cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארנסט המינגוויי
ביוגרפיה
ארנסט נקרא על שם סבו מצד אמו, ארנסט הול, שבביתו התגוררה המשפחה עד 1905, השנה שבה נפטר הסב. לאחר מות הסב עברה המשפחה לבית חדש בפינת שדרת קנילוורת' (Kenilworth) ורחוב איווה (Iowa), מרחק בלוק בניינים אחד מביתו של האדריכל המפורסם פרנק לויד רייט, שתכנן כמה מהבתים בפרוור. בית המשפחה החדש, אותו תכננה גרייס בעצמה, כלל שמונה חדרי שינה, חדר עבודה עבור קלרנס וסטודיו למוזיקה עבורה. המשפחה החזיקה בנוסף בית קיט במחוז פטוסקיי בצפון מישיגן, שם נהגו ארנסט ואביו לצאת למסעות דיג וציד ולטיולים בחיק הטבע. החוויות מאותה התקופה פיתחו אצל המינגוויי הצעיר אהבה עזה לטבע ולמקומות מבודדים, ושימשו לאחר מכן בסיס לחלק מסיפוריו.
גרייס דאגה כי הילדים יספגו "חינוך תרבותי", ולקחה אותם להצגות תיאטרון, לאופרות ולקונצרטים שהתקיימו בשיקגו, כמו גם למוזיאונים ותערוכות שונות. היא לחצה על ארנסט הצעיר ללמוד לנגן על צ'לו, וחייבה אותו להתאמן בנגינה לפחות שעה ביום.
בשנת 1906 החלו ארנסט ואחותו מרסליין ללמוד בבית הספר המקומי "אוליבר וונדל הולמס", מרחק הליכה קצרה מבית המשפחה. הוא היה חבר בליגת פליימות' (Plymouth League), תנועת נוער דתית שחבריה היו נפגשים בכנסייה מדי יום ראשון אחרי הצהריים. המינגוויי שימש במשך תקופה מסוימת גזבר התנועה, והיה אחראי על פעילויות הצדקה שערכו הנערים. בכיתה ה' החל לסבול מקוצר ראייה, והקדיש חלק ניכר מזמנו הפנוי לקריאת ספרים. בין היתר הוא קרא את "אייבנהו" של סר וולטר סקוט (סופר שאמו העריצה), "סיפורי חג המולד" של צ'ארלס דיקנס, "רובינזון קרוזו" של דניאל דפו, "ספר הג'ונגל" של רודיארד קיפלינג, ואת "החיים במיסיסיפי" של מארק טוויין - אותו קרא פעמים רבות.
בספטמבר 1913 החלו מרסליין וארנסט ללמוד בחטיבת הביניים באוק פארק. הוא אהב במיוחד את שיעורי האנגלית, שבהם למד בין היתר את כתבי שייקספיר, צ'וסר, סיפורים מהמיתולוגיה היוונית ואת סיפורי התנ"ך. הוא השתתף בפעילויות שונות בבית הספר, בהן מועדון ירייה ברובה, מועדון הדיונים ותזמורת בית הספר, שבה ניגן בצ'לו. כמו כן השתתף בשיעורי עיתונאות וכתב לעיתון בית הספר ביקורות ודיווחים על אירועים מקומיים. בין היתר פרסם קטע פרודי העוסק בהצעת חוק שתחיל את חוקי הציד הנהוגים במדינה על צייד של שוטרים, כך שלהרוג אותם מחוץ לעונה תיחשב לעבירה מינורית. בנוסף פרסם סיפורים קצרים בעיתון הספרותי של בית הספר.
המינגוויי השתתף בנבחרת בית הספר בפוטבול, עסק בכדורמים ובאגרוף, ואף זכה באליפות המחוזית למשקל קל. בשנתו האחרונה בתיכון השתתף בנבחרת השחייה של בית הספר, והתמחה בצלילה למרחקים ארוכים. מתחת לתמונתו בספר המחזור משנת 1917 נכתב: "אף אחד אינו פיקח יותר מארני".
בין חבריו לבית הספר היה גם רוברט סנט ג'ון, לימים הסופר והעיתונאי הידוע. אביו של המינגוויי היה רופא המשפחה של משפחת סנט ג'ון. לימים סיפר סנט ג'ון שהמורה לאנגלית שלהם אמר כי "אף אחד מכם לא יידע לכתוב כהלכה".
בסתיו של 1917 עזב המינגוויי את התיכון ועבר לקנזס סיטי, שם התגורר בתחילה אצל דודו ודודתו, טיילר וארבלה המינגוויי. דודו, שהיה מיודד עם העורך הראשי של "קנזס סיטי סטאר", השיג לו עבודה ככתב מתחיל בעיתון. מאוחר יותר סיפר כי ב"סטאר" הוא למד לכתוב בסגנון הקצר והדקלרטיבי שהפך מאוחר יותר למזוהה עמו. הוא עבד בעיתון כשבעה חודשים, וכתב ידיעות על ישיבות מועצת העיר, משטרה, תחבורה ובתי חולים.
מלחמת העולם הראשונה
בניגוד לרצון אביו, ניסה המינגוויי להתגייס לצבא ארצות הברית, אך נכשל בבדיקות הרפואיות. בתחילת 1918 נענה למאמצי הגיוס של ארגון "הצלב האדום", והתנדב לשמש נהג אמבולנס באיטליה. הוא עזב את ניו יורק במאי על אונייה בשם "שיקגו" עם ידיד בשם טד ברומבק, והפליג לבורדו, משם לקח רכבת לילה לפריז, שהייתה באותה תקופה נתונה להפצצות יומיומיות מצד הגרמנים. במקום להישאר בביטחון יחסי במלון "פלורידה" כפי שהציע ברומבק, ביקש המינגוויי מנהג מונית להביא אותם למקום נפילת הפגזים. אחד הפגזים פגע לא רחוק מהמונית בה נסעו השניים, בגג כנסיית מדלן.
ב-6 ביוני הצטרף ליחידת האמבולנסים בעיירה סצ'יו (Schio), כ-20 ק"מ צפון מערבית לעיר ויצ'נצה. תפקידו היה לנהוג במשאית פיאט ששימשה כאמבולנס, ולהוביל פצועים מהקרבות שהתחוללו בהרים הסמוכים. המינגוויי השתעמם מהעבודה, וכאשר מפקד היחידה ביקש מתנדבים לאייש את הקנטינות של הצלב האדום בסמוך לנהר פיאבה, התנדב לתפקיד. הוא הוצב בעיירה פוסלטה די פיאבה (Fossalta di Piave), כ-40 מייל צפונית לוונציה, שם התגורר לבדו באחד הבתים במרחק של כשני קילומטרים מחזית הלחימה. הוא ביצע משלוחים לחזית על זוג אופניים, והעביר לחיילים הלוחמים שוקולד וסיגריות. ב-8 ביולי, בדרכו חזרה מאחת השליחויות, נפצע באורח קשה מפגיעת פצצת מרגמה. למרות פציעתו, הוא סחב חייל איטלקי פצוע למקום מבטחים, פעולה שזיכתה אותו במדליית הכסף לגבורה מממשלת איטליה.
המינגוויי נפגע בשתי רגליו, ועבר ניתוח קצר. הוא שהה חמישה ימים בבית חולים שדה באזור, ולאחר מכן הועבר לבית חולים של הצלב האדום במילאנו לצורך שיקום. בבית החולים, בו שהה כשישה חודשים, התאהב באחות אמריקאית בשם אגנס פון קורווסקי, שהייתה מבוגרת ממנו בשמונה שנים. כאשר חזר לארצות הברית בינואר 1919 הוא היה משוכנע כי הם מאורסים, אך במרץ התקבל מכתב מאגנס שבו הודיעה לו כי היא מבוגרת מדי בשבילו, וכי התארסה לקצין איטלקי. המאורע מתואר ביצירתו "A Very Short Story", שהתפרסמה בקובץ הסיפורים הראשון שלו, "In Our Time", אגנס הופיעה בדמות האחות לוס (Luz):
המינגוויי שב לדמותה של אגנס גם ברומן הקץ לנשק, שבו ביסס את דמותה של האחות קתרין ברקלי על אגנס. ביוני 1919 קיבל מכתב נוסף מאגנס, שבו הודיעה לו כי ארוסה ביטל את החתונה המתוכננת, אך הוא סירב לחדש את הקשר עימה.
טורונטו ושיקגו
בספטמבר 1920 עבר המינגוויי לשיקגו, שם התגורר אצל חברו ג'רמיה קנלי סמית'. באותה תקופה המשיך לשלוח סיפורים ל"טורונטו סטאר". בדצמבר 1920 הצטרף כעורך משנה לירחון "קואפרטיב קומונוולת'" (Cooperative Commonwealth). בחורף של 1921 פגש במסיבה שערך סמית' את הסופר האמריקאי שרווד אנדרסון, שהפך למעין מדריך עבורו ולאחת ההשפעות הספרותיות העיקריות על כתיבתו.
לאחר ירח הדבש תכננו השניים לעבור לאירופה. אנדרסון המליץ להם להשתקע בפריז, שבאותה התקופה הייתה זולה מאוד בשל יחס ההמרה בין הדולר לפרנק הצרפתי. המינגוויי הצליח להשיג עבודה ככתב של ה"טורונטו סטאר" באירופה, ואנדרסון צייד אותו במכתבים למכריו בפאריס, בהם גרטרוד שטיין, ג'יימס ג'ויס וסילביה ביץ', בעלת חנות הספרים "שייקספיר אנד קומפני", ששימשה נקודת מפגש לאמנים וסופרים רבים. בדצמבר 1921 עלו ארנסט והאדלי על ספינה בניו יורק שהפליגה לעיר הנמל לה הבר.
