרם, או כצבע הדונג, מאוחים היוצרים פרח דמוי-כד בעל חמש אונות. מספר האבקנים הוא 10- כפול מזה של עלי הכותרת. המאבקים נפתחים לרוב בקשוות שבראשם והם מצוידים בשתי קרניים. בדרך כלל השחלה העלית, עמוד העלי והצלקת פשוטים.
הפרי הוא ענבה אדומה עסיסית בגדלים שונים. הענבה עשירה בזרעים והיא טובה למאכל אדם.
קטלב משונן (Arbutus unedo)
קטלב משונן (שם מדעי: Arbutus unedo) ובשמו הנפוץ עץ תות שדה (strawberry tree), הוא מין שיח גדול רב-גזעים או עץ קטן ירוק-עד. גובהו 5 עד 10 מטרים ולעיתים רחוקות 15 מטר, וקוטר נופו עד 4 מטרים. קליפת הגזע מחוספסת וצבעה חום. בניגוד לקטלב המצוי, אין קליפתו נושרת ברצועות אלא נשארת מחוספסת וצבעה חום-אפור.
העלים מסורגים, דמוי ביצה, אורכם 5 עד 10 ס"מ ורוחבם 2 עד 3 ס"מ, צבעם ירוק כהה מבריק ושפתם משוננת. הפרחים ערוכים באשכולות של 10 עד 30 פרחים דמויי-כד הפוך. הפרח בקוטר של 4 עד 5 מ"מ ובצבע לבן (לעיתים רחוקות ורוד חיוור) עם ריח ניחוח מתקתק. הפריחה חלה בסוף הסתיו והחורף והיא בולטת על רקע העלים הירוקים. לאחר החניטה מתפתח פרי ענבה המזכיר תות-שדה. הפרי גדול יותר מהפרי של קטלב מצוי, אורכו 1 עד 2 ס"מ, צבעו אדום כפירות היער וקליפתו מחוספסת. כאשר הפרי בשל, הציפה מתוקה וערבה לחיכם של בני האדם והציפורים. במין זה הפרי מבשיל בחורף על פרחים מהשנה הקודמת ונראים על עץ אחד פרחים ופירות בו-זמנית.
מוצא העץ באגן הים התיכון, ביערות ירוקי-עד ובגבעות סלעיות באסיה הקטנה, בדרום אירופה ובדרום מערב אירלנד וכן בהרים של צפון אפריקה המערבית. קטלב משונן אינו גדל בר בישראל.
קטלב משונן "צפוף" ('Arbutus unedo 'Compacta)
קטלב משונן מזן "צפוף" הוא שיח גדול רב-גזעים או עץ קטן ירוק-עד. גובהו 4 עד 6 מטרים וקוטר הנוף עד 4 מטרים. קליפת הגזע מחוספסת וצבעה חום. בניגוד לקטלב המצוי, אין קליפתו נושרת ברצועות אלא נשארת מחוספסת וצבעה חום-אפור.
העלים מסורגים, דמוי ביצה, אורכם 5 עד 10 ס"מ, צבעם ירוק כהה מבריק, גלדניים, ושפתם משוננת. הפרחים ערוכים במכבדים, דומים לכד הפוך וצבעם לבן. הפריחה חלה בסוף הסתיו והחורף והיא בולטת על רקע העלים הירוקים. לאחר הפריחה מתפתח פרי ענבה המזכיר תות-שדה. הפרי גדול יותר מהפרי האדום של קטלב מצוי, אורכו 2 עד 2.5 ס"מ, צבעו זהוב-אדום וקליפתו בעלת גבשושיות. כאשר הפרי בשל, הציפה מתוקה וערבה לחיכם של בני האדם והציפורים. במין זה הפרי מבשיל בחורף על פרחים מהשנה הקודמת ונראים על עץ אחד פרחים ופירות בו-זמנית.
מוצא העץ באגן הים התיכון, ביערות ירוקי-עד ובגבעות סלעיות באסיה הקטנה, בדרום אירופה ובדרום מערב אירלנד וכן בהרים של צפון אפריקה המערבית. סימה קגן, מתמחה באקלום ובחינת צמחים חסכני מים, אקלמה אותו בשנת 1995. מקור האקלום: וגטטיבי, California Nursery Monrovia ריבוי השיבוט (clone) במשתלת מנרוביה נעשה מתרביות רקמה, אולם כעת מרבים אותו גם בארץ בהשרשת ייחורים.
