cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבי גורן
ביוגרפיה
בינואר 1989 החל לעבוד בעיתון "על המשמר", בתפקיד עורך חדשות החוץ.
משפחתו
בתו היא העיתונאית בירנית גורן, ששימשה כעורכת הראשית של אתר החדשות "nrg" בשנים 2007–2009, ומאז מאי 2019 משמשמת כעורכת הראשית של אתר החדשות "זמן ישראל".
הר שומאן
הר שומאן (באנגלית: Mount Schumann) הוא הר בדרום מערב האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 600 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-4,916 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם בחצי האי בטהובן, 3 קילומטרים צפונית - מזרחית לגבעת שופן.
ההר ממוקם בבסיסו של מפרצון ברהמס.
גילוי ומיפוי ההר
ההר מופה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בשנים 1947–1948; המיפוי בוצע על ידי דרק סירל (Derek J.H. Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1960.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
ההר נקרא על שמו של המלחין הגרמני רוברט שומאן; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
לקריאה נוספת
• J.L. SMELLIE, Lithostratigraphy of Miocene-Recent, alkaline volcanic fields in the Antarctic Peninsula and eastern Ellsworth Land, Antarctic Science 71 (3): 362-378 (1999)
צדק מתקן בדיני הנזיקין
לפי תפיסת הצדק המתקן, על השופט לקחת את הרווח, ולהחזירו לצד שסבל הפסד (הניזוק). כלומר, על פי אריסטו, ה"צדק המתקן" הוא מצב בו נשמר השוויון בין שני המקטעים.
לתיאורית הצדק המתקן יש מסורת עתיקת יומין בהיסטוריה של המשפט המקובל, ועד למאה ה-19 משלה בכיפה. החל מתקופה זו, חלה תמורה בשליטתה של התאוריה בשיח המשפטי בכלל והנזיקי בפרט, והתאוריה הכלכלית החלה דוחקת רגליה מהזירה. את ההבחנה בין שתי הגישות ניתן לבאר כך: במסגרת הגישה הכלכלית ביהמ"ש מתייחס אל "הסיטואציה שיש לתקן" כאל סיטואציה נייטרלית מבחינה מוסרית אשר מתוכה יש למצוא את המדיניות הטובה ביותר, ונקודת מבטה הנה צופה פני-עתיד ומביטה אל מעבר למישור היחסים שבין שני הצדדים המעורבים. גישת הצדק המתקן, לעומת זאת, מתבססת על נקודת הנחה שנעשה עוול. לפיכך, הגישה צופה פני-עבר, ועיוורת לכל שיקול החורג מעבר למערכת היחסים בין הצדדים.
דווקא משום אופייה המונופוליסטי של תיאורית הצדק המתקן ששרר עד לא מזמן, לא התפתחה משנה סדורה לגבי מהותה ויישומה הלכה למעשה, ומשפטנים ופילוסופים המצדדים במושג זה החלו לפתח אותו רק לאחרונה, כמענה לתאוריה הכלכלית.
מסיבה זו, ומסיבות אחרות אותן נפרט בהמשך, קשה להציע הסבר אחיד ובהיר לגבי מהותו של הצדק המתקן, ויש להסתפק בגישות השונות, המציעות הסברים, שרב בהם השונה על הדומה.
כללי
מושג הצדק המתקן הוא מושג תאורטי ואמורפי, שגם בקרב מצדדיו הדעות חלוקות לגבי תוכנו, אופיו, והשימוש הפרקטי בו. כאמור, עקרון הצדק המתקן הוא מעין "אנדרדוג" שעקרון הצדק החלוקתי דוחק את רגליו מזירת הפרקטיקה המשפטית. במאמרו, "The practice of corrective justice", ג'ולס קולמן שהוא מרצה לפילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת ייל, מעלה את הסיבות האפשריות שבעטין רעיון הצדק המתקן לא מצליח למשול בכיפה : סיבה אחת היא חוסר הפיתוח של הרעיון עד כה והעובדה שקונספט הצדק המתקן עדיין בחיתוליו, סיבה אחרת היא שהקהילה המשפטית מצאה את הגישות הכלכליות יותר משכנעות. עם-זאת, הסיבה העיקרית לפי קולמן היא היעדר אחידות הדעים בדבר תיאורית הצדק המתקן, בשונה מהגישה הכלכלית שמציגה חזית אחידה, לפחות באופן עקרוני. קשה לאמץ קונספט שיש מחלוקת כל כך עמוקה בדבר תוכנו. חוסר העקביות והבהירות מזמינים ספקנות.
את ההבחנה הקטגורית שלעיל, עושה קולמן כדי לומר שמושג הצדק המתקן נופל בגדר האובייקטיביזם ה"חלש". לכן חוסר האחידות בין המצדדים בו: כל קהילה משפטית-חברתית יוצקת אמות מידה שונות לתוך המסגרת. כל חברה קובעת את הערך המוסרי שיינתן לכל התנהגות ולכל סיטואציה. לכן, אין טעם לנסות ולהציע תאוריה אחידה שמתארת מהו צדק מתקן.
נקודה זו בדיון מביאה אותנו להצגת הגישות המרכזיות הנהוגות.
גישתו של ג'ולס קולמן
כאמור, קולמן טוען כי מושג הצדק המתקן לא יכול להיות אחיד משום שתוכנו תלוי בקהילה בה הוא "חי". במקום זאת, הוא מציע להגדיר את המסגרת הרעיונית האחידה, שלטענתו נמצאת בכל תאוריה ברת-קיום מוצעת של צדק מתקן. מושגי הגרעין של המסגרת האחידה, ואליה מחויבת כל תאוריה הם הגורם האנושי (Human agency), חובת התיקון או יישור ההדורים (Rectification) וההתאמה ההדדית (Correlativity).
ראשית, סיטואציות בהן עולה סוגיית הצדק המתקן הן כאלה בהן הנזק נגרם על ידי גורם אנושי (בניגוד למקרים בהם אירע אסון טבע לדוגמה). שנית, דרישות לצדק מתקן הן דרישות לתיקון הנזק שנגרם והשבת המצב לקדמותו, ככל שניתן. שלישית, ההתאמה ההדדית מגדירה כי יש קשר של התאמה בין המזיק והניזוק : דרישת הניזוק לתיקון הנזק אינה "באוויר" אלא עומדת מול מזיק ספציפי. האירוע מקים הנזק יצר מערכת יחסים בין ניזוק ספציפי למזיק ספציפי והיא זו שמקימה חובת תיקון שמולה זכות תיקון. כך, אין לניזוק במסגרת רעיונית זו טענת תביעה לכולי עלמא, ובאותה מידה לא ניתן להקים חובת תיקון על מזיק ללא ניזוק מוגדר שעומד מולו. כך למשל, פיצוי של המדינה לחקלאי לנזק שנגרם עקב אסון טבע לא נכלל במסגרת רעיונית של צדק מתקן. כך גם תביעה ביטוחית חורגת ממסגרת זו, משום שהיא יוצאת מעבר לגבולות מערכת היחסים ההדדית בין הצדדים.
בתוך שלושת המושגים יש מקום לשונות בין תאוריה אחת לאחרת. כך, למשל ניתן להציע מה מקומו של הגורם האנושי במסגרת זו. האם נדרשת מעורבות ישירה של הגורם האנושי? האם ניתן להרחיב זאת למעורבות עקיפה (למשל קביעת חובה משפטית על אדם להתערב באירוע לשם מניעת נזק שלא נגרם על-ידו) ? באופן זה, גם לגבי שני המושגים האחרים ניתן להציע, בהתאם למטען המוסרי אותו רוצים ליצוק, מנגנונים שונים: ההתאמה ההדדית יכול שתיקבע על ידי קשר של גרימה בלבד (אחריות חמורה ומוחלטת), או גרימה בתוספת אשמה (רשלנות).
אמנם, לעניין הביקורת מיוחד הפרק האחרון של ערך זה, אך נקדים ונאמר כי, בנקודה זאת, טמונה נקודת הכשל של קולמן. הוא אינו מציג קריטריונים המגבילים את כניסת העולם החיצון למערכת היחסים שבין הצדדים, ולכן מתיר כניסת שיקולי יעילות ואחרים שמקומם אינו בתאוריה של צדק מתקן טהור. קולמן עצמו נופל למלכודת זאת באומרו כי ניתן להציע (אם כי זו אינה גישתו, כפי שנראה בהמשך) שבמסגרת מושג ההתאמה ההדדית, ה"חובה לתקן" תוטל על מונע הנזקים הזול ביותר. קולמן מציע גישה משלו, לתוכן הרעיוני שראוי שייכלל במסגרת הרעיונית : צדק מתקן לפי גישת קולמן הוא "פרה-פוליטי" (pre-political), ו"נונ-אינסטרומנטלי" (non-instrumental). ב"פרה-פוליטי", הכוונה היא שאמת המידה המוסרית אינה נקבעת על ידי מוסדות פוליטיים, ואינה זקוקה להם לצורך יישומם, אלא קיימת במנותק מהם. מה שקולמן מנסה לומר הוא, שאמת המידה היא המוסר הנוהג בחברה, וקיימת ככזו גם בהיעדר מנגנון מוסדי האוכף או נותן תוקף לאמת מידה זאת. ב"נונ-אינסטרומנטלי", הכוונה היא שהצדק המתקן אינו מתחשב בשיקולים תועלתניים כמו "כיסים עמוקים" של הנתבע או יכולת פיזור נזק וכיוצא באלה, לצורך הטלת אחריות.
