cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גטו צ'אשניקי
חיסול הגטו
חפצי היהודים שנרצחו הובאו לחנות מיוחדת שנפתחה בעיר ובה מכרו הנאצים את התכולה. לפיכך, למרות האיסור החמור (שהרי הרכוש היהודי שהוחרם על ידי הנאצים היה שייך באופן בלעדי לרייך השלישי), כמה תושבים מקומיים בזזו בסתר את בתי היהודים ואפילו הסגירו לידי השוטרים יהודים שהסתתרו שם.
בית הספר שלום עליכם
הקמפוס ברחוב סראנו
בבית הספר פעלה הוצאה לאור בשם "שול ביבליאטעק" (ספריית בית הספר), שהדפיסה ספרי לימוד, ספרי הדרכה לחגים היהודיים (שנכתבו בידי המורים, ובהתנדבות), ספרות יידיש ועברית, ספרי היסטוריה וידיעת הארץ, מחברות, ואת תוכניות הלימודים של בית הספר.
בשנת 1951 הוקם בית ספר תיכון בקמפוס המרכזי ברחוב סראנו. לקראת הקמתו, החלו ללמד במסגרת של לימודי ערב ("אוונט-קורסן"). ב-1955 נסעה משלחת ראשונה של מורים מבית הספר להשתלמות במכון גרינברג למורים בירושלים. השתלמות של מורי בית הספר במכון הפכה לנוהג של קבע, וכן במכון גולד בירושלים.
גטו צ'אשניקי
התנגדות
כאשר היהודים התאספו לפני חיסול הגטו המקומי, יהודי בשם חיים הרג שוטר במכת אגרוף.
בית הספר שלום עליכם
הקמפוס ברחוב סראנו
בשנת 1953 נפתחה בחסות הרשת הקייטנה לילדים "קינדערלאנד" במתחם הידוע כ"חוליו לוין" (גוולנד), שהיה כנראה אחת ממושבות הברון הירש, במרחק 90 ק"מ מעיר הבירה.
גטו צ'אשניקי
התנגדות
בליאחמן, מזכיר מועצת העיר לשעבר, לחם עם הפרטיזנים. הגרמנים לקחו את אשתו ואת בנו, כשאת הבת הקטנה האישה הצליחה לתת לחבר שידאג לה. מישהו מהשכנים סיפר שהבחורה נלקחה על ידי אחד משוטרי משטרת הסדר ונורתה. ב-1944 בליאחמן הגיע לצ'אשניקי, הוא מצא את השוטר והרג אותו. בהמשך בליאחמן נשלח לגדוד עונשין ונהרג בקרב.
מארגני הרציחות
עד היום השתמרו שמות מארגני ומבצעי רצח העם של יהודי צ'אשניקי ומשתפי הפעולה. הקומנדנט (ראש העיר) היה איש בשם סורוק שלפני המלחמה עבד במפעל נייר, וגם, כפי שהתברר, דיבר בגרמנית רהוטה וציית בנאמנות לכל הפקודות של הנאצים. לאחר מותו במאי 1942 הוחלף על ידי אדם בשם גוטניקוב. לאחר מכן מונה צלם לשעבר בשם גולין. מפקדי המשטרה (שכללה 30 איש) היו בזמנים שונים אישים כמו הסדיסט צ'יסיולנוק (שאחרי המלחמה נתפס ונתלה בצו בית המשפט) והפושע ניקולאיצ'יק. לסגן ראש העיר מונה מיכאל פאחומוב, שהיה גם סדיסט ונהג ללעוג ליהודים (גם הוא נתלה אחרי המלחמה). תפקיד משמעותי בתקופת הכיבוש מילא אדם בשם סמוליאק.
בית הספר שלום עליכם
הקמפוס ברחוב סראנו
בשנת 1962 נפתח במסגרת הרשת בית הספר האינטגרלי "רמת שלום" ב-Ramos Mejia (פרבר של בואנוס איירס). בית הספר "רמת שלום" היווה שילוב של חינוך ממשלתי בבוקר עם העשרה של תכנים יהודיים אחרי הצהריים. בבית הספר קמו מגמות למוזיקה, מקהלה ותיאטרון.
עמוד האש (ספר)
חלק שלישי - 1566 עד 1573
מרי, מלכת הסקוטים, ואיתה אליסון מקיי, כלואות יחד בטירת לוך לבן שבסקוטלנד, זאת לאחר שמרי נישאה להנרי סטיוארט, לורד דרנלי וילדה לו בן. הנישואים עוררו התנגדות רבה בקרב אצילי סקוטלנד, והולדת הבן הכעיסה את המלכה אליזבת. מרי נאלצה לוותר על הכס ובנה, ג'יימס הוכתר בתור מלך סקוטלנד במקומה. מרי ואליסון זוממות יחד את בריחתן מכלאן, ולאחר שהן מצליחות בכך מרי מחליטה לפנות לאנגליה, בתקווה לקבל סיוע מבת דודתה, המלכה אליזבת. אליזבת שולחת את נד אל מרי, והוא כולא אותה מחשש שתנסה להשתלט על אנגליה. אליסון בוחרת לדבוק במרי, ונוסעת יחד איתה אל הכלא.
בית הספר שלום עליכם
הקמפוס ברחוב סראנו
בתי ספר נוספים, השייכים לרשת, הוקמו בשכונות מטדרוס ופלורידה בבואנוס איירס, ובמונטווידאו, אורוגוואי.
מדיניות בית הספר
חיים פינקלשטיין, ממייסדי "צווישא" ולימים ראש המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, הגדיר את המדיניות של המוסד כך: "בית הספר (שלום עליכם) צריך למזג את הלימודים ואת החינוך עם ההשפעה של הבית ושל הסביבה. במילים אחרות, דרוש לנו בית ספר לא רק לילדים, אלא גם לאימהות ולאבות ולמשפחות. במקומות בהם השכילו להקים גשר כזה בין בית הספר לבין ההורים, ההצלחה האירה פנים לחינוך. איני יודע אם הילדים יודעים שם יותר, אך מה שהם יודעים מקבל משמעות אחרת... אין לסיים את החינוך עם הגיעו של הילד לגיל 17, 18. על החינוך להיות שרשרת רצופה של פעולות חינוכיות ותרבותיות... גורל החינוך היהודי נתון במידה רבה בידי המורה... לצערנו, מורים כאלה אין הרבה. עתודת המורים הוותיקים והאידיאליסטים הולכת ונעלמת, ומועטים הכוחות הצעירים המצטרפים, והסיבה פשוטה: המצב הכלכלי והסטטוס החברתי של המורה היהודי הם נחותים..."
תוכני הלימוד
בית הספר שם דגש על פעילות חברתית, תרבותית וציונית; המושג שביטא את מדיניותו היה "ציוניסטישע יידישע וועלטלעכקייט" (חילוניות יהודית ציונית). באותה תקופה הייתה בארגנטינה מערכת חינוך ציבורית בחינם וברמה גבוהה, וכדי לשרוד היה בית הספר חייב להציב אלטרנטיבה אטרקטיבית לילדי הקהילה, עובדה שדרבנה את המוסד להצטיין ברמתו האקדמית. בעקבות המעבר ההדרגתי מחינוך סוציאליסטי-כללי לחינוך ציוני ויהודי יותר, הלימודים היו דו-לשוניים, בעברית וביידיש.
לירות בפיל
לירות בפיל (באנגלית: Shooting an Elephant) היא מסה שכתב ג'ורג' אורוול בשנת 1936, המספרת על מאורע שאירע לו בעת שהותו בבורמה כקצין משטרה בריטי באחת הערים, בשנות ה-20 המוקדמות של המאה ה-20.
בית הספר שלום עליכם
תוכני הלימוד
דגש חזק הושם על לימוד החגים על רקע מקומות התרחשותם בארץ ישראל, וגם על לימוד הסביבה הכללית בה חיו התלמידים. כך למשל הוצמדו הלימודים על חג החירות ללימוד על יום השחרור של ארגנטינה, ה-25 במאי. תחת השם "יהודים על האדמה" למדו הילדים על חקלאות יהודית ברוסיה, פולין, אמריקה וארץ ישראל.
לירות בפיל
רקע היסטורי
האימפריה הבריטית סיפחה בהדרגה את בורמה במשך 62 שנים (1823–1886), שבמהלכן התנהלו שלוש מלחמות אנגלו-בורמזיות, ובריטניה שילבה אותה בהודו הבריטית. היא נוהלה כפרובינציה של הודו עד 1937, אז הפכה למושבה נפרדת, וזכתה לעצמאות ב-4 בינואר 1948. לאורוול היה עניין מיוחד בחיי מעמד הפועלים, הוא היה יליד הודו ממשפחה ממעמד הביניים אך גדל בבריטניה. הוא שימש בתפקיד עוזר ניצב במשטרה הקיסרית ההודית הבריטית בבורמה, בשנים 1922 עד 1927.
עמוד האש (ספר)
חלק שלישי - 1566 עד 1573
נד מקדם העברת חוקים, לפיהם כל סוחר באנגליה יהיה מחויב לוותר על כל אמונה קתולית ולהישבע לאמונה הפרוטסטנטית. רולו, אחיה של מרג'רי, מסרב לעשות זאת, ובתגובה הוא עוזב את אנגליה ופונה אל ארצות השפלה. הוא פוגש קבוצה של אנגלים קתולים, אשר מכשירים כמרים במטרה שיחזרו לאנגליה ויפיצו את הדת הקתולית. רולו מצטרף אליהם, לוקח על עצמו את השם הבדוי "ז'אן לאנגלה", ומוכשר ככומר. הוא יוצר קשר עם מרג'רי, אשר עוזרת לו בהברחת כמרים מצרפת ומארצות השפלה אל אנגליה, זאת בלי שהיא מודעת לרשעותו הרבה. רולו מתיידד עם פייר אומנד דה גיז בפריז, והשניים מתכננים כיצד להרוג את כל הפרוטסטנטים ולהבטיח שהדת הקתולית תישאר הדת השלטת והעיקרית, ללא סובלנות דתית כלפי דתות אחרות.
