cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוג (מבנה אלגברי)
קיום איבר יחידה
מבנה אלגברי שבו מתקיימות כל האקסיומות, פרט לקיומו של איבר יחידה, נקרא "חוג בלי יחידה". לעיתים משתמשים בטרמינולוגיה הפוכה, וחוג מציין מבנה המקיים את האקסיומות לעיל ללא איבר היחידה. באנגלית מקובל גם הסימון rng לציון חוג-בלי-יחידה (לעומת ring לציון חוג). ייתכן שבחוג-בלי-יחידה תהיה "יחידה-משמאל" (איבר e המקיים ex = x לכל x), ואף יחידות-משמאל רבות; או יחידה-מימין, ואף יחידות-מימין רבות; אבל אם יש גם יחידה-מימין וגם יחידה-משמאל, אז יש לחוג איבר יחידה אחד ויחיד. חוג האפס, הכולל רק איבר אחד, הוא חוג בלי יחידה.
היסטוריה
הגדרה אקסיומטית ראשונה של חוג ניתנה בשנת 1914 על ידי אברהם הלוי פרנקל, בהשפעת הגישה האקסיומטית של שטייניץ לשדות, האסכולה האמריקאית של א.ה. מור, ובעיקר עבודתו תחת קורט הנזל על שדה המספרים ה-p-אדיים. האקסיומות של פרנקל תארו מה שמוכר היום כחוג עם יחידה, שבו כל איבר רגולרי הוא הפיך ("חוג קלאסי"), וכך שלכל שני איברים a,b יש איברים רגולריים u,v כך ש-ab=bau=vba. ב-1921 פרסמה אמי נתר מאמר פורץ דרך, ובו נתנה את ההגדרה המקובלת כיום לחוג חילופי. אחד ההבדלים בין פרנקל לנתר הוא בשאלה האם נדרש איבר יחידה לכפל. פרנקל דרש זאת, ואילו נתר לא דרשה זאת. עד לשנות ה-60 הייתה מקובלת במרבית ספרי האלגברה גישתה של נתר, אך החל ממועד זה הלכו והתרבו הספרים, בפרט ספרים מתקדמים מאת מחברים נודעים כאמיל ארטין, מייקל עטייה ואיאן מקדונלד, ניקולא בורבקי וסרז' לאנג, שקיבלו את גישתו של פרנקל. עם זאת, עדיין נפוצים ספרים המתבססים על גישתה של נתר.
הומומורפיזמים ואידיאלים
פונקציה מחוג לחוג היא "הומומורפיזם של חוגים", אם היא שומרת על החיבור והכפל ועל איבר היחידה. הגרעין של הומומורפיזם הוא אידיאל של החוג A, ו"משפט האיזומורפיזם הראשון" קושר את החוגים שהומומורפיזם מגדיר באופן טבעי:.
תת חוגים
תת קבוצה של חוג S\subset R שהיא חוג בפני עצמה, ביחס לאותן פעולות וקבועים, נקראת "תת-חוג". למשל, חוג המספרים השלמים הוא תת-חוג של שדה המספרים הרציונליים (המהווה שדה שברים שלו). אפשר להגדיר גם תת-חוג-בלי-יחידה, שממנו אין דורשים להכיל איבר יחידה. לדוגמה, אוסף המספרים הזוגיים הוא תת-חוג-בלי-יחידה של חוג המספרים השלמים. לדוגמה, המרכז של חוג, הכולל על-פי ההגדרה את כל האיברים c\in R המקיימים לכל r\in R, הוא תת-חוג קומוטטיבי של החוג (אם כי יכולים להיות לחוג תת-חוגים קומוטטיביים גדולים יותר).
בניות של חוגים
תורת החוגים עשירה בדרכים לבנות חוגים חדשים. בין הפשוטות והמוכרות ביותר:
מכפלה
המכפלה של שני חוגים R,S, היא מכפלה הקרטזית R \times S עם הפעולות על הרכיבים. משפט השאריות הסיני קובע כי המנה של חוג נתון מעל מכפלת אידיאלים קו-מקסימליים שלו איזומורפית למכפלת המנות.
במקרה של מכפלה סופית, יש התאמה מוחלטת בין האידיאלים של החוגים לאידיאלים של המכפלה - כל אידיאל של המכפלה הוא בהכרח מהצורה, כאשר I_i אידיאל של R_i. במקרה האינסופי אין זה נכון (יש עוד אידיאלים). יש גם התאמה בין הספקטרום של המכפלה הסופית לספקטרום של החוגים - אידיאל במכפלה הוא ראשוני אם ורק אם הוא מהצורה, כאשר I_j אידיאל ראשוני של I_j.
פולינומים
לכל חוג R, אוסף הפולינומים במשתנה בלתי תלוי x עם מקדמים מ-R הוא חוג, ביחס לפעולות החיבור והכפל של פולינומים, המסומן R[x]. הוא מכיל את R כתת-חוג. את הבניה הזו אפשר להכליל למספר כלשהו של משתנים- לאו דווקא סופי או בן-מניה, אך הפולינומים סופיים. אם F הוא שדה, אז F[x] הוא חוג אוקלידי ותחום ראשי, וגם ההפך נכון.
מנה
בהינתן חוג R ואידיאל (שמאלי) I, למנה R/I יש מבנה של חוג. בדרך זו אפשר לבנות חוגים רבים נוספים. לדוגמה, כל חוג קומוטטיבי הוא מנה של חוג פולינומים במספר (אולי אינסופי) משתנים מעל חוג השלמים \Z.
מטריצות
חוג מטריצות מורכב מן המטריצות מסדר n שרכיביהן שייכים ל-R, יחד עם פעולות החיבור רכיב-רכיב וכפל המטריצות, המושרות מפעולות החוג. גם כאן, אפשר לזהות את R עם תת-החוג הכולל את המטריצות הסקלריות. החוג הזה לעולם אינו קומוטטיבי (אלא אם n=1), איננו חוג עם חילוק ואף בעל נילפוטנטים. יש התאמה מלאה בין האידיאלים של R לאידיאלים של חוג המטריצות מעליו, ולכן, כאשר R חוג פשוט, גם החוג פשוט. אם D הוא חוג עם חילוק, אז חוג מטריצות מעליו הוא ארטיני ופשוט. ההפך נכון לפי משפט ודרברן-ארטין.
תורת המבנה
תורת המבנה של החוגים האסוציאטיביים התפתחה באינטנסיביות במהלך המאה ה-20, עם קפיצות מדרגה בשנות ה-30 (פיתוח תורת הרדיקלים) ושנות ה-60 (משפטי גולדי). כיום מזוהים בספרות המקצועית מאות משפחות של חוגים, שביניהן אפשר למנות: חוגים ארטיניים, נתריים, ראשוניים, פרימיטיביים ופשוטים, תחומי שלמות, ועוד רבים אחרים.
אוניברסיטת בון
אוניברסיטת בון (בגרמנית - "Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universität Bonn", "אוניברסיטת הריין על שם פרידריך-וילהלם בבון") היא אוניברסיטה ומוסד מחקר ציבורי המצויה בעיר בון בגרמניה. האוניברסיטה נוסדה בשנת 1818 והיא כיום אחת האוניברסיטאות המובילות בגרמניה, ולה ספרייה המחזיקה יותר משני מיליון ספרים. בניינה הראשי הוא ארמון מרהיב המהווה אתר תיירות ידוע.
האוניברסיטה, כולל בית חולים השייך לה, היא המעסיק הגדול ביותר בעיר; עובדים בה 525 מרצים, 3,000 מדענים אחרים ו-2,000 עובדי מנהלה.
בשנת 2009 למדו באוניברסיטה 27,800 סטודנטים. האוניברסיטה חברה באירופאום, איגוד של שבע עשרה אוניברסיטאות מובילות באירופה המקיימים קשרים אקדמיים וחברה ב-U15 (אוניברסיטאות בגרמניה). בון היא "עיר סטודנטים" מובהקת, כשהללו מהווים למעלה משמינית מאוכלוסיית העיר.
מבנה אקדמי
באוניברסיטת בון שבע פקולטות :
קמפוס
הארמון המהווה את הבניין הראשי בקמפוס אוניברסיטת בון הוענק על ידי מלך פרוסיה בשנת 1818. הבניין הראשי כולל את הפקולטה למשפטים והפקולטה לאמנויות. מאז הקמתה של האוניברסיטה, נוספו מבנים נוספים לקמפוס במיקומים שונים, מהם 250 מבנים בעיר בון ועוד 100 מבנים במיקומים מחוץ לעיר.
היום בו כדור הארץ חייך
היום בו כדור הארץ חייך (באנגלית: The Day the Earth Smiled) הוא אירוע שהתרחש ב-19 ביולי 2013, בו נכנסה הגשושית קאסיני לצל של שבתאי וצילמה אותו ואת ירחיו, את מערכת טבעותיו וגם את כדור הארץ, נוגה ומאדים. לקראת המאורע נערכו פעילויות אסטרונומיה ומדע פופולרי ברחבי העולם, והוא נודע בתור "היום בו כדור הארץ חייך". התמונה שנוצרה ידועה באותו שם.
היסטוריה
קרולין פורקו, ראש צוות עיבוד התמונה של הגשושית קאסיני, העלתה רעיון לנצל את האירוע בו קאסיני חולף בצל שבתאי, ליום בו יש פעילויות ברחבי העולם. מטרת האירוע הייתה לעודד אנשים להתעניין בחקר החלל, ולהיות חלק מהחגיגה בו ידוע זמן צילום כדור הארץ מראש. השאיפה ליצור תמונה שתזכיר בהשפעתה את נקודה כחולה חיוורת.