גישתו של ארנסט ויינריב
תפיסתו של ארנסט ויינריב, מרצה למשפטים באוניברסיטת טורונטו, נשענת על הגדרתו של אריסטו למונח הצדק המתקן. לפי אריסטו, טוען ויינריב, צדק מתקן הוא הרעיון שמשטר של חבות (Liability) מתקן את אי-הצדק המוטל על ידי אדם אחד על משנהו. במרכזה של גישתו של ויינריב נמצא מושג ההתאמה (Correlativity).
כפי שהרווח של המזיק מתבטא בהגדלת המקטע שלו, כך בהתאמה קטן המקטע של הניזוק. אותה התאמה צריכה להישמר על ידי התגובה השיפוטית המתקנת, שגורעת את אותו ה"קטע" מהמזיק ומחזירה אותו בהתאמה לניזוק. הרעיון הזה אף מצביע על סוג הצידוקים המתאימים לקביעת חבות.
לפי רעיון ההתאמה, סיבת זכייתו של התובע חייבת להיות בדיוק הסיבה להפסדו של הנתבע, אי לכך, ראוי לשקול רק צידוקים המתייחסים לשני הצדדים בהתאמה. לכן, צידוק להטלת חבות, כגון היות אחד הצדדים מפזר נזק יעיל או בעל כיס עמוק, אינו רלוונטי לשאלת הצדק. זאת משום שתכונה מעין זו היא תכונה הנוגעת לאחד הצדדים בלבד.
בניגוד לתפיסת "הצדק המחלק", העוסק בנטלים והטבות, אותם ניתן (תאורטית) לחלק בין כל מספר בלתי מסוים של אנשים, רעיון ההתאמה של "הצדק המתקן" מכיל בתוכו בהכרח קשר דו-קוטבי בין שני צדדים ספציפיים, כאשר קשר זה הוא הבסיס הבלעדי להטלת חבות. אי לכך, שום שיקול חלוקתי (הגולש אל מעבר למערכת היחסים שבין שני הצדדים) כמו רווחה (Welfare) לא יכול להוות צידוק להטלת חבות לפי גישת הצדק המתקן.
בין זכויות אלה, הן הזכות לשלמות הגוף (בתור הכלי למימוש התכליתיות), הזכות לרכוש (כביטוי חיצוני לרצון הבעלים), והזכות לכריתת חוזים (כביטוי לתכליתיות משותפת של צדדים). עצם קיום זכויות אלה, מצמיח חובות של אי התערבות בהן.
משטר הרשלנות, מהווה דוגמה טובה להמחשת עניין זה: במשטר של רשלנות, לא די שהנתבע גרם נזק לתובע, אלא הנזק חייב להיגרם לאינטרס בעל סטטוס של זכות, ועל התנהגות הנתבע, להיות "לא צודקת" (Wrongful) בהקשר לזכות זו. ויינריב מבהיר רעיון זה בעזרת דברי השופט קרדוזו בפרשת Palsgraf:
"על התובע להראות "עוולה" כלפיו. משמע הפרת זכותו. אין זה מספיק להראות עוולה כלפי מישהו אחר, או התנהגות "המעוולת" עקב היותה לא חברתית, אך אינה עולה כדי "עוולה" כלפי אדם ספציפי."
הביקורת הרווחת כנגד התיאור המוצע על ידי ויינריב היא, שתיאור זה רלוונטי רק לגבי פגיעות רכושיות, עקב השימוש בהגדרה האריסטוטלית של תיאור מעשה נזיקי כהעברת רווח. למעשה, ברוב התביעות הנזיקיות, אין הנתבע מרוויח דבר מהפגיעה בתובע. כמו כן, קיימים מקרים בהם הנתבע מרוויח מבלי לפגוע בתובע כלל (על ידי שימוש בנכס של התובע, מבלי לגרום לו נזק, בזמן שהתובע עצמו לא היה משתמש בנכס). במקרים אלה, בעוד שממקטע אחד נגרע רווח, או שלמקטע אחר מתווסף רווח, אין זה נעשה בהכרח בהתאמה ולכן, התאוריה המוצעת על ידיו לא ישימה. לפי ויינריב, ביקורת זו אינה מוצדקת, כיוון שהיא מניחה הנחות יסוד שגויות: הביקורת מניחה שהרווח וההפסד בין הצדדים מתייחס להבדל בין רווחת הצדדים לפני ואחרי "אי-הצדק", אך כיוון שלפי תפיסתו של אריסטו הבסיס לרווח והפסד של הצדדים הוא "שוויון" בין הקטעים, מהביקורת נובע, באופן אבסורדי, שגישת הצדק המתקן מניחה שוויון התחלתי בין רווחת הצדדים. למעשה, הגדרתו של אריסטו, מדברת על השוויון בזכות הצדדים "להחזיק במה שלפי הצדק שייך להם". אין מדובר על אספקט של רכוש, אלא על אספקט של זכויות. הנתבע גרע משהו מהקו המסמל את "זכותו של התובע להחזיק במה שלפי הצדק שייך לו", ולאו דווקא מרכושו, וחלק זה מהזכות התווסף בהתאמה לקו שלו. ההתאמה לפיכך, מספקת את הבסיס לחבות בלא להיות מוגבלת למקרים בהם רווחת התובע משתנה בהתאמה לרווחת הנתבע.
הסבר זה, מאפשר למשל להחיל את גישת ויינריב על דוקטרינות נזיקיות כגון האשם התורם: התובע זכאי לפיצויים רק על הנזק שנגרם לזכות שיש לו. כיוון שהוא עצמו צמצם את זכותו הראשונית (על ידי התנהגות לא סבירה), כאשר בוחן בית המשפט את הסיטואציה הנזיקית, יניח שוויון בזכויות הצדדים "להחזיק במה שלפי הצדק שייך להם" לאחר צמצום זכותו של התובע. לפיכך, לא יפוצה התובע על הגריעה מזכותו הראשונית, אלא רק על הגריעה שנעשתה מזכותו המצומצמת.
גישתו של ג'ורג' פלטשר
גישתו של פלטשר, מרצה למשפטים באוניברסיטת קולומביה, מתבססת על עקרון ההדדיות (Reciprocity), בקביעת משטר האחריות שבמסגרתו נבחן את מערכת היחסים שבין המזיק לניזוק: במקרים בהם אופי הפעילות של המזיק חושפת את הניזוק לסיכון שאינו הדדי, קרי סיכון שהניזוק אינו חושף את המזיק אליו, יחול כלל של אחריות חמורה. כלומר על המזיק תוטל אחריות במצב זה ללא קשר למידת התרשלותו או אי-התרשלותו וזאת מאחר שהוא נמצא בקטגוריה נפרדת (וגבוהה יותר) של סיכון מזו של הניזוק, היוצרת מערכת סיכונים שאינה הדדית. במקרים בהם הסיכון הוא הדדי יחול כלל של רשלנות שיבוסס על אופי ההתנהגות של המזיק. כך, מטוס חושף את שכונת המגורים שהוא טס מעליה לסיכון בלתי-הדדי, ולכן ראוי שבמקרה של התרסקות יוטל משטר אחריות חמורה. תחת משטר של רשלנות, התנהגות הנחשבת רשלנית וחורגת מגדר הפעילות הרגילה תיחשב כמפרה את עיקרון ההדדיות. נהיגה היא דוגמה למצב בו הנהגים חושפים אחד את השני לסיכונים הדדיים, ולכן יחול כלל של רשלנות. אם אחד הנהגים ינהג באופן רשלני, הוא מטיל בכך על הנהגים האחרים סיכון שאינו הדדי, ולכן ראוי להטיל עליו חבות במקרה בו אירע נזק כתוצאה מרשלנותו.
התאוריה של פלטשר מציעה כי במקרים מסוימים, גם כשהסיכון אינו הדדי, יהיה מקום לפטור מאחריות (Excuse). מצבים אלה הם מצבים של חוסר צפיות מצד המזיק, אי-שפיות, או נזק שנגרם בנסיבות לא-רגילות. פטור זה מאחריות עשוי אמנם לגישתו להביא להכוונה התנהגותית, אך זהו אינו יעד אלא תופעת-לוואי. הפטור קיים לדידו של פלטשר, במצבים חריגים בהם ראוי לפטור מזיק בשל חוסר אשם. מושג האשם, עם-זאת, הפך עם התחזקות הגישה הכלכלית, למושג הבוחן "סבירות" ההתנהגות. התאוריה מבוססת הסבירות (The paradigm of reasonableness) טשטשה בין מושג הפטור למושג ההצדקה (Justification), אשר קובע כי התנהגות מסוימת היא מוצדקת בנסיבות המקרה ולכן אינה מהווה עוולה כלל. ההבחנה בין השניים היא בכך שהראשון מגדיר את האירוע נשוא הפטור כחריג, וההתנהגות אינה סבירה, ואילו ההצדקה קובעת כי בכל מקרה בו הנסיבות דומות ההתנהגות היא סבירה. עוד הבחנה היא במהות השיקולים במסגרת השניים : בעוד שבפטור בוחנים את הנסיבות האישיות, ויכולת המזיק להימנע מסיכון, בהצדקה בוחנים את התועלת והעלויות הנובעות מההתנהגות יוצרת הסיכון. לפי פלטשר אין מקום בעקרון הצדק המתקן למושג ההצדקה, אלא רק למושג הפטור. כך מוצא ממכלול השיקולים הראויים כל שיקול כלכלי, וכל שיקול שאינו שייך למערכת היחסים שבין הצדדים.
הפסיקה בארץ
פסק דין אתא נ' שוורץ הוא אחד מפסקי הדין היחידים בתחום הנזיקין בישראל בהם גובר עקרון הצדק המתקן על שיקולים כלכליים טהורים, וכנראה היחיד בישראל בו (לפחות לכאורה) שיקולי הצדק המתקן הם אלה שמטים את הכף, לא כשיקולים תומכים, ולא ככלי רטורי המחזק טענות אחרות.
