cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרקוס גארבי
תחילת דרכו
לבסוף, לאחר שנים של עבודה באיים הקאריביים, גארבי החליט בעקבות קשיים כלכליים לחיות בלונדון בין השנים 1912–1914, שם התגוררה אחותו אינדיאנה ועבדה כאומנת. בלונדון, גארבי עבד בעיתונים African Times ו-Orient Review, עיתונים בעלי אוריינטציה פאן-אפריקאית חזקה אשר השפיעו מאוד על גארבי הצעיר. בנוסף, גארבי למד בלונדון פילוסופיה ומשפטים, דבר אשר תרם להתפתחות תפישותיו הפוליטיות יחד עם עבודתו כעורך עיתון.
הקמת ארגון UNIA ופעילותו הפוליטית
לדמוקרטיה הבריטית הייתה השפעה חזקה על גארבי. ב-1914, הוא חזר לג'מייקה והיה נחוש למנוע את האפליה נגד השחורים כמו גם נגד גזעים שונים אליהם הוא נחשף במסעו. חמישה ימים לאחר חזרתו לג'מייקה גארבי הקים את UNIA, והסביר כי הארגון נוסד כתוצאה מפגישה מקרית עם אדם שחור מהקריביים, אשר חשף את גארבי לזוועת אותן חווים הילידים באפריקה על ידי הכיבוש הלבן באפריקה. סיפוריו כללו מקרים איומים, זוועות ותיאורים שונים אשר השפיעו רבות על תפישותיו של גארבי. בעודו מנתח באותו הלילה את דבריו של הבחור, הופיע בגארבי החזון והמחשבה להקים ארגון אשר יביא לשיפור וקידום זכויות האוכלוסייה השחורה. חלק ממטרותיו של הארגון היו הקמתה של אומה אחת עבור האוכלוסייה השחורה, הקמתם של מוסדות חינוכיים ושיפור מצבם של השחורים ברחבי העולם. תהליך הגיוס לארגון היה איטי מאוד, ולאחר כשנה הוא מנה כמאה חברים בלבד.
ב-1916, גארבי החליט לטוס לארצות-הברית ולהעביר הרצאות במטרה לגייס כספים לארגונו. כחלק ממסעו גארבי העביר הרצאות במדינות רבות, ופגש מנהיגים אפרו-אמריקאים מקומיים. גארבי תמך בהפרדת הגזע השחור מהגזע הלבן. לדבריו, מאסה התקווה שאי פעם ישכון שלום אמיתי בין המשעבד למשועבד, ולפיכך על השחורים לממש את זכויותיהם והגדרתם העצמית באפריקה. לאחר שסיים את סבב הרצאותיו בניו-יורק, גארבי התמקם בשכונת הארלם אשר איגדה מהגרים שחורים מארצות רבות. בנוסף, הוא החל לקיים פגישות שבועיות עם צעירים ותומכים במטרה לקדם את דעותיו. כמו כן, גארבי הקים שלוחה של UNIA בניו-יורק, ונשאר להתגורר באזור על מנת להבטיח את השגת מטרות הארגון. כחלק מפעילותו הפוליטית, גארבי הקים עיתון אשר נקרא "Negro World", אשר הפך להיות העיתון הנפוץ ביותר אשר עוסק באפליה גזעית, ובעזרתו גארבי הלהיב ואיגד  את האוכלוסייה השחורה סביב רעיונותיו ודעותיו השונות.
ב-1919, גארבי הפך להיות אחת מהדמויות הרדיקליות והחשובות בהארלם. לפי רישומים שונים, בשנה זו הארגון מנה מעל לשני מיליון פעילים והיה לארגון דומיננטי ומשפיע מאוד. כמו כן, בתקופה זו גארבי ניצל מניסיון התנקשות כאשר אדם בשם ג'ורג' טיילור (George Taylor), אשר התנגד לתפישותיו בדבר המאבק הלאומי השחור, ירה לעברו כמה כדורים כאשר שניים מהם פגעו בו וגרמו לפציעתו. בנוסף, גארבי הנהיג תנועה המונית למען חזרה לאפריקה, ואף הקים חברת ספנות בשם "בלאק סטאר ליין" (The Black Star Line), במטרה להוביל שחורים מדרום ארצות הברית והקריבים חזרה ליבשת אפריקה. התנועה הגיעה לשיאה ב-1 באוגוסט 1920, כאשר גארבי כינס לראשונה 25,000 שחורים אקטיביסטים במדיסון סקוור גארדן, שם הצהיר על הגותו וכוונותיו לקול צהלות וגילויי תמיכה.
בתקופה זו של הארגון, הוא מנה מעל לארבעה מיליון פעילים ומעל למיליון חברים המשלמים דמי חברות. ב-1921, גארבי הפך להיות אחד ממנהגי הארגון הגדולים ביותר בהיסטוריה וצבר לעצמו אויבים רבים. פעילותו הפוליטית, הובילה את ה-FBI לראות בו כחתרן ומתסיס, ולעקוב באופן תכוף אחר פעילותיו. בשנת 1922, גארבי נעצר עקב זיוף לכאורה של דואר ואי הסדרים מנהליים בחברת הספנות שהקים, וב-1923 הוא הורשע על מעשיו. ב-1925 ערעורו נדחה והוא נכנס לבית הסוהר הפדרלי באטלנטה לחמש שנות מאסר, מהן הוא ריצה בפועל רק שלוש שנים.
שנותיו המאוחרות
לאחר שחרורו, גארבי גורש בשנת 1927 על ידי שלטונות ההגירה חזרה לג'מייקה. בשנות העשרים עשייתו הפוליטית של גארבי נחשבה לחלק בלתי נפרד מהרנסאנס התרבותי האפרו-אמריקאי אשר התרחש באותה העת. גארבי ביקר בארצות שונות ולבסוף בשנת 1929 הוא חזר לחיים פוליטיים בג'מייקה. הוא הקים את "המפלגה העממית" (People's Political Party), אשר התמקדה בזכויות לעובדים, בחינוך ובסיוע לעניים. כחלק ממסע הבחירות שלו, גארבי ניהל קמפיין רחב היקף על מנת לקבל מושב במועצה המחוקקת ולהילחם משם למען מטרותיו. במהלך הקמפיין הוא נאסר לשלושה חודשים בהוראת שופטים בריטיים, וזאת באשמת זלזול כאשר הבטיח לבצע רפורמות מרחיקות לכת במועצה במידה וייבחר. בזמן שהותו בכלא, גארבי נבחר למועצת הרשות המקומית בג'מייקה, והיה שם לדמות דומיננטית אשר קידמה רפורמות ושינויים רבים.
לאחר שחרורו, גארבי נעצר שוב על ידי שופטים בריטיים, הפעם באשמת הוצאת דיבה בעיתונו כנגד הקולוניאליזם הבריטי. חרף ניסיונותיו המאומצים, גארבי לא הצליח להשיג מושב במועצה המחוקקת, כנראה מכיוון שלתומכיו השחורים לא ניתנה זכות הצבעה תחת הקולוניאליזם הבריטי. על אף כישלונה, מפלגתו של גארבי הצליחה להציב כמה מועמדים ברשויות מקומיות ובמועצה המחוקקת. בשנות השלושים של המאה העשרים, נדד גארבי במדינות אירופה ועשה נפשות לתורתו בקרב ריכוזי שחורים ופעילי זכויות אדם. בשנת 1931 גארבי המשיך במסורת הארגון המקדמת מפגשים פוליטיים בג'מייקה שם הפיץ את הגותו. בשנים 1937–1938 גארבי נסע לקנדה על מנת להיפגש עם תומכיו הצפון אמריקאים, כדי לחזק את קשריו גם מעבר ליבשת. גארבי היה מוערך על ידי פלגים רבים, גם כאשר גופים מוערכים כגון "תנועת השלום של אתיופיה" וה"אמריקאים המורים" החליטו להתנתק ולהתפצל מארגונו. גארבי נפטר בלונדון בשנת 1940 לאחר שסבל מאירוע מוחי. לאחר קבלת עצמאות ג'מייקה, הועברו עצמותיו לקבורה בפארק הגיבורים הלאומיים בקינגסטון, והוא הוכרז כגיבורה הלאומי של ג'מייקה.
משפחתו
בשנת 1919 גארבי התחתן עם איימי אשווד (Amy Ashwood), אשר עבדה כמזכירתו והייתה שותפה פעילה בהקמת הארגון. נישואים אלו התאפיינו בחילוקי דעות רבים והסתיימו לאחר שלוש שנים בשנת 1922. בשנה זו גארבי התחתן בשנית עם איימי ז'ק (Amy Jacques) אשר עבדה כמזכירתו גם כן. תחילה, אשתו הראשונה האשימה את הזוג בבגידה, בעוד שניהם הכחישו את הטענות. לגארבי היו מאשתו השנייה שני ילדים: מרקוס מוסיא גארבי השלישי (||| Marcus Mosiah Gravey) אשר נולד בספטמבר 1930, וג'וליוס וינסטון (Julius Winston), אשר נולד בספטמבר 1933. בניו של גארבי העידו כי אביהם היה כה מחויב למאבק הפאן אפריקאי, עד כי הדבר פגע בחייו הפרטיים. הם טענו כי גארבי לא שתה או עישן, מיעט לאכול והתנתק מחבריו הקרובים, כמו כן, כאמור, הוא סיים את נישואיו הראשונים לאחר זמן קצר, עקב חילוקי דעות ולחצים רבים בהם היה שרוי.
