cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלשיה
אזכורים חתיים
בתעודות חתיות מהמאה ה־14 מצוין שאויבי מלך החתים הוגלו לאלשיה. בימי ארנוואנדש השלישי ממלכיה האחרונים של האימפריה החתית שמלך בסוף המאה ה־13 לפנה"ס, ניסה מדותש שליט עצמאי מדרום־מערב אנטוליה לכבוש את אלשיה בטענה שאינה נמצאת יותר בשליטה של החתים. בתעודות שהתגלו בחתושש המתוארכות לסוף האימפריה החתית, מסופר על קרב ימי בין החתים לאלשיה. השערת החוקרים היא שהחתים ניהלו את ענייניהם עם אלשיה, דרך כרכמיש שהייתה המרכז החתי בסוריה, וכרכמיש ניהלה את ענייניה דרך אוגרית שלה היו קשרים הדוקים מאוד עם אלשיה. בתעודה מימי שופילוליומש השני אחרון מלכי האימפריה החתית, מסופר על שני ניצחונות של הצבא החתי על צבא אלשיה, שתחילתו בניצחון בקרב ימי, ובעקבותיו ניצחון בקרב יבשתי. אלשיה הפכה מדינה וסלית של האימפריה החתית עד נפילת האימפריה החתית על ידי גויי הים.
כתבי אוגרית
אלשיה מוזכרת במקומות והקשרים שונים בכתבי אוגרית, ביניהם מכתבים, רשימות מנהליות וכתבים דתיים, וניתן ללמוד מאזכורים אלה על אלשיה ויחסיה עם אוגרית.
בין המכתבים באוגריתית נמצא מכתב מרב המאות (פקיד גבוה) למלך אדונו (כנראה מלך אוגרית), בו החלק במכתב בו מברך השולח את הנמען בשם האלים (חלק זה שגרתי במכתבים שנשלחו לאדם גבוה בדרגתו מהשולח) מבורך המלך בשם בעל [...] (כנראה בעל צפון), שפש עולם (השמש הנצחית), עשתרת, ענת, "כל אִל אַלתֿי" (כל אלי אלשיה) ו"נמרי מלך עלם" (נִמֻּרִיָ, הוא אמנחותפ השלישי, מלך העולם או המלך הנצחי); ככל הנראה מדובר בפקיד (או סוחר) מצרי באלשיה שכתב מכתב למלך אוגרית, בשל הברכות בשם אלי אלשיה ומלך מצרים. מטרת המכתב הייתה לשכנע את מלך אוגרית להתיר לכמה סוחרים (כנראה אוגריתיים) למכור כמה אניות לסוחר אחר (כנראה מאלשיה), שכן למלך אוגרית היו סמכויות כלכליות ידועות. עדויות אונומסטיות מאלשיה מעידות על קיום יסוד שמי משמעותי באלשיה כבר בתקופת הברונזה המאוחרת – מתוך 33 שמות של אנשים מאלשיה שנמצאו בכתבים אכדיים, אוגריתיים, חתיים ומצריים מתקופת הברונזה המאוחרת, 21 היו שמיים בוודאות ושלושה נוספים עשויים להיות שמיים גם הם; שאר השמות היו כנראה חורים או אנטוליים.
מכתב נוסף שלא שרד במלואו ועוסק במשלוח תבואה, עסק אולי בתבואה שנשאו כלי שיט אלשיים לאוגרית. במכתב מהמלך נִקמַדֻ השלישי למלך אלשיה הוא מזכיר שמן אוגריתי מאלשיה. מכתבים באכדית מאוגרית העידו על גירוש גורמים פוליטיים לא רצויים לאלשיה. מספר ניכר של מכתבים בין מלכי אוגרית למלכי אלשיה המתוארכים לקראת סוף המאה ה־13 לפנה"ס מעידים על חשש משותף מפני סכנת גויי הים. במכתב אכדי ממלך אלשיה למלך אוגרית האחרון, עמֻרפִא, מלך אלשיה מזכיר שעמרפא סיפר לו שהוא ראה אניות אויב בים, והוא אישר שהוא ראה אניות, עודד את אנשי אוגרית להיות חזקים, לבצר את עריהם ולהתחמש.
יחסים מסחריים ודיפלומטיים דו־כיווניים בין אוגרית לאלשיה באים לידי ביטוי בכתבים האוגריתיים (ומתועדים היטב גם בממצא הארכאולוגי). אנשים מאלשיה השתתפו בפעילות העיר והארמון האוגריתיים כבעלי מלאכה, רועים, אנשי מקדש ומלוכה. בין הרשימות השונות בכתבי אוגרית הוזכרה אלשיה ברשימת כדי יין שכנראה יובא ממנה, ברשימת חרשים (כנראה כמוצאו של אחד החרשים), ברשימת אנשים עם סחורות או מקצועות, וברשימת בדים ובגדים; ברשימת יין לאנשים ובעלי־מלאכה שונים נמצא אדם בשם "אַברם אלתֿיי", אברם האלשיי, שנסע מאלשיה לאוגרית עם שמן באונייתו; בין הרשימות נמצא מפקד אוכלוסים של יישוב באלשיה – הרשימה באוגריתית, אך כמו רשימות אחרות באוגרית, היא נחתמה בכיתוב אכדי קצר, והוא זיהה את המפקד עם אלשיה. נמצאה אף רשימת סחורות ממטען של "אַני אל[תֿי]", אניית אלשיה, כולל כיכרות נחושת, בדומה למטען שנמצא בדומה למטען שנמצא באניה הטרופה מקילידוניה. ייתכן שגם השמות "אַלתֿן" ו"אַלתֿת" מתייחסים לאנשים מאלשיה.
אלשיה מוזכרת גם בכתבים דתיים אוגריתיים: בטקסט פולחני ארוך מוזכר "אלוף אלשיה" (אֻלפ אַלתֿי) בין אלופי עמים זרים שונים (כגון ח'ורים וחתים); על קמע עם כיתוב קצר הוזכרה אלשיה.
תקופת הברזל
אלשיה (במצרית ArAsA) מוזכרת במגילת ון אמון (המאה ה־11 לפנה"ס): לאחר שהגיבור, ון־אמון, משולח מגבל, הרוח נושאת אותו לארץ אלשיה, ובני העיר (אליה הגיע) יצאו להורגו; הוא הובא אל משכן מלכתם (ששמה HAtjbA), בדיוק בזמן שהיא עברה בין ביתה האחד למשנהו. הוא ברכהּ לשלום ושאל אם יש מבין האנשים דובר מצרית; אחד מהם ענה שהוא דובר, אז ביקש ממנו ון־אמון להגיד לה: "שמעתי עד תבאי שבכל עיר ועיר נעשה עוול, אך בארץ אלשיה נעשה צדק; אך הנה, עוול נעשה פה בכל יום... אם הים השתולל והרוח נשאני לארץ זאת, אל תהרגוני – אני שליח אמון, יחפשו אחרי ללא הרף. באשר לצוותו של מלך גבל (שהגיע עם ון־אמון לאלשיה על האניה) שביקשתם להרוג, מלכם וודאי ימצא עשרה צוותים משלכם ויהרגם (כנקמה)". מלכת העיר התירה לון־אמון להעביר בעירהּ את הלילה, ומחלק זה המגילה מקוטעת.
בשל התארגנות מחדש של קפריסין לכמה ערי־ממלכה מקומיות בתחילת תקופת הברזל, השם הכולל לאי "אלשיה" נעלם כמעט כליל מהתיעוד הטקסטואלי, והוחלף ב"קיפרוס" היווני, "ידננה" האשורי ו"ארץ/איי כתים" העברי.
בארכיון המנהלי הפיניקי הגדול באדיל, שממצאיו עוד נמצאים בתהליכי פענוח, נמצאו אוסטרקונים רבים עם תאריך (לצרכים מנהליים) לפי מניין השליט באזור. אחד האוסטרקונים שפוענח מכיל את הכתובת הבאה:
זיהוי ארץ אלשיה
במחקר המוקדם, ניסו לזהות את אלשיה לאור הטקסטים העתיקים, במיוחד מכתבי אל־עמארנה, אלשיה הייתה צריכה בתוך או בסמוך לים התיכון, באזור שהיה עשיר בנחושת בתקופת הברונזה, וממאפיינים אלה זוהתה אלשיה עם קפריסין. ההשערה הכללית הייתה שבירתה של אלשיה שכנה במזרח האי ליד (בקרבת פמגוסטה). חיזוק לזיהוי אלשיה עם קפריסין מצאו החוקרים המוקדמים בכתובת עבדססם המוזכרת לעיל שהתגלתה בסוף המאה ה־19, ובה נמצא אפיתט לאפולון־רשף "אַלַסיוֹטַס" (כלומר "האלשיי", "זה של אלשיה"). עם זאת, זיהוי אלשיה עם קפריסין לא התקבל פה אחד, והיו שהציעו זיהוי בסוריה או קיליקיה, בין השאר משום שקפריסין קיבלה באלף הראשון לפנה"ס שמות אחרים במקורות אשוריים ועבריים.
העדות החדשה לשם אלשיה בפיניקית בסוף מאה ה־4 לפנה"ס כשם המתייחס לאי כולו, מחזק את התפיסה לפיה גם באלף השני לפנה"ס התייחס השם אלשיה לאי כולו, ולא רק לעיר מסוימת והטריטוריה שמסביבה. אין זה מן הנמנע שבירת ממלכת האי נקראה גם היא אלשיה.
אלישה במקרא
השם אלישה (בנוסח שומרון: אליש, בתרגום השבעים: Ελισα או Ελισαι ) מופיע במקרא שלוש פעמים: בספר בראשית בלוח העמים כאחד מבני יוון:, בפסוק המקביל לבראשית ב, ובספר , בקינה על צור:.
