cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מכרז הכל משלמים
דוגמאות
ביחס למשחק זה, אסטרטגיה מעורבת של שחקן היא פונקציית הסתברות על הצעות המחיר האפשריות - כלל הערכים בין 0 ל-100. נייצג אסטרטגיה מעורבת על ידי פונקציית ההתפלגות המצטברת P שלה, כלומר, P(x) הוא ההסתברות שקונה יתן הצעת מחיר הקטנה מ-x או שווה לו. בפרט, P(0) = 0.
נחפש שיווי משקל סימטרי, בו פונקציית ההתפלגות המצטברת היא רציפה. בפרט, במקרה זה ההסתברות ששני קונים יציעו אותו ערך הוא 0 ולכן ניתן להתעלם ממקרה זה בחישובים. נניח כי הקונים 2,...,n משתמשים באסטרטגיה המעורבת המיוצגת על ידי הפונקציה P הבנויה באופן המתואר לעיל, וכי הקונה ה-1 מגיש את הצעת המחיר b. אזי התשלום של הקונה ה-1 מחושב ע"י: שכן b_1 = b, ושאר החישוב מתייחס לשני המאורעות האפשריים:
כדי שהקונה ה-1 יוכל לבחור באקראי, נדרוש כי התשלום הוא קבוע לכל x, כלומר. נכונות טענה זו נובעת מעקרון האדישות. נציב את העובדה ש- P(0)=0, ונקבל c=0. לכן בסה"כ מתקבל כי האסטרטגיה המעורבת בה משתמשים הקונים 2,...,n מיוצגת ע"י:
מכרז הכל משלמים, מחיר שני עם שני קונים:
במקרה זה, קבוצת נקודות שיווי המשקל של המשחק זהה לזו של משחק מהצורה War of Attrition:
הזוג (b,b) לא מהווה נקודת שיווי משקל נאש לאף ערך של b, מכיוון שהקונה מס' 2 יכול להעלות את התשלום שלו על ידי העלאת הצעת המחיר שלו במקצת או על ידי הפחתתה ל-0.
דוגמאות מחיי היום-יום:
למכרז הכל משלמים ביטויים רבים בעולם הספורט, בפוליטיקה, במחקר ופיתוח ועוד.
משפט
תהי \beta אסטרטגיית שיווי משקל סימטרי, גזירה, מונוטונית עולה המקיימת \beta(0)=0 במכרז הכל משלמים. אזי:
באשר:
מלה רוהן
מלה רוהן (באוקראינית: Мала Рогань, ברוסית: Малая Рогань, מלאיה רוגן; עד 1895 נקרא פסקיבקה, באוקראינית: Пасеківка, ברוסית: Пасековка, פסקובקה) הוא כפר במחוז חרקוב שבאוקראינה.
היסטוריה
היישוב מלה רוהן נוסד במהלך המרד בהנהגת בוגדן חמלניצקי.
הפלישה הרוסית לאוקראינה
ב-25 בפברואר 2022, הכפר נכבש על ידי הכוחות המזוינים הרוסים במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה. ארגון Human Rights Watch תיעד לפחות מקרה אחד של אלימות מינית מצד חיילים רוסים במהלך הכיבוש. ב-27 במרץ 2022 (במהלך מתקפת נגד אוקראינית שבה שוחרר הכפר), סרטון ויראלי של חיילים אוקראינים מענים שבויים רוסים ויורים ברגליהם משך תשומת לב עולמית. ה-BBC, בין היתר, אישר את המיקום הגאוגרפי על ידי חוקר קוד פתוח בטוויטר שאמר שהסרטון צולם בחווה בסביבת מלה רוהן. מקורות אוקראינים רבים אמרו כי הסרטון מבוים, והצביעו על אי דיוקים הנתפסים בסרטון. ה-BBC אמר שהוא לא יכול לאמת את האותנטיות של הסרטון.
נחמה ריבלין
נחמה ריבלין (5 ביוני 1945, כ"א בסיוון ה'תש"ה – 4 ביוני 2019, א' בסיוון ה'תשע"ט) הייתה רעייתו של נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין.
ביוגרפיה
נחמה ריבלין נולדה במושב חרות, בתם של מנחם מנדי ודרורה קיילה שולמן, ממייסדי המושב. אמה, שעלתה לארץ ישראל מאוקראינה, התאלמנה כאשר נחמה הייתה כבת חמש שנים. נחמה למדה בבית הספר התיכון האזורי רופין שבעמק חפר. מסיבות רפואיות, לא התגייסה לצבא הגנה לישראל.
בשנת 1964 החלה ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. עם סיום הלימודים קיבלה תואר ראשון בביוטכנולוגיה ובזואולוגיה, יחד עם תעודת הוראה במדעי הטבע. במשך שנים ארוכות עבדה באוניברסיטה העברית כמזכירה מדעית במכון למדעי החיים. תחילה עבדה כמזכירה במחלקה לזואולוגיה, ואחר כך במחלקת אקולוגיה.
לאחר יציאתה לגמלאות בשנת 2007, התמסרה ריבלין לתחום האמנות, נרשמה ללימודי תולדות האמנות (ללא תואר אקדמי), והקדישה את זמנה גם לאהבתה למחול.
כרעיית נשיא מדינת ישראל
ריבלין נחשפה לציבור הרחב לאחר בחירות 2014 לנשיאות ישראל, במסגרתן נבחר בעלה. לאחר בחירתו, אמרה כי קשה לה להתרגל למעמד החדש. במהלך כהונתה כרעיית הנשיא פעלה למען אימהות שכולות וקידום נושאים שונים כמו איכות הסביבה וילדים פגועים.
ריבלין הייתה תומכת נלהבת של נשים וילדים. בימיה הראשונים כרעיית הנשיא, היא אירחה במשכן הנשיא כ-200 פעילי אקים במטרה לקדם את התמיכה בילדים עם מוגבלות שכלית התפתחותית. כמסר של שלום וסובלנות, היא אירחה יחד עם בעלה תלמידים ומורים מהמרכז "יד ביד: המרכז לחינוך יהודי ערבי בישראל" בבית הנשיא לאחר שבית הספר שלהם הוצת..
באפריל 2015 אירחה במשכן הנשיא את השקת הספר "טעם לחיים" (בהוצאת עמותת "משפחה אחת") אשר מאגד 124 מתכונים שנאספו במשך שש שנים ממטבחיהן של אימהות שכולות, אשר בחרו את המתכון למאכל האהוב ביותר על הבן שאיבדו.
בחודש מרץ 2016 נפגשה ריבלין עם 16 נשים שהותקפו מינית ושהסכימו לחשוף את סיפורן בפומבי בבית הנשיא.
בשנת 2018 ייסדה ריבלין את פרס רעיית נשיא המדינה לשירה עברית והשתתפה בדיבוב הסרט "הדוב פדינגטון 2".
חיים אישיים
בשנת 1971 נישאה לראובן ריבלין ולהם שלושה ילדים משותפים. לראובן ריבלין יש בן נוסף, יואל, מאשתו הראשונה. היא ליוותה אותו, הרחק מעין התקשורת והציבור, מאז בחירתו הראשונה לכנסת השתים עשרה בשנת 1988. היא התלוותה אליו לאירועים ממלכתיים וטקסים רשמיים.
פטירתה
למחרת פטירתה, הוצב ארונה בתיאטרון ירושלים והציבור עבר על פניו. היא הובאה למנוחות באותו יום, בחלקת גדולי האומה בהר הרצל שבירושלים. לבקשת הנשיא ריבלין נפתח טקס ההלוויה לקהל הרחב.
משלחת הקוטב של זיגלר
משלחת הקוטב של זיגלר (בין השנים 1905-1903) הייתה ניסיון כושל להגיע לקוטב הצפוני. המשלחת הייתה תקועה במשך שנתיים בצפון הארקטי. בסופו של דבר היא חולצה, כשכל חבריה שרדו, להוציא אחד. המשלחת, שהוקמה על ידי ויליאם זיגלר ושבראשה עמד אנטוני פיאלה, יצאה מטרומסה, נורווגיה ב-14 ביוני 1903, על סיפון האונייה "אמריקה".
תכנון המשלחת
זיגלר, תעשיין אמריקני, ששנתיים קודם תכנן את משלחת בלדווין-זיגלר לקוטב הצפוני, 1901, בחר באנטוני פיאלה, שהיה צלם המשלחת הנ"ל, להוביל את משלחת הקוטב השנייה שלו. פיאלה חישב שכמות המזון לצוות המונה נהג אחד ו-8 כלבים, אמורה לשקול חצי טון, מה שהציב בעיה משום שהמשקל המקסימלי שיכלה המזחלת לשאת היה 270 ק"ג. פיאלה תכנן להשתמש בסוסי פוני כדי לשאת את הציוד הנוסף וכן כדי להאכיל את הכלבים בבשר סוסים כשהאספקה תדלדל.
הבידוד והחילוץ
בנובמבר 1903, בשעה של מזג אוויר קשה, האונייה נשברה וציוד האספקה והפחם נהרסו. בינואר 1904, כלה גם הציוד המועט שנותר בעקבות סערה. באביב הבא נעשו ניסיונות נוספים להגיע אל הקוטב בנסיעה ממזרח וממערב, אך התנאים היו קשים מדי ומצב הים הערים קשיים על המשלחת. בסופו של דבר הם הגיעו לנורת'ברוק איילנד, קייפ דילון וקייפ זיגלר.
