cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון, מלך אנגליה
מורשתו ואישיותו של ג'ון
הפרשנויות ההיסטוריות של ג'ון היו נתונות לשינויים ניכרים במהלך מאות השנים. כרוניקנים מימי הביניים סיפקו תיעוד מזמן שלטונו של ג'ון, או מייד לאחר מותו. קבוצה אחת של כרוניקנים כתבה בתחילת חייו של ג'ון, או בסביבות תקופת עלייתו לכס, כולל ריצ'רד מדוויז, ויליאם מניובורג, רוג'ר מהודן וראלף דה דיצ'טו. היסטוריונים אלה לא הפגינו בדרך כלל יחס אוהד להתנהגותו של ג'ון תחת שלטונו של ריצ'רד, אך היו מעט יותר חיוביים כלפי השנים המוקדמות יותר לשלטונו. תיאורים מהימנים של החלק האמצעי והמאוחר יותר של שלטונו של ג'ון מוגבלים יותר, כאשר ג'רבאס מקנטרברי וראלף מקוגשל כותבים את התיאורים העיקריים; אף אחד מהם לא תיאר באופן חיובי את תפקודו כמלך.
תדמיתו של ג'ון לא השתפרה עם השנים אלא רק החמירה. קייט נורגייט, למשל, טענה שנפילתו של ג'ון לא נבעה מכישלונו במלחמה או באסטרטגיה, אלא בשל "רשעותו הכמעט על-אנושית", בעוד ג'יימס רמזי האשים את הרקע המשפחתי של ג'ון ואישיותו האכזרית בנפילתו. היסטוריונים במסורת ה"וויגיש", המתמקדים במסמכים כמו ספר דומסדיי ומגנה קרטה, מתחקים אחר מהלך פרוגרסיבי ואוניברסלי של התפתחות פוליטית וכלכלית באנגליה במהלך תקופת ימי הביניים. היסטוריונים אלו נטו לעיתים קרובות לראות בשלטונו של ג'ון, ובחתימתו על המגנה כרטה בפרט, צעד חיובי בהתפתחות החוקתית של אנגליה, למרות הפגמים של המלך עצמו וחוסר רצונו לחתום על החוקה. וינסטון צ'רצ'יל, למשל, טען ש"בחשבון ארוך, ניתן יהיה לראות שהאומה הבריטית והעולם דובר האנגלית חייבים הרבה יותר למידותיו הרעות של ג'ון מאשר לפועלם של מלכים ישרי דרך".
בשנות הארבעים של המאה ה-20 החלו לצוץ פרשנויות חדשות לשלטונו של ג'ון, המבוססות על מחקר של עדויות עקיפות מתקופת שלטונו, כגון רשומות מס מתקופתו, מסמכי בית משפט, ורישומים ראשוניים דומים. ראוי לציין כי מאמר מאת ויויאן גלבריית' ב-1945 הציע "גישה חדשה" להבנת השליט. השימוש בראיות מתועדות היה משולב עם ספקנות מוגברת לגבי שניים מהכרוניקאים הצבעוניים ביותר שכתבו על ג'ון, רוג'ר מוונדובר ומתיו פריז. במקרים רבים, הפריכו היסטוריונים מודרניים את כתביהם של השניים (שפעלו לאחר מותו של ג'ון). הפרשנויות של המגנה כרטה ותפקידם של הברונים המורדים ב-1215 מובנים כיום באופן שונה משמעותית מבעבר: למרות שהערך הסמלי והחוקתי של האמנה לדורות הבאים אינו מוטל בספק, בהקשר של שלטונו של ג'ון, רוב ההיסטוריונים רואים בו כיום הסכם שלום כושל. הביוגרפים האחרונים של ג'ון ראלף טרנר ולואיס וורן, טוענים שג'ון אכן היה שליט לא מוצלח, אך מציינים שכישלונותיו תוארו בהגזמה על ידי כותבי העתים של המאה ה-12 וה-13. ג'ים ברדבורי מציין את הקונצנזוס הנוכחי שג'ון היה "מנהלן חרוץ, אדם מוכשר, גנרל מוכשר", אם כי, כפי שמציע טרנר, עם "תכונות אישיות לא נעימות, ואפילו מסוכנות", כולל קטנוניות, נקמנות ואכזריות. ג'ון גילינגהם, מחבר הביוגרפיה העיקרית של ריצ'רד הראשון, עוקב גם הוא אחר הקו הזה, למרות שהוא מחשיב את ג'ון כגנרל פחות יעיל מאשר טרנר או וורן, ומתאר אותו "אחד המלכים הגרועים ביותר שאי פעם שלטו באנגליה".
בתרבות
בתרבות התקבע המלך ג'ון כשליט כושל, קטנוני, ואכזרי, וכך הוא מוצג למשל ברומן ההיסטורי, אייבנהו, מאת וולטר סקוט.
בטרילוגיית 'עולם הנהר' של סופר המדע הבדיוני פיליפ חוזה פארמר מוצג המלך ג'ון כשפל ובוגדני במיוחד וזאת על אף כי שמור לו מקום משמעותי בין גיבורי הסיפור.
יום הניצחון באירופה
יום הניצחון באירופה (באנגלית: VE [Victory in Europe] Day) נקרא גם יום הניצחון על גרמניה הנאצית - הוא היום בו חוגגים את ניצחון בעלות הברית על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה בשנת 1945. במדינות המערב נחגג יום זה ב-8 במאי, ובגוש המזרחי נחגג יום הניצחון בחבר המדינות ב-9 במאי.
הכניעה ללא תנאי של גרמניה הנאצית התרחשה ב-7 במאי בריימס שבצרפת ונכנסה לתוקף ב-8 במאי. בעלות הברית החליטו להכריז על כך בפומבי רק ב-9 במאי. למרות תכנון זה דלפה הידיעה במערב, וחגיגות ענק פרצו כבר ב-8 במאי, בעיקר בלונדון (שם השתתפו יותר ממיליון איש בחגיגות).
אף על פי שמלחמת העולם לא הסתיימה בתאריך זה, אלא רק ב-15 באוגוסט 1945 (ביום הניצחון על יפן, הידוע גם כ-VJ-DAY), נחשב תאריך זה לתאריך שבו מצוין סוף המלחמה.
יום הניצחון במדינות ברית המועצות לשעבר
במדינות בברית המועצות לשעבר יום הניצחון נחגג בצורה של מצעד צבאי, סרטים הקשורים לניצחון ולמלחמה, זיקוקין די-נור ובדרך כלל בשעות הערב דקת דומייה לזכר החללים שנהרגו במלחמה כנגד הנאצים, במדינות אלה החג נחשב לאחד המרכזיים והחשובים, ולכן הוא מוכרז כיום חופש.
יום הניצחון בישראל
בארץ ישראל כללו החגיגות יום שבתון, חנינה למספר אסירים על עבירות מרקע פוליטי, תהלוכות והנפת דגלים. בקרב היישוב היהודי החגיגות הקיפו את כל שדרות הציבור. בקרב הערבים בארץ ישראל; החגיגות הצטמצמו לאליטות שהיו בקשרים עם הבריטים, בעוד הציבור הרחב התייחס לניצחון באדישות.
עם בוא גל העלייה הגדול ממדינות ברית המועצות לשעבר, מצוין יום הניצחון על גרמניה הנאצית גם בישראל (ובעיקר בכנסת), לכבוד הלוחמים היהודיים בצבאות בעלות הברית בכלל, ובצבא האדום בפרט.
החל משנת ה'תשע"ד (2014) מצוין גם יום השחרור וההצלה על פי התאריך העברי כו באייר.
צום גדליה
צום גדליה (או צום גדליהו) הוא יום תענית ביהדות החל בג' בתשרי, יום לאחר ראש השנה (אם יום זה חל ביום שבת - כ-31.9% מהשנים - הצום נדחה ליום המחרת). צום זה הוא אחד מארבעת הצומות לזכר חורבן בית המקדש. הצום נקבע לציון רצח גדליהו בן אחיקם, נציב יהודה בימים שלאחר חורבן בית המקדש הראשון, בתחילת המאה ה-6 לפנה"ס. מותו סימל את סופו המוחלט של היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת בית ראשון.
הופעת הצום במקורות
בתלמוד הבבלי, מסכת ראש השנה, נאמר:
אצל הקראים אין צום גדליה, והצום השביעי של זכריה מתייחס לצום של כ"ד בתשרי, המוזכר בנחמיה ואשר נועד לכפר על תופעת נישואי הנשים הנוכריות. בצום זה, הקראים מקיימים וידוי חרטה וזיכרון לכריתת האמנה לאחר שבעים שנות גלות.
מותו של גדליה
לאחר כיבוש ממלכת יהודה בידי הבבלים, הוגלה רוב העם היהודי, ובמיוחד נכבדי העם, לבבל, ואילו בארץ נשארו מעטים מדלת העם, ששימשו כורמים ויוגבים. נבוכדנצר השני, מלך בבל, הציב את גדליה בן אחיקם לשליט על שארית הפליטה אשר נותרה בארץ יהודה. גדליה אסף והנהיג את כל פליטי החורבן, ושכנע את יושבי יהודה לאסוף את היבולים, ואף קיבל גיבוי מירמיהו הנביא שהצטרף אליו למצפה.
