cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
NTFS-3G
NTFS-3G היא תוכנה חוצה-פלטפורמות ומבוססת קוד פתוח, המיישמת את מערכת הקבצים NTFS של מיקרוסופט, עם תמיכה בקריאה וכתיבה. NTFS-3G מצויה בשימוש בממשק מערכת הקבצים FUSE, כך שהיא יכולה לרוץ ללא שינויים מיוחדים על מגוון מערכות הפעלה. התוכנה מופצת תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו, או תחת רישיון קנייני. חלק מהתוכנה הוא פיצול של ntfsprogs, והיא תחת פיתוח ותחזוקה פעילים של המפתחים שלו.
תכונות
NTFS-3G תומכת בכל אפשרויות כתיבת הקבצים: קבצים בכל גודל ניתנים ליצירה, לעריכה, להעתקה, לשינוי שם, ולמחיקה, על מחיצת NTFS. קיימת תמיכה ב"דחיסה שקופה" אך אין תמיכה בהצפנה. ניתן לשנות הרשאות וכן רשימת בקרת גישה. עיגון מחיצות ה-NTFS מתבצע באמצעות ממשק FUSE. קישוריות קשיחות וסימבוליות נתמכות אף הם.
NTFS-3G תומכת בחלק מהתיעוד של NTFS, כך שאם כשל לא צפוי במחשב, משאיר את מערכת הקבצים במצב לא עקבי, התוכן ניתן לתיקון. נכון ל-2009 תוכן שיש לו קובץ תיעוד לא תקין, מתוקן ומעוגן למערכת כברירת מחדל, ואפשרות העיגון 'norecover' מאפשרת לבטל התנהגות זו.
ביצועים
השוואת התקנים מראה שביצועי מנהלי ההתקנים דרך FUSE בהשוואה למנהלי התקנים מובני ליבה אחרים, דורשים פעילות יחסית גבוהה מהמעבד. במערכות מוטמעות או ישנות עלולים להיות מוגבלים הביצועים בשל כך. הגרסה הנוכחית מראה על ניצול של 100% מהמעבד, בעת התעסקות עם קבצים גדולים. התמיכה בזיכרון מטמון אף היא דלה ביותר.
זלימחאן חנגושווילי
זֵלִימְחָאן חַנְגּוֹשְׁווִילִי או זלימחאן חאנגוֹשווילי (15 באוגוסט 1979 – 23 באוגוסט 2019) היה מפקד צבאי גאורגי ממוצא צ'צ'ני, מדינאי וטרוריסט, שלפי רשויות החוק ברוסיה היה בעל קשרים לארגונו של שאמיל בסאייב. הוא חוסל בברלין באוגוסט 2019. הרשויות בגרמניה חושדות כי החיסול בוצע על ידי כוחות הביטחון הרוסיים.
ביוגרפיה
זלימחאן חנגושווילי נולד בשנת 1979 בכפר דואיסי בערוץ פנקיסי בגאורגיה. צ'צ'ני במוצאו. בדואיסי סיים את לימודיו בתיכון ובסוף שנות התשעים נסע לאחיו הבכור זוראב בצ'צ'ניה. הוא לחם במלחמת צ'צ'ניה השנייה נגד הצבא הרוסי והתגורר במחצ'קלה שבדאגסטן. שירותי הביטחון הפדרליים האשימו אותו בשיתוף פעולה עם שאמיל בסאייב, והוא עזב לגאורגיה בשנת 2008. לטענת הרוסים, הוא התנדב לצבא הגאורגי במהלך מלחמת גאורגיה–רוסיה באוגוסט 2008.
בשנת 2019 ביקש מקלט מדיני בגרמניה, לשם נמלט.
חיסולו
ב-23 באוגוסט 2019, לפי עדי ראייה, גבר רכוב על אופניים ירה בזלימחאן חנגושווילי באקדח עם משתיק קול בדרכו מתפילה במסגד בפארק טירגארטן ברובע טירגארטן שבברלין. החוקרים בגרמניה טענו כי ישנם מניעים פוליטיים לרצח, וסוכנויות מודיעין של כמה ממדינות נאט"ו אינן מוציאות מכלל אפשרות מעורבות של סוכנים רוסים מהמודיעין הרוסי. בעקבות התקרית, גרמניה הודיעה על גירוש מספר דיפלומטים רוסים מהמדינה.
גריגורי רודצ'נקוב
גריגורי מיכאילוביץ' רודצ'נקוב (ברוסית: Григорий Михайлович Родченков; נולד ב-24 באוקטובר 1958) הוא מדען ופקיד רוסי, שעמד בראש המעבדה הלאומית לסמים בספורט ברוסיה, המרכז למניעת סמים בספורט (Антидопинговый Центр), שממוקם במוסקבה והושעה על ידי הסוכנות העולמית למניעת סמים בספורט (WADA) בנובמבר 2015 בגין הקמת תוכנית הסמים המשוכללת של רוסיה הממומנת על ידי המדינה.
רודצ'נקוב סייע בפיתוח והפצה של חומרים משפרי ביצועים אסורים לאלפי ספורטאים אולימפיים רוסים בשנים 2005–2015. רודצ'נקוב, שכל רכושו ברוסיה הוחרם, עלה לכותרות בשנת 2016 כחושף שחיתויות וסייע לחשוף את האופי המורכב והנרחב של תוכנית הסמים ברוסיה. הוא העיד בפני WADA והציג לה ראיות חותכות למעשים ועדותו הובילה לפסילת ספורטאים רוסים רבים ולהשעיית נבחרות האתלטיקה, הרמת המשקולות והחותרים ממשחקי ריו 2016. רודצ'נקוב טען שמדובר במערכת שפועלת משנות השמונים, והציג לחוקרים ראיות לסימום שיטתי של קבוצות הכדורגל הרוסיות לאורך השנים. חשיפותיו אושרו על ידי דו"ח מקלארן העצמאי, שהוביל לאיסור החלקי של רוסיה מאולימפיאדת הקיץ 2016 ואיסור מוחלט מאולימפיאדת החורף 2018.
רודצ'נקוב נמצא כיום בתוכנית להגנת עדים בארצות הברית. שני מנהלים רוסיים גדולים למניעת סמים, ביניהם חברו של רודצ'נקוב, ניקיטה קמייב, מתו במפתיע בחודשים שלאחר פתיחת שערוריית הסמים.
רודצ'נקוב וקשריו לסמים רוסיים היו נושא הסרט התיעודי מבית "נטפליקס" איקרוס משנת 2017, שזכה בפרס האוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-90.
חיים וקריירה
גריגורי רודצ'נקוב נולד באוקטובר 1958 במוסקבה. אמו הייתה רופאה ומומחית לפרמקולוגיה בבית החולים של הקרמלין (כיום בית החולים הקליני המרכזי של נשיא רוסיה). גריגורי היה מצטיין בבית ספרו ועסק באתלטיקה. הוא זכה באליפות מוסקבה בריצת 5,000 מטר. בשנת 1982 השלים את לימודיו בפקולטה לכימיה של אוניברסיטת מוסקבה. בשנות לימודיו התחרה בנבחרת האוניברסיטה באתלטיקה.
בשנים 1985–1994 רודצ'נקוב עבד במעבדה המוסקבאית למניעת סימום בספורט. בשנת 1994 הוא עבד בחברת Interlab, המפיצה הרשמית ברוסיה של חברת היולט פקארד, שנחשבת ליצרנית הגדולה ביותר של ציוד אנליטי. לאחר המשבר הכלכלי ברוסיה בשנת 1998 הוא עבד במעבדה למניעת סימום בספורט בקלגרי, קנדה ולאחר מכן חזר לרוסיה ועבד במעבדות פרטיות.
בשנת 2005 מונה לממלא מקום המעבדה המוסקבאית למניעת סימום בספורט. ביולי 2006 בהחלטת משרד הספורט מונה למנהל קבוע.
פרשת הסימום הממשלתית
בשנת 2005 הפך רודצ'נקוב למנהל המרכז למניעת סמים בספורט, המעבדה הלאומית למניעת סמים בספורט ברוסיה. הוא ואחותו, הרצה האלופה, מרינה רודצ'נקובה, נבדקו בשנת 2011 על סחר בחומרים משפרי ביצועים לספורטאים רוסים וסחטו אותם כדי להסתיר בדיקות סמים חיוביות. כדי למנוע מעצר ניסה רודצ'נקוב להתאבד ואושפז תחת אבחון של הפרעת אישיות פרנואידית. האישומים נגדו הוסרו על ידי גורמים רוסים בסופו של דבר. רודצ'נקוב טוען כי הדבר נעשה בתמורה לשיתוף הפעולה שלו בהובלת תוכנית הסמים ברוסיה לקראת אולימפיאדת הקיץ 2012 ואולימפיאדת החורף 2014 בסוצ'י. לטענתו הפקודות לשחרורו הגיעו מולדימיר פוטין עצמו. עם זאת, אחותו של רודצ'נקוב הורשעה ונידונה לשנה וחצי בכלא.
העיתונאי הבריטי ניק האריס טוען שיצר קשר עם הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) עם האשמות על המעבדה הרוסית בתחילת יולי 2013. אנשי WADA וחברי IOC ערכו שני ראיונות עוקבים אחר כך של רודצ'נקוב ב-26 במרץ 2015 וב-30 ביוני 2015, כאשר בשני המקרים הוא הודה בהשמדה מכוונת של 1,417 דגימות במטרה להגביל את היקף הביקורת של WADA ולהקטין את כמות הממצאים השליליים הפוטנציאליים שנשלחו לאחר מכן למעבדה מוסמכת אחרת ב-WADA. בנובמבר 2015 הושבתה המעבדה על ידי WADA בעקבות דיווח על תוכנית סמים בחסות המדינה ברוסיה. בפברואר 2016 מתו באופן מסתורי שני מנהלים לשעבר של הסוכנות הרוסית למניעת סמים בספורט (RUSADA), ויאצ'סלב סינאייב וניקיטה קמייב.