בית הספר שלום עליכם
בית הספר כיום
בשנת 2004 התמנה דניאל פילמוס, פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת בואנוס איירס ובוגר בית הספר, לשר החינוך של ארגנטינה.
לירות בפיל
רקע היסטורי
הפיל הלבן הנדיר היה נערץ בבורמה, ונחשב, לפי אגדה בודהיסטית, כסמל של טוהר ועוצמה. כפי שמתאר אורוול במסה, בשנת 1926, כאשר עבר למולמיין בה התרחש האירוע המתואר, הוא היה אמביוולנטי לגבי המנהל הקולוניאלי אף ששירת שם במסגרתו. הרומנטיקה של הראג' הבריטי, בהשראת ספרי רודיארד קיפלינג, נשחקה על ידי המציאות היומיומית של עבודתו. אורוול כותב כיצד הוא נלכד בין הטינה שלו כלפי האימפריה שבשירותה הוצב בבורמה, לבין התרעומת שלו כלפי הנתינים הבורמזים שנהגו בו בזלזול, ולא פעם שמו אותו ללעג ולקלס. כשוטר בשירות האימפריה הבריטית הוא מרגיש שבפעולותיו במרחב הבורמזי הוא נענה לציפיות של הבורמזים ממנו; הוא נאלץ לירות בפיל, אף כי לא רצה בכך, רק במטרה למלא אחר צפיותיהם של הבורמזים ממנו, ומחשש שמא ילעגו לו אם יבחר שלא להרוג את הפיל.
עמוד האש (ספר)
חלק שלישי - 1566 עד 1573
נד מגיע לצרפת בתור עוזרו של השגריר האנגלי. מטרתם היא לקבל מידע על הקתולים הצרפתים, ולהכיר את הפרוטסטנטים שעשויים לתמוך במלכה אליזבת. הוא מתיידד עם סילבי, לאחר שזו מקימה חנות לממכר נייר (וממשיכה בסוד את מכירת הספרים הפרוטסטנטים). סילבי רוקמת קשר עם נת, המשרתת של פייר, וזו מעבירה לה מידע אודות מעלליו של פייר. סילבי, בתמורה, מעבירה את המידע אל נד. באחת מפגישותיהן של נת ושל סילבי, סילבי רואה לרגע את רולו יוצא מביתו של פייר. נת לא יודעת לספק מידע על האיש, אך סילבי חושדת בו. במהלך שהותו של נד בצרפת, ממשיך פייר לאסוף שמות של פרוטסטנטים החיים בעיר. כאשר הרשימה מכילה את כל הפרוטסטנטים החיים בעיר, פייר מוסר את הרשימה לדוכס גיז, והוא מעורר את טבח ליל ברתולומאוס הקדוש, רצח אכזרי של פרוטסטנטים ברחבי פריז. במהלך האירוע נד מוצא את סילבי ונותן לה מקלט בבניין השגרירות האנגלית. אמה של סילבי נרצחת על ידי פייר בעצמו, והוא שורף את החנות שמנהלות השתיים.
בית הספר שלום עליכם
בית הספר כיום
ארכיון יד טבנקין ברמת אפעל עוסק כיום (2017) בתיעוד ההיסטוריה של בית הספר.
גטו צ'אשניקי
מארגני הרציחות
מפקד גדוד העונשין היה אדם בשם ניקולאי נוביקוב. אחד הפעילים ביותר במשטרת הסדר בעיר היה וסילי צ'רניאבסקי. במשטרה שירתו גם שני האחים מבית סחארינסקי, כשלבכור הייתה אישה יהודייה. האח הבכור באופן אישי השתתף בירי של אשתו.
עמוד האש (ספר)
חלק שלישי - 1566 עד 1573
נד חוזר לאנגליה יחד עם סילבי, והשניים מתחתנים. סילבי משאירה את עסק הספרים שלה לנת, בתנאי שהיא תמשיך לספק לה מידע אודות פייר. נד לוקח את סילבי לקינגסברידג', שם הם פוגשים את מרג'רי ובניה. סילבי מזהה מיד כי בנה הצעיר של מרג'רי, רוג'ר, הוא למעשה בנו של נד. היא מתעמתת עם נד בנושא, והוא מבטיח לה כי הוא נאמן לה בלבד. סילבי מתיידדת עם מרג'רי, למרות הקנאה בין השתיים. מרג'רי מסתירה מנד את שותפותה עם אחיה.
קרלוס ואברימה חיים עדיין באנטוורפן. שניהם נישאו ובנו לעצמם בית, ולאברימה יש אף בן חורג. פרוטסטנטים רבים חיים באנטוורפן, אך הם נאלצים לקיים את טקסיהם בחשאי, כיוון שנציג האינקוויזיציה הספרדית נמצא בעיר ומנסה לעלות על עקבותיהם. קרלוס ואברימה הם קתולים נאמנים למראית עין, אך בשיאה של מהומה שפורצת בקתדרלה העירונית הם מסרבים לתמוך באינקוויזיציה, והם אף עוזרים לחלק מהצעירים הפרוטסטנטים להימלט מהעיר.
ברני ממשיך בעבודתו על הספינה, בתקווה שבקרוב יגיעו לאנגליה והוא יוכל לבקר את משפחתו בקינגסברידג'. הספינה מגיעה לצפון היספניולה, בתקווה לסחור שם בעבדים הרחק מעין השלטון הספרדי, האוסר על הסחר. ברני פוגש את בלה, בתו של ראש העיר, ומתאהב בה. השניים מבלים יחד את הימים הבאים, עד שברני נאלץ לברוח על ספינתו כאשר מגיעה לעיר ספינת גליאון ספרדית. בין שתי הספינות מתפתח קרב ימי, אך כישוריו של ברני בתור תותחן מצילים את ספינתו ומאפשרים לה להימלט מהאזור. ברני שבור לב להשאיר מאחור את בלה, אך הוא שמח על האפשרות לחזור לאנגליה. הוא פוגש בקינגסברידג' את נד ואת סילבי, ומספיק לפגוש את אמו לפני מותה. ברני יורש את כל נכסיה של אמו, אך מאפשר לנד להמשיך לגור בביתם בזמן שהוא מפליג בים.
חלק רביעי - 1583 עד 1589
נד וסילבי חיים יחד בלונדון. הם נותרים חסרי ילדים, לאחר שמגלים כי סילבי עקרה, אך נד מקפיד לבקר את בנו בקינגסברידג', אם כי מרג'רי בוחרת שלא לחשוף את הסוד בפני הילד. נד עובדת בשירות החשאי של המלכה אליזבת, ומטרתו לזהות מורדים קתולים ולסכל את מזימתם - לרוב תוך עינויים והוצאתם להורג. ברני הוא קפטן של ספינה, והוא מחליט לנסוע פעם נוספת אל היספניולה ולחפש את אהובתו, בלה. לאחר חיפושים רבים הוא מוצא את בלה, ומגלה שהיא גוססת. ברגעים שלפני מותה היא מספרת לו כי נולד לו בן, אלפונסו, המכונה "אלפו". ברני ואלפו נפרדים מבלה, וחוזרים יחד לאנגליה.
רולו, עדיין תחת הכינוי "ז'אן לאנגלה", מצליח להבריח מכתבים אל כלאה של מרי סטיוארט, וכך הם רוקמים תוכנית לבריחתה של מרי. אליסון מקיי משחקת גם היא תפקיד בקשר, בהיותה אשת סודה של מרי. מאחר שהשמירה עליה פחותה יותר, אליסון יכולה להיפגש עם קתולים וליצור קשרים עם העולם החיצון. פייר אומנד עומד מאחורי הצד הצרפתי של הקשר, והוא עוזר למלך לתכנן פלישה לאנגליה בסיועם של הספרדים. פייר רואה לנגד עיניו את האפשרות לצבור כוח, פעם נוספת באמצעות המלכתה של מרי הקתולית, קרובת משפחתם של בני גיז, למלכת אנגליה. פייר ממשיך לצבור כוח, והוא כולא והורג פרוטסטנטים בכל רחבי צרפת. אחד מאותם פרוטסטנטים הוא המרקיז מנים. עובדה זו מותירה את אויבתו של פייר, המרקיזה לואיז, חסרת כל. פייר מנצל את מצבה והופך אותה לפילגשו.
אשתו של פייר, אודט, חולה. אלן, בנה של אודט, מטפל בה יחד עם נת המשרתת (שממשיכה להעביר מידע לסילבי, במקביל לניהול החנות ולמכירת ספרי הקודש). פייר מנצל רגע בו הוא נשאר לבד עם אודט, ומחליט לחנוק אותה ולהרוג אותה. בכך, פייר שם קץ לשנים של סבל, בהן נאלץ לוותר על כל אפשרות לקחת לאישה את אחת מבנות האצולה. אלן ונת מבינים שפייר עומד מאחורי המעשה, אך נת משכנעת את אלן לעבוד עבורה ולחכות להזדמנות לנקום. המידע שנת ואלן מעבירים לסילבי הופך להיות מכריע, כאשר השניים שומעים על מזימתם של הצרפתים לפלוש לאנגליה. מרג'רי שומעת גם היא על המזימה, ואף מתוודעת לעובדה שקתולים רבים באנגליה מתכננים לתמוך בצרפתים ובספרדים ולהצטרף ללחימה, בעזרתם של הכמרים הקתולים שהיא עזרה להבריח לאורך השנים. סופסוף היא מבינה את התוכנית הזדונית של רולו, ומחליטה להפסיק לשתף איתו פעולה. בעלה, בארט, מתכנן אף הוא להצטרף ללחימה, יחד עם שני בניה הצעירים של מרג'רי. מרג'רי חוששת לגורל בניה, והיא פונה אל נד לעזרה, מתוך תקווה שיעזור לה להציל את בנם המשותף. נד מגיע אל ביתה של מרג'רי יחד עם השריף במטרה לעצור את בארט ואת הבנים, מתוך הבנה שמעצר ימנע מהם להשתתף בקרבות וכך ירחיק אותם מסכנה. במהלך הפשיטה על ביתו של הרוזן בארט, הוא מתנגד לפעולותיו של השריף ובסופו של דבר נהרג. בנו הבכור, בארטלט (למעשה, בנו של סוויתין), הופך להיות הרוזן במקומו.