המפרשים הקדמונים, כיוסף בן מתתיהו, הירונימוס וחז"ל, זיהו את אלישה עם יוון, חלקים בה, או אזורים מאנטוליה, לפי קרבה לשמות אותם מקומות. כיום רוב החוקרים מזהים את אלישה עם קפריסין.
מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה
מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה (4 בדצמבר 1808 - 15 בנובמבר 1888) היה דוכס בווארי מבית ויטלסבאך אשר התפרסם כאביה של אליזבת, נסיכת בוואריה ("סיסי"), וכסבא רבא של לאופולד השלישי, מלך הבלגים.
ביוגרפיה
לאחר נישואיו, היה מקסימיליאן אדם עשיר מאוד. הוא בנה לעצמו ארמון מפואר במינכן, אשר עוצב בידי לאו פון קלנצה וידוע עד היום בכינוי "ארמון הדוכס מקס". ב-1834 הוא רכש את טירת פוסנהופן על יד אגם שטרנברג, וזה היה ביתו העיקרי למשך שארית חייו. ב-1838 הוא רכש גם את טירת אונטרוויטלבך, שבה פועל כיום "מוזיאון סיסי". בנוסף על כך הוא גם רכש גם את "מנזר באנץ" ו"מנזר טגרנסה", וכן נכסים נוספים שחלקם נמצאים עד היום בידי צאצאיו (כיום בעליהם של הנכסים הוא הנסיך מקס, דוכס בבוואריה).
מבין כל ילדיו, מקסימיליאן יוזף אהב יותר מכל את בתו אליזבת אשר כונתה "סיסי". סיסי ירשה מאביה את אופיו ההרפתקני, וכן את החיבה למסעות ולרכיבה על סוסים. ב-1853, הציעה אחותה של אשתו לודוביקה, סופי, קיסרית אוסטריה, להשיא את בנה בן ה-23 הקיסר פרנץ יוזף, לבתם הבכורה של מקסימיליאן ולודוביקה, הלנה ("ננה") בת ה-18. מקסימיליאן ולודוביקה קיבלו את ההצעה, ולודוביקה נסעה עם הלנה כדי לקבל את הצעת הנישואים הרשמית מפרנץ יוזף. סיסי בת ה-15 התלוותה אליהם בדרך. פרנץ יוזף התאהב דווקא בסיסי, והודיע לאמו שאם לא יינשא לה, הוא לא יינשא כלל. בלית ברירה אישרה הקיסרית את הנישואים, וסיסי הפכה לקיסרית האימפריה האוסטרית. בין השנים 1997–1998 הופקה סדרת הטלוויזיה "סיסי הנסיכה", המתבססת בצורה רופפת ביותר על סיפורה של סיסי. מקסימיליאן מופיע בה תחת השם "הדוכס מקס".
מקסימיליאן זכור עד היום כאחד המקדמים הבולטים של המוזיקה העממית בבוואריה. הוא קידם במיוחד את הציתר, אשר כיום נחשב לכלי הנגינה הלאומי של בוואריה. מקסימיליאן ניגן בעצמו על הציתר, ואף חיבר מנגינות עבורו. בשל התעניינותו הרבה בכלי זה, הוא כונה "ציתר מקסל" (Zither-Maxl). יצירותיו המוזיקליות נאספו לספר. הוא נפטר במינכן ב-15 בנובמבר 1888 לאחר שני אירועים מוחיים. בהלווייתו נכחו אנשים רבים שבאו לחלוק כבוד אחרון לדוכס הפופולרי. הופיעו בה בין היתר חתנו הקיסר פרנץ יוזף, ונכדו רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה. סיסי לעומת זאת לא הגיעה, כיוון שהיא שהתה באותו הזמן בחופשה בקורפו.
משפחתו
יחסיו של מקסימיליאן יוזף עם אשתו לודוביקה, נסיכת בוואריה היו קרירים ביותר במשך רוב שנות נישואיהם. לקראת חתונת הזהב שלהם חל שיפור ביחסיהם, והם חיו את שארית חייהם בהרמוניה מוחלטת. לודוביקה ילדה לו עשרה ילדים:
ממשלת ישראל החמש עשרה
ממשלת ישראל החמש עשרה, בראשותה של גולדה מאיר, שכונתה בשל כך "ממשלת גולדה השנייה", הושבעה עם כינונה של הכנסת השביעית, ופעלה מ-15 בדצמבר 1969 עד ל-10 במרץ 1974.
מ-1974 ועד 2019 החזיקה בשיא כממשלה שכיהנה הכי הרבה זמן בישראל, אבל אז עקפה אותה הממשלה ה-34, וזאת עקב פיזורן של הכנסת ה-21 והכנסת ה-22 והמשך כהונתה של הממשלה כממשלת מעבר.
ציוני דרך ומדיניות
בתקופת כהונת הממשלה נעשו ניסיונות להגיע לפתרון מדיני של הסכסוך בין ישראל למצרים. מזכיר המדינה האמריקני, ויליאם רוג'רס, ערך מסעות דילוגים בניסיון לגבש פשרה בקוורטט בינלאומי שכלל את ארצות הברית, בריטניה, צרפת ורוסיה.
בזירה הפנימית הייתה התחושה שכהונתה של גולדה מאיר התאפיינה בשמרנות ובחוסר תשומת לב לשכבות המצוקה. זכורה אמירתה, בעקבות פגישה שקיימה עם אנשי תנועת הפנתרים השחורים: "הם לא נחמדים" (13 באפריל 1971). היא עצמה העלתה על נס פרויקטים שקידמה לרווחת תושבי עיירות הפיתוח ושכונות המצוקה. הממשלה נקטה במדיניות רווחה מובהקת: בפברואר 1971 הקימה מאיר את "ועדת ראש הממשלה לטיפול בילדים ובני נוער במצוקה", ונעשו צעדים רבים לצורך צמצום הפערים, כולל קצבאות אוניברסליות. ההוצאה על שירותי רווחה גדלה.
בעקבות אימוץ הממשלה את יוזמת רוג'רס השנייה, אשר הכילה בחובה את עקרונותיה של החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 242, התפטרו שרי גח"ל ב-6 באוגוסט 1970.
בתחילת שנות השבעים החלו ארגוני הטרור הפלסטינים, בראשות אש"ף, בהפעלת גל טרור כנגד ישראל וכנגד מטרות יהודיות בחו"ל.
ב-30 במאי 1972 ביצעו שלושה מחבלים יפניים ובראשם קוזו אוקמוטו טבח בנמל התעופה לוד. 24 בני אדם נרצחו ו-71 נפצעו, בטבח שערכו באולם הנוסעים של נמל התעופה לוד (כיום נמל התעופה בן-גוריון).
שיאו של גל הטרור היה טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-5 בספטמבר 1972, כאשר טרוריסטים מארגון "ספטמבר השחור" רצחו אחד-עשר ספורטאים, מאמנים ושופטים, חברי משלחת ישראל לאולימפיאדת מינכן. התגובה המיידית לרצח הייתה מהלומה אווירית על בסיסי המחבלים בסוריה ובלבנון. בנוסף, בעקבות הטבח, החליטה ממשלת ישראל, בראשות גולדה מאיר, להרוג את חברי ארגון "ספטמבר השחור" שהיו מעורבים ברצח הספורטאים. המשימה הוטלה על "המוסד", שבמבצע זעם האל הצליח להרוג, במשך שנים אחדות, לפחות שמונה מהאחראים לרצח, ובהם מפקד הארגון, עלי חסן סלאמה, שחוסל בינואר 1979.
מלחמת יום הכיפורים
את טעותה הגדולה ביותר, שעליה "לא הייתה לה נחמה", ראתה גולדה מאיר בהחלטתה שלא לקרוא לגיוס מילואים כללי בערב יום כיפור, זאת, בהסתמך על חוות דעתם של אנשי ביטחון מובהקים כמשה דיין וכחיים בר-לב. המילואים גויסו לבסוף ביום כיפור עצמו, שעות לפני המלחמה, בהחלטה שלה שהתקבלה כנגד דעתו של דיין, שחשש שהעולם יראה זאת כהתגרות וכתוקפנות, ובתמיכת הרמטכ"ל דוד אלעזר. הכורח להכריע בין שתי דעות מנוגדות של אנשי ביטחון בשעה הגורלית הבעית אותה, אולם, בדיעבד, הייתה החלטת זו אחת ההחלטות הנכונות והחשובות ביותר שהתקבלו במהלך המלחמה. מנגד סירבה להצעתו של הרמטכ"ל להנחית מכה מקדימה מחשש שזו תמנע הגעת עזרה בינלאומית במהלך המלחמה.
חרף המכה הקשה שספגה ישראל בתחילת ימי הקרבות, תוצאותיה של המלחמה היוו הישג לצה"ל, שמנקודת פתיחה קשה ביותר הכריע לחלוטין את אויביו, ובערוב היום האחרון של הקרבות מצאו עצמם חייליו כ-35 ק"מ מדמשק, בירת סוריה ו-101 ק"מ מקהיר, בירת מצרים, כשבין כוחות צה"ל לעיר הגדולה במזרח התיכון לא חוצצים כוחות מצריים. אולם, מבחינה פוליטית, היוותה המלחמה הישג למדיניותה של מצרים, שרצתה לשבור את התעקשותה של ממשלת ישראל שלא לדון בגורל השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים וכן חפצה לפגוע ככל האפשר בחיילי צה"ל.
המלחמה הכשירה את הקרקע להסכמי קמפ דייוויד, שנחתמו שנים אחדות לאחריה, ובמסגרתם נסוגה ישראל מחצי האי סיני שנכבש מידי מצרים במלחמת ששת הימים, וזאת בתמורה להסכם שלום בין ישראל למצרים. זו הייתה מטרתה של מצרים מלכתחילה, טען נשיאה אנואר סאדאת, שהושגה חרף הכישלון הצבאי - רוב מטרותיה הצבאיות של מצרים, מעבר לימי הלחימה הראשונים, לא הושגו, ומפלתו של צבא סוריה, אחרי המפנה בלחימה ברמה, הייתה קשה עוד יותר.
