cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניאסלנד
שלטון מקומי
בחלקים רבים של מדינת החסות, היו מעט ראשים חזקים. בתחילה ניסו הבריטים להתחמק מסמכויותיהם של ראשים קיימים שהיו בעלי עוצמה, ולצמצם אותם לטובת שלטון ישיר של הגובים. משנת 1912, יכלו גובים למנות ראשי מינהלים וראשי כפרים כמתווכים מקומיים בין מינהל החסות והאנשים המקומיים, בצורה מוקדמת של שלטון עקיף. כל גובה יכול לקבוע אילו סמכויות להאציל לראשים במחוז שלו. חלקם מינו ראשים מסורתיים קיימים לראשים ראשיים, בעלי סמכות משמעותית מקומית.
גרסה נוספת של שלטון עקיף הונהגה בשנת 1933. הממשלה אישרה את המפקדים ואת המועצות שלהם כרשויות ילידים, אך היו להם מעט סמכויות אמיתיות ומעט כסף לאכוף אותם. הרשויות המקומיות יכולות להקים בתי משפט מקומיים כדי להכריע בתיקים לפי החוק המקובל המקומי. אבל סר צ'ארלס גולדינג, שמשל מ-1924 עד 1929, האמין שמערכת הראשים המסורתיים הלכה ודעכה ולא ניתן לסמוך עליה. לבתי המשפט המקומיים לא הייתה סמכות שיפוט על אחוזות בבעלות אירופה. הם היו נתונים לפיקוח של נציבי המחוז, והם שימשו בדרך כלל על ידי הממשל הקולוניאלי כדי לאכוף חוקים חקלאיים לא פופולריים. עם זאת, הם טיפלו ברוב הסכסוכים האזרחיים בחסות.
אחוזות פרטיות
רכישה ובעלות אירופית על שטחי קרקע נרחבים היוו בעיה חברתית ופוליטית גדולה עבור מדינת החסות, שכן האפריקאים ערערו יותר ויותר על השתלטות זו על אדמתם. אבל חלק גדול מהקרקעות הנותרות, כ-867,000 דונם, ויותר מ-350,000 דונם של אחוזות, כללו חלק גדול מהאדמות הניתנות לעיבוד הטובות ביותר בהרי שייר, שהייתה החלק הצפוף ביותר של המדינה ושבו האפריקאים הסתמכו על חקלאות קיום.
הנציב הראשון של החסות, סר הארי ג'ונסטון, קיווה שהרי שייר יהפכו לאזור להתיישבות אירופית בקנה מידה גדול. מאוחר יותר הוא חשב שזה לא בריא מדי. הוא הודה שיש בה אוכלוסייה אפריקאית גדולה שזקוקה לקרקע מספקת לשימוש עצמי, אם כי יורשיו לא היו שותפים לדעה זו. ניכורי קרקע נוספים היו קטנים בהרבה. רבים מהם היו חוות קטנות יותר שהופעלו על ידי אירופאים שהגיעו לניאסלנד לאחר מלחמת העולם הראשונה כדי לגדל טבק
עוד בשנת 1920, ועדת קרקעות שהוקמה על ידי שלטונות ניאסלנד הציעה העברת קרקעות נוספת, כדי לקדם את פיתוחם של מטעים אירופיים קטנים עד בינוניים, מ-700,000 הדונם של אדמות כתר שלדבריה היו זמינות לאחר הצרכים הנוכחיים והעתידיים. תוכנית זו נדחתה על ידי המשרד הקולוניאלי.
חלק גדול מהאדמות הטובות ביותר בהרי שייר הועברו לשליטה אירופאית בסוף המאה ה-19. אבל שתי חגורות גדולות, האחת מהעיירה זומבה לבלנטייר-לימבה והשנייה מלמבה לעיר תיולו, היו כמעט לגמרי אחוזות. בשני אזורים משמעותיים אלה, אדמות אמון לאפריקאים היו נדירות, וכתוצאה מכך צפופות מדי.
בשנים הראשונות של החסות, מעט מהקרקעות באחוזות ניטעו. המתנחלים רצו עבודה ועודדו את התושבים האפריקאים הקיימים להישאר על האדמה הלא מפותחת. לפי ל' ווייט, בשנות ה-80 של המאה ה-19, ייתכן שאזורים נרחבים בהרי שייר יהפכו לחסרי אוכלוסין באמצעות לחימה או פשיטות עבדים. אלה היו האזורים הכמעט ריקים ובלתי ניתנים להגנה שהאירופאים טענו בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19. אפריקאים מעטים גרו באותה תקופה באדמות אחוזה. לאחר שהאירופאים הציגו את הדרישה לתשלומי שכר דירה על ידי חקלאים חוכרים, אפריקאים רבים עזבו את האחוזות. תושבים אפריקאים מוקדמים יותר שברחו לאזורים מוגנים יותר נמנעו בדרך כלל מלחזור להתיישב באחוזות.
עובדים חדשים (לעיתים קרובות מה שמכונה מהגרי "אנגורו" ממוזמביק) עודדו לעבור לאחוזות ולגדל יבול משלהם, אך נדרשו לשלם שכר דירה. נראה כי לאחוזות יש אוכלוסיות די נמוכות יחסית לאיכות הקרקע שלהן.
ועדת הקרקעות של 1920 שקלה גם את מצבם של אפריקאים המתגוררים באחוזות פרטיות והציעה לתת לכל הדיירים ביטחון קביעות מסוים. מלבד קשישים או אלמנות, כל הדיירים שילמו דמי שכירות במזומן על ידי עבודה או על ידי מכירת יבולים לבעלים, אבל רמות השכירות יוסדרו. הצעות אלו נחקקו בשנת 1928 לאחר שמפקד אוכלוסין משנת 1926 הראה כי למעלה מ-115,000 אפריקאים (10% מהאוכלוסייה) חיו באחוזות.
בעלי אחוזות יכלו לגרש עד 10% מהדיירים כל חמש שנים מבלי להראות כל סיבה, ויכלו לגרש ילדים זכרים לתושבים בגיל 16, ולסרב לאפשר התיישבות לבעלי בנות תושבים. המטרה הייתה למנוע צפיפות, אך הייתה מעט קרקע זמינה ליישב מחדש את המגורשים. משנת 1943 התנגדו לפינויים.
אדמה אפריקאית
החקיקה הבריטית משנת 1902 התייחסה לכל הקרקע בניאסלנד שלא הוענקה כבר כבעל זכויות חופשיות כמו כתר אדמה, שניתן היה להרחיק אותה ללא קשר לרצונות תושביה. רק בשנת 1904 קיבל המושל סמכויות לשמור שטחי כתר (הנקראים Native Trust Land) לטובת קהילות אפריקאיות, ורק בשנת 1936 נאסרה כל המרת קרקעות הילידים לנכסים עצמאיים על ידי אדמות הילידים משנת 1936 להזמין. מטרות חקיקה זו היו להרגיע את העם האפריקאי בזכויותיו בארץ ולשחרר אותם מחששות מהניכור שלה ללא הסכמתם. היה צורך בביטחון, מכיוון שבשנת 1920 כאשר שטחי הכתר כיסה 6.6 מיליון דונם, התפתח ויכוח לגבי הצרכים המתאימים של קהילות אירופה ואפריקה לקרקע. ממשל החסות הציע שלמרות שאוכלוסיית אפריקה עשויה להכפיל את עצמו תוך 30 שנה, עדיין ניתן יהיה להקים אחוזות חדשות מחוץ להרי שייר.
בכל שטח החסות, הרוב המכריע של תושביה היו תושבים כפריים ולא עירוניים ולמעלה מ-90% מהאוכלוסייה הכפרית האפריקאית התגוררה באדמות הכתר (כולל השמורות). הגישה שלהם לאדמות לחקלאות הייתה כפופה לחוק המקובל. זה השתנה, אך בדרך כלל זכאי לאדם שהעניק או יורש את השימוש בקרקע (לא בבעלותה) את הזכות הבלעדית לעבד אותה לתקופה בלתי מוגבלת, עם הזכות להעבירה ליורשיהן, אלא אם כן היא נלקחה בשל פשע, הזנחה, או נטישה. הייתה ציפייה שמנהיגי הקהילה יקצו קרקע קהילתית לחברי הקהילה, אך יגבילו את הקצאתה לזרים. למשפט הנוהג היה מעט מעמד משפטי בתקופה הקולוניאלית המוקדמת והכרה או הגנה מועטה ניתנה לאדמות הנוהגות או לקהילות שהשתמשו בה אז.
נטען כי לאורך כל התקופה הקולוניאלית ועד 1982 היו למלאווי מספיק קרקעות לעיבוד כדי לספק את צורכי המזון הבסיסיים של אוכלוסייתה, אם האדמה הניתנת לעיבוד הייתה מחולקת באופן שווה ומשמשת לייצור מזון. אולם, כבר בשנת 1920, בעוד ועדת הקרקעות לא חשבה שהמדינה צפופה מטבעה, היא ציינה שבמחוזות פקוקים שבהם מועסקים חלק גדול מאוכלוסיית העובדים, במיוחד באחוזות תה או ליד ערים, למשפחות היו רק 1 עד 2 דונם לחווה. עד 1946, המחוזות הצפופים היו צפופים עוד יותר.
כלכלה קולוניאלית
למרות שלניאסלנד יש משאבי מינרלים מסוימים, בעיקר של פחם, הם לא נוצלו בתקופה הקולוניאלית. ולכן כלכלת החסות הייתה צריכה להתבסס על חקלאות, אך ב-1907 רוב אנשיה היו חקלאים למען קיום.
