cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוליוס איסרליס
פעילותו באוסטריה ובבריטניה
בנו, גאורג (ג'ורג') איסרליס (נ' 1917) -הוא גם כן פסנתרן, נכדו, סטיבן איסרליס, הוא צ'לן ידוע שהקליט בין השאר בלדה פרי יצירתו של סבו. נכדותיו הן הכנרת הבריטית יוליה איסרליס, והוויולנית אנט איסרליס, מייסדת תזמורת עידן האורות מבריטניה (The Orchestra of the Age of Enlightenment), וסולנית הקאפלה הבארוקית "הסולנים הבארוקים האנגלים" מיסודו של סר ג'ון אליוט גרדינר.
נפטר בשנת 1968 בלונדון.
יצירות לפסנתר
Märchen. Fairy Tale, Op. 6. Universal-Edition. Pl. № 8844.
הקלטות
24 פרלודים אופוס 11 מאת סקריאבין, חברת דלתא, בריטניה' 1963
הנצחה
לזכרו של יוליוס איסרליס, לבקשת ססיליה הלן נורתקוט, החברה הפילהרמונית המלכותית הבריטית מעניקה החל משנת 1980 את מלגת יוליוס איסרליס למוזיקאים מוכשרים (Julius Isserlis Schoolarship).
המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה
המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה (באנגלית: Charlie's Angels: Full Throttle) הוא סרט פעולה קומי, המשך לסרט המלאכיות של צ'רלי משנת 2000. הסרט יצא לאקרנים ב-27 ביוני 2003, והיה במקום הראשון בשוברי הקופות של אותו שבוע. הסרט הכניס $259,175,788 ברחבי העולם.
עלילה
המלאכיות נשלחות לאתר טבעות טיטניום שנגנבו ממשרד המשפטים שבהם יש את הקודים של הזהויות מתוכנית להגנת עדים ולעצור מלאכית לשעבר המחליטה להרוס את המלאכיות ואת צ'ארלי לאחר חקירה לפני כמה שנים שמאז היא מחפשת נקמה ועברה לצד השני שתוכניתה היא למכור את הטבעות למשפחות הפשע שיעידו נגדם.
בוזלי (ביל מאייר) מוחלף בשחקן ברני מק ואמו מאמצת ילד שהוריו נרצחו בידי אוגריידי והעיד נגדם.
נטלי עוברת לגור עם פיט, ודילן פוחדת שהיא תפסיק לעבוד איתן, ותהיה להן במקומה מלאכית חדשה.
הפקת הסרט
קורטני לאב, חברה קרובה של דרו ברימור, הייתה אמורה לשחק במקור את מדיסון לי, אך לאחר שסבלה מהפלה טבעית בשל צילומי פעלולים עבור "לכודים", היא החליטה לוותר על התפקיד.
פנים אמיתיות
פנים אמיתיות (נקראת לרוב הפנים האמיתיות של לצד נושא הפרק העיקרי - לדוגמה, גנגסטרים: "הפנים האמיתיות של הגנגסטרים") היא תוכנית ראיונות, תחקירים ודוקו בהנחיית העיתונאי אמנון לוי. התוכנית עלתה לאוויר ב-10 בפברואר 2011. בעבר שודרה בערוץ עשר והחל מ-2019 משודרת בערוץ 13. במסגרת התוכנית, משודרים ראיונות עם דמויות מפתח בחברה הישראלית לצד תחקירים, כתבות דוקומנטריות וסיפורים אישיים.
תוכן
בינואר 2012, עסק פרק של הסדרה בתיעוד של בחורה הסובלת מהפרעת זהות דיסוציאטיבית ("פיצול אישיות"). הפרק זכה לרייטינג של כ-22%. חודש אחר כך הקודש פרק לסיקור וריאיון עם ראש עיריית בת ים שלמה לחיאני.
בנובמבר 2014, הוקדש פרק לתיעוד מאבקם של תושבי גבעת עמל.
תחקיר פתיחת עונת 2015, עסק במצב הקשה של החינוך המקצועי בישראל. במרץ 2015, הוקדש פרק לחובשים הקרביים, שתיעד את הצלקות שהותירה המלחמה. בפרק רופאים וחובשים נפגשו לראשונה עם הפצועים שאת חייהם הצילו.
ביוני 2016, הוקדש פרק בסדרה לריאיון עם שרת התרבות מירי רגב.
תחקיר פתיחת עונת 2017, עסק במושבת הגברים הישראלים באפריקה. גברים ישראלים מבוגרים הנישאים לילדות בקניה. הפרק זכה לרייטינג של 19.6% צפייה. באוקטובר 2017 עלה תחקיר בו נחשפו עדויות קשות על הטרדות ותקיפות מיניות של נשים דיירות דיור ציבורי.
הפנים האמיתיות של השד העדתי
"הפנים האמיתיות של השד העדתי" הייתה סדרה דוקומנטרית בת ארבעה פרקים, אשר שודרה באוגוסט 2013 במסגרת התוכנית ועסקה בשסע העדתי בישראל בין אשכנזים ומזרחים. הסדרה עוררה דיון ציבורי על הפער העדתי בישראל, כשהציגה את הפער הכלכלי, החברתי והמעמדי מהזווית המזרחית. במסגרת הסדרה, הביא אמנון לוי מחקרים, ראיונות ומפגשים אישיים.
חרדים
באפריל - מאי 2012 שודרה בערוץ 10 סדרת ספין אוף של "פנים אמיתיות" בשם "חרדים", שאותה ערך לוי יחד עם איתי דנקנר. בשלושת הפרקים ששודרו הציג לוי את חייו של הציבור החרדי בישראל. הסדרה זכתה לרייטינג של 16.4% בממוצע, והפכה בכך לסדרה הדוקומנטרית הנצפית ביותר בתולדות הערוץ. בהמשך הופקו עוד מספר תוכניות שתיעדו את הקהילה החרדית. באוגוסט 2012 שודרה תוכנית על חרדים אנוסים. בנובמבר 2012, שודר תחקיר של צוות "פנים אמיתיות" על קהילת "לב טהור". הפרק הראשון של עונת 2014 של "פנים אמיתיות" הביא את סיפורם של חיילים חרדים שמתגייסים לצה"ל, במחיר נידוי ממשפחותיהם. הפרק הראשון בעונת קיץ 2015 עסק בסקירת חיי המין של החרדים. פרק נוסף באותה עונה נקרא "הפנים האמיתיות של הגרושות החרדיות". במאי 2016 הופקה סדרה בת שני פרקים ,"החרדיות", שחושף את עולמה ואת מעמדה של האישה בחברה החרדית.
תומר הימן
תומר הֶימן (נולד ב-12 באוקטובר 1970) הוא במאי ומפיק סרטי תעודה ישראלי. ביים למעלה מעשרה סרטים וסדרות, כולם דוקומנטריים, ורובם עוסקים בדמויות משולי החברה הישראלית. עובד עם אחיו, ברק הימן, במאי ומפיק סרטים, שהפיק איתו אחדות מיצירותיו.
ביוגרפיה
הימן גדל בכפר ידידיה במשפחה בת חמישה בנים. את משפחתו ובני זוגו תיעד בסדרה "בדרך הביתה", שנוצרה מתוך מאות קלטות בהן צילם את משפחתו וחבריו במשך שנים אחדות.
הימן למד בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים, וכשבחר להתמקד בקולנוע, עבר ללמוד בבית הספר לאמנות קמרה אובסקורה. שם, הוא פיתח את תשוקתו לסרטים תיעודיים.
סרטו המוכר הראשון של הימן הוא "תומר והשרוטים" משנת 2001, בו תיעד את עצמו ואת קבוצת הנערים שהדריך במשך שנה. במהלך הסרט הימן יוצא מהארון בפני הקבוצה, ומספר להם שהוא הומו. כמו ברבות מהיצירות המאוחרות שלו, הימן מופיע בסרט בעצמו ומשמש אחד הגיבורים שסיפורם מתואר. את הסרט, שהקנה לו את שמו כבמאי מוערך, הפיק עמו חגי לוי. לוי הפיק גם את סרטו הבא, "אביב", משנת 2003, שעסק באביב גפן וזכה לביקורות מעורבות.
ב-2010 יצא סרטו "I Shot My Love" שעסק ביחסיו של הימן עם בן זוגו הגרמני, רקדן במקצועו. בסרט התמודד הימן עם היחסים האנושיים הטעונים בין גרמניה ובין ישראל, כפי שהשתקפו ביחסיו עם בן זוגו וכן ביחסה של אמו, בתו של יהודי שנמלט מגרמניה ערב מלחמת העולם השנייה.
חבר המועצה הציבורית של הקרן החדשה לישראל.
הימן הוא אב לשניים.
סינואורניס
סינואורניס (שם מדעי: Sinornis; מילולית: "עוף סיני") הוא סוג של עוף קמאי קדום אשר חי בתור הקרטיקון לפני 120 מיליון שנה והוא נחשב לאחד מהעופות הקמאים המאוחרים ביותר (כל שאר העופות שייכים לקבוצה עופות בתראים). בסוג זה נמצא מין אחד Sinornis santensis, אשר נמצא ב-1992 בתצורת ג'יופוטאנג שבליאונינג, סין.