רודצ'נקוב דן בסמים באולימפיאדת סוצ'י עם ויטלי סטפנוב, חושף השחיתויות, שהקליט 15 שעות משיחותיהם ללא ידיעתו. רודצ'נקוב טען גם בניו יורק טיימס כי שירות הביטחון הפדרלי (FSB) היה מעורב בכיסוי דגימות סמים חיוביות. ביולי 2016, דו"ח מקלארן, חקירה עצמאית שהוזמנה על ידי WADA, מצא עדויות מאששות לאחר עריכת ראיונות עם עדים, סקירת אלפי מסמכים, ניתוח של כוננים קשיחים, ניתוח משפטי של בקבוקי איסוף דגימות שתן וניתוח מעבדה של דגימות ספורטאים בודדים, עם "עוד ועוד ראיות שהופכות לזמינות מדי יום." לפי הדו"ח, המעבדה במוסקבה "פעלה תחת פיקוח ובקרה של המדינה" ו"אנשי צוות נדרשו להיות חלק מהמערכת המופעלת על ידי המדינה שאפשרה לספורטאים רוסים להתמודד תוך כדי שימוש בחומרים מסממים".
על פי דו"ח מקלארן על הראיה שהגיש ד"ר רודצ'נקוב, היבט מרכזי בתוכנית הסמים היה יצירה ושימוש במה שמכונה "רשימת דוכסות סוצ'י". רשימה זו הכילה שמות של 37 ספורטאים רוסים "שדגימותיהם היו אמורות להתחלף אוטומטית בשתן הנקי שלהם המאוחסן במרכז הפיקוד של שירות הביטחון הפדרלי בסוצ'י". היה צורך להחליף את הדגימות של הספורטאים הללו מכיוון שהספורטאים "קיבלו הרשאה להשתמש בקוקטייל של אוקסנדרולון, מתנולון וטרנבולון במהלך המשחקים". הוועד האולימפי הרוסי מתעקש שרשימת הדוכסית אינו אלא לוח תחרות, שהוכן לקראת משחקי סוצ'י לצורך זיהוי מדליסטים פוטנציאליים.
על פי ה-IOC, אי התאמות קלות בעדותו נחשבו כלא חשובות. לדוגמה, קוקטייל הדוכסית שפיתח תואר במקור בכתב כתערובת של טרנבולון, אוקסנדרולון ומתסטרון; אך לאחר מכן תואר כמכיל מטנולון, לא מתסטרון. ד"ר רודצ'נקוב הצהיר כי המילה "מטרסטרון" במקור הייתה טעות הדפסה.
רודצ'נקוב הצהיר שבאופן אישי הוא מעולם לא חילק את קוקטייל הדוכסית, מעולם לא ראה אתלט לוקח את התערובת או את ההוראות שניתנו לאף אחד מהם או למאמנים להשתמש בחומר, ומעולם לא ראה אתלט נותן דגימת שתן ברורה או "מתעסק עם דגימת סמים." ד"ר רודצ'נקוב הצהיר גם כי: (א) הוא מעולם "לא צפה מיד ראשונה בבקבוקים שנפתחים או מכסים אותם"; (ב) בהתאם, הוא לא הכיר את "השיטה המדויקת" הנהוגה לפתיחת הבקבוקים; אבל (ג) הוא ראה "שולחן עם כלים שדמו לכלים של רופא שיניים".
על פי פרס הבוררות בין אלכסנדר לגקוב, רוסיה נגד הוועד האולימפי הבינלאומי, IOC, הצהרתו של ד"ר רודצ'נקוב נקראת "קביעה חשופה שאינה מאוששת בכל עדות תיעודית זמנית. כיוון שכך, המשקל הראייתי של עדות זו מוגבלת והפאנל אינו יכול למצוא על סמך ראיות כאלה שהאתלט לקח [סמים]..."
תגובות
בעקבות אולימפיאדת החורף 2014 בסוצ'י העניק נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לרודצ'נקוב את פרס מסדר הידידות. בשנת 2016, לאחר שדווח באופן נרחב על חשדות הסמים, כינה פוטין את רודצ'נקוב "אדם בעל מוניטין שערורייתי".
בדו"ח מקלארן נאמר כי רודצ'נקוב היה "חלק בלתי נפרד מהקנוניה לסחיטת כספים מאתלטים כדי לחפות על תוצאות בדיקות הסמים החיוביות". עוד נמצא כי רודצ'נקוב היה כן ביחס לנושא הנחקר.
בנובמבר 2017 הגיע צוות של ה-IOC למסקנה: "לא משנה מה תהיה המוטיבציה שלו ותהיה מעשה העוולה שהוא עשה בעבר, ד"ר רודצ'נקוב אמר את האמת כשסיפק הסברים לתוכנית הכיסוי שניהל."
ב־5 בדצמבר 2017 הוכרז כי רוסיה תיאסר מהשתתפות באולימפיאדת החורף 2018. בעקבות ההודעה, ג'ים וולדן, עורך דינו של רודצ'נקוב, פרסם הצהרה המאשרת את החלטת IOC המעבירה "מסר חזק שהיא לא תסבול רמאות בחסות המדינה על ידי אף מדינה"... "כפי שהעולם ראה, ד"ר רודצ'נקוב סיפק ראיות אמינות ובלתי ניתנות להכחשה של מערכת הסמים הרוסית בחסות המדינה", אמר וולדן בהצהרה. "הכחשותיה העקשניות של רוסיה חסרות אמינות כלשהי, ואי-יכולתה להציג את כל הראיות שברשותה רק מאשרים עוד יותר את מורכבותה ברמה הגבוהה. תוכנית הסמים של רוסיה ועבודתו של רודצ'נקוב הודגשו בעדות בפני ועדת הלסינקי האמריקאית (הידועה גם בשם הנציבות לביטחון ושיתוף פעולה באירופה) בוושינגטון הבירה, ב-22 בפברואר 2018. במהלך אותו דיון, וולדן דן בפירוט בעבודתו של רודצ'נקוב והציע כי הסוכנות העולמית למניעת סמים והוועד האולימפי הבינלאומי יצטרכו לעשות יותר כדי להחזיר את היושרה לספורט הבינלאומי.
למרות המידע שהוצג בדו"ח מקלארן, רוסיה הוחזרה על ידי WADA לתחרות בינלאומית בספטמבר 2018. במאמר מערכת שפורסם בעיתון האמריקני USA Today, הביע רודצ'נקוב את מורת רוחו מההחלטה וכינה אותה "קטסטרופלית". עורך דינו, ג'ים וולדן, פרסם הצהרה מטעם רודצ'נקוב ואמר שההחלטה להחזיר את רוסיה היא "הבגידה הגדולה ביותר נגד ספורטאים נקיים בהיסטוריה האולימפית." רודצ'נקוב ממשיך לחשוש מחייו ונשאר במחבוא תחת אבטחה.
ברוסיה
סוכנות הידיעות הרוסית TASS דיווחה כי שר הספורט פאבל קולובקוב אמר כי ועדת החקירות הפדרלית לא מצאה שום עדות שתומכת בכך שהמדינה הפעילה מערכת סמים. ועדה זו ביקשה את הסגרתו של רודצ'נקוב מארצות הברית, שם הוא נמצא בתוכנית להגנת עדים. למרות קביעותיהם של גורמים רשמיים ברוסיה על כך ששום מערכת לא התקיימה, "הראיה האמפירית מראה את ההפך", אמר חבר ה-IOC, דיק פאונד, והוסיף, "אז אני חושב שמה שאנחנו רואים בעיתונות הרוסית הוא צריכה מקומית."
תביעה מאת מיכאיל פרוחורוב
בעקבות האיסור של רוסיה מהשתתפות אולימפיאדת חורף 2018 ולקיחת מדליות מספורטאים רוסים רבים, הסכים האוליגרך הרוסי מיכאיל פרוכורוב, בעל השליטה בקבוצת הכדורסל ברוקלין נטס, לממן תביעת לשון הרע בניו יורק נגד רודצ'נקוב. בתביעה נטען שרודצ'נקוב הכפיש שלושה ביאתלטים רוסים - אולגה זייצבה, יאנה רומנובה ואולגה וילוחינה - כאשר רודצ'נקוב כלל אותם ברשימת הספורטאים שלקחו סמים משפרי ביצועים כחלק מהתוכנית בשליטת המדינה שהשחיתה את אולימפיאדת החורף בסוצ'י. הנשים, שנשלחה מהן מדליית הכסף בה זכו כחלק מהנבחרת, ביקשו פיצויים בסך 10 מיליון דולר כל אחת.
באפריל 2018, רודצ'נקוב, באמצעות עורך דינו, ג'ים וולדן, הגיבו לתביעתו של פרוחורוב תחת התביעת השתקה וטענו שתביעתו של פרוחורוב הייתה קלת דעת ומכוונת להגביל את האנשים מלממש את זכויות התיקון הראשון שלהם לחופש הדיבור. על פי דיווחים שפורסמו, סביר להניח שהמדינה תבעה בשם שמות של אנשים אחרים שמימנו את התביעה נגד רודצ'נקוב וכן כמידע על נכסיו של פרוחורוב. "לפרוחורוב יש כאן נכסים", אמר וולדן. "אנחנו צריכים ללכת לאבטח אותם בזריזות, אם הוא לא מתכוון להוציא אותם מהארץ. אתה יכול לצפות שזה מה שנראה בהמשך." וולדן הצהיר כי לדעתו התביעה של פרוחורוב נועדה בכוונה לחשוף את מקום הימצאו של רודצ'נקוב בארצות הברית ולאפשר לסוכני ממשלת רוסיה למצוא אותו.
לאחר חשיפת הפרשה
לאחר שרודצ'נקוב התפטר מתפקידו הוא נמלט לארצות הברית, בה הושם תחת תוכנית פדרלית להגנת עדים.