נד משתמש במידע שנמסר לו כדי לרגל אחרי השליחים המוסרים מכתבים למרי. בסופו של דבר, בהוראתה של אליזבת, הוא מעביר את מרי לכלא מבודד יותר, ממנו לא תצליח לברוח. הוא משכנע את אליזבת לחתום על צו ההוצאה להורג של מרי, בעוון בגידתה, ולאחר דחיות רבות היא נעתרת לבקשתו. כשנה לאחר חשיפת הקשר, מרי סטיוארט מוצאת להורג באמצעות עריפת ראשה. משרתיה, ובכללם אליסון, משוחררים לחופשי.
בתגובה לכישלון המזימה, המלך אנרי השלישי, אחיהם של פרנסואה ושל שארל, מחליט להעניש את אנרי, דוכס גיז. הוא מזמין אותו לחדריו הפרטיים באמצע הלילה, שם שומריו רוצחים אותו. פייר המבועת בורח מזירת האירוע, ומורה ללואיז ולאלן לארוז את חפציהם ולהתכונן לבריחה. השניים, שהיו מודעים למזימה, מנצלים את ההזדמנות ורוצחים את פייר, כנקמה על שנים של התעללות מצדו.
לאחר הוצאתה להורג של מרי, הספרדים מחליטים להמשיך בתוכניתם לפלוש לאנגליה. הם בונים צי של ספינות, הארמדה הספרדית, ומתכוננים לפלישה. המלכה אליזבת מגייסת צי של ספינות, בראשותו של פרנסיס דרייק, וברני וילארד מתגייס גם הוא ללחימה יחד עם שתי ספינותיו. דרייק מוביל את הצי האנגלי אל העיר קדיס, במטרה לפגוע בספינות האספקה של הספרדים ולמנוע מהם לצאת לפלישה. למרות הצלחת התוכנית, הארמדה הספרדית יוצאת לדרך. נד פונה לברני בבקשת עצה, וברני מספר לו על האסטרטגיה שעזרה לו להביס את ספינת הגליאון בהיספניולה. נד יוצא לארצות השפלה, במטרה להעריך את חלקו השני של הצי הספרדי, המחכה שם. בחזרתו לאנגליה, לאחר פגישתו עם קרלוס ועם אברימה, נד מדווח ליועצי המלכה על הצי הספרדי הענק. האנגלים מבינים שהם נמצאים בנחיתות מספרית אל מול הארמדה הספרדית, והם מתחילים לתכנן אסטרטגיה שתציל אותם.
הארמדה הספרדית מתקרבת אל התעלה האנגלית, ועל אחת מספינותיה נמצא רולו. במקביל, הצי האנגלי מחכה בפלימות' ומתכנן את הפגישה עם הספינות הספרדיות. בעזרת תוכניתו של ברני, וכאשר נד מצטרף גם הוא לקרב על אחת הספינות, האנגלים מצליחים להפתיע את הספרדים ולדחוק אותם אל עבר קאלה. עם זאת, האנגלים לא מצליחים לשבור את מבנה הצי הספרדי, וכך לא מסוגלים להסב נזק ממשי לספינות. באמצעות שימוש בספינות הבערה, האנגלים מצליחים לפזר את הארמדה הספרדית, ומתחילים לתקוף כל ספינה בנפרד. בסופו של דבר, הצי הספרדי מתקבץ מחדש, אך הנזק הרב שנגרם לארמדה גורם להם להתחיל לשוט צפונה, במטרה לברוח מהאנגלים. האסטרטגיה האנגלית הובילה לניצחון, ומתקפתה של הארמדה הספרדית נכשלה.
גטו צ'אשניקי
זיכרון
כאשר הצבא הסובייטי שחרר את הכפר, שרדו רק שני יהודים שהסתתרו מהגרמנים וממשתפי הפעולה הבלארוסים.
עמוד האש (ספר)
חלק רביעי - 1583 עד 1589
רולו נותר חסר כל, לאחר שהמזימה להכתרתה של מרי כשלה, ולאחר רצח שותפו פייר. הוא חוזר אל קינגסברידג', שם הוא פוגש חבורה של כמרים ומתכנן להמשיך במסעו איתם. במקביל, נד וסילבי נמצאים גם הם בקינגסברידג'. סילבי מזהה את רולו מהיום בו ראתה אותו יוצא מביתה של פייר בפריז. היא עוקבת אחריו לקתדרלה הגדולה, שם היא מתעמתת איתו. פייר בורח לראש המגדל, וסילבי רודפת אחריו. היא מבינה שהוא הכומר המכונה בשם "ז'אן לאנגלה", והיא מתכננת לספר על כך לנד. רולו מבין את הסכנה, ומנצל את מצבם כדי להפיל את סילבי מגג הקתדרלה. סילבי נהרגת בנפילה, כך שנראה כאילו היא הגשימה את משאלתה לעלות למגדל הקתדרלה, אך מעדה ונפלה. רולו בורח מהאזור, לפני שמישהו יזהה אותו. נד נותר שבור לב, וקובר את סילבי בבית הקברות שליד הקתדרלה.
גטו צ'אשניקי
זיכרון
רק בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים (או באמצע שנות השישים של המאה העשרים) בתקופת השלטון הסובייטי, אושר לקבוע במקום ההוצאה להורג של יהודי צ'אשניקי אנדרטה, הכסף נאסף על ידי קרובי הקורבנות, וב-1981 הוצב אובליסק מבטון, אך מבלי להזכיר את לאום הקורבנות: "במקום הזה ב-12 בפברואר 1942 הכובשים הגרמנים-הפשיסטים ירו ב-1,805 מאזרחי צ'אשניקי", נכתב שם. התאריך על האנדרטה שגוי — על-פי עדויותיהם של יהודי צ'אשניקי, הירי בוצע ביום שבת, ב-14 בפברואר 1942.
עמוד האש (ספר)
חלק חמישי - 1602 עד 1606
רולו חי בתחושה של אכזבה ותסכול, שכן כל מה שעבד למענו כל חייו לא התממש בסופו של דבר. בקיץ 1602 מגיע אליו שליח מרומא, בשם הכנסייה הקתולית, ומורה לו לנסוע לאדינבורו כדי לפגוש שם את מלך סקוטלנד, ג'יימס. בתקופה זו, המלכה אליזבת כבר מבוגרת, והממלכה כולה עוסקת בשאלה מי יהיה היורש שלה. אף אחד מילדיו של המלך הנרי השמיני לא העמיד יורש, כך שהאדם הבא בסדר הירושה לכתר הוא ג'יימס, מלך סקוטלנד ובנה של מרי סטיוארט. ג'יימס אינו קתולי, אלא פרוטסטנטי, אך הוא נשוי לאישה קתולית. תקוותו של רולו מתעוררת, והוא נוסע לפגוש את ג'יימס. הוא מגיע לסקוטלנד, שם הוא פוגש את אליסון מקיי, שעובדת בשירותו של ג'יימס. הוא מגלה כי היה לה חלק בהזדמנתו של רולו לפגישה עם המלך. בפגישתו עם ג'יימס, רולו מציע לו את תמיכתם של הקתולים בטענתו לכתר, בתנאי שיבטיח חופש דת עבורם בכל רחבי ממלכתו. ג'יימס מסכים לתנאים אלו.
גטו צ'אשניקי
זיכרון
לאחר התקנת האנדרטה, בשנות השבעים של המאה העשרים, בכל יום שבת האחרון של חודש מאי, נהגו להגיע קרובי הנרצחים מהערים השונות של ברית המועצות. לפגישה האחרונה בשנת 1993 באו שלושה אנשים.
לירות בפיל
תוכן החיבור
אורוול מספר על פיל שנתקף חמת זעם באחד השווקים וגרם להרס רב ולאבדות בנפש. האזרחים הבורמזים קראו לאורוול, אשר כקצין משטרה היה אמור לטפל בפיל ובמקרה הצורך אף להרוג אותו. אולם כאשר הגיע אורוול אל הפיל, היה זה האחרון עומד במרכז השדה, וכפי שכותב אורוול: "כשהוא אוכל בשלווה לא היה הפיל נראה מסוכן יותר מפרה". אורוול כבר התכונן לעזוב את הפיל לנפשו, כאשר הביט לאחוריו וראה שהמוני הבורמזים שנכחו במקום מצפים ממנו שיהרוג את הפיל וישעשע אותם בכך; כדי לא להיראות שוטה, הוא נאלץ להרוג את הפיל.
גטו צ'אשניקי
זיכרון
רשימה חלקית של הקורבנות היהודים פורסמה ב-1997.
לירות בפיל
מסקנותיו של אורוול
אורוול מציין כי מקרה זה "פתח לי פתח... לעמוד על טיבו האמיתי של האימפריאליזם - על המניעים האמיתיים המביאים שלטונות דיכוי לידי פעולה". מקרה זה מהווה דוגמה לכך שהמשטר האימפריאליסטי מדמה בנפשו שהוא פועל על פי רצונותיו בעוד שלמעשה הוא נדחף לפעול על ידי ציפיותיהם של העמים הנמצאים תחת עולו; בלשונו התמציתית של אורוול: "בשעה שהאדם הלבן נהפך לעריץ - את חירותו שלו הוא מסרס. הוא נעשה מין גולם נבוב, מתראה, הדמות המושגרת של "הסהיב". כי תנאי הוא לשלטונו, שיבלה את ימי חייו בעשיית רושם על ה"ילידים", וכך, בכל משבר ומשבר חייב הוא לעשות מה שה"ילידים" מצפים ממנו".
