cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בעיית התיחום
בעיית התיחום היא בעיה בפילוסופיה של המדע המתייחסת לקושי שבמציאת כללים או קריטריונים שלפיהם ניתן יהיה להבחין באופן חד משמעי בין המדעים האמפיריים מחד גיסא לבין תאוריות לא מדעיות, ובמיוחד לצורך הבחנה ברורה וחד משמעית בין אמת מדעית לבין תאוריות אשר מתיימרות להיות מדעיות, אך אשר אינן מדעיות. כמו כן בעיית התיחום עוסקת גם במאבק המתמשך בין המדע והדת, ובמיוחד באלמנטים שונים של הדוקטרינה הדתית אשר לדעת רבים יכולים וצריכים להיות נתונים לביקורת מדעית. זהו אחד הנושאים המרכזיים בפילוסופיה של המדע אשר לא נפתרו לחלוטין עד היום.
הפוזיטיביזם הלוגי גורס כי רק קביעות המבוססות על תצפית אמפירית הן בעלות משמעות, ובמשתמע גורס כי כל קביעה המבוססת על אופן אחר של היקש או היסק, כולל קביעות מטאפיזיות הוא חסר משמעות.
יגואר XE
יגואר XE (באנגלית: Jaguar XE) היא מכונית מנהלים יוקרתית שמיוצרת על ידי יגואר משנת 2015. היא הוצגה בתערוכת הרכב של פריז באוקטובר 2014, והגיעה לישראל בשנת 2015.
מפרט טכני
היגואר XE כוללת מנוע בנזין I4 צילנדרים בנפח 2.0 ליטרים המספק כ-200 כוחות סוס ב-5,500 סיבובים לדקה. תיבת ההילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 7.7 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 237 קילומטרים לשעה.
הקורפוס ה-13 (בריטניה)
הקורפוס ה-13 של הצבא הבריטי היה קורפוס בריטי אשר במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המערבית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה לחם במערכה במדבר המערבי, במערכה בתוניסיה, בפלישת בעלות הברית לסיציליה, ובזירה האיטלקית.
מלחמת העולם הראשונה
הקורפוס הוקם בצרפת ב-15 בנובמבר 1915 בפיקודו של ולטר נוריס קונגריב. הקורפוס נכלל כחלק מהארמייה הרביעית של חיל המשלוח הבריטי. ב-1916 הוא השתתף בקרב על הסום, וב-1917 לחם בקרב אראס, וב-1918 במתקפת מאה הימים. הקורפוס המשיך לפעול גם אחרי סיום המלחמה, ופורק רק ב-1920.
מלחמת העולם השנייה
ב-1 בינואר 1941, שונה שמו של כוח המדבר המערבי בפיקודו של ריצ'רד אוקונור אשר לחם באיטלקים במסגרת המערכה במדבר המערבי לקורפוס ה-13. הקורפוס כלל את דיוויזיית השריון ה-7 הבריטית, הדיוויזיה ה-6 האוסטרלית והדיוויזיה ההודית ה-4. הקורפוס לחם באיטלקים במבצע מצפן וקרב בדה פום, והשמיד כליל את הארמייה האיטלקית ה-10. בפברואר פורק הקורפוס ויחידותיו פוזרו ברחבי לוב.
במרץ של אותה שנה החל המצב בחזית להסתבך. היטלר שלח את ארווין רומל עם קורפוס אפריקה כדי לעזור לבן בריתו מוסוליני. רומל פתח במתקפה ב-31 במרץ 1941 וזכה להישגים ניכרים. ב-6 באפריל נפל אוקונור בשבי הגרמני יחד עם הגנרל פיליפ נים. ב-14 באפריל הוקם הקורפוס מחדש וכמפקדו מונה נואל ברספורד-פיירס. בספטמבר נכלל הקורפוס במסגרת הארמייה השמינית, ואת הפיקוד עליו קיבל אלפרד ריד גודווין אוסטן. בנובמבר יצאה הארמייה השמינית למבצע צלבן. בשלבים הראשונים של המבצע מילא הקורפוס את יעדיו, והתקדם אל היעדים שנקבעו לו. יחידותיו איגפו וכיתרו את העמדות המבוצרות של הציר בגבול מצרים-לוב והתקדמו מערבה לכיוון טוברוק. בשלב זה החליט רומל להפתיע את הבריטים, והתקדם עם קורפוס אפריקה לאזור הגבול, תוך שהוא מאיים על עורפם של הכוחות הבריטיים, ומכתר חלק מיחידות הקורפוס. מפקד הארמייה אלן גורדון קנינגהם שקל להורות על נסיגה מלוב, אך מפקד פיקוד המזרח התיכון גנרל קלוד אוקינלק, שהגיע לזירת הלחימה, התנגד לכך. בהתייעצויות שנערכו במפקדת הארמייה השמינית, היה גודווין אוסטן איתן בדעתו שיש להמשיך בלחימה עד להשגת יעדי המתקפה הבריטית. קנינגהם פוטר, והוחלף בגנרל ניל ריצ'י. ההחלטה להמשיך במבצע ולא לסגת חזרה למצרים הוכחה כנכונה. למרות שיחידות הקורפוס ה-13 (במיוחד הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 בפיקוד ברנרד פרייברג) ספגו אבדות כבדות במהלך התקפות נגד של כוחותיו של רומל, נאלץ האחרון להורות בסופו של דבר על נטישת המצור על טוברוק ונסיגה מבליטת קירנאיקה. הקורפוס ה-13 מילא תפקיד מרכזי בניצחון הבריטי במבצע צלבן.
בינואר 1942 שב רומל ותקף את הכוחות הבריטיים שהחזיקו בבליטת קירנאיקה. גודווין אוסטן חשש מכיתור הדיוויזיה ההודית הרביעית (בפיקוד פרנק מסרווי) על ידי קורפוס אפריקה הגרמני. לאחר התייעצות עם ריצ'י הורה גודווין אוסטן לדיוויזיה לסגת, אך ריצ'י שלח במקביל פקודה סותרת וציווה על הדיוויזיה להחזיק בעמדותיה. גודווין אוסטן, שזעם על הפכפכותו של ריצ'י ועל הדרך המבולבלת בה ניהל את הקרב, הגיש את התפטרותו, והוחלף בוויליאם גוט. הקורפוס השתתף בקרב גזאלה ובקרב אל-עלמיין הראשון. באוגוסט 1942 נקרא גוט להחליף את קלוד אוקינלק בפיקוד על הארמייה השמינית, אולם מטוסו הופל בידי הלופטוואפה והוא נהרג. ברנרד מונטגומרי מונה למפקד הארמייה השמינית ובריאן הורוקס למפקד הקורפוס ה-13. בדצמבר הוחלף הורוקס במיילס דמפסי.
תחת פיקודו של דמפסי הקורפוס השתתף בפלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי 1943, עדיין כחלק מהארמייה השמינית. במהלך המערכה בסיציליה כלל הקורפוס את הדיוויזיות ה-5 וה-50, ובהמשך צורפה אליו הדיוויזיה הקנדית ה-1. בספטמבר של אותה שנה השתתף בפלישת בעלות הברית לאיטליה, ולאחר מכן בקרבות החזית האיטלקית. בדצמבר השתתף הקורפוס במתקפת הנהר מורו, ובהמשך בקרב מונטה קאסינו פריצת קו גוסטב וכיבוש רומא.
ב-17 באוגוסט 1944 הועבר הקורפוס אל הארמייה החמישית האמריקאית בפיקודו של מארק קלארק, ובמסגרת זו השתתף בקרבות על הקו הגותי בהרי האפנינים. ב-18 בינואר 1945 חזר הקורפוס אל הארמייה השמינית הבריטית ולחם עמה במהלך מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה. הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 התקדמה אל העיר החשובה טריאסטה, אולם איחרה ביום אחד את היוגוסלבים אשר השתלטו על העיר ב-1 במאי. היוגוסלבים הנהיגו בעיר שלטון טרור והתכוונו לספח אותה לארצם, אולם ב-12 ביוני נכנעו ועזבו את העיר לטובת הניו זילנדים. הקורפוס פורק עוד לפני כן עם כניעת גרמניה הנאצית ב-8 במאי.
אלכסנדרו ריושאנו
אלכסנדרו ריושאנו (ברומנית: Alexandru Rioșanu; 19 בפברואר 1892 – 30 באוגוסט 1941) היה איש צבא ופוליטיקאי רומני אשר שירת כמושל (רשמית "מיופה כוח של מנהיג המדינה") בבוקובינה בשנת 1941.