עוף זה היה בעל שלד מתקדם ביותר, יחסית לראשון העופות, הארכאופטריקס אשר היה בעל חרטום צר ושיניים קטנות שאולי כוסו במקור, עצמות חלולות עם שריר סחוס בבית החזה, אשר נתן תמיכה לכנפיים. הזנב התקצר למעין משולש קטן שעידן סביבו נוצות תעופה והגפיים הקדמיות התארכו וקיבלו צורה אווירודינמית יותר. עם זאת הוא שימר את הטפרים שבקצה הזרוע. אורכו של העוף הקדום הגיע ל-14 סנטימטרים ומשקלו ל-20 גרם בממוצע.
העוף הקדום יכל לעוף בעזרת כנפיו ויכול היה גם לטפס בעזרת הטפרים על ענפים וגזעים. הוא חי בין ענפים ובקרבת מקווי מים וסבכי צמחים על גדותם, שרחשו בחרקים, דגים. ייתכן שהעוף הקדום ניזון מאלה.
איי סוואן
גאוגרפיה
האיים נמצאים בתחום המים הכלכליים של הונדורס ומשתייכים מבחינה מנהלית למחוז איסלס דה לה באיה. הם אינם מיושבים פרט לחיילי חיל מצב של צי הונדורס, המפעילים את שדה התעופה.
רעם כחול
רעם כחול (באנגלית: Blue Thunder) הוא סרט קולנוע משנת 1983 שמציג מסוק מתקדם שנקרא "רעם כחול". את הסרט ביים ג'ון בדהאם וכיכב בו רוי שיידר. סדרת טלוויזיה המהווה ספין אוף שודרה ברשת ABC בשנת 1984, בהם כיכבו ג'יימס פרנטינו ודיינה קארווי בתפקידים הראשיים, אך היא בוטלה לאחר 11 פרקים בלבד.
איי סוואן
היסטוריה
האיים נתגלו בשנת 1502 על ידי כריסטופר קולומבוס, שנתן להם את השם איסלס דה לאס פוסאס (Islas de las Pozas). במאה ה-18 ניתן להם שמם הנוכחי, על שמו של צ'ארלס סוואן, ימאי שאולץ להפוך לפיראט; משמעות השם "סוואן" באנגלית היא ברבור, והשם הספרדי "איסלאס דל סיסנה" הוא למעשה תרגום מילולי של השם האנגלי, "איי הברבור".
רעם כחול
ב-17 במרץ 2015 נודע כי סרטי סוני מתכננים להפיק רימייק לסרט, תוך התמקדות בטכנולוגיית מזל"טים.
איי סוואן
היסטוריה
ב-1840 החלו יזמים אמריקאים לאסוף באי גואנו, וב-1857 תבעה ארצות הברית חזקה על האיים מכוח חוק איי הגואנו. בעשורים הבאים החליפה השליטה באיים ידיים בין גופים מסחריים שונים. במהלך מלחמת העולם השנייה הוצבו באי אנשי צי ארצות הברית וסגל של שירות מזג האוויר של ארצות הברית. בשלהי שנות ה-40 שימש האי כתחנת הסגר לבקר של מחלקת החקלאות של ארצות הברית. החל מ-1960 פעלה מהאי תחנת רדיו שהפעילה סוכנות הביון המרכזית, אשר פעלה לקראת הפלישה למפרץ החזירים בקובה. התחנה נסגרה בשנת 1968.
רעם כחול
עלילה
פרנק מרפי (רוי שיידר), טייס מסוקים במשטרת לוס אנג'לס יוצא מלחמת וייטנאם, נבחר להטיס את המסוק המתקדם "רעם כחול" למשימות משטרתיות הדורשות השלטת סדר באזורים הומי אדם. כאשר מתברר כי מותה של חברת הסנאט דיאנה מקנילי אינה הריגה בשוגג, מרפי מתחיל בחקירה משלו. הוא מגלה כי תנועה חתרנית בשם "ת'ור" (THOR, Tactical Helicopter Offensive Response) - ששמה לעצמה מטרה להשליט סדר בהמונים דרך השימוש במסוקים צבאיים - מתכוונת להשתמש ב"רעם כחול" כדי להפטר מכמה פוליטיקאים לא רצויים. מרפי מגלה כי אויבו מזמן מלחמת ווייטנאם, לויטננט קולונל קוקראן (מלקולם מקדואל), שלמעשה היה אמור להיות טייס הניסוי ל"רעם כחול", מסתיר משהו.
כאשר מרפי עוקב אחר קוקראן ומשתמש בטכנולוגיה שבתוך המסוק "רעם כחול" כדי להקליט פגישה בין חברי התנועה, מרפי חייב להביא את הקלטת שעליה מוקלטת הפגישה לתחנת הטלוויזיה לצורך פרסומה, בשעה שחברי התנועה רודפים אחריו ואחרי שותפו.
בקרב אווירי מעל שמי לוס אנג'לס בין מרפי, שמטיס את "רעם כחול" לבין קוקראן, שמטיס מסוק צבאי, ולאחר שנאלץ ליירט שני מטוסי F-16, מרפי מצליח לבצע היפוך באוויר ולירט את מסוקו של קוקראן. לבסוף, מרפי מטיס את "רעם כחול" לפני רכבת משא שועטת ומצליח להימלט לפני שזו משמידה את המסוק.
המסוק
"רעם כחול" הוא למעשה מסוק של חברת "Aerospatiale" מדגם "גאזל SA-341G" עם חופה מותאמת אישית בדומה למסוק AH-64 אפאצ'י. התאמות מסוג זה גרמו למסוק להיות כבד ביותר, וטכניקות מיוחדות (כולל שימוש במודל מוקטן) שימשו כדי לשוות לו מראה קל תנועה בסרט.
המסוק "רעם כחול" מצויד במערכת הכוונת ירי שעוצבה בהשראת מסוק ה-AH-64 אפאצ'י, שבו קיימת מערכת מובנית בין קסדת הטייס לכוונון הירי. המערכת, צריח ירי הנושא מקלע כבד, ממוקמת בחזית המסוק. בנוסף למערכת הנשק, המסוק מצויד בטכנולוגיות מעקב (תת-אדום, מיקרופונים ומצלמות וידאו טייפ) וחמקנות, שנועד במקור להיות נשק אווירי להשלטת סדר במקומות הומי אדם.
איי סוואן
היסטוריה
ב-1987 טען העיתון לוס אנג'לס טיימס כי ארצות הברית מקיימת באיים אימונים חשאיים של אנשי מחתרות הקונטראס.
בשנת 2023 הכריזה סיומרה קסטרו כי היא מתכננת לבנות באי כלא מבודד, מעין מושבת עונשין ל-2,000 מנהיגי כנופיות מהונדורס.
Uncharted
Uncharted (בתרגום חופשי "בלתי ממופה") היא סדרת משחקי וידאו ששיכת לסוגות משחק הרפתקה ממוחשב, משחק פלטפורמה, וירי גוף שלישי שפותחה על ידי חברת Naughty Dog ויצאה לאור על ידי סוני לפלייסטיישן 3 ,לפלייסטיישן 4, ל-PlayStation Vita ול-פלייסטיישן 5. בסדרה שלושה משחקים לפלייסטיישן 3, שלושה לפלייסטיישן 4, משחק ל-PlayStation Vita, משחק ל-פלייסטיישן 5 ו-motion comic שניתן להורדה.
בנוסף למשחקים, שוחררה ב-2009 סדרת motion comic בת 4 פרקים בשם Eye of Indra לפלייסטיישן 3 המתרחשת לפני Drake's Fortune. כמו כן יצאו משחק רשת ונובלה על הסדרה. נכון ל-2017, כל המשחקים בסדרה מכרו ביחד יותר מ-41.7 מיליון עותקים.
סקירה
משחקי Uncharted עוקבים אחרי מסעותיו וטיוליו של ניית'ן דרייק, צייד אוצרות ומומחה לקרב מגע שמאמין שהוא צאצא של מגלה הארצות האגדי פרנסיס דרייק (בניגוד ל"עובדה" ההיסטורית שלדרייק לא היו צאצאים), ואומר שדרייק זייף את מותו ב-28 בינואר 1596.
במהלך מסעותיו, ניית'ן פוגש הרבה חברים ואויבים שגם מעוניינים לקחת חלק במסעותיו. חבריו הקרובים ביותר הם סאלי, חברו הטוב; אלנה פישר, כתבת שניית'ן מפתח רגשות רומנטיים כלפיה; קלואי פרייזר, ציידת אוצרות אוסטרלית ועוד מסייעים אחרים.
במהלך עלילות המשחקים ניית'ן מחפש עיר אבודה או חפץ בעל כוחות על טבעיים, עד שהוא מגלה שלמציאות האלה יש כוחות אדירים שמסוגלים לפגוע בעולם או באנושות, ומחליט לעצור את אלה שחושקים באוצרות הקטלניים.
Uncharted: Drake's Fortune
המשחק הראשון בסדרה שוחרר בשנת 2007, כשנה לאחר יציאתה של קונסולת הפלייסטיישן 3. המשחק עוקב אחר חיפושיו של צייד האוצרות ניית'ן דרייק אחר האוצר של אל דוראדו, ביחד עם ויקטור סאליבן ואלנה פישר, בזמן שהם נאלצים להתמודד מול אנשים מסוכנים שדרייק וסאלי חייבים להם כסף.
המשחק זכה לביקורות חיוביות במיוחד, והיה כותר מפתח של קונסולת הפלייסטיישן 3. מבקרים רבים שיבחו את המשחק על עלילתו, תסריטו, דמויותיו ועיצובו הגרפי, כאשר חלקם ביקרו את אופי קרבות הירי הרפפטיבי של המשחק, וגם את אורכו, הנחשב לקצר יחסית.
