cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מערת צדקיהו
העת החדשה
בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל נפתחה שוב המערה לקהל המבקרים, ובימי מלחמת העולם השנייה נבנה בפתחה קיר אבן, והיא הפכה למקלט כמחסה להפצצות. עם חלוקת ירושלים בשנת 1948 חסמה ממשלת ירדן את הכניסה למערת צדקיהו, שפתחה עמד אז על הגבול בין ירדן וישראל. רק אחרי מלחמת ששת הימים ב-1967 חודשה הפעילות במערה, אך המקום לא הוסדר למבקרים, והביקור בה היה מסוכן.
כשנה לאחר המלחמה טען מוסלמי תושב העיר העתיקה כי סבו החביא במערה שלושה ארגזים מלאים במטבעות זהב עוד לפני מלחמת העצמאות. הוא ביקש לאפשר לו לחפש את הארגזים על פי סימנים שהותיר הסב, והבטיח לתת בתמורה 75% מהמטבעות למדינת ישראל. האישור ניתן, אך האיש לא מצא דבר. יש לציין שהוא לא היה האדם האחרון שטען שהוא יכול למצוא אוצר במערה: בשנת 2016, נעצר תייר אמריקאי בן 19 במערה שטען שהוא מחפש את המטמון של קורח. המערה נותרה בשיממונה, עד שבשנות ה-80 של המאה ה-20 היא הועברה לפיקוח החברה לפיתוח מזרח ירושלים. החברה הסדירה שבילים במערה ושילבה בה תאורת קבע, דבר שאפשר את פתיחתה המסודרת לקהל.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה נסגרה שוב המערה, בשל קרבתה למרכזי האוכלוסייה הערבית בירושלים. היא נפתחה מחדש רק בשנת 2006, אך נסגרה לקהל בימי שישי ושבת מסיבות ביטחוניות ודתיות. נכון לשנת 2013, המערה פתוחה לביקור גם בשבת (המבקרים ביום זה צריכים להזמין כרטיסים מראש).
החל משנת 2008 כלולה המערה ב'פסטיבל האור בעתיקה', שבו אתרים שונים מוצגים באור מיוחד בשעות הלילה המאוחרות. בפסטיבל שהתקיים ביוני 2010, למשל, היא עוצבה כמערת ענק בקרקעית אוקיינוס. במערה מתקיימים גם מופעים וחגיגות בר מצווה וחתונות.
בחג הסוכות תשע"ז, אוקטובר 2016, נפתח מסלול חדש במערה בשם "מסלול הזחילה" העובר בחלקה הצפוני של המערה במחילות ומנהרות שאינן פתוחות לקהל. בקטע זה נראות כתובות גרפיטי ישנות, כמו זו של הנוער העובד והלומד משנת 1941, בצד קיר צלבני שמטרתו אינה ידועה, וכן תיבת עץ גדולה מתקופת המנדט הבריטי ששימושה אף הוא אינו ידוע. ההליכה בקטע זה דורשת תיאום וכן הצטיידות בקסדות ופנסי ראש.
הבונים החופשיים
רבים מחברי 'הקרן לחקר ארץ ישראל', שחקרו את מערת צדקיהו במאה ה-19 ותיארכו אותה לימי שלמה המלך, היו חברי מסדר הבונים החופשיים. שלמה נחשב לאביו הרוחני של המסדר, והוא אף מכונה "הבונה החופשי הראשון". בשל כך, הציע צ'ארלס וורן, חבר הקרן ובונה חופשי לקיים את הטקס השנתי של הלשכה הירושלמית באולם הגדול ביותר במערה. לצורך האישור, קיים וורן פגישות עם פקידי ממשל עות'מאניים, שהיו אף הם חברים במסדר.
במשך שנים רבות התקיימו באולם זה טקסים שונים, ולכן הוא נקרא עד היום בשם 'אולם הבונים החופשיים'. פעילות הבונים החופשיים במערת צדקיהו נקטעה עם חלוקת ירושלים בשנת 1948, ושבה לסדרה רק לאחר מלחמת ששת הימים.
מערת צדקיהו בתרבות
המשורר יהודה עמיחי הקדיש למערה את השיר 'מערת צדקיהו', בו כתב בין היתר:
במערכון "שבת שלום" של הגשש החיוור מספר מיסייה לוי את חלומו לחכם מרדכי ובו הוא טס במטוס ללא כנפיים במערת צדקיהו.
ב-2012 ביקר במערה הזמר מתיסיהו. המערה שימשה אותו לצילומי הקליפ של הסינגל "SUNSHINE". בניגוד לכל הקליפ, שבו הוא מופיע בגילוי ראש, במערה הוא מופיע עם כיפה על ראשו.
קונג פו פנדה
קונג פו פנדה (באנגלית: Kung Fu Panda) הוא סרט קומדיית פעולה-הרפתקאות בהנפשה ממוחשבת אמריקאי של אולפני ההנפשה של דרימוורקס מ-2008, והוא הסרט הראשון בסדרה של שלושה סרטים. הסרט בוים על ידי מארק אוסבורן וג'ון סטיבנסון, נכתב על ידי ג'ונתן אייבל וגלן ברגר, והופק על ידי מליסה קוב. הסרט עוקב אחר עלילותיו של פּוֹ, דב פנדה צעיר ושמן, שיש לו חלום להפוך לאמן קונג פו, שמתגשם לפתע ומגלה כי עליו להתמודד ולהביס את טאי לונג, נמר שלג רע ואכזר שהיה בעברו תלמיד של שני מאסטרי קונג פו; שיפו, פנדה אדומה המתמחה בקונג פו ואוגווי, צב גלאפגוס זקן.
את פו מדבב ג'ק בלאק, ולצידו מדבבים גם השחקנים דסטין לי הופמן וסת' רוגן, אנג'לינה ג'ולי, לוסי לו, דייוויד קרוס, ג'קי צ'אן ואיאן מקשיין כנבל של הסרט, טאי לונג.
הסרט יצא לאקרנים ב-6 ביוני 2008 בארצות הברית, ובישראל הסרט יצא ב-3 ביולי 2008. עם יציאתו לאקרנים היה הסרט להצלחה קופתית גדולה עם הכנסות של כ-635 מיליון דולר, בנוסף לכך הוא דורג כסרט ה-3 בהכנסות בשנת 2008 הסרט היה גם להצלחה ביקורתית גדולה מצד מבקרי קולנוע ששיבחו את התסריט, קטעי האקשן, עבודת האנימציה והדיבוב. הסרט זכה בכל פרסי אנני המוענקים לסרט באורך מלא ובנוסף לכך קיבל מועמדות לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר.
עלילת הסרט
הסרט משלב בעלילתו אלמנטים מסוימים ממשלי צ'אן וקונג פו, בהם לעיתים החיות מייצגות בני אדם או תכונות מסוימות. עם זאת, הסרט נוקט בגישה קומית ומשוחררת למדי לנושא, ולעיתים אף נדמה כי אבסורדית. גיבור הסרט הוא פו (בגרסה העברית: דביר בנדק), דב פנדה שמן ועצל, אשר על אף חלומותיו הרבים לזכות בתהילת עולם כאמן קונג פו, עליו להסתפק בעבודתו במסעדת הנודלס של מר פינג אביו המאמץ, המופיע בדמות אווז.
ההזדמנות נקרית בדרכו של פו במפתיע, כאשר המאסטר המזדקן אוגווי המופיע בדמות צב גלאפגוס, חוזה כי אמן הקונג-פו המרושע - טאי לונג, נמר שלג - עומד להשתחרר מכלאו ולהחריב את העמק השוכן למרגלות מנזר הקונג-פו. אוגווי עורך טקס מיוחד במנזר הקונג פו כדי לבחור את "לוחם הדרקון הגדול", אשר ינצח את טאי לונג. פו מגלה כי איחר לטקס והדלתות נסגרו, ולאחר ניסיונות רבים, הוא מצליח לזנק למרכז חצר המנזר באמצעות זיקוקין די-נור, ואוגווי מחשיב זאת כסימן לגורלו האמיתי.
פו מיד מוכרז כלוחם המהולל ומצטרף לחמישה לוחמים נוספים, עגור, גמל שלמה, נחשית צפע, קוף וטיגריסית - המשקפים בהתאם חמש דיסציפלינות פופולריות של אמנות הלחימה קונג פו. חמשת הלוחמים, ומאמנם שיפו (פנדה אדומה, בגרסה העברית: שמיל בן ארי), חושדים ומקנאים בפו, ומתקשים להבין כיצד זה שלא אחד מהחמישה נבחר להיות הלוחם הנבחר אלא דווקא דב הפנדה העצל, אך נאלצים להיכנע להחלטתו של אוגווי.
על אף ניסיונות של שיפו להשפיל את פו כדי לגרום לו לפרוש - פו לא מוותר על חלומו וממשיך באימוניו. עם הזמן חמשת הלוחמים מתיידדים במידות כאלו או אחרות עם פו, וזה מתחבב עליהם. בינתיים טאי לונג בורח מהכלא, והורג את מפקד הסוהרים וואצ'יר הקרנף. אוגווי שומע את הבשורה, ואומר לשיפו שרק פו יוכל לנצח את טאי לונג, ובתנאי ששיפו יאמין ביכולותיו. מיד לאחר מכן אוגווי מת, ושיפו מתחיל להאמין ביכולותיו של פו, ומכריח אותו להישאר וללמוד כיצד להביס את טאי לונג, במקום לברוח מהאחריות, כפי שרצה.
בעת הפינוי פוגש פו באביו האווז, המחליט כי עתה הוא הזמן להוריש לו את "המרכיב הסודי" של מרק הנודלס המיוחד, העובר במשפחה מדור לדור. אביו של פו מסביר כי למעשה אין שום דבר מיוחד במרק, והוא מרק רגיל לגמרי, ורק האמונה שהוא מיוחד, הופכת אותו למיוחד בעיני הסועדים. פו מבין כי אותו עיקרון עומד מאחורי המגילה, ואף על פי שאיננה קסומה, היא מסוגלת לגרום למחזיק בה להיות בעל עוצמה, כיוון שהיא גורמת לו להאמין בעצמו.
