cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דונבאס ארנה
דונבאס ארנה (באוקראינית: Донба́с Аре́на) הוא אצטדיון כדורגל במרכז העיר דונצק שבאוקראינה. בניית האצטדיון, המכיל כ-50,000 מקומות ישיבה, החלה בשנת 2005 והסתיימה בשנת 2009 בעלות 400 מיליון דולר. החל מעונת ועד, שימש האצטדיון כמגרשה הביתי של קבוצת שחטאר דונצק. האצטדיון אירח מספר משחקים במסגרת טורניר יורו 2012.
בעקבות משבר אוקראינה האצטדיון הופקע על ידי שלטונות הרפובליקה העממית של דונצק.
תכנון ובנייה
האצטדיון, שנבנה בשטח פארק לנין קומסומול במרכז העיר, מזכיר במראהו צלחת מעופפת בשל צורתו האליפטית ומבנהו המזוגג. גג האצטדיון משופע מכיוון צפון לדרום ותכנונו תורם לתאורה ולאוורור הטבעיים, בנוסף להתמזגותו החזותית של האצטדיון עם הסביבה.
הפארק
מחוץ לאצטדיון הוקם פארק חדש, בו נשתלו עצים חדשים במקומם של עצי הפארק הישן באתר. הפארק תוכנן להתאים לצבעי קבוצת שחטיור דונצק, ועלי העצים שנשתלו נצבעים כתום בהיר ואדום במהלך הסתיו. בנוסף כולל הפארק מיני שיחים ופרחים רבים, מזרקות ומרכז קניות. עלות בניית הפארק ומתקניו נאמדת בכ-40 מיליון דולר.
היציעים
במרבית היציעים באצטדיון מותקנים כיסאות פלסטיק בצבע כתום, פרט לשכבה התחתונה בה הורכב הכיתוב "שחטאר דונצק" באנגלית באמצעות כיסאות בצבע לבן שהותקנו בין כיסאות בצבע שחור. פרט ליציעים הרגילים כולל האצטדיון 170 מושבים מיוחדים לבעלי מוגבלויות, 76 תאי שדרנים, תא עיתונאים ותא אח"מים.
פתיחת האצטדיון
האצטדיון נפתח בטקס רב רושם שנערך ב-29 באוגוסט 2009, בו חלים באוקראינה אירועי יום דונצק. חלקו הראשון של הטקס כלל מופעי ריקוד וכוראוגרפיה, הופעות של אמני פופ רוסים ואוקראינים, נאומים של פוליטיקאים ואנשי מפתח והצגת סגל השחקנים של שחטאר דונצק. חלקו השני של הטקס התמקד בהופעתה של הזמרת האמריקאית ביונסה נואלס ובמופע זיקוקים. בטקס נכחו אישים רבים מצמרת הפוליטיקה המקומית ובהם הנשיא ויקטור יושצ'נקו, ראש הממשלה יוליה טימושנקו ומנהיג מפלגת האופוזיציה, ויקטור ינוקוביץ'.
בעקבות מלחמת האזרחים באוקראינה
כחלק ממשבר אוקראינה נפגע האצטדיון מהפגזה ארטילרית כחלק מקרב בין בדלנים פרו-רוסים לבין הכוחות המזוינים האוקראינים. האצטדיון נהרס והוצא מכלל שימוש למספר שנים.
בקיץ 2014 האצטדיון הופקע על ידי הרשויות הבדלניות של הרפובליקה העממית של דונצק. ב־31 במאי 2018 שוקם הדשא באצטדיון וחזר לשמש בעיקר לאירוח משחקי ידידות שונים. באפריל 2021 נודע שהאצטדיון עודנו במצב טוב, אך הדשא אינו מתוחזק והמושבים הכתומים הבוהקים ביציעים נראים מוכתמים.
חיים אמזלאג
חיים נסים אמזלאג או אמזלאק (1828–1916) היה איש עסקים ומנהיג קהילתי יהודי מארץ ישראל. אחרי שהתיישב ביפו שימש כסגן קונסול בריטניה בעיר וראש הסניף של כל ישראל חברים. בימי הקפיטולציות היה לו תפקיד חשוב בהגנה על היהודים תושבי העיר, למרות שלא היו נתינים בריטיים. הוא השתתף באופן פעיל ברכישת האדמות לייסוד המושבות הראשונות: בשנת 1878 פתח תקווה ובשנת 1882 ראשון לציון והיה ממייסדי שכונת נווה צדק בשנת 1887.
ביוגרפיה
נולד בגיברלטר בשנת 1828 למשפחה יוצאת מרוקו. בשנת 1834 משפחתו עלתה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים. אביו של חיים אמזלאג, יוסף אמזלאג, היה סוחר עשיר ממרוקו שביקר ביפו כבר בשנת 1816 ובאמצעות הציר הבריטי באיסטנבול השיג כתב חסות מהשלטון העות'מאני. הוא היה ידיד אישי של משה מונטפיורי, שהתארח אצלו בביקוריו בארץ.
בילדותו קיבל חינוך מסורתי ולצד זאת השתלם בהשכלה כללית ובשפות אירופאיות. הוא עבר להתגורר ביפו בשנות החמישים המאוחרות של המאה ה-19. משנת 1852 הוא ערך מסע דרך ארצות האגן המזרחי של הים התיכון במסגרת עיסוקו בסחר בינלאומי. בין השאר קיבל מהקונסול הכללי של בריטניה בטריאסטה תעודת-מעבר המתירה לו לעבור באופן חופשי, "וללא מכשולים ומעצורים". כאשר הגיע ליפו, העיר הייתה בעיצומה של התפתחות. נמל יפו שרת את עולי הרגל והעולים היהודים לירושלים ולארץ ישראל וכן היה לנמל היצוא של פרי הדר מפרדסי השפלה ומישור החוף ושיווקם לחו"ל.
הקהילה היהודית ביפו, במחצית המאה ה-19, הורכבה מיוצאי צפון אפריקה ומאשכנזים שהגיעו אחריהם. בשנות ה-50 של המאה ה-19 זכתה יפו להתפתחות כלכלית ופיזית מהירה, שצברה תנופה בשנת 1856 ובתום מלחמת קרים וההסכמים של מעצמות אירופה עם האימפריה העות'מאנית אשר הנהיגו את משטר הקפיטולציות. יפו הייתה זירה של התערבות אירופית מתעצמת, דבר שבא לידי ביטוי בהקמת נציגויות קונסולאריות, כנסיות, בתי-ספר, שירותי-רווחה ומוסדות-מסחר.
אמזלאג שימש כמוהל ביפו. לפי רישומיו בפנקס המילות המשפחתי הוא מל תשעה-עשר בנים, רובם בני משפחתו. במקרה אחד מל ילד מוסלמי בבית הכנסת ביפו, בנוכחות מוסלמים רבים, ביניהם דמויות בולטות בקהילה, אשר התכנסו להיות עדים למאורע. אירוע זה הוסיף למעמדו, ולמעמד הקהילה היהודית ביפו.
בשנת 1876 התמנה לסגן הקונסול של בריטניה ביפו. היה מעורב בעסקים רבים ובכלל זה ביוזמה להנחת מסילת הרכבת יפו–ירושלים. הוא ייצג חברות בריטיות ובין השאר את חברת הביטוח לוידס של לונדון. על שירותיו לממלכה הבריטית הוא קיבל מדליית זהב מאת המלכה ויקטוריה. בשנת 1884 נתמנה גם לקונסול פורטוגל בירושלים אך אחרי שנים אחדות העביר את המשרה לקרובו יוסף "ביי" נבון.
בשנת 1900 ביקר הרב יעקב שאול אלישר, רבה הראשי של ירושלים, בעיר יפו. אמזלאג, שהיה מארחו, ליווה אותו בתהלוכה, לעיני תושבי יפו, עד ביתו.
בשנים 1905-1906 פרש מתפקידיו הרבים מחמת זקנה. בראשית מלחמת העולם הראשונה גורש למצרים, כמו אחרים מהישוב היהודי שהחזיקו בנתינות זרה. הוא נפטר באלכסנדריה ב-12 בפברואר 1916 (ח' אדר א' תרע"ו) ונקבר בבית-העלמין הישן בשאטבי.
אדמות ראשון לציון
אמזלאג היה מעורב ברכישת אדמותיה של ראשון לציון. אברהם יערי כתב: "לבונטין וידידיו רתמו את עזרתם של יוסף נבון, יהודי ספרדי בירושלים, ושל חיים אמזלאג כדי לנהל מטעמם משא-ומתן עם המוכרים הערבים האפשריים, שכן לא היו בקיאים בפרטים העדינים של רכישת אדמה בארץ-ישראל."
אמזלאג סייע לעקוף צו של השלטון העות'מאני שאסר התיישבות יהודים ממוצא זר, בכך שרכש ממוסטפא עבדאללה עלי דג'אן את אדמות עיון-קרא ורשם אותן על שמו שלו. אדמות ראשון לציון נרשמו על שם אמזלאג, והוא הצהיר כי המבנים בשטח אינם רכושו, ונתן למתיישבים תעודות לא רשמיות בעברית. המתיישבים היו אסירי-תודה לחיים והודו לו ולאחיינו במכתב פומבי.
חצר אמזלאק
ידועה גם בשם בתי אמזלאק. אחת משכונות החצר ברובע מנשייה מול שכונת יפה נוף. כיום בניין הכשרת היישוב בקרן הרחובות המרד (רחובה הראשי של מנשייה עד מלחמת העצמאות) ויחזקאל קויפמן. מוקפת חומה שהקיפה מתחם ובו 7 בניינים ובהם דירות ועשר חנויות שהושכרו ליהודים וערבים. הפעולה האחרונה של לוחמי האצ"ל במהלך כיבוש מנשייה הייתה פיצוץ תחנת המשטרה המנדטורית היא 'משטרת מנשייה', במתחם. הבית בו שכנה 'משטרת מנשייה' הוא בית אהרן שלוש שנבנה ב-1883.
