cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמימות (מדיניות)
מדיניות הגרעין של ישראל
העמימות נסדקת מפעם לפעם, ועצם קיומה של תוכנית גרעין ישראלית הפך במהלך השנים לסוד גלוי. ב-1974 גיבש ה-CIA הערכת מודיעין בסיווג "סודי ביותר" לפיה, ישראל יצרה ואגרה מספר מתקני נפץ גרעיניים ובידיה טילי קרקע-קרקע לשיגורם. ב-1975 פורסמה הערכה זו בניסוח שונה על ידי משרד החוץ האמריקני ובה הקביעות החד-משמעיות הוחלפו ב"חשדות" לקיום נשק גרעיני בידי ישראל. בדצמבר 2006, במהלך שימוע בקונגרס, הסביר שר ההגנה האמריקאי המיועד, רוברט גייטס, את מניעיה של איראן בפיתוח נשק גרעיני, באמרו כי האיראנים "מוקפים במעצמות גרעיניות: פקיסטן במזרח, הרוסים בצפון, הישראלים במערב וארצות הברית במפרץ הפרסי".
תקיפת הכורים הגרעיניים בעיראק ובסוריה
בעקבות תקיפת הכור הגרעיני בעיראק בשנת 1981 הודיעה ממשלת ישראל, בראשות מנחם בגין, על התקיפה זמן קצר לאחר השלמתה. לעומת זאת, בעקבות תקיפת הכור הגרעיני בסוריה בשנת 2007 שמרה ממשלת ישראל על שתיקה מוחלטת. רק עשר שנים מאוחר יותר, במרץ 2018, הותר לפרסום שישראל היא שתקפה והשמידה את הכור הגרעיני הסורי. כמו כן פורסמו פרטי התקיפה והשגת המודיעין על הכור. דובר צה"ל פרסם סרטונים המתעדים את רגע התקיפה וראיונות עם קצינים בכירים שהיו מעורבים במבצע.
עמימות בתקיפות ישראליות בסוריה
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה התפתח עימות בין ישראל לבין כוחות איראניים על אדמת סוריה וצבא סוריה. עימות זה כלל תקיפות רבות של חיל האוויר הישראלי בסוריה, אך בדרך כלל נמנעה ישראל מלאשר שהיא התוקפת, אף שלא היה ספק בכך. הנימוק שניתן לעמימות זו הוא מתן אפשרות לסוריה להבליג על תקיפות אלה ולא להגיב בתקיפה נגדית. רק במקרים מעטים, שבהם קשה היה להתעלם מהתקיפה הישראלית, בפרט מחמת תגובה סורית שהורגשה בישראל, אישרה ישראל סמוך לתקיפה את דבר קיומה.
במקביל לעמימות התקיים תיאום צבאי הדוק בין צה"ל לצבא רוסיה ובעיקר חיל האוויר הרוסי, בעקבות המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה, על מנת למנוע התנגשות צבאית בין חיל האוויר הישראלי לכוחות רוסיים בסוריה.
מדיניות זו של עמימות אינה גורפת. באוגוסט 2017, עם סיום כהונתו כמפקד חיל האוויר הישראלי, חשף אמיר אשל שבשנים 2012–2017 ערכה ישראל קרוב למאה תקיפות של שיירות נשק לחזבאללה. בספטמבר 2018 חשף צה"ל שמאז 2017 תקף בסוריה 202 מטרות. גם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, והרמטכ"ל, גדי איזנקוט, התבטאו בעניין התקיפות בסוריה. במקרים שונים הודו בכירים ישראלים בהתקפות ספציפיות, תוך שהם מציינים שהתקפה נועדה לסכל פיגוע נגד ישראל או להוות פעולת תגמול בעקבות התקפה על ישראל.
אלימות פוליטית
אלימות פוליטית היא התנהגות כוחנית שבבסיסה עומדת מטרה פוליטית. האקט האלים עשוי לכלול אלימות מילולית, הפגנה ללא רישיון, עימות פיזי עם כוחות הביטחון, פגיעה ברכוש, גרימת נזקים גופניים, רצח פוליטי וטרור. מטרותיה של האלימות הפוליטית עשויות להיות מאבק על זכויות ומשאבים, ערעור על הלגיטימיות של הממשל או של נושאי התפקידים בשלטון, החלפת השלטון וכן הפצת אידאולוגיות. אלימות פוליטית עשויה להיות מופעלת בידי יחידים או קבוצות.
אלימות פוליטית בישראל
במסגרת הסכסוך הישראלי-ערבי התרחשו אירועים רבים של אלימות פוליטית, הן לפני והן אחרי הקמת מדינת ישראל.
גם באוכלוסייה היהודית התרחשו אירועי אלימות פוליטית. בין הבולטים שבהם נמנים הסזון, פרשת אלטלנה, רצח יצחק רבין וכן ההתנגדות לרפורמות המשפטיות (רפורמת לוין).
בוריש פלוטאי
בוריש פלוטאי (במקור פולק, בהונגרית: Palotai Bori; אוראדיה, 23 במאי 1904 – בודפשט, 13 בספטמבר 1983) הייתה סופרת ומשוררת הונגריה-יהודייה ניצולת שואה, זוכת פרס אטילה יוז'ף. אמו של הבמאי פטר בצ'ו (מקודם בֶּהְם) ואחותה של השחקנית וסופרת ארז'י פלוטאי.
ביוגרפיה
פלוטאי נולדה במשפחה יהודית כבתם של ארמנד פלוטאי (פולק) ומרגיט פרידמן (1880-1969). סבא וסבתא שלה היו מסעדנים וסוחרי יין. היא חיה בקושיצה בין השנים 1919 - 1940. שם סיימה את לימודיה בתיכון. בשנת 1926 פורסם בקושיצה כרך השירים הראשון שלה (הצפות אביב). היא התחתנה עם אלפרד בֶּהְם, פקיד יהודי ובנה פטר בצ'ו נולד בשנת 1928. בשנת 1932 הייתה עורכת מגזין נוער בשפה ההונגרית בקושיצה. היא זכתה בתחרות של ההוצאה לאור אתנאום ושל כתב העת הספרותי החשוב ניוגט. בשנת 1940 עברה עם משפחתה לבודפשט כדי להציל את המשפחה מגירוש יהודי הונגריה מערי השדה. בשנת 1946, זו השנה השישית שלה בבודפשט, התמנתה לעורכת המגזין "נשים" (Asszonyok). בין השנים 1947–1953 הייתה ראש המדור הספרותי של היומון נפסבה.
אנה דוברוביצקי
אנה דוברוביצקי (ברוסית: Анна Дубровицкая; נולדה ב-4 ביולי 1981) היא שחקנית רוסיה-ישראלית.
ביוגרפיה
דוברוביצקי נולדה בלנינגרד שבברית המועצות (כיום סנקט פטרבורג, רוסיה). היא למדה באקדמיה לתיאטרון אצל סבטלנה קרוצ'קובה. בגיל 18 עלתה לארץ. בישראל למדה אנה בבית צבי, והיא שחקנית הבימה. היא בתו של הבמאי הרוסי ודים דוברוביצקי.
בתיאטרון שיחקה בהצגות "הם יורים גם בסוסים" בתיאטרון הקאמרי. "תה" של תיאטרון בית ליסין, בתיאטרון הספרייה ב"בית הבובות", "משחקי חופשה", "ועידת פסגה", בתמונע ב"מבוך המראות" וב"כוכב יאיר" ו"מוריס שימל" בתיאטרון הבימה.
ב-2006 שיחקה בסרט הקולנוע "סיפור חצי רוסי".
בשנת 2007 גילמה את רוית בדרמת הפשע של HOT "הבורר".
בשנת 2008 שיחקה בהצגה "הדרך לג'אנה" בצוותא.
מ-2014 היא מגלמת את דמותה של סטלה בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה" בהפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי ותיאטרון הבימה.
Watertown
Watertown הוא אלבום מאת הזמר האמריקני פרנק סינטרה. זהו אלבום האולפן ה-56 של סינטרה וה-29 שרואה אור בחברת ההקלטות רפרייז רקורדס. האלבום ראה אור בשנת 1970.
אנה דוברוביצקי
ביוגרפיה
בשנת 2015 שיחקה בקומדיה של Yes, "השוטר הטוב", שם גילמה את שירה, בחורה לסבית אשר מנהלת רומן סודי עם דלית (ורד פלדמן), בת זוגו של דני קונפינו (יובל סמו).
Watertown
האלבום, Watertown, נחשב לאלבום הנושא השאפתני ביותר של סינטרה, על ידי כך שבאלבום מסופר סיפור שלם מתחילתו ועד סופו. בנוסף זה הניסיון הברור ביותר של סינטרה להוציא אלבום הנשען על סגנון הרוק.
אנה דוברוביצקי
ביוגרפיה
ב-2017 יצא לאקרנים סרטו של הבמאי ארז תדמור, זוכה פרס אופיר, "נמל בית", בו מככבת בתפקיד מרכזי לצד לירון בן-שלוש, שמיל בן ארי, יורם חטב, דליה בגר ואחרים.
ב-2018 החלה לשחק בהצגה "לילה אחד, מרקוביץ'" מאת יואב שוטן-גושן ועירד רובינשטיין ובבימויו, על פי ספרה של איילת גונדר-גושן, בתיאטרון בית ליסין, בתפקיד סוניה.
Watertown
המלחין הראשי של האלבום, בוב גאודיו, שנודע בלהיטי להקת ארבע העונות, "Can't Take My Eyes Off You", "Walk Like a Man," ו "Big Girls Don't Cry". עם עזרתו של ג'ק הולמס, יצר גאודיו מחזור שירים העוסקים בגבר בגיל העמידה, מעיירה קטנה שאשתו עזבה אותו עם ילדיו. השירים מסודרים כמעין תמונות מחייו של הגבר, הנקראים כמכתבים או כמונולוגים. פסגת כל שיר היא תחושת הבדידות האופפת את הגיבור, בדידות ללא אהבה ובלי הרבה תקווה. זהו קולו של אדם שבור.