זאב שוורץ התגורר בסמוך למפעל הטקסטיל של אתא, ובשל רעש שבקע ממתקני הקירור של המפעל, הגיש עתירה לביהמ"ש, בה ביקש שיאסרו על אתא להפעיל את מתקני הקירור. אותם המתקנים היו חיוניים לפעולת המפעל, ופירוש אי-הפעלתם הלכה למעשה היה גורם להשבתת המפעל. משנדחו טענותיה של אתא בערכאות הראשונות, הגיע הערעור לבית המשפט העליון, שם פרשה אתא טענות המצדיקות לגישתה את המשך פעולת המפעל מנקודת מבט של יעילות חברתית וכלכלית: השבתת המפעל פירושה אובדן פרנסה ונזק כלכלי לעובדי המפעל ולמשפחותיהם, וכן פעולה שגורעת מכלכלת ישראל בשל שגשוגו ומרכזיותו של המפעל בתעשייה ובמילות פסק הדין:
מנגד, עמד מר זאב שוורץ, שנזקו התבטא באובדן איכות החיים כתוצאה מהרעש "מורט העצבים" (כלשון כתב הטענות) שבקע ממפעל "אתא".
השופט שמגר (כתוארו אז) בחר לבכר את זכותו לרווחה ואיכות חיים של מר שוורץ על פני התועלת הכלכלית שבאי-מתן צו מניעה להמשך פעילות המפעל. ההחלטה נומקה בכך שמגמתם העיקרית של דיני הנזיקין דורשת ששיקולים כלכליים לא יהוו קריטריון מרכזי בהכרעה, אלא חלק ממכלול שיקולים רחב שמרכז כובדו הוא במערכת היחסים שבין המזיק לניזוק.
מקרה נוסף בו בא לידי ביטוי עקרון הצדק המתקן כשיקול מרכזי הוא בעמדת המיעוט של השופט חשין בפסק-דין הוועדה המקומית נ' הורוויץ. פסק-הדין דן בזכות לפיצוי של גברת הורוויץ, שעקב תוכנית בנייה, נגרם נזק למקרקעין שברשותה. סעיף 200 לחוק התכנון והבניה פוטר את הרשות מחובה לשלם פיצויים, בתנאי שהפגיעה הנה סבירה. דעת הרוב קבעה כי לעניין אמת מידה של סבירות יש להכליל בגדר המשוואה גם שיקולי יעילות. השופט חשין, לעומת זאת, בחר להתעלם משיקולים אלו ותלה את הסבירות בגודל הנזק שסבלה ממנו התובעת. כדבריו :
פסקי הדין כאמור אינם מייצגים את המגמה השלטת בפסיקה. כדבריו של השופט ריבלין (כתוארו אז), הנחשב למומחה בתחום הנזיקין בפסק הדין אוסמה חמד נ' מדינת ישראל:
"בפועל לא התעלמה הפסיקה, גם זו המוצגת כמדגימה את עקרון הצדק המתקן, מגורם עלות מניעתו של הנזק"
כלומר, גם במקרים בהם בית המשפט השתמש בעקרון הצדק המתקן הוא לא התעלם משיקולים כלכליים. כדאי לשים לב לאופן התנסחותו של השופט ריבלין, המרמזת על כך כי הפסיקה לעולם אינה מאמצת את העיקרון אלא רק מוצגת כמדגימה אותו.
הפסיקה בחו"ל
גם בחו"ל המצב אינו שונה בהרבה, אך עקרונות תאורטיים מעולם הצדק המתקן אכן אומצו. עדיין, באותם מקרים ההכרעה לא נסמכה על הצדק המתקן עצמו, אלא נעזרה ברעיונותיו לשם הנמקה וחיזוק.
בפס"ד Mrs. Jacob Siegler v. Aaron L. Kuhlman et al השתמש בית המשפט בתיאורית ההדדיות של פלטשר, באומרו כי מכלית דלק שהתהפכה בכביש המהיר, וגרמה להתלקחות שרפה בה נספתה אישה שעברה שם במכוניתה, יצרה סיכון בלתי-הדדי שמצדיק הטלת אחריות מוחלטת על החברה שהמכלית הייתה ברשותה.
בפס"ד Boomer v. Atlantic cement company, אשר עובדותיו דומות לאלה של פס"ד אתא נ' שוורץ, התובעים היו בעלי קרקע ששכנה ליד מפעל מלט, ושכתוצאה מפעילותו נגרמו להם נזקי רכוש. דעת הרוב הפכה את ההלכה שהייתה קיימת עד אז, שקובעת כי יינתן צו מניעה בכל מקרה של מטרד ללא התחשבות בשיקולים חיצוניים, בציינה כי
השופט Jasen, בדעת מיעוט, בחר לשמר את ההלכה. עם-זאת, יש לסייג ולומר כי נימוקיו היו דאגה לכלל הציבור משום זיהום האוויר, וההנחה לדידו, שהמפעל, בכך שהוא גורם פרטי הפועל מאינטרסים פרטיים, גורם יותר נזק לציבור מאשר תועלת. השופט שמגר השתמש בדעת מיעוט זו כדי לחזק את עמדתו בפרשת אתא אך בפועל ניתן לראות כי השופט Jasen לא באמת מצדד בצדק מתקן.
בפסק הדין האנגלי McFarlane v Tayside Health Board התובעים היו אדם שעבר ניתוח לכריתת צינור זרע בצורה רשלנית, ואשתו. ההליך הרשלני הביא ללידה לא רצויה. הזוג תבע פיצויים מבית החולים בו בוצע ההליך הרשלני עבור הוצאות הגידול של ילדתם. בית הלורדים נעתר לבקשתם של בני הזוג לפיצוי עבור ראש הנזק של הסבל הפיזי שבהיריון והלידה, אך דחה את בקשתם לקבל פיצוי עבור עלויות הגידול של ילדתם. בית הלורדים קבע כי בפרספקטיבה של צדק מתקן על בית החולים מוטלת חובת פיצוי, אך ביכר בגלוי שיקולים של פיזור נזק:
הביקורות על מושג הצדק המתקן
בנגד התאוריות התומכות בצדק מתקן, קיימות מגוון ביקורות על המושג. ראשית, לדעתה של סוזן רנדל, מרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת Indiana, במאמרה "Corrective Justice and the Tort proccess" עצם העובדה שאמת המידה שלפיה נקבע אם התנהגות היא רשלנית או לא, סותרת במישרין את רעיון הצדק המתקן, ולכן הבסיס הנוכחי של דיני הנזיקין לא יכול להכיל כלל את הקונספט של צדק מתקן. אם אשמו של אדם נבחן לא לפי מצבו המנטלי הסובייקטיבי ("אשם מוסרי"), אלא על ידי אמת מידה אובייקטיבית ("אשם חברתי"), אין זה אשם אמיתי. לדידה של רנדל, מושג ההתנהגות הסבירה, שלאורו נמדדת התנהגותו של הנתבע בנזיקין, הוא בעייתי משום שלא נבחן כאן אשמו האמיתי של הנתבע אלא הנורמה השלטת בחברה. מצד שני, גם באימוץ אשם סובייקטיבי יש בעייתיות רבה, משום שיש אי-צדק לניזוק, וכן פגיעה ברעיון ההתאמה, בכך שיש התייחסות למידת האשם הסובייקטיבית של המזיק. הנזק נגרם, ויש צרימה בלחשוב שהניזוק לא יקבל פיצוי רק משום שהמזיק הספציפי היה רפה-שכל, או פשוט לא מודע למעשיו. כך לכוד הצדק המתקן בין הפטיש לסדן.
שנית, ספק אם הצדק המתקן במתכונתו הנוכחית יכול באמת לשרוד מחוץ לכותלי בית המשפט. במישור היחסים שבין אתא לזאב שוורץ, הצדק המתקן נדחק לבסוף לטובת שיקולי היעילות ("צדק מייעל"): לאחר פסק הדין, ומשכשלו המאמצים להגיע לפשרה כספית בין השניים פנתה אתא לשר האוצר בבקשה שיעשה שימוש בסמכויותיו ויפקיע את שטח ביתו של שוורץ כדי שהמפעל יוכל להמשיך להתקיים. הפקעה זו נדונה גם היא בבית המשפט העליון, במסגרת בית הדין הגבוה לצדק.
בית המשפט קבע כי שר האוצר עשה שימוש כדין סמכויותיו, ולכן יש לדחות את תביעתו של שוורץ. השתלשלות האירועים מעוררת חשש שגם אם המשפט יאמץ את עיקרון הצדק המתקן, בסופו של דבר התאורמה של רונלד קואס (R. H. Coase, “The Problem of Social Cost") היא זו שתקבע (הנקודה מומחשת במאמרו של עדי אייל, "רטוריקה כלכלית: כלכלה וספרות בניתוח המשפט"). כך מתבזבזים משאבים גם בהליך המשפטי, שיביא לתוצאות ריקות מתוכן, וגם לא נחסכות עלויות העסקה ששני הצדדים היו יכולים להימנע מהן אם המשפט היה מאמץ כלל משפטי בהתאם לתפיסה הכלכלית. לכן סבורים המבקרים שהצדק המתקן המסורתי הוא מעין "דון קישוט", אשר אין לו מגע אמיתי עם הקרקע הקשה של המציאות.
