cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלפונס ברטיון
עבודתו של ברטיון במשטרת פריז
הנושא המרכזי סביבו נסבּה עבודת הזיהוי המשטרתי בצרפת באותן שנים היה רצידיביזם – התופעה שעבריינים חוזרים על מעשיהם ועוברים עבירות, ובשל כך נתפסים מועדים לפשע או בעלי אישיות עבריינית. הרפובליקה הצרפתית השלישית הובילה ב-1885 חקיקה שכוננה מדיניות גירוש וכליאה של פושעים חוזרים בקולוניות מרוחקות. נוסף על כך, משבר החקלאות הצרפתי שהתחולל בשנות ה-80 של המאה ה-19, גרם לשטף מחודש של כפריים שנאלצו לעזוב את כפריהם ולעבור לערים. מצב זה עורר ויכוח באשר לסכנה החברתית שהציבו הנוודים והאביונים העירוניים המובטלים "כרונית" כמקור לגאות בפשע. לבסוף, בזמן הקומונה הפריזאית, נשרף כל התיעוד העירוני שקדם ל-1871, כך שלכל פריזאי שגילו היה מעל 22 הייתה אפשרות להמציא קורות חיים מזויפים (ברטיון תיאר בבדיחות את מעמד הפועלים הפריזאי כנתון ב"משבר זהות"). ואולם, ברטיון גילה במהרה שאין ערך לחוקים נגד רצידיביזם ללא ייעול בעבודת הזיהוי של פושעים חוזרים: "דבר אחד הוא להעביר חוק נגד רצידיביזם", כתב, "אחר כך יש צורך ליישם אותו. כדי לגזור גלות על רצידיביסט, התנאי הראשון הוא להכיר את זהותו או זהותה. אם אדם שכבר הורשע בשם פייר טוען ששמו הוא פול ושזוהי העבירה הראשונה שלו, איך אפשר אפילו לחשוד שהוא משקר? כיצד ניתן להוכיח זאת? הנה הבעיה שמעסיקה אותנו ... אם לא תבוא הבעיה על פתרונה, אל תטעו: לחוק נגד רצידיביזם יהיה יישום קשה ומוגבל".
במסגרת עבודתו נתקל ברטיון בכמות רבה של מסמכים ותצלומים שהיו מעורבבים ללא כל שיטה וסדר. בכל מעצר נדרשו פקידי המשטרה לוודא אם אפשר לקשר את העצור לתיקייה קיימת שאמורה להכיל את ההיסטוריה העבריינית שלו במקרה שכבר היה במעצר בעבר, או ליצור תיקייה חדשה, במקרה שמדובר במעצרו הראשון. הוא גרס כי שיטת המשטרה לזהות ולקטלג פושעים המתבססת אך ורק על עדות ראייה, אינה מדויקת ואינה אמינה. הוא שאף לפתח מערכת מדויקת ומתמטית שתאפשר לזהות עבריינים זיהוי מהיר ויעיל: "ברטיון ניסה לקעקע את מומחיות הפושעים בהתחפשות, באימוץ זהויות כוזבות, בריבוי ביוגרפיות וביצירת אליבי. הוא עשה זאת באנתרופומטריה, בדיוק האופטי של המצלמה, באוצר המילים המזוקק של הפיזיונומיה, ובסטטיסטיקה".
תִקנוּן (סטנדרטיזציה) הליך צילום הפורטרט
בעיית הצילום הייתה המרכזית בבעיות הרבות שניצבו בפניו. תצלומי פושעים נהגו זמן קצר לאחר המצאת הצילום בשנת 1839, אך תצלומים אלו נעשו בשיטות שונות. כשהחלו להצטבר בארכיונים המשטרתיים, לא יכלו להשתמש בהם כמכשיר לזיהוי עבריינים. אלן סקולה טען: "האקראיות המבולגנת של התצלומים והכמות הגדולה מדי של דימויים סיכלו את ההבטחה שבארכיב". ברטיון חיפש דרך לארגן את הכמות הגדלה והולכת של תצלומי עבריינים שבארכיון. "במהלך העשור האחרון", כתב, "משטרת פריז אספה למעלה מ-100,000 תצלומים. האם אתם מאמינים שניתן להשוות בהצלחה כל אחד מאותם 100,000 תצלומים עם אחד ממאה האנשים שנעצרים מדי יום בפריז? כאשר מנסים לעשות זאת במקרים של פושעים בולטים במיוחד, החיפוש דורש יותר משבוע של בדיקה, וזאת מבלי להזכיר את הטעויות וההשמטות שקורות מדי פעם שעבודה כה בררנית ומעייפת גורמת לעיניים. היה צורך במתודה של שלילת דומות (analogous) המקבילה לזו של הבוטניקה והזואולוגיה, כלומר, כזו שתהיה מבוססת על האלמנטים המאפיינים של האינדיבידואליות".
טכניקת תצלום פורטרט הזהות המשטרתי
ראשית הבין ברטיון שכדי שתצלום הפורטרט, תמונת המעצר, תוכל להועיל בשיטת הזיהוי שלו, עליו להיות תקני (סטנדרטי). כך ניסח ברטיון את ציפייתו מתצלום זהות משטרתי:
צילום הזהות החזיתי נועד לעזור בזיהוי מהיר על סמך ראייה. את הצילום "יזהו כל המכרים והחברים" של האסיר, וגם האסיר עצמו. זאת משום שבחיי היום-יום שלנו אנו רגילים לצפות בפנינו ובפני אחרים מהחזית. הפורטרט החזיתי נועד לשוטרים שמחפשים חשוד ברחוב, להפצה בקרב קהל של צופים לא מיומנים, או להצגה בפני קורבנות או עדים. הוא נועד הייתה ליצור מראה כללי ואידיאלי ככל הניתן, שיוכל לקלוע לכמה שיותר מזוויות הפנים של המצולם, כמה שיותר אפשרויות הבעה ורגעים, באופן שיתאים לזהותו במהירות, אף ברחוב ההומה, גם אם זמן הצפייה של השוטר בחשוד הוא קצר ביותר. מראה הפנים במצב "חצי מנוחה" נחשב על ידו כמתאים ביותר. לכן, אל לתצלום החזית להראות את אדם בתנועה, או עם הבעה חולפת, משום שתמונות אלו יראו אותו באופן מאוד רגעי, ספציפי ולא כללי, ולכן לא יהיו יעילים למטרות זיהוי.
עם זאת, ברטיון הבין שיחסי דמיון בין תצלום הזהות לבין הפושע, כפי שהוא נקלט על ידי מראה העיניים, הם בעייתיים ואינם תורמים לעבודת המשטרה. הוא מכנה את תצלום הפורטרט החזיתי "תמונה לא הגיונית" (l'image irraisonée) משום שהוא מתבסס על הזיכרון הוויזואלי האנושי, שאינו אמין. לעומת זאת, "זהו [תצלום] הפרופיל עם הקווים המדויקים שלו שמספק אינדיבידואליות קבועה לכל פנים", מאחר שקווי הפרופיל אינם משתנים במהלך השנים אצל אדם בוגר. ואולם, תצלום הפרופיל "ייתקל בהססנות ואולי אף בהכחשה על ידי אנשים מסוימים שאינם תופסים שזהו ייצוג, מכיוון אחר, של אותו אינדיבידואל אותו הם כן מכירים במראה מהחזית", זאת משום שאיננו מורגלים לראות את עצמנו או את מכרינו מזווית זו. ובכל זאת, דווקא תצלום זה יאפשר, לעין של שוטר מיומן, לחלץ את הזהות של העבריין באופן המדעי והשלם ביותר.
שיטתו של ברטיון יוצרת קשר מורכב בין הפורטרט המצולם לבין המציאות. הדמיון למציאות אינו נמדד עוד ביחס לרשמי החושים והראייה, אלא ביחס למערכת המדידה והתיוק, ובמידת מה, נגד הראייה הבלתי אמצעית. תפיסת הדמיון של התצלום למציאות, בשיטת הזיהוי שהציע, מזכירה ניסויים מדעיים אחרים שנעשו בעזרת המצלמה באותה תקופה, כגון תצלומי כרונופוטוגרפיה שיצר אטיין ז'ול מארה או תצלומים מורכבים שיצר פרנסיס גולטון, בהם המצלמה אינה מתעדת את מה שהעין רואה ממילא, אלא מייצרת תצלומים מהירים יותר ממה שהעין הלא מזוינת יכולה לראות (מארה) או תצלומים סטטיסטיים, שמרכיבים יחד מספר רב של דימויים ליצירת טיפוס אידיאלי ממוצע (גולטון). מהרגע בו חצה הצילום את סף הראייה, תצלומים הפכו ליותר מאשר תמונות – הם הפכו למידע (data), וככאלו, המידע שבתצלומים אינו נגזר מהשוואתם למציאות, אלא מהשוואתם לתצלומים אחרים.
