cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תיק הרבנים
טיעוני ההגנה המרכזיים
לטענת ההגנה הייתה בכתב האישום אכיפה בררנית. הפרקליטות העמידה לדין רק את הדרג הנמוך עליו הם נמנים - ולא העמידה לדין את הדרגים הבכירים בפרשה זו, אף שהם אלה, כך לטענת ההגנה, שהתוו את המדיניות שהובילה למתן הטבות השכר והובילו את המעשים בגינם מואשמים הנאשמים בתיק זה. במסגרת זו, הלינה ההגנה על כך, שראשי המכללות השונות (חלקם חברי מועצת הרבנות הראשית) לא הועמדו לדין, גם לא רבני העיר שחתמו על תעודות היורה יורה.
בנוסף, טענה ההגנה שבכירים ברבנות הסתמכו באופן מוחלט על המסמכים שהוגשו לידיהם, משום שהם נתקבלו ממוסדות שבראשם עמדו אישים בכירים מאוד - חברי מועצת הרבנות הראשית, חלקם רבנים ראשיים לישראל לשעבר. בפרט, אשר לתעודות היורה יורה, טענה ההגנה, כי הוא סמך על הרבנים שחתמו על תעודות היורה יורה, שהם מעניקים את התעודה רק למי שראוי לה. המדובר ברבנים מהשורה הראשונה של הרבנים בארץ.
ההגנה הציגה מספר דוגמאות לחלקם המרכזי של גורמי סמכות בדרג הגבוה יותר:
ההגנה העלתה רבות את הטענה, כי הגורמים האזרחיים בגופי הביטחון היו מודעים לקריטריונים שהוחלו בפועל על התלמידים (שלא היו זהים לחלוטין לנכתב בתעודות), וכי הם החליטו להעניק את הטבות השכר ללא קשר לתעודות שהוגשו להם וללא קשר למשך הלימודים ורמתם. זה היה דבר שלא ניתן להסתיר אותו, בגלל כמות האנשים שהיו מעורבים: מאות שוטרים ואנשי צבא, עשרות מקבלי החלטות, עשרות מזכירות, ובני משפחותיהם. אחד הדברים הבולטים שנראה שהיו מודעים אליו הוא חוסר קיום אורח חיים דתי. למעשה, רוב הלומדים היו חילונים.
לטענת ההגנה, בידי אותם בכירים שהועמדו לדין, לא היה את הכלים לבדוק בעצמם, כמה שנים ושעות למד כל תלמיד, מהי רמת שליטתו בחומר הנלמד והאם אכן האמור באישורים על לימודים קודמים שהגישו התלמידים, הוא אמת. לדברי ההגנה, הרבנות הראשית "לא מעמידה חוקרים ויחידות חוקרות לבדוק האם המסמכים על פניהם נראים ראויים או המוסדות על פניהם מוכרים".
הכרעת הדין
שופט בית המשפט המחוזי בירושלים אמנון כהן, הגיש באפריל 2014 את הכרעת הדין שכללה 845 עמודים. כהן הרשיע שבעה מהעומדים לדין. בין העבירות המיוחסות לנאשמים: קבלת דבר במרמה, ניסיון לקבלתו וסיוע לכך; מרמה והפרת אמונים; זיוף מסמך בכוונה לקבל באמצעותו דבר, שימוש בו ונתינתו. עברות אלו הוכפלו במספר התלמידים שקבלו תעודות.
רוב הנאשמים הואשמו בקבלת דבר במרמה, למרות שלא קיבלו דבר לעצמם. קבלת ה"דבר" במרמה מתייחסת לגופי הביטחון שהעניקו לתלמידים תוספות שכר בסך 2,000-4,000 ש"ח מדי חודש, על פי התעודות שקיבלו מהרבנות. חלק מהנאשמים הואשמו בקבלת דבר במרמה, מפני שקיבלו מהרבנות תעודה של "השכלה תורנית גבוהה" על סמך מסמכים לא מדויקים שהם הציגו לרבנות. אף על פי שתעודות אלו לא קיבל הנאשם בשביל עצמו או בני משפחתו, אלא בשביל אנשי כוחות הביטחון.
עוד נפסק, שלא היה בסמכותו של הרב אליהו בקשי דורון - מתוקף היותו רב ראשי בישראל - לשנות את הקריטריונים למתן תעודת ההשכלה תורנית גבוהה על דעת עצמו. לפי הכרעת הדין, אין לייחס להוראתו "להעלים עין" כל תוקף מחייב.
לדברי השופט, תמצית התיק היא "כוונותיו רצויות אך מעשיו אינם רצויים".
גזר הדין
בספטמבר 2014 נגזרו על המורשעים עונשי מאסר שונים. על הנאשם הראשון, שפעל עבור רוב המכללות, נגזרו 7 שנות מאסר וכן קנס על סך 500 אלף שקל. על שאר הנאשמים נוספים נגזר עונש שבין 4 שנות מאסר לעבודות שירות.
ערעורים לבית המשפט העליון על הרשעות אלה נדחו ברובם.
הרב אליהו בקשי דורון
הראשון לציון, הרב אליהו בקשי דורון, שקיבל את ההחלטה לאשר את הלימודים, העיד אחר כך (בינואר 2004) על טעותו. לדבריו, הוא כינס את מועצת הרבנות ואמר "עשינו טעות, כי ראשית-כל ראיתי שיש דרישה להקל על הבחינות, כי התחילו לחצים שהם לא יכולים לעמוד ברמה ... בנוסף אצל השוטרים היה מדובר בשוטרים דתיים, אצל החיילים היה מדובר כאמור בקבוצה גדולה יותר, ושם גייסו כל מיני אנשי קבע, שזה היה מסחרי, ואמרו לי שיש שם מורים שיש שם בקושי דתיים".
בדצמבר 2012 הוגש נגד הרב בקשי דורון כתב אישום על קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ניסיון לקבלתו, הפרת אמונים ומתן תעודה כוזבת, בטענה שבעת כהונתו כרב הראשי הורה להעניק תעודות הסמכה לרבנות למאות מאנשי מערכת הביטחון, בלא שהיו ראויים לכך. למעשה, היה זה המקרה הראשון בהיסטוריה של מדינת ישראל בו עמד רב ראשי לדין. בקשתו לזכותו בנימוק של הגנה מן הצדק נדחתה בתחילת המשפט. במאי 2017 הורשע הרב בקשי דורון בכל סעיפי האישום נגדו וב-17 באוגוסט 2017 נגזרו עליו שנת מאסר על תנאי וקנס על-סך 250,000 ש"ח. במאי 2021, כשנה לאחר פטירת הרב בקשי דורון, קיבל בית המשפט העליון בדעת רוב של שניים מול אחת את ערעור משפחתו של הרב וקבע כי בשל מצבו הרפואי של הרב הוא לא היה כשיר לעמוד לדין, ולכן בוטלו למפרע הרשעתו והקנס שנגזר עליו.
בכירים במשטרה ובצבא
ביוני 2009 הגישה המחלקה לחקירות שוטרים בפרקליטות המדינה כתב אישום נגד 47 נאשמים בפרשה, רובם המכריע שוטרים או שוטרים לשעבר. אמנם, עד כה לא הועמד לדין אף גורם משטרתי או צבאי מאלה שהתוו את המדיניות של הענקת הטבות השכר וגם לא העומדים בראש הרבנות המשטרתית והצבאית, אשר היו אלה שאישרו את מתן הטבות השכר.
פניו של הפיהרר
פניו של הפיהרר (השם באנגלית כולל יידוע גרמני: Der Fuehrer's Face) הוא סרט מצויר של חברת וולט דיסני משנת 1943, בכיכובו של דונלד דאק. אורכו כשמונה דקות. הסרט יצא לאקרנים במהלך מלחמת העולם השנייה ומציג תכנים אנטי-נאציים.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
עלילה
הסרט פותח בפרודיה לשיר "הדגל מתנופף אל על" של הורסט וסל, כאשר תזמורת גרמניה הנאצית הכוללת את יוזף גבלס (מנגן בטרומבון), הרמן גרינג (מנגן בפיקולו), הידקי טוג'ו (מנגן בטובה), ובניטו מוסוליני (מנגן בתוף) מנגנת את השיר. הסממנים הנאציים, הכוללים את צלב הקרס, מופיעים בכל מקום: על זרועות החיילים, על כלי הנגינה, על עמודים, עננים, בדוגמת גיזום השיחים וכיוצא בזה. נראית שם גם ההצדעה של "הייל היטלר".
דונלד דאק, הישן ומצדיע להיטלר מתוך שינה, מתעורר לצלילי שעון הקוקייה שלו, שבו היטלר הוא הקוקייה והמספרים בשעון הם צלבי קרס. לאחר שדונלד דאק מתעורר הוא מצדיע לתמונותיהם של אדולף היטלר, בניטו מוסוליני והירוהיטו ולובש את מדיו הצבאיים. הוא אוכל ארוחת בוקר שמורכבת מתרסיס בריח של בייקון וביצה, לחם קשה (שדרוש מסור כדי לחתוך ממנו פרוסה), ופול קפה יחיד (המזון במחסור עקב הקיצוב המלחמתי), עד שחייל נאצי נותן לו לקרוא מיין קאמפף.
