cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדם ג'מילי
2011
באליפות אירופה לנוער שנערכה בטאלין בשנת 2011 זכה ג'מילי בשתי מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.41 שניות ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 39.48 שניות.
2012
באליפות העולם לנוער שנערכה בברצלונה, ספרד באמצע יולי 2012 זכה ג'מילי במדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא תחרות חדש של 10.05 שניות.
באולימפיאדת לונדון (2012), סיים ג'מילי במקום 11 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.06 שניות.
2013
באליפות העולם שנערכה במוסקבה ב-17 באוגוסט 2013 סיים במקום חמישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.08 שניות, 4 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 19.98 שניות ועלה שני לגמר ובכך הפך לבריטי השני אחרי ג'ון רגיס שיורד מגבול ה-20 שניות בריצה זו.
2014
במשחקי חבר העמים שנערכו בגלאזגו,סקוטלנד בסוף יולי 2014 הוא זכה בשתי מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.10 שניות ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.02 שניות
אלוף אירופה
שבועיים לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בציריך, שווייץ באוגוסט אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 200 מטר לאחר שהשווה את שיאו האישי, 19.98 שניות. לפני כריסטוף למטר מצרפת (20.15 שניות) וסריי סמליק מאוקראינה (20.30 שניות) ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 37.93 שניות, לפני גרמניה (38.09 שניות) וצרפת (38.47 שניות).
2015
בתחרות ליגת היהלום שנערכה בבירמינגהאם בשנת 2015 ירד ג'מילי לראשונה ממחסום 10 השניות בריצת 100 מטר כשקבע תוצאה של 9.97 שניות. עקב פציעה הוא לא השתתף באליפות העולם שנערכה באותה שנה.
2016
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם, הולנד ביולי 2016 הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.17 שניות, לפני צרפת (38.38 שניות) וגרמניה (38.47 שניות).
כחודש לאחר מכן, באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים ג'מילי במקום רביעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.12 שניות, והחמיץ את מדליית הארד בפוטו פיניש, באלפיות בודדות לכריסטוף למטר אשר קבע תוצאה זהה.
אלוף עולם בשליחים
באליפות העולם שנערכה בלונדון, זכה ג'מילי במדליית הזהב בריצת 4x100 מטר, ביחד עם נתניאל מיטשל בלייק, דני טלבוט וצ'יג'ינדו אוג'ה בשיא אירופה חדש של 37.47 שניות, לפני ארצות הברית (37.52 שניות) ויפן (38.04 שניות).
2018
באליפות אירופה שנערכה בברלין, בתחילת אוגוסט 2018 הוא זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 37.80 שניות, לפני טורקיה (37.98 שניות) והולנד (38.03 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.10 שניות.
שיאן אירופה בריצת שליחים
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר באוקטובר 2019 זכה ג'מילי במדליית כסף בריצת 4x100 מטר ביחד עם ז'ארנל יוז, ריצ'רד קילטי, ונתניאל מיטשל בלייק בשיא אירופה חדש של 37.36 שניות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא לאומי חדש של 37.10 שניות ולפני יפן שקבעה שיא אסיה חדש של 37.43 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.03 שניות, 5 מאיות השנית איטי ממדליית ארד ובמקום 11 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.13 שניות, 2 מאיות השנייה איטי מהעלייה לריצת הגמר.
פרננדה מונטנגרו
פרננדה מונטנגרו (בפורטוגזית: Fernanda Montenegro; נולדה ב-16 באוקטובר 1929) היא שחקנית קולנוע, במה וטלוויזיה ברזילאית מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1998 על תפקידה בסרט "תחנה מרכזית ברזיל".
ביוגרפיה
מונטנגרו נולדה בשם ארלט פינהיירו אסטבס דה סילבה בריו דה ז'ניירו למשפחה ממוצא פורטוגזי ואיטלקי. את שם הבמה שלה "פרננדה" בחרה בזכות הצליליות שבו ואת השם "מונטנגרו" בחרה משום שזהו שם משפחתו של רופא משפחתה. מונטנגרו הייתה נשואה לשחקן הקולנוע פרננדו טורס משנת 1954 עד לפטירתו בשנת 2008, למונטנגרו נולדו שני ילדים, שחקנית הקולנוע זוכת "פסטיבל קאן" פרננדה טורס ובמאי הקולנוע קלאודיו טורס.
לקראת סוף שנות ה-40 מונטנגרו החלה לעסוק בתחום הרדיו והתיאטרון המקומי עם חברה באותה העת ובעלה לעתיד פרננדו טורס. בשנת 1951 הפכה מונטנגרו לאחת מפורצי הדרך בתחום הטלוויזיה הברזילאית ועבדה עבור תחנת הטלוויזיה הברזילאית הלאומית "TV Tupi", השנייה בגודלה בכל רחבי דרום אמריקה, היא הופיעה בסדרות טלוויזיה מקומיות במשך כ-40 שנה וקיבלה מספר פרסים מקומיים על הופעותייה. לאחר שעברה לסאו פאולו התמקדה מונטנגרו בתחום התיאטרון ובעיקר באופירות הסבון. על הופעתה במחזה "מדיאה" זכתה מונטנגרו לביקורות נלהבות.
ב-1997 שיחקה מונטנגרו לצד בתה פרננדה טורס במותחן הפעולה "ארבעה ימים ספטמבר". בשנת 1998 לאחר למעלה מ-50 שנה בתחום המשחק זכתה מונטנגרו להכרה עולמית בזכות תפקידה הראשי בדרמה הברזילאית "תחנה מרכזית ברזיל". בסרט הופיעה מונטנגרו בתור דורה, מורה בגמלאות המתפרנסת מכתיבת מכתבים עבור פשוטי העם בתחנה המרכזית של ריו דה ז'ניירו. דורה היא אישה בודדה ומרירה המרמה את אלה הנותנים בה אמון, כשהיא נאלצת לטפל בילד שאמו נדרסת למוות על יד התחנה הם יוצאים למסע חיפושים אחרי אביו של הילד, אותו הוא מעולם לא ראה ובין השניים נוצר קשר אמיתי ומיוחד. על משחקה בסרט הייתה מונטנגרו מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב, מונטנגרו היא השחקנית הברזילאית הראשונה שהייתה מועמדת לפרס על ידי "האקדמיה האמריקאית לקולנוע". כמו כן זכתה מונטנגרו על הופעתה ב"פרס דב הכסף" מטעם "פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין".
ב-2005 הופיעה מונטנגרו בפעם השנייה לצד בתה בדרמה "בית החולות". את ההופעה ההוליוודית הראשונה שלה ערכה מונטנגרו בשנת 2007 בגיל 78 כשהשתתפה בדרמה המבוססת על רומן מאת גבריאל גארסיה מארקס "אהבה בימי כולרה", בסרט גילמה מונטנגרו את דמותה הספרותית של טראנסיטו אריזה אמו של גיבור העלילה פלורנטינו (חאווייר ברדם).
בשנת 2013 זכתה בפרס אמי הבין-לאומי לשחקנית הטובה ביותר על כיכובה בסרט הטלוויזיה "אמא מתוקה" של רשת הטלוויזיה הברזילאית Rede Globo.
בשנים 2017–2018 גילמה את אחת הדמויות הראשיות בטלנובלה הברזילאית "גן עדן אחר" בתור מרסדס.
בשנת 2019 ביצעה הופעת אורח בטלנובלה הברזילאית "דיווה מתוקה" בכיכובה של נטליה דיל.
גרדה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
חילון
תהליך החילון בתרבות המערב גאה במאה ה-18, בהשפעת ערכי עידן הנאורות והתפתחות המדע והטכנולוגיה. במרכזו של החילון עמדה תחושת הניכור אל הדת הנוצרית ואל עיקריה, בשל התחזקות הרציונליזם שסתר את ההיבטים האי-רציונליים של הדת, כמו גם בשל התרופפות כוחה של הכנסייה הנוצרית לטובת עליית כוחה של המדינה הריכוזית החדשה. מן העולם הנוצרי המערבי, החילון התפשט לרחבי תבל, בייחוד בהשפעת הקולוניאליזם האירופאי.
העת העתיקה
החילוניות לא ידועה לנו מהתקופה של לפני הופעת המונותאיזם, ההצהרה של האדם על עצמו כחילוני או כבלתי דתי באה אל מול הדרישה הדתית להקדשה עצמית וחברתית. מסיבה זו גם אין למצוא תפיסות חילוניות בתרבויות לא מערביות כמו תרבויות יבשת אמריקה, אפריקה או מזרח אסיה בטרם הגיעה אליהם התרבות המערב-אירופית הנוצרית. בנוסף, העובדה ההיסטורית מציגה כי החילונות איננה ניצבת כנגד כל דת מונותאיסטית. היא קיבלה מעמד איתן דווקא בתוך מדינות של החברה הנוצרית, ולא במדינות האסלאם – על אף שדרישותיו להקדשה חריפות עוד יותר.
ימי הביניים
על רקע הסמכותיות הדתית, בעיקר הנוצרית, של ימי הביניים נשמעים קולות ראשונים של התרסה כלפי החיוב להחזיק באורח חיים דתי, דברים כאלה מופיעים בתיעוד חקירות האינקוויזיציה.
העת החדשה
ההומניזם של הרנסאנס, ערב העת החדשה (כפי שהתבטא למשל בשלילת הדוגמטיות והחיפוש אחר אמת אחת המשותפת לכל הדתות במחשבתו של פיקו דלה מירנדולה), חתר תחת המונופולין של הכנסייה על האמת והידע. ההומניזם, יחד עם הרפורמציה אותה עודד, הביא לקריסת סדר העולם הזה.