מערכת מדידה ותיוק
כאמור, ברטיון הבין שגם תצלום זהות שעבר סטנדרטיזציה לא יוכל לתפקד בארכיון המכיל אלפי תצלומים, משום שהתאמה השוואתית של עבריין לתצלום על-פי מראה עיניים אינו יעיל, אינו מדויק ואינו מדעי. נדרשה שיטת סיווג "שתהיה מבוססת על האלמנטים המאפיינים של האינדיבידואליות"; שיטה שתחליף את עבודת ההשוואה הפרטנית המייגעת, אך גם שיטת סיווג שתוכל לקצר את משך הזיהוי והקישור בין תצלומי ארכיון לאינדיבידואלים ממשיים שנעצרו בידי המשטרה. כבן למשפחת סטטיסטיקאים ואנתרופולוגים, הכיר ברטיון את טכניקות הביומטריה והאנתרופומטריה - תחומי עיסוקם של אביו ואחיו הבכור - המשמשים כאמצעי מדעי לזיהוי בני אדם על בסיס מדידות פיזיות או פסיכולוגיות. הוא ניסה לייבא טכניקות אלו לדיסציפלינה הקרימינולוגית. השיטה שפיתח התבססה, מלבד על תצלום הזהות הסטנדרטי, גם על סדרה בת אחת-עשרה מדידות. על סמך ההנחה שהסיכוי לכך ששני בני אדם יוכלו לחלוק סדרה זהה של 11 מידות גופניות הוא קטן ביותר, בסביבות אחת לארבעה מיליון, גיבש ברטיון רשימת מדידות אנתרופומטריות (מדידות גופניות) של פושעים, אותה נדרשו מעתה ליישם פקידי המשטרה על כל עציר ואסיר. המדידות כללו גובה, היקף ראש, צורת האוזן הימנית, אורך כף רגל שמאל, אורך זרוע שמאל, צבע האישון, ועוד - אחת-עשרה מידות אותן החשיב ברטיון כקבועות אצל כל אדם בוגר. את רשימת המדידות האלו נדרשו פקידי המשטרה לרשום בכרטיסיית זהות, שכללה גם את תצלום הזהות הסטנדרטי (בחזית ובפרופיל, עם יחס הקטנה קבוע, כאמור לעיל). סדרת המדידות מסגרה את התצלומים בטקסט מספרי-מתמטי, ויצרה בסיס להשוואת התמונות. סביב מדידות אלו ארגן ברטיון את הארכיון המשטרתי.
הרציונל שבבסיס שיטת ארגון הארכיון של ברטיון לקוח מהמושג "האדם הממוצע" (l'homme moyen) שהמציא ב-1835 האסטרונום הבלגי ואחד מאבות הסוציולוגיה והסטטיסטיקה המודרנית, אדולף קטלה (Adolphe Quetélet). קטלה קבע כי ניתן לסדר כל מידה באוכלוסייה בעקומת "פעמון", כש"האדם הממוצע" (כלומר, רוב האוכלוסייה) נמצא במרכז ומשני צדיו נמצאות החריגות שנעשות נדירות יותר ויותר. הארכיון המשטרתי של ברטיון סודר על פי התפלגות המדידות הגופניות - "הגובה של האדם הממוצע", "צורת האוזן של האדם הממוצע" וכדומה - על סמך ההנחה ש"למין הרגע שישנו גיוון מסובייקט אחד לשני, אפשר להיות בטוחים ... שתפוצת המקרים הפרטיים תציית לעקומת הפעמון (binominal curve)". את אחת-עשרה המדידות הגופניות חילק ברטיון לשבע קבוצות על פי מידה, וארגן את כרטיסיות הזהות במטריצה של תת-חלוקות עוקבות, ראשית חלוקה על פי גובה, אחר כך על פי אורך הזרוע, היקף הראש, רוחב הראש, וכן הלאה, עד לאורך האצבע האמצעית. כך היה יכול למקם מאה אלף כרטיסיות ברשת של מגירות, כשתת הקבוצה האחרונה מורכבת ממגירה בודדת המכילה כתריסר כרטיסיות זהות. כפי שאבחן סקולה, "ניתן לומר שברטיון גילם את עקומת הפעמון כרהיט משרדי".
שיטתו של ברטיון נועדה לאלץ את גוף הפושע להציג את עצמו שוב לא באמצעות ראייה בלתי אמצעית, אלא בתוך מערכת תנאים מלאכותיים של מדידות ותיוק, בהם איבריו יאולצו להפיק מידע זהה לזה שכבר שמור בארכיון.
ב-1882 מפקדיו של ברטיון אישרו לו לערוך ניסוי של שיטתו, ולאחר מכן החלה משטרת צרפת ביישום השיטה, שבהמשך נקראה "ברטיונז'". השיטה החדשה הייתה יעילה בהרבה מקודמתה, וכפי שטען ברטיון, "ארבעה זוגות של שוטרים יספיקו, בפריז, למדידה כל בוקר בין השעה תשע ועד הצהריים, של 100 עד 150 איש שנעצרו ביום הקודם". מדידה של עצור ערכה כשבע דקות גם עם שוטרים לא מיומנים, והצילום לקח מעט יותר זמן; שוטרים מומחים יכלו לשחזר את המידע מהכרטיסיות בתוך חמש דקות בממוצע. לאחר עשר שנות עבודה יכול היה ברטיון להתפאר בכך שזיהה כ-4,564 פושעים חוזרים מתוך 100,000 הגברים ו-20,000 הנשים שבהם טיפל בין השנים 1883 ל-1893.
שיטת הברטיונאז' הצליחה מאוד בעולם, אומצה ב-1893 בארצות הברית, בלגיה, שווייץ, רוסיה, רוב דרום-אמריקה, תוניסיה, מערב הודו הבריטית ורומניה. תרגומים של חוברת ההדרכה של ברטיון הופיעו בגרמניה, שווייץ, אנגליה, פרו וארצות הברית. ברטיון זכה במדליית אביר בלגיון הכבוד הצרפתי ב-3 בספטמבר 1893, וכן במספר רב של עיטורי כבוד במדינות שאימצו את שיטתו, בהם אות אביר מסדר ואסה (Wasa) (שוודיה, 14 ביולי 1893), מפקד במסדר סנט-סבה (סרביה, 15 במאי 1895), קצין במסדר אוראנז'-נאסו (הולנד, 18 בפברואר 1896), מדליית כבוד מהמלכה ויקטוריה (אנגליה, 17 ביוני 1897), קצין במסדר כתר ברזל (אוסטריה, 17 בנובמבר 1897), מפקד מסדר סנט סטניסלאוס (רוסיה, 13 בדצמבר 1897), אביר מסדר דנבורג (דנמרק, 20 במרץ 1902), קצין במסדר הכוכב הרומני (רומניה, 20 באוגוסט 1902), אביר במסדר סן-מוריס ולזאר (איטליה, 30 בספטמבר 1908), מפקד במסדר לאופולד השני, (בלגיה, 20 באוגוסט 1912), מפקד במסדר המלכותי של איזבלה הקתולית (ספרד, 10 ביולי 1913) ומפקד במסדר סן-מוריס ולזאר (איטליה, 8 בספטמבר 1913).
"לחנך את העין" של השוטרים
ברטיון קרא לשיטת תצלומי הזהות שלו "portrait parlé" (פורטרט מדבר), ובנה קורס הכנה לשוטרים ופקחים חדשים במטרה "לחנך את עינם" (קורסים בני שלושה חודשים, עם עשרים עד עשרים וחמישה משתתפים בכל פעם). הקורס התמקד בפירוק הפנים. הסטודנטים בו נדרשו ללמוד כיצד למדוד מאפייני פנים שונים, כגון אוזן, אף או מצח, ולתייג את המדידות בטקסונומיה מורכבת של צורות (קווי מתאר, פיתולים, קפלים, מרווחים, זוויות וכדומה). חלק מטכניקה זו נועדה להקל על הזיכרון של פנים ותצלומי פנים. ברטיון האמין שהאדם יכול לראות ולזכור רק את מה שהוא מסוגל לתאר, ולכן יש לבנות עבורו אוצר מילים מיוחד שיוכל להפיק נקודות עוגן לזיכרון.
בבחינה המסכמת בקורס קיבלו הסטודנטים כרטיסיית זהות של אדם מסוים, עם כל התיאור המילולי אך ללא התצלום שאמור להיות מוצמד אליה. הם נדרשו לזכור את פרטי הכרטיסייה לפני שזו נלקחה מהם, ואז לזהות את האדם המבוקש בתוך קהל של אנשים (לעיתים נדחס מסדרון של מבנה משטרתי באנשים באופן שדימה "שדרה עירונית", והנבחנים נאלצו לזהות בתוכו את ה"מבוקש" שלהם).
מאמר אוהד אנונימי בעיתון "הבוקר" (Le Matin) מ-1903, תחת הכותרת "הפורטרט המדבר" ("Le Portrait parlé"), תיאר את משטר החינוך הוויזואלי של שיטת ברטיון:
צילום זירות פשע
תחום קרימינולוגי נוסף אליו חדרה המצלמה במאה ה-19 הוא צילום זירות פשע, וגם עליו ניכרת השפעתו של ברטיון. תצלום זירות הפשע היה עניין כאוטי שדרש הסדרה. ברטיון קבע סטנדרט לזווית העדשה, לפרספקטיבה, לקנה המידה, לנושאים שיש לצלם ולתאורה שבה יש להשתמש. הוא הכניס סרגל מידה לתצלומים אלו, והמציא מצלמה מיוחדת לצילום גופות בזירות הרצח, שהייתה בעלת עדשה רחבת זווית והוצבה על גבי חצובה שאת שלוש רגליה ניתן להאריך ולהציבה מעל הגופה (כמעין אוהל) כשהעדשה מופנית כלפי מטה. כך צולמה הגופה במראה-על, בזווית של 90 מעלות (לרוב ניתן לראות את רגלי החצובה בתוך התצלום). בהגיעו לזירה, נדרש צלם המשטרה לצלם מראה-על שכזה, ובנוסף לו את הגופה בסביבתה יחד עם סרגל קנה מידה שיצביע על גודלו של האתר ומידתם של חפצים בסביבה, ותצלום שלישי של תקריב הגופה מגובה הרצפה. בבתי המשפט בצרפת תצלומים אלו, שנחשבו לקבילים כראיה, הוצגו לא פעם בידי התביעה כדי לזעזע את חבר השופטים ובכך להשיג הרשעה מהירה.
