cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרחב פתרונות
מערכת משוואות ליניארית אי-הומוגנית
נתונה מערכת משוואות ליניאריות. בהינתן שני פתרונות למערכת, ההפרש ביניהם מקיים:
כלומר. באופן דומה אם \mathbf{v} פתרון של המערכת האי-הומוגנית ו-\mathbf{w} פתרון של המערכת ההומוגנית אז:
צירוף שתי העובדות יחדיו מוביל למסקנה שבהינתן פתרון של המערכת, אז כל פתרון אחר מתקבל ממנו על ידי חיבור פתרון של. בניסוח אחר, אם \mathbf{p} הוא פתרון כלשהו של, אז קבוצת הפתרונות של היא. זהו מרחב אפיני.
מבחן ביאורט
מבחן ביאורט (הנקרא באנגלית גם מבחן פיוטרובסקי) היא תגובה כימית הבאה לגלות נוכחות קשרים פפטידיים בתמיסה הנבדקת. התגובה מבוססת על כך שבנוכחות הקשר הפפטידי יון נחושת בעל דרגת חמצון 2+ יוצר קומפלקס בתמיסה אלקלית בצבע סגלגל.
מרחב פתרונות
קישורים חיצוניים
Kern (Mathematik) Noyau (algèbre) Spazio nullo
חוקת קוריאה הצפונית
החוקה מורכבת מ-166 פרקים, ומפוצלת לשלושה חלקים.
מבחן ביאורט
התגובה מאפשרת לגלות את ריכוז החלבונים כי זה נמצא ביחס ישר עם כמות חומצות אמינו בפפטיד. כך שעוצמת הצבע בגל 540 ננומטרים, בהתאם לחוק בר-למברט, הוא ביחס ישר לכמות הפפטיד.
הריאגנט שמשתמשים בו למבחן איננו מכיל ביאורט אך למולקולה הזו המבחן הזה יוצא חיובי גם כן ומכאן מגיע שמו.
חוקת קוריאה הצפונית
במקביל לחוקה, קוריאה הצפונית מסתמכת גם על עשרת העקרונות להקמתה של מערכת אידאולוגית מרכזית, כאשר יש הטוענים כי עקרונות אלו צריכים להחליף את החוקה, ולשמש בפני עצמם כחוק העליון של המדינה.
מאפייני החוקה
החוקה הצפון קוריאנית ייחודית בהשוואה לחוקות אחרות בשל שילובם של עקרונות סוציאליסטיים מחד, ועקרונות לאומניים מאידך, כמו גם בשל הסתמכותה על עקרונות אידאולוגיית ג'וצ'ה, אשר נתפסת במידה רבה כ״דת המדינה״ בקוריאה הצפונית.
מבחן ביאורט
בתגובה נחושת עם דרגת חמצון 2+ מתחברת לחנקנים שבתמיסה ועוברת חיזור לדרגת חמצון 1+. התגובה רגישה לבופרים של טריס ואמוניה מה שעושה אותה ללא שימושית אם הפפטידים הוצעו ממשקע של סולפט אמוניה. התגובה אינה רגישה מספיק לכם הכי מתאימה לשימוש עם רקמות תאים ומקורות אחרים עשירים בפפטידים.
חוקת קוריאה הצפונית
מאפייני החוקה
החוקה קובעת כי קוריאה הצפונית היא מדינה סוציאליסטית ומהפכנית, אשר שמה הרשמי הוא הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה. על פי החוקה, המדינה "תנהל את כל פעילויותיה באמצעות מפלגת הפועלים של קוריאה", סעיף המעגן את השלטון במדינה כמשטר חד-מפלגתי. אף שהחוקה מכירה בזכותם המוגבלת של אזרחי המדינה לרכוש ולהחזיק ברכוש פרטי, הדבר בא לידי ביטוי באמצעות מבנה של כלכלה מתוכננת, בה כל אמצעי הייצור נמצאים בבעלות המדינה.
סעיף 12 מגדיר את זהות המדינה כ"דיקטטורה של דמוקרטיה עממית", תחת הנהגתה של מפלגת הפועלים של קוריאה. הפרק מעגן את זכויותיהם האזרחיות והפוליטיות של תושבי המדינה, כגון חופש הביטוי, זכות ההצבעה, הזכות למשפט הוגן, והזכות לחופש דת, וקובע כי לכל אזרח הזכות לעבודה, חינוך, מזון ושירותי בריאות. בפועל, עם זאת, זכויות אלו מוגבלות על ידי פרק 81, אשר מחייב את כל אזרחי המדינה "להגן בכל כוחם על האחדות והסולידריה הפוליטית-אידאולוגית", ועל ידי סעיף 82, אשר דורש מהאזרחים לאמץ את "אופן החיים הסוציאליסטי".
מבחן ביאורט
ריאגנט ביאורט
הריאגנט של המבחן מורכב מנתרן הידרוקסידי, הידראט נחושת גופרתית ו שנוסף לכלציה וייצוב יוני נחושת.
אופן ביצוע המבחן
תמיסה מימית הופכים לבסיסית בעזרת בסיס חזק (תמיסה של 1% הידרוקסיד נתרן או אשלגן). בהמשך מוסיפים כמה טיפות של נחושת גופרתית מומסת במים. בריכוז בין 5 ל 160 מ"ג למ"ל פפטידים בתמיסה היא תהפוך לסגלגלה. רק הפפטידים עם אורך של לפחות שלוש חומצות אמינו תיתן שינוי ספקטרלי מספיק למדידה.
חוקת קוריאה הצפונית
מאפייני החוקה
סעיף 67 לחוקה מגדיר כי: "לכל אזרח מובטחים חופש הדיבור, העיתונות, ההתארגנות, ההפגנה וההתאגדות. המדינה תאפשר ותספק תנאים לפעילותם התקינה של מפלגות פוליטיות וארגונים חברתיים."
אף שהחוקה מעגנת באופן פורמלי את מעמדה של אספת העם העליונה כפרלמנט של קוריאה הצפונית, בפועל, המדינה מתנהלת דה פקטו כדיקטטורה תחת שלטונו של המנהיג העליון. אחד מתפקידיה של אספת העם העליונה הוא למנות את יו״ר ועדת ההגנה הלאומית של קוריאה הצפונית. מאחר שהמנהיג העליון נושא באופן מסורתי בתפקיד זה, התפקיד יכול להיחשב בפועל כעמדה הבכירה ביותר בשירות המדינה הצפון-קוריאני.
היסטוריה
החוקה הצפון-קוריאנית אומצה לראשונה ב-1948 כאשר גרסה חדשה לחוקה אומצה ב-1972. תיקונים בחוקה בוצעו בשנים 1992, 1998, 2009, 2013, ו-2016.
חוקת 1948
החוקה הצפון קוריאנית הראשונה אומצה על ידי אספת העם העליונה בספטמבר 1948, זמן קצר לאחר הכרזת עצמאותה של המדינה. החוקה עצמה נוסחה על בסיס חוקת ברית המועצות משנת 1936, ובסיוע מצד גורמי ממשל בברית המועצות (אשר שלטו במדינה במסגרת ממשל צבאי לאחר תום תקופת הכיבוש היפני בקוריאה), כאשר יוסיף סטלין באופן אישי ערך את החוקה לצד טירנטיי שטיקוב, המושל הצבאי הסובייטי בקוריאה הצפונית. פרקים נוספים נכתבו מאוחר יותר על ידי מפקחים סובייטים.
במסגרת חוקת 1948, אספת העם העליונה הייתה הגוף השלטוני הגבוה במדינה, כאשר נשיא האספה היה אחראי על ביצוע פעולות ועל קביעת מדיניות. בניגוד לחוקה המאוחרת יותר, חוקת 1948 לא העניקה מעמד מועדף למפלגת הפועלים של קוריאה. חוקת 1948 הגדירה את סיאול כעיר הבירה של המדינה, כאשר רק החוקה משנת 1972 שינתה את מיקום עיר הבירה לפיונגיאנג.
חוקת 1972
הצעות לשינוי החוקה הצפון קוריאנית הועלו כבר החל משנות ה-60 של המאה ה-20. בסופו של דבר, מפלגת הפועלים של קוריאה מינתה באוקטובר 1972 ועדת חוקה רשמית, אשר המנדט שלה היה ניסוח חוקה חדשה למדינה. הצורך באימוץ חוקה חדשה למדינה הודגש גם על ידי המנהיג העליון של קוריאה הצפונית, קים איל-סונג, במסגרת נאומו בישיבה הראשונה של אספת העם העליונה החמישית, ב-25 בדצמבר 1972.
חוקת 1972 אומצה על ידי אספת העם העליונה באופן רשמי ב-27 בדצמבר 1972. במסגרת החוקה החדשה, קים איל-סונג זכה לתואר נשיא צפון קוריאה, וכך אימץ את עמדת המנהיגות הפורמלית במשטר הצפון קוריאני, בניגוד למצב תחת חוקת 1948, במסגרתה אף גורם לא הוגדר פורמלית כ״ראש המדינה״ הצפון קוריאנית, אך שיו״ר אספת העם העליונה ייצג את המדינה בפועל בפני גורמי חוץ. מאפיין ייחודי של חוקת 1972 הוא הסתמכות ניכרת, וכן הפניות רבות, לעקרונותיה של אידאולוגיית ג'וצ'ה. הדבר הוביל מומחי חוץ לכנות את חוקת 1972 בשם ״חוקת ג'וצ'ה״
תיקון קים איל-סונג משנת 1998
התיקון לחוקה משנת 1998 מינה את קים איל-סונג, אשר נפטר ב-1994, לתפקיד הנשיא הנצחי של הרפובליקה. תיקון 1998 כלל גם לראשונה הקדמה לחוקה, המתארת את ההיסטוריה של המדינה תוך התמקדות בדמותו ובפועלו של קים איל-סונג.
