cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב קניגרץ
מהלך הקרב
המפתח לכל עמדות האוסטרים, הייתה הגבעה בכפר חלום, ממנה הפגיזו סוללות ארטילריה אוסטריות את כוחות הארמייה הראשונה במערב. בסביבות השעה 14:30 התקיפו הפרוסים את הגבעה מצפון, והביסו את היחידות ההונגריות שעמדו מולם. בשעה 15:15 נפלה הגבעה בידי הפרוסים, שהציבו עליה את סוללות הארטילריה שלהם, והחלו בהפגזת הכוחות האוסטרים. בשעות הבאות הטיל בנדק את כל כוחות העתודה שהיו לו בניסיון לכבוש את הגבעה מחדש. אולם, על אף שהסתערו באומץ על הגבעה, לא הצליחו האוסטרים לכבוש אותה, וספגו אבדות כבדות ביותר.. בשעה 16:30 הצטרף קורפוס שלם לכוחות הפרוסיים שעל הגבעה, ויצר עליונות מספרית לטובת הפרוסים, ובזאת נגוזו כל תקוות האוסטרים למתקפת נגד מוצלחת.
אולם, הכוחות הפרוסים לא הצליחו לכתר את הכוחות האוסטרים, הודות לאומץ לבם של יחידות הפרשים והארטילריה שהקריבו את עצמם על מנת לאפשר לכוחות לסגת. המוני חיילים אוסטרים נסו מזרחה בחוסר סדר מוחלט. מאות טבעו בנהר האלבה, בעוד אחרים שצלחו אותו על גבי גשרים מאולתרים מצאו את שערי מצודת קניגרץ נעולים מחשש לפלישה פרוסית, ושעות נדרש להם לשכנע את מפקד המצודה המבוהל לפתוח את שעריה.
במהלך הימים הבאים המשיכו הכוחות האוסטרים בנסיגתם החפוזה, ללא שהכוחות הפרוסים העייפים הפריעו להם.
תוצאות הקרב
לאחר התבוסה בקרב, איבדו האוסטרים את הרצון להילחם, וכבר למחרת החלו לגשש אחר הפסקת אש. כדי למנוע התערבות במלחמה על ידי צרפת או רוסיה, דחף ביסמרק את המלך וילהלם לעשות שלום עם האוסטרים במהירות, ולא להמשיך במלחמה בתקווה לרווחים נוספים. בתיווך צרפתי, הסתיימה המלחמה בשלום פראג בניצחון פרוסי. הסכם השלום בפראג הביא לפירוקה של הקונפדרציה הגרמנית, לסיפוח הפרוסי של ממלכת הנובר, נסיכות הבוחר מהסן, דוכסות נסאו, פרנקפורט, ושלזוויג-הולשטיין, ולהדרה רשמית וקבועה של אוסטריה מאיחוד המדינות הגרמניות. כמו כן, נאלצה אוסטריה להעביר את אזור ונציה לאיטליה, על אף שגברה עליה במלחמה.
נהר הירדן
נְהַר הַיַּרְדֵּן (בערבית: نهر الأردن) הוא נהר העובר בשבר הסורי-אפריקני, לאורכה של ארץ ישראל מצפון לדרום וחוצה אותה לשני חלקים, עבר הירדן המזרחי והצד המערבי של הירדן.
אורכו הכולל של הנהר ממקורותיו למרגלות החרמון ועד ים המלח 251 ק"מ וספיקתו בשפך לכנרת היא כחצי מיליארד מטר מעוקב בשנה.
בשל חשיבותו בנצרות, הירדן הוא אחד הנהרות המפורסמים ביותר בהיסטוריה ובספרות. בימינו נהר הירדן מהווה גבול טבעי בין מדינת ישראל ויהודה ושומרון ממערב לבין ממלכת ירדן ממזרח.
מקור השם
השם ירדן מאוזכר לראשונה במאה ה-13 לפנהס בפפירוס אנסתזי 1 - (יארדֹן - yrdwnꜣ) ייתכן והשם נגזר במצרית כהלחם השמות יאר + דן. (יֲטרוּ - jtrw) הוא ה'יאור', (השם יִטרֹ שמש גם כיחידת אורך מצרית של כ-10 קלומטר). מושאל לדמוטית (יארַ yꜥrꜥꜣ) ששימש בהוראה כללית של נהר, וגם כיאור במצרים. לפיכך 'יארַ' + 'דן' הוא יאור-הדן, או לחלופין מה שבעבר קרוי היה נהר-הדן, וכיום מסתפק בשם נחל דן. אפשרות אחרת גוזרת את השם מיסודות הודו־אירופיים עתיקים: הלחם השמות yar (שנה) + dan (נהר) בא לציין נהר איתן שזורם בכל עונות השנה.
ב נכתב: "אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן: למה נקרא שמו ירדן? שיורד מדן", פירושו שיורד מנחלת שבט דן.
מסלול
הירדן הוא נהר מפותל יותר מממוצע הפיתול של נהרות בעולם. אורך מסלולו של הירדן בקו אווירי, בין הכנרת לים המלח, הוא כ-105 ק"מ, אך בשל הפיתולים הרבים מגיע אורכו ל-210 ק"מ. היחס בין אורך האפיק בו זורם הירדן לבין אורכו של הירדן בקו אווירי הוא 2 (לעומת יחס הפיתול הממוצע לנהרות בעולם - בערך 1.5).
המקורות העיקריים של מי הירדן הם הגשמים והשלגים היורדים על החרמון. הם מזינים את הירדן על ידי זרימה, חלחול תת-קרקעי ונביעה בשלושת הנחלים המהווים את מקורות הירדן:
נהר הירדן נחלק לשני חלקים: החלק הנמשך משדה נחמיה, המקום בו נמצאת נקודת המפגש של היובלים המזרימים מים אל הנחל, דרך עמק החולה ועד צפון הכנרת הנקרא - הירדן ההררי, מפני שבשטח זרימה זה של הנהר, פני השטח הם הרריים. החלק האחר הירדן הדרומי נמשך מסכר דגניה בדרום הכנרת ועד ים המלח בדרום - בחלקו גבולה של ישראל עם ממלכת ירדן וזורם בבקעת הירדן שהוא חלק מהשבר הסורי-אפריקני.
הירדן זורם דרך עמק החולה בתעלה מלאכותית שנבנתה לאחר ייבוש אגם החולה. התעלה מסתיימת באזור גשר הפקק, ומשם ממשיך הנהר בזרם חזק בערוץ טבעי החתור לעומק רמת כורזים עד לבקעת בית צידה (ה"בטיחה"), עד שהוא נשפך לכנרת מצפון.
בדרום הכנרת יוצא הירדן ליד דגניה א', עובר את עמק הירדן תוך פיתולים רבים עד שנשפך לים המלח. בדרכו נשפכים לעברו יובלים רבים, והגדולים שבהם (כולם מצדו המזרחי של הירדן) הם: הירמוך שבצפון, היבוק במרכז ונחל חשבון בדרום. רוחב אפיקו של הירדן בבקעת הירדן הוא 27–30 מטר ובכמה מקומות מגיע ל-40 מטר ויותר, אך יש מקומות שבהם הוא צר מאוד.
הירדן במקום התלכדות מקורותיו - נמצא בגובה של 76 מטר מעל פני הים ובהישפכו לים המלח הוא נמצא 392 מטר מתחת לפני הים התיכון, היינו ירידה של 468 מטר.
בעונת הגשמים ובאביב הירדן עמוק יחסית וזרמו מהיר וסואן, אך בעונת הקיץ הוא הופך לנחל רדוד ואיטי שבכמה מקומות אפשר לחצותו בהליכה.
הירדן בתנ"ך
בספר יהושע מסופר על מעבר הירדן - כניסת בני ישראל לארץ כנען דרך נהר הירדן, כשבישוב אדם המים עמדו בצד אחד וזרימת הירדן פסקה עד ים המלח.
עוד מסופר בספר שופטים על אנשי שבט אפרים שחסמו במעברות הירדן את הדרך בפני המדיינים הנסוגים מפני גדעון.
נעמן שר-צבא ארם נרפא מצרעתו לאחר שטבל בירדן שבע פעמים, וכן אלישע מבצע ניסים נוספים על גדותיו..
כיכר הירדן
בכמה מקומות במקרא נזכר האזור 'כיכר הירדן'. מתיאור המקום באזכורים אלו עולה שהכוונה למישור השטוח והמבותר של בקעת הירדן, (ה'ע'ור, שפירושו עמק או שקע), המצוי מעל עמק גאון הירדן (הזור, שפירושו הסבוך או הגרוע) שמוצף כאשר הירדן גואה בשיטפונות החורף. במישור זה ישבו חמש הערים: סדום, עמורה, אדמה, צבויים וצוער, שארבע הראשונות מביניהן נחרבו במהפכת סדום ועמורה.
הירדן בהלכה היהודית
חכמים גזרו שלא יעביר אדם אפר פרה אדומה בנהר ובספינה משום מעשה שהיה באדם אחד שהיה מעביר אפר פרה בירדן בספינה ונמצא כזית מת תחוב בקרקעיתה של הספינה והאהילו עליו ונטמאו. הירדן הוא גבולה המזרחי של ארץ ישראל לרוב מצוות התלויות בארץ, אך אם שינה הירדן מסלולו והרחיב גבול ארץ ישראל וקיצר מהצד השני או להפך, השינוי חל בהתאם למהלך הנהר, שהגבול של ארץ ישראל הוא תמיד הירדן ומשתנה עם שינוי מהלך הירדן. הירדן עצמו נחלקו בו תנאים ואמוראים האם הוא קדוש בקדושת ארץ ישראל או לא.