על פי עיתוני התקופה, החל משנות התשעים של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 נהג ברטיון לצלם בעצמו את זירות הרצח בתיקים חשובים. ברטיון הקפיד ששוטרים לא יזיזו חפצים במקום, ותצלומי אתרי הפשע לרוב אינם כוללים סימנים של התערבות בו (בניגוד לתצלומי זירות רצח של משטרת ניו יורק, שאמצה בתחילת המאה ה-20 את שיטת הצילום של ברטיון, אך בהם ישנן עדויות שונות להתערבות השוטרים בזירה, כגון הוספת כובעו של הנרצח על גבי גופתו, הזזת הגופה ממקומה, ובמקרים רבים חדירה של רגלי השוטרים וידיהם לתוך התצלום). משנת 1902 החל ברטיון לצלם גם טביעות אצבע בזירות פשע.
ברטיון השפיע גם על פרקטיקת תצלומי פורטרט של גופות לא מזוהות בחדרי מתים. בתחילה נלקחו תצלומים אלו בידי עובדי חדר המתים בשעה שהגופה החלה להרקיב, אך עד סוף המאה ה-19 הם היו חלק קבוע בכל מקרה שבו נדרשה הצגה של גופות. הצגה של גופה, או של תצלומה, כיוון לציבור הכללי, בשאיפה למצוא משהו שיוכל לזהות את המת. אגף הצילום במשרד הזיהוי של ברטיון היה הסמכות המרכזית לכינון קווים מנחים לתצלום הזהות בחדר המתים. כמעט כל תצלומי הפורטרט מחדרי המתים היו במראה מהחזית, משום שנועדו לזיהוי על ידי הקהל הרחב שאינו מקצועי.
ברטיון ופרשת דרייפוס
יוקרתו של ברטיון הביאה לכך שנחשב כעד מומחה גם בתחומים בהם ידיעותיו היו מוגבלות מאוד, וכך נטל חלק באשמת הבגידה שטפלו על הקצין הצרפתי היהודי אלפרד דרייפוס. בעוד שיהירות ושאפתנות מילאו תפקיד בהתנהלותו, היותו "אנטישמי ידוע" תרמה גם היא לחלקו בפרשה. ברטיון שימש עד תביעה בפרשת דרייפוס בשנת 1894, ואחר כך שוב ב-1899. הוא העיד כמומחה וטען כי דרייפוס הוא הכותב האמיתי של איגרת מפלילה (Bordereau) שנשלחה אל השגרירות הגרמנית בפריז ובה פירוט של מסמכים צבאיים חסויים צרפתיים. למרות העובדה שניתוח כתבי-יד לא היה תחום התמחותו, ועדותו הייתה מעורפלת, רצופת פיתולים ופגמים, היא היוותה גורם מרכזי בעיוות הדין ובהרשעתו הידועה לשמצה של דרייפוס.
בעדותו, ניסה ברטיון להוכיח, באמצעות מערכת מורכבת של מדידות, כי דרייפוס התכוון להסוות את כתב ידו על ידי חיקוי של כתב היד שלו כאילו אדם אחר כתב אותו. בדרך מתוחכמת זו, טען ברטיון, ביקש דרייפוס להוכיח את חפותו במידה וייתפס על ידי כך שיטען כי מישהו אחר זייף את כתב ידו. שני בתי-המשפט הצבאיים קיבלו עדות זו, ודרייפוס הורשע. פסק-דין של בית המשפט הצבאי השני גרם לשערורייה גדולה, ובסופו של דבר הפסיקה התהפכה. על ידי רבים, בהם אפילו מתנגדיו של דרייפוס, עדותו של ברטיון נתפסה כמוזרה מאוד בזמן המשפט החוזר, ושמו הטוב נפגע ומעולם לא שוקם.
מורשתו של ברטיון
הברטיונאז' הייתה השיטה המרכזית לקטלוג פושעים למעלה מעשר שנים, ואלפי עבריינים חוזרים הובאו לדין באמצעותה, עד שטביעת אצבע החליפה אותה לבסוף. פרנסיס גלטון, איש אשכולות אנגלי שהיה ממקדמיה של שיטת הזיהוי באמצעות טביעת אצבע, פיתח גם שיטה לצילום מורכב שנועדה לחשוף את המראה הטיפוסי של קבוצות אוכלוסייה, כגון פושעים, בהסתמך על תצלום הזהות הסטנדרטי שפיתח ברטיון. טביעות האצבע הצטרפו לברטיונאז' ונעשו יותר דומיננטיות במהלך השנים. ברטיון המשיך לפתח את שיטתו ולהפיצה בעולם עד שנפטר בשנת ב-1914 בשווייץ.
ברטיון זכה לאזכור בסדרת ספרי הבילוש המפורסמת שרלוק הולמס של ארתור קונן דויל. בספר כלבם של בני בסקרוויל טוען ג'יימס מורטימור, שפנה לשרלוק הולמס בבקשת עזרה, משום שהוא המומחה השני ברמתו באירופה בעניינים פליליים. הולמס שאל "ולמי הכבוד להיות הראשון?" ונענה בידי מורטימור שזהו מר ברטיון.
גנים אפורים
גנים אפורים  (באנגלית: Grey gardens) הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 1975 שנוצר על ידי הבמאים אלברט ודייוויד מייזלס.
הסרט מתאר את חיי היום יום של האם והבת, שלהן שם זהה, אידית "אידי" בובייה ביל, נשות חברה לשעבר שחיות בבדידות באחוזה ישנה וחסרת חן, בשכונת היוקרה פונד ג'ורג'יקה במזרח המפטון, ניו יורק. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן בשנת 1976 אך לא נכנס לתחרות הראשית. בשנת 2010 הסרט הוכר על די ספריית הקונגרס האמריקאית, כסרט בעל חשיבות היסטורית, תרבותית ואסתטית בהיסטוריית הקולנוע הלאומי של ארצות הברית.
רקע
הדמויות הראשיות בסרט, אידית בובייה ביל יואינג (1895-1977), המכונה "אידי הגדולה", ובתה אידית בובייה ביל (1917-2002), המכונה "אידי הקטנה", היו דודה ובת דודה מדרגה ראשונה של אשת הנשיא המנוח ג'ון קנדי, הגברת ג'קלין קנדי אונסיס. שתי הנשים חיו יחד ב"גנים אפורים" במשך עשרות שנים עם קרנות כספים קטנות, בעליבות ובבדידות. הבית תוכנן בשנת 1897 על ידי ג'וזף גרינליף ת'ורפ ונרכש בשנת 1923 על ידי "אידי הגדולה" ובעלה פילן ביל. לאחר שביל עזב את הבית, עם שני בניו ועבר לגור עם אישה אחרת, "אידי הגדולה" ו" אידי הקטנה " חיו שם במשך יותר מ 40 שנים. הבית נקרא "גנים אפורים" בשל צבעי הדיונות, קירות גן הבטון, ונוף הים שמקיף את האחוזה. בסוף שנת 1971 ותחילת שנת 1972, תנאי המחיה בבית היו קשים ביותר והבית היה נגוע בפרעושים, ומאוכלס על ידי חתולים ודביבונים רבים, בשלב זה נשללו מהשתיים אספקת מים זורמים ואספקת חשמל, ואשפה וריקבון הצטברו בכמויות גדולות. לאחר שהתקבלו תלונות רבות מהשכנים של השתיים על ריח רע שמגיע מן הבית ומתפשט בכל השכונה, פשט משרד הבריאות בקיץ 1972 על הבית. משרד הבריאות קבע שהבית מהווה מפגע תברואתי ליושביו ולסביבתו ודרש מהשתיים לדאוג לניקיונו לאלתר, ולא יפונו ממנו והבית ייהרס. לרוע המזל, לשתיים בדיוק נגמרה קרן הירושה המצומצמת שהוריש הבעל לשעבר של "אידי הגדולה" לשתיים, לאחר שנפטר ולכן לא יכלו לשלם את עלויות הניקיון. כתב מקומי ששמע על פשיטת משרד הבריאות התעניין בסיפור והגיע עם מצלמה לבית של השתיים וביקש לראיין אותן לכתבה ולצלם אותן ואת מצב הבית העגום. הכתבה התפרסמה בצהובון הנשיונל אנקוויירר, הסיפור תפס תאוצה והגיע עד למגזין הניו יורק טיימס. בעקבות הכתבות שברובן גם נמתחה ביקורת קשה על התעלמותה של האחיינית קנדי אונסיס ממצב קרובות משפחתה, נוצרה התערבות ראשונה של ג'קלין קנדי אונסיס שעימה הקשר נותק שנים רבות לפי כן. כשבאה לבקר לראשונה מאז שנים רבות באחוזה ונחשפה למצב המזוויע שלה, אונסיס ואחותה הקטנה לי רדזיוויל דאגו לניקוי, ייצוב ושיפוץ האחוזה וכמו כן הזרימו כספים באופן קבוע מדי חודש למחייתן של השתיים. בעקבות החשיפה בתקשורת גברה סקרנותם של היוצרים דייוויד ואלברט מייזלס, והשניים הגיעו לביתם של האם והבת בבקשה לצלם סרט תיעודי על הבית, השתיים הסכימו בתמורה לחלוקה שווה ברווחי הסרט.
