cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סמנתה סטוסור
מחלת ליים
נקודת מבט אחרת על הנושא מספקים קרייג מוריס, שאימן את סטוסור בשנת 2004 והיה באותה התקופה המנהל הראשי של תוכנית הכשרת מאמני הטניס באוסטרליה, וג'ף מאסטרס, שאימן את סטוסור בגילאים 14–18. מאסטרס טוען שהמעבר של סטוסור מסבב הנערות לסבב הבוגרות היה קשה ומתסכל עבורה, משום שהניצחונות וההישגים טובים שהיו מנת חלקה של סטוסור בסבב הנערות כבר לא הגיעו באותה קלות כמו בעבר, דבר שסטוסור התקשתה להתרגל אליו. אחת מהתוצאות של הלם המעבר לסבב הבוגרות היה, לפי מאסטרס, ויתור על חבטות מסוימות מצידה של סטוסור. מאסטרס ציין שהתנהגות כזאת לא היה מקובלת עליו ושהיה על סטוסור ללמוד את הערך הרב שיש לכל נקודה ונקודה. מוריס מספר, שכשסטוסור הייתה בגילאים 16–20 היא התקדמה במעלה הדירוג, אולם לא במהירות שהייתה מצופה ממנה. לפי מוריס, סטוסור חסרה אז את "הדחף לשים את הקריירה שלה לפני הכל, את הדחף הפנימי להגיד: 'אני רוצה להיות שחקנית עכשיו'". כל זה השתנה, לפי מוריס, בגלל מחלת ליים. סטוסור עצמה מסכימה עם מוריס, וטוענת שלמרות שהיא לעולם לא הייתה רוצה לעבור זאת שוב, לפסק הזמן הזה היה בסופו של דבר גם צד חיובי, ושייתכן שאם היא לא הייתה לוקה במחלה, היא לא הייתה באה ואומרת לעצמה שהיא "הולכת לנצל כל הזדמנות שתינתן לה עד הסוף כדי לראות כמה טובה היא יכולה להיות". ואכן, כפי שניתן לראות, רק לאחר שהחלימה סטוסור ממחלת ליים הגיעה הפריצה המיוחלת שלה אל הרמות הגבוהות באמת.
משפחה
ב-13 ביולי 2020 הודיעה סטוסור בפוסט באינסטגרם על הולדתה של ג'נבייב, בתם המשותפת שלה ושל בת הזוג שלה, ליז ב-16 ביוני אותה שנה.
הפסד במשחק הגמר (9)
בטבלה זאת לא מוצגים הפסדים במשחק הגמר בטורנירים שנערכו בסבב ה-ITF.
זוגות
בפסקה זו מוצגות זכיות בטורנירים בסבב ה-WTA בלבד.
רפאל איקן
רפאל איקן (9 ביולי 1927 - 21 ביולי 2013) היה מחלוצי חקר הכימיה של חומרי הטבע ופרופסור במכון לכימיה במחלקה לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
רפאל (רפי) איקן נולד בעיר גורקי (כיום ניז'ני נובגורוד) שברוסיה בשנת 1927. בשנת 1938, בתקופה ה"סטליניסטית", הצליחה משפחתו לקבל, באופן נדיר, אישור יציאה מברית המועצות לביקור בני משפחה בארץ ישראל. הם הגיעו לארץ כתיירים ללא אשרת תושב. לאחר שהאריכו את שהותם פרצה מלחמת העולם השנייה והם הפכו לתושבים קבועים. בשנת 1943 התחיל ללמוד בגימנסיית ערב ולעבוד במשך היום וזאת על מנת לעזור בכלכלת הבית. הוא עבד במחלקה לכימיה פיזיקלית של האוניברסיטה העברית. ראש המחלקה היה פרופ' לדיסלב פרקש. היה זה בתקופת המנדט הבריטי בארץ ועיסוקיו העיקריים היו בהכנת מפסיקי זרם של כספית עבור חיל האוויר הבריטי ובשיפוץ מנורות שידור. הקשר שנוצר באותם ימים עם נושא הכימיה הוא שהתווה את דרכו ללימודי הכימיה באוניברסיטה העברית. הוא היה חבר "בהגנה". במלחמת העצמאות הוא גויס לצה"ל. אחרי שירות של שלוש שנים החל את לימודיו באוניברסיטה העברית. את עבודת הדוקטורט עשה בהדרכתו של פרופ' ארנסט דוד ברגמן, במחלקה לכימיה אורגנית. ב-1958 שהה כפוסט דוקטורנט בגלאזגו שבסקוטלנד באוניברסיטת Strathclyde. נושאי המחקר בהם עסק שם היו בשטח חומרי-טבע וגאוכימיה. לאחר מכן שהה עוד כשנתיים כחוקר באוניברסיטת ייל בארצות הברית, שם חקר חומרי-טבע ממקור ימי. במהלך השנים הוזמן לתקופות שונות כפרופסור אורח לאוניברסיטאות UCLA ולאוניברסיטת UNAM שבמקסיקו. בנוסף שימש כיועץ מדעי למחקרים כימיים בקרן לעידוד וייזום מחקרים של המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח שליד משרד ראש-הממשלה. מסגרת זו אפשרה לו לעמוד מקרוב על תחומי מחקר ופיתוח שנערכו באותה תקופה בישראל ומחוצה לה.
חינוך למדע
היה חבר במערכות של העיתונים המדעיים הבאים: " מבט", "כמעט אלפיים", כימיה בישראל. כמו כן שימש עורך מדעי וכתב סקירות עבור אנציקלופדיות, ביניהן "הכימיה" שבאנציקלופדיית "מדע" בהוצאת מסדה; כמו כן כתב ערכי הכימיה יחד עם ד"ר ורה ויינשטיין עבור "אנציקלופדיה ישראלית כללית", בהוצאת "כתר"; וכן כתב סקירה על שיטות חדישות לזיהוי חומרים אורגניים ביחד עם ד"ר ברנרד קרמר עבור Encyclopedia of Physical Sciences and Technology. הוא היה בין צוות העורכים של העיתון המדעי הבינלאומי Organic Geochemistry וכן כתב שני ערכים באנציקלופדיה העברית.
במשך שנים שמש כעורך של "הכימאי בישראל", ביטאון החברה הישראלית לכימיה. הוא גם פרסם מאמרים בעברית על נושאים כימיים ואינטרדיסציפלינריים שונים בעיתונים מדעיים פופולריים כמו "מדע" ו"לדעת", שפורסמו על ידי מוסד ויצמן לפרסומים במדעי הטבע ובטכנולוגיה.
בשנת 1991 שימש כיו"ר הכינוס הארצי לכימיה שהתקיים בעת מלחמת המפרץ הראשונה. היה זה הכינוס היחיד שלא בוטל עקב המלחמה. בשנת 1996 היה יו"ר של כנס בינלאומי ראשון לממתיקים שהתקיים בירושלים, בו השתתפו מדענים מ-15 ארצות.
מחקרים נבחרים
המחקרים שנערכו במעבדתו במהלך השנים היו רבים ומגוונים ובחלקם גם אינטרדיסציפלינריים ועסקו בנושאים הבאים: אנרגיה – המחקרים היו בפצלי שמן, אצות ימיות וחומרים הומיים. גאוכימיה אורגנית המחקרים עסקו בסימנים ביולוגיים. פרומונים של חרקים כמו נמלים, חיפושיות הגרגרים וצרעות ושל מכרסמים ובעיקר מריון מצוי, שמנים אתריים בצמחים ישראלים. זיהוי והעשרה של ארומת היין, ממתיקים טבעיים, וכפי שצוין לעיל, מהצמח סטיביה רבאודיאנה ואנטי-קואגולנטים של דם. כל המחקרים נעשו בשיתוף פעולה עם מדענים נודעים, מהפקולטה לחקלאות, מהמחלקה לזואולוגיה, ממפעלי ים המלח, משרד החקלאות, תחנה נסיונית נווה יער, המחלקה לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה באוניברסיטת תל אביב והמחלקה להמטולוגיה בבית החולים איכילוב. חלק מהנושאים שנחקרו במעבדתו היוו נושאים לחוקרים שעשו את עבודת הדוקטורט שלהם בהדרכתו. בנוסף היה שיתוף פעולה מדעי בין פרופ' איקן לד"ר פימסמרן מאוניברסיטת קון קיין שבתאילנד בחקר מונוטרפנים של צמחים ממשפחת השפתניים ופעילותם הפוטנציאלית כקוטלי חרקים. איקן בשיתוף עם צוות חוקרים במעבדתו ובגן הבוטני חקרו כבר בתחילת שנות ה-80 את צמח הסטיביה, בו השתמשו שבטים אינדיאניים בפרגוואי כממתיק. הם מצאו, כי הממתיק מצוי בעלים וכי מתיקותו גדולה פי 250 מסוכרוז ושהוא עמיד בתנאים חומציים ובטמפרטורות גבוהות ועל כן ניתן להשתמש בו להמתקת משקאות, לבישול ולאפיה. כיום מוכר הסטיביה כתחליף סוכר בריא ונמכר כמעט בכל סופרמרקט.
בהדרכתו סיימו 10 דוקטורנטים ו-30 מוסמכים למדעי הטבע.
ספרים ופרסומים
מדריך מעבדה., 301 עמודים במהדורה הראשונה ו-360 עמודים במהדורה השנייה 1991. מדריך מעבדה. 108 עמודים, 1982. John Wiley and Sons, 214 עמודים, 1996 444 עמודים, 1999. 9.,R.Ikan World Scientific 2008 Selected Topics in the Chemistry of Natural Products
נוסף על כך, פרסם כ-160 מאמרים מדעיים בעיתונים מדעיים מובילים.
חיים אישיים
לרפאל ולרעייתו יעל (נינה של יואל משה סלומון) ארבעה ילדים.
