cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של גיברלטר
מלחמת הירושה הספרדית (1701-1714)
מלחמת הירושה הספרדית נסתיימה לבסוף בשנת 1713 בשורה של חוזים והסכמים. על פי הסכם אוטרכט שנחתם ב-13 ביולי 1713 וקיבץ מספר תת-חוזים והסכמים, פליפה החמישי הוכר כמלך ספרד, אך נכפה עליו לוותר על מקומו בירושה הצרפתית על מנת ששתי המדינות לא יתאחדו תחת כתר אחד בעתיד; בכך נפתרה סוגיית איחוד צרפת וספרד. ההסכם שמר על הקיסרות הספרדית, אך מסר את דרום ארצות השפלה, נאפולי, מילאנו וסרדיניה לאוסטריה, את סיציליה וחלק ממילאנו לבית סבויה, ואת גיברלטר והאי מנורקה לבריטניה. על פי ההסכם ניתנו לבריטניה זכויות בלעדיות במסחר בסחר העבדים בשטחיו של פליפה לשלושים שנה. כמו כן, בהסכם צוין כי אם בזמן כלשהו בעתיד תרצה בריטניה למכור את גיברלטר היא תציע ראשית כל לספרדים.
שלטון בריטי (1713-עד היום)
על אף החשיבות שנודעה לגיברלטר בבריטניה בתקופה מאוחרת יותר, הרי שבתחילה יחסה של ממשלת בריטניה לגיברלטר היה כאל קלף מיקוח ולא כאל נכס אסטרטגי; הביצורים בגיברלטר הוסיפו להיות מוזנחים, חיל המצב היווה נטל כספי בעיני הממשלה הבריטית ובנוסף הלחץ הספרדי איים על הסחר הבין-ימי של בריטניה. שבע פעמים בין השנים 1713–1728 ניסתה ממשלת בריטניה למסור את גיברלטר לידי ספרד בתמורה לזיכיונות שונים, אך בכל אחד מהנסיונות הללו הטיל הפרלמנט וטו בגלל מחאה ציבורית.
מאידך, ויתורה של ספרד על גיברלטר ועל שאר הטריטוריות הספרדיות בים התיכון נתקבל במרמור בקרב הציבור ובקרב המלוכה הספרדית כאחד. כתוצאה מכך כבש הצבא הספרדי בשנת 1717 את סרדיניה וב-1718 את סיציליה, שניהם מקומות שניתנו לאוסטריה על ידי ספרד לאחר הסכם אוטרכט ב-1713. הפרת ההסכם על ידי ספרד הניעה את ממשלת בריטניה בתחילה להציע להחזיר את גיברלטר לספרד תמורת הסכם שלום, וכשההצעה נפלה, להכריז מלחמה על ספרד. במהלך המלחמה תקפה ספרד מספר מושבות בריטיות, בהן את נסאו ואת קרוליינה הדרומית, ואף שלחה כוחות צבא לסקוטלנד לעזרת היעקוביטים. המלחמה נסתיימה בניצחון בריטי, הספרדים נאלצו לסגת מכל השטחים שכבשו והסכם שלום נחתם ב-1720.
בינואר 1727 הכריזה ספרד על איון הסעיף העוסק בגיברלטר בהסכם אוטרכט, בטענה כי בריטניה הפרה אותו בכך שהרחיבה את ביצורי גיברלטר מעבר לגבולות הכתובים בהסכם, הרשתה ליהודים ולמורים להתיישב בגיברלטר, נכשלה בהגנת הקתולים שם ופגעה בכלכלתה של ספרד כשהתירה את תופעת ההברחות. הצבא הספרדי החל במצור על גיברלטר בחודש שלאחר מכן, וגרם לנזקים כתוצאה מהפגזות כבידות. המגינים הצליחו לעמוד במצור ותוגברו וקיבלו אספקה בדרך הים על ידי ספינות בריטיות. מזג אוויר גרוע ובעיות לוגיסטיות גרמו לספרד להפסיק את המצור בסוף יוני.
אחיזתה של בריטניה בגיברלטר אושרה שוב ב-1729 בהסכם סביליה, אך היה זה הסכם שלא הניח את דעת אף אחד מהצדדים; ספרד רצתה לקבל את השליטה בגיברלטר, ואילו בריטניה סלדה מהארכת המגבלות שהוטלו עליה מכוח ההסכם. ספרד הגיבה בשנה שלאחר מכן בהקמת ביצורים ("La Línea de Contravalación") לאורך החלק העליון של חצי האי, אשר ניתקו את גיברלטר מההינטרלנד. גיברלטר אמנם נחסמה ביעילות בדרך היבשה, אבל הייתה מסוגלת לקיים מסחר ימי עם מרוקו ולהשיג מזון ואספקות אחרות.
אוכלוסייתה האזרחית של גיברלטר גדלה ביציבות במהלך המאה. האוכלוסייה הייתה מגוונת, וכללה בריטים, יהודים, ג'נובאים, ספרדים ופורטוגזים. בשנת 1754 היו בגיברלטר 1,733 אזרחים בתוספת 3,000 חיילים של חיל המצב ועוד 1,426 בני משפחותיהם, ובסך הכל 6,159 איש. בשנת 1777 מנתה האוכלוסייה האזרחית 3,210 נפש, כאשר 519 מתוכם היו בריטים, 1819 קתולים (בהם ספרדים, פורטוגזים וג'נובים) ו-863 יהודים.
ההיסטוריון הספרדי איגנסיו לופס דה איילא כתב בשנת 1782 תיאור של חיי הקבוצות השונות בגיברלטר באותן השנים:
חייהם של החיילים הפשוטים בחיל המצב היו משעממים ואכזריים, וענישה גופנית התבצעה אפילו בגלל העבירות הפשוטות ביותר. התאבדויות ועריקויות היו שגרתיות כתוצאה משעמום, מחסור במזון ותנאי חיים עלובים. בסוללת הארטילריה מידל היל הוצבו שומרים על מנת למנוע מחיילים להתאבד בקפיצה מהצוק.
הביצורים בגיברלטר שוכללו ושודרגו בשנות ה-70 של המאה ה-18, ונבנו סוללות, באסטיונים וחומות מגן חדשות. הכוח הדוחף מאחורי תוכנית הביצורים הזו היה הקולונל ויליאם גרין (לאחר מכן מייג'ור גנרל), שהתמנה מספר שנים מאוחר יותר למהנדס הראשי של גיברלטר.
ניצחונותיה של בריטניה במלחמת שבע השנים באירופה, בדרום אמריקה ובהודו, הותירו אותה עם התחייבויות כספיות גדולות ובמצב הקרוב לפשיטת רגל, והאיצו הקמה של קואליציה אנטי-בריטית באירופה. ניסיונה של ממשלת בריטניה להטיל מיסים על שלוש עשרה המושבות שלה באמריקה הוביל לפרוץ מלחמת העצמאות האמריקנית ב-1776. צרפת וספרד החליטו כי זו העת להחזיר לידיהן את השטחים שנלקחו מהן, הכריזו מלחמה על בריטניה וכרתו ברית עם המורדים האמריקנים.
המצור הגדול על גיברלטר החל ב-24 ביוני 1779 והסתיים בפברואר 1783 ונודע כאחד מהמצורים הארוכים ביותר בהם החזיק מעמד כוח בריטי, ובכלל אחד מהמצורים הארוכים בהיסטוריה. צי צרפתי-ספרדי משולב חסם את גיברלטר מהים, בעוד ביבשה התרכזו כוחות גדולים שהתעסקו בהקמת ביצורים, חפירות וסוללות מהם יתקפו את גיברלטר. הספרדים הקצו כוחות גדולים של חיילים וספינות למצור על גיברלטר, דוחים בכך את תוכנית הפלישה לאנגליה על ידי הארמדה של 1779. ההקלה הראשונה במצור הייתה באביב 1780 כאשר האדמירל הבריטי ג'ורג' רודני שבה שיירה ספרדית ליד כף פיניסטר והביס שייטת ספרדית בקרב סנט וינסנט (1780), בהביאו תגבורת של 1,052 איש וכן אספקה עשירה לגיברלטר.
המגינים הבריטים הצליחו להדוף את ניסיונות התקיפה והכיבוש של גיברלטר, אך שוב האספקה התדלדלה. ב-12 באפריל 1781 אסקדרון בן 29 אוניות קרב בפיקודו של סגן אדמירל ג'ורג' דרבי שליווה 100 ספינות אספקה מבריטניה לעזרת גיברלטר, נכנס למפרץ גיברלטר. הצי הספרדי לא הצליח ליירט את הספינות הבריטיות. מתוסכלים מהכישלון, החלו הספרדים בירי כבד על גיברלטר וגרמו לפאניקה גדולה ואימה בקרב התושבים האזרחים. הספרדים והצרפתים לא היו מסוגלים להכניע את חיל המצב עד כה, ולכן הם תכננו ל-27 בנובמבר 1781 מתקפה גדולה על גיברלטר. לילה קודם לכן יצא כוח בריטי וביצע גיחת פתע על החפירות והביצורים הספרדיים, דבר שגרם לדחיית מועד המתקפה הגדולה.
ב-13 בספטמבר 1782 החלה המתקפה הגדולה על גיברלטר; 5,190 חיילים ספרדים וצרפתים היו על גבי 10 ספינות ארטילריה שלהן 138 תותחים כבדים, וכן 18 אוניות קו, 40 ספינות תותחים ספרדיות ו-20 ספינות הרעשה, ובסך הכל 30,000 מלחים ונחתים. הם נתמכו על ידי 86 תותחי שדה ו-35,000 חיילי רגלים ספרדים וצרפתים ביבשה שנועדו לכבוש את הביצורים ברגע בו יתמוטטו. 138 התותחים הימיים וכן 86 תותחי השדה פתחו בהפגזה על הביצורים, וזאת לאחר שבועות של הפגזה מכינה על גיברלטר. חיל המצב הגיב בירי תותחים לכיוון ספינות האויב, הצליח להטביע 3 ספינות ארטילריה, וגרמו בסך הכל ל-719 אבדות לספרדים.