אהרון מידן
אהרון מידן (נולד ב-18 באוקטובר 1945) הוא ממייסדי רשת הום סנטר, יו"ר דירקטוריון קבוצת גולף א.ק. (Golf&Co) וקבוצת טיב טעם.
קורות חיים
אהרון מידן (לבית מודובוי) נולד בחיפה למוניה וכרמלה מדובוי. בהיותו בן חמש, עבר עם אמו לקיבוץ גשר הזיו. לאחר מספר שנים חזר לחיפה שם סיים את בית הספר הריאלי. את שירותו הצבאי עשה במסגרת אמ"ן (1963–1966). לאחר השחרור עברת את שם משפחתו למידן.
לאחר השחרור למד באוניברסיטה העברית בחוגים לכלכלה ומדעי המדינה. בשנת 1968 החל את לימודי התואר השני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב. בזמן הלימודים, שימש ככלכלן בתעשייה האווירית. בשנת 1971, עם סיום התואר, נסע לניו יורק עם אשתו הראשונה, יעל.
תחום הפרסום
בניו יורק הצטרף מידן למשרד הפרסום (DOYLE DANE & BIRRENBACH (DDB ובמשך שנתיים השתלם מקצועית בענף. בשנת 1973 חזר לישראל והצטרף למשרד הפרסום "טל", בבעלות חמו אליהו טל. במהלך אחת עשרה השנים (1973 - 1984) בהן שהה במשרד, התקדם למעמד של עובד בכיר, שותף ולבסוף, מנהל המשרד ובעל המניות העיקרי. בשנת 1979 התאחד משרדו עם משרד הפרסום "ארויו". "טל-ארויו", הפך לאחד ממשרדי הפרסום המובילים בארץ, תוך זכייה במספר פרסי האוסקר של הפרסום באותה תקופה. כמו כן, שימש חממה לאנשי פרסום רבים, בהם מוטי מורל, טובית דרורי, רמי שלמור, אודי פרידן וציפי דולן. בשנת 1984 מכר מידן את מניותיו ועזב את תחום הפרסום.
תחום הסחר, השיווק והקמעונאות
בשנת 1988 התמנה סמנכ"ל אגף שיווק וסחר של חברת שילב ושימש בתפקיד זה עד שנת 1992.
בשנת 1992 פנה למידן איש העסקים לוי קושניר, בהצעה לשמש מנכ"ל לרשת קמעונאית מסוג "עשה זאת בעצמך", במתכונת חנויות "הום דיפו" האמריקניות שבבעלותו. תוך חצי שנה הוקמה הום סנטר ונפתח הסניף הראשון בראשון לציון. מידן שמיתג את החברה בתור מנכ"ל, שימש גם כמנהל הסניף, כאשר הרכישות הראשונות לחנות נערכו על ידו בסין. בשנת 1995 הוביל מידן את הנפקת הרשת בבורסת נאסדאק בניו-יורק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב. בהמשך גם יזם והקים את חברות הבת הום סנטר קפריסין (1999), הום סנטר רוסיה (2007) והום סנטר סרביה (2008) ושימש יו"ר שלהן.
בשנת 2013 התמנה על ידי אבי פישר, היו"ר היוצא של חברת קבוצת גולף א.ק., לשמש במקומו כיו"ר פעיל של החברה.
משפחה
מידן אב לשלושה ילדים מאשתו הראשונה יעל (לבית טל) וסב לארבעה נכדים. החל משנת 1985 בזוגיות עם הסופרת אדיבה גפן שהפכה לרעייתו. השניים מתגוררים בתל אביב.
פיצוץ מלון המלך דוד
פיצוץ מלון המלך דוד היה פיגוע תופת שבוצע על ידי האצ"ל, נגד השלטון הבריטי בארץ ישראל ב-22 ביולי 1946. האצ"ל פוצץ את האגף הדרומי של מלון המלך דוד, שבו שכנה המפקדה הצבאית של שלטון המנדט הבריטי ובו שהו אנשי מנהל של השלטון המנדטורי. בפיצוץ נהרגו כתשעים אנשים, רובם ערבים ובריטים, וכן כ-15 יהודים. כ-45 אנשים נפצעו.
הרקע לפעולה
ב-1938 העביר מנהל השלטון המנדטורי את מושבו לאגף הדרומי של מלון המלך דוד. במלון שהיווה את מזכירות הממשלה והמפקדה הראשית של הצבא, ישבו בכירים צבאיים ואזרחיים רבים של שלטון המנדט, ובעיני רבים הוא היווה סמל לשלטון זה. אירועי "השבת השחורה", ביום ה-29 ביוני 1946, גרמו לרצון בפעולת תגמול. המלון נבחר על ידי מפקדת "ההגנה" בראשותו של משה סנה כמטרה עבור האצ"ל, גם בשל הרצון להשמיד את כמויות המסמכים הגדולות, שנתפסו על ידי הבריטים בסוכנות היהודית ב-29 ביוני באירועי השבת השחורה ואוכסנו במלון באגף הדרומי. מסמכים אלו הפלילו את ההגנה וקשרו אותה לתנועת המרי העברי. פעולה זו התרחשה במקביל לפעולת הפלמ"ח במחנה הבריטי בת גלים ולפעולת הלח"י בבניין האחים דוד.
ב-1 ביולי 1946, כתב משה סנה אל מנחם בגין:
חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית, שלח את מאיר וייסגל כשליחו לסנה, להפציר בו להפסיק את המאבק המזוין בבריטים. הוא איים שאם לא ייענה הוא יתפטר מתפקידו ויפרסם את סיבת ההתפטרות. סנה הודיע לווייסגל כי אינו יכול להכריע בעניין לבדו, והוא יביא את ההחלטה בפני "ועדת x" (ועדה פוליטית-ציבורית שתפקידה היה לאשר פעולות צבאיות של תנועת המרי העברי). בוועדה התעורר ויכוח לגבי סמכויותיו של ויצמן, אך הוחלט להיעתר לבקשתו. בעקבות זאת התפטר סנה מתפקיד ראש המפקדה הארצית של ההגנה. סנה החליט לנסוע לפריז בעצמו, ולהשתתף בישיבת הנהלת הסוכנות היהודית, שבה נדון המשך המאבק במנדט הבריטי. לפני צאתו את הארץ, ב-19 ביולי, הוא העביר לבגין בקשה לדחיית הפעולה, וזו נקבעה ל-22 ביולי. התוכנית של הלח"י לפוצץ את בניין "האחים דוד" בוטלה בשל קשיי התיאום.
ביצוע הפעולה
ביום שני 22 ביולי 1946, העבירו חוליית לוחמי אצ"ל בראשותו של ישראל לוי ("גדעון") את מטעני החבלה באמצעות משאית לפתח המלון. בפתח המלון חיכו חברי החוליה הראשונה, בפיקודו של יוסף אבני, מחופשים לערבים, ויחד פרקו את מטעני החבלה מהמשאית. לאחר שהשתלטו על שומרי שער השירות במלון, חדרו למטבח "קפה ריג'נס" בקומה התחתונה של האגף הדרומי של המלון. לוחמי האצ"ל ריכזו את העובדים במטבח, והציבו שבעה כדי חלב גדולים, שכל אחד מהם הכיל 50 ק"ג חומר נפץ, בצמוד לעמודי התמיכה של הבניין. לאחר מכן נסוגו. בעת היציאה מהמלון פגשו בשני קצינים בריטים ועוררו את חשדם. לוחמי האצ"ל הרגו את אחד הקצינים ופצעו את השני. חיילי הלגיון הערבי שראו אותם יוצאים פתחו עליהם באש, ובקרב היריות שהתפתח נפגעו שניים מלוחמי האצ"ל. אחד מהלוחמים, מת מאוחר יותר מפצעיו.
נושא ההודעה הטלפונית על פיצוץ המלון שנוי במחלוקת. טענה אחת היא שהיינריך ריינהולד, סוכן בריטי שפעל בשורות האצ"ל והיה שותף לביצוע הפעולה לא הספיק להעביר בזמן אזהרה למפעיליו אודות ההתקפה הצפויה על המלון, והללו העדיפו שלא לפעול כל עוד לא הגיעה התרעה מפורשת. על פי גרסת האצ"ל, בשעה 12:10 הודיע הארגון על הטמנת הפצצות למרכזיית המלון, למערכת העיתון "פלסטיין פוסט" ואף לקונסוליה הצרפתית הסמוכה, שעובדיה פתחו את חלונות הבניין על מנת שלא יתנפצו מהדף הפיצוץ הצפוי. הנהלת המלון החליטה לפנות את המלון מאורחיו חוץ מאלה ששהו באגף הדרומי בו קבעו הבריטים את מושבם.
על פי אחת העדויות, המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, ג'ון שאו, הגיב על ההודעה: "אני נמצא כאן לא כדי לקבל פקודות מאת היהודים; אני נותן להם פקודות". שאו, מצידו, טען כי "שום אזהרה לא נמסרה לי או למישהו אחר בבניין. ואפילו קיבלתי אזהרה כזאת, אפילו נניח שקיבלתי, לא הייתי יכול לפנות את האנשים בזמן שעמד לרשותי". בשעת הפיצוץ התקיימה בלשכתו ישיבה של כל מנהלי המחלקות. בשעה 12:37 הרס פיצוץ אדיר את כל האגף הדרומי של מלון המלך דוד, על כל קומותיו.
