cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דנוור
תחבורה
נמל התעופה הבינלאומי דנוור נמצא 30 ק"מ מדנוור. זהו נמל התעופה העשירי בעולם מבחינת עומס והרביעי בארצות הברית. זהו גם נמל התעופה הגדול ביותר בארצות הברית ואף יותר גדול מהאי מנהטן בניו יורק. הנמל הוא נמל הבית של חברת התעופה פרונטייר איירליינס.
בניגוד לערים רבות בארצות הברית אשר יוצרות תלות ברכב בעקבות חוסר תכנון מדרכות ושבילי אופניים, דנוור היא עיר מאוד ידידותית להולכי רגל ורוכבי אופניים בפרט. רוב הרחובות במרכז העיר כוללים מסלולי אופניים מה שנתן לה את האות "עיר ידידותית לרוכבי אופניים" על ידי ליגת רוכבי האופניים של ארצות הברית.
באזור דנוור ישנם מעל 1,500 קילומטרים של שבילי אופניים.
ממשל ופוליטיקה
בדנוור יש ראש עיר ו-13 חברי מועצה כולל מבקר מדינה. מועצת העיר נבחרת מתוך 11 מחוזות. בחירות מתקיימות אחת לארבע שנים עם מקסימום שלוש קדנציות לכל נבחר.
לדנוור יש ראש עיר חזק \ ממשלה חלשה במועצת העיר. ראש העיר יכול לאשר או להטיל וטו על כל תקנות או החלטות שאושרו על ידי המועצה, כמו כן יכול לדואג שכל החוזים עם העיר יישמרו ויבוצעו, לחתום על כל איגרות החוב והחוזים, הוא אחראי לתקציב העיר, ויכול למנות אנשים למחלקות עירוניות שונות, ארגונים ועמלות. עם זאת, המועצה יכולה לעקוף את הווטו של ראש העירייה עם תשעה מתוך שלושה-עשר הצבעות מחבריה ויש לאשר את תקציב העיר וניתן לשנות אותו ברוב קולות של המועצה. המבקר בודק את כל ההוצאות ועשוי לסרב להתיר הוצאות ספציפיות, לרוב על סמך סיבות כספיות.
פולטיקה
הדמוקרטים שלטו זה מכבר בפוליטיקה של העיר, רוב הפקידים ברחבי העיר הם הדמוקרטים. לשכת ראש העיר נכבשה על ידי דמוקרט מאז הבחירות לרשויות המקומיות ב -1963. כל מושבי העיר המחוקקים במדינה מוחזקים על ידי הדמוקרטים. דנוור אירחה פעמיים את הוועידה הדמוקרטית הלאומית, בשנת 1908 ושוב ב-2008.
בבחירות הפדרליות, הדנוורטים נוטים גם להצביע למועמדים דמוקרטיים, ומצביעים בעד המועמד לנשיאות דמוקרטית בכל בחירות מאז 1960, למעט 1972 ו-1980.
בשנים האחרונות, דנוור נקטה עמדה בלעזור לאנשים שנמצאו חסרי בית, במיוחד תחת הממשלים של ראשי הערים ג'ון היקנלופר ו-וולינגטון ווב. בשיעור של 19 חסרי בית לכל 10,000 תושבים בשנת 2011 לעומת 50 ומעלה לכל 10,000 תושבים בארבעת אזורי המטרו עם שיעור חסרי הבית הגבוה ביותר, האוכלוסייה חסרת הבית של דנוור ושיעור חסרי הבית הם שניהם נמוכים משמעותית בהשוואה לערים גדולות אחרות במדינה. עם זאת, תושבי רחובות העיר סובלים מחורפי דנוור - שלמרות שהם קלים ויבשים בחלק ניכר מהזמן, יכולים להיות להם תקופות קצרות של טמפרטורות קרות במיוחד ושלג.
בשנת 2012, תיקון קולורדו 64 הוחתם לחוק על ידי המושל ג'ון הינקלופר ובתחילת 2014 הפכה קולורדו למדינה הראשונה שהתירה מכירת מריחואנה לשימוש פנאי.
חינוך
בדנוור פרוסים 73 בתי ספר ציבוריים המלמדים כ-80,000 תלמידים ו-15 אוניברסיטאות ומכללות. המפורסמת בהן היא אוניברסיטת דנוור, בעיר נמצא מוזיאון דנבר לאומנות.
ספורט
לדנוור קבוצה בכל אחת מחמש הליגות המקצועניות הבכירות בספורט האמריקאי.
בשנת 1970 נבחרה העיר לארח את אולימפיאדת החורף של 1976 ובכך לחגוג את חגיגות מאה השנים להיווסדה של קולורדו, אך בנובמבר 1972 מצביעי קולורדו הצביעו נגד יוזמות הצבעה שהקצו כספי ציבור כדי לשלם עבור העלויות הגבוהות של המשחקים, והם הועברו לאינסברוק, אוסטריה. בכך דנוור הפכה לעיר הראשונה שסירבה לארח את המשחקים לאחר שנבחרה.
תרבות ובילוי
בגלל קרבתה להרים ומזג האוויר השמשי בדרך כלל, דנוור צברה מוניטין של היותה עיר פעילה מאוד עם אוריינטציה חיצונית. רבים מתושבי דנוור מבלים את סופי השבוע בהרים; סקי בחורף וטיולים רגליים, טיפוס, קיאקים וקמפינג בקיץ.
בדנוור ובערי הסביבה נמצאים מספר גדול של מבשלות בירה מקומיות ולאומיות. ברבים מהמסעדות באזור יש מבשלות בירה באתר, וכמה מבשלות גדולות יותר מציעות סיורים, כולל Coors ו-New Brewing Company. העיר מקבלת בברכה גם מבקרים מרחבי העולם כאשר היא מארחת את פסטיבל הבירה האמריקאי הגדול בארצות הברית בכל סתיו.
דנוור הייתה בעבר מרכז סחר מרכזי לבשר בקר ובעלי חיים, כאשר החקלאים היו מסיעים (או מאוחר יותר מובילים) בקר למגורי הבירה של דנוור יוניון. כחגיגה של ההיסטוריה ההיא, דנוור אירחה במשך למעלה ממאה שנים את התערוכה השנתית במלאי המערבי, ומשכה אליה עד 10,000 בעלי חיים ו 700,000 משתתפים. המופע מתקיים בכל ינואר במתחם המערבי הלאומי צפונית-מזרחית לעיר.
בדנבר יש את אחת האוכלוסיות הגדולות במדינה של אמריקאים מקסיקנים והיא מארחת ארבע חגיגות אמריקאיות מקסיקניות גדולות : סינקו דה מאיו (עם יותר מ 500,000 משתתפים), במאי; El Grito de la Independencia, בספטמבר; מופע ה- Lowrider השנתי, ותערוכות האמנות Dia De Los Muertos בשכונת היילנד הצפונית של דנוור, ושכונת לינקולן פארק באזור המקורי של מערב דנוור.
הגנים הבוטניים של דנוור הוא גן בוטני ציבורי הממוקם בצ'יזמן פארק בעיר. בפארק, גן בוטני וגן יפני, מכיל חממה, מגוון גני שעשועים ואמפיתיאטרון, המארח קונצרטים שונים בקיץ.
פסטיבל סירות הדרקון ביולי, פסטיבל הירח בספטמבר השנה הסינית החדשה הם אירועי שנים בדנבר עבור הסינים וקהילות אסיה-האמריקנית. הפיצה הסינית החמה (הו גואו) ומסעדות ברביקיו קוריאניות הולכות וגדלות בפופולריות. באזור דנוור יש 2 עיתונים סיניים, "פוסט האמריקאי הסינית" ואת "הידיעות הסיניות קולורדו". כמו כן, דנוור נחשבת למקום סובלני לקהילה של לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים וקווירי (להט"ב). ניתן למצוא ברים רבים בשדרת קולפקס ובסאות 'ברודוויי המיועדים בעיקר לקהילה. בכל יוני, דנוור מארחת את אירוע הגאווה השנתי של חודש הגאווה בפארק Civic Center, הפסטיבל הגדול ביותר בחודש זה באזור הר הרוקי.
פרשיות סמויות
פרשיות סמויות (באנגלית: Covert Affairs) היא סדרת דרמה המשכית אמריקנית ששודרה בארצות הברית בערוץ USA בשנים 2010–2014.
עלילה
הסדרה מתמקדת במתלמדת צעירה ב-CIA, אנני ווקר (פייפר פראבו), שזומנה למפקדה על מנת להתגייס בתור סוכנת. בעוד אנני מאמינה כי היא נבחרה בשל כישוריה, ה- CIA קידם אותה כדי שיוכל להשגיח עליה מקרוב מאחר שבעברה מצויים דברים שה-CIA מעוניין בהם.
בפרק הרביעי בעונה הראשונה נתקלת אנני ווקר בשליח המוסד אייל לוין (עודד פהר), ובמשך הסדרה הוא מופיע שוב כשנוצר ביניהם קליק מעניין, קשר שנמשך לאורך הסדרה, ובמהלכו הם מחליפים ביניהם מילים בעברית, כולל מילות סלנג (דבר המדגיש את שליטתה של הדמות הראשית בשפות זרות ללא מבטא אמריקני). השניים נפגשו שוב ושוב בעונות השנייה עד החמישית.
שידור
הפיילוט של הסדרה הגיע לרייטינג של כ-5 מיליון צופים.
Not in Chronological Order
רקע והכרזה
מייקלס הוציאה את סינגל הבכורה שלה "Issues" בשנת 2017, לאחר מכן הוציאה את המיני-אלבום Nervous System, בשנת 2017, בהמשך, יצאו עוד שני מיני-אלבומים Inner Monologue Part 1 ו-Inner Monologue Part 2, בשנת 2019. ב-1 באוקטובר 2020, הוציאה את "Lie Like This", כסינגל ראשון מתוך האלבום.