הצדק המתקן המסורתי מעלה עוד נקודת ביקורת: הצדק המתקן מבקש לתקן נזק שנגרם ברטרוספקטיבה, אך מדוע להגביל את דיני הנזיקין לתיקון נזק בדיעבד, כשהם יכולים לשרת מטרה מקיפה יותר, צופה פני-עתיד, של מניעת נזק? דוגמה הממחישה נקודה זאת היטב, המובאת במאמרו של אריאל פורת, "רשלנות ואינטרסים", היא של רפואה מתגוננת : : הטלת כלל משפטי המחמיר עם רופאים, מבלי התחשבות באפשרות שהוא יגרום לרפואה מתגוננת, מרע את מצבו של ניזוק פוטנציאלי, ex-ante. מדוע, אם-כן, להגביל את דיני הנזיקין רק לטיפול בדיעבד ? שיקול זה עלול להיחשב בטעות כשיקול כלכלי, אך אין זה מדויק: השיקול מיטיב עם מצבו של הניזוק בהקשר למערכת היחסים הספציפית עם הרופא, ולא משליך על רווחתו הכללית באופן ישיר. בכך הוא עונה על הגדרת הצדק המתקן.
ניתן אם-כן, לומר שהצדק המתקן המסורתי יכול וראוי לעבור אבולוציה ו"להתרכך", כדי להפוך ליותר פרקטי. אז יוכל הוא לתפוס את מקום הכבוד, לו הוא ללא ספק ראוי, בקדמת הבמה הנזיקית. אם, לעומת זאת, יישמר הצדק המתקן במתכונתו הנוכחית, אזי כנראה, יישאר הוא לעולם כלי תאורטי ורטורי בלבד.
EISA
EISA (ארכיטקטורת תקן תעשייתי מורחב, באנגלית: Extended Industry Standard Architecture) היה תקן לאפיק מחשב למחשבים אישיים תואמי IBM.
התקן הוכרז בשלהי 1988 על ידי ספקים של מחשבים תואמי IBM כתגובה לארכיטקטורה הקניינית של IBM, ה-MCA (ארכיטקטורת מיקרו-ערוץ), בסדרת ה-PS/2 שלה.
תקן EISA מרחיב את ארכיטקטורת אפיק ISA ל-32 ביט ומאפשר ליותר ממעבד אחד לחלוק את האפיק. כמו כן התמיכה בשליטה על האפיק שופרה, דבר שאיפשר גישה ל-4 גיגהבייט של זיכרון. שלא כמו ה-MCA, ה-EISA מקבל גם כרטיסי הרחבה בתקן ISA וארכיטקטורת אפיק של XT ישנים יותר.
למרות שהוא נחות מתקן MCA במידה מסוימת, יצרנים רבים העדיפו את תקן EISA בגלל האופי הקנייני של MCA, ואפילו IBM ייצרה מספר מכונות התומכות ב-EISA. אולם בזמן שנוצר שוק חזק אשר דרש יכולות ומהירויות גבוהות יותר, תקני אפיק מקומי VESA ו-PCI מילאו היטב נישה זו, ו-EISA נעלם כמעט לחלוטין.
ניגוד (אסטרונומיה)
ניגוד הוא מצב בו שני גופים אסטרונומיים נראים בהפרש של °180 זה מזה. הסימול המוסכם לניגוד הוא ☍.
אף על פי שהמונח ניגוד מתייחס באופן כללי לשני גופים אסטרונומיים, החשיבות העיקרית בניגוד היא ביחס לשמש. מכדור הארץ, הירח וכוכבי הלכת החיצוניים (אלו שמרוחקים יותר מהשמש ביחס לכדור הארץ) נראים לעיתים בניגוד. במצב זה הירח או כוכב הלכת יזרחו כאשר השמש תשקע, ולהפך, ומכאן שבחצות הליל יהיה ברום מסלולו.
בכדור הארץ, הירח נמצא בניגוד כאשר הוא מגיע למילואו באמצע החודש העברי אם הירח מגיע לניגוד בזמן שהוא חוצה את מישור המלקה, יראה ליקוי לבנה. הזמן הטוב ביותר לצפות בכוכבי הלכת הוא בעת ניגוד, שכן אז המרחק אליהם מינימלי ומשך הזמן בו הם נמצאים (בשעות החשיכה) מעל לאופק מרבי. כמו כן, בגלל אפקט הניגוד החזר האור מגופים אלו גובר עוד יותר ובהירותם מרבית בעת הניגוד.
חסן בק
חסן בק אל-בצרי אל-ג'אבי (בערבית: حسن بك; 1882–1953) שימש כמושלה הצבאי של יפו למשך שנתיים, בימי מלחמת העולם הראשונה, ונודע בעריצותו ובאכזריותו. בימי שלטונו בנה כמה מבנים ביפו, כשהמוכר מביניהם הוא מסגד חסן בק, השוכן עד ימינו בדרומה של העיר תל אביב.
מינויו למושל יפו
נולד בשם חסן אל-בצרי דגסטאני בדמשק. זכה בתואר "בק" מג'מאל פשה, על פעילותו בסוריה.
חסן בק התמנה לתפקיד המושל הצבאי של יפו במקביל למושל האזרחי בהאא א-דין, ששימש כקאימקאם של יפו. השניים היו מסוכסכים, ובהאא א-דין הורחק מהתפקיד, בהותירו את חסן בק כמושל יחיד. בהרחקה תמכו גם היהודים, כיוון שהקאימקם הורה על גירוש כל הנתינים הרוסים מיפו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ב-17 בדצמבר 1914 (הוא יום חמישי השחור, 1914), ועורר את חמתם של גורמים יהודים בארץ ישראל ובאירופה. נראה כי לפני מינויו למושל יפו שימש כמפקד המשטרה בעיר.
פעולות הפיתוח שלו ביפו
עם כניסתו לתפקיד, פתח חסן בק בפעולות פיתוח ראוותניות ביפו ובנה בה מבנים שונים, למרות שהיה זה בעיצומה של מלחמת עולם, בה הייתה האימפריה העות'מאנית שקועה עד צוואר. יפו, וארץ ישראל כולה, היו נתונות אז ברעב וחולי, ורוב הגברים בעיר גויסו לצבא. לצורך עבודות הבנייה, גייס חסן בק עריקים שהמתינו לגזר דינם ורבים מתושבי יפו, בעיקר זקנים וילדים, לעבודת כפייה ("סֻכְּרָא").
מאיר דיזנגוף, ששימש באותה עת כראש הוועד של תל אביב, שהייתה אז רק שכונה של יפו, הכיר באופן אישי את חסן בק, ובזיכרונותיו, שפורסמו לימים, תיאר את האחרון באופן לא מחמיא בעליל:
הריסת השוק הישן
עד שנת 1915 השתרע שוק מזון צפוף מנמל יפו ועד כיכר השעון, דבר שיצר מעבר צר למדי אל הנמל ממרכז העיר. החנויות בשוק נבנו בצמוד לבתי מגורים, שנבנו כולם על אדמת הקדש, ולכן אסור היה על פי החוק הדתי והמוניציפלי להרסם. חסן בק החליט להרוס את השוק, ללא התחשבות בחוק או ביושביו, כפי שהעיד יצחק רוקח, מיושבי יפו היהודים באותה עת:
פינוי בתי הקברות
עד לימיו של חסן בק היו בסביבותיה של יפו כמה בתי קברות מוסלמיים, ששימשו במשך עשרות שנים את יושבי העיר. כאשר החליט חסן בק לפתח את העיר, עמדו בתי קברות אלה במקומות חשובים לדעתו, ולכן הורה לפנות את הקברים ולקבור את המתים מחדש במקום מרוחק יותר. מעשה זה היה מנוגד לחוק הדתי המוסלמי, האוסר חילול בתי קברות באופן זה, אך גם כאן התעלם חסן בק מן המקובל ואילץ את עובדי הכפייה שברשותו לעשות כן.
מסגד חסן בק
בשנת 1916 החליט חסן בק לבנות מסגד מפואר בצפונה של יפו, בתחומי שכונת מנשייה, כדי לחסום את התפשטותה של תל אביב. המסגד נבנה עם צריח גבוה באופן לא פרופורציונלי למבנה עצמו, והוא חולש על כל סביבותיו. לצורך הקמת המסגד, אותו הקדיש לעצמו, העסיק פועלי כפייה רבים, עליהם ציווה לעבוד ביום ובלילה, כדי להשלים את המלאכה במהירות. המאמץ היה כה רב, עד כי לא מעט מהפועלים נפצעו ואף מתו במהלך הבנייה, ובשל כך סירבו ערביי יפו להתפלל במסגד זה במשך עשרות שנים. את הכסף להקמת המסגד נטל חסן בק מנתיניו באמתלות שונות, ובמיוחד מבעלי ראינוע "עדן" היהודי, ששכן בפאתי תל אביב. על הסחטנות מעיד מכתבם של חנה וייסר ומשה אברבנאל, מנהלי ראינוע "עדן" לוועד תל אביב, אודות הכספים שדרש הוועד מהשותפות:
אברבנאל העלה את זיכרונותיו מימי הראינוע על הכתב, שם סיפר כי חסן בק היה חובב ראינוע מושבע, ונהג להגיע לכל הצגת בכורה של סרט עם פמלייתו, שנכנסו כולם בחינם. הם היו תופסים את החלק המרכזי של היציע, ובמהלך ההקרנה הופקד חייל לשמור על הקופאי כדי שלא יעלימו אפילו פרוטה מהפדיון, בסוף ההקרנה היה הסכום כולו מועבר לחסן בק. פעם העז אברבנאל לשאול את חסן בק מה בדעתו לעשות עם הכסף הרב שנצבר אצלו, והלה סיפר לו כי בכוונתו לבנות ממנו מסגד (הכוונה כנראה למסגד חסן בק).
מסגד חסן בק שיחק תפקיד חשוב במלחמת העצמאות, כאשר הערבים ניצלו את מיקומו ואת גובה הצריח שלו, לירי של צלפים לעבר תל אביב. לאחר המלחמה הייתה כוונה להרסו, מאחר שהוא הפך בימי המלחמה למפלצת מאיימת בעיני תושבי תל אביב, אך לבסוף הוחלט להשאירו בשל יופיו הרב. במשך השנים הפך המסגד למוקד חיכוך בין האוכלוסייה היהודית לערבית באזור, ומספר פעמים ניסו יהודים לפגוע בו. בשנת 1983 התמוטט צריח המואזין, אך הוא שוקם. בראשית שנות ה-2000 עבר המסגד תהליך שיקום, וחזר לפעילות מלאה.