מספרם המדויק של הנפגעים בפעולה זו אינו ידוע. ההודעה הרשמית של שלטונות המנדט שהתפרסמה שבוע לאחר הפיצוץ היא שבפיצוץ נהרגו 82 איש, וכי בנוסף יש "70 נעדרים ופצועים". זו גם הגרסה המופיעה בספר הרשמי של האצ"ל - "מערכות הארגון הצבאי לאומי". ספר ההגנה מביא נתון שאינו רחוק מכך - "כ-80 הרוגים וכ-40 פצועים". ההיסטוריון הבריטי כריסטופר סייקס מעלה את המניין ל-91 הרוגים וכ-45 פצועים (בספרו "מבלפור ועד בווין"). מרדכי נאור מציין בספר "הציונות - מאה שנים ראשונות", כי באירוע היו "קרוב למאה הרוגים ופצועים רבים" המספר הגבוה ביותר מצוי בספרו של שלמה לב עמי, מראשי האצ"ל, המציין כי בפיצוץ נהרגו 121 איש ו-47 נפצעו. בפיצוץ נהרגו 17 יהודים, וכן איש אצ"ל שמת מפצעיו מאוחר יותר.
בין ההרוגים היה יהודה (יוליוס) ג'ייקובס, הפקיד היהודי הבכיר ביותר בממשלת המנדט וכן רודריק כריסטופר מסגרייב שהיה עוזר המזכיר הראשי של ממשלת המנדט. כתבת צבאית בריטית ידועה, קלייר הולינגוורת', הייתה בין הניצולים.
המודיעין הבריטי
מפקד משטרת המנדט, ג'ון מורי ריימר-ג'ונס, התריע לפני הנציב העליון ומזכיר ממשלת המנדט על הסכנה במלון המלך דוד ודרש להגביר את האבטחה, אולם נענה בשלילה. בפעולת פיצוץ המלון השתתף גם היינריך ריינהולד, שהיה סוכן שתול של הבריטים באצ"ל. משערים שהוא הספיק להודיע לבריטים על הכוונה לבצע את הפעולה באופן כללי ואמר שהוא יתקשר שוב עם מידע מדויק, אולם הדבר לא התאפשר לו. הועלתה ההשערה שמלון המלך דוד לא פונה בגלל הציפייה להודעה מריינהולד שבהיעדרה הניחו הבריטים שהפעולה בוטלה.
ההשלכות
היישוב העברי הזדעזע מן הפיצוץ שזכה לגינויים בעולם, גרם לקרעים בין המחתרות שתכננו אותו ביחד ובין היישוב לשלטונות המנדט. אנשי הצבא נקטו אמצעי ביטחון חריפים, נעו בשיירות מאובטחות ומיעטו לבוא במגע עם אנשי היישוב. בתגובה לפיצוץ המלון פתחו הבריטים במבצע כריש. 20,000 חיילים פשטו על תל אביב, הטילו עליה עוצר וערכו בה חיפושים.
הגנרל אוולין יו בארקר מפקד הכוחות הבריטיים בארץ ישראל, פרסם צו מלכותי בעל גוון אנטישמי שהטיל את האחריות על כלל הציבור היהודי, אסר על חיילים בריטיים להפגש עם יהודים שלא לצורך הכרחי, וקרא להעניש "את היהודים בדרך שבני גזעם שונאים יותר מכול – לפגוע בכיסם ולהראות להם את הבוז שאנו רוחשים להם".
מחיר הדמים הכבד הביא לגינוי הפעולה גם מצד הנהגת היישוב: העיתונות העברית והאנגלית גינו אותה, "ההגנה" הודיעה על ניתוק גמור מהאצ"ל ודוד בן-גוריון גינה גם הוא את הפעולה באומרו "האצ"ל הוא אויב העם היהודי". נציגים של הסוכנות היהודית ושל הוועד הלאומי הוקיעו את הפעולה והגדירו אותה, יחד עם פעולות נוספות של האצ"ל, כפעולת טרור. עיתון "הארץ" פרסם למחרת הפעולה, את שירה של רחל המשוררת "יום בשורה" במקום מאמר מערכת ורמז בכך להיותם של אנשי האצ"ל, גם אם הם מתיימרים להביא את בשורת הגאולה, מצורעים עקב מעשיהם.
כשנה לאחר הפיצוץ פרסם האצ"ל כרוז שבו נאמר כי האחריות על הפעולה משותפת לכל ארגוני המחתרת במסגרת תנועת המרי העברי.
לאחר הפיצוץ הופקע המלון כולו מידי בעליו, ונותר בידי הבריטים עד סיום המנדט ב-1948. לאחר מכן עבר אל האו"ם ואל הצלב האדום. עם סיום קרבות מלחמת העצמאות הוחזר לבעליו המקוריים. בשנות האלפיים, משמש המלון כמלון יוקרה וכאכסניה לאורחיה הרשמיים של מדינת ישראל.
כמו ביחס לפעולות אחרות של האצ"ל קיימות דעות שונות בקרב היסטוריונים על מידת השפעתה של הפעולה על עזיבת הבריטים את ארץ ישראל. לדעת יוסף עבו עברון, איש אצ"ל שכתב ספר על פאגלין, לפעולה הייתה השפעה גדולה על החלטת הבריטים לפנות את הארץ. וכהוכחה הוא הביא את דברי הקולונל ויליאם ניקול גריי, המפקד האחרון של משטרת המנדט הבריטי בארץ ישראל, שאמר שהפעולה הייתה "בין הגורמים להחלטה לנטוש את ארץ ישראל".
קישורים חיצוניים
* Nico Hines, "How Russian Mole Kim Philby Helped Zionists Beat Britain", The Daily Beast, 6 May 2017
יקותיאל גרשוני
יקותיאל (קותי) גרשוני (28 בפברואר 1943 – 14 ביולי 2021) היה היסטוריון, פרופסור להיסטוריה של אפריקה באוניברסיטת תל אביב ומדליסט פאראלימפי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בראשון לציון. התגייס לצה"ל בשנת 1961. בנובמבר 1969, במהלך שירותו הצבאי כקצין הנדסה קרבית בחטיבת הצנחנים, בדרגת רב-סרן, נפצע כשפירק מטעני חבלה שהוטמנו בסמוך לגבול ישראל-ירדן. ידיו נקטעו וראייתו ושמיעתו נפגעו באופן חמור. כעבור ארבעה חודשי שיקום הוא סיים את שירותו בצה"ל.
שנה לאחר פציעתו החל בלימודים אקדמיים בחוג המזרח התיכון ולימודי אפריקה באוניברסיטת תל אביב. את תאריו הראשון והשני השלים בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1982 השלים בהצטיינות דוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 2001–2002 היה נשיא האגודה הבינלאומית ללימודי ליבריה. לאורך השנים שימש גם עמית מחקר ומרצה אורח באוניברסיטת סטנפורד, באוניברסיטת בוסטון ובאוניברסיטת אינדיאנה. ערך את כתב העת "המזרח החדש".
לאורך השנים פעל בספורט שיקומי במסגרת בית הלוחם תל אביב והשתתף בתחרויות אולימפיאדת הנכים בשנים 1976, 1980 ו-1984 בתחומי קפיצה לרוחק וריצה. בשנת 1980 זכה במדליית כסף בריצת 100 מטר ובריצת 400 מטר.
בשנת 2010 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
גרשוני נפטר ב-14 ביולי 2021 ונקבר בבית הקברות מורשה ברמת השרון. הוא היה נשוי ואב לשלושה בנים.
רמי רוזן
רמי רוזן (10 בפברואר 1944 – 21 בנובמבר 2019) היה מחזאי ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד ב-1944. למד בבית הספר הריאלי. סיים תואר ראשון בהנדסה כימית בטכניון. שימש מספר שנים כחוקר ברפא"ל.
סיים תואר ראשון באוניברסיטת חיפה בחוג לספרות כללית וכן למד לתואר שני באוניברסיטת תל אביב בחוג לתיאטרון. לימד תקופה כמורה למתמטיקה ולפיזיקה בבית הספר להנדסאים שליד הטכניון בחיפה.
עם המעבר לתיאטרון החל לעסוק בכתיבת מחזות, ובמקביל עבד כעיתונאי במספר עיתונים ובהם: השבועון כותרת ראשית, רשת המקומונים רשת שוקן, והמקומון כלבו החיפאי, וכן, במשך כעשר שנים בעיתון "הארץ".
כתבותיו של רוזן לבשו לא פעם אופי של סיפורי פרוזה. הסופר אסף ענברי פרסם מאמר בכתב העת פרוזה, בינואר 1992, מאמר שבו טען שעיתונאים מסוימים יוצרים ספרות בעיתונות הישראלית, לפעמים יותר מסופרים שעוסקים לדעתו בשיכלול אמצעי ההבעה, על חשבון הפרוזה שתכליתה לספר סיפור. ענברי מנה את רמי רוזן בין העיתונאים שיוצרים ספרות באמצעות כתבות. אחת הדוגמאות שהביא היא כתבה של רוזן במוסף הארץ על פרשת הטנק בדגניה, שבמסגרתה ניטש ויכוח בין מגיני דגניה, מי עצר את הטנק. לדעתו הכתבה הכילה יסודות דרמטיים של סיפור ספרותי. כעבור שנים פרסם ענברי את הרומן "הטנק" המבוסס על אותה פרשה.
רוזן כתב מחזות שהועלו בתיאטראות הרפרטוארים.
בנוסף, כתב רמי רוזן פזמון לתוכנית הסאטירה "ניקוי ראש". הפזמון שכתב בשנות השבעים, "שם כספי ציבור" נעשה פופולרי בתוכניות אקטואליה ברדיו מ-2015.
נפטר ב-21 בנובמבר 2019. הותיר אחריו אישה ושלושה בנים. התגורר בחיפה.
יוני כהן-אידוב
יוני כהן-אידוב (נולד ב-31 במאי 1980) הוא איש דיבייט ותקשורת ישראלי.
