cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וו פאיפו
המלחמה השנייה בין ז׳ילי ופנגטיאן
בשיא כוחו, וו נקרא בשם "מרשל ג'ייד" (אבן יקרה) ונחשב האסטרטג הבולט ביותר של סין באותה תקופה. הייתה צפייה כי וו יהיה מסוגל לנצח במלחמה בין הקליקות השונות, ובכך יביא סוף לשלטון של תקופת המצביאים העצמאיים - שהם היו רשויות שלטון אזוריות עצמאיים למחצה. לוחמיו היו מאומנים, ואולי הטובים ביותר בסין, וכמנהיג פלג ז'ילי הוא נלחם ללא הרף נגד מצביאים סינים צפוניים כמו ג'אנג זואולין. מאות אלפי אנשים נלחמו בקרב הגדול בין צבא פנגטיאן של ג'אנג לבין כוחות ז'ילי של וו. ברגע מרכזי בקרב, אחד מבעלי בריתו העיקריים של וו, פנג יו-שיאנג, נטש את החזית, צעד אל בייג'ינג וביצע הפיכה. ההפיכה הפילה את המשטר הקיים והוא הכריז על ממשלה חדשה ומתקדמת. התפנית הבלתי צפויה הזאת, פגעה באסטרטגיה הצבאית של וו והייתה כתקיעת סכין בגבו. הוא הובס על ידי כוחות של ג'אנג ליד טיינג'ין. אחרי הניצחון של פלג פנגטיאן, דואן קירוי נעשה ראש המדינה והוא הכריז על ממשלה זמנית.
המשלחת הצפונית
וו שמר על בסיס כוחו (ראו מפת הטריטוריות ומהלכי המלחמה) בחוביי ובנאן שבמרכז סין, עד שעמד מול צבא הקוומינטנג במהלך מבצע "המשלחת הצפונית" ב-1927. צבאו הובס שוב על ידי בעלי ברית של הקוומינטנג בצפון-מערב, והוא נאלץ לסגת לג'נגג'ואו שבנאן.
וו, בניגוד לאנשי צבא אחרים בסין, לא החזיק בתפקיד פוליטי. אבל תלה את דיוקנו של ג'ורג' וושינגטון במשרדו. הוא היה לאומני, וסירב להסתתר מפני אויביו - משום שראה בהם גורמים עוינות לסין, ובמקום זאת בחר להתעמת ולהילחם בהם.
שנים מאוחרות
לאחר פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה, וו סירב לשתף פעולה עם היפנים. ב-1939, כשהיפנים הזמינו אותו להיות מנהיג ממשלת הבובות בצפון סין, נשא וו נאום ואמר כי הוא מוכן להפוך שוב למנהיג של צפון סין בשם הסדר החדש באסיה, אם כל חייל יפני שעל אדמת סין יחזור ליפן. בסופו של דבר וו פאיפו, הורעל על ידי היפנים.
הוא היה גיבור לאומי במותו, מעמד שמעולם לא השיג בחייו.
March March
March March (בעברית: מרץ מרץ) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת הבנות האמריקאית דיקסי צ'יקס. השיר יצא לאור ב-25 ביוני 2020, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס, כסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן השמיני שלה, Gaslighter.
השיר הגיע למקום השמיני במצעד השירים הדיגיטליים של קנדה הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי רוס גולן, נטלי מיינס, מרטי מגווייר, ג'ק אנטונוף, איאן קירקפטריק, אמילי סטרייר ודן וילסון והופק על ידי אנטונוף וחברות הלהקה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-1.2 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של דיקסי צ'יקס ב-25 ביוני 2020, ביום צאתו כסינגל. האודיו מציג קטעים שונים שלקוחים מתוך הפגנות ועצומות שקרו במהלך ההיסטוריה. חלק מהסצנות עוסקות בקהילת הלהט"ב ושוויון מגדרי.
נכון ליולי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-2.4 מיליון צפיות.
לוח החבר
לוח החבר, היא סוג של אנציקלופדיה קטנה לילדים, שכתב חיים דב שחר. הלוח יועד לתלמידים ובו מידע רב ממקורות רבים (עבריים ולועזיים כאחד). את המקום המרכזי בלוח תופסת ארץ ישראל אבל הובא בו גם אוצר שלם של דברי תורה, חוכמה, פתגמים, שירי עם וקטעי ספרות.
כללי
החוברת הראשונה של לוח החבר, יצאה לאור בשנת תרפ"ד (1924) למרות המצב הכלכלי הקשה של שחר.
מטרת הלוח
עם הזמן נודע הלוח בין רבים מאנשי החינוך בארץ:
תוספות והרחבות ללוח "החבר"
לוח החבר יצא בשתי מהדורות, אחת בכריכה רגילה והשנייה בכריכת בד. בהמשך וכהרחבה של לוח "החבר" הוציא שחר מספר חוברות נוספות:
מריה גוירי
מריה גוירי (בספרדית: María Goyri : 29 באוגוסט 1873 - 28 בנובמבר 1954) הייתה מבקרת ספרות, חוקרת, מחנכת ותומכת בזכויות נשים. בשנת 1896 היא הפכה לאישה הספרדית הראשונה שזכתה בתואר בפילוסופיה והראשונה שקיבלה את הדוקטורט שלה, ב-1909, באוניברסיטה ספרדית. היא הייתה אשתו של רמון מננדס פידל.
ביוגרפיה
מריה אמליה ויסנטה גוירי נולדה ב-29 באוגוסט 1873 במדריד למשפחה באסקית, היא בילתה את שנותיה הראשונות באלגורטה, כפר על חוף הים במחוז ביסקאיה. היא חזרה למדריד עם אמה עמליה גוירי. בשל בריאותה הרופפת היא חונכה בביתה על ידי אמה, אשר נתנה לה שיעורים, כדי לסייע במאבק בדלקת המפרקים והשחפת שלה. תוך התעלמות ממוסכמות התקופה היא רשמה את מריה לחדר כושר וכשהייתה בת שתים עשרה החלה ללמוד קורסים לעסקים באגודה לחינוך נשים. שם גילתה שהיא נהנית מלימודי הדקדוק ובשנת 1887 היא נרשמה לבית הספר למורים כדי להיות מורה.