כפי שמתואר בספר ירמיה, גדליה נרצח בידי קבוצת יהודים בהנהגת ישמעאל בן נתניה, שהיה נצר לשושלת המלוכה. גדליה הוזהר על הצפוי להתרחש מפי נאמניו, מפקד הצבא יוחנן בן קרח ואנשיו, שהזהירו אותו מפני ישמעאל. יוחנן אף ביקש כי גדליה יקדים להרוג את ישמעאל בפעולת מנע, אך גדליה לא האמין לו וסירב להצעתו. גדליה נרצח כשישב במצפה (כנראה נבי סמואל של היום), ואיתו נטבחו גם תומכיו ואף החיילים הבבליים שהיו מוצבים שם. הרצח, שנעשה בעיצומה של סעודה שערך גדליה לישמעאל בן נתניה ואנשיו, נעשה בהכוונת בעליס מלך עמון.
ברצח גדליה בא הקץ לקיומה של אוטונומיה יהודית כלשהי בארץ ישראל לאחר חורבן הבית הראשון. הרצח גרם לדלת העם תחת ממשלתו של גדליה בן אחיקם להתפזר. מקצתם ירדו למצרים, מחשש לתגובת הבבלים. בכך הושלם חורבן הבית הראשון, ולא נותרה כל ריבונות יהודית בארץ ישראל למשך כחמישים שנה, עד ימי שיבת ציון.
מועד רצח גדליה
ישנה מחלוקת במסורת היהודית בשאלה האם גדליה נרצח ב-ג' בתשרי, או שנרצח ב-א' בתשרי והצום נדחה למעשה לאחר ראש השנה מפני שאי אפשר לקבוע צום ביום חג.
התפילות
עקב נפילת תאריך הצום בעשרת ימי תשובה, התפילה של צום גדליה היא אחת מהתפילות הארוכות והמסובכות שבימי החול במהלך השנה.
בול דואר
בול דואר, או בקצרה בול, מצורף מכתב כדי להוכיח ששולח המכתב שילם לרשות הדואר המעבירה את המכתב. לרוב זהו נייר דק מלבני קטן שפאותיו משוננות המודבק על המעטפה. כחלק מתהליך המשלוח, פריט הדואר נחתם במטרה לבטל את ערך הבול וכך למנוע שימוש חוזר בו. הבול הוא הגרסה הפופולרית ביותר לדמי דואר המשולמים מראש, אך כיום רוב הדואר המשרדי מוחתם בחותמות מוסכמות או נשלח במעטפות שתמונת בול מודפסת עליהן. בשנים האחרונות, מכתבים נושאי בולים הופכים שכיחים פחות עקב התפתחותו של הדואר האלקטרוני והשימוש המתפתח במדבקות תשלום או במעטפות "מבויילות".
הצורה הנפוצה ביותר לבולים היא מלבן, אך לבול הדואר יכולות להיות צורות שונות, כגון משולש, מחומש ועיגול. נוסף למטרתם העיקרית של הבולים - הוכחת התשלום על העברת דבר הדואר - הם משמשים לעיתים קרובות למטרות נוספות, כגון הנצחת אירועים ואנשים חשובים. למשל, פטירתו של איש ידוע יכולה להיות מלווה בבול מיוחד שיונפק לכבודו. כיום ישנה גם אפשרות ליצור בול דואר עם תמונה אישית.
הגוף המופקד על הנפקת בולים במדינת ישראל הוא השירות הבולאי, שהוא חלק מחברת דואר ישראל.
היסטוריה
עד להמצאת הבול, דמי משלוח המכתב היו גבוהים ומשולמים על ידי נמען הדואר ולא על ידי השולח. מכל זאת התקבל כי למעשה אין ערובה כי כל הכסף שהושקע (מיון דבר הדואר, עלות השליח ועוד) אכן ישולם (אם הנמען אינו מסוגל לשלם עבורו).
מספר אנשים טענו כי המציאו את הבול הראשון: סר רולנד היל, ג'יימס צ'למרס ולורנץ קושיר. את הרעיון לבול דואר במתכונתו המוכרת לנו כיום, הגה סר רולנד היל בשנת 1837 כחלק מרפורמה מקיפה בשרות הדואר הבריטי. הבול הראשון בעולם, המכונה "הפני השחור" על שום ערכו וצבעו, הופיע בבריטניה בשנת 1840. על בול זה התנוסס דיוקנה של מלכת בריטניה דאז ויקטוריה, שלוש שנים לאחר שעלתה לשלטון ומאז מופיעה תמונת השליט על כל בולי הממלכה המאוחדת. זכות ראשונים זו העניקה לבריטניה את הזכות שלא לכתוב את שמה על הבולים שאותם היא מנפיקה, בעוד שאר הארצות שמנפיקות בולים חייבות לרשום את שם הארץ על הבול. בעקבותיה של בריטניה הלכו שווייץ וצרפת, ועד 1860 הונהג השימוש בבולים במדינות רבות בעולם.
22 המדינות שכבר הנהיגו בתחומן שימוש בבולי דואר, הקימו ב-1874 את איגוד הדואר העולמי.
שובל
הַשּׁוֹבֶל, המצורף לעיתים כְּשׁוּלֵי הבול, מוסיף פרטים על תוכנו של הבול בצורה גרפית המשלבת לעיתים טקסט נוסף, ולעיתים מהווה המשך של ציור הבול.
שיני הבול
סימן היכר אופייני לבולי דואר הוא שוליהם המשוננים, הנוצרים מתלישת הבולים מגיליונות בהם הגבולות בין הבולים מנוקבים.
הבולים הראשונים נגזרו מתוך גיליונות מודפסים, דבר שסירבל את השימוש בהם, ובהיעדר כלי חיתוך מתאימים אף גרם לקריעתם לעיתים קרובות. על מנת להקל על הפרדת הבולים המציא הנרי ארצ'ר, אנגלי ממוצא אירי, מכונה שניקבה את הגליונות לאורך שולי הבולים. ניסיונות ראשונים לשימוש בה נעשו בשנת 1850, והחל משנת 1854 הוציאה רשות הדואר הבריטית באופן סדיר גיליונות בולים מחוררים. בארצות הברית החל ניקוב גיליונות הבולים בשנת 1857, ונפוץ מאז בעולם כולו.
צדו האחורי
בצדו האחורי של הבול מורחים שכבה של חומר כלשהו, אשר הופך לדביק עם הרטבתו, ואשר נועד להקל על הצמדת הבול אל פריט הדואר. שכבה זו של חומר דביק היא שהקנתה לבול את המונח בול דביק, אולם קיימים מקרים רבים בהם הבול הונפק בלי דבק בצדו האחורי, או במתכונת המכונה מדבק (Self-adhesive stamp).
בול מחורר
בול מחורר (באנגלית: perfin או SPIFS) הוא בול דואר רגיל שחוררו אותו בצורה מיוחדת. החירור לא פוגע בשימוש בו, ומכביד על גנבתו על ידי עובדי המוסד או החברה המסחרית שעבורם ביצעו את פעולת החירור.
חירור הבולים החל ב-1868, באנגליה ובהמשך התפשט הנוהג למדינות אירופאיות נוספות וליתר העולם. חירור הבולים נועד לסמן אותם בראשי תיבות או סמלים של הבעלים. חברות מסחריות ניצלו לעיתים את האפשרות הזו כדי לעצב את חירור הבול במתכונת המקדמת את מטרות החברה.
בול מודפס
בול מודפס (Indicia) מתייחס להדפסה מראש של חותמת בצורת בול על מסמך רשמי המיועד למשלוח בשלמותו. סוג זה של מסמכים מכונה בעברית דבר בולים, והוא כולל פריטים דוגמת גלויות דואר,  אגרות אוויר ומעטפות מבוילות. סימון זה על המעטפה הוא רק כעין חותמת בצורת בול אך אינו פיסת נייר נפרדת מהמעטפה.
תהליך ייצור הבול
לאורך מרבית השנים, השימוש בשיטת הנקבוב היה נפוץ הרבה יותר מאשר השימוש בשיטת הדקור. בשנים האחרונות, בעיקר לאחר התרחבות הנוהג להדפיס בולים במתכונת של מדבק, שיטת הדקור הופכת שוב לנפוצה יותר ויותר.
בול ללא ערך נקוב
בול ללא ערך נקוב (המונח של חברת דואר ישראל הוא "בול ללא עריך") הוא בול המוגן מפני עליית מחירים. הבול משמש מעין "אסימון" שכוחו יפה לשימוש גם אם השתנה מחיר משלוח דבר הדואר. בול ללא ערך נקוב הוכנס לשימוש בפעם הראשונה בארצות הברית בשנת 1975 ולמחזור בישראל ב-12 בספטמבר 1982. בולים ללא ערך נקוב מונפקים בבריטניה, ישראל, סינגפור, פינלנד, בלגיה, צרפת, נורווגיה, מונקו, שוודיה וקנדה.
איסוף בולים - בולאות
איסוף בולים הוא תחביב פופולרי עד כדי כך שיש מדינות המנפיקות בולים לאספנים בלבד וערכם הכספי של בולים נדירים יכול להגיע עד למיליוני דולרים. הבול היקר ביותר הוא מג'נטה 1 סנט, שנמכר במכירה פומבית תמורת למעלה מ-9 מיליון דולרים. על פי רוב, האספנים מחזיקים את הבולים באלבום בולים - חוברת או ספר בעלי כריכה קשה שדפיהם מכילים כיסים שקופים קטנים שמטרתם לשמור על הבול מפני פגעי הזמן.