תיקון סונגון משנת 2009
תיקון החוקה משנת 2009 זכה לכינוי ״תיקון סונגון״, על שם עיקרון הסונגון הצפון קוריאני, המגדיר מתן עדיפות לצבא על פני הכלכלה והחברה. בתיקון הזה, המילה 공산주의 (קומוניזם) נמחקה מסעיפים 29 ו-40 (שעוסקים בכלכלה ובתרבות בהתאמה).
תיקון קים איל-סונג - קים ג'ונג-איל משנת 2012
תיקון 2012, שהתקבל במהלך המושב ה-12 של אספת העם העליונה, כלל שינויים בהקדמה לחוקה, תוך אזכור פועלו ומורשתו של קים ג'ונג-איל, וכן הגדרתה של קוריאה הצפונית כ״מדינה בעלת חימוש גרעיני". לפיכך, התיקון החדש זכה לכינוי ״תיקון קים איל-סונג - קים ג'ונג-איל״ כמו כן, בוצעו מספר שינויים ותיקונים מינוריים בחוקה.
תיקון 2013
תיקון חדש לחוקה התקבל ב-1 באפריל 2013.
תיקון 2016
תיקון נוסף לחוקה התקבל במהלך חודש יוני 2016, בעקבות כינוס הוועידה השביעית של מפלגת הפועלים של קוריאה. תיקון זה שינה את שם ועדת ההגנה הלאומית לוועדה לענייני המדינה, וכן הגדיר באופן פורמלי את קים ג'ונג-און כראש המדינה.
חסידות קוז'ניץ
חסידות קוז'ניץ היא חצר חסידית שנוסדה בעיירה קוז'ניץ (Kozienice) בפולין בתחילת המאה ה-19 על ידי ה"מגיד מקוז'ניץ", רבי ישראל הופשטיין, תלמידם של המגיד ממזריטש ורבי אלימלך מליז'נסק. רבים מצאצאיו שימשו כאדמו"רים בפולין עד השואה, בהם האדמו"רים ממוגלניצא, בלנדוב, גרודז'יסק, פיאסצנא ודרוהוביץ'.
כיום מכהן רבי שמשון משה שטרנברג, בבני ברק ובתל אביב. כמו כן מכהנים צאצאים נוספים של השושלת.
רבי ישראל הופשטיין (המגיד מקוז'ניץ)
האדמו"ר הראשון ומייסד החסידות היה רבי ישראל הופשטיין (נפטר י"ד בתשרי תקע"ה, 1814), ה"מגיד מקוז'ניץ", מגדולי האדמו"רים בפולין בתקופתו, הספיק לבקר בחצרו של המגיד ממזריטש ונחשב לאחד מיורשיו המרכזיים של רבי אלימלך מליז'נסק, יחד עם חבריו: החוזה מלובלין, רבי מנחם מנדל מרימנוב, והאוהב ישראל מאפטא. חיבר ספרים רבים בנסתר ובנגלה. חתניו היו רבי אבי עזרא זעליג מגרניץ ורבי יחזקאל מזווהלין.
רבי משה אליקים בריעה הופשטיין וצאצאיו
כמו כן כיהנו בקוז'ניץ רבי אבי עזרא זעליג בנו של רבי יעקב יצחק מבלנדוב (בן רבי חיים מאיר יחיאל ממוגלניצא) ובנו רבי יעקב.
אדמו"ר נוסף מהשושלת היה רבי ישראל אלעזר הלפרין, שכיהן כאדמו"ר מקוז'ניץ בלודז'. הוא היה בנו של רבי דוב בעריש חתנו של רבי מרדכי זאב הורוביץ-שטרנפלד חתנו של רבי משה אליקים בריעה מקוז'ניץ. חותנו היה בן דודו רבי רבי אליעזר פלטיאל שרפזין אב"ד קולביל וסרצין (חתן דודו רבי משה אליקים בריעה הורוביץ-שטרנפלד מקוליבל). נספה בשואה.
צאצאי רבי אבי עזרא זליג שפירא (חתן המגיד מקוז'ניץ)
בתו של המגיד מקוז'ניץ, פרל, נישאה לרבי אבי עזרא זליג שפירא (- תקצ"ח) רבה של גרניץ. בנם המפורסם היה רבי חיים מאיר יחיאל שפירא, ה"שרף ממוגלניצא" (תקמ"ט, 1789 − תר"ט, 1849), שכיהן כאדמו"ר בעיירה מוגלניצא.
כיום מכהן צאצא של ענף זה, הרב מנחם שפירא, נכדו של רבי ישעיהו שפירא. הוא מכהן כאדמו"ר מפיאסצנא בבית שמש. צאצא נוסף, הרב אביעזר שפירא, מכהן כרב בית המדרש דרוהוביץ' בירושלים.
Cts Eventim Israel
איוונטים CTS ישראל היא חברת אירועים והופעות ומשרד כרטיסים הפועל בישראל משנת 2011.
Assassin's Creed: Renaissance
Assassin's Creed: Renaissance הוא רומן היסטורי-פנטזי הנכתב על ידי אוליבר באודן ומבוסס על סדרת המשחקים Assassin's Creed ויצא לאור בעזרת Penguin Books. הסיפור מבוסס על אותו רקע של המשחק Assassin's Creed II. בנובמבר 2010 שוחררה עלילת המשך, המכונה Assassin's Creed: Brotherhood המבוסס על המשחק.
הרקע
Assassin's Creed: Renaissance הופץ לראשונה בממלכת בריטניה ב-20 בנובמבר 2010 על ידי Penguin Books בפורמט כיס. ב-23 בפברואר 2010 זה שוחרר גם בארצות הברית על ידי Penguin Books תחת קטגוריית "ספרי האס".
Cts Eventim Israel
החברה מוחזקת ומנוהלת על ידי משרד הכרטיסים הגדול באירופה והשני בגודלו בעולם "CTS Eventim AG".
ממלכת אפירוס
ממלכת אפירוס (ביוונית דורית: πειρος, ביוונית אטית: Ἤπειρος) הייתה ממלכה יוונית עתיקה באזור אפירוס שבבלקן (כיום מחולק השטח בין יוון המודרנית לאלבניה). הממלכה גבלה בליגה האיטולית מדרום, בתסליה ובמוקדון ממזרח ובשבטים האיליריים מצפון. במשך רוב שנות קיומה לא הייתה לממלכה השפעה רבה על הפוליטיקה היוונית, פרט לתקופה קצרה בין השנים 280-275 לפנה"ס בתקופת שלטון פירוס הראשון. בתקופה זו הייתה אפירוס הממלכה החזקה בעולם היווני, ואף יצאה למסע מלחמה לא מוצלח כנגד הרפובליקה הרומית וקרתגו.
Cts Eventim Israel
במהלך שנות פעילותה, "איוונטים" איחדה לתוכה את פעילות מכירת הכרטיסים של שניים ממשרדי הכרטיסים שפעלו בשוק הישראלי "קסטל " ו"הדרן". בשנת 2021 בחלוף משבר הקורונה במדינת ישראל, רכשה איוונטים את פעילות משרד הכרטיסים של ״זאפה״ ובכך הפכה למשרד הגדול והמשפיע בישראל בתחום מכירת הכרטיסים לאירועי ספורט ובידור בישראל. משרדי החברה שוכנים בתל אביב, מנכ״ל החברה הוא סא״ל במיל׳ עמי פיינשטיין.
Assassin's Creed: Renaissance
תקציר
עלילת הספר מתמקדת בגיבור הצעיר, אציו אדיטורה, המחפש נקמה אחרי מות משפחתו. במשימה זו, הוא מוצא את האמת לגבי אביו ולגבי ההיסטוריה שלו. הוא מודרך על ידי מתנקשים, עד שלבסוף הוא הופך לאחד מהם. אציו מתערב במלחמה בין המתנקשים לבין הטמפלרים, ושניהם מחפשים כספת עתיקה באיטליה המכילה טכנולוגיה שיכולה לשלוט על בני אדם.
ממלכת אפירוס
בירת הממלכה הייתה אמבראקיה. הממלכה התפרקה והפכה לרפובליקה במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-3 לפנה"ס.
היסטוריה מוקדמת
אפירוס הוא אזור גאוגרפי בבלקן, הנחלק כיום בין יוון ואלבניה. לפחות מאז התקופה הנאוליתית, התיישבו ימאים לאורך חופי אפירוס, ובעומק הארץ התיישבו רועים וציידים שהביאו עמם את השפה היוונית העתיקה. מבני קבורה ואתרים דתיים מאותה תקופה מלמדים על קשר בין תושביה הקדומים של אפירוס לתרבות המיקנית. בסוף האלף ה-2 לפנה"ס, עקב פלישת הדורים, נדדו התושבים המקוריים אל פנים היבשת אל תוך יוון עצמה, ובאפירוס הופיעו שלושה שבטים עיקריים: הכאונים (Χάονες) בצפון-מערב הארץ, המולוסים (Μολοσσοί) במרכז והתספרוטים (Θεσπρωτοί) בדרום.
Assassin's Creed: Renaissance
תקציר
הסיפור כולו מתרחש במאה ה-15 באיטליה, הדמויות בסיפור לא בהכרח מדויקות לחלוטין. כמו רודריגו בורג'ה, שמתפקד כיריב. בניגוד למשחק Assassin's Creed II, הספר לא ממשיך דרך תקופה ארוכה של זמן (עלילת המשחק מתרחשת גם בשנת 2012). אין שום קשר בין האירועים המודרניים לבין האירועים ב-Assassin's Creed, כולל דזמונד מיילס שצופה בעבר בזיכרונותיהם של אבותיו הקדמונים. חלק מהסיפור מספר על מערכת-היחסים בין אציו לבין קריסטינה, שנשארו ממחוץ למשחק ונכללו דווקא במשחק הבא Assassin's Creed: Brotherhood.