יש האומרים כי מלחמת יום הכיפורים הייתה יכולה להימנע. טיעון זה מתבסס על העובדה שבשנים שלפני המלחמה, דחתה ממשלת ישראל כמה ניסיונות תיווך שהתבססו על נסיגה מסיני תמורת הסדר מדיני, כולל יוזמות מדיניות של נשיא מצרים עצמו, אנואר סאדאת.
בעקבות המלחמה, נדחה מועד הבחירות לכנסת השמינית, ובתום תקופת כהונת הכנסת המשיכה הממשלה לכהן כממשלת מעבר עד לבחירות.
הרכב הממשלה
הממשלה מנתה עם כינונה 24 שרים, שניים יותר מהממשלה הארבע עשרה, בעקבות הגדלת הייצוג של גח"ל משניים לשישה שרים והקטנת הייצוג של המערך מ-16 ל-14 שרים. בעקבות פרישת שרי גח"ל ירד מספר השרים ל-18. התפטרותו של יעקב שמשון שפירא, בסוף אוקטובר 1973, הביאה את מספר השרים ל-17.
בסך הכול כיהנו בממשלה 27 שרים, מתוכם 17 היו שרים בממשלה הקודמת (מאיר, אלון, בגין, פנחס ספיר, דיין, גבתי, גלילי, יוסף ספיר, ורהפטיג, אבן, יעקב שפירא, בורג, אלמוגי, חיים שפירא, שרף, ברזילי וקול) ו-10 שרים כיהנו לראשונה בממשלה זו (ויצמן, שם טוב, רימלט, דולצ'ין, בר-לב, לנדאו, חזני, פלד, הלל ופרס)
יהדות אלכסנדריה
קהילת יהדות אלכסנדריה התחילה להתקיים, עם היווסדות העיר אלכסנדריה במצרים העתיקה על ידי אלכסנדר הגדול בשנת 332 לפנה"ס. ליהודים באלכסנדריה היה תפקיד מכריע בחיים הפוליטיים, הכלכליים, התרבותיים והדתיים של אלכסנדריה בתקופה ההלניסטית והרומית, בתקופת הרומאים היהודים היוו כ-35% מאוכלוסיית העיר. יהודי אלכסנדריה היו מייסדי היהדות ההלניסטית, והראשונים שתרגמו את התורה מעברית ליוונית קוינה, במסמך המכונה תרגום השבעים. סופרים ודמויות יהודיות חשובות רבות הגיעו או למדו באלכסנדריה, ובהם פילון האלכסנדרוני, שמעון בן ישוע בן אליעזר בן סירא, טיבריוס יוליוס אלכסנדר ויוסף בן מתתיהו. מעמדה של יהדות אלכסנדריה החל להידרדר במהלך התקופה הרומית, כאשר החלו להתפתח רגשות אנטישמיים עמוקים בקרב האוכלוסיות היוונית והמצרית בעיר. רגשות אנטישמיים אלו הובילו בשנת 38 לספירה לפוגרום באלכסנדריה ולמהומות אלכסנדריה בשנת 66 לספירה, שהיו במקביל לפרוץ המרד הגדול הראשון, של היהודים כנגד רומאים. הפרוגרומים הובילו להגירה המונית של יהודי אלכסנדריה לרומא, כמו גם לערים אחרות בים התיכון ובצפון אפריקה. ומאידך אוכלוסיית הקהילה היהודית באלכסנדריה הצטמצמה. בתחילת העידן הביזנטי, שוב גדלה האוכלוסייה היהודית, אך סבלה מרדיפות הכנסייה הנוצרית. במהלך הכיבוש המוסלמי של מצרים, מספר היהודים באלכסנדריה גדל מאוד, כאשר חלק מהערכות ציינו שהאוכלוסייה מנתה כ-40,000 יהודים. לאחר הקמת מדינת ישראל ב-1948, ובעקבותיה מלחמת ששת הימים ב-1967, גורשה כמעט כל האוכלוסייה היהודית של אלכסנדריה ממצרים ועלתה לישראל. נכון לחודש מרץ 2012 קהילת יהודי אלכסנדריה מנתה 20 איש (17 נשים ושלושה גברים) כולם סביב שנות התשעים לחייהם. נשיא הקהילה היהודית, יוסף (ג'ו) גאון היה בן 55.
התקופה ההלניסטית והרומית הקדומה
לפי יוספוס פלביוס, יהודים ישבו באלכסנדריה מאז הקמתה, ורוב ההיסטוריונים מסכימים שיהודים חיו בעיר לפחות מתחילת המאה השלישית לפני הספירה. תחת שלטון בית תלמי, הוקצה ליהודים חלק נפרד מהעיר, כדי שלא יפריעו להם בקיום חוקיהם ומצוותיהם הדתיות כתוצאה מהתבוללות עם האוכלוסייה הפגאנית. הרובע היהודי הזה היה אחד מחמשת חלקי העיר, שכל אחד מהם נקרא על שם אות באלפבית היווני, כאשר הרובע היהודי נקרא דלתא. במהלך תקופה זו נהנו היהודים באלכסנדריה מדרגה רבה יותר של עצמאות ובולטות פוליטית ושימשו כמלווי הכספים של העיר, סוחרי הפרמיום והאלבארכסים. האתנארכים (נשיאי העם) היהודים ניהולו את הקהילה היהודית בעיר בשיתוף מועצה של 71 זקנים. לדברי סטראבון, האתנרך היה אחראי על הניהול הכללי של ענייני היהודים בעיר, בעיקר בנושאים משפטיים ועריכת מסמכים. בעיר הוקם גם בית דין גדול המכונה "הארכיון". בתקופה זו הוקם גם בית הכנסת הגדול של אלכסנדריה בית הכנסת אליהו הנביא. בנוסף התפתחה בעיר ספרות יהודית-הלניסטית, ובה נעשתה ראשית מלאכת תרגום התנ"ך ליוונית ("תרגום השבעים"). בגמרא מוזכרים יהודי העיר, ונאמר שהשמן היחיד המצוי ברשות אנשי אלכסנדריה הוא שמן צנונות. בין יהודי העיר המפורסמים מאותה התקופה היה הפילוסוף פילון האלכסנדרוני. בתקופת בית שני יהודי אלכסנדריה היו מיוצגים בירושלים על ידי קהילה לא קטנה. בתקופת שלטונו של הורדוס התגוררו בירושלים כמה משפחות בולטות של יהודי אלכסנדריה, כמו שמעון בן ביתוס שהתמנה לכהן גדול על ידי הורדוס והיה אבי בית ביתוס. יהודי אלכסנדריה שימשו כפקידי ציבור חילונים וכחיילי הצבא של בית תלמי. יהודים עשירים החזיקו מדי פעם בתפקידי אלברך, כמו אלכסנדר האלברך. עם זאת, תלמי השביעי היה עוין כלפי היהודים. כי בשעה שהוא ניסה להשתלט על כס המלכה במצרים מידי קלאופטרה, היהודים נלחמו, לצידה בפיקוד הגנרל אוניאס. בתקופת מרד המכבים, יהודי אלכסנדרוני כתב את ספר מקבים ב' המגנה את ההלניזם ומבקר את הסלאוקים, בניגוד ל ספר מקבים א' שנכתב ביהודה ומבקר את האידאולוגיה ההלניסטית כולה.
התקופה הרומית
בתקופה הרומית היוו היהודים כ-40 אחוזים מתושביה של אלכסנדריה, והם חיו ברבעים מיוחדים משלהם (2 מתוך 5 רבעים). התושבים האחרים היו בעיקר יוונים. בעקבות הכיבוש הרומי של מצרים במהלך המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית, התפשטו רגשות אנטישמיים בקרב האוכלוסייה הלא-יהודית באלכסנדריה. רבים ראו ביהודים כמתבדלים. תחושות אלו הובילו לפרוגרום בשנת 38 לספירה, בהנהגת המושל הרומי אולוס אביליוס פלאקוס. יהודים רבים נרצחו, המכובדים הולקו בפומבי, בתי הכנסת טומאו ונסגרו, וכל היהודים הוגבלו להתגורר ברבע מהעיר. בשנות ה-40 לספירה פרצו שוב פרעות בין יהודים ליוונים. היהודים הואשמו באי כיבוד הקיסר. מאידך היהודים כעסו על הקמת מזבח בעיר והרסו אותו. בתגובה, הורה הקיסר קליגולה להקים פסל שלו בבית המקדש בירושלים. פילון כתב כי קליגולה "התייחס ליהודים בחשדנות רבה, כי הם היו האנשים היחידים שהוקירו דעות המנוגדות לשלו". בפרוץ מרד היהודים ברומאים הראשון בארץ ישראל, התמרדו גם יהודי אלכסנדריה, ולכן הרומאים באלכסנדריה הטילו ספק בנאמנותם של יהודי העיר לקיסר. בשנת 66 לספירה התקיים שוב פרץ אלימות, כאשר האלכסנדרונים היוונים ארגנו אספה ציבורית כדי לדון בהקמת מבנה לנירון קיסר. יהודים רבים הגיעו לאותה אספה שהתקיימה באמפיתיאטרון. הגעת היהודים לאספה הביא את האלכסנדרונים לתקוף אותם; רוב היהודים שהגיעו לאספה נהרגו, ואלו שנתפסו נשרפו חיים. בעקבות אירוע זה התקיים הפוגרום האלכסנדרוני השני. טיבריוס יוליוס אלכסנדר, מושל אלכסנדריה (שנולד יהודי, אך התגייר) הצליח להרגיע את המהומות. עם זאת, רוב היהודים שראו את האנטישמיות הגואה היגרו אל מחוץ לעיר, בעיקר לרומא ולערים אחרות בים התיכון ובצפון אפריקה. בשנת 115 לספירה השתתפה האוכלוסייה היהודית שנותרה בעיר במרד התפוצות כנגד הרומאים, דבר שהוביל להתערערות המצב הכלכלי של הקהילה היהודית, ואוכלוסייתה הצטמצמה עוד יותר. בתלמוד הירושלמי מוזכר המרד ונאמר שהדם הגיע בים עד קפריסין.