כהן-אידוב הוא אלוף העולם בדיבייט לאוניברסיטאות (ESL) לשנת 2010 וסגן אלוף אירופה (Main Break) לשנת 2009. כהן-אידוב אימן את מועדוני הדיבייט של אוניברסיטת ת"א והאוניברסיטה העברית, והוביל את אוניברסיטת ת"א לזכייה באליפות אירופה ובאליפות עולם שנייה. בשנים 2007–2012 שימש בהתנדבות כחבר הנהלה באגודת שיח ושיג, האגודה הישראלית לתרבות הדיון (מלכ"ר). מאז 2008 מאמן כהן-אידוב בהתנדבות גם נבחרת ישראל בדיבייט לנוער. קודם לעיסוקו בדיבייט שימש כהן-אידוב ככתב פרילאנס בעיתון "ידיעות אחרונות".
בשנת 2010 יזם כהן-אידוב, יחד עם משרד החינוך והמרכז הישראלי להעצמת האזרח, את תוכנית "שיח ושיג" - תוכנית הדיבייט של משרד החינוך, לפיתוח וקידום מיומנויות חשיבה והבעה וערכי סובלנות בקרב תלמידי ישראל. כהן-אידוב משמש בהתנדבות כמנהלה המקצועי של התוכנית.
בשנים האחרונות, מלבד הוראת וקידום דיבייט בישראל, עסק כהן-אידוב בייעוץ אסטרטגי, ובעיקר בסיוע למאבק בתנועת החרם נגד ישראל - הבי-די-אס.
יוני כהן-אידוב הוא מייסד מרכז כהן-אידוב לדיבייט ורטוריקה.
פעילות בתחום הדיבייט
כהן-אידוב החל לעסוק בדיבייט ב-1993 בגיל 13, עת הצטרף לסדנת הקיץ של "אגודת שיח ושיג". ב-1996 שימש כקפטן נבחרת ישראל בדיבייט לנוער שסיימה במקום ה-6 באליפות העולם לנוער שנערכה בקנברה, אוסטרליה. ב-1998 היה חלק מנבחרת ישראל באליפות העולם לנוער שנערכה באותה השנה בירושלים.
ב-2007 הצטרף למועדון הדיבייט של אוניברסיטת ת"א. ב-2008 וב-2009 זכה בתואר "הדובר המצטיין" באליפות ישראל בדיבייט לאוניברסיטאות. בשנת 2008 החל לאמן את מועדון הדיבייט של אוניברסיטת ת"א, ובשנת 2010 מונה גם למאמן הדיבייט של האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת בר-אילן.
באליפות אירופה לשנת 2009 שנערכה בניוקאסל, אנגליה, היו כהן-אידוב ושותפו אורי מרחב לקבוצה השנייה בהיסטוריה שחרף היותה קבוצת דוברי אנגלית כשפה שנייה (ESL), הגיעה לגמר הקטגוריה הראשית (Main Break) של דוברי האנגלית כשפת אם. בחצי הגמר ניצחו כהן-אידוב את קבוצת אוקספורד איי – הטובה בתחרות – והדיחו את קבוצת אוקספורד בי. בגמר פגשו לא פחות משלוש קבוצות מאוקספורד. בעקבות ההתמודדות "תל אביב מול אוקספורד" היו התל אביבים לחביבי הקהל בתחרות. כהן-אידוב זכה גם בתואר "הדובר המצטיין" בקטגוריית אנגלית כשפה שנייה.
ב-2010 זכה כהן-אידוב יחד עם מרחב באליפות העולם בדיבייט לאוניברסיטאות (בקטגוריית ESL) שנערכה באנטליה, טורקיה.
לאחר הזכייה באליפות העולם בשנת 2010, בפגישה עם שר החינוך, גדעון סער, יזם כהן-אידוב תוכנית דיבייט ארצית לבתי ספר, במטרה לחשוף את התחום בפני מערכת החינוך הישראלית ולהטמיע בבתי הספר את מיומנויות החשיבה והרטוריקה, כמו גם את ערכי תרבות הדיון, ההבנה ההדדית והסובלנות שמקדם הדיבייט.
ביוזמה משותפת עם אנשי המשרד, ובראשם מפמ"רית מדעי החברה דנה פרידמן ובשיתוף המרכז להעצמת האזרח בישראל, נולדה תוכנית "שיח ושיג" – תוכנית הדיבייט של משרד החינוך. בשנת תשע"ד משתתפים בתוכנית למעלה מ-150 בתי ספר. יוני כהן-אידוב משמש בהתנדבות כמנהלה המקצועי של התוכנית.
הישגים בולטים
כמתחרה:
כמאמן:
כשופט:
ייעוץ והסברה ישראלית
בשנים האחרונות מייעץ כהן-אידוב לגופים ולבודדים בתחומים הנוגעים לתקשורת בינאישית, יח"צ והעברת מסרים. בין השאר, העביר קורסים וסדנאות מקצועיות במשרדי ממשלה שונים (בראשם משרד ראש-הממשלה), בלשכת עורכי-הדין ובחברות וארגונים פרטיים. החל משנת 2014 מחלק כהן-אידוב את זמנו בין ארצות הברית לישראל, ומסייע במאבק בתנועת החרם נגד ישראל מטעם גופים שונים, ביניהם הקונסוליה הישראלית בלוס אנג'לס. החל משנת 2016 משמש כהן-אידוב כיועץ אסטרטגי למשרד לנושאים אסטרטגיים והסברה בנושא המאבק בחרם.
מרכז כהן-אידוב לדיבייט ורטוריקה
בשנת 2010, לאחר זכייתו באליפות העולם, הקים כהן-אידוב יחד עם אחיו אלון, אלוף הארץ בדיבייט, את מרכז כהן-אידוב לדיבייט ורטוריקה. המרכז מוביל את תוכנית הדיבייט של משרד החינוך בבתי ספר ברחבי הארץ וכמו כן מציע סדנאות והרצאות לארגונים וחברות בנושא העברת מסרים, עמידה מול קהל, כושר שכנוע, התמודדות עם התנגדויות ועוד.
ע'ג'ר
ע'ג'ר (מערבית: غجر ; מבוטא רג׳ר) הוא כפר עלווי השוכן על גבול ישראל-לבנון. חלקו הדרומי מוגדר כמועצה מקומית ישראלית. היישוב שוכן במחוז הצפון בין הגליל העליון לרמת הגולן והוכרז כמועצה מקומית בשנת 1982 לאחר שסופח בחלקו יחד עם רמת הגולן תחת חוק רמת הגולן ב-1981.
ע'ג'ר הוא היישוב היחיד בישראל שרוב תושביו הם עלווים. כל העלווים בישראל מתרכזים בכפר ורובם בעלי אזרחות כפולה לבנונית. בשנים 1972–1973 הכין הממשל הצבאי ברמת הגולן ביחד עם משרד הדתות חוקים להסדרת ענייני המעמד האישי של תושבי הכפר והם הוכפפו לקאדי (שופט באסלאם) בחיפה.
התקופה העות'מאנית
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בע'ג'ר בשנת 1870, וכתב כי מתגוררים בו 600 נוסיירים. הוא ציין כי הבתים בנויים בצורה גסה מאבני בזלת קטנות, וכי על גגות רובם יש סוכות קנים קטנות בהן התושבים מבלים את הלילה. הוא הוסיף כי בכפר יש מסגד בשם "ג'אמע אלארבעין", המוקדש לארבעים רעי הנביא.
ממלחמת העולם הראשונה עד מלחמת ששת הימים
לאחר מלחמת העולם הראשונה ובעקבות הסכם ניוקומב-פולה, עבר האזור להשפעה צרפתית. הן לבנון והן סוריה היו נתונות בחסות צרפתית, וקו הגבול ביניהן לא סומן בבירור. הכפר נמצא על הגבול ולפי חלק מהמפות היה בריבונות לבנון. תושבי הכפר הם ברובם עלווים, עדה מבוססת בסוריה, והיו להם קשרים עם כפרים עלוויים אחרים ברמת הגולן: זעורה ועין פית.
במפקד אוכלוסין שנערך בסוריה ותוצאותיו פורסמו ב-1960 נכלל הכפר ע'ג'ר בין היישובים הסוריים, ואף משויכות אליו חלק מחוות שבעא. במפקד הזה נמנו בע'ג'ר 620 איש (לא כולל תושבי החוות). במהלך מלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1958 שימש ע'ג'ר כאחת הנקודות בסוריה שדרכן סיפקה סוריה נשק למורדים.
ממלחמת ששת הימים ועד הנסיגה מלבנון
במלחמת ששת הימים, עלו כוחות של צה"ל לגולן והתקדמו אל הכפר מכיוון מזרח. לפי המפות שהיו בידי צה"ל, שהיו ככל הנראה מבוססות על מפות בריטיות, הכפר נמצא בתוך תחומי לבנון, מדינה שלא השתתפה בלחימה נגד ישראל. לפיכך צה"ל הסתפק בכניעת הכפר ואיסוף הנשק ועזב את הכפר. על פי פרסומים אחרים, צה"ל כלל לא הגיע אל הכפר עד שלאחר מספר ימים הלך נציג הכפר לקונייטרה להודיע על כניעת הכפר.
בריאיון למגזין טבע הדברים שערך דודו בן-צור עם ח'טיב ג'מאל, אחד מתושבי הכפר, בדצמבר 1993 סיפר ג'מאל:
הכפר סופח לישראל במסגרת חוק רמת הגולן שהתקבל בכנסת ב־1981. בניגוד לרוב הדרוזי של תושבי רמת הגולן, תושבי ע'ג'ר הסכימו לקבל את האזרחות הישראלית. רבים מהם עבדו בקיבוצי הסביבה ובמפעלים בקריית שמונה ומצבם הכלכלי השתפר.
בשנת 1978, במבצע ליטני, נכנס צה"ל ללבנון, ומאז ועד מאי 2000, נמצאו שני צידי הגבול הלבנוני בשליטת ישראל. באותה תקופה הואץ פיתוח הכפר ובתים רבים נבנו בחלק הצפוני של הכפר בטריטוריה לבנונית, באופן דומה להתפתחות של רפיח לתוך חצי האי סיני בעת שהיה בשליטה ישראלית.