פו ממהר למנזר ומוצא שם את טאי לונג, העומד להרוג את שיפו לאחר שגילה כי המגילה איננה. פו וטאי לונג מנהלים קרב ארוך ומתיש, אך בסופו טאי לונג מצליח לתפוס את המגילה. כאשר טאי לונג פותח את המגילה הוא לא מצליח להבין את הסימבוליזם שלה, ובכעסו מנסה להרוג את פו. למול התקפתו של טאי לונג, המבוססת על טכניקת לחיצות על עצבים בגוף, פו מתגלה דווקא כעמיד למדי בזכות שכבות השומן המגנות על עצביו ואיבריו. לבסוף, פו מצליח להביס את טאי לונג, ולהשכין שלום באזור.
פיתוח וליהוק
העבודה על הסרט החלה באוקטובר 2004. בספטמבר 2005 הודיעו אולפני ההנפשה של דרימוורקס כי ג'ק בלאק לוהק לתפקיד ראשי. בנובמבר באותה שנה הכריזו אולפני ההנפשה של דרימוורקס כי גם דסטין הופמן, ג'קי צ'אן, לוסי ליו ואיאן מקשיין ידבבו בסרט.
פוסט פרודקשן
הרעיון המקורי לסרט הגיע על ידי מיכאל לצ'אנס, מנכ"ל אולפני ההנפשה של דרימוורקס. תחילה הרעיון היה ליצור סרט שיהווה פרודיה לקונג פו אך ג'ון סטיבנסון, מנכ"ל שותף של אולפני ההנפשה של דרימוורקס, לא היה להוט אחר רעיונו של לצ'אנס והציע ליצור סרט קומי עם מעט אזכורים פרודיים לוושיה. ריימונד זיבץ' וטאנג הנג שהיו מצוות ההנפשה של הסרט בילו זמן רב בחקר הציור הסיני, הפיסול הסיני והארכיטקטורה הסינית על מנת ליצור מראה אותנטי ככל האפשר בסרט. זיבץ' אמר כי הושפע רבות מהסרטים "גיבור", "בית הפגיונות המעופפים" ו"נמר, דרקון".
סצנת פתיחת הסרט צוירה ביד ונעשתה כהצגת בובות צל סינית. הפתיחה שנוהלה על ידי ג'ניפר יוא נלסון והופקה על ידי ג'יימס בקסטר זכתה לשבחים בעיתון הניו יורק טיימס ונכתב עליה כי היא "שונה מבחינה ויזואלית מרוב האנימציות האמריקאיות". שאר הסרט נעשה בהנפשה ממוחשבת, וכתוביות הסיום כוללות דמויות מצוירות ביד וציורים ברקע.
מוזיקה
להלחנת וכתיבת פסקול הסרט נשכרו הנס צימר וג'ון פאוול.
הפצה
בכורת הסרט העולמית נעשתה ב-15 במאי 2008 בפסטיבל קאן ה-61 וזכה לאהדה רבה מצד הצופים. הבכורה הלאומית בארצות הברית הייתה ב-1 ביוני 2008, הבכורה הלאומית בממלכה המאוחדת ב-26 ביוני 2008 והבכורה הלאומית בישראל ב-1 ביולי 2008.
גרסאות ה-DVD וה-Blu-ray של הסרט הופצו לראשונה בארצות הברית ב-9 בנובמבר 2008 וב-6 בדצמבר 2011 יצאה גרסת תלת-ממד של הסרט ל-Blu-ray. ב-2008 נמכרו 7,486,642 יחידות של גרסת ה-DVD של הסרט, הסרט היה לסרט האנימציה שמכר הכי הרבה יחידות DVD לאחר וול-E שמכר 7,413,548 יחידות.
ביקורת
קונג פו פנדה זכה לביקורות חיוביות בעיקר. באתר Rotten Tomatoes זכה הסרט לציון של 87% המבוסס על 174 ביקורות. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון של 73 מתוך 100 המבוסס על 33 ביקורות. ריצ'רד קורליס ממגזין טיים ביקר את הסרט בצורה חיובית, גם בניו יורק טיימס בוקר הסרט בצורה חיובית.
הכנסות
בסוף השבוע הראשון להקרנותיו גרף הסרט כ-60 מיליון דולר מ-4,114 בתי קולנוע עם ממוצע של $14,642 מכל בית קולנוע ועבר את הציפיות של אולפני ההנפשה של דרימוורקס; בסוף השבוע השני להקרנותיו גרף הסרט כ-33.4 מיליון דולר. הקרנות הסרט הסתיימו ב-9 באוקטובר 2008 כ-125 ימים לאחר הפצתו, הסרט גרף כ-215 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה וכ-416 מיליון דולר מחוץ לארצות הברית וכ-631 מיליון דולר ברחבי העולם כולו.
בישראל היה הסרט להצלחה קופתית וגרף כ-3 מיליון דולר.
פסקול
כמו רב הסרטים של אולפני ההנפשה של דרימוורקס, מלחין פסקול הסרט הוא הנס צימר. זימר ביקר בסין כדי לספוג את התרבות ולהכיר את התזמורת הסימפונית הלאומית של סין כחלק מכתיבת הפסקול. בנוסף, גם טימבלנד תרם לפסקול הסרט. הפסקול כולל גם גרסה משוכתבת באופן חלקי של השיר "Kung Fu Fighting" בביצוע המדבבים הראשיים.
קונג פו פנדה 2
ב-26 במאי 2011 הופץ סרט ההמשך "קונג פו פנדה 2". הסרט בוים על ידי ג'ניפר יוא נלסון, שהייתה אחראית על סצנת הפתיחה בסרט המקורי. הסרט עוקב אחר עלילותיו של פו לאחר שהפך ללוחם הדרקון וכעת עליו לעמוד מול האיום הגדול ביותר של הקונג פו - שן.
הסרט זכה לביקורות חיוביות בעיקר עם דירוג של 81% באתר Rotten Tomatoes וציון של 67 מתוך 100 באתר Metacritic. הסרט גרף $665,692,281 ברחבי העולם כולו ו-$2,995,362 בישראל.
קונג פו פנדה 3
המשך המוגדר כהפקה משותפת של אולפני ההנפשה של דרימוורקס ודרימוורקס יפן יצא ב-2016. באפריל 2013 הוכרז כי ג'ק בלאק יחזור לדבב את דמותו של פו ואנג'לינה ג'ולי תחזור לדבב את דמותה של מאסטר טיגריס וכי ג'יי קיי סימונס, בריאן קראנסטון ורבל וילסון הצטרפו לקאסט המדבבים של הסרט.
המשכים נוספים
ב-2010 אמר ג'פרי קצנברג, מנכ"ל דרימוורקס, כי לאחר הסרט השלישי צפויים לצאת שלושה סרטים נוספים.
אלכסנדר בוטלרוב
אלכסנדר מיקהאילוביץ' בוטלרוב (ברוסית: Алекса́ндр Миха́йлович Бу́тлеров, 15 בספטמבר 1828, צ'יסטופול - 17 באוגוסט 1886) היה כימאי רוסי. בוטלרוב היה אחד הכימאים המשפיעים ביותר בתולדות תאוריות המבנים הכימיים (1857–1861), הכימאי הראשון אשר שילב קשרים כפולים בנוסחאות מבניות, מגלה ההקסמת'ילנטטראמין (1859) ומגלה התגובה הפורסימאית.
אלכסנדר בולטרוב למד באוניברסיטת קאזאן ולאחר סיום הלימודים בשנת 1849 החל ללמד בה. הוא התקדם גם במסלול המדעי והתמנה לפרופסור וגם במסלול הניהולי ובשנת 1860 התמנה לרקטור של האוניברסיטה. בהמשך הוא עבר לסנקט פטרבורג.
בשנת 1874 הוא נבחר לחבר באקדמיה הרוסית למדעים.
רעו
רְעוּ הוא השישי ברשימת האנשים המנויים בתנ"ך בעשרת הדורות שבין נח לאברהם (בראשית יא יח; יא כא; דברי הימים א א כה), בנו של פלג ואביו של שרוג. הוא נולד בשנת א'תשפ"ז לבריאת העולם (1974 לפנה"ס) ומת בשנת ב'כ"ו (1735 לפנה"ס).
שם חיצוני לאשתו הוא אורה בת חור או ערב בת בן כשד.
מקור השם
השם רעו לא נתפרש בתנ"ך. אולם מקבילות לו, כנראה שמות ארמיים, מופיעות בכתבים נאו-אשוריים מנינוה (המאה ה-7 לפנה"ס) בצורות Ra’u וגם Ra’unanu. השם מופיע באלף הראשון לפנה"ס בכתבים עבריים חוץ-מקראיים, וגם באמורית, פיניקית (פונית), ובמיוחד באכדית בתקופות רבות.
עיצורי השם – רע"ו – אולי מקבילים לצורה רע"ה שבשפה השמית המערבית, שבין משמעויותיו: "לרעות" (בשדה), "להתחבר" (לאדם), וגם להיות שבע או שלו. לכן משמעותו כשם תואר יכולה להיות "רועה", "ידיד", "איש נעים" (כלפי אחרים), וגם "נעים" כתואר.
שם זה יכול להתחבר גם אל שמות האל כמאפיין לתוארי האל, או במקרה של השם "אל" גם לתאר את האדם שנושא שם זה כ"ידיד האל" (בדומה לשם "ידידיה"), כמו בשם המקראי המקביל "רעואל". ייתכן גם ש"רעו" המקראי מהווה קיצור של "רעואל".
שנותיו של רעו
רעו נולד לפלג כאשר אביו היה בן שלושים שנה, וזה הגיל הכתוב גם באבי סבו.
רעו הוליד את שרוג כאשר היה בן שלושים ושתיים שנה, וחי עוד 207 שנה, סה"כ 239 שנה, כמספר שנותיו של אביו, פלג.
