cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רבן יוחנן בן זכאי
תקנותיו
מטרתה של התקנה היא שימור המנהגים הקיימים וזכרו של בית המקדש שנחרב בליבו של העם. מעבר לכך, בצורה זו גם הועברה מצוות נטילת הלולב מזיקתה למזבח לחיי בית הכנסת.
ג) אכילת "חדש" – "שיהא יום הנף כולו אסור"
במקדש היו מקריבים ביום ט"ז בניסן את מנחת העומר. לפני ההקרבה היה אסור לאכול מתבואת אותה שנה, איסור שנקרא "איסור חדש". לפני שחרב הבית היו אוכלים מחצות היום ואילך כי ודאי כבר הקריבו, כאשר חרב הבית אסר רבן יוחנן לאכול חדש עד הערב. בגמרא נאמרו שני פירושים לכך: (א) מדאורייתא מותר איסור חדש כבר מבוקר ט"ז בניסן כשאין בית מקדש, ותקנה זו אוסרת את התבואה כל אותו היום מחשש שמא, כשיבנה הבית, מי שהיה רגיל לאכול מהבוקר יעשה זאת כרגיל, בלי לדעת שצריך לחכות עד הקרבת הקורבן; (ב) מדאורייתא אסור לאכול חדש כל יום ט"ז בניסן אלא אם הוקרבה מנחת העומר במהלכו, ורבן יוחנן בן זכאי הוא זה שדרש הלכה זו מן הכתובים ופרסם אותה, אך לא חידש תקנה עצמאית.
מרגע חורבן בית המקדש ועד תיקון התקנה הזו (יום הנף), המשיכו הרחוקים ואולי אף הקרובים להמתין עד מחצית היום, כדי לאכול מן החדש (התבואה החדשה). רבן יוחנן בן זכאי ניתק את שעת היתר האכילה מהחדש מתלותה המוחלטת בעבודת המזבח שהפסיקה להתקיים כתוצאה מחורבן בית המקדש, וקבע כי כל היום אסור באכילת התבואה החדשה. התקנה ממלאת חלל שנוצר עם החורבן, אך אינה משנה את ההלכה האוסרת על הציבור היהודי לאכול מן החדש לפני ט״ז בניסן.
קידוש החודש
ד) בראשונה היו מחללין אף על כולן. משחרב בית המקדש אמר להן רבן יוחנן בן זכאי "וכי יש קרבן?" התקינו שלא יהו מחללין אלא על ניסן ועל תשרי בלבד.
ה) בראשונה היו מקבלין עדות החודש כל היום. פעם אחת נשתהו העדים מלבוא ונתקלקלו הלוים בשיר (ישנו שיר של יום מיוחד לכל יום חול. בראש חודש ישנו שיר אחר המחליף את שיר של יום. במקרה זה לא ידעו הלויים איזה שיר לנגן); התקינו שלא יהו מקבלין אלא עד המנחה. ואם באו עדים מן המנחה ולמעלה – נוהגין אותו היום קודש ולמחר קודש. משחרב בית המקדש, התקין רבן יוחנן בן זכאי שיהו מקבלין עדות החדש כל היום.
ו) אמר רבי יהושע בן קרחה (שהיה באותו דור): ועוד זאת התקין רבן יוחנן בן זכאי, שאפילו ראש בית דין בכל מקום, שלא יהו העדים הולכים אלא למקום הוועד.
ז) ברכת כהנים
בברכת הכהנים שנהגה לפני החורבן במקדש, עלו הכהנים לברך כשהם יחפים מחשש שכשיעלה הכהן לברך תיקרע רצועה בסנדלו והוא לא יוכל לברך. העם שיצפה בברכת הכוהנים, יעלה בדעתו מחשבה, שהכהן לא עלה לברך הואיל והוא פסול והכהנים האחרים דחו אותו. כדי לשמור על כבוד הכהונה, הוחלט שבבית המקדש יעלו כל הכהנים יחפים (לעומת אזורים אחרים ברחבי הארץ שם עלו הכהנים בסנדליהם – לאור העובדה כי כל התושבים הכירו אותם ולא נצרך עניין היותם יחפים כדי להבדילם). משחרב בית המקדש התקין רבי יוחנן שכולם יעלו יחפים, זכר לבית המקדש.
ח) חובת הגר
גר שנתגייר בזמן הזה צריך שיפריש רובע לקינו. אמר רבי שמעון בן אלעזר: כבר נמנה עליה רבן יוחנן וביטלה מפני התקלה. תקנה זו מבטלת את התקנה הקדומה להפריש כסף לקורבן. גוי שהתגייר, היה חייב במילה, טבילה וקורבן עוף, ואילו לאחר החורבן, הפרישו את הכסף לקורבן שיוקרב כאשר ייבנה בית המקדש. רבי יוחנן ביטל את חיוב כסף הקורבן, ואף על פי שרבי שמעון בן אלעזר טוען כי זה נבע מתוך "התקלה", כלומר, שהיו משתמשים בכסף לקניות, לרבי יוחנן בן זכאי, הייתה כנראה תכלית פרגמטית – כחלופה לקורבן, נקבע קבלת עול מלכות שמים.
התקנה התשיעית
יש מחלוקת מה הייתה התקנה התשיעית: "ואידך (האחרת, התשיעית) – פלוגתא דרב פפא ורב נחמן בר יצחק. רב פפא אמר: כרם רבעי, רב נחמן בר יצחק אמר: לשון של זהורית".
רב פפא סובר, כי התקנה התשיעית הייתה ביטול התקנה שנגעה לנטע רבעי. לפני החורבן, הייתה קיימת חובה על כל מי שגר במרחק יום הליכה מירושלים להביא את פירות הנטע רבעי שלו לירושלים ולא לפדות אותם, כדי לדאוג לאספקה קבועה של פירות לירושלים. לאחר חורבן העיר לא היה טעם בתקנה הזאת ורבי יוחנן ביטל אותה.
מתנגדיו
לרבי יוחנן היו קבוצות של מתנגדים, שלכל אחת מהן הייתה סיבה שונה: הצדוקים, הכהנים ובני בתירה. גם בקרב תלמידי החכמים נמתחה עליו ביקורת בתקופה מאוחרת יותר (בבלי גיטין נו ע"ב), על כך שלא השתדל אצל אספסיאנוס לבטל את חורבן ירושלים, אולם גם היא שנויה במחלוקת.
הצדוקים
רבן יוחנן התנגד לצדוקים. כמה אמרות תלמודיות מספרות על לעגו של ריב״ז כלפיהם וכיצד הפריך את שיטתם ההלכתית.
במחקר
במסורת המשנה והתלמוד מיוחסת לרבן יוחנן בן זכאי חשיבות מכרעת, כמי שהניח את היסוד לשיקום אחרי חורבן המקדש ולהמשכיות חיי התורה והמצוות בעת המשבר. הוא מתואר כמנהיג בכיר וכמי שסמכותו התקבלה על החכמים שהיו בתקופתו ועל העם.
אולם תיאור זה אינו מקובל על היסטוריונים אירופאים בני זמננו. היסטוריונים אלו רואים בתנועה הרבנית שהתבססה בתחילה ביבנה רק כוח אחד מבין סיעות רבות בקרב יהודי הארץ לאחר החורבן, כוח בעל השפעה מוגבלת ואפילו שולית לפחות עד זמנו של רבי יהודה הנשיא. לדבריהם, תפקידו האמיתי באירועים מבוסס בעיקר על השערות, שכן הספרות העוסקת בו נכתבה לפחות מאה שנה לאחר מותו. על פי היסטוריונים אלו, תקנותיהם והכרעותיהם של החכמים בתקופה המיוחסת לריב"ז, היו מקובלות רק על המעטים שסרו אז למשמעתם.
מילת קריאה
מילת קריאה היא אחת מבין חלקי הדיבר הזוטרים. בדרך כלל אין למילת הקריאה קשר דקדוקי כלשהו לשאר המשפט ולרוב גם לא ניתן להטותה. כל מטרתה לאפשר לדובר להדגיש רגש כלשהו בנוגע לנאמר במשפט. שילוב מילת הקריאה נעשה בדרך כלל בתחילת המשפט או בסופו, ובמרבית המקרים מילת הקריאה אף יכולה להוות משפט של מילה אחת ("יש!").
בלטינית נקרא חלק זה Interjection, מילה שהיא הלחם בסיסים של המילים inter ("בין") ו-iacere ("לזרוק").
מילות קריאה בעברית
בעברית הקריאה מופרדת בפסיקים משאר המשפט. משפטים המופיעה בהם מילת קריאה יסתיימו בסימן קריאה. מילת קריאה לא יכולה לבוא במשפט אחרי מילת יחס, וה' השאלה לא תבוא לפניה.
יוליאנה טלגין
יוליאנה טלגין (נולדה ב-22 במרץ 2002) היא מתעמלת אמנותית ישראלית. ייצגה את ישראל באולימפיאדת טוקיו (2020) במסגרת נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית.
ביוגרפיה
טלגין נולדה בשנת 2002. היא החלה להתאמן בהתעמלות אמנותית בגיל 4.
בשנת 2017 זכתה במדליית ארד באליפות אירופה לנוער שהתקיימה בבודפשט שבהונגריה.
בשנת 2019, באליפות העולם שהתקיימה בבאקו שבאזרבייג'ן, זכתה במדליית כסף במקצה הקרב רב.
בשנת 2020 היא זכתה במדליית זהב בקרב רב ובמדליית כסף מדינתית באליפות אירופה שנערכה בקייב, בירת אוקראינה.