ב-26 במרץ 2021, הוציאה את הסינגל השני "All Your Exes". ב-9 באפריל, הודיעה מייקלס במגזין Women's Wear Daily, כי תוציא את אלבום הבכורה שלה ב-30 באפריל באותה השנה. ב-14 באפריל, הכריזה מייקלס ברשתות המדיה החברתיות שלה את שמו של האלבום, Not in Chronological Order, ובאותו היום פרסמה את רשימת הרצועות ועטיפתו. יממה לאחר מכן, הוציאה מייקלס את הסינגל השלישי "Love Is Weird".
החיפוש אחר מחסני הנשק של ההגנה (1940)
החיפוש אחר מחסני הנשק של ההגנה (1940) היה מהלך של הבולשת הבריטית שהתבצע בעיקרו בראשית שנת 1940.
הרקע ההיסטורי
בחודש מרץ 1939 הגיעו לסיומן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט והשתרר שקט יחסי בארץ ישראל. בספטמבר אותה שנה פרצה מלחמת העולם השנייה. מאז כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית ועד לחודשים אפריל ומאי 1940, חלה עצירה בפעילות הצבאית. אף על פי שבריטניה וצרפת הכריזו מלחמה על גרמניה, טרם ביצעו עדיין הצדדים הלוחמים מהלכי התקפה ועמדו אלו מול אלו ללא תזוזה. בשל כך נקראה תקופה זו בשם "המלחמה המדומה". גם באזור הים התיכון שרר מאז פרוץ המלחמה שקט מתוח.
שלטונות המנדט הבריטי מצאו את תקופת הרגיעה הזאת, שמאז סיום המאורעות ועד לתום המלחמה המדומה, כמתאימה לדיכוי היישוב היהודי ולביסוס מדיניות הספר הלבן. אחת המטרות הראשונות ללחץ השלטונות היה ארגון ההגנה, אך גם האצ"ל שימש כמטרה. החלה תקופה של מאסרים, של חיפושי נשק ושל משפטים, שהגיעה לשיאה בגילוי מחסני הנשק החבויים של ההגנה, שנקראו במינוח של הארגון "סליקים", במשמר השלושה ובכפר הנוער בן שמן.
משפט הל"ח
ב-18 בנובמבר 1939 עצרו שוטרים בריטים קבוצה של 38 משתתפי קורס מפקדים של האצ"ל, בהם ארבע לוחמות, שצעדו בסך בסדר צבאי ליד המושבה משמר הירדן. ברשותם נמצאו נשק וחומרי נפץ. במושבה נערך חיפוש ונתגלה נשק נוסף. העצורים הועמדו לדין. ב-21 בדצמבר 1939 נפתח משפט השלושים ושמונה בבית דין צבאי בעכו. לאחר שני ימי דיון נפסקו עונשי מאסר לכל הנאשמים. הלוחמים נדונו לחמש עד עשר שנות מאסר והלוחמות לשנתיים מאסר. כעבור זמן המתיק המפקד הצבאי הבריטי את עונשיהם, מעשר שנים לשבע, מחמש שנים לשלוש, והלוחמות שוחררו למעצר בית.
חיפושים שנכשלו
ב-17 במרץ 1940 הגיעו למושב אילניה שוטרים בריטים אליהם נלוו שני מלשינים שפניהם הוסתרו. השניים הובילו את השוטרים לתחנת הנוטרים שבמושב והנחו את השוטרים בחיפוש. השוטרים עקרו את מרצפות התחנה, אך העלו חרס בידיהם.
ב-25 במרץ 1940 הגיעו למושבה גן יבנה שוטרים ואנשי הבולשת הבריטית מצוידים בכלי חפירה. הם ביצעו חפירות במקומות שסומנו מראש במפה שהייתה בידיהם. אך לא מצאו דבר.
חיפושים דומים, שאף הם נערכו באותה תקופה, במושבה נווה יעקב ושכונות העבריות של טבריה לא העלו דבר.
החיפוש במשמר השלושה
משמר השלושה היה מושב סמוך למושבה יבנאל, שלימים יצורף ליבנאל. ב-6 בינואר 1940 הגיעה למושב קבוצת שוטרים. לפי הוראות שהיו בידם מראש נכנסו השוטרים לבית הוועד של המושב, בו שכנה גם תחנת הנוטרים המקומית. הם עקרו מרצפות וחשפו שני כדי חלב וצינור מתכת סגור ומצאו בהם 17 רובים, תחמושת, שני רימוני יד ושתי מרגמות קלות. הנוטר הממונה על תחנת הנוטרים, חיים לייטנר, הועמד לדין בפני בית דין צבאי בחיפה ונדון ב-15 בפברואר לשמונה שנות מאסר.
החיפוש בכפר הנוער בן שמן
כפר הנוער בן שמן והמושב בן שמן היו באותה תקופה מבודדים ומוקפים בכפרים ערביים. בכפר הנוער היו אז 450 תלמידים ו-150 מבוגרים. בחודש ינואר 1939 נרצחו שניים משומרי המושב ביער הסמוך. מחשש לחיי תושבי המושב וילדי כפר הנוער, הורה מטה ארגון הגנה להעביר נשק רב למקום. ב-22 בינואר 1940, בשעות הערב, נכנסו לכפר הנוער כמאה שוטרים ואנשי הבולשת בפיקודו של ג'פרי מורטון, מי ששנתיים לאחר מכן רצח את אברהם שטרן מפקד הלח"י.
השוטרים הצליחו לחשוף שלושה מתוך חמישה מחסני הנשק שהיו בתחומי המוסד ובהם 27 רובים, 5 תת-מקלעים, 38 מחסניות למקלעים, 5,000 כדורי רובה, 23 רימוני יד מתוצרת התע"ש, אלפי כדורי אקדח וחומרי נפץ, אבק שרפה ועוד.
השוטרים עצרו 12 אנשים, חברי ההגנה ואנשי צוות של בית הספר ובראשם מנהל בית הספר ד"ר זיגפריד להמן. הם נלקחו לבית המעצר ברמלה ומשם לבית הכלא ביפו. לעצורים נערך משפט ראווה, שהסעיר את היישוב ונודע בשם"משפט בן שמן", המשפט נפתח ב-ירושלים ב-15 באפריל 1940. ב-22 באפריל 1940 נגזר דינם של הנאשמים. מנהל הכפר ד"ר להמן ומפקד ההגנה במקום, נידונו לשבע שנות מאסר. שישה נאשמים אחרים נידונו לחמש ולשלוש שנות מאסר. שלושה מהנאשמים זוכו. האלחוטנית של ההגנה בכפר שהספיקה לשדר למטה ההגנה על החיפוש ונתפסה מיד לאחר מכן נידונה לשנתיים מאסר בבית הכלא לנשים בבית לחם.
המלשין
מאופן ניהול החיפושים שנערכו במשמר השלושה ובכפר הנוער בן שמן, אשר התנהלו, כפי שנראה בבירור, על פי מידע מוקדם וגרמו לחשיפת מחסני הנשק, היה ברור למטה ההגנה כי חשיפת מחסני הנשק הייתה תוצאה של הלשנה.
לאנשי משמר השלושה היה ברור לאחר החיפוש כי מלשין נמצא בקרבם. בכפר הנוער בן שמן התעוררו החשדות בדבר הלשנה עוד לפי החיפוש. אנשי הכפר חשדו כי מלשין מסתובב בכפר וד"ר להמן כינס ישיבת הנהלה והודיע כי יש בוגד בכפר. עובדי הכפר טענו בפניו כי המלשין הוא אחד החניכים, ד"ר להמן הגן על האמינות של חניכיו, אך התחושה כי נמצא בכפר בוגד ומלשין העכירה את האווירה. תוך כדי כך התממש החשש והחיפוש נערך.
בספר תולדות ההגנה נכתב בקצרה על המלשין ממשמר השלושה: אין הספר מגלה את זהותו של המלשין, אך בהערת שוליים נכתב: אין בספר כל אזכור לגבי חשיפתו של המלשין בכפר הנוער בן שמן.
בספר זיכרונותיו של ג'פרי מורטון שיצא לאור בשנת 1957 גילה מורטון כי המלשין ממשמר השלושה הוא זה שהלשין גם על מחסן הנשק בכפר הנוער בן שמן, אך כשהוצא להורג לא ידעו אנשי ההגנה כי הוא היה גם המלשין בכפר הנוער. מורטון כתב כי ההוצאה להורג הייתה בתל אביב.
בשנת 2013 יצא לאור ספרו של דני בר, מי שהיה מנהל כפר הנוער "החצר הפנימית" המתאר את הפרשה. מהכתוב בספר עולה כי האיש שנקרא במשמר השלושה בשם "אוסקר אופלר" היה ידוע בכפר הנער בן שמן בשם "יאנוש אופמן". שכינויו היה ז'אק; הוא מתואר כגבר שתקן ומסוגר, נהג ששהה בכפר מדי פעם, אבל לא היה חלק מאנשיו.
באתר האינטרנט של גילי חסקין נכתב כי האיש, שנודע במשמר השלושה בשם אוסקר אופלר וכונה בפי אנשי המקום בשם יעקב, הוצא להורג בירי של שישה כדורים ולחזהו הוצמד הפתק "נידון על ידי בית המשפט הצבאי היהודי, נידון למוות והוצא להורג".
