cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המועצה הלאומית לשלום הילד
מרכז הילד והמשפט
המרכז מהווה את הזרוע המשפטית של המועצה הלאומית לשלום הילד. המרכז עוסק במכלול ההיבטים המשפטיים הנוגעים להבטחת שלומם, רווחתם וזכויותיהם של ילדים ובני נוער. התחומים בהם עוסק המרכז הם ייזום וקידום חקיקה בעניינים אלו, גיבוש ניירות עמדה, ייצוג העמותה בדיונים משפטיים ובוועדות הכנסת, עריכת פעולות הסברה לאנשי מקצוע ולקהל הרחב, הפעלת תוכנית ליווי ילדים ובני נוער נפגעי עבירה.
תוכנית ליווי ילדים נפגעי עבירה בהליך הפלילי
התוכנית שהינה ראשונה ויחידה מסוגה בישראל, פועלת משנת 1999. במהלך 2015 לוו במסגרתה למעלה מ-350 ילדים, שנפלו קרבן לעבירות פליליות, בעיקר לעבירות מין ואלימות. המלווים בתוכנית הם סטודנטים למשפטים ועורכי דין, שעוברים הכשרה מיוחדת ומלווים באופן אישי את הילדים ובני משפחתם התומכים, לכל אורך ההליך הפלילי, בהתנדבות. במסגרת הסיוע מעדכן המלווה באופן שוטף את הילד ומשפחתו באשר למצב התיק בעניינם, מסביר להם את זכויותיהם ומסייע להם ביצירת קשר עם הרשויות.
ייצוג נפרד של ילדים ונוער בסיכון ובמצוקה בבית משפט
העמותה מסייעת בייצוג ילדים במצבי סיכון ומצוקה, שנדרשים לבוא במגע עם החוק ובתי המשפט. כך למשל, ילדים אשר הוריהם נמצאים בהליכי גירושין קשים, ילדים שהוריהם לא מספקים את הדרוש להם, ולעיתים אף מתעללים בהם והמדינה מבקשת את הוצאתם מרשות הוריהם. העמותה מעניקה לקטין ייצוג משפטי, ועורך הדין המלווה את הקטין מסייע לו להביע את רצונו ומסייע לבית המשפט להגיע להחלטה הטובה ביותר עבור הקטין. פרויקט הייצוג משמש כמודל ראוי להענקת שירותים משפטיים לקטינים.
אות אביר איכות השלטון
בשנת 2004 זכתה המועצה הלאומית לשלום הילד באות אביר איכות השלטון, אות המוענק לאישים בולטים ולארגונים שפעילותם היוותה מופת לקידום טוהר המידות ושלטון החוק בישראל, מטעם התנועה לאיכות השלטון. העמותה זכתה באות המופת בקטגוריית החברה, בהוקרה על תרומה ייחודית לקידום זכויות הילד בישראל, לגיבוש מדיניות וחקיקה כוללת לרווחת הילד, בהעלאת המודעות הציבורית לצורכי הילדים, במניעת פגיעה בהם וניצולם לרעה ובהסברה וחינוך הציבור הרחב בכל הנושאים האלה, שבהם היא משמשת אות ומופת של איכות לחברה ובית חם ומגן לילדי ישראל.
דניאל קווין
דניאל קווין (אנגלית: Daniel Quinn; 11 באוקטובר 1935 - 17 בפברואר 2018) היה סופר אמריקאי. קווין זכה להכרה בזכות ספרו רב-המכר "ישמעאל", שזכה ב"פרס טרנר" (Turner Tomorrow Fellowship Award) בשנת 1991, ויצא לאור שנה לאחר מכן.
חייו
דניאל קווין נולד באומהה, נברסקה. הוא מספר כי בשנת 1941, בגיל 6, חלם חלום אשר מאוחר יותר התברר לו שהיה חלק מעצב ביותר בסיפור של "ישמעאל". בחלום מתגלה לו חיפושית על גזע נפול באמצע הרחוב, שמזמינה אותו למסע של גילויים.
ילדותו של קווין לא הייתה קלה. אביו היה מעורב בהימורים ובעסקים בלתי חוקיים ואמו הייתה מנקה אובססיבית ומכורה לאלכוהול. מריבות תכופות גרמו לכך שקווין הפעוט יחיה בצל הפחד של האפשרות שהוריו יתגרשו, הוא מעיד על עצמו שגדל להיות ילד רגיש ועדין שקשוב לרגשות הזולת. תכונות אלו לא התקבלו יפה מהסובבים אותו, ואף אביו הציגו לעיתים כהומוסקסואל.
היחס המזלזל למושגי דת ולאלוהים במשפחתו, הביא את קווין הצעיר דווקא לתוך חיק הדת הקתולית. כבר בשנתו השלישית בתיכון הוכר כנוצרי אדוק. בגיל 16 קווין החל להימשך לחיי הנזירות, שנתפסו בעיניו כחיים בחזית המלחמה כנגד השטן. כבר אז הראה אובססיביות לגבי הצלת העולם (בדומה לדמויות הראשיות בספריו), גם אם המשמעות הייתה אז שונה לגמרי מבחינתו.
לאחר בית הספר הלך ללמוד כתיבה באוניברסיטה של סיינט לואיס, באמצעות מלגה מלאה. בספרו האוטוביוגרפי "ההשגחה" הוא מתאר זאת כבזבוז זמן. לאחר שנתיים של לימודים החליט לממש את שחלם עליו בהיותו נער מתבגר – להיות נזיר שתקן – והצטרף למנזר "גת שמנים". במנזר מצא קבלה ואחווה, שלא היה רגיל אליהם, מצד הנזירים. אך עם זאת, הוא נתקל בחוסר דאגה תמוהה. אף שעבר התנסויות וחוויות מלמדות והחליט שזהו ייעודו, הוחלט שעליו לעזוב, לאחר שהות של מספר שבועות בלבד, בטענה שעליו עוד להתבגר. קווין הרגיש שנדחה בידי אלוהים עצמו, ובעקבות כך נכנס לדיכאון עמוק.
קווין חזר לשיקגו, חזר לכתיבה והחל להשלים את שהפסיד בלימודים בזמן שהותו במנזר. במקביל, החל לעבור טיפול פסיכואנליטי. לאחר זמן מה התחתן כנגד עצת הפסיכולוג, ולאחר ארבעה ילדים וחיי נישואים כושלים, אשתו יזמה גירושים ועזבה אותו לטובת גבר אחר. קווין עזב את הבית וראה כיצד עולמו קורס בפעם השנייה, אך בזכות ידידים ויועצים סימפתיים, חזר לתפקד בחיי היום-יום ושיחה משמעותית שניהל עם כומר גרמה לו להפנות עורף לאלוהי הנצרות אחת ולתמיד.
שלוש שנים לאחר שסיים את הקולג' התמנה לראש מחלקה לביוגרפיות ואומנויות יפות של APE (American people Encyclopedia). החלום להיות סופר החל לאבד מקסמו כשנגלתה בפניו הקריירה במו"לות. לאחר שנתיים נמכרה החברה וקווין עבר למחלקה המתמטית באיגוד המחקר המדעי, שהפכה למובילה בתעשיית המו"לות. לאחר חמש שנים בפרסום ספרי לימוד, קווין החליט להתמסר למשימת מיגורה של מערכת החינוך. על פי הבנתו הדת והמדע הם לא העתיד, אלא החינוך הוא העתיד.
קווין מגדיר את עצמו כחלק מדור הדממה. דור שגדל תחת אימת המלחמה הקרה והפחד מהפצצה האטומית. דור שחיפש את החיים הפשוטים והבטוחים. הופעתם של ילדי הפרחים בשנות ה-60 הפילה אותו בתדהמה. הפחד מהפצצה לא רדף אותם, הם חיו בהווה ולא חיפשו את הביטחון.
המהפכה המינית חרצה את גורל נישואיו השניים שנכשלו מאותן סיבות שנכשלו נישואיו הראשונים. לאחר 15 שנה ושני נישואים כושלים, קווין לבסוף היה מוכן לגשת לפסיכותרפיה. קווין מצא תרפיסטית יהודייה שהצליחה להתחמק מצ'כיה קצת לפני הפתרון הסופי ויחד איתה הצליח להגיע להבנות עצמיות ולהתעצם מבחינה אישית. הוא נשא לאישה אישה שלישית, שאיתה הוא חי כיום והמשיך לפתח את הכיוון החינוכי אותו גיבש לאורך השנים.
ספריו ודעותיו
דניאל קווין הציע את ספרו "ישמעאל" לחבר השופטים של פרס טרנר שכלל את ריי בראדבורי (פרנהייט 451), נאדין גורדימר (זוכת פרס נובל לספרות), וולאס סטגנר, ויליאם סטיירון (בחירתה של סופי) ופיטר מאטיסון. מטרתו של פרס טרנר הייתה לקדם עבודות סיפורת שמציעות "פתרונות חיוביים ויצירתיים לבעיות כוללניות". ישמעאל נבחר מבין 2,500 כותרים מכל העולם ודניאל קווין קיבל לידיו 500,000 דולרים.
ביקורת רבה הופנתה כלפי קווין על כך שהוא מתיר רעב במדינות עניות, כאשר כתב שמשום שגידול אוכלוסין הוא פונקציה של כמות מזון נתון, חלוקת מזון לארצות עניות לא פותרת את בעיית הרעב בהן, אלא מעודדת אותם להגביר ילודה וכך להמשך הרעב.
קווין הראה פרדוקס, כי בעוד שייצור ופיתוח המזון במדינות המפותחות אינו משפיע על גידול האוכלוסין בהן (במדינות אלו שיעור הילודה נמוך), הוא משפיע דווקא על גידול האוכלוסין במדינות העולם השלישי, שכלל לא נהנות מהמזון. בכך הוא יצר גרסה חדשה, התואמת יותר את המציאות, לתורתו של תומאס מלתוס.
