cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טכנולוגיה רפואית
שיפור
אחד החלקים העיקריים של חוק HITECH היה קביעת דרישת השימוש המשמעותי, שחייבה את EHR לאפשר החלפה אלקטרונית של מידע בריאותי ולהגיש מידע קליני. מטרת HITECH היא להבטיח שהשיתוף של מידע אלקטרוני עם מטופלים ורופאים אחרים מאובטח. HITECH גם נועדה לסייע לספקי שירותי בריאות לבצע פעולות יעילות יותר ולהפחית טעויות רפואיות. התוכנית כללה שלושה שלבים. שלב ראשון נועד לשפר את איכות שירותי הבריאות, הבטיחות והיעילות. שלב שני התרחב בשלב הראשון והתמקד בתהליכים קליניים והבטחת שימוש משמעותי ב-EHRs. לבסוף, שלב שלישי התמקד בשימוש בטכנולוגיית רשומות בריאות אלקטרוניות (CEHRT) כדי לשפר את התוצאות הבריאותיות.
בשנת 2014, יישום הרשומות האלקטרוניות בבתי החולים בארצות הברית עלה מאחוז נמוך של 10% לאחוז גבוה של 70%.
טכנולוגיה בריאותית
טכנולוגיה בריאותית, או "מדטק", מקיפה מגוון רחב של מוצרי בריאות ומשמשת לטיפול במחלות ומצבים רפואיים המשפיעים על בני אדם. טכנולוגיות כאלה נועדו לשפר את איכות שירותי הבריאות הניתנים באמצעות אבחון מוקדם יותר, אפשרויות טיפול פחות פולשניות והפחתת האשפוזים וזמני השיקום. ההתקדמות האחרונה בטכנולוגיה תרופתית התמקדה גם בהפחתת עלויות. טכנולוגיה בריאותית עשויה לכלול באופן נרחב מכשור רפואי, טכנולוגיית מידע, ביוטכנולוגיה ושירותי בריאות.
ההשפעות של טכנולוגיה בריאותית כרוכה בסוגיות חברתיות ואתיות. לדוגמה, רופאים יכולים לחפש מידע אובייקטיבי מהטכנולוגיה הבריאותית במקום לקרוא דוחות סובייקטיביים של חולים.
המניע העיקרי לצמיחת המגזר הוא הצריכה של מדטק. הנתמכים על ידי הזמינות הנרחבת של סמארטפונים וטאבלטים, ספקים יכולים להגיע לקהל גדול בעלות נמוכה, מגמה שעומדת להתגבש כטכנולוגיות לבישות הפזורות ברחבי השוק.
בשנים 2010–2015 גדל מימון הסיכון 200%, מה שמאפשר 11.7 מיליארד דולר לזרום לעסקים בתחום טכנולוגיות הבריאות מעל 30,000 משקיעים בחלל.
קובאן קרסנודאר (כדורגל, 2018)
מועדון הכדורגל המקצועני "קובאן" (ברוסית: Профессиональный футбольный клуб „Кубань“) היא קבוצת כדורגל מהעיר קרסנודאר שהוקמה ב-4 ביוני 2018 ביוזמת איש העסקים מישל ליטבק בשם אורוז'אי ("הקציר", Футбольный клуб „Урожай“) ומתמודדת בליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה, השנייה בחשיבותה.
היא נתמכת על ידי חברת אופטימה יוג וחברת רוסטאגרו.
היסטוריה
בתחילה המועדון תוכנן להיקרא "יקטרינודאר", אך בסופו של דבר, קיבל את שמו "אורוז'אי", אף על פי שבסקר אוהדים זה היה השם הכי פחות פופולרי מקרב ההצעות האחרות. בעונת 2018/2019 התמודד בליגת הכדורגל המקצוענית ובגביע הרוסי בכדורגל בו הפסיד המועדון כבר במשחק הבכורה. באוגוסט 2018 חברת Optima Youg וחברת "רוסטאגרו" הפכו לספונסריות הקבוצה והפכו לבעלי המניות העיקריים בקבוצה.
במרץ 2020 הודיעה הקבוצה על כוונתה לשנות את שם הקבוצה ל"קובאן", אך תשתמש בלוגו חדש ולא בלוגו ההיסטורי של קובאן. שינוי השם אושר על ידי התאחדות הכדורגל הרוסית ב-24 ביולי 2020. ביוני 2021 סיימה במקום הראשון בבית באליפות ליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה והבטיחה העפלה לליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה, השנייה בחשיבותה במדינה. באוקטובר 2021 אירחה לראשונה את הדרבי של קרסנודאר, במסגרת שלב 32 האחרונות בגביע הרוסי, במשחק שבו גברה במפתיע על קרסנודאר בתוצאה 3:0 והעפילה לשמינית גמר הגביע.
אצטדיון הקבוצה
הקבוצה אירחה את משחקיה באצטדיון קובאן, המכיל 35,200 מושבים ונבנה ב-1960, קודם שימש כמגרשה הבייתי של קובאן קרסנודאר שפורקה והוקמה מחדש כקבוצת כדורגל בבעלות האוהדים ומתמודדת באליפות מחוז קרסנודאר ולכן אינה מארחת באצטדיון זה, אלא באצטדיון קטן יותר.
אמין-סלים ג'רג'ורה
אמין-סלים ג'רג'ורה (בערבית: أمين سليم جرجورة; 12 באוקטובר 1886 – 20 באוגוסט 1975) היה חבר הכנסת בכנסת הראשונה וראש עיריית נצרת בין השנים 1954–1960.
ביוגרפיה
אמין-סלים ג'רג'ורה נולד ב-1886 בנצרת. למד בבית ספר למשפטים בירושלים. שירת בצבא העות'מאני בין השנים 1914–1918.
היה חבר הכנסת בכנסת הראשונה מטעם הרשימה הדמוקרטית של נצרת עד 1951. לקראת הבחירות לכנסת השנייה עזב את הרשימה הדמוקרטית של נצרת בראשות סיף א-דין א-זועבי, והתמודד בנפרד בראשות רשימת החקלאות והפיתוח שלא עברה את אחוז החסימה.
בכהונתו בכנסת הביע ג'רג'ורה לא פעם דעות חתרניות ולא חשש אף לסתור את אנשי מפא"י כאשר דיבר בכנסת הראשונה על זכותם של כלל הפליטים הפלסטינים לחזור לארצם: "זוהי שאלה של אנשים שהוגלו ממשכנותיהם, מאדמותיהם וממולדתם במסיבות של פחד, טרור ושימוש בכוח ישיר ולא ישיר. [...] אם העם היהודי נאחז בזכותו לחזור לפלשתינה ולחיות בה לאחר אלפיים שנה, כיצד זה לא יהיה מזכותם של הפליטים הערביים לחזור אל אדמותיהם ואל עריהם וכפריהם, והרי הם לא אולצו לעוזבים אלא לפני חודשים אחדים ובנסיבות אונס ידועות.״
בשנת 1954 הוא התמודד למועצת עיריית נצרת בראש רשימה יוונית אורתודוקסית. רשימתו זכתה רק בשני מושבים מתוך 15 מקומות במועצה, אולם נבחרי הרשימות הנוצריות והמוסלמיות, למעט אחד, התאחדו לבחור בו כראש עיר, כנגד מועמד מק"י שנשארה באופוזיציה וב-15 ביולי 1954 הוא נבחר לראש עיריית נצרת. ביולי 1957 כמעט הודח מראשות העירייה על רקע סירוב משרד הפנים לאשר את פיטורי מהנדס העיר היהודי ולמנות במקומו מוסלמי. לאחר שמשרד הפנים אישר את הפיטורין סולק המשבר הקואליציוני. ב-24 באוקטובר 1959 סיים את כהונתו כראש עיריית נצרת.
ג'רג'ורה נפטר ב-20 באוגוסט 1975.
אייפון 6 פלוס
אייפון 6 פלוס (באנגלית: iPhone 6 Plus) הוא המכשיר התשיעי בסדרת הטלפונים החכמים של אפל, אייפון, והפאבלט הראשון בסדרה. המכשיר הוכרז ב-9 בספטמבר 2014, יחד עם שעון ה-Apple Watch והאייפון 6 תחת הסלוגן "Bigger Than Bigger". המכשיר כולל מסך מגע בגודל 5.5 אינץ' ברזולוציית 1080X1920, מעבד אפל A8 כפול-ליבה במהירות 1.4 ג'יגה-הרץ ותמיכה ב-64 ביט, מצלמת iSight 8 מגה פיקסל, חיישן טביעות האצבע Touch ID ולראשונה מאפל, תמיכה בתקשורת טווח אפס (NFC). המכשיר רץ על מערכת ההפעלה iOS 9.
חומרה
האייפון 6 פלוס כולל מסך בגודל 5.5 אינץ' ברזולוציית רטינה (FHD (1080X1920, המספק צפיפות פיקסלים של 401 פיקסלים לאינץ', עם חיפוי מסך מזכוכית סטנדרטית. המצלמה העיקרית היא 8 מגה פיקסל בטכנולוגיית iSight יחד עם פלאש LED כפול, ולמצלמה המשנית (הקדמית) רזולוציה 1.2 מגה-פיקסל, בצילום FaceTime HD. המכשיר משתמש במעבד אפל A8 כפול ליבה 64 ביט במהירות שעון של 1400 MHz, אשר מריץ את מערכת ההפעלה iOS 8, עם זיכרון RAM בנפח של 1GB. המכשיר מכיל קישוריות כמו תקשורת טווח אפס (NFC), LTE, בלוטות' 4.0 ו-WiFi בתקן 802.11 AC, ויכול לשמש כנקודה חמה (אינטרנט). המכשיר נמכר בצבעים לבן ושחור בחלקו הקדמי ובחלקו האחורי בצבעים זהב, כסף ואפור חלל. עוביו כ-7.1 מילימטרים ורוב גופו עשוי אלומיניום, כרוב מכשירי האייפון.