קורות חייו
ריושאנו היה צאצא למשפחה אריסטוקרטית רומנית מאולטניה. שם המשפחה נגזר משם הכפר Râioși ושם המשפחה היה במקור "ראיושאנו", Râioșanu. אלכסנדרו היה הבן השני של עורך הדין והסנטור, אלכסנדרו ריושאנו ושל רעייתו, זויה לבית פורומבארו. למשפחה הייתה אחוזה ביישוב איזביצ'ן באולטניה, כיום ב. הוא למד ב בצרפת וסיים את לימודיו בבית הספר לפרשים בטרגובישטה (1911–1913). ריושאנו לחם במלחמת העולם הראשונה וב-1917 הועלה לדרגת קפטן, ב-1923, לדרגת מייג'ור, והגיע ב-1933 לדרגת לוטננט קולונל. ב-1938 הוצא משירות הקבע. הוא כיהן כתת-מזכיר המדינה, במחלקת המשטרה והבולשת ב ב (10–14 בספטמבר 1940) וה (14 בספטמבר 1940 – 24 בינואר 1941). בתוקף תפקידו בנובמבר 1940 דאג בפקודת יון אנטונסקו לחלץ חלק מהפוליטיקאים שהיו עלולים להוות מטרה לנקמת הלגיונרים כמו גאורגה טטרסקו, יוליו מאניו,, מיכאיל גלמג'אנו, יון ג'יגורטו, מיכאי ראליה ואחרים. הוא מילא תפקיד גם בדיכוי מרד הלגיונרים בינואר 1941. . כבר עם פריצת המרד ב-20 בינואר 1941 הופץ מנשר של הלגיונרים שבו הוקיעו בין היתר, את ריושאנו כ"איש בשירות היהודונים והיוונים" אלפי לגיונרים צעדו אז במרכז בוקרשט וקראו, בין היתר להדחתו של ריושאנו, אותו האשימו בקשר "אנגלו-מסוני". ב-30 ביולי 1941 בשמו של אנטונסקו, כמושל בוקובינה, ריושאנו הוציא צו בדבר הגבלות כנגד היהודים. הגבלות אלה כללו: איסורים על התקהלות, הגבלות חופש התנועה והקניות ותקנות המחייבות את היהודים בבוקובינה לסמן את זהותם על שלטי עסקיהם,  ולענוד סרט זרוע לבן ועליו מגן דוד שחור. בצו 1344 מ-30 ביולי צויינה החובה לענוד על החזה טלאי צהוב. . ב-1 באוגוסט 1940 מינה ריושאנו את טראיאן פופוביץ' לראש העיר צ'רנוביץ.
ריושאנו נפטר חודש מאוחר יותר, לאחר ניתוח אבנים בכליות על ידי הכירורג הידוע. אחרי מותו התמנה כמושל בוקובינה הגנרל קורנליו קלוטסקו.
חייו הפרטיים
ריושאנו היה נשוי לסוניה לבית אקונומוס. לזוג נולדו שלושה ילדים: שתי בנות (אקטרינה, בוגרת לימודי גרמנית, ויואנה) ובן, אלכסנדרו אקטור ריושאנו (1931–2020) בוגר המכון הפוליטכני, שחקן ובמאי.
לקריאה נוספת
*, Gheorghe Buzatu, Stela Cheptea, Marusia Cîrstea,, editori - Pace şi război (1940-1944) Jurnalul Mareşalului Ion Antonescu, volumul I, Casa Editorială Demiurg, Iaşi, 2008. (בעריכת גאורגה בוזאטו, סטלה קפטיה, מרוסיה קרסטיה - שלום ומלחמה 194401940, יומן המרשל יון אנטונסקו, כרך א) 2008
Selena Remembered
Selena Remembered (סלינה מוזכרת) הוא אלבום וידאו של הזמרת המקסיקנית-אמריקאית סלינה, אשר יצא לאור ב-1 באפריל 1997 בגרסת VHS וכמה שנים מאוחר יותר יצא גם כ-DVD. בווידאו מספר הבמאי והמפיק אדוארד ג'יימס אולמוס על הרגעים המיוחדים ועל הדברים שעזרו לסלינה וללהקתה לפרוץ באמריקה הצפונית.
בנוסף, ה-DVD יצא גם בגרסת דיסק הכוללת את כל תוכן הווידאו בגרסת אודיו.
אגם המלח זוני
אגם המלח זוני (באנגלית: Zuni Salt Lake או גם Zuñi Salt Lake, בנאוואחו: Áshįįh) הוא אגם מלח מדברי גבוה נדיר השוכן בתוך מאר במכתש שתחתיתו שטוחה, שקוטרו כ-2,000 מטרים ועומקו 120 מטרים. שוליו הנמוכים בנויים משברים חופשיים של לבה בזלתית וסלעים מקירות הדיאטרם (אבן חול, צפחה ואבן גיר), כמו גם גושים אקראיים של סלעים שהועפו מעומק רב. האגם שוכן במחוז קטרון, כ-100 קילומטרים דרומית לפואבלו זוני בניו מקסיקו. אגם המלח זוני רדוד במיוחד, ועומקו המקסימלי הוא קצת מעל מטר בעונה הגשומה. בתקופה היבשה, מרבית המים מתאדים ומשאירים מאחוריהם מדבר מלח. האגם נוסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places). האגם הוא חלק מהשדה הגעשי רד היל (Red Hill volcanic field).
היסטוריה
במשך מאות השנים האחרונות נוהגים אנשי הפואבלו של דרום-מערב ארצות הברית, כולל הפואבלו של שבטי זוני, אקומה, לגונה, הופי וטאוס, לערוך עלייה לרגל שנתית לאגם המלח זוני לקצור מלח, הן מסיבות טקסיות והן למטרת תזונה. מהאגם מובילות דרכים עתיקות לכל הכיוונים אל הפואבלו השונים ואתרי הפואבלו העתיקים, כדוגמת הפארק הלאומי ההיסטורי של תרבות צ'אקו. האגם עצמו נחשב קדוש, ביתה של האלה אמא מלח, הקרויה בפי הזוני Ma'l Okyattsik'i. המתיישבים הספרדים הראשונים באזור כינו את האגם לאס סלינס (Las Salinas).
ג'רונימו, מנהיג לוחמי אפאצ'י ידוע דיווח על האגם בסיפור חייו כפי שנרשם על ידי המפקח בארט: "אספנו מלח מאגם קטן בהרי חילה... כאשר ביקרנו באגם לא הורשנו לאנשינו לצוד או לתקוף את האויב. כל היצורים היו יכולים לנוע בלא הפרעה מצדנו".
אגם המלח זוני לא היה חלק משמורת זוני כשהוכרזה לראשונה רשמית על ידי ממשלת ארצות הברית, אבל ארצות הברית החזירה את האגם ושטח של 20 קמ"ר סביבו לשליטת הזוני ב-1985.
מחלוקת
בין 1994 ל-2003 הייתה הצעה לפתח מכרה פחם בכרייה פתוחה בסמוך לאגם המלח זוני. התוכנית כללה שאיבת מים מהאקווה שמתחת לאגם במטרה להתמודד עם אבק הכרייה, כמו גם סלילת כביש בין האגם לפואבלו זוני. התוכנית לפתח את המכרה ננטשה ב-2003 לאחר שהוגשו נגדה תביעות משפטיות.
יוז מסוקים
יוז מסוקים (באנגלית: Hughes Helicopters) הייתה אחת החברות האמריקאיות העיקריות ליצור מסוקים צבאיים ואזרחיים בין השנים 1950 ל-1980.
החברה החלה את דרכה בשנת 1947 כמחלקה בחברת "יוז איירקראפט" (Hughes Aircraft). לאחר מכן, בשנת 1955, הייתה לחלק מ"חברת כלי יוז" (Hughes Tool Company). בשנת 1972, הפכה ל"חטיבת מסוקי יוז" של "תאגיד סומה" (Summa Corporation) ושמה שונה מאוחר יותר, בשנת 1981, ל"יוז מסוקים בעʺמ". עם זאת, לאורך כל ההיסטוריה שלה, הייתה החברה ידועה באופן לא רשמי כ"יוז מסוקים". היא נמכרה ל"מקדונל דאגלס" בשנת 1984 והפכה לחברת־בת תחת השם "מקדונל דאגלס מערכות מסוק" (McDonnell Douglas Helicopter Systems). חברת האם "מקדונל דאגלס" עצמה, נקנתה בשנת 1997 על ידי יריבתה בואינג ומוזגה לתוכה.
היסטוריה
בשנת 1947, ניתב הווארד יוז מחדש את מאמציה של "יוז כלי טיס", ממטוסים למסוקים. המאמץ הראשון הרציני בכיוון זה, החל בשנת 1948, כאשר יצרנית המסוקים "קלט אאוטוג'ירו" (Kellett Autogiro Corporation) מכרה ליוז את הדגם האחרון והעדכני שלה לייצור, את ה- "XH-17 Sky-Crane" ("עגורן-שמיים"). המסוק טס לראשונה באוקטובר 1952, אך היווה כישלון מסחרי. בשנת 1955, פיצל הווארד יוז את "יחידת ייצור המסוקים" מ"יוז כלי טיס" והגדיר אותה מחדש כחלק מ"חברת כלי יוז", בשם "חברת כלי יוז - חטיבת כלי טיס" (Hughes Tool Co. Aircraft Division), תוך התמקדות בייצור מסוקים קלים.
יוז דגם 269 היה עיצוב המסוק הראשון שהיה מוצלח. הוא נבנה בשנת 1956, ולאחר כניסתו לייצור סדרתי בשנת 1957, שימש את חברת יוז לתפיסת חלק גדול מהשוק המסחרי. הדגם הפך בסופו של דבר לחלק ממלאי הצבא האמריקאי, כמסוק אימון עיקרי (דגם "TH-55 Osage"). בחודש מאי 1965, זכתה החברה בחוזה לייצור מסוק תצפית חדש עבור צבא ארצות הברית וייצרה את ה- "OH-6 Cayuse" (יוז דגם 369). ה- OH-6 פוּתח מאוחר יותר לדגם האזרחי יוז-500, שגרסאות ממנו מיוצרות עד עצם היום הזה.
