cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דה הבילנד מוסקיטו
תכנון ופיתוח
בשלב התכנון הרעיוני, מצאו המתכננים כי הוספת חימוש הגנתי, בתוספת אנשי צוות האוויר שיתפעלו אותו, תגדיל את המשקל עד כדי כך שהמהירות המרבית של המטוס תקטן במידה משמעותית. צוות התכנון החליט כי הירידה בביצועים אינה שווה את התועלת שבחימוש הגנתי, ולכן תוכננה הגרסה הראשונית של המטוס ללא מקלעים או תותחים אשר תרמו להפחתת המשקל, הגרר ומספר אנשי הצוות והפכו את העיצוב לקטן וקל יותר, עם זוג מנועים וטייס ומטילן/נווט בלבד. עיצוב זה הפיק מפציץ מהיר ללא חימוש שיהיה חשוף לסיכון מופחת בשל יכולתו לטוס מהר יותר ממטוסי האויב ולהוות מטרה קשה להגנת נ"מ. המטוס יהיה מסוגל לבצע גיחות רבות יותר, לשאת יותר פצצות ולהעניק לאנשי הצוות סיכויי השרדות גבוהים יותר.
הערכות ביצועי המטוס נחשבו פסימיות בקרב ראשי משרד האווירייה, והועלה חשש שהאויב יצליח לפתח מטוסי קרב מהירים יותר ויהפוך את רעיון המפציץ הלא חמוש לפגיע. חששות נוספים התייחסו למבנה העץ שלא יהיה חזק מספיק לשאת את העומס של זוג מנועי הרולס־רויס מרלין, לעומס רב מדי שיוטל על כתפיהם של טייס יחיד, שיצטרך להטיס לבדו את המטוס במשך שעות, ושל הנווט, שיאלץ לעסוק במשימות רבות (קשר רדיו, כיוון הפצצות, תצפית והכוונת הטייס אל ומחוץ לאזור המטרה). צריחים נושאי חימוש הגנתי, שעדיין נחשבו כחיוניים, עלולים היו להפחית את מהירות המטוס בכ־30 קמ"ש. בפועל, הוכיח עצמו מבנה העץ כעמיד יותר ממבנה מתכת במקרים רבים, הטייס והנווט למדו לעבוד כצוות וחילקו ביניהם את המשימות לפי הצורך והמטוס הראה פוטנציאל לתפקד בהצלחה כמטוס קרב ארוך טווח לליווי מבני מפציצים פגיעים, כמו גם כמפציץ ומטוס סיור מהיר, ללא החימוש ההגנתי.
כנציג בכיר מטעם הממשלה, שוכנע סר וילפרד פרימן על ידי דה הבילנד בנחיצות המטוס, והפך לתומכו הראשי. באופן לא רשמי כונה הפרויקט כ"שטות של פרימן" (Freeman's Folly). ההצעה של דה הבילנד כללה מפציץ בעל זוג מנועי מרלין, ללא חימוש ועם שני אנשי צוות, המסוגל לשאת מטען פצצות של עד 450 ק"ג וטווח פעולה של כ־2,400 ק"מ, כאשר שטח המגע החיצוני עם האוויר היה גדול פי שניים מזה של הסופרמרין ספיטפייר, עם פי שניים כוח. אף על פי כן, היה עיצוב יעיל יותר מסוגל להעלות את מהירותו המרבית של המטוס בכ־30 קמ"ש, מה שסיפק את יתרון המהירות הנדרש. כתוצאה מכך, פרסם משרד האווירייה את מכרז מספר B.1/40 הקורא לתכנון מטוס סיור מהיר ללא חימוש, על מנת לאפשר את בניית אב הטיפוס ולהמשיך את ביצוע הפרויקט, כאשר פיתוח גרסאות מטוס הקרב והמפציץ נועדו להתבצע בשלב מאוחר יותר.
בנייה
בבניית המטוס נעשה שימוש בטכניקות חדשניות ובחומרים נפוצים. חלק הארי נבנה מעץ לבוד שהיה חזק וקל מרוב סוגי הלבידים, ויוצר משכבות של עץ תרזה קנדי ועץ בלזה אקוודורי בעובי 3/8 אינץ', אשר הורכבו על קורות אשוחית. לוחות העץ חוברו בעזרת יריעות דבק עץ. המרכב עוצב בתבניות בטון וקובע בדבק. בזמן שהדבק התייבש, צוידו דפנות המרכב במחיצות ואלמנטים מבניים בנפרד. המבנה חוזק על ידי מאות ברגים קטנים העשויים מפליז. סידור זה פישט מאוד את התקנתם של קווים הידראוליים ואביזרים אחרים, מכיוון ששני חצאי המרכב היו פתוחים לגישה נוחה של צוות ההרכבה. בסיום העבודה על חלק זה, הודבקו שני חצאי המרכב והוברגו יחדיו, וכוסו באריג "מדאפולם".
גם הכנפיים נבנו מעץ. כדי להגדיל את חוזקן, נבנו הכנפיים כיחידה אחת שאליה הורד וחובר המרכב השלם. באלמנטים המבניים – בעיקר בתושבות המנוע, במעטפת אווירודינמית, בהגאים ובמאזנות ובברגים – נעשה שימוש חסכני במתכת. המטוס הונע על ידי זוג מנועי רולס-רויס מדגם מרלין, אחד מדגמי המנועים המצליחים ביותר בתקופה מלחמת העולם השנייה.
הדבק היה מבוסס תחילה על קזאין. לאחר שנעשה ניסיון להטיס את המטוס באזורי אקלים טרופי וטרופי למחצה, וכמה התרסקויות לא מוסברות הובילו לחשד שמא הדבק אינו מסוגל לעמוד בתנאים, החלו להשתמש בדבק מבוסס פורמלדהיד. דה הבילנד גם פיתחה טכניקה להאיץ את ייבוש הדבק על ידי חימומו בעזרת גלי מיקרו. ציפוי העץ ששימש לבניית המוסקיטו יוצר על ידי חברת רודיס מהעיר מרשפילד בוויסקונסין שבארצות הברית. במפעל הייצור גיהצו צוותי נשים את הציפוי הדק לפני שליחתו לבריטניה.
היסטוריה מבצעית
המוסקיטו מתואר, בדרך כלל, כמהיר יותר ממטוסי האויב. בעת כניסתו לשירות, מהירותו השתוותה לזו של מטוסי הקו הראשון הגרמניים, מסרשמיט Bf 109 ופוקה־וולף Fw 190. אולם, השיפורים במטוסים אלה הדביקו בסופו של דבר את קצב השיפורים במוסקיטו. למרות זאת, יתרון המהירות שלהם היה קטן מאוד, ועד שהיו מגיעים לגובה יירוט, המוסקיטו כבר היה משלים את גיחת ההפצצה שלו, והיה בדרכו חזרה לבסיס. יתרה מכך, המוסקיטו היה מסוגל לשמור על מהירותו הגבוהה למרחקים גדולים יותר ממטוסי האויב.
בשלהי המלחמה, עם כניסתם לשימוש של מטוס BF 109 העושה שימוש בהזרקת ניטרו לתגבור כח המנוע, ומטוס הסילון מסרשמיט Me-262, היו ללופטוואפה מיירטים בעלי יתרון מהירות ברור מול המוסקיטו. גרסת הצילום האווירי P-32 ניסתה להתמודד עם יתרון זה על ידי שימוש בכנפיים ארוכות יותר, מדחסים מיוחדים לרום גבוה, והקטנת המשקל ככל האפשר, כדי להגביה את גובה הטיסה ל־12,800 מטר. גם לאחר שינויים אלה המוסקיטו לא היה חסין מפגיעה – מוסקיטו אחד יורט בעת טיסה בגובה המרבי בדצמבר 1944.
חיל האוויר המלכותי של בריטניה
מטוסי מוסקיטו לקחו חלק במבצעי הפצצה רבים כחלוצים, וסימנו מטרות באופן מדויק בעזרת נורים, עבור התקפה מאוחרת יותר באמצעות מבנים גדולים של מפציצים כבדים. מטוסי מוסקיטו מפיקוד המפציצים (Bomber Command) ביצעו יותר מ־28,000 גיחות, והטילו 35,000 טון פצצות. למרות מספר המבצעים הרב, אבדו רק 193 מטוסים, שיעור אבדות של 0.7%, לעומת 2.2% עבור המפציצים הכבדים בעלי ארבעה מנועים. מהירותו התבטאה בכך שמטוס מוסקיטו חמוש בפצצת "קוקי" בת כ־1800 ק"ג יכול לטוס לגרמניה, להטיל את הפצצה, לשוב, להצטייד שוב בפצצה ובדלק, לטוס לגרמניה, להטיל את הפצצה השנייה, לשוב שנית ולנחות בבריטניה – כל זאת לפני שמפציץ סטירלינג (האיטי מבין המפציצים הארבעה־מנועיים הבריטיים), שיצא מבריטניה עם חימוש מלא באותו עת, יוכל להגיע לגרמניה.
אחד השימושים הנועזים ביותר בגרסת מפציץ־הקרב מוסקיטו VI היה של הטייסות מקבוצה 2 של פיקוד האוויר הטקטי השני, ב"מבצע יריחו", משימה להרס החומות ומגורי השומרים בכלא אמיין בצרפת, על מנת לאפשר לחברי המחתרת הצרפתית להימלט.
ב־1 באפריל 1944, לבקשת פעילי המחתרת ההולנדית, ביצעו שישה מטוסי מוסקיטו FB VI מטייסת 613 (מנצ'סטר) גיחת התקפה בגובה הגגות נגד מרכז רשומות של הגסטאפו בהאג, הולנד. הפצצות, תערובת של חומר נפץ מרסק ומבעיר, חדרו דרך החלונות והדלתות, והשמידו את הרישומים המפלילים. הנפגעים היחידים בתקיפה היו השוהים בבניין. אזרחים שעמדו לידו, בתור לקבלת לחם, לא נפגעו.