ביקורת
כשבוע לאחר השקתו החלו להצטבר תלונות על מכשירי אייפון 6 פלוס שמתעקמים בקלות, כנראה בעקבות עוביו הדק, גודלו והשימוש באלומיניום, הגמיש יחסית לפח. אפל טענה שרק 9 אנשים דיווחו על הבעיה הזו, ואף סיפקה הצצה למעבדות הניסוי שלה. אחרים שיבחו את אפל על האייפון החדש והטוב שלהם, על המסך הגדול, על החומרה, העיצוב וגם חוזק הסוללה. רבים גם שיבחו על המצלמה המחוזקת בעלת מייצב תמונה אופטי, אבל לא נראו בה כל כך הרבה שינויים.
ישראלס
ישראלס (בהולנדית: Israëls), הוא שם משפחה יהודי הולנדי.
עונת 1957/1958 בליגת העל ההולנדית
עונת 1957/1958 הייתה העונה השנייה של ליגת העל ההולנדית, שהיא הליגה ההולנדית הבכירה. בסיום עונה זאת זכתה DOS אוטרכט באליפות הליגה ומועדון ספורט אנסחדה בתואר סגנית האלופה. BVV וGVAV ירדו לליגת המשנה.
מבנה
על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 18 קבוצות, (16 ששיחקו בעונה שעברה, אליהן הצטרפו דן האג ובלו וויט אמסטרדם שעלו מליגת המשנה לראשונה) ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 17 משחקים כל אחד - 34 מחזורים בסה"כ. בסיומם הראשונה זכתה באליפות והקבוצות במקומות 17 ו-18 נשרו לליגת המשנה ההולנדית.
בעונה זו הראשונה DOS אוטרכט והשנייה מועדון ספורט אנסחדה סיימו עם אותן מספר נקודות, בעקבות כך התקיים משחק גמר בו ניצחה DOS אוטרכט וזכתה באליפות. כמו כן GVAV ו-אלינקוויק סיימו בשיוון במקום ה-17 וגם הן קיימו ביניהן משחק כאשר המפסידה GVAV ירדה לליגת המשנה.
ערכין (יהדות)
ערכים הוא נדר, צורת התחייבות לתרומה כספית לבית המקדש. המצווה לדון לפי כללי הערכים היא מצוות עשה.
דיני ערכין מפורטים במקרא בהרחבה בסופו של ספר ויקרא, ולדעתו של התנא אבא יוסי בן חנן נמנה כאחד מ"שמונה מקצועי תורה" ש
המקורות במקרא
בפרשת בחוקותי, התורה כותבת את פרטי דיני ערכין במפורש; .
רמז למצוות ערכין
לדעת חז"ל, הוריית כהן בנדרי ערכין גם מרומז בפרשת שמיני בעניין איסור עבודה במקדש והוראה בשכרות;
בניין אב
לפי הספרא, המילים "יַעֲרִיכֶנּוּ הַכֹּהֵן" נדרשים כבאים לייצג בניין אב ל"כל הנערכין" (אדם, קרקעות וגם מטלטלין) שיוחלטו שווים על פיו של כהן -ואף על פי שהסכום כתוב במקרא במפורש.
הערכין בימי יואש המלך
מובא בספר מלכים דיבורו של המלך יהואש אל הכהנים אודות כספי נדרי ערכין;
מאידך, מסופר על אחאב מלך ישראל שהיה מעריך את עצמו על מנת להקריב את סכום לעבודה זרה; .
דיני ערכי אדם
התעריף הנקבע לתשלומי ערכים, מפורט בתורה, ב: המתחייב לשלם את ערכו של תינוק שגילו לא עולה על חודש, אינו משלם כלום.
במקרה שאדם התחייב לשלם ערך, אך אינו יכול לעמוד בתשלום, הכהן מעריכו כפי ראות עיניו. הקלה זו בתשלום, שונה משאר נדרים והתחיבויות בהם חייב האדם לשלם כשיוכל.
רבי אברהם אבן עזרא בפירושו כותב כי ערכים אלו הם בגדר חוק, ללא הסבר.
דיני ערכי קרקעות
אם אדם אמר ערך קרקע זו עלי, התחייב בזה לתת את ערך שווי הקרקע כפי מה שישומו אותו הכוהנים.
ערך ביתו של אדם
בעניין ערכי קרקעות, דעת הרמב"ם והחינוך כי בעל הבית שמעריך את ביתו יש לו להוסיף חומש.
דיני ערכי בהמה
אדם יכול להתחייב 'ערך בהמה עלי', ושווי הממון שיתחייב לתת הוא כפי שיעריכו הכוהנים את שווי הבהמה,
מספר הדיינים
בערכי אדם, ולפי דעתו של שמואל (אמורא), ייתכן לומר שמזמינים חמישה כהנים להיזקק להערכה של אדם -ולא רק אחד- כי בעת גמר לימוד שני מיעוטים מתחילים למנות מחדש
ואילו על סמך הכתוב "כאשר יערוך אתו הכהן", חז"ל קובעים כי פדיית ההקדש בשלשה כהנים גזברים, הערכים מסוג המטלטלין גם בשלשה ובקרקעות ואדם תשעה דיינים ומתוכם יש חוב שאחד מהם יהיה כהן
במקרה שאיש נודר "אני נותן ערכו של פלוני" ובסופו של דבר מגלה שאין לו את סכום הכסף שהוא נדר, הוא צריך להביא מטלטלין בשווי הכסף במזומן, ויש להעריך את מטלטליו בשלשה דיינים. לדעת רבי יהודה אחד מהשלשה חייב להיות כהן.
בעניין ערכי אדם, יש מהאחרונים שהסבירו שמעמד הכהן מכריע במקרה שיש ארבע דעות כנגד חמש דעות. כלומר, אם הכהן יחליט להסכים לפסק דינם של ארבעה מהדיינים -הגם שבדרך כלל "אין בית דין שקול"- מצייתים להכריע כדעת הכהן וארבעת חבריו
ויש סוברים כי צריכים כל העשרה להסכים לערך האדם, כי במקרה שלא יסכימו ייקרא דיונם בשם "אומדנא" (השערה) ולא תהיה כאן שום הכרע
דינים נוספים
גם כהן שנדר ערך למקדש חייב להיערך לפני כהן אחר, ואינו מעריך את עצמו.
טעמי המצווה
לפי המדרש הגדול, בעת שיצא משה מארמון פרעה והבחין שנוגשי פרעה היו מטעינין את העבריים משאות כבידות את הזקן ואת הבחור כאחד, ואת האשה כאיש, יעץ לפני פרעה להעריך את העובד ולהשוות את הסבל כפי כוח הפועל. בזכות הייעוץ הטוב זכה שתנתן פרשת ערכים על ידו להבחין "בין האיש לאשה בין הזקן לבחור ובין הקטן לגדול".
ערכין בזמן הזה כשאין מקדש
דין ערכי בהמה נוהג לעניין שמי שעבר והעריך בהמה בזמן הזה שצריך לעשות בדבר מה שציונו חכמים (היינו שיחללנו על שווה פרוטה ולא יעמד לפני כהן להראות אף טיפת הכנעה לכהני ה'),..היא.. בכלל המצות הנוהגות בזמן הזה.-חינוך מצווה שנג
רובעי פריז
רובעי פריז (בצרפתית: Les arrondissements de Paris) הם חלוקה אדמיניסטרטיבית שמפצלת את הקומונה של פריז (צרפת) לעשרים רבעים (arrondissements) מוניציפליים. מהבחינה הלאומית הרבעים נחשבים הן סטטיסטית והן ניהולית כקנטונים. מספר הרובע מציין גם את שתי הספרות האחרונות של המיקוד בפריז (מ-75001 לרובע הראשון ועד 75020 לרובע העשרים).
רבעים אלו נקבעו בשנת 1860 לאחר הרחבה משמעותית של פריז בידי נפוליאון השלישי ומושל מחוז הסן שלו, הברון אוסמן. החל מ-1884 לכל רובע מבנה מינהלי משלו ("עירייה") ובראשו מכהן ראש רובע ("ראש עיר", Maire). חלוקה מבוזרת זו נועדה להחליף את משרת ראש עיריית פריז, שלא התקיימה מאז המהפכה הצרפתית ועד 1977.
אין לבלבל רבעים מוניציפליים אלו עם הרבעים של צרפת (Arrondissement français), שהם סוג אחר של תת-חלוקה מנהלית של מחוזות צרפת. בצרפת, הקומונות של ליון ומרסיי מחולקות גם הן לרבעים מוניציפליים.
לפני 1860
ב-11 באוקטובר 1795 חולקה פריז לשנים-עשר רבעים. רבעים אלו חולקו ומוספרו ממערב למזרח, כשאלו שמוקמו בגדה הימנית של הסן קיבלו את המספרים 1–9, ואלו שבגדה השמאלית את המספרים 10–12.
כל רובע חולק בעצמו לארבעה רבעים פנימיים (quartiers), שתאמו את 48 המחוזות המקוריים של העיר, שנקבעו בשנת 1790.
לאחר 1860
ב-1 בינואר 1860 הגדיר נפוליאון השלישי תחום חדש לעיר. חלוקת העיר הישנה נזנחה והעיר חולקה מחדש לעשרים רבעים; כך, למשל, האזור שהיה בעבר הרובע ה-13, הפך כעת לרובע ה-16. החלוקה החדשה נערכה על פי שיטה חדשה, ספירלית, שמתחילה במרכז העיר.