לפי משה דוד קאסוטו (מנח עד אברהם, עמ' 174–175, 180-181), כל המספרים ברשימות היחס ("תולדות") שבספר בראשית משתמשים, כמו בכרונולוגיות מספוטומיות, בשיטת מספרים "משמעותיים", והם תמיד כפילויות והוספות של מספרי יסוד. במקרה של רעו:
פאלאצו מורו לין
פאלאצו מורו לין (באיטלקית: Palazzo Moro Lin; בוונטית: Pałaso Moro Lin= ארמון מורו לין) המכונה גם "ארמון 13 החלונות" (באיטלקית: palasso de le trèdese fenestre; בוונטו: Pałaso da łe trèdexe fenestre) הוא ארמון הבינוי בסגנון הבארוק על גדת התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
הארמון ממוקם בין הפאלאצו גראסי לבין הפאלאצו דה לצה, ברובע סן מרקו.
היסטוריה
הארמון נבנה בשנת 1670 בתכנונו של סבסטיאנו מאצוני, עבור הצייר פייטרו ליברי (מאצוני איחד שני מבנים סמוכים). פנים הארמון מעוטר בציורי קיר מעשה ידי אנטוניו בלוצ'י, אנטוניו מולינארי, וגרגורי לאצאריני. הארמון נרכש על ידי משפחת לין זמן קצר לאחר בנייתו. בשנת 1788 לאחר מותו של מיקלה אנצולו לין, ירשה את הארמון אחייניתו אליזבטה, רעייתו של גאספארו מורו, ומאז נקרא הארמון "ארמון מורו לין" (לרגל חתונתם נבנתה הקומה השלישית של המבנה). בשנת 1942 נרכש הארמון על ידי התעשיין המילנזי העשיר אנריקו ג'צי (Enrico Ghezzi).
לקריאה נוספת
• James H McGregor, Venice from the Ground Up, P 260
• DK Travel, Family Guide Italy, P 51
אנה טומרקין
נולדה בעיירה דוברובנה שבבלארוס, לסופיה ולפלטיאל, שהיה סוחר. למדה בבית ספר למורות בקישינב. בהמשך למדה פילוסופיה באוניברסיטת ברלין בהנחיית החוקר וילהלם דילתיי. מ-1892 התגוררה בברן שבשווייץ, וב-1895 קיבלה תואר דוקטור על עבודתה בנושא ניתוח השוואתי בין הפילוסופיות של יוהאן גוטפריד הרדר ועמנואל קאנט. במחקריה וספריה עסקה בהיסטוריה של הפילוסופיה, בפסיכולוגיה כמדע, בשיטות מחקר ועוד.
ב-1898 הייתה האישה הראשונה שקיבלה תואר פרופסור באוניברסיטת ברן. ב-1906 קיבלה תואר פרופסור לשם כבוד, וב-1909 קיבלה דרגת פרופסור חבר. היא הייתה האישה הראשונה באירופה שהייתה חברה בסנאט של האוניברסיטה ושיכלה להנחות ולבחון דוקטורנטים ופוסט-דוקטורנטים. עד פרישתה ב-1943 לימדה באוניברסיטה בתחום ההיסטוריה של הפילוסופיה.
הייתה פעילה בתנועה הפמיניסטית בשווייץ. ב-1921 קיבלה אזרחות שווייצרית.
בשנת 2000 נקרא על שמה רחוב סמוך לבניין הראשי של אוניברסיטת ברן.
הרברט לנגה
פשעים נגד האנושות
לנגה פלש לפולין יחד עם איינזצגרופן נוימן מיד עם התחלת המערכה על פולין בספטמבר 1939. ב-9 בנובמבר 1939, בעקבות הניצחון הגרמני, הוא קודם לדרגת אס-אס אונטר-שטורמפיהרר (מקביל לסגן משנה) ונהיה לאחראי על הגסטאפו בפוזנן. בשנת 1940 פיקד על יחידה מיוחדת שנקראה על שמו, זונדרקומנדו לנגה, תפקיד היחידה היה לרצוח אנשים מעוררים וחולים בנפשם וזאת בעקבות פקודה שניתנה על ידי וילהלם קופה. כבר באמצע שנת 1940, יחידתו של לנגה "התמחתה" בהריגת אנשים במשאית-גז, משאית שצינור הפליטה שלה חובר לתא המטען שלה. אל תא המטען הוכנסו הקורבנות ואנשי האס האס התניעו את המשאית מבלי להסיעה ולחצו על דוושת הגז. קודם לשיטת הריגה זו, הקורבנות נורו בעורפיהם. המשאיות עברו בין בתי חולים ולקחו משם את הלוקים בנפשם, הגז הרעיל שהוחזר לתא המטען של המשאיות היה פחמן חד-חמצני.
לאחר קידומו לדרגת אס-אס אובר-שטורמפיהרר (סגן) ב-20 באפריל 1940, יחידתו הוצבה במחנה הריכוז סולדאו. בדצמבר 1941 לנגה קודם פעם נוספת והיה לאס-אס האופטשטורמפיהרר (דרגה המקבילה לסרן) ומונה לפקד על מחנה ההשמדה חלמנו על ידי מפקד משטרת הביטחון והאס דה בפוזנן, ארנסט דמזוג. יחידתו הייתה אחראית על רצח של כ-100,000 היהודים מורתגאו ומגטו לודז'. מאפריל 1942 שם היחידה של לנגה שונה ל"יחידת קולמהוף" (שמה הגרמני של העיר חלמנו) ואופן הפעולה שלה, שיטת רצח האסירים, שונה בהתאם. לנגה הורה על הקמת בורות שרפה שיחליפו את קברי האחים. הנס בותמן ירש את מקומו והמשיך את רצח היהודים ושאר האסירים במחנה. לכל הפחות מספר הקורבנות של מחנה חלמנו נאמד בכ-152,000 איש, אולם השלטונות במערב גרמניה ציינו במשפט חלמנו כי מספר הנרצחים נאמד בכ-180,000 איש.
לאחר שלנגה סיים את תפקידו במחנה חלמנו הוא הגיע אל המשרד הראשי לביטחון הרייך, שם שירת תחת ארתור נבה כחוקר פלילי. עם סיום פועלו במשרד זה נשלח אל הבלקן כדי לסייע לצבא הגרמני לדכא את מרד הפרטיזנים. בעקבות קשר העשרים ביולי, הניסיון להתנקש בחייו של היטלר על ידי קצינים נאצים בכירים, הוחזר לגרמניה וסייע ללכוד את הקושרים. חקירת הנוגעים לקשר לרצח הובילה לקידום נוסף שלו, הפעם לדרגת אס-אס שטורמבאנפיהרר.
נעים כאמל הנו
שייח' נעים כאמל הנו (בערבית: نعيم كامل هنو; נולד ב-1941) הוא קאדי-מד'הב בבית הדין הדתי הדרוזי לערעורים בישראל. הוא בנו של השייח' כאמל הנו (كامل هنو) שכיהן בתפקיד מזכיר בית הדין השרעי הדרוזי הראשון, ממכובדי העדה הדרוזית.
קורות חיים והשכלה
נעים כאמל הנו נולד בשנת 1941 בכפר ג'וליס בגליל המערבי למשפחה דרוזית דתית והוא הבכור במשפחתו שכללה חמישה אחים ושלוש אחיות. את לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר התיכון בכפר יאסיף, לאחר מכן למד הוראה במכללת עמק יזרעאל. הוא עבד כמורה בבית הספר היסודי ג'וליס. בשנת 1974 לאחר פטירת אביו שייח' כאמל הנו, התמנה נעים כאמל הנו במקומו כמזכיר בית הדין השרעי.
בשנת 2001 קיבל הנו את המעמד השני בהנהגה הרוחנית, אחרי השייח' מופק טריף, מנהיגה הרוחני של העדה הדרוזית, וכמו כן מונה לתפקיד קאדי-מד'הב בבית הדין הדתי הדרוזי לערעורים.
אריה הנדלר
הרב אליהו אריה הנדלר (נולד ב-י"א באייר ה'תשי"ט - 19 במאי 1959) הוא ראש ישיבת ההסדר ברמלה, אותה הקים בשנת ה'תשע"ה. לפני כן היה סגן ראש ישיבת שעלבים. הוא מתמחה בתחום החסידות, ובנוסף בתלמוד, מדרש, קבלה ומחשבת ישראל ומנחה מסעות לפולין.
קורות חיים
נולד בתל אביב, למד בישיבה התיכונית-חרדית היישוב החדש ("ישיבת הרב עמיאל"), ולאחר לימודיו התיכוניים עבר לישיבת ההסדר שעלבים. שירת בחיל השריון ולחם במלחמת שלום הגליל. עד שנת תשע"ג היה ר"מ בישיבת הסדר שעלבים, ומשך מספר שנים כיהן גם כסגן ראש הישיבה. בשנת תשע"ה הקים את ישיבת ההסדר רמלה ומאז עומד בראשה. בנוסף הוא מרצה במדרשה לנשים באוניברסיטת בר-אילן מאז שנת תשס"ב (2002) ומדריך מסעות בני נוער לפולין.
התמחותו של הרב היא תחום החסידות, ובעיקר ספרו של הרב יהודה אריה לייב אלתר, "שפת אמת". נושא שעליו הוא מעביר שיעור שבועי. הרב כתב ספר המלקט בתוכו מאמרים לפרשת השבוע של השפת אמת, הנקרא "שפת הגן" - על נ"ג פרשיות השבוע. כתב ספר בשם חן מקום, וכן ספר דרשות השפת אמת על שבת הגדול, יום הכיפורים ועוד. בנוסף הוא מעביר שיעורים והרצאות בסיפורי מעשיות משנים קדמוניות של ר' נחמן מברסלב ועוד. ספרו מרחוק הוא ספר העוסק בנושאי אמונה אשר נכתב בעקבות שאלות שונות שהופנו אליו, בעיקר על ידי בני נוער, בעת מסעותיו לפולין.