השפעת הסרט ותרומתו להיסטוריה הקולנועית
הסרט נחשב לפורץ דרך בתרבות הקולנוע הדוקומנטרי. הקולנוע הדוקומנטרי בשנים לפני כן היה קולנוע נטול התפתחות דרמטית, ואופיו היה דומה לזה של כתבות טלוויזיה וכך גם הייתה כוונת היוצרים מלכתחילה, אך במהלך הסרט הופתעו היוצרים מהפתיחות של השתיים שלא חסכו שום פרט מחייהן האישיים, ומבלי ששמו לב, יצרו שפה קולנועית חדשה בתחום הקולנוע הדוקומנטרי. משקעי עבר עלו, כאשר בין השתיים התפתחו ויכוחים קולניים והאשמות הדדיות, הכל לעיני המצלמות. יוצרי הסרט זנחו את רעיונם המקורי להתמקד בהיסטוריית הבית והחלו להתמקד בסיפורן האישי של השתיים.
לאחר יציאת הסרט
אידי הגדולה" נפטרה מדלקת ריאות בשנת 1977 בגיל 81 .למרות שנהנתה מהמעמד הכלכלי שהקנה לה הסרט, סרבה עד אותן שנים להתראיין לכלי התקשורת בטענה ש"כל מה שתרצו לדעת, נמצא בסרט". לאחר מותה של האם מכרה אידי הקטנה את הבית בשנת 1979, לעורך וושינגטון פוסט לשעבר בן בראדלי, ולאשתו סאלי קווין בסכום של 220,000 דולר, לאחר שאלה הבטיחו לשמור על המבנה כפי שהוא (הסכם המכירה אסר על הריסת הבית). "אידי הקטנה" המשיכה ליהנות בשנים שאחרי כן מתמלוגי הסרט, יצאה לבמות עם מופע קברט בכיכובה ואף פתחה ליין אופנתי שהתבסס על סגנונה האישי שזכה אף הוא לתשומת לב נרחבת כשהסרט יצא לאקרנים. אידי הקטנה נמצאה מתה בדירתה בפלורידה בשנת 2002 בגיל 84. בשנת 2006, הוציאו האחים מייזלס מהדורת DVD מוגבלת של הסרט, עם קטעים שלא נראו לפני כן.
הסרט בתרבות האמריקאית
הזמר רופוס ויינרייט הוציא בשנת 2001 את אלבומו poses שכלל בתוכו את הסינגל grey gardens שנכתב בהשפעת הסרט. בשנת 2006 המחזמר "גנים אפורים" בהשראת הסרט, הוצג על במות ברודוויי. המחזמר זכה בשלושה פרסי טוני על עיצוב תלבושות למחזמר, ועוד שני פרסים בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר במחזמר" שנחלק על ידי שתי כוכבות המחזמר (כריסטין אברסול ומרי לואיז ווילסון) ששיחקו את האם והבת. בשנת 2009 הוציאה חברת HBO סרט טלוויזיה בשם "זיכרונות מאחוזת הגנים האפורים" בכיכובן של ג'סיקה לאנג ששיחקה את אידי הגדולה ודרו ברימור ששיחקה את אידי הקטנה. הסרט סיפר את סיפורן האישי של שתי כוכבות הסרט המקורי בשנים שקדמו לצילומי סרט ובמהלכו. תפקידה של ברימור בסרט זיכה אותה בפרס אמי בקטגוריית "השחקנית הראשית במיני סדרה או סרט" של אותה השנה.
מדליין מנינג
מדליין מנינג-ג'קסון-מימס (באנגלית: Madeline Manning-Jackson-Mims; נולדה ב-11 בינואר 1948) היא אתלטית אמריקאית בעבר, אלופה אולימפית (מקסיקו סיטי 1968), אלופת אמריקה (ויניפג 1967), אלופת האוניברסיאדה ( טוקיו 1967), 6 פעמים אלופת ארצות הברית (1967, 1969, 1975, 1976, 1980 ו-1981) ושיאנית ארצות הברית במשך 7 שנים בריצת 800 מטר. היא האתלטית האמריקאית היחידה שזכתה במשחקים האולימפיים בריצת 800 מטר (נכון ל-2016) והצעירה ביותר שזכתה בריצת זו (עד לשנת 2008).
ביוגרפיה
מנינג נולדה וגדלה בקליבלנד, אוהיו. היא בוגרת אוניברסיטת טנסי.
אלופת אמריקה ואלופת האוניברסיאדה
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בויניפג, קנדה באוגוסט 1967 זכתה מנינג במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:02.35 דקות, לפני בת ארצה דוריס בראון (2:02.95 דקות) ואביגיל הופמן מקנדה (2:04.82 דקות). חודש לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בטוקיו יפן היא זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:06.8 דקות, לפני אביגיל הופמן (2:08.5 דקות).
אלופה אולימפית
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה מנינג במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא אולימפי חדש של 2:00.92 דקות, לפני אילאנה סילאי מרומניה (2:02.58 דקות) ומיה חומרס מהולנד (2:02.63 דקות).
בתחרות שנערכה בשטוטגרט, גרמניה ב-30 ביולי 1969 קבעה מנינג בריצת 800 תוצאה של 2.01.4 דקות ודורגה ראשונה בעולם בשנה זו.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה מנינג במדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם מייבל פרגרסון, שריל טוסיינט וקתי המונד בתוצאה של 3:25.15 דקות, אחרי מזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 3:22.95 דקות ולפני מערב גרמניה (3:26.51 דקות). בריצת 800 מטר היא סיימה במקום עשירי בשלב חצי הגמר בתוצאה של 2:02.39 דקות ולא הצליחה להתברג לריצת הגמר ובכך לא הצליחה להגן על תוארה.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיימה מנינג במקום 16 בריצת 800 מטר. בשלב חצי הגמר היא סיימה אחרונה במקצה שלה בתוצאה של 2:07.25 ולא עלתה לריצת הגמר. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 2:00.62 דקות. שבוע לאחר המשחקים, בתחרות שנערכה בקולג' פארק במרילנד ב-7 באוגוסט היא קבעה בריצת 800 מטר שיא ארצות הברית חדש של 1.57.90 דקות. שיא זה החזיק מעמד כ-7 שנים ונשבר על ידי מארי דקר (1.57.60 דקות).
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מוסקבה (1980) שנערכו ביוג'ין, אורגון זכתה מנינג במקום ראשון בריצת 800 מטר בתוצאה השנייה בטיבה שלה (1:58.3 דקות) ונכללה בפעם הרביעית במשלחת האמריקאית למשחקים האולימפיים, אך בשל החרם על אולימפיאדת מוסקבה (1980) שהובילה ארצות הברית נמנע ממנה להשתתף.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסקרמנטו, קליפורניה בשנת 1981 זכתה מנינג במדליית זהב בפעם השישית בריצת 800 מטר בתוצאה של 1.58.50 דקות.
חייה האישיים
בשנת 1969 נישאה מנינג לג'ון ג'קסון וכעבור כשנה היא התגרשה ממנו. לזוג נולד בן, ג'ון ג'קסון ה-3, אתלט מצטיין, אלוף המכללות בקפיצה משולשת.
This Is Me Trying
This Is Me Trying (בעברית: זאת אני מנסה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבום האולפן השמיני שלה, Folklore. השיר יצא לאור ב-24 ביולי 2020, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, ביחד עם שאר שירי האלבום. השיר נכתב על ידי סוויפט וג'ק אנטונוף והופק על ידי סוויפט ואנטונוף גם כן. השיר זכה להצלחה בינלאומית מבלי שיצא כסינגל, תוך שנבחר גם לא לצאת כסינגל ולא נשלח לשום פורמט של רדיו הלהיטים העכשוויים.
עם יציאתו, "This Is Me Trying" זכה לביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה, תוך שנאמר עליו כי הוא "שיר גותי, בו סוויפט מדברת על הכישלונות שלה ולא רק על ההצלחות שלה". כמו כן, נאמר כי הוא "מעט צורם, אם גם מרענן בצורה כזו שפוגעת בשומע וגורמת לו לחוות את התחושות שבו". השיר הופיע במקום ה-12 במצעד שירי הספוטיפיי העולמי וצבר למעלה מ-4.449 מיליון השמעות ביממה אחת, תוך שהפך לאחד מהשירים עם הפתיחות הגדולה ביותר בשנת 2020. בשבוע אחד, צבר 18.1 מיליון השמעות.
הרכב ומילים
השיר מדבר על הניסיונות הכוזבים של ג'יימס (אחת מהדמויות באלבום) לתקן את העוול שעשה לבטי. (הדמות עליה נכתב השיר "Betty") בשיר, יש מונולוג פנימי בין ג'יימס לבין עצמו, בשעה שהוא מתנצל בפני בטי. כמו כן, הוא שואל את עצמו כיצד יוכל לתקן את הטעות שעשה (הבגידה בבטי) ואיך יוכל לפצות אותה על כך.
את השיר הקליטה סוויפט במהלך שנת 2020, בדומה לשאר שירי האלבום Folklore.
ביקורת
ריצ'רד ריפלקטס מ-Medium כתב כי "בשיר, טיילור סוויפט מודה בכישלונותיה, בטעויותיה ובחוסר הביטחון שלה". הוא הוסיף ואמר כי הקטע "They told me all of my cages were mental/ So I got wasted like all my potential/ And my words shoot to kill when I’m mad/ I have a lot of regrets about that" ראוי לשבח.
ביאנג הוליווד נכתב כי השיר הוא "מעין הדרך של סוויפט לרפא את שיברון הלב שהיא [הדמות בשיר] חוותה".