לאחר מכן הוא נשלח למפעל לייצור תחמושת למשמרת יומית של 48 שעות, שם הוא צריך להרכיב ראשי טילים וקליעים בגדלים שונים, ותוך כדי כך להצדיע להיטלר, כאשר תמונתו של היטלר מופיעה (והיא מופיעה פעמים רבות). במהלך העבודה, שנעשית קשה עם הזמן, דונלד דאק מתחיל להשתגע ולהזות, וכשזה קורה הוא מגלה שהוא חלם חלום, הוא רואה צל שנראה כמצדיע במועל יד וקם מהר להצדיע, אך כאשר הוא מסתכל לראות מי זה, הוא רואה את פסל החרות שמונח על שידתו, והוא קם ומנשק אותו כאות הקלה. לבסוף נראים פניו של היטלר כאשר עגבניות מושלכות עליו.
שיר הפתיחה
שיר הפתיחה מהווה פרודיה לשיר של הורסט וסל - "הדגל מתנופף אל על", אך בנימה האמריקאית של תקופת מלחמת העולם השנייה.
Spike Jones Lyrics DER FUEHRER'S FACE Spike Jones & His City Slickers
CHORUS When der fuehrer says we is de master race We heil (pffft) heil (pffft) right in Der Fuehrer's Face Not to love der fuehrer is a great disgrace So we heil (pffft) heil (pffft) right in Der Fuehrer's Face
When Herr Goebbels says we own the world and space We heil (pffft) heil (pffft) right in Herr Goebbels' face When Herr Goering says they'll never bomb dis place We heil (pffft) heil (pffft) right in Herr Goering's face
Is we not the supermen? Aryan pure supermen? Ja we is the supermen Super duper supermen Is this Nutzi land so good Would you leave it if you could? Ja this Nutzi land is good We would leave it if we could
We bring to the world New Order Heil Hitler's world New Order Everyone of foreign race Will love der fuehrer's face When we bring to the world dis order
When der fuehrer says we never will be slaves We heil (pffft) heil (pffft), but still we work like slaves While der fuehrer brags and lies and rants and raves We heil (pffft) heil (pffft), and work into our graves
When der fuehrer yells I got to have more shells We heil (pffft) heil (pffft), and so we make more shells If one little shell would blow him right to (hell) We heil (pffft) heil (pffft), and wouldn't that be swell
תרגום חופשי מילים: ספייק ג'ונס שם השיר: פניו של הפיהרר נגינה: להקת ספייק ג'ונס ומעילי הגשם בעירו
(מקהלה) כאשר הפיהרר אומר שאנחנו גזע עליון אנחנו מועלים יד (פפפט - יריקה), הייל (פפפט), ישר בפניו של הפיהרר לא לאהוב את הפיהרר זה חרפה גדולה אז אנחנו מועלים יד (פפפט), הייל (פפפט), ישר בפניו של הפיהרר
כאשר מר גבלס אומר שהעולם והחלל בבעלותינו אנחנו מועלים יד (פפפט), הייל (פפפט), ישר בפניו של גבלס כאשר מר גרינג אומר שהם לעולם לא יפוצצו את המקום הזה אנחנו מועלים יד (פפפט), הייל (פפפט), ישר בפניו של גרינג
אנחנו מביאים את הסדר העולמי החדש הייל לסדר העולמי החדש של היטלר כל אחד מהגזעים הזרים יאהב את פניו של הפיהרר כאשר נביא לעולם את הסדר הזה
כאשר הפיהרר אומר שאנחנו לעולם לא נהיה עבדים אנחנו מועלים יד (פפפט), הייל (פפפט), אבל אנחנו עדיין עובדים כמו עבדים בזמן שהפיהרר מתרברב ומשקר ומדבר בטירוף ומשתולל אנחנו מועלים יד (פפפט), הייל (פפפט), ועובדים לתוך הקברים שלנו
כאשר הפיהרר צועק אני צריך עוד פגזים אנחנו מועלים יד (פפפט), הייל (פפפט), ואז אנחנו מכינים עוד פגזים אם פגז אחד קטן יפוצץ אותו ישירות לגיהנום (גם לעזאזל) אנחנו מועלים יד (פפפט), הייל (פפפט), נכון שזה יהיה נפלא?!
משמעות הסרט
הסרט הוא סרט תעמולה אמריקאי הבא להציג את חיי הסיוט בצל השלטון של גרמניה הנאצית מול חיי החופש והשוויון של ארצות הברית, במטרה להעלות את המורל בקרב האזרחים ולשכנע אותם להתגייס לצבא ולהילחם נגד אויב מסוכן המסכן את העולם כולו.
שליח עושה שליח
שליח עושה שליח הוא כלל בהלכות שליחות לפיו שליח רשאי למנות שליח אחר שיבצע את השליחות במקומו. זאת, בהנחה שהשולח אינו מקפיד על כך שדווקא השליח שמינה יבצע את השליחות. לכלל זה סייגים רבים והיקפו המדויק שנוי במחלוקת.
רקע
באופן עקרוני ההלכה קובעת ש"שלוחו של אדם - כמותו", ובתחומים מסוימים פעולתו של שליח נחשבת כפעולתו של השולח. הדבר איננו מובן מאליו, וחז"ל למדו זאת מפסוקים מיוחדים במקרא. זאת, בתנאי שהשליח אכן רצוי לשולח והוא עושה את מעשיו בהתאם למה שנתבקש. אם חרג מן הסמכות שהוענקה לו - אינו נחשב לשליח, ואין למעשיו תוקף מחייב מבחינת השולח.
השאלה האם שליח עושה שליח נדונה משני היבטים: עקרוני - האם הדין "שלוחו של אדם כמותו" מורחב גם לשליח שני, ויש תוקף למעשיו בשם זה ששילח את משלחו. ומעשי - האם בהערכת כוונותיו של השולח יש להניח שבאופן סתמי הוא מרשה לשליח הראשון למנות שליח שני במקומו, או שאין להניח כך ללא הסכמה מפורשת של השולח.
בתלמוד מופיעה ברייתא ובה דרשה מן המקרא ששליח רשאי לעשות שליח:. דרשה זו עוסקת בהיבט העקרוני, ומחדשת שגם שליח שני יכול להחשב כ"שלוחו של אדם כמותו". אולם אין בדרשה זו אמירה ברורה לגבי ההיבט המעשי, וייתכן שהדרשה עוסקת רק במקרה שהשולח הרשה במפורש לשליח למנות לו מחליף.
הדיון התלמודי עוסק בשני ההיבטים הללו: באלו מקרים קיימת סמכות עקרונית של השליח למנות שליח, ובאלו מצבים קיימת הנחה מעשית שהשולח אכן מסכים לדבר.
במשנת התנאים
במשנה במסכת גיטין נאמר:
המשנה מבחינה, אפוא, בין שליח להבאת גט, שרשאי למנות שליח במקומו, לבין שליח לקבלת חפץ: במקרה הראשון אנו מניחים שלשולח לא אכפת מי יביא את הגט, ואילו במקרה השני ייתכן שהשולח סומך רק על זה שמינה.
בתוספתא נחלקו תנאים בשאלה זו:
האמורא דייק מלשון המשנה "וחלה", שדווקא כאשר השליח אנוס שלא לבצע את שליחותו הוא רשאי למנות שליח תחתיו. על פי זה התלמוד מתלבט בשאלה האם המחלוקת בתוספתא עוסקת בשליח שחלה, ואפילו במקרה זה סובר רבן שמעון בן גמליאל שאינו יכול למנות שליח אחר, והמשנה חולקת עליו; או שבשליח שחלה מודה רשב"ג שניתן למנות שליח אחר, והמשנה סוברת כדעתו.
מחלוקת הראשונים על הכרעת ההלכה בין האפשרויות שבגמרא
במשנה אחרת במסכת גיטין נאמר:
אמר לשניים: 'תנו גט לאשתי' או לשלושה: 'כתבו גט ותנו לאשתי' - הרי אלו יכתבו ויתנו. אמר לשלושה: 'תנו גט לאשתי' - הרי אלו יאמרו לאחרים ויכתבו, מפני שעשאן בית דין. הרמב"ן מסביר כי כאשר אדם אומר לשלושה עדים לכתוב, הוא ממנה אותם לבית דין, ולמרות הכלל האומר כי "מילי לא מימסרי לשליח", שונים הדברים כאשר מדובר בבית דין שכוחם אלים גם כדי לבצע שליחות של דבר מילי.
מילי לא מימסרן לשליח
הגבלה עיקרית לכלל "שליח עושה שליח", שבהיקפה ובמשמעותה דנו רבים ממפרשי התלמוד והפוסקים, מופיעה אף היא במסכת גיטין בשם התנא רבי יוסי. על־פי הגבלה זו, כאשר נושא השליחות מוגדר כ"מילי" [=דיבור] בלבד, אין השליח רשאי להעביר את שליחותו לאחר - "מילי לא מימסרן לשליח" [=דיבורים אינם נמסרים לשליח].
דוגמה למקרה שבו מיושם הכלל היא שליחות לכתיבת גט. להבדיל משליחות למסירת גט לאשתו של הממנה, שבה נמסר בעת המינוי שטר הגט יחד עם הרשאה לגירוש האישה באמצעותו, הרי בעת מינוי שליח לכתיבת גט אין הממנה מוסר לשליח אלא את פקודתו בלבד. במקרה זה על השליח לקיים בעצמו את הציווי ואינו רשאי להעבירו לאחר.