בעבר שידר פינה שבועית של סיפורי חסידים בערוץ שבע, וכתב מדור באותו נושא בעיתון בשבע.
האחים קרמזוב
הרומן נכתב באימפריה הרוסית, שם גם מתרחש סיפור העלילה. דוסטויבסקי בילה כמעט שנתיים בכתיבת "האחים קרמזוב" ופרסם אותו בהמשכים בכתב העת "השליח הרוסי" מינואר 1879 עד נובמבר 1880. דוסטויבסקי התכוון לשבץ את הרומן כחלק ראשון בסיפור אפי בשם "חייו של חוטא גדול", אך נפטר שלושה חודשים לאחר השלמתו.
הרקע לכתיבת הרומן
לדת ולפילוסופיה הייתה השפעה רבה על דוסטויבסקי ועל ספרו, אך טרגדיה אישית שפקדה אותו שינתה את מהלך עבודתו על "האחים קרמזוב". כתיבתו הופסקה במאי 1878 כאשר מת בנו אַליוֹשָה בן השלוש. הילד מת כתוצאה ממחלת הנפילה, מחלה שירש מאביו. אבלו של דוסטויבסקי על בנו הצעיר בולט ביותר לאורך הרומן. הוא קרא לגיבור הראשי בשם אליושה, וזיכה אותו בתכונות האופי שהוא העריך ביותר. שברון הלב של הסופר על מות בנו מופיע ברומן גם בסיפור על סרן סניֶגירוב ובנו הקטן איליושצ'קה.
חוויה אישית נוספת השפיעה על דוסטויבסקי לבחור בנושא של רצח אב כעיקר העלילה. ב-1850 הוא הורשע בפעילות חתרנית כנגד השלטון ונשלח לסיביר לרצות עונש מאסר עם עבודת פרך. שם פגש אדם בשם אילינסקי שהורשע ברצח אביו כדי לזכות בירושה. עשר שנים מאוחר יותר נודע לדוסטויבסקי שאילינסקי זוכה מכל אשמה, כשהרוצח האמיתי התוודה על מעשיו. ייתכן שהרושם שעשה עליו אילינסקי השאיר חותם בדמותו של דימיטרי קרמזוב, שנסיבות מעצרו דומות לאלו של אילינסקי.
טכניקות ספרותיות
אף ש"האחים קרמזוב" נכתב במאה ה-19, כלולות בו טכניקות ספרותיות מודרניות. דוסטויבסקי השתמש במגוון טכניקות ספרותיות אשר גרמו למבקרים לכנות את הרומן "מרושל". דוגמה בולטת היא טכניקת "המספר היודע-כל", אשר מצד אחד חודר למחשבותיהם ולרגשותיהם של גיבורי הספר, ומצד שני מצהיר על עצמו ככותב, ויש לו תכונות והתנהלות המאפיינות אותו כדמות נוספת ברומן. התיאורים של 'דמות המספר' מתמזגים בסגנון האנשים אותם הוא מתאר.
שפת הדיבור היא טכניקה נוספת בה משתמש דוסטויבסקי. לכל דמות סגנון דיבור ייחודי המאפיין אותה, ומבטא את אישיותה הפנימית. למשל, הסניגור פטיוקוביץ' אומר באופן קבוע 'נשדד' כשהוא מתכוון ל'נגנב', ובמקרה מסוים הוא מגדיר חמישה חשודים ברצח כ"לא אחראים לחלוטין". הקורא יכול להתרשם שפטיוקוביץ' מנסה להיראות משכיל יותר מכפי שהוא באמת, וכתוצאה מכך משתמש במילים לא נכונות.
הרומן סוטה מן העלילה הראשית מספר פעמים, לתיאור דמויות שלקורא נראות בתחילה כבלתי חשובות. הספר השישי לדוגמה, מוקדש רובו ככולו לסיפור הביוגרפיה של זוסימה. ובתוך סיפור זה מופיע וידוי ששמע זוסימה לפני שנים רבות מאדם אחר, סיפור שאין קשר בינו לבין סיפור העלילה העיקרי.
הדמויות
פיוֹדוֹר פַוולוֹביץ' קָרָמָזוֹב - בעל אחוזה בן 55, ומתואר כאוכל לחם חסד וכליצן. היו לו שלושה בנים, משתי נשותיו, ולפי השמועה, הוא גם אביו של ילד בלתי חוקי, שאותו הוא מעסיק כמשרת. פיודור לא התעניין בבניו, והם גדלו בנפרד אצל קרובי משפחה שונים, רחוקים זה מזה ומאביהם. מרבית העלילה עוסקת ברציחתו של פיודור והאשמת בנו הבכור דימיטרי ברצח.
דימיטרי קרמזוב (מיטיָה, מיטקה, מיטנקה) - הבן הבכור של פיודור, והבן היחיד מנישואיו הראשונים. אופיו של דימיטרי דומה יותר לזה של אביו מאשר אופיים של אחיו. יש בו תאווה לחיים שאינה יודעת שובע: הוא מהמר, מתהולל, שותה ובזבזן גדול. בצעירותו היה חייל, השתתף בדו-קרב ובייש את עצמו באופנים רבים. בפתיחת הרומן דימיטרי מסוכסך עם אביו בנוגע לירושתו, ונאבק בו על ליבה של אישה ששניהם מאוהבים בה. המהומה שגורם דימיטרי בבית אביו היא הסיבה שמובילה לכך שהוא החשוד העיקרי ברצח אביו.
איוון קרמזוב (וניה, ונקה, ונצ'קה) - בנו השני של פיודור, והראשון שנולד לו מאשתו השנייה. הוא רציונליסט נלהב. הוא נהג להתבודד מגיל צעיר, ולהזעיף פנים לסובבים אותו. איוון שונא את אביו בליבו, אך לא מגלה את רגשותיו. שנאה זו גורמת לו לרגשי אשם על חלקו במעשה הרצח, ואחרי כן גורמת לו לאבד את שפיות דעתו. חלקים בלתי נשכחים ברומן, שזכו לשבחים, כוללים את דמותו של איוון, כמו הפרקים "המרד", "האינקוויזיטור הגדול" והסיוט של איוון עם השד בספר האחד-עשר.
פאבל סמיֶרדיָקוֹב - סמיֶרדיָקוֹב נולד לאישה אילמת אווילית וחסרת בית, והשמועה אומרת שהוא בנו הלא חוקי של פיודור קרמזוב. הוא אדם קודר, ציניקן ומר נפש, בילדותו נהג לאסוף חתולים עזובים, לתלות אותם ואחר כך לקבור אותם. סמירדיקוב אינו ידידותי, הוא מתרחק מרוב האנשים אך מעריץ את איוון ומאמין כמוהו באידאולוגיה אתאיסטית. בסופו של דבר הוא מתוודה בפני איוון שהוא, ולא דימיטרי, רצח את פיודור, אך טוען שעשה זאת בברכתו ובעידודו של איוון.
אַגרָפֶנָה אָלכסַנדרוֹבה סווֶיטלוֹבה (גרוּשֶנקה, גרושה, גרושקה) - גרוּשֶנקה היא איזבל מקומית, שגברים מוקסמים ממנה. היא ננטשה בצעירותה על ידי קצין פולני, ונמצאת בחסותו של זקן קמצן ורודן. גרושנקה מעוררת הערצה ותאווה בפיודור ובדימטרי גם יחד. היריבות ביניהם על אהבתה של גרושנקה היא הסיבה העיקרית שגורמת להרשעתו של דימיטרי ברצח אביו.
קָתֶרינה איוַנוֹבה ויֶרחוֹבצֶבה (קַטיָה, קטקה, קָטֶנקה) - ארוסתו של דימיטרי, למרות שהוא נפגש בגלוי עם גרושנקה. הם התארסו כאשר דימיטרי שילם חוב של אביה. קטרינה היא חלק ממשולש אהבים נוסף בין האחים קרמזוב, כאשר מתברר שגם איוון מאוהב בה. היא מתוארת כגאה ביותר, וגדלות הנפש שלה הוא מקור עינויים לדימיטרי.
זוסימה - ה"ישיש" של אליושה במנזר. הוא ידוע בין אנשי העיר כאדם בעל תכונות נבואיות ויכולת ריפוי. הוא נחשב לאישיות מפורסמת, דבר אשר מעורר הערצה וגם קנאה בין חבריו הנזירים. בין השאר, תפקידו של זוסימה ברומן הוא להפריך את הטיעונים הרציונליסטים של איוון קרמזוב.
אִיליוּשָה (איליושצ'קה) - אחד מתלמידי בית הספר המקומי והוא גיבור עלילת המשנה החשובה ביותר ברומן. אִיליוּשָה הוא בנו של סרן סניגירוב, קצין לשעבר שהתרושש. דימיטרי קרמזוב העליב את סניגירוב, והשפיל אותו לעיני בנו ואחרים. נדמה כי מחלתו של אילושה נגרמת בחלקה בגלל השפלת אביו, הוא מת כתוצאה מהמחלה (הפרק החותם את הספר מתאר את הלווייתו של אִיליוּשָה). סיפור זה ממחיש את המוטיב החוזר בספר שגם מעשים פעוטים של אדם יכולים להשפיע על חיי אחרים, וש"כולם ערבים זה לזה".
ספר ראשון: תולדות משפחוֹנת אחת
הספר הראשון מציג את משפחת קרמזוב ואת תולדותיה. מפורטים בו שני סיפורי הנישואים של פיודור, ואדישותו לחיי שלושת ילדיו. המספר מדגיש את האישיות השונה של שלושת האחים, ואת נסיבות החיים שהביאו אותם לחזור לעיר שבה פיודור חי. הספר הראשון מסיים בתיאור המסדר הדתי של הישישים ואת התמסרותו של אליושה למנזר ולזוסימה הישיש.