הוא הופיע בסרט התיעודי של נטפליקס איקרוס משנת 2017, בבימויו של בריאן פוגל. באיקרוס, רודצ'נקוב מתאר את מעורבותו בקנוניה לסייע לספורטאים רוסים לנצח במבחני סמים במשחקים האולימפיים. ב-4 במרץ 2018, איקרוס זכה בפרס האוסקר לפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר.
שנטל יאנזן
שנטל יאנזן (בהולנדית: Chantal Janzen; נולדה ב-15 בפברואר 1979) היא שחקנית, זמרת ומנחת טלוויזיה הולנדית.
ביוגרפיה
יאנזן נולדה בעיר טייחלן (Tegelen) הסמוכה לפנלו.
היא בוגרת אוניברסיטת אמסטרדם לאומנויות (Amsterdamse Hogeschool voor de Kunsten) שם למדה משחק ומוזיקה.
ב-2014 נישאה ולה שני ילדים.
משחק
ב-2002 שיחקה בסרט הנעורים "Volle maan" ("ירח מלא"), שהפך לשובר קופות.
ב-2004 שיחקה בסרט הפשע "De Dominee", המבוסס על סיפורו האמיתי של סוחר סמים שהתפרסם בהולנד.
ב-2007 דיבבה את ג'יזל הנסיכה בדיבוב ההולנדי של הסרט "מכושפת" ואת שלגיה בדיבוב של "שרק השלישי". בשנה זו גם שיחקה בסרט הקומדיה הרומנטית "Alles is Liefde", לצד קאריס ואן האוטן.
ב-2009 הופיעה בסרט "De Hel van '63" העוסק במסע 11 הערים.
היא הופיעה במספר מחזות זמר, בהם "טרזן" ו"היפה והחיה".
טלוויזיה
ב-2006 הנחתה את "Idols", הגרסה ההולנדית של אמריקן איידול.
מ-2013 היא שופטת ב-"Got Talent" ההולנדית.
מ-2014 ועד 2016 היא הנחתה בגרמניה את התוכנית "The Voice Kids".
ב-4 בדצמבר 2019 הוכרז כי יאנזן תנחה את אירוויזיון 2020, ביחד עם אדסיליה רומבלי ויאן סמיט. לאחר ביטול האירוע בשל מגפת הקורונה, הנחתה את האירוע החלופי אירוויזיון: Europe Shine a Light.
ב-22 במאי 2021 הנחתה את אירוויזיון 2021, ביחד עם אדסיליה רומבלי, יאן סמיט וניקי דה יאחר.
דבי במפטון
דבורה "דבי" במפטון (אנגלית: Debbie Bampton; נולדה ב-7 באוקטובר 1961) היא כדורגלנית עבר ומאמנת אנגלייה ששיחקה בעמדת הקשרית. במפטון נחשבת לאחת מחלוצות כדורגל הנשים באנגליה, וב-2005 הפכה לאישה הרביעית שזכתה להיכנס להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי הממוקם במוזיאון הכדורגל הלאומי במנצ'סטר.
תחילת הקריירה
במפטון נולדה באוקטובר 1961 באנגליה, ואת צעדיה הראשונה בכדורגל עשתה בגיל 14 בקבוצת "ברנפילד ליידיס". משם עברה לשחק בקבוצת הנשים של העיר מיידסטון, תחת שרביט האימון של אביה, אלברט. כשהייתה עדיין בבית הספר, ערכה במפטון את הופעת הבכורה של בנבחרת אנגליה, במשחק שנערך מול הולנד ב-30 בספטמבר 1978. בספטמבר 1981 היא הייתה חלק מסגל הנבחרת שנסע ליפן כדי להתחרות במונדיאליטו הראשון אי פעם. אנגליה סיימה את הטורניר במקום השלישי, לאחר שניצחה את יפן (במפטון כבשה את אחד השערים) והפסידה לדנמרק.
שנה אחר כך זכתה במפטון בגביע האנגלי לראשונה בחייה, כשקבוצתה "לואסטופט" ניצחה 0-2 בגמר את "קליבלנד ספרטנס". מיד לאחר הגמר, היא תכננה לעבור למספר חודשים לניו זילנד על מנת לשחק ולאמן קבוצת נשים באוקלנד, אך שברה את רגלה ונאלצה להסתפק באימון בלבד. הפציעה גם מנעה ממנה לשחק עם הנבחרת במוקדמות אליפות אירופה שהחלו בספטמבר 1982.
ב-1984 היא חזרה למשחק פעיל וכבר באותה עונה הובילה את קבוצתה החדשה, "האוובורי גראנג'", לזכייה בגביע האנגלי. באפריל של אותה שנה היא השתתפה עם אנגליה באליפות אירופה הראשונה אי פעם, ואף כבשה את שער הניצחון בגומלין חצי הגמר מול נבחרת דנמרק. במפגש הגמר הכפול פגשה אנגליה את שוודיה, אולם בסיום שני המשחקים, נוצר שוויון בין שתי הנבחרות והמשחק הלך לדו-קרב בעיטות הכרעה. במפטון אומנם כבשה בתורה, אבל שתי החמצות של חברותיה לנבחרת, העניקו את האליפות לשוודיות.
קפטנית הנבחרת
באוגוסט 1985 זכתה במפטון עם אנגליה במונדיאליטו השלישי שנערך באיטליה, לאחר ניצחון 2-3 על המארחת. מיד אחריו, היא מונתה לקפטנית הנבחרת, במקומה של קרול תומאס שפרשה ממשחק. במהלך קמפיין מוקדמות לאליפות אירופה 1987 היא איבדה את מקומה בהרכב הראשון, אבל בטורניר הגמר כבר פתחה במרכז השדה לצידה של ג'יליאן קולטהרד. אנגליה הפסידה 3-2 בחצי הגמר לשוודיה, ובמשחק על המקום השלישי הפסידה גם לאיטליה.
לאחר אליפות אירופה, החליטה במפטון לעבור לליגה האיטלקית, שבאותם ימים הייתה אחת הליגות המקצועניות היחידות לנשים. היא שיחקה עונה אחת בטראני 80, לצידה של חברתה לנבחרת קרי דייוויס, אך בסיום השנה החליטה לחזור לאנגליה. היא עברה למילוול וזכתה עימה בגביע האנגלי ב-1991. במפטון נפצעה זמן קצר לאחר מכן, ובעקבות שינוי בעמדת המאמן בנבחרת אנגליה, היא איבדה את סרט הקפטנית לטובת ג'יליאן קולטהרד.
ב-1992 היא הצטרפה לארסנל, הקבוצה אותה אהדה מילדות, וכבר בעונה הראשונה זכתה איתה בטרבל היסטורי וראשון בתולדות כדורגל הנשים באנגליה - אליפות הפרמייר ליג, הגביע האנגלי וגביע הליגה. בעונה שלאחר מכן, הקבוצה לא הצליחה לשחזר את ההצלחה וזכתה בגביע הליגה בלבד. בסיומה החליטה במפטון לעזוב את ארסנל ומונתה למאמנת-שחקנית בקרוידון ליידיס, שבדיוק עלתה לפרמייר ליג.
השנים האחרונות
לקראת גביע העולם 1995, שהיה הראשון בתולדות הנבחרת האנגלית, קיבלה במפטון בשנית את תפקיד הקפטנית. היא פתחה בכל ארבעת משחקיה של אנגליה בטורניר, עד שזו הודחה על ידי גרמניה ברבע הגמר. היה זה הטורניר הבינלאומי האחרון בקריירה של במפטון, ובמאי 1997 ערכה את הופעת הפרידה של מנבחרת אנגליה, בהפסד 6-0 לארצות הברית בפורטלנד.
בשנת 2000, לאחר שש עונות בקרוידון, בהם זכתה בשלוש אליפויות ושני גביעי ליגה, עזבה במפטון את הקבוצה וחתמה במפתיע אצל יריבתה מצמרת הפרמייר ליג - דונקסטר בלס. היא שיחקה עונה אחת בקבוצה, הגיעה איתה למקום השני בליגה, ובסיומה החליטה לסיים את הקריירה המקצוענית שלה. היא עוד המשיכה לאמן במספר קבוצות מהליגות הנמוכות בשנים שאחרי הפרישה, ואף שיחקה תחת אביה בקבוצת החובבניות בה אימן.
פאבו טלוולה
תחילת דרכו
טולוולה נולד בוונטה שבמחוז הדוכסות הגדולה של פינלנד (אז האימפריה הרוסית היום פינלנד). כמו צעירים פינים רבים שרצו לשים קץ לשלטון הדיכוי הרוסי, הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ולחם לצד גרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה, אז רכש ידע צבאי בסיסי. לאחר שפינלנד זכתה בעצמאות חזר אליה התגייס לתנועת "המשמרות הלבנים" ולקח חלק במלחמת האזרחים הפינית. הוא נודע כמפקד נועז, מעולה בהתקפה אך חסר משמעת מעט. הוא הרשים את מפקד הצבא הברון קארל גוסטף אמיל מנרהיים וב-1939 כבר היה קולונל.
מלחמת העולם השנייה
הוא השתתף במלחמת החורף, ובמהלכה זכו חייליו לפרסום כ-"כוח T". בקרב טולוואיירווי (שהיה למעשה הקרב הגדול הראשון במלחמה זו) ביחד עם אארו פאיארי השמיד טלוולה שתי דיוויזיות רוסיות מהארמייה השמינית. לאחר הקרב הועלה לדרגת גנרל-מיור.
שיטתו של טלוולה בקרבות זכתה לכינוי "מוטי". במסגרת שיטה זו היו הפינים מאתרים יחידות רוסיות שהתרחקו ואז נפטרים מהן בתנאים שלהם. מפקדים פינים נוספים עשו שימוש בטקטיקה זו ביניהם היילמאר סילאסוואו, ווולדמאר הגלונד. טלוולה המשיך להילחם באזור אגם לדוגה עד חתימת חוזה השלום ב-1940. לאחר מכן חזר לחיים אזרחיים ויצא למספר משלחות לגרמניה הנאצית בשם פינלנד.
