cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף זריצקי
שנים מאוחרות
בשנת 1980 נמכר אקוורל של זריצקי משנת 1924 במכירה פומבית של גלריה גורדון ב-79 אלף דולר. אולם, לבד מהצלחה כלכלית התכבד זריצקי בשנותיו האחרונות גם במחוות ציבוריות שונות. בשנת 1979 השתתף לראשונה בראיון טלוויזיוני בתוכנית בשם "טעם ורוח" בהנחייתו של גדעון עפרת. בשנת 1981 הוציא השירות הבולאי בול ועליו הציור "ירושלים, מבט על שער יפו" (1927). בשנת 1981 יזם מארק שפס, מנהל מוזיאון תל אביב לאמנות, הענקת תואר יקיר העיר תל אביב לזריצקי; ב-26 במאי 1982 קיבל זריצקי את התואר מידי ראש העיר שלמה להט. בינואר 1982 נערכה במוזיאון תל אביב הקרנה חגיגית של הסרט התיעודי "דיוקנו של אמן – יוסף זריצקי" (1981; 32 דקות), בבימויו של יכין הירש, ובהפקת משרד החינוך ושירות הסרטים הישראלי. בשנים 1984–1985 הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות תערוכה רטרוספקטיבית מקיפה ובה כ-340 יצירות.
ב-26 במרץ 1985 נפטרה אשתו של זריצקי, שרה. זריצקי עצמו נפטר כמה חודשים אחריה, ב-30 בנובמבר, בבית החולים אסותא. בן 94 היה במותו. ארונו הוצב באולם הכניסה של מוזיאון תל אביב, ולאחר הספדים הוסע הארון לצובה, שם נקבר.
יצירתו של זריצקי
במהלך שנות העשרים של המאה ה-20 התבלט זריצקי בגישתו המודרנית אל מול ציירי "מגדל דוד" בעלי הסגנון הארץ ישראלי. בשונה מעבודותיהם נעדרו מציוריו סמלים מקומיים כגון דמויות בני הארץ, גמלים או חמורים. יצירה זו הייתה עדיין מושפעת מן האמנות המודרניסטית הרוסית, אולם בהמשך עבודתו ישנה התנתקות ממסורת ציור זו. זריצקי פיתח סגנון ציורי שכונה 'מופשט לירי'. במסגרת הפשטה זו עובדו הצורות באמצעות עוצמת משיכות המכחול ובאופן המגע שלו במצע הציור, לכדי קומפוזיציות וכתמי צבע לרוב מרובעים, שהתנתקותם מן המקור הריאלי והתאמתם להלך נפשו ולהתרשמותו של הצייר, אימפרסיה בלשונו, רק הלכה וגברה במהלך השנים. רן שחורי טען כי 'המופשט הלירי', הוא "נוסח זריצקאי מקורי ל'אן פורמל' הצרפתי ול'אקשן פיינטינג' האמריקאי".
גדעון עפרת טען במאמרו "'אופקים חדשים': על חטאי" כי נוסח הציור ה'לירי' של זריצקי יצר באמנות הישראלית נטייה להדגשה של פני השטח, למחוות של קו וכתם פיוטיים. נטייה זו חילחלה אל אמני "דלות החומר", אל המינימליזם ואל האמנות המושגית הישראלית. בנוסף, טען עפרת כי "הנוכחות המאסיבית של 'אופקים חדשים' מנעה התפתחות מקומית של כל רגישות אחרת". בין היתר דחקה את השפעות הסוריאליזם והסימבוליזם שהחלו להופיע בישראל בשנים אלו.
הציורים בצבעי-מים של יוסף זריצקי - אינטרפרטציה ייחודית של צבעי-המים של סזאן ושל הציור הסימבוליסטי הרוסי (ורובל) - זכו להכרה מרגע עלייתו ארצה בשנת 1923. כאמן פעיל וכמבקר אמנות נמנה מן ההתחלה עם האמנים המובילים בקרב למען האוונגרד. ההתמודדות בין הממד האוריינטליסטי והממד האוניברסליסטי מורגשת ביצירותיו המוקדמות. מאוחר יותר בחר להתרכז בשני וגם ללחום למענו. האקווארלים של זריצקי, עם כל ההערכה אליהם בתקופתם, נתפסו כציוני-דרך מובהקים רק במבט רטרוספקטיבי, משהפך האמן למנהיגה של קבוצת "אופקים חדשים". ציורי הדומם והדיוקנאות של יוסף זריצקי מסוף שנות העשרים ומשנות השלושים מעידים על השפעת הציור האינטימיסטי הצרפתי ולעיתים על זיקה ליצירתו של מאטיס. מאמצע שנות השלושים ועד אמצע שנות הארבעים התרכז זריצקי בתיאור קטע נוף עירוני אחד - מראה גגות תל אביב מבעד לחלון הסטודיו שלו או מעל גג ביתו. פעילות זו הסתכמה במאות ציורים בצבעי-מים שבהם התמודד האמן עם בעיות עקרוניות של הציור: מהות תהליך תרגום המציאות לרכיבים של ציור. החלון ומסגרת הבד המופיעים במרבית הציורים הם משל לעניין הזה. לקראת סוף התקופה גוברת בציורי הסדרה מגמת ההשטחה וההפשטה. היצירה עצמה הופכת לנושא בפני עצמו, האובייקטים של המציאות נכנעים לחוקיות הפנימית של הציור והופכים למוטיבים של הקומפוזיציה. יצירותיו אלו של זריצקי הן ציון-דרך בתולדות האמנות הישראלית בגלל איכותן הגבוהה ובגלל היותן שלב חשוב בדרכו של זריצקי אל ההפשטה. הן מייצגות את השפעת האמנות הצרפתית של שנות השלושים. הן גם מתייחסות לפן המודרניסטי, העכשווי, של הארכיטקטורה המודרנית של תל אביב, ומתרכזות בציור לשמו ולא בנושא פיטורסקי. רמת התחכום וההעמקה של העיסוק בפן העקרוני של הציור היא ציון-דרך בפני עצמו. ציורים אלה מייצגים את העניין הרב שהיה לציירי ארץ-ישראל באותן שנים בציור בצבעי-מים (גם מסיבות כלכליות-תקציביות ובייחוד בגלל האפשרות של מדיום זה לתרגם שקיפויות ולמסור אפקטים של אור). אמנים כפנחס אברמוביץ, יחיאל קריזה, אריה ארוך ושמשון הולצמן היו באותן שנים תלמידיו של זריצקי. מלבדם הייתה לו השפעה רבה על אמנים רבים אחרים.
הנצחה
על שמו נקרא בית האמנים ברחוב אלחריזי בתל אביב.
על שמו של יוסף זריצקי נקראו רחובות בערים תל אביב-יפו (בשכונת רמת אביב החדשה) ובאר שבע.
יצחק יעקב
יצחק ("יצה") יעקב (24 במרץ 1926 – 25 במרץ 2013) היה תת-אלוף בצה"ל, ממייסדי היחידה למחקר ופיתוח של משרד הביטחון. כיהן כמדען הראשי הראשון במשרד המסחר והתעשייה והקים קרן הון סיכון. כשלושים שנה לאחר פרישתו הועמד לדין לאחר שמסר לגורמים אחדים ידיעות סודיות הקשורות לשירותו הצבאי, ונדון לעונש של שתי שנות מאסר על תנאי.
ביוגרפיה
נולד כיצחק יעקובסון בתל אביב בשנת 1926. בשנת 1944 התגייס לפלמ"ח. השתתף בפיצוץ גשר עזה. נמנה עם אנשיה של שיירת העשרה, שהובילה אספקה מירושלים ליישובי גוש עציון ב-11 בדצמבר 1947 ונפגעה ממארב. בשיירת נבי דניאל היה במשוריין הפיקוד של השיירה ביחד עם צבי זמיר ומישאל שחם. משוריין זה היה בסוף השיירה והצליח לחזור לגוש עציון בעוד ששאר השיירה נשארה ליד הבית בנבי דניאל ואנשיה ניהלו קרב הישרדות בפיקודו של אריה עמית (טפר). ב-1948 היה למפקד מחלקה בקריית ענבים, ולאחר מכן קצין מבצעים של הגדוד השישי בחטיבת הראל. בסוף 1948 היה ממלא מקום מפקד הגדוד השישי.
בשנת 1948 יצחק יעקב נישא לשולמית גרייזמן אותה הכיר במסגרת שרותם בפלמ"ח בחטיבת הראל ולהם 2 בנות רוני וטלי.
לאחר מלחמת העצמאות, עבר את קורס המג"דים הראשון בצה"ל. למד ארבע שנים הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון ולאחר שנתיים בתעשייה האזרחית, שב בשנת 1955 לשרת בצה"ל במחלקת אמצעי לחימה, תחת פיקודו של עמוס חורב. ב-1956 הפך למפקד סדנה שעסקה בהסבת טנקים ישנים לטנקי מערכה. בתחילת שנות ה-60, יצא ללימודים ב-MIT, וב-1963 התמנה לראש מחלקת אמל"ח (אמצעי לחימה) באג"ם, בדרגת אלוף-משנה. ב-5 בספטמבר 1968 החליף את עמוס חורב בתפקיד סגן המדען הראשי של מערכת הביטחון. ב-1972 מונה לראש יחידת המחקר והפיתוח של מערכת הביטחון, בדרגת תת-אלוף. סיים את שירותו בצה"ל בשנת 1973. בגזר הדין במשפטו תואר:. לפי הסאנדיי טיימס הוא מילא תפקיד חשוב בשלבים המוקדמים של פיתוח תוכנית הגרעין הישראלית.