הגותו של הפילוסוף ברוך שפינוזה הייתה אבן בוחן בערעור על האמיתות הדתיות הישנות. שפינוזה, ששלל את תוקפם של כתבי הקודש ואת האפשרות שהתרחשו נסים, היה ממנסחי הרעיון של דת טבעית כתחליף לתאיזם.
מוכרת בהקשר זה אמירתו של פייר-סימון לפלס: – "(אלוהים?) לא הזדקקתי להיפותזה זו", אמירה המדגישה את הוצאת העל-טבעי ממערכת החשיבה ואת הכפפת ההבנה האנושית את העולם למה שניתן להוכיח באמצעים מדעיים.
התקופה המודרנית
בקהילה המדעית, בראשיתה של המאה ה-19, היו שסברו כי האמונה הדתית תיעלם תוך כדי תהליכי הקידמה שעוברת הציוויליזציה. הטענה הייתה כי האנושות עוברת מחשיבה המתאפיינת בביטויים מאגיים ומיסטיים, לקודים ומערכות חשיבה המאורגנים סביב הנחות לוגיות, שיטתיות-מדעיות. תאורטיקנים רבים כדוגמת קרל מרקס, גאורג זימל, אדוארד טיילור, אמיל דורקהיים ומקס ובר, תיארו את הדת, בשל כך, כמצע של אמונות טפלות, מיתולוגיות, קסמים, מאגיה וכישוף. בהמשך התגבשה תאוריה זו לכדי פרדיגמה מובילה, על פיה, יחד עם (ואולי בעקבות) תהליכי מודרניזציה כדוגמת רציונליזציה, תיעוש, בירוקרטיזציה, התמחות ועיור, החוויה המודרנית מכילה בתוכה גם תהליכי חילון.
גורמים לתהליך החילון בעת החדשה
החל מהמאה ה-17, הסדקים בשלטון הדת באירופה התרחבו והחל תהליך החילון המודרני הגדול. הוא נבע ממספר גורמים:
תהליך החילון
פרדיגמת החילון מכילה בתוכה כמה נוסחים. המשותף לכולם היא הטענה כי מוסדות דתיים ומוסדות לא דתיים עברו לאורך השנים, ובמיוחד בתקופה המודרנית, תהליך של בידול (דיפרנציאציה). הטענה היא כי הסימביוטיקה בין מוסדות הדת ובין מוסדות המדינה נחלשה בתקופת ימי הביניים, והבידול העמיק בתקופה המודרנית. התאורטיקנים חלוקים באופן בו הם רואים את ההשפעה שיש לתהליך הבידול החברתי על היחסים בין הספרות הדתיות והלא דתיות, ועל העוצמה הדתית והאופי של האינדיבידואל הדתי.
הגדרות התהליך
אחת ההגדרות המקובלות ביותר באקדמיה, שנטבעה על ידי פיטר גלסנר ב-1977, נוקבת בעשרה סוגים שונים של תהליכי חילון:
בעוד שתשעת התהליכים הראשונים מקיפים את כל האוכלוסייה ללא קשר למידת האמונה הדתית של הפרטים בה, ורובם הופיעו באופנים מסוימים לאורך כל ההיסטוריה – כפי שכתב ג'ורג' אלר, "תאיסטים טובים רבים תומכים בחילון הממשל האמריקני באמצעות הפרדת הדת והמדינה, וכולם מבלים חלק מזמנם בפעילויות לא-דתיות" – רק הסוג העשירי מוביל בהכרח לגיבוש זהות לא-דתית.
חקר החילון
מקס ובר ואמיל דורקהיים, מאבות הסוציולוגיה, היו חלוצי הגדרת החילון כתהליך חברתי. ובר דן ב"הסרת הקסם" (entzauberung) מן העולם עקב התקדמות הידע האנושי, ומעבר לעולם מודרני רציונלי ובירוקרטי. "פרדיגמת החילון" שניסחו תפסה את מערכת היחסים בין המודרניות ובין הדת כליניארית, כך שלכל מקום שאליו מגיעה המודרניות, הדת נסוגה ונחלשת. החוקרים השונים מדגישים שלושה ממדים של חילון:
החל משנות ה-70 של המאה ה-20, האקדמיה דחתה את "תזת החילון" הקלאסית, לאור עלייתם של כוחות דתיים רבי-עוצמה, בייחוד התחייה האוונגליסטית בארצות הברית והפונדמנטליזם האסלאמי. המחקר הסוציולוגי והאנתרופולוגי החל להצביע על פריחתם של כתות, תנועות, ארגונים וקהילות דתיות חדשות, וכן על הקצנה גוברת והולכת של זרמים מסוימים בתוך הדתות המונותאיסטיות, כתגובה למודרנה. במקום ההנחה על חילון ליניארי, אומצו מודלים מורכבים יותר או גישות פוסט-חילוניות. עם זאת, הסוציולוג יירג שטולץ טען שבמאה ה-21 עולה מחדש מעמדה של הפרדיגמה, לנוכח נתונים אמפיריים רבים המוכיחים אותה.
בארצות הברית
בארצות הברית ישנה הפרדה היסטורית בין דת למדינה ברמת הממשל, ועם זאת רמת הדתיות של אזרחיה גבוהה בהרבה מאשר ברוב מדינות מערב אירופה. למרות רמה גבוהה זו, המגמה לאורך מרבית המאה ה-20 וראשית המאה ה-21 היא של חילון הולך ומתרחב. החוקר רוברט פטנאם הצביע על עליה ניכרת בארצות הברית באחוז האנשים שלא משייכים עצמם לדת כלשהי, מ-3% בשנת 1957 ל-26% ב-2019. קבוצת ה"לא משויכים" (unaffiliated) היא כיום הקבוצה השנייה בגודלה בארצות הברית (אחרי פרוטסטנטים) ומהווה דוגמה לחילון של האוכלוסייה ברמה הקוגניטיבית והחברתית, אם כי פטנאם מציע שהגורם לצמיחת הקבוצה הוא דווקא פוליטי-מוסדי: הזיהוי שנוצר בשנות ה-90 בין אמונה דתית לימין הפוליטי בארצות הברית, שאחז בדעות לא פופולריות בקרב צעירים וליברלים. עם זאת, החוקר אריק קאופמן טען כי אף על פי שכ-37% מהצעירים (בני 24 ומטה) בארצות הברית מגדירים עצמם כ"לא משויכים דתית" (unaffiliated), דעיכת הדתיות במדינה תיעצר ותתייצב על כמחצית מהאוכלוסייה, בדומה למצב בסקנדינביה ובצרפת. קאופמן מונה שלושה גורמים שעשויים לאזן את תהליך החילון בארצות הברית עד כדי עצירה מוחלטת עד אמצע המאה ה-21:
בשאר מדינות המערב
במאה ה-21, בזכות מדידת היבטים שונים של חילון בתאריכים שונים ובקבוצות גיל שונות, הוברר כי במדינות רבות במערב, החילון מתקדם באופן דומה: כל דור (או קבוצת גיל אחרת, למשל ילידי עשור מסוים) דתיים פחות מן הקודם. בניגוד לתהליך חילון סדיר זה, רמת הדתיות בתוך ילידי אותו עשור היא פחות סדירה: היא עשויה לעלות, לרדת, או להישאר ללא שינוי ממשי עם העלייה בגיל. בין המדינות (בנוסף על ארצות הברית) שבהן זוהה תהליך כזה: בריטניה, אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד, צרפת, בלגיה וספרד.
בישראל
מממצאי הסקר החברתי שנערך בשנת 2018 על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה עולה כי 18% מהאוכלוסייה היהודית הבוגרת דיווחו כי נעשו דתיים יותר במהלך חייהם, לעומת 19% שדיווחו שנעשו פחות דתיים. בקרב המוסלמים 3% דיווחו כי נעשו פחות דתיים ו-30% כי נעשו יותר דתיים.
במחקר על נתוני הסקר החברתי של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה משנת 2009, כשליש עד 40% מן הנסקרים היהודים שינו את הזדהותם הדתית במהלך חייהם, כאשר מתוכם כשני שלישים שינו אותה להזדהות יותר חילונית, וכשליש להזדהות יותר דתית. מבין הנסקרים שגילם עלה על 45, הרוב שינו את ההזדהות הדתית שלהם, כאשר שינוי להזדהות יותר חילונית היה נפוץ פי 2.5 בקבוצת הגיל של בני 45-59, ופי 5.4 בקבוצת הגיל של בני 60 ומעלה.
מחקר של מוסד שורש למחקר כלכלי-חברתי מעריך כי קיימת בישראל תזוזה בין-דורית חזקה לכיוון החילוני אצל יהודים דתיים ומסורתיים, ומאידך שיעורי הפריון והנאמנות לאורח החיים של המגזר החרדי מביאים לעליה הדרגתית במידת הדתיות של האוכלוסייה.
מחקר של מכון טאוב מעריך כי למרות הפריון הגבוה של חרדים ודתיים, הגידול של מערכות החינוך הדתיות ומספר המצביעים למפלגות חרדיות קטנים מהצפוי לפי שיעורי הפריון של המגזר, בעוד מערכת החינוך הממלכתי גדלה בניגוד לתחזיות. לשיטתם, מצביעים נתונים אלה על ניידות דתית לכיוון החילוני, שמאזנת את הפריון הגבוה ועשויה להשפיע באופן ניכר על הרכב האוכלוסייה הצפוי לשנת 2059, עד כדי עליית אחוז החרדים ל-28% בלבד מהיהודים בישראל (לפי החלופה הגבוהה) במקום 37%.