ספר שני: אספה שלא במקומה
כל בני משפחת קרמזוב מגיעים למנזר, והישיש זוסימה אמור לפשר בין דימיטרי לפיודור בוויכוח ביניהם על ירושת דימיטרי. זה אירוני שהרעיון להפגש במקום קדוש בנוכחות הישיש המפורסם, הוא דווקא הרעיון של איוון. דימיטרי מאחר כהרגלו, והפגישה מידרדרת ומגבירה את הריב בין האב ובנו. ספר זה מכיל סצנה נוגעת ללב, בה הישיש זוסימה מנחם אישה אבלה על מות בנה בן השלוש. יגונה של האישה הענייה מקביל לטרגדיה של דוסטויבסקי עצמו על אובדן בנו הצעיר אליושה.
ספר שלישי: התאוותנים
הספר השלישי מביא פרטים על משולש האהבה שנוצר בין פיודור, בנו דימיטרי וגרושנקה. אופיו של דימיטרי בא לידי ביטוי בשיחה עם אליושה, כשהוא מסתתר ליד בית אביו ומחכה לראות אם גרושנקה תגיע. מאוחר יותר באותו ערב, מתפרץ דימיטרי לבית אביו, תוקף אותו ומאיים שעוד יחזור ויהרוג אותו. ספר זה מציג את סמירדיקוב, ואת סיפורה של אימו ליזָוֶטה סמיֶרדיַשצָ'יָה (המסריחה). בסיום חלק זה אליושה עֵד להשפלתה של קתרינה ארוסתו של דימיטרי על ידי גרושנקה, ולמבוכתה הרבה של האישה הגאה הזו.
ספר חמישי: בעד ונגד
דוסטויבסקי התייחס לחלק זה כאל שיאו של הרומן. איוון ואליושה נפגשים בבית קפה, איוון מגן בלהט על האידאולוגיה הרציונליסטית והניהילסטית ששררה ברוסיה באותה תקופה. בפרק שכותרתו "המרד" מצהיר איוון שהוא דוחה את העולם כפי שברא אותו אלוהים, כי הוא מושתת על ייסורים של ילדים תמימים. הפרק הבא "האינקויזיטור הגדול", הוא אולי הפרק הידוע ביותר ברומן, ובו איוון קורא לאליושה פואמה שכתב. בפואמה מתוארת פגישה בין מנהיג האינקוויזיציה הספרדית וישו שחזר לארץ. האינקוויזיטור טוען בפני ישו, שבכך שנתן למאמינים בחירה חופשית - דן אותם לחיים של יאוש ואומללות.
ספר ששי: נזיר רוסי
מביא את תולדות חייו של הישיש זוסימה, כשהוא שוכב בתאו נוטה למות. זוסימה מתאר את עצמו כצעיר מרדן, שהתחיל להאמין באלוהים במהלך דו-קרב, וכתוצאה מכך החליט להיות נזיר. בדרשותיו והוראותיו של זוסימה הוא מטיף לסלחנות כלפי אחרים על חטאיהם, ולצורך להכיר באשמת עצמך לפני ההכרה באשמתם לפני אחרים. הוא אומר שאף חטא אינו מבודד ושכל אחד אחראי גם לחטאי שכניו. דוסטויבסקי כתב ספר זה כמשקל שכנגד טענותיו הרציונליסטיות של איוון בספר הקודם.
ספר שביעי: אליושה
הספר נפתח מיד אחרי מותו של זוסימה. בעיר ובמנזר רווחת הדעה שגופת איש קדוש אינה נרקבת. ולכן הייתה ציפייה שגופתו של הישיש זוסימה לא תרקב. לתדהמת כולם, לא רק שהגופה נרקבת, אלא שהתהליך מתחיל כמעט מיד עם מותו של הישיש. כבר ביום הראשון ריח הריקבון מגופתו של זוסימה הוא בלתי נסבל. תופעה זו מעמידה בסימן שאלה את מידת הכבוד והערצה שהוענקו לזוסימה בחייו. אליושה עצמו שבור מהכפשת שמו של זוסימה רק בגלל הריקבון שפשה בגופו המת. רקיטין, אחד מחבריו של אליושה במנזר, מנצל את חולשתו של אליושה וקובע פגישה בינו לבין גרושנקה. ספר זה מסתיים בהתחדשות האמונה של אליושה כאשר הוא מחבק ומנשק את האדמה ליד המנזר, צועק ובוכה כמטורף, ולבסוף יוצא אל העולם בכוחות מחודשים.
ספר שמיני: מיטיה
ספר זה דן בעיקר בדימיטרי ובניסיונו הנואש להשיג כסף כדי שיוכל לברוח עם גרושנקה. דימיטרי חייב כסף לארוסתו קתרינה איוונובה, הוא מכנה את עצמו גנב ונבל, אם לא ימצא כסף להחזיר לקתרינה, לפני שיעזוב את העיר עם גרושנקה. במאמציו להשיג כספים מתפתה מיטקה לעצת מיטיבה של גרושנקה, ונוסע לעיר סמוכה למכור רכוש, אלא שהעסק מתגלה כמעשה מירמה. כל אותו זמן חושש דימיטרי שגרושנקה תלך אל אביו ותינשא לו, כיוון שאביו אמיד דיו כדי לפתות אותה. כשדימיטרי חוזר מהעסקה הכושלת בעיר הסמוכה, הוא חושש שגרושנקה הלכה אל אביו. הוא ממהר לבית אביו, ושם מתברר לו שגרושנקה לא נמצאת אצל אביו. הוא מתגבר על רצונו להרוג את אביו, ובורח מחצר הבית, אך כשטיפס על חומת הבית נתפס על ידי המשרת גרגורי, ונאלץ לחבוט בראשו בעלי מנחושת, והוא משאיר אותו תוך מחשבה מוטעית שמת. לאחר מכן מתברר לו שארוסה הקודם של גרושנקה חזר ולקח אותה למקום סמוך לעיר שדימיטרי היה בה. כשנודע הדבר לדימיטרי, הוא מעמיס שפע מזון ויין על עגלה, ומתכנן משתה גדול בו הוא רוצה להתעמת עם גרושנקה בפני אהובה הקודם. במסגרת ההוללות גרושנקה מצהירה על אהבתה האמיתית לדימיטרי. בסיום ספר זה נכנסים לבית שוטרים ומודיעים לדימיטרי שהוא עצור על רצח אביו.
ספר תשיעי: חקירה מוקדמת
הספר מציג את פרטי הרצח של פיודור פבלוביץ'. מתוארים בו החקירות והייסורים בהם נמצא דימיטרי כשהוא חשוד ונחקר על פשע שלא ביצע. לדימיטרי הייתה הזדמנות להרוג את אביו, והוא גם רצה בכך, אך הוא לא ביצע את המעשה. כל הראיות הן כנגד דימיטרי. האדם הנוסף היחיד שהיה בבית הוא סמירדיקוב, אלא שהוא היה חסר הכרה כתוצאה מהתקף אפילפסיה שתקף אותו יום קודם. כתוצאה מהעדויות המכריעות נגדו, דימיטרי מואשם ברצח אב, נעצר וממתין למשפט.
ספר עשירי: נערים
ספר זה חוזר אל סיפורם של הנערים ואילושצ'קה שאוזכר בספר הרביעי. כאן מוצג הנער קוליָה קרָסוֹטקין, המצהיר על אמונתו באתאיזם וברעיונות אירופאים. נראה שנגזר עליו ללכת בעקבות רעיונותיו של איוון קרמזוב. קוליה משועמם, ונוהג להעמיד את עצמו בסכנה, מה שגורם פחדים לאמו. בין מעשי הקונדס שהוא עושה, הוא שוכב בין פסי הרכבת כשרכבת עוברת מעליו, והופך לאגדה על "מעשה גבורה" זה. שאר הילדים מביטים בהערצה על קוליה, ובמיוחד אילושצ'קה. מצבו הבריאותי של אילושצ'קה הידרדר בהדרגה, וכעת הרופא קבע שהוא לא יוכל לשוב לאיתנו. קוליה ואילושצ'קה רבו על השפלת הסגן על ידי דימיטרי. אך אליושה מתערב, ושאר הנערים, כולל קוליה, משלימים עם אילושצ'קה החולה ליד מיטתו. כאן גם פוגש קוליה לראשונה באליושה ומתחיל לבחון מחדש את דעותיו הניהיליסטיות.
ספר אחד־עשר: האח איוון פיודורוביץ'
ספר זה מתאר את ההשפעה ההרסנית של איוון קרמזוב על הסובבים אותו, ואת שקיעתו לתוך טירוף. איוון נפגש שלוש פעמים עם סמירדיקוב, כשבפגישה האחרונה מתוודה סמירדיקוב על רצח פיודור קרמזוב. סמירדיקוב לא מאמין לאיוון שטוען שהוא מופתע ושאינו יודע דבר על כך. סמירדיקוב טוען שאיוון שותף לפשע בשתי דרכים, האחת שאיוון אמר לסמירדיקוב מתי יעזוב את בית אביו, כך שפיודור יישאר לבד, והשנייה שאיוון הוא זה שהחדיר בו את האמונה שעולם ללא אלוהים הוא עולם בו הכול מותר. בסיום הספר מתואר הסיוט של איוון כשמבקר אותו השד, מציק לו ולועג לו על אמונותיו. אליושה מוצא את איוון הוזה ומדבר מתוך טירוף, והוא מספר לו שסמירדיקוב התאבד זמן קצר לאחר פגישתם האחרונה.
ספר שנים־עשר: טעות בית דין
הספר מפרט את משפטו של דימיטרי קרמזוב על רצח אביו. דוסטויבסקי מתייחס באופן סאטירי לדרמה שבבית המשפט. הגברים שבקהל מוצגים כרעי לב זדוניים, והנשים נמשכות באופן לא רציונלי לרומנטיות שבמשולש האהבה שבין דימיטרי, קתרינה וגרושנקה. נקודת המפנה במשפט מתרחשת כאשר קתרינה מציגה עדות מרשיעה כנגד דימיטרי. היא מראה מכתב שדימיטרי כתב אליה כשהיה שתוי, ובו הוא מצהיר שיהרוג את פיודור אביו. הטרגדיה נמשכת כאשר איוון, בשיאו של טירוף שאוחז בו, נלקח מבית המשפט לאחר שהוא מספר על פגישתו האחרונה עם סמירדיקוב ועל וידויו של זה האחרון. הספר מסתיים בנאומי התובע והסניגור, ובפסק הדין הקובע את אשמתו של דימיטרי.