אנה דוברוביצקי
ביוגרפיה
ב-2021 גילמה את נטליה קארפין, חברת כנסת דוברת רוסית, בסדרה "מותק בול באמצע" של כאן 11. באותה שנה שיחקה בהצגה "אמוק" בתיאטרון מלנקי, בסרט "יותר ממה שמגיע לי", ובסדרת הטלוויזיה "מעילה" בתפקיד אלונה.
ב-2022 החלה לשחק בהצגה "פנקס הקטן" בתיאטרון תמונע.
חיים אישיים
דוברוביצקי נשואה לשחקן רודיה קוזלובסקי ולהם תאומים.
מחנה הריכוז קלוגה
מחנה קלוגה היה מחנה ריכוז ליד העיירה קלוגה (אסטונית: Klooga) בנפה הכפרית קיילה (אסטונית: Keila) שבמחוז האריו, במרחק של כ-50 ק"מ מערבית לטאלין בירת אסטוניה.
היסטוריה
המחנה הוקם בספטמבר 1943, שימש כמחנה עבודה והיה חלק במערכת של 21 מחנות-ריכוז, שהמרכזי בה היה מחנה הריכוז ואיווארה, אשר נבנתה על ידי שלטונות הכיבוש הנאצי באסטוניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מפקדי המחנה היו קציני אס אס. חיילי גדוד המשטרה האסטוני מספר 287 היו מופקדים על השמירה. מפקד המחנה האחרון היה אונטר-שטורמפיהרר וילהלם ורלה (גרמנית: Wilhelm Werle).
אסירים
בין מחנה הגברים לבין מחנה של הנשים היה מרחק של כ-600 מטר.
האסירים עבדו ב-3 משמרות בייצור לבנים, מלט ובבית-המלאכה לעיבוד עץ. חלק מהאסירים הועסקו בבניית המתקנים לצבא הנאצי. לפני הבאת היהודים למחנה, האסירים-האזרחים נלקחו מדי פעם על ידי האיכרים מהחוות הסמוכות לעבודות במשק.
המפורסם בין ניצולי מחנה קלוגה הוא הלל זיידל, שהיה חבר הכנסת ופעיל ציוני. ניצול אחר, בנימין אנוליק, הוציא בהוצאת יד ושם ספר הזכרונות "רוץ אל השער בני", בו בין היתר מסופר על שהייתו במחנה קלוגה בשנת 1944.
חיסול המחנה
ב-19 בספטמבר 1944, ימים ספורים לפני שחרור המחנה על ידי הצבא הסובייטי, מפקד המחנה הודיע, שעקב התקרבות המהירה של האויב נתקבלה ההחלטה לפנות את המחנה לגרמניה. מפקד המחנה הסתיר את העובדה שבגלל המחסור במשאיות וחוסר הזמן, הוחלט להרוג את כל האסירים. כאשר אנשי אס אס גרמנים ואסטונים שהגיעו למקום החלו בהרג שיטתי של היהודים, הם אילצו את האסירים לשכב על שורת בולי עץ ורצחו אותם בירי בעורף. הם הכריחו את אנשי הזונדרקומנדו לסייע להם. לאחר מכן הניחו שורה נוספת של בולי עץ ורצחו קבוצה נוספת של יהודים, וכך המשיכו עד להריגתם של כל אלה שנותרו במחנה, למעט כ-80 אסירים שהתחבאו בעליית הגג ובמרתף של הצריף. האסירים שהתחבאו בצריף, כעשרים, העזו לצאת מהמחבוא רק כששמעו קולות של קציני הצבא האדום.
הנצחת המחנה
האנדרטה החדשה, שתוכננה על ידי האדריכל האסטוני ריין לופ (Rein Luup), נחנכה בשנת 1994. ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה, שמציינים באסטוניה מדי שנה ב-27 בינואר החל משנת 2003, מתקיימים באתר המחנה טקסי זיכרון בהשתתפות נציגי הממשלה, דיפלומטים זרים ואנשי הקהילה היהודית.
גלאס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הר-טוב
הַר-טוּב הייתה מושבה בגבול השפלה והרי ירושלים, צפונית ובסמוך לבית שמש של ימינו, אשר פונתה במלחמת העצמאות בליל 16 במאי 1948.
מושבת המיסיון
ב-1883 רכש המיסיון האנגלי בירושלים בראשות המומר מוזס פרידלנדר 5,950 דונמים מידי סגן הקונסול הספרדי בירושלים, שהיה בעלי אדמות הכפר הערבי ערטוף. בעקבות גל ההגירה ב-1881/2 נותרו משפחות יהודיות בירושלים ללא אמצעי מחייה. המיסיון ניסה לנצל את מצוקתם וליישב אותם בערטוף, בתקווה שעם הזמן יוכלו לשכנע אותם להמיר את דתם.
בסוף 1883 עלו לערטוף 25 משפחות. על-פי דיווח המיסיון, רק שלוש משפחות התנצרו. שאר המשפחות קיימו אורח חיים יהודי. הם התפללו בבית כנסת אך נאלצו לפי החוזה להאזין למיסת הטפה שבועית. תנאי המחיה היו קשים, עקב מחסור בקרקע ואדמת טרשים דלה. בתחילה גרו התושבים בצריף עץ ארוך שחולק במחיצות ולאחר מכן נבנה מכלול ובו שני מבנים גדולים למתיישבים ולמנהלי החווה, מוקפים בחומת אבן ובתווך חצר גדולה.
היישוב היהודי החרים את מושבת המיסיון וכינה אותה "מושבת המסיתים". נחום סוקולוב כתב בספרו "ארץ חמדה": "שם תקעו המסיתים את יתדם וילכדו בחרמם מספר אנשים עברים. חלילה לנו להביא בחשבון את המקום הזה, כי לא לנו הוא". התלהבות המיסיון דעכה כשנוכחו שרק יהודים מעטים המירו את דתם. גם לחץ דעת הקהל על המתיישבים החלה להשפיע, ולקראת 1886 התרוקן המקום מיושביו. ב-1893 הציע המיסיון את המקום למכירה.
עליית הבולגרים וייסוד המושבה
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 התעוררה בין יהודי בולגריה שאיפה לעלות לציון. ב-1894 נודע לשבתאי חזקיה מראשי אגודת אחים ליישוב ארץ ישראל, על ידי עולה מסמוקוב שהתגורר בירושלים על מכירת הקרקעות על ידי המיסיון בסכום של 4,000 לירות עות'מאניות. נציגי אגודות אחים מסופיה, פאזארדז'יק, פלובדיב ופלבן התכנסו לישיבה מיוחדת אשר בסיומה הוחלט לשלוח לרכישת האדמה את שבתאי חזקיה מסופיה, פרסיאדו מנוח וחיים אלאג'ם מפאזארדז'יק. בראשית 1895 הגיעו השליחים לארץ ישראל, והאדמה בערטוף הוצעה להם. לאחר משא ומתן עם המיסיון נרכש המקום. בדצמבר 1895, נר שביעי של חנוכה א' בטבת ה'תרנ"ו עלו למקום ראשוני המתיישבים והתיישבו בבית המיסיון. נקבע שמתוך שישים המשפחות שנרשמו בבולגריה יעלו בשלב ראשון שתים עשרה משפחות, כמניין שנים עשר השבטים. בשנה הראשונה לקיומה של המושבה נשלחו למתיישבים כספי תמיכה מבולגריה. לאחר הפסקת התמיכה עזבו 5 משפחות את היישוב, מקצתן חזרו לבולגריה והשאר עברו לירושלים. לאחר מספר שנים הציע אליעזר בן-יהודה לשנות את שם המושבה להר-טוב הדומה בצליל לשם הערבי ערטוף.
אחרי העלייה לקרקע, פנו תושבי ערטוף אל הממשל העות'מאני בבקשה לעכב את רישום האדמות על שם המתיישבים החדשים מאחר שהם אינם נתינים עות'מאנים. ב-1896 הוציא הפאשה העות'מאני של סנג'ק ירושלים צו לסילוק המתיישבים ורק לאחר התערבות אלברט ענתבי ויוסף נבון בוטלה הפקודה, לאחר שנקבע שהיהודים הבולגרים הם נתיני נסיכות בולגריה שעדיין משלמת מיסים לממשל העות'מאני. הווזיר הגדול באיסטנבול הורה לפאשה הירושלמי להימנע מפגיעה במתיישבי הר-טוב. השנים הראשונות היו קשות ביותר. המשפחות הצטופפו בבית המיסיון, חיו בעיקר בחצר המשותפת ודיברו לדינו. הם חיו במעין קומונה והתחתנו ביניהם. כמעט ולא היה קשר עם שאר היישוב והם לא קיבלו כל עזרה מהברון רוטשילד.
באביב 1896 החלו המתיישבים בשתילת ירקות והתכוננו לזריעת החיטה הראשונה. במקביל נמצאה באר מים ישנה אשר לפרקים היו בה מים. התושבים סבלו הן מגנבות כפריי ערטוף והן ממכת הארבה שניחתה על הארץ בשנה זו. המתיישבים פנו לשלטונות העות'מאניים שהצליחו לצמצם את הגנבות. ב-1898 נרשמה הקרקע על שם המתיישבים וחולקה ל-50 חלקות כמספרן המיועד של משפחות המתיישבים, אשר חלקן היו עדיין בבולגריה. בעת הזו נמנו בהר-טוב 58 נפשות. החקלאות הייתה דלה והם התפרנסו מגידול תירס, ייצור גבינות מחלב צאן ועצירת שמן אזוב (זעתר).