אינטרוספקציה
אינטרוספקציה, בתרגום לעברית: אינטרו=פנימה, ספקציה=הסתכלות, כלומר, הסתכלות או התבוננות פנימה, או בחינה עצמית פנימית. ב"פנימה" הכוונה לעולם הפנימי של האדם, כלומר לנפש: מחשבות, רגשות, צרכים, זיכרונות וכדומה.
אינטרוספקציה משמשת גם בפילוסופיה, באמנות, בטיפול נפשי, ברפואה, במדיטציה וגם כאחת משיטות המחקר בחלק מהענפים של הפסיכולוגיה. בכל אחד מהתחומים הללו, האדם - נבדק, מטופל, מטפל או יוצר - מתבונן (או מתבקש להתבונן) אל תוך עולמו הפנימי, מזהה תהליכים פסיכולוגיים העוברים עליו בזמן מסוים או במהלך ביצוע פעולה כלשהי, ויכול לבטא או לדווח (למשל לחוקר או למטפל) על מחשבות, גורמי הנעה, רגשות, חוויות ותחושות שאותם זיהה בתוכו.
מקור המושג
טביעת המונח 'אינטרוספקציה' מיוחסת לווילהלם וונדט שפרסם ב-1879 את הספר "עקרונות הפסיכולוגיה הפיזיולוגית" בו דגל במחקר ניסויי ובשימוש באינטרוספקציה.
האינטרוספקציה כידע ייחודי לכל אדם
ישנה מחלוקת בנוגע לשאלה האם אינטרוספקציה מקנה למתבונן ידע ייחודי על עצמו, שאף אדם אחר לא יכול לקלוט מהתבוננות עליו, או שהיא זהה במהותה להתבוננות על נפשותיהם של אנשים אחרים.
אליסון גופניק טוענת שהתבוננות "פנימית" איננה שונה אצל בני האדם מהתבוננות על בני אדם אחרים, מאחר שילדים מפתחים את יכולת האינטרוספקציה שלהם באותו הגיל בו הם מפתחים את יכולתם להבין את הנפשות של אחרים.
ביקורת על השיטה
בשיטה יש הנחה סמויה שאדם יכול להיות צופה מהצד בזמן שהוא עצמו פועל וחש בחוויות. מבקרים, כדוגמת ניסבט וילסון (Nisbett & Wilson, 1977), גילו שבפעמים רבות נבדקים לא הצליחו להסביר במדויק את סיבות התנהגותם, או את הסטימולציה שהובילה לסיבה/ות התנהגותם, או את הקשר בין הסטימולציה לסיבה/ות.
בנוסף, התגלה כי אנשים שונים מסיקים, בסיטואציה זהה, מסקנות שונות מאינטרוספקציה ולכן קשה להגיע למסקנות לגבי מהותה, ויש שראו באינטרוספקציה כחסרת חשיבות עבור הפסיכולוגיה. חוקר בשם ווטסון טען שאינטרוספקציה היא התבוננות על התודעה, בעוד הפסיכולוגיה נועדה להבין את התנהגות בני האדם (ביהביוריזם), ואין צורך ב "פנייה" לתודעה עבור הפסיכולוגיה.
כאשר החלו פסיכולוגים לחקור פסיכולוגיה התנהגותית ולעשות ניסויים בבעלי חיים, זנחו במידה חלקית את האינטרוספקציה ככלי מחקר לטובת פסיכולוגיה התנהגותית, בין השאר מאחר שבעלי חיים לא יכולים לדווח על תחושותיהם.
דיוויזיית הפרשים הראשונה (ורמאכט)
דיוויזיית הפרשים ה-1 (בגרמנית: 1. Kavallerie-Division), הייתה דיוויזיה משוריינת של צבא גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-25 באוקטובר 1939 בדרזדן, על בסיס חטיבת הפרשים ה-1, והועמדה תחת פיקוד קורט פלדט. הדיוויזיה לחמה במהלך הקרב על הולנד, והיוותה את עתודת הארמייה ה-18, ולאחר מכן לחמה במהלך מבצע אדום כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה הרביעית. לאחר מכן הדיוויזיה נשארה ככוח כיבוש בצרפת, ובאוגוסט 1940 היא הועברה לפולין. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-24 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-28 בנובמבר 1941 היא הוסבה לדיוויזיית הפאנצר ה-24.
קורס הכנה ללידה
קורס הכנה ללידה הוא קורס המועבר לאישה בהיריון (ובדרך כלל לבן זוגה, או מלווה אחרת ללידה הצפויה) בדרך כלל בתחילת הטרימסטר השלישי של ההיריון, ובו מלמדים מה צפוי ליולדת לקראת הלידה, ובלידה עצמה, טכניקות להקלה על כאב ולצמצם סיכון לעובר. הקורס מסייע גם במקרה של לידת בית (מתוכננת או לא צפויה) או לידת חירום. את הקורס אפשר לעשות דרך קופות החולים, דרך בתי החולים (ואז הקורס בדרך כלל מלווה גם בסיור בחדרי הלידה עצמם) וגורמים עצמאיים נוספים (כמו דולות). בתי החולים מציעים את הקורס חינם לנשים המתכננות ללדת באותו בית החולים.
רקע
לידה הוא תהליך בו מסתיים ההריון האנושי ויוצא העובר לאוויר העולם. תהליך הלידה הוא תהליך לא פשוט: הוא עשוי להיות כרוך בכאב (בעקבות התכווצות שרירי הרחם ומעבר היילוד דרך צוואר הרחם), וקשיים פיזיים ורגשיים כאחד. אחד מהקשיים שיש (במיוחד לקראת לידה ראשונה) הוא חוסר הוודאות. היולדות לא יודעת בדיוק מתי, ואיך תהיה הלידה. הן יודעות כי הדבר יהיה כרוך בכאב, אבל לא בדיוק כמה ואיך זה ירגיש. הן לא יודעות בדיוק מתי לצאת לבית החולים או איך יתמודדו עם הצירים בבית. הלידה (גם אם מבוצעת בבית חולים) כרוכה בסיכונים שונים ובהם זיהומים, מצוקה עוברית, אפשרות לניתוח קיסרי, לידת עכוז, שליית פתח ודמם שלאחר לידה. מטרת הקורס הכנה ללידה הוא לספק הסברים, עד כמה שניתן כדי להקטין את חוסר הוודאות, ולתת ליולדות תחושה של שליטה וידע.
הקורס
היקף הקורס הוא מספר שעות (בדרך כלל כ-10 שעות לקורס המלא או 5 שעות לקורס המקוצר). יש קורסים מרוכזים האורכים יום, ויש קורסים שנמשכים מספר פגישות. את הקורס מעבירות מיילדות בעלות ניסיון ולפעמים גם בהשתתפות דולות. לעיתים קרובות מביאים אנשים המומחים בתחומם כדי להסביר על חלקם בתהליך הלידה (כמו רופאים מרדימים, מדברים על מתן אפידורל, או יועצת הנקה מסבירה על הנקה) הסדנה מועברת במהלך שבועות 28–33 של ההיריון ולרוב בהצטרפות של המלווה בלידה.
בקורס נסקרים בין השאר התחומים הבאים:
איוואן מזפה
איוואן מזפה (באוקראינית: Іван Степанович Мазепа; 20 במרץ 1639 - 22 בספטמבר 1709) הטמאן אוקראינה, היה בין תומכיו של פיוטר הגדול, אך בשנת 1708 עבר לתמוך ביריבו במלחמת הצפון הגדולה קרל השנים עשר, מלך שוודיה ונאלץ להימלט לאימפריה העות'מאנית לאחר קרב פולטבה.
מוצא וילדות
מזפה נולד במשפחה אוקראינית אורתודוקסית בכפר לא רחוק מקייב. אביו היה בין תומכיו של בוגדן חמלניצקי אך לא תמך בהחלטה להצטרף לרוסיה הצארית. הוא השתתף ביחד עם הטמאן ויגובסקי בניסיונות הקמת נסיכות רוסית במסגרת האיחוד הפולני-ליטאי אך ללא הצלחה. בשנת 1662 התמנה על ידי מלך פולין לתפקיד ניהולי באזור צ'רניגוב. גם מצד אימו הגברים לחמו נגד הפולנים בכוחות של בוגדן חמלניצקי - אביה ואחיה נהרגו בקרבות.
איוואן מזפה למד בית הספר בקייב ועבר להמשך לימודים לוורשה. עם סיום הלימודים נסע להולנד, איטליה, צרפת וגרמניה. למד מספר שפות אירופאיות. עם חזרתו מאירופה החל לשרת בחצר מלך פולין.
בשנת 1663 חזר לאוקראינה.
הקריירה
בשנת 1665 ירש את אביו בתפקיד. בשנת 1668 התחתן עם אנה, אלמנת קצין מקומי. החל משנת 1669] החל להתקדם בחצר של הטמאן אוקראינה המערבית פיוטר דורושנקו. בשנת 1674 נסע בשליחות ההאטמאן לחאנות קרים. הוא נתפס והועבר על ידי הקוזאקים לגדה השמאלית של הדנייפר שהייתה בשליטת רוסיה הצארית. ההטמן של אוקראינה המזרחית סמוילוביץ קידם את מזפה בדרגות. בהתאם לבקשותיו הוא נסע לא פעם למוסקבה. באותה תקופה (תחילת שנות ה-80 של המאה ה-17) השליטה המעשית ברוסיה הצארית הייתה בידי הנסיכה סופיה והמקורב שלה - וסילי גוליצין. איוואן מזפה הצליח להתחבר מאוד לגוליצין ובשנת 1687 הוא הצליח בתמיכתו להתמנות להאטמאן של אוקראינה המזרחית. בתפקיד זה הוא השתתף בפשיטת רוסיה הצארית לקרים.