בשנים 1974–1978 כיהן כמדען הראשי הראשון במשרד המסחר והתעשייה. עבר למגזר הפרטי וניהל את "וורלדטק", אחת מקרנות הון הסיכון הראשונות שפעלו בישראל. הקרן הוקמה על ידי אלרון וחברת "קונטרול דאטה" מארצות הברית, בהמשך הצטרפה גם כלל תעשיות כשותפה. במסגרתה גייס כספים להשקעה במפעלי היי טק ישראליים, בהם "קומברס" "טלדטה", "לננט" ו"טקנומטיקס". לאחר שבמסגרת עסקיו הרבה לנסוע לארצות הברית, עבר להתגורר במנהטן, שם פגש את טניה מנדוזה, שהפכה לבת זוגו (קודם לכן היה נשוי לשולמית, ממנה נולדו לו שתי בנות).
מעצרו ומשפטו
הידיעות שנחשפו כללו "ידיעות כמוסות לרבות בנושא הגרעין, שהיו ידועות למתי מעט גורמים בצה"ל". יעקב טען להגנתו ש"הידיעות הסודיות" שאליהן מתייחס כתב האישום אינן סודיות. טענה זו נדחתה על ידי בית המשפט, שהדגיש "קיים הבדל תהומי בין פרסומים ממקורות זרים או ישראליים על ידי חוקרים או עיתונאים לבין פרסום מפי האדם אשר היה אחראי לפיתוח אמצעי לחימה בצה"ל. פרסום שכזה יהיה בידי האויב ידיעה, להבדיל מהערכה, ויספק לו אישור מוסמך לידיעות שכבר יש בידיו, או להערכות המצויות בידיו".
בית המשפט ציין כי יעקב חשף את הידיעות הסודיות כאשר חש כי זו אולי ההזדמנות האחרונה שלו לפרסם את חלקו בנושא, וכדבריו: "עכשיו זה הסיבוב האחרון שלי, ואני לא אחכה עד שהשטן יסיים לספור עד עשר".
בית המשפט קבע כי יעקב לא פעל מתוך כוונה לפגוע בביטחון המדינה לא רק במובן זה שהוא לא חפץ להשיג תוצאה זו, אלא שהוא גם לא צפה אפשרות שכזו בדרגת הסתברות של ודאות קרובה, וציין:
במאי 2002, יעקב זוכה בשתי העבירות החמורות יותר שיוחסו לו, והורשע בעבירה הקלה מבין אלה שיוחסו לו, של מסירת ידיעה סודית ללא סמכות, לפי סעיף 113(א) לחוק העונשין, והתביעה דרשה לגזור עליו מאסר בפועל. אך הוטל עליו עונש של שתי שנות מאסר על תנאי, לאחר ששהה במשך כשנה בכלא ניצן, ואחר כך במעין מעצר בית במלונית "אפרופו" שבתל השומר, עד למתן גזר הדין. בגזר הדין הובאה בחשבון תרומתו העצומה של יעקב למדינה, ובין השאר כתבה בו השופטת שרה סירוטה: "כה רב השפע שהשפיע הנאשם בנתיבים שסלל, רעיונות שהגה, תלמידים שהקים בשמשו כפרופסור אורח באוניברסיטת באר-שבע - כל אלה קידמו את המדינה מבחינה טכנולוגית למקום שרק מעצמות גדולות עומדות". עוד ציינה השופטת: "להבדיל מקרבן עבירה שיכול לזעוק זעקתו ולהגיש תלונה, המדינה איננה יכולה להקים קול זעקה כשפוגעים באינטרסים שלה, והיא זקוקה להגנה, ועל כן מחמירים בתי המשפט בעבירות שפוגעות בציבור. אך בנסיבות עניננו אותה מדינה שלמענה היה מוכן הנאשם למסור את נפשו ואף הגיש לה מגש כסף בהבאת משקיעים לפיתוח הטכנולוגיות בארץ, אילו יכלה לומר דבר לעניין העונש הייתה בוודאי אומרת: הניחוהו!"
משפטו של יעקב נערך בדלתיים סגורות, ורק חלקים מפסק הדין הותרו לפרסום.
בתביעה אזרחית שהגיש משרד הביטחון נגד יעקב, דרש המשרד מיעקב סכום של 1,661,406 ש"ח שהוציא על אבטחתו בעת ששהה במעצר בית במלונית "אפרופו". תביעה זו נדחתה, תוך שהשופט טל שחר מציין: "טוב היה לה שלא תוגש, משתוגש".
לאחר המשפט
יעקב הביע דעתו על גורמי הצנזורה בישראל במכתב למערכת "הארץ", בו כתב, בין השאר:
בשנת 2009 יצר הבמאי ניר טויב, במימון ערוץ 8, רשת והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, סרט תיעודי על הפרשה בשם "ממלכת הסוד". הסרט מציג את התגייסות המערכת הביטחונית להגן על הסוד אותו חשף יעקב ועל כשלים במערכת המשפט כאשר הנושא הוא ביטחוני. הסרט הוקרן בערוץ 2 ב-12 בספטמבר 2010.
בשנת 2011 ראה אור, בהוצאת ידיעות ספרים, ספרו האוטוביוגרפי "אדון כלום בריבוע".
יעקב נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
גילוי מאוחר
במאמר שפרסם הפרשן הצבאי יוסי מלמן לאחר פטירתו של יעקב, עולה כי הגילויים עליהם נשפט נגעו להיערכות בישראל, בתקופת הכוננות שקדמה למלחמת ששת הימים, לאיום בהפעלת נשק גרעיני או הפעלתו כמוצא אחרון אם ישראל תיקלע לעמדת הפסד וסכנת השמדה בעימות הצפוי - מבצע שמשון. מלמן הסתמך על פרסומים זרים וספרים על הנושא, ולדבריו מתברר כי על רקע החששות לגורל המדינה בתקופת הכוננות נתקבלה ההחלטה לערוך הכנות ולהעמיד לכשירות מבצעית את פצצת הגרעין שהצליחה ישראל לפתח עד אז.
לדברי מלמן לא ברור אם הדיון בו נתקבלה ההחלטה נערך בידיעה או באישור של ראש הממשלה לוי אשכול. לדבריו מי שהיה אחראי לנושא הוא הרמטכ"ל לשעבר, רב-אלוף (מיל') צבי צור, שהיה אז עוזר שר הביטחון ועמד בראש ועדה מצומצמת שעסקה בסוגיה. מלמן מצטט את דברי צור שאמר, בעדות שפורסמה לאחר מותו על ידי העיתונאי אמיר אורן ב"הארץ", כי "לא שמישהו חשב לעשות משהו. הדרג הפוליטי לא עסק בזה והדרג הטכני שאני הייתי חבר בו היה (צריך) לבדוק מה מצבנו, ואם אפשר לעשות משהו, זה הכל. אחרי יום הסתבר שלא צריך לבדוק. אבל ביום הראשון בדקנו". לצד צור ויצחק יעקב השתתף בדיונים גם אלוף-משנה (מיל') יובל נאמן.
הבדיקה וההכנות לשמישות נעשו על ידי רפא"ל שמהנדסיה עבדו מסביב לשעון בשבועות שלפני המלחמה. במקביל הצטווה מפקד סיירת מטכ"ל, סגן-אלוף דב תמרי, להכין צוות של היחידה, שיוטס במסוק לחצי האי סיני ויישא עמו "חפץ", שלא הוסבר לו מהו. הכוונה הייתה, ככל הנראה, שהלוחמים יניחו את ה"חפץ" – המתקן הגרעיני הראשון של ישראל – על הר גבוה בסיני.
מלמן הדגיש כי על פי העדויות והאזכורים המעטים הקיימים בנושא, הכוונה הייתה לאיים בהפעלת המתקן כדי להרתיע את מצרים. לדברי מלמן אפשר שגם דובר על הפעלת המתקן, כמוצא אחרון, אם צבא מצרים יפעיל במלחמה נשק כימי או ביולוגי או יפציץ בטילים מרכזי אוכלוסייה וישראל תעמוד בפני סכנת הכחדה. מלמן מצטט את דברי יצחק יעקב בספרו, כי "אף לא פעם אחת, לשנייה אחת, לא עלה בדעתי, שאמצעי ההרתעה הפרימיטיבי שהכנו יבוא לידי שימוש אם נאצר לא יפעיל את טיליו".
קישורים חיצוניים
* Aluf Benn, Israel: Censoring the past, Bulletin of the Atomic Scientists Vol. 57, No. 4, July/August 2001, pp. 17–19
אברהים נסאסרה
אברהים נסאסרה (בערבית: ابراهيم النصاصرة, יליד 1981) הוא איש עסקים ויזם חברתי, זוכה אות בן-גוריון (2019), מייסד ויו"ר קבוצת תמאם ומייסד ויו"ר מרכז תמר לקידום לימודי המדעים המדויקים בחברה הבדואית.
ביוגרפיה
נולד ביישוב לקיה לאחמד אבו דרוויש שיחד עם שלוש נשותיו הביא לעולם 32 ילדים. התחנך במוסדות החינוך ביישוב לקיה וכבר כילד סייע בכלכלת משפחתו - בצפון הנגב.
פעילות עסקית
עם סיום לימודיו בתיכון המקומי בלקיה, למד לתואר ראשון ותעודת הוראה בחינוך. לימד חינוך גופני בבית ספר בחורה וברהט.
מטיילי להב
לאחר כשנה פרש מעולם ההוראה, וייסד יחד עם משפחתו את חברת ההסעות "מטיילי להב" – אחת מחברות ההסעות הגדולות והמובילות בנגב. בשנת 2020 נרכשה פעילות חברת ההסעים "מרגלית" על ידי "מטיילי להב".
נ.א. אפיקים
"נ.א אפיקים הנדסה" הוקמה בשנת 2017 כחברה קבלנית.
שורשים
חברת "שורשים" היא המפעל המקומי הראשון בישראל לעיקור ירקות שורש ושיווקם לצרכן המפעל ממוקם בפארק התעשייה עידן הנגב, קרוב לאזורים חקלאיים. המפעל מעקר מגוון רחב של ירקות שורש החל מסלק, תפוח אדמה, דלעת דלורית, קטניות ועוד.