הצלחה מסחרית
עם הפצתו של Folklore, השיר נחת במקום השמיני במצעד הספוטיפיי האמריקאי, עם 2.545 מיליון השמעות והפך לאחד מהשירים עם הבכורה הגדולה ביותר של אמנית בארצות הברית בתולדות הפלטפורמה. בשבוע אחד, צבר שם למעלה מ-9.327 מיליון השמעות. במצעד הסינגלים האוסטרלי הגיע למקום ה-18, תוך שברולינג סטון טופ 100 הגיע למקום ה-12.
במצעד הבילבורד הוט 100 הגיע למקום ה-39 מבלי שיצא כסינגל, תוך שבמצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים הגיע למקום התשיעי.
קרדיטים וצוות
הקרדיטים לקוחים מהאתר טיידל.
אדיטה וילקויקיוט
אדיטה וילקויצ'יוטה (בליטאית: Edita Vilkevičiūtė; נולדה ב-1 בינואר 1989) היא דוגמנית ליטאית.
נעוריה
וילקויצ'יוט נולדה בקובנה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית, ברית המועצות (כיום ליטא). על פי ראיון שנערך איתה לאחרונה בטלגרף, היא השתתפה בליהוק דוגמנות שאורגן על ידי D-Max ניהול דוגמניות בזמן שהייתה בחופשה עם ההורים שלה בחוף הים בליטא.
התדמית הציבורית
בשנת 2012 היא הופיעה בלוח השנה של פירלי.
חיים אישיים
ביולי 2017 נישאה לביורן פרדריק גרלינג.
מרגריטה, נסיכת ליינינגן
מרגריטה, נסיכת ליינינגן (בגרמנית: Margarita Prinzessin zu Leiningen; 9 במאי 1932 - 16 ביוני 1994) הייתה נסיכה גרמנייה מבית ליינינגן.
ביוגרפיה
מרגריטה נולדה ב-9 במאי 1932 בקובורג, לקרל, נסיך ליינינגן ולמריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה. ב-5 בינואר 1951 התחתנה מרגריטה עם פרידריך וילהלם, נסיך הוהנצולרן, בנו הבכור של פרידריך, נסיך הוהנצולרן, ומרגרטה קרולה, נסיכת סקסוניה, ממנו נולדו לה שלושה בנים. ב-16 ביוני 1994 התאבדה מרגריטה בביתה באיברלינגן.
משפחתה
ב-5 בינואר 1951 התחתנה מרגריטה עם פרידריך וילהלם, נסיך הוהנצולרן, בנו הבכור של פרידריך, נסיך הוהנצולרן, ומרגרטה קרולה, נסיכת סקסוניה, ממנו נולדו לה שלושה בנים:
מלכה טננבאום
מלכה טננבאום (נולדה בשנת 1937) היא שחיינית עבר ישראלית. היא אלופת צליחת הכנרת החמישית (1953) והאישה הראשונה שצלחה את הכנרת לאורכה (1954) והחמישית בכלל.
ביוגרפיה
טננבאום נולדה בדרזדן, גרמניה. במהלך מלחמת העולם השנייה היא עברה להולנד. היא עלתה לארץ ישראל בשנת 1947 עם עליית הנוער. אמא של טטנבאוום היא יהודית ויינר האישה המצילה הראשונה בישראל, עבדה בבריכת גלי גיל ברמת גן, שם היא התאמנה בשחייה בקבוצת ברית מכבים עתיד.
באוקטובר 1953 נסעה טננבאום לטבריה על מנת להשתתף בצליחת הכנרת החמישית. קבוצתה לא הייתה מוכנה לממן עבורה את הסירה המלווה בתחרות, אך לשמחתה אחד המשתתפים ביטל את השתתפותו ובכך נותרה סירה מלווה פנויה. מרכז הפועל שמח להעניק לה את הסירה כדי שתוכל להשתתף בצליחה. היא זכתה במקום הראשון מבין הנשים ובמקום 15 כללי בתוצאה של 3:16:10.6 שעות, לפני אראלה כהן (3:17.16.0 שעות) שזכתה בצליחה הרביעית. האירוע סביב השתתפותה בצליחה, עורר כעס רב בין מרכז הפועל למרכז מכבי והיא בחרה לעזוב את קבוצתה ולעבור לשחות בקבוצת הפועל תל אביב.
ב-23 באוקטובר 1954 צלחו שתי נשים ראשונות את הכנרת לאורכה מטבחה לדגניה א'. האירוע מומן וסוקר על ידי עיתון העולם הזה. לשתי השחייניות הייתה סירה מלווה אחת בלבד, כך שהן נאלצו לשחות ביחד, בקצב אחיד. לקראת הסיום, החלה טננבאום להגביר את קצב שחייתה וסיימה ראשונה בתוצאה של 9:20:40 שעות, לפני עדנה בורנשטיין שסיימה בתוצאה של 9:40 שעות.
בשנות ה-50 הופיעה טננבאום בפרסומת של גוטקס לבגדי ים. היא עסקה גם בשחייה צורנית ובקפיצות למים והשתתפה בתחרויות בשחייה צורנית.
בשנת 1968 זכתה טטבנבאום בפרס מציל בריכה מצטיין ובשנת 1969 עברה ללמוד פיזיותרפיה בניו יורק שם היא מתגוררת עד היום.
משפחתה
אחותה הצעירה של טננבאום היא גלינה ויינר, אלופת ישראל בשחייה ואחייניתה (הבת של גלינה ויינר), היא מעיין דוידוביץ' השייטת האולימפית של ישראל (בייג'ינג 2008 וריו דה ז'ניירו 2016).
הרמה הברנית
הרמה הברנית (בגרמנית: Berner Oberland), הידועה גם בתור רמת ברן או הרמה הברנזית, היא חבל ארץ במרכז שווייץ המצוי בתחומי קנטון ברן.
גאוגרפיה
הרמה משתרעת בחלקו הדרומי של הקנטון, והיא מהווה את החלק הגבוה וההררי שלו. בהגדרה המקובלת, חבל הארץ מתפרס על פני חמישה מחוזות מנהליים שונים. הגבול הצפוני של האזור, נמתח לאורך רכסי ההרים שבמרכז קנטון ברן, המפרידים בין שטחי השפלה רצופת הגבעות שמצפון לבין האגמים הגדולים של הקנטון: אגם תון ואגם ברינץ. מדרום לאגמים, עולים פני הקרקע בחדות, עד שהם מגיעים לשיאם בפסגות הגבוהות של האלפים הברניים השולטים על אזורי הגבול בין קנטון ברן לקנטון ואלה.
בשטחי הרמה הברנית, מתקיימים תנאים ייחודיים שונים המבדלים אותה במידת מה משאר קנטון ברן. לתוואי השטח ההררי מתלווה אוכלוסייה דלילה יותר ביחס לאזורים אחרים בקנטון. צפיפות האוכלוסין נמוכה ובאופן דומה גם כמות הערים מזערית. בנוסף, הגאוגרפיה הקשה תרמה להתפתחותו של ניב לשוני מקומי, אלמאנית עילית-עילית (Hegscht-alemannisch), השונה מהאלמאנית העילית (Hoch-alemannisch) המדוברת בשאר קנטון ברן. גם מבחינה היסטורית ידע האזור לא פעם דרך נפרדת מאזורי השפלה שמצפון לו, באופן אשר התבטא גם בהפיכתו לקנטון נפרד למשך מספר שנים במסגרת הרפובליקה ההלווטית. אך יותר מכל דבר אחר, נראה כי האזור נודע בעיקר עקב היותו אחד המרכזים התיירותיים המשגשגים ביותר בשווייץ. עם מסורת תיירותית ארוכת שנים, רשת תחבורה מתקדמת, כפרים ציוריים ונופים אלפיניים בולטים, הרמה הברנית נהנית במשך תקופה ארוכה מתיירים רבים הפוקדים אותה מדי שנה.
היישובים הגדולים
ברחבי הרמה הברנית ישנם שני מרחבים של רצף עירוני, הכוללים כל אחד כמה ערים ויישובים: תון ואינטרלאקן. ממעבר להם פזורים בחבל ארץ זה גם כ-20 כפרים ועיירות בעלי אוכלוסייה של למעלה מ-3,000 תושבים.
כלל היישובים
ברחבי הרמה הברנית שוכנים כ-80 ערים, עיירות וכפרים.
סיבור ארנה
סיבור ארנה הוא מתחם רב תכליתי לקונצרטים ואירועי ספורט הממוקם על האי קרסטובסקי בסנקט פטרבורג. שימש כמגרש הבית של מועדון הכדורסל ספרטק עד 2014. לאחר הקמת מועדון הכדורסל זניט הפכה הארנה לאולם הבית של קבוצת הכדורסל החדשה ומשמש גם את מועדון הכדורעף של זניט.
היסטוריה
בספטמבר 2015, הארנה אירחה לראשונה טורניר טניס לגברים במסגרת אליפות סנקט פטרבורג הפתוחה.
ב-18 בדצמבר 2016 הארנה אירחה את אחד מתחרויות MMA הגדולות ברוסיה, במסגרת "Absolute championship berkut" שאסף קהל של יותר מ-5 אלף צופים.
רנדי בארנס
אריק רנדולף "רנדי" בארנס (באנגלית: Eric Randolph "Randy" Barnes; נולד ב-16 ביוני 1966) הוא אתלט עבר מארצות הברית. הוא אלוף אולימפי, סגן אלוף עולם ושיאן עולם (1990–2021) בהדיפת כדור ברזל.