תקופת פיוטר הגדול
בשנת 1689 פיוטר הגדול הצליח להחזיר לעצמו את השליטה במדינה. איוואן מזפה התחבר לפיוטר והם היו ביחסים טובים. כוחות ששלח מזפה השתתפו במערכות אזוב. בפברואר 1700 פיוטר הגדול העניק למזפה את עיטור אנדריי הקדוש שהיה העיטור הגבוה ברוסיה הצארית.
בתחילת מלחמת הצפון הגדולה מזפה תמך ברוסיה הצארית. בשנת 1704, הוא ניצל את פלישת השוודים לפולין ויחידות צבאיות של מזפה השתלטו על כל אוקראינה. הוא ביקש מפיוטר הגדול להכיר במצב החדש, אך פיוטר לא רצה לפגוע ב שהיה בעל בריתו במלחמה נגד השוודים ולא נתן למזפה הכשר למעשיו. בשנת 1706 פיוטר ומזפה נפגשו בקייב.
בשנת 1707 הוא הודיע שיפסיק את תמיכתו בפיוטר רק במקרה קיצוני ביותר. גם כאשר במרץ 1707 פיוטר החליט על הקטנת סמכויות ההטמאן מזפה לא יצא נגדו.
יחד עם זאת, לאור הבעיות שהיו לפיוטר הגדול בחזית המלחמה, מזפה החל במגעים עם השוודים. השמועות על כך החלו להתפשט. עדויות הגיעו גם לחצר של פיוטר הגדול. הוא שלח לאוקראינה וועדת חקירה אך היא לא גילתה דבר. במהלך השנים 1707-1708 ההתלבטויות של מזפה גדלו בהדרגה. בסתיו 1708 דרש פיוטר הגדול ממזפה להצטרף לכוחותיו. מזפה ענה שלאור הגיל המתקדם, המחלות וההתמודדות עם המורדים אין ביכולתו לעזור לפיוטר בשלב זה. אלכסנדר מנשיקוב נשלח לבדוק את המצב. בהיוודע התקרבות הכוחות הרוסים, איוון מזפה עם יחידה של 1,500 קוזאקים עזב את בירתו ונמלט למחנה של השוודים. בהמשך לאיוואן מזפה הצטרף גם כוח קוזאקי מהסיץ' הזפורוז'י בהיקף של כ-7 אלף חיילים. איוואן מזפה הודיע לשוודים שהם יוכלו לעבור את החורף בבטורין - מקום מבוצר שבו יש אספקת מזון ותחמושת.
התגובה של הרוסים הייתה מהירה - הם תקפו את מבצר הסיץ' והרסו אותו עד ליסוד. יחידה צבאית בפיקוד של אלכסנדר מנשיקוב תקפה את מקום מושבו הקבוע של ההטמאן בבטורין וכבשה אותו במהרה. כתוצאה מכך, לשוודים לא היה מקום מסודר לחניית חורף.
לאחר מעבר לתמיכה בשוודים
בהיעדר יכולת להקים את המחנה הצבאי החורפי בבטורין, הצבא השוודי התקשה למצוא מקום חלופי ברמה נאותה. השוודים ניסו להתמקם במספר ערי שדה, אך ללא הצלחה בעיקר בגלל אי-שיתוף פעולה של התושבים. פורסמה הוראת קרל השנים עשר, מלך שוודיה לנהל מלחמה של ממש נגד תושבי אוקראינה, ובתגובה החלה לוחמה פרטיזנית מצד התושבים. כתוצאה מכך, מצב השוודים באוקראינה נעשה קשה עוד יותר.
למרות המצב, השוודים המשיכו בשיתוף פעולה עם איוואן מזפה וב-8 באפריל 1708 נחתם חוזה פורמלי. בהתאם לחוזה זה, השוודים הכירו בשאיפות אוקראינה לעצמאות על שתי גדות הדנייפר. איוואן מזפה הבטיח להעביר לשליטה שוודית מספר ערים לתקופת המלחמה.
ב-6 בנובמבר 1708 פיוטר הגדול נתן הוראה לבחירת הטמאן חדש, בהתאם לרצונו נבחר איוואן סקורופדסקי. ב-12 בנובמבר 1708 נעשה טקס סימבולי של הוצאת מזפה להורג.
ביולי 1708 לאחר תבוסה בקרב פולטבה איוואן מזפה נמלט לבנדרי שהיו אז בתחום האימפריה העות'מאנית. למרות הבקשות, הטורקים לא הסגירו את מזפה לרוסים. הוא נפטר ב-22 בספטמבר 1709. בהתאם לבקשת המשפחה גופתו הועברה לגאלאץ והוא הוטמן בכנסייה המקומית.
דמותו בהיסטוריה
במשך שנים איוואן מזפה היה בין תומכיו של פיוטר הגדול. על מעשיו הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש שזה העיטור הגבוה באימפריה רוסית. במספר הזדמנויות הוא ציין שיפסיק בתמיכתו במדיניות של פיוטר הגדול רק במקרה קיצוני ביותר. אומנם במהלך שנת 1708 הוא הגיע למסקנה (שגויה) שסיכוייה של האימפריה הרוסית לנצח במלחמת הצפון הגדולה אפסו. יתרה מכך, שליחי קרל השנים עשר, מלך שוודיה הבטיחו לאיוואן מזפה שבמידה והוא יעבור לצד השוודי במלחמה, שוודיה תתמוך בהקמת אוקראינה עצמאית על שתי גדותיו של הדנייפר. דבר שפיוטר הגדול התנגד לו.
לאחר מעבר איוואן מזפה לתמיכה בשוודים, הוכרז עליו חרם ברוסיה, נלקחו ממנו כל תואריו והוא נחשב כבוגד. ההיסטוריונים הרוסים לדורותיהם תומכים בעמדה זו. עם הקמת מדינת אוקראינה העצמאית, דמותו ומיקומו בהיסטוריה אוקראינית עברו רביזיה. ההיסטוריונים האוקראינים ושלטונות אוקראינה רואים בו לוחם לחרות המדינה. בהתאם לכך, שמו טוהר, הוקמו אנדרטאות לזכרו, במספר ערים הרחובות נקראו על שמו ודיוקנו מתנוסס על שטר אוקראיני. גם הכנסייה האוקראינית לא מכירה בחרם שהוכרז על ידי הכנסייה הרוסית. מנהיגי הדת האוקראינים אף פועלים לביטול החרם הדתי עליו בכנסייה הרוסית.
הבנק המרכזי של ארובה
הבנק המרכזי של ארובה (בהולנדית: Centrale Bank van Aruba) הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של ארובה.
הבנק החל לפעול באופן עצמאי ב-1 בינואר 1986, לאחר שארובה קיבלה מעמד אוטונומי בשלטון ישיר של ממלכת ארצות השפלה, וניתקה עצמה מהאנטילים ההולנדיים. הבנק עצמו הוא בעל מעמד עצמאי מקרב מוסדות המגזר הציבורי בארובה.
עם מתן העצמאות לבנק הוכנס לשימוש מטבע הפלורין ארובי, שבעת כניסתו למחזור היה שווה ביחס של 1.79 לעומת הדולר האמריקני.
מטרותיו העיקריות של הבנק נקבעו בחוק. בין אלו ניתן למנות את הפעילות לשמירת ערכו של הפלורין בכלכלה המקומית וכלפי מטבעות חוץ, פעילות לשמירת חוסן המערכת הכלכלית בארובה, הדפסת שטרות והטבעת מטבעות, ייעוץ לשר האוצר בעניינים כלכליים, וכן לשמש כבנק של מוסדות המדינה.
אצה חאזקאיס
חאזקאיס הוכתר לקיסר אתיופיה 1736–1737 על ידי אצילים שהתנגדו לקיסר ייאסו השני. לפני כן חאזקאיס היה כלוא בבית הסוהר המלכותי בוואחני עד ששוחרר על ידי תומכיו. במסורת האתיופית נהוג להוסיף את התואר אצה המתאר קיסר למורדים שטענו לכתר.
סטודיו (כתב עת)
סטודיו היה כתב עת ישראלי לאמנות שיצא לאור בשנים 1989–2008 בהוצאת קרן חבצלת – מוסדות תרבות וחינוך של השומר הצעיר.
אצה חאזקאיס
האצילים שמרדו בקיסר ייאסו השני אספו צבא והחלו לצעוד לכיוון הבירה גונדר שבה התנהל קרב ביניהם ובין צבא הקיסר בקרב זה הם הפסידו ולאחר מכן הם צעדו לוואחני ושחרור את חאזקאיס. לאחר מכן המורדים תקפו שוב בגונדר, בהתקפה זו הם הרסו כנסיות רבות, אך נכשלו במטרותיהם.
סטודיו (כתב עת)
תולדות כתב העת
"סטודיו" הוקם ב-1989 ביוזמת אילנה באומן, טולי באומן וחיים מאור, במרכז לאמנויות של סמינר גבעת חביבה, והוא יצא בתחילה כמוסף של על המשמר, בעריכתו של מאור.
אצה חאזקאיס
צבא הקיסר בראשותו של וורנה הגיע לגונדר שחרר אותה והשמיד סופית את המורדים בפאנטאר.
סטודיו (כתב עת)
תולדות כתב העת
ב-1993 החליפה את מאור שרה ברייטברג-סמל, וב-2003 התמנתה יעל ברגשטיין כעורכת במקום ברייטברג-סמל. זמן קצר לאחר פרישתה של ברגשטיין בשנת 2008 נסגר כתב העת על ידי קרן חבצלת, ובספטמבר אותה שנה רכשה אותו קבוצת "טיים אאוט", שבבעלות איש העסקים יובל סיגלר. סיגלר נסוג בסופו של דבר מרכישת כתב העת מסיבות כלכליות והזכויות עליו נותרו בידי קרן חבצלת.