עם התחלת מלחמת ההמשך חזר טלוולה לצבא, קודם לדרגת גנרל, והיה חוד החנית של הפלישה הפינית לשטחי רוסיה. הוא מוטט לחלוטין את הארמייה השביעית הרוסית וחזר לגבולות הפיניים שלפני מלחמת החורף. מכל המצביאים הפיניים במלחמה זו טלוולה הגיע למרחק הגדול מכולם, והקים ראש גשר על נהר הסוויר. אולם במאי 1942 הותקף ונאלץ לנטוש אותו. במהלך המלחמה זכה בצלב מנרהיים. בינואר נשלח טלוולה כדי לייצג את פינלנד במשא ומתן עם גרמניה. הוא נפגש עם אדולף היטלר ושוחח עמו בערך שעה, הוא עתיד להיפגש עם היטלר עוד פעמיים בחייו. אולם המשימה הדיפלומטית הוגיעה אותו ולבקשתו הוא הוחזר לחזית. בשנת 1944 כשהיחסים בין גרמניה לפינלנד הורעו, הציע ראש האס אס היינריך הימלר לטלוולה להיות ראש הסיעה הגרמנית בפינלנד, אולם טלוולה סרב.
אחריתו
הוא מת בהלסינקי בשנת 1973. אשתו מתה בשנת 1989. בחייו הוא פרסם ספר בן שני כרכים בשם "Sotilaan elämä – muistelmat" ("חיים של חייל"), המבוסס על זכרונותיו.
מתווה בעלז
מתווה בעלז הוא כינויו של הסכם שנחתם ביוני 2022 בין משרד האוצר ומשרד החינוך, המסדיר מחדש את לימודי הליבה במוסדות החרדיים, ולפיו כל מוסד חינוכי שילמד עברית, מתמטיקה, ואנגלית, יקבל תקציב ממשלתי בהתאם להישגי התלמידים, גם אם המוסד אינו רשום ברשת חינוך ממלכתית.
המתווה מכונה 'מתווה בעלז', על שם יוזמי המתווה, חסידות בעלז.
למרות שחסידות בעלז יזמה את המתווה, היא החליטה להקפיא את הצטרפותה אל המתווה בעקבות וטו פוליטי מצד דגל התורה (המפלגה הליטאית, אשר רצה ברשימת יהדות התורה יחד עם הסיעה החסידית אגודת ישראל).
הרקע
אחרי הסירוב של החינוך העצמאי, הכריזו בחסידות בעלז כי יקדמו הקמת רשת חינוך חרדית חדשה, בדומה לרשתות החינוך העצמאי ו'בני יוסף', ופנו אל משרד החינוך בבקשה לקדם מתווה חדש במסגרתו יוענקו תקציבים לבתי ספר שילמדו ליבה, בהתאם להישגים שלהם. מצד משרד החינוך ניהלה את המגעים, המנכ"לית דלית שטאובר. מצד חסידות בעלז השתתפו יונתן רייס וזאב פרקש. בחלק הפגישות השתתף גם ח"כ קינלי טור פז ממפלגת יש עתיד שתיווך בין החסידות למשרד החינוך, בתמיכת ראש הממשלה יאיר לפיד, והגדיר את המהלך כ"תחילתו של שינוי משמעותי בחברה החרדית".
המגעים עם משרד החינוך נמשכו זמן רב, ובסוף ינואר 2022 דלפו לתקשורת ועוררו סערה
המתווה
ביוני 2022 נחתם המתווה בין משרד האוצר למשרד החינוך, לפיו כל מוסד שילמד שלושה ממקצועות הליבה - עברית, מתמטיקה ואנגלית - יקבל תקצוב ממשלתי בהתאם לשיעור התלמידים המשתתפים במבחנים, ובנוסף כל מוסד יהיה זכאי בשנה הראשונה למענק בגובה של כ-6,000 ש"ח לתלמיד.
המתווה החדש הוביל מספר שינויים לעומת רשתות החינוך החרדי שהיו קיימות עד אז. ראשית, המתווה אינו מחייב לימודי ליב"ה ואינו מעניש את מי שלא ילמד, אלא רק ממריץ את בתי הספר שילמדו . כמו כן, המתווה אינו דורש שהמוסד יהיה רשום ברשת ממלכתית, אלא מאפשר למוסדות שאינם רשמיים להצטרף לתוכנית . ובנוסף, התקציבים ימדדו רק לפי הישגי המבחנים ויעמדו תחת פיקוח המדינה, וזאת בשונה מרשתות החינוך החרדיות הקיימות שמקבלות תקציבים לפי שעות ההוראה ואינן מאפשרות למדינה פיקוח ובחינה של ההישגים.
תגובות והשלכות פוליטיות
התגובות בחברה הישראלית היו חיוביות. גם בחברה החרדית רוב התגובות הביעו קורת רוח ושביעות רצון מן המתווה וכינו אותה "בשורה".
חלק מן המגזר הליטאי, ששולט ברשת החינוך העצמאי, יצאו במחאה חריפה נגד המתווה החדש, ויומיים אחרי פרסום המתווה, פרסמו בעיתון 'יתד נאמן' מחאה חריגה נגד המתווה. במאמר המערכת של העיתון החרדי 'משפחה' תקפו את העיתון הליטאי על הכותרת החריפה נגד האדמו"ר מבעלז . לאחר הסערה שהתעוררה, החליטו במפלגת דגל התורה (הסיעה השותפה ב'יהדות התורה') כי לא תרוץ ברשימה אחת אגודת ישראל, אם בעלזא תצטרף למתווה בעלז.
לאחר שבועות ארוכים של משא ומתן והתערבות מצד גורמים פוליטיים שונים החליטה חסידות בעלז להקפיא את הצטרפותה למתווה. לפי דיווחים שונים מגיעה ההקפאה של בעלז בתמורה להבטחה מצד נתניהו כי התקציבים של מוסדותיה יוגדלו ללא לימודי ליבה ויעוגנו במסגרת ההסכם קואליציוני עתידי. הבטחה זו עוררה תגובות חריפות מצד גורמים שונים.
היינקל He 177
ההיינקל He 177 (בגרמנית: Heinkel He 177 Greif; "גריפון") היה המפציץ הכבד היחיד בשירות הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה. בשל דרישה להתאמת המטוס להפצצת צלילה התעכב הפיתוח במספר שנים, וכאשר נכנס המטוס לייצור סבל ממספר רב של כשלים טכניים שגרמו לעיתים להתלקחות ספונטנית של המנועים. בעיות אלה תוקנו בשלב מאוחר מכדי להשפיע על המלחמה. אף על פי שיוצר בכמות משמעותית בתקופת המלחמה נטלו בה חלק פעיל רק מספר נמוך יחסית של מטוסים מבצעיים.
הגוף והלב
הגוף והלב, מוכר גם בשם הבוז (בצרפתית: Le Mépris) הוא סרט דרמה צרפתי משנת 1963 בבימויו של ז'אן-לוק גודאר ובכיכובה של בריז'יט בארדו, המבוסס על הרומן האיטלקי משנת 1954, Ill disprezzo מאת אלברטו מורביה.
עלילת הסרט
ג'רמי פרוקוש, מפיק סרטים אמריקני (בגילומו של ג'ק פאלאנס), שוכר את שירותיו של הבמאי האוסטרי המוערך פריץ לאנג (המגלם בסרט את עצמו) למשימת בימוי העיבוד הקולנועי לאודיסיאה של הומרוס.
בשל חוסר שביעות רצונו מהגישה האמנותית בה נוקט לאנג כלפי הסרט, מגייס פרוקוש לסרט גם את שירותיו של התסריטאי פול ז'אואל (מישל פיקולי), על מנת שיעבד מחדש את התסריט, אך במהרה גם הוא מסתכסך עם המפיק ועם הבמאי לאנג. במקביל לקרבות שמנהל ז'אואל בניסיון להביא את גרסתו לאקרנים, מערכת היחסים שלו עם אשתו קאמיל (בריז'יט בארדו) הולכת ומתפוררת, בין היתר בעקבות המפגש שלה עם פרוקוש, המפיק המיליונר.
הסרט מבוסס אמנם על סיפורו של מוראביה העוסק בניכור הגובר בין אשה לבעלה, אבל בגרסתו הקולנועית של גודאר יש גם  רובד נוסף והוא הקבלה לחייו האישיים: בעוד שפול, קאמיל ופרוקוש מתכתבים, בהתאמה, עם אודיסאוס, פנלופה ופוסידון; הם באופן דומה מתכתבים גם עם גודאר, אשתו הדנית אנה קארינה וג'וזף א. לוין, המפיץ של הסרט.
באחד מרגעי הסרט, עוטה בארדו פאה שחורה המשווה לה דמיון ויזואלי לאשתו של גודאר, קארינה. גם השחקן הראשי, פיקולי, בעל דמיון מסוים לבעלה לשעבר של בארדו, הבמאי הצרפתי רוז'ה ואדים. כמו כן, ראוי לציון הדיון המתרחש בסרט אודות הקומדיה האלוהית של דנטה. הדיון מתמקד במיוחד בבית ה-26 של השיר בחלקה הראשון של היצירה - "התופת", העוסק במסעו האחרון של אודיסאוס מעבר לעמודי הרקולס, בדרך לצידו השני של העולם. "הבוז", כשמו כן הוא, מבטא את מבטו הציני, הביקורתי והלעגני של גודאר כלפי תעשיית הקולנוע, אנשיה והקודים הנהוגים בה; הסרט דן במחיר שהאמנות גובה מהאנשים העוסקים בה ומהסביבה הקרובה להם.