ב-1897 הכתה ביישוב מחלת המלריה. במקביל הצטרפו עוד 2 משפחות שהעלו את מניין התושבים ל-75. בחורף של אותה השנה עשו פגעי מזג האוויר שמות במושבה והתושבים נסמכו על סיוע מאגודת חובבי ציון ביפו כדי לתקנם. מטעם אגודה זו נשלח מורה ונפתח בית ספר לילדי הר-טוב. ב-1899 העבירה יק"א מלווה למתיישבים ובסיועו ניטעו עצי פרי ונשתל טבק. מקצת מבני המתיישבים נשלחו ללמוד במקוה ישראל ובבית הספר למלאכה בירושלים. ב-1901 נמנו 101 מתיישבים ביישוב. בשנה זו החלו בגידול סלק ובייבוש פרחים כמתנות לחגים שיוצאו לארצות הברית. המחסור החמור במים ואי הצטרפות חלק מגרעין המתיישבים מבולגריה הביא שוב להידרדרות במצב הכלכלי ועד ל-1909 נותרו במקום 9 משפחות בלבד.
חוות גולדברג והתבססות המושבה
בשנת 1910 חלה התפתחות מפתיעה בהר-טוב. הנדבן יצחק גולדברג קנה שליש מאדמת המקום והקים חווה חקלאית. הכסף שנתקבל יועד לקניית חלקם של המשפחות שנשארו בבולגריה. החווה גם סיפקה מקומות עבודה למתיישבים. בעזרת הלוואה מיק"א, פותחו אמצעי ייצור נוספים כמו טחנת קמח, בית בד וכבשני סיד. את ניהול החווה מסר גולדברג לידי משה בקר שעלה לשם כך לארץ מווילנה והקים בה את הרפת המודרני הראשון והנהיג בו את "ספר העדר" בו נרשמה תנובת החלב של כל פרה ופרה ושושלת היוחסין שלה. ב-1912 הכינה יק"א תוכנית מיתאר ליישוב ובכלל זה הקמת מבני מגורים. לראשונה נבחר ועד מושבה. ב-1914 הקימו השלטונות העות'מאנים במקום משתלה ושדה ניסוי חקלאי, במסגרתו נעשה ניסיונות לגידול קפה, עצי קאוצ'וק ואקליפטוס שלא עלו יפה.
מלחמת העולם הראשונה עיכבה את התפתחות המושבה אבל לאחריה חלה בה התפתחות ניכרת. לאחר 25 שנות מגורים בבית המיסיון הוחל בבניית בתים והמושבה התבססה מבחינה כלכלית. נבנו בית כנסת ומרפאה ונסלל כביש משער הגיא. כן הוקמה מחצבה שהתפתחה אחר כך למחצבת שמשון. בראשית שנות ה-20 פרעה המושבה את חובותיה ליק"א וב-1923 הוקם מבנה לבית ספר יסודי. חנוכת בית הספר הייתה במעמד הנציב העליון הרברט סמואל.
מאורעות תרפ"ט
התפתחות המושבה נקטעה בחטף במאורעות תרפ"ט, עד אז היה היחס עם הערבים המקומיים תקין, והמושבה לא הייתה מאורגנת להגנה. בליל 24 באוגוסט 1929 נודע למרדכי לובצקי, מפקד בהגנה שהתגורר ביישוב, על ידי הגנן הערבי שעבד אצלו, כי ערביי הכפר דיר-אבאן הסמוך (מאז 1950 נמצא במקום המושב מחסיה) מתכוננים להתקפה. התושבים התרכזו בבית משפחת לוי. הערבים תקפו ושרפו את חוות גולדברג. ניסיונות הערבים להתקרב לבניין נהדפו. עם בוקר הוחלט לפנות את המושבה. במסע מהיר הלכו התושבים לתחנת הרכבת הסמוכה והתבצרו בה. כאשר הגיעה הרכבת מירושלים עלו עליה וראו דרך החלונות את מושבתם עולה באש.
לי דה פורסט
לי דה פורסט (באנגלית: Lee De Forest; 26 באוגוסט 1873 - 30 ביוני 1961) הוא ממציא אמריקאי שרשם במהלך חייו יותר מ-180 פטנטים. בין השאר נודע בשל המצאת האודיון (שפופרת ריק המגבירה זרמים אלקטרוניים), הטריודה, תוספות שונות לדיודה, מגבר מנורות ושפופרת קתודית, ועוד.
הר-טוב
יישוב מחדש
מאורעות 1936–1939 עברו בשקט יחסי. עם זאת הוקפאה המשך בניית בית החרושת למלט וחוסל ענף הלול בשל הקושי לנוע בדרכים ולשווק את התוצרת. המושבה הוקפה בגדר תיל ובמקום הייתה כיתת תגבור של ההגנה. כשהחלו התקפות פזורות על המושבה נשלחו למקום כוחות צבא בריטים שהביאו להרגעת המצב. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מנה היישוב 69 תושבים. ב-1940 הסתיימה בנייתו של בנין המשטרה מדגם טגארט והוא תרם לביטחון התושבים. ב-1941 הסתיימה בנייתו של מפעל המלט שמשון, אך הוא לא החל לפעול בשל המלחמה. בעת הזו מונה אברהם בכר למוח'תאר המושבה. במהלך המלחמה חויבו התושבים למכור במחירי הפסד חלק מתוצרתם החקלאית. ב-1945 החל לפעול מפעל המלט ובנוסף חזרו התושבים להפעיל את הלולים ולשתול ירקות.
לי דה פורסט
בבעלות דה פורסט היו 25 חברות. הוא הוציא חלק ניכר מכספו על תביעות משפטיות לגבי פטנטים. מספר שותפים בעסקיו הונו אותו, והוא נחשד כמי שהונה אחרים בעצמו.
הר-טוב
מלחמת העצמאות
כבר מתחילת מלחמת העצמאות הייתה הר-טוב במצור. ב-20 בדצמבר 1947 הותקף טנדר נוטרים בדרכו להר-טוב ושלושת נוסעיו נהרגו. מאז התנהלה התחבורה להר-טוב בשיירות מאובטחות של כלי רכב מוגנים בשכבת שריון קלה.
לי דה פורסט
הוא היה חבר ב"אגודת מהנדסי הרדיו" האמריקני, שהתמזג בהמשך ל-Institute of Electrical and Electronics Engineers. ב-1922 זכה לאות הוקרה מאגודה זו, מדליית ה-IEEE, על תרומתו להתפתחות הרדיו, וב-1946 קיבל את "מדליית אדיסון" של האגודה. על שמו נקראת מדליה חשובה של אגודה זו, "מדליית דה פורסט", המוענקת מדי שנה למהנדסים.
הר-טוב
מלחמת העצמאות
ב-13 בינואר 1948 הותקפה המושבה הנצורה ובהתקפה זו נהרג בן המושבה שמואל בן-בסט (בסת). הוא נקבר באותו לילה בהר-הזיתים אך קברו אותר רק ב-2008.
אלי אמלינג
אליזבת שרה (אלי) אמלינג (בהולנדית: Elisabeth Sara (Elly) Ameling; נולדה ב-8 בפברואר 1933) היא זמרת סופרן הולנדית.
הר-טוב
מלחמת העצמאות
מבית הספר הר-טוב יצאה מחלקת הל"ה לדרכה האחרונה ב-15 בינואר 1948. באותה תקופה מפקד הרטוב היה רפאל בן ארויה. הוא ביקש מדני מס, מפקד הל"ה, לדחות את היציאה לגוש עציון ליום המחרת, עקב השעה המאוחרת. דני מס החליט לצאת בכל זאת.
לי דה פורסט
דה פורסט נישא ארבע פעמים במהלך חייו. ב-1906 נישא ללוסי שרדאון, אך הם התגרשו בהמשך אותה שנה. ב-1907 נישא למהנדסת והאדריכלית נורה סטנטון בלאץ' ברני, ונולדה להם בת בשם הארייט; הם התגרשו ב-1911. בסוף 1912 נישא למארי מאיו, וב-1919 נולדה בתם דינה; הם התגרשו ב-1930. בהמשך אותה שנה נישא לשחקנית הצעירה מארי מוסקיני, ששיחקה בסרטים אילמים, והם נותרו נשואים עד מותו ב-1961.
אלי אמלינג
ביוגרפיה
אמלינג, ילידת רוטרדם, למדה אצל בודי ראפ ופייר ברנאק. הקריירה שלה החלה כשזכתה בפרס הראשון בתחרות ווקאלית בהולנד בשנת 1956 ובתחרות הבינלאומית "דה מוזיק" בז'נבה, שווייץ, 1958.
הר-טוב
מלחמת העצמאות
ב-18 במרץ 1948 אירע אסון שיירת הר-טוב. שיירה הצליחה להביא אספקה להר-טוב. בדרך חזרה לירושלים הותקפה השיירה על ידי מאות ערבים מכוחותיו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני. שני משוריינים נלכדו ושאר השיירה הצליחה לחזור להר-טוב. בקרב נספו אחד עשר ממגיני השיירה. למחרת הקרב הותקף ופוצץ בית החרושת "שמשון".
אלי אמלינג
ביוגרפיה
את הקריירה שלה פיתחה בעיקר כזמרת קונצרטים ולידר, עם גיחות מזדמנות לאופרה. מוניטין בינלאומיים עשתה לה ברסיטלים של שירים צרפתיים וגרמניים ובכשרונה יוצא הדופן לפרשנות מוזיקלית. אלי אמלינג מצליחה בה במידה במוזיקה קאמרית ותזמורתית, באופרות ובאורטוריות. הרסיטל הראשון שלה בארצות הברית התקיים במרכז לינקולן בניו יורק ב-1968 והופעתה הראשונה באופרה באמריקה הייתה בתפקיד איליה ב"אידומניאו" של מוצרט, בשנת 1974 בוושינגטון.