אהובה עוזרי
אהובה עוֹזֵרי (3 במרץ 1948 – 13 בדצמבר 2016) הייתה זמרת־יוצרת, פזמונאית, מלחינה, מוזיקאית, מעבדת מוזיקלית ומורה לפיתוח קול ישראלית. כלת פרס אקו"ם (2008) ופרס מפעל חיים של אקו"ם (2016).
ביוגרפיה
אהובה עוזרי נולדה וגדלה בשכונת כרם התימנים שבתל אביב. אביה יחיא עלה לארץ ישראל מתימן, ואימה חנה, גם היא ממוצא תימני, עלתה מאתיופיה. עוזרי הייתה בת הזקונים, ולה שישה אחים ועוד שניים מאשתו הראשונה של אביה. שמה המקורי היה אביבה, אך הכינוי אהובה שנתן לה האב דבק בה, ומאז היא נשאה שם זה כשמה הפרטי. ב־23 במרץ 1953, נפטר אביה. כבר כילדה קטנה הייתה עוזרי פועלת כמקוננת בטקסי אזכרה לנפטרי השכונה.
בשנת 1968 למדה ממוזיקאי יהודי־הודי יחזקאל מזגאוקר, אשר ניגן בין היתר עם המוזיקאי הנודע ראווי שנקר, לנגן בבולבול טרנג, כלי פריטה הודי, והייתה מהמעטים בישראל שידעו לנגן בו באותן השנים. היא נהגה לשיר במועדונים ואירועים ולפרנסתה עבדה כטבחית במסעדה בכרם התימנים.
בשנת 1975 יצא לאור אלבומה הראשון, "היכן החייל", שכלל שירים העוסקים באהבה ובקינה ושירים בעל גוון מסורתי, אך באותה תקופה זכה לעיקר תשומת הלב בזכות שיר הנושא שלו, שנכתב בהשראת שכנתה בכרם התימנים, שקוננה על בנהּ, חייל המילואים, שנעדר במלחמת יום כיפור. באלבום נכלל גם השיר "עמק הפרחים" שהפך לאחד מהשירים המזוהים עמה ביותר, וזכה לגרסאות כיסוי רבות. האלבום הצליח מאוד מבחינה מסחרית (על פי דיווחים בלתי רשמיים נמכרו 300 אלף עותקים). עוזרי זכתה לשם בקרב אוהדי הזמר המזרחי והפכה לסמל למוזיקת דיכאון ולשירי שכול.
ביוני 1976 לכבוד זכייתו של מועדון הכדורגל בית"ר ירושלים בגביע המדינה, חיברה עוזרי את השיר "ירושלים של בית"ר", בו שולבה הקלטה של 1:14 דקות מתוך שידור משחק גמר הגביע.
ב-1976 שודר בטלוויזיה הישראלית סרט תיעודי בבימויו של אורי ברבש, "יום של חול", אשר סקר את תחילת הקריירה שלה, והיה הסרט הראשון שעסק בתופעת הזמר המזרחי ובאותה השנה הופיעה בקטע שירה בסרט הישראלי "רחוב 60".
ב-1982 פרשה עוזרי מהופעות לאחר מות אימה ולאחר שארבעה אחיינים שלה נפטרו, אך המשיכה להקליט כמה אלבומים. בתקופה זו שבה לעבודת נעוריה כטבחית במסעדת "גמליאל" בכרם התימנים, ובין השאר גם לימדה מוזיקה ופיתוח קול. אחד מתלמידיה היה הזמר זוהר ארגוב.
ב-1992 נישאה לביל מוהן, מחזאי יהודי־אמריקני. היא עברה לגור איתו בקליפורניה אך חזרה לישראל לאחר כמה חודשים. אולם למרות זאת עוזרי הכחישה שנישאה אי פעם, וכמו כן לעוזרי לא היו ילדים מתוך בחירה.
ב־1993 הלחינה את השיר "יפהפייה" מתוך אלבומו של רון שובל שיצא באותה השנה ושנקרא "שמש כנען", והיא אף עיבדה אותו ושרה בו קולות רקע.
בספטמבר 1999 הוציאה עוזרי את האלבום "צלצולי פעמונים" (בהפקה מוזיקלית של משה דעבול), שנחשב לאלבומה המצליח ביותר. שיר הנושא של האלבום זכה בהמשך לגרסאות כיסוי רבות (בהן של יואב יצחק, של איה כורם ושל "התבלינים" בגרסת רוק), ופרט לו בלטו גם השירים "קום ולך", "גן הוורדים", "אור הגנוז" ו"אמי אמי" (שהיווה פסקול הפתיח של העונה הראשונה לסדרה "צל של אמת").
באוקטובר 2000 אובחן אצל עוזרי סרטן במיתרי הקול, והיא עברה ניתוח לכריתתם ב־15 באוקטובר באותה שנה. מאז היא כמעט לא יכלה לשיר וקולה הפך צרוד וחלש מאוד, אך היא המשיכה ליצור והעמיקה בנגינה על הבולבול טרנג ובשיתופי פעולה עם אומנים. עם אותם מוזיקאים נמנו להקת הדג נחש בשיר "שירת הסטיקר"; אסי לוי בשיר "איתך" מתוך פרויקט "פנסים" של אלירן אביתר לוי ; וקרן פלס בשיר "רק אלוהים ישפוט אותי".
ב-2005 הוציא לאור את האלבום "מפתח של זהב" (בהפקה מוזיקלית של משה דעבול שניגן גם ברוב הכלים), בו חזרה לשיר למרות הסרת מיתרי הקול.
בשנת 2013 הוציאה עוזרי אלבום בשם "מעליי דממה" בסדרת "עבודה עברית". באלבום השתתפו אומנים שונים ובהם חוה אלברשטיין, ברי סחרוף, רונה קינן, אהוד בנאי, קובי אפללו ודנה ברגר. באלבום שרה עוזרי שיר אחד, ששמו "התחפרתי".
בשנת 2016 הלחינה עוזרי את הפסקול לסרט ״ישמח חתני״ (בשיתוף עם שאול בסר) והוציאה את הסינגל "בי נשבעתי", שהיה שירה האחרון.
מחלת הסרטן שבה ותקפה את עוזרי ב־2014, ובאותה שנה הוסר גידול סרטני מגרונה. היא נפטרה ב־13 בדצמבר 2016 במרכז הרפואי שיבא תל השומר בעקבות סיבוכים של המחלה, והובאה למנוחות באותו יום בבית העלמין קריית שאול.
הנצחה
בשנת 2020 הופץ סרט תיעודי על חייה של עוזרי הנקרא "צלצולי פעמונים", מאת הבמאי עופר פנחסוב. הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע ה־37 ירושלים ואף זכה בו בפרס המוזיקה. כשיר הנושא של הסרט יצאה לאור גרסה חדשה לשיר "כוחך הרם" (במקור מאלבום הבכורה של עוזרי, "היכן החייל" מ־1975), בביצועה של יובל דיין ובהפקתו ועיבודו של תמיר מוסקט.
בינואר 2022 החליטה עיריית תל אביב-יפו לקרוא רחוב על שמה.
פרסים והוקרה
בשנת 2013 קיבלה אות הוקרה של "קואליציית לבי במזרח" על תרומתה למוזיקה, במסגרת פסטיבל לבי במזרח.
בשנת 2016 זכתה בפרס אקו"ם למפעל חיים.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותה:
דין ודברים (כתב עת)
דין ודברים (Haifa Law Review) הוא כתב עת משפטי בין-תחומי שיוצא לאור על ידי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
כתב העת נוסד בשנת 2004 על ידי פרופ' סנדי קדר, ששימש כעורך הראשי הראשון. את כתב העת ערכו גם פרופ' שולמית אלמוג, פרופ' רונן פרי ופרופ' חאלד גנאים, פרופ' דורון מנשה. במאמרים המתפרסמים בכתב העת עוברים בקרה פנימית וביקורת עמיתים חיצונית ונערכים בסיוע סטודנטים של הפקולטה למשפטים.
כתב העת מפרסם חוברות כלליות שבהן מאמרים העוסקים בסוגיות שונות הנוגעות למשפט, וכן "חוברות נושא" המוקדשות לתמות ספציפיות: משפט וגאוגרפיה (כרך ב(1)), קניין רוחני והגבלים עסקיים (כרך ב(2)), משפט ומדעי הרוח (כרך ג(1)), ו"מתודולוגיות ופרספקטיבות במחקר המשפטי" (כרך ד(1)), מדיניות מס ומימון ציבורי (כרך יג).
בנוסף, כתב-העת מפרסם ראיונות עומק עם שופטים הפורשים מבית המשפט העליון.
הפיורד (סיני)
מרסא אל-מראח' (בערבית: مرسى المراخ, בתרגום חופשי לעברית: "מרינת אל-מראח'") הוא מפרצון בצפון מפרץ אילת המכונה על ידי התיירים "הפיורד". המפרצון נמצא בחוף המערבי של מפרץ אילת כ-15 קילומטרים דרומית-מערבית לטאבה וכ-6 קילומטרים דרומית מערבית לג'זירת פרעון. הוא נמצא במחוז דרום סיני שבמצרים וזכה לשמו בשל ההרים המקיפים את לשון הים - בדומה לפיורדים בנורווגיה. בשנים בהן שלטה ישראל באזור (1982-1967) היה הפיורד אתר עצירה פופולרי לתיירים הישראלים בדרכם מאילת לכיוון נואיבה, דהב ושארם א-שייח'.