ליהוק והפקה
המפיק האיטלקי הידוע קרלו פונטי, ניגש לז'אן-לוק גודאר על מנת להתדיין על שיתוף פעולה אפשרי; גודאר הציע להביא אל האקרנים את העיבוד הקולנועי לספרו של מוראביה, בכיכובם של השחקנים פרנק סינטרה וקים נובאק. לאחר סירובם של השניים, הציע פונטי ללהק את סופיה לורן ומרצ'לו מסטרויאני, אך הפעם נתקל בסירובו של גודאר. לבסוף, נבחרה לתפקיד השחקנית-דוגמנית הצרפתייה בריז'יט בארדו, בעיקר בשל התעקשותו של המפיק פונטי כי הצגת גופה החושני בסרט עשויה להעלות את רווחיו. ברוח זו ובלחץ המפיקים האמריקנים שהיו שותפים לסרט, התבקש גודאר, לאחר שכבר סיים לצלם את הסרט כולו, לביים סצנה אחת נוספת, שבה יוצג גופה העירום של בארדו. בסצנה ידועה זו הפותחת את הסרט, מתחלף צבע התאורה מספר פעמים, באופן דרמטי וללא הכנה מוקדמת, מאדום - לצהוב ולבסוף לכחול. הדיאלוג בין הדמויות, המצויות בעיצומה של סצנה אינטימית בחדר השינה, נותר ללא הפרעה. הייתה זו דרכו האופיינית של גודאר ללעוג ולבקר את האופן בו עושים אנשי הקולנוע שימוש בעירום הנשי כמקדם מכירות.
גודאר אמנם ליהק עצמו בסרט לתפקיד עוזר הבמאי של פריץ לאנג, אך למעשה ייחס לדמותו של לאנג רבות מהדעות ומתאוריות הגל החדש שלו עצמו. הסרט, אשר כולו מתרחש באיטליה, צולם ברובו באולפני "עיר הסרטים" צ'ינצ'יטה ברומא וכן בווילה מלפרטה באי קאפרי, מדרום לעיר נאפולי. באחת מהסצנות הידועות של הסרט, פול וקאמיל (פיקולו ובארדו) משוטטים בדירה, מתווכחים ומתפייסים לחלופין. גודאר ביים את הסצנה כרצף מתמשך של תנועות מצלמה, תחת תאורה טבעית וכמעט בזמן צילום אמיתי. את הסרט צילם הצלם הקבוע של גודאר, ראול קוטאר, שצילם כמה מהסרטים הגדולים של ראשית הגל החדש, ביניהם עד כלות הנשימה של גודאר.
הפצה
גרסאות הסרט שהופצו לאקרנים בצרפת, איטליה ובארצות הברית היו שונות משמעותית זו מזו. בעוד שהגרסה הצרפתית הייתה רב לשונית (בצרפתית, אנגלית, איטלקית וגרמנית), הגרסאות שהופצו בארצות הברית ובאיטליה דובבו לשפה המקומית.
מבחינת העריכה, בעוד שהגרסה הצרפתית שונה רק במקצת מהגרסה האמריקנית, הגרסה שהופצה באיטליה הייתה קצרה משמעותית (רק 82 דקות) וכללה מוזיקת ג'אז קלה שהולחנה על ידי יוצר איטלקי והחליפה את המוזיקה המקורית של הסרט.
נכון להיום, מרבית גרסאות ה-DVD של הסרט תואמות את הגרסה הצרפתית.
תגובות לסרט
באחת מהביקורות המשמעותיות שנכתבו אודות הסרט, במגזין הקולנוע Sight & Sound, סיכם המבקר קולין מק'קייב את הסרט במילים – "העבודה הגדולה ביותר של מפיק אמנותי באירופה של אחרי המלחמה". הסצנה הרחבה שצולמה בדירה, שבה מתפרקים נישואיהם של פול וקאמיל, זכתה לשבחים רבים מאת מבקרים וחוקרי קולנוע לאורך השנים. במאמר שהתפרסם בפברואר 2012, ב-Interiors, מגזין מקוון לקולנוע ולארכיטקטורה, התמקד הדיון באופן שבו השכיל גודאר לנצל את המרחב המוגבל של הדירה בעת צילום הסצנה, כך שהמאפיינים הארכיטקטוניים של הדירה משרתים את הדעיכה ביחסיהם של בני הזוג.
אקטקום
אקטקום - תקשורת אקטיבית בע"מ (ACTCOM - Active Communications Ltd) הייתה חברה ישראלית אשר הוקמה ב-1992 על ידי אמיר פליבצקי ואיילת הולדר.
היסטוריה
אקטקום הייתה ספקית שירותי האינטרנט הראשונה בישראל ומהראשונות בעולם. בתחילת דרכה סיפקה אקטקום שירותי חיבור אינטרנט למגזר העסקי ובין לקוחותיה נמנו חברות ההייטק המובילות בישראל. החל מ-1995 החלה אקטקום לספק שירותי אינטרנט גם ללקוחות פרטיים.
בנוסף לשירותי תקשורת אינטרנט סיפקה החברה מגוון שירותים בתחומי תקשורת נוספים, כולל אחסון אתרים, חוות שרתים ורשתות-פנים (Intranets) לחברות ולארגונים.
במשך שנות פעילותה רכשה אקטקום את פעילותן של מספר ספקיות שירותי אינטרנט אחרות.
אקטקום תמכה בתוכנה חופשית ובקוד פתוח וגם בקהילת הקוד הפתוח בארץ.
החברה פעלה במשך כ-15 שנה, ובשנות פעילותה האחרונות רכשה קווי אינטרנט מספקיות גדולות וסיפקה בעיקר שירות ללקוחות, עד לרכישתה על ידי חברת בזק בינלאומי בשנת 2007. במשך כל שנות פעילותה הייתה החברה ממוקמת בחיפה.
החברה הישראלית לרפואה משלימה
החברה הישראלית לרפואה משלימה - The Israeli Society for Complementary Medicine הוקמה בשנת 2002 במסגרת ההסתדרות הרפואית בישראל. החברה מהווה קהילה של רופאים, חוקרים ומטפלים המתעניינים בשילוב רפואה משלימה ברפואה המקובלת בצורה מבוקרת. ההסתדרות הרפואית בישראל קבעה כי "ישנו מגוון טיפולים, אשר עשויים להתווסף לטיפול הרפואי אך אינם באים להחליפו", "שימוש ברפואה משלימה כתחליף לרפואה עלול לסכן את ציבור המטופלים," וכן "הוועידה קוראת לפיקוח חוקי על כלל העוסקים ברפואה משלימה."
אמפיריציזם
אֶמְפִּירִיצִיזְם (לפי האקדמיה ללשון העברית: נְסוּתָנוּת; באנגלית: empiricism; מקור המילה במילה "אמפירי" שמשמעותה תצפיתי) הוא זרם מרכזי באפיסטמולוגיה (תורת ההכרה) של תקופת הנאורות. על פי האמפיריציזם המקורות היחידים של הידע האנושי הם הניסיון החושי והתצפית המדעית. על פי האמפירציזם כל ידע הוא אפוסטריורי (ידע הנובע מהניסיון), ולכן מה שמכונה "ידע א-פריורי" (שאינו תלוי בניסיון, הנובע מהשכל בלבד) אינו אפשרי. כל ידיעה מקורה או בניסיון או בהסקה אינדוקטיבית (הסקה מאוסף מקרים פרטיים אל הכלל) מן הניסיון. הזרם המקביל והמנוגד לאמפיריציזם באותה תקופה היה הרציונליזם, על פיו הרציו (השכל) הוא מקור הידע האנושי. האמפיריציזם והרציונליזם היו ניסיונות לבנות את הידע האנושי מאפס. גישה רדיקלית זו אפיינה את הפילוסופיה של תקופת הנאורות שבהשפעת המהפכה הקופרניקאית דחתה את כל הפילוסופיות שקדמו לה. שלושת ההוגים המרכזיים של האמפיריציזם היו דוברי אנגלית: ג'ון לוק (אנגלי), ג'ורג' ברקלי (אירי) ודייוויד יום (סקוטי). לרעיונות האמפיריציסטיים, מקום מרכזי גם בזרם פילוסופי מאוחר יותר (במאה ה-20) המכונה פילוסופיה אנליטית או פילוסופיה אנגלו-אמריקאית.
מבוא לאמפיריציזם: פרנסיס בייקון והמרד בסכולסטיקה
מבשר האמפיריציזם היה פרנסיס בייקון, מדינאי שחי בין השנים 1561-1626, כלומר במהלך המהפכה הקופרניקאית בה אמיתות בנות מאות שנים החלו להתערער. בייקון היה רדיקליסט והגותו התבססה על דחיית הסכולסטיקה שהייתה אופן הדיון הפילוסופי של זמנו, הוא ניסה לגרום למהפכה בפילוסופיה כפי שגלילאו גרם במדע. הוויכוחים הפילוסופיים בני זמנו נראו לבייקון ויכוחי סרק: כל פילוסוף מפרש את העולם באמצעות דעותיו, יוצא שהוא מבין מה שדעותיו מלמדות אותו ולכן העובדות תואמות תמיד את הדעות בלי קשר לאמיתותן. לגישתו, בני אדם רואים מה שנוח להם ונוח להם לראות שצדקו, כך הופכת כל דעה לשיפוט מוקדם, לדעה קדומה ולאמונה טפלה. הפילוסופים הם דיקטטורים של ממלכת הרוח וצריך להשתחרר מהם. בעוד שעל פי הפילוסופיה הקלאסית תפקיד הוויכוח הוא גילוי האמת, על פי בייקון תפקיד הוויכוחים (על אף שהם רציונליים) הוא שכנוע הזולת בצדקת הטוען. בייקון הסכים עם הפילוסופיה הקלאסית שגילוי האמת עומד במרכז המדע אך טען שהאסטרטגיה לגילוי האמת אינה הוויכוח אלא הוויתור מרצון של המתדיינים על דעותיהם האישיות. בייקון ניסה לפתח שיטה מובנית לחיסול ויכוחים ולמיגור אמונות קדומות וכשלים, אותם חילק לארבעה סוגים:
שיטתו של בייקון לגילוי האמת המדעית מבוססת על התצפית המדעית והביקורתיות המדעית. הוא היה איש חזון והעניק למדע אופי ציבורי, המדע הוא גוף שצריך להתקשר אל הקהילה ולהיות ממומן על ידה. בניגוד למיתוס "המדען הבודד", המדע על פי בייקון הוא מפעל אדיר עם חלוקות עבודה מתוכננות. באמצעות מבנה זה, ניתן יהיה לחלץ את האמת המדעית מתוך דיוק בתצפיות והסקת מסקנות אנליטיות הכרחיות. בעוד שהמחשבה המדעית האריסטוטלית עסקה בתיאור הטבע כפי שהוא, בייקון דיבר על ניסוח חוקי טבע ונוסחאות שהן האלמנט הנסתר של התופעות. מאחר שהמדע מצריך הסברים, יש לייחס חשיבות לדוגמאות השליליות והמפריכות, כלומר לאלמנטים הביקורתיים במדע. כך בשיטת האלימינציה, יצבור המדע עוד ועוד עובדות מדעיות מבוססות והידע האנושי ילך ויגדל. בייקון קרא למיסוד דוקטרינות לברירת העובדה המדעית מן הדעות הקדומות וליצירת חברה חדשה המושתתת על המדע. לחזונו של בייקון היה תפקיד מרכזי בהקמת החברה המלכותית של לונדון למדע.
