cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ירוסלב
היסטוריה מוקדמת
תנועת ההשכלה היהודית הגיעה לירוסלב בראשית 1800, הסופר יצחק ארטר היה מורה בירוסלב וגר בה עד 1814. ב-1864 התפלגה הקהילה היהודית בעיר בשאלת הקמתו של בית ספר יהודי, היו שצידדו בלימוד עברית ולימודי יהדות כנושאי ליבה, והיו שהעדיפו גרמנית ולימודים כלליים. לבסוף הוקם בית ספר עממי ששפת הלימוד בו הייתה גרמנית, ולמדו בו מאות ילדים, הקהילה שכרה מורה מיוחד ללימודי יהדות עבור ילדים אלו. בשנת 1898 הוצא צו שביטל את לימודי ה"חדר" היהודי המקומי, הקהילה הגישה ערר לבית המשפט והצו בוטל.
פעילות הציונית וארגונים ציוניים בירוסלב החלו עם אגודות "קדימה" ו"ארץ ישראל" בשנים 1893–1894. ארגונים ציוניים נוספים היו "השחר", "עבריה", "בני ציון", "רחל" ו"אחווה"; רובם ארגונים ציונים סוציאליסטים. סניף "פועלי ציון" היה פעיל בעיר מאז 1905, ו"המזרחי" מראשית 1911. בשנת 1913 מנה הסניף המקומי של "השחר", 36 חברים, מתוכם חמישה עשר עורכי דין וחמישה רופאים. "ההתאחדות הציונית האקדמית" פעלה בשיתוף פעולה עם "השחר" ומנתה אותה שנה 28 חברים. בשנת 1906 הוקם הוועד לתחיית השפה העברית, ועד זה פתח קורסים ללימודי עברית ויהדות, ובשנת 1911 השתתפו כ-100 תלמידים בלימודים אלו. גם חינוך מוזיקלי התקיים בקהילה היהודית בירוסלב במסגרת התאחדות "כינור דוד" שהוקמה בשנת 1913.
מלבד לימודים במוסדות יהודים למדו בני הקהילה במוסדות הפולנים העל יסודיים. בשנת 1910 רק 10 תלמידים יהודים התקבלו ללימודים בגימנסיה מכלל 131 המועמדים. הגימנסיה בירוסלב הייתה אזורית ושרתה גם את הכפריים מן הסביבה. גם בגימנסיה הריאלית ע"ש הפיזיקאי היהודי אוגוסט וויטקובסקי למדו יהודים.
מלבד בתי כנסת, החזיקה הקהילה היהודית בירוסלב מבני ציבור נוספים: בית יתומים יהודי ובית חולים שהוקם בשנת 1872, ובו שלושים מיטות.
בין מלחמות העולם
בתום מלחמת העולם הראשונה, ביוני 1918, החלו מהומות כנגד יהודים בהנהגתו של הכומר פאסוב בתואנה שהם גרמו להארכת המלחמה. הפורעים בזזו חנויות ועסקים יהודים ורכוש יהודי רב נשדד. משטרת ירוסלב לא מנעה את הביזה והפרעות, וחיילים פולנים לקחו חלק פעיל בפרעות. מפקד הצבא בירוסלב פרק את קבוצת ההגנה העצמית היהודית שנועדה להגן על חיי היהודים ורכושם. כאשר המצב הסלים הוקם וועד יהודי לאומי שבו היו חברים מכלל הזרמים הפוליטיים. וועד זה דרש להחליף את וועד הקהילה בחבריו כדי לפעול באופן יעיל יותר. וויכוח זה הסתיים כאשר מספר חברים מן הוועד היהודי הצטרפו לוועד הקהילה כדי למנוע פילוג. בשנת 1920 חיילים מחטיבתו של גנרל האלר שוב פרעו ביהודים ופגעו ברכוש ובבני הקהילה, שוב השלטון המקומי בעיר לא עשה דבר כדי למנוע זאת. שנאת היהודים הייתה מוטבעת בממסד העירוני. אף על פי שרובה של העיירה נהרס במהלך מלחמת העולם הראשונה, האוכלוסייה היהודית המשיכה לגדול ולשגשג. יהודי העיר הוו גורם חשוב במסחר וכלכלה בירוסלב. רוב בתי החרושת בירוסלב, כ 80% היו בבעלות יהודית או שהיה להם רקע יהודי, בין בתי החרושת היו מאפיית בסקוויטים, טחנות קמח, מוצרי בשר וכולי. בשנת 1921 הועסקו 462 פועלים ב 162 חברות יהודיות. למרות הגדילה בפעילות הכלכלית המצב הכלכלי החמיר. כתוצאה מכך הוקמו חברות סעד ואשראי כלכלי. וועד העזרה סייע בפיתוח תעשיית קש ומוצרי קש וכן פתח קורסים להכשרה לתעשייה זו. אחד מן המוסדות החשובים היה איחוד-האשראי שהוקם ב 1925. באיגוד זה היו כ 470 חברים ביניהם 46 אומנים, 209 ספקים, 68 סוחרים ובעלי מפעלים, 62 חקלאים ו30 בעלי מקצועות חופשיים. איחוד - האשראי נתן 65 הלוואות בשנת 1925 והיה קשור לארגון הג'וינט משנת 1927. בשנת 1925 המשפחות היהודיות זכו לסיוע לקראת פסח.
וועד העזרה היהודי הוקם בשנת 1926 לשם סיוע לעניים. וועד העזרה העצמי שכלל אקדמאים צעירים ונשים סייע לילדים עניים בבתי תמחוי. בשלהי שנות ה-20 המצב הכלכלי אף החמיר ומספר העניים גדל. יד חרוצים חידשה את פעילותה אשר הופסקה בזמן המלחמה. יד חרוצים פעלה כבנק, כיחידת עזרה פיננסית וחברת ביטוח רפואי עבור 85 חבריה. האיגוד לביטוח רפואי יהודי TAZ היה פעיל אף הוא בירוסלב. TAZ פעל כקליניקה רפואית וסייע ל 200 משפחות לפני חג הפסח. TAZ גם פעל כמרפאה יועצת למחלת השחפת, במעקב אחר נשים בהריון וטיפת חלב. בשנת 1928 ארגון הצדקה קופת גמילות חסדים סייע לעניים, לנצרכים ולעסקים קטנים. בנק העסקים הקטנים והאומנים היה פעיל אף הוא בירוסלב. בין 1929 ל 1930 נאלצה הקהילה ללוות כ 15,000 זלוטי מתאגיד האשראי של יהודי פולין עקב המצב הכלכלי הקשה.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה הפעילות הציונית חודשה. אגודת המזרחי חידשה את פעילותה וזו אורגנה על ידי הרב רפפורט למרות ההתנגדות של הזרם החרדי ובמיוחד חצר בעלז. בשנת 1916 החלה פעילות קן השומר הצעיר. בפעילות השומר הצעיר היו כ 8 - 10 קבוצות נוער ושתי קבוצות בוגרים. הבוגרים הלכו להכשרה של תנועת החלוץ. בשנת 1926 החלה פעילותו של הנוער העברי. תנועת עקיבה קמה עקב קרע בתנועת הנוער העברי והפכה לתנועת הנוער הגדולה ביותר בירוסלב במהלך שנות ה-30. כתוצאה מפעילות בני עקיבה בירוסלב הוקמה ב 1933 החזית האנטי פאשיסטית בירוסלב שבה השתתפו כל התנועות הציוניות בירוסלב. בשנת 1936 הוקמה הכשרה לקיבוצים על ידי בני עקיבה והחלוץ. הנוער הציוני היה ארגון נוסף שפעל בירוסלב. בית"ר אף היא הייתה פעילה בירוסלב וחבריה קיבלו אימונים טרום צבאיים. שני ארגונים נוספים שפעלו בירוסלב היו מזוהים עם בית"ר והם מנורה ועבריה.
ארגון הסטודנטים היהודי דרור פעל אף הוא בירוסלב והיו בו למעלה מ-200 חברים בשנת 1936. בשנת 1926 הוקם מרכז נוער בירוסלב, שפעל בשם כלל תנועות הנוער.
ההחמרה במצב הכלכלי והשפל הכלכלי בפולין בשנות ה-30 מחד, המצב בפלשתינה א"י, ומגבלות וקשיי העלייה מאידך, יצרו את הצורך לארגון ציוני כולל ומאוחד. בשנת 1933 הוקם הארגון הציוני האקדמאי והפך בשנת 1938 לארגון הציוני המרכזי. אגודת ישראל ותנועות הנוער שלה היו הארגון החרדי המרכזי.
בשנת 1928 נתקיימו הבחירות לוועד הקהילה שבהן הצביעו 90% מן החברים הרשומים (1,160) וסטריסובר נבחר כיו"ר. בבחירות שנערכו בשנת 1934 נבחר העו"ד שמואל שור כיו"ר ובשנת 1939 נבחר הבנקאי אלימלך רייך כיו"ר. היהודים לקחו בדרך כלל חלק פעיל בפעילות מועצת העיר. בשנת 1928 16 מתוך 48 מועמדים למועצת העיר היו יהודים ושני סגני העיר היו יהודים (סריסובר ופריצר).
בתום מלחמת העולם הראשונה, תרבות פתחה גני ילדים יהודים שבהם היו 30 ילדים ושתי גננות. בשנת 1920 נפתח בית ספר יסודי ציבורי שבו למדו 112 תלמידים יהודים ולימדו בו 8 מורים. בית ספר זה לא פעל בשבת ומועדים יהודים. בשנת 1922 שיעורי שפת התורה (שיעורי העברית) חודשו ובשנת 1924 למדו שם 400 תלמידים יהודים. בית ספר יסודי של תרבות נפתח ובשנת 1926 למדו בו 140 תלמידים. בשנת 1930 ויצו פתחה עוד בית ספר יסודי יהודי. בית הספר יבנה של המזרחי נפתח גם כן בירוסלב. אגודת ישראל פתחו את בית - יעקב לבנות ולמדו בו 120 תלמידות וכן פתחו את תלמוד תורה.