העץ מותאם לכל חלקי הארץ, למעט הערבה. הוא נחשב למאריך ימים ומשתלב היטב בנוף ארץ ישראל. הוא זקוק לשמש ולחצי צל, עמיד לרוחות ולטמפרטורות נמוכות וצריכת המים שלו בינונית. הוא בעל קצב צימוח איטי יחסית, ותוספת השקיה בשנותיו הראשונות תאיץ את התפתחותו.
קטלב קטלבי "מרינה" ("Arbutus x andrachnoides "Marina)
קטלב קטלבי מזן "מרינה" הוא עץ ירוק-עד בעל צמרת נוף מעוגלת ומערכת שורשים שאינה אגרסיבית. גובהו 7 עד 10 מטרים וקוטר נופו 5 עד 7 מטרים. קליפת הגזע קישוטית ובולטת, בדומה לקטלב מצוי, ומתקלפת ברצועות מחוספסות, תוך חשיפת קליפה חלקה בצבע ירוק, המשנה בהמשך את צבעה לצבע קינמון.
העלים מסורגים, צבעם ירוק-כהה, גלדניים, גדולים יותר מהעלים של קטלב משונן או מצוי. אורכם 10 עד 14 ס"מ, ורוחבם כ-5 ס"מ. הפריחה מתרחשת בדצמבר. אשכול הפריחה משתלשל עד 15 ס"מ, והוא מכיל כ-100 פרחים דמויי כד בצבע ורוד. לאחר הפריחה מתפתח פרי ענבה אדום, המזכיר תות-שדה, גדול יותר מהפרי האדום של קטלב מצוי ודומה מאוד לפריו של קטלב משונן, קוטרו כ-2.5 ס"מ, וצבעו אדום. הפרות מתוקים, אכילים עם קליפתם, ארומטיים ומרקמם דומה למרקם תות השדה. ומשום כך כל הכלאות הקטלב הקטלבי המופיעות בספרות הבינלאומית נקראים גם "עצי תות השדה". הפרי מבשיל בחורף על פרחים מהשנה הקודמת ונראים על העץ פרחים ופירות בו-זמנית.
העץ מותאם לכל אזורי הארץ, למעט הבקעה והערבה. הוא זקוק לשמש ולחצי צל, העץ עמיד לטמפרטורות נמוכות ועמידותו למחלות ומזיקים טובה מאד. הוא בעל קצב צימוח איטי ותוחלת חייו ארוכה, דבר שמאפיין את הקטלבים באופן כללי. צריכת המים שלו בינונית. תוספת השקיה בשנותיו הראשונות תאיץ את התפתחותו. ייתכן כי זן הכלאיים הזה פחות תלוי במיקוריזה (שיתוף פעולה בין פטריות לצמחים) להתפתחותו התקינה. הוא זקוק לקרקע עשירה בחומר אורגני, לא מלוחה, והוא מגיבים היטב לדישון. מומלץ לשים כ-200 גרם דשן אוסמוקוט ל-12 חדשים בקרקעית הבור, כשהשורשים בתחתית הגוש נוגעים בו. הוא מתאים לגידול בערוגות בצידי הרחובות כעץ קטן (כך נהוג בחו"ל), וכעץ נוי בגינה הפרטית.
מוצאו של זן זה אינו ידוע בוודאות אך כפי הנראה הוא באגן הים התיכון, והוא נחשב למכלוא בין קטלב מצוי לקטלב משונן לקטלב קנרי. עם זאת, שם המין קטלבי (andrachnoides)  מעיד על הקרבה לקטלב המצוי, אשר צורות המעבר ממקום המוצא של המכלוא שלו נמצאו באי כריתים ובמקומות אחרים שבהם שני המינים (הקטלב המשונן והמצוי) גדלים יחד בטבע. סימה קגן, המתמחה באקלום ובחינת צמחים חסכני מים, אקלמה אותו בישראל בשנת 1995. מקור האקלום הוא וגטטיבי, California Nursery Monrovia. בשנת 1917 הגיעה מאירופה לקליפורניה קבוצה של צמחי קטלב קטלבי לתערוכה שהתקיימה בסן-פרנסיסקו. מהצמחים שהגיעו לתערוכה ריבה השתלן, צ'ארלס אברהמס ( Abrahams Charles), שמשתלתו הייתה במחוז מרינה באזור סן-פרנסיסקו, את צמחי הקטלב שהגיעו לתערוכה, ולקראת סגירת המשתלה שלו העביר שתיל ל- Arboretum Strybing. הקלון המיוחד הזה זכה לשם "מרינה", כדי לכבד את תרומתו של השתלן ממחוז מרינה. ומאז ריבוי זה במשתלות בקליפורניה הוא וגטטיבי ונפוץ שם בגינון.