בפירושו המדויק של המושג "מילי", וכתוצאה מכך גם בהיקפו של הכלל, נחלקו הדעות בין הראשונים:
הדעה המצמצמת ביותר היא זו שמביא המרדכי בשם רבו, לפיה המאפיין של כתיבת גט הוא היותה פעולה שכשלעצמה אינה גורמת לתוצאה הלכתית ישירה. רק משייעשה שימוש בגט או בשטר המתנה תיגרם תוצאה כזו, זאת לעומת מסירת הגט לאישה הגורמת לתחולת הגירושין. לשיטה זו, רק שליחות לפעולה שאין בה כשלעצמה תוקף הלכתי מכונה "מילי" והשליח אינו יכול להעבירה לאחר, ואילו מינוי שליח לפעולה שיש בה תוקף הלכתי, אף אם הוא נעשה בדיבור בלבד ללא מסירת חפץ כלשהו, אינו מוגדר כ"מילי" ולא חלה עליו הגבלה זו.
לפי דעה אחרת, המובאת בתוספות רי"ד, כל פעולה שביצועה אינו צמוד לחפץ מסוים ומוגדר מכונה "מילי". כך, לפי דעה זו, שליחות לקדש אישה בכסף תוגדר כ"מילי" ולא תתאפשר העברתה לאחר, שכן קידושי כסף אינם מוכרחים להתבצע באמצעות שווה־הכסף שניתן על ידי הממנה דווקא, והשליח יכול להחליפם בשווה־כסף אחר. זאת להבדיל משליחות לקידושי שטר, המוכרחת להתבצע באמצעות שטר האירוסין שנתן הממנה, ולכן אין מניעה להעבירה לשליח אחר.
את הפרשנות המרחיבה ביותר להגבלה זו מביא המרדכי בשם "הקדוש מדרוש". לדבריו, גם פעולה הצמודה לחפץ מסוים תוגדר כ"מילי" אם היא תלויה בהסכמתו של אדם נוסף. לכן, בקידושין לעולם אין שליח עושה שליח, שכן הם תלויים בהסכמת האישה, ומכאן שהם "מילי". לשיטה זו, הכלל "שליח עושה שליח" חל על שליחות לגירושין דווקא, שכן הגירושין מתקיימים עקרונית גם ללא הסכמת האישה. דעה זו הובאה להלכה בהגהות הרמ"א לשולחן ערוך.
בנבחרי ציבור
הריב"ש פוסק כי אף על פי שנבחרי ציבור הם למעשה שליחים של הקהל, הם לא יכולים למנות נבחרים נוספים או אחרים במקומם, וזאת מפני שברור שאין דעתם של הציבור נוחה מכך, והכלל האומר ששליח עושה שליח אינו תקף כאשר הדבר הוא בניגוד לרצון המשלח. סיבה נוספת לכך הוא מנמק שמדובר ב"מילי", ומילי לא מימסרן לשליח.
על פי עיקרון זה ש"שליח לא שויא שליח" קבע בית המשפט העליון בדעת רוב שמועצת העיר אינה יכולה להסמיך את ראש העיר לקבוע את השיעור של אגרת החנייה לתשלום במדחן. עם זאת, בית המשפט העליון קבע שמועצת העיר יכולה להסמיך את ראש העיר לקבוע עניינים טכניים, כמו קביעת מקומות החנייה המוסדרים. כהמשך לכך קבע בג"ץ שחוק עזר המסמיך את ראש העיר לקבוע בתי עסק שמותר להם לפעול ביום המנוחה אינו חוקי.
סאאב JAS 39 גריפן
סאאב יאס JAS-39 גריפן (בשוודית: Saab JAS 39 Gripen) הוא מטוס קרב מתקדם מהדור הרביעי+ מתוצרת חברת סאאב השוודית המיוחד ביכולתו לנחות בכבישים רגילים (ובלבד שאורכם מספיק) ולהתחמש במהירות על ידי מערכת חימוש ניידת בעזרת צוות מכונאים הנמצאים בכוננות בשטח, ולהמריא בשנית לגיחה מבצעית נוספת.
פיתוח
רעיון פיתוח המטוס החל להתגבש בסוף שנות ה-70 עם יציאתם משירות של מטוסי הקרב סאאב 35 דראקן וסאאב 37 ויגן. בנוסף, ביקשה הממשלה השוודית מענה לאיום הסובייטי בדמות מטוסי המיג והסוחוי החדשים שנכנסו לשירות מבצעי. תכנון המטוס החל ב-1980 והפרויקט זכה לתמיכת בית הנבחרים השוודי ב-1982.
שם המטוס JAS מעיד על יעודו של המטוס: (J' (Jakt' - אוויר-אוויר, (A' (Attack' - אוויר-קרקע, (S' (Spaning' - סיור. כינוי המטוס נבחר על ידי הציבור השוודי ומתייחס לדמות הגריפון מהמיתולוגיה הנורדית שמצוי גם בלוגו של החברה המפתחת.
ב-1995 חתמה חברת סאאב הסכם לשיתוף פעולה עם בריטיש אירוספייס הבריטית, שיתוף הפעולה נועד בין היתר בשיפור תוכניות המטוס הקיימות ובאפשרויות היצוא שלו, תוך כדי שימוש בניסיונם של הבריטים בתחומים אלו. ב-2007 נכנסה נורווגיה לשותפות בפיתוח המטוס, באותה שנה גם נחתם הסכם לכניסתה של חברה דנית לפרויקט.
מפעילות
בהליכי משא-ומתן:
בנטלי טורבו R
בנטלי טורבו R (באנגלית: Bentley Turbo R) היא מכונית בעלת ביצועים גבוהים אשר יוצר על ידי בנטלי בין השנים 1985 ל-1999. האות "R" מסמנת "Roadholding", קרי: "אחיזת כביש".
הבנטלי טורבו R ירשה את מנוע הטורבו ממולסאן (Mulsanne Turbo), וזכתה במתלים מכוונים וצמיגים רחבים יותר על חישוקי סגסוגת, לראשונה בבנטלי. עם זאת, משנת הדגם 1987 מנוע ה-V8 של הטורבו R כוון מחדש עם מערכת הזרקת דלק לצורך הגברת המומנט.
היסטוריה
שינויי המתלים, על אף שנראו עדינים לכאורה, הפכו את הנסיעה לרכב ומובוקרת יותר מאשר קודמתה, המולסאן טורבו.
הפיתוח לשיפור האיחזה כבר החל כאשר מייק דאן מונה למנהל ההנדסה בפברואר 1983, אך במקום העלייה המוצעת של 10% בקשיחות הגלגול, הוא דרש 50%. יעד זה הושג על ידי העלאת שיעור המוטות מייצבים ב-100% מלפנים ו-60% מאחור, ועל ידי הגדלת השיכוך. נוסף גם מוט פנארד לעיגון תת-המסגרת האחורית אשר הפחית את התנועה מצד לצד בסיבובים. שיעורי הפיצים נותר זהה לזה שהיה במולסאן.
על אף שהנתונים הרשמיים מעולם לא נמסרו על ידי רולס רויס, אז הבעלים של בנטלי, "מוטור טרנד" העריכו ב-296 כוחות סוס ו־67.3 קג"מ של מומנט. הבנטלי טורבו R תומחרה בארצות הברית במחיר של 195 אלף דולר, מה שמיצב אותה מעל הבנטלי מולסאן S והרולס רויס סילבר ספיריט, אך 39 אלף דולר פחות מתחת לרולס רויס סילבר ספור.
לזמן קצרה נמכרה הטורבו R לצד המולסאן טורבו, אך האחרונה הוצאה מייצור בשנת 1985. באוקטובר 1986, קיבלה הטורבו R בלמים נגד נעילה, הזרקת דלק חדשה (MK-Motronic) מבית בוש וקרבורטורים חדשים מבית של Solex. שינויים נוספים שבוצעו במקביל, כללו מושבי ספורט חדשים ודקים יותר, ויחס סרן אחורי גבוה יותר. באמצע 1988 בוצעו שינויים במראה, שהציגו פנסים עגולים תאומים וספוילר קדמי גדול יותר. בין 1991 ל-1992 הוחלפה תיבת ההילוכים האוטומטית לכל רכבי בנטלי ורולס רויס, ובהם הבנטלי טורבו R. תיבת ההילוכים האוטומטית 4L80-E, הייתה בעלת ארבעה הילוכים מבית ג'נרל מוטורס. התיבה החדשה, בת השלוש ההילוכים, נקראה "טורבו היידרמטיק 400", גם היא מבית ג'נרל מוטורס.
טורבו R החדשה
דגם טורבו R "החדשה" הוצגה בשנת 1995 לשנת הדגם 1996. השינויים כללו הזרקת דלק של זייטק ושינויים במראה החיצוני. הייתה גם גרסה מיוחדת לשוק הגרמני, "טורבו R ספורט", אשר כללה את חישוקי הסגסוגת הספורטיבית של הבנטלי קונטיננטל R, לוחות סיבי פחמן במקום עץ אגוז בתא הנהג.
טורבו S
בשנת 1995, הבנטלי טורבו S הוכרזה כדגם בייצור מוגבל בהחלט, עם ייצור צפוי של פחות מ-100 יחידות. למעשה, דגם היה זה דגם המיועד לשימוש זמני, עד השקת בנטלי ארנאג'. רק 60 יחידות יוצרו ממנו, מה שהופך אותו לנדיר ביותר בסדרת בנטלי SZ. גרסת המנוע המכונה "בלקפול" נעשה שימוש בהזרקת דלק מוטרוניק של בוש והצתה דיגיטלית שמקורה בטכנולוגיית פורמולה 1, ומגדש טורבו גדול יותר עם מצנן ביניים. לדגם זה הה הספק של 408 כוחות סוס. המכונית צוידה בצמיגים חדשים 255/55WR17 ומערכת בקרת משיכה עם מהירות מוגבלת ל־250 קמ"ש.