ביוגרפיה
בארנס נולד בצ'ארלסטון, מערב וירג'יניה וגדל בסנט אלבנס, מערב וירג'יניה.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה בארנס במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 22.39 מטר, אחרי אולף טימרמן ממזרח גרמניה שקבע שיא אולימפי חדש של 22.47 מטר ולפני ורנר גינתר משווייץ (21.99 מטר).
שיאן עולם
בתחרות שנערכה בווסטווד, לוס אנג'לס, קליפורניה ב-20 במאי 1990 קבע בארנס בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 23.12 מטר, שיפור לשיאו בן השנתיים של אולף טימרמן (23.06 מטר). שיא זה החזיק מעמד 31 שנים ונשבר על ידי בן ארצו ראיין קראוזר (23.37 מטר).
השעיה לאחר שימוש באימרוץ
בארנס הושעה ל-27 חודשים לאחר שנימצא שהשתמש בסטרואידים אנאבוליים, מתילטסטוסטרון בתחרות שנערכה במאלמה, שוודיה ב-7 באוגוסט 1990. בעקבות ההשעיה נמנע ממנו להשתתף באולימפיאדת ברצלונה (1992).
סגן אלוף עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 זכה בארנס במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.80 מטר, אחרי ורנר גינתר (21.97 מטר) ולפני אלכסנדר באגץ' מאוקראינה (20.40 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 זכה בארנס במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.41 מטר, אחרי בן ארצו ג'ון גודינה (21.47 מטר) ומיקה הלווארי מפינלנד (20.93 מטר).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה בארנס במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.62 מטר, לפני ג'ון גודינה (20.79 מטר) ואלכסנדר באגץ' (20.75 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 סיים בארנס רק במקום 13 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.51 מטר.
השעיה לכל החיים
בשנת 1998 נמצא בארנס שהשתמש באנדרוסטנדוין, סטרואיד שמשמש כהורמון. לטענתו, לא ידע שזהו חומר אסור לשימוש. הוא הושעה מהמשחקים האולימפיים לכל חייו.
בנגבהאבאן
בנגבהאבאן (בבנגלית: বঙ্গভবন, בתרגום חופשי: "הבית של בנגל") הוא מעונו הרשמי ומקום העבודה של נשיא בנגלדש. הוא ממוקם בדאקה, בירת בנגלדש, בכביש הנושא את אותו השם של המשכן ומוקף בגני בנגבהאבאן. הנשיא אבו סייד צ'וודהורי הפך לנשיא בנגלדש הראשון שהתגורר במקום לאחר שבועה ב 12 בינואר 1971. יחידת גדוד הנשיא משמר אחראית לביטחון הארמון.
אדריכלות
הבנגאבהאן הוא תערובת של אדריכלות מוגולית עם נגיעות של עיצובים מהתקופה הבריטית המאפיינות מספר מבנים מהתקופה הבריטית (1857–1947) בדאקה. עם השחזור בין 1961 ל -1964 שולבו אלמנטים רבים של אדריכלות אסלאמית וסגנונות בנגל. לארמון קירות גבול גבוהים מכל ארבעת הצדדים. הבניין הראשי הוא מתחם בן שלוש קומות, סביבו ניצבת גינה וכיסוי עצים נרחב. שטח הרצפה של קומת הקרקע הוא 7000 מ"ר. בית הנשיא נמצא בפינה הצפונית-מזרחית, הכולל שתי קומות של שתי סוויטות יחד עם חמישה חדרי שינה מרווחים ומרוהטים היטב.
בקומת הקרקע ממוקמים גם משרד הנשיא, משרד המזכירות האזרחיות והצבאיות ונציגי נשיא אחרים וחדרים נפרדים לקהל עם מבקרים מקומיים וזרים. בנוסף, ישנו חדר ארונות, אולם אירועים, אולם דארבר (בית משפט), חדר ארוחות, אודיטוריום קטן וטרקלין למבקרים מקומיים. בנוסף למעון הנשיא, ישנם חמישה חדרים לפקידים, חדר בקרה וסטודיו בקומה הראשונה. בקומה השנייה ישנן ארבע סוויטות לראשי מדינות וממשלות זרות. לבנגבהאן יש מתחם פתוח של 20 דונם. משרד האבטחה, סניף הדואר, בנק, אולם קפיטריה, מסגד בן שלוש כיפות וצריפים של גדוד המשמר של הנשיא נמצאים בסמוך לשער הראשי של בנגבהאן. המגורים לקצינים ואנשי לשכת הנשיא ממוקמים בשלושה אזורים נרחבים בבנגבהאן. ישנם גם שני צימרים האחד עבור המזכיר הצבאי והשני עבור עוזר המזכיר הצבאי.
קרב רובוטים
קרב רובוטים היא תחרות בה שני רובוטים או יותר משתמשים בשיטות שונות על מנת להרוס או להשבית את הרובוט/ים היריב/ים. נכון להיום, ברוב המקרים הרובוטים הללו נשלטים על ידי מפעילים באמצעות שלט רחוק, אם כי יש יוצאים מן הכלל. כיום ישנם עשרות תחרויות של קרבות רובות הנערכות בכל שנה ברחבי ארצות הברית ובמדינות נוספות ברחבי העולם.
הרובוטים בתחרויות יכולים לבוא בכל הצורות והגדלים. על מנת להיות אפקטיבי, רובוט המשתתף בקרבות הרובוטים חייב להיות מסוגל הן לפגוע ברובוט היריב תוך כדי שהוא מגן על עצמו מפני הרובוט היריב. הטקטיקות אשר בהן עושים שימוש מפעילי הרובוטים ומעצבי הרובוטים רבות. למרות שישנם רובוטים המצוידים בכלי נשק רבים, לרוב הרובוטים שנוטים לנצח בתחרויות הרובוטים ממוקדים בצורה אחת של התקפה. החוקים הרשמיים בתחרויות קרבות הרובוטיים השונות אוסרים לרוב שימוש בנשקים/טכנולוגיות שונות אשר נחשבות מסוכנות מדי, או בלתי הוגנות - כגון שימוש ברשתות, נוזלים, טילים, חומרי נפץ, ואש.
למרות שבניית הרובוטים המשתתפים בקרבות הרובוטים עשויה לעלות אלפי דולרים ולהיות כרוכה במאות שעות עבודה, ישנם בתי ספר המנצלים הזמנות זו על מנת לאפשר לתלמידיהם לבנות רובוטים שישתתפו בקרבות רובוטים במהלך קורסים שמיועדים ללמד עיצוב וטכנולוגיה מכנית.
בארצות הברית ובבריטניה קרבות הרובוטים שודרו בעבר במשך תקופה מסוימת בתוכניות משלהם ברשתות טלוויזיה שונות. תוכניות קרבות רובוטים בולטות כללו את BattleBots (ברשת קומדי סנטרל), Robot Wars (ברשת BBC Two), ו-Robotica (ברשת TLC). לאורך השנים קרבות הרובוטים זוכים מדי פעם גם לאזכורים בעיתונות ובתוכניות הבידור.
עדנה בורנשטיין
עדנה בורנשטיין (נולדה בשנת 1937) היא שחיינית עבר ישראלית. היא האישה השנייה שצלחה את הכנרת לאורכה (1954) והשישית בכלל. הראשונה שצלחה מחיפה לראש הנקרה יחד עם עודד פז, מרחק של 32 ק"מ (1956) והייתה לאדם הישראלי השני שניסה לצלוח את תעלת למאנש בשחייה בשנת 1957 אך ללא הצלחה.
ביוגרפיה
ביולי 1956 צלחה בורנשטיין ביחד עם עודד פז מנמל חיפה לראש הנקרה מרחק של 32 ק"מ, בתוצאה של 12:50 שעות, המרחק הגדול ביותר שצלחו שחיינים ישראלים באותה העת.
ב-22 באוגוסט 1957 ניסתה בורנשטיין לצלוח את תעלת למאנש (34 ק"מ) ובכך להיות הצולחת הישראלית הראשונה, אך היא לא הצליחה לסיים את המשימה ופרשה לאחר 13 שעות וחצי, כ-12.8 ק"מ מהחוף של דובר, בריטניה. למרות שנאלצה לעלות על הסירה לפני שהגיעה לחוף, עדיין היא זכתה במקום השלישי בתחרות בזכות המיקום שלה במים בזמן שהמשחה הופסק. היא זכתה בפרס של אלף פאונד, וגם כלב דני ענק מתנה, שחזר איתה באוניה לישראל.
מוקדמות מונדיאל 1962 - אירופה
56 נבחרות לאומיות נרשמו למוקדמות מונדיאל 1962, והתחרו על 16 מקומות בטורניר הגמר. , המארחת, ו, האלופה המכהנת, העפילו אוטומטית, והותירו 14 מקומות ל-54 הנבחרות האחרות.
לאירופה (אופ"א) הוקצו שמונה מקומות ישירים פלוס 2 מקומות בפלייאוף הבין-יבשתי (נגד נבחרת מאפריקה או מאסיה), עליהם התחרו 30 נבחרות כולל ו.
מהלך המוקדמות
30 הנבחרות חולקו לעשרה בתים, להם היו חוקים שונים כמפורט להלן:
בית 1
שוודיה ושווייץ סיימו עם מספר נקודות זהה, ולפיכך נערך משחק מכריע במיקום נייטרלי.
שווייץ העפילה.
בית 2
בולגריה העפילה.
בית 3
גרמניה המערבית העפילה.
