cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג' אנדרו רייזנר
החפירות בארץ ישראל
פלינדרס פיטרי הבחין אמנם ראשון בתופעת ההשתכבות האופיינית לתלי ארץ-ישראל, והשתמש בידיעת עיקרון זה כדי לחפור את תל אל-חסי, שכבה אחר שכבה. רייזנר בא והתקדם כאן צעד אחד נוסף, משמעותי ביותר, בכך שהראה כי ההשתכבות, אף שהיא קיימת, איננה מצויה בכל תל באופן אידיאלי, בדומה ל'עוגת שכבות'. הוא הראה כי במקרים מסוימים נחפרו יסודות המבנים המשתייכים לשכבה ולתקופה מסוימת אחת, עמוק אל תוך השכבה או השכבות הקודמות לה, תוך כדי הפרעת המבנים והעפר של השכבות ושיבוש הקווים המאוזנים והאידיאליים שהבחין בקיומם פטרי. חקירת רובדי העפר לסוגיהם השונים היא שנתנה בידו את האפשרות 'לקרוא' את התל באופן מדויק יותר.
להבחנות האלה הוסיף רייזנר גם את התיעוד הגרפי המדויק ובעיקר תיעוד חתכי העפר בשולי שטחי החפירה, כפי שהם נראים מן הצד, באופן שניתן להבחין כיצד מבנה משכבה אחת בנוי על-גבי מבנה משכבה קודמת, או בנוי לתוך, ויסודותיו 'חותכים' מבנה קדום לו, ובכך לשחזר את תולדות בנייתו והריסתו של התל.
רייזנר ופישר פיתחו את נושא התיעוד לרמה שלא הייתה מקובלת עד אז בארץ וזאת מתוך מודעות ברורה לעובדה כי החפירה הארכאולוגית היא ביסודו של דבר תהליך של הרס.
ספרות ברהאמיניות
ספרות ברהאמיניות הן הספרות שעמדו בבסיס שיטת הספירה של הודו החל מהמאה ה-3 לפנה"ס. ספרות אלו הן המקור של הספרות ההודיות והספרות הערביות המודרניות, אך בניגוד לספרות המודרניות, לזאת לא היה סימון עבור אפס.
הספרות 2,1 ו3 הן ברורות - אפשר להבין איזו כמות הן מייצגות על פי מספר הקווים, בדומה לספרות הרומיות. הספרה 4 היא קצת יותר מורכבת, אך היא עדיין פשוטה יחסית - ניתן לראות 4 כיוונים שאליהם פונים הקווים המצטלבים. לא ברור אם נוצר כך בכוונה תחילה.
מעבר לכך, שאר הספרות הברהאמיניות אינן קשורות לכמות אותן הן מייצגות ויכולות להיראות כמו סימנים שרירותיים.
משפחת גלאס
משפחת גלאס (Glass) היא משפחה בדיונית המופיעה במספר סיפורים קצרים מאת ג.ד. סלינג'ר. כל הסיפורים למעט אחד הופיעו בכתב העת "ניו יורקר", ולאחר מכן קובצו בספרים אחדים: "9 סיפורים", "פראני וזואי", וספר המכיל שני סיפורים - "הרימו את קורת הגג, נגרים" ו"סימור: מבוא".
משפחת גלאס מתגוררת בניו יורק, ההורים הם בסי ולס גלאס, זוג שחקני וודוויל בפנסיה. בסי היא אירית ולס הוא יהודי, בדומה למוצאו של סלינג'ר עצמו, ולמעשה כל בני המשפחה מצביעים עליו ועל חייו בתקופות שונות. שבעת ילדי המשפחה השתתפו בשלב זה או אחר בתוכנית רדיו לילדים מחוננים בשם "איזה ילד חכם" (It's a wise child). הסיפורים מתעדים את הקושי של ילדי המשפחה לחיות בחברה צבועה הטרודה באגו ובכסף, בעוד הם סולדים מצביעות ומשטחיות ומחפשים את הרוחניות.
הביקורת על סיפורי משפחת גלאס
ב-1948, כאשר פרסם סלינג'ר את "יום מושלם לדגי בננה", העוסק בסימור ובהתאבדותו, זכה הסיפור לפופולריות עצומה בקרב הקוראים ומבקרי הספרות. הוא נחשב לאחד הסיפורים הקצרים הטובים שנכתבו, ונלמד בבתי ספר רבים.
סלינג'ר המשיך לכתוב על משפחת גלאס בספר "הרימו את קורת הגג, נגרים" אשר ספג ביקורת קשה. סלינג'ר, אשר היה מוכר כסופר של סיפורים קצרים, הכותב בלשון סלנג ובסגנון אהוב על צעירים, כתב ספר המתואר רבות כמייגע, שברובו פונה באדי אל הקורא, מנסה לספר לו על אחיו סימור, אך למעשה מדבר על בודהיזם והבלים חסרי תכלית.
על סלינג'ר נמתחה ביקורת על כך שאינו כותב על דמויות חדשות והמוניטין שלו ירד. ב-1965 פרסם את סיפורו האחרון - "האיפוורט" -  סיפור ארוך יחסית בעל יותר משישים עמודים המספר על סימור כילד בן 7 המבלה במחנה קיץ, זאת בדרך בלתי שגרתית כמכתב ארוך שכותב סימור למשפחתו, אשר גם הוא דן רבות בזן. הסיפור ספג ביקורות קשות אף יותר מספרו הקודם ולאחריו לא פרסם סלינג'ר דבר.
מכון שמיר למחקר
מכון שמיר למחקר הוא מרכז מו"פ יישומי אזורי הפועל בגולן. המכון הוקם בשנת 1985 בקצרין בתמיכת משרד המדע והטכנולוגיה ומועצות הגולן ובחסות אקדמית של אוניברסיטת חיפה. המכון קרוי על שם יצחק שמיר[1]  ובראשו עומדים דינה גלעד, מנכ"לית המכון וד"ר ירון דקל, המנהל המדעי. מטרתו העיקרית של המכון היא להוות עוגן אקדמי מחקרי ומנוע צמיחה למחקרים המבוססים על היתרון היחסי של האזור, תוך שמירה על ערכי פיתוח בר קיימא. במכון פועלים מעל 80 אנשי צוות, מהם 25 חוקרים בדרגת Ph.D, עוזרי מחקר ומנהלה בתחומים מגוונים של חקלאות, חינוך וחברה, ארכאולוגיה, אקולוגיה וסביבה. המכון מארגן כנסים אקדמיים וימי עיון לאומיים ובין לאומיים, מייעץ למוסדות חינוך והשכלה באזור ונמצא בקשרים עם התעשייה המקומית והארצית.
המכון מפעיל מעבדות מולקולריות, חדרי גידול תרביות, מכשור מיקרוסקופי, גנטי ומיקרוביאלי וכן חממה מתקדמת למחקר בתחום האגרי-טק ופלטפורמה מעבדתית למיקור חוץ בנושא יזמות חקלאית וסביבתית. המכון נמצא בשלב בניית מבנה מעבדות חדשני הכולל 12 מעבדות מתקדמות בשטח של 1,200 מ״ר, המתווספים למבנה המכון שגודלו 1,300 מ"ר.
המכון מנהל ומפעיל את תחנת החקר לתלמידים בתחומי החקלאות והסביבה, את ארכיון הגולן, המתעד את החומר ההיסטורי והמנהלתי של הגולן מאז הקמתו ואת היחידה לחקלאות וחדשנות, הפועלת למתן שירות איכותי ומקצועי לחקלאים, תוך הפיכת הגולן למעצמת אגרי-טק ארצית ובינלאומית.
קישורים חיצוניים
https://www.linkedin.com/company/shamir-research-institute
סטן וולס
סטנלי וולס (באנגלית: Stanley Wells), שכונה על ידי חבריו "סטן", היה חסיד אומות העולם בריטי, אשר השתתף בהצלתה של יהודייה בשם חנה שרה ריגלר במהלך השואה. בזכות מעשה ההצלה, זכה לקבל את אות גיבור השואה הבריטי ואת אות חסיד אומות העולם, מיד ושם.
מעשה ההצלה
סטן וולס השתייך לקבוצה של שבויי מלחמה  בריטים, אשר נשבו בשנת 1940 בצרפת, והוגלו מזרחה למחנה שבויים  גרמני סמוך לחוף הים הבלטי. בזכות "דמם הארי" הם עבדו בחוות חקלאיות באזור.
הם הבריחו אותה לתוך מחנה השבויים שלהם, מחנה B20 שליד גרוס גולמקאו (Gross Golmkau), שם הסתירו אותה בתוך מתבן. לאור מצבה הגופני שהמשיך להיות קשה, הם התחלקו בטיפול בה. הם הביאו לה מזון, טיפלו בכוויות הקור מהן סבלה, השיגו פראפין על מנת להילחם בכינים בשערה, רחצו אותה ודאגו שתבריא. הסכנה שתיחשף הייתה רבה, מאחר שממש מחוץ למגוריהם הייתה תחנת משטרה. הסוסים בהם השתמשו השוטרים, הוחזקו ממש באותו אסם ושרה הוסתרה במתבן שמעליהם. הם ניסו לברר אודות בני משפחתה אך נכשלו בעיקר בשל התפרצות מגפת טיפוס במחנה שבו שהו. לקראת סוף המלחמה, מציליה של שרה היו צריכים לעזוב את המחנה, ובערב פינויים, הם העבירו אותה לטיפולה של אשה מקומית שתטפל בה עד להגעתו של הצבא האדום. שרה שרדה את השואה, ובסיומה היא מצאה כי היא היחידה ששרדה מכל משפחתה. היא עזבה את אירופה והיגרה לארצות הברית. על מנת להנציח את זכרה של אחותה, הוסיפה את השם חנה לשמה. את שמותיהם של אביה, אמה, אחותה, שני דודיה, ארבע, דודותיה וששת בני דודיה אשר נספו בשואה, היא הנציחה בדפי עד שנמסרו ליד ושם. במשך שנים רבות ניסתה לאתר את מציליה, אך רק כ-25 שנים לאחר סיום המלחמה מצאה אותם ויכלה לחדש עמם את הקשר.
