cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלסנסיה
רקע
במרכז פלסנסיה שוכנת הכיכר המרכזית פלאסה מאיור (Plaza Mayor) המהווה את מקום המפגש המרכזי של העיר, במיוחד כאשר מציינים אירועים וחגיגות בסדר גודל משמעותי, כמו חגיגות יום שלישי הגדול, שהוא פסטיבל תיירות. בסביבת אותו המקום שוכנת העירייה. בעיר ארמונות, בתי אצולה ומבני דת בעלי חשיבות גדולה המרכיבים את הרובע העתיק הייחודי של העיר. אחד משני האוספים ההיסטוריים הייצוגיים ביותר של העיר הוא בנייתן של שתי הקתדרלות, הקתדרלה הישנה והקתדרלה החדשה; הישנה מעוצבת בסגנון רומנסקי, למרות העובדה שהחלה להיבנות במאה ה-13, לעומת האלמנטים הגותיים והרנסאנסים הרבים המצויים בחדשה. ההבדל נעוץ בעובדה שהסגנונות האמנותיים מאירופה הגיעו באיחור לאקסטרמדורה בשל היותה הגבול בין המלכים הנוצרים לבין מוסלמים. כך יצא מצב שכאשר הסגנון הרומנסקי הגיע לצפון חצי האי האיברי במאה ה-10 והמאה ה-11, באזור אקסטרמדורה לא נבנו מבנים בסגנון זה עד המאה ה-13.
אתרים בעיר
בפלסנסיה אתרי תיירות ואתרים כלליים רבים. רשימה חלקית:
כלכלה
התעשיות העיקריות עוסקות בעיבוד כותנה, שימור ועיבוד טבק ושימורי בשר. תעשיות נוספות בעיר כוללות שמן זית, שמן סויה, פלפל, תאנים ומזון לבהמות.
פיליפ רוזנאו
פיליפ רוזנאו (Rosenau; נולד ב-31 באוגוסט 1946) הוא מתמטיקאי ומשורר ישראלי, פרופסור אמריטוס למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
רוזנאו נולד בשווייבודז'יצה שבפולין. ב-1957 עלה לישראל עם משפחתו בעקבות אנטישמיות. למד לתואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב. הדוקטורט שלו, שכותרתו Multiplikation und Skalarprodukt im Dualraum von C*-Algebren עוסק באנליזה פונקציונלית, ונעשה באוניברסיטה הטכנית בבראונשווייג בהנחייתם של גרהרד יאנסן והאנס-יואכים קובלסקי.
החל מ-1994 הוא פרופסור מן המניין למתמטיקה בבית הספר למדעי המתמטיקה באוניברסיטת תל אביב. הוא גילה את הקומפקטון (Compacton) - מחלקה של גלים קומפקטיים.
רוזנאו כותב ומפרסם שירה מאז שנות השמונים. שיריו פורסמו בכתבי-העת "פרוזה", מאזנים, עתון 77, עלי שיח, נתיב, מטען, קשת החדשה ואחרים, וגם במוספי ספרות של העיתונות היומית.
ב-2002 יצרה הבמאית הפולניה אגניישקה ארנולד סרט תיעודי בן שעה 'סיפורו של מתמטיקאי פולני' המספר את קורותיו.
רוזנאו מתגורר בתל אביב, אב לשניים. אשתו, ד"ר שרה רוזנאו, היא מרצה בכירה לחינוך בבית ברל.
שושלת רדואן
שושלת רדואן (בערבית: رضوان) היא שושלת אמירים (הגייה: אומרא) שמשלה במחוז (תימאר או סנג'ק) עזה שבאיילט דמשק, תחת האימפריה העות'מאנית, משנות השישים של המאה השש-עשרה, עד שנות השבעים של המאה השבע-עשרה. המשפחה הייתה המכובדת, העשירה והחזקה ביותר בכל משפחות איילט דמשק והקרינה מחוזקה וסמכותה על כל האזור. בני המשפחה החשיבו עצמם לרוב לפטרונים של משפחות אשר שלטו באזורים שכנים.
רקע - העותמאנים בארץ ישראל ועליית השושלות המקומיות
לאחר ניצחונם במלחמה הממלוכית-עותמאנית (1516-7) והשתלטותם על אזור סוריה, מצרים וחצי האי ערב, חילקו העות'מאנים את פרובינציית דמשק אותה כבשו לחמישה מחוזות: מגידו, צפת, ירושלים, שכם ועזה. לצורך שליטה בשטח הנרחב עליו התפרסה האימפריה לאחר הכיבוש הגדול, הואצלה הסמכות מהסולטאן אל מושלי הפרובינציות והמחוזות. לתפקידים אלו מינה השלטון קצינים ופקידים, אשר היו לרוב יוצאי מערכת הדוושירמה, או בני ביתם של שליטי האימפריה. בתחילה ראו שליטי האימפריה העותמאנית את ממלכתם כמדינה ריכוזית וניסו לפקח מקרוב על חיי נתיניהם, כלכלתם, ביטחונם, דתם ותרבותם. כדי לשמר מערכת כזו התפתחה שיטה לפיה מושלי מחוזות היו מתמנים מן המרכז באיסטנבול ומתחלפים תכופות בטרם יורישו את השלטון לצאצאיהם. על אף מאמציהם של השליטים לשמר מצב זה, טרדות שונות וחולשה מדינית גרמו למצב העניינים להשתנות בחלוף הזמן. במחצית המאה הראשונה לשלטון העותמאני באזור ארץ ישראל, הסמכות השלטונית נדדה מן המרכז לידיהן של שושלות מקומיות. אלה אמנם הכירו באימפריה, העלו מיסים והצהירו על נאמנותן, אך לרוב היו עצמאיות במידה רבה. השליטים המקומיים דאגו לעצמם בכל הנוגע לביטחון מפני אויב מבחוץ ולא סמכו על השלטון שיושיעם במקרה הצורך. הם יצרו בריתות עם שליטים שכנים, דאגו לבצר ולחזק את שליטתם ולעיתים אף החזיקו צבאות קטנים פרטיים וניהלו מלחמות מקומיות מבלי שהשלטון המרכזי יתערב בנעשה.
עליית השושלת
מייסד השושלת, קארא שאהין מצטפא פאשא, היה חניך מערכת הדוושירמה באנטוליה והגיע למעמד נכבד מאוד. במהלך חייו מילא תפקידים בכירים בשירות הסולטאן, ביניהם בילרביי ארזורום (החל מ-1544-5), שליט פרובינציית דיארבכר (החל מ-9–1548) ומדריכו האישי של הנסיך ביאזיט, בנו של סולטאן סולימאן. בתחילת שנות השישים מונה לתקופת ביניים לתפקיד מושל עזה, אשר הייתה עד הכיבוש העותמאני עיר בירה של מחוז ממלוכי חשוב ועדיין שמרה על גדולתה. בשנת 4–1563 מונה למושל מצרים, אך הודח מתפקידו לאחר 3 שנים.
בנו רדואן, אשר על שמו קרויה השושלת, ירש אחריו את השליטה במחוז. ומילא תפקידים חשובים באימפריה לאורך השנים. בין תפקידיו שימש כמושל פרובינציית תימן, מושל אנטוליה וואלי בחבש, בצרה ודיארבקיר. כמו רדואן, גם אחיו בהראם פאשא, מילא תפקידים חשובים בממשל העות'מאני, ביניהם ואלי דמשק ומושל שכם. דורות ראשונים אלה של שליטים מקרב המשפחה, היו כפופים באופן ישיר לממשל העות'מאני המרכזי ומועברים ממשרה למשרה ומאזור שליטה אחד למשנהו. בראייה זו, תקופת שלטונם בעזה אינה שונה מתקופות בהם שלטו באזורים אחרים בשירות הסולטאן.
התבססות והתבצרות
תקופת שלטונו של אחמד פאשא, בנו של רדואן, הייתה תקופת ההתבססות של השושלת בסנג'ק עזה. בניגוד לקודמיו לא הועבר אחמד בין משרות שונות בשירות הסולטאן, אלא נשאר לשלוט במחוז עזה כל ימיו. לאחר מאבקים רבים ומתנות ששלח לפקידים באיסטנבול, קיבל בסמוך למותו (שנת 1–1600) משרת ואלי, אשר אביו וסבו קיבלו בקלות יחסית. דבר זה מעיד על התערערות הקשר עם השלטון העות'מאני ועל ירידה במעמד המשפחה בעיני הסולטנות, אך בו בזמן הייתה זו גם תקופת התחזקות עבורה. אחמד שלט במחוז עזה במשך קרוב לשלושים שנה. במשך זמן זה התבססה המשפחה באזור, יצרה קשרים והגדילה את נכסיה. חלק מהזמן שלט אחמד גם במחוזות הסמוכים, ירושלים ושכם. לפי הביוגרף בן התקופה, אל-מחבי, אחמד היה מנהיג משכמו ומעלה ובתקופת שלטונו הפכה עזה למרכז תרבותי ודתי אזורי.
נפילת השושלת
חסין בן חסן מונה למושל שכם וירושלים כשנה לפני מות אביו ובמותו קיבל גם את השלטון על עזה. הוא מתואר בביוגרפיות כשליט אצילי, איש תרבות ומנהיג צבאי ומדיני נחוש. גם אנשי מערב שהגיעו לאזור בזמן שלטונו התרשמו ממנו. שנות שלטונו היו שלוות ובטוחות והוא השליט את מרותו גם על שבטי הבדואים באזור. על אף דברי ההלל שנכתבו על חסין, שנות שלטונו הן גם השנים בהם החלה נפילת השושלת.
