cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חבילה עוברת
תן לו
משחק זה חוזר בשינוי אדרת בגילאי העשרה המוקדמים, יחד עם אחת שתיים שלוש 'תעוררו, חמש דקות בגן עדן והבנים על הבנות. בגרסה זו מוצמד פתק לכל עטיפה, ועליו הוראות. לשון ההוראות היא לסירוגין "תן לילד הכי...". ביצוע ההוראות עלול להעיד גם על מאוויי לב, למשל "תן למי שאתה הכי אוהב". הוראות ההעברה עשויות להיות מלוות בהוראות לביצוע, כדוגמת שלב החובה במשחק אמת או חובה.
גרסה בוגרת
המשחק עשוי ללבוש גרסה בוגרת במסיבות מבוגרים. גרסה זו דומה לגרסה "תן למי שאתה ...", אלא שמגוון ההוראות משתנה.
דוד פרנקו-מנדס
דוד פרנקו-מֶנְדֶס (מינדיס, מינדיז; דוד חפשי, חופשי; 13 באוגוסט 1713 – 10 באוקטובר 1792), משורר ומחזאי עברי יהודי-הולנדי.
נולד ב-1713 באמסטרדם, צאצא למשפחת אנוסים שעברה להולנד. בשנים 1735–1743 היה תלמידו של רמח"ל, שישב אז באמסטרדם. רוב ימיו עסק במסחר, אך גם למד תורה, תלמוד, ושפות זרות. באמצע המאה היה מן הפעילים בקבוצה של שוחרי השכלה וספרות שפעלה באמסטרדם, והשפיע מאוד על נפתלי הרץ וייזל הצעיר ששהה אז בעיר.
לקראת סוף ימיו החל לעסוק בכתיבה. כשהזמינו אותו עורכי "המאסף", כתב העת של אנשי תנועת ההשכלה, לפרסם מחיבוריו אצלם, הסכים בשמחה; עם זאת, היה חריג למדי בקבוצת המשכילים, הן מפני שהיה מבוגר מהם בהרבה והן מפני שהשתייך לעדת הספרדים, בעוד המשכילים הצעירים היו כולם אשכנזים. הוא פרסם ב"המאסף" כמה שירים וביוגרפיות של חכמי ישראל כגון מנשה בן ישראל, ובגיל 76 התקבל כחבר מן המניין ב"חברת דורשי לשון עבר" של המשכילים. הוא גם החל לכתוב חיבור אנציקלופדי בשם "אהבת דוד".
חיבוריו העיקריים הם שני המחזות שכתב. הראשון הוא גמול עתליה (אמסטרדם תק"ל 1770, מהדורות נוספות ב-1800 וב-1860), מחזה מקראי על חייה של עתליה, שהוא עיבוד ופיתוח של יצירותיהם של ראסין ושל מטאסטאזיו על אותו נושא. המחזה השני, תשועת ישראל בידי יהודית, הוא תרגום ועיבוד של יצירה אחרת של מטסטסיו. את המחזה הזה כתב ב-1791, אך הוא יצא לאור רק ב-1804 ברדלהיים על ידי המדפיס והמדקדק וולף היידנהיים. מלבד זאת הוציא עוד קובץ שירים בשם "כינור דוד", שמכיל שירים על אירועים בחיי הקהילה היהודית באמסטרדם, והותיר עוד כמה חיבורים בכתב יד.
בית חכם
בית חכם או בניין חכם הוא מבנה בעל מערכת שליטה ממוחשבת במערכות הבניין, כגון תאורה תריסים, מיזוג, השקיה, מערכות סאונד ועוד, בעזרת בקרים, מעבדים ומחשבים שבדרך כלל משולבים במערכת בקרת מבנה. התחום זכה להתפחות מואצת החל מהעשור השני של המאה ה-21 בשל מהפכת האינטרנט של הדברים (IOT).
שימושים
בין מערכות הבית שמקובל לחברן למערכות בית חכם:
כך למשל ניתן להגדיר כי בעת חזרה הביתה בשעות האור, המערכת תדע לפתוח את התריסים (ביום בהיר ולא גשום) ובמקרה של חזרה בשעות החושך המערכת תדליק את האורות הרלוונטיים.
לדוגמה, הדלקת אורות על סמך זיהוי תנועה וחיישן אינפרה חכמים לעוצמת האור או השקיית של הגינה כאשר האדמה יבשה, סגירת כיסוי גג לכביסה עם זיהוי גשם על ידי סנסור מים, משלוח MMS במקרה של זיהוי תנועה בגינה בשעות בלתי צפויות, למשל על ידי גילוי תנועה בווידאו וכן אפשרות של הפצת הווידאו והאודיו בבית, כמו על ידי מזרים מדיה, כולל אפשרות בקרה ממסכי מגע או שלטים.
המערכת מאפשרת לבצע פעולות שגרתיות, כגון הדלקת אורות או כיבוי באופן אוטומטי וללא מגע אדם, דבר שמגביר את נוחות השימוש באמצעים אלה בבית. המשתמשים יכולים לתזמן פעולה לקראת חזרתם אל הבית (לדוגמה, הפעלה וכיבוי של מזגן או דוד חימום). רמת תחכום גבוהה יותר יכולה לעשות שימוש בזיהוי בעזרת GPS. לפעולות אלו יש פוטנציאל להשגת חיסכון באנרגיה.
טכנולוגיה
"בית חכם" היא מערכת אשר שולטת ומנהל מגוון מערכות חשמליות. כדי לאפשר את הבקרה יש להחליף לרוב מפסק רגיל במפסק מבוקר, כלומר מערכת חשמל חכם.
למערכת יכולות להיות דרגות אוטונומיה שונות: עצמאות יחסית (לדוגמה, השקיה ללא מעורבות המפעיל, בהתאם לתנאי תאורה, טמפרטורה וגשם) או שליטה ישירה של המשתמש (שבה שום פעולה ללא תתרחש ללא הפעלה ישירה של המשתמש). שליטת המערכת במכשור יכולה להעשות ברמות שונות של תחכום: שליטה ישירה של המשתמשים (באמצעות שלט ראשי או פנל ייעודי, מחשב או מכשיר נייד כגון סמארטפון או טאבלט) או בקרה עם לוגיקה והגדרת תרחישים למכשירי חשמל בבית על פי לוגיקה. בהתאם ליישום, הלוגיקה יכולה להיות מוגדרת באמצעות תוכנה עם אופציות נתונות או שהמשתמש יכול להרחיבה כרצונו באמצעות קוד פתוח.
מערכות הבית החכם נבדלות בהספק היציאה החשמלי שלהן. ככל שהספק היציאה גבוה יותר כך אמינות בקרי חשמל החכם טובות יותר. הדעה הרווחת שרצוי בקרים עם הספק יציאה גדול מ-2000 וואט לקבלת אמינות טובה.
המערכת לרוב אינה אוטומטית לחלוטין וגם המכשירים המחוברים אליה נדרשים להתאמה מסוימת לקונספט זה - כך למשל מערכת סטריאו, שלאחר הפסקת חשמל לא תידלק מעצמה, לא תוכל להשתלב במערכת בית חכם, זאת מכיוון שלאחר שהמפסק המבוקר ינתק אותה מהחשמל לא ניתן יהיה להפעילה. מנגד, אם ניתן להפעילה באמצעות שלט אינפרא אדום, אפשר יהיה לשלב אותה באמצעות הצמדת בקר הפולט אותות אינפרא אדום ובדרך זו להפעילה. קל יותר לקבל דרגה גבוהה של אוטומציה ואמינות כאשר המערכות יכולות להעביר משוב על מצבן, אך הדבר אינו הכרחי.
פרוטוקולים
ישנם מספר פרוטוקולים לצורך העברת פקודות וקבלת עדכון מצב של הבקרים, חלקם דורשים חיווט מיוחד בכל הבית ובחלקם נעשה שימוש בתשתית החשמל הקיימת, כמו X-10, PLCBUS; בחלק נעשה שימוש בתקשורת אלחוטית כמו Wi-Fi, ZigBee ו־Z-wave או טכנולוגיות המשלבות תקשורת קווית עם אלחוטית כמו INSTEON ו-HIGOAL.
פערים וסיכונים
לא כל הפעולות ניתנות לאוטומציה מלאה ובחלקן עדיין נדרשת או רצויה מעורבות המשתמש. לדוגמה, ניתן אולי להפעיל קומקום מרחוק, אך יש לדאוג שיהיו בו מים קודם לכן. ניתן לתזמן את הפעלת מכונת הכביסה לשעה מסוימת, אך המשתמש עדיין צריך להגדיר את הפרמטרים ולמלא את החומרים והכביסה. ניתן להגדיר לתנור מתאר פעולה מסוים (20 דקות ב-180 מעלות צלזיוס, שעה ב-150 מעלות) אך עדיין נדרשת מעורבות מסוימת של המשתמש.
ישנם גם סיכונים בחיבור הבית למערכת בקרה ממוחשבת. אם המערכת מחוברת לאינטרנט בצורה כלשהי, היא חשופה לאיום סייבר שיאפשר להשתמש בה לרעה. תאורטית, האקר עשוי לפתוח ברז גז בישול שהותאם לבקרה ממוחשבת ולגרום לפיצוץ הבית, או לגרום להצפתו בעזרת ברז המחובר למערכת ויצירת קצר חשמלי שיוביל לשריפה.
אסמרה
אסמרה (בגעז: ኣስመራ; בערבית: أسمرا, תעתיק מדויק: אסמרא) היא בירת אריתריאה והגדולה שבעריה. העיר שוכנת במרכז המדינה בגובה 2,325 מטרים מעל פני הים על קצה המתלול הצפון-מערבי של הבקע הסורי-אפריקני ושל הרמה האריתראית. לפי הערכות משנת 2023 אוכלוסיית העיר מונה כ-1.07 מיליון תושבים.
