cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פורשה
לאחר מלחמת העולם השנייה
49 היחידות הראשונות של דגם ה-356 יוצרו בסדנה בעיר גמונד שבקרינתיה, כאשר באפריל 1950 עבר הייצור לעיר צופנהאוזן אשר בפרברי שטוטגרט, שם גם שוכן מטה החברה כיום. המכונית הייתה מצוידת במנוע בוקסר אחורי מקורר אוויר, ועל כן בעלת צליל מנוע דומה לזה של החיפושית. בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה נוצר מחסור גדול בחלקים ורכיבים, כאשר מלאי החברה הצטמצם משמעותית והאספקה הייתה מוגבלת מאוד. עקב כך הכילה בתחילה הפורשה 356 מכלולים רבים של חברת פולקסווגן כגון מנוע, תיבת הילוכים ומערכת המתלים, אך חלקים אלו הוחלפו במהירות לחלקים מייצור עצמי, כולל המנוע האחורי. אף על פי שחלקה בתחילה רכיבים עם החיפושית, נחשבת מכונית ה-356 כדגם הראשון של פורשה, מאחר שהייתה למכונית הראשונה אשר נמכרה על ידי החברה הצעירה, והראשונה אשר נשאה את השם פורשה.
בשנת 1953 הציגה פורשה את מכונית הספורט והמרוצים הפורשה 550.
פורשה 911
לאחר הצלחות מוטוריות בזירות המרוצים בעזרת דגמים שונים בהם הפורשה 550, הציגה פורשה בספטמבר 1963 את מכונית הפורשה 911 אשר זכתה לתהילה. הפורשה 911 היא מכונית 2+2 (שני מושבים קדמיים ובנוסף שני מושבים אחוריים קטנים), בעלת מנוע בוקסר 6 צילינדרים אחורי. עד לסדרת ה-996 אשר הוצגה בשנת 1998, היו כל מנועיהן של מכוניות ה-911 מקוררי אוויר, כאשר לאחר מכן היו למקוררי מים. דגם הפורשה 911 הוא המזוהה יותר מכל עם חברת פורשה, נמכר עד היום בגרסאות משופרות בהצלחה עצומה, ונוחל הצלחות מוטוריות על מסלולי המרוצים. הפורשה 911 נחשבת גם כיום, יותר מחמישים שנה לאחר יציאתה לשוק, למופת של מכונית ספורטיבית ומהנה לנהיגה.
פעילות גלובלית
בשנת 1996 חתמה חברת פורשה על חוזה לשיתוף פעולה תעשייתי עם חברת ואלמט הפינית (VALMET). כאשר חברת פורשה התקשתה לעמוד בקצב ההולך וגובר של ביקושים לדגם הבוקסטר, הוחלט לבצע מיקור חוץ ולהעביר חלק מהייצור לחברה הפינית. החל מ-1997 נכנס שיתוף הפעולה לתקפו והוארך בהמשך עד לשנת 2008.
גם כיום משמשת "פורשה" כחברה לתכנון הנדסי, כפי שהייתה בראשית דרכה. ממרכז הפיתוח שלה בוואיסק, 25 ק"מ מערבית לשטוטגרט, שנפתח ב־1972 סייעה חברת פורשה בתכנון המכונית הרוסית לאדה סאמארה, הסיאט איביזה והאופל זאפירה. כמו כן נתנה החברה שירותי ייעוץ הנדסי לחברת דייהו, לחברת סטודיבייקר, לחברת סובארו ועוד. מרכז הפיתוח האמור מעסיק 2,500 מהנדסים ועוסק כיום בפרויקטים של חטיבת המכוניות של פורשה עצמה. בנוסף רכשה חברת פורשה ב-2001 25% מחברת Bertrandt AG, המתמחה בתכנון ופיתוח רכב.
במרוצים
החל משנת 1948 החלה פורשה להתחרות במרוצי מכוניות. לאורך השנים החברה ידעה הצלחות רבות בדמות ניצחונות רבים במגוון רחב של מרוצים שונים וקטגוריות שונות, כולל עשרות זכיות באליפויות שונות אשר רבות מהן מרוצי סיבולת יוקרתיים למרחקים ארוכים. בין מרוצים אלה ניתן למנות את מרוץ הטארגה פלוריו באיטליה ואת מרוץ הקאררה פאנאמריקנה במקסיקו. פורשה היא מותג הרכב המצליח ביותר בהיסטוריית מרוצי המכוניות בעולם. כמו כן, פורשה היא יצרנית רכבי המרוץ הגדולה בעולם, כאשר בשנת 2006 החברה ייצרה 195 מכוניות מרוץ לקבוצות מרוץ שונות ברחבי העולם, ואילו ב-2007 ייצרה 275 מכוניות. עיקר המוניטין המוטורי של פורשה נבנה לאחר הצלחת החברה במרוץ 24 השעות של לה מאן היוקרתי, מרוץ בו ניצחה 18 פעמים, מספר המהווה שיא זכיות ליצרנית רכב במרוץ. מרוצים אלו היוו חלק חיוני במחקר והפיתוח המתמשך של החברה בתחום ההנדסה, כאשר באופן מסורתי טכנולוגיות ופיתוחים אלו אשר פותחו למרוצי המכוניות נמצאו בסופו של דבר במכוניות החברה הסדרתיות.
השנים הראשונות
את מורשת המרוצים של פורשה ניתן לייחס החל מה-11 ביולי 1948 כאשר הרבט קיס אחיינו של פרדיננד פורשה נהג במכונית הפורשה מרכב מס' 1 במרוץ המכוניות הראשון שנערך באוסטריה לאחר המלחמה, מרוץ בו זכה בניצחון הקטגוריה בה התמודד. בשנות החמישים והשישים התמודדה החברה רק עם מכוניות בעלות מנועים בנפח קטן כאשר היא מנצחת מרוצים רבים בקטגוריות השונות בהן התמודדה, ומדי פעם גם ניצחונות כלליים במרוצים מול מכוניות אבטיפוס ייעודיות בעלות מנועים בנפח גדול יותר. אחד מניצחונות כלליים אלו והנודע שבהם היה במרוץ הטארגה פלוריו שנערך באיטליה בשנת 1956, מרוץ בו התמודדה החברה על ידי מכונית הפורשה 550. מרוץ הטארגה פלוריו היה מרוץ סיבולת יוקרתי אשר נהוג היה להתקיים החל משנת 1906 בהרי סיציליה בדרכים ובכבישים ציבוריים. מסלול המרוץ היה בעל עקומות ופניות חדות רבות, בכבישים הרריים בגובה רב כאשר לעיתים קרובות במהלך המרוץ מרחשים שינויי אקלים קיצוניים. היה נחשב אחד המרוצים הקשוחים והמפרכים ביותר באירופה. בנוסף ידעה החברה ניצחונות במרוץ זה בשנים 1959, 1960, 1964, ובין השנים 1966–1970, ועל ידי מכוניות נוספות דוגמת הפורשה 904, הפורשה 718, פורשה 906, 907, 908 והפורשה 910. ניצחון נוסף במרוץ זה בו זכתה החברה היה בשנת 1973 על ידי מכונית הקאררה RSR. בשנת 1957 זכתה החברה בניצחון ראשון בפורמולה 2 בגרנד פרי הגרמני, זאת על ידי גרסה משופרת בעלת מושב אחד של מכונית הפורשה 550 A ספיידר. בשנת 1959 זכתה החברה בניצחון הראשון שלה במרוץ טיפוס גבעות, זאת על ידי מכונית הפורשה 718 RSK ספיידר. בשנת 1960 זכתה פורשה באליפות העולם ליצרנים בפורמולה 2 בראשותו של נהג המרוצים הבריטים סטירלינג מוס על ידי מכונית הפורשה 718. בשנת 1962 במהלך הגרנד פרי הצרפתי זכתה פורשה במרוץ הפורמולה 1 הראשון שלה, זאת על ידי הנהג דן גורני ומכונית הפורשה 804 בעלת מנוע 8 צילינדרים. הצלחות נוספות של החברה בפורמולה 1 היו בעונות 1984–1986 כאשר קבוצת מקלארן הבריטית זכתה באליפות העולם ליצרניות ואלן פרוסט וניקי לאודה זכו באליפות העולם לנהגים, זאת כאשר פורשה סיפקה את מנועי המכוניות.
ראלי
ראלי ומרוצי שטח מהווים חלק משמעותי בהיסטוריה המוטורית של פורשה החל מניצחונו של האנס הרמן במרוץ הקאררה פאנאמריקנה היוקרתי בשנת 1954 בקטגוריית 1,500 סמ"ק על ידי מכונית הפורשה 550 ספיידר. במהלך השנים התמודדה הפורשה 911 במרוצי הראלי השונים כאשר היא זוכה להצלחות. בשנת 1967 זכתה החברה באליפות העולם בראלי בקטגוריית סדרת גרופ 1 למכוניות טורינג על ידי מכונית הפורשה 912. בנוסף זכתה פורשה שלוש שנים ברציפות בשני המקומות הראשונים במרוץ הראלי מונטה קרלו בין השנים 1968–1970. בשנת 1970 זכתה החברה באליפות הבינלאומית ליצרנים (IMC). בנוסף ידעו מכוניות החברה הצלחות תחת קבוצות מרוץ פרטיות דוגמת ז'אן-פייר ניקולא אשר זכה במרוץ הראלי מונטה קרלו בשנת 1978 על ידי מכונית פורשה 911SC פרטית. בשנים 1984 ו-1986 זכתה החברה במרות הראלי פאריס-דאקר על ידי מכונית הפורשה 953, גרסת הראלי של הפורשה 911, ועל ידי הפורשה 959.