המצור נמשך מספר חודשים לאחר מכן, אך באביב 1783 הוסכם על הפסקת אש שהביאה להפסקת פעולות האיבה בין הצדדים. לבסוף, בפברואר 1783, הופסק המצור על גיברלטר. התוצאה של המצור הגדול גרם לכך שהדבר היה בלתי אפשרי פוליטית לממשלת בריטניה לשקול שוב ויתור על גיברלטר, אף על פי שג'ורג' השלישי הזהיר שהדבר יוביל ל"מלחמה נוספת, או לכל הפחות לטינה סמויה תמידית" והביע את משאלתו ש"אם ניתן להיפטר מגיברלטר... אין עלי להרהר בשלום מלא אם לא ניפטר מגיברלטר". גנרל אליוט וחיל המצב של גיברלטר הוללו על גבורתם ועל אחיזתם העקשנית במקום. הציבור הבריטי התייחס כעת ב"התקשרות רגשית, אם כי לא רציונלית, אל גיברלטר".
גיברלטר כקולוניה בריטית
לאחר המצור הגדול, האוכלוסייה האזרחית של גיברלטר - שנצטמצמה לכמה מאות אחדות - צמחה במהירות, הן משום שנפתחו הזדמנויות כלכליות והן משום ששימש מקום מקלט ממלחמות נפוליאון. איבוד הקולוניות שלה בצפון אמריקה בשמת 1776, גרם לכך שהרבה מהמסחר של בריטניה עבר לשווקים אחרים כמו הודו והודו המזרחית. הנתיב המועדף למזרח היה דרך מצרים, אפילו קודם שתעלת סואץ נבנתה, וגיברלטר נהייתה לנמל בריטי ששימש את כל הספינות שהפליגו במצר. באותו הזמן, גיברלטר שימשה כחוף מבטחים לרבים שנמלטו ממערב הים התיכון במהלך מלחמות נפוליאון. רבים מהמהגרים החדשים נמלטו מג'נובה לאחר סיפוח הרפובליקה של ג'נובה. ב-1813 31% מאוכלוסיית גיברלטר היו מג'נובה ומאיטליה. הפורטוגזים היוו 20% מהאוכלוסייה, הספרדים 16%, היהודים 15.5%, הבריטים 14% והמנורקים 4%. בתוך האוכלוסייה נתהוותה היררכיה חברתית, כאשר הקצינים הבריטים בקצה העליון והיהודים בקצה התחתון.
גיברלטר היה מקום ששררו בו תנאי תברואה העלובים ובלתי ראויים למגורי אדם. הדבר גרם למגיפות של קדחת צהובה וכולרה שגרמו למוות בקרב מאות מהתושבים והחיילים. מגפה שפרצה במחציתה השנייה של 1804 גרמה למותם של שליש מכלל האוכלוסייה, אזרחים וחיילים.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות שימשה גיברלטר כבסיס של הצי הבריטי ממנו התנהל מצור על הנמלים של קדיס, קרטחנה וטולון, ובמהלך מלחמת חצי האי שימשה כמקום הכניסה לכוחות בריטיים ואספקה בשנים 1807–1814. ביולי 1801 נלחמו הצי הצרפתי והצי הספרדי בשני הקרבות באלחסירס ליד גיברלטר שהסתיימו באסון לספרדים, ששתיים מספינות המלחמה שלהם שגו במחשבה שכל אחת מהן היא ספינה צרפתית, התנגשו האחת בשנייה, עלו באש והתפוצצו; 2,000 מלחים ספרדים נהרגו. שנתיים לאחר מכן השתמש האדמירל נלסון בגיברלטר בניסיונות למשוך את האדמירל הצרפתי פייר שארל וילנב לקרב, עד שלבסוף אכן נלחמו השניים בקרב טרפלגר שבו נלסון נהרג ווילנב נשבה. נלסון הפליג לגיברלטר ביוני 1803 להתחיל את מערכת טפלרגר ולהשגיח על המצור על צרפת וספרד, אף על פי שהוא שהה זמן מועט ביבשה. ב-28 באוקטובר 1805, שבוע לאחר קרב טפלרגר, ספינת אה"מ ויקטורי ההרוסה למדי חזרה לגיברלטר עם גופתו של נלסון על סיפונה.
חשיבותה הכלכלית של גיברלטר ירדה לאחר הופעתן של אוניות הקיטור; אוניית הקיטור הראשונה הגיעה לנמל של גיברלטר בשנת 1823. הופעתן של אוניות הקיטור גרמו לשינוי משמעותי בדפוסי המסחר בים התיכון. מלאכת השטעון (העברת מטען מכלי תחבורה אחד לשני), שקודם לכן היה מקור ההכנסה העיקרי של גיברלטר, התחלפה ברובה בהכנסה פחות רווחית של שירותי אספקת פחם, מזון ומים לאוניות קיטור עוגנות, וכן שינוע סחורות. הביקוש לאספקת הפחם היה כה רב עד שגיברלטר נהגה לייבא פועלים ספרדיים רבים לצורך זה; כפר פועלים קם על חורבות הביצורים הספרדיים הישנים של La Línea de la Concepción. אך אף על פי שגיברלטר נהייתה לתחנת פחם ראשית לספינות בריטיות שתידלקו בדרכן אל אלכסנדריה וכף הורן, גרמו השינויים הכלכליים לשפל שנמשך עד לסוף המאה. השפל הכלכלי גרם לכך שאוכלוסיית גיברלטר כמעט ולא השתנתה במהלך השנים 1830–1880, אך מצבה היה טוב בהרבה יחסית לדרום ספרד המרוששת קשות. ההשלכה הייתה שאוכלוסיית לה לינאה הכפילה את עצמה באותה התקופה, והכפילה את עצמה שוב בעשרים שנים שלאחר מכן.
היחסים בין גיברלטר לספרד היו ידידותיים. אמנם על חיילים פשוטים נאסר לעבור את הגבול לספרד, אך קצינים וכן אזרחים מגיברלטר יכלול עבור בחופשיות לתוך ספרד, ולחלקם אף היה בית נוסף בעיירה הספרדית הסמוכה לגבול, סאן רוקה. בתקופה זו התגלע ויכוח בין הספרדים לגיברלטר בנושא ההברחות. הבעיה התעוררה לאחר שממשלת ספרד הטילה מכסי מגן על סחורות זרות במטרה להגן על התעשייה הספרדית שהייתה בחיתוליה. גם על הטבק הוטל מס כבד, שהכניס רווחים נאים מאוד ואף נעשה למקור הכנסה עיקרי לממשלת ספרד. התוצאה הבלתי נמנעת הייתה שגיברלטר, בה הטבק ושאר הסחורות היו זולות, נהפכה למרכז של פעילות הברחה אינטנסיבית לספרד. בגלל המצב הירוד של כלכלת גיברלטר, נעשו ההברחות למקור הכנסה עיקרי עבורם. לבסוף הבעיה נצטמצמה על ידי אכיפת תשלום המס על סחורות מיובאות, דבר שהפך אותן להרבה פחות אטרקטיביות להברחה.
למרות הפעולות שנעשו לשיפור תנאי המחיה והתברואה בגיברלטר בתחילת המאה, עדיין היו התנאים ירודים. הקולונל סאייר (Sayer) שהוצב בחיל המצב בגיברלטר בערך ב-1860, מתאר את העיר כ"חיבור של בתים קטנים ודחוסים, אוויר מעופש, הביוב מנוקז בצורה גרועה והאנשים חיים בצפיפות. למעלה מ-15,000 אנשים מתוחמים בשטח של מייל מרובע". אמנם תעלות ניקוז היו קיימות בגיברלטר, אך מחסור במים זורמים הפך אותם למעשה לחסרי תועלת בקיץ.
בשנת 1865 הוקמה ועדה (Board of Sanitary Commissioners) האחראית על הנושא, והחלו עבודות תשתית לבניית מערכת ביוב חדשה ומערכת שתזרים מים בתעלות, בשביל למנוע את המשך המגיפות בגיברלטר. מאגר מים תת-קרקעי המסוגל להכיל 22.7 מיליון ליטר מים נבנה בצוק גיברלטר. עבודות תשתית אחרות הגיעו גם הם לאחר מכן: ב-1857 נעשו עבודות גז; בשנת 1870 נבנה קו טלגרף ובשנת 1897 החלו עבודות על תשתית החשמל בעיר. גיברלטר פיתחה גם מערכת השכלה איכותית, שכללה 42 בתי ספר בשנת 1860.
גיברלטר בעיתות מלחמה ושלום
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 עתידה של גיברלטר כמושבה בריטית היה נתון בספק גדול. ערכה הכלכלי הצטמצם כיוון שאוניות הקיטור החדשות לא נזקקו לעצירת ביניים ותדלוק בגיברלטר בדרכם לנמלים מרוחקים יותר. גם ערכה הצבאי היה נתון יותר ויותר בסימן שאלה, זאת בגלל התקדמות והתפתחות הטכנולוגיה הצבאית; תותחים ארוכי-טווח מעבר למפרץ או אף מתוך ספרד יכלו בקלות לפגוע בגיברלטר, והתפתחות טילי הטורפדו גרמה לכך שספינות שעגנו בתוך המפרץ היו גם הן פגיעות. אמנם יכלו הכוחות המגינים בגיברלטר להתבצר בה למשך זמן רב, אך עתה במקרה שהחוף יהיה נשלט על ידי הספרדים - לא יוכלו המגנים לקבל אספקה באותו האופן בו הם קיבלו אספקה בזמן המצור הגדול, 120 שנים קודם לכן.