עיתונים יהודים יצאו לאור בשפה הפולנית Tygodnik Jaroslawski ו Przeglad Jaroslawski. שתי תזמורות יהודיות היו בעיירה, תזמורת כלי מיתר ותזמורת סימפונית. אגודת הניגון ו45 נגניה גם פעלה בירוסלב. תיאטרון יהודי היה פעיל בירוסלב במהלך שנות ה-30.
הפועל, דרור ומכבי היו אגודות הספורט היהודיות שהיו בירוסלב. בשנת 1933 הפועל ודרור התאחדו והפועל הפכה לארגון הספורט המרכזי בירוסלב ובו 200 חברים פעילים.
מן העיר יצאו יהודים בעלי מקצועות חופשיים כאדריכל אריה שרון, הבמאי סם שפיגל, אדריכל ימי אדמונד וילהלם ברילנט, הצייר ליונל ש. רייס, הצייר משה קופפרמן ואנשי דת כרב דוב ליאור רבה של קריית ארבע בעיר חברון ויזמי מסחר ויבוא כאברהם זילברשטיין מקימה של רשת טרקלין חשמל.
במלחמת העולם השנייה והשואה
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בירוסלב כ-6,000 יהודים שהוו כשליש מאוכלוסיית העיר. בימי מלחמת העולם השנייה הגיעו הכוחות הגרמנים לירוסלב תוך שבועיים מן הצד הצ'כוסלובקי וירוסלב הופגזה בארטילריה ומן האוויר ובתים רבים נהרסו. במהלך היום השביעי של המלחמה הממסד הפולני נטש את העיר והיא הפכה לעיר פרזות. בריונים פולנים ניצלו הזדמנו זו והחלו לבזוז רכוש מדינה וחנויות ובראש ובראשונה חנויות ועסקים של יהודים. עם הגעת הגרמנים והגסטאפו החלו גזרות על היהודים וביזת הרכוש היהודי. היהודים נתפסו ברחובות וצוו לעבוד עבודות כפייה תוך כדי שהם מוכים וחשופים להתעללות ברוטאלית גרמנית. היהודים בעבודות הכפייה נדרשו לפנות את הריסות העיר, לקבור את המתים, לעבוד בתחנת הרכבת ולבנות גשר מעל לנהר הסאן לטובת הצבא הגרמני. כ-1,000 עד 2,000 יהודים הועסקו בעבודות כפייה מדי יום. הגרמנים גזזו זקנים ופאות של יהודים דתיים. בתקופה זו הגרמנים מינו את אלימלך רייך שהיה בנקאי ויו"ר הוועד היהודי כמתווך בינם לבין הקהילה היהודית. הוצאה רשימת בני ערובה כתגמול על פגיעה בחייל גרמני ברחוב ה-3 במאי. הרשימה התחלקה לשניים: נכבדי הקהילה היהודית, כאשר סדר הרשימה לפי חשיבות. בראש הרשימה של היהודים המבוקשים היה הרוקח וויקטור ברילנט, אביו של האדריכל הימי אדמונד וילהלם ברילנט מתכנן תדלוק ספינות שרבורג בשנת 1969, אלימלך רייך, יו"ר וועד הקהילה היהודית שנצטווה לעבוד במהלך היום ובלילה נכלא על ידי הגסטאפו. הגרמנים רצחו חלק מבני הערובה היהודים וביניהם את אלימלך רייך. את שאר בני הערובה היהודים שחררו הגרמנים תמורת כופר ובכך שדדו את משפחות העצורים. בעמודה השמאלית ברשימת בני הערובה היו נכבדי העיר הפולנים בהם ראש העיר, הכומר של העיר ונכבדים נוספים.
בערב סוכות, 28.9.1939, בהוראתו של אדולף אייכמן, רוכזו יהודי ירוסלב במגרש הספורט סוקול עם מטלטליהם, שם הם נשדדו והוכו על ידי הגרמנים. יהודי ירוסלב נצטוו לעזוב את העיר לצד המזרחי של גדת הנהר סאן שנתפס על ידי כוחות הצבא האדום על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. גירוש זה התקיים בהתאם לנאמר במברקו הנודע של ריינהרד היידריך, ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך, מיום 21 בספטמבר 1939, על מדיניותו של הרייך השלישי כלפי היהודים בגנרלגוברנמן. במברק זה נאמר שבירוסלב ובסביבתה, בניגוד למקומות אחרים, אין לרכז יהודים. תוך מספר שעות הוגלו יהודי ירוסלב לצד הרוסי. מדיניות הגרמנים הייתה לנקות את ירוסלב מיהודים. הגרמנים איפשרו ליהודי ירוסלב לחזור לבתיהם מן השטח הסובייטי כמה פעמים וליטול עמם את שארית רכושם שלא נשדד עדיין. ואמנם חלקם הגדול של יהודי ירוסלב השתקעו בגאליציה המזרחית, בעיקר בלבוב; מקצתם גורשו לפנים ברית-המועצות כעובדי כפייה במחנות עבודה ביערות העד (טייגה) בסיביר. בירוסלב נשארו רק החולים והקשישים ואלו נרצחו. נהר סאן היה הגבול בין האזור הרוסי לגרמני. חלקם נורה והוטבע בנהר על ידי הגרמנים. חלק מיהודי ירוסלב עבר לערים שכנות בצד הרוסי ונספה בפלישת הגרמנים במבצע ברברוסה. הם הושמדו בגיא ההריגה ובמחנה בלזץ. ממשלת פולין הגולה הגיעה להסכם בסוף יולי 1941 לשחרורם של האסירים הפולינים הנמצאים בשטח ברית המועצות, ובכך ניצלו חלק קטן מאנשי הקהילה.
קרוב לוודאי שבמחצית 1940 הכניסו הגרמנים לירוסלב יהודים מכפרי הסביבה (למשל, 25 משפחות יהודיות מן הכפר רוקייטנה ). לפי מקורות אחדים עמד בשנים 1940- 1942 בראש שארית יהודי ירוסלב יהודי בשם רוטנברג, שנמלט מן הגירוש בספטמבר 1939. בשנים 1940- 1941 היה רוטנברג נציגם של יהודי ירוסלב ביודנראט האזורי של נפת ירוסלב (לפי התיחום הגרמני), שמקום מושבו בלאנצוט. ביוני 1942 הועברו כל היהודים מיארוסלאב לשייניאווה וגורלם שם היה כגורל יהודי המקום. הגרמנים הרסו את בית הקברות היהודי בירוסלב והשתמשו במצבות לביצור עמדות צבא ואת בתי הכנסת הסבו לאורוות סוסים.
מפקדת הגסטאפו עברה לבניין קבע ברחוב Słowackiego 2 (סלובק מספר 2) בצומת של שדרת אוליסה גרונדוולצקא. בבנין, שקיים עד היום, עונו ונרצחו במרתפים יהודים ופולנים בין השנים 1939-1944. לוח זיכרון בפולנית מספר את סיפורו של מבנה זה. בשדרת Jana Pawła II 2 (יוחנן פאלוס ה2) שכנה מפקדת הוורמאכט של האזור. נקודה זו היא סיום שדרת אוליסה גרונוולדצקא (Grunwaldzka) שהמשכה מתחבר לרחוב ה-3 במאי אשר גם בו בראשית תפיסת ירוסלב שכנה מפקדת הגסטאפו. בית מעצר של הגיסטאפו ביארוסלאב בשנים 1940- 1942 היה בקסרקטין על שם אנה הקדושה, בשטח המינזר הבנדיקטיני לשעבר. ב-1942 היו כלואים בו יהודים רבים. כל כמה ימים הוצאו אחדים מהם להורג. הם נורו בידי אנשי הגיסטאפו המקומיים ליד חומות המנזר. במרץ 1944 הוציאו הגרמנים את גופותיהם במטרה לטשטש את עקבות הפשעים. הגופות נשרפו בקוניאצ'וב בידי אנשי הזונדרקומנדו.
בקיץ 1941 הקימו הגרמנים בירוסלב מחנה-מעבר לשבויי המלחמה הסובייטים. אנשי הגיסטאפו רצחו בו לאחר סלקציה שבויים רבים בתואנה שהם יהודים, קומוניסטים או קצינים. בפלקיניה שליד ירוסלב הוקם בקיץ 1942 מחנה-עבודה. באוגוסט 1942 שימש המחנה תחנת-מעבר ליהודי נפת ירוסלב בדרכם האחרונה לבלז'ץ. במחנה-המעבר היו כ- 10,000 יהודים. כלואי מחנה-העבודה נרצחו ביערות הסביבה.
אחר השיחרור של ירוסלב חזרו מעט ניצולים לעיירה, הם נתקלו בכנופיות של לאומנים פולנים שטבחו בהם ולכן עזבו את המקום.
לאחר השואה: פעילות הנצחה
מאז סיום מלחמת העולם השנייה לא התגוררו ולא מתגוררים יהודים בירוסלב. בתי הכנסת בעיירה משמשים כמבני ציבור. בזמן השלטון הסובייטי הוסב בית הכנסת החדש לאולם ספורט ובהמשך שימש כספרייה ציבורית ובית ספר לאומנות.
יוצאי ירוסלב הקימו את "ארגון יוצאי ירוסלב" ובשנת 1978 פורסם ספר ירוסלב כספר זיכרון לקהילה. הספר מכיל את סיפורן של המשפחות מן העיירה ובספר תמונות ומסמכים מן התקופה של טרם המלחמה וסיפורי ההישרדות של הניצולים.