דקל המשיך וכתב:
דן יהב כותב בספרו "דמו בראשו: רציחות פוליטיות והוצאות להורג על ידי יהודים בתקופת היישוב (1948–1917)" כי מועד ההוצאה להורג היה 30 במאי 1940.
הפסקת החיפושים
לאחר מספר חודשים של חיפושי נשק, מעצרים ומשפטים החלו שלטונות המנדט להפעיל לחץ על הנהגת היישוב למסור את הנשק מרצון. ב-15 במאי 1940 כינס מפקד הצבא הבריטי בארץ הגנרל ג'ורג' גיפארד ישיבה בהשתתפות כל מוסדות ההנהגה של היישוב ונציגי המפלגות, בהם נציגי הסוכנות היהודית, הסתדרות העובדים, המפלגה הרוויזיוניסטית, מפלגת המזרחי וד"ר יהודה לייב מאגנס. בישיבה תבע הגנרל מן המשתתפים להסכים על מסירת הנשק שבידי היישוב לשלטונות. הוא הבטיח כי לא יינקטו הליכי משפטיים נגד מוסרי הנשק. לפי הבטחתו, הגנת היישוב תסתמך על הצבא הבריטי ומשטרת היישובים העבריים הליגלית, וכי כמות נשק מסוימת תרשם ותישאר מוחזקת בידי היישוב.
בפגישה נוספת שנערכה ב-30 במאי בין הגנרל לבין אנשי הצמרת של הנהגת היישוב וביניהם משה שרתוק ויצחק בן-צבי, עמדו המנהיגים על דעתם כי הנשק הכרחי להגנת היישוב למקרה שהכוחות הבריטיים לא יוכלו להגיע בעוד מועד לעזרת יישובים שיותקפו. הגנרל השיב כי ביישוב נמצאים יסודות עוינים אשר יוכלו לפגוע בשלטון המנדט וקבע מועד אחרון למסירת תשובה, 11 ביוני 1940.
בהנהגת היישוב ובמפקדת ההגנה נתגלעו חילוקי דעות. מעטים תמכו במתן תשובה חיובית לדרישה הבריטית. אחד מהם היה אליהו גולומב שטען כי מחמת הסכנות האורבות ליישוב, על היישוב לשמור על שותפות עם השלטונות. אבל הרוב, ובכלל זה מנחם אוסישקין וברל כצנלסון, התנגדו לכך בתקיפות ומנהיגי היישוב השיבו לגנרל בשלילה. בתחנת השידור של "ההגנה" נאמר כי "היהודים לא ילכו בדרך הצ'כים שנתפתו לבני בריתם לשואת עצמם".
ב-14 ביוני 1940 התקיימה פגישה אחרונה עם הגנרל, בה הציע כי יופקע רק נשק התקפי כרימוני יד ומקלעים וכי שאר הנשק שיופקע יחולק על ידי השלטונות לפי ראות עיניהם. הגנרל הזהיר שאם תדחה הצעתו יחודשו חיפושי הנשק בהיקף נרחב.
הידיעה כי מוסדות היישוב דנו במסירת הנשק הסעירה את הרוחות בקרב אנשי ההגנה ומפקדיה והחלו הכנות לקראת חידוש גל החיפושים בכל הארץ.
אולם נפילת צרפת, כניסת איטליה למלחמה ב-10 ביוני 1940 והתקרבות החזית לארץ ישראל הביאו לשינוי ניכר בגישת הבריטים. קבינט המלחמה הבריטי החליט שלא לצוות על הפקעת הנשק מידי היישוב, משם שתפיסתו עלולה לגרום לאבדן תמיכתם של יהודי ארצות הברית במאבקה של בריטניה ולעורר מהומות בארץ ישראל שיחייבו ריתוקם של כוחות בריטיים החיוניים לחזיתות אחרות. וינסטון צ'רצ'יל, שזה לא מכבר נכנס אז לתפקידו כראש ממשלת בריטניה, הודיע על הסתייגותו מהטלת עונשים כבדים על היהודים בארץ ישראל על החזקת נשק ותמך בחימוש המתיישבים היהודים. שר המושבות הבריטי דייוויד לויד ג'ורג' הודיע על ההחלטה לד"ר חיים ויצמן והוראות מתאימות נשלחו לשלטונות המנדט בארץ ישראל. הגנרל גיפארד הועבר לגזרת מערב אפריקה ובמקומו נתמנה לעמוד בראש הכוחות הבריטיים בארץ הגנרל אלפרד גודוין אוסטין, אשר גילה הבנה לצורך היישוב בנשק להגנתו ובפגישה שקיים עם הנהלת הסוכנות היהודית הודיע כי דעתו שונה משל קודמו, וכי אם הבריטים ייאלצו לסגת מארץ ישראל רצוי שבידי היהודים יהיה נשק להגנתם. מאז ובמשך שלוש שנים, כל עוד נמצאה ארץ ישראל בסכנת פלישה, קיימו השלטונות מעין הפוגה ביחסיהם עם ארגון ההגנה וחיפושי הנשק פסקו.
קרלה סוארס נבארו
קרלה סוארס נבארו (ספרדית : Carla Suárez Navarro; נולדה ב-3 בספטמבר 1988) היא שחקנית טניס מקצוענית מספרד. בשיאה דורגה במקום 6 בעולם (29 בפברואר 2016) בדרוג ה-WTA וכיום (ינואר 2018), מדורגת במקום 39 בעולם.
הישג השיא של סוארס נבארו, הוא הגעה 5 פעמים לשלב רבע הגמר בשלושה טורנירי גראנד סלאם.
באליפות צרפת הפתוחה הגיעה נבארו לשלב רבע הגמר בשנת 2008 לאחר שעלתה ממשחקי המוקדמות והפסידה לילנה יאנקוביץ' מסרביה (3 בעולם) 6-3, 6-2.
ביוגרפיה
באליפות אוסטרליה הפתוחה היא הגיעה 3 פעמים לשלב רבע הגמר, בשנים 2009 שבו הפסידה לילנה דמנטייבה מרוסיה (4 בעולם) בשתי מערכות (6-2, 6-2), בסיבוב השני היא ניצחה את ונוס ויליאמס מארצות הברית (6 בעולם) ב-3 מערכות (6-2, 3-6, 5-7), בשנת 2016 שבו הפסידה לאגניישקה רדוונסקה מפולין (4 בעולם) בשתי מערכות (6-1, 3-6) ובשנת 2018.
באליפות ארצות הברית הפתוחה היא הגיעה לשלב רבע הגמר בשנת 2013 שבו הפסידה לאלופת הטורניר סרינה ויליאמס (1 בעולם) בשתי מערכות (6-0, 6-0), בסיבוב הרביעי היא ניצחה את אנגליקה קרבר מגרמניה (8 בעולם) ב-3 מערכות (6-4, 3-6, 6-7 (3-7)).
גביע פדרציה
סוארס נבארו שיחקה לראשונה בנבחרת ספרד בשנת 2009. מאזנה בגביע הפדרציה עומד על 4 ניצחונות (ארבעתם במשחקי יחידות) ו-8 הפסדים (6 במשחקי יחידות ו-2 במשחקי זוגות).
תורכי אל-פייסל
תורכי אל-פייסל (تركي الفيصل; בתעתיק מדויק: תרכי אלפיצל; בעברית נקרא גם טורקי אל-פייסל; נולד ב-15 בפברואר 1945) הוא צאצא לבית סעוד, בית המלוכה של ערב הסעודית. הוא ממייסדי קרן המלך פייסל ומשמש כיושב ראש של מרכז המלך פייסל למחקר ולימודים אסלאמיים. בין השנים 1977–2001 שימש כמנהל סוכנות המודיעין הסעודית. כיהן כשגריר סעודיה בארצות הברית ובבריטניה. פעיל בקידום היוזמה הסעודית.
אודות
נולד ב-15 בפברואר 1945 במכה. הוא בנו השמיני, והצעיר ביותר, של המלך פייסל. הוא למד בבית ספר יסודי וחטיבת ביניים בעיר טאיף. בגיל 14 נסע לפרינסטון שבארצות הברית, שם למד בתיכון לורנסוויל (Lawrenceville School), וסיים את לימודיו בשנת 1963. הוא המשיך ללימודים באוניברסיטת ג'ורג'טאון, אותם סיים בשנת 1968. אחר כך המשיך ללימודים באוניברסיטת לונדון, באוניברסיטת קיימברידג' ובאוניברסיטת פרינסטון.
כשחזר לסעודיה, החל לשמש כסגן של בן דודו כמאל אדהם, שהיה מנהל סוכנות המודיעין הסעודית, ואחר כך החליף אותו בתפקיד. הוא שימש בתפקיד במשך 23 שנים, בשנים 1979–2001. הוא עזב את התפקיד כעשרה ימים לפני פיגועי 11 בספטמבר.
הוא קידם את יוזמת השלום הערבית במספר פעילויות, בין השאר בכתבה בעיתון "הארץ" בשנת 2014, ובראיון בשנת 2015.
תמונתו של הרמב"ם
תמונתו של הרמב"ם היא דיוקן מפורסם של הרמב"ם, שמזוהה עמו, ומופיע על בולים, שטרות, מטבעות, סמלים ועוד. לפי מספר מחקרים, מקורו של דיוקן זה הוא באמצע המאה ה-18, והקשר בינו לבין דמותו האמיתית של הרמב"ם, מוטל בספק.
קיימים עוד דיוקנות של הרמב"ם, אך כל אחד מהם, אינו אלא התרשמות אישית של האמן שיצר אותם.
