cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
On the Run Tour
רקע
ביונסה וג'יי זי שיתפו פעולה לראשונה בשנת 2002 בשיר "03 Bonnie & Clyde" של הראפר ג'יי זי, השיר מתוך אלבום הסולו השביעי שלו "Blueprint 2", השיר זכה להצלחה והגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד האמריקאי והיה לשיר הנושא לסרט "בוני וקלייד". במהלך השנים שיתפו הזוג פעולה במספר שירים שהפכו ללהיטים ברחבי העולם "Crazy in Love", "Drunk in Love". במהלך המסע הופעות של ביונסה, "The Mrs. Carter Show World Tour", ג'יי זי עשה הופעות אורח מרובות. בנוסף השיר "Drunk in Love" שיצא מאלבומה החמישי של ביונסה בשיתוף ג'יי זי זכה להצלחה בעקבות ההופעה המשותפת של שניים בטקס פרסי גראמי של שנת 2014.
ההודעה הרשמית על המסע הופעות המשותף היה ב-28 אפריל 2014 באמצעות עמוד הפייסבוק של ג'יי זי, זמן קצר אחרי ביונסה פרסמה את ההודעה באתר הרשמי שלה והודעה לעיתונות. למסע הופעות היה מכירות מוקדם של כרטיסים באתר האינטרנט של ביונסה.
בעקבות ההודעה על המסע הופעות התברר כי כל 1$ מכל כרטיס שנמכר וחלק מההכנסות של כרטיסי ה VIP הולכים לקרן שון קרטר (השם מבוסס על שם הולדתו של גיי זי), אשר יעזרו ויתמכו בתלמידים אשר זקוקים לעזרה כגון היריון בגיל נעורים, הומלסים, עוני, כליאה לשעבר, התעללות מינית או התעללות במשפחה.
תקציר ההופעות
ההופעה נפתחה בווידאו בשחור לבן בליווי סירנות, לאחר מכן ביונסה וג'יי זי הופיעו על במה מוקפת בעשן והתחילו לבצע את הלהיט מהשותף שלהם "'03 Bonnie & Clyde" כאשר ביונסה לובשת מסכה של רשת דגים על ראשה וג'יי זי לובש משקפי שמש שחורות, חולצה מנומרת עם כוכבים, מעיל שחור ושרשרת זהב. הצמד המשיך לבצע את השיר "Upgrade U", ולאחר מכן ביצעו את השיר "Crazy in Love" שנפתח עם אורות סגולים, עשן ואורות מהבהבים ברקע, באמצע השיר ג'יי זי התחיל שר את "Show Me What U Got" וסיימו את המערכה עם השיר "Crazy in Love". כשהשיר "Diamonds from Sierra Leone (Remix)" התחיל ביונסה עזבה את הבמה וגיי זי המשיך לשיר את "I Just Wanna Love U (Give It 2 Me)" ולאחר מכן הצטרפה ביונסה לבמה שהתחיל לשיר את "Tom Ford". ביונסה חזרה לבמה עם כובע צבאי ושרה את "Run the World (Girls)", "Flawless" ומסיימת עם "Yoncé". במופע האחרון של המסע הופעות בפריז ניקי מינאז' ביצעה הופעות אורח לרימקס של השיר "Flawless".
ביונסה ביצעה את "Drunk in Love" כאשר היא מבצעת את הכוריאוגרפיה שביצע בטקס פרסי גראמי 2014 על הכיסא וג'יי זי הופיע בסיום השיר עם חלק הראפ שלו."Public Service Announcement" ו-"Why Don't You Love Me" בוצעו בליווי ריקודים של צמד התאומים הצרפתי. "Holy Grail" השיר של ג'יי זי בשיתוף ג'סטין טימברלייק בוצע כאשר ביונסה שרה את חלקו של ג'סטין טימברלייק. ג'יי זי ביצע את השירים "FuckWithMeYouKnowIGotIt" ו-"Beach Is Better", כשסיים עבר לבמה הקטנה במרכז הקהל ושר ראפ לשיר "Partition", ביונסה עלתה לבמה וביצעה את השיר עם כוריאוגרפיה בדומה לקליפ. ג'יי זי ביצע את "99 Problems" ולאחר מכן ביונסה ביצעה את השיר "If I Were a Boy" עם קאבר ל "Ex-Factor", בסיום ג'יי זי חזר לבמה וביצע את "Song Cry".
"Resentment" ו-"Love on Top" בוצעו על ידי ביונסה כאשר היא נמצאת על הבמה הקטנה במרכז הקהל, ואת השיר "Love on Top" ביצעה כמחווה למייקל ג'קסון. ג'יי זי ביצע את "Izzo (H.O.V.A.)" ו-"Niggas in Paris" שסיים ביונסה עלתה לבמה וביצעה את "Single Ladies (Put a Ring on It)" עם הכוריאוגרפיה המוכרת מהקליפ ובסיום הופיעו זיקוקים. "Hard Knock Life (Ghetto Anthem)" בוצע על ידי ג'יי זי עם סרטון של יריות בשחור לבן בברוקלין, ביונסה הופיעה על הבמה שוב לביצוע "Pretty Hurts" במעיל עור משובץ עם המילה "טקסס" מוטבע על הגב.
את המערכה האחרונה למופע פתחו הזוג עם השיר המשותף "Part II (On the Run)", ביונסה לובשת בגד גוף שחור עם דגל אמריקה בשחור לבן שקשור על המותן שלה, ומבצעים את השיר על הבמה המרכזית וממשיכים תוך כדי הליכה לבמה המרכזית. הזוג ביצע את השיר "Young Forever" שמאחוריהם על מסכי ענק קטעי וידאו ביתיים של הזוג מתחילת היכרותם בשנת 2002 עד היום, הזוג מופיע יחדיו, בחופשות, ובחתונתם של הזוג בשנת 2008 ביחד עם הקעקוע המשותף שלהם "IV". כאשר הופיע קטע הווידאו של ביונסה בהיריון עם בטן חשופה שג'יי זי עומד מאחוריה, הופרכו כל השמועות לגבי ההיריון המזויף של ביונסה, וביונסה התחילה לבצע את השיר "Halo" שברקע סרטונים ביתיים של ביתה בלו אייבי.
רון שפירא (שופט)
רון שפירא (נולד ב-1957) הוא נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה.
ביוגרפיה
רון שפירא נולד וגדל בקבוצת דגניה א'. למד בתיכון בית ירח. בשנים 1975–1979 שירת בצה"ל.
בשנת 1987 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. התמחה בבית המשפט העליון אצל השופטת מרים בן-פורת ובמשרד עורכי דין, ובשנת 1988 הוסמך כעורך דין ועבד כעורך דין. בשלב מסוים עזב את דגניה. בשנת 1991 סיים בהצטיינות תואר שני במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בספטמבר 1994 מונה לשופט של בית משפט השלום בטבריה. באוקטובר 1998 מונה לסגן נשיא בתי משפט השלום במחוז צפון. בספטמבר 2000 מונה לכהן בפועל כשופט בית המשפט המחוזי בחיפה. בספטמבר 2001 מונה כרשם בית המשפט המחוזי לעניינים מינהליים. ביוני 2003 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בחיפה. בפברואר 2014 מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי חיפה. באפריל 2017 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת חיפה, על עבודה שכותרתה "ראיות מנהליות לביצוע עבירה פלילית - הצורך בהליך מנהלי הוגן". ב-30 באוקטובר 2017 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה.
הוא מלמד בפקולטה למשפטים ובבית הספר למדע המדינה של אוניברסיטת חיפה ובמכללה לביטחון לאומי.
רני קלדרון
לימודים
קלדרון נולד בישראל ולמד נגינה בפסנתר אצל פנינה זלצמן. הוא המשיך תחת הדרכתה באקדמיה למוזיקה בתל אביב. במקביל למד תורת המוזיקה אצל יצחק סדאי וניצוח אצל שלום רונלי-ריקליס ונעם שריף. את לימודי הניצוח המשיך אצל מנדי רודן באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. במהלך לימודיו באקדמיה למוסיקה ע"ש רובין בתל אביב, זכה בתואר מצטיין דקאן הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב ב-1995. כמו כן זכה במלגת קרן שרת למנצחים בשנים 1997 - 1998. מגיל צעיר עבד כמדריך זמרים, בין השאר בסדנת האופרה בתל אביב. משנת 1996 החל לעבוד כפסנתרן חזרות עם זמרי אופרה ומדריך זמרים באופרה הישראלית. בנוסף השתלם קלדרון בסגנונות האופראים השונים אצל מאסטרו ברונו ריגצ'י בפירנצה, ז'אנין רייס בפריז, ריכרד טרימבורן וריטה לאוינג במינכן, וטום קריסטוף בדרזדן.
רני קלדרון שולט בתשע שפות: עברית, אנגלית, איטלקית, צרפתית, גרמנית, רוסית, ספרדית, יוונית עתיקה והונגרית.
קריירה
את דרכו כמנצח החל בשנים 1996 - 1998. בשנת 1996 זכה במקום ראשון בתחרות, כישראלי יחיד אל מול חמישה מתחרים איטלקים, וזכה לנצח על "האחות אנג'ליקה" בבית האופרה מנצ'ינלי באורבייטו שבאיטליה, בהמשך ניצח באורבייטו על האופרות "מאדאם באטרפליי" ו"האדרת" מאת פוצ'יני. בעונת 1999 - 2000 התמנה למנצח משנה באופרה הישראלית, שם ניצח על "חליל הקסם הקטן" מאת מוצרט ועל "ריגולטו" מאת ורדי. כמו כן עבד כעוזר מנצח בהפקות רבות ושונות, בין השאר ב"אלקטרה" מאת שטראוס בפסטיבל האופרה בקיסריה ובפסטיבל "סבונלינה" שבפינלנד.