בינתיים ניצל את הזמן ויליאם פיטרס, סגנו של פיאלה, והעסיק את הקבוצה בעבודה מחקרית אשר תוצאותיה הביאו לשיפורים במפות ובתרשימים.
משלחת ההצלה בראשותו של ויליאם צ'מפ, על סיפונה של הטרה נובה, הפליגה במסלול ישירות לשדות הקרח והתקדמה כל עוד מצב הקרח אפשר זאת. ב-24 ביולי הגיעה המשלחת לאזור של שכבת קרח עבה, מה שהעמיד בסימן שאלה את יכולתו של הצוות להגיע ליעדם בהצלחה. בסופו של דבר הגיעה הספינה לאי פאלמי ב-28 ביולי ולקייפ דיליון ביום שלאחר מכן, שם נמצאו שישה מאנשי המשלחת. יתר אנשיה נמצאו בקייפ פלורה והטרה נובה חזרה לקייפ דיליון, שם אורגנה להם מזחלת שהשיבה את המשלחת חזרה.
המבצר האחרון
המבצר האחרון (באנגלית: The Last Castle) הוא סרט דרמה ופעולה אמריקאי משנת 2001 בבימויו של רוד לוריא, ובכיכובם של רוברט רדפורד, דלרוי לינדו, ג'יימס גנדולפיני ומארק רופאלו.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-19 באוקטובר 2001. הוא קיבל ביקורות מעורבות ממבקרי קולנוע והפך לכישלון בבתי הקולנוע כאשר הגיע להכנסה כוללת של 27 מיליון דולר ביחס לתקציב של 72 מיליון דולר.
עלילת הסרט
הסרט נפתח עם הגעתו של גנרל יוג'ין אירווין (רדפורד) מצבא ארצות הברית, קצין צנחנים וריינג'רס מעוטר שלחם במלחמת וייטנאם, לכלא צבאי שמור היטב בו הוא אמור לרצות את תקופת מאסרו. גנרל אירווין נידון לעשר שנים על שסירב פקודה בעת שפיקד על כוח משימה בבורונדי, והוביל מבצע ללכידת שר מלחמה מקומי. הכוח נקלע למארב ושמונה חיילים נהרגו. בהגיעו לבית הכלא כל רצונו הוא לרצות את תקופת מאסרו ולשוב לביתו. אולם לאחר שהתברר לו כי מפקד הכלא הקולונל וינטר (גנדולפיני) הוא סאדיסט אכזר, שהתנכל והתעלל באסירים, החליט אירווין להשיב מלחמה ולהדיח את וינטר מתפקידו, ולשם כך להוביל מרד של האסירים כדי להשתלט על בית הכלא.
WWE 2K16
WWE 2K16 הוא משחק היאבקות בידורית שיצא בסוף שנת 2015.
מצבי משחק
במשחק ישנם מצבים חיצוניים (שהמפתחים לא ייצרו, אלא רק נתנו לזה גישה למשחק שיצרו) ושונים:
רקע
על רקע המשחק נמצא "סטון קולד" סטיב אוסטין ומאחוריו רקע אדום.
מועדון ה-30
מועדון ה-30 או פורום G30 הוא ארגון בינלאומי של כלכלנים ואקדמאים בכירים הפועל במתכונת של צוות חשיבה. מטרת הפורום היא העמקת ההבנה של נושאים כלכליים ופיננסיים ובחינת ההשפעה של החלטות בנושאים האלו על הסקטורים הציבורי והפרטי.
היסטוריה
הגוף נוסד בשנת 1978 על ידי ג'פרי בל ביוזמתה של קרן רוקפלר, שגם סיפקה לו את המימון הראשוני. יושב הראש הראשון של הפורום היה יוהנס ויטאוון, המנכ"ל לשעבר של קרן המטבע הבינלאומית. יושב הראש הנוכחי של הפורום הוא ז'אן קלוד טרישה. יושב ראש חבר הנאמנים של הפורום הוא נגיד בנק ישראל לשעבר יעקב פרנקל ופול וולקר משמש כיושב ראש אמריטוס של הארגון. התחומים העיקריים בהם עוסק הגוף הם:
במועדון חברים 30 מבכירי מערכת הבנקאות והפיננסים העולמית, ביניהם נגידי בנקים מרכזיים, מנהלי הבנקים המסחריים הגדולים בעולם, ראשי מוסדות פיננסיים ואקדמאים. הפורום עורך שני מפגשים בשנה ובנוסף מארגן סמינרים, סימפוזיונים וקבוצות למידה. מושבו של הארגון הוא בוושינגטון הבירה.
הפורום מזוהה עם קריאתו לביצוע רפורמה במערכות הסליקה העולמיות.
חברי המועדון
חברי בולטים בפורום (לא מעודכן):
יחסי בחריין–קטר
יחסי בחריין–קטר (בערבית: العلاقات البحرينية القطرية) הם היחסים בין מדינת קטר ובין ממלכת בחריין, אשר כוננו כאשר שתי המדינות קיבלו את עצמאותן בשנת 1971. היחסים בין שתי המדינות נותקו ביוני 2017 כחלק מהמשבר הדיפלומטי הקטרי.
סכסוכים טריטוריאליים (1867–2001)
החל משנת 1936, קטר ובחריין היו מעורבות בסכסוכים טריטוריאליים על מגוון שטחים כדוגמת איי חוואר, פאשת אל-עזאם, פאשת דיבאל, אל-ג'ארדה וא-זובארה. בשנת 1996, בחריין החרימה את פסגת מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ שקטר אירחה, בטענה כי הפסגה האחרונה שהתקיימה בקטר בשנת 1990 שמשה כפלטפורמה לשוב ולהזכיר תביעותיה הטריטוריאליות של קטר למדינות מועצת שיתוף הפעולה האחרות. עוד תירוץ לאי ההשתתפות הייתה הפלישה הקטרית לפאשת דיבאל בשנת 1986.
בחודש דצמבר 1996, שני האזרחים הקטרים, סלווה פח'רי ופהאד אאל בייקר, נעצרו באשמת ריגול לטובת בחריין. במהלך המשפט בחריין הטיחה האשמות בשניים כי הם "ריגלו עבור קטר לפני שריגלו עבורנו" ו"יש להעניש את הקטרים בחומרה". בחריין טענה כי הם הבינו שהשניים מרגלים לטובת קטר בשנת 1987.
בשנת 1997 חבר בית ח'ליפה ערק לקטר במטוס פרטי שנחת בנמל התעופה אל-ח'ור.
הסכסוכים הטריטוריאליים כולם נפתרו בשנת 2001 בהתערבותו של בית הדין הבינלאומי לצדק, כאשר הפשרה הייתה הענקת שטח שווה לשני הצדדים, אף על פי שלפני הכיבושים של שתי המדינות, קטר שלטה ביותר שטח. בחריין קיבלה את איי חוואר, אל-ג'ארדה ופאשת אל-עזאם, וקטר קיבלה את א-זובארה, פאשת דיבאל והאי ג'נאן.
א-זובארה
החל מן המאה ה-19 ואילך, שתי המדינות טענו מעת לעת בעלות על א-זובארה, עיירה נטושה על החוף הצפון מערבי של קטר. הייתה כוננות מוגברת למלחמה, כאשר קטר בנתה מבצר באופן מחשיד, מעשה שנחשב בלתי חוקי בבחריין.
בשנת 1944 הושג הסדר במהלך פגישה בתיווך של הסעודים, שבו הוסכם כי קטר היא הבעלים הריבוניים והחוקיים של האזור.
המשבר הדיפלומטי הקטרי (2017–הווה)
ביוני 2017 הודיעה בחריין על ניתוק היחסים עם קטר בעקבות ניתוק היחסים בין קטר לערב הסעודית. העילה הרשמית לניתוק היחסים הייתה טענה לתמיכה של קטר בטרור איסלאמיסטי קיצוני.
שגרירויות
לקטר היה שגרירות בבחריין, שמוקמה במנאמה, ואילו לבחריין היה שגרירות בקטר, שמוקמה בדוחה.
יחסי הרפובליקה העממית של לוהנסק–רוסיה
ב-21 בפברואר 2022, הכירה רוסיה בעצמאותה של הרפובליקה העממית לוהנסק ושל הרפובליקה העממית של דונצק השכנה, אם כי טענה בעבר שהכרה במדינות תהווה הפרה של הסכמי מינסק. מסמכים ודרכונים שהונפקו על ידי הרפובליקות העממיות של דונצק ולוהנסק תקפים ברוסיה מאז 2017. זה איפשר לתושבי הרפובליקות לעבוד, לטייל או ללמוד ברוסיה. ראש המדינה, לאוניד פסצ'ניק עשה עסקה עם רוסיה לפינוי אזרחים לחלקים הדרומיים של רוסיה.
מאז רוסיה כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של לוהנסק, שני הצדדים חתמו על הסכם ידידות, שיתוף פעולה, סיוע צבאי ועזרה הדדית. רוסיה חילקה יותר מ-600,000 דרכונים רוסיים לאזרחי הרפובליקות וגיבתה את המורדים ברובים וארטילריה. רוסיה הכירה גם באזורים אחרים שבשליטת אוקראינה כחלק משטחן של הישויות הבדלניות (מחוזות דונצק ולוהנסק). רוסיה גם הורתה לחיילים לשרת כשומרי שלום באזורים שבידי הבדלנים בדונבאס. היחסים היו חזקים בין שתי המדינות, עד 30 בספטמבר, אז רוסיה סיפחה את הרפובליקה (יחד עם הרפובליקה העממית של דונצק ומחוזות נוספים) ובכך חדלה הישות להיות עצמאית.