ב-1892 היא קיבלה אישור מהמזכיר הכללי להוראה, להירשם רשמית כסטודנטית על מנת להשתתף בשיעורים - בתנאי שנוכחותה לא תסיח את דעתם של התלמידים הגברים. לפני כל שיעור היא לא הורשה להמתין במסדרון ונאלצה להמתין במשרד הסמוך לכיתתה. הפרופסור שלה היה מלווה אותה לשולחן הכתיבה שלה ליד השולחן שלו. בסוף השיעור היא לוותה החוצה באותה דרך.
מריה גוירי השיגה את התואר מורה בבית ספר רגיל (1893), וכן תואר בפילוסופיה (1896), ודוקטור לפילוסופיה (1909).
נישואים
מריה פגשה את רמון מננדס פידל כשהמורה שלה לקח אותה לשמוע את תלמידו לשעבר מרצה בבית הספר לתארים מתקדמים של האוניברסיטה. רמון היה באותה העת פרופסור באוניברסיטה וקיבל את הקתדרה בפילולוגיה. כשגילתה שהם חולקים את אותם תחומי עניין היא הפכה לתלמידה שלו ולאחר מכן לעוזרת שלו. הם נישאו בשנת 1900 ולירח הדבש שלהם הם נסעו למקומות המוזכרים בפואמה אל סיד (Poema de mí Cid), שיר האפוס הספרדי העתיק ביותר שהשתמר.
נולדו להם שלושה ילדים: רמון, שמת בילדותו, חימנה וגונזלו.
מריה ורמון הקדישו את חייהם למחקר בכל מה שקשור לפילולוגיה ולשימור ההיסטוריה והבלדות הספרדיות הקדומות. היא גם שיתפה פעולה עם ארגון ״ההגנה על עברייני נוער״, שנוסד ב-1916 כדי לסייע למניעת כליאת בני נוער מתחת לגיל 16.
היא לימדה במכללה לחינוך שפה וספרות. ב-23 באוקטובר 1933 היא נבחרה לחברת ההנהלה של ״המועצה ללימודים מתקדמים״. היא לימדה במכון לחינוך חופשי עד פרוץ מלחמת האזרחים בספרד בשילוב פעילות גופנית יחד עם לימודים עיוניים.
מלחמת האזרחים הספרדית
מריה ורמון היו בביתם הכפרי בסן רפאל, עיירה השוכנת על הכביש המקשר בין מדריד לארמון המלכותי של לה גרניה דה סן אילדפונסו, כאשר פרצה מלחמת האזרחים והפתיעה אותם לחלוטין. הם היו עם בתם חימנה, בעלה, מיגל קטלאן סנודו ובנם דייגו קטלאן באזור שנשלט על ידי צבא שהתקומם נגד הרפובליקה הספרדית השנייה. לאחר הפצצת מטוסים הם נאלצו לברוח לאל אספינאר ומאוחר יותר לסגוביה. המלחמה הייתה אסון עבור גוירי. הם היו בצד של פרנקו אבל היא עדיין הגנה על דעותיה הליברליות כולל שוויון זכויות לנשים בכל התחומים, במיוחד בחינוך.
בארכיון הכללי של מלחמת האזרחים בספרד נמצא תיעוד של המגלה שבני משפחתה וחוג החברים שלהם ביו במעקב, ונבדקה התכתובת שלהם. הדו"ח שנשלח לבורגוס, בסיס הממשלה הלאומנית, אמר כי "רמון מננדס פידל, מנהל האקדמיה הספרדית המלכותית, היה חלש אופי ונשלט לחלוטין על ידי אשתו, מריה גוירי, אישה בעלת כישרון רב ואנרגיה יוצאת דופן. שהסיטה את בעלה וילדיה. היא מאוד משכנעת ואחד האנשים המסוכנים בספרד. ללא ספק אחד השורשים היותר חזקים של המהפכה".
לאחר המלחמה נסגר המכון לחינוך חופשי וכל בתי הספר בחסות המועצה ללימודים מתקדמים ונאסר על המורים לקדם שוויון נשים בחינוך ובמטרות ליברליות אחרות.
בנוסף להוראה, הקדישה מריה את שנותיה המאוחרות למחקר, איסוף גרסאות שונות של בלדות עתיקות.
היא מתה ב-28 בנובמבר 1954 במדריד.
אחייניתה הייתה הסופרת והאקטיביסטית מריה תרזה לאון ונכדה הוא הפילולוג הספרדי דייגו קטלאן שעמד בראש "קרן רמון מננדס פידל".
על שמה נקראו רחובות באליקנטה, קורדובה, גרנדה וגוודלחרה.
יוב כהן
קורות חיים
כהן נולד בעיר הארלם שבהולנד למשפחה יהודית ליברלית ולהורים ניצולי שואה. סבו וסבתו נרצחו בברגן-בלזן. אחיו הוא הנדריק פלוריס כהן, פרופסור להיסטוריה של המדע. הוא הוסמך כעורך דין ב-1971, ושימש כפרופסור באוניברסיטת ליידן עד 1981, אז קיבל תואר דוקטור. הוא המשיך להרצות וב-1991 מונה כרקטור אוניברסיטת מאסטריכט.
ב-1993 מונה לסגן שר החינוך לקדנציה בת שנה, ולאחריה שב לתפקידו האקדמי, אך נותר חבר בסנאט ההולנדי. ב-1998, בעת שהיה בשנת שבתון, מונה לתפקיד שר המשפטים בממשלתו של וים קוק. ב-2001 החל לכהן בתפקיד ראש עיריית אמסטרדם, ובתפקיד זה חיתן זוגות חד-מיניים. ב-2007 החל קדנציה שנייה בתפקיד, אך במרץ 2010 התפטר מתפקידו והתמנה ליושב-ראש מפלגת העבודה ההולנדית ומועמדה לתפקיד ראש הממשלה בבחירות שנערכו ב-9 ביוני 2010, בהן הפסידה מפלגתו.
ב-20 בפברואר 2012 התפטר מתפקיד יושב-ראש המפלגה.
כהן אלמן ואב לשניים.