בהשוואה לאדמות אירופה, צפון אמריקה ואסיה, קרקעות אפריקאיות רבות שמדרום לסהרה הן דלות בפוריות טבעית, דלות בחומרים מזינים, דלות בחומר אורגני ועלולות להישחק. טכניקת העיבוד הטובה ביותר עבור קרקעות כאלה כוללת 10 עד 15 שנות הפסקה בין 2 ל-3 שנות עיבוד, מערכת העיבוד וההפסקות הייתה נפוצה בניאסלנד כל עוד הייתה מספיק אדמה בכדי ליישם אותה. ככל שהחל שימוש חקלאי אינטנסיבי יותר בשנות ה-30 של המאה ה-20, התפוקה ומשך ההפסקה הצטמצמו בהדרגה באזורים מאוכלסים יותר, מה שהציב את פוריות הקרקע תחת לחץ גובר בהדרגה
למרות שבשנים הראשונות של המאה ה-20 האחוזות האירופיות ייצרו את עיקר חומרי היבולים הניתנים לייצוא ישיר, עד שנות ה-30, חלקים גדולים מרוב היבולים הללו (במיוחד טבק) הופקו על ידי אפריקאים, בין אם כחקלאים פשוטים על אדמת כתר או כבעלי אחוזות. במהלך 56 השנים שבהן התקיימה החסות, טבק, תה וכותנה היו גידולי הייצוא העיקריים, והתה היה היחיד שנשאר גידול של בעלי אחוזות לאורך כל הדרך. הבעיות העיקריות בהגדלת הייצוא היו העלויות הגבוהות של הובלה מניאסאלנד לחוף, האיכות הירודה של חלק ניכר מהתוצרת, ועבור חקלאים אפריקאים, התנגדות השותלים לגידול כותנה או טבק בתחרות עם האחוזות.
מספר המגדלים השתנה עד שמלחמת העולם השנייה התרחבה.
כותנה מצרית גודלה לראשונה באופן מסחרי על ידי מגדלים אפריקאים פשוטים בעמק שייר העליון בשנת 1903. הגידול התפשט לעמק שייר התחתון ולחופי אגם ניאסה. עד שנת 1905 גדלה כותנה אמריקאית יוקרתית יותר באחוזות בהרי שייר. בשנת 1912, הוקמו שוקי כותנה ממשלתיים שבהם ניתן מחיר הוגן יותר לכותנה.
בשנת 1918. הייצור השתנה מאוד, והכמויות הגדלות שימשו גם את ניאסלנד עצמה.
תה יוצא לראשונה מניאסלנד בשנת 1904 לאחר שהוקמו מטעי תה באזורי הגשמים הגבוהים של מחוז מלאניה, לאחר מכן הורחבו למחוז צ'ולו. הייצוא גדל בהתמדה. חשיבותו של התה עלתה באופן משמעותי לאחר 1934. ובשלוש השנים 1955-1957 וב-1960 ערך יצוא התה עלה על זה של הטבק ועד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 היה בניאסלנד השטח הנרחב ביותר של גידול תה באפריקה. למרות ערכו לכלכלה של מדינת החסות, הבעיה העיקרית של התה מניאסלנד בשוק הבינלאומי הייתה איכותו הנמוכה.
ייצוא הבוטנים לא היה משמעותי לפני 1951, אך תוכנית ממשלתית לקידום גידול הבוטנים ומחירים טובים יותר הביאה לעלייה מהירה בייצוא הבוטנים לקראת סוף המאה הקודמת. הם גם גדלים למאכל באופן נרחב. בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, ניאסלנד הפכה ליצרנית גדולה של שמן טונג. עם זאת, לאחר 1953, המחירים בעולם ירדו והייצור ירד כאשר שמן טונג הוחלף בתחליפים פטרוכימיים זולים יותר. עד לרעב של 1949, תירס לא ייוצא אך תוכנית ממשלתית קידמה אותו כיבול למטרות כלכליות. עד לעצמאות, הביקוש המקומי הפחית את הייצוא לכמעט אפסי.
רעב
רעב עונתי היה נפוץ בתקופות הקדם-קולוניאליות ובתקופות הקולוניאליות המוקדמות, שכן איכרים גידלו מזון לצורכי משפחותיהם, עם עודפים קטנים בלבד לאחסן, לסחור בבעלי חיים או להעביר למשפחה. רעב היה קשור לעיתים קרובות למלחמה, כמו ברעב הגדול בדרום המדינה בשנת 1863. אחת התיאוריות של רעב אפריקאי מהתקופה הקולוניאלית היא שהקולוניאליזם הוביל לעוני על ידי הפקעת אדמות עבור יבולים מזומנים או אילץ חקלאים לגדל אותם (והפחתה שלהם). תשלום נמוך עבור היבולים שלהם, גביית דמי שכירות עבור אדמות שהופקעו ומיסוי שרירותי (הפחתת יכולתם לקנות מזון). כניסתה של כלכלת שוק שחקה כמה אסטרטגיות הישרדות פרה-קולוניאליות כמו גידול יבולים משניים למקרה שהעיקרי נכשל, איסוף מזון בר או חיפוש תמיכה ממשפחה או חברים ובסופו של דבר יצר תת-מעמד של עניים הסובלים מתת-תזונה כרונית.
ניאסלנד סבלה מרעב מקומי ב-1918 ובזמנים שונים בין 1920 ל-1924, וממחסור משמעותי במזון בשנים אחרות. הממשלה נקטה מעט בפעולות עד שהמצב היה קריטי כאשר אספקת הסעד היו יקרה והפצתם התעכבה וגם לא ששה להנפיק סעד חינם לבעלי יכולת. עם זאת, היא אכן ייבאה כ-2,000 טון תירס להקלה ברעב בשנים 1922 ו-1923 וקנתה תבואה באזורים שנפגעו פחות. אף על פי שהאירועים הללו היו בקנה מידה קטן יותר מאשר ב-1949, השלטונות לא הגיבו בהכנות נאותות כדי להתמודד עם רעב מאוחר יותר.
בנובמבר ובדצמבר 1949, הגשמים פסקו מספר חודשים מוקדם ומחסור במזון התפתח במהירות בהרי שייר. עובדי ממשלה ונציגות, עובדים עירוניים רבים וכמה שוכרי אחוזה קיבלו מזון או מזון בחינם או מסובסד באשראי. אלה שפחות מסוגלים להתמודד, כמו אלמנות או נשים נטושות, זקנים, צעירים מאוד ואלה שכבר היו בעוני סבלו יותר מכל, ומשפחות לא עזרו לקרובים רחוקים יותר. בשנים 1949 ו-1950 יובאו 25,000 טון מזון, אם כי המשלוחים הראשוניים התעכבו. נתון התמותה הרשמי היה 100 עד 200 מקרי מוות, אך ייתכן שהמספר האמיתי היה גבוה יותר, והיו מחסור חמור במזון ב-1949 וב-1950.
מקורות הלאומנות
ההפגנות הראשונות נגד השלטון הקולוניאלי הגיעו משני מקורות. ראשית, כנסיות אפריקאיות עצמאיות דחו את השליטה המיסיונרית האירופית, ובאמצעות מגדל השמירה וקבוצות אחרות, קידמו השקפות שיטתיות של מילניאליזם שהרשויות ראו בהן מרדנות. שנית, אפריקאים שהתחנכו בנציגויות או בחו"ל חיפשו קידום חברתי, כלכלי ופוליטי באמצעות "אגודות ילידים" התנדבותיות. שני המקורות היו בדרך כלל שלווים, אבל התקוממות אלימה ב-1915 על ידי ג'ון צ'ילמבווה ביטאה הן רדיקליות דתית והן את התסכול של אפריקנים משכילים שנשללו על ידי קולות משפיעים, כמו כעס על קורבנות אפריקאים במלחמת העולם הראשונה. לאחר המרד של צ'ילמבווה, ההפגנות הושתקו עד לתחילת שנות ה-30 והתרכזו בשיפור החינוך והחקלאות באפריקה..
תסיסה של ממשלת דרום רודזיה הובילה לוועדה מלכותית לקשר עתידי בין צפון ודרום רודזיה, צפון רודזיה וניאסלנד, או כל שלושת הטריטוריות. למרות התנגדות אפריקאית כמעט פה אחד למיזוג עם דרום רודזיה, דו"ח ועדת בלדיסלו משנת 1939 לא שלל לחלוטין צורה כלשהי של התאגדות בעתיד, בתנאי שצורות אפליה גזעית בדרום רודזיה לא ייושמו בצפון זמבזי.
הסכנה של שלטון דרום רודזיה הפכה את הדרישות האפריקאיות לזכויות פוליטיות דחופות יותר, ובשנת 1944 התאחדו אגודות התנדבות מקומיות שונות בתור הקונגרס האפריקאי בניאסלנד (NAC). אחת הדרישות הראשונות שלו הייתה לקיים נציגות אפריקאית במועצה המחוקקת, אשר ניתנה ב-1949. משנת 1946, ה-NAC קיבל תמיכה כספית ופוליטית מהיסטינגס בנדה, שהתגורר אז בבריטניה. למרות תמיכה זו, הקונגרס איבד תאוצה עד שהחייאת הצעות המיזוג ב-1948 העניקה לו חיים חדשים.
הפדרציה של רודזיה וניאסלנד נדחקה בשנת 1953 נגד אופוזיציה אפריקאית חזקה מאוד, כולל מהומות ומקרי מוות במחוז צ'ולו, למרות שהיו גם בעיות קרקע מקומיות. ב-1953, ה-NAC התנגד לפדרציה ודרש עצמאות. תומכיו הפגינו נגד מיסים וחוקים. בתחילת 1954, הקונגרס נטש את הקמפיין שלו ואיבד הרבה מתמיכתו. זמן קצר לאחר הקמתו, ניסתה הממשלה הפדרלית לקחת את ענייני אפריקה מהמשרד הקולוניאלי הבריטי. היא גם הפחיתה את הצעות הפיתוח הבריטיות הצנועות למדי לאחר המלחמה.