קטלב קטלבי "יראון" ("Arbutus x andrachnoides "Yiron)
קטלב קטלבי מזן "יראון" הוא עץ ירוק-עד בעל צמרת נוף מעוגלת ומערכת שורשים שאינה אגרסיבית. גובהו 7 עד 8 מטרים וקוטר הנוף 5 עד 7 מטרים. קליפת הגזע אדמדמה, ומחוספסת יותר מזן "מרינה". היא מתקלפת ברצועות מחוספסות, תוך חשיפת קליפה חלקה בצבע ירוק, המשנה בהמשך את צבעה לצבע אדמדם.
העלים מסורגים, צבעם ירוק-כהה, גלדניים, גדולים יותר מהעלים של קטלב משונן או מצוי. אורכם 10 עד 14 ס"מ, ורוחבם כ-5 ס"מ. הפריחה מתרחשת בדצמבר. אשכול הפריחה משתלשל עד 15 ס"מ, והוא מכיל כ-30 עד 40 פרחים דמויי כד בצבע צהוב-קרם. לאחר הפריחה מתפתח פרי ענבה אדום, המזכיר תות-שדה, גדול יותר מהפרי האדום של קטלב משונן, קוטרו מגיע ל-2.5 עד 3 ס"מ ובעל בליטה דמוית "פיטם" בתחתיתו. הפרות מתוקים, אכילים עם קליפתם, ארומטיים ומרקמם דומה למרקם תות השדה. ומשום כך כל הכלאות הקטלב הקטלבי המופיעות בספרות הבינלאומית נקראים גם "עצי תות השדה". הפרי מבשיל בחורף על פרחים מהשנה הקודמת ונראים על העץ פרחים ופירות בו-זמנית.
העץ מותאם לכל אזורי הארץ, למעט הבקעה והערבה. הוא זקוק לשמש ולחצי צל, העץ עמיד לטמפרטורות נמוכות ועמידותו למחלות ומזיקים טובה מאד. הוא בעל קצב צימוח איטי ותוחלת חייו ארוכה, כפי שמאפיין את הקטלבים באופן כללי. צריכת המים שלו בינונית. תוספת השקיה בשנותיו הראשונות תאיץ את התפתחותו. ייתכן כי זן הכלאיים הזה פחות תלוי במיקוריזה להתפתחותו התקינה. הוא זקוק לקרקע עשירה בחומר אורגני, לא מלוחה, והוא מגיבים היטב לדישון. מומלץ לשים כ-200 גרם דשן אוסמוקוט ל-12 חדשים בקרקעית הבור, כשהשורשים בתחתית הגוש נוגעים בו. הוא מתאים לגידול בערוגות כעצי רחוב קטנים (כך נהוג בחו"ל), ולגינות פרטיות.
מוצאו של הזן באגן הים התיכון, הוא נחשב למכלוא בין קטלב מצוי לקטלב משונן. עם זאת, שם המין קטלבי (andrachnoides)  מעיד על הקרבה לקטלב המצוי, אשר צורות מעבר ממוצא המכלוא נמצאו באי כריתים ובמקומות אחרים שבהם שני המינים (הקטלב המשונן והמצוי) גדלים יחד בטבע. מקור האקלום הוא וגטטיבי, קיבוץ יראון, ישראל. אמנון באומהורן, מנהל משתלת "אלון" בקיבוץ יראון מצא נבט של הזן בשנת 2002 במזרע של קטלב מצוי. הוא גודל בנפרד ונשתל בשנת 2010 בחלקה בחצר המשק של יראון. העץ מייצר זרעים פוריים, מהם הופקו שתילים הצומחים כמעט פי שניים מהר יותר מקטלב מצוי או משונן וכעת מתחילים לייצרו מייחורים. סימה קגן, מתמחה באקלום ובחינת צמחים חסכני מים הכריזה עליו כקטלב קטלבי מזן "יראון".