במרץ 2015 פרסם יזי צ'כוביץ', היסטוריון חובב וחבר באגודת חובבי ירוסלב, ספר מחקרי על יהודי ירוסלב וחורבן הקהילה. הספר מכיל מסמכים ותעודות ארכיוניות.
ערים תאומות
לירוסלב שמונה ערים תאומות:
אתולוגיה
אֵתוֹלוֹגְיָה (באנגלית: Ethology) היא מדע העוסק בחקר התנהגותם של בעלי חיים בטבע, בסביבתם הטבעית, ובתגובתם לסביבה זו על היבטיה השונים. הבסיס הפילוסופי של תחום מדעי זה, נשען בעיקר על התיאוריה של האבולוציה. זאת ועוד, הנחת היסוד האתולוגית היא, כי כל יצור חי, החל בחיידק, מגיב לגירוי בפעולה כלשהי. עניינה של האתולוגיה, אם-כן, הוא לבדוק אינטראקציה זו: את הגירוי, התגובה, מקורה האבולוציוני של התגובה וההשלכות של פעולה זו במישורים שונים.
בסיס ופיתוח
ראשית האתולוגיה בפרסום ספרו של צ'ארלס דרווין, "מוצא המינים", ב-1859. תאוריית הברירה הטבעית שנפרסה בספר זה פתחה צוהר לניתוח התנהגות בעלי החיים בראייה מדעית ואבולוציונית.
על בסיס תאוריה זו פיתחו שלושה חוקרי טבע עיקריים את מדע האתולוגיה: קונראד לורנץ, ניקולאס טינברגן וקארל פון פריש. הם זכו בשנת 1973 בפרס נובל על הישגיהם ותרומתם הנכבדה לתחום זה.
ניקולאס טינברגן שאל ארבע שאלות המשמשות עד היום בניתוח התנהגות בעל חיים מסוים.
התנהגות תורשתית והתנהגות נלמדת
נהוג להבחין בין התנהגות תורשתית (בעבר נקראה התנהגות אינסטינקטיבית או התנהגות מולדת) לבין התנהגות נרכשת (התנהגות נלמדת).
גם בחקר התנהגות האדם וגם בהתנהגותם של בעלי חיים מוצאים החוקרים התנהגות הנובעת ממקור גנטי לעומת זו הנובעת מלמידה. כמעט אצל כל בעלי החיים להם תקופת ינקות ארוכה מצאו התנהגות נלמדת (כיצד לצוד אצל הטורפים, כיצד להתחבא ולהסתוות אצל הנטרפים או כיצד לשחות אצל ברווזים).
חישה
חלק ניכר מהתנהגותם של בעלי חיים נובע מחישה, המרצה וגירוי.
דרך מערכת החושים (ברמותיה השונות) קולט בעל החיים את הדרוש לו מהסביבה, הגירוי הרלוונטי מיתרגם לפעולה (אכילה, הימלטות, הזדווגות) והיא זו המאפשרת את המשך קיומו של הפרט והמין.
חיי חברה
יש בעלי חיים החיים בבדידות ופוגשים בבעל חיים אחר ממינם רק בעונת ההזדווגות (לעיתים רק פרט אחד בן הזוויג האחר, ולעיתים כמה פרטים, ייתכן שמשני הזוויגים). בעלי חיים אלו נפרדים לרוב בתום מעשה ההזדווגות ואינם שותפים לגידול הצאצאים.
בעלי חיים אחרים חיים במשפחות גרעיניות או מורחבות במגוון צורות (זכר אחד ונקבה אחת, עם או בלי צאצאיהם. זכר אחד וכמה נקבות. נקבה אחד וכמה זכרים. כמה דורות של אותה משפחה. ויש עוד קומבינציות רבות).
יש גם מי שחיים בלהקות גדולות או במושבות.
ראלף סטיינמן
ראלף מרווין סטיינמן (באנגלית: Ralph Marvin Steinman; 14 בינואר 1943, מונטריאול – 30 בספטמבר 2011, ניו יורק) היה אימונולוג יהודי-קנדי, ופרופסור באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק. בשנת 2011 הוענק לסטיינמן פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה, בשותפות עם המדענים ברוס בויטלר וז'ול הופמן.
קורות חייו
סטיינמן נולד וגדל במונטריאול. סבו מצד אמו, נתן טקפמן, היה נשיא חברה קדישא בני יעקב במונטריאול.
סטיינמן קיבל תואר ראשון בשנת 1963 באוניברסיטת מקגיל במונטריאול. בשנת 1968 השלים לימודי רפואה באוניברסיטת הרווארד. לאחר מכן התמחה בבית החולים הכללי מסצ'וסטס, לפני שמונה לפרופסור זוטר (מרצה בכיר ב-1970, פרופסור חבר ב-1976) במרכז לחקר הלוקמיה באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק. בשנת 1988 מונה שם לפרופסור לפיזיולוגיה ואימונולוגיה. מאז 1998 כיהן גם כמנהל מרכז בראון כריסטופר לאימונולוגיה ומחלות חיסוניות.
בשנת 2011 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה במשותף עם המדענים ברוס בויטלר וז'ול הופמן, הודות לגילוי התא הדנדריטי ותפקידו במערכת החיסון הנרכשת. סטיינמן מת שלושה ימים לפני פרסום ההודעה על זכייתו בפרס מסרטן הלבלב, שאובחן אצלו ארבע שנים קודם לכן. חברי ועדת נובל לא ידעו על פטירתו בעת הפרסום, ועל אף שהפרס ניתן בדרך כלל לאנשים חיים בלבד, החליטה לבסוף הוועדה שהיות שההחלטה "התקבלה בתום לב", סטיינמן יקבל את הפרס לאחר מותו. בתו של סטיינמן סיפרה כי אביה התבדח על כך לפני פטירתו: "אני יודע שאני חייב להחזיק מעמד כי הם לא נותנים לך את זה לאחר פטירה".
תרומתו
סטיינמן גילה בשנת 1973 את התאים הדנדריטיים יחד עם זנביל א' כהן, ותיאר אותם כתאים שמסייעים בשלב הבא בתגובה של מערכת החיסון, כאשר המיקרואורגניזם מנוקה מהגוף. סטיינמן ניתח בפרסומיו השונים את מערכת התאים הדנדריטיים, ותפקידם בתגובה החיסונית במחלות שונות, לרבות דחיית השתלות, מחלות אוטואימוניות ומחלות זיהומיות, לרבות איידס. עבודותיו שימשו בסיס למחקרים נוספים על חיסון של מחלות חיסון עצמי, וכן אפשרו לפתח חיסונים טובים יותר לגידולים סרטניים. סטיינמן עצמו הצליח להאריך את חייו בעזרת מחקריו.
סטיינמן כיהן כעורך של כתב העת לרפואה ניסויית ("Journal of Experimental Medicine"). בנוסף כיהן כחבר בוועדה המדעית המייעצת של כתבי עת רבים אחרים, כולל ב-PNAS.
יאן פישר
יאן פישר (בצ'כית: Jan Fischer; נולד ב-2 בינואר 1951) הוא צ'כי ממוצא יהודי, שכיהן כראש ממשלת צ'כיה ממאי 2009 עד יוני 2010. פישר עבד רוב חייו כסטטיסטיקאי והיה נשיא משרד הסטטיסטיקה הצ'כי מאז אפריל 2003 וסגן נשיא הבנק האירופי לשיקום ופיתוח.
קורות חייו האישיים
פישר נולד בפראג, צ'כוסלובקיה למשפחת מתמטיקאים. אביו, יהודי ניצול השואה, היה מתמטיקאי שימושי שסיים את לימודיו באקדמיה הצ'כוסלובקית למדעים. אמו הייתה סטטיסטיקאית ממשפחה קתולית. בילדותו נהג פישר ללכת לבית כנסת, אך גם לחגוג את חג המולד. מגדיר עצמו כיהודי.
פישר סיים לימודי תואר ראשון ב-1974 באוניברסיטת פראג לכלכלה בסטטיסטיקה וכלכלה ותואר השני ב-1985 בסטטיסטיקה כלכלית. הוא היה חבר במפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית משנת 1980 ועד להתמוטטות המשטר בשנת 1989.
פישר נשוי בשנית למזכירתו לשעבר, והוא אב ל-3 ילדים. בנו יעקב הוא פרופסור וסגן הדקאן בפקולטה לסטטיסטיקה באוניברסיטת פראג לכלכלה.
קריירה
עם סיום לימודיו האקדמיים הצטרף פישר למשרד הסטטיסטיקה הפדרלי. בשנת 1990 התמנה לסגן יושב ראש המשרד, משרה שבה החזיק עד להתפרקות צ'כוסלובקיה, אז הפך לסגן נשיא משרד הסטטיסטיקה הצ'כי. מאז תחילת שנות ה-90 עמד בראש צוות מניין הקולות בבחירות ברפובליקה הצ'כית. אף שנראה כי דרכו לנשיאות משרד הסטטיסטיקה סלולה, באוגוסט 1999, עם פרישת הנשיא הקודם, החליטה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית למנות לתפקיד אדם מן החוץ. הנשיאה החדשה פיטרה את פישר בספטמבר 2000, ואז החל לעבוד כמנהל תפעול בחברה עצמאית בינלאומית לסקרי שוק. בשנת 2001 השתתף במשלחת של קרן המטבע הבינלאומית למזרח טימור, במטרה לבחון אפשרות הקמת משרד סטטיסטיקה במדינה. בחודש מרץ 2002 החל לעבוד כראש מכון המחקר של הפקולטה למידע וסטטיסטיקה באוניברסיטה לכלכלה של פראג. לאחר שנשיאת משרד הסטטיסטיקה הצ'כי התפטרה מתפקידה, בעיצומה של שערורייה בחישוב מאזן סחר החוץ, נקרא פישר, באפריל 2003, ליטול את תפקיד הנשיא של משרד הסטטיסטיקה הצ'כי. פישר חבר בארגונים סטטיסטיים לאומיים ובינלאומיים.