הרעב בהולנד בחורף 1944–1945
הרעב בהולנד בחורף 1944-1945, הידוע גם כ-Hongerwinter (חורף הרעב) בהולנדית, היה מצב של רעב המוני, שהשתרר בשלהי מלחמת העולם השנייה בהולנד הכבושה בידי גרמניה הנאצית, ובמיוחד בחבליה המערביים המיושבים בצפיפות. מספר גורמים, ובראשם פעולת עונשין גרמנית של הגבלת התנועה במדינה, חוללו את מצב תת-התזונה. אוכלוסייה של כ-4.5 מיליון נפש נקלעה לרעב ושרדה בסיועם של בתי תמחוי. מחסור בדלק לחשמל ולהסקה החמיר את המצוקה. מספר המתים כתוצאה ישירה של הרעב היה כ-18 אלף איש.
הגורמים לרעב
בסתיו 1944 שחררו צבאות בעלות הברית את חלקה הדרומי ביותר של הולנד, אך ניסיונם לשחרר את המדינה כולה במסגרת מבצע מרקט גארדן בספטמבר 1944 נכשל. רשת הרכבות של הולנד נענתה באותו חודש לקריאת הממשלה הגולה של הולנד ופתחה בשביתה במטרה לסייע לכוחות בעלות הברית. ממשל הכיבוש הגרמני בהולנד נקט על כך בפעולת תגמול של עצירת כל משלוחי המזון מן האזורים הכפריים של המדינה לחלקה המערבי. סגר זה הוסר באופן חלקי בראשית נובמבר 1944, כאשר הותרה אספקה חלקית של מזון באמצעות נתיבי המים של המדינה, אך באותה עת כבר השתרר בהולנד חורף מוקדם מהרגיל, ותעלות המים קפאו ונעשו בלתי עבירות לאסדות מטען.
הרעב ההמוני היה יוצא דופן בכך שהתחולל במדינה מודרנית ומפותחת. מספר גורמים נוספים הצטברו לסגר הגרמני ותוצאותיו לכדי יצירת מצב זה: החורף היה קשה במיוחד; הצבא הגרמני הנסוג הרס גשרים ומזחים כדי לעכב את התקדמות כוחות בעלות הברית, ובכך פגע בתחבורה במדינה; הקרבות שהתחוללו בשטחים נרחבים בהולנד עקרו אזרחים רבים מבתיהם, גרמו הרס רב ובכלל זה הרס לשטחי החקלאות והקשו עוד יותר על הובלת המזון והדלק במדינה. בין השאר נקטעה אספקת הפחם מחבל לימבורג שבדרום הולנד אל מחוזותיה המערביים.
ביטויי הרעב
מלאי המזון בערים שבמערב המדינה אזל במהירות. מנת המזון הקצובה לנפש בערים כמו אמסטרדם ירדה לפחות מ-1,000 קלוריות ליום בסוף חודש נובמבר 1944 ל-580 קלוריות בסוף פברואר 1945. אספקת החמאה במסגרת מנות הקיצוב נעלמה באוקטובר 1944. אספקת השומנים מן הצומח הצטמצמה לשיעור זעיר של 1.3 ליטרים לנפש בתקופה של 7 חדשים. 100 גרם גבינה הוקצבו לנפש כל שבועיים. תלושי הקיצוב לקבלת בשר נעשו חסרי ערך. מנות הלחם ירדו מ-2,200 גרם לשבוע עד ל-1,000 גרם לשבוע באוקטובר 1944, ובאפריל 1945 – ל-400 גרם לשבוע. מנה זו יחד עם קילוגרם אחד של תפוחי אדמה היוותה אז את קצובת המזון לנפש לשבוע שלם. המזון אזל גם בשוק השחור. תושבים היו זכאים לקבל בבתי תמחוי כנגד הצגת תלושי מזון מרק מקליפות תפוחי אדמה, ותורים ארוכים נאספו בפתחיהם בתנאי הקור של החורף.
תושבים יצאו לחפש אחר מזון ורכבו על אופניים או צעדו לעיתים עשרות קילומטרים כדי להגיע לחוות ולסחור שם בחפצי ערך תמורת מזון, ולעיתים ניצלו חקלאים לרעה את מצוקתם על ידי הפקעת מחירים. אכילת סלק סוכר ופקעות צבעונים נעשתה שגרתית. ריהוט ובתים נטושים (למשל בתים שהתגוררו בהם יהודים, אשר שולחו למחנות ההשמדה) פורקו כדי שישמשו כחומר דלק לחימום.
תת-תזונה נחשבה כגורם המוות העיקרי ב-18,000 מקרי מוות שאירעו מספטמבר 1944 ועד לראשית 1945. במקרי פטירה רבים נוספים הייתה תת-התזונה גורם תורם למוות.
מצב הרעב הסתיים עם שחרור כל שטחה של הולנד מן הכיבוש הגרמני במאי 1945. קצת לפני כן הסכים הממשל הגרמני להצנחת מזון על ידי מטוסי בעלות הברית לשטחים הכבושים על ידו, בשני מבצעים שיצאו לפועל בסוף חודש אפריל ובראשית חודש מאי. מיד לאחריהם הובל מזון לשטח הכיבוש הגרמני בהולנד גם על ידי משאיות של בעלות הברית.
תוצאות ארוכות טווח של הרעב
התיעוד המפורט שנותר בעקבות הרעב בהולנד איפשר למדענים לערוך מחקרים אודות השפעתה של תת-תזונה על בריאות האדם. כך, מחקר אקדמי הולנדי-בריטי משותף אודות בריאותם של ילדים שנולדו בהולנד סמוך לפני פרוץ הרעב, במהלכו או אחריו העלה כי ילדים שנולדו לנשים שנחשפו לרעב במהלך הריונן היו בעלי סיכון גבוה יותר ללקות במשך חייהם בשורה של מחלות ובהן סוכרת, השמנת יתר ומחלות של הלב וכלי הדם. כמו כן נמצא שאפשר שהחשיפה לרעב של נשים במהלך ההריון גרמה אצל ילדיהן לשינויים אפיגנטיים, שהועברו בתורשה לצאצאיהם. מחקר אחר העלה שאצל ילדים שאמהותיהם נחשפו לרעב במהלך השליש השני של הריונן הייתה שכיחות גבוהה יותר של סכיזופרניה ושל מומים נוירולוגיים.