הכרה
ב-2 בנובמבר 1988 הכיר יד ושם בסטן וולס כחסיד אומות העולם יחד עם ג'ורג' המונד, טומי נובל ואלן אדוארדס. לאחר כחצי שנה, ב-15 במרץ 1989, הצטרף אליהם רוג'ר לטצ'פורד והוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם. ביל קיבל, ברט המבלינג, ביל סקרוטון, ג'ק בקלי וווילי פישר גם הוכרו כחסידי אומות העולם, לאחר למעלה מעשור, ב-11 באוקטובר 2011.
ארגינין
ארגינין (Arginine) היא אחת מ-20 חומצות האמינו הנפוצות בטבע.
השייר של ארגינין מורכב משלוש קבוצות מתילן (CH2) ומקבוצת גואנידינו (אטום פחמן הקשור לשלוש קבוצות אמין, CNH(NH2)2) הנמצאת בקצה. אחת מקבוצות האמין נוטה לקלוט יון מימן ולהפוך ליון בעל מטען חשמלי חיובי (+NH3); מכאן שארגינין היא אחת משלוש חומצות האמינו הבסיסיות (בסיס מוגדר כתרכובת הנוטה לקלוט יוני מימן); זוהי חומצת האמינו הבסיסית ביותר. ב-pH נייטרלי (7) נוטה קבוצת האמין לקלוט יון מימן ולהופיע בצורת היון החיובי, בעל מטען חשמלי של 1+.
קבוצת האמין יכולה ליצור קשרי מימן עם מולקולות מים. ארגינין היא לפיכך חומצת אמינו הידרופילית, ולמעשה - ההידרופילית ביותר. היא מתמוססת במים טוב יותר מכל חומצת אמינו אחרת, ולפיכך שייר ארגינין נוטים להופיע באזורים החיצוניים של חלבונים, שם הם מסוגלים לבוא במגע עם המים המקיפים את החלבון בסביבה התאית.
ארגינין מוגדרת כחומצת אמינו חצי חיונית, למרות שחלק מתאי גוף האדם מסוגלים לסנתזה בעצמם. אצל ילדים תהליך זה אינו מתרחש ועליהם לצרוך ארגינין דרך המזון.
אתר ההנצחה לחללי חיל הטכנולוגיה והאחזקה
אתר ההנצחה לחללי חיל הטכנולוגיה והאחזקה הוא אתר הנצחה ואנדרטה לחללי חיל הטכנולוגיה והאחזקה (בעבר חיל החימוש) הנמצא בנתניה.
האתר ממוקם בסמוך לחוף הים בעיר בפינת הרחובות שדרות בן-גוריון ושמחה ארליך, בסמוך לבית יד לבנים ולבית גולדמינץ.
בבסיס הפסל המרכזי באתר, הבנוי מקני תותחים היוצרים מעין חצובה או אוהל, מצוטט קטע משיר של משה טבנקין:
בשנת 2009 נבנה במתחם מרכז הנצחה חילי ועל גגו הוקמו טריבונות הפונות אל הרחבה. במסגרת שיפוץ זה רוצפה הרחבה מחדש וחלק מהפסלים הוזזו ממקומם המקורי.
במקום נערכים טקסים שונים הקשורים לחיל הטכנולוגיה והאחזקה - טקסי זיכרון וטקסי סיום של קורסים בחיל.
ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל תשמ"א - 1995 הונפק בול דואר עם ציור האנדרטה בעיצובו של אופיר מירב.
אוני (עיר)
אוֹני (בגאורגית: ონი) היא עיר בנפת אוני שבמחוז רצ'ה-לצ'חומי וסוואנתי תחתית, גאורגיה. למעשה היא ממוקמת היסטורית ואתנוגרפית במחוז ההיסטורי רצ'ה, בערוץ עמוק על גדות נהר הריוני. ונמצאת בגובה 830 מ' מעל פני הים, 210 ק"מ צפונית מערבית לטביליסי. העיר משמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של נפת אוני. ויש בעיר גם נציגות הכנסייה האיפרכית של ניקרוצמינדה. אוני נמצאת בחלק האירופי של המדינה.
היסטוריה
העיר אוני היא אחת מהערים העתיקות בעולם בכלל ובגאורגיה בפרט. האזור שבו שוכנת אוני היה מאוכלס מאז תקופת הברונזה. ארכאולוגים חשפו שרידים של תרבות קולכית, במיוחד אוסף של מטבעות קולכיים, המתוארכים למאה השישית לפנה"ס - המאה השלישית לפנה"ס. אוני מופיעה בכרוניקה במאה החמש עשרה, באגדה עליה כי נמצאה על ידי פרנדזום, מלך איבריה. כשהיא ממוקמת בצומת שבין צפון הקווקז, כארתלי (במרכז גאורגיה), אימרתי (במערב גאורגיה) ורצ'ה תחתית, התפתחה אוני לעיר מסחר ימי ביינמית טיפוסית, וקישרה בין מלכי ממלכת אימרתי לבין נסיכי רצ'ה. משנת 1810 הייתה בשליטת האימפריה הרוסית, ובשנת 1846, הפכה לעיר ולמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז רצ'ה. במהלך שלטונה של ברית המועצות, העיר אוחדה עם מספר כפרים המקיפים אותה והוקמה נפת אוני. מאמצע שנות השמונים, סבלה העיר מרעידות אדמה וסידרה של מפולות שלגים.
למרות הנטייה הפוסט סובייטית של העברת אוכלוסיות, נותרה באוני קהילה יהודית היסטורית, השלישית בגודלה אחרי הקהילות בטביליסי ובכותאיסי. בעיר יש גם בית כנסת שנבנה בשנות השמונים של המאה התשע עשרה.
אוני וסביבותיה כוללות מספר מונומנטים היסטוריים, כולל את חורבות מבצר מימי הביניים וכנסייה של גאורגית אורתודוקסית, ספא פופולרי, שובי, הממוקמת כ-30 ק"מ מהעיר אוני, במדרונות הדרומיים של הרי הקווקז הגדול.
בשנת 1991 הייתה באזור רעידת אדמה שפגעה קשות בעיר ולאחת הבעיות הקשות של העיר זה הגירה שלילית. בשנת 2004 נרשו בסטטיסטיקה 35 לידות מול 350 פטירות ומעבר מחוץ לעיר.
כיום הקרבה לגבול הרוסי ולדרום אוסטיה והאזור ההררי והמתיחות הפוליטית באזור, מאפשרת למבריחים להבריח סיגריות ודלק לגאורגיה.
הרובע היהודי
יהודי אוני הגיעו לעיר עם סיפוחה של גאורגיה על ידי האימפריה הרוסית במאה השמונה עשרה. עם הגעת הרוסים הגיעה גם הכנסייה הפרובוסלבית. מאמצע אותה מאה החלו יהודי גאורגיה לחפש מפלט משלטון הכנסייה הרוסית וכך הגיעו לאוני. כך החלה יהדות אוני שגדלה במשך הזמן והייתה ליישוב הגאורגי המאוכלס ביותר ביהודים, ובתקופות שונות היו גם רוב ביישוב. (בשנת 1972 מנתה הקהילה כ-3,500 איש).
בית הכנסת הגדול באוני, ברחוב טביליסי, הוקם בשנת 1895 והיה מבנה אבן גדול ובולט בממדיו ופארו. הוא נספר ברשימת בתי הכנסת בברית המועצות שנערכה בשנת 1945 והיה פתוח עד ראשית 1953 לפחות.
פתיחת שערי ברית המועצות הביאה חלק מהיהודים לעזוב את העיירה, ולעלות לישראל. עלייה זו התגברה לאחר שנת 1991, כאשר רעידת אדמה קשה פקדה את האזור ובית הכנסת הקטן נחרב, והגדול ניזוק. ארגונים יהודיים התגייסו, הג'וינט, והנשיא אדוארד שוורדנדזה אשר סייעו בשחזור בית הכנסת הגדול. כיום נותרו באוני יהודים בודדים. בית הכנסת מתוחזק עד היום על ידי ארגונים יהודיים.
אשדוד
אַשְׁדּוֹד היא העיר הגדולה במחוז הדרום והשביעית בגודלה במדינת ישראל. נוסדה ב-1956 והוכרזה כעיר ב-1968. העיר שוכנת לחופו של הים התיכון במישור החוף הדרומי, מדרום ליבנה, מצפון לאשקלון וממערב לגן יבנה, בקצה הדרומי של מטרופולין גוש דן. בשטחה זורם נחל לכיש.
אשדוד היא אחת הערים העתיקות בארץ ישראל, ומיושבת כ-3,700 שנים, בין היתר כאחת מחמש ערי פלשתים החשובות ששכנו באזור. שמה נשמר מאוחר יותר גם בשם העיירה הערבית איסדוּד. בראשית ימיה התהוותה כמרכז מסחר ימי פעיל, עם נמליה המזוהים בתל מור ובאשדוד ים, ובעת המודרנית הפכה לעיר נמל בזכות אחד מסמליה המובהקים – נמל אשדוד, הגדול בנמלי ישראל. יחד עם הנמל פועלות בעיר תשתיות לאומיות נוספות, אשר הופכות אותה למרכז תעשייתי חשוב.
מאז הקמתה, אשדוד קולטת עלייה יהודית נרחבת מרחבי העולם, ואחוז העולים החדשים בה הוא מהגבוהים בישראל. העולים יצרו בעיר אינטגרציה חברתית, מבלי לאבד את הזהות המיוחדת של הקהילות מהן באו. אשדוד היא גם אחת הערים היחידות בישראל שנוסדו בתכנון מוקדם, מה שתרם רבות להתפתחותה לאחת הערים הגדולות במדינה.
ראש עיריית אשדוד, החל מ-2008, הוא ד"ר יחיאל לסרי. העיר חברה בארגון פורום ה-15.