עידן הנגב אפיקים נדל"ן
לחברה מספר מגרשים ונדל"ן מניב בתחומי התעשייה, המסחר והשירותים ברחבי הנגב.
קבוצת תמאם
בדצמבר 2019 השקיעה קרן השקעות האימפקט ברידג'ס ישראל 14 מיליון ₪ בחברות המזון בקבוצת תמאם ויחד הוקמה 'נזיד אימפקט פוד' המפתחת את תחום המזון בקבוצה ומקדמת מיזמים חדשים בתחום.
פעילות חברתית
בשנים 2013–2015 החזיק נסאסרה בתיק החינוך במועצה המקומית לקייה.
מרכז תמר
בשנת 2015 הקים נסאסרה את "מרכז תמר", מרכז העוסק בקידום החינוך בחברה הבדואית בנגב. מרכז תמר, בשיתוף בתי הספר, הרשויות המקומיות ומשרדי הממשלה ותורמים מישראל ומחוצה לה, מפעיל ברחבי הנגב תוכניות שונות שבאות לתקן את הכשל שיש בתחום ההנדסה והמדעים ותחומים נוספים בחינוך בחברה הבדואית. במרכז מקדמים מצוינות ופועלים להשתלבותם של הצעירים באקדמיה ובכלכלה בתחומי ה-STEM. תוכניות המרכז הן אזוריות ומשותפות לתלמידים מרשויות שונות, שהם נדבך משלים והכרחי למאמצים המתקיימים בתוך הרשויות ומערכת החינוך. נכון ל-2022 משתתפים בתוכניות מרכז תמר למעלה מ-1,000 בני ובנות נוער, ממגוון יישובים בדואים מכל רחבי הנגב, וכמו כן בשנת 2022 הוקם בנגב בית ספר על-אזורי לקידום מצוינות במדעים. בית הספר פועל בשיתוף פעולה עם רשת ברנקו וייס, החל מכיתה ט' ועד י"ב.
העסקת אנשים עם צרכים מיוחדים
מספר האנשים עם צרכים מיוחדים בחברה הבדואית בנגב גבוה ביחס לאוכלוסייה הכללית בישראל. עם זאת, כמעט ואין מענים לאוכלוסייה ייחודית זו מעל גיל 21. במסגרת החברות הקיימות בקבוצת תמאם, משולבים אנשים עם צרכים מיוחדים ועובדים יחד עם כלל העובדים בחברות השונות.
"קודרה"- רשת התורמים הערבים
בשנת 2021 הקים נסאסרה יחד עם קבוצת פילנתרופים מהחברה הערבית את 'קודרה' – למען חיזוק ופיתוח החברה הערבית.
משפחתו
נכון ל-2021, איברהים נסאסרה מתגורר בלקייה. נשוי לנעמה שעוסקת בהוראה ולהם 4 ילדים.
אברהם קרן
אברהם קרן (קִירכנֶר) (3 באוקטובר 1889 – 1975) היה יושב ראש המועצה המקומית הנבחרת הראשונה בכפר סבא בשנים 1939–1951.
ביוגרפיה
קרן נולד כאברהם קירכנר ב-1889 בקוסוב שבגליציה (כיום באוקראינה). למד ב"חדר" ובבית מדרש ומ-1901 החל ללמוד בבית ספר יהודי על שם הברון הירש אותו סיים ב-1904. עם סיום לימודיו המשיך ללמוד עברית ואף עבד בספרייה עברית בעיר הולדתו.
מגיל 14 היה אברהם פעיל בתנועת הנוער הציוני ובשנת 1908 עלה לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה. תחילה עבד כפועל בפרדסי רחובות ומשם המשיך לנס ציונה ופתח תקווה. בגלל תנאי החיים הקשים, הרעב והמחלות מהן סבל החליט ב-1911 לחזור לקוסוב ובהמשך עבר לסטניסלבוב, שם התמסר לפעולה תרבותית ולתחיית השפה העברית. ב-1913 השתתף כציר באספה לתחיית השפה העברית. בשנת 1924 נבחר למועצת הקהילה היהודית במקום. ב-1918 נשא לאשה את שרה שוואלב.
ב-1925 עלה ארצה בשנית, עם אשתו ובנו אריאל כחלק מקבוצה מגליציה שהתיישבה בקריית ענבים ושם הקימו את קבוצת שילר, שהוא היה אחד ממייסדיה.
ב-1927 התיישב במושבה כפר סבא, ומשנת 1928 היה חבר בוועד המושבה וחבר בהנהלת חבר המועצות המקומיות. ב-1939 נערכו לראשונה בחירות למועצה המקומית בכפר סבא ובהן נבחר אברהם קרן לנשיא המועצה כנציג ההסתדרות. לאחר מכן נבחר עוד שלוש פעמים לתפקיד זה. בתקופתו נבנו שיכונים רבים לעולים חדשים ופועלים, נחנך מפעל המים במושבה, נבנה בית חולים לחולי שחפת (כיום נקרא מרכז רפואי מאיר), נבנה בית היולדות (שמבנהו הוסב ב-1984 למוסד גריאטרי) ובית משפט השלום. ב-1944 נבחר קרן כציר לאספת הנבחרים הרביעית. בשנים 1945–6 שימש כיו"ר חבר המועצות המקומיות (כיום מרכז השלטון המקומי בישראל). ב-1951 התפטר מתפקידו כיו"ר המועצה המקומית בכפר סבא. בין השנים 1951–1956 שימש כחבר בהנהלת מפעל הפיס ותרם להקמתו והתפתחותו.
בשנת 1990 נקרא על שמו רחוב בעיר כפר סבא.
ארגנטינוזאורוס
ארגנטינוזאורוס (שם מדעי: Argentinosaurus) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מענף טיטאנוזאוריה שנודע בגודלו הרב. הארגנטינוזאורוס היה אחד הדינוזאורים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם, וייתכן שאף הגדול שבהם, הן מבחינת אורך והן מבחינת משקל: אורכו מוערך בין 30 ל-40 מטר כאשר הוא האומדן המקובל ומשקלו בין 70 ל-100 טונות. הארגנטינוזאורוס חי בדרום אמריקה בתקופת הקרטיקון כ-97-94 מיליון שנים לפני זמננו.
על שיוכו הסיסטמטי בתוך ענף הטיטאנוזאוריה יש מחלוקת. בעבר הוא שויך למשפחת האנטארקטוזאוריים אך כיום מקובל יותר לשייכו לתת-ענף הלונגקוזאוריה.
תיאור
הארגנטינוזאורוס היה זאורופוד ענק טיפוסי והתאפיין בגוף גדול וכבד, וצוואר וזנב ארוכים. את רוב זמנו בילה באכילת צמחים ונדידה ביבשת אמריקה הדרומית בחיפוש אחר מקורות מזון. נראה שחי בעדרים קטנים, שסיפקו לו הגנה חלקית מפני טורפים. הגנתו העיקרית מפני טריפה הייתה גודלו הרב, שכן באותה תקופה התפתחו בדרום אמריקה טורפי ענק: מפוזאורוס רוסה וגיגאנוטוזאורוס, שהיה מגדולי הטורפים היבשתיים שחיו אי-פעם.
בשל מחסור במאובנים ישנה מחלוקת על תנוחת הצוואר של הארגנטינוזאורוס: האם צווארו היה זקוף בדומה לברכיוזאוריים ומספר טיטאנוזאורים אחרים או די אופקי בערך בגובה הירכיים כמו בדיפלודוקיים ומספר טיטאנוזאורים בהם דרדנוטוס הידוע משלד שלם יחסית. בהתאם לכך, ישנם שחזורים בהם צווארו זקוף וישנם שחזורים (כגון שלד משוחזר במוזיאון כרמן פונס) בהם צווארו בגובה הירכיים.
גודל
הארגנטינוזאורוס נחשב לדינוזאור הגדול ביותר הידוע מחומר מאובנים סביר. כשנתגלה, העריך גרגורי פול את אורכו ב-35 מטר ואת משקלו ב-80–100 טונות. הערכות אחרות נקבו גם הן באורך של 30–36 מטר ומשקל דומה.
שלד משוחזר של ארגנטינוזאורוס, הכולל חלק מהמאובנים המקוריים, כולל עצם השוקית (fibula), נמצא במוזיאון כרמן פונס (Museo Carmen Funes). שלד זה הוא באורך כ- וגובהו בכתפיים 7.3 מטר. זהו השלד הארוך ביותר בתצוגה מוזיאלית. שלד זה שימש לחקר התנועה של הזאורופוד הענק אך מספר פלאונטולוגים מתחו ביקורת על מספר אי-דיוקים בשחזור.
הערכות אחרות ניסו לקבוע את אורכו על ידי השוואה לטיטאנוזאורים אחרים. ב-2006 קרפנטר השווה את מבנה גופו לזה של סלטזאורוס ואמד את אורכו של הארגנטינוזאורוס ב-30 מטר בלבד. הערכות אחרות הציעו אורך קצר אף יותר: כ-26 מטר, דבר ששולל ממנו את תואר הזאורופוד הארוך ביותר. הערכות לגבי המשקל פחות נפוצות אך מקובל להעריך את משקלו ב-75 טונות.
הפלאונטולוג תומאס ר. הולץ הבן בספרו Dinosaurs: The Most Complete, Up-to-Date Encyclopedia for Dinosaur Lovers of All Ages - נספח סוגי הדינוזאורים - מעריך שאורכו של הארגנטינוזאורוס הוא ומשקלו כ-13 פילים אפריקנים בוגרים.
