cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיטי טרנספורמר CT1
סקירה כללית
ה-CT1 היא מכונית עירונית חשמלית הבנויה על פלטפורמה המשלבת מנגנון קיפול. למעשה המכונית מסוגלת להתרחב ולהצר את עצמה בלחיצת כפתור, ובגרסאות המשך היא צפויה לעשות זאת אוטונומית. אורכו של הרכב הוא 249 ס"מ ורוחבו במצב פתוח הוא 140 ס"מ, צר יותר מסמארט פור טו. בעת הצורך ישנה אפשרות להצר את הרוחב לכדי מטר אחד, נתון המאפשר חניה במקום המיועד לאופנוע או לחלופין להחנות ארבעה רכבי CT1 בחניה המיועדת לרכב רגיל. מדובר בחסכון של עד 75% בשטחי חניה. בעוד שהמרכב מתכווץ ומתרחב, תא הנוסעים נותר ללא שינוי.
תא הנוסעים כולל מושב נהג מלפנים ומושב נוסע מאחור או מושב נהג מלפנים ושני מושבי ילדים מאחור. ישנה אפשרות לקפל את המושבים האחוריים ולהרחיב את תא המטען לכדי 1,000 ליטר. הגמישות מאפשרת מגוון שימושים כגון רכב הצלה, לוגיסטיקה ורכבי משלוח והפצה. המנוע החשמלי כולל סוללת ליתיום-יון בקיבולת 16 קוט"ש המספקת טווח נסיעה מרבי של 180 ק"מ ללא שימוש במזגן או 120 ק"מ עם שימוש במזגן. טעינה מהירה עד 80% אורכת כ-30 דקות. המהירות המרבית עומדת על 90 קמ"ש, או 45 קמ"ש במקומות צרים ובסימטאות.
הספקה לאיחוד הצלה
ב-11 באוקטובר הודיעה סיטי טרנספורמר כי תספק במהלך 5 שנים כ-1,000 רכבים מדגמי CT-1 לאיחוד הצלה. שווי העסקה נאמד בכ- 22 מיליון ש"ח. בשלב הראשון יסופקו 50 דגמים. הדגמים יצוידו בציוד רפואי וחלקם יחנו באופו קבוע ליד מקומות מגורים או בניני משרדים, וכאשר יהוו צורך החובש יוכל לפתוח אותם בעזרת אפליקציה.
רביב כנר
רביב כנר (נולד ב-9 ביולי 1994) הוא זמר ישראלי.
ב-2019 התפרסם כשהשתתף בעונה השביעית של תוכנית המציאות הכוכב הבא לאירוויזיון. ב-2020 הוציא את סינגל הבכורה שלו, "רסיסים", שהפך ללהיט והגיע למקום הרביעי במצעד השבועי של מדיה פורסט ולמקום השני במצעד הרשמי של גלגלצ לשנת תשפ"א.
ביוגרפיה
כנר נולד וגדל בחולון בשנת 1994. הוא הבן האמצעי במשפחה בין שלושה בנים. אביו, יוסי, הוא מוזיקאי ואימו, ראומה, בעלת קונדיטוריה ותיקה בתל אביב. בזכות עובדה זאת גם התגלה באחד מהאירועים של הקונדיטוריה על ידי לבנה חכים וזכה להשתתף בגיל צעיר בפרסומות. הוא נחשף למוזיקה בגיל 15 בזכות קרוב משפחתו, אבי סטרול, בסיסט להקת "היהודים" לשעבר, ובחר לנגן בתופים. שירת בצה"ל כלוחם ביחידת אגוז ולחם במבצע צוק איתן, שם איבד ארבעה מחבריו.
בשנת 2019 השתתף בעונתה השביעית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא לאירוויזיון". באודישן ביצע את השיר "Angels" וזכה לכ-93 אחוזים מקולות הקהל והשופטים, בסופו של דבר, העפיל כנר לחצי הגמר.
באפריל 2020 הופיע בטקס "שירים לזכרם", בהשתתפותו של נשיא המדינה ראובן ריבלין, שהתקיים במסגרת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. בספטמבר 2020 השתתף בשיר "שמור עליי", יחד עם אמנים שונים, כחלק מפרויקט "ותן חלקנו". ב-20 בדצמבר, הוציא את הסינגל "רוצה שלום", שהגיע בשיאו למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט ובמצעד הרשמי של גלגלצ. השיר הגיע למקום השביעי במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשפ"א.
ב-11 ביולי 2021 הוציא את הסינגל "נשלים את הכל".
בדצמבר 2021 עזב את חברת טדי הפקות. עם זאת, קרן פלס נשארה מנהלתו האמנותית.
בינואר 2022 הוציא את הסינגל "מים עמוקים". באותו חודש נבחר לאחד הפרזנטורים של חברת "קסטרו" לשנת 2022. אלבומו הראשון של כנר, "רסיסים" יצא ב-10 באפריל של אותה שנה. במאי ביצע כנר את השיר "גשם" בטקס הדלקת המשואות.
ב-2 ביוני של אותה שנה השתתף כנר לצד לירן דנינו בשיר "צעירים לנצח", כחלק מהאלבום "צעירים לנצח" של צמד הכותבים, המלחינים והמפיקים דולי ופן. ב-13 בדצמבר 2022 הוציא את השיר "כל גיבור נשבר". ביוני 2023 הוציא את הסינגלים "אצלי הכל בסדר" ו-"Together Alone" עם TOX1C. ב-30 ביולי הוציא את הסינגל "איפה את?" עם הזמר אבי אבורומי.
ב 2023 שיחק בסדרת הנוער זיגי
יחסי טוגו–צ'ילה
יחסי טוגו–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת טוגו לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת טוגו לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים, עם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים שבין טוגו לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-30 בספטמבר 2015.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בטוגו אינם זקוקים לאשרה מראש על מנת לעשות כן אלא מקבלים אשרה התקפה לשבעה ימים עם הכניסה למדינה. לעומת זאת, אזרחי טוגו שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה זקוקים לאשרת כניסה על מנת לעשות כן.
חסידות פאלטישאן
חסידות פאלטישאן (נכתב גם פאלטישען, או פאלטיטשאן) היא חצר חסידית ששורשיה בצ'רנוביל-סקווירה. מקורה בעיר פלטיצ'ן (ביידיש: "פאלטישאן") שבחבל מולדובה, רומניה.
הדור הראשון
האדמו"ר הראשון בפלטיצ'ן, רבי אלעזר טברסקי, היה בנם של רבי שלמה מסקווירה ופיגא, בתו של רבי אריה לייבוש רוקח ממגרוב, בנו של רבי יהושע מבעלז. נולד בבלז בכ"ט בתשרי ה'תרנ"ג. לאחר פטירת רבי יהושע בה'תרנ"ד, חזר רבי שלמה לסקווירה, אך הבן נשאר בבלז וגדל אצל סבו רבי אריה לייבוש, ודודו זקנו רבי ישכר דב רוקח מבעלז. נישא בה'תר"ע בסוצ'אבה ("שאץ" ביידיש) לרבקה רחל בת רבי מאיר מוסקוביץ מחסידות שאץ.
בשנת ה'תר"ף עבר לרומניה והתיישב בפלטיצ'ן כאדמו"ר מסקווירה. רבים מחסידי טשרנוביל וסקווירא נמלטו לשם בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה. בשנת ה'תש"א עבר לבוקרשט בשל מחלת השיתוק של אשתו.
הדור השני
על פי צוואתו של רבי אלעזר, הוכתר בנו היחיד רבי אברהם שמואל למלא את מקומו כאדמו"ר. רבי אברהם שמואל נפטר בי"ג בשבט ה'תשמ"ד ונטמן ליד אביו.
לרבי אלעזר היו גם שתי בנות. שרה נישאה לרבי ישראל אברהם שטיין (ה'תרע"ו - ה'תש"ן) שמילא מקום חמיו כרב העיר פלטיצ'ן לאחר שחמיו עזב לבוקרשט. בשנת ה'תש"ז היגר לארצות הברית ופתח את בית המדרש פאלטישען בבנסנהורסט שבברוקלין. שינדל מלכה נישאה לרבי אהרן אריה הכהן כ"ץ (ה'תרע"ד - ה'תשמ"ט) שהיה רב קהילת "חברה לומדי ש"ס" בבוקרשט ואחר כך רב "קהל עדת ישורון" בפלטבוש. בשנת ה'תשי"ג פתח את בית המדרש קהל "בית אהרן".
הדור הרביעי
בנו של רבי מרדכי שטיין, רבי יצחק, הוא גאב"ד "אבני שיש-פאלטישאן", בעבר היה ראב"ד בד"ץ קרלסבורג של רבי יחזקאל ראטה.
קלוד ברנאר
קורות חיים
קלוד ברנאר נולד בשנת 1813 ביישוב הקטן שאטנה (Chatenay) שהיה חלק מן הכפר סן-ז'וליין, השוכן במחוז רון, בחבל בוז'ולה שבצרפת, לא רחוק מן העיירה וילפארנש-סיר-סון. היה אחד משני הילדים של חקלאי וכורם בשם פייר-פרנסואה ברנאר ושל אשתו ודודניתו, ז'אן לבית סונייה (Saunier). בית המשפחה יחד עם הכרם היו חלק מהנדוניה של האם. האב שנכשל כמשווק יינות ניסה לגמור את החודש כמורה בבית ספר.