מרוצי סיבולת וטורינג
במהלך השנים התמודדה החברה רבות במרוצי סיבולת, אחד מן המפורסמים שבהם הוא מרוץ 12 השעות של סברינג כאשר ניצחונה הכללי הראשון במרוץ של פורשה הגיע בשנת 1960 על ידי מכונית הפורשה 718RSK 60 ספיידר של הנהגים האנס הרמן ואוליבר גנדביאן. נכון לשנת 2015 פורשה מחזיקה במספר שיא של 18 ניצחונות כלליים ו-47 ניצחונות קטגוריה במרוץ זה. מרוץ מפורסם נוסף הוא מרוץ 24 השעות של דייטונה בו זכתה החברה לראשונה בשנת 1968 על ידי מכונית הפורשה 907. לחברה ניצחון נוסף במרוץ זה במתכונתו הראשונית כאשר היה מרוץ 1,000 ק"מ בשנת 1959, זאת על ידי מכונית הפורשה 718. נכון לשנת 2016 פורשה מחזיקה במספר שיא של 22 ניצחונות כלליים ו-64 ניצחונות קטגוריה במרוץ זה. בשנת 2015 זכתה החברה באליפות העולם במרוצי סיבולת.
מרוץ 24 השעות של לה מאן
למרוץ 24 השעות של לה מאן היה חלק חשוב בהצלחה המוטורית של פורשה, כאשר במהלך השנים זכתה החברה במספר שיא של 18 זכיות במרוץ הסיבולת המפורסם. ניצחונה הכללי הראשון במרוץ זה של פורשה הושג בשנת 1970 על ידי מכונית הפורשה 917, זאת לצד זכייה שנייה רצופה בשנה שלאחר מכן. החל מאמצע שנות השבעים ועד לתחילת התשעים היו מרוצי לה מאן בסימן שליטה מוחלטת של פורשה.
====סקירת השנים במרוץ לה מאן==== בשנת 1951 הייתה פורשה יצרנית הרכב הגרמנית הראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה אשר הצטרפה להתמודדות במרוץ. בשנה זו התמודדה על ידי זוג מכוניות פורשה 356 עשויות מרכב אלומיניום בעלות מנוע בנפח 1.1 ליטרים, מס' 46 של הנהגים אוגוסט ואלה ואדמונד מושה ומס' 47 של הנהגים רודולף סוארווין ורוברט ברונה. מכונית הפורשה מספר 47 התרסקה במהלך האימונים לפני המרוץ ולא השתתפה במרוץ עצמו. מכונית הפורשה 46 זכתה בניצחון הקטגוריה בה התמודדה והגיעה אל המקום ה-20 בניקוד הכללי של המרוץ. דירוג סופי במרוץ: 20
בשנת 1952 התמודדו שלוש מכוניות פורשה 356, שתיים של החברה ואחת של קבוצה פרטית. עבור הקבוצה הפרטית המירוץ הסתיים לאחר תאונה, כאשר מכונית ה-356 מס' 51 של הנהגים הושקה פון הנסטיין ופיטרמקס מולר נאלצה לפרוש לאחר בעיות בתיבת ההילוכים. מכוניתם של ואלה ומושה הייתה מכונית הפורשה היחידה אשר סיימה את המרוץ כאשר זכתה שוב בניצחון קטגוריית ה-1.1 ליטרים והגיעה אל המקום ה-11 בניקוד הכללי. מרוץ שנה זו בולט בעיקר על ידי הנהג פייר לבג כאשר הייתה זו הפעם היחידה בתולדות הלה מאן בה התמודד במכונית נהג יחיד. לבג, ללא נהג שותף, נהג במשך 23 שעות עד אשר תקלה בתיבת ההילוכים גרמה לשבר במנוע מכוניתו ולפרישתה. לבג נהרג במהלך מרוץ לה מאן 3 שנים לאחר מכן בתאונה אשר הייתה לקטלנית ביותר בהיסטוריית הספורט המוטורי בעולם. דירוג סופי במרוץ: 11
בשנת 1954 קבוצת פורשה הרשמית מנתה ארבע מכוניות פורשה 550, מתוכן שלוש בנפח 1.5 ליטרים ואחת בנפח 1.1 ליטרים. מנועים אלה היו מסוג חדש ותוכננו על ידי ארנסט פורמן. שתי מכוניות 1.5 ליטר פרשו בגלל תקלות מנוע, בעוד מכונית מס' 39 של הנהגים ג'וני קלאס ופייר סטאס זכתה בניצחון קטגוריית ה-1.5 ליטר והגיעה אל המקום ה-12 בדירוג הכללי של המרוץ, והמכונית מס' 47 של הנהגים זורה דנטוב וגונזג אוליבייה זכתה בניצחון קטגוריית ה-1.1 ליטר והגיעה אל המקום ה-14 בדירוג הכללי. דירוג סופי במרוץ: 12,14
בשנת 1955 התמודדו במרוץ 6 מכוניות 550 ספיידר, שלוש מתוכן על ידי פורשה (שתיים בנפח 1.5 ליטר ואחת בנפח 1.1 ליטר) ושלוש על ידי קבוצות פרטיות (גם כן שתיים בנפח 1.5 ליטר ואחת בנפח 1.1 ליטר). במהלך מרוץ זה התרחשה התאונה הקשה ביותר בהיסטוריית המרוצים בעולם אשר גרמה להרג 80 אנשים, כמו גם למותו של הנהג פייר לבג. במרוץ זה סיימו מכוניות הפורשה 550 ספיידר במקומות 4-5-6 בדירוג הכללי במרוץ. דירוג סופי במרוץ: 4-5-6
בשנת 1956 אזור רחבת הטיפולים (פיט) נבנה מחדש לאחר התאונה הקשה. פורשה התמודדה על ידי זוג מכוניות פורשה 356 וזוג מכוניות 550 RS קופה, כאשר זוג נוסף של 550 התמודדו על ידי קבוצות פרטיות. המכונית היחידה אשר סיימה את המרוץ הייתה המכונית מס' 25 של הנהגים ריכארד פון פרנקנברג וולפגנג פון טריפס אשר הגיעה אל המקום החמישי בדירוג הכללי של המרוץ. הישג זה נחשב לטוב ביותר עד לאותו זמן של פורשה במרוץ לה מאן, מאחר שהמרוץ בשנה הקודמת בה התרחשה התאונה הקשה לא היה מרוץ טיפוסי. דירוג סופי במרוץ: 5,13
בשנת 1957 פורשה התמודדה עם מכונית הפורשה 718 RSK החדשה שלה, לצד זוג מכוניות 550A RS. בנוסף קבוצות פרטיות התמודדו עם זוג 550 נוסף ופורשה 356 אחת. הפורשה היחידה אשר סיימה את המרוץ הייתה 550A RS של קבוצה פרטית אשר זכתה בניצחון קטגוריית ה-1.5 ליטרים והגיעה אל המקום השמיני בדירוג הכללי. דירוג סופי במרוץ: 8
בשנת 1958 פורשה חגגה 10 שנות ייצור של מכוניות ספורט והתמודדה על ידי שלוש מכוניות 718 RSK של קבוצת החברה הרשמית לצד זוג מכוניות 550A RS של קבוצות פרטיות. בשנה זו ידעה החברה הצלחה גדולה במרוץ בדמות מקומות 3-4-5 בדירוג הכללי ופודיום ראשון לחברה במרוץ. מכונית ה-718 RSK מס' 29 בנפח 1.6 ליטרים של הנהגים ז'אן בהרה והאנס הרמן זכתה בניצחון קטגוריית 2.0 ליטרים והגיעה אל המקום השלישי בדירוג הכללי של המרוץ. במקום הרביעי זכתה מכונית ה-718 בנפח 1.5 ליטרים מס' 31 של הנהגים אדגר בארת' ופול פרר כולל ניצחון קטגוריית ה-1.5 ליטר. ובמקום החמישי ה-550A RS ספיידר מס' 32 של הנהגים קרל גודין דה בופור והרברט לינגה. דירוג סופי במרוץ: 3-4-5,10
לאחר ההצלחה בשנת 1958 מרוץ 1959 היה כישלון מוחלט עבור פורשה. שלוש מכוניות 718 התמודדו במרוץ על ידי הקבוצה הרשמית של החברה לצד שתי מכוניות 718 ומכונית 550 אחת של קבוצות פרטיות. כל שש המכוניות פרשו עקב בעיות טכניות (שלוש עם בעיות מנוע ושלוש עם בעיות בתיבת ההילוכים). דירוג סופי במרוץ: 0
בשנת 1960 התמודדה פורשה במרוץ על ידי שלוש מכוניות פורשה 718 RS60 אשר היוו שדרוג ל-718 RSK, בנוסף למכונית פורשה 356B קאררה אבארת' GTL 1.6, אשר נבנתה בשיתוף פעולה עם חברת אבארת'. זוג מכוניות 718 RS60 נוספות התמודדו על ידי קבוצות פרטיות. מכונית ה-356B הגיעה אל המקום ה-10 בדירוג הכללי של המרוץ וזכתה בניצחון קטגוריית ה-1.6 ליטר. שלוש מכוניות 718 בנפח 1.6 ליטר נאלצו לפרוש עקב בעיות במנוע. מכונית ה-718 בנפח 1.5 ליטר סיימה במקום ה-11. דירוג סופי במרוץ: 10-11
בשנת 1961 פורשה התמודדה עם שלוש מכוניות 718 RS61 בנוסף למכונית 356B קאררה אבארת' GTL 1.6. מכונית 356B נוספת התמודדה על ידי קבוצה פרטית של יבואן מכוניות פורשה בצרפת אוגוסט וולה. מכונית הפורשה 718 RS61 בנפח 2.0 ליטרים מס' 33 של הנהגים בוב הולברט ומאסטן גרגורי הגיעה אל המקום החמישי בדירוג הכללי של המרוץ וזכתה בניצחון קטגוריית ה-2.0 ליטר. מכונית ה-718 מס' 32 של הנהגים הנס הרמן ואדגר בארת' הגיעה אל המקום השביעי בדירוג הכללי, ומכונית ה-356B אבארת' של הנהגים בן פון והרברט לינגה הגיעה אל המקום העשירי. דירוג סופי במרוץ: 5,7,10.