הצעה ספרדית להחליף את גיברלטר בתמורה למובלעת הספרדית סאוטה, בצד השני של מצר גיברלטר בצפון מרוקו, נשקלה על ידי בריטניה אך לבסוף נדחתה. בריטניה החליטה שהעמדה האסטרטגית של גיברלטר כבסיס ימי מכריעה ועולה בחשיבותה על הפגיעות הנשקפת לה מצד היבשה. משנת 1889 התרחב הצי המלכותי, והן בגיברלטר והן במלטה הוקמו נמלים חסינים בפני טורפדו, וכן הורחבו וחודשו המספנות שלהם. העבודות בגיברלטר בוצעו על ידי 2,200 איש, ועלותן הסתכמה בסכום עצום של 5 מיליון לירות שטרלינג (412,996,602 לירות שטרלינג על פי ערכן ב-2013). תחת פיקודו של הלורד הימי הראשון ג'ון פישר נעשתה גיברלטר לבסיס הראשי של הצי האטלנטי. בתודעה הציבורית הבריטית, גיברלטר הייתה "סמל של עוצמה ימית בריטית [ו]הסמל של האימפריה שנבנתה, וייצגה יותר מהאריה הבריטי ואפילו יותר מג'ון בול עצמו, את העוצמה והיוקרה הבריטית ברחבי העולם".
ערכה של גיברלטר כבסיס ימי נגלה באוגוסט 1914, כשמלחמת העולם הראשונה פרצה. מספר דקות בלבד לאחר שהכרזת המלחמה נכנסה לתוקפה בחצות שבין ה-3–4 באוגוסט, נשבתה אונייה גרמנית על ידי ספינת טורפדו מגיברלטר. על אף שגיברלטר הייתה רחוקה מזירות הקרבות העיקריות של המלחמה - ספרד נותרה נייטרלית ולא נערכה התמודדות על השליטה בים התיכון כמו במלחמת העולם השנייה - היא שיחקה תפקיד מרכזי במלחמתן של בעלות הברית נגד מערכת הצוללות הגרמניות. גיברלטר שימשה כנמל ראשי במלחמה, וספינות רבות של בעלות הברית עגנו בה לאספקה מחדש ולתיקון נזקים. כמו כן הגיעו אליה ספינות של בעלות הברית כאשר צוללות גרמניות היו בעקבותיהן. בשני מקרים, ירו תותחים מגיברלטר על 2 צוללות גרמניות שסיירו מסביב למצר ללא הצלחה. תעשיית כלי נשק נגד-צוללות הייתה בחיתוליה, ולכן היה בלתי אפשרי להרחיק את הצוללות הגרמניות שפעלו מסביב למצר. ב-9 בנובמבר 1918, שני ימים בלבד לפני סיום המלחמה, טירפדה הצוללת SM UB-50 הגרמנית והטביעה את אוניית המערכה אה"מ בריטניה ליד כף טרפלגר, מערבית לגיברלטר.
שדה תעופה נבנה בגיברלטר ב-1933 באיסתמוס המחבר את גיברלטר לספרד. חלו רפורמות גם בחברה האזרחית; ב-1921 הוקמו מועצה מייעצת וכן מועצת עיר בגיברלטר, שתפקידן היה לייעץ למושל, והיה זה הצעד הראשון בדרך לשלטון-עצמי בטריטוריה.
מלחמת האזרחים בספרד שפרצה בשנת 1936 העמידה את גיברלטר בדאגות ביטחוניות רציניות, כיוון שבתחילה היא הייתה ליד קו החזית (באנדלוסיה). אף על פי שגיבלרטר לא הושפעה ישירות ממלחמת האזרחים בספרד, בכל זאת נגרמו לה מספר בעיות; מספר לא ידוע של פליטים, כנראה כ-100,000, נסו לגיברלטר וגרמו לדחיסות רבה. פטרול של הצי המלכותי, שפעל מגיברלטר, מנע מסיוע זר להגיע ללוחמים בספרד. במאי 1937 עלתה אחת מספינות הפטרול, אה"מ האנטר, על מוקש של הלאומנים הספרדים ונגררה משם חזרה לגיברלטר, כאשר 8 מאנשי צוותה נהרגו. למלחמת האזרחים הספרדית הייתה השפעה עמוקה על החברה האזרחית של גיברלטר. מצד אחד, הרשויות הבריטיות וכן הכנסייה האנגליקנית והקתולית והשכבה העשירה של גיברלטר תמכו בלאומנים במלחמה, בשעה ששכבת העובדים של גיברלטר צידדה ברפובליקנים. כשאירופה החלה לגלוש למלחמה כוללת, החליטה ממשלת בריטניה לחזק את ההגנות של גיברלטר ולשדרג את כוחו של הצי הבריטי, שצויד כעת בספינות המלחמה ונושאות המטוסים החדישות ביותר. במרץ 1939 הוקם צבא ההגנה של גיברלטר (כיום בתוך הרגימנט המלכותי של גיברלטר) במטרה לסייע בהגנתה.
מלחמת העולם השנייה
הבריטים ביצעו תוכנית אינטנסיבית של חפירת תעלות וביצור מחדש של גיברלטר; למעלה מ-48 ק"מ של תעלות נחפרו בצוק גיברלטר וסוללות נ"מ הוצבו במספר מקומות. עוצבה ימית חדשה ועוצמתית הוקמה בגיברלטר, הנקראת בשם כוח H, על מנת לשלוט על הכניסה למימי הים התיכון ולתמוך בכוחות של בעלות הברית בצפון אפריקה, בים התיכון ובאוקיינוס האטלנטי. שדה התעופה בגיברלטר, שכעת צוין בשם RAF Gibraltar, הורחב לשימוש מפציצים הנמצאים בדרכם לצפון אפריקה. הכוח שחנה בגיברלטר הוגדל אף הוא, ול-17,000 החיילים שהיו שם נתווספו כ-20,000 אנשי צוותי אוויר וצוותי ים.
גיברלטר הותקפה ישירות, גם בגלוי וגם בחשאי, מספר פעמים במהלך המלחמה. חיל האוויר של צרפת של וישי ביצע מספר גיחות הפצצה ב-1940, וכן חילות האוויר הגרמניים והאיטלקיים ביצעו מספר תקיפות ספורדיות עם מטוסים ארוכי-טווח, אך הנזק שנגרם היה בלתי משמעותי. פרנקו שינה את עמדתו בעדינות מ"נייטרליות" ל-"אי תוקפנות", והמשמעות המעשית של שינוי המדיניות הייתה שהיא איפשרה לכוחות של מעצמות הציר לבצע פעולות חשאיות נגד גיברלטר מהשטח הספרדי. למרות נכונותו של פרנקו להתעלם מהפעולות הגרמניות והאיטלקיות שנעשו במפרץ גיברלטר, הוא החליט שלא לחבור לתוכניתו של היטלר לכבוש את גיברלטר ("מבצע פליקס"). גורם עיקרי בהחלטתו זו, היה פגיעות אספקת המזון למדינתו; לאחר ההרס והחורבן שנגרם במלחמת האזרחים הספרדית, לא היה בכוחה של ספרד להאכיל את תושביה שלה בלי עזרה חיצונית. משלוחי התבואה שהגיעו לספרד נשלחו בעיקר על ידי ארצות הברית, שללא ספק הייתה מפסיקה את המשלוחים אם היה פרנקו מצטרף להיטלר למלחמה נגד בעלות הברית. לבסוף החליט היטלר לנטוש את התוכנית של מבצע פליקס, ולתת עדיפות למבצעים אחרים, כמו הפלישה ליוגוסלביה והפלישה לברית המועצות.
הריגול הגרמני והאיטלקי המשיך לפקוח עין על גיברלטר, וניסה להוציא לפועל פעולות חבלה שחלקן הצליחו. איטליה המשיכה שוב ושוב לבצע פשיטות חבלה על נמל גיברלטר, והשתמשה בטורפדות מאוישים ובצוללנים שנשלחו מהחוף הספרדי שהצליחו לגרום נזק למספר ספינות מסחר שעגנו שם ולטבע ספינה אחת. מספר ספרדים, שנשלחו על ידי האבווהר הגרמני, נעצרו בשנים 1942–1943 על ביצוע חבלה וריגול והוצאו להורג בתלייה.
האיום על גיברלטר פחת במידה רבה לאחר פלישת בעלות הברית לאיטליה בספטמבר 1943.
גיברלטר לאחר המלחמה
אמנם כבר באפריל 1944 החלה האוכלוסייה האזרחית לחזור לגיברלטר, לאחר שפונו במהלך מלחמת העולם השנייה, אך רק בפברואר 1951 חזרו המפונים האחרונים לביתם בגיברלטר. הבעיה המיידית שנתקלו בה בגיברלטר לאחר יום הניצחון על יפן הייתה מחסור בספינות, כיוון שכל כלי השיט הזמינים נלקחו לחזית המזרחית לטובת החזרת הכוחות הביתה; אך הבעיה לטווח ארוך הייתה מחסור בדיור אזרחי. חיל המצב שוכן בצד הדרומי של גיברלטר, ובמגורים הצבאיים הקודמים שוכנו זמנית חלק מהאזרחים המפונים. תוכניות של פרויקטים לדיור הוצאו לפועל, על אף שהתקדמות הבנייה הייתה איטית בגלל מחסור בחומרי בנייה. בשנת 1969, למעלה מ-2,500 דירות נבנו או שהיו בתהליכי בנייה.