התקופה הביזנטית
בתחילת העידן הביזנטי האוכלוסייה היהודית גדלה שוב, אך בשנת 414 קירילוס האלכסנדרוני גרש את היהודים מהעיר. לפי ההיסטוריון הנוצרי סוקרטס סקולסטיקוס, הגירוש היה בתגובה לטבח שהתקיים בהנהגת יהודים כנגד נוצרים. ההיסטוריונים חלוקים בשאלה האם הגירוש היה סיטונאי או רק נגד מי שנטעען כי היו אחראים על האלימות.
התקופה הערבית
לאחר הכיבוש המוסלמי של מצרים החל משנת 641 הורשו יהודים לחזור לעיר; לפי כמה מקורות ערביים, חיו בעיר כ-400,000 יהודים בזמן הכיבוש הערבי. עם זאת, בנימין מטודלה שביקר בעיר בשנת 1170, מדבר על 3,000 יהודים בלבד שחיו באלכסנדריה. לאורך ימי הביניים הייתה באלכסנדריה קהילה קטנה אך משמעותית של רבנים ותלמידים יהודים. הקהילה היהודית מוזכרת במספר מסמכים בגניזת קהיר, חלקם מתייחסים לתגובת יהודי אלכסנדריה לשר שלום בן משה הלוי כבלי אוהדת. במהלך המאה ה-12 שימש אהרון החבר בן ישוע עלמני כמנהיג הרוחני של הקהילה. במהלך התקופה הערבית, יהדות אלכסנדריה שמרה על קשר הדוק עם קהילות מצריות אחרות בקהיר, בילביס, אל מחלה אל כוברא וכן עם כמה קהילות אחרות. בתקופה זו היו לאלכסנדריה שני בתי כנסת, אחד מהם נקרא "בית הכנסת הקטן של אלכסנדריה". יהודי אלכסנדריה עסקו במסחר הבינלאומי שמרכזו בעירם, וחלקם אף החזיקו בתפקידים ממשלתיים.
התקופות הממלוכית והעות'מאנית
תחת השלטון הממלוכי, האוכלוסייה היהודית באלכסנדריה החלה להצטמצם פעם נוספת. משולם מוולטרה, שביקר בעיר ב-1481, מצהיר כי מצא רק 60 משפחות יהודיות, אך דיווח כי הזקנים זכרו את התקופה שבה מנתה הקהילה 4,000 נפש. בשנת 1488 עובדיה מברטנורא מצא רק 25 משפחות יהודיות באלכסנדריה. בעקבות צו אלהמברה משנת 1492, היגרו לאלכסנדריה מספר רב של יהודים ספרדים. ההיסטוריון יוסף סמברי מזכיר בכתביו קהילה יהודית פעילה באלכסנדריה במהלך המאה ה-17. לאחר מעשי הטבח במרד חמלניצקי, כמה מיהודי אוקראינה התיישבו באלכסנדריה. בשנות ה-60 של המאה ה-16 החלו חלק מבני הקהילה היהודית באלכסנדריה ללכת בעקבות המיסטיקן ונביא השקר שבתי צבי, בעוד שהרוב התנגד לו בתוקף. בשנת 1700 עברו כמה דייגים יהודים מרשיד לאלכסנדריה בתקווה להזדמנויות כלכליות טובות יותר. במהלך הכיבוש הצרפתי של מצרים, הטיל נפוליאון קנסות כבדים על היהודים והורה להרוס את בית הכנסת העתיק, בית כנסת אליהו הנביא. תחת שלטונו של מוחמד עלי המצרי, החלו היהודים לחוות התפתחות חברתית ושגשוג כלכלי.
התקופה המודרנית
במאה ה-19, עם חדירת האירופאים למצרים, שבה הקהילה היהודית וגדלה. בין השאר כיהנו בה כרבנים ראשיים הרב ישראל משה חזן, הרב נתן עמרם, הרב משה פארדו, הרב פרופ' דוד פראטו והרב ד"ר משה ונטורה. במקורות יהודים נהגו באותה תקופה לכנות את אלכסנדריה בשם "נא אמון". במהלך מלחמת העולם הראשונה, יהודים רבים שחיו בארץ ישראל הוגלו לאלכסנדריה בתקופת השלטון עות'מאני. בשנת 1937 חיו באלכסנדריה 24,690 יהודים. אחרי מלחמת העולם השנייה ישבו באלכסנדריה כ-15,000 יהודים. ב-1948 לאחר הקמת מדינת ישראל, ובעקבותיה מלחמת ששת הימים, גורשה כמעט כל האוכלוסייה היהודית ממצרים ועלו לישראל. הגירוש הראשון של יהודי אלכסנדריה היה בשנת 1956 לאחר מלחמת סיני (מבצע קדש) והגרוש השני הקשה יותר היה בשנת 1967 לאחר מלחמת ששת הימים. קודם הגרוש נלקחו הגברים למאסר ללא שום עילה או הצדקה, חלקם גם עברו עינוי קשה, כגון מי שהיה מראשי הקהילה. הרב נפוסי שהיה רבה האחרון של אלכסנדריה עבר עינוי קשה במיוחד ולאחר 10 ימים שוחרר ממאסרו. גם יהודים נוספים מבני הקהילה עונו בעינויים קשים ומרים, ולא דיברו על כך עד סוף ימיהם. יהודי אלכסנדריה גורשו ממקומות עבודתם והורשו לצאת ללא רכושם ונכסיהם, בתיהם ורכושם נלקחו מהם, והם הורשו לצאת את הארץ רק עם בגדים שלבשו על גופם. ניתנה להם האפשרות להגר לצרפת או לארגנטינה, רק לא לארץ ישראל. תשמישי קדושה נלקחו מהם בכח על ידי השלטונות, גם ספרי תורה שנכתבו על ידי בני הקהילה לעילוי נשמת יקיריהם לא הורשו לצאת את המדינה.
נכון לשנת 2017, רק 12 יהודים חיו באלכסנדריה. בפברואר 2020 הגיעו לאלכסנדריה 180 יהודים מאירופה, ישראל ומארצות הברית כדי להשתתף בטקסים בבית הכנסת ההיסטורי אליהו הנביא, ששופץ על ידי ממשלת מצרים כחלק מהתוכנית להגנה על אתרי עתיקות ומורשת יהודית.
בתי כנסת ומקוואות
רבי עובדיה מברטנורא, שביקר באלכסנדריה בשנת 1487, מצא בה שני בתי כנסת. אחד מבתי הכנסת היה בית כנסת "אליהו" על שם אליהו הנביא, שנוסד בשנת 1354. בית כנסת זה נהרס במאה ה-18, על-פי הצו של נפוליאון. בשנת 1848 תוכנן ונבנה בית כנסת חדש על ידי אדריכל איטלקי במתכונת המזכירה קתדרלה אירופאית גדולה. בית הכנסת זה קיים עד היום באלכסנדריה. בית הכנסת מנה כ-700 מקומות ישיבה. היו בו מקווה נשים וגם מקווה גברים. בצמוד לבית הכנסת נמצא בניין משרדי הקהילה היהודית כולל גם ארכיון מסמכים של יהודי העיר (כתובות, תעודות לידה), בית דין רבני ואף מבנה גדול ששימש בעבר, כפי שמעיד השלט, כבית ספר יהודי. נכון לשנת 2012 בניין בית הספר מושכר למוסד חינוך מוסלמי. לבית הכנסת הייתה מקהלת ילדים ונערים שליוותה את התפילות במיוחד בשבתות ובמועדי ישראל. הרב נפוסי כהן היה הרב אחרון של הקהילה היהודית לפני הגרוש ואחרי פטירת קודמו הרב משה וינטורה.
עד שנת 2018 בית הכנסת היה מוזנח וללא אחזקה. אך הביקורים של יהודים רבים ממדינות שונות נמשכו כל השנים מאז הסכם השלום עם מצרים.
עקב נזקי מים בקומה העליונה, התמוטטה התקרה בעזרת הנשים ונודע שממשלת מצרים הקציבה כ־6 מיליון דולר לשיפוץ כללי של בית הכנסת. בדצמבר 2019 פורסם שהשיפוץ הסתיים, בעלות של 4 מיליון דולר ששולמו על ידי ממשלת מצרים בלבד. בית הכנסת נחנך לאחר השיפוץ ב-9 בינואר 2020. בית הכנסת פועל כמוזיאון ואינו פעיל לעריכת תפילות.
עד לגירוש יהודי אלכסנדריה לאחר מלחמת ששת הימים התקיים באלכסנדריה מועדון "מכבי" לנוער. נשיא הקהילה מר גאון גהה בעובדה: שמכבי אלכסנדריה הייתה בעבר אלופת מצרים בכדורגל בשנים 1923 ו-1949.
שפת היומיום של יהודי העיר הייתה צרפתית והערבית, היהודים היו נדבך חשוב מאוד בתרומתם לכלכלת העיר והמדינה כולה.
אלי כהן האיש שלנו בדמשק, חי וגדל בקהילה היהודית של אלכסנדריה עד שמשפחתו גורשה מהעיר בשנת 1956.
כדור גומי (משחק)
כדור גומי (באנגלית: bouncy ball או rubber ball) הוא צעצוע פופולרי העשוי מגומי אשר נרתע ממשטח קשה באופן יחסי לכמות הכוח של הזריקה.