בעונת 2001 - 2002 ביים וניצח על קונצרט של קטעי אופרה במסגרת הסדרה למשפחה בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, וכן הוזמן על ידי האופרה הלאומית של פריז לעבוד כעוזר מנצח בהפקת "סיפורי הופמן" מאת אופנבאך. באופרה של גראץ, אוסטריה ניצח על האופרה "שיקוי האהבה" מאת דוניצטי. ב-2003 ניצח על ביצוע קונצרטנטי של האופרה "מקבת" מאת ורדי עם תזמורת הרדיו של בוקרשט, "נישואי פיגארו" מאת מוצרט בבית האופרה של סנט גאלן בשווייץ, "אורפיאו ואאורידיצ'ה" מאת גלוק, "דון ג'ובאני" מאת מוצרט באופרה העממית של וינה, "חליל הקסם הקטן" מאת מוצרט, "לה ג'וקונדה" מאת פונקיילי באופרה המלכותית של וולוניה בלייז', ו"ריגולטו" מאת ורדי עם האופרה הישראלית החדשה ובית האופרה של מאסי בפריז. באוקטובר 2003 חתם את עונת האופרה בבית האופרה של סנטיאגו דה צ'ילה עם האופרות "ליצנים" מאת ליאונקוואלו ו"ג'אני סקיקי" מאת פוצ'יני, עם זמר הבריטון האיטלקי הנודע, ליאו נוצ'י.
בשנת 2005 החליף קלדרון את המנצח קרלו ריצי בהפקת "המסע לריימס" מאת רוסיני בבית האופרה של בריסל וזכה להצלחה גדולה שהקנתה לו פרסום עולמי. בעקבות כך הוזמן לנצח בבריסל על התזמורת הלאומית של בלגיה בקונצרט חגיגי לכבוד יום השנה הבלגי. הקונצרט נערך ביולי 2005 במסגרת תחרות המלכה אליזבת בנוכחות משפחת המלוכה, ושודר בטלוויזיה ברחבי אירופה.
ב"פסטיבל העמק של איטריה" בעיר מרטינה פרנקה שבדרום איטליה ניצח על "סמירמידה" של מיירבר בביצוע בכורה בזמנים המודרניים שהוקלט ויצא לאור על תקליטור.
בשנים הבאות הוזמן קלדרון לנצח על האופרות "נשף המסכות" מאת ורדי ו"טנהויזר" מאת וגנר בבית האופרה של סנטייגו דה צ'ילה, "החיים בפריז" מאת אופנבך ו"אריאדנה בנקסוס" מאת שטראוס באופרה המלכותית של ולוניה בלייז', "אנדריאה שנייה" מאת ג'ורדאנו עם זמר הטנור רוברטו אלניה בבית האופרה של מונטה קרלו, "טורנדוט" ו"איל טריטיקו" מאת פוצ'יני באופרה הישראלית החדשה, "פאוסט" מאת גונו בבית האופרה של בילבאו, "נישואי פיגארו" בבית האופרה במנורקה, ו"תאיס" מאת מאסנה בבית האופרה של סנט אטיין.
כמו כן לפניו קונצרטים סימפוניים עם תזמורת אסטוריאס באוביידו, עם תזמורת קולון והתזמורת הלאומית של איל-דה-פראנס, שתיהן בפריז, וכן רסיטל שומאן במסגרת פסטיבל הפסנתר בסנט אטיין.
כמנצח על הרפרטואר הסימפוני הופיע בסדרות קונצרטים עם התזמורת הפילהרמונית של סופיה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, תזמורת סימפונט רעננה והתזמורת הקאמרית אשדוד.
לאחר שניצח בהצלחה מרובה על האופרה "טורנדוט" של פוצ'יני בשנת 2013 בבית האופרה הלאומי לורן בנאנסי, צרפת, הוזמן רני קלדרון לכהן כמנהלו המוזיקלי של בית האופרה (בין השנים 2015–2018) והוא היה הישראלי הראשון ששימש בתפקיד של מנהל מוזיקלי של בית אופרה בצרפת ויליד ישראל הראשון המכהן כמנהל מוזיקלי בארץ זו.
כפסנתרן הופיע בסדרות רסיטלים מוסברים עם 32 הסונטות של בטהובן לפסנתר, שבעה רסיטלים של שופן ועוד, וכן כסולן ומנצח בקונצ׳רטי של מוצרט.
כמלחין מסיים רני קלדרון בחדשים אלה כתיבת אופרת ענק המבוססת על הרומן הנודע של ויקטור הוגו "הגיבן מנוטרדאם". הוא ביצע את הפרלוד לאופרה בפסטיבל קולמר בצרפת בשנת 2019. יצירותיו האחרות כוללות מחזורי שירים ברוסית וסצנה לירית לבס, מקהלה ולתזמורת, "אל אובידיוס", למילים של אלכסנדר פושקין.
אלן ללצ'וק
אלן ללצ'וק, (Alan Lelchuk; נולד ב-1938), סופר יהודי אמריקאי, מחזאי, מורה מרצה ומבקר ספרותי.
אלן ללצ'וק נולד וגדל בברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית. השלים את לימודיו בכמה אוניברסיטאות ובהן אוניברסיטת סטאנפורד, ואוניברסיטת לונדון. היה מורה ומרצה באוניברסיטת ברנדייס שליד בוסטון, וכן שימש סופר תושב שם.
ספריו של ללצ'וק בעברית
מרים 34, תרגמה אביבה גורן, הוצאת "אדם", ירושלים 1982.
מוסקט
{{פירושונים|* מסקט – בירת עומאן.
ראו גם
}}
אדוני המערכת
אדוני המערכת הם דמויות בסדרת המדע הבדיוני הטלוויזיונית סטארגייט SG-1. האדונים הם קולקטיב של גואולד, ומהווים את הקבוצה החזקה ביותר ששולטת בגלקסיית שביל החלב.
הרכב הקולקטיב
הקולקטיב מורכב לרוב מכתריסר חברים ממעמדות שונים, ומהווה את הגוף המקבל החלטות הנוגעות לכל הגואולד, בהתאם לצורך. מעמדו של כל חבר בקולקטיב נקבע הן לפי הטריטוריה שבשליטתו והן לפי עוצמת וגודל הצי והצבא שברשותו. המקרה היחיד הידוע שבו סולק אדון מערכת מהקולקטיב היה בעת סילוקו של אנוביס.
אופן הפעולה
פגישת אדוני המערכת מתקיימת באזור נייטרלי בחלל, בחללית אליה אסור להכניס כלי נשק. לעיתים, אדוני המערכת נפגשים על פני כוכבי לכת, כפי שאירע בעת שאדוני המערכת הגיעו למפקדת סטארגייט בכדור הארץ, כדי לבקש מהטאורי להשתמש בנשק הקדמונים כנגד אדון המערכת בעל.
אופי חברי הקולקטיב
אדוני המערכת ידועים באופיים הבוגדני, ככל הגואולד, והם לא יהססו להפר כל כלל ומוסכמה על מנת לקדם את האינטרסים שלהם. דמותו של אחרון אדוני המערכת, השכפול האחרון של הגואולד בעל, הוצא להורג על פי עלילת סרט הקולנוע שהתבסס על הסדרה, סטארגייט: רצף הזמן.
קישורים חיצוניים
Goa'uld
מוסקט (רובה)
מקור השם
לפי סברה אחת, מקור השם הוא במילה הצרפתית mousquette, סוג של נץ קטן. לפי סברה אחרת, מקור השם הוא במילה האיטלקית moschetto שמשמעותה זבוב קטן.
היסטוריה
המוסקט הוא פיתוח של הארקבוז - רובה בעל מצת פתיל, מסורבל ולא מדויק.
ההבדל העיקרי בין הרובים היה במשקל. רובה מוסקט, ששקל כשמונה ק"ג היה כבד מהארקבוז, ששקל כחמישה ק"ג, ולכן חייב הסתייעות בחצובה. היסטוריון בן התקופה, מארטן דוּ-בּאלֵיי (Martin du-Ballay 1495-1559), ציין כי בשנת 1521 ירו לראשונה רובאים מספרד בארקבוז על קלשון (Fourchette), אשר שימש כחצובה.
המוסקט היה מסורבל להפעלה בשל משקלו הכבד, ולכן במהלך המאה השבע-עשרה הופסק ייצורו של רובה זה. עם זאת, הכינוי "מוסקט" דבק בכל רובי הבריח-פתיל מאותה תקופה.
מן המאה ה-17 עד אמצע המאה ה-19, "המוסקט" היה נפוץ מאוד באירופה, המזרח התיכון ואמריקה, כנשק עיקרי של חיל הרגלים.
בסוף המאה ה-17 הומצא בריח הצור, והיה מתקדם הרבה יותר מרובי בריח פתיל שהיו בשימוש לפניו. מהר מאוד התפתח רובה בעל מצת חלמיש - הוא היה יותר מדויק מקודמו המסורבל. עם הזמן הפך "המוסקט" לנשק עיקרי של חיל הרגלים בשדה הקרב. במאה ה-18 החל השימוש בכידון רובה מוצמד לקנה. הרובים נעשו קלים יותר, וקוטר הקנה שלהם ירד.
מרצדס-בנץ EQC
מרצדס-בנץ EQC (באנגלית: Mercedes-Benz EQC) היא מכונית חשמלית במרכב קרוסאובר בעלת חמישה מקומות, שמיוצרת על ידי מרצדס-בנץ משנת 2019. היא הוצגה בספטמבר 2018 ויצאה למכירה במאי 2019, והגיעה לישראל באוקטובר 2020.
ה-EQC היא הראשונה במשפחת מרצדס-בנץ EQ.
עיצוב
ה-EQC דומה למרצדס-בנץ GLC-קלאס בעיצובו החיצוני, בפנים המכונית מציגה עיצוב מודרני עם המסך המגע המחבר את מסך המגע שמציג את המולטימדיה עם לוח המחוונים.
מפרט טכני
מרצדס הציגה את ה-EQC עם מערכת הנעה אחת.