מרכז סיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית חיפה והצפון
מרכז סיוע לנפגעות ונפגעי אונס ותקיפה מינית, חיפה והצפון הוא עמותה, שהוקמה בשנת 1979. מרכז סיוע חיפה מספק שירותים לאזור הצפון, מהעיר חדרה אשר בדרום, דרך יישובי חוף הכרמל, העיר חיפה וסביבותיה, הגליל המערבי והעמקים. פעילותו היא בתחום תקיפה מינית הכוללת סיוע, הכשרת אנשי מקצוע, ההסברה, החינוך והמניעה.
מטרות העמותה
הקו המנחה לפעילות הוא כי אלימות מינית היא תופעה חברתית גורפת הפוגעת בכל חלקי האוכלוסייה ובייחוד בנשים. היא פוגעת בחירות הפרט, בחופש העיסוק, בביטחון האישי הבסיסי ובאיכות החיים. פעילויות הסיוע וההסברה מושתתות על תפיסות עולם פמיניסטיות הרואות בפגיעה מינית ובהתייחסות החברתית לפגיעה ולנפגעות כלי לשימור עמדות כוח חברתיות. פגיעה מינית מושתקת ברמה החברתית והאישית ומשאירה את הנפגעות והנפגעים בודדים בהתמודדות. כדי להביא לשינוי חברתי ביחס לנפגעי אלימות מינית וכדי להביא למניעה של התופעה, הוקמה במרכז הסיוע מחלקת חינוך והסברה. לפעול כדי להעניק סיוע נפשי ומעשי לנפגעות תקיפה מינית ולהיאבק בתופעת האלימות המינית נגד נשים ילדים וגברים. לאפשר לנפגעות ולסביבתן התומכת סיוע וליווי בהתמודדות עם פגיעה מינית. לפעול ליצירת מערכות קהילתיות המאפשרות טיפול מותאם לצורכי הנפגעות. לפעול לשינוי בהתייחסות החברתית לפגיעה המינית: לאפשר לנפגעות ולנפגעים להשמיע את קולן/ם, להסביר את משמעות הפגיעה, ולפעול נגד ההשתקה, אי ההכרה בחוויית הפגיעה והאשמתן ולפעול למיגור האלימות המינית.
בשנת 2012 זכתה העמותה ב"תו מידות לאפקטיביות". מידות הוא מלכ"ר שמטרתו לקדם אפקטיביות בארגונים ללא-כוונות רווח כאמת מידה עיקרית בדירוג עמותות על ידי תורמים ומקבלי החלטות ולצורך ניתוח פעילותן של עמותות. מידות בחנו את מידת האפקטיביות בפעילות מרכז הסיוע מה שהוביל לבחינה מחדש של חזון הארגון, המטרות, היעדים, תוכניות העבודה והתוכניות לעתיד. התהליך כלל בחינה-עצמית של ערכי הארגון והאסטרטגיה שהוא נוקט כדי להגשים אותם.
רציונל
התפיסה לפיה "האישי הוא הפוליטי" היא מהותית בגישת הסיוע. השיח הפמיניסטי הרדיקלי עוסק רבות בנושא האלימות נגד נשים. אחת מן ההוגות הפמיניסטיות הראשונות שכתבו אודות הקשר בין אונס נשים ובין דיכוי האישה בחברה, הייתה סוזן בראונמילר, ולטענתה האלימות המינית נגד נשים, ובייחוד מעשי האונס והאיום הפוטנציאלי באונס, הם המאפשרים את שליטת הגברים בנשים. קתרין מקינון פעלה להשגת רפורמות בתחומים בהם מתקיים דיכוי נשים על ידי מין ואלימות. לדבריה, מיניות היא זירת דיכוי ובהקשר לאונס, מקינון סירבה להכיר באפשרות של הסכמה חופשית של נשים בתנאים של דיכוי חברתי, הפעלת כוח וחוסר שוויון. לטענתה, תוקפנות מינית אינה עניין טבעי אלא תופעה חברתית ואידאולוגית. כשירות מינית, כלומר דחף מיני והיכולת לפעול על פיו, יחד עם ארוטיזציה של כפיפות ושליטה, מהווים את הבסיס לתופעה חברתית זו. מקינון הוכיחה כיצד במהלך כל ההיסטוריה האנושית, אינוס נשים לא נבע מדחפים ביולוגיים אלא מעצם התפיסה, שהחברה התירה ועודדה, כי חלק מביטויי ה"גבריות" הוא אלימות נגד נשים.
המרכז מפעיל קו סיוע הפועל 24 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע, 365 ימים בשנה. הקו מופעל על ידי כ-80 מתנדבות. מחלקת הסיוע מציעה לנפגעות ולנפגעים סיוע הכולל פגישות אישיות, קבוצות תמיכה ותיווך לאנשי ומוסדות טיפול, ומספקת סיוע לנפגעות באופן שוטף בהתאם לצורכיהן, הכולל ליווי בהליך הפלילי, במסגרתו מלוות מתנדבות את הנפגעות לבתי חולים, תחנות משטרה, פרקליטויות ולבתי המשפט. המלוות מושיטות יד תומכת לנפגעות שמתמודדות עם הקשיים הרבים של ההליך הפלילי.
מחלקת הסיוע מקיימת קבוצות תמיכה מאפשרות לנפגעות לפרוץ את מעגל ההשתקה, הבדידות והסטיגמה הנלוות לפגיעה מינית. קבוצת תמיכה טיפולית מאפשרת לנפגעות לעבד את הטראומה שהן חוו ואת ההשפעה שהייתה לה על החיים שלהן. לקיחת חלק בקבוצת תמיכה מאפשרת לנפגעות להרגיש בעלות-ערך לאחרות שכן בהשתתפותן הן תורמת להחלמתן של חברותיהן לקבוצה. הקבוצה מספקת למשתתפות מקום בטוח שבו נשים יכולות לחלוק את החוויות שלהן ולהתחיל לספר על האופן שבו הן שינו את חייהן.
מערך המתנדבות
כל מתנדבת בקו הסיוע עוברות קורס הכשרה הנמשך כ-6 חודשים. בתום ההכשרה עוברת המתנדבת חפיפה אישית במשך כ-6 חודשים נוספים על ידי מתנדבת ותיקה. את המתנדבות מלווה רכזת המתנדבות. כל מתנדבת משתתפת במפגשי הדרכה קבוצתיים אחת לחודש והיא מלווה על ידי רכזת המתנדבות באופן אישי. לאורך כל תקופת ההתנדבות. הקורס מקנה למתנדבות החדשות כלים בתחום של טראומה מינית ופוסט-טראומה, התערבות בשעת משבר, מידע על ההליך הפלילי, כלים לסיוע לבני משפחה וקרובים, טראומה מינית בילדים, פגיעה מינית בקבוצות מיעוט ועוד. הדרכה למתנדבות ותיקות: כל מתנדבת משתתפת בקבוצת הדרכה וליווי חודשית בהנחיית רכזת במרכז הסיוע.
הליווי בהליכים משפטיים
החוויה המרכזית בתקיפה מינית היא חוויית אובדן השליטה וחוסר אונים. החוויה במסגרת ההליך הפלילי עלולה לשחזר מאפיינים אלה באופן שבו מתלוננת חווה אותו. ראשית, על ידי מיקום הנפגעת כעדה משוללת זכות החלטה לגבי התפתחות התיק; ושנית על ידי הפקעת סיפור הפגיעה מידיה והתאמתו לנרטיב המשפטי, תוך שימת דגש על העובדות הרלוונטיות לחקירה משטרתית ודחיקה הצידה של  עובדות אחרות, כגון: מצבה הנפשי, השלכות רגשיות של הפגיעה וכדומה. אופן החקירה במשטרה ובבית המשפט גם הוא בעל פוטנציאל שחזור של הפגיעה מאחר שהוא מאלץ את הנפגעת לחשוף את סיפור הפגיעה שוב ושוב בהקשרים עוינים המטילים בספק את אמינות סיפורה ורגשותיה.
הידע והניסיון הנ"ל שהצטברו במרכזי הסיוע בישראל במהלך שנות עבודתם, נוסף על המידע שנאסף על ידי השירותים המסייעים לנפגעות עבירה במדינות אחרות בעולם, הביאו את איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל ואת שדולת הנשים להחלטה להקים פרויקט מיוחד אשר ילווה נפגעות עבירות מין בהליך הפלילי. כך, בשנת 1996 יושם באופן ניסיוני פרויקט ליווי נפגעות עבירות מין בהליך הפלילי. הפרויקט החל במרכז הסיוע בת"א ומשם התרחב ליתר מרכזי הסיוע בארץ.
השירות המוענק לנפגעות כולל מתן מידע על ההליך הפלילי ועל זכויות הנפגעת בהליך הפלילי, מתן מידע על האפשרות לנקוט בהליכים משפטיים אחרים, התאמה בין ציפיות לבין מציאות,, ליווי הנפגעת לבתי חולים, לתחנות המשטרה, לפגישות בפרקליטות ולבתי משפט. השירות המוענק לאנשי אכיפת החוק כולל הדרכה מקצועית, לרבות השתלמויות מקצועיות ומפגשים לחיזוק החוסן האישי והקבוצתי של אנשי רשויות אכיפת החוק. איסוף נתונים וייצוג עניינן של נפגעות.