יוסף דחוח-הלוי
תולדות חייו
נולד בכפר ג'בל עַמְר, שבתימן, מצפון-מערב לצנעא, ב-1930, לתרנג'ה בת הרב יוסף דחוח-הלוי (בן לענף אחר של משפחת דחוח-הלוי, שמקום מושבו היה בצנעא), ולרב סאלם (שלום) בן עואץ' (עובדיה) דחוח-הלוי, רב האזור ונציג הקהילה בפני השלטונות. את תפקידו ירש הרב סאלם מאביו, ששימש גם הוא בתפקיד. בשנת 1935 יצאו מג'בל עמר משפחות אחדות בהנהגת הרב סאלם דחוח-הלוי בדרכן לארץ ישראל, אך בשל קשיים שונים נאלצו בני המשפחה לשוב. האב נפטר בחנוכה תש"ד (1943), והוא בן חמישים וחמש, לאחר שנאסר לתקופה ארוכה על חלקו בהצלת יתומים. בשנים אלו רכש דחוח-הלוי השכלה תורנית רבה. ביזמתו יצאה המשפחה בשנית לארץ ישראל בשנת 1944. בשנת 1945 הגיעו לעדן ויוסף דחוח-הלוי למד ועבד. בשנת 1946 נקלטו במחנה גאולה, שם שהו שלוש שנים. במחנה יוסף דחוח-הלוי למד מפי המורים: עובדיה טוביה, שמעון אביזמר ובנימין רצהבי, ושימש כמורה לילדי העולים. עלה לישראל במרץ 1949 והוסמך להוראה. בישראל שימש כמורה לתנ"ך ולספרות בראש העין ובתל אביב.
בשנות ה-50 עמד בקשר עם אנשי קהילת ג'בל עמר שנשארו בתימן, וסייע בהגעת בני הקהילה לישראל בשנת 1962. יוסף ואחיו משה עמדו בקשר עם בני הקהילה בתימן, ועודדו אותם להתארגן ליציאה. במקביל יצרו קשרים עם אנשי הסוכנות, ולבסוף עלתה הקהילה בשנת 1962.
דחוח-הלוי היה ממייסדי כתב העת "דעת" בשנת 1963. עורכו של כתב-העת היה חיים שר-אבי (שרעבי), עיתונאי מוכר, פעיל במפא"י, ואחיו של ישראל ישעיהו. מטרת העיתון היה לעודד את ההתקדמות החברתית והתרבותית של יוצאי תימן בישראל. יוסף דחוח-הלוי כתב בגיליון הראשון (מ-14 במרץ 1963) כי:
לאחר כשנה פרשו ממנו רוב חברי המערכת מסיבות פוליטיות והקימו, בקבוצה שהתגבשה באוניברסיטה העברית, כתב עת חדש בשם "אפיקים". יוסף דחוח-הלוי לצד טוביה סולמי היה חבר מערכת העיתון מתחילה ועורכו משנת 1976, ובמקביל כיהן כיו"ר העמותה "אפיקים - לתחיה רוחנית וחברתית". בשנים האחרונות פרש ממעורבות פעילה.
דחוח-הלוי פועל להשרשת ההגייה העברית התקנית, למען קידום חברה שוויונית בישראל ולשילוב מורשת יהדות תימן והמזרח. מעל דפי העיתון פורסמו פרשיות כואבות בנוגע להשתלבותם של יהודי תימן בישראל, כמו פרשת ילדי תימן, עקירת בני מושב תוחלת, אפליה בחינוך ועוד.
לאחר העלאת שכר הלימוד בתיכון פרסם דחוח-הלוי מאמר שכותרתו "היזהרו בבני עניים", בו הוא מזהיר ממשמעויות העלאה זו על בני עדות המזרח ועל החברה הישראלית:
לצד זה מתפרסמים ב"אפיקים" מחקרים על יהודי תימן וכן יצירות ספרותיות שונות.
עמותת "אפיקים" בראשותו מקיימת מפגשים חברתיים, כנסים ושבתות עיון. לבד מעריכת כתב העת "אפיקים" הפיק יוסף דחוח-הלוי למעלה מששים ספרים בהוצאת "אפיקים" ואף ערך ספרים שונים.
בשנת 1986 היה בין קבוצת פעילי חינוך שהקימה את עמותת הל"ה..
נפטר ב-14 במאי 2020.
חיים אישיים
נישא לבתיה בת סעדיה חריר, ולאחר שנתאלמן ממנה כשהיא בת 37 (בכ"ו בחשוון ה'תשל"ו) נישא בשנת תשל"ו ליונה (תשרי תרצ"ט, 1938 - ג' באלול תשס"א, 2002) בת מזל ויוסף שמור, סופר ופעיל ציבורי, שהייתה מורה.
סולומון יאק
סולומון "סולי" יאק (באנגלית: Solomon "Solly" Yach; 12 בספטמבר 1927 - 30 במאי 1993), היה שחיין ושחקן כדורמים יהודי-דרום אפריקאי, אלוף המכביה השלישית (1950) במשחה ל-100 מטר חופשי. ייצג את דרום אפריקה באולימפיאדה כשחקן כדורמים (הלסינקי 1952).
1950
בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1950 זכה יאק ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:04.4 דקות, לפני השחיין האולמפי אייזק מנסור מהודו (1:04.5 דקות) ופרידנטל מאוסטריה (1:04.8 דקות). מדליות ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:15.9 דקות, אחרי א. שלנברג מארגנטינה (5:07.4 דקות) וקסטן מקנדה (5:15.8 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 22:05.6 דקות, אחרי א. שלנברג שקבע שיא מכביה חדש של 21:14.6 דקות וקסטן (21:33.2 דקות).
1952
באולימפיאדת הלסינקי (1952) השתתף בטורניר הכדורמים ונבחרת דרום אפריקה סיימה במקום תשיעי מתוך 21 נבחרות. הוא שיחק בשני משחקים, בשלב המוקדמות, במשחק הראשון נבחרתו הפסידה לבלגיה (6-5) ובשלב הבתים, במשחק הראשון נבחרתו הפסידה לספרד (3-1).
1953
ב שנערכה בשנת 1953 זכה במדליית זהב בטורניר הכדורמים עם נבחרת דרום אפריקה.
נפטר ב-30 במאי 1993 בגיל 65 בקייפטאון.