חשיבותו והשפעתו
בפעילותו הספרותית והעיתונאית ובכישורי הארגון שלו הצליח להקים את התנועה הפאן אפריקאית הגדולה הראשונה. גארבי פעל למען אפריקה מאוחדת, זכויות העובדים השחורים ושיווין הזדמנויות. הוא מתואר על ידי אנשים רבים כאדם השחור הראשון בארצות-הברית, אשר הצליח לאגד את האוכלוסייה השחורה למען מטרה משותפת. למרות שתוכניותיו המעשיות לא יצאו לפועל ותנועתו התפוררה עד מהרה, ועל אף שלא נודעה לפעילותו כמעט כל השפעה על מצבם של השחורים באמריקה, השפעתו ותרומתו להתעוררות הלאומית באפריקה היו גדולות ביותר. בשנת 1945, התכנסה במנצ'סטר שבבריטניה הוועידה הפאן אפריקאית החמישית בראשות אלמנתו איימי, אשר קראה ליישום רעיונותיו ותפישותיו של גארבי. בוועידה השתתפו בין היתר ג'ורג' פדמור, ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, ג'ומו קניאטה וקוואמה נקרומה. נקרומה החל להיפגש עם אישים משמעותיים כגון קיסר אתיופיה היילה סילאסי ואחרים נוספים, ויחדיו גיבשו את הרעיון ליצור ארגון שבו יהיו 37 מדינות חברות מיבשת אפריקה. רעיון זה היווה את הבסיס הרעיוני להקמתו, כמה עשורים מאוחר יותר, של הארגון לאחדות אפריקה.
בתרבות
מילים מתוך נאום שנשא גארבי, הונצחו בשיר Redemption song של הזמר בוב מארלי. כך נכתב בנאום של גארבי:"״We are going to emancipate ourselves from mental slavery because whilst others might free the body, none but ourselves can free the mind. Mind is your only ruler, sovereign. The man who is not able to develop and use his mind is bound to be the slave of the other man who uses his mind״."תרגום: "״אנו הולכים לשחרר את עצמנו משיעבוד מנטלי, היות שבעוד אחרים יכולים לשחרר את הגוף, רק אנו עצמנו יכולים לשחרר את התודעה. התודעה היא השליט והריבון היחיד. האדם אשר אינו מסוגל לפתח ולהשתמש בתודעתו, נגזר עליו להיות עבד לאחרים אשר כן עושים שימוש בתודעתם״."
רוב ריינר
רוברט "רוב" ריינר (באנגלית: Robert "Rob" Reiner; נולד ב-6 במרץ 1947) הוא במאי קולנוע, שחקן, מפיק קולנוע וכותב יהודי-אמריקאי.
קורות חיים
רוב ריינר התפרסם לראשונה כשגילם את דמותו של מייקל סטיביק ("meathead", שתורגם בעברית ל"ראש כרוב"), חתנו הליברלי של ארצ'י בנקר בסדרה הקומית "הכל נשאר במשפחה" (All in the Family).
לאורך שנות ה-80 וה-90 זכו סרטיו להצלחה מרובה. בין הידועים שבהם ניתן למנות את "אני והחבר'ה", "הנסיכה הקסומה", "כשהארי פגש את סאלי", "בחורים טובים" ועוד.
בשנת 1987 הקים את חברת קאסל רוק אנטרטיינמנט, יחד עם המפיקים מרטין שייפר, אנדרו שיינמן, גלן פאדניק ואלן הורן.
החל משנות ה-90 המאוחרות השמיע את קולו בזכות מספר יוזמות חינוכיות-כלכליות הקשורות למדינת קליפורניה, בכללן שירותו כדובר הראשי למען הקמפיין המוצלח למיסוי סיגריות, מהלך אשר הגדיל את התקציבים לחינוך ילדים בגיל הילדות המוקדם בכ-700 מיליון דולר. הוא אף השתתף בקמפיין של הווארד דין לפני קיומה של ועידת המפלגה הדמוקרטית.
ריינר הוא בנו של הקומיקאי הנודע קרל ריינר. היה נשוי לשחקנית פני מרשל בין השנים 1971–1979. לאחר מכן התחתן עם מישל סינגר ריינר, ב-1989. בשנת 2016 יצא כנגד המועמד דונלד טראמפ וקבע כי הוא תולדה של תרבות הריאליטי.
גטו מסינה
גטו מסינה הוא כינויים של שני הרבעים בעיר מסינה שבסיציליה, איטליה, אשר יועדו לאורך הדורות למגורי יהודים.
הגטו היהודי נחלק בין שתי שכונות עיקריות: "פרפורטו" (Quartiere Paraporto) בצפון-מערב העיר, ו"טרנובה" (Quartiere Terranova) במערב העיר.
גאוגרפיה
רובע "טרנובה" נמצא במערב העיר, וגבולותיו:
בתי הכנסת
בגטו היו בתי כנסת עתיקים: בית הכנסת הגדול בשם ה"סינגוגה מג'ורה" (Sinagoga maggiore), ובית הכנסת הקטן בשם ה"סינגוגה מינורה" (Sinagoga minore). בית הכנסת הקטן נמצא בבית החולים היהודי (ospedale degli ebrei) של העיר.
כנסיית סן פיליפו נרי (Chiesa dei padri di San Filippo Neri) הייתה במקור בית הכנסת שנמצא ב"קוארטיירה פרפורטו" והפכה לכנסייה בשנת 1495. בית הכנסת מסינה היה המפורסם ביותר מבין בתי הכנסת העתיקים בסיציליה.
רבנים
הקהילה היהודית במסינה נהנתה משיויון זכויות ואוטונומיה. חיו בה רבנים מפורסמים כמו רב נטרונאי.
בית המדרש
אברהם אבולעפיה הוא הרב המפורסם ביותר של הקהילה היהודית במחוז מסינה. בשנת 1281 הגיע אבולעפיה לאי סיציליה. בין השנים 1281 ל-1291 גר אבולעפיה במחוז מסינה. שם הקים בית מדרש והצליח לאסוף סביבו עדה גדולה של תלמידים וחסידים במחוז מסינה. תלמידי בית המדרש של אברהם אבולעפיה במחוז מסינה:
שם ככל הנראה הכריז אבולעפיה באופן גלוי על משיחיותו. בשל יומרות אלו פנו חלק מנכבדי המקום לרבי שלמה בן אדרת, שהיה מגדולי ההלכה באותה עת ושימש כנציג מעין-ממסדי של הדת, בשאלת נביאותו ומשיחיותו של אברהם אבולעפיה. הרשב"א דחה בתוקף את התפיסה והחל באחד הוויכוחים הראשונים על משיחיות קבלית בימי הביניים.
הרשב"א פתח במלחמת חורמה כנגד אבולעפיה ודחה בבוז את יומרותיו הנבואיות והמשיחיות. נקודת מתח נוספת בין השניים נוצרה בשל העובדה שהרשב"א שהיה אף הוא מקובל, אך החזיק בזרם התיאוסופי-תיאורגי של הקבלה (תורת הספירות), לעומת אבולעפיה שהחזיק בקבלה הנבואית. מאבקו של הרשב"א הצר את צעדיו של אבולעפיה, וכתוצאה מכך איבד קהל גדול מתלמידיו וחסידיו ואף נאלץ לעזוב לזמן מה לאי קומטינו הסמוך. עדות לרדיפה זו נמצאת באיגרת "וזאת ליהודה" שכתב אבולעפיה לרבי יהודה שלמון:
המחלוקת בין הרשב"א לאבולעפיה נמשכה משנת 1285 לערך עד לפטירתו של אבולעפיה. זמן פטירתו המשוער הוא בשלהי 1291 או בראשית 1292, שכן החל מאותה עת אין כל ידיעה על פועלו.
גם לאחר מותו של אבולעפיה השפיע חרם הרשב"א על תורתו, ועדות לכך היא העובדה שעד המאה ה-18 ספרו החשוב "חיי העולם הבא" נשאר בכתב יד.
ריצ'רד קוראנט
ריצ'רד קוראנט (בגרמנית: Richard Courant; 8 בינואר 1888 – 27 בינואר 1972) היה מתמטיקאי אמריקאי גרמני ממוצא יהודי. הוא ידוע בעיקר בזכות הספר "מהי מתמטיקה?", שנכתב בשיתוף עם הרברט רובינס.
חיים וקריירה
קוראנט נולד בלובליניץ, בפרובינציית שלזיה בפרוסיה. הוריו היו זיגמונד קוראנט ומרתה קוראנט לבית פרוינד מאולשניצה. אדית שטיין הייתה בת דודתו של ריצ'רד מצד אביו. בתקופת נעוריו עברו הוריו לעיתים קרובות, כולל לקלודצקו, לאחר מכן לורוצלב וב-1905 לברלין. הוא נשאר בוורוצלב ולמד באוניברסיטת ורוצלב, ואז המשיך את לימודיו באוניברסיטת ציריך ובאוניברסיטת גטינגן. הוא הפך לעוזרו של דויד הילברט בגטינגן והשיג שם את הדוקטורט בשנת 1910. הוא חויב לשרת במלחמת העולם הראשונה, אך נפצע זמן קצר לאחר שהתגייס ולכן פוטר מהצבא. קוראנט עזב את אוניברסיטת מינסטר בשנת 1921 כדי להחליף אריך אקה באוניברסיטת גטינגן. בגטינגן הקים את המכון המתמטי, שבראשו עמד משנת 1928 עד 1933.
קוראנט עזב את גרמניה בשנת 1933. הוא לא איבד את מעמדו בגלל היותו יהודי, שכן שירותו הקודם כחייל חזית פטר אותו עם זאת, חברותו בציבור במפלגה הסוציאל-דמוקרטי הייתה סיבה מספקת (עבור הנאצים) לפיטורים.
קוראנט ודויד הילברט חיברו את ספר הלימוד המשפיע "Methoden der mathematischen Physik", שמהדורותיו המתוקנות עדיין עדכניות ונמצאות בשימוש נרחב מאז פרסומו בשנת 1924. עם הרברט רובינס הוא כתב יחד סקירה פופולרית של מתמטיקה גבוהה יותר, המיועדת לקהל הרחב, שכותרתה "מהי מתמטיקה?". יחד עם פריץ ג'ון הוא היה שותף לחיבור של שני הכרכים "מבוא לחשבון וניתוח", שפורסם לראשונה בשנת 1965.