בית 4
הונגריה העפילה.
בית 5
ברית המועצות העפילה.
בית 6
אנגליה העפילה.
סיבוב שני
ישראל העפילה לשלב האחרון מול, שהעפילה אליו אוטומטית בזכות פרישת יריבתה.
שלב הגמר
איטליה העפילה.
בית 8
צ'כוסלובקיה וסקוטלנד סיימו עם מספר נקודות זהה, ולפיכך נערך משחק מכריע במיקום נייטרלי.
צ'כוסלובקיה העפילה.
בית 9
ספרד העפילה לפלייאוף הבין-יבשתי אירופה-אפריקה.
בית 10
יוגוסלביה העפילה לפלייאוף הבין-יבשתי אירופה-אסיה.
עומאר עבד א-רחמאן
שייח' עֹמַר עבד א-רַחְמַאן (בערבית: ألشيخ عمر عبد الرحمن; 3 במאי 1938 – 18 בפברואר 2017) היה מנהיג מוסלמי מצרי עיוור, שהיה ידוע בכינויו השיח' העיוור. היה בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת אל-אזהר שבמצרים.
החל משנת 1996 ועד מותו ריצה מאסר עולם במרכז הכליאה בטנר שבצפון קרוליינה, ארצות הברית, לאחר שהורשע במעורבות בפיצוץ מכונית התופת בבנייני התאומים, שבו נהרגו שישה ונפצעו יותר מאלף בני אדם.
ילדותו
א-רחמאן נולד בשנת 1938 במחוז אַ-דַּקַהְלִיַּה, צפונית-מזרחית לקהיר. הוא איבד את מאור עיניו בגיל צעיר בשל מחלת סוכרת נעורים.
כילד פיתח עניין בכתביהם של התאולוג והפרשן האסלאמי אבן תיימיה ושל הוגה הדעות מתנועת האחים המוסלמים סיד קוטב, והחל ללמוד קוראן באמצעות כתב ברייל.
לאחר השלמת לימודיו וקבלת הדוקטורט בתפסיר מאוניברסיטת אל-אזהר שבמצרים, נכלא על ידי הממשלה המצרית והואשם בהיותו אויב המשטר.
א-רחמאן הפך לאחד מאנשי הדת המוסלמים הבולטים ומהדוברים הקיצוניים ביותר בכל הנוגע לתהליך החילון של מצרים, נגדו יצא נחרצות.
מאסר במצרים
במהלך שנות ה-80 התמנה א-רחמאן למנהיגה של הקבוצה האסלאמית. עם זאת הוא שמר על קשרים עם גורמים בג'יהאד האסלאמי, אשר באותה העת הונהגה על ידי איימן א-זוואהירי, לימים מנהיג ארגון אל-קאעידה.
א-רחמאן שהה שלוש שנים במעצר בכלא מצרי, בעת שהמתין לסיום למשפטו באשמת הוצאת פסק הלכה שהתיר את ההתנקשות בחייו של נשיא מצרים אנואר סאדאת באוקטובר 1981, על ידי הג'יהאד המצרי.
התקופה באפגניסטן
על אף זיכויו במשפט מקשירת קשר לרצח סאדאת, גורש א-רחמאן ממצרים לאחר סיום המשפט.
באמצע שנות ה-80, עבר לאפגניסטן ויצר קשר עם מרצהו לשעבר עבדאללה עזאם, מבכירי האחים המוסלמים ומייסד ארגון אל-קאעידה.
א-רחמאן רקם קשרים עם אוסאמה בן לאדן, אותו פגש לראשונה במהלך מלחמת אפגניסטן עם ברית המועצות.
פעילויות בארצות הברית
ביולי 1990, טס א-רחמאן לניו יורק, דרך ערב הסעודית, פקיסטן וסודאן והחל לקחת חלק פעיל בניהול התשתית הפיננסית והארגונית של אל-קאעידה בארצות הברית. בטרם נסיעתו, קיבל א-רחמאן ויזת תייר משגרירות ארצות הברית בח'רטום בירת סודאן וזאת על אף העובדה כי שמו נכלל ברשימת המעקב אחרי טרוריסטים של מחלקת המדינה של ארצות הברית. ב-17 בנובמבר, ביטלה מחלקת המדינה האמריקנית את אשרת התייר שלו. למרות זאת, באפריל 1991, השיג א-רחמאן גרין קארד ממשרד ההגירה בניוארק שבמדינת ניו ג'רזי.
באוגוסט 1991, לאחר שהייה של מספר חודשים בחו"ל, ניסה א-רחמאן לשוב אל ארצות הברית. לאחר שבביקורת הדרכונים בשדה התעופה התגלה כי הוא נכלל ברשימת מעקב הטרור, החלו גורמים רשמיים בארצות הברית בהליך לביטול מעמד תושב הקבע אותו קיבל.
בשל העובדה כי היה זכאי לערער על ההחלטה לשלילת מעמדו, נאלץ הממשל האמריקאי לאפשר לו להיכנס למדינה. עם זאת, ב-6 במרץ 1992, נדחה ערעורו של א-רחמאן ונשלל מעמד תושב הקבע שלו. א-רחמאן הגיש בקשה לשלטונות האמריקאיים לשם קבלת מקלט פוליטי. הדיון בבקשתו התקיים ב-20 בינואר 1993.
על אף תמיכתה של ארצות הברית במאבקם של המוג'אהדין באפגניסטן, התבטא א-רחמאן בחריפות כנגד ארצות הברית, וכנגד ישראל ויהודים. הוא הוציא פסק הלכה המתיר לשדוד בנקים ולהרוג יהודים בארצות הברית. במסגרת אחת מדרשותיו במסגד, כינה את האמריקאים "צאצאי קופים וחזירים שניזונים משולחנות האוכל של הציונים, הקומוניסטים והקולוניאליסטים".
א-רחמאן, אשר נהג להטיף ולשאת דרשות בשלושה מסגדים באזור עיר ניו יורק, היה מוקף בגרעין של חסידים מסורים, אשר מתוכן יצאו האנשים שהיו אחראיים לפיגוע במרכז הסחר העולמי בשנת 1993, כדוגמת אל סייד נוסייר, שבין היתר הואשם במעורבות ברצח מאיר כהנא, מייסד הליגה להגנה יהודית, אך לא הורשע בסופו של דבר.
מעורבות בפיגועים במצרים
בשנת 1993, אירעו פיגועי טרור רבים במצרים אשר גרמו ללמעלה מ-1100 הרוגים ופצועים (בהשוואה לכ-322 הרוגים בשנה שלפני). חקירת האירועים הביאה למסקנה כי הארגון שעומד מאוחרי פיגועי הטרור הוא אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה, הקבוצה האיסלאמית בהנהגתו של א-רחמאן.
בתקופה שקדמה לפיגועים, נהג א-רחמאן לשאת את דרשותיו הדתיות בברוקלין, להקליטן ולהפיצן ברחבי מצרים. במסגרת הקלטות אלו הטיף להרג של כופרים, לביצוע פעולות להדחת נשיא מצרים חוסני מובארכ ולהפיכת מצרים למדינת הלכה מוסלמית.
ההתארגנות לפיגוע במגדלי התאומים (1993)
תכנון הפיגוע במגדלי התאומים החל כבר בשנת 1991, על ידי רמזי יוסף, כוויתי ממוצא פקיסטני, אשר קיבל עצות מדודו חאלד שיח' מוחמד, בכיר בארגון אל-קאעידה (נחשב למוח שמאחורי פיגועי 11 בספטמבר). על פי עדות אחד השותפים לפיגוע, כוונת המפגעים הייתה לפגוע ביהודים, ובתחילה הם חיפשו יעדים לפיגוע בשכונות יהודיות בברוקלין. אולם בהמשך החליט יוסוף לפגוע במגדלי התאומים בהם עבדו יהודים רבים.
באוגוסט 1992, יוסוף ופלסטיני בשם אחמד עג'אג' הגיעו לארצות הברית בטיסה מפקיסטן, כדי להתחיל בהכנות לפיגוע. יוסוף נכנס למדינה עם דרכון עיראקי מזויף, ובנמל התעופה קנדי בניו יורק טען כי הוא נמלט מסדאם חוסיין וביקש מקלט. נקבע לו תאריך לשימוע ובינתיים הוא השתקע בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי. שם הוא פגש את א-רחמאן, אשר הטיף במסגד בעיר. לאחר שא-רחמאן, שהיה אחראי על גיוס המחבלים לפיגוע, הציג את יוסוף לאנשים שהיו אמורים לסייע לו, יוסוף החל להרכיב את מטען החבלה שישמש אותו בפיגוע.
ב-26 בפברואר 1993, הסיע יוסוף את מכוניתו (אשר בתוכה הוטמן מטען החבלה) לחניון התת-קרקעי שמתחת למגדל 1. הוא החנה את המכונית והפעיל את פתיל ההשהייה. כעבור 12 דקות התפוצצה המכונית וגרמה ל-6 הרוגים ו-1040 פצועים, בעיקר משאיפת העשן שהגיע עד לקומה ה-93 בבניינים.
מעצרו והרשעה
בעקבות הפיגוע, החלה הבולשת הפדרלית לעקוב אחר א-רחמאן וחסידיו באופן הדוק יותר. הארגון גייס קצין לשעבר בצבא המצרי בשם עימאד סאלם, שהצליח להפוך לעוזר אישי ושומר ראשו של השייח. במסגרת עבודתו החשאית הצליח להקליט את א-רחמאן במסגדים באזור ניו יורק וניו ג'רזי ומורה על רצח אמריקאים. בנוסף סייע סאלם לחשוף תוכנית אליה היה קשור השייח להטמנת חמישה מטענים בנקודות שונות בניו יורק, תוך כוונה לפוצץ את בניין המזכירות של האומות המאוחדות, את מנהרות לינקולן והולנד, את גשר ג'ורג' וושינגטון ובניין נוסף של הבולשת הפדרלית.
