cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קחאמרקה
שביית אטוואלפה (1532); התקופה הקולוניאלית
לאחר שהגיע למחנה של אטוואלפה התקבל ארננדו דה סוטו לראיון עם אטוואלפה. קיסר האינקה ישב על דרגש. אטוואלפה, שהתרשם מהסוסים הספרדים, ביקש מארננדו דה סוטו להציג את הרכיבה על סוסים. בחלק האחרון של ההצגה שלו, ארננדו דה סוטו רכב על סוס ישירות עד לאטוואלפה כדי להפחיד אותו כשהוא עצר ברגע האחרון, אולם אטוואלפה לא זז או שינה את הבעתו ולו במעט. אף על פי כן, חלק משומרי אטואלפה נסוגו לאחור ובשל כך הם הוצאו להורג באותו יום, לאחר שהנציגות הספרדית חזרה לקחאמרקה.
אטוואלפה הסכים להיפגש עם פיסארו למחרת, לא מודע לכך למלכודת שפיסארו הכין לו. למחרת הגיע אטוואלפה בתהלוכה עם חצרו וחייליו, שלא היו חמושים, דיווחים ספרדיים מספרים על הפאר שהופגן בתהלוכה של אטוואלפה, בנוסף למוזיקאים ורקדנים, האינדיאנים כיסו את הדרך בה היה מלך הובל במאות עלי כותרת של פרחים צבעוניים, יתר על כן, המשרתים של אטוואלפה צעדו כאיש אחד מבלי לדבר מילה.
נכחו גם כמה מנהיגים אצילים ממדינות נכבשות, בעיקר מהערים הסמוכות, אולם היו ביניהם גם אצילים בולטים של אימפריית האינקה, היו בהם שליטים בולטים הידועים כ"אדון קחאמארקה" ו"אדון צ'יצ'ה", שניהם צאצאי המלכים והבעלים של עושר ואדמות באימפריית האינקה, כל אחד מהם מלווה בחצר מפוארת משלו. יתר על כן, שניהם נישאו על אפריון באותו אופן כמו אטוואלפה. חצרו של אדון צ'יצ'ה הייתה כה מפוארת, אפילו יותר מזו של אטוואלפה, עד שהספרדים, רובם שעד אז לא פגשו את אטוואלפה, חשבו בהתחלה שאדון צ'יצ'ה הוא קיסר האינקה.
פיסארו ו-168 חייליו פגשו את אטוואלפה בכיכר של קחאמרקה לאחר שבועות של צעדה מפיורה. הכובשים הספרדים ובני בריתם האינדיאנים שבו את אטוואלפה בקרב קחאמרקה, שם הם גם טבחו בכמה אלפי אזרחים וחיילים של האינקה שלא היו חמושים בהתקפת פתע נועזת של תותחים, פרשים, רומחים וחרבות. שאר הצבא של האינקה שמנה בין 40,000 ל-80,000 חיילים (הערכות הספרדים) חנה במרחק של כמה קילומטרים מקחאמרקה במחנה צבאי גדול, ליד עיירת הנופש של האינקה פולטומרקה (הידועה כיום בשם "מרחצאות האינקה" - "Baños del Inca"), על אלפי האוהלים שלו. כמו שנראה מרחוק "כמו עיר יפה מאוד ומסודרת, כי לכל אחד היה אוהל משלו".
לאחר שלקחו את אטוואלפה בשבי, הם החזיקו אותו במקדש הראשי של קחאמרקה. אטוואלפה הציע לחוטפיו כופר עבור חירותו: חדר מלא בזהב וכסף (אולי המקום הידוע כיום בשם El Cuarto del Rescate או "חדר הכופר"), תוך חודשיים. אף על פי שמילא אחר ההצעה, אטוואלפה הובא למשפט והוצא להורג על ידי הספרדים. משפחת פיסארו, דייגו דה אלמגרו, ארננדו דה סוטו ורבים אחרים חלקו בכופר.
תיעוד מאותה שנה תיאר את פליפה כמנהל של מחוז קחאמרקה ואדון צ'וקימנגו (Chuquimango), אחת משבע שושלות גדולות או גוארנגס (guaranga, יחידה מנהלית של אלף משקי בית) שיצרו את הישות הפוליטית. אולם ב-1543 היה פיליפ זקן וחולה. בנו, דון מלצ'יור קארואיקו, שאותו בחר כדי לרשת אותו, היה עדיין צעיר מכדי לשלוט, ולכן שני קרובי משפחה הוגדרו כמושלים זמניים או יורשי עצר: דון דייגו סובליאן (Diego Zublian) ודון פדרו אנגסנפון (Pedro Angasnapon). סובליאן שמר על תפקיד זה עד מותו ב-1560, ואז ניכס לעצמו דון פדרו את התואר "מנהל קאסיקה של שבע הגוארנגס של קחאמרקה", ונשאר בתפקידו עד מותו שנתיים לאחר מכן. לאחר מותו, ביקשו אנשי קחאמרקה מראש העיר (corregidor), דון פדרו חוארס דה אייאנס (Pedro Juares de Illanez), לקבוע את דון מלצ'יור כקוראקה (שליט) שלהם.
קחאמרקה הייתה העיר הראשונה בפרו שבה נטבעו מטבעות למשלוח מאוחר יותר לספרד, אשר הושגו מהכופר, המכונה מקוקינאס (Macuquinas).
במאה השבע עשרה העיר הגיעה לדרגת התפתחות חשובה. בשנת 1678 היו בה 362 משפחות של ספרדים. ב-19 בדצמבר 1802, העניק לה קרלוס הרביעי, מלך ספרד, את התואר עיר הבירה של המחוז, עם זכויות יתר למועצת העיר. ישנם אירועים חשובים בהיסטוריה של פרו שהתרחשו בעיר זו, כמו נישואי התערובת הראשונים בפרו, בין הנסיכה הילידית בת ה-14 לקונקיסטאדור הספרדי בן ה-54 פרנסיסקו פיסארו.
כאשר ב-22 בדצמבר 1574 ארגן פרנסיסקו דה טולדו, המשנה למלך, מחדש את מחוזות האינדיאנים (או הילידים), אשר נוצרו על ידי המושל לופה גרסיה דה קסטרו (Lope García de Castro) ב-1565, הוא קבע שהמחוזות קחאמרקה, צ'יקמה וצ'ימו או צ'יקלאיו (Chicama y Chimo o Chiclayo), פיורה ופאיטה (Piura y Paita), סנטה (Santa) וסאניה (Saña) יהיו שייכים לתחום השיפוט של הספרדים בטרוחיו, והערים של קחאמרקייה (Cajamarquilla), לוס פאקיאס (Los Pacllas), ולויה וצ'ייאוס (Luya y Chillaos) יהיו שייכות לתחום השיפוט של העיר. מעל לכך, כולם כפופים ל המלכותית של לימה. ב-1611 סופחה לוס פאקיאס לצ'צ'אפויאס, ב-1635 סופחה צ'יקמה וצ'ימו או צ'יקלאיו לסאניה וב-1773 סופחו ולויה וצ'ייאוס לצ'צ'אפויאס.
ב-24 במרץ 1614, הוקמה הדיוקסיה של טרוחיו עם המחוזות: טרוחיו, קחאמרקה, קליקליו (Cliclayo), פיורה ופאיטה, סאניה, קחאמרקייה, לוס פאקיאס, לויה וצ'ייאוס וחאן דה ברקאמורוס (Jaén de Bracamoros). בשנת 1759 הופרדה הרשות העירונית של ואמאצ'וקו (Huamachuco) מזו של קחאמרקה. המחוזות בוטלו בשנת 1784 על ידי קרלוס השלישי, מלך ספרד והוחלפו על ידי החלוקה המנהלית המכונה אינטנדנסיה (intendencia).
לאחר עצמאות פרו
פרו הכריזה על עצמאותה ב-1821 והעיר קחאמרקה שמרה על חשיבותה בתוך הארגון הפוליטי-מנהלי של המדינה. העיר הייתה מהחשובות בכל צפון פרו. בשנת 1854 היא הוכרה כבירת מחוז קחאמרקה. במובן זה, קחאמרקה הייתה העיר הראשונה בצפון פרו שהפכה לעצמאית מנהלית ופוליטית מטרוחיו.
במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, החלה העיר בהתפתחות עירונית וכלכלית בקצב גבוה מזה שחוותה עד אז. העיר התפשטה, תופסת כמעט חמישית מהעמק, והגיעה לאיחוד ערים חלקי עם העיירה באניוס דל אינקה הסמוכה.
גאוגרפיה
קחאמרקה שוכנת בגובה 2,750 מטרים מעל גובה פני הים בעמק בהרי האנדים המושקה על ידי שלושה נהרות עיקריים: משקון (Mashcon), סן לוקאס (San Lucas) וצ'ונטה (Chonta). השניים הראשונים מתחברים באזור זה ויוצרים את הנהר קחאמרקה.
אדריכלות
סגנון האדריכלות הכנסייתית בעיר שונה מערים אחרות בפרו בשל התנאים הגאוגרפיים והאקלים. קחאמרקה נמצאת צפונה יותר עם אקלים מתון יותר. הבנאים הקולוניאליים השתמשו באבן זמינה במקום בחימר ששימש בערי המדבר על החוף.
בקחאמרקה יש שש כנסיות נוצריות בסגנון קולוניאלי ספרדי: סן חוסה, לה רקולטה, לה אימקולדה קונספסיון, סן אנטוניו, אל בלן והקתדרלה. אף על פי שכולם נבנו במאה השבע-עשרה, שלושת האחרונים הם הבולטים ביותר בשל החזיתות המפוסלות והקישוטים.
חזיתות שלוש הכנסיות הללו נותרו לא גמורות, כנראה בגלל חוסר מימון. חזית הקתדרלה היא המעוטרת באלגנטיות ביותר (אותו חלק שהושלם). לאל בלן יש חזית גמורה של הבניין הראשי, אבל המגדל גמור למחצה. בניית כנסיית סן אנטוניו לא הושלמה.