ממלכת אפירוס
היסטוריה מוקדמת
המולוסים הפכו בהדרגה לשבט הדומיננטי מבין השלושה. בשבט זה שלטה השושלת האייקדית, שנקראה על שם איאקוס שעל פי המסורת היה אביה. במשך מאות שנים נותרה אפירוס אזור פריפריה שולי בעולם היווני, ובעיני תוקידידס היו בניה "ברברים". בשנת 370 לפנה"ס לערך הצליחו המולוסים להתגבר על השבטים היריבים ולהפוך לאדוני הארץ. הם כרתו ברית הגנה עם מוקדון כנגד פלישות האיליריים. בשנת 359 לפנה"ס השיא המלך המולוטי אריבאס את אחייניתו אולימפיאס, בתו של המלך הקודם נאופטלמוס עם פיליפוס השני, מלך מוקדון. לאחר מותו של אריבאס, הוכתר אחיה של אולימפיאס, אלכסנדר הראשון כמלך אפירוס. אולימפיאס ילדה לפיליפוס את אלכסנדר הגדול, וכן את הנסיכה קלאופטרה אשר נישאה לאלכסנדר מלך אפירוס. בתקופת מלחמותיו של אלכסנדר הגדול, כבר הייתה אפירוס חזקה דיה, עד שאלכסנדר מלך אפירוס יצא למסע מלחמה לערי המדינה היווניות בחצי האי האפניני (יוון הגדולה), במטרה לסייע להן נגד הרפובליקה הרומית שנתמכה בידי שבטים איטליים מקומיים. ב-331 לפנה"ס אלכסנדר הובס ונהרג בקרב פנדוסיה בידי קואליציה של הלוקאנים והברוטיים.
Assassin's Creed: Renaissance
קישורים חיצוניים
Assassin's Creed (book series)
ממלכת אפירוס
תקופת פירוס
בשנים הבאות התחזקה אפירוס, ובד בבד התחזק שלטון המולוסים על שאר השבטים. בעקבות מותו של אלכסנדר עלה לשלטון בן דודו אייאקדס. אייאקדס התערב במלחמות הדיאדוכים לצד פוליפרכון ונגד קסנדרוס. בשנת 316 לפנה"ס הודח אייאקדס מהשלטון בידי בני עמו, שלא חפצו להתערב במלחמות לא להם. הארץ נכבשה בידי קסנדרוס, אולם בשנת 313 לפנה"ס התמרדו האפירוטים כנגד חייליו המוקדונים של קסנדרוס, והכתירו מחדש את אייאקדס. זה האחרון הובס בקרב ונהרג, ואחיו הגדול אלקטס השני אשר גורש בזמנו מהארץ, נקרא לחזור וליטול את הכתר. ב-312 לפנה"ס הגיע אלקטס להסכם עם קסנדרוס, אולם בני עמו ראו בכך בגידה, הרגו אותו ואת שני בניו והכתירו למלך את פירוס, בנו הצעיר של אייאקדס.
בשנת 302 לפנה"ס הגלה קסנדרוס את פירוס, ונאופטלמוס השני, בנו של אלכסנדר הראשון ואחיינו של אלכסנדר הגדול, עלה לשלטון. פירוס התגייס לצבאו של דמטריוס פוליורקטס, אולם מאוחר יותר הועבר לאלכסנדריה כבן ערובה של תלמי הראשון, במסגרת הסכם השלום שנערך בין תלמי לדמטריוס בשנת 298 או 299 לפנה"ס. פירוס הצליח להתחבב מאוד על תלמי אשר השיא לו את בתו המאומצת אנטיגונה, בתה של ברניקי הראשונה. שנה לאחר מכן הופיע פירוס באפירוס מלווה בחיילים מצריים ובכסף רב. בתחילה הסכים למלוך בשותפות עם נאופטלמוס, אולם בהמשך דאג לרציחתו של זה ושלט כמלך יחיד.
פירוס הביא את אפירוס לשיא גדולתה ותפארתה. הוא אף חש חזק מספיק להתערב במלחמת ירושה שפרצה במוקדון עקב מותו של פיליפוס הרביעי, מלך מוקדון שהיה חשוך בנים. שני אחיו של פיליפוס, אנטיפטרוס הראשון ואלכסנדר החמישי פתחו במלחמה על הכתר, ואלכסנדר הזעיק את פירוס לעזרתו. בתמורה לסיפוח מספר חבלי ארץ ממוקדון לאפירוס, סייע פירוס לאלכסנדר להביס את אנטיפטרוס. הדיאדוך ליסימכוס ניסה להתערב לטובת אנטיפטרוס, אולם נכשל. פירוס חש עצמו חזק יותר מכל שליט הלניסטי אחר, וכאשר בשנת 281 לפנה"ס פרצה מלחמה בין טאראנטום לרפובליקה הרומית, מיהר פירוס להתערב לטובת טאראנטום. הוא יצא לחצי האי האיטלקי עם חיל משלוח גדול, שכלל גם פילי מלחמה, ופתח את מלחמת פירוס. פירוס הביס את הרומאים בקרב הרקלאה ובקרב אסקולום, אולם אבדותיו בקרבות היו כה כבדות, עד שהנחילו את המושג "ניצחון פירוס". לאחר מכן החליט פירוס לצאת למסע לסיציליה, כדי לעזור לערים היווניות שם כנגד קרתגו. הוא הנחיל לקרתגים תבוסות כואבות, אולם בשל בגידת הערים היווניות בעלות בריתו, הוא עזב את סיציליה וחזר לאיטליה.
פירוס התנגש עם הרומאים פעם נוספת בשנת 275 לפנה"ס בקרב בנבנטום, שהסתיים בתיקו טקטי, ובניצחון אסטרטגי לרומאים. פירוס השאיר חיל מצב קטן בטאראנטום ונסוג מחצי האי האיטלקי. המלחמה ניקזה את כל משאביו של פירוס, והוא היה זקוק לעוד כסף כדי לשמור על שלטונו. הוא הכריז מלחמה על אנטיגונוס השני גונאטס, מלך מוקדון, ופלש לממלכת מוקדון. בשנת 274 לפנה"ס הביס את המוקדונים בקרב נהר אאוס, ואנטיגונוס נטש את עיר הבירה פלה ונמלט לסלוניקי, שם היה מוגן. בעקבות הקרב הצליח פירוס להשתלט על רוב מוקדון ותסליה והכריז על עצמו כמלך מוקדון. ממניעים מורכבים, החליט פירוס להרחיב את מסע המלחמה שלו לעבר חצי האי הפלופונסי. הוא צר על ספרטה במשך שלושה ימים, ובמהלכם שלח אנטיגונוס חיילים לסייע לספרטנים הנצורים. בנו הבכור של פירוס, תלמי, נהרג בקרב. כדי למצוא מוצא של כבוד מהתסבוכת, החליט פירוס להתערב בסכסוך בין סיעות יריבות בארגוס. בינתיים ניצל אנטיגונוס את היעדרותו של פירוס, והשתלט מחדש על כל מוקדון. כאשר הגיע פירוס אל ארגוס הוא התאכזב לגלות את צבא מוקדון ממתין לו על הגבעות הסמוכות. התפתח קרב אכזרי, שבמהלכו נהרג פירוס, על פי המסורת בידי אבן שהשליכה עליו אשה.
אחרית הממלכה
עם מות פירוס (שנת 272 לפנה"ס), עלה לשלטון בנו אלכסנדר השני. אלכסנדר טעה והתערב במלחמה הכרמונידית בין אתונה, ספרטה ומצרים מחד, למוקדון של אנטיגונוס גונאטס מאידך. בעידודו של תלמי השני מלך מצרים פלש אלכסנדר אל מוקדון דרך מעלה הנהר אאוס. אנטיגונוס סב על עקביו צפונה, והפריש גיס בפיקוד בנו דמטריוס למערכה מול אלכסנדר. לאחר מכן חזר דרומה ליוון. דמטריוס הנחיל לאלכסנדר מפלה מוחצת, וזה ביקש הסכם שלום. בניגוד לשאר אויביו מיצה אנטיגונוס את הדין עם אפירוס ונטל ממנה מספר חבלי ארץ חשובים באזור האגן העליון של נהר אאוס. השפלה זו גרמה לערעור מצבה הפנימי של אפירוס. פרט למולוסים, שאר השבטים האפירוטים לא היו מרוצים מבזבזנותו ומסעות המלחמה של פירוס, אביו של אלכסנדר, שהקשו על האוצר. בנוסף על כך התעוררו בממלכה גורמים שדרשו להפוך את אפירוס ממונרכיה לרפובליקה.
כשחזר אלכסנדר לאפירוס התמרדו הרפובליקנים, והוא נמלט לאקרנאניה. אפירוס הפכה לרפובליקה למשך זמן קצר, אלא שאז האקרנאנים, בסיוע המלוכנים האפירוטים וייתכן שגם הליגה האיטולית, הצליחו להחזיר את אלכסנדר לכס המלכות. עם פעולותיו בשנות מלכותו האחרונות נמנית חתימת חוזה עם הליגה האיטולית, שבמסגרתו חולקו ערי אקרנאניה בינו לבין האיטולים. אם כי לאחר מותו, האיטולים הפרו את החוזה. הוא מלך עד מותו בשנת 242 לפנה"ס. עם מותו של אלכסנדר היו שני בניו, פירוס השני ותלמי עדיין צעירים, ואשתו אולימפיאס השנייה, אשר הייתה גם אחותו למחצה, שימשה כעוצרת עבורם.