אשדוד העתיקה
כשלושה קילומטרים מדרום מזרח לעיר נמצא הגן הלאומי, תל אשדוד, ובו שרידי העיר העתיקה. אשדוד ותושביה ("אשדודים") מוזכרים 18 פעמים בתנ"ך, וכן גם בספרים החיצוניים ובברית החדשה. שמה אוזכר גם כעיר מסחר בתעודות אוגריתיות, מצריות ואשוריות, ובתיעודים נוספים בתקופות מאוחרות יותר.
ההתיישבות באזור אשדוד החלה בתקופה הפלאוליתית, ובמהלך כל שלוש תקופות האבן המה האזור מפעילות אנושית. במאה ה-17 לפנה"ס נזכרת אשדוד לראשונה כעיר כנענית מבוצרת. במאה ה-12 לפנה"ס התנחלו בה הפלשתים; העיר גדלה והתפשטה מחוץ לגבולות האקרופוליס, והפכה לאחת מחמש הערים החשובות ביותר לפלשתים, אשר התנהלו כערי מדינה. לאשדוד היה נמל תחת חסותה כבר מאמצע תקופת הברונזה המאוחרת בשפך נחל לכיש, לפי חפירות ארכאולוגיות שבוצעו בתל מור.
עם התנחלות שבטי ישראל בארץ כנען העיר נכללה בנחלת שבט יהודה, אך לא קיים תיעוד שמעיד על כיבושה. בספר יהושע נזכר כי נותרו בה ענקים. במהלך תקופת השופטים, בקרב אבן העזר, שהיה במסגרת מלחמות הפלשתים בשבטי ישראל, הביסו הפלשתים את השבטים ולקחו עמם שלל את ארון הברית אל מקדש האל דגון שבאשדוד. תיאור זה עשוי להעיד שבשנים אלה הייתה אשדוד עיר המדינה הראשית של הפלשתים.
במחצית המאה ה-10 לפנה"ס נחרבה העיר יחד עם היישוב הפלשתי בתל מור. חוקרים משערים כי נחרבה במסע הפלישה של פרעה סיאמון, או על ידי דוד המלך באחת ממלחמותיו בפלשתים. בסוף המאה היא שוקמה, עם חידוש ההתיישבות הפלשתית באזור. ב-770 לפנה"ס בקירוב נכבשה על ידי עוזיהו מלך יהודה, כפי שמתואר בספר דברי הימים:
עשרות שנים לאחר מכן נכבשה העיר על ידי אשור. ב-712 לפנה״ס, לאחר שתי מרידות של אשדוד, החריב אותה והגלה את תושביה מלך אשור, סרגון השני. עם ההיחלשות האשורית באזור במאה ה-7 לפנה"ס, צר פרעה פסמתיך הראשון על אשדוד והחריב את חלקה, וב-604 לפנה"ס כבש אותה נבוכדנצר מלך בבל. ב-539 לפנה"ס היא שוקמה על ידי הפרסים, ועם שיבת ציון התקיים בה יישוב יהודי קטן בשטח פחוות יהודה. העיר נכבשה בעת מסע המלחמה של אלכסנדר מוקדון, ולאחר מכן בין 312-315 לפנה"ס על ידי תלמי הראשון ואנטיגונוס במסגרת מלחמות הדיאדוכים.
במהלך התקופה ההלניסטית בארץ ישראל השתנה שמה והיא נקראה אָזוֹטוֹס מֵסוֹגֵיוֹס (ביוונית: Άζωτος Μεσόγειος; בעברית: "אשדוד של היבשה"). העיר שגשגה תחת השלטון ההלניסטי, עד למרד החשמונאים. ב-147 לפנה"ס כבש אותה יונתן הוופסי ושרף את מקדש דגון. בראשית התקופה הרומית נכבשה אשדוד על ידי פומפיוס, ושמה השתנה לאזוטוס היפינוֹס (בעברית: "אשדוד של הפרשים"). היא נותקה מממלכת החשמונאים, ותושביה היהודים גורשו. העיר ניתנה במתנה להורדוס על ידי אוגוסטוס קיסר ב-32 לפנה"ס, וזה הורישה לאחותו שלומית. בימי הגאוגרף היווני סטראבון (64~ לפנה"ס – 24 לספירה) נחשבה אשדוד כחלק מפיניקיה. עד המאה ה-4 התרחבה בהדרגה אשדוד ים הממוקמת כ-5 קילומטרים מערבית לה, ומרכז הכובד עבר אליה מאשדוד, שחשיבותה דעכה.
אשדוד ים
שמה מוזכר לראשונה בלוח חמר בכתב יתדות שנכתב ב-722 לפנה"ס על ידי סרגון השני, ובו ציין כי בעת מסעו לארץ ישראל הוא ביצר את הערים הפלשתיות אשדוד וגת וכן גם את העיר אָסדוּדימוּ ("אשדוד-ים"). מאותה עת ועד לתקופה הביזנטית לא קיים תיעוד היסטורי למתרחש באשדוד-ים, ייתכן בשל שיוכה המנהלי לעיר האם אשדוד. במאה ה-4 עקפה בגודלה את אשדוד היבשתית והייתה לעיר מסחר אשר כונתה ביוונית אָזוֹטוֹס פאראליוֹס (ביוונית: Άζωτος παράλιος, בעברית: "אשדוד שעל החוף"). במפת מידבא מופיע תרשים של העיר ובו היא מופיעה עם מזח, בתים ומבני ציבור, בהם כנסייה.
במהלך המאה ה-7, עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל מידי הביזנטים, נבנתה על ידי הח'ליף עבד אל-מלכ מצודה גדולה בין שרידי העיר אשר כונתה בערבית קָלעת אל-מינָא (בעברית: "מבצר הנמל"). זו הוקמה במטרה להגן על החוף מפני פלישת אוניות האימפריה הביזנטית. ב-1033 נפגעה המצודה ברעידת אדמה. ב-1099, עם סיום מסע הצלב הראשון והקמת ממלכת ירושלים, יושבה מחדש על ידי צלבנים, בוצרה ונקראה קָסטֶלוּם בֵּרוּאַר (בעברית: "מבצר בֵּרוּאַר"). המצודה ננטשה סופית ב-1260 עם כיבוש הממלוכים את ארץ ישראל, ושרידיה נשמרו עד היום.
שרידי אשדוד-ים קבורים תחת חול ונחפרים לסירוגין החל משנות ה-60. מ-2013 מתקיימות עונות חפירה באתר על ידי חוקרים וארכאולוגים מהארץ ומהעולם. בינואר 2014 נפתחו לציבור שתי אחוזות קבר השייכות לבית הקברות של העיר מהמאה ה-4 עד המאה ה-6, בהן נקברו בני המעמד הגבוה מהתקופות הרומית והביזנטית. בנובמבר 2017, החפירות באתר חשפו רצפת פסיפס שנוצרה ב-539, והייתה חלק מכנסייה גאורגית-יוונית שפעלה בעיר במהלך התקופה הביזנטית.
יישוב ערבי
עם סיום הכיבוש הערבי של ארץ ישראל באמצע המאה ה-7, התהווה בתל אשדוד וסביבותיו כפר ערבי בשם איסְדוּד. הכפר המשיך להתקיים גם במהלך התקופה הצלבנית. ב-1596 תועד הכפר עם אוכלוסייה של 413 נפשות. מיקומו על דרך הים הביא לעלייה בחשיבותו בתקופה העות'מאנית, אז התפתח לעיירה, ובה חאן. נמל קטן שהיה סמוך לעיירה שימש את הבריטים במהלך מלחמת העולם הראשונה, והובאו אליה פועלים רבים ממצרים. במהלך המנדט הבריטי ועד 1948 האוכלוסייה צמחה והגיעה לכ-5,000 נפש, שהתפרנסו מחקלאות ומסחר, והיישוב שימש מרכז לכפרים בסביבה. אחד מהם, בשטח שיפוטה של אשדוד כיום, היה הכפר ערב סוכריר של השבט הבדואי אבו סווירה, על גדותיו של נחל לכיש (שנקרא אז בערבית "ואדי סוכריר").
ב-15 במאי 1948, לאחר סיום המנדט וההכרזה על הקמת מדינת ישראל, פלשו אליה כוחות חיל המשלוח המצרי, כאשר אחת ממטרותיהם הראשונות הייתה לכבוש את העמדות הישראליות שבאזור איסדוד. ב-22 במאי נפלו העמדות לידי הגדוד השישי של הצבא המצרי, שנבלם בגשר עד הלום. מנקודה זו ואילך, הייתה העיירה ממוקמת על קו החזית שבין הכוחות המצריים והישראליים. צה"ל קיבל פקודה לכבוש בחזרה את מג'דל ואיסדוד.
ב-3, ב-9 וב-10 ביוני הותקפה איסדוד בשלושה גלים מרכזיים על ידי צה"ל. למחרת הגל האחרון נכנסה לתוקפה ההפוגה הראשונה, אשר במהלכה גמאל עבד אל נאצר, אשר שירת כקצין בצבא המצרי במהלך המלחמה (ולימים הפך לנשיא מצרים), הוצב באיסדוד לשם מעקב אחר הפעילות הישראלית באזור. בין שתי ההפוגות תקפו הכוחות הישראליים את הכניסות לעיירה וניסו לכבוש את העמדות בחזרה מידי המצרים.
עם סיום ההפוגה השנייה, במהלך מבצע יואב, כותרה איסדוד, וב-18 באוקטובר הופגזה מהאוויר ומהים על ידי צה"ל. הכוחות המצריים נסוגו דרומה לאורך החוף ואיתם הרוב המכריע של התושבים הערביים. ב-28 באוקטובר נכנס צה"ל לאיסדוד. ביישוב נותרו כ-300 תושבים שהניפו דגלים לבנים, אך הם גורשו לרצועת עזה זמן קצר לאחר מכן.
שנות החמישים והשישים
בשנים הראשונות להקמת המדינה, נשלחו קבוצות של מודדים ומתכננים לאזור סוכריר כדי לבחון אתר להקמת תחנת כוח ונמל חדשים בדרום המדינה. ב-1954 שלח ראש הממשלה דוד בן-גוריון מכתב למיליונר עובד בן עמי, ראש עיריית נתניה וממקימיה, ובו כתב:, בהתייחסו להקמת עיר נמל חדשה בדרום הארץ. בעקבות קריאה זו בן עמי סיפר:. כשבא בן-גוריון לשר האוצר לוי אשכול עם ההצעה, אשכול טען כי אין בידיו את המימון הדרוש להקמת הנמל, אך.