נפילת שושלת רדואן מסמלת את תום עידן שלטון השושלות המקומיות בארץ ישראל. ניתן לשער כי השלטון העות'מאני צפה שעם הפלת בית רדואן יפלו גם שושלות פרוח' וטורבאי. אלו הצליחו לשמר את שליטתן לזמן קצר נוסף, אך עד סוף שנות השבעים של המאה הופלו גם הן על ידי השלטון.
קשרים עם שושלות טורבאי ופרוח'
לצד שושלת רדואן שלטו עוד שתי משפחות בולטות באזור ארץ ישראל באותה תקופה. האחת היא שושלת פרוח', ששלטה באזור ירושלים ושכם. אבי השושלת, פרוח', היה בתחילה ממלוכ של בהראם, אחיו של רדואן, מכאן ששושלת זו יצאה מתוך בית רדואן. השנייה היא שושלת טורבאי אשר אבותיה היו ממלוכים צ'רכסים, ששלטה באזור לג'ון ועמק יזרעאל. בתקופה הארוכה בה שלטו המשפחות זו לצד זו התהדק הקשר ביניהן על ידי נישואין, בריתות פוליטיות וצבאיות והסכמים כלכליים, כמעט עד כדי היתוכן לשושלת אחת.
תרבות
קארא שאהין מצטפא פאשא, אבי שושלת רדואן, היה חניך מערכת הדוושירמה והתחנך על המסורת האימפריאלית של ספרא וסייפא – אומץ ובקיאות בקרב, לצד לימוד דת, ספרות ומוזיקה. יוצאי מערכת זאת, אשר קיבלו בחלוף השנים משרות בכירות באימפריה ושליטה על אזורים שונים, היו מעניקים חינוך דומה לבניהם ובני ביתם. אלה היו ככל הנראה היסודות לתרבות ולחינוך של בית רדואן. בביוגרפיות שלהם, מוצגים בני רדואן כאנשי מלחמה מיומנים וכאנשי אמנות ורוח. על-פי אל-מחבי, כבר בדורות הראשונים לשושלת הפכה עזה למרכז תרבותי ודתי, בעיקר בהשפעת בן טיפוחיו של אחמד פאשא, המופתי ח'יר אל-דין אלרמלי.
בני רדואן ראו עצמם חלק מעולם התרבות העותמאני וזה היה מקור עיקרי לחיקוי מבחינתם. לפי החוקר האמריקאי, פרופסור קרטר פינדלי, משק ביתם של שליטי הפרובינציות נבנה בצורה המחקה את חצר ארמון הסולטאן. בין סמלי המעמד של המשפחה, אשר היוו חיקוי של חצר הסולטאן, היו נסי המלחמה, תזמורת צבאית, לבוש מסורתי עשיר ועיסוקים אציליים כגון ספורט וציד. סמל מעמד נוסף, אשר היה חובה על המשפחה להחזיק כיאה למעמדה, היה עבדי בית ושפחות. הם הוסיפו על כך וטיפחו בתוך חצרם עבדים ממלוכים, שטופחו כאצולה צבאית מקומית ולעיתים הגיעו למשרות בכירות במנהל המקומי.
רביעיית פאגאניני
רביעיית פאגאניני הייתה רביעיית מיתרים וירטואוזית שייסד הכנר הראשון שלה, הנרי טמיאנקה ב-1946. שם הרביעייה נגזר מכך, שכל ארבעת כליה, שנבנו על ידי אנטוניו סטרדיווארי (1737-1644) היו לפנים רכושו של הכנר והמלחין האיטלקי ניקולו פאגאניני (1840-1782).
ראשית דברים
בשנת 1945 פגש טמיאנקה את הצ'לן הנודע רוברט מאס, שניגן עם רביעיית פרו ארטה. מאס השיג כבר את תמיכתה של מרת ויליאם אנדרוז קלארק, שגילתה עניין בהקמת רביעיית מיתרים חדשה. בינתיים נתנה פטרונית המוזיקה הקאמרית המפורסמת, אליזבת ספראג קולידג', את חסותה לביצוע של טמיאנקה למחזור הסונאטות לכינור של בטהובן בספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה, עם הפסנתרן לאונרד שור, וגם היא גילתה עניין במיזם.
מאס ראה את ארבעת כלי הסטרדיוואריוס של פאגאניני בחנות של אמיל הרמן בניו יורק, וסיפר עליהם למרת קלארק, שמיהרה לרכוש את הכלים המצוינים בטיבם לשימוש הרביעייה. גוסטב רוסלס (Gustave Rosseels), כינור, ורוברט קורט (Robert Courte), ויולה, נענו ללא היסוס להזמנות להשלים את ההרכב, ועד מהרה הוכרזה הופעתם במילים "רביעייה גדולה נולדה על אדמת אמריקה." טמיאנקה התייחס להרכב כ"יורש הרוחני של רביעיית פרו ארטה".
בעונת 1946–1947 ניגן ההרכב את כל רביעיות המיתרים של בטהובן בספריית הקונגרס; אנשים התייצבו בתור בשעה 5:00 לפנות בוקר כדי להשיג כרטיסים לקונצרטים, ואלה אזלו תוך שעה. חוזה הקלטות עם חברת RCA ויקטור בא בעקבות הקונצרטים, והביצוע לשלוש רביעיות "רזומובסקי" אופוס 56 של בטהובן זכה בפרס תעשיית ההקלטות להקלטה הטובה ביותר לשנת 1947.
קריירה
במשך 20 שנות הקריירה הבינלאומית שלה, הופיעה רביעיית פאגאניני ברציפות בערים גדולות וקטנות ברחבי ארצות הברית, כמו גם באולמות קונצרטים מפורסמים בעולם. הם הופיעו עם ארתור רובינשטיין, אנדרס סגוביה, קלאודיו אראו וגארי גראפמן. הקלטותיהם כללו את רוב הרביעיות של בטהובן ואת אלה של פורה, ורדי, דביסי, ראוול ואחרים (ראו רשימת הקלטות למטה). כמו כן ניגנו ביצועי בכורה עולמיים של יצירות מאת דריוס מיוף מריו קסטלנואובו-טדסקו, אלברטו חינסטרה ובנג'מין ליס.
כלים
ארבעת הכלי סטרדיווארי הנהדרים היו בין הנכסים היקרים ביותר ללבו של הווירטואוז המהולל ניקולו פאגאניני. אחרי שנרכשו על ידי גב' קלארק, נעשו בכלים שיפורים נוספים על ידי בונה הכינורות בעל השם סימון פרננדו סאקוני. תולדות הכלים הן כדלהלן:
כשרביעיית פאגאניני התפרקה בשנת 1966, עברו ארבעת הכלים לידי הגלריה לאמנות קורקוראן בוושינגטון הבירה. לפי צוואתה של מרת קלארק, אין להפריד ביניהם לעולם. החל ב-1992 הושאלו הכלים לרביעיית קליבלנד. מאז 1994 הם בבעלות קרן המוזיקה ניפון, ורביעיית המיתרים טוקיו ניגנה בהם עד להתפרקותה בשנת 2013. לאחר זאת ניגנה בכלים רביעיית האגן.
מחוז פוניבז'
מחוז פוניבז' (בכתיב עברי: מחוז פּוֹנֵבֵז'; בליטאית: Panevėžio apskritis) הוא אחד מעשרת מחוזות ליטא. בירת המחוז היא העיר פוניבז'.
המחוז ממוקם בצפון-מזרח ליטא, הוא הרביעי בגודלו בין מחוזות ליטא ומשתרע על פני 7,881 קמ"ר המכסים 12.1% משטח ליטא כולה. ב-1 ביולי 2010 בוטל הממשל המחוזי במחוזות ליטא ובכללם זה של מחוז פוניבז', והוא נשאר הלכה למעשה כיחידה טריטוריאלית וסטטיסטית בלבד.
נכון לשנת 2012 התגוררו בשטחי מחוז פוניבז' כ-244,300 בני אדם, 8.4% מכלל תושבי ליטא.
מחוזות משנה
מחוז פוניבז' מחולק ל-6 מחוזות משנה:
וג'דה (סרט)
וג'דה (בערבית: وجدة) הוא סרט דרמה סעודי-גרמני משנת 2012 שנכתב ובוים בידי הייפאא אל-מנסור. וג'דה הוא הסרט באורך מלא הראשון שצולם כולו בערב הסעודית, והראשון שבוים בידי אישה סעודית.
שירלי ורט
שירלי וֶרֶט (באנגלית: Shirley Verrett; 31 במאי 1931 – 5 בנובמבר 2010) הייתה זמרת אופרה מצו-סופרן אפרו-אמריקאית שעברה בהצלחה לתפקידי סופרן, כלומר, סופרנו ספוגאטו, או סופרן בלתי מוגבל. ורט נהנתה מתהילה מסוף שנות ה-60' של המאה ה-20 עד שנות ה-90', בעיקר בביצועי יצירות של ורדי ודוניצטי.
וג'דה (סרט)
עלילה
וג'דה, ילדה סעודית בת 11, מתגוררת בעיר ריאד וחולמת לקנות לעצמה זוג אופניים ירוקים מחנות אותה היא מבקרת מדי בוקר בדרכה לבית הספר. וג'דה רוצה להתחרות בחברה עבדאללה, ילד המתגורר באותה השכונה, אך רכיבה על אופניים אינה מקובלת בקרב בנות ונשים באזור, ואמה של וג'דה מסרבת לקנות אותם עבורה. וג'דה מנסה להרוויח את הכסף בעצמה במכירת צמידים שהיא מכינה, בשליחויות ובמכירת קלטות, פעילויות שלא מקובלות על מנהלת בית הספר הנוקשה. אמה של וג'דה מתמודדת בינתיים עם תנאי עבודה קשים, ועם העובדה שבעלה מחפש לו אישה שנייה, משהיא לא יכולה ללדת לו עוד ילדים.