ראשות ממשלת צ'כיה
אחרי ההתמוטטות של ממשלת מירק טופולנק בהצבעת אי אמון במרץ 2009, בעוד צ'כיה משמשת כנשיאה התורנית של האיחוד האירופי, הוצע כי פישר יעמוד באופן זמני בראשות ממשלת צ'כיה. ממשלתו, אשר בה תמכו שתי המפלגות הראשיות, הושבעה ב-8 במאי 2009, מתוך הבנה כי בחודש אוקטובר תערכנה בחירות מוקדמות במדינה. אולם, התפתחויות בלתי צפויות בבית הדין לחוקה ובבית הנבחרים, גרמו לדחיית הבחירות לחודש מאי 2010. פישר החליט להמשיך בתפקיד ראש הממשלה, תפקיד בו זכה לאהדה ציבורית, עד למועד הבחירות, אף שהמפלגות הציעו לו תפקיד במועצת אירופה. ב-28 ביוני החליף פטר נצ'אס את פישר בתפקיד ראש הממשלה.
סירט (רומניה)
סִירֶט (ברומנית: Siret; בגרמנית: Sereth; בפולנית: Seret; בהונגרית: Szeretvásár; ביידיש: סערעט) היא עיר בצפון רומניה, הנמצאת באזור בוקובינה, במחוז סוצ'אבה, במחצית הדרך שבין סוצ'אבה לבין צ'רנוביץ. היא שוכנת על הגדה הימנית של נהר סירט, וממנו קיבלה את שמה. כיום יש בסירט 9,371 תושבים ושטחה 43.40 קמ"ר.
תקופה קצרה שימשה סירט כבירתו של בוגדאן הראשון. בשנת 1371 קיבל היישוב את מעמדו כעיר, והיא החלה להתפתח במהירות עקב מיקומה על אם הדרך בין דרום גליציה להונגריה. כיום היא משמשת כמעבר גבול בין רומניה לאוקראינה.
הקהילה היהודית בסירט
במפנה המאות ה-19 וה-20 כיהן כרב העיר, הרב פנחס משה בורשטיין עד ל-1906, לאחריו הרב ד"ר שמואל פרייפלד עד ל-1936, ולאחריו רבי ברוך הגר.
בעיר הייתה פעילות חסידית ענפה; רבי שמואל שמעלקא רובין (נכד רבי נפתלי מרופשיץ ורבי שלום מבעלז) כיהן כאדמו"ר בין השנים תרל"ה עד לפטירתו בשנת תרס"א. אחריו מילאו את מקומו בנו רבי פנחס מנחם מנדל שכיהן באדמו"רות עד שנספה בשואה וחתנו, רבי חיים אלטר דכנר - שכיהן כראב"ד עד פטירתו בשנת תרצ"א. ערב השואה פעלו בעיר תשעה בתי כנסת מתוכם ארבעה בתי כנסת חסידיים. ואדמורי"ם רבים היו פוקדים את העיר בקביעות לשבתות ולפגישות עם קהל חסידיהם. (הבולטים שבהם: האדמו"ר ישראל הגר, האדמו"ר מנחם נחום פרידמן (בויאן), האדמו"ר מסדיגורה אברהם יעקב פרידמן (השני) והאדמו"ר חיים הגר (אוטיניה))
האדמו"ר רבי חיים מרדכי רוזנבוים מנדבורנה קבע את משכנו וחצרו בעיר, לאחר מלחמת העולם השנייה שב לעיר עד ל-1947 אז עלה לארץ ישראל.
אחד מהאדמו"רים לבית ויז'ניץ, רבי ברוך הגר, צעיר בניו של ישראל הגר (אהבת ישראל) כיהן מ-1936 כרב המקום, והוא מייסדה של חסידות סרט ויז'ניץ. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא קבע את משכנו בחיפה, ושם קיימת עד היום שכונה של חסידי סערט ויז'ניץ.
בעיר פעלו תנועות הנוער הציוניות והבולטות שבהן היו הנוער הציוני ובית"ר.
ביוני 1941 עם הפלישה הנאצית לברית המועצות. גורשו כל יהודי סירט בפקודת הצבא הרומני בשלב ראשון אל העיר רדאוץ. 18 זקנים וחולים אשר לא יכלו ללכת ברגל נורו ועל גדת הנהר סירט לאחר שאנסו לעינהם את הנשים על ידי חיילי הצבא הרומני בפקודת המיור אלבו (Albu). שאר התושבים גורשו במסע רגלי ולאחר מכן ברכבות אל העיר קראיובה שבדרום רומניה. לאחר מכן גורשו שוב במסע רגלי מפרך עד לעיר מוגילוב-פודולסק שעל גבול אוקראינה.
בסירט נותר בית הכנסת היהודי "הגדול" בסמוך לבית העירייה.
חבר הכנסת יצחק ארצי היה יוצא המקום ופעל להנצחת הקהילה היהודית. בניו שלמה ארצי ונאוה סמל איזכרו את סירט כמקור השראה.
מקס ניוולי
מקס ניוולי (1 בינואר 1878 - 27 בפברואר 1926) היה מפיק קולנוע יהודי שפעל בברלין בתקופת רפובליקת ויימאר. היה בין הראשונים בתקופתו שעסק בנושאים הנוגעים לאנטישמיות ודעות קדומות. ניוולי מת בגיל צעיר (48) והספיק לפעול בתעשיית הקולנוע פחות מ-10 שנים. עם זאת, הוא הפיק 19 סרטים, רובם באורך מלא. סרטיו של ניוולי, כמו כל הסרטים באותה תקופה, היו סרטים אילמים בשחור-לבן וצולמו על צלולואיד. עד שנת 2020, רק סרטו האחרון "אחדות, צדק וחופש" אותר, שוחזר ועבר דיגיטציה.
קורות חיים
מקס ניוולי נולד כמנחם (מנדל) לוין בפולין, בעיירה קוז'ניצה הסמוכה לגבולה המזרחי עם בלארוס היום, אז בתחומי האימפריה הרוסית. הוריו, שמואל וציפה לוין, היו יצרני ממתקים. בצעירותו היגר לברלין והחל לעסוק שם באותו התחום. בין השנים 1903 - 1911 היה מנדל לוין הבעלים ושותף בכמה חברות לייצור ריבות, ממתקים ושוקולד.
בשנת 1904 נשא לוין לאשה את הלנה קאופמן מרוזדז'ין (Rozdzień), היום שכונה בעיר קטוביץ שבפולין. לזוג נולדו שתי בנות - דורות'יאה ורגינה.
בשנת 1912 אימץ מנדל לוין את שם הבמה מקס ניוולי ("ניוולי" היה היפוך אותיות של השם "לוין"). הוא למד אופרה ב"קונסרבטוריון שטרן" הידוע בברלין, הופיע בהפקות אופרה רבות ברחבי אירופה וגם לימד שירת סולו בגרמנית וברוסית בקונסרבטוריון בברלין.
בשנת 1918 הקים מקס ניוולי עם שותפו ארוין קאמפף, את חברת הפקות הסרטים הראשונה שלו בשם Nivelli-Film Fabrikation. עוד באותה שנה הפיקה החברה 4 סרטים באורך מלא. בסרטו הראשון "נתיבות החיים", לקח ניוולי על עצמו גם את כתיבת התסריט ואף שיחק ושר בתפקיד זמר האופרה.
בשנה שלאחר מכן, נפרד משותפו והקים חברה חדשה בבעלותו בשם .Nivo-Film & Co. במסגרת החברה החדשה הפיק ניוולי את הסרטים "המנודים" (הידוע גם בשם "רצח פולחני") ו-"אנושות משתחררת" בבימויו של יוזף דלמונט (Joseph Delmont), במאי הסרטים האוסטרי הנודע, עמו יפיק לימים סרט נוסף. סרטים אלו, נשאו אופי חברתי ופוליטי והיו מהחשובים בקריירה שלו.
כאמור, נהג ניוולי לחזור ולעבוד עם אותם במאים. מלבד עבודתו עם דלמונט, היה לו שיתוף פעולה פורה גם עם קארל בוסה (Carl Boese) עמו הפיק 4 סרטים, ביניהם "נוקטורנו של אהבה", על חייו של המלחין הפולני פרדריק שופן; וכן עם ארתור אולמן (Arthur Ullmann), עמו הפיק 2 סרטים. בהמשך הפיק את "סדרת אלבני" - 3 סרטים רומנטיים, כולם בבימויו של גוידו שמברג (פאריש) (Guido Schamberg - Parisch).
בשנות המשבר הכלכלי וההיפר-אינפלציה בגרמניה (1921–1924) איבד מקס ניוולי חלק ניכר מהונו ופנה לזמן מה לעסוק בתחומים נילווים לתעשיית הסרטים, בהם: יבוא, יצוא, הפצה והשכרה של סרטים ביחד עם שותף בשם ארתור גרגור. כמו כן, ניהל בית קולנוע (Lichtspiel Palmenhaus Kino) וגם היה חבר בדירקטוריון של חברה פולנית להפקה והפצה של סרטים שמשרדיה היו בוורשה (Paw Film).
לאחר שהתאושש מהמשבר, הפיק ברצף 4 סרטים דוקומנטריים קצרים במסגרת חברת ההפקות הקיימת וכן הקים חברת הפקות חדשה עם שותף בשם ד"ר סאנדר קייזרמן שנקראה Nivelli Film Max Nivelli & Co. החברה ניגשה מייד להפקת סרט נוסף בבימויו של יוזף דלמונט. הסרט, "אחדות, צדק וחופש", היה מבוסס על סרטם הקודם "אנושות משתחררת" ועשה גם שימוש בסצינות שצולמו לסרט זה. עוד בטרם הסתיימו צילומי הסרט, מת לפתע מקס ניוולי מהתקף לב.