ב-2017 תואר מדעית זאורופוד ענק - פטגוטיטאן. דינוזאור זה היה באורך של כ- ובעל עצם הירך (femur) באורך 238 סנטימטר והיקף של פחות מ-110 ס"מ. לעומת זאת, עצם הירך הגדולה ביותר של הארגנטינוזאורוס הייתה באורך 250 ס"מ ובהיקף 118 ס"מ, דבר שמרמז שהארגנטינוזאורוס היה גדול במקצת מפטגוטיטאן. עם זאת, בשל חומר המאובנים החלקי וגודל השגיאות בהערכות לא ניתן לקבוע באופן חד-משמעתי מי היה גדול יותר, ורק אפשר לומר שהם היו בערך באותו גודל.
גילוי
הארגנטינוזאורוס, או ליתר דיוק, המין Argentinosaurus huinculensis, נתגלה, תואר וסווג לראשונה ב-1993 על ידי הפלאונטולוגים חוסה בונפרטה ורודולפו קוריה. המאובנים שלו נתגלו באזור Huincul Formation של Río Limay Subgroup בפרובינציית נאוקן שבארגנטינה. המאובנים כללו בעיקר חוליות מעמוד השדרה, מספר עצמות מאגן הירכיים ושוקה.
המאובנים שנתגלו
מארגנטינוזאורוס התגלו רק מאובנים חלקיים ולא שלד שלם. מאובני ההולוטייפ כוללים מספר חוליות (6 חוליות מהגב ו-5 חוליות מאזור אגן הירכיים), מספר צלעות והשוקה (tibia) ברגל האחורית. אחת מהחוליות שנמדדו היא באורך 159 ס"מ ואילו אורך השוקה הוא 155 ס"מ.
בנוסף לכך, נתגלתה גם עצם ירך (femur) לא שלמה, שזכתה לסימון MLP-DP 46-VIII-21-3. עצם זו מיוחסת לארגנטינוזאורוס והיקפה כ-118 ס"מ.
באמצעות השוואת הפרופורציות של עצמות אלה לזאורופודים אחרים מהענף טיטאנוזאוריה ושינוי סקלה איזומטרי יכולים החוקרים להעריך את גודלו המלא של ארגנטינוזאורוס, אם כי מרווח השגיאה גדול עקב המחסור בשלד שלם.
אטימולוגיה
השם המדעי של דינוזאור זה הוא Argentinosaurus huinculensis. פירוש שם הסוג הוא "לטאת ארגנטינה" על שם הארץ בה נתגלה, ארגנטינה, ופירוש שם המין huinculensis הוא "של Huincul" על שם התצורה הגאולוגית Huincul בה נתגלה בתוספת הסיומת הלטינית ensis שפירושה "של".
סאג'יד ג'אוויד
סאג'יד ג'אוויד (באנגלית: Sajid Javid; נולד ב-5 בדצמבר 1969) הוא פוליטיקאי בריטי חבר המפלגה השמרנית הוא חבר בבית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז הבחירה ברומסגרוב שבווסטרשייר. כיהן בין השאר כשר הפנים, שר האוצר ושר הבריאות בממשלות בריטניה.
ביוגרפיה
בבחירות 2010 התמודד ונבחר מטעם המפלגה השמרנית למושב מחוז ברומסגרוב בבית הנבחרים הבריטי. הוא נבחר לתפקיד גם ב-2015, ב-2017, וב2019, כשכל פעם גדל יתרונו.
ג'אוויד נשוי ללורה והם הורים לבן ושלוש בנות.
Lebensohl
Lebensohl היא קונבנציה בברידג' הקרויה על שם המתמטיקאי האמריקאי Kenneth Lebensold, בשיבוש שמו. זוהי קונבנציה במצב בו לאחר פתיחה של 1NT, מתערב יריב בהכרזה. הקונבנציה מאפשרת למשיב (שותפו של הפותח) לתאר את ידו. משתמשים בקונבנציה גם לאחר Weak two bid של שחקן יריב. מרבית מומחי הברידג' התחרותי משתמשים בקונבנציה זו.
מקור הקונבנציה
על אף שאדגר קפלן כתב ש Kenneth Lebensold המציא את הקונבנציה ועל אף שהקונבנציה קרויה על שמו, Lebensold הכחיש כל קשר לקונבנציה. מי שהגה את הקונבנציה הוא כנראה שחקן ברידג' מומחה ועורך עיתון ברידג' בניו יורק בשם ג'ורג' בוהם (1922-1993).
בכל מקרה לא נמצא מישהו שייחס את יצירת הקונבנציה לעצמו. קרוב לוודאי שהקטליזטור לבניית הקונבנציה היה מאמר, שפורסם באוקטובר 1965 במדור "Problem Forum" בעיתון The Bridge Journal. המאמר הראה עד כמה הטכניקות שהיו קיימות באותה עת, אינן מתאימות להתמודדות עם הבעיה שמציבה התערבות של שחקן יריב, אחרי הכרזת 1NT.
למה משמשת הקונבנציה?
התערבות טבעית באוברקול לאחר פתיחה של 1NT, מפריעה לשותפו של הפותח, משום שהיא גוזלת ממנו מרחב הכרזה ואינה מאפשרת לו הכרזות שהיו אפשריות לו לא התערב היריב במכרז. להלן תיאור הבעיות העיקריות הנגרמות בשל כך: דוגמה: לאחר פתיחה של 1NT התערב שחקן יריב בהכרזת 2. המשיב מחזיק יד עם אורך בסדרת ה-.
יד חלשה:
76
73
2
QJ987632
יד חזקה:
6
A3
K2
עם יד הראשונה המשיב מעוניין שהחוזה יהיה 3. עם יד השנייה המשיב מעוניין במשחק מלא של 3NT או 5. ללא שימוש בקונבנציית Lebensohl לא ידע הפותח להבחין בין שני המצבים, אם שותפו יכריז 3.
דוגמה: לאחר פתיחה של 1NT התערב שחקן יריב בהכרזת 2. אם למשיב יש ארבעה קלפים בסדרת ה- אין לו אפשרות להכריז 2 על מנת לברר האם לשותפו יש לפחות ארבעה קלפים בסדרה. קונבנציית Lebensohl מציעה הכרזה אחרת המהווה תחליף לקונבנציית סטיימן. דוגמה: לאחר פתיחה של 1NT התערב שחקן יריב בהכרזת 2. אם למשיב יש חמישה קלפים בסדרת ה- אין לו אפשרות להכריז 2. קונבנציית Lebensohl מציעה דרך אחרת להראות חמישה קלפים בסדרת ה-.
Lebensohl ביחד עם Jacoby Transfer
לאחר פתיחה של 1NT אפשר לשלב בין קונבנציית Lebensohl לבין קונבנציית Jacoby Transfer. היתרון של שילוב שתי הקונבנציות הוא שהיד החזקה משחקת והיד החלשה היא הדומם.
אופן ההכרזה של המשיב (שותפו של הפותח) במקרה שמשלבים הוא: למשל: לאחר פתיחה של 1NT התערב היריב בהכרזה טבעית של. הכרזת של המשיב מבטיחה 4 קלפים בסדרת ה- ומבקשת מהפותח להכריז אותה, אם גם לו יש 4 קלפים בסדרה.
לאחר אוברקול לא טבעי של יריב בגובה 2
הכרזת אוברקול לא טבעי מציבה קשיים בפני המשיב והפותח. אין אפשרות להכפיל כשלא ידועה הסדרה של היריבים ואין אפשרות ל-Cue bid שפירושו קונבנציית סטיימן. יש מספר רב של קונבנציות התערבות בהכרזה לאחר פתיחה של 1NT, למשל: Landy או Cappelletti, שבהן שכיח השימוש בתחרויות ברידג' בישראל. הקונבנציות מתארות ידיים עם אורך בסדרה אחת או בשתי סדרות. אופן ההכרזה לאחר ההתערבות הלא טבעית תלוי בשאלה כמה מהסדרות של המתערב בהכרזה ידועות.
לאחר התערבות עם שתי סדרות ידועות
המשיב מכריז:
לאחר התערבות עם שתי סדרות מייג'ור
יש המשחקים באופן שונה כאשר ההתערבות היא בשתי סדרות המייג'ור. להלן כמה אפשרויות:
לאחר התערבות עם שתי סדרות כשרק סדרה אחת ידועה
כל עקרונות Lebensohl תקפים. Cue bid על הסדרה הידועה מתאר יד המתאימה לקונבנציית סטיימן ומחפש התאמה של 4-4 באחד המייג'ורים.
לאחר פתיחת Weak two של יריב והכרזת כפל של השותף
משמעויות ההכרזות דומות למשמעויות ההכרזות לאחר הכרזת אוברקול טבעית על ידי שחקן יריב לאחר פתיחה של 1NT, המפורטות בפסקה הקודמת.
אריק דלויה
אריק דלויה (בצרפתית: Arrik Delouya; נולד ב-1946), הוא ד"ר לסוציולוגיה, סופר ועיתונאי יהודי צרפתי.
חייו
דלויה נולד במרקש שבמרוקו, בן למשפחת רבנים ידועה ממרקש וצאצא של רבי יצחק דלויה. כבר בילדותו בהיותו חבר בתנועה הנוער השומר הצעיר חווה פן יוצא דופן בזהותו: הוא היה ציוני וסוציאליסט נלהב בארץ ערבית ומונרכית. ב-1962 בגיל 16 הגיע לראשונה לישראל על מנת לממש את מצוות העלייה לארץ ישראל.
הוא חזר למרוקו לבקשת הוריו אך לא לזמן רב: ב-1964 בהגיעו לגיל 18 חזר לארץ על מנת להצטרף לקיבוץ כרמיה, שם השתקע כחבר קיבוץ מן המניין והיה פעיל במיוחד במילוי תפקידים חינוכיים ובקידום יוזמות לרווחה חברתית. במקביל ללימודיו בסמינר גבעת חביבה ובאוניברסיטה העברית בירושלים שימש מדריך לגרעיני השומר הצעיר בנתניה וחיפה כהכנה להשתלבותם של הצעירים בתנועה הקיבוצית בסיום שירותם הצבאי.