קרישנה צ'נדרה בהטצ'ריה
קרישנה צ'נדרה בְּהָטָצָ'רְיָה (בבנגלית: কৃষ্ণ চন্দ্র ভট্টাচার্য ; באנגלית Krishna Chandra Bhattacharya או בראשי תיבות KCB; 12 במאי 1875 – 11 בדצמבר 1949) היה פילוסוף הודי משפיע שפעל באוניברסיטת כלכותה. בהטצ'ריה היה ידוע בשיטת "הפרשנות הקונסטרוקטיבית" (constructive interpretation) באמצעותה שאלות ובעיות שנוסחו בשיטות של פילוסופיות הודיות עתיקות מנוסחות מחדש כך שניתן ללמוד אותן בהשוואה לסוגיות פילוסופיות מודרניות. אחת הסוגיות שהעסיקו אותו בבמיוחד הייתה השאלה כיצד התודעה יוצרת יקום חומרי לכאורה. בהטצ'אריה עודד את הרעיון של קוסמופוליטיות מוטמעת, בה שיטות של פילוסופיה הודית עברו תהליך של "מודרניזציה" באמצעות הטמעה מעמיקה ולא באמצעות חיקוי עיוור של רעיונות אירופיים. הפילוסוף הישראלי דניאל רוה כתב אודותיו:
ראשית חייו
קרישנה צ'נדרה בהטצ'ריה נולד בסרמפורה במשפחה של חוקרי סנסקריט. בהטיצ'ריה למד בבית ספר מקומי. לאחר שעבר את בחינת הבגרות בשנת 1891 הוא עבר למכללת הנשיאות, שהייתה קשורה אז לאוניברסיטת כלכותה.
חליפות סוקוטו
חליפות סוקוטו (בערבית: خلافة صكتو) הייתה חליפות סונית אסלאמית עצמאית במערב אפריקה שהוקמה במהלך הג'יהאד של מלחמת פולאני בשנת 1804 על ידי אוסמן דן פודיו. החליפות נהרסה כאשר הבריטים כבשו את האזור בשנת 1903 והקימו את הפרוטקטורט צפון ניגריה.
החליפות הוקמה בהקשר לריבוי ממלכות האוסה העצמאיות. בשיאה החליפות קישרה בין 30 אמירויות שונות והיו בה למעלה מעשרה מיליון תושבים. היא הייתה המדינה החזקה ביותר באזור ואחת האימפריות המשמעותיות ביותר באפריקה במאה התשע עשרה. החליפות הייתה קונפדרציה רופפת של אמירויות שהכירה בזכויותיו של "מפקד המאמינים", הסולטאן או החליף. החליפות יצרה עשרות שנים של צמיחה כלכלית בכל האזור. הערכה של כ־1-2.5 מיליון עבדים לא מוסלמים נלכדו במהלך מלחמות הפולאני. העבדים סיפקו כוח עבודה למטעים והיתה להם אפשרות להפוך למוסלמים.
אף על פי שהבריטים ביטלו את הסמכות הפוליטית של החליפות, תואר הסולטאן נשמר ונשאר גם תפקידו הדתי עבור המוסלמים הסונים באזור עד ימינו. הג'יהאד של אוסמן דן פודיו סיפק את ההשראה לשורה של ג'יהאדים אחרים באזורי הסוואנה הסודנית ובסאהל. הרבה מעבר לגבולות ניגריה הנוכחית, שהובילו להקמת מדינות אסלאמיות בסנגל, מאלי, חוף השנהב, צ'אד, הרפובליקה המרכז-אפריקאית וסודאן.
רקע כללי
הכוח הפוליטי העיקרי באזור במאות ה -17 וה -18 הייתה אימפריית קאנם בורנו. עם זאת, מהפכות ועליית מעצמות חדשות הקטינו את כוחה של אימפריית בורנו ובשנת 1759 איבדו מלכיה את השלטון בנווה המדבר בילמה ואת הגישה לסחר חוצה סהרה. ערי וואסל של האימפריה הפכו בהדרגה לאוטונומיות והתוצאה הייתה שעד שנת 1780 נוצר מערך פוליטי חדש של מדינות עצמאיות באזור.
כיבוש אימפריית סונגהאי על ידי מרוקו בשנת 1598 שחררה גם חלק ניכר ממרכז חבל סודאן, ומספר סולטאנים של האוסה בהנהגת אריסטוקרטיות שונות צמחו ומילאו את החלל הפוליטי. שלוש החשובות ביותר להתפתחות היו הסולטנות של גוביר, קבבי (שניהם בעמק נהר רימא) וזמפארה, כולם בניגריה של ימינו. ממלכות אלה עסקו בלוחמה סדירה זו בזו, במיוחד על שליטה בסחר העבדים. כדי לשלם עבור המלחמה המתמדת, הם הטילו מיסים גבוהים על אזרחיהם.
האזור שבין נהר הניגר לימת צ'אד היה מאוכלס ברובו בשבטי ההאוסה, הפולאני וקבוצות אתניות אחרות שהגיעו לאזור כמו הטוארג. חלק גדול מאוכלוסיית האוזסה התיישבה בערים והפכה לעירונית. לעומת זאת, אנשי הפולאני נשארו קהילה פסטורלית, בה רעיית בקר, עזים וכבשים היה מקור הפרנסה העיקרי. הפולאני אכלס את שטחי הסוואנה בין העיירות ברחבי האזור. עם התגברות הסחר, חלק לא מבוטל מהפולאני התיישבו בעיירות והיוו מיעוט מובהק.
חלק גדול מהאוכלוסייה התאסלם במאות הקודמות. עם זאת, אמונות לאומניות ופגאניות המשיכו בתחומים רבים, במיוחד בקרב האצולה. בסוף המאה ה-18 חלה עלייה בחדירת האסלאם בכל ממלכות האוסה. מלומדי מליקי הוזמנו או נסעו מאזור המגרב לארצות האוסה והצטרפו לחצרות של הסולטנים כמו בקאנו. מלומדים אלה הטיפו לחזור למסורת האיסלאמית. החשוב מביניהם הוא מוחמד אל-מג'ילי, שהביא את תורת המשפט של מליקי לניגריה.
תנועת הג'יהאד
אוסמן דן פודיו, מלומד אסלאמי ופולאני עירוני, חינך והטיף בעיר גוביר באישור ותמיכתה של הנהגת האוסה בעיר. עם זאת, כאשר יונפה, סטודנט לשעבר של דן פודיו, הפך לסולטאן של גוביר, הוא הגביל את פעילותו של דן פודיו, ובסופו של דבר אילץ אותו לגלות לגודו. מספר גדול של אנשים עזבו את גוביר והצטרפו לדן פודיו, שהחל גם הוא לאסוף תומכים חדשים מאזורים אחרים. יונפה חש מאוים על ידי מורו לשעבר, והכריז מלחמה על דן פודיו ב־21 בפברואר 1804.
אוסמן דן פודיו נבחר ל"מפקד המאמינים"(אמיר אל-מומינין) על ידי חסידיו, אירוע שמסמל את תחילתה של מדינת סוקוטו. אוסמן דן פודיו הכריז אז על מספר נושאי דגלים בקרב הבאים אחריו, ויצר מבנה פוליטי מוקדם של האימפריה. בהצהרת ג'יהאד נגד מלכי האוסה, דן פאודיו הכין את "מלומדי הלוחמים" של הפולאני בראש ובראשונה למאבק נגד גוביר. אף על פי שספגו כמה הפסדים מוקדמים, כוחותיו של דן פודיו החלו להשתלט על ערי מפתח משנת 1805. הפולאני השתמשו בלוחמת גרילה כדי להפוך את הסכסוך לטובתם, וזכו לתמיכה מהאוכלוסייה האזרחית, שהתמרמרה על השלטון הבזוי והמיסים הגבוהים של מלכי האוסה. אפילו כמה מאנשי הפולאני שלא היו מוסלמים החלו לתמוך בדן פודיו. המלחמה נמשכה משנת 1804 עד 1808 והביאה לאלפי הרוגים. כוחותיו של דן פודיו הצליחו לתפוס את מדינות קצינה ודאורה, ממלכת קאנו החשובה בשנת 1807,ולבסוף כבשו את גוביר בשנת 1809. באותה שנה הקים מוחמד בלו, בנו של דן פודיו, את העיר סוקוטו והפך אותה לבירת מדינת סוקוטו.
עד שנת 1900 היו במדינת סוקוטו לפחות מיליון ואולי עד 2.5 מיליון עבדים, במקום השני לאחר דרום ארצות הברית, שהיו בה 4 מיליון בשנת 1860. עם זאת, הייתה בסוקוטו פחות הבחנה בין עבדים לאדוניהם.
הרחבת מדינת סוקוטו
המבנה הפוליטי של המדינה היה מאורגן על ידי הסולטאן השולט בחליפות מהעיר סוקוטו. המנהיג של כל אחת מהאמירות מונה על ידי הסולטאן לנושא הדגל של אותה עיר, וקיבל עצמאות ואוטונומיה רחבה. המבנה הפוליטי הזה כונה "אוסמנויה" וסייע ליציבות יחסית של החליפות לאורך זמן.
מבנה ניהולי
מדינת סוקוטו הייתה מאורגנת ברובה סביב מספר אמירויות עצמאיות שהתחייבו לנאמנות לסולטאן סוקוטו. ממלכות האוסה לפני אוסמן דן פודיו נוהלו ברובן ברצף תורשתי. השליטים הראשונים של סוקוטו, דן פודיו ובלו, ביטלו את שיטת המשך השלטון דרך הירושה, והעדיפו מנהיגים שנבחרים מכוח השכלתם האסלאמית ומעמדם המוסרי.
האמירים מונו על ידי הסולטאן, ומדי שנה הם הגיעו לסוקוטו כדי להפגין נאמנות ולהביא מיסים בצורת גידולי שדה ועבדים. כאשר סולטאן היה נפטר או פרש מהשלטון, הייתה מתכנסת מועצת האמירים והייתה בוחרת במחליף. קשרי ירושה ישירים ברובם לא השפיעו על בחירת הסולטאן, אף על פי שכל סולטאן טען שמוצא הוא ישיר מהסולטאן הראשון דן פודיו.