בשנת 1972, מכרה יוז את "חטיבת הכלי" של "חברת כלי יוז", וגיבשה מחדש את החזקותיה הנותרות תחת השם "תאגיד סומה", שכלל את רכושו ועסקיו של הווארד יוז. "חטיבת כלי הטיס" הפכה ל"חטיבת הליקופטר יוז - תאגיד סומה". באותה השנה, פרסם הצבא האמריקאי, בקשה לקבלת הצעות עבור "מסוק תקיפה מתקדם". מתוך רשימה התחלתית של 5 יצרנים, נבחרו לבסוף 2 מועמדים סופיים: חברת בל, ו"חטיבת טוּלקוֹ כלי טיס של יוז כלי טיס" (Hughes Aircraft's Toolco Aircraft Division), שהפכה מאוחר יותר ל"יוז מסוקים". בשנת 1975, הועדף ונבחר הדגם YAH-64A/77 של חב' יוז, על פני הדגם YAH-63 של חברת בל. טיסתו הראשונה של האבטיפוס, התרחשה בשנת 1977.
בחודש ינואר 1984, נמכרה "יוז מסוקים בעʺמ", ל"מקדונל דאגלס" על ידי "תאגיד סומה", בשל מאמצי התאגיד לפשט ולייעל את התמקדותו ועניינו בפיתוח נדל"ן. "מקדונל דאגלס" שילמה 470 מיליון דולר $ עבור החברה והפכה אותה לחברת־בת. שמה של "יוז מסוקים" הוחלף ל"מקדונל דאגלס מערכות מסוק" מאוחר יותר, באוגוסט 1984. על אף שהקשר הישיר עם "יוז" נקטע, המשיכו וממשיכים עיצובי המסוקים שנוצרו על ידי "יוז מסוקים", להיות מיוצרים על ידי "בואינג מערכות כלי טיס סובבי־כנף" (Boeing Rotorcraft Systems), "מ.ד. מסוקים" (MD Helicopters), ו"שווייצר כלי טיס".
הלב שלי
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי ישי ריבו והופק על ידי מאור שושן וריבו. בסמוך לצאתו כסינגל, עלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי וצבר כ-2.3 מיליון השמעות.
תוכן השיר עוסק בכך שבזמן שליבו של הדובר שבור וכואב, אלוהים מרפא אותו ומרגיע את כאבו.
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של ריבו ב-28 בינואר 2019. האודיו מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל, ואת מילותיו של השיר.נכון לאפריל 2023 מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-34.5 מיליון צפיות.
גרסאות כיסוי
השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות, בהן גרסה של הזמר-יוצר עדן חסון לכבוד המצעד העברי השנתי של גלגלצ, גרסה מיוחדת לכבוד פסטיבל התמר בביצוע ריבו ועומר אדם, הזמר החסידי-אמריקאי שמילי אונגר. גרסת כיסוי בשפת היידיש על ידי מוטי אילוביץ' ומוישי שווארץ. לגרסת הכסוי ביידיש ביצוע של אברהם פריד באלבום Relax של יוחי בריסקמן יחד עם שלום בראדט בשנת 2020. ב-2022 הוציא יעקב שוואקי יחד עם נפתלי שניצלר קאבר נוסף לשיר.
אליעזר בן זכריה
רבי אליעזר בן זכריה פעל בפרובאנס בסביבות המאה ה-12.
רבי אליעזר בן זכריה היה אחד מחמשת חברי בית הדין של נרבונה לצד רבי אברהם בן יצחק אב בית דין ואחרים. בשנת ד'תתצ"ד הוא חתום על גט יחד עם רבי משה בן יוסף.
ממשפחתו ידוע בתקופה מאוחרת יותר רבי יצחק בן מרדכי קמחי.
איי הודו המזרחית הספרדיים
איי הודו המזרחית הספרדיים (בספרדית: Indias orientales españolas) היה שמן של טריטוריות האימפריה הספרדית בדרום-מזרח אסיה ובאוקיאניה מ-1565 ועד 1898. איי הודו המזרחית הספרדיים הורכבו מהפיליפינים, גואם, איי מריאנה, איי קרולינה וחלקים מפורמוזה ואיי מאלוקו. מקום מושבו הראשון של המושל היה בסבו, שהועבר לאחר מכן למנילה. טריטוריות אלה נשלטו דרך מלכות המשנה של ספרד החדשה שבירתה במקסיקו סיטי.
האדמיניסטרציה של איי הודו המזרחית נוהלה בידי המושל - הקפיטן חנרל של הפיליפינים - והריאל אאודיינסיה (Real Audiencia) של מנילה. מסורתית, כונה מלך ספרד גם "מלך איי הודו המזרחית והמערבית" (Rey de las Indias orientales y occidentales). לאחר מלחמת העצמאות המקסיקנית נשלט האזור ישירות ממדריד.
בעקבות מלחמת ארצות הברית–ספרד נכבשו מרבית האיים על ידי האמריקנים והנותרים נמכרו לגרמניה במסגרת הסכם ספרד-גרמניה ב-1899.
היסטוריה
המגע הראשון של הספרדים עם תושבי האזור החל ב-1521, כאשר גילה החוקר פרדיננד מגלן את איי מריאנה. מגלן כינה את גואם "אי הגנבים" (Isla de los Ladrones) מכיוון שהמקומיים גנבו אספקה מאחת מספינותיו, הגליאון טרינידד. מגלן ואנשיו עזבו את האי ונחתו באי הומונהון (Homonhon) שבארכיפלג הפיליפינים ב-16 במרץ, שם פגשו ילידים ויכלו לתקשר עמם הודות למתורגמן המלאי אנריקה ממלאקה שהבין את שפתם. לאחר מכן הגיעה המשלחת לאי סבו שם הוטבלו לנצרות הראג'ה הומאבון (Rajah Humabon) והתושבים המקומיים על ידי הכומר של מגלן, פדרו ואלדראמה. מגלן הכריז על האיים כשייכים למלך ספרד, קרלוס הראשון.
הטריטוריות באסיה עליהן הוכרזה בעלות הכתר הספרדי נשלטו במישרין ממלכות המשנה של ספרד החדשה שבירתה מקסיקו סיטי, כאשר היעד היה לפתח את המסחר בין מזרח אסיה ואמריקה לרוחבו של האוקיינוס השקט. אנטוניו דה מנדוסה עודד את הרחבת מסעות החקר בטריטוריות החדשות של ספרד והקים את המשלחת בהנהגתו של רוי לופס דה וייאלובוס, עם הניסיון הראשון להקים מושבה בשנים 1542–1543. מיגל לופס דה לגאספי יצא ממקסיקו, והקים את היישוב הספרדי הראשון בפיליפינים בשנת 1565 שהפך מאוחר יותר לעיר סן מיגל. באותה שנה גילה אנדרס דה אורדאנטה נתיב ימי מזרחה שאפשר הפלגה בחזרה למקסיקו. ב-1570 נכבשה מנילה מידי התושבים המקומיים והספרדים הבטיחו לעצמם נמל במיקום מצוין בעיר בעלת אוכלוסייה גדולה ונגישות לאספקת מזון סדירה משדות האורז של מרכז האי לוזון. מנילה הפכה למרכז האזרחי, הצבאי, הדתי והמסחרי העיקרי באיים עבור הספרדים ועד מהרה נפתח נתיב הסחר שנודע כגליאון של מנילה.
הכנסייה והמדינה היוו חלק בלתי נפרד בניהול המדיניות הספרדית. למדינה הייתה אחריות אדמיניסטרטיבית - מימון הוצאות ובחירת כוח אדם למוסדות כנסייתיים. האחריות על המרת המקומיים לנצרות התחלקה בין מספר מסדרים דתיים: הדומיניקנים, הפרנסיסקנים והאוגוסטינים, שנודעו במשותף כנזירים, ועל הישועיים. בשלב נמוך יותר של האדמיניסטרציה הקולוניאלית בנו הספרדים את ארגון הכפר המסורתי תוך שיתוף מנהיגים ילידים, ושלטו עליהם באופן עקיף.
ב-1606 הצליחו הספרדים לבסס תחנות סחר באיי מאלוקו שנותרו עד 1663. ב-1611 פותחו היחסים עם יפן כאשר סבסטיאן ויסקאינו (Sebastián Vizcaíno) נשלח לשם כשגריר, עד שסגרה יפן את תחנת הסחר הספרדית ב-1630. באזור החוף הצפון מזרחי של פורמוזה בנו הספרדים את מבצר סנטו דומינגו ליד ג'ילונג ב-1626 ומסיון בטאמסוי ב-1628 והחזיקו בהם עד 1642. במהלך המאה ה-16 ביקרו הספרדים במספר איים נוספים באוקיינוס השקט, ביניהם גינאה החדשה ב-1545, איי שלמה ב-1568 ואיי מרקיז ב-1595, אך לא עשו כל ניסיון לסחור עם תושביהם או ליישבם.
הספרדים לא מצאו תבלינים או מתכות לכרייה בפיליפינים, והאקולוגיה באיים לא עברה שינויים משמעותיים בעקבות ייבוא צמחים ספרדיים או חידושים טכנולוגיים, מלבד גידול התירס והכנסה מוגבלת של שיטות השקיה במטרה להגדיל את יבול האורז עבור האוכלוסייה העירונית הגדלה. המושבה הספרדית לא נחשבה כרווחית, ומלחמה ממושכת עם הולנד במהלך המאות ה-16 וה-17 ועימותים אקראיים עם המוסלמים בדרום כמעט רוששו את אוצר המושבה. את הגירעונות התקופתיים כיסו סובסידיות שהגיעו ממקסיקו.