הצבת ארון
הצבת ארון (באנגלית: Lying in State וגם Lying in Repose ו-Lying in Honour) היא מנהג טקסי במדינות רבות, שבמסגרתו מוצב ארונו של אדם שמת באתר נבחר לפני הלווייתו של אדם זה, וזאת כמחווה של כבוד כלפי הנפטר. המונח מתייחס בדרך כלל להצבת ארונותיהם של אישים ידועים, הנעשית באתר ציבורי בעל זיקה אל אותו אדם.
מנהג נוסף הכרוך בהצבת ארון, אם כי איננו נוהג בכל המקרים שלו, הוא מעבר על פני הארון במקום בו הוצב, על ידי אבלים ואנשים המבקשים לחלוק כבוד למת.
המנהג
מנהג הצבת הארון נוהג במדינות רבות ולובש בהן צורות שונות. המשותף להצבת ארון בכל המדינות הוא:
בחלק מן המדינות קיים פרוטוקול טקסי, כתוב או מוסכם, הקובע את פרטי הצבת הארון והטקס סביבו על פי מעמדו של המת והתפקידים שמילא בחייו. ראשי מדינה בעבר או בהווה זוכים בדרך כלל בהצבת ארון, כמו גם אישים חשובים כראשי ממשלה. למדינות רבות יש אתרים ציבוריים קבועים המשמשים להצבת ארון - בדרך כלל בתחומי המוסדות הציבוריים הגבוהים של המדינה.
כאשר מורשה קהל לעבור על פני ארון, הוא עשוי להיות קהל מצומצם - בני משפחה וחברים - או רחב יותר, עד כדי מתן אפשרות לקהל הרחב לעבור על פניו.
So Am I
So Am I (בעברית: גם אני) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית אווה מקס. השיר יצא לאור ב-7 במרץ 2019, כסינגל שני מתוך האלבום Heaven & Hell, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
כמו כן, הגיע השיר אל המקום ה-13 במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אווה מקס, הנרי וולטר, מריה סמית', ויקטור ת'ל, בנג'מין דרבקוט, גיגי גרומבקר ורולו ספרקלי והופק על ידי הנרי וולטר גם כן. השיר יצא בפורמט של הורדה דיגיטלית, ואף הועלה לספוטיפיי. בנוסף לכך, סקרו בילבורד את השיר.
וידאו קליפ
הוידאו קליפ של השיר, העלתה מקס לערוץ היוטיוב שלה את האודיו המלא של השיר. כמו כן, הקליפ עצמו מראה את מקס שרה בבית ספר.
דארין ברוקס
דארין לי ברוקס (באנגלית: Darin Lee Brooks; נולד ב-27 במאי 1984) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות תפקידיו באופרות הסבון "ימי חיינו", "בלו מאונטיין סטייט", ו"היפים והאמיצים".
ראשית חייו
ברוקס נולד וגדל בהונולולו, הוואי. המשפחה עברה לפריסקו, טקסס בשנת כאשר היה בן שש, שם סיים את לימודיו בבית הספר התיכון פריסקו בשנת 2002. הוא ממוצא פולני.
קריירה
ברוקס החל את קריירת המשחק שלו בזמן לימודיו בבית הספר התיכון. שם הוא שיחק את הנסיך בהפקת המחזה "אל תוך היער"". מאוחר יותר הוא נרשם לשיעורי משחק, והחל לדגמן ועבד כניצב בסרטים.
כשברוקס עבר ללוס אנג'לס כד להתמקד במשחק, הוא התקשר מיד לקאתי הנדרסון סוכנת ליהוק שגילתה אותו. הוא עבר שיעורי משחק באולפני איוונה צ'בוק, וקיבל סוכן. שנתיים לאחר המעבר, הוא גילם את מקס בריידי באופרת הסבון "ימי חיינו". על תפקיד זה זכה בפרס אמי. מאוחר יותר שיחק בתפקיד אלכס מורן בסדרת הטלוויזיה "בלו מאונטיין סטייט". בשנת 2010 שיחק ברוקס בתפקיד בלייק אוונס בסדרת הרשת "Miss Behave". ביוני 2013 החל ברוקס לגלם את וויאט ספנסר באופרת הסבון "היפים והאמיצים".
חיים אישיים
בשנת 2010 החל לצאת עם השחקנית הקנדית קלי קרוגר. בפברואר 2014 הם החלו להתנדב בארגון בשם "Aid Still Required". ב-21 במרץ 2016 הוא וקרוגר התחתנו. באפריל 2019 פורסם שהוא וקרוגר מצפים לילדם הראשון. בתם, אוורלי ג'ולי ברוקס נולדה ב־22 בספטמבר 2019. באוגוסט 2021, פורסם כי ברוקס וקרוגר מצפים לילדם השני.
מלחמת אנגלו-מייסור השנייה
מלחמת אנגלו-מייסור השנייה התחוללה בהודו בין 1780 ל-1784 בין חברת הודו המזרחית הבריטית וממלכת מייסור שחתמה בריתות עם ממלכת צרפת והרפובליקה ההולנדית. המלחמה הסתיימה ללא הכרעה ברורה לאחר שכל אחד מהצדדים ניצח במספר קרבות והפסיד בקרבות אחרים. בסופה של המלחמה נחתם חוזה מנגלור שסיים את המלחמה וכלל החלטה להחזיר את המצב לקדמותו.
רקע
בתהליך החדירה להודו נאלצו הבריטים להתמודד עם מלכים וסולטאנים ששלטו על ממלכות בהודו והתנגדו להתפשטות הבריטים לכן ראשי חברת הודו המזרחית הבריטית נאלצו להשיג את יעדיהם בשלוב מאמצים דיפלומטיים וצבאיים. אחת מהממלכות שהתנגדו לבריטים הייתה ממלכת מייסור בדרום הודו. ב-1767 החלה מלחמת אנגלו-מייסור הראשונה שנמשכה עד 1769 ובמהלכה נלחם צבאה של חברת הודו המזרחית הבריטית בממלכת מייסור בסיוע חלקי של ממלכות אחרות בדרום הודו כמו הניזאם של היידראבאד, האימפריה המראטהית וסולטנות קרנאטקה. המלחמה הסתיימה בחתימה על חוזה מדראס אך ללא הכרעה חד משמעי. חוזה זה כלל הסכם הגנה הדדי בין הבריטים למייסור אך הבריטים לא קיימו את ההסכם כשממלכת מייסור יצאה למערכה לאחר החתימה.
