cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יסקי מור סיון אדריכלים
במהלך השנים השתתף המשרד במספר תחרויות אדריכלים מקומיות ובינלאומיות לתכנון מבני ציבור מרכזיים, וזכה במספר פרסים, בהם: פרס ראשון בתחרות Bengbu Industrial Park בסין (2013), פרס שני בתחרות מוזיאון הטבע (ירושלים) של עיריית ירושלים (2012), אות העיצוב לאדריכלות בקטגוריה של תכנון מבני משרדים, בניין מטה חיל האוויר (2009), פרס ראשון בתחרות המצוינות בבנייה (2008) בקטגוריה מגורי יוקרה (על תכנון פרויקט YOO בתל אביב) וכן בקטגוריה מבנה מסחרי (על תכנון פרויקט קניון קריית אונו).
כף קינזי
לשון היבשה ממוקמת מצידו המזרחי של מפרץ דייוויס.
גילוי ומיפוי הכף
לשון היבשה התגלתה בפברואר 1911, על ידי לוטננט הארי ל. ל. פנל (H.L.L. Pennell), מהצי המלכותי הבריטי, שהשתתף במשלחת הבריטית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בפיקודו של רוברט פלקון סקוט.
לשון היבשה התגלתה מרחוק, מסיפון האונייה טרה נובה.
במרץ 1961 ערכה משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה (ANARE) סקר באזור. צוות הסקר הגיע לאתר בספינה "מגה דאן" (MV Magga Dan), בפיקודו של פיליפ לו (Phillip Law).
מקור השם
סקוט נתן ללשון היבשה את שמה.
לשון היבשה נקראת על שם ג'יי. ג'יי. קינזי (J.J. Kinsey), מהעיר כרייסטצ'רץ' שבניו זילנד, אשר טיפל בצרכי המשלחת הבריטית באנטארקטיקה, בניו זילנד.
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, 1960, P 224
• National Imagery and Mapping Agency 2002, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 166
מקסים פלקושצ'נקו
מקסים "מקס" פלקושצ'נקו (באוקריאנית: Максим Плакущенко; נולד ב-4 בינואר 1996) הוא כדורגלן ישראלי יליד אוקראינה, המשחק בעמדת הקשר במועדון הכדורגל מכבי נתניה שבישראל.
קריירת מועדונים
פלקושצ'נקו נולד בוויניצה שבאוקראינה, ובגיל שלוש עלה לישראל עם משפחתו, והתגוררו בקריית אתא.
בגיל שש החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל חיפה, וב-21 בפברואר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-90 בניצחון 2–0 על מכבי תל אביב. בתחילת עונת 2015/2016 שותף גם במשחק אחד במסגרת גביע הטוטו, וב-9 באפריל 2016 פתח לראשונה בהרכב הקבוצה הבוגרת, בניצחון 3–2 על הפועל עכו, ובמשחק זה בישל וכבש את שער הבכורה שלו בליגת העל. פלקושצ'נקו שיחק בכל המשחקים שנותרו עד תום העונה, השלים שלושה משחקים רצופים בהם כבש שער, וסייע לקבוצה להישאר בליגת העל.
בעונת 2016/2017 כבש ארבעה שערים ב-27 הופעות בליגת העל. בעונת 2017/2018 שותף לרוב כשחקן מחליף, אך ערך 35 הופעות ליגה, בהן כבש ארבעה שערים, והיה שותף לעונה מוצלחת של הקבוצה, בה העפילה לפלייאוף העליון וסיימה במקום הרביעי בטבלה. בתום העונה זכה בגביע המדינה עם הקבוצה, לאחר שכבש את השער הראשון בניצחון 3–1 במשחק הגמר מול בית"ר ירושלים.
ב-25 בינואר 2019 חתם במכבי חיפה. ב-25 ביולי 2019 כבש את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–3 לשטרסבורג במוקדמות הליגה האירופית. ב-30 במאי 2020 כבש את שער הבכורה בליגה, בהפסד קבוצתו 1–2 להפועל תל אביב.
לקראת עונת 2020/2021 הושאל לעונה אחת להפועל חדרה. ב-14 ביולי2021 הושאל לעונה נוספת להפועל חדרה.
ב-17 ביוני 2022 חתם על חוזה לעונה אחת בקבוצת בודפשט הונבד מליגת העל ההונגרית.
ב-26 ביוני 2023 חתם על חוזה לשתי עונות בקבוצת מכבי נתניה מליגת העל הישראלית.
קריירת נבחרות
ב-2012 זומן פלקושצ'נקו לנבחרת ישראל עד גיל 17 ובמדיה רשם שתי הופעות. בנבחרת עד גיל 18 ערך חמש הופעות בהן כבש שער אחד, וב-2013 זומן גם לסגל נבחרת הנוער, במדיה ערך חמש הופעות.
ב-31 במאי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הצעירה של ישראל עד גיל 21, במשחק ידידות מול. ב-2 ביוני 2016 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת הצעירה, במשחק ידידות מול.
Medal of Honor: Heroes
Medal of Honor: Heroes הוא משחק יריות בגוף ראשון שפותח על ידי Team Fusion והופצה על ידי Electronic Arts. המשחק יצא ל-PSP בלבד בתאריכים 20 באוקטובר 2006 (ל-צפון אמריקה), בתאריך ה-9 בנובמבר 2006 (ל-אוסטרליה) ובתאריך ה-24 בנובמבר 2006 (ל-אירופה).
משחקיות
המטרה במשחק כוללת חבלה, חדירה ולכידת מטרות מסוימות. רוב המשימות בכל מסע כוללת מספר של אויבים שצריך להרוג, גנבת פרטים מהאויב ולפעמים חוזרים למקום מסוים כדי לברוח. במשחק שלוש רמות: ברונזה, כסף וזהב. בברונזה השחקן צריך להשמיד את המטרות העיקריות, בכסף זהו אותו הדבר רק צריך שיפור משמעותי בכיוון ומספר הריגת אויבים גבוה יותר, בזהב זהו גם אותו הדבר רק צריך להיות ממש מקצועי כדי לסיים את המשחק ברמה כזאת, מכיוון שהרמה הזאת דורשת שחקנים מנוסים שיודעים איך לשחק בצורה ממש טובה.
No (שיר של מייגן טריינור)
No (בעברית: לא) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מייגן טריינור, מתוך אלבום האולפן השני שלה, Thank You. השיר יצא לאור ב-4 במרץ 2016, על ידי חברת התקליטים אפיק רקורדס, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מייגן טריינור, ריקי ריד ויעקב כאשר והופק על ידי ריקי ריד גם כן. השיר מגובה בגיטרות והוא שיר מסוגות הדאנס-פופ והרית'ם אנד בלוז. בנוסף הוא שואב השפעות של דו-וופ והמילים שלו מדברות על התנהגות לא רצויה של גברים כלפי נשים, כמו גם הטרדות וכולי. כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-325 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
פטימה רובינסון ביימה את הקליפ הרשמי של השיר. הוא צולם במחסן, תוך שמבקרי מוזיקה ציינו שהוא כהה ואפל יותר מבחינה מהקליפים הקודמים של טריינור ובו ניתן לראות אותה, כשהיא רוקדת יחד עם רקדניות ליווי. בשל אופיו המיני, הושווה הקליפים לקליפים ויצירות של מדונה ובריטני ספירס.
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-560 מיליון צפיות.
היידוהדהאז
היידוהדהאז (בהונגרית: Hajdúhadház) היא עיירה במחוז היידו-ביהר הנמצאת כ–10 ק"מ מהעיר דברצן, שבהונגריה. בשנת 1867 התגוררו בעיירה 207 יהודים. נכון לשנת 1962 חיו בהיידוהדהאז בין 12–15 משפחות יהודיות.
היסטוריה
בסביבת העיר העתיקה נתגלו שרידים של חפצי נחושת מתקופה זו. בימי הביניים, במאה ה-14, הייתה בעיר כנסייה בבעלות המלך זיגיסמונד, שמלך באזור. בתקופה זו הוקם על ההר היחידי בעיר בית הכנסת הראשון. עם השנים בית הכנסת נחרב, ועליו נבנתה כנסייה גותית שנחשבה ליפה באזור.
בין השנים 1621–1629 ו-1645–1648 השלטון באזור היה הונגרי ולא שלטון זר, ולכן העיר גדלה והתווספו אליה תושבי יישובים מהאזור. ב־15 השנים שלאחר מכן פקד את האזור גל של מחלות ורעב. בגין המחלות החקלאים הפסיקו לגדל את תוצריהם, וזאת הסיבה למותם של תושבי העיר.
במהלך המאה ה-19 רבים מהתושבים סבלו בשל הכיבוש הטורקי של הונגריה ופירוקה של הארץ למספר מחוזות.
בין השנים 1914–1917 חיו התושבים חיים רגילים ובשקט יחסי. בעיר נבנו מבנים חדשים, ומבנים ישנים חודשו. בזמן זה היידוהדהאז הייתה לאחת משש הערים האוטונומיות במחוז היידו.
בזמן מלחמת העולם השנייה הכנסייה שבראש ההר נהרסה בגין הפצצות של בעלות הברית ועד היום לא נבנתה מחדש.