ברחבי העולם קמו תנועות רבות המאמינות ופועלות על פי רעיונותיו של דניאל קווין.
פאבל ציציאנוב
פאבל דמיטרייביץ' ציציאנוב (ברוסית: Павел Дмитриевич Цицианов) או פאטה ציציאשווילי (בגאורגית) 19 בספטמבר 1754 - 20 בפברואר 1806) היה מפקד צבאי באימפריה הרוסית, גנרל חיל-הרגלים משנת 1804 והנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז משנת 1802 ועד להירצחו בשנת 1806.
ציציאנוב נולד במוסקבה והיה בן למשפחת האצולה הגאורגית, ציצישווילי. בשנת 1794 הוא השתתף כמפקד במרד קושצ'ושקו שהתרחש בפולין ובליטא, ובמלחמת רוסיה-פרס, 1804-1813. עקב הצלחתו בדיכוי המרד הפולני, יכולות הניהול שלו, והיותו צאצא למשפחה גאורגית מתבוללת שהתיימר להכיר את המנטליות של תושבי הקווקז, מונה, ב-9 בספטמבר 1802, על ידי אלכסנדר הראשון, לנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, ולמעשה לראש צבא האימפריה הרוסית בגאורגיה. על פי גישתו, הדיפלומטיה הטובה ביותר בקווקז "הוא הכוח". יחד עם זאת נאלץ, בתקופת פעילותו כנציב, לקיים משא ומתן עם השליטים המקומיים, כדי להכפיף אותם למרותה של האימפריה הרוסית.
עוד בשנת התמנותו לנציב, 1802, הצליח ציציאנוב להגיע להסכם עם שליטי דרבנט, קייטאך, טאבאסאראן וטארקי (Тарки), בגיאורגייבסק, שעל פיו קיבלו השליטים את חסותה העליונה של האימפריה הרוסית והתחייבו להילחם לצידה במקרה של התקפה מצד הפרסים. כמו כן הסכימו כי סכסוכים פנימיים בין השליטים ייפתרו בדרך של בוררות עם השלטונות הרוסיים והבטחת המסחר בין המדינות תוך כדי קביעת מכסים אחידים. למרות ההסכם שהתגבש פעל ציצאנוב לתכנון מבצעים צבאיים ולכיבוש ערים אסטרטגיות לחופי הים הכספי. הצאר אלכסנדר הראשון לא הטיל מגבלות כלשהן על פעולותיו של ציציאנוב ועמדתו בעניין לא הייתה ברורה ולכן הושאר העניין במידה רבה להכרעתו של ציציאנוב.
בפברואר 1803, הגיע ציציאנוב לטביליסי והתפנה מיידית לביצורה של העיר ולתכנון פעולות תגמול כנגד הלזגינים שפשיטות הביזה שלהם בגאורגיה התגברו עם מותו של גיאורגי השנים עשר. בסוף אותה שנה, ב-2 בדצמבר, הוא חתם על הסכם עם נסיכות אודישי (סמגרלו) המעניק לה את הגנתה וחסותה של האימפריה הרוסית, וב-3 ביולי 1804 חתם הסכם דומה עם נסיכות גוריה. ב-25 באפריל 1804, בוועידת אלזנאורי, הכריח ציציאנוב, את סולומון השני, מלך ממלכת אימרתי, להיכנע לשעבוד הרוסי ולהכריז על ממלכת אימרתי כמדינת חסות של האימפריה הרוסית. זאת לאחר שהוביל את צבאו לתוך הממלכה.
התחזקותה של רוסיה בקווקז עוררה התנגדות מצד הפרסים והעות'מאנים, שזכו לתמיכה גם של אנגליה וצרפת. דרישתה של פרס מרוסיה להסיג את כוחותיה מהקווקז, בשנת 1804, נתקלו בסירוב והיא הכריזה עליה מלחמה.
ב-14 במאי 1805 חתם הח'אן איברהים חליל, מנסיכות קרבאך, על הסכם עם ציציאנוב בו הכריז החאן על עצמו כווסאל של האימפריה הרוסית. החאן התחייב בהסכם גם כי כל שליט שיעלה לשלטון בנסיכותו יצטרך לקבל את אישורם של הרוסים, התחייב לשלם מס עובד שנתי של 8,000 צ'רבונצים, והסכים להצבתם של יחידות הצבא הרוסי בנסיכות. כמו כן הוא נשבע שבועת אמונים לאימפריה הרוסית והתחייב למסור את נכדו, שיוחזק בטביליסי, כבן ערובה למימוש ההסכם. הסכם זה שימש דוגמה להסכמים שבאו אחריו. באותה שנה חתם ציציאנוב גם עם שאקי על הסכם זהה בתוכנו.
באותה שנה, לאחר שסיפח את נסיכות קארבאך ונסיכות שאקי, כבש ציציאנוב את נסיכות שירוואן, וזאת לאחר שבמשא ומתן עם השליט מצטפא-ח'אן לא התקבלו התנאים של הרוסים. לאחר כיבוש שירוואן התפנה ציציאנוב לכיבוש הנחלות של סאליאני (Sal'iani).
בשנת 1803 קיבל על עצמו נסיך אוואריה (דאגסטן) את חסותה של רוסיה במישרין. באותה שנה הודיע ציציאנוב לחוסיין קולי-ח'אן, שליטה של נסיכות באקו כי שייך עלי-חאן, שליטה של נסיכות דרבנט, מתכנן לכבוש את נסיכותו, והדרך היחידה להמשך קיום נסיכות באקו היא לקבל את חסותה של רוסיה והצבת יחידותיה בעיר. שליט באקו הפר את התנאים שהציבו לו הרוסים ותוך מסירת מבצר העיר נרצח ציציאנוב בהתנקשות ב-8 בספטמבר 1806. רצח זה הוביל את הרוסים לכיבושו של האזור בכוח ללא משא ומתן.
מאוחר יותר, בשנת 1811, הועבר אפרו של ציציאנוב לקבורה בקתדרלת סיוני בטביליסי.
אור ירוק
אור ירוק - העמותה למאבק בתאונות הדרכים בישראל היא עמותה שהקימו בשנת 1997 יונה נאור ובעלה לשעבר אבי נאור, לאחר שבנם רן נהרג בתאונת דרכים ב-1995. תחילה הגדירה העמותה את מטרתה "שינוי תרבות הנהיגה בישראל" כדי ליצור שינוי בתודעה ולהביא לצמצום ניכר בתאונות הדרכים בישראל ומספר הנפגעים בהן; אך לאחר כעשור של פעילות ניסחה מחדש העמותה את מטרתה – להיות העמותה למאבק בתאונות הדרכים בישראל – משום שפעילותה התפרסה על טווח רחב משחשבו ומתוך הבנה כי מדובר במאבק מתמשך.
"אור ירוק" היא עמותה פרטית הממומנת מאמצעים עצמיים ומתרומות.
מיוני 2022 מנכ"ל העמותה הוא עו"ד יניב יעקב.
פעילות
מטרת העל של העמותה היא הפחתת מספר ההרוגים השנתי בהתאם לתוכנית הלאומית לבטיחות בדרכים (דו"ח שיינין), וממנה נגזרים גם יעדיה המרכזיים:
השפעה
באביב שנת 2004 הוכנה ב"אור ירוק" תוכנית אב למאבק בתאונות הדרכים בישראל, שמטרתה להניע את מקבלי ההחלטות בכל הרמות הממסדיות הרלוונטיות להתחייב לבצע תוכנית אב רב-שנתית לבטיחות בדרכים. תוכנית האב קודמה במתווה פעולה מסודר שגובש ב"אור ירוק", ובקיץ היא הוגשה לראש הממשלה. רבות מהמלצות המקצועיות בתוכנית נכללו בשנה לאחר מכן בעיקרי ההמלצות של דו"ח שיינין – התוכנית הלאומית למאבק בתאונות.
בסוף 2004 יצאה העמותה במבצע החתמה על "עצומת המיליון" בדוכני החתמה מאוישים במתנדבים שפוזרו ברחבי ישראל, וקראה לממשלה ליישם תוכנית לאומית למלחמה בתאונות הדרכים. בתוך כמה חודשים חתמו על העצומה כמיליון וכמאתיים אלף ישראלים, והיא הוגשה לראש הממשלה אריאל שרון. הוא הורה לאמץ את כל מסקנות הדו"ח שחיברה ועדת שיינין, ולהוציאן לפועל במסגרת תוכנית לאומית למאבק בתאונות. בכנס "אור ירוק" שנערך בסוף 2004 נשא ראש הממשלה שרון דברים ואמר בין היתר כי "המסקנה שלנו מנתוני השנה האחרונה היא שהמלחמה בקטל בדרכים קשה יותר משחשבנו, ולכן גם חיונית יותר. לא זו בלבד שהכישלון של השנה האחרונה לא צריך לרפות את ידינו, אלא שהוא גם מדגיש בפנינו שבמלחמה הזאת יש צורך בנשימה עמוקה ובהשקעת מאמצים לטווח ארוך."
מוקדי סיכון
תקציב לטיפול במוקדי הסיכון הוא תקציב נפרד מתקציב הבטיחות בדרכים, שהוא תקציבה השנתי של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, ואשר עליו ניתש המאבק בין המדינה לבין הציבור המיוצג על ידי "אור ירוק". על פי הערכת גורמי המקצוע ב"אור ירוק" תקציב בן כ 400 מיליוני שקלים לחמש שנים, יספיק כדי לסלק את עיקר המפגעים ויניב למשק תשואה גבוהה מכך, דרך החיסכון בעלות הלאומית הכרוכה בנזקי התאונות.