Uncharted 2: Among Thieves
המשחק השני בסדרה שוחרר בשנת 2009. הוא מתרחש שנתיים לאחר אירועי המשחק הראשון, אך מציג קו עלילה עצמאי שהקשרים היחידים בינו לבין קודמו (והמשכיו) הם הדמויות ומספר התייחסויות. דרייק עוקב אחר מסעו של מרקו פולו, ומנסה למצוא את העיר האבודה של שאמבאלה ביחד עם ידידת עבר, קלואי פרייזר, בזמן שהשניים מוצאים את עצמם נגד צבאו של זוראן לזארביץ', פושע מלחמה סרבי אשר היה נחשב למת למשך מספר שנים.
המשחק זכה לקבלת פנים משבחת במיוחד, ומבקרים רבים רואים בו כאחד המשחקים הטובים ביותר לקונסולת הפלייסטיישן, וכאחד המשחקים הטובים ביותר בכל הזמנים. ביקורת חיובית במיוחד הופנה כלפי מצב המולטיפלייר שלו.
Uncharted 3: Drake's Deception
המשחק השלישי בסדרה שוחרר בשנת 2011, והיה משחק "Uncharted" האחרון לקונסולת הפלייסטיישן 3. מתרחש שנתיים לאחר אירועי "Among Thieves". המשחק עוקב פעם נוספת אחר ניית'ן דרייק, כעת מחפש את העיר האבודה של עובאר כנגד מסדר בריטי של הרמטים. המשחק מתרכז יותר בדמותו של דרייק, בעברו, בקשריו עם סאלי ואלנה, ובאובססיות שלו למסע המסוכן. יוצרי המשחק טענו שהנושא המרכזי של המשחק הוא 'למצוא את הדרך'.
גם משחק זה זכה לקבלת פנים משבחת, על אף שסיפורו, נושאיו ומספר אלמנטים חדשים במשחקיות שלו קיבלו ביקורת מעורבת יחסית. מצב המולטיפלייר שלו זכה לשבחים רבים.
Uncharted: Golden Abyss
משחק צד שפותח על ידי סוני בנד ושוחרר לקונסולת PlayStation Vita בדצמבר 2011, בלעדית ביפן. גרסה בינלאומית שוחררה בפברואר 2012. המשחק מתרחש כשנה או שנתיים לפני עלילות המשחק המקורי, על אף שמפתחי המשחק ציינו כי זהו סיפור מקורי, ולא פריקוול.
המשחק קיבל ביקורות חיוביות ברובן, על אף כי בעל הציון הנמוך ביותר מבין משחקי "Uncharted" הקיימים. שבחים רבים כוונו לאיכותו של המשחק בתור משחק קונסולה ניידת בעל ערכי פיתוח של משחק 'טריפל-A'. ביקורת הופנה כלפי המשחקיות, שדרשה שימוש במאפייני PlayStation Vita.
עלילת המשחק מספרת על משלחת ספרדית שנטבחה 400 שנה לפני עלילת המשחק וניית'ן דרייק יוצא לחפש איך ולמה שבטים שלמים מתו. עלילת המשחק מתרחשת ביבשת אמריקה.
Uncharted 4: A Thief's End
הוכרז בסוף 2013, משחק אקסקלוסיבי לקונסולת הפלייסטיישן 4 והוא הרביעי והאחרון בסדרת Uncharted. המשחק יצא ב-10 במאי 2016.
בתחילת המשחק מציגים לנו את דרייק ואלנה אחרי שהם התמסדו, סם מגיע ומפתיע את נייתן שהיה בטוח שסם מת לאחר שהוא נכשל בבריחה מהכלא. סם מספר לו שהוא רק נפצע וברח אחרי 15 שנה שוב בעזרת ברון הסמים אלקזר שדרש ממנו בתמורה שימצא את האוצר של שודד הים אייברי תוך שלושה חודשים ויביא לו חצי ומאיים על סם במוות. סם מבקש את עזרתו של נייט. והם יוצאים למסע חיפוש, תוך כדי שהצבא הפרטי "שורליין" של אישה בשם נאדין רוס מנסה לעצור אותם.
למשחק יש מצב מולטיפלייר שבו בוחרים דמות אחת מן הדמיות במשחקים בסדרה ונלחמים נגד שחקנים אחרים.
עיבוד קולנועי
עיבוד קולנועי נמצא בפיתוח בסרטי סוני עם רובן פליישר כבמאי עם רייף ג'דקינס וג'ו קרנהאן כתסריטאי. טום הולנד לוהק לגלם את ניית'ן דרייק עם מארק וולברג כוויקטור סאליבן. אנטוניו בנדרס, סופיה טיילור עלי וטאטי גבריאל לוהקו גם הם לתפקידים בסרט. הסרט מתוכנן לצאת לאקרנים ב-11 בפברואר 2021 בהפצת Columbia Pictures, PlayStation Productions, Naughty Dog וחברת Sony Pictures Releasing.
סרט לא רשמי
ביולי 2018, אלן אונגר ביים סרט מעריצים קצר באורך 15 דקות בשם Uncharted Live Action Fan Film, בכיכובם של נייתן פיליון כדרייק, לאחר ששנים הוביל קמפיין לקידום סרט כזה בכיכובו. הסרט התקבל היטב על ידי המבקרים ששיבחו את הופעתו של פיליון. בסרט הופיע גם סטיבן לאנג כוויקטור סאליבן, מירסה מונרו כאלנה פישר, עם ארני רייס הבן וג'נו סגרס.
שיא אולימפי
שיא אולימפי (באנגלית: Olympic record) הוא ההישג או התוצאה הטובים ביותר באירוע מסוים בכל ההיסטוריה של האירוע, במשחקי הקיץ האולימפיים או במשחקי החורף האולימפיים. ברוב האולימפיאדות, הנערכות אחת לארבע שנים, השיאים האולימפיים אינם מקבילים לשיאי עולם.
הרולד יורי
הרולד קלייטון יורי (באנגלית: Harold Clayton Urey) (29 באפריל 1893 – 5 בינואר 1981) היה כימאי אמריקני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1934, "על גילוי המימן הכבד", כחלק ממחקר פורץ דרך על איזוטופים. מילא תפקיד מרכזי בפיתוח פצצת האטום האמריקאית ונחשב לאחד ממייסדי חקר ראשית החיים, בייחוד בשל הניסוי שערך בשיתוף עם סטנלי מילר הידוע בכינוי ניסוי מילר-יורי.
ביוגרפיה
יורי נולד בוולקרטון, באינדיאנה שבארצות הברית. הוא סיים תואר ראשון בזואולוגיה באוניברסיטת מונטנה בשנת 1917 ולאחר מכן עבד במחקר כימי בתעשייה וכמדריך באוניברסיטה. במהלך השנים 1921—1923 למד לדוקטורט בכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. את עבודת הדוקטורט בחקר תרמודינמיקה, הכין תחת הנחייתו של גילברט לואיס. לאחר מכן יצא להשתלמות פוסט-דוקטורט על מבנה האטום, במכון לפיזיקה תאורטית בקופנהגן, בהנחיית נילס בוהר. יורי חזר לארצות הברית והחל לעבוד כמרצה וחוקר באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ומשנת 1929 באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1934 הוא מונה לפרופסור לכימיה. בתקופה זו כתב יורי, בשיתוף עם ארתור רוארק, את הספר "אטום, קוונטים ומולקולות", אחד מהטקסטים החלוצים על מכניקת הקוונטים.
התעניינותו של יורי במבנה האטום, הובילה אותו לחקר איזוטופים. הוא ביצע זיקוק חוזר ונשנה של מימן נוזלי ובכך היה הראשון לבודד דגימה של דאוטריום (איזוטופ כבד של מימן). בהסתמך על תגליתו זו הוא הוכיח את קיומם של מים כבדים, תגלית אשר בזכותה הוענק לו פרס נובל לכימיה בשנת 1934.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה יורי אחראי על המחקר המלחמתי של פצצת האטום באוניברסיטת קולומביה ונטל חלק בפרויקט מנהטן, בו סייע בפיתוח שיטות להעשרת אורניום, ובייחוד שיטת הדיפוזיה הגזית.
לאחר המלחמה, עבר יורי לכהן כפרופסור במכון למחקר גרעיני באוניברסיטת שיקגו ובשנת 1958 התמנה לפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, עד לפרישתו.
בשנותיו המאוחרות עסק יורי בחקר ראשית החיים וקוסמוכימיה, ענף מדעי חדש, אשר יורי נחשב לאדם שהעניק לו את שמו. בין מחקריו החשובים בתחום נמנים חקר השכיחות של איזוטופי חמצן ביקום וחקר התפתחות והאבולוציה של הכוכבים. עבודתו זו מסוכמת בספר "פלנטות: מוצאן והתפתחותן" מ-1952. בהמשך לעבודתו זו, העלה יורי את התאוריה כי האטמוספירה על כדור הארץ הקדמון הייתה אטמוספירה מחזרת, המורכבת ממתאן, אמוניה ומים, בדומה לאטמוספירה בענקי הגז, דוגמת צדק. השערה זו נתגלה כמוטעית מאוחר יותר וכיום מקובל כי האטמוספירה על כדור הארץ הקדמון הייתה אטמוספירה חצי-מחזרת. אולם, על סמך השערתו זו ביצע יורי יחד עם הסטודנט שלו, סטנלי מילר, ניסויים פורצי דרך, המדמים את הסביבה אשר על פי ההשערות באותה תקופה שררה על כדור הארץ הקדמון, במטרה לבחון האם חיים יכלו להיווצר באופן ספונטני בסביבה זו. בניסויים אלו מילר ויורי הדגימו היווצרות ספונטנית של תרכובות אורגניות מורכבות מחומרי מוצא פשוטים. מילר הראה כי חומצות אמינו, חומר המוצא לחלבונים, יכולות להיווצר מתערובת של מתאן, אמוניה, מים ומימן.