אפילוג
האפילוג פותח בתוכנית מעורפלת להברחתו של דימיטרי ממאסר של עשרים שנה עם עבודת פרך במחנה עבודה. באופן אירוני, הסבל הרב שדימיטרי עבר בפרשה זו, גרם לו לתחייה רוחנית והוא משלים עם גורלו. הרומן מסתיים בלווייתו של אילושצ'קה. אליושה מבטיח להיות בקרבת קוליה ושאר הנערים. הוא מפציר בהם לאהוב זה את זה, ולזכור תמיד את אילושצ'קה. הנערים מבטיחים לאליושה להיות טובים, לאהוב את החיים ולנצור לעד את זכרו של איליושצ'קה.
השפעות הרומן
לרומן הייתה השפעה ניכרת על כמה מהסופרים והפילוסופים הגדולים. זיגמונד פרויד אמר עליו שזה "הרומן המרשים ביותר שנכתב אי-פעם", והיה מוקסם מהספר ומהאלמנטים האדיפליים שבו. בשנת 1928 פרסם פרויד מאמר שכותרתו "דוסטויבסקי ורצח-אב", שבו חקר את התסביכים של דוסטויבסקי עצמו ותרומתם לכתיבת הרומן. לטענת פרויד, התקפי האפילפסיה שמהם סבל דוסטויבסקי היו ביטוי פיזי לתחושת אשמה נסתרת של הסופר על מות אביו. לפי פרויד, דוסטויבסקי (ולמעשה כל בן) מייחל למות אביו מתוך תשוקה נסתרת לאמו, וכראייה פרויד מביא את העובדה שמחלת הנפילה של דוסטויבסקי פרצה רק כשהיה בן 18 - השנה בה מת אביו. עבור פרויד, הנושאים העיקריים ברומן: רצח האב ורגשות האשמה, ובמיוחד האשמה המוסרית כפי שמתבטאת אצל איוון קרמזוב - הם הוכחה ספרותית לתאוריות שלו.
פרנץ קפקא היה אסיר-תודה לדוסטויבסקי על הרומן, ואמר שיש בינו לבין דוסטויבסקי "קרבת דם", אולי בגלל המוטיבים האקזיסטנציאליסטים שבספריו. קפקא חש קרבה לדוסטויבסקי גם מפני שכמוהו נלחם במחלת השחפת המתישה, כפי שדוסטויבסקי נאבק במחלת הנפילה שלו. הקבלה נוספת בין שני הסופרים קיימת ביחסים המתוחים בינם לבין אבותיהם. קפקא נמשך לשנאה שמביעים הבנים של פיודור כלפי אביהם. הוא עצמו עסק בנושא אבות ובנים ברבות מיצירותיו, ובאופן מפורש בסיפור הקצר "גזר הדין".
ב-1911 עיבד הדרמטורג הצרפתי ז'אק קופו את הרומן למחזה.
עיבודים לקולנוע
הסרט הנודע ביותר שנעשה על פי הרומן הוא סרטו של הבמאי ריצ'רד ברוקס משנת 1958.
בכיכובם של :
נייס גיא
מרוז היה המנחה הראשי ולהב היה הסיידקיק ("שוליה") בעל המימרה הקבועה "יש לי זקפה שקשה לתאר, רוצה לראות?" (שאלה שעליה היה משיב מרוז בשלילה). התסריטים נכתבו על ידי מרוז, להב ויורם שרתוק, שהיה גם העורך הראשי של התוכנית.
התוכנית הייתה מלאה בהומור עצמי על רדידותם של המנחים והתכנים. שיר הפתיח נכתב על ידי מרוז ולהב, הולחן והושר על ידי גיא מרוז, ומילותיו היו בדיחה עצמית על ההפקה נטולת התקציב ("תשב מהר על הכיסא כי עוד מעט הוא לא יהיה"). המימון והחסות הקבועה לתוכנית היו של חברת יורוקום והשניים חילקו ממוצרי החברה בתוכניות. גם על כך התבדחו השניים ב"פינת הספונסר" שבה גילם את הספונסר הפנטומימאי חנוך רוזן.
שחקנים נוספים שהשתתפו בתוכנית היו אורנה רוטברג, דרור טפליצקי, קרן מור וצביקה הדר, אז עוד שחקן אלמוני שהתוכנית העניקה לו את הפרסום הטלוויזיוני הראשון. בין הדמויות שגילם בה הייתה דמות של ערס שהייתה מעין גרסה ראשונית לז'וז'ו חלסטרה, הדמות המזוהה איתו מתוכנית הקומדי סטור בערוץ 2 המסחרי. התוכנית הייתה חדשנית בגישתה הסאטירית אך זכתה לביקורות שליליות בשל הפרובוקציות הרבות שיצרה, למשל: מתנחל שהורג ערבי בסוף כל מערכון; פינת בישול לבעלי מוגבלויות: קטועי יד, חולים סופניים, חולי אפילפסיה; הפוליטיקאי זיבי נתניהו (בגילומו של צביקה הדר) שבמהלך ריאיון הסיר את החליפה, נשאר בבגדי דראג קווין צבעוניים, ירד על ארבע והתמסר להצלפות השוט של יוני להב (ברמיזה לפרשת הקלטת הלוהטת). שערורייה זכורה במיוחד עורר מערכון שבו הופיעה מיכל ינאי לבושה כגבירת סאדו מאזו עם שוט וביריות והנחתה תוכנית מיוחדת של "תיבת ההפתעות" בערוץ 6 (כביכול) המיועדת ל"ילדים חריגים". ינאי קראה לצופים להגשים את הפנטזיות שלהם תוך שהיא מדברת בנימה מפתה, גונחת ומשמיעה רמיזות מיניות כשברקע מנוגן השיר הפרובוקטיבי Je t'aime... moi non plus של סרז' גינסבורג וג'יין בירקין. המערכון צונזר במקור ושודר לבסוף רק במסיבת הפרידה מערוץ 2 הניסיוני שהגיש רון לוינטל ב-31 באוקטובר 1993.
בשנת 2000 חזרו מרוז ולהב לשתף פעולה בתוכנית הסאטירה "המחשוף" בערוץ 2 (שידורי קשת), אך היא לא זכתה להצלחה רבה וירדה לאחר עונה אחת.
Radeon
Radeon היא סדרה של מעבדים גרפיים תוצרת חברת AMD. הסדרה הושקה בשנת 2000 על ידי חברת ATI, אשר נרכשה על ידי AMD בשנת 2006. קיימות ארבע קבוצות של כרטיסי מסך, הנבדלות בדור ה-DirectX בהם הם תומכות, כמו גם גודל הזיכרון ומהירות המעבד. המותג נקרא ATI Radeon עד אוגוסט 2010.
סקירה
סדרת כרטיסי Radeon היא סדרת ההמשך של סדרה קדומה יותר של ATI, סדרת Rage. מאז יציאת הכרטיסים הראשונים בסדרה בשנת 2000, עברה הסדרה מספר גלגולים ותהפוכות, וניתן לחלק את הכרטיסים שבה לארבעה דורות: דור ה-Fixed-pipeline, דור ה-TeraScale עם מודל ההצללה המאוחד, דור ה-Graphics Core Next, והדור הנוכחי הוא דור ה-RDNA. לאורך תולדות הסדרה, ATI פיתחה ומימשה מגוון טכנולוגיות ששווקו עם המעבדים הגרפיים בסדרה, ביניהן: CrossFire ליצירת מערך כרטיסי מסך הפועלים במקביל, Eyefinity לתמיכה בחיבור מספר התקני תצוגה לכרטיס יחיד, ועוד.
עד 2010, כרטיסי המסך בסדרה שווקו תחת המותג "ATI Radeon". עם יציאת סדרת HD 6000 בשנת 2011, AMD החליטה להתחיל לשווק את כרטיסי המסך תחת המותג "AMD Radeon", וכך הם משווקים עד עצם היום הזה.
ב-11 בספטמבר 2015, חטיבת המעבדים הגרפיים של AMD נפרדה חלקית מ-AMD תחת השם "Radeon Technologies Group".
המותגים של כרטיסי Radeon
AMD כבר לא משווקת כרטיסי מסך של Radeon בעצמה. במקום זה, החברה מוכרת מעבדים גרפיים של Radeon לחברות צד שלישי, שבונים ומוכרים כרטיסים מבוססי Radeon לציבור הרחב. בין החברות שמייצרות כרטיסי מסך מבוססי Radeon ניתן למנות את MSI, Sapphire, Asus, HIS, PowerColor, Gigabyte, VisionTek, XFX. בעוד שחלקן (כ-Sapphire ו-HIS) מייצרות כרטיסים רק עבור AMD, חלקן מייצרות כרטיסים גם עבור סדרת GeForce המתחרה של נוידיה.
Radeon R100 Series
תאריך יציאה: אפריל 2000 המעבד הגרפי הראשון של ATI מסדרת Radeon יצא לאור בשנת 2000. שם הקוד שלו היה Rage 6 אולם לאחר מכן שונה שם הקוד ל-R100. הכרטיס תמך ב-DirectX 7.0 בצורה מלאה, וניתן להשוות את ביצועי הסדרה לביצועיה של סדרת 2 GeForce של חברת נוידיה, שהפכה למתחרה העיקרית של חברת ATI (לאחר יציאתה של 3dfx מהשוק).