הר-טוב
מלחמת העצמאות
ב-22 במרץ 1948 נערכה התקפה כבדה על המושבה. המגינים ושתי מחלקות של חטיבת גבעתי הצליחו להדוף את התוקפים ולגרום להם אבדות כבדות.
אלי אמלינג
ביוגרפיה
יצירות בנות זמננו, בעיקר משל בני ארצה, ברטוס ואן ליר ורוברט הפנר, תופסות אף הן מקום ברפרטואר הגדול שלה. אמלינג הקליטה יותר מ-150 אלבומים וזכתה בפרסי תקליטים רבים.
הר-טוב
פינוי המושבה
עם התקרב הפינוי הבריטי הוחלט על פינוי הר-טוב גם לאור תקדים נפילת גוש עציון.
המשימה הוטלה על כוח מגדוד 52 של גבעתי בפיקודו של שלמה להט (צ'יץ'). הכוח יצא מכפר אוריה במסע לילי להר-טוב. התושבים השחיתו את הציוד והרגו את בעלי החיים, ובלילה שבין ה-15 ל-16 במאי 1948 יצאו במסע לילי מאובטח של כחמישה ק"מ. אלה הגיעו לכפר אוריה עם שחר.
הר-טוב נשלטה בידי כוח של האחים המוסלמים ושוחררה על ידי כוחות חטיבת הראל בלילה האחרון של מבצע דני (בין ה-17 וה-18 ביולי 1948). הכוח התבסס במשטרת הר-טוב ובמשלט המשותף (הנמצא בתחומי העיר בית שמש).
לאחר המלחמה ניסו 5 משפחות להיאחז מחדש על אדמות הרטוב, כאשר לצידן הוקם מושב עולים חדש של יוצאי תימן על חורבות כפר ערטוף. משום כך נקרא המושב בשם נחם, ולא הרטוב, שהתקיימה כיישוב נפרד עד 1955. אז עזבו המשפחות האחרונות, ועל אתר המושבה הוקמו בית הספר ומוסדות המועצה האזורית אבן העזר, כיום מועצה אזורית מטה יהודה. מאוחר יותר הוקם אזור התעשייה הרטוב על הקרקעות החקלאיות של המושבה. ביניהם ניתן למצוא גם היום את בית הקברות של בני המושבה ומייסדיה. ב-6 בדצמבר 1950 הוקמה דרומית למושבה מעברת הרטוב. מהמושבה הישנה נותרו שרידים בודדים, כמו בית המיסיון, בית הקברות ומספר בתי אבן, שבאחד מהם מוזיאון קטן לתולדות הר-טוב. לידו הוקמה יד למייסדי הר-טוב. המושבה הוכרזה כאתר לשימור של המועצה לשימור אתרים.
בתחילת המאה ה-21 מתקיים פרויקט רב שנתי, בו תלמידי כיתה ט' של בית ספר "הרטוב" בקיבוץ צרעה, מאמצים את מורשת המושבה. התלמידים לומדים על תולדות המושבה ומורשתה, עורכים עבודות חקר בנושא המושבה, נפגשים עם צאצאי אנשי המושבה, שומעים עדויות מפיהם ואחת לשנה עורכים "מוזיאון חי" בו התלמידים מחיים את המושבה ליום אחד.
דב זוכובסקי
הרב חיים דב זוכובסקי (כונה: ר' בערל יאנובר; 1898 – 1960) היה משגיח בישיבת כנסת ישראל (סלבודקה) בליטא ובישיבת לומז'ה בפתח תקווה. היה אחת מהדמויות שקישרו בין עולם ישיבות המוסר המזרח אירופאי שנגדע לבין ישיבות המוסר המתחדשות בארץ ישראל.
ביוגרפיה
נולד בעיר יאנובה שבליטא, בנו של אלתר משה יוסף זוכובסקי. למד בישיבת כנסת ישראל בסלבודקה. באמצע שנות ה-30 נישא לרבקה פרוסקין, בתו של הרב פסח פרוסקין, רבה של קוברין וראש הישיבה בקוברין. הוא התמנה למשגיח בישיבת כנסת ישראל בסלבודקה וכיהן בה עד עלייתו לארץ ישראל.
בשנת 1944 התמנה למשגיח של ישיבת לומז'ה. הוא החליף את המשגיח הקודם הרב אבא גרוסברד שהתמנה למשגיח של ישיבת פוניבז'. בשנת 1946 חלה, ומאז היה משותק בגופו. התגורר בפתח תקווה. בשנת 1958 הוציא את ספרו "זבד טוב" בענייני קדשים וטהרות וכן מאמרי מוסר ואגדה.
נפטר בשנת 1960 ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
בנו הוא הרב נתן זוכובסקי, מרבני דגל התורה. חתנו הרב מרדכי כהן, היה מראשי ישיבת סלבודקה בבני ברק. חתנו הרב מנחם פישל, היה ר"מ במשך למעלה משלושים שנה בישיבת היישוב החדש בתל אביב.
אשתו רבקה היא בת דודה של מאשה הוטנר, אשתו של הרב יצחק הוטנר.
ICANN
ICANN (ראשי תיבות של Internet Corporation for Assigned Names and Numbers; מבוטא כמו I can - "אני יכול") היא חברה ללא כוונת רווח שנוסדה ב-18 בספטמבר 1998 ואחראית על ניהול משימות שונות הקשורות לרשת האינטרנט, בהן ניהול שמות המתחם באינטרנט. תפקידה הוא להקצות לכל מדינה קבוצת שמות מתחם (לדוגמה: il עבור ישראל, uk לבריטניה ו-cn בסין), אותם היא תהא רשאית לחלק ולמכור או למנות סוחרים שיעסקו בכך. פול טומיי הוא נשיא החברה מאז 27 במרץ 2003. החל מה-7 בנובמבר 2007 יושב ראש חבר הנאמנים הוא פטר ת'רוש, שהחליף את וינט סרף.
פויאנה בראשוב
אתר נופש
פויאנה בראשוב נחשבת לאתר הנופש מהחשובים ברומניה. בחורף כאתר סקי ובקיץ לטיולים לאופני הרים וענפי ספורט נוספים.
מרחב הגלישה של פויאנה בראשוב כולל 12 ק"מ של מסלולים שאורכם הכולל כ-24 ק"מ. כאשר אורך המסלול הארוך ביותר הוא 4,752 מטר. הנקודה הנמוכה ביותר היא בגובה 1,020 מטר והגבוהה ביותר ב-1,799 מטר. באתר 10 מערכות לשינוע הגולשים אל המסלולים: 2 רכבלי קרונות, רכבל גונדולות, 2 רכבלי מושבים (chairlift), ו-5 מעליות סקי (surface lift). האתר מצויד ב"תותחי שלג" המשמשים לשיפור איכות המסלולים ולהארכת עונת הסקי.
אינדונזיה הוט 100
אינדונזיה הוט 100 או בילבורד אינדונזיה הוט 100 הוא מצעד המוזיקה הרשמי של תעשיית המוזיקה באינדונזיה עבור שירים בשפה האינדונזית או בשפה האנגלית-אינדונזית. המצעד הורכב באופן עצמאי על ידי אנדהיקה ספטיאן בשיתוף פעולה עם ASIRI. בנוסף לכך, הוא ידוע כמי שפיתח את מתודולוגיית חישוב הנתונים, של בילבורד אינדונזיה הוט 100 שמפורסם מדי שבוע על ידי בילבורד אינדונזיה. הוא מדרג את השירים הפופולריים ביותר באינדונזיה בהתבסס על הורדות דיגיטליות, נתוני רדיו וסטרימינג (גם וידאו) ונתוני קריוקי.
לימס
לִימֶס (בלטינית: Limes, "דרך צבאית" ) היו מערכות להגנת גבולותיה של הקיסרות הרומית. היו אלו חומות, מצודות, דרכים, ביצורים ומכשולים אשר נועדו לתחום את הקיסרות מפני שבטים פולשים. בתקופת הרפובליקה לא היו גבולות שלטונה של רומא ברורים. החל מהמאה הראשונה לספירה הוקמו בהדרגה מערכות ביצורים דרכים ומכשולים על גבולה היבשתי של האימפריה הרומית. הדוגמאות המוכרות ביותר ללימס הן חומת אדריאנוס וחומת אנטונינוס, תלם נובאק, הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה, הלימס של גרמאניה אינפריור, הלימס הערבי והלימס הטריפוליטאי.
בארץ ישראל מוכר לימס פלשתינה, אשר חצה את הנגב מחוף הים התיכון, באזור צפון חצי האי סיני עד לחוף ים המלח והערבה. מאחדות מהמצודות נשארו שרידים עד היום בקרבת היישובים הבאים: עין בוקק, חצבה, "חתרתורים", "מוחילה", עבדת ומצד תמר בכביש דימונה-סדום. הלימס של ארץ ישראל נועד להגן על האימפריה מפני פלישות של שבטי הנוודים, וכן להבטיח את נתיבי הסחר הבינלאומי החשובים. הנגב זכה בתקופה זו לשגשוג, במידה רבה הודות ללימס.
ממשלת ישראל העשרים ושלוש
גושים פוליטיים בכנסת
בתום הבחירות לכנסת השתים עשרה הסתמנו בכנסת הגושים פוליטיים הבאים:
הקמת הממשלה
הנשיא, חיים הרצוג, הטיל על יצחק שמיר את הרכבת הממשלה. שמיר היה יכול להרכיב ממשלה ברוב של 65 ח"כים, בתמיכת החרדים והימין, אך לא חש בנוח בהרכבת ממשלה כזו, והעדיף להרכיב ממשלה בקואליציה עם המערך. אחרי משא ומתן ארוך הוסכם כי תוקם ממשלת אחדות לאומית ללא רוטציה, בה תמכו 95 חברי כנסת. יצחק נבון, שמונה לשר החינוך והתרבות מטעם המערך, קיבל גם את תפקיד סגן ראש הממשלה ושמעון פרס מונה לתפקיד שר האוצר וממלא מקום ראש הממשלה.