חילוקי הדעות עם הקיבוץ החלו על רקע פעילותו במסגרת תנועת הפנתרים השחורים שקמה בירושלים בתחילת שנות ה-70 דלויה הזדהה עם מאבקם ועם מחאתם של אותם צעירי שוליים, רובם ילידי מרוקו, ועזר להם יחד עם אקדמאים ומלומדים אחרים בני עדות המזרח ביציקת תשתית אידאולוגית להתארגנותם ולמחאתם.
דלויה המשיך לתמוך בתנועת הפנתרים ונאלץ לעזוב את הקיבוץ. ב-1973 עבר לצרפת על מנת להמשיך את לימודיו באוניברסיטת פריז. במאי 1976 קיבל תואר דוקטור בסוציולוגיה בהנחייתו של הסופר והאינטלקטואל הנודע, פרופסור אלבר ממי. עבודת הדוקטורט שלו חקרה תופעה פרדוקסלית לכאורה: קיומן של מעמדות חברתיים בתוך הקיבוץ.
ב-2008 ארגן כינוס בינלאומי שמטרתו הייתה להפגיש בין פרויקטים מדעיים ותעשייתיים של חברות ישראליות וצרפתיות עם משקיעים בינלאומיים, וזאת על מנת לקדם ולשפר את היחסים בין צרפת לישראל.
ספריו
דלויה פרסם עד כה שמונה ספרים, ביניהם "תולדות היהודים במרוקו" (בצרפתית "Les juifs du Maroc") הכולל 3000 מאמרים על דת, אמנות וחברה. המחקר על ספרו נערך בעידודם של יד בן צבי, מכון ון- ליר, האקדמיה ללשון העברית, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב אוניברסיטת בר-אילן.
דלויה החל את דרכו באיסוף המידע ב-1986, בעודו סטודנט בפריז. על מנת להגיע לנושאים החשובים ביותר היה צורך בתרגום טקסטים וספרים בשפות שונות, עברית, ספרדית, אנגלית וערבית. 120 תלמידים מוסלמים מהערים הגדולות במרוקו הלומדים עברית לקחו חלק פעיל באיסוף החומר והגישו עבודות גמר על תולדות היהודים במדינה. הם אספו חומר חשוב שנעלם מעיני חוקרים אחרים מחוץ למרוקו ועמד להיעלם, הספר מבוסס על חלק גדול מהחומר שנאסף.
4chan
פוֹר צ'אֵן (באנגלית: 4chan), ידוע גם כ"יוֹצוּבַה צ'אֵנֵל" (ביפנית: 四葉, ארבעה עלים), היא מערכת פורומים מבוססת תמונות בשפה האנגלית.
הפורומים באתר מחולקים לנושאים שונים, למשל: /sp/, המיועד לדיונים בנושא ספורט, /a/ לאנימה ומאנגה ו-/p/ לתמונות.
ב-23 בינואר 2015 הודיע מייסד האתר כריסטופר פול הידוע בכינוי "moot" שהוא פורש מהאתר, ומחפש רוכש לאתר. לאחר זמן קצר נרכש האתר על ידי.
תופעות אינטרנט
ישנן תופעות אינטרנט רבות שהחלו בפור צ'אן והתפשטו לאתרים אחרים. דוגמה לתופעה כזו היא מתיחה הנקראת "ריק רולינג", בה גולש ביוטיוב מתפתה להיכנס לקישור שהוא סבור שיוביל לתוכן מסוים, אך הוא למעשה מקושר לשיר "Never Gonna Give You Up" של הזמר ריק אסטלי. המתיחה החלה בשם "דאק רול", בה היו מפברקים קישור לידיעה חדשותית או תמונה, אך למעשה הקישור הוביל לתמונה של ברווז עם גלגלים.
תופעות אינטרנט אחרות שמקורן בפור צ'אן הן "לולקאטס", The Backrooms ו"פדוביר".
החתול דאסטי
בפברואר 2009, נער בן 14 פרסם סרטונים המציגים התעללות בחתול בשם דאסטי. קהילת פור צ'אן הצליחה לאתר את הנער ומסרה את פרטיו למשטרה. כתוצאה מערנות זו של הקהילה נעצר הנער, וחתולו טופל על ידי וטרינר והועבר למקום בטוח.
בני נעים
גאוגרפיה
העיירה שוכנת כ-7–8 ק"מ ממזרח לחברון; מדרומהּ שוכנת העיירה יטא, מצפונהּ סעיר וא-שויוח ומדרומה חוריז, כשחלחול ויער חברון ממערב. אדמות הכפר מגיעות עד להרים שמשם נשקף ים המלח.
הקרקע הראויה לעיבוד מהווה 11.3% מהקרקעות הכלליות, שטחי המרעה 81%, ושאר הקרקע היא קרקע בנויה.
היסטוריה
בתקופה הכנענית הייתה ידועה בני נעים בשם ברקה. אדוארד רובינסון זיהה את בני נעים עם היישוב כפור ברוכה, שאותו ציין הירונימוס במאה ה-4 כמקום קבורתו של לוט. העיירה המודרנית שנבנתה במקום הכפר הרומי הייתה גם ידועה בשם כפר ברושה. הירונימוס מבקש מפאולה הקדושה, שבזמן שתעזוב את חברון תעצור בפסגה של כפר ברושה ותסתכל על האזור מסביבה בזכרה את לוט ואת חטאו. לפי המסורת, זהו המקום שממנו ראה אברהם את מהפכת סדום ועמורה.
בתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל נודע היישוב בשם כפר ברייק או כפר אל-בריק. עלי מהרת, שעבר במקום בשנת 1173, ציין שהוא קרוב לחברון, והוא מקום קברו של לוט. הסולטאן ממלוכי קלאון דאג לשיפוץ ותחזוקת מבני נבי לוט ונבי יקין בסוף המאה ה-13.
במאה ה-15 כתב הגאוגרף המוסלמי אימאם אל-סויותי כי לוט קבור בכפר אל-בריק, וכי במערב הכפר מצויה מערה נוספת מתחת למסגד הישן, שם קבורים 60 נביאים, שמתוכם 20 הם תלמידיו של עיסא. בנוסף לכך, ציין כי קברו של לוט היה מקום עלייה לרגל והערצה כבר למן העת העתיקה, והמסורת עברה מדור לדור.
השם "בני נעים" נזכר לראשונה על ידי עבד אל-ע'אני אל-נבלוסי בשנת 1690. לטענתו, שם זה הוא צורה קצרה יותר של השם 'כפר אל-בריק'. השם בני נעים בא משם השבט הבדואי "בני נעים" (או "בני נועיים"), שעזב את אזור פטרה והגיע לכאן ולאזורים נוספים בדרום ארץ ישראל. לדברי רובינסון, מקום זה הוא כנראה הגבוה בכל הרי יהודה.
בשנת 1860, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, וכתב:.
בתקופת המנדט הבריטי
בשנת 1935 סללו שלטונות המנדט את הכביש לעיירה (היום חלק מכביש 60).
בדצמבר 1938, במסגרת המרד הערבי הגדול, התכנסו בעיירה עבד אל-קאדר אל חוסייני והמפקד המקומי על אל-חלים ג'וולאני בראש כוח של 100 לוחמים ערבים בלתי סדירים. ב-17 בדצמבר הגיעו למקום כוחות של חיילים בריטיים. הכוח הערבי הובס על ידם כשחיל האוויר הבריטי הפציץ את העיירה. בתום הקרב נהרגו 30 מהלוחמים, 15 נתפסו והוחרם נשק רב. שישה נידונו למוות, אך עונשם הומתק למאסר עולם אחר כך.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית.
בשנת 1980, החלה הקמתה של ההתנחלות גבעת חרסינה מצידה הצפון מערבי של העיירה. כ-600 דונם משטחה הם בבעלות תושבי בני נעים. בשנת 1982, הופקעו כ-500 דונם בדרום הכפר, על בסיס צו תפיסה של אדמות "לצרכים צבאיים", לצורך הקמת היאחזות נח"ל "פני חבר" שאוזרחה שנה אחר כך כהתנחלות מעלה חבר.
בתקופת האינתיפאדה הראשונה אירעו בעיירה הפרות סדר רבות, במקרים רבים חיילי צה"ל הגיבו באש ועשרות נהרגו. בשני מקרים הועמדו חיילים לדין. בסוף 1988, מפקד חטיבת יהודה משה גבעתי הועמד לדין משמעתי באשמת שימוש לא חוקי בנשק, וספג נזיפה חמורה מסגן הרמטכ"ל, לאחר תקרית בה ירה למוות בתושב שיידה אבנים. באוקטובר 1989 נידון חייל מילואים לשנתיים מאסר, על הריגה של שני תושבי העיירה.
נבי לוט
מבנה נבי לוט ממוקם במרכז הכפר, וכולל מסגד וקבר. המתחם בנוי כנקודת תצפית מבוצרת, מוקף בחומה שמשולבות בה אבני בנייה קדומות מסותתות היטב. המסגד נמצא במבנה מתומן מקורה בכיפה ולו שני אגפים שהמזרחי שבהם קדום יותר. מתחת לכיפה ניצבת מצבת קבר מכוסה שטיחים ופרוכות, ומוקפת בסורג ברזל מעוטר. זיהוי הקבר במקום קשור אולי לעובדה, שאזור סדום נראה היטב מהכפר. המבנה בנוי על שרידי בסיליקה נוצרית. המבנה חודש במאה ה-15 כעדות כתובת נוספת בקיר הפנימי, סמוך למצבה. סמוך לקיר המזרחי של המבנה ממוקם בית הקברות של העיירה, כמקובל בקרב המוסלמים הקוברים את מתיהם ליד קבר של קדוש.