מצב הממלכה התערער עוד יותר, ורק המולוסים נותרו נאמנים לבית המלוכה. בשנת 239 לפנה"ס פרצה מלחמה בין אפירוס לאיטולים, ואלו האחרונים תקפו את נחלותיה של אפירוס בצפון אקרנאניה. אולימפיאס התקשתה לנהל את המלחמה בצורה יעילה, ומהומות פרצו בבירה אמבארקיה. בצר לה, החלה אולימפיאס לכרות בריתות בניסיון להציל את שלטונה. היא חיתנה את בתה פתיה עם דמטריוס השני איטוליקוס, מלך מוקדון, ואת הנסיכה נראיס השיאה לגלון, בנו של היירון השני טיראן סירקוסאי. בריתות אלו עשויות היו לספק לאולימפיאס עזרה רבה, אולם לא כך היה. מלך מוקדון אכן הכריז מלחמה על האיטולים, אולם התעניין יותר בסיפוח שטחים חדשים לארצו מאשר בהצלת ממלכת אפירוס המתפוררת. פירוס נהרג במהלך מעשי האיבה, ותלמי מת ממחלה במהלך מהומות שפרצו בעיר הבירה. על פי יוסטינוס, אולימפיאס מתה מרוב צער. נכדתה דידמאיה השנייה תפסה את ההנהגה על שרידי הארץ.
מיד עם עלייתה לשלטון בממלכה המפוררת, הצליחה דידמאיה להשתלט שוב על עיר הבירה אמבראקיה, שהייתה נתונה בידי המורדים הרפובליקנים, והסכימה לחוס על חיי המורדים בתנאי שהם "יכירו בזכויות התורשתיות שלה". על פי פוליאינוס, מנהיגי המורדים הסכימו "בלי להתבונן כלל בהסכמתם". דידמאיה שלטה בפועל באמבראקיה בלבד, בעוד הרפובליקנים מנהלים את שאר הארץ. הסיוע שקיבלה ממוקדון היה מועט, והיא נרצחה במקדש ארטמיס בתאריך לא ברור. פאוסניאס מספר שדידמאיה "מסרה את השלטון לעם כשהייתה על סף המוות". על שרידי הממלכה הוקמה הליגה האפירוטית, שהתקיימה כישות עצמאית קטנה יותר מהממלכה המקורית, עד שנכבשה בידי רומא בתום המלחמה המוקדונית השלישית בשנת 168 לפנה"ס.
פינצ'ר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
משטר חד-מפלגתי
משטר חד-מפלגתי, מדינה חד-מפלגתית או שיטה חד-מפלגתית היא צורת שלטון טוטליטרית המורכבת ממפלגה יחידה. הצורות המנוגדות הן משטר דו-מפלגתי בו מוקדי הכוח מחולקים בין שתי מפלגות מרכזיות, ומשטר רב-מפלגתי המורכב משלוש מפלגות ומעלה.
מאפיינים
במשטר חד-מפלגתי המפלגה השלטת היא המרכיבה את הממשלה והפרלמנט, ולאף מפלגה אחרת אין הזכות להשתתף בבחירות ולשלוח נציגים מטעמה למוסדות הנבחרים. במרבית המקרים, יתר המפלגות מוצאות אל מחוץ לחוק. עם זאת, ישנם משטרים בהם קיימת הבטחה לרוב מוחלט עבור מפלגה אחת דומיננטית, הדוחקת הצידה את שאר המפלגות, אך מתאפשר למראית עין ייצוג עבור ציבורים נוספים שאינם מזדהים לחלוטין עם מצעה (כגון מיעוטים). במקרים כאלו גם אם מתנהלים דיונים בפרלמנט, והממשלה מורכבת ממספר מפלגות, הרי שהכוח הממשי נותר בידי הנהגת המפלגה הדומיננטית, הנבחרת לרוב באופן בלתי-דמוקרטי, בעוד שאר המפלגות מתפקדות כמפלגות לוויין. ממפלגות אלו מצופה ליישר קו עם המפלגה השלטת, והן אינן יכולות לתפקד כאופוזיציה. דוגמה לכך היא המצב ששרר בפוליטיקה של גרמניה המזרחית.
אין לבלבל בין משטר חד-מפלגתי לבין משטר מפלגה דומיננטית, אשר בו האופוזיציה איננה אסורה על-פי חוק באופן רשמי, אך למעשה אינה אפקטיבית, וחסרת סיכוי להיבחר ולהרכיב ממשלה. כמו כן, אין לבלבל בין משטר חד-מפלגתי לבין משטר של דמוקרטיה לא-מפלגתית, בו מתקיימות בחירות אישיות בלבד, ללא בסיס מפלגתי מאגד. משטר כזה היה נהוג בארצות הברית בימיה הראשונים, וג'ורג' וושינגטון אף הטיף בלהט למען המשך קיומו בנאומו האחרון כנשיא.
במרבית המקרים, מדינות בעלות משטר חד-מפלגתי קמו כתוצאה מפעילות אידאולוגית פשיסטית, סוציאליסטית או לאומנית, במיוחד לאור התעוררות רגשות העצמאות של אזורים ומדינות שהיו בעבר תחת שלטון קולוניאליסטי.
מדינות בה המפלגה השלטת נוטה לצורת שלטון מרקסיסטית-לניניסטית, מכונות בדרך כלל רפובליקות סוציאליסטיות, או מדינות קומוניסטית, אם כי הן עצמן אינן נוטות להשתמש בתיאור הזה, ומעדיפות לרוב את הכינוי דמוקרטיה עממית. ברפובליקות סוציאליסטיות כמו קובה, תפקיד המפלגה הקומוניסטית מוגדר בחוקה הלאומית, ולאף מפלגה, כולל המפלגה הקומוניסטית עצמה, אין את הרשות או הזכות להתמודד ולהריץ את נציגיה בבחירות. הנציגים נבחרים בצורה אינדיבידואלית על בסיס משאל עם, בלי התערבות מפלגתית רשמית. כך נוצר מצב שבו "אסיפות העם" הנבחרות מורכבות אך ורק מחברי המפלגה הדומיננטית ומאנשים ללא השתייכות פוליטית (אשר לרוב נמצאים בעמדת מיעוט ביחס לחברי המפלגה, וחולקים איתם את אותה נקודת המבט).
מדינות המוגדרות בחוקתן כבעלות משטר חד-מפלגתי
הרשימה שלהלן כוללת מדינות אשר בהן צורת המשטר החד-מפלגתי ממוסד בחוקתן (נכון לשנת 2016). כמו כן נתון גם שמה של המפלגה השלטת (הדומיננטית):
מדינות בעלות משטר חד-מפלגתי דה-פקטו
הרשימה הבאה מכילה שמות של מדינות אשר באופן מעשי, עקב סיבות חוקיות או תנאים צבאיים, הן בעלות משטר חד-מפלגתי, אף על פי שבאופן רשמי, בהגדרתן, אינן כאלה (נכון לשנת 2016):
גריזלדה (פולקלור)
גריזלדה (באנגלית: Griselda או Girselidis) היא דמות בפולקלור האירופי, הנודעת בסבלנותה ובצייתנותה.
בספרות
כעשרים שנה אחרי הופעת הסיפור בדקאמרון, תרגם פרנצ'סקו פטרארקה את הסיפור מאיטלקית ללטינית כדי לאפשר לקהל רחב יותר לקרוא בו. עיבוד מפורסם של הסיפור מופיע אצל ג'פרי צ'וסר בסיפורי קנטרברי, בסיפורו של פרח הכמורה. שם מתווספים לסיפור אלמנטים דתיים רבים, בייחוד כאלה המשווים את גריזלדה למרים הבתולה.
גריזלדה מוזכרת גם בספרה של קריסטין דה פיזאן ספר עיר הגבירות (1405), בחלק השני העוסק במידות הטובות של הנשים. "גריזלדה הסבלנית" הוא סיפור אגדה מאת שארל פרו (1691). מחזהו של ג'ון פיליפ הקומדיה של גריסיל הסבלנית והענווה (The Commodye of Pacient and Meeke Grissill; ידוע גם בשם המחזה של גריסיל) הוא משנת 1565. הנרי צ'טל, תומאס דקר וויליאם הוטון שיתפו פעולה בגרסה דרמטית אחרת, גריסל הסבלנית (Patient Grissel), שהוצגה לראשונה בשנת 1599.
המחזה אגדת חורף מאת ויליאם שייקספיר (1623) מציג אלמנטים רבים מסיפור גריזלדה. גריסלדה המודרנית (The Modern Griselda) הוא רומן מאת מריה אדג'וורת' משנת 1805. ברומן נאספים אורחי מסיבה כדי לקרוא ולהציג את סיפורו של פרח הכמורה מסיפורי קנטרברי, כלומר, את סיפורה של גריזלדה. גריזלדה הסבלנית היא אחת האורחות בארוחת הערב במחזה "נשים בצמרת" מאת קריל צ'רצ'יל משנת 1982.
מרגרט אטווד סיפרה מחדש את סיפורה של גריזלדה בסיפור הקצר "גריסלדה חסרת הסבלנות", שהתפרסם במגזין ניו יורק טיימס ב-12 ביולי 2020 כחלק מפרויקט הדקאמרון של המגזין.
באומנות
סיפורה של גריזלדה לפי בוקאצ'ו מתואר בשלושה ציורי פאנל איטלקיים המתוארכים לסביבות שנת 1490 התלויים בגלריה הלאומית בלונדון. הם מעשה ידיו של אמן איטלקי בלתי ידוע, המכונה "אמן הסיפור של גריסלדה". עדות לתפוצתו הרחבה של הסיפור אפשר למצוא בפריטי אופנה ואביזרים שונים, כגון ארנק רקום מן המאה ה-14 המעוטר תמונות מתוך הסיפור. הצייר פרדריק ג'ורג' סטיבנס צייר את תמונת הצעת הנשואים של המרקיז לגריזלדה (1850).
אסטריקס והסכסכן מרומא
אסטריקס והסכסכן מרומא (בצרפתית: La Zizanie) הוא הספר ה-15 בסדרת הקומיקס הצרפתית "אסטריקס". הספר נכתב על ידי הסופר רנה גוסיני ואויר על ידי אלבר אודרזו, והוצג לראשונה במהלך שנת 1970 בהמשכים במגזין "Pilote".