עקב אופן הרכבת הממשלה, נוצרה מערכת בלמים ואיזונים לכוחן של שתי המפלגות. תיקי האוצר והחקלאות, תיקים כלכליים, היו בידי המערך, אך שאר התיקים הכלכליים היו בידי הליכוד. תיקי החינוך והבריאות, תיקים חברתיים, היו בידי המערך, אך תיק העבודה והרווחה - התיק החברתי החשוב ביותר - היה בידי הליכוד. תיקי הפנים והדתות לא היו בידי המערך ולא בידי הליכוד.
ציוני דרך ומדיניות
בממשלה היו מחלוקות רבות הן בנושאי דת ומדינה, הן במדיניות הביטחונית והן בסוגיות הכלכלה והרווחה. המערך תמך ביוזמות הידברות עם הפלסטינים, בכלכלה סוציאליסטית, בפירוק ההתנחלויות ונחשב חילוני יותר. לעומתו, הליכוד סירב להידברות, תמך בכלכלה קפיטליסטית-ליברלית, יישוב יש"ע ונחשב מסורתי יותר. ש"ס והמפד"ל תמכו כל אחת במדיניות כלכלית ומדינית שונה, אך היו נחושות בטיפוח הישיבות והתרבות התורנית.
אירועים שאירעו בסמוך לכהונת הממשלה
מספר אירועים אירעו בסמוך לכהונת הממשלה ולא בעת כהונתה, אך השפיעו עליה ועל עבודתה:
ניהול העניינים המדיניים
ישראל סירבה למשא ומתן עם אש"ף, ועל פי החוק אותם הימים נאסרה אף הידברות יחידים עם אש"ף או עם חבריו. ב-15 במאי 1989 הכריזה הממשלה על יוזמת שלום, שכללה עריכת בחירות לפלסטינים ביש"ע ותחילת שיחות עם הפלסטינים מהשטחים, כל זאת ללא הכרה בהנהגת אש"ף שישבה מחוץ לשטחים. האינתיפאדה ופעילויות הטרור נמשכו. מצדו השני של המתרס, הצד היהודי הקיצוני גם החל בפעולות ובהפגנות. כמו כן נמשכה המחלוקת בין חלקי הקואליציה בנושא ההתנחלויות. ב-31 בדצמבר 1989 פיטר רה"מ שמיר את השר עזר ויצמן לאחר שנתגלה כי ניהל שיחות עם אנשי אש"ף מה שכאמור היה אסור אז בחוק. הפיטורים חוללו משבר קואליציוני שאיים על המשך כהונת הממשלה. רגע לפני שהפיטורים נכנסו לתוקף הושגה פשרה לפיה ויצמן נותר בממשלה אך הוצא מהקבינט המדיני והממשלה החזיקה מעמד עד שנפלה ב"תרגיל המסריח"(להלן).
מדיניות כלכלית
נמשכה תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985.
הרכב הממשלה
הממשלה מנתה עם כינונה 26 שרים: 11 מהליכוד, 11 מהמערך, 2 מש"ס ו-2 מהמפד"ל. בפברואר 1990 התפטר אריאל שרון ובמקומו מונה דוד מגן. ב-15 במרץ 1990, בעקבות התרגיל המסריח, פוטר שמעון פרס ועשרת שרי המערך האחרים התפטרו, ובממשלה שכיהנה כממשלת מעבר נותרו 15 שרים.
מבין 27 האנשים שכיהנו כשרים בממשלה, 19 כיהנו בעבר בממשלה (שמיר, פרס, לוי, נבון, רבין, ארנס, בר-לב, המר, ויצמן, יעקבי, מודעי, נסים, שרון, פת, פרץ, גור, קצב, שחל, צור) ו-8 שרים כיהנו לראשונה בממשלה כלשהי (אדרי, דרעי, מילוא, מרידור, כ"ץ-עוז, אולמרט, מגן, שאקי)
מחלת מונדור
מחלת מונדור (באנגלית - Mondor's disease) היא מחלה לא שכיחה בה יש תהליך דלקתי עם יצירת פקקת בוורידים שטחיים בשדיים ובדופן החזה, בבית השחי ובפין. המחלה נקראת על שם הכירורג הצרפתי הנרי מונדור (1885–1962) שתיאר את המחלה בשנת 1936.
המחלה בשד
המחלה יכולה להופיע עד 1% מכלל המנותחות בשד בגלל גידול או ניתוח פלסטי. מופיעה התקשות רגישה במקצת בצורת חוט בשד המגיע עד החזה הקדמי. בתחילה המקום אדום ורגיש אולם לאחר מספר שבועות הפקקת עוברת התארגנות, הוריד נפתח ונשאר "מיתר" קשה ובלתי רגיש שנעלם לבסוף.
המחלה בפין
בפין מופיעה התקשות בחלק הקדמי של הפין, לאורך הוריד הראשי. הווריד מתקשה בגלל פקקת דלקתית. יש כאבים קלים בעת מגע מיני. יש להבדיל מצב זה ממחלת פיירוני שהיא כרונית וקשה יותר לטפל בה.
מהלך וטיפול
המחלה היא שפירה. ההשערה היא שהמחלה נגרמת לאחר טראומה של הוורידים לאחר ניתוח או במקרה של הפין-לאחר מגע מיני סוער או אוננות גסה. מבחינה פתולוגית יש בשלב ראשון דלקת של דופן הווריד, אחר כך נוצר קריש דם שעובר עם הזמן התארגנות ונסיגה עם פתיחת הווריד מחדש. התהליך כולו אורך משלושה שבועות עד ששה חודשים.
חימום מקומי וטיפול נוגד כאב עוזר. נוגדי דלקת שאינם סטרואידים (NSAID), מזרזים את תהליך ההחלמה. הדבר החשוב ביותר הוא לעודד את החולה בקשר למהלך השפיר של המחלה
דוד ביתן
דוד ביתן (נולד ב-1959) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, כיהן כסגן המפקח הכללי של משטרת ישראל.
ביוגרפיה
ביתן נולד בקריית שמונה, בנם של פורטונה ועמרם ביתן שהיה מנהל במגן דוד אדום. בילדותו עבר עם משפחתו לאופקים ובתיכון למד בישיבת בני עקיבא אהל שלמה בבאר שבע. שירת בצה"ל בגדוד 202 של חטיבת הצנחנים, יצא לקורס קצינים והדריך בבה"ד 1. בשירות המילואים פיקד על פלוגת חי"ר.
התגייס למשטרת ישראל ב-1986 ושירת כמפקד המשמר האזרחי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובעומר. בהמשך שירת כסגן מפקד תחנת באר שבע וב-1992 מונה למפקדה הראשון של תחנת נתיבות. בתפקידיו הבאים פיקד על תחנת אופקים, על תחנת ארז ועל תחנת אשקלון. שירת כקצין אגף התנועה במחוז הדרום וקצין אגף קהילה ומשטרה במחוז. במהלך יישום תוכנית ההתנתקות שימש ראש מערך ההידברות עם הקהילה ותושבי גוש קטיף. לאחר מכן מונה לעוזרו של המפכ"ל משה קראדי וב-2007 מונה למפקד מרחב לכיש, תפקיד אותו מילא במהלך מבצע עופרת יצוקה. ביולי 2009 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד המכללה לקצינים בכירים. ב-2011 מונה לסגן מפקד מחוז הדרום.
בנובמבר 2013 קודם לדרגת ניצב ומונה לתפקיד ראש האגף לתמיכה לוגיסטית של משטרת ישראל. בפברואר 2016 נכנס לתפקידו כמפקד מחוז דרום ושירת בתפקיד עד ינואר 2018. בפברואר 2018 מונה למפקד מחוז תל אביב.
ביתן היה אחד מבין שלושת המועמדים בדרגת ניצב, לצד יורם הלוי ומשה אדרי, שהתמודדו על משרת מפכ"ל המשטרה לאחר תום כהונת רוני אלשיך, אך לא נבחר.
בינואר 2021 מונה לסמפכ"ל המשטרה.
ב-19 בדצמבר 2022 הודיע ביתן על פרישתו מהמשטרה תוך חודשים אחדים.
חיים אישיים
ביתן נשוי לחן, אב לשישה וסב לנכדים. בעל תואר ראשון במדע המדינה ובמשפטים ותואר שני בחינוך.
אחיו הוא השופט אליהו ביתן אשר מונה בנובמבר 2007 לכהונת שופט בית המשפט המחוזי בבאר שבע.
התראה (הלכה)
התראה הוא מונח הלכתי המתאר מצב בו חוטא העומד לבצע עבירה מוזהר על ידי אחרים (יש שטוענים כי אלו העדים) כי הדבר אסור, עליו לחדול ממנו וכי הוא עלול להיענש. ההתראה היא תנאי הכרחי בהלכה על מנת להביא לחיוב פורמלי בעונש גופני, כגון עונש מיתה או מלקות, וכשבית-הדין דורשים וחוקרים את העדים, הם מחויבים לשאול האם התקיימה התראה. התראה היא תנאי הכרחי להענשת חוטא - אך בלתי מספיק; התנאי הנוסף הוא עדים.
התנייתה של הענישה הגופנית בהתראה ייחודית למשפט העברי. לעומתו, בשיטות המשפט האחרות התקבע הכלל המבוסס על האתיקה של אריסטו: "אי-ידיעת החוק אינה פוטרת מעונש".