לקלוד ברנאר הייתה עוד אחות אחת. היה קשור מאוד לאמו, שהייתה אשה עדינה ואדוקה, ושמר כל חייו על קשר הדוק עם מקום לידתו. כנער מקהלה בכנסייה ותלמיד של כומר הכפר, האב בורגו, קלוד ברנאר למד בהתחלה לטינית, ואחר כך נרשם למכללה הישועית "נוטר דאם דה מונגרה" בווילפארנש-סיר-סון, בה רכש ידע נוסף בלטינית ובלימודים קלאסיים. הוריו היו מאוכזבים מהישגיו ושלחו אותו להשלים את לימודיו במכללה המלכותית של טואסה (Thoissey) במחוז אן. אחרי שנכשל בבחינת הבגרות, בגיל 19 התיישב קלוד ברנאר בליון ועבד שם כעוזר רוקח בפרבר וז (Vaise) של העיר.
למד רוקחות, אך לא בחשק רב, ובתום לימודיו ניסה להיות מחזאי וחיבר וודביל אחד ודרמה היסטורית בשם "ארתור מברטאן". בשנת 1834 נסע לפריז עם כתבי היד באמתחתו על מנת לפתח קריירה ספרותית. מבקר הספרות סן-מארק ז'רארדן, שקרא את יצירותיו המליץ לו לעזוב את שאיפותיו הספרותיות ולהתרכז למשל בלימודי רפואה, הקשורים למושגי הרוקחות שרכש.
באותה שנה,1834 השלים ברנאר את בחינות הבגרות ובסופו של דבר נרשם לפקולטה לרפואה בפריז. במהלך לימודין התוודע לרופא העור פייר רייה, ללקסיקוגרף המפורסם אמיל ליטרה, ארנסט-שארל לאסג ולקזימיר דאבן (Casimir Davaine), אחד ממחברי ספרי מיקרוביולוגיה הראשונים. בשנת 1839 עבר את מבחני הכניסה להתמחות בבתי החולים העירונים של פריז. עבד בבית החולים "שאריטה" בחסותו של פייר רייה וכן בבית החולים "הוטל דייה" אצל פרנסואה מז'נדי. בין השנים 1841 - דצמבר 1844 היה לעוזרו של מז'נדי בקולז' דה פראנס. בשנת 1843, בגיל 30 סיים בקולז' 'דה פראנס את התואר רופא עם עבודת גמר "אודות מיץ הקיבה ותפקידו בעיכול". לעומת זאת, שנה לאחר מכן נכשל בבחינה להוראה (agrégation). שילם למישהו על מנת לשרת במקומו בשרות הצבאי הסדיר. בדצמבר 1847 הפך לסגנו של מז'נדי ואחרי פרישת הפרופסור ירש את הקתדרה ואת ניהול המעבדה שלו ב"קולז' דה פראנס". ב-17 במרץ 1853 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בזואולוגיה בסורבון בנושא "מחקרים על תפקיד נוסף של הכבד". פעילותו המדעית הביא לו במהרה את המינוי כפרופסור לפיזולוגיה כללית בקתדרה שהוקמה בשבילו בפקולטה למדעים. ב-1 במאי 1843 נשא בסורבון את הרצאת הבכורה. כעבור שנה התחיל את פעילותו כ"פרופסור לרפואה" בקולז' דה פראנס, גם כן כיורש של פרנסואה מז'נדי. שיתף פעולה במחקריו עם אוגוסט טריפיה ועם פול בר (Bert). בשנת 1868 זכה לעוד מינוי יוקרתי -התמנה לפרופסור לפיזיולוגיה כללית במוזיאון לתולדות הטבע (Musée d'Histoire Naturelle) ובינואר 1868 חידש את הרצאותיו לרפואה ניסיונית בקולז' דה פראנס.
כהשקפת עולם היה קלוד ברנאר אגנוסטי. הטביע חותם איתן על התפתחות הרפואה וזכה להכרה באמצעות פרסים של האקדמיה למדעים ושל האדקמיה לרפואה ואף של מוסדות אקדמיים בחו"ל (החברה המלכותית וכו'). החל משנת 1863 התגורר ברחוב סנט-אונורה 14 בפריז. בשנת 1869 נבחר לאקדמיה הצרפתית.
נפטר בשנת 1878 והיה למדען הראשון שהובא לקבורה בלווייה ממלכתית. קברו נמצא בבית הקברות פר לשז.
פעילותו המדעית
כוונתו של ברנאר הייתה מעל לכל להעמיד את הרפואה על יסודות השימוש בשיטה המדעית. הוא דחה השקפות מיושנות רבות וביקש ששום מסקנה לא תובן מאליה אלא תתבסס על ניסויים. להבדיל מרוב בני זמנו, הוא עמד על כך שכל יצור חי כפוף לאותם החוקים כמו החומר הדומם.
מחקרו החשוב הראשון דן בתפקידי הלבלב. הוא הוכיח שהמיץ הלבלבי משחק תפקיד חשוב בתהליך העיכול. על עבודה זו הוא זכה בפרס האקדמיה הצרפתית למדעים בתחום הפיזיולוגיה הניסויית.
המחקר שלישי הביא לגילוי המערכת הוואזו-מוטורית. כשבסביבות השנה 1851 בדק ברנאר איך משפיעה קטיעת עצבים המעצבבים חלקים שונים בגוף על הטמפרטורה של אותם חלקי גוף, הוא הבחין שקטיעה של העצב הסימפאתטי צווארי מעוררת זירוז מחזור הדם והגברת הפולסים בעורקים שבחלקים אחדים של הראש. כעבור מספר חדשים הוא שם לב שגרוי חשמלי בחלק העליון של העצב הקטוע גורמת לתוצאה הפוכה. כך גילה קלוד ברנאר את קיום העצבים הוואזו-מוטוריים, הוואזו-דילטטורי והוואזו-קונסטריקטורי.
הסביבה הפנימית (Milieu intérieur)
שמירת יציבות "הסביבה הפנימית" היא תהליך המפתח שנשאר קשור בשמו של קלוד ברנאר. כפי שהוא כתב בשנת 1872: "יציבות הסביבה הפנימית היא התנאי לחיים חופשיים ועצמאיים". זה העיקרון העומד ביסודו של מה שנקרא מאוחר יותר "הומאוסטאזיס", מונח שנקבע על ידי וולטר קנון. לדבריו "למרות הזדקקותו לסביבה חיצונית, הגוף החי הוא בכל זאת יחסית עצמאי כלפיה. עצמאות זו כלפי הסביבה החיצונית נזקפת לזכות העובדה שבתוכו של הגוף החי, הרקמות מורחקות למעשה מהשפעות חיצוניות ישירות והן מוגנות על ידי סביבה פנימית של ממש, המורכבת בראש ובראשונה, ממחזורי הנוזלים בתוך הגוף".
ברנאר הבחין את יכולת היונקים לווסת את סביבתם הפנימית בין גבולות צרים. למשל, חום הגוף אצל האדם מוחזק אצל בריאים בסביבות C37°. תאי הגוף פועלים בתוך סביבה יחסית יציבה לא רק בחום, אלא גם בנוגע לריכוז של הגלוקוז, ה-pH, הלחץ האוסמוטי, רמת החמצן, ריכוזי היונים, ופרמטרים אחרים.
להערכתו של ברנאר, יכולת בעלי החיים לשרוד בסביבות דוחקות ומשתנות משקפת במישרין את יכולתם לשמור על סביבה פנימית יציבה.
חקר פעולתם הפיזיולוגית של הרעלים היה נושא אחר שעניין את ברנאר במיוחד. הוא הקדיש תשומת לב מיוחדת לפעולתן של הקוררה ושל דו תחמוצת הפחמן.
הוויויסקציה
תגליותיו של ברנאר הושגו על ידי ניסויים בבעלי חיים, שהוא נמנה עם מגיניה העיקריים. לדבריו, "הפיזיולוג איננו אדם רגיל. הוא אדם מלומד, אדם שהוא נדבק ושקוע כל כלו ברעיון מדעי. הוא אינו שומע את זעקות הכאב של החיות. הוא עיוור לדם שזורם. הוא אינו רואה דבר חוץ מרעיונו, והאורגניזמים המסתירים ממנו את הסודות שהוא נחוש לגלותם".
שיטת ניסוי זו עוררה סלידה אף בתוך משפחתו, אצל אשתו ובתו. הוא היה משוכנע שהתקדמות הרפואה וההקלה על הסבל האנושי הצדיקו את סבל החיות, אך אשתו לא השתכנעה. בני הזוג התגרשו רשמית בשנת 1869 והיא לקחה חלק פעיל במאבק נגד ויויסקציה. חוץ ממנה נמצאו גם אנשי מדע שלא היו שלמים עם דרך ניסויים זאת. למשל ג'ורג' הוגאן ששהה ארבעה חודשים במחיצת ברנאר במעבדתו, היה בין המעטים בקרב בני התקופה שתיעדו בצורה שוטפת את מהלך הניסויים בה. מאוחר יותר הוא כתב שניסוייו במעבדתו של קלוד ברנאר גרמו לו להיות "מוכן לראות לא רק את המדע, אך גם את כל המין האנושי אובדים מן העולם, רק שלא יהיה צורך באמצעים מן הסוג הזה להצלתם".
קייט קורי
קייט קורי (אנגלית: Kate Cory; ) הייתה צלמת ואמנית אמריקאית. היא למדה אמנות בניו יורק, ועבדה כאמנית מסחרית. בשנת 1905 נסעה לדרום מערב ארצות הברית, חיה בשבט ההופי במשך מספר שנים, ותיעדה את חייהם בכ־600 תצלומים.