חכמים תיקנו ברכת שבח מיוחדת לרואה את מקום מעברות הירדן שנעשו בו ניסים לישראל בימי יהושע בן נון: "'ברוך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה'"הירדן מוזכר בהלכה כנהר שיטפוני לעיתים, שחפצים שנשטפו בו איבדו את בעלותם ומותרים לכל אדם המוצאם.
נחלקו אחרונים בשאלה, האם קו התאריך ההלכתי עובר 90 מעלות אסטרונומיות ממזרח לירושלים, או ממזרח לנהר הירדן.
אדם בעל עדר בקר, מעשר באופן נפרד את בהמותיו הרועות מצד אחד של הירדן, עם אלו שבצד השני של הירדן.
הירדן בנצרות
בנצרות נחשב הירדן לאתר מקודש. צליינים נוצרים שעולים לארץ נוהגים לטבול במימיו כחלק מהפולחן הדתי. בשל כך, יש הנוהגים בעולם הנוצרי לקנות בקבוקונים קטנים המכילים מי ירדן, מזכרת למאמינים. מנהג דומה מופיע כבר בראשית המאה ה-20, בו ייצא איש עסקים מקנטקי לרחבי העולם הנוצרי חביות מים מהירדן לשם שתייה, טבילה לנצרות ושימושי דת נוספים. בירדן נמצאים כמה אתרים המקודשים לנצרות.
האתר המוכר והנגיש ביותר בישראל בו נוהגים נוצרים המגיעים לארץ לטבול הוא אתר הירדנית, הנמצא במוצא הירדן מן הכנרת. מול יריחו, בצידו הירדני של הנהר, שוכן אתר בית עברה המזוהה מאז סוף המאה ה-20 עם המקום בו פעל יוחנן המטביל ואשר בו הטביל את ישו. במקום הוקם מרכז עלייה לרגל וטבילה. מולו, בצד הישראלי של הנהר, שוכן קאסר אל-יהוד ובו שוכנות כנסיות רבות.
השפעת האדם
בשנת 1932 נבנה סכר דגניה, החוסם את מוצא הירדן מהכנרת. מחסום נוסף הוא סכר אלומות הנמצא 2 ק"מ מדרום לסכר דגניה. סכר זה חוסם לחלוטין את מי הכנרת וממקום זה מוזרמים לירדן מי תעלת המים המלוחים ומי שפכים המטוהרים טיהור ראשוני. ב-1964 החלה פעולת המוביל הארצי בישראל. בירדן נחנכה באותה שנה תעלת הע'ור המובילה את מי הירמוך לבקעת הירדן הירדנית, ובסוריה הוקמו מאגרים לאגירת מי הירמוך. הקמתם של מפעלים אלה הביאה לירידה של כ-98% בזרימת המים בירדן שמדרום לכנרת, וכפועל יוצא מכך לגדיעת אחד ממקורות המים החשובים של ים המלח ולתהליך של התייבשות הים. בנוסף לכך, נפגעה הסביבה הטבעית של נהר הירדן באורח קשה.
אזכורים בשירה ובזמר העברי
נהר הירדן שימש השראה למשוררים ופזמונאים והוא מוזכר בכמה שירים ופזמונים עבריים מוכרים. שניים מהנודעים שבשירי בית"ר הם "שמאל הירדן" מאת זאב ז'בוטינסקי ("שתי גדות לירדן") ו"עלי בריקדות" מאת מיכאל אשבל ("את המדינה לכונן, משתי גדות הירדן").
נעמי שמר, בת קבוצת כנרת, כתבה בשנת 1961 את שירה "חורשת האקליפטוס" על רקע הירדן והוא מוזכר בשיר ("מעבר לירדן רעמו התותחים"). בשנות ה-70 כתבה שמר את "לשיר זה כמו להיות ירדן" ששרה חבורת בימות (עם מירי אלוני כסולנית).
במלחמת ששת הימים, בעת שיובב כץ שירת בצפון הארץ באזור הירדן, הוא כתב את שירו "בתי את בוכה או צוחקת" ובו הוא מזכיר את הירדן ("זורם הירדן, מתפתל כשיכור... זורם הירדן, בין גדות יעבור"). בשנת 1972 ראה אור שירו של אברהם זיגמן "אלעד ירד אל הירדן".
שירים נוספים: "אוצר הירדן" (מילים: מרדכי לבנון, לחן ושירה בני ברמן); "על הירדן" (מילים: אורי אסף, לחן: אריק רודיך); "ארץ ישראל" (הפותח ב"סוף סוף הגעתי לירדן, נכנס למים נותן לגוף להתרענן") שכתב ושר מוש בן ארי.
תיאטרון מחול ירושלים
תיאטרון מחול ירושלים היא להקת מחול מודרני רפרטוארית. הלהקה הוקמה בשנת 1985 על-ידי הרקדנית והכוריאוגרפית תמרה מיאלניק ששמה לעצמה להעלות יצירות מחול בעלי מסר חינוכי וערכי בזיקה למורשת ויהדות כמו גם לרפרטואר הבינלאומי.
בין היוצרים הידועים שיצרו עבור הלהקה נמנים נועה צוק, פבלו ג'ירולמי, יאיר ורדי, ליאור לב (שאף ניהל את הלהקה בין השנים 2012-2016), אייל דדון, ליאת ויסבורט, עידו בטש, פרנצ'סקה והארפר, נטע פולברמכר, רוברטו סקפאטי ועוד רבים וטובים.
הלהקה מוכרת כמוסד להפצת אמנות המחול ועומדת בקריטריונים האומנותיים של ועדת סל תרבות ארצי לילדים ולנוער, והשתתפה בפסטיבלים בישראל ומחוצה לה. הלהקה נתמכת על-ידי משרד התרבות והספורט ועיריית ירושלים.
ליז מיטשל
אליזבת "ליז" רבקה מיטשל (באנגלית: Elizabeth "Liz" Rebecca Mitchell; נולדה ב-12 ביולי 1952) היא זמרת בריטית ילידת ג'מייקה, שידועה בעיקר כזמרת בלהקת הדיסקו/רגאיי בוני אם.
ביוגרפיה
נולדה במחוז קלרנדון שבג'מייקה, ובגיל 11, בשנת 1963, עברה עם משפחתה ללונדון שבאנגליה. בסופו של העשור עברה את מבחן הבד והחליפה בהפקה ברלינאית של מחזמר "שיער" את דונה סאמר. בהמשך הצטרפה ללהקת "זמרי לס האמפריז" וייצגה עם הלהקה את גרמניה באירוויזיון 1976. השיר שביצעו נקרא "Sing Sang Song", והם הגיעו למקום ה-15.
חזרה לגרמניה בעקבות שיחת טלפון מסוכנוּת, כדי להצטרף ללהקת "בוני אם", שאת אנשיה אסף המפיק פרנק פריאן. על אף שמטרתו המקורית של הלהקה הייתה לשיר בליפ סינק את השיר "Baby Do You Wanna Bump" של פריאן בטלוויזיה ובהופעות במועדונים, תוך זמן לא רב הפכה הלהקה לקבוצה שגם מקליטה שירים בעצמה, והוציאה מספר להיטים שהפכו לקלאסיקות דיסקו של שנות ה-70, בהם: "Ma Baker", "Sunny", "Rivers of Babylon" ו-"Rasputin". הלהיט המוכר ביותר של הלהקה הוא השיר "Daddy Cool". חבריה המרכזיים היו מיטשל, מרסיה בארט והמפיק פריאן. מיטשל קיבלה קרדיט בתור מלחינה-שותפה לשיר "African Moon" מהאלבום "Boonoonoonoos" (1981). הלהקה התפרקה ב-1986.
לאחר שהלהקה התפרקה הציע בובי פארל, חבר הלהקה, למיטשל, מייזי ויליאמס ולמחליפתה של מרסיה בארט, שעזבה את הלהקה באותה עת, להחיות את הלהקה ולצאת לסיבוב הופעות ב-1987. לאחר שפארל והמחליפה לא הופיעו לחזרות, צירפה מיטשל להרכב את סלינה דאנקן (Celena Duncan) ואת הרקדן קורט די דאראן (Curt Dee Daran) לסיבוב ההופעות. מאחר שוויליאמס מעולם לא שרה באלבומיה של בוני אם המקורית, הקליטה מיטשל את האלבום שתכנן ההרכב להקליט במלואו. היא התקשתה למצוא חברה שהסכימה להוציא את האלבום, שנקרא "No One Will Force You". הוא יצא בספרד בסתיו 1988, ופורסמו מתוכו הסינגלים "Mandela" (גרסה מחודשת ללהיט של "בוני אם") ו-"Niños De La Playa". הסינגל השני הוקלט גם בסקנדינביה, שם הופיעה הלהקה באוקטובר. באותה תקופה הוחלפה ויליאמס בקרול גריי (Carol Grey). המפיק האנגלי סיימון נייפיר-בל הפיק באותה עת אלבום שכלל רמיקסים ללהיטיה הגדולים של "בוני אם", וביקש ממיטשל ומשאר הלהקה המחודשת לקדם אותו. לאחר שהשיבה בחיוב הופיעה עם הלהקה שנית בטלוויזיה הגרמנית. בעקבות הצלחת הרמיקסים נקבע כי האלבום "No One Will Force You" יצא ב-1989 בצרפת ובהולנד.