מטרה
להביא להעלאת המודעות לתופעת האלימות המינית והיקפיה, למנוע אותה ולהקנות לקהילה שבה פועל מרכז הסיוע כלים לאיתור נפגעי אלימות מינית. מחלקת החינוך וההסברה מספקת לכל מוסד חינוכי, בנוסף על שעות ההדרכה, סל של שעות תמיכה וייעוץ. מחלקת החינוך פועלת בתחום מזה למעלה מעשור. במסגרת פעילותה היא מעבירה סדנאות והרצאות העוסקות בנושאים הבאים: שוויון בין המינים; זוגיות בגיל העשרה; ומניעת אלימות ואלימות מינית, וכן בנושא מניעת הטרדה מינית בעבודה בארגונים רבים ומגוונים. כמו כן, מקיים השתלמויות שמטרתן לספק מידע ראשוני על תופעת הפגיעה המינית במעגלים השונים, וכלים ראשוניים למניעה והתמודדות עם הנושא. מטרת ההשתלמות היא לפתוח צוהר להיבטים השונים והמורכבים של פגיעה מינית. כמו כן להרחיב את יכולתם של המשתתפים להתמודד ולתת מענה נכון ומותאם לתכנים אותם פוגשים בעבודתם. לתת כלים לזיהוי, לשיחה ולסיוע ראשוני מותאם.
קהל יעד
צוותים חינוכיים וטיפוליים בבתי ספר ופנימיות; צוותי חינוך (מדריכים) בחינוך הבלתי פורמלי; צוותי גננות ומטפלות; תלמידים/ות ביסודי, חטיבת ביניים ותיכון; נוער בסיכון; הורים ואנשי מקצוע. ההרצאות מותאמות לקהל הרחב ומאפשרות שיח פתוח בנושא. היום כבר ידוע, כי הטיפול היעיל ביותר בהטרדה מינית בארגונים הוא מניעה. ערפול וחוסר בהירות הם המרחב המתאים ביותר להתפתחות הטרדות מיניות, לכן שקיפות, הגדרת כללי התנהגות ברורים המקובלים והלא מקובלים בארגון והסברתם לכל עובדי הארגון בכל הדרגים הם הכלי הארגוני המשמעותי והיעיל למניעת הטרדות מיניות. מחלקת החינוך וההסברה שואפת לפעול באופן מערכתי בכל מוסדות החינוך הפורמלי והבלתי פורמלי מתוך אמונה כי כל פעילות בפני עצמה משיגה ערך רב יותר, נוגעת יותר, משמעותית יותר למשתתפים ולמשתתפות - צוות, ילדים ונוער כאחד, בטווח הקצר ובטווח הארוך.
החוויה הסדנאית
במהלך הסדנאות/השתלמויות עוברים/ות המשתתפים/ות תהליך של התוודעות מעמיקה לנושא הפגיעה המינית. בנוסף, ניתנים כלים יישומיים להתמודדות מקצועית מותאמת עם הנושא, אם לצורך מתן מענה נכון למקרים הקורים בפועל, ואם לצורך עבודה מערכתית, חינוכית ומניעתית. ניתן לזהות התנגדות ראשונית רבה לנושאים המועלים, בקרב בני נוער ומבוגרים כאחד. נראה כי ישנו קושי עצום להשתחרר ממבני חשיבה ישנים ולאמץ דפוסי חשיבה שונים. כיום כבר קיימת מודעות לכך שילדים/ות רבים/ות עוברים פגיעות מיניות במהלך ילדותם. הסטטיסטיקה מדברת על אחד מכל שבעה ילדים ועל אחת מכל שש ילדות שעוברים/ות פגיעה מינית. מה שמשאיר את אנשי חינוך וההדרכה עם תפקיד משמעותי הן באיתור, זיהוי, הבאתם לידי טיפול והפסקת הפגיעה, והן בחינוך להגדרת גבולות נכונים להתנהגויות נורמטיביות ולא נורמטיביות וחינוך למניעת פגיעות מיניות בתוך קבוצת השווים. כמו כן, גם ידוע שלמעלה מ-40% מנפגעות ומנפגעי התקיפה המינית בארץ היו בגיל ההתבגרות בעת שנפגעו, חלקם הגדול לא ידע למי לפנות והם לא טופלו כראוי. קבוצת יעד זו נמצאת בשלב גיבוש הדעות וההתנהגויות בנושא תפקידי המינים, מערכות יחסים ביניהם ובניית זהותם המינית.
תכנים מרכזיים במערך ההסברה
ההבדל בין חיזור להטרדה מינית, הצגת החוק והגדרות ההטרדה המינית על פי החוק, יצירת תרבות ארגונית חפה מהטרדה ועוד. בין מטרות ההרצאה: הבהרת "החוק למניעת הטרדה מינית בעבודה", זכויות וחובות העובדים/ות והמעסיק, כלים יישומיים – מניעה והכרת דרכי הפעולה במקרה של הטרדה והכרת דרכי התלונה: פלילית, אזרחית, ממונה על הטרדה מינית בעבודה.
פרויקט הכשרת אנשי מקצוע
הכשרת אנשי מקצוע מתמקדת באיתור, מניעה וטיפול באלימות מינית. במטרה להגדיל את מעגלי ההשפעה של מרכז הסיוע ולהכשיר "שגרירים בקהילה" למאבק באלימות המינית, פועל מרכז הסיוע כדי ללמד אנשי מקצוע שונים את הידע המקצועי שנצבר בתחום. מחלקת החינוך מכשירה מורים, עובדים סוציאליים, מטפלים ומדריכים במסגרות לטיפול בנוער. מטרת ההכשרות היא להציג בפניהם את נקודת מבטה של הנפגעת כדי להבטיח שהמענה שהם יספקו לנפגעות יהיה רגיש והולם למצבה. במסגרת ההכשרות לומדים המשתתפים על הפער בין המיתוסים בתחום האלימות המינית לבין העובדות, למשל, האמונות הרווחות שנשים נפגעות בגלל אופן הלבוש שלהן ושמרבית הפגיעות נעשות על ידי זרים. כמו כן, לומדים המשתתפים על תגובות טבעיות לטראומה מינית והתנהגות מקובלת בקרב נשים וגברים הסובלים מתסמונת פוסט-טראומטית. ההכשרה מסייעת לאנשי מקצוע להבין טוב יותר את הנפגעות שאיתן הם נפגשים ולספק להן מענה רגיש יותר למצבן.
פרויקט ליווי ומעורבות קהילתית באזור עפולה והעמקים
שלוחת "העמקים" מתמקדת באזורי הפריפריה של אזור הצפון, עפולה, גלבוע, עמק יזרעאל, מגדל העמק, בית שאן. מטרת הפרויקט היא להעלות את המודעות לאלימות מינית ולשירותי מרכז הסיוע באזורים אלה. מיקומה של השלוחה מאפשר להרחיב את הפעילות החינוכית וההסברתית גם לאזורים מרוחקים יותר שלא זכו בעבר למענה הולם. נוסף על קשר מתמשך עם הרשויות המקומיות באזור ותוכניות חינוכיות, מציעה שלוחת העמקים תמיכה וסיוע בהתערבויות מורכבות בקהילות קטנות שבהן המידע עובר במהירות מפה-לאוזן והקהילה מתגייסת במקרים רבים דווקא לעזרת הפוגעים.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–קפריסין
יחסי איחוד האמירויות הערביות–קפריסין הם היחסים הדיפלומטיים שבין איחוד האמירויות הערביות לבין רפובליקת קפריסין. היחסים בין שתי המדינות הם יחסים חמים. איחוד האמירויות מחזיקה שגרירות בניקוסיה וקפריסין מחזיקה שגרירות באבו דאבי וקונסוליה בדובאי.
פלישת טורקיה לקפריסין
לאחר פלישת טורקיה לקפריסין בשנת 1974 הכלכלה הקפריסאית קרסה. יזמים קפריסאים רבים הפעילו את העסקים שלהם באיחוד האמירויות, וההכנסות שקיבלו מעסקיהם, עזרו לבנייה מחדש של הכלכלה.
מרכז הסחר הקפריסאי בדובאי
מרכז הסחר עבור רפובליקת קפריסין הוקם בשנת 1977 בדובאי, והוא אחד ממרכזי הסחר הראשונים שהוקמו בעיר. הוא הוקם על ידי משרד המסחר, התעשייה והתיירות הקפריסאי במטרה להגדיל את היצוא של קפריסין, ויצירת הזדמנויות עסקים עם מדינות המפרץ הפרסי.
הסכמים
ב-27 בפברואר 2011, שתי המדינות חתמו על אמנה למניעת כפל מס ואמנה להגנת השקעות, הדבר בא לעודד יותר השקעות בקפריסין. בינואר 2021 חתמו שתי המדינות על הסכם שיתוף פעולה צבאי.
שגרירים
שגריר איחוד האמירויות בקפריסין הוא עבדול-ואהב נאסר אל-נג'ר, ושגריר קפריסין באיחוד האמירויות הוא וסיליס פולמיטיס.
עבודה שחורה (שיר)
עבודה שחורה הוא שיר של אהוד בנאי מתוך אלבומו הראשון "אהוד בנאי והפליטים", אשר יצא בשנת 1987. השיר נכתב והולחן על ידי בנאי, במחאה על הפלייתם של היהודים בני העדה האתיופית.