יורי נפטר בקליפורניה ונקבר באינדיאנה.
הלאופריניים
הלאופריניים (בלטינית: Heleophrynidae) היא משפחה בסדרת חסרי הזנב. משפחה זו מכילה 2 סוגים: הלאופרין (Heleophryne) והלאופרין נאטל (Hadromophryne) ובהם שבעה מינים. ההלאופריניים חיים בסמוך לנחלים ונהרות שזרימתם מהירה, הנמצאים באזורים הרריים בדרום אפריקה. החיים בסביבה זו גרמו להם לפתח התאמות מורפולוגיות לסביבה הסלעית שבקרבת מקורות המים. גודלם בינוני והם מגיעים לאורך של כ-6 סנטימטרים.
ליטאים
ליטאים (ליטאית: lietuviai) הם אומה וקבוצה אתנית שמקורן במדינות הבלטיות, בעיקר במולדתם ליטא שם הם מונים מעט יותר מ-3 מיליון איש. כמיליון ומעלה נוספים מתגוררים בפזורה, במדינות כארצות הברית, ברזיל, קנדה, קולומביה, רוסיה, אנגליה ואירלנד. שפת האם שלהם היא ליטאית.
היסטוריה
שטחן של המדינות הבלטיות כיום, לרבות ליטא המודרנית, היה מיושב על ידי מספר שבטים בלטיים. במשך מאות שנים, ובמיוחד תחת דוכסות ליטא, אוחד חלק מן השבטים הבלטים לתוך אומה אחת שנקראה "האומה הליטאית", איחוד שבוצע בעיקר כהגנה נגד השבטים הסלאבים מהמזרח. השטח שהיה פעם מיושב על ידי הליטאים היה הרבה יותר גדול מליטא של היום, וכלל גם את צפון-מערב בלארוס, קלינינגרד וחלקים מלטביה ופולין. בשנת 1387 קיבלו עליהם הליטאים את הנצרות.
בסוף המאה ה-19 החלה תחייה של הלשון הליטאית, שחיזקה את התנועה הלאומית.
לאחר קבלת העצמאות
האומה הליטאית נמצאת ברובה בארצה ליטא, ובמספר כפרים באזור הצפוני של פולין, כמו גם בלטביה הדרומית ובתפוצות של הפזורה, שם הם מהגרים. יש שעדיין נותרו בבלארוס ובמחוז קלינינגרד הרוסי, אך במספר קטן לעומת פעם. ליטא קיבלה שוב את עצמאותה מברית המועצות ב-1990, וב-1991 הוכרה על ידי רוב המדינות. היא הצטרפה לאיחוד האירופי ב-1 במאי 2004.
בין המדינות הבלטיות, ליטא כוללת את האוכלוסייה ההומוגנית ביותר. לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2001, 83.45% מכלל האוכלוסייה זיהו עצמם בקבוצה האתנית הליטאית, 6.74% זיהו עצמם כפולנים, כרוסים 6.31%, כבלארוסים 1.23%, ו-2.27% כחברים בקבוצות אתניות אחרות.
פאראלימני
פאראלימני (ביוונית: Παραλίμνι) היא עיירה בדרום מזרח קפריסין. במרחק קטן מהחוף, במחוז פמגוסטה. היישוב קיבל את שמו מאגם סמוך (לימני ביוונית פירושו 'אגם'), שמתמלא מים בחורף. אגם עונתי זה הוא האזור הנמוך ביותר בחלקו המזרחי של האי. בתקופה ההלניסטית הייתה בעבר עיירה בשם לבקולה במקום היישוב המודרני, ובתקופה הביזנטית היו שם יישובים רבים שעיקר עיסוקם היה חקלאות. יש לציין כי האדמה עדיין פורייה באזור זה ויש לה גוון אדום בגלל תכולת הברזל הגדולה. מאז הפלישה הטורקית לקפריסין ב-1974, העיירה גדלה, עקב הגירה של פליטים רבים שברחו מהצפון. רבים מן התושבים העובדים באתרי התיירות של פרותראס ואיה נאפה מתגוררים בפאראלימני, המהווה את המרכז המנהלי הזמני של מחוז פמגוסטה והיישוב הגדול ביותר באזור "היווני קפריסאי המבוקר של המחוז". העיירה הפכה להיות מעין עיר בירה קטנה באזור היווני של פמגוסטה.
ספורט
בפאראלימני קיימת קבוצת כדורגל בשם אנוסיס נאון פאראלימני המשחקת בליגת העל הקפריסאית.
תמונות מהעיירה
מערכת השתן
מערכת השתן (או מערכת ההפרשה) היא מערכת בגוף האדם המטפלת באמצעות איברים שונים בטיהור וּוִיסוּת הדם וסילוק תוצרי פסולת רעילים ממנו. כחלק מתהליך זה המערכת מפרישה עודפי מים ושאריות רעילות מן הגוף באמצעות השתן.
מערכת השתן והכליות כוללת: שתי כליות, שני שופכנים, שלפוחית שתן ושופכה.
השתן המופרש מכל כליה מועבר לשופכן, נאגר בשלפוחית השתן ובעזרת השופכה מופרש מהגוף. אצל זכרים השופכה היא גם נתיב להפרשת נוזל הזרע.
הכליות
הכליות הן זוג איברים דמויי שעועית בגודל אגרוף, הממוקמים מעל המותניים בין הצפק והדופן האחורית של הבטן בגובה החוליה החזית השתים עשרה עד החוליה המותנית השלישית (T12-L3).
הכליות הן האיברים הפעילים ביותר במערכת השתן, כמות הפלזמה העוברת בכליות נאמדת ב־180 ליטרים ביום. הכליות מווסתות את משק המים, את מאזן היונים ואת חומציות הגוף. הן מסננות את הדם ומפרישות חומרי פסולת מטבוליים (במיוחד שתנן) וחומרים כימיים זרים. הכליות גם מסנתזות גלוקוז מחלבונים (תהליך המכונה גלוקונאוגנזה) ומפרישות לתוך הגוף הורמונים שונים.
הכליות ממוקמות בצד האחורי של חלל הבטן, משני צדי עמוד השדרה, מאחורי המעי ומתחת לסרעפת. הכליות מקבלות את הדם מאב העורקים של הבטן דרך סעיפיו, העורקים הכלייתים (הימני והשמאלי) ומחזירות את הדם המטופל לווריד הנבוב התחתון דרך ורידי הכליה.
מרבית הקליפה והלשד של הכליה מורכבים ממבנים מיקרוסקופים בשם נפרונים. נמנו כ־1.25 מיליון נפרונים בכל כליה.
רבע מכלל הדם בגוף נתון בכל דקה בתהליך של סינון ושל סילוק חומרים מזיקים ומיותרים לפני שהוא זורם לאיברים אחרים, כל הדם הנמצא בגופו של אדם בוגר עובר את תהליך הסינון בכליות מידי ארבע חמש דקות.
הנפרון
הנפרון מורכב מגופיף כליה ומצינור. גופיף הכליה עשוי מפקעית נימים העטופה בקופסית על שם באומן. הפלזמה המסוננת לקופסית מתנקזת לצינור הנפרון הנמשך עד לצינור מאסף. צינורות מאספים מנקזים נפרונים רבים ומתנקזים בסופו של דבר לאגן הכליה.
נפרונים מהווים את יחידת המבנה והתפקוד הבסיסית של הכליות, הפועלות לשמירת תנאים מקיימי חיים לתאי הגוף. בנפרון מווסתים כמות המים והאלקטרוליטים בגוף, לחץ הדם וכן איזון חומצה-בסיס. נפרונים מסלקים חומרי פסולת מטבוליים וחומרים זרים מהדם. כל אלו נעשים במהלך ייצור שתן בנפרונים, תהליך הבנוי שלושה מרכיבים, סינון מפלזמת הדם לתוך הנפרון מתבצע בכוח לחץ הדם, ספיגה חוזרת מחלל הנפרון לנוזל הבין-תאי ומשם לדם והפרשה לתוך הנפרון. לאחר שלושת התהליכים האלו נותר השתן שמופרש מהגוף. פעולת הנפרונים מווסתת על ידי הורמונים ועל ידי מערכת העצבים.
שלפוחית השתן
שלפוחית השתן היא שק שרירי המצוי באגן. מורכבת מ-3 שכבות:
בחלקה העליון- פתחי כניסת השופכנים. בחלקה התחתון- פתח יציאת השופכה.
שופכה
השופכה היא צינור שתן המתמשך מרצפת שלפוחית השתן עד לפתח החיצוני. קצרה בנשים, ארוכה יותר בגברים.
היסטוריה של גרמניה המזרחית
גרמניה המזרחית, או בשמה הרשמי הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, היא מדינה שהתקיימה בין השנים 1949–1990, וכללה את המדינות הגרמניות מקלנבורג-מערב פומרניה, ברנדנבורג, ברלין (מלבד ברלין המערבית), סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה. גרמניה המזרחית היא תולדה של ההפסד הגרמני במלחמת העולם השנייה. עם התפרקות הגוש הסובייטי התאחדה עם גרמניה המערבית.