מקור מקראי
בתלמוד מצוטטות מספר דעות המבססות את הלכת ההתראה על פסוק מקראי:
התלמוד עורך "צריכותא" - הסבר אודות נחיצות כל אחד מהמקורות הנ"ל. לדבריו כל אחד מהמקורות הללו מלמד את הצורך בהתראה על סוג שונה של עבירות. מקורו של האמורא עולא מלמד את הצורך בהתראה בעבריינים חייבי מלקות, והמקורות שמביאים תלמידי חזקיה ותלמידי רבי ישמעאל מלמדים אודות הצורך בעבריינים חייבי מיתת בית דין, במוות בסיף ובסקילה - בהתאמה. המקור השלישי שמביאים תלמידי רבי יהודה הנשיא אף הוא דן בעבירה שעונשה הוא סקילה, התלמוד מסביר זאת לפי שיטתו של רבי שמעון שעונש המוות בשריפה חמור יותר, נצרך הפסוק לכתוב פעם נוספת כדי ללמד שגם בו חל הצורך בהתראה. באשר לשיטת חכמים הסבורים שמוות בשריפה חמור פחות מבסקילה, התלמוד מסביר כי "מילתא דאתיא בקל וחומר טרח וכתב לה קרא"; כלומר, לעיתים, על אף שניתן להסיק דין מסוים בקל וחומר, הפסוק מפרט אודותיו.
מטרת ההתראה
מטרת ההתראה שנויה במחלוקת תנאים; לשיטתו של רבי יוסי בר יהודה "לא ניתנה התראה אלא להבחין בין שוגג ומזיד", ועל כן אדם שביצע עבירה וברי לנו שאינו שוגג - כגון תלמיד חכם - אין צורך בהתראה על מנת להענישו. לעומת רבי יוסי בר יהודה, סבורים חכמים כי כל אדם באשר הוא צריך התראה, גם אם קיימת סבירות גבוהה שהחוטא מבין שמדובר בעבירה. טעמם של חכמים מוסבר בקרב הראשונים בשתי דרכים; האחת היא מכיוון שהחוטא יכול לטעון לשיכחה זמנית או טעות, אפשרות נוספת, נפוצה יותר בקרב האחרונים, היא שהתראה היא גזרת הכתוב להוכיח שהמעשה נעשה תוך כוונה מובהקת ומחשבה צלולה. אפשרות שלישית מציע רבי יוסף ענגיל, לפיה דין ההתראה אינו תנאי להענשת החוטא, אלא נובע מהעיקרון ההלכתי של, הקובע כי חלה חובה קולקטיבית להציל כל אדם מחטא.
ההלכה - למעשה נפסקה כשיטת חכמים, ש"אחד תלמיד חכם ואחד עם הארץ - צריך התראה, שמא שוגג היה". אך למרות ההסברים השונים באשר לצורך בהתראה ללא כל קשר לסבירות שהאדם מזיד, נאמר בתלמוד כי חובת ההתראה חלה אך ורק על עונשים שנתונים בידי אדם, ולא באלה הנתונים בידי שמיים - כרת או מיתה בידי שמים -, וזאת מכיוון שכלפי "שמיים" (אלוהים) גלויה כוונתו של אדם בעת ביצוע החטא.
זהות המתרים
זהות האנשים המתרים שנויה במחלוקת תנאים אף היא. שיטתו של רבי יוסי, היא שאותם העדים שמעידים על עצם המעשה הם אלה שנדרשים להתרות, ולעומתו חכמים סבורים כי המתרים יכולים להיות שונים מהעדים, אך עם זאת ההתראה צריכה להתבצע בפני שני העדים., בתוספתא מובאת שיטת ת"ק שסובר שצריך שחלק מעדיו יתרו בו. רבא פוסק להלכה ש"מתרה שאמרו אפילו מפי השד ואפילו מפי עצמו" ישנה מח' ראשונים האם עצמו זה הנרצח או הרוצח.לרוב הראשונים וכן להלכה אפילו קרוב משפחה, אישה או עבד (הפסולים לעדות על פי ההלכה), ואפילו הוא בעצמו יכולים להתרות. אך אחרים חולקים וסבורים שלהתראה דרושים עדים כשרים.
ביצוע ההתראה
בהלכה תנאים הכרחיים באשר לאופן ההתראה ולתוכן הדו-שיח שמתנהל בין המתרים לחוטא; בהיעדרם, ההתראה אינה נחשבת להתראה, ולא ניתן לחייב את עובר העבירה בעונש בידי בית הדין. תוכן ההתראה חייב להכיל מספר חלקים על מנת שההתראה תהיה תקפה: את העובדה שהמעשה הוא אסור, את מקור האיסור במקרא, הצעה של פרישה מן המעשה האסור, וכן את אזכור העונש הצפוי במידה ויחטא.. במה שנוגע למלאכות שבת, ההתראה צריכה לכלול את ההגדרה של אב המלאכה המדויק הכולל את הפעולה האסורה. לדוגמה, אדם שהתרו בו שאם יעשה פעולה מסוימת יתחייב משום מלאכת בורר, אך האמת היא שהמלאכה שייכת למלאכת מרקד, לא יתחייב בעונש בבית הדין, אף שמלאכת בורר ומלאכת מרקד דומות מאוד במהותן. ישנה מחלוקת תנאים האם במחויב מיתה צריך להתרות בו באיזו מיתה היא יהרג, להלכה אין צורך, אולם אם התרו בו לעונש לא נכון אם התרו לעונש קל יותר ההתראה אינה מתקבלת, הגמ' בכתובות דנה במקרה והעידו לעונש חמור יותר, ולהלכה נראה שהתראה כזו תהיה קבילה. היו שחילקו בין מיתות שונות למלקות ומיתה. על החוטא "להתיר את עצמו למיתה"; כלומר, להגיב על ההתראה באופן אקטיבי, ולומר כי הוא מודע לכך שמדובר בחטא, ו"על מנת כן אני עושה". אדם שהותרה וחטא, אך לא קיבל על עצמו במפורש את ההתראה, לוקה מכת מרדות מדרבנן. במידה והאדם ביצע את החטא בשלישית ושוב לא קיבל על עצמו את ההתראה, בית דין הורגים אותו בצורה פסיבית - "כונסין אותו לכיפה עד שימות".
מגבלה חמורה זו של קבלה אקטיבית ומפורשת של ההתראה על ידי החוטא - המותרה, משמשת עזר לטענה כי במהלך ההיסטוריה עשתה ההלכה מאמצים שלא להשתמש בעונש המוות הצפוי לחוטאים על פי המקרא, ולהשאיר אותו בתחום התאורטי.
התראת ספק
ר' יוחנן וריש לקיש נחלקו האם התראת ספק שמה התראה, כלומר האם בהתראה צריך שניתן יהיה להגיד למותרה שבוודאות הוא ייענש על עשית המעשה או שניתן להתרות בו גם אם יש ספק אם ייענש במידה ויעשה את המעשה, התראות ספק יהיו כאשר יש לא תעשה שייווצר בזמן מסוים ומתרים עליו, ההתראה תהיה התראת ספק כי לאדם יש שהות למנוע את קיום הלאו, או בלאו הניתק לעשה שהתראה עליו תהיה ספק כיוון שהאדם יכול לקיים את העשה, או כאשר יש שני דברים אחד אסור ואחד מותר ההתראה עליהם תהיה התראת ספק. להלכה התראת ספק שמה התראה
חריגים
חריג מרכזי לכל הלכת ההתראה הוא גוי שעבר על אחת משבע מצוות בני נוח, שכלל אינו צריך התראה על מנת להתחייב במוות.
בהלכה כמה מקרים ייחודיים בהם אין צורך בהתראה, או אין צורך בהתראה על כל פרטי דיניה. שתיים מהדוגמאות עוסקות במקרי חירום: גנב הבא במחתרת, עליו נאמר בתלמוד "מחתרתו היא התראתו", ורוצח בסיטואציה של דין רודף שמותר להורגו לפני שיספיק הוא להרוג את הנרדף.
חריג נוסף הוא מסית, עליו נאמר בתלמוד כי "מכמינים לו עדים מאחורי הגדר", כלומר, העדים שמעידים על פשעו חבויים והוא אינו מודע לקיומם. עולה מכאן שהם גם לא מתרים בו. בקרב הפוסקים מובא פטור חלקי נוסף מהתראה, במקרה של "מוסר". הרמב"ם כותב כי החובה להתרות בו היא רק "התראה קלה"; כלומר, אין צורך להודיע לו על העונש והמלצה לחדול ממעשהו, אלא מספיק שיאמרו לו שהדבר אסור, והוא יגיב באמירה שהוא בכל זאת עושה את העבירה - חייב.
אברהם גרנות
ביוגרפיה
גרנות נולד בשם אברהם גרנובסקי (Granovsky) בשנת 1890 בפלורשט שבמחוז סורוקה בבסראביה שבאימפריה הרוסית (כיום ברפובליקה מולדובה). את ילדותו העביר באודסה. בשנת 1907 עלה עם משפחתו לארץ ישראל ולמד בגימנסיה הרצליה. אולם לאחר שנה חזרה המשפחה לרוסיה. בשנת 1911 נסע להמשיך את לימודיו בחו"ל. למד משפטים וכלכלה בשווייץ באוניברסיטת פריבור ובאוניברסיטת לוזאן, ובשנת 1917 קיבל תואר דוקטור למשפטים. היה פעיל בקרן הקיימת לישראל בהולנד, ובשנת 1922 עלה לארץ ישראל באופן סופי. עבד עם מנחם אוסישקין ונבחר למנהל ראשי של הקרן הקיימת בשנת 1940 (משנת 1945 באופן רשמי) כיורשו בתפקיד של אוסישקין. כיהן בתפקיד יושב ראש הדירקטוריון של הקרן הקיימת.
בין 13 ל-18 בדצמבר 1942 השתתף בסיור בערבה שאורגן על ידי יוסף ויץ (בהשתתפות 12 אנשים, לרבות מהנדס המים שמחה בלאס, הבוטנאי מיכאל זהרי, והמודד והמומחה במיפוי קרקעות זלמן ליף). באמצע שנות הארבעים עמד בראש ועדת המשנה לתיכון פני הארץ שהייתה ועדת משנה של ועדת התיכון של הסוכנות היהודית.