רעיונות מרכזיים
במהלך הבית הראשון של השיר בנאי מדגיש את קשר הדם של בני העדה האתיופית לעם היהודי. הוא מתאר את "תלאות" הדרך של בני העדה, שאותם הוא מכנה "האחים כהי העור" ו"הבנים האבודים", כינוי אשר בא לרמוז על היותם צאצאיהם של עשרת השבטים, אשר הופרדו מעם ישראל לאחר שיצא לגלות. הביטוי "האחים כהי העור" מרמז עוד על הקשר של העדה, אשר הביאה עימה "מסורת מופלאה ועתיקה", לעם היהודי.
לקראת סוף הבית הראשון בנאי יוצא כנגד הקביעה של הרבנות הראשית, שלפיה אתיופים שבמוצאם התערבבו גם לא־יהודים היו צריכים לעבור טבילה במקווה כדי להיחשב יהודים לכל דבר, פעולה שלפי בנאי "שוטפת את התמימות" של בני העדה שהביאה אותם לעלות לארץ מתוך אמונתם ביהדות. בשורה החותמת את הבית הראשון (ואף את השני) בנאי שואל "ומי יֵדע אם אברהם לא היה שחור", כדרך להדגיש כי אין מקום להפליה על רקע גזעי וצבע העור, שכן בהיעדר הוכחה היסטורית חותכת ניתן אף לשער כי אברהם אבינו היה שחור.
בבית השני בנאי מציג את המציאות הקשה של עולי אתיופיה לאחר הגיעם לישראל: הם חיים במרכז קליטה בטבריה, הרחק ממרכז הארץ, מנסים להיקלט במדינה החדשה והמודרנית ולקלוט את אורח החיים השונה בתכלית ממה שהורגלו אליו. וכפי שמתאר זאת בנאי: "מאצל המדורה, מעבר להרי החושך אל הרחוב המקומי, הדיגיטלי, המבולבל". גם בבית זה מודגש הפער שבין חלומם של בני העדה למציאות הקשה – הם חלמו שנים על בית בישראל וכעת הצליחו להגשים את החלום, אך בתחושתם הגלות עדיין נמשכת, בשל היחס המפלה כלפיהם.
בבית השלישי מתוארת צעדת המחאה של בני העדה לירושלים. העמידה שלהם מול הבניין – לפי הנרמז מדובר בהיכל שלמה – מתוארת כעמידה מול "לב של אבן". לפי דויד פרץ, בשימוש בביטוי זה בנאי מרמז לשורה הידועה מהשיר "הכותל", שכתבו יוסי גמזו ודובי זלצר: "יש אנשים עם לב של אבן, יש אבנים עם לב אדם". העולים מאתיופיה עומדים מול ממסד אטום, שמתאפיין ב"לב של אבן", ומחכים שהדלת תיפתח להם מבפנים ושהממסד הישראלי יקבל אותם אל חיקו.
סוף השיר מבהיר את האכזבה הגדולה שנחלו בני העדה בישראל. המשפט "ועכשיו מה שנשאר זו עבודה שחורה" מלמד כי ההפליה כלפי יוצאי אתיופיה היא ברקע צבע עורם השחור, וכל שנותר להם לעשות בארץ החדשה הוא "עבודה שחורה". הביטוי, המשמש כשם השיר, הוא דו־משמעי: הוא מכוון גם לעבודות קשות ולא מקצועיות, וגם לכך שעבודות אלה נועדו למי שצבע עורם שחור.
סגנון השיר
ההפקה המוזיקלית של הגיטריסט ומפיק האלבום יוסי אלפנט עטפה את השיר במרכיבים של מוזיקה אפריקאית (בתיפוף המודגש ובקולות השבטיים), לצד מרכיבים של מוזיקת רוק (הגיטרות החורקות), אולם אין בשיר מרכיבים של מוזיקה אתיופית או משירת הקודש של ביתא ישראל.
לילות טלדגה: הבלדה על ריקי בובי
לילות טלדגה: הבלדה על ריקי בובי (באנגלית: Talladega Nights: The Ballad of Ricky Bobby) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2006 בבימויו של אדם מקיי ובכיכובו של ויל פרל. הסרט יצא לאקרנים ב-4 באוגוסט 2006.
תקציר העלילה
ריקי בובי (ויל פרל) הוא נהג מרוצים מוביל ב-NASCAR. ריקי גדל בצפון קרוליינה וחלם כל חייו להיות נהג מרוצים כמו אביו (גרי קול), אשר עזב אותו בילדותו.
ריקי בובי נמצא בפסגת הקריירה, חי באחוזה ענקית, נשוי לאשה יפה ואב לשני בנים. השותף הנאמן שלו במרוצים וחברו מילדות קאל נוטון ג'וניור (ג'ון סי ריילי), מסייע לו באופן קבוע לנצח בכל המרוצים. הצמד, אשר ידועים על ידי המעריצים שלהם בתור "Shake and Bake" נוהגים בקביעות לבצע תמרון מיוחד שמסייע לריקי לנצח ולקאל להגיע למקום השני בכל המרוצים בהם הם משתתפים.
נהג הפורמולה 1 הצרפתי וההומוסקסואל ז'אן ג'ירארד (סשה ברון כהן) מצטרף ל-NASCAR ומתחיל להתחרות במרוצים השונים נגד ריקי, בעודו נחוש להביס ולהשפיל אותו. במהלך אחד המרוצים נגד ג'ירארד, ריקי מעורב בתאונה חמורה. על אף שריקי יוצא מהתאונה כמעט ללא פגע, בעקבות הטראומה מהתאונה הוא מאבד את האומץ והרצון לנצח, ובעקבות כך הוא מאבד בהמשך את עבודתו, ואת אשתו אשר לוקחת את כל הונו והילדים ומתחתנת עם חברו הטוב קאל.
אביו של ריקי חוזר לחייו של ריקי במפתיע ומסייע לו לחזור למסלול המרוצים. במירוץ האחרון ריקי וג'ירארד מתנגשים, וממשיכים את המרוץ ברגל. ריקי חוצה את קו הסיום ראשון, אבל בגלל ששניהם יצאו מרכביהם, הם נפסלים, וקאל, שסיים שלישי, זוכה במירוץ.
שלילת הגלות
שלילת הגלות היא מיתוס בתפיסה הרעיונית הציונית, התפיסה הרעיונית הציונית מתייחסת לדחייה תרבותית ומהותית של הגלות כמקום וכתקופה של היהודי הגלותי לעומת הגאולה של שיבת ציון. תפיסה זו באה לידי ביטוי הן בפלגים הסוציאליסטים המהפכניים והן בציונות הדתית אשר ראתה בשיבת ציון ומיזוג הגלויות אתחלתא דגאולה. שלילת הגלות כללה את דחייתן של לשונות היהודים, שנוצרו תוך שימוש בשפות הלועזיות בתפוצות ישראל, כגון היידיש ולדינו.
במקביל למיתוס שלילת הגלות התפתח בציונות מיתוס היהודי החדש.
מעמדות
לפי הפילוסוף יעקב קלצקין, "הגלות משחיתה את האדם... חיי גלות אינם קרויים חיים, לא בבחינה הלאומית ולא בבחינה האנושית". ההיסטוריון הישראלי גדעון שמעוני סובר כי שלילת הגלות היא יסוד מיסודות הציונות, משום שהאויב העיקרי נגדו נלחמה הציונות הקונסטרוקטיבית בארץ ישראל היו החיים היהודיים בגלות. זאת בניגוד לתנועות לא-ציוניות שקמו בגולה (ובראשן הבונד), שחייבו חיים משותפים עם גויים וראו באנטישמיות את האויב העיקרי. האלטרנטיבה של חיים יהודיים מלאים בגלות היא אם כן חלופה בלתי-תקפה מבחינה ציונית, וסכנתה למפעל הציוני גדולה.
שלילת הגלות היא הפן המשלים של טיפוח אתוס הצבר. פן זה היווה חלק מתרבות הנגד החילונית, שהייתה הבסיס לצמיחת התרבות הישראלית-העברית המקורית וקהילת-הלאום הישראלית. מבחינה כלכלית קראו כל גוני שלילת הגלות לנטישת כלכלת התיווך היהודית ("עסקי אוויר") ומעבר למקצועות יצרניים. שלילת הגלות האידאולוגית מסבירה את התיעוב העמוק שנוצר בציונות נגד ירידה מארץ ישראל.
במקביל לפלגי הציונות החילוניים, נוצרו בציונות הדתית אתוסים דתיים של "יהודי חדש" ושל "שלילת הגלות".
שלילה רדיקלית
שלילת גלות עזה הופיעה בכתביו של יוסף חיים ברנר והשפיעה על רבים שקראו אותם. ברנר שלל את המצב הקיומי הגלותי מכל וכל, כולל המורשת התרבותית שנוצרה בגולה והיהודים המעדיפים לחיות בגולה.
דוד בן-גוריון נתפס כמייצג עמדה שוללת גלות באופן מובהק, הוא שלל לחלוטין כל גילוי גלותי, אך עם זאת נקט בגישה פרגמטית מול יהדות ארצות הברית והעולם המערבי ולא התעלם מחשיבות תמיכתם במדינה. עם זאת זכתה יהדות ארצות הברית לגינוי מוסרי בשל קיומה כגלות בבל מודרנית, כלומר מצב גלות-של-קבע התומך במדינת ישראל "מבחוץ" מבלי להגשים. ביטוי פובליציסטי-אמנותי לכך ניתן בשירי הטור השביעי של נתן אלתרמן, ובפרט בשיר "ניו פומבדיתא".