בהמשך נטשה את הלהקה "בשל חילוקי דעות", והתמקדה בקריירת הסולו שלה. היא הוחלפה במדליין דייוויס (Madeleine Davis), אך פריאן ביקש ממנה לחזור ללהקה לאלבום רמיקסים נוסף בסופה של שנת 1989, ולהקליט את הסינגל "Stories", כתגובת-נגד לסינגל שהקליטו מחליפתה ושלושת החברים האחרים בלהקה בלי אישורו של פריאן, "Everybody Wants to Dance Like Josephine Baker". ב-1990 הצטרפה מחדש לחברי ההרכב מ-1989, שבו פטרישה פוסטר (Patricia Foster) החליפה את סלינה דאנקן, והמשיכה במופעי הקברט. באפריל 1991 יצא הסינגל "Mocking Bird" של הלהקה, בהפקת הלמוט רולופס (Helmut Rulofs), שלא הצליח. אלבום האוסף "Gold - 20 Super Hits" מ-1992 סייע להצלחת ההרכב המחודש, ששמו היה "Boney M. feat. Liz Mitchell" ("בוני אם בהשתתפות ליז מיטשל"). עבור אלבום אוסף נוסף, "More Gold - 20 Super Hits Vol. II", הקליטה הלהקה ארבעה שירים נוספים. "No One Will Force You" ושני שירים שטרם פורסמו, והוקלטו ב-1984, יצאו מחדש בדנמרק.
ב-1996 הקימו מיטשל ובעלה תומאס פמברטון (Thomas Pemberton) חברת הקלטות ואולפן. באותה שנה הוציאה מיני-אלבום לחג המולד עם ארבעה שירים. בנובמבר 1999 יצא האלבום "Share the World", שאותו הקליטה במשך שלוש שנים, ובנובמבר 2000 יצא האלבום "Christmas Rose", שהכיל מספר שירים חדשים, כולל השיר המוביל "Lord's Prayer", ומספר הקלטות מחודשות לשירי "בוני אם" מהאלבום "Christmas Album". אלבומה השלישי, "Let It Be", יצא בנובמבר 2004, וכמה חודשים לאחר מכן יצא האלבום "Liz Mitchell Sings the Hits of Boney M.", שהוקלט בפראג וכלל תזמורת סימפונית צ'כית.
מיטשל עדיין מופיעה עם "בוני אם".
בלינקי ביל
בלינקי ביל (באנגלית: Blinky Bill) היא דמות מספרי ילדים, קואלה אשר לה תכונות של ילד שובב. את הדמות יצרה במקור הסופרת הניו זילנדית, תושבת אוסטרליה, דורות'י וול. הדמות הופיעה לראשונה בספרה משנת 1933 של הסופרת ברוק ניקול - "ג'אקו - הקוקה-בורה המשדר" אשר אויר על ידי וול. הספרים אוירו על ידי דורת'י וול בעצמה.
נושאים וסגנון כתיבה
על אף שהסיפורים מתארים את הרפתקאותיו הרבות של בלינקי ביל, ילד בדמותו של קואלה, יש בהם מסרים שמרניים. דמותו של בלינקי ביל ידועה כילד שובב ואהוב על ידי אמו. חבריו הם אחותו המאומצת, חברו הקנגורו ספלודג', חברו הברווזון פלאפ, מארסיה נמיית הכיס ומורו אדון וומבט, או וומבו, כפי שהעדיף בלינקי ביל לקרוא לו. במהלך הסיפורים מתוארים מצבים ריאליים שאליהם יוכלו להתחבר הילדים שקוראים את הסיפור. וול כתבה את ספריה כך שפנו ישירות אל הקוראים, וכן יצרו עמם אינטראקציה בהקדמת הסיפור.
היסטוריה
הספר הראשון שיצא אודות בלינקי ביל - "בלינקי ביל, האוסטרלי הקטן והמוזר", פורסם בשנת 1933, בהוצאה אנגוס ורוברטסון, והתבסס על סיפורים שסיפרה הסופרת לבנה היחיד לפני השינה. אורכו 68 עמודים, והוא כולל כ-15 עמודים מאוירים. הספר השני "בלינקי ביל גדל" פורסם בשנת 1934, אורכו 82 עמודים ובו 16 עמודים מאוירים. הספר השלישי - "בלינקי ביל ונאטצי - שני אוסטרלים קטנים" פורסם בשנת 1937, אורכו 115 עמודים. "הרפתקאותיו הרבות של בלינקי ביל" פורסם בשנת 1939, ולו כ-15 מהדורות מחודשות שיצאו בין השנים 1940–1965.
דורות'י וול פרסמה גם ספרי קומיקס אודות בלינקי ביל, הידוע שבהם יצא לאור בשנת 1937 ושמו "הרפתקאותיו של בלינקי ביל". הוא תיאר את מעללם של בלינקי ביל וחבריו כאשר עזבו את אוסטרליה כדי לצפות בהכתרתו של המלך ג'ורג' השישי. חברת ההוצאה לאור "אנגוס ורוברטסון" ניסתה למכור חוברות קומיקס נוספות פרי עטה של וול אך אלו נדחו ולא יצאו לאור; כמו כן ציירה וול ספר קומיקס באורך מלא, ובצבע, של בלינקי ביל וחבריו בצבא, שנקרא "היחידה הצבאית שלנו", אך בשל העלויות הגבוהות ונדירות הנייר בימי מלחמת העולם השנייה, הספר לא פורסם.
בשנת 1940 התעקשה וול להוציא ספר נוסף של בלינקי ביל ב"אנגוס ורוברטסון"; היא חיברה מכתב להוצאה, ובו כתבה: "אצטרך לעשות ככל האפשר כדי להוציא ספר חדש של בלינקי ביל עד חג המולד הבא. אוכל לכתוב סיפור אודות בלינקי ביל המשרת בצבא, ומספק את תרומתו למאמץ המלחמתי, אך לא אוכל להיות עד כדי כך מרשעת כדי להמציא דבר שכזה." באותה שנה וול שלחה כתב עת להוצאה, בשם "בלינקי ביל מצטרף לצבא", אך המוציאים לאור לא התרשמו מסיפורה המתאר את בלינקי ביל כחייל, טענו שכתב העת "כבד" מדי, ומהווה ניצול יתר של הלהט הפטריוטי של התקופה. וול שינתה את כתב העת וכתבה סיפור עלילה המתרחש בסביבה המוכרת של בלינקי ביל, ובסופו ציינה שבלינקי ביל מתגייס לצבא בתור קמע. הגרסה החדשה הוגשה להוצאה לאור בסוף אפריל 1940, פחות מחודש לאחר דחייתו של כתב העת הראשון, ופורסמה בחג המולד בשנת 1940.
בדצמבר 1942 פורסם הספר "בלינקי ביל מתלבש" בהוצאה "אופסט". הספר ראה אור אחרי פטירתה של וול, ואחריו פורסמו בשנת 1947, באותה הוצאה, "ספר ה-ABC של בלינקי ביל" ו"סיפור קטן על בלינקי ביל". בשנת 1977 פורסם ספר נוסף על ידי ההוצאה המקורית של הספרים - "ספר הבישול של בלינקי ביל" - ובו אוסף מתכונים קלים להכנה לילדים, שכלל בתוכו את איוריה של דורות'י וול, לאחר שינויים של הצייר טרבור הוד.
עיבודים ואזכורים תרבותיים
על אף שהספרים לא תורגמו בשאר מדינות העולם, סיפורו של בלינקי ביל עובד לטלוויזיה ולקולנוע. סדרת הטלוויזיה הראשונה שודרה בשנת 1980, שמה "ההרפתקאות החדשות של בלינקי ביל", והפורמט היה שילוב של שחקנים ובובות. כמו כן הספרים עובדו לסרט מונפש בשם "בלינקי ביל, הקואלה השובבה", על ידי חברת ההפקה של יורם גרוס בשנת 1992. בשנת 1994 סדרת הנפשה שודרה ברשת "ABC לילדים" האוסטרלית בשם "הרפתקאותיו של בלינקי ביל". כמו כן, הופצו משחקי מחשב שהתבוססו על זיכיונותיו של בלינקי ביל.
בשנת 1980 רכשה אן קין את הזכויות על שתיים מן הדמויות שיצרה דורות'י וול, בהן גם דמותו של בלינקי ביל, ויצרה סדרה של בובות לאספנים.
כמו כן, השם "בלינק ביל" משמש ככינוי למקור התאורה שבראשו של גשר נמל סידני.
בשנת 1985 חברת הדואר של אוסטרליה הנפיקה בולים הנושאים את דמותו של בלינקי ביל, כאות הערכה לסופרת דורות'י וול, וכחלק מאוסף של 5 בולים המנציחים ספרי ילדים קלאסיים שפורסמו באוסטרליה.
ב-17 בספטמבר 2015 יצא באוסטרליה סרט האנימציה "בלינקי ביל: הסרט". בעקבותיו יצאה ב-2016 סדרה בשם "הרפתקאותיו המופלאות של בלינקי ביל" שמבוססת על הסרט, כשלצד בלינקי ביל ישנו את הסיידקיק ז'קו, שהוא חרדון מסוג חרדון הצווארון.
ויקטור הופ, המרקיז השני מלינלית'גו
ויקטור הופ, המרקיז השני מלינלית'גו (באנגלית: Victor Hope, 2nd Marquess of Linlithgow; 24 בספטמבר 1887 - 5 בינואר 1952) היה מדינאי ואיש ממשל בריטי ממוצא אנגלו-סקוטי. הופ שרת בין 1936 ל-1943 כמושל הודו, בתקופה חשובה ומשמעותית במאבק ההודי לעצמאות, ובשנותיה הראשונות של מלחמת העולם השנייה.
מוצא ומשפחה, ילדות ונעורים
הופ נולד באחוזתו המשפחתית "הופטון האוז" (Hopetoun House) שבסקוטלנד בשנת 1887 למשפחת אצולה. אביו, ג'ון אדריאן לואי הופ, הרוזן השביעי מהופטון, היה מדינאי בכיר, ושימש כמושל הכללי של אוסטרליה, לשם יצאה המשפחה ב-1889 ושם בילה הופ את השנים הראשונות לחייו. אמו, הרסי אוורלי-דה מוליין, הייתה אף היא צאצאית למשפחת אצולה, וכן הייתה ציירת וצלמת שזכתה להערכה. אם הסנדקות של הופ הייתה המלכה ויקטוריה. הופ התחנך באיטון קולג', ועם מות אביו, בשנת 1908, ירש את תואר המרקיז מלינלית'גו, אותו קיבל אביו לראשונה בשנת 1902.