בן עמי חבר למיליונר היהודי-אמריקאי פיליפ קלוצניק, שכיהן כנשיא ארגון בני ברית, ואלו הצליחו בעסקה סיבובית להבטיח מימון להקמת הנמל על ידי הבנק העולמי. בשנים הראשונות להקמת המדינה, ישראל הייתה זקוקה לאדמות חקלאיות, ולכן נשללה האפשרות להשתמש באדמות אלה לבניית העיר. כתוצאה מכך, הוחלט לנצל את שטחי החולות שלחוף הים התיכון, בסמוך לתחנת הכוח ולנמל העתידיים, ובהם להקים את העיר החדשה. ב-1 במאי 1956 נתן אשכול אישור לתוכנית הקמת העיר אשדוד. לקראת סוף אותה השנה הוקמה חברת אשדוד בע"מ – חברת בת של קבוצת בוני ערים בע"מ – על ידי בן עמי וקלוצניק. בתמורה למימון הנמל קיבלה חברת אשדוד הבטחה לשטח של כ-42 אלף דונם, כ-32 ק"מ בקו אווירי מתל אביב, והוטלה עליה האחריות לתכנון העיר ובנייתה.
ב-25 בנובמבר 1956 הגיעו למקום המתיישבים הראשונים – 22 משפחות עולים ממרוקו, אשר התגוררו במעברה. בתחילת 1957 הצטרפו אליהם קבוצות עולים ממצרים ורומניה, והיישוב החדש שנקרא אז "אשדוד ים" מנה 370 נפש. ביולי 1957 הוענק הזיכיון לחברת אשדוד להקים את העיר. בעקבות ביקורת ציבורית חריפה נגד העסקה בין המדינה לחברה, הוכללו בזיכיון רק חלק מהשטחים שהוקצו לה במקור.
ב-1958, למרות קשיים כלכליים, החלה תחנת הכוח לפעול עם שתי יחידות של 50 מגה-ואט, ונקראה לימים תחנת הכוח אשכול. עובדי התחנה התגוררו ביישובי הסביבה, ובראשית שנות ה-60 הוקם למענם באשדוד שיכון עובדי חברת החשמל, אחת משכונות הקבע הראשונות של העיר (כיום, ברובע א'). ב-1959 פורקה מעברת אשדוד ים. ביולי 1960 מונתה על ידי משרד הפנים המועצה המקומית הראשונה של העיר, בראשות דב גור.
באפריל 1961 החלה הקמתו של נמל אשדוד. הנמל נחנך בנובמבר 1963, ושנתיים לאחר מכן, ב-1965, הוא הופעל לראשונה לפריקה ולטעינה עם בואה של האונייה השוודית "וינגאלגד". ב-1963 נחנך גם בית משפט השלום בעיר. בינואר 1965 נחתם חוזה בין חברת אשדוד לבין מרכז קופת החולים הכללית לגבי הקמת בית חולים בן 500 מיטות על שטח 250 דונם באשדוד, אך בית חולים זה לא הוקם.
שנות השבעים והשמונים
מראשית שנות ה-70 ואילך, עם התרחבות העיר, אופי התכנון המקדים לרבעים התבלט. כל רובע בעיר החל משמש כיחידה עצמאית הכוללת מרכז מסחרי, מתנ"ס, בית ספר תיכון, בתי ספר יסודיים, גנים ציבוריים, תחנה לבריאות המשפחה וקופת חולים. ברבעים המזרחיים (רובע ו', רובע ח'), נבנו בריכות שחייה עירוניות. גלי העלייה בשנים אלו שינו את מעמדה של אשדוד מעיירת פיתוח לעיר מתועשת עם אוכלוסייה שגדלה בקצב מהיר.
ב-1969 הוקמה ברובע ג' ישיבת גרודנא, וסביבה שכונה דתית גדולה שנקראה קריית פוניבז'. ב-1970 הגיע לשכונה זו הרבי מפיטסבורג, ואיתו קהילה נכבדת של עולים חרדים מארצות הברית. היה זה הגרעין לשכונות דתיות חדשות, שקמו מאוחר יותר סביב שכונה זו. ב-1972 הוכנסו לעיר הרמזורים הראשונים ונחנכה תחנת מגן דוד אדום. בקיץ של אותה שנה הגיעו לרובע ג' עולים רבים מגאורגיה. מאוחר יותר, כל העולים שלא היו מוכנים להתחייב על שמירת שבת ודת, המשיכו ועברו לרבעים חדשים (ד', ה', ו' וי"א). ב-1974 נחנך הכביש המהיר לתל אביב יחד עם מחלף אשדוד, אשר קיצרו את זמן ההגעה למרכז הארץ באופן ניכר.
בקידוחי נפט בעיר בסוף שנות ה-70 הופק נפט לתקופה קצרה מקידוחי "אשדוד 2" ו"אשדוד 5", ובאתר נתגלה גם גז טבעי שלא הופק.
ב-1982 נפתח לציבור מוזיאון ראשון בעיר. במרץ 1984 אירע פיגוע טרור ראשון בעיר מאז הקמתה – שלושה מתושבי העיר נרצחו בהתפוצצות של רימון יד באוטובוס קו 9, שעשה דרכו מהשוק הפתוח בחוף הים. הפיגוע זעזע את אשדוד, שכן באותה תקופה עבדו בה מאות פועלים ערבים.
שנות התשעים
מ-1990 החלה אשדוד להתפתח בתאוצה, בעיקר דרומה ומזרחה, לכיוון גשר עד הלום, ואוכלוסייה גדולה של עולים מברית המועצות לשעבר התיישבה בעיר (בעיקר ברבעים ט', י' וי"ג).
במהלך שנים אלו החל להיבנות המרכז העירוני הראשי (המע"ר) ברובע הקריה ("הסיטי"), ובו משרדי הממשלה, בית העירייה החדש, תחנת האוטובוסים המרכזית, היכל הספורט העירוני וקריית התרבות. מתחמי מסחר וקניונים גדולים נפתחו, ואזורי התעשייה של העיר התרחבו משמעותית. ב-1992 מספר התושבים בעיר חצה את ה-100 אלף. ב-1995 עברה רכבת ישראל התחדשות והתייעלות, והיא החלה להסיע נוסעים לתחנת הנוסעים החדשה באשדוד. עד לאותה עת שימשה מסילת הרכבת להובלת מכולות מהנמל בלבד.
עם גל העלייה הגדול בשנים אלו, עמדה תוכנית המתאר העירונית להתעדכן לקראת בנייתם של רבעי המגורים י׳, י"ג וי״ד בשמורת הדיונות שבדרום העיר (״פארק החולות״), ובייחוד בדיונה הגדולה. החברה להגנת הטבע ניסתה לסכל תוכנית זו, אך ללא הצלחה, ובתים רבים נבנו בחלקה הצפוני של השמורה. לאחר מכן התנהל מאבק חריף לשימור הדיונה הגדולה וסביבותיה מבניית הרבעים החדשים, אליו נרתמו רבים מתושבי העיר והסביבה. ביוני 1994 נערך הפנינג גדול בדיונה הגדולה בהשתתפות אלפים מתושבי העיר, אנשי אקדמיה וציבור, החברה להגנת הטבע ואיגוד ערים לאיכות הסביבה. המאבק הניב תוצאות בסופו של דבר, וב-1996 פורסמה תוכנית מתאר חדשה לעיר שנקראה "תוכנית הרוויזיה". התוכנית קיצצה שטחים מרובע י"ג כדי למנוע חסימה של הזנת החול מן הים אל הדיונה, שינתה את השטח העתידי עליו עמד לקום רובע ט"ז, והשהתה את בנייתו של רובע י"ד עד להודעה חדשה.
המאה ה-21
החל מ-2001, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, ההסתה האנטי-ישראלית על רקע האינתיפאדה השנייה, והתגברות האנטישמיות החדשה באירופה, התיישבו עולים רבים מצרפת בעיר. הרבעים האחרונים בחלוקתה של אשדוד החלו להיבנות – י״ב, ט״ז, י״ז ומע״ר דרום (כחלק מרובע הקריה).
כחלק מתוצאות הבחירות לרשויות המקומיות של 2008, הוחלף ראש העירייה הוותיק צבי צילקר ביחיאל לסרי. במהלך חודש נובמבר של אותה שנה נחנך מחלף עד הלום בכביש 4, ובכך נפתחה כניסה מהירה נוספת לעיר.
עם פריצתו של מבצע עופרת יצוקה ב-2008, התפוצצו לראשונה בעיר רקטות ששוגרו על ידי ארגוני טרור פלסטיניים מרצועת עזה. מאז הייתה אשדוד יעד לירי רקטי במספר הסלמות ומבצעים במהלכם נהרגו שני תושבי העיר ונפצעו עשרות כתוצאה מפגיעות ישירות – בהתלקחות שלאחר מתקפת הטרור בדרום ישראל (2011); בהסלמת מרץ 2012 (אז הוצבה לראשונה בסמוך לעיר מערכת כיפת ברזל); במבצע עמוד ענן ב-2012 (למעלה מ-190 רקטות); במבצע צוק איתן ב-2014 (כ-230 רקטות); בהסלמת מאי 2019 (מבצע גן סגור); במבצע חגורה שחורה בנובמבר 2019; במהלך מבצע שומר החומות ב-2021 (למעלה מ-250 רקטות ); ובמבצע עלות השחר באוגוסט 2022.