פעמיים בעבר הגשושית נכנסה לצל של שבתאי, בשנים 2006 ו-2012. לקראת המעבר ב-2013, נעשו פעילויות לעודד אנשים להסתכל לשמיים ו"לחייך" לקראת הצילום. זו הייתה הפעם הראשונה שבה אנשים מחוץ לצוות המשימה ידעו כי עומדים לצלם אותם מהחלל הרחוק, והפעם הראשונה שקאסיני הצליחה לצלם ארבעה כוכבי לכת בבת אחת - שבתאי, כדור הארץ, מאדים, ונוגה.
קאסיני צילמה רצף של תמונות ב-19 ביולי, והם עובדו לתמונה אחת על ידי המעבדה המרכזית לעיבוד תמונות של קאסיני (CICLOPS). התמונה הסופית פורסמה לציבור ב-12 בנובמבר 2013, ונקראה "היום בו כדור הארץ חייך" התמונה הסופית כללה גם את שבתאי, מערכת הטבעות שלו, כדור הארץ, מאדים, וונוס, ומספר ירחים של שבתאי. בנוסף צולמו מספר תמונות ברזולוציה גבוהה עם המצלמה בעלת שדה הראייה הצר, כדי להתמקד על כדור הארץ.
אירועים
קאסיני תוכננה לצלם את כדור הארץ ב-19 ביולי 2013, בשעה 21:27 UTC. מספר פעילויות התקיימו לציון האירוע:
התמונות
התמונות שהתקבלו מהגשושית "קאסיני" ירדו בטלמטריה זמן קצר לאחר האירוע. הן כללו תמונות ברזולוציה גבוהה של כדור הארץ והירח וחלק מתמונת הפסיפס הכוללת. תמונות ראשוניות פורסמו מיד לאחר האירוע עצמו.
עיבוד מלא של התמונות התבצע במעבדת CICLOPS במשך חודשיים. בפועל לקח לקאסיני ארבע שעות לצלם את כל השטח - ולקח לה 323 תמונות, מתוכם 141 שולבו בתמונת הפסיפס. התמונה מכסה שטח של 651,592 ק"מ.
תמונת הפסיפס "היום בו כדור הארץ חייך" פורסמה ב-12 בנובמבר 2013, וזכתה לתהודה תקשורתית רחבה ברחבי העולם. התמונה עיטרה את העמוד הראשי של העיתון הניו יורק טיימס.
רמה (שבט בנימין)
רָמָה היא עיר מקראית המוזכרת ברשימת ערי שבט בנימין בספר יהושע. ייתכן שרמה היא רמתיים צופים המוזכרת בספר שמואל. רוב החוקרים בני זמננו מזהים את רמה עם הכפר הפלסטיני א-ראם, השוכן קילומטרים אחדים צפונית לפסגת זאב. בא-ראם לא נערכו חפירות ארכאולוגיות מסודרות, אולם בסקר ארכאולוגי נמצאו במקום שרידים מתקופת הברזל, תקופה התואמת להתרחשויות המתוארות במקרא.
במקרא
בדומה ליישובים אחרים בארץ ישראל, נקבע שמה "רמה" על פי מיקומה הטופוגרפי הגבוה. רמה בבנימין נזכרת בספר מלכים כעיר גבול בין ממלכת יהודה לממלכת ישראל, כמקום כינוסם של גולי בבל קודם צאתם לגלות, ובהקשרים נוספים.
זיהוי מקומה
במשך הדורות היו שזיהו את הרמה בבנימין עם עירו של שמואל הנביא שנקראה גם כן הרמה וזוהתה בנבי סמואל. שני זיהויים אלה מקובלים כיום על חוקרי ארץ ישראל כשגויים. החוקרים פרופ' יוחנן אהרוני, וד"ר יואל אליצור הציע לזהותה בכפר א-ראם מצפון לירושלים. חלק מהחוקרים זיהו את מקום קבורתה של רחל ברמה בבנימין, וזאת על סמך הפסוק בספר ירמיהו: "קוֹל בְּרָמָה נִשְׁמָע נְהִי בְּכִי תַמְרוּרִים רָחֵל מְבַכָּה עַל בָּנֶיהָ מֵאֲנָה לְהִנָּחֵם עַל בָּנֶיהָ כִּי אֵינֶנּוּ". אך אחרים סברו, כי משמעות המילה רמה בפסוק זה הוא מקום גבוה ולא שם מקום.
גירית סמורית בורנאית
גירית סמורית בורנאית (שם מדעי: Melogale everetti) היא מין של גירית מהסוג גירית סמורית, החיה בעיקר בצפון האי בורנאו שבאינדונזיה ומלזיה. הגירית נתגלתה בטבע ב-1895 על ידי אלפרד הרט אוורט (Alfred Hart Everett; 1848 –1898) ושמה המדעי הוא על שמו.
מאפיינים
הגירית דומה לקרובותיה לסוג, אורכה 35–40 סנטימטרים ומשקלה 1–2 קילוגרם. פרוותה בצבע חום עד לבן עם פס לבן מלמעלה וראשה שחור ובעל מסיכה לבנה באזור העיניים. היא יוצאת ממאורתה בשעות הלילה שאז היא מחפשת מזון. היא אוכלת מזון מהחי והצומח וניזונה מעכברים ויונקים קטנים אחרים, זוחלים, עופות, ביצים, חסרי חוליות שונים כמו תולעים וחלזונות וכן מפירות.
הגירית נצפתה לראשונה ביערות ההרריים של הרי קינבאלו בצפונה של בורנאו ונמצאת גם במחוז Kalimantan באינדונזיה, בסבה וסראוואק שבמלזיה ונראה שגם בברוניי. היא נמצאת בעיקר ביערות גשם.
היא מאוימת מכריתת היערות באזור חיותה אך לא ידוע מה מצב השימור הנוכחי שלה.
שייקה אופיר
שַׁייקֶה אופיר (בשמו המקורי: ישעיהו גולדשטיין; 4 בנובמבר 1928 – 17 באוגוסט 1987) היה שחקן קולנוע ותיאטרון, קומיקאי, סטנדאפיסט, מחזאי, תסריטאי, במאי, זמר ופנטומימאי ישראלי, מהחשובים והבולטים ביותר שפעלו בישראל במהלך המאה העשרים.
תחילת דרכו
אופיר נולד וגדל בירושלים בשם ישעיהו גולדשטיין (על שם הסבא-רבא שלו, הרב ישעיהו פיקרסקי) למשפחה מסורתית, בשכונת אבן יהושע הקרובה לשכונת מאה שערים. כבר בגיל צעיר למד יידיש בביתו וכן לאדינו וערבית בשכונה שבה גדל. הוא התחנך בבית הספר "אליאנס" ובית הספר התיכון סן ז'וזף. בגיל 14 אמור היה להתחיל בהתלמדות בדואר המנדט הבריטי כפקיד, אולם במקום זאת החליט להצטרף לפלמ"ח; כדי לעשות זאת הוא זייף את גילו והצליח להתגייס. לימים סיפר שתקופת שירותו בפלמ"ח הייתה אחת מן התקופות החשובות בחייו. בעת שירותו התנדב לזרוע הימית של הפלמ"ח, הפלי"ם, אולם הודח ממספר קורסים בשל בעיות משמעת. בפלמ"ח הכיר את חיים חפר ודן בן אמוץ. בעצתו של חיים חפר החליט לשנות את שמו לשייקה אופיר. בשנת 1946 השתחרר מן הפלמ"ח והתקבל בעקבות המלצתו של דן בן אמוץ לסטודיו למשחק של תיאטרון "האהל".
כאשר פרצה מלחמת העצמאות גויס בתחילה כמלווה שיירות, ובהמשך בשנת 1947 הצטרף ללהקת הבידור של הפלמ"ח, "הצ'יזבטרון" מיד בעת הקמתה לצידה של נעמי פולני. בהמשך הצטרפו גדעון זינגר, שלמה בר-שביט ואחרים. בתוך זמן קצר הפך לאחד מכוכבי הלהקה הגדולים. בתקופה זו נישא לזמרת אוהלה הלוי, בתו של מייסד תיאטרון "האהל" משה הלוי.
פנטומימה
ב-1955 הופיע בתפקיד קטן בסרט "אבן על כל מיל". ב-1956 יצא לאקרנים סרט הקולנוע הישראלי "מעשה במונית", בו הופיע לראשונה בתפקיד בולט על המסך. הסרט נחשב לפורץ דרך בתחום הקומדיה הישראלית והיה למעשה הקומדיה הישראלית המסחרית הראשונה.
אופיר יצא בשנת 1956 עם רעייתו ושני ילדיו הקטנים לארצות הברית למשך ארבע שנים וחצי. באותה תקופה הופיע ביחד עם מרלן דיטריך, הוזמן להחליף את סמי דייוויס ג'וניור בהופעה בפני האו"ם, ואף העלה מופע יחיד בברודוויי.
בראשית שנות השישים שב לארץ וחזר והציג את מופעיו שהתבססו על כישרונו בפנטומימה, על יכולת החיקוי שלו, ועל שלל הדמויות שיצר. כמה מן המערכונים שיצר הפכו לקלאסיקה בתולדות הבידור הישראלי, ובהם "החזרה" ("יופי נחמה"), "ציונה והעין המקולקלת" ("דוקטור טיכו"), "שיעור באנגלית", ושורה ארוכה של מערכונים אחרים שתיעדו דמויות ערביות, גליליות וירושלמיות. באותה תקופה הוא שיתף פעולה עם אורי זוהר במספר מערכונים, כגון "יוסקה ברגר התעשר", "חלש אופי" ו"תקרית גבול".
מ"הגשש" ועד ל"השוטר אזולאי"
שייקה ביים את שתי התוכניות הראשונות של שלישיית "הגשש החיוור", שאותה יזם והקים אברהם דשא (פשנל), וכתב להם מערכונים. לפי עדותם של חברי הלהקה, רוב זמן החזרות הוקדש למופע מתמשך של אופיר עצמו.