ב-2017 העיר הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשל ריכוז האדריכלות המודרנית בה.
היסטוריה
אסמרה, שהייתה חלק מממלכת "מדיר בהר", נכבשה תוך זמן קצר על ידי המצרים, בתמיכה וגיבוי בריטי. לאחר מכן יוהנס הרביעי, קיסר אתיופיה כבש את האזור ונתן לאלולה אנגדה את תואר המושל בו. אנגדה העביר את בירת המחוז לאסמרה, כשבאותו זמן היו בה 150 תושבים. תוך ארבע שנים, מנתה אוכלוסיית העיר למעלה מ-3000 תושבים, והחשיבות הכלכלית שלה, עם גידול הסחר עם מאסאווה, גדלה בהדרגה.
ב-1889 איטליה כבשה את אריתריאה ובעקבות החשיבות שנוצרה בתקופתו של אנגדה, העיר נבחרה לבירת אריתריאה האיטלקית על ידי המושל מרטיני ב-1897. האיטלקים בנו את העיר בסגנון מודרני והיא זכתה לכינוי "רומא הקטנה" ("Piccola Roma"). האיטלקים עסקו בבנייה בנו מסילת ברזל מעיר הנמל מאסאווה לחוף הים האדום לאסמרה (המסילה היחידה הקיימת במדינה עד היום). העיר נפגעה קלות ברעידות אדמה ב-1913 וב-1915. כמו כן הם בנו את העיר בסגנון הארכיטקטוני המודרני. בימינו, חלק משמעותי מהמבנים בעיר הם ממקור איטלקי, ויש חנויות שעדיין יש להן שם איטלקי. בעיר התפתחה קהילה איטלקית, ובמפקד אוכלוסין בעיר ב-1939 מתוך 98,000 תושבים בעיר 53,000 מתוכם היו איטלקים. עובדה זו הפכה את העיר לעיר האיטלקית המרכזית של האימפריה האיטלקית באפריקה. באותה שנה, באריתריאה כולה היו 75,000 איטלקים. לאיטלקים היו השקעות רבות בתעשייה בעיר, אבל הן פסקו עם תחילת מלחמת העולם השנייה והפריחה התעשייתית של האזור נעצרה. בשנות ה-30 של המאה ה-20 השלטון האיטלקי בנה את ארמון המושל החדש שכיום משמש בית העירייה.
בשנת 1938 הסתיימה בניית המסגד הגדול באסמרה.
באפריל 1941 נפלה אסמרה בידי כוחותיו של הגנרל הבריטי ויליאם פלאט שהסתערו על אריתריאה מסודאן במסגרת המערכה במזרח אפריקה. הבריטים שלטו באריתריאה עד 1952. במהלך הזמן הזה הבריטים העבירו את רוב התעשיות לקולוניות שלהם בהודו וקניה. הבריטים ניסו לשמר את השלטון האיטלקי, אבל בשנת 1949 החלו פעולות טרור כנגד האירופאים, וכן של נוצרים תומכי אתיופיה כנגד המוסלמים תומכי שלטון איטליה.
לאחר סיום השלטון הבריטי ב-1952, האו"ם החליט לצרף את הקולוניה לשעבר תחת שלטון פדרטיבי לאתיופיה בראשות היילה סלאסי. בפדרציה, אסמרה לא הייתה עוד הבירה אלא אדיס אבבה, במרחק של יותר מ-1000 קילומטר משם, והשפה הלאומית שונתה מתיגרינית לאמהרית. ב-1961 החליט הקיסר סלאסי לסיים את ההסכם ה"פדרטיבי" ולהפוך את אריתריאה למחוז ה-14 של האימפריה האתיופית. בעלת הברית הגדולה ביותר של אתיופיה אז הייתה ארצות הברית. בין 1943 ל-1977 שכן בעיר מתקן של צבא ארצות הברית. מלחמת העצמאות של אריתריאה פרצה ב-1961 ונגמרה ב-1991 ותוצאתה הייתה עצמאות אריתריאה. אסמרה לא סבלה מנזק במהלך המלחמה בהשוואה לרוב האזורים הגבוהים במדינה. העיר הפכה בחזרה להיות בירת המדינה כאשר אריתריאה זכתה בעצמאותה.
כלכלה
בגלל היותה בירת המדינה והיישוב הכי גדול באריתריאה, רוב אנשי העסקים האריתריאים ממקמים את הבסיסים שלהם באסמרה. העיר הייתה פעם עיירת מפעל.
במהלך התקופה הקולוניאלית, אסמרה הייתה המרכז השלטוני והכלכלי של מזרח אפריקה האיטלקית. כשהבריטים נכנסו למדינה ב-1941, עסקים רבים נסגרו או עברו אל מחוץ לעיר. מנהג זה נמשך גם תחת השלטון האתיופי.
תחבורה
יש בעיר תחנת רכבת שמקשרת את העיר עם העיר מאסאווה דרך המסילה האריתראית, שנבנתה על ידי האיטלקים בין 1887 ל-1932. רשות הרכבות האריתראית ביקשה תקצוב כדי להמשיך בתוכנית האיטלקית להרחבת המסילה עד לעיר טסניי, וכך להעניק הזדמנות לסודאן השכנה להשתמש ביותר יעילות בנמל של מאסאווה.
נמל התעופה הבינלאומי אסמרה משרת את האזור. בנוסף בעיר נמצאים הבסיסים של חברת התעופה הלאומית אריתריאן איירליינס.
חינוך
מאז ומתמיד אסמרה הייתה מרכז חינוכי לאומי ובעיר נמצאים תיכונים ובתי ספר יסודיים. עד לאחרונה אוניברסיטת אסמרה הייתה האוניברסיטה היחידה במדינה. בנוסף, בתקופת הסיפוח האתיופי, האוניברסיטה הייתה מקושרת עם מה שהיה אז מרכז החינוך העל-תיכוני הגדול ביותר במדינה, אוניברסיטת אדיס אבבה.
יהודים
בתחילת המאה ה-20 הגיעו לאסמרה מבני יהדות עדן והקימו במקום קהילה יהודית עם בית ספר, בית כנסת ובית קברות. בשיאה מנתה הקהילה כ-400 נפשות. בשנת 1943 היו בקהילה כ-300 יהודים שהתגוררו בחלק האיטלקי של העיר ועסקו במסחר. לאחר הקמת מדינת ישראל עלו אליה כשני שלישים מבני הקהילה. בשנות ה-50 שהו באסמרה שוחטים מישראל שסיפקו בשר מאריתריאה לישראל. הקהילה היהודית בקשה סיוע מיהודי העולם בקיום בית ספר יהודי באסמרה. בשנת 1975 נותרו בעיר כ-100 יהודים ללא רב או מוהל. בשר כשר קנו בני הקהילה מחברת אינקודה שספקה בשר מאריתריאה לישראל.
במהלך מלחמת העצמאות של אריתריאה עזבו רב היהודים שנשארו את אסמרה, עד שנותר במקום בראשית שנות ה-2000 יהודי יחיד אך טוענים שישנה קהילה יהודית עדיין באזור.
מעצר עד תום ההליכים
מעצר עד תום ההליכים הוא הליך משפטי שיכול להתקיים לאחר סיום חקירה משטרתית והגשת כתב אישום כנגד נאשם (הפיכתו מחשוד לנאשם). במסגרת ההליך, פונה התביעה (התביעה המשטרתית או פרקליטות המדינה) לבית המשפט בבקשה להאריך את מעצרו של הנאשם עד לתום בירור ההליכים המשפטיים כנגדו.
הליך זה נחשב כצעד מחמיר, בכך שהוא פוגע בחירותו של אדם על ידי שליחתו למעצר, בטרם הוכחה אשמתו ובעוד עומדת לו חזקת החפות. על כן נקבעו בחוק תנאים מחמירים, אשר חייבים להתקיים בטרם יחליט בית המשפט על נקיטה בצעד זה.
הפרוצדורה מוגדרת בחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים) (להלן: "החוק").
מגבלות
מעצר עד תום הליכים שולל חירותו של אדם בטרם הוכחה אשמתו ובעוד עומדת לו חזקת החפות. על כן נקבעו כללים להגבלתו. האמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות קובעת בסעיף 9(3) שמדינה לא תקבע כלל אוניברסלי שאדם שהוגש נגדו כתב אישום יוחזק במעצר עד תום ההליכים. האמנה מוסיפה וכותבת שניתן להתנות את שחרור הנאשם בערובות להתייצבות למשפט ולביצוע העונש.
ועדת האו"ם לזכויות אדם הרחיבה על משמעות סעיף זה באמנה:
בישראל
מעצר עד תום ההליכים המשפטיים מעוגן בישראל בסעיף 21 לחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה – מעצרים), תשנ"ו-1996.
מתי מוצדק?
שופטי בית המשפט העליון נחלקו לגבי היקף השימוש במעצר עד תום ההליכים. דליה דורנר גרסה שמדיניות שיפוטית ראויה חייבת להורות על מעצר רק כאשר אין מוצא אחר. בהתאם לכך היא קבעה בעמדת מיעוט נגד שישה שופטים אחרים שכלל לא קמה עילת מעצר עד תום ההליכים לגנב רכב בעל עבר נקי. גם השופט אהרן ברק גרס שראוי לעצור אדם עד תום ההליכים רק במקרים חריגים ומיוחדים. מנגד, השופט מאיר שמגר גרס שחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, מגן לא רק על הנאשם אלא גם על קורבנותיו, על חירותם ועל כבודם, וכי גורם זה ראוי שיובא אף הוא בחשבון. הרוב בבית המשפט העליון הלך בפועל בדרך זו.