רישיון נהיגה מדורג
במסגרת המאבק בתאונות הדרכים, סומנה הכשרת הנהגים הצעירים כאחד הנושאים העיקריים הדורשים הסדרה, כדי לצמצם את היפגעות הנהגים הצעירים בתאונות וכן כדי להעניק רישיונות נהיגה לנהגים מיומנים יותר בנהיגה, ובעיקר בהיבט הבטיחותי שלה. עמותת "אור ירוק" פעלה מאז הקמתה לקדם את נושא רישיון הנהיגה המדורג לאחר שנים של פעילות פרלמנטרית ביצוע מחקרים בנושא זה הושלם תהליך החקיקה.
מיזם "מתנדבים בתנועה"
הפרויקט שהתחיל כמיזם ניסיוני במחוז תל אביב, בשנת 2000, נחל הצלחה גדולה והתפשט במהרה לכל רחבי הארץ, מקריית שמונה שבצפון ועד אילת שבדרום. בשיאו של הפרויקט היו 105 ניידות, אשר הוקצו לאלפי מתנדבים וביצעו פעילות אכיפה ביישובים רבים ברחבי הארץ. המיזם מומן על ידי משרד האוצר, משטרת ישראל, עמותת "אור ירוק" והרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
עמותת "אור ירוק" פעלה שנים רבות לקידום חקיקה ואכיפה נגד נהיגה בשכרות. בין הישגיה הבולטים ניתן לציין את "חוק 0% אלכוהול" הקובע רף מרבי של אלכוהול לנהגים צעירים, נהגי רכב כבד ורכב ציבורי. בנוסף העמותה הובילה מאבק לאיסור מכירת אלכוהול בתחנות דלק.
פרויקט מצלמות א3
מערכת א-3 היא מערכת אכיפה של נהיגה במהירות מופרזת ונסיעה ברמזור אדום. היא נחשבת לכלי מרכזי בשירות הצמצום של התאונות הקשות הנגרמות מעבירות תנועה אלו. עמדת "אור ירוק" בהתבסס על הניסיון הבינלאומי המוצלח, היא שיש להציב את מצלמות האכיפה בצמתים ובקטעי דרך מרובי נפגעים, כדי ללכוד נהגים המתפרצים באדום לצמתים מוכי תאונות ונהגים הנוהגים במהירויות מופרזות בקטעי כביש שגובים קורבנות רבים בתאונות הנובעות מנהיגה במהירות מופרזת. "אור ירוק" ממשיכה ללוות את פרויקט א 3, לעקוב אחר המשך הצבת המצלמות עד ל 300 המצלמות עליהן החליטה הממשלה, ואף רואה עצמה כמגנה על האינטרס הציבורי שבהצבת המצלמות במקומות הנכונים.
איסור נסיעה בחוף הים
נהיגה בחופי הים היא תופעה מסוכנת. העמותה תמכה וקידמה חקיקה לפיה תיאסר הנהיגה בחוף הים באופן ברור וכן תוחמר האכיפה והענישה למי שייתפס נוהג בחוף ים.
מבחן תאוריה כמבחן בגרות בבתי הספר התיכוניים
"אור ירוק" פעלה במהלך השנים להרחיב את לימודי התעבורה במערכת החינוך ובשנת 2018 הוכנסה לתוכנית הלימודים בכיתות י' תוכנית חינוך תעבורתי המכשירה את בני הנוער להתנהלות נכונה ובטוחה במרחב התעבורתי מנקודת מבט של משתמשי דרך שונים – הולכי רגל, רוכבי דו גלגלי, הנוסעים ברכב והנהגים לעתיד. הוחלט שבסוף שנת הלימודים יבחנו התלמידים בחינה שתחליף את בחינת התאוריה בסטנדרט של בחינת בגרות והעוברים בהצלחה בציון 80 ומעלה יהיו פטורים מהתאוריה למשך 3 שנים.
אופניים חשמליים
מדי שנה נרשמים מאות נפגעים בתאונות במעורבות אופניים חשמליים ולאור ההערכות כי מספר הרוכבים ימשיך לגדול "אור ירוק" פועלת במגוון כלים לקידום הטיפול בנושא. בין היתר פועלת לקדם את החקיקה בנושא ואף מפתחת מערכי הדרכה ייחודיים בנושא אופניים חשמליים, אותם משלבת בהרצאות בבתי הספר ובמקומות עבודה. הישג משמעותי נוסף בתחום זה הוא חיוב חבישת קסדה בקרב כלל רוכבי האופניים החשמליים.
תוכנית אור ירוק לחיים
בעבר הפעילה העמותה את תוכנית "אור ירוק לחיים", במסגרתה היא הדריכה נהגים חדשים וצעירים או תלמידים בשלבים מתקדמים של לימוד נהיגה והוריהם לקראת נסיעות הליווי בשלבים הראשונים של הנהיגה, במטרה לשפר את נהיגתו של הנהג החדש באמצעות ניסיונו של ההורה כנהג ותיק, ובכך למנוע תאונות הנובעות מחוסר ניסיון. העמותה טוענת שהשתתפות במפגשי "אור ירוק לחיים" ויישום ההמלצות מפחיתה ב-10% את הסיכוי של נהגים צעירים להיות מעורבים בתאונות. הישג נוסף של תוכנית זו הוא שהדרכה מסוג זה גורמת להורה צורך לשמש דוגמה לנהג החדש ובכך משפרת גם את נהיגתו שלו.
מרכז הדרכה אינטרנטי
העמותה מפעילה מרכז הדרכה עם מגוון מערכי הדרכה המותאמים לטווחי גיל שונים ולקהילות שונות.
במרכז ניתן למצוא הדרכות בתחומי הבטיחות בדרכים ומערכי שיעור המסייעים הן לגורמים המחנכים והן לאדם הפרטי לרכוש ולהרחיב ידע בתחומי הבטיחות בדרכים.
אוניברסיטת גטינגן
אוניברסיטת גאורג אוגוסט בגטינגן (בגרמנית: Georg-August-Universität Göttingen), או הגאורגיה אוגוסטה, היא אוניברסיטה גרמנית הנקראת על שמו של מייסדה ג'ורג' השני מלך בריטניה, דוכס הנובר. האוניברסיטה, השוכנת בעיר גטינגן שבסקסוניה התחתונה, נוסדה ב-1734 ופתחה את שעריה ב-1737. האוניברסיטה חברה ב-U15 (אוניברסיטאות בגרמניה), חברה בגילדת אוניברסיטאות אירופאיות עתירות מחקר וחברה בקבוצת קוימברה.
היסטוריה
תהפוכות פוליטיות רבות שזורות בתולדות האוניברסיטה: מספר התלמידים שהיה 1547 ב-1823 הצטמצם לכ-860 בעקבות מעורבותם של המורים והתלמידים בתנועות פוליטיות שהתנגדו לשלטון. שבעה פרופסורים הודחו ב-1837 בגלל המחאה כנגד ביטול החוקה הליברלית של 1833.
אביב העמים של 1848 הפך את המגמה. ממשלת פרוסיה, שסיפחה את הנובר ב-1866, הוסיפה לטפחה ולקדמה. ב-1903 שב מספר התלמידים ל-1529, ועל הוראתם הופקדו 121 מורים. בעשורים הראשונים של המאה העשרים הייתה האוניברסיטה למובילה עולמית בתחום האווירודינמיקה והידרודינמיקה תחת הנהגתו של לודוויג פרנדטל.
בתקופה שקדמה לעליית הנאציזם נהנתה האוניברסיטה ממוניטין בינלאומי ניכר, שנבע ממספר רב של אישים בולטים שחבשו את ספסל הלימודים או לימדו בה, בהם זוכי פרס נובל רבים, מנהיגים כאוטו פון ביסמרק, אנשי רוח וסופרים כהיינריך היינה והאחים גרים; מדענים בולטים מקרל פרידריך גאוס ועד אנריקו פרמי.
תור הזהב שראתה האוניברסיטה בסוף המאה ה-19 וראשית המאה העשרים בא לקצו עם עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון. ב-1933, על רקע הפגנות אלימות של סטודנטים נאצים, ובעקבות חקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי על ידי המפלגה הנאצית, פוטרו מהאוניברסיטה או ברחו מפני הסכנה מדענים יהודים רבים ובכללם ג'ון פון נוימן, אדוארד טלר, יוג'ין ויגנר, ג'יימס פרנק, יעקב פולוצקי, אוטו טפליץ ומקס בורן. בעיקר נפגעו ענפי הפיזיקה והמתמטיקה. המסורת הכבירה של גטינגן במתמטיקה, שכללה מלבד גאוס גם את ברנהרד רימן, פליקס קליין, דויד הילברט ואמי נתר, נשברה על ידי הנאצים, שכן רבים מהמרצים בגטינגן היו יהודים או שנישאו ליהודיות. מסופר כי כשנה לאחר מכן שאל שר התרבות הנאצי ברנהרד רוסט את דויד הילברט "מה מצב המתמטיקה בגטינגן כעת, מששחררנו אותה מההשפעה היהודית?", והילברט ענה "מתמטיקה בגטינגן? היא כבר אינה קיימת". כמה מהפיזיקאים שהוכרחו לנוס מגטינגן מצאו מקלט בארצות הברית ואף השתתפו בפרויקט מנהטן. מאז לא שבה האוניברסיטה למעמד שהיה לה במתמטיקה ובפיזיקה.
מוסדות נוספים הקיימים בעיר ומקיימים קשרי גומלין הדוקים עמה הם ארבעה מכוני מחקר המאוגדים תחת מכון מקס פלאנק, ספריית המדינה והאוניברסיטה, בה נשמרים כתבי יד יקרי ערך, והאקדמיה למדעים.