20 באוגוסט
20 באוגוסט הוא היום ה-232 בשנה בלוח הגרגוריאני (233 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 133 ימים.
תוכנת פרסום
תוכנת פרסום (באנגלית: Adware - קיצור של Advertising Software) היא תוכנה המביאה תכנים פרסומיים מרשת האינטרנט למחשב הלקוח, לרוב בצורה של חלונות קופצים. בדומה לרוגלה, תוכנת הפרסות מותקנת פעמים רבות בניגוד לרצונו ובלא ידיעתו של המשתמש, וגוזלת משאבים מהמערכת. תוכנות מסוימות מכילות בתוכן תוכנות פרסום, כתמורה לשימוש בתוכנה או לדבר אחר (כמו גלישה חינם באינטרנט), ואינן עובדות כאשר אלו מוסרות.
הברית האטית-דלית
הברית האטית-דלית או הליגה האָטית-דֶלית (מלשון אָטִיקָה – האזור שבו שוכנת אתונה, ודֶלוֹס – האי שבו נכרתה הברית) הייתה ברית צבאית בראשות אתונה העתיקה, אשר נוסדה בשנת 478/7 לפנה"ס על מנת למגר את הפרסים מאדמת יוון, לשחרר את היוונים שהיו תחת השלטון הפרסי (באיוניה ומספר איים בים האיגאי), ולנקום בפרסים על פלישתם ליוון. הברית פורקה בשנת 404 לאחר תבוסת אתונה במלחמה הפלופונסית.
ארגון הברית
אפשר לחלק את בעלות הברית לשני סוגים על בסיס כלכלי: משלמות מיסים ומספקות אוניות. מעבר לכך היחסים (לפחות מבחינת הכוונות בהקמת הברית) היו שוויוניים. לכל פוליס יש קול אחד במועצה, והאוטונומיה כאמור לעיל נשמרה.
השליטה של אתונה בבעלות הברית
שליטתה של אתונה בליגה נבעה ממצב של זרימת הון מבנות הברית אליה: זרימת הון זו החלישה כלכלית את בעלות הברית וחיזקה את אתונה (יש לזכור כי צבא חזק ייתכן רק במצב של כלכלה חזקה. כלכלה חלשה אינה מאפשרת החזקת צבא חזק לאורך זמן), ומתוך כך שאתונה הקפידה להחזיק צבא גדול ומאומן בעוד שפוליס אחרות העדיפו להימנע מעיסוק בצבא, וכך נגרם גידול מואץ של הצבא האתונאי.
אתונה נהנתה מזרימת הון אליה, אשר תרם לשיקומה מההרס שנגרם כתוצאה מהפלישה הפרסית ולצמיחתה הכלכלית. את ההון המוזרם השקיעה אתונה במנופים כלכליים: פיתוח תשתיות (מקדשים, מבני ציבור, נמלים, חומות ומן הסתם כל האמצעים שהיו דרושים להקמתם ומהווים בסיס לכלכלה חזקה: בתי מלאכה, מחצבות, מנסרות, נפחיות וכיוצא בזאת), תעסוקה והקטנת האבטלה, מפעלי התיישבות וצבא שמתגלה כמכשיר כלכלי, בכך שהוא יוצר לאתונה הכנסות נוספות על ידי אכיפת עולה של אתונה על שטחים ואוכלוסיות ההולכים וגדלים (בדרך כלל צבא יוצר רק הוצאות). בשלבים מאוחרים יותר של קיום הליגה קיבלה השליטה הכלכלית של אתונה אופי הרבה יותר תוקפני ובולט לעין: כפיית המטבע, הפיקוח על המסחר שלווה במיסוי והעברת סמכויות השיפוט לאתונה עם כל התועלת הכלכלית שצמחה מכך.
הליגה האטית-דלית נפגעה קשות בעת המלחמה הפלפונסית השנייה, במהלכה ניסו גם רבות מחברות הליגה להתנתק ממנה. עם תבוסתה של אתונה במלחמה זו פסקה הליגה למעשה מלהתקיים.
הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל
הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל הוא אוניברסיטת מחקר ציבורית בחיפה המתמקדת בלימודי הנדסה ובמדעים מדויקים אך מלמדת גם רפואה ואדריכלות. הקמפוס הראשי של הטכניון ממוקם בנווה שאנן.
בטכניון 18 פקולטות ויחידות אקדמיות. הטכניון הוא המוסד הוותיק בתחום המחקר הטכנולוגי בישראל ונחשב למוביל בתחום זה. הטכניון הוא אחת מהאוניברסיטאות הראשונות בישראל, יחד עם האוניברסיטה העברית בירושלים, כשהטכניון נפתח שבועיים לפני האוניברסיטה העברית בשנת 1925.
נשיא הטכניון מאז אוקטובר 2019 הוא פרופ' אורי סיוון.
הצורך בהקמת בית ספר טכני
בחודשים ספטמבר–דצמבר 1907 סייר מייסד "עזרה", ד"ר פאול נתן, בארץ ישראל כדי לראות את בתי הספר ש"עזרה" הקימה. בזמן שהייתו בישראל עלה בדעתו רעיון להקים מוסד לימודי עליון במתכונת של בית ספר טכני, שיהיה גולת הכותרת של פעולתה החינוכית של "עזרה".
פאול נתן קיווה שיהודים בוגרי בית הספר הטכני החדש יתקבלו לעבודה בפרויקטים הטכנולוגיים החדשים, ועל ידי כך:
בשנת 1908 פנה נתן בבקשת סיוע לדוד ויסוצקי, בנו של זאב קלונימוס ויסוצקי שהיה ממנהיגי חובבי ציון, ומייסד חברת "תה ויסוצקי". ויסוצקי התחייב לתרום 100,000 רובל להקמת בית הספר הטכני ומאה אלף רובל נוספים חמש שנים מאוחר יותר. אחד העם, שהיה ידידו של קלונימוס ויסוצקי, היה שותף במשא ומתן והצליח להכניס להסכם סעיף המבטיח את האופי היהודי של המוסד.
ב-29 במרץ 1908 חתמו ויסוצקי ואחד העם בברלין על התעודה לייסוד "קרן ויסוצקי" של חברת עזרה לשם הקמת בית ספר טכני בארץ ישראל.
הקמת הטכניקום
אחרי חשיבה ממושכת הבין ד"ר פאול נתן שהמקום הטוב ביותר לבית הספר הטכני הגבוה הוא חיפה. על אף שחיפה בתקופה העות'מאנית הייתה עיר קטנה עם 20,000 תושבים, מתוכם רק 2,000 יהודים, היו לה יתרונות אחדים:
היה ברור ששתי עובדות אלו יהפכו את חיפה למרכז תעשייתי ותחבורתי. בית ספר טכני קשור לתעשייה ולתחבורה באופן ישיר וכך יספק עבודות לבוגרי הטכניון. בנוסף, היישוב היהודי בחיפה היה קטן ולא מקובע בדעות פוליטיות או דתיות כמו מקומות מרכזיים אחרים כגון ירושלים, שהייתה נתונה להשפעה חרדית, או יפו. בית ספר טכני יכול להפוך את העיר למרכז יהודי חדש ולקדם את פיתוחה.
מכיוון שהיה צורך בכסף נוסף, נערכה עוד מגבית שבה הותרמו ארגונים נוספים. ארגון קרן קיימת לישראל תרם 100,000 פרנק, דרש וגם קיבל נציגות בדירקטוריון של בית הספר (שמריהו לוין ויחיאל צ'לנוב). עוד קבוצת יהודים אמריקאים בראשות יעקב שיף תרמה 100,000 דולר. לארגונים התורמים היו דרישות שונות לגבי הרכב ההנהלה, אך בסופו של דבר, בפועל, היה זה ד"ר פאול נתן שניהל את הקבוצה שהוקמה לצורך ניהול "המכון לחינוך טכני" (שמו הראשון של הטכניון) ממקום מושבו בברלין.
כדי לקבוע את המקצועות שיילמדו במכון לחינוך טכני התייעץ פאול נתן עם שורת מורים מרחבי גרמניה. ההחלטות שהתקבלו היו:
לשם בניית הטכניקום הובא מגרמניה אדריכל יהודי בשם אלכסנדר ברוולד. אחרי שברוולד תכנן את מבני הטכניקום, נדרשו שלושה רישיונות שונים לצורך התחלת הבנייה - תהליך ארוך ומורכב שארך שנתיים. העיכוב נגרם הן מחמת עוינות התושבים הערבים והן בשל חוסר יעילותה של הממשלה הטורקית. כמנהל אחראי על הבנייה במקום, מטעם הנהלת המוסד, מונה ד"ר שמריהו לוין. ב-11 באפריל 1912 התקיים הטקס הרשמי של הנחת אבן היסוד לבניין הראשי של הטכניקום.
המכשולים בבניית הטכניקום ובהכנתו
בניית הטכניקום לוותה בקשיים רבים:
בניין בית הספר התיכון הושלם באביב 1913. המבנה הראשי של הטכניקום בשכונת הדר, המשמש בשנות האלפיים כמוזיאון הלאומי למדע, הושלם ברובו באותה שנה. המטרה הייתה שבתחילת אפריל 1914 יוכל המוסד להתחיל לפעול.
היה צורך לבצע הערכות מחדש של העלויות ובסופו של דבר התברר שלא ניתן להשלים את בניית הטכניקום בתקציב הקיים, וצריך היה לפנות שוב לתורמים ולנסות לגייס כסף ממקורות נוספים.