לאחר המלחמה, עשתה גיברלטר צעדים נחרצים לכיוון שלטון עצמי אזרחי במרבית הנושאים של המדיניות הציבורית. המפלגה לקידום זכויות האזרח (AACR), בראשות עורך דין יהודי, יהושע חסן, זכתה בכל המושבים בבחירות הראשונות לאחר המלחמה למועצת העיר, בשנת 1945. בשנת 1947 זכות ההצבעה ניתנה לנשים, ובשנת 1950 הוקמה מועצה מחוקקת. בשנת 1955 עלתה מערכת דו-מפלגתית, כאשר נוצרה מפלגה נוספת (היא ה-"Commonwealth Party"). בשנה זו נעשה חסן לראש העיר הראשון של גיברלטר. המושל נותר הסמכות הראשית, והיה באפשרותו לחוקק חוקים כנגד רצונה של המועצה המחוקקת. מובן שהדבר גרם למתיחות ולסכסכים כאשר הייתה אי הסכמה בין המושל למועצה המחוקקת, אך בשנת 1964 הממשלה הבריטית אישרה את הגבלת כוחו של המושל, ומעתה הצטמצמו סמכויותיו לנושאי ביטחון פנים וחוץ, ומדיניות חוץ. חוקה חדשה נקבעה בשנת 1968, וב-1969 היא אושרה פומבית; מועצת העיר והמועצה המחוקקת מוזגו שניהם לרשות אחת, בית המחוקקים (משנת 2006 השם הוא הפרלמנט של גיברלטר), המורכב מ-15 חברים נבחרים. התואר הישן "המושב של גיברלטר" הוחלף ל"העיר גיברלטר".
לאחר מלחמת העולם השנייה, התעצם הוויכוח בסוגיית הריבונות בגיברלטר בין ספרד לבריטניה. על אף שספרד לא ניסתה להשתלט על גיברלטר בעזרת כוח צבאי מאז 1783, עמדתה בסוגיית הריבונות נותרה בעינה. במהלך המאה ה-19 נתגלע סכסוך בין ספרד לגיברלטר הבריטית בנושאי ההברחות לספרד, והובילה למתיחות מדינית. רצועת היבשה שבין ספרד לגיברלטר היה גם הוא גורם לוויכוחים בין הצדדים במהלך המאות ה-19 וה-20. במקור, זוהי רצועת יבשה לא מסומנת שחיברה בין קווי הביצורים של גיברלטר וספרד, רוחבה קילומטר אחד - הטווח שפגז תותח היה מסוגל להגיע בשנת 1704. במשך השנים, השתלטה בריטניה על מרבית הרצועה, וכיום רוב השטח הזה הוא שדה התעופה של גיברלטר. הדבר הוביל למחאות חוזרות ונשנות מצד ספרד.
תמריץ לספרד, בנסיונותיה להעביר את הריבונות על גיברלטר אליה, ניתן לה בשנת 1946 כאשר באו"ם פותחה אג'נדה של דה-קולוניזציה. באותה השנה, בריטניה קיטלגה אמנם את גיברלטר יחד עם שאר ה"טריטוריות התלויות-הבריטיות" (British-dependent territory) שהיו בדרכן לעצמאות, אך גיברלטר לא נחשבה לבעלת מעמד דומה; על פי התנאים של הסכם אוטרכט רק בריטניה או ספרד יכולים לשלוט בגיברלטר, ואין באפשרותה לקבל עצמאות. פרנקו חישב שבריטניה תסכים לוותר על מושבה שעלותה גבוהה לבריטניה ואין לה עוד ערך צבאי, אך הוא טעה; מדיניותה של ממשלת בריטניה הייתה לאפשר למושבות שלה להיות במעמד של שלטון עצמי, קודם שתיתן להם עצמאות. כמעט כל המושבות בחרו בעצמאות, והפכו למדינות עצמאיות. אך האפשרות הזו לא הייתה קבילה לגיברלטר בגלל היותה כפופה לתנאי הסכם אוטרכט, בהם נכתב שאם בריטניה תוותר על השליטה בגיברלטר - השליטה תעבור מיידית לספרד.
הגיברלטרים התנגדו בחריפות לעבור לידי ריבונות ספרדית, ובמשאל עם שהתקיים ב-1967 הצביעו 12,138 לטובת ריבונות בריטית, ורק 44 הצביעו לטובת ריבונות ספרדית. הספרדים ביטלו את התוצאה של משאל העם, קראו לתושבי העיר "פסאודו-גיברלטרים" (גיברלטרים מדומים) וקבעו שהגיברלטרים "האמיתיים" הם הצאצאים של הספרדים שגלו מגיברלטר ב-1704.
בתחילה לבש הסכסוך אופי של מחאה סמלית ומערכה דיפלומטית. מ-1954, ספרד אכפה יותר ויותר הגבלות על מסחר ומעבר אנשים וכלי רכב דרך מעבר הגבול עם גיברלטר. הגבלות נוספות נאכפו ב-1964, וב-1966 מעבר הגבול נסגר למעבר כלי רכב. ב-1969, לאחר שהוכרזה חוקת גיברלטר, סגרו הספרדים בתגובה את הגבול לחלוטין, וקווי התקשורת של גיברלטר שעברו בספרד, נותקו.
מותו של פרנקו ב-1975 הוביל ליצירת גישושים דיפלומטיים בין ספרד לבריטניה בנושא גיברלטר, על אף שלא באופן מיידי. ספרד ביקשה להצטרף לקהילה הכלכלית האירופית (EEC) ולנאט"ו, ולצורך זה נדרשה תמיכה בריטית. בשנת 1980, שיחות בין שרים ספרדים ובריטים הובילו להסכם ליסבון, הצהרה בדבר שיתוף פעולה בין המדינות המחייב אותן להתחיל במשא ומתן על עתידה של גיברלטר, ולהסרת ההגבלות שהטילה ספרד על גיברלטר מאז שנות ה-60. אף על פי שבריטניה התחייבה "לכבד את התקוות לדמוקרטיה וחירות שביטאו תושבי גיברלטר", ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר רצתה שסוגיית הריבונות על גיברלטר תהיה גם היא על שולחן המשא ומתן, בשונה מהמדיניות הבריטית שהייתה נהוגה קודם. בכל אופן, הגבול בין גיברלטר לספרד לא נפתח מחדש בגלל "מחלוקות טכניות", והכוונה לנושאים בהם לא הגיעו שתי המדינות להסכמה. ההסכם זכה להתנגדות חריפה מצד תושבי גיברלטר שלא רצו שסוגיית הריבונות תיכלל במשא ומתן, והתנגדו לאופן שהשיחות התנהלו בלי שישתתפו בהן נציגים גיברלטרים. בגלל מלחמת פוקלנד (1982), שהתחוללה בין בריטניה לארגנטינה על השליטה באיי פוקלנד, נגרמה הפסקה נוספת במשא ומתן. ארגנטינה ניסתה להוציא לפועל פעולת חבלה כושלת, שמטרתו הייתה להטביע פריגטה של הצי המלכותי הבריטי בנמל גיברלטר; אך אנשי החבלה נעצרו על ידי משטרת ספרד באלחסירס בטרם שיכלו לבצע את הפעולה. הסכם נוסף הושג בבריסל בשנת 1984, המבהיר את הסכם ליסבון ודורש מבריטניה לאפשר לגולים הספרדים להתגורר ולעבוד בגיברלטר, זכות שהם היו זכאים לה בכל מקרה כחברים ב-EEC. מעבר הגבול נפתח לבסוף ב-4–5 בפברואר 1985.
גיברלטר כיום
לאחר שמעבר הגבול נפתח, צמצמה בריטניה את הנוכחות הצבאית בגיברלטר וסגרה את המספנה הימית. גם נוכחותו של חיל האוויר המלכותי (RAF) צומצמה; על אף ששדה התעופה נותר באופן רשמי כבסיס RAF, כלי טיס צבאיים לא הוצבו שם בקביעות. חיל המצב הבריטי, שהיה נוכח בגיברלטר משנת 1704, חזר לבריטניה ב-1990 בעקבות קיצוצים ביטחוניים שנעשו עם סיום המלחמה הקרה. מספר יחידות צבאיות נותרו בגיברלטר ואוחדו תחת הכוחות המזוינים הבריטים בגיברלטר; חיל המצב הוחלף ביחידות מקומיות של הרגימנט המלכותי של גיברלטר, בעוד שנוכחותו של הצי המלכותי נותרה קבועה, ועל אסקדרון גיברלטר הוטלה האחריות על פיקוח והגנה על המים הטריטוריאליים של גיברלטר. במרץ 1988, מנע כוח של הקומנדו הבריטי ה-SAS פיצוץ מכונית תופת בגיברלטר שתוכנן על ידי הארגון האירי המיליטנטי PIRA.
הקיצוצים הביטחוניים שהתרחשו השפיעו קשות, באופן בלתי נמנע, על כלכלתה של גיברלטר, שעד כה נסמכה בעיקר על הוצאות הביטחון של בריטניה. הדבר הניע את ממשלת בריטניה להעתיק את האוריינטציה הכלכלית שלה ולתת דגש על עידוד התיירות. מקומות מרכזיים וחשובים בגיברלטר שופצו, מדרחובים נבנו, מסוף נוסעים חדש נבנה לקדם את פניהם של האורחים המגיעים בהפלגות ומרינות חדשות וכן מקומות בילוי נפתחו. בשנת 2011, גיברלטר משכה למעלה מ-10 מיליון תיירים.