קהילה יהודית
היידוהדהאז הייתה אחת משש הערים האוטונומיות במחוז היידו, אשר מורשות להתיר או לאסור התיישבות בהן. ההתיישבות היהודית בעיירה הייתה אסורה עד 1840, מלבד מספר משפחות יהודיות שלהן ניתנו פריבילגיות מיוחדות. במחצית המאה ה-19 הגיעו מתיישבים יהודים לעיירה מעיירות אחרות באזור, כגון: היידושאמשון והיידוסובט וכן מגליציה. באמצע המאה ה-19, בתחילת ההתיישבות היהודית בעיירה, עסקו רוב היהודים בגידול ירקות ועם הזמן גם במסחר. בשנת 1869, לאחר פילוג הקהילות הקהילה היהודית הגדירה את עצמה כאורתודוקסית.
נכון לשנת 1962 חיו בהיידוהדהאז בין 12–15 משפחות יהודיות, אך מספרן הלך ופחת.
בתקופת השואה
בשנת 1942 גויסו כ־60 צעירים יהודים לשרות העבודה עבודות כפייה במסגרת הצבא ההונגרי. הם הוצבו בחזית האוקראינית, ורובם נספו שם. במרץ 1944 לאחר הכיבוש הגרמני הוקם גטו היידוהדהאז, ועד 21 במאי באותה שנה הועברו אליו כ-415 יהודים מהעיר ומהאזור. בגטו זה הורשו היהודים להביא עמם חפצים אישיים, מזון ואף ריהוט, הצפיפות במקום הייתה רבה. ב-10 ביוני 1944 הועברו היהודים למרכז שילוח בבית החרושת ללבנית שרלי בדברצן ובין ה 25–28 לחודש זה גורשו רובם לגטו שטרסהוף שבאוסטריה, וחלקם לאושוויץ. בשואה נספה גם רבה האחרון של העיר, ר' מנחם יצחק רוזנברג.
חינוך יהודי
בשנת 1898 נבנה בעיירה בית כנסת. עד אז התפללו היהודים בבתים פרטיים. במקום היה בית ספר עממי, "תלמוד תורה", אשר נוסד באותה שנה. בבית ספר זה למדו 40–50 תלמידים. בשירות הקהילה היה שוחט, וכמה מורים ומלמדים.
ה"ישיבה", הוקמה על ידי רבה של העיר, ר' מנחם יצחק רוזנברג. בישיבה למדו תורה בממוצע כ־70-60 בחורים, ואף היו זמנים שלמדו בה כ-90 לומדים. התלמידים למדו בהדרכת "חזור בחור" כלומר, במשך היום למדו באכסניותיהם, ורק לקראת שיעור הרב באו לישיבה. הבחורים שלמדו בעצמם, "שיעור גייערס"- ללא הדרכת "חזור בחור", למדו במשך היום בבניין בית המדרש. בשיעורים אלה למדו מספר סוגיות בנושאים שונים. התלמידים ב"שיעור גייערס" נדרשו להימצא בישיבה בארבע בבוקר ולהתחיל בלימודיהם. כמו גם הצעירים שלמדו בשיטת "חזור בחור".
בית הכנסת
בשנת 1898 נבנה במקום בית הכנסת שבו פעלו חברה קדישא, אגודת נשים, חברת "לינת לילה", בית ספר עממי ו"תלמוד תורה" שכלל 40–50 תלמידים. בשירות הקהילה היו שוחט וכמה מורים ומלמדים.
רבה האחרון של היידוהדהאז היה ר' מנחם יצחק רוזנברג, מחבר הספר "יד יוסף". הוא נספה בשואה.
בית העלמין
בית העלמין שבהיידוהדהאז ממוקם במרכז העיר, ברחוב טמטה (בהונגרית: 4242 Hajdúhadház, Temető utca). שטחו של בית הקברות 1,646 מטרים מרובעים, ובו קבורים אנשים מהיידוהדהאז.
הפרדוקס של ברטראן
הפרדוקס של ברטראן הוא מעין-פרדוקס שנוסח על ידי ז'וזף ברטראן, ועוסק בפרשנות הקלאסית של תורת ההסתברות. ברטראן, שפרסם את הדוגמה בספרו Calcul des probabilités, בשנת 1888, הדגים תופעה יסודית למרחבים אינסופיים. ההסתברות של מאורע תלויה בתהליך היוצר את התופעה האקראית, ואפילו את המושג התפלגות אחידה - כביכול, לכל האפשרויות יש אותה הסתברות - אפשר לפרש בדרכים שונות.
ניסוח הבעיה
משולש שווה-צלעות חסום במעגל. אם נעביר מיתר אקראי במעגל, מה ההסתברות שהמיתר יהיה ארוך יותר מצלע המשולש?
ברטראן הציע שלוש שיטות שונות לפתרון הבעיה:
הדגמה בתרשימים, בהם יסומנו באדום מיתרים ארוכים יותר מצלע המשולש החסום במעגל, ו בכחול - מיתרים קצרים יותר
הסבר לפרדוקס
ההסבר לפרדוקס נעוץ בהבנת המושג "מיתר אקראי". המחשבה הנאיבית שניתן להגדיר התפלגות אחידה על קבוצה המיתרים באופן שהיא תשרה התפלגות אחידה על כל החלקים של המעגל, אינה נכונה. בכל שיטה למעשה הגדרנו התפלגות שונה על המיתרים, שאיננה אחידה בפרמטרים האחרים (למשל, אם קצות המיתר מתפלגים אחיד על היקפו, אין סיבה שמרכזו יתפלג אחיד בשטח המעגל, ולהפך) ועל כן אין בעיה שלאותה שאלה יהיו תשובות שונות.
הסבר מבוסס עיקרון "מקסימום הבורות"
בשנת 1973 הציע אדווין ז'איינס (באנגלית: Edwin Jaynes) פתרון לפרדוקס המבוסס על עיקרון "מקסימום הבורות". על פי העיקרון אסור לנו לנצל מידע, שאינו נתון המופיע בהגדרת הבעיה. הוא הצביע על העובדה שהפרדוקס של ברטראן אינו מגדיר את מיקומו ואת גודלו של המעגל. בהיעדר נתונים אלה כל פתרון צריך להיות אדיש לגודל של המעגל ולמיקומו. שמאל|ממוזער|168px|איור להדגמת ההסבר של ז'איינס לפרדוקס של ברטראן
באיור מודגם ההסבר באמצעות הזזת המעגל הקטן בתוך המעגל הגדול. מקומו של המעגל הקטן בתוך המעגל הגדול אינו משנה את ההסתברות.
מבין השיטות להסבר הפרודקס לעיל רק שיטה 2 שומרת על אותה הסתברות ללא קשר למיקום וגודל. ההסתברות על פי שיטה 3 אינה תלויה רק בגודל ובהסבר על פי שיטה 1 משתנה ההסתברות עם שינוי הגודל ו/או המיקום.
מחשב (מקצוע)
המינוח "מחשב" (computer), נמצא בשימוש מתחילת המאה ה-17 (הפניה הכתובה הידועה הראשונה מתוארכת לשנת 1613), במובן של "מי שמחשב": אדם שביצע חישובים מתמטיים לפני המצאת ההמחשבים האלקטרוניים. מסוף המאה התשע עשרה ואילך, עבדו צוותי אנשים (לעיתים קרובות נשים) בביצוע חישובים ארוכים ומייגעים; העבודה חולקה כך שניתן היה לעשותה במקביל, כאשר אנשים שונים עובדים על שלבים שונים בחישוב וכך מקצרים את הזמן הדרוש לביצוע החישוב כולו. לעיתים קרובות נמסרו אותם חישובים לצוותים נפרדים כדי לאמת את נכונות התוצאות.
המושג ומקורותיו
אסטרונומים בתקופת הרנסאנס התייחסו לעצמם כ"מחשבים" כמו גם "מתמטיקאים" על שום שעיקר עבודתם היה חישובים מתמטיים של מיקומי כוכבי הלכת. לעיתים קרובות הם שכרו "מחשב" שיסייע להם. אנשי מקצוע בראשית דרכם עבדו לעיתים קרובות כ"מחשב" אצל מדענים אחרים עד שהצליחו להתקדם.
עבודתם של המחשבים נעשתה מאורגנת יותר כאשר האסטרונום הצרפתי אלכסיס קלוד קלרו (1713–1765) חילק את החישובים שקבעו את זמן חזרתו של שביט האלי עם שניים מעמיתיו, ג'וזף ז'רום לאלנד וניקול-ריין לפוט. מחשבים אנושיים הם שבצעו את החישובים שעזרו לצפות את תנועתם של גרמי שמיים ויצרו טבלאות לאלמנאכים עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-18. כך למשל, "האלמנאך הימי" של האדמירליות הבריטית אשר שימש לניווט בים, ושעל חיבורו הופקד נוויל מסקלין, נוצר בעבודת צוות של כמה מחשבים: ויליאם ויילס, ישראל ליונס וריצ'רד דנטורן. בצוות עבדה במשך שנים רבות גם אישה אחת, מרי אדוארדס, שלא יכלה להתקדם שכן תחום מדעים לא היה פתוח בפני נשים. גם באלמנך הימי של ארצות הברית, שנכתב בסביבות 1840, עבדה אישה אחת - מריה מיטשל, שהייתה אחת מהמחשבים המוכרים ביותר בצוות.
חידושים נוספים בתחום המחשוב האנושי כללו את עבודתם של קבוצת נערים שעבדו בחדר האוקטגון של מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' עבור האסטרונום המלכותי, ג'ורג' איירי בשנת 1835. הצעירים שבמחשבים של איירי היו בני חמש-עשרה והם עבדו על צבר נתונים אסטרונומי. איירי יצר שיטת עבודה מסודרת שכללה מנהל צוות, טפסים, ושיטות סטנדרטיות לחישוב התוצאות ובדיקתן, ושיטה זו נשארה השיטה המקובלת לפעולות מחשוב בשמונים השנים הבאות.