לקראת יציאת צה"ל מדרום לבנון בשנת 2000 התעוררה מחדש הבעיה של ע'ג'ר. הכפר המונה קבוצה קטנה ומבודדת של בני הדת העלווית – שנמנע מהם כל קשר עם בני עדתם במרחב. היו לכאורה צריכים להתחלק בין שתי מדינות עוינות.
הכפר לאחר נסיגת צה"ל מלבנון
במאי 2000 החליטה ממשלת ישראל להסיג את כוחות צה"ל באופן חד-צדדי מרצועת הביטחון בדרום לבנון. ישראל הודיעה שבכך היא ממלאת את החלטה 425 של מועצת הביטחון, ולפיכך העבירה את קביעת הגבול לנציגי האו"ם. ממשלת לבנון סירבה לשתף פעולה בקביעת הגבול. נציגי האו"ם פסקו כי הגבול בין לבנון לסוריה עובר במרכז הכפר ע'ג'ר (האו"ם אינו מכיר בסיפוח רמת הגולן לישראל), ולפיכך כוחות צבא ומשטרה ישראליים רשאים להיכנס רק לחלקו הדרומי של הכפר. ממשלת לבנון לא פרסה את כוחותיה בדרום לבנון, כך שהאזור נשאר בשליטת חזבאללה. תושבי הכפר מחו על החלטת נציגי האו"ם, ואיימו למנוע בכוח כניסה שלהם לתחומי הכפר.
עד לפרוץ מלחמת לבנון השנייה ביולי 2006, היה הכפר בשליטה חלקית של ישראל. חלקו הצפוני נמצא מעבר לגבול ישראל-לבנון ולכן בעצם המעבר מצפון הכפר לדרומו או להפך נדרשו תושביו לחצות את הגבול. מצב זה גרם אי־נוחות רבה לתושבים. הם אומנם אזרחים ישראלים, אך חלק ניכר מבתיהם ואדמותיהם החקלאיות נמצאים בשטח לבנון ואינו יכול לקבל שירותים מהרשויות הישראליות. על פי החוק הישראלי מוגדרים התושבים בחלקו הצפוני של הכפר "אזרחים ישראלים על שטח עוין". המצב הזה יצר בעיות קשות גם לצה"ל ולמשטרת ישראל. שוטרים וחיילים ישראלים לא נכנסו בגלוי לצפונו של הכפר כדי שלא יואשמו בהפרת החוק הבין-לאומי, אך כדי שלא לחצות את הכפר, לא הוקמו מכשולים על הגבול העובר בתוך הכפר. כיוון שממשלת לבנון לא מימשה את ריבונותה בדרום לבנון, הפך הכפר למוקד של פעילות עבריינית ופעילות של חזבאללה. סוחרי סמים ניצלו את המצב להברחת סמים דרך שטח הכפר, וחזבאללה הקים עמדת תצפית בחלק הצפוני של הכפר.
ניסיון החטיפה בכפר ומלחמת לבנון השנייה
בחודש נובמבר 2005 התבצעה בע'ג'ר פעילות חבלנית רבת עוצמה של ארגון הטרור חזבאללה. במהלך האירוע הופגזו מוצבי צה"ל השולטים על הכפר והתבצע ניסיון חטיפה של חיילי חטיבת הצנחנים המוצבים בו. מ"פ היחידה, סגן אלעד יעקובסון, תיצפת באופן מתמשך לעבר חזבאללה, סוריה ולבנון, וגיבש תוכנית פעולה שהצילה את חיי הפלוגה שלו. הוא הבין כי מצד אחד כוחותיו עומדים להיות מופגזים בארטילריה כבדה, ומצד שני יתקיפו כלי רכב רבים של החזבאללה בניסיון לחטוף חיילים. הוא אימן את לוחמיו לתרחיש כזה בדיוק. החיילים תצפתו בערנות לכיוון כניסת כלי הרכב המיועדים לחטיפת חיילים ולא זזו מעמדותיהם. כך שברגע שהגיעו כלי הרכב בניסיון לחטוף חייל, סוכל ניסיון החטיפה וארבעה מהמחבלים נהרגו. יעקובסון ניהל מעקב צמוד ותצפת באופן מתמשך. תוכנית הפעולה שגיבש הצילה חיי הפלוגה שלו ועל כך קיבל צל"ש. הוא בעצמו נפצע קשה בידו וברגלו ועבר ניתוחים רבים עד שהחלים.
כתוצאה מניסיונות החטיפה, נסגר היישוב לכניסת אזרחים ישראלים שאינם תושבי הכפר, או תושבי הכפרים הדרוזיים ברמת הגולן. בשל המצב הביטחוני הייחודי בכפר והיותו פרוץ להתקפות חבלניות, הועלו במערכת הביטחונית מספר הצעות לטיפול בבעיה, כגון בניית גדר במרכז הכפר בין השטח הישראלי ללבנוני, העברת הכפר לשליטה לבנונית, או לחלופין, העברת כל תושבי הצד הלבנוני לשטח ישראל. תושבי הכפר נאבקים לשימור המצב הקיים.
ביולי 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, הרס צה"ל את עמדת החזבאללה מצפון לכפר. השטח שמעבר לקו הכחול בצפון הכפר וסביבתו הקרובה נשאר תחת שליטה צה"לית גם לאחר שצה"ל התפנה מכל השטחים אליהם נכנס במהלך מלחמת לבנון השנייה. כחצי שנה לאחר סיום המלחמה, הגיע צה"ל להסכמות עם יוניפי"ל וצבא לבנון באשר לאבטחה בצפון הכפר – דבר אשר היה אמור לאפשר לצה"ל לוותר על השליטה בצפון הכפר, אולם צבא לבנון חזר בו מהסיכומים וההסכמות לא אושררו.
לאחר מלחמת לבנון השניה
בשנת 2016 הוגשו כתבי אישום כנגד מספר תושבי הכפר, שנעצרו על ידי השב"כ. הם הואשמו בהעברת אמצעי לחימה, בסחר בסמים ובסיוע לארגון חזבאללה.
עד שנת 2022, הוצב מחסום בכניסה לכפר, והכניסה הייתה מותרת רק לתושבי היישוב ולחיילי צה"ל, או בכפוף לאישור ממשרד הביטחון ובליווי מדריך מקומי. בספטמבר 2022, לאחר שמועצת רג'ר הקימה גדר שחוסמת את המעבר לכפר מלבנון, הוסרו המחסומים בכניסה לכפר ומגבלות הכניסה אליו מישראל. שטח הכפר מוגדר עדיין כ"שטח צבאי סגור לכניסה", וזאת במסגרת הקו הכחול שנקבע לגבול ישראל–לבנון, אך לא מתקיימת אכיפה של איסור הכניסה, ולמעשה צה"ל הסיר את המחסומים במרכז הכפר, והוא פתוח באופן מלא לכלל אזרחי ישראל, וכלול כולו בשטח ישראל.
נכון ל-2023, צפון ע'ג'ר בשליטה ישראלית ולבנון וחיזבאללה ממשיכים לדרוש את נסיגת ישראל מהחלק הצפוני של הכפר, מגבעות כפר שובא ומחוות שבעא. על תביעות אלה מוסיף חיזבאללה את התביעה להשיב את שבעת הכפרים לריבונות לבנונית.
קטניה (נפה)
קטניה (באיטלקית: Provincia di Catania) הייתה נפה במחוז האוטונומי סיציליה שבאיטליה.
היסטוריה
נפת קטניה בממלכת שתי הסיציליות התקיימה בין השנים 1818–1865. הנפה שכנה בקצה המזרחי של האי סיציליה וגבלה בנפת נוטו מדרום ובנפת מסינה מצפון. בשנת 1840 מנתה אוכלוסייתה 50,262 נפשות. בירת נפת קטניה הייתה העיר קטניה.
שמה של הממלכה ניתן לה בידי המלך פרדיננד השישי, אשר נודע, לאחר שינוי שמה, כ"פרדיננד הראשון של ממלכת שתי הסיציליות". ב־1860 נכבשה הממלכה במסגרת "מסע האלף" של ג'וזפה גריבלדי. בעקבות כך סופחה לממלכת סרדיניה־פיימונטה ולבסוף לממלכת איטליה המאוחדת.
גאוגרפיה
נפת קטניה שוכנת במזרח של סיציליה, וגובלת בנפת מסינה מצפון; בנפת סירקוזה מדרום; בנפת אנה ממערב; ובים הטירני ממזרח.
הנפה משתרעת על שטח של 3,552 קמ"ר, חיו בה כ־1,116,917 (נכון ל־2015) תושבים, ובירתה היא העיר קטניה.
תווי נהר הסימטו (איטלקית Simeto) שאורכו 113 ק"מ עובר בנפת קטניה. נהר האמנאנו (איטלקית Amenano) או נהר היודיצ'לו (איטלקית Judicello), נהר האוניינה (איטלקית Ognina), נהר האצ'י (איטלקית Aci) ונהר הלוניינה (איטלקית Lognina), הם הנהרות תת־קרקעיים הזורמים מתחת נפת קטניה. נהר היודיצ'לו (איטלקית Judicello) הוא נהר תת־קרקעי הזורם מתחת העיר קטניה וחוצה את הגטו היהודי בקטניה.
בירת נפת קטניה היא קטניה. שמה של הנפה נגזר משם שבט היוונים "קטנה "(Κατάνη) (Katánē) שמשמעותו "(Αἴτνη (Aítnē".
כלכלה
הגידולים החקלאיים בנפה הם זיתים, דגנים, שקדים, תאנים, הדרים, גפנים, כותנה ועוד. משק החי כולל גידול כבשים, עזים ובקר.