הפלישה ליוגוסלביה
הפלישה ליוגוסלביה הייתה התקפה של מדינות הציר, בהובלה של צבא גרמניה הנאצית, על ממלכת יוגוסלביה, אשר החלה ב-6 באפריל 1941 והסתיימה עם כיבושה וכניעתה של יוגוסלביה ב-18 באפריל 1941.
ביחד עם הפלישה של איטליה ליוון ב-28 באוקטובר 1940, ושל גרמניה ליוון ולכרתים ב-6 באפריל 1941, היוותה הפלישה ליוגוסלביה נדבך נוסף במערכה בבלקן במלחמת העולם השנייה.
רקע מדיני
ב-28 באוקטובר 1940 פלשה ממלכת איטליה לממלכת יוון דרך הגבול עם אלבניה. בין הסיבות לפלישה הייתה רצונו של בניטו מוסוליני מנהיג איטליה להוכיח לקאנצלר גרמניה אדולף היטלר כי איטליה היא מעצמה במרחב הים התיכון וכן על מנת לזכות בניצחון צבאי מקביל לניצחונותיו של היטלר בתחילת המלחמה (בפולין ובצ'כוסלובקיה). הצבא היווני, בסיוע כוחות רבים של הצבא הבריטי, הדף את הפלישה, ואף הצליח לכבוש חלקים מאלבניה (אשר נכבשה על ידי האיטלקים בשנת 1939). בעקבות כך, אדולף היטלר החליט לצאת לעזרתה של בעלת בריתו ולפלוש ליוון. החלטה זו של היטלר נבעה לא רק מהצורך לשמור על הברית בין מדינות הציר, אלא למנוע מחיל האוויר הבריטי להפציץ את שדות הנפט של דרום רומניה (באזור העיר פלוישט) אשר היוו מקור דלק כמעט בלעדי של גרמניה, ועל כן יעד אסטרטגי בעל חשיבות רבה. היטלר, שרצה להימנע מפלישה ליוון בחודשי החורף הקרבים, ניצל את הזמן שנותר עד בוא האביב ופעל במישור הדיפלומטי, להכנת השטח לקראת הפלישה המתקרבת.
בנובמבר 1940, חתמו הונגריה ורומניה (שלהן חשיבות אסטרטגית מבחינת גרמניה) על ההסכם התלת-צדדי שבין מדינות הציר. בהמשך, שכנע היטלר את בולגריה אף היא לחתום על ההסכם, במרץ 1941.
ההפיכה ביוגוסלביה והידרדרות לפלישה
היטלר ראה את הצורך בשמירה על שקט בחזית הבלקן, חזית דרומית יציבה בתוכניתו לפלוש לברית המועצות בקיץ 1941. בנוסף לכך, הצבא הנאצי היה צריך מעבר נוח של כוחותיו דרך הבלקן דרומה בדרכו ליוון. לכן, היטלר הפעיל לחץ כבד על יוגוסלביה הנייטרלית להצטרף אף היא להסכם ולמדינות הציר. לבסוף, לאחר לחצים רבים, ניאות הנסיך פאבלה לחתום על ההסכם ב-25 במרץ 1941.
החתימה הביאה את כת הקצינים הפרו בריטית (בראשות הקצין הסרבי בוריבו מירקוביץ'), הפיקוד הגבוה של צבא יוגוסלביה, ליזום הפיכה צבאית, יומיים אחר כך, ב-27 במרץ 1941. הממשלה היוגוסלבית החדשה, בראשותו של הגנרל סימוביץ', העלתה על כס המלוכה את המלך פטר השני, בן ה-17 והכריזה על פרישתה מן ההסכם התלת צדדי. היטלר, ששמע על כך זימן ללשכתו את בכירי הצבא להתייעצות ולניסוח "דירקטיבה מספר 25", אשר קראה להכיר ביוגוסלביה כמדינת אויב של גרמניה ולפעול להשמדתה.
הצטרפות הונגריה לפלישה המתוכננת
עוד באותו יום, שלח היטלר מברק לשגריר הונגריה בבלגרד המציין כי בעקבות האירועים האחרונים תיתכן ותדרש התערבות גרמנית ביוגוסלביה וכי סיוע הונגרי לגרמניה יתקבל בברכה.
הונגריה הצטרפה להסכם התלת צדדי ב-20 בנובמבר 1940. מנגד, ב-12 בדצמבר 1940 חתמה הונגריה על הסכם עם יוגוסלביה הקורא לשיתוף פעולה בין המדינות ושמירה על השקט. בשל כך, הייתה ההנהגה ההונגרית חלוקה בדעותיה. מצד אחד, מיקלוש הורטי, עוצר הונגריה וכן הצבא תמכו בסיוע לגרמניה בפלישה המתקרבת, ואילו מנגד, דרש ראש הממשלה פאל טלקי למנוע מעבר של חיילים גרמנים בהונגריה בדרכם ליוגוסלביה שכן לטענתו ההסכם שנחתם בין הונגריה ויוגוסלביה אינו מאפשר שיתוף פעולה עם גרמניה.
ב-30 במרץ נחת בבודפשט גנרל פרידריך פאולוס ונפגש עם בכירים בצבא ההונגרי, אשר הציעו לפאולוס כי הצבא ההונגרי יעמיד לטובתו 5 דוויזיות לטובת הפלישה המתוכננת. התכנון היה ש-2 דוויזיות יהיו בעתודה בעוד שלושת הדוויזיות הנותרות יסייעו בהתקפה המרכזית על סובוטיצה (סרביה המודרנית), בעוד התקפה משנית תוכננה להתבצע מזרחית לנהר הטיסה. בשל דרישתה של רומניה כי צבא הונגריה לא יפעל באזור חבל הבאנאט, שינה פאולוס את התוכנית וקבע כי הצבא ההונגרי יפעל מערבית לנהר הטיסה במקום מזרחית לו.
ב-2 באפריל 1941 נקרא שגריר גרמניה ביוגוסלביה חזרה למדינה יחד עם שאר עובדי השגרירות. כמו כן, קראה גרמניה לשאר בנות בריתה לפנות את השגרירויות שלהן בהקדם. פעולה זו היוותה סימן ברור לכוונתה של גרמניה לפלוש בקרוב ליוגוסלביה.
ב-3 באפריל פרסם היטלר את דירקטיבה מספר 26, אשר מפרטת את תוכנית הפלישה ליוגוסלביה, מבנה היחידות אשר ישתתפו בקרבות וכן שטחים שיובטחו להונגריה לאחר כיבוש יוגוסלביה. עוד באותו באותו יום שם קץ לחייו ראש ממשלת הונגריה פאל טלקי בירייה, לאחר שקיבל את ההודעה, כי על אף התנגדותו החל מעבר הצבא הנאצי בהונגריה כהכנה לקראת כיבוש יוגוסלביה.
הסכסוך האתני ביוגוסלביה
עוד בטרם הפלישה של מדינות הציר למדינה, הייתה יוגוסלביה חצויה מבחינה אתנית. הסרבים האורתודוקסים היו מסוכסכים עם הקרואטים הקתולים, כאשר שניהם תיעבו את הבוסנים המוסלמים. מתיחות רבת שנים זו תיתן את אותותיה בזמן הפלישה, כאשר אירועים של מרידות בתוך יחידות הצבא היוגוסלבי בגלל מתחים אתניים יהיו יחסית שכיחים. אי יכולתו של הצבא היוגוסלבי, אשר הורכב מערב רב של זהויות אתניות, לייצור אחדות שורות במאבק כנגד מדינות הציר, תהווה גורם משמעותי בקריסה המהירה של הצבא ובכיבוש הבזק של המדינה על ידי גרמניה הנאצית, בסיוע איטליה והונגריה.
הצדדים היריבים
הכוחות הצבאיים אשר נטלו חלק בפלישה ליוגוסלביה כללו, את הוורמאכט הגרמני, בשילוב הזרוע הצבאית של האס.אס (ואפן אס אס) ואת חיל האוויר הגרמני (לופטוואפה), בסיוע של הכוחות המזוינים של איטליה וצבא הונגריה.
גרמניה
כוחות היבשה הגרמניים כללו למעלה מ-337,000 חיילים, 2000 מרגמות, 1500 כלי ארטילריה, 1100 תותחים נגד טנקים, 875 טנקים וכ-740 כלי רכב משוריינים. המפקד העליון של צבא היבשה הגרמני בפלישה היה גנרל-פלדמרשל ולטר פון בראוכיטש. הצבא הגרמני התבסס על שלוש הארמיות - הארמייה השנייה, הארמייה ה-12 וארמיית הפאנצר הראשונה, בסיוע אווירי מסיבי של הלופטוואפה.
הארמייה השנייה, בפיקודו של מקסימיליאן פון וייכס, הורכבה מ-4 גייסות (טנקים, הרים ו-2 גייסות חי"ר). נקודת הכינוס לפלישה של הארמייה הייתה בדרום מערב הונגריה ודרום מזרח אוסטריה. בנוסף לכוחות המסייעים של כל אוגדה, סופחו לגייס גדוד תחזוקה ו-3 גדודי מערך גשרים.
הארמייה השתים עשרה, בפיקודו של גנרל-פלדמרשל וילהלם ליסט, הורכבה מ-5 גייסות (2 גייסות שריון, 3 גייסות חי"ר וגיס הרים). רוב כוח הארמייה נפרס באזור הגבול בין בולגריה ליוון, כהכנה לקראת פלישה מתוכננת ליוון. בפועל, רק 2 גייסות השריון לקחו חלק פעיל בפלישה. בחלקה הראשון של הפלישה, סופחה ארמיית הפאנצר הראשונה לארמייה ה-12.