היסטוריה
כדור הגומי הומצא על ידי כימאי קליפורני בשם נורמן סטינגלי. בשנת 1965, נורמן ניצל את זמנו הפנוי בהתנסות בגומי. הוא דחס שאריות שונות של גומי סינתטי תחת לחץ של כ-1600 ק"ג לגודל של שניים וחצי סמ"ר. התוצאה הייתה כדור גומי דחוס בעל עמידות קיצונית ויכולת קפיצה.
דגל באדן-וירטמברג
דגל באדן-וירטמברג הוא דגלה של המדינה הגרמנית באדן-וירטמברג. עיצובו של הדגל הוא עיצוב ביקולור שחור-זהב.
הדגל הוכרז רשמית בפרק 24, סעיף 1 של חוקת באדן-וירטמברג. הצבע השחור מייצג את וירטמברג-הוהנצולרן ואילו הזהב את באדן, שלושת חלקיה ההיסטוריים של המדינה הגרמנית. לשימושה של ממשלת באדן-וירטמברג קיים דגל אזרחי המושחת בסמל באדן-וירטמברג.
טרם הקמתה של המדינה הניפה קודמתה וירטמברג-באדן דגל טריקולור בצבעי שחור-אדום-זהב (כצבעי דגל גרמניה) אולם, לבחירת הצבעים לשימוש בתוך המדינה לא היה קשר ליצוגם ההיסטורי של הצבעים אלא פשוט הוסף צבע הזהב לצבעי השחור והאדום של וירטמברג. במקריות, צבעי האדום-זהב היו צבעיה ההרלדיים של באדן, וכך ניתן לטעות ולחשוב כי הדגל הוא שילוב צבעי השחור-אדום של וירטמברג והאדום-זהב של באדן.
איה זרונית אפריקנית
איה זרונית אפריקנית (שם מדעי: Polyboroides typus) הוא מין של דורס יום גדול החי באפריקה. דורס זה שייך לסוג שהוא קרוב רחוק של הזרון והוא קרוב משפחתה של איה זרונית מדגסקרית. היא איננה קשורה לסוג איה.
אורך האיות 51–68 ס"מ, מוטת הכנפיים 118–152 ס"מ ומשקלם 500–950 גרם. אלו עופות אפורים בהירים בעלי ראשים קירחים וצהובים (או חומים ואפורים אצל צעירים) ומקור שחור. קצה הכנפיים שחורים והרגליים הצהובות והגדולות, בעלות כפל במפרקים וכן טפרים חדים. רגליים אלה דומות לרגלי הנץ העגורי, שייתכן שמקורב אליהן.
האיה חיה ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה. היא מעדיפה אזורים פתוחים וחמימים בהם יש עצים גדולים כמו דקלים או חורשות ולעיתים הם גם נמצאים בערים אפריקניות.
הקאן שוקור
הקאן שוקור (בטורקית: Hakan Şükür; נולד ב-1 בספטמבר 1971 בטורקיה) הוא כדורגלן עבר טורקי, אשר שיחק בעמדת החלוץ, והוא מלך השערים של נבחרת טורקיה בכל הזמנים, עם 51 שערים ב-112 הופעות.
האקן שוקור פרש בשנת 2008 לאחר שסיים את הקריירה במועדון עימו היה מזוהה, גלאטסראיי, בו שיחק 8 עונות בשנות ה-90. בשנת 2000 עבר לקבוצת אינטר מילאנו, ועבר לתקופות קצרות בקבוצות פארמה ובלקברן לפני שחזר לגלאטסראיי ב-2003.
במשחק על המקום השלישי במונדיאל 2002 נגד נבחרת קוריאה הדרומית, כבש שוקור את השער המהיר בהיסטוריה של גביע העולם בכדורגל. הוא הפעיל לחץ על מגן קוריאני מיד לאחרי בעיטת הפתיחה, והבקיע את השער 10.8 שניות לאחר שריקת הפתיחה. היה זה שערו היחיד בטורניר.
בחודש פברואר 2016 הואשם שוקור בבגידה לאחר ציוצים שהעלה בגנותו של נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן בטוויטר. באוגוסט של אותה שנה, לאחר ניסיון ההפיכה הכושל, נמלט מטורקיה לארצות הברית לאחר שהוצא כנגדו צו מעצר, בטענה לידידותו עם פתהוללה גולאן וחברותו ב"קבוצת טרור חמושה".
קורי קאר
קאר נחשב לאחד מהשחקנים הפעילים הוותיקים בליגת העל והוא מדורג במקום ה-99 בטבלת קלעי הליגה בכל הזמנים עם 2429 נקודות בתשע עונות בליגה.
קריירה
קאר שיחק ארבע שנים באוניברסיטת טקסס טק, בסיומן יצא לדראפט ה-NBA. קאר נבחר בדראפט 1998 על ידי אטלנטה הוקס בבחירה ה-49. הוא הועבר בטרייד לשיקגו בולס ושיחק שם עונה אחת, בסיומה עבר לשחק בקוואד סיטי ת'אנדר מליגת ה-CBA ולאחר מכן בניו מקסיקו מליגת המשנה האמריקנית, ה-IBL.
קאר נחשב לאחד הזרים המוערכים בארץ, ואף נבחר לשחקן העונה בליגת העל על פי בחירת השחקנים בתום עונת. הוא מוכר הודות ליכולת הקליעה המצוינת שלו ורגליו החזקות והזריזות ההופכות אותו לשומר מצוין, גם בגילו המתקדם. לאחר שנישא לישראלית, ניסה מאמן נבחרת הכדורסל הלאומית, צביקה שרף, לאזרח את קאר, אך ללא הצלחה. לאחר שנתיים נוספות בארץ, קיבל לבסוף אזרחות ישראלית.
בעונת 2011/2010 חתם קאר באפולון לימסול שבקפריסין. לאחר מכן חזר לקדנציה שלישית בישראל וחתם בעירוני אשקלון, ממנה שוחרר לאחר כחצי עונה. בספטמבר 2011 חתם בהפועל תל אביב לשתי עונות, אך שוחרר כעבור עונה אחת.
באוגוסט 2012 היה חלק מנבחרת ישראל בכדורסל 3x3 שסיימה במקום הרביעי באליפות העולם בכדורסל 3x3.
בספטמבר 2012 חתם קאר במכבי חיפה, וזכה עמה לראשונה באליפות הליגה הישראלית בכדורסל, כן היה שותף להפסד הקבוצה בגמר גביע המדינה למכבי תל אביב.
ביולי 2013 חתם בעירוני נס ציונה.
בקיץ 2014 חתם בא.ס. רמת השרון מהליגה הלאומית.
בקיץ 2015 חתם באליצור רמלה מהליגה הארצית.
ב-2017 החל את עבודתו כמאמן במחלקת הנוער של מכבי הבילויים גדרה. ב-15 במאי 2018 מונה למאמן בנות הרצליה.
באוגוסט 2020 מונה קאר כמאמן המחזור הבוגר של האקדמיה לכדורסל נשים בווינגייט. באוגוסט 2021 החל לאמן את קבוצת הנוער של מכבי חדרה.
זרח ראובן ברוורמן
הרב זרח ראובן ברוורמן (בראווערמאן) (נפטר בו' בשבט תרצ"ח) היה ממייסדי החינוך התורני בארץ ישראל בעת החדשה וממייסדי וראש ישיבת מאה שערים ומגדולי הרבנים בירושלים.
חייו
נולד בעיירה דוברובה, פלך העיר הורדנה, השוכנת בגבול שבין פולין לליטא, על גדות נהר ניימן, לאביו רבי שמואל בן רבי שלמה ברוורמן ולאמו מרת חינקה בת רבי זרח הלוי, מותיקי קהילת הורדנה, וצאצא למקובל רבי אלכסנדר זיסקינד מהוראדנא.
בגיל 12 נשלח ללמוד בישיבה. היה תלמידם של הנצי"ב, ושל הרב מנחם נחום קפלן מהורודנה (רבו המובהק של החפץ חיים). בשנת תרמ"ז (1887) עלה לארץ כאברך צעיר עם מכתב המלצה מרבי נחום מהורודנה אל המהרי"ל דיסקין שבו דבק עד לפטירתו של הרב דיסקין. לאחר פטירתו של הרב דיסקין עבר לשכונת מאה שערים ובהמשך גם כיהן בראשות ישיבת מאה שערים לצד הרב שאול חיים הלוי הורוביץ ולאחר מכן לצד בן אחותו של הרב שאול חיים, הרב יוסף גרשון הורוביץ, כשר' שאול חיים ואחיינו שימשו גם בתפקיד רב שכונת מאה שערים.
ייסד את אגודת "שומרי תורה" להקמת תלמודי תורה בכל רחבי היישוב החדש בארץ ישראל.
בית הספר "נצח ישראל" בפתח תקווה נוסד בתרס"ט (1909) ביוזמתו וביוזמת חברת "שומרי תורה" שניהלה את בית הספר. כן היה סייע לרב אליעזר שולביץ באיסוף הכספים בעבור הקמת ישיבת לומז'ה בפתח-תקווה ומיקום הישיבה נקבע בהתייעצות עמו של הרב יחיאל מרדכי גורדון, חתנו של הרב אליעזר שולביץ וראש הישיבה.
היה בעל קול ערב במיוחד ושימש כש"ץ. לתפילת שחרית ארגן מניין תפילת ותיקין מיוחד שבו קראו מילה במילה וזמנה היה ארוך בהרבה מהרגיל, כשהזמן עד תפילת עמידה ביום חול רגיל (52 דק') היה יותר מזמן התפילה כולה במניין תפילה רגיל ובשבת היו מתחילים 70 דקות לפני הנץ החמה. בכל שבת לאחר סעודה שלישית היו הולך עם תלמידיו לכותל המערבי והיה מזמר את מזמורי התהלים שנהוג לשיר לפני תפילת ערבית במוצאי שבת. לאחר מכן היה עבר לפני התבה באחד ממנייני תפילת ערבית בכותל המערבי, ועל תפילתו היו אומרים "הלוואי שנזכה להתפלל בימים הנוראים כמו שר' זרח מתפלל ערבית במוצאי שבת אצל הכותל המערבי!"