ברחבי הקמפוס והעיר פזורים פסלים המנציחים את המפורסמים שבתלמידי האוניברסיטה ומוריה, כגון ביסמרק והבנקאי האמריקאי ג'יי. פי. מורגן.
משחק בצורה רחבה
מרכיבים בתיאור המשחק
תיאור של משחק כולל את המרכיבים הבאים:
תיאור באמצעות עץ משחק
תיאור טבעי של משחק הוא תיאור גרפי, ליתר דיוק תיאור המשחק הוא עץ עם שורש (עץ הוא גרף קשיר שאין בו מסילה מעגלית), כאשר כל קודקוד שאינו עלה הוא קודקוד החלטה של אחד השחקנים או קודקוד גורל.
בעץ המשחק השורש מתאר את המצב ההתחלתי וכל קודקוד הוא מצב במשחק. הבנים של כל קודקוד V הם קודקודים שאליהן מגיעים מ-V על ידי מהלך אחד בלבד. לפי הגדרה זו ניתן להסיק כי מספר הבנים של קודקוד V שווה למספר המהלכים האפשריים מאותו הקודקוד.
בנוסף לעץ המשחק עצמו לתיאור המשחק נחוצים המרכיבים הבאים:
דוגמה לעץ משחק
במשחק המוצג בתמונה יש שני שחקנים 1 ו-2. שחקן 1 פותח, יש לו שני מהלכים אפשריים: а או b. אחריו משחק שחקן 2 לו גם יש שני מהלכים אפשריים. שחקן 2 יודע מה שחקן 1 שיחק, ולכן במקרה ששחקן 1 שיחק a שחקן 2 יכול לשחק c או d. ואם שחקן 1 שיחק b אז שחקן 2 משחק e או f.
לאחר ששחקן 2 משחק מגיעים לאחד העלים לידו רשומה תוצאת המשחק, למשל אם שחקן 1 שיחק а ושחקן 2 שיחק d אז שחקן 1 מקבל 2 ושחקן 2 מקבל 3.
הגדרה פורמלית למשחק בצורה רחבה
משחק בצורה רחבה הוא השמינייה
כאשר:
שחור הזקן
אדוארד טיץ' (באנגלית: Edward Teach ; 1680 לערך – 22 בנובמבר 1718), המוכר בכינויו שְׁחוֹר־הַזָּקָן (Blackbeard), היה שודד ים ידוע במאה ה-18. הוא פיקד על יותר מ-300 פיראטים שהפליגו בארבע ספינות, הכניע יותר מ-40 אוניות, והרג מאות בני אדם. תקופת הפירטיות שלו הייתה קצרה אך מוצלחת.
לפני הפיראטיות
לא ידועים פרטים רבים על ראשית חייו של טיץ', אך על פי ההשערות, הוא מת בסביבות גיל 40, כך שהוא נולד בסביבות 1680. שם משפחתו, טיץ', לא ברור כל כך; שם המשפחה יכול להיות דומה, אך אחר, למשל טאק, ט'אק, ט'יץ' ועוד. הוא ככל הנראה הגיעה ממשפחה עשירה ומכובדת, שכן ידע קרוא וכתוב.
פיראטיות והשפעה היסטורית
טקטיקת ההפחדה היא זו שהקנתה לו את הצלחתו הגדולה. כדי להפחיד אנשים ששטו בספינות אחרות, הוא הניף דגל שחור ועליו שדון אוחז קלשון שגופו שלד ואנשיו היו פורצים בצעקות ובאיומים כלפי השטים בספינות שתקפו. הוא עצמו הסתיר מתחת לכובעו שורת גפרורים ופתילי השהיה. אלו העלו עשן סמיך סביב ראשו וזקנו העבות. גם חזותו הייתה מאיימת: הוא התנשא לגובה 1.99 מטרים ונהג להחזיק שני אקדחים בשתי ידיו בנוסף לחרבות שעל מותניו. בספינתו של שחור הזקן היו תותחים קטנים יותר שכן מטרתם לא הייתה להטביע ספינות אלא להכניען לצורכי שוד.
שחור הזקן הנהיג על ספינותיו דמוקרטיה מלאה. מנהיגות הספינה, כולל הוא, נבחרו בהצבעה, ונערכה הצבעה על כל נושא בספינה.
כאשר נכנעה לו הספינה "קונקורד", הוא שדד את תכולתה אך גם גזל את הספינה עצמה. לראשונה הייתה ספינה כה גדולה ובעלת עצמה בשירות שודדי ים. שחור הזקן אף הגדיל את חימושה ל-40 תותחים, ושינה את שמה ל"נקמת המלכה אן", זכר למלחמת המלכה אן, ששמה קץ ללגיטימיות של העיסוק בשוד ימי בקריביים מצד הכתר האנגלי. מיד לאחר סיפוח הספינה "קונקורד" תקף שחור הזקן את הספינה הבריטית "אלן הגדולה", הוא השתלט על הספינה ושילח את צוותה בסירות ההצלה. כך זכה להפיץ את שמו כדמות מעוררת אימה באיים הסמוכים.
בין נובמבר 1716 למאי 1718 לכד שחור הזקן בין 18 ל-20 ספינות. הצי שלו מנה כעת 4 ספינות ו-700 אנשי צוות. במאי 1718 עשה שחור הזקן צעד שטרם נראה מצד כנופיות שודדי הים: הוא הטיל מצור על נמל צ'ארלסטון בדרום קרוליינה ולכד כל ספינה שיצאה ממנו. כמו כן לקח בני ערובה ודרש כופר עבור שחרורם. אחד מבני הערובה היה סמואל ראג, מבכירי העיר.
לאחר מכן המשיך עם צוותו לצפון קרוליינה, אך ב"מפרץ המפרש" באזור העיר בופרט עלתה הספינה "נקמת המלכה אן" על שרטון ועמדה לטבוע. שחור הזקן ואנשיו המקורבים ביותר עברו לספינת הצלה ועמם רוב אוצר הספינה, תוך שהם נעזרים באנשי הצוות האחרים, שסמכו על יושרו ונאמנותו של שחור הזקן. שחור הזקן ברח עם מקורביו לאי אוקרקוק, תוך שהוא נוטש את אנשי צוותו למוות. באי הקים מושבה קטנה עם צוותי ספינותיו האחרות. ישנם היסטוריונים הטוענים כי שחור הזקן העלה את ספינתו בכוונה על השרטון, ותכנן את הכול מראש כדי לצמצם את צוותו בצורה משמעותית כך שרק קרוביו והאנשים שעליהם הוא סומך יישארו איתו.
מותו
בנובמבר 1718 שלח אלכסנדר ספוטסווד, מושל וירג'יניה, צי קטן ומצויד בראשות קפטן מיינארד כדי ללכוד את שחור הזקן. מטרת המבצע הייתה נקמה בו, כמו גם רצון להחרים את השלל הגדול שצבר.
למיינארד היה יתרון מספרי: הוא פיקד על 60 אנשים, לעומת שחור הזקן שפיקד על 19. שחור הזקן ביצע הטעיה ומשך את שתי ספינותיו של מיינארד אל עבר שרטון של קרקע רדודה. מיינארד עצמו עלה על שרטון בעוד ספינתו השנייה נמלטה לים. אנשי מיינארד השליכו את כל ציודה הבלתי הכרחי לים וכך שחררו אותה מן השרטון, ואז ביצעו תכסיס מחוכם. שתי ספינותיו של שחור הזקן נערכו מולם וירו אש כבדה על הספינה. כשחדלו לירות ראו על הסיפון למשך מספר דקות רק את מיינארד ועוד אדם אחד נוסף. הם התחברו באנקולים לספינה וטיפסו עליה אך אז רקע מיינארד ברגלו ואנשי צוותו עלו לסיפון מפנים הספינה ותקפו את שחור הזקן ואנשיו. בקרב פנים אל פנים ירה מיינארד בשחור הזקן, ואחד מאנשי צוותו פגע בחרב בעורפו. מילותיו האחרונות של שחור הזקן היו: "לא אחוס על איש ולא אבקש שיחוסו עלי!".
שחור הזקן מת בסביבות גיל 40.
מיינארד ערף את ראשו וחזר עטור ניצחון כשראשו של שחור הזקן תלוי על חרטום ספינתו, וצוותו שבוי בידיו.
מותו של שחור הזקן היה צעד חשוב למיגור השוד הימי בקריביים.
אזכורים כיום
כזכר לשליטתו של שחור הזקן נכתבו ספרים, בין השאר גם הופעת קמע בספר פרסי ג'קסון וים המפלצות כבנו של האל ארס. על דמותו של שחור הזקן הומצאו משחקים ("Assassin's Creed IV: Black Flag") ואף בוימו סרטים, למשל בסרט "זרמים זרים" מסדרת "שודדי הקאריביים", בגילומו של איאן מקשיין, בתור הנבל הראשי.
אזכור נוסף לאדוארד טיץ' מופיע באנימה "וואן פיס", אשר מופיע כפיראט בשם מארשל טיץ' ומכונה "שחור הזקן" (Blackbeard) אנטגוניסט לדמות הראשית בסדרה לופי. באנימה שחור הזקן נחשב לאחד מארבעת הפיראטים החזקים בעולם של וואן פיס ששולטים באזור שנקרא "העולם החדש" ועבד בעבר תחת הממשלה העולמית (תחת התואר שיצ'יבוקאי).
דמותו מופיעה בסרט הקומדיה "תעתועי שחור הזקן" (1968).
אזכור נוסף לאדוארד טיץ׳ מופיע בסדרת הנוער ״חופים של סודות״ בעונתה השלישית, שמשודרת ב״נטפליקס.