עוצמת ההבדלים החברתיים
העלייה הרציפה במחירי הדיור בפריז מסבירה את התחלופה הנמשכת של האוכלוסייה הענייה והמעמד הבינוני במעמד חדש ומבוסס יותר. תהליך זה של החלפת אוכלוסיות ניכר במגלופוליסים רבים בעולם, כגון לונדון או ניו יורק. המונח בּוֹבּוֹ - הלחם של המילים בורגני בוהמייני - מציין את המעמד העליון החדש של העיר ואת הקצנת הפערים החברתיים ברבעים שנחשבו עד לא מזמן לעממיים: הרובע העשירי, למשל, או קומונות סמוכות באזור הפרברים, כמונטרויי או סֶן-סָן-דֶני.
אך אם לפריז דבק דימוי של "עיר של עשירים", עם שכבה חברתית מבוססת, מצבה החברתי בפועל נותר קוטבי ביותר. ההבדלים הסוציאליים באים לידי ביטוי, כבעבר, בין תושבי מערב העיר (המבוססים) לבין אלו שבמזרח. כך, הצהרת ההכנסה הממוצעת ליחידת צריכה ברובע השביעי בשנת 2001, הרובע העשיר ביותר של פריז, עמדה על 31,521 אירו, כמעט כפליים מול זו של הרובע התשעה-עשר, שעמדה על 13,759 אירו בלבד, וקרובה להכנסה בפרבר סן-סן-דני; 13,155 אירו. הרבעים השישי, השביעי, השמיני והשישה-עשר מדורגים בין עשר הקומונות בעלות ההכנסה הממוצעת הגבוהה ביותר, לעומת הרבעים העשירי, השמונה-עשר, התשעה-עשר והעשרים, שמשובצים גבוה ברשימת הקומונות העניות באזור איל-דה-פראנס.
12% מהמשפחות הפריזאיות, כ-210,000 איש, חיים מתחת לסף העוני, שעומד על 670 אירו לחודש, כפי שנקבע על ידי הלשכה הארצית לסטטיסטיקה (INSEE).
ניתן להיווכח, כמו כן, בתהליך גטואיזציה אתנית וחברתית של מספר רבעים. למעשה, ההרכב החברתי של מספר רבעים עניים במזרח העיר (כמו הרבעים ה-18 וה-19) זהה להרכב הפרברים הסמוכים להם, המהווים מעין הארכה שלהם; באופן דומה, הרובע השישה-עשר ממשיך בפרברים האמידים שממערב לו. ברבעים השמונה-עשר, התשעה-עשר והעשרים מרוכזים כ-40% מעניי העיר.
מגורים ציבוריים ומגורי יוקרה
בלמעלה ממחצית הדירות בפריז אין יותר משני חדרים (58.1% מהדירות, על-פי נתונים משנת 1999). עובדה זו מסבירה חלקית את המספר הגבוה של רווקים ומשפחות שאין בהם ילדים שמאפיינים את העיר. שטח הדירות הקטן ומחירן הגבוה מקשים על רכישתן, ומשפחות רבות מעדיפות בשל כך לגור בפרברים. זאת משום שיופיים של כמה מהרבעים אינו מצליח לפצות על חוסר הנוחות שבמגורים בהם: הלחץ, הצפיפות, זיהום האוויר, הלכלוך ברחובות, חוסר הביטחון, יוקר המחיה, וכדומה.
המגורים הציבוריים המוגנים (logement social) תופסים מעט יותר מ-17% מנפח הבנייה העירונית אך כמות זו מפוזרת בצורה לא שוויונית בעיר: בעשרת הרבעים הראשונים שבמרכז פריז, רק 6% מהמבנים שייכים למגורים ציבוריים של העיר, שהם 23% מסך הדיור הציבורי בה. ברבעים ה-13, ה-19 וה-20 היו 96,000 יחידות בשנת 1999, כלומר, 47% מהמגורים הציבוריים מרוכזים בשלושה רבעים בלבד. אם מצרפים אליהם את הרבעים ה-12, ה-14, ה-15 וה-18 נוכחים לדעת ש-81% מהדיור המוגן מרוכז בפריפריה הדרומית והצפון-מזרחית של פריז.
פריז ממוקמת במקום התשיעי במדד הערים היקרות בעולם, ביחס למגורי היוקרה שבה: 12,600 אירו למ"ר בשנת 2007 (לעומת 36,800 אירו בלונדון, היקרה ביותר).
רובע 1
הרובע הראשון של פריז (בצרפתית: Ier arrondissement) הוא הרובע המאוכלס בצפיפות הנמוכה ביותר מבין רובעיה של העיר, אך גם אחד מהרבעים הקטנים ביותר בה. רובו של האזור משמש למסחר ואדמיניסטרציה. הרובע ממוקם בעיקר בגדה הימנית, אך כולל גם את קצהו המערבי של האיל דה לה סיטה. זהו אחד הרבעים העתיקים ביותר של פריז; האיל דה לה סיטה, שהיווה בעבר את לב העיר הרומית לוטטיה, נכבש בשנת 52 לפנה"ס, בעוד שחלקים אחרים ברובע (למשל, אזור לה אל) הוקמו בראשית ימי הביניים. הרובע קטן מאוד ושטחו 1.826 קמ"ר בלבד.
רובע 3
הרובע השלישי של פריז (בצרפתית: IIIe arrondissement), ממוקם בגדה הימנית של העיר, והוא הרובע הקטן ביותר בעיר אחרי הרובע השני. הרובע השלישי מאכלס את החלק הצפוני של המחוז הימי-ביניימי, המארה (יחד עם הרובע הרביעי, שמאכלס את החלק הדרומי השוקק יותר של המארה, יחד עם "הרובע העליז" של פריז). הבית הפרטי העתיק ביותר של פריז שעדיין עומד על כנו, ונבנה בשנת 1407, נמצא ברובע השלישי של העיר, ברחוב דה מונטמורנסי (rue de Montmorency). אזור צ'יינטאון קטן, אך מתרחב במהירות, בו שוכנים מהגרים מוונזהו שבסין, מרוכז ברו או מארה (rue au Maire), סמוך למבנה הקונסרווטואר נסיונל דז ארט אה מטייה, שהיה בימי הביניים המנזר של סן-מרטן-דה-שאן. שטח הקרקע של הרובע הוא 1.171 קמ"ר והוא השני בקוטנו בעיר.
רובע 4
הרובע הרביעי של פריז (בצרפתית: 4e arrondissement) נמצא על הגדה הימנית של נהר הסן, וגובל במערב עם הרובע הראשון; בצפון הוא גובל ברובע השלישי, במזרח גובל ברובע האחד עשר וברובע השנים עשר, ובדרום גובל בנהר הסן וברובע החמישי. הרובע הרביעי כולל את אזור כיכר העירייה של פריז, שנבנה בסגנון הרנסאנס. נמצאים בו גם כיכר פלאס דה ווז', גם היא מימי הרנסאנס בצרפת, מרכז ז'ורז' פומפידו בעל המבנה הייחודי וחלקו הדרומי של אזור המארה הימי-ביניימי, שהוא כיום מרכזה של הקהילה ההומוסקסואלית של פריז (החלק הצפוני של המארה נכלל ברובע השלישי). חלקו המזרחי של האיל דה לה סיטה (בכללו קתדרלת נוטרדאם) וכן איל סן לואי אף הם נמצאים ברובע הרביעי של העיר. עם שטח קרקע של 1.601 קמ"ר תופס הרובע הרביעי את המקום השלישי מבין הרבעים הקטנים של פריז.
רובע 7
הרובע השביעי של פריז (בצרפתית: VIIe arrondissement), הממוקם בגדה השמאלית של העיר, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת. הרובע מאכלס כמה מוסדות לאומיים צרפתיים חשובים, בהם האספה הלאומית הצרפתית ומספר משרדי ממשלה. הרובע השביעי הוא אתר תיירות מרכזי, בראש ובראשונה בשל מגדל אייפל ואוטל דז אינווליד, שבו טמון נפוליאון בונפרטה. שטח הקרקע של הרובע השביעי הוא 4.088 קמ"ר.
רובע 8
הרובע השמיני של פריז (בצרפתית: VIIIe arrondissement) הוא רובע בפריז, אחד מעשרים הרבעים של פריז, והוא נמצא בגדה הימנית. יחד עם הרובע השני והרובע התשיעי, הוא מאכלס את אחד ממרכזיה העסקיים של העיר, שמקובצים סביב האופרה גרנייה. על פי מפקד האוכלוסין משנת 1999, ברובע זה הוצעו יותר משרות מאשר בכל רובע אחר. אתרים מרכזיים רבים ממוקמים באזור, בהם השאנז אליזה, שער הניצחון וכיכר הקונקורד. ברובע נמצא גם ארמון האליזה שהוא מעונו הרשמי ומשרדו של נשיא צרפת. שטחו של הרובע השמיני הוא 3.881 קמ"ר.
רובע 9
הרובע התשיעי של פריז (בצרפתית: IXe arrondissement), הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת. יש בו מקומות מרכזיים רבים, בינם שדרות אוסמן על בתי הכולבו הגדולים של גאלרי לפאייט ושל פרנטן שבהם. הרובע התשיעי, יחד עם הרובע השני והרובע השמיני, מאכלס את אחד ממרכזי העסקים של פריז, סביב אזור האופרה גרנייה. שטח הקרקע של הרובע התשיעי הוא 2.179 קמ"ר.