בעיתונות המקצועית ספדו לו ותיארוהו כאדם מבריק, יצירתי ונמרץ וכן כאישיות פופולרית בין אנשי תעשיית הקולנוע הברלינאית.
"המנודים" (Die Geächteten), הידוע גם בשם - "רצח פולחני" (Der Ritualmord)
הופק בשנת 1919 ושווק כסרט המיועד לחנך את הצופים על הסכנות הכרוכות בתעמולה אנטישמית בכלל, ובעלילת דם בפרט. עם תום מלחמת העולם הראשונה, שטף גל מהגרים יהודים את מערב אירופה ובגרמניה התגברה האנטישמיות ושנאת הזרים. בעקבות כך עלתה לדיון ציבורי "השאלה היהודית" (die Judenfrage) במסגרתה נדון גם הנושא של יחסים אינטימיים בין גרמנים ליהודים, נושא שנחשב עד אז לטאבו.
הסרט מתאר פוגרום הנערך בכפר שברוסיה הצארית. היעלמותה של ילדה מציתה שמועות על רצח פולחני שביצע ראש הקהילה היהודית ואלו מובילות לשרשרת התקפות כנגד היהודים. סטודנט רוסי המאוהב בבתו של ראש הקהילה, מצליח למנוע את סקילתו של האב. כאשר הילדה נמצאת בריאה ושלמה, נחשפת הקנוניה לטפול על היהודים את עלילת הדם, אולם זה מאוחר מידי עבור אהובתו שנפגעת פגיעה אנושה באחת ההתקפות ומתה. ראש הקהילה והסטודנט כאחד, נשבעים להילחם בדעות הקדומות שהובילו לטרגדיה הזו.
הקרנת הבכורה של הסרט בברלין הייתה אירוע נוצץ בהשתתפות מבקרי קולנוע מכל העיתונים החשובים וכן נציגים ידועים מעולם הספרות והאמנות הברלינאי. עם סיום ההקרנה נשמעו מחיאות כפיים רועמות. בביקורות שהופיעו בעיתונים נרשם, בין השאר, כי הסרט הוא "יצירת מופת", "אחד הסרטים הטובים ביותר שהופקו עד כה" וכן "סרט שבו הגיבור הוא לא אדם ספציפי אלא אומה שלמה". ההפקה כולה זכתה לתשבחות. במיוחד צוין מקס ניוולי שתואר כ"אבא" של הפרויקט, שבסרטו זה "הצליח להפיץ את חזונו לנאורות והכרה בחובה להילחם בדעות קדומות", "ובכך הוא יכול להיחשב כאחד מיוצרי הסרטים המונומנטליים של תקופתו". בתוך 6 שבועות מהקרנתו, זמן שנחשב אז לשיא, נמכר הסרט בכל העולם וכבר התקבלו הזמנות לרכישת סרטו הבא - "אנושות משתחררת".
"אנושות משתחררת" (Die entfesselte Menschheit)
עיבוד משנת 1920 לרומן באותו השם מאת מקס גלאס (Max Glass). הסרט נכלל ברשימת הסרטים האנטי-בולשביקים של אותה תקופה. זהו סיפור המדמה את "מרד הספרטקיסטים" שאירע במציאות רק שנה אחת קודם לכן והיה ניסיון פוטש כושל בו ניסו מהפכנים בולשביקים להפיל את משטר רפובליקת ויימאר.
בסרט מתוארת התקוממות אלימה של פועלים המבקשים לנפץ את הסדר הקיים, התקוממות המובילה כמעט למלחמת אזרחים. הסרט שיקף את החשש הגובר של רוב הציבור מהקצנה פוליטית. בעוד הסרט מצולם, נערך ניסיון הפיכה נוסף - "הפוטש של קאפ", הפעם מצד קבוצה ימנית-קיצונית. לאור הנושא הרגיש והדאגה לשרידותה של הרפובליקה הצעירה, נקרא מקס ניוולי למשרד החוץ והתבקש לאפשר לנציגי המשרד לצפות בסרט לפני שחרורו לאקרנים. החשש היה כי הסרט ישפיע לרעה על תדמיתה של גרמניה בעולם. בחודש יוני 1920 אישרה הצנזורה את הקרנתו של הסרט אולם לאור רגישות הנושא החליטה חברת "ניבו-פילם" להמתין עם הפצתו והקרנת הבכורה נערכה רק בחודש נובמבר של אותה שנה.
בהקרנה זו השתתפו אישי ציבור ונציגים של הממשלה. רוב הביקורות הכריזו על הסרט כהצלחה. הסרט כונה "מסמך היסטורי חשוב", "אחד הטובים שנראו בשנים האחרונות", "מרתק ומציאותי". היו ששיבחו את האומץ שהפגינו יוצרי הסרט בכך שהעזו לטפל בנושא כה רגיש בתקופה בה פצעי המאורעות האחרונים עדיין טריים. עיתונים שייצגו גישות סוציאליסטיות לעומת זאת, טענו כי הפועלים הוצגו בצורה שלילית מדי וכי כוונת הסרט הייתה לזרוע פחד בקרב האזרחים. מבחינה אמנותית הסרט נחשב כפורץ דרך - בהפקתו השתתפו כ־17,000 איש ונכתב כי נעשה בו שימוש אפקטיבי בתפאורות מרשימות ובעולם עשיר של דימויים אשר נתנו לסרט כיוון ותנופה.
Baker Street
Baker Street ("בֶּיְיקֶר סְטְרִיט, באנגלית: ’רחוב בייקר’) היא בלדת רוק שנכתבה ובוצעה לראשונה בשנת 1978, על ידי הזמר הסקוטי ג'רי ראפרטי. השיר הגיע לסגנות המצעד האמריקאי ולמקום השלישי במצעד הבריטי. הוא ידוע בקטעי נגינת הסקסופון שבו, שאותם ניגן רפאל רייבנסקרופט. לשיר יצאו גרסאות כיסוי רבות – המפורסמת בהן של להקת Undercover משנת 1992.
הרקע לכתיבת השיר
שם השיר הוא כשם הרחוב הנודע בלונדון. השיר נכלל באלבומו השני של ראפרטי "City to City", שיצא שלוש שנים לאחר שעזב את להקת Stealers Wheel – שנים שבמהלכן היה מצוי בסכסוך משפטי עם הלהקה ולא יכל להוציא חומרים חדשים. באותה תקופה הִרבה בנסיעות בין בית משפחתו שבקרבת גלאזגו לבין לונדון, שם נערכו הדיונים המשפטים. בלונדון שהה פעמים רבות אצל מכר ברחוב בייקר. בספרו על התקופה אמר: "כולם תבעו את כולם, וכך יצא שביליתי זמן רב ברכבת הלילה מגלאזגו ללונדון בדרכי לפגישות עם עורכי דין. הכרתי בחור שגר בדירה קטנה ברחוב בייקר. נהגנו להעביר את הלילות בשיחה ובנגינה בגיטרה". (תרגום חופשי)
שורות הבית האחרון בשיר מבטאות את שמחתו על פתרון הסכסוך.
הפקת השיר
השיר הופק על ידי ראפרטי ויו מרפי. הוא כולל מספר קטעי סולו גיטרה וסולו סקסופון. קטע הסקסופון בן שמונה התיבות, המנוגן בידי רפאל רייבנסקרופט בין בתי השיר, הפך לסימן ההיכר שלו. התכנון המקורי היה לשיר את קטע המלודיה, אך בעקבות ניסיון נגינה שלו בגיטרה הוחלט שלא לשיר בו. נגן הגיטרה איחר להקלטת השיר ורייבנסקרופט, ששהה באולפן לצורך הקלטת קטע סקסופון סופרן קצר, הציע לנגן את קטע הנגינה המפורסם באמצעות סקסופון אלט שנמצא עִמו במכוניתו. בעוד ראפרטי טען כי הלחין את קטע הסקסופון, רייבנסקרופט טען כי לא קיבל קטע נגינה שלם וכי בנגינתו כלל גם קטעי בלוז ישנים. על נגינתו קיבל המחאה על סך 27 ₤ שלטענתו חזרה, ומלבד לתשלום זה לא קיבל תמלוגים נוספים.
תחילה התקשו ראפרטי ומרפי לשכנע את חברת התקליטים להוציא את השיר גם כסינגל. השיר שהופיע לבסוף בגרסת הסינגל ונועד להשמעה בתחנות הרדיו, היה מהיר וקצבי יותר ממקבילו באלבום ובוצע בחצי טון גבוה יותר. על פי נתוני ה-BPI (ארגון "תעשיית הפונוגרפיה הבריטית") הסינגל נמכר בלמעלה מ-400,000 עותקים וזכה בשל כך למעמד של סינגל זהב.
השפעה
השיר הוביל למה שכונה בבריטניה בשם "תופעת בייקר סטריט" – עלייה במכירות הסקסופונים ובשימוש בהם במוזיקת פופ מיינסטרימית ובפרסומות.
על פי הגיטריסט סלאש, נגינתו בשירה הידוע של להקת Guns N' Roses, "Sweet Child o' Mine", הושפעה מהשיר.
באוקטובר 2010 ציין איגוד זכויות היוצרים האמריקאי BMI חמישה מיליון השמעות לשיר ברחבי העולם. 30 שנה אחרי צאת השיר המשיך ראפרטי לקבל בגינו תמלוגים שנתיים של כ-80 אלף פאונד.