בנוסף בסדרת הבילוש בונז, מוזכר אוצרו של טיץ. אומרים שטיץ קבר שלל רב וגם 300 שנים לאחר מותו יש כאלו שמחפשים את האוצרות.
סרגיי מוניה
סרגיי אלכסנדרוביץ' מוניה (ברוסית: Сергей Александрович Моня; נולד ב-15 באפריל 1983 בסראטוב, ברית המועצות) הוא כדורסלן רוסי המשחק עבור זניט סנקט פטרבורג ונבחרת רוסיה. גובהו 2.05 מטר. משחק בעמדת הקלע והסמול פורוורד.
קריירת מועדונים
מוניה החל את הקריירה המקצוענית בקבוצת הליגה הרוסית השנייה, חימיק אנגלס. לאחר חצי שנה, הוא עבר לאבטודור סראטוב ששיחקה אז בליגת העל הרוסית. במדי הקבוצה, ערך הופעות מרשימות וסיים את העונה עם ממוצעים של כ-14 נקודות וכ-4 כדורים חוזרים למשחק. עקב יכולת זאת, חתם בחימקי מוסקבה, אחת מקבוצות הפאר ברוסיה. עם זאת, מוניה מיעט לשחק ואף פעמים רבות לא נכלל בסגל המועדון.
בעקבות זאת, לאחר עונה אחת במדי חימקי חזר לקבוצתו לשעבר, אבטודור סראטוב. לאחר מכן, מוניה עבר לצסק"א מוסקבה, לאחר עונה מרשימה במדי אבטודור שכללה העפלה לחצי גמר הפלייאוף ולמקום הרביעי בליגה. מוניה שיחק עבור צסק"א במשך שלוש עונות והיה שותף לזכייתה בשלוש אליפויות רצופות, גביע רוסי אחד ולשלוש העפלות רצופות לפיינל פור היורוליג.
באוקטובר 2005, מוניה החל בקריירת NBA, לאחר שבקיץ 2004 נבחר על ידי הפורטלנד טרייל בלייזרס מהמקום ה-23 בסיבוב הראשון. מוניה מיעט לשחק ובפברואר 2006 הועבר בעסקה של שלוש קבוצות אל הסקרמנטו קינגס. למרות זאת, מוניה שיחק רק בשלושה משחקים ולבסוף שוחרר מסגל הקניגס ב-26 ביולי אותה שנה. לאחר מכן, חזר למדינת הולדתו, רוסיה, כשסיכם במדיה של דינמו מוסקבה.
במדיה של דינמו מוסקבה הפך מוניה לאחד השחקנים היותר מעורכים בקבוצה ולסגן-הקפטן במשך שלוש עונותיו במועדון. למרות, שבמשך זמן זה לא הוביל את המועדון לזכייה בתואר. בעונתו השלישית, מוניה, קבע ממוצעי שיא שקלע כ-12 נקודות והוריד 4.8 כדורים חוזרים.
ב-2010 חתם בחימקי מוסקבה וב-2011 זכה עם הקבוצה בליגה המאוחדת של VTB.
נבחרת לאומית
מוניה היה חבר בנבחרות הצעירות של רוסיה (עד 19 ועד 21) וכיום חבר בסגל הנבחרת הלאומית של רוסיה. מוניה שותף עם הנבחרת בזכייתה במדליית הזהב באליפות אירופה 2007.
נימפות היער
נימפות היער (בצרפתית: Nymphes des bois), ידוע גם בשם "קינה על מות יוהנס אוקכם" (צרפתית: La Déploration de Johannes Ockeghem), היא קינה שנכתבה על ידי המלחין הפרנקו-פלמי ז'וסקן דה פרה בפברואר 1497. הקינה מציינת את מותו של המלחין יוהנס אוקכם שהיה מורו של ז'וסקן, והיא מבוססת על שיר של המשורר ז'אן מולינה. הקינה כתובה בחמישה קולות. בחלק הראשון של היצירה מחקה דה פרה את סגנון הקונטרפונקט של אוקכם. הקינה היא בין יצירותיו המוכרות ביותר של ז'וסקן דה פרה ונחשבת כאחת הקינות המרגשות ביותר שנכתבו אי פעם.
גואש
אטימולוגיה
צבעי גואש קיבלו את שמם לראשונה במאה ה-18, אף על פי שהיו בשימוש החל מהמאה ה-12 בשמות אחרים. בין המאות ה-16 וה-18 הוצמד הכינוי "גואש" לשילוב של צבעי שמן וטמפרת ביצים.
מקור השם הוא מהמילה האיטלקית "גוּאָצוֹ" (Guazzo), שמשמעותה צבע התזה או צבע מים.
ישנם גם צבעי גואש המכונים "טוש טוש".
שימושים לצבעי גואש
צבעי גואש קלים לניקוי, זולים לייצור ומדוללים במים בלבד. תכונות אלו הפכו אותם לצבעי הלימוד העיקריים בבתי-ספר לציור, וכן בכיתות נמוכות ובגני ילדים. מרבית צבעי הגואש הנמכרים כיום בקמעונאות הם בדרגה נמוכה יחסית, ומיועדים לילדים המנסים לראשונה אמנות במכחול. על בסיס צבעי הגואש המוכרים, מייצרים היום צבעי גואש בעלי ברק מתכתי, זוהר, ואף מכיל חלקיקים נוצצים המורחפים בצבע.
אף על פי שצבעי גואש היו פופולריים במאות ה-18, ה-19 ובתחילת המאה ה-20 באמנות גבוהה, בחמישים השנה האחרונות הם ירדו מגדולתם כמדיום ציור בשל עלייתם של צבע אקריליק, שהיו עמידים יותר, נוחים יותר לשימוש וזולים באותה מידה. עם זאת, גם כיום ניתן להשיג צבעי גואש באיכות גבוהה ללא הזמנה מיוחדת במרבית חנויות האמנות וכלי הכתיבה. ישנם מספר מצומצם של יצרנים בארץ של צבעי הגואש.
בעיות עם צבעי גואש
צבעי גואש נוחים מאוד לשימוש, אך בד בבד סובלים ממספר בעיות שלא ניתן להימנע מהן. ראשית, עקב הימצאות גיר במרביתם, הגוון שלהם משתנה משמעותית לאחר הייבוש: הצבע מאבד ברק, ומשנה את בהירותו. שנית, הם אינם עמידים בלחות ורטיבות, וכמו צבעי מים ניתן להרוס ולהשחית ציור יבש על ידי הרטבתו, ולו בטעות. עם זאת, ניתן להגן על ציורי גואש מפני מים, בין השאר על ידי יישום של ספריי לכה.
מקובלי צפת
מקובלי צפת הוא כינוי קיבוצי ליהודים שעסקו בלימוד קבלה ("מקובלים") שחיו ופעלו בעיר צפת בתקופת האר"י (רבי יצחק לוריא), לפניו ואחריו, בטווח השנים שבין שנת ה'ר"פ (1520) בערך עד שנת ה'ש"ס (1600). מקובלי צפת בכלל והאר"י ותלמידיו בפרט פיתחו כיוונים חדשים בתורת הקבלה, כיוונים אשר התפשטו במאות השנים הבאות והותירו חותם גדול על העולם היהודי.
מקובלי צפת עד האר"י
טרם הגעת האר"י לצפת, פעלו בעיר מספר רבנים ומקובלים ממגורשי ספרד וצאצאיהם שעלו לארץ ישראל, בהם רבי שלמה אלקבץ (מחבר הפיוט לכה דודי לקבלת שבת), תלמידו הרמ"ק (רבי משה קורדובירו) אשר כתב חיבורים על ספר הזוהר, וכן רבי יוסף קארו אשר מלבד כתיבתו ההלכתית עסק גם הוא בקבלה.
האר"י
שנתיים קודם פטירתו של הרמ"ק עלה האר"י לארץ ישראל והתיישב בצפת (1570). האר"י הצטרף לישיבתו של הרמ"ק ולמד עמו זמן מה עד פטירתו. הרמ"ק הכתיר את האר"י כממשיכו, ותלמידיו, ובהם רבי חיים ויטאל ורבי משה אלשיך, עברו ללמוד תחת הנהגת האר"י עד לפטירתו בשנת ה'של"ב (1572). תקופה זו נחשבת לתקופת השיא של הקבלה בצפת.
תלמידי האר"י ומקובלים נוספים
גדולי המקובלים לאחר האר"י היו רבי חיים ויטאל ובנו רבי שמואל ויטאל. שניהם השתקעו בקהילה היהודית בדמשק. מכאן ואילך החלה צפת לאבד מבכורתה בעולם המקובלים, וכוחם של מרכזים אחרים עלה. בשנת ה'תצ"ז (1737) איבדה צפת סופית את מעמדה כעיר הקבלה המרכזית עם פתיחת ישיבת המקובלים בית אל בירושלים על ידי הרב גדליה חיון.
עם זאת, צפת נותרה מזוהה עם התורה הקבלית שיצאה מבית מדרשו של האר"י אשר נותרה בעלת השפעה רבה עד היום. כמו כן, רבים ממקובלי צפת ובהם רבי יוסף קארו, האר"י, רבי שלמה אלקבץ ורבי משה קורדובירו קבורים בצפת.
אנדרוסטרון
אנדרוסטרון (3α-hydroxy-5α-androstan-17-one) הוא הורמון גברי מהראשיים שבקבוצת האנדרוגנים, יחד עם הטסטוסטרון. אלו הם הורמונים סטרואידיים המשפיעים על התפתחות מערכת הרבייה הזכרית ביונקים עילאיים ועל תהליך ההתבגרות הזכרי. האנדרוסטרון מיוצר באשכים וכמויות זעומות גם בבלוטות יותרת הכליה ובשחלות אצל נשים. האנדרוסטרון מופרש בזיעה הגברית.