רובע 11
הרובע האחד-עשר של פריז (בצרפתית: XIe arrondissement), הממוקם בגדה הימנית, הוא הרובע בעל צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר מבין עשרים הרבעים של פריז, צרפת, והשני בצפיפותו באירופה.
רובע 12
הרובע השנים-עשר (בצרפתית: XIIe arrondissement) הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, בירת צרפת. הרובע נמצא במזרח העיר, והוא הרובע הראשון בגדה הימנית שעל נתיב נהר הסן. הרובע עבר שינויים משמעותיים בעשור האחרון, בעיקר בסביבות קור-סנט-אמיליון וברסי, שכעת שוכנים שם משרד האוצר הצרפתי והארנה של ברסי.
רובע 13
הרובע השלושה-עשר של פריז (בצרפתית: XIIIe arrondissement ), הממוקם בגדה השמאלית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת. ברובע נמצאת שכונת הצ'יינהטאון העיקרית של פריז, אזור בו מרוכזים בניניי מגורים גבוהים, בדרום-מזרח הרובע השלושה-עשר.
רובע 14
הרובע הארבעה-עשר של פריז (בצרפתית: XIVe arrondissement), הממוקם בגדה השמאלית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת. הרובע כולל חלק גדול מאזור מונפרנאס, שהיה בעבר אזור משכנם של אמנים רבים וכן של קהילת ברטן. הרובע מפורסם כיום בעיקר בגורד-השחקים שבו, מגדל מונפרנאס, ובתחנת הרכבת הלאומית גאר מונפרנאס.
רובע 15
הרובע החמישה-עשר של פריז (בצרפתית: XVe arrondissement), הממוקם בגדה השמאלית, הוא הרובע בעל האוכלוסייה הגדולה ביותר מבין עשרים הרבעים של פריז, צרפת. הוא חולק את אזור מונפרנאס עם הרובע השישי והרובע הארבעה-עשר. גורד-השחקים של פריז, מגדל מונפרנאס, ותחנת מונפרנס הסמוכה, מצויים בגבול שבין הרובע החמישה-עשר והרובע הארבעה-עשר. שטח הקרקע של הרובע הוא 8.502 קמ"ר.
רובע 16
הרובע השישה-עשר של פריז (בצרפתית: XVIe arrondissement), הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת. ברובע נמצאת שדרות פוש היוקרתית, שהיא השדרה הרחבה ביותר בפריז, וכן את אזור המגורים המרכזי של מחוז אוטיי ופאסי. ברובע זה נמצא מספר השגרירויות הבינלאומיות הגדול ביותר בצרפת. יער בולון נכלל ברובע זה. שטח הקרקע של הרובע, כולל יער בולון, הוא 16.31 קמ"ר. ללא יער בולון שטחו עומד על 7.846 קמ"ר.
רובע 17
הרובע השבעה-עשר של פריז (בצרפתית: XVIIe arrondissement) הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת. ברובע שני מוקדי פעילות מרכזיים: בחלקו הצפוני, מתחם מעמד הפועלים המרוכז סביב כיכר קלישי הוא שלוחה של אזור החלונות האדומים של רובע פיגאל; בחלקו הדרומי, מתחם המעמד הבינוני-גבוה שסביב שדרות דה טרן (Avenue des ternes) ושוק פונסלה (Marché Poncelet), מעוצב בסגנון אוסמן. שטח הקרקע של הרובע הוא 5.669 קמ"ר.
רובע 19
הרובע התשעה-עשר של פריז (צרפתית: XIXe arrondissement), הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, בירת צרפת. ברובע עוברות שתי תעלות, תעלת סאן-דני ותעלת אורק (Canal de l'Ourcq), המתחברות בפארק לה וילט.
רובע 20
הרובע העשרים של פריז (בצרפתית: XXe arrondissement), הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת. ברובע נמצאים האזורים הקוסמופוליטיים מנילמונטן ובלוויל, שקלטו גלים רבים של מהגרים מאז אמצע המאה ה-19. כיום, בבלוויל מצוי רובע הצ'יינהטאון השני בגודלו בפריז. שטח הקרקע של הרובע הוא 5.984 קמ"ר.
אמנת קושטא
ביטוייה והשפעותיה של האמנה
יש היסטוריונים המטילים ספק בעובדת ישומה של אמנת קושטא החל מעת שנחתמה. בריטניה אשר שלטה באזור תעלת סואץ לאורך רוב התקופה מעת חתימת האמנה ועד להלאמתה בידי מצרים הפרה כמעט באופן שיטתי את הוראות האמנה. בתקופה שבין 1888-1954 לא נערכה ולו התכנסות שנתית אחת במעמד נציגיהן של המעצמות החותמות לצורך הפיקוח על ביצוע האמנה. הבריטים ביצרו את נמלי התעלה ושטחה, התבצעה פריקה של כוחות צבא ותחמושת בשטח התעלה בעת מלחמה ואף בעיתות שלום, ספינות מלחמה הוצבו באופן קבוע בפתחי התעלה. כל אלה נעשו בניגוד מפורש ללשונה של אמנת קושטא. יחד עם זאת, הבריטים לא מנעו מעבר ספינות מלחמה איטלקיות בתעלה בשנת 1936, בדרכן לפלישה באתיופיה. לכאורה, האמנה האנגלו-מצרית משנת 1936 אשר בה התחייבה בריטניה תסיג כוחותיה ממצרים אולם תמשיך ותחזיק כוחות באזור תעלת סואץ, עומד בניגוד ללשון אמנת קושטא הקובעת כי אזור התעלה יהיה מפורז מכוחות צבא.
בחודש ספטמבר 1954 העמידה ישראל למבחן את פעולותיה של מצרים ושלחה את הספינה "בת גלים" מאריתריאה לנמל חיפה דרך תעלת סואץ. הספינה נעצרה בפתח תעלת סואץ, צוותה נאסר בכלא המצרי ושוחרר ב-1 בינואר 1955. הספינה הוחרמה ולא הוחזרה. ספינה ישראלית ראשונה, "אשדוד", חצתה את תעלת סואץ רק ב-1 במאי 1979, לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ב-26 ביולי 1956 הכריז נשיא מצרים נאצר על הלאמת חברת תעלת סואץ, אשר הייתה עד לאותה עת בשליטתן של בריטניה וצרפת. בתגובה הכריז אנתוני אידן, אשר שימש כראש ממשלת בריטניה באותה העת כי הלאמת תעלת סואץ עומדת בניגוד לתנאי אמנת קושטא ולפיה אין להתיר את הפקדת השליטה בתעלת סואץ בידי מעצמה אחת. הלאמת התעלה בידי מצרים שימשה כעילה לפרוץ מלחמת סיני.
סעיף 5 לחוזה השלום בין מדינת ישראל ובין הרפובליקה הערבית של מצרים, אשר נכנס לתוקף ביום 25 באפריל 1979, מתייחס ישירות לאמנת קושטא וקובע: "אניות ישראל, ומטענים המיועדים לישראל או הבאים ממנה יהנו מזכות מעבר חופשי דרך תעלת סואץ ומבואותיה, דרך מפרץ סואץ והים התיכון, על בסיס אמנת קושטא מ - 1888 החלה על כל האומות."
איבקפטור
איבקפטור (ivacaftor) הוא המרכיב הפעיל של התרופה קליידקו (kalydeco) המשמשת לטיפול בסיסטיק פיברוזיס (CF), באנשים עם מוטציות מסוימות בגן לחלבון המווסת הולכה טרנס-ממברנלית של סיסטיק פיברוזיס (CFTR) (בעיקר, המוטציה G551D), המהווים 4-5% מהמקרים של סיסטיק פיברוזיס.
פיתוח התרופה ואישורה
איבקפטור פותחה על ידי חברת וורטקס פרמסוטיקלס, בשיתוף עם הקרן לסיסטיק פיברוזיס ומרכיב את התרופה הראשונה המטפלת בגורם הבסיסי ולא בתסמינים של המחלה. התרופה קליידקו אושרה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) בינואר 2012 וכעבור זמן קצר, התרופה אושרה גם על ידי הסוכנות האירופאית לתרופות (EMA), בקנדה ובמספר מדינות אירופאיות.
איבקפטור נכלל בתרופה המשולבת לומקפטור\איבקפטור (lumacaftor/ivacaftor) בעלת השם המסחרי אורקמבי - orkambi המשמשת לטיפול באנשים עם סיסטיק פיברוזיס בעלי המוטציה F508del ב-CFTR.
אורקמבי, אושרה על ידי ה- FDA ביולי 2015, תחת ההגדרה "טיפול פורץ דרך" ובמסגרת "מסלול סקירה מועדף".
שימוש רפואי
סיסטיק פיברוזיס נגרמת על ידי כל אחד מהפגמים בחלבון ה- CFTR, המסדיר זרימת נוזל בתוך התאים ומשפיע על מרכיבי זיעה, מיצי עיכול וריר. פגם אחד כזה, הוא המוטציה G551D, שבה חומצת האמינו גליצין (G) בעמדה 551 מוחלפת עם חומצה אספרטית (D). G551D מאופיינת על ידי חלבון CFTR בלתי-תפקודי, על פני התא. במקרה של G551D, החלבון מועבר לאזור הנכון על פני תא האפיתל, אבל בהגיעו לשם, אינו יכול להעביר יוני כלוריד דרך התעלה. איבקפטור משפר את המעבר של יוני הכלוריד דרך תעלת היונים, באמצעות קשירה ישירות לתעלות היונים, וגורם למצב הלא-קונבנציונלי של gating אשר מגדיל את ההסתברות שהתעלה פתוחה.