בשנות השישים והשבעים הופיע אופיר בשורה ארוכה של סרטים, שהמפורסמים בהם היו סרטיו של אפרים קישון, ובמיוחד "השוטר אזולאי" – שדמותו שורטטה עבורו, אך הוא שעיצב אותה, הפיח בה חיים ויצר את אחת הדמויות השלמות בקולנוע שנוצר באותם ימים בארץ. הסרט זכה להצלחה רבה, ואף זכה בפרס גלובוס הזהב בשנת 1971 והיה מועמד לאוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר. בין הסרטים הבולטים האחרים: "אבו אל בנאת" ו"הבית ברחוב שלוש". אופיר אף ביים בשנת 1977 את הסרט "חמש מאות אלף שחור", שבו גילם לצד ז'אק כהן נוכל הנמלט מראש הפשע המאורגן.
ב-1978 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "השועל בלול התרנגולות" בבימויו של אפרים קישון.
בסוף שנות השבעים ובתחילת שנות השמונים דעכה במעט הקריירה שלו, ולקראת סוף חייו הוא איבד מהפופולריות שלו בקרב הקהל בישראל. באותן שנים כמעט ולא שיחק בסרטים, ונוכחותו היחידה בזירה הציבורית הייתה באמצעות הופעה בסדרת טלוויזיה ללימוד ערבית בשם "סלם ותעלם" ("אמור שלום ולמד").
חיים אישיים
אופיר ידע שש שפות: עברית, ערבית, אנגלית, צרפתית, יידיש ולאדינו.
אופיר היה מעשן כבד, ונפטר מסרטן ריאות בשנת 1987, בן 58 במותו. הוא הובא למנוחות בבית העלמין נחלת יצחק.
הוקרה והנצחה
אופיר זכה עוד בחייו בפרס מאיר מרגלית לאמנות התיאטרון.
אחרי מותו שבה וגברה ההערכה לפועלו, ורבים רואים בו כאחד מהשחקנים הדגולים והמקוריים ביותר שפעלו בישראל.
"פרס אופיר", המוענק מדי שנה על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע, נקרא על שמו החל משנת 2004.
רחובות במספר ערים בישראל נקראו על שמו, בין השאר, רחוב בשכונת "עיר ימים" בנתניה.
בדצמבר 2018 חנכה ארקיע מטוס איירבוס A321neoLR שנקרא על שמו של שייקה אופיר.
במאי 2019 יצא לאור סרטו התיעודי של ארי דוידוביץ', "החיים הנסתרים של שייקה אופיר", המביא את סיפור חייו של אופיר. הסרט היה מועמד סופי לפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר של האקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה באותה שנה, הוקרן בהצלחה ברשת בתי קולנוע לב ושודר בערוץ yes דוקו.
פעולה בינארית
פעולה בינארית (או אופרטור בינארי) היא פעולה מתמטית המתבצעת בין שני איברים בקבוצה (לא בהכרח שונים זה מזה).
הגדרה פורמלית
פעולה בינארית היא פונקציה מזוגות סדורים של אברי הקבוצה אל הקבוצה, ובסימון מתמטי: עבור הקבוצה S, פעולה בינארית היא פונקציה f מהמכפלה הקרטזית של הקבוצה בעצמה, אל הקבוצה:. לעיתים f היא פונקציה חלקית, לדוגמה: לא ניתן לחלק באפס.
פעולות בינאריות הן הבסיס למבנים אלגבריים הנחקרים במסגרת האלגברה המופשטת. מבנים העוסקים בפעולות בינאריות הם חבורה, חוג, שדה ועוד. פעולה בינארית מסומנת פעמים רבות בין שני האיברים שעליהם היא פועלת, למשל, אופרטור החיבור + נכתב a+b, ולא בכתיב הפונקציונלי +(a,b). לפעולות בינאריות על קבוצות סופיות יש טבלת פעולה.
תכונות
פעולות בינאריות הן פעמים רבות קומוטטיביות או אסוציאטיביות. פעמים רבות יש בהן איבר אדיש ואיבר הופכי. נדגים מושגים אלה באמצעות פעולה שנסמנה \star הפועלת על קבוצה S:
אשר ססר
אשר ססר (נולד ב-1947) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב וחוקר בכיר במרכז דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה. מומחה לירדן, הסכסוך הישראלי-פלסטיני ודת ומדינה במזרח התיכון.
ביוגרפיה
אשר ססר נולד בדרום אפריקה ועלה לישראל בגיל צעיר. למד לימודי מזרח תיכון באוניברסיטת תל אביב והשלים בשנת 1980 עבודת גמר לתואר שני בנושא הביוגרפיה הפוליטית של הפוליטיקאי וראש הממשלה הירדני וצפי א-תל. עבודה זו פורסמה לאחר מכן בגרסה מורחבת כספר בעברית (1983), אנגלית (1994) וערבית (1994). בשנת 1986 השלים דוקטורט באוניברסיטת תל אביב, בנושא היריבות בין המעצמות המערביות והאינטראקציה בינה לבין הפוליטיקה המקומית בלבנט בשנים 1941–1945.
פרופ' ססר מלמד מזה שלושים שנה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2006 זכה בפרס הרקטור למצוינות בהוראה. לאורך השנים הוא היה עמית פולברייט, ופרופסור אורח באוניברסיטת קורנל (1986-7), אוניברסיטת שיקגו (1990), אוניברסיטת ברנדייס (1998, 2007-8), ואוניברסיטת אריזונה, וכן עמית אורח במרכז וושינגטון למדיניות במזרח הקרוב (1987, 1996-7). למשך שתים עשרה שנים (1989–1995, 2001 - 2007) כיהן כראש מרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה, וכיום משמש כחוקר בכיר במרכז. משמש גם כחבר מערכת של כתב העת Journal of Israeli History.
דארה בירנבאום
דארה בירנבאום (באנגלית: Dara Birnbaum; נולדה בשנת 1946 ) היא אמנית וידאו ומיצב יהודיה-אמריקאית. עבודתה עוסקת בעיקר במאפיינים אידאולוגיים ואסתטיים של תקשורת המונים ומאתגרת את ההטיות המגדריות כמו גם את הנוכחות ההולכת וגוברת של הטלוויזיה במשק הבית האמריקני משנות השבעים. בירנבאום משתמשת בווידאו כדי לשחזר דימויים טלוויזיוניים שכיחים של פורמטים טיפוסיים כגון חידונים, אופרות סבון ותוכניות ספורט. הטכניקות שלה כוללות שימוש בדימויים שחוזרים על עצמם וקטיעה של תנועה מצולמת בעזרת טקסטים ומוזיקה. היא ידועה גם בזכות היותה חלק מתנועת האמנות הפמיניסטית שהתהוותה במקביל לאמנות הווידאו מאמצע שנות השבעים בארצות הברית. בירנבאום חיה ועובדת בניו יורק.
ראשית חיים והשכלה
דארה בירנבאום נולדה בשנת 1946 בניו יורק. בשנת 1969 קיבלה תואר ראשון באדריכלות מאוניברסיטת קרנגי מלון בפיטסבורג. לאחר מכן עבדה במשרד האדריכלים לורנס הלפרין ושות' בניו יורק. העניין והעיסוק של בירנבאום במרחב האזרחי וביחסים המורכבים בין המרחבים הפרטיים והציבוריים כמו שהם מגולמים בתרבות ההמונים התגבשו בזמן עבודתה במשרד זה. בשנת 1973 קיבלה בירנבאום BFA בציור מהמכון לאמנות בסן פרנסיסקו.
קריירה ופרקטיקה אמנותית
בשנת 1975 בירנבאום עברה לפירנצה למשך שנה ושם נחשפה לתערוכות של וידאו-ארט בביקוריה ב - Centro Diffusione Grafica, גלריה שהייתה חלוצה בתחום. זמן קצר לאחר חזרתה לעיר ניו יורק בשנת 1976, פגשה בירנבאום את דן גרהם, אמן שהשפיע רבות על התפתחותה האמנותית. גרהם הכיר לה את כתב העת הבריטי לקולנוע, Screen, ובירנבאום שהתעניינה מאוד בדיון של כתב העת בשיח הפמיניסטי המתפתח בביקורת על הקולנוע, מצאה כי ההתעלמות מהמדיום הטלוויזיוני הוא בעייתי ביותר מכיוון שלדעתה הטלוויזיה תחליף את הקולנוע ככוח הדומיננטי של תרבות ההמונים האמריקאית.
במקביל, המשורר אלן סונדהיים השאיר לבירנבאום את מצלמת סוני פורטפאק שלו, דבר שאיפשר לה ליצור את עבודות הווידאו הניסיוניות הראשונות שלה, כמו Control Piece ו- Mirroring. עבודות אלה חקרו את ההפרדה בין הגוף לייצוגו באמצעות מראות ודימויים מוקרנים. מראות המשיכו להיות אלמנט חשוב בעבודות הווידאו שלה בסוף שנות השבעים, עבודות שחקרו בעיקר ניכוס תרבותי ואת המוסכמות של המדיום הטלוויזיוני. באמצעות פיצולים וחזרות של דימויים טלוויזיוניים, בירנבאום בחנה את המבנים הטכניים של המדיום ואת הבניית מחוות הגוף במרחב הציבורי.
יצירתה הבולטת ביותר היא 1978 - 1979 Technology / Transformation: Wonder Woman. בעבודה זו בירנבאום השתמשה בדימויים מסדרת הטלוויזיה וונדר וומן כדי לחשוף ולחתור תחת משמעויות אידאולוגיות המוטמעות בסדרת הטלוויזיה. באתר Landmarks, של אוניברסיטת טקסס באוסטין, מוצגת עבודהזו ונמצא מאמר המוקדש לבירנבאום.