כנסיית בלן
כנסייה זו מורכבת מספינה אחת ללא קפלות צדדיות. חזיתה היא השלמה ביותר מבין השלושה, שכן היא הייתה הראשונה שתוכננה ונבנתה.
קתדרלת קחאמרקה
הקתדרלה יועדה במקור להיות כנסייה קהילתית, ובנייתה של הקתדרלה נמשכה 80 שנה (1682–1762); החזית נותרה לא גמורה. הקתדרלה מראה כיצד הוכנסה השפעה ספרדית קולוניאלית בשטח האינקה.
שערים צדדיים: השערים הצדדיים עשויים מפילסטרים על זיזים. הם כוללים גם את המגן המלכותי של ספרד. לשערים יש סגנון מהמאה השבע-עשרה, המתאפיין בהדגשה המלבנית של העיצוב.
תוכנית: תוכנית הקתדרלה מבוססת על תוכנית בזיליקה, (עם אפסיס בודד, קמרונות חביות בספינה, טרנספט וקודש הקודשים), אך הכיפה המסורתית מעל מקום המצלב הושמטה.
חזית: החזית ידועה בפירוט הפסלים שלה ובאומנות הגילוף. פרטים דקורטיביים כוללים גפנים מגולפים בעמודים הסליליים של הקתדרלה, עם ציפורים קטנות שמנקרות בענבים. האפריז בקומה הראשונה מורכב מגושים מלבניים מגולפים עם עלים. פירוט השער הראשי משתרע עד העציצים וראשי כרובים לצד רימונים. "החזית של קתדרלת קחאמרקה היא אחד ההישגים המדהימים של האמנות הלטינו-אמריקאית".
סן אנטוניו
הבנייה החלה בשנת 1699, עם התוכניות המקוריות של מטיאס פרס פלומינו (Matias Perez Palomino). כנסייה זו דומה בתוכנית לקתדרלה, אבל הפנים שונה לגמרי. סן אנטוניו היא מבנה גדול משמעותית ושילבה את הכיפה הגדולה מעל מקום המצלב. המאפיינים של הכנסייה כוללים עמודי תמיכה גדולים בצורת צלב עם פילסטרים דורים, כרכוב פשוט ומסגרות חלונות מגולפות באבן.
חזית: החזית הזו היא אינה שלמה. אמנם היא מעוצבת בסגנון דומה לזה של הקתדרלה, אך זוהי גרסה פשוטה.
אקלים
לקחאמרקה יש אקלים הררי סובטרופי (Cwb, בסיווג האקלים בשיטת קפן) האופייני למקומות גבוהים בקווי רוחב טרופיים. עיר זו מציגה אקלים צחיח למחצה, ממוזג וקר למחצה עם גשם בעיקר באביב ובקיץ (מאוקטובר עד מרץ) עם מעט גשם או ללא גשם בשאר ימות השנה.
יש שונות גדולה של טמפרטורות הממוצעות היומיות, כשהן נעימות ביום אך קרות בלילה ובעלות השחר. ינואר הוא החודש החם ביותר, עם טמפרטורה מקסימלית ממוצעת של 22 מעלות צלזיוס ומינימום ממוצע של 7 מעלות צלזיוס. החודשים הקרים ביותר הם יוני ויולי, שניהם עם מקסימום ממוצע של 21 מעלות צלזיוס אך עם מינימום ממוצע של 3 מעלות צלזיוס. ירידה מתחת לנקודת קיפאון עשויה להתרחש אך היא פחות תכופה ופחות עמוקה מאשר בדרום האנדים הפרואניים.
דמוגרפיה
במאה ה-21 חוותה העיר שיעור גבוה של הגירה ממחוזות אחרים באזור וממקומות אחרים בפרו, בעיקר בשל תנופת הכרייה. תופעה זו גרמה לגידול ניכר באוכלוסיית העיר, מ-80,931 ב-1981 ל-283,767 ב-2014, גידול של כמעט פי שלושה מהאוכלוסייה במשך 33 שנים. כמו כן, העיר נכנסה לתהליך איגוד ערים עם העיירה ("מרחצאות האינקה"), שעד 2014 מנתה יותר מ-20,000 תושבים באזור העירוני, ועם כמה מרכזים מאוכלסים קרובים לערים אלו. לפי הלשכה לסטטיסטיקה של פרו (INEI), קיימות תחזיות שהקונגלומרט העירוני יגיע ל-500,000 תושבים עד 2030.
כלכלה
קחאמרקה מוקפת בעמק פורה, מה שהופך את העיר הזו למרכז חשוב של סחר בסחורות חקלאיות. התעשייה המפורסמת ביותר שלה היא של מוצרי חלב. ינאקוצ'ה (Yanacocha) הוא אתר כריית זהב פעיל 45 קילומטרים צפונית לקחאמרקה, מה שהמריץ את כלכלת העיר מאז שנות ה-90.
תחבורה
נמל התעופה היחיד בקחאמרקה הוא הממוקם 3.26 ק"מ צפונית מזרחית לכיכר המרכזית. קחאמרקה מחוברת לערים אחרות בצפון פרו על ידי חברות אוטובוסים.
חינוך
קחאמרקה היא משכן לאחד מבתי הספר התיכוניים הוותיקים בפרו: Colegio Central de Artes y Ciencias de Cajamarca: San Ramon, שנוסד ב-1831. כמה מבתי הספר הגדולים והחשובים בעיר כוללים את בית הספר מרסלינו שמפניאט (Marcelino Champagnat), בית הספר כריסטו ריי (Cristo Rey), בית הספר סנטה טרסיטה (Santa Teresita) ובית הספר חואן ה-23.
קחאמרקה היא גם מרכז להשכלה גבוהה בצפון האנדים של פרו. העיר מארחת שתי אוניברסיטאות מקומיות: האוניברסיטה הלאומית של קחאמרקה (Universidad Nacional de Cajamarca) היא אוניברסיטה ציבורית, בעוד שאוניברזיטת אנטוניו גיירמו אורלו (Universidad Antonio Guillermo Urrelo) היא אוניברסיטה פרטית. לחמש אוניברסיטאות נוספות יש סניפים בקחאמרקה: האוניברסיטה הפרטית אנטנור אורגו (Universidad Privada Antenor Orrego), אוניברסיטת סן פדרו (Universidad San Pedro), אוניברסיטת אלס פרואנס (Universidad Alas Peruanas), האוניברסיטה הקתולית לוס אנחלס דה צ'ימבוטה (Universidad Católica Los Ángeles de Chimbote) והאוניברסיטה הפרטית של הצפון (Universidad Privada del Norte).
תרבות
בקחאמרקה מתקיימת החגיגה השנתית של הקרנבל, תקופה בה המקומיים חוגגים קרנבל לפני תחילת התענית. חגיגות הקרנבל כוללות תהלוכות, ריקודים מקומיים ופעילויות תרבותיות אחרות. מנהג קרנבל מקומי הוא לשפוך מים או קצת צבע בין חברים או עוברים ושבים. במהלך סוף ינואר ותחילת פברואר זה הופך למלחמת מים כוללת בין גברים ונשים (בעיקר בין הגילאים 6 עד 25) המשתמשים בדלי מים ובבלוני מים כדי להרטיב את בני המין השני. חנויות בכל מקום נושאות חבילות של בלוני מים בתקופה זו, ומקובל לראות נקודות רטובות על המדרכה וקבוצות של צעירים ברחובות שמחפשים "מטרות".
בנימין יצחק מיכלי
בנימין יצחק מִיכָלי (דוּחוֹבְני) (26 ביולי 1910 – 20 בינואר 1989) היה סופר, מבקר ספרות, פובליציסט ועורך ישראלי יליד בסרביה, מפעילי הציונות הסוציאליסטית ברומניה. חתן פרס ברנר לשנת 1969.
ביוגרפיה
מיכלי נולד בשנת 1910 בשם בנימין יצחק דוחובני (Духовный) בעיירה אטאקי (Атаки), עיירה יהודית מובהקת לגדות הדנייסטר, בפלך בסרביה של האימפריה הרוסית (כעבור שנים ספורות אוטאץ' (Otaci), בתחומי רומניה; כיום במולדובה), בנם של יחיאל מיכל דוחובני והינדא בת חיים רויזמן. התחנך חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבת קישינוב, ובבגרותו רכש השכלה עברית בעזרת מורים פרטיים. ומאוחר יותר הפך בעצמו למורה לעברית עד לשנת 1933, כשלאחריה עבר לבירה בוקרשט, שם לקח חלק בתנועה הציונית והיה מזכיר מפלגת האיחוד העולמי פועלי ציון – צ"ס (צעירי ציון) וערך את עיתוניהם בשפות היידיש והרומנית.
בבוקרשט היה חבר במזכירות הלשכה הראשית של קרן היסוד ברומניה. ובשנת 1938 נישא להדסה, בתו של המשורר הבסרבי מרדכי גולדנברג.
באוקטובר 1939 עלה לארץ ישראל, ובה מילא מספר תפקידים. עד לשנת 1941 היה מרצה לספרות עברית מטעם ההסתדרות, ולאחר מכן היה מזכיר "קופת מלווה וחסכון". כן היה עובד ארכיון ומוזיאון תנועת העבודה, ובהמשך התמנה כמנהלו. במהלך מלחמת העולם השנייה היה חבר בהנהגה העולמית של "דרור הבונים". ובשנים 1947-1948 יצא לשליחות מטעם הסוכנות היהודית והחלוץ ברומניה. בסיומן שימש כראש מדור הסברה במחת"ר (מחלקת התרבות של "ההגנה"). ובאוגוסט 1948 חזר לישראל כדי להתגייס לצה"ל. השתחרר במרץ 1949.