דמיטרי שמיאקה
דמיטרי שמיאקה (ברוסית: Дмитрий Юрьевич Шемяка; 1420–1453) היה נסיך מוסקבה בתקופת מאבק בין בני דמיטרי דונסקוי על כס הנסיך.
ביוגרפיה
מקור השם שלו אינו ברור. קיימות שתי גרסאות - שהקמור הוא מילה טטרית שפרושה "תכשיט" או לפי הגרסה השנייה - פרוש השם הוא "בעל כוח גדול במיוחד".
בשנות ה-30 של המאה ה-15 הוא היה שותף פעיל במאבק אביו יורי דמיטרייביץ' ואחיו ואסילי הפוזל על כס נסיך מוסקבה. לאחר פטירתם, החל משנת 1436 הוא היה בראש המחנה.
ב-7 ביולי 1445 במהלך הקרב בין ואסילי השני, נסיך מוסקבה לבין הכוחות של חאנות קאזאן הנסיך נלקח בשבי. בהתאם לנוהג, כס נסיך מוסקבה הועבר לדמיטרי שמיאקה כי באותה התקופה הוא היה הבכור בין צאצאיו איוואן הראשון, נסיך מוסקבה. ואסילי השני הבטיח סכום כסף גדול לחאן, הצליח להשתחרר מהשבי ואף קיבל משוביו כוח צבאי שהיה צריך לעזור לו לחזור לשלטון. עם חזרתו של ואסילי למוסקבה, דמיטרי שמיאקה העביר לו את השלטון ללא בעיות וחזר לעיר אוגליץ' באזור מוסקבה. לצורך העברת כסף לשוביו ואסילי הגדיל מאוד את המיסים והדבר גרם להתמרמרות גדולה בקרב האצילים בנסיכות. רבים מהם ביקשו מדמיטרי לחזור למוסקבה. בתמיכתם, בפברואר 1446 הוא כבש את העיר והחל כהונה שנייה של שלטונו. מספר ימים לאחר מכך נתפס גם נסיך ואסילי. דמיטרי שמיאקה החליט לעוור אותו לאות נקמה על אחיו ואסילי הפוזל ושלח אותו לאוגליץ'. אבל השלום בין בני הדודים היה שברירי מאוד. בסוף שנת 1446 כוחות שתמכו בואסילי השני התקרבו למוסקבה וב-17 בפברואר 1447 הוא החזיר לעצמו את השלטון.
דמיטרי שמיאקה המשיך במאבק צבאי, אך ללא הצלחה והפסיד במספר קרבות. בשנת 1452 הוא הצליח להימלט לנובגורוד וככל הנראה הורעל שם בשנת 1453.
סורת אבראהים
סורת אבראהים (בערבית: سورة إبراهيم) היא סורה מספר 14 בקוראן, והיא מכילה 52 פסוקים, המורכבים מ-832 מילים, המכילות 3,541 אותיות.
הסורה מדגישה את הטענה שרק אללה יודע לכאורה את אשר בלב האדם, ושמשום כך עלינו לקבל באמונה את מילותיהם של בני האדם.
תוכן הסורה
בפסוקים 2–3 נטען כי הקוראן הוא ספר אלוהי שניתן לאנושות על מנת להוציא אותה מהחושך אל האור.
פסוק 4 גורס כי כל שליחי האל דיברו בשפת האם של עמם.
פסוקים 5–6 מספרים שהנביא משה נשלח על מנת להוציא את עמו מהחושך אל האור.
בפסוקים 7–8 נאמר שגם אם כל שוכני העולם לא יאמינו באללה, הדבר לא ישנה כלום עבור אללה.
פסוק 9 עוסק באומות שקדמו למוחמד, ובתגובתן לשליחים שהגיעו אליהן.
פסוקים 10–12 ממשיכים לתאר את הדיאלוג בין שליחי האל לאומות הקדומות.
פסוקים 18–21 עוסקים בבריאת השמיים והארץ.
פסוק 22 טוען שלשטן אין כל שליטה על בני האדם, ושהוא רק יכול לנסות לפתות אותם.
פסוק 23 עוסק באופן שבו אנשי גן העדן בירכו זה את זה.
פסוקים 24–27 עוסקים בהגדרת "מילים טובות" ו"מילים רעות".
פסוקים 28–34 דנים בכך שאללה מספק לבני האדם אינספור ברכות וחסדים, ושאלו שאינם מכירים תודה לאללה, יוענשו על ידי אללה.
פסוקים 35–41 עוסק בתפילתו של הנביא אברהם.
פסוקים 42–51 מזכירים לאדם שאללה תמיד מודע לכל הנעשה, ושהוא לעולם לא יפר את הבטחתו.
פסוק 52 מכריז שאללה הוא האל האחד והיחיד.
מלחמת העולם השנייה (ספר מאת אנטוני ביוור)
תקציר
ההקדמה פותחת בסיפורו של יאנג קיונג-ג'ונג, חייל קוריאני המגויס בכוח על ידי צבא קוואנטונג, שנלקח בשבי על ידי הצבא האדום וע"י הוורמאכט, ובסופו של דבר נתפס על ידי חיילים אמריקאים. היא גם מפרטת את הרקע שהוביל למלחמה, החל מעליית הנאציזם בגרמניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, ועד לכריתת ההסכם התלת-צדדי עם איטליה ויפן.
הספר מתחיל עם הפלישה היפנית למנצ'וריה ב-1931, ומכסה את כל מלחמת העולם השנייה המסתיימת בכניעה הסופית של מדינות הציר. לאורך הספר, ביוור מדלג בכתיבתו בין החזיתות השונות. הוא מתחיל בפרקים על קרב חלקין גול שלטענת ביוור היווה את יריית הפתיחה של מלחמת העולם השנייה בכך שגרם בעקיפין לחתימה על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, בפלישת גרמניה לפולין, ממשיך במלחמת החורף, המערכה בנורווגיה והמערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. ביוור גם משלב פרקים על מלחמת סין–יפן השנייה כדי לבנות יחד תיאור כלל עולמי של האירועים. בהמשך נקודת המבט של הספר מתרחבת וכוללת את הקרב על בריטניה, את המערכה בבלקנים, את זירת הים תיכוני והמזרח התיכון ואת המערכה האוקיינוס האטלנטי.
לאחר מכן מתוארים השתלשלות המאורעות בחזית המזרחית, ובכלל זה מתוארים מבצע ברברוסה, קרב מוסקבה, מבצע מקרה כחול וקרב סטלינגרד; על קרב זה כתב ביוור בהרחבה בעבר. במקביל מתוארים המערכה בצפון אפריקה, המתקפה על פרל הארבור, והאירועים המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, שהתרחשו כתוצאה מהמתקפה. הוא מקדיש גם פרק לגורל היהודים בשואה, וכותב על השמדתם בתאי הגזים.
בהמשך, המלחמה מתחילה לנטות לטובתן של בנות הברית. ביוור סוקר לסירוגין את האירועים העיקריים, שגרמו לכך, ביניהם מבצע לפיד, ניצחונות אמריקאים באוקיינוס השקט, וההתקפות הסובייטיות בחזית המזרחית. לאחר מכן, הוא מתאר את פלישת בעלות הברית לסיציליה, ומרחיב על מה שמכונה בפיו כ"אביב של ציפיות": בעלות הברית תוקפות בעוצמה את כוחות הציר בכל החזיתות: במזרח הודפים הסובייטים את הגרמנים מערבה בהצלחה, בעוד שבנות הברית המערביות פותחות את מבצע "אוברלורד" בצרפת ומנחילות תבוסות נרחבות ליפנים בזירת האוקיינוס השקט.
עם כניסתה של המלחמה לימיה האחרונים, מתאר ביוור את המירוץ המטורף לברלין בין בעלות הברית המערביות לבין הסובייטים, יחד עם נפילת המשטר הנאצי שלאחר נפילת ברלין, נושא נוסף שעליו כתב ביוור בעבר. ביוור מסיים את ספרו בפרק שעוסק בהטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי ובכניעת האימפריה היפנית.
ביוור מסקר בהרחבה לא רק את מנהיגי המדינות החשובים (רוזוולט, צ'רצ'יל, סטלין, היטלר, מוסוליני, הידקי טוג'ו וצ'יאנג קאי-שק), אלא גם את בכירי הגנרלים (פון מנשטיין, רומל, ימאמוטו, ז'וקוב, מונטגומרי, אייזנהאור, מקארתור ואחרים) ודמויות פוליטיות ידועות פחות.
כמו כן, מקדיש ביוור פרקים שלמים לחזיתות או לפעולות חשובות במיוחד, כגון קרב קורסק והקרב על ברלין.
שמאל מול ימין
הנושא המרכזי של ביוור בספר "במלחמת העולם השנייה" הוא הסכסוך המתמשך בין השמאל לימין. גרמניה הנאצית ובעלות בריתה מייצגות את הימין הקיצוני, ואילו ברית המועצות וסין הקומוניסטית מייצגות את השמאל הקיצוני. ביוור אינו לוקח צד בסכסוך הזה; הוא רואה בשני הצדדים כמי שביצעו פשעי מלחמה חמורים נגד מתנגדיהם. במובנים מסוימים חרגה המלחמה מגבולות פוליטיים ואידאולוגיים, כגון הברית הסובייטית המוקדמת עם גרמניה הנאצית; אם כי במובנים אחרים, ההבדלים האידאולוגיים הפכו למניע מרכזי למלחמה.