ארמיית הפאנצר הראשונה, בפיקודו של אוואלד פון קלייסט, כללה גיס טנקים אחד והיא נפרסה צפונית מערבית לעיר סופיה שבבולגריה. בנוסף לכוחות הסיוע של הגייס, לטובת הארמייה צורפו גדוד תותחנים והנדסה, ו-2 גדודי מערך גשרים מתוגברים. בסיסי חיל האוויר הגרמני מוקמו באוסטריה, רומניה ובולגריה. בסה"כ כלל הכוח 809 מטוסים, כאשר חצי מהם מוקמו באזור בולגריה, וזאת על מנת לתת סיוע אווירי לפלישה ליוון.
הכוח האווירי הגרמני היה עוצמתי וכלל מטוסי קרב (מסרשמיט Bf 109, ו-מסרשמיט Bf 110), מפציצי צלילה (יונקרס Ju 87), מפציצים דו משימתיים (יונקרס Ju 88), מפציצים קלים (דורניר Do 17) ומטוסי תובלה (יונקרס Ju 52).
איטליה
כוחות היבשה האיטלקיים כללו את הארמייה השנייה והתשיעית, אשר כללו כ-300,000 חיילים. בנוסף לכוחות היבשה נעשה שימוש משמעותי בחיל הים וחיילות האוויר האיטלקיים שסייעו לפלישה.
הונגריה
הארמייה השלישית, בפיקודו של אלמר גורונדי-נובאק, אשר כללה 4 גייסות (3 גייסות חי"ר וגייס ממונע אחד), התפרסה בגבול היוגוסלבי, בעיקר בין נהר הדנובה לנהר טיסה. לארמייה התווסף גדוד צנחנים עצמאי שנועד לסיע בפעולות הצנחה ביוגוסלביה במהלך הפלישה.
יוגוסלביה
כוחות הצבא היוגוסלבים הורכבו משלוש קבוצות ארמיות (הראשונה בפיקודו של מילורד פטרוביץ', השנייה בפיקודו של מילוטין נדיץ' והשלישית בפיקודו של מילאן נדיץ') ומשתי ארמיות עצמאיות של הצבא המלכותי היוגוסלבי (החמישית בפיקודו של ולדימיר קוקבץ' והשישית בפיקודו של דימיטרי זיקוביץ'), מחיל האוויר המלכותי שכלל למעלה מ-400 מטוסים, ומחיל הים המלכותי שכלל 4 משחתות ו-4 צוללות ששייטו באזור הים האדריאטי, מספר מועט של ספינות מלחמה ששייטו בנהר הדנובה וכוחות ימיים נוספים של משמר החופים. ביום הפלישה כלל הצבא היוגוסלבי כ-1,200,000 חיילים. המפקד העליון של הצבא היה המלך פטר השני ואת תפקיד הרמטכ"ל מילא ראש הממשלה דושאן סימוביץ'.
עד לשנת 1941, מרבית הציוד של הצבא היה מיושן מימי מלחמת העולם הראשונה. לדוגמה, מתוך 4000 כלי ארטילריה, פחות מ-60 אחוז מהם היו מודרניים. כמו כן לצבא היה מחסור בציוד בסיסי לחיילים, כאשר רק לשני שלישים מהחיילים היה ביגוד ונעליים מתאימות ללחימה. כמו כן, הורגש מחסור בתרופות ובאוכל.
בעיה נוספת של הצבא הייתה עצם העובדה שמרבית מהכלים הצבאיים, דוגמת מטוסים וטנקים יוצרו במדינות שונות ולא ביוגוסלביה, דבר שגרם לבעיות בכל הנוגע לתחזוק הכלים ולשמירה על תקינותם.
מדינות הציר
במסגרת ההכנות לפלישה, נפרסו כוחות מדינות הציר מסביב ליוגוסלביה והקיפו אותה מכל עבר. הארמייה הגרמנית השנייה נפרסה באזור דרום מערב הונגריה ודרום מזרח אוסטריה, כחלק מהיערכות על הגבול הצפוני של יוגוסלביה, בכוונה לנוע דרומה ומזרחה. באזור הגבול ההונגרי נפרסה גם הארמייה ההונגרית השנייה, בעיקר באזורים שבין נהר הדנובה לנהר טיסה.
גייס ממונע מהארמייה השתים עשרה ביחד עם גייס ממונע מארמיית הפאנצרים הראשונה נערכו בשטחי כינוס ליד העיר סופיה שבבולגריה, כהכנה לקראת פריצת קו ההגנה היוגוסלבית בגבולה המזרחי.
גייס ממונע נוסף של הצבא הגרמני נערך ליד העיר טימישוארה שבמערב רומניה, כהכנה לקראת פלישה דרומה לעבר חבל הבאנאט.
באזור הגבול הצפון מערבי של יוגוסלביה, נפרסה הארמייה האיטלקית השנייה בנקודות כינוס שונות בצפון מזרח איטליה, כהכנה לקראת פלישה דרך חוף הים האדריאטי ותנועה דרומה ומזרחה לתוך יוגוסלביה.
הארמייה האיטלקית התשיעית התמקמה בצפון אלבניה הכבושה, לשם יצירת קו הגנה בגבולה הדרומי של יוגוסלביה.
חיילות האוויר של מדינות הציר, אשר כללו כ-1500 מטוסים, התרכזו בבסיסים שונים באוסטריה, איטליה, דרום הונגריה, דרום רומניה, מערב בולגריה ורומניה.
הכוח הימי של מדינות הציר היה דל יחסית, וכלל בעיקר מספר משחתות של הצי המלכותי האיטלקי אשר פעל בים האדריאטי.
בולגריה, על אף העובדה שהייתה חלק ממדינות הציר וחתמה על ההסכם התלת צדדי, לא לקחה חלק פעיל בפלישה בטענה כי היא נזקקה לכל כוחות צבאה על מנת להגן על גבולה הדרומי עם יוון. בדומה לבולגריה, גם רומניה לא השתתפה בפלישה, אך איפשרה לכוחות מדינות הציר לפעול בתחומה.
הצבא היוגוסלבי
תוכנית ההגנה היוגוסלבית הייתה לרכז את מרבית הכוחות לאורך הגבולות השונים. להחלטה זו היו השלכות מהותיות שכן לצבא לא הייתה כל עתודה של כוחות בעומק. ועל כן, פריצת קו ההגנה של הצבא בגבול משמעה המעשית הייתה תנועה של כוחות מדינות הציר ללא הפרעה לתוך מרכז המדינה.
הארמייה השביעית של קבוצת הארמיות הראשונה נפרסה להגנה בצפון המדינה לאורך הגבול בין אוסטריה הכבושה (בשליטת גרמניה) לאיטליה, בעוד הארמייה הרביעית התמקמה לאורך הגבול עם הונגריה.
קבוצת הארמיות השנייה נערכה להגנה בין נהר הדנובה לנהר טיסה, כאשר הארמייה השנייה הופקדה על האזור שבין נהר הדנובה לעיר סלאטינה שברומניה.
במסגרת תוכנית הקרב של הצבא היוגוסלבי (שכונתה R-41) נקבע כי במקרה של פלישה מאסיבית של כוחות מדינות הציר לתוך המדינה יש לאפשר נסיגה של הכוחות בכל קווי הגבול, למעט קו הגבול שבדרום. לפי התוכנית, הארמייה השלישית היוגוסלבית בשילוב עם כוחות הצבא היווני יצאו להתקפה על כוחות הצבא האיטלקי באלבניה, וזאת על מנת לאפשר נסיגה אפשרית של שאר כוחות הצבא היוגוסלבי לכיוון דרום דרך אלבניה ליוון.
התוכנית התבססה על הנחת היסוד כי הצבא היוגוסלבי, בשילוב עם הצבא היווני והבריטי יחברו יחדיו ליצירת חזית, הדומה במקצת לחזית המקדונית, כפי שנוצרה בתקופת מלחמת העולם הראשונה בין כוחות מדינות ההסכמה לבין כוחות מעצמות המרכז כחלק מהמערכה בבלקן.
על מנת להגן על גבולותיה הדרומיים, נשלחה טייסת מפציצים קלים לעיר פלורינה שבצפון יוון על מנת לספק חיפוי אווירי לכוחות הצבא היוגוסלבי והיווני שנערכו להגנה בחזית המקדונית.
בנוסף, נפרסו כוחות הארמייה השלישית על גבול קוסובו ומונטנגרו להגנה על הגבול עם אלבניה מדרום, כאשר אוגדת החי"ר העשרים ושתיים נמצאת כעתודה באזור העיר פריזן שבמערב קוסובו.
ההפצצה בבלגרד (6 באפריל 1941)
ב-6 באפריל 1941, בשעה 7:00 בבוקר החל צי האוויר הרביעי של חיל האוויר הגרמני, אשר המריא משדות התעופה באוסטריה ורומניה, בהתקפה מסיבית על העיר בלגרד ועל הבסיסים של חיל האוויר המלכותי של יוגוסלביה. במבצע שכונה "מבצע עונש", לקחו חלק כ-300 מטוסים (רבע מהם היו מפציצי צלילה מדגם יונקרס Ju 87) אשר תפקידם היה לשתק את הגנת הנ"מ של הצבא היוגוסלבי, כאשר במקביל מפציצים בינוניים, בין היתר מדגם דורניר Do 17 ו-יונקרס Ju 88 הפציצו את העיר. במסגרת המבצע, בו ביצעו טייסי הלופטוואפה כ- 500 גיחות הפצצה על העיר, נהרגו למעלה מ-17,500 תושבי בלגרד, מאות מבנים נהרסו והושמדו 26 מטוסי דורניר של חיל האוויר היוגוסלבי. ההפצצה, אשר נמשכה עד 10 באפריל, התמקדה באזור מרכז העיר בלגרד, שבו שכנו מבני ממשל חשובים. האפקטיביות הרבה שהייתה להפצצה הראשונית על בלגרד וההתנגדות המועטת מצד הצבא היוגוסלבי, איפשרה לחיל האוויר הגרמני להסיט את כוחותיו למטרות משנה אחרות, דוגמת הריסת שדות התעופה של חיל האוויר המלכותי או ביצוע גיחות לניתוק קווי תקשורת של הצבא היוגוסלבי וריכוזי כוחות של צבא היבשה כמו גם מתן חיפוי אווירי לכוחות היבשה הגרמניים.