בשנת 1962 התחרו רק שלוש מכוניות מתוצרת פורשה, שלושתן מכוניות 356B אבארת' GTL, שתיים של קבוצת פורשה ואחת של קבוצתו הפרטית של היבואן וולה. התוצאה הטובה ביותר עבור פורשה הושגה על ידי ה-356B מס' 34 של הנהגים אדגר בארת' והאנס הרמן שסיימו בדירוג הכולל במקום השביעי בנוסף לניצחון קטגוריית ה-1.6 ליטר. דירוג סופי במרוץ: 7,12
בשנת 1963 התמודדו במרוץ ארבע מכוניות פורשה, כולן של הקבוצה הרשמית של החברה. מכונית 718 W-RS ספיידר, 718 GTR קופה בעלת מנוע 8 צילינדרים בנפח 2.0 ליטר חדש, ושתי מכוניות 356B GS קאררה 2 GT בעלות מנוע 4 צילינדרים בנפח 2.0 ליטר. התוצאה הטובה ביותר עבור פורשה הושגה על ידי מכונית 718 W-RS מס' 28 של הנהגים אדגר בארת' והרברט לינגה אשר הגיעה אל המקום השמיני. מאחר שקטגוריית ה-2.0 ליטר למכוניות אב טיפוס בוטלה הם נאלצו להתחרות בקטגוריית ה-3.0 ליטר כך שניצחון קטגוריה נמנע מהם. כל המכוניות אשר סיימו לפניהם היו בעלות נפח מנוע 3.0 ליטר. דירוג סופי במרוץ: 8
בשנת 1964 פורשה התמודדה עם שמונה מכוניות 904 חדשות אשר הציגה, שלוש מתוכן על ידי צוות החברה הרשמי כולל שתי מכוניות 8 צילינדרים (היחידות שנבנו אי פעם). מכונית 904 אחת התרסקה במהלך האימונים ולא התחרתה במרוץ, התוצאה הטובה ביותר אשר הושגה עבור החברה הייתה מקום שביעי בדירוג הכללי וניצחון קטגוריית ה-2.0 ליטר על ידי הפורשה מס' 34 של הנהגים רוברט בושה וגיא ליגייר של קבוצתו הפרטית של אוגוסט וולה. כל המכוניות אשר סיימו לפניהם היו מכוניות 3 ליטרים ומעלה דוגמת מכונית השלבי קוברה בנפח 4.7 ליטר. דירוג סופי במרוץ: 7-8,10-11-12
בשנת 1965 פורשה התמודדה שוב עם שמונה מכוניות 904 כולל אותן שתי מכוניות שמונת הצילינדרים אשר התחרו בשנה שלפני כן. אחת ממכוניות שמונת הצילינדרים לא השתתפה במרוץ עקב תקלות, כאשר השנייה פרשה באמצע המרוץ עקב תקלות. בנוסף למכוניות הארבעה צילינדרים השתתפו במרוץ בשנה זו גם שתי מכוניות 904 בעלות 6 צילינדרים. אחת ממכוניות השישה צילינדרים פרשה עקב תקלת מנוע, בעוד שהשנייה, מכוניתם של הנהגים הרברט לינגה ופיטר נוקר, סיימה במקום ה-4. דירוג סופי במרוץ: 4-5.
בשנת 1966 הציגה פורשה את מכונית המרוץ פורשה 906, מכונית אבטיפוס ייעודית למרוצים הראשונה של החברה, פרי חזונו של היו"ר פרדיננד פייך. מכונית זו פותחה ותוכננה במיוחד למרוץ לה מאן ולקטעי הישורת הארוכים. בנוסף פורשה התחרתה במרוץ על ידי 6 מכוניות 906 בעלות 6 צילינדרים, חמש ישירות על ידי צוות המפעל ואחת על ידי צוותו של אוגוסט וולה, ולראשונה במרוץ לה מאן התמודדה פורשה 911, אשר התחרתה על ידי קבוצה פרטית. תוצאות המרוץ עבור פורשה היו טובות כאשר ארבע מכוניות ה-906 סיימו במקומות 4-5-6-7, כאשר לפניהם 3 מכוניות פורד GT40 בעלות מנוע בנפח 7 ליטר. דירוג סופי במרוץ: 4-5-6-7.
בשנת 1967 החל עידן פורשה תחת פרדיננד פייך, עידן בו השקיעה החברה רבות במרוצים ובפיתוח מכוניות מרוץ ייעודיות כאשר רבות כאלה הוצגו, אחת מהן היא הפורשה 907 אשר הוצגה והתמודדה לראשונה במרוץ לה מאן. שתי מכוניות 907 נרשמו למרוץ על ידי צוות חברה, יחד עם שתי מכוניות פורשה 910, ומכונית 906 אחת. 906 נוספת וארבע מכוניות פורשה 911 נרשמו על ידי קבוצות פרטיות, כאשר בסה"כ התחרו במרוץ מספר שיא של 10 מכוניות פורשה, כולן בעלות מנועי 6 צילינדרים בנפח 2.0 ליטרים. כהצעתו של פרדיננד פייך הועבר מושב הנהג במכונית ה-907 מצד שמאל המסורתי (בדומה למכוניות הכביש בגרמניה) לצד ימין (בדומה למכוניות הכביש באנגליה), שינוי זה העניק יתרונות רבים מאחר שבמסלולי המרוצים נוהגים בכיוון השעון. גם במרוץ זה ידעה פורשה הצלחה רבה כאשר מכוניות החברה להן מנועי 2.0 ליטרים סיימו במקומות 5-6-7-8 אחרי מכוניות ה-7 ליטר של פורד וה-4 ליטר של פרארי. מכונית הפורשה אשר השיגה את התוצאה הטובה ביותר הייתה מכונית ה-907 מס' 41 של הנהגים האנס הרמן וג'ו סיפרט אשר הגיעה אל המקום החמישי בדירוג הכללי והשיגה את ניצחון קטגוריית ה-2 ליטר.
מוניטין
שם המותג 'פורשה' נחשב לאחד השמות היוקרתיים ביותר בעולם הרכב, על-פי סקר שערך בשנת 2015 מכון המחקר האמריקני היוקרתי ג'יי.די פאוור (J.D Power), נמצא כי פורשה היא מותג הרכב הנחשק ביותר בארצות הברית כבר 11 שנים ברציפות, ובסקר שנערך בשנת 2010 נמצא כי מותג פורשה הוא מותג הרכב האמין ביותר בארצות הברית.
פורשה בישראל
פורשה מיובאת לישראל באופן סדיר מאז 1996. החל מ-2016 מיובאת על ידי חברת "אורכיד ספורטס קארס ישראל". בנוסף, פועלים מתווכים העוסקים ביבוא אישי של רכבי פורשה לישראל.
פורשה הוא מותג היוקרה הראשון בתחום התחבורה ששווק בישראל באופן סדיר. הצלחתו הובילה לייבוא של מותגים מקבילים דוגמת פרארי, מזארטי ואסטון מרטין.
מוזיאון פורשה
מוזיאון פורשה נפתח לראשונה בשנת 1976. בשנת 2005 הוחל בבנייתו של המוזיאון החדש הנמצא בסמוך למטה החברה בשטוטגרט. במוזיאון נמצאים דגמי סדרתיים של החברה לצד מכוניות מרוץ שיוצרו לאורך השנים.
הגיית השם
חברת פורשה קרויה על שם משפחתו של פרדיננד פורשה, ויש לכנותה כהגייתה המדויקת בגרמנית כאשר האות פ' דגושה, והאות ש' בסגול. יש הנוהגים לכנותה במילת הקיצור "פורש", כאשר האות ש' בשווא, במיוחד בארצות הברית. זוהי אינה טעות אלא שם קיצור וחיבה אשר השתרש באנגלית, בדומה לכינויי החיבה 'למבו' לחברת למבורגיני ו'בימר' לחברת BMW. הגייה נוספת הנהוגה בארצות הברית היא פורשה כאשר האות ש' בקמץ.
ראו גם
פורשה 911 GT3- מכונית המירוץ המובילה של פורשה.
הערות שוליים
*
מריה תרזה (פירושונים)
{{פירושונים|
שימושים אחרים
}}
Slime & B
Slime & B הוא מיקסטייפ משותף של הזמר-יוצר האמריקאי והראפר האמריקאי יאנג ת'אג. האלבום יצא לאור ב-5 במאי 2020, על ידי חברות התקליטים כריס בראון אנטרטיינמנט ו-RCA רקורדס. המיקסטייפ מכיל הופעות אורח של גאנה, פיוצ'ר, טו שורט ואי-40, בין היתר. "Go Crazy" יצא כסינגל המוביל מתוך המיקסטייפ.
רקע
המיקסטייפ הוכרז ב-6 באפריל 2020 על ידי בראון בחשבון האינסטגרם שלו, וב-28 באפריל 2020 הוכרזו שם המיקסטייפ ותאריך צאתו, שנקבע ליום הולדתו ה-31 של בראון. המיקסטייפ נעשה כולו בביתו של בראון במהלך מגפת הקורונה. לאחר צאתו, חשף יאנג ת'אג כי הוא הקליט את כל הוורסים שלו ביום אחד בלבד.
ביקורות
קינן דרייגורן מ-HipHopDX שיבח את המיקסטייפ באומרו כי בפרויקט שני האמנים "מזדווגים זה לזה יפה, ויוצרים את הטייפ השיתופי הטוב ביותר שלהם עד כה", והגדיר אותו כ"פארק שעשועים מהנה מההתחלה ועד הסוף, מתפוצץ בצבע גם מהסולנים המוערכים וגם מההפקה תחתיהם". דראגור הוסיף כי "Go Crazy" הוא השיר הטוב ביותר במיקסטייפ.
קיראני ג'יימס
ביוגרפיה
ג'יימס נולד בעיירת דייגים בשם גוייב. גדל כשחקן כדורסל ואף כדורגל, אך שינה את ייעודו, וכבר בגיל 13 זכה בריצה במשחקי איגוד המורים הקאריביים, וכך קבל את הדחיפה להמשך.