סביב 1872, חיל האיתות של ארצות הברית יצר דרך חדשה לארגן את המחשוב האנושי כדי לעקוב אחר דפוסי מזג האוויר, וזאת באמצעות צוות מחשוב קטן שעיבד נתונים שאותם היה צריך לאסוף במהירות ולחשב במשמרות אינטנסיביות של שעתיים. כל מחשב אנושי בודד היה אחראי רק לחלק מהנתונים.
בסוף המאה התשע עשרה ארגן אדוארד צ'ארלס פיקרינג ממצפה הכוכבים של הרווארד את "מחשבות הרווארד". אנה ווינלוק, הייתה האישה הראשונה שהתקבלה לעבודה בו, בשנת 1875, ובשנת 1880 היה הצוות כולו מורכב מנשים בלבד. התשלום למחשבת עמד על עשרים וחמישה סנט לשעה, אך הביקוש לעבוד שם הביא נשים רבות להציע לעבוד בחינם. רבות מהנשים האסטרונומיות מתקופה זו היו מחשבות, כשהמפורסמות שביניהן הן פלורנס קושמן, הנרייטה סוואן ליוויט, ואנני ג'אמפ קנון, שעבדו עם פיקרינג בשנים 1888, 1893 ו-1896 בהתאמה. קנון יכלה לסווג כוכבים בקצב של שלושה בדקה. ויליאמינה פלמינג, אחת ממחשבות הרווארד, פרסמה את קטלוג Draper של הכוכבים בשנת 1890. הקטלוג המשיך להתעדכן על ידי מחשבות הרווארד והוסיף כוכבים חדשים בכרכים עוקבים. אליזבת ויליאמס הייתה מעורבת בחישובים בחיפוש אחר כוכב לכת חדש, פלוטו, במצפה הכוכבים לוול.
בשנת 1893, פרנסיס גאלטון הקים את הוועדה לביצוע חישובים סטטיסטיים אשר פעלה תחת החברה המלכותית. הוועדה השתמשה בטכניקות מתקדמות למחקר מדעי ותמכה בעבודתם של מספר מדענים. רפאל ולדון, המדען הראשון שנתמך על ידי הוועדה עבד עם אשתו, פלורנס טב ולדון, שהייתה המחשבת שלו. ולדון השתמש בלוגריתמים ובטבלאות מתמטיות שיצר אוגוסט לאופולד קרל ולא הייתה לו מכונת חישוב. מדען אחר, קארל פירסון, שהייתה לו מעבדה באוניברסיטת לונדון, העסיק בצוות המחשבים שלו גברים ונשים כאחד, שחלקם עבודו בתשלום ואחרים בהתנדבות. אליס לי הייתה אחת מהמחשבות בשכר שלו שעבדה עם היסטוגרמות והתפלגויות כי בריבוע. מחשבות אחרות בצוותו של פירסון היו ביאטריס ופרנסס קייב-בראון-קייב. המעבדה של פירסון, בשנת 1906, שלטה באמנות הכנת לוחות לוגריתמים.
לוחות לוגריתמים
מחשבים אנושיים הם שחישבו וערכו את לוחות הלוגריתמים במערב אירופה במאה ה-18 וה-19, למשל אלה לטריגונומטריה. אף על פי שלוחות אלה התפרסמו לרוב בשמו של המתמטיקאי הראשי המעורב בפרויקט, הם היו למעשה פרי עבודתם של צבא מחשבים ומחשבות לא ידועים.
ככל שהתחום הלך והתפתח, היה צורך בלוחות מדויקים יותר ויותר לניווט והנדסה. על מנת להשיג את הדיוק הנדרש, היו מחלקים את הפרויקט למספר רב של חלקים ושלבים. המחשבים, שהיו לעיתים קרובות מחשבות, נשים משכילות מהמעמד הבינוני, שהצו החברתי גזר עליהן שלא לעבוד ואף להישאר בביתן, קבלו חבילות חישובים בדואר ושלחו אותן חזרה עם סיום החישובים.
שימושים צבאיים
במלחמת העולם הראשונה הפך לראשונה החישוב למקצוע. מספר רב של מחשבים אנושיים משני צידי המתרס ייצרו טבלאות בליסטיות, עזרי מדידה, טבלאות ניווט ושולחנות ארטילריה. מאחר שהגברים היו בשדה הקרב, רוב המחשבים היו למעשה מחשבות, נשים שרבות מהן היו בעלות השכלה גבוהה ותארים במתמטיקה.
הדבר חזר על עצמו שוב במהלך מלחמת העולם השנייה, בעיקר בארצות הברית. גם שם מחשבים מילאו תפקידים בלתי נפרדים מהמאמץ המלחמתי, ורבות מהן היו נשים, לעיתים קרובות עם תארים במתמטיקה. בשנות ה-40, נשכרו נשים לפרויקט מנהטן, והן סייעו למחקרים מספריים של הנוסחאות המורכבות הקשורות לביקוע גרעיני. אחת מהמחשבות הראשונות, אליזבת ווב וילסון, שהייתה בוגרת אוניברסיטת ג'ורג 'וושינגטון, נשכרה על ידי הצבא בשנת 1918. וילסון "חיפשה משרה שתנצל את כישוריה המתמטיים". מאוחר יותר סיפרה כי המלחמה חסכה ממנה את הצורך להשתתף באירועים החברתיים הבלתי-נגמרים בוושינגטון שבהם ציפו כולם ש"תשיג לעצמה בעל", ובמקום זאת היא הצליחה ליצור לעצמה קריירה. לאחר המלחמה הפכה וילסון לאקטוארית, שעסקה בחישוב לוחות תוחלת חיים.
מחשבים בתחומים אזרחיים
מלחמת העולם הראשונה קידמה את השימוש במחשבים ועם סיומה היה ברור כי ניתן להיעזר בתרומתם גם בתחומים אזרחיים. אוניברסיטת ייל הכניסה שימוש במחשבים בקרן קאולס לכלכלה; בשנות השלושים הוקמה הלשכה הסטטיסטית של אוניברסיטת קולומביה; מחשבים עבדו גם באוניברסיטת אינדיאנה, מכללת מדינת איווה, ועוד. משרדי ממשלה אימצו גם הם את השיטה, והעסיקו מחשבים, למשל במשרד החקלאות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוועדה הלאומית הלאומית לאווירונאוטיקה (NACA, שהפכה לימים לנאס"א) השתמשה במחשבים אנושיים לתעתק נתונים מסרטי צלולויד וניירות אוסצילוגרפיים, וכך לקצר את עיבוד הנתונים שנדרשו המהנדסים לבצע.
ספרה הביוגרפי של מרגוט לי שטרלי "מאחורי המספרים" (שעובד לסרט בשם זהה בשנת 2016), מתאר קבוצה של נשים אפרו-אמריקאיות, ביניהן קתרין ג'ונסון, דורותי ווהן, ומרי ג'קסון, ששימשו כמחשבות בנאס"א לחישוב מסלולי הטיסה והחירום בחללית ידידות 7, שהייתה המשימה המאוישת הראשונה האמריקאית במסלול כדור הארץ . NACA החלה לשכור נשים שחורות כמחשבות משנת 1940, והמקצוע נחשב בזמנו לעבודה פשוטה ומייגעת. מחשבת כזאת הייתה דורותי ווהן שהחלה את עבודתה בשנת 1943 עם מרכז המחקר לאנגלי כשכירה מיוחדת לסיוע במאמץ המלחמתי, ומי שבאה לפקח על West Area Computers, קבוצת נשים אפרו-אמריקניות שעבדו כמחשבות בלנגלי. הן קבלו אות הערכה על מסירותן רק כשישים שנה מאוחר יותר, ב-8 בנובמבר 2019 כאשר הוענקה להן מדליית הזהב של הקונגרס:"'בהוקרה לכל הנשים ששימשו כמחשבות, מתמטיקאיות ומהנדסות בוועדה המייעצת הלאומית לאווירונאוטיקה ומינהל התעופה והאווירונטיקה הלאומית בין 1930 ל-1970'."
דעיכת המקצוע
ככל שהמחשבים האלקטרוניים נהיו זמינים יותר, לא היה צורך עוד במחשבים האנושיים. ריצ'רד פיינמן, שהיה איש צוות זוטר בלוס אלאמוס ארגן תחרות בין צוות המחשבות למחשב IBM שבמסגרתה היה עליהם לבצע חישוב עבור הפצצה. במשך יומיים שמרו המחשבות על תיקו עם המכונה עד שהתעייפו, והמחשב ניצח ביום השלישי. מקצת הנשים שעבדו כמחשבות גויסו לדור הראשון של מתכנתי המחשבים. כשהותקן לראשונה ENIAC (המחשב הדיגיטלי האלקטרוני הראשון בעולם שנבנה באוניברסיטת פנסילבניה במהלך מלחמת העולם השנייה), גויס לשם הפעלתו צוות מבין המחשבים האנושיים, כך שמתכנתות המחשבים הראשונות בעולם היו נשים: קיי מקנולטי, בטי הולברטון, מרלין מלצר, רות ליכטרמן, בטי ג'ין ג'נינגס ופראן בילאס.
טיסנג'פלו
טיסנג'פלו (בהונגרית: Tiszanagyfalu) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בטיסנג'פלו מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 1,942 ובשנת 2020 רק 1,763 תושבים.
בטיסנג'פלו כנסייה רפורמית שנבנתה בשנת 1789.