תחילתה של התקפה יוגוסלבית על אלבניה (7 באפריל)
תחילת הפעילות של הארמייה השלישית בתנועה דרומה לכיוון אלבניה החלה ב-7 באפריל, כאשר כוח הפרשים של הדיוויזיה נע דרומה תוך כדי מעבר הרים באלפים האלבנים, בזמן שהדיוויזיה ה-31 נעה מהגבול המונטנגרי לתוך אלבניה תוך כדי מעבר בעיר פריזרן ותנועה לאורך נהר דרין. הדיוויזיה ה-35 נעה מערבה לכיוון הגבול של מקדוניה ואלבניה ונחלה הצלחה יחסית בקרבות באזור העיר דבאר, הסמוכה לגבול.
עוד באותו יום, החלה הדיוויזיה ה-12 בביצוע פעולות התקפיות במובלעת של זאדאר על חוף הים האדריאטי.
התקדמות לעבר בלגרד ובלימה באלבניה (8–9 באפריל)
ב-8 באפריל, החלה התקפה של הקורפוס הממונע הגרמני ה-14 מבולגריה לכיוון העיר ניש (סרביה של ימינו). אזור זה הוגדר כאזור אסטרטגי מבחינת הצבא היוגוסלבי, שבו רוכזו כוחות רבים לקרב בלימה, אשר נועד להדוף את תנועת הכוחות הגרמניים שנעה צפון מערבה מהגבול עם בולגריה. לשם כך הפנה הפיקוד העליון היוגוסלבי כוחות רבים אשר היו בעתודה לאזור זה, דוגמת אוגדת חיל הפרשים השנייה אך התקפות חוזרות ונשנות של חיל האוויר הגרמני על הכוח שנע לכיוון העיר פגמו בתוכנית זאת ולא איפשרו תגבור אפקטיבי של הכוחות היוגסלבים באזור זה על מנת לבלום את הכוח הגרמני.
לאחר שפרצו את ההגנה היוגוסלבית באזור ניש, החל הגייס הממונע ה-14 של הצבא הגרמני לשעוט צפונה לכיוון עיר הבירה בלגרד.
בחזית הדרומית, החלה התקדמות של הדיוויזיה היוגוסלבית ה-15 לאורך דרך פודגוריצה שבמונטנגרו אל עבר שקודרה שבאלבניה. כוח הפרשים, שהחל בתנועתו יום קודם לכן, עבר בהצלחה את מעבר הרי האלפים האלבנים והמשיך בתנועה דרומה לכיוון עמק ולבונה, שבצפון אלבניה. דרומית אליהם, הדיוויזיה ה-31 הצליחה לפרוץ את קו ההגנה האיטלקי באזור עמק נהר דרין, אך בשל כיבושה של עיר הבירה המקדונית סקופיה על ידי הגרמנים, נאלצה הדיוויזיה לסגת מאלבניה ולהפסיק את פעילותה בה.
ב-9 באפריל כמעט ולא הייתה כל התקדמות אפקטיבית של הכוחות היוגוסלבים בחזית האלבנית. אומנם הדיוויזיה ה-15 המשיכה בהתקדמותה לכיוון העיר שקודרה וכוח הפרשים הגיע לנהר דרין, אך הדיוויזיה ה-31 נאלצה כאמור לסגת מאלבניה ולנוע צפונה לקוסובו, וזאת לשם הגנה על העיר פריזרן שבדרום קוסובו, שהותקפה על ידי כוחות הצבא הגרמני.
תחילת התפוררות הצבא היוגוסלבי וכיתור בלגרד (10 באפריל)
ב-10 באפריל, בוצעו מספר פלישות במקביל לתוך תחומי יוגוסלביה. הקורפוס הממונע ה-41 החל בהתקדמות מהגבול הרומני וההונגרי לכיוון בלגרד מצפון, הקורפוס הממונע ה-46 התקדם דרומה מכיוון אוסטריה דרך סלובניה על מנת לתקוף את העיר בלגרד ממערב, הקורפוס ה-51 התקדם לזגרב מכיוון אוסטריה, והקורפוס ההררי ה-49 התקדם מאוסטריה לכיוון צליה (סלובניה). בסופו של יום זה הצבא היוגוסלבי החל להתפורר והחל בנסיגה, כאשר כוחות רבים נכנעים ונלקחים בשבי על ידי הצבא הגרמני, זאת על אף התנגדות אפקטיבית יחסית בגבול האלבני.
הדיוויזיה היוגוסלבית ה-15 המשיכה בהתקדמות איטית לכיוון העיר שקודרה שבצפון אלבניה, כאשר היא מקבלת סיוע אווירי מחיל האוויר היוגוסלבי שהפציץ מטרות של הצבא האיטלקי באזור העיר שקודרה והעיר דורס.
בינתיים, כוח חיל הפרשים שחבר לכוחות מהדיוויזיה ה-31 נעו לכיוון העיר שקודרה לאורך נהר דרין על מנת לחבור לדיוויזיה ה-15.
הצטרפות איטליה והונגריה למערכה הקרקעית (11 באפריל)
איטליה והונגריה הצטרפו למערכה הקרקעית ב-11 באפריל. מעורבות איטליה בפלישה החלה עם התקדמותה של הארמייה השנייה מצפון מזרח איטליה לכיוון ליובליאנה (סלובניה של ימינו) ועד לחוף המזרחי של הים האדריאטי באזור דלמטיה, כמעט ללא כל התנגדות יוגוסלבית. עוד באותו יום, החלה הונגריה בהזזת הארמייה השלישית מהגבול היוגוסלבי דרומה לכיוון נובי סאד (סרביה של ימינו). בדומה לאיטלקים, גם הכוחות ההונגריים לא נתקלו כמעט בהתנגדות מצד כוחות הצבא היוגוסלבים, אשר כבר היו מותשים לאחר התקפות בלתי פוסקות מצד הצבא הגרמני שכבר שבוע נמצא בלחימה.
עוד באותו יום, החלה נסיגה של הארמייה היוגוסלבית השלישית כולה בעקבות קרב בלימה של הצבא הגרמני והאיטלקי, אשר נעו צפונה, תוך שהם דוחקים את הצבא היוגוסלבי חזרה לתחומי המדינה וכובשים בדרך נקודות מפתח במונטנגרו דוגמת הערים פודגוריצה וציטינה.
כיבוש בלגרד (12–13 באפריל)
בערב 12 באפריל, השלימו הכוחות הגרמנים את כיבושה של בלגרד, כאשר במקביל נכבשה אף לובליאנה על ידי הכוחות האיטלקים.
ב-13 באפריל, התמנה דנילו קלפטוביץ' לתפקיד רמטכ"ל צבא יוגוסלביה. הוא החליף בתפקיד את ראש הממשלה סימוביץ', אשר החל בהכנות לקראת עזיבתו את המדינה ביום שלמחרת.
קריסת הצבא היוגוסלבי ומגעים להפסקת אש (14–16 באפריל)
ב-14 באפריל ברחו הנסיך פטר השני וממשלתו של סימוביץ' מהמדינה ללונדון (דרך אלכסנדריה) והמטה הכללי של צבא יוגוסלביה נכבש על ידי הצבא הגרמני בעיר סרייבו.
עוד באותו יום החל הפיקוד העליון של הצבא היוגוסלבי להורות לכוחות בשטח לפעול למען הפסקת הלחימה עם כוחות מדינות הציר. ניסיונות מצד הקצינים הבכירים של הארמייה השנייה והחמישית להגיע להבנות עם הפיקוד הבכיר של הגרמנים בנוגע להפסקת אש נענו בשלילה, כאשר תגובת הגרמנים הייתה כי רק כניעה ללא כל תנאים מוקדמים תהווה בסיס אמיתי למשא ומתן בין הצדדים. עוד באותו ערב שלח הפיקוד העליון היוגוסלבי שליח אל גנרל-פלדמרשל אוואלד פון קלייסט בניסיון לפתוח במגעים לקראת הפסקת אש. בתגובה, שלח קלייסט את מפקד הארמייה השנייה מקסימיליאן פון וייכס לבלגרד ב-15 באפריל על מנת לדון בתנאים.
נציג של הממשל היוגוסלבי הגיע לבלגרד על מנת לדון בתנאים, אך בשל העובדה כי לא הייתה לו כל סמכות לחתום על מסמך הבנות רשמי, הוא קיבל לידו טיוטה של ההסכם והצבא הגרמני העמיד מטוס לרשותו על מנת שתתאפשר הגעה של סמכות יוגוסלבית בכירה יותר.
שביתת נשק וכניעה יוגוסלבית (17–18 באפריל)
ב-17 באפריל, לאחר 11 ימי לחימה בלבד, הגיע שר החוץ היוגוסלבי אלכסנדר מרקוביץ' (בתקופה שטרם מהפכת הקצינים) וגנרל מילוקו ינקוביץ' לבלגרד וחתמו על הסכם שביתת הנשק, במעמד נציגים של הצבא הגרמני, האיטלקי וההונגרי, אשר נכנס לתוקפו בצהרי 18 באפריל 1941 והביא לסיום הלחימה ביוגוסלביה.