היסטוריה
מקור התמונה הנפוצה הוא ב-Thesaurus antiquitatum sacrarum ("אוצר העתיקות המקודשות"), עבודה בת 34 כרכים של בלסאוס אוגולינוס, אשר הודפסה בוונציה ב-1744. בין שלל האיורים המלווים את הספר, מופיעה לראשונה (בכרך 2) גם תמונתו של הרמב"ם. את דבר קיומו של אותו דיוקן באותו הספר "גילה" (כלשונו) החכם היהודי-איטלקי יצחק שמואל רג'יו (יש"ר מגוריציה) בן המאה ה-19, ובעקבותיו, ככל הנראה, נפוצה התמונה ברחבי העולם, ביהדות ומחוצה לה.
יש"ר העתיק את הדיוקן מן הספר, ולבקשת ידידו ר' זלמן שטרן מברלין שלח אותו אליו ב-20 בדצמבר 1843 (כ"ז בכסלו ה'תר"ד), וביקש ממנו ליצור ממנה כמה העתקים ולהחזיר לו את המקור:
בהמשך עובר יש"ר לדון בשאלת האותנטיות של הדיוקן. דיון זה נערך בשפה הגרמנית, ובו הוא מסביר כי הוא נטל את הדיוקן מעבודתו של אוגולינוס, ושלדעתו אין סיבה להטיל ספק באותנטיות הצהרתו של אוגולינוס כי הדיוקן נלקח מטאבולה עתיקה.
הדיוקן הגיע לאנגליה כעבור שנים ספורות, בידי המומר איש המיסיון משה מרגליות. וכך הוא כותב במכתב המתוארך ל-1847:
כאמור, הדיוקן שהועתק מיש"ר היה בעצמו העתק מעשה ידיו, ולא היה זהה לו לחלוטין. עם התפשטות הדיוקן הלכה והשתנתה דמותו: פניו, זקנו, פאותיו, שונים מגרסה אחת לאחרת, לפי מראה עיני האמן. תמונה זו, בגלגוליה השונים, היא זו שהתפשטה יותר מכל תמונה אחרת (ראו להלן, בפרק תפוצת התמונה).
דיון במראהו של הרמב"ם
על אף אמירתו של יש"ר על הדיוקן המפורסם, מקובל כי האיור הוא דמיוני. מכיוון שהמקור המוקדם ביותר הידוע לנו הוא מן המאה ה-18, קשה להאמין שלנגד עיני המאייר באמת עמד איזשהו דיוקן מקורי שהיה נסתר כל השנים, והתגלה לפתע פתאום. באופן כללי לא ידוע על דיוקנאות של חכמים יהודיים לפני המאה ה-17.
היו שטענו כי סביר שהציור לא אותנטי שכן הרמב"ם לא היה מתיר לצייר את דמותו, משום שהדבר מנוגד להלכה. אמנם טענה זו אינה נכונה שכן ציור אינו מנוגד להלכה אלא פיסול בולט בלבד, וכדברי הרמב"ם עצמו:
הרב ברוך טולדנו שיער שלפני המאייר עמדה דמותו של חכם באשי בן המזרח, בעוד שהרמב"ם היה בעיקר במגרב, וסגנון לבושם ומראה של החכמים שם היה שונה מזה של המזרח. אביעד הכהן הסב את תשומת הלב לכך שאם המודל לתמונה היה חכם מן המאה ה-18, הרי שייתכן שיש בכך ללמד על כך שבאותה תקופה היה מקובל בין חכמים להיות גלוחי פאות.
יוחאי מקבילי, מייסד מפעל משנה תורה, עמד על כך שהרמב"ם מופיע בתמונות אלה גלוח פאות, בניגוד לפסיקתו הוא:
אך הרב יוסף קאפח העיר על תשובה זו כי הרמב"ם נקט דווקא בלשון 'ללקט' (יאכד במקור בערבית), דהיינו שגילוח חלק במספריים אסור (מדרבנן) גם לדעתו.
עם כל זאת, ישנן דעות שהרמב"ם התיר לגלח אף בתער, אם יש לפעמים היתר משום שלום מלכות.
גם הדיוקן המופיע בבית הנבחרים האמריקאי, שבו הרמב"ם נראה כחכם יווני, סותר לפי יוחאי מקבילי את דבריו:
תפוצת התמונה
בתחילת המאה ה-20 כבר הייתה תמונת הרמב"ם ידועה ומפורסמת. המחברות שהוציאה בשנות ה-30 הוצאת "כתב" בארצות הברית, עוטרו בדיוקנו של הרמב"ם כסמל יהודי קלאסי.
בשנת 1953 הוציאה מדינת ישראל בול לכבוד "הקונגרס הבינלאומי לתולדות המדע", שהיה הקונגרס הבינלאומי השביעי ונערך בירושלים. לעיצוב הבול נבחרה דמותו של הרמב"ם, שמלאו לפטירתו אז כ-750 שנה, כמייצג של איש המדע היהודי ההיסטורי. על הבול בשווי 110 פרוטות, שעוצב בידי וינד סטרוסקי, הונצח דיוקנו המפורסם של הרמב"ם.
בשנת 1983 הונצח הדיוקן גם על שטר של 1,000 שקלים, שהפך (בשנת 1986) לשטר של שקל חדש אחד. התמונה גם הוטבעה על 980,000 מטבעות סחירים של שקל חדש אחד (1988), שהחליף את השטר הנזכר.
לרגל שנת ה-800 לרמב"ם, ב-2005, יצאו בול ומדליה תואמים, שעוצבו על ידי אהרן שבו. שבו בחר לעצב את התמונה כך שדיוקן הרמב"ם תופס חלק קטן ממנה, ובצורה סכמטית בלבד:
באותו ראיון ענה לשאלה מדוע עיצב את הדמות בצדודית:
גם בבול שהנפיקה אורוגוואי ב-2004, לרגל 800 שנה לפטירת הרמב"ם, מופיעה צללית בלבד של חכם יהודי, כמביט אחורה - ככל הנראה עקב הידיעה שאין אף דיוקן התואם את דמותו המקורית של הרמב"ם.
דימויים חזותיים אחרים של הרמב"ם
מלבד תמונת הרמב"ם המפורסמת, קיימות תמונות נוספות:
קיים ציור עממי עתיק, שבו מופיע הרמב"ם כאיש מדע מזרח אירופאי דווקא. בתמונה זו יושב "הרמב"ם" ליד שולחן ועליו גלובוס וספרי אסטרונומיה פתוחים.
בתבליט בבית הנבחרים של ארצות הברית מופיעה דמותו של הרמב"ם בדיוקן הדומה לחכם יווני, שעיצבה הפסלת ברנדה פטנאם ב-1950, ושההשראה אליו אינה ידועה.
ברובע היהודי של קורדובה (ה-Juderia) הוקם ב-1964 פסל של הרמב"ם, שנולד בעיר זו, על ידי שלטונות ספרד. נראה כי הפסל מבוסס על הדיוקן המפורסם, הגם כי הפסל עיצב אותו בתווי פנים צנומים יותר, ועם פאות לחיים.
פסלון נוסף ודומה מאוד יצרה הפסלת הייזל אלכסנדר מלונדון. הפסלון עשוי מארד, ובחזיתו חתימת הרמב"ם. הפסלת יצרה ממנו כמה העתקים, למכירה למטרות צדקה.
בתערוכה של אוניברסיטת יל שהוקדשה לדמותו של הרמב"ם, הוצגו תמונות של האמן היהודי-אמריקאי בן שאהן, האחת מ-1954 ושתיים מ-1965, שבהן שרטט את דיוקנו של הרמב"ם על פי פרשנותו האישית. הרמב"ם מאויר כמעין נביא זעם, וברקע לתמונות המאוחרות מופיעים הפסוקים הראשונים מקהלת, "הבל הבלים אמר קהלת". באיור המוקדם מרים הרמב"ם יד אחת, ובידו השנייה מחזיק ספר שעליו נכתב "למד לשונך לומר איני יודע".
אנדרה-מארי אמפר
קורות חייו
אנדרה-מארי אמפר נולד למשפחה אמידה בליון ב-20 בינואר 1775. אביו, ז'אן ז'אק, היה איש עסקים ואמו הייתה בת לסוחרי משי, ואשה אדוקה באמונתה. כשנולד, הייתה לו כבר אחות גדולה ממנו בשנתיים, אנטואנט. כשהיה בן 5, בעקבות שיפור במצב הכלכלי, והעובדה שעסקיו של אביו הצריכו רק נוכחות מוגבלת בעיר, קנתה משפחתו אחוזה ועברה לפולמיה, כפר קטן השוכן כ-10 ק"מ מיליון. כעבור שלוש שנים, נולדה גם אחותו הקטנה.
אביו היה ממעריציו של רוסו ושל שיטות החינוך שתוארו בספרו אמיל. הוא החליט לחנך את בנו בעצמו, על ידי חשיפתו לספריה הגדולה שהייתה בביתם, אך לא כוון אותו לכוון מסוים. "אבי לעולם לא דרש ממני ללמוד דבר-מה, אולם נטע בי כמיהה עצומה לידע. לפני שלמדתי לקרוא, ההנאה הגדולה ביותר הייתה להקשיב לקטעים מה- ”היסטוריה של הטבע“ של דה-בופון. לא הרפתי מהדרישה שיקרא לי על חקר של חיות וציפורים" כתב מאוחר יותר בזכרונותיו.
למרות היותו תוצר מובהק של עידן הנאורות, לא דחה אמפר את הכנסייה ונותר קתולי מאמין עד לסוף חייו.