עלילה
סנאטור רומאי בשם סטרדיוואריוס מתגרה ביוליוס קיסר בטענה שעל קיסר להשליט סדר בתוך המדינות שכבש - בכפר הגאלי המורד, למשל - ורק אחר כך להוציא משאבים על כיבושים חדשים. כדי להחזיר את אמון הסנאט בו, קיסר מחפש דרך לכבוש סוף סוף את הכפר. אחד הסנאטורים מציע לעורר ריב ומדון בין תושבי הכפר, וכך הם יעזבו את הכפר בעצמם. כדי לבצע זאת משחרר קיסר מהכלא אסיר בשם קקטוס אנטיטטנוס, שמפורסם ביכולתו לעורר מריבות וסכסוכים, ושולח אותו אל הכפר.
כאשר קקטוס מגיע הוא נוקט בדרכים שונות על מנת לסכסך בין תושבי הכפר, בחוכמה וערמומיות רבה. הוא שם דגש על השנאת אסטריקס, אשפיקס ואובליקס על שאר בני הכפר, משום שבלי שלושת האנשים הללו ניתן לכבוש את הכפר בקלות. הוא מעורר רושם שאסטריקס מיודד איתו, ומחלק ללגיונרים מים חמים מתוך קדירה בהכרזה שזהו שיקוי פלא, כדי לגרום לגאלים לחשוב שמישהו מסר לרומאים את המתכון לשיקוי הפלא. מזימתו אכן מצליחה: שאר התושבים משוכנעים שאסטריקס מסר לרומאים את סוד שיקוי הפלא, ושאשפיקס ואובליקס שיתפו איתו פעולה. בתגובה אשפיקס, אסטריקס ואובליקס עוזבים את הכפר בהפגנתיות.
קקטוס, המרוצה מהצלחת תוכניתו, מכנס את הלגיון ויוצא לכיוון הכפר, כדי לתקוף אותו כעת, כשהוא חסר הגנה. בינתיים פרצו אסטריקס, אשפיקס ואובליקס אל המחנה הרומי ונטלו משם את קדירת המים החמים - שיקוי הפלא המזויף. השלושה מיהרו אל הכפר, ובעזרת שיקוי הפלא הספיקו להקדים את חיילי הלגיון. בכפר הם הראו לשאר התושבים את השיקוי המזויף, וכך הוכיחו להם שהרומאים לא השיגו באמת את שיקוי הפלא, והכל נועד כדי לסכסך ביניהם. תושבי הכפר מתנצלים על חשד השווא, ואשפיקס ממהר להכין שיקוי פלא כדי להילחם ברומאים.
השיקוי מוכן ברגע האחרון ונערך קרב שמסתיים בניצחון מוחץ לגאלים. אך הם מחליטים לנקום בקקטוס בדרך מיוחדת - בדרכו שלו: הם ניגשים אליו מול שר-המאה והלגיונרים המובסים, מודים לו ומעניקים לו מתנות, וכך גורמים לשר-המאה לחשוב שקקטוס היה מרגל ועזר לגאלים מאחורי גבו. שר-המאה הזועם שולח את קקטוס לרומא באשמת בגידה במולדת בעת מלחמה.
לאחר שהגאלים חוזרים לכפרם שמחים ומפוייסים, אסטריקס מחליט לערוך להם עוד מבחן אחרון: הוא מסתובב בכפר כשאובליקס נושא אותו על גבי מגן אף על פי שצורת נשיאה זו שמורה למנהיג השבט בלבד, וכך גורם לקטטה בכפר. לבסוף הוא מסביר לתושבי הכפר שהוא רק רצה לבדוק אם המגן מתאים לנשיאה, כדי לתת אותו כמתנת יום הולדת למנהיג. הגאלים מתפייסים שוב, ואסטריקס אומר ש"הפעם הם הבינו".
כמו כל שאר הספרים בסדרה, הספר מסתיים בסעודה חגיגית. הסעודה היא לרגל יום הולדתו של מנהיג השבט, וכן לרגל תום עידן הסכסוכים והמריבות.
רמזים וקריצות בספר
הספר מכיל מספר קריצות ורמזים, למשל:
טעות הייחוס הבסיסית
טעות הייחוס הבסיסית היא מונח בפסיכולוגיה חברתית לפיו בני אדם נוטים בעת שיפוט של בני אדם אחרים לתת משקל יתר לגורמים פנימיים שהביאו לביצוע המעשה, כגון תכונות ומנטליות של המבצע, ולתת משקל חסר להשפעת הסיטואציה והגורמים החיצוניים שאינם תלויים באדם שהובילו למעשה. הנטייה נובעת מהבולטות הרבה יותר של מבצע ההתנהגות בהשוואה לסיטואציה שהוא מצוי בה.
טעות הייחוס הבסיסית מבוצעת על ידי אנשים בעיקר ביחס לאחרים ולא ביחס לעצמם, מה שידוע כהטיית הצופה המשתתף, הנטייה של אנשים לייחס את פעולותיהם לגורמים חיצוניים ואילו את פעולות האחר לגורמים פנימיים.
את המונח טבע פרופסור לי רוס מספר שנים לאחר הניסוי קלאסי של אדוארד א. ג'ונס וויקטור האריס (1967). רוס טען במאמר פופולרי כי טעות הייחוס הבסיסית היא הסלע הרעיוני לכל תחום הפסיכולוגיה החברתית. בהמשך נקבע, שאחת הסיבות להיווצרות טעות הייחוס הבסיסית היא הליך עיבוד קוגנטיבי שגוי: קודם עושים שיפוט תכונתי ואח"כ מתקנים תיקון חסר של השפעת המצב.
השלכות של שגיאת הייחוס הבסיסית
כך לדוגמה, אם אדם יפוטר על ידי המעסיק מעבודתו, הוא ינטה לפרש זאת כחוסר הוגנות או רשעות של המעסיק, ולא יתן דעתו לכך שהפיטורין נובעים ממצבו של העסק, הצורך בביצוע קיצוצים וכדומה. השלכה נוספת לנטייה זו היא התייחסות החברה לאנשים בעלי נכות בלתי נראית שהיא מצב בו קיימות מוגבלויות שאינן מתבטאות בתופעות חריגות או במגבלות תפקודיות הנראות לעין.
היבטים תרבותיים
שגיאת הייחוס הבסיסית מושפעת מהבדלים בין-תרבותיים. על פי מחקרים, בחברות מערביות יש נטייה גבוהה לבצע טעות ייחוס זו, ויש נטייה ליחס בהן יותר את התנהגות האדם לגורמים פנימיים. לעומת זאת במדינות המזרח הרחוק טעות ייחוס זו איננה נפוצה, מכיוון ששמים בהן יותר דגש לשדה ההתרחשות. מחקר נוסף הוכיח שאצל ילדים טעות הייחוס הבסיסית נפוצה פחות.
טעות הייחוס המוחלטת
טעות הייחוס המוחלטת דומה לטעות הייחוס הבסיסית אלא שהיא באה בהקשר של קבוצת חוץ ויצירת סטריאוטיפ, אחת מהדרכים שבהן נוצרים סטריאוטיפים, זה בכך שאנו מייחסים התנהגות של יחיד לתכונה פנימית, ואז מכלילים את התכונה הפנימית הזו על כל הקבוצה שאליה הוא משתייך.
אנטון, ארכידוכס אוסטריה
אנטון, ארכידוכס אוסטריה (שם מלא: אנטון מריה פרנץ לאופולד בלנקה קרל יוזף איגנץ רפאל מיכאל מרגרטה ניקטאס פון אוסטריה-טוסקנה (בגרמנית: Anton Maria Franz Leopold Blanka Karl Joseph Ignaz Raphael Michael Margareta Nicetas von Österreich-Toskana); 20 במרץ 1901 – 22 באוקטובר 1987), היה ארכידוכס אוסטרי וחתנו של פרדיננד הראשון, מלך רומניה.
ביוגרפיה
אנטון נולד ב-20 במרץ 1901 בעיר וינה, ללאופולד סלבטור, ארכידוכס אוסטריה ולבלאנקה, נסיכת ספרד, בתם של קרלוס, דוכס מדריד ומרגריטה, נסיכת פארמה.
ב-26 ביולי 1931 התחתן אנטון בסינאיה עם אילאנה, נסיכת רומניה, בתם של פרדיננד הראשון, מלך רומניה ומריה מאדינבורו, מלכת רומניה, ממנה נולדו לו 6 ילדים. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת עד סוף 1944 בוורמאכט כטייס. לאחר שעזב את הצבא הוא עבר לבראן, שם התגוררו הוא ובני משפחתו בטירת בראן. לאחר ההפיכה ב-23 באוגוסט 1944, היו בני המשפחה ומשרתיהם נתונים בסכנת מעצר או גירוש מהארץ, כאזרחים גרמנים, אולם לבסוף רק לאחר התפטרותו של מיכאי הראשון, מלך רומניה ב-30 בדצמבר 1947 נאלצו בני המשפחה לעזוב את רומניה. המשפחה בילתה זמן מה בשווייץ, אחר כך בארגנטינה, ולאחר מכן התגוררו בתחילת שנות ה-50 בארצות הברית.
משפחתו
ב-26 ביולי 1931 התחתן אנטון עם אילאנה, נסיכת רומניה, בתם של פרדיננד הראשון, מלך רומניה ומריה מאדינבורו, מלכת רומניה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
ירגזי שחור-ציצה
ירגזי שחור-ציצה (שם מדעי: Periparus rubidiventris) הוא ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
מאפיינים פיזיים
הירגזי שחור־הציצה הוא עוף קטן; אורכו 13 ס"מ ומסתו 7–13 גרם. גופו אפור עם ברק כחלחל וראשו שחור עם לחיים ועורף לבנים. תת־השת כתום. הכתף חומה, אבל לא נראית במנוחה. לירגזי ציצה שחורה וקטנה. אברות היד אפורות כהות ואברות האמה בצבע בז'. השרת הנוצות מתבצעת באוגוסט. בפרטים צעירים, הציצה קטנה, והלחיים והעורף צהבהבים. קשתית העין חומה כהה, המקור שחור וכף הרגל אפורה כחלחלה.