החלוקה המנהלית העיקרית הייתה בין סוקוטו לאמירות גוונדו. בשנת 1815 פרש אוסמן דן פודיו מהשלטון במדינה וחילק את השטח שהשתלט עליו במהלך מלחמת הפולאני. אחיו עבדולאהי דן פודיו קיבל את השטח במערב עם אמירות גוונדו ובנו מוחמד בלו השתלט על ניהול סולטנות סוקוטו עצמה. האמיר בגוונדו שמר אמונים לסולטנות סוקוטו ולהדרכה הרוחנית מהסולטאן. האמיר ניהל את האמירות בנפרד, תחת פיקוחו של הסולטאן.
המבנה המינהלי של נאמנות רופפת של האמירות לסולטאן לא תמיד פעל בצורה חלקה. הייתה סדרת מהפכות של אצולת האוסה בשנים 1816–1817 בתקופת שלטונו של מוחמד בלו, אך הסולטאן סיים אותן בכך שהעניק לאותם מורדים תארים ונכסים באדמות. אבל היו עוד משברים מרובים שהתעוררו במהלך המאה ה -19 בין סולטנות סוקוטו לחלק מהאמירות הגדולות, במיוחד אמירות אדמווה ואמירות קאנו. מרד גדול התרחש בשנת 1836 במדינת גוביר, שנמחצה על ידי מוחמד בלו בקרב גוואקוקה.
קהילת הסופים בכל האזור הוכיחה חשיבות מכרעת בממשל המדינה, הם סיפקו קבוצה חברתית המקשרת בין האמירויות לסמכותו של הסולטאן. המלומדים ברנהאם ולאסט טוענים כי קהילת המלומדים האיסלאמית הזו סיפקה "ביורוקרטיה עוברית" שקשרה בין הערים ברחבי מדינת סוקוטו.
כלכלה
לאחר הקמת החליפות הגיעו עשרות שנים של צמיחה כלכלית בכל האזור, במיוחד לאחר גל של מרידות בשנים 1816–1817. היה להם סחר משמעותי בקווים הטרנס-סהריים.
לאחר מלחמת הפולאני הוכרזו כל האדמות באימפריה כאדמות וואקף או בבעלות הקהילה כולה. עם זאת, הסולטאן הקצה אדמות ליחידים או משפחות, וכך גם עשו האמירים. קרקע כזו יכולה לעבור בירושה על ידי בני משפחה אך לא ניתן היה למכור אותה. המסחר התבסס ברובם על סחר בעבדים, פרות או זהב. גידולים עיקריים שהופקו כללו כותנה, אינדיגו, אגוזי קולה, דגנים, אורז, טבק ובצל.
השכלה אסלמית
ההשכלה האיסלאמית הייתה היבט מכריע בחליפות מיום היווסדה. הסולטאן אוסמן דן פודיו, הסולטאן מוחמד בלו, האמיר עבדולאהי דאן פודיו, הסולטאן אבו בכר אטיקו וננה אסמאו הקדישו זמן משמעותי לתולדות האסלם, כתיבת שירה ומחקרים אסלאמיים. ישנם מספר כתבי יד המספקים מידע היסטורי חשוב ועדויות על טקסטים רוחניים חשובים. התפקיד ההשכלתי הלך פחת לאחר שלטונם של בלו ואטיקו.
הירידה וסוף החליפות
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 הגיעו אל חליפות סוקוטו מהגרים מהדיסטים מאזור סודאן שדגלו בגישה אסלאמיסטית קיצונית ושאפו לעורר את האוכלוסייה המקומית לג'יהאד באופן שערער תחת הסדר הפוליטי המקומי וגרם לאיבוד זמני של השלטון באזורים מסוימים. ההנהגה הוותיקה שיתפה פעולה עם הכוחות הקולוניאליסטים הגרמנים כדי להשיב את השלטון לידיהם. בהמשך העשור חתמה סוקוטו על מספר הסכמים לשיתוף פעולה עם הכוחות הבריטים-מצרים שפעלו בסמוך - הסכמים שיופרו בהמשך.
החוקר הצרפתי פרפייט-לואי מונטיל ביקר בסוקוטו בשנת 1891 וציין כי החליפות נמצאת במצב מלחמה עם האמיר ארונגו, והביסה אותו בשנה שלאחריה. מונטיל טען כי כוחם של הפולאני נחלש בגלל המלחמה והצטרפותו של החליף הלא פופולרי דן אבו בכר.
באותה השנה סבלה החליפות ממאבקים פנימיים נוספים, כאשר ברית מהדיסטית שהובלה על ידי שני מנהיגים מקומיים, רבה ואיאטו, קראה תיגר על המחנה המרכזי שרצה לשמר את שיטת השלטון המסורתית, האוסמאנויה, והיה בראשות זובאיירו. הברית נחלה הצלחה ובין היתר כבשה את אזור בורנו, אולם התפרקה כאשר רבה ואיאטו הסתכסכו ואיאטו נרצח. חרף זאת, המאבק וביטויי הדה-לגיטימציה כלפי השלטון המרכזי ערערו עוד יותר את כוחו של זובאיירו בשלטון. במקביל, המשיך תהליך שהחל עוד משנת 1885, ובו מעצמות אירופה - צרפת, גרמניה ואנגליה - מגבירות בהדרגה את אחיזתן בשטחים הסמוכים.
בעקבות ועידת ברלין, הבריטים התרחבו לדרום ניגריה, ובשנת 1902 החלו בתוכניות להשתלט על חליפות סוקוטו. הגנרל הבריטי פרדריק לוגארד השתמש ביריבויות בין האמירים בדרום לבין הממשל המרכזי בסוקוטו כדי למנוע התנגדות בעת שהתקדם לעבר הבירה. כשהבריטים התקרבו לעיר סוקוטו, הסולטאן החדש מוחמדו אטחירו ארגן הגנה מהירה על העיר ונלחם בכוחות בריטניה. הכוח הבריטי ניצח בקלות.
מורשת
אף על פי שהיא איבדה את כוחה הפוליטי שהיה לה בעבר, מועצת הסולטנות של סוקוטו המשיכה להתקיים והסולטנים של סוקוטו הם עדיין "דמויות מובילות בחברה הניגרית". אפילו נשיאי ניגריה חיפשו את תמיכתם.
בשל השפעתה, חליפות סוקוטו נערצת גם על ידי אסלאמיסטים בניגריה המודרנית. לדוגמה, הקבוצה המיליטנטית הג'יהאדית אנסארו נשבעה להחיות את חליפות סוקוטו על מנת להחזיר את הכבוד האבוד של המוסלמים באפריקה השחורה.
יאסנובאץ
מחנה יָאסֵנוֹבַאץ (לעיתים נקרא בטעות "יסנוביץ'"; בקרואטית: Logor Jasenovac; בסרבית: Логор Јасеновац) היה מחנה ריכוז והשמדה בקרואטיה, במלחמת העולם השנייה. בראש המחנה, שהיה הגדול מסוגו בקרואטיה, הועמד מירוסלאב פיליפוביץ'. המחנה הוקם על ידי משטר האוסטאשה הפשיסטי של מדינת קרואטיה העצמאית (NDH) באוגוסט 1941, ופורק באפריל 1945. בשונה ממחנות ריכוז והשמדה אחרים, מרבית קורבנותיו היו סרבים, שנחשבו על ידי אנטה פאבליץ' (מנהיגה של המדינה הקרואטית העצמאית ומייסד תנועת האוסטאשה) לאויביה העיקריים של המדינה הקרואטית העצמאית. במחנה רוכזו ונרצחו גם בני קבוצות אתניות אחרות, בעיקר יהודים וצוענים.
יאסנובאץ הוקם על גדת נהר הסאווה, ורוב שטחו היה בעיירה יאסנובאץ. הוא שכן כ-100 ק"מ דרומית-מזרחית לזאגרב. מתחם המחנה כלל חמישה מחנות-משנה ועוד שלושה מחנות קטנים יותר, שנפרסו בקרבה יחסית על פני שטח נרחב של כ-240 קמ"ר, בדוניה גראדינה סמוך לנהר סאווה; מחנה עבור ילדים בסיסק מצפון-מערב; ומחנה נשים בסטארה גרדישקה מדרום-מזרח.
רקע
עם הקמתה, החלה מדינת קרואטיה העצמאית (בחסות הנאצים) בקמפיין לחיסול המיעוטים האתניים במדינה. לשם כך פרסמה ממשלת הבובות של פאבליץ' מספר תקנות "להגנת העם והמדינה", אשר שיקפו את קבלת האידאולוגיה של גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית, תוך שימת דגש על נושאים קרואטיים לאומניים:
תקנות אלה הביאו לכך שבתי הכלא הרגילים לא היו יכולים עוד לשאת את קצב ההגעה ההמוני של האסירים החדשים, וממשלת האוסטאשה החלה להכין את הקרקע לקראת מה שעתיד היה להיות מחנה הריכוז יאסנובאץ, שהקמתו החלה באוגוסט 1941.
המחנה
מתחם מחנה יאסנובאץ נבנה בין אוגוסט 1941 לפברואר 1942, וכלל חמישה מחנות-משנה:
שני המחנות הראשונים נסגרו בנובמבר 1941, אך שלושת המחנות האחרים המשיכו לפעול עד סוף המלחמה.
ליאסנובאץ היו גם תת-מחנות, כמו מחנות חקלאיים ביאבלאנאץ, ומאלקה - מחנה ילדים בסיסאק, וכן אתרי חיסול בווליקה קוסוּטאריצה, גראדינה אושטיצָה, ובדראקושניץ' הסמוכה. במשך הזמן סופחו אליו גם מחנה המעבר גוספיץ', ומחנה לנשים ולילדים יהודים, שהיה תחת פיקודו של יוסו מאטייביץ'.