המהפכה הצרפתית
השנתיים הראשונות של המהפכה היו יחסית רגועות בכפר פולמיה. ז'אן ז'אק איבד את משרתו כעוזר האדמיניסטרטיבי לאציל המקומי. למזל היה לו הדבר, כי האציל נרצח על ידי האיכרים בצורה זוועתית. הוא תמך בעקרונות המהפכה, אך לא בשיטות האלימות שלה. לבקשת השלטונות בליון, הוא קיבל שם תפקיד של שופט שלום ומזכיר בית המשפט של המשטרה. תפקידים אלו יסבכו אותו באלימות עתידית של המאבקים בין המהפכנים.
בינתיים התרחש הראשון בסדרת אסונות במשפחת אמפר; אחותו הבכורה של אנדרה נפטרה במרץ 1792 בגיל 20. היא הייתה בת הלוויה הקבועה של אנדרה בצעירותו, והוא התאבל עליה שנים רבות בכותבו שירים מוקדשים לה.
אסון נוסף התרחש לאביו בליון. מלחמת אזרחים אשר פרצה בין הסיעה הז'ירונדינית המתונה יותר, ששיתפה פעולה עם שלטונות ליון, לבין היעקובינים הקיצוניים בהנהגת מארי ז'וזף שליה. שליה נעצר, נשפט למוות והוצא להורג למחרת. לאביו של אמפר היה רק חלק במעצרו, אך לא במשפט. בעקבות הוצאת שליה להורג, הוגדרה ליון על ידי המהפכנים כעיר מורדת וצבא נשלח מפריז. לאחר מצור בן חודשיים, נכבשה ליון על ידי הכוחות המהפכניים. ז'אן ז'אק נעצר מייד ולאחר חודש וחצי נשפט במעין משפט שדה באשמת "הוצאת צו המעצר לשליה", נמצא אשם והוצא להורג ב-24 בנובמבר 1793.
לידיעה על מותו של אביו הייתה השפעה קשה ביותר על אמפר. הוא הסתגר לחלוטין, נכנס לדיכאון עמוק, והפסיק לעסוק במתמטיקה. הוא נרפא חלקית רק כעבור שנה וחצי.
חיים בוגרים
כאשר אמפר המשיך להבריא מהמשבר שהיה נתון בו מאז הוצאת אביו להורג, הוא עסק יותר בתחומי מדעי הרוח, והחל בפרויקט כתיבה שאפתני בשם "אמאריסיד" שבו, במסורת הרומנטית מאותה תקופה, הוא מתאר את קולומבוס כמחריב גן העדן הקדמוני האמריקאי על ידי חינוך הילידים את חוקי המערב.
בסביבות 1795 הזניח אמפר את פרויקט הכתיבה וחזר ללמד חבר וותיק מתמטיקה ופיזיקה. הוא התחיל להתעניין גם באסטרונומיה והשווה את תצפיותיו עם הערכים הידועים באותה תקופה. אמפר בחן את שיטות הפתרון לבעיית שלושת הגופים והגיע למסקנה שלא ניתן לשפר את שיטות הקירוב הידועות באותו זמן.
ב-1796 החל אמפר לחזר אחרי אישה המבוגרת ממנו במקצת מהישוב הסמוך, בשם ז'ולי. ז'ולי הייתה בת לסוחר משי מצליח מליון, כפי שהיה אביו של אמפר. הם התחתנו שלוש שנים לאחר מכן.
באוגוסט 1799 אמפר וז'ולי נישאו. כעבור שנה נולד להם בן, שניתן לו השם ז'אן-ז'אק לזכר האב, אבל גם לאות הערכה לז'אן-ז'אק רוסו. בפברואר 1802, אמפר עזב את ליון כדי לשמש מורה למתמטיקה ופיזיקה בבית-ספר בבורג-אן-ברס, עיירה מרוחקת כ-60 ק"מ מיליון. משרה זו היוותה שיפור בפרנסתם, וסיכוי להתקדם בבתי הספר שהוקמו אז על ידי נפוליאון.
זמן קצר לאחר לידת בנם חלתה ז'ולי ומתה ב-1803, אולם, למרות הקשיים, פרסם אמפר ב-1802 מאמר בתורת ההסתברות וב-1803 מאמר בחשבון וריאציות. עבודות אלו משכו את תשומת הלב של ז'רום לאלנד, לפלס ודלאמבר וכך הומלץ למשרה בכירה יותר, כפרופסור בתיכון ליון. אולם זמן קצר לפני כניסתו לתפקיד נפטרה אשתו, ואמפר בחר להימלט מזיכרון האסונות שפקדו אותו באזור ליון. הוא קיבל משרה של מתרגל באקול פוליטקניק בפריז ועבר לשם.
חייו האישיים בפריז
אמפר לא היה מאושר יותר בפריז. הוא היה בודד ובהמלצת חבר הכיר אשה בשם פוטו (Potot), והציע לה להתחתן איתו. אולם אביה דרש בתמורה את כל הכסף שנותר לו. לאחר החתונה הסתבר, שגברת פוטו לא מעוניינת בילדים ולא רוצה כל מגע עם אמפר. פוטו הרתה, לאחר מכן הפוטואים גירשו אותו מהבית, ולאחר מכן נודע לו שנולדה לו בת. הזוג התגרש, הילדה הועברה להשגחתו, ואמו ודודתו הגיעו מכפרן כדי לטפל בה. כעבור 20 שנה התחתנה הבת עם קצין מצבא נפוליאון שהיה אלים, שיכור ומהמר, ושבילה זמן רב במוסדות גמילה.
בנו, ז'אן-ז'אק, הצליח מאוד בחייו המקצועיים. הוא היה היסטוריון, סופר וחוקר ארצות. היה חבר בקולז' דה פראנס, האקדמיה לספרות יפה, ובאקדמיה הצרפתית. הוא לא התחתן מעולם, לא היו לו ילדים וחי כעשרים שנה בהשפעתה של אשת החברה המפורסמת, רקמיה.
קרנו המקצועית של אמפר עלתה, והוא מונה ב-1809 כפרופסור למכניקה ואנליזה באקול פוליטקניק. ב-1814 נבחר אמפר לקתדרת הגאומטריה באקדמיה הצרפתית, ובשנים 1819 ו-1820 לימד פילוסופיה בסורבון. ב-1824 נבחר לקתדרת הפיזיקה בקולז' דה פראנס. ב-1827 נבחר כחבר החברה המלכותית האנגלית וב-1828 כחבר האקדמיה המלכותית השוודית.
במקביל הוא שימש כמפקח כללי של אוניברסיטת פריז (סורבון) והיה מתפקידו לבקר תיכונים ברחבי צרפת בחודשי הקיץ. הוא נפטר באחת הביקורות האלה במרסיי בשנת 1836, ונקבר שם באדישות כללית.
כמפקח באוניברסיטה האימפריאלית, וכעבור זמן קצר כמפקח כללי. ב-1814 הוא נבחר כחבר המחלקה למתמטיקה של המכון האימפריאלי. ב-1815 מונה כפרופסור מלא באקול פוליטקניק. ב-1819 העביר קורס בפילוסופיה באוניברסיטת פריז ומונה שם כפרופסור חבר באסטרונומיה.
אלקטרודינמיקה
לאמפר היו תרומות במספר מדעים ובפילוסופיה, אולם הוא ידוע בעיקר כמייסד מדע האלקטרודינמיקה ומן הראוי להתחיל בכך. בשנת 1820 כריסטיאן ארסטד גילה שכאשר מניחים מצפן ליד חוט שמעביר חשמל, המחט של המצפן מוסטת. פרנסואה אראגו דווח על גילויו של ארסטד בספטמבר 1820 בפני חברי האקדמיה שקיבלו גילוי זה בסקפטיות רבה ובחוסר אמון; הרי קולון הוכיח לכל עוד בשנות ה-80 של המאה ה-18 שלא יכול להיות קשר כלשהו בין חשמל למגנטיות. אמפר קיבל גילוי זה ללא פקפוק רב. הוא הבין שארסטד לא החשיב נכון את השפעת מגנטיות כדור הארץ ובנה מכשיר ניסוי שנטרל השפעה זו ויכול היה למדוד את הכוח המופעל שנובע מהזרם החשמלי בלבד. עם מכשיר זה, שאמפר קרא לו גלוונומטר, יכול היה אמפר למפות את השדה המגנטי בסביבת תיל מוליך חשמל. אמפר הסיק שהאינטראקציה היסודית באלקטרומגנטיות היא הכוח הפועל בין שני חוטים מקבילים המעבירים זרמים חשמליים. בזכות יכולתו המתמטית הוא גם חישב את הכוח בין חוטים המסודרים בסליל. אמפר הציג את הניסויים והתאוריה שלו בשלוש הרצאות במרווחים של שבוע בין אחת לשנייה, כל זה שבועיים בלבד אחרי הצגת אראגו את גילויי אורסטד. בעצם, הציג אמפר תזה לפיה מגנטיות היא "חשמל בתנועה".
אמפר ביקש להבחין בין כוח אלקטרוסטטי, כפי שהוא כינה את כוח המשיכה/דחייה של נוזלים חשמליים במנוחה, לבין כוח אלקטרודינמי, האופייני לנוזלים חשמליים בתנועה בתוך מוליך. אמפר תמך בגישת שני סוגים של נוזלים חשמליים (חיובי ושלילי) שנעים בכיוונים מנוגדים, אולם היו כאלה, כגון בנג'מין פרנקלין, שתמכו בגישת החשמל כנוזל יחיד הזורם ממקום בו יש עודף למקום שבו יש מחסור.
אמפר החשיב את "כיוון זרימת החשמל" ככיוון תנועתו של הנוזל החיובי, והגדיר חוק פשוט שקובע את כוון סטייתה של מחט מגנטית - "חוק הבחור הקטן".