מקור ההכנסה העיקרי של המושבה היו ספינות הגליאון בנתיב מנילה-אקפולקו, אשר הובילו בעיקר מוצרי מותרות שנרכשו מארצות שונות באסיה, כגון משי ותבלינים, למקסיקו, ושבו למנילה עם מטעני כסף שנכרה באמריקה ושימש כאמצעי התשלום לסחורות אלה. הסחורות שהגיעו לנמל אקפולקו בחופה המערבי של מקסיקו הועברו ביבשה לנמל וראקרוס בחופה המזרחי ומשם על גבי ספינות צי האוצר הספרדי דרך הים הקריבי והאוקיינוס האטלנטי אל ספרד ומשם למדינות אחרות באירופה. מתיישבים ספרדים-מקסיקנים שהפליגו בנתיב מערבה הביאו עימם מנהגים, דת, מזון, שפות ומסורות תרבותיות אל הפיליפינים, גואם ואיי מריאנה. המשמעות של חוסר ניצולם של משאבים מקומיים והשקעת הון רב מצד השלטון, הכנסייה וסוחרים פרטיים בסחר בספינות הגליאון הייתה אסון פיננסי במקרים בהם ספינות טבעו בדרכן או נלכדו על ידי פירטים.
ב-1762 נכבשה מנילה על ידי הבריטים במסגרת מלחמת שבע השנים. אף על פי כן, נכשלו הבריטים בהשגת שליטה על האזור סביב מנילה, זאת בשל מאמציו של המושל הספרדי סימון דה אנדה אי סאלסאר (Simón de Anda y Salazar) שהבטיח את נאמנותם של האיים האחרים. הבריטים הבטיחו תמיכה במרד שאורגן על ידי דייגו סילאנג, אך כוחות נוספים לא הגיעו. מנילה הוחזרה לחזקת ספרד לאחר חתימת הסכם השלום, יחד עם הוואנה ובתמורה לפלורידה ומנורקה, באפריל 1764.
שלטון קולוניאלי
מלחמת שבע השנים הביאה את קרלוס השלישי, מלך ספרד להחלטה לבצע את הרפורמות הבורבוניות ברחבי האימפריה. כתוצאה מכך הוקם במנילה ב-1764 מנגנון פקידות בראשות אינטנדנט שמטרתו ניהול המושבה מבחינה פיננסית תוך דיווח ישירות למלך ופיתוח כלכלי (הכוונה להרחיב את המנגנון לאיים אחרים באזור לא התממשה). על מנת לעודד את ההשכלה והיזמות באיים, הקים המושל חוסה באסקו אי וארגס את הסניף המקומי של החברה הכלכלית של ידידי הארץ.
במשך 256 שנים נוהלו איי הודו המזרחית הספרדיים בידי הקפיטן חנרל של הפיליפינים והריאל אאודיינסיה (Real Audiencia) של מנילה, כאשר נושאים כלכליים היו תחת אחריותו של המשנה למלך ממקסיקו. משום שהנתיב מזרחה היה בשימוש תדיר יותר למטרות צבאיות, זאת בנוסף למטרות מסחריות שכללו גם את הגליאון של מנילה, הועברה רוב התכתובת הממשלתית דרך מקסיקו, במקום ישירות לספרד - מלבד לתקופה קצרה בסוף המאה ה-19.
ב-1821 התמוטטה מלכות המשנה של ספרד החדשה בעקבות הכרזת העצמאות של מקסיקו ויצירת האימפריה המקסיקנית הראשונה. השליטה הישירה על האזור הועברה למדריד, עד לסיפוח על ידי ארצות הברית בעקבות מלחמת 1898.
האאודיינסיה והקפיטניה של מנילה
ב-1574 נוסדה הקפיטניה של הפיליפינים בראשות קפיטן-חנרל כשלוחה מקומית של המשנה למלך בספרד החדשה. הריאל אאודיינסיה של מנילה נוסדה ב-5 במאי 1583 כבית הדין הגבוה ביותר של האימפריה באיי הודו המזרחית הספרדיים, כאשר בראשו עמד המושל (הקפיטן-חנרל), מתוקף תפקידו, כשופט העליון. שני המוסדות הוקמו מתוקף צו מלכותי שפרסם פליפה השני, מלך ספרד.
טריטוריות
שטחי טריטוריות איי הודו המזרחית הספרדיים חולקו והוגדרו להלן:
הספרדים השתמשו במספר שמות שאינם בשימוש כיום, כגון גראן מולוקה עבור האי מינדנאו, ונואווה קסטיליה עבור האי לוזון.
השפעות היספניות
השפעתה של ספרד על מושבותיה לשעבר באזור משמעותית גם בימינו. מרביתן של אוכלוסיות הפיליפינים, איי מריאנה וגואם משתייכות לכנסייה הקתולית, אשר הוחדרה לאזור על ידי מיסיונרים במאות ה-16 וה-17. חלק גדול מאוכלוסיית מדינות אלה משתמשת בשמות פרטיים ושמות משפחה ספרדיים. בנוסף, הביאה הכנסתם של כלי עבודה, מוצרים, צמחים וטכנולוגיה על ידי ספרדים וספרדים ילידי מקסיקו בשלוש מאות של שליטה קולוניאלית לשימוש בשמות ספרדיים רבים והטמעתם בשפות המקומיות של מדינות אלה. השפעה ספרדית רבה חלה גם על אומנות, כגון מוזיקה, ארכיטקטורה ואופנה. במטבח המסורתי הלאומי של מדינות אלה יש גם כן אלמנטים ספרדיים ומקסיקניים. במונחים אתניים, מיעוט קטן של תושבים בטריטוריות אלה (כשליש מאוכלוסיית לוזון, וערי נמל ובסיסים צבאיים לשעבר כגון סבו סיטי, ויגאן וזמבואנגה סיטי) נחשבים כצאצאי מתיישבים ספרדים ולטינים-אמריקנים. צאצאים אלה של מקומיים וספרדים מכונים מסטיסים.
השפעות פיליפיניות
חלק משמעותי מהאוכלוסייה באיי מריאנה הצפוניים (כ-45-50%), גואם (30-45%) ופלאו (15-25%) הם ממוצא פיליפיני, ולחלק מהתושבים המקומיים באותם איים יש שמות פרטיים ושמות משפחה פיליפיניים. גם האוכלוסייה הילידית של ימינו באיי מריאנה הצפוניים, בני הצ'אמורו (Chamorro), נחשבת כבעלת מוצא פיליפיני בחלקה, בין השאר בשל הקשרים ההיסטוריים בין גואם לפיליפינים בתקופת השלטון הספרדי וגלי הגירה אשר הגיעו לאיים בתקופות שונות.
בוני
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אלכסנדר סטיוארט
אלכסנדר יו הולמס סטיוארט (באנגלית: Alexander Hugh Holmes Stuart; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, שהיה קשור לכמה מפלגות פוליטיות. סטיוארט כיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה (בשנים 1836–1838 ו-1874–1877), כחבר הסנאט של וירג'יניה (בשנים 1857–1861), כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית (בשנים 1841–1843), וכמזכיר הפנים של ארצות הברית (בשנים 1850–1853). על אף התנגדותו לפרישתה של וירג'יניה מהאיחוד, ועל אף שלא החזיק בשום משרה לאחר שסיים את כהונתו בסנאט של וירג'יניה במהלך מלחמת האזרחים, לאחר המלחמה הוא דחה הצעה להיבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית. סטיוארט עמד בראש "ועדת התשעה", שניסתה להפוך על פיהם את השינויים שנבעו ממדיניות השיקום. הוא גם שימש כרקטור של אוניברסיטת וירג'יניה.
ראשית חייו
לאחר שסיים ללמוד אצל מורים פרטיים, הוא המשיך את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי. הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתו של ג'ון טיילו לומקס, וסיים את לימודיו באוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל לפני שב-1833 נשא לאישה את דודניתו פרנסס קורנליה בולדווין. לזוג נולדו שש בנות ושלושה בנים.
קריירה כמחוקק
ב-1828 התקבל סטיוארט ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה ועד מהרה הוא היה פעיל ב. הוא תמך במסע הבחירות הבלתי מוצלח של הנרי קליי בבחירות לנשיאות של 1832.
ב-1836 בחרו בוחרי מחוז אוגוסטה שבווירג'יניה את סטיוארט לייצג אותם בבית הנבחרים של וירג'יניה. הוא נבחר פעמיים מחדש מטעם המפלגה הוויגית. תקופת הכהונה בתפקיד זה הייתה אז חד-שנתית ועד היום היא נחשבת למשרה חלקית. סטיוארט שימש כחבר בוועדת בתי המשפט של בית הנבחרים וכן דחף לביצוע עבודות ציבוריות, כמו כרייתה של תעלת נהר ג'יימס וכמה מסילות ברזל. על אף המלצות בדוח הביקורת שהוא הגיש בנוגע לליקויים בעבודות אלו שלא התקבלו, ב-1838 היא סטיוארט לחבר זוטר בוועדת הדרכים ונתיבי המים הפנימיים.