בשנת 1996 הסתיים הייצור של הטורבו R עם בסיס הגלגלים הקצר, והותיר רק את הדגם שנמכר קודם לכן כטורבו RL, שלימים נודע בפשוטת כ"טורבו R". בשנת 1998, הטורבו R הוחלף בטורבו RT הספורטיבי יותר.
טורבו RT
בנטלי טורבו RT היה הדגם האחרון והיקר ביותר בקו הטורבו R. הדגם הפיק 400 כוחות סוס באמצעות מנוע ה־ V8 בנפח 6.75 ליטר שחלק עם בנטלי קונטיננטל R, ותוגבר על ידי מגדש הטורבו Garrett AiResearch T04 ומערכת ניהול מנוע זייטק EMS3. מערכת זו פותחה באמצעות טכנולוגיה של מרוצי פורמולה 1, בשונה מדגמים קודמים עם מערכת 'מוטרוניק'. ה-RT שונה מעט מבחינה ויזואלית מדגמי בנטלי טורבו R אחרים. מבחינת ביצועים, המהירות המרבית של הדגם הוגבלה לכ־150 מייל בשעה, קרי 241 קמ"ש. הטורבו RT היה מהיר כמו מכוניות הפאר הספורטיביות שיוצרו אז בגרמניה. מחיר הבסיס של המכונית היה 211,600 דולר ארצות הברית, בערך 65,000 דולר יותר מהטורבו R.
מדגם זה שיוצר בין השנים 1997–1998 ויוצרו ממנו רק 252 יחידות.
למעשה הוא היה "ספיישל חיסול", מאמץ למכור את השלדות האחרונות בסגנון SZ לפני הצגת הארנאג'. נוצרו כמה מהדורות נדירות עוד יותר של ה-RT:
ברוס בראון
ברוס בראון הבן (באנגלית: .Bruce Brown Jr; נולד ב-15 באוגוסט 1996) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת אינדיאנה פייסרס מליגת ה-NBA, בעמדת הקלע.
קריירת תיכונים ומכללות
בראון נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס, וגדל בעיר וייקפילד הסמוכה. בגיל 16 עבר ללמוד ב"אקדמיית ורמונט" אשר בדרום המדינה.
בין השנים 2016–2018 למד בראון באוניברסיטת מיאמי, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה. בעונת 2017/2018 קלע 11.4 נקודות בממוצע למשחק, והוביל את שחקני קבוצתו בממוצעי ריבאונדים (7.1) ואסיסטים (4.0) למשחק. בשל פציעה בכף רגלו השמאלית, שותף באותה עונה ב-19 משחקים בלבד.
דטרויט פיסטונס
בדראפט ה-NBA 2018 נבחר בראון על ידי דטרויט פיסטונס, בבחירה ה-42. בעונת הרוקי שלו קלע 4.3 נקודות בממוצע למשחק בלבד, אולם פתח במרבית משחקי הקבוצה הודות לתרומתו ההגנתית. בעונת המשיך לשמש כקלע הפותח של דטרויט, ושיפר את תפוקתו לממוצעים של 8.9 נקודות, 4.7 ריבאונדים ו-4.0 אסיסטים למשחק. ב-2 בנובמבר 2019 קלע שיא קריירה של 22 נקודות, בניצחון הפיסטונס מול ברוקלין נטס.
דנוור נאגטס
בקיץ 2022 חתם בראון על חוזה בדנוור נאגטס, עמה סיים את העונה הסדירה במקום הראשון בליגה ואף זכה עם הקבוצה באליפות בפעם הראשונה בתולדותיה.
אינדיאנה פייסרס
ביולי 2023 הצטרף כשחקן חופשי לאינדיאנה פייסרס בחוזה לשנתיים.
נח"ל ים
נח"ל ים הייתה היאחזות שהוקמה על ידי חיל הנח"ל ב־1967, אחרי מלחמת ששת הימים, הראשונה מתוך ארבע ההיאחזויות שהוקמו במרחבי סיני ההיאחזות הוקמה בצפון סיני, לחוף ימת ברדוויל, על הכביש המקשר בין אל עריש לקנטרה. מיקומה של ההיאחזות היה מבודד מאד: היא הייתה מרוחקת מגוש ההתיישבות שהוקם בחבל ימית בכ־100 ק"מ. ההיאחזות כללה יישוב צבאי של הנח"ל לצד יישוב אזרחי, כמו בשאר ההיאחזויות.
היסטוריה
תאריך הקמתה הרשמי של ההיאחזות הוא ה-3 באוקטובר 1967. היא הוקמה בנקודה בה הייתה תחנת רכבת קטנה על מסילת הרכבת בין סיני לקהיר. נח"ל ים אוזרחה באופן רשמי בתחילת 1973, אף על פי שלא הייתה כוונה להקים במקום יישוב קבע. האזרחים התפרנסו מדיג ועסקו בעיקר במלאכה זו. בתחילת 1968 הגיעה נעמי שמר, ביוזמת מפקד הנח"ל, צבי שמאלי, לביקור בהיאחזות והמשיכה גם להיאחזות נח"ל סיני. בעקבות ביקורים אלה כתבה את השיר "בהיאחזות הנח"ל בסיני". ב-21 ביולי 1969 הותקפה ההיאחזות באמצעות מתקן בזוקות מאולתר שהופעל חשמלית באמצעות שעון השהיה. נורו 13 רקטות שגרמו לפציעת שבעה חיילים; חמישה קל ושניים בינוני.
ב-23 באפריל 1970 בשעות הלילה, בעיצומה של מלחמת ההתשה, חדר לשטח סיני בשליטת ישראל מפציץ מצרי מדגם איליושין Il-28. המטוס הגיע עד לרצועת החוף הצפונית ולימת ברדוויל והטיל מספר פצצות סמוך להיאחזות. הפצצות נפלו באזור חולי מרוחק מההיאחזות ולא גרמו לנפגעים או לנזק. לאחר ההפצצה חזר המפציץ המצרי לבסיסו ללא פגע.
בתקופת מלחמת ההתשה ועד מלחמת יום כיפור הייתה בשטח ההיאחזות פריסת מכ"ם קרקעי נייד של חיל האוויר הישראלי, כחלק ממערך ההגנה של החיל. ההיאחזות הייתה אחת ממטרותיו של הצבא המצרי במלחמת יום כיפור, אך ניסיונות להפציץ אותה נכשלו. שנה לאחר המלחמה, ב-1974, נעזבה ההיאחזות בהוראת צה"ל. לאחר הסכם הביניים בין ישראל למצרים ב-1975 נסוג צה"ל לקו חדש כ-15 ק"מ ממערב לנח"ל ים.
במחצית השנייה של שנות ה-70 מוקמה בנחל ים מפקדת שליטה (משל"ט) 585 שהייתה אחראית על פעילות הבט"ש בגזרת צפון מערב סיני. היחידה שמשה גם כמסגרת האם של הגששים בפיקוד דרום.
לאחר הסכם השלום עם מצרים ב-1979 התחייבה ישראל לפנות את כל חצי האי סיני. נח"ל ים נמסרה למצרים באפריל 1979 כחלק מקו הנסיגה הראשון, קו אל עריש-ראס מוחמד.
ב-1970 כתב יוסי בכר שיר על ההיאחזות, אותו שר שלמה ארצי, בלחן של קובי אשרת:
בשכונת נווה דקלים בראשון לציון, שרחובותיה נקראו על שם יישובים ברמת הגולן ועל שם יישובים שפונו מסיני ומגוש קטיף, נקרא רחוב על שם ההיאחזות.
רבי חלקיה
רבי חלקיה היה אמורא ארץ ישראלי בדור הרביעי.
רבי חלקיה היה מבעלי האגדה, ובה עוסקים רוב מאמריו. מוזכר עשרות פעמים בתלמוד הירושלמי ובמדרשי האגדה, ופעם אחת בתלמוד הבבלי.
היה תלמידו של רבי סימון וחברו של רבי פנחס.
במדרש הוזכר חכם בשם רבי יצחק חלקיה, וייתכן שזהו בנו.
מאמרו כנגד הנוצרים: .
אליעזר שפיגל
אליעזר (לייזר) שפיגל (20 ביוני 1922 – 26 בנובמבר 2017) היה כדורגלן ומאמן ישראלי, אביו של גיורא שפיגל.
ביוגרפיה
שפיגל נולד בפתח תקווה ובגיל צעיר הצטרף לקבוצת מכבי פתח תקווה. בגיל 18 עבר לבית"ר תל אביב. הוא היה חבר באצ"ל וכתוצאה מכך הוגלה לאריתריאה, שם שהה במשך שנתיים. עם שובו לארץ חזר לשחק במכבי פתח תקווה. ב-1942, במשחק גמר גביע ארץ ישראל, הבקיע שפיגל שמונה שערים בניצחון בית"ר תל אביב 12–1 מול מכבי חיפה. שפיגל היה שותף פעמיים בזכיית קבוצתו בגביע, פעם עם בית"ר תל אביב ופעם נוספת ב-1952 עם מכבי פתח תקווה. הוא היה מלך שערי הליגה בעונת 1953/1954 ושיחק שלוש פעמים במסגרת נבחרת ישראל.