התרופה איבקפטור משמשת לטיפול בסיסטיק פיברוזיס אצל אנשים עם אחת מהמוטציות הספציפיות, בגן לחלבון המווסת הולכה טרנס-ממברנלית של סיסטיק פיברוזיס (CFTR) : E56K, G178R, S549R, K1060T, G1244E, P67L, E193K, G551D A1067T, S1251N, R74W, L206W, G551S, G1069R, S1255P, D110E, R347H, D579G, R1070Q, D1270N, D110H, R352Q, S945L, R1070W, G1349D, R117C, A455E, S977F, F1074L, R117H, S549N, F1052V, D1152H. .
הוא משולב עם טזאקפטור בתרופה סימדקו.
תופעות לוואי
תופעות הלוואי הנפוצות ביותר, שחוו חולים שקיבלו איבקפטור, במסגרת הניסויים הקליניים שלב III, מבוקרי-אינבו (פלצבו), היו כאבי בטן (15.6% לעומת 12.5% בקבוצת האינבו), שלשולים (12.8% לעומת 9.6% בקבוצת האינבו), סחרחורות (9.2% לעומת % 1.0 על אינבו), פריחה (12.8% לעומת 6.7% בקבוצת האינבו), תופעות לוואי בדרכי הנשימה העליונות (בכללן, זיהום בדרכי הנשימה העליונות, גודש באף, אריתמה בלוע, כאבים בלוע התחתון, נזלת, גודש בסינוסים, ודלקת אף ולוע (63.3% לעומת 50.0% על אינבו), כאבי ראש (23.9% לעומת 16.3% בקבוצת האינבו) וחיידקים בכיח (7.3% לעומת 3.8% בקבוצת האינבו). חולה אחד בקבוצת האיבקפטור דיווח על כאבי בטן כתגובת לוואי חמורה.
פרמקודינמיקה
איבקפטור הוא גורם מפעיל של CFTR, כלומר, מגביר את ההסתברות כי התעלה הפגומה תהיה פתוחה ותאפשר ליוני כלוריד לעבור דרך נקבובית התעלה.
פיזור
איבקפטור נקשר ברמה של כ-99% לחלבוני הפלזמה, בעיקר ל-alpha 1-acid glycoprotein ולאלבומין. איבקפטור אינו נקשר לתאי דם אדומים.
סילוק
בעקבות מתן פומי, רוב האיבקפטור (87.8%) מופרש בצואה, לאחר פעילות מטבולית. המטבוליטים העיקריים M1 ו- M6 היוו כ -65% מכלל המנה שסולקה, עם 22% כ- M1 ו- 43% כ- M6. דווחה הפרשה זניחה בשתן של איבקפטור, כתרופה לא-מפורקת. זמן מחצית החיים הטרמינלי היה כ־12 שעות, לאחר מתן מנה בודדת, עם אוכל. הפינוי לכאורה (CL/F) של איבקפטור נמצא דומה, בנבדקים בריאים ובחולים עם CF. הממוצע (± SD) של CL/F עבור מנה של 150 מ"ג היה 17.3 ליטר\שעה (8.4) בנבדקים בריאים, במצב יציב.
מחקר וניסויים קליניים
הניסויים הקליניים שבוצעו לצורך האישור הרגולטורי של איבקפטור, מתוארים להלן:
מוטציה G551D
מתוך 70,000 המקרים של סיסטיק פיברוזיס ברחבי העולם, 4% (~ 3000) הם עקב המוטציה G551D.
הבטיחות והיעילות של איבקפטור, לטיפול בסיסטיק פיברוזיס, בחולים עם מוטציה זו, נבדקו בשני ניסויים קליניים.
בניסוי שני, שבוצע בילדים בגילאי 6 עד 11 שנים, השיפור הממוצע ב- FEV1, הייתה עליה אבסולוטית של 12.5% בקבוצת האיבקפטור, לאחר 48 שבועות, לעומת ירידה קלה מאוד בקבוצת האינבו.
מוטציות אחרות
ניסוי קליני שלישי בחן את היעילות של איבקפטור, באנשים עם סיסטיק פיברוזיס עקב המוטציות:1244E, G1349D G178R, G551S, S1251N, S1255P, S549N, S549R. ניסוי זה, שכלל 39 משתתפים, בגיל של יותר מ-6 שנים, השתמש במתכונת מוצלבת. האנשים בניסוי היו עם FEV1 של 78% בממוצע, מהנורמלי, בתחילת המחקר. האנשים בניסוי חולקו באקראי לקבל איבקפטור או אינבו, למשך 8 שבועות. תקופת הטיפול הראשונה, לוותה לאחריה בתקופה ללא טיפול של 4 עד 8 שבועות, ולאחר מכן, כל קבוצה קיבלה את הטיפול ההפוך, ממה שניתן בחלק הראשון של הניסוי. בשבוע 8, אנשים שטופלו עם איבקפטור, חוו שיפור אבסולוטי ממוצע ב- FEV1 של 13.8%, אך נמצאה תלות חזקה של היעילות, במוטציה המדויקת שהייתה לחולה. הנתונים המפורטים עבור סוגי המוטציות השונות, מוצגים בעלון התרופה בארצות הברית.
התרופה בישראל
התרופה קליידקו מאושרת לשיווק בישראל, בצורת טבליות מצופות, ומיועדת לטיפול במטופלים עם לייפת כיסתית (סיסטיק פיברוזיס - CF) בני 6 שנים ומעלה ובמשקל 25 ק"ג או יותר שיש להם את אחת ממוטציות התעלה (III class ) בגן ה-CFTR. התרופה קליידקו מאושרת לשיווק בישראל גם כגרנולות, המיועדות לטיפול במטופלים עם לייפת כיסתית בני שנתיים ומעלה ובמשקל של פחות מ-25 ק"ג, עם אחת ממוטציות התעלה (III class ) בגן ה-CFTR.
התרופה נכללת בסל הבריאות.
היסטוריה של ממלכת ירושלים
ההיסטוריה של ממלכת ירושלים התחילה בכיבוש ירושלים על ידי משתתפי מסע הצלב הראשון בקיץ 1099, הממלכה ששלטה בירושלים נכבשה ב-1187, אולם נוכחות הצלבנים בארץ ישראל נמתחה לאורך מאתיים שנה עד להכחדתה על ידי צבא האימפריה הממלוכית בכיבוש עכו בשנת 1291.
תקופה זו, המתועדת היטב יחסית לתיאור ההיסטורי של ארץ ישראל בימי הביניים, סוערת, רבת אירועים ובעלת חשיבות וזיקה לאירועים בני ימינו. ההיסטוריה של ממלכת ירושלים היא מסכת אינטנסיבית ואלימה במיוחד, גם על רקע ההיסטוריה של ארץ ישראל. מערכות צבאיות נועזות, כיבושים, ומפלות אירעו מדי שנה וכמעט ללא מנוחה או הפוגה. בנוסף לכך הפנו הצלבנים חלק נכבד מתשומת לבם למערכת תככים ומזימות פנימיים שכללו מעשי בגידה, רצח וניאוף.
למרות משאביה המוגבלים ביותר ומחסור תמידי בכוח אדם ובאמצעים חומריים הצליחה ממלכת ירושלים לבסס עצמה ולכפות את עובדת קיומה על עולם האסלאם שנזקק לכל כוחו על מנת להתמודד ולבסוף להכחיד את המדינה הצלבנית.
בתקופת ממלכת ירושלים, יצאה ארץ ישראל מהרצף ההיסטורי של שליטת אימפריות אל שליטתה של המדינה הצלבנית כממלכה עצמאית שירושלים בירתה. אירוע היסטורי קצר חיים זה היה בעל השפעה שאין להפריז בחשיבותה על ההיסטוריה של המזרח הקרוב, ההיסטוריה של אירופה, התאולוגיה של הנצרות, המחשבה המדינית, המשפטית והצבאית. מונחי יסוד ואירועים מרכזיים בהיסטוריה של ממלכת ירושלים משמשים גם היום כמושגי מפתח בפוליטיקה ובשיח הציבורי. המחקר ההיסטורי של ממלכת ירושלים נמשך לאורך המאות האחרונות והיה מוקד לחילוקי דעות בהתאם לחוקר ולתקופה.
ההיסטוריה של ממלכת ירושלים נחלקת באופן גס לשני פרקים - הממלכה הראשונה, שהתקיימה מכיבוש ירושלים עד לאובדנה לאחר קרב קרני חיטין והממלכה השנייה שבירתה עכו, שקמה לאחר מסע הצלב השלישי ונחרבה עם כיבוש העיר על ידי הממלוכים. במקביל לחלוקה זו קיימת חלוקת משנה על פי מסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל ותקופות שלטונם של המלכים הצלבניים.
רקע
לאחר שלוש שנים של קרבות בלתי פוסקים הגיע הצבא הצלבני של מסע הצלב הראשון אל שערי ארץ הקודש וייסד את הנסיכויות הצלבניות הראשונות על חוף סוריה, הישגים אלו עמדו בצל סכסוכים פנימיים על שטחים, שלל וכבוד שפרצו בין הנסיכים המובילים את מסע הצלב. סכסוכים אלו הובילו חלק מהצבא ומנהיגיו - רמון הרביעי, רוזן טולוז, ובני בריתו רוברט מנורמנדיה, טנקרד וגוטפריד מבויון - לצעוד לכיוון ירושלים.