ג'ון לוק
ג'ון לוק (1704-1632) הוא אבי הדרישה לפילוסופיה של "השכל הישר" (common-sense) בגרסתה המודרנית. הוא דרש מן הפילוסופיה שלו בהירות ונהירות. אם אין אנו יכולים להצביע על מקור המילים או המושגים בהם אנו עושים שימוש, אזי איננו אומרים דבר. בדרישות אלה עשו שימוש מאוחר יותר (המאה ה-20) הפילוסופים של הזרם האנליטי וג'ורג' אדוארד מור במיוחד. לוק ביקש להתרחק מכל מסקנה ספקולטיבית ולבסס את העובדות המדעיות בניסיון. בעקבות דקארט וגלילאו הבחין לוק בין תכונות ראשוניות ותכונות משניות של עצמים. התכונות המשניות תלויות יותר באדם והן יכולות להיות מופרדות מהעצמים הנצפים. התכונות הראשוניות לעומתן, הן חלק בלתי נפרד מן העצם הנצפה ולכן אובייקטיביות יותר. בעזרת התכונות הראשוניות, קיווה לוק ליצור תמונת עולם שתעלה בקנה אחד עם השכל הישר. יש לפרק את מה שאנו רואים ולבחון איזה מרכיב בא מהטבע ואיזה מרכיב הוא ניחוש שלנו (פיתוח של תורת בייקון). לדוגמה: כיצד ייתכן שהשמש עומדת במקומה אף על פי שנתוני החושים מראים לנו שהיא נעה? תשובתו של לוק הייתה שמה שאנו רואים אינו תנועה אלא מצבים שונים מהם אנו מסיקים תנועה, ראיית התנועה היא איכות משנית שמקורה באדם ולא בטבע.
האלמנט החשוב במדע, לדעת לוק, הוא ההוכחה המדעית, זו מאפשרת לכל אדם בר-דעת לקבל את אשר נאמר לא מחמת הסמכות אלא משום שהוא מוכח. החזון המדעי של לוק היווה המשך לחזונו של בייקון: עולם ללא סמכות, עולם שבו הכול יסתמך רק על שיקולים מדעיים טהורים. כל אדם מסוגל לפקוח את עיניו ולהיות איש מדע, כל מה שנדרש הוא בניית המדע על יסוד אוסף העובדות האמפיריות. הראייה והשמיעה ושאר החושים שכולנו ניחנו בהם במידה שווה, מאפשרים לכל אחד להיות מדען. לוק כפר בידע א-פריורי, התינוק לדעת לוק הוא המדען הטוב ביותר, התבוננותו בעולם לא מוסחת על ידי דעות קדומות של בני אדם אלא על פי מה שלמד מהטבע. לוק היה אמפיריציסט קיצוני, וטען שמה שאין אנו רואים בניסיון אינו קיים. את המדע העתידי ביקש לוק לבנות מקביעות פשוטות וודאיות, אפילו מאיסוף פרטים טריוויאליים, כל עוד הם מחוסנים מטעויות (בפילוסופיה האנליטית נקראו קביעות אלה "משפטי פרוטוקול").
במבט לאחור, ועם התובנות של חקר ההיסטוריה והפילוסופיה של המדעים, נראות השקפותיהם של בייקון ולוק נאיביות, מה גם שמחקרים מדעיים מאוחרים הוכיחו שהם התבססו על טעויות רבות. עם זאת, חזונם של בייקון ולוק והמתודה המדעית שהתוו, הם שהובילו לרבים מהגילויים וההישגים המדעיים של המאות ה-18 וה-19.
ג'ורג' ברקלי
ברקלי (1753-1685) היה איש דת, הוא כיהן כבישוף בכנסייה האנגליקנית ועסק בפילוסופיה רק בצעירותו, בתקופה קצרה זו השאיר את רישומו בתולדות הפילוסופיה והוא נחשב עד היום, כאחד הפילוסופים הראויים לאזכור וללימוד בשל השגותיו המקוריות ומעוררות המחשבה.
דייוויד יום
יום (1776-1711) היה פילוסוף והיסטוריון סקוטי אשר נחשב בעיני רבים לפילוסוף החשוב ביותר שכתב בשפה האנגלית.
יום מציע אלטרנטיבה אמפירית למטאפיזיקה אפריורית מסורתית. האמפיריציזם שלו הוא נטורליסטי בכך שהוא מסרב לקבל כל פנייה לעל-הטבעי כהסבר לטבע האנושי. כחוקר טבע, הוא שואף להסביר את פעולת מחשבתנו, תודעתנו, ונפשנו באופן שתואם את התמונה הניוטונית של העולם, בה לכל תוצאה יש סיבה.
יונקרס Ju 290
היונקרס Ju 290 היה מטוס תובלה וסיור ימי ארוך טווח של הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה. המטוס מעולם לא יוצר בכמויות משמעותיות ולמרות ביצועים מרשימים במיוחד בטווח הטיסה, לא השפיע משמעותית על מהלך המלחמה. למרות שגרסת הפצצה תוכננה למטוס היא לעולם לא יוצרה.
סחר (זמרת)
סחר מוקדס (נולדה ב-4 בדצמבר 1985) היא זמרת, מוזיקאית ורקדנית איראנית. היא התפרסמה בזכות תרומתה למוזיקת הפופ הפרסית.
שנותיה הראשונות
סחר נולדה בטהרן, בירת איראן. אביה היה יליד המקום, ואילו אמה הייתה תושבת סמנאן. סחר התעניינה במוזיקה כבר מגיל צעיר ומשפחתה עודדה אותה ללמוד שיעורי פיתוח קול וסולפג' אצל המוזיקאי מוחמד נורי. היא קיבלה תואר ראשון באמנויות מאוניברסיטת טהרן.
קריירה
סחר הופיעה באירועים לנשים בלבד במסגרת מדיניות ההפרדה המגדרית של ממשלת איראן. בשנת 2004 עזבה את איראן ועברה לאיחוד האמירויות הערביות, שם התאזרחה. בשנת 2012 הוציאה את הסינגל "To Nabashi", שהפך ב-2017 ללהיט בינלאומי. הווידאו קליפ של "Ey Vay" צבר כ-24 מיליון צפיות ביוטיוב – הסרטון הנצפה ביותר של חברת התקליטים Radio Javan.
יוסי ורטר
יוסי ורטר (נולד ב-20 באפריל 1960) הוא עיתונאי ופרשן פוליטי ישראלי.
ביוגרפיה
ורטר החל את הקריירה העיתונאית שלו בשנת 1983, ככתב המשפטי של היומון "חדשות". בשנת 1992 זוכה בבית המשפט העליון מהרשעה בבית משפט מחוזי בקבלת דבר במרמה ופגיעה בזכות לפרטיות, לאחר שבמהלך סיקור פרשה משפטית פרסם בעיתון תמונה שהושגה בתחבולה.
בסוף 1993, עם סגירת "חדשות", עבד שנתיים ככתב בתוכנית תחקירים של ערוץ 2.
החל מיולי 1996 משמש ורטר כפרשן הפוליטי הבכיר של העיתון "הארץ", ולו טור פרשנות פוליטית קבוע בעיתון של יום ששי, בו הוא מסקר את אירועי השבוע החולף. ב-2011 דחה הצעה להצטרף לעיתון "מעריב"..
בשנת 2019 קיבל את פרס סוקולוב על עבודתו העיתונאית
יוסרה מרדיני
יוסרה מרדיני (בערבית: يسرى مارديني; נולדה ב-5 במרץ 1998) היא שחיינית סורית המתגוררת בהמבורג שבגרמניה. מרדיני השתתפה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ובאולימפיאדת טוקיו (2020) בענף השחייה, תחת משלחת הפליטים.
ביוגרפיה
יוסרה נולדה למשפחה מוסלמית בדמשק שבסוריה וכיום חיה בהמבורג לאחר שבית משפחתה נהרס במהלך מלחמת האזרחים בסוריה. יוסרה ואחותה, שרה, החליטו לברוח מסוריה באוגוסט 2015, הן הגיעו ללבנון ומשם לטורקיה. יוסרה ואחותה עלו על סירה ביחד עם עוד 18 פליטים במטרה להגיע ליוון, בדרך לשם מנוע הסירה הפסיק לעבוד. יוסרה ואחותה שרה, עם עוד שני פליטים שידעו לשחות, דחפו את הסירה במשך שלוש שעות עד שהגיעו לאי היווני לסבוס.
קריירה
מרדיני ייצגה את סוריה בשנת 2012 באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר). כשהגיעה לגרמניה, החלה להתאמן שם במטרה להגיע לאולימפיאדה. ביוני 2016 היא נבחרה לאחד משמונת הספורטאים שישתתפו באולימפיאדה תחת משלחת הפליטים. מרדיני התחרתה בריו במקדמות שחיית מאה מטר חופשי ובמאה מטר פרפר אך לא העפילה לשלבים הבאים.