תרגומים לעברית
תרגום ראשון של המסה לעברית הופיע בספר "מבחר הסיפור האנגלי", תחת הכותרת "הריגת פיל", אסופה של סיפורים שכתבו סופרים אנגליים בעריכת דוד שחר, "הדר" הוצאת ספרים בשנת 1956. שם המתרגם מופיע בראשי תיבות בלבד "א.ב.".
המסה הופיעה גם בספר "מדוע אני כותב - ועוד מסות" מאת ג'ורג' אורוול שהופיע בהוצאת עם עובד בשנת 1984.
בשנת 1987 עובדה המסה למחזה קצר, בידי דניאלה כרמי, והוצגה ב.
תרגום חדש תחת הכותרת 'לירות בפיל' מופיע בספר "מתחת לאף שלך", אוסף מאמרים מאת ג'ורג' אורוול, הוצאת דביר, 2005.
עמוד האש (ספר)
חלק חמישי - 1602 עד 1606
נד ממשיך לעבוד בשירותה של אליזבת עד מותה בשנת 1603, בתור חבר פרלמנט. לאחר מותם של בארט ושל סילבי, נד ומרג'רי מתחתנים. בארטלט ממשיך בתפקידו כרוזן שירינג, ומרג'רי מבקרת אותו מפעם לפעם. אלפו, בנו של ברני, הופך לסוחר חשוב ועשיר בקינגסברידג', ואילו ברני עצמו ממשיך לשוט ברחבי העולם. בתקופה שלפני מותה של אליזבת, נד עסוק בתכנון העברת השלטון אל ג'יימס. הוא מודע לכך שיהיו מתנגדים רבים. המלכתו של ג'יימס מתקיימת כמתוכנן, ונד ממשיך בתפקידו כחבר פרלמנט תחתיו.
שנה לתוך מלכותו של ג'יימס, רולו מאוכזב לגלות שכל הבטחותיו לקתולים הופרו. כנקמה, הוא מחליט להרוג את המלך ג'יימס. הוא רוקם מזימה, ומשתף בה את אחיינו, בארטלט. במהלך החודשים הבאים, רולו מגייס שותפים, ביניהם גאי פוקס, אשר יעזרו לו לתכנן את מותו של המלך. הוא מתכנן לפוצץ את בניין הפרלמנט בזמן מושב הפתיחה הקרוב, זמן שבו שהמלך וכל חברי הפרלמנט נמצאים בבניין. הוא מודע לכך שבהזדמנות זו הוא יוכל להרוג גם את נד, האדם שסיכל את מזימותיו במשך שנים. באחד הימים הוא נתקל במקרה במרג'רי, אשר חוקרת אותו על מעשיו. מרג'רי מודעת לאופיו הזדוני של אחיה, ובטוחה שהוא זומם משהו. זמן קצר לאחר מכן, מרג'רי מבקרת את בארטלט בשירינג. היא מגלה כי הוא מתכנן להיעדר ממושב פתיחת הפרלמנט, דבר שאינו אופייני לו. היא מבינה כי רולו הזהיר את בארטלט מפני מזימה שצפויה להתרחש באותו הזמן. מרג'רי מבינה שנד נמצא גם הוא בסכנה, ומחליטה להזהיר אותו באמצעות מכתב עמום ואנונימי שנשלח לאחד מבני האצולה הנאמנים למלך. המכתב אכן מוצא את דרכו אל נד, ונד מצליח להבין את הסכנה הטמונה במזימה המסתורית.
נד מבין שלמרג'רי יש קשר למכתב שנשלח אליו, והוא מתעמת איתה. היא חושפת בפניו את זהותו של ז'אן לאנגלה - הכומר המסתורי שנד בילה שנים במרדף אחריו. נד כועס על מרג'רי, שגוננה על פשעיו של אחיה במשך שנים כה רבות. בכעסו, הוא עוזב את ביתם. נד פונה למלך ומציג בפניו את המכתב ואת כל המידע שבידיו. המלך מורה לנד לעצור את כל האחראים למזימה, ונד ממשיך בחקירתו. ערב הוצאתה לפועל של המזימה, רולו נוסע לשירינג, שם הוא מחכה לשליח שיבשר לו על הצלחת המזימה. לאחר מותו של ג'יימס, רולו מתכנן להמליך את אחד האצילים הקתולים בתור מלך אנגליה החדש. נד מצליח לסכל את המזימה ולתפוס את כל קושרי הקשר, בראשם גאי פוקס. לאחר סיכול המזימה, נד רוכב לשירינג, שם הוא לוכד את רולו.
מרג'רי מוזמנת לפגוש את המלך. בכניסה לאולם היא פוגשת את נד, והם נכנסים יחד. נד מספר למלך על האשמותיו של רולו פיצג'רלד כלפי שותפיו לפשעים לאורך השנים, ביניהם מרג'רי ובניה. נד מבקש מהמלך שיחוס על מרג'רי, מתוך הבנה שקשריה עם רולו הסתיימו לפני שנים רבות. המלך, שמודע לחלקו של נד בחשיפת מזימת אבק השריפה ובהצלת חייו, נעתר לבקשתו.
הפרק מסתיים בתיאור נוסף של המספר הגיבור, נד, אשר מספר על הוצאתו להורג של רולו. הוא מספר כי מרג'רי והוא נכחו באירוע, אשר התרחש בחזית הקתדרלה של קינגסברידג'. הוא מספר כי הוא פרש מחיי חצר המלוכה, וכי בנו רוג'ר החליף אותו כחבר פרלמנט. הוא מספר כי אחיינו, אלפו, הוא האיש העשיר ביותר בקינגסברידג'. הוא מסביר כי החליט לשמור לעצמו את כפרו, ויגלי, אשר קיבל מהמלכה אליזבת. הוא מסביר גם כי רולו היה האדם האחרון שנד שלח לגרדום, מה שמתכתב עם ההקדמה לספר.
אפילוג - 1620
נד בן שמונים. הוא חי בקינגסברידג', בביתה של אמו. רוג'ר ואלפו חיים בקרבת מקום, יחד עם ילדיהם ונכדיהם. אלפו הוא ראש העיר, כמו סבו, אביו של נד, ואילו רוג'ר הוא חבר במועצה המלכותית של המלך ג'יימס. סוויפטי, בנו של בארטלט, ירש אותו בתור רוזן שירינג. מרג'רי מתה לפני שלוש שנים, והוא מתגעגע אליה מאוד. בנו של רוג'ר, ג'ק, הוא בן 27, והוא בחר להיות בנאי - מה שמזכיר לנד את הסיפור על אבות אבותיו הבנאים, שבנו חלקים רבים בקינגסברידג'. ג'ק מתכנן לנסוע אל העולם החדש ונד נותן לו את ברכתו. הספר מסתיים כאשר נד מהרהר בחייו: הוא חושב על בני בריתו, על משפחתו, על אויביו ועל האירועים הרבים בהם לקח חלק. הוא נרדם במחשבה על השינויים שעבר לאורך השנים, ועל מותו המתקרב והבלתי נמנע.
אירועים היסטוריים
הספר כולל בתוכו תיאורים נרחבים של מספר אירועים היסטוריים חשובים שהתרחשו בסוף המאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17. פולט עוקב אחרי עובדות היסטוריות ידועות, אך משנה אותן במידת הצורך על מנת לאפשר לדמויות הספר לשחק תפקיד משמעותי:
דמיון ל"שקיעת העולם"
"עמוד האש" חולק מרכיב עלילתי מרכזי עם ספר נוסף של פולט, "שקיעת העולם". למרות ששני הספרים מתרחשים בתקופות זמן שונות (המאה ה-16 מול המאה ה-20), דמות מרכזית בשניהם היא אישה עשירה מפשוטי העם (מרג'רי פיצג'רלד בספר אחד, ודייזי פשקוב באחר), אשר מתחתנת עם נצר למשפחה אנגלית אריסטוקרטית ובעלת תארים. בשני הספרים הדמות מוצאת את עצמה לכודה בנישואים אומללים וחסרי אהבה, בצל אביו הכוחני של בעלה, והיא חייבת לנסות להפיק מכך את המיטב. שתיהן מתחילות רומן חשאי עם האדם שהן אוהבות באמת, ולאחר תלאות רבות שתיהן מצליחות להימלט מנישואיהן ולהתחתן באושר עם אהבת האמת שלהן.
טויה (מלכה)
טוּיה (נקראה גם טוּי או מוּת-טוּיה) הייתה אשתו של המלך המצרי סתי הראשון מהשושלת ה-19 של מצרים ואמו של המלך רעמסס השני. היא חיה במאות ה-14 פנה"ס וה-13 לפנה"ס.
מוצאה ומשפחתה
טויה הייתה בתו של ראיה, שהיה קצין בחיל המרכבות של הצבא המצרי, ושל אשתו רויה. שמותיהם ידועים מתוך תבליט שנמצא במדינת האבו. טויה הייתה כבר נשואה לסתי הראשון בעת שהוא הוכתר למלך. לסתי הראשון ולטויה נולדו ארבעה ילדים, שתי נסיכות ושני נסיכים:
כאמו של המלך רעמסס השני, היא נהנתה מזכויות יתר שניתנו לאמו של המלך, ולכן ניתן לה להתכתב עם החצר המלכותית החתית לאחר הסכם השלום החתי-מצרי שנחתם בשנת 1259 לפנה"ס לערך בין רעמסס השני והמלך החתי חתושיליש השלישי.
מותה וקבורתה
טויה מתה כנראה קצת לאחר השנה ה-22 לשלטונו של בנה רעמסס השני. היא נקברה בקבר מרשים בעמק המלכות, קבר QV80. בתוך הקבר, הוסר חלקה הראשון של שמה, "מות" (על שם האלה מות), כדי שתהפוך לפשוטה לנצח. הסרת השם "מות" נעשה אולי כי מותה הסתיים במעמד ארצי כמעט שמימי.