אבדות
לצבא האיטלקי היו אבדות כבדות במהלך הלחימה נגד הצבא היוגוסלבי בצפון אלבניה (למעלה מ-3000 חיילים נהרגו) כאשר חיל האוויר האיטלקי איבד כ-10 מטוסים (ועוד 22 נפגמו).
לצבא ההונגרי נהרגו 120 חיילים, נפצעו 223 ו-13 הוכרזו כנעדרים. התקפות של הצבא היוגוסלבי בוויבודינה. בפעולה כושלת שבה הופל מטוס תובלה הונגרי, נהרגו 30 חיילים ב-12 באפריל.
הצבא הגרמני לקח בשבי 254,000 - 345,000 שבויים יוגוסלבים בעוד האיטלקים לקחו כ-30,000 נוספים.
חיל האוויר היוגוסלבי איבד 49 מטוסים במהלך הפלישה. 85 מטוסים נוספים הופצצו ונהרסו בעודם על הקרקע. 70 מטוסים נוספים הוברחו בהצלחה למדינות ידידותיות, בעיקר ליוון. עם זאת, רבים מהמטוסים הופצצו ונהרסו על ידי התקפה של חיל האוויר האיטלקי ביוון. במסגרת הקרבות, נהרגו 27 טייסים יוגוסלבים ו-76 אנשי צוות.
הצבא האיטלקי השתלט כמעט לחלוטין על הצי הימי היוגוסלבי. אחת מהמשחתות הייתה בטיפול בבסיס בעיר קוטור ועל כן ניצלה מהריסה, בעוד משחתת נוספת הופצצה על ידי חיל הים היוגוסלבי עצמו על מנת למנוע לקיחתה כשלל על ידי האיטלקים. צוללת אחת ועוד 2 ספינות טורפדו הצליחו לחמוק ולהגיע למקום מבטחים במצרים. משחתת נוספת נלקחה כשלל בדרכה לבסיס חיל הים בקוטור.
השלכות המבצע
פרט לנחיתות הצבא היוגוסלבי אל מול הוורמאכט, עמדה העובדה כי היוגוסלבים נאלצו להתגונן מפלישה שהגיעה ממספר כיוונים בו זמנית וכי ונכשלו בהקצאה נכונה של המשאבים. כמה מיחידות הצבא סירבו ללחום, ובמקום זאת קיבלו את הנאצים כמשחררים מהדיכוי הסרבי. הסלובנים, הקרואטים והמקדונים ראו במלחמה הזדמנות לשחרור לאומי, ולא רצו להמשיך וללחום למען המשך הדומיננטיות הסרבית. רק מספר יחידות סרביות הצליחו לנסות ולהתנגד לפלישה, ואלו היו מבודדות ומועטות.
תנאי הכניעה היוגוסלבית היו קשים ביותר. יוגוסלביה בותרה למספר רב של חלקים.
גרמניה החזיקה בצפון ומזרח סלובניה והקימה בשטחה של סרביה מדינת בובות שהייתה בשליטה ישירה שלה. גם המדינה החדשה, קרואטיה העצמאית נותרה בשליטה ניכרת של גרמניה, על אף שנהנתה ממידה מסוימת של עצמאות (אציל איטלקי בשם איימונה די סבויה הוכתר כמלכה של קרואטיה, בשם טומיסלב השני, אך מלוכה זו הייתה סמלית בלבד). המדינה הקרואטית השתרעה על פני שטח ניכר מקרואטיה של ימינו, וכן על שטחה של בוסניה והרצגובינה. כמו כן סיפחה גרמניה אזורים באזור הבאנאט בסרביה (שם התגורר מיעוט גרמני משמעותי).
איטליה קיבלה את יתרת סלובניה, קוסובו וחלקים גדולים מהחוף הדלמטי, לרבות איים בים האדריאטי. כן שלטה במדינת הבובות שקמה במונטנגרו.
מלקרת
מֶלְקַרְת (באלפבית פיניקי: 𐤌𐤋𐤒𐤓𐤕) היה האל הראשי של העיר הכנענית־פיניקית צור. השם מלקרת הוא קיצור של "מלך־קרת", מלך העיר. אחד משמותיו האחרים היה בעל צור. מלקרת נחשב לאבי יורדי הים. בתכונותיו ובפולחנו הוא היה דומה או זהה לבעל הכנעני.
במיתולוגיה ובהיסטוריוגרפיה
מלקרת הקביל להרקלס היווני. הרודוטוס הזכיר בכתביו את "הרקלס הצורי", הוא מלקרת. הוא סיפר שכהני מלקרת בצור העידו לו שכשהעיר נוסדה בסביבות 2,700 לפנה"ס, נוסד גם מקדש מלקרת־הרקלס בעיר. בתאסוס הקדומה, שנוסדה על־ידי פיניקים שנסעו בחיפוש אחר אירופה ובראשם תאסוס הפיניקי, הוקם מקדש למלקרת בו נעבד, וכל זה קרה לפני ימיו של הרקלס אמפיטריאון. בכך, לדברי הרודוטוס, נבדל הרקלס האל, הוא מלקרת, שקורבנותיו מוקרבים לו כבן אלמוות, מהרקלס בן התמותה, שקורבנותיו מוקרבים לו כגיבור מת. פאוסניאס סיפר גם הוא שאנשי תאסוס הם ממוצא פיניקי, ואנשי האי סיפרו לו שבעבר עבדו הרקלס זהה לזה שהצורים עובדים, אך לאחר שנכללו בין היוונים אימצו את פולחן הרקלס בן אמפיטריאון. הרודוטוס הוסיף שבצור יש גם מקדש ל"הרקלס התאסי".
פאוסניאס הוסיף שבעיר אריתראי היה מקדש עתיק ביותר להרקלס, בו פסל הרקלס לא היה דומה לפסלים יווניים אלא לפסלים "מצריים", והאל הגיע לאותו מקום על דוברת עץ מהעיר צור, שעוד נמצאת במקדש. אותו הרקלס אולי נקרא "הרקלס מהדקטילים האידאיים " שהיו לו מתחמי קודש באריתראי ובצור.
בממצא הארכאולוגי והאפיגרפי
לפי מצבות קבורה פיניקיות מבית הקברות הצפוני של צור היבשתית, השופכות אור על מתן השמות בקרב אנשי צור הפשוטים (ולא רק באצולה, אותה מתעדת הספרות הקדומה), אנשי צור השתמשו בשמות תאופוריים המזכירים את "בעל" ו"מלך", כינויו של מלקרת – ששמו "מלקרת" נמצא בשמות תאופוריים במצבות רק פעמיים. בצור היתה עשתרת, האלה הפיניקית הנשית הראשית בתקופת הברזל, בת הזוג של מלקרת. עשתרת היתה בתקופת הברונזה אלת מלחמה חשובה, אך בהתפתחות הדתית לקראת ריכוז הפנתאון הפיניקי בתחילת האלף הראשון לפנה"ס שונו חלק מתפקידי האלים, ומוטיב האלה החמושה שאפיין את עשתרת נעלם לחלוטים בתקופת הברזל, ודמותה הקרבית עברה לאלוהויות זכריות, במיוחד למלקרת (המזוהה עם הגיבור הרקלס).
לפי חלק מהחוקרים, שמו של האל (בצורה האכדית Mi-il-qar-tu) נזכר בחוזה שנכרת בין אסרחדון למלך צור בעל הראשון, בין האלים שבשמם מקלל אסרחדון את המלך המורד בו; אולם שתי האותיות האחרונות מטושטשות ואינן וודאיות.
כאמור, מלקרת היה האל הראשי של צור והוקדשו לו מקדשים בעיר, אך גם מחוץ לצור נפוץ פולחנו, דרך מתיישבים צוריים שהתיישבו מעבר לים. בסמוך לנמל העיר כתי התקיים מקדש לעשתרת ומלקרת, שעבר שיפוץ והרחבה בסוף המאה ה־5 ותחילת המאה ה־4 לפנה"ס (תחת מרות הפרסים) במסגרת עבודות מקיפות בעיר ובנמל. גם המרכיבים התאופוריים בכתובות העיר מעידים על פולחן מלקרת בה. בארכיון הפיניקי הגדול שנמצא באדיל מהתקופה בה היתה כפופה לעיר הממלכה כתי, נמצאה עדות לטקס מרזח הקשור לעשתרת ולמלקרת בדמות אוסטרקון שעליו נכתב:, כלומר "תן לעשתרת ומלקרת במרזח אוכל ספ/סר 1" – ציווי על אדם לתת לאלים עשתרת ומלקרת שנמצאים במרזח סוג אוכל, "ספ" או "סר" אחד. נראה שהשלטון סיפק את האוכל לטקס, אך לא ברור מה היה תפקיד האלים בו, וגם לא ידוע אם הטקס התרחש באדיל או בכתי, בירת הממלכה, בה ידוע היטב פולחן עשתרת ומלקרת.
בימי שלטון בית תלמי על קפריסין היה בלפש מקדש למלקרת, כפי שמעידה כתובת על מצבה שנמצאה באתר. האל הופיע תדיר על מטבעות העיר צור, הסטטרים והשקלים צוריים, והופעותיו מטבעות מקפריסין (כתיון, סלמיס, קוריון ואמתוס ) מצביעים על קשרי צור והערים הפיניקיות באי.
לאל נידרו הקיפוסים של מלקרת ממלטה; תלמי העיד שהיה במלטה מקדש גדול להרקלס (מלקרת), ומשערים שממנו הגיעו הקיפוסים.
לפי הופעתו בשמות תאופוריים הוא נעבד גם במטוא, אזור אנטס , אולביה, אביניון, איביזה, קונסטנטין, לפטיס מגנה ומכתר.
העיר צ'פלו שבסיציליה נקראה על־ידי הפיניקים שיישבו אותה "ראש מלקרת", כלומר "הראש (לשון יבשה) המוקדש למלקרת", ועל מטבעות היישוב היווני בעיר נמצאה דמותו של הרקלס.