בשנת 2021, באליפות אירופה שהתקיימה בעיר וארנה שבבולגריה זכתה במדליית ארד קבוצתית ובמדליית ארד מדינתית בקרב רב.
טלגין ייצגה את נבחרת ישראל באולימפיאדת טוקיו (2020), לצד אופיר דיין, קארין וקסמן, יאנה קרמרנקו ונטלי רייץ.
ליטאית
ליטאית (Lietuvių kalba), שפתה הרשמית של ליטא, היא שפה בלטית מזרחית מקבוצת השפות הבלטיות של משפחת השפות ההודו־אירופיות. הליטאית שגורה כשפת אם בפי כ־4 מיליון בני אדם, 2.6 מיליון מהם בליטא. מאז 1918 הליטאית היא שפתה הרשמית של ליטא, ומשנת 2004 היא אחת מן השפות הרשמיות באיחוד האירופאי. בספרות ישנה, הנוגעת לשפות הבלטיות, המושג "ליטאית" מתייחס לעיתים לשפות הבלטיות בכללותן.
היסטוריה
השפה הליטאית שומרת עדיין על חלק גדול ממערכת הצלילים המקורית ומן הייחוד המורפולוגי של השפה ההודו אירופאית הפרוטוטיפית, ולכן היא מוקד משיכה למחקר בלשני. יש עדויות המצביעות, כי ייתכן שקבוצת השפות הבלטיות (כלומר, הליטאית והלטבית) התקיימו בנפרד מהשפות ההודו-אירופיות האחרות כבר במאה העשירית לפני הספירה. אם כי הימצאותם של מאפיינים ארכאיים מסוימים בשפה אינה ניתנת להכחשה, האופן המדויק שבו נפרדו השפות הבלטיות מן הפרוטו הודו-אירופית נתון עדיין במחלוקת.
השפות הבלטיות המזרחיות נפרדו מאלו המערביות (או, ייתכן, מן השפה הפרוטו-בלטית) בין 400 לבין 600 לספירה. הפירוד בין הליטאית ללטבית החל לאחר שנת 800, לאחר תקופה ארוכה שבה התקיימו כשפה אחת עם שני ניבים שונים. ניבי-מעבר התקיימו לפחות עד המאות ה־14 או ה־15, ואולי אף עד המאה ה־17. כיבוש שטחה של לטביה בידי אבירים גרמניים, שהתחולל במאה ה־13, תרם רבות להתפתחותן הנפרדת של השפות.
הטקסט הליטאי הקדום ביותר הידוע הוא תרגום של ספר מזמורים משנת 1545. ספרים מודפסים קיימים כבר משנת 1547, אך רמת האוריינות בקרב העם הליטאי הייתה נמוכה עד המאה ה־18 וספרים לא היו נפוצים. ב־1864, בעקבות מרד ינואר הכושל, שבו התקוממו מיעוטים לאומיים, פולניים, ליטאיים ואחרים, בליטא, לטביה ובלארוס נגד שלטונה של רוסיה, הטיל מיכאיל ניקולאיביץ' מוראביוב, המושל הכללי של ליטא, איסור מוחלט על שימוש בשפה הליטאית. ספרים בליטאית הודפסו מעבר לגבול, בפרוסיה המזרחית ובארצות הברית. הטקסטים הללו הוברחו למדינה, למרות עונשי מאסר כבדים, ועזרו ללבות את הרגש הלאומי עד להסרתו של האיסור בשנת 1904.
ליטאית שימשה שפתה הרשמית של ליטא מאז 1918. בזמן השלטון הסובייטי היא שימשה בעניינים רשמיים לצד הרוסית, שקיבלה עדיפות כשפתה הרשמית של ברית המועצות.
תפוצה גאוגרפית
השפה הליטאית מדוברת בעיקר בליטא. כמו כן, היא שגורה בפיהם של ליטאים אתניים המתגוררים בבלארוס, בלטביה, בפולין וברוסיה, ובפיהן של קהילות מהגרים ליטאיות בארגנטינה, באוסטרליה, בברזיל, בקנדה, באסטוניה, בבריטניה, בקזחסטן, בקירגיזסטן, ברוסיה, בשוודיה, בטג'יקיסטן, באורוגוואי, בארצות הברית ובאוזבקיסטן.
2,955,200 נפש בליטא (ובכלל זה 3,460 טטארים), או בערך 80 אחוז מן האוכלוסייה (נכון ל־1998) דוברים ליטאית. ברחבי העולם, כארבעה מיליון נפשות דוברות ליטאית (1992).
ניבים
לליטאית שני ניבים עיקריים - "אאוקשטאיצ'יו" (Aukštaičių בליטאית, "ליטאית-של-הרמה"), ו"ז'מאיצ'יו" (Žemaičių בליטאית, "ליטאית-של-השפלה"), ועוד ניבי משנה של שני אלה. הליטאית התקנית מבוססת על אאוקשטאיצ'יו מערבית. ז'מאיצ'ו, לעומת זאת, נחשבת לקרובה יחסית ללטבית ואף קיימת ויקיפדיה בניב זה.
בדרך כלל, דוברי ניב אחד אינם מתקשים להבין דוברי הניב השני, אך מזהים את הניב המדובר מיד. ההבדלים בין הניבים השונים הם בעיקר בהגייה, ולא בדקדוק.
תנועות
בליטאית 12 אותיות תנועה מהאלפבית הלטיני, חלקן בתוספת סימנים דיאקריטיים מסוימים כמו סימן ה"אוגונק" (זנבון, קרס מתחת לאות, לדוגמה: ę) המשמש לציון תנועות ארוכות יותר, כשריד היסטורי לשימוש בו לציון תנועות מאונפפות שנעלמו מליטאית. למעשה, קיימות 11 תנועות בהגייה הליטאית. חוסר ההתאמה בין אותיות התנועה לתנועות נובע מכך ששתיים מהתנועות [:u:, i] מיוצגות בשתי אותיות כל אחת (ų,ū ; į,y בהתאמה), ואילו לתנועה [:o] אין אות ייחודית.
אסטרהאזי
Esterházy (olika betydelser)
האימפריה הרוסית
האימפריה הרוסית (ברוסית: Российская Империя- Россійская Имперія), או רוסיה הקיסרית, הייתה מדינה ומערכת שלטונית שהתקיימה ברוסיה מאז עלייתו לשלטון של פיוטר הגדול בסוף המאה ה-17 ועד להדחתו של הצאר האחרון ניקולאי השני במהפכת פברואר ב-1917. בתקופה זו התרחבו שטחיה של רוסיה מהאוקיינוס השקט במזרח ועד הים הבלטי במערב ועל פני מרבית מרכז אסיה והקווקז, ובשיא כוחה התפרס שטחה של האימפריה על פני שישית מכלל השטחים היבשתיים של כדור הארץ, והייתה שלישית רק לאימפריה הבריטית ולאימפריה המונגולית.
השם הרשמי של רוסיה בין השנים 1721 ל-1917 היה "האימפריה הרוסית" ובירתה של האימפריה הייתה סנקט פטרבורג (אחרי 1914 שונה שמה של העיר ל"פטרוגרד").
בין השנים 1816–1833 המנונה של המדינה היה "תפילת הרוסים" של וסילי ז'וקובסקי ובין 1833–1917 – "האל, שמור את הצאר".
עליית האימפריה
מייסד האימפריה הרוסית היה פיוטר הגדול, אשר הפך את רוסיה ממדינה גדולה אך חלשה יחסית למדינות אירופאיות אחרות למעצמה. פיוטר התערב בכל אספקט בחיי האימפריה שלו ובחיי תושביה. הוא דחק את תושבי ממלכתו ובייחוד את האצולה השמרנית שלה לעבר אירופה, תרבותה ומנהגיה. הוא דרש מהם לאמץ את החיים האירופאים ולוותר על מנהגי ימי הביניים שבהם היה שרוי עמו, מנהגים כגידול זקנים, חלוקים ארוכים וכו'. פיוטר החל בתהליך מודרניזציה של ממלכתו, ויצא לסיורים ברחבי אירופה, שלא כקודמיו בתפקיד.
מתוך הבנה שכדי להקים מעצמה יש צורך בצי, ייסד פיוטר את הצי הרוסי הקיסרי כצי קבע. אותו צי אף ביצע מספר פעולות התקפיות בתקופתו ובהן הקרב נגד האימפריה העות'מאנית, שהביא לכיבוש אזוב.
פיוטר הפך את רוסיה למעצמה. הוא התמודד עם המעצמות האזוריות וניצח. הוא הנחיל תבוסה משמעותית למעצמה החזקה ב, שוודיה, שהייתה אז מעצמה עולמית. במלחמה הצפונית הגדולה הביס פיוטר את השוודים והפך את רוסיה לכוח הדומיננטי בים הבלטי. בשטח שכבש מהשוודים ייסד פיוטר את בירתו החדשה, סנקט פטרבורג, שהייתה לחלון הרוסי לאירופה. את בירתו החדשה בנה פיוטר בעזרת השבויים השוודים ופועלים רוסים. פיוטר הניח בתקופתו את היסודות לצבא הרוסי החזק של המאות הבאות בעזרת המודרניזציה שהנחיל לו. תהליך ההתפשטות והמודרניזציה שהתחיל פיוטר נמשך על ידי יורשיו ובכך הפך פיוטר לאבי האימפריה הרוסית - אחד הכוחות הדומיננטיים בעולם במהלך המאות ה-18 וה-19, כוח שעתיד לשלוט בשישית מאדמת תבל.