יהודי טיסנג'פלו
בטיסנג'פלו חיו יהודים בתקופות זמן שונות, יהודים רבים מטיסנג'פלו נרצחו בשואה.
פולין באירוויזיון הילדים 2018
פולין באירוויזיון הילדים 2018 השתתפה עם השיר "Anyone I Want To Be" שביצעה רוקסנה ונגיאל. השיר זכה במקום הראשון עם 215 נקודות.
לפני אירוויזיון הילדים
ב-21 בספטמבר 2018 בחרה פולין את רוקסנה ונגיאל כנציגת פולין בתחרות. השיר אותו תבצע עדיין לא נחשף.
דניאל סנדרס
דניאל הנדל סנדרס (בגרמנית: Daniel Hendel Sanders; 12 בנובמבר 1819 – 11 במרץ 1897) היה מילונאי, משורר, מתרגם וחוקר שפות יהודי-גרמני.
דניאל סנדרס היה בנם השני של הסוחר היהודי הנדל סנדרס ואשתו אמלי. סנדרס למד בברלין מתמטיקה ופילולוגיה, ואת הדוקטורט קיבל בשנת 1842.
עבודתו העיקרית של סנדרס, שנהייתה לספר עיון מקובל, היא המילון הגרמני: "Wörterbuch der deutschen Sprache mit Belegen von Luther bis auf die Gegenwart" (בעברית: "מילון השפה הגרמנית עם אזכורים מלותר ועד זמננו").
מחזור ארם צובא
מחזור ארם צובה הוא ספר תפילות בן שני חלקים, אחד החשובים שבהם. חלקו הראשון של המחזור כולל בקשות, תפילות לימי החול, לשבת, לפסח, לשבועות ולתעניות. חלקו השני כולל את תפילות ראש השנה ויום הכיפורים, סוכות ושמיני עצרת. בנוסף, שני הכרכים כוללים פיוטים רבים.
שני חלקיו של מחזור ארם צובה נדפסו פעמים בוויניציאה. ההדפסה הראשונה הייתה בשנת ה'רפ"ז (1527), באותיות מרובעות גדולות ובה קרוב ל-1,700 עמודים. המהדורה השנייה מסומנת ככזו שנדפסה בשנת ה'ש"כ (1560). במידה ותאריך המהדורה השנייה מדויק הרי שזהו הספר היחיד שנדפס בתקופת הגזירה של האפיפיור פאולוס הרביעי על הספרים העבריים (ה'שי"ד - ה'שכ"ד). מהדורה זו נדפסה באות זעירה יותר ובה הרבה השמטות מחמת הצנזורה.
בשנת ה'תשס"ח הוציאה לאור יד הרב נסים מהדורת פקסימיליה של מהדורה הראשונה של המחזור, ולצידו כרך מבואות עם דברי הערכה ומחקר הנוגעים למחזור.
המנהג במחזור ארם צובה
הנוסח העומד ביסודו של המחזור הוא הנוסח המוסתערבי שהיה נהוג בארץ ישראל וסוריה, קהילות הנקראות באופן הכולל "שאם". אף שבככל שאר נוסחי העדות, עיקרו של הנוסח מבוסס על מנהגי בבל, מחזור זה משמר שפע רב של מנהגים שמקורם בנוסח ארץ ישראל, ולדעת עזרא פליישר מהווה את המקבץ הגדול ביותר של מסורות כאלו.
לאחר התפשטותו של נוסח הספרדים שהגיעו לארצות המזרח לאחר הגירוש, השתקע הנוסח המוסתערבי כליל, והנוסח שהובא מספרד נקלט באופן מלא בכל רחבי האזור, למעט יהדות חלב ששמרה על נוסח התפילה שלה למשך תקופה נוספת, עד שלבסוף אימצה גם היא את הנוסח הספרדי.
הפיוטים במחזור ארם צובה
חשיבות המחזור איננה מתמצה רק בנוסחות התפילה והמנהגים שבו והיותו צומת של מסורות שונות, אלא גם בפיוטים הרבים שבו. כפי שהראתה שולמית אליצור, לעומת נוסח הקבע שבמחזור המשקף דפוסי תפילה ארץ ישראליים קדומים, הרי שהפיוטים שבו חפים מכל זיקה לפייטנות הארץ ישראלית הקדומה.
במחזור למעלה משש מאות פיוטים פרי עטם של כמאה ועשרים פייטנים, תופעה אשר אין לה אח ורע בחיבורים אחרים. רוב הפיוטים שבמחזור נכתבו על ידי פייטנים מארצות המזרח, קדומים ומאוחרים ובהם רב סעדיה גאון, רב האי גאון, רב עלי, ר' יצחק בן ישראל ראש הישיבה, ר' אלעזר הכהן, ר' אלעזר בן יעקב הבבלי, ר' שמריה הכהן בן אהרן, ר' אהרן אלעמאני ור' צדוק אלעמאני ממצרים. במחזור יש ייצוג נכבד לשירת ספרד הקלאסית ובכללה שירתם של ר' יהודה הלוי, ר' אברהם אבן עזרא, ר' משה אבן עזרא, ר' יצחק ן' גיאת, ר' שמואל הנגיד, ר' שלמה אבן גבירול. כמו כן, במחזור מופיעים מפיוטיהם של פייטני ספרד וצפון אפריקה שהיגרו לארצות המזרח ובהם ר' יוסף אבן אביתור, ר' יהודה בן-שמואל אבן-עבאס, ר' יצחק כנזי ור' יהודה אלחריזי.
נוסף על כל אלה, ייחודו של המחזור הוא ביצירתם הפייטנית של משוררים בני סוריה ובפרט אלו שמארם צובה, בהם שעאע, ר' ששון הלוי, ר' אברהם טוויל, ר' אהרן גריש, ר' מזהיר השלישי ור' שמואל דיין. במחזור משתקף מנהג יהודי ארם צובה להתאסף באשמורת הבוקר בשבתות מיוחדות ובמועדים לומר פיוטים בשירה ובזמרה.
המחזור אינו כולל פיוטים שיעודם להשתלב בתוך התפילה עצמה, כיוצרות וקרובות.
בשנת התשע"א הולחנו מספר פיוטים ממחזור ארם צובא על ידי המוזיקאים הרב דוד מנחם, אלעד גבאי, רוני אישרן ויאיר דלאל, הלחנים הוקלטו על ידי 'הזמנה לפיוט' והמרכז למוזיקה באוניברסיטה העברית בדיסק הנושא את השם "תן זמירות עמי".
לובומיר מוראבצ'יק
לובומיר מוראבצ'יק (בסלובקית: Ľubomír Moravčík; נולד ב-22 ביוני 1965 בניטרה) הוא כדורגלן ומאמן עבר סלובקי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום עוזר מאמן קבוצת לוקומוטיבה זבולן.
מוראבצ'יק החל את הקריירה במדי ניטרה בליגת העל הצ'כוסלובקית, משם המשיך לליגות הבכירות בצרפת, בגרמניה, בסקוטלנד וביפן. במהלך הקריירה זכה בשני תוארי אליפות סקוטלנד ובגביע הסקוטי עם סלטיק.
למוראבצ'יק הייתה קריירה בינלאומית בשתי נבחרות שונות. לפני פירוק צ'כוסלובקיה ב-1993, שיחק מוראבצ'יק בנבחרת צ'כוסלובקיה. הוא ייצג אותה במונדיאל 1990 ובסך הכול רשם במדיה 42 הופעות, בהן כבש שישה שערים. לאחר מכן המשיך לייצג את נבחרת סלובקיה, במדיה כבש שישה שערים ב-38 הופעות.
קריירת משחק
מוראבצ'יק החל את הקריירה בקבוצת הנוער של ניטרה מעיר הולדתו. בעונת החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בליגת העל הצ'כוסלובקית ורשם תשע הופעות ליגה, אך בסיום העונה ירדה קבוצתו לליגת המשנה. מוראבצ'יק בילה עם קבוצתו שנתיים בליגה השנייה בטרם הצליחה הקבוצה לחזור לליגה הבכירה, ועד אז כבר היה לשחקן הרכב חשוב הוא שיחק בקבוצה עוד ארבע עונות בליגה הבכירה. בעונתו האחרונה בקבוצה, עונת, קבע מוראבצ'יק שיא הבקעות אישי לעונה, עם 14 שערי ליגה.
העונה המוצלחת בניטרה וההופעה במונדיאל 1990 עם, זיכתה את מוראבצ'יק בחשיפה ובהתעניינות מליגות בכירות באירופה, ולקראת עונת חתם מוראבצ'יק בסנט אטיין הצרפתית. מוראבצ'יק היה לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, ועל אף חוסר ההצלחה הקבוצתית היה מוראבצ'יק לאחד מהזרים הבולטים בליגה הצרפתית. בשנת 1992 אף זכה בתואר כדורגלן השנה בצ'כוסלובקיה, בפעם האחרונה בה חולק התואר. מוראבצ'יק שיחק בקבוצה במשך שש עונות, שבסיומן נשרה הקבוצה לליגת המשנה. בסך הכול בשש עונות רשם מוראבצ'יק 197 הופעות ליגה, בהן כבש 31 שערים.
ירידת הליגה של סנט אטיין הובילה אותה לסכנה כלכלית. הקבוצה לא יכולה הייתה לעמוד בחוזים הכבדים של שחקניה הבכירים, ובהם מוראבצ'יק, ולכן נשאר מוראבצ'יק בליגה הבכירה כשעבר לקבוצת בסטיה. מוראבצ'יק שיחק בקבוצה במשך שתי עונות, כשבמהלך עונת, עונתו השנייה בקבוצה, סבל משבר ברגלו שהשבית אותו לתקופה ארוכה מהמגרשים, ובסך הכול רשם באותה העונה 12 הופעות ליגה בלבד.