גרסאות כיסוי והכרה בתרבות הפופולרית
השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות, המפורסמת שבהן היא זאת של להקת Undercover הבריטית משנת 1992. הביצוע המחודש היה ללהיטה הגדול של הלהקה ודורג במקום השני במצעד הסינגלים הבריטי לאותה שנה (מיקום גבוה מהביצוע המקורי). ביצועים מוכרים נוספים הם של להקת הצלליות, של להקת פו פייטרס ושל חצוצרן הג'אז מיינרד פרגוסון.
השיר זכה גם למספר מחוות בתרבות הפופולרית ובהן ביצועו בידי דמותה של ליסה באחד מפרקי משפחת סימפסון והופעתו בסרטים כמו סיפורו של ויל האנטינג וזודיאק. נגינת הסקסופון בשיר סומפלה בידי הרכב הדאנס הגרמני סקוטר לשירם "Nessaja", ששימש גם כשיר הנושא בסרט ברונו.
סופרנובה 1572
סופרנובה 1572 (מסומנת SN 1572), הידועה בכינויה הסופרנובה של טיכוֹ, הייתה סופרנובה מטיפוס Ia שהתרחשה במרחק כ-7,500 שנות אור מהשמש בקבוצת הכוכבים קסיופאה ואורה הגיע לכדור הארץ בנובמבר 1572 ונראה בשמי הלילה עד מרץ 1574. האירוע נצפה ותועד על ידי אסטרונומים רבים של אותה תקופה, ביניהם טיכו ברהה.
היסטוריה
דיווחים אמינים בני אותה תקופה מספרים כי הסופרנובה הופיעה בין ה-2 ל-6 בנובמבר ועקפה בבהירותה את נוגה, מה שמתאים לבהירות נראית של 4-, ובהירות מוחלטת של 15.8-. הסופרנובה נותרה נראית לעין הבלתי מזוינת במשך כ-16 חודשים כשהיא דועכת בהדרגתיות, עד שנעלמה במרץ 1574.
סופרנובה זו הייתה אירוע משמעותי מאוד בהיסטוריה של האסטרונומיה: באותה תקופה הייתה מקובלת תמונת העולם האריסטוטלית, לפיה הספרות השמימיות, בהן נמצאים הכוכבים, הן נצחיות ובלתי משתנות. לכן אסטרונומים רבים שצפו באירוע טענו כי הוא התרחש באחת הספרות הארציות, הנמוכות יותר, מתחת לזו של הירח. טיכו ברהה, לאחר תצפיות ראשוניות בלבד, שם לב כי העצם אינו משנה את מיקומו מיום ליום, וכך קבע כי הוא מרוחק יותר מהירח. לאחר תצפיות של מספר חודשים הוא שם לב שהעצם גם לא נע לעומת כוכבי הרקע ולכן טען שלא מדובר בכוכב לכת אלא אחד מכוכבי הרקיע. בשנת 1573 הוא אף פרסם ספר קטן בנושא, בשם "הכוכב החדש" ("De Nova Stella"), ובו למעשה גם טבע את המונח "נובה" עבור כוכב חדש.
סופרנובה זו נקראת לעיתים קרובות "הסופרנובה של טיכו" (אף על פי שהוא לא היה הראשון שצפה בה) מכיוון שהייתה זו אחת מעבודותיו המשמעותיות של טיכו ברהה, הן בתצפיותיו המדויקות על "הכוכב החדש" והן בניתוח המידע מתצפיותיו ומתצפיות של אסטרונומים אירופיים רבים אחרים, כגון וולפנג שולר, תומאס דיגס, המתמטיקאי ג'ון די ופרנצ'סקו מאורוליקו.
גילוי השארית
בשנות ה-60 של המאה ה-20, נצפתה שארית הסופרנובה בתחום האופטי על ידי מדענים במצפה פאלומר כערפילית חיוורת מאוד. מאוחר יותר היא צולמה בעזרת הטלסקופ שעל לוויין ROSAT הבינלאומי. הסופרנובה אושרה כסוג Ia, בה ננס לבן ספח חומר מבן לוויה עד שהגיע לגבול צ'נדראסקאר והתפוצץ. סוג זה של סופרנובה בדרך כלל לא יוצר ערפילית מרשימה, אשר אופיינית יותר לסופרנובות מסוג II
מעטפת החומר החיצונית ממשיכה להתפשט במהירות גבוהה מאוד של כ-9,000 ק"מ לשנייה, והיא בטמפרטורה של כ-20 מיליון מעלות צלזיוס, גבוהה פי שניים מזו של החומר הפנימי יותר.
תגליות נוספות
באוקטובר 2004 פורסם בכתב העת המדעי "Nature" מכתב שדיווח על גילוי כוכב מסיווג ספקטרלי G2, הדומה לשמש. כוכב זה נחשב כיום לבן הלוויה שתרם את המסה לננס הלבן, תהליך שגרם בסופו של דבר להתפרצות הסופרנובה. מחקר עוקב, אשר פורסם במרץ 2005, חשף פרטים נוספים על אודות כוכב זה: מסומן כיום כ-Tycho G, היה כנראה כוכב הסדרה הראשית טרם ההתפוצצות, אך חלק ממסתו נקרעה ממנו באירוע הסופרנובה ושכבותיו החיצוניות התחממו על ידי גל הלם. מהירותו הנוכחית של הכוכב היא כנראה העדות החזקה ביותר שבן זוגו הוא ננס לבן, מכיוון שהוא נע במהירות של כ-136 ק"מ לשנייה, מהיר פי יותר מ-40 מהמהירות הממוצעת של כוכבים אחרים בסביבתו.
בספטמבר 2008, צפה טלסקופ סוברו בספקטרום האופטי של סופרנובה 1572 בבהירות הקרובה למקסימלית דרך הד מפוזר. ניתוח המידע אישר כי האירוע השתייך לקבוצת הסופרנובות הנורמליות מסוג Ia.
סימון מקובל
כיום 3C 10 הוא השם הנפוץ בספרות עבור מקור הרדיו של הסופרנובה 1572, למרות שיש המשתמשים בסימון הגלקטי G120.7+2.1 של גרין מ-1984 או פשוט בשם "הסופרנובה של טיכו". מכיוון שקרינת הרדיו מהעצם התגלתה ראשונה, הסימון 3C 10 משמש לעיתים לציין את שארית הסופרנובה בכל אורכי הגל.
אליאב זוהר
אליאב זוהר (נולד ב־15 בפברואר 2000) הוא זמר-יוצר, מלחין, פזמונאי ומוזיקאי ישראלי. זוכה העונה התשיעית של "הכוכב הבא".
ביוגרפיה
זוהר נולד לחבר הכנסת מיקי זוהר ולמתווכת הדירות ימית זוהר בקריית גת בשנת 2000. הוא הבכור מבין ארבעה אחים. בגיל 13, הוציא את אלבומו הראשון. כשהיה בן 16, עזב את בית הספר ופתח אולפן הקלטות. בגיל 18, התגייס לצה"ל ושוחרר לאחר זמן קצר. כשהיה בן 19 נרשם ללימודים בבית הספר רימון.
קריירה מוזיקלית
בשנת 2018 התמודד זוהר בתוכנית "אביב או אייל" ולא עבר את שלב הקהל.
בשנת 2022 הוציא את השירים "תפתחי חלון", "מדינה בהמתנה", "היא לא מבינה" ו"יש לך". באותה שנה זכה בתוכנית המציאות "הכוכב הבא" בעונה התשיעית. באודישן שלו ביצע שיר מקורי שלו, "מיכל" שמבוסס על אהבה נכזבת שעבר. לאחר הצלחת האודישן עם ציון של 89% וכ-1.6 מיליון צפיות באתר יוטיוב, זוהר הוציא לאור את הגרסה הרשמית כסינגל, שהגיעה בשיאה למקום הרביעי במצעד מדיה פורסט. זוהר נכנס לנבחרת וניצח במקום הראשון בגמר לאחר שגם בגמר ביצע את השיר "מיכל". במהלך התוכנית, זוהר ביצע כמה משיריו המקוריים כמו "שדים בעיניים", "אצלי", "יש לך" ו"תפתחי חלון", שהגיע לצמרת מצעד מדיה פורסט. באותה שנה, בפרק הראשון של העונה ה-20 של תוכנית החיקויים "ארץ נהדרת", הקומיקאי אוראל צברי חיקה את זוהר בחיקוי חד-פעמי לכבוד הפרק הראשון. בנובמבר 2022, שחרר רשמית את השיר "שדים בעיניים" שביצע ב"כוכב הבא".
ב-14 בפברואר 2023 שחרר את השיר "אצלי" שגם אותו ביצע בכוכב הבא. ב-20 במרץ 2023 שחרר זוהר את השיר "תלוי איך מסתכלים על זה". ב-28 במאי 2023 הוציא את השיר "עוד לא עובר לי" עם סולן להקת 'היהודים' תום פטרובר.
אלבום הבכורה שלו, "מיכל", יצא לאור ב-30 ביולי 2023.
שור הפליז
שור הפליז, הקרוי לעיתים גם שור סיציליאני הוא מתקן עינויים והוצאה להורג שהומצא ככל הנראה ביוון העתיקה, אך היה נפוץ גם בתקופה מאוחרת יותר, זו של רומא העתיקה.
תחילת השימוש בשור הפליז מיוחסת לפלאריס, רודן אקראגאס (אגריג'נטו בסיציליה של ימינו). מרבית המידע מגיע מלוקיאנוס מסאמוסאטה. מסופר כי פלאריס הזמין את פרילס, פסל פליז, להמצאת המכשיר - שור עשוי פליז, חלול מבפנים, עם דלת בצידו. הקורבן היה מוכנס לתוך השור, ואש הייתה מובערת מתחת לשור. המתכת הייתה מתחממת עד שהיא הפכה צהובה, והאדם בפנים היה נצלה למוות. על פי הסיפורים, פלאריס ציווה כי העשן העולה מן השור יריח כקטורת. ראש השור עוצב כך שצרחותיו של האסיר ישמע כשאגותיו של שור זועם. את העצמות שנותרו לאחר פתיחת השור הפך פלאריס לתכשיטים. הקורבן הראשון של המערכת היה הפסל פרילס (שהוצא מן השור לפני שמת, אך נזרק מצוק), אך על פי אובידיוס גם פלאריס עצמו הוצא להורג בשור הפליז, לאחר שטלמאכוס השתלט על אקראגאס.