בתרבות הפופולרית
טויה מופיעה גם בסרט המצויר נסיך מצרים משנת 1998, כאמו המאמצת של משה. דמותה דובבה על ידי השחקנית הלן מירן. בנוסף, הופיעה דמותה גם בסרטו של רידלי סקוט, אקסודוס: אלים ומלכים מ-2014. את דמותה בסרט משחקת סיגורני ויבר.
אומרו סיסוקו אמבאלו
אומרו סיסוקו אמבאלו (בפורטוגזית: Umaro Sissoco Embaló; נולד ב-23 בספטמבר 1972) הוא פוליטיקאי, איש צבא ומדינאי גינאי, ונשיא גינאה ביסאו החל מ-27 בפברואר 2020. בעבר כיהן גם כראש הממשלה.
אמבאלו נולד בביסאו. הוא למד יחסים בינלאומיים ומדע המדינה בליסבון ובאוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד. אמבאלו דובר שפות רבות, ובהן פורטוגזית, אנגלית, צרפתית, ערבית, סוואהילי וספרדית. במקביל גם שירת בצבא המקומי ולמד לימודי ביטחון במקומות רבים, ובהם תל אביב-יפו, יוהנסבורג, בריסל ופריז. אמבאלו נושא בדרגת בריגדיר גנרל.
מנובמבר 2016 ועד ינואר 2018 עמד בראשות הממשלה. אמבאלו התמודד בבחירות לנשיאות בשנת 2019 הוא סיים במקום השני בסיבוב השני עם כ-27% מהקולות. מהסיבוב השני ניצח עם רוב של כ-54% מהקולות. כנגד הבחירות הושמעה ביקורות רבה, ובית המשפט העליון והפרלמנט לא אישרו את תוצאותיהן. למרות זאת, ארגן אמבאלו טקס השבעה אלטרנטיבי ובכך כנס לתפקיד.
וריזמו (ספרות)
וריזמו (באיטלקית: Verismo; המילה האיטלקית ל"ריאליזם" מהמילה Vero שפירושה אמת) הייתה תנועה ספרותית איטלקית שהגיעה לשיאה בין 1875 לתחילת המאה ה-20. שני האישים הבולטים בתנועה היו ג'ובאני ורגה ולואיג'י קפואנה שגם חיברו את המניפסט שלה. קפואנה פרסם את הרומן "Giacinta", החשב בעצמו למעין "מניפסט" של התנועה. בשונה מהנטורליזם הצרפתי, שהתבסס על אידיאלים פוזיטיביסטיים, ורגה וקפואנה דחו טענות לגבי אופייה המדעי ותועלתה החברתית של התנועה.
חרף ההבדלים, התנועה הושפעה בבירור גם מהנטורליזם הצרפתי, שהתפשטה במאה ה-19 עם סופרים כמו אמיל זולא וגי דה מופאסאן. עבורם, הספרות צריכה להציג באופן אובייקטיבי את החברה ואת האנושות כמו תצלום, המייצגת בקפידה אפילו את המעמד החברתי הצנוע ביותר אפילו בהיבטיו הלא נעימים ביותר, כאשר המחברים מנתחים את החיים המודרניים האמיתיים כמו מדענים.
הווריזמו הספרותי התפתח בחיי התרבות העירוניים הפוריים של מילאנו, שהפגישו אינטלקטואלים מאזורים שונים, אך נטו לחשוף ביצירותיהם דווקא את החיים במרכז ובדרום איטליה. סיציליה מתוארת ביצירותיהם של ורגה, קפואנה ופדריקו דה רוברטו, נאפולי ביצירות מאת מטילדה סראו וסלבטורה די ג'יקומו, סרדיניה ביצירותיה של גרציה דלדה, רומא בשיריה של צ'זארה פסקארלה וטוסקנה ביצירותיו של רנטו פוקיני.
A&M רקורדס
A&M רקורדס (באנגלית: A&M Records) הייתה חברת תקליטים היסטורית אמריקאית. החברה הייתה מותג הקלטות עצמאי שנוסד על ידי הרב אלפרט וג'רי מוס (שם החברה מסמל את האותיות הראשונות של שמות המשפחה של כל אחד מהמייסדים) ב-1962.
בעקבות הצלחתה של החברה היא משכה תשומת לב בתחום המוזיקה כשלבסוף נרכשה על ידי חברת תקליטים גדולה, פוליגרם בשנת 1989 והחלה להפיץ באמצעות פולידור רקורדס מהממלכה המאוחדת. לאורך השנים, החברה היוותה בית לאמנים ידועים כמו סטינג, בריאן אדמס, בורט באשארך, לייזה מינלי, הקרפנטרז, פול ויליאמס, ג'נט ג'קסון, קט סטיבנס, קרול קינג, איימי גרנט, ג'ואן באאז, הפוליס, סיסי פניסטון, סאונדגארדן ושריל קרואו.
ב-1998 חברת פוליגרם נרכשה על ידי התאגיד סיגרם, ועברה להיות תחת חברת יוניברסל מיוזיק גרופ. פעילותה של פוליגרם הופסקה באופן רשמי בינואר 1999 כאשר היא התמזגה עם גפן רקורדס ואינטרסקופ רקורדס כדי ליצור את חברת התקליטים אינטרסקופ גפן A&M רקורדס. בשנת 2007, אינטרסקופ הודיעה כי הם מחזירים את השם A&M לשימוש וכי הוא עומד להתמזג עם אוקטון רקורדס כדי ליצור את החברה A&M אוקטון רקורדס אשר פעלה עד שנת 2013, כאשר A&M אוקטון מוזגה לתוך אינטרסקופ.
כיום, ההפצות של A&M מנוהלות על ידי ורב רקורדס, יוניברסל מיוזיק אינטרפרייז ואינטרסקופ.
התחלות
A&M רקורדס נוסדה ב-1962 על ידי הרב אלפרט וג'רי מוס. בעת בחירת השם לחברה, אחת האפשרויות הראשונות הייתה קארניבל רקורדס. תחת שם זה של החברה הם הוציאו לאור שני סינגלים, זאת לפני שהם גילו כי חברת תקליטים אחרת פועלת כבר תחת השם קארניבל. החברה שינתה את שמה ל"A&M", המייצגים את ראשי התיבות של אלפרט ומוס. משנת 1966 עד 1999, המטה הראשי של החברה היה על האדמות ההיסטוריות של צ'ארלי צ'אפלין סטודיוס הממוקמות בכתובת 1416 צפון לוס אנג'לס, שדרות בראה, קרוב מאוד לשדרות סאנסט בהוליווד.
לאורך שנות ה-60 וה-70, A&M עבדה עם אמנים כמו הרב אלפרט וטיחואנה בראס, באז'ה מרימבה בנד, בורט באשארך, סרז'יו מנדז, הסנדפייפרס, ווי פייב, הקרפנטרז, לייזה מינלי, פול ויליאמס, ג'ו ג'קסון ופיל אוקס. בילי פרסטון הצטרף בשנת 1971, ואחריו הצטרפו אנדרה פופ והרב אוטה ב-1973.
ב-10 במרץ 1977, A&M החתימו את הלהקה סקס פיסטולס לאחר שהיא ננטשה על ידי EMI. אך A&M נטשו את הלהקה תוך שבוע. A&M הגיעו להצלחתם במהלך שנות ה-80 עם רשימת אמנים ידועים כמו אורקסטרל מנוברס אין דה דארק, הנרי באדווסקי, ג'נט ג'קסון, הפוליס, סטינג, האחים ג'ונסון, פאלקו, אטלנטיק סטארר, הגו-גוז, בריאן אדמס, סוזן וגה, ריגהיארה, ברנדה ראסל, ג'פרי אוסבורן, אוניגו בוינגו, The Human League, האוזרק מאונטן דרדוילס ועוד רבים. בעקבות עסקה שהם עשו עם חברת התקליטים למוזיקה נוצרית מיררה רקורדס, הם החלו להפיץ הקלטות קודמות של הזמרת איימי גרנט וגם היו אחראים על הפצה של התקליטים החדשים. בין התקליטים שהופצו היה אלבומה Unguarded משנת 1985 בהתחלה, ולאחר מכן התקדמו לשוק המוזיקה של המיינסטרים, מרכיב חשוב מאוד לפריצת הדרך שלה כזמרת מיינסטרים לאחר מכן.
כעשור מאז הקמתה, A&M הפכה להיות חברת התקליטים העצמאית הגדולה בעולם. ההוצאות לאור של החברה תחילה הופצו על ידי חברת התקליטים סטייטסייד רקורדס של EMI בתחומי הממלכה המאוחדת, ולאחר מכן תחת השם שלהם פאי רקורדס עד שנת 1967. משנת 1969, A&M הקימה מטה של החברה בממלכה המאוחדת כשהעומד בראשה כמנהל ראשי הוא ג'ון דיקון (אין מדובר בבסיסט של להקת קווין) אשר היה בתפקיד עד שנת 1979. מספר עובדי A&M גויסו וביניהם לארי יאסקיל ודרק גרין ואמנים בולטים מאוד בבריטניה כמו הפוליס, סופרטרמפ, ריק ווקמן, סקוויז ורבים אחרים אשר הוחתמו למותג ההקלטות בבריטניה.
ההוצאות לאור של A&M שווקו גם באוסטרליה באמצעות פסטיבל רקורדס עד לשנת 1989. A&M רקורדס בע"מ נוסדה ב-1970, כשההפצה מנוהלת על ידי חברות תקליטים אחרות שפעלו באירופה. A&M רקורדס של קנדה בע"מ, נוסדה גם היא ב-1970, וA&M רקורדס של אירופה נוסדה ב-1977. בשנת 1979, A&M חתמה על הסכם הפצה עם תקליטי RCA (אשר יותר מאוחר הפכה להיות ברטלסמן מיוזיק גרופ) בארצות הברית, ועם קולומביה רקורדס (שהיורשת שלה סוני מיוזיק אנטרטיינמנט לאחר מכן קלטה לתוכה את קולומביה רקורדס) בארצות רבות אחרות.