מכל המכשולים שבדרך, הקושי הרציני ביותר היה בעיית שפת ההוראה.
מלחמת השפות
עד 1913 היה ברור שהלימודים בתיכון הצמוד לטכניקום, בית הספר הריאלי העברי בחיפה, יהיו בעברית, אך בטכניקום עצמו יילמדו מקצועות בגרמנית בשל מחסור בספרים בעברית, במורים מקצועיים דוברי עברית והיעדרם של מונחים מקצועיים בשפה העברית, שהייתה עדיין בחיתוליה.
הבעיה החלה כשפאול נתן החליט ששפת ההוראה בטכניקום ובתיכון שלידו תהיה גרמנית ולא עברית. הנימוקים לכן היו מעשיים גרידא – מכיוון שמטרת התיכון היא להכשיר תלמידים לטכניקום, מן הראוי שילמדו באותה שפה שבה ימשיכו אחר כך. ההחלטה הכעיסה מאוד את הגופים הציוניים שתרמו להקמת הטכניקום, הן משום שבהתחלה הובטח להם ששפת הלימוד העיקרית בבית הספר התיכון, ואף בחלק מהמקצועות בטכניקום תהיה עברית, והן משום שהשפה העברית המתחדשת הייתה לסמל של גאווה לאומית. גל מחאות והתנגדות שמקורו בגימנסיה הרצליה החל מתפשט ביישוב. הוויכוח בין הצדדים החריף וגרם לד"ר שמריהו לוין, שמונה על ידי חברת "עזרה" למנהל פרויקט הקמת הטכניקום ושתמך בעברית כשפה עיקרית בבית הספר התיכון, להתפטר מתפקידו. לוין נאם במסגרת הקונגרס הציוני ה-11 שנערך ב-1913, בדרישה שההסתדרות הציונית תהיה חייבת לדאוג לחינוך הדור הצעיר בארץ. ב-26 באוקטובר התקיימה ישיבה מכרעת בהנהלת מוסד הטכניקום בברלין לגבי שפת ההוראה. בהחלטה נתקבלה הצעתו של נתן ללמד בגרמנית.
כתוצאה מהחלטה זו התפטרו חברי ההנהלה הציוניים מהנהלת המוסד ובארץ ישראל קמה התנגדות רבה כנגד חברת עזרה, עד כדי כך שהסתדרות המורים הכריזה על חרם נגד הטכניקום והתיכון. למעשה, היה זה אקט סמלי בלבד שכן הטכניקום והתיכון טרם קמו ועדיין לא היו להם מורים.
המחלוקת על השפה הכשילה את הניסיון למצוא תורמים נוספים להמשך הפרויקט, הבנייה הופסקה בשל מחסור בכסף, ונדחתה פתיחת המוסד. כתוצאה מכך פוטרו כל העובדים וגברה העוינות כלפי חברת עזרה בארץ ישראל. לחברה לא נותרה ברירה אלא להיכנע, ובישיבה נוספת שנערכה ב-22 בפברואר 1914 היא נכנעה והודיעה ששפת הלימוד בטכניקום תהיה עברית.
לימים, ב-2008, הוחלט בטכניון לשנות את שפת הלימוד בתוכנית לתואר שני במנהל עסקים מעברית לאנגלית, והדבר גרר שוב ביקורת ציבורית שהזכירה את מלחמת השפות. ב-2013 הוחלט בטכניון לחדול מהפעלת התוכנית בשפה האנגלית.
מלחמת העולם הראשונה
יישוב בעיית השפה לא פתר את בעיית התקציב, שהחמירה. ב-17 ביולי 1914 התנהלה ישיבה אחרונה של הדירקטוריון בברלין. בין חברי הנהלת המוסד פרצו ויכוחים פנימיים בנושא, עד שלבסוף חברת עזרה הציעה למכור את הטכניקום במכירה פומבית. מטרתה הסמויה של "עזרה", שהייתה בעלת החוב העיקרית של הטכניקום, הייתה לקנות את המקום בעצמה כדי שלא יפריעו לה עוד בניהולו.
שבועיים אחר כך פרצה מלחמת העולם הראשונה. הדבר איפשר לחברת עזרה (שמושבה בגרמניה, שהייתה בת בריתם של הטורקים) לקנות את הטכניקום כמתוכנן, כי מתחריה לקניית המוסד היו ממדינות ההסכמה שנלחמו בטורקיה. ב-15 במרץ 1915 נמכרו במכירה פומבית נכסי "אגודת הטכניקום", ו"עזרה" רכשה לעצמה את הקרקע והבניינים תמורת 225,000 מרק.
בזמן המלחמה הופסקה הבנייה והעבודה הצטמצמה לשמירה ולתחזוקה של הבניינים והציוד. ב-1917 תפס הצבא הגרמני את הבניינים והשתמש בהם כמכון חיטוי וכבית מטבחיים. באביב אותה שנה בא במקומו הצבא הטורקי, שהפך את הבניין הראשי לבית חולים. באוקטובר 1918 כבשו האנגלים את חיפה והמשיכו להשתמש במבני הטכניקום כבית חולים צבאי.
בתום המלחמה היה מצבה הכלכלי של "עזרה" בכי רע, וההסתדרות הציונית, בעלת ברית של הצד המנצח במלחמה, ניצלה את ההזדמנות וקנתה את הטכניקום מחברת עזרה ב-6 בפברואר 1920.
ד"ר פאול נתן, שהטכניקום היה גולת כותרת למפעל חייו, ושתכנן לעבור בערוב ימיו לחיפה - ראה בעיניים כלות כיצד יריביו משכבר משתלטים על המוסד.
פתיחת הטכניון
מצב הבניינים בשטח הטכניקום היה גרוע. הצבא הבריטי ייעד את המבנים לשמש כבית חולים ואף השתלט על הבאר במקום. רוב המכונות שהיו בין כותלי המוסד נגנבו או נמכרו בתקופת המלחמה. היה צורך דחוף לגייס כסף לתיקונים ולרכישת מכונות מחדש. כמו כן היה צורך לשכנע את האנגלים לפנות את השטח. ד"ר חיים ויצמן היה הרוח החיה בניסיונות לגייס את הכספים הדרושים לשיפוץ הבניינים, להשלמת הבנייה ולרכישת המכונות. התהליך ארך חמש שנים, במהלכן נמצאו הכספים הדרושים לתיקונים, נרכשו מכונות וציוד לימודים, נבחרו המורים והצוות המנהלי למוסד וגובשה תוכנית הלימודים של הטכניקום.
בספטמבר 1924 הוחלט לקבל את הצעתו של חיים נחמן ביאליק ולקרוא לבית הספר הטכני בשם "תכניון" (בנימוק שהמילה "טכני" הגיעה ליוונית מהמלה העברית "תֶּכֶן"). [רק ב-1945 נקבע השם "טכניון"].
ב-1923 ביקר באתר ה"תכניון" אלברט איינשטיין והסכים שנה אחר כך להיות נשיא ועד המוסד.
שיעורי הערב הראשונים החלו ב-14 בדצמבר 1924. בחינות הקבלה התקיימו ב-16 בדצמבר 1924, והלימודים החלו ב-7 בינואר 1925, בקורס הראשון של המחלקה לבנייה וסלילה. טקס הפתיחה הרשמי של ה"תכניון" התקיים בט"ו בשבט, 9 בפברואר 1925, 13 שנה מאז הנחת אבן הפינה. בכך היה ה"תכניון" לאוניברסיטה הראשונה שפעלה בארץ ישראל.
רוב הסטודנטים הצטרפו, החל משנת לימודיהם הראשונה, לשורות ההגנה. ב-1929, בפרוץ מאורעות תרפ"ט השתתפו הסטודנטים בהגנה על היישוב העברי בחיפה.
ב-1928 הוכר ה"תכניון" כמוסד טכני גבוה, ולאחר הבחינות ב-27 בפברואר 1929, קיבלו 16 סטודנטים תעודת מהנדס.
כשנפתח היה שטח ה"תכניון" 46 דונם. היו בו שבעה מבנים, והלימודים התרכזו באחד מהם. סגל המוסד מנה אז שישה מורים, ולמדו בו שישה-עשר תלמידים בשתי מחלקות: ארכיטקטורה והנדסה אזרחית. בשנים הראשונות התמודדו מנהלי המוסד עם בעיות שונות, כשהעיקרית - מחסור בכספים.
מראשית הלימודים ועד ימינו
שלמה קפלנסקי, שניהל את הטכניון במשך 19 שנים, הקים בשנות ה-30 פקולטות ללימוד הנדסת מכונות, הנדסת חשמל והנדסה כימית. בתקופה זו צמח הטכניון וקלט מדענים רבים שברחו מאימי השלטון הנאצי בגרמניה.
בשנת 1935 הוקמה הפקולטה להנדסת מכונות, לאחר שתחום הנדסת המכונות פוצל מהפקולטה לטכנולוגיה. בשנת 1938 ייסד פרנץ אולנדורף את המחלקה להנדסת חשמל, והוא היה דקאן הראשון של הפקולטה. הפקולטה הוקמה בשנת 1947, לאחר שתחום הנדסת החשמל פוצל מהפקולטה לטכנולוגיה.