יקטרינה הובילה את רוסיה לכיבוש חצי האי קרים ושטחים נוספים באזור הים השחור, אותם כבשה מידי האימפריה העות'מאנית הנחשלת. יקטרינה גם הייתה רפורמטורית גדולה, והיא עיצבה את רוסיה מבחינות שונות והניחה את היסודות לתור הזהב של התרבות הרוסית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
יליזבטה הובילה את רוסיה לניצחונות על פרוסיה במלחמת שבע השנים, ניצחונות שלא הפכו להישגים ממשיים עקב מותה הפתאומי ויורש עצר בלתי מוצלח, פיוטר השלישי. במותה של יקטרינה הייתה רוסיה הכוח הדומיננטי באירופה, אך נפוליאון בונפרטה, אשר שינה את ההיסטוריה האירופאית, השפיע גם על ההיסטוריה הרוסית. עם תחילת עידן נפוליאון שלט באימפריה הרוסית פאבל הראשון, בנה של יקטרינה. הוא לא נודע כשליט מוצלח במיוחד, ונרצח על ידי קושרים.
יורשו, הצאר אלכסנדר הראשון, הוביל את רוסיה לסדרת עימותים עם נפוליאון וצרפת, כשרוסיה לקחה על עצמה את הובלת הקואליציה האירופאית כנגד צרפת יחד עם האימפריה הבריטית. העימות הישיר הראשון - קרב אוסטרליץ, ולאחריו קרב פרידלנד, הסתיימו בתבוסת רוסיה ובעלות בריתה. לאחר קרב פרידלנד לא יכול היה אלכסנדר לסרב להצעת השלום הנדיבה מצד נפוליאון, שכללה באופן מעשי את חלוקת אירופה לשטחי השפעה בין שתי הקיסרויות.
אך עד מהרה קרס הסכם שלום זה ובין הצדדים פרצה מלחמה שהשפיעה רבות על האימפריה הרוסית בפרט ועל התרבות הרוסית במאה השנים הבאות - העימות של 1812, או, בפי הרוסים, המלחמה הפטריוטית של 1812.
מסעו של נפוליאון לרוסיה היה כישלון מוחלט וסימן את תחילת סופו. מתוך יותר מ-600,000 חיילים שיצאו למסע, זכו אך מעטים לשוב ולראות את ביתם. לאחר ניצחון זה, שתואר לאחר מכן ביצירת המופת של לב טולסטוי, "מלחמה ושלום", הובילה רוסיה קואליציה אירופית לעבר פריז. בעידן שאחרי נפוליאון הייתה רוסיה לאימפריה השנייה בהיקף שליטתה בעולם, אחרי האימפריה הבריטית.
העידן הפוסט-נפוליאוני
רגעי השיא של האימפריה במאה ה-19 היו בתחילתה, במהלך המלחמות הנפוליאוניות. האימפריה הובילה את הקואליציה האירופאית להשבת הסדר הישן על כנו. על אף המשך ההתפשטות האימפריאליסטית עד לסיום המאה, החלה האימפריה לשקוע, שקיעה אטית ולא מורגשת. הכלכלה החקלאית עליה התבססה האימפריה, מעמד הצמיתים, כוח האצולה שמנע רפורמות והצארים שניסו לשמור על כוחם האבסולוטי תוך יצירת תסיסה בקרב חוגי האינטליגנציה, הם שהובילו את האימפריה לנפילתה.
אלכסנדר הראשון קיסר רוסיה היה איש דתי, דבר שהרחיק אותו ממחנה הרפורמטורים אל המחנה השמרני. הוא היה הראשון מבין סדרה של צארים שמרניים (יוצא מן הכלל הוא אלכסנדר השני) שלא השכילו להבין את השינויים שעוברת אירופה - כדוגמת המהפכה התעשייתית שהגיעה לרוסיה באיחור ניכר אחרי מערב אירופה.
עם מותו של אלכסנדר עלה לשלטון אחיו, ניקולאי, שהיה לצאר ניקולאי הראשון, וכונה גם "הז'אנדרם של אירופה", משום שסייע בחיסול מרידות ברחבי אירופה נגד מלכים וקיסרים. בין היתר סייע ניקולאי לקנצלר האוסטרי, מטרניך, בחיסול מרידות "אביב העמים" בקיסרות האוסטרית. ניקולאי היה שמרן אף מקודמו אלכסנדר, ומיום הכתרתו (מרד הדקבריסטים) מחץ כל ניסיון לרפורמות וקריאות לכינון חוקה באימפריה הקפואה. רוסיה תחת הנהגתו השיגה ניצחון צבאי אל מול האימפריה העות'מאנית המתפוררת (המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1828–1829) אך עשתה צעד אחד יותר מדי בחזית זו, שהוביל למלחמת קרים נגד קואליציה של בריטניה, צרפת וטורקיה.
עם מותו של ניקולאי עלה לשלטון בנו אלכסנדר, שהוכתר לצאר אלכסנדר השני. הוא היה הרפורמטור היחיד מבין הצארים הרוסיים במאה ה-19. עם ראשית כהונתו הביא לסיום מלחמת קרים, מלחמה שחשפה את רוסיה במערומיה, והחל בסדרת רפורמות. באיחור רב הביא לאימפריה את המהפכה התעשייתית שכבר הייתה בשיאה באירופה. תחת הנהגתו החלו להיסלל מסילות הרכבת ברוסיה. הרפורמה החשובה ביותר שעשה הייתה רפורמת 1861 שהוקדשה לשחרורה של החקלאות משיטת הצמיתים, אך תוצאותיה לא היו משביעות רצון, כי מצב אותם איכרים עניים, רובה של אוכלוסיית האימפריה, נעשה אף קשה יותר ממה שהיה בהיותם צמיתים. על אף שבניגוד לקודמיו לא ראה בהתפשטות הרוסית הכרח אלא צידד בהתבצרות בגבולות האימפריה, יצא למלחמה באימפריה העות'מאנית - המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1877–1878), מלחמה שהביאה לתחילת שחרור הבלקן מידי האימפריה העות'מאנית. הרפורמות של אלכסנדר הביאו להתמרמרות בקרב חוגי האצולה, אך היו מתונות מדי בעיני חוגי האינטליגנציה המהפכניים, מה שהביא בסופו של דבר להתנקשות בחייו בידי תנועת המחתרת "נרודניה ווליה".
בנו ויורשו אלכסנדר השלישי ביטל חלק מן הרפורמות החוקתיות של אביו וביקש לבסס את המשטר על יסודות דתיים וסמכותניים (אוטוקרטיים). במדיניות החוץ היה אלכסנדר היה איש שלום, אך הכין את צבאו למלחמה.
יורשו, ניקולאי השני, היה אף הוא שמרן. הוא שלט ברוסיה עד למהפכה הבולשביקית, שבה תפס לנין את השלטון ברוסיה. תחת שלטונו התפתחה רוסיה תעשייתית ואף נסללה מסילת הרכבת הטרנס סיבירית, אך כל ניסיון לשינוי בחוקה נבלם על ידו עד לתחילת המאה ה-20 ונפילת האימפריה.
על אף תהליך השקיעה בסוף המאה ה-19, התרבות הרוסית הגיעה לשיאה והיה זה לתור הזהב שלה. בתקופה זו קמו באימפריה כמה מגדולי התרבות והרוח בעת החדשה: סופרים כטורגנייב, טולסטוי ודוסטויבסקי, מחזאים כאנטון צ'כוב וניקולאי גוגול, גדול במאי התיאטרון קונסטנטין סטניסלבסקי, מלחינים כפיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, סרגיי רחמנינוב, רימסקי קורסקוב ואחרים וכן הבלט הרוסי המפורסם.
המאה ה-20 ונפילת האימפריה
במקביל להחלשות עוצמתה של האימפריה בראשית המאה ה-20 (בעקבות התבוסה במלחמת רוסיה–יפן ב-1905) עלו ברוסיה רעיונות מהפכניים רבים, החל מרעיונות דמוקרטיים ועד לרעיונות קומוניסטיים-מרקסיסטים, ניסיונות שבאו לידי ביטוי במהפכת 1905 והמרד על אוניית הקרב פוטיומקין.
על אף תרבות מפוארת ופורחת וצבא בעל שם, לא יכלה האימפריה להפוך למעצמה תעשייתית כגרמניה ובריטניה. איחורה לקלוט את המהפכה התעשייתית היה לאחד הגורמים בנפילתה. החוגים המהפכניים, שפעילותם הגיעה לשיא בין תחילת המאה ה-20 ועד לשתי המהפכות של 1917 (מהפכות פברואר ואוקטובר), פעלו כבר במחצית השנייה של המאה ה-19 והביאו להתנקשות בצאר אלכסנדר השני ולניסיון התנקשות דומה ביורשו אלכסנדר השלישי. מתחת לפני השטח הייתה רוסיה במצב רתיחה פוליטי.
במלחמת העולם הראשונה הצטרפה רוסיה לברית מדינות ההסכמה, כהמשך לברית ההסכמה המשולשת שכרתה ב-1907 עם בריטניה וצרפת, ומתוך הכורח להתמודד מול שכנותיה רבות העוצמה ממערב, אוסטריה-הונגריה וגרמניה. בהמשך הצטרפה גם טורקיה למערכה נגד רוסיה. רוסיה ספגה מפלות קשות בחזית מול גרמניה ואוסטריה-הונגריה. התבוסות עוררו תסיסה מבית, שהובילה במרץ 1917 להתפטרות הצאר ניקולאי, ולהקמת ממשלת מעבר דמוקרטית בראשות גאורגי לבוב, שהוחלף באלכסנדר קרנסקי. ממשלת המעבר המשיכה במלחמה נגד מעצמות המרכז, ובאוקטובר 1917 פרצה המהפכה הבולשביקית כשהמפלגה הקומוניסטית בראשות לנין תפסה את השלטון מידי ממשלת המעבר, והכריזה על הקמת רוסיה הסובייטית.