לאורך השנים, A&M הוסיפו לעצמם הטבעות מומחיות: אלמו סאונד כחברת תקליטים בוטיק קטנה, אומן רקורדס (1964-1966) עבור מוזיקת נשמה, הוריזון רקורדס עבור מוזיקת ג'אז (1974-1978), אייאם דיסקוס עבור מוזיקה לטינית, ונדטה רקורדס עבור מוזיקת דאנס (1988-1990) וטוף ברייק רקורדס עבור מוזיקת היפ הופ (1993-1995).
שנות הפוליגרם
A&M נרכשה על ידי פוליגרם בשנת 1989. אלפרט ומוס המשיכו לנהל את החברה עד שנת 1993. בשנת 1998, אלפרט ומוס הגישו תביעה נגד פוליגרם על כך שהפרו את סעיף היושרה, כשבסופו של דבר הם התפשרו על תשלום נוסף של 200 מיליון דולר.
בשנת 1991, A&M השיקו את פרספקטיב רקורדס כפרויקט משותף עם צוות ההפקה ג'ימי ג'אם וטרי לואיס. ג'אם ולואיס פרשו מעמדת המנכ"לים של פרספקטיב בשנת 1997, אך נותרו יועצים עבור החברה. בשנת 1999, החברה נקלטה לתוך חברת A&M. באמצע שנות ה-90, A&M החלו בחלוקה של החברה האחות של פוליגרם בארצות הברית, פולידור רקורדס.
במהלך שנות ה-90, החברה המשיכה להוציא לאור ולהפיץ אלבומים חדשים של אמנים כמו סאונדגארדן, אקסטרים, איימי גרנט, ג'ון היאט, סטינג, בלוז טרוולר, בארי וייט, אהרון נוויל, שריל קרואו, ת'ראפי?, סיסי פניסטון, רידל היי וגג'ין בלוסומס. החברה הוציאה לאור פסקולים לסרטים מפורסמים מאוד וביניהם רובין הוד: נסיך הגנבים, שלושת המוסקטרים, סברינה, The Living Sea, Demolition Man, Lethal Weapon 3.
יוניברסל מיוזיק גרופ
בשנת 1998, פוליגרם נרכשה על ידי סיגרם והתמזגה לתוך יוניברסל מיוזיק גרופ, אשר נוסדה בשנת 1996 בתור היורשת של MCA Music Entertainment Group, אשר הייתה שייכת לMCA רקורדס. A&M בסופו של דבר התמזגה יחד עם חברת התקליטים החדשה שיוניברסל מיוזיק גרופ ייסדה, אינטרסקופ גפן A&M. הסניף הקנדי של A&M התמזג עם יוניברסל מיוזיק קנדה באותו זמן, שעבדה עם אמנים כמו גאן ארדן ואמנים קנדים נוספים.
המטה הראשי של A&M אשר היה ממוקם בשדרות לה ברה נסגר באופן רשמי בינואר 1999. במהלך מסיבת הפרידה, עובדי החברה הציבו סרט שחור על גבי השלט הנושא את שם החברה, דבר המעיד על מות החברה. האולפנים והמשרדים הישנים של A&M משמשים כיום את חברת ג'ים הנסון, אשר מפעילים את הנסון רקורדינג סטודיוס. מירב כוח העבודה של החברה, חלקם היו עם החברה כעשור ואף יותר, פוטרו. רוב האמנים שהיו חתומים עם החברה נאלצו לחפש חברת תקליטים אחרת. האמנים המצליחים של החברה נותרו לעבוד איתה למרות השינויים, בין האמנים ניתן לראות את סטינג, שריל קרואו, בריאן אדמס וכריס קורנל.
אסון נאות הכיכר
אסון נאות הכיכר, שהתרחש ב-30 בדצמבר 1970, הוא אסון הטבע החמור ביותר שהתרחש במדינת ישראל עד השרפה בכרמל ב-2010. גושי סלע שניתקו מצוק מחצו מבנה ששימש כחדר אוכל בבסיס צבאי.
באסון נספו 20 ישראלים (19 חיילים ואזרח אחד), ועשרה חיילים נפצעו (שלושה מהם קשה).
רקע
בשנת 1968 התפרקה קבוצת נאות הכיכר, שהוקמה בסוף שנות החמישים, ונטשה תמורת פיצויים את הצריפים ששימשו אותה באזור המוצא של נחל אמציה למלחת סדום. מחנה הצריפים עבר לידי צה"ל, שהקים במקום, הסמוך לגבול עם ירדן, נקודת משמר.
האירוע ופעולות ההצלה
ביום רביעי, 30 בדצמבר 1970, בשעה 12:15 בצהריים, התמוטט לפתע חלק מצוק בגובה 12 מטר ופגע בצריף ששימש מטבח ושק"ם של היחידה. מיד לאחר מכן התמוטט כל הצוק, שהיה מורכב מסלעי חוואר הלשון, ונפל על חדר האוכל בשעה שחיילי הבסיס אכלו ארוחת צהריים.
חיילים ששהו מחוץ לחדר האוכל הזעיקו עזרה, וכעבור פחות משעה כבר נחת במקום מסוק ראשון של חיל האוויר עם צוות רפואי.
פינוי הסלעים שמחצו את הצריף (בגובה של כשלושה מטרים ורוחב של ארבעה עד חמישה מטרים) חייב שימוש בציוד מכני כבד. תחילה הגיע למקום ציוד מכני ממפעלי ים המלח הנמצאים בסמוך, ובהמשך הגיעו גם כלים של חיל ההנדסה.
העבודות נמשכו ברציפות והתנהלו בלילה לאור זרקורים ולפידים. עד חצות הוצאו כל הפצועים וההרוגים שהיו קבורים מתחת ל-1,500 טונות של סלעים ועפר.
אלוף פיקוד הדרום מינה ועדת חקירה לבדיקת נסיבות האירוע.
מסקנות החקירה
ועדת החקירה, שכללה גם גאולוגים ומהנדסים, הגיעה למסקנה כי האסון נבע מתופעה מוכרת באזור: גשמים שירדו באזור בימים שלפני ההתמוטטות, ערערו את יציבות המצוק. בדיווחים עיתונאיים צוין כי עשר שנים לפני כן התמוטט סלע והרס צריף באכסניית הנוער בסדום (באירוע זה נפצעה אישה אחת). בעקבות זאת נאבק הממונה על מחוז הדרום במשרד הפנים כדי לפנות את כל המבנים שנמצאו בסמוך למצוקים שבאזור. ואכן, בסופו של דבר פונו כל המבנים האזרחיים מאזורי הסכנה.
אמצעי התקשורת טענו שצה"ל היה חייב להיות מודע לסכנה ולפנות את המבנים מבעוד מועד, פעולה שהייתה מונעת את האסון.
הבסיס הצבאי עמד במקומו עד 1997. במקום האסון תחת הסלעים שהתמוטטו הוקמה אנדרטה לזכר הנופלים. תושבי היישובים נאות הכיכר ועין תמר עורכים מדי שנה את טקס יום הזיכרון לחללי צה"ל במקום.
בראשית שנות ה-70 הוקם מושב נאות הכיכר במקומו הנוכחי, ליד מוצא נחל הערבה.
האסון בנאות הכיכר היה אסון רב-נפגעים שני שהתרחש באותה שנה בפיקוד הדרום. קדם לו אסון משאית התחמושת באילת (24 בינואר 1970).
היינריך אוגוסט מייסנר
היינריך אוגוסט מייסנר (בגרמנית: Heinrich August Meißner     3 בינואר 1862 - 14 בינואר 1940), היה מהנדס גרמני, מומחה בבניית מסילות רכבת שפעל בעיקר באימפריה העות'מאנית, שם זכה לתואר פאשה.
ילדותו וצעירותו
היינריך אוגוסט מייסנר נולד למשפחה לותרנית בעיר לייפציג. אביו, שנקרא גם הוא היינריך אוגוסט מייסנר, היה עורך דין ונוטריון ואמו, אולאליה לבית טרידון, הייתה בעלת שורשים צרפתיים, אולי הוגנוטים. הדוד מצד האם, ויקטור טרידון, חי באיסטנבול, בה ניהל מפעל לזכוכית. הילד התייתם מאביו זמן קצר אחרי לידתו והאם עברה איתו לדרזדן. כאן למד היינריך בגימנסיה על שם אנה" ("אננגימנזיום"). אחרי סיום בחינות הבגרות ב-1881 ושירות צבאי קצר בגדוד הרובאים המלכותי הסקסוני על שם "הנסיך גאורג", נרשם מייסנר באותה שנה ללימודי הנדסת בניין בבית הספר הפוליטכני בדרזדן. סיים אותם ב-1885 עם התמחות בבניית מסילות ברזל, בעבודות עפר, הנדסת משאבי מים ובניית מנהרות.
פעילותו בשירות הסולטאן
בהיותו סטודנט בטכניון של דרזדן התוודע למפעלי הבנייה המתוכננים באימפריה העות'מאנית. הוא החל ללמוד את השפה הטורקית ובדומה לדודו, העתיק את מקום מגוריו לאיסטנבול. בשנת 1886 החל בעבודה כמהנדס רכבות בשירות הסולטאן הטורקי, עבודה בה עסק עד סוף ימיו. בשנת 1900 הועמד מייסנר בראש מבצע הקמת מסילת הברזל החיג'אזית, פרויקט שאפתני אשר מטרתו חיבור סוריה למכה ואל-מדינה, הערים הקדושות לאסלאם, על ידי רשת מסילות ברזל, כשבאמצע בניית המסילה באזור העיר מעאן חולקה מדליה מפורסמת הקרויה "מדליית מען".