פרסים
בשנת 2010 בירנבאום זכתה בפרס עמית האמנים של ארצות הברית.
מרינה אשדוד
מרינה אשדוד היא מרינה השוכנת בחוף ימה של העיר אשדוד, מול "הקריה" – המרכז העירוני הראשי של העיר.
היסטוריה
בתוכנית מתאר ארצית – תמ"א 13, שאושרה ביולי 1983, הוקצה שטח באשדוד להקמת מעגנה כחלק מתוכנית ארצית להגדלת מספר מקומות העגינה בישראל לסירות קטנות יאכטות וסירות מפרש פרטיות. "חברת אשדוד - בוני ערים בע"מ", שהייתה בעל הזיכיון להקמת העיר אשדוד, החלה לתכנן הקמתה של מרינה כחלק ממתחם תירות ונופש. במקביל החלו יזמים שונים לפנות לעירייה ומינהל מקרקעי ישראל בבקשה לחכור את השטח לטובת הקמת המיזם, או להקים בתי מלון סמוך למיקומה המתוכנן.
באפריל 1994, זכתה בזיכיון להקמת המרינה קבוצה בה היו שותפים, קבוצת אשטרום (55%), חברת "מגור החזקות" של איש העסקים עודד רונן (25%) וחברת "דיור ב.פ." (20%) (שהייתה אז בבעלות בנק הפועלים). לצורך הקמת המיזם הוקמה חברה בשם "המרינה הכחולה בע"מ". החברה חתמה על הסכם עם עיריית אשדוד, "החברה העירונית לפיתוח אשדוד" ומינהל מקרקעי ישראל, לפיו יוענקו לה זכויות חכירה בקרקע בשטח של כ-208 דונם לבניית שטחי מגורים, מלונאות לסוגיה, מסחר ומשרדים. בסמוך לחתימת הסכם ההקמה, שילמה החברה למינהל כ-111 מיליון שקל. על פי הסכם, היה על החברה להקים את המרינה, הכוללת מעגנה לכ-550 כלי שיט, ולתפעל אותה בחכירה למשך 20 שנה.
הקמת המרינה הושלמה ב-1998, אך פתיחתה התעכבה לאחר שעמותת אדם טבע ודין ניהלה מאבק ציבורי ומשפטי נגד היזמים ונגד העירייה. בטענה, כי בניית המרינה תגרום נזק בלתי הפיך לחופי אשדוד. בנוסף התנגדה מפקדת חיל הים, באמצעות משרד הביטחון, לאישור לתוכנית "עורף המרינה" במשך כשנתיים וחצי. מאחר שלטענתה, התוכנית עשויה לפגוע במתקני חיל הים ובפעילותו המבצעית באזור. בספטמבר 1998, אישרה סופית את התוכנית הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה במחוז הדרום, לאחר שמשרד הביטחון הסיר את התנגדותו. תוכנית "עורף המרינה" כללה זכויות בנייה בהיקף של 235 אלף מ"ר, לבניית 1,000 חדרי מלון, 1,000 דירות נופש, ועוד 25 אלף מ"ר של שטחים מסחריים ומבני ציבור. בדצמבר 1999, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה באשדוד, את מיזם המגורים הראשון המתוכנן להבנות בעורף המרינה. במסגרת המיזם הוקמו בשלב ראשון שלושה מגדלי מגורים בגובה של 20 קומות. באוקטובר 2002 מכרה "המרינה הכחולה" מגרשים לבנייה במיזם ל-6 חברות, ביניהם בוני התיכון וי.ח. דמרי בניה ופיתוח, תמורת 32.5 מיליון דולר. בניגוד למיזם מרינה הרצליה, בה אמורים היו המבנים לשמש למלונות או דירות נופש במרינה באשדוד מבני המגורים ב"עורף המרינה" הם במרחק גדול מהמרינה והחוף ואשרו כדירות מגורים. חלק גדול מרוכשי הדירות במיזם היו תושבי חוץ, רבים מהם צרפתים.
המרינה הייתה אמורה להשתלב בטיילת העיר אשדוד, ובנוסף לכ-1,000 יחידות דיור שרובן נבנו, היה אמור להיבנות אזור מסחרי, משרדים ובתי מלון, שטח ציבורי פתוח עם גינון וכן אגם מי ים. אך היזמים ביקשו לשנות את תוכנית המתאר של המיזם ולהגדיל את הבנייה למגורים על חשבון במקום השטחים שנועדו לבתי מלון, מסחר ומשרדים. ומאז הקמת המיזם, השטח בין המרינה עצמה למיזם המגורים נשאר לא מפותח. באוגוסט 2019 הודיעה עיריית אשדוד על תחילת העבודות להקמתו של האגם המלאכותי והשטח הציבורי הפתוח סביבו.
בפברואר 2019 פקעה הזיכיון של חברת "המרינה הכחולה" להפעלת המרינה, עיריית אשדוד החלה במשא ומתן עם רשות מקרקעי ישראל להעביר לאחריותה את תפעול המרינה.
תוכניות עתידיות
במסגרת עדכון של תמ"א 13, מקודמת תוכנית מתאר ארצית חדשה למעגנות. במרינה באשדוד מתוכננת הרחבת קיבולת העגינה בכ-150 מקומות על שובר הגלים הגדול מבפנים, והעתקת שובר הגלים המשני צפונה והגדלת נפח המעגנה בכ-250–300 מקומות עגינה. ובסך הכל תוספת של כ-400–450 מקומות עגינה
מבנה המרינה
צורתו של אגן העגינה קרובה לעיגול ובמרכזו רציף הנשלח כזרוע למרכז האגן. הרציף בנוי בדומה למנורה והוא שולח שלושה רציפי אצבע לכל צד. במרינה יש כ-550 מקומות עגינה. חברת אשדוד-ים מפעילה במקום מספנה ובה מנוף בעל יכולת הרמה של 50 טונות, בית ספר למשיטי אופנועי ים וסירות וכן חנות לכלי עבודה, ציוד ימי ציוד דיג וצלילה. עוד פועלים במרינה שלוחה של בית הספר אורט ימי אשדוד, מספר קבוצות של עמותת זיו נעורים, מועדון גלישה ושיט, מוסך לתיקוני מנועי כלי שיט וכן יאכטות לסיורים לאורך מישור החוף הדרומי.
איכות הסביבה
המרינה גרמה מאז הקמתה להרס רצועת החוף, עקב עצירת החול המגיע מהים מכיוון דרום. ההרס מתבטא בצמצום רוחב החוף וצמצום כמות החול לאורך החופים באזור שמצפון לנמל אשדוד, כך שנותרו בהם רק סלעים, ואף בוצע בו הזנת חול מלאכותית. מצפון למרינה ועד לנמל אשדוד יש תופעה של הצטברות חול והגדלת שטח החוף.
ארנון אפרתי
ארנון אפרתי (נולד ב-17 בפברואר 1952) הוא אלוף פאראלימפי ישראלי בשיט.
ביוגרפיה
אפרתי נפצע במהלך שירותו בחיל השריון הישראלי במלחמת יום הכיפורים והוא קטוע יד ימין מתחת למרפק. במשותף עם חבריו לעמותת "אתגרים" החל אפרתי לעסוק בשיט, והוא האחראי בצוות על תפעול המפרש הגדול בסירה. בצוותים שונים לקח אפרתי חלק בתחרויות בינלאומיות, בהן הגיעו למקום שמיני באולימפיאדת הנכים 2000 וזכייתו במדליית זהב באולימפיאדת הנכים 2004 על שיט בסירת סונאר. באליפות העולם בשיט שקדמה לאולימפיאדה ב-2004 הוא היה שותף לזכייה במקום השני, ואילו לאחר האולימפיאדה הוא זכה עם דרור כהן ובני וקסלר במדליית ארד באליפות העולם 2007 ובמדליית זהב באליפות העולם באנגליה 2011.
הוא זכה יחד עם כהן ווקסלר בתואר ספורט השנה ל-2011 מטעם ההתאחדות הישראלית לספורט נכים.
ייצג את ישראל במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016).
אפרתי מתגורר ועובד בקיבוץ מעגן מיכאל. הוא נשוי ואב לשלושה.
ספר ברוך
ספר ברוך, אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך ומיוחס לברוך בן נריה בן צדקיה בן מחסיה בן חלקיה שהיה סופרו של הנביא ירמיהו. בספר ארבעה פרקים. הספר נחשב חלק מן הקאנון הקתולי ומופיע בוולגטה.
שפת המקור וזהות המחבר
החוקרים משוכנעים כי הספר נכתב במקורו בעברית, אך אבד בשפה זו. אברהם כהנא מזהה את המחבר כיהודי אולם משוכנע כי זיהוי הספר לתקופת חורבן בית ראשון שגוי. אברהם כהנא משער כי הספר חובר בערך בשנת 75 לספירה, כלומר 5 שנים לאחר חורבן בית שני ולאחר מותם של אספסינוס וטיטוס. הספר מיוחס לברוך בן נריה, אולם ברור איפוא כי מדובר בפסאודואפיגרפיה.
תוכן הספר וסגנונו
על פי הניתוח הספרותי נכתב כל הספר על ידי מחבר אחד. הוא כולל חלק של פרוזה וחלק של פיוט.
פרוזה
קטע הפרוזה בספר מתחלק לשלושה חלקים:
פיוט
גם קטע הפיוט בספר מתחלק לשלושה חלקים:
בחלק הפיוטי של הספר ניכרת השפעה של ישעיהו השני, משלי, איוב ואף ספר בן סירא.