מ-1952, בנוסף להיותו כדורגלן מרכזי במכבי פתח תקווה, מונה שפיגל גם לתפקיד מאמן הקבוצה. ב-1955 פרש ממשחק פעיל והמשיך לשמש כמאמן הקבוצה. לאחר מכן אימן קבוצות נוספות, בעונת 1970/1971 הוביל את הכח רמת גן לזכייה בגביע המדינה ושנתיים לאחר מכן הוביל אותה לזכייה באליפות. בשנות ה-80 של המאה ה-20 אימן שפיגל את הנבחרת הצעירה של ישראל. בין הקבוצות שאימן נמנות גם הפועל ירושלים, הפועל פתח תקווה, מכבי תל אביב, מכבי נתניה, הפועל כפר סבא, הפועל רמת גן, הפועל מרמורק, שמשון תל אביב, מכבי שעריים, מכבי יפו ובית"ר תל אביב.
שפיגל נפטר ב-26 בנובמבר 2017, בגיל 95.
מוריס FV
מוריס FV (באנגלית: Morris FV) היא משאית אשר יוצרה על ידי חטיבת המכוניות המסחריות Morris Commercial Cars חברת בת של Morris Motors  אשר יוצרה בין השנים 1948–1954. משנת 1952 הייתה Morris Commercial Cars בעלות קונצרן הרכב הבריטי The British Motor Corporation Limited (BMC).
מבטל כיסו של חבירו
מבטל כיסו של חברו פירושו: מונע רווח מחברו (כיס = ארנק). בהלכה קיים דיון האם המחזיק ברשותו כספים של חברו ומונע ממנו להפיק מהם רווח נחשב כמזיק, וצריך לפצות על הרווחים שמנע.
מקורות המשנה והתלמוד
.
בתלמוד הירושלמי למדו מכאן כלל בדיני ממונות:
פירוש: המשנה מחייבת את האריס לפצות את בעל השדה על העדר רווחים משדהו, רק משום שזוהי ההתחייבות המקובלת בין אריסים. מכאן יש ללמוד, שמי שיש ברשותו כסף של חברו לצורך השקעה עסקית והוא נמנע מלעשות בו עסקים - פטור מלפצות את בעל הכסף על הפסד רווחיו, מפני שבמקרה זה לא הייתה התחייבות מפורשת בין שניהם וגם אין התחייבות מקובלת שכזו. עם זאת, לצד הנפגע יש תרעומת מוצדקת על הצד הפוגע, והדבר מטיל חיוב מוסרי לפצות את הנפגע, למרות שבית הדין לא יכפה את הפיצוי. =לוודא שאכן קיימת חובת פיצוי "לצאת ידי שמים"
בתלמוד הבבלי מופיע מאמר מנוגד לכאורה:
תרגום חופשי: הנותן לחברו כסף לקנות עבורו יין בעונה בה הוא נמכר בזול, והלה התרשל ולא קנה עבור השולח - משלם לו יין כפי שהיה יכול לקנותו במחיר הזול המקובל ב"פרוותא דזולשפט", מקום בו היה היין נמכר בזול בזמן הבציר.
מכאן עולה שמי שמחזיק ברשותו כסף של חברו ללא שימוש ובכך מונע ממנו להרויח - צריך לפצותו על כך.
דעות מפרשי התלמוד הראשונים
בדברי המפרשים מובאים דעות שונות בנושא. יש אומרים שהגמרא אודות שליח לקניית יין מדברת על מקרה שהייתה התחייבות מפורשת של השליח שאם לא יקנה - יתן יין משלו בתמורה. לפי זה אין כל חידוש בדברי הגמרא על עצם חיובו של השליח, והחידוש הוא רק באומדן החיוב וקביעת המדד על פי השער הנהוג ב"פרוותא דזולשפט".
פסק ההלכה
הרב חיים בלוך סיכם את עמדות הפוסקים כך:
כדי לאפשר לבית הדין לדון בנזקים אלה דורשים חלק מבתי הדין שבשטר הבוררות תהיה הסמכה מפורשת שבית הדין יוכל לחייב גם במניעת רווח, להלן הנוסח בשטר הבוררות של רשת ארץ חמדה גזית:"הצדדים מתחייבים לשלם בגין נזקי גרמא והפסדים של מניעת רווח בהתאם לנסיבות, כפי שיקבע על ידי בית הדין ולפי שיקול דעתו."
סייגים להלכה זו
אדם שמנע מחבירו סכום כסף, בו יכול היה להרויח, אינו חייב משום מבטל כיסו של חבירו. בספר קצות החושן מסביר את ההבדל כך: בית או ספינה נועדו למגורים או השכרה, ולא מקובל להשאיר אותם ריקים ללא כל שימוש, ולכן מי שמונע הפקת רווחים מהם נחשב כמזיק. כסף, לעומת זאת, עשוי לעמוד ללא כל שימוש, כי הפקת רווחים ממנו דורשת "התחכמות והתעסקות קנייה ומכירה", ולכן מניעת רווח ממנו איננה נחשבת כמזיק. על פי נימוק זה, נראה שבימינו, כשמקובל להפקיד סכומים גדולים בחשבון הנושא רווח, מניעת רווח מכסף שקולה כמניעת רווח מבית וספינה.
בערוך השולחן כתב שבמקום שאדם הפקיד אצל חבירו סכום כסף, והלה השתמש והרויח בהם לצורך עצמו, הרוויח הוא למי שהשקיע בכסף, ולא לבעל הכסף. הוא מסביר, שאין להקשות במקום שאסור להשתמש בהמעות למה הריוח לעצמו, כשאמר שלעצמו עוסק, והרי המעות הם של המפקיד, ומהראוי להיות הרווח של המפקיד כמו בשליח מפני שדווקא בשליח ששלחו לעסוק, שלוחו כמותו, ואם יפסיד יהיה ההפסד להמשלח ואינו יכול לעסוק במעות משלחו לעצמו, אבל בפיקדון שהמפקייד לא צוה לו לעסוק בהם ואם יפסיד יפסיד לעצמו, לכן גם הרווח שלו כשאומר שלעצמו עוסק, ואף שעשה איסור - בכל זאת מה שעשה עשוי.
את דבריו הוכיח הערוך השולחן מהירושלמי שהמבטל כיסו של חבירו כגון שנתן לו מעות לקנות חטים וישב ולא לקח, אף שהמשלח הפסיד על ידי זה את הריוח פטור מלשלם ואין זה רק כגרמא, וכל שכן בזה שלא עשה היזק להמפקיד, שהרי לא צוהו לעסוק בהם בעדו.
הערוך השולחן מסייג את דבריו, שכשם המבטל קרקע של חבירו חייב לשלם ופירשו הטעם מפני שההפסד ברור והוי כדיני דגרמי, ומבטל חנותו וספינתו של חבירו נשאר בספק ופסק הסמ"ג לקולא דפטור, אבל אם ההפסד ברור חייב לשלם ולפי זה גם במעות כשההפסד ברור חייב גם כן לשלם דהוי כגרמי.
גרשון קופי
קריירה
קופי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של רוט-וייס אקרה, קבוצת הבית של רוט-וייס אסן הגרמנית. בגיל 15, חתם באינטרנסיונל אליס מליגת העל הגנאית. קופי כבש 28 שערים במדי הקבוצה.
בסוף עונת, קופי יצא למבחנים בהאמרבי מליגת העל השוודית, אך שבר את רגלו ושוחרר. בשנת חתם בונקובר וייטקאפס, כאשר שיחק בליגה השנייה של ארצות הברית בכדורגל. ב-5 בספטמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד פוארטו ריקו איסלנדרס. ב-9 בפברואר 2011 חתם על חוזה חדש בקבוצה, לאחר שזו עברה לשחק ב-MLS. ב-7 באוגוסט 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2-4 נגד שיקגו פייר.
ב-11 בפברואר 2016 קופי חתם בניו אינגלנד רבולושן.
בקיץ חתם באל-פאהאחיל מליגת העל הכוותית.
ב-26 באוגוסט 2019 חתם בהפועל כפר סבא מליגת העל.
ב-30 בינואר 2021 חזר לארצות הברית וחתם באינדי אילבן מה-USL.
ב-25 בינואר 2022 קופי חתם בהפועל רעננה, אך כעבור חודש חתם בסאנדציה מהליגה הפולנית השנייה.
ב-10 ביוני 2022 חזר לישראל וחתם בעירוני טבריה.
לזכותו של קופי, 11 הופעות בנבחרת גאנה עד גיל 20.
ישיבת שיח יצחק
ישיבת שיח יצחק היא ישיבת הסדר וישיבה גבוהה הממוקמת בגבעת הדגן שבישוב אפרת שבגוש עציון, ובראשה עומדים הרב יאיר דרייפוס, הרב ד"ר נעם סמט והרב ד"ר אורי ליפשיץ.
היסטוריה
הישיבה הוקמה ב ה'תשנ"ו (1996) כבית מדרש קטן בתיכון הימלפרב בירושלים, על ידי הרב שג"ר והרב יאיר דרייפוס. הישיבה יועדה בתחילה לבוגרי ישיבות הסדר ובתקופה זו נקראה 'ישיבת שיח', כביטוי לעניין שיש לישיבה בשיח פתוח ורחב בין עולם התורה לעולם הסובב, ובשיח חדש בכלל.
ב 1999 עברה הישיבה למשכנה הנוכחי בגבעת הדגן באפרת ולאחר זמן החלה לפעול בשיתוף עם מוסדות אור תורה סטון של הרב שלמה ריסקין, כיום (2017) הישיבה איננה חלק מרשת זו. ב-2001 הצטרפה הישיבה למסלול ההסדר והצטרפו אליה בוגרי ישיבות תיכוניות ותיכונים. בהמשך נסגרו השיעורים הנמוכים ולמדו בה רק בוגרי צבא ומשרתי הסדר לאחר השירות הצבאי.