ביוני 2013 נערך לראשונה בעיר מצעד גאווה בהשתתפות של כ-1,100 צועדים. ביוני 2017, לאחר מאבק ממושך של תושבי העיר, נפתח בית החולים אסותא אשדוד, בית החולים הציבורי הראשון שהוקם בישראל מזה למעלה מ-30 שנה. בחודש אוגוסט של אותה שנה, העיר חתמה על הסכם גג גדול, הכולל את בנייתן של כ-45 אלף יחידות דיור בעיר, מתוכן כ-30 אלף יחידות במסגרת תוכנית מחיר למשתכן. כמו כן, יוקמו תשתיות תחבורה נרחבות (ביניהן שתי כניסות מהירות ושתי תחנות רכבת חדשות לעיר), מוסדות ציבור וחינוך, קריית ספורט גדולה, והשקעה בהתחדשות עירונית לרובעי העיר הוותיקים במימון המדינה.
הצטמצמות עתודות הקרקע הפנויות בעיר הביאה לכך שהחל מהעשור השני של המאה ה-21 הבנייה העיקרית בה היא בנייה לגובה. לפי נתוני הלמ"ס נכון ל-2022, אשדוד היא העיר הגבוהה בישראל בחישוב מספר המבנים העולים על 10 קומות, אשר מהווים 8.2% מכלל הבניינים בעיר. ב-2015, נכנסו לרשימת 20 גורדי השחקים הגבוהים בישראל מגדלי K (באנגלית: K Towers), וב-2020 נכנס לרשימת 30 גורדי השחקים הגבוהים בישראל מגדל דמרי. שלושת המגדלים ממוקמים ברובע הקריה והם הגבוהים ביותר בישראל מחוץ לגוש דן.
סמל העיר
סמל העיר מורכב מראש אריה ומעוגן, המחוברים על ידי קו המסמל ספינה תנ"כית עתיקה. הסמל תוכנן כך שיכיל בתוכו אלמנטים של אשדוד העתיקה ושל אשדוד המתחדשת. ראש האריה מסמל אגרסיביות, שמאפיינת את הקמתה של אשדוד בעמל ויגע רב לאחר הקמתה של מדינת ישראל, וגם את שבט יהודה, שבחלקו נפלה העיר בחלוקת הארץ לשבטים. העוגן מסמל את נמל אשדוד והשימוש בים לתועלת החברתית של בני האדם. הסמל עוצב על ידי האמן יצחק בכר.
הרב משה כהן שאולי, חבר מועצת העיר לשעבר והרב הראשי ליהדות איראן בישראל ובתפוצות בעבר, ראה באשדוד סמל לפיתוח הארץ ושער לירושלים בהיותה עיר הנמל הקרובה לבירת ישראל. תיאורו למשמעות סמל העיר:
ב-2016, לציון 60 שנים להקמת העיר, אימצה אשדוד סמל חדש. הסמל מייצג עיר מודרנית ומחבר בין העבר, העושה שימוש בראש אריה, ועם ההווה, על ידי אחד מסמלי העיר הבולטים – כיכר המפרשים, הצבועות בצבעים מאפיינים: כחול – ים, ירוק – קיימות, כתום – אנרגטיות וחום המאפיינים את תושבי העיר, וראש האריה בצהוב – צבע הדיונות והחולות שמהם צמחה אשדוד.
אוכלוסייה
לפי נתוני רשות האוכלוסין וההגירה במשרד הפנים, ביוני 2023 אוכלוסיית אשדוד מנתה 257,593 נפש.
כ-90 אחוז מתושביה של אשדוד הם יהודים. התפלגות הזהות הדתית בעיר מעידה כי אשדוד היא בעלת רוב של תושבים בעלי זיקה לדת: נכון ל-2013, 13 אחוזים מתושבי אשדוד מגדירים את עצמם כחרדים, 6 אחוזים כדתיים, 45 אחוזים כמסורתיים, ו-36 אחוזים כחילונים. רבניה הראשיים של העיר הם הרב יוסף שיינין (אשכנזי) והרב חיים פינטו (ספרדי).
על פי נתוני משרד הפנים, באשדוד חיים עולים מ-99 מדינות בעולם. אחוז אוכלוסיית העולים בעיר ביחס לכלל התושבים בה הוא הגדול ביותר בישראל מבין הערים הגדולות. בעיר התיישבה אוכלוסיית העולים הגדולה ביותר במדינה של גל העלייה בין 1989 ל-2010 – 75,685 איש, שהוא כשליש מתושבי העיר.
בין האוכלוסיות העיקריות של העיר נמנים צאצאיהם של עולי צפון אפריקה שעלו בשנות ה-50, המרכיבים את קהילות יהודי מרוקו והיהדות הקראית הגדולות בישראל, עולי ברית המועצות לשעבר שעלו בשנות ה-90 (כ-60,000 תושבים, הריכוז השני בגודלו בישראל, לאחר חיפה), והציבור החרדי על זרמיו השונים (בעיקר מחסידות גור ומתומכי מפלגת ש"ס) שהוא מבין הגדולים בישראל. באשדוד מתקיימות גם קהילת יהודי גאורגיה הגדולה בעולם, קהילת יהודי רומניה הגדולה בישראל וקהילות נוספות ממזרח אירופה. בעיר מתגוררת גם קהילת יהודי צרפת מהגדולות בארץ, וכן עולים רבים ממדינות אמריקה הדרומית, מאתיופיה, הודו, איראן ודרום אפריקה.
רובעי העיר
אשדוד היא עיר מתוכננת המחולקת לרבעים. לרבעים בעיר יש שם בספרות עבריות (למשל: רובע ח'), למעט מספר רבעים מתמחים: המרכז העירוני הראשי (מע״ר) – רובע הקריה ("הסיטי"), רובע המרינה, רובע פארק לכיש והרובע המיוחד. בכל רובע מגורים באשדוד ישנם מבני מסחר, מבני חינוך ומבני ציבור משלו, וכן נושא ייחודי לשמות הרחובות (למשל, ברובע י"ג, שמות מלכי יהודה וישראל).
התכנון המקורי של העיר קבע כי היא תחולק ל-17 רובעי מגורים, ובמרכזה יוקם רובע מע"ר. כתוצאה מבניית רובע הקריה באיחור, התהווה מרכז העיר ברבעים א', ב' ו-ד', מכיוון שבהם נמצאו רוב מוסדות הציבור, החינוך והתרבות, והמרכזים המסחריים. עם השנים התנוונו רבעים אלה מחשיבותם, אז קמו מחדש מרכזי המסחר והתרבות ברובע הקריה, שהתבסס כרובע הראשי והמרכזי בעיר. החלוקה לרבעים באה לידי ביטוי בעיקר בטיפולה של עיריית אשדוד בעניינים הפנים-עירוניים וכן בנושא תוכניות-מתאר שונות. להבדיל מערים אחרות, רובעי אשדוד אינם מחולקים בחלוקה פנימית לשכונות, והספרות העבריות מהוות חלק ייחודי בשפת תושבי העיר.
לעיר מערכת שדרות החוצה אותה שתי וערב וחוצצת בין הרבעים, אשר רובם בעלי צורה מרובעת. התפתחותה של אשדוד דרומה יצרה הבדלים משמעותיים בסגנונות הבנייה בין הרבעים הצפוניים לדרומיים, וכך גם בהרכבי האוכלוסייה בהם, בהתאם לגלי העלייה. הרובע המאוכלס ביותר בעיר הוא רובע הקריה ובו מעל 24,000 תושבים. הרובע היחיד שחסר בחלוקתה של אשדוד הוא רובע י"ד, מאחר ששטחו חולש על הדיונה הגדולה, אחת משמורות החול האחרונות שנשארו בישראל, ולכן בנייתו מוטלת בספק. החל מהעשור השני של המאה ה-21, מתבצעת ברובעי העיר הוותיקים התחדשות עירונית מסיבית.
ראשי העירייה וראשי המועצה
ראשי המועצה וראשי העירייה שכיהנו לאורך השנים הם:
תעשייה
באשדוד קיימים שלושה אזורי תעשייה גדולים; אזור התעשייה הקלה ("קריית חלוצים"), אזור התעשייה הכבדה ("קריית איתנים") ואזור התעשייה הצפוני ("קריית עוגנים"). אזורי התעשייה של העיר מהווים כ-17 אחוזים משטחה (6,314 דונמים), ופועלים בהם כ-3,000 עסקים ומפעלים, בהם עובדים מדי יום עשרות אלפי תושבים מאשדוד ומחוצה לה. חלק ניכר מהתעשייה בעיר תומך את פעילותו של נמל אשדוד. דרום-מזרחית לעיר פועל אזור התעשייה "עד הלום", שאינו שייך לה מוניציפלית, אלא נמצא בשטח המועצה האזורית באר טוביה, ורבים נוטים לייחס אותו לשטח השיפוט שלה. בעיר מוקמים שלושה מתחמי תעשייה חדשים: אזור התעשייה הצפוני החדש, שיהווה הרחבה ל"קריית עוגנים"; פארק נמלי ישראל, בו פועלים מרכזי לוגיסטיקה גדולים בעורף הצפוני של הנמל ומסוף לרכבות מטען; ופארק היי-טק בדרום-מזרח העיר, בסמוך לרובע המיוחד ולתחנת הרכבת.
לצד הנמל פועלת תחנת הכוח אשכול, בעלת כושר ייצור חשמל בסך 1,549 מגה-ואט, אשר מעמיד אותה במקום הרביעי בישראל. החל מ-2004 פועלת התחנה בגז טבעי אשר מסופק ישירות מאסדה סמוך לחופי אשקלון. המעבר לייצור בגז הפחית באופן משמעותי את זיהום האוויר בעיר אשדוד, אשר סבלה מהערפיח שהגיע מהתחנה מיום היווסדה.
ב-1965 עברה לאשדוד חברת אלתא מערכות, חברת בת של התעשייה האווירית לישראל, והקימה מתחם של חמישה מפעלים מזרחית לרובע ג'. ב-1969 החלו לפעול באזור התעשייה הצפוני מפעלים פטרוכימיים, שקיימו זיקה עם הנמל. ב-1971 עבר לעיר המפעל המרכזי של אדמה פתרונות לחקלאות. ב-1973 החל לפעול בעיר בית זיקוק לנפט, ומאז שהופרט ב-2006, הוא פועל בבעלותה של פז בית זיקוק אשדוד. בעיר פועלות חברות גדולות נוספות כמו מנרב, קבוצת יהודה, קבוצת חמת ואלבטק, חברת בת של אלתא.