השופטים בבית המשפט העליון גם נחלקו על חוזק הראיות הנדרש לצורך הצדקת מעצר עד תום ההליכים. דורנר בדעת מיעוט גרסה כי: "אין לעצור עד תום הליכי המשפט נאשם שבחומר הראיות נגדו מובנה ספק הפוגע בסבירות הסיכוי להרשעתו, וזאת אף אם חומר ראיות זה אינו מופרך ודי בו לצורך העברה אליו של נטל הבאת הראיות במשפט עצמו". הרוב דחה עמדה זאת.
תנאים לביצוע
פגיעה בחירות האדם נחשבת לאקט מחמיר ועל כן קובע החוק כי נדרשת התקיימותם של שלושה תנאים מצטברים על מנת שבית המשפט יורה על מעצר עד תום ההליכים:
סטטיסטיקה
בשנת 1998 היו 6,080 מעצרים עד תום ההליכים, ובשנת 2013 היו 20,082 מעצרים עד תום ההליכים.
בבדיקה מדגמית בבית המשפט השלום, התביעה בקשה מעצר עד תום ההליכים בכ-27% מהמקרים ובקשתה נתקבלה בכמחציתם.
אורך המעצר
ככלל, מעצר עד תום ההליכים יעמוד בתוקפו עד לסיום ההליכים המשפטיים כנגד הנאשם (פסק הדין, ואם יורשע - גזר הדין), וזאת במידה ובית המשפט לא קבע אחרת. במידה ויתקיימו אחת מן הנסיבות הבאות, ישוחרר הנאשם ממעצר:
ההליך הפורמלי
הבקשה למעצר עד תום ההליכים מוגשת לאותו בית משפט שבו אמור להתקיים הדיון בתיק העיקרי (וזאת בהתאם לחומרת העבירה) ואשר בתחום שיפוטו בוצעה העבירה או נמצאת היחידה החוקרת שהייתה ממונה על החקירה (אלא אם כן מדובר בנסיבות מיוחדות).
למעשה, כאשר מוגשת בקשה למעצר עד תום ההליכים, מתנהלים כנגד הנאשם שני תהליכים מקבילים:
הראשון, דיון בבקשה למעצר עד תום ההליכים, בו קובע בית המשפט האם הנאשם יהיה במעצר עד למתן החלטה בתיק העיקרי. השני, הדיון בתיק העיקרי, בו מתבררת השאלה האם הנאשם זכאי או אשם וכן שאלת העונש (במידה ויימצא אשם). מקובל כי שני ההליכים יתנהלו בפני שופטים שונים, וכי השופט אשר דן בתיק העיקרי לא ייחשף לפרטים שנחשפים במסגרת הבקשה למעצר (עברו הפלילי של הנאשם, תוכן עדויות, וכו').
במהלך הדיון, כאשר הנאשם מואשם בעבירות חמורות בהם יש חזקת מסוכנות סטטוטורית, ישהה הנאשם במעצר עד להכרעה בעניין המעצר עד תום ההליכים. במקרים אלו, למעט בנסיבות מיוחדות, יסכים בית המשפט לשחרור הנאשם לחלופת מעצר רק לאחר הכנת תסקיר מעצר על ידי שירות המבחן.
שופטי בית המשפט העליון הביעו את עמדתם כי ההחלטה בשאלת המעצר עד תום ההליכים צריך להינתן תוך זמן סביר, ולא להתמשך על פני חודשים רבים. למרות זאת, יש מקרים בהם הדיון על מעצר עד תום הליכים לא מסתיים תוך תשעה חודשים.
קישורים חיצוניים
מעצר עד לתום ההליכים באתר קרימינלי
ניקולס אלמגרו
ניקולס אלמגרו סנצ'ז רול (בספרדית: Nicolas Almagro Sanchez Rolle; נולד ב-21 באוגוסט 1985) הוא טניסאי ספרדי מקצועני. בשיאו דורג במקום התשיעי בעולם בדירוג סבב ה-ATP וכיום (מרץ 2017) מדורג במקום ה-57 בעולם. אלמגרו זכה ב-10 תארים ליחידים בסבב ב-ATP.
אלמגרו החל לשחק בנבחרת ספרד בגביע דייוויס בשנת 2008 והמאזן שלו הוא 2-3.
במשחקי הים התיכון שנערכו באלמריה, ספרד בשנת 2005 זכה אלמגרו בשתי מדליות זהב ביחידים ובזוגות ביחד עם גילרמו גרסיה-לופז.
פרגיים
פרגיים (שם מדעי: Papaveraceae) היא משפחת צמחים בעלי פרחים. מיניה מתאפיינים בפרחים בעלי 4 עלי כותרת שרובם בצבע אדום, ובמרכזם כתם שחור. והם כוללים עשבים חד שנתיים,דו שנתיים או רב שנתיים הנפוצים בכל העולם עם מעט מינים באזורים הטרופיים. המשפחה הופיעה לפני 115 מיליון שנים בתקופת הקרטיקון.
בישראל, צומחים בר 23 מינים ממשפחה זו, הכלולים בחמישה סוגים. חמשת הסוגים הם: פרג, פרגה, בן פרג, מגלית, ארגמון.
מהידועים שבמינים:
וויסלוויצה
תולדות היישוב
וויסלוויצה נזכר כיישוב אצולה בתעודות מהמאות ה-14 וה-15, ובאמצע המאה ה-15 קיבל זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בשנת 1869. במהלך מלחמת העולם הראשונה התרחש באזור הכפר קרב בו נהרגו כ-1,400 חיילים רוסים וגרמנים.
יהודי וויסלוויצה
בפרעות ת"ח ות"ט נמלטו מהכפר יהודיו, ובכך ניצלו רובם. בשנים שלאחר מכן, הוטלו על יהודי היישוב מיסים גבוהים. בשנת 1760 הופצה נגד יהודי היישוב עלילת דם, בה הואשמו ברצח נער נוצרי לשם הכנת מצות מדמו. בעקבות זאת, הוצאו להורג בעינויים קשים נכבדי הקהילה, לרבות רבה. מהמאה ה-18 פעלו בכפר חסידויות שונות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פרעו ביהודי היישוב הקוזקים, תוך ביצוע מעשי שוד ואונס, ובסוף שנת 1918 פרעו ביהודי המקום חיילי הצבא הכחול. בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בכפר, לצד פעילות של אגודת ישראל. בשנים אלה נמנו בכפר כ-900 יהודים, קרוב למחצית מתושביו. בשנות השלושים סבלו יהודי הכפר מקריאות לחרם מצד שכניהם הפולנים.
בשואה
ב-11 בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו החלו בלקיחת יהודים לעבודות כפייה קשות ומשפילות, כאשר כ-100 יהודים מהיישוב מתו כבר בשבועות הראשונים לכיבוש. בהמשך, הוחרמו עסקי היהודים בכפר, והוטלו על יהודי המקום גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע עם מגן דוד, תוך ריכוז היהודים בגטו סגור, אליו צורפו בסוף שנת 1941 יהודים נוספים מכפרי הסביבה.
בינואר 1942 גורשו כמה עשרות זקנים מהגטו לולודבה, ומשם שולחו למחנה ההשמדה סוביבור. באוקטובר 1942 גורשו כ-1,200 היהודים שנותרו בגטו לסוביבור ולמחנות נוספים, כאשר המסתתרים נרצחו במקום. יהודים מעטים מהכפר שהצליחו להימלט ליערות הסביבה, נרצחו ברובם בידי פולנים או הוסגרו לגרמנים.
באוגוסט 2021 התגלה בחצר בית פרטי בכפר קבר אחים ובו 60 גופות של יהודי המקום, ומתוכם 20 גופות של ילדים. במקום תוקם מצבת זיכרון.
אהרן הראל (רב)
הרב אהרן (ארל'ה) הראל (נולד ה' באייר תשל"ד, 27 באפריל 1974) הוא ראש ישיבת 'מוריה' בגבעת הקטורת (בהקמה), נשיא הישיבה התיכונית פל"ח הרימון (בשמה המקורי: לב חדש) בשילה וראש בית המדרש הקהילתי בעפרה. לשעבר ראש ישיבת ההסדר בשילה ור"מ בישיבת ברכת יוסף.
קורות חייו
נולד לדב ולאה הלפרין, ברמת גן שבה גדל. סבו, הרב שלמה זאב גולינסקי, היה איש פא"י. היה מדריך ורכז בתנועת הנוער בני עקיבא, וכן חבר בהנהלה הארצית של הארגון.
למד בישיבה התיכונית שעלבים ובישיבות מרכז הרב, עתניאל, אור עציון, רמת גן והר עציון. הוא תלמידם של הרבנים שאול ישראלי, יעקב אריאל, חיים דרוקמן ואהרון ליכטנשטיין.
הוא גם נטורופת המשלב הלכה ורפואה משלימה, ומרצה בנושא זה במכללות לרפואה משלימה. הוא מגשר מוסמך.
מתגורר בשילה. אשתו יפעת היא אחותם של הרב רא"ם הכהן, הרב אביה הכהן והאלוף גרשון הכהן. אחותו היא עורכת הדין רחל ווזנר, הממונה על ההקדשות בבתי הדין הרבניים.
גישתו ודרכו
הרב הראל משלב עולם למדני-הלכתי עם תורת החסידות והקבלה. עיקר עיסוקו הוא בהוראת גמרא ופסיקת הלכה והתמקדותו העיקרית היא בהלכות רפואה.
בלימוד החסידות הוא עוסק בפיתוח תבניות שכליות לצורך הבנת התורות החסידיות והקבליות. הוא מאמין בבירור האמת על פי הראשונים והאחרונים, גם כשהמסקנה שונה מן המקובל. לדעתו, גם בעת המודרנית על האדם לייצר באופן חקלאי בעצמו חלק ממצרכי הבסיס שלו. לדבריו, לא לחינם ציוותה התורה מצוות רבות כל כך (כעשרה אחוזים מכלל המצוות) המוטלות דווקא על חקלאים.