בשנת 1955, המשרד הקולוניאלי הסכים להצעת מושל ניאסלנד להגדיל את הייצוג האפריקאי במועצה המחוקקת משלושה לחמישה חברים, וכי החברים האפריקאים לא ימונו עוד על ידי המושל, אלא ימונו על ידי מועצות פרובינציאליות. מכיוון שמועצות פרובינציאליות אלו היו פתוחות למשאלות העם, הדבר אפשר למועצות אלו למנות חברי קונגרס למועצה המחוקקת. זה התרחש ב-1956 כאשר הנרי צ’יפמבר וקניאמה צ’יום, שני חברי קונגרס רדיקליים צעירים, היו מועמדים יחד עם שלושה יושבי ראש, כולל שני תומכי קונגרס. הצלחה זו הובילה לגידול מהיר במספר חברי הקונגרס בשנים 1956 ו-1957.
כמה מהחברים הצעירים יותר בקונגרס האפריקאי בניאסלנד לא האמינו ביכולתו של מנהיג הקונגרס, ת.ד.ת בנדה, שאותו הם האשימו בחוסר יושר, ורצו להחליפו בד"ר היסטינגס בנדה, שהתגורר אז בחוף הזהב. ד"ר בנדה הודיע ​​שהוא יחזור רק אם יקבל את הנשיאות של הקונגרס. לאחר שהוסכם על כך הוא חזר לניאסלנד ביולי 1958 ו-ת.ד.ת בנדה הודח.
תנועות בעצמאות
בנדה ומנהיגי מפלגת הקונגרס החלו בקמפיין של פעולה ישירה נגד הפדרציה, לשינוי חוקתי מיידי ובסופו של דבר עצמאות. מכיוון שהדבר כלל התנגדות להנחיות הפדרליות על שיטות חקלאות, ההפגנות היו נרחבות ולעיתים אלימות. בינואר 1958, בנדה הציג הצעות לקונגרס לרפורמה חוקתית בפני המושל, סר רוברט ארמיטאג'. אלה היו עבור רוב אפריקאי במועצה המחוקקת ולשוויון מינימלי בלי אפריקאים במועצה המבצעת.
המושל דחה את ההצעות, והתמוטטות זו בשיחות החוקתיות הובילה לדרישות בתוך הקונגרס להסלמה של ההפגנות נגד הממשלה ולפעולה אלימה יותר. ככל שתומכי הקונגרס נעשו אלימים יותר ומנהיגי הקונגרס השמיעו הצהרות מתלהטות יותר ויותר, ארמיטאג' החליט שלא להציע ויתורים אך התכונן למעצרים המוניים. ב-21 בפברואר הוטסו חיילים אירופאים של גדוד רודזיה לתוך ניאסלנד, ובימים הבאים פתחו שוטרים או חיילים באש על מתפרעים במספר מקומות, מה שהוביל לארבעה הרוגים.
בהחלטה לבצע מעצרים נרחבים המכסים כמעט את כל ארגון הקונגרס, ארמיטאג' הושפע מדיווח שקיבלה המשטרה ממודיע על פגישה של מנהיגי הקונגרס שבה, נטען על ידי ראש המחלקה המיוחדת, כי הרג ללא הבחנה של אירופאים ואסייתים, ושל אותם אפריקאים המתנגדים לקונגרס תוכננה, מה שנקרא "מזימת הרצח". אין ראיות לכך שהתקיימה תוכנית רשמית כלשהי, וממשלת ניאסלנד לא נקטה פעולה מיידית נגד בנדה או מנהיגי קונגרס אחרים אלא המשיכה לנהל איתם משא ומתן עד סוף פברואר.
בדיון בבית הנבחרים ב-3 במרץ 1959, היום שבו הוכרז מצב החירום, הצהיר אלן לנוקס-בויד, המזכיר הקולוניאלי, כי ברור מהמידע שהתקבל שהקונגרס תכנן את הרצח הנרחב של אירופאים, אסייתים ויושבי ראש אפריקאים, "... למעשה, היה מתוכנן טבח". זה היה האזכור הפומבי הראשון של מזימת רצח, ומאוחר יותר באותו דיון, שר החוץ במשרד הקולוניאלי, ג'וליאן אמרי, חיזק את דברי לנוקס-בויד בדיבורים על "... קונספירציה של רצח" ו"טבח... בקנה מידה קנייתי".
ב-3 במרץ 1959, סר רוברט ארמיטאג', כמושל ניאסלנד, הכריז על מצב חירום בכל מדינת החסות, ובפעולה משטרתית וצבאית חסויה שהוא כינה "מבצע זריחה" עצר את ד”ר היסטינגס בנדה נשיא הקונגרס וחברים אחרים בהנהלה שלו. כמו כן גם למעלה ממאה בכירים במפלגה המקומית. הקונגרס האפריקאי של ניאסלנד נאסר למחרת. העצורים נעצרו ללא משפט, ומספר העצורים הכולל עלה לבסוף ליותר מ-1,300. למעלה מ-2,000 נוספים נכלאו בגין עבירות הקשורות למצב החירום, כולל התפרעות ונזק פלילי. המטרה המוצהרת של צעדים אלה הייתה לאפשר לממשלת ניאסלנד להחזיר את החוק והסדר לאחר ההפקרות הגוברת בעקבות שובו של ד"ר בנדה. במקום להרגיע את המצב מיד, במצב החירום שלאחר מכן נהרגו חמישים ואחד אפריקאים ורבים נוספים נפצעו.
לאחר מצב החירום, ועדה בראשות לורד דוולין חשפה את הכשלים של ממשל ניאסלנד. הוועדה מצאה כי הכרזת מצב חירום נחוצה כדי להחזיר את הסדר על כנו ולמנוע ירידה לאנרכיה. הוא דחה את קיומה של כל "מזימת רצח", אך ציין: "מצאנו כי יש לאמץ פעולות אלימות כמדיניות, כי יש לבצע הפרות של החוק וכי לניסיונות הממשלה לאכוף אותה יש להתנגד באלימות. עוד גילינו שדיברו על הכאת והריגת אירופאים, אבל לא על התנקשות בדם קר או רצח."
ניתן להסיק מהדו"ח שממשל ניאסלנד איבד את תמיכת העם האפריקאי של ניאסלנד, וציין את דחייתם לפדרציה. לבסוף, הוא הציע שממשלת בריטניה תנהל משא ומתן עם מנהיגים אפריקאים על עתידה החוקתי של המדינה. מסקנותיו של דוולין לפיהן נעשה שימוש בכוח מופרז וכי ניאסלנד היא "מדינת משטרה" עוררו סערה פוליטית. הדו"ח שלו נדחה ברובו ומצב החירום נמשך עד יוני 1960.
לאחר הניצחון המוחץ של מפלגת הקונגרס של מלאווי בבחירות באוגוסט 1961, בנדה וארבעה חברים או תומכים נוספים במפלגת הקונגרס של מלאווי הצטרפו למועצה הפועלת כשרים נבחרים לצד חמישה פקידים. לאחר ועידה חוקתית בלונדון בשנת 1962, ניאסלנד השיגה ממשל עצמי פנימי עם בנדה כראש ממשלה בפברואר 1963. עצמאות מלאה הושגה ב-6 ביולי 1964 עם בנדה כראש הממשלה, והמדינה הפכה לרפובליקה של מלאווי, רפובליקה בתוך חבר העמים, ב-6 ביולי 1966, עם בנדה כנשיא.
רשימת המושלים
סר ויליאם הנרי מאנינג: אוקטובר 1907 - 1 במאי 1908
סר אלפרד שארפ: 1 במאי 1908 - 1 באפריל 1910
פרנסיס בארו פירס: 1 באפריל 1910 - 4 ביולי 1910
הנרי ריצ'רד וואליס: 4 ביולי 1910 - 6 בפברואר 1911
סר ויליאם הנרי מאנינג: 6 בפברואר 1911 - 23 בספטמבר 1913
ג'ורג' סמית': 23 בספטמבר 1913 - 12 באפריל 1923
ריצ'רד סימס דונקין רנקין: 12 באפריל 1923 - 27 במרץ 1924
סר צ'ארלס קלברט באורינג: 27 במרץ 1924 – 30 במאי 1929
וילפרד בנט דיווידסון-הוסטון: 30 במאי 1929 - 7 בנובמבר 1929
סר הוברט ווינתרופ יאנג: 22 בנובמבר 1932 - 9 באפריל 1934
בול יום הזיכרון
בול יום הזיכרון הוא בול שמנפיק השירות הבולאי מדי שנה לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
ניאסלנד
רשימת המושלים
קנת למברט הול: 9 באפריל 1934 - 21 בספטמבר 1934
סר הרולד בקסטר קיטרמאסטר: 21 בספטמבר 1934 – 20 במרץ 1939
בול יום הזיכרון
מאפייני הבול
החל משנת ה'תשי"ב ועד לשנת ה'תשכ"ה היה בול יום הזיכרון משותף עם בולי יום העצמאות. נושא הבול בשנים אלה שיקף בדרך כלל את העצמאות (ולא את הזיכרון), ובחלק מהשנים הוקדשו הבולים לפרחי ארץ ישראל. החל משנת ה'תשכ"ו בול יום הזיכרון מונפק בנפרד, בול אחד בכל שנה.
נושאי בול יום הזיכרון השתנו במהלך השנים. בשנים הראשונות להנפקתו בנפרד (תשכ"ו-תשל"ג) הציג הבול נושאי זיכרון סמליים, כגון להבת זיכרון. בשנת תשל"ד, השנה שלאחר מלחמת יום הכיפורים, רמז הבול למלחמה זו, בהציגו גבר עטוף בטלית ולראשו קסדה. בשנים שלאחר מכן (תשל"ה-תשס"ז) התמקד הבול באנדרטאות ובאתרי הנצחה לחללי צה"ל. לאחר שנתיים שבהן שב הבול להציג נושאי זיכרון סמליים, עבר הבול להציג, משנת תש"ע ואילך, שירי זיכרון.
ניאסלנד
רשימת המושלים
סר הנרי סי.די. קליבלנד מקנזי-קנדי: 20 במרץ 1939 – 8 באוגוסט 1942
בול יום הזיכרון
מאפייני הבול
בשתי שנותיו הראשונות כבול נפרד (תשכ"ו-תשכ"ז) הופיע על שובל הבול סמל משרד הביטחון, ומשנת תשכ"ח ואילך מופיע בשובל סמל צה"ל.