בשנים 1950–1951 יצא לשליחות בפריז מטעם "האיחוד העולמי", כעורכו הראשי של העיתון היומי "דאס וואָרט".
במהלך השנים עסק בכתיבה ועריכה ספרותית. בין היתר שימש כעורך ירחון אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל "מאזנים", שימש חבר בוועד אגודת הסופרים העבריים. משנת 1961 היה חבר ועד בית ביאליק וחבר ועדות שופטים של פרס ישראל, פרס ביאליק ופרס ברנר. משנת 1966 כיהן כיושב ראש המכון לתרגום ספרות עברית, והיה חבר הנהלת המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות.
עבור ספרו "ליד האבנים" זכה בפרס קוגל לשנת 1960 (תשי"ט). ספרו "פרי הארץ" זיכה אותו בפרס מילוא לשנת 1966. ספרו "חיים הזז: עיונים ביצירתו" זיכה אותו בפרס ברנר לשנת 1969.
בעריכתו
ממאמריו:
הלוויית שמעון פרס
הלוויית שמעון פרס, נשיאה התשיעי של מדינת ישראל, שכיהן קודם לכן גם כראש הממשלה ובמשרות ציבוריות רבות נוספות, נערכה ביום שישי, 30 בספטמבר 2016, בחלקת גדולי האומה בהר הרצל שבירושלים, בנוכחות קהל רב ונציגים מעשרות מדינות.
פטירתו של פרס וההכנות ללוויה
בהחלטת ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים בראשות השרה מירי רגב נקבעו סידורי ההלוויה והאחריות על ביצועה הוטלה על מרכז ההסברה בניהולו של מושיק אביב.
מזוזו
מזוזו (באנגלית: Mzuzu), היא בירת מחוז הצפון במלאווי הכולל 6 מחוזות מבין 23 המחוזות של מלאווי. מזוזו היא העיר השלישית בגודלה לפי גודל האוכלוסייה במלאווי. נכון למפקד האוכלוסין במלאווי לשנת 2018 בעיר מתגוררים 221,272 תושבים ועוד 20,000 סטודנטים תושבי חוץ הלומדים באוניברסיטת מזוזו. בפאתי העיר, חיים עוד כ־1.7 מיליון אנשים שאינם תושבי העיר.
הלוויית שמעון פרס
פטירתו של פרס וההכנות ללוויה
יום לפני ההלוויה יצא ארונו של פרס מבית ההלוויות הצבאי בצריפין, בבסיס הרבנות הצבאית, והוצב ברחבת משכן הכנסת משעות הבוקר עד שעות הלילה המאוחרות, כדי לאפשר לציבור הרחב להיפרד ממנו. כ-50,000 אנשים הגיעו למשכן הכנסת וחלפו על פני ארונו.
מזוזו
העיר ממוקמת במחוז מזמבה. מזוזו שוכנת באוכף בין הרי ויפיה. החקלאים באזור המקיף את העיר מתמחים בגידול תה, עצי גומי וזני קפה. מטעי ויפיה מדרום לעיר נחשבים ליער הגדול ביותר מעשה ידי אדם באפריקה. שמורות היער Lunyangwa ו- Kaning'ina שוכנות מזרחית לעיר.
הלוויית שמעון פרס
פטירתו של פרס וההכנות ללוויה
יוסף אבי יאיר אנגל היה נציג המשפחה שנשלח לבית העלמין, והמליץ למשפחה היכן לקבור את פרס. לדבריו, היה אפשר לקבור את פרס בחלקת הנשיאים לצד זלמן שזר, חיים הרצוג ויצחק נבון או בחלקת ראשי הממשלה לצד יצחק שמיר, לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין. לבסוף הוחלט לטמון את פרס בחלקת ראשי הממשלה. פרס נטמן בחלקה שבין קבריהם של ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין ורעייתו לאה, לבין אלו של ראש הממשלה לשעבר יצחק שמיר ורעייתו שולמית.
טקס האשכבה
הלווייתו של שמעון פרס החלה ב-30 בספטמבר, בשעה 9 בבוקר, בהסעת ארונו ממשכן הכנסת להר הרצל, שם נטמן. ההלוויה התקיימה על פי כל כללי הטקס הממלכתי, כשאנשי משמר הכנסת נושאים את ארונו של פרס. את הטקס הנחה גלעד עדין. הוא הועבר בשידור חי, במלואו או בחלקו, בתחנות הטלוויזיה הישראליות ובתחנות נוספות, כגון CNN, Fox News ו-France 24.
מזוזו
חלק מהמיקומים הידועים בעיר כוללים את צ'יבאווי (Chibavi), לוינגה (Luwinga), אזור 1B, צ'יבנג'ה (Chibanja), קטוטו (Katoto), זולוזולו (Zolozolo), מסאסה (Masasa) ומצ'נגה אוטובה (Mchenga-utuba).
הלוויית שמעון פרס
טקס האשכבה
השלב הראשון בטקס כלל את ההספדים, והוא התקיים ברחבת הקבר של חוזה המדינה הרצל, והשתתפו בו כ-5,000 איש. האישים שהספידו את פרס היו:
הזמר דוד ד'אור שר, בהתאם לבקשה שהותיר פרס בצוואתו, את תפילת אבינו מלכנו שהולחנה בידי מקס ינובסקי.
מזוזו
שם העיר
העיר התפתחה סביב תאגיד הנפט של חבר העמים הבריטי בשנת 1947 וקיבלה מעמד עיר בשנת 1985. שם העיר נובע מהגייה מוטעית של התושבים הלבנים את המילה 'ויזוזו' 'Vizuzu'. ויזוזו הם צמחים הגדלים לאורך נהר לוניאנגווה (Lunyangwa river).
הלוויית שמעון פרס
טקס האשכבה
לאחר שלב ההספדים, נישא ארונו של פרס אל חלקת הקבר, שם נטמן בטקס מצומצם בנוכחות בני משפחה, חברים, מנהיגים ואישי ציבור. במהלך קריאת הקדיש על ידי ילדיו, לאחר כיסוי הקבר, בתו צביה הוסיפה לשורת הקדיש: "הוּא יַעֲשֶׂה שָׁלוֹם עָלֵינוּ וְעַל כָּל יִשְׂרָאֵל ועל כל בני האדם וְאִמְרוּ אָמֵן".
בצעד השמור לאירועים נדירים, הורה נשיא ארצות הברית ברק אובמה על הורדת דגלי ארצות הברית לחצי התורן ביום האשכבה.
מזוזו
קבוצות אתניות
על פי מפקד האוכלוסין של 2018, בני שבט טומבוקה הם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בעיר המורכבת מ -51.71% מאוכלוסיית העיר. הקבוצה האתנית הבאה היא של בני הצ'ואה עם 13.51% מהאוכלוסייה. קבוצות אתניות קטנות אחרות כוללות את הנגוני עם 8.09% מהאוכלוסייה ואחרות.
הלוויית שמעון פרס
הנחת זרים
לאחר כיסוי הקבר הונחו 14 זרים. האישים הבאים הניחו זרים בשם הגופים אותם הם מייצגים:
משתתפים
כ-5,000 אישים נוכחו בהלוויה ובהם כ-90 משלחות מ-70 מדינות. בין המנהיגים הבולטים שבאו להלוויה היו נשיא ארצות הברית ברק אובמה, נשיא צרפת פרנסואה הולנד, נשיא גרמניה יואכים גאוק, מלך ספרד פליפה השישי ויורש העצר הבריטי הנסיך צ'ארלס. בנוסף השתתפו בלוויה נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון, שר החוץ המצרי סאמח שוכרי ויושב ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
מזוזו
דת
העדה הדתית הגדולה ביותר בעיר מזוזו היא הכנסייה של מרכז אפריקה הפרסביטריאני הכוללת 28.01% מהאוכלוסייה. דת המיעוט הגדולה ביותר היא הקתוליות הכוללת 17.28% מהאוכלוסייה. דתות קטנות אחרות כוללות את יום שביעי, בפטיזם ועוד. דת האסלאם כוללת 4.06% בלבד, מהאוכלוסייה בעיר.
הלוויית שמעון פרס
משתתפים
בהלוויה השתתפו חברי הכנסת מכל סיעות הכנסת, למעט הרשימה המשותפת, שנמנעה מלהשתתף בנימוק שפרס היה "ביטחוניסט של הכיבוש".
הלוויית פרס נערכה במעמד הגורמים הממלכתיים של ישראל (סגל א') בהם נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ויושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין.
מזוזו
תרבות
תרבות העיר היא מיזוג של תרבויות של אזור צפון מלאווי. שפת טומבוקה מדוברת באופן נרחב במזוזו, אך בהיותה עיר, מדוברות בה גם שפות אחרות כגון צ'ואה, טונגה, סווהילית, נגונדה. בעיר קיים מוזיאון המנוהל תחת רשות המוזיאונים של מלאווי שבו מוצגים חפצים שונים המתארים את תרבויות הצפון. מאכלים פופולריים כוללים את sima (מאכל העשוי מתירס), אורז, דגי batala Mormyrus longirostris. דגי הבאטלה מגיעים מאגם מלאווי שבאזור מפרץ נקטה. מאכלים נפוצים אחרים כוללים: תירס, בננות, קקאו, קסווה ובטטה.
בריאות
במזוזו נמצא בית החולים המרכזי של אזור מזוזו, אחד מארבעה בתי חולים הגדולים במדינה. הבריאות בעיר מנוהלת על ידי מרכז הבריאות Mapale הממוקם במרכז העיר ליד מרכז הקניות הראשי של העיר, שנקרא Shoprite. ישנם גם מספר בתי חולים של CHAM כגון סנט ג'ונס, בית החולים לחולי נפש סנט ג'ון האל, מרפאת Nkhorongo SDA. בעיר ישנן גם מרפאות פרטיות כמו: Katoto MASM MEDI Clinic, מומבואה, Kandindindi Evergreen. חברת ייצור התרופות Kentam Products Limited ממוקמת גם היא במזוזו.