הציע עקרונות למדיניות חקלאית, היה יושב ראש הדירקטוריון של "מקורות" בשנים 1943–1961.
היה חבר מועצת העם ומחותמי מגילת העצמאות. ממייסדי המפלגה הפרוגרסיבית וחבר הכנסת הכנסת הראשונה מטעמה. נבחר גם לכנסת השנייה.
אשתו, מרים גרנות, הייתה מראשי מועצת "הדסה". בנו, יעקב (נולד ב-1921), משפטן, מילא תפקידים בכירים בבנק לאומי ובבנק לתעשייה. בתו של אברהם גרנות, נעמי, השתקעה עם בעלה בארצות הברית. נכדתו היא ההיסטוריונית יעל זרובבל, פרופסור לתולדות עם ישראל באוניברסיטת רטגרס בארצות הברית.
נפטר ביולי 1962 בבית החולים הדסה בירושלים, לאחר מחלה קשה. בן 72 במותו. נקבר בבית העלמין סנהדריה.
על שמו נקראת שכונת "נווה גרנות" בירושלים וכן הרחוב "אברהם גרנות" שבתחומה, שם שוכן קמפוס מכון שכטר למדעי היהדות. לזכרו הוקמה "קרן אברהם גרנות", המנוהלת על ידי הקק"ל ומחלקת מלגות לתלמידים וסטודנטים על עבודות בתחום המדיניות האגררית של ישראל.
חוק נכסי נפקדים
בשנת 1948 היה שותף לקביעת המדיניות ביחס לאדמות הכפרים הנטושים. גרנות התנגד בתוקף להצעות למכור לידיים פרטיות אדמות אלה, על פי חזונו במדינת ישראל לא יימכרו קרקעות הציבור ויישארו בבעלות הלאום לשם השגת חברה שוויונית. במהלך מלחמת העצמאות תבע גרנות לאפשר לקרן הקיימת לרכוש את נכסי הנפקדים תמורת סכום שישולם להם במסגרת הסכם מדיני. גרנות האמין כי כיבוש צבאי כשלעצמו לא יקנה בעלות בקרקע אלא בהליך חוקי של קניית האדמה מבעליה בכסף. בפברואר 1948 כשדוד בן-גוריון הציע בשיחה עם יוסף ויץ כי הקרן הקיימת תרכוש אדמות הנגב לאחר שיכבשו על ידי ההגנה ויופקעו התנגד לכך גרנות באומרו כי. עמדה זו של גרנות הייתה מנוגדת לזו של יוסף ויץ ששלל תשלום עבור קרקע המצויה כבר בידי המדינה וביקש לקק"ל רק אפוטרופסות עליה ולעמדת היועץ המשפטי של הקק"ל עורך הדין אהרן בן-שמש שביקש להפקיע את נכסי הנפקדים באמצעות חוק ה"מחלול" העות'מאני המאפשר הפקעת קרקע לא מעובדת. עמדתו של גרנות היא שהתקבלה בדירקטוריון קק"ל ביולי 1948. גרנות היה מיוזמי העסקאות שהעבירו כמיליון וחצי דונם מאדמות הנפקדים לקרן הקיימת על ידי הממשלה לאחר קבלת חוק נכסי נפקדים.
חברת תעופה
חברת תעופה היא חברה שמתמחה בהטסת אנשים או שינוע סחורות ממקום מסוים לאחר, על ידי שימוש בכלי תעופה (בדרך כלל מטוס נוסעים). חברות התעופה עובדות לעיתים בשיתוף פעולה כדי לתאם מחירים או על מנת לשתף משאבים (במינוח מקצועי: "קוד-שרינג" Code Sharing).
פעילות בינלאומית של חברות התעופה כפופות להוראות אמנת ורשה.
תחילת הדרך
כבר ב-1909, נפתחה חברת התעופה המסחרית הראשונה, חברת DELAG הגרמנית. DELAG הפעילה ספינות אוויר "צפלין" שש שנים בלבד אחרי הטיסה הראשונה של כלי טיס כבדים מהאוויר.
בינואר 1914 נפתחה החברה הראשונה שהפעילה קו טיסה מסחרי באמצעות מטוסי כנף קבועה, במדינת פלורידה, בארצות הברית.
השפעת מלחמת העולם השנייה
מלחמת העולם השנייה והצורך העצום בייצור מטוסים הביאו לפריחה אצל יצרניות המטוסים. חברות כמו "דה-הבילנד", "בואינג", "דאגלס", "טופולב", "איירופלוט" ואחרות שגשגו וכך גם הצורך בטיסות מסחריות. כבר ב 1950, החלו להופיע חברות תעופה שנתנו שירות באמצעות מטוסי סילון.
ביוני 1945 נחתמה "אמנת שיקגו" שהיוותה את התשתית להקמת הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית. ב-1947 הפך הארגון לחלק מהאו"ם.
ב-1958, החל לפעול קו חוצה אטלנטי מניו יורק ללונדון ומניו יורק לפריז.
ב-1970 הופיע לראשונה התכן של מטוס נוסעים "רחב גוף".
דה-רגולציה
החל מ-1978, ארצות הברית החלה במהלך של הקלות ניכרות בתחום הרגולציה מה שהביא להקמת חברות תעופה חדשות עם מודלים עסקיים חדשניים.
חברות תעופה בארץ ישראל
כבר ב-1931, חברת התעופה הבריטית, Imperial Airways הפעילה קו טיסות מלונדון להודו דרך טבריה באמצעות מטוסים עם יכולת נחיתה על המים. מטבריה הטיסות המשיכו במטוסים "רגילים" שהמריאו מצמח.
ב-1936, הוקמה חברה שנקראה אווירון, חברה זו פעלה עד מלחמת העצמאות, ב-1948 שאז מטוסיה הועברו למדינה.
ב-1948 הוקמה חברת אל על שבמשך שנים ארוכות הייתה "חברת התעופה הלאומית" של ישראל ועד היום, היא החברה הגדולה ביותר בישראל, זו שמפעילה את צי המטוסים הגדול ביותר וזו שטסה למגוון הגדול יותר של יעדים ברחבי העולם.
נכון ל-2019, פועלות בישראל שמונה חברות תעופה וכ-130 חברות בינלאומיות טסות אליה וממנה.
שיקולים כלכליים
חברות רבות שוכרות או משכירות מטוסים לחברות אחרות על בסיס ארעי, בטווח שנע בין ימים לחודשים או שנים. חברות רבות משתמשות בשיטות אלו מכיוון שכך הן חוסכות בהוצאות תחזוקה ובעלות על מטוסים שאין לחברה צורך בהם. מצב זה נפוץ בעיקר בתפעול קווי תעופה שבהן הביקוש משתנה במהלך השנה, לדוגמה: אתרי תיירות רבים יהיו יעד מבוקש בתקופת הקיץ, אז מזג האוויר נוח ואנשים רבים נמצאים בחופשה ממקום העבודה, אך בתקופת החורף הביקוש בקווי תעופה ליעדים אלו יקטן מאוד.
נתונים
במהלך 2017, הטיסו חברות התעופה הסדירות למעלה מ-4 מיליארד נוסעים, הפעילו כ-41 מיליון טיסות מתוכננות מראש בכ-41,000 קווי טיסה, בממוצע של 98 נוסעים בכל טיסה.
הענף הכניס מעל 700 מיליארד דולר, מעל 10 מיליון איש מועסקים בו ישירות ומעל 65 מיליון שמועסקים בתעשייה קשורה לתעופה.
הפעילות שנגרמה כתוצאה מפעילות הענף מוערכת ב-2.7 טריליון דולר, שהם כ-3.6% מהתל"ג העולמי..
כוח אדם
כוח האדם המרכיב חברת תעופה כולל את ממלאי התפקיד שלהלן:
ליגת ההוקי רולר הישראלית
ליגת ההוקי רולר הישראלית היא אליפות ישראל בהוקי רולר שמתקיימת מדי שנה. הליגה מחולקת לליגת על ולליגה לאומית ומנוהלת על ידי ההתאחדות הישראלית להוקי קרח בשיתוף איגוד הגלגליות בישראל. בעונת 2013/14 הליגה כללה 20 קבוצות.
אנדרטת צי ארצות הברית
אנדרטת צי ארצות הברית (באנגלית: United States Navy Memorial) היא אנדרטה הממוקמת בעיר וושינגטון בירת ארצות הברית, ברחוב 7, בין שדרת אינדיאנה ושדרת פנסילבניה. האנדרטה מנציחה את לוחמי צי ארצות הברית, חיל הנחתים של ארצות הברית, משמר החופים של ארצות הברית וצי הסוחר של ארצות הברית. האנדרטה מנוהלת על ידי רשות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. בסמוך לאנדרטה נבנה מבנה מוזיאון ההנצחה של הצי.
היסטוריה
התוכנית להקמת אנדרטה עבור צי ארצות הברית מקורה בתוכנית האב של האדריכל פייר שארל ל'אנפן לעיר וושינגטון (תוכנית שהוכנה קודם להקמת העיר), אולם האנדרטה הוקמה כ-200 שנה לאחר מכן. ל'אנפנט לא ציין בתוכניתו היכן תהא האנדרטה ממוקמת, וכשהוחלט להקימה, היא מוקמה בשדרת פנסילבניה - "השדרה הראשית" של וושינגטון.
באביב 1977 התארגנה קבוצה של יוצאי צי והוקמה הקרן להקמת אנדרטת הצי. בשנת 1978 החלו בהליכי החקיקה הנדרשים לצורך הקמת האנדרטה. בשנת 1980 נחקק בקונגרס חוק המתיר את הקמת האנדרטה (ממימון פרטי).