לאחר בחירתו של הרב יונה מצגר לרב ראשי, פרסם את החוברת "לא תכירו פנים במשפט - לבירור יחסנו לבחירת הרב הראשי האשכנזי" שבה מתח ביקורת על בחירת הרב מצגר שנעשתה לדבריו משיקולים זרים על אף שהוא אינו תלמיד חכם ואישיותו מפוקפקת. הוא טען כי בחירתו אסורה על פי ההלכה ואין להכיר בה, וקבע שיבוא יום ו"יתגלה קלונו ברבים" והבוחרים בו יגרמו לחילול השם שייווצר. כעבור מספר שנים, לאחר שהרב מצגר הורשע, כתב הרב הראל: "אין לנו במה להתבייש – לא אנו בחרנו בו [...] לא רב בישראל סרח וחטא כאן, אלא אדם שהתיימר להיות רב [...] הצליח להונות רבים ולהציג להם מצג שווא שגרם להם לתמוך בו, אף על פי שלא היה ראוי לכך."
עיסוקו בהומוסקסואליות
הרב הראל עוסק בסיוע להומוסקסואלים, שאותם הוא מכנה "מת"מניקים - מתמודדים עם משיכה תוך מגדרית", הפונים אליו לייעוץ והכוונה. הוא היה המלווה הרבני של ארגון כמוך - הומואים דתיים אורתודוקסים ועמד בראש מערך ההכוונה להומואים דתיים של ארגון "בקדושה". הוא גורס כי על רבנים לברר את הנושא לעומקו לפני שהם דנים בו.
הרב הראל מעודד הומואים דתיים המעוניינים להשתנות לפנות לטיפול פסיכולוגי לשינוי הנטייה המינית. לטענתו, למעלה ממחצית ההומואים שהוא ליווה במהלך טיפול שכזה הגיעו לשינוי מלא של נטייתם המינית או למעבר למשיכה דו-מינית, וגם אלו שלא הצליחו להגיע לכך – הטיפול שיפר את יחסיהם עם עצמם ועם אחרים.
הוא מזהיר מפני נישואי הומו עם אישה בלי לספר לה על נטייתו המינית לפני החתונה. לדבריו, "אותם המייעצים לגברים שאינם חשים כל משיכה לנשים להתחתן 'וזה יעבור לכם' אינם יודעים מה הם שׂחים, והם גורמים נזק בל יתואר לשני הצדדים שמסתיים לרוב בגירושין מכוערים ומצערים, תוך גרימת סבל לילדים ולשני בני הזוג".
ביחס להומואים שלא הצליחו ליישם את הפתרונות האמורים, אמר כי
עוד כתב כי על גברים הומוסקסואלים לשמור נגיעה מגברים אחרים אם זה גורם להם הרהור עבירה במענה לשאלה אחרת כתב כי דעתו כמסמך העקרונות שאשררו רבנים בארצות הברית ו"מי שהוא בעל נטייה ואינו מצהיר על מעשיו ברבים, הרי הוא יהודי טוב וכשר לכל דבר, ואין סיבה לדחותו כלל וכלל!!! אך מי שרומס את מצוות התורה ומצהיר על כך ברבים, כגון מי שחי עם גבר בזוגיות וכדומה, יש להתייחס אליו כאל כל עובר עבירה. קהילה דתית איננה יכולה להכיל בתוכה אנשים הרומסים את עקרונות היסוד שלה.".
בשנת תשפ"ב הוציא לאור ספר שאלות ותשובות הלכתי ורעיוני בסוגיה זו, בשם "ישרי לבב". כל הספר נכתב בהתייעצות צמודה עם רבו הרב יעקב אריאל וכל הכתוב בו מאושר בידיו. הספר יצא לאור בהוצאת ארגון חותם, ובראיון שנערך עם מנכ"ל הארגון עמיטל בראלי, אמר האחרון:
ספריו
מלבד הספרים שכתב, הרב הראל החל בההדרת ספרי 'שפת אמת' על התורה והמועדים, בהוצאת המכון התורני אור עציון. פרסם מאמרים בכתבי העת תחומין, צהר, אסיא ועוד.
אורפה
אורפה (בטורקית: Şanlıurfa – שנלאורפה; מילולית: "אורפה רבת התהילה"; בכורדית: Riha/ڕحا - רחא; בערבית: الرها או أورفة; בארמית: ܐܘܪܗܝ – "אורהוי" או "אורפא"; בארמנית: Ուռհա) היא עיר בכורדיסטן הטורקית ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז דרום-מזרח אנטוליה שבטורקיה. העיר ממוקמת כ-80 ק"מ מזרחית לנהר הפרת. לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir - "עיר גדולה") ולפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסיית העיר מנתה כ-2.17 מיליון בני אדם, עובדה ההופכת אותה לעיר הגדולה ביותר במזרח טורקיה ולאחת מהגדולות במדינה כולה. רוב תושבי העיר הם כורדים אך יש בה גם מיעוט ערבי גדול. לעיר שמות רבים שניתנו על ידי עמים שונים ובתקופות שונות. בסורית היא נקראת ܐܘܪܗܝ (אורהי), והטיות דומות לאלו בערבית וביוונית. באימפריה הביזנטית היא נקראה יוסטינופוליס ובממלכה הסלאוקית נקראה אֶדֶסָה.
היסטוריה
בתקופה הצלבנית שימשה אורפה כבירת רוזנות אדסה. העיר נכבשה על ידי המוסלמים בשנת 1144. בתקופה העות'מאנית הייתה מרכז סחר של כותנה, בורסקאות וצורפות.
בשנת 1914 נמנו בעיר 75,000 תושבים: 45,000 טורקים, 25,000 ארמנים, 5,000 נוצרים סוריים ומעט יהודים. בתחילת 1916, לאור הידיעות על טבח הארמנים בצפון טורקיה, מרדו הארמנים בעיר והשתלטו על העיר העתיקה של אורפה, בה הצליחו להחזיק במשך מספר שבועות אל מול הפצצות ארטילריה של הצבא העות'מאני. בסופו של דבר הושג הסכם בתיווך גרמני שהביא לכניעת הארמנים תמורת הבטחה כי לא יגורשו. בסופו של דבר הטורקים הפרו את ההבטחה והארמנים הוגלו מהעיר.
במסורת היהודית
חיים בר-דרומא קובע כי אורפה היא בעצם ״קלירוהי״ שמופיע בתרגומי התורה ובמדרשי חז"ל, ואף שכנה בתוך גבולה הצפוני המקראי של ארץ ישראל. על פי המסורת המוסלמית אורפה נמצאת במקום ההיסטורי של אור כשדים מקום הולדתו של אברהם. בעיר מסגד גדול המיוחס למקום הולדתו של אברהם. המסגד הגדול של אורפה נבנה בשנת 1170 על הריסות כנסייה שהערבים כינו "הכנסייה האדומה" והוקמה, כנראה, על גבי שרידים רומיים. מסורת מקומית מזהה את הבאר במסגד כבאר שבה הושלכה המגבת של ישו.
בצמוד למסגד אברהם (Rizvaniye Mosque) מצויה בריכה גדולה (Balıklı Göl) עם דגי קרפיון רבים. לפי המסורת זהו המקום בו השליך המלך נמרוד את אברהם לאש. אלוהים עשה לאברהם נס והפך את האש למים ואת העצים לדגים. המקום קדוש למוסלמים, אסורה פגיעה בדגים, והמקומיים נוהגים להאכיל את הדגים בביקורם במקום.
יהודי אורפה
על פי הערכות, קהילת יהודי אורפה, האורפלים, הם צאצאי גולים של בית המקדש הראשון וזאת לאור נוסח תפילות הקהילה שחסר תפילות שנוספו בתקופת בית שני או לאחריו. ועל כן הקהילה היא בת למעלה מ-2,500 שנה.
על פי הערכות מנתה הקהילה כ-1,000 יהודים במאה ה-19.
רוב יהודי אורפה עלו לארץ ישראל בשנת 1896, זאת בעקבות פרעות הסולטאן עבדול חמיד השני כנגד הארמנים שהתרחשו באורפה ב-28 בדצמבר 1895. בדרך לארץ ישראל עברו היהודים האורפלים בחלב (Aleppo) אשר בסוריה. חלקם נשארו שם ועלו לישראל מאוחר יותר. מקצת העולים התיישבו בטבריה, בראשון לציון, ורובם עברו לירושלים.
סטיב מקווין (במאי)
סטיבן רודני "סטיב" מקווין (באנגלית:  Steven Rodney "Steve" McQueen; נולד ב-9 באוקטובר 1969) הוא במאי קולנוע ומפיק אנגלי, מועמד פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לשנת 2013 על בימוי הסרט "12 שנים של עבדות". מקווין זכה לשבחים רבים בכל רחבי העולם על סרטיו הפרובוקטיביים "רעב" ו"בושה".
ביוגרפיה
מקווין נולד בלונדון למשפחה שמוצאה ממדינת האי גרנדה שבקריביים. גדל במערב לונדון ואובחן כדיסלקט בילדותו עם מקרה של עין עצלה. מקווין עסק בצעירותו בכדורגל, הוא למד עיצוב ואמנות ב"מכללת צ'לסי לאומנויות" ואמנות יפה ב"מכללת גולדסמית'ס" שבחסות "אוניברסיטת לונדון". לאחר זמן מה עזב מקווין את לימודיו באנגליה ונסע לארצות הברית ללמוד ב"בית ספר לאומנויות טיש" שבחסותה של "אוניברסיטת ניו יורק". בתחילת דרכו כקולנוען הושפע רבות מיוצרי הקולנוע אנדי וורהול, סרגיי אייזנשטיין, באסטר קיטון, ז'אן ויגו ובילי ויילדר.