גירית סמורית סינית
גירית סמורית סינית (שם מדעי: Melogale moschata) היא מין של גירית מהסוג גירית סמורית, החיה במזרח אסיה ביערות ואזורי מחיה שונים. היא נפוצה בהרבה מקרובות משפחתה לסוג ואיננה בסכנה. תחום מחייתה העיקרי היא סין ואזורים נוספים בדרום-מזרח אסיה מהודו עד ללאוס.
מאפיינים
אורכה של הגירית 33-43 ס"מ ומשקלה 1-3 ק"ג. היא בעלת פרווה אפורה לאורך הגב עובר פס לבן והראש שחור למעט ה"מסיכה" של אזור העיניים. החוטם והפה שחורים ומוארכים ויש לה גם שפם ארוך שעוזר לה להתמצא בשעות חשוכות. גם האוזניים והעיניים גדולות ומותאמות לחיי לילה. לגירית רגליים קצרות וזנב גדול והפרווה משיית וארוכה.
היא חיה בטבע במרכז ודרום סין ונפוצים מהודו עד לטאיואן, הונג קונג וצפונה של הודו-סין. היא מתאימה עצמה למגוון אזורי-חיות בעיקר ביערות, ערבות ויערות-גשם. נמצאת גם באזורים מיושבים, ליד כפרים, שם היא עלולה לגרום נזק כלכלי עקב טריפת תרנגולים וחיות בית אחרות.
גירית זו היא אוכלת כל. ניזונה גם מיצורים קטנים שונים כמו שלשולים, חרקים ודו-חיים. כמו כן נוהגת לאכול פירות בשרניים כמו: Prunus salicina ,Hovenia dulcis ,Diospyros lotus ו-Actinidia chinensis.
רות אנדרסון
רות אנדרסון (באנגלית: Ruth Anderson; נולדה ב-21 במרץ 1928 בקליספל, מונטנה) היא מלחינה, מתזמרת וחלילנית אמריקאית, שיצירתה מושפעת מחקר הזן שבו עסקה.
ביוגרפיה
רות אנדרסון הייתה תלמידתו של דריוס מיו. מאז פרישתה ממכללת האנטר בשנת 1989, היא חיה בניו יורק במשך החורף ובמונטנה בחודשי הקיץ.
אנדרסון היא מלחינה אלקטרונית ידועת-שם, שיצירותיה יצאו לאור בחברת אופוס אחד ובתקליט האנתולוגיה החלוצי "מוזיקה חדשה לתקשורת אלקטרונית ומוקלטת" של צ'ארלס אמירחאניאן (1977)
הפואמה הקולית (Sound poem) שלה, "מתוך שנתך אני באה" (עובדה והוקלטה על "סינופה 1997 XI) מורכבת מצלילי דיבור בשירה של לואיז בוגן "לובליה קטנה". לדברי המלחינה "רמה דינמית חרישית מאוד היא רכיב אינטגרלי של היצירה הזו. חשוב להאזין לה בדרך שבה הולחנה, סמוך לסף השמיעה." יצירת הקולאז' שלה SUM (State of the Union Messag) כלולה ב"אוסף המלחינות הלסביות האמריקאיות" (1989  CRI:780). SUM ו-[DUMP [5 ׁ (1970), גם היא קולאז' צלילי, הן יצירותיה הידועות ביותר. היא מגדירה את לימודי הזן שלה, שאותם החלה בשנת 1990, "שלוחה טבעית של המוזיקה שלי," ומציבה כמקורות השפעה, בייחוד על עניינה במוזיקה ובריפוי, את המלחינות פולין אוליברוס ואניאה לוקווד.
אנדרסון קיבלה תואר בחליל ובהלחנה באוניברסיטת וושינגטון ובהמשך למדה אצל דריוס מיו ונדיה בולאנז'ה בשנות ה-50 של המאה ה-20. כן למדה חליל אצל ז'אן-פייר רמפל. ואצל ולדימיר אוסצ'בסקי ופריל סמיילי בשנות ה-60 במרכז למוזיקה אלקטרונית של קולומביה-פרינסטון. היא כתבה, שלאחר חשיפתה לתפעול סרט הקלטה נפתחה לפוטנציאל של "כל הצלילים... כחומר למוזיקה". היא הצטרפה לסגל המורים במכללת האנטר בניו יורק בשנת 1966 והקימה שם את המרכז למוזיקה אלקטרו-אקוסטית אחרי שפוטרה ונשכרה מחדש לעבודה באתר החדש של מכללת האנטר ב-1968, שם לימדה תאוריה של המוזיקה והלחנה עד 1989.
יהדות דנמרק
יהדות דנמרק היא קהילה יהודית קטנה יחסית, הראשונה מבין קהילות סקנדינביה. ההיסטוריה הידועה בבירור לגביה מתחילה רק במאה ה-17. במאה ה-20 נודע מיתוס הצלתם בתקופת הכיבוש הנאצי בדנמרק, שמחקרים היסטוריים עדכניים מטילים ספק במניעים הכביכול אלטרואיסטיים שיוחסו לו ומדגישים את התשלום הדרקוני של חברי הקהילה לדייגים שהבריחו אותם.
לפני המאה ה-17
באמנות דנית מימי הביניים ישנן יצירות המכילות תיאורים של יהודים, אותם ניתן לזהות על ידי הכובע המחודד שחבשו כסימן מזהה, אך אין שום הוכחה ממשית שהיהודים אכן התגוררו במדינה באותה תקופה. מכל מקום, עם התפשטות הרפורמציה במאה ה-16 נאסרה כניסת היהודים אל דנמרק.
תחילת ההתיישבות היהודית
היישוב היהודי הראשון בטריטוריה דנית אירע בשנת 1622 בחסות הזמנתו של מלך דנמרק כריסטיאן הרביעי, אשר שלח הזמנה ליהודים ספרדים מאמסטרדם והמבורג לבוא ולהתיישב בעיר החדשה שהקים, גליקשטט, כיום בשטח המדינה הגרמנית שלזוויג-הולשטיין. מספר יהודים נאותו להזמנה, ביניהם הסוחר אלברט דיוניס, הגיעו למדינה והחלו לעבוד במסחר, כלכלנות, ייצור תכשיטים לבית המלוכה הדנית ושירות בחצר המלוכה. בשנת 1628 הפך מעמדם של יהודי דנמרק לחוקי.
בעקבות המצב שנוצר בדנמרק, ייחלו יהודים גרמנים אשכנזים רבים לבוא ולהתגורר בה, אך היה עליהם להשיג אישור מלכותי מיוחד לפני כניסתם, ולא יאלצו לשלם קנס גבוה. למרות זאת, רוב היהודים שהגיעו למעמד גבוה בחצר המלך היו ממוצא אשכנזי, במיוחד מהמבורג שבגרמניה. אחד מהם הוא גבריאל מילאן, שהתנצר ובשנת 1684 מונה למושל האי סנט תומאס, לשעבר במושבה הדנית הודו המערבית הדנית. מילאן הוצא להורג בשנת 1689, באשמת שחיתות וניצול לרעה של משרתו.
בשנת 1660, בעקבות מלחמת שלושים השנים עם שוודיה בשנת 1658, שגבתה מהדנים רבות מנחלותיהם וגרמה למשבר רציני במלוכה הדנית בתחומים שונים, הכריז המלך פרדריק השלישי על דנמרק כמלוכה אבסולוטית. על מנת להוציא את מדינתו מן המשבר, פתח המלך את הדלת להגירת יהודים גדולה יותר, על מנת שתעזור לשיקום המסחר. בעקבות גלי ההגירה הזו נוסדה בהתחלה קהילה יהודית בעיר פרדריסיה בשנת 1682, ולאחר שנתיים קהילה אשכנזית בקופנהגן הבירה.
בשנת 1782 התגוררו כ 1,830 יהודים בדנמרק, מתוכם 1,530 בקופנהגן. היהודים באותה תקופה היו מחויבים למספר הגבלות מפלות בעלות אופי כלכלי-חברתי, ולתקופה קצרה בשנת 1782 אף אולצו להשתתף בטקסים נוצריים, אך מצד שני לא הייתה עליהם חובה לגור בגטאות והייתה להם מערכת שלטון עצמית.
הפריחה היהודית
יהודי דנמרק היו משכילים ותאבי דעת ותעיד על כך גם העובדה שכאשר משה מנדלסון פרסם את הכרך הראשון של תרגומו לתורה, ב-1780, היו בין מזמיניו 57 יהודים דנים. נפתלי הרץ וייזל ויצחק אייכל, מהדמויות המובילות בתנועת ההשכלה, גדלו בקופנהגן. עם התפשטות תנועת ההשכלה היהודית ברחבי דנמרק בסוף המאה ה-18, ביצע מלך דנמרק מספר רפורמות על מנת להקל על היהודים להשתלב בחברה ובתרבות הדנית. היהודים הורשו להצטרף לגילדות, ללמוד באוניברסיטאות, לרכוש אדמות ולהקים בתי ספר. ב-1805 הוקם בית ספר מודרני לבנים, לפי הדגם ה"חופשי" של יהדות ברלין וכעבור חמש שנים נפתח בית ספר דומה לבנות. בעקבות ההשכלה התחילו היהודים לערוך רפורמות במנהגים וב-1811 נרשמו המקרים הראשונים של הלנת המת. בהשפעתו של מנדל לוין נתנזון, מפרנסי הקהילה, מונה יצחק נוח מנהיימר כמורה בבתי הספר לבנים ולבנות ובהמשך היה הבודק בבחינות בהן חויבו הצעירים היהודים, בחינות שקיבלו את הכינוי "קונפירמציה".