ביקורת על גנרלים ידועים
ביוור גם חולק על כמה מן התפיסות על גנרלים מסוימים במלחמה; הוא כותב כי המוניטין שיצאו על ברנרד לו מונטגומרי ועל ארווין רומל מוגזם ורחוק מהמציאות.
דגל איראן
דגל איראן הוא דגלה הלאומי של איראן. הדגל הנוכחי אומץ ב־29 ביולי 1980, ומשקף את השינויים שחלו באיראן בעקבות המהפכה האסלאמית. העיצוב הבסיסי של הדגל מורכב משלושה פסים אופקיים בצבעים (מלמעלה למטה) ירוק, לבן ואדום, המסמלים, בהתאמה, אסלאם, שלום ואומץ.
עיצוב בסיסי זה נמצא בשימוש מאז 1907 והיה גם הבסיס לעיצוב דגלי השאה של איראן. צבעי הדגל, צבעי הלאומיות הכלל־אירנית, הם מסורתיים, ונמצאו בשימוש כבר במאה ה־18.
בזמן שלטון השאהים, עמד במרכז הדגל אריה שהחזיק בחרב (סמל מובהק של פרס) שברקעו שמש ומעל ראשו מוצב כתר – כולם סמלי מלוכה קלאסיים.
לאחר המהפכה האסלאמית, האריה וכול שאר הסמלים המונרכיים־מלוכניים הוחלפו בסמל חדש רב־משמעי, שהוא בבסיסו כתיבה מעוצבת של המלה אללה. הסמל מייצג גם ארבעה סהרונים עם חרב במרכז.
שינוי נוסף בדגל מאז המהפכה האסלאמית היה הוספת התכביר اللهُ أَكْبَر (אללה הוא הגדול מכל) בשולי הפסים הירוק והאדום עם הפס הלבן. ישנם 22 עותקים, 11 בחלק העליון ו־11 בחלק התחתון, של כתובת זאת, מספרים המסמלים את תאריך חזרתו של האייתוללה ח'ומייני מגלותו, ואת תחילת המהפכה המוסלמית: היום ה־22 של החודש ה־11 לפי לוח השנה הפרסי.
דיוקן משפחת ונדראמין
דיוקן משפחת ונדראמין הוא דיוקן מעשה ידי האמן מתקופת הרנסאנס טיציאן, שצויר בין השנים 1543–1547. היצירה מוצגת כיום בגלריה הלאומית, בלונדון שבממלכה המאוחדת.
היסטוריה
היצירה הוזמנה על ידי משפחת ונדראמין - ממשפחות האצולה של ונציה. ביצירה מוצגים האחים אנדראה וגבריאל ונדראמין, ושבעת בניו של אנדראה.
שני האחים ניצבים משמאל למזבח שעליו הצלב האמיתי, מימין המזבח מצוירים שלושה מילדיו של אנדראה, ומשמאל לשני האחים ארבעת הבנים האחרים.
אף שבעת יצירת התמונה הפרש הגילאים בין האחים היה שלוש שנים בלבד, ההפרש המתואר בתמונה בין האחים רב ביותר (האחד מתואר כאיש זקן בעוד שהשני מתואר כאיש צעיר), ולכן לא ברור מי מהאחים הוא אנדראה (הבוגר) ומי הוא גבריאלה (הצעיר).
אזכור הצלב האמיתי בתמונה מזכיר אירוע שהתרחש בשנת 1370. אירוע זה תואר גם על ידי אמנים אחרים בהם ויטוריו קרפאצ'ו וג'נטיל בליני (ציורים המוצגים בגלריית האקדמיה שבוונציה). במהלך תהלוכה דתית נפל רסיס מהצלב האמיתי לתוך אחת מתעלות ונציה. הצלב לא טבע ונשאר לצוף דרך נס (על אף המשקל הרב של כלי הזהב בו הוחזק) אולם אף אחד מהאנשים שקפצו אל המים וניסו להרימו לא הצליח. רק כאשר אנדראה ונדראמין, מאבות אבותיו של מזמין היצירה קפץ למים, הוא הצליח למשות את הצלב.
היצירה נותרה בוונציה עד שנת 1636 עת נרכשה על ידי אנתוני ון דייק, ולאחר מותו של ון דייק נרכשה על ידי רוזן נורת'מברלנד ונשמרה באחוזת הרוזנים עד שנת 1929 עת הועברה לגלריה הלאומית שבלונדון.
כריסטיאן טיפרט
כריסטיאן טיפרט (בגרמנית: Christian Tiffert, נולד ב-18 בפברואר 1982 בהאלה שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
טיפרט החל את קריירת הבוגרים שלו בטניס בורוסיה ברלין, ובשנת 2000 עבר לשטוטגרט, שם שיחק בתחילה בקבוצת המילואים, אך השתלב במהרה בקבוצה הבכירה של המועדון. בעונת 2001/2002 בבונדסליגה עשה טיפרט את הפריצה שלו, כאשר ערך 27 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים, כששער הבכורה שלו היה בניצחון 1–2 על פ.צ. סנט פאולי. טיפרט שיתף פעולה בקישור בעונה זו עם ינס טוט, אלכסנדר חלב וסילביו מייסנר, וסייע לשטוטגרט לסיים במקום השמיני. בעונת 2002/03, טיפרט ערך 18 הופעות ליגה, וסיים עם הקבוצה במקום השני, שהבטיח לה מקום בליגת האלופות. בעונת 2003/04 טיפרט ערך 27 הופעות והבקיע שני שערים, וסיים עם הקבוצה במקום הרביעי בליגה. באותה עונה השתתפו שטוטגרט וטיפרט בליגת האלופות, צלחו את שלב הבתים והודחו בשמינית הגמר על ידי צ'לסי. גם בשתי העונות הבאות טיפרט המשיך להיות שחקן חשוב בקישור של שטוטגרט, כשבעונת 2004/05 סיימה שטוטגרט חמישית, ובעונת 2005/06 סיימה תשיעית. בעונת 2004/05 הבקיע טיפרט את שערו הראשון במפעלים אירופיים, בניצחון 1–2 על דינמו זאגרב במסגרת גביע אופ"א, שבמסגרתו שטוטגרט צלחה את שלב הבתים, אך הודחה על ידי פארמה כבר בסיבוב הנוק אאוט הראשון. בעונת 2005/06 הודחו שטוטגרט וטיפרט באותו שלב בגביע אופ"א, והפעם על ידי שטרסבורג. בתום עונת 2005/06 עזב טיפרט את שטוטגרט לאחר שש עונות, בהן ערך 188 הופעות בכל המסגרות והבקיע 15 שערים.
בקיץ 2006 חתם טיפרט ברד בול זלצבורג האוסטרית. טיפרט שיחק במועדון עונה אחת בלבד, וזכה עמו באליפות הבונדסליגה האוסטרית. טיפרט עזב את זלצבורג בקיץ 2007 ושב לגרמניה, כאשר חתם בדיסבורג מהבונדסליגה. טיפרט ודיסבורג סיימו אחרונים בבונדסליגה בעונת 2007/08 ונשרו אל הבונדסליגה השנייה, כשטיפרט לא הבקיע כלל בעונה זו. בשתי העונות הבאות, טיפרט המשיך להיות שחקן הרכב בדיסבורג, אך לא הצליח להעפיל בחזרה לבונדסליגה, כשדיסבורג סיימה פעמיים במקום השישי. עם זאת, בעונת 2009/10 סיים טיפרט כמלך הבישולים של הבונדסליגה השנייה עם 12 בישולים, בצוותא עם ג'ובאני פדריקו האיטלקי מארמיניה בילפלד ואמיל יולה הרומני מאנרגי קוטבוס.
בקיץ 2010 עזב טיפרט את דיסבורג וחתם בשורות העולה החדשה לבונדסליגה, קייזרסלאוטרן. עונת הבכורה של טיפרט בקייזרסלאוטרן, 2010/11, הייתה אחת מעונות השיא בקריירה שלו, בה בישל 17 שערים וסיים כמלך הבישולים בבונדסליגה, נוסף על שני שערים שהבקיע. בעונה זו סיימו טיפרט וקייזרסלאוטרן במקום השביעי בבונדסליגה. עם זאת, עונת 2011/12 הייתה מוצלחת הרבה פחות. טיפרט המשיך לשחק בהרכב קייזרסלאוטרן, אך הקבוצה הציגה את אחת ההתקפות הגרועות בבונדסליגה, ונשרה לבונדסליגה השנייה מהמקום האחרון, עם 24 שערי זכות בלבד, שניים מהם של טיפרט.
לאחר ירידת הליגה עם קייזרסלאוטרן, עבר טיפרט בקיץ 2012 לסיאטל סאונדרס מליגת ה-MLS. טיפרט ערך במועדון זה 18 הופעות ובישל שלושה שערים, ושיחק בו עונה אחת בלבד. בעונת 2013/14 שב טיפרט לגרמניה וחתם בבוכום מהבונדסליגה השנייה. טיפרט ובוכום סבלו מעונה מאכזבת, בה סיימו במקום ה-15 ורק נשארו בליגה.
בשנת 2015, לאחר תקופה בה היה ללא קבוצה, חתם טיפרט בארצגבירגה אווה ששיחקה בליגה הגרמנית השלישית. בעונת 2015/16 סיימו טיפרט ואווה במקום ה-14 בליגה השלישית, כשטיפרט עורך 31 הופעות ליגה. בעונת 2016/17 העפילו ארצגבירגה אווה וטיפרט אל הבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2019 חתם טיפרט בפ.צ. האלשר מהליגה הגרמנית השלישית, ולמעשה חזר למועדון בו שיחק כילד.