בהמשך הסרט מחליטה וג'דה להשתתף בתחרות קוראן, ולנסות לזכות בפרס הראשון של 1,000 ריאל, כדי שתוכל לקנות את האופניים הירוקים העולים 800 ריאל. מאמציה של וג'דה מרשימים את מורותיה, אך כשהיא זוכה בתחרות, היא מכריזה שבכוונתה לקנות בכסף אופניים להפתעת המנהלת, שמחליטה לתרום את הכסף בשמה של וג'דה לטובת המאבק הפלסטיני.
שירלי ורט
קריירה בינלאומית
בשנת 1957 הופיעה ורט לראשונה באופרה, ב"אונס לוקרציה" של בנג'מין בריטן. ב-1958, הופיעה לראשונה באופרה של ניו יורק בתפקיד "אירינה" ב"אבוד בין כוכבים" של קורט וייל. הופעת הבכורה שלה באירופה הייתה ב-1959 בקלן, גרמניה. ב-1962 זכתה לשבחי הביקורת על "כרמן" שלה בספולטו, ובתפקיד זה הופיעה שוב בתיאטרון בולשוי ב-1963 ובאופרה של ניו יורק ב-1964 (מול ריצ'רד קאסילי ונורמן טרייגל. ורט שרה לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנת 1966, בתפקיד "אולריקה" בנשף המסכות של ורדי.
וג'דה (סרט)
עלילה
כשווג'דה שבה מהתחרות לביתה היא מגלה שאביה נישא לאישה שנייה, ושאמה קנתה לה את האופניים הירוקים. למחרת, וג'דה מנצחת את עבדאללה במרוץ אופניים.
הפקה
הבמאית הייפאא אל-מנסור מספרת שעבדה על הסרט וג'דה במשך חמש שנים. מרבית הזמן הושקע בחיפוש אחר מימון וקבלת אישורי צילום, מכיוון שהתעקשה לצלם בערב הסעודית על-מנת לשמור על האותנטיות של הסרט. לבסוף, קיבלה תמיכה מחברת קוטנה של הנסיך אל-וליד בן טלאל. בהמשך יצרה אל-מנסור קשר עם חברת ההפקה הגרמנית Razor Film שהפיקה בעבר סרטים במזרח התיכון (לרבות "ואלס עם באשיר" ו"גן עדן עכשיו"), וקיבלה תמיכה ממספר קרנות קולנוע גרמניות.
שירלי ורט
קריירה בינלאומית
שירלי ורט הופיעה בקונצרט הראשון שצולם לטלוויזיה ממרכז לינקולן בשנת 1962, ובאותה שנה הופיעה גם בקונצרט הראשון בסדרת הקונצרטים לבני הנעורים של ליאונרד ברנשטיין שצולם לטלוויזיה במרכז לינקולן, במה שמוכר כיום כאולם אייברי פישר.
הופעתה הראשונה במטרופוליטן אופרה הייתה בשנת 1968, בכרמן, ובלה סקאלה ב-1969, בשמשון ודלילה של קאמי סן-סנס. תפקידי המצו של ורט כללו את "קסנדרה" ו"דידון" ב"הטרויאנים" של ברליוז - לרבות הצגת הבכורה במטרופוליטן, שם שרה את שני התפקידים באותה הופעה, "אולריקה", "אמנריס", "אבולי" ו"אזוצ'נה" של ורדי, "דלילה" של סן-סאנס, "אליזבטה ה-I" ב"מריה סטוארדה" של דוניצטי, "לאונורה" ב"לה פבוריטה", "אורפיאוס" ב"אורפיאו ואאורידיצ'ה" של גלוק ו"נאוקלס" ב"המצור על קורינתיה" ו"זינאידה" ב"משה" של רוסיני. רבים מתפקידים אלה הוקלטו, אם באופן מקצועי ואם פרטי.
וג'דה (סרט)
הפקה
חלקים רבים מהסרט וג'דה צולמו ברחובות ריאד, מה שאילץ את הבמאית לביים מתוך רכב מסחרי כשהיא רואה את השחקנים על מוניטור ולתקשר באמצעות מכשיר ווקי-טוקי על מנת לא להיראות בחברת הגברים על הסט.
פרסים
מבחר מהפרסים בהם זכה הסרט:
שירלי ורט
קריירה בינלאומית
החל בשלהי שנות ה-70' החלה ורט לנסות את כוחה בתפקידי סופרן, בהם "זליקה" ב"האפריקאית" של מאיירבר, "יהודית" ב"טירת כחול הזקן" של בלה בארטוק, "ליידי מקבת" במקבת' של ורדי, "מאדאם לידואן" ב"דיאלוגים של הכרמליטיות" מאת פולנק (המטרופוליטן 1977), "טוסקה", "נורמה" מבוסטון 1976 עד מסינה 1989), אאידה (בוסטון 1980 ו-1989), "דסדמונה" באותלו של ורדי (1981), "לאונורה" ב"פידליו" של בטהובן (מטרופוליטן 1983), "איפיגניה בטאוריס" (1985-1984) ו"אלצ'סטה" (1985) של גלוק, ו"מדיאה" של כרוביני (1986). "טוסקה" שלה צולמה לטלוויזיה בשידור חי מן המטרופוליטן בדצמבר 1978. בתפקיד "קאוואראדוסי" שר מולה לוצ'אנו פאבארוטי.
ב-1990 שרה ורט את דידו ב"טרויאנים" של ברליוז בחנוכת האופרה בסטיליה בפריז והוסיפה תפקיד חדש לרפרטואר שלה: סנטוצה באבירות כפרית בסיאנה. ב-1994 הופיעה לראשונה בברודוויי בהפקה המחודשת, זוכת פרס טוני, של "קרוסל" מאת רוג'רס והמרשטיין, בתיאטרון ויויאן בומון במרכז לינקולן, בתפקיד נטי פאולר.
אוטוביוגרפיה
בשנת 2003 פרסמה שירלי ורט את זכרונותיה, "מעולם לא פסעתי לבדי" (ISBN 0-471-20991-0), שבו דיברה בגילוי לב על הגזענות שבה נתקלה כאישה שחורה בעולם המוזיקה הקלאסית באמריקה, כשהמנצח לאופולד סטוקובסקי הזמין אותה לשיר עם התזמורת הסימפונית של יוסטון בראשית שנות ה-60', היה עליו לחזור בו מן ההזמנה משום שהתזמורת סירבה לקבל סולנית שחורה. לאחר זמן תיקן סטוקובסקי את המעוות כשהקצה לה מועד יוקרתי עם תזמורת פילדלפיה, הטובה פי כמה.
מוות
ורט מתה באן ארבור, מישיגן, בגיל 79, ב-5 בנובמבר 2010 מדום לב לאחר מחלה שלא פוענחה.
משרוקית יונים
משרוקית יונים (באנגלית: pigeon whistle; בגרמנית: Taubenflöte בתרגום לעברית חליל יונים; בסין המשרוקית נקראת geling 鸽铃 או geshao 鸽哨) היא מכשיר המחובר ליונה כך שהוא פולטת שריקות בזמן מעוף היונה. המשרוקיות היו בשימוש באסיה, במיוחד בסין למטרות בידור, מעקב וכדי להרתיע מתקיפות של עופות דורסים. השימוש במשרוקיות היה נפוץ בעבר, אך עם השנים הוא הרבה פחות נפוץ בגלל העיור והצמצום בגידול היונים בערים המודרניות. גרסה מודרנית של המכשיר נבנתה על ידי המוזיקאי נתנאל מאן, על בסיס דוגמאות הנמצאות במוזיאון פיט ריברס שבאוקספורד, אנגליה. מאן הציג את המכשירים המחוברים ליוני מרוץ בפסטיבלים ברחבי הממלכה הבריטית המאוחדת.
תיאור והיסטוריה
משרוקיות יונים הן מכשירים קטנים המותאמים ליונים הפולטים צליל אאולי או שריקה כשהיונה עפה בדומה לצליל המופק כשנושפים בכלי נשיפה כמו חליל, משרוקית וכדומה. הם היו בשימוש נרחב בסין, שם הם ידועים בשם ג'לינג או ג'שאו. לאומנות הכנת משרוקיות יונים יש היסטוריה ארוכה למדי בסין. מתקופת שושלת סונג הצפונית (960-1127). קיים תיעוד המתאר כיצד צבא ממלכת שיה המערבית השתמש בשריקות יונים כאותות צבאיים בעת תקיפת צבא סונג. בעידן שושלת סונג הדרומית (1127–1279), משרוקיות יונים כבר התפשטו בקרב פשוטי העם. בתקופת שושלת צ'ינג (1644-1912) שבה לא היו מלחמות חיילי הצבא הפכו את השימוש במשרוקיות היונים ככלי בידורי שהתפתח מאוד עם השנים. במקביל השימוש במשרוקיות היונים למטרות בידור התפשט ביפן וגם באינדונזיה. באופן מסורתי המשרוקיות היו עשויות מבמבוק קל משקל או מדלעת. היו מצמידים אותן לזנב היונים על ידי מוט חיבור דק שמקבעים בין נוצות הזנב, מבלי לגרום נזק ליונים. המשרוקיות משמשות להרתעת עופות דורסים, כאמצעי בידור וכאמצעי לבעלי היונים לזהות את להקות היונים שלהם. בטייוואן השתמשו במשרוקיות יונים שהותקנו על יוני מרוץ והיו גם בשימוש הצבא האמריקאי. יוני הדואר ששימשו את הבנקים בפקין להעברת דוחות, צוידו במשרוקיות מורכבות במיוחד שהיו מגולפות בעיצוב של ראשי בעלי חיים והיו מסוגלות לפלוט מספר גוונים שונים של צלילים בבת אחת. במהלך ביקורה של המלכה אליזבת השנייה בסין בשנת 1986 שוחררה להקת יונים מצוידת במשרוקיות בכיכר טיאננמן. בבייג'ינג כינו את להקות היונים שנשאו משרוקיות "יונים מסובבות הראש" כי האנשים ברחוב היו מרימים את ראשיהם להביט ביונים החגות במעגלים מעל העיר לפחות פעמיים ביום.