נראה שבמיתוס קדום ביותר, מלקרת שוטט בימים במערב, ושם גם מת. הוא כבש את לוב (במובנה העתיק – צפון אפריקה), ומציב את שני "עמודיו" בקצה המערבי של העולם המוכר, בגרסה הקדומה מצר סיציליה, ובתקופה מאוחרת יותר, כשהמסעות הפיניקיים התפשטו מערבה, העמודים "הועתקו" למצר גיברלטר (הידוע כעמודי הרקולס), ונחשב שמלקרת "מת" בקרבתם, ובמקדשו המפורסם במושבה אגדר הוטמנו עצמותיו. בהריסות הרומאיות בבורייג' (7 ק"מ מצפון לחלב) נמצאה מצבה עם תבליט אל וכתובת ארמית, לפיה את המצבה נדר "בר הדד מלך ארם" ל"מלקרת אדונו", בסגנון דומה לכתובות נדר פיניקיות.  יש המייחסים את הכתובת לבן־הדד הראשון, אולם פירוש זה שנוי במחלוקת.
מת לצעוק 2
מת לצעוק 2 (באנגלית: ) הוא סרט פארודי אמריקאי משנת 2001 שלועג לסרטי אימה שונים.
הסרט היה הסרט השני בסדרת סרטי מת לצעוק.
עלילת הסרט
לגופה של מתבגרת בשם מייגן וורהיס (נטשה ליון) נכנס דיבוק של רוח בשם יו קיין (ריצ'רד מול), הבעלים הקודמים של הבית. שני כמרים, האב מקפילי (ג'יימס וודס) והאב האריס (אנדי ריצ'טר) מבקרים אותה בביתה. לאחר ביקור מצחיק של האב מקפילי בשירותים, שניהם מנסים לבצע גירוש שדים ולהבריח את הרוח של יו, אולם זה משתבש, ומאותו הרגע מתחילה סדרת אירועים מבחילה המערבת הקאות ומקרי פדופיליה. לבסוף האב מקפילי יורה בנערה לאחר שזו צחקה על אמו.
כעבור שנה, סינדי קמפבל, ברנדה מיקס, ריי וילקינס ושורטי מיקס לומדים כעת בקולג', ומנסים להמשיך הלאה בחייהם לאחר עלילות הסרט הקודם (אף על פי שרובם מתו בסרט הראשון, ברנדה טוענת בסצנה שנגנזה כי המוות שלה היה חוויית סף מוות). בקולג', נערה מאותגרת חברתית בשם אלכס (טורי ספלינג) עוקבת אחרי סינדי וברנדה ומטרידה את מנוחתן. ריי, שעדיין מבולבל לגבי זהותו המינית, רוכש שני חברים חדשים בשם טומי (ג'יימס דה-בז'ו) ובאדי (כריסטופר מסטרסון).
מורה מקסים אך תאוותני, פרופסור אולדמן (טים קארי) ועוזרו המשותק דווייט הרטמן (דייוויד קרוס) מתכננים לחקור את הפעילות העל טבעית באחוזה נטושה מקומית בשם 'בית הגיהנום', אותו הבית מסצנת הפתיחה, בעזרת של בני נוער חסרי כל מושג. בינתיים, חיזוריו של באדי אחר סינדי נדחים על ידה כאשר הוא מנסה להעביר את היחסים ביניהם לשלב הבא. סינדי היא הראשונה להגיע לבית הגיהנום, ובהגיעה היא פוגשת בתוכי גס רוח (מת'יו פרידמן) ובשרת האחוזה הנסון (כריס אליוט), אשר ידו מעוותת. מאוחר יותר באותו הערב, הקבוצה, הכוללת עולה חדשה בשם תיאו (קת'לין רוברטסון), סועדת יחד ארוחת ערב, אולם לדאבונם הרב הם מאבדים את התיאבון במהרה בעקבות תעלולים דוחים של הנסון פגום היד עם האוכל.
בשעת לילה מאוחרת, שומעת סינדי קולות אשר מנחים אותה להגיע לחדר סודי, שם היא מוצאת, ביחד עם באדי, תיבת אוצר שבתוכה יומן השייך לאשתו של בעל הבית המנוח, יו קיין. הם בנוסף מוצאים תמונה ישנה של האישה ומוצאים קווי דמיון רבים בינה לבין סינדי. באותו הזמן, מתבגרים רבים נופלים קורבן לתקיפות אלימות. הרוח של יו קיין מקיימת יחסי מין עם אלכס בחדר השינה שלה, אולם עוזבת אותה בבוקר שלמחרת מאחר שהיא בונה על להפוך לגברת קיין החדשה. סינדי מעורבת בקרב אגרופים עם חתול הבית מר קיטלס, בעוד שבובת ליצן מנסה להרוג את ריי, אשר מצליח בעקשנות ולאחר מחשבה זריזה להפוך את השולחנות ולאנוס את הליצן. בהמשך, מפלצת עשב הופכת את שורטי לג'וינט ומנסה לעשן אותו. למזלו של שורטי, הג'אנק פוד מסיח את דעתה והוא מצליח להימלט.
אולדמן מתפתה ובסופו של דבר נרצח על ידי הרוח של הפילגש שנרצחה אף היא. שורטי פוגש באותה הרוח לאחר מכן, אף כי הפעם הוא זה שמפתה אותה. דווייט מצייד את כל המתבגרים בנשק שיכול לגרום נזק לאויב הרפאים שרודף אחריהם בכל רחבי האחוזה. באדי וסינדי ננעלים בחדר מקפיא, ובאדי מנצל את העובדה שהם עלולים למות כדי לשכנע את סינדי לבצע בו מין אוראלי, שנגמר בצורה מבדרת. הזוג בסופו של דבר מצליח לברוח מהחדר המקפיא באמצעות דאוס אקס מכינה מתקפלת כלפי חוץ בה סינדי משתמשת כדי לאסוף חפצים אקראיים בחדר על מנת שייצרו לבסוף מזקו"ם, שמצליח לאחר מכן לחדור דרך הקיר.
חודשיים לאחר מכן, סינדי ובאדי נמצאים במערכת יחסים ויוצאים לטייל יחד. אולם באדי נעלם מבלי להודיע, וסינדי מבחינה לפתע בהנסון עומד בדוכן הנקניקיות. היא נרתעת לאחור בפחד והנסון רודף אחריה תוך שהיא מתחילה לצרוח, אז מגיח שורטי עם מכונית אדומה ודורס אותו, בדומה לסצנה מהסרט הראשון.
דזיהיבקה
דזיהיבקה (באוקראינית: Дзигівка) היא אחד הכפרים העתיקים ביותר במרכז אוקראינה, בראיון ימפילסקי, מחוז ויניצה. הכפר שוכן באזור ההיסטורי של פודוליה, על נחל קוריטנה הזורם לנהר רוסבה, יובל של נהר הדניסטר.
היסטוריה עתיקה
בכרוניקה הראשונית מזכיר נסטור שבטים סלאבים, הטיברסי והאוליצ'ים לאורך הדניסטר. האווארים פלשו במאה ה-7. הנסיך אולג מקייב, הרחיב את שלטונו על טריטוריה זו, "הפוניזיה" (השפלה). במאה ה-13 שדדו המונגולים את פוניזיה; אלגירדאס, נסיך הדוכסות הגדולה של ליטא, כבש אותה בעקבות ניצחונו נגד אורדת הזהב ב"קרב על המים הכחולים" של 1362, וסיפח אותה בשם "פודוליה" (שפלה). הקולוניזציה הפולנית החלה במאה ה-14.
היישוב דזיהיבקה מוזכר בשמו משנת 1500 והיה חלק ממחוז ברסלב. בסוף המאה ה-16 נרכש על ידי יאן זמויסקי, קנצלר הכתר הגדול והטמן הכתר.
בשנת 1787, המלך סטניסלב פוניאטובסקי מהאיחוד הפולני-ליטאי הכריז עליה רשמית כעיר שוק. בכך קבע לתושביה זכויות סוחר וזכויות קניין חוקיות. בשנת 1795, כאשר יאמפיל התאגדה בארץ רוס, נותרה דזיהיבקה חלק מאוייזד ימפולסקי, תחת מחוז פודוליה. ב-1914, בעל הקרקע הגדול ביותר של מחוז פודוליה היה סלומיאה ירוסינסקה ז'ירוז'ינקי בדזיהיבקה (Ярошинская Саломия Станиславовна).
יהודים
בשנת 1787, כעיר שוק רשמית, משכה דזיהיבקה אוכלוסייה יהודית גדולה. בשנת 1871 כמחצית מהאוכלוסייה בכפר הייתה יהודית. בשנת 1853 היה בכפר בית כנסת אחד, בשנת 1889 היו שלושה בתי כנסת, ובתחילת המאה ה-19 היו חמישה בתי כנסת. יהודים עבדו בבנק ובמרפאה וניהלו מפעלים. כחמישים עסקים היו בבעלות יהודית. בנובמבר 1905 היה בכפר פוגרום, בגל פוגרומים אנטי-יהודיים באימפריה הרוסית, ורדיפת היהודים נמשכה. עד 1917, לפני המהפכה הרוסית, רוב העסקים היהודיים נהרסו. בשנת 1923 מנתה האוכלוסייה היהודית 1,561 נפש.
לפני מלחמת העולם השנייה היו היהודים כ-12 אחוזים מהאוכלוסייה. בשנת 1941 הכפר נכבש על ידי הכוחות המזוינים הרומניים והפך לחלק מטרנסניסטריה. בכפר הוקם מחנה עבודה והובאו אליו 100 יהודים מרומניה. מקומיים רבים נשלחו למחנות עבודה אחרים. באביב 1944 שוחרר הכפר מכיבוש, והחלה יציאת היהודים לערים מרכזיות ולארצות אחרות. עד 1998 נותרו רק 12 יהודים קשישים.