לקראת עונת, ובתום שמונה עונות בליגה הצרפתית, עבר מוראבצ'יק לבונדסליגה כשחתם במדי דיסבורג. הוא התקשה להשתלב בקבוצתו החדשה, ובנובמבר 1998, חודשים ספורים לאחר הגעתו, עבר לסלטיק הסקוטית תמורת סכום של כ-300 אלף ליש"ט. מי שהחתימו בקבוצה היה מאמנה החדש ומאמנו לשעבר בנבחרת, יוזף ונגלוש. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-7 בנובמבר מול דנדי, ושלושה שבועות אחר כך כבש את צמד שעריו הראשונים, בניצחון קבוצתו 5-1 על גלאזגו ריינג'רס במשחק הדרבי של גלאזגו. בעונת, תחת המאמן קני דלגליש, זכה מוראבצ'יק בתואר הראשון בקריירה שלו, גביע הליגה הסקוטית, כשפתח בהרכב קבוצתו בניצחון 2-0 בגמר על אברדין.
עונת השיא של מוראבצ'יק מבחינת קבוצתית הייתה עונת, תחת המאמן מרטין אוניל, אז זכתה סלטיק בטרבל המקומי. מוראבצ'יק כבש תשעה שערים ב-27 הופעות ליגה בדרך לזכייה באליפות, פתח בהרכב אך הוחלף לאחר פחות מעשרים דקות בגמר הגביע הסקוטי בו גברה סלטיק 3-0 על היברניאן, ופתח גם בניצחון 3-0 בגמר גביע הליגה על קילמרנוק. באותה שנה זכה בתואר כדורגלן השנה בסלובקיה. עונה אחר כך זכה עם סלטיק באליפות נוספת, שנייה ברצף. בסך הכול ערך מוראבצ'יק 94 הופעות ליגה בסלטיק, בהן כבש 29 שערים.
בשנת 2002 עבר מוראבצ'יק לג'ף יונייטד מליגת העל היפנית. הוא הספיק לערוך שבע הופעות ליגה במדי הקבוצה, בטרם פרש ממשחק פעיל בגיל 37.
נבחרת צ'כוסלובקיה
מוראבצ'יק החל את דרכו בנבחרת צ'כוסלובקיה תחת המאמן יוזף מסופוסט, בניצחון 2-0 על ב-11 בנובמבר 1987. היה זה המשחק שנעל את טורניר מוקדמות יורו 1988 עבור צ'כוסלובקיה, שכשלה להעפיל לטורניר. מוראבצ'יק נטל חלק פעיל במוקדמות מונדיאל 1990 תחת המאמן יוזף ונגלוש. במהלך הטורניר אף כבש את שערו הראשון בנבחרת, בניצחון 3-0 על ב-25 באוקטובר 1989.
לאחר שערך שש הופעות במהלך טורניר המוקדמות, זומן מוראבצ'יק לסגל צ'כוסלובקיה לקראת מונדיאל 1990 באיטליה. מוראבצ'יק פתח בהרכב נבחרתו בכל משחקי שלב הבתים, שהסתיימו עם ניצחונות 5-1 על ו-1-0 על, ובהפסד 2-0 למארחת. מוראבצ'יק נותר שחקן הרכב גם בשלבי הנוק-אאוט. הוא פתח בניצחון 4-1 על בשמינית הגמר ובהפסד 1-0 ברבע הגמר מול, במהלכו אף הורחק בכרטיס צהוב שני בדקה השבעים.
מוראבצ'יק הוסיף לייצג את צ'כוסלובקיה עד לפירוקה, ובמהלך זמן זה כשל להעפיל עמה שנית לטורניר משמעותי. הוא כבש שלושה שערים בשש הופעות במוקדמות יורו 1992, ושער אחד בתשע הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994, הטורניר האחרון של הנבחרת המאוחדת של צ'כוסלובקיה.
עד לפירוק הנבחרת בעקבות פירוק צ'כוסלובקיה ב-1993, עמד מאזנו של מוראבצ'יק על 42 הופעות ושישה שערים במדי הנבחרת.
נבחרת סלובקיה
הקריירה הבינלאומית של מוראבצ'יק נמשכה במדי, תחת המאמן שהעניק לו את ההזדמנות במונדיאל, יוזף ונגלוש. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת החדשה ערך בניצחון 2-1 על במשחק ידידות שהתקיים ב-30 במרץ 1994. את שערו הראשון במדי סלובקיה כבש כבר בהופעתו השנייה, שהתקיימה פחות מחודש אחר כך ובה ניצחה סלובקיה 4-1 את.
מוראבצ'יק נטל חלק בכל עשרת משחקיה של סלובקיה במוקדמות יורו 1996. במהלך הטורניר כבש מוראבצ'יק שער אחד, בשוויון 2-2 מול באצטדיון רמת גן. בשנותיה הראשונות כשלה הנבחרת הסלובקית להעפיל לטורנירים משמעותיים, ומוראבצ'יק נטל חלק בניסיונותיה הכושלים להעפיל ממוקדמות מונדיאל 1998, מוקדמות יורו 2000 ומוקדמות מונדיאל 2002. משחקו האחרון במדי סלובקיה נערך במסגרת מוקדמות המונדיאל, בשוויון 0-0 מול ב-11 באוקטובר 2000. בסך הכול לזכותו של מוראבצ'יק 38 הופעות במדי סלובקיה, בהן כבש שישה שערים.
הקריירה הבינלאומית של מוראבצ'יק הסתכמה בשמונים הופעות בינלאומיות, בהן כבש 12 שערים.
עפר (דמות מקראית)
עֵפֶר הוא דמות מקראית, בנו השני של מדין ונכדם של אברהם וקטורה. לעפר היו ארבעה אחים: עיפה, חנך, אבידע ואלדעה.
יש מספר אפשרויות לפירוש שמו של עפר. יש חוקרים הסוברים ששמו הוא מלשון המילה עפר, כלומר אדמה. לעומת זאת, יש חוקרים הסבורים שהמקור הוא מהפועל הערבי ע'פר, שפירושו להגן או לנטור.
בתרגום לעברית מתרגום השבעים עפר נקרא עופר.
גורדון סאליבן
גורדון ראסל סאליבן (באנגלית: Gordon Russell Sullivan; נולד ב-25 בספטמבר 1937) הוא גנרל בדימוס של צבא ארצות הברית, ששימש כראש מטה צבא ארצות הברית וכחבר במטות המשולבים. הוא גם כיהן כמזכיר הצבא בפועל.
לאחר פרישתו שימש סאליבן כנשיא וכמנהל הכללי של "אגודת צבא ארצות הברית" (Association of the United States Army) במשך 18 שנה מ-1998 ועד 2016 כיום הוא משמש כיושב ראש מועצת הנאמנים של אוניברסיטת נוריץ', ושל המכון למורשת מרשל.
ראשית חייו
גורדון סאליבן נולד בבוסטון, מסצ'וסטס וגדל בקווינסי הסמוכה. ב-1959 הוא הוסמך כקצין בשריון וקיבל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת נוריץ'. הוא גם מחזיק בתואר מוסמך אוניברסיטה במדע המדינה מאוניברסיטת ניו המפשייר. הכשרתו הצבאית כוללת הכשרה בסיסית ומתקדמת בבית הספר לשריון של צבא ארצות הברית, לימודים בקולג' לפיקוד ומטה של הצבא ובמכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
קריירה צבאית
במהלך הקריירה הצבאית שלו שירת סאליבן כסגן מפקד בית הספר לשריון של צבא ארצות הברית בפורט נוקס שבקנטקי מנובמבר 1983 ועד יולי 1985, כסגן מפקד הקולג' לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית שבפורט לוונוורת' שבקנזס ממרץ 1987 ועד יוני 1988, כמפקד הדיוויזיה הרגלית הראשונה בפורט ריילי שבקנזס מיוני 1988 ועד יולי 1989, כסגן ראש המטה למבצעים ותכנון וכסגן ראש מטה הצבא בשנים 1990–1991. התפקידים שבהם הוצב מחוץ לארצות הברית כללו ארבעה סבבי הצבה באירופה, שניים בווייטנאם ואחד בקוריאה הדרומית.
ב-31 ביולי 1995 פרש סאליבן מהצבא לאחר יותר מ-36 שנות שירות פעיל.
לאחר שירותו
יחד עם מייקל ו. הארפר, סאליבן הוא אחד הכותבים של הספר "התקווה היא לא שיטה" (Hope Is Not a Method) שיצא לאור ב-1996 ושמפרט את האתגרים העצומים שאליהם הוא נקלע במעבר של הצבא מתקופת המלחמה הקרה מנקודת המבט של עקרונות מנהיגותיים בדוקים ומחויבות לערכים.
מפברואר 1998 ועד יוני 2016 הוא היה הנשיא והמנהל הכללי של "אגודת צבא ארצות הברית" שהמטה שלה שוכן בארלינגטון, וירג'יניה. הוא גם שימש כיושב ראש חבר הנאמנים של אוניברסיטת נוריץ'
כיום הוא משמש כיושב ראש מועצת המנהלים של "המוסד להיסטוריה של הצבא", ושל "המכון למורשת מרשל". הוא גם משמש כחבר במועצה המייעצת של הארגון Spirit of America שתומך בביטחונם ובהצלחתם של האמריקאים שמשרתים מעבר לים.