היה גדול בצדיקותו ובמידותיו כשם שהיה גדול בגאונותו, ולצד עיסוקו כראש ישיבה והתמדתו בלימוד התורה, הרבה לעסוק במעשי חסד ולסייע במסירות נפש לנזקקים, אם בהוצאות נדרשות לשבתות וחגים, אם זה בבגדים חסרים ובכל עניין שהיה צריך לעזור. בייחוד התאמץ בכל מאודו במצוות הכנסת כלה למשפחות שהוצאות החתונה הבסיסיות היו מעבר ליכולתם הכלכלית.בערב יום הכיפורים שמע שתלמיד חכם מסוים צריך לנסוע לחמי טבריה לפי הוראת הרופאים, אך לא היה לו כסף לשלם לנסיעה לשם וללינה בטבריה. מיד לאחר ששמע על כך מיהר לאסוף כסף לשם כך וכיתת רגליו בין בתי נדיבים. כשאחד מהעשירים שר' זרח ראובן בא אצלם שאל אותו: "הרי מצווה לאכול היום ומדוע כבודו מתעסק בדברים אחרים?" ענה ר' זרח ראובן: היה מארח בביתו אנשים שעלו מחו"ל ולא היה להם בארץ קרוב משפחה או מישהו אחר שיכול היה לעזור להם, ומספר האורחים שאכלו על שולחנו הגיע גם לשמונים נפשות כשכל ההוצאות עליו.
וכן היה מעביר על מידותיו ולא משיב לעלבונות וגידופים, וכך מסופר עליו בעניין זה ב"גדולי דורות" מאת הרב יחיאל מיכל שטרן בעמ' 977: (ברכות מ"ג ב').
נפטר בתאריך ו' בשבט תרצ"ח ונקבר בהר הזיתים.
לאחר פטירתו, חתנו הרב יצחק יעקב וכטפויגל נבחר למלא את מקומו כראש הישיבה.
משפחתו
אדם ברוך היה נינו, בן נכדתו נחמה רוזנבלום שהייתה בתו של הרב וכטפויגל.
שלום כהן (שגריר)
שלום כהן (יליד 1955) הוא דיפלומט ישראלי, יליד תוניסיה.
חייו
כהן החל את דרכו במשרד החוץ בשנת 1985. מ-1987 שימש כמזכיר שני בשגרירות ישראל בקינשסה. אחרי כן היה סגן הקונסול הכללי במונטריאול, קנדה, המזכיר הראשון באגף צפון אמריקה במטה משרד החוץ והיועץ המדיני בשגרירות בבריסל, בלגיה. היה יושב ראש משלחת משרד החוץ הישראלי לתוניס, תוניסיה בשנים 1996-2000, עבד במחלקה הערבית של משרד החוץ בשנים 2000-2003, ואחר כך כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ וראש אגף המזרח התיכון.
בשנים 2005–2010 כיהן שלום כהן כשגריר ישראל במצרים.
קתדרלת בגרטי
קתדרלת בגרטי (בגאורגית: ბაგრატის ტაძარი, בַּגַרטיס טאדזרוֹ) הידוע גם בשם קתדרלת דורמיציון או קתדרלת כותאיסי, היא קתדרלה וכנסייה מהמאה האחת עשרה בעיר כותאיסי שבמחוז אימרתי גאורגיה. הקתדרלה שכיום הרוסה, הונצחה, בהיסטוריה של האדריכלות הגאורגית של ימי הביניים, כיצירת מופת.
הקתדרלה משופעת בכותרות רומנסקיות ובאבני בנייה שבהן גילופים של חיות, בני אדם ויצורים מיתולוגיים.
היסטוריה
כותאיסי שימשה בימי הביניים כבירת הממלכה הגאורגית המאוחדת, עד לכיבושה של טביליסי על ידי דוד הבנאי. הקתדרלה הוקמה על ידי המלך הראשון של הממלכה, והייתה בשיאה פריחתה הקתדרלה הגדולה בגאורגיה.
כתובת על הקיר הצפוני מציינת כי הונחה שם בשנת 1103. בשנת 1692, אירע פיצוץ בקתדרלה, על ידי חיילים עות'מאנים, שפלשו לממלכת אימרתי. הפיצוץ העיף את התקרה וכיפת המבנה, והותירה את המבנה ללא כיסוי, כפי שהוא עד היום.
עבודות שימור ושיחזור, כמו גם מחקרים ארכאולוגיים, שהחלו בשנת 1952, עדיין בתהליך. בשנת 1994, קתדרלת בגרטי, יחד עם מנזר גלאתי, נכללו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו כיחידה אחת. בשנת 2001, שוחזרה הקתדרלה, וחזרה למצבה הראשוני של קתדרלה השייכת לכנסייה הגאורגית האורתודוקסית-אפוסטלית. בשלב זה עדיין לא משמשת הקתדרלה כמקום תפילה, אולם מושך אליו תיירים רבים. לעיתים קרובות היא משמשת כסמל העיר כותאיסי, ונחשבת לאחד ממוקדי התיירות העיקריים של העיר. הקתדרלה הוכרזה כאתר מורשת עולמית בסיכון בשנת 2010, בשל עבודות שיפוץ מקיפות שנעשו במבנה, ואשר פגעו במקוריותו ובשלמותו האדריכלית. לאחר שעניינה נדון במספר ישיבות שנתיות, ההכרזה כאתר מורשת עולמית בוטלה בשנת 2017.
מרסל אפרוימסקי
באליפות העולם ואליפות אירופה לבנות בגילאים שונים זכתה אפרוימסקי 5 פעמים במדליות, מתוכן שלוש מדליות זהב. הייתה פעמיים אלופת העולם לבנות: עד גיל 12, ועד גיל 14.
בשנת 2008 השתתפה אפרוימסקי לראשונה באולימפיאדה בנבחרת ישראל לנשים בגיל 13, והפכה בכך לצעירה אי-פעם בנבחרת ישראלית לבוגרים, גברים או נשים. הנבחרת סיימה במקום התשיעי מתוך 114 נבחרות שהשתתפו.בשנת 2013 אפרוימסקי שיחקה בלוח הראשון של נבחרת הנשים של ישראל באליפות אירופה לאומות, שנערכה בוורשה. הייתה שותפה לניצחון היסטורי של נבחרת ישראל על נבחרת רוסיה, כשסיימה בתיקו את משחקה עם ולנטינה גונינה, אלופת אירופה ב-2012.
אפרוימסקי משחקת בלוח הראשון בנבחרת הנשים של מועדון ראשון לציון (משנת 2013), ושותפה לזכייה של המועדון בליגה בשנים 2013, 2015, 2016, 2017, 2019 ו-2021.
מאמנה של אפרוימסקי הוא אלוף ישראל לשעבר, רב-אמן אלון גרינפלד.
אפרוימסקי השלימה ב-2016 את שלושת הציונים הדרושים לדרגת אמן בינלאומי לגברים. ביולי 2021 הגיעה ל-2400 נקודות במד כושר ובכך השלימה את הנדרש לקבלת הדרגה. היא השחקנית הראשונה ילידת הארץ שהגיעה לדרגה זו.
באפריל 2021 נכנסה לראשונה לרשימת 100 המדורגות ראשונות בעולם. נכון למרץ 2022, נמצאת בשיא כושרה ומדורגת במקום ה-29 בין הנשים בעולם לפי מד כושר.
ביוגרפיה
את שירותה הצבאי עשתה אפרוימסקי בחיל המודיעין.
החל מ-2016 לומדת באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון בסטטיסטיקה.
בשנת 2017 זכתה במלגת מפעל הפיס לספורטאים מצטיינים.
באולימפיאדות השחמט
מרסל ייצגה את ישראל ב-6 אולימפיאדות שחמט עד כה.
ארמון התרבות והמדע
ארמון התרבות והמדע (פולנית: Pałac Kultury i Nauki), המכונה בקיצור הפאלאץ קולטורה, הוא גורד שחקים הנמצא במרכז העיר ורשה והמבנה השני הכי גבוה בפולין אחרי Varso Tower.
היסטוריה
הבניין נבנה בתקופת פולין הקומוניסטית בין השנים 1952 ל-1955 כמתנה לעם הפולני ביוזמת יוסיף סטלין, שליט ברית המועצות, והוא נקרא תחילה "ארמון יוסיף סטלין לתרבות ומדע". עם התעוררות הדה-סטאליניזציה בפולין בשנות ה-50 הוסר שמו מכותרת הבניין ושמו אף נמחק פיזית מהשילוט בבניין בו הופיע.
הבניין תוכנן בסגנון האדריכלות הסטליניסטית בדומה למספר רב של מבנים שנבנו בברית המועצות באותה תקופה, שהידועים שבהם הם "שבע האחיות" (המכונות גם "עוגות החתונה של סטלין"). את התכנון ביצעו אדריכלים סובייטים ורובה ככולה של הבנייה בוצעה על ידי 3,500 פועלים סובייטים. הפולנים, שראו תחילה בבניין סמל לסטאליניזם ואחר כך גם סמל לשליטה הסובייטית בפולין, נוהגים לבוז למבנה בכנותם אותו "הפין של סטלין" או "פֶקין" על שם ראשי התיבות של המרכז (PKiN). כמו כן, נוהגים להתייחס למצפה הנמצא בקומה ה-30 כמקום היפה ביותר בורשה משום שזו הנקודה היחידה ממנה לא ניתן לראות את המגדל עצמו. ההתייחסות השלילית לבניין, שנבעה בעיקרה מסמליותו ולא מאופיו האדריכלי, פחתה בשנים האחרונות כאשר פולין הצטרפה לגוש המדינות המערבי והמשטר הסוציאליסטי נפל בפולין. מרבית מאנשי פולין המבוגרים מעוניינים שבניין זה ייהרס, מכיוון והוא מסמל את תקופת השלטון הקומוניסטי בפולין. בניין זה נשאר על תילו על מנת לשמור על הסטטוס קוו עם רוסיה. אנשי פולין הצעירים, שלא היו בזמן הקומוניסטית, לרוב בעד השארת הבניין על תילו מכיוון שהפך לאחד מהסמלים של ורשה. הצעירים מקיימים בלובי הבניין את פסטיבל מוסטאז.