שדרות ג'מאל פאשה
הקמת שדרות ג'מאל פאשה ביפו נחשבת לגולת הכותרת של הבנייה הראוותנית של חסן בק ביפו. בשנת 1915 התקנא חסן בק בשדרות רוטשילד היפות שבנו היהודים בתל אביב, והחליט להקים שדרה בקנה מידה דומה ביפו. הוא גייס עובדי כפייה רבים, הן עריקים מהצבא, והן תושבים מיפו, ואלצם לסלול את השדרה הארוכה, שהובילה בפועל לשום מקום: תצלומי אוויר מאותה עת מלמדים כי השדרה נסללה בלב הפרדסים ששכנו ממזרח ליפו, ללא שהיה לה כל צורך. העצים שניטעו בשדרה נעקרו מהפרדסים הסמוכים, וחלק ניכר משתיליה הוחרמו ממשתלות בתל אביב ומבית הספר החקלאי היהודי מקוה ישראל. תלמידי בית ספר זה אף אולצו לנטוע את העצים בשדרה, ללא כל תמורה. חסן בק קרא לשדרה על שם ג'מאל פאשה, מושל סוריה וארץ ישראל באותה עת, כמחווה של חנופה ונשיאת חן בפני מפקדו הישיר. שדרה זו עברה חילופי שמות נוספים. בשלהי ימי המנדט הבריטי היא נקראה "שדרות המלך ג'ורג' (החמישי)". לאחר הקמת המדינה אוחדו תל אביב ויפו לעירייה אחת, וכיוון שבתל אביב כבר קיים רחוב בשם זהה, שונה שוב שמה של השדרה, וכיום היא נקראת שדרות ירושלים, והיא מובילה מיפו לבת ים.
סוף שלטונו
שנתיים בלבד שלט חסן בק ביפו. ב-16 בנובמבר 1917 עזב את יפו צפונה יחד עם מספר קצינים עות'מאנים. מספר שעות לאחר כן נכנס הצבא הבריטי ליפו. הוא נזכר בקורות העתים של יפו באורח שלילי ביותר, אך עם זאת זכה שנקרא רחוב על שמו בעיר, בגבול שכונת מנשייה. על פי דיווח מתחילת 1936 שהה חסן בק בדמשק, כראש לדרוישים. בק עבר לעיראק, שימש כמושל הצבאי שם ולאחר תבוסת העות'מאנים ונפילת העיר לידי הבריטים יצא לגמלאות ושב לדמשק. שם נישא ונולדו לו בן, סלים חסן אל ג'אבי, וחמש בנות. בשנת 1940 ביקר לראשונה ביפו ובתל אביב והתארח בביתו של ראש העיר יפו, עבד אל ראוף אל-ביטאר. לכבודו נערכה גם סעודה חגיגית. בקיץ 1946, בגיל 70, ביקר שוב בארץ ישראל ובמחוז בו שירת כמושל, ביפו ובתל אביב, בעקבות הזמנת מספר אישים בהם אחמד זועיתר משכם, סלמאן איובי, יעקב שלוש ויוסף קופרמן. ראש העיר ישראל רוקח ארח אותו בבניין עיריית תל אביב ודוד תדהר ארח אותו בביתו. בק גם ביקר במסגד הנקרא על שמו שאותו פקד לבנות בזמן תפקידו כמושל. חסן בק הסביר למארחיו כי יש לשפוט את מעשיו בנסיבות אותם ימים ואף טען שהציל יהודים מידי המושל הקודם בהא אל- דין.
חסן בק מת ב-1953 בעיר זבדאני שבדרום-מערב סוריה ונקבר שם.
בצלאל נרקיס
בצלאל נרקיס (14 בדצמבר 1926 – 27 ביוני 2008) היה חוקר והיסטוריון אמנות ישראלי, מגדולי המומחים לתולדות האמנות היהודית ותולדות איורי כתבי היד העבריים. חתן פרס ישראל.
ביוגרפיה
למד באוניברסיטה העברית היסטוריה יהודית וכללית וספרות עברית. במהלך מלחמת העצמאות, שירת בפלמ"ח במערכה על ירושלים, ונפצע פעמיים. היה חבר באיגוד הקומוניסטים העבריים, בראשו עמד שמואל אטינגר (לימים פרופסור להיסטוריה יהודית). בשנת 1949, נשלח על ידי האיגוד להשתתף בשוד בנק פועלי אגודת ישראל בירושלים ונתפס לאחר מספר חודשים, אך נדון לשנת מאסר אחת בלבד תוך המלצה לחנינה, בשל גילו הצעיר ועברו במלחמת העצמאות. הנשיא חיים ויצמן השתמש בסמכותו לראשונה, וקיצר את מאסרו לארבעה חודשים.
משנת 1975 שימש כיועץ לאמנות למוזיאון בית התפוצות בתל אביב, היה חבר הנהלת מוזיאון ישראל וראש המדור לאמנויות פלסטיות ואיכות הסביבה במועצה הציבורית לתרבות ואמנות שליד משרד החינוך. ערך את Journal of Jewish Art.
בשנת 1999 זכה בפרס ישראל על מפעל חייו בחקר האמנות בכלל והיהודית בפרט.
נפטר ב-2008 בירושלים, עד יומו האחרון שקד על כתביו ועל מחקר חייו.
משפחתו
נישא להללה והשתקע בירושלים. לזוג נולדו שני ילדים, ולהם ארבע נכדות.
פשיטה (סדרת טלוויזיה)
"פשיטה" (ברוסית: Налёт) הוא סדרת טלוויזיה רוסית בהפקת חברת "Cargo Film", שעלתה לשידור בערוץ הראשון ב-10 באפריל 2017 והיוותה עיבוד לסדרת טלוויזיה צרפתית באותו שם (Braquo). התפקידים הראשיים בסדרה גולמו על ידי ולדימיר משקוב ודניס שבדוב. הצילומים נערכו בקלינינגרד. עונה שנייה שודרה בערוץ הראשון החל מאפריל 2021.
תקציר עלילת הסדרה
בתא מעצר בכלא של המחלקה הראשית לביטחון פנים של משטרת העיר קלינינגרד מתרחש אירוע נורא: הבלש אנדריי ריז'וב מבצע התאבדות לאחר שהואשם בפשע שהוא לא ביצע.
ארבעה מעמיתיו — אולג קפלן, פאבל קרפנקו, אוקסנה גוליקובה ופיודור ואצ'בסקי, בטוחים בהיותו חף מפשע מתחילים בחקירה משלהם של האירוע. עבורם, זהו עניין של כבוד להחזיר לריז'וב את שמו הטוב ולהשיג את הצדק בעניינו
היכל התהילה של הכדורגל הישראלי
היכל התהילה של הכדורגל הישראלי הוא היכל התהילה לשחקנים הטובים ביותר בתולדות הכדורגל הישראלי, שיזם ערוץ הספורט בשיתוף פעולה עם ארגון שחקני הכדורגל בישראל (המקורי), והוקם במימון המועצה להסדר ההימורים בספורט.
פאנל מיוחד של אנשי תקשורת המסקרים את ענף הכדורגל בישראל גיבש בחודשים מרץ ואפריל 2009 רשימה של חמישים שחקנים שנבחרו להיכל התהילה, מתוך רשימה התחלתית של מאה מועמדים. שמות השחקנים נכנסו להיכל התהילה כעבור חודש. את התוכנית לכל אורכה הנחה דני ענבר.
בין חברי הוועדה המיוחדת היו אנשי ספורט, שדרי ספורט, כתבי ספורט ואנשי תרבות בכירים, ביניהם: מוטי קירשנבאום, גברי לוי, דני דבורין, זוהיר בהלול, יורם ארבל, רמי וייץ, שגיא כהן, אבי מלר, שלומי ברזל, אמיר אפרת ועוד.
50 חברי היכל התהילה בחרו את מרדכי שפיגלר, אייל ברקוביץ', חיים רביבו, אלי אוחנה ואורי מלמיליאן כחמשת שחקני הכדורגל הישראלים הטובים ביותר בתולדות הכדורגל הישראלי. כמו כן, נבחר מרדכי שפיגלר כגדול שחקני הכדורגל בישראל, ושערו של אלי אוחנה במשחק מול נבחרת אוסטרליה במוקדמות מונדיאל 1990 נבחר כשער החשוב ביותר בכל הזמנים. בנוסף, המשחק של נבחרת ישראל מול נבחרת שוודיה במונדיאל 1970 נבחר כמשחק הטוב ביותר בהיסטוריה, ואילו עמנואל שפר שאימן את הנבחרת במונדיאל זכה בפרס מפעל חיים.
ההרפתקה הגדולה של קליפורד
ההרפתקה הגדולה של קליפורד (באנגלית: Clifford's Really Big Movie; בתרגום חופשי: הסרט הגדול של קליפורד) הוא סרט אנימציה אמריקאי משנת 2004, המבוסס על סדרת האנימציה וסדרת ספרי הילדים קליפורד הכלב האדום.
תקציר העלילה
קליפורד, קלאו וטיבון מצטרפים אל חבורת החיות המופלאה של לארי, חיות קרקס כושלות והמנהל על מנת להצליח בהופעה ולעזור למשפחתו של קליפורד לזכות בחטיף שהוא אוהב. בזכותו של קליפורד, לארי והחיות מקבלים ביטחון עצמי ומצליחים בהופעה.