חיים אישיים
סאליבן היה נשוי למרים גאי לופטוס עד לפטירתה. בנובמבר 2017 הוא נישא בשנית ללורי בויל סאליבן. הוא מתגורר בפאלמות', מסצ'וסטס.
יאנוש קיש
יאנוש קיש (בהונגרית: Kis János; נולד ב-17 בספטמבר 1943, בודפשט) הוא פילוסוף ליברלי יהודי-הונגרי, חבר מייסד והנשיא ראשון של "ברית הדמוקרטים החופשיים" (SZDSZ) שהייתה מפלגה פוליטית הונגרית מיוצגת באספה הלאומית מ-1990 עד 2010. קיש הוא חבר בקבוצה שמכונה בז'רגון העיתונאי "גן הילדים של ג'רג' לוקאץ'", כלומר, תלמידו של הפילוסוף המרקסיסטי ג'רג' לוקאץ', חוג שבשמו הרשמי נקרא אסכולת בודפשט הידועה גם בשם אסכולת לוקאץ' הייתה קבוצה של פילוסופים והוגים שהתקבצו סביב ג'רג' לוקאץ' בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20.
ביוגרפיה
יאנוש קיש נולד במשפחה יהודית ואיבד את אביו כבר בינקותו. במהלך מלחמת העולם השנייה אביו גורש למחנה ריכוז בשל מוצאו היהודי, משם לא שב. שני דודיו מצד אמו גם הם הפכו לקורבנות השואה. קיש למד תחילה בבית הספר המפורסם גורקי בו הלימודים התקיימו בהונגרית וברוסית גם יחד. בבית ספר זה למדו הילדים "כמיוחסים של המנהיגים הקומוניסטים" והתפתחו מאוחר יותר לאישי ממשל מדע, תקשורת ותרבות חשובים, אך לעיתים קרובות הפכו תלמידים אלה לאופוזיציה לשיטה. לדוגמה
בית הספר עצמו, אשר שכן בעבר בבניין ה"גימנסיה ע"ש סנט אישטוואן" נסגר אחרי אירועי 1956. תלמידיו הועברו לגימנסיה יוקרתית אחרת ע"ש מיקלוש רדנוטי (לשעבר הגימנסיה היהודית של בודפשט). גם יאנוש קיש סיים שם את בחינות הבגרות בשנת 1962. ב-1967 סיים את לימודי התואר בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
בתחילת הקריירה שלו בשנות ה-60 הוא הצהיר על דעות מרקסיסטיות, לוקאצ'יסטיות, אולם מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 הפך לנציג האגף האינדיבידואליסטי הרדיקלי של השמאל, תאורטיקן של "ליברליזם זכויות האדם". בתקופת הדיקטטורה הקומוניסטית עסק בהקשר התאורטי ולאחר חילופי המשטר (ב-1989) התמודד בעבודתו גם עם סוגיות מעשיות. קיש היה מרצה גם ב"אוניברסיטה המעופפת", האוניברסיטה החופשית של יום שני, שפעלה בסביבות 1980 (האוניברסיטה המעופפת הוא שמה של סדרת הרצאות שאורגנו בבתי מגורים פרטיים בעשור האחרון של המשטר הקומוניסטי ההונגרי. המערכת הרשמית ראתה אותם וצפתה בהם כמקום מפגש לקבוצות אופוזיציה. מבצעי מרצי ומשתתפי ה"אוניברסיטה" הוטרדו על ידי המשטרה).
מאז שנות ה-80 הוא פעיל בהוראה ובמחקר בחו"ל ובהונגריה. בשנים 1988–1989 היה פרופסור אורח בניו יורק ב-New College of Social Sciences. בשנת 1996 היה פרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק ומשנת 1992 היה פרופסור באוניברסיטה המרכז-אירופית (CEU).
בפוליטיקה היומיומית השתתף מתחילת חילופי המשטר ועד 2002. ב-1988 הוא היה המנהל של רשת היוזמות החופשיות ואחר כך עד 1991 היה המנהל של מפלגת ברית הדמוקרטים החופשיים. בשנים 1990–1991 הוא היה הנשיא הראשון של ברית הדמוקרטים החופשיים (SZDSZ) ולאחר מכן עד 1999 היה חבר במועצה הלאומית של המפלגה. הוא עזב את המפלגה ב-2002.
על יהדותו
בראיון לכתב העת היהודי-הונגרי שבת:
תשובה: במילה אחת: כן ... ההערכה העצמית שלי מחייבת אותי להגדיר את עצמי בין היתר כיהודי.
שאלה: איך אתה מתייחס לישראל? היית שם?
תשובה: לא, לא הייתי בישראל. אילו הייתי חי כאשר הרעיון הציוני גובש, כנראה לאהייתי נוסע לפלשתינה כדי הקמת שם מדינה. אחרים ישבו שם במשך מאות שנים, ולא היה להם מקום ברעיון הזה הציוני. אבל אחרי מלחמת העולם השנייה, היה בלתי נמנע שמדינת ישראל תקום וכיום קיימת כבר יותר מחצי מאה. מיליוני היהודים שנולדו וגדלו שם יהיו בחוסר צדק אכזרי אם ישללו מהם את מולדתם. כך לא ניתן לתקן את העוול שפקד את הערבים הפלסטינים. עובדה היא גם שקיומה של ישראל טוב לא רק ליהודים שחיים בגבולותיה. הגולה היהודית היא עד היום יעד לאנטישמיות, שמפעם נחלשת ואחר כך שוב עולה וישראל, כמדינה, חברה בקהילה הבינלאומית, יכולה לפעול נגד האנטישמיות. ישראל היא גם מקום מפלט אחרון עבור רבים לעלות אליה אם נרדפים. לכן אני רואה חשיבות בקיומה וביטחונה של ישראל, למרות שכנראה הייתי חושב כך גם אם לא הייתי יהודי בעצמי, ואני לא יודע מה יידרש כדי שאחיה את שארית חיי.
איליה (בלארוס)
איליה (בבלארוסית: Ілья, ברוסית: Илья, בפולנית: Ilia) היא עיירה בראיון וילייקה, במחוז מינסק שבבלארוס. בעבר הייתה עיירה יהודית גדולה מן המאה ה-15 עד שואת יהדות אירופה.
היסטוריה
העיירה מוזכרת בתיעוד ההיסטורי כבר בסביבות שנת 1475, והתקיימה בה קהילה יהודית גדולה. ב-1634 היו בעיר בית כנסת וכנסייה גדולה. מיהודיה הנודעים: רבי מנשה מאיליה. בעקבות מלחמת העולם הראשונה ועל פי הסכם ריגה מ-1921, נכללה העיירה בשטח פולין. ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-1,200 יהודים.
בעקבות פרוץ המלחמה וכיבוש מזרח פולין בידי ברית המועצות צורפה העיירה לרפובליקה הסובייטית של בלארוס. בתקופה זו הגיעו לאיליה פליטים יהודים ממערב פולין, שנכבשה בידי הגרמנים. בעקבות פלישת הנאצים לברית המועצות, נפלה העיר בידי הגרמנים ב-3 ביולי 1941. לאחר מכן הוקם בעיר יודנראט ובראשו הועמד ש' קאופמן. בספטמבר 1941 הועברו כ-900 מיהודי העיירה לגטו מגודר. בתחילת 1942 החלו בני הנוער להתארגן להתנגדות מזוינת. ב-15 במרץ 1942 ערכו הגרמנים אקציה גדולה באיליה ובה הובאו תושבי הגטו אל כיכר השוק והופרדו בעלי המקצועות הנדרשים משאר היהודים. הבלתי-כשירים לעבודה, כשבע מאות שבעים יהודים, נורו למוות. כמאה יהודים הוחזרו לגטו והוא חוסל סופית ב-7 ביוני 1942, כאשר תושבי הגטו הובלו בידי הגרמנים ושוטרים מקומיים אל מחוץ לעיירה ונורו שם למוות. בודדים הצליחו לברוח ליער.
רבני העיירה
חלק מרבני העיירה התפרסמו וחלקם שימשו גם בראשות הישיבה המקומית שהוקמה בידי רבי מנשה מאיליה:
ביג דיג
ביג דיג (באנגלית: Big Dig, בתרגום חופשי: "החפירה הגדולה") הוא הכינוי שניתן לפרויקט העורק המרכזי/מנהרה (Central Artery/Tunnel Project (CA/T)) בעיר בוסטון, בירת מדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית. תמצית הפרויקט הייתה הקלת עומס התנועה בעורק התנועה העיקרי בכיוון צפון-דרום בליבה של העיר, באמצעות הקמת מספר מיזמי תשתית. היה זה מגה-פרויקט, היקר ביותר בתחום הדרכים בהיסטוריה של ארצות הברית. הוא הוצא לפועל בשנים 1991–2006, תוך חריגה עצומה מעלותו המתוכננת ושורה של תקלות ומחלוקות.
הפרויקט
לצורך הקלת העומס ננקטו במסגרת הפרויקט הצעדים הבאים:
התכנון בפועל של הפרויקט נמסר לחברת בכטל והחל בשנת 1982. עבודות ההקמה החלו ב-1991 ונועדו להסתיים ב-1998, אך הסתיימו בפועל בשנת 2006 ובאופן רשמי בסוף שנת 2007. עלות הפרויקט נחזתה להיות 2.8 מיליארד דולר (7.4 מיליארד במחירי 2020), אך חרגה מההערכה בשיעור של כ-190 אחוז והגיעה ליותר מ-8.08 מיליארד דולר (21.5 מיליארד במחירי 2020).