מְקור השם
השם העברי בהשפעת הערבית: קַטְלַבּ.
הסבר נוסף הוא שקטלב משמעותו 'קטל באיבו' - יש לעץ תכונה בולטת ודומיננטית - ענף שאינו מגיע לאור השמש, במקום שיצרוך מהעץ אנרגיה ומים - הוא מייבש אותו, כלומר קוטל אותו לפני שהענף הגיע לבגרות.
החוקר ניסים קריספיל טוען ששמו המקראי של הקטלב הוא תרזה.
מיטסוקה ויווט
מיטסוקה ויווט (באנגלית: Mitsuoka Viewt) היא מכונית משפחתית, 4 דלתות, בסגנון רטרו, אשר מיוצרת על ידי יצרנית המכוניות היפנית "Mitsuoka Motor Co., Ltd" משנת 1993 ועד היום.
דגם ה"מיטסוקה ויווט" דומה לדגם "Jaguar Mark 2" של יצרנית המכוניות יגואר הבריטית.
קלי בישופ
קרול "קלי" בישופ (באנגלית: Carole "Kelly" Bishop; נולדה ב־28 בפברואר 1944) היא שחקנית ורקדנית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות תפקידיה כאמילי גילמור בסדרה בנות גילמור וכמרג'ורי האוסמן, אמה של פרנסס "בייבי" האוסמן (ג'ניפר גריי) בסרט ריקוד מושחת. בישופ התחילה את הקריירה שלה בתפקיד שילה בסרט שורת המקהלה, עליו זכתה בפרס טוני להופעה הטובה ביותר של שחקנית מומלצת במחזמר.
ביוגרפיה
בישופ נולדה ב־1944, בקולורדו ספרינגס, קולורדו, לג'יין לנורה (לבית ווטולה) ולורנס בודן בישופ. היא גדלה בדנוור, קולורדו. בילדותה למדה להיות רקדנית בלט, בבית הספר לבלט בסן חוזה.
בגיל 18 היא נסעה לניו יורק וקיבלה את העבודה הראשונה שלה בריקוד בלהקת בלט באולם המוזיקה רדיו סיטי, בישופ המשיכה לרקוד בלאס וגאס ובטלוויזיה עד שלוהקה ב-1967 למחזה קשת זהובה, תפקידה הראשון בברודוויי.
קריירה
הפריצה הגדולה של בישופ הגיעה כאשר לוהקה לתפקיד שילה הסקסית והקשוחה בהפקה בברודוויי של המחזמר שורת המקהלה ב-1975, תפקיד עליו זכתה בפרס טוני ב-1976 כ"שחקנית המשנה הטובה ביותר (מחזמר)" וכן ב-1976 פרס דרמה דסק עבור "שחקנית מצטיינת במחזמר". היא גם לוהקה להפקות בברודוויי שש דרגות לקירבה, המחזה של ניל סיימון "ההצעות של ניל סיימון", והמחזר עטור פרסי הטוני "הלילה האחרון של באליהו" ותחנת האוטובוס.
ב-1978 היא לוהקה לצד ג'יל קלייבורג בדרמה הקולנועית של פול מזורסקי "אשה לא נשואה"
בסרט "ריקוד מושחת" משנת 1987, היא נועדה במקור לתפקיד קטן, אך לקחה על עצמה את התפקיד הגדול הרבה יותר של מרג'ורי האוזמן, אמה של בייבי (ג'ניפר גריי), כאשר לין ליפטון, השחקנית המקורית, חלתה במהלך השבוע הראשון של הצילומים.
בישופ המשיכה לגלם "אמא" למספר דמויות: של הווארד סטרן בקומדיה Private Parts בבימויו של בטי תומאס (1997), ושל טובי מגווייר ב-Wonder Boys (2000).
סרטים נוספים בהם הופיעה Me and Him, 1988), Queens Logic (1991), Café Society (1995), Miami Rhapsody (1995) ו-Blue Moon (2002).
בטלוויזיה, בישופ כיכבה בסרט "הקוצים" של מייק ניקולס יחד עם טוני רוברטס ומרלין קופר. היא גילמה את אמה של ליסה אן וולטר ב-My Wildest Dreams.