וואקלאו
וואקלאו (שם מדעי: Wakaleo; מילולית מאבוריג'ינית: "אריה קטן") הוא סוג של כיסאי טורף נכחד, אשר השתייך למשפחת אריות כיס שבסדרת הקנגוראים. יונק זה היה קרובו הקטן והמוקדם של אריה הכיס - גדול היונקים הטורפים האוסטרלים. הוא הוגדר ב-1974 בידי החוקרים ויליאם א. קלמנס ומייקל פלין (Michael Plane) ונכללו בו 5 מינים. הוא התגלה בשטחי הטריטוריה הצפונית ואוסטרליה הדרומית, באוסטרליה וחי בתקופת המיוקן שלפני 16 עד 10 מיליון שנה.
ככל הנראה הוא חי ביערות וערבות ברחבי אוסטרליה שם אולי ניזון מקנגורים קטנים וכיסאים נוספים וכן מיצורים קטנים יותר. אולי הוא ניזון גם מפגרים. הוא נכחד עם סוף המיוקן והוחלף בקרובו הגדול, אריה הכיס.
רובין קוואיסון
רובין קוואיסון (נולד ב־9 באוקטובר 1993) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת הקשר התקפי באל-אטיפאק ובנבחרת שוודיה.
קריירת מועדונים
קוואיסון נולד בסטוקהולם לאבא מגאנה ואמא משוודיה והחל את הקריירה שלו אצל ואסבי יונייטד בשנת 2011.
מגיל 4 קוואיסון היה במחלקת הנוער של א.י.ק סולנה ואת הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ערך ב-1 באפריל 2012 כמחליף. את שערו הראשון הבקיע חודש וחצי לאחר מכן בניצחון 2–5 על נורשפין. את ההופעה הבינלאומית הראשונה שלו ערך במסגרת הליגה האירופית בהפסד 0–4 לנאפולי ב-20 בספטמבר 2012, קוואיסון פתח בכל שאר חמשת המשחקים של הקבוצה במסגרת מפעל זה. ב-6 באוגוסט 2013 במסגרת ההכנות לעונה החדשה קוואיסון הבקיע שער מבעיטה מחוץ לרחבה במשחק שנגמר בתוצאת תיקו אחת נגד מנצ'סטר יונייטד.
בחודש יולי של שנת 2014 קוואיסון חתם לחוזה לשלוש שנים בקבוצת פלרמו מהסרייה א'. קוואיסון שהה בקבוצה במשך שלוש עונות ורשם 70 הופעות ו-8 שערים בכל המסגרות.
בסוף חודש ינואר 2017 קוואיסון חתם במיינץ 05 מהבונדסליגה.
נבחרת שוודיה
ב-23 בינואר 2013 קוואיסון ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של שוודיה נגד נבחרת צפון קוריאה. שלושה ימים לאחר מכן הבקיע את שערו הראשון במדים הלאומיים בניצחון 0–3 על נבחרת פינלנד.
כמו כן, זכה קוואיסון באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 לשנת 2015 ביחד עם נבחרת שוודיה עד גיל 21.
קואלה
קוֹאלה (שם מדעי: Phascolarctos cinereus; בשפת האבוריג'ינים באוסטרליה: "חיה ללא מים") היא מין אנדמי לאוסטרליה, יונק הכיס היחיד בסוגו במשפחת הקואליים שבסדרת הקנגוראים. עם זאת בעבר היו מינים נוספים במשפחה.
מאפיינים
הקואלה נפוצה בטבע ביבשת אוסטרליה בלבד, בעיקר במזרח היבשת, באזורים שבין צפון קווינסלנד לדרום מערב ויקטוריה; היא חיה באזורים של חורשות האקליפטוס, והיא היונק היחיד בעולם הניזון מעלי האקליפטוס. הקואלות מבלות את מרבית זמנן, כ-18 שעות ביממה, בשינה. בשאר הזמן הן תרות אחר מזון.
לקואלה פרווה פלומתית ורכה על כל גופה; רוב גופה מכוסה בפרווה אפורה. פרטי תת-המין הצפוני מעט גדולים יותר ופרוותם ארוכה במעט וכהה במעט מזו של פרטי תת-המין הדרומי. אזור הבטן, הלסת התחתונה והאוזניים לבנות. אפה של הקואלה גדול יחסית ושחור, וצורתו כעין אליפסה. תת-המין הצפוני מעט גדול מתת המין הדרומי, כך שמשקלו של פרט בוגר נע מ-5 ק"ג לנקבה דרומית ועד ל-15 ק"ג לזכר צפוני. אורכו של פרט בוגר הוא כ-70 סנטימטרים. לקואלה אין זנב. קיימות קואלות לבנות, אך הן נדירות ביותר והן אינן לבקניות. בשל פרוותן הלבנה הן רגישות לקרני השמש ובעלות סבירות גבוהה יותר לחלות בסרטן. הקואלה ניחנה בפרווה היעילה ביותר מבין חיות הכיס, העמידה מאוד מפני רוחות וגשם. שכן, באזורים בהם חיה הקואלה יורדות בממוצע כמויות גשם של 1,100 - 1,400 מ"מ בשנה. פרוותה של הקואלה מבודדת את גופה מפני נזקי החום והקור, ואף מחזירה את קרינת השמש בחלקה הפנימי, ובכך היא מאפשרת לה להתמודד עם הקיץ האוסטרלי שעשוי להגיע גם ל-50 מעלות צלזיוס.
לקואלה טפרים חזקים מעוקלים וחדים המותאמים היטב לטיפוס על עצי האקליפטוס. בכפות ידיה של הקואלה יש שני "אגודלים" המאפשרים לה אחיזה טובה גם בענפים קטנים. לאחיזה זו מסייעים ככל הנראה גם הרכסים ("טביעות האצבע") שיש לאצבעות הקואלה בדומה לאדם ולפרימטים. פלג גופה העליון החסון, ושרירי גפיה העליונים, תורמים יחדיו גם הם ליכולות הטיפוס והאחיזה שלה. מבנה האגן השל הקואלה, והאחיזה החזקה של טפריה בעץ מאפשרים לה לישון על העץ ללא חשש מנפילה.
האקליפטוס הוא גם מזונה היחיד של הקואלה; עלי האקליפטוס שכ-50 אחוזים מהם מים, מספקים לקואלה את המזון והמים להם היא זקוקה לקיומה. הקואלה מעדיפה עלים צעירים של מספר מיני אקליפטוס מסוימים, ועל כן היא נודדת בין עצים שונים בעונות השנה השונות בחיפוש אחר מזון. הקואלה אינה צורכת נוזלים על ידי שתייה, אלא במקרי קיצון של בצורת או שריפה.
נקבת הקואלה ממליטה אחת לשנתיים גור יחיד, אותו היא נושאת בכיסה, כיתר חיות הכיס, במשך שישה חודשים. עם תום תקופה זו, מטפס הגור על גבה של אמו ונשאר צמוד לגבה עד לגיל שנה לערך. תהליך הרבייה מתרחש בקיץ בלבד. משום שתזונתן כה דלה בקלוריות, נקבת הקואלה אינה מסוגלת להשקיע אנרגיה גם בהנקה וגם בחימום גופה במקביל. בקרב היונקים תהליך ההנקה הוא בעל הדרישה הגבוהה ביותר, על כן, התהליך מתרחש בקיץ בלבד.
לקואלה נולד ולד אחד בכל הריון (לעיתים נדירות נולדים תאומים), הנקרא גם "ג'ואי". לאחר הריון האורך כ-35 יום, יוצא הוולד מן הרחם כשמשקלו 2 גרם, משם זוחל הג'ואי אל כיס אמו, בתוכו הוא נצמד לאחת משתי הפטמות המתנפחת ומקבעת אותו במקומו, וכך הוא משלים את התפתחותו במשך 26 שבועות נוספים (קרוקנברגר, 2003). הג'ואי יוצא לראשונה מכיס אימו בגיל שישה או שבעה חודשים, כאשר משקלו נע בין 300 ל-500 גרם (מרטין, הנדזייד, 1999). בגיל 12 חודשים משקלו מגיע ל-2.5 ק"ג (מרטין, הנדזייד, 1999). אורכה של קואלה בוגרת מגיע ל-60 עד 85 ס"מ, ומשקלה מגיע עד 14 ק"ג ('בריטניקה', 2005). נקבות הקואלה מתחילות להתרבות בגיל שנתיים, ואילו הזכרים מתחילים להתרבות בגיל שלוש (סמית' 1979). עונת הרבייה שלהם מתרחשת בין החודשים אוקטובר לינואר (הקיץ האוסטרלי). הקואלה ממליטה פעם אחת ולפעמים אף פעמיים בעונה זו. (קרוקנברגר, 2003). הקואלה לא עוברת מטמורפוזה. הקואלה מטפלת בצאצאיה; לאחר שהגיחה לראשונה מכיס אמה, נצמדת הקואלה צעירה לגבה של אמה עד שהיא בערך בת שנה ('בריטניקה', 2005). כשהיא מתקרבת לגיל חצי שנה, האם מייצרת עבורה מעין תרכובת צואתית למאכל (פאפ) האמורה לסייע למערכת העיכול שלה להתרגל לתזונת האקליפטוס החדשה. את התרכובת היא צורכת במשך חודש וזו מספקת לה מקור משלים לחלבון בזמן מעבר מהנקה לדיאטת עלים. (טינדלה-ביסקו, 2005). בנוסף, לאורך תהליך התבגרותה נעזרת הקואלה הצעירה באמה לתמיכה (מרטין, הנדזייד, 1999), ובגיל 12 חודשים היא נגמלת לחלוטין מעזרה זו. כאשר נכנסת האם להריון שוב, הקשר שלה עם צאצאיה הקודמים מתנתק לצמיתות. האם אף עשויה לנהוג כלפיהם באגרסיביות (מרטין, הנדזייד, 1999). הקואלות חיות כ-15 שנה בממוצע. ('בריטניקה', 2005).