בסוף שנת 2003 שינתה את שמה לישיבת שיח יצחק על שם ד"ר יצחק ברויאר.
בכ"ה בסיוון ה'תשס"ז (2007) נפטר הרב שג"ר, ועד לשנת תשע"ט כיהן הרב יאיר דרייפוס כראש ישיבה יחיד.
בחודש תמוז תשע"ג הונחה אבן הפינה של מבנה הקבע של הישיבה, במקום אחר בגבעת הדגן.
בשנת 2014 נפתחה בישיבה תוכנית שנתית בשם "צירופים" המיועדת לבני 24 ומעלה, ומטרתה "לאפשר לדמויות בעלות חזון ורוח לצמוח מבחינה רוחנית, לימודית ואישית ולהבשיל לכדי היותם מנהיגים תורניים".
מאז 2016 שבה הישיבה לפעול כישיבת הסדר ולומדים בה גם בוגרי ישיבות תיכוניות ותיכונים לפני הגיוס. באותה שנה החלה לפעול בישיבה בית המדרש "נהלך ברג"ש", בראשות הרב אלחנן ניר, הכוללת אברכים חרדים שנפגשים פעם בשבוע ללימוד לאור תורת הרב שג"ר, בשנת 2023 כבר פעלו ארבע קבוצות עצמאיות במסגרת בית המדרש - אברכים מבוגרים, אברכים צעירים, נשים ובחורים.
בשנת 2017 החלה לפעול בישיבה תוכנית דו שנתית בשם "בתורתו יהגה - תוכנית ללימודים תורניים גבוהים", המיועדת לבוגרי ישיבות משיעור ו' ומעלה, ללימוד תורה על פי דרכו של הרב שג"ר. באותה שנה, עברה הישיבה למגרש הקבע במורדות גבעת הדגן באפרת.
בתחילת שנת תשע"ט, הצטרפו הרב ד"ר נעם סמט והרב ד"ר אורי ליפשיץ (ששימשו כר"מים בישיבה) לרב יאיר דרייפוס בראשות הישיבה. בנוסף, נפתח מחדש מכון "בינה לעיתים" שפעל בישיבה לפני פטירת הרב שג"ר. ד"ר איתן אברמוביץ' מרכז את פעילות המכון. חברי המכון לומדים בישיבה יום בשבוע, וכותבים ומפרסמים מאמרים. בשנת תש"פ הקים המכון כתב עת אינטרנטי בשם "צירופים חדשים - במה לשפה דתית חדשה".
צוות הישיבה
ראשי הישיבה הם הרב יאיר דרייפוס, הרב ד"ר נעם סמט והרב ד"ר אורי ליפשיץ.
הרב בניה ינאי, הרב אלחנן ניר, הרב אחיה סנדובסקי, הרב יוסי מיימון, ר' דניאל הרמן וד"ר איתן אברמוביץ משמשים כר"מים בישיבה. בנוסף, מלמדים בישיבה באופן קבוע ד"ר זוהר מאור, הרב אבישי שרייבר, ד"ר אבישר הר-שפי ור' אודי דבורקין. לאורך השנים לימדו בישיבה רבנים ואנשי רוח נוספים, בהם הרב מנחם פרומן, הרב אביה הכהן, הרב יהושע אנגלמן, פרופ' חביבה פדיה ופרופ' דוד הנשקה.
דרכה של הישיבה
ישיבת שיח יצחק התנהלה בהובלת דמותו של ראש הישיבה הרב שמעון גרשון רוזנברג, שבהגותו המקיפה והקיומית התייחס, בין השאר, גם להתמודדות העולם הדתי עם התפיסות הפוסטמודרניות המקיפות אותו.
מגמת הישיבה במקורה הייתה להציע לבוגרי ישיבות הסדר כיוון רוחני חדשני, בדרכה של החסידות ומתוך התמודדות עם אתגרי העולם המודרני בכלל ועם הפוסטמודרניזם בפרט. בשנת ה'תשס"א נפתחה מסגרת ההסדר של הישיבה לבוגרי ישיבות תיכוניות ותיכונים וזאת במסגרת הרחבת השאיפה לכדי ניסיון שבישיבה תתהווה "התרחשות לימודית ורוחנית שתצמיח תלמידי חכמים מושרשים בתורה מחד, ומאידך - מצויים היטב בשיח התרבותי הכללי כחלק מעולמם היהודי".
הישיבה משתדלת לפתח אווירה פתוחה וידידותית המאפשרת חירות להזדהות עם אמונותיה ומצוותיה של היהדות מתוך שיח פנימי. תלמידי הישיבה מוצאים מענה לכך בלימוד הישיבתי שאינו מתעלם מהמקורות הללו, אלא מתכתב איתם תוך חתירה כנה לשילוב התורה בכל תחומי הרוח. מתוך כך הישיבה מעודדת יצירה בכל התחומים, יחד עם הלימוד בישיבה, וחלק מתלמידיה אף משתתפים בבמות יצירה שונות, כגון כתב העת "משיב הרוח", תיאטרון "אספקלריא", כתיבה במוסף "שבת" של מקור ראשון ועוד. תלמידים רבים אף מפתחים את כשרונותיהם בתחומי הציור, תיאטרון, שירה, דמיון מודרך, נגינה וכיוצא בזה.
הלימוד בישיבה
הבסיס הוא לימוד הגמרא בעיון, אך בתוכו ישנו עיסוק גם בשאלות ונושאים יסודיים הקשורים לסוגיה. הלימוד משלב יחד עם לימוד הפרשנים הקלאסי גם ניתוח ספרותי של הסוגיות, ולימוד מחקרי מעמיק תוך השוואת הסוגיה למקורות התנאיים ולירושלמי ועיסוק במקורות אקדמיים.
דגש רב מונח על לימודי חסידות, בגישתו של הרב שמעון גרשון רוזנברג יש לחסידות מקום מרכזי בהתמודדות עם השאלות הפוסטמודרניות, ובקבלתן לתוך השיח הדתי.
ספרות תורנית
הישיבה מפיצה את תורתה בערבים וימי עיון וכן בספרים בהוצאתה:
בג"ץ משפחה חדשה ואח' נגד שר העבודה והרווחה
בג"ץ 4293/01 משפחה חדשה ואח' נגד שר העבודה והרווחה ניתן בשנת 2009 ועוסק במעמדה החוקתי של הזכות לאמץ ילד ובהגבלה על גילם של ההורים המאמצים. בית המשפט נמנע מלהכריע בשאלה אם יש זכות חוקתית לאמץ. הוא קבע ש"כלל הפרש הגיל המרבי", הקובע כי באימוץ בין-ארצי הפרש הגילאים המרבי בין המבקשים לאמץ לבין הילד המועמד לאימוץ לא יעלה על 48 שנים, אינו עולה בקנה אחד עם אמות המידה של המשפט המנהלי, ועל כן יש להפעיל שיקול דעת וגמישות ולאפשר גם שתהא חריגה בגיל המבקשים לאמץ. הסמכות להתיר חריגה מצויה בידי הוועדה הסטטוטרית לאישור אימוץ, וניתן לערער על החלטות של עמותות לאימוץ בין ארצי אם אלו דוחות בקשות אימוץ בשל כלל הפרש הגיל המרבי.
אימוץ ילדים
זוגות שאינם מסוגלים להרות, יחידים וזוגות המעוניינים לאמץ ילד מסיבות אחרות, יכולים לאמץ ילדים בהתאם לקריטריונים שנקבעו בישראל. לדוגמה: זוגות חשוכי ילדים רשאים לאמץ תינוק עד גיל שנתיים, זוגות ללא ילדים ביולוגים המבקשים לקדם את תורם לאימוץ והורים לילדים ביולוגים רשאים לאמץ ילד מבוגר שהוא בעל צרכים מיוחדים. משנת 1998 החוק מאפשר לאמץ בישראל ילד ממדינה זרה. אימוץ בין ארצי יכול להיעשות רק באמצעות עמותה מוכרת שקיבלה אישור לעסוק באימוץ בין-מדינתי. אימוץ שלא באמצעות עמותה מוכרת הוא עבירה על החוק. העמותות לאימוץ בין ארצי פועלות בארצות שונות, והעמותה זקוקה לרישוי נפרד ביחס לכל מדינה. באימוץ בין ארצי, הפרש הגילים בין ההורים לילד צריך להיות פחות מ-48 שנים. כשמדובר בבני זוג, חייב הפרש הגילים להיות פחות מ-48 שנה בין הצעיר מבני הזוג לבין הילד. כמו כן, לא ניתן לאמץ באימוץ בין ארצי אם טרם מלאו למבקשים 25 שנה, או אם בני הזוג חיו יחד פחות משלוש שנים, אם אינם גרים בישראל לפחות שלוש מתוך חמש השנים האחרונות, או אם הורשעו בעבר בעבירה נגד קטינים, בעבירות מין או בעבירות אלימות.
השאלה המשפטית
בפני בית המשפט עלתה השאלה אם כלל הפרש הגיל המרבי מהווה פגיעה בזכות חוקתית לאמץ וכן אם הוא מהווה פגיעה בכללי המשפט המנהלי הישראלי.