בדומה לאתרים אחרים לאורך חוף סיני המזרחי, גם ליד הפיורד מצויה שונית אלמוגים. בין היתר, מצוי בה "חור" (בדומה ל"חור הכחול" בדהב) המהווה אתר צלילה לנופש.
בריכת השמש
כחצי קילומטר מדרום למפרץ, מעבר להר הבולט אל תוך הים, נמצאת סמוך לחוף בריכת שמש טבעית. שכבות המים בבריכה אינן מתערבבות בגלל ריכוז המלחים הגבוה שבשכבה התחתונה והבדלי הצפיפות שבין שכבות המים. תופעה זו גורמת לכך שהשכבה העליונה של המים היא קרירה בעוד שהשכבה התחתונה חמה מאוד ומסוכנת לרחצה.
ירוחם משל
ירוחם משל (24 בנובמבר 1912 - 27 בנובמבר 2002) היה מנהיג פועלים, מזכ"ל ההסתדרות וחבר הכנסת.
ביוגרפיה
משל נולד בפינסק, באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), למד בחדר מתוקן ובגימנסיה העברית ”תרבות” בפינסק. תופעת העזרה ההדדית והסולידריות היהודית שחווה בחיים בפינסק נטעה בו את שורשי הדאגה לרווחה סוציאלית. היה חניך תנועת "השומר הצעיר" וחבר בהכשרה חלוצית.
עלה ארצה ב-1933. בראשית דרכו בארץ לאחר הכשרה בקיבוץ עבר לתל אביב, בה התגורר במשך כל חייו. עבד כפועל בניין לאחר השתלמות מקצועית במסגרת מועצת פועלי תל אביב. הוא עבד בטפסנות בניין, ונטל חלק בבניית מבנים בעיר. בעתות משבר נמנה אף הוא על מחוסרי העבודה בעיר, שהתרכזו ב"מרתף" של בית ברנר, שם ניהלו ויכוחים סוערים בנושאי עבודה. בימים אלה של מחסור ומצוקה התפתחה רגישותו לצרכיו של האדם העובד והמובטל. משל התגורר עם עוד שני בחורים בחדר בשכונת פלורנטין. הדירה הייתה שייכת למשפחת פרנק ומשל החל לצאת עם בת המשפחה, רחל. השניים נישאו בשנת 1939.
כתוצאה מהאבטלה בתל אביב, נמנה בשנת 1940 על הפועלים שעסקו בהקמת המחנה הבריטי הגדול בסרפנד, צריפין של היום. לאחר מכן המשיך בעבודות בנייה בהקמת מחנות הצבא הבריטי בדרום הארץ, בכלל זה ברפיח. במסגרת זו השתלב בפעילות ציבורית, עת נבחר לוועד העובדים של פועלי הבניין במחנות הצבא הבריטי, ושימש כנציג מרכז העבודה וההסתדרות במחנות אלה.
עם סיום העבודות במחנות בשנת 1945 ועל רקע הניסיון שצבר, התמנה למזכיר אגודת פועלי המתכת. בתקופה זו כבר עמד בראש מאבקים להבטחת שכרם וזכויותיהם של עובדי תעשייה זו. בעקבות הישגי אגודה מקצועית זו, נבחר ב-1950 לכהן כמרכז המדור לפועלי התעשייה במחלקה לאיגוד מקצועי בוועד הפועל של ההסתדרות. במסגרת תפקידו חתם על הסכמי עבודה רבים שסללו את הדרך במרוצת השנים להסכמים קיבוציים בענפי התעשייה השונים. בעקבות זאת נבחר לעמוד בראש האגף לאיגוד מקצועי ולחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות.
בנוסף למאבקיו להבטחת צורכי העובדים, גילה רגישות לנושאי הביטחון הסוציאלי, יזם את הקמת קרן הפנסיה "מבטחים" שהחלה פעילותה בחדרו והפכה לקרן הפנסיה הגדולה בישראל (עד שהולאמה עקב משבר קרנות הפנסיה הגרעוניות).
בשנים 1970–1973 שימש כיושב ראש המחלקה לאיגוד מקצועי ומ"מ מזכיר ההסתדרות ולאחר מכן מזכ"ל ההסתדרות במשך 10 שנים (1984-1974). בתפקידו כמזכ"ל ההסתדרות התמודד עם מצב כלכלי מאתגר במשק, בכלל זה אינפלציה שהגיעה לשיעור של מאות אחוזים.
במקביל כיהן כחבר הכנסת מטעם סיעת המערך בכנסות התשיעית והעשירית (1977 - 1984).
בשנים 1984–1993 עמד בראש מכון לבון לחקר תנועת העבודה, שעל מקימיו נמנה. הוא נאלץ להתפטר ממשרה זו באוקטובר 1993, בעקבות תחקיר של ידיעות אחרונות, על בזבוזים של מיליוני שקלים בתקופת כהונתו.
במקביל לפעילותו בהסתדרות כיהן כחבר לשכת מפלגת העבודה במשך שנים רבות וכן כסגן נשיא של ה-ICFTU - הקונפדרציה העולמית של האיגודים המקצועיים החופשיים. במסגרת זו היה מעורב בפעילות בינלאומית ובמפגשים בלתי אמצעיים עם עמיתים ונושאי משרות בכירות במדינות אחרות, גם כאלה שלישראל לא היו קשרים דיפלומטיים עמן.
ירוחם משל נפטר ב-2002 לאחר מחלה ממושכת. הותיר אחריו את רעייתו, רחל, בן ובת, נכדים ונינים. נטמן בבית העלמין נחלת יצחק. ב-2009 קראה עיריית תל אביב רחוב בעיר על שמו.
קאורי יוקי
קאורי יוקי ( 由貴 香織里, Yuki Kaori) נולדה ב-18 בדצמבר, שנת הלידה לא ידועה. יוקי היא אמנית מאנגה יפנית. השם "קאורי יוקי" הוא למעשה שם העט שלה, אשר מורכב מסאיטו, יוקי, ושמה הפרטי האמיתי: "קאורי".
המאנגה המקצועית הראשונה פרי עטה, התפרסמה בשנת 1987, במגזין השוג'ו היפני "Hana to Yume", לאחר שזכתה בתחרות אומנות שהמגזין ערך.
יוקי מעדיפה להשאיר את חייה הפרטיים סודיים, ונמנעת מפרסום. יצירתה הראשונה בטרם הפכה למנגקה מקצועית, נקראה "Vampire's Love", אותה היא מחשיבה כ"יצירת ניסיון". הופעת הבכורה הראשונה של קאורי, הייתה כשהשתתפה בחצי הגמר של תחרות אומנות שנקראה "Love Hunt", שאותו היא מחשיבה כ"ישנה, פתטית ובלי שום סיכוי לנצח". עבודת הבכורה שלה "Ellie in Summer Clothes", פורסמה במהדורה החודשית של Hana to Yume. אחר שהשלימה אותה, קאורי החלה לכתוב וואן-שוטים, ביניהם: Cruel Fairytales ו - Gravel Kingdom. הצלחתה הגדולה ביותר היא המנגה Angel Sanctuary, שגם עובדה לOVA ופורסמה בכמה מדינות. מאנגה חדשה יותר שלה, Bloodhound, זכתה גם היא לעיבוד, באופן רופף, לסדרת Live Action, והיא נקראת Vampire Host.
יוקי מציינת שהסגנון שלה הושפע מציורים מערביים וממוזיקה ששמעה כשהייתה בתיכון. ברבים מסיפוריה יש נימה גותית, ודמויות אפלות אשר נאבקות עם יחסים אסורים. בתור מעריצה גדולה של הסיפור אליס בארץ הפלאות, מכניסה יוקי אזכורים לסיפור הזה, ולעוד כמה אחרים במנגות שלה. בסאגה של קין (Cain Saga) היא אף הכניסה מספר שירים של "אמא אווזה" (Little Miss Muffet, Baa Baa Black Sheep), וגם הזכירה, לא באופן ישיר, מספר סרטי מדע בדיוני ואימה. יוקי יוצרת עולם כך שאין טוב או רע והכל נקבע לפי האנשים שנמצאים בו והבחירות שלהם. הדמויות שלה מפלסות את דרכן בכוח דרך מצבים אמוציונאליים ומנטליים. עובדה זו הופכת את המנגות שלה לפסיכולוגיות. הדמיון שלה יכול להיות לפעמים מעוות, אך הוא זה שגרם לה להתפרסם. יש לה יכולת חשיבה ייחודית וסגנון, אשר לרוב מכיל אימה מסוג זה או אחר.
המנגות הידועות ביותר שלה הן Cain Saga וAngel Sanctuary הפופולריות, אשר תורגמו בצפון אמריקה ומשוריינות לVIZ. לאחרונה פרסמה גם את המנגה Fairy Cube, באנגלית, והמנגה Grand Guignol Orchestra, שעדיין מתפרסמת תחת אותה הוצאה לאור.
ניתוח הסגנון
בסגנון האומנות של קאורי יוקי קיימת נימה גותית דומיננטית. היא שמה לב לפרטים, בעיקר בשיער ובלבוש. באנג'ל סנקשוארי, לתמונות יש הופעה אפלה וקודרת יותר. בשונה מ"מלאכים" טיפוסיים, לדמויות שלה יש מראה חדור רגשות אשם. קאורי בוחרת את הצבעים שלה בקפידה, משחקת עם התמונה והרעיון. התנועה של הדמויות שיצרה נראית טבעית וארעית. השימוש בצבעי מים הופך את התמונה ליותר מודגשת, והצבעים דוהים לכל צל. לדמויות הגבריות שלה יש פנים נשיות, עם ריסים ארוכים ושפתיים בעלות גוון, והגוף לרוב מאוד רזה.