ב-1840 ניצח סטיוארט בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר שחבר הקונגרס שכיהן מטעם אותו מחוז בחירה, איש הסיעה הג'קסונית במפלגה הדמוקרטית, רוברט קרייג, דחה את האפשרות להתמודד לבחירה מחדש. בבחירות הוא הביס את הדמוקרט ולימים מושל וירג'יניה ג'יימס מקדואל. סטיוארט שימש כחבר בוועדת הצי של בית הנבחרים, והחל מפברואר 1842 כחבר בוועדת החוץ של הבית. הוא היה אחד משני הנציגים היחידים ממדינות הדרום שתמכו בנשיא לשעבר ג'ון קווינסי אדמס, כאשר הוא הציע לשים קץ לכלל שאסר להגיש עתירות נגד העבדות. לאחר מותו של הנשיא ויליאם הנרי הריסון, מתח סטיוארט ביקורת על הנשיא החדש, ג'ון טיילר, גם הוא בן וירג'יניה, על התנגדותו להקמת בנק לאומי חדש, והוא גם תמך בהטלת מכסי מגן להגנת היצרנים האמריקאים (כולל אלו מווירג'יניה). ב-1843, חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה שילבה את מחוז הבחירה ה-17 שמטעמו הוא נבחר עם מחוז הבחירה ה-11 שמטעמו כיהן ג'ון בוטס. הדמוקרט ויליאם טיילור הביס את טיילור בבחירות שהתקיימו באותה השנה. עם זאת, הוא המשיך להיות פעיל בפוליטיקה, ושימש כאלקטור נשיאותי מטעם המפלגה הוויגית, הן בבחירות לנשיאות של 1844, והן באלו של 1848.
סטיוארט גם חידש את עיסוקו בהיקף מלא בעריכת דין. החל מ-1849 הוא היה אחד מעורכי הדין שהגנו על הגשר התלוי של וילינג, בעקבות תביעה שהוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית על ידי אדווין סטנטון וקורנליוס דרה בשם מדינת פנסילבניה והעיר פיטסבורג שהלינו על ההפרעה לתנועת השיט בנהר אוהיו.
מזכיר הפנים של ארצות הברית
ב-1850 מונה סטיוארט כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא מילרד פילמור. בתפקיד זה הוא כיהן במשך שלוש שנים. מחלקת הפנים הוקמה על פי הצעתו של אחד משותפיו בייצוג חברת גשר וילינג, ואף אחד משני קודמיו בתפקיד לא החזיק מעמד זמן רב בו. המחלקה, שאליה מוזגו, הלשכה לענייני אינדיאנים ומשרד הפטנטים וסימני המסחר של ארצות הברית, פעלה גם כדי לפתור את בעיית הגבול עם מקסיקו. סטיוארט לא שינה את תרבות הפטרונות הפוליטית, אך כל הפחות הוא קבע כללים וסטנדרטים למינויים הפוליטיים וחיסל חלק מהתוהו ובוהו המנהלי עד שהתפטר בתום תקופת נשיאותו של פילמור ב-1853.
המשך הקריירה הפוליטית
ב-1852, כאשר המפלגה הוויגית הייתה בסיום דרכה, דחה סטיוארט הצעה להיות מועמדה כסנאטור. תחת זאת, הוא זיהה עצמו עם מפלגת שאינם יודעים דבר, שהיו כאלו שהאשימו את חבריה כמי שפעלו נגד העבדות. כאשר המושל הדמוקרטי של וירג'יניה, הנרי וייס, מתח ביקורת על המפלגה, פרסם סטיוארט סדרה של 12 מכתבים ארוכים על "השאלה האמריקאית" בעיתון Richmond Whig and Public Advertiser תחת שם העט "מדיסון", שמאוחר יותר קובצו בחוברת. כמי שלא עודד ולא התנגד לעבדות, שיבח סטיוארט את הצעות מפלגת שאינם יודעים דבר למנוע ממהגרים זכויות שהוקנו לאזרחים שנולדו בארצות הברית.
ערב מלחמת האזרחים
ב-1857 נבחר סטיוארט מטעם מחוז אוגוסטה כחבר הסנאט של וירג'יניה, תפקיד בו הוא כיהן עד 1861. הוא היה חבר בכיר בוועדה לחקירת הפשיטה של ג'ון בראון על הארפרס פרי באוקטובר 1859. בדוח הוועדה הובע גינוי להסתה של מתנגדי העבדות, והומלץ על חיזוק יחידות המליציה המקומית, וכן על השגת עצמאות כלכלית מהצפון על ידי עידוד היצרנים המקומיים בווירג'יניה.
ב-1860 היו בבעלותו של סטיוארט תשעה עבדים. בנאום שנשא בפני האגודה החקלאית המרכזית של וירג'יניה, קיבל סטיוארט באופן מלא את העבדות כאינטרס המרכזי של השגשוג החקלאי של הדרום וטען שהיא גם הועילה לכלכלת הצפון, שכן שחרור העבדים עלול היה להוביל לאלימות.
בבחירות לנשיאות של 1860, תמך סטיוארט ב ובמועמדה ג'ון בל, שהיה וויגי לשעבר וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טנסי. בל זכה ברוב הקולות בווירג'יניה, אף על פי שבסופו של דבר הוא קיבל מעט יותר קולות בהשוואה מועמדים מפלגת הרוב. כאשר התפלגה ארצות הברית לשני מחנות ניצים לאחר בחירתו לנשיאות של אברהם לינקולן, החלו שבע ממדינות הדרום העמוק להקים את הקונפדרציה החל מדצמבר 1860. מצביעי מחוז אוגוסטה בחרו בסטיוארט תומך האיחוד, בגיסו ג'ורג' בראון בולדווין, ובג'ורג' ביילור, לייצגם בוועידת הפרישה של וירג'יניה שהתקיימה ב-1861. בהצבעה הראשונית שהתקיימה ב-4 באפריל הצביע סטיוארט עם הרוב שהתנגד לפרישה. משלחת מיוחדת מטעם וירג'יניה, שבה היו חברים סטיוארט, ויליאם פרסטון וג'ורג' ו. רנדולף, נסעה לוושינגטון הבירה ונפגשה עם הנשיא לינקולן ב-12 באפריל לאחר נפילת פורט סאמטר. השלושה מצאו את לינקולן איתן בדעתו להחזיק את המוצבים הפדרליים בדרום, ושבו לריצ'מונד, וירג'יניה ב-15 באפריל. יומיים לאחר מכן עלתה החלטת הפרישה להצבעה נוספת בפני הוועידה. כל שלושת נציגי מחוז אוגוסטה הצביעו שוב נגד הפרישה, אך זו עברה ואושררה על ידי המצביעים. ב-14 ביוני היה סטיוארט בין אלו שחתמו על צו הפרישה הטקסי. לאחר מכן הציע סטיוארט תיקונים בחוקת וירג'יניה מ-1851, שהוא סבר שהיו דמוקרטיים יתר על המידה. הוא תלה בנוהגים הדמוקרטיים הבלתי מרוסנים במדינות החירות את האשם בבחירתו של לינקולן ומתח ביקורת על בתי הספר החופשיים של הצפון. בכל אופן, ב-13 במרץ 1862 דחה ציבור המצביעים של וירג'יניה את הצעת הוועדה לבטל את הבחירות הכלליות למשרת מושל המדינה ולארגון מחדש של מערכת המשפט.
מלחמת האזרחים
לאחר פרישת וירג'יניה, דחה סטיוארט כל הצעה להתמנות לתפקיד כל שהוא בקונפדרציה או בווירג'יניה לאחר תום כהונתו בסנאט המדינתי, ולא תמך בוועידת וילינג, שבסופו של דבר הובילה להקמתה של וירג'יניה המערבית. עם זאת, הוא תמך ברווחתם של חיילי וירג'יניה. יותר מכך, שניים מקרובי משפחתו שירתו כגנרלים בצבא הקונפדרציה: גיסו, ג'ון בראון בולדווין, ודודנו ג'ב סטיוארט. סטיוארט עצמו דחה במפורש מינוי לוועדת השלום במרץ 1864.
לאחר המלחמה
ב-8 במאי 1865, כחודש לאחר כניעת וירג'יניה בבית המשפט של אפומטוקס, ישב סטיוארט בראש אספה שהתקיימה בסאונטון, שבה אומצו החלטות לבקש את הגנת צבא ארצות הברית ולהכריז שציבור אזרחי וירג'יניה נטש את דרך המרד. סטיוארט גם נשא שבועת אמונים לארצות הברית ולממשלת וירג'יניה. בשל העובדה שהוא מעולם לא החזיק במשרה בממשל הקונפדרציה, הוא היה זכאי להיבחר למשרה ציבורית, ובאותה שנה נבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית. עם זאת, על אף שהחזיק בידו אישורים על בחירתו לבית הנבחרים, נמנע ממנו לאייש את מושבו, שכן וירג'יניה טרם התקבלה מחדש לאיחוד, עד לקבלת חוקה חדשה למדינה שבה בין השאר הוצאה העבדות אל מחוץ לחוק.
בנאום שנשא באוניברסיטת וירג'יניה ביוני 1866, קונן סטיוארט על סופה של וירג'יניה הישנה. הוא גם התנגד למדינות השיקום של הקונגרס. באותה שנה היה סטיוארט נציג לוועידה הלאומית של השמרנים בפילדלפיה. ב-1867 הוא מתח ביקורת על ועידת החוקה של וירג'יניה, שנבחרה בבחירות כלליות וכללה נציגים אפרו-אמריקאים. זמן קצה לאחר שהתכנסה, היה סטיוארט ליושב ראש "ועדת התשעה", שתמכה בנשיא החדש יוליסס ס. גרנט, והצליחה להבטיח את קבלתה בהצבעה של חוקת וירג'יניה החדשה, שהתקבלה ברוב גורף, וצעדים נגד הקונפדרציה, שכשלו. כך, ב-1870 התקבלה וירג'יניה מחדש כמדינה באיחוד. ב-1873 נבחר סטיוארט שוב על ידי מצביעי מחוז אוגוסטה כחבר בית הנבחרים של המדינה, שם הוא שימש כחבר בוועדת הכספים של הבית. הבחירה לא הייתה קלה, אך בהצבעה השנייה הוא נבחר וכיהן בשנים 1874–1877.