מרדיני השתתפה באולימפיאדת טוקיו במקצוע 100 מטר פרפר תחת משלחת הפליטים הבינלאומית, ובטקס הפתיחה של האולימפיאדה נשאה את דגל משלחת הפליטים יחד עם הרץ תחלואיני מלקה מאריתריאה השוהה בישראל.
ב-2017 מונתה מרדיני לשגרירה של רצון טוב מטעם נציבות האו"ם לפליטים.
בתרבות
בשנת 2022 יצא הסרט השחייניות בבימויה של סאלי אל-חוסייני המספר את סיפורה של מרדיני.
רוברט הולי
רוברט ויליאם הולי (אנגלית: Robert William Holley; 28 בינואר 1922 – 11 בפברואר 1993) היה ביוכימאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1968.
הולי נולד באורבנה, אילינוי שבארצות הברית וסיים את לימודיו התיכוניים בעיר בשנת 1938. הוא למד כימיה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, סיים את לימודיו ב-1942 ולאחר מכן החל את לימודי הדוקטורט שלו בכימיה אורגנית באוניברסיטת קורנל, וסיים אותם בשנת 1947.
הולי נשאר באוניברסיטת קורנל גם לאחר קבלת הדוקטורט, והחל לשמש שם כעוזר פרופסור לכימיה אורגנית ב-1948. בשנת 1962 מונה לפרופסור לביוכימיה.
נפטר בקליפורניה ב-11 בפברואר 1993.
הצלמניה
צלמניה פרי-אור (ידועה בשם "הצלמניה") היא חנות צילום שנוסדה בשנת 1940 על ידי הצלם רודי ויסנשטין, אשר צילומו המפורסם ביותר הוא צילום הכרזת העצמאות, ואשתו מרים. לאורך חייו תיעד ויסנשטין את היישוב העברי והתפתחות הארץ ונופיה. אוסף תיעודי זה שמור עד היום בצלמניה ומטופל על ידי המשפחה. האוסף מכיל מעל רבע מיליון נגטיבים ונחשב לארכיון איכותי בגלל היקפו והיותו מסודר. הצלמניה פועלת כיום כחנות ארכיון הפתוחה לקהל ומאפשרת לרכוש את הצילומים המקוריים של ויסנשטין.
היסטוריה
משנת 1940 ועד לשנת 2011 שכנה הצלמניה בכיכר מוגרבי ברחוב אלנבי (מול פינת רחוב בן-יהודה) בתל אביב. בשנת 2011 עברה לרח' טשרניחובסקי בעיר, שם היא נמצאת עד היום. עד להעתקת מקומה, חלון הראווה של החנות נותר כשהיה במשך שנים וכלל תצוגת דיוקנאות בשחור-לבן. בתוך בית העסק העיצוב היה ונשאר במשך כל זמן פעילותה כפי שהיה בשנות הארבעים.
מיקומה של הצלמניה בלב תל אביב אפשר לויסנשטין נגישות לאירועים והתרחשויות מרכזיים. לאחר מותו של רודי בשנת 1992, המשיכה אלמנתו מרים במלאכת התרגום, מיון, חידוש ושימור הארכיון, לצד שירותי צילום שונים אותם סיפקה ללקוחות. מרים נפטרה בשנת 2011, ומאז ממשיך נכדה, בן פטר, את ניהול המקום.
בשנת 2002 ערכה הצלמניה תערוכת רטרוספקטיבה שהוצגה בנמל תל אביב בה ביקרו בתקופה של חודש אחד למעלה מ-120 אלף מבקרים. עד היום הוצגו עבודותיו של ויסנשטין בתערוכות בלונדון, פריז, מוסקבה, מינכן, האג, אנטוורפן וכעת מסתובבת תערוכה נודדת עולמית בתמיכת משרד החוץ.
איש הכריות
איש הכריות (באנגלית: The Pillowman) הוא מחזה משנת 2003 פרי עטו של המחזאי האירי מרטין מקדונה. הוא הוקרא לראשונה בגרסתו המוקדמת בתיאטרון פינסבורו, לונדון, ב-1995. הוא מגולל את סיפורו של קטוריאן, סופר בדוי שמתגורר במדינת משטרה ונחקר על תוכנם המבעית של סיפוריו הקצרים, ודמיונם למעשי רצח מוזרים שמתרחשים בעיר. המחזה זכה בפרס אוליבייה למחזה החדש הטוב ביותר לשנת 2004, בפרס מבקרי התיאטרון של ניו יורק למחזה הזר הטוב ביותר בשנת 2004-5, ובשני פרסי טוני להפקה. הוא היה מועמד לפרס איבנינג סטנדרט למחזה החדש הטוב ביותר לשנת 2004.
תקציר העלילה
קטוריאן קטוריאן קטוריאן, מחברם של סיפורים קצרים שרבים מהם מתארים אלימות נגד ילדים, נאסר בידי שני בלשים, אריאל וטופולסקי, מכיוון שכמה מהסיפורים דומים לרציחות שמתבצעות בעיר. כשאחיו מייקל מספר לו שהודה ברציחות וסיבך אותו, הוא רוצח את אחיו, מודה ברציחות שלא ביצע, אולם מנסה להציל את סיפוריו מהשמדה. המחזה כולל הקראתם של הסיפורים במהלך החקירה, כשחלק מהסיפורים מיושמים ברציחות וחלקם משוחקים בידי קטוריאן ואחיו. הידוע שבהם הוא "הסופר והאח של הסופר" האוטוביוגרפי
תמונה ראשונה
אריאל וטופולסקי חוקרים את קטוריאן בחדר חקירות בתחנת המשטרה. בתחילה קטוריאן אינו יודע למה הוא נחקר. וחושב שהוא נחשד בהעברת מסרים פוליטיים נגד הדיקטטורה הטוטליטרית באמצעות סיפוריו. הבלשים וקטוריאן משוחחים על סיפורי זוועה בהם כלולים ילדים. אריאל עוזב את החדר, ומעט אחרי-כן נשמעות צרחותיו של מייקל מהחדר הסמוך. אריאל שב, ידו מכוסה בדם, כפי הנראה מכך שעינה את מייקל, ומספר לקטוריאן שמייקל זה עתה הודה ברציחתם של שלושה ילדים ביחד עם קטוריאן. שני הילדים הראשונים נרצחו לפי המתואר בסיפורים "אנשי התפוחים הקטנים" ו"הסיפור על העיר שעל גדת הנהר". קטוריאן מכחיש את ההאשמות, בהצהירו שלמרות שיש בהם ילדים והרג ילדים, זוהי דרכו לספר סיפור.
תמונה שנייה
קטוריאן גודל בידי הורים אוהבים שעודדו אותו לכתוב, ובמשך שנים רבות כתב סיפורים שמחים. אולם, בלילה אחד החל לשמוע מהחדר הסמוך החסום בפניו נהמה של כלים חשמליים וצעקות של ילד שחוסמים את פיו, וכתוצאה מכך החל לכתוב סיפורים קשים יותר. לילה אחד, פתק הוחלק מתחת לדלת בו נכתב:
קטוריאן שבר את הדלת וראה את הוריו מהתלים בו, מעמידים פנים שהם מענים ילד. אבא שלו אמר לו להסתכל על הצד השני של הדף ובו היה כתוב שהוא זכה בתחרות סיפורים קצרים. אולם, כשקטוריאן שב כעבור מספר שנים, הוא גילה את גופת אחיו המת בן הארבע מתחת למזרן, כשגופו שבור ושרוף לופת את כתב היד של סיפור יפה, טוב יותר מכל סיפור שכתב קטוריאן, קטוריאן שרף את כתב היד. כאן קטוריאן קטע את סיפורו כדי לספר שהוא פיברק את הסיום כדי לספר את הסיפור. במציאות קטוריאן פרץ את הדלת לחדר השני ומצא שם את אחיו חי, עם נזק מוחי בלתי ניתן לתיקון. באותו לילה הוא חנק את הוריו הישנים בכרית כנקמה על כך שעינו את אחיו ומאותו יום ואילך השגיח על אחיו.
תמונה ראשונה
קטוריאן ומייקל ביחד בתאם בתחנת המשטרה, קטוריאן זה עתה עונה. מייקל מגלה שהוא לא עונה, אלא שיתף פעולה עם אריאל, אפילו צרח כשאריאל ביקש ממנו. לפי בקשתו של מייקל, קטוריאן מספר לו את הסיפור "איש הכריות", אודות אדם עשוי מכריות שמשכנע ילדים להרוג עצמם, על מנת שיחסך מהם עתידם הרע. מייקל מודה שהוא הרג ילד, בטענו שקטוריאן אמר לו לעשות כן באמצעות סיפוריו. מייקל גם מודה שהוא רצח ילד נוסף בהשראת "ישו הקטן", אחד הסיפורים האכזריים ביותר של קטוריאן. מייקל מספר לקטוריאן שהוא קרא את הסיפור "הסופר והאח של הסופר", והתנגד לשינויים שהוא הכניס, השונים ממה שקרה במציאות, ברצותו שקטוריאן יכתוב במקום זאת סיום שמח לשני האחים. קטוריאן משכיב את מייקל לישון בספרו לו את הסיפור "החזיר הירוק הקטן", ואז חונק אותו. קטוריאן קורא לבלשים, מכריז על כוונתו להתוודות על פשעיו, בתנאי שישמרו על הסיפורים שכתב.
תמונה שנייה
קטוריאן מספר את הסיפור "ישו הקטן", שהוא הסיפור שנחשד כמקור השראה לרצח השלישי. ילדה בת שש מאמינה שהיא התגלמותו של ישו, מנחמת אומללים למורת רוחם של הוריה. הוריה נהרגו בתאונת דרכים קטלנית והיא נשלחת למשפחה אומנת. הוריה המאמצים שהתרגזו מכך שהיא העמידה פנים שהיא ישו, עינו אותה, צלבו אותם וקברו אותה חיה, באומרם שאם היא ישו היא תקום לתחיה בתוך שלושה ימים.
תמונה ראשונה
קטוריאן בחדר החקירות ביחד עם אריאל וטופולסקי, כותב הודאה באשמה. הוא מונה את רציחתם של שלושה ילדים, כמו גם את רציחתם של מייקל ושל הוריו. אריאל אומר שהוא שונא רוצחי ילדים בעודו מתכונן לענות את קטוריאן בסוללה חשמלית עם אלקטרודות מחוברות אליה. קטוריאן מנחש ששנאתו של אריאל נגרמה כתוצאה מילדות בעייתית וטופולסקי מאשר שאריאל נאנס בידי אביו, אותו רצח אחר-כך באמצעות חנק בכרית. טופולסקי מונע מאריאל לענות את קטוריאן על מנת לחקור אותו. קטוריאן אינו מסוגל לענות על השאלה אם הילדה שלישית הייתה עדיין בחיים כשהיא נקברה, הבלשים מבינים מדבריו שהיא הייתה עדיין בחיים. כשאריאל יוצא למצוא את הילדה, טופולוסקי מספר לקטוריאן את הסיפור שלו על נער חירש שניצל מהידרסות בידי רכבת בשל מאמציו הבלתי נראים של סיני זקן שהיה במגדל, טופולסקי מחשיב עצמו כאדם חכם, המגן מרחוק על חפים מפשע. בנקודה זו אריאל שב עם הילדה, אותה מצא חיה, כשהתייחסו אליה לא כמו בסיפור "ישו הקטן", אלא בסיפור "החזיר הירוק הקטן". הבלשים חוקרים את קטוריאן ומגלים שאין הוא יודע את אופן רציחות הילדים, מכיוון שהוא לא לקח חלק ברציחות. הבלשים מוציאים את קטוריאן להורג בשל רציחתם של אחיו מייקל והוריו. אולם, סיפוריו של קטוריאן ניצלים בידי אריאל בשל האמפתיה שחש לילדותו הבעייתית. ממש כשאריאל מתכוון לשרוף את סיפוריו של קטוריאן, קטוריאן מספר שבשבע השניות לפני מותו הוא סיפר לעצמו את הסיפור על איש הכריות שביקר את מייקל כשהיה בן שבע, ילד שמח ובריא, בערב הלילה בו הוריו עמדו להתחיל לענות אותו. איש הכריות מספר למייקל על החיים הנוראים שנכונים לו בהם יעונה במשך שנים בידי הוריו וירצח בידי אחיו האהוב והיחיד על רצפת בית הסוהר. איש הכריות מציע למייקל להתאבד ולחסוך מעצמו את כל הזוועות האלה. מייקל מחליט לא להתאבד, מכיוון שהוא עתיד לאהוב את סיפוריו של אחיו. סיפורו של קטוריאן עומד להסתיים בכך שאריאל שורף את הסיפורים. אולם אריאל יורה בו כדור שתי שניות לפני שסיים את הסיפור בצורה זו, ומחליט להציל את הסיפורים, לשמור אותם בתיק שייפתח כעבור חמישים שנה.
אנשי התפוחים הקטנים
מסופר בתמונה הראשונה במערכה הראשונה ומיושם ברצח הראשון. ילדה קטנה, שאביה מרביץ לה, מגלפת אנשים קטנים מתפוחים. היא נותנת אותם לאבא שלה ואומרת לו שזו מזכרת ממנה כשהייתה ילדה קטנה ושלא יאכל אותם. האב מייד בולע אותם, בתוך התפוחים יש סכיני גילוח והוא מת בייסורים. הילדה מתעוררת באותו לילה, כמה מאנשי התפוחים הנותרים מאשימים אותה בכך שהרגה את האחים הקטנים שלהם, הם קופצים לגרון שלה והורגים אותה.
צומת שלושת כלובי התלייה (קרוי גם "באלכסון")
אדם מתעורר בכלוב ברזל גדול, בו השאירו אותו לגווע ברעב, בגלל פשע שאינו זוכר. לידו שני כלובי ברזל, על אחד מהם כתוב רוצח ועל האחר אנס. נזירות מתפללות ליד האנס ומאכילות את הרוצח הזקן, אבל נבעתות כשהן קוראות את מה שכתוב על הלוח של האדם. אופנוען שעובר במקום משחרר את הרוצח ויורה בגיבור הסיפור. האיש שואל ברגעיו האחרונים "מה עשיתי" ו"האם אני אלך לגיהנום?" והאופנוען צוחק.
הסיפור על העיר שעל גדת הנהר
ילד קטן בא ממשפחה עניה וילדי העיר הציקו לו ולמרות זאת היה מאושר ושקוע בחלומות ורצה להעניק לעולם מטוב ליבו. לילה אחד הוא פגש עגלון לבוש גלימה שחורה, רכוב על עגלה רתומה לסוס. הוא הציע לעגלון להתחלק עמו בסנדוויץ', שהיה ארוחת הערב שלו. העגלון אמר לו שבגלל שהיה נחמד לנוסע עייף וזקן, הוא מעוניין לתת לו מתנה, שיום אחד יידע להעריך אותה. הוא מבקש מהילד שיעצום את עיניו, הזקן קוצץ בגרזן את חמש אצבעותיו של הילד ומשליך אותן לחולדות. המסקנה מהסיפור שמתייחס לאגדת החלילן מהמלין שגזל מהעיר את ילדיה. בגלל שהילד נכה, הוא אינו יכול ללכת אחרי החלילן עם שאר הילדים ולכן הוא הילד היחידי מהעיר שניצל.
איש הכריות
איש הכריות, כל גופו היה עשוי מכריות. הוא מבקר אנשים שעמדו להתאבד בגלל חייהם הקשים. ממש כשאדם עמד להתאבד, הוא היה מחזיר את הזמן לאחור לרגע שבו האיש או האיש היה ילד או ילדה קטנה, לזמן שהתקופה הנוראית בחייהם טרם התחילה והיה מציע להם להרוג את עצמם כדי לחסוך מעצמם את הכאב שיסבלו ממנו בחיים. המשימה העציבה את איש הכריות והוא החליט לבקר את עצמו כשהיה קטן ולספר לו על חייו ואיש הכריות הקטן הצית עצמו ומת מאושר. אבל הוא שמע את צעקותיהם של מאות אלפי הילדים שהוא עזר להם להתאבד ועכשיו חזרו לחיים כדי להמשיך את חייהם האומללים.
החזיר הירוק הקטן
חזיר ירוק קטן נהנה מכך שהוא מיוחד, אבל החזירים האחרים, שהם בצבע ורוד היו לועגים לו. החוואים צבעו אותו בצבע ורוד שלא ניתן להוריד אותו והחזיר בכה. בלילה ירד גשם ירוק שצבע את כל החזירים בירוק שלא ניתן להוריד אותו. רק החזיר נשאר בצבע ורוד, בעוד החזירים האחרים בכו, הוא שמח, כי הוא נשאר מיוחד.
ישו הקטן
ילדה בת שש הייתה בטוחה שהיא התגלמותו של ישו. היא לבשה זקן, נעלה סנדלים. היא הסתובבה בחברת חסרי בית, שיכורים ומכורים לסמים, מברכת אותם ומנחמת אותם. הוריה היו מאושרים מכך שהיא בסדר ובחיים. יום אחד הוריה נהרגו בתאונה קטלנית. היא נמסרה למשפחה אומנת ששנאה דת, שנאה את ישו ושנאה את הילדה. הוריה עינו אותה, צלבו אותה וקברו אותה חיה בארון עם פתח אוויר צר שהספיק לה לחיות עוד שלושה ימים, באומרם שאם היא ישו היא תקום לתחיה תוך שלושה ימים. כעבור שלושה ימים טייל איש במקום, אולם מכיוון שהיה עיוור לא הבחין בקבר וגם לא שמע את השריטות שנשמעו ממנו.
הסופר והאח של הסופר
הסיפור הזה הוא אוטוביוגרפי בחלקו. ילד המגודל ביד הוריו האוהבים שמעודדים אותו להיות סופר, הוא כותב סיפורים שמחים במשך כמה שנים. ואז בלילה אחד הוא מתחיל לשמוע קולות עינויים מהחדר הסמוך וכתוצאה מכך הוא מתחיל לכתוב סיפורים מעוותים יותר ויותר. לילה אחד הוא מבחין בפתק המחליק מתחת לדלת, בו כותב אחיו של הילד שהוא עבר עינויים במשך שבע שנים כחלק מניסוי ספרותי כדי להפוך את הילד לסופר גדול. הוא פורץ את הדלת, ומוצא את הוריו מהתלים בו, בהעמידם פנים שהם מענים ילד. אולם כשהוא שב כעבור שנים הוא מגלה את גופת אחיו המת מתחת למזרן, לופת כתב יד של סיפור יפהפה, טוב יותר מכל סיפור שהוא כתב וגיבור הסיפור שורף אותו.
החדר של שייקספיר
מייקל מציין בפני קטוריאן את הסיפור כדי להצביע על כך שכל סיפוריו היו סוטים. שלא כמו הסיפורים האחרים, סיפור זה אינו מסופר, מיושם ברציחות או משוחק. במקום זאת מייקל מספר אותו בקצרה. שייקספיר אינו הגאון שהעולם חושב שהוא, במקום זאת הוא מחזיק בחדרו אישה גמדה בתוך קופסה שחורה. בכל פעם שהוא רוצה שהיא תכתוב מחזה חדש הוא דוקר אותה במקל.
למרתף יש פנים
אדם סדיסטי חסר שם חותך את פניהם של קורבנות חסרי שם, ושומר אותם בצנצנת על ראש של בובה במרתף. כמו בסיפור "החדר של שייקספיר", גם סיפור זה רק מוזכר בידי מייקל בקצרה.