היחסים בין גיברלטר לספרד הוסיפו להיות רגישים. בשנת 2002 עלתה על השולחן הצעה משותפת של ספרד ובריטניה לחלוק ביניהן את הריבונות על גיברלטר. אך ההצעה גררה התנגדות של ממשלת גיברלטר, ובמשאל העם בגיברלטר 17,000 קולות הצביעו נגד ההצעה ורק 187 בעד - רוב של 98.97%. משאל העם היה משאל עם פנימי שערכה ממשלת גיברלטר בניגוד לרצונה של בריטניה, והן ספרד והן בריטניה ביטלו את התוצאות כחסרת משקל חוקי, אך השיחות ביניהן הושהו. לבסוף ביטלה ממשלת בריטניה את ההצעה מתוך הבנה שיהיה זה בלתי מציאותי להגיע להסכם בלי תמיכת האוכלוסייה בגיברלטר.
יום השנה ה-300 לכיבוש גיברלטר נחגג באוגוסט 2004 בגיברלטר, אך גרר מספר ביקורות בספרד. בספטמבר 2006, שיחות משולשות בין ספרד, גיברלטר ובריטניה הניבו הסכם (ידוע כהסכם קורדובה) הכולל הקלות על חציית הגבול ומעבר סחורות בין ספרד לגיברלטר, פיתוח תשתיות תקשורת מספרד לגיברלטר והסרת ההגבלות על טיסות מספרד לגיברלטר. באותה השנה הוכרזה חוקה חדשה בגיברלטר, שאושרה ברוב של 60.24% במשאל עם שנערך בנובמבר 2006.
מרדכי רוזנגרטן
מרדכי רוזנגרטן (1898 – 1 בדצמבר 1986) היה אדריכל ישראלי.
קורות חיים
מרדכי רוזנגרטן נולד בוורשה בשנת 1898 ואת הכשרתו כמהנדס רכש באוניברסיטה הגרמנית בפראג, את לימודיו בה סיים בשנת 1925. רוזנגרטן היגר לארץ ישראל ב-1932. משנת 1935 החל בעבודתו כמהנדס בתל אביב, והפך לאחד המתכננים הפוריים בתל אביב. רבים מבתי המגורים שתכנן הוקמו בתל אביב עבור האוכלוסייה הבורגנית והם תוכננו בסגנון הבינלאומי שהיה אופייני באותן שנים. לפי חוקרת אדריכלות העיר הלבנה ניצה מצגר-סמוק, רוזנגרטן שכלל את הפלסטיות של גושי הבניין ופרטיו ודבק בקווים רכים ומעוגלים, מה שיחד את סגנונו.
ב-1994 פרסמה האדריכלית מצגר-סמוק את ספרה "בתים מן החול" ובחרה בחזית בניין שתכנן רוזנגרטן לעטר עמו את כריכת הספר הקדמית והאחורית, דבר המעיד על איכות וחשיבות עבודתו בתקופה משמעותית זו של האדריכלות המקומית.
מצעד הקאנטרי איירפליי
מצעד הקאנטרי איירפליי (באנגלית: Country Airplay) הוא מצעד פזמונים שמפרסם המגזין "בילבורד" בארצות הברית מדי שבוע מאז 20 בינואר 1990.
מצעד זה כולל את 60 השירים המושמעים ביותר ב-150 תחנות הקאנטרי המרכזיות ברחבי ארצות הברית, בפיקוח של נילסן BDS. הנתונים משוקללים ומתורגמים למצעד המורכב מ-60 שירים. השיר הראשון שהיה במקום הראשון במצעד הוא "Nobody's Home" של קלינט בלק, שנכלל באלבום Killin' Time.
ולרי סרדיוקוב
ולרי פאבלוביץ' סרדיוקוב (בבלארוסית: Валерый Паўлавіч Сердзюкоў; נולד ב-9 בנובמבר 1945, בחארושוקה, מחוז הומל, בלארוס הסובייטית) הוא פוליטיקאי רוסי שכיהן כמושל מחוז לנינגרד בשנים 1998–2012.
סרדיוקוב סיים את לימודיו במכון הכרייה בסנקט פטרבורג עם תואר בכלכלה.
סרדיוקוב נבחר למושל מחוז לנינגרד בשנת 1999 ושוב בשנת 2003. בשנת 2007 הוא מונה מחדש למושל על ידי ולדימיר פוטין, נשיא רוסיה, בעקבות חוק בחסות הקרמלין שאיפשר למנות מושלים על ידי הנשיא במקום להיבחר באופן פופולרי.
בשנת 2012 הוחלף על ידי אלכסנדר דרוזדנקו בתפקיד המושל.
אנדראה פולי
אנדראה פולי (באיטלקית: Andrea Poli; נולד ב-29 בספטמבר 1989 בויטוריו ונטו, איטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מודנה.
קריירה
פולי התחיל את הקריירה שלו בשנת 2006 בקבוצת טרוויזו מליגת המשנה באיטליה. בינואר 2007 הוחתם בשורות סמפדוריה. ב-4 בנובמבר ערך פולי את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בהפסד 0–3 לקליארי. בעונת הושאל פולי לקבוצת ססואולו מליגת המשנה כדי לצבור ניסיון. לאחר מכן חזר לסמפדוריה והפך לשחקן מפתח במערך של קבוצתו, שסיימה באותה עונה במקום הרביעי בליגה. בשנת 2011 ירדה סמפדוריה לליגת המשנה, ופולי הושאל לעונה באינטר מילאנו. פולי הבקיע את שערו הראשון במדי אינטר באמצע חודש ינואר בניצחון 1–2 על גנואה במסגרת הגביע האיטלקי, ובעונת חזר לסמפדוריה, וכבש שלושה שערי ליגה.
ב-8 ביולי 2013 חתם פולי בקבוצת מילאן. את שערו הראשון כבש כבר במחזור הראשון של הסרייה א' נגד העולה החדשה הלאס ורונה, משחק שנגמר בהפסד של הרוסונרי 1–2.
נבחרת איטליה
ב-11 בפברואר 2009 ערך פולי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה הצעירה במשחק ידידות נגד שוודיה.
בום באפ
בום באפ הוא סגנון הפקה מוזיקלית שהיה בולט בחוף המזרחי באמצע שנות השמונים ועד תחילת שנות התשעים.
המונח "בום באפ" הוא אונומטופיה המייצגת את הצלילים המשמשים לתוף הבס (קיק) ותוף הסנייר בהתאמה. הסגנון מתאפיין בדרך כלל בלולאת תופים ראשית המלווה במדגם תוף בס אקוסטי קשיח על פעימות הפעילות, מדגם תוף סנייר אקוסטי מהודק על פעימות הפעולה, ותערובת שמע המדגישה את לולאת התוף.
בין אמני ההיפ הופ הבולטים ששילבו במוזיקה שלהם בום באפ הם נאז, אל אל קול ג'יי, גאנג סטאר, KRS-One, מוב דיפ, וו טאנג קלאן והנוטוריוס בי. איי. ג'י. מפיקי המפתח של סגנון הבום באפ כוללים, בין היתר, את די ג'יי פרמייר,  ריק רובין, באקווילד, פיט רוק, לורד פינס, דיאמונד די ופרו ארה.
הומוסוציאליזציה
הומוסוציאליזציה (באנגלית: Homosocialization) או סוציאליזציה להט"בית (באנגלית: LGBT socialization) הוא התהליך בו להט"בים נפגשים, מתייחסים ומשתלבים בקהילה הלהט"בית, במיוחד עם אנשים בעלי אותה נטייה מינית וזהות מגדרית. בנוסף, תהליך זה עוזר לבניית הזהות האישית של כל אדם ואדם.
מרחבים
מרחבי ההומוסוציאליזציה הם אותם מרחבים פיזיים או וירטואליים בהם באים להט"בים כדי לפגוש אנשים אחרים מהקהילה או כדי למצוא בני זוג מיניים ואוהבים. תהליך זה נותן לבטא בחופשיות את זהותם המינית.
לפני שמרחבי ההומוסוציאליזציה מוגדרים ספציפית לקהילת הלהט"ב, המנהג הקבוע ביותר הוא קיום יחסי ציבור בקהילה הגאה כמו למשל מפגשים מיניים במקומות חיצוניים מסוימים, כגון פארקים או מרחצאות ציבוריים. אף על פי שמנהגים אלו פחות שכיחים, קרוזינג הוא עדיין מנהג נפוץ כיום, במיוחד בקרב גברים המקיימים יחסי מין עם גברים אחרים.
ישנם עסקים ועמותות רבים הממקדים את הנושא של מגוון מגדרי ומיני המאפשר מפגש וסוציאליזציה של להט"בים. במקרים רבים, הקבוצות מרוכזות בכפרים גאים. עם זאת, מקומות רבים סובלים מתחרות של רשתות חברתיות ואינטרנט שרוצים למשוך להט"בים למקומות אלו.
בית ספר תיכון
בריתות גאות-סטרייטיות (GSA’s) החלו להופיע בשנות ה-80 של המאה ה-20. בריתות אלו היוו דרך לבני הנוער של הקהילה להתגבר על הסתגרות וסטיגמה ברחבי בית הספר. כיום נמצאים יותר מ-3,000 מועדונים ברחבי ארצות הברית.
ישנו קשר ישיר בין האקלים של בית ספר לבריאותו הפיזית והנפשית של התלמיד. סקר שנערך בקרב תלמידים גילה כי כ-57% מהאנשים הקשיבו להערות, כ-60% הרגישו לא בטוחים וכ-31% החמיצו לפחות יום לימודים אחד בחודש האחרון.