לנין ותומכיו עלו לשלטון תחת ההבטחה להוציא את רוסיה מהמלחמה. הבטחה זו מומשה לאחר שהגיע להסכם שלום עם גרמניה שהביא לפרישת רוסיה מהמלחמה, דבר שהיה הכרחי לביסוס המהפכה. על פי חוזה השלום, חוזה ברסט-ליטובסק, גרמניה ובעלות בריתה קיבלו שטחים נרחבים של האימפריה במזרח אירופה ובהם אזור פולין, הארצות הבלטיות ושטחים נוספים במזרח אירופה. רוסיה שקעה במלחמת אזרחים קשה, בין ה"אדומים" תומכי הבולשביקים ל"לבנים" אוהדי המשטר הישן הקפיטליסטים ועוד זרמים כגון אנרכיסטים ועוד. בסופו של דבר ידם של האדומים הייתה על העליונה וניצחונם הושלם ב-1920, מלבד כיסי התנגדות מעטים שחוסלו עד 1922. הצאר ובני משפחתו הוצאו להורג על ידי הבולשביקים ביולי 1918.
היה זה סופה של האימפריה הרוסית ושושלת רומנוב, אולם לאחר מכן קמה בשטחיה מעצמה בראשות רוסיה שהחליפה אותה - ברית המועצות.
שליטי האימפריה
בראש האימפריה עמד הצאר הרוסי. פיוטר הראשון החליף את התואר צאר באימפרטור, קיסר, אף שבאופן מסורתי העם המשיך לכנות את הקיסר בשם צאר.
משפטם של מנהיגי קטלוניה
משפטם של מנהיגי עצמאות קטלוניה, היה כינוס יוצא דופן של בית המשפט העליון של ספרד, ובו הואשמו מדינאים מהקהילה האוטונומית קטלוניה בבגידה. המשפט החל ב-12 בפברואר 2019 בבית המשפט העליון של ספרד. השופט פבלו לולרנה, שמונה כשופט חוקר לפי השיטה האינקוויזיטורית, קבע לאחר בחינת העובדות, על מעצר והעמדה לדין של 18 מדינאים, ביניהם המדינאי הנמלט קרלס פוג'דמון, הפעילים הפוליטיים ג'ורדי סאנצ'ס וג'ורדי קויקסארט, יושבת ראש הפרלמנט לשעבר של קטלוניה כרמה פורקדל וכמה מחבריה. חלק מהנאשמים נותרו במעצר לפני המשפט ללא ערבות מאז תחילת מעצרם. אמנסטי אינטרנשיונל והנציב העליון לזכויות האדם של האו"ם הביעו חששות כבדים בנוגע לעצם קיום המשפט ולחומרת ההאשמות. העדויות במשפט הסתיימו בחודש יוני 2019, ופסיקת בית המשפט ניתנה באוקטובר 2019.
משפט זה הוא מהגדולים שידעה ספרד בעת המודרנית. 422 עדים הוזמנו להעיד בו, והרכב של שבעה שופטים נדרש להחליט האם הנאשמים הם אכן בוגדים. ההחלטה עשויה הייתה לגרום להשלכות משמעותיות על קטלוניה, על ספרד, ועל חבלי ארץ בדלניים אחרים בעולם, התובעים עצמאות.
רקע
במהלך השנים 2004 ו־2005 התקיימו חרמות הדדיים בין הלאומנים הקטלנים והציבור הספרדי. אלו ניסו לסכל את מועמדות העיר מדריד למשחקים האולימפיים ב־2012, והספרדים הגיבו בהחרמת המשקה הקטלאני, הקאווה. בתחילת 2006 הגיעה הממשלה הספרדית להסדר עם קטלוניה כי הם יוכרו כ"אומה" שתמשיך להיכלל בספרד.
ב-9 בנובמבר 2014 נעשה ניסיון על ידי ממשלת קטאלוניה לקיים משאל עם בשאלת הגדרה עצמית לחבל קטאלוניה. הממשלה הספרדית סירבה לאפשר משאל עם בנושא וביצועו נאסר. המפלגות התומכות בעצמאות קטאלוניה דרשו כי הבחירות האזוריות הקטלאניות לשנת 2015 ייחשבו כמשאל עם, עם זכיית המפלגות התומכות בעצמאות. במהלך הבחירות הן אף דרשו כי תוכרז עצמאות למדינת קטלוניה בתוך 18 חודשים. עקב חלוקת מחוזות הבחירה, המפלגות התומכות בעצמאות החבל זכו ברוב בפרלמנט אך מספרית נתמכו על ידי פחות מ-50% מהבוחרים. בספטמבר 2017 אישר הפרלמנט של קטלוניה את "חוק משאל העם על ההגדרה העצמית של קטלוניה", וכן את חוק תקופת המעבר ואת ייסודה של הרפובליקה הקטלאנית. חוק המעבר היה אמור להיות מיושם יומיים לאחר תוצאות משאל העם. החוק פורסם תוך אי כיבוד החוקה של ספרד, וחוקי האוטונומיה של קטלוניה, שאינם מאפשרים פרישה עצמאית מספרד. בחוק שנחקק על ידי הפרלמנט הקטלוני, נטל הפרלמנט הקטלוני לעצמו סמכויות מיוחדות להכריז על פרישת קטלוניה מממלכת ספרד. שני החוקים הוכרזו בלתי חוקיים על ידי בית המשפט החוקתי של ספרד. ב-1 באוקטובר 2017 התקיים משאל העם על עצמאות קטלוניה, אף על פי שקיומו נאסר על ידי בית המשפט הספרדי. ב-27 באוקטובר 2017 הוביל קרלס פוג'דמון הצבעה בפרלמנט של קטלוניה שקבעה את הכרזת העצמאות הקטלאנית. מייד לאחר משאל העם וההכרזה על עצמאות הושעה פוג'דמון מתפקידיו, והתובע הכללי הספרדי הגיש כתב אישום נגדו בגין בגידה במדינה.
ב-30 באוקטובר השתלטה ספרד מחדש על קטלוניה, באמצעות שליחת שוטרים למחוז וכן לפרלמנט הקטלוני, ועל ידי צווי חירום שהפקיעו את סמכות הפרלמנט האזורי על הטריטוריה של קטלוניה, בהתאם לסעיף 155 של החוקה הספרדית. כמה מיוזמי הכרזת העצמאות הקטאלונית שנתפסו נשלחו למעצר ללא שחרור בערבות, והואשמו בעבירות של בגידה, אי ציות ושימוש לרעה בכספי ציבור. פוג'דמון וארבעה מחברי ממשלתו נמלטו לבלגיה וקיבלו בה מקלט מדיני. ספרד הוציאה צו מעצר בינלאומי נגדם. רוב חברי הפרלמנט הקטאלוני שנעצרו נותרו במעצר עד תום ההליכים, ומשפטם בגין בגידה בממלכה החל בפברואר 2019.
הנתבעים
18 אנשים נתבעו במשפט זה. הם מופיעים בסדר אלפביתי לפי שם המשפחה שלהם, המעידים על ההאשמה וההרשעה המבוקשת. לפירוט השמות, ראו בערך המקביל בוויקיפדיה באנגלית. תשעה מהנאשמים, שכתב האישום כנגדם היה על בגידה, עלולים היו לשאת עונשי מאסר של עד 25 שנה.
ביקורת ותגובות למשפט
הסוגיה, האם פעולה פרלמנטרית בדרכי שלום (חקיקה פרלמנטרית) עלולה להיחשב כבגידה, מעסיקה רבים. מצד אחד, רבים בספרד וכן במדינות אחרות, המתנגדות לבדלנות, רואים במשפט זה אבן דרך בהלכות שלטון וממשל, ובשאלה האם חבל ארץ השייך למדינה יכול להחליט על דעת עצמו להיפרד מאותה מדינה. סוגיה זו נוגעת למדינות אחרות בהן ישנם חבלי ארץ אוטונומיים. לדוגמה, חבל סקוטלנד בבריטניה, כורדיסטן העיראקית, חבל אבחזיה שהכריז חד-צדדית עצמאות מגאורגיה, הרפובליקה של קרים – שהיא חבל ארץ שהכריז חד-צדדית על התנתקות מאוקראינה והתחברות לרוסיה, ועוד. עקב חשיבותו לממשלת ספרד, הועבר המשפט בטלוויזיה בשידור חי, ובכך הופגנה גם שקיפות ונייטרליות.
מצד שני, הביקורת על ממשלת ספרד והתנהלותה חצתה גבולות. בקטלוניה ובבירתה ברצלונה נערכו הפגנות ענק; מפגינים וכלי תקשורת מאשימים את ממשלת ספרד בהפרת זכויות האדם של הנאשמים. הביקורת מגיעה אף מצד מוסדות בינלאומיים. ב-7 במרץ 2018, השמיע הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם ביקורת כנגד השלטונות הספרדים, קרא להקל בתנאי מעצרם של הנאשמים, העצורים עד תום המשפט, והזכיר כי "מעצר לפני קיום משפט צריך להיחשב כאמצעי האחרון".