הערים העיקריות בנפה, נוסף על קטניה, הן אצ'יריאלה, קסטל די יהודיקה ופטירנו. העיר בה מופקים גופרית ומלח מאובן היא רמקה.
המינרלים המופקים בנפה הם מלח מאובן, גופרית ושיש.
ספורט
לקטניה יש קבוצת כדורגל בסרייה א' ושמה קטניה (באיטלקית: Calcio Catania 1946 S.p). מגרשה הביתי של קטניה הוא אצטדיון אנג'לו מאסימינו (איטלקית Stadio Angelo Massimino).
גסטרונומיה
המטבח של מחוז קטניה מושפע בעיקר ממטבחים של העמים שחיו בו, כמו הרומאים, אך בחלקים מסוימים של קטניה ניתן להבחין בהשפעות של המטבח הערבי והמטבח העברי המסורתי.
יהודים
בנפת קטניה התקיימו מספר קהילות יהודיות.
אדגייה
אדגייה (בנורווגית: Edgeøya, לעיתים מכונה באנגלית: Edge Island) הוא אי בלתי מיושב בקבוצת איי סבאלברד שבנורווגיה. זהו האי השלישי בגודלו בקבוצת האיים. כאי ארקטי הוא חלק משמרת הטבע הדרום-מזרחית של סבאלברד (Søraust-Svalbard naturreservat) ובית הגידול של דובי קוטב ואיילי צפון. חלקו המזרחי מכוסה בקרחון ושטחו הוא 5073 קמ"ר. האי נקרא על שם תומאס אדג' (Thomas Edge) סוחר אנגלי וצייד ליוויתנים שחי בין השנים 1588-1624. כיום נדירים הביקורים באי.
היסטוריה
נסיבות גילויו של אדגייה שנויות במחלוקת. האי, או חלקים ממנו מופיעים על מפות שונות של מגלים שונים הטוענים לזכות הגילוי הראשונה של האי. בכל מקרה כל הטענות מתייחסות לגילויו של האי בזמנים שונים בעשור השני של המאה ה-17 על ידי הולנדים או אנגלים.
בין השנים 1743-1749 שהו ארבעה מלחים רוסים ניצולי ספינה טרופה על האי ושלושה מהם שרדו. מטפס ההרים והסופר דייוויד רוברטס כתב ספר על סיפור הישרדותם (Four Against The Arctic). מסקנתו הייתה שהמלחים היו על אי קטן בקבוצת האיים האלבמנאויה (Halvmåneøya) שמדרום מזרח לאדגייה.
יישוב של קבע לא התפתח מעולם על האי, אך פעילות של ציידי ניבתנים התקיימה באזור באופן אינטנסיבי ושרידים שלה ניתן לראות בכמה איים שמדרום לאדגייה.
גאוגרפיה ואקולוגיה
בחלקו המערבי של אדגייה נמצא פיורד סטור (Storfjorden), המפריד בינו לבין שפיצברגן. בצפון שוכן מפרץ פרימן (Freemansundet) המפריד בין אדגייה לבין אי ברנץ (Barentsøya). בצפון ממזרח מפרץ אולגה (Olgastretet) מפריד בין אדגייה לבין ארץ המלך קרל (Kong Karls Land). בנוסף משתרעות קבוצות איים קטנות במזרח ובדרום. את חופו הדרומי של האי תופס הפיורד הגדול ביותר בו, פיורד טיוב (Tjuvfjorden). הנקודה הצפונית ביותר באי היא כף הוגלין (Kapp Heuglin).
מבחינה גאולוגית האי דומה למרכזו של האי שפיצברגן. המסלע הוא מעידן המזוזואיקון, במיוחד פצלים מתור הטריאס, אבן חול, שבתוכה מופיעים לעיתים סלעי דיאבז ושכבות מתור היורה בדרום-מערב האי וניתן להבחין בהשפעת הבלייה של הקרחונים. בחלקו המזרחי של האי משתרע קרחון גדול.
אדגייה וכמה מהאיים השכנים לו מהווים חלק משמורת הטבע הדרום-מזרחית של סבאלברד שהוכרזה על ידי הממשלה בשנת 1973. אוכלוסייה משמעותית של אייל הצפון מתקיימת באי והוא אתר חשוב לפעילות הרבייה של דוב קוטב.
זאב ענר
זאב עָנֵר (14 באפריל 1933 - 7 בספטמבר 2018) היה שדרן רדיו ומחבר ספרי עיון ישראלי, שכתב בעיקר על תולדות ארץ ישראל. חיבר גם ספרי ילדים.
ביוגרפיה
ענר נולד בתל אביב ולמד במכללת לוינסקי לחינוך, המכון הגבוה ללימודי א"י ע"ש אבשלום וכן למד לימודי ניהול בתוכנית תל"מ בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
עבד כ-14 שנים כעיתונאי במערכת הביטחון, ובסופן היה לעורך הראשי של "במחנה נח"ל", "במחנה גדנ"ע", ו"עלי ים" (ביטאון חיל הים).
ערך וכתב במשך כ-18 שנים את תוכנית הרדיו "מחפשים את המטמון", שבה התוודעו המאזינים דרך שעשוע וכתב חידה לפרקים בתולדות ארץ ישראל. במשך כ-20 שנה ערך והגיש גם את התוכנית "משחקי לילה", עם משה טימור; התוכנית שודרה בשעות הלילה המאוחרות וכללה חידונים מגוונים בשיתוף המאזינים בטלפון. במשך כ-17 שנים הוא ערך והגיש את התוכנית "זכרונות ארץ ישראל", במסגרתה הביא את סיפוריהם של זקני היישוב.
בשנת 1965 שידר את תוכנית הטלפונים הראשונה בשידור חי ברדיו ("חיוג ישיר – הצוות לרשותכם"). תוכנית נוספת שהגיש היא "מכירה פומבית" בהפקת רחל הרמתי. במשך כ-15 שנים ערך בשותפות עם דן חמיצר חידוני אוצרות לקהלים גדולים. בשלוש השנים האחרונות לעבודתו בקול ישראל, עד פרישתו לגמלאות, היה מנהל מחלקת הבידור בתל אביב.
כתב בעיתונים וכתבי עת (בין היתר בתחום סקירת מסעדות ויין, מאז 1980): ידיעות אחרונות, מוניטין, גלובס, כספים, אנשים, עולם האשה, צומת השרון, מעריב, פנאי פלוס, מזון, רשת גל גפן.
כתב והנחה מספר תוכניות טלוויזיה, בהן הסדרה לנוער "שאלה של זמן" בשנת 1979.
ענר גם שימש יועץ אסטרטגי ושיווקי לגופים גדולים כמו חברת הביטוח "אליהו", קרן הפנסיה "מקפת", ידיעות אחרונות, בנק המזרחי וחברת התרופות "איקפארם". כמו כן היה שותף בשנות ה-80 בחברת "יזומה" שעסקה בייעוץ להנפקות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
כיהן במספר תפקידים ציבוריים, בהם דירקטור וסגן היו"ר מטעם קבוצת בה"פ בקרן יהושע רבינוביץ, יו"ר ההנהלה הציבורית של תיאטרון מחול "ענבל", חבר הנהלת "מכון אבשלום", ודירקטור מטעם הציבור במכון היין הישראלי.
נפטר ב-7 בספטמבר 2018, בגיל 85 ונקבר בבית הקברות כנרת.
ספרים
כתב וערך עשרות ספרים, רובם בנושאי ידיעת העם והארץ, ו-11 ספרי ילדים. להלן מבחר מספריו:
באזינגה ריאקי
כשהתגלתה, המדוזה הייתה הראשונה מסוגה, ולא השתייכה לכל משפחה או לסוג ביולוגי, ולכן התגלה גם סוג טקסונומי חדש - "באזינגה" (Bazinga), ומשפחה חדשה - "באזינגידיי" (Bazingidae).
מבנה
הבאזינגה ריאקי מאופיינת בגוף זעיר שקוף למחצה, עבה, עגול, וחסר צבע. המשטח העליון שלה מכוסה ביבלות זעירות צהובות. הקפלים שנמצאים מתחת לראש הפעמון של המדוזה הם בצבע חום זהבהב, וקוטרם כשני סנטימטרים. בנוסף, הם מכוסים במן ברדס ולא בחברבורת, שלא כמו קפלים של מדוזות אחרות. למדוזה יש בטן מעגלית וגדולה אשר נראית רק מלמטה.
תפוצה
המדוזה חיה במים רדודים, ליד החוף המרכזי-מזרחי באוסטרליה שמתאפיין במזג אוויר טרופי ובמים מלוחים, שם התגלתה. בתחילה, נמצאה המדוזה רק באזור הצפוני של ניו סאות' ויילס, אך לאחר מכן נצפתה בשלושה מקומות שונים בתאריכים שונים ומכאן הסיקו כי הבאזינגה ריאקי שכיחה באזור החוף המרכזי-מזרחי של אוסטרליה.
מקור השם
שמו של הסוג הטקסונומי החדש "באזינגה" מאכלס בתוכו שני אזכורים תרבותיים שונים. האזכור הראשון הוא הביטוי הידוע "באזינגה!" מסדרת הטלוויזיה "המפץ הגדול", שמשמעותו: "הולכתי אותך שולל!". הביטוי חוזר ונשנה פעמים רבות מפיו של ד"ר שלדון קופר (דמות ראשית בסדרה). אזכור נוסף נובע מפירושה של המילה "באזינגה" שמתאר נבל בעל שבעה מיתרים המזכירים את זרועותיה של מדוזת הבאזינגה.
עומר (יישוב)
עומר (עֹמֶר) היא מועצה מקומית במחוז הדרום בישראל, הגובלת בבאר שבע במערב, באום בטין במזרח ובתל שבע בדרום. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1974.
עומר נחשב לאחד היישובים האמידים והיקרים ביותר בישראל.