השכלה גבוהה
השכלה גבוהה היא מערכת חזקה של ארגונים המאכלסים להט"בים או קווירים. אי קיומו של המחקר הקווירי מקפח את חייהם של התלמידים. מוסד אינו מסוגל לוודא שהוא מעודכן בנושאים. המשך מכוני המחקר יכול לתרום לשיפור חייהם והצלחתם של תלמידים.
בשלושת העשורים האחרונים, נרשמה עלייה במרכזים הקווירים בקמפוסים של המכללות. מרכזים אלו בדרך כלל נותנים מענה ועזרה לסטודנטים שרוצים לפתח את זהותם בקמפוס ומחוצה לו. המטרה הכללית של חללים מסוג זה היא שהקהילה שנמצאת בקמפוס תעזור לשאר הקמפוסים להיות יותר מקבלים ומושכלים. במרכזים אלו מועסקים לעיתים קרובות אנשי מקצוע הפועלים לשיפור חיי הקמפוס.
טאיסיי יוקוסאנקאי
טאיסיי יוקוסאנקאי ביפנית: 大政翼賛会, "ההתאחדות לסיוע לשלטון הקיסרי") היה ארגון פוליטי יפני שקידם מדיניות לאומנית בזמן מלחמת העולם השנייה. הארגון הפך למפלגת השלטון, ששמה לה למטרה לחסל את הפלגנות בפוליטיקה ובכלכלת האימפריה היפנית, במטרה ליצור משטר חד-מפלגתי טוטליטרי, שיאפשר את המשך המלחמה בסין.
מקורות
תחילה הגה קונואה את רעיון הארגון כמפלגת רפורמה, שתפקידה לגשר על הפערים בין הבירוקרטים, הפוליטיקאים ואנשי הצבא. בקיץ 1937 מינה קונואה שלושים ושבעה חברים, מכל הקשת הפוליטית, לוועדה הכנה. הוא הציע שההתאחדות תפעל בגישת סינדיקליזם לאומני, ושחברים חדשים יצטרפו למחלקה מסוימת על פי תחום התמחותם, ובתורם יפתחו ערוצים להשתתפות הציבור בסיוע לשלטון הקיסרי.
אולם, מתחילת דרכה לא הושגה הסכמה כללית בוועדה מכיוון שהכילה גורמים מכל צידי הקשת הפוליטית, ובסופו של דבר נוצר הארגון על פי חלוקה גאוגרפית ועל פי המפה הפוליטית. לפיכך, כל המנהיגים המקומיים של כפרים, עיירות וערים קיבלו תפקיד במפלגה המקביל לתפקידם המקורי.
אידאולוגיה
עוד לפני הקמת ההתאחדות העביר קונואה את חוק הגיוס הלאומי, שלמעשה הלאים את כל התעשיות האסטרטגיות, ורתם את התקשורת ואת האיגודים המקצועיים לקראת מלחמה כוללת בסין.
הממשלה הייתה יכולה לעקוף את האיגודים המקצועיים ולגייס פועלים למפעלים חשובים למאמץ המלחמתי. החברה היפנית בכללותה גויסה ועברה אינדוקטרינציה באמצעות התנועה הלאומית לגיוס רוחני, אותה הקים קונואה, שארגנה אירועים פטריוטיים והפיצה ססמאות שהביעו תמיכה במיליטריזם היפני.
בנוסף על תמיכה במלחמה בסין ובאוקיינוס השקט, סייעה ההתאחדות בשמירה על הסדר הציבורי ובסיוע לאזרחים. היא הייתה אמונה גם על העלאת המורל בתעשייה ולשיפור היצרנות, חלוקת מזון וארגון הגנה אזרחית.
להתאחדות אף היה פן צבאי. חברי ההתאחדות לבשו מדים בצבע חאקי, ולקראת סוף המלחמה עברו חבריה אימונים צבאיים, שכן הם יועדו לחבור למיליציה האזרחית, במקרה של פלישה אמריקאית.
התפתחות
באוקטובר 1940, הגתה התאחדות את רעיון הטונאריגומי (隣組, "איגוד שכונתי"), מערכת לאומית של איגודי שכונות, שמטרתו הייתה חלוקה של כל המדינה ליחידות קטנות, שקל יותר לשלוט בהן ולתעל אותן למטרות שונות.
בפברואר 1942 התאחדו כל ארגוני הנשים ביפן ל"התאחדות הנשים של יפן הגדולה" שהצטרפה להתאחדות לסיוע לשלטון הקיסרי במאי, וכל אישה נשואה מעל גיל עשרים הייתה חייבת להצטרף. כמו כן, ביוני כל תנועות הנוער ביפן התאחדו ל"איגוד הנוער של התאחדות לסיוע לשלטון הקיסרי של יפן הגדולה" (הבולט שבהם היה מפלגת הנוער הגדולה של יפן) בהתבסס על הדגם הגרמני של הנוער ההיטלראי.
ראש ממשלת יפן הידקי טוג'ו ניסה במרץ 1942 לבטל את השפעתם של פוליטיקאים נבחרי הציבור על ידי יסוד ועדה שתקבע מי יהיה המתמודדים בבחירות. מכיוון שהוועדה נתמכה על ידי ממשלתו של טוג'ו, היא אסרה על אישים שלא זכו לתמיכת הממשלה להתמודד בבחירות. לאחר הבחירות הכלליות של 1942 נדרשו כל חברי הדיאט של יפן להצטרף להתאחדות לסיוע לשלטון הקיסרי, דבר שלמעשה הפך את יפן למדינה חד-מפלגתית. אולם, מכיוון שהפוליטיקאים הוותיקים שמרו על מקומם ועל השפעתם, ולאו דווקא תמכו בהתאחדות, לא הגיעה יפן למצב של טוטליטריזם מוחלט דה יורה. ההתאחדות לסיוע לשלטון הקיסרי התפרקה באופן רשמי ב-13 ביוני 1945.
במהלך תקופת הכיבוש האמריקאי, טיהרו הרשויות האמריקאיות את המערכת הפוליטית של יפן, והרחיקו ממנה את כל חברי ההתאחדות לשעבר.
סובב אנאפורנה
טרק סובב אנאפורנה הוא טרק פופולרי בשמורת אנאפורנה בנפאל, הנחשב לאחד הטרקים המתוירים בעולם.
רקע
הטרק מטויל במסלול מעגלי, המתחיל ונגמר בעיר פוקהרה, אך רובם המכריע של המטיילים מסתפקים במקטע שבתוך השמורה. על פי רוב מתחילים המטיילים את הטרק אחרי הכניסה לשמורה, וממשיכים לעיר מוקטינת שאחרי הפס, או לאזור גבעת הפון היל. אף שהטרק אינו נחשב לקשה במיוחד, הוא נחשב לארוך יחסית (בין 100 ל-300 ק"מ, תלוי במטיילים).
העונות המתאימות לטרק הן עונות המעבר - ספטמבר - אוקטובר ומרץ - אפריל.
רוב הטרק עובר במקביל לדרך עפר המשמשת כלי רכב. לעיתים הדרכים מצטלבות או משתלבות, וחלקים מהמסלול, כמו הפס והמסלול לטיליצ'ולה, עוברים בדרכים צרות שאינן מתאימות לרכבים, והציוד מגיע על ידי סבלים ובהמות.
המסלול עובר דרך מספר כפרים ועיירות, שתושביהם מתפרנסים בין היתר ממתן שרותי תיירות למטיילים. הלינה נעשית על פי רוב בבתי הארחה של תושבי האזור, המספקים גם ארוחות.
המטיילים הזרים הנכנסים לשמורה נדרשים להוציא פרמיט באחת מסוכנויות התיירות בערים הגדולות (פוקרה וקטמנדו בעיקר), ומדי פעם עליהם להחתים את הפרמיטים בתחנות צ'ק פוסט, וכך יכולות הרשויות לעקוב אחר התנועה ולאתר היעדרויות של מטיילים.
רבים מהמטיילים הישראלים הם משוחררי צה"ל טריים, המגיעים במסגרת טיול אחרי צבא.
בשנת 2014 אירע האסון באנאפורנה בו נספו 43 מטיילים בטרק סובב אנאפורנה, מתוכם ארבעה ישראלים, אחת, מהן, נווטת הקרב הדתייה הראשונה בחיל האוויר הישראלי, תמר אריאל. כמו כן נפצעו נוספים מכוויות קור. האירועים היוו בסיס לרומן בית התה על פה המוות של העיתונאי דניאל אדלסון שנשלח אז לסקר את האסון.
מסלול
הטרק מגוון ועובר סביב מבחר נופים - יערות, קרחונים ומדבריות, מה שמוסיף לייחודו, וכן ביישובים שלאורכו. עד העיר מננג (בגובה 3500 מטר) ניתן להגיע עם רכב, אך הנסיעה ארוכה וקשה. במננג נהוג לעצור ולהמתין יום נוסף לצורך התאקלמות לגובה ומנוחה. ישנם מתנדבים שמעבירים הרצאה יומית על טיולים בגובה, ועורכים בדיקות דופק תמורת תשלום סמלי המוצג כתרומה, לצורך הערכת הכשירות להמשך הטיול.
אחת מהסתעפויות הטרק היא הדרך המובילה לאגם הטיליצ'ולה, הממוקם בגובה של מעל 4900 מטר מעל פני הים, והוא אחד האגמים הגבוהים בעולם (ועל פי גרסאות מסוימות אף הגבוה מכולם). ניתן לצאת לשם ממננג (לרוב מוסיף עוד יום או יומיים לטרק).
ישנן עוד דרכים אליהן ניתן לסטות, אך לרוב נמנעים המטיילים מעשות כן.