שמו של קוראנט מצורף גם לשיטת האלמנטים הסופיים, עם הטיפול המספרי שלו בבעיית הפיתול הרגילה בתחומים מחוברים מרובים, שפורסם בשנת 1943. שיטה זו היא כעת אחת הדרכים לפתור משוואות דיפרנציאליות חלקיות באופן מספרי. שמו ניתן לתנאי קוראנט-פרידריך-לוי ונוסחת קוראנט מינימקס קרויה על שמו.
קוראנט נפטר משבץ מוחי בניו רושל ניו יורק, ב-27 בינואר 1972.
חיים אישיים
בשנת 1912 התחתן עם נלי נוימן, אשר סיימה את הדוקטורט בוורוצלב בגאומטריה סינתטית בשנת 1909. הם גרו יחד בגטינגן עד שהתגרשו ב-1916. היא נרצחה במינסק על ידי הנאצים בשנת 1942 בגלל היותה יהודייה.
בשנת 1919 התחתן קוראנט עם נרינה (נינה) רונגה (1891–1991), בתו של פרופסור מגטינגן למתמטיקה שימושית, קרל רונגה (שיטת רונגה-קוטה).
לריצ'רד ונרינה נולדו ארבעה ילדים: ארנסט, פיזיקאי חלקיקים וחדשן במאיצי חלקיקים; גרטרוד (1922–2014), ביולוגית דוקטורט ואשתו של המתמטיקאי יורגן מוסר (1928–1999); הנס, פיזיקאי שהשתתף בפרויקט מנהטן; ולאונור (המכונה "לורי", 1928–2015), כנרת מקצועית ואשתו של המתמטיקאי ג'רום ברקוביץ' (1928–1998) ובהמשך אשתו של המתמטיקאי פיטר לאקס עד מותה.
רחוב רומא (טורינו)
רחוב רומא (באיטלקית: Via Roma) הוא רחוב מרכזי בעיר ההיסטורית של טורינו, איטליה.
הרחוב ממוקם בציר צפון-דרום ומחבר בין כמה מהכיכרות המרכזיים במרכז ההיסטורי של העיר אל השדרה המרכזית של העיר, "דרך ויטוריו עמנואל השני" ( corso Vittorio Emanuele II) הממוקמת בציר מזרח-מערב. הרחובות הללו הן חלק ממבנה של רחובות מקבילים במתווה של רשת האופיינית לעיר הרומית העתיקה "Julia Augusta Taurinorum".
היסטוריה
בנייתו של רחוב רומא החלה בסוף המאה ה-16 בהוראתו של קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה ובתכנונו של האדריכל ויטוצי (Ascanio Vittozzi). הרחוב, שרוחבו המקורי היה 10 מטרים הפך במהרה לציר מרכזי של העיר, ובשנת 1672 הורה קרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה כי אין לערוך בו שינויים לרבות הגבהה של המבנים. בעשורים הראשונים של המאה ה-19 הוארך בהוראתו של קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה הרחוב בכוון דרום עד לשני גושי הבניינים האחרונים.
העיצוב מחדש
בראשית המאה העשרים עדיין שימר הרחוב את מאפייניו מתקופת הבארוק אך הפך לעמוס וחסר סדר. לאורכו נעו שני קווים של החשמלית, שכנו בו שישה בתי קולנוע ואולם גדול של הגלריה הלאומית, ובצידי הרחוב, אל מול חזית החנויות הוקמו דוכנים רבים. מצב זה עורר את הצורך בהסדרה מחדש של הפעילות ברחוב, הנגשת התחבורה הציבורית והאחדה של המראה הכללי. התברר כי המדובר בפרויקט שאפתני במיוחד מכיוון שישומו חייב הסדרה מחדש לא רק של הרחוב עצמו אלא של כלל הרובע המרכזי בעיר. במהלך התכנון הועלו הצעות רבות מהן בעלות אופי עתידני.
השלב הראשון של עיצוב הרחוב מחדש החל ב-1931. בקטע המחבר את ככר סן קרלו (piazza San Carlo) עם ככר קסטלו (piazza Castello). נוספו מבנים רבים בסגנון אקלקטי המשולבים עם פורטיקו ובתוספת פתחים בעלי שלושה חלקים, המופרדים בעמודים, בעלי משקוף שטוח בצדדים ומקושת במרכז (Serlian motifs). ריצוף הרחוב היה ייחודי במיוחד ובוצע באמצעות קוביות עץ, והוא נפתח לציבור בשנת 1933.
עם השלמת העבודות גדל רוחב הרחוב לכ-15 מטר, ובתוספת השטח שמתחת לפורטיקו מצדדיו לכמעט 27 מטרים. הרחוב החדש שנועד להיות ציר תנועה מרכזי תוכנן עם מנהרה תת-קרקעית מתחתיו שנועדה לאכלס קו רכבת תחתית אך העבודות על פרויקט זה לא הושלמו ובמקומן שימשו החללים התת-קרקעיים את העירייה למטרות שונות וכיום הם משמשים כחניון רכבים במרכז העיר.
הרחוב כיום
רחוב רומא שומר על מעמדו כרחוב מסחרי מרכזי של העיר. הגישה למבנים עבור כלי רכב והולכי רגל אינה אפשרית ממנו בדרך כלל על מנת לפנות שטח רב ככל האפשר עבור הפעילות המסחרית בקומת הרחוב שלו והיא מתבצעת דרך הרחובות הצדדיים המקיפים אותו.
ברחוב ממוקמות חנויות רבות של מותגי יוקרה בינלאומיים, בתי קפה וחנויות בוטיק ייחודיות של מוצרי ביגוד הנעלה ומזון. קטע הרחוב שמככר קסטלו ועד ככר סן קרלו משמש כמדרחוב ולאור הצלחתו המסחרית מתכננת עיריית טורינו בעתיד להפוך את הרחוב כולו למדרחוב.
שושנה צ'טפילד
שושנה סימון צ'טפילד (באנגלית: Shoshana Simone Chatfield) היא אדמירל משנה בצי ארצות הברית, המכהנת כמפקדת מכללת המלחמה של הצי. היא האישה הראשונה הממלאת תפקיד זה.
קריירה צבאית
צ'טפילד הוסמכה לקצונה בקורס קציני מילואים של הצי באוניברסיטת בוסטון. היא הוסמכה כטייסת מסוק ימי בשנת 1989 והטיסה את מסוקי הקרב הימיים הבאים: בואינג ורטול CH-46 אביר הים
בשנים 2001–2004 הייתה צ'טפילד עוזרת פרופסור למדע המדינה באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
פרסים
צ'טפילד זכתה להכרה מממשלת גואם על מנהיגותה ותרומותיה לאי. בשנת 2009 היא נבחרה לאחת הבוגרות הבולטות באוניברסיטת בוסטון.
צבי הירש להרן
צבי הירש להרן (בהולנדית: Hirsch Lehren; ביידיש: לעהרן; אפריל 1784 – 24 באוקטובר 1853, ה'תקמ"ד - כ"ב בתשרי ה'תרי"ד) היה בנקאי ונדבן יהודי-הולנדי, ראש ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם והרוח החיה בו מ-1817 ועד מותו.
תולדות חייו
צבי הירש להרן נולד באמסטרדם לדיין ר' אברהם משה להרן, בן למשפחה מיוחסת של בנקאים שמקורה בגרמניה. נטייתו לקנאות דתית ניכרת כבר בשנות העשרים לחייו, עת פרש מקהילת אמשטרדם בשל חילוקי דעות עם פרנסיה לגבי נוסח התפילה והנהיג מניין בביתו בו התפלל לפי מנהגיו, ששאבו מלימודי הקבלה שלמד. הוא נטל על עצמו סיגופים, תעניות וטבילה תכופה במקווה. בד בבד היה גם שותף בכיר בבנק המשפחתי "הולנד את להרן".
לפני שנת 1817 (המועד המדויק אינו ידוע למחקר) התחיל לפעול בארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם, ארגון ששם למטרה לאסוף כספים באופן ריכוזי ויעיל עבור התיישבות יהודים בארץ ישראל. בשנה זו ביקש להשתחרר מכל מחויבויותיו בבנק והתמסר לניהול ולהנהגת הארגון ועד מהרה הפך לאיש החזק בו ולמוביל דרכו הן המנהלית והן האידאולוגית. להרן כתב אלפי מכתבים לקהילות יהודיות, לנדבנים ופרנסי ציבור בכל רחבי אירופה לרוזני וילנה ולוועד פקידי קושטא שעסקו בניהול כספי החלוקה מקהילות ישראל ליהודים שישבו בארץ. בכל מכתביו מתגלה דמות של אדם תקיף, ידען מופלג, שמרן קיצוני ובלתי מתפשר. מכתבים רבים שלח וקיבל מיהודי ירושלים הפרושים שעלו בעליית תלמידי הגר"א ולאחריה. הוא דרש לדעת את כל הקורה בארץ ישראל, עד פרטי הפרטים, דרש וחקר כל פרט והביע דעות נחרצות בקשר לכל סוגיה שהועלתה במכתבים.
הוא עצמו לא ביקר בארץ ישראל מימיו. כל חייו הביע תקווה כי התעסקותו בענייני ארץ ישראל תחשב לו כמילוי מצוות יישוב ארץ ישראל כי העלייה לארץ היא "דבר קשה לרך וענוג וחלוש דעת כמוני, להפרד מאחרי אוהבי וליסע בדרך ים ולהסתכן בסכנת דרכים. וגם הישיבה בקודש קשה לרך לבב כמוני."