לדברי העותרים, הזכות למשפחה היא זכות חוקתית, הכוללת את זכות ההורות שניתנת למימוש באמצעות הורות טבעית או בהליך אימוץ. כלל הפרש הגיל המרבי פוגע בזכות זו כיוון שהוא מציב רף נוקשה שלא ניתן לחרוג ממנו. לדבריהם הכלל אינו עומד בתנאי פסקת ההגבלה הקובעת מתי פגיעה בזכות חוקתית תהיה לגיטימית, כיוון שהוא אינו נגזר מהסמכה מפורשת בחוק, אינו הולם את ערכי המדינה, לא נועד לתכלית ראויה ואינו מידתי. כמו כן טענו העותרים שהכלל יוצר אפליה ופוגע בשוויוניות בין הורים המבקשים לאמץ לבין הורים הבוחרים להביא ילדים בדרך הטבעית, בפונדקאות, או בטיפולי הפריה. טענה נוספת היא שהכלל פוגע בטובת הילד המועמד לאימוץ, שכן הוא מונע אימוץ של ילד אשר התנאים במדינת המוצא שלו הם תנאים קשים למחיה. העותרים ביקשו שייקבע שעמותות מוכרות המטפלות בבקשות לאימוץ תורשינה להתיר אימוץ בין ארצי גם כאשר פער הגילאים גדול יותר מ-48 שנים שנקבעו בחוק, וכי ניתן יהיה לערער על החלטת עמותה שתסרב לאפשר אימוץ בשל פער גילים העולה על הפער המרבי.
הזכות החוקתית
הנשיאה דורית ביניש, שלדעתה הצטרף המשנה אליעזר ריבלין, ציינה כי הזכות לחיי משפחה ולהורות הוכרה כזכות חוקתית הנגזרת מכבוד האדם. לכל אדם יש זכות טבעית וראשונית להביא צאצאים לעולם ובכך להגשים את היצר הקיומי להעמיד דור המשך הנושא את המטען הגנטי של הוריו. להורה הביולוגי יש זכות להחזיק בילדיו ולגדלם, ולילד יש זכות לגדול בחיק הוריו הטבעיים בשל קשר הדם שביניהם. זהו "הגרעין הקשה" של הזכות החוקתית לחיי משפחה ולהורות. אשר למעמדה של הזכות להורות ולחיי משפחה שלא כתוצאה מהולדה טבעית והורות ביולוגית, למשל דרך אימוץ, זו טרם הוכרעה.
לגישת הנשיאה ביניש מצאה שישנם שיקולים התומכים במתן מעמד חוקתי לזכות האמורה: ראשית, הצורך הקיומי במימוש הכמיהה לילד באמצעות מנגנון האימוץ שווה בעוצמתו לצורך בהולדה טבעית, במיוחד כשהעותרים מדגישים שטובת הילד הוא העיקרון שמוביל את הליך האימוץ. לפיכך, טובת הילד אינה פוגעת בהכרח בקיומה של זכות חוקתית של המבקשים להפוך להורים באמצעות מוסד האימוץ. שנית, האימוץ הוא הליך פומבי וציבורי הדורש התערבות של המדינה בקביעת הסדר להליך האימוץ. משכך ניתן להכיר בזכות האימוץ כזכות חוקתית בשל התלות הרבה במוסדות השלטון. עם זאת ציינה הנשיאה ביניש כי ההכרה החוקתית בזכות להפוך להורה באמצעות מוסד האימוץ היא קשה ורגישה, ומעוררת שאלות רבות בדבר מהות מוסד האימוץ והיחס בין טובת הילד וזכויות ההורים הביולוגיים לבין רצונם של המבקשים לאמץ ילד. עולה גם השאלה לעניין החובות האקטיביות שראוי להטיל על המדינה וההשלכות המשפטיות על מושגים כגון "הורות משפטית" ו"תא משפחתי" בשיטת המשפט הישראלית. הנשיאה ביניש ציינה שמדינות אחרות נמנעו מלתת מעמד חוקתי לזכות לאימוץ ילד ובבית הדין האירופאי לזכויות אדם אף נקבע כי אין לגזור את הזכות לאימוץ מהזכות לפרטיות ולחיי משפחה. כך או כך, לדברי הנשיאה ביניש הסוגיה החוקתית אינה דורשת הכרעה שכן הפתרון יכול להיות במישור המנהלי בלבד. הנשיאה ביניש העירה שגם אם תוכר זכות חוקתית לאימוץ כמבוקש בעתירה, הרי שבנסיבות המקרה הקונקרטי הפגיעה בזכות לא הייתה חמורה, היות שכלל הפרש הגיל המרבי אינו מונע מהעותרים לאמץ ילד אלא רק מונע מהם לאמץ תינוק בן יומו. הנשיאה הוסיפה שלו הוכחה פגיעה בזכות חוקתית, הרי שכנראה היא הייתה עומדת בתנאי פסקת ההגבלה הקובעים את אמות המידה להגבלה על זכויות.
המשפט המנהלי
אפליה: לגבי טענת העותרים בדבר אפליה בין המבקשים לאמץ ילד באימוץ בין מדינתי לבין יתר הקבוצות (הורות טבעית, פונדקאות והפריה) ציינה הנשיאה ביניש, שיש שונות רלוונטית בין המבקשים לאמץ ילד באימוץ בין-מדינתי לבין יתר הקבוצות, ועל כן לא מדובר באפליה. יש גם הבדל בין אימוץ פנים ארצי לבין אימוץ בין ארצי: באימוץ פנים ארצי קיימת אפשרות לחרוג ולסטות מהנוהל הדורש פער גילאים מקסימלי של 43 שנים בין המבקשים לאמץ ילד לבין המועמד לאימוץ. לעומת זאת, נקבע כי באימוץ בין מדינתי אין מקום לאפשר חריגה מכלל הפרש הגיל המרבי העומד על 48 שנים. נוכח פער הגיל המרבי בין אימוץ פנים לאימוץ בין ארצי ניתן להניח כי ההצדקה לסטות מפער הגילאים המרבי באימוץ בין-מדינתי יהיה קטן יותר מההצדקה לסטיה באימוץ פנים ארצי. לא מדובר באפליה אלא בשוני הנובע מכך שיש הבדל בגיל המרבי לאימוץ.
אשר לאפשרות הערעור: סעיף 36א לחוק אימוץ ילדים, קובע שוועדת הערר הסטטוטורית שהוקמה על פי החוק מוסמכת לשקול בקשות לחריג מכלל הפרש הגיל המרבי באימוץ בין-מדינתי וזאת בנסיבות מיוחדות ויוצאות דופן. פרשנות ראויה של סעיף 36א מובילה למסקנה שמי שמבקש לאמץ באימוץ בין-מדינתי ונמצא לא כשיר לכך, בין היתר בשל דרישת הגיל המרבי, רשאי לערור בפני ועדת הערר באופן המאפשר בחינה פרטנית של נסיבות עניינו. ועדת הערר מהווה גוף ציבורי בעל מאפיינים מעורבים: מנהליים ומעיין שיפוטיים. על אף שוועדת הערר תשקול מקרים חריגים ואין מטרתה לפרוץ את גבולות כלל הפרש הגיל המרבי, היא תגבש אמות מידה לסטיה מהכלל הנדון ותגבילן למקרים מיוחדים ויוצאי דופן. לדברי הנשיאה ביניש מנגנון החריגה בחוק האימוץ נותן מענה לסעד העיקרי שהתבקש על ידי העותרים לאפשר חריגים לכלל ולנורמה שנקבעה. משכך קיבלה הנשיאה ביניש את העתירה באופן חלקי במובן זה שהאפשרות לסטות מהכלל אינה נתונה בידי העמותות הפרטיות אלא בידי ועדת הערר הסטטוטורית הפועלת על פי חוק האימוץ.
השופט ריבלין קבע כי יש לבדוק את היחס בין בדיקה פרטנית לבין הסדר גורף כך שבדיקה פרטנית תוביל ברוב המקרים לתוצאה מדויקת, ראויה ונכונה מאשר הסדר גורף. קביעת הסדר גילאים כהסדר גורף שאין לחרוג ממנו אינה רלוונטית לעניין טובת הילד וטובת המבקשים לאמץ כאחד, ומהמשפט המשווה ניתן ללמוד כי אין הפרש גילאים אחד ומקובל החוצה גבולות. מתן סמכות לוועדת הערר מניח בהכרח כי הכלל עצמו אינו מוחלט, שהרי אחרת לא הייתה הוועדה מוסמכת לסטות ממנו.
הזכות החוקתית
השופטת אילה פרוקצ'יה קבעה כי הזכות למשפחה היא זכות מוגנת הממוקמת במקום גבוה במדרג הזכויות, לאחר ההגנה על הזכות לחיים ולשלמות הגוף. המשפט הבינלאומי מכיר בזכות להקים משפחה ו מעגנות את חשיבות הזכות לכיבוד הפרטיות וחיי המשפחה. זכות המשפחה נתונה לחופש הבחירה של האדם, והשלטון מוגבל בהתערבותו בחופש זה. כמו כל הזכויות המוגנות מפני התערבות גם ההגנה על זכות המשפחה אינה מוחלטת ובמצבים חריגים עשויים החוק והשלטון להתערב ולהצר את היקף ההגנה. במקרה כזה יש לבדוק אם הפגיעה בערך המשפחה עומדת במבחני פסקת ההגבלה. מערך האימוץ נועד לתת מענה הולם לצרכיו של ילד נזקק שהסביבה הטבעית אליה נולד אינה מסוגלת לספק את צרכיו הבסיסיים. השלטון לא צריך לפעול כדי לאפשר את מימוש הזכות, ואין זכות חוקתית לאמץ ילד, אך אדם המחליט לממש את זכות ההורות בדרך של אימוץ מוגן מפני התערבות השלטון. מימוש האימוץ כפוף להסדרים אשר נקבעו על ידי המדינה והם אלו שמקדמים את טובת הילד. מדינת ישראל חתמה ואשררה את האמנה בדבר זכויות הילד. בה נקבע מקומו המרכזי של עקרון טובת הילד, כך שכלל החלטה המתקבלת בעניינו של הילד צריכה להתחשב בטובתו. גם במשפטן של מדינות אחרות אין זכות לאמץ ואף נקבע שאין לראות באימוץ משום זכות חוקתית, מאחר שהכרה כזו עלולה לשבש את האיזון הראוי בין השיקולים והאינטרסים השונים הפועלים בהליך האימוץ. משכך, אין למי שמבקשים לאמץ זכות חוקתית. זכות שבדין או זכות חוקתית לאימוץ אינה מוכרת ועל כן דין טענות העותרים במישור החוקתי להידחות.