פריז
בפריז התגורר הזוג במלון ז'אקובּ (L’Hotel Jacob) בגדה השמאלית ואחר כך בדירת שני חדרים ברח' הקרדינל למואן 74 (Rue du Cardinal Lemoine) שברובע הלטיני. המינגוויי עבד בחדר ששכר במלון סמוך ברחוב מופטאר (Rue Mouffetard). הוא נפגש עם סילביה ביץ', בעלת חנות הספרים "שייקספיר אנד קומפני", שם הכיר גם את הסופר האירי ג'יימס ג'ויס ואת המשורר האמריקאי עזרא פאונד. מכתבי המלצה שקיבל מאנדרסון סייעו לו להיפגש גם עם גרטרוד שטיין, שהסלון בדירתה נחשב לאחד המרכזים של התנועה המודרניסטית בפריז. שטיין הייתה זו שטבעה את הביטוי "הדור האבוד", שהתייחס לצעירים שהשתתפו במלחמת העולם הראשונה ונשארו בשנים לאחר מכן בפריז. הביטוי שימש כאפיגרף בספרו "וזרח השמש", שמתאר בין היתר את אורח החיים באותה התקופה. כאורח קבוע בסלון של שטיין, הוא זכה לפגוש כמה מהציירים הבולטים של המאה ה-20, בהם פבלו פיקאסו וז'ואן מירו. בין היתר ביקר באותה תקופה בג'נובה ככתב ה"סטאר", שם סיקר ועידה כלכלית בינלאומית גדולה, ויצא למסע עם אשתו באלפים השווייצריים, משם עבר לאיטליה והגיע למילאנו, שבה ערך ריאיון עם המנהיג הפשיסטי בניטו מוסוליני, שנבחר באותה שנה לראשונה לבית הנבחרים האיטלקי. לאחר שובו לפריז יצאו בני הזוג למסע נוסף עם חברים ליער השחור בגרמניה. לאחר מכן הוא נשלח על ידי ה"סטאר" לקונסטנטינופול (ששמה הוסב שנתיים לאחר מכן לאיסטנבול), לסקר את מלחמת טורקיה-יוון. את חוויית המסע לאנטליה ברכבת תיאר מאוחר יותר בסיפורו הקצר שלגי הקילימנג'רו:
בסוף 1922 שהה המינגוויי בשווייץ. האדלי תכננה לנסוע אליו ומשם השניים היו אמורים להמשיך ביחד לאיטליה. האדלי הביאה עמה מזוודה מלאה בכתבי היד שלו, בהם הטיוטה הראשונה לרומן הקץ לנשק, אך בתחנת הרכבת "גאר דה ליון" המזוודה נגנבה וכתבי היד אבדו לעולם. הוא שב לפריז, ולדבריו, לאחר שלא הצליח למצוא את כתבי היד בעצמו, שקל להתאבד. באמצע 1923 נסע לספרד, שם צפה לראשונה במלחמת שוורים, פעילות שהפכה לאחר מכן לאחת האהבות הגדולות של חייו. בספטמבר 1923 חזרו בני הזוג לטורונטו בשל הריונה של האדלי. ב-10 באוקטובר 1923 נולד בנם הבכור, ג'ון האדלי ניקנור. באותה תקופה התפרסם ספרו הראשון "שלושה סיפורים ועשר פואמות", שכלל את שני הסיפורים היחידים שנשארו בידו לאחר אובדן המזוודה. הסיפור השלישי נכתב באביב הקודם באיטליה. הספר לא זכה להתייחסות מצד המבקרים, עובדה שתסכלה את המינגוויי מאוד. כעבור כמה חודשים פורסם בפריז קובץ נוסף, "In Our Time", שכלל שישה קטעים תיאוריים קצרים ותריסר סיפורים, אשר נכתבו בזמן הנסיעה לספרד. הספר התפרסם ב-170 עותקים בלבד, ועזרא פאונד כתב את הטקסט שהופיע על הכריכה.
המינגוויי והאדלי שבו לפריז עם בנם התינוק בינואר 1924 ושכרו דירה קטנה ברחוב נוטר דאם דה שמפ (Rue Notre Dame des Champs). המינגוויי סייע לסופר והמבקר פורד מדוקס פורד לערוך את המגזין טרנסאטלנטיק רוויו (Transatlantic Review), שבו התפרסמו יצירות של עזרא פאונד, גרטרוד שטיין, ג'ון דוס פאסוס וכמה מסיפוריו המוקדמים של המינגוויי עצמו, כמו "מחנה אינדיאני".לאחר שהמגזין נסגר הוא סייע בהוצאה של מגזין נוסף בשם "This Quarter", שהחל להתפרסם באביב של 1925. במגזין זה פרסם לראשונה את סיפוריו "נהר טו-הארטד הגדול" ו"הבלתי מובס". באותה שנה התפרסם גם קובץ הסיפורים "In Our Times" בארצות הברית, וזכה לתגובות חיוביות. מלבד הסיפורים שנכללו בהוצאה הקודמת של הספר, כללה גרסה זו גם סיפור בשם "Cat in the Rain", שנכתבה בהשראת החתול של בני הזוג – Mr. Feather Puss - אותו קיבלו במתנה מידידה כשנה קודם לכן.
באביב של 1925 הכיר המינגוויי את הסופר האמריקאי פרנסיס סקוט פיצג'רלד. על אף שהשניים לא נפגשו קודם לכן, פיצג'רלד קרא את סיפוריו שהתפרסמו ב"טראנסאטלנטיק", ואף המליץ עליהם לעורך שלו בהוצאת סקריבנר (Scribner). המינגוויי התרשם מאוד מספרו של פיצג'רלד "גטסבי הגדול", שהתפרסם באותה השנה, והחליט כי במקום סיפורים קצרים עליו לעבוד מעתה על רומן שלם. בספרו האוטוביוגרפי "חגיגה נודדת" הוא מתאר את פיצג'רלד כמי שהיה בעל כישרון טבעי ובלתי מודע לעצמו, "כמו התבנית שמשאירות כנפי הפרפר על החול". המינגוויי סלד מאשתו של פיצג'רלד, זלדה, ותיאר אותה כ"בלתי שפויה", וכמי שמעודדת את בעלה לכתוב כדי להרחיקו מעבודה ספרותית אמיתית. מאוחר יותר היחסים בינו לבין פיצג'רלד התקררו, והשניים התרחקו זה מזה. בספרו "חגיגה נודדת" הקדיש שלושה פרקים שלמים לפיצג'רלד, שכללו תיאורים לא מחמיאים בעליל.
ביוני 1925 נסעו בני הזוג וידידים שוב לפסטיבל סאן פרמין (San Fermin), שנערך מדי שנה בפמפלונה שבספרד. הטיול שימש השראה לספרו "וזרח השמש", עליו החל לעבוד מיד עם שובו לפריז. הוא סיים לכתוב את הרומן בתוך שישה שבועות, כאשר מרבית הכתיבה נעשתה במרפסת אחד מבתי הקפה האהובים עליו בפריז, "לה קלוזרי דה לִילָה" (La Closerie des Lilas) ברובע מונפרנאס. עם זאת, לאחר מכן הוא הקדיש חודשים ארוכים לשכתוב הטקסט. טיוטה של הרומן הגיעה לניו יורק באפריל 1926, והתיקונים האחרונים בכתב היד נעשו בפריז באוגוסט של אותה השנה. הרומן, שהתפרסם בהוצאת הספרים סקריבנר באוקטובר של אותה השנה, זכה לביקורות חיוביות מאוד, ונחשב גם כיום לאחת מיצירותיו החשובות ביותר.
היחסים בין המינגוויי ואשתו החלו להידרדר בזמן העבודה על "וזרח השמש". באפריל 1926 התעמתה האדלי עם בעלה בנוגע לרומן שניהל עם פאולין פייפר, עיתונאית אמריקאית שהתגוררה בפריז והייתה מיודדת עם בני הזוג. אחרי הנסיעה המסורתית לפמפלונה, אליה הצטרפה גם פאולין, החליטו בני הזוג להיפרד, ובנובמבר של אותה השנה האדלי הגישה בקשה רשמית לגירושים. הגירושים הושלמו בינואר 1927, והמינגווי קיבל את הבשורה בזמן ששהה בשווייץ. במאי של אותה השנה הוא נשא את פאולין לאישה. באוקטובר פרסם את קובץ הסיפורים "גברים ללא נשים", ובאותה התקופה הודיעה לו פאולין כי היא בהיריון. במרץ 1928 שבו בני הזוג לאמריקה.
קי וסט
באביב של 1928 נסעו המינגוויי ופאולין לקנזס סיטי, שם נולד בנם פטריק. באותה תקופה עבד על הרומן "הקץ לנשק", שבו דמותה של קתרין ברקלי סובלת מלידה קשה – בדומה לפאולין עצמה. לאחר הלידה התבודד המינגוויי במשך שלושה שבועות במטרה לסיים את הרומן, אותו הוא כינה "אפוס מונומנטלי". בדצמבר 1928, בזמן ששהה עם בנו הראשון ג'ון בניו יורק, קיבל מברק שבו התבשר כי אביו נפטר. ד"ר קלרנס המינגוויי התאבד בירייה בראש בחדר השינה, ואת גופתו מצא האח לסטר, ששמע את הירייה מחדרו.