קריירה בינלאומית
טיפרט שיחק בכל נבחרות גרמניה הצעירות, והשתתף עם נבחרת גרמניה עד גיל 18 באליפות אירופה עד גיל 18 בשנת 2000. באליפות זו סיימה גרמניה במקום השלישי. טיפרט צבר 24 בנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, והבקיע בהן שני שערים, כשהופעתו האחרונה בנבחרת זו הייתה בשנת 2004. טיפרט מעולם לא זומן לסגל נבחרת גרמניה הבוגרת.
תארים
עם רד בול זלצבורג:
תארים אישיים:
ספריית פרגמון
ספריית פֶרגָמון (ביוונית: Βιβλιοθήκη της Περγάμου) הייתה ספרייה גדולה וחשובה בעולם ההלניסטי, אשר נבנתה באקרופוליס של העיר פרגמון, עיר הבירה של ממלכת פרגמון.
הספרייה נבנתה במהלך המאה הראשונה לפנה"ס, תחת שלטון השושלת האטלידית. לפי מקורות שונים, הספרייה הכילה כ-200,000 ספרים, מה שהפך אותה לאחת הספריות הגדולות בתקופתה; היא אף הייתה בתחרות עם הספרייה הגדולה של אלכסנדריה על גודלו ואיכותו של מאגר הספרים. לספריה זו העוברה מסקפסיס ספריה של אריסטו. הספרייה שכנה לצד מקדש אתנה בחלק הצפוני של האקרופוליס.
ספריית פרגמון גם נחשבת למקום תחילת השימוש הסדיר בקלף (ומכאן קלף בלטינית: pegamenum), כאשר מצרים התלמיית הפסיקה את יצוא הפפירוס שלה לממלכת פרגמון, אנשי העיר השתמשו בעור מתוח ומיובש של חיות כדפים למגילות ולספרים שלהם.
הפארק המדינתי רדווד המבולדט
הפארק המדינתי "רדווד המבולדט" (באנגלית: Humboldt Redwoods State Park) הוא פארק מדינתי בקליפורניה במחוז המבולדט בצפון-מערב המדינה, ארבעים ושמונה קילומטרים מדרום ל וסמוך לכביש 101 של ארצות הברית.
היסטוריה
הפארק הוקם ב-1921 על ידי "הליגה להצלת עצי הרדווד" ושטחו היום 210 קמ"ר ההופכים אותו לשלישי בגודלו בין הפארקים המדינתיים של קליפורניה. הוא כולל תשעים ושישה קמ"ר של יערות ראשוניים, מהם 69 קמ"ר של היער הראשוני הגדול בעולם של עצי סקוויה נאה. מטרתו העיקרית היא שימור עצי סקוויה נאה כמו כארבעים פארקים ושמורות נוספות באזור החוף של קליפורניה, והוא משני הריכוזים החשובים והגדולים ביותר של מין זה לצד מערכת הפארקים רדווד.
למעלה מ-500 עצים הגבוהים ממאה מטרים מתוך למעלה מ-600 עצים בגובה זה צומחים בפארק, וכן גדלים בו 138 עצים מ-220 העצים הגבוהים מ-105 מטרים ו-26 מ-42 העצים הגבוהים מ-110 מטרים. הגבוה בהם המכונה "ענק הסטטוספרה", גובהו כ-113.3 מטרים והוא העץ השלישי בגובהו בעולם, ובשנים 2006-2000 נחשב לעץ הגבוה ביותר. 58% מ-50 העצים הידועים כגבוהים בעולם ו-66% ממאה העצים הידועים כגבוהים ביותר גדלים בפארק זה. רק שני עצים הצומחים בשטח "הפארק הלאומי רדווד" שהוא החלק המרכזי של "מערכת הפארקים רדווד", גבוהים מהעצים שבפארק המבולדט, כשהעץ הגבוה בעולם מכונה "היפריון".
בפארק צומח גם אשוח דאגלס. בשטח הפארק זורם הערוץ הדרומי של הנהר איל, שהוא היובל הארוך ביותר והגדול ביותר של הנהר, ואורכו 169 קילומטרים מתוך 315 קילומטרים של הנהר כולו, והוא זורם לצד כביש 101 של ארצות הברית. דרך הפארק עוברת דרך הנוף "הכביש המדינתי 254 - שדרת הענקים" שבשני קצותיה מתחברת לכביש 101. בפארק שלושה שטחי מחנאות הכוללים 250 אתרים.
קאנון (כלי נגינה)
קָאנוּן (בערבית: قَانُون, בטורקית: kanun, ביוונית: κανονάκι - "קָנוֹנָאקִי") הוא כלי פריטה ממשפחת הכלים הקורדופוניים. צורתו טרפז ישר-זווית והוא נפוץ כיום במזרח התיכון, בטורקיה, בצפון אפריקה, בבלקן ובחלקים מאסיה.
סקירה היסטורית
הקאנון הוא כלי מרכזי במוזיקה הערבית ובמוזיקה הטורקית. הוא מופיע רבות כסמל איקונוגרפי, ומוזכר בכתבים ובמסורות שבעל פה החל מהמאה ה-10. כך למשל, הוא מוזכר באוסף הסיפורים "סיפורי אלף לילה ולילה". מקור השם "קאנון" כנראה במילה היוונית "κανων" ("חוק"), וגם הפירוש הערבי של המילה הוא "חוק". יש דמיון בין הקאנון ובין המונוקורד, כלי אשר מקורו ביוון העתיקה ושימש לחישוב יחסים מתמטיים בין צלילים.
קיימות מסורות שונות הנוגעות למקורו של הקאנון. המסורת הערבית מייחסת את המצאתו לפילוסוף הח'ורסאני הנודע אל-פאראבי, אולם זו רק אגדה, ומקורו הוודאי אינו ידוע. מסורות נוספות מצביעות על מקור פרסי. ישנם הבדלים בולטים ומשמעותיים בין הקאנון בצורתו המוקדמת ובין הקאנון המודרני, אולם המאפיין המרכזי נשמר - גוף בצורת טרפז ישר-זווית ומיתרים המתוחים במקביל לתיבת תהודה.
במוזיקה המסורתית הערבית נחשב הקאנון ל"סולטאן הכלים", אך בניגוד לעוד, הנפוץ יחסית, הוא אינו נחשב לכלי עממי עקב מחירו הגבוה וקושי הנגינה בו. לקאנון מאפיינים משותפים רבים עם כלי נגינה אחרים בעולם, כגון הקוטו היפני, הקנטלה הפיני, הציתר ההונגרי, הקנל האסטוני, הגוסלי הרוסי והגיגאום הקוריאני, ויש הרואים בו את הכלי אשר שימש השראה לצ'מבלו האירופי, כך שהקאנון הוא אבי הצ'מבלו. לגרסתם, ניתן לראות בצ'מבלו מעין קאנון גדול אשר קלידים מפעילים בו את המפרטים במקום אצבעות.
נגן הקאנון בהרכב הערבי המסורתי (תח'ת) קרוי "קאנוני" או "קאנונג'י", והייתה לו חשיבות גדולה. על פי כיוון הקאנון היו שאר הנגנים מכוונים את כליהם. הדבר נבע מהקלות והמהירות שבה ניתן לכוון מספר מיתרים קטן של כינור ועוּד יחסית לכיוון של עשרות רבות של מיתרים בקאנון. לעיתים קרובות, נגן הקאנון היה זה שהקים והנהיג את ההרכב, ומשום כך רבים מן ההרכבים נקראו על שמות נגני הקאנון ונגן הקאנון היה זה שישב במרכז ההרכב בעת ההופעה.
בטורקית יש פתגם המתאר את אופיו של הכלי: "Kedi gezinse bir nağme çıkar", ובתרגום חופשי לעברית: "אפילו אם חתול הולך עליו תצא מנגינה". ואכן מיתרי הקאנון מכוונים בדרך כלל דיאטונית לסולם מסוים על ידי המנופים, כך שאפילו פריטה עליו בעדינות ללא ידע מוקדם תשמיע צלילים נעימים לאוזן.
הקאנון בתיעוד העות'מאני
בין המאה ה-16 והמאה ה-18 מעטים מאוד אזכורי הקאנון בתיעוד העות'מאני, והוא נעדר מכתביהם של שני התאורטיקנים החשובים של המוזיקה העות'מאנית באותה תקופה - עלי אופקי ביי (1675-1610 Ali Ufkî Bey / Wojciech Bobowski) והנסיך דימיטריה קנטמיר (1723-1623 Demetrius Cantemir\Kantemiroğlu).
התיעוד המועט הקיים כולל את רשימת מקבלי המשכורות מבין מוזיקאי החצר, אשר נכתבה כחמש שנים לאחר תחילת שלטונו של סולימאן הראשון (1566-1520). במסמך זה מצוינים שלושה נגני קאנון, כנראה ממוצא פרסי, אשר מקבלים משכורת עוד מימי באיזיט השני (1512-1481). אולם מספר זה הוא הנמוך ביותר ביחס לשאר נגני הכלים האחרים המופיעים בו. הנוסע העות'מאני הנודע אווליה צ'לבי (1682-1611 Evliyâ Çelebi) מציין בכתביו 55 נגני קאנון אשר שירתו בחצר הסולטאן, רובם פרסים וארמנים. תיעודים אלו בודדים ולא מוזכר בתקופה זו אף נגן עותמ'אני בולט, דבר המרמז על כך שמעמד הקאנון לא היה מרכזי בתקופה זו.
מעמד הקאנון התערער עוד יותר כאשר בתחילת המאה ה-18 הוא יצא משימוש בפרס וגם מקור הכנסה עיקרי זה לנגנים אבד. בתקופת שלטונו של סלים השלישי (1807-1789) לא מוזכרים נגני קאנון בשירותו. נגני קאנון מופיעים מחדש ברשימת מקבלי המשכורות רק החל מתקופת שלטונו של מהמוט השני (1839-1808).