נבי יקין
מדרום לעיירה ממוקם נבי יקין, אחד מכינוייו של אברהם אבינו. על פי המסורת השקיפו מנקודה זו אברהם ולוט על מהפכת סדום ועמורה. האתר מכונה גם "מצפה שלושת המלאכים". המקאם נבנה על גבעה נישאה (בגובה 937 מטר מעל פני הים), ממנה נשקף נוף על כל רמת מדבר יהודה. ממערב לאתר נמצאים שני מבני מחראב נמוכים ופתוחים, על אם הדרך או בנקודות חניה. באחד מהם חקוקים בסלע שקעים, המזכירים בצורתם ובגורלם טביעות סוליות סנדלים של אדם. לפי מסורת מקומית, אלה טביעות רגליו של נבי לוט, שנוצרו בעת שהשקיף על מהפכת סדום ועמורה. המקאם כולל חומה רבועה המקיפה חצר מלבנית, ובה שער מצפון. בקיר המערבי נמצא חדר מוארך ובו מחראב ומשטח חשוף של סלע טבעי, ובו "טביעות רגליים" בדומה לאלו שבמחראב הפתוח בחוץ. לפי המסורת, אברהם אבינו עמד כאן וצפה על ים המלח בעת מהפכת סדום ועמורה ואמר: "אלוהים, זהו חוק הצדק" (יא אללה, אלחק אליקין), ומכאן שם המקום. המבנים של נבי לוט ונבי יקין הוקמו, ככל הנראה, בידי השושלת הפאטמית כאמצעי הגנה נגד הבדווים. כדי ליצור נוכחות מתמדת של נאמני השלטון במקום האתרים הוכרזו כמקודשים והוקדשו לדמויות מפורסמות ומוכרות מהמסורת המוסלמית.
דיבידנד
דיבידנד, בכלכלה ובדיני התאגידים, הוא תשלום שמעבירה חברה, מתוך עודפיה או רווחיה, לידי בעלי מניותיה. מקור המילה דיבידנד הוא מלטינית (dividendum) ופירושה "מה שיש לחלק".
מטרתה העיקרית של חברה היא ליצור רווחים עבור בעליה. כאשר חברה מרוויחה, היא יכולה לשלם חלק מהרווח לבעלי המניות כדיבידנד, ולשמור את היתרה בחברה לשימושה. תשלום דיבידנד מקטין את סכום הכסף הזמין לחברה (לרבות לצורך פרעון התחייבויותיה לנושים), ומעביר לבעלי החברה את פירות השקעתם.
דיבידנד מחולק בדרך כלל מרווחים שנצברו בחברה כעודפים ראויים לחלוקה, אך לעיתים ניתן לחלק דיבידנד גם מקרנות הון (פרמיה על מניות וכו').
הדיבידנד משולם בדרך כלל במזומן, אולם ניתן גם לחלק "דיבידנד בעין" שמשמעותו חלוקה של נכס כגון מניות חברה בת.
תנאים לחלוקת דיבידנד
לפי חוק החברות הישראלי, חברה הרוצה לחלק דיבידנד חייבת לעמוד בשני תנאים מצטברים:
עם זאת, בית המשפט מוסמך להתיר לחברה, שאינה עומדת במבחן הרווח אך עומדת במבחן יכולת הפרעון, לחלק דיבידנד.
מטרתם המעשית של מבחנים והגבלות אלו היא להגן על נושי החברה, מפני מצב בו החברה, שלקחה הלוואות, מבריחה את נכסיה (שנועדו לפרעון ההלוואות) החוצה לבעלי המניות שלה, בעוד היא-עצמה נותרת חדלת פרעון.
סוגי דיבידנדים
מבחינים בין דיבידנד רגיל אותו מעבירה החברה אחת לתקופה ידועה מראש, בדרך כלל פעם אחת, פעמיים או ארבע פעמים בשנה, לדיבידנד מיוחד שהוא חד פעמי. דיבידנד רגיל בדרך כלל יהיה חלק מרווחיה התקופתיים של החברה ומאפיין על פי רוב חברות מבוססות שרווחיותן הוכיחה את עצמה לאורך זמן וצפויה להתמיד. דיבידנד מיוחד, לעומת זאת, הוא תוצאה של החלטה חד פעמית להעביר רווחים צבורים לבעלי המניות, כאשר החברה מחליטה כי אין לה צורך בהם יותר להשקעות, רכישת חברות אחרות או הון חוזר. בשנת 2004 חילקה מיקרוסופט דיבידנד מיוחד בגובה שיא של 32 מיליארד דולר. לעיתים גם משמש דיבידנד מיוחד כלי בידיהם של הבעלים שרכשו חברה עתירת מזומנים בצורה ממונפת למטרת החזרת ההלוואות שקיבלו.
הליך דומה, שאינו דיבידנד, הוא חלוקת מניות הטבה. החברה מקצה ממניותיה-שלה ללא תמורה לבעלי המניות הקיימים, כך שכל בעל מניות מקבל מניות נוספות של החברה בהתאם לשיעור החזקותיו (במקרה בו חלוקת "מניות ההטבה" אינה שוויונית בין כל בעלי המניות, היא מהווה הקצאה של ממש, שכן אז יש לה משמעות כלכלית – העברת עושר מבעלי המניות שלא קיבלו מניות הטבה לאלו שכן). חלוקת מניות הטבה היא דרך מקובלת לבצע פיצול מניות בפועל. כמו הפיצול, היא אינה מייצגת שינוי אמיתי בערך החברה או בהון העצמי שלה. לכן, מניות הטבה אינן בגדר דיבידנד, שכן דיבידנד מצריך העברת נכסים מהחברה לבעלי מניותיה. ההבדל היחיד, מבחינה כלכלית, בין חלוקת מניות הטבה לבין פיצול מניות "רגיל", מתקיים רק בחברות שלהון המניות שלהן יש ערך נקוב. בחברות אלו, חלוקת מניות ההטבה מגדילה את רכיב "הון המניות" במאזן ומקטינה באותו סכום את שאר רכיבי ההון העצמי.
מדיניות חלוקת הדיבידנד
קביעת סכום הדיבידנד נשענת בעיקר על מידת הרווח של החברה וההערכות העסקיות לאותה שנה. בחברות הנוקטות מדיניות דיבידנד קבועה, מדיניות זו מכתיבה שסך הדיבידנד יהיה סכום שנתי קבוע או אחוז קבוע מתוך רווחי החברה בכל שנה. בחברות שבהן משולם סכום קבוע, פעמים רבות משולם הסכום גם אם בשנה מסוימת הרווחים השנתיים אינם מכסים את ההוצאה. דרך פעולה זו שולחת מסר כי החברה אופטימית בקשר לעסקים העתידיים ובכך מסייעת לחיזוק מעמד החברה בקרב המשקיעים.
אופן קבלת החלטה לחלוקת דיבידנד
סכום הדיבידנד נקבע בדרך שמתווה תקנון החברה: בהחלטה של דירקטוריון החברה, באספת בעלי המניות על פי המלצת הדירקטוריון, או בהליך אחר העונה לדרישות החוק. החלטה לחלוקת דיבידנד קובעת את סכום הדיבידנד שישולם עבור כל מניה של החברה לבעלי אותה מניה. בחברה שבה יותר מסוג אחד של מניות, עשוי להיקבע סכום דיבידנד שונה לכל סוג מניות, בהתחשב בזכויות של כל אחד מהסוגים. לאחר שהוכרז הסכום שיחולק, הדיבידנד הופך להיות חוב של החברה לבעלי מניותיה. החלטה לגבי חלוקת דיבידנד קובעת לרוב את מועד תשלום הדיבידנד. אם במהלך הזמן שבין ההצהרה על הדיבידנד לחלוקתו נדרשת החברה לפרסם דוחות כספיים, יופיע הדבידנד שהוכרז וטרם חולק בהתחייבויות החברה.
השקעה מחדש של הדיבידנד
חברות רבות מציעות למשקיעיהן תוכניות להשקעה מחדש של הדיבידנדים המאפשרות לבעלי המניות להשתמש בדיבידנד כדי לקנות באופן שיטתי כמויות קטנות של מניות ללא עמלה. תוכניות להשקעה מחדש זוכות לפופולריות רבה, בעיקר בארצות הברית אצל משקיעים לטווח ארוך שאינם זקוקים להכנסה כספית שוטפת מהמניות אותן הם מחזיקים.
חברות שאינן משלמות דיבידנד
חברות נמנעות לעיתים מלחלק דיבידנד בגלל אחת או כמה מהסיבות הבאות:
מיקרוסופט, כמו רוב חברות הטכנולוגיה העילית, היא דוגמה לחברה אשר מבחינה היסטורית שילמה דיבידנד נמוך מאוד או לא שילמה כלל. מאז הנפקתה בבורסה בשנת 1986 ועד שנת 2003 לא שילמה דיבידנד כלל. במשך זמן זה צברה בקופתה למעלה מ-70 מיליארד דולר במזומנים ועוררה עלייה את רוגזם של בעלי המניות אשר טענו כי לחברה אין צורך בעתודות מזומנים גדולות כל-כך כדי לממן את פעילותה ולצמוח. הסיבה הרשמית לצבירת סכום כסף כה גדול הייתה, בין השאר, יצירת רזרבה למטרות משפטיות. כאמור, מדיניות זו שונתה מאז, ומיקרוסופט מחזירה למשקיעיה כסף כיום בכל האופנים – דיבידנד מיוחד, דיבידנד רגיל וקנייה מחדש של מניות.
אסטרטגיות השקעה בשוק ההון המבוססות על דיבידנדים
מנהלי קרנות נאמנות, קרנות גידור ומשקיעים פרטיים בשוק ההון לוקחים בחשבון את מדיניות חלוקת הדיבידנדים של חברה לפני שהם מוסיפים את מנייתה לתיק ההשקעות שלהם.