המשפט המנהלי
השופטת פרוקצ'יה קבעה כי קביעת פער גיל מרבי אינה מהווה אפליה בין הורות טבעית לבין אימוץ. זאת כיוון שהמדינה אינה מעורבת בהורות טבעית, אך היא בהליכי אימוץ המדינה אחראית על רווחת הילד ולכן היא רשאית ואף חייבת לקבוע את תנאי הכשירות. קביעת פער הגילאים המרבי בין ההורה המאמץ למאומץ נעשתה על ידי אנשי מקצוע והכלל אינו שולל את האימוץ, מאחר שאדם שגילו מעל 48 יכול לאמץ ילד שגילו תואם לפער המרבי או פחות ממנו. כלל הפרש הגיל המרבי עומד במבחן הסבירות. הוא מתמקד בטובת הילד, כאשר פער הגיל בין המאמץ למאומץ רואה לעיניו את רווחת הילד המאומץ בנקודות זמן שונות על ציר שנות חייו.
החלטה
בית המשפט קבע בדעת הרוב שכלל הפרש הגיל המרבי לא מונע מהעותרים את זכותם לאמץ ילד, אלא מונע מהם לאמץ תינוק בן יומו. משכך, סוגיית ההכרה החוקתית בזכות להפוך להורה באמצעות מוסד האימוץ אינה דורשת הכרעה.
העתירה התקבלה באופן חלקי במישור המנהלי, בקביעה שיש אפשרות לסטות מכלל הפרש הגיל המרבי. הסמכות לעשות כן אינה בידי העמותות הפרטיות אלא בידי ועדת הערר הסטטוטורית הפועלת לפי סעיף 36א לחוק האימוץ. הוועדה מחויבת לנהוג בהגינות, סבירות ומידתיות, וכי עמדה השוללת לחלוטין שיקול דעת לחריגה מכלל הפרש הגיל המרבי באימוץ בין ארצי, אינה מקיימת אמות מידה אלו.
לקריאה נוספת
•חנן גולדשמידט, "תעודת הזהות המפוספסת של משפחת ישראלי- השלכות משפטיות של הפסיקה בנוגע לאימוץ על ידי זוג חד מיני" המשפט ז (תשס"ב) 217.
•דפנה ברק-ארז, "על סימטריה ונייטרליות: בעקבות פרשת נחמני", עיוני משפט כ (תשנ"ו) 197, בעמ' 199–200.
•אהרן ברק, "חוקת המשפחה: היבטים חוקתיים של דיני המשפחה", משפט ועסקים טז, (תשע"ד) (דצמבר 2013) 26.
גטו רומא
גטו רומא היה גטו שהוקם ברומא בשנת 1555, ברובע סנטאנג'לו שבעיר, כשלושים שנה לאחר הקמת הגטו היהודי הראשון - בוונציה. יהודי רומא חויבו לגור בגטו במשך 242 שנה, עד שנת 1798, אז כבש נפוליאון בונפרטה את רומא, והגטו בוטל זמנית. הקמת הגטו באה בעקבות בולה של האפיפיור פאולוס הרביעי, כי היהודים הם רוצחי ישו ואינם יכולים לחיות כאזרחים שווי זכויות בעיר אחת עם הקתולים. הכרזת האפיפיור, שניתנה ב-14 ביולי 1555, כונתה בשם Cum nimis absurdum, על שם משפט הפתיחה שלה שקבע "יהיה זה אבסורדי ויגרום לאי נחת מוחלטת, שהיהודים אשר נמצאו חייבים בדין באשמתם ונידונו על ידי האל לשעבוד נצחי...", ולמילים אלו נלוו הגזרות שהוטלו על היהודים. האשמה זו הוסרה בשנת 1963 על ידי האפיפיור יוחנן ה-23. האיגרת ציוותה על יהודי רומא לעזוב את בתיהם ברחבי העיר ולהתרכז ברובע מוקף חומה, בחלקו הדרומי של שדה מרס, ששעריו היו ננעלים בלילה. פרק הזמן שהוקצב למעבר היה שישה חודשים, ובמהלכם היה על היהודים למכור לנוצרים את רכוש הדלא-ניידי והעסקים שבבעלותם, שלפי הערכה נמכרו בכחמישית מערכם האמיתי. גזרה זו הייתה רק אחת מהגזרות שניחתו על היהודים באותה תקופה.
הגטו אמנם בוטל באופן רשמי ב-1798, אך הוחזר לתוקפו מעט אחרי שמדינת האפיפיור חזרה לשלוט בעיר. ב-1848 בוטל שוב הגטו, במהלך מרד, אך שוב באופן זמני. הגטו בוטל באופן סופי ב-1870.
התחום המקורי שנקבע לגטו היה בדרומו של שדה מרס בין נהר הטיבר, באזור שבו היה עולה על גדותיו לעיתים קרובות (ראו תמונה משמאל עם סימן הגאות) ועד למרכז העתיק של רומא, ברחוב ויה דל פורטיקו ד'אוטביה (Via del Portico d'Ottavia). שטחו המקורי של הגטו עלה על 23 אלף מטר רבוע, ובסוף המאה ה-17 כבר חיו בו כעשרת אלפים תושבים בצפיפות גבוהה. בשנת 1823 הוחלט להרחיבו צפונה, וכך הגיע הגטו כמעט עד לרחובות הקרויים כיום ויה דל פונרי (Via del Funaro) וּוִיָה דל פלנאני (Via dei Falegnani). שער הכניסה לגטו נקבע בין הרחובות.
מיקום הגטו
ָמיקומו של הגטו משני צידי הטיבר נחשב לגרוע מבחינה גאוגרפית. השטח הוצף כאשר הנהר עלה גדותיו. למשל, ביום 24 באוקטובר 1598, בימי (כהונתו האפיפיורית והשלטונית) של קלמנס השמיני, (נהר) הטיבר הגיע עד לסימן המופיע בתמונה משמאל.
אזור טרסטברה (מעבר לטיבר) וכן האזור הנוכחי של הגטו, נבחרו על ידי האפיפיורים להושבת היהודים, בשל מיקומם הגרוע: אזור בוצי מוכה קדחת ושיטפונות. על פי העקרונות הקתולים אסור היה להשמיד את היהודים בימי הביניים. הם היו צריכים לשמש עדות חייה למה שקורה לאלה שלא קיבלו את הנצרות ולכן היה צריך להחזיק אותם בחיים אבל בתנאים משפילים של עוני ובין השאר כך נבחר מיקומו הגאוגרפי של הגטו.
האתרים בגטו
"מזרקת הצבים" הוזמנה על ידי משפחת מטאי (Mattei) מאת ג'אקומו דלה פורטה (Giacomo della Porta) בשנת 1580, אך הצבים לא היו חלק מההזמנה או מהמזרקה המקורית. אלה הוספו במאה ה-17 על ידי פסל אלמוני, כנראה ברניני.
בקמרונותיו של תיאטרון מרצ'לו (Teatro di Marcelo), באזור המתחיל בוויה דל פורטיקו ד'אוטביה, היו חנויות רבות של יהודים, והוא כונה "שוק היהודים".
בתחום הגטו נמצאת כנסיית סנט אנג'לו אין פסקריה (Sant Angelo in Pescheria), שאליה הובאו היהודים בכפייה על מנת לשמוע דרשות נגד האמונה היהודית. על הכנסייה מופיעה, עד היום, כתובת בגנות היהודים והיהדות.
בתי הכנסת
היות שחל איסור לבנות בתי כנסת חדשים, הוסיפו יהודי רומא לבית הכנסת הקיים ארבעה בתי כנסת חדשים: הוותיק - איל טמפיו (Il Tempio), בית הכנסת הסיציליאני - של יהודי סיציליה (שגורשו על ידי מלכי ספרד במהלך גירוש ספרד), בית הכנסת הקאסטיליאני או "בית כנסת ההיכל" (Il Tempio nouvo), ובית הכנסת החדש.
ליטל מילטון
ג'יימס מילטון קמפבל ג'וניור (באנגלית: James Milton Campbell, Jr.; 7 בספטמבר 1934 - 4 באוגוסט 2005), הידוע בכינויו ליטל מילטון (Little Milton), היה זמר וגיטריסט בלוז אמריקאי. שלושת להיטיו המפורסמים ביותר היו: "Grits Ain't Groceries", "We're Going to Make It" ו-"The Blues is Alright". זכה לפרסום בעיקר בשנות ה-60 ונחשב אחד מהפחות ידועים מבין המבצעים הגדולים של הבלוז. המוזיקה שיצר היא שילוב של מבנים ליריים מסורתיים יחד עם צליל חלק והפקה מהוקצעת.