כלכלה ותשתיות
מזוזו מהווה מרכז מסחרי של האזור, כולל ייצור קפה, עץ לתעשייה ובניין, פירות, חלב ודבש. בנוסף הייצור כולל תרופות, קוסמטיקה. אוניברסיטת מזוזו, מייצרת כוח עבודה מיומן ביותר. אדמת המשור הדשנה הנוחה לעיבוד, מי השתייה והחשמל מהווים תשתית כלכלית טובה לכל האזור. בעיר מתקיימת ניידות הון טובה באמצעות מתקנים בנקאיים חדישים. ישנם עסקים קטנים עד בינוניים המספקים שירותי תקשורת, בתי קפה וחנויות כלבו רב תכליתיות. ניתן למצוא בעיר רשתות מסחר לאומיות כמו Chipiku, Peoples Trading ו- AC optics. העיר מהווה גם בסיס הבית של החברות הלאומיות כגון: Mzuzu Coffee, Kentam Products Limited והמגזין NorthernLife. במזוזו ישנם שני שווקים מרכזיים ביניהם, שוק טאיפה בו נמכרים פירות, בגדים, טלפונים ניידים, נעליים וכו'. מזוזו היא עיר צומחת במלאווי.
הסביבה
מזוזו ממוקמת בשטח מיוער והררי. רחבי העיר בנויים בתוך יער מיומבו. מצפון ומדרום לעיר, בהרי ויפיה מעובדים שדות ומטעים. מטעי Viphya הנטועים בהרי ויפיה מדרום לעיר נחשבים על פי דעת החוקרים כיער הגדול ביותר מעשה ידי אדם, באפריקה.
מזג האוויר במזוזו קר בעונה הקרה.
חקלאות
העיר מזוזו נמצאת במרכז אזור חקלאי, המתמחה בטיפוח זני תה, גומי וקפה.
תיירות
האטרקציות התיירותיות בקרבת העיר התורמות אף הן לכלכלת העיר, כוללות את:
תחבורה
באזור מזוזו סיטי נמצא נמל התעופה מזוזו. ישנן תוכניות לבנות שדה תעופה חדש וגדול יותר על ידי הממשלה באזור דונדוזו אשר הבנייה שלו החלה להתבצע כפי שפורסם בשנת 2017. מזוזו נמצא על הכביש המהיר M1 של מלאווי, העובר לאורך המדינה מצפון לדרום. ממרכז העיר מתחיל הכביש המהיר M5, העובר מזרחה דרך העמק שבהרי Viphya לכיוון מפרץ Nkhata, ולאחר מכן פונה דרומה לאורך חוף אגם מלאווי.
אף על פי שישנם בעיר כבישים בנויים היטב הם אינם עומדים בקצב ההתפתחות של העיר המתגבר. מאידך, באזור התעשייה של העיר ישנם כבישים גרועים שאינם הולמים את מעמדה.
ספורט
כדורגל הוא ספורט פופולרי במזוזו. בעיר ישנן שתי קבוצות כדורגל המייצגות את העיר בליגה הבכירה במלאווי. אצטדיון מזוזו (בעל קיבולת של 15,000 מקומות ישיבה) הוא האצטדיון היחיד בעיר. האצטדיון נבנה בסביבות שנת 1970 באמצעות אסירים במסגרת "עבודות הכלא". מבחינת הכדורסל, Nkhulande והפיסטונס הן שתי הקבוצות הגדולות בעיר.
מוזיקה
היפ הופ ראפ, RnB ודאנסהול מושמעים בדרך כלל במזוזו.
יוסף וקיל
יוסף וֵקִיל הוא ישראלי, אשר בעת מלחמת ההתשה הפך לשני והאחרון שקיבל את עיטור הגבורה של משטרת ישראל.
ביוגרפיה
וקיל היה סמל שני ומפקד כיתה במשמר הגבול בעת מלחמת ההתשה, והיה שייך לגדוד שהופקד על שמירתם של יישובי עמק בית שאן, בסמוך לגבול עם ירדן.
כחודש לפני התקרית שהעניקה לו את עיטור הגבורה, נפצע וקיל בלשונו מנתזים של כדור שנורה ממקלעון אל תוך הנגמ"ש שעליו פיקד.
ב-29 באפריל 1969, שימש וקיל כמפקד נגמ"ש סיור בגבול ירדן, מזרחית לקיבוץ מעוז חיים. באותו יום יצאו לסיור שגרתי על הגבול כוח רגלי, בו נכלל חברו של וקיל, חיים ספקטור, ואותו ליוו נגמ"ש מג"ב בפיקודו של וקיל וזחל"ם צה"לי. וקיל וספקטור היו חברים ותיקים, והוריו של ספקטור אף לא ידעו שהוא משרת בקרבי, לאחר שווקיל שכנע אותו להצטרף אליו ולעזוב את בסיס ההדרכה.
בעת שהיה הזחל"ם עם חלקו האחורי לעבר הגבול, נכנס הכוח למארב ירדני והזחל"ם נפגע מבזוקה והחל לבעור. וקיל העמיד את הנגמ"ש כך שיגן על הזחל"ם מפגיעות נוספות, ומיהר לפתוח את דלת הזחל"ם כדי לחלץ את יושביו.
כאשר פתח את הדלת, הבחין וקיל כי התחמושת שבזחל"ם מתחילה לבעור. הוא החל לחלץ את יושביו ולהעבירם אל הנגמ"ש שלו, וניסה לכבות את הלהבות תוך שהוא סופג אש ירדנית כבדה. לאחר שסיים לחלץ את הלכודים, עלה וקיל על הזחל"ם והשתמש במקלע שהיה על גביו כדי להרחיק את האויבים ולאפשר לאנשי הכוח הרגלי להיחלץ מהמקום בו התחפרו ולעבור למקום בטוח.
לאחר שכל הכוח הרגלי חולץ, נותר במסתור רק חיים ספקטור, ואז ירו לעברו הירדנים בזוקה והוא נפצע. וקיל, חברו, נטל את נשקו האישי ורץ לעברו. הוא הגיע אליו, למרות שהיה במרחק מטרים ספורים מהגבול, חבש אותו וארגן את כוח הסיור להשיב מכת אש לאויבים עד שהגיע זחל"ם חילוץ נוסף ופינה את השניים למקום בטוח.
קארין פוליטו
קארין פוליטו (באנגלית: Karyn Polito; נולדה ב-11 בנובמבר 1956) היא פוליטיקאית, תובעת ואשת עסקים אמריקאית, שכיהנה כסגנית המושל ה-72 של קהיליית מסצ'וסטס, בשנים 2023-2015. טרם היבחרה לתפקיד סגנית המושל, ייצגה פוליטו בשנים 2001–2011 את מחוז הבחירה ה-11 בבית הנבחרים המדינתי של מסצ'וסטס, מטעם המפלגה הרפובליקנית. פוליטו נבחרה לראשונה לתפקידה בממשלה המדינתית לצד עמיתה למרוץ, צ'ארלי בייקר, במהלך בחירות 2014.
ביוגרפיה
פוליטו נולדה בעיר שרוסברי (Shrewsbury) שבמסצ'וסטס, והשלימה את לימודיה התיכוניים ב"תיכון המרכזי הקתולי השם הקדוש". זמן קצר לאחר שסיימה לימודי תואר ראשון בבוסטון קולג' בשנת 1988, השלימה פוליטו ב-1991 לימודי תואר שני במשפטים מ"בית הספר ניו אינגלנד למשפטים", השוכן בבוסטון. כתובעת פלילית, פוליטו הייתה שותפה בחברה לפיתוח נדל"ן מסחרי. היא גרה בשרוסברי כל חייה, שם היא מתגוררת עם בעלה, סטיבן מ. רודולָקיס, עורך דין המתמחה בהליכי פשיטת רגל.
את נתיבתה המקצועית בפוליטיקה של ארצות הברית החלה פוליטו כחברה במפלגה הרפובליקנית. במהלך הקריירה הפוליטית שלה הייתה חברה ב"התכנסות העיירה" בשרוסברי בשנים 1993–2000, וקודם לכן ישבה במועצת האזור לערעורים של העיר בין 1994 ל-1995. כמו כן, בשנים 1995–1998 הייתה חברה העירייה בשרוסברי ונציבת ארגון הלוטו המדינתי של מסצ'וסטס (2000-1999). בשנת 2000 נבחרה פוליטו לחברת בית הנבחרים של מסצ'וסטס כנציגת מחוז הבחירה ה-11 של ווסטר, הכולל בין היתר את עיר הולדתה. היא שירתה בבית הנבחרים במשך עשור בשנים 2001–2011, וזכתה בכל מערכות הבחירות בהן התמודדה ללא התנגדות. ב-1 במרץ 2010, פוליטו הודיעה כי תתמודד על תפקיד הגזבר והאחראי על תשלומי הממשלה (Treasurer and Receiver-General) של מסצ'וסטס. בפריימריז הרפובליקנים נבחרה ללא התנגדות, אך בבחירות כהלליות הפסידה לסטיב גרוסמן, מועמד המפלגה הדמוקרטית.
ב-3 בדצמבר 2013 הכריזה פוליטו כי תתמודד לתפקיד סגן המושל במסצ'וסטס. במקביל, המתמוד המוביל לתפקיד המושל במפלגה הרפובליקנית, צ'ארלי בייקר, תמך במועמדותה. בבחירות המקדימות שהתקיימו בספטמבר 2014 נבחרה ללא התנגדות. בייקר ופוליטו ניצחו בבחירות האמצע ב-2014 וזכו ב-48.40% מקולות הבוחרים. במהלך בחירות 2018 נבחר הצמד בייקר-פוליטו מחדש, והפעם אף הגדילו השניים את כוחם בקרב הבוחרים במסצ'וסטס. בינואר 2023 תמה כהונתה כסגנית המושל.