מניעיו העיקריים עד שנת ת"ר (1840) היו חישובי קץ שערך הגאון מווילנה שרמז שהמשיח עתיד לבוא בשנה זו. כל מעייניו היו נתונים לקיום "כח חלוץ" יהודי טהור, מקיים מצוות ולומד תורה בארץ ישראל שיכשיר את הקרקע לבוא המשיח. הוא עורר קהילות יהודיות לשלוח כספים ולהתגייס לקראת המאורע ואף פירש כל אירוע עולמי כמרמז לבוא המשיח. הצלחתו הייתה רבה יחסית והוא הצליח לגייס ולשלוח כספים לקהילה היהודית בארץ ישראל, אשר קיימה אותה למעשה. להרן לא נידב סתם אלא תבע מהפרושים שיהיו "צאן קדושים", לא יעסקו במלאכה ולא יתערבו בעולם המעשה (ראו להלן תפיסת עולמו). הוא התנגד לכל יוזמה שתגרום ללומדי התורה לבטל עצמם מלימוד, כולל התנגדות להקמת בית חולים בירושלים. הוא קירב אליו את ישראל משקלוב ואת ישעיה ברדקי כאנשיו בארץ ישראל והם שביצעו את מדיניותו בפועל.
לאחר שנת 1840 חל שבר שנבע ממספר סיבות. המשיח לא בא והתקווה נכזבה, אם כי להרן לא זז בו מן הצורך להמשיך ולתמוך ביהודי הארץ. יהודי הארץ, מצדם, התחילו למרוד בשלטונו של להרן. נדיבים נוספים כג'יימס מאיר רוטשילד ומשה מונטיפיורי הזרימו כספים לירושלים, תוך מגמה של "פרודוקטיביזציה" כלומר עידוד לעבודה והקמת מפעלים קהילתיים כבית חולים, בית הכנסת החורבה ועוד. בירושלים קמה גם הנהגה חזקה בדמותם של אברהם שלמה זלמן צורף ושמואל סלנט שהתנגדה ל"רודנות" של להרן ופעלה נגד הארגון שבראשו עמד בטענה של אי-צדק בחלוקת כספי החלוקה וחוסר שקיפות בתזרים כספי הארגון (ראו פולמוס הדוחות הכספיים). סיבה נוספת למשבר הייתה עליית היהדות הרפורמית בעיקר בגרמניה, ממנה הגיע נתח נכבד של התשלומים לארגון. הרפורמים לא ראו ביישוב ארץ ישראל מצווה ולהפך, טענו כי מולדתם היחידה היא גרמניה. לפיכך קטנו מקורות ההכנסה לארגון. בשנות ה-40 של המאה ה-19 גדלה העלייה לארץ מרוסיה עקב הרדיפות שם. להרן, שהבחין בחוסר יכולתו לגייס מספיק כספים עבור עלייה זו דרש שכל עולה יתואם עם הארגון וכל עולה שעלה מעבר למכסה יוכרז כרודף.
להרן חי בעולם סגור והתקשה להתמודד מעשית ונפשית עם העיתונות החופשית ועם המנהיגות הצעירה ששלטה ב"עולם החדש" שנוצר לקראת אמצע המאה ה-19. בליל שבת ח' באייר תר"ז (1847) לקה להרן בשבץ מוחי. הוא חדל לכתוב מכתבים ומעורבותו הפעילה ירדה באופן ניכר. מקורביו ניסו לשמור את דבר מחלתו בסוד כדי שלא תשמט מידיהם ההנהגה, אך אירועים שונים וביניהם הנהגת משטר הקפיטולציות באימפריה העות'מאנית שאיפשר מתן נתינות בריטית ואוסטרית לפרושים בירושלים, עליית כוחו של משה מונטיפיורי לאחר הצלחתו בחילוץ היהודים מסכנה בפרשת עלילת דמשק וצמצום מקורות הארגון עקב עליית כוחם של הרפורמים הקטינו במידה משמעותית את יכולתו של הארגון להמשיך ולשלוט ביהודי ירושלים.
להרן נפטר בשמחת תורה בכ"ב בתשרי תרי"ד.
תפיסת עולמו
תפיסת עולמו של להרן עולה ממכתביו הרבים. הוא היה חדור אמונה משיחית וביטחון מוחלט בדרכו. הנחה אותו העיקרון שמצוות יישוב ארץ ישראל שקולה כנגד כל המצוות ושישיבת יהודים בארץ מגנה על הגולה כולה ומקרבת את הגאולה. אולם, עם זאת היהודים היושבים בארץ ישראל הם "צאן קדושים" ועליהם לחיות בפרישות ובטהרה. כספי החלוקה הגיעו ללומדי תורה בלבד ועל מנת "להחיות את הנפש" בלבד. כלומר להרן אסר להשתמש בכספי החלוקה לכל שימוש ציבורי (כגון הקמת מבני ציבור ושיפור תנאי המחיה הפיזיים) והתנגד לשלם לבעלי מלאכה. הוא התנגד לכל עיסוק שפירושו ביטול תורה ובמיוחד ללימוד נושאים שאינם תורה (כגון השפה הטורקית או הערבית, שסייעה לתושבים בהתמודדותם מול השלטונות) ולהתרפאות בבית חולים (בו יכלו לספוג השפעות מיסיונריות או רפורמיות, סכנה שארבה במיוחד לאחר השבר האמוני כאשר המשיח לא בא בשנת ה'ת"ר).
מדברי להרן ניתן להבין את תפיסתו החד-משמעית ביחס לכספי החלוקה:
בצד קנאותו ושמרנותו הדתית הקיצונית היה להרן איש כספים וארגון מוכשר. הוא ריכז את פעילות גביית הכספים באופן יעיל ומודרני, תוך שימוש בשיטות בנקאיות והיה פתוח לחידושים שהבטיחו הגעת כספים באופן יעיל, בטוח ואמין (למשל שימוש בהמחאות ושטרות מבוטחים). הוא מצא דרכים חדשניות על מנת לחסוך בכספי המנגנון וזאת למשל על ידי שימוש בדואר דיפלומטי כדי לשלוח כספים ואגרות מבלי לשאת בהוצאות המשלוח. בעיניו כל שימוש בכספים שנאספו ליישוב הארץ למטרות מנגנון היו גזל שיש למזערו ולכן היה חסכן מופלג.
להרן אסר על הגעת שד"רים מארץ ישראל לאיסוף כספים באופן עצמאי באירופה, תופעה שהייתה נפוצה מאות שנים. הגעת שד"רים שיבשה את המנגנון הריכוזי היעיל והפנתה תרומות מקהילות לערוצים שהיו לא בטוחים, בזבזניים ויועדו למטרות לא מאושרות על ידי ארגון הפקידים והאמרכלים של להרן. השד"רים אף בלבלו את פרנסי הקהילות והטעו אותם וכך הזרימו כספים לכיוונים שלהרן לא חפץ בהם. להרן נלחם בכל תוקף כנגד שד"רים שהגיעו ותקף אותם בקונטרסים שהוציא, תוך שימוש בגידופים והאשמות ותוך גיוס רבנים (ביניהם החת"ם סופר עצמו, גדול רבני אשכנז של התקופה) להוציא עליהם ועל שולחיהם חרמות ונידויים.
חזית נוספת בה התמודד להרן, ובהצלחה, הייתה מאבקו חסר הפשרות מול הרפורמים (להם קרא "פריצי בני עמנו המחבלים כרם השם צבאות"). להרן זיהה את הסכנה הטמונה ליהדות האורתודוקסית מן התנועה שעלתה ופרחה בגרמניה החל משנות ה-40 של המאה ה-19. הוא ריכז את המאבק תוך השגת שיתוף פעולה מצד כל הרבנים האורתודוקסים באשכנז ובתמיכת החכם באשי והראשון לציון הרב חיים אברהם גאגין. כל עוד חי חיים פעילים, הצליח למנוע את התפשטות התנועה הרפורמית להולנד, החדיר בקרב הרבנים את תחושת החירום וחידד את הצורך בעמדה נחרצת ובלתי מתפשרת.
דונצק
בעיר מתגוררים קרוב למיליון תושבים והיא מהווה מרכז תעשייתי חשוב במזרח אוקראינה.
היסטוריה
במקום שהיום שוכנת העיר שכנו מספר כפרים קוזקיים, שנקראו בשמות: אלכסנדרובקה, אבדוטינו, גריגוריבקה, ליובימובקה, ניקוליבקה ויקטרינובקה עד שנת 1867. הצאר פיוטר הגדול, גילה שהאזור עשיר בפחם וברזל, וניבא שבעתיד "בנינו יפיקו את מירב התועלת מהפחם". בשנת 1867 המהנדס הבריטי ג'ון יוז (John Hughes) קנה קרקע מהנסיך קוצ'וביי, מושל המחוז והקים ליד הכפר אלכסנדרובקה בית חרושת לייצור פלדת מבנים למסילות רכבת. בית החרושת נהיה במהרה מרכזי מסוגו ברוסיה ומסביבו התחילה להתפתח עיר מודרנית, שנקראה על שם יוז יוזובקה ונהפכה לקראת מלחמת העולם השנייה לעיר הרביעית בגודלה באוקראינה. בין 1924 ל-1961 נקראה העיר בשם סטלינו על שם יוסיף סטלין.
בשנת 1978 עלה לראשונה מספר התושבים בדונצק מעל למיליון אך בסוף המאה ה-20 החלה ירידה בגודל האוכלוסייה והיא ירדה מתחת למיליון. בשנת 2010 היו בעיר 980,000 תושבים. בהתאם לתוצאות מפקד אוכלוסין משנת 2001 רוסים מהווים כ-48% מתושבי העיר ואוקראינים כ-47%.
ב-7 באפריל 2014, כחלק ממלחמת האזרחים באוקראינה, הכריזו מפגינים פרו-רוסים על הקמת הרפובליקה העממית העצמאית של דונייצק.