ראשית החיים
קייט תומפסון קורי נולדה בווקיגן. הוריה היו ג'יימס יאנג קורי (1828–1901), יליד קנדה, ואליזה פ. קלוג קורי (1829–1903), ילידת מיין. היה להם גם בן, ששמו ג'יימס סטיוארט קורי. אביה עבד ברכבת התחתית. בביתם הותקן חדר סודי במרתף הבית. לשם, משרתיו השחורים החופשיים הביאו עבדים שברחו בסירות בנמל ווקוגן, ויצרו את הרושם שהם עושים עסקים עם ג'יימס קורי.
משפחתה עברה לניוארק, ניו ג'רזי בשנת 1880 ואביה, ג'יימס קורי, ניהל את עסקי הוול סטריט שלו בניו יורק.
ניו יורק
קורי למדה ציורי שמן וצילום בקופר יוניון ובליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק והייתה מדריכה בקופר יוניון. קורי הייתה צלמת אמריקאית, ציירת, ופסלת. היא התפרנסה כאמנית מסחרית, תרמה רישומים למגזין הפנאי והייתה מעורבת במועדון "העט והמכחול" של ניו יורק.
החל משנת 1895, קורי התחברה עם הקדר צ'ארלס וולקמר כדי ליצור לוחות יד מצוירים, כוסות וצלחות של אנשים היסטוריים, כמו ויליאם פן ואלכסנדר המילטון. עיצוב בניינים, כמו מטה ג'ורג' וושינגטון. העבודות האלה נצבעו בכחול, בעיקר על ידי קורי. החנות שלהם, "וולקמר וקורי קדרות", שכנה בקווינס, ניו יורק. בשנת 1903 פתח וולקמר עסק למוצרי חרס במטוקן, ניו ג'רזי בשם צ'ארלס וולקמר ובנו.
בשבט ההופי
במועדון ה"עט ומכחול" פגשה קורי את האמן לואי אקין, שבדיוק חזר מדרום מערב. הוא יצר ציורים של האינדיאנים משבט ההופי לקידום התיירות בנתיב הרכבת לסנטה פה. את התעניינותה במערב ארצות הברית עורר בה ארנסט סטון, וכאשר אקין סיפר לה על תוכניותיו לפתוח מושבה של אמנים בצפון אריזונה בשנת 1905, קורי הזמינה כרטיס לרכבת לקניון דיאבלו, אריזונה, ומישם נסעה צפונה 100 ק"מ דרך המדבר אל הרמה הגבוהה של שמורת ההופי.
היא התכוונה לבקר ברמות (המזות) של ההופי שם התכוון אקין להקים מושבת אמנים למשך מספר חודשים בסיור במערב ארצות הברית. כשירדה מהרכבת הבינה שהיא האמנית הבודדה. פרט לתקופות קצרות בקנדה וקליפורניה (1909), בין השנים 1905 עד 1912 התגוררה קורי בקרב שבט ההופי באורייבי ובוולי. באורייבי היא גרה בחלל שהושכר לה על ידי ידיד מהשבט. לחלל מגוריה הייתה גישה רק דרך מדרגות אבן וסולמות.
היא הייתה בין הנשים היחידות שהוכנסו לחיים הסודיים והמנהגים של ההופי. קורי למדה את שפת ההופי ואת הכתב והדקדוק. כשהיא הייתה שם, היא ציירה את הנוף ואת אנשי ההופי. היא גם צילמה כ-600 צילומים, ותיעדה כמעט את כל היבטי חייהם החברתיים והקדושים. היא צילמה פורטרטים, צילומי טקסים ותמונות של אנשים "המרמזים על מערכת יחסים חמה וספונטנית". תמונותיה מתארות את אורח החיים המסורתי של ההופי בנקודת הזמן, לפני שהסתגלו לאמריקה הלבנה המודרנית. קורי עזבה את שבט ההופי בשנת 1912 והשקפותיה על החיים השתנו כתוצאה ממערכות היחסים שלה עמם, וכלל התנערות מהצרכנות המודרנית.
"... לפיכך - נכונותה להסתפק בשאריות, ולמחזר. ההתעלמות שלה מרכוש חומרי, הנטייה שלה לסחר חליפין ולא לקניה והצריכה המוגבלת שלה. כולם מרמזים מדוע אורח החיים ההופי משך אותה ואת מה שלמדה משנותיה במחוזם."
היא לא הייתה הראשונה שצילמה את ההופי. עם זאת, בגלל האינטימיות שלה עם אנשי השבט ותרבותם, היא הצליחה לתפוס מבט אישי יותר מאשר צלמים קודמים. היא לא מכרה את תצלומיה, אך הייתה משתמשת בהם כאיורים עבור המאמרים שלה, כמו "החיים בהופילנד - נשות ההופי", שפורסם במגזין בשנת 1909.
באותה שנה קיבלה ציון לשבח לכבוד ציור שהוצג בתערוכת אלסקה-יוקון-פסיפיק בסיאטל. בשנת 1915 קנה מוסד סמית'סוניאן 25 מהציורים שקורי עשתה במהלך התקופה שחיה עם ההופי.
פרסקוט
היא עברה לפרסקוט, אריזונה בשנת 1913 והתגוררה בבית אבן שנבנה ורוהט על ידי אנשי ההופי. קורי הציגה ציור, "מדבר אריזונה" בתערוכת הארמורי של שנת 1913 שנמכר ב 150 $, וקיבל ביקורת מכובדת בתערוכה.
בגלל השתתפותה ברודיאו בפרסקוט, עזרה קורי לקבוצה של גברים מקומיים עם מידע על טקסי הופי, שהם ביצעו ונקראו "סמוקי". כאשר קבוצת הסמוקי גדלה מספיק כדי להזדקק למתקן קבע ולמוזיאון, סייעה קורי בתכנון ובקישוט הבניינים. היא ציירה גם את ציוריה הגדולים ביותר לתצוגה במוזיאון הסמוקי, שם הם עדיין תלויים. היא התפרסמה בפרסקוט כאישה תמהונית, בגלל כוונתה הכנה להימנע מחיים בזבזניים. חברי הכנסייה העמיתים הציעו לתרום לה בגדים, במקום הקרועים שהסתובבה איתם. היא הייתה חסכנית, אך השכירה שני בתים שהיו בבעלותה. היא אספה מי גשם והשתמשה בהם כדי לפתח צילומים. במקום למכור את ציוריה, היא החליפה אותם. היא תוארה כמי שיש לה "פנים פשוטות, שיער משוך לאחור, הליכה נחושה, לבושה בשחור עם מקל, כאילו כל טיול במרכז העיר נועד להתעמת עם ראש העיר."
ציוריה הם באוספי המוזיאון האמריקני לאמנות סמיתסוניאן, מוזיאון שרלוט הול, ומוזיאון הסמוקי לאמנות ותרבות אינדיאנית בפרסקוט.
היא נפטרה בפרסקוט ב־12 ביוני 1958 בבית החלוצים של אריזונה ונקברה בבית העלמין של החלוצים ליד חברתה שארלוט הול.
מורשת
התשלילים לצילומים שצילמה קורי בין 1905 ל -1912 נמצאו בשנות השמונים בארגז קרטון יחד עם חומרים אחרים שנתרמו למוזיאון סמוקי. כשהוא לא ידע כיצד לשמר את התשלילים, המוזיאון העביר אותם למוזיאון בצפון אריזונה, שהיה מצויד טוב יותר לתחזק ולשמר את התמונות. מארק גאייד, מנהל הצילום במוזיאון, מארני גאד וברטון רייט יצרו את הספר צילומי הופי: "קייט קורי: 1905-1912" על בסיס כמה מהתמונות שנמצאו, חלקן סצינות טקסיות.
בגלל הדאגה של ההופי לזכויות על רכושם התרבותי, תמונות רבות לא פורסמו על ידי המוזיאון וזמינות בקובץ מוגבל לצפייה על ידי חוקרים.
במוזיאון סמוקי בפרסקוט, אריזונה מוצג האוסף הגדול ביותר של יצירות אמנות של קורי.
בן נחום
{{פירושונים| אחר
ראו גם
}}
המוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית של קיוטו
המוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית של קיוטו (ביפנית: 京都国立近代美術館) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בעיר קיוטו שביפן.
היסטוריה
המוזיאון הוקם נפתח ב-1 במרץ 1963 בבניין ששימש קודם לכן כאולם עירוני לתערוכות מסחר ותעשייה. ב-1 ביוני 1967 זכה המוזיאון למעמד לאומי. בשנת 1984 נהרס מבנה המוזיאון ובמקומו הוקם מבנה חדש, שנפתח ב-26 באוקטובר 1986. מרבית שטחו של המוזיאון מוקדש לתערוכות מתחלפות. וחלק נוסף מוקדש לתצוגה מתחלפת מאוסף המוזיאון. אוסף המוזיאון כולל אמנות יפנית מן המאה ה-20 לצד אמנות מערבית במדיה שונות כגון ציור, פיסול, צילום, קדרות ועוד. באוסף המוזיאון עבודות של אמנים מערביים ידועי שם כגון מארק שאגאל, מקס ארנסט, דייוויד הוקני, וסילי קנדינסקי ואחרים. בנוסף, מתמקד המוזיאון באיסוף אמנים מאזור העיר קיוטו.