קריירה מוקדמת
הופ שירת כקצין מצטיין בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה וסיים את המלחמה בדרגת קולונל. הוא היה מפקד גדוד של חיילי המלך הסקוטים. כתוצאה משירות מצטיין זה זכה להצטרף אל מסדר האימפריה הבריטית.
הופ היה מקורב אל חוגי המפלגה השמרנית של בריטניה וכתוצאה מכך שימש בתפקידים ממשלתיים שונים בממשלות השמרניות של שנות ה-20 ושנות ה-30, וזאת בעודו מנהל עסקים גדולים בסקוטלנד, ובין היתר שימש כמנהל הבנק של סקוטלנד, נשיא התעשיינים הסקוטים, ומנהל חברה גדולה לביטוח. בין היתר שימש כיושב ראש הוועדה שבדקה את מצב החקלאות בהודו, וחבר הוועדה הפרלמנטרית שניסתה לנסח חוקה להודו.
משנה למלך בהודו
בשנת 1935 התמנה הופ כמשנה למלך בהודו. בטרם נכנס לתפקידו התקבל "חוק הממשל ההודי" (Government of India Act 1935) שהעניק מידה רבה של אוטונומיה להודו, והוציא מכלל הראג' הבריטי בהודו את בורמה ועדן. הופ נועד להיות המשנה למלך הראשון שיישם את החוק החדש. החוק החדש היווה אבן דרך במאבק ההודי לעצמאות. ב-1937 תחת שלטונו של הופ, נערכו הבחירות הראשונות במדינות הודו, בהשתתפות מיליוני בוחרים. בבחירות אלו זכתה מפלגת הקונגרס ההודי לרוב במדינות בהן התמודדה, ובין 1937 ל-1939 שלטו אנשיה בהודו במידה מרובה.
ב-1939 פרצה מלחמת העולם השנייה, ולינלית'גו הכריז מלחמה על גרמניה הנאצית בשם הודו. הכרזה זו נדחתה על ידי מהאטמה גאנדי שהכריז כי הודו לא תוכל להיות חלק ממלחמה שנערכת כביכול למען החופש הדמוקרטי, בעוד שחופש כזה נמנע מהודו עצמה. עם זאת, פעל לינליתג'או לשילובם של חיילי צבא הודו הבריטית בזירות הלוחמה השונות לצד צבאות האימפריה הבריטית האחרים, וחיילים אלו לחמו והצטיינו במיוחד במערכה במדבר המערבי ובשאר קרבות המערכה במזרח התיכון והמערכה במזרח אפריקה, ולאחר הצטרפות יפן למלחמה, בקרבות זירת המזרח הרחוק. בין היתר היה לינלית'גו אחראי על הקצאת הכוחות ההודים, והוא שסייע בידו של קלוד אוקינלק להעביר דיוויזיות הודיות לבצרה בשלבי הפתיחה של המלחמה האנגלו-עיראקית בשנת 1941, החלטה שתרמה לניצחון הבריטי במערכה זו, ולהקמתו של כוח עיראק שלאחר מכן היה מעורב בפלישה לסוריה וללבנון והפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן מאוחר יותר באותה שנה.
ב-1942 היה לינלית'גו מעורב בשליחותו של השר הבריטי סיר סטאפורד קריפס שנועדה למצוא פתרון לדרישות העצמאות ההודיות ולסכסוך שבין התנועה הלאומית ההודית וזו המוסלמית. שליחות זו כשלה. לינלית'גו שירת בתפקידו שבע וחצי שנים, יותר מכל משנה למלך לפניו או אחריו. לקראת סוף כהונתו החל רעב גדול בבנגל שגבה מיליוני קורבנות. ב-1943 סיים את תפקידו, והוחלף בפילדמרשל ארצ'יבלד וייוול.
לאחר סיום כהונתו
בימי חייו עוטר בעיטורים רבים, ביניהם מסדר הבירית, מסדר הדרדר, מסדר כוכב הודו וחבר המועצה המלכותית.
ב-1952 מת.
דודו אלון (לובלסקי)
סגן-משנה דוד (דוֹדו) אלון (לובלסקי) (13 באוקטובר 1925, כ"ה בתשרי ה'תרפ"ו - 15 במאי 1948). היה בפלמ"ח - חטיבת הנגב, ומפקד קיבוץ נירים (נקרא אז דנגור) בתקופת מלחמת העצמאות.
ביוגרפיה
אלון נולד ב-13 באוקטובר 1925 בתל אביב לדבורה ומשה לובלסקי. סיים את בית-הספר העממי בתל אביב ועבד בנגרות. שרת בפלמ"ח כחמש שנים בהן גם השתתף בפריצת מחנה המעפילים העצורים בעתלית ובליל הורדת מעפילים מאוניית מעפילים. הצטרף להכשרה בכפר מנחם. ב-6 באוקטובר 1946 במבצע עליית 11 הנקודות עלו על הקרקע בנגב. תחילה נקרא המקום דנגור, ואחר כך עוברת שמו לנירים.
הקרב על דנגור – נירים ב-15 במאי 1948
לקראת הקמת מדינת ישראל אלון צפה את התקפת הצבא המצרי, ומונה למפקד נירים. הוא קבע שיש לחפור עמדות עמוקות ומוסתרות, ואת המקומות המתאימים לעמדות, וארגן את חפירתן והתקנתן לקרב עם הצבא המצרי.
לקראת קום מדינת ישראל הצבא המצרי פלש וכבש מספר יישובים לאחר קרבות קשים והיה ברור שיתקיף את נירים ב-15 במאי. הטור המצרי שהתקיף את נירים כלל כ-אלף חיילים עם משוריינים וטנקים, בסיוע ארטילרי של תותחים ומרגמות והפצצה ממטוסים. מולם התייצבו 42 חברי קיבוץ נירים עם רובים ומקלע, כל חבר בעמדה ש-אלון קבע מראש. המצרים פתחו בהפגזה כבדה מאוד שבה נהרגו כמעט כל מי שלא היו בעמדות, ובהפצצה ממטוס. בין ההרוגים בהפגזה היו כל המפקדים וסגניהם כולל דודו אלון. שניים נהרגו באחת העמדות מפגיעה ישירה. כ-30 הלוחמים האחרים נותרו בעמדותיהם ונלחמו ללא פיקוד. הם ירו במצרים מהמסתור עם רוביהם ממלחמת העולם הראשונה ואף יותר מוקדמים והרגו עשרות מצרים. במיוחד ירו במפקדים המצריים, שלכל אחד מהם הייתה משרוקית לפיה זיהו את המפקדים. האש הבודדת מהעמדות הפתיעה את המצרים, שלא יכלו למצוא מאין נורתה, וגם לא להתקרב כדי לראות מאין נורתה. לאחר עשרות הרוגים מצרים כולל מפקדיהם המצרים הפסיקו את התקפתם ונסוגו. ההפגזות הקטלניות נמשכו וגבו הרוגים נוספים מהמגינים. ראה גם קרב נירים.
שבועיים לפני ההתקפה על נירים החברים כתבו על הקיר בחדר האוכל "לא הטנק ינצח כי אם האדם". חדר האוכל כמו כל שאר המבנים נשרף בהפגזה הכבדה, אבל הכתובת הזו שרדה.
חשיבות הקרב על נירים
המצרים הכניעו את כפר דרום, יד מרדכי וניצנים לאחר קרבות קשים. מעט יישובים בדרכם של המצרים החזיקו מעמד בעור שיניהם בעזרת סיוע צבאי מבחוץ. נירים הייתה היחידה שהחזיקה מעמד בקרב הקובע ללא סיוע צבאי, ובדרך שהדהימה ועוררה פחד בלוחמי הצבא המצרי.
בעקבות זאת המצרים לא ניסו יותר לכבוש את נירים וגם נמנעו מלהתקיף יישובים אחרים. ההגנה היעילה שדודו אלון תכנן שגבתה מהם עשרות הרוגים בלי שידעו מה פגע בהם הרתיעה את המצרים ומנעה מהם לנסות ולכבוש יישובים בדרך לתל אביב ובנגב. זה היה אחד מהקרבות שהציל את מדינת ישראל מנפילה עוד בתחילת דרכה.
בין המצרים שהשתתפו בהתקפה היה גמאל עבד אל נאצר, לימים רודן מצרים, שזכר היטב את נירים. בראיון שהעניק בהיותו נשיא מצרים סיפר שהלוחמים המצריים העידו שבקרב על נירים לא יכלו להילחם מול עמדות נסתרות ובהן "צריחי ירי שעולים ומונעים אלקטרונית ויורים לכל הכיוונים ויורדים למסתור" – עד כדי כך היה יעיל מיקום העמדות החפורות המוסתרות שדודו אלון תכנן וקבע מראש. גמאל עבד אל נאצר זכר את נירים והכין את צבא מצרים ב-1967 להתגבר על כל יישוב, וכך הופתע שנית כשגורל המלחמה נחרץ על ידי חיל האויר. כך דודו אלון תרם תרומות חיוניות וקובעות של ניצחון מדינת ישראל בשתי מלחמות 1948 ו-1967.
הוקרה
דודו אלון (לובלסקי) הועלה לדרגת קצין לאחר שנהרג בקרב. ב-1963 הוקמה אנדרטה לזכר קרב נירים. האנדרטה על שם הרב שלום דנגור.