ניאסלנד
רשימת המושלים
סר אדמונד צ'ארלס סמית' ריצ'רדס: 8 באוגוסט 1942 - 27 במרץ 1947
בול יום הזיכרון
מאפייני הבול
שמו של יום הזיכרון, שהופיע על שובל הבול, השתנה במהלך השנים:
בין השאר משמש הבול למשלוח מכתב משר הביטחון למשפחות השכולות לקראת יום הזיכרון.
ניאסלנד
רשימת המושלים
ג'פרי פרנסיס טיילור קולבי: 30 במרץ 1948 - 10 באפריל 1956
סר רוברט פרסבל ארמיטאג' : 10 באפריל 1956 – 10 באפריל 1961
סר גלין סמולווד ג'ונס: 10 באפריל 1961 - 6 ביולי 1964
פוקואי (מחוז)
מחוז פוקואי (ביפנית: Fukui-ken 福井県) הוא מחוז באזור צ'ובו, יפן. בירת המחוז היא העיר פוקואי.
היסטוריה
במשך שנים רבות היה האזור תחת שליטתם הישירה של השוגונים או של בני משפחותיהם הקרובים, ובתקופת שתי החצרות הקיסריות נשלט האזור על ידי אשיקאגה טאקאוג'י, שהשתמש במחוז כנקודת מוצא להתקפות של נחלות שכנות. בתקופת אדו עברה השליטה באזור לדאימיו שהיה צאצא של טוקוגאווה איאיאסו.
במלחמת העולם השנייה הופצצה העיר קשות על ידי בעלות הברית, וטירת פוקואי, הטירה המרכזית של המחוז, הושמדה.
גאוגרפיה
המחוז פונה אל ים יפן בכיוון מערב, וגובל במחוז אישיקווה בצפון, בגיפו במזרח, ובשיגה ובנארה בדרום. החלק המזרחי של המחוז, נחלת אצ'יזן לשעבר, הוא מישורי ברובו, ובו מתגוררת מרבית אוכלוסייה המחוז, ואילו החלק המערבי, נחלת ואקסה, הוא מישור צר יותר, השוכן בין הים להרים. 15% משטח המחוז מוקדש לפארקים לאומיים.
ערים
במחוז פוקואי תשע ערים:
כלכלה
בעיר סָבַּאֶה מייצרים 90% מסך תוצרת הזכוכית של יפן.
בשטח המחוז ישנן מספר תחנות כוח גרעיניות המספקות חשמל לאזור המטרופולין של קיוטו-אוסקה-קובה.
מועדונית משפחתית
מועדונית משפחתית היא מסגרת חינוכית משלימה לטיפול כוללני, אליה מגיעים אחרי שעות הלימודים תלמידים בגילאי 5–13 עם חסך סביבתי ופוטנציאל שכלי תקין, ממשפחות רב בעייתיות וממשפחות מרקע סוציו-אקונומי נמוך.
בישראל פועלות כ-400 מועדוניות מהן 320 פועלות בשיתוף משרד החינוך ומשרד הרווחה. המועדוניות משרתות כ-6,000 ילדים מ-168 רשויות בארץ.
הילדים מקבלים במועדונית ארוחה אחת או שתי ארוחות חמות (צהריים וערב), יחס חם, עזרה בהכנת שיעורי הבית, אוזן קשבת וכן נהנים מפעילות כגון: הרצאות, חוגים ומשחקים.
המועדונית מיועדת לתת לילדים השוהים בה סביבה מטפחת ומטפלת במודל משפחתי, להרחיק אותם מהרחוב ולהשלים חסכים וחוסרים מבלי לנתק את הילד ממשפחתו. יעדים נוספים של המועדוניות כוללים קידום מיומנויות למידה של הילדים, צמצום חוסר מוכנות של ילדים צעירים לכיתה א' וכן צמצום מספרי הפעוטות שמצויים בסיכון התפתחותי.
פעילות הטיפוח נעשית בתיאום מקצועי עם שירותי הרווחה והחינוך ביישוב, בשאיפה לשיתוף פעולה עם משפחותיהם של הילדים.
המועדונית היא מסגרת משלימת בית ובית ספר, המביאה לשינוי משמעותי באמצעות השקעה אינטנסיבית, באינטראקציה של ילדים עם מבוגרים ועם בני גילם, שיפור הישגים לימודיים ושילוב הילד בתוכניות טיפול שונות בתחומי תפקוד שונים. צוות המועדוניות מקיים קשר מתמיד עם מורי ומחנכי הילדים ועוקבים אחר התקדמותו ובעיותיו של הילד בבית הספר. כמו כן מבקר הצוות בבתי הילדים ויוצר קשר שוטף עם ההורים.
המועדוניות פועלות בחסות אגף שח"ר של משרד החינוך. במועדוניות מועסק צוות מקצועי, הכולל עובדים סוציאליים, עובדי הוראה, מדריכים טיפוליים ועוד. ילדים מופנים למועדוניות על פי קריטריונים הכוללים מצב כלכלי ומצב משפחתי של ההורים ומצב בלימודים של הילד. ההחלטה על קבלתם היא באמצעות ועדה הכוללת אנשי מקצוע בתחום החינוך והשירות הפסיכולוגי.
קיימים מספר סוגי מועדוניות. מועדוניות אינטנסיביות הן מסגרות המשותפות למשרד העבודה ולמשרד החינוך לגילי 6–12, בהן פועלים גם קב"ס ומנחה חינוכי. מועדוניות לא אינטנסיביות הן מסגרות לגילים 6–12. מועדוניות לגיל הרך הן מסגרות ייעודיות לילדים צעירים בין הגילים 3–6. כמו כן, קיימות מועדוניות ביתיות לגילים 3–10 בחלוקה לקבוצות, בכל מועדונית חמישה ילדים שזקוקים למסגרות מצומצמות יותר מן המועדוניות הרגילות.
מקדש ולהאלה
מקדש וָלהאלה, המכונה גם היכל התהילה והכבוד של ולהאלה, הוא מבנה בסגנון נאו-קלאסי על שפת נהר הדנובה, בקרבת העיר רגנסבורג שבמדינת בוואריה, גרמניה.
ההיכל נבנה בין השנים 1830 – 1842 בתכנונו של האדריכל לאו פון קלנצה.
המבנה הוקם בהשראתו של לודוויג הראשון נסיך בוואריה עוד משנת 1807, על רקע תבוסות נסיכויות גרמניה וכיבושן על ידי נפוליאון בונפרטה. מטרתו העיקרית הייתה לעודד ולרומם את רוח העם המובס באמצעות ציון של דמויות היסטוריות ואירועים גדולים בחיי האומה והעם, מאז הניצחון בקרב יער טויטובורג, 1,800 שנה קודם לכן.
המקורות ההיסטוריים
המונח "ולהאלה" מקורו במיתולוגיה הנורדית, והוא מציין את מקום מנוחתם האחרון של גיבורי הקרבות שנהרגו. כוונתו של לודוויג הייתה לחזק את רוח העם ולהנציח, בנוסף לגיבורים צבאיים, גם גיבורים אזרחיים של העם הגרמני כמו מדענים, סופרים ואנשי דת.
בהקשר זה, המונח הגרמני מציין לא רק גרמנים החיים בגרמניה עצמה – אלא גם אחרים שמוצאם הוא גרמני אתני, ואף בעלי מוצא גרמני, שזכו לתהילה במדינות אחרות.
יישום והבניה
עד שנת 1825, מועד הכתרתו של לודוויג הראשון הושלמו כבר כ-60 פסלים. בשנת 1826 נקבע על ידו כי צורת ההיכל תהיה כהעתק של מבנה הפרתנון באתונה. האפריז הצפוני מציג את מדינות גרמניה כפנים אנושיות, והדרומי מציג סצנת קרב. המבנה נחנך רשמית ב-18 באוקטובר 1842 ובמועד זה כבר הכיל כ-96 פסלי ראש ועוד 64 טבלאות הנצחה לאישים או אירועים אשר לא נמצאה להם דוגמה לפיסול.
ולהאלה בימי השלטון הנאצי
חלק משמעותי מחזונו של היטלר היה ליצור "לידה מחדש" של העם הגרמני אשר תתבסס על המקורות ההיסטוריים והתרבותיים שלו. בהיכל ולהאלה מצא כר נרחב ליישום רעיונותיו, בעיקר בהקשר של תחיית הענקת "כבוד" לדמויות היסטוריות של התרבות הגרמנית. למרבה האבסורד, בביקורו שם בשנת 1937 עוטר לכבודו פסלו של המלחין הנערץ עליו, אנטון ברוקנר שנפטר בשנת 1896 בצלב הקרס.
יהודה כץ
יקותיאל יהודה נחמן כץ (נולד ב-18 ביולי 1959 נעדר ב-11 ביוני 1982, כ' בסיוון ה'תשמ"ב) הוא חייל צה"ל שהוגדר כאחד משלושת הנעדרים בעקבות קרב סולטאן יעקוב בלבנון, יחד עם זכריה באומל וצבי פלדמן.
ביוגרפיה
כץ נולד ברמת-גן ליוסף ושרה כץ, ניצולי שואה. כילד גילה כישרונות בלימודים, ובעיקר ללימודי קודש.
כץ למד בישיבת נחלים ובמשך בישיבת כרם ביבנה אצל הרב חיים יעקב גולדוויכט, ובהמשך הצטרף לשירות קרבי בחיל השריון.