מפנה חשוב בתולדות הטכניון חל בשנות ה-50: המוסד ניתק מהגופים הציוניים, הפך למוסד עצמאי, ושמו שונה ל"טכניון – מכון טכנולוגי לישראל" – שמו עד היום. באותן השנים לאחר תקופה של פיתוח וביסוס, קיבלו מחלקות המדע הבסיסי בטכניון, שכללו את מחלקות הכימיה, הפיזיקה והמתמטיקה, מעמד של פקולטות. וכן הוקמו הפקולטות להנדסת תעשייה וניהול, הנדסת אווירונאוטיקה וחלל, והנדסה כימית.
בשנת 1950 הוקמו הפקולטה למתמטיקה והפקולטה להנדסת תעשייה וניהול. בשנת 1952 הוקמה הפקולטה לפיזיקה בשנת 1954 הוקמה הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל כמחלקה להנדסה אווירנאוטית, לאחר שפרופסור סידני גולדשטיין שכנע את נשיא הטכניון בזמנו יעקב דורי ואת ראש הממשלה דוד בן-גוריון בחשיבותה. באותה השנה הוטלה על פרופ' דוד גינצבורג המשימה לפתח את המחלקה לכימיה בטכניון שכללה מספר חוקרים בתחומי הכימיה האנליטית והפיזיקלית, והוקמה הפקולטה לכימיה. בשנת 1953 הוקמה המחלקה להנדסה כימית בפקולטה לכימיה תעשייתית. בשנת 1962 המחלקה הופרדה מהפקולטה והפכה ליחידה אקדמית העומדת בפני עצמה – הפקולטה להנדסה כימית.
תחומי המחקר התרחבו, ונפתחו הפקולטות ללימוד ביולוגיה, הנדסה חקלאית, הנדסת מזון, הנדסת חומרים, הנדסת תעשייה וניהול והפקולטה לחינוך טכנולוגי, ונפתחה מחלקה נפרדת נוספת ללימודים הומניסטיים ואמנויות. מפאת צפיפות הבנייה שהקיפה את הטכניון לא ניתן היה להרחיבו במקומו, והיה הכרח לעבור לקמפוס אחר. המעבר לקמפוס החדש בנווה שאנן היה הדרגתי וארך כ-25 שנה. הפקולטה לארכיטקטורה הייתה האחרונה שעברה מהקמפוס בהדר הכרמל לזה שבנווה שאנן. הקמפוס החדש תוכנן על ידי האדריכל אלכסנדר קליין, בעזרת תוכניות קודמות שערך האדריכל הברזילאי הנודע אוסקר נימאייר בעת שהותו בארץ. את מבני הקמפוס תכננו לאורך השנים אדריכלים שונים, בהתאמה לתוכנית הכללית.
את הפקולטה לפיזיקה הקים נתן רוזן, פיזיקאי בעל שם ששיתף פעולה עם אלברט איינשטיין בכתיבת המאמר על פרדוקס EPR. בשנות ה-60 נפתחו בטכניון הפקולטות לרפואה ולמדעי המחשב, ושיטת הלימוד הישנה הוחלפה בשיטת הצבירה. מספר הסטודנטים עלה ליותר מ-7,000.
בשנת 1969 הוקמו הפקולטה למדעי המחשב, הפקולטה להנדסה ביורפואית והפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט. ובשנת 1971 התמזגה הפקולטה לרפואה עם הטכניון והוקמה הפקולטה לביולוגיה.
בשנת 1976 הוקם המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית בע"מ, מיסודם של הטכניון וחברת נמלי ישראל (בזמנו: "רשות הנמלים"). מכון זה, היחיד מסוגו בארץ, נחשב הסמכות העליונה בכל הנוגע למחקרי הנדסה ימית בארץ (הנדסת חופים ונמלים, השפעת מתקני התפלה על הסביבה החופית והימית ועוד).
בשנת 1990 התמנה לנשיא הטכניון פרופסור זאב תדמור, שהיה בוגר הטכניון הראשון שמונה כנשיאו של המוסד. בשנת 1992 הוקמה הפקולטה להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון. בשנת 1994 הוקמה הפקולטה למדע והנדסה של חומרים.
הטכניון חבר בארגון האוניברסיטאות העולמי של אונסק"ו.
בשנת 2002 הוקמה הפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית, מאיחוד של שתי פקולטות ותיקות בטכניון, הנדסה אזרחית והנדסה חקלאית.
הטכניון הסמיך קרוב ל-80,000 בוגרים מיום הקמתו ועד תום העשור הראשון של המאה ה-21. נכון ל-2020, לומדים בטכניון 13,858 סטודנטים לכל התארים, מתוכם 9,300 לתואר ראשון, 4,558 לתואר שני ולתואר שלישי. נשים מהוות כ-40% מכלל הסטודנטים לתואר ראשון.
קריית הטכניון
קמפוס הטכניון מכונה קריית הטכניון. הוא משתרע על פני 1,325 דונם, בין שכונת נווה שאנן לבין העיר נשר. מיקום הקמפוס נבחר על ידי דוד בן-גוריון, ואבן הפינה הונחה בשנת 1953.
קריית הטכניון כוללת מבני מעונות לסטודנטים ולסגל זוטר (ישנם מעונות ליחידים, לזוגות ולמשפחות עם ילדים), שבהם יותר מ-4,500 מיטות. בקרית הטכניון כתשעים בניינים, ביניהם 18 פקולטות ומחלקות. בקמפוס גם מרכז ספורט, בית קולנוע, בית כנסת, מרכז מבקרים, אכסניה, מועדוני תרבות, בית סטודנט, סניף בנק, חנויות, קפיטריות ומסעדות, גני ילדים ומרפאה. כמו כן במתחם גן אקולוגי, מגרשי ספורט אולימפיים, אמפיתיאטרון וטיילת ובה "אובליסק הטכניון", פרי תכנונו של האדריכל סנטיאגו קלטרווה, ושתי תחנות של הרכבלית: תחנת "טכניון מרכז" - לעליית וירידת נוסעים, ותחנת "טכניון אלונים" - כתחנת תפעול ובקרה בלבד.
הפקולטה לרפואה נמצאת מחוץ לקריית הטכניון, בשכונת בת גלים, סמוך למרכז הרפואי רמב"ם.
אחד המבנים של הפקולטה לאדריכלות ובינויי ערים ממוקם בשכונת הדר שבחיפה, סמוך למוזיאון הלאומי למדע, בבניין ההדריון. במבנה לומדים סטודנטים בשנה ב במסלול לאדריכלות ובמסלול לאדריכלות נוף.
"שיכון הטכניון" שימש למגורי מדענים בשנות החמישים של המאה העשרים. צריפי השיכון נמצאים בדרום שכונת אחוזה, בין צומת פרויד לבית בירם.
יחידות אקדמיות
בטכניון 18 פקולטות ומחלקות המעניקות תואר ראשון, שני ושלישי במבחר מסלולי לימודים.
רכבלית
באפריל 2022 נפתחו בטכניון שתי התחנות של "הרכבלית", רכבל אשר מקשר בין מרכזית המפרץ לטכניון ולאוניברסיטת חיפה. תחנה D (טכניון מרכז) נמצאת ליד בניין דנציגר ותחנה E (טכניון עליון) אשר נמצאת ליד בניין קנדה. תחנת טכניון עליון תהיה בתחילה תחנה תפעולית בלבד והיא לא תשרת נוסעים. בתחנה E נמצא הדיפו של המערכת.
הקורטוריון
חבר הנאמנים של הטכניון, הנקרא גם "הקורטוריון", הוא הגוף בעל הסמכות העליונה במכון. בתחום אחריותו החלטות תקציביות, מינוי בעלי תפקידים בהנהלה הבכירה, תיאום פעולות של אגודות דורשי הטכניון בישראל ובחו"ל, פיקוח והכל בהתאם לחוקת טכניון. בקורטוריון יושבים אנשי ציבור מארץ ומחו"ל.
הקורטוריון מתכנס אחת לשנה בישראל למושב בן שבוע, במהלך חודש יוני. במסגרת אירועי הכינוס מחולקים מדי שנה תוארי דוקטור לשם כבוד מטעם הטכניון.
הקורטוריון הראשון של הטכניון נבחר ב-5 במרץ 1908. בין נציגיו היו דוד ויסוצקי ממוסקבה ואשר גינצבורג (אחד העם) מלונדון כנציגי חברת ויסוצקי, נציגי "עזרה" וד"ר שמריהו לוין.
יושב הראש הנוכחי של הקורטוריון הוא לואורנס ג'אקייר מארצות הברית, יו"ר לשם כבוד של הקורטוריון הוא עוזיה גליל. משנת 1990 עד 2003 יו"ר הקורטוריון היה איש עסקים ופילנתרופ יהודי אמריקאי הנרי טאוב, שעל שמו קרוי בניין פקולטה למדעי מחשב.
אגודות דורשי הטכניון
אגודת דורשי הטכניון הראשונה הוקמה על ידי אלברט איינשטיין, בשנת 1923.
היום אגודות דורשי הטכניון קיימות ב-16 מדינות.
רב בית הכנסת בטכניון
בשנים 1976–1980 כיהן בתפקיד הרב פרופסור אהרן שאר-ישוב. בשנים 1980–2013 כיהן בתפקיד הרב ד"ר אליהו רחמים זייני. ב-2013 נבחר לתפקיד הרב ד"ר אלעד דוקוב.