ב-25 בספטמבר 1820 הדגים אמפר באקדמיה הצרפתית את התופעה של שקילות בין זרם חשמלי לבין מגנט קבוע בעזרת סלילים שניתן היה להחליפם במגנטים ולקבל את אותן תופעות. בעיניו זו הייתה הוכחה לתאוריה שהמגנטיות בחומרים נובעת מזרמים חשמליים פנימיים לחומר במישור מאונך לציר המגנט. סליל שמתנהג כך כונה על-ידו "סולנואיד".
הביקורת של פראדיי
למרות שפראדיי היה צעיר מאמפר ב-15 שנים, בעל מעמד נחות ממנו בהרבה במדע וחסר ידע מתמטי מעמיק, הוא היה בין הנסיינים הגדולים של התקופה ובעל מזג של חקירה אמפירית וספקנית יותר מאשר תאורטיקן כמו אמפר. בשנים 1821–1822 הוא פרסם ביקורת אנונימית בשם "סקיצה היסטורית של האלקטרו מגנטיות", בה תקף באופן כללי שיטות מחקר, בהן בניית תאוריה מוקדם מידי המשטה בחוקרים ומעוותת את ממצאיהם. הנושא שבחר בו להדגים את גישתו הספקנית הייתה המדע הצעיר של האלקטרודינמיקה. הוא התייחס ברצינות רק לניצני התאוריה של אמפר בשבחו אותו באופן כללי אבל ביקר את הנקודות הבאות: הזרמים הנגדיים שמתנגשים בחוט, בעוד שבמקומות אחרים אצל אמפר החשמל זורם רק בכיוון אחד; ההנחה שזרם חשמלי הכרחי למגנטיות ולכן בהנחה של הזרמים המעגליים במגנטים; ובאופן כללי התנגד לשפע ההנחות הבלתי מבוססות. אמפר כנראה לא קרא את הביקורת הזו, ההתכתבות ביניהם החלה אחרי המאמר (החתום הפעם) בו פרדיי תיאר את הניסוי הסיבוב האלקטרומגנטי.
פרדיי תקף את גישת הכוח המרכזי של אמפר ותמך במבנה כוח מגנטי מעגלי וגם הצביע על מספר הבדלים בין סלילים למגנטים קבועים שאמורים היו להיות זהים בהתנהגותם לפי אמפר. הוא דרש הוכחה ישירה ל-"זרמים המולקולריים" שגורמים למגנטיות של מגנט קבוע, ולא על ידי מגנטיות.
בין השנים 1820 ל-1822 נאלץ אמפר לשנות כמה פעמים את ההסברים התאורטיים של התופעות. הוא טעה כאשר לא היה מוכן לשקול את הכוון השני של השקילות החשמלית-מגנטית: יצירת כוח חשמלי על ידי שינויים בשדה המגנטי, על אף שבניסוייו היו תופעות מעין אלה שהזניח או לא קיבל. ההשראות האלקטרומגנטית התגלתה ב-1831 על ידי פאראדיי. אמפר אומנם טען (ודי בצדק) שהיה זה הוא שגילה את ההשראות אך לא פרסם על כך מאמר. למעשה הוא צפה בתופעה, אך לא הבין אותה כהלכה.
הארגון הסופי של התאוריה
אמפר שינה עכשיו גישה. הוא ויתר על ניחושים פרועים ולא מבוססים - אם כי מבריקים לעיתים - והתרכז בביסוס הגישה המתמטית לאלקטרודינמיקה. לעבודה של הסדרת התאוריה, והמבנה החישובי שלה הוא הזדקק לכמה שנים, בהן היה טרוד בבעיות בריאותיות ומקצועיות. הוא פרסם את עבודתו המלאה ב"חיבור על התורה המתמטית של תופעות אלקטרודינמיות, שהוסקו באופן ניסויי" (1826). המסקנות העיקריות שלו המסכמות את הספר:
עבודה זו זיכתה אותו באמירתו של מקסוול:"'החקירה הניסויית שבאמצעותה הקים אמפר את חוק הפעולה המכנית בין זרמים חשמליים היא אחד ההישגים המבריקים ביותר במדע. כל התאוריה והניסוי, נראים כאילו זינקו, מלאים וחמושים, ממוחו של 'ניוטון החשמל'. הוא מושלם בצורתו, ולא ניתנת לתקיפה בדיוק שלה, והיא מסכמת בנוסחה מתוכה ניתן להסיק את כל התופעות, ואשר חייבת תמיד להישאר הנוסחה היסודית של האלקטר דינמיקה.'""ג'יימס קלרק מקסוול - חשמל ומגנטיות (1873)"
=== כימיה וכימיה פיזיקלית=== בשני מאמרים - בשנים 1832 ו-1835, אמפר דן בתאוריה שנשקלה באותן ימים של התייחסות לחום כגל במקום תאוריית הקלוריק. הוא הבחין במתמטיקה השונה לגמרי שמתארת את התופעות הנ"ל (משוואה דיפרנציאלית מדרגה שנייה לגבי גלים, משואה דרגה ראשונה לפי פרנל) וניסה להתאים אחד לשנייה. הוא השתמש בגישה של שימור האנרגיה (vis viva) על ידי הבחנה בין תנועות האטומים לתנועות המולקולות. הוא ייחס למולקולות את תנועת הקול ואילו לאטומים את תנועת האור והחום.
ב-1815 ניסה אמפר לתת הסבר פיזיקלי לחוק בויל-מאריוט. הוא טען לקיום שלושה סוגי כוחות בין חלקיקי חומר: הלחץ, קלוריק (דחייה) וכוחות משיכה או דחייה שתלויים בחומארים השונים. הכוח הספציפי לכל חומר בא לידי ביטוי בטווחים קצרים ביותר, ולא כאשר החומרים בצורת גז. גישה זו לא הניחה פיזור מהירויות של מולקולות הגז, אולם אם בחישובי מקסול-בולצמן מניחים שלכל המולקולות אותה מהירות, התוצאה הסופית זהה, וזו הייתה גם התוצאה של אמפר. הוא גם גילה את היחס הקבוע בין מספר החלקיקים בגז מסוים והנפח שלו בטמפרטורה קבועה (מבלי שידע שאבוגדרו מצא אותו חוק שלוש שנים קודם לכך).
ב-1816 עבד אמפר תקופה לא קצרה על תאוריה גאומטרית של הרכבים כימיים, עבודה שהציג אותה לברטולה. בתאוריה זו נמצאו בעיות רבות והיא לא פורסמה.
אמפר תרם רבות בגילוי היסודות ההלוגניים כלור, פלואור ויוד.
פילוסופיה, מטפיזיקה, מיון מדעים
אמפר היה קתולי מאמין וכל חייו ניסה לשלב את אמונתו עם המדע. הפילוסופיה הרווחת בקרב האינטלקטואלים בני זמנו הייתה של קונדיאק ותלמידיו, שכונו "האידאולוגים" על ידי נפולאון. קבוצה זו האמינה שרק התחושות אמיתיות, ואילו המציאות החומרית וקיום האלוהים נתונים בספק. עמדה זו הייתה לצנינים בעיני אמפר, והוא חיפש אלטרנטיבה. היה בין הראשונים שגילה את קאנט בצרפת, ואף על פי שלפיו ניתן היה לשמור על אמונה באלוהים, הרגיש אמפר שההתייחסות של קאנט למרחב, זמן וסיבתיות גורמים לספקנות ביחס לקיום מציאות אובייקטיבית ברמה הכי בסיסית. כפי שאמפר פירש את קאנט, מרחב וזמן היו סוגות סובייקטיביות להבנה האנושית ואמפר כמתמטיקאי לא יכול היה לקבל זאת.
לכן הוא בנה את הפילוסופיה של עצמו. הוא התחיל מהרעיונות של מיין דה בירן התנגד לגישתו של יום שסיבתיות היא פשוט אוסף אירועים עוקבים בזמן. הוא בנה טיעון שסיבה "מסבירה" תוצאה והיא לא רק קודמת בזמן, על ידי דוגמה של תנועת יד. אני "רוצה" להזיז את היד, אני "מודע" לרצון שלי: לכן היד זזה. אמפר השתמש בדוגמה זו גם להוכיח קיום של עולם חיצוני: אם היד לא יכולה לזוז מכיוון שהיא תפוסה על ידי חפץ כלשהו, אזי אדם נהיה מודע לכוחות מחוץ לשליטתו. זאת ועוד, דוגמה זו מוכיחה את הקיום של החומר מכיוון שסיבה חיצונית זו חייבת להיות בלתי תלויה בתחושתנו אותה.
בעזרת טיעונים דומים אמפר הוכיח גם את קיום הנשמה ואת קיומו של האל.
גישה זו אפשרה לו לקבל גם את קיומו של האל וגם קיומה של מציאות אובייקטיבית. ההשפעה של קאנט עליו הייתה רבה, ולכן חילק אמפר את הידע לשתי רמות, התופעות (Phenomena) שנגישים לנו דרך החושים והדברים כשלעצמם (Noumena) העובדות האובייקטיביות שאינם נגישים לנו ישירות. ה-Noumena ידועים לנו על ידי הפעילות השכלית, שמניחה קיום גורמים חומריים שתכונותיהם יכולים להסביר תופעות. אנו גם יכולים לדעת מה היחסים בין שתי הקטגוריות האלו.
Dream On
Dream On הוא בלדת רוק של להקת ההארד רוק האמריקאית אירוסמית'. השיר נכתב על ידי סטיבן טיילר והיה לסינגל הראשון שהופץ מאלבומה הראשון אשר נשא את שמה.