"הקץ לנשק" התפרסם בספטמבר 1929, זכה לביקורות נלהבות ונמכר כמעט באופן מיידי בעשרות אלפי עותקים. הסופר זכה לתהילה בינלאומית, והעיתון "ניו יורקר" פרסם עליו כתבת פרופיל מחמיאה, שתרמה במידה רבה לעיצוב דמותו הציבורית כגבר קשוח ואמיץ לב.
בינואר 1930 עברה המשפחה באופן קבוע לקי וסט שבפלורידה. על אף הטינה שחש כלפי אמו, המינגוויי השתמש בתמלוגים שקיבל ממכירות "הקץ לנשק" לצורך הקמת קרן נאמנות עבורה, לאחר שנקלעה לקשיים פיננסיים מסוימים בעקבות התאבדות אביו. מנגד, הפסיק להשיב למכתבים שקיבל ממנה, ויחסו כלפיה הלך והתקרר. באפריל 1931 רכש דודה של פאולין עבור בני הזוג בית ספרדי ישן ברחוב ווייטהד בקי וסט תמורת 8,000 דולר. הקומה השנייה בבית שימשה כסטודיו לכתיבה, והוא נהג לקום כל יום מוקדם כדי להתחיל בעבודה בשעה שמונה בבוקר. כיום משמש בית ארנסט המינגוויי בקי וסט מוזיאון המוקדש לסופר וליצירתו.
באותה התקופה עבד על יצירתו "מוות אחר הצהריים", ספר עיוני על המנהגים והטקסים הקשורים במלחמות השוורים בספרד. במסגרת התחקיר לספר נסע לכמה חודשים לספרד, על מנת לאסוף חומרים לכתיבה. בהפלגה חזרה לארצות הברית פגש את ג'יין מייסון, צעירה נשואה בת 22 ובתו המאומצת של המיליארדר ליימן קנדל (Kendall), שהייתה בדרכה חזרה לביתה בקובה. בנם השני של המינגוויי ופאולין (והשלישי של המינגוויי עצמו) נולד בנובמבר 1931 בשם גרגורי הנקוק. באפריל 1932 נסע לחופשה בת שבועיים בהוואנה שבקובה, שם המשיך לעבוד על הגהות אחרונות לספר. בתקופה זו החל רומן בינו לבין ג'יין מייסון, וחופשתו התארכה לחודשיים שלמים.
"מוות אחר הצהריים" התפרסם בספטמבר 1932 וזכה לביקורות מעורבות. המבקר והסופר ה. ל. מנקן כתב במגזין "American Mercury" שבעריכתו כי "כל עוד המחבר מגביל את עצמו לעיסוק המרכזי, כלומר לתיאור האמנות והמדע של מלחמת השוורים, הוא נותר ברור, צבעוני ומעניין. למרבה הצער, נראה כי הוא מתקשה להגביל את עצמו". מבקר הספרות מקס איסטמן כתב בניו ריפבליק ביקורת ארסית במיוחד תחת הכותרת "Bull in the Afternoon" שהרגיזה את המינגוויי, אולם לאחר מכן שיגר לסופר מכתב מפייס. המינגוויי המשיך לנטור לאיסטמן טינה, וכמה שנים לאחר מכן נקלעו השניים לקטטה על רקע אותה ביקורת.
בינואר 1933 ביקר המינגוויי בניו יורק, שם פגש את הסופר תומאס וולף. באוקטובר 1933 התפרסם קובץ הסיפורים "Winner Takes Nothing", שזכה לביקורות שליליות. למרות זאת, הספר נמכר ב-12.5 אלף עותקים בחודשיים הראשונים לפרסומו. באותה תקופה התפרסם גם ספרה האוטוביוגרפי של גרטרוד שטיין, "האוטוביוגרפיה של אליס ב. טוקלאס", שכלל כמה תיאורים לא מחמיאים של המינגוויי. בין היתר כתבה שטיין כי "הוא נראה כמו מודרניסט והריח ממוזיאונים", ורמזה כי בניגוד לתדמית הציבורית שלו, הוא היה פחדן בכתיבתו.
בדצמבר 1933 יצא עם פאולין לספארי בן כמה חודשים בקניה, אפריקה, המסע שימש השראה לסיפוריו "שלגי קילימנג'רו" ו"חייו הקצרים והמאושרים של פרנסיס מקומבר", והספר הלא-בדיוני "הגבעות הירוקות של אפריקה", שתיאר את שגרת היום בספארי. באותה תקופה הוא פרסם קטעים קצרים ומכתבים במגזין הגברים "אסקווייר" (Esquire), שהחל לצאת לאור שנה קודם לכן.
לאחר הספארי ביקר המינגוויי בפריז, ובמסע בחזרה לארצות הברית פגש על האונייה את השחקנית מרלן דיטריך, עמה פיתח יחסי ידידות שנמשכו שנים ארוכות. לאחר שובו לארצות הברית רכש ספינה, לה העניק את השם פילאר (Pilar), שם אותו העניק מאוחר יותר לאחת הדמויות הראשיות ברומן "למי צלצלו הפעמונים". לאחר שובו החל לעבוד על "הגבעות הירוקות של אפריקה", ובשעות אחר הצהריים יצא למסעות דיג על ה"פילאר". ביוני 1934 הפליג לקובה, שם בילה זמן רב עם ג'יין מייסון. הוא שב לקי וסט רק באוקטובר. באפריל 1935, במהלך הפלגה לאחד מאיי בהאמה, ניסה לירות בכריש אותו דג קודם לכן, אך תזוזה של הכריש לאחר הירייה הראשונה הסיטה את ידו, והרסיסים מפגיעת הקליע בדופן הסירה חדרו לשתי רגליו.
ספרו האוטוביוגרפי "הגבעות הירוקות של אפריקה" התפרסם באוקטובר 1935. הספר זכה למספר רב של ביקורות חיוביות, אך בעיתונים הגדולים והנחשבים יותר התגובות היו פושרות עד שליליות. ב-1936 התפרסמו הסיפורים "שלגי הקילימנג'רו" ו"חייו הקצרים והמאושרים של פרנסיס מקומבר" במגזין "אסקווייר".
מלחמת האזרחים בספרד ומלחמת העולם השנייה
באביב של 1937 נסע המינגוויי לסקר את מלחמת האזרחים בספרד עבור סינדיקט העיתונות "North American Newspaper Alliance". בסך הכול ביקר במדינה שסועת הקרבות ארבע פעמים – באביב ובסתיו של 1937, ובאביב ובסתיו של 1938. במקביל לעבודתו העיתונאית, פעל לסייע לתומכי הרפובליקה בספרד מול הכוחות הפשיסטיים של פרנסיסקו פרנקו, וערך אירועי התרמה בארצות הברית למען כוחות הרפובליקה. בדיווחיו טען כי לסופרים יש אינטרס מיוחד במאבק נגד הפשיזם, כיוון שזוהי צורת השלטון היחידה שלא תאפשר להם לכתוב את האמת. הוא טען כי גורלה של ספרד יהיה זהה לגורלו של אותו חלק בעולם המאמין בצורת השלטון הדמוקרטית.
בדיווח שהתפרסם במגזין "New Republic" באפריל 1938 כתב:
במהלך שהותו בספרד התפתח רומן בינו לבין העיתונאית האמריקאית מרתה גלהורן (Gellhorn), שנשלחה אף היא לסקר את האירועים. גלהורן הפכה לאשתו השלישית לאחר גירושיו מפאולין. גם נישואים אלו, שהחלו בסערה, שמחה ואושר-לפרקים, הידרדרו למריבות וליריבות והסתיימו מקץ חמש שנים. לאחר גלהרון נשא לאישה את העיתונאית הבריטית מארי וולש, ועמה, למרות בעיות רבות, חי עד מותו.
הזוג שב לקובה מעט לפני שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה ב-7 בדצמבר 1941. המינגוויי לקח חלק פעיל במלחמה והתנדב ל"צי החוליגנים", אשר היה צי מאולתר שאורגן על ידי ממשלת ארצות הברית והורכב מאזרחים בעלי ספינות פרטיות, כדי לרדוף אחר צוללות גרמניות שאיימו על חופי ארצות הברית וקובה. על סיפון ספינתו, "פילאר", עסק המינגוויי במשימה זו עד אשר ה-FBI לקח על עצמו את הריגול הנגדי על האגן הקאריבי. או אז שוחרר משירות בצי זה. הפעילות שימשה רקע לרומן פרי עטו "איים בזרם".
מיוני עד דצמבר 1944 שהה באירופה ככתב צבאי של המגזין "קולייר". הוא שהה על נחתת בעת הפלישה לנורמנדי, אולם נאסר עליו להשתתף בנחיתה, משום שגורמים בצבא ארצות הברית אסרו זאת. בסוף יולי הצטרף לרגימנט הרגלים ה-22 של צבא ארצות הברית, עליו פיקד חברו, הקולונל צ'ארלס "באק" לאנאהם, ולקח חלק במערכה לשחרור צרפת. במהלך הקרבות בוויל-דיו-לה-פואלס זרק שלושה רימוני יד למרתף בו הסתתרו מספר אנשי אס אס, תוך הפרה של אמנת ז'נבה. לאחר מכן פעל כקצין קישור לא רשמי בשאטו ראמבולה, ובהמשך אף הפך למפקדה בפועל של קבוצת מילציה של תנועת ההתנגדות הצרפתית. על כך העיר ההיסטוריון פול פיוסל: "המינגוויי הסתבך כהוגן כאשר שיחק קפטן בחיל הרגלים בעבור קבוצה של אנשי התנגדות שהוא איגד סביבו, משום שכתב לא אמור להוביל חיילים, גם אם הוא עושה את זה טוב". גם זאת היה במנוגד לאמנת ז'נבה, והמינגוויי עמד בפני האשמות רשמיות. בדיעבד סיפר שנחלץ מכתב האישום בטענה כי רק ייעץ ליחידה. הוא ניסה להתקדם במסלול הלוחם של דמויותיו בספרים, במיוחד ניסה להידמות לפאבלו. ב-25 באוגוסט השתתף בקרבות לשחרור פריז. בהגיעו לפריז התפייס עם גרטרוד שטיין. בהמשך השתתף בקרב על יער הורטגן ובעודו קודח מחום סיקר את הקרב על הבליטה. בשנת 1947 הוענק לו כוכב הארד על גבורתו במלחמה. הוא הוכר על אומץ לבו, לאחר שהיה "תחת אש באזורי לחימה על מנת לקבל תמונה מדויקת של התנאים". ניסיונו בלחימה באירופה שימש אותו בכתיבת הרומן "מעבר לנהר ואל בין העצים".