קרב סולטאן יעקוב
כשפרצה מלחמת לבנון, הצטרף יהודה לחבריו שם ולחם בטנק יחד עם סגן זוהר ליפשיץ ששימש כמפקד הטנק. הם נשלחו לקרב סולטאן יעקוב, ב-11 ביוני 1982, עשרה ימים בלבד לפני מועד שחרורו מהצבא. בקרב שנערך מספר שעות לפני הפסקת האש, נהרגו 20 חיילים ישראלים ורבים נפצעו, לאחר שכוח צה"ל נקלע לתוך מתחם סורי גדול, וחולץ בקושי בסיוע ארטילרי כבד תוך שהוא משאיר מאחוריו מספר כלי רק"מ פגועים. בסיום הקרב, שישה חיילים הוכרזו נעדרים. מתוכם היו שני שבויים, שהוחזרו מאוחר יותר בחילופי שבויים, והרוג אחד - מפקד הטנק זוהר ליפשיץ - שגופתו הוחזרה. כץ, זכריה באומל וצבי פלדמן נחשבו במשך שנים רבות כנעדרי קרב סולטאן יעקוב. בשנת 2019 אותרה גופתו של באומל והובאה לישראל במרץ. גורלם של כץ ושל צבי פלדמן לא נודע עד היום.
מאמצי החיפוש
מאז הכרזתו של כץ כנעדר עסקו צה"ל ובני משפחתו בניסיונות שונים להשגת מידע על גורלו. מנגד, על פי אגף המודיעין של צה"ל, מי שהחזיקו בנעדרים ובמידע על גורלם היו גורמים פלסטיניים בסוריה, בהכוונת אש"ף ומנהיגו באותו עת, יאסר ערפאת, יחד עם סגנו לעניינים צבאים אבו ג'יהאד, שהוביל מאמץ הסתרה והונאה על מנת להקשות על צה"ל להשיג מידע על גורלו של כץ.
בשנת 2004 החליט הרב הראשי הצבאי ישראל וייס להכריז על שלושת הנעדרים כ"חללים שמקום קבורתם לא נודע", אולם בעקבות מאבק המשפחות נמנע המהלך.
באב תשע"ד (2014) נפטר יוסף כץ, אביו של יהודה.
בשנת תשס"ו נפתחה בתוך ספריית ישיבה כרם ביבנה ספריית "יהודה יעלה" לזכותו של יהודה, שנבנתה מספריו האישיים ומתרומת משפחתו. כמו כן משפחתו פתחה קרן לעידוד לכתיבת מאמרים תורניים אשר במסגרתה מחלקים מלגות בכל שנה בחנוכה לשלושה מתוך המאמרים הנבחרים.
גליל ים
גְּלִיל-יָם הוא קיבוץ באזור השרון, בין הערים הרצליה ורמת השרון, מדרום לכביש 541. הקיבוץ שייך למועצה אזורית חוף השרון ומהווה היישוב הדרומי ביותר בה.
כקיבוץ עירוני בתל אביב
הקיבוץ נוסד ב-13 בפברואר 1932, כקיבוץ עירוני בתל אביב, בידי 5 עולים חדשים מברית המועצות במסגרת תנועת הבחרות הסוציאליסטית של תנועת העבודה, שעסקה בהגשמה של התארגנויות פועלים במסגרת עירונית. החברים התיישבו ב-2 צריפים בשכונת מחלול, שהייתה ממוקמת ליד חוף הים. ביולי 1933 כשהיו כבר 12 חברים בקבוצה, הם עברו לשכונת בורוכוב בגבעתיים (רחוב בן צבי בגבעתיים), וגרו שם בצריפים ובאוהלים וניהלו חיי שיתוף שכללו גם בית ילדים.
הקבוצה האמינה בכיבוש העבודה העברית בתוך הערים, והחברים עבדו בנמל יפו בסבלות, ועם הקמת נמל תל אביב עברו לעבוד בו. בנות הקבוצה עבדו במפעל הטקסטיל לודז'יה ובחלוקת עיתון "דבר". בעקבות המרד הערבי הגדול, עובדים ערבים עזבו את שירות הרכבת המנדטורית, חברי הקבוצה נכנסו לעבודה במקומם, וחבר הקיבוץ מיזיה דקל היה לנהג הקטר העברי הראשון. במסגרת זו הם הצליחו להעלות בחשאי 1,000 עולים מקהיר. בנוסף סייעו בהברחת נשק עבור ההגנה.
הקבוצה גדלה במהירות, וב-1940 מנתה כ-300 חברים. כדי שיהיה לכל החברים מקום, וגם כדי להתקרב לעבודה בנמל תל אביב, חלק מחברי הקבוצה עברו ל שלושה בנייני שיכון על גדות הירקון (ברחוב בני דן בתל אביב). בשני האתרים שבהם חיו החברים היו תנאים תברואתיים קשים, המגורים היו ארעיים וצפופים, והיה מחסור באוכל. בנוסף, החלוקה ל-2 מחנות לא אפשרה ליכוד חברתי וארגון חיי משפחה בריאים. בעקבות כך, בשנים אלו הייתה עזיבה גדולה וב-1942 נשארו בקיבוץ רק 50 חברים.
העלייה על הקרקע
במקביל למגורים בתל אביב, חברי הקבוצה חיפשו שטח קרוב שבו יוכלו להתגורר, להתרחב ולעבוד בחקלאות, ורכשו בשיתוף הקרן הקיימת לישראל קרקע בשטח של 420 דונם מהכפר הערבי "אג'ליל", ליד הרצליה. תחילה רק עיבדו את הקרקע ולא גרו במקום. הקבוצה עלתה על הקרקע ב-7 בינואר 1943. בטקס העלייה על הקרקע נכחו ראשי מוסדות ההסתדרות, נציגים של יישובי הסביבה, ונכבדים ערבים מהכפרים השכנים. עם העלייה על הקרקע הוקמו 24 צריפים. הקיבוץ באותן השנים היה חבר בתנועת הקיבוץ המאוחד.
השם "גליל ים" נזכר בספרות השומרונית והוא השתמר כנראה בשם הכפר הערבי "אג'ליל", ששכן באזור עד שנחרב בעקבות מלחמת העצמאות, והוא נבחר כשם הקיבוץ.
עוד לפני העלייה על הקרקע, הפקיעו שלטונות המנדט הבריטי, חלק מהשטח. גבעה שעליה הוקם מחנה של חיל האוויר המלכותי ובו מכ"ם, כחלק ממערך ההגנה במהלך מלחמת העולם השנייה לגילוי מטוסי מדינות הציר, בעקבות הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב. על המתקן שמרו חיילים מאוגנדה הבריטית. לכן חברי הקיבוץ התיישבו תחילה בשיפולים הדרומיים של הגבעה. לאחר פינוי המחנה ב-1944, הושב השטח שהופקע לקיבוץ.
לאחר הקמת המדינה
מיד לאחר הקמת המדינה, הערים הסמוכות הרצליה ורמת השרון החלו להתרחב לכיוון הקיבוץ. שטח השיפוט של הרצליה הוגדל פי שלושה, וכלל שטחים הצמודים לקיבוץ ממזרח ומצפון. בהם הוקמו שכונת מגורים ואולפני הרצליה. רמת השרון התרחבה דרומה ומערבה, אך גם הקיבוץ קיבל שטחים נוספים לעיבוד חקלאי בסמוך. בנוסף הוקמה מעברת גלילות מדרום מערב לקיבוץ, במקום בו שכן הכפר הערבי "אג'ליל". אחר כך הוקמו באזור זה מחנות גלילות והוא סופח לרמת השרון. כך שהקיבוץ הוקף בשטח עירוני תוך שנים ספורות.
בשנת 1950 עבר לגור בקיבוץ, ד"ר פאול רייך, רופא ילדים, שביקש להשתקע בקיבוץ. רייך לפני בואו לקיבוץ, אסף פרפרים מכל העולם בעת ששימש כרופא על אוניה וביקר בארצות רבות. הוא שימר בביתו את אוסף הפרפרים, שהיה הגדול במזרח התיכון. האוסף הוצג מספר פעמים לציבור הרחב. לאחר מותו ב-1960 הועבר אוסף הפרפרים למבנה ארכיון הקיבוץ, ובהמשך נתרם לאוניברסיטת תל אביב.
הקיבוץ קיבל תחילה מעמד של מועצה מקומית עצמאית, אך בסוף 1963 סופח לשטח מועצה אזורית חוף השרון.
בשנות ה-80 נקלע הקיבוץ לחובות, בדומה לקיבוצים רבים אחרים במשבר הקיבוצים.
בשנת 2009 אושרה הקמת בניית שכונה מגורים חדשה בתחומו של הקיבוץ, שבה 52 יחידות דיור.
פרויקט הבנייה בשטחי הקיבוץ
בשנת 1991, נרקם הסכם בין הקיבוץ מינהל מקרקעי ישראל, עיריית הרצליה, מועצת רמת־השרון וחברת נתיבי איילון, לשנות את ייעודם של מאות דונמים של קרקע חקלאית שברשותו לקרקע לבנייה, ולמכור אותה ליזם פרטי לצורך בנייה למגורים. היוזמה לעסקה הייתה עקב הצורך להפקיע חלק מקרקעות הקיבוץ לשם סלילת המשך נתיבי איילון, הרחבת רצועת מסילת החוף והקמת בית בית קברות ומכון טיהור שפכים להרצליה. ההסכם נועד לעקוף את ההליכי הפקעה והפיצוי, ולחסוך את הזמן והכסף הכרוך בהם. בשנת 1997 החליט הקיבוץ שחלק מהכנסות המיזם יעברו למטה הסדר חובות הקיבוצים, במסגרת הסעיף לסיוע ההדדי בהסדר המשלים לחובות הקיבוצים.
עם זאת מימוש ההסכם התעכב במשך כ-25 שנים, עקב מספר גורמים: סכסוך עם מינהל מקרקעי ישראל על היקף הבנייה ושטח הקרקע שיקבל הקיבוץ במסגרת המיזם. עיכובים והתנגדויות במהלך אישור תוכנית הבנייה, סכסוך בין הרצליה ורמת השרון על שטח השיפוט של המיזם, ותביעה של קבוצת יוצאי הקיבוץ לחלק מההכנסות, כולל השחקן ששי קשת, שהוריו היו ממייסדי הקיבוץ אך הוא עזב אותו מיד לאחר השירות הצבאי. חלק מחברי קבוצה זו, זכו לקבל חלק מההכנסות.