אם בתחילה המסלול עובר באזורים נמוכים עם סביבה המזכירה אקלים סובטרופי, עם העלייה בגובה התנאים משתנים, והאזור נהיה ממוזג ומיוער בהתאם, עד לאזורים קרים מעוטי צמחייה בשלבים הגבוהים, וכן ניתן לראות קרחוני עד שעל פסגות הרכס. לאחר הפס הנוף משתנה ונהיה מדברי לפתע (תופעת מדבר צל גשם), אך עם ההתקדמות לאורך נהר הקאלי גאנדאקי, חוזרים לסביבה לחה וירוקה יותר. מגבעת הפון היל ניתן בבקרים נטולי ערפל להשקיף על רבות מהפסגות באזור, כולל על פסגות מרכס דהאולאגירי.
כבר אחרי חצות – אוסף שירי אהבה
כבר אחרי חצות – אוסף שירי אהבה הוא אלבום האוסף השביעי של הזמרת הישראלית אילנית. את האלבום הוציאה בשנת 1994 לאור חברת התקליטים הד ארצי על גבי תקליטור בקטלוג 15684. הוא קרוי על שם השיר "כבר אחרי חצות", שיצא לאור עוד כשהייתה חלק מהצמד המוזיקלי אילן ואילנית.
הדיוויזיה השלישית (ורמאכט)
הדיוויזיה השלישית
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 בפרנקפורט על האודר, על בסיס הדיוויזיה ה-3 של הרייכסווהר, והועמדה תחת פיקוד קורט האזה. במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-2, במסגרת הארמייה הרביעית. במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-3 ולאחר מכן במסגרת הקורפוס הממונע ה-41 במסגרת הארמייה ה-12. ב-1 באוקטובר 1940 מונה פאול באדר למפקד הדיוויזיה, והדיוויזיה הוסבה לדיוויזיה הממונעת השלישית. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-56 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-57 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. במהלך מבצע מקרה כחול לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה השישית, ולאחר מכן לחמה בקרב סטלינגרד, שם הושמדה ב-2 בפברואר 1943.
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר השלישית
ב-1 במרץ 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש בצרפת, על בסיס הדיוויזיה הממונעת ה-386, והועמדה תחת פיקוד פריץ-הוברט גרזר. ב-23 ביוני 1943 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר השלישית, וב-16 ביולי 1943 נשלחה לאיטליה. הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים באיטליה, בתחילה כחלק מהארמייה העשירית, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-14. באוגוסט 1944 נשלחה הדיוויזיה לצרפת, והועמדה תחת פיקוד הארמייה הראשונה. בנובמבר 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר החמישית, ולחמה עמה במהלך הקרב על הבליטה. במרץ 1945 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה ה-15, ולחמה עמה בקרבות בגרמניה, עד להשמדתה בכיס הרוהר ב-21 באפריל 1945.
קלרה קדם
קדם קיבלה את תואר הדוקטור במדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, בהנחיית מיכה שריר בשנת 1989. עוסקת בסוגיות תאורטיות ומעשיות של גאומטריה חישובית. המחקרים הכי מצוטטים שלה הם בגאומטריה חישובית, חישוב תנועה, ודיאגרמת וורונוי. היא גם שיתפה פעולה עם פילוסופים ובלשנים בעבודתה על פרויקט פענוח כתב היד של כתבים בעברית מימי הביניים שעל גבם התגלו כיתובים בערבית. בין השנים 2000 ל- 2002 כיהנה כראש המחלקה למדעי המחשב.
אלי כהן (פוליטיקאי, 1972)
אלי (אליהו) כהן (נולד ב-3 באוקטובר 1972, כ"ה בתשרי ה'תשל"ג) הוא פוליטיקאי ישראלי המשמש כשר החוץ, מטעם מפלגת "הליכוד". בעבר שימש כשר הכלכלה והתעשייה, שר המודיעין וכיושב ראש ועדת הרפורמות. הוא רואה חשבון במקצועו, וכיהן בתפקידים בכירים במגזר העסקי.
קורות חיים
אלי כהן נולד וגדל בחולון, בן לדוד ושושנה. את שירותו הצבאי עשה בחיל האוויר והשתחרר בדרגת רס"ן. בתקופת שירותו למד וסיים תואר ראשון בחשבונאות באוניברסיטת תל אביב, תואר ראשון נוסף בניהול וכלכלה ב ותואר שני במנהל עסקים, במגמת מימון וחשבונאות, באוניברסיטת תל אביב. מאוחר יותר שימש כמרצה באוניברסיטת תל אביב בתחומי הניהול, המימון והחשבונאות.
בשנת 2000, לאחר שחרורו מצה"ל, החל לעבוד כרואה חשבון בחברת BDO זיו האפט, כראש התחום הכלכלי במחלקה המקצועית. בשנת 2003 הצטרף לחברת דירוג האשראי "S&P מעלות".
בשנת 2007 מונה לסמנכ"ל בחברת הכשרת הישוב ולאחר מכן מונה למשנה למנכ״ל. במסגרת תפקידו היה אחראי על ההתנהלות השוטפת של החברות בקבוצה וכיהן כדירקטור בכל החברות בקבוצה.
פעילות פוליטית
את פעילותו הפוליטית החל בסניף הליכוד בחולון. בשנת 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, שובץ במקום השמיני ונבחר מטעם מפלגת כולנו לכנסת העשרים. בחודש יולי 2015 מונה לעמוד בראש ועדה פרלמנטרית העוסקת בחוקים ייעודיים המועברים אליה מוועדת הכנסת. הוועדה כונתה "ועדת הרפורמות".
בשנת 2016 נבחר כהן לאיש השנה בנדל"ן, על רקע קידום תחום ההתחדשות העירונית בכלל והחוק להקמת הרשות הלאומית להתחדשות עירונית בפרט. ב-2018 הוצב במקום ה-76 ברשימת 1000 המשפיעים השנתית של TheMarker.
שר הכלכלה והתעשייה
ב-23 בינואר 2017 מונה לשר הכלכלה והתעשייה.
בחודש פברואר 2018 אושרה בקריאה שנייה ושלישית רפורמה בחוק התקנים אותה הוביל השר כהן ועל פיה התקנים הרשמיים יאומצו כלשונם על בסיס התקינה הבינלאומית ללא התאמות ייחודיות לישראל.
כהן קידם חתימה של שורת הסכמי סחר חופשיים עם קנדה, שווייץ, נורווגיה, איסלנד, אוקראינה, פנמה וליכטנשטיין,.
כהן שם דגש על חיזוק התעסוקה בפריפריה ובאוקטובר 2018 השיק את תוכנית הדגל של משרד הכלכלה והתעשייה ורשות החדשנות, להקמת מרכזי פיתוח של חברות הייטק בפריפריה.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת, הוצב כהן במקום השני ברשימת כולנו ונבחר לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, התאחדה מפלגת כולנו עם הליכוד. כהן הוצב במקום ה-15 ברשימת הליכוד ונבחר לכנסת. בבחירות לכנסת העשרים ושלוש הוצב במקום ה-14 ברשימת הליכוד ובבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב במקום ה-12 ברשימת הליכוד ונבחר לכנסת.
שר המודיעין
ב-17 במאי 2020 במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש מונה כהן לשר המודיעין. במסגרת תפקידו פעל, בין השאר, לחיזוק היחסים עם מדינות אפריקה, ובחודש ינואר 2021 ערך ביקור רשמי בסודאן. יחד עם משלחת שכללה בכירים במשרד המודיעין ובמל"ל, הוא נפגש עם נשיא סודאן עבד אל-פתאח אל-בורהאן, עם שר ההגנה של סודאן יאסין איברהים, ובכירים נוספים. בנוסף, במשרד המודיעין הוקמו חממות טכנולוגיות בפריפריה.
בכנסת ה-24
כיהן כחבר הכנסת בסיעת הליכוד, שהייתה באופוזיציה. ב-10 באוגוסט 2022 הגיע בפריימריז של הליכוד למקום השני, ושובץ במקום השלישי ברשימה לכנסת.
שר החוץ
בעת השבעת ממשלת ישראל השלושים ושבע מונה כהן לשר החוץ, ברוטציה עם ישראל כ"ץ, שמונה בינתיים לשר האנרגיה. סוכם כי כהן יכהן בתפקיד עד דצמבר 2023, אז יחליף אותו כ"ץ, ובדצמבר 2025 יתחלפו שוב תפקידיהם של השניים.
בעת כהונתו כשר חוץ נסע כהן לסודאן ונפגש עם הנשיא אל בורהאן על מנת להניח את התשתית להסכם שלום בין המדינות, היה לשר הראשון שביקר באוקראינה מאז פרוץ המלחמה ונפגש עם הנשיא זלנסקי, בתקופתו נפתחו שמי עומאן לטיסות מישראל ונחתם הסכם סחר חופשי מול איחוד האמירויות. כשר חוץ הוא הגיע לטורקמניסטן לפתיחת שגרירות ישראלית כ-10 ק״מ בלבד מהגבול עם איראן, ובתקופתו גם נפתחה בישראל שגרירות אזרבייג'ן.
בנוסף, לאחר רעידת האדמה בטורקיה הוא נפגש באנקרה עם הנשיא ארדואן כחלק מהתחממות ביחסים בין המדינות, והביא לסיום המשבר המדיני עם פולין.
חיים אישיים
נשוי לענת, מורה בבית ספר יסודי. לזוג יש בן ושלוש בנות והם מתגוררים בחולון.