יהודים
מאז שנוסדה הגיעו לעיר יהודים רבים שהועסקו במפעלי פלדה. מ-1903 היהודים קיבלו אישור רשמי להתגורר בעיר. ב-1910 מספרם הגיע ל-25% מהאוכלוסייה הכללית. עד למהפכה הקומוניסטית בעיר פעלו 18 בתי כנסת, תלמוד תורה, ישיבה ושני בתי ספר יהודיים. בשנות ה-20 וה-30 כיהן כרב העיר הרב שמואל קוטקין, שהוגלה בסוף לסיביר ושם נפטר. בשואה הוקם בעיר גטו ובו נרצחו ונספו כ-3,000 יהודים. ליד העיר שכנו שלושה אתרי רצח ובהם נרצחו 92,000 יהודים. לאחר המלחמה סירבו השלטונות לאשר את פתיחת בית הכנסת והמתפללים קיימו מניין בבית פרטי. בסתר המשיכה לפעול חברה קדישא. ב-1989 חודשה הפעילות הקהילתית על ידי פתיחת המרכז התרבותי "אלף". ב-1990 נרשמה מחדש הקהילה היהודית וקיבלה בחזרה את בית הכנסת. בראש הקהילה עומדים כיום נציגי חב"ד. בין המוסדות המשרתים את הקהילה: ועד הכשרות האוקראיני, ישיבת ערב, כולל ערב לזקנים, חברה קדישא, מקהלת ילדים "פרחי דונצק", מרכז קהילתי, בית ספר יהודי, מקווה טהרה ומסעדה כשרה. בין בניה המפורסמים של קהילת היהודים בדונצק נמנים יבגני חאלדיי, זלמן ארן ונתן שרנסקי. בעיר הוקם פסל לכבודו של הזמר הרוסי יהודי הידוע יוסף קובזון שנולד באזור.
השכלה
בדונצק פועלים עשרה מוסדות להשכלה גבוהה ממשלתיים ו-13 מוסדות השכלה גבוהה פרטיים, האוניברסיטה הלאומית של דונצק, מונה 15,210 תלמידים ו-89 פרופסורים, והאוניברסיטה הלאומית הטכנולוגית של דונצק מונה 29,000 תלמידים ו-1,560 מרצים. האוניברסיטה הלאומית לרפואה בדונצק בה לומדים 5,000 סטודנטים. כמו כן פעילים בעיר, המכון הלאומי לאינטליגנציה מלאכותית, אקדמיה למוזיקה, המכון הלאומי לספורט ותרבות הגוף ועוד.
כמה בתי ספר ללימוד שפות פועלים בעיר, בהם המכון הצרפתי שמופעל על ידי ממשלת צרפת.
תחבורה
בעיר פועל נמל תעופה בינלאומי, שמשרת טיסות בעיקר מרוסיה, אוקראינה ובלארוס, העיר מחוברת לרשת הרכבות האוקראינית, וקווי אוטובוס פועלים בתוך העיר ובינה לבין כל הערים השכנות. בעבר היה מתוכנן להקים הרכבת התחתית של דונצק אך פרויקט לא מומש.
חלוקה מנהלית
ממוזער|300px|רבעי העיר דונצק: העיר מחולקת לתשעה רבעים: כל רובע מנוהל על ידי מועצה שאת פעילותה מתאמת [[עיריית דונצק|העירייה.
מזג אוויר
בדונצק שורר מזג אוויר יבשתי המקובל לרוב החלק המרכזי של רוסיה ואוקראינה, החודש הקר ביותר הוא פברואר שבו הטמפרטורות יורדות ל-5 והחם ביותר הוא יולי, שבו החום מגיע ל-21 מעלות בממוצע.
דן מרצבך
הרב דן שמואל מרצבך (כ"ב בניסן תשט"ז, 3 באפריל 1956 – י"ד בחשוון ה'תשע"ב, 11 בנובמבר 2011) היה הנדסאי אדריכלות שתכנן לצד מבני מגורים ומבני ציבור גם בתי כנסת ומקוואות רבים. נהרג בשוגג מירי של כוח צה"ל.
קורות חייו
נולד בפריז לעזריאל ולשושנה מרצבך. בגיל 11 עלה לישראל. למד בישיבה תיכונית שעלבים ולאחר מכן בישיבת הר עציון באלון שבות. לאחר מכן פנה ללימודי הנדסאי אדריכלות במכללה הטכנולוגית באר שבע, תקופה קצרה לאחר מכן הצטרף ב-1983 לגרעין ההקמה של היישוב עתניאל שבדרום הר חברון. באותה עת פתח את משרדו הפרטי כאדריכל.
עבודתו כאדריכל
תכנן מקוואות ובתי כנסת ביישובים רבים. שניים מבתי הכנסת שתכנן בגוש קטיף, ביישובים בדולח וכפר דרום, נעזבו ונהרסו במהלך ההתנתקות בשנת 2005. את בית הכנסת בכפר דרום, מבתי הכנסת הגדולים שהוקמו בגוש קטיף, התחיל להקים בשנת 1995, אך עיכובים בבנייה הביאו להשלמתו רק ב-2005, רגע לפני פינויו. הבניין הכיל 500 מקומות ישיבה בעזרת הגברים ועוד 250 מקומות בעזרת הנשים.
תכנן בין היתר גם את בתי הכנסת ביישובים עתניאל, אדורה, טנא עומרים ושמעה וכן בתי כנסת בבאר שבע ובביתר עילית; בית מדרש לישיבת דימונה, מקוואות ובתים פרטיים ביישובים רבים. תכנן גם את בריכת השחייה בעתניאל.
מותו
הרב מרצבך נהרג ביום שישי, י"ד בחשוון ה'תשע"ב (11 בנובמבר 2011), כאשר נהג במכוניתו מעתניאל למערת המכפלה, בדרכו לתפילת ותיקין, וכוח צה"ל בצומת הכבשים שבין בית חגי לקריית ארבע, שחשד שמדובר במחבל, ירה בו למוות. מרצבך נטמן בהר הזיתים.
משפחתו
הוריו, עזריאל ושושנה מרצבך, שעלו לישראל מצרפת בעקבותיו, נהרגו בתאונת דרכים בצומת נצרים ב-1985. שמונה מתשעת אחיו עלו גם הם לישראל. בין אחיו: פרופ' עלי מרצבך והרב ראובן מרצבך מראשי נטורי קרתא. הוא הותיר אחריו את רעייתו, חמישה ילדים, ונכדים. חתנו הוא הרב זאביק הראל.
הנצחתו
בשנת תשע"ד, הפיק הרב הראל סרט תיעודי לזכרו, בשם אדריכל של נשמות.
אליפות וימבלדון 1911
אליפות וימבלדון 1911 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-26 ביוני והסתיימה ב-8 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים.
תחרות הגברים
התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-8 בתים. מנצח השלב הראשון קיבל זכות להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1910 על התואר. לתחרות זו נרשמו 104 טניסאים, מהם 83 מבריטניה. בגמר תחרות הגברים הרברט רופר-בארט ניצח את צ'ארלס דיקסון ב-5 מערכות. במשחק על האליפות הוא שיחק נגד טוני וילדינג מניו זילנד (מנצח אליפות וימבלדון 1910) והפסיד ב-4 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 34 טניסאיות (מהם 32 בריטיות) שחולקו ל-4 בתים. בגמר התחרות דורה בוטבי (מנצחת אליפות וימבלדון 1909) נפגשה עם אדית האנם וניצחה אותה ב-2 מערכות. במשחק האליפות היא שיחקה נגד דורותי דאגלס צ'יימברס (מנצחת אליפות וימבלדון 1910) והפסידה ב-2 מערכות. בכך דורותי דאגלס צ'יימברס זכתה בתואר החמישי.
תחרות הזוגות
בתחרות הזוגות השתתפו 38 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד מנצחי אליפות וימבלדון 1910. לתחרות נרשמו זוגות טניסאים ממספר מדינות, כמו בתחרות הגברים. בגמר התחרות של השלב הראשון הזוג הצרפתי מקס דקוג'י ואנדרה גובר נפגשו עם סמואל הרדי (ארצות הברית) וססיל פארק (בריטניה). הצמד הצרפתי ניצח ב-3 מערכות. במשחק על האליפות הצרפתים שיחקו נגד יאשיהו ריצ'י (בריטניה) וטוני וילדינג (ניו זילנד) שהיו מנצחי תחרות זוגות בשנת 1910. מקס דקוג'י ואנדרה גובר ניצחו ב-5 מערכות וזכו בתואר.
בית הכנסת אברהם אבינו
בית הכנסת על שם אברהם אבינו נמצא במרכזה של שכונת אברהם אבינו בחברון. בית הכנסת נוסד לראשונה במאה ה-16 ונחרב במאורעות תרפ"ט. אחרי הקמת קריית ארבע, נחשף בית הכנסת על ידי פרופסור בן ציון טבגר. בעקבות זאת, שוקם בית הכנסת וכיום הוא משמש שוב לתפילה.
היסטוריה
בית הכנסת נבנה במאה ה-16 לספירה על ידי קבוצת יהודים ממגורשי ספרד שהגיעו לעיר בהנהגת הרב מלכיאל אשכנזי.
שמו של בית הכנסת לקוח מאגדה המספרת על יום כיפור אחד בו היו רק תשעה יהודים בחברון והיה חסר העשירי להשלמת המניין. בהיכנס החג הגיע יהודי אלמוני ובזכותו נתקיימה בחברון תפילה במניין. במוצאי החג נעלם האיש והופיע שוב בחלומו של החזן בקהילה וסיפר לו כי הוא אברהם. בעקבות אגדה זו נקרא בית הכנסת בחברון בית הכנסת על שם אברהם.
במאורעות תרפ"ט הרסו הערבים את בית הכנסת והקימו במתחם שירותים ציבוריים, מזבלה ודיר עיזים. גם את שאר שרידי הרובע הם הרסו בפקודת מלך ירדן.