היא כיכבה בתפקידי אורח בחוק וסדר, חוק וסדר:מדור מיוחד, קייט ואלי ומרפי בראון.
משנת 2000 עד 2007, בישופ כיכבה בסדרה של רשת WB בנות גילמור בתפקיד האם העשירה של אמילי גילמור (לורן גרהאם) וסבתה של רורי גילמור (אלקסיל בלדל). בן זוגה בתוכנית היה אדוארד הרמן. היא חזרה לתפקיד במיני-סדרה מ-2016 בנות גילמור: שנה בחייהן של נטפליקס.
מאוחר יותר היא חברה לשיתוף פעולה נוסף עם איימי שרמן-פלדינו, יוצרת התוכנית, בתוכנית Bunheads ששודרה ב-ABC, הסדרה בוטלה לאחר העונה הראשונה.
עם סיום בנות גילמור, בישופ חזרה לתיאטרון, והופיעה בבקי שו בתיאטרון הבמה השנייה ב-2008 ולזמן קצר בתור הדמות אוונג'לין הארקורט בחידוש של Anything Goes ב-2011 לצד סאטון פוסטר וג'ואל גריי.
ב-2011 הופיעה בתור מרי פריימן בסרט "חברים עם ילדים" בכיכובם של ג'ניפר וסטפלדט ואדם סקוט.
ב-2022 שיחקה בתפקיד חוזר בסדרה גברת מייזל המופלאה, של איימי שרמן פלדינו.
ב-2023 כיכבה בתפקיד גברת אייברי בסדרה "העין הפקוחה" של רשת Freeform.
חיים אישיים
בישופ מתגוררת בניו ג'רזי. היא הייתה נשואה למנחה הטלוויזיה לי לאונרד מ-1981 ועד מותו ב-2018.
בית עפה
בית עפה או בית עפא ( בערבית بيت عفّا) היה כפר ערבי במישור החוף הדרומי כ-2 קילומטרים ממזרח לנגבה, סמוך וצפונית לכביש פאלוג'ה - אל-מג'דל (היום כביש 35 בקטע מקריית גת לאשקלון) בגובה כ-80 מטר מעל פני הים.
בשנת 1596 נפקדו בכפר 143 תושבים. במפקד הבריטי משנת 1931 נמנו בכפר כ-462 נפשות וכ-105 בתים ואילו בשנת 1945 על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל מנה 700 נפשות.
בשנת 1939 הוקם בסמוך לכפר קיבוץ נגבה, אשר בימיו הראשונים נקרא בית עפה.
עם הכרזת העצמאות ב-15 במאי 1948 פלש צבא מצרים לאזור הדרום והכפר נתפס על ידי הכוחות המצריים. הכפר היווה חלק מרצועת הניתוק של הנגב מהיישוב היהודי שמדרום לו על ידי הצבא המצרי והיה בסיס למפקדת החטיבה המצרית שתקפה את נגבה.
בחודש יולי 1948 התרחשו קרבות קשים על הכפר. קרב ראשון ב-15 ביולי, בהשתתפות כוחות של שועלי שמשון, וקרב שני ב-18 ביולי, במסגרת מבצע מוות לפולש, בהשתתפות גדוד 54 של חטיבת גבעתי ופלוגת לוחמים מחיל הים. כל הניסיונות האלו כשלו תוך אבדות כבדות ומאז לא הותקף הכפר. ב-9 בנובמבר 1948 נכבשה משטרת עיראק סווידאן, בעקבות כיבוש זה פינו המצרים את הכפרים עיראק סווידאן ובית עפה. ב-10 בנובמבר 1948 נכנס כוח של גבעתי לבית עפה ללא קרב.
במקום הכפר הוקם בשנת 1953 המושב יד נתן על ידי עולים מהונגריה.
תמילה
לעיתים התמילה מסומנת באמצעות גל אבנים או סימון אחר, כגון כלי קיבול המאפשרים שאיבת המים ושקתות להשקיית חיות משק.
אוגוסט גאורג, מרקיז באדן-באדן
אוגוסט גאורג, מרקיז באדן-באדן (בגרמנית: Ludwig Georg von Baden-Baden; 14 בינואר 1706 - 22 באוקטובר 1761), היה מרקיז באדן-באדן בין השנים 1761–1771.