הד ציבורי
סיפור הגבורה של דודו אלון (לובלסקי) וקיבוץ נירים והצלת מדינת ישראל מנפילה בתחילת דרכה לא זכה להתפרסם כמו סיפורי גבורה אחרים. תקצירים פורסמו בזמנו בעיתונות ולאחר מכן באתר הההגנה ובאתר הפלמ"ח ובאתר יזכור ובאתר קיבוץ נירים ועוד, אבל לא משכו תשומת לב בין אזכורי רבבות חללי המלחמות. רק ב-2016 פורסם מחקר אקדמי רשמי לתואר מוסמך באוניברסיטת בר-אילן. הנושא היה קיבוץ נירים, ואחד הפרקים הוקדש לקרב על נירים יום לאחר יום הכרזת המדינה. בעקבות פרסום מחקר זה פורסמה ידיעה ב-2020 באתר חדשות באינטרנט עם כותרת ההולמת את חשיבות קרב נירים לגורל מדינת ישראל. בידיעה זו שולבו גם ראיונות על הקרב על נירים ב-15 במאי 1948 עם הוותיקים מאותה תקופה, אך גם המחקר וידיעה זו לא משכו תשומת לב.
אלכס חולה אהבה
אלכס חולה אהבה הוא סרט פולחן ישראלי מאת אלי תבור ובבימויו של בועז דוידזון שיצא לאקרנים בשנת 1986 בהפקת חברת גלובוס גרופ.
תקציר העלילה
סיפור התבגרות קומי-נוסטלגי על רקע תקופת הצנע בישראל של שנות ה-50. גיבור הסרט הוא אלכס (איתן אנשל) בן ה-13 שעומד לפני בר-המצווה שלו. לאלכס אמא פולנייה (חנה רוט) טיפוסית ואבא שסובל בשקט (אברהם מור). בשל המצב הכלכלי הקשה הם נאלצים לחלוק את דירתם עם דייר משנה בשם פארוק (יוסף שילוח), שמנהל מלחמת חורמה בקרחת שלו באמצעות מרקחות מגוונות. אלכס מתאהב בבת כיתתו החדשה והיפהפייה מימי (יעל וסרמן), עד אשר לתמונה נכנסת לולה בת הדודה שלו מחו"ל (שרון הכהן-בר), שהגיעה לישראל לחפש את טאדק אהובה, שנלקח על ידי הנאצים בשואה ועקבותיו נעלמו, ואלכס מתאהב בה.
הסרט משחזר את האווירה ששררה בישראל בשנות ה-50, ובפרט בעיר תל אביב, שבה מתרחשת העלילה. הסרט מציג את הצנע, השוק השחור, שידורי המדור לחיפוש קרובים ברדיו, הלבוש, וצורות בילוי של התקופה, ומלווה במוזיקה של אותה התקופה. הוא מציג את אורח החיים של תל אביב הקטנה באופן נוסטלגי, ומודגשים בו אתרים נוסטלגיים ובהם קולנוע עדן, תחנת הרכבת הישנה בלוד, וחוף תל אביב של אז.
לוריאן
גאוגרפיה
העיר נמצאת בחופו הדרומי של חצי האי ברטאן, במקום בו מתחברים הנהרות סקורף (Scorff) ובלאווה (Blavet), וממוקמת 503 ק"מ מדרום מערב לפריז.
אקלים
האקלים בלוריאן הוא אוקייני ממוזג. החורפים מתונים יחסית (4°C עד 10°C) וכמוהם הקייצים (13°C עד 23°C). כך, הקרה בחורף נדירה, ולעומת זאת, רק לעיתים נדירות הטמפרטורה בקיץ עולה מעל 30°C. ממוצע המשקעים השנתי הוא כ-950 מ"מ ואלה מתפזרים באופן אחיד למדי בין חודשי השנה.
הקמה
בשנת 1666 מלך צרפת לואי ה-14 העניק לחברת הודו המזרחית הצרפתית (Compagnie Française pour le Commerce des Indes Orientales), אשר נוסדה שנתיים קודם לכן, שטח אדמה נרחב באזור פור-לואי (Port-Louis). דני לנגלואה (Langlois), אחד ממנהלי החברה, קנה שטח אדמה במקום בשם ל'אונקלו (l'Enclot), בו מתחברים הנהרות סקורף ובלאווה, וסלל שם מישור משופע בו ניתן להוריד ספינות למים, או להעלותן ליבשה. בשנים הראשונות המתקן שבמקום שימש כמתקן עזר משני למתקני הנמל בפור-לואי, בה גם היו מחסני ומשרדי החברה. המצב השתנה בעת מלחמת הולנד–צרפת (1678-1672), כאשר התברר כי נמל לה-הבר חשוף מדי לאויב, והחברה העתיקה חלק מן התשתיות שלה בלה-הבר: מחסנים, משרדים, סדנאות וכדומה, אל האזור בו התפתחה בעתיד העיר לוריאן. זו האחרונה שאבה את שמה משם החברה (l'Orient=המזרח, מנקודת ראות אירופית). בשנת 1690 הקים הצי הצרפתי בסיס במקום, וגם פריבטירים מצאו במקום מקלט מדי פעם. בשנת 1702 התגוררו במקום כ-6,000 תושבים.
גידול והתפתחות בתחילת המאה ה-18
בתחילת המאה ה-18 העיירה התרחבה, עת קבע בה איש העסקים הסקוטי ג'ון לו את בסיסו. גם כאשר עסקיו של לו התגלו כבועה כלכלית, ההתרחבות לא פסקה, לא מעט בשל סחר עבדים בו נטל נמלה חלק. בנוסף, בשנת 1732 העבירה החברה את מרכזה הניהולי מננט ללוריאן. מעשה זה, כשלעצמו, לווה בפעילות ערה של בנייה, פיננסים ומסחר. כך, ב-1738 מנתה העיר - אשר קיבלה מעמד זה באותה שנה - כ-14,000 תושבים, רחובותיה היו סלולים, והיא התאפיינה בבנייני מידות. ב-1744 העיר הוקפה חומה, וזמן קצר אחר כך עמדו העיר וביצוריה בהצלחה במבחן קרבות.
ההתקפה הבריטית, 1746
במהלך מלחמת הירושה האוסטרית לחמו בריטניה וצרפת זו בזו, ומלחמה זו התפשטה גם לנחלות של אותן מעצמות ברחבי העולם. הבריטים תכננו התקפה על לוריאן, בין היתר כיוון ששימשה כעורק אספקה חשוב לבסיסים הצרפתיים במזרח הרחוק. ההתקפה תוכננה בהיעדר מידע מודיעיני על העיר וביצוריה, ואף בהיעדר מידע אודות ברטאן בכללה. כ-4,500 חיילים בריטים עלו על האוניות בפלימות' והגיעו אל מול חופי ברטאן ב-29 בספטמבר 1746. הנחיתה, בשפך הנהר לייטה (Laïta) ממערב לעיר, ובמרחק של 26 ק"מ ממנה, בוצעה באיטיות, ונערכה רק ב-1 באוקטובר, מה שאפשר לצרפתים להתכונן ולתגבורות להגיע. הכוחות צעדו עד לוריאן, לנוכח התנגדות של כוחות צרפתיים קלים, והגיעו אליה ביום המחרת, ה-2 באוקטובר. ב-3 באוקטובר נמסרה לצרפתים דרישה להיכנע, אשר את תנאיה הצרפתים דחו, אם כי לא דחו עקרונית את הרעיון. ב-4 באוקטובר עלו, אם כך, השיחות על שירטון, ולפיכך הבריטים החלו לקרב ארטילריה לטווח ירייה מן העיר. זו פתחה בהפגזה ב-6 לחודש, אלא שהנזק היה קטן מן הצפוי, ובינתיים סבלו הבריטים, הצרים על העיר בתנאי מחיה קשים, חולשה, עייפות ומחלות, אשר נגסו בכוחו של הצבא התוקף. כאשר נראה היה כי תנופת ההתקפה אבדה, החליטו הבריטים לסגת ולעלות חזרה על אוניותיהם. ב-10 באוקטובר עזבו אחרוני החיילים הבריטים.
מאמצע המאה ה-18 עד מלחמת העולם השנייה
בהמשך המאה ה-18 המשיכה העיר להתפתח, אם כי סגירת החברה ב-1769 הביאה למשבר זמני. לעומת זאת, מלחמת העצמאות של ארצות הברית, בה השתתפה צרפת לצד המדינה החדשה, והסחר עמה לאחר קבלת העצמאות, סימנו מגמה חיובית לעיר. המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות, שנלווה אליהן הסגר ימי, פגעו קשות בעיר בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19. לאחר מכן, עם חידוש המלוכה, החלה התאוששות וב-1825 נבנה בלוריאן מבדוק יבש. זאת נעשה יחד עם בניית מתקני נמל אחרים, בד בבד עם תעשיית בניית אוניות, ופיתוח כללי של העיר. כך, ב-1825 קמה בעיר תעשיית שימורי דגים, וב-1845 קם העיר מפעל לייצור גז לצורכי אנרגיה, למשל. ב-1861 הורחב המבדוק היבש והוחל בהקמת מבדוק שני. בנוסף, לוריאן חוברה לרשת הרכבות של צרפת ב-1865. כך, אוכלוסיית העיר הוכפלה, בקירוב במהלך המאה ה-19, מ-20,000 בקירוב, ל-40,000 בקירוב. מאז ועד למלחמת העולם השנייה לא השתנה מספר התושבים באופן ניכר.
מלחמת העולם השנייה
בתום המערכה על צרפת, אשר הסתיימה בניצחון הגרמנים, נותר חלק מצרפת תחת שלטון בובות צרפתי בפיקוח גרמני (ממשלת וישי), אשר כלל את חלקיה הדרומיים מזרחיים של הארץ. חלק אחר, ובו כל החוף האטלנטי, נותר, מן ההיבטים הצבאיים, תחת כיבוש גרמני ישיר (לצרפתים נותרו סמכויות אזרחיות מסוימות). הגרמנים השתמשו בלוריאן כבסיס חשוב של הקריגסמרינה ובין היתר, הקימו בה את בסיס הצוללות בלוריאן, כמו גם את מטה פיקוד הצוללות.