לפני שפרץ כיוצר קולנוע עסק מקווין בציור ובאמנות חזותית.
קריירה
מקווין החל את דרכו הקולנועית בבימוי סרטים קצרים במהלך שנות ה-90. הוא פרץ לתודעה הבריטית והעולמית בשנת 2008 עם צאת סרט הבכורה שלו "רעב". הסרט מתרחש בין כותלי הכלא ומבוסס על שביתת הרעב של בובי סנדס בשנת 1981. כוכב ותגלית הסרט היה מייקל פסבנדר שחקן קולנוע הגרמני שעבד עם מקווין בכל הפרויקטים שלו מתחילת דרכו. מקווין קיבל על סרט הביכורים שלו את פרס מצלמת הזהב מטעם פסטיבל קאן ובכך היה ליוצר הקולנוע הבריטי הראשון שמקבל פרס זה. זכה בנוסף בפרס באפט"א לכישרון המבטיח ביותר.
בשנת 2011 ביים את סרטו השני "בושה", דרמה ארוטית בכיכובם של מייקל פסבנדר וקארי מאליגן המתרחשת בניו יורק. מקווין זכה לביקורות משבחות גם על סרטו זה, הסרט זכה בשלושה פרסים בפסטיבל ונציה.
12 שנים של עבדות
בשנת 2013 שחרר מקווין לאקרנים את סרטו השלישי במספר והראשון בגזרה ההוליוודית "12 שנים של עבדות" ע"פ ביוגרפיה של העבד האפרו אמריקאי סולומון נורת'ופ. את הסרט ביים מקווין והפיק ביחד עם בראד פיט (משחקני הסרט) ועם מפיק העל ארנון מילצ'ן.
הסרט שעסק באופן מצמרר בעבדות שהתרחשה במאה ה-19 זכה לביקורות מהללות בקרב מבקרי הקולנוע ברחבי העולם, הוא הועמד ל-9 אוסקרים וזכה בפרס סרט הדרמה הטוב ביותר בטקס פרס גלובוס הזהב. מקווין הועמד על עבודתו האינטנסיבית על סט הסרט לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א.
חיים אישיים
מקווין מתגורר בלונדון ובאמסטרדם, הוא אב לילד ולילדה מחברתו מבקרת האמנות ביאנקה סטיגטר.
גנדי סמריטי
בראשיתו היה הבית שייך למשפחת אנשי העסקים האמידה בירלה ונקרא על שמה. ממשלת הודו רכשה את הבית ב-1971 והוא נפתח לציבור שנתיים לאחר מכן. מאז שוכן בו מוזיאון אודות חייו של גנדי ורציחתו. במקום מוצגים בין השאר החדר בו התגורר גנדי והחצר שבה נהג לערוך מדי ערב מפגש עם קהל, שבאחד מהם נרצח. הבניין וחצרו שומרו כפי שהיו בימי גנדי. סככה ובה עמוד זיכרון ניצבים בנקודה בה התרחש הרצח.
בשנת 2005 נפתח במקום מוזיאון מולטימדיה לזכר גנדי.
מאלה
מָאלֵה (בדיבהי: މާލެ) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר ברפובליקת המלדיביים. נכון לשנת 2014 מתגוררים בה 133,412 תושבים, שהם כשליש מתושבי האיים המאלדיבים.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת על אטול מאלה, אי אלמוגים טבעתי שהיה אי המלכים בתקופת שושלת המלכים של המאלדיבים. העיר משמשת כמרכז לסחר באגוזי קוקוס, שטחי עצי דקל, קופרה וקונכיות.
מאלה מחולקת לחמישה רבעים. הרובע החמישי לא נמצא באי אטול מאלה אלא באי וילינגילי השכן אשר משמש בעיקר כאתר תיירותי ולא למגורים.
שדה התעופה הבינלאומי של מאלה ממוקם על האי הסמוך הולולה. העיר תופסת את כל שטחו של האי.
בסוף שנת 2004 בעקבות רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי, נפגעה מאלה מגל צונאמי שהציף יותר משני שלישים מהעיר.
היסטוריה
המתיישבים הראשונים במלדיביים הגיעו מחופי תת-היבשת ההודית. מאלה עצמה החלה ככפר דייגים קטן.
חלוץ
{{פירושונים|
ראו גם
}}
Some Great Reward
Some Great Reward הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת הסינת'פופ הבריטית, דפש מוד, שיצא ב-1984.
האלבום הגיע למקום ה-51 במצעד האלבומים האמריקאי, והפך למעשה לאלבום המצליח ביותר של הלהקה בארצות הברית עד אז.
בבריטניה, הגיע האלבום למקום החמישי, שהיה בדומה לארצות הברית, המיקום הגבוה ביותר של הלהקה במצעד דאז.
גלאס 1700
גלאס 1700 (בגרמנית: Glas 1700) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית Hans Glas GmbH אשר יוצרה בין השנים 1964–1967 בגרמניה המערבית.
שמרו שבתותי
"שבת היום" (או "שמרו שבתותי") הוא פיוט המושר בקהילות אשכנז בעת הסעודה השנייה בשבת. שם המחבר, שלמה, חתום באקרוסטיכון, ויש המייחסים אותו לרבי שלמה אבן גבירול.
פופ אפ
פופ אפ או פופאפ (מאנגלית: Pop up; בתרגום לעברית על פי האקדמיה ללשון העברית: חַלּוֹן צָץ. בשפה הפופולרית: חלון קופץ) הוא כלי המשמש בעיקר לפרסום באינטרנט. פופאפ הוא חלון דפדפן, שמוצג על פי רוב בצורה נקייה, כלומר ללא סרגלי הכלים הנמצאים בחלון דפדפן רגיל. לרוב, ייפתח החלון על חלק קטן מהמסך ולא בגודל מלא. חלונות קופצים מופעלים על ידי טכנולוגיית צד לקוח, לרוב בשפת JavaScript.
שמרו שבתותי
הפיוט עוסק במעלות יום השבת, ורבים בו האזכורים על החירות והמנוחה והגאולה הכרוכות ביום זה. מוזכרים גם הדברים הקשורים לצד הגשמי של יום השבת.
פופ אפ
מפרסמים עושים שימוש בחלונות קופצים, כיוון שריבוי הפרסומות בדף גורם למתבונן בעמוד להיות אדיש ולהתעלם מהן לחלוטין. החלון הקופץ מושך את תשומת הלב של הקורא ולכן נחשב לכלי יעיל. עם זאת, ההתנגדות לחלונות הקופצים הביאה את מפתחי הדפדפנים להוסיף לדפדפנים כלים שחוסמים את החלונות הקופצים, וכיום יעילות הפרסום בדרך זו מוטלת בספק. התחושה השלילית בציבור לגבי חלונות קופצים בד בבד עם החסימה של הדפדפנים, הורידה באורח ניכר את השימוש בחלונות קופצים גם למטרות לגיטימיות.
שמרו שבתותי
הפזמון של הפיוט הוא המשפט: "ולוו עלי בני ועידנו מעדני, שבת היום לה'", המבוסס על המדרש בתלמוד: "אמר להם הקדוש ברוך הוא לישראל: בני, לוו עלי וקדשו קדושת היום והאמינו בי ואני פורע".
פופ אפ
היסטוריה
מודעת הפופ אפ הראשונה פותחה על ידי חוקר התקשורת איתן צוקרמן. בשנת 1995 עבד צוקרמן בתור אדמין ברשת האתרים tripod.com. באתרי tripod הוצגו פרסומות באנרים, שבאותן שנים של תחילת העידן הדיגיטלי היוו את טכניקת הצגת הפרסומות היחידה באתרי אינטרנט. כאשר אחת החברות שפרסמה את שירותיה ברשת האתרים התלוננה על כך שהמודעות שלה מופיעות לצד תוכן בוטה, התבקש צוקרמן לפתור את הבעיה. צוקרמן כתב שורת קוד אשר הייתה אחראית על "הקפצת" חלון דפדפן אינטרנט חדש מעל לחלון המקורי, בכל פעם שגולש היה נכנס לאתר. המודעה של המפרסם הופיעה בחלון החדש ש"הוקפץ" במקום שתופיע בצורה של מודעת באנר בתוך האתר. בשנת 2014 פרסם צוקרמן מאמר, ובו טען שלא צפה את ההשפעה השלילית של הפופאפ על האינטרנט, ואת הפיכתו לאחד הכלים "השנואים ביותר" בתעשיית הפרסום. צוקרמן התנצל במאמר זה על הקוד שכתב ב-1995, ואמר כי לו ולצוות עובדי tripod "היו כוונות טובות".
סוגי חלונות קופצים
ניתן להפריד את קבוצת החלונות הקופצים לכמה סוגים:
שמרו שבתותי
פיוט זה אף הוא כמו פיוטי שבת אחרים ורבים נחתם בבקשת גאולה לאומית ובבניין ירושלים ובית המקדש.
פופ אפ
חלון קופץ לאחור
חלון קופץ לאחור (באנגלית: Pop Under) הוא חלון קופץ שמוסתר על ידי החלון המרכזי, ולכן לא גורם להפרעה בגלישה. לרוב מבחינים בו רק עם סגירת הדפדפן הראשי. השימוש בחלון קופץ לאחור הוא למטרות פרסום בלבד.
פקודה ליצירת חלון קופץ (JavaScript)
והקישור שלחיצה עליו תפעיל את החלון
קישורים חיצוניים
מדריכים באנגלית על חסימת חלונות קופצים ותוכנות לחסימת חלונות קופצים:
סמל בורונדי
סמל בורונדי בנוי בצורת מגן כאשר במרכזו מצויר ראשו של אריה שואג. מאחורי המגן מוצבות 3 חניתות, ומתחתיו פרוסה כרזה עליה חרוט המוטו הלאומי של המדינה - "אחדות, עבודה, קידמה".