לירגזי שחור־הציצה מגוון רחב של קריאות, רובן בתדר גבוה. הקריאות נשמעות כ–"סיט", "פסיט", "סיפ", "פיו" המזכיר ציוץ גוזל וקריאות רבות נוספות. קריאות אלו לרוב משתלבות לקריאות מורכבות יותר. השיר מהיר ומזכיר את זה של קרובו, ירגזי שחור.
התנהגות
הירגזי שחור־הציצה חי בזוגות ובלהקות קטנות של 10–20 פרטים, גם בעונת הקינון. הירגזים יוצרים לעיתים קרובות להקות מעורבות מינים עם ציפורי שיר אחרות בזמן חיפוש המזון. הירגזי ניזון מחרקים וזרעים. ידוע מעט מאוד על רביית הירגזי שחור־הציצה. עונת הקינון מתחילה באפריל או מאי. כמו מיני ירגזי רבים אחרים, הירגזי שחור־הציצה מקים את הקן בחלל בעץ, בגבהים של 0.5–6 מטרים מהקרקע. הקן בנוי מפרווה וטחב. הנקבה מטילה 2–3 ביצים לבנות עם נקודות אדמדמות, בגודל 18.7×13.9 מ"מ.
בית גידול ותפוצה
הירגזי שחור־הציצה חי במגוון בתי גידול שונים: באזורים נמוכים, הוא מצוי ביערות אלון וחורשי עצים בעלי־פרחים מעורבים; באזורים גבוהים יותר, הוא מצוי ביערות אורן, אשוח, צוגה, ערער, ערבה, ברוש ורודודנדרון; ברמות ובהרים, הוא מצוי ביערות שדר, רודודנדרון ואשוח; ביונאן, הוא נפוץ במיוחד ביערות אורן. מחוץ לעונת הרבייה, הוא נודד לעיתים לאזורים ממוזגים, ובעונת הרבייה הוא חי באזורים בעלי אקלים קר. הירגזי חי בגבהים של 3,000–4,100 מטרים מעל פני הים במערב ההימלאיה, 2,700–4,250 מטרים בנפאל, 2,745–4,270 מטרים בבהוטן ומזרח הרכס, 2,130–3,660 מטרים בטיבט, ו–2,000–4,000 מטרים בדרום סין.
טווח התפוצה (כ–2,400,000 קמ"ר) של מין זה גדול מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח. גודל האוכלוסייה לא כומת, אך לא סביר שהוא מתקרב לסף סכנת ההכחדה על פי קריטריון גודל האוכלוסייה. מגמת האוכלוסייה יציבה, ועל כן אין ירידה מהירה מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. על כן, הירגזי שחור־הציצה מסווג כמין ללא חשש. ירגזי צהוב־גבה הוכרז כמין בסכנת הכחדה במיאנמר ב-4 במרץ 2020 על ידי מחלקת היערות של משרד משאבי הטבע ושימור הסביבה של מיאנמר.
טקסונומיה ופילוגנטיקה
הסוג פריפרוס תואר ב-1884 בידי החוקר הבלגי אדמון דה סליס לונשאן אך במשך שנים נחשב לתת-סוג של הירגזי. מחקר משנת 2005 (גיל, סליקאס ושלדסון, 2005) מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג פריפרוס, כפי שביצעו גופים אחדים, שבהם IUCN, ITIS, ואיגוד האורניתולוגים הבינלאומי (IOU, לשעבר IOC). נוסף על כך, הירגזי שחור-הציצה וירגזי האשוחית נחשבו בעבר למין אחד.
העץ הפילוגנטי של הסוג פריפרוס על פי יוהנסון ואחרים (2013):
תת־מינים
לירגזי שחור־הציצה ארבעה תת־מינים:
ליין (טריצרטופס)
ליין (Lane) הוא השם שניתן למאובן של טריצרטופס (מספר קטלוגי HMNS 2006.1743.00 or HMNS VP 1506) מהמין Triceratops horridus שנמצא כיום במוזיאון יוסטון למדעי הטבע בטקסס, ארצות הברית. ליין מתואר כמאובן והשלד השלם ביותר של טריצרטופס שנמצא אי-פעם, ומלבד רוב העצמות כולל גם טביעת עור מאובנת. העתקים של השלד וטביעת העור מוצגים כיום באולם הפלאונטולוגיה ע"ש מוריאן במוזיאון, בעוד שהמאובנים עצמם נמצאים במעבדת המוזיאון לצורכי מחקר.
ב-2007 גילתה ארלין זרבסט (Zerbst), סבתא וציידת מאובנים חובבת, את המאובן של הטריצרטופס, לו היא קראה "ליין" (Lane) על שם הנכד שלה. ב-2012 צוות פלאונטולוגים ממוזיאון יוסטון למדעי הטבע חילץ את המאובן ממטריצת האבן בה היה שמור, לקח אותו למעבדה והחל לחקור אותו בצורה מדעית לצד פעולות שימור וניקוי.
מאובן זה הוא המאובן השלם ביותר של טריצרטופס שנמצא אי-פעם ומלבד שלד כמעט שלם כלל גם טביעת עור מאובנת. הטביעה כוללת בעיקר התאבנות של חול דק שעליו הוטבע מרקם העור, אך המדענים מצאו בליין גם שרידים של מולקולות מרקמות העור המקוריות המכילות פחמן, ובודקים כעת האם אפשר לחלץ מהן מולקולות אורגניות. הגילוי של מאובן זה דווח לראשונה ב-2012 על ידי דוברי המוזיאון, אך טרם פורסם מאמר מדעי המתאר באופן מלא וריגורוזי את הממצא. מתיאורים ראשוניים של המאובן עולה שעורו של הטריצרטופס היה דומה לעור של תנין והוא היה מכוסה בקשקשים גדולים. בחלק מהקשקשים מהממצא של יוסטון נשתמרה בליטה דמוית פטמה, דבר שהוביל להעלאת ההשערה שממבנה זה צמחו זיפים קוצניים (המונחים המקובלים באנגלית הם quills או quill-like bristles) בדומה לאלה שנמצאו באחד המינים של פסיטקוזאורוס (Psittacosaurus), סוג של דינוזאור צרטופסי פרימיטיבי מאסיה. ב-2022 פורסם מחקר שמסקנתו הייתה שככל הנראה לא היו לטריצרטופס זיפים קוצניים. עם זאת, ישנם מאיירים ואמנים פלאונטולוגים שמציירים טריצרטופסים עם זיפים קוצניים על חלק מהגוף או אף על כולו. זיפים אלה, אם היו קיימים אצל הטריצרטופס, כנראה שימשו בעיקר לתצוגה וחיזור, אך יש המשערים שהם תפקדו כמו הקוצים של הדרבן וסיפקו הגנה נוספת לטריצרטופס.
כיום מוצג באולם הפלאונטולוגיה הגדול ע"ש מוריאן של המוזיאון העתק של השלד שנמצא. השלד מוצג בתנוחת ריצה והסתערות (שנויה במחלוקת) וניצב מול שלד של טירנוזאורוס רקס, אויבו הקלאסי. בנוסף לשלד מוצגת גולגולת אמיתית של טריצרטופס והעתק של טביעת העור המאובנת.
אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח
אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח (Indiana Jones and the Kingdom of the Crystal Skull) הוא סרט הרפתקאות, הרביעי במספר בסדרת אינדיאנה ג'ונס, שיצא לאקרנים ב-22 במאי 2008. הסרט בוים על ידי סטיבן ספילברג, הופק על ידי ג'ורג' לוקאס והאריסון פורד שב לככב בתפקיד הראשי. עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1957, ובו נלחם אינדיאנה ג'ונס נגד סוכני ברית המועצות על ממצא ארכאולוגי בשם גולגולת הבדולח.
תקציר העלילה
ג'ונס נאלץ להתפטר ממשרתו באוניברסיטה לאחר שהוא מואשם על ידי ה-FBI בשיתוף פעולה עם הקומוניסטים ובוחר לעזוב. אולם, בחור צעיר בשם מאט ויליאמס, עוצרו ומשכנעו לחפש אחר קולגה של ג'ונס, הארולד אוקסלי, שנעלם בפרו במהלך חיפושים אחר ממצא ארכאולוגי בשם גולגולת הבדולח. בפרו, ג'ונס מגלה כי אוקסלי אושפז בבית חולים לחולי נפש ובתאו השאיר רמזים למיקומו של הקבר בו חבויה גולגולת הבדולח - קבר פרנסיסקו דה אוריאנה, קונקיסטאדור מהמאה ה-16 שנעלם תוך שהוא מחפש את העיר האבודה אקאטור.
הכוחות הסובייטים לוכדים את ג'ונס ומאט ומובילים אותם למחנה בו לכודים גם אוקסלי ומריון, שג'ונס מגלה להפתעתו כאימו של מאט וכי הוא אביו. בהימלטם משביים, ולאחר מרדף בג'ונגלים של פרו, מגיעה החבורה למקדש אקאטור. ג'ונס מצליח לפתוח את הכניסה לחדר המלכות באמצעות גולגולת הבדולח, בו מצויים 13 שלדי בדולח, שאחד מהם ללא גולגולתו. כאשר קולונל ספאלקו מחזירה את הגולגולת למקומה, השלדים, המתבררים כישויות חייזריות, מתחילים בתהליך של העברת ידע. קולונל ספאלקו תובעת לעצמה את הידע הרב שהחייזרים מתכוונים לשתף, אך הם מגלים את כוונותיה הרעות, והיא נשרפת מכמות האנרגיה שעוברת דרכה. ג'ונס וחבריו נמלטים מהמקום ועדים לחורבן שנשאר מאחור. לאחר שג'ונס חוזר לביתו, הוא הופך לדיקן שותף ומתחתן עם מריון.