ניהול ופיקוח הקמת המחנה הופקדו בידי המחלקה השלישית של כוח המשטרה המיוחד "אוסטאשקה נארודנה סלוז'בה" (בראשי תיבות: UNS), תחת וייקוסלאב לובוריץ'. כמו כן היו מעורבים בהקמת המחנה גם מירוסלאב פיליפוביץ', איביצה מאטקוביץ' ודינקו שאקיץ'.
לאחר בנייתו, הופקדה האחריות הישירה על המחנה על גדודי החטיבה הראשונה של ההגנה האוסטאשית. הגדוד הראשון שמר על המתחם של מחנה 3, על העיירה יאסנובאץ, ועל אושטיצה; גדוד זה היה אחראי גם על איוש מחנה סטארה גראדישקה, שהשתייך למתחם המחנות ביאסנובאץ.
הגדוד השני היה אחראי על איוש המחנה עצמו. שרשרת הפיקוד כללה את המנהל, את סגנו, רב-הסוהרים, שהיה אחראי גם על סלקציות והוצאות להורג, המפקד לעניינים טכניים של המחנה וכוח העבודה שלו, ומפקדים זוטרים, שהיו אחראים למנהלה ולמשלוחים.
אתר מחנה ציגלאנה נבחר משתי סיבות עיקריות:
המחנות השונים במתחם יאסנובאץ
בנוסף למחנה המרכזי "ציגלאנה-יאסנובאץ", הקרוי כך על שם מפעל הלבנים שהיה בו (Ciglana – 'מפעל לבנים'), היו במתחם יאסנובאץ מחנות נוספים:
אוכלוסיית האסירים
ביאסנובאץ כלא המשטר האוסטאשי בעיקר סרבים, אך היו גם קורבנות אחרים – בהם יהודים, צוענים ומתנגדי משטר האוסטאשי.
יהודים
רוב היהודים נרצחו עד אוגוסט 1942, לאחר מכן גורשו רובם למחנה ההשמדה אושוויץ. היהודים נשלחו ליאסנובאץ מכל חלקי קרואטיה, לאחר שקובצו בזאגרב; כמו כן מבוסניה והרצגובינה לאחר שנאספו בסרייבו, או בערים אחרות. עם בואם, נרצחו רובם באתרי הוצאה להורג בסמוך למחנות: גראניק, גראדינה ומקומות נוספים. אלה שהושארו בחיים היו בעיקר בעלי כישורים בעבודות ומקצועות נדרשים, והועסקו בשירותים ובתי מלאכה ביאסנובאץ.
צוענים
צוענים הובאו למחנה ורוכזו באתר C, משם שולחו היישר להשמדה בגראדינה. קבוצה קטנה, שבמשך הזמן נערכו בה חילופים, נותרה בחיים כדי לשמש כיחידת קברנים מיוחדת שסייעה במעשי הרצח. בוריסלאב שבה זוכר כי צוענים אלו רצחו אנשים במכת פטיש פשוטה בראש. באי-אילו מקרים חיקו הצוענים את מפקדיהם האוסטאשים, והתחרו בניפוץ גולגולות ושיסוף גרונות, לפי הצהרתו של מירוסלאב פיליפוביץ' הם גם ביצעו מעשי אונס בקטינות. גבריאל וינטר זוכר, כעגלון, שראה נשים כלואות באסם ששימש את הצוענים בגראדינה.
קבוצות אתניות נוספות
מוסלמים ממוצא בוסני ואלבני רוכזו במחנה עם הקרואטים, וזאת על מנת להדגיש שהם רוכזו מסיבות רעיוניות ולא בגלל אידאולוגיה גזענית. כמו כן, רוכזו סלובנים שהיו בשטחי קרואטיה העצמאית או שגורשו לשם בידי הנאצים, וקבוצות אתניות נוספות, ביניהן מונטנגרים, הרצגובינים, רומנים, אוסטרים, איטלקים ואחרים.
מתנגדי משטר
ההגדרה האוסטאשית למתנגדי משטר הייתה רחבה, וכללה כל איום פוליטי על ראשי המשטר (ולימים כללה אף את צמרת המשטר, כמו קוואטרניק ובנו, או שר החוץ לורקוביץ'). בגלל האוריינטציה הקתולית של המשטר גורשו גם אתאיסטים ומטיפים של דתות אחרות. גם הכנסייה הקתולית, וכל שכן הלותרנית, הושמו תחת פיקוח מתמיד. לדוגמה, הכומר פראניו ריהאר גורש למחנה והוצא-להורג, שכן סירב לערוך תפילה לכבוד יום-גנוסיה של פאבליץ' בכנסייתו, ה-20 באפריל 1942. גם אנשים שנחשדו בנטיות פוליטיות סוציאליסטיות או שמרניות גורשו, וכמותם חברי המפלגות ה"היסטוריות" הקודמות, "חריגים" מינית, חולים סופניים, בעלי פיגור או מומים, נשים ורופאים שעסקו בהפלות, זונות, חברי כת עדי יהוה והבונים החופשיים, אנשי אינטליגנציה, חסרי-בית, פושעים פליליים, אנשי המשטר הקודם ועוד.
האסירים במחנה הובאו על סמך ההוראה בדבר "שליחת אנשים מסוכנים לשהייה כפויה במחנות ריכוז ומעצר", וכן "מכל סיבה גזעית, דתית, לאומית או פוליטית", ונידונו לתקופות מעצר שנעו בין שלושה חודשים לשלוש שנים. האסירים שנידונו לשלוש שנים, או שהובאו למחנה בלי פסיקת גזר דין, חוסלו לאלתר. אלו שנידונו לזמן קצר מזה עברו סלקציה קפדנית, שבה החלשים, חסרי המקצוע, הילדים, הנשים והזקנים ועוד רבים שלא היה להם מקום במחנה, שולחו להשמדה, והנותרים שימשו כעובדי-כפייה, ומהם שרדו אך מעטים.
תנאי המחיה
תנאי החיים במחנה – התזונה, תנאי המגורים והתנהגותם האכזרית של השומרים מקרב "האוסטאשי" – היו קשים במיוחד. התנאים שופרו רק לתקופות קצרות במהלך ביקורים של משלחות, כדוגמת משלחת עיתונאים שביקרה בפברואר 1942, ומשלחת מטעם הצלב האדום ביוני 1944.
מגורים
האסירים התגוררו בשישה צריפים (קסרקטינים) שחולקו לשלושה בלוקים: A, B ו-D, שבהם הוחזקו בנפרד זה מזה סרבים, יהודים ו"מתנגדי המשטר". בחורף 1941/42 מתו כעשרה אנשים מדי לילה. האסירים, כמה מאות בקסרקטין, ישנו על דרגשי עץ בשני צידי הקסרקטין, שישה על דרגש אחד. צדיק דאנון זוכר כי בשעת עוצר הלילה נעשו הצרכים בדלי שהיה מוצב בפינה השמאלית האחורית, והריח גרם לאנשים להקיא בצריף. העד שהה באחד מבין שני הצריפים ששופצו לקראת ביקור ועדת-עיתונאים בספטמבר 1942, ובהם הותקנו דרגשים בשלוש קומות, מנורה וחתיכת פח ששימשה כתנור. במחנה היו עוד שני בלוקים: הראשון היה מוקף בתַיל, ובו שני צריפים שבהם שוכנו אסירים חולים, גופנית או נפשית, או גוססים, שעמדו להירצח כל פעם ש"בית החולים" היה מלא. בינואר 1942, לפי העדים, חוסלו 300 חולים באופן זה, הבלוק השני כלל את שני המטבחים של האסירים, הראשי והמשני.
מים
יאסנובאץ היה מהמעטים במחנות שהיה בהם מחסור במים. האסירים נאלצו ללכת, בין אם לפני תחילת העבודה ובין אחריה, לשאוב מים בעצמם ולשתות. המים הגיעו מבאר שאליה חובר מגדל מים עם משאבה, וכן מאגם שהיה בגבולות המחנה ומנהר הסאווה. גופות רבות נמצאו במי הסאווה והאגם, שהעד ניקולה ניקוליץ' קרא לו "אגם הרפאים".
סניטציה
התנאים הסניטריים במחנה היו מתחת לכל ביקורת. פסולת, קיא, דם וגופות היו בכל מקום. הצריפים שרצו חרקים, וריח רע עלה מהדלי שבו נעשו הצרכים בלילה. אסירים רבים חלו בקור של החורף בטיפוס הבהרות, מלריה, טרשת-הפדר, שפעת, דיזנטריה, דיפטריה, בצקות, עקיצות, ובאיבוד משקל משמעותי. פעמיים ביום, למשך זמן קצר הורשו האסירים לעשות צרכים ולרחוץ את הכותנות הבלויות שלהם. הצרכים נעשו בבורות שנחפרו בשדות שליד האגם, ונוקזו לתוך תעלות השקיה, שזרמו מהאגם לשדות על הבורות הוצבו קרשים, שעליהם נשענו האסירים שעשו את צורכיהם, כך שאסירים רזים וחלשים נפלו בין הקרשים וטבעו במי המחראה. לדברי העד דאנון, האוסטאשים שפיטרלו במקום ושמרו על האסירים, הורו לו להפריד את הקרשים כדי להקל על המעידה פנימה. העד טיבור לוברנצ'יץ' אמר שראה במו עיניו קצין מטביע אסיר בלטרינה. לדברי העד ניקולה ניקוליץ', המים שהיו מלאים בצרכי-אדם ובגופות נוקזו לאותו אגם שממנו נשאבו מים לשתייה ולבישול. באותו אגם, על פי ועדת-החקר הממלכתית, כובסו גם בלויי-הסחבות שניתנו לאסירים כמדים, שאותם הוּתר לשטוף רק פעם בחודש – ובחורף אף לא זאת, שכן מי האגם קפאו. המחנה עצמו לא היה צפוף והומה אדם, אך לעומת זאת המגורים הצרים היו מלאים באנשים עד אפס מקום; האוויר היה מחניק, המעבר היה צר, וחלל החדר ותכולתו היו לחים, מטונפים ומסריחים.