הפרויקט היה עתיר בעיות הנדסיות שהעלו את דרגת המורכבות שלו, והצריך שימוש בשיטות הנדסיות מתקדמות. הוא היה כה גדול, עד שהיה הכרח לפצל אותו למספר רב של חלקים, שהוצאו לפועל על ידי שורה של חברות קבלניות. במהלך הקמתו התגלו מספר גדול של פגמי בנייה ונזילות שהיו מקור לסכסוכים רבים. חברות שהיו מעורבות בהקמה שילמו עקב הפגמים פיצויים בגובה של כ-458 מיליון דולר.
ארגוס גדול
ארגוס גדול (שם מדעי: Argusianus argus) הוא מין של פסיון גדול ודמוי טווס בעל זנב ארוך להפליא היותר ארוך מגופו והוא המין היחיד בסוג אַרְגּוּס. הוא מצוי ברחבי דרום מזרח אסיה: בחצי האי המלאי, בתאילנד ובאיים גדולים באינדונזיה כמו סומטרה ובורנאו. מקור השם ארגוס הוא מהדמות מהמיתולוגיה היוונית ארגוס, ענק בעל מאה עיניים אשר הועברו על ידי הרה לאחר מותו לזנבו של הטווס.
אורכו של הארגוס 160-200 ס"מ ומשקלו 2.04-2.72 ק"ג. נוצותיו של הארגוס חומות והראש והצוואר כחולים כשהמקור לבן ועל ראש הזכר ציצות שחורות. הרגליים ורודות והזנב מוארך ביותר אצל הזכר - באורך של 105-143 ס"מ. ממנו יוצאים 2 אברות רחבות שחורות המזדקרות למעלה ומעבריהם מניפת נוצות חומות, על הזנב מעוטרים כתמים זהובים ובוהקים דמויי עיניים המושכות את הנקבות. הנקבות לעומת הזכרים קטנות יותר, אורכם 72-76 ס"מ ומשקלם 1.59-1.7 ק"ג, וזנבם אינו גדול כמו של הזכרים.
הארגוסים נוטים להלך ולאכול על הקרקע ועפים רק כמפלט אחרון, עקב זנבם הגדול שמקשה עליהם לעוף. למרות מראם דמוי הטווס ותצוגת הראווה שלהם - הם אינם פוליגמיים כמו הטווסים אלא מונוגמיים.
הארגוסים קרובים לסיכון עקב כריתת היערות בהם הם נמצאים וכן עקב ציד.
צבי כתבי
צבי כַּתָּבִי (שרייבמן) (Zvi Katabi; 5 באוקטובר 1909? – ?) היה שחיין פולני-ישראלי, אלוף ושיאן פולין בשחייה, אלוף ישראל בשחייה, אלוף המכביה השנייה (1935), מאמן נבחרת ישראל בשחייה וכתב ספורט.
ביוגרפיה
כתבי נולד בוורשה בשם ג' שרייבמן (בפולנית: Szrajbman). אחיו הבכור, איליה שרייבמן (1907–1943), היה שחיין מצטיין אף הוא, אלוף פולין שייצג אותה באולימפיאדת ברלין (1936) ונספה בשואה.
במכביה השנייה (1935) זכה כתבי במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:01.8 דקות, לפני אבלס מצ'כוסלובקיה וולטר גולדשמידט מגרמניה.
בתחרות שנערכה בפולין בשנת 1935 זכה כתבי בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא פולין חדש של 1:23.6 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:02.4 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בבריכת רמב"ם בתל אביב באוגוסט 1945 קבע כתבי במשחה ל-200 מטר חזה שיא חדש של 3:03.6 דקות. חודש לאחר מכן, באליפות ימק"א בירושלים הוא זכה במקום ראשון במשחה ל-200 מטר חזה בשיא הפועל חדש של 3:03.0 דקות. שיא זה החזיק מעמד כ-5 שנים ונשבר במכביה השלישית על ידי מאיר מוזס (3:02 דקות).
בין היתר עסק כתבי באימון שחייה, היה המאמן הלאומי ונציג ההתאחדות לספורט בישראל, הדריך קורסים למדריכי שחייה וכתב ספורט בעיתונים דבר ועל המשמר.
בתחילת שנות השישים היגר כתבי לדרום אפריקה ועבד כמאמן.
קתדרלת הלסינקי
קתדרלת הלסינקי (בפינית: Helsingin tuomiokirkko) היא קתדרלה לותרנית-אוונגלית פינית של בישופות הלסינקי, הממוקמת בשכונת קרונונהקה במרכז הלסינקי, פינלנד. הכנסייה נבנתה במקור בשנים 1830–1852 כמחווה לדוכס הגדול של פינלנד, הצאר ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה. היא הייתה ידועה גם ככנסיית "סנט ניקולאוס" עד עצמאותה של פינלנד בשנת 1917.
מבנה
הבניין הוא בסגנון נאו-קלאסי ומהווה אתר ייחודי בנוף העירוני של הלסינקי, עם כיפה ירוקה גבוהה המוקפת בארבע כיפות קטנות יותר. הוא תוכנן על ידי קרל לודוויג אנגל כך שיעמוד בראש כיכר הסנאט שתכנן. כמו כן הוא מוקף בבניינים אחרים, קטנים יותר, שתוכננו על ידי אנגל.
תוכנית הכנסייה היא בצורת צלב יווני (מרכז מרובע וארבע זרועות שוות), סימטרי בכל אחת מארבע רוחות השמים, ובחזית כל זרוע מובלטת אכסדרה וגמלון.
היסטוריה
הקתדרלה נבנתה על אתר של כנסייה קטנה יותר, כנסיית אולריקה אלאונורה, אשר הוקדשה לפטרונית שלה, אולריקה אלאונורה, מלכת שוודיה. מהדורת פקסימיליה של כנסייה זו, עשויה כולה משלג, נבנתה בכיכר הסנאט בהלסינקי בתחילת שנות ה-2000. הכנסייה הישנה של הלסינקי נבנתה בין השנים 1824–1826 בשכונת קאמפי הסמוכה, כדי לשרת את הקהילה בזמן שכנסיית אולריקה אלאונורה נהרסה ועד חנוכת הקתדרלה החדשה.
מאוחר יותר שונה הבניין על ידי יורשו של אנגל, ארנסט לורמן, אשר הוסיף ארבע כיפות קטנות כדי להדגיש את הקשר האדריכלי למודל של הקתדרלה, קתדרלת איסק הקדוש בסנט פטרסבורג. לורמן גם הקים שני מגדלי פעמון, כמו גם פסלי אבץ של שנים-עשר השליחים בקצה ובפינות של קו הגג. מחיצת המזבח צוירה על ידי קארל טימולאון פון נף ונתרמה על ידי הצאר ניקולאי הראשון. הקריפטה שופצה בשנות ה-80, על ידי האדריכלים וילהלם הילנדר ויוהה לביסקה לשימוש הכנסייה ולתערוכות; הילנדר היה אחראי גם על שימור ושיפוץ הקתדרלה בסוף שנות ה-90.
כיום, הקתדרלה היא אחת האטרקציות המתוירות ביותר בהלסינקי. יותר מ-350 אלף אנשים מבקרים בה כל שנה, חלקם משתתפים באירועים דתיים, אך רובם תיירים. הכנסייה נמצאת בשימוש קבוע עבור שירותי פולחן ואירועים מיוחדים כמו חתונות.
ההפיכה בתימן (2015)
הפיכת 2015 בתימן (הידועה גם בשם מהפכת ה-21 בספטמבר) אירעה לאחר שהחות'ים, מיליציה של לוחמים זיידים בהנהגתו של עבד אל-מלכ אל-חות'י, הדיחו את ממשלת תימן מהשלטון בהדרגה. ב-21 בספטמבר 2014 הסתערו המורדים השיעים על הבירה צנעא ובעקבות זאת התפטר ראש הממשלה מוחמד בסינדווה. ב-22 בינואר 2015 ביצעו החות'ים צעד נוסף לקראת תפיסת מוסדות השלטון, כאשר השתלטו על ארמון הנשיאות, על מקום משכנו הפרטי של הנשיא עבד רבו מנסור האדי ועל מתקנים צבאיים בבירה. ב-6 בפברואר השלימו החות'ים את ההפיכה, כאשר הודיעו על פיזור הפרלמנט ועל הקמת מועצת מעבר שתנהל את ענייני המדינה. השלטון החדש לא הוכר כלגיטימי בידי הקהילה הבינלאומית ובעקבות ההפיכה פרצו הפגנות המוניות במדינה, בעיקר בדרום, שם רוב התושבים הם סונים.
החות'ים משתלטים על הבירה
ב-18 בספטמבר המורדים החות'ים ניהלו קרבות עם לוחמים המזוהים עם מפלגת אל-אסלאח הסונית בבירה צנעא ועד ה-21 בחודש הם התקדמו אל תוך מרכז העיר והשתלטו על מבני הממשל. כתוצאה מכך התפטר ראש הממשלה מוחמד בסינדווה, שהאשים גורמים בצבא ובממשלה בתמיכה במרד ואף גינה את הנשיא האדי. החות'ים, יחד עם פלגים פוליטיים נוספים במדינה, חתמו על הסכם "לשלום לשיתוף פעולה" שבו הוסכם על הקמת ממשלת אחדות. עד ה-22 בחודש נהרגו לפחות 340 איש בלחימה בצנעא והקרבות נמשכו גם לאחר החתימה על ההסכם.