עיכוב משמעותי נוסף בקידום המיזם נגרם בעקבות בג"ץ הקרקעות, שהוגש על ידי ארגון הקשת הדמוקרטית המזרחית נגד החלטה של מינהל מקרקעי ישראל שנתנה הרשאה לקיבוצים ומושבים לשינוי יעוד של קרקע חקלאית. החלטת המינהל התקבלה לאחר שנחתם ההסכם עם קיבוץ גליל-ים, אך העתירה הביאה לביטול ההחלטה, בנובמבר 2002, ולפתיחת ההסכם עם הקיבוץ. החלטת בג"ץ ניתנה זמן קצר לאחר שהוועדה המקומית לתכנון ובנייה של הרצליה אישרה את השלב הראשון של התוכנית.
בספטמבר 2008, חתם לבסוף הקיבוץ על הסכם עם מינהל מקרקעי ישראל, בו צומצם משמעותית היקף הבנייה שהובטח לקיבוץ תמורת הקרקעות, לכ-700 דירות בלבד בשטח שמצפון לקיבוץ, מתוך המיזם שבו ייבנו יותר מ-4,000 דירות וכן שטחים מסחריים שינוהל על ידי המינהל. המשך קידום התוכנית נעשה במסגרת הוועדה לדיור לאומי, לאחר שעתירה שהוגשה נגדו לבג"ץ נדחתה.
במאי 2014, זכתה חברת אפריקה ישראל מגורים במכרז לבניית 270 דירות לשכירות ארוכת טווח בשכונת גליל ים של הרצליה. בדצמבר 2015, נחתם "הסכם גג" בין משרדי האוצר והשיכון, רשות מקרקעי ישראל ועיריית הרצליה, שכלל בין היתר מימון הקמת התשתיות ומבני הציבור בשכונה. ביוני 2016, פרסמה רשות מקרקעי ישראל מכרז במסגרת תוכנית "מחיר למשתכן", לבניית 1,468 דירות בשכונה.
כלכלה
בעת הקמת הקיבוץ הקרקע החקלאית שעמדה לרשותו הייתה בשטח מצומצם, ונוסף על המשק החקלאי (שכלל לול ורפת), הקים מספר מפעלי מלאכה, כולל בית אריגה בשם "גיזה", נגריה, מכבסה לעבודות-חוץ ומתפרה. בנוסף עסק הקיבוץ בדיג, אך ספינת הדיג שהפעיל טבעה במאי 1945 מול חופי העיירה הערבית אל־מג'דל, כל אנשי הצוות ניצלו בסיוע תושבי המקום, והקיבוץ לא חזר לעסוק בדיג.
בשנת 1947 הוקם בקיבוץ מפעל טקסטיל בשם "תנחום", על שם תנחום כהן, נדבן ציוני מארצות הברית, שהיו לו עסקים בענף הטקסטיל וביקש להקים מפעל לפיתוח הענף בארץ ישראל, כולל סדנא להכשרת עובדים. קיבוץ גליל-ים נבחר כמיקום למפעל, מאחר שלחברים היה כבר ניסיון בתעשיית הטקסטיל. המפעל הורחב בשנת 1951, אך בשנת 1955 נסגר, בעקבות תחרות וגם בעקבות לחץ של התנועה הקיבוצית לסגור אותו (עקב כך שהיה מבוסס בעיקר על עבודה שכירה). בשנת 1962 רכש הקיבוץ את מפעל "מדגל" למדי מים, מפעל שפעל בתל אביב ובעליו ביקש למכור אותו, והקיבוץ העביר אותו למבנה ששימש קודם את מפעל "תנחום". המפעל הוקם על בסיס ידע שנרכש ממפעל בשווייץ. התחרות העזה בתחום מדי המים מצד מפעל "ארד" של הקיבוצים דליה ורמות מנשה גרם ל"מדגל" להפסדים שבעקבותיהם בשנות ה-70 נסגר המפעל. על בסיס המבנה הקיים, הוקם באותן שנים מפעל לייצור מוצרי פלסטיק בהזרקה, שהתבסס על קבלנות משנה. בשנת 1973 הוקם במפעל קו ייצור לברזים מפלסטיק, שעשה חיל, הגיע לייצוא שנתי של מיליוני דולר, והיה לענף מרכזי של הקיבוץ. בשנת 2015 מוזג מפעל "מדגל" עם חברת פלסאון תעשיות של קיבוץ מעגן מיכאל.
אחרי הקמת המדינה קיבלה גליל ים השלמה למשבצת הקרקע הקטנה שהייתה לה, לפיתוח ענף החקלאות. ענפי החקלאות שהוקמו בקרקע זו כללו את ענפי המספוא, הפלחה, תפוחי אדמה, בוטנים, בטטות, תירס, פרדס, אבוקדו, אפרסמון, בננות ומשתלת פרחים. בשנות ה-2000, עם צמצום שטחי החקלאות של הקיבוץ לטובת פיתוח עירוני, סלילת כבישים ותשתיות, צומצם המשק החקלאי של הקיבוץ במידה ניכרת.
דיוק אלינגטון
הוא כתב מאות יצירות בסגנונות מגוונים: שירים, קטעי ג'אז קאמריים ותזמורתיים, מוזיקה דתית ועוד. הוא ידוע במיוחד כמוביל תזמורת ביג בנד שהופיעה במשך עשרות שנים ברחבי ארצות הברית והעולם, ובשורותיה עברו כמה מהגדולים בנגני הג'אז.
דריל לינדזי
סר ארנסט דריל לינדזי ( באנגלית: Ernest Daryl Lindsay; 31 בדצמבר 1889 – 25 בדצמבר 1976) היה אמן אוסטרלי.
דיוק אלינגטון
אלינגטון פיתח גישה ייחודית לתזמור, שהעניקה לתזמורת שלו צליל שונה ומזוהה: הוא ערב כלים מסקציות העץ והמתכת, וכתב תפקידים שיועדו לנגנים מסוימים בתזמורת, מתוך היכרות עם סגנונם האישי ויכולותיהם המיוחדות.
דריל לינדזי
ביוגרפיה
הוא היה הבן הצעיר במשפחה גדולה, שנולד למנתח האנגלי-אירי רוברט צ'ארלס אלכסנדר וג'יין אליזבת לינדזי (לבית ויליאמס), מקרסוויק, ויקטוריה, שילדו עשרה ילדים. דריל ואחיו פרסי (הבכור), ליונל ונורמן, היו אמנים; רובי, גם היא אמנית, הייתה אשתו של הקריקטוריסט, המאייר והעיתונאי וויל דייסון.
דיוק אלינגטון
אלינגטון היה בין האפרו-אמריקאים המפורסמים ביותר במאה העשרים. הוא הקליט בחברות תקליטים אמריקאיות רבות והופיע במספר סרטים.
דריל לינדזי
ביוגרפיה
טרם מלחמת העולם הראשונה הפך דריל לעובד בחוות כבשים ליד קולארנברי ומאוחר יותר שירת במלחמה בצרפת. באנגליה הוא הפך לאמן של הכוח האוסטרלי. הוא יצר קשרים רבים בעולם האמנות ולמד בבית הספר לאמנות סלייד בלונדון. דריל זכה להצלחה מתונה עם ציוריו של פרחים לבנים.
דיוק אלינגטון
ילדות והתבגרות
אלינגטון נולד בוושינגטון ב-1899. אביו, ג'יימס אדווארד אלינגטון, היה בן לעבד משוחרר והתפרנס כשרטט בשירות הצי האמריקני ובעבודה נוספת כמשרת בבית הלבן. אמו, דייזי קנדי אלינגטון, ניגנה בפסנתר, וכך גם אביו. כשהיה בן שבע החל ללמוד נגינה בפסנתר. בראיונות סיפר כי לא גילה כישרון מיוחד לנגינה בשלב זה של חייו, והתעניין יותר בספורט.
דריל לינדזי
ביוגרפיה
בשנת 1922, באנגליה, דריל לינדזי נשא לאשה את ז'אן בבקט וייגל, שלימים תהפוך לסופרת. כשחזרו בני הזוג להתגורר באוסטרליה, הם בנו בית בשם "Mulberry Hill" בחצי האי מורנינגטון, והתגוררו בו עד ש"השפל הגדול" אילץ אותם לעבור למגורים צנועים יותר בבקוס מארש. כשהמצב השתפר הם חזרו לבית המקורי.
דיוק אלינגטון
ילדות והתבגרות
בשנות העשרה המוקדמות לחייו החל לגלות עניין בפסנתרני רגטיים, והאזין להופעות בוושינגטון, עיר מגוריו, וכן בפילדלפיה ובאטלנטיק סיטי בהן נפשה אמו. מפגש עם פסנתרן בשם הארווי ברוקס עורר בו התלהבות רבה ומוכנות להשקיע בנגינה. בגיל שבע-עשרה החל להופיע באופן מקצועי עם תזמורת קטנה שהקים "The Duke’s Serenaders".
דריל לינדזי
ביוגרפיה
בשובו לאוסטרליה הוא הוקסם מסיבוב ההופעות הראשון, 1936–1937, של "להקת הבלט הרוסי" באוסטרליה. הוא צייר אותם בהופעות ובמהלך החזרות ופרסם מאוחר יותר ספר של ציוריו. הוא אייר את זיכרונותיו של ארנולד הסקל, ריקודים סביב העולם.
דיוק אלינגטון
ילדות והתבגרות
במקום ללמוד בתיכון בעל אוריינטציה אקדמית, פנה ללימודי תקשורת חזותית בבית ספר מקצועי, אך שלושה חודשים לפני סיום הלימודים עזב את בית הספר והתרכז בנגינה בפסנתר. בגיל תשע עשרה עזב את בית הוריו, וכשנה אחר כך נישא לעדנה תומפסון. בנם, מרסר קנדי אלינגטון, נולד ב-11 במרץ 1919.