הפקה
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 חתמו ג'ורג' לוקאס וסטיבן ספילברג על חוזה עם חברת סרטי פרמאונט להפקת חמישה סרטים על הארכאולוג אינדיאנה ג'ונס. בשנת 1989, לאחר אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון, לוקאס נתן לסדרה לדעוך לאחר שלא מצא עלילה מתאימה. בשנת 1992, בזמן הפקת הסדרה אינדיאנה ג'ונס הצעיר, לוקאס החל להתעניין בגולגולת הבדולח, וחשב שממצא ארכאולוגי זה יהיה מעניין בדיוק כמו שארון הברית היה בשודדי התיבה האבודה. אולם, ספילברג ופורד לא היו מעוניינים, והפיתוח הופסק כאשר לוקאס החל לעבוד על סרטי מלחמת הכוכבים.
בשנת 2002, לאחר שנכתבו שני תסריטים נוספים, נשכר פרנק דרבונט (שגם כתב מספר פרקים ל"אינדיאנה ג'ונס הצעיר") לכתוב תסריט משלו. התסריט התרחש בשנות ה-50, בזמן שג'ונס נאלץ להתעמת עם שרידי כוחות הנאצים. יחד עם אינדי היו גם מריון רייבנווד (שודדי התיבה האבודה) וווילי סקוט (אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור). בתחילת 2004 דחה לוקאס את התסריט, אף על פי שספילברג קרא לו "הטוב ביותר מאז שודדי התיבה האבודה".
בשנת 2005 עבר התסריט לרשותו של דייוויד קפ, ששמר על הרעיונות הטובים שהעלו קודמיו, והשכיל לשמור על גישה מאוזנת של הסרט הראשון, פחות קודרת מ"המקדש הארור" ופחות קומית מ"מסע הצלב האחרון".
צילומים
הצילומים החלו ב-18 ביוני 2007 בדמינג, ניו מקסיקו, לצורך סצנה שמתרחשת במרוקו. אתרי צילום נוספים כללו את אוניברסיטת ייל בניו הייבן, קונטיקט; הוואי (לצורך סצינות בג'ונגלים של פרו); אולפני סאונד בלוס אנג'לס; ופרזנו, קליפורניה. הצילומים הסתיימו ב-12 באוקטובר 2007.
מוזיקה
ג'ון ויליאמס חזר להלחין את הסרט הרביעי בסדרה.
סרט המשך
במרץ 2016 אולפני וולט דיסני הודיעו כי סרט המשך, החמישי בסדרה, תוכנן לצאת לאקרנים ב-9 ביולי 2021, עם ספילברג כבמאי. ברם, בפברואר 2020 הודיע ספילברג כי לא יביים סרט נוסף בסדרה, כאשר אולפני לוקאספילם החלו לנהל מגעים עם ג'יימס מנגולד, כדי להחליפו.
איאן טיילור
איאן טיילור (באנגלית: Ian Colin Taylor; נולד ב-18 באפריל 1945) הוא פוליטיקאי בריטי מהמפלגה השמרנית.
טיילור נולד בקובנטרי. הוא למד כלכלה, פוליטיקה והיסטוריה באוניברסיטת קיל אותה סיים בשנת 1967. לאחר סיום הלימודים עבד במספר חברות לרבות עבודה בפריז בשנים 1975–1977.
בשנת 1987 נבחר לבית הנבחרים הבריטי והיה חבר עד שנת 2010. בין השנים 1994-1997 כיהן בתפקיד תת-מזכיר במשרד התעשייה והמסחר בממשלתו של ג'ון מייג'ור. משנת 1997 היה באופוזיציה ופעל בנושאים הקשורים לפיתוח המדע והחלל והיה חבר בוועדות שונות בנושא.
בשנת 2003 היה בין הבודדים במפלגה שהצביעו נגד מלחמת עיראק.
טיילור עזב את הפוליטיקה בשנת 2010 והמשיך לפעול בנושאים הקשורים לחקר החלל. הוא היה חבר במועצה לטכנולוגיה ומדע הבריטי, וחבר בצוות היועצים של סוכנות החלל האירופית. בשנת 2014 היה בין יוזמי Lunar Mission One.
האליפות הבין-יבשתית (WWE)
האליפות הבין-יבשתית (באנגלית: WWE Intercontinental Championship) היא תואר היאבקות מקצועית השייך לארגון ה-WWE ונחשבת לאליפות השנייה בחשיבותה ב-WWE (אחרי אליפות ה-WWE). האלוף הנוכחי הוא גונתר.
ב-15 בספטמבר 1979 האליפות נחנכה כשפאט פטרסון ניצח את טד דיביאסי והפך לאלוף הבין יבשתי הראשון בהיסטוריה. כאשר פטרסון זכה בטורניר בריו דה ז'ניירו, ברזיל, האליפות שינתה את שמה לאליפות הבין-יבשתית של ה-WWF. ב-2002, לאחר שינוי שם ארגון ה-WWF ל-WWE שונה בהתאם התואר לאליפות הבין-יבשתית של ה-WWE. עד כה היו 179 זכיות באליפות ו-86 אלופים שונים.
סקלזיה
סקלזיה (שם מדעי: Scalesia) הוא סוג צמח ממשפחת המורכבים האנדמי לאיי גלאפגוס. הוא קרוב רחוק של החמנית (מהשבט Heliantheae), אך מראהו מזכיר עץ גבוה. הצמח נחקר ותואר בידי החוקר הסקוטי ג'ורג' ארנוט וולקר-ארנוט (George Arnott Walker-Arnott) שגם נתן לו את השם המדעי. שמו המדעי נקרא על שם החוקר ויליאם סטבלס (William Alexander Stables), אך אוית בצורה שגויה כ-"Scales" במקום "Stables".
צמח זה הדומה לעץ ויכול להגיע לגובה 15–20 מטר אצל המין Scalesia pedunculata, בעל גבעול רך יחסית[ ואורח חייו מזכיר מיני חזרן מסוימים שגדלים יחדיו ומתים באותו זמן, לאחר שייצרו זרעים. צמח גדול זה מצוי בגבהים בין 400 ל-700 מטרים מעל פני הים באיים: סנטה קרוס, סן קריסטובל, סנטיאגו ופלוראנה. כדי להתמודד עם החום הוא פיתח יחסים עם חזזית הצומחת עליו ומכסה אותו מהחום בעת שרב.
צ'נסטוחובה
צֶ'נסטוֹחוֹבה (לעיתים צ'נסטוחוב; ביידיש: טשענסטאָכאָוו; בפולנית: Częstochowa, אלפבית פונטי בינלאומי:, ; בצ'כית: Čenstochová; בגרמנית: Tschenstochau) היא עיר בדרום מערב פולין, על גדות נהר ורטה, בעלת אוכלוסייה של 240,027 תושבים נכון לשנת 2009, בעיר התקיימה לפני מלחמת העולם השנייה קהילה יהודית גדולה שמרבית חבריה נספו בתקופת השואה. בזמן השואה פעלה בגטו שהוקם בעיר מחתרת יהודית שעמדה מאחורי מספר אירועי התנגדות בזמן גירושים להשמדה.
צ'נסטוחובה מקודשת לפולנים הקתולים ומהווה מוקד עלייה לרגל בעיקר בגלל האיקונין המדונה השחורה מצ'נסטוחובה. גם אפיפיורים עלו לרגל אליה, ואחרון עשה זאת בנדיקטוס השישה עשר במאי 2006.
העיר היא מרכז לתעשיית מתכת, טקסטיל ונייר והיא משמשת כמושב הגמון. במקום יש מנזר מפורסם מהמאה ה-14 בשם "יאסנה גורה" Jasna Góra ובו מוחזק האיקונין הנודע.
בהיסטוריה של פולין חרוטים תולדות המצור ששמו השוודים על צ'נסטוחובה בשנים 1655 ו-1705. המצור וגבורת המגינים תוארו בספריו של הנריק סנקביץ'.
יהודי העיר
קהילה יהודית התפתחה מסוף המאה ה-18 וגדלה במהירות בשל מרבצי הפחם והברזל המצויים בסביבתה, שהביאו להתפתחות תעשייה ענפה בעיר. מתחילת המאה העשרים ואילך תופסת הקהילה מעמד של אחת הקהילות החשובות בפולין ומקבלת מעמד של מרכז תורני וחסידי חשוב, בשל מספר ישיבות שפעלו בה וכן בשל העובדה שהתגוררו בה כמה אדמו"רים ורבנים, הידועים מביניהם הוא אחד מחשובי אדמו"רי חסידות גור בפולין: רבי פנחס מנחם אלעזר יוסטמן שנודע בכינויו אדמור מפילץ וכן בנו רבי חנוך גד יוסטמן שנספה בשואה. בנוסף אליהם היה אב בית הדין ורבה של העיר, הגאון רבי נחום אש שנפטר לפני השואה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה קיבלה הקהילה היהודית בעיר גם מעמד של מרכז ציוני חשוב. בקרבת העיר נוסדה "חוות הכשרה" ציונית שהכשירה בני נוער לעבודה חלוצית. בעיר פעלו כל תנועות הנוער והמפלגות הציוניות כאשר במקביל היה משקל לא מבוטל למפלגה החרדית האנטי ציונית אגודת ישראל וכן לתנועת הפועלים היהודיים הלא ציונית- הבונד. בשל כך בלטו בתקופה שבין שתי מלחמות העולם מאבקים פוליטיים ממושכים בין נבחרי הציבור היהודי בעירייה סביב היחס לציונות. מספר תעשיינים יהודים עשירים שהיו ידועים בנדבנותם התגוררו בעיר ולקהילה יצא מוניטין של קהילה מאורגנת להפליא על ידי פרנסיה. ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בעיר 28,500 יהודים.