בעקבות חקיקת החוק נבחר אתר כיכר מרקט כאתר מתאים להקמת האנדרטה, והאדריכל ג'יימס רוסאנט מניו יורק נבחר לתכננה.
עבודות הבנייה לא החלו עד שנת 1986 בשל קשיים בהשגת התרומות שנדרשו.
פסל "המלח הבודד" הושלם על ידי הפסל סטנלי בלייפלד באוגוסט 1987 והפסל הוצב בסמוך לאנדרטה שהייתה בשלבי בנייה סופיים. האנדרטה נחנכה ב-13 באוקטובר 1987. הפסל צופה לעבר ים עשוי גרניט, שמשני צידיו שתי מזרקות. סביב ים הגרניט 27 תבליטי ברונזה המתארים אירועים הקשורים בצי ארצות הברית.
בין השנים 1987 -1995 נבנו שני בניינים בחלקו הצפוני של הכיכר - הבניין המזרחי הוא מרכז המבקרים של האנדרטה אשר נפתח ביוני 1991, ונחנך רשמית ב-12 באוקטובר 1991. המבנה השני הוא מרכז ההנצחה של הצי, הכולל את תיאטרון אלין בורק, מוזיאון ובו תערוכות אודות ההיסטוריה של הצי, וכן אולם הקרנה המציג סרטים היסטוריים, מרכז מידע וספריה.
על קיר בסמוך לאנדרטה חקוקים ציטוטים מפורסמים שנאמרו על ידי אנשי צי, כדוגמת אימרתו של רב החובל ג'ון פול ג'ונס בשנת 1779: "טרם התחלתי להילחם".
לה פדררה (קולומביה)
לה פדררה (בספרדית: La Pedrera) היא עיר בקולומביה שנמצאת במחוז אמסונאס.
העיר נמצאת כ-18 ק"מ מהגבול של קולומביה עם ברזיל וכ-155 ק"מ מהגבול של קולומביה עם פרו. העיר נמצאת על גדות הנהר ז'פורה.
הגידולים החקלאיים העיקריים של לה פדררה הם יוקה, בננות, תירס ועצי פרי. תחום פעילות כלכלי נוסף בעיר הוא גידול חיות משק וחזירים.
פרד גרנדי
פרדריק לורנס גרנדי (באנגלית: Fredrick Lawrence Grandy; נולד ב-29 ביוני 1948), שחקן ופוליטיקאי אמריקני.
גרנדי התפרסם בעיקר בשל תפקידו בסדרת הטלוויזיה "ספינת האהבה". לשיא הקריירה הפוליטית הגיע כשנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1987 כנציג איווה.
קורות חייו
גרנדי נולד בעיר סו סיטי שבאיווה, וב-1970 סיים לימודי אנגלית באוניברסיטת הרווארד. בהמשך, עסק בכתיבת נאומים לחבר בית הנבחרים ויילי מיין. ב-1973 החל בקריירת משחק, כשתפקידו הראשון היה תפקיד אורח בסדרה הקומית "Love, American Style". ב-1977 החל לגלם את תפקידו של הכלכל ברל "גופר" סמית', בסדרת הטלוויזיה "ספינת האהבה". הוא גילם תפקיד זה עד שהסדרה ירדה מהמרקע ב-1986. במקביל, גילם תפקידים קטנים יותר ותפקידי אורח במספר סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע.
בסמוך לאחר ירידתה של "ספינת האהבה" מהמרקעים, התמודד על מקום בבית הנבחרים האמריקני מטעם המפלגה הרפובליקנית, כנציג מחוז הבחירה השישי של מדינת איווה. הוא גבר על יריבו הדמוקרטי ברוב דחוק של 51%, והחל לכהן בבית הנבחרים ב-3 בינואר 1987. הוא נבחר לכהונות נוספות ב-1988 (ברוב של 64%) וב-1990 (ברוב של 72%). ב-1992 נבחר כנציג מחוז הבחירה החמישי של איווה, לאחר שהיה המועמד היחיד. במהלך כהונתו בבית הנבחרים היה חבר, בין היתר, בוועדות החקלאות, החינוך, העבודה ובוועדה לענייני מיסוי. ב-1994 עזב את בית הנבחרים, והתמודד בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית לקראת הבחירות לכהונת מושל איווה. הוא הפסיד למושל המכהן, טרי ברנסטד, שגם נבחר מאוחר יותר לכהונה נוספת.
עם תום הקריירה הפוליטית שלו, מונה גרנדי ב-1995 למנכ"ל Goodwill Industries, מלכ"ר המספק השכלה והכשרה מקצועית לאנשים עם מוגבלויות. הוא מילא תפקיד זה עד שנת 2000. במקביל, שימש כפרשן פוליטי ברדיו הציבורי של ארצות הברית (NPR) ושימש כמרצה אורח באוניברסיטת מרילנד. ב-2003 החל להנחות תוכנית בתחנת רדיו בוושינגטון, לצדו של השדרן הוותיק אנדי פרקס. באותה שנה הופיע גם בהופעת אורח בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר", 17 שנים לאחר הופעתו הטלוויזיונית הקודמת.
גרנדי נשוי ואב לשלושה.
נמל מים חמים
לפי מספר חוקרים מערביים, "נמל מים חמים" היה מטרתהּ ארוכת הטווח של מדיניות החוץ הרוסית. במקרה זה הכוונה היא לאו דווקא לנמל שבו המים אינם קופאים, שהרי נמלים כאלה כבר היו לרוסים בים השחור ובמזרח הרחוק של רוסיה, אלא לכך שהנמלים, הן במערב והן במזרח רוסיה, לא נתנו גישה מספקת אל האוקיינוס.
יש חוקרים הסוברים שחלומהּ של רוסיה בנמל מים חמים, היה המוטיבציה שלה ב"משחק הגדול" באפגניסטן, כנגד הבריטים והרבה לאחר מכן במלחמתה באפגניסטן.
כיום, החלום לנמל מים חמים עדיין נתמך על ידי מפלגות לאומיות ברוסיה.
ארצ'י בנקר
ארצ'יבלד "ארצ'י" בנקר (באנגלית: Archibald "Archie" Bunker) הוא הדמות הראשית בסדרת הטלוויזיה הקומית "הכל נשאר במשפחה" ("All in the Family") ובסדרת ההמשך שלה "הבר של ארצ'י בנקר" ("Archie Bunker's Place"), סדרות שהופקו בארצות הברית בשנות ה-70 ובשנות ה-80 של המאה ה-20. ארצ'י, שגולם על ידי השחקן האמריקאי קרול או'קונור, הוא גבר בגיל העמידה, פועל צווארון כחול, שמרן, גזען ושופע דעות קדומות, המתקשה לקבל את השינויים והחידושים בעולם. ב-2005 בחר ערוץ הבידור "בראבו" בארצ'י כדמות הטלוויזיונית המצחיקה ביותר של כל הזמנים.
התפתחות הדמות
סדרת הטלוויזיה "הכל נשאר במשפחה" עלתה לאוויר ב-1971 ובין לילה הפכה להצלחה מסחררת. הסדרה סבבה סביב דמותו של ארצ'י - גבר לבן מבוגר, פועל צווארון כחול (מנהל עבודה במספנה), ששירת בחיל האוויר של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה ולאחריה גר עם אשתו, בתו וחתנו בקווינס, ניו יורק. תכונות האופי שלו שיקפו את דמות האמריקני השמרן - ארצ'י הוא טיפוס שמרני, נרגן, ציני, שוביניסטי, גזעני, פטריוטי ובעל דעות קדומות ביחס לקבוצות מיעוט רבות בארצות הברית. רוב הסדרה עסקה בעימותים של ארצ'י מול העולם: שכניו השחורים ("הג'פרסונים"), בתו טיפשה והבכיינית גלוריה (סאלי סטראתרס), אשתו הצייתנית אדית (ג'ין סטייפלטון) ובעיקר חתנו, מייקל סטיוויק ("ראש כרוב", בפיו של ארצ'י) שחי על חשבונו של ארצ'י ומטיף לארצ'י על סוציאליזם, אותו גילם רוב ריינר (שהפך אחר־כך במאי קולנוע מצליח), שסימל את כל מה שארצ'י תעב: ליברליזם, צדקנות, סוציאליזם, אינטלקטואליות, שיער ארוך, ופולנים.
עובדה נוספת שהוסיפה לחינו של ארצ'י הייתה העובדה שלמרות רגשותיו הגזעניים, ארצ'י בז לאלימות. כך, בפרק "ארצ'י וה-KKK", הזמין חבר את ארצ'י ל"מועדון נוצרי" שהתגלה כסניף המקומי של הקו קלוקס קלאן. ארצ'י דחה מיד את הקבוצה, באותו בוז בו דחה גם את שנואי נפשה, ואף ניסה למנוע ממנה לשרוף צלבים אל מול חלונו של מייקל.
השראה
דמותו של ארצ'י עוצבה בהשראת הדמות "אלף גארנט" - גיבורה הגזעני וצר המוחין של הסדרה הבריטית "עד שהמוות יפריד ביננו", עליה התבססה הסדרה "הכל נשאר במשפחה". ארצ'י בנקר עצמו שימש השראה לדמותו של אל באנדי מהסדרה "נשואים פלוס", לדמותו משולחת הרסן של אריק קרטמן מ"סאות' פארק" ולסדרה הישראלית "איצ'ה" בגילומו של ספי ריבלין. שם הסדרה שימש השראה לסדרה הישראלית "הכל נשבר במשפחה" בכיכובם של ציפי שביט ודב רייזר.
בניין רונלד רייגן
בניין רונלד רייגן ומרכז הסחר הבינלאומי (באנגלית: Ronald Reagan Building and International Trade Center) הוא מבנה השוכן בעיר וושינגטון בירת ארצות הברית, בשדרת פנסילבניה מספר 1300, ומכיל משרדים פדרליים ומשרדים פרטיים.