על פי הרודוטוס, סוג זה של עינוי - בתוך חלל בצורת שור, או בתוך חלל מתכת "פשוט" יותר, היה מאוד נפוץ ביוון העתיקה. עם זאת, על פי הכרוניסט הסיציאליני טימאיוס, מדובר באגדה המייחסת אכזריות לפלאריס - היה פסל של שור לכבוד הנהר; אך לא היה בו שימוש לעינויים. היסטוריונים אחרים בני העת העתיקה דווקא טוענים כי שור הפליז נלקח לקרתגו על ידי חימילקו ומשם הגיע לידי הרומאים: כשפובליוס קורנליוס סקיפיו איימיליאנוס הגיע לקרתגו, הוא מצא את השור שם, לפי מספר דיווחים.
חיים גליק
ביוגרפיה
נולד בירושלים לבן ציון ובת שבע גליק. למד בישיבת שעלבים. נישא לאורית אביעד, בתם של יעקב אביעד, רואה חשבון ומשורר, שבעבר שימש סגן נשיא צעירי בני ברית בירושלים, וחסידה, בת למשפחת מנדלבוים ולמשפחת רקובר הירושלמיות. למד תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן ותואר ראשון במשפטים במכללת שערי משפט, והשלים תואר שני במדיניות ציבורית בהתמחות תקצוב ציבורי באוניברסיטת תל אביב.
בשנות ה-90 התגייס לשירות בתי הסוהר ומילא בו שורה של תפקידים, בהם: ראש מחלקת תעסוקת האסירים, מפקד בית המעצר ניצן ברמלה, ראש מנהל הפרויקטים לבניית בתי הסוהר החדשים, מפקד מחוז דרום של השב"ס, וראש מנהל המשק האחראי על ניהול כוח האדם ומערכות המידע של שירות בתי הסוהר. הוביל את העברת האחריות לניהול מתקני הכליאה של משטרת ישראל וצה"ל לידי שירות בתי הסוהר. כסגן נציב בתי הסוהר היה אחראי על כל התחום המבצעי והארגוני של שירות בתי הסוהר.
בינואר 2008 מונה למנכ"ל אוניברסיטת בר-אילן. בתקופת כהונתו הוביל את האוניברסיטה לאיזון תקציבי ואת הקמת הפקולטה לרפואה בצפת, אך גם נקלע לסכסוך עם הסגל האקדמי ולביקורת של מבקר המדינה בנושאי שכר. סיים את תפקידו ב-13 בינואר 2013.
באוקטובר 2019 מונה למנכ"ל נת"ע - נתיבי תחבורה עירוניים.
גליק הוא תושב אפרת, ואב לחמישה.
ברוך גולדשטיין
ברוך (קאפל) גולדשטיין (9 בדצמבר 1956, ה' בטבת ה'תשי"ז – 25 בפברואר 1994, י"ד באדר ה'תשנ"ד) היה רופא ישראלי תושב קריית ארבע, שרצח 29 מתפללים מוסלמים ופצע כ-125 במעשה טרור הידוע כ"טבח מערת המכפלה". המתפללים השתלטו עליו והרגו אותו. מעשה הרצח, הנחשב לאירוע הקשה ביותר בתולדות הטרור היהודי בישראל, זעזע את החברה הישראלית והפלסטינית.
גולדשטיין היה פעיל בתנועת כך, והופיע במקום השלישי ברשימתה לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה והשתים עשרה.
חייו ומשנתו האידאולוגית
גולדשטיין היה פעיל בתנועת כך, ובין השאר הופיע במקום השלישי ברשימתה לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה, המפלגה קיבל מנדט אחד בלבד ורק ראש התנועה, מאיר כהנא נכנס לכנסת. הוא הופיע ברשימתה גם לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה, שבהן נפסלה המפלגה מלהתמודד על ידי ועדת הבחירות המרכזית בשל מצעה הגזעני. הוא רץ ונבחר מטעמה למועצת קריית ארבע, ולאחר רצח כהנא הקים בקריית ארבע גן לזכרו. בעקבות הטבח, מדינת ישראל הכריזה על תנועת כך כארגון טרור. בעקבותיה, גם קנדה, ארצות הברית והאיחוד האירופי כללו את התנועה ברשימות ארגוני הטרור.
גולדשטיין התנגד להסכמי אוסלו, שנחתמו בספטמבר 1993, ונהג להסתובב עם טלאי צהוב על בגדיו כמחאה לאחר חתימת ההסכמים. כאשר נשאל כיצד מתיישבות דעותיו הקיצוניות עם עיסוקו ברפואה השיב בציטוט מקהלת: "עת להרוג ועת לרפוא"..
סבסטיאן יונג
סבסטיאן יונג (בגרמנית: Sebastian Jung, נולד ב-22 ביוני 1990 בקוניגשטיין אים טאנוס שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן גרמני המשחק בקרלסרוהה בעמדת המגן הימני. ליונג הופעה אחת במדי נבחרת גרמניה.
קריירת מועדונים
יונג שיחק כנער באיינטרכט פרנקפורט, ובעונת 2008/09 עלה לקבוצה הבוגרת. בתחילה שיחק יונג בעיקר בקבוצת המילואים, ובמרץ 2009 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבכירה של איינטרכט פרנקפורט, כשהחליף את פטריק אוקס בתיקו 0-0 מול ארמיניה בילפלד בבונדסליגה. החל מעונת 2009/10 החל יונג לתפוס מקום בקבוצה הבכירה, והבקיע את השער הראשון שלו בניצחון 2–3 של איינטרכט פרנקפורט בזיגנל אידונה פארק מול בורוסיה דורטמונד, כאשר השווה את התוצאה ל-2-2. בעונת 2010/11 יונג ערך 33 הופעות ליגה במדי פרנקפורט, אך קבוצתו נשרה אל הבונדסליגה השנייה בתום עונה זו. בעונת 2011/12 השיגו יונג ואיינטרכט פרנקפורט עלייה בחזרה לבונדסליגה כבר לאחר עונה אחת, כשגם בעונה זו יונג מיעט להחמיץ משחקים ואף הבקיע שני שערים. בעונת 2012/13 יונג ופרנקפורט סיימו באופן מפתיע במקום השישי בבונדסליגה, כשיונג מהווה חלק מחוליית הגנה שכללה את קרלוס סמבראנו, בסטיאן אוצ'יפקה, סטפנו סלוצי, אנדרסון במבה וסבסטיאן רודה. בזכות הישג זה, פרנקפורט ויונג השיגו כרטיס למפעל הליגה האירופית, ויונג האריך חוזהו בפרנקפורט עד ליוני 2015. בעונת 2013/14 יונג ופרנקפורט סיימו במקום ה-13 בבונדסליגה, ובליגה האירופית צלחו את שלב הבתים והודחו בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי פורטו בשערי חוץ. בעונה זו המשיך יונג להיות חלק חשוב במערך ההגנה של פרנקפורט.
בתום עונת 2013/14 עזב יונג את איינטרכט פרנקפורט, בה שיחק 16 שנים רצופות, ועבר לוולפסבורג, תמורת דמי העברה של 2.5 מיליון אירו שהועברו לפרנקפורט. יונג חתם על חוזה עד יוני 2018, והובטח לו שכר של ארבעה מיליון אירו לעונה. בעונתו הראשונה בקבוצה, 2014/15, ערך יונג 18 הופעות ליגה, והיה שותף לאחת העונות הגדולות בתולדות וולפסבורג. בעונה זו יונג סיים עם וולפסבורג במקום השני בבונדסליגה, וזכה עם הקבוצה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 1–3 בגמר על בורוסיה דורטמונד, במשחק בו לא שותף. באותה עונה הגיע יונג עם וולפסבורג לרבע גמר הליגה האירופית, שם הודחה הקבוצה על ידי נאפולי. במשחק הסופר קאפ הגרמני באוגוסט 2015, בו ניצחה וולפסבורג בבעיטות הכרעה את באיירן מינכן, לא שותף יונג. בעונת 2015/16 ערך יונג 11 הופעות ליגה בלבד. וולפסבורג סיימה עונה זו במקום השמיני, והגיעה לרבע גמר ליגת האלופות, שם הודחה על ידי ריאל מדריד. בעונת 2016/17 וולפסבורג ויונג נקלעו למאבקי תחתית, בעונה בה יונג החמיץ כמעט את כולה עקב פציעה. בעונה זו ניצלה וולפסבורג מירידה רק לאחר שניצחה בצמד משחקי מבחן מול איינטרכט בראונשווייג. ב-24 ביוני 2019 חתם בהנובר 96 מהבונדסליגה השנייה.
קריירה בינלאומית
יונג שיחק בכל נבחרות גרמניה הצעירות, וערך 19 הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21. בנובמבר 2012 נקרא יונג לסגל של נבחרת גרמניה הבכירה, בגין פציעותיהם של הולגר באדשטובר וג'רום בואטנג, לפני משחק ידידות מול נבחרת הולנד. זה היה הזימון הראשון של שחקן איינטרכט פרנקפורט לנבחרת גרמניה, מאז זומן הורסט הלדט בשנת 1999. למרות זאת, יונג לא שותף במשחק זה. במאי 2014, מעט לפני מונדיאל 2014, נקרא יונג שוב לסגל הגרמני, והפעם למשחק ידידות מול נבחרת פולין. יונג פתח בהרכב במשחק זה, והוחלף בדקה ה-71 על ידי קווין פולאנד. נכון לפברואר 2018, יונג לא ערך הופעות נוספות בנבחרת גרמניה.