סיטקה
סיטקה (באנגלית: Sitka; שמה בתקופת השלטון הרוסי עד 1867 – "ארכנגלסק החדשה", ברוסית: Ново-Архангельск) היא עיר באלסקה פאנהנדל (Alaska Panhandle) שבמדינת אלסקה. סיטקה היא העיר הגדולה ביותר בארצות הברית במונחי שטח. העיר ואזור העיר (The City and Borough of Sitka) שוכנים על האי בראנוף (Baranof Island) ועל חציו הדרומי של האי צ'יצ'אגוף (Chichagof Island) בארכיפלג אלכסנדר שבאוקיינוס השקט (הארכיפלג מהווה חלק מדרום-מזרח אלסקה).
שטח השיפוט שלה כולל 12,461.8 קילומטר רבוע. סיטקה היא הרביעית בגודלה במדינת אלסקה במונחים של אוכלוסייה אחרי אנקורג', פיירבנקס וג'ונו. החלק העירוני של סיטקה ממוקם בחלק המערבי של האי בראנוף.
מקור השם
השם סיטקה נגזר משפת טלינגיט (נשמע: ח'לינקיט) ומשמעותו האנשים של החלק החיצוני של האי ברנוף שי-אה-טי-קה.
היסטוריה
בראנוב חזר לסיטקה ב-1804 בספינת המלחמה "נווה" עם כוח גדול של חיילים רוסים ואינדיאנים משבט אליוט. הספינה הפציצה את המבצר שהיה בידי הטלינגיט אבל לא הצליחה לגרום נזק משמעותי. גם מתקפה יבשתית שהופעלה על המבצר נסוגה מפני הלוחמים המגנים. בסופו של דבר כמות אבק השריפה שהייתה בידי הטלינגיט אזלה והם נאלצו לסגת מהמבצר. לאחר כיבוש המבצר מחדש שינו הרוסים את שמו של היישוב לארכנגלסק החדשה על שמה של העיר ארכנגלסק, העיר הגדולה ביותר במחוז שבו נולד בראנוב.
הטלינגיט הקימו מבצר על מיצר פירל בצד של מיצר צ'טהם כדי לכפות חרם מסחרי על היישוב הרוסי. ב-1808 סיטקה הוכרזה בירת האזור כשבראנוב עדיין המושל.
הקתדרלה על שם הקדוש מיכאיל נבנתה בסיטקה בשנת 1848 והפכה למושבו של הבישוף הרוסי אורתודוקסי של קמצ'טקה, האיים האלאוטיים ואלסקה. הכנסייה המקורית נשרפה עד היסוד בשנת 1966 אולם היא שוחזרה במדויק כשההבדל היחיד בן החדש לישן הוא צבע השעון בקדמת הכנסייה שהפך שחור מלבן במקור.
למרות ריחוקה של סיטקה, היישוב נקרא פעם "פאריס של הפסיפיק". במחצית הראשונה של המאה ה-19 סיטקה היוותה את הנמל החשוב ביותר בחוף המערבי. טקס העברת הריבונות באלסקה מידיים רוסיות לידי ארצות הברית נערך בסיטקה ב-18 באוקטובר בשנת 1867. לאחר ההפסד של רוסיה במלחמת קרים עברה על רוסיה תקופת משבר כלכלית ופוליטית והוחלט למכור את אלסקה לפני שהיא תיפול בידי אחת מאויבותיה במלחמת קרים. הוחלט להציע את המכירה לארצות הברית למרות העניין שגילתה אנגליה באלסקה. מזכיר המדינה של ארצות הברית ויליאם סיוארד, שכיהן תחת הנשיאים אברהם לינקולן ואנדרו ג'ונסון, רצה לרכוש את אלסקה מזה זמן מה, משום שראה בה חלק אינטגרלי של ארצות הברית. ההסכם נחתם ב-30 במרץ 1867 וסכום הקנייה היה 7.2 מיליון דולר, כשני סנט לאקר.
אקלים
האקלים בסיטקה מתון עם טמפרטורות קרירות וכמויות משקעים גבוהות. כמות המשקעים השנתית כוללת 2200 מילימטר של גשם ו-84 מילימטר של שלג, כשהגשם יורד בממוצע במשך 233 ימים בשנה, לאורך כל חודשי השנה, ואילו השלג יורד במשך 19 ימים בממוצע, הפזורים בחודשי החורף. בהשפעת האוקיינוס, החורפים מתונים בהרבה מאשר במקומות בלב היבשת באותו קו רוחב צפוני.
כלכלה
נכון לשנת 2010 שני המעסיקים העיקריים בסיטקה היו אגודת הרפואה האזורית של דרום מזרח אלסקה (SEARHC) שהעסיקה 482 איש ומערכת החינוך בעיר שמעסיקה 250 איש. בנוסף כ-18% מהתושבים מתפרנסים מתעשיית הדיג. תושבים רבים צדים/ דגים/מלקטים למחייתם. רמת האבטלה בשנים 2006- 2010 הייתה 6.9% כשרמת ההכנסה החציונית הייתה 62,024 דולרים. 7% מהאוכלוסייה חיה מתחת לקו העוני במשך 12 החודשים האחרונים.
תחבורה
ניתן להגיע לסיטקה דרך הים או האוויר בלבד. הדרך היחידה להגיע לסיטקה עם רכב היא על ידי העמסתו על מעבורת של מערכת הכבישים המהירים הימיים של אלסקה (Alaska Marine Highway) – שירות המעבורות של אלסקה. אורך הכבישים הסלולים בסיטקה הוא 14 מיילים (22.5 ק"מ) בלבד והכל במרחק הליכה ממרכז העיר כמו גם רוב העסקים. הגעה דרך האוויר מתבצעת דרך שדה התעופה "סיטקה רוקי גוטיארז". חברת התעופה "אלסקה קווי תעופה" מספקת שירות טיסות לעיר. כמו כן ניתן לטוס לעיר עם מטוסי צ'רטר מקומיים. טיסות שמתעכבות בגלל מזג אוויר קשה הן חיזיון נפוץ. שדה התעופה ממוקם על האי ז'אפונסקי והוא מחובר לאי ברנוף על ידי גשר אוקונל. הגשר הושלם בשנת 1972 והיה הגשר הראשון בארצות הברית שבנויי על כבלים נישאים. מרכז למטוסי ים של סיטקה נימצא בתעלת סיטקה לא רחוק משדה התעופה. המעבורת מחברת את סיטקה עם ג'ונו קצ'יקן וערים נוספות בדרום מזרח אלסקה. מסוף המעבורת ממוקם כ-11 ק"מ מצפון למרכז העיר.
רדיו
בעיר פועלת תחנת רדיו ציבורית KCAW (רדיו עורב) ושתי תחנות מסחריות KIFW ו-KSBZ. בנוסף פועלת בעיר תחנת על גלים נמוכים בשם KAQU-LP בתדר 88.1 תחנה זו היא בבעלות מועצת העיר של סיטקה. רדיו עורב הוא רדיו שממומן ומופעל על ידי תושבי העיר. הוא משדר מוזיקה אקלקטית ודיווחים על מזג האוויר. אחת מתוכניות הרדיו הבולטות בתחנה היא "song to the siren" שנוגנה על ידי dmb.
המפלגה האסלאמית של טורקיסטן
המפלגה האסלאמית של טורקיסטן (באויגורית: تۈركىستان ئىسلام پارتىيىسى, בערבית: الحزب الإسلامي التركستاني, "חיזבּ אל-אסלאמי אל-טורקיסטאני", באנגלית: Turkistan Islamic Party או TIP, בטורקית: Türkistan İslam Cemaati), נקראה בעבר גם המפלגה האסלאמית של מזרח-טורקיסטן, התנועה האסלאמית של מזרח טורקיסטן ובשמות נוספים, הוא שמו של ארגון מיליטנטי בדלני אסלאמי שנוסד על ידי ארגוני טרור אויגורים במערב סין.
מנהיג הארגון מאז 2013, הוא עבדוללה מנסור.
המטרות המוצהרות של הארגון הן:
הממשל בסין מגדיר אותו ארגון טרור ובדו"ח שפרסם בשנת 2002 פורטו כ-200 מעשי טרור שבוצעו על ידי הארגון בין השנים 1990–2001, בהם נרצחו 162 אנשים ונפצעו 440.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הארגון הוגדר ארגון טרור גם על ידי אוזבקיסטן, קזחסטן, רוסיה, קירגיזסטן, איחוד האמירויות הערביות, אפגניסטן, פקיסטן וארצות הברית.
אמנון רובינשטיין (במאי)
אמנון רובינשטיין (נולד ב-1948) הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
ב-1983 ביים את דרמת הטלוויזיה "קוראים לי דנה ואני אלכוהוליסטית" שכתבה דניאלה כרמי, בכיכובה של ליאורה ריבלין.
ב-1986 ביים את הסרט "נאדיה" שכתב איתן גרין על פי ספרה בעל אותו השם של גלילה רון פדר עמית. בסרט כיכבה חנה אזולאי הספרי.
ב-1989 ביים את סרט הטלוויזיה "רותי נעים" בו כיכבו גילי בן אוזיליו ומאיר בנאי.
ב-1990 ביים את הסרט התיעודי "בית לבן - קזבלנקה" ששודר בערוץ הראשון ומספר אודות חייו של אבי טולדנו.
ב-1991 ביים את דרמת הטלוויזיה "מקומון", על פי ספרה של שולמית לפיד, בכיכובה של גילי בן אוזיליו.
ב-1993 ביים את הסרט "הירושה" שכתב צביקה קרצנר, בכיכובם של אבי טולדנו ויעל אבקסיס.
בשנת 1994 כתב וביים את הסרט בכיכובו של גדליה בסר "אחרי החגים" על פי ספרו של יהושע קנז.