לאחר המלחמה ועד ימינו
בשנת 1946 נותרו בעיר רק כ-11,000 תושבים. לוריאן שוקמה מהריסותיה לאחר המלחמה. בעת השיקום נעשה שימוש נרחב בצריפי עץ שהותקנו מראש להרכבה מהירה, ואלה, בתהליך של מספר עשרות שנים, הוחלפו בהדרגה במבני קבע. ב-1967 נבנה בסמוך לעיר סכר, וזה הפך את נהר הטר (Ter) לאגם. העיר גדלה בהשוואה למצבה לפני המלחמה, ומספר תושביה עלה ל-60,000 בערך. לוריאן (כדורגל) משחקת מאז שנת 2006 ועד ימינו (2017) בליגת העל הצרפתית.
ערים תאומות
הערים התאומות של לוריאן הן:
מנטיס (מארוול קומיקס)
מנטיס (באנגלית: Mantis, גמל שלמה) היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס האוונג'רס ושומרי הגלקסיה ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Avengers #112 מיוני 1973 ונוצרה על ידי הכותב סטיב אנגלהרט והמאייר דון הק.
את דמותה של מנטיס בסרטי הלייב אקשן "שומרי הגלקסיה: חלק 2", "הנוקמים: מלחמת האינסוף" ו"הנוקמים: סוף המשחק" מגלמת השחקנית פום קלמנטיף, ועתידה להמשיך בכך בסרט "שומרי הגלקסיה: חלק 3". בגרסה זו, מנטיס מוצגת כחוצנית שמקורה מגזע דמוי חרק, שהפרטים בו בעלי כוחות אמפתיה. מנטיס התייתמה מהוריה כזחל ואומצה בידי אגו, שנעזר בה כדי להירדם. בהמשך, בגדה מנטיס באגו לאחר ששומרי הגלקסיה חשפו את תוכניתו הזדונית, סייעה להם נגדו והצטרפה אליהם בהרפתקאותיהם.
ביוגרפיה בדיונית
מנטיס היא בתם של גוסטב ברנדט ושל אישה וייטנאמית בה פגש והתאהב במשגרת שליחות בווייטנאם מטעם ממשלת צרפת. לאחר שדודה הרג את אמה, אביה העביר אותה להשגחת מנזר "כהני פאמה". כהני פאמה היו כת של חוצנים מגזע הקרי, והם האמינו שמנטיס היא המדונה השמיימית, דמות קוסמית שעתידה להוליד את המשיח השמימי העתיד להציל את היקום. כהני פאמה ערכו עליה ניסויים שהעניקו לה כוחות מנטליים שונים וזוג אנטנות, ואימנו אותה בלחימה וקרב. כשהגיעה לגיל 18, כהני פאמה מחקו את זיכרונותיה והעניקו לה זכרונות כוזבים של ילדות כיתומה בווייטנאם, שמטרתם היא להעניק לה ניסיון בחיים אנושיים רגילים כהכנה לתפקידה הגדול כמדונה השמיימית. היא נעשתה ליצאנית בברים בווייטנאם, כשבהם מהם פגשה את אמן החרבות המדוכא. מנטיס סייעה לו לשקם את כבודו העצמי הפגוע, והצטרפה איתו לקבוצת האוונג'רס.
באחד מקרבותיה עם קבוצת האוונג'רס, היא סייעה לקבוצה במאבק נגד קבוצת זודיאק, קבוצת נבלי-על המכנים את עצמם לפי גלגל המזלות. מבין חברי הקבוצה נמנה אביה, שנעשה לנבל "מזל מאזניים" והתאחד עם בתו. בשומעו את סיפורה, אמן החרבות יצא לחפש נקמה בדודה, אך הובס על ידו ועבר עינויים שונים. מנטיס והאוונג'רס הגיעו למקום, שחררו את אמן החרבות וגילו כי דודה נהרג בידי חוצן דמוי לטאה. היא שחקה תפקיד חשוב בהדיפת מתקפתו של תאנוס על כדור הארץ, ונלחמה נגדו לצד האוונג'רס, קפטן מאר-וול ודראקס המשמיד. בשהותה בקבוצה, מנטיס הראתה רגשות רומנטיים כלפי ויז'ן, דבר שיצר מתח בינה לבין אמן החרבות ומכשפת השני. לאחר שקאנג הכובש הגיע לכדור הארץ כדי להורגה ולמנוע את מילוי תפקידה ביקום, אמן החרבות הקריב את חייו כדי להצילה, והיא הבינה את רגשותיה כלפיו. כאשר אמן החרבות הוחיה ונשלט בידי פרט מגזע הקוטאטי, מנטיס נישאה לו, וחתונתם התרחשה במקביל לזו של ויז'ן ומכשפת השני. לאחר שהולידה את בנה, הוא נלקח בידי הקוטאטי כדי שייפתח את הצד החוצני שבו, ומנטיס חסרת המנוח נפרדה מגופה ויצאה להרפתקאות ברחבי החלל בצורה אסטראלית.
בניסיון משותף עם הגולש הכסוף לסיכול מזימתם של זקני היקום להרוג את גלקטוס באמצעות יהלומי האינסוף, מנטיס נלכדה בפיצוץ, שהפיץ חמישה חלקים ממהותה ברחבי היקום. אחד משבריה הגיע לכדור הארץ והצטרף להאוונג'רס מהחוף המערבי, וחזר לגופה הפיזי המקורי כאשר נהרג בידי רוח הקוטאטי של אמן החרבות. גרסאות אחרות הגיעו לבקש עזרה מארבעת המופלאים ולכוכב הלכת ורדנט. כל אחת מחמש הדמויות ייצגו חמישה צדדים מאישיותה - היצור, האם, האישה, המיומנת וחברת האוונג'רס. תאנוס איחד את חמש האישיויות לגוף אחד כשניסה להרוג את מנטיס לאחר סימנים חוזרים שהעידו על חזרתו המחודשת של המשיח השמימי. לאחר שנעזרה בקבוצת האוונג'רס להצלת בנה מידיו של תאנוס, נאלצה מנטיס לעזוב את חבריה פעם נוספת כדי לאייש את חובותיה של המדונה השמימית. באחת מהרפתקאותיה חוותה מנטיס חיזיון על איום גזע הפלנקס על היקום, ואפשרה לאימפריית הקרי להכניסה למעצר כדי לסייע לסטאר לורד נגד הפלנקס. היא מילאה תפקיד חשוב בקרב נגד הפלנקס, בה נפצעה קשה ונחלצה בידי באג ורוקט ראקון.
לאחר מכן, מנטיס הצטרפה לקבוצת שומרי הגלקסיה של סטאר לורד, שמטרתה להגן על היקום מפני איומים כגל ההשמדה ואימפריית הפלנקס. בפלאשבקים מתגלה כי סטאר לורד ביקש ממנטיס להשתמש בכוחותיה, ולהשפיע על דראקס, גאמורה, רוקט ראקון, גרוט, קוואזר ואדם וורלוק להצטרף לקבוצתו. הקבוצה התפרקה לאחר שגילוי זה נחשף, אך התאחדה זמן מה לאחר מכן. כחברה בקבוצה, השתתפה מנטיס בקשתות הסיפור "מלחמת המלכים", "ממלכת המלכים" ו"הציווי של תאנוס". זמן מה לאחר אירועי "הציווי של תאנוס", בהם הקבוצה התפרקה, חילצה מנטיס את סטאר לורד מכוחות אימפריית ספרטה, סירבה להצטרף לקבוצת שומרי הגלקסיה החדשה, וסייעה לו באיתור רעידות זמן שהחלו להתרחש עקב אירועי "עידן אולטרון". לאחרונה נראתה מנטיס חברה בחיל ראשומקום, קבוצה המוקדשת להגנה על השלום והחוק בראשומקום.
צאלח
צַאלִח (ערבית: صالح) הוא נביא ערבי קדום בדת האסלאם, המוזכר בקוראן פעמים רבות.
רקע
צאלח השתייך לשבט ת'מוד שישב ככל הנראה בדרום ערב. מבני האבן של בני השבט מוזכרים בקוראן ומקושרים במסורת האסלאמית עם האתר מדאאן סאלח שבצפון-מערב חצי האי ערב (בשטחה של ערב הסעודית כיום). בדומה להוד, הנביא הערבי שקדם לו, צאלח נשלח על ידי האל אל בני שבטו כדי לבשר להם את בשורת האל היחיד וכדי לשכנעם לנטוש את פולחן האלים הרבים. בתור הוכחה ומופת נשלחה "נאקה מאת אלוהים" (סורה 7, פס' 73) אל בני השבט והם נדרשו להניח לה לרעות בלי הפרעה. אנשי השבט לא שעו להוראה, חתכו את רגלי הנאקה ושחטו אותה. אז נענשו בידי האל ומתו כולם. יש גרסאות שונות לגבי אופן מותם: ברעידת אדמה (סורה 7, פס' 78), בסופת ברקים (סורה 41, פס' 13, 17) או בקול שאגה (סורה 69, פס' 4).
טריומף 1300
טריומף 1300, 1300 Triumph, היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית טריומף שהורכבה במדינת ישראל על ידי אוטוקרס בין השנים 1967–1973.
הורכבו 3,584 מכוניות טריומף 1500 ו-1300. מחירה של ה-"טריומף 1300" בשנת 1968, היה 14,495 ל"י.
טריומף 1300
מכונית משפחתית אנגלית, הוצגה באנגליה בשנת 1965, בעלת 4 דלתות, שיוצרה על ידי "תקן - טריומף" בשליטת "מוטורס ליילנד", משנת 1965. יצחק שובינסקי מנכ"ל אוטוקרס ייבא קיטים מורכבים חלקית, תחילה הרכיבו את ה- "טריומף 1500", אך במהרה עברו להרכבת ה- "טריומף 1300".