אסון הרכבת בצ'יוראה
אסון הרכבת בצ'יוראה (ברומנית: Catastrofa feroviară de la Ciurea), שהתרחש ב-13 בינואר 1917, בתחנת הרכבת "צ'יוראה" הסמוכה ליאשי, כשרכבת עמוסה מאוד, בת 2 קטרים ו-26 קרונות ירדה מפסי הרכבת - כאלף נוסעים נהרגו, היו פצועים רבים, במספר לא ידוע ונזקים בשיעור לא מוערך. זו הייתה תאונת הרכבת הגדולה ביותר אי פעם שהתרחשה ברומניה ואחת הגדולות ביותר בעולם.
הרקע להתרחשות
ב-1916 הצטרפה רומניה ללחימה במסגרת מלחמת העולם הראשונה ולאחר כמה הישגים בטרנסילבניה התהפך המצב, צבא גרמני ובולגרי הנחיל תבוסות לצבא הרומני, הגרמנים כבשו כמחצית מרומניה, כולל הבירה, בוקרשט והרומנים נאלצו להעביר את מוסדות השלטון צפון-מזרחה לעיר יאשי. יחידות צבא רומניות ורוסיות, חיילים בודדים וסתם אזרחים נמלטו מפני הצבא הגרמני ושאפו להגיע ליאשי. הרכבת המדוברת הייתה בדרכה מגאלאץ ליאשי. הצבא הגרמני כבר כבש את בראילה, שבקרבת גאלאץ והתחיל להפגיז את גאלאץ, הפגזה שבעוכריה התעכבה יציאת הרכבת ליאשי.
הרכבת
שיירה צבאית יצאה ברכבת מגאלאץ לכיוון יאשי ביום שישי 11 בינואר 1917 (30 בדצמבר 1916 לפי לוח השנה הישן, שהיה אז בתוקף), לאחר איחור של כמה שעות, שנבע מכך שאחד הקטרים נפגע בהפצצה של מטוסים גרמנים. ברכבת, בנוסף לחיילי השיירה, היו אזרחים רבים, שנמלטו מהגרמנים המתקדמים, חיילים רוסים ואפילו חלק מהמשלחת הצבאית הצרפתית. הצפיפות הייתה גדולה, אנשים תפסו כל פינה פנויה, עלו על הגגות של הקרונות, עמדו במדרגות ובמעברים בין הקרונות.
הרכבת הייתה רכבת מדרג א' בעלת הכינוי "השליח" (Curierul) והופעלה בשריפת פחם, אך לא היה לה פחם, לכן הופעלה בשריפת עצים ולשם קבלת אספקת עצים נאלצה לעצור לעיתים קרובות. בכל עצירה נוסעים נוספים נדחסו לתוך הרכבת וכנראה שנוספו לה קרונות. יש מחלוקות לגבי מספר קרונותיה והמספרים נעים בין 26 ובין 60 קרונות. לא היו זכוכיות בחלונות הקרונות והתאורה הייתה מבוססת על מנורות גז, שהסריחו את האוויר. מזג האוויר היה קר מאוד ומושלג. מהגגות הורדו גבר וילד קפואים לחלוטין.
מערכת הבלימה
מעצורי האוויר מסוג Westinghouse נבדקו בתחנת בלטן (Bălteni) והרכבת המשיכה בדרכה. בתחנת ברנובה (Bârnova), אליה הגיעה הרכבת בלילה, שוב נבדקו מעצורי האוויר ונמצאו תקינים ובשעה אחת בלילה הרכבת יצאה לכיוון יאשי המרוחקת קילומטרים ספורים. במורד שבמקטע המסילה, שבין ברנובה ובין תחנת צ'יוראה, ניסה הנהג של הקטר המוביל להאט בעזרת הבלמים, אך בלמי הקרונות לא הגיבו - משערים שבגלל הצפיפות היה מי שלחץ באקראי על צינורות לחץ האוויר או הברזים ובכך נטרל אותם. ב-23 קרונות היו בלמי יד ונהג הקטר אותת להם אקוסטית, כדי להפעיל את בלמי היד, אך בגלל הדוחק בקרונות, עובדי הרכבת לא הצליחו להגיע לבלמי היד. מד המהירות של הקטר, שירד מהפסים, הצביע על מהירות של 95 קילומטרים לשעה.
הירידה מהפסים
עובדי תחנת הרכבת, ששמעו את האיתות, כיוונו את הרכבת לפסים מסילה מספר 2, כדי להרחיקה מקרונות עמוסים בזפת, שחנו על המסילה מספר 1. בגלל המהירות הגבוהה וזווית הפניה, רק הקטר וקרון אחד הגיעו למסילה מספר 2 ומרבית הקרונות ירדו מהפסים - שני קרונות נשארו על הפסים. כנראה שלפחות קרון אחד התנגש במאגר דלק ובמקום פרצה שרפה גדולה.
לדברי ניצולים, הם הרגישו איך הרכבת מתרוממת, כמו לטאת מתכת ענקית ועפה מעבר לפסים. חלק מהנוסעים, בעיקר מגג הרכבת הועפו למרחק ונחתו לתוך מרבד השלג וכך ניצלו חייהם. אחרים, שקרונות נחתו עליהם, נהרגו או נפצעו והאש התפשטה לכיוונם. האש הגיעה לשני קרונות מלאים תחמושת, שחנו על מסילה אחרת והתחמושת התפוצצה והוסיפה נפגעים ונזקים.
הטיפול בנפגעים
ניצולה צרפתייה, שנמשכה מהמקום על ידי שני חיילים צרפתים, כשהלהבות כבר הגיעו לבגדיה, סיפרה שלמקום הגיעו בוזזים, שהתחילו לבזוז את הנוסעים. במהרה הגיעו גם יחידות הצלה, החיילים ששמרו על מאגר התחמושת, יחידה של מערך מסילות הברזל, שתי יחידות צבא רומניות ושתי יחידות צבא רוסיות.
הפצועים והלומי האירוע הועברו לתוך תחנת הרכבת, שם טיפלו בהם. מאחורי התחנה הונחו גופות המתים בארבע שורות. נעשה מאמץ גדול לזהות את הגופות ופורסמו רשימות עם שמות המתים שזוהו, אך רבים נותרו אלמונים. בין המתים היו טיס וקולונל צרפתים, קולונל ועוד 45 חיילים רוסים, שמונה קצינים רומנים ועוד.
כל המתים נקברו בקבר משותף במרחק חצי קילומטר מתחנת הרכבת.
מספרים במחלוקת
מספר המתים מוערך בין 800 ובין 1000, אך יש מערערים רבים, לשני הכיוונים, על מספרים אלה. דוקה, שר בממשלה הרומנית, דיבר על 800 מתים. קונסטנטין ארג'נטויאנו דיבר על 500 מתים וגנרל ברטלוט הצרפתי הזכיר 200 מתים ו-300 פצועים. מקורות נוספים הזכירו בין 300 ובין 2,500 מתים. הרופא הצבאי וסילה ביאנו טען שהיו ברכבת 5,000 נוסעים, 568 מתים ו-756 פצועים, אך לדבריו מספר המתים גדל לאחר שחלק מהפצועים הלכו לעולמם כתוצאה מהפציעה.
התגובה השלטונית
תביעות פיצויים, שהוגשו על ידי הנפגעים, שחלקם נשארו נכים ונזקקו לטיפולי המשך ותביעות של בני משפחה של המתים, נדחו בטענה ששלטונות הרכבת לא התרשלו, התאונה הייתה תוצאה של הצפיפות היתירה ברכבת, הרכבת הייתה רכבת צבאית והתקופה, תקופת מלחמה. איש לא פוצה. באזור היו לאחר מכן עוד כמה תאונות רכבת, בעצימות נמוכה בהרבה. בשנים מאוחרות יותר פורסמו מאמרים שעסקו בתאונה ולווו בתמונות, אך לא הוכח שאלה תמונות מקוריות או תמונות מתאונות מאוחרות יותר.
הנצחה בספרות
האירוע השאיר את רושמו על בני התקופה והוא הונצח בספרי זכרונות של חלק מנוסעי הרכבת (הנוסעת הצרפתייה כתב את אחד הספרים), שהתפרסמו במהלך השנים. הסופר מיכאיל סדוביאנו שילב תיאורים מהאירוע בספר Strada Lăpuşneanu, שפורסם ב-1921.
חסידות סדיגורה
היסטוריה
בשנת תר"ב (1842) הגיע רבי ישראל פרידמן (רוז'ין) לעיירה סדיגורה שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית והקים שם מחדש את חצרו. לאחר פטירתו בג' בחשוון תרי"א, מילא את מקומו בנו הבכור הרב שלום יוסף פרידמן, אולם הוא נפטר עשרה חודשים בלבד לאחר מכן. לאחר פטירתו החל לכהן בסדיגורה רבי אברהם יעקב פרידמן, בנו השני של רבי ישראל מרוז'ין. הוא נחשב כאדמו"ר הראשון בשושלת סדיגורה ומכונה בחסידות "האדמו"ר הזקן".
בניו של רבי שלום יוסף היו רבי יצחק פרידמן (בוהוש), אבי שושלת בוהוש, ורבי מנחם נחום דב בער פרידמן (ר' נחום בער'ניו) מסדיגורה.
רבי נחום בער'ניו נולד בשנת תר"ג. אחר שהתייתם גדל אצל דודו רבי יצחק. נשא את בת דודו רבי אברהם יעקב. התפרסם בדיבורו החריף והקצר. נפטר בכ"ז באב תרמ"ג. חתנו היה רבי משה יהודה לייב פרידמן מפשקאן. בנו היה רבי שלום יוסף פרידמן (תרל"א-כ' באב תרפ"ז), אדמו"ר במילניצא. רבי שלום יוסף נשא בזיווג ראשון את בתו של (דודו ובן דודו של אביו) רבי ישראל מסדיגורה ובזיווג שני את בתו של רבי מרדכי יוסף טברסקי מזלטיפולי.