ב-16 במאי 1099 יצא הצבא הצלבני מטריפולי והחל במסע מזורז לאורך מישור החוף ודרך המלך ללא עצירה ומבלי לתקוף מבצרים שבדרך. ב-19 במאי חלפו הצלבנים על פני העיר ביירות וב-23 במאי על פני העיר צור. בסמוך לקיסריה חנה הצבא הצלבני והתפנה לחגוג את חג השבועות הלטיני, פנטקוסט, ומשם המשיך אל תוך הארץ והשתלט ללא קרב על העיר רמלה. ערי החוף מביירות ועד יפו לא הותקפו בשלב זה, אבל התושבים הערבים וחיילות המצב הקטנים של יפו, רמלה ולוד ברחו מפחד הצלבנים.
הצלבנים הקימו בעיר רמלה, היושבת על הדרך בין ירושלים למישור החוף ובה הכנסייה של ג'ורג הקדוש, דיוקסיה (בעברית "הגמונות" או "בישופות") בעלת אופי ייחודי - שילוב של יחידת מנהל דתית עם סמכויות צבאיות, ומשם המשיכו במסע מזורז אל ירושלים. רבים מהצלבנים האמינו כי כיבוש ירושלים הגשמית יביא בסיכומו של דבר לאיחוד עם ירושלים השמימית ויצירת גן עדן נוצרי.
הממלכה הראשונה
עם כיבוש ירושלים על ידי צבאות הצלבנים נוסדה ממלכת ירושלים - ממלכה אירופית על אדמת אסיה שבאופייה הייתה צרפת שמעבר לים (צרפתית: Outremer) וקומץ הצלבנים שכונו 'פרנקים', החל לבנות את המדינה הנוצרית-חילונית החדשה בחסות הצלב האמיתי וכנסיית הקבר כסמליה העיקריים. תולדות הממלכה הראשונה מחולקים באופן סכימתי לתקופות משנה:
גוטפריד מבויון
ביום ה-17 ביולי 1099, לאחר פינוי רחובות ירושלים מגופות ההרוגים ושריפתם מחוץ לחומות העיר על מנת להימנע מהתפשטות מגיפות בחום הקיץ, נערכה פגישה של ראשי הצבא הצלבני בה נידון גורל ועתיד ירושלים. הזכות למשול בישות החדשה של המדינה הצלבנית ובירתה ירושלים עמד במרכז העימות המחודש. לאחר דיון הוחלט לתת את שרביט השלטון לידי גוטפריד מבויון תחת התואר מגן הקבר הקדוש (Advocatus Sancti Sepulchri) וזאת לאור התנגדות נציגי הכנסייה להפקיד את העיר הקדושה בידי מלך חילוני. ביום 18 ביולי 1100, מת גוטפריד מבויון בנסיבות לא ברורות ונקבר בכנסיית הקבר בירושלים. הממלכה נשארה ללא יורש מוסכם, והוויכוח בין תומכי כינון ממלכה דתית - כלומר בשלטון הכנסייה ונציגי הכס הקדוש, לבין תומכי הממלכה החילונית הלך והתעצם. לבסוף יצאו החילונים כשידם על העליונה ובחרו באחיו של גוטפריד, בלדווין מבולון, כממשיכו בתפקיד.
נסיכות הגליל
אחד ממנהיגי מסע הצלב הראשון, טַנְקְרֶד דה הוטויל יצא לאחר כיבוש ירושלים במסע מלחמה וכיבוש אל אזור הגליל בו היו רוב היישובים חסרי הגנה או ביצורים. הוא כבש ללא התנגדות את בית שאן ולאחריה את טבריה ובהינף חרב אחד ייסד את נסיכות הגליל. לאחר מכן חצה בלווית כוח זעום של 80 אבירים את נהר הירדן כבש את רמת הגולן והגיע להסכם עם שליטי דמשק על חלוקת ההכנסות מהשטחים העשירים שממזרח לכנרת.
קרב אשקלון
ב-4 באוגוסט 1099 הגיע לאשקלון צבא מצרי שיצא לעזרת ירושלים הנצורה והגיע באיחור של תשעה עשר ימים. למחרת היום, הגיעו לירושלים שליחים של המצביא המצרי ובידם דרישה כי הצלבנים ייסוגו מירושלים. ביום 12 באוגוסט, לאחר איסוף של כל הלוחמים החל הצבא הצלבני במסע לכיוון אשקלון במטרה לפגוש במצרים. משניתן היה לראות את המחנה המצרי -שחנה במרחק מה מהחומה הצפונית של אשקלון בשטח של עצי פרי - פרצו הפרשים בהסתערות קדימה כשהם מפתיעים לחלוטין את אויביהם שחלקם היו עדיין ישנים באוהליהם. מבלי לנהל מגננה יעילה התמוטט הצבא המצרי והחל במנוסה חסרת סדר כאשר החיילים מנסים לברוח אל עבר אשקלון ומבלי שחיל הפרשים המצרי מצליח להשתתף בקרב. תוך זמן קצר חדל הצבא המצרי מלהוות כוח מסודר והקרב - למעשה- הוכרע. הצבא הצלבני הצליח בניצחון בקרב אשקלון להסיר את האיום המיידי על אחיזתו בארץ ישראל, ממלכת ירושלים נכנסה לשלב של התפשטות והתבססות שנמשכה עד לשנת 1110.
בלדווין הראשון
בלדווין הראשון, מלך ירושלים ירש ממלכה קטנה חסרת רצף טריטוריאלי האוחזת בגב ההר‚ ובקטע מאזור שפלת החוף קומץ מבצרים בטריטוריה עוינת‚ צבא קטן של אבירים חסרי משמעת ואוצר מדינה ריק ממשאבים. ביולי 1100 ערכו מתקפה צבאית על היישוב העירוני בחיפה. על מנת לכבוש את העיר נאלץ טנקרד נסיך הגליל להביא לאזור חיפה כוחות רבים הן בים והן ביבשה. כוחות הימיָה שנעו בכ-200 כלי שיט אל חיפה, הגיעו מהרפובליקה של ונציה. התושבים היהודים הצטרפו אל חיל המצב הפאטימי הקטן. כאשר חזרה הסתערות הצלבנים, עמדו היהודים והמוסלמים "בפניהם בגבורה ללא הפוגה". לאחר הפוגה, חזרו הכובשים הצלבנים והפעילו כוחות מסתערים איתנים. ולאחר כ-27 ימי מצור, נפל "מבצר חיפה" כשמו העברי, או Castellum Caiphas כשמה הלטיני, בידי הכובשים הצלבנים. חלק מהתושבים נמלטו אל קיסריה ועכו, שאר התושבים, שלא הספיקו להימלט, נרצחו בידי הצלבנים.
בשנת 1101‚ דחקו הצלבנים את רגלי הפטאמים בארץ הקודש וכבשו את עיר הנמל ארסוף ביום 29 באפריל לאחר מצור קצר של שלושה ימים. עם כיבוש ארסוף פנו הצלבנים בסיוע צי גנואזי לכיבוש קיסריה, לאחר מצור של שבועיים נכבשה העיר בהתקפה על החומות ביום ה-17 במאי אוכלוסיית העיר שנמלטה למסגד נטבחה. מסגד קיסריה הפך לקתדרלה שהוקדשה לפטרוס הקדוש, והעיר הוכרזה מרכז בישופות קיסריה. התבוסות בקרבות רמלה הביא את הפטימים למצב של תשישות וקיפאון שאפשר לבלדווין להפנות את משאביו ומרצו לכיבוש שאר ערי החוף ובשנת 1110 נכבשו ביירות וצידון ובכך הושלם השלב הראשון של כיבוש מישור החוף ומפעל התבססות הטריטוריאלי של ממלכת ירושלים ונקבעו גבולותיה. השלב הבא בהיסטוריה של ממלכת ירושלים נקשר באופן בל ינתק בהיסטוריה של המדינות הצלבניות הצפוניות.
פעולות של הצלבנים כנגד שיירות מסחר מוסלמיות עודדו יצירת קואליציה מוסלמית בפיקודו של שרף אדאולה מודוד שליט מוסול שביחד עם האמירים הסלג'וקים בני אורתוק תקף את ממלכת ירושלים מצפון. השיא של התקפות אלו הגיע במאי 1113 בעימות בין שני הצבאות בצפון ליד צנברה ובסופו הובס צבא ירושלים, אך הצלבנים הצליחו לסגת לכוון טבריה. הצבא הצלבני מחוזק בגדודים של הנסיכויות הצלבניות תפס עמדה על גבעה מערבית לטבריה ומיד הוקף על ידי הצבא המוסלמי בצורה דומה לאירועי קרב קרני חיטין. הצבא הצלבני של הממלכה רותק למקום אחד ואיבדו שליטה בארץ. גדודים מוסלמיים בזזו ערים ונקודות יישוב צלבניות ואיכרים מוסלמים מרדו. אך הצבא המוסלמי לא הצליח לתרגם את יתרונם לקרב השמדה ולאחר 26 ימים הסיר את המצור והחל לנוע לכוון בית שאן בעוד הצבא הצלבני נע במסלול מקביל - חוסם ומגביל את תנועת המוסלמים. במצב זה נסוג הצבא המוסלמי צפונה והתפזר. אירוע זה העלה לבמת הסכסוך את רעיון הג'יהאד והאחדות המוסלמית והראה את חולשת הצלבנים מחוץ להגנת מבצריהם.
בסתיו 1115 ערך בלדווין מסע כיבושים נועז באזור עבר הירדן. הוא יצא בראש צבא בן מאתיים פרשים וכארבע מאות חיילים רגלים וצעד עד ובנה את מבצר מונראל או בשמו קראק דה מונראל. בשנה שלאחר מכן כבש בולדווין במסע נועז עוד יותר ובראשות 60 פרשים את עקבה לחופי מפרץ אילת, תוך שהוא משיג שליטה על הדרך הימית והיבשתית מחצי האי ערב למצרים, נתיב ששימש כעורק מסחרי וכציר חשוב של עולי רגל למכה ומייסד את נסיכות עבר הירדן הצלבנית.