המנוע: 4 צילינדר, 1,296 סמ"ק, בעל הנעה קדמית, המפיק 61 כ"ס, וגרסה חלשה יותר של 45 כ"ס. התמסורת ידנית בעלת 4 מהירויות, עם דיפרנציאל ביחידה אחת, בלמי דיסק קדמיים, הגה טלסקופי הניתן להתאמה אישית.
מידות: אורך הרכב: 3,886 מ"מ, רוחב: 1,568 מ"מ, גובה: 1,372 מ"מ, בסיס גלגלים: 2,451 מ"מ
עיצוב הטריומף 1300 נעשה על ידי ג'ובאני מיקולטי. תחילה, הטריומף 1300 הייתה קרויה "טרוימף אג'קס".
בסוף פברואר 1966 חתמו סטנדרט-טריומף ויצחק שובינסקי מנכ"ל אוטוקרס על ההסכם ביניהם. מכונית פיברגלס ראשונה עם מכללי טריומף הושקה בפסח 1967, ואילו יצורן של הטריומף המשפחתיות נדחה.  בארץ החל הייצור רק בשנת 1968, כחודש לפני ייצורה של פורד אסקורט. מחיר היחידה עמד על 14,495 ל"י.
הטריומף 1300 יוצרה באנגליה בשנים 1965–1970, וסך הכל יוצרו 113,008 יחידות של הדגם הבסיסי.
אלכסנדר מקנזי
אלכסנדר מקנזי (באנגלית: Alexander Mackenzie; 28 בינואר 1822 – 17 באפריל 1892) היה פוליטיקאי קנדי ממוצא סקוטי שכיהן כראש ממשלת קנדה, השני במניין מאז איחוד קנדה, בין השנים 1873 – 1878.
מקנזי נולד בלוגיראט (Logierait) שבמחוז פרת'שייר שבסקוטלנד. בהיותו בן 13, בעקבות מותו של אביו, הוא נטש את לימודיו בבית הספר והחל להתלמד כסתת אבנים. כאשר מלאו לו 20 הוא היגר לקנדה והתיישב באזור שבו שוכנת כיום אונטריו. בעיסוקו כסתת אבנים הוא נחל הצלחה והתאפשר לו לעסוק בתחומי עניין נוספים, כמו עריכת עיתון פרו-רפורמיסטי. ב-1861 נבחר מקנזי לאספה המחוקקת של פרובינציית קנדה והיה מתומכיו של ג'ורג' בראון.
ב-1867 נבחר מקנזי לבית הנבחרים של קנדה מטעם המפלגה הליברלית. באמצע שנת 1873 הוא היה למנהיג המפלגה, ולפיכך למנהיג האופוזיציה וכמה חודשים לאחר מכן החליף את ג'ון אלכסנדר מקדונלד כראש ממשלת קנדה, בעקבות התפטרותו של זה האחרון בעקבות "השערורייה הפסיפית". בבחירות של 1874 ניצחו מקנזי והליברלים ברוב ברור. הוא היה אהוד בקרב הציבור הכללי בשל הרקע הצנוע שלו ובשל נטיותיו הדמוקרטיות.
כראש ממשלה המשיך מקנזי בתוכנית בניין האומה שהחלה על ידי קודמו. ממשלתו ייסדה את בית המשפט העליון של קנדה ואת המכללה המלכותית הצבאית של קנדה והקימה את מחוז קיוויטין (Keewatin) כדי לנהל בצורה טובה יותר את השטחים החדשים ממערב שזה אך נרכשו עבור קנדה. עם זאת, התקדמות סלילת קו הרכבת הקנדית הפסיפית התנהלה לאיטה והיה על הממשלה להתמודד עם תוצאות המשבר הפיננסי של 1873. בבחירות של 1878 ספגה ממשלתו של מקנזי תבוסה מוחצת. הוא המשיך לכהן כמנהיג המפלגה הליברלית במשך שנתיים וכיהן כחבר הפרלמנט עד מותו משבץ מוחי.
ראשית חייו
מקנזי נולד בלוגיראט (Logierait) שבמחוז פרת'שייר שבסקוטלנד כבנם של אלכסנדר מקנזי האב ושל רעייתו מרי סטיוארט (פלמינג) שנישאו ב-1817. הוא היה הבן השלישי מתוך עשרה בנים. אביו היה נגר ובונה ספינות שלצורך פרנסתו נדד ממקום למקום בתקופה שלאחר תום המלחמות הנפוליאוניות ב-1815. מקנזי האב מת ב-7 במרץ 1836 ובנו אלכסנדר, שהיה אז בן 13, נאלץ לסיים את לימודיו הרשמיים כדי לסייע בפרנסת המשפחה. הוא המשיך להתלמד כסתת אבן והכיר את אשתו, הלן נייל, באירווין, שם אביה עבד גם הוא כסתת. משפחת נייל הייתה משפחה בפטיסטית ולפיכך, זמן קצר לאחר מהן המיר מקנזי את דתו מהנצרות הפרסביטריאנית לנצרות הבפטיסטית. יחד עם משפחת אשתו, הוא היגר ב-1842 לקנדה כדי לחפש אחר חיים טובים יותר. אמונתו של מקנזי קישרה אותו לתנועת ההתנזרות ממשקאות אלכוהוליים שבהדרגה הפכה למשפיעה יותר ויותר, במיוחד במערב קנדה בה הם חיו.
מקנזי ומשפחת נייל התיישבו בקינגסטון שבאונטריו. אבן הגיר המצויה באזור הייתה קשה מדי לכלי הסיתות שלו ומכשלא היה ברשותו סכום הכסף הדרוש לרכישת כלים חדשים, קיבל מקנזי משרת פועל בניין ולקח חלק בבנייה ברחוב הנסיכה שבעיר. קבלן הבניין שאצלו הועסק נקלע לקשיים כספיים ולפיכך קיבל ממנו מקנזי שטר חוב עבור המשכורת של חודשי הקיץ. בהמשך התברר כי שטר חוב זה הוא חסר כל ערך. בהמשך זכה מקנזי בחוזה בנייה לבניית קשת עמידה לפצצות בפורט הנרי. מאוחר יותר הוא היה למנהל העבודה שבנה את ארבעת מגדלי המרטלו של קינגסטון. הוא גם היה מנהל העבודה של מיזם תעלת ולנד ותעלת לאשין. בעת שעבד בתעלת בוהרנוי, נפלה עליו אבן במשקל של טונה אחת וריסקה את אחת מרגליו. הוא החלים מפציעתו, אך רגלו לא שבה מעולם למלוא כוחה. בעת שהיה בקינגסטון החל מקנזי להיות מתנגד תקיף לזכויות יתר פוליטיות ודתיות ולשחיתות ממשלתית.
ראש ממשלת קנדה
ב-1873, כאשר ממשלת מקדונלד נפלה בעקבות "השערורייה הפסיפית", קרא המושל הכללי, הלורד דפרין למקנזי, שנבחר כמנהיג המפלגה הליברלית רק כמה חודשים קודם לכן, כדי להרכיב ממשלה חדשה. לאחר שהרכיב ממשלה ביקש מקנזי מהמושל הכללי להכריז על עריכת בחירות כלליות בינואר 1874. הליברלים ניצחו בבחירות אלו לאחר שזכו ב-53.8% מכלל הקולות, שיא של כל הזמנים בתולדותיה של קנדה. מקנזי כיהן כראש הממשלה עד לבחירות של 1878 כאשר השמרנים בהנהגתו של מקדונלד שבו לשלטון והקימו ממשלת רוב.
היה זה יוצא דופן לאדם עם רקע צנוע כמו של מקנזי לקחת על עצמו תפקיד כזה בגיל שבו הוא מוצע רק ליחידי סגולה. הלורד דפרין, שכיהן אז כמושל הכללי, הביע חששות מוקדמים על האפשרות שסתת אבן יעמוד בראש הממשלה. אך בפגישה איתו השתנו דעותיו של דפרין:
בנוסף לתפקידו כראש הממשלה לקח מקנזי על עצמו את תפקיד השר לעבודות ציבוריות ודאג להשלמת בנייתם של בנייני הפרלמנט. כאשר הוא עבד על התוכניות של האגף המערבי של הבניינים, הוא הוסיף גרם מדרגות מעוגל שהוביל ישירות ממשרדו אל מחוץ לבניין שאפשר לו להתחמק ממבקשי החסות שהמתינו לו במבואה של לשכתו. כהוכחה להרהוריו של דפרין על דמותו, סלד מקנזי מהפטרונות שנלוותה לחיים הפוליטיים. על כל פנים, הוא הבין שזהו רע הכרחי כדי לשמור על אחדות מפלגתית וכדי להבטיח את נאמנותם של עמיתיו הליברלים.
בהתאם לעקרונותיו הדמוקרטיים, סירב מקנזי שלוש פעמים להצעות לקבל תואר אבירות, ולפיכך היה היחידי מבין שמונת ראשי ממשלת קנדה הראשונים שלא הוענק לו תואר כזה. הוא גם דחה הצעה להתמנות כחבר במועצה המלכותית ועקב כך הוא לא נשא את התואר "הנכבד" (Right Honourable). הוא מעולם לא חדל להתגאות ברקע שלו כבן למעמד העובדים. פעם אחת, כאשר סייר בפורט הנרי, בעודו ראש ממשלה, הוא שאל את החייל שליווה אותו אם ידוע לו עובי החומה שלידו. החייל הנבוך התוודה שהוא לא יודע ומקנזי השיב, "אני יודע. עובי החומה הוא חמישה רגל ועשרה אינץ' (178 ס"מ). אני יודע זאת כי אני בניתי אותה בעצמי!".