היסטוריה
בתום מלחמת העצמאות הקימו קבוצה של חיילים מחטיבת הנגב את קיבוץ אילתה באתר שנקרא בידי הבדואים "אל עומרי". הקיבוץ התפרק תוך פחות משנה. בשנת 1949 הקימו חיילים משוחררים באתר מושב שיתופי. בעקבות בעיות כלכליות החליט המושב להפוך למושב עובדים והצטרף לתנועת המושבים, אולם, לאחר זמן מה, החליטו חברי המושב להצטרף ליישובי מפ"ם. רוב תושבי המושב לא עבדו בחקלאות אלא בעבודות חוץ, רבים מהם במפעלי סדום. המושב עצמו היה מוזנח ביותר. בשנת 1960 נטלה על עצמה רסקו לשקם את המושב. החברה קיבלה לידיה את נכסי המושב ואדמותיו, נטעה כרם, שיפצה את בתי המושב והביאה למושב מתיישבים חדשים, בהם עובדי הסוכנות ועולים בני המעמד הבינוני מארגנטינה. חלק מאדמות המושב הקצו להקמת כפר עירוני של משקי עזר שבתחילתו כלל 60 יחידות דיור ובנייתו החלה בשנת 1962. בתחילה נקרא הכפר העירוני "מבוא ערד".
באפריל 1964 התקיים טקס הנחת אבן פינה לשיקום המושב. בעקבות זאת הייתה עומר למשאת בעלי המעמד באזור באר שבע ול"סביון" של האזור. המושב השתייך לאיחוד החקלאי. בשנת 1969 נחשב בית הספר במושב לבית ספר מעולה. בשנת 1970 התגוררו במושב כ-1000 תושבים בכ-250 משפחות. בשנת 1972 בנתה רסקו מאות בתים נוספים במקום.
בספטמבר 1974 חתם שר הפנים שלמה הלל על הפיכת עומר למועצה מקומית תוך הפיכת חברי הוועד המקומי למועצה המקומית.
ראש המועצה הראשון של עומר היה בצלאל גבר. ב-1985 נבחר ז'ק ארז ומשנת 1990 מכהן בתפקיד ראש המועצה, פיני בדש.
רבה של עומר הוא הרב יוסף שמחה גינזבורג המשמש גם כשליח הראשי של חב"ד במקום מאז שנת 1975, ביחד עם הרב מנחם פלמן מנהל הבית חב"ד ביישוב. בשנת 1972 הוקמה בעומר אחת הקהילות הקונסרבטיביות הראשונות בישראל, קהילת מגן אברהם.
באפריל 2003 החלה נטיעת יער במערב העיר,בין בית החולים הווטרינרי בעיר לבין פארק התעשייה העירוני.
בינואר 2013 אושרה הגדלת פארק התעשייה בצפון העיר, על פי התכנון שטח הפארק יגדל בכ-3,300 דונם ויקומו במקום אגם מלאכותי, פארק גולף ואף מלון בן 200 חדרים. כמו כן יבנו גם גן אירועים ותחנות דלק.
אוכלוסייה
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
כלכלה
ביישוב מתנהלים עסקים וחברות רבות. ביישוב מטות של 2 חברות בשמות קבוצת ברן וקבוצת לוצאטו. לוצאטו הוקמה בשנת 1869 במילאנו שבאיטליה, אותה ייסד ריקרדו לוצאטו. חייל משוחרר מצבאו של גריבלדי. קבוצת ברן היא חברת הנדסה, מהגדולות בישראל, שהוקמה ב-1979.
ביישוב ישנו שופרסל מקומי בשם "שופרסל עומר שלי", אמפיתיאטרון עומר (שנקרא גם אמפי עומר) שהוא האמפיתיאטרון המרכזי של היישוב, וישנו גם בית קולנוע מטעם רשת בתי הקולנוע לב הנקרא "לב עומר".
חינוך
ביישוב עומר פועלים שני בתי ספר, יסודי ותיכון. בבית הספר היסודי "עומרים", שוכן במרכז היישוב, לומדים כ-770 תלמידים בכיתות א'- ו'. מקיף עומר, הוקם ב-1997 וכיום לומדים בו כ-1000 תלמידים בכיתות ז'-י"ב. הוא ממוקם בקרבת הישוב עומר, וצמוד לפארק התעשייה.
פנחס הדיין
רבי פנחס בן רבי משולם הדיין מאלכסנדריה (שנת לידה לא ידועה, פרובאנס צרפת - שנת פטירה משוערת, 1200 אלכסנדריה מצרים) היה חכם מחכמי פרובנס שהיגר למצרים, והתקבל לתפקיד הדיין של אלכסנדריה בהמלצתו של הרמב"ם.
יחסיו של פנחס הדיין עם הרמב"ם ידעו עליות ומורדות, ובאיגרת שנכתבה אליו על ידי הרמב"ם באחת השנים הראשונות לשבתו של רבי פנחס על כס הדיינות במצרים, הוא משמיע באוזניו דברי תוכחה.
רבי פנחס היה מראשוני המתפלמסים עם הרמב"ם בקשר עם חיבורו הגדול משנה תורה, ומעבר להשגותיו על דרכי הפסיקה שלו, האשים את הרמב"ם כי הוא התיר לבעל קרי, להתפלל בבית כנסת, ולקרוא בתורה ללא טבילה. כן התרעם רבי פנחס על הרמב"ם כאילו לא התייחס אליו בכבוד בפני דיינים אחרים, או ששמע גנותו מפי אנשים אחרים ולא מיחה בידם.
הרמב"ם באיגרת המוזכרת לעיל, משיב לרבי פנחס הדיין על כל טענותיו, ומפריך אותן אחת לאחת.
אדל (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סיסמה
סיסמה (בארמית: סיסמא) היא אות מוסכם המשמש כאמצעי זיהוי לשם בקרת גישה. הסיסמה עשויה להיות מילה, ביטוי קצר (שבדרך כלל חסר משמעות), רצף ספרות או תווים כלשהם, צליל (כגון מספר מסוים של נקישות בדלת או השמעת קול מסוים) ועוד. הסיסמה נבחרת באופן שקל לזכרה ונשמרת בסוד מאלו שאינם מורשים להיכנס לתחום המוגן. המעוניין להיכנס לתחום המוגן נבדק בתחילה האם הסיסמה ידועה לו או לא והגישה מאושרת או נדחית בהתאמה. עקב סודיות הסיסמה, עצם ידיעתה אמורה לשמש כאימות לזהותו של המשתמש בה.
בעידן המודרני סיסמה היא כלי שימושי לבקרת גישה למקורות מידע ושירותים דיגיטליים. דוגמאות לאלו הם: חשבון ברשת מחשבים, שיחה בטלפון סלולרי, גישה לערוץ טלוויזיה בכבלים, כרטיס אשראי או מכשיר למשיכת מזומנים. אמצעים אלו מוגנים באמצעות סיסמה או אמצעי זיהוי אחר המבטיח את זהות המשתמש המורשה לנצל אמצעים אלו ומונע ממתחזים או כאלו שאינם מורשים מלגשת אליהם.
אטימולוגיה
בעבר היה מקובל הכתיב המלא ססמה, ללא האות י|יו"ד, מכיוון שיש שווא נח בסמ"ך השנייה. בשנת 2017 שונו כללי הכתיב המלא על ידי האקדמיה ללשון העברית ומאז הכתיב התקני הוא סיסמה.
מספר זיהוי אישי (PIN)
Personal Identification Number הוא מספר זיהוי אישי קצר (בדרך כלל בן ארבע ספרות), המשמש בעיקר במסופי משיכת מזומנים באמצעות כרטיס משיכה או כרטיס אשראי. מספר PIN, בדרך כלל מהווה רק חלק מההגנה, כאשר אמצעי ההגנה הנוסף הוא הכרטיס עצמו, שמכיל פס מגנטי או מעגל משולב, שבו צרוב מידע נוסף. מידע זה יחד עם מספר הזיהוי האישי מאפשרים למערכת לאמת את הכרטיס ואת זהות בעליו. היות שהמספר האישי קצר, בעיקר כדי לאפשר את זכירתו, דרוש אמצעי הגנה נוסף משום שניחוש המספר קל מדי. די לנסות במקרה הגרוע 10,000 ניסיונות בלבד לפני שמוצאים את המספר הסודי. על כן המערכות מגבילות את מספר האפשרויות להקלדת מספר שגוי. אם המשתמש הקיש מספר שגוי שלוש פעמים, הכרטיס נבלע.
בחלק מהמכוניות משמש PIN כאמצעי הגנה על התנעת הרכב, בנוסף למפתח פיזי. מספר ניסיונות הקלדה שגויים יחסמו את האפשרות להתניע את הרכב. אמצעי הגנה זה כולל בדרך כלל רק ארבעה או חמישה מקשים, שמתוכם יש לבחור את המספר הסודי, כך שמספר האפשרויות הכולל מצטמצם. כאשר, למשל, יש להקיש קוד סודי בן 4 ספרות הנבחרות מתוך 5 מקשים בלבד - מתאפשרים רק 5^4 = 625 קודים שונים.
סיסמת גישה למשאבי מחשב
משתמש טיפוסי ברשת מחשבים, יידרש להקיש שם משתמש וסיסמה לעיתים קרובות, כגון: גישה לחשבון משתמש, גישה לדואר אלקטרוני, גישה לקובץ, מסד נתונים, אתר אינטרנט, מנוי בעיתון מקוון או חברות בוויקיפדיה. הסיסמה אינה חייבת להיות מילה כלשהי אלא כל צירוף של תווים או ספרות. למעשה ככל שהסיסמה חסרת משמעות כך היא קשה יותר לניחוש. לעיתים הסיסמה היא בעצם משפט שלם המורכב מרצף מילים או מספרים ולעיתים היא רצף קצר של ספרות בלבד כגון "המספר הסודי" של כרטיס אשראי.