הקואליציה המוסלמית הצפונית שהתפרקה עם מות מודוד חזרה והתאחדה תחת בורסוק הסלג'וקי שמסעו אל סוריה נתקל בקואליציה צלבנית בראשות רוג'ר נסיך אנטיוכיה, עם צבאות סורים של שליטי חלב ודמשק. הצבא הצלבני נפגש עם הצבא הסלג'וקי בתל דנית ביום 15 בספטמבר 1115 והנחיל למוסלמים מפלה מוחצת שבעקבותיה הצליחו הצלבנים להטיל מוראם ומרותם על חלב, שייזר וחומס.
בשנת 1118 יצא בלדווין למסע הנועז ביותר - תקיפת מצרים תוך חציית מדבר סיני מתוך מטרה לדחוף את האיום המוסלמי-מצרי והפיכת המדבר לאזור חיץ. באביב 1118 יצא הצבא הצלבני שמנה 216 אבירים וכ 400 חיילים רגלים חצה את המדבר באחד עשר יום והופיע מול חומות העיר פלוסיום עיר בדלתה של הנילוס על גבולה המזרחי של מצרים, כבש בזז ושרף את העיר. משהוברר כי המלך נמצא על ערש דווי נסוג הצבא הצלבני. בדרך חזרה, בסמוך לאל עריש נפטר בלדווין ביום 2 באפריל 1118 וזכרו נשתמר בשמה של ימת ברדוויל.
קרבות רמלה
קרבות רמלה הוא שם המתאר סדרה של עימותים צבאיים שנערכו סביב העיר רמלה בין צבא ממלכת ירושלים לצבא מצרים הפטימית. קרבות אלו שנערכו בעשור הראשון של המאה ה-12, היו הניסיון המצרי העיקרי להשיב לאחור את הגלגל של מסע הצלב הראשון, כיבוש ירושלים ולהרוס את המדינה הצלבנית. ההיסטוריוגרפיה מונה שלושה קרבות עיקריים ובמקביל נערכו מספר עימותים בהיקף קטן יותר באזור בין יבנה- רמלה - לוד ויפו. בכל אחד מהעימותים העיקריים נמתחה היכולת הצבאית של ממלכת ירושלים עד לקצה ועיקר כוחה הצבאי הושקע במאמץ - והימור להדוף את הכוחות המצרים.
בספטמבר 1101 התחולל קרב רמלה הראשון. הצבא המצרי שגודלו מוערך ב 10,000 חיילים פלש לארץ ישראל דרך אשקלון וחנה מול רמלה. הצבא הצלבני בפיקוד בלדווין הראשון שמנה כ-260 פרשים וכ-900 חיילים רגלים התחלק ל-5 גדודים ותקף את הצבא המצרי תוך ניצול גורם ההפתעה. בקרב פנים אל פנים אכזרי נהדף הצבא המצרי וברח בבהלה אל אשקלון בעוד הצבא הצלבני מזנב בבורחים עד לגבולות העיר.
במאי 1102 התחולל קרב רמלה השני. צבא מצרי ובו כ-20,000 לוחמים יצא מאשקלון לכוון לוד כבש את העיר ושרף את כנסייתה. המלך הצלבני בלדווין הראשון יצא מירושלים בראש 500 חיילים בלבד בחשבו כי הוא עתיד לעמוד מול כוח פשיטה קטן יחסית. בקרב הראשון נהרגו ונשבו רוב האבירים הצלבניים והשאר בראשות המלך ברחו אל רמלה. בלילה ברח המלך מתוך העיר רמלה והגיע לארסוף. באותו זמן פנו המצרים מלוד והטילו מצור יבשתי וימי על יפו. המלך הצלבני הצליח לאסוף כוחות משאר ערי הממלכה ובהגעת צי נוצרי עם עולי רגל פרץ מתוך העיר הנצורה והביס את הצבא המצרי.
בלדווין השני
ביום 14 באפריל 1118 הוכתר בלדווין מבורק כבלדווין השני, מלך ירושלים. האחרון למלכים הצלבנים שבאו לארץ הקודש עם גייסות מסע הצלב הראשון. צירוף מקרים פוליטי הניח בידיו את העוצרות על אנטיוכיה וסניור של רוזנות אדסה. חלק מתקופת מלכותו היה בלדווין השני בבחינת נפקד מאחר שהיה בשבי המוסלמי בין השנים 1123 עד 1125, בעוד המדינה נמצאת תחת שלטון עוצר. אירוע זה שהיה מכניס נסיכות מוסלמית למצב של כאוס מוחלט, לא גרם לזעזוע פוליטי של ממש בממלכת ירושלים והוכיח את יציבותה וחוסנה.
קרב תל דנית הפסיק את תנופת הג'יהאד המוסלמי והביא להגמוניה צלבנית בסוריה, מצב בלתי נסבל זה הביא ליצירת קואליציה חדשה בראשות אלגאזי אבן אורתוק השליט הסלג'וקי שתחת קריאת ג'יהד מחודשת איחד את צבא דמשק והשבטים הטורקיים מהג'זירה עם צבא חלב ויצא לדחוק את האחיזה הצלבנית מעבר לנהר העאסי, בקרב המכריע במערכה, שנערך ביום 28 ביוני 1119 מערבה מחלב ניגף הצבא הצלבני של נסיכות אנטיוכיה בקרב שזכה לשם אַגֶר סַאנְגְוִינִיס ("שדה הדם") ושטח הנסיכות הצלבנית התכווץ. מלכה החדש של ירושלים בלדווין השני יצא לפגוש את המוסלמים בתל דנית ועצרו את הצבא הסלג'וקי. בסדרת קרבות קשים שנמשכו לאורך 4 שנים עד ל-1123, המצביעים יותר מכל על יכולתם המופלאה של הצלבנים להתאושש ממפלות שלכאורה נראות אנושות ולהפוך את הקערה על פיה, הצליח בלדווין להחזיק את השטחים שאבדו ומותו של אלגאזי פיזר את סכנת הג'יהאד המחודש.
במהלך חודש מאי 1123 יצא צבא מצרי מבסיסו שבאשקלון וכיתר את עיר הנמל יפו מתוך תקווה שהעדרו של המלך הצלבני תוציא את רוח הלחימה מהמפרשים הנוצריים. אסטאש גרנייה, עוצר ממלכת ירושלים ואדון קיסריה וצידון, גייס את צבא הממלכה שעצם ריכוזו בקאקון הספיקה לגרום נסיגה מצרית לאזור יבנה. בקרב שהתרחש ביום 29 במאי נחלו המצרים תבוסה מכרעת שלמעשה שיתקה את הצבא המצרי. תקיפה מקבילה של צי ונציאני בן 300 ספינות השמידה את הצי המצרי והפקיעה לתקופה ארוכה את העליונות המוסלמית על הים. הזדמנות זו הביאה להטלת מצור על צור שהחל בפברואר 1124 ונמשך חמישה חודשים. משנכזבה תקוות הנצורים לקבלת עזרה מבחוץ הם נכנעו בתנאי שיינתן להם לעזוב את העיר והצלבנים חילקו את שלל העיר עם הוונציאנים. לאחר שהצלבנים קיבלו - ללא קרב - את השליטה על מבצר הבניאס הסתמן סופית הגבול הצפוני של ממלכת ירושלים.
בשנת 1131 נפל בלדווין למשכב ומת ב-21 באוגוסט של אותה השנה. הוא נקבר בכנסיית הקבר בירושלים וקברו השתמר שם עד לשרפה שהתחוללה במקום בשנת 1808.
מליסנדה ופולק מאנז'ו
לאחר שנואש מלצפות לבן זכר שירש את מקומו, הכריז המלך בלדווין כי בתו הבכורה מליסנדה תירש אותו לכשימות, ובשנת 1129 העניק לה את התואר "בת המלך ויורשת העצר של ממלכת ירושלים" (filia regis et regni Jerosolimitani haeres). ברצונו לחזק את שלטונה העתידי החליט בלדווין טרם מותו להשיא את בתו לפולק מאנז'ו. עלייתו של האציל הצרפתי ודחיקת רגלי האצולה המקומית יצרה חיכוך ותסיסה שהחלו בנסיכות אנטיוכיה שם בפעולה מהירה שגובתה בכוח צבאי הצליח פולק להכניע את המורדים ולחזק את שלטונו בשנת 1132. מכשול נוסף לשלטון פולק היה מרד אדון יפו איג דה פואיסה שאפשר והיה מאהבה של המלכה ואיחד אחריו אצילים אחרים, ואף יצר קשר עם המפקד המצרי של אשקלון. הפגנת כוח צבאי ומצור על יפו שכנעו את הווסל הבוגדני לקבל את מרותו של פולק. אירועים אלו היו אבני הדרך הראשונות בהתגבשות מעמד האצולה של ממלכת ירושלים ככוח אופוזיציוני וכבד משקל בשליטה על ממלכת ירושלים. תקופת שלטונו של פולק מאנז'ו מראה שינוי בהלך הרוח הצלבני, האגרסיביות ומסעות המלחמה להתפשטות וכיבוש שאפיינו את המלכים הקודמים התחלפו במדיניות שמטרתה לשמור ולשמר את הקיים, מדיניות זו באה לידי ביטוי במפעלי ביצור גדולים במהלכם נבנו מבצרים ששימשו לאחיזה באזורים אסטרטגיים, שמירה על נתיבי תחבורה וסגירת הגבול הדרומי מפשיטות מצריות - איבלין, בלאנשגארד ובית גוברין החל בהקמתה של מצודת כרכ בשנת 1142, חיזק והרחיב מבצרים אחרים ובהם אי האלמוגים ושובכ. תהליך ההתבצרות דרש את רוב משאבי הממלכה, ריתק כוחות גדולים, ומנע מבצעים צבאיים נרחבים.