דוגמאות לשיטות השקעה המביאות בחשבון את הדיבידנד כפרמטר עיקרי לבחירת מניות:
בישראל
ככלל, החל משנת 2012, יחיד תושב ישראל המקבל דיבידנד מחברה ישראלית חייב במס בשיעור 25%, ובעל מניות מהותי (המחזיק לכל הפחות 10% מהון המניות) ב-30% מס. חברה תושבת ישראל אינה חייבת ככלל במס על דיבידנד שקיבלה מחברה ישראלית אחרת פרט למקרה שהחברה הישראלית מחלקת הדיבידנד היא מפעל מאושר או מפעל מוטב. במקרה זה החברה המקבלת תשלם מס בשיעור של 15%. על דיבידנדים שמשולמים למניות בארצות הברית, יש ניכוי מס במקור של 25% גם למשקיעים ישראלים. את המס הזה ניתן בתנאים מסוימים לקזז בארץ מול הפסדים. מס על דיבידנדים ממסחר בבורסה בארץ נגבה במקור בחשבונות בבתי השקעות או בנקים ישראליים, אך הם מקזזים ממנו הפסדי הון, אם קיימים בתיק ההשקעה.
הדיבידנד משולם מרווחי החברה לאחר מס. כך מוטל מס דו-שלבי על רווחי החברה המחולקים. בשלב הראשון, החברה משלמת מס חברות על הרווח בשנה שבה צמח הרווח. בשלב השני, בעלי המניות משלמים מס דיבידנד בשנה שבה קיבלו את הדיבידנד.
נטל מס הדיבידנד הוא "נייטרלי" - קבוע בכל מדרגות ההכנסה, בניגוד למס ההכנסה בישראל מעבודה, שהוא פרוגרסיבי ושיעורו משתנה בהתאם לגובה הכנסה.
במדינות אחרות
ישנן מדינות בהן קיימת שיטת מיסוי הקרובה יותר למיסוי חד-שלבי. באוסטרליה וניו זילנד, חברות מעבירות גם "פטור מקרדיט" (franking credit) לבעלי המניות ביחד עם הדיבידנדים. פטור זה מייצג את המס המשולם על ידי החברה על רווחיו. דולר אחד של מס שמשולם על ידי החברה מייצר פטור מקרדיט אחד. חברות יכולות להעביר כל יחס של פטור עד למקסימום של כמות המחושבת על בסיס המס הנפוץ של החברה: עבור כל דולר של דיבידנד ששולם, הרמה המקסימלית של הפטור הוא שיעור המס חלקי (אחד פחות שיעור המס). בשיעור הנוכחי של 30%, 0.30 של קרדיט לכל 70 סנט של דיבידנד, או 42.857 סנט (בקירוב) לכל דולר של דיבידנד. בעלי המניות אשר יכולים להשתמש בפטור זה, מקזזים קרדיטים אלו כנגד חשבונות מס ההכנסה שלהם בשיעור של דולר לכל קרדיט, ועל ידי כך נמנע למעשה כפל מס על רווחי החברה. מערכת זו נקראת זקיפה לחובת דיבידנד (dividend imputation).
בנוסף, סוגים מסוימים של חברות להשקעות (כגון REIT בארצות הברית) מאפשרים לבעלי המניות להימנע באופן חלקי או מלא מתשלום כפל מס על הדיבידנד.
מעבר לשיטות אלה למניעת כפל מס, נהוג כיום בארצות הברית מס בשיעור נמוך יותר על דיבידנדים מאשר על רווחי הון. ההגיון מאחורי מדיניות מס שכזו הוא לעודד השקעה כלכלית לטווח ארוך ולמנוע השקעה ספקולטיבית לטווח קצר.
משמעויות נוספות
בארצות הברית, איגודי אשראי משתמשים במונח "דיבידנד" בהקשר לתשלומי הריבית אשר הם משלמים למפקידים. דיבידנדים אלו אינם דיבידנדים במובן הרגיל שלהם, ועל כן אין עליהם מס. איגודי אשראי קוראים להם דיבידנדים מפני שמבחינה טכנית, איגודי אשראי נמצאים בבעלותם של חבריהם, ותשלומי הריבית הם, על כן, תשלומים לבעלים.
בדיני חדלות פרעון, לרבות בפשיטת רגל, בכינוס נכסים ובפירוק חברות, המלה "דיבידנד" מתארת את התשלום המועבר לנושים מתוך קופת ההליך, לפי החלק היחסי שלהם בחובותיו של חדל הפרעון. למרות השימוש באותו מונח, תשלום זה אינו קשור בשום צורה לדיבידנד הרגיל שבדיני החברות.
ורד
וֶרֶד (שם מדעי: Rosa) הוא סוג של צמח ממשפחת הוורדיים. הוורד מונה בין 200 ל-250 מינים, שיחים או מטפסים רב-שנתיים וקוצניים. הוא נפוץ בעשרות צבעים וגוונים שונים.
תיאור
פרחי הוורד גדלים בבודדים או בתפרחת, בכל פרח יש עלי כותרת, 5 עלי גביע ואבקנים רבים שחלק מהם הפכו, במהלך דורות של השבחה, לעלי כותרת נוספים. אורך העלים ברוב מיני הוורדים נע בין 5 ל-15 ס"מ. הפרי דמוי-ענב, והוא בשרני ואכיל. מוצאם של רוב הוורדים הוא מאסיה, אך כיום הם נפוצים בכל רחבי העולם.
הוורד גדל היטב בתנאי האזור הממוזג. בתקופת החורף רוב הזנים נמצאים בתרדמה. באביב מתעוררים הפקעים ופורצים. הפריחה נמשכת ברציפות עד הסתיו הבא. כל ענף נושא בקצהו פרח או תפרחת. הוורד אינו צמח יום-ארוך. הוא מסוגל לפרוח גם בחורף בתנאי טמפרטורה מתאימים. מסיבה זו ניתן לגדל ורדים לפריחה חורפית בחממות. במקומות מסוימים מקובל להוסיף לו תאורה מלאכותית. הכוונת הפריחה לחורף דורשת משטר מדויק של גיזומים בקיץ, התוצאה היא גדילה של פרחים בחורף במועדים המבוקשים, בדרך כלל לקראת חג המולד ולקראת יום ולנטיין, אז יש ביקוש גדול לפרחים אלו.
גידול ורדים בארץ ישראל
בארץ ישראל גדלים שני מינים עיקריים של ורדים: "ורד צידוני", הגדל בעיקר ליד נחלים, ו"ורד הכלב" (Rosa canina), הגדל בעיקר באזורי חורש ים תיכוני (ברכסי הגליל, בכרמל, בשומרון וביהודה). פריחתו העיקרית בין החודשים מאי ואוגוסט. עיקר השימוש של הוורד בארץ ישראל הוא לגינון ולקטיף לצריכה פרטית. בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, הוחל בגידול מסחרי של ורדים ליצוא למדינות אירופה בתקופת החורף. כדי לשמור על הוורדים בחורף יש לחממם, ודבר זה נעשה בחממות העשויות מזכוכית או מפוליאתילן.
הוורד במקורות היהודיים
השם "ורד" אינו מופיע בתנ"ך, אך יש מפרשים ומתרגמים המזהים את הוורד עם השושנה המופיעה במקרא, . השושנה משמשת גם בביטוי המקראי סוגה בשושנים. תאוריה נוספת היא שהשם שושנה מתייחס לצמח שושן צחור.
השם "ורד" מופיע פעמים אחדות במשנה, בתוספתא, בתלמוד ובמדרשים. שיח הוורד היה חשוב בכלכלת העם, ולכן היה חייב בשביעית ובדמאי. בייחוד מציינים את עלי הכותרת, ששימושם היה להכנת מי-ורד ושמן-ורדים:.
שימושים רפואיים על פי מקורות קדומים
חז"ל הכירו את הצמח בהקשר לתעשיית הבושם, לסיכה ולייצור תרופות (משנה, מעשרות, ב', ה'; משנה, שבת, י"ד, ד'). דיוסקורידס, רופא, פרמקולוג ובוטניקאי יווני מהמאה הראשונה, תיאר שימוש רפואי במין של ורד לטיפול בבעיות בקיבה, בכאבי ראש, בבעיות גינקולוגיות, במחלות עור, בפצעים, בעיניים ובחניכיים. בימי הביניים שימש הוורד בסיס להפקת מי ורדים ושמן ריחני, אשר שימשו מרכיב חשוב בתרופות רבות.
שימוש בוורדים ברפואה משלימה
ברפואה העממית בימינו וברפואה האלטרנטיבית משמשים מי ורדים כבושם ותכשיר לרענון עור הפנים. "מי ורדים", המופקים מעלי הכותרת של הוורד, משמשים כצמח מרפא. פרחי ורדים משמשים לחליטת תה רפואי לריפוי ולהקלה של תחלואים רבים. שמן, המופק מעלי הכותרת של הצמח, משמש להפחת גזים ולשיכוך כאבי בטן. הוורד צוין גם כמועיל לטיפול בדלקות אוזניים ועיניים, בכאבי ראש, בבעיות בדרכי העיכול, בכאבי רחם, בדלקת ריאות ולהורדת חום.
ורד כסמל
הוורד האדום משמש רבות כסמל של סוציאליזם או של סוציאל-דמוקרטיה, לעיתים כאשר יד או אגרוף אוחזים בו. הוא משמש כסמלן של המפלגות הסוציאליסטיות בממלכה המאוחדת, אירלנד, צרפת, ספרד, פורטוגל, נורווגיה, דנמרק, שוודיה, פינלנד, ברזיל, ארגנטינה, הולנד, בולגריה ושל מפלגות סוציאליסטיות וסוציאל-דמוקרטיות נוספות. מקורו של סמל זה הוא בכך שמפגינים במחאת הסטודנטים במאי 1968 בפריז ענדו ורדים כסמל המאבק.