במקביל למאמצים הבריטים לחדור להודו ניסו גם ממלכת צרפת והרפובליקה ההולנדית לתפוס אחיזה בתת-היבשת ולשם כך חתמו הסכם עם ממלכת מייסור והפכה בכך ליריבות של בריטניה וזאת במקביל לאיבה בין צרפת ובריטניה שהתפתחה במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
העילה למלחמה
מספר אירועים שהתחוללו לפני 1780 היוו את הטריגר לפרוץ מלחמת אנגלו-מייסור השנייה:
המצור על ארקוט
ביולי 1780, לאחר שגייס כ-80,000 חיילים, יצא חיידר עלי למלחמה. כצעד ראשון פלש למחוז קרנטיק שבמזרח הודו והטיל מצור על העיר ארקוט  שהוחזקה על ידי הבריטים בפיקודו של קולונל הקטור מונרו. הבריטים מיהרו לשלוח יחידה של כ-5,000 חיילים בפיקודו של קולונל ויליאם ביילי, שיצא מהעיר גונטור , לסייע לכוחותיהם בעיר. עלי הפריש חלק מכוחותיו, בפיקודו של בנו טיפו סולטאן, כדי לקדם את הכוחות הבריטים. הכוחות נפגשו ב-10 בספטמבר לקרב באמצע הדרך לייד פולי. הכוחות הבריטים נערכו במערך הגנתי צפוף אולם המייסורים ירו בתותחים על הכוחות הבריטים וגרמו לאבידות כבדות ובהמשך השתמשו בסוסים כדי לפרוץ את קווי ההגנה של הבריטים ולהביס אותם. בקרב זה נהרגו 336 חיילים בריטים ו-250 נשבו (וביניהם מפקד הכוח ביילי) ושאר הכוח הבריטי נסוג למדראס. עלי החליט לא לנצל את ההצלחה ולרדוף אחרי הכוחות הבריטים הנסוגים אלא לחזור ולתקוף את ארקוט וכבש אותה ב-3 בנובמבר.
קרבות איירה קוט
החלטתם של המייסורים לחזור לארקוט איפשרה לבריטים לסגת דרומה, לחזק את כוחותיה ולמנות את לוטננט גנרל איירה קוט למפקד הכוח. לאחר שאסף כ-8,000 לוחמים חזר קוט למערכה נגד מייסור והביס אותם בסדרה של קרבות:
הקרב מול ההולנדים
בשלהי 1781 הורה מושל מדראס, הלורד ג'ורג' מקרטני, לפעול בהודו וסביבתה כנגד מאחזים של הרפובליקה ההולנדית שהייתה בת בריתה של ממלכת מייסור. כוחות בריטים, בהיקף של כ-4,000 לוחמים, תקפו את עיר הנמל נאגאפאטינאם, שהייתה העיר המרכזית של המושבה ההולנדית ונשמרה על ידי כ-6,000 חיילי צבא הולנד וכ-2,000 חיילי מייסור. ב-12 בנובמבר 1781, לאחר מצור של שלושה שבועות, נכנעה העיר. הכניעה הושגה, בין השאר, בזכות כוחו של הצי של חברת הודו המזרחית הבריטית שצר על הנמל והשתמש בתותחיו לירות עם הנצורים. לאחר הכניעה המשיכה בריטניה לפעול לכיבוש השטחים שהחזיקו ההולנדים.
ניצחונותיו של טיפו סולטאן
בתחילת 1782 זכה טיפו סולטאן במספר ניצחונות על הצבא הבריטי. בין נשאר ניצח סולטאן כוח צבאי בריטי, בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון בריית'וויט, שהגן על העיר אנגודי שלייד ת'אנג'אובר. בקרב זה התמודדו כ-1,800 חיילי בריטניה מול כ-1,800 מחיילי מייסור והקרב הסתיים בניצחון מוחץ של מייסור ובשביית כל חיילי הכוח הבריטי.
המערכה בחוף המערבי
בקיץ 1782, בזמן שחלק גדול מהכוחות של מייסור היו עסוקים במזרח הודו, שלחו מנהלי חברת הודו המזרחית הבריטית תגבורות לצבאם. יחידות אלו נחתו בחוף מלבר במערב הודו וחיידר עלי מיהר לשלוח את בנו טיפו סולטאן, בראש כח מייסורי, כדי לבלום פלישה זו. המיסורים אכן הצליחו לבלום את הבריטים אך בדצמבר אותה שנה נפטר מנהיג מייסור, חיידר עלי, מסרטן ובנו נסוג מהזירה המערבית והתיר את המצור על הכוחות הבריטים.
הבריטים ניצלו נסיגה ויחד עם תגבורת צבאית נוספת, בפיקודו של גנרל ריצ'רד מת'יוס החלו להתקדם מזרחה במטרה לכבוש את העיר בדנור  (כ-100 ק"מ מחוף הים). העיר נכנעה לבריטים אולם מהלך זה הביא למתיחת קווי האספקה של הבריטים ולמחסור בחילי רגלים ואספקה. בתחילת אפריל חזר טיפו סולטאן לזירה בראש כוח של כ-100,000 חיילים והטיל מצור על בדנור  שהתגוננה על ידי כ-1,600 חיילים בריטים. הבריטים התבצרו במבצר של העיר אך סבלו ממחסור באנשים וציוד וכן מהכנה לקויה של המבצר ולכן החלו ב-24 באפריל במשא ומתן עם המייסורים.
המצור הסתיים ב-28 באפריל 1783 בכניעת הבריטים ובהסכמה שהבריטים ישאירו מאחור את כל רכושם ובתמורה יורשה להם לסגת בביטחה לבומביי. כשהתברר לטיפו סולטאן שמת'יוס והקצינים הבכירים לקחו איתם את האוצרות שהיו בעיר הוא ראה בכך אי עמידה בהסכם ויצא לפעולות נקם. את מת'יוס ו-19 מקציניו הוציא להורג בהרעלה, מהפצועים שנמצאו בעיר רבים מתו מחוסר טיפול רפואי, רבים מהחיילים הפשוטים נתפסו במהלך נסיגתם מהעיר ונכלאו ו-34 מקציני היחידות שנתפסו הוכרחו לצעוד לבית כלא כ-130 ק"מ מזרחה. בפני קצינים אלו הועמדה הברירה לערוק לצבא מייסור או למות ולאחר שכולם סירבו לערוק הוציאו המייסורים חלק מהם להורג ולטענת הניצולים המייסורים היו מוציאים את כולם להורג לולא נחתם הסכם השלום.