בשל התקדמות הפיתוח העירוני והרגולציה ההולכת וגוברת צלילי שריקת היונים הפכה נדירה בערי סין המודרניות, הצלילים העירוניים שהיו בערים עד שנות ה-90 של המאה העשרים הלכו ונעלמו כמעט לחלוטין. בעוד שבשנות ה-70 היו אולי 5–6 אנשים בכל רחוב בבייג'ינג שהחזיקו יונים עם משרוקיות, בעיר המודרנית, נדיר למצוא אפילו אדם אחד שמשתמש במשרוקיות יונים ברובע שלם. השימוש במשרוקיות יונים בערים הסיניות תועד על ידי קולין צ'ינרי, יועץ בריטי שביצע הקלטות קול של שריקות המשרוקיות עבור תערוכות במוזיאון התרבויות בבייג'ינג המסורתית ברובע דונגצ'נג. במוזיאון פיט ריברס הממוקם באוקספורד ישנן דוגמאות של משרוקיות יונים סיניות ואינדונזיות מסורתיות (כולל אחת המותקנת על יונה מפוחלצת) כמו גם סוגים מודרניים יותר.
המלחין מאן
נתנאל מאן, שהיה מלחין וגר בסמוך למוזיאון פיט ריברס באוקספורד נתקל במשרוקיות היונים לראשונה בתחילת שנת 2000 בארון ויטרינה במוזיאון והוא רצה לשמוע איזה צליל הן משמיעות. בשנת 2010 הוא החל לעסוק וללמוד אודות אוסף משרוקיות היונים של המוזיאון. הוא פרסם מודעה במגזין יוני המרוץ הבריטי British Homing World, שהוא מעוניין ביונים כדי שיוכל להצמיד אליהן משרוקיות, אך לא קיבל תגובה. כעבור זמן איגוד היונים הלאומי הבריטי קישר אותו עם פיט פטרביציוס Petravicius (המכונה "היונה פיט"), שהיה מגדל יוני מרוץ. עם יצירת הקשר הראשוני פטרביצ'יוס חשב שהשיחה עם מאן זו מתיחה; עם זאת, הם החלו בשיתוף פעולה.
מאן ניסה בהתחלה להרכיב על יונים כמה משרוקיות העשויות מעץ שהוא הביא מג'אווה, אך אלה התגלו ככבדות מדי. הוא ניסה לייצר משרוקיות משלו שהיו עשויות מכדורי פינג פונג, משרוקיות כלבים, משרוקיות ממכלי פלסטיק ועוד. הוא גם ניסה לבנות משרוקיות המודפסות במדפסת תלת־ממד. מאן הצמיד את המשרוקיות שלו ליונים על ידי הצמדת שתיים מנוצות הזנב שלהן ואבטח אותן באמצעות מוט. פטרביצ'יוס היה האדם היחיד בבריטניה שאימן יונים לחזור לשובך נייד שהורכב על הטוסטוס שלו. אימון היונים לחזור לשובך הנייד היה חיוני מאוד להופעות שהוא ביצע עם היונים, שכן אחרת היונים היו חוזרות במהירות לשובך הביתי שלהן, ומשאירות את קהל שלו מאוכזב.
פטרביצ'יוס השתמש ביונים מסוג ברמינגהאם רולר שהתאימו היטב להופעות הבידור שלו. מכיוון שהן היו מסוגלות לבצע סלטות מהירות ואקרובטיות במהלך ההופעות. משרוקיות היונים שהוצמדו להן השמיעו צלילי שריקה שהשתנו בהתאם לתנועת הכנפיים, תאוצת היונה, מהירות הרוח, כיוון הרוח ומיקומן של היונים בתוך הלהקה. הופעות היונים של מאן ופטרביצ'יוס תוארו כ"הופעות שאין דבר דומה להן". בהופעות מאן לווה את מעוף להקת היונים בשירי עם, הקהל התבקש לשכב על הדשא עם הפנים לשמים כדי לחוות את ההופעה. בחודש מאי 2013 ובשנת 2014 מאן קיים שיתוף פעולה עם אמנית המיצג האמריקאית בייבי די. ביצוע הופעת הבכורה שלהם היה בפסטיבל ברייטון במאי 2013 ובשנת 2014 הצמד זכה בפרס באטרוורת' להלחנה  בהופעה בה מאן שילב את צלילי משרוקיות יונים, שנשאו היונים לצלילי המנגינות.
תחנת משטרת רמת גן
תחנת משטרת רמת גן היא מצודת טגארט שהוקמה ברמת גן (ברחוב ז'בוטינסקי) בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 ושימשה כתחנה של משטרת המנדט. לאחר הקמת מדינת ישראל הפכה לתחנה של משטרת ישראל: תחנת בני ברק-רמת גן ומרחב דן.
היסטוריה
בניגוד למרבית מצודות טגארט, שנבנו באזורים פתוחים או בשולי הערים, מצודה זו נבנתה בלב רמת גן, על הכביש הראשי שבין תל אביב לפתח תקווה. בשתי פינות נגדיות של המבנה נבנו מגדלי שמירה שבהם חרכי ירי. החלק הפונה לרחוב של המצודה שימש למינהלה והחלק האחורי כלל חדר אוכל, מגורים, ומוסך. כל אחד משני האגפים כלל חצר פנימית.
ב-23 באפריל 1946 הייתה תחנת המשטרה יעד להתקפה של האצ"ל. כוח של האצ"ל נכנס לתחנה עם משאית, לשם שוד של מחסן הנשק של התחנה: מקלעים כבדים, תת-מקלעים, רובים, מדוכות (מטולי רימונים מוברגים על רובים) וארגזי תחמושת. שלושה מאנשי האצ"ל נהרגו בהתקפה, ורביעי, דב גרונר, נפצע ונפל בשבי, ובהמשך הוצא להורג. יתר הפורצים נמלטו עם המשאית העמוסה והבריטים לא הצליחו לתפוס אותם. מול המשטרה הוקמה האנדרטה לזכר דב גרונר של חנה אורלוף המציגה את "גור אריה יהודה" הקטן הנאבק ב"אריה הבריטי" הגדול. לוחית זיכרון לזכר ההתקפה נמצאת בכניסה למבנה.
בחצר התחנה הוקמה אנדרטה לזכר השוטרת יונה קוממי, שנרצחה בשנת 1965 ברמת גן בעת מילוי תפקידה.
על חלק ממתחם התחנה החלה בשנת 2017 הקמתו של מגדל מגורים בן 34 קומות. כחלק ממיזם זה החל בשנת 2018 תהליך שימור של מבנה התחנה, והוא צפוי להסתיים ב-2022.
שאדי מרעי
שאדי מרעי (בערבית: شادي مرعي; נולד ב-17 בנובמבר 1994) הוא שחקן ערבי-ישראלי.
ביוגרפיה
שאדי מרעי נולד בא-ראם שבירושלים, כבן זקונים מבין ארבעה אחים לבת'יינה, מורה לאנגלית מנצרת וסאלח, מהנדס מהכפר משהד שליד נצרת. כשהיה בן שנתיים וחצי עבר עם משפחתו להתגורר במשהד. הוא לומד משחק בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
בשנת 2013 לוהק לשחק בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "בית לחם", בו גילם את דמותו של סנפור, אחיו הצעיר של מחבל מבוקש (הישאם סולימאן) המתיידד עם רכז שב"כ בשם רזי (צחי הלוי) ומנסה לתמרן בין הדרישות של רזי לבין נאמנותו לאחיו ולממשיכיו. על תפקיד זה היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר של אותה שנה. באותה שנה שיחק בסרטו של עדי עדואן "ערבאני", סרט הקולנוע העלילתי הראשון באורך מלא של יוצר דרוזי בישראל.
בשנת 2014 שיחק בסרטו של ערן ריקליס "ערבים רוקדים".
בשנת 2015 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "פאודה", בה גילם את וואליד אל-עבד, יד ימינו של המחבל אבו אחמד. באותה שנה השתתף בסרט האמריקאי "אבודים בעיר הלבנה" של הבמאי גיל קופמן, לצד היילי בנט ובוב מורלי.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד עטור שבחים במחזה "הר לא זז" של תיאטרון בית ליסין ובמחזה "הלוויה חורפית".
בשנת 2018 שיחק בסדרת הטלוויזיה "על הספקטרום", בה גילם את עומאר.
מריו אנדרטי
מריו גבריאל אנדרטי (Mario Gabriele Andretti, נולד ב-28 בפברואר 1940) הוא אמריקני יליד איטליה, נהג מרוצי מכוניות לשעבר. הוא אחד המצליחים ביותר בהיסטוריה של הספורט המוטורי באמריקה ואחד משני נהגים בלבד שהצליחו לנצח במרוצים בפורמולה 1, IndyCar, אליפות העולם למכוניות ספורט ו-NASCAR (השני הוא דן גורני). הוא גם ניצח במרוצי מכוניות ננסיות ומרוצי ספרינט על עפר.
ברכת בתולים
ברכת בתולים או אשר צג אגוז, היא ברכה שהוזכרה כבר בזמן הגאונים, שיש לבעל לברך לאחר הבעילה הראשונה שבעל חתן את אשתו הבתולה, וקרע את בתוליה. ברכה זו לא הוזכרה בתלמוד, אך הובאה בחלק מספרי הראשונים.
שאדי מרעי
ביוגרפיה
בשנת 2019 שיחק בסדרת הטלוויזיה "הנערים", בה גילם את איאד, אחיו של הנער מוחמד אבו ח'דיר.