בהשפעת הגישה הרדיקלית לא התפתחה תרבות יידיש בארץ ישראל ובמדינת ישראל. בשנת 1949 החליטה הממשלה לאסור הופעות תיאטרון יידיש של אזרחי מדינת ישראל, כפועל יוצא מקביעת העברית כשפת הארץ היחידה. כבר מתקופת היישוב, ובפרט בעת העלייה ההמונית, חייב הממסד עברות שמות כדי ליצור הפרדה וניתוק סמליים בין היהודי החדש בארץ החדשה לבין היהודי הגלותי.
ביטוי לשלילה רדיקלית ניתן למצוא בספרו של ארתור קסטלר "הבטחה והגשמה" מ-1950.
שלילה דו-ערכית
הוגים של הציונות הקונסטרוקטיבית כנחמן סירקין, דב בר בורוכוב ומיכה יוסף ברדיצ'בסקי הפנו חיצים כנגד החיים הדתיים בגולה וכנגד העיסוק ב"עסקי אוויר" בלתי יצרניים, אך ראו בסוציאליזם דרך להפוך את היהודים הגלותיים לבני אדם מועילים ויצרניים ולהופכם ליהודים חדשים עוד בהיותם בגלות. דרך זו נקראה על שם מאמרו של ברדיצ'בסקי "שינוי ערכין".
שלילת הגלות בציונות הדתית
שלילת הגלות באה לידי ביטוי גם בהדגשת חשיבותה המיתית של ארץ ישראל, כך לדוגמה בספר "אורות" של הרב קוק: "אֶרֶץ-יִשְׂרָאֵל אֵינֶנָּה דָּבָר חִיצוֹנִי, קִנְיָן חִיצוֹנִי לָאֻמָּה, רַק בְּתוֹר אֶמְצָעִי לַמַּטָּרָה שֶׁל הַהִתְאַגְּדוּת הַכְּלָלִית וְהַחְזָקַת קִיּוּמָהּ הַחָמְרִי אוֹ אֲפִלּוּ הָרוּחָנִי. [...] צִפִּיַּת יְשׁוּעָה הִיא כֹּחַ-הַמַּעֲמִיד שֶׁל הַיַּהֲדוּת הַגָּלוּתִית, וְהַיַּהֲדוּת שֶׁל אֶרֶץ-יִשְׂרָאֵל הִיא הַיְשׁוּעָה עַצְמָהּ". הרב קוק ראה בחלוצים החילונים ככלים התורמים ללא ידיעתם לקירוב הגאולה, וכי עצם היותם בארץ ישראל תשרה בהם את הרוח האלוהית.
שלילת הגלות וזיכרון השואה
שלילת הגלות השפיעה באופן מכריע על תפיסת השואה במדינת ישראל. הישראלים שגדלו והתחנכו על שלילת הגלות ראו ביהודי הגלות חלשים, פסיביים ומפוחדים, וכינו אותם "צאן לטבח" ואף בכינוי המזעזע "סבונים". יוצאי דופן היו הפרטיזנים ולוחמי הגטאות, רבים מהם חניכי תנועות הנוער היהודיות הציוניות. יום הזיכרון שנקבע נקרא "יום הזיכרון לשואה ולגבורה" בדגש על המילה "גבורה". הדבר הביא לקליטה לקויה של ניצולי השואה, מהם נדרש להפוך מיד ל"ישראלים חדשים" ולפיכך להדחקה של סיפורי הניצולים.
עם זאת, משפט אייכמן, היה קו שבר בהתייחסות לשואה בפרט וליהודי ותרבות הגולה בכלל.
יחס חיובי כלפי הגלות משנות השישים
בשנות השישים החלה התרבות העברית להתבסס באופן שאפשר ביטוי חיובי כלפי הגולה, יהודי התפוצות ומורשתם.
בספרות עברית החלו לצאת ספרים כגון "עסקת השוקולד" (1965) מאת חיים גורי ו"פצעי בגרות" (1965) מאת חנוך ברטוב, מראשי סופרי דור תש"ח, הדנים במפגש המודחק עם אימי השואה. התיאטרון בישראל החל לדון בשואה ובגלות עם מחזות כגון "ילדי הצל" מאת בן-ציון תומר.
אחת הדוגמאות הבולטות ביחס החיובי לגולה הייתה העלאת המחזמר "המגילה" לפי ה"מגילה לידער" מאת המשורר האידי איציק מאנגר בשנת 1966 דווקא במועדון החמאם אותו ניהלו מייצגי הצבריות (שנולדו במזרח אירופה): דן בן אמוץ וחיים חפר. המחזמר זכה להצלחה רבה.
השפעת מלחמת ששת הימים ומלחמת יום כיפור
גל אנטישמיות לאחר מלחמת ששת הימים כמו גם תחושת האופורייה בעם היהודי בתפוצות, הביאו לגל עלייה לישראל. טענתם של דור הבנים של עולי שנות ה-50 מארצות ערב שתנאי הקליטה של העולים החדשים טובים בהרבה מתנאי הקליטה שהיו להוריהם, הייתה אחת הסיבות להפגנות הפנתרים השחורים ב-1970. המאבק הביא אל ההכרה הציבורית את שלילת הגלות המזרחית ולהתחלת כניסה של ערכי תרבות מכל הגלויות אל הזרם המרכזי של התרבות הישראלית.
תחושת האוטופיה של אחרי מלחמת ששת הימים הביאה להתעוררות מיסטית ומשיחית בקרב הציונות הדתית בהשפעת הרב צבי יהודה קוק, אשר ראו בתוצאות המלחמה והחזרה אל המקומות הקדושים קשר ישיר שבין יד אלוהים ופעולה אנושית. התנפצות האופוריה לאחר מלחמת יום הכיפורים קיבלה אופי משיחי-מעשי עם הקמת גוש אמונים. לפי משנתו של הרב קוק הבן, לאחר הקמת מדינת ישראל, רק אלה היושבים בה, ולא אלה החיים בגלות, הם המייצגים והממשיכים האמיתיים של הקיום הלאומי היהודי.
היחידה לפיקוח ארצי על הבחירות
היחידה לפיקוח ארצי על הבחירות במשרד הפנים, היא יחידה במשרד הפנים שבסמכותה ובאחריותה לנהל לפקח ולהוביל את הבחירות בעיריות, במועצות המקומיות ובמועצות האזוריות ולאפשר לכל בעל זכות בחירה לממש את זכותו הדמוקרטית לבחור ולהיבחר ולהבטיח כי הבחירות ברשויות המקומיות בישראל יתקיימו כהלכה ועל פי חוק. בראש היחידה עומד המפקח הארצי על הבחירות במשרד הפנים.
רקע
בחוק הרשויות המקומיות [בחירות], התשכ"ה 1965 וצו המועצות המקומיות [מועצות אזוריות], תשי"ח- 1958 נקבע כי הבחירות בשלטון המקומי תתקיימנה אחת לחמש שנים, ביום ג' השלישי לחודש חשוון. אם השנה שלפני הבחירות הייתה מעוברת, הבחירות תתקיימנה ביום שלישי הראשון לחודש חשוון. מועד זה ניתן לשינוי רק בנסיבות מיוחדות המחייבות דחייה, והשינוי מחויב באישור שר הפנים.
המוסדות הנבחרים במועצות אזוריות: ראשות המועצה, מועצת המועצה והוועד המקומי או נציגות.
הבחירות הבאות עתידות להתקיים ב-31 באוקטובר 2023.
בנוסף לבחירות בכלל הרשויות המקומיות, נערכות ברשויות המקומיות מעת לעת בחירות מיוחדות, במצבים המוגדרים בדיני הבחירות.
תפקידי היחידה הארצית לפיקוח על הבחירות
לקראת ובשנת הבחירות יחידת המפקח הארצי על הבחירות במשרד הפנים אחראית לתכנן, לנהל ולבצע מגוון פעילויות נרחב לטובת ביצוע הבחירות, בהיקפים משמעותיים ובפריסה גאוגרפית רחבה, זאת באמצעות בעלי תפקידים שונים המגויסים לטובת העניין.
היחידה היא הגוף הממונה על ניהול חוקי ותקין של הבחירות ברשויות המקומיות היחידה מוסמכת לקדם ולהוביל חקיקה לבחירות ברשויות ובהתאם לדיני הבחירות, לקבוע ולפרסם הוראות וחוזרים לרשויות המקומיות ולמנהלי הבחירות בדבר הכנה היערכות וקיום הבחירות.
אחד מתפקידיה המרכזיים של היחידה הוא לסייע בידי מנהלי הבחירות בביצוע הבדיקות המאפשרות לו להכריע האם מועמד מנוע מלהגיש מועמדות לראשות רשות למועצת רשות או לוועד מקומי, היות שנמצא שאינו עומד בדרישות החוק.
עוד בסמכות היחידה הפעלת תהליכי פיקוח ובקרה, לרבות בהליכי הגשת הרשימות, קביעת התוצאות ומעקב אחר הטיפול באירועים חריגים.
היחידה אחראית על ניהול מערך מימון הבחירות ותשלום המימון.