הדור הראשון
בניו הגדולים של רבי אברהם יעקב היו רבי אשר ורבי שלמה. רבי אשר היה מאורס לבתו של רבי צבי הירש מרימנוב אך נפטר טרם נישואיהם. אחיו רבי שלמה'ניו (י"א בתשרי תר"ד - כ' בטבת תרמ"א) התארס עם ארוסת אחיו ונישא לה בשנת תרי"ח. אחרי חמש עשרה שנים שלא נולדו להם ילדים התגרשו. נישא בשנית לבת דודו רבי דוד הלפרין, חתנו של רבי ישראל מרוז'ין. הוא וגיסו ובן דודו רבי נחום בער'ניו היו מיועדים להנהיג את העדה ובחיי רבי אברהם יעקב התקבצו תחתם אברכים אך הם נפטרו בחייו. בנותיו של רבי שלמה היו: חוה לאה שנישאה לרבי נחום מרדכי פרידמן בנו של (בן דודו וגיסו של אביה), רבי ישראל פרידמן מצ'ורטקוב ומרים שנישאה לבן דודה רבי ישראל פרידמן מבויאן לייפציג.
הדור השני
לאחר פטירת רבי אברהם יעקב בשנת תרמ"ג החלו לכהן בסדיגורה שניים מבניו, רבי יצחק פרידמן מבויאן, ה"פחד יצחק" ורבי ישראל פרידמן מסדיגורה ה"אור ישראל". לאחר מספר שנים במסגרת חלוקת הירושה, עזב רבי יצחק את סדיגורה ועבר לעיר בויאן בה הקים את חסידות בויאן ורבי ישראל נשאר בסדיגורה וממנו המשיכה חסידות סדיגורה. נפטר בשנת תרס"ז.
הדור השלישי
שני בנים נוספים של רבי ישראל כיהנו כאדמו"רים:
הדור הרביעי
לאחר פטירתו של רבי אהרן, התמנה בנו יחידו רבי מרדכי שלום יוסף פרידמן מסדיגורה כאדמו"ר בגיל 16 בסדיגורה לצד דודיו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר לווינה, יחד עם שאר אדמו"רי שושלת רוז'ין. בשנת תרפ"ג (1923) הקים את ישיבת "משיבת נפש" בפשמישל. בראשות הישיבה עמדו הרב שבתי סגל, הרב שמשון פוגלמן והרב צבי וייצנר. בין בוגרי הישיבה היו הרב אפרים ויינברגר (לימים רב שכונת יד אליהו) והרב הלל ברוקנטל (לימים רב היישוב חפץ חיים). בהמשך פתח סניף לישיבה ביוזפוב בראשות רב העיר הרב שמעון פרזונצ'בסקי, שהיה מחסידיו. בסניף זה למדו 40 בחורים. חלק גדול מתלמידי הישיבה פנו בהמשך לישיבת חכמי לובלין. הוא שלח את חסידיו לארץ ישראל, והם פתחו בה מספר בתי כנסת.
בשנת תרצ"ד עבר להתגורר בפשמישל, שבה התגוררו רבים מחסידיו. באדר תרצ"ט (1939) עלה לארץ והתיישב בתל אביב. מדברי תורתו ערכו את סדרת הספרים "כנסת מרדכי". כבר בצעירותו היה חבר מועצת גדולי התורה ונשיא קרן התורה של אגודת ישראל. נפטר בכ"ט בניסן תשל"ט ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק שבגבעתיים.
הדור החמישי
רבי אברהם יעקב פרידמן, בנו של רבי מרדכי שלום יוסף שימש כאדמו"ר אחרי פטירת אביו. נולד בה' באלול תרפ"ח (1928) בווינה ועבר עמו לפשמישל ולניו-יורק. לאחר שאביו עלה לארץ ישראל, היה רבה של הקהילה שהקים ולאחר מספר שנים עלה גם הוא. העביר את מרכז החסידות לבני ברק, שבה התגורר בשנים האחרונות, בדירה שבמבנה בית המדרש הגדול שבמרכז החסידות. כיהן כחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל. דברי תורתו כונסו בספר "עקבי אבירים". נפטר בי"ט בטבת תשע"ג (1 בינואר 2013) ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק שבגבעתיים.
הדור השישי
בנו היחיד של רבי אברהם יעקב, הרב ישראל משה פרידמן, הוכתר כממלא מקומו. בחיי אביו כיהן כרב בית הכנסת אור ישראל של חסידי סדיגורה בלונדון שבאנגליה וכרבה של קהילת סדיגורה בעולם. הרב ישראל משה היה חתנו של הנגיד הויז'ניצאי מלונדון, חיים משה פלדמן. גם הוא כאביו, כיהן כחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל. האדמו"ר נפטר בכ"א באב תש"ף בגיל 64, לאחר שחלה בסרטן הלבלב, ונטמן ליד אביו בבית העלמין נחלת יצחק בגבעתיים.
הדור השביעי
רבי ישראל משה הורה בצוואתו שבנו החמישי רבי יצחק יהושע העשיל יוכתר כאדמו"ר מסדיגורה.
חרף הצוואה, פרסמה אשתו הרבנית שרה פרידמן, שגם שניים מבניהם הגדולים ימונו לאדמו"רים. הגדול, רבי מרדכי שלום יוסף, מונה על ידה לאדמו"ר מסאדיגורה-ירושלים, השלישי, רבי אהרן דב בער, מונה לאדמו"ר מסאדיגורה-לונדון, ורבי יצחק יהושע העשיל לאדמו"ר מסאדיגורה המרכזי שמשכנו בבני ברק. בפועל רוב ככל חסידי סאדיגורה הלכו אחר בן זה. כמה דיינים הסכימו עם מתווה מינוי האחים לאדמו"רים אך בהמשך הבהירו במכתב מיוחד שהתכוונו רק לשימוש בתואר אדמו"ר ולא לחלוקת נכסי החסידות ולשימוש בשם סאדיגורה ששמור אך ורק לרב יצחק יהושע העשיל, שמונה על ידי אביו לממלא מקומו באדמו"רות.
נכד אחר של רבי אברהם יעקב, הרב בנציון נחום מאיר שארף (חתנו של הרב טייטלבוים מסאסוב) מכהן כאדמו"ר בשכונת איירמונט שליד מונסי בניו יורק ובית מדרשו נושא את השם 'עקבי אבירים' סאדיגורא ע"ש זקנו האדמו"ר.
כמו כן אחיו הרב מרדכי שלום יוסף שארף פתח בית מדרש בשכונת לייקווד הנושא את השם 'קהל אור ישראל רוז'ין'.
החסידות בארץ ישראל
שורשי החסידות בארץ ישראל החלו כשרבי ישראל מרוז'ין קנה שטח בעיר העתיקה, לבניית בית הכנסת תפארת ישראל. הוא קנה את זכות ההדלקה בל"ג בעומר בקבר רבי שמעון בר יוחאי ועמד בנשיאות כולל ווהלין. רבי ישראל החזיק באזרחות טורקית. בית כנסת נוסף היה בצפת. לאחר פטירת רבי אברהם יעקב מסדיגורה, בנו של רבי ישראל, הפכו רוב חסידי סדיגורה בארץ ישראל לחסידי בנו, רבי יצחק פרידמן מבויאן, שעמד בנשיאות כולל ווהלין.
בשנת תרפ"ה החל רבי מרדכי שלום יוסף מסדיגורה לשלוח חסידים לארץ ישראל על מנת שיפתחו את היישוב והתעסוקה. בשנת תרצ"ג הוא ביקר בארץ וערך סיור במושבות ובקיבוצים. בחזרתו לגליציה, שלח קבוצת חסידים מטורקה לארץ ישראל, והם התיישבו בנתניה בה פתחו בית חסידים. חסידו אליעזר אלטמן פתח ברחוב רבי עקיבא בבני ברק בית כנסת שהיה מהראשונים בעיר. כמו כן הוא שלח מחסידיו למחנה ישראל.
כאמור, שניים מבניו של רבי ישראל מסדיגורה, רבי אברהם יעקב ורבי שלמה חיים, ברחו מווינה לאחר האנשלוס והתיישבו בתל אביב. רבי אברהם יעקב פתח בית כנסת ברחוב נחמני במרכז העיר. לאחר פטירתו נכשלו מאבקים משפטיים לשמר את המקום, ובית המדרש עבר למבנה בית הספר ברחוב אוליפנט. עומד בראשו הרב מרדכי אוירבך, רב קהילת "אביר יעקב".
אחיינם, רבי מרדכי שלום יוסף, עלה גם הוא והתיישב בתל אביב. הוא פתח בית כנסת ברחוב בצלאל יפה, ובשובו לישראל בשנות ה-60 פתח אותו מחדש ברחוב פנקס.
בנו, רבי אברהם יעקב, שעמד בראש בית מדרשו בשכונת קראון הייטס בברוקלין, עלה גם הוא מאוחר יותר לארץ ועמד בראש ישיבת רוז'ין בבני ברק, כן רשת כוללים בירושלים ותל אביב. לאחר פטירת אביו כיהן במקומו בתל אביב ובהמשך העביר את מרכז החסידות לבני ברק. בתקופתו נפתחו קהילות גם במודיעין עילית, ביתר, אשדוד ואלעד, וכן ישיבה קטנה בירושלים (מלבד הישיבות בבני ברק שהקים בחיי אביו) ותלמודי תורה בבני ברק ובירושלים. קהילות נוספות מחוץ לישראל, קיימות בלונדון, אנטוורפן וניו יורק.