הידרדרותו של המינגוויי
לאחר המלחמה נסע לאיטליה לאסוף חומר לספר "מעבר לנהר ואל בין העצים", שהוא מחווה לוונציה. את הכותרת לקח ממילותיו האחרונות של גנרל מימי מלחמת האזרחים האמריקנית, סטונוול ג'קסון, שביכה את נעוריו שחלפו. הספר זכה לביקורות שליליות כשמרבית המבקרים ציינו לרעה את הטעם הרע, אי ההתאמה הסגנונית והסנטימנטליות.
לאחר מכן החל בכתיבת הרומן "איים בזרם", שבמרכזו ניצב צייר מזדקן החי בקובה, על רקע אירועי מלחמת העולם השנייה. המינגוויי לא היה מרוצה מהתקדמות הסיפור, ועזב אותו מבלי להשלימו (הספר יצא לאור לאחר מותו), חלק מרומן זה פורסם כספר "הזקן והים", והצלחתו הכבירה של זה גרמה נחת להמינגוויי. הוא זכה בפרס פוליצר ב-1953 ובפרס נובל לספרות ב-1954 על ספר זה, שהשיב אותו לעמדה מרכזית על במת הספרות העולמית.
במסע ספארי באפריקה היה מעורב בשתי תאונות מטוסים. פציעותיו היו רבות וקשות: כתפו הימנית, ידו ורגלו השמאלית נפגעו קשה. הוא איבד זמנית את ראייתו בעין שמאל ואת השמיעה באוזנו השמאלית, סבל מקרעים באיברים הפנימיים ומפציעות נוספות. חודש לאחר מכן נפצע קשה בתאונת ציד וסבל מכוויות מדרגה שנייה בשתי רגליו, בפלג גופו הקדמי, בפניו ועוד. כוחו נחלש והוא איבד את הרצון לחיים. אפילו לא יכול היה לנסוע בעצמו לסטוקהולם לקבל את פרס נובל.
בשנותיו האחרונות סבל מפרנויה. הוא פחד שהבולשת הפדרלית האמריקנית (ה-FBI) תרדוף אחריו לקובה, וחשש שעוקבים אחריו (האף.בי. איי אכן החזיק בתיק עליו בגלל מגוריו בקובה הקומוניסטית). יש הטוענים כי היה סוכן סובייטי. הוא החל לשתות אף יותר ממה שהיה רגיל והידרדר לאלכוהוליזם. בקטצ'ום טופל עקב רמות כולסטרול גבוהות בדמו ובעיות בכבד, ואף עבר טיפול בנזעי חשמל בניסיון לפתור את בעיותיו הנפשיות. לאחר ניסיון התאבדות באביב 1961 קיבל טיפול נוסף, מה שלא מנע את ניסיון ההתאבדות השני שלו. ב-2 ביולי 1961, בשעה חמש בבוקר, ירה בראשו ברובה ציד. הוא נקבר בבית הקברות של קטצ'ום באיידהו. ב-1996, נכדתו, השחקנית מרגו המינגוויי (Margaux Hemingway), התאבדה אף היא ונקברה באותו בית קברות. גם שניים מאחיו, אורסולה ולסטר, נטלו את נפשם בכפם.
סגנון ספרותי
סגנונו הספרותי של המינגוויי מתאפיין במשפטים קצרים ודקלרטיביים, תיאורים קונקרטיים והשמטה מכוונת של פרטים במטרה לאפשר לקורא להשלים את הפערים במידע בעצמו, ובאופן כזה "לערב" אותו בסיפור. בספרו מוות אחר הצהריים כתב: "הוד התנועה של הקרחון נובע מכך שרק שמינית ממנו נמצאת מעל המים". בספרו חגיגה נודדת מתאר המינגוויי כיצד כאשר שהה בפריז הבין כי "ניתן להשמיט כמעט כל פרט בסיפור, כל עוד אתה עושה זאת במודע".
בואשן מזרחי
בואשן מזרחי (שם מדעי: Spilogale putorius) הוא מין של בואשן החי באמריקה הצפונית, וכמו רוב הבואשיים מסוגל לפלוט נוזל מסריח במקרה שהוא מרגיש מאוים. מצוי בעיקר במזרח ארצות הברית ובכמה חלקים של קנדה ומקסיקו.
מאפיינים
הבואשן מזכיר מאוד את קרובו, בואשן מצחין, וכמוהו בעל שלושה פסים לבנים לאורך הראש עד הגב. גם זנבו פרוע ולבן בקצה[ והפנים קטנות ושחורות למעט פס לבן מול העיניים. הזכרים מגיעים לאורך 46–68 סנטימטרים וגדולים מהנקבות שאורכם 35–54 סנטימטרים. משקלם מגיע ל-1.2 עד 1.8 קילוגרם.
הם חיים במחילות באדמה ויכולים לטפס ולהתחפר, והם יכולים להימצא בקבוצות של עד 8 בואשים בחורף.
הם אוכלי כל ויצודו יצורים קטנים כמו חרקים, עכברים ולטאות ואף פגרים, אך גם יאכלו פירות וזרעים.
יש להם מעט טורפים (בעיקר עופות דורסים כמו עיטים וינשופים), והם מרתיעים טורף שמגיע בכך שהם עומדים על רגליהם האחוריות ומנפנפים בזנבם. אם ההרתעה לא עוזרת הם מרססים את הטורף בבלוטות המסריחות שלהם.
בוב רפלסון
בוב (רוברט) רפלסון (באנגלית: Bob Rafelson, 21 בפברואר 1933 – 23 ביולי 2022) היה במאי קולנוע אמריקאי וכותב.
ביוגרפיה
רפלסון נולד בניו יורק למשפחה יהודית.
בימוי סרטים
בשנות ה-60 היה רפלסון אחד מצמד יוצרי קומדיית המצבים The Monkees, בו כיכבו המאנקיז.
בהמשך, ביים רפלסון את הסרט הפסיכדלי Head, בו גם כיכבו המאנקיז ולצד חברו הטוב ג'ק ניקולסון.
ב-1970 ביים רפלסון את סרטו המוכר ביותר - "רסיסי חיים", בכיכובו של ג'ק ניקולסון.
ב-1981 זכה להצלחה גדולה עם המותחן "הדוור מצלצל פעמיים", בכיכובם של ג'ק ניקולסון וג'סיקה לאנג.
ב-2002 יצא סרטו האחרון, דרמת הפשע "No good deed" בכיכובם של סמואל ל.ג'קסון ומילה ג'ובוביץ,
חיים אישיים
רפלסון התגרש מאשתו הראשונה טובי קאר ב-1955. התגורר באספן, קולורדו היה נשוי לגבריאל טאורק, ולהם שני בנים.
רפלסון נפטר בנסיבות טבעיות ב-23 ביולי 2022.
יורם לוי פורת
יורם לוי פורת (1939 - 10 בנובמבר 2006) היה מחזאי, במאי ומשורר ישראלי.
ביוגרפיה
בשנת 1987 ביים את המחזה "אמריקה" שכתב עם שלמה גרוניך שהתבסס על ספרו של פרנץ קפקא (שירי המחזה אותם הלחין גרוניך הופיעו באלבומו קונצרט). המחזה הופק במסגרת פסטיבל ישראל. במקור ביקשו השניים להעלות את המחזה בברודוויי בסוף שנות ה-70.
בשנת 1988, תרגם וביים את המחזה 'סטיות מיניות בשיקגו' של דייוויד מאמט בתיאטרון הסימטה.
כתב מספר מחזות ובהם: "הצגת הגולם האחרונה", "אופרת היהודים" ו"שלוש רבעיות" וכן את ספר הילדים "דובי הארנב" לו התלוו איוריו של אמי רובינגר. לוי פרסם שלושה ספרי שירה: "אוניות התה", "העיר התחתית" ו"החיים הם עניין מקומי". על שירתו כתב המשורר והמבקר אורי הולנדר: "פורת הצליח לאלף את מרחב השיר ולהביא בו לידי ביטוי את רשמיו המקוטעים, התמונתיים, הנעים בין סטטיות לדינמיות, במסגרת שרק השירה יכולה לספק לאמן המלים".
בשנת 2006 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ובאותה שנה נפטר לאחר מחלה קשה.
אחיו של יורם לוי פורת הוא ארנון פורת - משורר ומנכ"ל אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל.
דגי-לטאים
דגי-לטאים (שם מדעי: Aulopiformes) היא סדרת דגים פרימיטיביים ממחלקת מקריני סנפיר והיא הסדרה היחידה בעל-הסדרה Cyclosquamata. קבוצה זו כוללת מינים רבים (בערך 230 מינים) וכמה משפחות שלה נכחדו. שמם ניתן עקב מבנה גופם המוארך וסנפיריהם דמויי הגפיים, דבר המזכיר במראיהם לטאה.