נתונים
הבניין מאכלס כיום קומפלקס משרדים ומארח תערוכות שונות בקומות הבסיס שלו. כמו כן הוא משמש לשידור רדיו וטלוויזיה. גובהו, לרבות האנטנה באורך 49 מטר, הוא 237 מטר. יש בו 3288 חדרים על פני 42 קומות. שטחו הכולל של הבניין הוא 123,000 מ"ר והוא כולל גם אולמות קולנוע ותיאטראות, מוזיאון, משרדים, חנויות ואולם כנסים המכיל מקומות ל-3,000 אנשים. בקומה ה-30 בבניין יש מרפסת תצפית הפתוחה לציבור.
מפרץ נאפולי
מפרץ נאפולי (איטלקית Golfo di Napoli) הוא מפרץ הממוקם בים הטירני במחוז קמפניה בחופה המערבי של איטליה. המפרץ תחום מצפון-מערב בחצי האי פלגראה (Flegrea) ובאיים פרוצ'ידה ואיסקיה שבהמשכו, ומדרום בחצי האי סורנטו ובאי קאפרי הנמצא בהמשכו. ממזרח למפרץ מתרומם הר הגעש וזוב וממערב לו הוא נפתח אל הים הטירני.
באזור שורר אקלים ים תיכוני נוח, דבר התורם לכך שהמפרץ הוא יעד תיירותי ממעלה ראשונה באיטליה והוא ניחן בעושר היסטורי ותרבותי. נוסף על האיים, ראויים לציון העיר נאפולי, העיירות סורנטו וטורה אנונציאטה והאתרים הארכאולוגיים בפומפיי ובהרקולנאום.
קהילת יהודי אופולה
קהילת יהדות אופולה, התקיימה בעיר אופולה, (פולנית: Opole, ; שמה לשעבר בגרמנית: אוֹפֶּלְן, Oppeln) הנמצאת בדרום פולין על גדות הנהר אודר. אוכלוסיית העיר מונה 128,012 תושבים (מעודכן לשנת 2020) והיא בירת פרובינציית אופולה. היא גם בירתה ההיסטורית של שלזיה העלית. בעיר יש מיעוט גרמני גדול יחסית.
היהודים הראשונים גרו ככל הנראה באזור העיר אופולה עוד לפני הקמת העיר בשנים 1211–1217. בשנת 1840 הקימה הקהילה היהודית בית כנסת ברחוב הוספיטל. באביב 1894 החלה בניית בית כנסת חליפי וחדש, על האי פָּשֶקֶה, בשובל של נהר אודר העובר בעיר. לאור הגידול המהיר של הקהילה היהודית. בית כנסת החדש היה גדול ומפואר, היו בו כ-600 מקומות ישיבה. בתאריך 22 ביוני 1897 נערכה חנוכת בית הכנסת והעברת ספרי התורה מבית הכנסת הישן לחדש. עם הזמן בית הכנסת הישן נמכר במכירה פומבית לחברה להוצאה לאור ועל כן ככל הנראה, הוא שרד את ליל הבדולח והשואה. בשנת 2006 הפך בית הכנסת הישן לאולפן טלוויזיה אזורית של TVP3 Opole. רשויות העיר מונעות פגיעה בצורתו החיצונית של הבניין.
בשנת 1885 הקהילה היהודית באופולה הייתה בשיאה מבחינת מספר היהודים. בשנה זו חיו בעיר כ־765 יהודים. לאחר השואה קהילת יהודי אופולה לא התאוששה.
המאות ה-13 ועד ה-15
באמצע המאה הארבע עשרה פרצו "המגפה השחורה" ורעב בעקבותיה, בשלזיה. מיד האשימו את היהודים בהרעלת הבארות, מה שהוביל לפוגרומים עקובים מדם באופולה בשנת 1349. ליהודים היה כבר בית ספר בעיר. קיים מסמך המתאר את נוכחותם של היהודים באופולה בשנת 1396; במסמך נכתב שהנסיך בולקו הרביעי מודיע על מכירת הבית שהיה בבית העלמין של סנט קרוס ושהיה שייך בעבר ליהודי, יצחק.
בתחילת המאה ה-15, רוב יהודי אופולה התפרנסו ממסחר והענקת הלוואות לנסיכים (בכל אירופה היה איסור גורף לעסוק בגביית ריבית על הלוואות במזומן). אישור לכך התקבל ממסמך המתאר שבשנת 1426 הדוכס בולקו הרביעי חייב בקנסות שני יהודים מאופולה, משה ודויד (אחים), שעסקו בהלוואה בריבית.
בשנת 1427, אחיו של הנסיך בולקו הרביעי, ברנרד, הרשה ליהודי, אברהם מז'ביצה להתיישב באופולה למשך 10 שנים, יחד עם משפחתו וכל האנשים שהעסיק. צו ההתיישבות שהונפק באותה תקופה אפשר ליהודים להתיישב באופולה ולפתוח בית ספר יהודי בבית פרטי. באותה תקופה, מרכז החיים היהודיים באופולה היה ממוקם בסימטת היהודים שנקראה Judengasse, היו שם: בית ספר יהודי שהקמתו אושרה על ידי הנסיך ברנרד בשנת 1427, בית כנסת או בית תפילה. וגם בית קברות יהודי קטן.
בגל הפוגרומים והגרוש של האוכלוסייה היהודית בשנת 1453 הואשם יהודי בשם אברהם. לאחר משפט הוא נידון למות קדושים.
המאות ה-16 ועד ה-18
מקורות רבים אודות יהודי אופולה מגיעים מראשית המאה ה-16. בשנים 1532–1533 התגוררו בעיר כ־70–90 יהודים ( 8 משפחות; הם היוו 5.1% מכלל האוכלוסייה בעיר). היה להם בית כנסת ובית ספר.
במסמכים היסטוריים של העיר בין השנים 1557 ו- 1563 מוזכרים שני יהודים (מארק ונתן) שהיו זגגים שהחליפו חלונות בטירת אופולה. בשנת 1557 שילמו יהודי אופולה מיסים בסך 26 זהוב ים ו -16 גרוש ים ובשנת 1564 שלמו 24 זהובים ו- 32 גרושים. בשנת 1660 נאמד מספר היהודים באופולה בכ־100 נפשות (כ־5% מכלל אוכלוסיית העיר). במקורות שונים מהשנים 1563–1564 מוזכר שמו של הרב הראשון של האופולה, בנדיקט (בנדיקס רבי).
בשנת 1562 אימץ הסימיק (הפרלמנט) של דוכסות אופולה-ריביבורץ צו המחייב את היהודים למכור את בתיהם, לשלם את חובותיהם ולעזוב את גבולות הנסיכות בתוך שנה. מסיבה זו, בשנת 1563 גורשו היהודים מאופולה ובשנת 1565 לא היו עוד יהודים בעיר. ההיסטוריון אידזיקובסקי, מתאר :
בשנת 1566 כינו את כל היהודים האלה "מגורשים-Urbariumin". הבתים שלא הצליחו למכור הפכו לנחלת העיר (הם נמכרו לאחר עזיבת היהודים את העיר).
במחצית השנייה של המאה ה-17 ניהלו יהודי פולין קשרים עסקיים עם יהודי שלזיה. סוחרים מחבר העמים נהגו להגיע לירידים בוורוצלב, בז'ג, ניסה ואופולה.
במאי 1713 הוציא הקיסר קרל השישי צו סובלנות (Toleranzpatent) חיובי כלפי היהודים, שאפשר להם להתיישב בשלזיה לאחר ששילמו מס סובלנות מיוחד. הוא נתן ליהודים את הזכות לעסוק במסחר מדלת לדלת בשלזיה, אולם הצו לא כלל את הערים: פרודניק, גליביצה, ריביבורץ, קולה, אופולה וניסה. אם סוחר יהודי נסה לסחור בערים אלה למרות האיסור, כל סחורתו הוחרמה. עם זאת, היהודים מצאו דרך לעקוף את התקנה והתיישבו בפרברי הערים המוחרגות, שם פיתחו את מסחרם.
כראמל (סדרת טלוויזיה)
כראמל היא סדרת טלוויזיה לילדים ונוער, המבוססת על סדרת הספרים המצליחה של מאירה ברנע-גולדברג, "כראמל". הסדרה שודרה לראשונה ב-2 בינואר 2022 בערוץ כאן חינוכית.
תקציר העלילה
עלילת הסדרה מבוססת על סדרת הספרים "כראמל" של מאירה ברנע גולדברג. העונה הראשונה נפתחת בהגעתם של שלושת האחים, רובי, אל אל וגול, לטירת ג'רום. הם מקבלים בירושה טבעות מיוחדות, כאשר כל טבעת הופכת את בעליה לבעלים של אחד מנכסיו של ג'רום: הטירה, המפעל והחתול המסתורי שלו, כראמל. בעונה הראשונה מתמקדת העלילה בניסיון של גברת בלום, מנהלת משק הבית של הטירה, להשיג את הטבעות של הילדים. בעונה השנייה מתארח בטירה ויש, האחיין של מילה, ובהמשך העונה נחטף כחלק ממזימה של גברת בלום והשותפות שלה למזימה.