ברכת בתולים
מקור הברכה
ברכה זו הוזכרה כבר בחיבורי הגאונים כדוגמת בעל הלכות גדולות, וכן הביאה רבנו תם בספר הישר בשם רבי יהודאי גאון.
מריו אנדרטי
במהלך הקריירה שלו זכה אנדרטי באליפות פורמולה 1 ב-1978, בארבע אליפויות IndyCar (שלוש תחת USAC ואחת תחת CART) ובתחרות אלוף האלופים הבינלאומי של 79–1978. הוא הנהג היחידי שהיה אלוף באינדיאנפוליס 500 (1969), דייטונה 500 (1967) ופורמולה 1. אף אמריקני לא ניצח במרוץ פורמולה 1 מאז ניצח אנדרטי בגרנד פרי ההולנדי של 1978. בסך הכל היו לאנדרטי 109 ניצחונות במסלולים ראשיים.
ברכת בתולים
מועד הברכה
בשולחן ערוך כתב שיש לברך ברכה זו רק לאחר שראה הבתולים, ובספר חלקת מחוקק כתב שהטעם שאין לברך קודם לבעילה מדין 'עובר לעשייתן', הוא מטעם שאינו יודע האם אכן שמרה בתוליה.
מתשובות הרמב"ם עולה שבחלק מהמקומות המנהג היה שהחתן אינו יוצא מביתו במשך שבעת ימי המשתה שלאחר החתונה, ובשבת הציבור היה נאסף לשם להתפלל או לברכו, ואחד מהם היה מברך ברכה זו על כוס יין ועל בשמים.
שאדי מרעי
ביוגרפיה
בשנת 2020 שיחק בעונה השנייה של סדרת הערפדים הישראלית "ג'ודה", של השחקן והקומיקאי ציון ברוך.
ברכת בתולים
מועד הברכה
במקומות אחדים נהגו שלא לחתום על הכתובה עד לאחר בעילת המצווה, ורק במעמד ברכת הבתולים, חתמו על הכתובה.
התנגדות לברכה
התנגדות לברכה הובעה משני גורמים. האחד, מפני שזו ברכה שלא נזכרה בתלמוד, ולדעת פוסקים רבים לא ניתן לחדש ברכות שלא מופיעות בתלמוד, ומשכך, זו ברכה לבטלה. מלבד זאת, הרמב"ם התנגד לברכה גם בשל האזכור הפומבי של הבתולים (על פי המנהג בימיו לברך את הברכה בציבור) דבר המהווה חוסר צניעות, ואף כתב שיש לבטלה:
שאדי מרעי
ביוגרפיה
בשנת 2021 שיחק בסדרה "אזהרת מסע" בתור חוטף מטעם ארגון דאעש. בהמשך השנה לוהק לסרט האמריקאי "The Way of the Wind" בבימויו של טרנס מאליק, בו יגלם את הדמות מקראית אשר, בנו השמיני של יעקב.
ברכת בתולים
התנגדות לברכה
מחמת חשש זה, יש שכתבו לברך ברכה זו בין בני הזוג לאחר שמצא בתולים ולא בציבור, כדי למנוע את בעיית הצניעות.
שאדי מרעי
ביוגרפיה
בשנת 2022 שיחק בתפקיד וואסים, בן נוער המתנדב בקליניקה בגן החיות, בסדרת הדרמה לנוער המתחם ה-25.
ברכת בתולים
הברכה בימינו
בשולחן ערוך הביא ברכה זו בשם יש אומרים:. אמנם הרמב"ם והרי"ף לא הזכירו ברכה זו. יש שכתבו שטעם הדבר הוא משום שהברכה לא נזכרה בתלמוד, ואין לנו לחדש ברכות מעצמנו.
כיום יש שנהגו שלא לברכה כלל, ויש נוהגים לברכה בלא הזכרת שם ומלכות.
ספריית הדוכס אוגוסט
ספריית הדוכס אוגוסט (בגרמנית: Herzog August Bibliothek) היא ספרייה הממוקמת במדינת סקסוניה התחתונה שבגרמניה.
היסטוריה
הספרייה נוסדה בשנת 1572 על ידי יוליוס, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
במהלך המאה ה-17 היא הייתה הספרייה הגדולה ביותר מצפון להרי האלפים.
היא נקראה על שם אוגוסט הצעיר, דוכס ברונסוויק-לינבורג אשר הרחיב רבות את האוסף של הספרייה.
גנרלים וצבאות שמרו על הספרייה תחת הגנה מיוחדת ואוספיה כמעט ולא נפגעו מאז הקמתה.
היא מכילה בסביבות 11,500 כתבי יד ו-900,000 ספרים ש-350,000 מתוכם הודפסו בין המאה ה-15 למאה ה-18, נכללים בהם גם אינקונבולה.
לספרייה חשיבות בינלאומית בכך שהיא מכילה אוספים מימי הביניים ותחילת אירופה המודרנית.
חוקרים ואנשי אקדמיה רבים מרחבי העולם עובדים ביחד עם צוות הספרייה בפרויקטים ומחקרים שונים.
Hate Me
Hate Me (בעברית: שונא\ת אותי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית אלי גולדינג, ביחד עם הראפר ג'וס וורלד, מתוך האלבום, Brightest Blue. השיר יצא לאור ב-26 ביוני 2019, על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד השירים של ניו זילנד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אלי גולדינג, ג'וס וורלד, ג'ייסון אוויגן, ג'ורדן ג'ונסון, מרקוס לומקס, סטפן ג'ונסון, אנדרו וואט ובריטני האזארד והופק על ידי ג'ייסון אוויגן ודה מונסטרס & דה סטריינג'רז. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הפלטינה, על מכירות של למעלה ממיליון עותקים במדינה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-290 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-17 ביולי 2019, בשידור חי והועלה לערוץ היוטיוב של אלי גולדינג. בקליפ, ניתן לראות את גולדינג מצלמת ומשחקת עם בובת וודו, תוך שניתן לראות את ג'וס וורלד שר ובו זמנית יוצא עשן רב מפיו. כמו כן, ניתן לראות את גולדינג רוכבת על סכין גדולה.
נכון לאפריל 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-137 מיליון צפיות.
Fire on Marzz
Fire on Marzz (בעברית: אש על מארז) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת-יוצרת הניו זילנדית ביני. האלבום יצא לאור ב-28 ביוני 2019, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים.
אלכסנדר פדייב
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' פדייב (ברוסית: Алекса́ндр Алекса́ндрович Фаде́ев; 24 בדצמבר 1901 – 13 במאי 1956) היה סופר סובייטי, יושב ראש אגודת הסופרים בשנים 1939–1956.
ביוגרפיה
אלכסנדר פדייב נולד בכפר במחוז טבר. בשנת 1908 משפחתו עברה לאזור מזרח הרחוק של האימפריה הרוסית. בשנת 1912 הוא התחיל ללמוד בבית הספר למסחר בוולדיבוסטוק. לאחר פרוץ מהפכת אוקטובר, אלכסנדר פדייב הצטרף לשורות הבולשביקים. הוא לחם בשורות הפרטיזנים נגד כוחות אנטי-קומוניסטיים ונגד הפולשים היפנים. בשנת 1921 פדייב עבר למוסקבה ולמד הנדסה. הוא השתתף בישיבות הכנס ה-10 של המפלגה ובדיכוי מרד קרונשטאדט במהלכו נפצע.
את היצירותיו הראשונות הוא פרסם בשנת 1922. בשנת 1926 פדייב התפרסם עם הוצאה לאור של הרומן שלו "התבוסה" (Разгром) על האירועים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
הפצה דיגיטלית
הפצה דיגיטלית הוא מונח המתייחס להפצה של תוכן, כגון ספרים, מוזיקה, סרטים, סדרות טלוויזיה, תוכנות ומשחקי מחשב, דרך תקשורת נתונים (לרוב דרך האינטרנט) מבלי שימוש במדיה פיזית כגון נייר או תקליטורים.
אלכסנדר פדייב
ביוגרפיה
בתחילת שנות ה-30 הוא התחיל בפעילות ציבורית בארגוני הסופרים והיה בין ראשי הארגון. בשנת 1939 פדייב התמנה ליושב ראש ארגון הסופרים הסובייטים. לאור פעילות ציבורית ענפה לא היה לו זמן וכוח נפשי להמשך פעילות ספרותית. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה כתב צבאי ויצאה לסיורים לחזית.
הפצה דיגיטלית
העברת התוכן יכולה להתבצע על ידי גישה לתוכן באינטרנט דרך הזרמת מדיה או הורדת תכנים שניתנים להורדה למכשיר.
אלכסנדר פדייב
ביוגרפיה
לאחר סיום המלחמה הוא התחיל בכתיבת רומן חדש על ארגון המשמרת הצעירה שהיה פעיל ואזור דונצק בתקופת הכיבוש הנאצי. פדייב נסע לעיר קרסנודון, אסף את החומר ונפגש עם העדים. כבר בשנת 1946 הוא פרסם את הספר. הספר היה פופולרי מאוד. בשנת 1948 על בסיס הספר צולם סרט של הבמאי סרגיי גרסימוב. אומנם הרומן קיבל התייחסות צוננת מיוסיף סטלין שטען שבספר אין התייחסות להובלת הארגון על ידי חברי המפלגה. לאור כך פדייב כתב את הגרסה השנייה של הספר בה הוכנסו גיבורים חברי המפלגה. גרסה זו הייתה ספר לימוד בשיעורי הספרות בבתי הספר של ברית המועצות במשך עשרות שנים. אומנם, הסרט לא היה ניתן לשיפוץ ולכן קיימת אי-התאמה בין גרסת הספר לבין הסרט.