רבים מדגים אלה חיים בתהומות הים והם בעלי עצמות לסת שטוחות מעט ומבנה זימים מיוחד. לחלקם ישנם שלפוחיות חמצן העוזרות להם לנשום באזורים עמוקים בהם אין מספיק חמצן למינים אחרים.
דבורת הדבש (סוג)
דבורי הדבש (שם מדעי: Apis) הן סוג של דבורים חברתיות במשפחת הדבוריים, המונה שבעה מינים. הסוג מאופיין בייצור ואחסון של דבש, ובהקמת מושבות רב-שנתיות בתוך קן שעווה המכונה כוורת. מרבית מיני הסוג נפוצים באזור דרום-מזרח ודרום-מרכז אסיה. אחד המינים, דבורת-הדבש האירופית, התפשט באופן טבעי ברחבי העולם הישן (אסיה, אפריקה ואירופה), ובמאות השנים האחרונות הופץ על ידי האדם למרבית האזורים הממוזגים והטרופיים ברחבי כל העולם. רוב המינים בסוג נוצלו על ידי השבטים והתרבויות המקומיות לצורך הפקת דבש ושעווה. שניים מהם, דבורת-הדבש האירופית ודבורת-הדבש האסייתית, בויתו על ידי גידולם בתוך כוורות מעשה ידי אדם.
דגי-לטאים
דגים אלה הם טורפים בעלי לסתות גדולות ושיניים חדות או בעלי לסת דמוית חדק. הם נאלצים לאכול את הטרף הנדיר המצוי במעמקים או לחפש שאריות שנפלו לתהומות מפני המים.
דבורת הדבש (סוג)
מחזור החיים
הכוורת כוללת בדרך כלל מלכה אחת, שהיא הנקבה הפוריה; זכרים פוריים שמופיעים באופן עונתי, ומספרם יכול להגיע לכמה אלפים; ועשרות אלפי פועלות עקרות. הכוורת במינים הקדומים יותר של הסוג היא חלה יחידה הבנויה על מצע חשוף, כגון קיר או ענף עץ. במינים המתקדמים יותר, הכוורת מכילה מספר חלות, ובנויה בחלל מוסתר כגון גזע עץ חלול או נקיק סלע.
הפועלות מפיקות שעווה מבלוטות מיוחדות, ובונות ממנה את החלה, הבנויה תאים תאים בצורת משושים. חלק מהתאים מיועד לגידול הצאצאים, ובהם המלכה מטילה ביצה אחת בכל תא. המלכה יכולה להפרות את הביצה או לא, בהתאם לסוג התא בו היא מטילה. ביצים שלא הופרו יתפתחו לזכרים האפלואידים, ואילו ביצים מופרות יתפתחו לפועלות או מלכות דיפלואידיות. הזחלים הצעירים מואכלים במזון מלכות המיוצר על ידי הפועלות, ובשלב מאוחר יותר בדבש ואבקה. זחלים שיתפתחו למלכות מואכלים במזון מלכות עד התגלמותם.
פועלות צעירות עוסקות בניקוי הכוורת והאכלת הזחלים. כשבלוטות מזון המלכות שלהן מתחילות להתנוון, הן עוברות לעסוק בבניית תאי השעווה. בהמשך הן נוטלות על עצמן פעולות נוספות, כגון קבלת צוף ואבקה מהפועלות המשחרות, והגנה על הכוורת. הפועלות המבוגרות ביותר עוסקות באיסוף צוף ואבקה מחוץ לכוורת. הפועלות משתפות פעולה לצורך מציאת מזון, ומשתמשות בדפוס של "ריקוד" על מנת להעביר ביניהן מידע אודות משאבי שיחור מחוץ לכוורת. אופן הריקוד משתנה בין מינים שונים, אך קיים בכולם לפחות ברמה בסיסית.
מלכות צעירות יוצאות למעופי כלולות מחוץ לכוורת באזור בו מרוכזים הזכרים, ומזדווגות בדרך כלל עם מספר זכרים, במהלך מספר מעופי כלולות. הן אינן מזדווגות עם זכרים מהכוורת בה בקעו. הזכרים מתים במהלך ההזדווגות. לאחר ההזדווגות, הזרע נאגר בגוף המלכה בתוך איברי אגירה מיוחדים המכונים ספרמטקות (spermatheca), ומלכה שהזדווגה יכולה להטיל ביצים מופרות ולא מופרות, לפי הצורך.
מושבה חדשה של דבורי דבש אינה מיוסדת על ידי נקבה מייסדת, אלא על ידי נחיל, הכולל מלכה שהזדווגה ומספר גדול של פועלות. הנחיל עף בבת אחת לאתר קינון חדש שנבחר מראש על ידי פועלות מרגלות, ושמידע אודות מיקומו מועבר בין הפועלות על ידי צורה מיוחדת של ריקוד. ברגע שהנחיל הגיע לאתר הקינון הנבחר, הפועלות מייד מתחילות בבניית החלה ובגידול דור פועלות חדש. דגם זה של ייסוד קן חדש אינו קיים באף סוג אחר של דבורים, אך הוא מופיע במספר קבוצות של צרעות. בדבורים חסרות-עוקץ (השבט Meliponini במשפחת הדבוריים) קיים דגם דומה, אך בו הקן מיוסד ללא נוכחות המלכה, שמגיעה אליו בשלב מאוחר יותר.
מיני הסוג
בסוג דבורת-הדבש שבעה מינים, בשלושה תתי-סוגים:
מנזר נורת'אנגר (סרט, 2007)
מנזר נורת'אנגר (באנגלית: Northanger Abbey) הוא סרט טלוויזיה בריטי משנת 2007, עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן. את הסרט ביים ג'ון ג'ונס ואת התסריט כתב אנדרו דייוויס. בתפקיד הגיבורה קתרין מורלנד מככבת פליסיטי ג'ונס, את אהובה הנרי טילני מגלם ג'יי ג'יי פילד. בתחילת הסרט קתרין מוזמנת להצטרף לבני הזוג אלן, חברי המשפחה, לביקור בעיר באת'. שם היא מעוררת את חיבתם של שני מחזרים הנרי טילני ג'ון ת'ורפ (ויליאם בק). כשהיא מוזמנת להתארח במנזר נורת'אנגר, הדמיון והנאיביות שלה גורמים לה לבלבל בין החיים האמיתיים לבין המתרחש ברומנים הגותיים האהובים עליה.
"מנזר נורת'אנגר" היה אחד משלושה רומנים שעובדו לטלוויזיה במסגרת תוכניות "עונת ג'יין אוסטן" של רשת ITV. הסרט צולם באתרים באירלנד החל מסוף אוגוסט 2006 בתקציב של 2 מיליון ליש"ט. את הדרמה הפיקו במשותף Granada Productions והאולפנים האמריקאים WGBH Boston. שידור הבכורה בבריטניה היה ב-25 במרץ 2007, ובקנדה ב-16 בדצמבר 2007. ב-2008 שודר הסרט בארצות הברית ובאוסטרליה. מספר הצופים בבריטניה הגיע ל-5.6 מיליון. הסרט קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי הטלוויזיה, ושבחים על ביצועי השחקנים.
תקציר עלילה
ג'ון מפלרטט עם קתרין בנשף, אבל היא מתעניינת יותר בהנרי ובאחותו אלינור (קתרין ווקר). למחרת ג'ון ואיזבלה משכנעים את קתרין לבוא איתם לטירת בלייז, על אף שהיא הבטיחה להנרי ואלינור לצאת איתם לטיול. ג'ון מבטיח לה שהוא ראה את הנרי נוהג בכרכרה פתוחה לעבר ויק רוקס. אבל כשהם יוצאים לדרך בכרכרה של ג'ון, קתרין רואה את הנרי ואלינור הולכים לאורך הרחוב. קתרין מבקשת מג'ון שיעצור, בידיעה שהוא שיקר לה, אבל הוא מסרב. בערב בתיאטרון קתרין רצה לעבר משפחת טילני ומתנצלת בפניהם. אחר כך הם קובעים מועד חדש לטיול. ג'ון מספר לג'נרל טילני (ליאם קנינגהם) שקתרין עתידה לרשת את מר אלן, והג'נרל מזמין את קתרין לבלות איתם את המשך היום. קתרין שמחה ללמוד שהנרי ואלינור אוהבים לקרוא רומנים בדיוק כמוה.
כשקתרין חוזרת לביתה איזבלה מספרת לה שהיא מאורסת לג'יימס. ג'יימס וג'ון עוזבים את באת' למספר שבועות. ג'ון שמדבר עם קתרין על נישואים, נפרד ממנה כשהוא מאמין שהיא מאוהבת בו. איזבלה לוכדת את תשומת לבו של קפטן פרדריק טילני (מאק דיימונד), אחיו הבכור של הנרי, ומפלרטטת איתו כעת שגילתה שהכנסתו של ג'יימס תהיה נמוכה מהרבה ממה שציפתה. ג'נרל טילני מזמין את קתרין להתארח בביתם "מנזר נורת'אנגר" והיא נענית בשמחה. איזבלה אומרת לקתרין שג'ון מתכוון להציע לה נישואים, וקתרין עונה שאיזבלה צריכה לכתוב לו ולהסביר שטעות בידו, והיא אינה מעוניינת בו. איזבלה ממשיכה לפלרטט עם פרדריק, וקתרין מבקשת מהנרי שיאמר לאחיו לעזוב אותה לנפשה. הנרי אומר שפרדריק יעזוב בקרוב את העיר ויחזור לגדוד שלו.