להיסטוריה של האזור לפני הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית ואחרי פירוקה ראו בהיסטוריה של גרמניה.
ועידת יאלטה
עם סיומה הקרב של מלחמת העולם השנייה החליטו המעצמות המנצחות בועידת יאלטה, שנערכה בפברואר 1945, על חלוקתה של גרמניה לארבעה אזורי כיבוש, לפי הערכות של הטריטוריות שכל אחת מצבאות בעלות הברית תכבוש. בתחילה נקבעו רק שלושה אזורי כיבוש (עבור ברית המועצות, ארצות הברית ובריטניה), אך בעקבות מחאותיה של צרפת הוקצה גם לה אזור כיבוש, על חשבון האזורים של בריטניה וארצות הברית. עם כניעתה של גרמניה הנאצית ופירוק ממשלתה לקחה את סמכויות השלטון בגרמניה מועצת השליטה של בעלות הברית שייצגה את בריטניה, ארצות הברית, ברית המועצות וצרפת.
ועידת פוטסדאם
ועידת פוטסדאם שנערכה ביולי/אוגוסט 1945 הכירה בהחלטות ועידת יאלטה ובחלוקתה של גרמניה לאזורי הכיבוש. כן אישרה את הסמכויות של הממשל הצבאי הסובייטי בגרמניה (בגרמנית: Sowjetische Militäradministration in Deutschland, SMAD). אזור הכיבוש הסובייטי הקיף את המדינות הגרמניות לשעבר מקלנבורג-מערב פומרניה, ברנדנבורג, סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה. עיר הבירה ברלין חולקה בחלוקת משנה בין ארבעת כוחות הכיבוש חרף העובדה שמבחינה גאוגרפית היא הייתה ממוקמת עמוק בתוך השטח הסובייטי, כך שנוצרה מובלעת מערבית בתוך שטח זה.
פיצויים
כוחות הכיבוש נטלו את מושכות השלטון באזוריהם ביוני 1945. בתחילה קיימה כל מדינה את מדיניותה תוך שיתוף פעולה עם בעלות הברית האחרות. המדיניות המשותפת התמקדה בדה-נאציפיקציה ודה-מיליטריזציה של החברה הגרמנית. אולם עם חלוף הזמן כתוצאה מהמדיניות הסובייטית של פירוק מפעלי תעשייה והעברתם לברית המועצות כפיצויי מלחמה, החלו להתגבש אזורי הכיבוש המערביים והאזור הסובייטי כגושים כלכליים נפרדים. שאר התעשיות שהסובייטים לא החרימו הולאמו על ידם.
רפורמה חקלאית
שלטונות הכיבוש הסובייטים יזמו רפורמה חקלאית שהפקיעה את כל האדמות בבעלות חברי המפלגה הנאצית ופושעי מלחמה, הבעלות הפרטית על אדמה הוגבלה לשטח של קילומטר מרובע אחד. במסגרת הרפורמה כ-500 אחוזות של יונקרים הוחרמו והפכו לחוות קולקטיביות (בגרמנית: Landwirtschaftliche Produktionsgenossenschaft, LPG) ויותר מ-30,000 קילומטר מרובע חולקו בין חצי מיליון איכרים, עובדי אדמה ופליטים.
מתח פוליטי בין המעצמות
השוני הכלכלי שנוצר בין אזורי הכיבוש המערביים לאזור הסובייטי וניצני המלחמה הקרה שהתעוררו בדמות המתח הפוליטי בין ארצות הברית לברית המועצות, התבטאה בסירובו של ה-SMAD לקחת חלק בתוכנית מרשל. ארצות הברית, בריטניה וצרפת נפגשו בלונדון במרץ 1948 והסכימו לאחד את חלקי הכיבוש שתחת שלטונם למדינה גרמנית חדשה שנקראה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. בתגובה ברית המועצות פרשה ממועצת השליטה של בעלות הברית ועשתה הכנות לקראת ייסוד מדינה גרמנית עצמאית בשטח הכיבוש הסובייטי. החלוקה בין הגרמניות העמיקה ונעשתה ברורה עם הרפורמה במטבע ביוני 1948 שהכניסה את המרק המערב גרמני לשימוש במערב ואת המארק המזרח גרמני לשימוש במזרח.
הסובייטים עשו ניסיון להשתלט על ברלין המערבית על ידי הטלת מצור עליה, בתגובה בעלות הברית המערביות החליטו לשלוח הספקה לברלין ברכבת אווירית והמשבר נגמר ב-12 במאי 1949 בנסיגת הסובייטים מן המצור.
התפתחות פוליטית בגרמניה המזרחית
בשטח הכיבוש הסובייטי צו מאת ה-SMAD נתן אישור להקמתן של מפלגות בתנאי שהן יהיו בעלות אידאולוגיה אנטי-פשיסטיות והבחירות לפרלמנט נקבעו לאוקטובר 1946. קואליציה שהייתה מורכבת מרוב המפלגות מהקשת הפוליטית וכללה בין השאר את המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית והמפלגה הליברלית דמוקרטית של גרמניה הוקמה ביוני 1945. המפלגה הקומוניסטית (שהיו בה 600,000 חברים בשטח הכיבוש הסובייטי) והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (שהיו בה 680,000 חברים בשטח הכיבוש הסובייטי) התמזגו בעקבות לחץ כבד שהופעל עליהן מה-SMAD והקימו באפריל 1946, את מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. בבחירות שהתקיימו באוקטובר 1946 מפלגת האיחוד הסוציאליסטי זכתה בכ-50% מהקולות בכל המדינה. בברלין שבה החלוקה בין מזרח ומערב לא יצאה אל הפועל עדיין מבחינה פוליטית המפלגה הובסה וגמרה רק במקום השלישי.
מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, שתנהיג את גרמניה במזרחית ברוב שנות קיומה, עוצבה לפי דגם המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. ולטר אולבריכט נבחר כמזכירה הכללי הראשון. המפלגה הייתה בעלת מחויבת לאידאולוגיה המרקסיסטית לניניסטית ולמאבק המעמדות הבינלאומי.
תהליך הדה-נאציפיקציה במזרח טופל באופן חמור וביתר נוקשות במזרח מאשר במערב שם הנושא הפך משני לשיקולים של תועלת ופרטיות. המערכת הפוליטית אפשרה השתתפות רק לתומכי הנאצים לשעבר שהצטרפו לוועד הלאומי למען גרמניה החופשית שהוקם במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי הסובייטים במטרה להיות חוד החנית של ההתנגדות הגרמנית למשטרו של אדולף היטלר.
ועדת הכלכלה הגרמנית (גרמנית: Deutsche Wirtschaftskomission, DKW) שכללה נציגים מכל המפלגות, לקחה עליה את האחריות האדמיניסטרטיבית במדינה בנובמבר 1948. ההכרזה הרשמית על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית הייתה ב-7 באוקטובר 1949. וילהלם פיק נבחר כנשיא הרפובליקה, כאשר הוא חולק את הכוח עם ולטר אולבריכט מזכ"ל מפלגת האיחוד הסוציאליסטי ואוטו גרוטהוול ששימש כראש מועצת השרים (ראש הממשלה).
מפלגת האיחוד הסוציאליסטי כמפלגת שלטון
החוקה של גרמניה המזרחית שהתקבלה בשנת 1949 הקימה את הפרלמנט העממי המזרח גרמני, הפולקסקאמר, והכריזה על גרמניה המזרחית כרפובליקה דמוקרטית. החזית הלאומית של גרמניה הדמוקרטית הייתה קואליציה של מפלגות וארגונים שבראשם עמד מפלגת האיחוד הסוציאליסטי. צעדים אלה ביססו את גרמניה המזרחית באופן רשמי כמדינה דמוקרטית כביכול אולם הלכה למעשה שלטה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי בחזית הלאומית ובמועצת השרים ובכך רוקנה מתוכן את ההבטחות הדמוקרטיות בחוקה.
קונגרס המפלגה השלישי, שנערך בשנת 1950, התמקד בפיתוח התעשייה במדינה. המגזר התעשייתי, שהעסיק 40% מכוח העבודה, עבר תהליך נוסף של הלאמה, שכתוצאה ממנו הוקמו "תעשיות העם" (בגרמנית: Volkseigene Betriebe, VEB), אשר כללו כ-75% מהמגזר התעשייתי. תוכנית החומש הראשונה שפורסמה בשנת 1951 הנהיגה משטר של כלכלה ריכוזית ושמה דגש על פיתוח התעשייה הכבדה והגדלת פריון העבודה. הלחצים הכלכליים שנגרמו כתוצאה מן התוכנית הביאו לגלי הגירה גדולים לגרמניה המערבית.
המרד המזרח גרמני
כתוצאה ממותו של סטלין במרץ 1953 השלטון בברית המועצות התחלף ומנהיגה החדש, גאורגי מלנקוב, הודיע על שינוי במדיניות הכלכלית והשמת הדגש על שיפור התעשיות הקלות וזמינות מוצרי הצריכה מתוך מטרה להעלות את רמת החיים. הנהגת מזרח גרמניה הודיעה על אימוץ השינויים של מלנקוב במסגרת תוכנית המסלול החדש.