בהיותו יושב ראש אגודת הסופרים, לפדייב היה חלק פעיל בכל האירועים שהיו בתקופתו בהקשר לדיכוי הסופרים. בשנת 1946 לאחר פרסום מאמר מפלגתי נגד מספר סופרים ידועים, פדייב היה אחראי ליישום מדיניות והוצאת מיכאיל זושצ'נקו, אנה אחמטובה ואנדרי פלטונוב משורות הארגון. בשנת 1949 הוא היה בין כותבי המאמר נגד מבקרי ספרות ותיאטרון ממוצא יהודי שסימן תחילת המאבק נגד קוסמופוליטיות. יחד עם זאת קיימות עדויות שהוא היה עוזר לסופרים שנפגעו מרדיפות הממשל. ככל הנראה על רקע זה ולחץ פסיכולוגי הוא התחיל לסבול מבעיות רפואיות, אמרו אף שנהפך לאלכוהוליסט.
פדייב התחיל לסבול עוד יותר בתקופת ניקיטה חרושצ'וב. בוועידת המפלגה שנערכה בשנת 1956, מיכאיל שולוחוב גינה בחריפות פעילות של פדייב בראש ארגון הסופרים. היו גם כאלו שציינו שפדייב עצמו היה סיבה לדיכוי הסופרים. משנת 1939 הוא היה חבר הוועד המרכזי של המפלגה, אך לאחר הוועידה של שנת 1956 חברותו בוועד הופסקה.
לחברו יורי לבדינסקי הוא אמר "המצפון מעיק. קשה להיות עם דם על הידיים".
פדייב התאבד בירייה מאקדחו האישי ב-13 במאי 1956. כשבוע לפני זה הוא כתב מספר מכתבים לחבריו הקרובים ונפרד מהם. הוא הוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
על פעילותו הציבורית והספרותית הוענקו לו: 2 עיטורי לנין (1939, 1951), עיטור הדגל האדום ופרס סטלין (1946)
חיים אישיים
אשתו הראשונה הייתה סופרת ואלריה גרסימובה. הזוג התגרש בשנת 1932. בשנת 1936 פדייב התחתן עם שחקנית תיאטרון אנגלינה סטפנובה. לזוג נולדו שני בנים. בנוסף לכך, לפדייב הייתה בת למשוררת מרגריטה אליגר שנולדה בשנת 1943.
ריצ'רד ד. קלארק
'''ריצ'רד ד. קלארק ג'וניור (באנגלית: .Richard D. Clarke, Jr'''; נולד ב-23 ביולי 1962) הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל בצבא ארצות הברית, שירת כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים.
ביוגרפיה
קלארק נולד בשטוטגרט שבגרמניה המערבית, בן לאב ששירת בכוחות הצבאיים האמריקאים שהוצבו במדינה. ב-1984 סיים לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא.
החל את שירותו כמפקד מחלקה רובאית בגדוד הראשון של רגימנט החי"ר 48 בדיוויזיית השריון השלישית. פיקד על פלוגה בגדוד השני של רגימנט החי"ר ה-502 ועל פלוגת התצפיות של הדיוויזיה המוטסת ה-101. בתקופה זו השתתף במלחמת המפרץ. ב-1992 עבר לשרת ברגימנט הריינג'רס ה-75, שימש קצין אימונים, פיקד על פלוגת הסיור שלו, ועל פלוגה בגדוד השלישי. לאחר מכן שירת כקצין מבצעים וסגן מפקד הגדוד הראשון ברגימנט החי"ר השישי של הדיוויזיה המשוריינת הראשונה. ב-1999 מונה לסגן מפקד חטיבת הצנחנים ה-173, בתפקיד זה נטל חלק בכוח קוסובו במקדוניה.
במרץ 2002 מונה למפקד הגדוד השלישי של רגימנט הצנחנים ה-504 בדיוויזיה המוטסת ה-82. במאי 2004 מונה למפקד הגדוד הראשון ברגימנט הריינג'רס ה-75. באוגוסט 2007 מונה למפקד רגימנט הריינג'רס ה-75. באוגוסט 2009 מונה לקצין אג"ם של פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים ובאוגוסט 2011 מונה לקצין אג"ם של הדיוויזיה ההררית העשירית. בתפקידי פיקוד אלו הוצב שלוש פעמים באפגניסטן וארבע פעמים בעיראק. בינואר 2013 מונה למפקד הצוערים באקדמיה הצבאית הלאומית.
באוקטובר 2014 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82, במסגרת זו פיקד על כוחות היבשה של בעלות הברית ב"מבצע נחישות טבועה" ללחימה נגד ארגון המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה. באוגוסט 2016 מונה לסגן ראש אגף תכנון ומדיניות במטות המשולבים. באוגוסט 2017 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לראש האגף.
במרץ 2019 מונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים והועלה לדרגת גנרל. הוא כיהן בתפקיד עד אוגוסט 2022.
קלארק בעל תואר שני בניהול מהקולג' הבנדיקטי בקנזס, בעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה מהמכללה הלאומית למלחמה.
PostgreSQL
PostgreSQL (מבוטאת כ: פוסטגרס-קיו-אל) היא מערכת לניהול מסד נתונים יחסי שהיא תוכנה חופשית (ברישיון BSD). בדומה לתוכנות קוד פתוח אחרות כגון אפאצ'י ולינוקס, גם PostgreSQL אינה נשלטת על ידי אף חברה מסוימת אחת, אלא נתמכת על ידי הקהילה הגלובלית של מתכנתים וחברות שיפתחו אותה. לעומתה המתחרה הפופולרית יותר, MySQL, נשלטת על ידי חברה מסחרית, ואמנם הקוד משוחרר תחת רישיון פתוח אך הוא לא מקבל כמעט תרומות קוד מהקהילה.
PostgreSQL מוטמעת כתת-מערכת נרחבת של ANSI SQL, ויכולה לרוץ על פלטפורמות רבות. כמו כן, היא מתממשקת עם שפות תכנות רבות ופרוטוקולים של מסדי נתונים, כגון ODBC או JDBC.
פסיון מצוי
פסיון מצוי (שם מדעי: Phasianus colchicus) הוא מין בסוג פסיון שבמשפחת הפסיונים וקרובו לסוג של המין פסיון ירוק. הפסיון המצוי הוא עוף בינוני באורך 60–89 ס"מ ומשקל של 0.5-3 ק"ג בממוצע. הוא חי ביערות. הפסיון חי באסיה אך התפשט גם לאירופה, שם הוא מהווה מטרה מועדפת לציד. כמו כן פרטים רבים הגיעו לצפון אמריקה. קיימים כ-30 תת-מינים של הפסיון שחלקם מיני כלאיים עם הפסיון הירוק. הפסיון המצוי הוא הציפור הלאומית של גיאורגיה. מצב השימור של מין זה הוא ללא חשש.
אריאל סטאצ'ל
אריאל סטאצ'ל (באנגלית: Ari'el Stachel; נולד ב-29 ביולי 1991) הוא שחקן יהודי-אמריקאי ממוצא ישראלי, שזכה בשנת 2018 בפרס טוני על תפקידו במחזמר "ביקור התזמורת".
ראשית חייו
סטאצ'ל נולד וגדל בברקלי, קליפורניה. אביו, בנם של עולי יהודי תימן, גדל בישראל; ואמו, לורה סטאצ'ל, היא יהודייה אשכנזית מניו יורק. השניים הכירו בקיבוץ. סטאצ'ל אמר שבזמן שגדל, הוא חש לא בנוח עם המורשת האתנית שלו. הוריו התגרשו כשהיה צעיר, והוא אימץ את שם המשפחה של אמו בין השאר כדי להימנע משיוך עם הרקע המזרח תיכוני של אביו. כאשר התרחשו פיגועי הטרור ב-11 בספטמבר הוא היה בכיתה ה', ובמקום להיות מזוהה כערבי, הוא סיפר לחבריו שהוא חצי אפרו-אמריקאי.
תפקידו הראשון היה במחזמר בבית הספר בגיל 15, ולאחר מכן עזב את תיכון ברקלי כדי ללמוד בבית הספר לאומנויות באוקלנד. הוא המשיך ללמוד דרמה בבית הספר לאמנויות באוניברסיטת ניו יורק.
קריירה
לאחר סיום הלימודים סטאצ'ל קיבל כמה תפקידים בימתיים והופיע בסדרת הטלוויזיה "שוטרים בדם" ובסדרה של נטפליקס, "ג'סיקה ג'ונס" לפני שקיבל את התפקיד למחזמר "ביקור התזמורת". הוא עבר אודישן שבע פעמים במשך תקופה של תשעה חודשים לפני שקיבל את התפקיד, עליו קיבל מועמדות לפרס לורטל ולפרס דרמה לפני שזכה בפרס טוני. בנאום הזכייה הודה סטאצ'ל להוריו, הודה במאבקו הארוך לקבל את מורשתו, והביע את שמחתו מהיותו חלק מדור המסוגל לייצג את תושבי המזרח התיכון בצורה חיובית. "אני רוצה שכל ילד שצופה יידע שהמכשול הגדול ביותר שלך עשוי להפוך למטרה שלך," אמר. בשנת 2019 החל סטאצ'ל לככב בפודקאסט הפנטזיה הלהט"בי "שני הנסיכים" בתפקיד הנסיך אמיר.
בשנת 2020 הפך סטאצ'ל לאחד מצוות שחקנים בתפקיד חוזר בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד" בתפקיד סמל חאסים ח'לדון. באותה שנה לוהק לסרטה של אוליביה ויילד "אל תדאגי יקירתי"; אשר עתיד לצאת במהלך 2022.
רוברט בנטלי
רוברט ג'וליאן בנטלי (באנגלית: Robert Julian Bentley; נולד ב-3 בפברואר 1943) הוא רופא ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל אלבמה בשנים 2011–2017.