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכה ג'יימס, יומיים לפני יום הולדתו ה-19, במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אישי של 44.60 שניות, לפני לאשון מריט מארצות הברית (44.60 שניות) וקווין בורלה מבלגיה (44.90 שניות).
2013
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה בשנת 2013 סיים ג'יימס במקום שביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.99 שניות ולא הצליח להגן על תוארו.
2014
במסגרת ליגת היהלום בתחרות "אתלטיסימה" שנערכה בלוזאן, שווייץ ב-3 ביולי 2014 קבע ג'יימס בריצת 400 מטר שיא אישי חדש של 43.74 שניות, תוצאת השנה בעולם והתוצאה החמישית בטיבה בכל הזמנים באותה העת. חודש לאחר מכן, במשחקי חבר העמים שנערכו בגלאזגו, סקוטלנד הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא משחקים חדש של 44.24 שניות.
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה ג'יימס במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 43.76 שניות, אחרי וייד ואן ניקרק מדרום אפריקה שקבע שיא עולם חדש של 43.03 שניות, שיפור לשיא העולם הוותיק בן ה-21 שנים של מייקל ג'ונסון מארצות הברית (43.18 שניות) ולפני לאשון מריט (43.85 שניות).
לאחר 2016
קיראני אובחן כסובל ממחלת גרייבס, ירד ממשקלו כ-20 ק"ג, נוטל תרופות, הבריא, וחזר להתאמן. העיד על עצמו, שקבל השראה בטיפול במחלתו ובחזרה למסלול, מהאצנית גייל דיברס, שזכתה במדליות אולימפיות לאחר שניצחה את מחלת הגרייבס.
2019
באליפות העולם שנערכה בדוחא קטר ב-2019 סיים במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.54 שניות.
2021
באולמפיאדת טוקיו (2020) זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.19 שניות, אחרי סטיבן גארדנר מאיי בהאמה (43.85 שניות) ואנתוני סמבראנו מקולומביה (44.08 שניות).
סגן אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון ביולי 2022 זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.48 שניות, אחרי מייקל נורמן מארצות הברית (44.29 שניות) ולפני מתיו הדסון-סמית' מהממלכה המאוחדת (44.66 שניות).
פאסטיס
פאסטיס (בצרפתית: Pastis) הוא ליקר ואפריטיף צרפתי מקובל השייך למשפחת משקאות אניס, אשר בדרך כלל מכיל 40-45% אלכוהול בנפח (קיימים גם סוגים נטולי אלכוהול). מקור השם בשפה אוקסיטנית, דיאלקט דרום צרפתי, בה משמעותו "עוגה" או "תערובת", ולחלופין גם "צרה", "אי נעימות" או "מצב מבלבל".
הפאסטיס שייך למשפחת משקאות האניס (כמנון), בהם מצויים גם האוזו (יוון), הראקי (טורקיה), הערק, הסמבוקה (איטליה) וכיוצא בזה.
המרכיבים המקובלים של פאסטיס הם – אלכוהול, אניס ירוק (green anise) או "אניס הכוכב" (צמח שמקורו בסין בעל טעם אניס מודגש), פלפל שחור ולבן, הל, מרווה, אגוז מוסקט, ציפורן, קינמון, שוש קרח וסוכר.
צבעו של המשקה צהוב בשל הוספת צבענים (בדרך כלל קרמל). יצרנים מסוימים (כגון Janot) מייצרים פאסטיס כחול.
הפאסטיס פופולרי מאוד בצרפת וצריכתו עומדת היום על 650 מיליון ליטר לשנה, שהם כ-10 ליטרים לאדם. על אף שהוא נצרך בכל רחבי צרפת, פאסטיס בדרך כלל מקושר עם דרום צרפת, ובפרט עם העיר מרסיי וסגנון החיים הפרובנסאלי.
היסטוריה
ראשיתו של הפאסטיס בשנת 1915, כאשר משקה האבסינת נאסר לייצור ולמכירה בצרפת. יצרני האבסינת העיקריים במדינה יצרו גרסה של המשקה וזאת ללא שימוש במרכיב הלענה (wormwood) האסור. הם העבירו את הדגש לטעם האניס על ידי הגדלת השימוש בצמח "אניס-הכוכב", הוסיפו סוכר והפחיתו את אחוזי האלכוהול. המשקה נותר פופולרי עד היום בצרפת, אולם השתנה רבות מאז ייצורו לראשונה.
רק ב-1932 נקבע לראשונה למשקה השם 'פאסטיס', וב-1945 פול ריקאר, יזם צרפתי, שיפר את המתכון המקובל על ידי הוספת אניס ירוק ושוש קרח וקבע לו את הסלוגן "ריקאר, פאסטיס אמיתי ממרסיי". זו הייתה הפעם הראשונה שהשם פאסטיס הופיע על תווית משקה אפריטיף אניסי. בהיותו יזם זריז ומוכשר, הביא ריקאר במהירות לתפוצה בינלאומית של המשקה, והפכו לאחד מהאפריטיפים המובילים בצרפת.
ב-1975 התאחדה חברתו של ריקאר עם מתחרתו הגדולה בייצור פאסטיס - חברת פרנו (Pernod), והחברה החדשה – קבוצת פרנו ריקאר – שולטת כיום בשוק העולמי של פאסטיס עם מותגים המפורסמים Ricard ו-Pastis 51. יש להדגיש כי בניגוד לדעה הרווחת, המשקה בשם Pernod של אותה קבוצה הוא אמנם משקה אניס אך איננו פאסטיס.
מותגים נוספים שראוי לציין הם Duval ו-Casanis ממרסיי (שניהם מיוצרים באותה מזקקה), Berger blanc (פאסטיס לבן) ומוצרי הבוטיק היוקרתיים Eyguebelle ו-Henri Bardouin. יצרנית מוכרת מחוץ לצרפת היא מזקקת Charbay מקליפורניה, המייצרת פאסטיס לבן.
משנות ה-90 החלו מותגים "חסכוניים" לנגוס בשוק הפאסטיס, והיום כ-40% מהצריכה היא של מותגים זולים כגון Cigalis – מותג של רשת הסופרמרקטים Cora hypermarkets והמותג של רשת לידר-פרייס.
דרכי הגשה
פאסטיס בדרך כלל מוגש כשהוא מדולל במים ביחס של 1 מנה פאסטיס ל-5 מנות מים, אולם ניתן לשנות יחס זה על פי הטעם. עם מזיגת המים, הירידה בריכוז האלכוהול גורמת לכמה מהמרכיבים להפוך בלתי-מסיסים, ולפיכך משתנה גוון הליקר מצהוב-שקוף לצהוב חלבי עדין – תופעה המתרחשת גם בעת קירור פאסטיס טהור במקרר.
יש לשתות את המשקה כשהוא קר, עם קרח, והוא נחשב כמשקה מרענן לימים חמים. רצוי להוסיף את קוביות הקרח לאחר מזיגת המים, וזאת על מנת להימנע מהתגבשות האתנול בפאסטיס. עם זאת, יש רבים המעדיפים את הפאסטיס ללא קרח (ויש הטוענים כי מביני הדבר ימנעו מהוספת קרח) ולפיכך יש להקפיד על קירור המים והמשקה היטב בטרם ההגשה. את המשקה שותים לאט ובניחותא.
צבא אוזבקיסטן
צבא אוזבקיסטן הוא לפי דיווחים צבא הקבע הגדול ובעל היכולות הגבוהות ביותר בכל מרכז אסיה, בו 65,000 לובשי מדים. הצבא ירש את המבנה שלו מהכוחות המזוינים של ברית המועצות.
הציוד של הכוחות המזוינים של אוזבקיסטן אינו מודרני, והאימונים הם לא אחידים ולא מספקים. למרות עובדות אלו, מצליח צבא אוזבקיסטן במשימת השמירה על גבולות המדינה.
ציוד
ברשות צבא אוזבקיסטן כ-520 טנקים, כ-130 קנים ארטילריים מעל 100 מ"מ, כ-160 כלי טיס קרביים (כולל מסוקים) ושני כלי שיט חמושים (בימת אראל), מה שהופך אותו כנראה לחיל הים מהקטנים בעולם, בעתיד כנראה צריך להגיע עוד 14 מתוצרת ארצות הברית.
המודיעין הצבאי האוזבקי
מינהל הביון הצבאי של אוזבקיסטן (באוזבקית: IBB, Istihborot Bosh Boshqarmasi) הוא מחלקת המודיעין של המטה המאוחד בצבא אוזבקיסטן. הארגון הוקם ב-1996 לאחר שקודם לכן על המודיעין הצבאי הופקד MXX, שירות הביטחון הלאומי האוזבקי.
הארגון מורכב מיחידות מודיעין צבאיות ותחנות האזנה שמתרכזות ברובן בהאזנה לתקשורת צבאית באירן השכנה, בסיוע שירות הביטחון הפדרלי הרוסי שמסייע גם לשאר השירותים החשאיים במדינה. הארגון נאבק לצד MXX נגד התנועה האסלאמית האוזבקית המאיימת להקים שלטון שיעי במדינה ונתמכת על ידי איראן.
מועאוויה (כפר)
מועאוויה (בערבית: معاوية) הוא כפר ערבי השוכן ברמות מנשה, כשישה קילומטרים מזרחית לנחל עירון. הכפר ממוקם בגובה 225 מטר מעל לפני הים והוא שייך החל משנת 1996 למועצה המקומית בסמ"ה, הכוללת את היישובים ברטעה, עין א-סהלה ומועאוויה. מספר תושבי הכפר מוערך בכ-3,000.