קתרין מציינת שמנזר נורת'אנגר נראה בדיוק כפי שדמיינה, והיא מסתקרנת בנוגע לנסיבות מותה של גברת טילני. בדמיונה הפרוע היא מתחילה להאמין שג'נרל טילני רצח את אשתו. הנרי מוצא אותה בחדרה של אימו ונפגע כשהוא מבין מה היא חשבה. קתרין מתנצלת והנרי אומר לה שכנראה אפשר לקרוא יותר מדי רומנים. קתרין מקבלת מכתב מג'יימס, בו הוא מספר שהאירוסין בינו ובין איזבלה בוטלו, מכיוון שהיא אפשרה לפרדריק לפתות אותה. אלינור מסבירה לקתרין שלפרדריק אין שום כוונה לשאת את איזבלה לאישה. אחר כך מגיע מכתב מאיזבלה, שבו היא מבקשת מקתרין להתנצל בפני אחיה. אבל קתרין מחליטה שהיא לא תעשה זאת.
ג'נרל טילני חוזר לביתו ערב אחד ומצווה על אלינור לשלוח את קתרין לביתה בפולרטון כבר באותו לילה. קתרין מחזיקה מעמד במסע לבדה, וחושבת שהנרי סיפר לאביו על חשדותיה. אחרי כמה ימים הנרי מגיע לפולרטון ומסביר שאביו גילה שמשפחתה של קתרין אינה כה עשירה כפי שהאמין. הוא מתנצל על מעשיו של אביו, ואומר שגם אם ינושל מהירושה, הוא אוהב את קתרין ומציע לה נישואים. קתרין נענית להצעתו ובני הזוג מתחתנים.
הפקה
ב-10 בנובמבר 2005 פורסם בעיתון הגרדיאן שניק אליוט, מנהל הדרמה ב-ITV, הזמין שלושה עיבודים חדשים לספריה של ג'יין אוסטן "מנספילד פארק", "מנזר נורת'אנגר" ו"הטיית לב". הסרטים שודרו כחלק מ"עונת ג'יין אוסטן" של הרשת. כל אחת מההפקות נוצרה על ידי חברת הפקה אחרת וצוות שונה, כדי שיהיה להם מראה ייחודי. עיבוד זה של "מנזר נורת'אנגר" היה הסרט השני לפי הרומן כשהראשון נוצר ושודר ב-1986.
את התסריט כתב אנדרו דייוויס, מי שכתב את התסריט למיני-סדרה "גאווה ודעה קדומה" של ה-BBC. הוא כתב עיבוד לרומן כבר ב-1998 והציע אותו לרשת "Weekend Television". התסריט נמסר להרווי ויינשטיין עבור סרטי מירמקס, ונוספו לו טיוטות מכותבים נוספים אבל בסופו של דבר הפרויקט נזנח.
בריאיון עם מריון מקמולן מ-"Coventry Evening Telegraph" הסביר דייוויס שהאלמנטים הגותיים ברומן נתנו לו השראה להוסיף לתסריט קטעי חלום ופנטזיה. הוא אמר למקמולן "הייתי נאמן מאוד לספר, פרט להבדל אחד בהצגת הדברים שקתרין מדמיינת."
ליהוק
השחקנית הבריטית פליסיטי ג'ונס נבחרה לגלם את דמותה של קתרין, גיבורת הסרט הבת הבכורה במשפחת מורלנד. ג'ונס קיבלה את התפקיד באודישן הראשון שלה, שבועיים אחרי שסיימה את התואר באוניברסיטת אוקספורד. דייוויס שדיבר על חיבתו לדמות אמר שהליהוק של ג'ונס הוא "מושלם". השחקן ג'יי ג'יי פילד לוהק לתפקיד הכומר הצעיר הנרי טילני, והשחקן ויליאם בק לוהק לתפקיד ג'ון ת'ורפ, יריבו של הנרי.
השחקנית קארי מאליגן נבחרה לגלם את דמותה של איזבלה ת'ורפ, חברתה השטחית והאנוכית של קתרין. השחקנית עבדה קודם לכן עם דייוויס במיני-סדרה "בית קדרות", עיבוד לרומן מאת דיקנס. השחקן האירי יו או'קונור לוהק לתפקיד ג'יימס מורלנד, אחיה של קתרין והארוס של איזבלה. עוד שחקנים אירים בהפקה הם ליאם קנינגהם בדמות ג'נרל טילני האקסצנטרי, וג'רי אובריין וג'וליה דירדן בתפקידי מר ומרת מורלנד. דזמונד בריט וסילבסטרה לה טוזל גילמו את בני הזוג אלן, שמזמינים את קתרין לשהות בחברתם בעיר באת'. לה טוזל גילמה את פאני פרייס בעיבוד משנת 1983 לרומן "מנספילד פארק". קתרין ווקר ומארק דיימונד הופיעו בתפקיד אלינור ופרנק טילני, האחאים של הנרי. ג'רלדין ג'יימס הייתה המספרת בקולה של אוסטן.
אתרי הצילומים
"מזנר נורת'אנגר" צולם באירלנד החל מאוגוסט 2006. הצילומים נערכו במשך חמישה שבועות. רחובות דבלין שימשו להצגת ההתרחשויות בבאת' של המאה התשע עשרה. טירת ליסמור במחוז ווטרפורד נבחר לשמש כבית משפחת טילני "מנזר נורת'אנגר". בית היגינסברוק שבמחוז מית' שימש לצילומי החוץ של בית משפחת מורלנד. אותו בית צולם גם בסרט "להיות ג'יין", סרט על חייה של ג'יין אוסטן. אתרי צילומים נוספים היו טירת דבלין, בית ארדברקאן, וטירת שארלוויל.
רוי הרפר (קומיקס)
רוי הרפר (באנגלית: Roy Harper) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס החץ הירוק ביקום DC של DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת More Fun Comics #73 מאוקטובר 1992 והיא נוצרה על ידי הכותב מורט וייזינגר והמאייר פול נוריס.
הרפר הוא צעיר שגדל אצל מרפא משבט הנאוואחו והתמחה מגיל צעיר בשימוש בחץ וקשת. אוליבר קווין (החץ הירוק) לקח אותו תחת חסותו, ולמשך חמישים השנים הראשונות של סדרת הכותרים היה לשותפו ללחימה בפשע, תחת הזהות ספידי. הדמות הייתה חברה בקבוצת הטיטנים תחת הזהות ארסנל, וכן בקבוצת ליגת הצדק תחת הזהות החץ האדום. לאחר שכתוב יקום DC הוא נעשה חבר בצוות "פורעי החוק" לצד ג'ייסון טוד/הברדס האדום וסטארפייר בהרצה שנמשכה 40 חוברות.
דמותו של רוי הרפר מופיעה בסדרת הטלוויזיה "החץ" שרבות מדמויותיה מבוססות על דמויות מ"החץ הירוק". בסדרה זו, הרפר מתואר כצעיר הנוטל את החוק לידיו ונלחם בפשע בשכונתו. לאחר שאוליבר קווין מציל אותו, הרפר הופך לשותפו תחת הכינוי "ארסנל". את התפקיד מגלם קולטון היינס.
חינוך לבריאות
חינוך לבריאות הוא תהליך הכולל פעולות חינוכיות והתנסויות ואחד מעמודי התווך של התחום הקרוי קידום בריאות. מטרותיו לשפר את מצב הבריאות של פרטים, משפחות, קהילות ומדינות ואת איכות חייהם ולהפחית את מספר מקרי המוות בטרם עת. מטרות אלו מושגות ברמת הפרט על ידי פיתוח ידע, שינוי שיטות התבוננות או הרחבתן, והטמעת ערכים שיסייעו לשיפור בריאות האדם, לשימורה ולשיקומה.
ההשפעה של חינוך לבריאות
פעולות חינוך לבריאות נועדו להביא לשינוי מדיניות לצורך לשיפור מצב הבריאות באוכלוסייה.
שיפור מצב הבריאות מפחית את הסבל האנושי וכמו כן יכול להפחית בעלויות הבריאות של משפחות, ארגוני בריאות, קהילות ומדינות.
חינוך לבריאות מסייע במניעת מחלות מידבקות וכרוניות מזה מאות בשנים ונעשה בו שימוש במגוון תחומים, החל משמירה על היגיינה אישית ובטיחות המזון בימי-קדם ועד הפחתת השימוש במוצרי טבק, הגברת ההיענות לחיסונים, בריאות השן, מניעת פגיעות ונושאים הקשורים לשמירה על אורח חיים בריא.
בעולם אידיאלי, פעולות של חינוך לבריאות יובילו לקבלת החלטות התורמות לבריאות ולאימוץ דרכי חשיבה ושינויים סביבתיים שמובילים לשיפור מצב הבריאות. עם זאת יש לזכור את הקשר החזק הקיים בין חינוך לבריאות להוגנות ולשוויון הזדמנויות, ומגביר את חשיבותה של הגברת המודעות של מקבלי החלטות לנושאי בריאות.
הקניית מידע וכלים רלוונטיים מאפשרת לאדם לפעול בשיקול דעת, ולהגביר את יכולת ההתמודדות עם מצבים הקשורים לבריאותו ולגורמים המשפיעים עליה בצורה ישירה או עקיפה. לרוב, אך לא תמיד, כדי להשיג שיפור במצב הבריאות יש לנהל אורח חיים בריא באופן ארוך טווח.
טקטיקות של חינוך לבריאות
כאמור, לפעולות של חינוך לבריאות מספר מטרות, ביניהן פיתוח מיומנויות והקנייה של כלים וידע על גוף האדם, על השפעות הסביבה, התרבות וההיסטוריה על הבריאות.