Radeon R200 Series
תאריך יציאה: 2001-2003 כרטיס המסך הראשון של דור DirectX 8 הוא ה-Radeon 8500, שיצא לאור יחד עם ה-Radeon 8500LE (מאוחר יותר שונה שמו ל-Radeon 9100). ביצועיו של ה-Radeon 8500 היו טובים במעט מ-GeForce 3 של החברה המתחרה, ובדומה לו, כלל אף הוא יחידות הצללה נוסף על ארבעת ערוצי הפיקסל. הגרסה הבאה בסדרה, ה-Radeon 8500XT, הייתה מוכנה ככל הנראה להתחרות ב-GeForce 4, אולם אנשי ATI החליטו לוותר עליו ולהתחיל לתכנן ולייצור את הדור הבא של המעבדים הגרפיים. כרטיס המסך הבא, Radeon 9000, הווה גרסה בסיסית של Radeon 8500 בשילוב מספר שיפורים המצויים בגרסת ה-XT. זו הייתה הגרסה שהתחרתה עם הכרטיס GeForce 4 MX440, ובניגוד אליו, תמך באופן מלא ב-DirectX 8.1 בעוד שהכרטיס המקביל של נוידיה היה למעשה גרסה "מחודשת" של GeForce 2 MX.
Radeon R300 Series
תאריך יציאה: אוגוסט 2002 כרטיסי סדרה זו היו הראשונים שתמכו ב-DirectX 9. המעבד הגרפי הראשון של דור ה-0.DirectX 9 היה ה-Radeon 9700 Pro שיצא לחנויות באוגוסט 2002. לאחר חודשים מספר יצא Radeon 9700 שהיה חלש יותר מגרסת ה-PRO כיוון שמהירות הזיכרון והליבה שלו היו איטיים יותר. היתרון של Radeon 9700 על כרטיס הגרפיקה של המתחרה היה התמיכה המלאה בטכנולוגיית Flip-chip pin grid array שאפשרה קירור יותר טוב של שבב הזיכרון, מה שהביא את ATI לייצר מעבדים גרפיים בעלי מהירות שעון גבוהה יותר. לאחר מכן יצאו לאור ה-Radeon 9500PRO וה-Radeon 9500. לגרסת ה-9700PRO היה פי שניים זיכרון מחשב לעומת ה-9500PRO. תקופת הייצור של Radeon 9500 הייתה קצרה מאוד. בתחילת 2003 החליף ה-Radeon 9800 את Radeon 9700, עם ליבה חזקה יותר. שהמשך השנה יצאו ה-XT וה-PRO, שניהם עם כמות גדולה יותר של זיכרון VRAM וליבה חזקה יותר. סדרה זו נחשבה למוצלחת בהרבה מסדרת 4, ואף סדרת ההמשך - סדרת FX של נוידיה, ונחשבת עד היום לאחת מפריצות הדרך הגדולות בתחום המעבדים הגרפיים, יחד עם כרטיסי Voodoo של 3dfx ו-GeForce 256 של נוידיה.
חלק מכרטיסי הסדרה יצאו מאוחר יותר עם ממשק חיבור PCI Express, ושווקו בזול יחד עם כרטיסי סדרת R400 המתקדמת יותר.
Radeon R400 Series
תאריך יציאה: מאי 2004 סדרה זו היא הראשונה להשתמש בממשק החיבור PCI Express החדיש, שלימים יחליף את ממשק ה-AGP שהיה מקובל עד כה. כרטיס המסך הראשון שיצא מסדרה זו הוא ה-Radeon x800. כרטיס מסך זה השתמש בזיכרון GDDR3. חודש לאחר יציאת ה-x800, הוציאה חברת ATI את ה-X300 וה-X600, כרטיסי מסך עם ביצועים טובים יותר מ-Radeon 9600, אך השתמשו באותה הארכיטקטורה בה השתמשה הסדרה הקודמת. עבודה עם חברת מיקרוסופט אפשרה ל-ATI להכניס מקצה שיפורים במימוש טכנולוגיית המצללים שבכרטיסי הסדרה.
Radeon R520/R580 Series
תאריך יציאה: אוקטובר 2005 כרטיסים אלו הציגו תמיכה ב-DirectX 9.0c באופן מלא וכן בגרסתו השלישית של מודל ההצללה, נוסף על שיפורים רבים בחישובי נקודה צפה אשר הכרחיים עבור High-dynamic-range rendering, וכן עבור החלקת קצוות. סדרה זו התחלקה לשני חלקים: סדרת R520 שיוצרה בליתוגרפיית ייצור של 90 ננומטר, וסדרת R580 החדשה יותר בליתוגרפיה של 80 ננומטר.
Radeon R600 Series (Radeon HD 2000 Series)
תאריך יציאה: יוני 2007 ביוני 2007 (אחרי הרבה עיכובים ודחיות בתאריכי ההשקה) כרטיסי הHD2000, שהשתמשו בארכיטקטורה החדשנית TeraScale, יצאו לאור. הסדרה נחשבה לאכזבה כיוון שכרטיסיה הם לא הצליחו להתמודד מול כרטיסי סדרת 8 של NVIDIA (שיצאו כשנה לפני), למרות שאף הם תמכו ב-DirectX 10, ובדומה אליהם, גם הם הציגו תמיכה במודל ההצללה המאוחד - בו מוקצים אותם המשאבים לרינדור ההצללה בקצוות (vertex) ובפיקסלים (pixel/fragments) באותו הרכיב.
Radeon R700 series (Radeon HD 4000 Series)
תאריך יציאה: יוני 2008 סדרה זו התבססה על סדרת R600 וכללה שיפורים רבים וביניהם הוספת מעבדי הזרמה רבים יותר ואף תמיכה בזכרונות VRAM מסוג GDDR5 בכרטיסים המתקדמים יותר. AMD עיצבה מחדש את ארכיטקטורת הכרטיסים הדו ליבתיים כך שיהיו יעילים יותר וחסכוניים יותר באנרגיה.
סדרה זו כללה את הכרטיס האחרון שתמך בממשק AGP (הכרטיס HD4650). יחד עם כרטיסים בודדים מסדרה 3000, כרטיסים אלו כרטיסי ה-AGP היחידים שתומכים ב-DirectX 10. (נוידיה נטשה לחלוטין טכנולוגיה זו אחרי סדרת 7, שתמכה ב-DirectX 9)
Evergreen (Radeon HD 5000 Series)
תאריך יציאה: ספטמבר 2009 כרטיסי סדרה זו, שהיוותה את הדור השני של TeraScale, יצאו לראשונה בספטמבר 2009, סמוך ליציאת מערכת ההפעלה חלונות 7 (שיצאה בדיוק חודש לאחר מכן), ויוצרו בליתוגרפיה של 40 ננומטר, וכללו ליבות הזרמה רבות יותר מאשר הסדרה הקודמת וכן תמיכה ב-API הגרפי החדש של מיקרוסופט: DirectX 11. כרטיסי סדרה זו כללו לראשונה טכנולוגיה תוצרת AMD בשם Eyefinity שתמכה בחיבור של עד 6 התקני תצוגה בו זמנית תוך שימוש ביציאות DisplayPort.
Southern Islands (Radeon HD 7000 Series), Sea Islands (HD 8000)
תאריך יציאה: ינואר 2012 כרטיסים אלו היו הכרטיסים הראשונים שהשתמשו בארכיטקטורה החדשנית של AMD, ארכיטקטורת Graphics Core Next או GCN, בליתוגרפיית ייצור של 28 ננומטר. טכנולוגיה זו הציגה ביצועים טובים יותר בחישובי נקודה צפה, כמעט כפליים מביצועי הסדרה הקודמת. כרטיסי סדרת HD 8000 היו זהים לכרטיסי סדרת 7000, אך שווקו בתצורת OEM בלבד.
Volcanic Islands (Radeon Rx 200 Series)
תאריך יציאה: אוקטובר 2013 הדור השני של ליבות GCN, שהציגו לראשונה טכנולוגיה בשם TrueAudio שבמסגרתה הוכלל במעבדים הגרפיים גם יחידת עיבוד נפרדת לאותות קול. כרטיסים אלו זכו לעלייה משמעותית בפופולריות במהלך 2014 עקב היתרון הגדול שהיה להם בכריית מטבעות דיגיטליים לעומת המתחרים. כרטיסי המסך מסדרה זו, (ובמידה פחותה גם בסדרת RX 300), מותגו בצורה שבה יהיה קל יותר להבחין בין כרטיס מקצועי לכרטיס זול: כרטיסים עם התחילית R5 יציינו שמדובר בכרטיס לשוק הנמוך, R7 לשוק הביניים ו-R9 לשוק הגבוה והמקצועי.
Carribean Islands (Radeon Rx 300 Series)
תאריך יציאה: יוני 2015 הדור השלישי של ליבות GCN, ונועדו להתחרות ישירות עם סדרה 900 של GeForce. זיכרון ה-VRAM של כרטיסי השוק הגבוה היה גדול פי 2 לעומת מקביליהם מסדרה 900 (8 גיגה בייט לעומת 4 אצל נוידיה). סדרה זו הציגה לראשונה כרטיסים שכללו זיכרון VRAM בטכנולוגיית HBM, בעלת רוחב פס של 4096 סיביות לעומת רוחב הפס המרבי של זכרונות GDDR5 שהוצגו בסדרה, 512 סיביות. הכרטיס החזק ביותר בסדרה, Radeon Pro Duo, היה הראשון שמותג גם ככרטיס לתחנות עבודה מקצועיות ולא רק לגיימרים, ולמעשה היווה את הבסיס לסדרת Radeon Pro המקצועית, שלימים תחליף את סדרת FirePro.
Radeon Rx 400 Series
תאריך יציאה: יוני 2016 הדור הרביעי של ארכיטקטורת GCN, בליתוגרפיית ייצור של 14 ננומטר מבית סמסונג, שיצאה תחת שם הקוד "פולריס". AMD שחררה סדרה זו כדי להציף את שוק הביניים, עם הכרטיס RX 480 ששווק עם 8GB זיכרון VRAM והיה זול וחסכוני יותר הן יחסית לכרטיסי הסדרה הקודמת והן יחסית לכרטיסים מקבילים של המתחרים, ובד בבד החלה את העבודה על ארכיטקטורת Vega החדישה יותר, לשוק הגבוה.
Radeon RX Vega series
תאריך יציאה: אוגוסט 2017 המעבדים הגרפיים של סדרה זו השתייכו לארכיטקטורה חדשנית בשם Vega, ומהווה את הדור החמישי של GCN. מעבדים גרפיים של ארכיטקטורת Vega שוחררו גם כמעבדים גרפיים מובנים במעבדי סדרת Ryzen של AMD, ואלו שיצאו ככרטיסי מסך עצמאיים, שווקו לשוק הגבוה והמקצועי בלבד תוך שימוש ברכיבי זיכרון מסוג HBM2. עיכובים רבים ביציאת הארכיטקטורה, יחד עם תג מחיר גבוה יחסית ומבחני ביצועים שלא נטו חד משמעית לטובת כרטיסי סדרה זו לעומת כרטיסים מקבילים של המתחרה נוידיה (לה שליטה בת כמה שנים בשוק הגבוה), גרמו לכישלון יחסי בשיווק הארכיטקטורה, וכתוצאה מכך AMD החליטו לזנוח אותה לטובת ארכיטקטורה חדשה, תחת שם הקוד Navi.
Radeon RX 6000 Series
תאריך יציאה: נובמבר 2020
גרסאות חזקות יותר של כרטיסי סדרה 5000 יצאו במהלך נובמבר 2020 תחת סדרת 6000. הכרטיסים האלו משתמשים בדור השני של ארכיטקטורת RDNA. סדרה זו נועדה להתחרות ישירות בסדרת 3000 של נוידיה, והיא הראשונה לכלול תמיכה בניתוב קרניים בזמן אמת.
בדומה לסדרת 3000, גם כרטיסי סדרה זו סבלו מבעיות זמינות בעקבות המשבר בזמינות השבבים שהחל ב-2020 בעקבות מגפת הקורונה והביקוש ההולך וגובר למטבעות קריפטוגרפיים.
זיכרון RAM
ב-7 באוגוסט 2011 הרחיבה AMD את מותג ה-Radeon לתחום זיכרונות ה-RAM. זיכרונות אלו פונים לשוק הגיימרים ומשתמשים בטכנולוגיית DDR3.
אלפא רומיאו אלפאסוד קיימנו
אלפא רומיאו אלפאסוד קיימנו (באיטלקית : Alfa Romeo Alfasud Caimano, קרויה גם : Alfasud Caimano) היא מכונית קונספט בתצורת מכונית ספורט מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו אשר הוצגה בשנת 1971
פרגה ליידי
פרגה ליידי (בצ'כית: Praga Lady) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית המטוסים והרכב הצ'כית Praga (company) אשר יוצרה בין השנים 1935–1947 בצ'כיה.
שרוג
בתנ"ך, שְׂרוּג היה בנו של רעו ואביו של נחור.
על פי המסורת היהודית, שרוג חי 230 שנה, משנת א'תתי"ט לבריאת העולם (1942 לפנה"ס) ועד לשנת ב'מ"ט (1712 לפנה"ס). בנו, נחור, נולד בהיות שרוג בן 30, ואחריו בנים ובנות נוספים.
בספרות החיצונית, בספר קדמוניות המקרא המיוחס לפילון האלכסנדרוני, בפרק ד פסוק ט"ז נאמר כי בעוד יושבי הארץ החלו לעסוק בעכו"ם ולהעביר את בניהם ובנותיהם באש שרוג ובניו לא הלכו בדרכם.
יש הטוענים כי מוצאם של השמות נחור, תרח ושרוג מתייחס למקום מוצאם. יישובים, שנמצאו באזור הם בעלי שמות זהים. השם סרוג הוא שם הקיים גם היום, כשם עיירה בטורקיה, ȘURAC.
שם חיצוני לאשתו הוא מלכה בת נהר או בת חבר.
שורש 117
שורש 117 או לי בּוּ (בסינית: 立部, פיניין: Lì bù) הוא השורש המאה ושבעה-עשר של הכתב הסיני. פירושו "עומד" או "זקוף" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מחמישה קווים.
במילון קאנגשי יש 101 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
ללא כחל ושרק
לְלֹא כְּחָל וְשָׂרָק (גם בְּלֹא כְּחָל וְשָׂרָק ובְּלִי כְּחָל וְסָרָק ) הוא ביטוי עברי שפירושו - הצגת הדברים בצורה גלויה וברורה, ללא ריכוך או ייפוי.
מקור הביטוי הוא בסוגיה התלמודית העוסקת במצוות הכנסת כלה, שבה יש מחלוקת האם כאשר רוקדים לפני הכלה יש לומר בפניה את האמת לגבי המראה שלה:
כלומר: ללא איפור וללא קליעת השיער (מלשון סירוק) או לפי פירוש אחר ללא אודם וללא התייפות - ועדיין יופייה הטבעי ניכר. "כחל" הוא אבקת צבע כהה הנוטה לשחור, איתו היו צובעים סביבות העיניים כדי להבליט את העיניים וליצור רושם שהן גדולות יותר (בימינו – אייליינר). בימי קדם היו מפיקים את הכחל על ידי טחינת גבישים של המינרל גלנה. "שרק", לפי רש"י הוא "צבע המאדים את הפנים", מעין סומק.
עפר שלח
עֹפֶר שֶלַח (נולד ב-9 בפברואר 1960) הוא עיתונאי, פובליציסט ופרשן ספורט ישראלי. בעבר כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת יש עתיד, וכיו"ר מפלגת תנופה. כיהן גם כיושב ראש הועדה לביקורת המדינה וכיו"ר ועדת הקורונה בכנסת העשרים ושלוש.
ביוגרפיה
עפר שלח נולד בקריית ביאליק, בנו של הכלכלן, איש העסקים וההיסטוריון חזי שלח. למד בתיכון עירוני י"ד בתל אביב.
קריירה צבאית (1977–1983)
שלח השתתף במלחמת לבנון הראשונה כמפקד מחלקה במילואים, ובמהלך הקרבות לחם במארב נ"ט של חטיבת צנחני מילואים לשריון הסורי. לימים כתב על הקרב כי.
בשירות מילואים נוסף ב-1983 בלבנון, כאשר כבר היה בתפקיד מ"פ, נפצע קשה ממטען צד ואיבד את עינו. הוא שוחרר בדרגת סרן.
עיתונאי, סופר ופרשן (1983–2012, 2021–הווה)
בשנת 1983 החל את לימודיו לתואר ראשון בכלכלה ובספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב, וסיימם בהצטיינות. בשנים 1986–1988 למד באוניברסיטת ניו יורק וסיים תואר שני בספרות אנגלית וכתיבה.
ב-1989 פרסם את הרומן "גוף שני", המתאר את חוויותיו ורשמיו כחייל בסדיר ובמילואים. שנה מאוחר יותר פרסם לקסיקון לקולנוע, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
החל את דרכו העיתונאית ב-1988 כפרילאנסר בתפקידי כתב וסגן עורך במדור הספורט של "מעריב". מ-1992 החל לפרסם טור במוסף השבת של העיתון. באותה שנה כתב את הספר "מסע בין כוכבים", המסכם את עונת ה-NBA של 1992. בשנת 2000 עבר לכתוב ב"ידיעות אחרונות". בשנת 2007 שב ל"מעריב", ובו הוא כתב טורים בעיקר בנושאי צבא וביטחון. הגיש את התוכנית "נכון לעכשיו" בגלי צה"ל.
במקביל החל להופיע כפרשן בערוץ הספורט, וסיקר בעיקר את ענפי הכדורסל והפוטבול, ושימש ככתב קבוע במגזין "בלייזר". כמו כן הגיש בערוץ הספורט את המגזין השבועי "חמישיות" יחד עם צביקה שרף ושימי ריגר.
במרץ 2006 מונה למגיש קבוע בתוכנית ליל השבת של ערוץ 10, "שישי", לצד רביב דרוקר. את התוכנית הגישו השניים עד תחילת אפריל 2009, עת עברה התוכנית למתכונת חדשה. באוגוסט 2011 הודיע שלח על פרישתו מצוות התוכנית "המקור" מסיבות אישיות. שלח יצר עבור ערוץ 10 את הסרט הדוקומנטרי "אחריי", שבו בחן את השינויים שחלו בחטיבת הצנחנים ובצה"ל בשנים שחלפו מאז שחרורו שלו משירות סדיר ומילואים, זאת באמצעות פלוגת הטירונים במחזור הגיוס של אוגוסט 2011 בגדוד 202 של הצנחנים אל מול פלוגת מחזור נובמבר 1977 בגדוד, שבה שירת הוא עצמו.
ב-2003 פרסם את הספר "המגש והכסף", הדן ביחסו של צה"ל לחברה הישראלית ועל הצורך בהפיכתו לצבא מקצועי. ב-2005 פרסם יחד עם רביב דרוקר את הספר "בומרנג: כישלון המנהיגות באינתיפאדה השנייה". הספר זכה בפרס צ'צ'יק מטעם המכון למחקרי ביטחון לאומי. באפריל 2007 התפרסם הספר שכתב עם העיתונאי יואב לימור - "שבויים בלבנון", המתחקה אחר השתלשלות האירועים סביב מלחמת לבנון השנייה. בעבר הגיש את תוכנית "8 היסטוריה" בכבלים, בערוץ המדע. בשנת 2009, לאחר מבצע עופרת יצוקה, פרסם שלח בתוכנית "שישי" בערוץ 10 עדויות לוחמים אנונימיות המספרים על פשעי מלחמה שהיו שותפים להם בזמן המבצע. בעקבות התוכנית הפרקליטות הצבאית פתחה בחקירת העדויות.
בשנת 2012 יעץ ליאיר לפיד בנוגע למודל גיוס חדשני לצה"ל, דבר שלפיד כלל במצע הבחירות של מפלגתו, "יש עתיד".
שלח כתב עם אביו, חזי, את הספר "המדריך ליוליסס", המפרש את הרומן של ג'יימס ג'ויס. הספר יצא לאור ב-2012, לאחר מותו של האב.