לאחר סיום כהונתו בבית הנבחרים של וירג'יניה ועד 1882, ולאחר מכן בשנים 1886–1887, שימש סטיוארט כרקטור אוניברסיטת וירג'יניה. במהלך תקופה זו הוא חתר להשגת מימון לחינוך ציבורי, אך הדבר לא עלה בידו בשל בעיות מימון. בשנים 1882–1884 לא קיבלה האוניברסיטה שום מימון ועובדיה אולצו לפרוש מעבודתם. הוא גם שימש כנשיא האגודה ההיסטורית של וירג'יניה מ-1881 ועד מותו, פרסם חוברת בנוגע לוועדת התשעה על פי בקשתה והמשיך לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי.
מותו ומורשתו
אלכסנדר סטיוארט נפטר ב-13 בפברואר 1891 בביתו שבסטאונטון, שש שנים לאחר מות רעייתו. השניים טמונים בבית הקברות ת'ורנרוז שבעיר. מסמכיו שמורים באגודה ההיסטורית של וירג'יניה ובאוניברסיטת וירג'יניה. הוא היה אחרון חברי הקבינט של פילמור שנותר בחיים.
חתנו, ג'ון מ. פ. אטקינסון (בן זוגה של בתו פרנסס פייטון סטיוארט), היה הנשיא העשירי של קולג' המפדן-סידני בשנים 1857–1883. ביתו של סטיוארט בסאונטון הוכנס ב-1972 למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
קרחון דוסון-למטון
קרחון דוסון-למטון (באנגלית: Dawson-Lambton Glacier) הוא קרחון משובש בתרונים, הנכנס אל חלקו הדרום-מזרחי של ים ודל מערבית למדף הקרח בראנט. הקרחון התגלה בינואר 1915 על ידי המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית בהנהגת ארנסט שקלטון. שקלטון כינה אותו על שם אליזבת דוסון-למטון, פטרונית משלחותיו של שקלטון.
ארגון BirdLife הגדיר אזור בקרחון דוסון-למטון כ"אזור עופות חשוב" (Important Bird Area) בשל מושבת פינגווינים קיסריים במקום.
ז'רמן דה ברי
זֶ'רְמֶן דֶּה בְּרִי (בצרפתית: Germain de Brie, בלטינית: Germanus Brixius; 1490 – 1538) היה משורר, מלומד והומניסט צרפתי איש הרנסאנס. הוא היה ידידו הקרוב של ארסמוס מרוטרדם, ונתפרסם בעיקר בשל המריבה הספרותית שהייתה לו עם תומאס מור.
שנותיו הראשונות
ז'רמן דה ברי נולד באוסר שבצרפת, שם למד משפטים. אחר כך יצא למסע ברחבי אירופה ונעשה "חברותא" להנריקוס קורנליוס אגריפה. מ-1508 למד אצל יאנוס לאסקריס ובאותה תקופה התיידד עם ארסמוס מרוטרדם. הוא שימש מזכירו של לוּאָה דה אַמְבּוּאָז, הבישוף של אלבי, ואחר כך של המדינאי הצרפתי ז'ן דה גֶּנֶה.
אחרי מותו של ז'ן דה גנה ב-1512 פנה אל אן מברטאן, מלכת צרפת, כדי שתהיה לפטרוניתו. היא נעתרה לו אחרי שהציג בפניה יצירה שכתב, "Chordigerae navis conflagratio" ("השריפה של האונייה קורדלייר"), פואמה בלטינית על אובדנה זה לא כבר של אוניית הדגל הברטאנית "קורדלייר" בקרב סן מתייה בין ציי אנגליה וצרפת. היצירה תורגמה עבור המלכה לצרפתית על ידי פייר שוּקִי (Pierre Choqué), והיא המפורסמת ביותר מכל פרי עטו.
המריבה עם תומאס מור
הפואמה הציתה מריבה ספרותית עם המלומד והמדינאי האנגלי סר תומאס מור, בחלקו משום שמתחה ביקורת על המפקדים האנגליים, אך גם בשל ההפלגה בתיאור אומץ לבו של מפקד האונייה הברטאני, הרווה פורטסמוגה (Hervé de Portzmoguer). באפיגרמות ששלח תומאס מור אל דה ברי הוא מגחך על דברי המשורר אודות "הרווה הנלחם ללא הבחנה עם ארבעה כלי נשק ומגן; אפשר שהדבר חמק מעייניך, אך ראוי שהקורא ידע למפרע כי היו להוורה ארבע ידיים."
דה ברי, שנפגע מהתקפתו של מור, חיבר תשובה תוקפנית, סאטירה בחרוזים בלטינית בשם "אנטימורוס" (Antimorus, 1519) לה הוסיף נספח ובו "רשימה עמוד-אחר-עמוד של הטעויות בפואמות של מור". סר תומאס לא נשאר חייב וכתב מיד פמפלט עוקצני, Letter against Brixius, אך כאן התערב ארסמוס ושכנע את מור לעצור את מכירת החיבור ולהניח לעניין.
המשך קורותיו
דה ברי נתמנה לארכידיאקון של אלבי, ובנוסף לתפקידיו כמזכיר של המלכה אן והממונה על חלוקת כספי הצדקה (אלמונר) מילא גם משרות חשובות נוספות בשורות הכנסייה. ב-1522 שב דה ברי ללימודי יוונית. הוא החל מתרגם את כתביו של התאולוג היווני יואנס כריסוסטומוס, כי חשב שהם ראויים לתפוצה רחבה. ארסמוס סייע לו במלאכה זו. מאוחר יותר התערב דה ברי במריבות בין ארסמוס ומלומדים אחרים, ובמיוחד בזו שנתגלעה עם גיום בידה בעקבות פרסום החיבור "קיקרוניאנוס" (Ciceronianus) שכתב ארסמוס. ב-1536 כתב דה ברי נקרולוג מלא שבחים על ארסמוס.
הדרקון הכחול (חלזון ים)
הדרקון הכחול או אונית-רחף כחולה (שם מדעי: Glaucus atlanticus) הוא חשופיות ים, חילזון חסר שריון החי בים הפתוח. הוא שייך למשפחת ה-Glaucidae במערכת הרכיכות.
רכיכות אלו חיות סמוך לפני שטח הים ומשתמשות ברוחות וזרמי האוקיינוס על מנת לנוע. הצד הכחול של גופם פונה כלפי מעלה, כך שהוא משתלב עם הצבע הכחול של הים והצד האפור פונה כלפי מטה, ומשתלב עם האור החודר דרך שטח פני המים.
מבנה הגוף
מבנה הגוף של הדרקון הכחול שונה מאוד מחלזונות ים אחרים. צורתו מזכירה מעין דרקון (מכאן מגיע השם "הדרקון הכחול"). הוא חסר שריון בעל מבנה המזכיר "נוצות", אשר משמשות גם כאצבעות. צבעו כחול בוהק במיוחד, המקנה לו הסוואה על פני שטח המים. גודלו הוא כ-, ובקצהו זנבו עוקץ.
בדומה לחלזונות אחרים, גם הדרכון הכחול הוא הרמאפרודיט. לאחר הזדווגות שני בני הזוג מטילים ביצים מופרות, לרוב בתוך גופות של בעלי חיים מתים.
העוקץ
אמצעי ההגנה העיקרי של הדרקון הכחול הוא העוקץ שלו. הדרקון ניזון מארסן של שלפוחן מצוי, סיפונופורים ומדוזות, אשר משמש לו לא רק כמזון אלא גם כאמצעי לתקיפה. הוא אוגר את הארס בתוך "הנוצות" שלו ומזרים אותו דרך העוקץ בזנבו. הארס יכול להיות קטלני עבור בעלי חיים ימיים ויבשתיים, לרבות בני אדם. בין תסמיני העקיצה ניתן למנות בחילות, הקאות, תגובות אלרגיות, כאב, צבירה ודלקות שונות באיזור העקיצה.
ציפה וצבע
בעזרת שק גז הנמצא בבטנו של הדרקון הוא יכול לצוף על פני המים. בשל מיקומו של השק היצור צף הפוך כאשר חלקו התחתון מופנה כלפי מעלה. חלקו העליון של גופו הוא למעשה כף הרגל (בחלזונות ים אחרים כף הרגל נמצאת דווקא בחלק התחתון) לחלק זה יש גוון כחול או כחול לבן במקרים מסוימים.
בית גידול
בית הגידול של הדרקון הכחול הוא בסביבה מימית ופושרת, במזג אוויר טרופי, תנאי סביבה דומים לתנאים בחוף של קווינסלנד, אוסטרליה, שם אותר לראשונה כאשר נסחף אל החוף. למרות זאת, ישנן עדויות לכך שהיצור נמצא בכל האוקיינוסים.
הדרקון הכחול אינו נע הרבה בכוח גופו, אלא נותן לזרם להוביל אותו כאשר הוא שוכב הפוך על גבו. דפוס פעולה זה הוא שאפשר לו להיסחף אל החוף ולהתגלות לעיני המין האנושי.