כראש הממשלה שאף מקנזי לשפר ולפשט את מנגנוני הממשלה ורשם לזכותו שיא מרשים של חקיקה רפורמיסטית. הוא הנהיג את ההצבעה החשאית בבחירות, הוביל את הקמתו של בית המשפט העליון של קנדה, הקים את המכללה המלכותית הצבאית של קנדה בקינגסטון ב-1874, וב-1878 הקים את משרד המבקר הכללי (Auditor General). הוא השלים את סלילת מסילת הברזל האינטר-קולוניאלית, אך האט את קצב סלילת קו הרכבת הקנדית הפסיפית בשל המשבר הפיננסי של 1873, וכמעט והגיע לעימות קשה עם הלורד דפרין בנוגע למעורבותה של בריטניה. מקנזי עמד על זכויותיה של קנדה כאומה ולחם למען עליונותו של הפרלמנט ולמען הגינותה של הממשלה. מעל הכל, הוא היה ידוע ואהוב בשל הגינותו ויושרתו.
בכל אופן, תקופת כהונתו כראש הממשלה עמדה בסימן המשבר הפיננסי, שאותו לא יכלה ממשלתו של מקנזי להקל. ב-1874 ניהל מקנזי משא ומתן עם ארצות הברית על הסכם סחר חופשי, שיבטל את המכסים הגבוהים שהוטלו על סחורות קנדיות בשווקים האמריקאים. אף על פי כן, צעד זה לא חיזק את הכלכלה ובניית קו הרכבת הפסיפית הואטה באופן משמעותי בשל חוסר מימון. ב-1876 הכריזה המפלגה השמרנית שישבה אז באופוזיציה על "המדיניות הלאומית" שבמרכזה עמדה הנהגת מכסי מגן. כאשר נערכו בחירות כלליות בסיום תקופת הכהונה של מקנזי, השמרנים שבו לשלטון לאחר שנחלו ניצחון סוחף.
שנותיו האחרונות
לאחר תבוסת ממשלתו נותר מקנזי כמנהיג האופוזיציה למשך שנתיים, עד 1880. עד מהרה הוא לקה בחולי מסתורי שהתיש את כוחו ונטל ממנו את היכולת לדבר. אף על פי כן הוא המשיך לכהן כחבר הפרלמנט עד יומו האחרון. אלכסנדר מקנזי מת ב-1892 כתוצאה משבץ מוחי שנגרם כתוצאה ממכה בראשו שנחבל בעת שנפל. הוא מת בטורונטו ונקבר בבית הקברות לייקוויו שבסרינה, אונטריו.
שילוני
שילוני הוא מונח מהמקרא שפירושו "תושב שילה".
{{פירושונים| שילוני: השילוני:
ראו גם
}}
שילון
שילון הוא שם נוסף לעיר שילה, וכן שם משפחה ישראלי.
{{פירושונים|
משפחת שילון:
ראו גם
}}
יחסי ארצות הברית–הונדורס
יחסי ארצות הברית–הונדורס הם היחסים דו צדדיים בין הונדורס לארצות הברית, המקיימים יחסים רשמיים מאז 1830. קיים שיתוף פעולה הדוק בין שתי המדינות, במיוחד בתחום המלחמה בסמים בעוד שרשות הנמל הלאומית בפורטו קורטס היא חלק מהיוזמה לביטחון מכולות של סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית.
במהלך שנות השמונים תמכה הונדורס במדיניות ארצות הברית המתנגדת לממשלות בניקרגואה ומתנגדת למרדנות פעילה באל סלוודור. ביוני 2005 הפכה הונדורס למדינה הראשונה בהמיספרה שחתמה על חשבון ה-Challenge Millennium Challenge (MCA) עם ממשלת ארצות הברית. הונדורס נכשלה במדד השחיתות הנדרש להמשך המימון לשנת 2008. רשת MCC תעקוב מקרוב אחר התקדמותה של הונדורס בצמצום השחיתות במסגרת "תוכנית תיקון."
ארצות הברית הכירה בנשיא מנואל סלאיה, שהודח מהשלטון בהפיכה בהונדורס בשנת 2009, כנשיא החוקתי היחיד של הונדורס. נשיא ארצות הברית ברק אובמה אמר כי "אנו מאמינים כי ההפיכה לא הייתה חוקית וכי הנשיא סלאיה נשאר הנשיא שנבחר שם באופן דמוקרטי . אף על פי שפקידי ארצות הברית אפיינו את האירועים כהפיכה, הושעו פעולות צבאיות משותפות וכל אשרות החירום, לכאלו שאינן מהגרים, והפסיקו כל סיוע לא הומניטרי שהיה מיועד להונדורס, הם מנעו מהכרה רשמית בהדחתו של סלאיה כ"הפיכה צבאית", שתדרוש מהם להפסיק כמעט את כל הסיוע להונדורס.   בהמשך, ארצות הברית הזהירה את ממשלת מישלטי כי היא עשויה שלא להכיר בתוצאות הבחירות ב-29 בנובמבר אם סלאיה לא יורשה לשוב תחילה לשלטון, ובסופו של דבר החליטה כי תוצאות הבחירות בנובמבר לא יוכרו, תוך שכנוע שלטון מישלטי להתייחס לחזרתו של סלאיה לקונגרס בהונדורס.
ארצות הברית שומרת על נוכחות בבסיס האוויר של סוטו קאנו בקומאיאגואה; שתי המדינות מנהלות תרגילי שמירת שלום משותפים, לחימה בסמים, פעולות הומניטריות, סיוע באסונות ופעולות אזרחיות. חיילים אמריקאים מנהלים ומספקים תמיכה לוגיסטית במגוון תרגילים דו-צדדיים ורב-צדדיים - רפואה, הנדסה, שמירת שלום, לחימה בסמים וסיוע באסונות.
יחסי סחר
בשנת 2004 חתמה ארצות הברית על הסכם הסחר החופשי בין ארצות הברית ומרכז אמריקה (CAFTA) עם הונדורס, אל סלוודור, ניקרגואה, גואטמלה, קוסטה ריקה והרפובליקה הדומיניקנית. המחוקקים של כל המדינות החותמות פרט לקוסטה ריקה אשררו את CAFTA בשנת 2005, וההסכם נכנס לתוקף במחצית הראשונה של 2006. CAFTA מבטלת מכסים וחסמים אחרים לסחר בסחורות, שירותים, מוצרים חקלאיים והשקעות. בנוסף, CAFTA צפויה לחזק את הדמוקרטיה, לעודד שילוב אזורי רב יותר ולספק אמצעי הגנה לשמירה על איכות הסביבה וזכויות עובדים.
המסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות הסתכם ב-2.46 מיליארד דולר בשנת 2006, לעומת 7 מיליארד דולר בשנת 2005. יצוא הסחורות והשירותים מארצות הברית גדל מ-3.24 מיליארד דולר בשנת 2005 ל-3.69 מיליארד דולר בשנת 2006, בעוד היצוא של הונדורס לארצות הברית צנח מעט מ-3.75 מיליארד דולר בשנת 2005 ל-3.72 מיליארד דולר בשנת 2006 יותר מ-150 חברות אמריקאיות פועלות בהונדורס; הזכיינות האמריקניים קיימים במספרים הולכים וגדלים. הסחר בין המדינות נשלט על ידי תעשיית הביגוד בהונדורס, המייבאת חוטים וטקסטיל מארצות הברית ומייצאת פריטי לבוש מוגמרים. יצוא מוביל אחר של הונדורס לארצות הברית כולל קפה, בננות, פירות ים (במיוחד שרימפס), מינרלים (כולל אבץ, עופרת, זהב וכסף), ופירות וירקות אחרים. המסחר הדו-כיווני עם הונדורס בשנת 2006 עמד על 7.4 מיליארד דולר, לעומת 7.0 מיליארד דולר בשנת 2005. בשנת 2007 עד אוקטובר, היצוא של הונדורס לארצות הברית גדל ב-6%, והייצוא האמריקני להונדורס גדל ב-18% בהשוואה לתקופה המקבילה בשנת 2006.
משקיעים אמריקאים מהווים כמעט שני שלישים מההשקעה הישירה הזרה (FDI) בהונדורס. מלאי ההשקעות הישירות של ארצות הברית בהונדורס בשנת 2005 היה 402 מיליון דולר, לעומת 339 מיליון דולר בשנת 2004. הזרם הכולל של ה-FDI להונדורס בשנת 2005 הסתכם ב-568 מיליון דולר. ארצות הברית המשיכה כתרומה הגדולה ביותר של ה-FDI. ההשקעות האמריקניות המהותיות ביותר בהונדורס הן בענף הקמילה, ייצור פירות (בעיקר בננות, מלונים ואננס), תיירות, ייצור אנרגיה, עופות מים, שרימפס, ייצור מזון לבעלי חיים, טלקומוניקציה, חלוקת דלק, ייצור סיגרים, ביטוח, מבשלת, ליסינג, עיבוד מזון וייצור רהיטים. זיכיונות אמריקאיים רבים, בעיקר בתחום המסעדות, פועלים בהונדורס.
סיוע
תקציב USAID להונדורס היה 37 מיליון דולר לשנת הכספים 2007. הוריקן מיץ' בשנת 1998 הותיר מאות אלפי חסרי בית, הרס את רשת הדרכים ואת התשתיות הציבוריות האחרות, ונכה מגזרי מפתח מסוימים במשק, וגרמו נזק של למעלה משלושה מיליארד דולר לבתים, בתי חולים, בתי ספר, כבישים, חוות ועסקים. ארצות הברית סיפקה למעלה מ-461 מיליון דולר בסיוע מיידי לאסון ובסיוע הומניטרי שהתפשט במהלך השנים 1998–2001. חיל השלום פעיל בהונדורס מאז 1962, וכיום התוכנית היא מהגדולות בעולם. בשנת 2005 פעלו במדינה 220 מתנדבי חיל השלום.