קשרים בינלאומיים
הטכניון חבר במספר בריתות ואגודות בינלאומיות :
סלמאן רושדי
ספרו השני של רושדי, "ילדי חצות", זכה בפרס בוקר ב-1981 ונחשב ל"הרומן הטוב מכל הזוכים" בשתי הזדמנויות, לציון 25 ו-40 שנה לפרס. לאחר פרסום הרומן הרביעי שלו, "פסוקי השטן" (1988), הפך רושדי למושא של מספר ניסיונות התנקשות ואיומי מוות, כולל פתווה הקוראת למותו שהוציא רוחאללה ח'ומייני, המנהיג העליון של איראן. מספר מקרי רצח ופיגועים בוצעו על ידי קיצונים שציינו את הספר כמניע, דבר שעורר ויכוח על צנזורה ואלימות על רקע דתי. ב-12 באוגוסט 2022 נדקר רושדי באירוע ספרותי במכון צ'וטקווה שבמדינת ניו יורק, לאחר שהתוקף הסתער על הבמה, דקר אותו מספר פעמים ופצעו באורח קשה.
ביוגרפיה
בשנת 1979 נולד בנו הבכור זאפאר. שנה לאחר מכן כתב את הרומן "ילדי חצות" וזכה בפרס בוקר היוקרתי באנגליה. בהמשך אותה שנה התגרש מאשתו קלריסה.
סגנונו הנרטיבי, המשלב מיתוס ופנטזיה יחד עם החיים האמיתיים, תואר כקשור לז'אנר הריאליזם המאגי.
פסוקי השטן
בספטמבר 1988 פרסם רושדי את ספרו "פסוקי השטן", שזכה בפרס ויטברד. הספר עורר את זעמם של מוסלמים רבים בשל הדרך שבה מוצגת בו דמותו של הנביא מוחמד. בעת יציאתו נאסר הספר לפרסום בהודו, בעיקר בשל לחצו של סייד שאהבודין, חבר מפלגת הג'אנאטה. בפברואר 1989 נאסר הספר לפרסום ולהפצה בכל מדינה מוסלמית. ב-14 בפברואר 1989, בעקבות פרסום הספר, הוציא מנהיג איראן, האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, פתווה הקוראת לרצח רושדי, ורושדי נכנס לעשור בו חי במחתרת והסתובב עם מאבטח צמוד. לפי דברי רדיו טהראן הובטח פרס של ארבעה מיליון דולר למי שירצח את רושדי. בפקיסטן ובהודו התנהלו הפגנות נגד הספר בהן השתתפו אלפים, ונהרגו שישה אנשים.
במרץ 1989 הגיע הספר לראש רשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. ב-1998 שוקמו יחסי ממשלות איראן ואנגליה בין השאר בתנאי שהפתווה לא תיאכף (מאחר שלא הסכימו לבטלה). עם זאת, מוסדות מוסלמיים לא ממשלתיים קבעו פרס כספי גבוה למי שיפגע בסופר, כך למשל ב-2012 קבעה קרן דתית איראנית פרס של 3.3 מיליוני דולר למי שיהרוג את רושדי. ב-2005 הודיע המנהיג הדתי של איראן עלי ח'אמנאי על החזרת אכיפת הפתווה מטעמו ומשמרות המהפכה האסלאמית אישרו זאת.
המשך הקריירה
ב-6 באוקטובר 2006 רושדי הצטרף למחלקה לספרות אנגלית של אוניברסיטת אמורי.
רושדי חבר באגודת הספרות המלכותית, ובעל עיטור מפקד מסדר האמנויות והספרות של צרפת.
השנים הרבות במחתרת לא ריפו את ידיו מלהמשיך לעסוק בנושא. בשנת 2015, הוא הוציא ספר חדש העוסק בדמויות מהאסלאם בשם: "שנתיים, שמונה חודשים ועשרים ושמונה לילות". כחודש אחרי הוצאת הספר, הוא נאם בפתיחת יריד ספרים בפרנקפורט, ואמר שם, בין היתר:.
בשנת 2017 השתתף רושדי בעונה התשיעית של הסדרה "תרגיע", בתפקיד עצמו. בעונה זו לארי דייוויד נכשל בניסיונו להעלות מחזמר ביוגרפי על אודות חייו של רושדי בשם "פתווה".
הוקרה
בשנת 1993 קיבל הספר "ילדי חצות" את פרס "הבוקר של הבוקרים", לספר הטוב ביותר שזכה בפרס בעשרים וחמש השנים הראשונות לקיומו. בשנת 2008 זכה לרגל לציון 40 שנות הפרס.
בשנת 1995 זכה ספרו "האנחה האחרונה של המורי" בפרס ויטברד, וב-1996 זכה גם בפרס אריסטיון של האיחוד האירופי.
בשנת 2007 הוענק לרושדי תואר האצולה הבריטי "סר". בעקבות זאת פרצה סערה בעולם המוסלמי. איראן ופקיסטן ייחסו את ההחלטה לגישה אסלאמופובית בבריטניה ושל ראש הממשלה, טוני בלייר.
התקיפה על במת מכון צ'וטקווה
ב-12 באוגוסט 2022 הגיע רושדי למכון צ'וטקווה בניו יורק כדי לשאת דברים במסגרת כנס שעסק במקלט שמעניקה ארצות הברית לאומנים שנמלטו מארצם, ועל היותה "בית לחופש ביטוי יצירתי". בעת שהיה על הבמה, הותקף רושדי ונדקר בצווארו. הוא הובהל במסוק לבית חולים במדינת פנסילבניה. הוא סבל מדקירות שגרמו נזקים לעצבים בידו, לכבד שלו ולאחת מעיניו. לפי הודעת סוכנו אנדרו ווילי, רושדי היה מחובר למכונות הנשמה וככל הנראה יאבד את אחת מעיניו.
התוקף הוא האדי מטר, צעיר ממוצא לבנוני המתגורר בניו ג'רזי, שהביע תמיכה ברשתות החברתיות בממשלת איראן ובמשמרות המהפכה שלה ונהג לפרסם רשומות. הוא נתפס עם רישיון נהיגה מזויף על שם חסן מורנייה, שילוב בין שמו הפרטי של מנהיג חזבאללה, חסן נסראללה, לבין שם משפחתו של סגנו לשעבר, עימאד מורנייה. להערכת משטרת ניו יורק, התוקף פעל לבדו.
ב-14 באוגוסט 2022 נותק רושדי ממכונת ההנשמה וחזר לדבר.
בשנת 2023 הופיע ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין טיים.
מספריו שתורגמו לעברית
עיון:
קנת גרהם
קנת גרהם (באנגלית: Kenneth Grahame; 8 במרץ 1859 - 6 ביולי 1932) היה סופר אנגלי, יוצר הקלאסיקה של ספרות הילדים - "הרוח בערבי הנחל".
חייו
גרהם נולד באדינבורו, סקוטלנד, ב-1859. הוא התייתם בילדותו ונשלח לגור אצל סבתו בכפר במחוז ברקשייר באנגליה. האחוזה הכפרית שכללה גן גדול ליד הנהר תמזה הייתה כפי הנראה הרקע ליצירת "הרוח בערבי הנחל".
לאחר הופעת הספר פרש גרהם מעבודתו בבנק, וחי עם אשתו בברקשייר, עד פטירתו ב-6 ביולי 1932. חייו המאוחרים היו לטרגדיה כאשר בנו היחיד אלסטייר, ששימש כהשראה לדמות הקרפד בספר "הרוח בערבי הנחל", התאבד בקפיצה לגלגלי רכבת בהיותו בן עשרים, ב-1920.
הרוח בערבי הנחל
הרוח בערבי הנחל (באנגלית: The Wind in the Willows) הוא ספר ילדים קלאסי, יצירתו הידועה ביותר של הסופר האנגלי קנת גרהם.
הדמויות הראשיות הן חפרפר, עכברוש המים, מר קרפד ומר תחש או סמור (למעשה - גירית). הספר נחשב יצירה רומנטית ואנושית, רצוף בהומור, ובאווירת אנגליה הכפרית של תחילת המאה העשרים: ארץ של נהר העובר בין אחוזות כפריות, כרי דשא ויערות. ההרפתקאות שעוברות הדמויות נעות בין קטבים של שלווה וביתיות לעומת יצר ההרפתקנות, ושל אנוכיות לעומת רעות.
במשך השנים איירו את הספר מספר מאיירים, בין היתר המאייר האנגלי ארנסט שפארד וכן פאול ברנסום.
הספר שימש השראה ליוצרים מתחומים רבים. למשל, אלבומה הראשון של להקת פינק פלויד, משנת 1967, נקרא "החלילן בשערי השחר" (The Piper at the Gates of Dawn), על שם הפרק השביעי בספר.
לספר מספר תרגומים לעברית, בין היתר תרגומו של יונתן רטוש משנות החמישים בהוצאת "מחברות לספרות", אשר נתן לספר את שמו העברי. תרגומים נוספים הם תרגומו של אוריאל אופק משנת 1984 (הוצאת זמורה, ביתן), תרגומה של יעל רנן משנת 1986 (הוצאת אדם), תרגומה של מיכל מילר (הוצאת עופרים) משנת 2002 ותרגומו המוער של יניב פרקש משנת 2013 (הוצאת אריה ניר).
בשנת 2018 ראה אור הספר בתרגום לעברית של עטרה אופק.
המחזות והסרטות
הספר הוסרט והומחז פעמים רבות, בין היתר תחת השם "קרפד מטירת הקרפד" (Toad of Toad Hall) על ידי אלן אלכסנדר מילן, מחברו של פו הדב. מילן אמר כי כה התאהב בספר עד כי הצטער כי לא כתבו בעצמו וכי לעיתים שגה לחשוב כי כך היה.