כצעד מקדים לבחירות היחידה מובילה ומנהלת את כל ההליכים הייחודיים בבחירות במועצות האזוריות, וכן הכנה ומסירת ציוד הבחירות וחומרי ההצבעה למנהלי הבחירות
ליחידה הסמכות לאיתור, גיוס והכשרת מנהלי הבחירות, מזכירי הקלפיות ובעלי תפקידים נוספים לבחירות.
סעיף 29 לחוק הרשויות המקומיות (בחירות) וסעיף 142 לצו המועצות המקומיות (מועצות אזוריות), התשי"ח-1958 קובעים כי שר הפנים ימנה מנהל בחירות לכל רשות מקומית בה יתקיימו בחירות (סמכות שהואצלה למנכ"ל משרד הפנים ולמפקח הארצי על הבחירות). בתקופת ההיערכות לבחירות, ובתקופת הבחירות, יחידת הפיקוח הארצי על הבחירות אמונה על איתור, מיון, הכשרה, ליווי והנחיה של מאות מנהלי בחירות. לתפקודו ומקצועיותו של מנהל הבחירות משקל מכריע בהשפעה על הצלחת הליך הבחירות.
למנהל הבחירות הוקנו סמכויות רבות בחוק ובמסגרת תפקידו הוא נדרש לביצוע פעולות שונות הנוגעות להליך הבחירות על שלביו השונים.
ביום הבחירות היחידה מובילה את ניהול מטה יום הבחירות ואחראית על ההתנהלות הסדורה של יום הבחירות ברחבי הארץ..
בסיום הליך ספירת הקולות ולאחר קביעת תוצאות ההצבעה על ידי מנהלי הבחירות בכל רשות ורשות, בסמכות היחידה לפרסם את תוצאות הבחירות הרשמיות.
בין מערכות הבחירות אחראית היחידה על ניהול התפטרויות הנבחרים ומינויי שר.
כמו כן, עורכת בחירות מיוחדות ברשויות מקומיות במצבים שונים שהחוק מגדיר כגון במצב של התפטרות ראש הרשות.
באתר היחידה מופיע ארכיון של תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות בעבר
דיבור נגוע
דיבור נגוע הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרים סטפן לגר ומרגי. השיר יצא לאור ב-3 בדצמבר 2019, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברות התקליטים Mobile1 Music ויוניסל.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי סטפן לגר, יהונתן מרגי, רון ביטון וג'וני גולדשטיין והופק על ידי גולדשטיין. השיר הוא בסגנון הרגאטון.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-1.7 מיליון השמעות.
הצלחה
נכון לאפריל 2020, פורסמו עשרות אלפי סרטונים ברשת החברתית טיקטוק בהם נכלל השיר.
ביקורת
אתר פרוגי סקר את השיר באופן חיובי באומרו כי השיר הוא "דוגמה מעולה לאיך שני זמרים מעולים אך שונים בסגנון יכולים ליצור סינגל משותף שמראה את הסגנון והיכולות של כל אחד בלי שזה יהיה אחד על חשבון השני".
ח'רבת חרד'אן
ח'רבת חרד'אן היא חורבה ארכאולוגית הנמצאת כקילומטר וחצי ממזרח לתחום השיפוט של ירושלים, וכשניים וחצי ק"מ דרומית לאבו דיס.
החורבה נמצאת על גבעה תלולה ברום 609 מטר מעל פני הים, מעל נקודת העיקול של נחל קדרון מכיוון דרום לכיוון מזרח.
החורבה מזוהה כיום עם אתר הנזכר במשנה בהקשר למצוות השלכת השעיר לעזאזל. לפי מסכת יומא:.
השם "בית חדודו" מופיע בנוסחים שונים בדפוסים השונים של המשנה והתלמוד, וכך גם מופיעות הגרסאות "בית חרורו" ואף "בית חורון". מיקום זה, בו מגיע השעיר למדבר, שאז הכהן הגדול יכול להמשיך את עבודתו, מתאים לנתוניה של ח'רבת חרד'אן. זאת, מכיוון שמרחקה מירושלים הקדומה הוא כ-5 ק"מ, השווים לשלושה מיל רומיים, ומכיוון שבמיקומה מתחיל מדבר יהודה. חיזוק לכך שהשם המקורי שבמשנה היה בית חרודן, וכי המדובר באתר זה, נמצא לדעת החוקרים באזכורו של השם "חרודן" בשטר כתובה עתיק שנתגלה במדבר יהודה.
חיים ביטון
ביוגרפיה
נולד בישראל לרב ישועה ורחל, למד בישיבת עטרת ישראל, בעל תואר ראשון במשפטים.
ביטון החל את דרכו בגיל 20 כעוזר סמנכ"ל אל המעיין, ב-2001 מונה לסמנכ"ל רשת מגדל אור של הרב יצחק דוד גרוסמן, ובשנים 2003–2014 שימש כמנכ"ל העמותה. היה חבר מועצת העיר במגדל העמק, ביטון התמנה למנהל לשכתו של אריה דרעי עם חזרתו לפוליטיקה, ולאחר מכן למנכ"ל תנועת ש"ס בבחירות לכנסת התשע עשרה. הוא שימש בתפקיד ראש מטה בבחירות לרשויות המקומיות. ולאחר מכן היה יו"ר מטה הבחירות לכנסת העשרים. הוא הוצב במקום התשיעי ברשימת ש"ס בבחירות אלו, אך לאחר הבחירות התפטר מן הרשימה ויגאל גואטה נכנס במקומו לכנסת עם התפטרותו של משולם נהרי. כיהן כמנכ"ל רשת "בני יוסף" במשך 6 שנים בין השנים 2015–2021 בתקופה זו ביצע ביטון בגיבויו המלא של אריה דרעי רביזיות ניהוליות רבות ובתקופתו צמחה והכפילה הרשת את כמות התלמידים והמוסדות שבה.
מאז מינויו כמנכ"ל ש"ס נחשב ביטון לאיש אמונו של יו"ר ש"ס, אריה דרעי, ביטון אחראי לארגון כנסי התנועה, בין היתר על כינוסי העלייה לרגל בחגים שמארגנת תנועת אל המעיין. קיים כינוסי ועידות נבחרי המפלגה, וראשי מועצות. כמו כן ארגן כינוס מורי הרשת, וכינוס תלמידי רשת בני יוסף באצטדיון ארנה בירושלים. ב-2016 כמנכ"ל הרשת ערך ביקור במוסדות רשת בני יוסף לשר חינוך נפתלי בנט על אף התנגדות חברי הכנסת מטעם יהדות התורה. כמו כך ערך ביקור עם הנהלת ידידות טורונטו המשתפים פעולה עם רשת בני יוסף ומעודדים חרדים לאקדמיה, דבר שלא היה מקובל בשנים הקודמות ברשת. בתקופתו הוסרה מחד ההוראה לחייב את עובדי הרשת להיות מנויים לעיתון יום ליום לאחר שהוראה כזו הייתה במשך 20 שנה אך מאידך הועלתה הדרישה מפעילי התנועה לתמוך כלכלית בעיתון "הדרך" שופרה החדש של תנועת ש"ס.
בתפקידו כמנכ"ל ש"ס קידם את התחום המחשוב של המפלגה בבחירות לכנסת העשרים. והיה אחראי על ארגון העצרת במלאת השבעה לרב עובדיה יוסף. ב-2017 ייסד ועידות למנהלי תלמודי תורה והמוסדות.
ביוני 2020 קבע המשנה ליועץ המשפטי לממשלה רז נזרי כי ביטון לא יוכל עוד לשאת בשני תפקידים במקביל, גם מנכ"ל תנועת ש"ס וגם מנכ"ל רשת בני יוסף . לאור קביעתו של נזרי הודיע ביטון כי ימשיך לכהן כמנכ"ל רשת בני יוסף.
חיים אישיים
ביטון אב לחמישה וסב לשלושה נכדים, מתגורר בשכונת 'הר שמואל' שבגבעת זאב.
התנ"ך (סרט)
התנ"ך הוא סרט אמריקני-איטלקי על סיפורי התנ"ך, בהפקת דינו דה-לורנטיס ובבימוי ג'ון יוסטון, שיצא לראשונה ב-1966. הסרט מספר על 22 הפרקים הראשונים של ספר בראשית, מסיפוריהם של אדם וחוה עד לעקידת יצחק. הסרט הופץ בארצות הברית על ידי חברת ההפצה פוקס המאה ה-20, ומככבים בו מייקל פארקס, אולה ברגריד, ריצ'רד האריס, ג'ון יוסטון (במאי הסרט), סטיבן בויד, ג'ורג' סי. סקוט, אווה גרדנר ופיטר או'טול.
עלילה
הסרט מתאר חמישה סיפורים עיקריים לפי הסדר הכרונולוגי שלהם: בריאת העולם, אדם וחוה, קין והבל, תיבת נח וסיפורו של אברהם. ישנם גם שני סיפורים קצרים: מגדל בבל ומהפכת סדום ועמורה. הסיפורים משתנים במידה רבה בטון. סיפורו של אברהם נוגה ומכובד, בעוד שהסיפור על נח מתמקד באהבתו לכל בעלי החיים - צמחוניים, טורפים ואוכלי כול, וההרמוניה בה הוא חי עימם.
במקור, הסרט היה אמור להיות הראשון בסדרת סרטים ש"יכסו" את כל סיפורי התנ"ך, אבל שאר סרטי ההמשך מעולם לא צולמו.