למרות הגדלת זמינותם של מוצרי הצריכה לפועלים כתוצאה מהתוכנית הכלכלית החדשה מכסות הייצור שהעובדים נדרשו לעמוד בהן נשארו גבוהות וכשהן הועלו עוד יותר בשנת 1953 הדבר הביא לפריצת התקוממות של עובדים ממורמרים ברחבי המדינה שדרשו רפורמה כלכלית. ההתקוממות דוכאה בסופו של דבר על ידי הפולקספוליציי (משטרת העם) והצבא האדום ולפי הערכות כ-300 מן המתקוממים נהרגו במהלכה.
כתוצאה מן המרד ברית המועצות העניקה ריבונות מלאה לגרמניה המזרחית בשנת 1954, תשלומי פיצויי המלחמה הופסקו ומפעלי התעשייה בשליטה סובייטית חזרו לבעלות מזרח גרמנית. חמש המדינות שהרכיבו את הרפובליקה פורקו ואורגנו מחדש בצורה של 15 מחוזות, צבא העם הלאומי הוקם בשנת 1956 ומזרח גרמניה הפכה לחברה בברית ורשה.
קולקטיביזציה והלאמה של החקלאות והתעשייה
בקונגרס ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית שהתקיים בשנת 1956 דחה ניקיטה חרושצ'וב את הסטליניזם, ובהשפעת החלטתו החלה האינטליגנציה במפלגת האיחוד הסוציאליסטי בראשותו של וולפגנג הריך לדרוש ביצוע רפורמות מקיפות בגרמניה המזרחית, אולם מאמציהם נכשלו ועד סוף השנה הוא ועמיתיו טוהרו משורות מפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
המפלגה אישרה מחדש את מנהיגותו של אולבריכט בשנת 1956 והציגה את תוכנית החומש השנייה (1956 - 1960) שהדגישה את ההתפתחות הטכנולוגית. כן הודיע השלטון על כוונתו לפתח אנרגיה גרעינית והכור הגרעיני הראשון בגרמניה המזרחית התחיל לפעול כבר בשנת 1957. מכסות הייצור הוגדלו ב-55% על ידי הממשלה והושם דגש מחודש על התעשייה הכבדה.
רפורמה מקיפה בניהול התעשייה יושמה בשנת 1958, הרפורמה כללה העברת האחריות למפעלי תעשייה לוועדת התכנון של המדינה. כדי להאיץ את תהליך ההלאמה השלטונות הציעו תמריץ לבעלים בדמות של שותפות עד 50% בתמורה להסכמתם להפיכת מפעליהם ל-VEB. המאמצים נשאו פרי בסוף שנות השישים רק 9% מהייצור התעשייתי של גרמניה המזרחית נעשה על ידי התעשייה הפרטית ותאגידי ייצור שיתופיים (בגרמנית: Produktionsgenossenschaften, PG) שלטו כבשליש מהייצור במגזר האומני בשנת 1960 - 1961, שהיווה עלייה מ-6% בשנת 1958.
כיוון שתוכנית החומש השנייה נתקלה בקשיים בישומה היא הוחלפה על ידי תוכנית שבע השנים (1959 - 1965). התוכנית החדשה שמה לה כמטרה להשתוות לגרמניה המערבית בשיעור הייצור לנפש עד סוף 1961. לכן התוכנית הגדילה את מכסות הייצור, וכיוונה להגדלה של פריון העבודה בשיעור של 85%. כתוצאה מהתוכנית התחילו גלי הגירה גדולים למערב כשרוב המהגרים הם עובדי צווארון לבן וחצי מהם אף היו מתחת לגיל 25.
הקמת חומת ברלין 1961
כתוצאה מהגירה בהיקפים גדולים למערב של כוח עבודה מוכשר וצעיר נוצר איום על כלכלת גרמניה המזרחית. התפתחויות אלה הביאו את השלטון לבצר את הגבול שהוקם ב-1952 תוך מניעה כמעט מוחלטת של מעבר  בין שתי הגרמניות. ההחלטה הקרדילית בתחום זה הייתה ההחלטה להקים את חומת ברלין.
השיטה הכלכלית החדשה
כיוון ששיעור הצמיחה התעשייתית השנתי של גרמניה המזרחית החל לרדת משנת 1959, ברית המועצות המליצה על יישום הרפורמות שהוצעו על ידי אווסי ליברמן, שדגל בשילוב רווחיות ועקרונות של השוק החופשי בשיטה הקומוניסטית. אולבריכט קיבל את ההצעה ואחרי התאמה של התאוריה למציאות המזרח גרמנית יישומה החל בשנת 1963 תחת השם "השיטה הכלכלית החדשה" (NES), הרפורמה הביאה לביזור בקבלת ההחלטות והכנסת שיקולים קפיטליסטים בגורמים לקבלת החלטות. מטרת ה-NES הייתה ליצור מערכת כלכלית יעילה והפיכת גרמניה המזרחית לאומה מובילה מבחינת רמת התיעוש.
תחת ה-NES משימת ביסוס ההתפתחות הכלכלית החדשה הייתה נתונה לפיקוח מרכזי ותהליך הביזור היה בהעברת סמכויות חלקית מן מוסדות המדינה אל חבר העסקים העממיים (בגרמנית: Vereinigungen Volkseigener Betriebe, VVB). המדינה קבעה את ייעד הייצור הכללי אבל כל VVB קבע את חלוקת התקציב שלו, השימוש בטכנולוגיה והקצאת כוח האדם והמשאבים. ה-NES קבע שהחלטות ייצור יעשו על בסיס רווחיות, משכורות ישקפו את הביצועים בעבודה ושמחירים תלויים בכוחות השוק.
אליטה חדשה נוצרה בפוליטיקה כתוצאה מתוכנית ה-NES ולכן אולבריכט הודיע בשנת 1963 על פתיחת הפוליטביורו והוועד המרכזי לחברי מפלגה צעירים בעלי חינוך טוב יותר וכישורי ניהול טובים מקודמיהם בתפקיד. כתוצאה מכך האליטה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי נחלקה לשני פלגים בכל הקשור למדיניות כלכלית ופוליטית, ששיקפו את פער הדורות בין החברים.
הפתיחות החדשה של המפלגה אפשרה לאליטה הטכנוקרטית להיכנס לדרגים הגבוהים ביותר של הבירוקרטיה הממשלתית, דרגים שקודם היו שמורים באופן בלעדי לאידאולוגיים של המפלגה. מנהלים מן ה-VVB נבחרו על בסיס של יכולת מקצועית מאשר ציות אידאולוגי ולכן מספר מקומות העבודה של בעלי כישורים טכניים גדל. המפלגה שמה דגש על חינוך לכישורים ניהוליים וטכניים וגמלה עליהם בהתקדמות חברתית וחומרית. בנוסף עלייה כללית ברמת החיים של כלל האזרחים התרחשה בין השנים 1964 - 1967.
אולבריכט פתח במסע תעמולה בשנת 1968 בקרב חברות הקומקון למען הגדלת התפתחותם הכלכלית "באמצעות עצמם", ה-NES הוחלף בשיטה הכלכלית של סוציאליזם (ESS) שהתמקדה בהיי-טק מתוך מחשבה שכך אפשר לעשות את הצמיחה הכלכלית העצמית אפשרית. תכנון מרכזי הוחזר למגזרים שתויגו כזקוקים לבנייה כגון האלקטרוניקה, התעשייה הכימית ותעשיית הפלסטיק, ננקטו פעולות לשילוב בין התעשיות השונות וניתנו סובסידיות כדי להאיץ את הצמיחה במגזרים מועדפים. אולם בסופו של דבר המשק לא הצליח לעמוד בייעדי היצור הגבוהים שהתוכנית תבעה וזה הביא לחיסולה בשנת 1970.
המשימה העיקרית
תוכנית "המשימה העיקרית" שהוכנה לשימוש על ידי אריך הונקר בשנת 1971 שמה את הדגש מחדש על גישה מרקסיסטית-לניניסטית ואת מאבק המעמדות הבינלאומי. במהלך התקופה הזאת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי פתחה במסע תעמולה נרחב כדי לזכות בתמיכת הציבור לסוציאליזם בנוסח סובייטי ולתוכנית לשים את "העובד" במרכז. המשימה העיקרית שמרה על מטרת התיעוש אבל הדרך להשגתה הייתה באמצעות תכנון ריכוזי על ידי המדינה. סוציאליזם צרכני, היה המרכיב העיקרי של המשימה העיקרית, ונעשה ניסיון להגביר על הפופולריות של הסוציאליזם על ידי סיפוק הצרכים החומריים של מעמד הפועלים, המדינה העלתה את המשכורות והשתדלה להעלות את הזמינות של מוצרי הצריכה.
בניית יחידות דיור ושיפוץ קיימות הפכו לעדיפות של המשטר ו-60% מהן שימשו את מעמד הפועלים, דמי השכירות המשיכו להיות מסובסדים ונשארו נמוכים. אימהות קיבלו תשלום במהלך חופשות לידה ונבנו מקומות לטיפול בילדים, תשלומי הפנסיה הוגדלו אף הם.
אולבריכט נגד הדטאנט
מדיניות החוץ אותה נקט אולבריכט בשנים 1967-71 דגלה בהתנגדות למדיניות הדטאנט של המערב, אף על פי שמדיניות זאת הייתה יכולה לסייע לגרמניה המזרחית להתגבר על בידודה הבינלאומי ולהשיג הכרה כמדינה עצמאית. באופן רשמי שתי הגרמניות חתרו לקיום איחוד ביניהם אולם המחויבות למערכות הפוליטיות הנוגדות שלהם עשתה את הדבר בלתי אפשרי ובשנת 1968 תיקון בחוקת גרמניה המזרחית קבע שרק שכל איחוד יוכל להתרחש רק תחת הדגל הקומוניסטי.