פשיטה ידועה נוספת התבצעה ב־21 במרץ 1945, בשם מבצע קרתגו. הייתה זו גיחת הפצצה בגובה נמוך ביותר על מפקדת הגסטאפו בקופנהגן, דנמרק. גיחה זו הביאה להשמדת רישומי הגסטאפו, אך גרמה גם להרס בית ספר קתולי שכן, ולמותם של 86 ילדים, עשר נזירות, שמונה מורים ו־21 אזרחים נוספים. בבניין הגסטאפו נהרגו 55 חיילים גרמנים ו־47 דנים שעבדו בשירות הגסטאפו. 18 אסירים הצליחו להימלט בעקבות ההתקפה. במתקפה זו אבדו ארבעה מטוסי מוסקיטו, ותשעה אנשי צוות. אנשי המחתרת הדנית פעלו לביצוע ההתקפה במשך זמן רב, אך חיל האוויר המלכותי דחה אותה שוב ושוב, עקב רמת הסיכון הגבוהה. הפעולה הביא להצלת חייהם של רבים מאנשי המחתרת, עקב הרס הרישומים והפגיעה במנגנון הגסטאפו.
מטוס המוסקיטו "F for Freddie" מחזיק בשיא המשימות עבור מפציץ של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. המטוס, ששירת בתחילה בטייסת 109, ולאחר מכן בטייסת 105 של חיל האוויר המלכותי, ביצע 213 גיחות במהלך המלחמה שממנה יצא שלם. המטוס התרסק ב־10 במאי 1945, יומיים לאחר כניעת הגרמנים, בשדה התעופה קלגרי, בתאונה שנגרמה כנראה בעקבות שגיאה של הטייס.
תאגיד התעופה הבריטי מעבר לים (BOAC)
מכיוון ששוודיה הייתה נייטרלית, המטוסים נשאו סימונים אזרחים, של חברת התעופה הבריטית British Overseas Airways Corporation (BOAC) ותופעלו על ידי קצינים נורווגיים, שפעלו כעובדי החברה. הם נשאו מטענים קטנים ויקרי ערך, כמו מיסבים כדוריים מדויקים, ופלדה לכלים. לעיתים הועברו נוסעים חשובים בתא מאולתר במדור הפצצות. אחד מנוסעים אלה היה הפיזיקאי הדני הנודע נילס בוהר, שפונה משוודיה ב־1943 במוסקיטו לא חמוש שנשלח על ידי חיל האוויר המלכותי. בוהר כמעט שאיבד את חייו בטיסה זו, משום שהוא לא עטה את מסכת החמצן שלו, בניגוד להנחיות. בעקבות חוסר התגובה של בוהר לקריאות באינטרקום, הטייס הסיק שהתעלף, וירד לגובה נמוך יותר עבור המשך הטיסה. בוהר אמר אחר כך, כי ישן כמו תינוק לכל אורך הטיסה.
חיל האוויר הישראלי
מטוס המוסקיטו הראשון בישראל, מדגם PR.16, נרכש והוברח לישראל ביולי 1948 על ידי הטייס ג'ון הרווי. המטוס שימש למשימות סיור וצילום. לאחר מלחמת העצמאות רכש חיל האוויר כ־80 מטוסי מוסקיטו מדגמים שונים, למטרות אימון (T.3); קרב־הפצצה (FB.6); סיור צילומי (PR.16 בעל חרטום שקוף, מדחס אוויר לטיסה בגובה רב, ומכל דלק נוסף, שהעניק לו טווח בן 4,000 ק"מ); קרב לילה (NF.30); וקרב ימי (TR.33 בעל ארבעה תותחי 20 מ"מ ופצצת 450 ק"ג פנימית ועוד שתי פצצות 250 ק"ג או רקטות מתחת לכנפיים).
המטוסים נרכשו בעיקר בצרפת (משדות התעופה שאטודן, ראן וטור), כאשר חלקם היו במצב מוזנח מאוד. המטוסים עברו בצרפת שיפוץ בהשגחת צוות ישראלי, והוטסו ארצה בין יולי לדצמבר 1951. מטוסים נוספים נרכשו מעודפי הצי המלכותי הבריטי ב־1954-1955, ושלושה מטוסים נוספים מבסיס חיל הים בסקוטלנד.
לאחר רכישת המטוסים התעורר הצורך באימון טייסים בתפעולם, אך הבריטים לא ששו לאמן טייסים ישראלים בארצם. לאחר דיונים הוחלט לאמן, לניסיון, טייס אחד, ואייבי נתן נבחר למשימה. נראה שהבריטים התרשמו לחיוב מנתן, ושישה טייסים נוספים נשלחו לבריטניה בדצמבר 1951, בראשם דני שפירא. בשובו לארץ הקים שפירא את טייסת 109 שהתבססה על מטוסי מוסקיטו.
מטוסי מוסקיטו בשירות חיל האוויר הישראלי השתתפו באופן מוגבל במבצע קדש, ב־1956, והוצאו משירות מיד לאחריו.
טייסת המוסקיטו בחיל האוויר (1951–1956) סבלה מתקלות קשות במטוס בהן קפחו את חייהם ארבעה עשר טייסים ונווטים ורבים נפצעו.
פרשת העלמות מטוסי המוסקיטו
בליל ה־6 באוגוסט 1953 יצא מבנה של מטוסי מוסקיטו מבסיס חיל האוויר בחצור לטיסת אימון לילית מעל הים התיכון, שלאחריה היו אמורים המטוסים לטוס לשדה אברהם שבנגב (סמוך לנמל תעופה עובדה), לאימון הפצצה. כאשר ביצעו המטוסים הקפה מול חיפה, הבחין הנווט של הוגו מרום, מפקד הטייסת, בהיעלמותו של אחד המטוסים, מטוסם של הטייס סגן והנווט סג"ם . מרום הניח כי אשל ושתיל פשוט איבדו את שאר מטוסי המבנה, וכיוון שלא רצה לשבור את דממת האלחוט, החליט להמשיך למשימת ההפצצה בלעדיהם.
לאחר סיום האימון, כשאשל ושתיל לא חזרו לבסיס, העריכו כי הם נכנסו לורטיגו, עקב התבייתות על אחד הכוכבים, שנראה להם כמו אחד ממטוסי המבנה, וכך איבדו שליטה על המטוס. בבוקר נשלחו שני מטוסי מוסקיטו לחפש את הנעדרים, בים מול חיפה. המטוס המוביל הוטס על ידי הטייס סגן והנווט סגן, שנחשבו לאנשי צוות מצוינים, למרות גילם הצעיר (23). היה זה יום חם במיוחד, ועקב היעדרם המוחלט של גלים, הים נראה כמו מראה, והתמזג עם השמיים. עובדה זו גרמה לקושי רב בשמירת גובה הטיסה, ומטוסם של רייזנר וכץ התרסק לתוך הים.
צוותי חיפוש נוספים לא הצליחו לאתר את המטוסים או צוותיהם.
לזכרו של שתיל נקראה בשנת 1968 חורשה על שמו והוקמה אנדרטה לזכרו ביישוב כרכור, מקום הולדתו.
ייצור
בסך הכול יוצרו 7,781 מטוסי מוסקיטו, מתוכם 6,710 במהלך המלחמה. חברת דה הבילנד יצרה 5,007 מטוסים בשלושה מפעלים בבריטניה. מטוסי מוסקיטו נבנו גם על ידי חברות Airspeed Ltd, Percival Aircraft ו־Standard Motors. חברות הבת הקנדיות ואוסטרליות של דה הבילנד יצרו 1,134 ו־212 מטוסים, בהתאמה. העברת המטוסים מעבר לאוקיינוס האטלנטי הייתה בעייתית, מכיוון שחלק קטן מהמטוסים היה נעלם ללא הסבר מעל הים. הועלתה השערה אודות "פיצוץ עצמי", ואף על פי שמאמצים מצד החברה הקנדית הצליחו להקטין את מספר המטוסים שאבדו, לא ברור מה הייתה הסיבה לתופעה.
המוסקיטו האחרון, מדגם NF Mk 38, נבנה בנובמבר 1950 בברוטון, ליד צ'סטר, בריטניה.
שימור
מבנה העץ של המטוס מקשה על מאמצי שימור ושחזור. מתוך אלפי המטוסים שיוצרו, השתמרו עד היום כ־30 מטוסים בלבד. המטוסים מפוזרים בין אוספים שונים, ביניהם מוזיאון חיל האוויר המלכותי בהנדון. מטוס משוחזר נמצא בתצוגה במוזיאון הלאומי של חיל האוויר האמריקאי.
המטוס האחרון שהיה כשיר לטיסה, מוסקיטו מדגם T Mk III שנבנה בזמן כלשהו בין אוקטובר 1944 ליולי 1945, התרסק על צוותו ב־21 ביולי 1996, בעת תצוגה אווירית באזור מנצ'סטר, בריטניה.
מפרט טכני (עבור DH.98 Mosquito B Mk XVI)
(לפי Jane's Fighting Aircraft of World War II ו־World War II Warbirds)
בלנוס
בלנוס הוא אל במיתולוגיה הקלטית.
כונה גם בלינוס, בלינו, בלאנו, בלוס ו-בל (Belenus, Belinus, Belenos, Belinos, Belinu, Belanu, Bellinus, Belus, Bel). משמעות שמו בקלטית: "הזוהר".
תושבי גאליה ובריטניה הקדומה וכן אזורים מסוימים בהם נפוצה התרבות הקלטית באוסטריה ובספרד האמינו באל זה.