מייסנר ביצע את הפרויקט העצום בזמן שיא של 8 שנים בלבד, במהלכן תר וחקר את תוואי המסילה ונאלץ להתמודד עם בעיות שונות ומשונות דוגמת פשיטות של שבטים בדואים ומחסור במים באזורים המדבריים. את קטע המסילה שעובר בתחומי חג'אז נאלץ מייסנר לתכנן על פי מדידות בלבד וללא יכולת לבקר במקום הקמת המסילה, וזאת משום שהיה נוצרי ולא הורשה להיכנס לשטח המוסלמי הקדוש.
במהלך מפעל הקמת המסילה החיג'אזית זכה מייסנר לקבל מידי הסולטאן חובב הרכבות עבדול חמיד השני את תואר הכבוד "פאשה" (או "פחה"). בנסיעת הבכורה של הרכבת החיג'אזית נהג מייסנר בעצמו בקטר אשר משך את הרכבת. לאחר השלמת הפרויקט עבר מייסנר לעבוד בשירותיה של חברה גרמנית אשר הקימה קו רכבת בין אנטוליה לבגדאד שבעיראק.
בשנות מלחמת העולם הראשונה שב מייסנר לשרת את הסולטאן הטורקי והיה הממונה על בניית הרכבות לצורכי המלחמה. בתפקידו זה פירק בארץ ישראל מסילות שבעת שלום שימשו קווים אזרחיים (המסילה בין יפו ללוד ששימשה את הקו יפו-ירושלים) ומיחזר את אדניהם וציודן האחר לצורך הקמת המסילה המזרחית מטול כרם אל עבר חצי האי סיני ותעלת סואץ. עם תום המלחמה פרש מייסנר מבניית רכבות בפועל ושב לגרמניה.
שנותיו האחרונות
בשנת 1923 שימש מייסנר יועץ למשרד הבינוי של אלבניה בטירנה. ב-1924 חזר לטורקיה והקדיש את עצמו לשיקום מסילות רכבת רבות שנהרסו במלחמות. בשנים 1933-1927 היה יועץ טכני של חברת הרכבות האנטולית. עד שנת מותו שימש כפרופסור מן המניין בתחום בניית מסילות ברזל בבית הספר הפוליטכני של איסנטבול ופרופסור במכללה האמריקאית רוברט בבהאק.
הוא נפטר באיסטנבול בגיל 78 ונקבר שם בבית הקברות הפרוטסטנטי בשכונת פריקיי. מייסנר התחתן באיסטנבול עם אשה ארמנית, לוסי טינגיר (1945-1868).
פרויקטים בבניית מסילות ברזל
היינריך אוגוסט מייסנר לקח חלק מכריע בפרוקטים הבאים:
אשחר רחב-עלים
אשחר רחב-עלים (שם מדעי: Rhamnus alaternus) הוא מין של עץ קטן או שיח במשפחת האשחריים.
תיאור
גובהו הממוצע של הצמח הוא 1–5 מטרים, אם כי בתנאים מסוימים עשוי להגיע ל-10 מטרים. הוא ירוק עד, קליפתו אדמדמה, העלים מסורגים, צורתם פשוטה ושוליהם משוננים קלות וכמעט חלקים. אורך העלים 2–6 ס"מ ורוחבם 2–3 ס"מ בשונה מיתר המינים בסוג, שם הם ברוחב של עד חצי ס"מ. הפרחים ריחניים וקטנים, ללא עלי כותרת וצבעם צהוב-ירוק הגדלים באשכול. הפריחה מתרחשת בין פברואר לאפריל. הפרחים חד מיניים ועל כל צמח יש פרחים משני המינים (צמח חד-ביתי). הפירות הם מסוג ענבה בצבע אדום כהה שמשחיר בהבשלה, גודלם 4–7 מ"מ והם מכילים 2–4 זרעים. הזרעים מופצים על ידי ציפורים שניזונות מהפירות ומפרישות את הזרעים בלשלשת.
תפוצת המין בכל אגן הים התיכון, מגובה פני הים ועד גובה של 700 מטרים. שלושה צמחים מסווגים כתת-מין שלו.
הוא משמש כצמח נוי בגלל עליו ירוקי העד ובגלל הפירות האדומים. בישראל הוא מוגדר צמח מוגן.
סטיוארט קולין
סטיוארט קולין (באנגלית: Stewart Culin; 13 ביולי 1858–8 באפריל 1929), אתנוגרף וסופר אמריקאי שתחום התמחותו היה במשחקים ואמנות. ביסס תאוריה שלפיה הדמיון בין משחקים שונים בחברות שונות הוא הוכחה לקשר בין תרבותי עולמי. ידוע בתור האנתרופולוג הראשון שדיווח על משחק המא-ג'ונג.
ביוגרפיה
קולין, בנם של ג'ון קולין ומינה באראט, נולד בפילדלפיה שבארצות הברית וגדל בפנסילבניה. לקולין לא היה חינוך רשמי בנושא האנתרופולוגיה. ב-1889 פרסם קולין את דיווחו הראשון על המשחקים של פועלים סינים באמריקה; ב-1890 פרסם מאמר שנושאו היה בובות תיאטרון איטלקיות, שנכתב לאחר שקיבל השראה מביקור בתיאטרון בובות בניו יורק.
ב-1891 הוא עבד בתערוכה העולמית של שיקגו (1893), על תערוכת "משחקים בעולם". באותה שנה הוא פרסם גם שני מאמרים שנושאם היה משחקי רחוב של ילדים עירוניים, ומשחקי הימורים סיניים. במהלך היריד הוא נפגש עם ג'ורג המילטון, אנתרופולוג נודע, והשניים התחברו ולקחו על עצמם ליצור תיעוד מצטבר ראשון על המשחקים בעולם.
ב-1892 הפך קולין למנהל מוזיאון פנסילבניה לארכאולוגיה ופלאונטולוגיה.
ב-1893 כתב דיווח על תערוכת המשחקים שהתקיימה ביריד העולמי בשיקגו. ב־8 במרץ באותה שנה התחתן עם הלן באנקר. ב-1894 פרסם מאמר על המשחק האפריקאי מנקלה.
ספרו הראשון של קולין יצא לאור ב-1895, ונושאו היה משחקים קוריאניים. הספר נכתב בהשראת חברו המילטון, שהיה באותו זמן חבר במחלקה האתנית של מוזיאון וושינגטון. קולין החל להתעניין במשחקי קלפים ובשחמט, ובשנה שלאחר הוצאת ספרו פרסם מאמר בנושאים אלה.
קולין והמילטון החלו לעבוד על משחקי חץ וצורותיהם השונות באמריקה ובמזרח, אולם המילטון חלה וקולין סיים ופרסם את עבודתם לבד, בתור שלושה מאמרים מקושרים: "משחקים של אינדיאנים אמריקאים" ב-1898, "משחקים הוואיים" ב-1899, ו"משחקים פיליפיניים" ב-1900. המילטון מת ב-1900. מהדורה מתוקנת של "משחקים של אינדיאנים אמריקאים" פורסמה ב-1903
ב-1903 התפטר קולין מאוניברסיטת פנסילבניה והתמנה כאוצר האתנוגרפי של המוסד לאמנות ומדעים של מוזיאון ברוקלין בניו יורק. הוא החל לצאת לשורה של מסעות חקר ואיסוף למטרת מחקר של ילדי אמריקה בצפון מערב אמריקה, החוף הדרום מזרחי, ובקליפורניה. מאוחר יותר הוא יצא למטרות מחקר לארצות אסיה ומזרח אירופה. ממצאיו ורכישותיו במסעות אלה למען המוזיאון קוטלגו באופן קפדני לפי שם היוצר, שימושו של המוצג, מעמדו החברתי של המוכר, נסיבות הרכישה ומקורה.
ב-1907 איחד וריכז קולין את כל עבודתו במשך 14 השנים האחרונות בספר מרכזי אחד, "המשחקים של האינדיאנים האמריקאים", שבו חילק את המשחקים לשתי קטגוריות, "משחקי מזל" ו"משחקי כישרון".
לאחר פרסום ספרו המקיף הזה החל להראות עניין הולך וגובר באמנות דקורטיבית שכללה לבוש, אופנה וריהוט, וכתב מספר מאמרים בנושא. קולין יצר במוזיאון ברוקלין, בשיתוף עם מגזין האופנה "בגדי נשים" תערוכה של אופנה בת זמנו, ויצר מספר חדרים במוזיאון לחקר טקסטיל ועיצוב. בנוסף הוא יצר גם שורה של תערוכות נודדות בנושא.
ב-1920 פרסם קולין עוד ארבעה מאמרים נוספים בנושא המשחקים האסייתיים, ופרש ממוזיאון ברוקלין.
קולין נפטר בשנת 1929.
אטריום
אטריום (בלטינית: Atrium) הוא חלל גדול ומרכזי במבנה, לעיתים בעל תקרה שקופה או עם פתח בתקרה.
האטריום הרומי
במבנה של הווילות הרומיות הטיפוסיות המכונות "דומוס" (Domus), האטריום הוא חלל אשר סביבו מעבר מקורה המאפשר גישה לחדרים וחלקים שונים של הבית ומרכזו פתוח לשמים. בווילות הרומיות שימש האטריום להחדרת אור אל מרכז המבנה, כחצר פנימית, ובאטריומים רבים גם ניקז את מי הגשמים אל בריכה מרכזית המכונה. התקרה שמסביב לפתח המרכזי נתמכה על ידי עמודים היקפיים או שנשענה על אגדי גג הרעפים עצמו.