בתי כנסת נוספים של החסידות היו בבני ברק (בהמשך היה משותף לחסידות בויאן עד הקמת בתי כנסת נפרדים), בחיפה, בנתניה, בצפת, בטבריה ובירושלים. החסידות מונה כיום כמה מאות משפחות, מלבד החסידים האדוקים ישנם מאות אוהדים בארץ ובעולם.
ניגוני סדיגורה
לחסידות סדיגורה יש מסורת של ניגונים מאבות החסידות כהמגיד ממזריטש ורבי ישראל מרוז'ין. בחצרות סדיגורה במזרח אירופה היו מספר מלחינים בהם יהושע רייזנר ("יהושע סקוורער"). החזן יוסף רוזנבלט שהשתייך לחסידות סדיגורה הלחין אף הוא ניגונים.
לאחר שיקומה של החסידות, בזמנו של האדמו"ר הקודם רבי אברהם יעקב, החלה גם התפתחות בנושא הנגינה בחסידות, והולחנו והופקו ניגונים רבים. החסידות הוציאה 2 תקליטי ניגונים, "הקם מלכות דוד" ו"רחם בחסדך". מלחין ומנצח המקהלה הוא פנחס ביכלר. בין הניגונים הבולטים בחסידות הוא "לא ימושו מפיך" שהולחן לכבוד הבר מצווה של האדמו"ר לימים, רבי ישראל משה, על ידי המלחין הבעלזאי, יחיאל שלמה קאליש ששימש באותה עת משגיח בישיבת סדיגורה.
נוגדי דיכאון טריציקליים
נוגדי דיכאון טריציקליים וטטרהציקליים (באנגלית: TCA - TriCyclic Antidepressant) הם תרופות נוגדות דיכאון מהדור הישן, אשר שווקו בין 1950-1960. כיום ידוע כי תרופות אלו יעילות גם במצבים של הפרעת פאניקה, הפרעת חרדה מוכללת - GAD, הפרעת דחק פוסט-טראומטית והפרעה טורדנית-כפייתית. כמו כן קיימת אינדיקציה (סימן) לטיפול בתרופות אלו בתסמונות כאב שונות. תחילת השיווק של נוגדי דיכאון מסוג SSRI, כגון פרוזאק ודומיו, הפחיתה בחדות את המרשמים לתרופות מסוג TCA, אולם הן עדיין משמשות במגוון של תסמינים ומחלות. תרופות אלו כוללות, בין היתר, את התרופות הבאות: קלומיפרניל (מרוניל), דסיפרמין, דוקספין, פרוטריפטילין ועוד.
פרמקולוגיה
רמות השיא של התרופות בדם מגיעות תוך 2–8 שעות ממועד נטילתן, וזמן מחצית החיים נע בין 10 ל-70 שעות. לתרופה פרוטריפטילין (שם מסחרי - vivactil) יש זמן מחצית חיים ארוך יחסית לשאר. עובדה זו מאפשרת לתרופות אלו להינטל אחת ליום. נחוצים כחמישה עד שבעה ימים לצורך הגעה לשיווי משקל בדם. תרופות מסוג TCA עוברות מטבוליזם בכבד על ידי ציטוכרום P450. אינטראקציות תרופתיות יכולות לנבוע כתוצאה מתחרות על האנזים CYP 2D6 בין תרופות אלו לתרופות אחרות, וכתוצאה מכך להעלות ריכוז תרופות אלו בדם בחלק מן המקרים.
תרופות מסוג TCA חוסמות את הנשאים (טרנספורטרים) לנוראדרנלין (נוראפינפרין) וסרוטונין, ובכך מעלות את הריכוז של מוליכים עצביים (נוירוטרנסמיטרים) אלו במרווח הסינפטי. כל תרופה שונה באפיניות (זיקה) שלה לנשאים הללו: למשל, קלומיפרניל היא הסלקטיבית ביותר לסרוטונין, ודסיפרמין היא הסלקטיבית ביותר לנוראדרנלין. העלאת הרמות של סרוטונין ונוראדרנלין מביאה לירידה בסף הדיכאון ולהפחתת חרדה.
בנוסף, תרופות אלו פועלות באופן אנטגוניסטי (התנגדותי) על קולטנים (רצפטורים) מוסקרינים של אצטילכולין, היסטמין, וקולטנים אדרנרגיים (אדרנורצפטורים) מסוג a1 ו- a2. השפעות משניות אלו, הן ההשפעות אשר מכתיבות את פרופיל תופעות הלוואי של כל תרופה, על פי מידת ההשפעה האנטיכולינרגית או, למשל, אנטיהיסטמינרגית שלה. התרופה דוקספין היא בעלת הפעילות האנטיהיסטמינרגית הגבוהה ביותר. תופעות הלוואי המקושרות לפעולה על קולטנים אלו הן עצירות, סדציה (טשטוש) וכן יובש בפה, אשר מתרחשות בתדירות נמוכה יותר בתרופות מסוג SSRI, אולם מצד שני, תרופות מסוג SSRI מקושרות יותר לפגיעה בחשק המיני, עלייה משמעותית במשקל ובעיות בשינה, לעומת תרופות מסוג TCA.
אינדיקציות
האינדיקציות למתן התרופות מסוג TCA הן אותן האינדיקציות למתן של SSRI, אשר במידה רבה החליפו את הטיפול ב- TCA. תרופות מסוג TCA, עם זאת, משמשות כאלטרנטיבה טובה עבור אנשים שאינם יכולים לשאת את תופעות הלוואי המקושרות לתרופות מסוג SSRI.
תופעות לוואי
לתרופות ממשפחת ה- TCA יש מגוון תופעות לוואי, כאשר נטילת יתר של התרופות עלולה להיות קטלנית. תופעות הלוואי העיקריות כוללות תופעות לוואי אנטיכולינרגיות, תת-לחץ דם, פרכוסים וסדציה.
מינון והנחיות כלליות
מטופלים המתעתדים ליטול תרופות מסוג TCA צריכים לעבור בדיקות פיזיקליות ובדיקות מעבדה באופן רוטיני. ניתן להתחיל בכל התרופות מסוג TCA (מלבד פרוטריפטילין) במינון שהוא 25 מ"ג ליום ולהעלותו בהדרגה. באופן כללי יש לנסות ולהימנע לתת תרופות מסוג TCA לילדים, אלא כמוצא אחרון. הפסקת התרופה נעשית בהדרגתיות, כדי למנוע תופעת ריבאונד הכוללת הזעה, כאבי בטן, כאבי ראש, כאבי צוואר והקאות.
מנת יתר של נוגדי דיכאון טריציקליים עלול להביא להרעלה וידרוש טיפול.
מינון יתר
מינון יתר של תרופות מסוג TCA עלול להיות קטלני ולהביא למוות. אין לתת מרשם של התרופות מעבר לשבוע, כדי להקטין את הסיכון לניסיון התאבדות. אמוקספין מקושרת יותר משאר התרופות הטריציקליות למוות במינון יתר. סימפטומים של מינון יתר כוללים אגיטציה, דליריום, פרכוסים, הרחבת אישונים, הפרעות קצב לבביות ומצבים מסוכנים נוספים.
חיים במנוסה
חיים במנוסה (באנגלית: Flag Day) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2021 בבימויו ובכיכובו של שון פן. בסרט משחקת בתפקיד ראשי בתו של פן, דילן. הסרט הוקרן בבכורה בתחרות בפסטיבל קאן 2021. הוא שוחרר ב-20 באוגוסט 2021 על ידי יונייטד ארטיסט, וזכה לביקורות מעורבות מצד המבקרים.
עלילה
בתו של נוכל רמאי נאבקת להשלים עם עברו של אביה, הכרוכה בתפיסה הרביעית בגודלה של שטרות מזויפים בתולדות ארצות הברית, כמעט 20 מיליון דולר. הסרט מבוסס על סיפור אמיתי המתואר בספרה של ג'ניפר פוגל משנת 2004, Flim-Flam Man : A True Family History.
הפקה
במרץ 2012, theplaylist.net דיווח על התעניינותו של פן בהפקת הסרט המבוסס על הרומן Flim-Flam Man עם אלחנדרו גונזלס איניאריטו שהופקד על הבימוי.
הצילומים החלו ביוני כשהצוות כולל את פן וילדיו דילן פן והופר פן. ג'וש ברולין, מיילס טלר וקתרין וויניק היו גם הם בין צוות השחקנים שלוהקו. ביולי 2019 לוהק ג'יימס רוסו לתפקיד בסרט. ב-1 באוגוסט 2019, סצנות צולמו בקמפוס " פורט גארי" של אוניברסיטת מניטובה. ב-6 בספטמבר 2019, הצילומים התקיימו ב-Piedras Blancas במחוז סן לואיס אוביספו, קליפורניה.
הסרט הופק על ידי ויליאם הורברג, ג'ון קיליק ופרננדו סוליצ'ין.
בראיון למגזין Deadline Hollywood בפסטיבל קאן 2021, פן אמר כי הוא חשב בתחילה שזה יהיה משהו שהוא עשוי לשחק בו, אבל לאחר קושי לבחור את הבמאי הנכון לפרויקט הוא לקח על עצמו את התפקיד. זהו הסרט הראשון בבימויו של פן בו הוא גם מופיע.
יציאת הסרט לאקרנים
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסיטבל קאן ביולי 2021. לפני הפסטיבל, מטרו גולדווין מאייר רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית, כשהיא מתכננת להוציא אותו מאוחר יותר באותה שנה באמצעות המיזם המשותף שלהם, יונייטד ארטיסט. הוא הוקרן לראשונה ב-20 באוגוסט 2021. הסרט היה אמור לצאת ב-13 באוגוסט, אך הקרנתו נדחתה כדי להימנע מהתחרות עם יציאת הסרט ריספקט של חברת MGM.