הפיגוע במתחם חיילי ארצות הברית בח'ובאר
הפיגוע במתחם חיילי ארצות הברית בח'ובאר התרחש ב-25 ביוני 1996. משאית תופת התפוצצה בסמוך לבניין מגורים במתחם של חיילי ארצות הברית בעיר ח'ובאר, ליד דהראן שבערב הסעודית. בפיגוע נהרגו 19 חיילים אמריקאים ונפצעו 498 אנשים.
הפיגוע
מטרתו של הפיגוע הייתה מתחם של חיילי ארצות הברית בח'ובאר, שבו התאכסנו בין השאר חיילים של חיל האוויר האמריקאי, שהשתייכו לאחת היחידות שעסקו באכיפת האיסור על טיסות עיראקיות במרחב אווירי בחלקה הדרומי של עיראק (האזור האסור לטיסה הוגדר ככזה לאחר מלחמת המפרץ).
בימים הראשונים של חודש יוני 1996 העמיסו מחבלים חומרי נפץ על גבי משאית גז או ביוב שקנו. על פי הערכה שנעשתה לאחר הפיגוע הועמסו עליה 1,400 עד 2,200 קילוגרם של חומר נפץ ובנוסף לכך בנזין.
משאית התופת שהייתה מלווה ברכב חלוץ וברכב מילוט הגיעו אל מתחם המגורים של חיילי ארצות הברית בח'ובאר ב-25 ביוני בשעה 21:43. כלי הרכב ניסו להיכנס למתחם\ אך הזקיפים בשעריו מנעו זאת מהם. לאחר מכן הוביל רכב הסיור את המשאית אל מגרש חניה שהיה צמוד לגבול החיצוני של המתחם האמריקאי. המחבלים החנו את המשאית ליד הגדר, כ-22 מטרים מבניין מס' 131, בניין מגורים בן שמונה קומות. בינו לבין המשאית ניצבו הגדר ההיקפית של המתחם ולידה מחסומי בטון, שורת עצים קטנים וכביש פתוח. לאחר הצבת המשאית עזבו המחבלים את המקום ברכב המילוט. המשאית התפוצצה שלוש או ארבע דקות לאחר מכן, בשעה 21:50 לערך.
זקיף אמריקאי על גג בנין מס' 131, רב-סמל אלפרדו גואררו, ראה את המחבלים והמשאית והבין שמדובר באיום. הוא הזעיק את אנשי הביטחון של המתחם ויזם פינוי של הבניין, אשר היה בעיצומו בעת שהמשאית התפוצצה, ועל ידי כך הציל קרוב לוודאי חיים רבים.
עוצמת ההתפוצצות שהפיק מטענה של המשאית הוערך כשקול להתפוצצות של לפחות 9 טון TNT. ההתפוצצות הורגשה עד למרחק של 30 קילומטרים מהמקום, בבחריין השכנה. כוח ההתפוצצות הסב נזקים כבדים לשישה מבנים במתחם האמריקאי. קירו של בניין 131 שפנה אל המשאית נהרס כולו. זכוכיות חלונות נופצו בכל המבנים ברדיוס של כקילומטר וחצי סביב מוקד הפיצוץ. במקום בו עמדה המשאית נפער מכתש בקוטר של 26 מטרים ובעומק של 11 מטרים. אספקת החשמל לרבים מהמבנים במתחם נותקה ומהומה השתררה במקום. החיילים האמריקאים התפנו ממבני המגורים ועסקו בפינוי הנפגעים לחדר האוכל שבמתחם, שהוסב לתחנת איסוף.
בנוסף להתרעה שסיפק הזקיף תרמו עוד שני גורמים להפחתת מספר הנפגעים בהתפוצצות: ברגע ההתפוצצות נמצאו חיילים רבים בחדר מדרגות בצד הבניין המרוחק מהמשאית; בנוסף, מחסומי הבטון שליד הגדר ההיקפית הסיטו חלק מכוח ההתפוצצות כלפי מעלה והרחק מקומות הבניין התחתונות, ועל ידי כך אפשר שמנעו את קריסתו המוחלטת.
בסך הכל נהרגו באירוע 19 קצינים וחיילים מחיל האוויר של ארצות הברית. מספר הפצועים הגיע ל-498, מבני לאומים שונים.
רב-סמל גואררו עוטר במדליית חייל חיל האוויר על פעולתו שתרמה להקטנת מספר הנפגעים באירוע.
לאחר הפיגוע
בעקבות הפיגוע הועברו כוחות ארצות הברית, בריטניה וצרפת שהיו מוצבים באזור דהראן אל בסיס חיל האוויר הסעודי על שם הנסיך סולטן, מדרום מערב לדהראן ובקרבת הבירה ריאד, שהיה מבודד ומוגן בצורה טובה יותר.
במהלך חקירת הפיגוע נמתחה ביקורת חריפה על הכוחות המזוינים של ארצות הברית ועל קהיליית המודיעין שלה, בטענה שלידיהם הגיעו התראות רבות וממוקדות אודות כוונה לפגוע בחיילי ארצות הברית במתחם בח'ובאר, אך לא ניתנה אליהן התייחסות נאותה. כמו כן נטען כי נפלו ליקויים רבים באבטחת המתחם.
זהות האחראים לפיגוע לא נקבעה בוודאות. בקשר לכך הועלו שתי טענות: בשנת 2006 פסק שופט פדרלי בארצות הברית שדן בתביעת פיצויים שהוגשה לפניו בגין הפיגוע כי הוא הוצא לפועל על ידי אנשי חזבאללה בסיועה של איראן, ופסק כי על איראן לשלם למשפחות הקורבנות בפיגוע סך של 254 מיליון דולר.
דבורה בן-נר
דבורה בן-נר (קוּזְוִינֶר) (נולדה ב-9 באוקטובר 1932), היא סופרת ומשוררת לילדים ולמבוגרים.
חייה
דבורה בן-נר השתקעה עם משפחתה בראש פינה, שימשה כגננת וכמורה לילדי המקום. היא לימדה בנוסף גם בסמינר למורות בעיר הסמוכה צפת.
בן-נר כתבה שירים מנעוריה המוקדמים, בתחילה בעיתוני בית הספר ותנועת הנוער. החל משנת 1957 החלו שירי הילדים שלה להידפס בעיתוני הילדים, ובעיקר בדבר לילדים. נופי העיר התחלפו ביצירתה בנופי הגליל העליון, שאליהם נקשרה עם המעבר של המשפחה לראש פינה.
יצירתה לילדים כונסה במספר ספרים.
חברה באגודת הסופרים ובסומליון.
נשואה ואם לשלושה – שכלה את בנה דוד (דדי) במלחמת של"ג (1982).
סינבד
סינבד או סינבד המלח (בפרסית: السندباد- "סנדבאד" ובערבית: السندباد البحري - "א-סִּנְדִבַּאד אלְ-בַּחְרִי" בתעתיק מדעי) הוא דמות ספרותית המופיעה בסיפורי אלף לילה ולילה. על פי המסופר באגדות, מוצאו של סינבד מבצרה שבעיראק, והוא חי בתקופת ח'ליפות בית עבאס.
בח'ליפות עומאן טוענים שההשראה לדמותו של סינבד המלח היא יהודי עשיר, בשם יצחק שחי בעיר הנמל צוחאר שבח'ליפות לפני מאות שנים. בשלב מסוים הוא בחר לעזוב את העיר ואת עסקיו בה ולצאת לשייט ארוך על פני הימים. כשחזר היו באמתחתו סיפורים רבים על עלילותיו בתקופת הנדודים ועל הסיפורים האלה מבוססים סיפוריו של "סינבד המלח". ייתכן שאותו יצחק היה יצחק בן יהודה, תושב צוחאר במאה התשיעית, שנסע לסין לזמן ממושך ושב ממנה עשיר מופלג.
אי קטן בנהר שט אל-ערב קרוי על שמו של סינבד - "ג'זירת א-סינבאד" (בערבית: جزيرة السندباد).
המסע הראשון של סינבד
סינבד הגיע לאי ומגלה שהאי אינו אי אלא גבו של דג ענק שעצים גדלו עליו. הדג צולל לתוך הים והספינה עוזבת בלעדיו. סינבד ניצל בכך שנאחז בחבית צפה, ומגיע לאי מיושב, שם הוא נעשה חבר של מלך האי שממנה אותו למנהל הנמל. כאשר אונייתו שלו מגיעה אל הנמל הוא תופס את השליטה בה ושב לבגדאד עם מתנות ממלך האי. בתום סיפור המסע, סינבד הסוחר נותן לסינבד הסבל מתנה של 100 מטבעות זהב, ומבקש ממנו שישוב למחרת לשמוע על מסעו השני.
המסע השני של סינבד
בלילה ה-549 של סיפוריה של שחרזדה מספרת היא על המסע השני: סינבד הסבל מגיע לסינבד הסוחר והוא מספר לו על המסע השני - לאחר שקץ בחיי העיר ורצה שוב לתור את העולם ולפגוש אנשים, ולראות ערים ואיים מסתוריים יורד סינבד שוב אל הים. באחד הימים כאשר ירד לחוף, שוב נטשה אותו ספינתו והוא מצא עצמו בעמק גדול מלא נחשים וציפורי ענק - הרוק האוכלים את נחשי הענק. רצפת העמק הייתה מכוסה ביהלומים. סוחרים נהגו להגיע אל העמק, לזרוק גושי בשר ענקיים עבור הרוק אל העמק, ומשאלה עפו לקניהם, הבריחו הסוחרים את העופות ואספו את היהלומים שדבקו לבשר. סינבד מצליח להימלט מהעמק בכך שהוא קשר עצמו לגוש בשר ומשהוא מורם על ידי הרוק הוא מצליח להימלט מהציפורים כשעמו יהלומים רבים. הסוחרים משיבים אותו לבגדאד.