היסטוריה מודרנית
עד 1916 נשלט הכפר על ידי הצאר כחלק מרוסיה הצארית והאימפריה הרוסית, והוטרד ללא הרף על ידי הקוזקים הזפורוז'יאנים
1919 - 1920 - הכפר נשלט על ידי הרפובליקה העממית האוקראינית במהלך מלחמת האזרחים הרוסית
1921 - מלחמת העצמאות האוקראינית קבעה את גבולות שטח הכפר
1922 - מלחמת האזרחים הרוסית הסתיימה והכפר נפל תחת שליטת הצבא האדום
1928 - 1933 קולקטיביזציה באוקראינה הסובייטית, מדיניות של אכיפת קולחוזים מיושמת על ידי סטלין
1932 - 1933 רעב ההולודומור פקד את הכפר, תחת סטלין
1938 - המועצה העליונה (Verkhovna Rada) הוקמה כפרלמנט ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית של ברית המועצות
1941 - 1944 הכפר היה כבוש על ידי הכוחות המזוינים הרומניים במהלך מלחמת העולם השנייה
אביב 1944 - כיבוש קצר על ידי הוורמאכט של הצבא הגרמני במהלך קרבות החזית המזרחית
1945 - 1991 - נשלט על ידי ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה
1991 הכרזת העצמאות של אוקראינה והצטרפות לחבר המדינות
אנדרטת מלחמת העולם השנייה
אזרחי דזיהיבקה הקימו אנדרטה לזכר חללי מלחמת העולם השנייה. האנדרטה נחנכה בשנת 1965. היא מורכבת מבמה מוגבהת ופסל המוקף בשלושה לוחות אבן. הדמות המרכזית של אם וילד מייצגת אלפי אמהות וילדים שנותרו בכפר. שמות הלוחמים תושבי הכפר שנפלו רשומים בסדר אלפביתי על הלוחות.
אגן נהר הדנייסטר
דזיהיבקה היא חלק מאגן נהר הדנייסטר, המקיף 7 מחוזות אוקראינה וחצי משטחה של מולדובה ובו כ-8 מיליון איש. מולדובה, טרנסניסטריה ואוקראינה משתפות פעולה בניהול בר-קיימא של אגן הדנייסטר. התוכנית לאיכות הסביבה של האו"ם יוצרת תשתית לניהול אגן הניקוז כדי לטפל בזיהום וכריתת עצים בלתי חוקית לאורך גדות הנהר.
בית קברות יהודי
במאה ה-19 פעלו אומני אבן איטלקים יחד עם סתתים יהודים ליצירת מצבות לבית הקברות היהודי הגדול בדזיהיבקה. עבודתם נמצאת בבתי קברות יהודיים, קתוליים ונוצריים באזור פודוליה הסובב.
חיי כפר
שיפוט (Shipot, מקור מים תת-קרקעי הפועל ללא הרף) היא המקור היחיד למים זורמים נקיים לתושבי הכפר. היא דומה לבאר, ומורכבת מצינור מתכת גדול שנקדח ישירות לתוך גבעה המתחברת למקור מים טבעי תת-קרקעי. מים קרים זורמים בה ללא הרף ובבסיסה יש בריכות. ברחבי הכפר פזורות מספר "שיפוט" המשמשות מקום התכנסות ותחנת מנוחה לתושבי הכפר הנוסעים. כל "שיפוט" משרתת עשרות בתים, והתושבים משתמשים בדליים כדי להוביל מי שתייה בחזרה לבתיהם. כמנהג מקובל, משאירים מיכל קטן ב"שיפוט" כאות אדיבות לנוסעים עייפים ולשם מילוי כדים עם פתחים קטנים.
האבנים בבסיס מסייעות להנחת הדלי על האבן הגדולה מתחת ל"שיפוט" ולמילוי הדלי במים. אבנים אחרות משובצות בזווית לתוך המים. כל אבן זוויתית גדולה משמשת כתחנת כביסה אישית. יום שבת היה באופן מסורתי יום כביסה. נשים בכפר היו קמות מוקדם בבוקר כדי להשיג את האבנים הטובות ביותר, הקרובות ביותר למקור המים. מי שישן עד מאוחר, הלך הלאה, למקום שם המים פחות נקיים, בגלל הנגר במורד הזרם. בסופי השבוע, מקום זה משמש להתעדכנות בחדשות מקומיות ולדיון בעניינים חשובים.
צמחייה
הכפר מלא בצמחייה עבותה. השדות מוקפים בעצי שיטה גבוהים, והשבילים מלאים במגוון שיחים וגפנים. שורשים, גבעולים, עלים ופירות יער משמשים ליצירת שיקויי מרפא מקומיים.
חיסלוויצ'י
חִיסְלׇוִויצִ'י (ברוסית: Хиславичи; בפולנית: Chisławiczi; ביידיש: חאסלאוויץ או חאסלאוויטש) היא עיירה (יישוב בסגנון עירוני ) במחוז סמולנסק שבמערב רוסיה, על גדת נהר סוז', בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
היישוב מוזכר לראשונה באמצע המאה ה-15, ובחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכלל בתחום האימפריה הרוסית. העיירה נפגעה קשות בשרפה באמצע המאה ה-19 ושוקמה הודות לנדיבות שר העיר שפתח את היער שלו לתושבים לכרות ממנו עצים בחינם לשיקום בתיהם. שרפה נוספת פקדה את העיירה בשנת 1902.
יהודי חיסלוויצ'י
בשנים 1848–1864 כיהן כרב העיירה הרב משה נחמיה כהניו שגם הקים בעיירה ישיבה גדולה. בסוף המאה ה-19 נמנו בעיירה 3,642 יהודים מתוך 4,361 תושבים. בשנת 1900 נמנו ביישוב 3,901 יהודים. באותה תקופה, עד שנת 1904, כיהן כרב העיירה הרב אברהם יצחק משכיל לאיתן. אחריו, כיהן כרב העיירה הרב מנחם קרקובסקי, עד שנת 1910. בשנים שלאחר מכן כיהן הרב בן ציון שטרנפלד. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,100 יהודים, כשני שלישים מתושביה, ופעל בה בית ספר יהודי. רבים מהיהודים בעיירה, כולל הקומוניסטים שבהם הקפידו על אכילת בשר כשר ומצוות נוספות. בשנות ה-20 כיהן כרב העיירה, הרב מאיר סטולביץ.
ב-16 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הנאצים במהלך מבצע ברברוסה, ואלו הטילו מיד גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב. בהמשך מונה בעיירה יודנרט, אשר חבריו נרצחו בידי הנאצים כעבור זמן קצר.
בספטמבר 1941 רוכזו כ-800 עד 900 היהודים שנותרו בעיירה בגטו שהוקם בה, תוך שוד רכושם. יהודי הגטו הועבדו בעבודות כפייה, ובמספר הזדמנויות הצליחו להימלט ממנו מספר יהודים. בהמשך, הובאו לגטו שבעיירה יהודים מכפרי הסביבה.
בסוף ספטמבר 1941 הוצאו להורג קרוב ל-150 מיהודי הגטו, ובינואר 1942 נלקחה מהגטו קבוצת נערים ונערות ליעד לא ידוע, ממנו לא שבו.
בין האישים ילידי העיירה נמנים הרב מנחם מנדל משקלוב, תלמידו של הגר"א, והרב יצחק חסלביצ'ר (אבי משפחת חשין), מראשוני העולים בעליית תלמידי הגר"א.
דוד פארדו
רבי דוד חיים פַּארְדוֹ כינויו בספרי האחרונים הרד"פ (ראש חודש ניסן א' בניסן תע"ח, 1718, ונציה – י"ב בסיוון תק"נ, 1790, ירושלים) היה פרשן ספרות חז"ל, ראש ישיבה, פוסק ומשורר.
ביוגרפיה
מאמצו השאיר בצוואתו את ירושתו לאחותו רחל, שהייתה לו עזר בביתו, על מנת שתוכל להתחתן עם בחור מכובד, אך אחותו נפטרה טרם נישאה. האפוטרופסים סירבו להוריש את רכוש הגביר לרבי דוד, באמרם שהרכוש היה מיועד לרחל רק לאחר שתתחתן, ולמעשה היא לא זכתה ברכוש ואינה יכולה להוריש לאחיה, והם כתבוהו לאחייני הגביר. מפאת מצבו הדחוק ועוגמת הנפש נדד בשנת תצ"ח לאיספאלטרו, שם נתמנה למלמד תינוקות. רב העיר היה הרב אברהם דוד פאפו, ורבי דוד הפך לתלמידו, ולאחר פטירתו מינו בני העיר את רבי דוד לרבם. בתקופה זו החלו לשלוח אליו שאלות מן הבלקן ועוד, ובספרו יש תשובות משנת תק"א. הוא פתח בעיר ישיבה בה למדו בין היתר רבי חיים יצחק מוסאפיא לימים רבה של איספאלרטו, רבי אברהם יונה, אב דית הדין הרבני בוויניצאה, רבי שבתי דוד ונטורה מחבר הספר "נהר שלום" ורבי אברהם פינסו מחבר הספר "כתית למאור". בתקופה זו נולדו לו שלושה בנים.