בטבע אורך החיים הממוצע של הקואלה הוא 10–14 שנים. הזכרים פגיעים יותר משום שהם מרבים לנדוד מהנקבות ונחשפים יותר לאויבים כגון כלבים ופגיעת מכוניות. כמו כן שיניה של הקואלה נשחקות בעת לעיסת עלי האקליפטוס אך אינן גדלות מחדש כך שלבסוף הקואלה מתה מחוסר תזונה. בשבי ניתן להאכיל את הקואלה בעלי אקליפטוס רכים וטריים והקואלה מאריכה ימים לכדי 18–20 שנים. הקואלה הנקבה הזקנה ביותר שתועדה חיה 23 שנים, הקואלה הזכר הזקן ביותר חי 22 שנים.
הקואלה היא הרביבורית, משום שהיא ניזונה מעלי אקליפטוס בלבד (בריטניקה, 2005). היא נטרפת בעיקר על ידי כלבי הדינגו וכלבי הבית, אשר גורמים ל-43% משיעור התמותה שלה (גנטלה ואחרים, 2019). היא גם עשויה לסבול מסוגים שונים של טפילים; מספר מיני זחלים אשר התגלו חיים בגופה, גורמים לה לבעיות שונות, ביניהן פגיעה במחזור הדם ובכבד (גונזלס-אסטודילו ואחרים, 2019). כמו יונקים רבים אחרים, הקואלה היא הטרוטרופית; כלומר, ניזונה מצריכה של תרכובות אורגניות על מנת להתקיים (בריטניקה, 2019).
בישראל, הוחזקו בעבר ארבעה פרטים של קואלה בגן גורו אשר למרגלות הגלבוע. שתי נקבות - סינדי ומינדי אותן קיבל הגן אחרי מאמצים מרובים בשנת 2000, והזכרים דיג'ירידו ומיילו, שהגיעו מאוחר יותר בזה אחר זה. רביית קואלות לא צלחה בישראל, וב-2018 מת האחרון שבהם.
בשל מראן הילדותי, האף והעיניים הגדולות, הפרווה הרכה וציציות השער באוזניים, מופיעות לעיתים קרובות הקואלות בתרבות הפופולרית, בפרט בסדרות מצוירות ובספרי ילדים, כדמויות נחמדות ומלבבות (למשל "בלינקי ביל").
סיווג
על אף שהקואלה אינה שייכת למשפחת הדוביים, נפוץ בקרב הציבור הכינוי "דב קואלה" אשר מוצמד לחיה. זאת בשל דמיונה החיצוני לדובים; ככל הנראה, המתיישבים האירופאים הראשונים באוסטרליה חשבו את הקואלה לסוג של דב. אף שמה המדעי מכיל את המילה arktos שמשמעה ביוונית הוא דב. למעשה, שייכת הקואלה לסדרת הקנגוראים.
תפוצה באוסטרליה
הקואלות התפתחו ביבשת המבודדת אוסטרליה ולכן יכולת הפצתן מוגבלת ליבשת עצמה. ישנן אוכלוסיות באיים קרובים רק בזכות התערבות בני האדם שהביאו אותן לשם.
על תפוצת הקואלות משפיעה הימצאותם של מגוון עצי האקליפטוס, כמו גם תנאי אקלים הולמים (לא חמים ויבשים מידי ולא קרים מידי).
טווח המחיה
הקואלות הן חיות טריטוריאליות ואינדיבידואלי אך הן עדיין מקיימות קשרים בין הפרטים באזור לצורכי רבייה. לכל קואלה יש את טווח הבית שלה, אולם שטח זה חופף בחלקו גם עם פרטים אחרים ובו מתקיימות האינטראקציות ביניהם. כל מספר פרטים כאלו מייצרים חברה אחת שבה אותם פרטים מתרבים. שטח הבית של כל פרט נקבע על פי איכות וכמות עצי המאכל ועצי המחיה (שמספקים צל). הקואלות נוהגות לסמן את הטריטוריה שלהן באמצעות ריח ושריטות על העצים, ובכך הן מבטיחות לעצמן ביטחון תזונתי ורבייתי.
אבולוציה
האב הקדמון של הקואלות היה מסדרת הקנגוראים שחי בתחילת תקופת האוליגוקן. ממנו התפתחו סוגי הקואלות הידועים לנו היום: שלושה סוגי קואלות (Litokoala, Madakoala, Perikoala) שהיו דומות לקואלה בת ימנו והתגלו בתקופת האליגוקן המאוחרת ובאמצע תקופת המיוקן, והקואלה בת ימנו וסוג נוסף(Koobor) שמתועדים החל מתקופת הפליוקן המאוחרת. המין של הקואלות הקיימות כיום (Phascolarctos Cinereus) הוא המין היחיד מבין כל המינים ששרד. מיני הקואולות הקדומות חיו ביערות הגשם של אוסטרליה, אולם עם התייבשותה של היבשת הצטמצמו יערות הגשם והתרחבו חורשות האקליפטוס ורק הקואלות בעלות מנגנוני הלעיסה החזקים הצליחו לשרוד. מתוכן התפתחו 2 מינים, הקואלה הגדולה (סיטרוני) והקואלה הקטנה (סינרוס) שהתפישה המקובלת היא שהיא זו ששרדה מבין השניים כי היא הייתה קטנה יותר ולכן צרכה פחות אנרגיה (תזונתם מתבססת על עלי אקליפטוס לא מזינים שדורשים לעיסה רבה ולכן לפרטים הקטנים היה הסיכוי הגבוה לשרוד).
שימור
על פי הרשימה האדומה של ה-IUCN, הקואלה מוגדרת כמין "פגיע" ("VULNERABLE"); כלומר, היא נמצאת בסכנת הכחדה, אולם אם יחול שיפור ניכר בנסיבות המאיימות על הישרדותה ורבייתה, היא עשויה לצאת ממנו. במהלך העשורים האחרונים נרשמה ירידה של כ-28% בשיעור אוכלוסיית הקואלות הכללית (IUCN, 2020).
קואלה תוכנית לשימור ושיקום בחסות ממשלת אוסטרליה, שהגדירה אותה כמין פגיע. בין עיקרי התכנית: ייצוב מספר הקואלות בטבע, הבטחת הישרדותן בטווח הארוך, שיקום בתי הגידול שלהן, הפחתת האיומים עליהן, מיפוי וניטור של הקואלות והקצאת משאבים לכך. התכנית תושג בין היתר דרך השגת שיתוף פעולה בין האזרחים לרשויות (ממשלת אוסטרליה, 2020). הקואלה היא מין דגל, משום שהיא חיה אהובה ופופולרית. היא משמשת גם כמין מטרייה, משום שהגנה על בתי הגידול שלה, תוביל להגנה על מינים נוספים של ציפורים, זוחלים, וחרקים שונים המתגוררים בו גם כן (WWE, 2020).
איומים על הקואלות
מספר הקואלות החיות בטבע באוסטרליה נמצא במגמת ירידה בשל מספר גורמים: כריתת יערות, שריפות, תאונות דרכים בהן הקואלות מעורבות, התקפות כלבים ומחלת הכלמידיה המועברת במגע מיני. גורמים אלו, בשילוב עם קצב הרבייה הנמוך של הקואלות, מגבילים את יכולת ההתאוששות של אוכלוסיית הקואלות, כך שבמהלך 20 השנים האחרונות צנח מניין אוכלוסיית הקואלות בכ-40%. באופן פרדוקסלי, מספר מדענים הציעו מודל של המתות חסד לקואלות חולות, מה שיכול דווקא לבלום את התפשטות המחלה ולסייע בהגדלת האוכלוסייה בטווח הארוך (וילסון, קרייג, האנגר, טימס, 2015).
בשנת 2022 באוסטרליה הקואלות הוגדרו כבעל חיים בסכנת הכחדה.
מאמצי שימור
הקואלה היא מין דגל שזוכה לאהדה ציבורית שמסייעת להגנה עליה. הארגון הבינלאומי AKF נעזר בעובדה זו על מנת לשמר ולנהל את הקואלות בטבע. ברמה הארצית, הקואלות נפוצות בארבעה אזורים באוסטרליה, רק בשניים מהם ישנה חקיקה לשימור, והיישום של החקיקה חלקי בלבד. בקוויסלנד מעמדן הוא 'פגיע' ולכן יש יותר הגנה על בתי הגידול שלהן. בניו סאות' ויילס הכינו תוכנית לשימור הקואלות אך היא לא יצאה לפועל, ובויקטוריה ובדרום אוסטרליה לא מתקיימים מאמצי שימור כלל.
דניאל זילברשטיין (זמר)
דניאל זילברשטיין (נולד ב-8 באוקטובר 1986), זמר פופ ומדבב ישראלי בעבר ומעצב אופנה החי בניו יורק בהווה.
ביוגרפיה
זילברשטיין נולד ברעננה. במשך שבע שנים למד נגינה בחצוצרה בקונסרבטוריון למוזיקה ברעננה, וניגן בהרכבים שונים. התגלה בקיץ 2003 על ידי אנשי "פופ ארט", כשעבד כמלצר מזמר. היה חבר בלהקת "המורדים הישראלים" שהוקמה לקראת ביקורה בישראל של להקת "erreway" וכוכבי הסדרה "המורדים" מארגנטינה. כמו כן ב-2002 השתתף במחזמר "קטנטנות".