מקור השם
הכפר נקרא על שם השיח' מועאויה שהשתייך לזרם הסופיות ופעל באזור מנשה. בדומה לתפיסות ערביות סביב דמויות קדושות שרווחו ביישובים ערבים אחרים, נחשב השיח' מועאויה לרוח קדושה שיכולה להשפיע על חיי התושבים הן לטובה והן לרעה גם אם לא נראתה על ידי בני האדם. התושבים המקומיים ראו בשיח' מועאויה כמתווך בינם ובין האל, ובמיוחד מכיוון שנתפס כדמות על טבעית שיכולה לממש את הרצונות החברתיים והדתיים של התושבים. לשם כך נבנה מעל קברו מקאם, מבנה דתי המשמש לעריכת טקסי פולחן שונים. טקסי הפולחן נגעו לחיים היומיומיים של התושבים מעריכת טקסי לידה ועד לעריכת טקסי אֵבֶל כחלק מטקסי הזיארה.
בעקבות חדירת רעיונות התנועה האיסלאמית לכפר מועאויה, חדלו התושבים לקיים את הטקסים הפולחניים שנראו כפולחנים אסורים מבחינה דתית. עם זאת נשאר מקאם א-שיח' מועאויה כסמל עיקרי של הכפר.
היסטוריה של הכפר
בתי המגורים נבנו סמוך לנחל ברקן, המשמש מקור עיקרי לאספקת מים הן לתושבים והן לאדמות החקלאיות. את הכפר בנו משפחות עשירות מאום אל-פחם כחווה חקלאית בסוף המאה ה-19. לפיכך נועד הכפר בעיקרו למגורי האיכרים אשר עיבדו את האדמות החקלאיות ליד נחל ברקאן. בעקבות מלחמת העצמאות, בחרו פליטים רבים מאזור רמות מנשה להתיישב בכפר.
בשל קרבתו של הכפר לשטחי אימונים של צה"ל, שררה מתיחות רבה בין כוחות הצבא בין התושבים. מתיחות זאת הורגשה בשנת 1998, על רקע הוראת הרמטכ"ל, אמנון ליפקין-שחק, להפוך את מרבית אדמות הכפר לשטח צבאי סגור. חל איסור על התושבים להיכנס לאדמותיהם. כמו כן הוצאו צווי הריסה נגד בתים שנבנו סמוך לשטח הצבאי. דבר שהתפרש על ידי התושבים כניסיון מצד המדינה להפקיע את אדמות הכפר ולהגביל את התפתחות הכפר. התנועה האיסלאמית ארגנה הפגנות באזור רמות מנשה כמחאה נגד מדיניות הממשלה וגייסה תושבים מהאזור. באירועי אוקטובר 2000 לקחו תושבים מהכפר חלק פעיל בהפגנות, ואחד התושבים נהרג במהלכן. במרכז הכפר הוקמה אנדרטה לציון האירוע, ותהלוכות מחאה מטעם התנועה האיסלאמית מתקיימות בו. בשנת 2004 אישר משרד הפנים להחזיר את האדמות שנועדו לצורכי צבא לתושבים.
המבנה החברתי
בתי המגורים מחולקים לשתי שכונות לפי קבוצות משפחה. השכונה המזרחית נועדה למשפחת אע'באריה ואילו השכונה המערבית נועדה למשפחת מחאמיד. מקור החלוקה הוא מאום אל-פחם, עיר המוצא של התושבים. החלוקה נועדה כדי לשמור על מעמד המשפחות כמשפחות שולטות בניהול ענייני הכפר ולמנוע ממשפחות אחרות לערער על מעמדן החברתי של שתי המשפחות. לפיכך, משפחות שעברו להתגורר בכפר בעקבות מלחמת העצמאות, אולצו להשתייך לאחת משתי המשפחות. כמו כן, המשפחה החדשה שקיבלה על עצמה שם משפחה, הייתה חייבת להתגורר באותה שכונה שנועדה למשפחה אשר העדיפה להשתייך אליה. בכך מתחייבת המשפחה המאמצת לספק את ההגנה ואת הביטחון למשפחות החדשות ככל שהן מתגוררות באותה שכונה וככל שהמשפחות החדשות מקבלות על עצמן את מרותן של המשפחות הוותיקות.
קישורים חיצוניים
32.5321°N, 35.0976°W
חבורה מוצגת סופית
חבורות נוצרות סופית
חבורות מוצגות סופית מהוות מחלקה חשובה של חבורות נוצרות סופית, אבל לא כל חבורה נוצרת סופית אפשר להציג באופן סופי. יש רק אָלֶף אֶפֶס חבורות מ"ס, לעומת אלף חבורות נוצרות סופית. משום כך, "כמעט כל" חבורה נוצרת סופית אינה ניתנת לתיאור באמצעות מספר סופי של יחסים. תוצאות אלה הוכיח ב-1937 B.H. Neumann, שגם נתן את הדוגמה המפורשת הראשונה לחבורה נוצרת סופית שאינה מ"ס.
לפי "משפט השיכון של Higman", חבורה נוצרת סופית אפשר לשכן בחבורה מוצגת סופית, אם ורק אם יש לה הצגה רקורסיבית.
ההגדרה
מתברר שהתנאי על סופיות מספר היחסים אינו תלוי בבחירת היוצרים: אם G חבורה מוצגת סופית, אז לכל קבוצת יוצרים סופית של G קיימת קבוצת יחסים סופית המגדירה את החבורה. קיומה של הצגה סופית היא תכונה גאומטרית: כל חבורה שהיא קוואזי-איזומטרית לחבורה מוצגת סופית, מוצגת סופית בעצמה.
דוגמאות עיקריות
כל הרחבה של חבורה מ"ס בחבורה מ"ס היא מ"ס בעצמה. כל חבורה נילפוטנטית נוצרת סופית היא מ"ס. יתרה מזו, כל חבורה פולי-ציקלית נוצרת סופית היא מ"ס. מאידך, יש חבורות פתירות נוצרות סופית, שאינן מ"ס.
החבורה היסודית של כל יריעה חלקה קומפטית היא מ"ס. ולהפך: כל חבורה מ"ס היא החבורה היסודית של יריעה קומפקטית חלקה כלשהי מממד 4.
כל סריג בחבורת לי ממשית קשירה הוא מ"ס. לעומת זאת, החבורה אינה מ"ס לכל חזקת ראשוני q. החבורות , n \geq 4, כן מוצגות סופית.
תכונות
אם H תת-חבורה מאינדקס סופי של חבורה G, אז אחת מהן מ"ס אם ורק אם השנייה כזו. התהליך לחישוב היחסים של H מתוך היחסים של G נקרא אלגוריתם ריידמייסטר-שרייר.
בחבורות מוצגות סופית פשוטות, בעיית המילה פתירה. כך גם בכל חבורה מוצגת סופית שהיא residually finite; לעומת זאת יש חבורות נוצרות סופית עם הצגה רקורסיבית שהן residually finite אבל בעיית המילה בהן אינה פתירה.
גאראם מסאלה
גאראם מסאלה (בהינדית: गरम मसाला, תרגום מילולי - "תבלין חם") היא תערובת תבלינים יבשים, המשמשת במטבח ההודי והפקיסטני.
זהו שילוב תבלינים לא חריף, האמור לחמם את הגוף.
בחלקי הודו שונים תהיה התערובת שונה, אם כי לרוב תכיל כורכום, זרעי הל (ירוק או שחור), זרעי כוסברה, קליפת קינמון, מסמרי ציפורן, זרעי כמון, גרגרי פלפל שחור, אגוז מוסקט, עלי דפנה ולעיתים זרעי חרדל או זעפרן. תערובות הנרכשות בשווקים ובחנויות יכילו לרוב תחליפים זולים לחלק מהתבלינים.
חבורה מוצגת סופית
החבורה המוצגת-סופית האוניברסלית
קיימת "חבורה מוצגת סופית אוניברסלית", שהיא חבורה מוצגת סופית, שכל חבורה מוצגת סופית איזומורפית לתת-חבורה שלה. יש גם חבורה מוצגת סופית שכל חבורה עם הצגה רקורסיבית משוכנת בה (Higman, 1961).
גאראם מסאלה
שיטת ההכנה המסורתית היא על ידי עלי ומכתש, היום מכינים את התערובת לרוב בעזרת מטחנת תבלינים, נהוג להכין תערובת טרייה מדי כמה ימים, היות שהתערובת מאבדת מאיכותה כאשר מתנדפים השמנים האתריים.
חבורה מוצגת סופית
הדרגה וה'חיסרון'
הדרגה של חבורה מוצגת סופית שווה למספר היוצרים הקטן ביותר האפשרי עבורה. ידוע (Higman-Neumann-Neumann 1940) שכל חבורה מוצגת סופית אפשר לשכן בחבורה עם שני יוצרים ואותו מספר יחסים. החיסרון (deficiency) של חבורה מוצגת סופית הוא, לפי ההגדרה, ההפרש הגדול ביותר האפשרי בין מספר היוצרים למספר היחסים שלה. כל החבורות בעלות חיסרון חיובי הן אינסופיות. כל חבורה בעלת חיסרון > 1 מכילה עותק של החבורה החופשית על שני יוצרים.
דלויט
דֶלוֹיט (באנגלית: Deloitte) היא פירמת ייעוץ וראיית חשבון בינלאומית, המספקת שירותי ביקורת, מס, ניהול סיכונים, ייעוץ כלכלי פיננסי וייעוץ ניהולי בתחומי אסטרטגיה, תפעול, סייבר, טכנולוגיה, ניהול ידע והון אנושי.
גאראם מסאלה
בסלנג ההודי "לטחון מסאלה" או "לטחון גאראם מסאלה" משמעותו לדבר שטויות או לדבר דבר רכילות. ביטוי זה נגזר מהתקופה בה היו יושבות נשות הכפר יחד ומרכלות תוך שהן טוחנות את התבלינים.
דלויט
נכון לשנת 2020, הפירמה הגלובלית מעניקה שירותים לכ-90% מהחברות הגדולות בעולם, באמצעות כ-334,800 עובדים הפרושים ביותר מ-150 מדינות. בארצות הברית, Deloitte היא הארגון הפרטי הרביעי בגודלו נכון לשנת 2017. בבריטניה, נכון לשנת 2012, ל-Deloitte המספר הגדול ביותר של לקוחות בקרב 250 חברות ה- FTSE.