עמדות
פוליטו תוארה כ"רפובליקנית מתונה" מבחינה חברתית, שבדרך כלל שמרנית במרבית הסוגיות האחרות. הארגון "On the Issues", מוסד לא-מפלגתי המתעד עמדות של פוליטיקאים שונים על מגוון סוגיות ונושאים, תיאר את פוליטו כ"שמרנית מתונה". לראיה, במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 פוליטו לא הצביעה למועומד מפלגתה דונלד טראמפ, ובבחירות 2020 לנשיאות בהן התמודד מחדש מיאנה לתמוך בו. היא תומכת בצמצום מסים, הגבלת קדנציות וביטול מתן פנסיות לנבחרי ציבור, והיא תומכת בזכות להפיל. עם זאת, היא קיבלה דירוגים גבוהים מאיגוד הרובאים הלאומי, וכחברת בית הנבחרים המדינתי ב-2007 תמכה בחיוב לתיקון חוקתי המגדיר נישואין ככזה בין גבר לאישה בלבד. היא גם התנגדה ליוזמת הנשיא טראמפ לבנות חומה בגבול ארצות הברית–מקסיקו.
משטרת הבונדסטאג
משטרת הבונדסטאג הגרמני (בגרמנית: Polizei beim Deutschen Bundestag) הידוע גם בכינוי "משטרת הפרלמנט" (Parlamentspolizei), הוא כוח משטרה גרמני האחראי על אכיפת החוק ושמירת הסדר במתחם הבונדסטאג - הבית התחתון של הפרלמנט הגרמני. הכוח כפוף לנשיא הבונדסטאג באופן אישי.
היסטוריה
מיד עם הקמת מתחם הבונדסטאג בבון ב-1949, הופעלו מספר בלשים אשר היו כפופים לנשיא הבונדסטאג במטרה לשמור על הסדר בדיוני הבית. באפריל 1950 הוחלט להקים כוח גדול יותר בעל סמכויות רשמיות, ולשם כך הוקם "שירות אבטחת הבית" (Hausordnungsdienst). אנשי השירות לבשו בגדים רגילים עם סרט ירוק שעליו נכתב "שירות אבטחת הבית". אנשי השירות היו אחראים על משימות אבטחה ושימשו גם כסדרנים בדיוני הבונדסטאג, אולם שאר הפעולות המשטרתיות בתחומי הבונדסטאג היו באחריותה של המשטרה הפדרלית. ב-31 בדצמבר 1960 עוגנו סמכויותיו של שירות אבטחת הבית ב"חוק השוטרים הפדרליים", וסמכויותיו הורחבו. ב-1969 שונה שמו ל"פיקוח הבית" (Hausinspektion). סמכויות הכוח הורחבו בשנות ה-70 לנוכח פעולות הטרור של סיעת הצבא האדום. ב-1975 הוענקו לו סמכויות לעצור אנשים ולהחרים ראיות.
ב-1989 שינתה נשיאת הבונדסטאג ריטה זיסמוט את שם הכוח באופן רשמי ל"שירות המשטרה וביטחון בבונדסטאג הגרמני". במסגרת שינוי זה, גם הוענקו לכוח כל הסמכויות והזכויות מהן נהנים כוחות המשטרה הרגילים בגרמניה. ב-1994 הועבר הבונדסטאג מבון לברלין ומאז פועלת היחידה שם.
סמכויות
היחידה פועלת מתוקף סעיף 40, 2 של חוקת גרמניה, אשר מכפיפה אותה ישירות לנשיא הבונדסטאג. עם זאת, סמכויות היחידה, דרגותיה והמבנה שלה אינם מעוגנים בחוק ונתונים לשיקול דעתו של הנשיא. המשטרה אחראית על הגנת מתחם הבונדסטאג מפני סכנות לשלום הציבור והפרעה לעובדי המתחם במילוי תפקידם. הם אחראים גם על הסדר במהלך דיוני הבונדסטאג. אנשי היחידה אינם לובשים מדים, אולם עונדים תג המזהה אותם כאנשי משטרה.
בניגוד לשאר כוחות המשטרה בגרמניה, לאנשי משטרת הבונדסטאג נאסר להשתתף בחקירות פליליות של הפרקליטות, אלא באישור מפורש מנשיא הבונדסטאג.
מרגריט השנייה, רוזנת פלנדריה
מרגריט השנייה, רוזנת פלנדריה (Marguerite II de Flandre או Marguerite de Hainaut; 2 ביוני 1202 - 10 בפברואר 1280) הייתה בתם הצעירה של בלדווין התשיעי, רוזן פלנדריה (שהיה גם רוזן אנו בשם בלדווין השישי) ושל מארי משמפאן.
ביוגרפיה
אביה יצא למסע הצלב הרביעי לפני לידתה, ואמה הצטרפה אליו שנתיים לאחר מכן. אחרי מות אמה ב- 1204 ומות אביה בשנה שלאחריה, מרגריט ואחותה הבכורה ז'אן הועברו להשגחתו של דודן, פיליפ מנאמור עד 1208 כאשר העביר אותן לחצרו של פיליפ השני, מלך צרפת.
ב-1212, בהסכמתו של פיליפ השני, מלך צרפת מרגריט נישאה ל בושאר הרביעי מאוון, שהיה מושל אנו ואשר בתוקף תפקידו זה שימש כאפוטרופוס וכמורה של מרגריט. אחותה ז'אן, שהתקנאה במרגריט על כך שנישואיה הבטיחו לה ירושה גדולה, ניסתה לבטל נישואים אלה בטענה שמרגריט הייתה בת עשר שנים בלבד, ולכן לא היה בכוחה להשלים את נישואיה. מבלי לחקור הרבה בדבר, האפיפיור אינוקנטיוס השלישי גינה את נישואיה של מרגריט, אם כי לא ביטל אותם.
בושאר ומרגריט המשיכו בחייהם המשותפים והביאו לעולם שלושה ילדים, אך ז'אן לא ויתרה והביאה למעצרו של בושאר ב- 1219. הוא שוחרר ב-1221 בתנאי שיסכים להיפרד ממרגריט. ז'אן שכנעה את מרגריט להינשא לגיום השני מדאמפייר, שהיה אציל משמפאן. מנישואים אלה נולדו שני בנים: גיום וגי דה דאמפייר (מאוחר יותר, גי דה דאמפייר, רוזן פלנדריה). עם מותה של ז'אן ב-1244, מרגריט הפכה לרוזנת פלנדריה ולרוזנת אנו.
מצב זה גרם לשערורייה משום שמרגריט הייתה עדיין נשואה לבושאר. פרץ מאבק בין שני הבעלים בדבר חוקיותם של הילדים - מאבק שנמשך עשרות שנים וגרם למלחמות הירושה של רוזנות פלנדריה ושל רוזנות אנו. ב-1246, לואי התשיעי, מלך צרפת, ששימש כבורר בין הצדדים, נתן לילדיו של גיום השני מדאמפייר את הזכות לרשת את רוזנות פלנדריה, ולילדיו של בושאר הרביעי מאוון את הזכות לרשת את רוזנות אנו.
ב-1253 התעוררו שוב בעיות: ז'אן הראשון, רוזן אנו, שהיה בנו בכורו של בושאר, שכנע את ויליאם השני, רוזן הולנד וזיילנד לכבוש את רוזנות אנו וחלקים של רוזנות פלנדריה שהיו סמוכים לגבולות האימפריה הרומית הקדושה. התפתחה מלחמת אזרחים שבסופה בקרב ואלקרן כוחותיו של ז'אן הראשון, רוזן אנו הביסו את אלה של בני משפחת דאמפייר ולקחו אותם בשבי.
הבחירות הפרלמנטריות ביפן 1993
רקע ותוצאות
בעקבות החלת מס צריכה חדש, ובעקבות שערוריית Recruit, נפגעה יוקרתה של מפלגת השלטון - המפלגה הליברלית-דמוקרטית. מפלגות האופוזיציה, בהן גם מפלגות קטנות שיסדו פוליטיקאים שפרשו מהמפלגה הליברלית-דמוקרטית, העלו הצעת אי אמון כנגד מיזאווה, שבתגובה פיזר את הבית התחתון ב-18 ביוני.
אחוז ההצבעה בבחירות עמד על 67%, ושיקף את התפכחות הציבור מהתהליך הפוליטי. המפלגה הליברלית-דמוקרטית איבדה את הרוב בבית הנבחרים, ומפלגת אחדות של שבע מפלגות שהקימו פורשי המפלגה הליברלית-דמוקרטית ומפלגות אחרות החזיקו ברוב בבית. מפלגת האופוזיציה הראשית המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לא הצליחה לנצל את ירידת קרנה של המפלגה ששלטה ביפן מאז 1955 ואיבדה גם היא מושבים רבים בבית הנבחרים בשל התנגדות המצביעים למצב הפוליטי של אותה עת.
מוריהירו הוסוקאווה, מנהיג מפלגת יפן החדשה, התמנה לראשות הממשלה ב-9 באוגוסט.
מסיבת טוגה
מסיבת טוגה היא מסיבת תחפושות בה המשתתפים לובשים טוגות, העשויות בדרך כלל מסדינים לבנים, וקיימים בה אלמנטים הקשורים ליוון העתיקה ורומא העתיקה. מסיבות טוגה נפוצות בעולם המערבי, בעיקר בארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה, ומתקיימות בדרך כלל במסגרת סטודנטיאלית. לכן מסיבות טוגה נוטות להתרכז סביב שתיית אלכוהול, ומשחקי שתייה. מלבד הטוגה, משתתפי המסיבה נוהגים לחבוש זר מעלים ולנעול סנדלים בסגנון רומי.