הוורד הלבן שימש בתור סמלה של קבוצה לא אלימה בגרמניה, הוורד הלבן, במהלך מלחמת העולם השנייה.
ורד צהוב הוא הפרח הרשמי של אחוות הסטודנטים אלפא פי אלפא.
בין השנים 1455-1487 באנגליה התנהלו "מלחמות השושנים" בין שתי שושלות: בית יורק שסמלו היה הוורד (שושנה) הלבן, ובית לנקסטר שסמלו היה הוורד (שושנה) האדום. מלחמות אלו נקראו גם "מלחמות בני הדודים" כיוון ששני הבתים הם צאצאיו של בניו של מלך אנגליה אדוארד השלישי.
בית כאחיל
בית כאחיל (בערבית: بيت كاحل) הוא כפר פלסטיני בנפת חברון, הנמצא 7 ק"מ מצפון מערב לחברון.
על גבעה סמוך לכפר (ח' אבו ח'רזה) התגלו שרידים ליישוב מן התקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית, שכללו בורות, אבן ריחיים גדולה וחרסים שונים. השרידים נהרסו כמעט כליל כחלק מעבודות של הכשרת הקרקע לחקלאות.
ויקטור גרן ביקר בכפר ב-30 ביולי 1863 ותיאור אותו במילים האלו:
בשנת 1883 תיארו קונדר וקיצ'נר, אנשי הקרן לחקר ארץ ישראל, את הכפר בספר "סקר פלשתינה המערבית":
נכון למפקד שנערך על ידי ישראל בשנת 1967 היו בכפר 936 תושבים.
לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה אוכלוסיית הכפר ב-2007 מנתה 6,526 תושבים. האוכלוסייה מורכבת ממספר חמולות, כולל: אל-אתוונא, אל-אספרה, אל-זוהור, אל-ג'ודי, ברהם ואל-חטיב. שטחו הכולל של הכפר הוא 5,795 דונם.
Exactly Like You
Exactly Like You (בעברית: בדיוק כמוך) הוא שיר שנכתב על ידי דורותי פילדס והולחן על ידי ג'ימי מקיו. הוא פורסם בשנת 1930. הוא בוצע לראשונה על ידי הארי ריצ'מן וגרטרוד לורנס בתוכנית Lew Leslie's International Revue.
נסים לוי (רופא)
נסים לוי (1933 – 16 ביולי 2018) היה רופא גסטרואנטרולוג ישראלי, פרופסור חבר קליני בטכניון, חוקר תולדות הרפואה בישראל.
ביוגרפיה
נסים לוי נולד בשנת 1933 בסופיה בירת ממלכת בולגריה. עלה לארץ ישראל. סיים לימודי רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1967 ייסד את המכון לגסטרואנטרולוגיה של בית-החולים הדסה-רוטשילד (לימים המרכז הרפואי בני ציון) בחיפה ושימש כמנהלו עד 1999. היה מראשוני המורים בפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה והגיע בה לדרגת פרופסור חבר קליני.
לצד עיסוקו ברפואה, גילה לוי עניין בחקר תולדות הרפואה בישראל. הוא לימד קורס בנושא זה בפקולטה לרפואה של הטכניון מ-1986 עד 2006, ופרסם כ-50 מחקרים בנושא זה, בהם ספר על ראשיתו של בית-החולים הדסה-רוטשילד בחיפה (1997), ושני מחקריו הגדולים: "פרקים בתולדות הרפואה בארץ-ישראל, 1799–1948" (1998) ו"רופאיה של ארץ-ישראל, 1799–1948" (2008; מהדורה מעודכנת: 2017). הספר האחרון, שאותו כתב בשיתוף עם אשתו יעל (שמאז פרישתה עסקה באיסוף חומר ביוגרפי על רופאיה של הארץ), מביא את סיפוריהם של יותר מ-4,000 הרופאים החשובים שפעלו בארץ ישראל מכיבוש נפוליאון ועד קום מדינת ישראל. נפטר ב-16 ביולי 2018 בביתו שביקנעם עלית.
חיים אישיים
היה נשוי ליעל לבית לוינגר (ביתו של פריץ לוינגר ממייסדי יקנעם, 1938-2020), פיזיותרפיסטית, והתגורר ביוקנעם עילית.
האבנים הרוניות בילין
שתי האבנים הרוניות בילין (Jelling) שבמרכז חצי האי יוטלנד בדנמרק, הוכרזו בשנת 1994 כאתר מורשת עולמית יחד עם הכנסייה השוכנת בצמוד להן מצפון ואשר בחצרה הן ניצבות, ויחד עם שני תילי קבורה הנישאים מצפון ומדרום לכנסייה.
האבנים הרוניות
האבנים הרוניות עשויות כל אחת פיסת אבן ועליה חרוטות כתובות בשפת נורס בכתב רונות המתוארכות למאה ה-10. האבנים מייצגות את שלב המעבר מהאמונה הפגנית בדנמרק לנצרות, והן מזוהות עם התקופה בה הייתה דנמרק למדינה לאומית.
האבן הקטנה
"האבן הקטנה", המכונה גם "האבן העתיקה", הונחה במקומה על ידי המלך הדני גורם הזקן (Gorm den Gamle; מלך מ-934 עד 958 או 959) שהיה המלך הראשון של כל דנמרק. האבן הוקמה לזכר אשתו של המלך, תירה (Thyra Dannebod). בכתובת שעל האבן מופיעה המילה "דנמרק" לראשונה בתולדות המדינה, אם כי זו הוזכרה מחוץ לגבולותיה כ-75 שנים קודם לכן. תוכן הכתובת על האבן הוא כדלקמן:
האבן הגדולה
"האבן הגדולה", הידועה גם כ"אבן החדשה", נחקקה על ידי המלך האראלד כחול-השן (Harald Blåtand), בנו של גורם הזקן, לזכר הוריו ולזכר התנצרותם של הדנים. האבן שוקלת כ-10 טונות ונישאת לגובה של 2.43 מטר. לאבן שלושה צדדים - בצידה האחד ציור של ישו בתנוחת צליבה אך ללא צלב, בשני נראה נחש הכרוך סביב אריה, ובשלישי מופיע רובה של הכתובת, לאמור:
התילים
שני התילים נישאים מדרום ומצפון לכנסייה. בתל הצפוני נתגלו שרידי אולם קבורה, שייתכן והוקם לשני אנשים. חיפושים שנערכו במקום בתחילת המאה ה-19 חשפו ממצאים מהמאה ה-10 אך שרידי הגופות סולקו ממנו. ייתכן שהמלך גורם הזקן היה קבור בתל זה, ובנו האראלד כחול-השן העביר את גופתו אל הכנסייה הסמוכה שהוקמה עם התנצרותו. התל הדרומי נחקר בשנת 1861 ו-1941, אך לא נתגלו בו קברים.
הכנסייה
לכנסייה הניצבת במקום כעת קדמו שלוש כנסיות עץ מוקדמות יותר אשר נהרסו בשריפות, והעתיקה שבהן שימשה גם כמקום קבורתו של המלך גורם הזקן. גופתו של גורם הזקן נתגלתה בשנת 1978 והוצאה מהקבר לצורכי מחקר, ובשנת 2000 הושבה לכנסייה.
הספינה ובית המקהלה נבנו מאבן גיר בסביבות שנת 1100, בעוד שמגדל הפעמונים ואולם הכניסה נוספו מאוחר יותר. בשנת 1874 נחשפו בבית המקהלה פרסקאות מהמחצית הראשונה של המאה ה-12.
יצחק שמואלי
יצחק שמואלי (1941 – 1994) היה פסל, צייר ומעצב ישראלי.
קורות חייו
שמואלי נולד בבגדאד שבעיראק, שמיני למשפחה של עשרה ילדים. אביו, אהרון מועלם, היה מנהל בית ספר ודמות ידועה בבגדאד. אמו, ויקטוריה, הייתה נצר של משפחת שלמה-דוד. משפחתו עלתה לישראל ב-1950, והתיישבה בבת ים. שמואלי למד בפנימיית נווה הדסה. בגיל 16 עזב את בית הספר ועבר לגור עם דייגים בחוף אילת, שם החל לצייר.
באחד הימים, כאשר ספינתו עגנה באילת, פגש את צוות הסרטה של "חור בלבנה" והצטרף אליהם כניצב. מפגש זה עם אנשי הבוהמה התל האביבית הוביל אותו לבית הקפה הידוע כסית, שם התוודע לאמנים כגון אורי זוהר, שמוליק קראוס, יצחק דנציגר, אלכסנדר פן, יגאל תומרקין, חיים חפר, איצ'ה ממבוש, דן בן אמוץ, עמוס קינן, אורי ליפשיץ ועוד רבים אחרים. בכסית הציג ציור שמן מופשט שפתח לו את הדרך לתערוכה קבוצתית של אמנים צעירים בבית הלנה רובינשטיין בשנת 1965, את התערוכה אצר חיים גמזו.
באותה שנה הכיר את חייקה, ציירת ומעצבת במשרד האדריכלים אריה שרון. הם נישאו ונולדו להם שלושה ילדים: ערן (צייר), יעל (ציירת, פסלת, מעצבת) והד (פסל). הוא החל לפסל בחצר הבית ששכרו בבת ים, ובתום מלחמת ששת הימים עברו לתל אביב. סדנת הפיסול שהקים ברחוב בן-יהודה 154, הייתה מוקד עלייה לרגל לאמנים צעירים. בשנת 1975 עזבו את תל אביב כדי להשתקע בעין הוד.
הסקרנות הטבעית ופתיחות מחשבתית הובילו אותו לחפש פתרונות יצירתיים, כך המציא רשת פלסטיק למטרות הגנה בים, פיתוח עליו רשם פטנט. אותה רשת שימשה גם לבניית פארקים לילדים.