ב-15 באוקטובר 2018 דרש ארגון "אמנסטי אינטרנשיונל" לשחרר מיידית את שני הפעילים סאנצ'ז וקויקסארט (הידועים בשם "ג'ורדיס", שכן הם חולקים את שמם הפרטי), שאינם נבחרי ציבור, וקבע כי החזקתם במעצר הזמני לא הייתה מוצדקת, אלא היא ביטוי להגזמה חסרת פרופורציה בזכויות אזרחים לחופש הביטוי ולהתכנסות, ואף דרש להתייחס אליהם כאל שבויי מצפון. ימים ספורים לפני תחילת המשפט ביקש ארגון "אמנסטי אינטרנשיונל" מבית המשפט לאפשר למשקיפים שלו להיות נוכחים באולם המשפט, כדי להעריך האם מתקיים משפט הוגן. בית המשפט העליון סירב לבקשתם בטענה כי די בשידור פומבי למשפט.
ב-21 בנובמבר 2018, פרסמו מעל 120 פרופסורים למשפטים, מודעה בעיתונות, ובה דרישה לשחרור העצירים, בטענה כי לא הוכחה מצד חברי הפרלמנט הקטאלוני האלימות הנדרשת בעבירת המרד. קבוצה של חברי הפרלמנט האירופי הצהירה כי הם רוצים להשתתף במשפט כמשקיפים.
ב-22 בנובמבר 2018, דרש הארגון העולמי נגד עינויים במכתב גלוי שהופנה לממשלת ספרד, ליועץ המשפטי לממשלה ולנציב תלונות הציבור את שחרורם המיידי של שני האזרחים ג'ורדי סאנצ'ז וג'ורדי קויסאסארט.
יותר מ-500 חברי פרלמנט בהווה ובעבר, מ-25 מדינות שונות, חתמו על מניפסט הקורא לשחרורה של הפוליטיקאית הקטלאנית Carme Forcadell.
ארגונים ועמותות רבות, ממשלתיות ופרטיות, הביעו עמדה בעניין המשפט וקראו לממשלת ספרד להקל ביחס החמור לנאשמים.
פסיקת בית המשפט והתגובות
ב-14 באוקטובר 2019 הרשיע בית המשפט העליון של ספרד 12 מתוך 18 הנאשמים. על תשעה מהם נגזר עונש מאסר, בהם גם סגן מנהיג קטלוניה לשעבר, אוריול חואנקרס, שנידון ל-13 שנות מאסר בגין המרדה ושימוש בלתי הולם בכספי ציבור. העונש שהוטל עליו היה נמוך מכפי שביקשה התביעה, שדרשה ענישה של עד 25 שנות מאסר. אף אחד מהנאשמים לא הורשע בסעיף החמור ביותר: בגידה. יממה לפני פסק הדין התקיימה במדריד צעדה, בה השתתפו כ-10,000 איש, במחאה על התביעה הבדלנית לעצמאות קטלונית, ובדרישה לאיחוד ספרד על כל מחוזותיה. במקביל לקריאת גזר הדין, פתחה ממשלת ספרד בקמפיין ממשלתי במדיה החברתית תחת הכותרת – ThisIsTheRealSpain# ("זו ספרד האמיתית"), הקורא לאיחוד ספרד ולביטול המחלוקות. הבחירה בשפה האנגלית הנייטרלית (ולא הספרדית), בשם הקמפיין, עשויה להפחית התנגדות מדוברי שפות אחרות בספרד, כדוגמה הקטלאנית והבסקית. הסרטון הממשלתי מציג דמויות פופולריות בספרד הקוראים לאחדות. ראש ממשלת ספרד חזר על אמירתו כי ספרד היא דמוקרטיה מאוחדת, בה יש מקום לייחוד של כל גוף, והיא אחת המדינות החופשיות והבטוחות. מנגד, ההרשעה הכתה בתדהמה את תושבי ברצלונה, והתקיימו בה הפגנות סוערות. מפגינים חסמו באופן זמני את הגישה למטרו העירוני ולרכבת שדה התעופה. שוטרים ספרדים, לא מקומיים, נקראו למקום לפזר את המפגינים. אנשי ציבור קאטאלנים, ואף ראשי מועדון הכדורגל ברצלונה (בארסה), התבטאו בפומבי כנגד עונש המאסר.
חוק סך הלקיחות
חוק סך הלקיחות (באנגלית: Law of total tricks) הוא כלל אצבע להכרזה בברידג'. החוק מגדיר עד לאיזה גובה להכריז במכרז תחרותי. הכלל נכתב במקור על ידי הצרפתי Jean-René Vernes בשנת 1950 ככלל אצבע. על הכלל נכתב באנגלית בשנת 1966. מאוחר יותר הפכו אותו מרטי ברגן ולארי כהן לכלל פופולרי בברידג' בארצות הברית ובעולם כלו. למעשה מדובר בטכניקה להערכת יד.
הגדרה
חוק סך הלקיחות, באנגלית Total Number of Tricks, המוגדר כמספר הקלפים בסדרת השליט של צפון-דרום בתוספת מספר הקלפים בסדרת השליט של מזרח-מערב. כך למשל, כאשר לצד אחד יש 10 קלפים בסדרת ה- ולצד שני יש 9 קלפים בסדרת ה-, סך הלקיחות הוא 19. ההנחה מאחורי הכלל היא שבידיים חלוקתיות יותר חשוב האורך בסדרת השליט מאשר מספר הנקודות הגבוהות. חשוב לשים לב שהחוק אינו אומר בכמה לקיחות יזכה כל צד. זה תלוי במספר הנקודות ובגורמים אחרים, כגון: הצלחה או כישלון של עקיפה.
עיקרון סך קלפי השליט
עיקרון סך קלפי השליט, באנגלית Total Trumps Principle מבוסס על חוק סך הלקיחות. יש כאלה המכנים עיקרון זה בשם חוק סך הלקיחות.
עיקרון זה הוא קירוב על פיו מוצע להכריז עד לגובה המתאים לסך קלפי השליט שיש לשותפות.
על פי העיקרון יש להכריז עד לגובה שבו מספר הלקיחות הנדרש לביצוע החוזה שווה למספר הקלפים שיש לשותפות בסדרת השליט. אין להכריז בגובה גבוה יותר.
אם יש לשותפים תשעה קלפים בסדרת ה-, עליהם להכריז עד לגובה של 3, כלומר: 3.
אם יש לשותפים עשרה קלפים בסדרת ה-, עליהם להכריז עד לגובה של 4, כלומר: 4.
העיקרון מיושם במצב תחרותי, למשל: מצב בו הנקודות מחולקות הערך שווה וצד אחד מכריז את סדרת ה- וצד שני את סדרת ה.
הוא מיושם גם במוסכמות שלא במצב תחרותי למשל בקונבנציית Bergen raises.ובמוסכמות כמו Weak two bid ו-Preemptive bid.
שני המצבים בהם מיישמים את חוק סך הלקיחות
אפשר ליישם את החוק במצבים שבהם מנסים לבצע את החוזה ואפשר ליישם את החוק במצבים בהם מנסים להקריב, כלומר: מניחים שגם אם יוכפל החוזה התוצאה תהיה עדיפה על ביצוע משחק מלא על ידי היריבים.
דוגמאות
צפון הכריז 1. מזרח הכריז 2. דרום הכריז 4. סביר להניח שדרום מעריך ששותפו יבצע את החוזה. לולו היה מעריך זאת, היה כנראה מכריז 2 על מנת להתחרות על משחק חלקי. צפון-דרום אינם פגיעים. מזרח-מערב פגיעים. צפון הכריז 1. מזרח הכריז 2. דרום הכריז 2. מערב הכריז 3. זוהי הכרזת Direct cue bid המראה התאמה בסדרת ה- וכוח. צפון הכריז Pass. מערב 4. דרום הכריז 4. דרום מעריך שהיריבים יכולים לבצע חוזה של 4 ולקבל 600 נקודות. הוא מעריך שהשותף שלו ייכשל בביצוע חוזה של 4 אבל מעריך, שגם אם היריבים יכפילו את החוזה, השותף יבצע 7 לקיחות לפחות והיריבים יקבלו לכל היותר 500 נקודות.
הערכת החוק
החוק הוא קירוב ואינו חוק מדויק. בין מומחים קיימת מחלוקת: האם להשתמש בו תמיד, כפי שממליץ למשל לארי כהן או לחרוג מהכלל בחלק מהמקרים?
במשחק בפועל משפיעים גורמים כגון מיומנות השחקנים על התוצאה. השוני בין הקירוב על פי החוק לבין התוצאה הוא דו-כיווני. בחלק מהמקרים מבצע הכרוז לקיחה עודפת או לקיחות עודפות ובחלק מהמקרים הוא מבצע פחות לקיחות. ניתן לשפר את הקירוב באמצעות נוסחה מורכבת יותר המתחשבת בשלושה גורמים: התאמה בסדרה צדדית מגדילה את ההסתברות לביצוע מספר הלקיחות על פי החוק. מספר גדול יותר של נכבדים בסדרת השליט מגדיל את ההסתברות לביצוע מספר הלקיחות על פי החוק. התאמה כפולה בשתי סדרות הוא מקרה ספציפי בעל השפעה של גורם זה. מקרים אחרים של חלוקת קלפים בסדרות אחרות משפיעים אף הם על מספר הלקיחות אבל השפעתם קטנה, אם כי לא זניחה.
מנשה אלישר
מנשה חי אליָשר (28 בספטמבר 1901 – 1994) היה איש עסקים ואיש ציבור ירושלמי. נשיא לשכת המסחר בירושלים בין השנים 1951 עד 1985 ויקיר ירושלים.