תארים
עם וולפסבורג:
ברוך גולדשטיין
טבח מערת המכפלה
ועדת החקירה הממלכתית שחקרה את הטבח במערת המכפלה הגיעה למסקנה כי גולדשטיין פעל לבדו, ללא תמיכה או סיוע מגורמים אחרים.
התייחסות לטבח
את הטבח במערת המכפלה גינו גורמים משני צדי הקשת הפוליטית.
הרב יהודה עמיטל, ראש ישיבת הר עציון וראש תנועת מימד, כתב כי גולדשטיין "הצליח להכתים את העם היהודי ואת תורת ישראל בכתם של שפיכת דם נקיים. מעבר לשפלות המוסרית והדתית של הריגת חפים מפשע, שעה שכרעו ברך בפני בורא עולם - הרצח הנורא הביא לידי חילול שם שמים בעיני העולם כולו."
בגילוי דעת שפרסמה מועצת קריית ארבע נאמר, בין השאר: "אנו משתתפים בכאב ובצער המשפחות שיקיריהן נפלו, אך את כתב האישום יש לכוון נגד ממשלת ישראל והעומד בראשה שלא פעלו כנגד הפיגועים, ובכך גרמו בעקיפין לטבח". כשנשאל הרב דב ליאור (רבה של קריית ארבע) על הרצח ביקש להזכיר לשואלים שברוך גולדשטיין היה רופא וטיפל בהרבה מקרים וייתכן שנטרפה דעתו ממה שראה והיו שהעידו שקודם הטבח אמר "אני לא מסוגל יותר". חלקים מאנשי הימין הרדיקלי בישראל ואחדים מתושבי חברון הביעו לאורך השנים תמיכה מפורשת במעשהו של גולדשטיין, בין היתר בטענה שהטבח מנע פיגוע גדול שעמד להתבצע..
פעיל הימין הרדיקלי מיכאל בן חורין הועמד לדין על שאמר בהילולה לזכר גולדשטיין: "ברוך גולדשטיין אין כמוך בעולם, ברוך גולדשטיין הוא אדם צדיק, יסוד עולם, יחיד במינו". בית המשפט המחוזי בירושלים זיכה אותו ופסק שאין בכך הסתה לאלימות. מאוחר יותר הורשע בן חורין, עם אחרים, בהסתה לגזענות בעקבות הספר "ברוך הגבר" שהוציאו לאור בשנת 1995 ובו שבחים לגולדשטיין.
15 שנים לאחר הטבח, כתב הרב שלמה אבינר: "ברור שברוך גולדשטיין לא פעל מתוך רגשי נקמה פרטיים", ו"דווקא בגלל זה הוא היה צריך לבקש רשות מהאומה, כי אחר כך מי שיצטרך לקחת את המעמסה של האחריות זו האומה כולה. אם הוא היה שואל אותנו היינו אומרים לו לא לעשות את זה. ככה לא פועלים. אבל הוא לא שאל אותנו. והוא נהרג. הרי הוא ידע שמה שהוא עושה זה מסוכן, לכן ודאי שהוא זכר צדיק לברכה, זכר קדוש לברכה, אבל המעשה היה מעשה לא נכון"..
ישנם הטוענים כי במעשהו מנע גולדשטיין פיגוע מתוכנן בחברון, או לפחות סבר כך בעת שהחליט על הטבח. הרב מאיר מאזוז, למשל, טען שקורבנות הטבח נערכו בעצמם לבצע פיגוע, ואמירות אלו גררו גינוי מצד ארגונים כגון תג מאיר.
לאחר מותו
גולדשטיין נקבר בקריית ארבע, בפארק מאיר כהנא שהקים לזכרו של הרב כהנא, לאחר שנדחתה בקשת משפחתו לקבור אותו בבית הקברות היהודי בחברון.
במקום הוקמה אחוזת קבר, והוא הפך לאתר עלייה לרגל לאנשי ימין קיצוני שערכו במקום הילולה ביום השנה למותו של גולדשטיין. בעקבות זאת נחקק ביוזמת חבר הכנסת רן כהן ממרצ חוק איסור הקמת מצבות זיכרון לזכר מבצעי מעשי טרור, תשנ"ח-1998, שקבע גם שמצבות שכבר הוקמו יוסרו ממקומן. בשנת 1999 הרס צה"ל את רוב האתר, לאחר שנדחתה עתירת המשפחה שלא לעשות כן, אך הותיר את המצבה שעל הקבר.
משפחתו
גולדשטיין נישא למרים כהן ב-1982, בני הזוג ביקשו לקיים את חופתם בהר הבית ולאחר שהמשטרה מנעה זאת מהם קיימו אותה בסמוך לשער המוגרבים. לאחר מותו של גולדשטיין הציגה מרים את בעלה כמי שנרצח בפעולת איבה, ובהתאם לכך הגישה תלונה למשטרה על הירצחו, ותבעה מהמוסד לביטוח לאומי תגמולים על פי חוק נפגעי פעולות איבה. בקשתה נדחתה על ידי בית המשפט.
משולם דוד הלוי סולובייצ'יק
הרב משולם דוד סולובייצ'יק (י"ט בתשרי ה'תרפ"ב, 21 באוקטובר 1921 – י"ח בשבט ה'תשפ"א, 31 בינואר 2021) היה ראש אחת מישיבות בריסק בירושלים.
ביוגרפיה
נולד לרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, רב העיר בריסק, ולאלטע הענדיל לבית אויערבאך. בקיץ ת"ש (1940), נדד לווילנה עם כמה מאחיו ואחיותיו, לאביו ששהה מחוץ לבריסק בפרוץ מלחמת העולם השנייה, והתאחד עמם בווילנה. בשנת תש"א עלה לארץ ישראל בתקופת מלחמת העולם השנייה והתגורר עם אביו בירושלים. בי"ח בסיוון תשט"ו נישא ליהודית בת הרב אשר שטרנבוך מלונדון ונכדת הרב שלמה זלמן פינס מציריך שהיה דור שישי לגאון מווילנא (אחותו של הרב משה שטרנבוך).
עוד בחיי אביו מסר שיעור לתלמידיו. בין משתתפי השיעור היו הרב ברוך מרדכי אזרחי, הרב משה שפירא והרב שמעון משה דיסקין. בתשכ"א פתח את ישיבתו, בתחילה השיעורים נמסרו בביתו והתלמידים למדו בבתי כנסת באזור, בהמשך עבר השיעור לדירה ברחוב צפניה, בשנת התשנ"ז עברה הישיבה לבנין קבע בשכונת גבעת משה בירושלים.
כבני בית בריסק, נודע בדקדוקיו בהלכה. היה קרוב בעמדותיו לאנשי העדה החרדית. בשנותיו האחרונות עמד בקשר עם אנשי הפלג הירושלמי.
בשנת 1955 מונה כחבר ועד בבית היתומות בית לפליטות בירושלים.
בשנתו האחרונה עבר מביתו ברחוב עמוס לשכונת גבעת משה ליד הישיבה.
שלא כאביו ואחיו (שנהגו שלא להפיץ את שיעוריהם מחוץ לישיבה) נדפסו בחייו בהסכמתו שיעורי רבנו משולם דוד על התורה ועל מסכתות מסדר קודשים.
העניק הסכמות לספרים חדשים רק לעיתים נדירות.בנו הבכור, הרב יצחק זאב, מונה בלווית אביו למלא את מקומו כראש הישיבה. הוא נשוי לחוה, בת הרב ברוך דב פוברסקי. בתו הנדל נשואה לרב נחמיה קפלן, ראש ישיבת שער התלמוד. נפטר בביתו בי"ח בשבט ה'תשפ"א בגיל 99. על־אף המגבלות והסגר שהטילה הממשלה בעקבות מגפת הקורונה בישראל, לווייתו נערכה בהשתתפות כעשרת אלפים אנשים. נטמן בהר המנוחות בירושלים, צמוד לקבר אביו.
ספריו
בחייו נדפסו בידי תלמידיו סיכומים משיעוריו: לאחר פטירתו, החלו להדפיס חידושים וכתבים שהשאיר:
קיזיקוס
קיזיקוס (ביוונית: Κύζικος) הייתה עיר יוונית עתיקה במיסיה שבאסיה הקטנה, לחוף ים מרמרה, בחצי האי קאפו דאג (בעת העתיקה היה חצי האי בעצם אי - וחובר בסוללה מלאכותית אל היבשה).
כיום מהווים שרידי העיר אתר מוגן.
היסטוריה
ככל הנראה העיר נוסדה על ידי פלאסגיאנים מתסליה. על פי המסורת - העיר נוסדה על ידי הארגונאוטים. מתיישבים רבים באו לעיר בשנת 756 לפנה"ס ממילטוס, אולם העיר גדלה לאחר מלחמות הפלופונסוס עם שקיעתה של אתונה ועלייתה של מילטוס. במהלך מלחמות הפלופנוסיות (431 - 404 לפנה"ס) עברה העיר חליפות בין אתונה ללאקדאמון. לאחר שלום אנטאלקידאס (387 לפנה"ס) עברה העיר לשלטון האימפריה הפרסית, ונותרה בשליטה פרסית עד כיבושה על ידי אלכסנדר מוקדון בשנת 334 לפנה"ס.
בשל מיקומה של העיר - בקרבת דרכי המסחר, הפכה העיר למרכז מסחרי חשוב, ומטבעות הסטאטר מזהב שנטבעו בעיר היו בשימוש נרחב בעולם העתיק, עד שהוחלפו על ידי מטבעותיו של פיליפוס ממוקדון. מטבע הקיזיקנוס הייחודי לעיר היה שווה 28 דרכמאות.