למרות הצלחת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי בביסוס הקומוניזם בגרמניה המזרחית ובייצוב המשטר היא נתקלה בקשיים בניסיונה לזכות באהדת הציבור שהמשטר הדמוקרטי והמצב החומרי הטוב יותר בגרמניה המערבית קסמו לרבים בו. לכן אולבריכט חשש שהפשרת היחסים עם גרמניה המערבית יגרום תסיסה בקרב אזרחי המדינה ויאיים על השלטון הקומוניסטי.
בשנות השישים המאוחרות נערכו מספר שינויים במשטר בדמות הפיכת מועצת המדינה לגוף השלטון העיקרי, המועצה בת 24 החברים שהונהגה על ידי אולבריכט ונשלטה על ידי 15 החברים שהשתייכו למפלגת האיחוד הסוציאליסטי הביאה לעידן חדש של שמרנות בפוליטיקה המזרח גרמנית. מדיניות הפנים והחוץ בשנותיו האחרונות של אולבריכט היו מחויבות לגישה תוקפנית כלפי המערב והאידאולוגיה הקפיטליסטית שלו, מדיניות החוץ דגלה בחיזוק הקשרים עם מדינות ברית ורשה וארגון התנגדות למדיניות הדטאנט ובשנת 1967 גרמניה המזרחית חתמה על הסכם עם צ'כוסלובקיה, פולין, הונגריה ובולגריה שבו הם מתחייבים לסיוע הדדי ולאי ביסוס קשרים עם גרמניה המערבית עד שבון תכיר בזכות הקיום של גרמניה המזרחית, גישה שזכתה לכינוי דוקטרינת אולבריכט.
הגישה החדשה של הונקר
גישתו של הונקר שילבה בין נאמנות לברית המועצות לגישה חיובית כלפי הדטאנט, בקונגרס המפלגה השמיני ביוני 1971 הוא הציג את התוכנית של משטרו החדש. במדיניות החוץ הונקר וויתר על השאיפה לאחד את גרמניה ואימץ אידאולוגיה הדוגלת בהפרדה והגנה על ריבונותה של גרמניה המזרחית והושם דגש הקשרים הידידותיים עם ברית המועצות. המדיניות החדשה כלפי המערב הובילה לחתימת הסכם ברלין בשנת 1971 ולהסכם בין שתי הגרמניות בשנת 1972.
שתי ההסכמים הביאו לנרמול היחסים בין הגרמניות. הסכם ברלין שנחתם על ידי בריטניה, צרפת, ארצות הברית וברית המועצות הגן על ריבונותה של גרמניה המערבית במערב ברלין ואמור היה לשפר את היחסים בין שני חלקי ברלין, אולם ברית המועצות הדגישה שמערב ברלין לא תשולב בגרמניה המערבית. ההסכם בין שתי הגרמניות כלל הכרה הדדית והתחיבות לכיבוד הריבונות בין המדינות כמו כן הוא קבע שקשרים כלכלים, תרבותיים ודיפלומטים יבוססו בין שתי המדינות, ההסכם סלל את הדרך להצטרפותם של הגרמניות לאו"ם בספטמבר 1973 וכך גרמניה המזרחית זכתה בפעם הראשונה מאז ייסודה בהכרה בינלאומית רחבה.
שתי גרמניות
תיקון בחוקת גרמניה המזרחית נערך בשנת 1974 ונמחקו ממנה כל התייחסות ל"אומה הגרמנית", "האחדות הגרמנית", לעומת זאת נוספו לה ההגדרה של גרמניה המזרחית כ"אומה-מדינה סוציאליסטית של איכרים ופועלים" והגדירה את מקומה כ"חלק בלתי נפרד מן הקהילה של מדינות סוציאליסטיות". אולם מפלגת האיחוד הסוציאליסטי לא הצליחה לנטוע באזרחים את רעיון הלאומיות החדשה ואת תחושת הנאמנות לברית המועצות. הונקר, שנאלץ לעשות וויתור לדעת הקהל, הציג את הנוסחה של "אזרחות, מזרח גרמנית; לאום, גרמני" הייתה בכך משום הכרה בכישלון הניסיון לנתק את תושבי גרמניה המזרחית מהזהות והלאום הגרמני.
למרות מדיניותה הזהירה של המפלגה הדטאנט רק חיזק את הקשרים בין שתי הגרמניות. הקשרים בין אזרחי שתי המדינות שופרו ואזרחי מערב גרמניה הורשו לבקר במזרח, כמו כן אזרחי גרמניה המזרחית נחשפו בתדירות גבוה יותר לתרבות המערב, בעיקר דרך הרדיו הטלוויזיה. מערב גרמניה הפכה לספקית של מוצרי צריכה באיכות גבוה למזרח ומוצרים מזרחים נמכרו בחנויות במערב.
כחלק מאווירת הדטאנט גרמניה המזרחית השתתפה בוועידה למען ביטחון ושיתוף פעולה באירופה וביולי 1975 חתמה על הסכם הלסינקי שבו היא התחייבה לשמור על זכויות אדם. אף על פי שההסכם הבטיח חופש תנועה, בקשתם של 120,000 מזרח גרמנים להגר מהמדינה נדחתה.
זהות לאומית
לאחר קונגרס המפלגה התשיעי במאי 1976 גרמניה המזרחית התחילה לחשוב על עצמה כנושאת ההיסטוריה המרכזית של גרמניה בעוד שגרמניה המערבית היא רק פרק חולף. כתוצאה מכך נוצרה הערכה מחודשת של העבר הפרוסי, גיבורים פרוסים כגון הגנרלים שלחמו כנגד נפוליאון בשנת 1813 הועלו למעמד גיבורים, פסליו של פרידריך הגדול הוצבו מחדש בחוצות הערים והונקר עצמו החל להתייחס למלך הפרוסי בנאומיו.
דיסידנטים
למרות ההפשרה ביחסים עם המערב שבאה בעקבות מדיניות הדטאנט, גרמניה המזרחית נותרה מחויב לקומוניזם בנוסח הסובייטי והמשיכה במדיניות היד הקשה בטיפול בדיסידנטים. למרות כל זאת התפתחה שכבה אליטיסטית מרקסיסטית בתוך מפלגת האיחוד הסוציאליסטי שביקרה את התנהלות השלטון וקראה לביצוען של רפורמות דמוקרטיות, בתגובה לדרישותיהם המפלגה ערכה טיהור פוליטי משורותיה והדיחה כ-100 דיסידנטים.
למרות פעולות הדיכוי של השלטון, סופרים בגרמניה המזרחית התחילו לפרסם הצהרות פוליטיות בעיתונות המערב גרמנית שבהם הם מבקרים את התנהלות השלטון המזרח גרמני, הדוגמה הבולט ביותר לכך היא המקרה של רודולף בהרו שפרסם מאמר בשם "האלטרנטיבה במזרח אירופה", פרסום המאמר הוביל בסופו של דבר למאסרו והגלייתו מגרמניה המזרחית. מניפסט מטעם "הליגה הדמוקרטית קומוניסטית של גרמניה" פורסם בדר שפיגל בשנת 1977, הליגה שהייתה מורכבת כביכול מחברים אלמונים של מפלגת השלטון, דרשה רפורמות דמוקרטיות כצעד ראשון לקראת איחוד עם גרמניה המערבית.
המשטר המשיך בהחמרת הדיכוי כלפי דיסידנטים. הספרות, שהייתה אחד התחומים החופשיים היחידים בגרמניה המזרחית, הייתה מושא להתקפות אידאולוגיות וצנזורה ובסופה של דבר הוכפפה לפיקוח המדינה, מדיניות זאת הביאה לגל הגירה של אומנים אל מחוץ למזרח גרמניה. המוסד היחידי שיכל לבקר את המשטר היה הכנסייה הלותרנית, שאליה השתייכו רובם של אזרחי גרמניה המזרחית, ולכן המשטר גילה אליה יחס סובלני.
קונגרס המפלגה העשירי
בקונגרס המפלגה העשירי, שהתכנס באפריל 1981, הושם הדגש על התמקדות בשיפור הכלכלה, ייצוב המערכת הסוציאליסטית, שיפור יחסי החוץ וחיזוק הקשרים עם גרמניה המערבית. הקונגרס הציג את מפלגת האיחוד הסוציאליסטי ככוח המרכזי בחברה המזרח גרמני והמזכיר הכללי הונקר הדגיש את חשיבות החינוך של דור המשך נאמן כדי להבטיח את מעמדה של המפלגה. הוא הכריז שיותר משליש מחברי המפלגה וכמעט שני שלישים ממזכירי המפלגה השלימו את לימודיהם באוניברסיטה או בבית ספר טכני ושארבע חמישיות ממזכירי המפלגה גם קיבלו חינוך בבית ספר מפלגתי למשך יותר משנה.
הונקר סירב לכל הקלה במדיניות הצנטרליזם הדמוקרטי ושם דגש על מדיניות ריכוזית בתוך המפלגה. הקונגרס אישר גם את מחויבותה של המפלגה למדיניות חברתית וכלכלית אחידה ואת תמיכתה בלי סייג בברית המועצות ובניגוד לקומוניסטים באיטליה, יוגוסלביה ורומניה הוא הודיע על תמיכת המפלגה בהתערבות הצבאית הסובייטית באפגניסטן.