קהילת יהודי אופולה
המאות ה-16 ועד ה-18
במהלך מלחמת שבע השנים (1756–1763) נקלעה פרוסיה למצב כלכלי קשה מאוד. על מנת להקל על השלכות המשבר הכלכלי, הרשויות הפרוסיות העניקו הרשאות מיוחדות לבעלי המפעלים והיזמים העשירים היהודים. הם קיבלו את מה שמכונה הזכות להתאזרחות (Naturalisationspatente). עם זאת, זכויות אלה חלו על קבוצה קטנה מאוד של הקהילה היהודית. שתי משפחות סוחרים יהודים נצלו את המצב והתיישבו באופולה בשנת 1761. בשנת 1765 פתח מרקוס פינקוס מפעל עור לסוליות (הוא העסיק 4 עובדים). בשנת 1766 התגוררו בעיר 15 יהודים.
בשנים 1766–1807 גדל מספר היהודים באופולה מ־15 ל־31. הם עסקו במסחר סיטונאי (תבלינים, מוצרים קולינרים וטבק). לקהילת אופולה היה בית ספר משלה ובית תפילה בחדרים שכורים. יהודי אופולה השתייכו לקהילת יהודי צילץ וקברו בצילץ את מתיהם.
ב־3 באוגוסט 1781 הוציאה עיריית ורוצלב החלטה המסדירה את נושא ההתיישבות היהודית בערי שלזיה העילית. ערים שהנהיגו את הצווים האמפריאלים לשעבר הכוללים את צווי אי-הסובלנות כלפי היהודים (de non tolerandis Judaeis) לא היו חייבות לקבל יהודים. ערים אלה היו: נימודלין, גלוגובק, גלובצ'יץ, פרודניק, ריביבורץ וטרנובסקי גור. לעומת זאת ערים שלא הפעילו את צווי אי-הסובלנות חויבו לקלוט מספר תושבים יהודים שהורשו לסחור בעיר. אלה היו, בין היתר, בישז'ינה ואופולה. בערים אחרות, היהודים הורשו לסחור בחופשיות, למעט סחורות מסוימות, כגון תבלינים וברזל.
המאה ה-19
בשנת 1807 היו 8 משפחות יהודיות באופולה, המונות 31 נפשות בסך הכול. בשנת 1811 היו 43 יהודים מבין 3,339 תושבי העיר (1.3% מכלל האוכלוסייה).
בזכות כניסתו לתוקף של צו האמנציפציה בשנת 1812, הקהילה היהודית באופולה קיבלה עצמאות. בקהילת אופולה שזה עתה הוקמה היו 48 חברים באותה תקופה. זמן קצר לאחר מכן, קהילת אופולה ניסתה להקים בית קברות משלה, ביולי 1816 הקהילה קיבלה את האישורים המתאימים. בית העלמין הוקם מחוץ לעיר, בנובה וויש קרולבסקה, על אדמות שנרכשו תמורת 600 טאלר ים. האדם הראשון שנקבר בבית קברות זה היה המורה גימפל פוזנר, שנפטר בסתיו 1821. אגודת הלוויות החברה קדישא הוקמה בשנת 1839.
על פי ולדיסלב דז'יבולסקי, ב -10 בפברואר 1814 קיבלו היהודים הראשונים באופולה אזרחות פרוסית.
בתחילה, קהילת אופולה לא יכלה להרשות לעצמה להקים בית כנסת. על כן, בשנים 1812–1822 הקהילה שכרה כמה חדרי תפילה בעיר. בשנת 1827 הקהילה אפילו לא יכלה להרשות לעצמה להעסיק רב. התפילות נערכו על ידי בני הקהילה המיומנים ביותר בענייני דת. באותה תקופה החלו לקבל יהודים אזרחות עירונית באופולה, מה שהפך אותם לתושבים חוקיים.
בשנת 1822 קיבלה הקהילה היהודית באופולה הרשאה מהשלטונות להקים בית ספר יסודי יהודי בעל כיתה אחת, שהיה קיים עד אמצע שנות השבעים. המסחר והיזמות היהודית התפתחו במקביל להתפתחות הקהילה היהודית באופולה. בשנת 1824, מרקוס פרידלנדר (1800–1876) פתח את מבשלת זמקובי (בשנת 1870 היא הועברה לפאסייקה). בזכות עסקיו פרידלנדר, התעשר מאוד, ואשתו ג'וליה קיבלה את אות מסדר לואיסה, המחלקה הראשונה לצדקה (הפרס הגבוה ביותר שניתן לנשים בפרוסיה). בשנת 1828 התגוררו בכל מחוז אופולה 713 יהודים (1.2% מכלל האוכלוסייה). בשנת 1837 התגוררו בעיר אופולה 329 יהודים המהווים 4.8% מכלל האוכלוסייה.
הקהילה היהודית הגדלה באופולה הקימה בית כנסת ברחוב שפיטלנה-ul. Szpitalna. הרב הליברלי אברהם גייגר מוורוצלב השתתף בחנוכתו בסוף דצמבר 1841. בשנת 1847 העסיקה הקהילה לצמיתות את הרב ד"ר סולומון כהן.
בשנת 1852 גדל מספר היהודים באופולה ל־533. לאחר קבלת האישורים המתאימים בשנת 1855, הקהילה היהודית קיבלה תוקף והפכה לאישיות משפטית מלאה. על פי החוק, בראש הקהילה עמדו שני גופים נבחרים: הדירקטוריון וועד הנציגים. בשנת 1853 ד"ר אדולף ווינר היה הרב החדש באופולה.
השנים שלאחר מכן היו תקופה של עושר הולך וגדל של הקהילה היהודית באופולה.
שוויון הזכויות הסופי לאוכלוסייה היהודית בשטח האיחוד הצפון גרמני שהונהג באמצעות חוק מיום 3 ביולי 1869. הוא היה בתוקף גם לאחר איחוד גרמניה מחדש בשנת 1871. בתנאים כאלה יהודי אופולה הפכו במהרה לאליטה התרבותית, הפוליטית והכלכלית של העיר, כפי שמעידים הבחירות בשנים 1875–1888 כשבעל המבשלה העשיר, זיגפריד פרידלנדר, נבחר להיות יו"ר מועצת העיר אופולה. יוליוס פרינגסהיים היה חבר מועצה בעירייה. ב־4 בנובמבר 1899 הוא קיבל את תואר Stadtaeltester der Stadt Oppeln (זקן העיר אופולה) ממועצת העיר . עורך הדין היהודי המפורסם ביותר בעיר היה אדולף יונגמן (1859–1920). הרופאים הטובים בעיר היו: ברנהרד פרידלנדר, פרוינד, מקס טרופלוביץ', איסמר שלזינגר, אלפרד היימן (רופא שיניים) וארנסט מוהר (רוקח). בשנת 1873, בין 48 התושבים העשירים ביותר באופולה, היו 18 יהודים. באותה תקופה, מלבד הרב, העסיקה הקהילה גם חזן, מורה, שמש בית הכנסת, שוחט ושומר בית הכנסת, ובשנים מאוחרות יותר - גם גנן ואחות.
במחצית השנייה של המאה ה-19 נרשמה, למרות הגידול במספרים, ירידה הדרגתית באוכלוסייה היהודית באופולה ביחס למספר התושבים הכולל. בשנת 1864 חיו בעיר 664 יהודים והם היוו 6.3% מכלל האוכלוסייה, בשנים 1885 חיו בעיר 764 (4.8% מכלל האוכלוסייה) ובשנת 1900 מספרם הגיע ל־696, אך אחוזם באוכלוסייה ירד ל־2.3%.
בשנת 1872 הוקם איגוד קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה (Oberschlesische Synagogen-Gemeinden), שכלל את הקהילה היהודית באופולה. ב־23 באוקטובר 1888, במלון Schüers בגליביצה, התקיים הקונגרס של צירים מאיגוד קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה. לאחר דיון סוער, הארגון הפך לאיחוד קהילות בתי הכנסת של מחוז אופולה (Synagogen-Gemeinde Verband des Regierungsbezirks Oppeln). משימותיו העיקריות כללו: לחימה באנטישמיות, הדגשת חינוך יהודי שלזיה ובניית בתי יתומים יהודיים.
ב־1 בפברואר 1892 היה הרב אדולף וינר היהודי היחיד באופולה שזכה בתואר אזרח כבוד של העיר. זו הוכחה לחשיבות הגוברת של הקהילה היהודית באופולה, בה פעלו ארגון ציוני ובית הכנסת 'בני ברית'.
בשנות ה-90 של המאה ה - 19 החליטה הקהילה להקים בית כנסת חדש. נרכש שטח אדמה על האי פָּשֶקֶה, בשובל של נהר אודר העובר בעיר, ברחוב הפנשטראסה-Hafenstrasse (שם הרחוב המעודכן פיאסטובסקה-Piastowska). בשנים 1893–1897 נבנה בית כנסת על פי תכנונו של האדריכל פליקס הנרי. במקביל בניין בית הכנסת הישן נמכר במכירה פומבית. בית הכנסת החדש, נחנך על ידי הרב ליאו באק ביוני 1897. הוא נבנה קרוב למרכז העיר, בסמוך לטירה ההיסטורית, דבר שהצביע על מעמדם המבוסס של יהודי אופולה שהשתתפו באופן פעיל בחיים פוליטיים, תרבותיים וכלכליים. באותה שנה, בראש רבנות אופולה עמד הרב ליאו באק (1873–1956), שכתב את ספרו המפורסם ביותר ב- OpoleDas Wesen des Judentums (בגרמנית: "מהות היהדות"). הרב באק לא יצא נגד ההתבוללות של יהודי גרמניה, ומאידך, כן יצא בגלוי נגד ההגירה היהודית מאופולה.
המאה ה-20
בתחילת המאה ה-20 הקהילה היהודית באופולה הייתה עדיין האליטה הפוליטית בעיר. בשנת 1901 היו 47 יהודים בשני העשירונים העליונים ביותר באופולה (מתוך 247 אנשי אנשי הקהילה 19%).