בשנת 1814 קיבלו 2000 היהודים של דנמרק שוויון זכויות מלא פרט לסעיף אחד בחוק שחייב את הצעירים היהודים לעמוד במבחן בדת היהודית לפני קבלת האזרחות (כשלעומת זאת, במדינה השכנה נורווגיה נקבע בחוקה החדשה איסור על כניסת יהודים למדינה) ובשנת 1849 זכו באזרחות דנית מלאה. המבחן בו עמדו הצעירים היהודים נערך על פי ספר לימוד שחיבר שלום כהן והושמטו ממנו רוב עיקרי האמונה היהודית והפולחנים היהודים המיוחדים. האופי האוניברסלי תאם את דעותיהם של הפרנסים היהודים של התקופה בקופנהגן.
ב-19 במאי 1817 נערכה לראשונה הבחינה של הצעירים היהודים, באולם קונצרטים, בטקס רב רושם, בנוכחות קהל, לאחר דרשה של מנהיימר בדנית, הושרו פזמונים בדנית, בליווי עוגב. הטקס הרשים מאוד את הנוכחים והקהילה היהודית החליטה ליזום, באותו אולם, טקסים חודשיים של "הגיגים", בימי רביעי, לאחר סגירת הבורסה לניירות ערך. הגברים נכחו בטקס ללא כיסוי ראש. חלק מהיהודים התחילו להתייחס לטקסי ה"הגיגים" כתחליף לתפילות הרגילות וזה גרם לתסיסה בקהילה היהודית. המסורתיים יותר, שהשלימו עם טקס הקונפירמציה, שהיה כרוך בהוראה שלטונית, התמרמרו מאוד על טקסי ה"הגיגים". הנושא גרם לפילוג בקהילה ואפילו משפחות התפלגו על כך. התסיסה נמשכה שלוש שנים, שבמהלכן היו הורים שסירבו לתת לילדיהם ללמוד אצל מנהיימר ומנהיימר התלונן בפני השלטונות על מנהגים יהודים מסוימים. הממשל נמנע מהתערבות ופרעות אנטישמיות שהתחילו ב-1818 ציננו את המחלוקת הפנימית ולבסוף בוטלו טקסי ה"הגיגים", אך טקס הקונפירמציה נמשך. מנהיימר קיבל ב-1821 חופשה ונסע להמבורג ולברלין, לבקר בהיכלים ולקחת חלק בריטואל שלהם.
על אף שוויון הזכויות, אירעו בדנמרק בשנת 1819 מספר פרעות אנטישמיות אשר נמשכו מספר חודשים, אך ללא נפגעים בנפש ככל הידוע. הפרעות היו מקרה יוצא דופן למדי, ובתחילת המאה ה-19 חיי התרבות היהודים-דנים הגיעו לשגשוג גדול. יהודים רבים היו לגדולי התרבות הדנית, ביניהם הפסל קורט האראלד איזנשטיין, הבוטנאי נתנאל ואליך, מבקר וחוקר הספרות גאורג ברנדס, אחיו העיתונאי אדברד ברנדס, המדענים לודוויג לוין יעקובסון, אדולף הנובר וקרל יוליוס סלומון והסופר מאיר ארון גולדשמיט. מספר יהודים היו פעילים בממשלה הדנית במאה ה-19: אדברד ברנדס כיהן כשר הכלכלה, הרמן טרייר כחבר פרלמנט וגאורג קוהן כיועץ משפטי.
הקהילה היהודית גדלה ביציבות עד אמצע המאה ה-19, אז הגיעה למספר תושבים של 4,200. התבוללות ואחוז ילודה נמוך הותירו את האוכלוסייה עם 3,200 חברים בשנת 1901. לאחר פרעות קישינב בשנת 1903 ומלחמת רוסיה יפן בשנת 1904 הגיעו אל דנמרק כ-200 פליטים יהודיים ממזרח אירופה. בשנת 1921 מנתה הקהילה כ 6,000 חברים.
הציונות פרצה אל דנמרק בשנת 1902 עם ייסוד התנועה הדנית הציונית. בשנת 1912 נוסד הסניף הדני של ארגון בני ברית, ובין השנים 1914–1918, התאכלס הקונגרס הציוני בקופנהגן, בעקבות מלחמת העולם הראשונה שבה שמרה על נייטרליות.
במאה ה-19 נכנסה היהדות הרפורמית אל דנמרק על ידי מנדל לוין נתנזון, אשר הושפע מהתנועה בגרמניה, ובאופן טבעי אירעו חיכוכים בין שני הזרמים. מינויו של הרב אברהם אלכסנדר וולף לרב הראשי של דנמרק ב-1829 הצליח להפחית במידת מה את החיכוכים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ולאחריה הגרו לדמרק אלפי יהודים ממזרח אירופה. אלו התפרנסו בעיקר מחייטות.
תקופת הכיבוש הנאצי
אף על פי שהכריזה על עצמה נייטרלית, פלשו כוחות גרמניה הנאצית לדנמרק ב-9 באפריל 1940 (אירוע שנקרא "מבצע וסריבונג"). הודות להסכם שנחתם בין דנמרק לגרמניה בו אפשרו הנאצים לדנים לשמור על מוסדות השלטון - המלך כריסטיאן העשירי נותר בראש המדינה, והפרלמנט והממשלה הדנית תפקדו לכאורה כרגיל, וכן נמנעה החלת חוקי הגזע הנאציים על יהודי המדינה. בשנת 1943 פקעה סבלנותם של הגרמנים, בעקבות התגברות התנגדות המחתרות הדנית לכיבוש, והם פיזרו את הממשלה הדנית והכריזו על משטר צבאי. כעת הייתה הדרך פתוחה בפני הנאצים לשלוח את היהודים למחנות הריכוז ללא התנגדות, והם אכן תכננו לעשות כן.
ב-28 בספטמבר הדליף הנספח לספנות הגרמני גאורג פרדיננד דוקוויץ להנס הדטופט, יושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הדנית, על מזימתם של הנאצים. הדטופט העביר את הידיעה למחתרת הדנית ולראשי הקהילה היהודית, והיהודים ירדו למחתרת והתחבאו אצל ידידים דנים.
אברהם חולודנקו
אברהם חולודנקו (ה'תרל"א 1871 - ט' בסיוון ה'תש"ב 1942) היה פעיל ציוני ומחנך לשפה העברית במחוז קייב שבאוקראינה, ופעיל בברית הציונים הכלליים, בית "אהל שם" ובית הכנסת הגדול בתל אביב. חבר ועד אגודת "עונג שבת" יחד עם חיים נחמן ביאליק, וכן פעיל בהתאחדות יהודי רוסיה לפני קום המדינה.
יהדות דנמרק
תקופת הכיבוש הנאצי
כאמור, 90% מיהודי דנמרק הוברחו אל שוודיה. רק כ-492 יהודים נתפסו על ידי הגרמנים, ונשלחו למחנה טרזיינשטט שבצ'כוסלובקיה, אך גם לאחר מעצרם המשיכה ממשלת דנמרק לעקוב אחריהם ולשלוח להם חבילות תרופות ומזון. הודות לכך, בסופו של דבר רק כ-150 יהודים דנים נספו בשואה. המחתרת הדנית עמדה על כך שכל החברים שלקחו חלק בהצלת היהודים יוכרו כגוף אחד - לפיכך, הוכר העם הדני כולו "כאיש אחד" על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם.
ב-5 במאי 2005 הודה והתנצל ראש הממשלה הדני אנדרס פוג ראסמוסן על הסגרה של אנשים חפים מפשע, מתוכם 21 יהודים, לידי הנאצים על ידי דנמרק במהלך מלחמת העולם השנייה.
אברהם חולודנקו
קורות חיים
נולד בכפר סיטנקי במחוז קייב באימפריה הרוסית (אוקראינה של ימינו), ליעקב ולהינדה שהיו איכרים עניים. אמו מתה בשעת לידתו, ובעודו תינוק בן יומיים הועבר לעיירה איבנקוב לבית דודו. זה האחרון שכר לו מורים ומלמדים יהודיים מהטובים בעיירה. כבן למשפחה יהודית מסורתית, למד תנ"ך והצטיין בשפה העברית ובספרות יהודית וכללית כאחד. כישרונותיו כתלמיד חכם הגיעו לאוזני רב המקום, רבי מרדכי לויצקי, שלקח את הנער תחת חסותו ולימדו באופן פרטי.
בעקבות לימודיו הוסמך אברהם למורה, ואת עבודתו הציונית התחיל בעיירתו מיד אחרי הקונגרס הציוני הראשון (1897). הוא פעל רבות לקיום פעילות ציונית ולהקמת האגודה הציונית "ציון". האגודה מנתה תוך זמן קצר כ-150 חברים בנפת קייב. החסידים והאדוקים בעיר התנגדו לכל תמיכה בציונות המדינית, ולפיכך ניסו להביא דיבתו רעה לפני הרב מרדכי דב טברסקי (הורניסטייפול), שהגן על פעולותיו של חולודנקו, ובכך איפשר את המשך הפעילות הציונית.
חולודנקו נשא לאישה את רבקה רחל בתו של יהודה סלוצקי עמה יצא לקייב לעסוק בהוראה ובעסקנות ציונית, בעיקר בתחום התרבותי. לאחר הקונגרס הציוני השני, הקים בעיר את החדר המתוקן הראשון בו נלמדו תורה וגמרא אך גם השכלה כללית בשפה העברית. לאור הצלחת היוזמה בקרב הקהילה היהודית, הורחבה פעילות החדר המתוקן ללימודי ערב. לימודים אלה סייעו להתגבשות הציונות ותנועת העלייה בקייב. בין תלמידיו היו רחל ינאית בן-צבי, אשתו של נשיאה השני של מדינת ישראל יצחק בן-צבי. מפאת מחלה כרונית בגרונו נאלץ לעבור לעיסוק בתחום הדפוס וסידור כתבים עבריים.