ביוגרפיה
אוגוסט גאורג נולד ב-14 בינואר 1706 בארמון ראשטאט, ללודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן ולזיבילה, דוכסית סקסוניה-לאוונבורג, בתם של יוליוס פרנץ, דוכס סקסוניה-לאוונבורג והדוויג מפפאלץ-זולצבאך. בשנת 1707 מת אביו, ואחיו לודוויג גאורג, מרקיז באדן-באדן עלה לשלטון במקומו, תוך שאמו משמשת כעוצרת בשמו. אמו הייתה פטרונה גדולה של האמנויות, והפכה את באדן-באדן למרכז תרבות ארכיטקטונית. בהיותו בן 20 הוא הצטרף לכנסייה, ועד מהרה הפך לכומר בקלן, ומאוחר יותר הפך לדיקן באאוגסבורג.
בשנת 1735 הוא עזב את שורות הכנסייה, וב-7 בדצמבר אותה שנה התחתן עם מארי ויקטואר, נסיכת ארנברג, בתם של לאופולד פיליפ, דוכס ארנברג ומריה לודוביקה פרנצ'סקה פיניאטלי, אולם לא היו לו ממנה ילדים. בשנת 1761 מת אחיו לודוויג גאורג, מרקיז באדן-באדן, ואוגסט גאורג עלה לשלטון במקומו. במהלך שלטונו הוא הקים בתי ספר, קרנות ביטוח אש וקרנות לאלמנות, וכן הקים מוזיאון שבו הוצג כל השלל שלקח אביו מהעות'מאנים. ב-21 באוקטובר 1771 מת אוגוסט גאורג בארמון ראשטאט, ומכיוון שלא היו לו בנים עלה לשלטון במקומו דודנו קרל פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך.
ומן הבן
וּמִן הבן (לטינית: Filioque) היא פסוקית שהוספה על ידי הכנסייה הקתולית, למן המאה השביעית ורשמית במאה האחת עשרה, להצהרת האמונה הניקיאו-קונסטנטינופולית. היא מתייחסת לכך שרוח הקודש בשילוש הקדוש נמשכת הן מן האל האב והן מן האל הבן. המילים "ומן הבן" אינן מופיעות בנוסח המקורי, בו כתוב "מן האב" בלבד. התוספת והתאולוגיה שמאחוריה הן סלע מחלוקת חשוב בין הקתולים לאורתודוקסים.
רקע
במאה הרביעית, בעת שהכנסייה ליבנה את הסוגיות המרכזיות בכריסטולוגיה ועניין השילוש הקדוש בין ועידת ניקיאה לוועידת כלקדון, עלתה אף שאלת מעמדה של רוח הקודש. נצרך להגדיר במדויק, בשפה תאולוגית, את היחסים בינה לאל האב ולאל הבן שהתגלם בישו. לאפשרות שהיא אלוהית לגמרי קמו מיד מתנגדים, בעיקר הפְּנֶאוֹמָטוֹמַכִים מייסודו של מקדוניוס מקונסטנטינופוליס, שהצהירו כי אם הדבר כך, הרי ששומה עליה להיות מולדת מן האב בדומה לאל הבן ואז הרי היא "אחותו" של ישו או, אם היא נובעת במידה שווה מן האב ומן הבן, "נכדתו" של האב. על כן הם שללו נחרצות את מעמדה האלוהי. בתגובה, מיהרו התאולוגים האורתודוקסים להגן על אחדותם ואלוהיותם של פני השילוש, אך בלי התייחסות יתרה לאופן בו נובעת הרוח. האבות הקפדוקיים, בייחוד גרגוריוס מנזיאנזוס, לא הציעו פתרון מלא לנושא הסבוך, שהיה כרוך גם בעקרון בכורתו ואבהותו של האל האב הבלתי-מולד וחסר-המקור על פני הבן שהולד ממנו; השוואה ביניהם בעניין רוח הקודש הייתה עשויה לערער על יסוד זה, שהיה חשוב ממש כמו עקרון השילוש עצמו. הצהרת האמונה שנוסחה בוועידת קונסטנטינופול הראשונה ב-381 התבססה בפשטות על הכתוב בבשורה על פי יוחנן ט"ו כ"ו: וקבעה