טיססנטמארטון
טיססנטמארטון (בהונגרית: Tiszaszentmárton) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית טיססנטמארטון קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 היו בכפר 1,240 תושבים ובשנת 2020 רק 1,074 תושבים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13.
יהודי טיססנטמארטון
יהודים חיו בטיססנטמארטון במאה ה-18 ובמאה ה-19. החל משנת 1867 הייתה הקהילה כפופה לקהילת מאנדוק, בשנת 1944 נרצחו יהודים רבים מהכפר בשואת יהודי הונגריה
גזה הראשון, מלך הונגריה
גזה הראשון, מלך הונגריה (בהונגרית: I. Géza magyar király; ממלכת פולין, 1044 בקירוב - ואץ, 25 באפריל 1077) היה מלך ממלכת הונגריה מבית ארפאד בין השנים 1074 לבין 1077. הוא היה בנו הבכור של המלך בלה הראשון, מלך הונגריה, הנכד של הנסיך ואזול, ואמו הייתה המלכה ריכזה ממוצא פולני. שמו בהטבלתו היה מגנוס. בסיוע גרמני, בן דודו של גזה שאלאמון, מלך הונגריה השיג את הכתר כאשר אביו מת ב-1063. הוא אילץ את גזה לעזוב את הונגריה. גזה חזר בחיזוק כוחות פולניים וחתם על הסכם עם שאלאמון בתחילת 1064. בהסכם הכירו גזה ואחיו לאסלו, בשלטונו של שאלאמון שהעניק להם את הדוכסות לשעבר של אביהם, שגודלה היה כשליש מממלכת הונגריה.
בין גזה לבין שאלאמון היה שיתוף פעולה הדוק, אך מערכת היחסים ביניהם הפכה מתוחה משנת 1071 ואילך. המלך כבש את הדוכסות בפברואר 1074 והביס את גזה בקרב. עם זאת, גזה ניצח בקרב הגורלי על מודיורוד ב-14 במרץ 1074. עד מהרה תפס את כס המלכות, אף על פי ששאלאמון שמר על שלטונו במשך שנים באזורי מושון וברטיסלאבה. בחודשים האחרונים לחייו יזם גזה שיחות שלום עם בן דודו שכס המלכות נשללה ממנו. בניו היו קטינים במותו, על כן אחיו הצעיר, לאסלו, עלה בעקבותיו על כס המלכות.
לפני שלטונו
גזה היה בנם הבכור של המלך בלה הראשון ושל הנסיכה הפולנייה ריכזה ונולד במהלך שהותו של אביו בפולין. הוא חזר הביתה מפולין עם אביו ב-1048. בשנת 1057 הוא ואחיו הצעיר, לאסלו, השלימו עם הכתרת אחיינו שאלאמון, אולם בשנת 1059 - לאחר ניסיון ההפיכה בארמון טיסהווארקון - הוא ברח עם אביו לפולין והשתתף במלחמות האזרחים עם הצבאות שהובאו משם על ידי משפחתו, שלאחר מכן הביאו את אביו לכס המלכות ב-1061 בשם בלה הראשון. לאחר מות אביו (1063), הוא ואחיו הכירו שוב בשאלאמון כמלך בשלום גיור (20 ביוני 1064). גזה החזיר לעצמו את הדוכסות של אביו, וב-11 באפריל בפץ' הניח את כתר הפסחא על ראשו של שאלאמון בנוכחות היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. לאחר מכן השתתף גזה במלחמות נגד הפצ'נגים ונגד האימפריה הביזנטית. היוונים של ניקטאס (Niketas) נאנדורפהרוואר בהונגרית (1071) הציעו את עצמם לחסותו, ולא של המלך שאלאמון והוא לא הרשה לבזוז אותם, על כן המלך הפחית את חלקו בחלוקת השלל.
גזה, בשנת 1072 כאשר הביזנטים כבשו בחזרה את נאנדורפהרוואר בתחבולה, ליוה אמנם את המלך למסע קרב ניש, אך לא המשיך איתו הלאה, אלא מיהר הביתה לנסיכותו, שם התכונן למלחמת אזרחים שלא ניתן היה להימנע ממנו. בשנת 1073 התפייסו אמנם קרובי המשפחה באי אסטרגום לזמן קצר, אך כאשר צבאותיו של שאלאמון רצו להפתיע את גזה, שצד ביער איגפאן במהלך החורף, הנסיך הוביל חילותיו למעבר לנהר טיסה. גזה, עם אחיו הצעיר, לאסלו, ניסה להגיע לגבול בוהמיה, להתאחד עם צבאותיו. אולם ב-26 בפברואר 1074 הוא הפסיד בקרב והצליח להימלט מנהר הטיסה עם בודדים בלבד מחייליו. הוא התאחד לבסוף עם צבאות לאסלו ובשנת 1074 ב-14 במרץ במודיורוד ניצח את המלך שאלאמון בקרב מכריע.
שלטונו
גזה תפס את השלטון ברוב המדינה (הוא הפקיד את לאסלו על הנהגת הדוכסות). רק הטירה של מושון ופוז'ון נשארה בידי שאלאמון. גזה נבחר למלך גם על ידי הפרלמנט של סקספהרוואר ב-1074. עם זאת, שאלאמון לקח עמו את סמלי המלכות. אז גזה פנה לכס הקדוש כדי לקבל את הכתר החדש שלו. האפיפיור גרגוריוס השביעי במשך זמן מה הכיר בשאלאמון כמלך החוקי, אך מאוחר יותר היה מוכן לתמוך בגזה בתמורה להכרה בנאמנותה של ממלכת הונגריה כלפיו כמדינה וסאלית שלו. כתמיכה בטענתו לנאמנות טען כי מקורה של המלוכה ההונגרית ברומא, וכי אישטוואן הראשון, מלך הונגריה, שכתרו וחניתו היו אז בוותיקן, הציע את ארצו לפטרוס הקדוש לפני מותו.
עבור גזה, ההכרה בנאמנות לאפיפיור הייתה בלתי מתקבלת על הדעת כמו הסמכות העליונה של הקיסר הגרמני-רומי על ממלכת הונגריה, לכן כצעד הגיוני במדיניות חוץ, הוא פנה ליריבו לשעבר, ביזנטיון, ובשנת 1075 התחבר עם הקיסר הביזנטי מיכאל השביעי דוקאס. הברית נחתמה באופן מסורתי בנישואי שושלת, וגזה ביקש את ידה והתחתן עם נסיכה ביזנטית. ביחד איתה שלח הקיסר כתר - מה שנקרא קורונה גראקה, שעדיין מהווה את החלק התחתון של הכתר הקדוש (הכתר הקדוש ההונגרי הוא אחד מכתרי ההשבעה העתיקים באירופה ושרד עד היום). ציורי האמייל המעטרים את הכתר הנציחו גם את גזה הראשון, זהו הדיוקן האותנטי השני של מלך הונגרי לאחר גלימת ההכתרה של אישטוואן הראשון.[2]
גזה מת ב-25 באפריל 1077 וליורשו הפך לאחיו הצעיר. על הנסיבות שגרמו למותו דיווח אב מנזר ממוצא איטלקי, וילרמוס כך: המלך הצעיר, החזק והאהוב מאוד חלה לפתע ומת כאשר השתתף במשא ומתן לשלום עם שאלאמון.
צאצאיו
מז'ופיה, אשתו הראשונה של גזה, היו לו שני בנים: קלמן (לימים קלמן, מלך הונגריה, שכינויו היה "קלמן בעל הספר") ואלמוש. אשתו השנייה, סינאדנה, הייתה אחייניתו של הקיסר הביזנטי ניקפורוס השלישי בוטניאטס, קיסר האימפריה הביזנטית, שממנה נולדה בת, קטלין.
Louder!
(בעברית: חזק יותר!) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת המקסיקנית סופיה רייס. האלבום יצא לאור ב-3 בפברואר 2017, על ידי חברת התקליטים האחים וורנר. מתוך האלבום יצאו ארבעת הסינגלים; "Muévelo", "", "" ו-"Llegaste Tú".
האלבום הגיע למקום השמיני במצעד אלבומי הפופ הלטיניים.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי רומן בלזה, ת'רון פימסטר, טובי גד, ג'ורג' נורייגה ורון וסטברג. האלבום מכיל בתוכו שירים בסגנון הפופ והפופ הלטיני. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) העניק לאלבום את תואר הזהב הלטיני על סך מכירות של למעלה מ-30,000 עותקים בארצות הברית בלבד.
כדי לקדם את האלבום, יצאה רייס לסיבוב ההופעות הראשון שלה "Louder Tour" שהחל ב-20 באפריל 2017.
ברודוויי 2
ברודוויי 2 (באנגלית: Broadway 2) הוא בניין משרדים בעל 32 קומות הממוקם בצידו הדרומי של רחוב ברודוויי בסמוך לפארק "באולינג גרין" בניו יורק, ארצות הברית. הוא תוכנן על ידי האדריכל אמרי רוט (Emery Roth) ונבנה בין השנים 1958-1959.
יום הדין (ספר)
יום הדין (באנגלית The Fixer; המתקן) הוא רומן מאת ברנרד מלמוד שפורסם ב-1966 על ידי Farrar, Straus &amp; Giroux. הוא זכה בפרס הספר הלאומי האמריקאי לספרות (השני של מלמוד) ובפרס פוליצר לספרות.