מסיבות בסגנון רומי תועדו החל מהמאה ה-18, אך מאפייני המסיבות השתנו במאה ה-20 כאשר נערכו על ידי סטודנטים. הסרט בית החיות, שזכה להצלחה רבה, תרם לפופולריות של מסיבות הטוגה הסטודנטיאליות ברחבי העולם.
ב-2015 נרשמה בספר השיאים של גינס מסיבת הטוגה הגדולה בעולם. המסיבה התרחשה באוסטרליה, ונספרו בה 7,000 משתתפים לבושים בטוגות.
קוד מצב של HTTP
בתגובה לבקשת HTTP (Hypertext Transfer Protocol) של לקוח מחזיר השרת תשובת HTTP המכילה קוד מצב המציין את התוצאה של ניסיון השרת למלא את הבקשה שנשלחה. הקוד מורכב ממספר תלת-ספרתי והסבר טקסטואלי קצר על משמעותו.
מחלקות
המספרים מחולקים ל-5 מחלקות, בהתאם לספרה הראשונה שלהם:
1xx מידע
התקבלה בקשה ממשיך תהליך.
זהו קוד סטטוס מותנה וכולל רק שורת מצב וכותרים מסוימים והוא נעצר על ידי שורה ריקה. מאז HTTP/1.0 אין הגדרה של 1xx ושרתים מחויבים לא לשלוח ללקוח סטטוס 1xx אלא בתנאים ניסיוניים.
3xx העברה
הלקוח חייב לבצע פעולה נוספת כדי להשלים את הבקשה. זוהי תגובה מסוג שכל פעולה נוספת חייבת להתבצע על ידי התוכנה של המשתמש כדי למלא את הבקשה. הפעולה הנדרשת יכולה להתבצע על ידי סוכן המשתמש ללא אינטראקציה עם המשתמש אם ורק אם השיטה בה משתמשת הבקשה השנייה היא GET או HEAD. לקוח שמקבל תגובת סטטוס מסוג זה יותר מ-5 פעמים אמור להניח שזוהי בעצם הפניה אינסופית.
4xx שגיאות צד לקוח
מחלקת קוד סטטוס זו מיועדת למקרים בהם הלקוח כנראה טעה. למעט כאשר להגיב לבקשת HEAD, השרת צריך לכלול ישות המכילה הסבר על המצב שגיאה, וציון אם זהו מצב זמני או קבוע. אלו קודי מצב החלות על כל שיטה הבקשה. אלה הם בדרך כלל קודי השגיאה הנפוצים ביותר בהם נתקל בגלישה באינטרנט.
ויקטוריה, נסיכת פרוסיה
ויקטוריה, נסיכת פרוסיה (Viktoria von Preußen, 12 באפריל 1866 - 13 בנובמבר 1929) הייתה בתם של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה ורעייתו, ויקטוריה, הנסיכה המלכותית.
ילדות
הנסיכה פרידריקה אמליה וילהלמינה ויקטוריה נולדה ב-12 באפריל 1866 בפוטסדאם, ילדתם החמישית ובתם השנייה של פרידריך, נסיך פרוסיה ורעייתו ויקטוריה, שהייתה בתה הבכורה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. הנסיכה הצעירה נודעה בציבור בשם "ויקטוריה" אולם משפחתה נהגה לקרוא לה "מורֶטַה" או "ויקי הקטנה".
אחיה הגדולים של ויקטוריה - וילהלם, שרלוטה והיינריך היו קרובים מאוד לסבם הקיסר וילהלם הראשון ולרעייתו אוגוסטה, נסיכת סקסה-ויימאר, בעוד שוויקטוריה יחד עם אחיותיה הקרובות לה בגילן מרגרטה וסופיה היו קרובות מאוד לאימן ולסבתן, המלכה ויקטוריה. כאחיותיה, ויקטוריה הייתה מסורה לאמה ואהבה את התרבות האנגלית.
נישואים
בשנת 1881 אלכסנדר, נסיך באטנברג, שנבחר שנתיים קודם לכן כנסיך השליט של בולגריה, ביקר בחצר המלוכה הפרוסית לבקשתה של אמה של ויקטוריה שראתה בו שידוך מוצלח לנסיכה הצעירה. הנסיך אלכסנדר, שנחשב לנאה ביותר ומרשים, תפס את עינה של ויקטוריה, שלא נחשבה ליפה במיוחד, והיא התאהבה בו במהירות. הזוג קיבל את ברכתם של הוריה של ויקטוריה ושל המלכה ויקטוריה, אולם הקיסר וילהלם הראשון, יחד עם ראש ממשלתו אוטו פון ביסמרק, התנגדו לשידוך משום שאלכסנדר נולד לנישואים מורגנטיים (אמו לא הייתה בת אצולה) והשידוך נחשב לא מספיק מכובד לנסיכה משושלת הוהנצולרן. כמו כן הם חששו שנישואים בין בתו של קיסר גרמניה לנסיך הבולגרי יפגע ביחסים בין גרמניה לצאר אלכסנדר השלישי, שכן הוא התנגד למדיניותו של הנסיך אלכסנדר (שהיה אחיינו) בבולגריה.
הקרב על נישואיה של ויקטוריה בין הוריה התומכים לסבה המתנגד סיבך עוד יותר את היחסים בין נסיכי הכתר לקיסר, שהיו מעורערים גם כך. בסופו של דבר ידו של וילהלם הראשון הייתה על העליונה ולאחר שנים של מאבק אלכסנדר וויקטוריה נאלצו לוותר על תוכניותיהם להינשא בשנת 1889.
מלחמת העולם הראשונה
למרות שנותרה בגרמניה בזמן המלחמה ויקטוריה הייתה קשורה מאוד למוצאה האנגלי מצד אמה. לאחר המלחמה היא הביעה באוזני דודנה, המלך ג'ורג' החמישי, את רצונה לחדש את יחסיה עם משפחתה המלכותית האנגלית, אולם המלך סירב בטענה שהקרע בין שתי המשפחות היה גדול מדי לאחר שנות מלחמה כה קשות.
נישואים שניים
בשנת 1927 פגשה הנסיכה ויקטוריה, שהייתה אז בת 61, את ההרפתקן הרוסי אלכסנדר זובקוף, שהיה בן 34. זובקוף ברח מרוסיה בזמן המהפכה הרוסית והתיישב בגרמניה, שם התחזה לאציל רוסי שהשאיר את כל הונו ברוסיה וברח מהבולשביקים. למרות ההתנגדות החזקה מצד משפחתה ויקטוריה נישאה לזובקוף ב-19 בנובמבר 1927, בדיוק 37 שנים לאחר נישואיה לנסיך אדולף. תוך פחות משנה הצליח זובקוף לבזבז כמעט את כל כספה של ויקטוריה, שהיה דל גם כך מאז המלחמה. ויקטוריה נאלצה למכור במכירה פומבית את מרבית התכולה של ארמון שאומבורג אולם הכסף שהרוויחה הצליח לכסות רק שליש מחובותיה. ויקטוריה נאלצה לעזוב את הארמון, ביתה מזה למעלה משלושים שנה, ולעבור להתגורר בדירת חדר בפרברי בון. כדי לשלם את יתר חובותיה היא פרסמה את זכרונותיה בעיתון המקומי.
מותה
ב-13 בנובמבר 1929, זמן קצר לאחר שהודיעה על כוונתה להתגרש רשמית מזובקוף, שגורש בינתיים מגרמניה וברח ללוקסמבורג, מתה הנסיכה ויקטוריה מדלקת ריאות בבית חולים בבון.
מקדם בייס
בסטטיסטיקה, מְקַדֵם בֵּייס (באנגלית: Bayes Factor) משמש אלטרנטיבה בייסיאנית לבדיקת השערות קלאסית. השוואת מודלים בייסיאניים היא שיטה של הכרעה בין מודלים שונים בהתבסס על חישוב מקדם בייס. מקדם בייס משמש לכימות היחס בין העדויות התומכות בעד מודל אחד על פני מודל אחר.
הגדרה
הנראות (likelihood) מייצגת את ההסתברות כי סט נתונים D הגיע מתוך מודל M, ונכתב באופן רשמי בתור Pr(D|M). מקדם בייס הוא יחס בין הנראות (likelihood) של השערות מתחרות, בדרך כלל השערת אפס והשערת החוקר, או מספר מודלים אלטרנטיביים.
לדוגמה: בהטלת מטבע נצפה סט נתונים (D) של 5 תוצאות "עץ". במודל סטטיסטי של מטבע הוגן (סיכוי q=0.5 לקבלת עץ) הסבירות, או הסיכוי לנתונים בהינתן המודל, היא. לעומת זאת במודל של מטבע מוטה (עם סיכוי q=0.9 לקבלת עץ) הסבירות, או הסיכוי לנתונים בהינתן המודל, היא.
הערכת הנראות מהווה את הבסיס להשוואה בייסיאנית בין מודלים. בהשוואת מודלים, אנחנו צריכים לבחור בין שני מודלים על בסיס נתונים (D). הנראות של שני מודלים M1, ו-M2, מבוטאת על ידי שני וקטורים \theta_1 וגם \theta_2, שבאמצעותם מחושב מקדם בייס, K.
הווקטורים \theta_1 ו-\theta_2 מכילים את אוסף כל האפשרויות של פרמטרי המודלים M1, ו-M2 בהתאמה. עבור כל אפשרות כזו מחושבת ההסתברות לקבל את הפרמטרים בהינתן המודל, וגם מחושבת ההסתברות לקבל את הדאטא שנאסף בהינתן שהמודל הוא מבוסס פרמטרים אלו. הסתברויות אלו מוכפלות זו בזו, ומתבצעת עבור כל מודל סכימה מעבר לכל האפשרויות של פרמטרי המודלים. חלוקת הסכומים שחושבו בין שני המודלים מוגדרת כמקדם בייס. בכתיב מתמטי ניתן לייצג הסבר זה בנוסחה הבאה:
יתרונה של שיטת השוואת מודלים באמצעות מקדם בייס על פני מבחן סטטיסטיים כגון מבחן יחס-נראות נעוצה בעובדה שסבירותם של מודלים פשוטים יותר עם פחות פרמטרים, באופן טבעי יותר מקבלת יתרון בהשוואת מודלים ביסייאניים ובכך ניתן להימנע מתופעת התאמת יתר (overfitting).