עבודת כפייה
במחנות הראשונים, ברוצ'יצ'ה וקראפיה, הועסקו האסירים בעבודת כפייה, בין השאר בבנייה של דייק שישמש כסכר בפני שיטפונות של הנהר, ולייבוש ביצות באזור. האסירים חויבו לרוץ לאתר העבודה השכם עם שחר, ולעבוד כ"בהמות משא" ולערום עפר על הדייק כשהם מבוססים בבוץ עד הברכים. האסירים שהתמוטטו מעייפות או שנרצחו כשעצרו, הוטלו לתוך סוללת-העפר, ובהמשך נלקחו חזרה למחנה בידי חבריהם. עם פירוק מחנות אלו נאלצו האסירים שנותרו בחיים לסחוב חומרי בניין וכלי עבודה מאתרי המחנות הללו לאתר של מחנה 3, כמעט 20 קילומטרים. לפי ועדת-החקר, רק 450 איש שרדו זאת.
במחנה 3 היו האסירים לחלק מ"כוח העבודה של יאסנובאץ", שהושם תחת פיקודו של המהנדס הינקו דומיניק פיצילי. הכוח חולק ל-16 פלוגות עבודה: "מפעל הלבנים", "מסגרים", "פלוגת חווה", "פלוגת ספרים", "פלוגת נגרות", "פלוגת חשמלאות", "פלוגת בנייה" ועוד. קשות במיוחד היו עבודות במפעל-הלבנים: היה צורך לחצוב, לסחוב, לעצב ולארגן מאות ואלפי לבנים. גם עבודת הנפחות הייתה קשה, מפני שמסגרים רבים עבדו בפרך ב"מפעל השרשראות" וייצרו את כלי הנשק של האוסטאשים. כשהמחנה עמד על תלו לא הייתה לפלוגת הבנייה עבודה רבה, אך בשיא החורף היה צורך לחזק את הדייק של המחנה 3 באופן דומה לזה שהיה במחנות הראשונים. לפי העדים (בהם צדיק דאנון, בוריסלאב שבה ועוד רבים), האוסטאשים הזדיינו באלות משוננות ושאר כלי-עבודה קהים, והכו בהם את האסירים שעבדו מעלות-השחר עד הלילה (בעוד שהעבודה ארכה לרוב 11 שעות בשאר המקומות) ואת המתים והגוססים קברו בדייק. הגוססים נקברו חיים. העדה מארה צ'בטקו העידה במשפטו של דינקו שאקיץ', כי כעובדת חווה אף היא הועסקה בפרך, שכן הקבוצה שלה הוצאה מן המחנה לעבודות חוץ בחוות במלאקה ויאבלאנאץ, לכן צריכים היו לצאת לפנות בוקר לרוץ מרחק מילין רבים רק כדי להגיע לאתר, שממנו שבו באישון לילה. קבוצות שעבדו בפחות עמל כללו את החייטים והסנדלרים, שהועסקו בבניין גדול באזור המזרחי של המחנה, שלימים שימש כמחנה נשים. כמו כן לספרים ניתנו תנאים טובים יותר, שכן במסגרת עבודת נאלצו להסתובב סביב במחנה ולספר אסירים וקצינים, והוקנה להם בכך חופש תנועה יחסי. אסירים אחרים עבדו בלשכה ותיאמו את העבודות בין הפלוגות האחרות. פלוגת תחזוקה עבדה בניקיון וסידור הצריפים ואחר כך בביצוע עבודות דחק סביב למחנה. לכל פלוגה היה אסיר אחראי שהיה "לוגורניק" (Logornik, אחראי מחנה) ותחתיו גרופניקים (Grupnik, ראש-קבוצה) ושטוטניצים, שהיו אחראים על קבוצות של אסירים. הגרופניקים של קבוצת האחזקה היו אחראים על הבלוקים השונים, ואילו השטוטניצים על הצריפים השונים. האסירים הושכמו ב-5 לפנות בוקר, וב-6 נערך מסדר שבו התמיינו האסירים לקבוצות העבודה שלהם. ב-12 הייתה הפסקת צהריים ובה ארוחת-צהריים וזמן קצוב לעשיית צרכים - עד השעה אחת בצהריים, וממנה והלאה עד השעה 18:00. בשמונה בערב הוטל עוצר לילה, והיציאה נאסרה. בלילות חשוכים פחות ניתן היה לצאת ללטרינות גם בשעות 10–11 בליווי חמוש, תוך כדי השפלה ומכות. כמו כן, היו נוהגים להתעלל באסירים בכך ש"ההופעות הציבוריות" (מסדרים) לצפייה או הסלקציה לענישה ציבורית נעשו בלילה לאחר שעות העבודה. כמו כן, המשיכו להעביד אסירים בעבודות ללא כל תכלית, ולעיתים היו מעירים אותם בלילה למסדר, וכשהיו יוצאים היו מוכרחים לרוץ במעגלים תוך כדי הכאה מצד השומרים.
מצבם הנפשי של האסירים
במחנה הריכוז התעוררו תגובות נפשיות כמו הזיות, חלומות בהקיץ, סיוטי לילה, חרדה ופרנויה, והיעדר שליטה עצמית.
הרכוש והלבוש של האסירים
רכושם ובגדיהם של האסירים נלקחו מהם, והם קיבלו כותנות אסירים בלויות ודקות. לאסירים ניתנו מעילי גשם דקים בחורף, וכן ניתנה להם האפשרות להכין נעלי בית קלות. כן ניתנה קערת מזון אישית, שהאחריות לשמירתה הייתה בידי האסיר; גודלה היה כשל ספל גדול ותכולתה 400 גרם. במשך הזמן היו הקערות מתלכלכות או נגנבות לצורך עשיית צרכים. רק לקראת ועדת-עיתונאים שהגיעה למחנה קיבלו האסירים קערות כפולות בגודלן וכפות אישיות. לכבוד בואה של ועדת-העיתונאים הונהגה במחנה שיטת תיוג למטרות זיהוי, כמו במחנות הריכוז הנאציים. תחילה סומנו האסירים בצבעים: צהוב – יהודים, כחול – סרבים, ואדום – קומוניסטים, בעוד מוסלמים צוינו בירוק ולצוענים לא היה סימון כלל. לתגים נוספו סימנים כמו טלאי-פח צהוב ועליו האות Z ליהודי. לכל הטלאים הוספו מספרים-סידוריים גבוהים (כדי ליצור את הרושם שאסירים רבים עברו במחנה ושוחררו) עם אות סופית: Z – יהודים, S – סרבים, ו-H – קרואטים. כמו כן, קיבלו האסירים לביקור כומתות, שאותן חויבו להסיר ולעמוד דום כשהם מציבים אותן לפני החזה (תנוחת "הקשב", בלשונו של דאנון). בלילה ניתנו לאסירים שמיכות, אך אלו היו דקות, שורצות טפילים ולא הספיקו לכל האסירים. את כל הציוד האישי הניחו האסירים בסוף הצריף או תחת הדרגש, ועם שחר חויבו לארגן אותו, במהירות ובדיוק.
רצח ועינויים
פעולות הרצח והאכזריות הגיעו לשיאן בסוף קיץ 1942, כאשר כ-16,000 כפריים סרבים גורשו ליאסנובאץ מאזור הלחימה נגד הפרטיזנים בהר קוזארה (כיום ברפובליקה סרפסקה שבבוסניה). רוב הגברים נהרגו ביאסנובאץ, הנשים נשלחו לעבודת כפייה בגרמניה, והילדים נלקחו מאמותיהם, חלקם נרצחו, והשאר פוזרו בבתי יתומים ברחבי המדינה.
בליל 29 באוגוסט 1942 נעשו הימורים בין שומרי הכלא, מי מהם יוכל להרוג מספר גדול יותר של אסירים. אחד השומרים, פטר ברזיצה, שיסף את צווארם של 1,360 אסירים עם סכין קצבים מיוחדת שכונתה סרבוסייק ("חותך-סרבים") או "שוסעת-גרונות". כמי שהוכרז כמנצח בתחרות, הוא זכה בתואר "מלך חותכי הצוואר", והוענקו לו מתנות שונות כפרס. גם השומרים האחרים רצחו כחלק מהתחרות: מילאן פריגאנוביץ' טען שהרג בעצמו כ-1,100 איש, ובהם פולני ווקאסין שאותו הכריח לברך את אנטה פאבליץ', וכשהלה מיאן, חתך פריגאנוביץ' את אוזניו, לשונו, ואז את עיניו, לבו וגרונו. לפניו, שני הסוהרים האחרים: אנטה זרינושיץ' ופלוני בשם סיפקה, הרגו כמה מאות אסירים. לפי מקור אחד מתו בחיסול הגדול שבלילה ההוא כ-10,000 סרבים. ייתכן שזוהי הגזמה, אך היא אינה רחוקה מאוד מהמציאות. באופן דומה, היו מקורות ששינו במספר ההרוגים שמתו מידיו של ברזיצה, כגון 1,500 או 1,450.
מעשי הרצח במחנה בוצעו כמעט בכל כלי שהיה בהישג ידם של המרצחים. מלבד ירי, תלייה, הטבעה, חנק, שרפה או קבורה בחיים, חנק בגז (מחנה סטארה גראדישקה) וכדומה, השתמשו האוסטאשים לרצח ולעינויים גם בפטישים ומקבות, בסכינים, באתי חפירה, במסורים ידניים, במכבשות, בקדירות, במי-קרח, במלח, במחטים (שהוחדרו תחת הציפורניים) ובהפחתת מינוני המזון והשתייה שניתנו לאסירים מסוימים עד מותם האִיטי. אחד העינויים האכזריים ביותר היה החדרת חולדות למעי הקורבנות. פשעים רבים תועדו בדו"ח מטעם ועדת החקר הממלכתית של קרואטיה. השימוש בכלי מלאכה אלו במקום בשיטות "מכניות" – כמקובל במחנות הנאציים – חסך "בזבוז מיותר" של גז, חשמל או קליעים על האסירים בני "הגזעים הנחותים". לפי העד שוורץ, מעשי רצח בוצעו במחנה באופן חופשי במפוזר, ללא התחשבות במקום ובנוכחות אסירים, לפי גחמות או בחמת-טירוף, או גם בבדיחות-הדעת. רק לאחר ביקור הוועדה הבינלאומית, הושלט סדר ומשמעת והרצח בוצע בעיקר בגראדינה או בתלייה "מסודרת". אך עם זאת, רצח ועינויים המשיכו להתבצע סביב המחנה. כשנשאל בוריסלאב שבה האם ראה מקרי רצח במחנה, ענה: "איך יכולתי שלא לראות?!". ב-1943 הורחק הרצח מעיני האסירים עוד יותר.