באוקטובר 2004 התגייס לצה"ל, תוך כדי העבודה על אלבומו הראשון, כשהוא משרת בשלישות ברמת גן. במאי 2006 יצא הסינגל הראשון מאלבומו, הנקרא "אלייך", שיר פופ בעל נגיעות של דאנס. בעקבותיו יצאו הסינגלים "זמן", "מה שאת עושה לי", "זה לא אני" ו"ונרקוד".
אלבומו הראשון, "מה שאת עושה לי", הופק על ידי המפיק השוודי ג'ורג' סמואלסון יחד עם המפיקים המקומיים מומי לוי, רוי אדרי וחגי מזרחי. יצא לחנויות בדצמבר 2006.
ביוני 2007, הוציא זילברשטיין את הסינגל הראשון מהאלבום השני "סדר יום", אותו הפיקו סאבו וקותי. זהו קאבר ללהקה רטורית.
זילברשטיין מתפרנס גם מדיבוב סרטים וסדרות מצוירות ושירה, בהם: "נארוטו" (בעונה הראשונה), "פוקימון", "דיג'ימון", "טוקיו מיו מיו" (בעונה הראשונה), "ג'וניפר לי" (שירה בלבד), "רוץ, דייגו, רוץ!" (תיק הפלא), "קוד ליוקו", "דואל מאסטרס", "יו יו האקושו", "ג'ים על הירח", "קפטן פלמינגו" ועוד. בשנת 2008 נבחר זילברשטיין להחליף את עוז זהבי בפסטיגל של אותה שנה.
בהמשך החליט זילברשטיין להתפתח לכיוונים חדשים, ועל כן עבר להתגורר בניו יורק, שם למד עיצוב אופנה בבית הספר לאופנה, ה-Fashion Institute of Technology. בנוסף, פיתח מותג אישי משלו – Daniel Silverstain והחל לעבוד כמעצב אופנה. בין השאר עבד עם מעצבי האופנה מנדי קון ופרנק טל ועם ירחון האופנה הבינלאומי מארי קלייר.
בשנת 2021 השתתף בעונה השמינית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא".
לב כלב
לב כלב (ברוסית: Собачье сердце) היא נובלה סאטירית עם אלמנטים של מדע בדיוני מאת מיכאיל בולגקוב, אשר נכתבה בשנת 1925. נושא הסאטירה הוא האדם הסובייטי החדש.
עלילת הספר
הסיפור מציג כלב תועה ושמו שריק (כינוי נפוץ בשפה הרוסית לכלבים), אשר עובר ניתוח חדשני שבעקבותיו הוא לובש בהדרגה צורה אנושית של איש פרולטריון מרושל. דמות ראשית נוספת בסיפור הוא פרופסור פיליפ פיליפוביץ' פראוברז'נסקי, רופא אשר משתיל בלוטת יותרת המוח ואשכים לתוך גופו של שריק כחלק מניסוי.
בחלוף הזמן הופך שריק בהדרגה להיות אנושי, בוחר לעצמו את השם פוליגרף פוליגרפוביץ' שריקוב, בונה לעצמו קריירה ב"מחלקת הניקיון של מוסקבה האחראית לסילוק המשוטטים-על-ארבע ברחובות (חתולים, וכדומה)", והופך את החיים בביתו של הפרופסור לחלום בלהות, עד שמחליט אותו פרופסור להחזיר את המצב לקדמותו.
הסיפור הפך למפורסם ברוסיה, ידוע ומדובר בקרב ילדי בית-ספר ועד פוליטיקאים. הסיפור הוסרט הן בשפה הרוסית והן בגרסה איטלקית, הועלה כמחזה וכאופרה בשפה האנגלית, וגרם לפולמוס ביקורתי תוסס. בשנת 2003, עיבדו וביימו עידית הרמן ודמיטרי טולפנוב את הספר למחזה בעברית בתיאטרון קליפה.
נושאים
השמות בעלי חשיבות ברורה בסיפור. השם פראוברז'נסקי נגזר מהמילה הרוסית Преображение (פראוברז'נייה) שפירושה "שיפור צורה". שריק (Шарик) הוא שם נפוץ לכלבים ברוסיה. השם ושם המשפחה "פוליגרף פוליגרפוביץ'" הוא תרגום גס ל"רוטגרוורה (טכניקת הדפסה), בנו של רוטגרוורה" ומהווה הד למסורת ההבל של השמות הכפולים בספרות הרוסית ששורשיה בגיבורו של גוגול אקאקי אקאקיאביץ' בסיפורו "האדרת". השם הוא גם סאטירה על מוסכמות חדשות לגבי נתינת שמות בברית המועצות המוקדמת. אף על פי כן, נבחר השם על פי המסורת הרוסית הישנה, של "היוועצות בלוח השנה", כאשר יום שמו של פוליגרף הוא 4 במרץ.
השם של תורם האיברים השיכור הוא צ'וגונקין (Чугун ,"צ'וגון" משמעו ברזל יציקה) שיכול לקבל משמעות פארודית על השם של סטלין (Сталь "סטאל" פלדה ברוסית).
האבטיפוס בחיים האמיתיים שהיווה השראה לדמותו של פרופסור פראוברז'נסקי הוא קרוב לוודאי המנתח הרוסי-צרפתי סרג' וורונוף שהיה נודע בניסוייו לבצע השתלות אשכים ובלוטות התריס של חיות בבני אדם.
לסיפור קיימות אנלוגיות עם דוקטור פאוסטוס, פרנקנשטיין, והאי של ד"ר מורו. הוא יצא לאור בברית המועצות בשנת 1987, יותר משישים שנה לאחר השלמתו, אולם היה מוכר לקוראים רוסים דרך סאמיזדאט.
הלל סלובק
הלל סלובק (באנגלית: Hillel Slovak; 13 באפריל 1962 – 25 ביוני 1988) היה מוזיקאי רוק אמריקאי-ישראלי. הוא ידוע כאחד ממקימי הרד הוט צ'ילי פפרז והגיטריסט הראשון של הלהקה.
פעילותו המוזיקלית
סלובק נולד בחיפה, להורים ניצולי השואה. את ילדותו המוקדמת בילה בנהריה ובקיבוץ וב-1967 עברה משפחתו לניו יורק ומשם לאחר גירושי הוריו עבר עם אמו ואחיו ללוס אנג'לס, קליפורניה. בחטיבת הביניים חבר לג'ק איירונס (Jack Irons), עמו חלק חיבה ללהקת קיס (Kiss) ועמו ניגן את שיריהם. בשנות התיכון למדו שניהם בתיכון Fairfax שם הכירו את שאר חברי להקת ה"רד הוט צ'ילי פפרז" לעתיד.
באותה תקופה, למד סלובק לנגן בגיטרה חשמלית ועד מהרה הקים להקה עם חבריו לתיכון, ג'ק איירונס כמתופף ואליין ג'והנס (Alain Johannes) כגיטריסט, בשם Chain Reaction (תגובת שרשרת) שהפכה ל-Anthym לאחר ההופעה הראשונה. אחרי התיכון שונה שם הלהקה ל-What Is This? (מה זה?). בעקבות חבירה לאנתוני קידיס (Anthony Kiedis) ומייקל בלזארי "פלי" ("Micheal Blazary "Flea) בחרו חברי הלהקה את השם "רד הוט צ'ילי פפרז" (שמשמעותו היא פלפלים אדומים חריפים) - שילוב שמות של שני פאבים בלוס אנג'לס - "רד הוט פפרז" ו"צ'ילי ווילי". בשנת 1983 הופיעה הלהקה לראשונה תחת שם זה. סגנון הלהקה היה פאנק (Funk) משולב ברוק.
הרד הוט צ'ילי פפרז הוציאו אלבום ראשון בשנת 1984 אך סלובק לא היה שותף לו מאחר שבמקביל הוצע חוזה ללהקתו What Is This? והוא העדיף להתרכז בפעילותה. לאחר שהוציא 3 אלבומים עם להקת What Is This? ופעילותה גוועה, חזר סלובק לרד הוט צ'ילי פפרז בשנת 1985 והיה שותף לאלבומה השני של הלהקה, Freaky Styley. הלהקה הספיקה להוציא אלבום נוסף עם סלובק (The Uplift Mofo Party Plan), בעקבותיו החלה להצליח ברחבי ארצות הברית ואף יצאה לסיבוב הופעות באירופה.
מותו
עם עלייתה של הלהקה, החלו חבריה להשתמש בסמים. לאחר האלבום המשותף הראשון החלו להתגלע מחלוקות בין חברי הלהקה עקב שימוש בסמים, והשפעתם על התפקוד בהופעות. העבודה על אלבומם השני המשותף נעשתה לאחר החלטה משותפת על גמילה אך זמן קצר אחרי חזרת הלהקה ממסע הופעות באירופה, ב-25 ביוני 1988 נפטר סלובק ממנת יתר של הרואין.
מותו של סלובק גרם לזעזוע קשה בלהקה. קשה מכולם הגיב המתופף ג'ק איירונס, שהיה חברו הקרוב של סלובק מאז התיכון. הוא אושפז בבית חולים עקב מספר התמוטטויות עצבים, ובסופו של דבר עזב את הלהקה תוך האשמת שאר חברי הלהקה במותו של סלובק. אנתוני קידיס, שהפך בשנים אלו קרוב לסלובק וסבל אף הוא מהתמכרות דומה לסמים, הגיב אף הוא קשה להודעה על מותו. הוא בילה חודש במקסיקו תוך התאבלות ושימוש אינטנסיבי בסמים. בסופו של דבר הצליח קידיס להגמל מהסמים והלהקה המשיכה בפעילותה, ללא סלובק וללא ג'ק איירונס. את מקומו של סלובק בלהקה תפס ג'ון פרושיאנטה, מעריץ צעיר שהלך בדרכו של סלובק בסגנונו המוזיקלי. את מקומו של איירונס תפס שנה מאוחר יותר צ'אד סמית.