העיר הופצצה מיד עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ונכבשה לאחר יממה וחצי ב-3 בספטמבר 1939 בידי הנאצים בשל סמיכותה לגבול הגרמני. עם כניסתם של חיילי צבא גרמניה הנאצית החלה סדרת התעללויות רצחנית באוכלוסייה המקומית אשר גבתה את חייהם של מאות אנשים, ובתוכם 150 גברים יהודים. על יהודי העיר הוטלו הגבלות וחוקים אנטי יהודיים: בדצמבר 1939 נצטוו יהודי העיר לשאת על זרועם סרט לבן עם מגן דוד, רכוש יהודי רב הוחרם על ידי הגרמנים וכן רבים נושלו מבתיהם. במהלך השנים 1940–1941 נשלחו קרוב ל-2,000 גברים יהודים אל מחנות עבודה במזרח הגנרלגוברנמן על מנת לחפור תעלות אנטי-טנקיות נגד הצבא הסובייטי.
הגטו
באפריל 1941 הוקם בעיר גטו, אליו הגיעו או גורשו במרוצת הזמן יותר מ-20,000 יהודים נוספים מהסביבה, בתוכם מהגרים מקרקוב, לודז' וורשה ומערי מערב פולין.
רבים מיהודי הגטו הועסקו במפעלי הנשק והמתכות "האסאג" ו"מטרולוגי" שנמסרו לבעלות גרמנית לאחר כיבוש העיר.
תושבי הגטו ובעיקר הפליטים סבלו מרעב ומהתפרצויות של מחלת הטיפוס. היודנראט המקומי בניהולו של ליאון קופינסקי, גבה כספים מעשירי הקהילה על מנת לספק מזון לתושבים ובעיקר לפליטים.
ייתכן שמערכות התמיכה העזרה ההדדית שהיו מבוססות בקהילה עוד מלפני המלחמה הורידו את אחוזי התמותה בגטו שכפי הנראה היו נמוכים ביחס למקומות אחרים בפולין. ייתכן וגם סייעה לכך שביתת הרעב של הפועלים נגד יחס היודנראט, בהנהגתו של משה יהושע לובלינג שנשלח מאוחר יותר לטרבלינקה, והיה שם לאחת הדמויות המרכזיות בתכנון המרד במקום.
בחודש מאי 1942 נכנסו אנשי אס.אס לגטו באישון ליל, הוציאו כמה עשרות אנשי ציבור יהודיים מביתם וירו בהם למוות.
חיסול הגטו המרכזי (מוצאי יום כיפור וערב סוכות, תש"ג)
ביום הכיפורים תש"ג (21 בספטמבר 1942) הגיעה לעיר מוורשה יחידת אס אס מלווה ביחידת עזר אוקראינית על מנת לגרש את מרבית יהודי הגטו להשמדה. הגעתם עוררה אימה גדולה בקרב יהודי הגטו, בעיקר בשל הידיעות על אכזריותם שהתגלתה בגירוש מרבית תושבי גטו ורשה שהסתיים בראש השנה. בחצות הלילה של מוצאי יום הכיפורים, 22 בספטמבר 1942, הודלקו לראשונה פנסי הרחוב בגטו החשוך ויהודי רחובות מסוימים נקראו ברמקולים רבי עוצמה להתייצב בכיכר השוק הישנה עד לפנות בוקר.
כוחות גרמנים ואוקראינים נכנסו אל הבתים והשליכו מתוכם יהודים. יהודים רבים נרצחו תוך כדי פינויים מבתיהם. עוד באותו היום יצאה לכיוון מחנה ההשמדה טרבלינקה רכבת בקר בת 60 קרונות בהם נדחסו באכזריות 7,000 יהודים. בימים שלאחר מכן נמסר לתושבי הגטו, באמצעות הרמקולים, שיהודי המשלוח הראשון הגיעו למחנות עבודה ומצבם טוב מאוד. כמו כן הובטח מזון לכל מי שיבוא מרצונו לכיכר השוק הישנה. במשלוח השני שיצא בערב חג סוכות לטרבלינקה הוצאו מן הגטו קרוב ל-7,000 יהודים נוספים. בין המגורשים במשלוח זה היה הרב החסידי חנוך גד יוסטמן מוקף בחסידים, כמו כן הנער אברהם בומבה, שהצליח לברוח מטרבלינקה ושרד את השואה, עדותו על קורות המשלוח מובאת בתחילתו של הסרט הדוקומנטרי "השואה" של קלוד לנצמן שהופק בשנות השבעים).
האקציה כנגד יהודי הגטו המשיכה בכל רצחנותה: יהודים שהיו מאושפזים בבית החולים, וכן דיירי בתי האבות בגטו נורו במקום. כוחות הגירוש הנאציים סרקו את הבתים והרחובות זה אחר זה. יהודים רבים נורו למוות ונקברו בקבר אחים שנכרה ברחוב קוויה. המשלוחים הבאים יצאו מן הגטו בהפרש של שלושה ימים: ב-28 בספטמבר, ב-1 באוקטובר, ב-4 באוקטובר כאשר כל אחד מהם הכיל בין 6,000 ל-7,000 יהודים שנדחסו ברכבת קרונות בקר והוסעו אל יעדם הסופי - טרבלינקה.
לקראת סיומה של האקציה נכנסו הגרמנים למפעלים שהיו בגטו ובהם מאות רבות של עובדים שלא גורשו בזכות תעודות עבודה. באמצעות כלבי גישוש חיפשו יהודים המסתתרים שם. היהודים שנתפסו סבלו מאלימות קשה וננשכו על ידי הכלבים. לאחר מכן הם צורפו לרכבת האחרונה שיצאה במוצאי 7 באוקטובר לטרבלינקה ובה נדחסו 5,000 יהודים, אליהם צורפו עוד 1,500 יהודים מהעיירה קוניצייפול שבמחוז ראדום.
על פי האומדן המקובל נשלחו אל מותם בטרבלינקה בפעולת הגירוש הגדולה בחודשים ספטמבר - אוקטובר 1942 39,000 יהודי גטו צ'נסטוחובה בשישה משלוחים גדולים. 2,000 יהודים נוספים נורו למוות או נרצחו בדם קר במהלך הגירוש. קרוב ל-15% מתושבי הגטו הגדול נותרו בחיים בסיומה של פעולת גירוש זו שארכה פחות משלושה שבועות וזכתה לכינוי "האקציה הגדולה".
5,000 יהודים, בעיקר צעירים ובריאים, וכן בעלי אישורי עבודה במפעלים, הושארו על מנת להמשיך לעבוד במפעלים או לעסוק בעבודות כפייה שונות, כולל אריזת תכולת הבתים ומסירתם עבור הנאצים. בין 2,000 ל-3,000 יהודים התחבאו בזמן הגירוש בשטח הגטו, או בתוך המפעלים והצליחו להינצל ממנו. המחתרת הקטנה והבלתי מאורגנת במקום לא הצליחה לפעול ולקיים שום התנגדות לגרוש.
המחתרת בצ'נסטוחובה
במהלך שנת 1942 התארגנו תאים מחתרתיים שנוסדו על ידי צעירים יוצאי תנועות הנוער. היו מהם שיצרו קשר עם אנשי המחתרת בגטו וורשה. במחצית השנייה של 1942 אליהם הגיעו ידיעות על השמדת אוכלוסייה יהודית בחלקיה השונים של פולין הכבושה וכן על גירוש מרבית יהודי גטו ורשה להשמדה אולם ניסיונות התארגנות מצידם למנוע זאת היו חסרי סיכוי בשל הבידוד ובשל חוסר הזמן עד לתחילת "האקציה הגדולה". התארגנות יותר משמעותית ומרידות מקומיות אירעו בשתי אקציות קטנות בהיקפן שהתרחשו ב-1943 כפי שיובא להלן. מרידות אלו לא זכו להצלחה מסיבות טכניות ואף גררו בעקבותיהן פעולות עונשין מצד הגרמנים שעלו בחייהם של מאות יהודים, דבר שהביא ליחסי איבה והתנגדות רבה מצד תושבי הגטו לפעילי המחתרת.
הגטו הקטן, וחיסולו הסופי
עם סיום האקציה הגדולה, החלו הגרמנים להעסיק קבוצות יהודים שפינו את תכולת הדירות של מגורשי הגטו. כל יהודי העיר צוו לעבור להתגורר החל מתאריך 1 בנובמבר אותה שנה בשטח "הגטו הקטן" בחלקו הצפוני של הגטו הגדול. השטח כלל שלושה רחובות וחולק לרחוב לרווקים, רווקות ומשפחות. אל שטחו הסתננו בחלוף הזמן רבים מהיהודים שהתחבאו מהגירוש. הגרמנים היו מודעים להימצאותם של יהודים אלו, ושגרת החיים בגטו הופרה פעמים רבות על ידי אקציות ומצודים שנערכו כנגד היהודים המסתננים. מרבית יהודים אלו נתפסו והוצאו אל בית הקברות היהודי בקרבת העיר - שם נורו למוות בקברי אחים. אחרים צורפו למשלוחים שהובילו יהודים ממקומות אחרים בפולין אל מותם בטרבלינקה.
בדצמבר הגיעו לגטו שני ניצולים מטרבלינקה שסיפרו על הרצחם של מגורשי ה"אקציה הגדולה" בתאי הגז. מרבית היהודים דחו את דיבריהם ורק מיעוט האמין להם. המחתרת היהודית, שהייתה מורכבת מאנשי תנועות נוער ציוניות שונות הצליחה להתארגן מעט ולאסוף נשק ליום פקודה.
באקציה שנערכה בגטו ב-4 בינואר 1943 ניסו להתנגד לגירוש שניים מאנשי המחתרת, יצחק פיינר ומנדל פישלביץ, באמצעות אקדח, אולם תקלה טכנית לא צפויה גרמה שהם שילמו על כך בחייהם, יחד עם עשרות אחרים. 350 יהודים צורפו למשלוח של יהודים מראדומסק שיעדו הסופי היה טרבלינקה.