שרשרת המזון
הדרקון הכחול ניזון מבעלי חיים ימיים. הוא מסוגל לעכל ארס של מדוזות ובפרט ארס של המדוזות הכחולות. כיום לא ידוע לאדם אם קיימים טורפים או אויבים טבעיים לדרקון הכחול.
אייר פוגה
פוגה או בשמה המלא אייר פוגה (Air Fouga) הייתה חברה צרפתית בבעלות פרטית ליצור כלי טיס.
החברה הוקמה תחת השם Les Etablissements Fouga & Cie (חברת פוגה ושו"ת), על ידי גאסטון פוגה, בשנת 1920 בעיר בזייה. בתחילה עסקה החברה בתיקון קטרים, קרונות רכבת וייצור טרקטורים. לבסוף עברה החברה לייצר כלי טיס ונודעה בעיקר בזכות עובדה זו.
הצלחתה הגדולה ביותר של חברת "פוגה" הייתה המטוס "CM.170 מגיסטר", מטוס אימון צבאי סילוני, שעיצובו נבע מעבודה על דאונים, שנעשתה לאחר מלחמת העולם השנייה. עבודה אשר שיקפה את מסורת עיצובי הדאונים של החברה, שאופיינו בכנפיים דקות גזרה, ההולכות ונהיות צרות וחדות בקצותיהן. עם הצלחתו של מטוס המגיסטר, הוקם מפעל חדש במיוחד עבור ייצורו, בטולוז בשנת 1953.
Youngblood (אלבום)
Youngblood הוא אלבום האולפן השלישי של להקת הפופ רוק האוסטרלית (5SOS). תאריך היציאה המקורי של האלבום היה מתוכנן ל-22 ביוני 2018, אך הוחלט להקדימו ל-15 ביוני 2018. כחלק מקידום האלבום, הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בשם " Meet You There". לאלבום ארבע מהדורות שונות שכוללות תשע עשרה שירים. המהדורה המיוחדת של רשת חנויות Target בארצות הברית כוללת ארבע כריכות שונות שבכל אחת מופיע חבר להקה אחר.
האלבום יצא בפורמטים של דיסק, תקליט וקלטת.
הופעות חיות ומופעי טלוויזיה
5SOS הופיעו עם סינגל הבכורה מהאלבום "Want You Back" בתוכנית The Tonight Show בכיכובו של ג'ימי פאלון ב -11 באפריל 2018 ובתוכנית The Voice בארצות הברית עונה 14 ב- 8 במאי 2018.
ב -25 במאי 2018, הלהקה הופיעה עבור קבוצת מעריצים נבחרים כחלק מאירוע Fans First Event של ספוטייפי בסידני, אוסטרליה. ספוטייפי הזמין את המעריצים עם כמות האזנות הגדולה ביותר של הלהקה לצפות בהופעה האקוסטית.
הלהקה ביצעה את הסינגל השני שלהם "Youngblood" בתוכנית The Voice (אוסטרליה). ב-12 ביוני 2018 הם ביצעו אותו שוב ב Live Lounge של BBC Radio 1, יחד עם כיסוי של אליס מרטון "No Roots".
ב -22 ביוני 2018, הלהקה הופיעה ב- The Today Show כחלק מסדרת מופעי הקיץ שלה. לאחר מכן שיתפו פעולה עם טאמבלר וארגנו אירוע אינטימי Tumblr IRL עבור המעריצים שלהם ב -25 ביוני 2018 בברוקלין, ניו יורק.
ב-20 ביולי 2018, הלהקה הוציאה סרטון המתעד את שבוע ההשקה של האלבום.
ב -1 באוגוסט 2018, הלהקה הוציאה את ההקלטה הבלעדית לספוטייפי של השיר "Lie to Me" בגרסה מופשטת, יחד עם כיסוי של "stay" של פוסט מאלון.
סרט תיעודי וסדרה
אפל מיוזיק פרסמה את הסרט התיעודי "On the Record: 5 Seconds of Summer – Youngblood", ובו ראיונות על תהליך יצירת האלבום. בנוסף, אפל מיוזיק ארגנה מופע של לילה אחד בניו יורק בתאריך יציאת האלבום שכלל הצגה של הסרט והופעה עבור המעריצים. הקלטה של המופע המלא הועלתה לאפל מיוזיק.
הלהקה פרסמה סדרה של קטעי וידאו קצרים ביו טיוב, תחת הכותרת 5SOS Cocktail Chats, שם הם דנו בתהליך הכתיבה של כל שיר. סה"כ שבעה פרקים פורסמו, על בסיס שבועי, בדרך כלל בכל יום שני בשבוע.
ֵ5SOS III
לקראת יציאתו של האלבום, הלהקה יצאה לסיבוב הופעות עולמי בשם 5SOS III, שהתקיים ב -26 אולמות קטנים. סיבוב ההופעות החל ב -20 במרץ 2018 והסתיים ב -6 ביוני.
סיבוב ההופעות תועד בסדרה של סרטונים הנקראים 5SOS3.
Meet You There
לאחר יציאת האלבום הלהקה יצאה לסיור נוסף בשם "Meet You There" שכלל הופעות ביפן, בניו זילנד, באוסטרליה, בקנדה, בארצות הברית ובאירופה. סיבוב הופעות זה החל ב -2 באוגוסט 2018 והסתיים ב -19 בנובמבר 2018.
לסיבוב ההופעות פורסם סרטון המתעד את ההופעות ביפן.
ב-21 בדצמבר 2018 פורסם אלבום בשם "Meet You There Tour Live" שהוקלט במהלך ההופעה בלונדון ב-29 באוקטובר 2018.
סינגלים
שיר הכותרת של האלבום, "Youngblood", יצא במקור כסינגל לקידום האלבום ב -13 באפריל. הוא נשלח ל- Contemporary Hit Radio האמריקאי ב־22 במאי בתור הסינגל השני של האלבום. הסינגל הגיע למעמד פלטינה משולשת על ידי ה - Australian Recording Industry Association, מעמד פלטינה על ידי ה- Recorded Music New Zealand, מעמד פלטינה על ידי ה- British Phonographic Industry, ומעמד פלטינה על ידי ה- Recording Industry Association of America.
בחודש דצמבר 2018, יצאה כסינגל הרביעי, הקלטה מחודשת של "Lie to Me" עם ג'וליה מייקלס.
סרטונים
"Want You Back" פורסם ביוטיוב בשלושה סרטונים (שאינם סרטוני הופעות): סרטון אודיו שפורסם ב־22 בפברואר 2018, קליפ רשמישפורסם ב-27 במרץ, וגרסה אקוסטית שפורסמה ב־6 באפריל 2018.
"Valentine" פורסם בשני סרטונים: סרטון אודיו שפורסם ב־26 באוגוסט 2018, וקליפ רשמי שיצא ב-13 בספטמבר 2018. הקליפ הרשמי הוא הקליפ הראשון שבוים על ידי מתופף הלהקה, אשטון אירווין (ביחד עם צלם הלהקה אנדי דה-לוקה).
"Lie to Me" פורסם בשלושה סרטונים: ההקלטה המחודשת עם ג'וליה מייקלס פורסמה ב-20 בדצמבר 2018, קליפ רשמי פורסם ב-18 בינואר 2019 וסרטון אקוסטי פורסם ב-1 בפברואר 2019.
ביקורות
האלבום זכה לביקורות חיוביות. מאט קולר מ- AllMusic כתב כי הקבוצה אימצה "סאונד דאנס-פופ חלקלק" באלבום שלהם והחשיב זאת כ"מעבר שהם רמזו עליו עוד באלבום השני שלהם משנת 2015, Sounds Good Feels Good [...] המעבר לצליל streamlined, לאחר צליל בסגנון EDM, הוא לא ממש מפתיע, גם אם זה שינוי ראוי לציון". הוא סיכם ב- "[זה] צליל שימושי בשביל 5SOS לאמץ, ומסייע למקם אותם כגרסה קלה יותר של 1975 או Imagine Dragons. בזמן שיש שפע של hooks כאן, גישת הדאנס-פופ עומדת ביחס שווה להתבגרות עם כתיבה על העייפות מסצנת המסיבות, הריקנות של סיבובי הופעות, והכמיהה לאהבה מושלמת."
בריטני ספאנוס מה-רולינג סטון גם הגיבה על המעבר וכתבה כי, "פופ-פאנק הוא לא ז'אנר שנועד לשאת להקה לאורך קריירה מלאה. לכן אין זה מפתיע כי באלבום השלישי שלהם, [הקבוצה] כבר התבגרו מעבר הסאונד שבנה את ההצלחה שלהם. במקום זאת Youngblood, הוא במלואו פופ, עם נטייה להשפעת שנות השמונים ושמירה על האתוס ה-DGAF הפרחחי של עבודתם הקודמת". עם זאת, היא גם הרגישה כי "החיסרון של הסאונד החדש הוא שהנערים מאבדים חלק מהספאנק שהפך אותם לגדולים מלכתחילה. הפתיחות של הפופ-פאנק הדגישה את ההומור הטבעי שלהם, ובעוד שהם גדלו בהחלט כמוזיקאים, זמרים וכותבים, קצת חסר הקסם השובבי".