דריל לינדזי
ביוגרפיה
בשנת 1940 דריל לינדזי הפך לאוצר בגלריה הלאומית של ויקטוריה, והתמנה למנהל בין השנים 1942 ל -1956. הוא היה גם חבר בוועד המייעץ לאמנות של חבר העמים בשנת 1953. ב־31 במאי 1956 הוא קיבל תואר אביר על "שירותים לאמנות".
דיוק אלינגטון
מעבר לניו-יורק
ב-1923 עבר אלינגטון לניו יורק עם תזמורתו, שהחליפה את שמה ונקראה כעת הוושינגטוניאנס (The Washingtonians). התזמורת הופיעה במועדוני ג'אז ברחבי העיר וצברה פופולריות. ב-1927 החלה תזמורתו להופיע כתזמורת הבית במועדון הכותנה הנחשב בהארלם. שידורי הרדיו השבועיים מהמועדון חשפו את התזמורת לקהל ברחבי ארצות הברית, ותרמו רבות לפרסומה ולהצלחתה.
דריל לינדזי
ביוגרפיה
דריל לינדזי נפטר ביום חג המולד 1976, במורינגנטון, ויקטוריה, שישה ימים לפני יום הולדתו ה-87.
דיוק אלינגטון
מעבר לניו-יורק
התזמורת גדלה ושינתה שוב את שמה ל-"הביג בנד של דיוק אלינגטון". בשורותיה ניגנו נגנים רבים שהתפרסמו לאחר מכן בזכות עצמם. החצוצרן באבר מיילי היה מהראשונים שחקרו את אפקט ה-Growling (נהמה), והיה מהסולנים הגדולים הראשונים בתזמורת. למיילי מיוחס שינוי אופייה של התזמורת מנגינה נוקשה יחסית של מוזיקה לריקודים לסגנון ארצי וניו-אורלינסי. באותה תקופה נכתבו יצירות של Creole Love Call. אלינגטון גילה כישרון רב בהובלת התזמורת גם מבחינה בין-אישית, ונגנים רבים נשארו בתזמורת לאורך עשרות שנים. ג'וני הודג'ס הצטרף לתזמורת ב-1928 ונשאר בה עד מותו ב-1970, מלבד שתי הפסקות קצרות. בארני ביגארד, מגדולי נגני הקלרינט בסגנון ניו אורלינס, ניגן בתזמורת שתים-עשרה שנים. הארי קארני, נגן הסקסופון בריטון הגדול הראשון, ניגן בתזמורת מ-1927 עד מותו ב-1974.
דריל לינדזי
ביוגרפיה
הוא הותיר אחריו את אשתו. לא היו להם ילדים. אשתו, ג'ואן לינדזי, השאירה את מולברי היל לנאמנות הלאומית כשמתה בשנת 1984.
דיוק אלינגטון
מעבר לניו-יורק
בשנות ה-30 המשיכה לעלות פופולריות התזמורת, במידה רבה הודות למאמציו של מנהלו האישי של אלינגטון, אירווינג מילס. הקהל העיקרי שלה בארצות הברית היה אפרו-אמריקאי, אך בסיבוב הופעות שערכה ב-1934 באירופה זכתה למעריצים רבים.
על אף הצלחת התזמורת והכבוד לו זכו נגניה, עדיין היו חשופים לאפליה כלפי אפרו-אמריקאים שהייתה נפוצה באותה עת. מילס שכר לתזמורת רכבת משלה כדי להימנע מהיחס המשפיל בנסיעה בדרום ארצות הברית, בו התקיימה הפרדה גזעית קשוחה.
שנות הארבעים
התזמורת הגיעה לשיא פריחתה בשנות ה-40. אלינגטון הפגין יצירתיות רבה בכתיבה וניצל היטב את קולם הייחודי של הנגנים השונים בתזמורת, חלקם חדשנים וכוכבים בזכות עצמם. ג'ימי בלנטון שינה את תפישת הקונטרבס בג'אז כשהשתמש בו גם ככלי סולו ולא רק ככלי ליווי.
ב-1951 סבלה התזמורת מעזיבתם של המתופף סוני גריר, הטרומבוניסט לורנס בראון ונגן הסקסופון ג'וני הודג'ס. ב-1955 הצטרף ללהקה המתופף סם וודיארד.
עדנה מחודשת
ב-1960 חזר לתזמורת לורנס בראון וב-1962 הצטרף אליו קוטי ויליאמס. ב-1961 חיבר את פסקול המוזיקה של הסרט אינטרמצו בפריז, בו השתתף גם לואי ארמסטרונג והיה מועמד על כך לפרס אוסקר לפסקול המוזיקלי הטוב ביותר.
בשנות השישים המוקדמות היה אלינגטון בין חוזי הקלטות והיה יכול להקליט עם מוזיקאים איתם לא שיתף פעולה עד אותו זמן. ב-1962 הקליט את "Money Jungle" עם צ'ארלס מינגוס ומקס רואץ'. כמו כן, הקליט תקליט עם ג'ון קולטריין ותקליט בו אירחה תזמורתו את קולמן הוקינס.
שנותיו המאוחרות
ב-1965 היה אלינגטון מועמד לפרס פוליצר, אך נדחה. בתגובה אמר "הגורל נוהג בי בחמלה, הוא לא רוצה שאהיה מפורסם בגיל צעיר". ב-1966 ביצע את הקונצרט המקודש (Sacred Concert) הראשון שלו, ניסיון לשלב ליטורגיה נוצרית בג'אז. בהמשך כתב שני "קונצרטים קדושים" נוספים. יצירות אלה עוררו מחלוקת רבה בתקופה סוערת גם כך בארצות הברית. רבים ראו בהן ניסיון להשיג תמיכה מסחרית בדת המאורגנת, אך אלינגטון תיאר אותן במילים "הדבר החשוב ביותר שעשיתי מימי". יצירותיו המאוחרות אינן מוכרות כיצירותיו משנות הארבעים, אך אלינגטון המשיך ליצור ולהקליט יצירות חדשניות כסוויטת המזרח הרחוק (1967), סוויטת ניו אורלינס (1970), וליקוי אפרו-אירואסיאני (The Afro-Eurasian Eclipse, 1971) עד סוף חייו.
דיוק אלינגטון מת ב-24 במאי 1974, ונקבר בבית הקברות Woodlawn ברובע הברונקס שבניו יורק.
עיטורים
זכה במדליית החירות הנשיאותית ב-1969 ובאות לגיון הכבוד הצרפתי ב-1973, הנחשבים לאותות הכבוד הגבוהים ביותר במדינות אלה.
הנצחה
מדי שנה בחודש מאי מתקיימת תחרות נגינה של יצירות אלינגטון בביצוע להקות ג'אז של בתי ספר תיכוניים, וזאת במסגרת פסטיבל "ג'אז במרכז לינקולן" (Jazz at Lincoln Center) בניו יורק. הפסטיבל נועד לעודד מוזיקאים צעירים לנגן מוזיקה מאת דיוק אלינגטון.
פורמולה 1
פורמולה 1 (באנגלית: Formula 1, או בקיצור F1) הוא סבב שנתי של מרוצי מכוניות חד-מושביות במסלולים ממוקמים ברחבי העולם. הדרישות הטכניות המתבקשות לבניית מכוניות מהוות את הרמה הגבוהה ביותר במרוצי פורמולה. לסבב שנת 2022 מתוכננים 23 מרוצים ויתחרו בו עשר קבוצות עם שתי מכוניות כל אחת ועליהן רק ארבעה יצרני מנוע (פרארי, מרצדס, רד בול ואלפין). הדרישות הטכניות נכתבות על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) ומעודכנות על ידה ובהסכמתן של עשר הקבוצות המשתתפות במרוצים. בנוסף ה-FIA מפקחת על כל אחד מהמרוצים הנותנים ניקוד לעשרת הנהגים הראשונים ועל עשר הקבוצות הראשונות, מה שמאפשר להכריז בסוף הסבב על תוארי אליפות עולם שנתיים לנהגים ולקבוצות על בסיס סכום הנקודות שנאספו.
היסטוריה
מרוץ הפורמולה 1 הראשון התקיים ב-1948, אך אליפות העולם החלה להתקיים בשנת 1950 עם 18 קבוצות בשבעה מרוצים. קבוצת פרארי היא היחידה מביניהן שעדיין מתחרה. תואר האליפות לקבוצות נוסף בשנת 1958.
נהגים וקבוצות
בעונת 2019 משתתפים בכל מרוץ 20 נהגים המייצגים 10 קבוצות (שני נהגים בכל קבוצה). כמה מהקבוצות הן יצרניות רכב מוכרות כגון מקלארן, מרצדס או פרארי ואחרות הן קבוצות מרוץ מקצועניות כגון: ויליאמס, סאובר ורד בול רייסינג. שלוש מהקבוצות הן בריטיות, שתיים איטלקיות, אחת גרמנית, אחת צרפתית, אחת אוסטרית, אחת שווייצרית ואחת מאמריקה הצפונית. נהגים רבים באים ממדינות שונות מאלה של הקבוצה שעבורה הם נוהגים ולפיכך בטקס הענקת הגביע בסיומו של כל מרוץ מנוגנים שני המנונים: המנון מדינת האם של הקבוצה והמנון מדינת האם של הנהג. כאמור, מלבד זכיות במרוצים אינדיבידואליים הנושאות עמן יוקרה רבה הן בעבור הנהג והן בעבור קבוצתו, מתמודדים הנהגים והקבוצות על שני תארים שנתיים: תואר אליפות הנהגים, שהוא התואר הנחשב והנחשק מכולם וזוכה בו הנהג שהשיג את הניקוד המצטבר הגבוה ביותר בסיכום כל המרוצים, ותואר אליפות הקבוצות, שבו זוכה הקבוצה ששני נהגיה השיגו את הדירוג המצטבר הגבוה ביותר.