פרשנות
ערך K גדול מ-1 מציין כי המודל הראשון יותר נתמך על ידי הנתונים בחשבון בהשוואה למודל השני. בדיקת השערות קלאסית, בוחנת רק מודל אחד (השערת האפס) ומכמתת את הסבירות לנתונים בהינתן המודל, כאשר בתהליך ההסקה הסטטיסטית, סבירות נמוכה מאוד של הנתונים (לרוב p<0.05) תוביל לדחיית השערת האפס. הרולד ג'פרי יצר את הטבלה הבאה לפרשנות ערכי K שונים: ! K ! dHart ! ביטים !פרשנות !קטן מ-1 !100עד 101/2 !101/2 עד 101 !101 עד 103/2 !103/2 עד 102 !גדול מ 102 פרשנות מקובלת אלטרנטיבית הוצעה על ידי Kass ו Raftery (1995): !2 ln(K) !K !פרשנות !0 עד 2 !2 עד 6 ! 6 עד 10 ! מעל 10 מקדם בייס מכמת עבורנו איזו מההשערות היא הסבירה ביותר, בהינתן סט הנתונים שבידנו.
דוגמה
נסתכל על דוגמה עם משתנה תלוי דיכוטומי (בינומי). נניח ובידנו משתנה מקרי שמייצר בכל צעד הצלחה או כישלון. אנו מעוניינים להשוות בין מודל M1 שבו ההסתברות להצלחה היא q=0.5, אל מודל M2 בו q אינו ידוע, ונלקח מהתפלגות אחידה בטווח [0,1]. בידנו סט נתונים (D) של 200 ניסיונות, אשר מתוכם 115 הצלחות אל מול 85 כישלונות. את הסבירות לקבלת סט נתונים זה בהינתן כל אחד מהמודלים ניתן לחשב באמצעות ההתפלגות הבינומית:
לפיכך, נקבל עבור המודל הראשון ועבור המודל השני בחישוב מקדם בייס כיחס בין שתי הסבירויות נגלה כי K=1.197. כלומר, העדויות מעט נוטות לטובת המודל הראשון, אם כי באופן זניח.
בדיקת השערות קלאסית של מודל M1 (שבהקשר זה הוא השערת האפס) יספק תוצאה שונה בתכלית. במבחן הבינום הסבירות לקבלת 115 הצלחות או יותר מתוך 200 היא p=0.02. מכאן שבבדיקת השערות ברמת ביטחון של 95% (דו-צדדית) היינו מגיעים למסקנה כי עלינו לדחות את השערת האפס, וכי לא סביר שהתוצאה שהתקבלה נדגמה מתוך השערת האפס.
מודל M2מורכב יותר לבחינה מהמודל הראשון, מאחר שהוא מכיל פרמטר חופשי המאפשר לו התאמה מוצלחת יותר לנתונים. היכולת של כלי הסקה ביסיאנית להתמודד עם מודלים מורכבים כגון זה משמעותית במיוחד ביכולה להפחית טעות מסוג I
קול ישראל (עיתון)
קול ישראל - אורגן היהדות החרדית היה שבועון של ארגון צעירי אגודת ישראל שיצא לאור בתקופת המנדט הבריטי, במשך קרוב ל-30 שנה. עמדות העיתון ביטאו בעיקר את השקפת עולמם השמרנית של אנשי היישוב הישן בירושלים.
1921–1922 - ירחון
בחודש אלול תרפ"א - ספטמבר 1921, יצא לאור מטעם צעירי אגודת ישראל בירושלים ירחון לחידושי תורה ומאמרים לפתרון שאלות הזמן. העורך האחראי היה הרב רפאל קצנלנבוגן (בכתיב יידישאי: קאצענעלינבויגען). חלקו הראשון נועד לחידושי תורה, ובחלקו השני היו מאמרים בנושאי אקטואליה ובמיוחד כנגד המזרחי. הירחון הופיע 4 פעמים עד חורף 1922, ואז הפך לשבועון.
קול ישראל כשבועון (1922–1948)
הגיליון הראשון של השבועון 'קול ישראל' פורסם ב-24 במרץ 1922.
בספטמבר 1942 החל לצאת לאור במקביל השבועון "הדרך" בעריכת יצחק ברויאר, שבאופן רשמי יצא כתוספת לקול ישראל, אך למעשה ביטא את עמדות המחנה האגודאי ביישוב החדש. בנוסף לשני עיתונים אלו, ייצגו כמה עיתונים נוספים את דרכה האידאולוגית של אגודת ישראל: דער איזראעליט שרכש יעקב רוזנהיים בשנת 1906; "דאס אידישע טאגבלאט" ו"דער איד" עיתון אגודת ישראל בפולין, "דגלנו" כלי מבטאה של אגודת 'צעירי אמוני ישראל' בפולין (כסלו תרפ"א - אלול תרצ"ג), דגלנו ביטאון תנועת צעירי אגודת ישראל בארץ ישראל (ניסן תרצ"ט - תשנ"ח); "העתיד" ו"שערים" - עיתוני פועלי אגודת ישראל.
בתקופת השואה
בתחילת מלחמת העולם השנייה הרבה העיתון לעסוק בגורל יהודי אירופה. בתקופה זו הופיעו בעמודיו הראשיים המדורים "משדה המערכה", שכלל דיווחים צבאיים, ו"בגלות אירופה", שתיאר את רדיפת יהודי אירופה. במאמר המערכת מאמצע אוקטובר 1939 אף הוזכר המונח שואה בהקשר זה, ונכתב כי "החלק הגדול והעיקרי באסון כללי זה לאומתנו נופל בחלקה של היהדות החרדית". מאמרים רבים בעיתון קבלו על ההתעלמות מהמתרחש באירופה. עם זאת, החל מסוף נובמבר באותה שנה הועברו הכותרות שעסקו בשואה לעמודים הפנימיים של העיתון, ומאפריל 1940 חדל העיתון כליל מלעסוק בשואה, ככל הנראה בעקבות הצנזורה שהטילה ממשלת המנדט על העיתונות הארץ ישראלית, והאיסור לפרסם ידיעות על המצב באירופה הכבושה. בחלק מהידיעות אף נעשה מאמץ להסתיר את הרדיפות, כגון בעמוד הראשון של גיליון סוף אוקטובר 1941 שהוקדש כולו למותו של חבר מועצת גדולי התורה הרב יהודה לייב צירלסון, תוך דיווח שהרב נהרג "מפצצה שפגעה בו", אך בכל הגיליון אין כל אזכור לרצח היהודים שהתרחש מסביב.
במאמר נוסף, שהופיע בעיתון "הדרך", הופיעו דברי תוכחה דומים:
בשנת 1943 פורסם בעיתון לראשונה הסיפור אודות תשעים ושלוש נערות חרדיות מ"בית יעקב", שהתאבדו כדי שלא להיאנס על ידי חיילים גרמנים בזמן השואה. מאוחר יותר העלו חוקרים ספקות לגבי אמיתותו של הסיפור.
קול ישראל בגולה
בקיץ תש"ו (1946 פתח רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם את "מרכז אגודת ישראל בארץ אשכנז", גוף שיאגד את פעולות הדת והקליטה לפליטי השואה באירופה. בעצת מנחם פרוש, פתח הארגון את העיתון "קול ישראל בגולה" שהעביר את החומרים של קול ישראל ובנוסף סיקר את הפעילות החרדית באירופה. העיתון יצא במתכונת דו-שבועית במינכן, בשתי שפות, עברית ויידיש. לא ידועים פרטים על משך זמן פעילותו וככל הנראה הוא נסגר בסוף שנת 1947.
פרדריק גרוניך
פרדריק גרוניך (באנגלית: Frederick Gronich; 18 בפברואר 1916 – 21 ביוני 2003) היה איש צבא יהודי-אמריקאי שהגיע למדינת ישראל זמן קצר לאחר הכרזת העצמאות ויעץ לדוד בן-גוריון בענייני צבא במהלך מלחמת העצמאות, כשהוא מוכר בשם "פרד האריס".
קצין מודיעין בצבא ארצות הברית
פרדריק זיגפריד גרוניך נולד בצ'כוסלובקיה בשנת 1916, בן למלכה ונתן גרוניך. בשנת 1929, בהיותו בן שלוש עשרה, היגרה משפחתו לארצות הברית. בצעירותו למד גאולוגיה. במלחמת העולם השנייה שירת כקצין במפקדתו של הגנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה ומי שיהיה לימים נשיאה ה-34 של ארצות הברית. גרוניך נפצע קשות באלג'יר במערכה בצפון אפריקה. לאחר החלמתו צנח בסיציליה והשתתף בכיבוש איטליה. ב-1944 עבר עם מטהו של אייזנהאואר לבריטניה, שם השתתף כקצין מודיעין בדרגת לויטננט קולונל (סגן-אלוף) בתכנון הפלישה לנורמנדי. בחודשי המלחמה האחרונים השתתף במבצע למיון וקיטלוג מסמכי האויב משלל המלחמה וכאלה שנתפסו מידי שבויי מלחמה גרמנים. לאחר המלחמה השתתף גרוניך במאמץ לגילוי פושעי מלחמה נאצים לשם העמדתם לדין.