ברודוויי 2
היסטוריה
בין השנים 1881-1884 נבנה על המגרש בניין ה-New York Produce Exchange לפי תכנונו של האדריכל ג'ורג' בראון פוסט. התכנון אופיין על ידי חזיתות בעלות קישוטיות רבה, שחופו בלבני טרקוטה, וגג זכוכית, שהכניס אור טבעי רב עד לקומות התחתונות של הבניין.
יום הדין (ספר)
יום הדין מספק גרסה בדיונית של "משפט בייליס". מנחם מנדל בייליס היה יהודי שהואשם ונכלא שלא בצדק ברוסיה הצארית. "משפט בייליס" ב-1913 עורר סערה בינלאומית ובייליס זוכה על ידי חבר מושבעים.
ברודוויי 2
היסטוריה
ניתן לראות את בניין ה-New York Produce Exchange בסרט האילם משנת 1928, ספידי, עם השחקן הרולד לויד.
בניין ה-New York Produce Exchange נהרס בשנת 1957 לטובת הקמתו של בניין המשרדים הנמצא על המגרש כיום.
יום הדין (ספר)
הספר עובד לסרט מ-1968 באותו שם בכיכובו של אלן בייטס (יעקב בוק) שהועמד לאוסקר.
מחלוקת פלגיאט
צאצאיו של מנדל בייליס טוענים זה מכבר שבכתיבת "יום הדין", מלמוד העתיק חומר מהמהדורה האנגלית משנת 1926 של ספר הזיכרונות של בייליס, "The Story of My Sufferings". אחד מבניו של בייליס העלה טענות אלה בהתכתבות עם מלמוד כאשר "יום הדין" פורסם לראשונה. מהדורה משנת 2011 של ספר הזיכרונות של בייליס, בעריכה משותפת של אחד מנכדיו, מזהה 35 מקרים של פלגיאט על ידי מלמוד.
בתגובה להאשמות על פלגיאט שהועלו על ידי צאצאיו של בייליס, הביוגרף של מלמוד פיליפ דייוויס הכיר ב"כמה הקבלות מילוליות קרובות" בין ספר הזיכרונות של בייליס לרומן של מלמוד. דייוויס טען, עם זאת, "כשזה היה חשוב ביותר, המשפטים [של מלמוד] הציעו מימד אחר ורגש עמוק יותר".
חוקר מדעי היהדות, מיכאל טריט, אפיין את היחסים בין "יום הדין" של מלמוד לבין הזיכרונות של בייליס כקשר של "חובות וחדשנות".
בתרבות
בפרק 7 של מד מן עונה 5, דון דרייפר קורא את הרומן במיטה וממליץ עליו לאשתו מייגן.
תמהיל השיווק
תמהיל השיווק הוא כלי שבעזרתו מנהלי שיווק מגדירים את האסטרטגיה השיווקית של הארגון. מקובל לחלק את תמהיל השיווק לארבעה תחומים:
מכיוון שבאנגלית ניתנה כותרת המתחילה באות P לכל אחד מהתחומים הללו, מקובל לקרוא לתמהיל השיווק ארבעת ה-Ps. יש המוסיפים תחום נוסף שהוא המיצוב (Positioning) ובכך מקבלים את חמשת ה-Ps.
משה דה שליט
משה דה שליט (22 בינואר 1893 - 23 בנובמבר 1971) היה פעיל ציוני ברוסיה ובארץ (לאחר עלייתו ב-1925). יזם נדל"ן שהיה פעיל במיוחד בפיתוח הצד המערבי של העיר הרצליה (הרצליה פיתוח) במסגרת תפקידו כמנהל "חברת פיתוח הרצליה בע"מ".
ביוגרפיה
דה שליט נולד ב-1893 בעיר ויטבסק שבאימפריה הרוסית (בתחומי בלארוס של ימינו) למאיר דה שליט ואלקה-הענע (לבית לוין). בצעירותו למד בחדר אחר כך המשיך ללמוד בבית ספר תיכוני למסחר. את לימודיו הגבוהים החל בבית הספר למתמטיקה והנדסה בליאז' שבבלגיה כשב-1915 עבר ללמוד בפוליטכניקום בריגה ובשנים 1917–1920 למד בבית הספר הגבוה לקואופרציה במוסקבה.
ב-1917 החל דה שליט את פעילותו הציונית בקהילות היהודיות שבאזור אורל שברוסיה והיה חבר בהנהלה המרכזית של ההסתדרות הציונית ברוסיה. בשנים 1922 עד 1925 שימש כציר מטעם הדירקטוריון של קרן היסוד בארצית הבלטיות.
ב-1925 עלה דה שליט ארצה והמשיך גם כאן את פעילותו הציבורית. בין השאר ייצג את ציוני רוסיה ב-1939 בקונגרס הציוני ה-21 בז'נבה וב-1946 בקונגרס הציוני ה-22 בבזל. כמו כן בשנים 1926 עד 1936 עמד בראש קהילת ציון אמריקאית ששמה לה מטרה לרכוש קרקעות להתיישבות יהודית בארץ ישראל ובין השאר רכשה העמותה קרקעות במערב הרצליה שהיו שייכות לכפר הערבי סידנא עלי (בימינו הרצליה פיתוח).
ב-1936, עם סיום עבודתו בעמותה, הקים דה שליט את "חברת פיתוח הרצליה בע"מ" שפיתחה את הרצליה ואת האזור המערבי של העיר. ב-1945 ייסד וניהל את חברת "מלוני השרון בע"מ" שהקימה ב-1948 את מלון השרון.
בנוסף לפעילותו האינטנסיבית בהרצליה, פעל דה שליט גם באזורים אחרים בארץ:
ב-1921 נשא לאשה את עדה (אדל) רפפורט מהעיר דוינסק 1980-1897). זוג נולדו שלושה ילדים: מאיר דה שליט, עמוס דה שליט ואדריכלית הפנים והמעצבת תמר דה שליט שנישאה לאדריכל ולוחם החופש הדרום אפריקאי ארטור גולדרייך.
נפטר בהרצליה ב-1971 והובא לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק.
פארק שרונים
פארק שרונים הוא אזור התעשייה הקלה וחברות המדע של העיר הוד השרון. הוא השוכן בצידו הדרום-מערבי על ציר התנועה הראשי, קרוב לכניסה הדרומית של העיר וממול מתחם "שרונים".
הפארק הוא מתחם הכולל בשטחו מספר אזורים שהמרכזי בהם הוא אזור התעשייה נווה נאמן בו קיימים מגדלי הוד השרון, משרדי הייטק, מפעלים, שירותי רכב שונים כגון מוסכים, שטיפת מכוניות וחברה להשכרת כלי רכב, ומספר עסקי מזון קטנים עד בינוניים הכוללים מזנונים ושירותי הסעדה (קייטרינג). באזורים אחרים נמצאים, בין היתר, בית הספר התיכון "תיכון החממה" של רשת עמל, בפיקוח משרד העבודה, בית חולים סיעודי-גריאטרי "חדוות הורים" ותחנת דלק.
משרד חקירות
משרד חקירות הוא משרד המקבל אישור מטעם משרד המשפטים - המחלקה לרישוי חוקרים פרטיים, ומעניק שרותי חקירות פרטיות ומעקבים ללקוחות פרטיים ומוסדיים אשר פונים לעזרתו.
לצורך קבלת רישיון לניהול משרד חקירות יש צורך בצבירת ותק של חמש שנים כחוקר פרטי והגשת בקשה למשרד המשפטים לקבלת רישיון משרד חקירות. לאחר שהוועדה לרישוי חוקרים פרטיים במשרד המשפטים תבדוק ותאשר את הבקשה יקבל המבקש אישור ורישיון לניהול משרד לחקירות פרטיות. הרישיון תקף לשנה ומתחדש מדי שנה, הרישיון נכנס לתוקף אך ורק לאחר תשלום האגרה השנתית.
העיסוק בחקירות ומעקבים במסגרת משרד החקירות יבוצעו אך ורק על ידי מי שמחזיק ברישיון חוקר פרטי או על ידי מתאמן הרשום במשרד ופועל בכפוף ובפיקוחו של מאמנו - בעל משרד החקירות.
משרד חקירות יכול לקבל עבודה מכל גוף או גורם אשר פונים לעזרתו, כדרך שרות לכל, ובתנאי שהעבודה מתבצעת בכפוף לחוק.
משרדי חקירות רבים בוחרים להצטרף לגוף מייצג - "לשכת החוקרים הפרטיים", אשר פעל לכתיבה וקידום של קוד אתי אשר הוטמע ואומץ על ידי משרד המשפטים. הקוד מחייב כיום את כל העוסקים בתחום החקירות הפרטיות.
שלושת הבי"תים
שלושת הבי"תים (מוכר גם בתור שלושת ה-B; במקור, בגרמנית: drei B-en) הוא מושג שטבע פטר קורנליוס בשנת 1854 כדי לציין את שלושת המלחינים הגדולים בהיסטוריה להשקפתו ששמותיהם מתחילים באות בי"ת: יוהאן סבסטיאן באך, לודוויג ואן בטהובן והקטור ברליוז. טביעת מושג זה באה להלל את ברליוז ולהציבו בשורה אחת עם באך ובטהובן כמלחינים הגדולים בהיסטוריה.