צאר
צאר (ברוסית: царь, ; בבולגרית: цар; בלשון נקבה: צארינה; ברוסית: цари́ца, בבולגרית: царица) הוא תואר בו השתמשו שליטיהן של בולגריה (החל משנת 913), סרביה (במאה ה-14) ורוסיה הצארית והקיסרות הרוסית (בשנים 1547–1917). השם נגזר מהמילה "קיסר" (caesar), "צאר" בהגייה בשפות סלאביות.
ברוסיה שלאחר פלישת המונגולים שימש, כנראה, התואר לתיאור שליט עצמאי. בתואר הזה נקראו קיסר ביזנטיון ושליטי אורדת הזהב. שליטי רוסיה החלו להשתמש בתואר זה במאה ה-15, בעיקר להאדרת שם ממלכתם ביחסי חוץ לאחר פריקת העול המונגולי על ידי איוון השלישי. הם החלו לשאת את התואר באופן קבוע החל משנת 1547, עת הוכתר איוון האיום כצאר רוסיה עד ל-1721 בה פיוטר הגדול שינה את התואר ל"אימפרטור". עם זאת, באופן לא רשמי התואר "צאר" המשיך להתקיים באימפריה הרוסית. קיסרה המוכתר האחרון, ניקולאי השני משושלת רומנוב, נרצח בעת מלחמת האזרחים ברוסיה.
אלי עמיר
אלי עמיר (נולד ב-26 בספטמבר 1937) הוא סופר ישראלי. פעל למען צמצום הפערים בחברה הישראלית, טיפול בנוער ובמשפחות במצוקה ומתן ביטוי לתרבויות יהודי ארצות ערב.
ביוגרפיה
אלי עמיר נולד בבגדאד, עיראק, בשם פואד אליאס נאסח חלסצ'י. עלה לישראל לפני שמלאו לו 13 שנים, נקלט עם משפחתו בבית עולים, מעברה ומשם הצטרף לחברת נוער של עליית הנוער ויצא לקיבוץ משמר העמק. בראיון שנתן בפסטיבל מספרי הסיפורים וכן בספרו "תרנגול כפרות" העיד כי במהלך שהותו בקיבוץ זכה ליחס מזלזל ולגזענות מצד יוצאי אירופה ששהו בקיבוצים. בשנת 1954 עבר לבדו לירושלים והחל ללמוד בבית ספר ערב לנערים עובדים ולעבוד כנער שליח במשרד ראש הממשלה. אחרי שסיים את לימודיו התגייס לצה"ל.
לדבריו, שנותיו במשמר העמק היו חשובות ומכריעות, רצופות קונפליקטים עם דמות הצבר ועם עצמו. עם זאת, היו אלה שנים מבורכות של היחשפות לתרבות הארץ והמערב. בתקופה זו נחשף לאבות המייסדים שראה בהם דמויות מופת. הוא טען שהכאב הגדול מכל עבורו הוא פסילת תרבותו של האחר. הכפייה התרבותית הייתה שגויה ומקוממת, לדעתו לא ניתן לתלוש את האדם משורשיו התרבותיים. הוא דוגל בתרבות המערבית אך השינוי חייב להיות איטי, מאוזן ובקצב המתאים לכל קבוצה ושבט והוא חייב לבוא כתוספת ולא במקום. בספריו ביטא בין היתר את ייסורי העלייה והקליטה, משבר התרבויות, מזרח ומערב, הזר והשונה, חלש מול חזק, ותיק ועולה שצריך לעצב את עצמו בחברה משתנה.
בשנת 2006 הציע הבלוגר אורי קציר יחד עם גורמים נוספים לבחור באלי עמיר לנשיא המדינה. ההצעה זכתה להדים רחבים בתקשורת הישראלית ובעיקר בתקשורת הערבית: השבועון המצרי הנפוץ "רוז אל-יוסוף" שיבח את ההצעה והדגיש כי יצירתו של עמיר מעוגנת בשפה ובתרבות הערבית. עמיר השיא משואה ביום העצמאות ה-69 של מדינת ישראל, שעמד בסימן יובל שנים לאיחוד ירושלים.
לעמיר שלושה ילדים.
קריירה
בשנת 1984 נבחר לכהן כמנכ"ל עליית הנוער בסוכנות היהודית והמשיך בתפקידו במשך עשרים שנה. טיפל בנוער ישראלי במצוקה ועם זאת דאג לקלוט בין היתר את עולי אתיופיה וחבר המדינות. בתקופתו הפכה עליית הנוער לגדולה ביותר מאז שנוסדה, לראשונה בתולדותיה דרש ממשרד החינוך תגבור לימודי והגשת חניכי עליית הנוער, כיתר התלמידים בארץ, לבחינות בגרות, כולל עולים חדשים מאתיופיה וחבר העמים, הוא דאג לשלב את הורי התלמידים בתהליך החינוכי של בניהם. הטיף לחניכי עליית הנוער להיות סובלניים לשונה ולזר, למיעוטים ולעולים החדשים, לתרום לחברה ולמדינה ולהיות פתוחים לתרבויות של האחרים. היה בין מקימי הקהילה החינוכית התיישבותית ניצנה יחד עם לובה אליאב ואורי גורדון וכיהן כיו"ר הוועד המנהל שלה במשך עשרים שנה עד פרישתו לגמלאות.
כיהן כמרצה אורח באוניברסיטאות בישראל ובחו"ל ומרצה בתחומים שונים. כתב לעיתונות בישראל ובעולם, במשך שנים רבות השתתף בתוכנית רדיו שבועית ברשת ב' יחד עם גאולה כהן שנודעה בשם "על ימין ועל שמאל".
עמיר פעל שנים רבות למען צמצום הפערים בחברה הישראלית, טיפול בנוער ובמשפחות במצוקה, מתן ביטוי לתרבותם של יהודי ארצות ערב והנהגת לימודי ההיסטוריה שלהם בבתי הספר. היה חבר בוועדות ציבוריות וממשלתיות רבות וביניהן "ועדת ראש הממשלה לילדים ובני נוער במצוקה" בראשות גולדה מאיר. הטיף ללימוד השפה הערבית, הכרת הספרות, התרבות והמוזיקה של ארצות ערב. כל חייו פעל למען שלום והידברות עם ארצות ערב והשתתף בעשרות כנסים עם פלסטינים ומשלחות מארצות ערב. בין היתר כיהן כנציג ישראל בוועדה המולטילטרלית למען פליטים ערבים במסגרת הסכם אוסלו.
אלי עמיר חבר בוועד המנהל של אגודת אכסניות הנוער בישראל משנת 2008. כמו כן, חבר בוועדת חינוך של אנ"א. חבר המועצה הציבורית של הקרן החדשה לישראל.
פרשן בקול ישראל בערבית "אחרי מלחמת ששת הימים".
בספטמבר 2020 קיבל עמיר תואר "עמית כבוד" לשנת 2020 של מכללת בית ברל.
עיריית נהריה קראה רחוב על שמו של אלי עמיר בשכונת יצחק נבון.
קריירה ספרותית
בריאיון למוסף הספרותי של "הארץ" ב-8 בפברואר 1985 סיפר בין היתר כי החל לכתוב בשנת 1970 וכי אינו קל כתיבה.
ספריו היו רבי מכר, תורגמו לשפות רבות כולל ערבית וזכו להצלחה והד נרחב. הוא זכה בפרסים רבים, בין היתר בפרס יגאל אלון למעשה מופת על מעשה מופת חלוצי ופרס ברנר לשנת 2019. הוכתר כיקיר העיר ירושלים וכאזרח כבוד של תל אביב. דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2011 יצא לאור בהוצאת עם עובד ספרה של רחלי אברהם-איתן: "מבגדאד לישראל: עיון בטרילוגיה מפריח היונים, תרנגול כפרות ויסמין".
השבועון הגרמני ״דר שפיגל״ השווה אותו לנגיב מחפוז המצרי בכתבה על ספרו מפריח היונים, כך כתב גם הנויה צירכר צייטונג השווייצרי וכן עשה אוקטובר המצרי שפרסם עליו כתבה נרחבת וגם הוא כינה אותו מחפוז הישראלי.
אהרן אמיר
אהרן אמיר  (7 במאי 1923 – 28 בפברואר 2008) היה משורר, מתרגם, עורך וסופר עברי ישראלי.
ביוגרפיה
אהרן אמיר נולד בעיר קובנה, הבירה בפועל של ליטא, בשם אהרן ליפֶּץ. אביו, דב ליפץ (1897–1990), היה מראשי המחנכים העבריים בליטא, פעיל ציוני ועברי, ולאחר עלייתו מורה ומנהל בית ספר תיכון בתל אביב, מנהל "עם עובד" והמנהל-המייסד של הוצאת "עם הספר". עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1933. גדל בתל אביב בתקופת המנדט הבריטי ולמד בגימנסיה הרצליה. ב-1938 הצטרף אמיר לאצ"ל וב-1940 היה בין הפורשים שהקימו את לח"י, אך היה חבר לא פעיל ואף לחם במסגרת ההגנה במלחמת העצמאות. מ-1940 למד ספרות וערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, כשהוא מסיים את לימודיו לאחר הפסקות שונות ב-1950.