ביוגרפיה
בנטלי נולד בעיר קולומביאנה שבאלבמה. אביו, דייוויד בנטלי עבד במנסרה והיה פעיל במפלגה הרפובליקנית. ב-1960 סיים לימודיו בבית ספר תיכון באלבמה וב-1964 סיים תואר ראשון בביולוגיה ובכימיה באוניברסיטת אלבמה.
לאחר שסיים את התואר הראשון, החל ללמוד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת אלבמה. ב-1968 השלים את לימודי הרפואה, והחל את שנת הסטאז' שלו במרכז הרפואי המתודיסטי קראווי בברמינגהאם. בשנת 1969 התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית ושירת בתקופת מלחמת וייטנאם כרופא צבאי בבסיס חיל האוויר פופ בפאייטוויל שבקרוליינה הצפונית. בשנת 1971 השתחרר בדרגת קפטן. לאחר שירותו הצבאי, החל בנטלי תקופת התמחות של שלוש שנים ברפואת עור באוניברסיטת אלבמה. ב-1974 עבר לטסקלוסה ופתח מרפאת עור. בנטלי הוא רופא עור מוסמך וכיהן במשך שתי קדנציות כנשיא אגודת רפואת העור של אלבמה.
קריירה פוליטית
בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית שנערכו ב-13 ביולי 2010 ניצח את בראדלי ביירן ברוב של 44%-56%. ב-2 בנובמבר 2010, נבחר בפעם הראשונה לתפקיד מושל אלבמה לאחר שגבר על מועמד המפלגה הדמוקרטית ברוב של כ-57.6%. ב-17 בינואר 2011, שעות לאחר שהושבע לתפקיד המושל, חולל בנטלי סערה כשאמר: "אם אתם לא נוצרים, אתם לא אחיי".
ב-2014 נבחר לתפקיד בפעם השנייה. באפריל 2017 התפטר מתפקידו לאחר שנפתח נגדו הליך הדחה בגין חשד לעבירות אתיקה בנושא ניהול כספי קמפיין הבחירות שלו, עבירות שהתגלו במהלך חקירת פרשת הטיוח לרומן שלו.
חיים אישיים
בשנת לימודיו הראשונה בבית הספר לרפואה הכיר את מרת'ה דיאן ג'ונס ממונטגומרי, הם נישאו ב-24 ביולי 1965 ולהם ארבעה בנים. ב-29 בספטמבר 2015 התגרשו, גירושים שאירעו על רקע האשמות של רומן שקיים עם היועצת הפוליטית הבכירה שלו.
גד לנצר
גד לנצר (נולד ב-1944) הוא ספורטאי פאראלימפי לשעבר, חבר נבחרת ישראל בכדורעף נכים.
גדל בקיבוצים עין גב וגינוסר. בתקופת ההמתנה גויס למילואים ושירת בסיני. במלחמת ששת הימים נפצע בקרב באום כתף ובעודו ממתין לפינוי רפואי, נפגע מפיצוץ סמוך ורגלו רוסקה. לאחר תקופת שיקום ממושכת סיים לימודים בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ועבד כמרכז הפרדסים בקיבוץ.
לנצר חזר לעסוק בספורט, היה מאמן נבחרת כדורעף הפועל גנוסר והוזמן לשחק בנבחרת ישראל בכדורעף נכים. עם הנבחרת היה שותף לזכייה במדליית זהב באולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) ובמדליית כסף באולימפיאדת הנכים סיאול (1988). השתתף גם בנבחרת הכדורעף במשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992).
בתחרויות של 1976 התחרה גם בשחייה: במשחה 100 מטר בסגנון חזה סיים במקום השישי (1:48.67 דקות), במשחה 20 מטר בסגנון מעורב נפסל במשחה הגמר ובשני משחים נוספים לא עבר את שלב המוקדמות.
לנצר נשוי ואב לשלושה.
קוף ובבואת הירח במים
קוף המנסה להגיע אל בבואת הירח במים (ביפנית: 猿猴捉月図, בתעתוק לעברית אנקו סוקוגטסו) הוא דימוי ומוטיב בספרות ובאמנות בודהיסטית במזרח הרחוק, ובעיקר בציור זן ביפן. הדימוי משמש בדרך-כלל כמשל אלגורי לנהייה אחר אשליות שווא ותשוקות רגעיות בעת החיפוש אחר ההארה.
אברהם צבי בראון
אברהם צבי בַּרְאוֹן (A. Zvie Bar-On; 13 במאי 1920 – 3 באוגוסט 1996) היה חוקר שואה ופרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קוף ובבואת הירח במים
בבודהיזם מסורתי
סיפורים בהם קופים מנסים להגיע אל בבואת הירח נפוצים בפולקלור של עמים שונים במזרח הרחוק, ואף סווגו כתת-טיפוס 1335A בסיווג סיפורי הפולקלור של ארנה-תומפסון-אותר, הרחבה של סיווג ארנה-תומפסון. הדוגמה המתועדת המוקדמת ביותר שחוקרים מצאו נמצאת ב"טאישו-טריפיטאקה" (אנ'), התרגום הפופולרי ביותר לסינית של הטריפיטאקה (הטקסט המרכזי הקדוש לבודהיזם). הסיפור מובא שם בשמו של הבודהה, אשר מספר אותו לחסידיו כביקורת על בן-דודו, המתקנא בבודהה ומנסה להתנקש בחייו. בסיפור 500 קופים חושקים בבבואת הירח המשתקפת במי באר עמוקה. מנהיג הקופים מארגן שרשרת קופים ארוכה שבה כל קוף נתלה בזנב חברו, במטרה להגיע אל הבבואה במעמקי הבאר. ואולם עקב משקל השרשרת כל הקופים נופלים אל תוך הבאר וטובעים. הסיפור מפורש בדרך-כלל כמשל לשגייה באשליות ולשאיפה לתאוות חסרות-ממשות, אשר בסופו של דבר מוליכות לכישלון. בטריפיטאקה נפילת הקופים לבאר מסמלת את נפילת בן-דודו של הבודהה לגיהנום כעונש על חטאיו.
אברהם צבי בראון
ביוגרפיה
נולד בוורשה בירת פולין. בנעוריו היה איש "השומר הצעיר". עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט מוורשה ונכלא בגטו קובנה, שם היה חבר במחתרת הציונית. בראון הוברח מהגטו, כחבר בקבוצת לוחמים חמושים, ליערות רודניקי ליד וילנה שם נלחם כפרטיזן ביערות. לאחר המלחמה עלה לארץ ישראל. למד באוניברסיטה העברית לתואר ראשון (1952), שני (1957) ותואר דוקטור (תשכ"ד-1964) על עבודה שכותרתה "תורת הקטגוריות בפילוסופיה של ימינו בפרספקטיבה היסטורית" (The contemporary theory of categories in historical perspective). עם סיום התואר השני היה לעוזר הוראה, ועם קבלת תואר הדוקטור התמנה למרצה. ב-1964 הועלה לדרגת מרצה בכיר. ב-1965–1966 היה עמית מחקר באוניברסיטת ייל. ב-1970–1 היה מרצה אורח באוניברסיטת סנט אנדרוז בסקוטלנד. את עיקר השכלתו רכש באוניברסיטה העברית ועסק בה בהוראת הפילוסופיה. בשנים 1977–1980 שימש כראש החוג לפילוסופיה. מחקריו עוסקים בפילוסופיה ובתחומים נוספים, בהם השואה.
היה נשוי (1959–1996) לוורדה אסתר לבית גולדברג (נפטרה ב-5 בדצמבר 2010), ולהם שני ילדים, שבעה נכדים ונין.
קוף ובבואת הירח במים
באמנות הזן היפנית
קופים בכלל, וקופים הנתלים מענף תוך הושטת יד אל בבואת הירח במים, הם נושא מסורתי בציור היפני, המושפע מן הזן-בודהיזם. בציורים כאלו נראים בדרך-כלל רק קוף אחד או שניים, והבאר מן הסיפור המקורי מוחלפת בתפאורה פסטורלית של בריכה או נחל. בבואת הירח תכופות נרמזת על ידי צביעת רקע המים תוך השארת עיגול נקי מצבע, כדי לגרום לה להראות כזוהרת ואולי גם לרמוז על היותה אשליה.
דוגמאות מייצגות מופיעות כבר בציורים של הסגאווה טוהקו, צייר יפני בעל שם מתקופת אזוצ'י-מומויאמה במאה ה-16, אשר צוירו בדיו מונוכרומטי באמצעות מכחול על מסכים ודלתות הזזה. הדוגמה המפורסמת ביותר היא קרוב לוודאי בציור ובשיר של מורה, צייר ומשורר זן מן המאה ה-17, הקואין אקאקו (מחבר הקואן "קול מחיאת כף יד אחת"). בדומה לציורים אחרים של הקואין הוא פשוט מאוד ודמוי קריקטורה, ונראה בו גיבון הנתלה ביד אחת מענף תוך שהוא מושיט את ידו השנייה אל המים. בראש הציור כתב הקואין בקליגרפיה שיר בן ארבע שורות (בתרגום חופשי):
הקוף נכסף אל הירח שבמים
עד יום מותו הוא לא יוותר
לו אך הרפה מן הענף
וזרח כל העולם בטוהר מסנוור
דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר
דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר (Adele Bloch-Bauer I, נודע גם בשם "האישה בזהב") הוא ציור מאת האמן האוסטרי גוסטב קלימט משנת 1907. הציור הוזמן על ידי בעלה, פרדיננד בלוך-באואר, נגזל ממנו בידי הנאצים, והוצג בארמון בלוודר בווינה, עד שבתחילת המאה ה-21 הושב, לאחר מאבק משפטי, למריה אלטמן, יורשת של בלוך-באואר, ונמכר לרון לאודר. מאז שנת 2006 הציור מוצג ב"גלריה החדשה" - הנויה גאלרי שבניו יורק.