מוזיקאים רבים לא הסכימו עם הכללת ברליוז יחד עם באך ובטהובן והציעו מלחינים אחרים בתור הבי"ת השלישית. ריכרד וגנר הציע פעם את אנטון ברוקנר כבי"ת השלישית, אך הצעתו לא זכתה לפופולריות. בסוף המאה ה-19 הציע המנצח הנס פון בילוב לכלול את יוהנס ברהמס כבי"ת השלישית, ומאז נתקבל ששלושת הבי"תים הם באך, בטהובן וברהמס. בילוב טען שיש קשר בין סגנון ההלחנה של שלושת הבי"תים ואף כינה את הסימפוניה הראשונה של ברהמס כ"סימפוניה העשירית של בטהובן".
המושג משמש תדיר בדיונים על מוזיקה קלאסית כדי לתאר את עליונות המוזיקה של שלושת הבי"תים. המושג מתאר גם את שלושת המלחינים המייצגים משלוש התקופות העיקריות במוזיקה הקלאסית: באך מתקופת הבארוק, בטהובן מהתקופה הקלאסית, וברהמס מהתקופה הרומנטית.
פרשת הירי בג'ייקוב בלייק
'''ג'ייקוב ס. בלייק''' הוא גבר אפרו-אמריקאי, שב-23 באוגוסט 2020 נורה על ידי השוטר רוסטן שסקי בעיר קנושה שבוויסקונסין, ארצות הברית, ונפצע קשה.
האירוע
ב-23 באוגוסט 2020, משטרת קנושה הגיבה לשיחת חירום בערך בשעה 17:11. לפי מספר מקורות רשמיים, המתקשרת התייחסה לבלייק כ"חבר" שלה, אמרה שאסור לו להיות במקום, וכי הוא לקח את מפתחות המכונית שלה ומסרב להחזיר אותם. השוטרים גם קיבלו התראה כי במקום מתגורר מבוקש בשם ג'ייקוב בלייק, מולו עומד צו מעצר פעיל מיולי 2020 בהתבסס על אישומים של תקיפה מינית מדרגה שלישית, הסגת גבול והתנהגות של הפרת סדר. על פי דיווחי המשטרה, האישה שהתקשרה להתלונן כי בלייק גנב את המפתחות שלה הייתה אותה אישה שהתלוננה כי בלייק תקף אותה מינית.
כשהשוטרים הגיעו למקום, בלייק החל להגיב להם באלימות פיזית, ואף לפת את גרונו של אחד השוטרים, שניסו לנטרל אותו באמצעות אקדחי טייזר, אך ללא הצלחה. כשהוא מחזיק סכין בידו, פנה בלייק לכיוון רכבה של חברתו. מאיגוד השוטרים טענו לאחר האירוע כי "בהתבסס על חוסר יכולת השוטרים להשיג מצד בלייק ציות לאחר שימוש באמצעים מילוליים, פיזיים ולא-קטלניים, שלפו השוטרים את כלי הנשק שלהם".
בלייק הלך לצד הנהג ברכב השכור של חברתו, ואחריו השוטר רוסטן שסקי ושוטר נוסף עם אקדחים שלופים. שסקי ניסה לתפוס את בלייק, וכאשר בלייק פתח את דלת הנהג ורכן פנימה, שסקי תפס אותו וירה שבע יריות לעבר גבו של בלייק. לדברי עורך דינו של שסקי, שסקי ראה את בלייק מכניס ילד לרכב כשהגיע, ושמע אישה אומרת: "יש לו את הילד שלי. יש לו את המפתחות שלי"; שסקי ירה בבלייק מפני שהאמין כי הוא ניסה לחטוף את הילד במושב האחורי של הרכב אליו נכנס, ומכיוון שלבלייק היה סכין בידו והוא סובב את גופו לכיוון שסקי. התובע שפיקח על החקירה אמר כי בלייק הודה בהחזקת סכין וכי השוטרים והעדים ציינו כי בלייק פנה לעבר השוטר שסקי עם הסכין לפני הירי. מאוחר יותר הודה בלייק שהוא "לא חשב בבהירות" והרים סכין במהלך המריבה, אם כי הכחיש שהתכוון להשתמש בה.
הפציעה
ב-25 באוגוסט הודיע אביו של בלייק כי הוא משותק מהמותניים ומטה וכי הרופאים עדיין לא יודעים אם הנזק יהיה קבוע. הוא גם סבל מפצע ירי בזרוע אחת ונזק לקיבה, לכליה ולכבד, והרופאים נאלצו להסיר את רוב המעי הדק והמעי הגס שלו.
חקירה והליכים משפטיים
ב-25 באוגוסט 2020 הודיע משרד המשפטים של ארצות הברית על חקירת הירי, במטרה לבדוק האם זכויות האזרח של בלייק הופרו. באוקטובר 2021 הודיע משרד המשפטים כי לא יגיש כתב אישום פדרלי נגד השוטר, משום שלא הובאו ראיות מספקות לכך שהקצין הפר בכוונה את חוקי זכויות האזרח הפדרליים.
ב-4 בספטמבר 2020, בלייק הודה באשמת התקיפה המינית בחודש יולי, בהודעה דרך אפליקציית זום ממיטת בית החולים שלו. בנובמבר 2020 בלייק הגיע לעסקה עם התביעה לפיה האישומים בתקיפה מינית בוטלו בתמורה להודאתו בעבירה של התנהגות של הפרת סדר. הוא נידון לשנתיים מאסר על תנאי.
ב-5 בינואר 2021 הודיע התובע המחוזי של קנושה, מייקל גרבלי, כי לא יגיש כתב אישום נגד השוטר רוסטן שסקי. הוא אמר כי החוקרים בחנו 40 שעות של וידאו ומאות עמודים של דוחות משטרתיים לפני שקיבלו את ההחלטה.
באפריל 2021 שב שסקי לתפקידו.
תגובות ומהומות
ב-24 באוגוסט פרצו בעיר קנושה מהומות נרחבות, כשפורעים הציתו שרפות, בזזו עסקים, הזיקו כלי רכב משטרתיים, משאית זבל הוצתה ובית המשפט המקומי הושחת. ההפגנות ומעשי הוונדליזם המשיכו גם ב-25 באוגוסט, ובאותו יום אירע הירי בקנושה, במהלכו ירה נער בן 17, קייל ריטנהאוס, בשלושה מתפרעים בטענת הגנה עצמית, כאשר בהמשך הוא זוכה במשפטו.
מחאות ציבוריות בשל הירי בבלייק נערכו במספר ערים נוספות, כולל ניו יורק, מיניאפוליס, לוס אנג'לס ואטלנטה.
שביתת הספורטאים
ב-26 באוגוסט החרימו שחקני מילווקי באקס ואורלנדו מג'יק את משחק הפלייאוף בין הקבוצות, כמחאה על הירי בבלייק, ובעקבותם הוחרמו באותו הלילה גם המשחקים בין יוסטון רוקטס לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, ובין לוס אנג'לס לייקרס לפורטלנד טרייל בלייזרס. המשחקים ביום העוקב נדחו אף הם, אולם לאחר דיון בין שחקני קבוצות הפלייאוף, הוחלט להמשיך את משחקי הפלייאוף. גם בענפים אחרים שבתו הספורטאים.
להק 1 (חיל האוויר המלכותי)
להק 1 של חיל האוויר המלכותי (באנגלית: No. 1 Group RAF) הוא להק האמון על יחידות התקיפה והלחימה האווירית חיל האוויר המלכותי, הוא אחד משני הלהקים המבצעיים של החיל (לצד להק 2) ומכונה להק הלחימה האווירית.
הלהק מהווה את כלל יכולות מטוסי ההגנה האווירית של חיל האוויר המלכותי על בסיס 20 טייסות, רובן טייסות קרב מבוססות מטוסי יורופייטר טייפון. מפקדת הלהק נמצאת תחת פיקוד האוויר ויושבת בבסיס חיל האוויר המלכותי היי ויקומב.
היסטוריה
הלהק הוקם ב-1 באפריל 1918 בתור להק הגנה אווירית האמון על אזור דרום-מזרח בריטניה כנגד התקפות מפציצי גותה וצפלין גרמנים, בשנת 1924 שונה שמו ללהק 6 כשהוא ממשיך בתפקיד הגנה אווירית עד שפורק ב-1926. שנה מאוחר יותר הוקם מחדש הלהק שוב כלהק 1 ובתפקיד הגנה אווירית עד לשנת 1936 כאשר שונה יעודו ללהק מפציצים קלים. בשלב זה הלהק כלל רק עשר טייסות כולם על בסיס המפציץ הקל פיירי באטל שזה עתה נכנס לשירות.
בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, להק 1 נשלח לצרפת בתור "כוח התקיפה האווירי הקידמי" כזרוע חזיתית של פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי. מספר חודשים לאחר מכן בדצמבר, מסגרת הלהק נסגרה ויחידותיה עברו לפיקוד ישיר של פיקוד המפציצים, עד שביוני 1940 הלהק נוסד מחדש כשמפקדתו בבסיס חיל האוויר המלכותי ברוטרי בדרום יורקשייר (שם נותר עד 1983) על בסיס טייסות מפציצים עם מספר רב יחסית של יחידות מתנדבים מפולין ויחידות חיל האוויר המלכותי האוסטרלי. ב-1943 יחידות הלהק כללו 11 טייסות, בהן שתי טייסות חיל האוויר המלכותי ושלוש טייסות פולניות עם מפציצי ויקרס ולינגטון; וחמש טייסות חיל האוויר המלכותי וטייסת חיל האוויר המלכותי האוסטרלי עם מפציצי אוורו לנקסטר. בהמשך טייסות הוולינגטון הומרו ללנקסטר.