סיסמה קונבנציונלית
סיסמה קונבנציונלית היא סיסמה קבועה המשויכת למשתמש מסוים, בדרך כלל מחרוזת של שישה עד עשרה תווים וסימנים, שניתן לזכור בעל פה. סיסמה זו משמשת כסוד משותף בין המשתמש והמערכת. בהוכחת ידיעת הסיסמה המשתמש מאמת את זהותו כלפי המערכת. כדי לקבל גישה למשאב מערכת, המשתמש מתבקש להקליד את שמו וסיסמתו כאשר שם המשתמש הוא טענת זהותו והסיסמה היא ההוכחה. המערכת בודקת האם הסיסמה שהציג תואמת את הרישום עבור משתמש זה וכן שהמשתמש זכאי לגישה המבוקשת.
כדי להקשות על ניחוש הסיסמה על ידי אדם שאינו בעל הסיסמה מערכות מחשבים מאפשרות את הפעולות הבאות:
אחסון סיסמאות
המערכת צריכה לאחסן מידע כלשהו המאפשר לה לאמת את סיסמאות המשתמשים הרשומים בה. השיטה הנאיבית היא שמירת מסד נתונים המכיל את שמות המשתמשים והסיסמאות המתאימות לכל אחד מהם במצב קריא, בקובץ המוגן מפני קריאה וכתיבה (באמצעות הגבלת זכויות גישה ברמת מערכת). כאשר תהליך האימות נעשה באמצעות השוואה מול מסד הנתונים, ללא שימוש בטכניקות קריפטוגרפיות כלשהן. אולם שיטה זו מסוכנת מאחר שאינה מספקת הגנה מפני משתמשים בעלי זכויות מיוחדות (כמו זכויות מנהל) וכן אינה מספקת הגנה מפני ניסיון חדירה מבחוץ. גם שמירת קובץ הסיסמאות על גבי מדיה ניידת כמו כונן נשלף אינה מועילה במיוחד.
השיטה הנפוצה יותר היא שמירת הסיסמאות במצב מוצפן. שיטה זו הוצעה לראשונה על ידי רוג'ר נידהם והוכנסה לשימוש במערכות יוניקס. כל סיסמה מגובבת באמצעות פונקציית גיבוב חד-כוונית ותוצאת הפונקציה היא שמאוחסנת בקובץ הסיסמאות. כדי לאמת את הסיסמה שהקיש המשתמש, המערכת מחשבת את הערך החד-כווני (Hash) של הסיסמה ומשווה מול הערך השמור בשם המשתמש המתאים במסד הנתונים. שיטה זו מספקת הגנה מעט טובה יותר מאחר שלא ניתן לעשות שימוש כלשהו בערך החד-כיווני כשלעצמו ואי אפשר לחלץ את סיסמת המשתמש מתוכו. פונקציה חד-כיוונית מבטיחה מעצם הגדרתה כי יהיה בלתי אפשרי למצוא את הערך המקורי אשר הוזן כקלט לפונקציה.
כללי סיסמה
סיסמה אמורה להיות קשה לניחוש כדי לספק רמת בטיחות מינימלית. כלל לא משנה כמה מורכבת ובטוחה תהיה מערכת האימות, אם הסיסמה עצמה "חלשה" קרי, קלה לניחוש.
ישנן טכניקות כמו מתקפת מילון לניחוש סיסמאות נפוצות בסבירות גבוהה. במתקפת מילון, התוקף מצליח לשים ידו על עותק של קובץ הסיסמאות של המערכת ומנסה לנחש סיסמאות על ידי שימוש במילון סיסמאות נפוצות (בבדיקת הערכים החד-כיווניים של כל סיסמה אפשרית). בשיטה זו לא מתמקדים במשתמש ספציפי, אלא תוקפים את קובץ הסיסמאות כולו.
בדרך כלל אם לא מגבילים משתמשים בבחירת הסיסמה, הם נוטים לבחור מילים או ביטויים נפוצים, חלקים משמם או תאריכים ידועים. על כן ישנן מערכות שאוכפות "כללי סיסמה", כדי למנוע מהמשתמשים לבחור סיסמאות חלשות. המטרה של כללי סיסמה היא הגברת האנטרופיה (רמת אי-הוודאות) של הסיסמה, כדי להקשות על מתקפת המילון האמורה. אם הסיסמה נבחרה בהסתברות שווה מתוך קבוצת כל הסימנים האפשריים אזי האנטרופיה שלה מקסימלית והיא שווה ללוגריתם בבסיס 2 של טווח הסיסמאות האפשרי.
דוגמאות לכללי סיסמה נפוצים: הגבלת אורך מינימלי לסיסמה, הקפדה על שימוש במגוון רחב יותר של תווים וסימנים כמו אותיות, מספרים וסימני פיסוק, בדיקה שהסיסמה אינה חלק משם המשתמש או בעלת יתירות גבוהה (כמו חזרה על תווים מסוימים מספר פעמים). כמו כן מערכות רבות אף מגבילות את תוחלת החיים של הסיסמה (כלומר דורשות החלפת הסיסמה בתדירות גבוהה).
ניפוח סיסמה (Salting)
שיטה נוספת להתגונן מפני מתקפת מילון, היא "ניפוח" הסיסמה. הצמדת מחרוזת שאינה סודית אבל אינה מפורסמת (למשל פונקציה של שם המערכת) לכל סיסמה בעת הכנסתה לפני השימוש בפונקציה חד-כיוונית (ערך זה נשמר בקובץ הסיסמאות במצב קריא). כאשר המערכת מאמתת סיסמה היא מוסיפה תחילה את ערך הניפוח המתאים לפני בדיקה בפונקציה חד-כיוונית. התועלת שבשיטה זו היא בעיקר לייצר שונות בין ה HASH של סיסמה נתונה במערכת אחת לבין סיסמה זהה במערכת אחרת ובמקביל לאלץ את התוקף לבדוק כמות גדולה יותר של מידע במידה והיה שימוש בסיסמה קצרה, מה שמגדיל את סיבוכיות המתקפה. כמו כן ביצוע התאמות מיוחדות בפונקציה החד-כיוונית שמאטות את תהליך אימות הסיסמה מקשות גם על הפעלת כוח גס, כגון שימוש בפונקציה חד-כיוונית עם מספר גדול יותר של סבבים.
משפט-סיסמה (Pass-phrase) ומפתח-סיסמה (Passkey)
משפט-סיסמה הוא משפט או פסוק בעל משמעות המורכב ממספר מילים בעלות הקשר כלשהו. למרות שהמשפט מכיל יתירות גבוהה יותר מסיסמה חסרת משמעות, השימוש בו מגביר את האנטרופיה מאוד. בדרך כלל לא משתמשים במשפט סיסמה ישירות אלא תחת זאת מגבבים את מחרוזת המילים לערך בגודל קבוע באמצעות פונקציית גיבוב בטוחה וערך זה משמש כסיסמה. הרעיון הוא שלמשתמש קל יותר לזכור משפט הגיוני מאשר רצף חסר משמעות של תווים. בשפה האנגלית כל אות מכילה כ-1.5 סיביות של אנטרופיה, במשפט ארוך סך כל הסיביות האנטרופיה מציע בטיחות גבוהה. החיסרון היחידי במשפט-סיסמה הוא בצורך להקליד יותר.
מפתח-סיסמה הוא סיסמה שמומרת בעזרת פונקציה מוגדרת למפתח הצפנה סודי, מאחר שהסיסמה כשלעצמה קטנה מדי מכדי לשמש כמפתח הצפנה. מפתח הצפנה סימטרי טיפוסי צריך להיות בגודל של 64 סיביות לפחות (מפתח AES המינימלי הוא בגודל 128 סיביות). לבן אנוש קשה לזכור רצף ספרות באורך כזה, לצורך המחשה מפתח של 64 סיביות יכול להגיע לרצף של 20 ספרות עשרוניות. הרעיון הוא להפיק מפתח הצפנה באורך הדרוש מתוך סיסמה קצרה, בעזרת פונקציה בטוחה כלשהי, בדרך כלל פונקציית גיבוב בטוחה כמו SHA.
בטיחות
החיסרון העיקרי בשיטת סיסמה קבועה, הוא בעובדה שהמשתמש נדרש לשדר את סיסמתו בערוץ תקשורת פתוח. מצותת המאזין לערוץ התקשורת מסוגל ליירט את סיסמת המשתמש ולעשות בה שימוש חוזר (Replay attack), גם אם הסיסמה מוצפנת. בנוסף במקרים מסוימים, תוקף יכול לנסות לנחש באופן מקוון את סיסמה.
כמו כן קיימת הסכנה כי התוקף הצליח לחדור למערכת ולחלץ את קובץ הסיסמאות. גם אם הקובץ מוצפן, הפעלת כח גס על קובץ הסיסמאות בעזרת מתקפת מילון עלולה להביא לתוצאות, במיוחד כשהתקפה כזו נעשית באופן לא מקוון, קרי לתוקף יש את הזמן הנחוץ לו כדי להריץ סריקה של כל הסיסמאות אחת אחרי השנייה או סריקה של הסיסמאות האפשריות לפי סדר עדיפות כלשהו. במקרים רבים הביאה שיטה זו להצלחות ניכרות להאקרים וקראקרים שתקפו מערכות מוגנות.
סיסמה חד-פעמית
הרעיון של סיסמה חד פעמית (OTP) הוא להתמודד עם האיומים האמורים, ציתות או ניחוש הסיסמה ושימוש חוזר (Reply attack) בה, על ידי שימוש בסיסמה חד-פעמית בכל תהליך אימות. לאחר השימוש בה הופכת הסיסמה לחסרת תועלת לתוקף פוטנציאלי. ברוב המקרים השימוש בסיסמה חד פעמית לא מחליף את הסיסמה הרגילה, אלא נוסף לתהליך הרגיל.