לחץ על הממשלה
אחמד בן מובארכ, ראש הסגל של הנשיא האדי, מונה כמחליפו של בסינדווה ב-7 באוקטובר, אולם הוא סירב לתפקיד בשל לחץ שהופעל עליו מצד החות'ים. יומיים לאחר מכן, אירע פיגוע התאבדות בכיכר תחריר בצנעא שבו נהרגו 47 בני אדם ועוד עשרות רבות נפצעו, רובם תומכי המורדים. ב-13 באוקטובר מונה לתפקיד ראש הממשלה חאלד בחאח, בהסכמתם של המורדים השיעים.
ב-7 בנובמבר הטילה מועצת הביטחון של האו"ם סנקציות על הנשיא לשעבר עלי עבדאללה סאלח ועל שני מפקדים בשורות המורדים שהואשמו באחריות למשבר הפוליטי במדינה. בתגובה הדיחה מפלגתו של סלאח - הקונגרס העממי הכללי - את הנשיא האדי מכל תפקידיו במפלגה, בטענה כי הוא יזם את הטלת העיצומים על סאלח. יומיים לאחר מכן הוקמה הממשלה החדשה בהתאם להסכם מספטמבר, אולם החות'ים והקונגרס העממי הכללי סירבו להשתתף בה.
ב-16 בדצמבר המשיכו המורדים השיעים להפגין את כוחם כשמנעו מגנרל חוסיין חיראן, שמונה על ידי הנשיא האדי לרמטכ"ל צבא תימן, להיכנס למשרדו והאשימו את הנשיא בשחיתות. ראש הממשלה בחאח איים כי הוא וממשלתו יתפטרו אם החות'ים ימשיכו להתערב במוסדות המדינה, אחרי שהם סילקו מנהלי חברת הנפט הממשלתית מתפקידם, אסרו על מנהל נמל אל-חודיידה להיכנס למשרדו ופיטרו ארבעה מושלים אזוריים.
הממשלה מודחת מהשלטון
ב-18 בינואר 2015 חטפו החות'ים את בן מובארכ, ראש הסגל של האדי, בשל מחלוקת על הצעת החוקה החדשה למדינה, שפורסמה באותו יום. בטיוטת החוקה הוצע לחלק את תימן לשישה מחוזות פדרליים לצד הגבלת מספר הכהונות האפשריות לנשיא, יצירת רשות מחוקקת שמורכבת משני בתי מחוקקים ואיסור על כל המפלגות הפוליטיות להתבסס על דת או מוצא מסוימים. החות'ים דרשו שתימן תחולק לשני מחוזות פדרליים - אחד בצפון ואחד בדרום. יום למחרת כיתרו החות'ים את מעונו של ראש הממשלה בצנעא ושמונה בני אדם נהרגו בחילופי אש בינם לבין המשמר הנשיאותי. החות'ים אף השתלטו על המשרדים הראשיים של תחנת הטלוויזיה "תימן TV" ושל סוכנות הידיעות סבא. הם האשימו את הנשיא האדי בהפרת ההתחייבויות הנוגעות לחוקה החדשה ובחימוש אל-קאעדה, ואילו הממשלה תיארה את מהלכיהם של החות'ים כצעד לקראת הפיכה.
ב-20 בינואר תקפו החות'ים את מעונו של הנשיא האדי ופלשו לארמון הנשיאות בצנעא. הנשיא לא נפצע, אולם ביתו כותר בידי המורדים, שהציבו מחסומים ברחבי הבירה ופרסו כוחות סביב מבנים אסטרטגיים נוספים, בהם מטה המודיעין. למחרת השתלטו החות'ים ללא קרב על בית הספר הצבאי לטיסה הסמוך למקום מגוריו של האדי ועל בסיס טילים. גורמים רשמיים בעיר הנמל עדן שבדרום המדינה הגיבו להשתלטות החות'ים על ארמון הנשיאות ועל בית מגוריו בסגירת שדה התעופה, הנמל ומעברי היבשה. רשויות הביטחון המקומיות גינו את מהלכיהם של החות'ים וטענו כי מדובר ב"הפיכה אלימה נגד הנשיא באופן אישי ונגד כל התהליך הפוליטי בכלל".
ריק שלטוני
בעקבות גל ההתפטרויות, גורמי ביטחון בעדן ובערים נוספות בדרום תימן הכריזו כי הם לא יקבלו יותר הוראות מצנעא, כשחלקן אף טענו כי הן ישאפו להקים מחדש מדינה עצמאית בדרום. ב-23 בינואר אלפי בני אדם יצאו להפגנות בעדן, באל-חודיידה, באיב, בתעז ובערים נוספות, במחאה על ההפיכה של החות'ים. במהלך ההפגנות בעדן הונף דגלה של דרום תימן בשדה התעופה הבינלאומי בעיר ובמוסדות שלטון. במקביל, נערכה הפגנת תמיכה בחות'ים בבירה צנעא.
ב-27 בינואר דווח כי בן מובארק שוחרר על ידי החות'ים ונמסר לשבטים מקומיים במחוז שבווה. באותו יום, במהלך נאום ששודר בטלוויזיה, קרא מנהיג החות'ים עבד אל-מלכ אל-חות'י לקיים פגישה בבירה צנעא בין מנהיגי המפלגות והשבטים השונים במטרה לסיים את המשבר הפוליטי. רוב הפלגים החרימו את המפגש, כשרק נציגים ממפלגתו של סלאח השתתפו בדיונים. אל-חות'י הציע לפי דיווחים שונים להקים מועצת נשיאות זמנית, שבה יהיו חברים שישה נציגים, עם חלוקה שווה לצפון ולדרום. עם זאת, הבדלנים בדרום המדינה סירבו לקחת חלק בשיחות ומאות הפגינו בעיר עדן נגד ההצעה. הבדלנים אף הודיעו כי הם לא ישתתפו יותר בשיחות בחסות האו"ם, שאותן כינו "חסרות טעם".
ב-1 בפברואר, ביום האחרון שבה התכנסה "הוועידה הלאומית" בצנעא, החות'ים נתנו אולטימטום ליתר הפלגים במדינה להגיע לפתרון המשבר, אחרת "ההנהגה המהפכנית" שלהם תשתלט באופן רשמי על המדינה.
פיזור הפרלמנט
אחרי שבוע של משא ומתן בין החות'ים לבין יתר הפלגים המדינה, הכריז ב-6 בפברואר נציג מטעם המורדים בשידור חי מארמון הנשיאות בצנעא כי הם משתלט על המדינה. בהצהרה נאמר כי הפרלמנט יפוזר וכי "מועצה נשיאותית" תוקם ותנהיג את המדינה במשך שנתיים, בזמן ש"וועדות מהפכניות" יהיו אחראיות לכינון פרלמנט חדש בן 551 חברים. שר ההגנה מחמוד א-סובייחי מונה לעמוד בראש הוועדה הביטחונית העליונה, בעוד מוחמד אל-חות'י הפך לנשיא בפועל לאחר שהוסמך לנהל את הוועדה המהפכנית. האו"ם וארצות הברית סירבו להכיר בשינוי השלטוני שעליו הודיעו החות'ים ומועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ גינתה את ההפיכה. בעקבות ההכרזה, נרשמו הפגנות בערים הגדולות בתימן, כולל בבירה צנעא. החות'ים, מצדם, הכחישו כי המהלך מהווה הפיכה וטענו כי הם מוכנים לשתף פעולה עם יתר הפלגים במדינה ועם מדינות אחרות, כולל עם ארצות הברית.
רייכסטאג (הקיסרות הגרמנית)
חברי הרייכסטאג נבחרו לתקופות כהונה של שלוש שנים בין 1871 ל-1888 ולאחר מכן לתקופות כהונה של חמש שנים. בעלי זכות הבחירה היו כל הגברים בני ה-25 ומעלה (למעט הגבלות בודדות), והבחירות היו חשאיות ושוות. בכך, היה הרייכסטאג לאחד המתקדמים בתקופתו מבחינת הייצוג הדמוקרטי של הציבור. הרייכסטאג התכנס לאורך מלחמת העולם הראשונה, וישיבתו האחרונה התקיימה ב-26 באוקטובר 1918, פחות משבועיים וחצי לפני תום המלחמה ב-11 בנובמבר. בעקבות תבוסת גרמניה במלחמה פרצה המהפכה הגרמנית של 1918–1919, ובמהלכה הרייכסטאג לא התכנס כלל. הרייכסטאג הוחלף באספה הלאומית של רפובליקת ויימאר (פברואר 1919 עד יוני 1920), ואחריה ברייכסטאג של רפובליקת ויימאר שהתכנס לראשונה ביוני 1920.
זכות הצבעה בבחירות
חוקת הקיסרות הגרמנית משנת 1871 לא שינתה את מאפייני בחירת הפרלמנט, שנקבעו בחוק בעבור הרייכסטאג של הקונפדרציה הצפון-גרמנית במסגרת חוקתו מ-1867.
חברי הרייכסטאג נבחרו בבחירות כלליות, שוויוניות וחשאיות, וכאמור, גיל ההצבעה נקבע כ-25. זכות ההצבעה הייתה נרחבת למדי, הן בהשוואה למדינות אחרות והן בהשוואה לפרלמנטים השונים של מדינות גרמניה. ברוב המדינות הזרות באותה תקופה, הקולות לא היו שווים אלא שוקללו לפי גורמים כמו מעמד או הכנסה ("Census suffrage", כלומר זכות בחירה על בסיס תוצאות מפקד אוכלוסין).