השיר זכה להצלחה כלל-ארצית בינונית כאשר שוחרר בשנת 1973 והגיע למקום ה־59 במצעד בילבורד הוט 100, אך זכה להצלחה מסחררת בבוסטון, מוצא הלהקה, כאשר אף דורג כסינגל השנה בתחנת הרדיו המקומית WBZ-FM. השיר הופץ שנית ב־1976, כאשר הלהקה כבר הייתה מוכרת יותר, והגיע למקום השישי בבילבורד הוט 100.
זהו אחד השירים המוכרים ביותר של הלהקה, ומהמזוהים ביותר עמה.
אורי לוי (קצין)
אורי לוי (נולד ב-27 בדצמבר 1978) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה. שימש קצין אג"ם של הגיס המטכ"לי וראש מטה פיקוד ההכשרות והאימונים בזרוע היבשה, מפקד עוצבת השרון ומפקד בא"פ לכיש, מפקד בא"ח כפיר ומפקד גדוד נצח יהודה.
ביוגרפיה
בשנת 2013 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף חי"ר במרכז לאימונים באש במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 2014. ב-31 ביולי 2014 מונה למפקד גדוד נצח יהודה, ושירת בתפקיד זה עד אוקטובר 2016. בסיום התפקיד יצא ללימודים. לאחר מכן מונה למפקד בא"ח כפיר, ושימש בתפקיד בין השנים 2017–2019. ב-27 ביוני 2019 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת השרון ובמקביל למפקד בא"פ לכיש, בתפקידו כמפקד בא"פ לכיש שימש עד 3 באוקטובר 2021 ובתפקידו כמפקד עוצבת השרון שימש עד 5 באוקטובר 2021. בשנת 2021 מונה לקצין אג"ם של הגיס המטכ"לי ולראש מטה פיקוד ההכשרות והאימונים בזרוע היבשה, לאחר סיום תפקידיו בשנת 2023 פרש מצה"ל.
חיים אישיים
לוי מתגורר בירושלים, נשוי להילה ואב לארבעה.
קרלוס ברנארד
קרלוס ברנארד (באנגלית: Carlos Bernard; נולד ב-12 באוקטובר 1962) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע ובמאי טלוויזיה אמריקאי הידוע בעיקר בשל גילום הדמות טוני אלמיידה בסדרה 24.
ביוגרפיה
בשנים 2001–2006 הוא שיחק בסדרה 24. בסדרה הוא השחקן השני במספר הפרקים שבהם דמותו הופיעה, אחרי קיפר סאת'רלנד. ב-2009 הוא חזר לעונה השביעית של הסדרה, אחרי שבעונה החמישית דמותו נהרגה לכאורה.
בשנת 2010 שיחק בסדרת הדרמה של ABC, "נוכלים", בתפקיד ראשי של הסוכן מאק, אך זו ירדה מאוויר לאחר עונה אחת.
בנוסף לקריירת המשחק ברנארד ביים מספר פרקים מתוך סדרות טלוויזיה ביניהם "FBI", "מגנום, בלש פרטי", "הוואי חמש-אפס", "מקגייוור" ואחרים.
חיים אישיים
ברנארד דובר ספרדית שוטפת. ב-1999 הוא התחתן עם השחקנית שריס בייקר. ב-2003 נולדה להם בתם.
כיסוי החלות
כיסוי החלות הוא מנהג הלכתי עתיק לפיו יש לכסות את החלות של סעודת השבת בשעת הקידוש. לשם כך נהוג להשתמש כיום במפית לחלות, שהיא יריעת בד או עור (לרוב מרוקמת).
התפתחות המנהג
מאוחר יותר, כשנוהג זה הוחלף בשולחן גדול מרכזי אחד, כתבו התוספות כי כאשר השולחן כבד ואינו נייד, מביאים את החלות קודם לקידוש, ופורסים עליהן מפה קודם לקידוש, וכך דעתם של רוב פוסקי ההלכה. עם זאת, הגר"א היה נוהג שלא להביא את הלחם לשולחן עד אחרי קידוש, וכך נוהגים ההולכים בדרכו. בקיצור שולחן ערוך כתוב שיש לכסות גם מיני מזונות בעת קידוש הבוקר.
טעם המנהג
בטור מובאים שלושה טעמים לשימוש בכיסוי חלה; הראשון על פי הגמרא, שיהיה ניכר שהחלות הובאו לכבוד שבת. טעם זה הוא בעיקר לשורש המנהג, להביא את השולחן בתחילת הסעודה. אך סיבה זו שייכת גם כיום, כי על ידי כיסויין נראה כאילו אינן כאן ונראה שהובאו רק כשמסירים את המפה בתחילת הסעודה.
השני על פי הירושלמי, זכר למן שניתן לבני ישראל במדבר, שהיה מוגן מלמעלה ומלמטה בטל שמים, ולכן מניחים את הלחם משנה שהוא זכר למן, כשמפת השולחן תחתיו וכיסוי חלה מעליו.
השלישי הוא שמדין סדר הקדימות בברכות יש לברך קודם על הלחם ואחר כך על היין, אך בשל האיסור לאכול לפני ה"קידוש", צריכים לקדש קודם, ולכן מכסים את החלות עם כיסוי חלה כדי לא "לביישן". או שעל ידי הכיסוי זה נחשב שהן אינן נמצאות על השולחן.
החלות נשארות מכוסות עד בציעת החלה, אז כבר אין צורך בכיסוי החלות.
הפועל היוצא להלכה (נפקא מינה) מההבדל בין טעמי המנהג הוא, שלפי הטעם השלישי, כשמקדשים על הפת אין צורך בכיסוי החלות. בעל החיי אדם כתב עוד הבדל, האם צריך לכסות גם בזמן ברכת המוציא, שלפי הטעם השני אז עיקר זמן הכיסוי כי לחם משנה הוא כנגד המן שירד ביום שישי במנה כפולה, אך לפי הטעם השלישי כבר אין צורך בכיסוי. המגן אברהם כתב שגם לפי הטעם הראשון מספיק לכסות בזמן הקידוש, וכבר ניכר בזה שהחלות הובאו לכבוד שבת, והפרי מגדים כתב שגם לפי הטעם השני מספיק לכסות בזמן הקידוש ומספיק שאז נעשה זכר למן.
סוגי כיסויים
כיום נהוג לרוב לכסות את החלות בכיסוי ייעודי ומעוטר.
יש כיסויי חלות המעוטרים בעיטורים משמעותיים יותר, כמו פסוקים המתייחסים לשבת, או בעיטורים בצבעי כסף וזהב עליהם מעוטרת סעודת שבת גדולה. בדרך כלל כתוב על הכיסוי "לכבוד שבת ויום טוב" (את החלה מכסים גם בעת קידוש בחגים) או "לכבוד שבת קודש".
יש המשתמשים בכיסוי שונה ומיוחד לפסח, כזה שלא נגעה בו חלה או מאפה הנחשב לחמץ, אך יש המסתפקים בכיבוס הכיסוי הרגיל המשמש לשבתות השנה.
אמיר בנאי
אמיר בנאי (נולד ב-8 בדצמבר 2003) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
בנאי נולד בשנת 2003, בנם של הקומיקאית אורנה בנאי והעיתונאי אהרן ברנע. הוריו נפרדו כשהיה כבן שלוש, ומאז הוא גדל עם אמו בתל אביב-יפו. דודיו הם הזמרים מאיר בנאי ואביתר בנאי. בכיתה י"א נשר מלימודיו בבית הספר.
החל מ-2022 בנאי נמצא בזוגיות עם השחקנית נעה ריינהולד, אותה הכיר במהלך צילומי הסדרה "אינפיניטי".
קריירה
בנאי למד בקורסי משחק אצל המלהקת גלית אשכול ואצל השחקן והמנחה איתי תורג'מן.
בשנת 2013, כשהיה בגיל 10, הוזמן להתארח בתוכנית הסאטירה "מצב האומה", בה השתתפה אמו אורנה.
בשנת 2015 הופיע כילד במספר מערכונים שונים בתוכנית הבידור "ארץ נהדרת".
בשנת 2016 לוהק לתפקיד ראשי במחזמר לילדים "אופוריה – העיר השמחה בעולם" בתיאטרון חיפה, בבימויה של דפנה זילברג. הייתה זו הופעתו הראשונה בתיאטרון, ולאחר מכן החליט לקחת הפסקה מהמשחק.
בשנת 2022 חזר לעולם המשחק כאשר הופיע בסדרת הדרמה "שעת אפס" של כאן 11, בתפקיד אגם. בהמשך אותה שנה הופיע גם בסדרות הנעורים של כאן חינוכית "שקשוקה" בתפקיד אור ו"מיוחדת" בתפקיד עומר, וכן בסדרת הנעורים "אינפיניטי" של ערוץ זום, בתפקיד איתן אלימלך. בסוף אותה שנה עלתה לשידור הסדרה "המתחם ה-25", בה כיכב בנאי בתפקיד אוריה.
בשנת 2023 עלה לשידור סרט הטלוויזיה התיעודי "מסע לפולין" בכאן חינוכית, אשר מתעד את חוויותיהם של חמישה שחקנים צעירים, בהם בנאי, שיצאו למסע לפולין.
פריז
פריז או פריס (בצרפתית: Paris, ,"פַּארִי") היא בירת צרפת ובירת חבל איל־דה־פראנס. היא שוכנת בעיקול נהר סן, במרכזו של האגן הפריזאי, בין מפגש הנהרות מארן וסן במעלה הזרם, ובין הנהרות אואז וסן במורד הזרם.