ב-2015 חברת מקורות החלה להפעיל את מתקן ההתפלה אשדוד, המתקן החמישי להתפלת מים שהוקם במדינה. המתקן בעל כושר תפוקה של כ-100 מלמ"ש מים מותפלים בשנה, כ-15 אחוזים מסך צריכת המים הביתית בישראל.
מסחר
באשדוד מתקיים מסחר מפותח הכולל שווקים גדולים, קניונים, פאוור סנטרים, מרכולים וחנויות מפעל המפוזרים ברחבי העיר ובאזורי התעשייה. בכל רובע פועלים מרכזי מסחר קטנים משלו המכונים "מרכזונים".
שני שווקים עיקריים פועלים בעיר – השוק העירוני הפתוח מדי יום ברובע ב', והשוק הפתוח, אחד מהשווקים הגדולים ביותר בארץ, אשר פועל בימי רביעי ברחבת החנייה של חוף לידו משעות הבוקר ועד השקיעה.
בעיר שלושה קניונים גדולים – ברובע הקריה, בסמוך לבניין העירייה, פועלים קניון הסיטי שנפתח ב-1997 ובו התחנה המרכזית של אשדוד, וקניון סימול (באנגלית: "Sea Mall") שנפתח ב-2003 ובו רשתות אופנה בינלאומיות, מסעדות ובית קולנוע; ב-2015 נפתח אחד ממרכזי הקניות הגדולים בישראל, ביג FASHION אשדוד הממוקם בסמוך ליציאה הדרומית מהעיר ולתחנת הרכבת, ובו כ-120 רשתות אופנה, מסעדות ובתי קפה, ומתחם בתי קולנוע מרשת סינמה סיטי. בעבר פעלו בעיר קניונים נוספים, כמו קניון אשדוד ברובע א' וקניון הפורום באזור התעשייה הכבדה, שנסגרו ונפתחו מחדש למטרות מסחר מצומצמות יותר. ברובע ה׳ שוכן קניון לב אשדוד שנפתח ב-1994 ומצוי בתהליכי סגירה לקראת פינוי בינוי. בסמוך ליציאה הדרומית מהעיר, פועל גם קניון עד הלום, שאינו שייך מוניציפלית לשטח העיר.
צפונית לרובע ב׳ פועל פאוור סנטר מבין הגדולים בישראל בשם סטאר סנטר, המחולק לשני מתחמים המכילים כ-100 חנויות, בתי קפה ומסעדות, מכון כושר ובו בריכת גג ומבנה משרדים. ב-2012 נפתח בצמוד לקניון הסיטי מתחם מסחרי פתוח בשם "גן העיר", ובדומה למתחם בתל אביב, הוא מכיל בעיקר חנויות אופנה, בתי קפה ומסעדות, ומעליו מגדל משרדים.
תחבורה
אשדוד שוכנת מערבית לכביש 4 המחבר אותה לגוש דן ולאשקלון, ודרומית לכביש 41, אשר מתחבר עם כביש 7. כביש 7 מחבר בהמשך את העיר ונמל אשדוד לכביש 6 (חוצה ישראל) ולכביש 3 המוביל לירושלים. לעיר שתי כניסות מהירות – כניסה צפונית במחלף אשדוד וכניסה דרומית במחלף עד הלום. מחלף אשדוד מחבר את העיר גם דרך כביש 42 לרחובות.
במהלך 2019 חברת נתיבי ישראל החלה בעבודות להרחבת כביש 7 המהיר עד לצומת נמל אשדוד, ובכך להביא לביטולו של כביש 41. השדרוג צפוי לכלול הוספת נתיבי נסיעה והקמת שני מחלפים חדשים – מחלף ניר גלים, שיחליף את הצומת הקיים יחד עם ביטול צומת בני דרום; ומחלף בני ברית, שיחליף את צומת נמל אשדוד. ב-2017 החלו העבודות להקמת מחלף אשדוד צפון אשר צפוי לחבר את נמל אשדוד, אזורי התעשייה הצפוניים ושדרות הרצל בעיר ישירות לכביש 4, כחלק מהשקעת המדינה בהקמת נמל הדרום החדש.
סמוך למחלף עד הלום, נמצאת תחנת הרכבת אשדוד – עד הלום אשר שוכנת על מסילת לוד – אשקלון. בסמוך לה נחנך בשלהי 2022 מסוף תחבורה ציבורית עירונית ובינ-עירונית המשמש גם כמסוף טעינת אוטובוסים חשמליים. תחנת האוטובוסים המרכזית בעיר ממוקמת בקניון הסיטי. קווי האוטובוס העירוניים ורוב הקווים הבינעירוניים מופעלים על ידי חברת אלקטרה-אפיקים. מקצתם של הקווים הבינעירוניים מופעלים על ידי אגד ומטרופולין, בעיקר לירושלים ובאר שבע.
ב-2012 נבחרה אשדוד על ידי משרד התחבורה כעיר מודל עתידית לתחבורה ירוקה. בזכות הבחירה הועברו לעיר מאות מיליוני שקלים שיושקעו, בתוכנית רב-שנתית, בפיתוח התחבורה הציבורית בעיר, על ידי פתיחת נתיבים מיוחדים לאוטובוסים בלבד בשדרות הראשיות של העיר, הפעלת מערכת אוטובוסים מהירה (BRTׂ), הקמת תחנות אוטובוס אלקטרוניות, וסלילת שבילים לרוכבי אופניים ולהולכי רגל. השלב הראשון של הפרויקט הושלם באוגוסט 2019, עם פתיחת נתיבי התחבורה הציבורית (נת"צ) בשדרות מנחם בגין ובשדרות הרצל. ב-2022 הושלם השלב השני של הפרויקט בשדרות ז׳בוטינסקי, והחלו לפעול באופן מלא מרכז הבקרה של נתיבי ההעדפה, וכן מסוף תחבורה ציבורית חדש בצומת ז'בוטינסקי פינת שדרות בני ברית.
מרינה
המרינה הכחולה היא מרינה הממוקמת דרומית לחוף "הקשתות", צפונית לחוף הנפרד, ומערבית לרובע המע"ר. היא החלה להיבנות ב-1995 ונחנכה ב-1998. המרינה מכילה כ-550 מקומות עגינה לספינות ויאכטות. סביב לה נבנה רובע המרינה.
צורתה של המרינה קרובה לעיגול פתוח של שוברי גלים, ובמרכזה רציף המתפצל בצורת המנורה. במקום פועל מועדון ובית ספר לחינוך וספורט ימי, במסגרתו לומדים גם תלמידי כיתות ז' בעיר שיעורי שיט, וכן חנות לצלילה, דיג וגלישה. במרינה פועלת מסעדת הדגים "אידי" בבעלותו של השף אידי ישראלוביץ'. המרינה אמורה להשתלב בטיילת החוף של אשדוד, ולפי התב"ע שלה, יוקמו בעורפה כ-1,000 יחידות דיור, שרובן כבר נבנו, שדרת מסחר ומספר בתי מלון, יחד עם כיכר מרכזית שעתידה להכיל אגם מלאכותי גדול, שהעבודות להקמתו צפויות להסתיים ב-2023.
נמל אשדוד
נמל אשדוד הוא הנמל הגדול בישראל מבחינת מספר אוניות המטען שעוברות דרכו והיקף שינוע המטענים. רוב רציפי הנמל פועלים תחת חברה ממשלתית – חברת נמל אשדוד בע"מ. הנמל משמש גם למעבר סחורות עבור ירדן ורצועת עזה, ושוכן בו בסיס אשדוד של חיל הים.
הנמל הוקם במיקום זה מאחר שהוא מקצר משמעותית את מרחקי ההובלה היבשתית של מטענים ממרכז הארץ דרומה – וחזרה, וכי הוא קרוב יותר מנמל חיפה לתל אביב, מרכז המסחר של המדינה.
ב-2005 נחנכו באשדוד רציפי נמל היובל, אשר הסב את שמו לנמל איתן, על שם רפאל איתן שניהל את פרויקט ההקמה, ונהרג במהלכו בסערה קשה שפקדה את הנמל. ב-2021 החלו לפעול רציפי נמל הדרום, אחד משני הנמלים הפרטיים הראשונים בישראל (יחד עם נמל המפרץ בחיפה), אשר יתחרה בנמל הממשלתי הקיים.
הנמל ממוקם צפונית לאשדוד, באופן שמנתק אותו לחלוטין משטחי המגורים, על ידי נחל לכיש שחוצץ ביניהם. בניגוד לעיר חיפה שבה הנמל נבנה כחלק מהעיר, בניית הנמל באשדוד לא השפיעה על התפתחותה האורבנית של אשדוד לאור תכנונה המקדים. מרחקו ממתחמי המגורים הביאה לכך שאין בינו לבין תושבי אשדוד אינטראקציה כלל, פרט לאלו שעובדים בו. ככלל, הנמל והתעשיות התומכות את פעילותו מהווים מקור תעסוקה עיקרי לתושבי העיר והסביבה.
מוסדות חינוך
לפי נתוני משרד החינוך, נכון ל-ה'תש״ף (2019–2020), באשדוד מתגוררים כ-45 אלף תלמידים המתפרשים ב-138 בתי ספר יסודיים ועל-יסודיים בעיר, ומעל 13 אלף ילדים המתפרשים ב-504 גנים. מספר התלמידים הממוצע לכיתה עומד על כ-26. אחוז הזכאות לתעודת בגרות בשנה זו עמד על 69.8.
בעיר פועלים 14 מרכזים קהילתיים (מתנ"סים) בפריסה רובעית, עשרות מועדוני נוער ופנימיית נווה גלים. כמו כן, באשדוד פועל מרכז העשרה יומי לתלמידים מצטיינים ומחוננים (מרו"ם).
בעיר פועלת גם ישיבת ההסדר נווה דקלים, שעברה ב-2007 מהיישוב נווה דקלים לשיכון קבע באשדוד לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות.