קוף ובבואת הירח במים
באמנות הזן היפנית
בהתאם למסורת הזן היפנית מדגיש הקואין את נחישותו של הקוף במאמץ להגיע אל בבואת הירח, כמשל לנחישות האדם בחיפוש אחר ההארה. את ההרפיה מן הענף ניתן להמשיל לוויתור על הקשר למציאות החומרית, אשר לפי תורת הזן יכולה להוביל להתפכחות מן האשליה, ובעקבות כך להארה אמיתית. תפיסה דומה ניתן למצוא בציור זן אחר של קוף המנסה להגיע לבבואת הירח במים, מאת מורה וצייר הזן סנגאי גיבון.
דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר
היצירה
הציור, בגודל 138X138 סנטימטר, בוצע בטכניקה של צבעי שמן וזהב על קנבס בסגנון היוגנדסטיל, ומרובה בעיטורים מורכבים. העבודה על הציור נמשכה כ-3 שנים. במבט הראשון בולטת הדומיננטיות של הראש והידיים בפינה הימנית העליונה. הקומפוזיציה מחולקת לשני חלקים אנכיים, כאשר הימני מלא בתוכן והשמאלי ריק כמעט לגמרי. פניה של הדמות מובלטים באמצעות שיער שחור ושפתיים אדומות על רקע עור פנים חיוור במיוחד.
קוף ובבואת הירח במים
באמנות הזן היפנית
סוג הקוף הנראה בציורי זן יפניים רבים, דוגמת ציוריהם של הסגאווה והקואין, הוא הגיבון, קוף אדם המצטיין בזרועותיו הארוכות מאוד, והוא חסר זנב לחלוטין. גיבונים אינם נמצאים כלל באיי יפן, והציירים היפנים ראו אותם בציורים סינים, בעיקר ציוריו של נזיר הזן הסיני בן המאה ה-13 מוקי פאצ'אנג, שהובאו למקדש זן בקיוטו, נחשבו ליצירות מופת ביפן, וידועים באמנות היפנית במונח "מוקיי זרו" ("הקופים של מוקי" ובהשאלה "ציורי קופים בסגנון מוקי"). זרועותיו הארוכות של הגיבון לעיתים קרובות משמשות כמרכיב גרפי עיקרי בציורי קוף וירח, הממחיש את השאיפה לגשר בין האשליה (בבואת הירח) לבין המציאות (הענף). ציירים יפנים אחרים ציירו קופי מקוק יפני, הקוף היחיד המצוי באופן טבעי באיי יפן, וניכר בזרועות פחות ארוכות ובזנב קצרצר.
דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר
היסטוריה
היצירה הוזמנה מקלימט על ידי התעשיין ואיל הסוכר היהודי פרדיננד בלוך-באואר. אדלה, בתו של הבנקאי מוריץ באואר, הייתה בת 26 באותה העת. בשנת 1912 הזמין מקלימט פורטרט נוסף של אשתו.
המאבק המשפטי
לאחר מאבק משפטי שהתנהל בארצות הברית ובאוסטריה נקבע כי אחת היורשות, מריה אלטמן, היא הבעלים הבלעדית של היצירה ושל עוד ארבע יצירות נוספות של קלימט ובהן גם "הדיוקן השני של אדלה בלוך באואר". לאחר קביעה זו נשלחו התמונות לארצות הברית והוצגו בלוס אנג'לס.
כיום
ביוני 2006 נמכרה התמונה הראשונה של אדלה בלוך-באואר לרון לאודר תמורת 135 מיליון דולר, הסכום הגבוה ביותר ששולם מעולם עבור יצירת אמנות עד אז. התמונה מוצגת במוזיאון הפרטי של לאודר, נויה גאלרי (Neue Galerie New York), אשר מכנה אותה "המונה ליזה שלנו".
באותה השנה נמכר הפורטרט השני של אדלה בלוך-באואר משנת 1912 לרוכש אנונימי תמורת 88 מיליון דולר. משנת 2014 הוא מושאל לזמן ארוך, ומוצג במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. מבקר האמנות הראשי של "הניו יורק טיימס" מייקל קימלמן טען כי מוטב היה שהיורשים יתרמו אחת או יותר מהיצירות למוסד ציבורי, או ימכרו אותן למוזיאון במחיר מוזל.
בקולנוע
סיפורה של מריה אלטמן ומאבקה המשפטי להשבת התמונות לבעלותה מוצג במספר סרטים דוקומנטריים:
דמוקרטיה אסלאמית
הדמוקרטיה האסלאמית היא אידאולוגיה פוליטית המבקשת ליישם עקרונות אסלאמיים למדיניות ציבורית במסגרת דמוקרטית. התאוריה הפוליטית האסלאמית קובעת שלושה מאפיינים בסיסיים של דמוקרטיה אסלאמית: מנהיגים חייבים להיבחר על ידי העם, בכפוף לחוקי שריעה ומחויבים להתאמן ב"שורה", צורה מיוחדת של ייעוץ של הנביא מוחמד, אשר ניתן למצוא בחדיתות שונות. מדינות הממלאות את שלוש התכונות הבסיסיות הן אפגניסטן, איראן ומלזיה. מנגד, סעודיה, קטר ואיחוד האמירויות הערביות הן דוגמאות למדינות שאינן מקיימות את עקרונות הדמוקרטיה האסלאמית למרות היותן מדינות אסלאמיות, שכן מדינות אלו אינן מקיימות בחירות. הביטוי של הדמוקרטיה האסלאמית שונה במדינות הרוב המוסלמיות, שכן פרשנויות השריעה משתנות ממדינה למדינה, והשימוש בשריעה הוא מקיף יותר במדינות שבהן השריעה מהווה את הבסיס לחוקי המדינה.
תומכי דמוקרטיה האסלאמית סבורים כי מושגי הליברליזם והדמוקרטיה כבר היו קיימים בעולם האיסלאמי של ימי הביניים, והח'ליפות בתקופת הראשידון נתפסת על ידם כדוגמה מוקדמת למדינה דמוקרטית. לדעתם ההתפתחות הדמוקרטית בעולם האסלאמי נעצרה לבסוף בעקבות הפיצול הסוני-שיעי.
נקודת מבט סונית
השלטון בח'ליפות הראשידון לא היה דמוקרטי במובן המודרני של המושג, וההחלטות לא התקבלו על ידי העם כולו או גוף שנבחר על ידו. סמכות מינוי הח'ליף הייתה בידי מועצה של חבריו הנאמנים של מוחמד (מן הצחאבה) ונציגי שבטים שונים (רובם נבחרו בשבטיהם). תומכי הדמוקרטיה האסלאמית אומרים כי תהליך זה עשוי להיראות דומה לתהליך בחירת ראש הממשלה במדינות מודרניות רבות.
בח'ליפות האסלאמית הקדומה, היה לראש המדינה, הח'ליף, עמדה המבוססת על רעיון יורשו של הסמכות המדינית של מוחמד, אשר לפי הסונים נבחרו באופן אידיאלי על ידי העם או נציגיהם כדוגמת בחירת אבו בכר, עומר בן אל-ח'טאב, עות'מאן בן עפאן ועלי בן אבי טאלב, ארבעת הראשידון. לאחר הח'ליפות של הראשידון, הח'ליפות המאוחרות יותר בתור הזהב של האסלאם הייתה מידה פחותה בהרבה של השתתפות דמוקרטית, אך מאחר ש"איש לא היה עדיף על כל אדם אחר אלא על בסיס של חסד ומוסד" באסלאם, ובעקבותיו של מוחמד, שליטים איסלאמיים מאוחרים יותר קיימו התייעצויות פומביות עם העם בענייניהם.
כוח החקיקה של הח'ליף (או מאוחר יותר, הסולטאן) הוגבל תמיד על ידי המעמד המלומד, ה"עולמאא", קבוצה הנחשבת כאפוטרופוס של החוק. מאחר שהחוק הגיע מחוקרי המשפט, הדבר מנע מהח'ליף את ההכרזה על תוצאות משפטיות. הלכות הוחלטו על בסיס האג'מה (הקונצנזוס) של האומה (קהילה), אשר הוצגה לרוב על ידי חוקרי המשפט. על מנת להיות זכאי כחוקר משפטי, נדרש מהם לקבל דוקטורט המכונה "איגאצאט אטדריס וואט ל'" ("רישיון ללמד ולהוציא חוות דעת משפטית") ממדראסה. במובנים רבים, החוק האסלאמי הקלאסי פעל כמשפט חוקתי.
הפלורליזם הדתי היה קיים גם במשפט האיסלאמי הקלאסי, שכן החוקים הדתיים ובתי המשפט של דתות אחרות, כולל הנצרות, היהדות וההינדואיזם, נכללו בדרך כלל במסגרת המשפט האסלאמי, כפי שראינו בח'ליפות המוקדמת, אל-אנדלוס, הודו האיסלאמית, ואת מערכת המילט העות'מאנית.
חוקר משפטי, עלי חאן, טוען כי האסלאם תואם באופן מלא לדמוקרטיה. בספרו "תורת הדמוקרטיה האוניברסלית", חאן מספק ביקורת על הדמוקרטיה הליברלית והחילוניות. הוא מציג את המושג "מדינת פיוז'ן" שבו מתמזגות דת ומדינה. אין סתירות ביקום האלוהים, אומר חאן. סתירות מייצגות את הידע המוגבל שיש לבני האדם. על פי הקוראן והסונה, המוסלמים מסוגלים לחלוטין לשמור על רוחניות ועל שלטון עצמי.