משפחתו
מנשה אלישר היה בן למשפחת אלישר שישבה בארץ ישראל ככל הנראה מאז גירוש ספרד. בתחילה התיישבה בצפת, ולאחר מכן בחברון ולבסוף בירושלים, שם נולד מנשה. אבי-סבו מצד אביו היה הראשון לציון ר' יעקב שאול אלישר (יש"א ברכה), סבו היה הרב חיים משה אלישר ואביו, יצחק שמעיה אלישר היה הנשיא הראשון של ועד הקהילה העברית המאוחדת וסגן ראש העיר ירושלים בין השנים 1917 עד 1929. אמו הייתה בתו של יוסף נבון ביי.
תולדות חייו ופועלו
אלישר למד בבית המדרש דורש ציון ובבית הספר של כי"ח (אליאנס), בבית הספר הריאלי בחיפה ובבית הספר הצרפתי בקהיר. הוא הוסמך למשפטים בבית הספר למשפטים של ממשלת המנדט הבריטי בירושלים. בעודו נער, היה עד למעמד הכניעה של השלטון הטורקי לבריטים בפאתי ירושלים.
ב-1930 נשא לאשה את רחל לבית קוקיה והשניים בנו בית בשכונת רחביה, ברחוב אלחריזי, הוא בית אלישר. הבית היה בית ועד לעילית הכלכלית של העיר, יהודים וערבים כאחד.
בשנת 1933 היה מעורב ברכישת 600 דונם קרקע באזור אבו גוש, יחד עם סגן הקונסול הגרמני בירושלים ואיש הנדל"ן ג'וזף פסקל אלבינה. לאחר חמש שנות מאבקים משפטיים נרשמה הקרקע על שמו של אלישר ו"חברת קריית יערים בע"מ", במטרה להקים במקום עיר גנים שתתוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן. התוכנית לא יצאה לפועל עקב המרד הערבי הגדול וכיום נמצאת על חלקת קרקע זו השכונה החרדית טלז סטון.
בעזרת קשריו הענפים עם ערבים, שליטתו בשפה הערבית והיכרותו עם הלכי הרוח סייע אלישר בידי אנשי הש"י (שירות הידיעות, המודיעין הצבאי של ההגנה) בהשגת ידיעות ודיווח על הלכי רוח ברחוב הערבי והעברת מסרים בלתי רשמיים אל ההנהגה הכלכלית והחברתית של ערביי ירושלים. מפקד הש"י, ראובן שילוח (זסלני) היה דייר בבניין של אלישר, שבו גר. כמו כן עבד אלישר בשירות הידיעות עם אליהו ששון.
במקביל פיתח אלישר את עסקו הפרטי, חברת מנשה ח. אלישר לייבוא סיגריות וטבק. החברה הייתה במשך שנים רבות מונופול בייבוא מותגים שונים כגון מותג סגריות ה"קנט" שיוצרו בקנטקי ארצות הברית.
עם קבלת תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947 פרץ המון ערבי אל המרכז המסחרי בממילא ושרף חנויות של יהודים. עקב כך ייסד אלישר את "ועד נפגעי המאורעות" שריכז את התביעה המשפטית והערכת הנזק, גייס תרומות לסיוע לנפגעים וייצג את בעלי הנכסים מול המוסדות הלאומיים. הוא היה גם חבר ב"ועדת ירושלים" שהוקמה עם קום המדינה בראשות דב יוסף על מנת לטפל בענייני העיר. אלישר היה ממונה על נושאי הכלכלה והמסחר ובמסגרת תפקידו דאג לאספקה סדירה של מוצרים לעיר בין היתר על ידי הכשרת שדה תעופה בשכונת גבעת שאול (כיום רחוב כנפי נשרים). הוא אף דחף להקמתה של "החברה הכלכלית לירושלים" כדי שתעודד הקמת מקומות תעסוקה בעיר. באותה תקופה נשא ונתן עם הפטריארכיה היוונית אורתודוקסית לחכירת שטח של 1,000 דונם בגבעת רם עליו הוקמו משכן הכנסת, קריית הממשלה, מוזיאון ישראל, קמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים ובנייני האומה. בין היתר היה אלישר גם סגן יו"ר בנייני האומה וחבר בצוות ההקמה שלו.
כנשיא לשכת המסחר היה פעיל בזירה הבינלאומית ובמרץ 1966 אירח בירושלים את הקונגרס הבינלאומי ה-107 של איגוד לשכות המסחר. הוא היה פעיל בניסיונות לבלום את החרם הערבי במסגרת זו ויצר קשרים בעיקר עם ראש איגוד לשכות המסחר הבינלאומיות, אדמונד ז'יסקר ד'סטאן (אביו של נשיא צרפת ואלרי ז'יסקר ד'אסטן) במטרה לקדם את הסחר עם צרפת ועם ארצות שבתחום השפעתה.
במלחמת ששת הימים שהה בארצות הברית במאמצים לגיוס כספים, נאם ושידל קהילות יהודיות לתרום למדינת ישראל מטעם המגבית היהודית המאוחדת.
בתשל"ב העניק לו ראש עיריית ירושלים, טדי קולק את אות יקיר ירושלים.
בית הספר הממלכתי בשכונת גבעת מרדכי נקרא על שם אלישר עוד ב-1976. כאשר נסגר בית הספר, עם הפיכת השכונה לדתית, נקרא על שמו בית הספר בשכונת רמת שרת. על שמו גם רחבה מול לשכת המסחר במרכז ירושלים, ברחוב הלל.
בשנת 1987 העביר את ניהול חברת ייבוא הסיגריות לבנו עודד אלישר.
הדבורה מאיה (סדרת טלוויזיה, 1975)
הדבורה מאיה (みつばちマーヤの冒険, Mitsubachi Māya no Bōken) היא סדרת אנימה שהופקה לטלוויזיה ב-1975 בשיתוף פעולה יפני-גרמני. הסדרה שודרה במקור ביפן בערוץ NET. בישראל הסדרה שודרה במקור בערוץ הראשון בין השנים 1977–1980. 26 הפרקים הראשונים של הסדרה (מלבד פרקים 3–6 ו-19) שודרו גם בערוץ ג'וניור. הסדרה מבוססת של ספר הילדים "הדבורה זיוית" (לאחר הסדרה תורגם הספר מחדש בשם "הדבורה מאיה והרפתקאותיה") מאת ולדמר בונזלס. סדרת האנימה זכתה להצלחה כבירה באירופה ושודרה במדינות רבות במספר שפות מיום שידורה הראשון. סרט הבנוי ממספר פרקים ראשונים של הסדרה יצא לקולנוע ב-15 בדצמבר 1977.
סדרה נוספת לדבורה מאיה, Shin Mitsubachi Māya no Bōken (新みつばちマーヤの冒険, הרפתקאות הדבורה מאיה), הופקה בשנת 1979 על ידי Wako Productions וחברת Apollo Film Wien. הסדרה השנייה הוקרנה לראשונה בגרמניה (ZDF) מספטמבר 1979 עד ספטמבר 1980. ההבדל העיקרי בסדרה שנראתה זהה לסדרה המקורית ונמשכה 52 פרקים, הייתה חוסר הפופולריות שלה ועצם העובדה ששודרה ביפן לראשונה ב-12 באוקטובר 1982. הסדרה השנייה שודרה בשלהי שנות השמונים בערוץ 2 הנסיוני.
את שיר הפתיחה של הסדרה תרגם דן זכאי ושר אותו בביצוע המקורי השחקן ראובן שפר.
תקציר העלילה
מאיה היא דבורה סקרנית ושובבה שנולדה בכוורת דבורים במהלך תקופה לא שקטה: הכוורת חולקה לשתי מושבות חדשות. מאיה גדלה ומתחנכת על ברכיה של מורתה הגברת קסנדרה, אך אופייה הסקרני והמרדני מתנגש עם החוקים הנוקשים של הכוורת. וכך, למרות אזהרותיה של הגברת קסנדרה, מאיה משתוקקת לחקור את העולם הרחב סביבה ויום בהיר אחד, בעת איסוף צוף שגרתי, מאיה גומרת אומר בליבה, מבצעת מעשה נועז ונוטשת את הכוורת לטובת טיול קסום (ולעיתים מסוכן) במרחבי הטבע הגדול.
בתגובה לבריחתה של הדבורה, שולחת בעקבותיה מלכת הכוורת הזועמת את וילי הדבורון חברה של מאיה, כדי להשיבה לכוורת. וילי, יוצא בעקבות מאיה, אך במהרה פורק גם הוא כל עול ומצטרף להרפתקאותיה של חברתו בעולם הגדול. דמותו של וילי (דמות אשר נוספה לסיפור רק בסדרת הטלוויזיה) היא אחת משתי דמויות שהוספו כאמור על מנת לרכך את המסר המיליטריסטי והלאומני של הספר המקורי. יחד, וילי ומאיה יוצאים להרפתקאותיהם המופלאות (ומסוכנות לעיתים כאמור) ופוגשים חרקים אחרים, אשר חלקם הופכים אפילו לידידי נפש שלהם. אחד החברים האלה היא פליפ החרגול (דמות חדשה שנוספה לסיפור לטובת סדרת הטלוויזיה, מאותם טעמים). בשיאה של העלילה, מאיה נתקלת בצרעות חורשות הרעה ואויבותיהן המרות של הדבורים והיא נחטפת על ידן לממלכתן ונאסרת על לא עוול בכפה.
בעת מאסרה, מאיה מגלה סוד קשה ומר - הצרעות האכזריות מתכננות לתקוף ולכבוש את מושבת הדבורים שלה. מאיה ניצבת בפני דילמה קשה - האם לחזור לכוורת ולקבל את העונש על בריחתה ובכך להציל את המושבה. או לחלופין לא לעשות דבר, להתחמק מהעונש, אך בכך גם לחרוץ את גורל הכוורת וחבריה הדבורים לאבדון.