תנועות נוער
באשדוד פועלים כ-2,000 חניכים בתנועות הנוער השונות. מאות נוספים חברים בארגוני נוער אחרים, כמו אחריי!, מש"צים, מד״צים מעו״ף (ארגון הנוער העירוני), נוער מד"א, צופי אש, איגי – ארגון נוער גאה, צוערים צעירים לדיפלומטיה ועוד. להלן שלוחות התנועות בעיר:
בית חולים
ביוני 2017 נפתח לציבור בית החולים אסותא אשדוד, בית החולים הציבורי הראשון שהוקם בישראל מזה כ-30 שנים. בית החולים משרת כחצי מיליון תושבים מאשדוד והסביבה, והחל לפעול בהיקף מלא בנובמבר 2017, עם 300 מיטות בשלב הראשון. בית החולים מסונף לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב כבית חולים אוניברסיטאי.
ניסיונות לבניית בית חולים באשדוד החלו כבר בשנות ה-60 כאשר קופת חולים כללית החלה לבנות בית חולים בעיר, אך הבנייה הופסקה בשלביה הראשונים ולא הושלמה. במשך עשרות שנים נאלצו תושבי העיר להיעזר בשירותיהם של המרכז הרפואי ברזילי באשקלון ושל המרכז הרפואי קפלן ברחובות. ב-2002 חוקקה הכנסת, ביוזמתה של תושבת העיר חברת הכנסת סופה לנדבר, חוק המחייב בניית בית חולים באשדוד. למרות החוק ולאורך שנים, טורפדה הקמתו של בית החולים, גם בתמיכת חוק ההסדרים אשר מנע את יישומו. ב-2009, לאחר מאבקים רבים של תושבי העיר והנהגתה, החליטה ממשלת ישראל על הקמת בית חולים ציבורי באשדוד והוציאה מכרז להקמתו. באפריל 2011 זכתה חברת אסותא אשר בבעלותה של מכבי שירותי בריאות, במכרז להקמת בית החולים הציבורי באשדוד, על שטח של שבעים דונם ברובע המיוחד בעיר (דרומית לרובע ט' ומזרחית לרובע י'). ב-12 בנובמבר 2012 הונחה אבן הפינה של בית החולים, ובנייתו הסתיימה במהלך 2017.
תיירות
החל מהעשור השני של המאה ה-21 התפתחה מגמת תנופה תיירותית באשדוד, בהובלת החברה העירונית לתיירות. למרות רצועת החוף הארוכה שלה ובניגוד לערי חוף אחרות דוגמת תל אביב, נתניה והרצליה, לא התפתח בעיר ענף תיירותי משמעותי.
בעיר פועלים שני בתי מלון גדולים: מלון "West" אשר נפתח ב-2012 ברמת אירוח גבוהה, ומלון "לאונרדו פלאזה" מרשת מלונות פתאל אשר נפתח ב-2014 בריביירה הדרומית. בעונת הקיץ מגיעים לעיר יהודים-צרפתים לנפוש בדירות קיט, בעיקר באזור החוף. במהלך השנה מבקרים בה גם תיירים רבים מאוניות תענוגות העוגנות בנמל אשדוד, ולאחר מכן הם ממשיכים למוקדי התיירות המרכזיים בישראל.
ב-2011 הסתיימה בנייתה של טיילת ספורט ונופש על שמו של רוברט חיים, ראש המועצה הראשון של העיר. הטיילת נמשכת שלושה קילומטרים לאורך שדרות משה דיין שברצועת החוף ומכילה מסלולי הליכה ואופניים, ריהוט בטון מעוצב ומתקני כושר רבים. נקודת התחלתה נמצאת בירידה לחוף לידו הצפוני וסיומה בכיכר עין השמש, בריביירה הדרומית. ב-2018 הסתיימו העבודות על המקטע הראשון של טיילת החוף בצפון העיר, בין חוף מי-עמי לחוף לידו. הטיילת החדשה נבנית כחלק מהתוכנית האסטרטגית העירונית לפיתוח חוף הים של העיר לאזור מלונאות, נופש ומסחר, ויושקעו בה מאות מיליוני שקלים.
ב-2020 הסתיימו העבודות לפיתוח ושימור מצודת אשדוד-ים בשיתוף עיריית אשדוד, משרד התיירות ורשות העתיקות, במסגרתן חוזקו קירות המצודה, הוקמה מרפסת תצפית להולכי רגל והאתר הונגש למבקרים. בסמוך לה נחנך גם פארק אקולוגי-חופי על שטחי החולות בהם קבורים שרידי העיר אשדוד-ים, ובו מסלולי הליכה, נקודות תצפית ומתחמים מוגנים לבעלי חיים.
מתחמי מופעים
המשכן לאמנויות הבמה הפיס אשדוד הוא אולם המופעים המרכזי של העיר, השוכן בקריית התרבות ע"ש צבי צילקר. המשכן תוכנן על ידי האדריכל חיים דותן, והיה במשך שנים רבות הפיל הלבן המפורסם של אשדוד. הוא נפתח באפריל 2012 עם כנס המימונה האקדמי ונחנך רשמית במאי 2012 עם קונצרט חגיגי לכבוד 9 במאי – יום הניצחון על גרמניה הנאצית. המשכן מכיל כ-930 מקומות ישיבה, מתוכם כ-300 ביציע, ומעוצב בצורת שתי קונכיות המחוברות זו לזו במטרה לסמל את הקרבה לים. בקריה שוכן גם בית יד לבנים שהוקם ב-1992, ובו אולם מופעים מרכזי המכיל כ-400 מקומות ישיבה. אולמות מופעים נוספים נמצאים גם במתנ"ס "דיונה" ברובע י', "אודיטוריום נעים לתרבות" ברובע ה', ובמתנ"ס "בית לברון" ברובע ו', אולם המופעים הוותיק בעיר.
בפארק אשדוד-ים פועל אמפי אשדוד, אחד ממבני התיאטרון הגדולים בישראל, המכיל כ-6,500 מקומות ישיבה. הוא נחנך באוקטובר 2012 עם הופעתו של שלמה ארצי ולהקתו, ומארח מופעי מוזיקה גדולים, טקסים ופסטיבלים.
דרומית לחוף אורנים נמצא אמפי-חוף אורנים, שטח גדול של חוף ים משופע המארח מדי שנה את פסטיבל "חלון לים התיכון". בחזית המשכן לאמנויות הבמה שוכנת כיכר העיר המחברת בין חלקיה של קריית התרבות, והיא מהווה מוקד לפעילויות רבות במהלך פסטיבלים שונים המתקיימים בעיר, בעיקר באירועי "קיץ ישראלי באשדוד".
אמנות
ב-2004 נחנך מוזיאון אשדוד לאמנות במרכז מונארט לאמנויות שברובע הקריה, במעמד נשיאי ישראל וגרמניה. המוזיאון מעוצב כמבנה ספירלי בן שלוש קומות בהן שלושה עשר חללי תצוגה, ומעליו פירמידת זכוכית בהשראת מוזיאון הלובר בפריז. במוזיאון מתקיימות כשלוש תערוכות של אמנות ישראלית ובינלאומית המתחלפות במשך השנה, וכן פועלת בו "הצוללת הירוקה" – אגף מיוחד שעוסק במיחזור ואקולוגיה, בדגש על סביבת הים והחופים.
ב-2016 נחנך למרגלות גבעת יונה בית אמני אשדוד על שם אריה קלנג. בבית האמנים קיים מרכז מבקרים לתולדות אשדוד, וכן מתקיימות בו תערוכות מתחלפות של אמנים מהעיר, כנסים ומופעי מוזיקה קטנים.
באשדוד פועלת להקת הבלט בלט פאנוב, אשר הוקמה ב-1998 על ידי אמן הבלט הקלאסי ולרי פאנוב. הלהקה מפעילה אקדמיה לבלט במרכז מונארט, ועורכת מופעים ברחבי הארץ. ב-2014 אוחדו שני הקרקסים המפורסמים בעיר, "קרקס ארנה" ו-"Circus Art", לקבוצה אחת בשם קרקס דורטו (Dorato). הקבוצה מפעילה בית ספר לקרקס בעיר, וב-2015 הפכה לקרקס הישראלי הראשון שהתקבל לאיגוד הקרקסים האירופאי (ECA). בעיר מתקיים גם הפסטיבל הבינלאומי לאמנויות הקרקס, בהשתתפות עשרות מתחרים ושופטים ממדינות העולם ומהארץ. בעיר פועל תיאטרון ברמוזה, תיאטרון רחוב הפועל במסגרת החברה העירונית לתרבות הפנאי, המפעיל מופעי תיאטרון שוליים במרחבים הציבוריים של העיר במסגרת פסטיבלים שונים.
מוזיקה
באשדוד פועלת תזמורת האופרה הקאמרית אשר החלה את דרכה כתזמורת הקאמרית אשדוד ב-1992, בתמיכת העירייה. בתזמורת עשרות נגנים המנגנים על כלי נגינה קלאסיים שונים בניצוחו של המנצח והפסנתרן ואג פפיאן. בעיר פועלת גם התזמורת האנדלוסית הישראלית, המנגנת מוזיקה בסגנון חבל ארץ אנדלוס שבדרום ספרד. תזמורת זו היא תולדה של התזמורת האנדלוסית הישראלית אשדוד, שזכתה בפרס ישראל. במרכז מונארט לאמנויות פועל המרכז לתרבות האנדלוסית ולפיוט בישראל שנוסד ב-1988, ומכשיר צעירים ומבוגרים לפיוט, שירי תפילה, חזנות ומוזיקה אנדלוסית קלאסית. במונארט פועל גם קונסרבטוריון אקדמא, מוסד חינוכי מקצועי ללימודי נגינה ומוזיקה בפיקוח משרד החינוך אשר הוקם ב-1966, ומשמש בית לכ-600 מוזיקאים צעירים בתחומים שונים.