פארדו ניסה מספר פעמים להתמנות לרב הראשי של יהודי בלגרד. ב-1761 עזב הרב הראשי של בלגרד שלמה שלם לאמסטרדם שם הוצע לו לכהן כרב הקהילה הפורטוגזית. הרב דוד פארדו הגיע שוב לבלגרד במטרה לקבל את מינוי הרב הראשי, אך שלמה שלם סירב לוותר על תוארו בעיר, ולבסוף עזב פארדו לאחר שקיבל הצעה מסרייבו. בשנת תקל"ג (1773) נתמנה לרב בעיר "שאראי דמן בוסנא" (סרייבו) במשך תשע שנים, כשעל מקומו באיספאלטרו העמיד את תלמידו רבי שבתי ונטורה. הוא תיקן בעיר תקנות וסדרים חדשים, יסד בה חברות לימוד וחסד ופתח בה ישיבה, אליה נהרו מרחבי המדינה. בתקופה זו הדפיס רבים מספריו וחיבר פיוטים ותפילות שונות.
בשנת תקל"ה נסע לליוורנו, לצורך הדפסת אחד מספריו, ופגש בה את החיד"א ששהה בה בשליחות כולל חברון. הוא התחבר אליו ועסק עמו בתלמוד והלכה, ולימים, בשנת תקמ"ד נישא בנו הצעיר, רבי אברהם, לשמחה, בתו של החיד"א. על אף החיבה והערצה ההדדית של המחותנים, בענייני פרשנות לעיתים שררה ביניהם מחלוקת עמוקה.
בזמן שהותו בליוורנו פגש גם את המהרי"ט אלגאזי ורבי יעקב חזן, אף הם שד"רים, שהעניקו לו הסכמה לספרו. פגישתו עם חכמי ארץ ישראל, עוררה בו תשוקה לעלות אליה. בשנת תקל"ד נפגש בבילוגראדו בשליח מטבריה, רבי חיים הכהן דוויך ושוחח עמו בדברי תורה.
בשנת תקמ"א (1781), עזב את מקום מגוריו והחל במסעו אל ארץ ישראל, אליה הגיע בשנת תקמ"ב (1782). הוא קבע את מושבו בירושלים וזמן קצר לאחר בואו הוזמן לכהן כחבר בבית הדין של המהרי"ט אלגאזי. הוא התיידד עם חבר בית הדין רבי אביגדור עזריאל מחבר הספר "זמרת הארץ". רבי אביגדור, הפך לתלמיד חבר שלו, ומינה אותו לעמוד בראש ישיבת חסד לאברהם ובנין שלמה. בירושלים חיבר את פירושו לספרי, "ספרי דבי רב". בספרו זה הוא משבח מאוד את תורת ארץ ישראל שהיא קדושה, ואין בה שום שליטת הסטרא אחרא.
חיים אישיים
רבי דוד פארדו נשא לאשה את בייאנקא, שילדה לו שלושה בנים: רבי יעקב פארדו, רבי יצחק פארדו, ורבי אברהם פארדו. בנו אברהם היה חתנו של החיד"א. ידוע גם כי הייתה לו בת אחת.
נפטר בגיל 72 או 73, ונקבר בירושלים בהר הזיתים. נוסח מצבתו נכתב בצורה מליצית, ושולבו בו שמות ספריו. מצבתו שופצה וחודשה מחדש בפאר והדר על ידי הרב יעקב כהן מירושלים בעל הוצאת ספרי קודש שיח ישראל שנמנה עם צאצאיו דור עשירי להרב פארדו דרך אמו.
חיבוריו
ספרים שנדפסו לאחר פטירתו:
פיוטים ותפילות
חלק מפיוטיו מצאו את מקומם בסידורי התפילה וסדרי הבקשות של עדות המזרח. כמו כן הוא חיבר תפילות כמו פתיחה לתפילת נעילה, ותפילות לפני תפילות יום הכיפורים וסדר העבודה. הוא חיבר "כתובות" בין עם ישראל לקדוש ברוך הוא לאחרון של פסח ולשבועות.
חלק מתפילותיו ושיריו הודפסו בספרו של תלמידו הרב אלישע חביליו בספר שפעת רביבים (הודפס בליוורנו תקנ"ג).
פורים איספאלרטו – פורים קטן ז' באדר
ביום ז' באדר נעשה נס גדול לקהילת איספאלרטו בה ישב רבי דוד פארדו לזכר הנס כל שנה תיקנו חכמי רבני ופרנסי העיר להיות חוגגים ועושים את יום פורים ז' אדר הנקרא פורים איספאלרטו עם משלוח מנות ומתנות לאביונים לשם כך חיבר רבי דוד פארדו כמה פיוטים הנאמרים ביום ז' אדר לבני עדת איספאלרטו.
דרכו בפרשנות
רבי דוד פארדו התמקד בפרשנות של ספרי חז"ל שמרבית המפרשים לא עסקו בהם, כמו התוספתא והספרי. דרכו בפירושו היא להביא את דברי הגמרא, הרמב"ם והראשונים, העוסקים בנושאים הנידונים בקטע שהוא מפרש, ולהשוות ביניהם, וכך לברר את הפירוש הנוטה לפשט. במקרה הצורך, הוא אינו נמנע מלהגיה את המקורות, ופעמים רבות הגהותיו תואמות את העולה מכתבי היד (אף שכתבי היד לא היו לפניו).
הערות שוליים
...
קבוצת IMC
החברה עוסקת בייצור כלים וסכיני חיתוך (שימות) לתעשיית עיבוד המתכת בכלל והפלדה בפרט. הכלים עצמם מיוצרים מפלדה ומאבקת מתכת קשה (מתק"ש). לקוחותיה המרכזיים של החברה הם יצרנים מתחומי תעשיית הרכב, התעופה, האנרגיה והתבניות.
מכירת החברה
בשנת 2006 רכשה חברת ברקשייר האת'וויי, בבעלותו של וורן באפט, 80% ממניות החברה מידי משפחת וורטהיימר בסכום של 4 מיליארד דולרים. חמש שנים לאחר מכן מימשה את האופציה לרכישת האחוזים הנותרים תמורת 2.05 מיליארד דולרים.
האקדמיה הצרפתית למדעים
האקדמיה הצרפתית למדעים (בצרפתית: Académie des sciences) היא אגודה מדעית שנוסדה ב-1666 על ידי לואי הארבעה עשר בעצתו של ז'אן-בטיסט קולבר, במטרה לעודד ולהגן על רוח המחקר המדעי הצרפתי. האקדמיה הייתה בחזית הפיתוחים המדעיים באירופה במאות ה-17 וה-18. היא אחת מראשונות האקדמיות למדעים.
היסטוריה
מקורה של האקדמיה הצרפתית למדעים בתוכניתו של קולבר להקמת אקדמיה כללית. קולבר בחר בקבוצת משכילים מצומצמת אשר נפגשו ב-22 בדצמבר 1666 בספרייה של המלך, ולאחר מכן ערכו מפגשי עבודה דו שבועיים במקום. 30 שנותיה הראשונות של האקדמיה היו לא רשמיות יחסית, מאחר שלא נקבעו חוקים למוסד.
ב-20 בינואר 1699 לואי הארבעה עשר החליט על חוקיו הראשונים של הארגון. לארגון הוענק השם האקדמיה המלכותית למדעים ומיקומה נקבע בלובר שבפריז. ב-8 באוגוסט 1793 ביטל הקונוונט את כל האקדמיות. ב-22 באוגוסט 1795 נוסד המכון הלאומי למדעים ולאמנויות, שאיגד את האקדמיות למדעים, לספרות ולאמנות שהתקיימו קודם לכן, ובהן האקדמיה הצרפתית והאקדמיה הצרפתית למדעים. כמעט כל החברים באקדמיה שבוטלה לפני כן, נבחרו באופן רשמי מחדש ושבו לכיסאותיהם הקודמים. בין היוצאים מהכלל היה ז'אן-דומיניק דה קאסיני שסירב לשוב לכיסאו. ב-1816 נקרא הארגון מחדש "האקדמיה המלכותית למדעים" והוא זכה לאוטונומיה, תוך שהוא מהווה חלק מהמכון של צרפת.
האקדמיה כיום
כיום האקדמיה היא אחת מחמש האקדמיות המרכיבות את המכון של צרפת. חבריה של האקדמיה נבחרים לכל חייהם.
FN BRG-15
FN BRG-15 הוא מקלע בלגית תוצרת חברת FN Herstal, בשנת 1983 FN Herstal הודיעה על תחילת פרויקט של מקלע כבד בשם FN BRG-15, אך בשנת 1990 הפרויקט בוטל וייצורו של הנשק הופסק.
גטינגן
גטינגן (Göttingen, ) היא עיר אוניברסיטאית בסקסוניה תחתית שבגרמניה ובירת מחוז גטינגן. אוכלוסיית העיר מונה כ-117,000 תושבים (נכון לשנת 2013). בעיר עובר נהר הליינה. בעיר נמצאים אוניברסיטת גטינגן, הגדולה והוותיקה בסקסוניה התחתית ועוד שני מוסדות אקדמיים. כעשרים אחוזים מאוכלוסיית העיר הם סטודנטים.
היסטוריה
על פי עדויות ארכאולוגית, אזור העיר גוטינגן יושב עוד בתקופה הנאוליתית, ולאחר מכן בתקופת הברונזה ובתקופת האבן.
מקורה של העיר הוא בכפר, שהעדויות הארכאולוגיות המוקדמות ביותר לקיומו הן מהמאה השביעית.
הכפר מוזכר לראשונה בשם גוטינגי (Gutingi) באיגרת של המלך אוטו הראשון משנת 953.
בין 1150 ל-1200 התיישבו סוחרים צפון-מערבית לכפר ואימצו את שמו ובשנת 1250 הם זכו להכרה כעיר.
גוטינגן הפכה לעיר מסחר משמעותית ובשנת 1351 לקחה העיר לראשונה חלק בפגישה השנתית שלברית ערי הנזה. היא הצטרפה כחברה משלמת בברית בשנת 1426 ועזבה אותה בשנת 1572.
החברות בברית המסחרית תרמה לעושרה של העיר.