בלנוס היה אל האש והרפואה. בתקופת האימפריה הרומית זוהה בלנוס עם האל אפולון מהמיתולוגיה היוונית (אפולו במיתולוגיה הרומית) - ואולם, בניגוד לאפולון, בלנוס לא היה אל השמש - שכן הפולחן הקלטי לא כלל פולחן לשמש.
הפסטיבל הקלטי שנקרא "בלטאן" ונערך כל שנה ב-1 במאי היה קשור, ככל הנראה, לפולחנו של האל. כחלק מטקסי החג טוהרו עדרי הבקר - טקס זה נועד להגן על הבקר בטרם הוציאוהו למרעה לעונת הקיץ.
הבונבוניירה
אצטדיון הבונבוניירה (שמו הרשמי: אצטדיון אלברטו חסינטו ארמנדו, בספרדית: Estadio Alberto J. Armando) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בשכונת לה בוקה שבבואנוס איירס, ארגנטינה. האצטדיון, שמכונה בספרדית "הבומבונרה" (בספרדית: "La Bombonera"; בעברית נהוג לקרוא לאצטדיון "הבונבוניירה") הודות לצורתו המרובעת, הוא ביתה של קבוצת בוקה ג'וניורס, אחד המועדונים המובילים בארגנטינה.
בוקה חנכה את האצטדיון במשחק נגד סן לורנסו ב-25 במאי 1940, בדיוק שנתיים לאחר שריבר פלייט, היריבה העירונית של בוקה, חנכה את אצטדיונה, המונומנטל.
הבונבוניירה שופץ בשנים 1995–1996 ותכולתו הוגדלה ל-57,395 מקומות. ב-27 בדצמבר 2000 קיבל האצטדיון את שמו הרשמי החדש, אצטדיון אלברטו חסינטו ארמנדו. האצטדיון קרוי על-שם נשיא המועדון לשעבר שהבטיח למועדון לשפץ את הבונבוניירה בשנת 1975 לאחר היבחרו, אך תוכניותיו נדחו בגלל מצבה הכלכלי והפוליטי של ארגנטינה. שמו הקודם, אצטדיון קמילו סיצ'רו, היה על שם יושב ראש הקבוצה בשנים 1937–1938.
מתוך הקיבולת של 57,395 מקומות, ישנם 37,538 מושבים, 2,780 תאי צפייה ו-17,077 מקומות עמידה. האצטדיון מקושט מבפנים ומבחוץ בציורי קיר של האמן פרז סליס המתארים שחקני עבר ידועים של הקבוצה והיבטים רבים של תרבות שכונת לה בוקה. האצטדיון כולל גם מוזיאון המציג את היסטוריית המועדון, שנפתח בשנת 2001.
ואיפאהו
וואיפאהו (בהוואית: Waipahu) הוא יישוב במחוז הונולולו שבאי אוהאו שבמדינת הוואי שבארצות הברית. מקור השם בהוואית וואיפאהו הוא צירוף של שתי מילים: "וואי" שמשמעותה מים והמילה "פאהו" שמשמעותה פרץ או פיצוץ של כוח. לפני בוא המערב לאזור, היישוב וואיפאהו הייתה הבירה של האי אוהאו (לעומת הונולולו כיום). ההוואים הקדומים התענגו במעיין שביישוב שנקרא "מעיין וואיפאהו". במפקד האוכלוסין של שנת 2000 נמנו ביישוב וואיפאהו 33,108 איש. שטחו של היישוב הוא כ-6.8 קמ"ר והצפיפות בה עומדת כ-4,974.1 לקמ"ר. ביישוב שני בתי ספר תיכוניים והמיקוד שלה הוא 96797.
איקי אלנר
יצחק (איקי) אלנר (נולד ב-5 בנובמבר 1963) הוא פעיל ציבור ופעיל פוליטי ישראלי, ממייסדי המכון למנהיגות העתיד בישראל, לשעבר מנכ"ל תנועת "חוקה לישראל".
ביוגרפיה
אלנר נולד בחיפה וגדל בקריית מוצקין, בן לניצולי השואה. כיהן כיו"ר ארגון "נוער לנוער" המקומי וכיושב-ראש מועצת התלמידים. סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב. היה יועץ תקשורת לשר החינוך, פרופ' אמנון רובינשטיין. היה דובר מטה "עצרת השלום" שבסופה נרצח ראש הממשלה יצחק רבין. לאחר מכן שימש כיועץ לשר לאיכות הסביבה, יוסי שריד. בשנת 1997 נתמנה למנכ"ל תנועת "חוקה לישראל".
היה ממקימי המטה למען חופש דת לישראל, קואליציית-גג של למעלה מ-20 ארגונים שפעלה לקידום הפרדת הדת מהמדינה, נישואים אזרחיים ושוויון בין הזרמים היהודיים בישראל, באמצעות חקיקת חוק יסוד: חופש הדת (שלא נחקק).
בשנת 2000 כיהן בוועדה הממשלתית לחוקה בראשות פרופ' יעקב נאמן שהקימה ממשלת שרון הראשונה, וייצג בה את מפלגת המרכז על-פי הזמנת ח"כ דן מרידור.
עם ההחלטה על הפסקת הפעילות הציבורית של תנועת "חוקה לישראל" נבחר אלנר לכהן כמנהל ארגון "הרוב הציוני" במסגרתו פעל לקידום פתרון בעיית המעמד הדתי-הלכתי של מאות אלפי עולים חדשים מברית המועצות לשעבר.
בשנת 1999 הצטרף למפלגת שינוי ובשנת 2001 נבחר במקום השני בבחירות למועצת שינוי. בשנת 2003 נבחר לראשות סניף ת"א של המפלגה. בבחירות לכנסת השש עשרה עמד בראש מטה הלהט"ב והוצב במקום ה-19. היה מראשי "המורדים" במנהיג "שינוי", יוסף לפיד, ופעל להצבת פרופ' אוריאל רייכמן בראשות המפלגה. מיד לאחר הבחירות המקדימות בשנת 2006, שהסתיימו בפרישת לפיד, פרש אלנר מ"שינוי". באותה שנה עבר להתגורר בשדרות והקים את המכון למנהיגות העתיד, יחד עם אל שווימר.
בשנת 2005 השתתף בתוכנית המציאות "דרוש מנהיג" בערוץ 2, והוצג כהומוסקסואל.
אלנר הוא גרוש. בראשית 2019 ולקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת היה ממקימי מפלגת "מגן" בראשות תא"ל גל הירש ונבחר למקום השני ברשימתה. המפלגה כשלה בבחירות ולא עברה את אחוז החסימה.
רוב מינקוף
רוברט ראלף "רוב" מינקוף (באנגלית: Robert Ralph "Rob" Minkoff; נולד ב-11 באוגוסט 1962) הוא במאי, מפיק, תסריטאי ואנימטור אמריקאי-יהודי. מינקוף ידוע בשל מלך האריות, סרט עטור שבחים שביים יחד עם רוג'ר אלרס.
חיים אישיים
מינקוף נישא לחברתו קריסטל קונג ב-29 בספטמבר 2007, השניים נפגשו ב-2003 במסיבה אשר נערכה במשרדו של מינקוף. להם בן ובת..
בוגר מכון קליפורניה לאומנויות (CalArts).
ההינדנבורג (סרט)
התסריט מבוסס על ספרו של מייקל מוני מ-1972 בעל אותו השם, "ההינדנבורג". הספר הוא מותחן המתאר את האסון על ספינת האוויר כמעשה חבלה. למעשה עד היום לא הוכח שהאסון נגרם כתוצאה מחבלה.
בתחילת הסרט יש סרטון בשחור-לבן על התפתחות ספינות האוויר. גם הסצנה האחרונה של האסון היא בשחור-לבן עם שימוש בסרט שצולם במקום האסון עם קולו המפורסם של שדרן הרדיו הרברט מוריסון.
תקציר העלילה
3 במאי 1937 נמל התעופה פרנקפורט, ספינת האוויר הינדנבורג עמד לצאת לנמל התעופה לייקהרסט בניו ג'רזי. זאת גאוות גרמניה הנאצית ועל זנבה מצוירים צלבי קרס בולטים.
בשגרירות גרמניה בוושינגטון מתקבל מכתב ובו הודעה על חבלה מתוכננת בהינדנבורג עם הגעתה לארצות הברית.
יוזף גבלס (דייוויד מאורו) מקבל את האזהרה אך מסרב לבקשה לדחות את ההמראה..
בנוסף לבדיקות קפדניות של הנוסעים הוא ממנה את טייס הלופטוואפה קולונל פרנץ ריטר (ג'ורג' סי. סקוט) לאחראי על הביטחון אליו מצורף איש האס אס מרטין פוגל (רוי טינס). כל הנוסעים חשודים. בולטת הרוזנת אורסולה (אן בנקרופט) שבעלה הטייס נהרג וביתה בפנמינדה הוחרם לטובת בניית בסיס טילים. היא נוסעת לבקר את בתה שלומדת בבוסטון.
הקברניט הוא קפיטן פרוס (צ'ארלס דרנינג) והמהנדס הראשי הוא ארנסט להמן (ריצ'רד דיסרט).
גבלס לא מודע לכך שריטר שינה את דעתו על הנאצים לאחר שהשתתף בהפצצה על גרניקה בה נהרגו מאות אזרחים ולאחר שבנו שהיה חבר בהיטלר יוגנד נהרג בעת פעולה נגד בית כנסת. ריטר החשדן מחרים עט של אלברט ברסלאו היהודי ומוצא בה יהלומים אותם מבקש ברסלאו למכור בארצות הברית כדי לממן את העברת אמו לארצות הברית. חשודים נוספים הם המהמרים הקלפנים נפייר (רנה אוברז'ונואה) ופג'טה (ברג'ס מרדית'), איש העסקים הגרמני-אמריקאי אדוארד דאגלס (גיג יאנג) ועוד.
ריטר מגלה כי איש הצוות קרלס ברס (ויליאם את'רתון) עומד לבצע חבלה. ברס מגלה כי הפך להיות אנטי נאצי וכעת לאחר שהגסטאפו עצר ועינה למוות את חברתו, הוא החליט לפוצץ את הספינה לאחר שהנוסעים יירדו ממנה.
גם פוגל עולה על מזימתו של ברס, לוכד אותו ומתחיל לענות אותו כדי שיגלה היכן הפצצה. ריטר מגיע, חובט קשות בפוגל ומשחרר את ברס החבול. ברס מגלה לו שהפצצה נמצא בתא מס' 4.
בינתיים מתעכבת הורדת הנוסעים בגלל מזג האוויר והפצצה מתפוצצת כשריטר מנסה לפרק אותה. המימן נדלק מיד ותוך דקות נשרפת כל ספינת האוויר ונהרגים 13 נוסעים ו-22 אנשי צוות. הרוזנת ניצלת ומתאחדת עם בתה.
מאט סמית
מת'יו רוברט סמית' (באנגלית: Matthew Robert "Matt" Smith) נולד ב-28 באוקטובר 1982) הוא שחקן אנגלי. הוא ידוע בזכות גילום הדוקטור ה-11 בסדרת הטלוויזיה "דוקטור הו", וגילום דמותו של הנסיך פיליפ בסדרה "הכתר", ועליו קיבל מועמדות לפרס אמי לשחקן משנה בסדרת דרמה. בשנת 2022 סמית החל לגלם את דמותו של "דיימון טארגאריין" בסדרה "בית הדרקון" בתפקיד ראשי.
ביוגרפיה
סמית נולד וגדל בנורת'האמפטון שבאנגליה והתחנך בבית הספר לבנים שבנורת'האמפטון. הוא תכנן להיות שחקן כדורגל מקצועי ואף שיחק בכמה קבוצות, אך לאחר זמן מה הוא נפצע פציעה קשה בגב ולא היה יכול לחזור ולשחק. בעקבות כך, המורה של סמית לדרמה הראה לו את עולם המשחק וסמית החליט להפוך לשחקן.
קריירה
תפקידו הטלוויזיוני הראשון היה בסרט "אבן האודם בעשן". הוא גילם את תפקידו של ג'ים טיילור, לצדה של השחקנית בילי פייפר. הוא ופייפר שיתפו פעולה בשנית כאשר הופיעו יחד בסדרת הטלוויזיה בה מככבת פייפר, "וידוייה הסודיים של זונת צמרת". הם שיחקו שוב ביחד (אך לא באותו זמן) בסדרה "דוקטור הו". הם אמנם הופיעו בעונות שונות של הסדרה (פייפר גילמה את המלווה של הדוקטור בעונה הראשונה והשנייה וסמית' גילם את הדוקטור מהעונה החמישית עד העונה השביעית.) אך שיחקו ביחד בספיישל 50 שנה לסדרה.
כאשר דייוויד טננט הודיע על פרישתו מתפקיד הדוקטור, החלו האודישנים למציאת הדוקטור החדש (ה-11 במספר). סמית נבחר לאחר אודישנים קפדניים ונדרש לשמור את ליהוקו בסוד עד שתצא הודעה רשמית. סמית הוא השחקן הצעיר ביותר עד היום שישחק את הדוקטור, בן 28 בלבד.
ב-1 ביוני 2013 BBC הכריזה שספיישל חמישים שנה לסדרה יהיה ההופעה האחרונה של מאט בתור הדוקטור ואחרי הספיישל, שהתקיים בנובמבר 2013 הוא יוחלף בשחקן אחר (פיטר קפלדי).
בשנת 2019 שיחק במותחן הפוליטי "סודות מדינה" אודות סיפורה האמיתי של עובדת GCHQ, קתרין גאן (קירה נייטלי), שהדליפה תזכיר סודי שחשף פעולות ריגול בלתי חוקיות שבוצעו על ידי ארצות הברית של אמריקה.
בין השנים 2016 - 2017 גילם את הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו בסדרת הטלוויזיה הכתר.
בדצמבר 2020 הוכרז שסמית ישחק את דמותו של דאימון טרגריין בסדרת הפריקול למשחקי הכס, בית הדרקון.
חיים אישיים
סמית' הוא אתאיסט. הוא אוהד מושבע של קבוצת הכדורגל בלקברן רוברס.
הוא היה בזוגיות עם השחקנית הברזילאית מעיינה מורה בשנים 2008-2009. הוא גם ניהל זוגיות לא יציבה עם הדוגמנית דייזי לואו בין השנים 2010 ו-2014.
מ-2014 עד 2019 היה בזוגיות עם השחקנית לילי ג'יימס.
לקריאה נוספת
* Smith, Oli (2010). Doctor Who: The Eleventh Doctor: Matt Smith. London: BBC Children's Books. ISBN 978-1-4059-0687-6
פיליפו טליוני
פיליפו טליוני (הידוע גם כפיליפה טליוני, באיטלקית: Filippo Taglioni 5 בנובמבר 1777 – 11 בפברואר 1871) היה רקדן וכוריאוגרף איטלקי ומורה אישי לבתו, הבלרינה הרומנטית המפורסמת מארי טליוני. (גם בנו, פאול טליוני, היה רקדן בלט.) כמו כן, אף כי הגרסה של אוגוסט בורנונביל מוכרת יותר, טליוני הוא הכוריאוגרף המקורי של הסילפידה, משנת 1832.
ביוגרפיה
טליוני נולד במילאנו והוכשר כרקדן בבלט קלאסי בעיקר אצל קארלו בלאסיז וז'אן פרנסואה קולון. הופעתו הראשונה כרקדן הייתה בגיל 17 בפיזה, שם ביצע תפקידי נשים. הוא רקד בעוד ערים איטלקיות לפני שהתקבל בגיל 22 כרקדן בבלט של האופרה הלאומית של פריז. בהזמנת אוגוסט וסטרי, היה לרקדן ראשי ומורה לבלט בבלט השוודי המלכותי בסטוקהולם.
בסטוקהולם, ב-1803, נשא לאישה את הרקדנית סופי קרסטן, בתם של זמר האופרה השוודי המפורסם כריסטופר כריסטיאן קרסטן והשחקנית הפולניה סופי סטבנובסקה. נולדו להם שני ילדים, מארי טליוני ופאול טליוני, ששניהם היו לרקדנים בעצמם.
שנים אחדות חיה המשפחה בווינה ובגרמניה אבל מאימת מלחמות נפוליאון העביר אותם פיליפו לפריז. הוא רקד ויצר בלטים בכל רחבי אירופה, בעיקר באיטליה, אוסטריה, שוודיה, דנמרק וגרמניה. לבסוף הוזמן לקבל עליו משרה קבועה יותר בתיאטר אם קרנטנרטור בווינה.
אחרי הופעת הבכורה המקצועית של מארי, גדלה הפופולריות שלה במידה כזאת, שאיפשרה לפיליפו לשאת ולתת על חוזה לשש שנים לשניהם. הבכורה המצליחה של "הסילפידה" ב-12 במרץ 1832 הביאה אותה למעמד של הפרימה בלרינה המהוללת ביותר של התקופה הרומנטית ואותו מיצבה ככוריאוגרף הנודע ביותר בתקופתו. יש אומרים, שבלילה זה החלה התקופה הרומנטית הגדולה של הריקוד. הודות להצלחה כבירה זו, יצאו שניהם למסעות הופעות משותפים הן באירופה והן ברוסיה.
טליוני מת בקומו, איטליה ב-5 בפברואר 1871, בן 93.
תפיסות מוטעות לגבי "הסילפידה"
קהל צופי-הבלט מכיר את הבלט הרומנטי הסילפידה (La Sylphide), שהכוריאוגרפיה שלו היא יצירתו של מנהל הבלט הדני אוגוסט בורנונביל. זהו אכן בלט "הסילפידה" שהקהל מיטיב להכיר כיום, אבל לא זו הגרסה שהוצגה בשנת 1832.
ההפקה המקורית של "הסילפידה" עלתה לראשונה בביצוע בלט האופרה של פריז ב-1832, בכוריאוגרפיה של פיליפו טליוני עצמו למוזיקה של ז'אן מדלן שנייצהפר, עם לברית מאת אדולף נוריט בעקבות סיפור של שארל נודייה. את התפקידים הראשיים רקדו מארי טליוני וז'וזף מאזילייר.
בתחילה התכוון בורנונביל להעלות את הגרסה של 1832 בדנמרק, אבל האופרה של פריז דרשה מחיר גבוה מדי לתפקידי התזמורת בפרטיטורה של שנייצהפר. כיון שכך, החליט בורנונביל להעלות גרסה משלו של "הסילפידה" באותה עלילה, עם מוזיקה חדשה מאת הרמן סוורין לוונשלד. הצגת הבכורה הייתה ב-1836 עם ילדת הפלא לוסיל גראהן ובורנונביל בתפקידים הראשיים. הודות למסורת האיתנה של הבלט הדני המלכותי, גרסה זו עודנה מבוצעת עד היום בדנמרק, והוצגה מאז ברחבי העולם.
ב-1972 החזיר מנהל הבלט פייר לאקוט את בלט "הסילפידה" המקורי של פיליפו טליוני אל בלט האופרה של פריז, עם הבלרינה הנודעת גיזלן תזמאר בתפקיד רוח היער. המוזיקה המקורית של שנייצהפר שוחזרה מכתב יד שנשמר בספרייה הלאומית של צרפת. כיון שהכוריאוגרפיה המקורית של טליוני אבדה מכבר, כתב לאקוט את הבלט בסגנון תקופתי. בלט האופרה של פריז הוציא מאז שני DVD של ההפקה.
קישורים חיצוניים
http://michaelminn.net/andros/biographies/taglioni_family/
מארק אספר
ביוגרפיה
אספר סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בשנת 1982. הוא קיבל תואר ראשון בהנדסה באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בשנת 1986. בנוסף היה מצטיין דקאן באקדמיה וקיבל את פרס דאגלס מקארתור למנהיגות. הוא קיבל תואר שני במינהל ציבורי מבית הספר לממשל על שם ג'ון קנדי בשנת 1995 ותואר דוקטור מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בשנת 2008. הוא נשוי ואב לשלושה.
קריירה
אספר שירת כקצין בדיוויזיה המוטסת ה-101 במהלך מלחמת המפרץ, לאחר מכן שימש מפקד פלוגה רובאית ולאחר שחרורו המשיך לשרת במשמר הלאומי עד שנת 2007. הוא עוטר בלגיון ההצטיינות ובכוכב הארד.
אספר היה סגן נשיא באיגוד תעשיות החלל בין השנים 2006–2007. מספטמבר 2007 עד פברואר 2008 שימש כמנהל מדיניות לסנאטור פרד תומפסון במסע הבחירות שלו לנשיאות ב-2008. ביולי 2010 מונה לסגן נשיא ליחסי ממשל בריית'און.
ב-19 ביולי 2017 הודיע הנשיא דונלד טראמפ כי בכוונתו למנות את אספר למזכיר הצבא של ארצות הברית. ב-15 בנובמבר אושר אספר לתפקיד ברוב קולות בהצבעה בסנאט ביחס של 89–6. וב-20 בנובמבר הושבע לתפקיד.
ב-18 ביוני 2019 החליט הנשיא טראמפ למנותו למזכיר ההגנה של ארצות הברית. ב-23 ביולי נכנס לתפקידו לאחר שמינויו אושר בסנאט ברוב של 90 תומכים מול 8 מתנגדים בלבד.
ב-9 בנובמבר 2020 הודיע הנשיא טראמפ על סיום תפקידו. דומה היה כי פיטוריו היו בלתי נמנעים מאז שהתגלעו חילוקי דעות בינו לנשיא טראמפ כאשר האחרון קרא לפרוס כוחות צבאיים ברחובות וושינגטון הבירה לאור מחאות ג'ורג' פלויד. אספר התנגד בפומבי לאיומיו של טראמפ להפעיל את חוק ההתקוממות של 1807, שיאפשר לנשיא להשתמש בכוחות צבא פעילים לשם אכיפת חוק. טראמפ זעם כאשר אספר אמר לעיתונאים כי יש להפעיל את חוק ההתקוממות "רק במצבים הדחופים והנוראיים ביותר" וכשגרס כי אין ארצות הברית נמצאת במצב כזה לאחר רצח ג'ורג' פלויד.
לפי סיפרו של אספר, טראמפ הציע לחסל קצין איראני בכיר ביותר הפועל מחוץ לאיראן. רעיונות נוספים שהועלו על ידי טראמפ או מקורביו היו שליחת טילים למקסיקו כדי להשמיד את מעבדות הסמים, שליחת 250 אלף חיילים לגבול הדרומי וטבילת ראש ערוף של מנהיג טרור בדם חזיר - כאזהרה לחמושים איסלאמיסטים אחרים.
אליהו סויסה
ביוגרפיה
סויסה נולד ליוסף ורחל בקזבלנקה שבמרוקו ובשנת לידתו עלה לישראל. הוא למד בישיבת בני עקיבא פרחי אהרון בקריית שמואל. היה רב צבאי ושירת בצה"ל בדרגת רב-סרן.
את דרכו הפוליטית התחיל כיועצו של שר הפנים הרב יצחק חיים פרץ. ב-4 בינואר 1987 מינה אותו פרץ לאחראי מחוז ירושלים במשרד הפנים. כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-15 מטעם מפלגת ש"ס, כיהן כשר הפנים בממשלה ה-27 (אף על פי שלא היה חבר כנסת בממשלה זו), ובחלק מתקופת כהונתה גם כשר הדתות, בממשלה ה-28 כיהן כשר התשתיות הלאומיות ובממשלה ה-29 כשר לענייני ירושלים וכחבר הקבינט המדיני-ביטחוני.
היה מראשי תומכי אריה דרעי והיה אחד מבכירי "מחנה דרעי", כאשר ישב דרעי במאסר. עקב כך לא שובץ ברשימת ש"ס לכנסת ה-16.
חיים אישיים
אחותו סופיה נשואה לרב דוד יוסף, בנו של הרב עובדיה יוסף.
מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים ונשוי לאהובה לבית ענזי. כיום מקדיש את זמנו ללימוד תורה והעמקה ברזי הדקדוק של קריאת התורה בכולל "יחוה דעת" שבראשות גיסו, הרב דוד יוסף.
צבי לנגרמן
יצחק צבי לנגרמן (נולד ב-1951) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לערבית באוניברסיטת בר-אילן, כיהן בעבר כראש המחלקה.
ביוגרפיה
צבי לנגרמן נולד בעיר לוול בארצות הברית. רכש את כל השכלתו עד סוף התיכון בישיבת רמב"ם בברוקליין שבבוסטון, ישיבה אותה ייסד הרב סולובייצ'יק. קיבל תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת בוסטון בשנת 1971 ודוקטורט בתולדות המדעים באוניברסיטת הרווארד, אותו קיבל ב-1979. הדוקטורט נעשה בהדרכתו של פרופסור עבד אלחמיד צברה . בתום לימודים לתואר ראשון התקבל כחבר ב-Phi Beta Kappa (הצטיינות כללית), Phi Alpha Theta (הצטיינות בהיסטוריה), ובתום לימודיו לתואר שלישי התקבל ל-Sigma Xi (הצטיינות במדעים).
עלה לישראל בסוף 1979, כשסיים את הדוקטורט. בשנים 1980–1986 הרצה באוניברסיטה העברית במשרה חלקית, בשנים 1981–1999 עבד במשרה מלאה במכון לתצלומי כתבי-היד העבריים שבספרייה הלאומית, שם עסק בקיטלוג כתבי יד עתיקים במדעים ובפילוסופיה, חלקם בעברית וחלקם בערבית. ב-1997 הצטרף לאוניברסיטת בר-אילן ומונה לפרופסור חבר, ב-2004 מונה לפרופסור מן המניין. בשבתונים שהה כפרופסור אורח במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית שבירושלים, וחבר במכון ללימודי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה.
צבי לנגרמן חבר מערכת של כמה כתבי העת: Jewish Quarterly Review, ALEPH: Historical Studies in Science & Judaism, .European Jewish Studies
לנגרמן למד במשך עשרים שנה אצל ר' יוסף קאפח ורואה עצמו כתלמידו המובהק.
צבי לנגרמן נשוי לדינה זילברמן, פסיכולוגית ארגונית. לזוג שלושה ילדים.
איתור ופיענוח כתבי יד גנוזים על מדעים
לנגרמן עסק בזיהוי, פיענוח וניתוח של מאות חיבורים שונים בערבית ובעברית העוסקים במדעים ובפילוסופיה, שגנוזים בכתבי יד. החיבורים מכילים מידע רב על שיטות מדעיות, חשיבה מדעית ודיונים פילוסופיים, והוא מתאר אותם ומדווח עליהם בצורות שונות, בהתאם לשיקול דעתו על חשיבותו של החיבור. לעיתים הוא מתאר אותם בקצרה, כמו כ-20 מאמרים קצרים בכתב העת "קריית הספר" (כולם נדפסו מחדש בחוברת, מגנזי המכון לכתבי היד העבריים, בעריכת א' דוד, ירושלים תשנ"ו). הוא גם תורם מדור קבוע בכתב העת "אלף", שדן בתולדות המדעים בקרב היהודים ויוצא לאור מטעם מרכז אדלשטיין באוניברסיטה העברית; מאמריו שם ארוכים יותר, ודנים בפירוט בתכנים ובהקשרם התרבותי-היסטורי.
הרמב"ם
באשר לדרכו של הרמב"ם בהגות ומורשתו לדורות, לנגרמן סבור שכמו רוב ההוגים הגדולים, כך גם הרמב"ם חשב שהוא רק יכול לסמן את הדרך לציבור תלמידיו וקוראי ספריו. למרות שהרמב"ם סבר שישנה רק אמת אחת — ובהתאם לדרכי הביטוי בערבית, האמת, "אלחק", זהה עם האל — לא הפיץ דוקטרינה מגובשת ונוקשה עד לפרט האחרון. לפי דרכו של הרמב"ם, האדם יכול וחייב להגיע לאמת לבד; המורה לא יכול לעשות יותר מאשר להאיר את הדרך, לכוון את התלמיד ולהזהיר בפני מכשולים ומעידות. חלק חשוב מהדרכה זו הוא השמירה הקפדנית על המסורת וההלכה. הרמב"ם, לדעתו, האמין בכפייה דתית, כלומר באכיפת כללי ההלכה על כלל הציבור, אבל לא בכפיית קו פילוסופי מסוים.
המדעים המדויקים בקרב יהודי תימן
זהו ספרו הראשון של לנגרמן, שראה אור בהוצאת משגב ירושלים בשנת תשמ"ז. בספר ניסה לנגרמן לאסוף ולתאר את כל החיבורים בפילוסופיה ומתמטיקה השייכים לספרות התימנית. רוב ספרו עוסק במאות ה-16-15, שהיו שיא העשייה המדעית בתימן אך הוא מגיע עד למאה העשרים. הוא גם הביא בו צילום ותרגום של פירוש תימני מהמאה ה-15 על "הלכות קידוש הקודש" של הרמב"ם. הספר עוסק בנושאים כמו אסטרונומיה טכנית של ימי הביניים, חישובים ומודלים של תנועות הכוכבים כפי שהיה מקובל באותה תקופה, שדרשו רמה גבוהה של ידיעה טכנית ומתמטית.
אבן אל-הית'ם: על מבנה הקוסמוס
זהו שם עבודת הדיסרטציה של לנגרמן שראתה אור כספר (Ibn al-Haytham’s On the Configuration of the World), בהוצאת גרלנד, בלונדון וניו יורק, בשנת 1990. העבודה נסובה על חיבור מהמאה ה-11 אותו כתב איבן אל-היית'ם, שנכתב בערבית ותורגם לעברית וללטינית. לנגרמן ההדיר את הספר, הביא את מהדורת הטקסט בערבית, תרגם אותה לאנגלית וניתח אותה. חיבור זה היה נפוץ מאוד בקרב קהילות ישראל, ותורגם בחלקו או במלואו לא פחות מחמש פעמים. ישנם גם קטעים בתעתיק לאותיות עבריות בגניזה הקהירית. חיבור זה מתאר את המבנה של היקום על כל חלקיו כפי שהיה מקובל בימי הבינים.
מדרש תימני: פרשנות פילוסופית על התורה
זהו שם ספרו של לנגרמן (Yemenite Midrash. Philosophical Commentaries on the Torah. An Anthology of Writings from the Golden Age of Judaism in the Yemen.), שראה אור בהוצאת הרפר קולינס בשנת 1996. בתימן כתבו כמה וכמה מדרשים על התנ"ך, בכיוון פילוסופיה מפורשת, רובם נמצאים בכתבי יד וטרם פורסמו. לנגרמן הרכיב אנתולוגיה וחילק אותה לפי נושאים שונים: הנשמה, יעודו של האדם, מבנה הקוסמוס. המדרשים תורגמו לאנגלית והספר יצא בסדרה שמרכיבה את מורשת ספרות הקודש של כל העמים.
היהודים והמדעים בימי הביניים
ספר זה (The Jews and the Sciences in the Middle Ages) הוא אסופת מאמרים פרי עטו של לנגרמן, שראתה אור בסדרת ואריורום בהוצאת אשגייט שבאלדרשוט. בין המאמרים גם שלושה שלא ראו אור מעולם: מאמר מקיף על מקומם של המדעים בקהילות ספרד ופורטוגל; מאמר על ענייני מדע בכתביו של רב סעדיה גאון; ודיון על סוגיות באסטרונומיה ואסטרולוגיה אצל הרמב"ם.
אסטרולוגיה רפואית עברית
את ספר זה (Hebrew Medical Astrology: David ben Yom Tov, Kelal Qatan) כתב לנגרמן במשותף ביחד עם הפרופסורים חט בוס וצ'ארלס בורנט והוא ראה אור בהוצאת החברה הפילוסופית האמריקאית. "כלל קטן" הוא הספר והמקיף ביותר והנפוץ ביותר באסטרולוגיה רפואית. לפי שיטה זו, למחזורי הכוכבים, והחשוב מכולם הירח, השפעה מכריעה על מהלך המחלה, ולכן על הרופא לקחת בחשבון את מצבה של הלבנה, ומידה מסוימת גם יתר הכוכבים, בקביעת הטיפול, במיוחד כשמדובר בקדחות. לנגרמן כתב את המבוא לספר, שם סקר את כל החיבורים בעברית ובערבית יהודית בעניין זה, והשתתף בעריכת הטקסט העברי ותרגומו לאנגלית.
תעלומות חוכמה
הספר גם יכול לעזור לחשוף את הקשרים הענפים בין איסטנבול לאיטליה, למרות המתיחות והאיבה ששררה ביניהן בעת ההיא. ידע זה לתרום לשאלה שמעסיקה את המחקר היום, כאשר נראה ברור שקופרניקוס קלט מודלים שפותחו במזרח במאה ה-14 והלאה: איך הגיע ידע זה לאיטליה? גליאנו הכיר היטב את ספרו של אבן אלשאטר, אחד האסטרונומיה החשובים של ימי הבינים המאוחרים; וכאמור ביקר גליאנו באיטליה. ואשר על כן, לפנינו עדות ברורה על נתיב אפשרי להעברת מידע אסטרונומי מסוים זה לאיטליה.
מחקריו העכשוויים: המדעים בימי הביניים בקהילות אשכנז
בשנות האלפיים החל לנגרמן לחקור את מצב המדעים בקהילות אשכנז בימי הביניים. הוא מצא שהקהילות האלה ניזונו מספרות עברית קדומה, שעוד קדמה למפעל הגדול של תרגומים העבריים מהערבית הקשור בעיקר עם. ספרות זו עברה במסלול שהתחיל במזרח התיכון, ועבר לאיטליה ומשם צפונה לאשכנז. למעשה, קיומו של ציר זה וחשיבותו להעברת ידע בתחומים אחרים (כגון הלכה ומדרש) היה ידוע מזמן; לנגרמן מראה שדרכו עבר גם ידע רב במדעים ובפילוסופיה. ידע זה נכלל היה בספרות עברית שמנתה מספר חיבורים בעלי אפיונים משותפים, כגון היותם אנונימיים וערוכים לפי המודל של המשנה. קבוצה זו כוללת לדעתו "ספר היצירה", "משנת המידות", ועוד כמה ספרים שאחר כך נפוצו והיוו את הבסיס של התרבות המיוחדת שהתפתחה באשכנז.
סאן סיטי
סאן סיטי (אנגלית: Sun City) הוא אתר נופש ומופעים בדרום אפריקה. בשנות השמונים זכה האתר לפרסום בזכות השימוש שנעשה בו לשם עקיפת החרם התרבותי הבינלאומי שהוטל על דרום אפריקה בעקבות שלטון האפרטהייד בה.
היסטוריה
אתר סאן סיטי שוכן בפרובינציה הצפון-מערבית של דרום אפריקה, ליד שמורת הטבע פילאנסברג (Pilanesberg) ובמרחק של שתי שעות נסיעה מהעיר יוהנסבורג. הוא פותח על ידי איל המלונאות סול קרצנר, במסגרת פעילות קבוצת סאן אינטרנשיונל שבבעלותו, בתחומי הבנטוסטן בופוטאצוואנה. האתר נחנך ב-7 בדצמבר 1979.
בופוטאצוואנה הוכרזה כמדינה עצמאית לכאורה על ידי ממשלת דרום אפריקה, אם כי לא הוכרה ככזו על ידי מדינות אחרות. לכן ניתן היה לקיים בה שירותי תיירות כקזינו ומופעי חשפנות, שהיו אסורים על פי החוק בדרום אפריקה. הפעלתם בסאן סיטי, בנוסף לקרבתה לערים יוהנסבורג ופרטוריה, הביאו לכך שהאתר הפך למבוקש בקרב תיירים ונופשי סוף שבוע.
ארגון האומות המאוחדות הטיל על דרום אפריקה חרם תרבותי במטרה להיאבק בשלטון האפרטהייד שהנהיגה. על מנת להתגבר על החרם הציע קרצנר תמריצים כספיים לאמנים והרכבים שיגיעו להופיע בסאן סיטי. בין האמנים הנודעים שנענו והופיעו באתר למרות החרם היו "הביץ' בויז", לינדה רונסטאדט, שר, מילי ג'קסון, לייזה מינלי, פרנק סינטרה, פול אנקה, "סטטוס קוו", רוד סטיוארט ואלטון ג'ון.
בשנת 1984 ערכה במקום להקת קווין סדרת הופעות שעוררה מחלוקת רבה. הלהקה ספגה קנס מאיגוד המוזיקאים הבריטי והאו"ם הכניס אותה לרשימה השחורה של אמנים מפירי החרם. חברי הלהקה הגנו על פעולותיהם וטענו כי התעקשו להופיע בדרום אפריקה לפני קהלים שלא היו מופרדים גזעית. בשלהי שנות השמונים שימש השיר We Will Rock You של קווין כפסקול במסגרת סרטון קידום מכירות מסחרי של סאן סיטי שהוצג בדרום אפריקה.
באוקטובר 1980 נערך באתר קרב איגרוף בין שני מתחרים בינלאומיים - המתאגרף האמריקאי השחור מייק ויוור (Mike Weaver) לבין המתאגרף הדרום אפריקאי הלבן גרי קוטזי (Gerrie Coetzee).
ב-1985 ביצעה קבוצת המחאה הבינלאומית Artists United Against Apartheid ובה 49 אמנים שיר מחאה ששמו כשם האתר, ובו התחייבו חבריה שלא להופיע באתר משום התנגדותם לאפרטהייד. השיר גם נכלל באלבום Live in the City of Light של להקת Simple Minds שיצא לאור ב-1987.
1994 ואילך
לאחר סיום משטר האפרטהייד בדרום אפריקה ב-1994 מוזגה בופוטאצוואנה לתוך המדינה. אתר סאן סיטי המשיך בפעולתו. הוא אירח אירועים שונים ובהם תחרות מיס דרום אפריקה וחמש תחרויות של מיס עולם. ב-2001 נערך בו הטקס השני של חלוקת פרסי האקדמיה ההודית הבינלאומית לקולנוע (IIFA). ב-2002 נחתם באתר הסכם סאן סיטי, שהיה מציוני הדרך שהובילו לסיומה של מלחמת קונגו השנייה. ב-2014 צולם באתר סרט הקולנוע תקועים בחופשה.
המתקנים באתר כוללים בין היתר ארבעה מלונות, קזינו, קאנטרי קלאב, פארק מים ושני מסלולי גולף וכן מתקני בידור.
אור יהודה
אוֹר יהוּדָה היא עיר במחוז תל אביב בישראל. מרוחקת כשבעה קילומטרים מתל אביב-יפו וסמוכה לנמל התעופה בן-גוריון.
אור יהודה גובלת במערב בכביש 4 ובשטחים פתוחים שעליהם מוקמת שכונת פארק איילון; במזרח ביהוד-מונוסון; בצפון בכביש 461, צומת השומר וצומת סביון ובדרום בכביש 412 ובשטחים פתוחים.
מקור השם
אור יהודה נקראת על שמו של רבי יהודה בן שלמה חי אלקלעי. מסורת אחרת גורסת כי אור יהודה היה שמו של בית הספר של העולים המתיישבים שהגיעו מטורקיה והמדינה מיסדה את השם מאוחר יותר. לפי מסורת נוספת העיר נקראת בשל מיקומה בשטח ההיסטורי של שבט יהודה, אחד משבטי ישראל (אף על פי שזה לא מסתדר עם מיקומה הגאוגרפי).
היסטוריה
בשנת 1949 התיישבו ראשוני העולים יוצאי לוב וטורקיה בתוך חורבות הבתים הערביים הנטושים של שני הכפרים. במקום לא היו תשתיות מים וביוב, והמתיישבים הראשונים סבלו סבל רב. הם השקיעו במקום כסף רב ועבודה רבה: הבתים שופצו, הסמטאות נוקו והתושבים טיפחו גינות פרטיות סביב בתיהם.
בשנים 1950–1953 הוקמו המעברות של סקיה וכפר עאנה ואליהן הגיעו עולים מעיראק במבצע עזרא ונחמיה. המעברות כללו אוהלים ("בדונים") וצריפונים. מספר התושבים במעברות גדל עד ל-16,000 תושבים. באותה תקופה השלטונות עדיין לא הכירו במעברות כישוב קבע וראו בהן מקום זמני לקליטת העולים, כשהערים השכנות תל אביב ורמת גן סירבו לקלוט את המעברות בשטח שיפוטן. בהמשך נעשה ניסיון לפנות את המעברות ולהעביר את התושבים לערי פיתוח בצפון ודרום הארץ, ולייעד את שטח המעברות לחקלאות. רבים מתושבי המעברות התנגדו לפינוי והחלו בפעילות להכרה באור יהודה כיישוב קבע.
יישוב קבע
בשנת 1955 הכריזה ממשלת ישראל על אור יהודה כישוב קבע. המבנים הראשונים החד-קומתיים נבנו ברחוב "הראשונים" ולאחר מכן ברחוב "ההגנה" ואוכלסו על ידי ותיקי המעברות. בשנת 1962, בלחץ ראש המועצה המקומית מרדכי בן פורת הכריזה הממשלה על אור יהודה כשטח תכנון עיר, לפי כך זכאית אור יהודה לתכנן את בנייתה בעצמה. בעקבות הכרזתה החלה בנייה מואצת של שיכונים ודירות. במקביל החלו לפרק את הצריפונים שהתפנו במגמת חיסול המעברות. בגלל מגבלות תקציב הן של הרשויות והן של התושבים נבנו 80% מהדירות כדירות ציבוריות בבעלות המדינה. דירות אלו אופיינו כדירות קטנות (למשפחות מרובות ילדים), ברמת בנייה נמוכה והעדר תשתיות סביבתיות, והשכונות היו לשיכוני עוני ומצוקה. בהמשך נבנו בניני ציבור, מתנ"ס מרכזי, מרפאות, בית מועצה, בתי ספר כולל תיכונים.
גם בשנות ה-70 קלטו באור יהודה אלפי משפחות עולים מברית המועצות, בעיקר מגאורגיה ומבוכרה. רמת הבנייה השתפרה, ונבנה גם אזור תעסוקה חדש ונרחב. במקביל לקליטת עלייה, דאגה המועצה למתן דירות לבני הדור השני, ובתקופה זו כיהנו כראשי מועצה יחזקאל קזז ומנשה יצחקי, בזה אחר זה.
בשנות ה-80, עת כיהן בתפקיד ראש המועצה, עו"ד יצחק בוכובזה, עברה אור יהודה את פרויקט שיקום שכונות שיזם ראש ממשלת ישראל מנחם בגין. במסגרת פרויקט זה הובילה המועצה המקומית מהלך שבו רכשו אלפי משפחות את דירותיהם מעמידר, ובמקביל הפסיקה המועצה את הבנייה של דירות על ידי משרד השיכון. תחת זאת הורחבו אלפי דירות על ידי הדיירים במסגרת תוכנית של המועצה, ומאות דירות הרוסות בשכונות שוקמו לטובת זוגות צעירים. על התהליכים הללו ועל השיפור בתחום החינוך זכתה אור יהודה בפרסים חשובים ויוקרתיים, כולל פרס חינוך לרשות המקומית על צמצום הנשירה לממדים אפסיים, וכן "פרס קפלן" שהיה מיועד לפיתוחים ולהישגים כלכליים. בשנת 1988, בתקופת כהונתו של עו"ד יצחק בוכובזה, הוכרזה אור יהודה כעיר, תוך שהיא משתדרגת גם ברמתה הסוציו-אקונומית.
אור יהודה כעיר
במקביל לתהליך שיקום השכונות, יזמה עיריית אור יהודה הקמה של שכונה חדשה, כאשר הפעם נעשה ניסיון להביא יזמים מהשורה הראשונה, ואכן, בתחילת שנות ה-90' נחתם חוזה בין עיריית אור יהודה לחברת "אפריקה ישראל" על בנייה של שכונה חדשה: "נווה סביון", שכללה 2,500 יחידות דיור במגוון של סוגים, קוטג'ים, בתים מדורגים ובניינים רבי-קומות. במרכז העיר, כגשר בין החדש לישן, נבנו מוסדות ציבור רבים כגון היכל תרבות, ספרייה, מרכז מדעים ואומנויות, מרכז מוזיקה ומחול, היכל ספורט, בריכת שחייה, מגרשי כדורסל וטניס, ובתי ספר חדשים.
בשנת 1993, אחרי פרישתו של ראש העיר יצחק בוכובזה, החליף אותו בתפקיד תמיר שאבי, אשר טיפל בבניית נווה סביון, תכנן את שכונת "נווה רבין" וכן קידם תוכניות בניין עיר נוספות, וקידש מאבק נגד תוכנית נתב"ג 2000.
לאחר 5 שנות כהונה של שאבי, חזר לתפקיד יצחק בוכובזה, שעסק בבניית השכונה היוקרתית "נווה רבין". במקביל לבניית אזורי המגורים, התפתח המסחר והורחבו אזורי התעסוקה. בדרום העיר נבנה אזור תעשייה חדש "יהלום", שבתוכו נבנה "טרמינל פארק".
בעיר החלו לפעול בתחילת המאה ה-21 מוסדות אקדמיים: "המרכז ללימודים אקדמיים" שפעל תחילה בשם "שלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל" (נסגר ב-2019), וכן השלוחה החרדית ובית הספר ללימודי חוץ של "הקריה האקדמית אונו".
בעיר קיימים 45 בתי כנסת, שתי ישיבות, שלושה תלמודי תורה ושלושה מקוואות.
בשנת 2007 הגיעה אור יהודה לראשונה לעודפים בתקציב השוטף, וגם הצליחה ליצור קרנות פיתוח עצמיות בסדרי גודל של עשרות מיליוני שקלים, ובשנה זו, בעקבות פירוקה של המועצה האזורית רמת אפעל, הפכה רמת פנקס לשכונה מן המניין של אור יהודה.
בשנת 2007 נבחר לראשות העירייה דוד יוסף, שהמשיך בבנייה של נווה רבין ואזורי התעסוקה, ופעל במיוחד לשיפור חזות העיר באמצעות עיצוב ככרות ומקומות מרכזיים בעיר, והדבר עורר חילוקי דעות בשל האמצעים והמינון.
נוהג של דוד יוסף, אשר היה שנוי במחלוקת, נגע לקריאת רחובות על שמות של אישים חיים. ב-2010, נחנכה כיכר על שמו של הרמטכ"ל גבי אשכנזי, ויותר מאוחר, ניתן לכניסה הדרום-מזרחית לעיר השם "שדרות גבי אשכנזי", כשאשכנזי בעצמו השתתף בטקס חנוכת השם, והתכבד בהסרת הלוט.
בסוף 2014, נקרא רחוב על שמו של גדעון סער, למרות התנגדות גורפת במועצת העירייה, ואף של סער עצמו.
ביוני 2013 אישרה המועצה את הצעתו של יוסף לקרוא רחוב בשם באלי. ב-2015, במסגרת כתב אישום נגד יוסף שכלל 25 סעיפים והביא להתפטרותו, נטען שקרא כך לרחוב על שם המאהבת שלו. באוגוסט 2015 הסירה העירייה את השלטים.
באוקטובר 2015 נבחרה לראשונה אישה לתפקיד ראש העיר באור יהודה, ליאת שוחט, שניצחה בבחירות המיוחדות שהתקיימו באותה תקופה בעקבות התפטרותו של דוד יוסף.
ב-4 באפריל 2017 חתמה העירייה בראשות ליאת שוחט על הסכם גג עבור העיר שמתייחס להקמתן של שתי שכונות חדשות בהיקף של 5,200 יחידות דיור, הקמת פארק תעסוקה ענק וכן פארק ירוק בהיקף של 600 דונם. הסכם הגג מתייחס ליצירת תשתיות בשכונות החדשות וכן עבודות שדרוג של מבני ציבור, חינוך וכבישים בשכונות הוותיקות.
בינואר 2018 נחנך אצטדיון הכדורגל המחודש על שמו של שחקן העבר משה נעמן ז"ל בהשתתפות שחקני מכבי תל אביב. בשדרוג האצטדיון הושקעו משאבים רבים שאפשרו להתאים אותו לסטנדרטים הגבוהים ביותר. ביוני 2018 נחנכה הבריכה העירונית שגם בה הושקעו משאבים רבים לאחר שבמשך שנים היא הוזנחה.
במרץ 2020 התבשרה העירייה כי זכתה בפרס החינוך הארצי של משרד החינוך בזכות הפעילות הפדגוגית והערכית שמתבצעת בעיר. אור יהודה הצטיינה באשכול הערכים ואקלים חינוכי ובאשכול למידה והישגים.
במאי 2020 פורסם עדכון אודות שכונת בית בפארק שנבנית בסמוך לצומת סביון כי הבניינים הראשונים יאוכלסו באמצע 2021 וכי החלו העבודות להקמת בתי ספר לתושבי השכונה. שכונת בית בפארק תכלול כ-3,000 יחידות דיור, שרובן שווקו במסגרת "מחיר למשתכן" לצורך העדפת זוגות צעירים.
בשנים 2018 עד 2020 בוצעו פרויקטים תשתיתיים ברחבי העיר, ביניהם שדרוג רחובות הרצל, יקותיאל אדם, אלכסנדרוני ויהדות קנדה. כמו כן, החלה הקמה של בית כנסת לקהילה האתיופית בעיר, הוקם מרכז קזז לצעירים לטובת צעירי העיר בגילאי 18 עד 40, הוקמו גני ילדים חדשים בשכונות סקיא א' ונווה רבין, הוקם מרכז קהילתי בשכונת רמת פנקס, שודרגה גינת יסמין בשכונת קריית גיורא ושודרגה גינת דגניה במרכז העיר.
סמל עיריית אור יהודה
סמלה הישן של העיר עוצב בשנת 1998 על ידי המעצב הגרפי לביא צרפתי ובו שמש המסמלת את האור שבעיר ובשמה, הבתים הגבוהים וצמודי הקרקע המאפיינים את אור יהודה, וכן את תעשיית ה-low-tech (גלגל שיניים) וה-high tech (גלגל משונן) בעיר. בתחתית הסמל הישן ומשמאלו מופיעים עצים ושטחים ירוקים.
סמל העיר הנוסף הושק בשנת 2017 והוא מורכב מצורות גאומטריות המרכיבות את המילה "אור" שהוא חלק משמה של העיר. הסלוגן הנבחר הוא "המרכז של המרכז", שמבליט את מיקום העיר – במרכז בקעת אונו, מרכז גוש דן, ובמרכזה של מדינת ישראל.
תחבורה
ממסוף האוטובוסים אור יהודה יוצאים אוטובוסים לפתח תקווה, יהוד-מונוסון, קריית אונו, רמת גן, תל השומר, תל אביב, בני ברק וראשון לציון.
כיום הגישה לאור יהודה ממערב ומצפון נעשית בכביש אחד מרכזי שהוא כביש 461 ובאמצעות מחלף מסובים המאפשר גישה לאור יהודה מהכבישים האחרים. הגישה לעיר ממזרח ומדרום נעשית באמצעות הצומת עם כביש הגישה לאזור התעשייה יהלום הנמתח מכביש 412.
בימים אלו מקודמות תוכניות תחבורתיות רבות עבור תושבי העיר, ביניהן הרכבת הקלה, פרויקט "מהיר לעיר" לנתיבי תחבורה ציבוריים וכן המטרו שיכלול שתי תחנות בתוך העיר (ברחוב יגאל אלון וב-OPARK, פארק התעסוקה החדש של העיר).
תרבות, חינוך, ספורט ובילוי
לאור יהודה עיר תאומה אחת: ברלין שרלוטנבורג.
תרבות ובילוי
בעיר היכל תרבות המשמש לתיאטרון, קונצרטים ומופעים המכיל 450 מקומות. ההיכל מארח מופעי תיאטרון, מופעי סטנדאפ, מופעים מוזיקליים, אירועים לתלמידים ולמשפחות. מדי שנה מתקיימים בעיר ירידים על ידי התושבים, העירייה וארגונים שונים. באור יהודה שוכנים המרכז למורשת יהדות בבל והמרכז למורשת יהדות לוב, ובתוכם פועלים מוזיאונים מיוחדים המשמרים היסטוריה על יהדות תושבי העיר (שעלו מלוב ומבבל).
"נפגשים" מרכזים קהילתיים (המתנ"ס) מפעיל בין השאר את תחומי המוזיקה והמחול שמגיעים להישגים ברמה הבינלאומית עם אירוח תחרויות של קבוצות מחו"ל. בתחום המוזיקה, מתקיימת מדי שנה באור יהודה תחרות "המלחין הצעיר" שמאפשרת לתלמידים צעירים לקיים סדנאות קומפוזיציה בהשתתפות מלחינים בעלי שם עולמי.
חינוך
בעיר אור יהודה לומדים קרוב ל-6,000 תלמידים, למעלה מ-3,000 בחינוך היסודי ולמעלה מ-2,000 בחינוך העל-יסודי. בעיר מספר מתנ"סים וספריות קטנות בשכונות השונות.
באור יהודה נמצאים מוסדות החינוך הבאים:
תנועות נוער
בעיר פועלות תנועות הנוער המכבי הצעיר, כנפיים של קרמבו, הצופים ובני עקיבא ובהן משתתפים מעל 1000 חניכים ובוגרים. מחלקת הנוער מפעילה ארבעה מועדונים לנוער: בייס, השחר, דוקטור ומועדון המטרו-לנוער דתי. בנוסף, פועל בעיר גרעין נח"ל של בוגרי המכבי הצעיר במסגרת פרק המשימה הלאומית במועדונים השונים בעיר.
כדורסל
ע.ל.ה אור יהודה
אנדרטה לזכר עולי הגרדום
במרכז אור יהודה הוקמה בשנת 1966 אנדרטה לזכר יוסף בצרי ושלום צלאח שנתלו בבגדד ב-21 בינואר 1952 בגלל פעילות ציונית.
האנדרטה הוקמה על ידי "הועד הציבורי להנצחתם של נידוני עיראק" ושמה הרשמי נקבע "אנדרטת השניים - ע"ש חברי ההגנה עו"ד יוסף בצרי ושלום צאלח הי"ד". לצורך הקמת האנדרטה נערכה בשנת 1964 תחרות על ידי המועצה המקומית וחבר שופטים ובה זכתה הצעתו של שמשון מרחב.
הערות שוליים
...
איימרו עלמיה
איימרו עלמיה (נולד ב-8 ביוני 1990) הוא אתלט ישראלי, אלוף ישראל בריצת מרתון (2019), בריצת חצי מרתון (2016, 2018), בריצת 1500 מטר (2014), בריצת 5000 מטר (2013–2016) ובעבר שיאן ישראל בריצת 10,000 מטר. בעל מדליית כסף מהמכביה. ייצג את ישראל באולימפיאדת טוקיו (2020).
ביוגרפיה
עלמיה נולד באתיופיה, ועלה לישראל עם משפחתו בשנת 2004. הוא למד וגדל בפנימייה של ישיבת בני עקיבא שבשדה יעקב. הוא החל להתאמן בשנת 2011 בגיל 21, גיל מבוגר יחסית, לאחר גיוסו לצה"ל. כיום הוא משרת בבה"ד 8.
באליפות ישראל בריצת 10,000 מטר שנערכה במאי 2012 סיים עלמיה במקום עשירי בתוצאה של 30:34.92 דקות. חודשיים לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי הוא סיים במקום חמישי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:42.28 דקות.
באליפות ישראל במרוצי שדה שנערכה בפברואר 2013, סיים במקום השלישי, אחרי ימר גטהון ממכבי תל אביב וגירמה אמרה מהפועל אתלטי אורן השרון.
אלוף ישראל
באליפות ישראל בריצת 10,000 מטר שנערכה במאי 2013 סיים עלמיה במקום רביעי בשיא אישי חדש של 29:10.29 דקות. חודשיים לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי הוא זכה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בשיא אישי חדש של 14:00.19 דקות. חמישה ימים לאחר מכן, במסגרת גראנד פרי ירושלים הוא קבע בריצת 3000 מטר, שיא אישי חדש של 8:11.07 דקות שיפור של יותר מ-16 שניות לשיאו, תוצאת השנה בישראל. שבועיים לאחר מכן, הוא זכה במדליית כסף במכביה התשע-עשרה בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:14.73 דקות, אחרי בריהון וובה מישראל (14:13.81 דקות).
במסגרת מרתון טבריה שנערך בדצמבר אותה שנה סיים עלמיה במקום חמישי בריצת חצי מרתון בתוצאה של 1:09:04 שעות.
2014
בתחרות שנערכה בתל אביב בחודש ינואר, קבע עלמיה בריצת 10,000 מטר שיא אישי חדש של 28:27.02 דקות ובכך קבע את הקריטריון להשתתפות באליפות אירופה באתלטיקה. באליפות ישראל בריצת 10,000 מטר, שנערכה במאי, הוא זכה במדליית זהב בשיא אישי חדש של 28:12.87 דקות, 29 מאיות שנייה בלבד מהשיא הישראלי של טסמה מוגס (28:12.58 דקות).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי זכה עלמיה בשתי מדליות זהב, בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 3:49.77 דקות, לפני עומר אלמוג ממכבי תל אביב (3:51.22 דקות) ואסמרו אררו מהפועל עמק חפר (3:51.40 דקות), ובריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:07.56 דקות.