בעיר מתקיימים פסטיבלים מוזיקליים רבים במהלך השנה: פסטיבל "חלון לים התיכון", פסטיבל מוזיקה ישראלית עכשווית והמצליח ביותר מבין פסטיבלי המוזיקה בעיר, אשר החל ב-1986 ומתקיים במשך יומיים בחודשי אוגוסט באמפי-חוף אורנים. מדי שנה, הוא מושך אליו קהל של יותר ממאה אלף צופים. בחודשי יולי מתקיים גם פסטיבל "תוצרת הארץ", פסטיבל זמר עברי אשר מתפרש על פני שבוע שלם, ומארח זמרים ישראליים בכל רחבי העיר. החל מ-2015, מתקיים בחול המועד סוכות פסטיבל "אושפיזין מוזיקלי" במתחמי התרבות של העיר. ב-2016 נוסד פסטיבל "אשדודשירה" המתקיים במשך שבוע בחודשי הסתיו, ומארח משוררים ישראלים מכל הגילאים, המופיעים בכל רחבי העיר. החל מ-2009 מתקיים בחודשי הסתיו גם פסטיבל הג'אז הבינלאומי – "Super Jazz Ashdod", המארח נגנים וזמרי ג'אז בינלאומיים, ובהשתתפות נגן הג'אז הישראלי לאוניד פטשקה. החל מ-2013, מתקיים בחול המועד פסח פסטיבל "תור הזהב", פסטיבל שירה, נגינה ופיוט בהשראת תקופת תור הזהב של יהדות ספרד.
גנים ציבוריים גדולים (פארקים)
ביולי 2013 הסתיימה הקמתו של הגן הציבורי הגדול ביותר בעיר, פארק אשדוד-ים במקום שנהוג היה להיקרא בפי התושבים "גבעת הטילים" בין רובע ד׳ לרובע המרינה. הפארק מכיל מרחבי דשא וגנים ייחודיים, בית קפה, טיילות היקפיות להולכי רגל ולרוכבי אופניים, אגם מלאכותי ובו מזרקת מים מוזיקלית ואטרקציות שיט, מתחם מגרשי ספורט גדול, סקייטפארק, פאמפטרק (רכיבת אופניים אתגרית), מצפורי נוף, ואת אמפי אשדוד.
לאורך הגדה הדרומית של נחל לכיש, צפונית לעיר, משתרע פארק לכיש אשדוד (פל"א), ובו מתחמי פינת חי וצפרות בהם מתקיימות לעיתים פעילויות של החברה להגנת הטבע. בפארק פועל גם מזח לשיט בסירות פדלים. מזרחית לפארק פועל "פארק אתגרים" המכיל מתקני ספורט אתגריים ומתקני שעשועים.
ברובע א' נמצא גן אלישבע, גן ציבורי גדול על שמה של אלישבע קפלן, אשת ראש הממשלה לוי אשכול אשר תרם רבות לפיתוחה של אשדוד בשנותיה הראשונות. במזרח רובע ב' שוכן הגן הציבורי השני בגודלו, פארק בן-גוריון, אשר בתחומו נמצא בית משפט השלום וכן אצטדיון הסינתטיקו בו מתאמנות קבוצות ספורט שונות. בכל אחד מרובעי העיר קיים גן מרכזי, דוגמת גן הלוחמים (רובע ב'), פארק נווה יהונתן (רובע ג'), פארק מגדלי התאומים (רובע ד'), פארק יגאל אלון (רובע ה'), פארק הסיטי (רובע הקריה), פארק גולדה מאיר (רובע י"א), פארק אדמונד ספרא (רובע י"ב) ופארק רוטשילד (רובע ט"ו).
קבוצות הספורט
באשדוד פועלות קבוצות של ענפי ספורט רבים. בכדורגל מייצגת את העיר קבוצת מועדון ספורט אשדוד המשחקת בליגת העל ומארחת באצטדיון הי"א, אצטדיון הכדורגל הרשמי של אשדוד ברובע א'. ב-2015 הוקמו מחדש הקבוצות הפועל אשדוד, המשחקת בליגה הלאומית (תחת השם "אדומים אשדוד") ומכבי עירוני אשדוד המשחקת בליגה א'. ב-2016 הוקמה מחדש קבוצת בית"ר אשדוד המשחקת בליגה ג', כמו גם קבוצות אחרות: אשדוד סיטי והפועל בני אשדוד. מגרש הבית של הקבוצות בליגות הנמוכות הוא אצטדיון הסינתטיקו.
בכדורסל מייצגות את אשדוד קבוצת הגברים של מכבי אשדוד שפורקה ב-2022, וקבוצת מכבי בנות אשדוד המשתתפת בליגת העל בכדורסל נשים ובטורניר היורוקאפ. משחקי הבית של קבוצות הכדורסל מתקיימים בהיכל טוטו הקריה. בעיר פועלות שתי אגודות כדורסל נוספות המשתתפות בליגות הנמוכות; הפועל אשדוד ובית"ר אשדוד המארחות באולם "בני אשדוד" בתיכון מקיף ד'.
בענף הכדוריד מייצגות את העיר קבוצות הנשים והגברים של הפועל אשדוד בליגת העל בכדוריד. משחקי הבית של קבוצות הכדוריד מתקיימים באולם "בית הפיס" בתיכון מקיף ט'.
בענף הכדורעף מייצגות את העיר קבוצות הנשים והגברים של מכבי AOV אשדוד בליגת העל בכדורעף ובליגת העל בכדורעף נשים. משחקי הבית של קבוצת הגברים מתקיימים באולם בית הספר היסודי "הקריה" ושל קבוצת הנשים באולם תיכון מקיף ח'.
השחייה האומנותית והשחייה התחרותית בעיר מיוצגות על ידי אגודת מכבי אשדוד. ענף הבדמינטון (כדור נוצה) בעיר מיוצג על ידי מועדון מכבי אשדוד מהוותיקים והמצליחים בישראל. ענף ההתעמלות האמנותית מיוצג על ידי הפועל סחלבים אשדוד. בעיר פועלות עשרות קבוצות ומועדונים בתחומי ספורט נוספים כמו שיט תחרותי, גלישת גלים, גלישת רוח, כדורשת, טניס, קריקט, היאבקות, ג'ודו, קראטה, טאקוונדו, ברידג' ובאולינג המשתתפות בתחרויות ארציות ובינלאומיות.
באשדוד פועל מועדון שחמט מצליח שהוקם ב-1994 שגידל שחקנים לנבחרת ישראל בתחרויות אליפות בינלאומיות. במועדון משחקים מאות תלמידים ותלמידות מכל בתי הספר בעיר.
חופי רחצה מוכרזים
אשדוד משתרעת על פני רצועת חוף של כ-11 ק"מ, מתוכם כ-6 ק"מ בגבולות המרחב האורבני. בעיר שבעה חופי רחצה מוכרזים וחוף גולשים אחד. שבעת החופים נושאים את תו איכות הסביבה הבינלאומי הדגל הכחול, והם מהנקיים ביותר בישראל. להלן חופי הרחצה מצפון לדרום:
אנדרטאות
באשדוד יש מספר אנדרטאות לנספים במערכות ישראל, בפעולות האיבה ובקהילות היהודיות בעולם:
טבע עירוני
בסקר טבע עירוני נמצאו במרחב המוניציפלי של אשדוד 443 מיני צומח, 189 מיני בעלי חיים ו-32 אתרי טבע עירוני.
ערים תאומות
לאשדוד 12 ערים תאומות:
חבורת לול
חבורת לוּל הוא שמה של חבורת אמנים שפעלו בעיקר בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 בתל אביב והשפיעו רבות על התרבות הישראלית. יחד הם יצרו סרטי קולנוע, תוכנית טלוויזיה, מערכונים ואלבומי מוזיקה.
תולדות החבורה
החבורה החלה להתגבש ולפעול ביחד בשנת 1969 תחת חברת ההפקות "הגר". את החבורה הובילו אורי זוהר, אריק איינשטיין, שלום חנוך, צבי שיסל ובועז דוידזון. מלבדם היו שותפים ליצירה גם שמוליק קראוס ואשתו ג'וזי כץ, מיקי גבריאלוב, יענקל'ה רוטבליט, משה איש כסית, דורי בן זאב, פופיק ארנון, יהונתן גפן, תיקי דיין, אושיק לוי, דן שילון, טליה שפירא, אלונה איינשטיין (אשתו של אריק איינשטיין), ליהי חנוך (אשתו של שלום חנוך), ברוריה דוידזון (אשתו של בועז דוידזון), יהודית סולה, אורי גרוס, אביגדור צברי וסימה אליהו (לימים בת זוגו של אריק איינשטיין).
יצירתם המשותפת הראשונה הייתה סרט הקולנוע "שבלול", בבימויו של בועז דוידזון, שיצא לאקרנים במאי 1970, ובעקבותיו יצא גם האלבום המוזיקלי "שבלול", שהכיל ברובו שירים שהופיעו בסרט. השם "שבלול" נגזר מכינויו של איינשטיין על ידי שלום חנוך.
בשנת 1972 ביים זוהר את הסרט "מציצים", בו הוא גם כיכב לצידם של איינשטיין ושיסל, על הווי החוף הנהנתני של תל אביב שאפיין אז את חבורת לול.
בשנת 1988 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "לול", שהורכב מקטעי שירים ומערכונים שנערכו מתוך תוכנית הטלוויזיה, ובמקביל אליו יצא פסקול הסרט שכלל 2 תקליטי ויניל. בשנת 1994 יצא לחנויות אלבום מחודש של הפסקול בגרסת CD על גבי תקליטור אחד.
חלק גדול משירי החבורה הפכו לאבן דרך בתולדות הרוק והזמר העברי והישראלי, ביניהם: "מה אתה עושה כשאתה קם בבוקר", "אבשלום", "קח לך אישה", "מאיה", "למה לי לקחת ללב", "מה איתי", "כתבו עליו בעיתון", "צא מזה", "אני אוהב לישון", "אמא אדמה", "שיר של אחרי מלחמה", "יצאנו אט", "זה הסתיו", "הבלדה על יואל מוישה סלומון" ואני ואתה.
תוכנית הטלוויזיה כללה גם מערכונים שהפכו לנכסי צאן ברזל וביניהם: "חידון התנ"ך", "לה מרמור מאת פרלש" ו"עולים חדשים".