תקופת שלטונו של פולק מאנז'ו עמדה בסימן עלייתו של עמאד א-דין זֶנגִי איש צבא סלג'וקי ששירת את האמירים העיראקיים שנלחמו תחת דגל האסלאם כנגד הצלבנים וידוע כמי שריכז את כוחות האסלאם למלחמה בצלבנים ובישר את דרכי הפעולה של יורשיו נור א-דין וצלאח א-דין. לאחר ביסוס מעמדו בסוריה יצא זנגי לסדרת מסעות מלחמה שנגסו בשטחן של המדינות הצלבניות הצפוניות מבלי שצבא ממלכת ירושלים יבוא לעזרה. בשלב זה ביקש שליט דמשק מועיין א-דין אונור את עזרת ממלכת ירושלים במאבקו מול זנגי. צבא ממלכת ירושלים יצא לשחרר את דמשק מהמצור של צבא זנגי בשנת 1140. הצבא הסלג'וקי של זנגי נסוג מסוריה - לתמיד, ובני הברית המוסלמית נוצרית צרו וכבשו את הבניאס שהועברה לצלבנים.
גורם נוסף שבחש באירועים לאורך החוף הסורי הייתה האימפריה הביזנטית ששליטיה ראו את האזור כשטח מחיה טבעי ואת נסיכות אנטיוכיה כבעלת חובת נאמנות לאימפריה. יוחנן השני קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית - אחד הגדולים בהיסטוריה של האימפריה ואיש צבא מובהק, הצליח בסדרה של מערכות להחזיר לאימפריה שטחים אבודים באסיה ואירופה. בשנת 1137 יצא הקיסר למסע דרומה, כבש את ארמניה ושם את העיר אנטיוכיה תחת מצור. במשא ומתן שנכפה על הצלבנים הוכר הקיסר כשליט העליון באנטיוכיה, דגל הקיסרות הונף על מבצר העיר ובאביב 1138 יצאו הביזנטים והצלבנים למסע משותף כנגד חלב שנסתיים באכזבה ובנסיגה בעוד צבאו של זנגי מחזיר את המצב לקדמותו. בשנת 1142 חזר הצבא הביזנטי ושם את אנטיוכיה תחת מצור לאור סירוב אציליה לעמוד בהתחייבויות כלפי הקיסר. בקשתו של יוחנן קומנינוס מפולק לבקר בכנסיית הקבר קיבלה אישור בתנאי שהמלך יבוא ללא צבאו. בחורף של שנת 1143 בטרם נסתיים המשא ומתן נפטר הקיסר מפצעים שנגרמו במהלך מסע ציד והצבא הביזנטי נסוג ממצור אנטיוכיה ומכוונתו להטיל מרות על ממלכת ירושלים.
בשנת 1143 יצא הזוג המלכותי של ירושלים לחופשת סתיו בעכו. במהלך מסע ציד מעד סוסו של פולק, והוא נפל מגבו ונחבל קשות בראשו. הוא הובהל לעכו ושם מת מפצעיו. הוא נקבר בכנסיית הקבר בירושלים.
נפילת רוזנות אדסה
רוזנות אדסה (Edessa) הייתה אחת המדינות הצלבניות ו"מבצר" צלבני שהגן על גבולן הצפוני של מדינות הצלבנים. מבודדת ומוקפת באמירויות מוסלמיות בהיותה "עמדה קדמית" סבלה הנסיכות מזעם ההתקפות המוסלמיות שהביאו להרס חיי הכלכלה ולהגירת אוכלוסייה.
בנובמבר 1144 הופיע זנגי בראשות צבאו מול חומות אדסה וצר על העיר. ביום 29 בדצמבר פרץ צבאו של זנגי אל תוך העיר ויומיים לאחר מכן נכנעה המצודה. כך נפלה בידי האסלאם הבירה של הנסיכות הראשונה שייסדו הצלבנים. ההלם והזעזוע על נפילת המדינה הצלבנית הם שהולידו את מסע הצלב השני. הממלכות הנוצריות התלכדו מחדש תחת כנפי האמונה הנוצרית וצבאותיהם התגייסו לצבא צלבני היוצא להשיב את הגלגל לאחור.
מסע הצלב השני
מסע הצלב השני יצא מצרפת ומגרמניה, בעקבות כיבוש נסיכות אדסה, אל ארץ ישראל ונערך בין השנים 1147 – 1149. ההכנות והתעמולה למסע החלו בשנת 1145 ונוהלו בעיקר על ידי הכומר ברנאר מקלרבו. תעמולה זו לוותה בפרעות ובגזירות נגד האוכלוסייה היהודית אולם פרעות אלו היו מתונות ביחס לפרעות שליוו את מסע הצלב הראשון וברנאר מקלרבו פעל להפסקתם.
בשנת 1147 יצא מסע הצלב לדרכו מאירופה ועבר דרך קונסטנטינופול. בסדרת קרבות שנערכו באסיה הקטנה נגד כוחות טורקים וסלג'וקים נהרגו רוב משתתפי מסע הצלב ורק שרידים ממנו הגיעו דרך הים לחופי ארץ הקודש. בהגיעם לארץ עלו צלבני מסע הצלב על דמשק והטילו מצור על העיר – שנכשל כישלון מחפיר. באביב 1149 יצאו אחרוני האבירים האירופאים מארץ הקודש.
מסע הצלב השני לארץ הקודש נסתיים בכישלון מוחלט. בזבוז של משאבים אנושיים כסף ורכוש לא הצליחו להחזיר את אדסה ולא שיפרו במעט את מצבה של ממלכת ירושלים. הזעזוע מהכישלון והשבר האידאולוגי יביאו לכך שמסע הצלב הבא ייצא מאירופה רק לאחר קרב קרני חיטין והתמוטטותה המוחלטת של ממלכת ירושלים. קרעים נוצרו בין אבירי הממלכה הירושלמית לאבירי אירופה ובין הכנסייה למאמינים.
מלחמת אזרחים
לאחר מותו של פולק בתאונת ציד בשנת 1143 היה בנו בלדווין השלישי, מלך ירושלים בן שלש עשרה בלבד. סמכויות השלטון ניתנו בידי המלכה כעוצרת שזכתה לתמיכת כל הכפופים לה, הן בתחום הצבאי, בתחום הדתי ובתחום האזרחי. בשנות החמישים המוקדמות של המאה ה-12 התדרדרו היחסים בין המלכה והמלך בנה עד שבשנת 1152 פנה בלדווין לפטריארך הירושלמי בבקשה להמליכו כמלך יחיד בכנסיית הקבר, אולם הפטריארך סירב לעשות כך. כתגובה לסירוב יצא בלדווין לתהלוכת הכתרה עצמית ברחובות ירושלים, כשלראשו זר עלי דפנה. תוכנית לחלוקת השלטון בממלכת ירושלים נדחתה על ידי בלדווין ובמהלך צבאי מהיר הוא תפס את המרכזים האסטרטגיים בממלכה בעוד מליסנדה ובנה הצעיר אמלריך מוצאים מקלט במצודת ירושלים.
בהתערבות הכנסייה הגיעו הצדדים להסכם לפיו המלכה ופמלייתה יעברו לעיר שכם, שם תשלוט מליסנדה עד יום מותה, ואילו בלדווין מצידו התחייב שלא לצאת נגדה יותר לעולם. בשנת 1153 נערך פיוס בין בלדווין ומליסנדה והחל משנת 1154 שותפה מליסנדה במרביתם של תהליכי קבלת ההחלטות בממלכה והופיעה לצד בנה בטקסים הרשמיים. בשנת 1161 חוותה מליסנדה ככל הנראה שבץ מוחי ונפטרה ב-11 בספטמבר של אותה השנה. מליסנדה נקברה לצד אימה בקבר מרים שם מצוי קברה עד היום.
בלדווין השלישי ואמלריך הראשון
עשר השנים שלאחר מסע הצלב השני סימנו את המפנה בגורל ממלכת ירושלים, במהלך תקופה זו השתנה מאזן הכוחות בלבנט. ממלכת ירושלים התרוקנה מכוח החיות שאפיין אותה, מאידך גיסא האיחוד של הכוחות המוסלמיים סביב הממלכה יצר שינוי של המומנטום ששבר את התוכניות האסטרטגיות הצלבניות והעביר את היוזמה לצד המוסלמי. השינוי העיקרי בהיסטוריה של ממלכת ירושלים שלאחר מסע הצלב השני הוא שינוי מרכז הכובד ותשומת הלב הצלבנית מסוריה המוסלמית - לאור חשיבותן ההולכת ופוחתת של הנסיכויות הצלבניות הצפוניות שהוריד באופן דרסטי את משקלן הפוליטי ושקיעת מצרים הפטאמית שיצרה ואקום שמשך את בלדווין השלישי וביתר שאת את יורשו אמאלריך הראשון. כיבוש או שליטה במצרים הפך למטרה של המדיניות הצלבנית ובמקביל למטרה של השליטים המוסלמיים של עיראק וסוריה - הראש והראשון להם - מחמוד אבן עמאד א-דין זנגי הידוע בשם נור א-דין -בנו השני של עמאד א-דין זנגי. משהוכרע המאבק על מצרים לטובת המוסלמים נחרץ גורלה של ממלכת ירושלים.