בווילות הרומיות הטיפוסיות מתקופת האימפריה הרומית, כגון אלה שנשתמרו היטב תחת האפר הוולקני של פומפיי, ניתן למצוא כמה סוגים של אטריומים:
פונקציה נוספת ששימש האטריום היה מיזוג אוויר במקומות בהם האקלים חם. בשעות הלילה, האוויר הקריר היה יורד ונכלא באטריום בעוד דלתות החדרים סגורות והחום בהם נשמר. בתחילת היום האוויר הקר זורם אל תוך החדרים ומצנן אותם ובמהלכו, אידוי המים באימפלוויום משמש כמזגן טבעי גם כן. באופן זה שמר הבית על טמפרטורה קרירה ונעימה גם במקומות חמים ולחים של אזור אגן הים התיכון. טכניקות דומות קיימות גם בחצרות פנימיות האופייניות לבנייה הוורנקולרית הערבית והצפון אפריקאית אשר אימצה במקומות מסוימים את אופן התפקוד של האטריום הרומי.
שימוש מודרני במונח
כיום, עושים שימוש במונח זה גם לתיאור של חללים גדולים ומרכזיים במבני ציבור, בנייני משרדים ומלונות בעלי תקרה שקופה. אטריום מודרני משמש כחלל מרכזי אשר שאר החללים וחלקי המבנה מאורגנים לפיו ובו גם נמצאת לרוב כמות האור הרבה ביותר בזכות חלונות עליונים (סקיי-לייט), תקרות שקופות בצורות אחרות או כיפות מסוגים שונים. אטריומים אשר נבנים במוזיאונים, בתי מלון, קניונים וכדומה מסייעים בדרך כלל להתמצאות במבנה ומכילים בחללם גם מערכות תנועה ורטיקליות (מדרגות, דרגנועים, מעליות).
ב-2015 נחנך מגדל אמות אטריום ברמת גן ובו אטריום המשתרע לגובה של 150 מטר.
ולדימיר דמיחוב
ולדמיר פטרוביץ דמיחוב (ברוסית: Владимир Петрович Демихов; ) היה מדען סובייטי, מחלוצי השתלות האיברים.
חייו
דמיחוב נולד למשפחת איכרים בכפר במחוז וולגוגרד ולמד מסגרות בבית ספר מקצועי. בהמשך, בשנת 1934 נרשם לאוניברסיטת מוסקבה לפקולטה לביולוגיה שם החל לעסוק במחקר. עיקר מחקריו נעשו בין שנות השלושים והחמישים, כשאלו נקטעו עקב מלחמת העולם השנייה, בה שירת כרופא בחזית.
ניסוייו בכלבים כללו את השתלת הלב הראשונה, השתלת מערכת הלב-ריאה הראשונה, השתלת לב מלאכותי והשתלת כליות. הוא ידוע ביותר בזכות השתלת ראש שביצע, בה הושתל ראש גור לכלב בוגר. פרסום השתלה זו הוביל לניסויים מקבילים בקופים אותם ביצע רוברט ג. וייט. דמיחוב זכה לדוקטורט על מאמר בנושא השתלות, וטרם מותו, לעיטור משני, אך ככלל מת עני, אלמוני ולא מוערך.
במהלך שנות ה-60 ביקר הרופא הדרום אפריקאי כריסטיאן בארנרד פעמיים בברית המועצות שם העריך מאוד את העבודות של דמיחוב.
בשנת 1988 זכה לפרס המדינה על הישגיו בתחום ההשתלות.
דמיחוב נפטר בשנת 1998 ממפרצת בביתו שבפאתי מוסקבה.
אוניברסיטת קיסקייה
אוניברסיטת קיסקייה (בצרפתית: Université Quisqueya) היא אוניברסיטה פרטית, הממוקמת בבירת האיטי, פורט-או-פרנס. היא נוסדה בשנת 1988. הרקטור כיום הוא ג'קי לומארק.
מייסד האוניברסיטה הוא ז'אק אדוארד אלכסיס, שהיה גם הרקטור הראשון של האוניברסיטה, בין השנים 1990–1995, ולימים היה ראש ממשלת האיטי. האוניברסיטה נחשבת לאוניברסיטה הפרטית הטובה והמובילה ביותר בהאיטי.
אטימולוגיה
קיסקייה, שפירושו "דבר נהדר" או "ארץ גדולה", הוא אחד משמותיו הקודמים של האי היספניולה, הכולל את האיטי ואת הרפובליקה הדומיניקנית.
היסטוריה
האוניברסיטה הוקמה בשנת 1988, על ידי ז'אק אדוארד אלכסיס, לימים ראש ממשלת האיטי. אלכסיס היה גם הרקטור הראשון של האוניברסיטה, בין 1990 ל-1995.
מאז 1993, האוניברסיטה מנוהלת על ידי קרן Educat-uniQ. המוסד הצליח להתגבר על כל האסונות הפוליטיים והטבעיים איתם התמודד, וזכה למוניטין של האוניברסיטה הפרטית המובילה בהאיטי.
למרות ההשפעות של רעידת האדמה בשנת 2010, כאשר מספר הסטודנטים צנח ל-721, עד שנת 2015 גדלו ההרשמות למספר שיא של 3,500 סטודנטים.
בשנת 2011, נוסד המרכז ליזמות וחדשנות באוניברסיטה. המרכז נתמך בתחילה על ידי קרן קלינטון בוש האיטי.
סקירה
האוניברסיטה אינה בעלת שייכות פוליטית או דתית. המוטו של האוניברסיטה הוא "Hominis beneficio cognoscere et agere", ובתרגום לעברית: "ידע ופעולה לשירות האנושות".
באוניברסיטה ישנם שישה תחומי לימוד עיקריים: חקלאות וסביבה, ניהול וכלכלה, הנדסה ואדריכלות, משפטים ומדעי המדינה וחינוך ומדעי הבריאות. האוניברסיטה מציעה תארים ראשונים ותארים שניים. האוניברסיטה מקדמת במיוחד יזמות ופיתוח כלכלי.
ישנם כ-360 עובדי הוראה באוניברסיטה ומעל 3500 סטודנטים.
נבחרת רואנדה בכדורגל
נבחרת רואנדה בכדורגל, הידועה בכינוייה "הצרעות", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של מדינת רואנדה.
נבחרת רואנדה אינה נבחרת אפריקאית חזקה יחסית לשאר יריבותיה ביבשת ולא העפילה לאף גביע עולם בכדורגל והעפילה רק לגביע אפריקה לאומות אחת, הראשונה בהיסטוריה של הנבחרת, בשנת 2004.
מרקו מנגוני
מרקו מנגוני (באיטלקית: Marco Mengoni; נולד ב-25 בדצמבר 1988) הוא זמר פופ איטלקי שהתפרסם לאחר שזכה ב-2009 בעונה השלישית של תוכנית הכישרונות האיטלקית X Factor. מאז הוא מכר למעלה מ-2.8 מיליון תקליטים באיטליה, הגיע לשיא של מצעד האלבומים האיטלקיים שבע פעמים ברציפות ונכנס למצעד הסינגלים האיטלקיים המובילים 15 פעמים. הוא זכה בפסטיבל סן רמו ב-2013 וב-2023.
מנגוני דיבב בשנת 2012 את אז-לר בדיבוב האיטלקי של ״הלורקס״. הוא ייצג את איטליה באירוויזיון 2013 במאלמה, שוודיה עם השיר "L'Essenziale". הוא סיים במקום השביעי בתחרות. הוא נבחר לייצג את איטליה גם באירוויזיון 2023 שהתקיים בליברפול שבממלכה המאוחדת עם השיר "Due vite", לאחר שניצח עמו בפסטיבל סן רמו 2023, מנגוני הגיע למקום הרביעי בתחרות.
אקס פקטור
ב-2 בדצמבר 2009, מנגוני זכה בתוכנית אקס פקטור איטליה עם השיר "Dove si vola", ונבחר אוטומטית כאחד המשתתפים בפסטיבל המוזיקה בסן רמו 2010.
במהלך סיבוב ההופעות הוקלטו אלבום חי ואלבום וידאו. הוא נקרא Re matto live, והוא יצא לאור ב-19 באוקטובר 2010, והוא עלה לראשונה והגיע לפסגת מצעד האלבומים האיטלקי, ולאחר מכן הוכר כאלבום פלטינה על ידי הפדרציה של תעשיית המוזיקה האיטלקית.
אירוויזיון 2013
כחלק מ"חמשת הגדולים", מנגוני העפיל אוטומטית לגמר התחרות, שנערך ב-18 במאי 2013. מנגוני סיים במקום השביעי מתוך 26, וזכה ב-126 נקודות.
2013–2023
לאחר שיצא לאור כסינגל, "L'essenziale" הופיע לראשונה במקום הראשון במצעד ההורדות הדיגיטליות האיטלקי, כשהוא מחזיק במקום הראשון במשך שמונה שבועות רצופים ונקבע לרב-פלטינה. גם "L'essenziale" וגם "Bellissimo" נכללו באלבום האולפן השני של מנגוני שיצא לאור ב-19 במרץ 2013.
בינואר 2015 הוציא מנגוני לאור את אלבום האולפן השלישי שלו, Parole in circolo, חלקו השני של האלבום יצא לאור בדצמבר 2015.
ב-19 באוקטובר 2018, מנגוני פרסם את סינגלים "Voglio" ו-"Buona Vita", אשר יהיו בעתיד לחלק מאלבום האולפן החמישי שלו Atlantico, שיצא לאור ב-30 בנובמבר. ב-30 בנובמבר הוציא לאור את הסינגל השלישי "Hola (I Say)", בשיתוף עם טום ווקר. ב-5 באפריל 2019, הוא הוציא לאור את הסינגל הרביעי "מוחמד עלי". האלבום זמין גם באיטלקית וגם בספרדית.
בתחילת 2021, מנגוני הוציא לאור את הסינגל "Venere e Marte". בקיץ של אותה שנה הוא הציג את הסינגל החדש "Ma stasera". הסינגל קדם לאלבום האולפן השישי Materia (Terra), שיצא לאור בדצמבר 2021.