במחנה בוצעו עינויים איומים באסירים, במחסן שלפי ועדת-החקר הממלכתית שימש לאחסון פעמונים שבורים של כנסיות אורתודוקסיות, ואחר כך כמחסן פחם, ומכאן שמו – "זבונארה" ( "פעמונייה"). שם הוחזקו אסירים שנידונו בסלקציה להוצאה להורג, בטרם נתלו או נרצחו. ראשית הם עונו ברעב: האוסטאשים החזיקו אותם במבנה הזעיר ונתנו להם קערית-מרק בודדת ליום כמעט ללא מזון מוצק, כשהמרק תובל באבקת חזרת כדי להגביר את הצימאון והרעב. מים ניתנו לאסירים במשׂורה, לא היו להם תנאים סניטריים, מגע עם אנשים, אור יום או מרחב תנועה, והכותנות שלהם הלבינו מכינים.
המחנה יאסנובאץ כמחנה השמדה ראשי
אופי הרציחות שהיו נהוגות במחנה גרמו למקום להשתייך למעשה לקבוצת מחנות ההשמדה העיקריים, והוא למעשה מחנה ההשמדה הראשי היחיד שלא היה על אדמת פולין. אלו שנידונו לשהייה של שלוש שנים במחנה נרצחו במקום, ועִמם כל האנשים החלשים והזקנים, הנשים והטף, וגברים שלא היה להם משלח-יד או שלא ניתן היה לשכנם במחנה. אסירים שלא נגזר דינם חוסלו עם "אסירי שלוש-השנים". המיונים היו נמשכים מספר ימים, שבמהלכם היו נערכים מסדרים וסלקציות של שתי הקבוצות: הוותיקים והחדשים, עד ששתיהן היו מצטמצמות כך שניתן היה לשכן את הנותרים במחנה.
אתרי ההשמדה במחנה
ההשמדה בוצעה בעיקרה באמצעים ידניים במספר אתרים מרכזיים:
האוסטאשים השתמשו גם בשיטות "מכניות" כמו אלו שנהגו הנאצים להשתמש בהן במחנות ההשמדה שלהם בפולין:
המחקר ההיסטורי
קיימות הערכות שונות בנוגע למספר הקורבנות שמתו במחנה, אך קיים חוסר בהירות בעיקר עקב העדר רישום מדויק, ובשל האינטרסים השונים שמעורבים בכך. מספר הקורבנות נע בין 30 אלף לפי ההערכה הממעיטה, ל-1,400,000 לפי הגדולה ביותר. האומדנים האמיתיים הם בין 85,000 ל-500,000, והאמינים ביותר: בין 100,000 לבין 500,000 (ראו מקורות בהמשך הפסקה). ההערכה נעה בדרך כלל בין עשרות אלפים – המספר המקובל יותר כיום – לבין מאות אלפים, שהייתה הערכה המקובלת עד שנות ה-90. ההערכות מסתמכות או על מקורות סרבים, הרוצים להאמין שמספר קורבנות המחנה היה גדול יותר וכך גם גודל אחריותם של הקרואטים, המוסלמים והוותיקן, ומאידך על מקורות קרואטיים, החפצים למזער את מספר הקורבנות מתחת לגבולות ההיגיון. מקורות מערביים תומכים במקורות הקרואטיים, ואילו מקורות יהודים מעמידים אותו על מספרים גבוהים יותר.
על פי מרכז יד ושם, במחנה נרצחו 600 אלף איש, מהם 25 אלף יהודים. מידע זה נשנה במקורות יהודים שונים, וברוב המוסדות לחקר השואה בכלל. כך ישנן למשל הערכותיהם של יאשה רמאנו (800,000 קורבנות, מתוכם 25,000 יהודים), מנחם שלח וישראל גוטמן ב"אנציקלופדיה של השואה" ("כ-600,000 נפש") ומנחם שלח ויוסף לווינגר בספר "תולדות השואה: יוגוסלביה" (בין 500,000 ל-700,000), מרכז שמעון ויזנטל ועוד. רק על פי האומדן של מוזיאון השואה האמריקני המספרים שונים:
"'מחקר נוסף על קורבנות משטר האוסטאשה בקרואטיה במלחמת העולם השנייה נדרש על מנת לאפשר להיסטוריונים ולדמוגרפים להעריך בדיוק רב יותר את מספרם של אלו שהושמדו תחת שלטון מדינת קרואטיה העצמאית. עקב השקפות שונות וחוסר בתיעוד, מספר הקורבנות הסרבים בקרואטיה משתנה במידה נרחבת, בין 25,000 ללמעלה ממיליון. המספר המוערך של סרבים שנרצחו ביאסנובאץ נע בין 25,000 ל-700,000. הערכות המהימנות ביותר מעמידות את מספר הסרבים שנרצחו על ידי האוסטאשה בין 330,000 ל-390,000, עם 45,000 עד 52,000 סרבים שנרצחו ביאסנובאץ. הגרמנים ומשטר האוסטאשה רצחו כ-32,000 יהודים מקרואטיה בין 1941 ל-1945. המספר המדויק של היהודים שנרצחו ביאסנובאץ אינו ידוע, אך הערכות נעות בין 8,000 ל-20,000 קורבנות. מספרים אלו אינם כוללים יהודים אשר הועברו על ידי הרשויות של משטר האוסטאשה לידי הגרמנים לגירוש לאושוויץ ולמחנות אחרים. סטטיסטיקות על הקורבנות הצוענים קשות להערכה, מאחר שאין ההערכות קבועות של מספרם בקרואטיה ובבוסניה-הרצגובינה לפני המלחמה. הערכות הנראות נכונות יותר משערות שמספר הקורבנות הצוענים הוא כ-26,000, מתוכם 8,000 עד 15,000 הושמדו ביאסנובאץ. ישנן רק הערכות בלתי מדויקות של מספר הקרואטים שנרצחו על ידי האוסטאשה. קבוצה זו כללה מתנגדים פוליטיים ודתיים למשטר, הן קתולים והן בני המיעוט המוסלמי. מאמינים כי בין 5,000 ל-12,000 קרואטים מתו ביאסנובאץ'."
מקורות יוגוסלביים
דו"ח ועדת-החקר הממלכתית של קרואטיה תחת ממשלת טיטו, והמתוארך ל-15 בנובמבר 1945, ציין שבין 500 ל-600 אלף בני אדם נרצחו ביאסנובאץ. מספרים אלו נתמכו באופן רשמי כשיוגוסלביה התקיימה עצמאית. המספרים צוטטו על ידי ישראל גוטמן באנציקלופדיה של השואה, על ידי מרכז שמעון ויזנטל ועוד אחרים. רוב החומר המובא בדו"ח מוחזק אמין לדידם של רוב החוקרים. בכתב-האישום של דינקו שאקיץ' נאמר כי הדו"ח הוא חלק מרכזי בחקר קורות המחנה. החומר המצוי בעדויות הניצולים כמעט תמיד תואם את האמור בדו"ח. בביקורה של ועדה לחפירת קברי-האחים ולזיהוי פלילי, נמצאו כ-350,000 גופות, ואחד מחברי הוועדה ציין כי הערכה של 700,000 נרצחים, ואף 800,000, יכולה להיחשב ריאלית.
מקורות תיעודיים
בעיה עיקרית המתעוררת בנוגע לקביעת מספר ההרוגים ביאסנובאץ, הוא מיעוט החומר ההיסטורי שבנמצא, והמגמתיות שלו. מקורות אוסטאשיים מדברים על קורבנות רבים; וייקוסלאב לובוריץ' הכריז כי "בשנה אחת בלבד לקיומו של יאסנובאץ שחטנו יותר אנשים מכל שיכלה האימפריה העות'מאנית של הטורקים לעשות משך כל שהותה באירופה".
מקורות גרמניים-נאציים העריכו גם הם את המספר הכולל של יהודים, סרבים ואחרים שנרצחו ב-NDH. כך ניתן למצוא 400,000 סרבים (אלכסנדר לר), 350,000 (לותר רנדוליק), 600-700,000 בין 1943 למרץ 1944 (ארנסט פריק), 700,000 (מאזנבאך). אדמונד גלאייזה פון-הורטזנאו דיווח כי "מחנות הריכוז האוסטאשיים הם פסגת האימה האנושית... הגרוע מכל הוא יאסנובאץ, אליו אין נותנים לאף בן-תמותה רגיל להציץ".