מחזור הכספים של הפירמה לשנת הכספים 2020 עמד על 47.6 מיליארד דולר.
חברת טכנולוגיית המידע והמחקר Gartner דירגה את דלויט במקום הראשון בדירוג נתח השוק בתחום הייעוץ העסקי והכלכלי פיננסי, ובנוסף דלויט דורגה בכל אחת מהשנים 2010–2013 במקום הראשון בייעוץ גלובלי וייעוץ להנהלה בכירה (על-פי הערכת הכנסות מצטברות) על ידי מכון המחקר והייעוץ האמריקאי Kennedy. בדירוג של מגזין ביזנסוויק של בלומברג של המקומות הטובים ביותר להשקת הקריירה המקצועית, דלויט זכתה במקום ה-1 בשנים 2007 ו-2009, ובמקום השני בשנת 2008 (גם שאר חברות הביג 4 היו במקומות הראשונים בדירוג).
ביוני 2019 נחתם חיבור עסקי בין Deloitte ישראל ל-Deloitte ארצות הברית. תהליך ההתחברות (Combination) עם הפירמה האמריקאית מהווה חלק מיישום מהלך אסטרטגי גלובלי שהחל ברשת בשנים האחרונות להפוך לגלובלית, תחרותית ואחידה יותר. לשם כך הוחלט שהפירמות הגדולות ברשת ישתפו פעולה ויתחברו לפירמות אחרות כדי ליצור רשת המורכבת ממעט יותר פירמות, אך עם יכולת השפעה משמעותית יותר על השווקים בהן הן פועלות - "Fewer but Stronger".
המטה הבינלאומי של דלויט שוכן בעיר ניו יורק, והמטה האירופי נמצא בלונדון.
שורשי החברה במאה ה-19
בשנת 1845 פתח ויליאם וולץ' דלויט משרד ברחוב בסינגהול בלונדון, סמוך לבית המשפט לפשיטות רגל, לאחר שהיה האדם הראשון שמונה למבקר עצמאי של חברה ציבורית, חברת הרכבות Great Western Railways. בשנות ה-50 ושנות ה-60 הוא קנה לעצמו שם בתחום ביקורת הפנים וניהול חשבונות בתחום תעשיית הרכבות ואף בתחום ניהול חשבונות בבתי מלון. בשנת 1880 הוא פתח שלוחה של החברה בעיר ניו יורק בארצות הברית. במחצית הראשונה של המאה ה-20 נפתחו שלוחות נוספות בערים סינסינטי, שיקגו, מונטריאול, בוסטון ועוד. דלויט פרש מן החברה שהקים בשנת 1897. בשנת 1895 קמה חברת האסקינס וסלס בניו יורק. בשנת 1898 ייסד ג'ורג' טוש חברת ביקורת פנים והנהלת חשבונות משלו בלונדון.
המאה ה-20
בשנת 1900 ייסד ג'ורג' טוש את חברת טוש ניבן ושות' (Touche, Niven & Co) בניו יורק. אותה עת פעלו בארצות הברית כולה פחות מ-500 רואי חשבון, בחברת דלויט עבדו אז 80 עובדים. אף שמס הכנסה היה קיים בארצות הברית החל משנת 1861, כללים חדשים לגבייתו, בתחילת המאה ה-20, הביאו באחת לדרישה גבוהה לשירותי ראיית חשבון מקצועיים.
בשנת 1933 העיד קולונל ארתור הייזלטון קרטר, נשיא החברה של רואי חשבון מורשים בניו יורק, ואחד ממנהלי חברת האסקינס וסלס, בפני ועדה של הסנאט האמריקאי לבנקאות ומטבע. קרטר שכנע את בית הנבחרים להטיל חובת ביקורת על ידי גוף מקצועי חיצוני על חברות ציבוריות הנסחרות בבורסה. בשנת 1947 ייסד רואה החשבון ג'ורג' ביילי מדטרויט, אשר היה אז נשיא המכון האמריקאי לרואי חשבון מורשים, חברה לראיית חשבון משלו. החברה החדשה זכתה להצלחה כה גדולה שבתוך פחות משנה החליטו השותפים בה להתמזג עם חברת טוש ניבן. ביילי אשר נטל את הניהול בחברה המשיך להוביל לצמיחתה המהירה, הרבה בזכות התמחותה בייעוץ ניהולי. בשנת 1952 התמזגה חברת דלויט עם האסקינס וסלס. בשנת 1968 ייסד נובוקו טומטצו את חברת טומטצו אווקי ושות' ביפן ובשנת 1975 הפך לשותף בחברת טוש.
בשנת 1989 חולקה חברת דלויט העולמית. חלק מן השותפים הבינלאומיים של החברה, בהובלת עסקים מארצות הברית, התמזגו עם חברת טוש ויצרו את חברת דלויט וטוש. השותפים הבריטים של החברה ומספר קטן של שותפים בינלאומיים, סירבו למיזוג עם טוש והתמזגו עם חברת קופרס וליברנד (מיזוג אשר מאוחר יותר הפך לפרייסווטרהאוס קופרס).
בשנת 1993 שינתה החברה את שמה לדלויט טוש טומאטצו כדי לשקף את התרומה של השותף היפני לחברה העולמית. בשנת 1995 החליטו השותפים בחברה לייסד את חברת הייעוץ דלויט וטוש.
המאה ה-21
לאחר התפרקותה של חברת רואי החשבון ארתור אנדרסון בשנת 2002, בעקבות פרשת אנרון, הצטרפו לדלויט כמעט מחצית מן השותפים והעובדים בחברה זו.
פרשת האשמות ה-DFS בסיוע להסתרת עסקאות עם בנקים באיראן
באוגוסט 2012 פורסמו האשמות של "משרד הפיקוח על השירותים הפיננסיים בניו יורק" (DFS) נגד החברה, לפיהן סייעה דלויט במשך שבע שנים לבנק "סטנדרד צ'רטרד" להסתיר ביצוע עסקאות בסכומים של 250 מיליארד דולר עם בנקים ומוסדות באיראן המצויים תחת סנקציות כלכליות, פעולות המהוות גם עבירות על פי החוקים האמריקאיים למניעת הלבנת הון. בנק סטנדרד צ'רטרד רשם רווחים של מאות מיליוני דולר מעמלות על העסקאות שביצע עבור אותם גופים איראניים ובמסגרת הסדר עם ה-DFS ישלם קנס בסך 340 מיליון דולר. ג'ו אצ'ווריה, מנכ"ל דלויט, הכחיש את ההאשמות נגד החברה.
מבנה גלובלי
עד 31 ביולי 2010 הארגון ורשת הפירמות התלויות בו הוגדרו חוקית כאיחוד שווייצרי (המקביל השווייצרי לאיחוד לא מתואגד, בדומה לאיחוד העיתונות בארצות הברית). באוגוסט 2010 הפכו החברים באיחוד לחלק מדלויט טוש טומאצו – חברה פרטית בע"מ שבסיסה בבריטניה. כל חברה ברשת הגלובלית נשארת ישות חוקית עצמאית הכפופה לחוקים ולרגולציות המקצועיות של המדינה או המדינות המסוימות בהן היא פועלת. המבנה דומה לזה של רשתות שירותים מקצועיים אחרות שמבקשות להגביל את האחריות העקיפה על מעשים של חברות אחרות ברשת. כישויות חוקיות נפרדות, DTTL וחברות הרשת אינן מחויבות אחת לשנייה, ושירותים מקצועיים מסופקים, חוקית, על ידי חברת הרשת ולא על ידי דלויט העולמית.
Deloitte בנויה כפירמה גלובלית אינטגרטיבית אחת ומרכזיה השונים ברחבי העולם מאוחדים על ידי סט משותף של מתודות, כלים וסטנדרטים בינלאומיים. כך לדוגמה, לא רק שהחברה מאגדת את בסיסי הידע מרחבי העולם (דרך גוף הפרסומים של הפירמה, Deloitte Insights ) ומפעילה שתי רשתות חברתיות פנימיות, אפילו סולם הקידום המקצועי זהה מבחינת הליך, זמן ואפילו שם התפקיד בכל סניפי החברה בעולם. המטה הבינלאומי של הפירמה שוכן בעיר ניו יורק והמטה האירופי נמצא בלונדון. הפירמה מעסיקה כ- 263,400 עובדים, ומפעילה סניפים ומרכזי פעילות ב-150 מדינות ברחבי העולם.
שירותים
חברות הרשת הגלובלית של דלויט מציעות שירותים במגוון פונקציות המותאמות לכל מדינה בהתאם לכלליה וחוקיה. לדלויט ישראל מגוון פתרונות לאתגרי לקוחותיה החל מצמיחה עסקית, דרך רגולציה ומקסום ערך, אופטימיזציה של הארגון ועד ניהול סיכונים. לפירוט מלא על כלל שירותי הפירמה לחצו כאן
דלויט ישראל
דלויט ישראל ושות' דורגה לפי סקר BDI במקום השני למתן שירותי חשבונאות וביקורת, מיסים וייעוץ וכפירמה השלישית בגדולה בישראל במדד Dun's 100 למתן שירותי שירותי ביקורת, מס, ניהול סיכונים, ייעוץ כלכלי פיננסי וייעוץ ניהולי. ב-2015 דורגה דלויט ישראל במקום השלישי והשני בדירוגים שונים הסוקרים את משרדי רואי החשבון בישראל, המבוססים על מודל המשקלל את מספר רואי־החשבון, מספר העובדים המקצועיים־האקדמאים בפירמה (מתמחים, כלכלנים, משפטנים ועוד), חברות ברשת בינלאומית, מספר החברות המבוקרות, מספר החברות הציבוריות המבוקרות על ידן, ומגוון שירותי הפירמה.