הצלחה מסחרית
בעת יציאתו, האלבום Youngblood היה במקום הראשון באוסטרליה. זהו האלבום השלישי של הלהקה שזכה להתברג למקום הראשון בארץ מוצאם, ישר עם יציאתו. במעמד יציאת האלבום, שיר הכותרת של האלבום כבר היה במקום ראשון של מצעד הסינגלים חמישה שבועות ברציפות.
בארצות הברית, זה האלבום השלישי של הלהקה שהופיעה בעת יציאתו כמספר אחד בלוח ה-Billboard 200 עם 142,000 יחידות שוות אלבום, כולל 117,000 במכירות אלבום עצמו. האלבום עקף את אלבומם של ה-"קרטרס" ( ביונסה וג'יי-ז ), "הכל הוא אהבה", כאשר תחזיות בתעשייה לא היו בטוחות איזה אלבום ייקח את המקום הראשון. זה הפך אותם ללהקה האוסטרלית הראשונה עם שלושה אלבומים מספר אחד בארצות הברית. זה גם הוביל לכך ש-5SOS היא הלהקה הראשונה (שאינה להקה ווקאלית) ששלושת אלבומי הסטודיו הראשונים שלה יצאו היישר למקום הראשון בBillboard 200.
כוס מרגריטה
כוס מרגריטה (מאנגלית: Margarita glass) היא כוס ששפתה רחבה מאוד, גם גוף בקוטר משתנה, בעלת רגל. באופן מסורתי, הכוס מיוצרת בעבודת ניפוח. הכוס דומה לגביע שמפניה. הכוס משמשת בעיקר לקוקטייל מרגריטה, אך גם להגשת מטבלים ואף קוקטייל חסילונים.
צורתה הייחודית של כוס המרגריטה, בעלת השפה הרחבה ומפתח שטוח, הופכת אותה לנוחה במיוחד להגשת קוקטיילים קפואים הנישאים גבוה מעל לשפתותי הכוס.
יגאל ארד
יגאל ארד (6 ביוני 1940 – 24 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור העוז על פעולתו כחובש במהלך הקרב על גבעת התחמושת במלחמת ששת הימים. נהרג במלחמת יום הכיפורים בקרב העיר סואץ.
ראשית חייו
יגאל ארד (ששמו המקורי היה פאבלו בוקסר) נולד בפולין הכבושה בידי הנאצים. אביו שירת בצבא הפולני, בעוד אמו הסתתרה עמו בכפר בגבול רוסיה עד תום המלחמה. ארד ואחיו הצעיר למדו בבית ספר פולני ולא קיבלו חינוך יהודי. בעקבות מבצע סיני החליט ארד לעלות לישראל. בשנת 1959, בן 18, הגיע לבדו לישראל לקיבוץ דברת. אז שינה את שמו. לאחר חצי שנה התגייס לצה"ל כחייל בודד, כשהעברית בפיו דלה.
לאחר סיום שירותו הסדיר, גר בחיפה והתפרנס מעבודה כמפעיל ציוד מכני הנדסי. לאחר מכן עבד בחברה לקירור ובהמשך למד בקורס טכנאי ייצור והחל לעבוד בחברת החשמל. בשנת 1964 נשא אשה, ונולדו להם בת ובן.
מלחמת יום הכיפורים
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים התייצב ארד ביחידתו, על אף שבאותה תקופה אובחן כסובל מכיב קיבה חמור ונזקק בשל כך לניתוח. ב-24 באוקטובר 1973 השתתף עם גדודו בקרב העיר סואץ. ארד נהרג בראשית הקרב מפגיעה בנגמ"ש שבו נסע. כאשר חבריו הצנחנים שנלכדו בעיר נחלצו ממנה רגלית באישון לילה הושארה גופתו מאחור. היא הוחזרה על ידי מצרים לידי צה"ל לאחר מספר חודשים.
ארד היה נשוי ולו בן ובת, בן 33 במותו. הוא נקבר בבית הקברות הצבאי בחיפה.
Talk (שיר של חאליד)
Talk הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר האמריקאי חאליד. השיר יצא לאור ב-7 בפברואר 2019, כסינגל הראשון מתוך אלבום האולפן השני של חאליד, Free Spirit, על ידי חברת התקליטים תקליטי RCA.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי חאליד עצמו וחברי להקת המוזיקה האלקטרונית האמריקאית דיסקלוז'ר, והופק על ידי דיסקלוז'ר גם כן. השיר הוא שיר R&B מיד-טמפו שאורכו 3 דקות ו-17 שניות.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שצבר למעלה מ-600 מיליון השמעות.
רמיקסים
ב-29 במרץ 2019, להקת דיסקלוז'ר, אשר הפיקה את השיר המקורי, הוציאה רמיקס האוס לשיר הנקרא "".
טינסלי ראנדולף האריסון
טינסלי ראנדולף האריסון (באנגלית: Tinsley Randolph Harrison; 18 במרץ 1900 - 4 באוגוסט 1978) היה רופא אמריקאי מוכר ואחד מאבות הרפואה הפנימית במאה ה-20. טינסלי האריסון התמחה ברפואה פנימית והיה בעל עניין מיוחד בקרדיולוגיה. תרומתו המוכרת ביותר היא עריכת הספר עקרונות הרפואה הפנימית של הריסון, ספר הלימוד העיקרי לרפואה פנימית לסטודנטים ומתמחים ברפואה, ואחד מספרי הרפואה הנמכרים ביותר בהיסטוריה.
חיים אישיים
האריסון נולד בעיירה טאלאדגה שבאלבמה, ארצות הברית, והחל מגיל 6 עבר עם הוריו וגדל בבירמינגהם, אלבמה. הוא נולד לוויליאם גרוס האריסון, רופא בעצמו ונצר לרופאים כ-6 דורות אחורה, וללואיזה מרסיה בונדוראנט האריסון. מסורת העיסוק במקצוע הרפואה המשיכה גם בדורו של טינסלי האריסון שנשא לאישה את אליזבת וודוורד, אחות במקצועה, ולהם לפחות ילד אחד ונכד אחד שעוסקים ברפואה. בסך הכל נולדו לטינסלי ואליזבת האריסון 5 ילדים ו-14 נכדים.
האריסון נפטר ב-4 באוגוסט 1978 מאוטם שריר הלב בבירמינגהם, אלבמה.
קריירה
האריסון סיים את בית הספר התיכון בגיל 15 והתחיל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת מישיגן שם למד לתואר ראשון. משם הוא המשיך ולמד רפואה בבית-הספר לרפואה על שם ג'ון הופקינס שבבולטימור. במהלך לימודיו בבולטימור הוא הכיר את אלפרד בליילוק שהיה חברו ושותפו לחדר, ובהמשך הפך בעצמו לאחד מהרופאים המנתחים המוכרים ביותר במאה ה-20. את התמחותו ברפואה פנימית הוא התחיל בבית החולים בריגהאם אנד וימנ'ס (באנגלית Brigham and Women's Hospital) בבוסטון, ולאחר מכן חזר לבולטימור והמשיך את התמחותו בבית החולים על שם ג'ון הופקינס. האריסון סיים את התמחותו ברפואה פנימית בבית החולים של אוניברסיטת ואנדרבילט שבנאשוויל,טנסי, שם הוא שימש כאחראי על המתמחים (באנגלית Chief Resident) הראשון במחלקה זו.
לאחר סיום לימודיו עבד האריסון כרופא פנימי וכמרצה לרפואה במספר בתי חולים. הוא נשאר לעבוד במחלקה בה התמחה בבית החולים של אוניברסיטת ואנדרבילט כ-16 שנים, לאחר מכן המשיך והקים את המחלקה לרפואה פנימית בבית החולים של אוניברסיטת וייק פורסט בקרוליינה הצפונית, ובהמשך עבר לשרת כראש המחלקה הפנימית של בית החולים של אוניברסיטת טקסס צפון-מערב בדאלאס, טקסס וכדיקן בית הספר לרפואה באוניברסיטה זו. לבסוף חזר האריסון לעיר בה גדל, ושירת כדיקן בית הספר לרפואה וראש המחלקה לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת אלבאמה שבבירמינגהם, אלבמה עד לפרישתו ב-1970.
תרומתו המוכרת ביותר של טינסלי האריסון היא יצירת ועריכת חמש המהדורות הראשונות של הספר "עקרונות הרפואה הפנימית של האריסון". ספר זה, שפורסם לראשונה ב-1950, נחשב כאחד מספרי הבסיס מהם לומדים סטודנטים ומתמחים לרפואה בכל העולם. הספר ממשיך להתעדכן ולצאת בגרסאות חדשות מדי כמה שנים, תורגם לשפות רבות כולל עברית, ונחשב לאחד מספרי הרפואה הנמכרים בכל הזמנים.
בנוסף כתב האריסון עוד שני ספרים: הספר "Failure of the Circulation" והספר "Principles and Problems of Ischemic Heart Disease".
בנוסף עסק האריסון במחקר בתחום רפואת הלב ופרסם למעלה מ-200 מאמרי מחקר בתחום. בגיל 39 הוא כבר כיהן כנשיא החברה האמריקאית למחקר קליני (באנגלית American Society for Clinical Investigation) ובגיל 48 נבחר לנשיאות הארגון האמריקאי ללב (באנגלית American Heart Association).
וולף ארלברוך
ווֹלְף אֶרְלְבְּרוּךְ (בגרמנית: Wolf Erlbruch; 30 ביוני 1948 – 11 בדצמבר 2022) היה סופר ומאייר פוסטמודרני של ספרי ילדים.