במרץ 1783, במקביל למערכה בבדנור, כבשו הבריטים את העיר מנגלור. טיפו סולטאן שלח חלק מצבאו למנגלור וב-20 במאי 1783 הטיל כוח זה מצור על העיר. בעיר התבצרו כ-2,700 חיילים בריטים והמצור נמשך עד 30 בינואר 1784 אז נכנעו הבריטים לאחר שרק כ-850 חיילים שרדו.
קרב קודלור
המייסורים והצרפתים ניסו לעצור את הבריטים מחוץ לחומות העיר אולם נאלצו לסגת לעיר. הבריטים תכננו להסתייע בצי של חברת הודו המזרחית הבריטית אולם האוניות הבריטיות נתקלו בצי צרפתי בפיקודו של פייר אנדרה דה סופרן ולאחר קרב  נאלצו הבריטים לסגת למדראס לאחר שכל צד סבל מכ-500 נפגעים. הצי הצרפתי ניצל נסיגה זו והנחית כ-2,400 חיילי צי לסיוע לנצורים בעיר. המצור הוסר ב-25 ביולי 1783 לאחר שהחלו שיחות שלום בין בריטניה וצרפת.
הסכם מנגלור
בתחילת 1784 הורתה הנהלת חברת הודו המזרחית הבריטית לצבאה לחתור להסכם הפסקת אש עם ממלכת מייסור. הסכם זה נחתם ב-11 במרץ 1784 במנגלור וסיים את המלחמה. בהסכם הוחלט על מודל סטטוס קוו אנטה בלום דהיינו החזרת המצב לקדמותו כפי שהיה לפני פרוץ המלחמה.
כתוצאה מההסכם נחלשה אחיזתה של בריטניה וחברת הודו המזרחית הבריטית בדרום הודו. כמו כן העביר ראש ממשלת בריטניה ויליאם פיט הבן בפרלמנט את "חוק הודו" שהעביר את השליטה במהלכים הפוליטיים של חברת הודו המזרחית הבריטית לידי הממשלה ובכך החליש את החברה.
נטקינג
נטקינג היה פורטל אינטרנט ישראלי שהוקם בשנת 1995 ופעל עד שנת 2001. היה מאתרי האינטרנט המסחריים הראשונים בישראל.
היסטוריה
האתר הוקם כמה שעות לאחר רצח רבין ב-1995 על ידי משרד הפרסום טמיר-כהן, כעמוד זיכרון שכלל אפשרות להדלקת נר זיכרון וירטואלי. ב-1998 האתר נהפך לפורטל תוכן. במשך שנות פעילותו הראשונות נחשב כמתחרה העיקרי לשני הפורטלים הנוספים שפעלו בעברית, אתר וואלה!, שהוקם חודש אחריו ואתר IOL. האתר כלל מבזקי חדשות, אינדקס אתרים, פורומים, צ'אטים, חדשות ספורט, מדור בישול ומשחקים.
בספטמבר 1999, בשיאה של בועת הדוט-קום, רכשה חברת השקעות דיסקונט 30% ממניות הפורטל ורשת מדיה 25% לפי שווי של 6.5 מיליון דולר. כמו כן הכריזה על הקמת פורטל לילדים בשיתוף חברת נגה תקשורת ו"סבן אינטרנשיונל" של חיים סבן.
מנכ"ל החברה היה יונתן בן-ארצי. בשנת 1999 יזם יריב בן יהודה, איש גלי צה"ל בעבר, שהיה סמנכ"ל התוכן באתר, את הקמת רדיו נטקינג. מנהלת הרדיו, שדרנית גלגלצ בעברה, הייתה לימור דהאן, ובפברואר 2000 השירות הושק. הייתה זו פעם ראשונה שפעל בארץ שירות רדיו מקוון. הרדיו כלל שישה ערוצים ואחר כך שמונה, וגם הופקו בו תוכניות שונות והוא זכה להצלחה גדולה. ביוני 2000 החלה לשדר על גבי האינטרנט את תוכנית המציאות ANY1HOME, אשר הייתה דומה במעט בפורמט שלה לתוכנית האח הגדול, עם טוויסט קטן שבו אפשרה למשתתפים שלה ליצור קשר עם העולם החיצון דרך צ'אט אינטרנטי. בינואר 2001 נמכר האתר לחברת סלקום, כעבור חודש נסוגה סלקום מרכישתה, ואתר נטקינג נסגר.
מיינקראפט דאנג'נס
מבוכי מיינקראפט (באנגלית: Minecraft Dungeons) הוא משחק בז'אנר ה-Dungeon crawler, ממבט שלישי שפותח על ידי חברת מוג'אנג ויצא לאור על ידי חברת Xbox Game Studios. המשחק, אשר מיועד לפלטפורמות Windows, Xbox One, פלייסטיישן 4 ונינטנדו סוויץ', יצא לשווקים ב-26 במאי 2020.
משחקיות
זה הוא משחק עולם פתוח שמבוסס על משחק הווידאו הפופולרי של mojang: מיינקראפט. בדומה למשחקים אחרים בז'אנר ה-Dungeon crawler גם משחק זה הוא סוג של משחק תפקידים בו הגיבורים מנווטים בסביבת מבוך, נלחמים במפלצות שונות, נמנעים ממלכודות, צריכים לפתור חידות, ולבזוז אוצרות שונים לאורך הדרך.
פיתוח
המשחק פותח על ידי חברת מוג'אנג באמצעות המנוע הגרפי Unreal Engine 4 עבור הפלטפורמות Xbox One, Windows, פלייסטיישן 4 ונינטנדו סוויץ' המהדורות שיעבדו בקונסלה מפותחות על ידי חברת Double Eleven.
הפצה
מועד היציאה של המשחק לשווקים היה ה-26 במאי 2020. גרסת הבטא של המשחק הייתה במקור זמינה לקבוצת משתמשים מצומצמת בין 25 במרץ ל-24 באפריל 2020. כשהמשחק יצא לשווקים, הוא היה זמין ב"מהדורה רגילה" או ב"מהדורת הגיבורים", שכוללת חבילות תוכן ופריטים נוספים שזמינים להורדה.