בפירמה כ-135 שותפים ודירקטורים ומועסקים בה כ-1500 עובדות ועובדים. המשרד הראשי של דלויט ישראל ממוקם בתל אביב, אך לחברה משרדים נוספים בחיפה, נצרת, ירושלים ואילת. המשרד בנצרת נפתח לפני כ-3 שנים ופונה למגזר העסקי בחברה הערבית. בראש הפירמה הישראלית עמד רו"ח יגאל בריטמן, שהלך לעולמו בתאונת מטוס ב-2013. את ברייטמן החליף רו"ח אילן בירנפלד, המשמש כיושב הראש ומנהל העסקים הראשי של הפירמה בישראל. בנוסף בהנהלת הפירמה, רו"ח יגאל דור, שותף מנהל, מוביל את מערך לקוחות ומגזרים וראש המטה ורו"ח דן הלפרן, שותף מנהל וראש מערך הייעוץ וראש חטיבת הייעוץ הניהולי.
היסטוריה
בשנת 1972 הוקם משרד "יגאל בריטמן ושות'", שב-1994 חבר לחברת Deloitte. המשרד היה הראשון בישראל שחבר לפירמת שירותים עסקיים בינלאומית, ובכך פרץ את החרם הערבי בתעשייה זו בשנת 1998 נעשה מיזוג של משרד יגאל בריטמן עם משרד "פרידמן שפירא גולדשטיין ושות'", שיצרו את משרד "בריטמן בר לבב פרידמן ושות'". ב-1999 התמזג המשרד עם משרד אלמגור, ושמו שונה ל"בריטמן אלמגור ושות'". בשנת 2000 עבר המשרד למגדלי עזריאלי בתל אביב, וב-2006 מותג מחדש ושמו שונה ל"דלויט בריטמן אלמגור". בשנת 2008 התרחש מיזוג משרד דלויט בריטמן אלמגור עם משרד "זהר את זהר", ושמה של הפירמה הישראלית עודכן ל"דלויט בריטמן אלמגור זהר". בשנת 2015 המשרד מותג מחדש שנית, והפירמה הישראלית החלה לפעול תחת המותג דלויט ישראל.
ביוני 2019 נחתם חיבור עסקי בין Deloitte ישראל ל-Deloitte ארצות הברית. תהליך ההתחברות (Combination) עם הפירמה האמריקאית מהווה חלק מיישום מהלך אסטרטגי גלובלי שהחל ברשת בשנים האחרונות להפוך לגלובלית, תחרותית ואחידה יותר. לשם כך הוחלט שהפירמות הגדולות ברשת ישתפו פעולה ויתחברו לפירמות אחרות כדי ליצור רשת המורכבת ממעט יותר פירמות, אך עם יכולת השפעה משמעותית יותר על השווקים בהן הן פועלות - "Fewer but Stronger".
גביע אסיה בכדורגל 1980
גביע אסיה בכדורגל 1980 נערך בכווית בין התאריכים 15 בספטמבר ל-30 בספטמבר 1980. לטורניר העפילו 10 נבחרות שחולקו לשני בתים, כאשר מכל בית העפילו שתי נבחרות לשלב חצי הגמר שהתקיים בשיטת נוקאאוט.
דלויט
מיזוגים ורכישות
בשנים האחרונות נקטה החברה באסטרטגיה של מיזוגים ורכישות כדי לחזק את מערך הייעוץ שלה:
גביע אסיה בכדורגל 1980
הנבחרת המארחת, נבחרת כווית, זכתה בגביע לאחר שניצחה במשחק הגמר את בתוצאה 3-0.
כל משחקי הטורניר נערכו באצטדיון סבאח אל סאלם שבכווית סיטי המכיל 22,000 מקומות ישיבה.
פרסים
בסיום הטורניר העניקה קונפדרציית הכדורגל של אסיה את הפרסים הבאים:
משובע
מְשֻׁבָּע (הֶפְּטָגוֹן) הוא מצולע בעל שבע צלעות.
סכום הזוויות במשובע הוא 900 מעלות. מספר האלכסונים בו הוא 14.
ביחס למשושה ולמתומן, השימוש ההנדסי-טכנולוגי במשובע הוא די נדיר.
משובע משוכלל
משובע משוכלל הוא משובע שכל צלעותיו שוות, וכל זוויות שוות, ועל כן כל אחת מהן שווה בערך 128.5714286 מעלות (5π/7 רדיאנים). משובע כזה הוא קמור. אם צלעו היא a, אז שטחו הוא
בנייה
משובע משוכלל לא ניתן לבנות עם סרגל ומחוגה (זו אחת מהבעיות הגאומטריות של ימי קדם), אך ניתן לבנות בעזרת סרגל מסומן או בעזרת מד זווית. הסיבה שלא ניתן לבנות אותו היא ש- הוא שורש של הפולינום הלא פריק, שהוא ממעלה שלישית, ולכן אינו שייך לשדה המספרים הניתנים לבנייה.
עצמים משובעים מלאכותיים וטבעיים
ביחס למשושה ולמתומן, השימוש ההנדסי-טכנולוגי-עיצובי במשובע הוא די נדיר, והוא נדיר גם בטבע.
פלאי החיים (אפקוט)
ביתן פלאי החיים (באנגלית: The Wonders of Life Pavilion) הוא ביתן המצוי בפארק השעשועים אפקוט באתר הנופש דיסניוורלד שבפלורידה. המתקן נפתח לציבור ב-19 באוקטובר 1989. תמת המתקן היא גוף האדם ומלחמתו בחידקים ובוירוסים התוקפים אותו. המתקן ממוקם בין ביתן המשימה: חלל לבין עולם האנרגיה.
היסטוריה
הרעיון להקמת ביתן המוקדש לבריאות האדם ולגופו מקורו בסקיצות הראשונות להקמת פארק אפקוט אולם הרעיון לא בא לידי ביטוי במסגרת הביתנים הראשונים שנבנו, מאחר שלא נמצא מממן שהסכים לשאת בעלויות הקמת המבנה. רק לאחר קבלת החסות של חברת מטלייף הוקם הביתן. ב-4 בינואר 2004 הוחלט בחברת וולט דיסני כי הביתן יפעל רק בעונות השיא (עונות החגים בארצות הברית ועונת האביב והקיץ).
1996 במוזיקה
בערך זה מצוינים אירועים שהתרחשו במהלך שנת 1996 ונוגעים לעולם המוזיקה.
פרסים מוזיקליים
טקס גראמי ה-38 האירוויזיון ה-41 טקס פרסי ה-MTV (אירופה) המצעד הבינלאומי השנתי של רשת ג' המצעד העברי השנתי של רשת ג'
אופרה
פרמיירות מרכזיות:
ג'אז
אלבומים מרכזיים שיצאו:
מוזיקה קלאסית
יצירות \ אלבומים שיצאו:
פאבל מיליוקוב
פאבל מיליוקוב (27 בינואר 1859, מוסקבה – 31 במרץ 1943, אקס לה בן, צרפת) היה פוליטיקאי רוסי, יו"ר המפלגה הדמוקרטית החוקתית, שר החוץ בממשלה הראשונה שהוקמה לאחר מהפכת פברואר.
פאבל מיליוקוב נולד במוסקבה, האימפריה הרוסית למשפחת אדריכל. לאחר סיום בית הספר למד באוניברסיטת מוסקבה, לאחר סיום הלימודי תואר ראשון נישאר באוניברסיטה במטרה לסיים הכנות לעבודת הדוקטורט. בשנת 1892 סיים עבודת תואר שני ולא הגיש עבודת הדוקטורט. החל מתחילת שנות ה-90 היה חבר בחברה להיסטוריה רוסית והחברה הארכאולוגית של מוסקבה.
פעילות מדעית
בשנים 1886–1895 מיליוקוב לימד באוניברסיטת מוסקבה ומוסדות השכלה נוספים בעיר. ב-18 במרץ 1895 בעקבות הרצאה בניז'ני נובגורוד הושעה מעבודתו באוניברסיטה בהתאם להחלטת המשטרה. לאחר חקירה הוא לא הואשם בעבירה כלשהי אך נשלח לגלות בעיר ריאזן. בשנת 1897 הוזמן להרצות בסופיה אך כבר בשנת 1898 בלחץ השגריר הרוסי העסקתו הופסקה. מיליוקוב נסע למקדוניה בה השתתף בחפירות ארכאולוגיות.
פעילות פוליטית
בשנת 1899 פאבל מיליוקוב חזר לאימפריה הרוסית. בשנת 1901 נעצר באשמת פעילות פוליטית והיה מספר חודשים במעצר. באותה תקופה פרסם מספר מאמרים בעיתונות מחוץ לגבולות המדינה וקיבל הכרה רחבה. בשנים 1903–1905 העביר הרצאות בארצות הברית.
בשנת 1904 השתתף בוועידת פריז של מתנגדי המשטר. בהיוודע על אירועי יום ראשון העקוב מדם חזר לרוסיה.
בינואר 1905 היה בין מייסדי המפלגה הדמוקרטית החוקתית ובמרץ 1907 נבחר ליו"ר הוועד המרכזי. הוא היה פעיל מאוד בתחום יחסים בינלאומיים. לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה תמך בניהול המלחמה עד לניצחון הסופי תוך דרישה לקבלת שליטה רוסית על מיצרי הבוספורוס והדרדנלים, בעקבות זאת קיבל כינוי מיליוקוב-דרדנלסקי. בשנים 1914–1915 אף היה מסכים על בסיס זה להגיע להסכם על הממשל.
ב-1 בנובמבר 1916 נאם מדוכן הדומה בה האשים את ראש הממשלה בוריס שטורמר ואשת הצאר אלכסנדרה, נסיכת הסה בהכנות לחתימת הסכם שלום עם האימפריה הגרמנית. בנאום זה הרבה להשתמש במשפט "טיפשות או בגידה". הנאום קיבל תהודה רבה היה בין הזרזים למהפכת פברואר.