הרמן נויבאכר מסכם את החישובים: "על שליש להיהפך לקתולים, על שליש לעזוב, ושליש מועדים למוות! נקודה אחרונה זו התקיימה כשמנהיגי אוסטאשה בכירים ציינו, כי שהם שחטו מיליון סרבים (נשים, טף וזקנים בכלל זה) הייתה זו, לעניות דעתי, הערכה רברבנית ומוגזמת. על-סמך דיווחים שהגיעו אלי, שמספר הקורבנות האומללים שנשחטו קרוב יותר לשלושת-רבעי מיליון או יותר." ארתור הפנר כתב: "הקונספט של יאסנובאץ צריך להיתפס כמתחם של שלושה מחנות קרובים, ועוד חמישה מחנות משנה "מיוחדים". בלי משים לתעמולה, יאסנובאץ הוא ממחנות הריכוז הנוראים ביותר ויש להשוותו אך ורק ל"תופת" של דאנטה." הערכותיהם של האיטלקים הפשיסטיים היו דומות לאלה של הגרמנים. גם שליחי הוותיקן נתנו דעתם לממדי ההשמדה, ואפילו הקרדינל הצרפתי אז'ן טיסראן, שהיה אנטי-נאצי מובהק וקִיים קשרים עם הרשויות שהיו מעורבות בהמרת-הדת של הסרבים, דיווח ב-1942 על מותם של לפחות 350,000 סרבים. הארכיבישוף של בריסל, גודפריד דניאלס, אישר זאת ואמר שלפחות חצי מיליון איש מתו ב-NDH. הפרטיזנים וממשלת יוגוסלביה ביצעו גם הם הערכות מספריות דומות, ואספת הקהילות היהודיות של יוגוסלביה העריכה ב-1952 כי "כ-500-600,000 איש מתו ביאסנובאץ, מהם לפחות 20,000 היו יהודים" מזכיר הקהילה, אלכסנדר ארנון, העיד במשפט אייכמן כי ביאסנובאץ מתו כ-500,000 איש. במקום אחר אמר, בהתכוונו בבירור ליאסנובאץ, כי במחנה אחד נרצחו מאות אלפי סרבים.
אומדני הקורבנות במחנה
בשנות השמונים הערכות עצמאיות נעשו על ידי ולדימיר זראיביץ' הקרואטי ובוגוליוב קוצוביץ' הסרבי. זריאביץ' חישב כי ביוגוסלביה כולה מתו רק מיליון איש (בניגוד ל-1,700,000 כמקובל בטרם נפילת יוגוסלביה, או 1,350,000 ב"תולדות השואה: יוגוסלביה"), ומתוך זה כי רק 300,000 מתו בקרואטיה העצמאית, ו- 70,000 ביאסנובאץ (זריאביץ' העלה את המספר ל-80,000) בדרך כלל עם תחום שגיאה של עד 30%. קוצוביץ' סתר את שתי הטענות האחרונות של זריאביץ' וטען כי לא ניתן להסיק את מספר ההרוגים ביאסנובאץ מתוך חישוב סטטיסטי של כל קורבנות יוגוסלביה. זריאביץ' הוסיף וטען כי רוב הקורבנות למעשה לא מתו ביאסנובאץ אלא מחוצה לו, והוסיף רשימות שמיות לסימוכין אי-בזה. עם זאת, הואשמו הערכות אלו בניפוח בשל צמיחת הלאומיות ברפובליקות היוגוסלביות. זריאביץ' הואשם אף בהכחשת השואה (בעיקר כי השתמש בספריו של פרניו טוג'מן כמקור היסטורי), ואפילו קוצוביץ' הביע ספק בדייקנות חישוביו של חברו. השיטות הסטטיסטיות שבהן השתמשו נחשבות ללא מדויקות ולבלתי-מהימנות. כך, למשל, כל טעות של עשירית האחוז תגרום לסטייה של כ-50,000, וגם טווח סטיית התקן הוא גדול. נטען, כי זריאביץ' וקוצוביץ' חישבו את אחוז הגדילה של כל האוכלוסייה יחדיו; בעוד שסרבים, קרואטים, בוסנים וכדומה, צריכים להיכנס לחישוב כל אחד לגופו וכן בנפרד, בין סרבים בסרביה לסרבים בקרואטיה וכדומה. לפי חישוביהם, מספרי הקורבנות ומספרי התושבים הצועניים והיהודים של יוגוסלביה סוטים מן המקובל.
ניתן גם להביע מספר שיקולים המצביעים על מספר קורבנות רב, גדול מ-100,000. ראשית, בתור מחנה שהתקיימה בו השמדה שיטתית, על מספר הקורבנות במחנה להיות רב מאוד (מחנות-ההשמדה הקטנים ביותר, בלז'ץ וחלמנו, גבו 128,000 ו-300,000 נפש. שניהם קטנו מיאסנובאץ בגודל ומשך קיום). שנית, המחנה היה מחנה שבו הושמדו לא רק יהודים או צוענים, אלא גם סרבים, סלובנים ועוד, ולפיכך מספר המתים בו צריך להיות רב. גם ההגדרה ליהודים, סרבים וצוענים הייתה רחבה, ומתנגדי משטר לא היו רק קרואטים אלא מוסלמים ועוד מגוון רב. שלישית, כמחנה ריכוז וכמחנה מוות, יאסנובאץ התקיים משך זמן רב מאוד ועל פני שטח גדול ובו אתרים רבים ששימשו לקבורת המונים או רצח; יש צורך לכלול בחשבון את מחנה סטארה גרדישקה, סיסאק, ג'אקובו, גוספיץ' ועוד מחנות רבים. מלבד כל זה, אלמלא היו גופות ואסירים רבים, הרי לא היה צורך בהקמת משרפות – אשר כאמור הוקמו כבר בפברואר 1942, ומה גם שכבשני המפעל שימשו לפני כן לצורך זה ולא עמדו בנדרש. והוא הדין בתאי-הגז, שהיה צורך בהם על אף שהייתה משאית גז בשימוש, וכן לגבי עניינים נוספים. מניין מקרי המוות המוזכרים בעדויות ובמידע תיעודי מהימן, מגיעים לכדי 300,000 לערך.
לסיכום, מספר הקורבנות האמין ביותר נע בין 200,000 ל-500,000.
רשימות שמיות של קורבנות המחנה
קיימות מספר רשימות חלקיות נוספות ממקורות אחרים: רשימה של 60,000 שמות של אנטון מילטיץ', רשימות של מוזיאונים בוסניים על 49,000 קורבנות, רשימה של 2,400 נספים מתקופותו של דינקו שאקיץ' בלבד, ורשימה של קורבנות מוסלמים במחנה. דראגויה לוקאייץ' שיחזר את שמותיהם של כ-20,000 ילדים שמתו במחנה. מוזיאון השואה של בלגרד מחזיק ברשימה של 80,022 קורבנות (רובם מיאסנובאץ): בסביבות 52,000 סרבים, 16,000 יהודים, 12,000 קרואטים וכ-10,000 צוענים. מנהל המוזיאון הקודם, מילאן בולאייץ', מאמין שהיו 700,000 קורבנות, והמרכז לחקר-יאסנובאץ מאמין שמספר הקורבנות נע בין 300,000 ל-700,000. האומדנים של מספר המתים יוצאים גם הם מנקודת הנחה שבמקרים בהם משפחות שלמות הושמדו, איש לא נותר כדי להוסיף את שמותיהם לרשימות. בנוסף, לעיתים אנשים שמצוינים ברשימות נהרגו במקומות אחרים, או שהם שרדו אך לא נשמע מהם, או שיש לעיתים אף כפילויות ברשימות.
פינוי המחנה בידי האוסטאשה
מחנה ההשמדה המשיך לעבוד במלוא הקיבולת עד סוף אפריל 1945. בסביבות 22 באפריל, כאשר נותרו במחנה רק כ-1,070 אסירים, והפרטיזנים כבר התקרבו למחנה, ניסו האוסטאשה למחוק את שארית הזוועות. הם הרגו את האסירים שנותרו, פוצצו והרסו את הבניינים, מגדלי השמירה, חדרי העינויים, "כבשן פיצילי" ומבנים אחרים. לא כל האסירים הלכו כצאן לטבח; כ-640 מהם ניסו לפרוץ בכוח ולהילחם נגד האוסטאשים, ואף עלה בידם להשתלט על כמה עמדות ולהרוג כמה קלגסים. הנותרים, מהם רבים חולים וזקנים, נרצחו; ורק אחד, זיבקוביץ' יובאן שהסתתר בחורבות ימים ולילות בלי מזון, שרד. בכניסתם למחנה מצאו המשחררים חורבות, פיח, עשן וגופות. ניסיון בריחה של אסירים שהוחזקו בעיירה עצמה נכשל גם הוא.
הריסת שרידי המחנה בידי הממשלה הקומוניסטית
בחודשים שבהם כבר שלטו הפרטיזנים במחנה, הושמדו ביסודיות שטחי יאסנובאץ על ידי עובדי כפייה שכללו 200 עד 600 חיילים של משמר המולדת הקרואטי. חיילים אלה נתפסו על ידי הפרטיזנים, וכך הפכו את האזור למחנה עבודה. הם החריבו את המחנה עד היסוד ופירקו את החומה שהקיפה את המחנה.
באתר המחנה הוקמה אנדרטת זיכרון.
ההשבעה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית
ההשבעה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית נערכה ב-20 בינואר 2017, במהלכה הושבע דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית ה-45. בטקס הציבורי השתתפו על פי ההערכות בין 300,000 אנשים ל-600,000 אנשים. טקס ההשבעה נערך כנהוג בחזית המערבית של בניין הקפיטול ששוכן בוושינגטון די.סי, ההשבעה פתחה את היום הראשון בתקופת כהונה בת ארבע השנים של טראמפ כנשיא ושל מייק פנס כסגן נשיא ארצות הברית. אירועי ההשבעה כללו את טקס ההשבעה הראשי, ארוחת צהריים, תהלוכה, נשף וטקס דתי.
הטקס נוהל על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, ג'ון רוברטס. רוברטס השביע את טראמפ, ואת פנס השביע קלרנס תומאס, הוותיק מבין שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
רקע
ההשבעה סימנה את שיאו הרשמי של תהליך העברת הנשיאות מהנשיא היוצא ברק אובמה לנשיא הנבחר, דונלד טראמפ אשר זכה בבחירות לנשיאות שנערכו ב-8 בנובמבר 2016 ויום לאחר מכן הוכרז כנשיא הנבחר, טראמפ נבחר רשמית בהצבעת חבר האלקטורים שנערכה ב-19 בדצמבר באותה השנה , זכייתו של טראמפ אושרה באופן סופי בהצבעה בקונגרס שהתקיימה ב-6 בינואר 2017.