לאחר המלחמה, ב-1948, כלל הלהק עשר טייסות אוורו לינקולן ושתי טייסות דה הבילנד מוסקיטו ולאורך המלחמה הקרה המשיך לשמש להק הפצצה אסטרטגי. בינואר 2000 הלהק הומר לתפקידו הנוכחי כלהק קרב האמון על הגנת שמי בריטניה. החל מ-2018 הלהק אמון גם על טייסות התקיפה "כוח הברק" (Lightning Force) הכולל שתי טייסות חיל האוויר המלכותי ושתי טייסות זרוע האוויר של הצי המלכותי המבוססות על לוקהיד מרטין F-35 לייטנינג II, המוצבות בבסיס חיל האוויר המלכותי מרהאם ונושאות המטוסים אה"מ המלכה אליזבת (R08) ואחותה אה"מ נסיך ויילס (R09).
רמת הארווי (אנטארקטיקה)
רמת הארווי (באנגלית: Harvey Heights) היא רמה הררית גבוהה צפונית להר פארי, ברכס המרכזי של הרי סטריבוג, באי בראבנט בארכיפלג פאלמר, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
להרי הרמה מדרונות תלולים במערב הרמה, שאינם מכוסים קרח.
הרמה מתנשאת מעל קרחון פארה שמצפון לה, מעל קרחון לאנק שמצפון מזרח לה, מעל הקרחונים מאלפיגי ומקנזי, שמדרום מזרח לרמה, מעל קרחון דז'ראסי שמערבה לרמה, ומעל קרחון גוריצ'נה שמצפון מערבה לרמה.
גילוי הרמה
הרמה מופיעה במפה ממשלתית ארגנטינאית משנת 1953. במפה זו לרמה אין שם.
הרמה צולמה על ידי האנטיג אירוסרוויירס בע"מ בסקר צילומי אוויר שערכה החברה בשנים 1956–1957. הרמה מופתה על בסיס צילומים אלה בשנת 1959.
מקור שמה
שמה של הרמה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הרמה נקראת על שמו של ויליאם הארווי, רופא אנגלי שהציג לראשונה את מחזור הדם.
יחסי גרנדה–צ'ילה
יחסי גרנדה–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין גרנדה לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין גרנדה לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים, עם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים שבין גרנדה לצ'ילה כוננו באופן רשמי בשנת 1975.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בגרנדה אינם זקוקים לאשרה מראש על מנת לעשות כן ויכולים לעשות כן באופן חופשי. גם אזרחי גרנדה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה אינם זקוקים לאשרת כניסה על מנת לעשות כן ויכולים לעשות כן באופן חופשי למשך תשעים מים.
יחידת נופש בשיטת TimeShare
יחידת נופש בשיטת TimeShare הוא סוג של נכס נופש. במקום לרכוש בית נופש שהרוכש אינו מתכוון להשתמש בו במשך רוב ימות השנה, יחידות נופש בשיטת TimeShare מאפשרות לרכוש חלק מיחידת נופש במסגרת הסכם בו הרוכשים יוכלו לשהות ביחידת הנופש במשך זמן מסוים לאורך השנה - למשל שבוע אחד בשנה (כלומר 1/52 מניות) או יותר.
הקונספט של יחידת נופש בשיטת TimeShare נוצר במקור באירופה בשנות ה-60 של המאה ה-20. במקור היה זה מפתח של אתרי סקי באלפים הצרפתיים אשר שיווק את אתר הנופש שלו באופן חדשני אשר עודד את האורחים "להפסיק לשכור חדר" ובמקום זאת "לקנות את המלון". בעקבות כך הוא הצליח להגדיל באופן משמעותי את התפוסה ועם השנים הקונספט התפשט ברחבי העולם.
יחידת נופש בשיטת TimeShare נוטות להיות דירות הנעות בגודלן - מיחידות המכילות שני חדר שינה, ועד ליחידות המכילות שלושה או ארבעה חדרי שינה בהן יכולים לשהות משפחות גדולות.
אנשים אשר בבעלותם יחידת נופש בשיטת TimeShare יכולים לבחור להישאר באתר הנופש שלהם במהלך התקופה המוגדרת לפי ההסכם, או לחלופין הם יכולים להשכיר לאנשים אחרים את האפשרות לשהות ביחידה במהלך אותו פרק הזמן, או שהם יכולים לאפשר לחברים או בני משפחה לשהות ביחידת הנופש במהלך אותו פרק הזמן. לפי הסכמים מסוימים אנשים אשר בבעלותם יחידת נופש בשיטת TimeShare מקבלים גם את האפשרות לשהות באחד מאלפי אתרי נופש אחרים ברחבי העולם כאשר מגיע התור שלהם לשהות ביחידת הנופש בתמורה לכך שאנשים אחרים ישהו ביחידת הנופש במהלך התקופה שהם הם היו אמורים לשהות ביחידה לפי ההסכם.
ביקורת
אנשים רבים שמחזיקים בבעלותם יחידות נופש בשיטת TimeShare נוהגים להתלונן על כך שדמי האחזקה השנתיים (הכוללים תשלום ארנונה) גבוהים מדי.
אנשים המוכרים יחידות נופש בשיטת TimeShare טוענים כי בהשוואה לשהייה במלונות רגילים לתקופות זמן ארוכות יחסית, התמחור של יחידות נופש בשיטת TimeShare צפוי להיות אפשרות זולה יותר. עם זאת, אורחים בבתי מלון רגילים לא צריכים לשלם מדי חודש משכנתא על נכס נוסף, לא צריכים לשלם סכום מהותי מבעוד מועד על מנת לזכות בבעלות חלקית על נכס, אינם מוגבלים ללוח זמנים קבוע בו הם יכולים לשהות במקום, לא נדרשים לשלם את דמי התחזוקה, ולא מגבילים עצמם לשהות במיקום מסוים מדי שנה במהלך תקופת החופשה. אנשים רבים המחזיקים בבעלותם יחידות נופש בשיטת TimeShare נוטים גם להתלונן גם על בעיות הקשורות לדמי האחזקה השנתיים. חלק מהמבקרים טוענים כי העמלות הולכות וגדלות לאורך השנים יתר המידה.
בנוסף לכך לאורך השנים המוניטין של ענף יחידות הנופש בשיטת TimeShare נפגע קשות משום שלא מעט מבוצעת השוואה בין אנשי המכירות של יחידות הנופש בשיטת TimeShare לאנשי מכירות של מכוניות משומשות, בעיקר בשל הטקטיקה של חלק מאנשים המכירות ללחוץ על הקונים הפונטציאלים לחתום עוד היום על חוזה.
כמו כן יציאה מעסקת בעלות משותפת על יחידות נופש בשיטת TimeShare אינה קלה, ולרוב על מנת לעשות זאת נדרש סיוע מצד עורך דין. לעיתים רבות על מנת לצאת מההסכם נדרשים לשאת בהפסד כספי משמעותי.
ריימונד פאולס
ריימונד פאולס (בלטבית: Raimonds Pauls; נולד ב-12 בינואר 1936 בריגה) הוא מלחין ופסנתרן סובייטי ממוצא לטבי. בשנת 1985 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. בשנת 1995 לפאולס הוענק "עיטור שלושת הכוכבים" - עיטור הגבוה של לטביה. פאולס שימש כשר התרבות של לטביה בין השנים 1990 ל-1993.
חייו
ריימונד פאולס נולד בריגה למשפחת פועלים. בגיל 10 הוא התחיל ללמוד בבית הספר למוזיקה ליד הקונסרבטוריון של ריגה. בשנת 1953 הוא התחיל ללמוד נגינת פסנתר בקונסרבטוריון. בשנת 1958 הוא עזב את הלימודים והחל לנגן בבתי קפה. בשנת 1958 הוא התקבל לתזמורת ובשנת 1964 מונה למנהלו.
בשנת 1962 פאולס חזר ללמוד ובשנת 1965 סיים את לימודיו בקונסרבטוריון במסלול הלחנה.
במהלך שנות ה-70 וה-80 הוא היה מנהל של מספר להקות שפעלו בלטביה הסובייטית. באותה תקופה פופולריות שלו פרצה מעבר לגבולות לטבייה. הוא היה ידוע בכל רחבי ברית המועצות בין היתר הודות לשירים שהלחין ובוצעו על ידי אלה פוגצ'ובה, ולרי לאונטייב ולאימה ואיקולה. מילים לשירים אלו נכתבו על ידי איליה רזניק ואנדריי ווזנסנסקי. המלחין גם שיתף פעולה עם המשורר מיכאיל טאניץ'.
בשנים 1990-1993 ריימונד פאולס היה שר התרבות של לטביה העצמאית. במשך מספר שנים פאולס היה חבר של הפרלמנט הלטבי. בשנת 1999 הוצא לו להיות מועמד לנשיא אך פאולס סירב.
בשנת 1992 הוא ארגן תחרות שירים בינלאומית ביורמלה "הגל החדש" שמקיימת כל שנה והוא מכהן כיושב ראש שופטי התחרות.
בשנים 1994-1995 פאולס היה מנהל אמנותי של ביג בנד של הרדיו הלטבי.
במהלך הקריירה פאולס כתב מספר רב של שירים. בנוסף לכך הוא כתב מוזיקה לסרטים ומוזיקה למחזמר. המחזמר האחרון שלו על פי סיפורי איסאק בבל על חיי היהודים באודסה הוצג בשנת 2012 בישראל.