אחרי הקמת קריית ארבע, נחשף בית הכנסת על ידי פרופסור בן ציון טבגר והוא פעל לשיקומו מחדש (הוא פעל גם לשיקומו של בית העלמין היהודי של חברון שאף הוא נהרס וחולל על ידי הערבים אחרי הטבח בתרפ"ט). בשנת 1977 שיפץ הממשל הצבאי את בית הכנסת. בית הכנסת שוחזר על פי תמונות ועל פי זכרונות של בני חברון שניצלו בתרפ"ט, וכיום הוא שוב משמש לתפילה. לבית הכנסת הוחזרו ספרי תורה עתיקים שנלקחו ממנו לירושלים לאחר הטבח בתרפ"ט.
בחדרון בקומה התחתונה של בית הכנסת שוכן בית כנסת של קהילת חב"ד בחברון שקנה האדמו"ר האמצעי מחב"ד מכספו. זהו בית הכנסת החב"די העתיק בעולם.
רחפת
רחפת (באנגלית: hovercraft) היא כלי שיט חסר-הדחק, כאשר הוא מרחף הוא אינו שקוע במים. באמצעות משאבות אוויר חזקות יוצרת הרחפת "כרית" אוויר בינה לבין פני המים. היא יכולה לנוע מעל כל משטח חלק דיו כמו אדמה, ביצה או מים, שכן אין לה מגע ישיר עם המשטח.
היסטוריה
העדות המתועדת הראשונה לרחפת הייתה בשנת 1716 על ידי עמנואל סוודנבורג (Emanuel Swedenborg), מתכנן ופילוסוף שוודי. הרכב שבנה הונע על ידי כוח אדם. הרכב נראה כמו גוף של סירה הפוכה עם תא-נהג במרכזו.
באמצע שנות השבעים של המאה ה-19, המהנדס הבריטי סר ג'ון אייזק תורניקרופט (John Isaac Thornycroft) בנה מספר דגמים של כלי שיט נסיוניים שהתבססו על העיקרון של שימוש באוויר להקטנת הגרר בין גוף כלי השיט לבין המים. הוא אף רשם מספר פטנטים על כך ב-1877 אך לא נמצאו להם אז שימושים ישומיים.
המהנדס הסובייטי ולדימיר לבקוב בנה באמצע שנות השלושים כ-20 רחפות מהירות למטרות תקיפה וטורפדו. אב הטיפוס הראשון שלו, L-1, היה פשוט מאוד: שני גופי קטמרן (מעין קייאק מוארך) קטנים מעץ חוברו זה לזה והונעו בשלושה מנועים. שני מנועי מטוס רדיאליים M-11 הותקנו במאוזן על המשטח שחיבר את הקטמרנים ודחפו אוויר מטה ביניהם, ומנוע שלישי הותקן באחורי הרחפת על רגליות ניתנות להסרה, והיקנה לרחפת תנע קדימה. רחפת מסוג זה, L-5, השיגה מהירות של כ-130 קילומטר לשעה.
מערכת ההנעה וההיגוי
הרחפת מונעת באמצעות מדחף נוסף שמופנה לאחור והמדחף בנוי כמו כנפי מטוס – כשהמדחף מסתובב נוצר אזור של לחץ נמוך בקדמת המאוורר ולחץ גבוה מאחורי המאוורר, דבר הדוחף את כל הרחפת לעבר הלחץ הנמוך. היגוי הרחפת נעשה על ידי שימוש באותו מאוורר אשר מסתובב ימינה או שמאלה וכך משנה את מיקום הלחץ הנמוך או על ידי מדפים אשר מפנים את האוויר היוצא מאחורי המאוורר המניע לימין או לשמאל וכך דוחף את הרחפת לכיוון אליו מכוונים המדפים. ניהוג של רחפת שונה מכל סוגי ההיגוי של כלי רכב אחרים מכיוון שכל סוגי ההיגוי סומכים על חיכוך עם הקרקע בעוד פה אין חיכוך עם הקרקע ומשום כך ההיגוי איטי יותר ופחות מדויק. בגלל חוק האינרציה הרחפת רוצה להמשיך ולנוע לכיוון שאליו היא נעה ותלויה רק בכוח החיכוך עם האוויר כדי לעצור ולכן הדרך היחידה לעצור או להאט רחפת היא על ידי כיוון זרימת האוויר קדימה (לכיוון הפוך) בעזרת הפיכת כיוון המדחף או הפיכת כיוון זרימת האוויר מן המדחף בעזרת המדפים.
עצירה ותנועה לאחור
מכיוון שהמגע עם הקרקע ברחפת הוא אפסי, אין לרחפת את החיכוך שיגרום לעצירתה וברגע הפסקת פעולת המדחף הרחפת ממשיכה בכיוונה עד שההתנגדות האווירו-דינמית גוברת על האינרציה. ולכן, במידה ורוצים לעצור את הרחפת צריך לדחוף אוויר קדימה וכך ליצור דחף הפוך. את זאת ניתן לעשות בעזרת הפיכת כיוון המאוורר או בעזרת מדפים המטים את האוויר קדימה. מכיוון שפעולת הפיכת כיוון סיבוב המאוורר היא איטית נהוג להשתמש בשיטות הטיית האוויר קדימה.
מערכת הנעה עילוי משולבת
ישנן שתי שיטות להנעה ועילוי הרחפת. שיטה אחת כוללת שני מאווררים ושני מנועים אשר מחולקים אחד לעילוי והשני לדחף. השיטה השנייה, אשר נקראת מערכת הנעה עילוי משולבת או בקיצור מערכת משולבת, עובדת כך שיישנו רק מאוורר אחד הפונה לאחור והאוויר הנפלט ממנו מתחלק גם לעילוי וגם לדחף. באחורי המאוורר, בחלקו התחתון ישנה מחיצה אשר מטה חלק מהאוויר אל מערכת התעלות של העילוי ואילו שאר האוויר ממשיך לדחף. כדי לחשב את חלוקת האוויר בין הדחף והעילוי אפשר פשוט לחשב את השטח של המאוורר המוטה לעילוי, ואז לחלקו בסך שטחו של המאוורר וכך לקבל את החלק היחסי של האוויר המוטה לעילוי. והמאה אחוז פחות התוצאה ייתן את אחוז האוויר של הדחף. אך חישוב זה לא יהיה מדויק לחלק מהמאווררים מכיוון שיעילות המאוורר גדולה יותר ככל שמתרחקים מהטבור, בגלל שמהירות קצות כנפי המאוורר גבוהה ממהירות הכנף ליד טבור ולכן כמות האוויר המוטה לעילוי גדולה מהמתקבל בחישוב.
באיור מתוארת רק דוגמה אשר מראה הבדל יחסית קטן אך הבדל זה בין היחס הניתן בחישוב לבין זרימת האוויר האמיתית יכול להיות משמעותי, תלוי בגודל המאוורר והמיקום המדויק של כנף ההטיה.
בתכנון מאווררים, לעיתים קרובות מייצרים זווית הטיה אשר הולכת וקטנה ככל שמתרחקים מהטבור. ייצור זה מיועד למניעת הזדקרות קצות הכנף אך מתאים לנו מכיוון שכך המאוורר שומר על אחידות לאורך כל הכנף והחישוב היחסי נכון. גם כאן זה לא מדויק בגלל שזה נכון רק לסל"ד ספציפי וברחפת הסל"ד משתנה כל הזמן מסיבה זו עדיף להשאיר מרווח התאמה למיקום כנף ההטיה ולהתאים אותו על ידי ניסוי.
יציבות הרחפת
כאשר רחפת מרחפת גבוה יש לה נטייה ליפול לצדדים, כלומר, "להחליק" מעבר לכרית האוויר המחזיקה אותה למעלה כמו כן, אם אין איזון בחלוקת המשקל על הרחפת, תהיה לרחפת נטייה לשקוע בצד אחד (בצד עם המשקל הגבוה יותר). ככל שגובה הריחוף יהיה נמוך יותר וחלוקת המשקל מדויקת יותר כך היציבות תהיה טובה יותר. רחפות הן בדרך כלל כפולות באורכן מרוחבן ולכן בדרך כלל חוסר היציבות יתבטא בנטייה לגלגול (תנועה סיבובית סביב צירה האורכי של הרחפת). כאשר על צד אחד של הרחפת יש משקל גבוה יותר מאשר על הצד הנגדי, אותו הצד שוקע ומעלה את לחץ האוויר שמתחתיו. במקביל הצד הנגדי מתרומם ולחץ האוויר שם יורד. כתוצאה מכך לחץ האוויר הגבוה בורח לאזור הלחץ הנמוך (השוואת לחצים), דבר המגביר את הקושי להחזיר את האיזון. כדי לפתור בעיה זו משתדלים לבנות את הרחפת מאוזנת ככל האפשר, ואת האזורים בהם המשקל משתנה כגון מכל הדלק או מיקום האנשים (אשר זזים עם הסיבובים) ממקמים קרוב ככל האפשר למרכז. כמו כן שומרים על גובה ריחוף נמוך אשר מונע בריחת אוויר מהצד המתרומם. בנוסף החצאית עצמה מחזירה את הרחפת ליציבות מכיוון שהיא נמעכת בצד הכבד יותר וכך נוצר שטח מגע גדול עם האוויר הבורח מהפלנום. מכיוון שבתוך הפלנום יש לחץ, מכפלת אותו לחץ בשטח הגדול יותר יוצרת כוח דוחף חזק יותר מהצד הנגדי, דבר העוזר להחזרת האיזון שהרי ככל שהרחפת רחבה יותר המומנט הנוצר גדול יותר.