על אף שפורמולה 1 עשוי להיראות כספורט אישי, שכן עיקר העבודה בזמן המרוץ מוטלת על הנהג, זהו למעשה ספורט קבוצתי: מיומנות המכונאים בעת עצירת המכוניות ברחבת הטיפולים משפיעה על משך זמן העצירה, עבודת המהנדסים קובעת את ביצועי הרכב ולהחלטות מנהלי הקבוצות, כמו תזמון הכניסה לרחבת הטיפולים ואסטרטגיית המרוץ, ישנה חשיבות מכרעת גם כן. בנוסף, לעיתים נותנים מנהלי הקבוצה הוראות קבוצתיות לנהגיהם. למשל, קבוצה עשויה להורות לנהג השני שלה לאפשר לנהג הבכיר בקבוצה לעוקפו. לאחר עונת 2002 נאסרו הוראות קבוצתיות, אך בעונת 2011 האיסור בוטל. להתנגד להוראות הקבוצתיות מהסוג הזה לפעמים עלה לנהג שקיבל אותן ביוקר עד כדי כך שהיו מקרים בהם הנהג איבד את תמיכתה של הקבוצה להמשך העונה.
המרוצים
[[קובץ:Formula 1 all over the world.svg|שמאל|ממוזער|200px|
]] מרוצי פורמולה 1 מתקיימים במהלך סופי שבוע לאורך השנה, על פי רוב בהפרש של שבועיים זה מזה כאשר בשנים האחרונות המרוץ הראשון מתקיים בחודש מרץ והאחרון בחודש נובמבר. ביום שישי הפותח את סוף השבוע של המרוץ נערכים שני מקצי אימון המהווים עבור הנהגים והקבוצות הכנה לקראת המרוץ. מקצה אימון נוסף מתקיים ביום שבת בבוקר. לתוצאות של מקצי האימון אין השפעה על המירוץ עצמו או על המאבק על אליפויות הנהגים והיצרנים. ביום שבת נערך מקצה הדירוג שעל פיו נקבע סדר הזינוק במרוץ עצמו, שנערך ביום ראשון.
אירוח מרוץ פורמולה 1 נחשב ליוקרתי ביותר וערים בעולם משקיעות כסף רב בהקמת מסלול מרוצים ופיתוח תשתיות על מנת לזכות באפשרות לארח את אחד ממעט המרוצים המתקיימים בכל עונה. בנוסף, על הערים המארחות לשלם לפורמולה 1 דמי אירוח שנתיים, כאשר הסכום השנתי הממוצע שמשלמות הערים המארחות עומד על 29 מיליון דולר.
מספר שיא של מרוצים התקיים בעונת 2016, בה נערכו 21 מרוצים. המרוצים מתקיימים במדינות שונות על פני ארבע יבשות (כך למשל בעונת 2011 התקיימו תשעה מרוצים באירופה, שישה במזרח אסיה לרבות מרוץ שהתקיים בפעם הראשונה בהודו, אחד באוסטרליה, אחד בקנדה, אחד בברזיל ושניים במזרח התיכון – בבחריין ובאבו דאבי). בשנת 2012 צורף מרוץ חדש בארצות הברית באוסטין, בירת טקסס, ובשנת 2014 התקיים לראשונה מרוץ ברוסיה.
בכמה מן המסלולים המרוץ מתקיים שנים רבות ברציפות ולעומתם כמה מן המסלולים הם חדשים וצורפו למפת התחרויות רק בשנים האחרונות. רוב המסלולים נבנו במיוחד למרוצי מכוניות אולם ישנם כמה מסלולי רחובות שבהם המרוץ מתקיים ברחובות ערים (גרנד פרי מונקו הוא המפורסם שבהם).
החל משנת 1999 הונהג באופן קבוע בסבב מרוצי הפורמולה 1 מרוץ הגרנד פרי האירופי, אשר לרוב התקיים במסלול נורבורגרינג בגרמניה (12 פעמים), ומדי פעם גם בערים אירופיות אחרות כגון ולנסיה. בשנת 2012 הוצא מרוץ זה מן הסבב והוחזר שוב בעונת 2016 כאשר העיר באקו נבחרה לארח את המרוץ.
מקצה הדירוג
בשל רוחבם המוגבל של מסלולי המרוצים, לא ניתן להזניק את כל המכוניות בקו אחד. לפיכך הזינוק במרוץ נעשה כאשר המכוניות עומדות בשני טורים כאשר כל אחת מהמכוניות בטור הראשון (מכוניות מספר 1, 3, 5 וכו') מקדימה מעט את המכונית שבטור השני (מכוניות מספר 2, 4, 6 וכו'). סדר המכוניות בעת הזינוק נקבע על פי תוצאות מקצה הדירוג שנערך ביום שבת. מקצה הדירוג הוא למעשה מרוץ נגד השעון ובמהלכו מנסה כל נהג להשלים הקפה של המסלול בזמן המהיר ביותר.
חוקי מקצה הדירוג השתנו במהלך השנים. בעונת 2006 הופעלה לראשונה שיטת הנוקאאוט. על פי שיטה זו מקצה הדירוג מחולק לשלושה חלקים ובסיומו של כל אחד מהם מודחים מהשתתפות בחלק הבא הנהגים שביצעו את ההקפות האיטיות ביותר. מאז אומצה שיטה זו הוכנסו בה שינויים מעטים, בעיקר במשך הזמן של כל אחד מהחלקים ובמספר המנופים בכל חלק, והיא עודנה בשימוש עד היום.
נכון לעונת 2014 החלק הראשון של מקצה הדירוג נמשך 18 דקות ובסופו ממשיכות 16 המכוניות שקבעו את זמני ההקפה המהירים ביותר. יתר המכוניות מנופות מהמשך מקצה הדירוג ומקומן בזינוק נקבע למקום ה-17 ואילך, על פי תוצאותיהן. לאחר הפסקה של חמש דקות מתחיל החלק השני שנמשך חמש עשרה דקות ואחריו מנופות שש מכוניות נוספות שקבעו את הזמן האיטי ביותר והן מזנקות מהמקומות 11 עד 16. לאחר עוד חמש דקות הפסקה מתחיל החלק האחרון שנמשך 12 דקות ובסופו נקבע מיהו הנהג שיזנק מהעמדה הראשונה ("פול פוזישן"), ומה יהיה סדר תשעת הנהגים שידורגו אחריו.
בכל אחד משלושת החלקים של מקצה הדירוג כל נהג רשאי לבצע כמה הקפות שירצה במסגרת הזמן המוקצב. ניתן לסיים הקפה לאחר תום הזמן, אך זאת בתנאי שההקפה החלה לפני שהזמן תם. החל מעונת 1996 הונהג "חוק 107%" שעל פיו נהג שהזמן שקבע במקצה הדירוג איטי מ-107% מהזמן של הנהג המהיר ביותר, לא יוכל להשתתף במרוץ למעט סיבות מיוחדות.
למיקום בתחילת המרוץ יש חשיבות רבה בכל המרוצים ובפרט במסלולים שבהם קשה לבצע עקיפות במהלך המרוץ.
מהלך המרוץ
בכל מרוץ נקבע מספר אחר של הקפות מסלול שהמתחרים חייבים להשלים והוא נקבע בין השאר על פי אורך המסלול. מיקומו הסופי של כל נהג נקבע על פי המשתנים האלה: מיקומו בזינוק ויכולת הזינוק שלו; מהירותו במהלך המרוץ ויכולתו לעקוף מכוניות איטיות יותר או למנוע ממכוניות מהירות יותר מלעקוף אותו (ישנם כללים המסדירים את המותר והאסור בתמרוני עקיפה ובתמרוני מניעת עקיפה); הצלחתו של הנהג להימנע מתקלה טכנית, ממעורבות בתאונה או מהפרת כללי התחרות שעלולה לעלות לו בסנקציות במהלך המרוץ או אחריו; מהירות החלפת הצמיגים ברחבת הטיפולים (Pit stop) ובחירת אסטרטגיה נכונה בכל הקשור לבחירת צמיגים והחלפתם.
במקרה שמתרחשת תאונה או תקלה טכנית שגורמת למכונית או לחלקי מכונית להישאר על המסלול באופן שעלול לסכן את שאר הנהגים - מוזנקת מכונית הבטיחות. מכונית הבטיחות נוסעת במהירות איטית יותר מהמהירות התחרותית של המכוניות על מנת לאפשר למרשלים לסלק את המפגע. ברגע שהדבר קורה, מכונית הבטיחות יוצאת מן המסלול והמכוניות חוזרות להתחרות במהירות תחרותית. בזמן הנסיעה מאחורי מכונית הבטיחות אסור לנהגים לעקוף זה את זה. בעוד שבמהלך התחרות עשויים להיווצר פערים גדולים מאוד בין המכונית הראשונה לאחרונה, ולעיתים רבות המכוניות שבראש הטור "מדביקות" את אלו שבסופו (כלומר משיגות אותן בהקפה שלמה - במקרה כזה המכוניות האיטיות יותר מחויבות לתת למכוניות המהירות יותר לעקוף אותן), הרי שהזנקה של מכונית הבטיחות מצמצמת את הפערים בין המכוניות ובמידת מה אף עשויה לפתוח את המרוץ מחדש שכן מיד לאחר עזיבתה את המסלול נוצר מצב הדומה לזינוק מבחינת הפער הקטן בין המכוניות.
בסיום המרוץ נערך טקס הענקת גביעים בעל מאפיינים קבועים. הנהגים שסיימו בשלושת המקומות הראשונים עולים על פודיום ואז מושמע ההמנון הלאומי של המדינה שממנה הגיע הנהג המנצח ולאחריו ההמנון של המדינה של הקבוצה של הנהג המנצח. לאחר ההמנונים מקבלים שלושת הנהגים וכן נציג של הקבוצה המנצחת גביעים המוענקים בדרך כלל על ידי אישיות נכבדה מהמדינה המארחת את המרוץ. לאחר הענקת הגביעים, חוגגים הנהגים בהתזת בקבוקי שמפניה (או משקה אחר במדינות שבהן חל איסור על שתיית משקאות חריפים) לצלילי מנגינה מהאופרה כרמן של המלחין ז'ורז' ביזה.