בשנת 1917, עם פרוץ המהפכה הבולשביקית, נבחר חולודנקו לוועד הציוני הראשון בקייב. הוא רכש עם אחד מידידיו בית דפוס (שפטל מברדיצ'ב) אשר הועבר לעיר קייב והחליף את שמו ל"תחיה" כסימן לתחיית עם ישראל. בבית הדפוס של חולודנקו יצא לאור העיתון בשפת היידיש "דער טלגרף". בעת תחיית הפעילות העברית, מצבה של הקהילה היהודית הורע תחת השלטון הבולשביקי אשר אסר כל פעילות פוליטית. פעיליה של התנועה הציונית נאלצו לרדת למחתרת. כמחנך בשפה העברית ובקיא במורשת יהודית, הקים חולודנקו את בית הכנסת המחתרתי "כנסת ישראל" ובמסגרתו בית ספר להכשרת נוער לעבודה עברית טרם עלייה לארץ ישראל.
חולודנקו נאסר עם יתר חבריו לעשייה הציונית בשנת 1920. הוא הצליח להשתחרר מכלאו ולהקדים את עלייתו לארץ ישראל בלוויית משפחתו (שני בניו הבכורים, רופאים במקצועם, יצחק ואהרן). עם הגעתו לעיר תל אביב הקים עם חברו, אברהם גוטמן, בית דפוס בקרבת גימנסיה "הרצליה" בתל אביב (ברחוב הרצל 4) אשר נתנה לבית הדפוס את שמו. עשייתו בתחום התרבות והספר הייתה לו למקור עשייה ציבורית במסגרת "ברית הציונים הכלליים" ו"קרן היסוד" במטרה לקדם את מטרות "המחנה האזרחי" ביישוב. כמו כן, היה חבר פעיל בוועד בית הכנסת הגדול לו תרם בערוב ימיו את רוב כספו. היה פעיל בברית ראשונים. הקים את ביתו ברחוב יהודה הלוי בתל אביב.
חברותו עם המשורר חיים נחמן ביאליק, אשר נרקמה בתחום תחיית השפה העברית, שימשה קרקע פורייה להקמת אגודת "עונג שבת". אברהם חולודנקו היה חבר ועד "התאחדות יהודי רוסיה", החברה החדשה "ירושלים", ובוועד אוהלים וצריפים בתל אביב. בכך תרם לעזרה לנזקקי העיר וזכויותיהם. הוא נמנה עם המחנה האזרחי והאמין כי יוזמה פרטית אינה נוגדת את הרעיון הציוני.
אברהם חולודנקו נפטר ב"אהל שם" בט' בסיוון תש"ב (26 במאי 1942) במהלך אספה של "ברית הציונים הכלליים" למען החינוך הכללי. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
שירות האבטחה הממלכתי של קירגיזסטן
שירות האבטחה הממלכתי של קירגיזסטן נוסד ב-16 בספטמבר 1992 כיורש האגף הקירגיזי של המינהל התשיעי בקג"ב שעסק באבטחת אישים. השירות נחשב בזמנו ליחידה הקירגיזית לאבטחת אישים ודיפלומטים זרים והוטל עליו לאבטח את האישים הבאים: נשיא הרפובליקה הקירגיזית ובני משפחתו, ראש ממשלת קירגיזסטן, יו"ר הפרלמנט, יו"ר בית המשפט לחוקה ועוד.
הארגון היה תחת ביקורת ציבורית נוקבת ונטען כי פעמים רבות חרגו אנשי הארגון מסמכויותיהם ופעלו כזרוע אכיפה אישית של נשיא קירגיזסטן. ב-2010 פורק הארגון בשל כך בהחלטה של הממשלה הזמנית הקירגיזית.
אזימבק בקנזרוב, התובע הכללי הקירגיזי לשעבר, הודיע בשם הממשלה הזמנית באפריל 2010, כי אחיו של הנשיא לשעבר, ג'אניש בקייב, לשעבר ראש שירות האבטחה הממלכתי מבוקש לחקירה בידי הממשלה הזמנית של קירגיזסטן. ב-15 באפריל 2010, ראש הממשלה הזמנית, רוזה אוטונבייבה חתמה על צו שפירק את שירות האבטחה הממלכתי והעביר את סמכויות האבטחה לשירות הממלכתי לביטחון לאומי ולמשרד ההגנה הקירגיזי, שנחשבים ליורשי הארגון ובנוסף לתפקידיהם הרגילים גם מעניקים שירותי אבטחה לבכירי המדינה.
יהדות דנמרק
יהדות דנמרק לאחר המלחמה וכיום
כיום פועלות בדנמרק התנועות ויצו, חב"ד ובני ברית, ובקופנהגן פועלים בית כנסת גדול (מקום מושבו של הרב הראשי לדנמרק), בית כנסת רפורמי, מוזיאון יהודי (נפתח ב 2004), בית ספר יהודי ומקווה טהרה. השחיטה הכשרה אסורה בדנמרק.
איסור השחיטה
ב 13 בפברואר 2014 חתם שר החקלאות והמזון של דנמרק דן יורגנסן, חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של ראש הממשלה הלה ת'ורניג-שמידט, על תקנה האוסרת לחלוטין שחיטה דתית בתחומי המדינה. בריאיון לערוץ הטלוויזיה הדני TV2 אמר כי "זכויות בעלי החיים באות לפני הדת". על פי התקנה, על כל שחיטה של בעלי חיים להעשות לאחר הימום בעל החיים, דבר הנוגד את ההלכה היהודית.
התקנה לא משפיעה בצורה קשה על יהודי דנמרק כיוון שרוב הבשר הכשר הנמכר במדינה מיובא ממדינות אחרות בערך משנת 2000.
עם זאת, איסור השחיטה פוגע לא רק בקהילה היהודית, אלא אף במוסלמים הצורכים בשר שחוט ("חלאל"). לכן גם המוסלמים במדינה נאבקים באיסור השחיטה בטענה כי מדובר בהפרה זכות האזרחים לחופש דת. בפגישה משותפת של נציגים מהקהילה היהודית והמוסלמית שנערכה בפברואר 2014 עם שר החקלאות יורגנסן, הצהיר השר שמשרדו יבדוק מחדש את הנושא ואף התנצל על הטלת איסור על השחיטה לפני פגישה עם נציגי הקהילות שמושפעות מהאיסור.
איסור ברית מילה
בשנים האחרונות עלה נושא ברית המילה לדיון ציבורי בכלי התקשורת בדנמרק, האם מדובר בהליך בעל יתרונות מבחינה רפואית או צעד שאינו תורם דבר לנימול או אפילו מסכן את התינוק. פוליטיקאים רבים טענו כי יש להוציא את קיום ברית המילה אל מחוץ לחוק. על פי רישומי משרד הבריאות הדני, מתקיימים מדי שנה בדנמרק בין אלף לאלפיים בריתות של תינוקות (בעיקר של מוסלמים), מתוכם 10-15 מילות של יהודים.
בעקבות הדיון הציבורי החליטה רשות הבריאות והתרופות הדנית לפתוח במחקר על ההיבטים הבריאותיים של ברית מילה, האם היא מעניקה יתרונות בריאותיים לנימול או שיש בה סיכון רפואי. ביוני 2013, פרסמו ראשי רשות הבריאות והתרופות את מסקנות המחקר, לפיו לא הוכח כי לברית המילה אכן יש יתרונות רפואיים, ולכן הם אינם יכולים לפרסם המלצה לביצוע ברית מילה לתועלת רפואית. מאידך, לא התגלה במחקר סיכון חריג בביצוע ברית המילה, ולכן אינם רואים סיבה לאסור בחקיקה את קיום המנהג.
תוצאות סקר שנערך באוקטובר 2014 בקרב אלף מאזרחי המדינה שנשאלו האם יש לאסור בחוק על קיום ברית מילה העלה כי 74 אחוזים, הביעו תמיכה בהטלת איסור מוחלט או לפחות חלקי על קיום ברית מילה בדנמרק. רק עשרה אחוזים מהנשאלים השיבו כי יש לאפשר להורים לקבל את ההחלטה האם למול את תינוקם. ב-22 באוקטובר 2014 נערך דיון בפרלמנט הדני סביב סוגיית ברית המילה. אך לא נערכה הצבעה. מפלגות האופוזיציה, ובהן מפלגת השמאל "הברית האדומה-ירוקה" והמפלגה הליברלית הדנית, תומכות בחקיקת איסור ברית מילה.
הדיון הציבורי בנושא עלה שוב בספטמבר 2020, כאשר חבר פרלמנט בשם Simon-Emil Ammitzboll-Bille העלה לראשונה את נושא איסור ברית המילה עד גיל 18 להצבעה בפרלמנט. עד אז, הפרלמנט דן בנושא רק מכורח עצומות אזרחיות שחצו את רף 50,000. סקר דעת קהל מהתקופה הראה כי 86% מהדנים תומכים באיסור. ההצבעה צפויה להתקיים בפרלמנט בתחילת מארס 2021, אולם אין צפי כי תעבור.ראש ממשלת דנמרק הודיעה כי תתנגד לאיסור וכך גם מפלגתה.
רב ראשי
הרב הראשי לדנמרק מוכר על ידי המדינה להנפיק תעודות נישואין, תעודות לידה ופטירה. כמו כן הוא מקבל כתב מינוי ממלכת דנמרק ומסמך חתום המאשר את בחירתו בידי הקהילה היהודית, ומשום כך הוא משתתף בטקסים שונים של הממלכה.
מהמאה ה-17 כיהנו בדנמרק הרבנים הראשיים:
אנטישמיות עכשווית
אגף הביטחון של הקהילה היהודית בדנמרק "אקבה" ("AKVAH"), פרסם בשנים האחרונות דו"ח מפורט על אירועים אנטישמיים בדנמרק. הדו"ח ממיין את האירועים לארבע קטגוריות: אלימות והטרדה פיזית, ביטויים אנטישמיים ואלימות מילולית, איומים, וונדליזם.