פתרון נוסף לחוסר יציבות ואחד הפתרונות היעילים ביותר היא תוספת של קטע חצאית במרכז הרחפת לאורכה אשר מחלק את הפלנום לשני חלקים. בעזרת השימוש בתוספת זו, אשר גם אליה מוזרם אוויר, כמו אל כל החצאית נמנע מעבר האוויר מהצד הכבד יותר אל הנגדי וכך אין התרוממות של הצד הנגדי.
עילוי
אורך הרחפת כפול רוחבה נותן את שטחה. כאשר הרחפת נמצאת על הקרקע הלחץ מתחתיה שווה ללחץ מעליה. מדען בריטי בשם קריסטופר קוקרל גילה שכאשר מזרימים אוויר בלחץ מתחת לרחפת ניתן להשתמש במסך של אוויר המוזרם מסביב למתחם הכרית אוויר על מנת למנוע את בריחת האוויר ולהעלות את גובה הריחוף. כשהלחץ גבוה מספיק ובמכפלה בשטח הרחפת תתרומם ותרחף בגובה אחיד בשמירת כמות אוויר נכנס לעומת אוויר בורח.
למרות ששיטת תחימת הכרית אוויר על ידי מסך אוויר עבדה, היא דרשה הזרמת כמות גדולה של אוויר ולכן שיטת התחימה הוחלפה בחצאית גמישה וזאת השיטה שבה משתמשים כיום ברובם המוחלט של הרחפות. החלפת צורת החצאית הפכה את רעיון הרחפות מכלי לא כדאי לכלי תחבורה יעיל ומעשי.
הלחץ ברחפת
כל העקרונות שנרשמו לעיל נכונים לרחפת כמו שהם נכונים למשטח החלקה, אבל בגלל האופי הדינמי יותר של הרחפת ישנם דברים נוספים שצריך לקחת בחשבון. כדי לחשב את הלחץ ואת כמות האוויר ברחפת אנו צריכים לדעת במדויק את המשקל הכולל של הרחפת (משקל עצמי פלוס עומס), את אורך היקף החצאית (היקף טביעת הרגל) ואת שטח הפלנום (שטח טביעת הרגל).
רחפות מונעות בדרך כלל על ידי מדחף. ישנן שתי שיטות ברחפת שני מדחפים אחד לדחף ואחד לעילוי ושיטה שנייה שבה מדחף אחד שהאוויר היוצא ממנו מתחלק לעילוי ולדחף לפי יחס קבוע מראש.
לאחר מציאת הלחץ הנכון המספיק להתגברות על משקל הרחפת צריך להשאיר אפשרות להעלאת או הורדת הלחץ על-פי השינויים בעומס על הרחפת. כמו כן בגלל תנאי שטח משתנים, צריך להשאיר גם מרווח מספיק לשינוי של מסת האוויר המוזרמת מכיוון שבתנאי שטח קצת יותר גסים, נצטרך לרחף בגובה רב יותר. כתוצאה מכך בחירת המדחף לעילוי צריכה להיות עם התייחסות ללחץ מקסימלי דרוש וספיקה מקסימלית של אוויר דרושה ע"פ סל"ד.
בשיטה של מאוורר אחד אשר זרימתו מתחלקת גם לעילוי וגם לדחף, מציאת המדחף הנכון בסל"ד הנכון קשה יותר. הרצון לנסוע מהר יותר גורם לריחוף גבוה יותר ולכן צריך להתאים את הלחץ והספיקה של העילוי, לסל"ד נמוך מן המקסימום כך שיהיה אפשר להגביר את הסל"ד כדי לאפשר לרחף מהר יותר (דבר אשר יגרום גם לריחוף גבוה יותר). בשיטה זו של חלוקה ממאוורר אחד יש יותר איבודי אנרגיה.
דחף (thrust)
כוח תגובה, אשר פועל על גוף בכיוון מסוים כאשר אותו גוף פולט ו/או מאיץ מסה בכיוון ההפוך. כוח הדחף נובע מסילון החומר הנפלט ואו מואץ והוא פועל בכיוון הפוך לכוון החומר הנפלט. כוח הדחף נובע ישירות מהחוק השני והשלישי של ניוטון: החוק השני של ניוטון - הכוח המופעל על הגוף הוא מכפלת מסת הגוף בתאוצה שלו .ΣF=ma. החוק השלישי של ניוטון - אם גוף א' מפעיל כוח על גוף ב' אז גוף ב' מפעיל כוח שווה בגודלו והפוך בכיוונו על גוף א'.
כדי להניע קדימה נוסו דרכים רבות כגון: גלגלים, הנעה על ידי פדלים, מנועי סילון, רקטות וכן הלאה אך הדרך שהוכחה כטובה ביותר היא בעזרת מדחף אוויר. קוטר המדחף, יותר מכל קריטריון אחר, משפיע על עוצמת הדחף הנוצר ובתאוריה ככל שהמדחף גדול יותר כך הוא יכול לעבוד לאט יותר על אותה כמות דחף וכך להיות יעיל יותר. מכיוון שקוטר המדחף מוגבל על ידי מידות הרחפת ומשקל משתמשים במדחף קטן יותר. החיסרון העיקרי של המדחף הוא הקושי בשמירת דחף אחיד בגלל כיווני הפגיעה השונים של הרוח. ולכן שמים אותו בבית דמוי צינור אשר מכריח את האוויר לבוא מכיוון אחד ולצאת מהשני.
כשהמדחף מסתובב הוא יוצר דחף אשר בחישובי כוחות מתייחסים אליו כ"קו דחף" אשר יוצא מטבור המאוורר. את קו הדחף צריך למקם כיוצא מהנקודה הקרובה ככל האפשר למרכז הכובד על מנת למנוע הפעלת מומנטים משתנים בזמן פעולת המדחף. ולכן אפשר במקום לשים מדחף אחד גדול (שקו הדחף בו יהיה גבוה יחסית) לשים שני מדחפים קטנים יותר שמהם קו הדחף יהיה נמוך יותר וכך ייצרו פחות מומנטים. שיטה זאת בעייתית יותר בגלל הקושי המכני של התיאום ביניהם.
הרחפת מונעת קדימה בדרך כלל בעזרת מדחף אשר מונע על ידי מנוע.
כאשר המדחף מסתובב נוצר אזור של לחץ נמוך בקדמתו (כמו האפקט הנוצר מעל לכנף מטוס ומעניקה לו את העילוי), דבר הגורם לרחפת "להישאב" קדימה. כדי לגרום לרחפת לפנות ישנן שתי דרכים; שיטה אחת היא בעזרת מדפים מאחורי המדחף אשר נותנים לאוויר את הזווית הרצויה בעת פגיעתו במדחף, והשיטה השנייה היא הטיית כל המדחף כך שימשך לכיוון הרצוי.
ההבדלים בין דרכים אלו הם שבשיטה הראשונה, אזור היניקה של המדחף נשאר לכיוון קדמת הרחפת דבר אשר משאיר את אזור הלחץ הנמוך באותו מקום ואילו בשיטה השנייה, שבה כל המאוורר מסתובב, אזור הלחץ הנמוך גם הוא מסתובב, דבר אשר יגרום לסיבוב חד יותר ו"זריקה" גבוהה יותר של הרחפת אל עבר חוץ הסיבוב.
הבדל נוסף בין השיטות הוא צורת הבנייה של כל מערכת המדחף; בשיטה הראשונה אפשר לקבע את המנוע והמדחף אל הגוף ואילו בשיטה השנייה, המנוע והמדחף צריכים להיות תלויים באוויר על ציר כלשהו.
שתי השיטות טובות ויעילות וכל אחד בוחר איזו שיטה מתאימה לו על פי יכולתו לבנות את המערכת ודרישותיו מן הרחפת.
גרר
צריך לשמור על לחץ בפלנום נמוך ככל האפשר ושככל שהרחפת ארוכה וצרה גרר המים יורד. כאשר סך כל ההתנגדויות שוות לדחף המקסימלי, זוהי המהירות המקסימלית של הרחפת.
עקרונות פעולת הרחפת
סוג הרחפת הפשוט ביותר היא הסוג שמשתמשים בו בתעשייה, להזזת מכונות כבדות. זוהי בעצם רחפת שטוחה בצורת עיגול או מלבן עם קירות (כמו צורת ארגז הפוך), שמוזרם אליה דרך צינור כמות אוויר בלחץ אשר מתגבר על כמות האוויר הבורח בחלקה התחתון של משטח הרחפת. רחפת זו מתאפיינת בדרך כלל באטם גומי בתחתיתה שעוזר להתגבר על פגמים במשטח עליו היא מחליקה. דוגמה: במידה וצריך להזיז מכונה שמשקלה 8000 ק"ג בעזרת 4 משטחי החלקה כלומר על כל משטח 2000 ק"ג עומס, נגיד ששטח כל משטח הוא 1 מטר רבוע וצורתו מרובע. אז הלחץ הדרוש הוא מסת העומס כפול תאוצת הכבידה, חלקי שטח הכרית:
[ פסקל ] - לחץ דרוש – Pa
[ק"ג ] – משקל העומס – M
[ מטר/שנייה ² ] – תאוצת הכובד (9.81 על כדור הארץ) – g
[ מטר² ] – שטח המשטח – A
[ פסקל ] – לחץ הכרית - Pc
או במקרה שלנו: היקף משטח ההחלקה הוא מטר על מטר ולכן הוא 4 מטר בסה"כ ובמידה ואנחנו רוצים שהמשטח ירחף בגובה של 3 מ"מ (המרווח בין חלקו התחתון של משטח החלקה לבין הרצפה) אזי שטח בריחת האוויר הוא:. על מנת לחשב את כמות האוויר הכוללת (הספיקה והלחץ) הנדרשים על מנת לגרום לריחוף המשטח, עלינו לקחת בחשבון מספר עקרונות בסיסיים של מכניקת הזורמים.