הדבר מבוצע בדרכים שונות, למשל:
בשיעורים, הרצאות וסדנאות העוסקים בבריאות (חינוך תזונתי, בריאות מינית, בריאות השן, היגיינה, מניעת הפגעויות, עידוד ההנקה ועוד) אשר מוגשים לילדים, נוער, וקבוצות יעד אחרות.
דרך נוספת היא בפעילות לובינג בקרב קובעי מדיניות.
הגדרות
לחינוך לבריאות מספר הגדרות, המשקפות את התפתחות הגישות השונות לתחום. בתחילה התמקדה ההגדרה באחריות הבלעדית של הפרט לבריאותו (גישת סגנון החיים). ארגון הבריאות העולמי הגדיר זאת כך: "טיפוח המוטיבציה, המיומנויות והביטחון העצמי (מסוגלות עצמית) הנדרשים לנקיטת פעולה לשיפור הבריאות". הגדרה זו מוצאת ביטוי בהגדרה רחבה, אף כי מוקדמת יותר: "כל שילוב של פעולות למידה שמטרתן להשפיע באופן חיובי על אימוץ רצוני של התנהגות התורמת לבריאות". בהמשך, החל בשנות ה-70 של המאה ה-20, המיקוד עבר לגורמים המשפיעים על הבריאות שאינם בשליטת הפרט והגדרת ארגון הבריאות העולמי הורחבה לרמת הקהילה "הזדמנויות למידה הבנויות באופן מודע שמערבות אופן כלשהו של תקשורת המתוכנן לשיפור האוריינות הבריאותית, כולל שיפור הידע, ופיתוח כישורי חיים שיועילו לבריאות הפרט והקהילה". לבסוף נוספה התייחסות לגורמים שאינם בשליטת הפרט: "תקשורת של מידע הנוגע לגורמים החברתיים, הכלכליים, והסביבתיים המשפיעים על הבריאות, כמו גם על רמת הסיכון של הפרט, על התנהגויות סיכון ועל השימוש בשירותי בריאות".
התפתחות היסטורית
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20
בתחילת דרכו המודרנית, עסק החינוך לבריאות בעיקר ברמת הפרט, דהיינו, בהדרכת מטופלים בעל-פה. זו לוותה לעיתים בהעברת מידע כתוב בעלוני הנחיות. ברמת האוכלוסייה נעשה שימוש בכרזות, הרצאות וסדנאות. במקביל, באותן שנים נמצא כי האנשים שהפיקו את התועלת הרבה ביותר מקמפיינים היו משכילים ועשירים יחסית. בכך נסללה הדרך להכרה בהשפעתם המשמעותית של גורמים שאינם בשליטת הפרט, על בריאותו. כתוצאה מכך, התפתח היבט מוכר פחות של חינוך לבריאות: הגברת המודעות של מקבלי-החלטות מקומיים, רשותיים, ולאומיים להשפעה של החלטות-מדיניות על בריאות התושב, וזאת לצורך ניסוח מדיניות שתשפר את מצב הבריאות - במקום לפגוע בו - ולקידום החקיקה הנלווית לה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20
התרבו המחקרים בתחום החינוך לבריאות. ממצאיהם הרחיבו את הבנת הקשר המורכב בין ידע לשינוי התנהגות. בעקבות מחקרים אלו, פותחו תיאוריות לשיפור יעילותן של התוכניות. בסוף המאה ה-20 ובעשורים הראשונים של המאה ה-21, חלה התפתחות טכנולוגית משמעותית. השימוש בקמפיינים בתקשורת ההמונים, ברשתות חברתיות, בגיימינג ועוד, התרחב והתמקצע. זאת על אף ששימוש באפיקים אלו בעייתי לעיתים בשל הבדלים כלכליים, חברתיים וסביבתיים ובגין אי-נגישותם לאנשים עם מוגבלויות מסוימות בעלי הכנסה נמוכה.
גם בתחום הדרכת המטופלים נרשמה התמקצעות מבוססת ראיות, שכללה פיתוח כלים חדשים, שימוש עקבי בתיאוריות והרחבת תחומי ההדרכה ממידע על המחלה/מצב הבריאות לשימוש מושכל במערכת הבריאות וחיזוק האוריינות הבריאותית של המטופלים. במקביל, נמצא ששימוש בחינוך לבריאות בלבד אינו אפקטיבי: כדי להשפיע על מצב הבריאות יש להשתמש בפעולות נוספות - מבוססות ראיות ועם השפעה סביבתית – בין אם מדובר בסביבה הפיזית, בסביבה הטכנולוגית, בסביבה התרבותית, בסביבת המדיניות או בשילוב של אלו. מסיבה זו, חינוך לבריאות נחשב, לעיתים, לדרך מוגבלת למדי ביצירת שינוי התנהגותי. ייתכן ותפישה זו גרמה להערכת חסר של תפקיד החינוך לבריאות, ולכשל בהבנת הפוטנציאל שלו ככלי תמיכה הכרחי וחשוב במגוון רחב של התערבויות קידום בריאות.
אתיקה
שאלת חופש הבחירה עולה כאשר מנסים להשפיע על התנהגויות, אמונות ועמדות של אנשים, לכן, מטרת העל של חינוך לבריאות היא אימוץ רצוני של הרגלים והתנהגות ויישומם כדרך חיים במישור הגופני, הנפשי, החברתי והסביבתי. העקרונות האתיים העומדים במרכז העיסוק בבריאות בכלל, ובחינוך לבריאות בפרט סותרים, לכאורה, זה את זה. מחד, מחנכים לבריאות מחויבים לעשות כמיטב יכולתם כדי לקדם את בריאות האוכלוסייה. מאידך, הם מחויבים שלא לפגוע בהם ולשמור על כבודם. הצגת אנשים שמנים כדוגמה שלילית, למשל, פוגעת בעקרונות אלו: גם אם הכוונה לקדם את בריאותם של אנשים אחרים, היא יכולה לעיתים להתפש כ"האשמת הקורבן". עקרון אתי נוסף שיש לשמור עליו הוא האוטונומיה, כלומר, זכותם של אנשים לקבל החלטות הנוגעות להם עצמם. כדי לפעול באופן מוסרי, על העוסקים בחינוך לבריאות להיות מודעים לעקרונות האתיים העומדים בבסיסו של עיסוק זה אותם ניתן למצוא במסמכים שונים בשפה האנגלית.
תיאוריות ומודלים בחינוך לבריאות
לתיאוריות ומודלים המסבירים התנהגות בריאותית מבוססי-ראיות יתרונות רבים: הם מסבירים, בין היתר, את הסיבות האישיות והסביבתיות להתנהגויות בריאות ספציפיות ואפשר להשתמש בהם כ"מפת דרכים" לתכנון, וכ"ארגז כלים" ליישום והערכה של תוכנית חינוך לבריאות, כולל בחירת קבוצות יעד, שיטות עבודה ודרכי הערכה. תיאוריות שנעשה בהן שימוש רב הנלמדות גם בישראל הן:
ועוד
נושאים בחינוך לבריאות
חינוך לבריאות מתייחס להיבטים המשפיעים על בריאות האוכלוסייה, ושהשגתם קשורה, בין היתר, לשמירה על אורח חיים בריא ו/או לשינוי הגורמים המשפיעים על הבריאות. כמה מן הנושאים המרכזיים בחינוך לבריאות מוצגים להלן:
יעילות של אסטרטגיות חינוך לבריאות
אסטרטגיות שונות של חינוך לבריאות נמצאו כיעילות יותר מאחרות במניעה והפחתה של מצבי חולי ובהתנהגויות התורמות להיווצרן ולשימורן.
במערכת החינוך
בבתי ספר תיכוניים בישראל קיים פרויקט בו התלמידים לומדים על הקשר בין אורח חיים בריא ובריאות. מטרת הפרויקט היא ליצור מסגרת תומכת שתלווה את תלמיד התיכון גם מחוץ לבית הספר. הפרויקט דן בסוגיות בריאותיות נפוצות בישראל ומחוצה לה, לדוגמה - הפרעות אכילה, יציבה נכונה, תזונה נבונה, קרינת השמש, תאונות דרכים ועוד. מפעילי הפרויקט הם עיריית חיפה והתאחדות הספורט אך משתתפים גופים נוספים המפעילים פעילויות הקשורות לנושאים הנלמדים כגון הפרעות אכילה - ארגון האנורקסיה והבולימיה, תאונות דרכים - משטרת ישראל (ביספורט).
משרד החינוך פיתח מערך לימודי בשם "לי-בריאות" שמטרתו הטמעת תחום הבריאות בבתי הספר. הפרויקט שילב את כלל המקצועות בהעברת מסרים של חינוך לבריאות בבתי ספר יסודיים תוך שימוש במגוון תחומי ידע, ביניהם תזונה בריאה, היגיינה אישית וסביבתית, פעילות גופנית, מניעת התנהגות מסכנת, שמירה סביבתית. כחלק מהתכנית נלמדו תוכני בריאות בשלל שיעורים, למשל: בשיעור מדעים למדו על גוף האדם ומערכת השריר שלד, בשיעור תנ"ך למדו על תפקידי המזון בסיפורים המקראיים, בשיעור חינוך גופני למדו על השימוש במידע וכיצד ליצור ממנו תפוקה האישית מיטבית, בשיעור לשון למדו לגשת למאמרים העוסקים בבריאות ובנפש בריאה, כמו גם מונחים באנגלית שחדרו לשפה העברית הקשורים לנושא חינוך גופני ותזונה. מרבית תוכני התכנית אינם נמצאים עוד במאגרי משרד החינוך.