הוועד המרכזי שעד כה תפקד כגוף מייעץ הופחת במעמדו והפך לגוף נכבד בלי שום כוח ממשי, וכוחו של הפוליטביורו והמזכירות נשאר בלי שינוי. בנוסף לנושאי המדיניות הקונגרס הציג תוכנית חומש (1981-85) חדשה ששמה לה כמטרה את הגברת הייצור וניצול יעיל יותר של משאבים.
משבר הקפה
כתוצאה מהמסורת הגרמנית של שתיית קפה, קפה היה אחד ממוצרי הצריכה החשובים ביותר שיובאו לגרמניה המזרחית. כשהתרחשה עלייה חדה במחירי הקפה בשנים 1976-77 היא גרמה לבעיות כלכליות בגרמניה המזרחית וגרמה למחסור תמידי במטבע חוץ. בתגובה למשבר הפוליטביורו הפסיק את מכירת סוגי הקפה הזולים, הגביל את הגשתם במסעדות ועצר את אספקתם במוסדות ממשלתיים. בנוסף סוג חדש של קפה הוכנס לשוק, "מישקפה" (קפה מעורבב) שהיה מורכב מ-51% קפה ו-49% תחליפי קפה. באופן לא מפתיע הקפה החדש בעל הטעם הנורא לא זכה לפופולריות ולכן התקופה נודעת כ"משבר הקפה". המשבר נפתר בשנת 1978 כשמחירי הקפה בעולם התחילו לצנוח וגרמניה המזרחית חתמה על הסכם אספקת קפה עם וייטנאם. המשבר מהווה אחד מהדוגמאות הטובות ביותר לשבריריותה של הכלכלה המזרח גרמנית.
משבר חוב חיצוני
במהלך שנות השמונים החוב החיצוני של גרמניה המזרחית תפח ליותר מ-40 מיליארד מארק גרמני, סכום שהיה סכום עצום ביחס ליכולת היצוא למערב שדרכו השיגה גרמניה המזרחית מטבע חוץ. מסמך שהוכן לפוליטביורו באוקטובר 1989 חזה שכדי לייצב את המצב יהיה צורך להגדיל את הייצוא למערב מ-2 מיליארד מארק ליותר מ-11 מיליארד מארק עד שנת 1995, אולם לא סביר שעלייה כזאת הייתה יכולה לקרות מבלי לעורר אי יציבות פוליטית.
משבר החוב נוצר כתוצאה מייבוא של רכיבי טכנולוגיה וחומרי גלם וניסיון לשמור על רמת החיים על ידי ייבוא של מוצרי צריכה. הניסיון המזרח גרמני להתחרות במערב נידון לכישלון וגם גרם לבזבוז משאבים גדול. לכל הצרות האלה נוספה החלטת ברית המועצות בשנת 1981 להפסיק לספק לגרמניה המזרחית נפט בזול.
התמוטטות המשטר
אולם את מהלך הרפורמות בגוש המזרחי לא ניתן היה לעצור ובאוגוסט 1989 בצעד שהיה הסדק הראשון במסך הברזל ממשלתה הרפורמיסטית של הונגריה פתחה את גבולות המדינה עם אוסטריה. אלפי מזרח גרמנים ניצלו זאת כדי להגר למערב. אלפים אחרים צרו על הנציגויות הדיפלומטיות של גרמניה המערבית במזרח אירופה, בדרישה לזכות להגר למערב. בתגובה הודיעה גרמניה המזרחית שהיא תספק תחבורה שתוביל את המהגרים לגרמניה המערבית תוך שהיא מתארת את הגירתם כגירוש גורמים "אנטי-חברתיים, בוגדניים וקרימינלים". בו בזמן החלו הפגנות המונים בלייפציג ובדרזדן, שבהן הועלתה הדרישה ליישום רפורמות דמוקרטיות במדינה.
הונקר וצמרת המפלגה בחרו להתעלם מההפגנות ההמוניות ולהתרכז בחגיגות שנת ה-40 ליסודה של הרפובליקה, אולם באותו היום התפשטו ההפגנות אל הבירה וחזרו על הדרישה לקיום רפורמות דמוקרטיות והיה ברור שלא ניתן להתעלם מהן עוד. בניסיון לשמור על כוחה של מפלגת האיחוד הסוציאלי, לעצור את התפשטות המחאה ולהגן על יציבות המשטר הדיח הפוליטביורו באוקטובר 1989 את הונקר ומינה במקומו את אגון קרנץ למנהיג המדינה החדש.
בניסיון לעצור את המבוכה הבינלאומית שהיוו הפליטים שנהרו לגרמניה המערבית דרך מדינה שלישית המשטר הודיעה ב-9 בנובמבר 1989 על פתיחת הגבולות עם גרמניה המערבית ושכל מזרח גרמני שירצה להגר אליה יוכל לעשות כך, כתוצאה מההחלטה עשרות אלפי מזרח גרמנים עברו למערב. באותו יום הופלה חומת ברלין. אולם בניגוד לציפיותיו של המשטר פתיחת הגבול רק המריץ את ההפגנות כנגדו דבר שהביא להתפטרותו של קרנץ ולמינויו של הנס מודרו, קומוניסט בעלת גישה רפורמיסטית שהכריז על קיום בחירות חופשיות בגרמניה המזרחית.
בבחירות שנערכו במרץ 1990 ספגה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, ששינתה את שמה למפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי כניסיון לרענן את תדמיתה, תבוסה מוחצת. המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית שזכתה בבחירות הקימה ממשלה בראשותו של לותר דה מזיאר.
מצבה של הממשלה החדשה היה קשה שכן גלי הפליטים שעברו למערב פגעו באופן קשה בכלכלתה ותפקודה התקין של מזרח גרמניה ולכן הוחלט להתחיל בשיחות על איחוד מחדש של גרמניה. לאחר משא ומתן עם המעצמות הכובשות לשעבר, סוכמו תנאי האיחוד וכך ב-3 באוקטובר 1990 הצטרפו מדינות המחוז שהרכיבו את גרמניה המזרחית לרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
מפלגת לוויין
בפוליטיקה, מפלגת לוויין היא מפלגה המקיימת ברית הדוקה עם מפלגת אם גדולה ממנה, ולעיתים אף נשלטת על ידיה.
במשטרים בעלי חופש פוליטי מוגבל, עשוי להיות שימוש במפלגות לוויין על מנת להציג חזות של בחירות דמוקרטיות, בעוד שבפועל מתקיים למעשה משטר חד מפלגתי. כך לדוגמה בגרמניה המזרחית המפלגה הליברלית דמוקרטית של גרמניה והמפלגה הלאומית דמוקרטית של גרמניה שהתחרו לכאורה במפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה השלטת, שימשו למעשה כלי משחק בידיה ולא התנגדו לשלטונה הקומוניסטי-אבסולוטי. גם ברוסיה כיום ישנן טענות בדבר היותן של המפלגות רוסיה הוגנת והמפלגה הליברל דמוקרטית של רוסיה מפלגות לוויין למפלגת רוסיה המאוחדת, עקב תמיכתן בשלטונו של ולדימיר פוטין.
מפלגות לוויין עשויות לקום גם על מנת לאפשר למיעוט שאינו נהנה מזכויות אזרח מלאות לזכות בייצוג פוליטי מסוים, או כדרך לרשימה מאוחדת גדולה לזכות בתמיכה נוספת מצד ציבורים התומכים בחלק ממצעה, אך אינם יכולים להזדהות עם הקונצנזוס המפלגתי השורר בה. כך למשל עד לביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל ב-1966, ואף מספר שנים לאחר מכן, היו כלל המפלגות הערביות בישראל מפלגות לוויין של מפא"י והמערך. על מפלגות אלו נמנו רשימה דמוקרטית של נצרת, חקלאות ופיתוח, קידמה ועבודה, רשימה דמוקרטית לערביי ישראל ועוד.
גם מפלגות קטנות שנוסדו שלא ברצון אחת המפלגות הגדולות, ומתוך מטרה להוות אלטרנטיבה להן, נחשבות לעיתים מפלגות לוויין בשל הזדהותן המובהקת עם אחד הגושים הפוליטיים.
במשמעות מודרנית עשוי המושג מפלגת לוויין לשמש כביטוי גנאי למפלגה שאינה עומדת על עקרונותיה ונראית כמשרתת את מטרותיה של מפלגה גדולה ממנה. כך לדוגמה עם ההידרדרות בכוחה של העבודה החל מהכנסת ה-15, וחברותה בקואליציות בראשות הליכוד וקדימה, נשמעים מפעם לפעם קולות המאשימים אותה בהיותה מפלגת לוויין המשרתת את צורכי המפלגות השולטות.
דוד סבא
דוד סבא (באנגלית: Uncle Grandpa) היא סדרת אנימציה אמריקאית לילדים. הסדרה שודרה לראשונה ב-2 בספטמבר 2013 בערוץ Cartoon Network. בישראל שודרה הסדרה לראשונה בשנת 2014 בערוץ הילדים. הסדרה בת 5 עונות ו-153 פרקים באורך 12 דקות כל אחד.
דמויות ומדבבים בעברית
במאי הדיבוב בעברית היה תומר שביט, ומפיקות הדיבוב היו ענבר שטגר עזרא וטלי מוזס נתנאל.