נמס בגשם (סרט)
נמס בגשם הוא סרט עלילתי ישראלי העוסק בהורות לילדה טרנסג'נדרית (אשר נולדה בגוף זכרי), שעוברת בהמשך ניתוח לשינוי מין. את הסרט כתבה בילי בן משה וביים בן זוגה דורון ערן, השניים החליטו על צילומו של הסרט בעקבות הרצח בברנוער בתל אביב בשנת 2009.
יהדות דנמרק
אנטישמיות עכשווית
בדו"ח על שנת 2012 (התפרסם בפברואר 2013) מתועדים 40 אירועים אנטישמיים שקרו במהלך שנת 2012 כפול ממספר האירועים בשנת 2009.
הדו"ח על שנת 2013 מתעד 43 אירועים אנטישמיים.
נמס בגשם (סרט)
עלילה
אישה מגוללת את סיפור עזיבתה והיעלמותה של בתה הטרנסג'נדרית מהבית (אותה היא מכירה בתור "בנה"), בפני חוקר פרטי. היא מעלה את תהיותיה על מהי הורות טובה. הסיפור נקטע לפרקים, להצגת האירועים שהובילו לעזיבתו של "הבן", אסף שפירא. אסף, נערה מתבגרת, רבה עם אביה, שלמה, בטרם יציאה לבילוי. האב מתעקש לראות את תוכן תרמילה, ולאחר שנתקל בסירוב, הוא פוגע ביצירותיה ובציוריה ומשליכן ברחבי החדר. מאחורי אחד הציורים מתגלים בגדי נשים מוסתרים. הנערה בורחת עם חבריה לבילוי, בעוד הוריה מגלים בגדים נוספים בבית ומתלבטים כיצד להתמודד עם הגילוי. האב מחליט לא להכניס את "בנו" הביתה, בשובו מהבילוי ולתת לה לחזור רק בחלוף מספר ימים, כשתבין שאין לה ברירה אלא "להתיישר" ולחיות על פי מינה הביולוגי. האם, גליה, חוששת שהדבר יוביל לעזיבתו של "הבן", לעד ובסערת הוויכוח היא נוטשת את הבית, באותו ערב. בשובה מהבילוי, אסף נותרת מחוץ לדלת בגשם זלעפות, תוך שהיא זועקת לאמה שתפתח, בעוד אביה יושב במטבח, שומע את הזעקות ולא משיב.
מסיפורה של גליה עולה שהאב, שחלה בסרטן זמן קצר לאחר עזיבת בתו, נמצא על ערש דווי. היא מבקשת מהחוקר לאתר את מי שהיא מכירה בתור הבן שמעולם לא שב הביתה, ושלפי דברי אחד מחבריו עזב לאוסטרליה - ולספר לו על מצבו של אביו. החוקר מאתר את שימי, חבר הילדות, במועדון גייז תל אביבי בו נערכות הופעות דראג, וזה מגלה לו שהמופיעה על הבמה היא אסף, שעברה ניתוח לשינוי מין ועתה היא נושאת את השם אנה. החוקר משוחח לאחר ההופעה עם אנה, שמסרבת לסלוח להוריה, ומספר לה על מצבו של אביה. לאם מספר החוקר כי איתר את בנה ושהוא חי בתל אביב, אך הוא סבור שיש לתת לו זמן לעכל את הידיעה, והיה ואסף לא ייצור קשר בעצמו, תוכל האם לשוב וליזום את המפגש. למחרת מגיעה אנה לבית החולים בו שוהה שלמה ומציגה את עצמה כאחות פרטית מטעם חברת הביטוח. כך מגיעה אנה מדי יום ומטפלת באביה, תוך כדי שהיא מתוודעת אליו מחדש. שיחותיהם עוסקות ביחסיו של שלמה עם אביו, במשפחתו ובתפיסתו את החיים כגורל או כנתיב של בחירות.
יהדות דנמרק
אנטישמיות עכשווית
ב-15 בפברואר 2015 נערך פיגוע מכוון כלפי הקהילה היהודית בקופנהגן, כאשר נרצח מאבטח יהודי, דן אוזן, מחוץ לבית כנסת בעיר.
נמס בגשם (סרט)
עלילה
איציק, דודהּ של אנה, מגיע מחו"ל לבקר את אחיו החולה ומחזר אחרי אנה, שדוחה את חיזוריו הנמרצים והבוטים. באחד מהמפגשים האקראיים בבית החולים עם אמה, היא מביטה בעיניה של אנה ומזהה לתדהמתה כי מדובר ב"בנה". היא שבה לחוקר ודורשת לראות את בתה. האם והחוקר מגיעים למועדון, וגליה צופה באנה שרה על הבמה. בשובה הביתה נכנסת האם לחדר הנטוש של בתה וזורעת בו הרס, תוך כדי מירור בבכי לאיציק. בלילה מגיע איציק לביתה של אנה ותוקף אותה פיזית ומינית, תוך כדי שהוא מאשים אותה במצב של אביה, דורש ממנה שלא להתקרב עוד לאביה ושתשוב להיות אסף, עד שלבסוף היא מצליחה לסלקו. למחרת שבה אנה לבית החולים כשהאם והדוד מנסים להחליפה בטיפול ולהרחיקה מאביה.
גליה נפגשת עם אנה מספר פעמים נוספות ומתחילה בתהליך קבלה של בתה כאישה. תחילה היא באה למקום עבודתה של אנה בבקשה שלא תחשוף בפני שלמה את האמת, ושם היא עדה לגילויי טרנספוביה כלפי בתה. בפעם השנייה היא מגיעה לביתה של אנה, שם היא מבקשת להכיר אותה מחדש וזוכה לשמוע כיצד חוותה בתה, את הנטישה ואת ילדותה.
שלמה מבקש מאנה לצאת עמה מבית החולים ולצפות בשקיעה. הם יושבים על ספסל, שם שואל שלמה את אנה האם היא מאושרת והאם טוב לה, ובכך רומז כי הוא יודע שמדובר בבתו האובדת.
בסיום נראית המשפחה בניחום אבלים על האב, במהלכו עו"ד שמטפל בענייני הירושה, אומר לגליה כי שלמה דאג להסדיר את הנושא מראש, וכי הוא שינה לפני שלוש שנים את צוואתו כך שתכלול גם את אנה. כך מגלה גליה לראשונה ששלמה ידע את האמת על אנה. ברקע נראית אנה כשהיא שבה לראשונה מאז עזיבתה את הבית לחדרה, שם היא מוצאת חפצים ותכשיטים שהחביאה בילדותה, אחר כך נשכבת בתנוחת עובר במיטתה וגליה באה ושוכבת לצידה, במה שנראה כתחילתו של פיוס משפחתי.
נבחרת איטליה בכדורסל
נבחרת איטליה בכדורסל (באיטלקית: Nazionale di pallacanestro dell'Italia) היא נבחרת הכדורסל הלאומית של איטליה. מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל האיטלקית.
נמס בגשם (סרט)
פרסים ופרסום
הסרט הוקרן בפסטיבלי קולנוע יוקרתיים ברחבי העולם כדוגמת: מונטריאול, מונפלייה, טורינו ועשרות פסטיבלים נוספים. כמו כן, פתח את "פסטיבל הקולנוע הגאה" ב-2011 ואת פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בשטרסבורג.
נבחרת איטליה בכדורסל
נבחרת איטליה נחשבת לאורך השנים לאחת מנבחרות הכדורסל החזקות באירופה. הנבחרת זכתה פעמיים באליפות אירופה בכדורסל (בשנים 1983, 1999), אך לא הגיעה להישגים רבים באליפות העולם בכדורסל, כאשר שיאה היה המקום הרביעי (בשנים 1970, 1978).
בנוסף זכתה פעמיים במדליית כסף במשחקים האולימפיים (1980 ו-2004).
בשנים האחרונות חלה נסיגה ברמתה של נבחרת איטליה, האיטלקים לא הצליחו להעפיל לרבע גמר אליפות אירופה באליפויות של 2005 ו 2007 ולא הצליחו להעפיל לאליפות אירופה של 2009 לראשונה מאז 1961.
סגל הנבחרת
סגל הנבחרת בטורניר אולימפיאדת טוקיו (עמודת 'קבוצה' מתייחסת למועדון בו שיחק השחקן בזמן הטורניר):
גאורג מיכאליס
גאורג מיכאליס (בגרמנית: Georg Michaelis; 8 בספטמבר 1857 – 24 ביולי 1936) היה מדינאי גרמני ששימש בתפקיד קנצלר גרמניה בין 14 ביולי 1917 ל-31 באוקטובר 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה. מיכאליס היה הראשון שאינו בן למשפחת אצולה ששימש בתפקיד קנצלר גרמניה.
ראשית חייו
מיכאליס נולד ב-8 בספטמבר 1857 בהיינאו שבפרובינציית שלזיה הפרוסית, וגדל בפרנקפורט על האודר. הוא למד משפטים באוניברסיטת ברסלאו, באוניברסיטת לייפציג ובאוניברסיטת וירצבורג מ-1876 עד 1884, והפך לדוקטור למשפטים. בין השנים 1885–1889 הוא חי ועבד בטוקיו, יפן כפרופסור למשפטים בבית הספר למשפטים של החברה למדעי גרמניה.
לאחר שובו לגרמניה הפך לחבר בממשל הפרוסי. בשנת 1909 הוא מונה כתת-שר האוצר הפרוסי בברלין. בשנת 1914, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא קיבל לידיו את ניהול משרד התבואה של הרייך, שהייתה אחראית על ניהול התירס והחיטה במהלך המלחמה. ב-1917 הועלה לדרגת נציב המדינה הפרוסית לתזונה ציבורית.