לאחר מהפכת פברואר מיליוקוב התמנה לשר החוץ בממשלה החדשה. היה בעד כינון מונרכיה חוקתית, אך עמדתו לא התקבלה. מיליוקוב תמך בקיום כל התחייבויות המדינה כלפי מדינות ההסכמה, בעלי הברית במלחמה וב-18 בפברואר 1917 הוציא מסמך רשמי בנושא. בעקבות המשבר החוקתי שהתפתח באותה תקופה, הרכב הממשלה השתנה והוצע לו תפקיד שר החינוך בלבד. מיליוקוב לא הסכים לקבלו והתפטר מהממשלה.
מיליוקוב המשיך בפעילות מפלגתית והיה מתנגד לבולשביקים. לאחר שהם הגיעו לשלטון תמך בהתנגדות מזוינת לממשל החדש.
לאחר מהפכת אוקטובר מיליוקוב נסע לדרום המדינה. היה משתתף פעיל בממשל של אנטון דניקין. במאי 1918 תמך בניהול משא ומתן עם הגרמנים כי ראה בהם בעל ברית נגד הבולשביקים. עמדתו לא קיבלה את תמיכת המפלגה ומיליוקוב התפטר מתפקיד יו"ר המפלגה.
בנובמבר 1918 נסע לטורקיה ואחר כך לאירופה. פעל לרבות לקבלת תמיכה של ממשלות שונות לתנועת מתנגדי הבולשביקים. בשנת 1920 התיישב בצרפת. מיליוקוב היה יושב ראש ברית סופרים ועיתונאים רוסים. בתקופה זו התנגד להמשך פעילות צבאית נגד המשטר או התערבות צבאית של מדינות אירופה בנעשה ברוסיה. עמדותיו לא קיבלו את תמיכת המפלגה והוא עזב את שורותיה והקים מפלגה חדשה.
מ-27 באפריל 1921 ועד ל-11 ביוני 1940 מיליוקוב היה עורך ראשי של עיתון "ידיעות אחרונות" (Последние новости) שיצא לאור בפריז והיה בעל השפעה רבה בקרב המהגרים הרוסים. במקביל הוא המשיך במחקר היסטורי.
ב-28 במרץ 1922 שרד התנקשות של שני צעירים ימניים-אנטישמיים, שראו בו אחד ממארגני המהפכה, במהלך דיון פומבי באולם הפילהרמונית של ברלין שכינס מיליוקוב עם יריבו הפוליטי ולדימיר דימיטרייביץ' נבוקוב (אביו של הסופר ולדימיר נבוקוב). כשאחד המתנקשים פתח באש לעבר מיליוקוב, זינק נבוקוב לעברו מן הבמה, התגושש עמו והכריע אותו ארצה. או-אז רצח המתנקש השני פיוטר שבלסקי-ברוק את נבוקוב בירי שני קליעים.
בשנת 1940, בתקופת מלחמת החורף תמך בברית המועצות וראה במלחמה זו המשך מדיניות הרחבה של האימפריה הרוסית. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה הוא התנגד לגרמניה הנאצית והביע שביעות רצון לאחר הניצחון הסובייטי בסטלינגרד. נפטר בשנת 1943 באקס לה בן והוטמן בבית העלמין המקומי.
השועל והקוף
השועל והקוף הוא אחד ממשלי איזופוס העוסק בתכונות האמורות להיות אצל מנהיגים, והדמויות המרכזיות בו הן קוף ושועל. המשל הוא מספר 81 באינדקס פרי.
עלילת המשל
החיות מתכנסות על מנת לבחור לעצמן מלך. הן מתרשמות מאוד מהריקוד הקופצני של הקוף ומחליטות להכתירו למלך. השועל, שאף הוא היה אחד מהמועמדים למלוכה, ממלא תפקיד בחצר המלך; במסגרת תפקידו, הוא מציע לקוף כי יבוא עמו, כדי להראות לו דבר שיפתח ויגרה את תאבונו. השועל מוביל את הקוף דרך מלכודת, שבה נלכד הקוף. לאחר הלכידה, הקוף מאשים את השועל בבגידה. הלה משיב כי מי שהוא תמים וחמדן אינו כשיר כלל למלוכה. מוסר ההשכל של הסיפור הוא כי אלה השואפים למשול חייבים קודם כל ללמוד לשלוט בעצמם.
היסטוריה ותפוצה
המשל הוא עתיק מאוד וייתכן כי הוא נכתב עוד לפני תקופתו של איזופוס, היות שככל הנראה כבר במאה ה-7 לפני הספירה, השתמש בו המשורר ארכילוכוס. למשך זמן רב המשל היה ידוע אך ורק באזור יוון, אולם בסביבות המאה ה-8, נודע המשל גם באסיה המרכזית. קטעי פפירוס, שבו נכתב המשל, מתקופה זו, נמצאו בשפות סוגדיאנית ואויגורית.
משל הקוף והשועל החל להופיע במדינות אחרות באירופה בסביבות המאה ה-17. המשורר הגרמני מהמאה ה-16 הירונימוס אוסיוס, הקדיש שיר בלטינית מודרנית למשל זה.
הפועל אום אל-פחם
הפועל אום אל-פחם (בערבית: بالعربية - هبوعيل ام الفحم) היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר אום אל-פחם, המשחקת בליגה הלאומית.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה ב-1966 על ידי אחמד סאדק, ושיחקה במרבית הזמן בליגות הנמוכות. בשנת 1978 עלתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה א' (שהפכה לליגה השלישית אחרי שנוסדה הליגה הארצית), אך לא שרדה וירדה בחזרה אחרי שנה לליגה ב'.
בשנת 1989 עלתה שוב לליגה א' ושיחקה בה במשך עשר שנים רצופות, עד שירדה בחזרה לליגה ב'. בסיום עונתה האחרונה בליגה א' בשנת 1999 ביצעה ההתאחדות לכדורגל שינוי במבנה הליגות בישראל, שכלל בין היתר את הקמת ליגת העל. הקבוצה סיימה במקום הלפני האחרון בליגה א', וירדה לליגה ב' שהפכה לליגה החמישית בחשיבותה בכדורגל הישראלי.
הקבוצה שיחקה בליגה ב' במשך שש שנים, ובשנת 2005 העפילה בחזרה לליגה א'. כעבור שלוש שנים העפילה לליגה הארצית, אך לאחר עונה אחת חזרה וירדה לליגה א'. הקבוצה התפרקה בעקבות בעיות כלכליות בשנת 2009, ובעקבות זאת בוצע מעין איחוד בלתי רשמי של הקבוצה עם אחת היריבות העירוניות "עירוני סעיד אום אל פאחם" ששיחקה בליגה א', והיא כונתה על ידי האוהדים "הפועל בלאדי".
בשנת 2011 הוקמה הקבוצה מחדש בליגה ג', ולאחר שנה העפילה לליגה ב'. בעונת 2016/2017 העפילה הקבוצה לליגה א', ובתום עונת 2018/2019 העפילה לליגה הלאומית, לאחר שסיימה במקום הראשון בליגה א' צפון. לקראת עונת 2019/2020 סיכמה הקבוצה על אירוח משחקיה הביתיים באצטדיון העירוני בעפולה, עד שאצטדיונה ישופץ.
בסיבוב ח' של גביע המדינה בעונת 2019/2020 ניצחה הקבוצה 3–2 את אלופת המדינה מכבי תל אביב לאחר שפיגרה במהלך המשחק 0–2, והעפילה לראשונה בתולדותיה לשמינית הגמר, שם הודחה לאחר שהפסידה 0–1 למכבי חיפה.
הפארק הלאומי טלמפאז'ה
הפארק הלאומי טלמפאז'ה (בספרדית: Parque Nacional Talampaya) משתרע על פני 2,150 קמ"ר בפרובינציית לה ריוחה שבמערב ארגנטינה. הוא הוכרז כפארק לאומי ב־1975 כדי להגן על האתרים הפליאונטולוגיים והארכאולוגיים המצויים בשטחו. בשנת 2000 הוכרז הפארק, יחד עם איסצ'יגואלסטו הסמוך, כאתר מורשת עולמית. מקור שם הפארק בשפת הקקאן, ופירושו "הנהר היבש של המיש" (המיש הוא מין עץ הנפוץ במדבר).
הפארק נחשב לאחד האתרים הגאולוגיים החשובים בעולם, שכן הוא מספק עדויות לתהליכים שהתרחשו במהלך 250 מיליון השנים האחרונות. עיקר הסלעים בשטח הפארק הם סלעים אדמדמים מסוג אבני חול. תהליכי שחיקה ובליה יצרו בסלעים צורות שונות ומשונות, שזכו גם לכינויים שונים כגון אל טבלרו דה אחדרס ("לוח השחמט"), לה קתדרל ("הקתדרלה") ואל פראילה ("הנזיר"). הפארק ידוע גם בשל המאובנים הרבים שנמצאו בשטחו. המאובן הקדום ביותר מתוארך ללפני 250 מיליון שנים. כן נמצאו מאובני צבים בני 210 מיליון שנים, מאובני דינוזאורים ומאובני זוחלים קדומים המשויכים לסינאפסידה.
האזור בו שוכן טלמפאז'ה הוא מדברי וצחיח, וכמות המשקעים השנתית נמוכה, בין 150 ל־170 מ"מ בשנה. משרע הטמפרטורות קיצוני: בימי הקיץ הן עשויות להגיע ל־50°C ובלילות החורף לרדת ל־9°C-. הצמחייה האופיינית לאזור מעטה, ומבוססת בעיקר על שיחים נטולי עלווה וקקטוסים. בערוצי הנחלים נמצאים גם צמחים ירוקים יותר. עם בעלי החיים הנפוצים בפארק נמנים שועלים ארגנטינאים אפורים וקריאמאים שחורי רגל. בעלי חיים נוספים בפארק כוללים עופות דורסים כקונדור האנדים, עקב שחור חזה ובז נודד, וכן ויסקאצ'ות, גואנקואים, ארמדיליים (לרבות ארמדילי חולד) וננדואים.