המסע השלישי של סינבד
סינבד יוצא מנמל בצרה אולם ספינתו טובעת וצוות הספינה מגיע לאי, שם הוא נתפס על ידי מפלצת בדמות אדם, בעל גוף שחור, שעיניו כגחלים לוחשות, שפתיו כשפתי גמל ולו חטים של חזיר בר. הדמות מתחילה לאכול את צוות הספינה - ראשית נאכל רב החובל השמן.
סינבד מצליח לעוור את המפלצת באמצעות מוט ברזל מלובן, ואנשי הצוות נמלטים. בדרכם הם פוגשים נחש פיתון ענק, ממנו הם נמלטים בזכות חוכמתו של סינבד, ושבים לבגדאד עם עושרה של המפלצת.
המסע הרביעי של סינבד
לאחר הנישואין לומד סינבד שמנהג האי הוא שעם מותו של אחד מבני הזוג, נקבר בן הזוג השני עם הנפטר, כאשר שניהם נקברים בבגדיהם היקרים ועם כל זהבם ויהלומיהם. אשתו של סינבד נופלת למשכב זמן קצר לאחר הנישואין ונקברת, ועימה סינבד שמוצא עצמו בתוך מערה תת-קרקעית כשעמו כד מים ושבע פרוסות לחם. זמן קצר לפני שאוזל מזונו, נקברים בקבר זוג נוסף - גבר מת ואשתו החיה. סינבד מכה אותה למוות ואוכל את האוכל שלה. זוגות נוספים נקברים בקבר הקהילתי וסינבד מצליח לצבור מזון זהב ויהלומים.
יום אחד מצליח סינבד למצוא מוצא מהקבר הקהילתי, וניצל על ידי ספינה חולפת המשיבה אותו לבגדאד.
המסע החמישי של סינבד
סינבד עוזב את העיר ויורד שוב אל הים. בעברו ליד אי צוות ספינתו רואה על האי ביצה ענקית. הצוות יורד אל החוף, שובר את הביצה ואוכל את האפרוח שבתוכה. סינבד עוצר את צוותו ומורה להם לעלות מיד לספינה, אולם הרוק מדביק את ספינתם ומטביע אותה באמצעות סלעי ענק שהוא נושא בכפותיו ומטיל על הספינה. סינבד ניצל אולם הופך לעבד של אל הים הזקן, הרוכב על כתפיו של סינבד.
סינבד מכין יין ומשכנע את הזקן לשתות לשוכרה, ולבסוף הורג אותו ונמלט. ספינה עוברת מביאה את סינבד אל עיר הקופים - שתושביה נמלטים מדי לילה מעירם וישנים בסירות בעוד שבעיר שולטים בלילות קופים אוכלי אדם. מעיר זו מוצא סינבד ספינה המביאה אותו לבגדאד.
המסע השישי של סינבד
סינבד יוצא למסע וספינתו נטרפת. הוא מגיע לאי שנהרותיו מלאים אבנים יקרות וענבר, אולם אין אוכל באי, וכל צוות ספינתו מת מרעב. סינבד מצליח להימלט ומגיע לסרנדיב, שנהרותיה מלאים יהלומים ועמקיה מלאים פנינים. מלך האי נלהב מסיפוריו של סינבד על הארון אל רשיד שליט בגדאד, ושולח עם סינבד מתנה לח'ליפה - כוס המגולפת מאבן אודם אחת, ומתנות נוספות בהן מיטה העשויה מנשל נחש שבלע פיל שלם, וכן שפחה שעורה זוהר כמו הירח. סינבד חוזר לבגדאד ומעניק לח'ליפה את מתנות מלך סרנדיב.
המסע השביעי של סינבד
סינבד יורד לים ומשספינתו (שוב) טובעת מוצא עצמו על חוף עזוב. הוא בונה רפסודה מעצים שנסחפו לחוף ומפליג במעלה נהר סמוך לעיר גדולה שם משיא ראש איגוד הסוחרים את סינבד לבתו, הופך אותו ליורשו, ומת זמן קצר לאחר מכן. תושבי העיר הופכים פעם אחת בחודש לציפורים, והם לוקחים את סינבד, לבקשתו, לקצה השמים שם הוא שומע את המלאכים מהללים את אללה, אולם יורדת אש מהשמים ושורפת את אנשי הציפור שלקחו את סינבד. יתר אנשי הציפור כועסים על סינבד ומשאירים אותו בראש הר גבוה, שם הוא פוגש שני שליחים של האל הנותנים לו מוט זהב ומשיבים אותו אל עיר הציפורים. שם הוא מגלה באמצעות המטה כי רוב תושבי העיר הם שדים (אולם אשתו ואביה לא היו שדים), ולכן הוא ואשתו עוזבים את העיר ושבים לבגדאד, שם הוא מחליט להפסיק לנדוד ולהישאר ליהנות מעושרו, אולם לבקשת הארון אל רשיד שב לסרנדיב במטרה לתת מתנות למלך סרנדיב. מלך סרנדיב מרוצה מהמתנות ששולח לו הארון אל רשיד (הכוללים בין היתר מגש שהיה שייך לשלמה המלך) ונותן לסינבד מתנות רבות. בדרכו חזרה לבגדאד ועמו זהב ומתנות רבות נתפס סינבד על ידי שודדים ונמכר לעבדות. אדונו שולח אותו לצוד פילים עם חץ וקשת, עד שמלך הפילים לוקח אותו לבית הקברות של הפילים ונותן לו את השנהב ששם. אדונו כה מרוצה ממנו שהוא משחרר את סינבד, השב לבגדאד עם זהב ושנהב רב.
מקור השם סינבד
ריצ'רד פרנסיס ברטון בתרגומו לאנגלית מעיר שמקור השם סינבד במילה הסנסקריטית "סידהפטי" - אדון החכמים. ברטון מציין פרשנויות נוספות בהם המילה "סינד" הוא שמו של נהר האינדוס והמילה "באד" משמעה בפרסית "רוח" וכן פרשנות לפיה מקור המילה בשם הפילוסוף היווני "סינטיפס".
סינבד בתרבות
מספר רב של סרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה (בהן סדרות הנפשה) וכן ספרי קומיקס, רומנים יצירות מוזיקליות ומשחקי מחשב נעשו על בסיס האגדות לעיל.
בין הסרטים ניתן למנות: וכן פרק מהסוויטה הסימפונית שחרזאדה של המלחין רימסקי קורסקוב הקרוי הים וספינתו של סימבאד המלח מבוססת על סיפורו של סינבד.
קוסטאס צרצריס
קוסטאס צרצריס (ביוונית: Κώστας Τσαρτσαρής; נולד ב-17 באוקטובר 1979 בורייה, יוון) הוא כדורסלן עבר יווני ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר וכיום מאמן כדורסל. ברוב הקריירה שלו שיחק בקבוצת פנאתינייקוס מהליגה היוונית. גובהו 2.10 מטרים.
קריירה קבוצתית
צרצריס הוא בוגר מחלקת הנוער של פיליפוס ברויה (יוון), בה שיחק בין השנים 1995–1997. בעונת עבר לשחק בקבוצת גרינדביק האיסלנדית וכבר בעונתו הראשונה כמקצוען העמיד ממוצעים גבוהים ביותר של 20.7 נקודות, 16.3 ריבאונדים, 3 אסיסטים, 2.8 חטיפות ו-1.3 חסימות למשחק. בעונה שלאחר מכן עבר לניר איסט וממוצעיו ירדו משמעותית ל-6.6 נקודות, 4.8 ריבאונדים ואסיסט אחד למשחק. לאחר מכן שיחק שלוש שנים בפריסטרי בהן העמיד בסך הכל ממוצעים של 11.4 נקודות, 7.1 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים למשחק.
בעונת, שב צרצריס למולדתו וחתם באלופת היורוליג פנאתינייקוס. בעונתו הראשונה במדיה קלע 5.4 נקודות והוריד 3.4 ריבאונדים בממוצע למשחק וסייע לקבוצתו לזכות באליפות יוון ובגביע היווני. בעונה שלאחר מכן ממוצעיו עלו ל-8.5 נקודות, 5 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק והוא אף נבחר למשחק האולסטאר היווני וסייע לקבוצתו לזכות שוב באליפות הליגה. בחמש העונות שלאחר מכן ( - ), סייע צרצריס לפנאתינייקוס לזכות ב-5 אליפויות הליגה היוונית, ב-5 גביעי יוון מתוכם נבחר 3 פעמים (2006–2008) ל-MVP של המפעל ובשתי אליפויות יורוליג (2007, 2009) ובנוסף על כך נבחר עוד ארבע פעמים להשתתף באולסטאר הליגה היוונית.
שינדלר
שינדלר הוא שם משפחה גרמני/אוסטרי, שפירושו יצרן רעפי עץ (Schindel).
דורותי קומפטון
דורותי קומפטון (באנגלית: Dorothy Compton) הייתה מדבבת אמריקאית שנולדה בתחילת העשור הראשון של המאה ה-20. תפקידה הראשון היה ב"שלושה חזירים קטנים" (1933) בתור החזיר החלילן. מאותה שנה ואילך היא הופיעה בהמשכונים של "שלושה חזירים קטנים": "הזאב הגדול והרע" (1934), "שלושה זאבים קטנים" (1936) ו"החזיר המעשי" (1939). כמו כן היו לה הופעות קטנות בסרטים "It's Great to Be Alive"(1933) ו-"I Married an Angel" (1942).