אמיר היה ממקימי קבוצת "העברים הצעירים" (הכנענים), שדגלה בניתוק בני הארץ מהיהדות, והקמת אומה "עברית". אמיר נמשך להגות זו אחר שפגש את יונתן רטוש ב-1942, ונעשה לתלמידו ויד ימינו. חלק ניכר מיצירתו כמשורר הושפע מהפואטיקה הכנענית, ואמיר אף סיגל לעצמו מבטא מיוחד שבו הדגיש את ה-ע' וה-ח', באופן שנראה לו כראוי להיות המבטא העברי המקורי.
ב-1958 הקים וערך את כתב העת הספרותי "קשת", שהיה פתוח לכל הזרמים ועודד יצירתם של צעירים. בין היוצרים שעשו אצלו את צעדיהם הראשונים: עמוס עוז, א"ב יהושע, יהושע קנז, ישעיהו קורן, יצחק בן נר, גדעון תלפז, ראובן מירן ורבים אחרים. כתב העת נסגר ב-1976, אולם בשנת 1998, במלאת ארבעים שנה לגיליון הראשון, יצא "גיליון יובל" עשיר, שבעקבותיו חזר אמיר להוציא, בשנת 2000, את כתב העת בשמו החדש "קשת החדשה". עד פטירתו הספיק לערוך 22 גיליונות של כתב העת, שיצאו לאור, וגיליון אחרון נותר על שולחנו. בשנת 2013 הוציא בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה מהדורה מחודשת של גיליון קשת - קולנוע שיצא בעריכתו בשנת 1968.
לאחר מלחמת ששת הימים, היה אהרן אמיר ממייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה. בהבדל מחבריה הלאומיים והדתיים של התנועה, לא ראה אמיר "הכנעני" בתוצאות המלחמה הגשמת יעד לאומי-יהודי, אלא הזדמנות להרחבת גבולותיה של מדינת ישראל לגבולות "ארץ עבר" הגדולה (כחזון הכנעני), שתהיה מדינה חילונית ושוויונית של כל תושביה, יהודים כערבים. בכך עורר עליו את חמתו של עמוס קינן, איש הפלג השמאלי של הכנענים, שכתב על אמיר, במדורו ב"ידיעות אחרונות", סאטירה חריפה בשם "כלב כנעני". בעת התלקחות מלחמת האזרחים בלבנון בשנות השבעים הקים אמיר בשנת 1976 את "הוועד הצבורי הישראלי לעזרת לבנון", בראותו בלבנון חלק מ"ארץ עבר". יש רואים בכך גם את השפעת היותו נשוי לאשה ילידת לבנון, המשוררת והציירת בטין מרגלית אמיר.
בשנת 2000 בעקבות נסיגת צה"ל מלבנון, היה אמיר שותף בהקמת העמותה לאחווה ישראלית-לבנונית שפעלה בשיתוף לבנונים שנמלטו ממדינתם לישראל. במסגרת זאת, הוציא את "הספר השחור" שכלל מאמרים על הכניסה של ישראל ללבנון, השהות בה והברית שנוצרה בין ישראל לבין צבא דרום לבנון. הספר נקרא הספר השחור כביקורת של אמיר על הפרת ברית זאת.
בשנת 2008 יצא בהוצאת כרמל ספר "טיילת הזמן" של בלומה פינקלשטיין, שבו מבחר משיריה שתורגמו לעברית על ידי אהרן אמיר. אהרן אמיר נפטר ב-2008 ממחלת הסרטן. גופתו נתרמה למדע, ולאחר שנה הועברה לשריפה. באוקטובר 2014 נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב טאגור 41 בתל אביב.
יצירותיו הספרותיות
אמיר היה סופר ומשורר פורה. את פרסומו הראשון בפרוזה, הסיפור ׳קינה על מות תינוק׳, הופיע (עדיין בשם אהרן ליפץ) בסתיו 1940 בירחון גליונות. את שירו הראשון פרסם במאי 1943 בכתב־העת מחברות לספרות.
אמיר פרסם קובצי שירים רבים במהלך פעילותו כמשורר. שלושת הקבצים הראשונים, קדים (1949), שרף (1956) ויתד (1970) הושפעו מאוד מרוחו של יונתן רטוש. השירים נוטים בעיצובם הלשוני והתמונתי אל השגב המקראי, ורווחים בהם מעמדים של שכרון חושים ייצרי, תפאורת קדומים מדברית צחיחה ודמויות הרואיות במצבים דרמטיים, ולעיתים משולבות בהם דמויות מן הפנתיאון הכנעני. היסודות הללו לא נעלמו בספריו הבאים (שלום נפרד, 1979; חרס, 1984), אך הן נמהלו ביסודות חדשים שגברו והלכו עם השנים: הומור ואירוניה עצמית, נימה דיבורית, תמונות מן ההווה הישראלי, חומרים אוטוביוגרפיים, שירי זיכרון על רעים שאינם ושירי דיוקן על דמויות מן ההיסטוריה והתרבות, כדוגמת לנין, עגנון, צ׳ארלי צ׳פלין ובינג קרוסבי. ב-1991 יצא לאור כינוס של מבחר מקיף משיריו בקובץ ושבו העבים אחר הגשם, ושירים נוספים קיבץ אמיר בספרים מטה אהרן (1996) והסתננות (2001).
ב-1955 הוציא אמיר לאור את הרומן הראשון שלו, ולא תהי למוות ממשלה, המתאר בפירוט ריאליסטי משכנע יממה בחייה של משפחה קטנה בימי מלחמת העצמאות בירושלים. תודעתן של הדמויות ברומן, בדומה להגותו הכנענית, רוויה ניכור ואף סלידה מעולם המושגים היהודי והציוני, וכנגד זאת מלאה ביטויים של שייכות טבעית למרחב השמי וזיקה עמוקה לרבדים הקדומים, ה׳אליליים׳ שבתנ״ך. בדומה לכך גם בטרילוגיה נון (1969; 1985; 1989), שגיבורה בעל התודעה המקומית־עברית הטבעית צומח במושבה בגליל בשנות השלושים, מצטרף ללח״י ולאחר מכן למשמר הגבול, ומשתתף בכל מלחמות ישראל עד מבצע שלום הגליל ב־1982.
ספרי פרוזה נוספים של אמיר הם אהבה (קובץ סיפורים, 1951); עולם שכולו טוב (רומן פנטסטי, 1979); אפרודיטי, או הטיול המאורגן: מסע בעשרה שלבים (1986). בצידם יש לציין שני ספרים של פרוזה תיעודית־אוטוביוגרפית, המגוללים פרקים מימי נעוריו של המחבר, שבהם התגבשה השקפתו ה׳כנענית׳: פרוזה (1978) ואוב (1994).
בשנת 1998 הוציא אמיר את הספר "הנבלים" תחת שם העט "מיכאלה נדיבי". בספר זה תיאר אמיר (בשינויי שמות) פרשת רצח וקונספירציה מתולדות היישוב, שנקראה "הרצח בחולות תל נוף", שבה נרצח בשנת 1937 המהנדס יעקב צוואנגר. כן השתמש אמיר בשמות עט נוספים, ובהם "יובב", "ע. עוזרד", ונוספים. בין שיריו הידועים "אשירה לאוסאמה בן לאדן", שנכתב מספר שנים לפני אסון התאומים.
אהרן אמיר היה אחד המתרגמים הפוריים ביותר לעברית. הוא תרגם מאות כותרים, חלק ניכר מהם מהספרות האמריקנית, האנגלית והצרפתית. בין הסופרים שאת כתביהם תרגם: ג'יין אוסטן, ג'ורג' אליוט, שרווד אנדרסון, הנס כריסטיאן אנדרסן, סול בלו, אמילי ברונטה, ויליאם גולדינג, הנרי ג'יימס, רוברט גרייבס, גרהם גרין, א. ל. דוקטורוב, איזק דינסן, צ'ארלס דיקנס, או. הנרי, ארנסט המינגוויי, וירג'יניה וולף, תומאס וולף, מארק טוויין, דייוויד הרברט לורנס, טוני מוריסון, אלן אלכסנדר מילן, הרמן מלוויל, ברנרד מלמוד, ג'ון סטיינבק, ז'ורז' סימנון, ז'אן-פול סארטר, אדגר אלן פו, ויליאם פוקנר, וינסטון צ'רצ'יל, אלבר קאמי, וילקי קולינס, ג'וזף קונרד, לואיס קרול, סלמאן רושדי, פיליפ רות, מרדכי ריצ'לר. כמו כן, תרגם עשרות ספרי עיון.
אביו של אהרן אמיר, דב ליפיץ, ניהל במשך כמה שנים את הוצאת הספרים "עם עובד" ולאחר מכן בשנת 1955 הקים הוצאת ספרים בשם "עם הספר", אשר לימים היה אהרן אמיר מנהלה הספרותי. בהוצאה זו הוציא אהרן אמיר את תרגומיו רחבי ההיקף מספריו של וינסטון צ'רצ'יל "מלחמת העולם השנייה" ו"קורות העמים דוברי האנגלית".
הערכה
אמיר זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת בשנת 1951, במלגת יצירה על שם ראש הממשלה לוי אשכול בשנת 1996, ובפרס ישראל בקטגוריה "תרגום לעברית" בשנת 2003.
ארכיון
ארכיונו נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב ובספרייה הלאומית.
לקריאה נוספת
מאמרים שכתב:
מאמרים עליו ועל יצירותיו: