cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אולפן קולנוע
היסטוריה
בתחילת המאה ה-20, חברות החלו לנוע ללוס אנג'לס, קליפורניה. מקור התאורה הטוב ביותר לייצור ראינוע היה אור שמש טבעית, שכן בקליפורניה היו יותר ימי שמש מאשר ניו יורק. באותן השנים החלה להיווצר התעשייה שהיום מכונה "הוליווד", על פי שם הכפר שבדרום קליפורניה.
בשנת 1905 נוצרה הטכנולוגיה לצילומי פנים (נורות מרקורי). כיום אולפני הקולנוע משוכללים וכוללים אמצעים רבים כגון: מתקני דולי, תאורה ו"מסך ירוק".
החל משנות החמישים והלאה, אולפנים החלו ליצור גם תוכניות טלוויזיה.
אולפני קולנוע
אולפני קולנוע הם גם שם לחברות בתחום הפקת והפצת סרטים. חמשת אולפני הקולנוע הגדולים בתעשיית הקולנוע ההוליוודית הם:
מחוץ להוליווד:
בישראל
בישראל הוקמו במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-20, אולפני הקולנוע "ג.ג. אולפני ישראל - ירושלים" בנווה אילן.
גאורג גולק
גאורג "ג'ורג'" יוליוס גולק (באנגלית: George Julius Gulack; 12 במאי 1905 – 27 ביולי 1987) היה מתעמל אמריקאי-יהודי. אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1932) ואלוף ארצות הברית (1928 ו-1935) בטבעות. הוא זכה בעוד שני תוארי אליפות ארצות הברית, במקבילים ובתרגיל קרקע. בין היתר היה שופט בינלאומי במשך 25 שנים, חבר הוועד האולימפי של ארצות הברית (1934 - 1958), יו"ר איגוד ההתעמלות של ארצות הברית, נשיא הוועד ההתעמלות של המשחקים הפאן-אמריקאיים וסגן נשיא כבוד של ההתאחדות ההתעמלות הבינלאומית.
ביוגרפיה
גולק נוטלד בריגה שבלטביה, אז בתחומי האימפריה הרוסית.
באליפות לטביה שנערכה בשנת 1921 זכה גאורג במדליית זהב בתחרות קרב רב. בשנת 1922 הוא היגר עם משפחתו לארצות הברית.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה גולק במדליית זהב בתרגיל על הטבעות בתוצאה של 56.9 נקודות (28.8 נק' ו-28.1 נק'), לפני ביל דנטון מארצות הברית (55.8 נקודות - 28.2 נק' ו-27.6 נק') וג'ובאני לטואדה מאיטליה (55.5 נקודות - 27.6 נק' ו-27.9 נק'). הוא המתעמל הראשון בעולם שביצע את "תרגיל הצלב" הפוך על הטבעות.
הנצחה
ב-1984 הונצח גולק ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
הצהרת קהיר על זכויות האדם באסלאם
היסטוריה
כאמור העולם האיסלאמי מעולם לא קיבל את ההצהרה לכל באי עולם במלואה, סודאן, ערב הסעודית ואיראן נהגו לבקר אותה באופן תדיר. איראן של אחרי המהפכה ניסחה זאת בשנת 1981 בפני האו"ם באומרה כי ההצהרה לכל באי עולם היא "הבנה חילונית של המסורת היהודית-נוצרית" שלא יכולה לחול על המדינות המוסלמיות מבלי להפר את החוק המוסלמי.
הצהרת זכויות האדם באסלאם אומצה על ידי 45 שרי חוץ של מדינות ארגון המדינות האסלאמיות ב-5 באוגוסט 1990.
בית הבובות (להקה)
בית הבובות היא להקת רוק ישראלית.
צעדים ראשונים
מייסדי הלהקה, אמיר אטיאס ואיתי שיף, החלו לנגן יחד בתקופת לימודיהם בתיכון טשרניחובסקי בנתניה. לאחר שחרורם מהצבא הקליטו כמה משיריהם באולפן בקיבוץ העוגן. תקליטורים עם השירים חולקו לחבריהם של חברי הלהקה. בעת טיולם בחו"ל, ובעיקר בדרום אמריקה, הפיצו החברים את המוזיקה בין מטיילים שפגשו, ואלה נתבקשו לצרוב לחבריהם. השירים זכו לפופולריות גבוהה והגיעו אף למטיילים בהודו, באוסטרליה וביפן.
הלהקה שינתה את שמה פעמים רבות, אך לאחר חזרתם לישראל של אמיר ואיתי מהטיול בדרום אמריקה, החליטו השניים כי השם הנבחר יהיה "בית הבובות", כשם אחד השירים שהוקלטו בראשית דרכם באולפני העוגן. שם זה, באופן אירוני, ניתן ללהקה על ידי המטיילים שקראו להרכב "בית הבובות של אמיר ואיתי".
עם חזרתם לישראל, ולאור הפופולריות שצברו בחו"ל, החלו אטיאס ושיף להופיע במועדונים. בהופעותיהם הראשונות השתתפו אטיאס ושיף, גדי בן אלישע בגיטרה חשמלית, מיכאל גולדצקר על גיטרה בס, גיל קולי פלוטניק על התופים וכלי ההקשה וזיו לביא בקלידים. בשנת 2002, עזב גדי בן אלישע את הלהקה ונתן סלומון הצטרף ללהקה והיה חבר בלהקה עד לשנת 2010. דני בושקניץ החליף את הבסיסט מיכאל גולדצקר. לאחר מכן נכנסו ללהקה שי חלמיש כבסיסט ודני מקוב כמתופף, במקומם של דני בושקניץ וגיל קולי פלוטניק.
אלבום ראשון, "מדפים" (2005)
בשנת 2005 יצא "מדפים", אלבומה הראשון של הלהקה, בהוצאת "נענע דיסק" ו"בארבי רקורדס". האלבום זכה להצלחה מסחרית גדולה, הגיע למעמד של אלבום זהב (20,000 עותקים) בנובמבר 2005, ואף זיכה את בית הבובות בפרסי "הרכב השנה" ו"תגלית השנה" בטקס פרסי עמ"י ב־2006. במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשס"ו זכתה הלהקה בתואר "להקת השנה". מתוך האלבום התפרסמו השירים "סיגפו", "למעני", "שיר בעיפרון", ו"שמש", שזכו כולם להשמעות רבות בתחנות הרדיו. כשנתיים לאחר מכן היה מספר המכירות כבר קרוב לפלטינה כפולה (80,000 עותקים). בשנת 2015 הגיע האלבום למעמד של פלטינה משולשת (למעלה מ-100,000 מכירות) וצוין באירוע חגיגי בבארבי תל אביב.
"שוב החיוך" (2007)
בספטמבר 2007 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, "שוב החיוך", בהוצאת חברת התקליטים "התו השמיני". האלבום נמכר, תוך עשרה ימים, ביותר מ-10,000 עותקים. את רוב שירי האלבום כתב והלחין אמיר אטיאס. איתי שיף כתב את "כי אם לא אז בשביל מה", "משחק סימולטני" ו"חלומות שפיספסת", ובן פרגר כתב את "ליד הגורל". באלבום זה השתתפו כל חברי הלהקה בעיבודי השירים.
"בכל הדרכים" (2011)
במאי 2011 הוציאה הלהקה את הסינגל "אתם תשבו ואני אספר", שכתב והלחין אטיאס והפיק אסי אילון. השיר זכה להצלחה, והגיע לראש מצעדי הפזמונים. אחריו הוציאה הלהקה גם את הסינגל " איזה יום יפה בחוץ" ו"לא שם לא כאן" שזכה להצלחה והגיע לראש המצעדים השונים. לאחר מכן יצאו גם השירים "בכל הדרכים" ו"מחשבות מקולקלות" כסינגלים.
ב-15 בספטמבר 2011 יצא אלבומה השלישי של הלהקה, שנקרא "בכל הדרכים". הרכב הלהקה באלבום השתנה מעט; הגיטריסט נתן סלומון והקלידן זיו לביא עזבו את הלהקה, ובמקום הצטרפו בהתאמה רן כהן ואיתי בן מרגי.
בשנת 2012 השתתפו בפרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר" והוציאו את השיר "ניהול עיזבון" לרדיו. השיר זכה להצלחה בפלייליסט של גלגלצ.
בשנת 2013 הוציאו שיר בשם "סיבובים של חורף" כסינגל לרדיו.
"רני" (2014)
במרץ 2014 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי "רני". האלבום כולל את הסינגלים "עד מתי" ואיפה היית, "איך אני רוצה" ו"זה לא כל מה שקרה". בנוסף מכיל האלבום את השיר "שירו של ניוטון" שכתבו בית הבובות לסדרה עספור. השירים "איפה היית" ו"איך אני רוצה" הגיעו למקום הראשון במצעד גלגלצ ובמצעדים רבים נוספים.
"מישהו שומע" (2018)
באפריל 2018 הוציאה הלהקה סינגל בשם "מישהו שומע" בו הלחינו את שירו של רפאל מוסקל שנפל במלחמת לבנון השנייה. השיר נוצר בשיתוף פעולה עם היוצר והמפיק דודי לוי.
חברי הלהקה
חברים לשעבר:
תוכחת מגולה
תוכחת מגולה היא יצירה פיוטית ספרותית מאת שמחה קאלימאני, מרבני קהילת יהודי ויניציאה במאה ה-18, המתארת את ה"מידות הרעות של בני זמנו".
מהות הספר
תוכנו העיקרי של הספר הם דברי תוכחה וביקורת על התופעות השליליות שנתגלו בחברה בה הוא התגורר. במקרים אחדים הוא מתאר לא רק את הצד המכוער בהתנהגות בני האדם אלה גם את המגוחך שבאותן התופעות. הוא לועג למעשיהם תוך הוקעת הפגמים במטרה לחנך את הקוראים באמצעות יצירתו. אפשר לראות ביצירתו ביטוי לחיים החברתיים בגטו היהודי בוונציה במאה ה-18.
הוא לועג לבורים מבני עם ישראל, המנסים להראות שהם בקיאים בלשון העברית וכלליה, בלימוד מקרא, בהכרת ההלכה ובתורת הקבלה. בניגוד לאנשים המחמירים לדעת הכל, הוא מציג לדוגמה ולמופת את המקובלים האמיתיים, אלה הצדיקים שהתמסרו ללימוד התורה מתוך ענווה ויראת שמים.כמו כן, הוא מתייחס גם לליקויים מהסביבה האיטלקית. דבר המעיד על מעורבות יהדות איטליה בתרבות המקומית. בין השאר, הוא לועג להתלהבות מזמרות מצטיינות, הזוכות לכל הכיבודים, אפילו יהיו הן מדלת העם, החסרות חינוך והשכלה ומהוות דוגמה שלילית להתנהגות. או, מהתפעלות מזמרים סריסים המסוגלים להפיק צלילים שדומים לקולות נשים. היה בזה תגובה לשגשוג האופרה בזמנו.יצירתו "תוכחת מגולה" כתובה בצורה של דו-שיח בין שני אזרחים משכילים, המכונים, כלכל ודרדע. דבריהם מראים שדעתם צלולה ומיושבת והם נוחים לבריות. אולם, לא עד כדי כך שישלימו עם התכונות המגונות המתפשטות בחברה שמסביבם, ובראש וראשונה בגילויי הצביעות והחנופה, היוהרה והרשעות. השיחה השלישית, מבין הארבעה, נפתחת  בביקורו של דרדע בגינתו של כלכל. שניהם נהנים מאוד מהנוי המתגלה לעיניים, מן האילנות והפרחים ומהמיית פלגי המים הזורמים בין הערוגות. עולם נהדר זה מעיד על גדולת בוראו - אין צייר כמו צורנו - וכאן בא מעבר טבעי ביותר להרהורים על תאוותן של הבריות לספק הנאה לעיניהם ולאוזניהם.
היצירה כוללת 27 עמודים והיא מצויה באוסף משה מונטפיורי השמור עתה בספריית ה"ג'וס קולג" שבלונדון ובמוזיאון הבריטי.
סגנון היצירה
מדברי הדו-שיח שהוא שם בפי כלכל ודרדע, מתגלה במלואה שליטתו של קאלימאני באוצרות השפה העברית ויכולתו לכתוב בסגנון עשיר ושורשי. הוא ומשוררים בני זמנו מדגימים את רמתה הגבוהה של תרבות ישראל באירופה. היא הושגה על ידי חינוך עברי יסודי וממושך שתוצאותיו הורגשו באיטליה עד המאה ה-19. בכל דף מהספר יש 20-21 טורים, הכתובים באותיות מרובעות בתוספת ניקוד מלא. בארבע השיחות, יש 800 טורים שקולים, אך ללא חרוזים בסיומם. קאלימאני מקפיד, למראית עין, על מסורת "המשקל" של שירת ימי הביניים של יהדות ספרד.
שורה א: ~ - - - - - ~ - - - - שורה ב: - - - - - - - - ~ - - שורה ג: - - - - ~ - - - - - - שורה ד: - - - - - - - - - - -
למעשה נשקלו כולן במשקל אחד-עשר הברות, הוא ה-endecasillabo שמשוררי ישראל קבלו משכניהם האיטלקים.
מטרת היצירה
היצירה נפתחת בהקדמה המבהירה את מטרתו של מחבר הספר:
ועל החתום: ה"ה כמהר"ר שמחה קאלימאני נר"ו. אחד מרבני ויניציאה.
חלק א': אגרופה של חנופה
הלא כלו מרמה וְהַוַּת רוחלהרבות לו הונו באון וכחדנשיקות פיו כי נחזה לאלףנשיכות הן ובנות עלוקה הנהאשר הב הב דמים לבד תאמרנהועת ראשו יכוף לפניו ארצהשעפיו אז יזקוף עלי עשרהוזרועותיו החונקות רעהוכבלים הנה חונקות הדעתלמלאות נפש כאשר שוקקת
צבוע מסוג זה מסוגל לגמול לרעהו רעה, אפילו אם קודם לכן עשה לו טובה ואפילו להרוג את איש חסדו - בדומה למעשהו של יואב  בעמשארבים הם המשכימים לביתו של עשיר כדי להשתחוות לו. כאשר הוא עובר ברשות הרבים, זקן עלול להשפיל עצמו בפני ילד וחכם - בפני סכל. והוא מסכם: רצוי שהתמימים יגרשו את הצבועים ויתרחקו מהם כמו מאש, מחרב ומארס נחש. מה עוד שלא קשה לעמוד על קנקנם. ורק הפתאים נופלים למלכודת הטמונה להם.
חלק ב': חנף ומרע
השיחה היא המשך לחלק א'. חנף ומֵרָע מצביע על יכולת הצבועים לרכוש את לבם של התמימים. הם נוהגים כאילו הם בזים לזהב ולאבני חן. ולכן, הציבור מפקיד בידם הון תועפות, לכאורה למטרות נעלות כמו: צדקה, תמיכה בעניים ולפדיון שבויים. הם משתלטים על האוצרות המופקדים בידם, מבלי שיצטרכו לתת דין וחשבון על מעשיהם. הצבועים נוהגים כך גם לגבי הנשים. לכאורה, הם סולדים מהן, לא מסתכלים בהן בפרהסיה, שמה יחשבו שהם שטופים בזימה. אפילו מתרשלים בלבושם ואינם מטפחים את שערם וזקנם. לאחר שהם יוצרים לעצמם תדמית כזאת, הם לא מהססים להתייחד עם נשים בסתר ואפילו לחדור ללא פחד לחדרה של אישה נשואה, כאשר בעלה יצא מהבית. כך נהגו אחאב וצדקיה כשנאפו את נשי רעיהם. מתחת למסוה הענווה מסתירים רמאים אלה מידה גדושה של יהירות ושאפתנות.
והנה תיאור התחסדות של אחד מהם:
כי יעזוב מִטָּה השכם בבוקריום יום ולא יחדל בית אל ללכתשלש פעמים שח כל יום יַשׂוּחַכפוף בראש יושב ושתום העיןלפני אלקים שם ושתי ידייםאחת עלי אחת על לב יניחתבוא אלי ביתו שם תמצאהוהוגה בתורת אל יומם ולילפעם בספר משנה בידייםפעם במזמורי דוד שוחחגם יחזיק אותו עומד עודנונושא ונותן על יתרון הכסףובעוד ידבר פֶּה לרבות הבצעיהיה לעיניו אז ספר הקדשהנה קצות דרכי הגבר אלה
דבקות מדומה בדת אינה מונעת ממנו לחשוק ב"בתולות יופי". יש המתהלכים בעיניים עצומות ואז ראשם ניגף בקיר. הם עלולים להטיל על עצמם עינויים וצומות ושואלים אחרים מה עוד יוכלו לעשות לצדקתם. הם דומים בצביעותם ובורותם לעשו השואל את יצחק אבינו (לפי האגדה) כיצד מעשרים מלח. הם דורשים גמול כפינחס בעוד הם נוהגים כמו זמרי !
חלק ג': הבל בני אדם
השיחה השלישית דנה בכל אלה המחפשים תענוגות לחושיהם - לשמיעה, לריח ולטעם, כל מה שהוא מכנה "הבל בני אדם". הם נהנים לצפות בתמונות המקשטות קירות, למראה לבושי נשים ובייחוד מתבוננים בתלבושות צבעוניות של נשים המצופות בציורי צמחים, כסף וזהב. יש המשתוקקים לצלילים ערבים ומשום כך הם מזניחים את השינה, האכילה וענייני ביתם. לדברי המחבר, תשוקה מוגזמת לשירה (כמו באופרה בזמנו) מרחיקה את האדם מן החכמה והמוסר. הוא מציע למכורים לזמרה להאזין לצפצוף הציפורים בגינתם ובכך ישמרו על כספם ועל טוהר המידות. כלכל ודרדע משוחחים גם על בולמוס המאכלים. לאדם יש פירות וירקות בשפע. מדוע יקנה מוצרים מארץ רחוקה, אפילו כאשר הם מקולקלים וחסרי טעם. רודפי המזון דווקא מחפשים בשר של חיות יער, דגי הים ועוף השמים. הוא מזכיר קיסר רומאי בשם "להליוֹגוֹבעל" אשר נהג לאכול דגי ים בשבתו על הר גבוה ולסעוד את ליבו בחיות השדה בהיותו בלב ים - ביטוי לטֵרוּף יוצא דופן. תוך מאמציו לתת סיפוק ליצרו אין האדם חש שחייו חולפים וקיצו קרב. גם זקנים עלולים להיות במצב דומה: "איש זה העומד על סף הקבר אחוז בהלה משום שגנבים עלולים לגנוב את כספו". עוד דבר מופלא, הזקן המנסה להסתיר את גילו. מניח פאה צהובה על ראשו, לובש בגדי חמודות ורץ כבחור צעיר אחרי עלמה יפהפייה. אינו חס על כספו וכל תשוקתו לתת סיפק ליצרו. לעיתים, התבונה סרה מלב הזקנים.
חלק ד': חכם בעיניו
החלק האחרון היא השיחה הארוכה ביותר. בה הוא מנסה להסביר כיצד ינהג החכם שעיניו בראשו. כלכל מספר כי היה בחברת מכירים ואדם זר הצטרף אליהם. חבריו עזבו את המקום והזר נשאר עמו. ואז, האורח פתח את פיו בדברי איוולת שפרצו ממנו ללא הפסקה. הוא הצליח להימלט ממנו רק בעמל רב.שני הידידים דנים באותם טיפשים הסבורים שהם יודעים הכל: חכמת השמים, אומנויות ומדעים, מסוגלים לבנות בנינים ואפילו מתמצאים בחכמת הלחימה, למרות שלא אחזו נשק מימיהם. כמובן יש להם יכולת לתת עיצות כיצד לטפל בחולים. והנה תיאור של פעולתם.
הביטו עוד דַּוָּי מוטל על ערשכי בסביביו למצא מרפא לחוליזקני דעת ונבוני לב יֵשֶבוּאחר לכתם ממנו נקרב שמה
איש שולל מחכמה ומחוסר דעתכי איננו מבחיו בין גיד לעורקכי דלתי בטן אל עיניו נסגרוהנה ידו יד החולה אוחזתאם בו קדחת מַנֶה לגמור אומריגיד עליו דיעו ויחוה דעתוא/שר רופא חכם יאמר אפוּנָה מתפאר בער על נכון לדעת
הם טוענים כי יש בעלי מלאכה בורים העוסקים בדברים שאינם מבינים בהם. הם מדגימים זאת בסיפור על אומן שצייר דמות אדם בתלבושתו והציג אותה בפומבי. סנדלר שעבר במקום העיר לאמן על פרט לא נכון בציור הנעלים. האמן תיקן את הפרט. ראה הסנדלר כי הוא פועל לפי המלצתו הוא המשיך ולעג על פרטים אחרים בתלבושתו של האדם שבציור. עד אשר האמן פסק: "אמן, פה לא תרחיב הלאה מהנעל". בעבר אנשים נהגו להתבייש ושתקו כאשר הם לא הכירו את נושא הדיון. היום הם בטוחים בעצמם ומשמשים כמופת ודוגמה לטיפשים אחרים.למחנה הגדול של המומחים שייכים גם אלה הסבורים שהם מכירים את תורת היהדות ומצוותיה. לא כל מלמד תינוקות, היודע מקרא ותרגום יכול להבדיל בין טמא לטהור או בין קודש לחול. אמנם יש להם "צניפים ומעילים ארוכים ומטפחים את זקנם". ואם הם יודעים קצת תלמוד. הרי אין גבול לביטחונם ולגאוותם והם תובעים כיבוד והוד מן האחרים. ברם הגרועים שבחבורה מגוונת זו הם המקובלים המדומים. בימים הקדומים היו חכמי הקבלה ישרי לב ויראי שמים. הם לא התפארו בידיעותיהם בחכמת הנסתר ושמרו אותן בסוד. אלו שבאו במקומם היום מוכנים לגלות את הקבלה לכל אחד, לחכם ולטיפש. כאשר אחד לומד את הזוהר הוא מדמה עצמו לישעיהו הנביא או ליחזקאל הנביא וסבור שהוא עולה לשמים.
בעבר הקבלה נקראה "חכמת החן והאמת". היום הסכלים השתלטו עליה ומבלים את זמנם בצרפם אותיות הא'ב' ובהמציאם סודות. ויש אחד אפילו חושב כי האלוקים השמיע לו את דברו.
המשחקים הפאן-אמריקאיים
המשחקים הפאן-אמריקאיים (באנגלית: Pan American Games) הם אירוע ספורט הנערך אחת לארבע שנים בהשתתפות ספורטאים מכל רחבי יבשת אמריקה. הם החלו בשנת 1951 בבואנוס איירס שבארגנטינה ונערכו עד כה 18 אירועים. המשחקים האחרונים נערכו בשנת 2019 בלימה שבפרו, ואילו המשחקים הבאים עתידים להתקיים בשנת 2023 בסנטיאגו שבצ'ילה.
ארצות הברית זכתה במירב המדליות במשחקים הפאן אמריקאיים ב-16 אירועים מתוך 18 שהתקיימו. באירוע הראשון זכתה ארגנטינה במירב המדליות ובאירוע ה-11 זכתה קובה  במירב המדליות.
היסטוריה
עם זאת, למשחקים הפאן-אמריקאיים ישנה חשיבות פחותה ביחס לאירועים אחרים, בייחוד בארצות הברית, והם לא זוכים לתשומת לב רבה בעיתונות הספורט בארצות הברית ובקנדה. האמריקאים שלחו את נבחרות המשנה שלהם למשחקים בוויניפג ב-1999, בניגוד למשחקים של 1967 שם שלחו כוכבים עולים רבים, דוגמת מארק ספיץ. הרשתות אמריקאיות המובילות אינן מסקרות את המשחקים, וגם בעיתונים הסיקורים שלהם לא מופיעים בקדמת החדשות. ספורטאים רבים בעלי שם, דוגמת אצנים אמריקאים וכדורגלנים ברזילאים, היו באירופה בזמן המשחקים הפאן-אמריקאיים, והשתתפו באירועים מקצועיים.
האומות הדרום-אמריקאיות (מלבד אורוגוואי) מסרבות לשלוח את נבחרות הגברים עד גיל 23, לאחר שהוועד המארגן סירב לשלם כסף ל-CONMEBOL עבור ההשתתפות. בקנדה המשחקים קיבלו בעבר סיקור תקשורתי רב, כולל תוכנית לילית של שתי שעות ב-CBC, תוכנית של שעה בחברה המקומית CBWT, סיקור בצרפתית ברדיו קנדה וסיקור במהלך היום ב-TSN, אך מאז 2003 המשחקים הוזנחו יחסית על ידי התקשורת. בדרך כלל, המשחקים הפאן-אמריקאיים מקבלים תשומת לב רבה ברוב מדינות אמריקה הלטינית. במשחקי 2007, שנערכו בריו דה ז'ניירו שבברזיל, חידש הוועד המארגן מקומות חשובים רבים דוגמת אצטדיון המרקנה והקים את הכפר האולימפי החדש.
משחקי החורף
ב-1988 הצביעו חברי ארגון הספורט הפאן-אמריקאי על קיום משחקי החורף הפאן-אמריקאיים בלאס לנייאס שבארגנטינה בספטמבר 1989. מאוחר יותר הוסכם כי משחקי החורף ייערכו אחת לארבע שנים. מחסור בשלג אילץ דחייה של משחקים אלו עד לספטמבר 1990, אז שמונה מדינות שלחו 97 ספורטאים ללאס לנייאס. מקרב כל הספורטאים הגיעו 76 משלוש מדינות בלבד: ארגנטינה, קנדה וארצות הברית. מזג האוויר היה חם ולא מתאים לעונה, שוב היה מעט מדי שלג, ונערכו שלושה אירועים בלבד של סקי אלפיני. ארצות הברית וקנדה השיגו את כל 18 מדליות הזהב.
ארגון הספורט הפאן-אמריקאי קבע את משחקי החורף הפאן-אמריקאיים השניים לסנטיאגו שבצ'ילה ב-1993. ארצות הברית הזהירה שהיא לא תיטול חלק באירוע בשל לוח זמנים צפוף. הוועד המארגן מסנטיאגו נכנע לבסוף, ומשחקי החורף לא נערכו יותר מאז.
המשחקים הפאן אמריקאיים לצעירים
החל משנת 2021 אמורים להתקיים מדי 4 שנים משחקים לצעירים (גילאי 21-18) בפורמט המשחקים הפאן אמריקאיים. העיר קאלי בקולומביה נבחרה לארח את המהדורה הראשונה שלהם.
טבלת המדליות
הטבלה שלהלן מציגה את עשר המדינות המובילות בסך כל המדליות שהושגו אי-פעם במשחקים הפאן-אמריקאיים.
הלפיד הפאן-אמריקאי
מאז המשחקים הפאן-אמריקאיים הראשונים, לפיד מודלק בדרך דומה לזו של המשחקים האולימפיים (מאז 1924), המשחקים האסיאתיים (מאז 1958) והמשחקים הכלל-אפריקאיים (מאז 1965). במשחקים הראשונים בבואנוס איירס ב-1951, הלפיד הגיע מאולימפיה שביוון. מאז המשחקים במקסיקו 1955, הלפיד הודלק על ידי אנשים אצטקים במקדשים עתיקים. המקרה יוצא הדופן היחיד מבחינה זו היה במשחקים הפאן-אמריקאיים של סאו פאולו ב-1963.
אריק סמית
אֶריק אנתוני סמית (באנגלית: Eric Anthony Smith; ~1940 – 29 בדצמבר 2016) היה מעצב במה, בובנאי, צייר, פסל וגרפיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
סמית נולד בפרטוריה שבדרום אפריקה. עוד כנער בדרום אפריקה הקים את תיאטרון "המלאך הלבן" עם ג'ון רייט (John Wright). למד באקדמיה לאמנויות של פרטוריה. סמית הכיר את השחקן הישראלי יוסי גרבר בעת שהלה הופיע בדרום אפריקה. השניים הגיעו לישראל בשנת 1964 וסמית מצא עבודה כמעצב תערוכת צה"ל בזכות יוסף הרמלין, ראש השב"כ אז והבעל של אחותו של גרבר.
בשנת 1970 עיצב את התפאורה להצגת תיאטרון של גיורא גודיק "פרפרים הם חופשיים" ופיתח קריירה מצליחה של מעצב במה. בשנת 1973 הקים ביחד עם בן זוגו, יוסי גרבר, תיאטרון בובות בשם בובות העץ של אריק, בו יצר סמית את הבובות, ביים וכתב. בובות התיאטרון התאפיינו בגודלן (עד 1.80 מטר) ובכך שפעלו על במה בגודל אמיתי. הם נסעו עם התיאטרון לדרום אפריקה למשך כשנה. כשחזרו לארץ, התיאטרון שיתף פעולה עם תיאטרון אורנה פורת בהפקות ברחבי הארץ ושילוב בובות בהצגות ילדים עם שחקנים בין ההפקות: "השלג", "הגמד המכושף", "הקוסם מארץ עוץ", "בומבה גץ", "גונבי החלום", "הקרוסלה הקסומה" ו"האיטלקייה באלג'יר" (למבוגרים), כמו כן עיצב את הפקת ההצגה "פיטר פן" של תיאטרון אורנה פורת. הפקתו המפורסמת ביותר הייתה בסדרת הטלוויזיה "הצריף של תמרי" בשנת 1974 עם יוסי גרבר, בה יצר סמית את כל הבובות והשתתף בכתיבת התסריטים. בשנת 1978 יצא סמית עם התיאטרון למינכן, שם צילמה הטלוויזיה הגרמנית את ההצגות כסדרה בת 6 פרקים, עבור חג המולד בארצות דוברות הגרמנית. בשנת 1979 ייצג התיאטרון של אריק את ישראל בלונדון במסגרת פסטיבל בין לאומי במלאת 50 שנה לאונימ"ה (ארגון בינלאומי לתיאטרוני בובות) וזכה לביקורות נלהבות. התיאטרון יצא גם לסיבובי הופעות בארצות הברית (1980) ובדרום אפריקה (1981).
ב-1983 הפסיק תיאטרון אורנה פורת לתמוך בו ותיאטרון הבובות של אריק נסגר. ב-1987 שב התיאטרון לפעול במסגרת אודיטוריום דוהל בשכונת התקווה בתל אביב, כאשר הוא משלב פעילות אמנותית עם חינוך ילדי השכונה. במסגרת זו הועלו ההצגות: "פטר והזאב", "קרנבל החיות" ו"הזמיר של מלך סין".
בנוסף עסק סמית בעיצוב במה עבור התיאטרון העירוני חיפה, התיאטרון הקאמרי, להקת המחול בת שבע, ולהקת בת-דור.
בשנת 1994 זכה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה מטעם עיריית תל אביב, על תרומתו הייחודית ורבת השנים בתחום תיאטרון הבובות.
סמית נפטר ממחלת הסרטן ב-2016, בגיל 76. ונטמן בבית העלמין "מנוחה נכונה" בבאר שבע. הותיר אח ואחות המתגוררים בחו"ל. אחיו ואחותו תרמו את הבובות, חלקי התפאורה והחומרים הארכיוניים שהותיר סמית למרכז תיאטרון בובות חולון.
פארק רמות מנשה
פארק רָמות מְנַשֶּׁה או מרחב ביוספרי רמות מנשה היא שמורה ביוספרית, המשתרעת על פני 84,000 דונם בחבל הארץ רמות מנשה. הפארק כולל בתחומיו יערות, שמורות טבע, שטחי חקלאות ושדות מרעה, כמו גם שישה יישובים כפריים: מושב עין העמק והקיבוצים גלעד, דליה, רמת השופט, עין השופט ורמות מנשה. כמו כן, הפארק הוא אחד משתי השמורות הביוספריות היחידות בישראל, כשהשנייה היא פארק הכרמל.
בתחומי הפארק ניתן למצוא יער מחטני, יער של אלון התבור, יער מעורב, שטחי בתה, שטחי חקלאות ומרעה, גבעות געשיות, אתרים ארכאולוגיים, נחלים ומעיינות. בין האתרים הבולטים בפארק נמנים: עמק השלום, מערת הפלמ"ח, אנדרטת הקיבוצים, נחל השופט, מעין עין ריחניה, מאגר גלעד, נחל רז, גבעת הרקפות ויער הזורע.
היסטוריה
בשנת 2006 פתחה המועצה האזורית בהליכים רשמיים מול אונסק"ו להכרה בפארק כשמורה ביוספרית. לאחר השלמת כל הפעולות התכנוניות הדרושות וקבלת התואר הרשמי, ייקרא הפארק בשם "מרחב ביוספרי רמות מנשה". ביוני 2011, לאחר קבלת התואר הרשמי, נקרא הפארק בשם זה.
החי בפארק
בין בעלי החיים החיים בפארק ניתן למנות את טריטון הפסים, קרקל, צבי ארץ ישראלי, בז ומיני זוחלים. בפארק גם חסרי חוליות רבים ומגוונים, לרבות חרקים ושבלולי יבשה.
הצומח בפארק
רוב אזור רמות מנשה משמש כקרקע חקלאית או כשטחי מרעה אך בערוצי הנחלים ובאזורים מסוימים נשמרה הצמחייה הטבעית הכוללת סירה קוצנית, אלון התבור, חרוב, תורמוס ההרים, כלנית מצויה ורקפת מצויה (בחורף ובאביב), תות עץ ויערות מחטניים בנטיעת קק"ל.
מוסטאר הלוך ושוב
מוסטאר הלוך ושוב (באנגלית: Mostar Round-Trip ) הוא סרט תיעודי ישראלי של חברת פישר פיצ'רס שבויים והופק על ידי דוד פישר בשנת 2011. הסרט עוסק ביחסים בין האב, במאי הסרט, לבנו יובל שלומד בתיכון בינלאומי השייך לארגון הקולג'ים UWC, בעיר מוסטאר שבבוסניה והרצגובינה. המקום שבו עומד בית הספר היה קו הגבול בין הקרואטים לבוסניאקים בזמן מלחמת האזרחים ביוגוסלביה לשעבר. זהו הסרט השני בטרילוגיית המשפחה של פישר שהחלה עם הסרט רשימת אהבה (2000) והסתיימה בשישה מיליון ואחד (2011).
עלילה
במאי הסרט דוד פישר יוצא לבקר את בנו יובל בן ה-17, שנה לאחר שעזב את הבית ונסע ללמוד בתיכון בינלאומי. פישר מתבונן בבנו, בחבריו ובעיר המסוכסכת אליה בחר להתרחק. במהלך המסע למוסטאר וחזרה נפרשות מערכות היחסים בין יובל לאביו, בין יובל לחבריו הישראלים הנמצאים שם לצידו ובינו לבין חברתו נאוס מספרד. כל זאת על רקע מורכבות החיים בין הבוסניאקים, הקרואטים והסרבים, קבוצות אתניות שלמרות שמלחמת האזרחים הסתיימה רשמית ב-1995 הן עדיין מצויות בסכסוך, מצב המזכיר לבמאי הסרט את הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
על אף המרחק מהבית, הפרידה דווקא מקרבת בין האב לבנו, בסדרה של שיחות על מה שביניהם, ועל המצב. שלושת הביקורים של דוד במוסטאר חושפים כנות, בגרות ופתיחות של הבן יובל. קטעי וידאו מהילדות של יובל מלווים תהליך של בניית מערכת יחסים בוגרת בין האב לבנו, ומעלים חיוך לצד רגעים בהם יובל אינו חוסך בביקורת: "פיתוח אינטימיות מאוד מתסכל וקשה דרך המצלמה.. למרות שאני רגיל לזה מגיל צעיר" הוא אומר לאביו הבמאי. בדרכה שלה, מסייעת לילי, אשתו של במאי הסרט ואמו של יובל, להבין את התמונה המדויקת של היחסים ונותנת לדוד בשיחת טלפון כוח להמשיך ולהעמיק במחקר הבינדורי שדוד עסוק בו בעבודתו, בסרט זה ובטרילוגיה כולה.
יובל חולק את חדרו בקולג' עם סלאם, ערבי-ישראלי מהכפר עראבה בגליל. סלאם, שופע חן, מצליח לכבוש את לבבות כולם, כולל בנות הקולג'. יובל וסלאם הם חברים טובים והם מדברים על הכל, כולל גם על ניגודי השקפת עולם ביניהם. ערב אחד המצלמה מתעדת ויכוח קשה בו יובל מעמת את סלאם עם שאלות על תחושת השייכות שלו, בעוד שסלאם מספר על חייו כאזרח סוג ב' בישראל. בבוקר למחרת הם מפויסים ומגייסים את ההומור שלהם להתמודד עם לימוד החומר למבחני הסיום המתקרבים.
בסופו של המסע מבין דוד שהשנתיים האינטנסיביות של יובל במוסטאר, בהן ניהל את חייו בצורה עצמאית, היו הכנה טובה לחיים בוגרים בעלי משמעות ועניין.
הפקת הסרט
הסרט צולם בווידאו ומוקרן בפורמט Digibeta בשתי גרסאות: גרסת הבמאי להצגה בפסטיבלים באורך 73 דקות וגרסת טלוויזיה ולמוסדות חינוך באורך 52 דקות. הסרט שודר בערוץ 10 (2012) והופק עבור הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ובתמיכת קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה והמועצה הישראלית לקולנוע.
שי וינשלק - תחקירן ומפיק בפועל
אירית שימרת – מפיקה שותפה
משתתפים בסרט: יובל פישר, סלאם סעדי, נאוס אינר-גרסיה (רודטה), ניבה אלוש, ניב באהר, אמיתי בן-אבא, יולי אורבך, ורה פלומר.
אמנון פישר, אחיו של הבמאי הלחין מוזיקה מקורית לסרט וגם כתב וביצע את שיר הנושא של הסרט "אבא ובן".
קבלת הסרט
הסרט הוקרן לראשונה בפרמיירה עולמית במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים 2011. בסקירה המקדימה לקראת הפסטיבל, בתוכנית הרדיו של איריס לביא, המליץ מבקר הקולנוע יהודה סתיו לצפות בסרט ונימק כשכתב בעיתונו ידיעות אחרונות : "ייחודו של הסרט, שפישר מתבונן לא רק בבן המתבגר ולא רק בקשרים ההולכים ומתהדקים ביניהם, אלא גם באופן שבו הסרט התיעודי הולך ונרקם, נבנה ומתגבש, עד שהוא לובש את צורתו הסופית עם שובו של יובל ארצה כדי להתגייס לצבא. אל תחמיצו.". מתן שירם כתב בגלובס: "סרט תיעודי אישי ומרתק".
הסרט יצא לסבב פסטיבלים בעולם שהתחיל בבכורה בינלאומית בפסטיבל הקולנוע Filmfest מונטריאול, קנדה 2011. דן פיינרו כתב בScreen Internationl: "סרטו של פישר לוכד בצורה אפקטיבית את קסמו של הרומן בין יובל לחברתו מספרד ניאוס והפרידה העצובה שלהם בשדה התעופה או את מבעה של לילי, אשתו של הבמאי, בטקס הסיום. באותו הזמן, הסרט נוגע בכמה מהשאלות הרלוונטיות והמטרידות ביותר של זמננו, משום שמעבר לפער הדורי שבו הסרט מתמקד יש גם רקע מרומז לעיר מוסטאר, עיר בוסנית שעדיין נושאת את צלקות המלחמה בבלקן וחושפת משמעות חבויה לשיחות של סלאם עם חבריו הישראלים.". בהמשך הוצג בפסטיבל הקולנוע לילדים ונוער אובורן, אוסטרליה 2011, בפסטיבל Exground בוויסבאדן, גרמניה 2011, בפסטיבל Crossing Europe בלינץ, אוסטריה 2012, בפסטיבל הקולנוע הדוקומנטארי בבלגרד, סרביה 2012 ובפסטיבל Doxa וונקובר, קנדה 2012.
אשרה (אלה)
אשרה (, באוגריתית: 𐎀𐎘𐎗𐎚, אַתֿרת) היא אלה מרכזית במיתולוגיה הכנענית. היא אלת הבית של ארץ כנען, אשתו של אל אבי האלים, אלת האדמה והפריון שאחראית לגידול ולצמחיה – "אמא אדמה". בתקופה המאוחרת, סמליה הם עץ, יונה ודג.
עדויות אמוריות קדומות
במיתולוגיה המסופוטמית זוהתה עם Aširtu, הנקראת גם Ašratu, בת־זוגו של אל השמים אנו או האל המייצג את השמיים המערביים אמורו. בחתית נזכרת אשרה כ־𒀀𒊺𒅕𒌈 (כלומר a-še-ir-tu4), באכדית: 𒀀𒅆𒋥 (כלומר a-ši-RAT), ובקתבאנית 𐩱𐩻𐩧𐩩 (כלומר אתֿרת).
במילון אמורי–אכדי המתוארך לימי עמורפיא (חמורבי) או רים-סין הראשון, מובאת אשרה (a-še-ra-tum) בטור המלים האמוריות כמקבילה לבלת אילי, היא אשת מלך האלים האכדי, בטור המלים האכדיות.
במכתבי אל־עמארנה ממחצית המאה ה־14 לפנה"ס, כלומר מתקופה סמוכה לכתבי אוגרית, נזכר מספר פעמים מלך אמורי ששמו ʻabdi-aširti או ʻabdi-ašrati, שם תאופורי שמשמעותו "עבד אשרה".
בכתבי אוגרית
שמה המלא של אשרה באוגריתית הוא: רבת אַתֿרת ים, שפירושו כנראה: "הגבירה הצועדת על הים". בכתבים האכדיים מאוגרית נכתב שמה daš-ra-tu4. בדרך־כלל הוצגה כאשת ראש הפנתיאון אל, ואם 70 בניהם האלים. בהקשר זה היא נקראת קנית אלם (מילולית: קונית האלים) כלומר אם האלים, ובניה מכונים "שבעים בני אשרה". המילה "רבת" (הגברת) משמשת כקידומת לשמה, לפעמים היא נקראת סתם אלת (האלה), האלה הראשית. לעיתים הוצגה כזוגתו של בעל, בשם בעלת.
אשרה מוזכרת כאלוהי צור (אַתֿרת צרם – אשרת הצורים) וצידון (אִלת צדינם – אלת הצידונים). בלוחות המיתולוגיים נזכר משרתה קדש־ואַמרר, המכונה גם דגי אַתֿרת (דיַג אשרה ). לגבירה אשרה כוח השפעה רב. בעלילות בעל וענת בכתבי אוגרית היא מוצגת כמי שמשפיעה על אל בעלה להרשות בניית היכל לבעל, כדי לבסס את מלכותו, וכמי שמסרבת לבקשת אל ראש הפנתיאון להמליך אחד מבניה תחת בעל שמת, והיא למעשה הממליכה את עשתר כשליט העולם. בניה מוזמנים לשמחה בהיכל בעל, אבל לאחר מכן הם נלחמים בבעל כאשר הוא רוצה לחזור למלכותו והוא הורגם.
אשרה מוזכרת גם בהולדת האלים הנעימים (שחר ושלם) כמינקתם האלים שנולדו.
בספרות ההיסטורית
אשרה ופולחנה מוזכרים במפורש בהקשרים שליליים במקרא:. עם זאת, התנ"ך מספר כי לאורך תקופת השופטים והמלכים, התמידו הישראלים והיהודאים בעבודת אשרה.
ספר שופטים
פולחן אשרה התקיים בישראל עוד בראשית תקופת השופטים:.
בתקופת השופט גדעון בן יואש, פולחן האשרה הייתה מציאות שכיחה, לצד פולחן הבעל:
ספר מלכים
בספר מלכים מסופר שבימי רחבעם נעבדה אשרה ביהודה, ושאסא כרת את אשרה שעשתה אמו – אולם מסופר כי גם בנו נלחם בפולחן אשרה, מה שמעיד על המשכיות הפולחן. בימי אחאב נעבדה אשרה בישראל, ואף היו לה ארבע מאות נביאים. התנ"ך מעיד כי אשרה נעבדה בימי יהואחז.
בימי יואש מלך יהודה, לאחר מות יהוידע הכהן, נעבדה האשרה ביהודה גם על ידי שרי יהודה. עד ימי חזקיהו נעבדה האשרה בממלכת יהודה, ולמרות ניסיונו של חזקיהו לעקור את פולחנה, מנשה שמלך אחריו הציב פסל של אשרה בבית המקדש:. פולחן האשרה בבית המקדש המשיך עד ימי יאשיהו, שבמסגרת ריכוז הפולחן נלחם נגד עבודת אלי כנען המקומיים בישראל, ועד ימיו נעבדה האשרה גם בבמות מסביב לירושלים. לאורך התנ"ך, מוזכר מוזכר פולחן פוליתאיסטי תחת עצים ולכבודם. פולחן זה מזוהה עם עבודת אשרה ופולחני פריון כנעניים. עצים נחשבו גם כסמלי פריון חיוביים במקרא, ואלוהים אף מדומה בעצמו לעץ רענן. קאסוטו הציע שברבים, אשרים או אשרות מורה על שם האלות בכלל או אף האלים והאלות יחד. חוקר המקרא יוליוס ולהאוזן, ובעקבותיו גם גאורג פוהרר, אדמונד ז'קוב, וג'ון דיי , סברו כי הפסוק מתייחס לשמות האלות ענת ואשרה.
לפי ההיסטריון והאנתרופולוג רפאל פטאי בספרו "האלה העבריה", לאשרה היה חלק מרכזי בפולחן הפריון והאמהות שהיה נפוץ בכנען גם בקרב היהודים. הוא חישב שפסל אשרה היה נוכח בבית המקדש הראשון כשני שלישים מזמן קיומו (236 מתוך כ־370 שנים), לפי האזכורים הרבים בתנ"ך להכנסתה למקדש בידי מלכים שונים.
העיר בית אל, היא לוז, שהייתה אתר פולחני חשוב בישראל, הייתה גם מרכז לפולחן אשרה. לפי הממצאים, בתקופה הכנענית התמקד הפולחן במקום גבוה בצפון־מערב האתר, בצמוד למקדש מתקופת הברונזה התיכונה; במקום נמצאו "לוחות עשתרת" (לוחות מתכת עם ייצוגי אלה) רבות, כנראה ייצוגים של אשרה ולא עשתרת במקרה זה, וכן "עמוד חתחור" קטן, וסביר להניח שהיה זה אתר פולחן עם עץ לאשרה. לפי עדות, גם באתר בית אל המאוחר יותר עמדה אשרה (ייתכן שאי אזכור אשרה בין חטאות ירבעם במקום נובע מתפיסת אשרה כלגיטימית בפולחן עד רפורמת יאשיהו ). קיום עץ אשרה, אלה נקבית, במקום, מתחבר להצבת המצבה על־ידי יעקב בבית אל, מאחר שמצבה – סמל הזכרות – לרוב לא עמדה לבדה. סביר להניח, לפי השם "לוז" (שמשמעו שקד), שעץ אשרה שעמד בעיר היה שקד. שילוב השמות "לוז" ו"בית אל" מהווה שני ביטויים לפולחן במקום, פולחן אל הזכרי ופולחן אשרה הנקבית.
בספרות הנבואית
עד ימי יאשיהו אין תיעוד להוקעת פולחן אשרה בישראל (כגון אצל עמוס או הושע) בזמן המעשה (אלא רק בכתובים המתארים בפרספקטיבה את אותה תקופה), מה שמצביע ככל הנראה על תפיסת אשרה כחלק לגיטימי מפולחן יהוה עד רפורמת ריכוז הפולחן ביהודה.
בספר ירמיה נכתב – פסוק זה ככל הנראה ממחיש את הסמליות האבהית של המצבה והאמהית של עץ האשרה.
אזכורים ספרותיים
בנוסף לאזכורים המפורשים של אשרה בספרות המקראית ההיסטורית, חוקרים מצאו מספר קטעים ספרותיים במקרא הרומזים לאשרה ולמאפייניה.
בפסוק הפותח את ברכת משה:, המילה היחידאית הסתומה "אשדת" נכתבה במקורה "אשרת" (האות ר' הוחלפה באות ד' הדומה לה).
בשיר השירים מופיע קטע, בו משולה האהובה לעץ תמר:
הדימוי בקטע זה נוגע לאידיאל היופי באותה תקופה (כפי שמתבטא, למשל, בציורי רקדניות מצריים), ומדמה את גוף האהובה לעץ התמר הגבוה, כאשר אשכולות התמרים או הענבים הם כשדיים הגדולים יחסית לגוף. הממצאים אומנותיים רבים מאוד מהמזרח הקדום, החל מהאלף השלישי לפנה"ס, מייצגים את עץ התמר כעץ קדוש, ומקשרים בין אלות נקביות לבין עצי תמר ועבודה הקשורה בהם (למשל, ציור הכתרת זמרי־לים, בו מתבצע בתחומי מקדש האלה גדיד תמרים). קטע משיר שומרי קדום, המתייחס כנראה לאיננה, מתאר: ; במצרים, אלת העצים – המזינה את המתים – מופיעה בצורת תמר, לעיתים אף כעץ בעל איברים אנושיים כידיים ושדיים; בקרתחדשת נמצאו מצבות בהן דמות אלה ניצבת בין עצי תמר, לעיתים עם אנשים מטפסים עליהם. אין ספק, לאור התפוצה הרחבה של קדושת עץ התמר והטיפוס עליו בזמן ובמרחב, שדימוי זה היה ידוע היטב גם בירושלים, והדבר אף מתקשר לשם הפרטי "תמר" לנשים מושכות במקרא (תמר מספר בראשית ותמר מספר שמואל). הקשר בין השיר לתמונות הוא מקרה של ביטוי של דפוס מיתי־פולחני בן מאות שנים בספרות. לאור הממצאים והספרות, נראה שטיפוס על העץ ואחיזה באשכולות התמר הם בעלי מאפיינים של פעולה קדושה. הבלטת השדיים בדימויים ובאומנות החזותית מזכירה, ככל הנראה, את "צלמיות העמודים" שהיו נפוצות מאוד בישראל בתקופה המקראית, בהם האישה הייתה מעוצבת כעמוד בעל ראש וידיים, כאשר מהעמוד בלטו שדיים שהידיים אחזו בהם.
מקור שמות העצים אלון ואלה במילה "אל", בהקשר של עץ מקודש לאלים; המילה "אלה" (או "אלת" בסיומת ת' נקבית) שימשה באוגרית כשם נרדף לאשרה.
ארכאולוגיה וממצאים אפיגרפיים מתקופת הברזל
צלמיות חרס קטנות של נשים התומכות את שדיהן בידיהן נפוצות באתרים ארכאולוגים ביהודה בתקופת הברזל. הן מכונות במחקר "צלמיות עמוד", שכן בסיסן עוצב כך שניתן להעמיד אותן. שברי צלמיות כאלה נמצאו אפילו בעפר מהר הבית. החוקרים חלוקים בשאלה מה נועדו לייצג, אך דעה נפוצה היא שאלה פסלי אשרה או עשתרת, ששימשו בפולחן פריון של אלות אלו, בדומה לפולחן אלות פריון שהיה מקובל בשאר המזרח הקרוב והמרחב האגאי. ממצא אפיגרפי חשוב בנוגע לאשרה התגלה באמצע שנות ה־70 על גבעה במזרח סיני, באתר חורבת תימן. האתר נחפר במשך שלוש עונות בשנים 1974–1976, ואותרו בו ממצאים רבים בעלי חשיבות להבנת הספרות והדת של ממלכת ישראל בתקופת בית ראשון. מבין הממצאים השונים שנמצאו באתר, מספר כתובות בכתב עברי עתיק על גבי פיטס (סוג של כלי קרמיקה) נראות כברכות ליהוה ול"אשרתה":
על אותו פיטס מצוירות גם מספר דמויות, שתיים מהן בסמוך לאחת הכתובות.
בנוסף, כתובת דומה בנוסח שלה התגלתה באתר הארכאולוגי חורבת אל כום שבהר חברון:
פרשנות הכתובות
בקרב החוקרים ישנה מחלוקת הן לגבי אופן הבנת הכתובות והציורים, והן לגבי השלכות הבנה זאת על התפיסה הפולחנית בממלכת ישראל באותה תקופה. התפיסה המקובלת כיום היא לראות ב"אשרים" חפצי פולחן מעץ שייצגו את האלה אשרה ונשאו את שמה, ככל הנראה עצים נטועים וגזומים; אולם תיתכן גם אפשרות לא לייחס לכל הופעות המונח "אשרה" או "אשר (ים)" משמעות זהה בכל הופעותיהם, בהתייחס למונחים הסמוכים להם (לבנות, להציב, להעמיד...), כאשר חלקם מציינים עצים (תוך הבדלה בין עצים גדולים לבין עצים קטנים הניתנים לעיצוב ולגיזום), חלקם חפצים ניצבים מעץ וחלקם מצבות ממש (כפי שעולה למשל מאחד הפסוקים בירמיהו, בו הסמיכות של אשרים ו"עץ רענן" מקשה על ההנחה שגם האשרים, לפחות בהקשר זה, היו עצים בעצמם).
הבלשן מרדכי גילולה היה הראשון לפרסם מאמר בנוגע לכתובת. לשיטתו, יש לקרוא "ליהוה שומרון ולאשרתו". כלומר, שם האל הוא "יהוה שומרון". הדבר עשוי להיות מוסבר או על ידי ביטויים כמו "ה' נסי" ו"ה' יראה" – צימוד שם מקום לשם האל; או על ידי הבחנה כי באותה העת המאמינים הבדילו בין "יהוה שומרון" לאחרים, למשל, "יהוה צבאות", כשם אלוהות נפרדת. לדעת גילולה לא מסתבר ש"אשרתה" הוא מקום קדוש, שכן אשרה במקרא היא חלק מן הפנתאון הפוליתאיסטי, או עצם המייצג את האלה, והמילה "אשר" או "אשרה" למקום קדוש (הקיימת בפיניקית) לא קיימת במקרא. לדעתו:. פירוש זה מחדד את ההבנה שפולחן אשרה רווח במשך דורות, הן בממלכת יהודה, שם, על פי המקרא, נעבדה אשרה בימי מספר מלכים, והן בממלכת ישראל, שם ניצבה אשרה בשומרון מימי אחאב ועד חורבן העיר, ולאחר מכן אצל המזבח בבית אל, עד ששרפה המלך יאשיהו. עורכי המקרא המאוחרים הם אלה ששיוו לעבודת אשרה אופי בלתי־לגיטימי שלא היה קיים בתקופה קדומה יותר. גילולה מסכם –.
חוקר המקרא שמואל אחיטוב סבר, בניגוד לסברות קודמיו, כי אין קשר בין הציורים על הפיטס לבין הכתובות, בין היתר מפני שהציורים קדמו לכתובות שחלקן אף שורבטו על גבי הציורים. על כן לא ניתן לדעתו לטעון כי הציורים מייצגים את יהוה ואת אשרתו. בנוסף, מצביע אחיטוב על כך שבביטוי 'יהוה שומרון ואשרתה', האשרה איננה שם עצם פרטי כיוון שלא ניתן לצרף כינוי חבור לשם עצם פרטי. לכן סביר יותר שהאשרה בכתובות מתארת חפץ מקודש הקשור לפולחן יהוה. נימוק זה מצטרף לדעתו שבתקופת המקרא ירדה אשרה מגדולתה, וכבר לא התקיימה בישראל כאלוהות, ונותרה רק כעצם מקודש המשמש בפולחן היהודי והישראלי. הארכאולוג נדב נאמן התנגד לפירוש אחיטוב במילים:. לשיטת נאמן מופיעה אשרה במקרא הן כאלה, הן כעץ רענן בטבע המזוהה עמה, והן כפסל המוצב במקדש. את משמעותה המילה "אשרתה" בכתובות מציע נאמן לקרוא ככתיב מוארך לשם האלה "אשרת" (זהו השם הקדום יותר לפני נשילת הת'), ולא כשם עצם הכולל כינוי חבור. לאור זאת, גם הוא מסכם כי אשרה/אשרת נחשבה בישראל וביהודה כבת זוגו של יהוה, והייתה מיוצגת באתרי הפולחן באמצעות פסלה או באמצעות העץ המקודש לה. למסקנות אלו הגיע גם חופר חורבת אל־כום, הארכאולוג המקראי האמריקאי ויליאם דיוור, בספרו המוקדש לנושא, וחוקר המקרא יגאל בן נון.
התמר
עץ התמר, המקודש בכל מרחב הסהר הפורה ונפוץ באיקונוגרפיה, היה מסמלי אשרה; הממצא האומנותי הארכאולוגי מקשר במיוחד בין אשרה לעץ התמר, ואף לכפות תמרים טריות.
התמר כעץ קדוש או עץ חיים קשור לייצוגים מגוונים של (תימורה), כולל כותרות פרוטו־איוליות.
מוטיב העץ והיעלים
במזרח הקדום כולו, ובכנען בפרט, מוטיב העץ המקודש שמצדדיו חיות, לרוב מקורננות ו/או ציפורים, היה נפוץ מאוד, ומקובל לראותו כמקושר לאשרה. היותם של העצים המיוצגים חיים, לא רק כחלק ממוטיב העץ והיעלים, בולטת תמיד, והדבר מקושר להיותה של אלת הפריון אלת חיים, וגם איסיס, חתחור ואשתר מיוצגות בעצים חיים. בולט במיוחד חותם גליל ממרי, בו אל יושב על כיסא על גבעה, ומשני צדדיו אלות נקביות מהן יוצאים ענפים חיים, והן נראות כצומחות ממים שיוצאים מנחשים שעל בסיס הגבעה עליה יושב אל. היותו של העץ סמל לפריון מודגם, למשל, במקרה בו במקום על הוצבה בין החיות ערוה. בתענך, למשל, נמצאו שני כני קטורת מהתקופה הישראלית המוקדמת, שעליהם מעוצב (בין השאר) עץ עם יעלים משני צדיו. על אחד מכדי חורבת תימן נמצא ציור עץ מסוגנן עם יעלים לצדדיו, לצד הקדשה ליהוה שומרון ולאשרתו.
מוטיב זה מתועד גם באימפריית קרתחדשת, בייצוגים המקושרים לתנת.
אשרה ומנורת המקדש
מקור מנורת המקדש הוא בעץ המקודש לאשרה. במספר ממצאים חשובים מארץ־ישראל הכוללים את מוטיב העץ והיעלים, העץ המסוגנן כולל שלושה ענפים היוצאים מכל צד, בדומה למנורה. ממצאים אמנותיים רבים המתארים עץ המייצג את אשרה (ולעיתים אף אלות נקביות שמיות אחרות) כוללים מוטיב של שלושה ענפים (לעיתים כוולוטות), זה כנגד זה, היוצאים מצדי הגזע הראשי, ולעיתים הגזע הראשי יוצא ב'צמרת' כענף שביעי – בדומה למנורה. בלכיש נמצא כד, שלפי כתובתו הוא מוקדש ל"אלת" (אל בנקבה, שם אחר לאשרה), הכולל ציור של יעלים משני צדי עץ מקודש, המעוצב בצורה דומה לייצוגי מונרת המקדש המוכרים לנו; כד זה מהווה מעין "חוליה חסרה" לקשר בין העץ המקודש המוכר במזרח הקדום לבין צורת מנורת המקדש. ייתכן מאוד שמנורת שבעת הקנים המוכרת מקורה רק בימי שיבת ציון, ואם כך, אפשר שעיצוב המנורה בימי בית שני כעץ אשרה נועדה להוות אלטרנטיבה לעצי אשרה במסגרת המאבק נגדם. ייתכן שהמנורה הייתה קיימת בצורה זאת גם בתקופה מוקדמת יותר, וגם במקרה זה מדובר ככל הנראה בתחליף לעץ אשרה.
השם Prunus amygdalus מקורו בצירוף השמי "אם גדולה" או השומרי ama.gal (באותה משמעות), ומתייחס ככל הנראה להיותו של השקד ייצוג לאלה האם; אשרה, הידועה בכתבי אוגרית כ"אם האלים" או " האלים", מתאימה לתיאור זה, וכנראה מקבילה בכך גם לתנת (המוכרת בפיניקית כ"אם"). בשילוב עם העדות מבית אל על אשרת שקד, חיבת יהוה לעץ השקד המתבטאת בסיפור מטה אהרן והופעת אשרת שקד עם שלושה ענפים מכל צד בציורי חורבת תימן, מצביעים על היתכנות קשרים מיוחדים בין המנורה לעץ השקד בפרט.
אריות
הן בשני הכנים מתענך – האחד מעוטר באריות רבים מצדדיו ובשני האריות מופיעים לצדי העץ והיעלים (וכך מצדי אלה ערומה בקומה אחרת), הן בהופעת האריה בקרבת ציור עץ אשרה מחורבות תימן והן בהופעת אריה על הכד מלכיש, עולה קרבה בין אשרה לאריה.
לאחר תקופת הברזל
בתקופה ההלניסטית והרומית מוזגה אשרה עם עשתרת וענת, לעיתים תחת השם הארמי "עתרעתה", וביוונית עַטַרְגַתִיס. בדרך־כלל נחשבה לבת זוגו של הדד, ולעיתים תוארה כבעלת גוף דג בדומה לסירנה, או כרכובה על אריות בדומה לקיבלי. בתקופה זאת היה פולחנה נפוץ באזור דרום־סוריה, והרומים כינו אותה "האלה הסורית" (לטינית: Dea Syria או במילה אחת Deasura; ראו לוקיאנוס מסאמוסאטה). היא זוהתה עם מספר אלות אמהיות ואלות אדמה במיתולוגיה היוונית, בעיקר דמטר, ריאה, קיבלי והרה, ובמיתולוגיה הרומית עם יונו.
החל מהתקופה ההלניסטית היטשטשה ההבחנה בין עצים מקודשים ומכובדים, בין לבדם ובין בחורשת קודש, לבין עצי אשרה. המשנה (ראו בהרחבה ב), כמו העדויות האמנותיות הארכאולוגיות, תומכת בדעה שאשרה הייתה עץ חי, ואף בהבחנה בין עץ גדול מקודש לבין עץ גזום מקודש, ככל הנראה בהתבסס על פולחנים פוליתאיסטיים שהיו נהוגים בארץ ישראל בתקופתם. המשנה מעידה שאשרים יכולים להיות גפנים, רימונים, עצי אגוז, עצי תמר, ערבות, הדס ואתרוג. בתקופת התלמוד כבר נשכחה אשרה ה"קלאסית" (כלומר, דמותה כאלה), ואשרה מופיעה בתלמוד רק כעץ מקודש וכל עץ ששימש לפולחן פוליתאיסטי.
בתרגום השבעים תורגם השם "אשרה" לרוב כ"אלסוס", פעמיים בישעיהו כ"דנדרה" (עץ) ופעמיים בדברי הימים כ"אסטרטה" (עשתרת); תרגום בצורה זאת מקשר את אשרה, לפחות בתקופה מאוחרת, עם חורשות מקודשות בעולם ההלניסטי (כגון לאדוניס או לדיאנה), כנראה כדי לאפשר לקורא היהודי בתפוצה ההלניסטית להבין את המושג.
בספרות חז"ל
על פי הציווי המקראי, כחלק ממצוות השמדת עבודה זרה, הצטוו "וַאֲשֵׁירֵהֶם תְּגַדֵּעוּן וּפְסִילֵיהֶם תִּשְׂרְפוּן בָּאֵשׁ", "וַאֲשֵׁרֵיהֶם תִּשְׂרְפוּן בָּאֵשׁ וּפְסִילֵי אֱלֹהֵיהֶם תְּגַדֵּעוּן". התנאים נחלקו אם האשרה האמורה בתורה היא דווקא כשהפולחן נעשה לעץ עצמו, או גם עץ שהפולחן נעשה לעצם שמונח תחתיו. הם התחבטו במצווה זאת, כיצד היא מתיישבת עם העיקרון ההלכתי הרגיל, לפיו מצוות השמדת עבודה זרה נוגעת רק לפסלים ולמבנים מלאכותיים, ולא לדברים טבעיים המחוברים לקרקע, גם אם הם שימשו לפולחן. רבי יוסי הגלילי מסביר את הדבר במשנה: "מפני מה אשירה אסורה? מפני שיש בה תפיסת ידי אדם", כלומר עצי אשרה אסורים משום שהחיבור שלהם לקרקע נעשה באופן מלאכותי, על ידי נטיעתם בידי אדם. התלמוד מציג מחלוקת האם על פי זה מצוות ההשמדה היא רק בעצים שניטעו מראש כאשרות, או גם בעצים שהוכרזו כאשרות רק לאחר שניטעו. על פי המשנה והתלמוד, יכולים להיות מצבי ביניים שבהם מצוות ההשמדה נוגעת רק לענפים ולפירות שצמחו מהעץ לאחר שהקדישו אותו כאשרה. על פי ההלכה, בנוסף למצוות השמדת האשרות, יש בהן גם כן איסור הנאה.
בימי חז"ל נשארו 3 אשרות כאלה בארץ ישראל, כמבואר בתוספתא (עבודה זרה ז, ד).
על פי המסופר בספר מלכים (א' ט"ו, יג), מעכה בת אבישלום, אם המלך אסא שנלחם נגד הפוליתאיזם, עשתה לה "מפלצת אשרה", ובגלל זאת בנה המלך הוריד אותה ממעמדה הרם, והרס את הפסל. לא ברור מה הייתה המפלצת הזאת, ובגמרא, במסכת עבודה זרה דף מד עמוד א, מוסבר כי המדובר בפסל שיש לו איבר זכרות, שהייתה מקיימת איתו יחסי מין (דעת רב יוסף). הרד"ק הסביר שמדובר בבניין שהוקדש לעבודתה.
התמורה בתפיסת חפצי הפולחן הפוליתאיסטי
האשרה, יחד עם שאר עצמי ע"ז, עוברת תמורה בספרות חז"ל. מעצמים בעלי תכונות אליליות סגוליות, הם עוברים לעצמים אשר מיוחסות להם תכונות כאלה על ידי המאמינים. ההכרה הסובייקטית של המאמינים באלילותו של העצם ובכלל זה האשרה הם אלה שהופכים אותו לנעבד ולאסור. דבריו אלה בולטים בשיטת ר' שמעון במשנה – "איזו היא אשרה?... רבי שמעון אומר, כל שעובדין אותה". אולם ההבדל הבולט עוד יותר בין האשרה שבמקרא לבין האשרה בספרות חז"ל נוגעת לביטול ולאיבוד שלה. במקרא, איבוד וביטול האשרה (בתוך שאר הע"ז) הוא מצווה בעלת מאפיינים קנאיים וברוטליים ואילו במשנה ובתלמוד חובת השמדת האשרה מצטמצמת לאיסור הנאה ממנה ולדינים הנוגעים לביטולה ולהפקעת קדושתה. גם כאן ההבדל איננו ייחודי לאשרה בלבד, אלא מאפיין את היחס החז"לי לחובת הכרתת עבודה זרה באופן כללי.
רבים עמדו על תופעה זאת וניתנו לה הסברים שונים. חלקם מתבססים על הסיטואציה הגיאו­־פוליטית במרחב הארץ־ישראלי באותה תקופה, על המצב הדתי ותחושת הביטחון היהודית באותו זמן או על שיקולים כלכליים. אחרים מתייחסים לשינוי אידאולוגי שנועד לקיים חיים משותפים עם האויב. לעומת ההסברים המבוססים על הריאליה הפוליטית, זהר תופס את השינויים בדיני ביטול האשרה כנלווים לשינוי בייצוג עצמי הע"ז – כיוון שזיהוים תלוי בתודעת הגוי, כך גם ביטולם תלוי בתודעת הגוי. יאיר פורסטנברג, בניגוד לזהר, תולה את השינוי בדיני הביטול בהבנת התאולוגיה הפגאנית־רומית. לשיטתו, מודל הקדשת הקיסר וביטולו הם העומדים ברקע לשינויים בדיני הביטול. אולם, התייחסותו של פורסטנברג מוגבלת אך ורק לפסלים (שאכן מדמים את פסלי הקיסר במובנים מסוימים), ייתכן שבמקרה של עצים ואשרות הוא יטען שחז"ל התאימו את הדין גם למקרה הזה.
ישי רוזן־צבי טוען שההבדל התהומי בין הדין המקראי לחז"לי איננו שולט בספרות חכמים באופן מובהק אלא מייצג רק אסכולה אחת, ואילו הגישה המקראית להשמדת עבודה זרה משתמרת בטקסטים דברי ר' ישמעאל. את פרקי המשנה הנוגעים לביטול ע"ז יש לקרוא כמתפלמסים עם השיטה שקוראת להשמיד את הע"ז.
הגברת עם הקמליות
הגברת עם הקמליות (בצרפתית: La Dame aux camélias) הוא הרומן המפורסם ביותר שכתב אלכסנדר דיומא הבן, שיצא לאור בשנת 1848.
נסיבות כתיבת הרומן
הרומן התבסס על פרשת אהבים של דיומא הבן עם הקורטיזנה מרי דיופלסי בשנת 1844. דיופלסי הייתה במקור נערה ענייה בשם אלפונסין פלסי מכפר באזור נורמנדי שהגיעה לפריז בגיל חמש עשרה והפכה תוך זמן קצר לזונת צמרת. היא שינתה את שמה, למדה קרוא וכתוב ושיעורי פסנתר, והייתה מבקרת תכופות בבית האופרה של פריז ובהצגות בכורה בתיאטרון. את דיומא הבן פגשה כאשר שניהם היו בני עשרים. דיופלסי מתה משחפת בשנת 1847, בהיותה בת 23, זמן קצר לאחר פרידתם, לא לפני שהייתה מעורבת בפרשה דומה עם המלחין פרנץ ליסט.
הספר טומן בחובו ביקורת חברתית נוקבת, בעיקר כלפי דחייתה של מרגריט, זונת הצמרת, על ידי משפחתו של ארמן, הצעיר המאוהב.
עלילה
על רקע חיי הלילה של פריז במאה התשע-עשרה נפגשים הקורטיזנה מרגריט גוטייה, יצאנית צמרת במקצועה, החיה חיי הוללות על חשבון מאהביה העשירים, וארמן דובאל, צעיר בן טובים ממשפחה בורגנית, והופכים לזוג אוהבים. ארמן, שסיים לימודי משפטים, אינו עובד למחייתו אלא חי מקצבה שמעניק לו אביו. גוטייה חולה בשחפת, ולמרות זאת ארמן המאוהב מצליח לשכנע אותה לנטוש את חיי ההוללות ולחיות איתו.
בשלב מסוים מתערב בנעשה אביו של ארמן. הוא מנסה לשכנע את בנו לנטוש את אהובתו, למען כבוד המשפחה. משנכשל, בא האב לדבר על לבה של גוטייה ומשכנעה כי לטובת אהובה הצעיר עדיף שייפרדו. בצל הפרידה מאהובה גוססת גוטייה ממחלתה.
עיבודים ליצירה
הרומן עובד על ידי דיומא למחזה מצליח בשם זהה שעלה על בימת התיאטרון רק ב-1852, בשל בעיות צנזורה. מאוחר יותר כתב המלחין ג'וזפה ורדי את האופרה "לה טרוויאטה" בהתבסס על עלילתו.
"הגברת עם הקמליות" עובדה לא רק למחזה, בלט ואופרה פופולריים, אלא גם לקולנוע ולטלוויזיה. בקולנוע הופיעו בתפקיד גוטייה השחקניות שרה ברנאר (בסרט צרפתי בשם זה מ-1911) וגרטה גרבו (בסרט "קאמיל" ב-1936), ושחקניות רבות אחרות.
תרגומים
הספר תורגם מצרפתית לעשרות שפות. בעברית הופיעו התרגומים הבאים :
הספר הופיע גם בשנת 1904 בניו יורק בתרגום ליידיש ("דיא קאמעליענדאמע"), ובשנת 1922 הופיע בסלוניקי בתרגום ללדינו ("לה דאמה אלאס קאמילייאס").
נציבות שירות המדינה
נציבות שירות המדינה היא יחידת סמך במשרד ראש הממשלה המופקדת על ביצוע מדיניות הממשלה בתחומי המינהל ומשאבי האנוש.
תפקידי הנציבות
הנציבות הוקמה בשנת 1950 במסגרת משרד האוצר וכיום היא פועלת במשרד ראש הממשלה ומופקדת מטעמו על מגוון תחומי אחריות מנהלתיים, בהם:
הסמכויות של נציבות שירות המדינה נקבעו בסדרת החוקים, בחוקים אחרים ובתקנון שירות המדינה (תקשי"ר). בין יחידות המשנה של הנציבות נכללות: יחידת בחינות ומכרזים, יחידת תכנון ובקרה, בית הדין למשמעת של עובדי המדינה, האגף לשוויון מגדרי ואחרות.
נציב שירות המדינה
בראש הנציבות עומד נציב שירות המדינה ולידו פועלת "ועדת שירות המדינה". נציב שירות המדינה מתמנה על ידי הממשלה ופטור מקיום מכרז. החל משנת 1993 נהגה המדינה למנות ועדה לבדיקת התאמת המועמד לתפקיד. בשנת 1999 חילקה ממשלת ישראל העשרים ושמונה את המשרות הבכירות הפטורות ממכרז, לכאלו הדורשות ועדת איתור וכאלו הדורשות ועדת מינויים. בהחלטה זאת נקבע שנציב שירות המדינה ייכלל במשרות הדורשות ועדת מינויים הבודקת את כישוריו של המועמד ואת התאמתו הכללית למשרה.
רפורמה בשירות המדינה
על פי החלטת ממשלה 3993 מנובמבר 2011, על הנציבות הוטל ליישם רפורמה בתחום ההון האנושי בשירות המדינה. הרפורמה נועדה לחזק את משרדי הממשלה ויחידות הסמך, לשפר את יכולות נציבות שירות המדינה ולחזק את "עמוד השדרה הניהולי" בשירות המדינה. לאור זאת, במהלך חודש ספטמבר 2012 החלה עבודת מטה ליישום הרפורמה. נציבות שירות המדינה ביצעה מפגשים עם אנשי אקדמיה, כינוסים וקבוצת עבודה בהן השתתפו עובדים בכירים ממשרדי הממשלה השונים. בראשות ועדת הרפורמה עמד הנציב באותה עת, משה דיין; הראל לוקר, מנכ"ל משרד ראש הממשלה; דורון כהן, מנכ"ל משרד האוצר; קובי אמסלם, הממונה על השכר באוצר; גל הרשקוביץ, ראש אגף התקציבים; מלכיאל בלס, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה; אהוד פראוור, סמנכ"ל ממשל וחברה וכן ראש מטה יישום הרפורמה, רון צור, אשר ריכז וערך את הדוח.
ב-30 ביוני 2013 אימצה הממשלה את דוח הרפורמה בניהול ההון האנושי אשר הוגש לאישורה על ידי נציב שירות המדינה. תהליכי יישום הרפורמה החלו במהלך 2013, ונמשכו על-פי התוכנית שאושרה על ידי הממשלה עד שנת 2017 - בעת שפורק מטה הרפורמה. מאז, תהליכי היישום הוטמעו במבנה חדש בנציבות שירות המדינה.
בהמשך לפיילוט משנת 2017, הנציבות השיקה רפורמה שתעביר סמכויות קביעת תקנים של כוח אדם בשירות המדינה ממנה לכל הגופים הממשלתיים: משרדי הממשלה, יחידות הסמך ובתי החולים יוכלו לקבוע בעצמם משרות, תקנים, דרגות ומסלולי קידום. הגופים יחולקו ל-3 קבוצות מבחינת העברת הסמכויות: תקינה מלאה (כל הסמכויות עוברות), חלקית (רק חלק מהסמכויות עוברות) וקבוצה שתיוותר מחוץ לאצילת הסמכויות.