יחסי הרפובליקה העממית של דונצק–רוסיה
היחסים בין הרפובליקה העממית של דונייצק לרוסיה היו היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה העממית של דונייצק לרוסיה.
מאפריל 2014 עד ספטמבר 2022, היא הציגה את עצמה כמדינה עצמאית, והיא נתפסה באופן נרחב כמדינת בובות של רוסיה על ידי הקהילה הבינלאומית.
ב-30 בספטמבר באותה השנה, סופחה הרפובליקה באופן רשמי על ידי רוסיה יחד עם אזורים נוספים.
מהפכת אוקטובר
בסוף המאה ה-19, כאשר האימפריה הרוסית ראתה באוקראינה מקור לחומרי גלם ויישמה מדיניות של קולוניאליזם, דונבאס פותחה לאזור תעשייה על ידי תכנון מכוון. למעשה, הפחם בדונבאס התגלה לפני זמן רב, בשנת 1721, אך היעדר תנאי תחבורה וטכנולוגיה הותירו את האזור ללא פיתוח תעשייתי. בשנות ה-60 וה-70 של אותה המאה, במהלך ההתפתחות המהירה של הקפיטליזם תחת הצאר אלכסנדר השני, הפכו הברזל והפחם מדונבאס לספק עיקרי של רוסיה, וכך זרמו מתיישבים רוסים אל דונבאס.
בשנת 1917 התרחשה המהפכה הבולשביקית ברחבי רוסיה, הרפובליקה העממית של אוקראינה הפכה לעצמאית.
מלחמת העולם הראשונה הגיעה לסיומה ואוקראינה נקלעה למלחמת אזרחים רצינית. במקביל, הכריזו הבולשביקים בדונבאס, בהשפעת מהפכת אוקטובר, על רפובליקה בסגנון סובייטי. בפברואר 1918, חברו הקרוב של יוסיף סטלין, ארטיום, ייסד את הרפובליקה הסובייטית של דונצק-קריבוי רוג (DKRSR).
בשל קשריה עם הבולשביקים, רפובליקת דונצק התכוונה להפוך לחלק מרוסיה הסובייטית, אך לנין האמין כי "יש להגדיל את שיעור מעמד הפועלים באוקראינה, אחרת יהיה קשה לשנות את המדינה החקלאית". לכן הבקשה נדחתה, והרפובליקה הורשתה להפסיק את קיומה ולהסתפח לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית שהייתה אמורה אז, להיווסד בקרוב, ורפובליקת דונצק התפרקה, חודש לאחר הקמתה.
משאל העם בדונבאס
בשנת 2013 פרצה באוקראינה תנועה פרו-אירופאית. גורמים פרו-רוסים בדונצק לא היו מרוצים ממדיניות שלטונות קייב כלפי האיחוד האירופי וערכו משאל עם על מעמד דונבאס במאי 2014. למרות שאף מדינה לא הכירה בלגיטימיות של משאל העם, הפרלמנט של דונצק הכריז על עצמאות בהתבסס על תוצאות המשאל, התנתק מאוקראינה והקים את הרפובליקה העממית של דונצק.
ממשלת אוקראינה האמינה שהדבר בוצע על ידי רוסיה, אז היא שלחה חיילים לאזור דונבאס, והסכסוך האוקראיני-רוסי פרץ. ואז, בתיווך של צרפת וגרמניה, חתמו רוסיה ואוקראינה על הסכם מינסק. ממשלת אוקראינה מעניקה אוטונומיה מיוחדת לשני האזורים במזרח. כתנאי, רפובליקת דונצק הסכימה להפסקת אש, אך היא כבר הפכה לעצמאית בפועל.
ביולי 2021 פרסם הקרמלין מאמר מאת נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין שבו התייחס פוטין לרפובליקה הסובייטית של דונייצק-קריבוי רוג וטען כי העברת דונצק על ידי לנין לשטחה של אוקראינה היא טעות היסטורית. היסטוריונים מערביים ואוקראיניים תיארו תפיסה זו כאימפריאליזם.
הכרה וכינון יחסים דיפלומטיים עם הפדרציה הרוסית
ב-16 בפברואר 2022 התקבלה בדומה הרוסית החלטה הקוראת להכיר בהקדם האפשרי ברפובליקות העממיות של דונצק ולוגנסק.
סיפוח לרוסיה
ב-30 בספטמבר 2022, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הכריז על סיפוח הרפובליקה יחד עם הרפובליקה העממית של לוהנסק, מחוז זפוריז'יה ומחוז חרסון, על כך חתם נשיא רוסיה עצמו וראשי האזורים הבדלניים, כולל דניס פושילין.
דרכונים ומסמכים
מסמכים שהונפקו על ידי הרפובליקות העממיות של דונצק ולוהנסק תקפים ברוסיה מאז 2017. זה איפשר לתושבים לעבוד, לטייל או ללמוד ברוסיה.
היחסים בין הרפובליקה העממית של דונצק לרוסיה היו בדרך כלל הדוקים. אוקראינה האשימה את רוסיה בסיוע לרפובליקות העממיות של דונצק ולוהנסק במלחמותיהם עם אוקראינה; רוסיה הכחישה זאת. רוסיה הנפיקה 600,000 דרכונים לתושבי הרפובליקות מאז 2019. אוקראינה גם טוענת שרוסיה משלמת פנסיה לתושבי הרפובליקות (אוקראינה הפסיקה את תשלומי הפנסיה לאחר 2014).
טוביה הלוי
הרב טוביה הלוי היה רב, דיין, פוסק ודרשן בצפת במחצית השנייה של המאה ה-16. מחבר ספר חן טוב.
תולדותיו
נולד לרבי אברהם בן טוביה הלוי, שהיה דרשן מפורסם בצפת. אביו של רבי טוביה נפטר בעודו צעיר לימים:
מכיוון שלא מצא את כתבי אביו, החליט להדפיס את חידושיו שלו. היה תלמידו המובהק של רבי שלמה סאגיש, שהיה רב מחכמי הוועד בצפת וראש ישיבה בעיר. את דברי רבו זה מקדים לדבריו רבי טוביה בספרו פעמים רבות, כמעט בכל פרשה. מרבי שלמה למד את תורת הנגלה וככל הנראה גם תורת הנסתר. מחבריו, היו מגדולי תלמידיו של מהר"ש סאגיש, כגון המהרי"ט ורבי חייא רופא. היה ממנהיגי הקהילה בצפת, רבי עמנואל אבוהב, נכדו של מהר"י אבוהב כותב: . מסתבר כי לא למד את רבי יוסף קארו, אלא מכונה תלמידו כי היה דור אחריו בהנהגת העיר, אך ייתכן כי בצעירותו אכן קיבל ממנו תורה. ישב בבית דין לענייני ממונות עם רבי משה קסטילאץ ורבי יוסף מטראני, שמזכיר זאת בספרו. כרבו, כיהן ב"בית הוועד" בו נמנו עשרים חכמי צפת הגדולים בזמנו, ביניהם רבי שמואל אוזידא, המהרי"ט, רבי משה בן מכיר, מהריט"ץ, רבי אברהם די בוטון מחבר ספר לחם משנה ועוד, כדי לדון בסוגיות מורכבות. בשנת השס"א חתם על פסק דין כזה בנוגע ליבום אשה.
יצא לחוץ לארץ בערוב ימיו כדי להדפיס את ספרו בוונציה, ושב לארץ ונקבר בצפת.
נפטר בין השנים שס"ה ל-שס"ט, אז כבר מזכיר אותו רבי שלמה עדני, שתכופות מביא ממנו דברים, בהוספת "זלה"ה".
הם יגיעו מחר
הם יגיעו מחר (נקרא גם "המוקש השביעי") הוא מחזה ישראלי מקורי מאת נתן שחם. המחזה עלה על במת התיאטרון הקאמרי בראשית 1950 והיה לאחר משלושת המחזות החשובים של סופרי דור תש"ח (יחד עם "הוא הלך בשדות" של משה שמיר ו"בערבות הנגב" של יגאל מוסינזון) ולאחת מאבני הפינה של התיאטרון בישראל. המחזה, המעצב את דמות הצבר, דן באירועי מלחמת העצמאות, מהווה דוגמה למחזאות הישראלית העברית, המקורית, האקטואלית והרלוונטית, המציבה דילמות מוסריות ודנה בהן.
הדמויות
הדמויות מוצגות בשם פרטי ובתפקיד הצבאי (אך לא בדרגה צבאית), ללא שם משפחה ולפיכך ללא הקשר מסורתי, או משפחתי גלותי. ההגדרה העצמית של הדמויות היא דרך תפקידן הצבאי.
ג'ונה ואבי הם שני המפקדים המופקדים על הפלוגה ומייצגים שני טיפוסים מנוגדים: אבי מייצג קצין המהווה דמות-אב לחייליו, הוא מתחשב, שקול ומוסרי ומבקש למצוא פתרונות זהירים. ג'ונה, מנגד מייצג קצין קשוח, סמכותי ואדיש לסבל הזולת, המוכן לקחת סיכונים ואף לחצות קווים אדומים.
נוגה היא האשה היחידה במחזה, אחותו של אבי ואהובתו של ג'ונה. היא מוצגת כסטריאוטיפ נשי בחברה צבאית-גברית (באחת הסצנות היא מכינה קפה למפקדים) ונוגה, ללא דעה משלה, בין דעותיהם של אבי ושל ג'ונה.