הקשר עם ארגון "ההגנה"
בשנת 1947 יצא טדי קולק בראש משלחת מטעם ארגון "ההגנה" לארצות הברית, במטרה לרכוש נשק להגנת היישוב העברי, שעמד על סף עצמאותו, ולגייס אנשי צבא יהודים לקראת המלחמה הצפויה. כמו כן קיבל קולק על עצמו ליצור קשרים בין המודיעין האמריקאי לבין ההנהגה הצבאית של היישוב. מאמצים אלה לא צלחו בתחילה. פריצת הדרך הייתה כשפגש קולק את גרוניך ונעזר בו. גרוניך יזם פגישה, שנערכה בבית מלון בניו יורק, בין קולק לבין שני אנשי מודיעין אמריקאים בכירים, ששמותיהם לא היו ידועים עד אז לקולק. האחד היה גנרל שיעמוד לאחר מכן בראש המודיעין של נאט"ו ושני היה ג'יימס אנגלטון מבכירי ה-CIA. הפגישה הביאה ליצירת שיתוף פעולה מודיעיני ארוך שנים בין שירותי המודיעין האמריקאים והישראלים.
לאחר הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב יצא גרוניך, ביוני 1948, בדרכו לישראל, לאחר ששוכנע על ידי טדי קולק ודוד מרכוס לבוא לעזרת המדינה שזה קמה, כפי שעשו מרכוס עצמו, שהיה לאלוף הראשון של צה"ל, ובן דונקלמן, שהיה למפקדה השני של חטיבה 7.
במלחמת העצמאות
בדרכו לארץ עבר פרדריק גרוניך בארצות ערב בכיסוי של עיתונאי, אסף מידע רב על צבאותיהן, והביאו לארץ. הוא ניתח את המידע עבור צה"ל תוך ניצול ניסיונו הצבאי והכשרתו המודיעינית. היה זה למעשה הדו"ח המקצועי הראשון על צבאות ערב שעמד לרשות המודיעין הצבאי הישראלי – להבדיל מסקירות הש"י אשר למחבריהן חסר היה הרקע המקצועי לניתוחן.
דבר בואו הצפוי לארץ של קצין המודיעין האמריקאי הבכיר, שבא לסייע לצה"ל, הובא לידיעת ראש ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון. בהגיעו לנמל התעופה לוד חיכה לו נחמיה ארגוב, שלישו הצבאי של בן-גוריון, ולקח אותו הישר אל בן-גוריון.
בן-גוריון התרשם מיד מהאיש והפך אותו ליועצו הצבאי הבכיר. תחת מעטה סודיות הסתובב גרוניך, במדים וללא תגים ודרגות, כשהוא מזדהה בשם "פרד האריס", בחזיתות ובבסיסים והשתתף בישיבות המטכ"ל. חרף חשיבות תפקידו הוא לא גויס באופן רשמי לצה"ל ולא נשבע לו שבועת אמונים. בן-גוריון קיבל ממנו דיווחים על ממצאיו בצבא ושמע את עצותיו. בן-גוריון הביע הערכה לידיעותיו, ניסיונו והבנתו בענייני צבא ואמר עליו: "עד כמה שידוע לי, אין איש בארץ העולה עליו בעניינים אלה".
גרוניך הביע גם ביקורת חמורה על הצד המקצועי של הצבא על האלתור הנהוג בו, שגרמו לריבוי הרוגים ללא צורך, ועל הבזבוז העצום הנהוג בו. על מחנה האימונים תל ליטוינסקי (לימים בסיס תל השומר) אמר כי על 1,200 החיילים המתאמנים בו מופקד סגל של 500 איש.
גרוניך סיפק לבן-גוריון גם הערכות על מפקדי הצבא הבכירים. הוא אמר לו כי אף אחד ממפקדי החזיתות אינו מתאים לתפקידו. את חיים לסקוב העריך כחייל הטוב ביותר. אחריו בסדר ההערכה בא, לדבריו, מרדכי מקלף, אך הוא סבר שמקלף זקוק ליתר השכלה ואימון. את משה דיין העריך כמצוין ומבטיח, אך גם הוא, לדבריו, היה זקוק לאימון נוסף.
גרוניך תיאר לבן-גוריון את מראות הכיבוש שהיה עד להם, על רצח אזרחים ועל גירושים. הוא ניסה לשכנע את בן-גוריון לבטל את הממשל הצבאי, אותו תיאר כנוגד את רוח העם היהודי, מיותר ומזיק.
בסיוריו ביחידות הצבא ובישיבות המטכ"ל דיבר גרוניך באנגלית ודבריו תורגמו לעברית. בין הקצינים פשטה השערה כי הוא פועל בשליחותם של השירותים החשאיים האמריקאיים, ויש שסברו אף כי הוא מרגל.
בן-גוריון זימן אותו לפגישה עם מפקדי הפלמ"ח. פגישה זו לא עלתה יפה. מפקדי הפלמ"ח, בעלי הזיקה הפרו-סובייטית, ראו בו נטע זר אמריקאי וחשדו בו כי בכוונתו לגרור את ישראל אל המערך האסטרטגי האמריקאי. גם האלוף יגאל ידין, שמילא בפועל את מקומו של הרמטכ"ל יעקב דורי, כשנבצר מדורי למלא את התפקיד עקב מחלתו, לא ראה את נוכחותו של גרוניך בעין יפה. היו ביניהם חילוקי דעות מקצועיים, אך גם לא נעדר מהם האלמנט האישי – ידין ככל הנראה ראה בו מתחרה. גרוניך מצדו הביע דעתו כי ידין איננו גנרל גדול. כששאל בן-גוריון לדעתו על האפשרות למנות את ידין לרמטכ"ל, שלל גרוניך את המינוי. כשמונה ידין לרמטכ"ל בנובמבר 1949, הבין גרוניך כי אין לו יותר מה לעשות בצה"ל ושב לארצות הברית. כשעזב את הארץ השביע אותו חיים לסקוב, כי כשיגיע יומו יוחזר לישראל כדי להיקבר לידו.
הפולמוס הפוליטי
התקופה שבה עזב גרוניך את ישראל ושב לארצות הברית הייתה תקופת שיא המתח בין בן-גוריון ומפלגתו מפא"י לבין מפ"ם, שרוב מפקדי הפלמ"ח נמנו עם שורותיה. שתי המפלגות היו חלוקות באותה עת, שהייתה שיאה של המלחמה הקרה, גם בשאלה האם על מדינת ישראל להזדהות עם הגוש המערבי כעמדת מפא"י, או עם הגוש הסובייטי כעמדת מפ"ם. לתוך מחלוקת זו השתרבב גם שמו של פרדריק גרוניך.
הקו של הזדהות עם המערב היה גם בניגוד מוחלט לדעת מק"י - המפלגה הקומוניסטית הישראלית. הפולמוס הפומבי הראשון היה עם מק"י והוא התנהל באפריל 1951 בין כותלי בית המשפט המחוזי בתל אביב. ראשיתה של הפרשה התרחשה ב-13 באוקטובר 1949, כאשר דוד בן-גוריון נאם בעצרת של תנועת "הנוער העובד" שהתקיימה באצטדיון בצפון תל אביב בפני קהל של כשבעת אלפים וחמש מאות בני נוער. בנאומו התרכז בן-גוריון בשני האירועים המכריעים, השואה ותקומת מדינת ישראל. בנאומו בחר לשלב התקפה חריפה על המפלגה הקומוניסטית והזכיר את חטאי העבר שלה, כלשונו "שיתוף פעולה עם פורעים ערבים" בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ואת מתן ברכתם של מי שכינה "רבולוציונרים יהודים" אשר בעת שהתחוללו הפוגרומים שנערכו בשנים 1881 ו-1882 ביהודי האימפריה הרוסית, שכונו בשם הסופות בנגב, "נתנו את ברכתם לפרעות אלו, באומרם שזהו מרד האיכרים, ודמנו הוא שמן-משחה לגלגלי הרבולוציה".
אנדרה-הרקול דה פלרי
אנדרה-הרקול דה פלרי, בישוף פריז (בצרפתית: André-Hercule de Fleury; 22 ביוני או 26 ביוני 1653 – 29 בינואר 1743) היה קרדינל צרפתי שכיהן כשר הראשי של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
ביוגרפיה
פלרי נולד ב-22 ביוני או 26 ביוני 1653 בלודב, ארו, והיה בנו של גובה מס ממשפחת אצולה. הוא נשלח לפריז בילדותו כדי להתחנך על ידי הישועים בפילוסופיה ובקלאסיקה כמו בתאולוגיה. הוא נכנס לכהונה בכל זאת ובאמצעות השפעתו של הקרדינל בונזי הפך לאלמונר למריה תרסה, אשת לואי הארבעה עשר, ולאחר מותה, למלך עצמו. בשנת 1698 הוא מונה לבישוף של פרז'י, אך שבע עשרה שנים במעמד פרובינציאלי הביאו אותו בסופו של דבר לחפש תפקיד בבית המלוכה.
פרדריק גרוניך
הפולמוס הפוליטי
את ההגנה על הנאשמים קיבל על עצמו עורך הדין יצחק בן ימיני, מהידועים בעורכי הדין בתחום הפלילי בארץ, איש ימין שהשתתף בשעתו בהגנה על נאשמי רצח ארלוזורוב. שמיעת העדים מטעם התביעה התקיימה ב-18 בפברואר 1951. בישיבה הבאה שנערכה ב-20 בפברואר החלו להשמע העדים מטעם ההגנה. הראשון בהם היה האלוף יצחק שדה, שהעיד על פקודת הנסיגה של צה"ל מאל עריש בדצמבר 1948, שנבעה לדבריו מלחץ מעצמות המערב, בריטניה וארצות הברית. לדברי האלוף שדה הצילה הנסיגה את הצבא המצרי ממפלה מוחלטת. לשאלת בית המשפט לשם מה הובאה עדות זאת בעניין הנסיגה, השיב הסניגור כי בפקודה זאת פעל בן-גוריון כסוכן של מדינה זרה.