מאיה האמיצה מחליטה לחזור לכוורת ולהזהיר את חבריה מפני ההתקפה האכזרית הקרבה. בעקבות המעשה האבירי שלה, חבריה הדבורים בולמות את ההתקפה של הצרעות המרושעות ומאיה הופכת לגיבורת הכוורת. כמצופה ולאור מעשה הגבורה, מאיה זוכה למחילה על בריחתה ממלכת הכוורת וחבריה בפרק סיום בלתי נשכח.
הסרט
הסרט יצא לראשונה בארץ ב-1984, לאחר סיום שידור הסדרה ברציפות בפעם השנייה בערוץ הראשון. מאחר שאת הפרק האחרון דיבבו בשנת 1980, נוצר שינוי במדבבים. במאית הדיבוב של הסדרה והסרט, שפרירה זכאי, השתמשה בתרגום שהכינה לסדרה וביימה את הדיבוב מחדש. המדבבים היחידים שחזרו היו שפרירה זכאי ואריאל פורמן. את שיר הפתיחה שתרגם אחיה של שפרירה, דן זכאי, שר הפעם יזהר כהן, שהחליף את ראובן שפר, שגם דיבב בסדרה המקורית את פליפ, ואילו בסרט זה דיבב את פליפ שלמה בר-שביט. יזהר כהן נקרא למשימה לצורך שיווק הפסקול הנלווה שיצא לסרט. כיום, לאחר שהפרק הראשון של הסדרה לא שרד בדיבובו המקורי מ-1978, נעשה שימוש בהקלטה של הסרט בשידורים החוזרים, ולכן יש פרק אחד עם קאסט מדבבים שונה לגמרי.
בונים הלר
בונים הֶלֶר (נכתב גם בִּינֶם הלר; נהגה "בִּינֶם" בניב היידיש הדרומי; ביידיש: בינם העלער, לעיתים בינעם; בכתיב סובייטי: בינעמ העלער; 25 בינואר 1908 – 12 במאי 1998) היה משורר יידי יהודי פולני, מן הבולטים במשוררי היידיש בגוש הסובייטי. מ-1957 התגורר בישראל.
ביוגרפיה
בונים בן נח הלר נולד בעיר ורשה שבפולין הרוסית ב-25 בינואר 1908 למשפחה יהודית דתית ענייה. עד גיל 14 למד בחדר ובישיבה, ולאחר מכן היה פועל. בשנת 1930 החל לפרסם משיריו, ואף עסק בעיתונאות. בשנים 1937–1939 התגורר בפריז, וערב פרוץ מלחמת העולם השנייה שב לוורשה. מאוקטובר 1939 עד דצמבר 1947 גר בברית המועצות (ביאליסטוק, אלמה-אטה, מוסקבה). ב-1948 חזר לוורשה, כעת בפולין הקומוניסטית, והיה לעורך הירחון הספרותי "יידישע שריפטן".
בשנת 1975 זכה בפרס מנדלי מוכר ספרים לספרות יידיש מטעם עיריית תל אביב, על ספריו "ביחידות" ו"בגטו ווארשה בחודש ניסן", שראו אור בתל אביב בשנים שלפני כן. בשנת 1981 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
אשתו הראשונה, גולדה, נפטרה בזמן מלחמת העולם השנייה. השניים היו הורים לבת יחידה, דינה. הוא נישא בשנית להדסה קסטין (1924–1995), שחקנית.
הלר נפטר בשנת 1998 בתל אביב, בגיל 90. נטמן לצד אשתו בבית העלמין ירקון.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
שיריו
שירו המפורסם ביותר של הלר הוא "חודש ניסן בגטו ורשה" ("אין ווארשעווער געטא איז חודש ניסן"), שנכתב בתקופת מלחמת העולם השנייה. שניים משיריו בוצעו על ידי חוה אלברשטיין בתקליטיה "די קרעניצע" ו"לעמעלע", והיא אף ראיינה אותו לסרטו התיעודי של בן זוגה, נדב לויתן, "מוקדם מדי לשתוק, מאוחר מדי לשיר" (1995), שבו התחקו אחר משוררי היידיש האחרונים שחיו בארץ.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
אייר אסיה
אייר-אסיה (באנגלית: AirAsia Berhad) היא חברה לטיסות חסך מלזית. קבוצת אייר אסיה היא חברת הלואו קוסט הגדולה באסיה, המפעילה טיסות לכ-88 יעדים ב-25 מדינות.
חברת התעופה דורגה כחברת הלואו קוסט הטובה ביותר לשנת 2016, 2017. ו-2019
תולדות החברה
אייר אסיה הוקמה בשנת 1993, והיא החלה לפעול ב-18 בנובמבר 1996. בתחילה נוסדה החברה על ידי ממשלת מלזיה, אולם לאחר שנקלעה לחובות כבדים, היא נמכרה ב-2 בדצמבר 2001 ליזם המלזי טוני פרננדס.
פרננדס ערך שינויים רחבים בחברה, וכבר בשנת 2002 היא שבה להיות רווחית. בשנת 2003 פתחה אייר אסיה בסיס חדש בנמל התעופה של העיר ג'והור בהרו הסמוכה לסינגפור, והיא השיקה את היעד הבינלאומי הראשון שלה; בנגקוק שבתאילנד.
בשנת 2004 החלה אייר אסיה לטוס למקאו ולמנילה, בשנת 2005 החלה לטוס לווייטנאם וקמבודיה, ובשנת 2006 לברוניי ומיאנמר.
באוגוסט 2006 החלה אייר אסיה להפעיל טיסות פנימיות לאזורים הכפריים של מלזיה באמצעות חברת בת שלה, בשם: פליי אסיאן אקספרס (FlyAsianXpress). קווים אלו נסגרו כעבור שנה עקב חוסר כדאיות כלכלית.
באוגוסט 2011 פסלה ממשלת מלזיה ברית שכרתה אייר אסיה יחד עם מלזיה איירליינס. באפריל 2012 טסה את טיסת הבכורה שלה מקואלה לומפור לסידני.
בתחילת שנת 2013 חלה עלייה חדה ברווחי החברה. בהשוואה לתקופה המקבילה בשנת 2012, עלו רווחי החברה ב-168%. ברבעון האחרון של שנת 2012, רשמה החברה רווח נקי של 114.08 מיליון דולרים.
ב-28 בדצמבר 2014 התרסקה למצר קארימאטה טיסה 8501 של חברת הבת אייר אסיה אינדונזיה. בעת האירוע, היו על סיפון המטוס 155 נוסעים ושבעה אנשי צוות.
אייר אסיה X
אייר אסיה X היא הזרוע הבינלאומית של אייר אסיה, ומפעילה טיסות ארוכות טווח בין יעדים באסיה ואוקיאניה. החברה שהוקמה במאי 2007, החלה לטוס ב-10 באוגוסט אותה שנה. בצי החברה עשרה מטוסי איירבוס A330-300.
מניות החברה מחולקות בין Aero Ventures המחזיקה ב-48%, קבוצת וירג'ין ואייר אסיה המחזיקות ב-16% כל אחת, וקבוצת ההשקעות היפנית Orix המחזיקה ב-20% הנותרים.
אייר אסיה אינדונזיה
בסיסה בנמל התעופה הבינלאומי סוקרנו האטה שבג'קרטה, החברה מפעילה טיסות ל-16 יעדים באמצעות 24 מטוסי האיירבוס A320-200 שלה. עד ליולי 2010, נאסר על החברה, יחד עם חברות תעופה אינדונזיות נוספות, לטוס למדינות האיחוד האירופי בשל בעיות בטיחות.
לאייר אסיה בעלות על 49% ממניות חברה זו, עקב חוקי אינדונזיה האוסרים על שליטת חברה זרה בחברה מקומית.
אייר אסיה הודו
חברת תעופה שנוסדה ב-28 במרץ 2013, והתחילה את פעילותה בספטמבר 2013. בסיסה המרכזי בנמל התעופה של העיר צ'נאי שבדרום-מזרח הודו. במיזם זה מחזיקה אייר אסיה ב-49%, קבוצת טאטא ב-30%, וקבוצת ההשקעות Telstra Tradeplace ב-21% הנותרים.
אייר אסיה הפיליפינים
חברת תעופה שנוסדה בדצמבר 2010, והחלה לפעול ב-28 במרץ 2012. בסיסה בנמל התעופה הבינלאומי קלארק, הסמוך לאנג'לס סיטי.
אייר אסיה תאי
נוסדה ב-8 בדצמבר 2003, והחלה לטוס ב-13 בינואר 2004. המיליארדר התאילנדי תאספון ביג'לולד מחזיק ב-51% ממניות החברה, וקבוצת אייר אסייה ב-49% הנותרים. בסיס החברה בנמל התעופה הבינלאומי דון מואנג שבבירה בנגקוק, החברה מפעילה טיסות ל-24 יעדים.
יעדי הקבוצה
קבוצת אייר אסיה מפעילה מעל ל-400 טיסות יומיות בין 78 יעדים, במלזיה, אינדונזיה, יפן, הפיליפינים, תאילנד, אוסטרליה, ברוניי, קמבודיה, סין, הודו, לאוס, מיאנמר, נפאל, קוריאה הדרומית, סינגפור, סרי לנקה, טאיוואן, ווייטנאם.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
מדי הדיילות
ב-9 ביולי 2013 פנה משרד התחבורה של מלזיה לחברת התעופה בדרישה להחליף את מדי הדיילות, לכאלו המייצגים טוב יותר את התרבות המלזית. הנושא עלה לאחר שחבר פרלמנט טען, כי המדים לא משקפים את הזהות הלאומית. מרבית הדיילות בחברה משתייכות לדת המלאית-מוסלמית, והחצאיות שהן לובשות אדומות, יש בהן מחשוף, הן לא מכסות את הברכיים, ולכן הן נחשבות ל"סקסיות".