א-רחמאן נעצר ב -24 ביוני 1993, יחד עם תשעה מחסידיו. ב-1 באוקטובר 1995, הורשע בקשירת קשר חתרנית, במעורבותו בפיגוע בבנייני התאומים, ובתכנון מספר פיגועים באזור העיר ניו יורק. כמו כן נמצא השייח אשם בתכנון התנקשויות בחיי אנשי ציבור, כולל נשיא מצרים חוסני מובארכ.
בשנת 1996 נידון א-רחמאן למאסר עולם, אותו ריצה במרכז הרפואי הפדרלי בטנר שבצפון קרוליינה, עד למותו.
מאמצים לשחרור
בנאום שנשא בכיכר א-תחריר נשיא מצרים מוחמד מורסי ב-30 ביוני 2012, יום לפני השבעתו, הביע את רצונו לשחרורו של א-רחמאן, יחד אסירים מצרים נוספים. מאוחר יותר, הבהיר דובר ארגון האחים המוסלמים במצרים, כי כוונתו של מורסי הייתה להסגיר את א-רחמאן על מנת שירצה את מאסרו במצרים ולא לשחררו ממאסר וזאת מטעמים הומניטריים בשל מצבו הבריאותי הלקוי של השייח.
במהלך שנת 2013 דחה ממשל ברק אובמה את בקשת מורסי.
בפברואר 2013, העריך מודיע של הבולשת הפדרלית כי שחרורו של א-רחמאן אינו עומד על הפרק וזאת בשל מסוכנותו הרבה.
השפעת מאסרו
בשנת 1997, ביצעו חברי ארגונו של א-רחמאן, אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה, שני פיגועים שכוונו כנגד תיירים אירופאים בעת ביקורם במצרים, דוגמת הטבח בלוקסור, אשר התרחש ב-17 בנובמבר 1997, במסגרתו תקפה חוליה של הארגון קבוצת תיירים שביקרה במקדש חתשפסות ורצחה 62 מהם.
ב-9 באפריל 2002 הואשמו 4 אנשים מצוות ההגנה של א-רחמאן כולל עורכת הדין לין סטיוארט, כי שיתפו פעולה עם השייח. במסגרת הקשר שנוצר, הצליח השייח לפרסם מתאו פסק הלכה שהורה למאמינים מוסלמים "לשפוך את דמם של ישראלים ויהודים בכל מקום". מכתב האישום שהוגש עלה כי הארבעה העבירו הודעות לשייח וקיבלו ממנו מסרים במטרה להפיצם בקרב חסידיו. בשנת 2005 הורשעו הארבעה.
משפחתו
לא-רחמאן היו שתי נשים. מאשתו הראשונה איישה חסן גאודה נולדו לו 7 ילדים. מאשתו השנייה איישה זודי, נולדו לו 3 ילדים נוספים.
זמן קצר לפני שהגיע לניו יורק, בשנת 1990, שלח השייח את שניים מבניו, אחמד ומוחמד, לאפגניסטן. הם התגייסו לכוחות הטליבאן ונטלו חלק בלחימה כנגד הצבא האמריקאי במדינה.
אחמד נעצר בשנת 2001 בעיר קאבול שבאפגניסטן על ידי כוחות מהברית הצפונית. מוחמד נעצר בפקיסטן בשנת 2003 ואחר כך גורש למצרים ושוחרר בשנת 2010. בן נוסף של השייח, אסד, נהרג בשנת 2011 בהתקפה של מזל"ט אמריקאי בעיר קאבול שבאפגניסטן. בהתקפה נהרג גם מוחמד עאטף, סגנו של הטרוריסט אוסאמה בן לאדן.
פאקיטה
פאקיטה (בספרדית: Paquita) הוא בלט בשתי מערכות ושלוש תמונות. את הכוריאוגרפיה לבלט יצר במקור ז'וזף מאזילייר, למוזיקה מאת אדואר דלדווז ולודוויג מינקוס. פול פושה קיבל את התמלוגים כלבריתן
היסטוריה
"פאקיטה" היא יצירתם של המלחין הצרפתי אדואר דלווודז ומנהל בלט האופרה הלאומית של פריז ז'וזף מאזילייר. היא הוצגה לראשונה בסאל לה פלטייה בביצוע בלט האופרה של פריז ב-1 באפריל 1846 ונשארה ברפרטואר האופרה עד 1851.
בשנת 1847 הייתה ההפקה הראשונה של "פאקיטה" ברוסיה, בשביל הבלט האימפריאלי של סנקט פטרבורג, על ידי מריוס פטיפה ופייר-פרדריק מאלאוורן, היצירה הראשונה שהעלה פטיפה ברוסיה. ב-1881 הפיק פטיפה גרסה מחודשת של הבלט, שלו הוסיף קטעים חדשים שהלחין במיוחד לודוויג מינקוס. אלה כללו את "פאקיטה פָּה דֶה טְרוּאָה" למערכה הראשונה ו"פאקיטה גראנד פה קלאסיק" וה"מזורקה של הילדים" למערכה האחרונה. גרסת פטיפה ל"פאקיטה" נשארה ברפרטואר של תיאטרון מריאינסקי עד 1926.
התוספות של פטיפה ל"פאקיטה" משנת 1881 שרדו הרבה אחרי שהבלט המלא ירד מן הבמה. כיום הקטעים האלה, בייחוד ה"גראן פה קלאסיק", מהווים אבני-פינה חשובות ברפרטואר הבלט הקלאסי ולהקות בלט ברחבי העולם מבצעות אותם.
הכוריאוגרפיה של פטיפה להפקת הבלט האימפריאלי נכתבה בשיטת סטפאנוב לסימון כוריאוגרפי בסביבות 1902. רישומי הסימנים נעשו בזמן שפטיפה עצמו הדריך את אנה פבלובה הגדולה בחזרות לקראת הופעת הבכורה שלה בתפקיד פאקיטה. כיום, רישום סימנים זה הוא חלק מאוסף סרגייב, אוצר של רישומי סימנים ושאר חומרים, המתעדים רבות מן היצירות ברפרטואר הבלט האימפריאלי בערוב ימיה של האימפריה הרוסית.
בשנת 2001 פנתה בריז'יט לפבר, מנהלת בלט האופרה של פריז, אל הכוריאוגרף פייר לאקוט בבקשה להפיק גרסה מחודשת מלאה של "פאקיטה" בשביל להקתה אף כי לאקוט יצר כוריאוגרפיה חדשה משלו לכל הבלט, הוא שחזר את רצפי הפנטומימה ואת המיז-אנ-סצנה המקוריים של ז'וזף מאזילייר, כמו גם את התוספות של פטיפה מ-1881. בלט האופרה של פריז ביצע שוב את "פאקיטה" בשנת 2007.
בשנת 2014, העלו המומחה לכתב הסימנים של סטפאנוב דאג פולינגטון והכוריאוגרף הרוסי אלכסיי רטמנסקי שחזור של ההצגה המחודשת הסופית של פטיפה ל"פאקיטה", לבלט הממלכתי של בוואריה.
עלילה
עלילת הבלטי מתרחשת בספרד בתקופת שהותו של צבא נפוליאון. הגיבורה היא הצועניה הצעירה, פאקיטה. שלא בידיעתה, פאקיטה נולדה למעשה למשפחת אצולה ונחטפה בינקותה על ידי צוענים. היא מצילה את חייו של קצין צרפתי צעיר, לוסיין ד'ארווילי, שמושל ספרדי שם לו למטרה להורגו בידי איניגו, ראש שבט צועני. באמצעות מדליון מגלה פאקיטה את מוצאה האציל ואת היותה למעשה דודניתו של לוסיין. בתור שכזו, היא והקצין יכולים להינשא.
מוקדמות מונדיאל 1966 - אירופה
74 נבחרות לאומיות נרשמו למוקדמות מונדיאל 1966, והתחרו על 16 מקומות בטורניר הגמר. , המארחת, ו, האלופה המכהנת, העפילו אוטומטית והותירו 14 מקומות לשאר הנבחרות. 16 המקומות במונדיאל חולקו לקונפדרציות השונות של פיפ"א.
לאירופה (אופ"א) הוקצו 10 מקומות, מתוכם אחד למארחת אנגליה, כשעל תשעת המקומות הנותרים התחרו 32 נבחרות כולל ו שהיו חלק מההתאחדות האסייתית.
מהלך המוקדמות
32 הנבחרות חולקו לארבעה בתים של שלוש נבחרות ולחמישה בתים של ארבע נבחרות, ובסך הכל תשעה בתים. הנבחרות שיחקו אחת נגד השנייה בשיטת בית-חוץ. הנבחרת הראשונה בכל בית העפילה למונדיאל.
בית 1
בלגיה ובולגריה סיימו עם מספר נקודות זהה, ולפיכך נערך משחק פלייאוף מכריע במיקום נייטרלי.
בולגריה העפילה.
בית 2
גרמניה המערבית העפילה.
בית 3
צרפת העפילה.
בית 4
פורטוגל העפילה.
בית 5
שווייץ העפילה.
בית 6
הונגריה העפילה.
בית 7
ברית המועצות העפילה.
בית 8
איטליה העפילה.