עבודת המאוורר בתנאים משובשים
רחפות הן כלי תחבורה וככלי תחבורה הן נעות כל הזמן דבר אשר משנה את ספיקת האוויר הדרושה והלחץ הדרוש בגלל תנועת הרחפת מעלה מטה. אפשר להבין את זה על ידי הפלת עצם במסה מסוימת מגובה מסוים על משקל. המשקל יראה ברגע הפגיעה משקל גבוה יותר מהאמיתי של אותו עצם מכיוון שלעצם תתווסף האנרגיה הפוטנציאלית של גובה הנפילה. ברחפת כל נפילה כזאת (אחרי מעבר מכשול) מעלה רגעית את לחץ האוויר בפלנום כאשר ברגע שלפני יש רגעית לחץ נמוך בפלנום. מה שנוצר מתופעה זו הוא שינוי בנקודת העבודה של המאוורר, נקודת העבודה של המאוורר נעה לאורך קו הלחץ סטטי בזמן שהלחץ בפלנום משתנה, מה שגורם לשינוי בספיקת המאוורר. כשהלחץ עולה, הספיקה יורדת וזה הוא המצב הבעייתי יותר מבין שני המצבים האפשריים. נקודת העבודה נעה על אותו קו. במידה ועליית הלחץ קטנה יחסית, יתגבר המנוע על שינוי זה אך במידה והשינוי משמעותי, תרד נצילות המאוורר ותעלה צריכת ההספק מהמנוע. דבר זה יכול לנבוע גם ממשקל גבוה מהמצופה על הרחפת אך במקרים כאלה אפשר לעשות תיקון בסל"ד מנוע אשר יתגבר על הבעיה.
החצאית
החצאית הוא אחד החלקים החשובים ביותר ברחפת. תפקידה, ליצור את הפלנום (חלל האוויר הנוצר בתחתית הרחפת). בהיעדר אותו פלנום, לחץ האוויר הפועל מטה ומוחזר חזרה אל תחתית הרחפת, לא יוחזר מעלה אלא "יברח" מהצדדים ויכריח את הרחפת להשתמש רק בכוח הדחף של מאוורר העילוי כדי לקבל את העילוי הנדרש להתגברות על כוח המשיכה. עם השנים התפתחו שיטות שונות ליצירת הפלנום אשר השתנו עם הדרישה ליעילות גבוהה יותר ובהתאם לטכנולוגיה המתפתחת תמיד. בפרק זה ניתנים הסברים על החצאיות השונות. אומנם קיימים סוגי חצאיות נוספים, אך כאן הובאו הסוגים הבאים ולפי הסדר הבא בגלל חשיבותם להבנת התפתחות החצאית.
חצאית האוויר (air skirt)
חצאית האוויר היא סוג החצאית הראשון שהיה בשימוש. זהו בעצם ווילון אוויר היוצא מהיקף הרחפת כלפי מטה ויוצר הפרדה בין הלחץ האטמוספירי שמחוץ לפלנום לבין הלחץ הנבנה בפלנום. שיטה זאת הייתה יעילה רק לגובה ריחוף נמוך מאוד (מספר מילימטרים בודדים). אך לגובה רב יותר ספיקת האוויר הדרושה הייתה גבוהה מאוד ולא כלכלית.
חצאית קונוס (jupe)
חצאית הקונוס הומצאה בשנת 1959 על ידי המהנדס והממציא הצרפתי ג'ין ברטין. חצאית הקונוס הנקראת גם חצאית "התא" בנויה מקונוס קטום הפוך, שמחובר בהיקף הרחפת והולך ומצר כלפי מטה. חצאית הקונוס לא נפוצה במיוחד אך הפשוטה ביותר. וכיום מוסיפים קונוסים קטנים בתחתית גוף הרחפת כדי לשפר את יציבותה.
חצאית בלון (bag skirt)
בלון מלא אוויר המקיף את הרחפת בתחתיתה. הלחץ בחצאית גבוה מן הלחץ שבפלנום דבר המשמר את צורת הבלון. הפרש לחצים זה מושג על ידי אחת משתי שיטות המוצגות להלן:
שיטת הזרימה המלאה אשר מזרימה את האוויר קודם כל לתוך החצאית ומשם בעזרת חורים בצידה הפנימי של החצאית עובר האוויר אל הפלנום. בעזרת בחירת מספר חורים וגודלם ניתן לקבוע את הפרש הלחצים שבין החצאית לפלנום.
שיטת הזרימה החלקית המזרימה בעזרת נחיר בעל שטח של 10% משטח מאוורר העילוי אוויר אל החצאית ועל ידי כך שומרת על לחץ גבוה. שיטה זו בעייתית יותר מכיוון שהחצאית צריכה להיות אטומה לגמרי ובמידה ונוצרו חורים בחומר החצאית לא ישמר הפרש הלחצים, מה שיגרום לפגיעה ביציבות.
חצאית הבלון היא חצאית יחסית קלה לעיצוב ולבניה אך נותנת נסיעה קשיחה יותר ועבירות פחות טובה מחצאית המקטעים, דבר התלוי גם ביחס הלחצים בין הלחץ בכרית ללחץ בפלנום.
כדי לעצב את חתך הרוחב של החצאית, צריך קודם כל להחליט על גובה החתך והוא צריך להיות בערך שמינית מרוחב הרחפת. חתך הרוחב של החצאית בנוי משני רדיוסים, רדיוס פנימי (ir) ורדיוס חיצוני (or). כדי לפשט את העניין ניתן לשער שנקודת המגע עם הקרקע היא בדיוק מתחת להיקפה החיצוני של גוף הרחפת ולכן הרדיוס החיצוני שווה למחצית המרחק בין הקרקע לנקודת הקיבוע לגוף הרחפת. למעשה נקודת המגע נמצאת קצת פנימה מקצה ההיקף החיצוני של הרחפת ולמען היציבות אסור שתהיה מחוץ להיקף. על מנת למצוא את הרדיוס הפנימי (ir) צריך להכפיל את הרדיוס החיצוני (or) במקדם שנבחר מהטבלה הנ"ל על פי יחס הלחצים הדרוש יחס הלחצים תלוי ברמת היציבות הדרושה ככל שהיחס גדול יותר היציבות טובה יותר, אבל על חשבון ביצועים בשטח גלי ושחיקה מוגברת של החצאית בשטח משובש.
מתוך חישוב הרדיוס הפנימי אנו מקבלים את נקודת הקיבוע הפנימית של החצאית. כאשר מחשבים כך את חתך הרוחב של החצאית מתקבלת חצאית מאוזנת גאומטרית ותקבל את הצורה הנכונה בזמן מילוי האוויר בתנאי שיחס הלחצים הוערך נכונה.
לקשת הקדמית של החצאית יש נטייה לרדת מטה ו"לחרוש" את האדמה ולכן בדרך כלל מתוכנן חתך הרוחב של אותה חצאית באשר החלק החיצוני יותר מכונס פנימה מאשר החלק הפנימי. צורה זו בעייתית ליצירה אך הכרחית ועושים זאת בזמן יצור החצאית. צידו הפנימי של חתך רוחב הקשת דומה ברדיוסו רדיוס הפנימי של שאר החצאית, אך הרדיוס החיצוני קטן יותר ונקודת המגע עם הקרקע נמצאת עכשיו בנקודה פנימית יותר מקצה גוף הרחפת. חשוב לציין שחיבורי הקשת אל החתך הרוחבי שבצידיה של הרחפת צריך להיות מאחורי אותה נקודת מגע קדמית ואת זאת ניתן להשיג על ידי עיצוב נקודת העיגון של החצאית לגוף. אם הקשת הקדמית של החצאית היא ישרה עם פינות מרובעות בחיבור לחצאית של הצדדים, תהיה לחצאית נטייה להתנפח ולהתעגל. כדי להתגבר על בעיה זו צריך לעשות רדיוס פנימי גדול בצורה משמעותית מהרדיוס החיצוני דבר אשר יגרום למשיכה פנימה של החצאית. לתכנון החתך הזה לוקחים את הרדיוס המתקבל מגובה החצאית (כמו בתכנון חתך הרוחב, בערך 1/8 מרוחב הרחפת). את הרדיוס הזה מכפילים ב-0.85 ומקבלים את הרדיוס החיצוני של החתך, ובהכפלתו בפקטור מהטבלה הנ"ל מתקבל הרדיוס הפנימי.
חצאית הבלון דורשת מס' חורי הזנה בצידה הפנימי (הפונה לפלנום) כדי להעביר את האוויר מן החצאית אל הפלנום, אך לא עושים חורים בחלקה האחורי של הרחפת מכיוון שלחורים אלו יש נטייה לאסוף מים אל תוך החצאית. גודל חורים אלו משתנה בין כל רחפת אך נעים בקוטרם בין 7 ל-15 ס"מ כאשר שטח החורים הכולל צריך להיות כשליש משטח מאוורר העילוי אך מומלץ להתחיל עם חורים בעלי שטח של רבע מהשטח ובמידת הצורך ליצור חורים נוספים או להגדיל את הקיימים. שיטה זו עדיפה מכיוון שזה בלתי אפשרי לחשב את הפסדי הלחץ ועדיף יחס לחצים גבוה מדי מאשר נמוך מדי, מה גם שאפשר לתקן את היחס הגבוה אך ביחס נמוך מדי צריך לייצר חצאית חדשה.
לסיכום: חסרונותיה של חצאית זו הן: רוחב חצאית גדול, כמות חומר גדולה, ובלאי גבוה בתנאי שטח גסים.
חצאית מקטעים
חצאית המקטעים היא חצאית הבנויה מחלקים רבים המחוברים ביחד. שיטת בנייה זאת נקראת גם חצאית אצבע. כל חלק יכול להתנפח ולהתרוקן מבלי לפגוע בלחץ הכולל של החצאית וכך נותן עבירות טובה יותר בשטח משובש. חצאית האצבע נקראת כך בגלל צורתה הדומה לצורת האצבע האנושית כאשר מקפלים אותה.