בדרישה ציין המשרד, כי נבחנת האפשרות להאריך את רישיון הפעולה של החברה עקב הפרשה.
סטריאו
סטריאו (Stereo) הוא מושג בטכנולוגיית קול ושמע המתייחס להקלטת או השמעת צליל בשני ערוצים נפרדים. הקלטת סטריאו מושמעת באמצעות שני רמקולים בתצורה סימטרית, הנותנת הרגשה שהצלילים נשמעים מכיוונים שונים כמו בשמיעה טבעית כשאנו חשים ב"תמונה" מרחבית של הצליל. המושג הנתפס כמנוגד לסטריאו הוא מונו - הקלטה בערוץ אחד.
בשפה יום-יומית יש המשתמשים במושג סטריאו כקיצור של מערכת סטריאו, מכשיר משולב המכיל כמה אמצעים להשמעת מוזיקה (נגן קלטות, נגן תקליטורים, פטיפון וכדומה), מגבר (מכשיר המנקז אליו את האותות המגיעים ממכשירי הניגון השונים ומגביר את עוצמתם) ורמקולים. מספר הרמקולים עצמו אינו יכול להפוך לסטריאו צליל שהוקלט במונו; אדם יכול לחבר למערכת השמע שלו מספר בלתי מוגבל של רמקולים, אך אם ההקלטה לה הוא מאזין הוקלטה במונו, הרי שהצליל שיבקע מכל אחד מהרמקולים יהיה זהה.
הקלטת סטריאו מותאמת למערכת השמיעה האנושית, המורכבת משתי אוזניים. הקלטת סטריאו הופכת את המוזיקה למלאה ועשירה, וניתן ליצור באמצעותה אפקטים קוליים. בשירים רבים, בוקע צליל התופים מרמקול אחד וצליל הגיטרות, למשל, מהרמקול השני; לעיתים, בקטעים בהם שני קולות שירה (שני זמרים, או זמר אחד שקולו נשמע "כפול") יבקע הקול האחד מהרמקול האחד, והקול השני מהרמקול השני. שני אפקטים אלו מפתיעים את השומע, וכן יוצרים לעיתים אפקט של "דיאלוג" (בין שני זמרים או בין שני כלי נגינה).
בראשית ימי ההקלטות (בתחילת המאה ה-20) בוצעו כל ההקלטות במונו; ב-1957 פותחה הקלטת הסטריאו ומאז זהו הסטנדרט. במרוצת הזמן, פותחו אפשרויות הקלטה במספר רב יותר של ערוצים (קוודרו, למשל, בו קיימים ארבעה ערוצים), אך הקלטת סטריאו נותרה הנפוצה ביותר. בימינו ישנו מעבר הדרגתי ממערכת בעלת שני רמקולים למערכת רב-ערוצית המקיפה את המאזין ונותנת אפקט הנקרא סראונד כמו סט רמקולים של 5.1 עד 7.1. התמיכה קיימת בנגני DVD, במשחקים ובמערכות קולנוע ביתי. כמו כן, נוצרו אף אוזניות מרובות רמקולים (3-4 רמקולים בכל אוזנית), כאשר מבחינת עיבוד, זוג רמקולים קדמי אחד מדמה את הרמקול המרכזי (הראשון בסט 5.1).
מערכות סטריאו
מערכת סטריאו, כאמור, היא מערכת עם שני רמקולים לפחות המשמיעים צליל בסטריאו. מערכת סטריאו יכולה לכלול רכיבים כמו רדיו AM-FM, נגן תקליטורים, טייפ להשמעת קלטות, פטיפון להשמעת תקליטים, כניסת AUX עבור הזנת ערוצי שמע נוספים, כניסה למיקרופון ועוד. מערכות מודרניות יכולות גם להשמיע מוזיקה בפורמט MP3 ופורמטים אחרים.
מוזיקה סטריאופונית
מוזיקה המוקלטת ומושמעת בשני ערוצים – ימין (R) ושמאל (L). מוזיקה סטראופונית (Stereophonic), או בקיצור – סטראו (או סטריאו) באה לחקות את חוש השמיעה אצל האדם. הקלטת מוזיקה בשני ערוצים מופיעה כבר במאה ה-19, אך מיוחסת בעיקר לשניים, ששיכללו אותה בשנות ה-20 של המאה ה-20, עד שהוכנסה לשימוש תעשייתי בשנות ה-50: אלן דוואר בלומליין (Alan Blumlein), מחברת EMI, וארתור קלר (Arthur Keller), מחברת מעבדות בל.
הקלטת צליל בעזרת שני מיקרופונים המרוחקים זה מזה (למשל, שני מיקרופונים הסמוכים לאוזניו של אדם), מקרבת את הצליל שמוקלט לדרך בה האדם רגיל לשמוע אותו. בשנות ה-30 הוכח כי ניתן ליצור אף אפקטים של מרחב תלת-ממדי באמצעות שני רמקולים בלבד.
כדי לשמוע מוזיקה שהוקלטה בסטראו (בשני ערוצים) יש צורך בשני רמקולים המחוברים לכל ערוץ בנפרד (ימין ושמאל). על אף שקיימות שיטות חדישות יותר המשתמשות במספר ערוצים רב יותר, דוגמת מוזיקה היקפית (Surround), אין הדבר מחייב כי איכות השמע מהן תהיה טובה יותר מאשר הקלטה סטראופונית.
הערות שוליים
סטריאו טבעי מתייחס באמת להקלטות באמצעות שני מיקרופונים כמו שתי אוזניים שנותנות לנו תחושה מרחבית אקוסטית ומסייעת להפרדה הטבעית בין הצלילים. סטריאו לא טבעי זה כשבאולפן מחליטים לשדר כלי אחד מימין ואחר משמאל זה עשוי ליצור חוסר איזון במרחב גדול, כלומר לא ייתכן שאלו בשמאל האולם ישמעו יותר כלי אחד מכלי אחר. מקובל להשמיע בס תופים וזמר במונו (באופן שווה בשני הצדדים) ולשחק עם הכלים האחרים בצדדים.
מה עשיתי שזה מגיע לי?
מה עשיתי שזה מגיע לי? (בספרדית: ?Qué he hecho yo para merecer esto¿) הוא סרט קולנוע ספרדי משנת 1984, שכתב וביים פדרו אלמודובר.
הסרט מתרחש בשיכונים שבשולי מדריד, ועוסק בחייה של משפחה ענייה, שבה שלושה דורות (חמישה אנשים) מתגוררים בדירה קטנה. הסרט עוסק בתסכול שבחיי העוני, המוביל להתפרקותה של המשפחה.
אלמודובר תיאר סרט זה כמחווה לנאו-ריאליזם האיטלקי, אם כי הסרט עוסק בצורה סאטירית גם בפדופיליה, בזנות ובטלקינזיס.
עלילה
במרכזו של הסרט, המתרחש בשיכונים שבשולי מדריד, נמצאת משפחה ענייה, שבה שלושה דורות מתגוררים בדירה קטנה:
גיבורי משנה בסרט הן שכנות אחדות:
הסרט מציג את חייהם המתסכלים של גלוריה ואנטוניו, הנאבקים בקשיי הפרנסה, ולעיתים נאבקים זה בזה. אנטוניו הוא מאצ'ו, ובאחד הוויכוחים ביניהם מבהיר לגלוריה: "אני הקובע פה, ואם לא מתאים לך, את יודעת איפה הדלת". המחסור בכסף דוחף את גלוריה, בין השאר, לתת את בנה מיגל לרופא שיניים החומד את גופו, בתמורה לטיפול שיניים שמיגל זקוק לו.
אמו של אנטוניו, המתגוררת אף היא בביתם של גלוריה ואנטוניו, מביאה הביתה, למורת רוחה של גלוריה, לטאה ירוקה, שאותה מצאה ברחוב.
עלילת משנה, השלובה בסרט לאורכו, עוסקת בזוג סופרים, לוקאס ופטריסיה, הסובלים אף הם ממחסור בכסף. לוקאס נוסע במונית של אנטוניו, בדרכו לקבל את שירותיה של קריסטל, ושומע ממנו על קשריו עם אינגריד מולר, ועל המכתבים שזייף לספרה, תוך שימוש בכישרונו לזייף כתב יד. לוקאס, העוסק בכתיבת ספר על רודן, מחליט להסב את הספר כך שיעסוק בהיטלר, והוא מציע לאנטוניו לזייף, תמורת כסף רב, מכתבים של היטלר שישולבו בספר. אנטוניו דוחה את הרעיון בתוקף, משום שהוא רואה בו פשע. לוקאס ופטריסיה משקים לשכרה את פדרו, אחיו העשיר של לוקאס, ופטריסיה, שהיא קלפטומנית, גונבת חפצי ערך מביתו. כאשר פדרו מגלה את הגנבה, אין לו מושג עם מי סעד בערב הקודם. לוקאס טס לגרמניה, לביקור אצל אינגריד מולר. הוא מגיע לביתה בדיוק בזמן שהיא מנסה להתאבד בבליעת גלולות, וסוחט ממנה הסכמה לבוא למדריד ולשכנע את אנטוניו להשתתף בזיוף כתב ידו של היטלר. בנוכחות לוקאס מתקשרת מולר לאנטוניו ומודיעה לו על כוונתה להגיע אליו למדריד, והוא מגיב על כך בשמחה רבה, לצערה הרב של גלוריה, השומעת את חלקו בשיחה.