בקופות החולים: כל קופות החולים מפעילות מגוון של סדנאות לקהל הרחב ולצוות העובדים בנושאים שונים: פעילות גופנית, גמילה מעישון ועוד. אתרי הקופות מנגישים מידע רחב, הקיים גם בעלוני מידע המופצים במרפאות, בחוברות הדרכה ובהרצאות.
במקומות עבודה: מקומות עבודה רבים מפעילים סדנאות עבור עובדיהן.
תוכניות למניעת השמנה: מערכת החינוך נדרשה לפתח פרויקטים שמטרתם למזער את התופעה כבר מהגן. בעקבות כך בגני הילדים החלו לקיים פעילות בתזונה בריאה בשתתפות של הילדים ושל הוריהם בשיח חברתי על תזונה וכושר ובנושאים הקשורים לאורח חיים בריא. בנוסף ללמידה התאורטית, הגננת ערכה פעילות גופנית לילדים על בסיס יום יומי. לאחר כשנה נמצא שהפעילות שהגננות ביצעו שאחוז הילדים הסובלים מעודף שומן פחת (מדובר על ירידה של 38%-40%).גם ההורים מודעים לתהליך שהילדים שותפים לו במטרה לתמוך ולהמשיך בעשיה בבית - דוגמה אישית מההורים, מיעוט בפיתויים לא בריאים והגברת פיתויים בריאים. אחד מהעקרונות התזונתיים שנעשה בו שימוש בתוכנית זו הוא לא למנוע מהילד אכילת ממתקים אצל החברים, תוך הבנה שהשינויים הם הדרגתיים (מרכז הוליסטי מעט צרי). כחלק מהתכנית, הילדים מקבלים כלים שיעזרו להם להתמודד ללא ליווי צמוד מתמשך. כאשר קבוצת תלמידים לא מצליחה להיעזר בפרויקט הבית ספרי או בבתי ספר שלא מתקיים בהם הפרויקט וידוע שהקבוצה הזו בסיכון יש למי להפנות את התלמידים ואף רצוי לעשות זאת. מלבד הפרויקטים בבתי הספר ובגנים, מתקיימים חוגי העשרה אחרי צהריים לכלל האוכלוסייה.
בשנת 2009 אושרה תוכנית לימודים נוספת (תל"ן) לשיעורי תזונה מעשיים בשם "אוכלים בריא", המועברת בעשרות מוסדות חינוכיים ברחבי ישראל, גנים, בתי ספר יסודיים וחטיבות הביניים.
משה שמעון פסח
הרב משה שמעון פסח (ביוונית: Μωυσής Πεσάχ or Πέσαχ; 1869 – 13 בנובמבר 1955) היה רבה של העיר וולוס שביוון והרב הראשי ליהדות יוון. נודע בפעולותיו להצלת יהודי קהילתו בזמן השואה.
ביוגרפיה
נולד בלאריסה לרב שמעון פסח, רב הקהילה. הוא למד בישיבה בלאריסה, ובשנת 1898 עבר ללמוד בישיבת בית יוסף בסלוניקי ושם גם הוסמך לרבנות. במקביל רכש השכלה כללית בתחומי הרוח. בשנת 1892 מונה לרב העיר וולוס, שם שימש גם כמוהל, שוחט ומורה לעברית. שנתיים אחר כך נשא לאשה את שרה בורלא. לזוג נולדו שבעה ילדים.
בעזרת ידידו הבישוף, כמרים נוספים, ראש העיר הצלב האדום, מריה ואפוסטולוס ווליוטיס ואחרים, נמלטו רוב יהודי וולוס להרים וניצלו. רבים מהיהודים ובהם הרב פסח עצמו הצטרפו למחתרת היוונית, וביצעו פעולות חבלה. שנים מבניו של הרב וכן בתו נרצחו בידי הגרמנים. אשתו מתה באותו זמן מתלאות ומצער על מות ילדיה.
עם תום הקרבות ועזיבת הגרמנים בנובמבר 1945, חזר הרב פסח להנהיג את קהילת יהודי וולוס. בשנת 1946 הוא מונה לרב הראשי ליהודי יוון.
בשנת 1952 העניק פאול מלך יוון לרב פסח את "צלב הזהב", עיטור הכבוד של מסדר המלך ג'ורג' הראשון, על "גילוי נאמנות ופטריוטיות למולדת יוון".
באפריל 1955 פגעה בוולוס רעידת אדמה קטלנית והרב נאלץ לעבור לגור באהל. לאחר מכן ויתר על ביתו כדי לבנות באותו מקום בית-הכנסת.
הרב פסח נפטר ב-13 נובמבר 1955 ונקבר בבית הקברות היהודי בוולוס. שנה לאחר מכן בהסכמת ממשלת יוון הועלו עצמותיו לקבר בהר המנוחות בירושלים, והוא נטמן סמוך לקברו של הרב עוזיאל. ספרייתו העשירה הועברה למשמרת במכון יד בן צבי.
ב-16 באפריל 2015 הונצח הרב פסח בטקס מיוחד של בני ברית וקרן קיימת לישראל ביער הקדושים בירושלים.
בילשיבצי
בילשיבצי (באוקראינית: Більшівці; בפולנית: Bołszowce, "בולשובצה"; ביידיש: באלשוועץ) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-15, ובסוף מאה ה-16 קיבל זכויות עירוניות.
במהלך השנים סבל היישוב מפשיטות השוודים, הקוזקים, הטורקים והטטרים. כמו כן, נפגע היישוב קשות במלחמת העולם הראשונה.
בעיירה נותר מבנה בית כנסת מהמאה ה-18.
יהודי בילשיבצי
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1635, ומסוף המאה ה-19 התקיימה במקום קהילה עצמאית.
לאחר מאורעות מלחמת העולם הראשונה ופרעות פטליורה, עזבו את העיירה רוב יהודיה. בשנים אלו נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים, למעלה ממחצית מסך תושביה.
בסיוע הג'וינט ומוסדות עזרה הדדית השתקמה הקהילה, ובשנות העשרים והשלושים פעלו בעיירה מפלגות ציוניות שונות, וכן תנועות הנוער השומר הצעיר ובית"ר. כמו כן, פעלו בעיירה בית ספר מרשת תרבות וספרייה יהודית.
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכנסו לעיירה הסובייטים. ביום 3 ביולי 1941 נכנסו לעיירה הגרמנים, ובו ביום ירו למוות בכ-450 מיהודי המקום.
כ-1,500 היהודים שנותרו בעיירה רוכזו בגטו, והועברו בשתי אקציות, בספטמבר ובאוקטובר 1942, למחנה ההשמדה בלז'ץ. היהודים האחרונים מהעיירה הועברו לרוהטין.
הקורפוס ה-44 (ורמאכט)
הקורפוס ה-44 (בגרמנית: XXXXIV. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-15 באפריל 1940, וכמפקדו מונה פרידריך קוך. במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה השישית, והשתתף בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון. במהלך מתקפת הקיץ הגרמנית ב-1942, לחם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן במסגרת קבוצת ארמיות A. בספטמבר הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה ה-17, והשתתף בקרב על קווקז. במהלך שנת 1943 לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-17 ומאוקטובר כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות A, והשתתף בנסיגה מהקווקז, בלחימה בגשר קובאן, ובלחימה בדרום אוקראינה. בקיץ 1944 לחם הקורפוס במבצע יאשי-קישינב כחלק מהארמייה השישית, ובמהלכו הושמד הקורפוס, וב-27 בספטמבר 1944 פורק הקורפוס.
מבצע ברברוסה
במבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מבצע יאשי-קישינב
במבצע יאשי-קישינב כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מערכת הביטחון הישראלית
מערכת הביטחון היא מכלול הארגונים העוסקים בהגנה על ביטחון מדינת ישראל, כלומר על הגנת ישראל ותושביה מפני אויבים מבחוץ ומבית.
לכל אחד מהגורמים במערכת הביטחון סמכויות משלו, אך לעיתים נדרשת הכרעה בשאלה מי הגורם שיתמודד עם איום ביטחוני מסוים. בין הגורמים השונים מתקיימים אינטראקציה ושיתוף פעולה, לשם מימושן של מטרות משותפות. בנוסף לכך מתקיים מעבר של לוחמים/עובדים בין הגורמים השונים, ובפרט מעבר מצה"ל אל כל יתר הגורמים. במיוחד בולט הדבר במוסד, שרבים מראשיו הם אלופים שהשתחררו מצה"ל.
כוחות הביטחון
הארגונים הנכללים במערכת הביטחון בישראל הם:
ארגונים נוספים
יש המחשיבים גם גופי חירום והצלה כגון הרשות הארצית לכבאות והצלה, הכפופה למשרד לביטחון פנים (אשר מהווה בעצמו חלק ממערכת הביטחון הישראלית) ובאה להגן מפני שריפות וכדומה ואף את מגן דוד אדום ואת איחוד הצלה (ארגון הצלה התנדבותי המעניק בעיקר שירותים פרטיים של עזרה ראשונה) הכפופים למשרד הבריאות ובאים להעניק בעיקר טיפולי עזרה ראשונה, ארגון זק"א האמון על סיוע למשטרת ישראל בזיהוי קורבנות בזירות אסון, שירותים רפואיים אחרים ומגנים גם בעיקר מפני פגיעות העלולות להביא למחלות, לפציעות ולמוות, כחלק ממערכת הביטחון הישראלית. בעקבות מלחמת לבנון השנייה הוקמה רשות חירום לאומית כגוף נפרד ממשרד הביטחון אך לבסוף פעילותה כגוף עצמאי הופסקה והיא אוחדה לתוך משרד הביטחון.