גולמט שחור
גולמט שחור (שם מדעי: Cepphus grylle) הוא מין של עוף מסוג גולמט אשר במשפחת האלקיים. מידותיו הן: אורך 30-32 ס"מ; משקל 300-460 גרם; מוטת כנפים 52-58 ס"מ. הזוויגים דומים.
תיאור
לגולמט יש לבוש קיץ ולבוש חורף, והם שונים למדי: בקיץ כל גופו של הגולמט שחור חוץ מכתם לבן גדול על כל כנף ורגליים בצבע אדום. בחורף פלג-הגוף העליון מקבל גוונים של אפור-לבן. הכתם הלבן על הכנפיים נשמר, אך הוא פחות בולט. פלג-הגוף התחתון לבן לגמרי. גם צבע הרגליים מבהיר והופך לוורוד.
תפוצה ובית גידול
לגולמט שחור יש חמישה תת-מינים:
1. Cepphus grylle mandtii - נפוץ מצפון-מזרח קנדה דרך סבאלברד וצפון אלסקה עד צפון סיביר.
3. Cepphus grylle islandicus - נפוץ באיסלנד.
4. Capphus grylle faroeendis - נפוץ באיי פארו.
5. Capphus grylle grylle - נפוץ בים הבלטי.
בית הגידול המועדף על הגולמט בעונת הרבייה הוא חופים סלעיים, צוקים או איים בצפון האוקיינוס האטלנטי במזרח צפון אמריקה עד מיין בדרום, ובמערב אירופה, עד אירלנד בדרום. הגולמטים צוללים ושוחים מתחת לפני המים כדי לתפוס דגים. הגולמט ניזון בעיקר מדגים וסרטנים, אך גם מחרקים, רכיכות וחומרים צמחיים שונים.
בעונת הרבייה הגולמט משמיע צליל הדומה לשריקה.
מצב השימור של גולמט שחור מוגדר ללא חשש.
אזור התעשייה נווה נאמן
אזור התעשייה נווה נאמן נמצא במתחם פארק שרונים, הממוקם בצד הדרום מערבי של העיר הוד השרון.
אזור התעשייה משתרע על פני 296 דונם מתוכם 135 דונם הם שטח בנוי, הכולל מפעלים ועסקים קטנים, לרבות שירותי רכב, בחלקו המזרחי, ומתחם תעשייה (כולל הייטק), מסחר ומסעדות בחלקו המערבי. באזור התעשייה פועלות למעלה מ-70 חברות בהן מועסקים כ-3,800 עובדים, וכ-50 עסקים קטנים עם כ-500 עובדים. המפעלים הבולטים באזור התעשייה הם מפעל קוקה קולה ומפעל סנו. כן נמצא בו המשרד הראשי של חברת אלוט. עיריית הוד השרון ממשיכה בשדרוגו הפיזי של המקום, ובכלל זה הרחבתו ב-63 דונמים.
חברת "קוואלקום" הודיעה לאחרונה על הקמתו של מרכז פיתוח נוסף בישראל, המצטרף למרכז הפיתוח של החברה בחיפה, שימוקם במתחם ההייטק באזור התעשייה של נווה נאמן בהוד השרון.
בשיתוף עם רשויות נחל וניקוז ירקון והמשרד להגנת הסביבה, עיריית הוד השרון עומלת משנת 2015 על פרויקט הקמתו של פארק הוד השרון, המיועד להתמקם מערבית לאזור התעשייה של נווה נאמן, ויכלול בין היתר שבילי אופנים, טיילת, מגוון מרחבים לנופש ופנאי, וגם, את האגם האקולוגי הגדול במדינה.
פרסטון ביילי
פרסטון ביילי (באנגלית: Preston Bailey; נולד ב-25 ביולי 2000) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
קריירה
ביילי התחל לשחק בפרסומות בגיל שנתיים. תפקידו הראשון היה בשנת 2005 בסדרת הטלוויזיה "רפואה שלמה" ב-2005.
בשנת 2006 הוא שיחק בפיילוט של סדרת הטלוויזיה "Alpha Mom" של NBC. ביילי התארח בכמה טלוויזיה בהן "מחשבות פליליות", "איך פגשתי את אמא" ו"מספ7ים".
בשנת 2007, הוא החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "דקסטר" בתפקיד חוזר בתור בנה של ריטה מורגן, קודי בנט עליו היה מועמד לפרס האמן הצעיר.
הוא גם שיחק במספר סרטים. ביילי לוהק לתפקיד טימי ארמסטרונג בסרט העלילתי משנת 2008, "רק האמת". בשנת 2009 הוא השתתף בסרט העלילתי "Amusement", שצולם בבודפשט, הונגריה. באותה שנה הוא שיחק בתפקיד הראשי של בסרט הטלוויזיה "ילדי התירס".
בשנת 2011 הופיע בסדר הקולנוע לילדים "חופשת הקיץ של ג'ודי מודי" עליו היה מועמד לפרס האמן הצעיר.
בשנת 2014 שיחק לצד סת' מקפרלן בסרט הקולנוע "מיליון דרכים להתפגר".
בשנת 2020 שיחק לצד האריסון פורד בסרט הקולנוע "קול קדומים".
בית לותר
בית לותר (בגרמנית: Lutherhaus) הוא מבנה מוזיאון בעיר ויטנברג במדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה, המשמש כאנדרטת הנצחה לרפורמטור מרטין לותר. הבניין נבנה ב-1504 כחלק מאוניברסיטת האלה-ויטנברג, והיה ביתו של מרטין לותר במשך רוב חייו הבוגרים ואתר משמעותי בתולדות הרפורמציה הפרוטסטנטית. לותר התגורר כאן כשכתב את 95 התזות שלו.
האוגוסטום (Augusteum) הוא הרחבה לבניין המקורי שנבנה לאחר מותו של לותר כדי לאכלס סמינר לכמרים פרוטסטנטיים (שפעל עד 2012) וספרייה שעדיין קיימת. שער הכניסה של האוגוסטום מוביל לחצר פנימית, בה היה בעבר הגן הבוטני של האוניברסיטה, ואל ביתו לשעבר של מרטין לותר. כיום שוכן בבניין המוזיאון לתולדות הרפורמציה ובאוספיו הנרחבים תמונות, כתבים ומוצגים מתקופת הרפורמציה. שני המבנים הוכרזו ב-1996 כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו, חלק מהאתר אנדרטאות מרטין לותר באייסלבן ובוויטנברג.
היסטוריה
עם פתיחת האוניברסיטה בשנת 1503 קיבלו הנזירים של מסדר הנזירים האוגוסטינים (.O.S.A) מסקסוניה אדמות שהיו שייכות בעבר לבית החולים הייליגגייסט (Heiliggeisthospital, "בית החולים של רוח הקודש") שנמצא בסמוך לשער אלסטר (Elstertor). שם הם החלו בבניית קלויסטר, המכונה "המנזר השחור" (Schwarze Kloster) בגלל צבע גלימות הנזירים, שהיה אמור להיות בית מגורים ואקדמיה לאוגוסטינים שלומדים בוויטנברג. בשנת 1507, לאחר הסמכתו ככומר במנזר בארפורט, נשלח מרטין לותר על ידי ראש מסדר האוגוסטינים, יוהאן פון שטאופיץ (Johann von Staupitz), להמשיך את לימודיו במנזר החדש בוויטנברג, והוא התמקם בתא בפינה הדרומית-מערבית של המנזר החדש. בשנת 1512 סיים את לימודיו כדוקטור לתאולוגיה והיה חלק מהפקולטה התאולוגית של אוניברסיטת ויטנברג, בעל תפקיד רשמי של דוקטור לתנ"ך (Professur für Bibelerklärung). הוא החל לפתח ולהטיף לעיקרי היסוד של הרפורמציה הפרוטסטנטית ופרסם את 95 התזות שלו בזמן שלימד כאן.
לותר התגורר עם האוגוסטינים במנזר השחור עד 1521, אז נאלץ להסתתר בטירת וארטבורג עקב מתחים פוליטיים סביב הרפורמציה הפרוטסטנטית שלו. כאשר התחזקה מלחמת האיכרים הגרמנית, ננטשו חלקים מאוניברסיטת ויטנברג, כולל המנזר. בשנת 1524, לאחר שחזר לותר לוויטנברג, העניק הנסיך הבוחר מסקסוניה את בתי המגורים הריקים של המנזר השחור למשפחת לותר, שם התגורר עד למותו בשנת 1546. כאן התחיל מרטין לותר החל משנת 1531 את השיחות שלו עם תלמידיו שהתפרסמו לאחר מותו כ"שיחות השולחן" (Tischreden). לותר לימד וכתב לאורך כל תקופתו שם, כולל תיקונים רבים בתרגום התנ"ך שלו. הוא גם הרחיב והוסיף את לותר, ובמיוחד בנה את קתריננפורטל (Katharinenportal), כניסה מגולפת שהייתה מתנת יום הולדת לאשתו.
לאחר מותו של לותר באייסלבן, נמכר בית לותר לאוניברסיטה בשנת 1564 על ידי יורשיו. בתוך שנה החלו שיפוצים גדולים שהפכו את בית לותר לפנימייה. התווסף גרם המדרגות הלולייני החיצוני המרשים, חדר האוכל קיבל תקרה מקומרת חדשה, והאולם הגדול, שהיה אולם ההרצאות של לותר, שופץ. הסלון המכונה לותרשטובה (Lutherstube, "הסלון של לותר"), נותר כשהיה, אם כי הוא שימש לעיתים קרובות לאירוח אורחים חשובים.