פריז היא העיר הגדולה בצרפת, וכבר מהמאה העשירית היא אחד ממוקדי ההשכלה, הדת והכוח הראשיים של אירופה. כיום היא מרכז הכלכלה והפיננסים של צרפת, והמרכז הפיננסי השני בגודלו באירופה (אחרי לונדון). פריז נחשבת כסמל התרבות של צרפת, ומהווה מוקד משיכה לשלושים ושניים מיליון תיירים בקירוב מדי שנה (פריז רבתי). היא משמשת נקודת התכנסות תחבורתית בינלאומית הודות לרשת הרכבות, הכבישים המהירים ומערכת שדות התעופה שלה. מעמדה המרכזי של פריז בצרפת הוא תוצאה של התפתחות לאורך ההיסטוריה הצרפתית, ושורשיו בעיקר בתקופת השלטון האבסולוטי, ואחריו השלטון היעקוביני המהפכני. התפיסה בבסיס צורת ארגון זו היא צנטרליזם מונרכיסטי ולאחריו רפובליקני, שהעניק לבירה תפקיד מרכזי בהתנהלות המדינה, ונטה לרכז בה את מרבית עוצמתו.
בשנת 2007 עמדה אוכלוסיית פריז על 2,193,030 תושבים על פי אומדן של המכון הלאומי לסטטיסטיקה של צרפת, ובאזור המטרופולין של פריז רבתי התגוררו 12,067,000 תושבים. האזור המטרופוליני הוא ה-20 בגודלו בעולם. פריז היא גם אחת משלוש הערים בעלות צפיפות האוכלוסין הגדולה ביותר באירופה, לצד לונדון ומוסקבה. שטח העיר, ללא יער בולון ויער ונסן, הוא 86.93 קילומטר רבוע.
ב-2008 נוצרה לפריז סיומת האינטרנט .paris, והיא הפכה נגישה לציבור הרחב בשנת 2014.
שמות העיר ומקורותיהם
פריז מבוטאת בצרפתית פארי (במלרע). מקור השם בשבט הגאלי של הפריזיאים (Parisii) שהתגורר במקום לפני הכיבוש הרומי. תחת הכיבוש הרומי נקראה העיר לוטטיה, או בשמה המלא לוטסטיה פאריסיורום (Lutetia Parisiorum), אך בשלהי העידן הרומי קיבלה את שמה הנוכחי. בסלנג הפריזאי מכונה העיר מאז ראשית המאה ה-20 פנאם (Paname). כינוי נוסף לו זכתה פריז הוא "עיר האורות" (la Ville Lumière), בין השאר בשל השימוש המוקדם שנעשה בה בתאורת־רחוב. בעברית ספרותית העיר נקראת פַּרִישׂ או פַּארִישׂ
סמל העיר
על סמל העיר של פריז מופיעה ספינה בים סוער ותחתיה המוטו של העיר הכתוב בלטינית, FLVCTVAT NEC MERGITVR, שפירושו: "מיטלטלת אך אינה טובעת". מקור הסמל והמוטו באיגוד הספנים של נהר הסן, והוא משמש סמלה של העיר מאז ימי הביניים.
פרהיסטוריה והעת העתיקה
עדויות מצביעות על קיומו של מקום יישוב קבוע באזור פריז בתקופה הנאוליתית התיכונה, בין השנים 4,000 ל-3,800 לפני הספירה הנוצרית. שרידי תרבות זו, המכונה שסאן (בצרפתית: Chasséen), נמצאו בגדה השמאלית, בסביבות הרובע השנים-עשר של העיר כיום. נראה שנוכחות אנושית נותרה במקום לאורך כל התקופה הנאוליתית.
ערפל סמיך מכסה את תולדות האזור מאותה תקופה ועד לעידן הגאלי־רומאי. ידוע בוודאות כי שבט קלטי־גרמאני בשם פריזי ישב במקום בעת הגעת צבאו של יוליוס קיסר לשם, בשנת 52 לפנה"ס. פריז הייתה אז כפר דייגים ששכן על אי באמצע נהר הסן, אך מיקומו היה על צומת דרכים חשוב בגאליה. קיסר הקים על האי ובאזור גבעת סנט ז'נבייב שבגדה השמאלית את העיר הרומית לוטטיה (בלטינית: Lutetia, בצרפתית: Lutèce). העיר הוכפפה לשליטת לוגדונום (כיום אזור ליון). אין ודאות באשר למיקומה המדויק של העיר הגאלית; האם הייתה על האיל דה לה סיטה ("אי העיר"), על איל סן לואי, על אי אחר שמחובר כיום לגדה השמאלית, או באזור נאנטר (Nanterre). העיר הגאלו־רומית התרחבה במאות הבאות והפכה למרכז משגשג בו ארמונות, פורום, מקדשים, מרחצאות, תיאטראות ואמפיתיאטרון. בתקופה הרומאית אוכלוסיית העיר מנתה 8,000 תושבים ובתיה נבנו מאבן שמקורה במחצבות גיר סמוכות.
בדומה לערים רומיות אחרות, לוטטיה הקדומה נבנתה בצורת שריג בעל ציר אנכי (Cardo Maximus) שמקביל בערך לרחוב סן ז'אק כיום, וציר אופקי (Decumani) המקביל בקרוב לרחובות סן ז'רמן ורחוב דז־אקול של ימינו. "נקודת האפס", ה"גרומה" (Groma), של השריג העירוני מוקמה ככל הנראה בנקודה הדרום-מערבית של הפורום, במקום בו נמצאים כיום בתים מספר 172 ו-174 ברחוב סן ז'אק; הנקודה הגבוהה ביותר בגבעת סנט־ז'נבייב.
על פי המסורת קידש הבישוף סן דני, שהפך למרטיר בשנת 250 לספירה, את העיר לנצרות. נפילת האימפריה הרומית והפלישות הגרמאניות במאה השלישית לספירה הביאו על העיר תקופת שפל: בתחילת המאה החמישית ננטשה לוטטיה מתושביה, והעיר, שהייתה גדולה אך במעט מעיר חיל־מצב מבוצרת, נסוגה חזרה אל האיל דה לה סיטה. בתקופה זו חזרה העיר להיקרא פריז, על שם בני שבט הפריזי שהקימו אותה.
במאה החמישית סבלה גליה מפלישות, ובמיוחד זו של אטילה ההוני, שהרס את הארץ אך לא כבש את אגן פריז (שהייתה מדינה גאלית־רומאית עצמאית). לפי האגדה, פריז ניצלה בזכות רועת כבשים בשם ז'נבייב, שהפכה לקדושה המגינה של העיר. אף על פי שניצלה מידי ההונים, העיר נפלה קרבן לפלישה הפרנקית.
פריז בימי הביניים
כלוביס הראשון, מלך הפרנקים, הפך את פריז לאחת מהערים שאליהן הוא נהג לנדוד עם חצר מלכותו. במאה השישית, כנסיית סן־ז'רווה הפכה למקום הפולחן הראשון שנבנה בגדה הימנית, וסמנה את תחילת התרחבות העיר לאזור זה. עם מותו של כלוביס נחלקה ממלכת הפרנקים, ופריז הפכה לבירתה של מדינה קטנה בהרבה.
הוויקינגים, בעזרת סירותיהם הקלות, בזזו לראשונה את העיר שננטשה מיושביה בשנת 845. בין השנים 886-885 הם הטילו על העיר מצור, ופלישותיהם נמשכו עד תחילת המאה העשירית. פשיטותיהם הגיעו לסיומן עם חתימת הסכם סן קלייר־סור־אפט (Saint Clair-sur-Epte) בשנת 911 בין שארל התם לרולו מנורמנדי, מנהיג הוויקינגים.
בית קאפה, שמלך החל משנת 987, העדיף את אורליאן על פני פריז, שהיו שתי הערים הגדולות שבבעלותם. איג קאפה, רוזן פריז ואבי שושלת בית קאפה, מיעט לבקר בפריז, אף על פי שהחזיק בארמון באיל דה לה סיטה. יורשו, רובר השני ("החסיד"), שהה בעיר לעיתים תכופות יותר. במאה האחת־עשרה הפכה פריז למרכז חשוב להשכלה וללימודי דת. הכס המלכותי קיבע יותר ויותר את מושבו בעיר, שהפכה לבירת הממלכה החל מימיו של לואי השישי (1108-1137), וביתר שאת תחת פיליפ אוגוסט (1180-1223).
לאחר 1190 הקיף פיליפ אוגוסט את שתי גדותיה של פריז בחומה, כשבגדה הימנית נבנה הלובר כמצודה המערבית. בנוסף, בשנת 1200 הקים פיליפ אוגוסט ברובע הלטיני את אוניברסיטת פריז, שהביאה לעיר מבקרים מכל רחבי אירופה. בתקופתו התפתחה בעיר חלוקת פעילות שמאפיינת אותה עד היום: באיל דה לה סיטה הוקמו מוסדות ממשל וכנסייה, הגדה השמאלית הפכה למרכז השכלה ולמידה עם האוניברסיטה והקולז', והגדה הימנית התפתחה כמרכז מסחרי.
המסחר העשיר את פריז, שנצלה את מיקומה כצומת דרכי מסחר ראשיות. החיטה הגיעה לעיר דרך רחוב סנט־אוֹנוֹרֵה, הבדים הגיעו מהצפון דרך רחוב סן דני ודגי הים הצפוני ותעלת למאנש מרחוב פּוּאַסוֹנְיֶיה. השוק של פריז, שחשיבותו והיקפו גדלו, לא יכול היה להמשיך ולפעול באיל דה לה סיטה, ונדרש לעבור למקום מוגדר וברור יותר: לואי השישי מיקם אותו בסביבות שנת 1137 באתר שכונה "השדות הקטנים" (Les Champeaux); אזור זה, שנקרא מאוחר יותר לה אל, המשיך לשמש כשוק המרכזי של העיר מעל לשמונה מאות שנה.