יחסי החוץ של שווייץ
יחסי החוץ של שווייץ הם יחסי-החוץ הדו-צדדיים שמקיימת הקונפדרציה השווייצרית עם המדינות השונות ברחבי העולם, יחסי החוץ של שווייץ הם תחום האחריות העיקר של המחלקה הפדרלית לענייני חוץ של שווייץ (FDFA) אך חלקם נתונים לאחריות מחלקות אחרות באספה הפדרלית של שווייץ.
בעלי דרכון שווייצרי יכולים לבקר ב-186 מדינות ללא אשרת כניסה.
היסטוריה
סעיף 54 בחוקה השווייצרית משנת 1999 קובע כי השמירה על עצמאותה ורווחתה של שווייץ היא מטרת-העל העיקרית ביחסי החוץ של שווייץ, מתחת למטרה זו מסמנת החוקה יעדים נוספים שמנחים את מדיניות החוץ של שווייץ:
יעדים אלו שקבעה החוקה מעידים על המחויבות השווייצרית לקיים פעילויות חברתיות, כלכליות, והומניטריות התורמות לשגשוג ולשלום העולמי, דבר זה בא לידי ביטוי בפעילות הדיפלומטית השווייצרית, בסיוע למדינות מתפתחות ונחשלות, ותמיכה בהרחבת החוק הבינלאומי ובמיוחד במשפט ההומניטרי.
שווייץ היא המדינה השנייה בעולם (אחרי שוודיה) שנקטה במדיניות נייטרלית; משכך, באופן מסורתי נמנעת שווייץ מכריתת בריתות הכרוכות בפעולה צבאית, פוליטית או כלכלית-ישירה, העלולה להפר את הנייטרליות בה נוקטת המדינה מאז קונגרס וינה שהתקיים בשנת 1815; דוגמה למסורת זו ניתן לראות בכך ששווייץ לא הצטרפה לנאט"ו וכן שאינה חברה באיחוד האירופי; עם זאת בשנים האחרונות הרחיבה שווייץ את היקף הפעילות בה היא משתתפת מבלי לפגוע בנייטרליות של המדינה, כחלק מהשינוי במדיניות הצטרפה שווייץ לאו"ם בשנת 2002 ובאיחור רב בכלל, ובפרט בהשוואה למדינות אירופה.
שווייץ בכלל והעיר ז'נבה בפרט היא ביתם של ארגונים בינלאומיים רבים, ממשלתיים ושאינם-ממשלתיים, בהם מספר ארגונים המסונפים לאו"ם כגון ארגון הבריאות העולמי, ואיגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי שהוקם ב-17 במאי 1865 והוא הארגון הבינלאומי הראשון בהיסטוריה; כמו כן בשווייץ גם שוכנים ארגונים בינלאומיים אחרים כמו הצלב-האדום, הוועד האולימפי הבינלאומי, ואיגוד השידור האירופי (ה-EBU). בז'נבה נמצא גם ארמון האומות.
האומות המאוחדות
מאז שנת 1948 הייתה שווייץ במעמד של משקיפה בעצרת הכללית ובמועצה הכלכלית-חברתית של האו"ם, למרות זאת לא הייתה לה הזכות למושב במועצת הביטחון כמו למדינות החברות. בשנת 1986 נערך בשווייץ משאל-עם על הצטרפות לאו"ם, אך כשני-שלישים מהשווייצרים התנגדו להצעה והיא נדחתה; ההחלטה להצטרף לאו"ם התקבלה ברוב קטן לאחר משאל-עם שנערך בחודש מרץ 2002, ועם פתיחת העצרת ה-57 של האו"ם ב-10 בספטמבר באותה השנה הפכה שווייץ לחברה ה-190 באו"ם והייתה למדינה הראשונה שהצטרפה לאו"ם במשאל-עם.
שווייץ שותפה ברבים ממוסדות ותוכניות האו"ם בהם נציבות האו"ם לפליטים, התוכנית הסביבתית של האו"ם, אונסק"ו, ארגון האו"ם לפיתוח תעשייתי, ועידת האו"ם לסחר ופיתוח, ואיגוד הדואר העולמי - שהוקם בברן ב-9 באוקטובר 1874 והוא הארגון הבינלאומי השני בהיסטוריה.
תמיכה בסנקציות שהוטלו על-ידי האו"ם
שווייץ הצטרפה להגבלות שהוטלו על עיראק ב-6 באוגוסט 1990, ארבעה ימים לאחר הפלישה לכווית, אף על פי שעדיין הייתה רק במעמד של משקיפה באו"ם; ב-25 ביוני 2003, לאחר נפילתו של סדאם חוסיין ובהתאם להחלטת מועצת הביטחון של האו"ם, הקלה ממשלת שווייץ על רבות מהסנקציות שהוטלו כנגד עיראק, ההגבלות שבוטלו היו הגבלות על המסחר, הטיסות, והפיננסים; אך ההגבלות של אמברגו הנשק והקפאת הנכסים נותרו בתוקפן; בראשית שנות ה-2000 הצטרפה שווייץ לסנקציות שהוטלו כנגד אפגניסטן וארגון הטליבאן, ההגבלות כללו בין היתר הגבלות טיסה ליעדים בינלאומיים על חברת התעופה האפגנית אריאנה (לאחר נפילת בטליבאן ב-2001, הוסרו מגבלות התעופה מתוך מחווה של רצון טוב, אולם ב-2006 בשל ליקויי בטיחות נאסרה טיסת החברה לאיחוד האירופי.) והגבלות הקשורות לגידול ותעשיית האופיום באפגניסטן ששימשה למימון ארגון הטליבאן; כמו כן הצטרפה שווייץ לסנקציות שהוטלו על לוב בעקבות האסון בהפלת טיסה 103 של פאן-אם.
לאחר מתקפת הטרור ב-11 בספטמבר 2001, הכירה שווייץ בארגון אל-קעאידה והארגונים התומכים בו כארגון טרור ויותר מ-200 אנשים וחברות הקשורים לטרור בינלאומי נכללו ב'רשימה שחורה' ונכסיהם הוקפאו; כמו כן חסמו הרשויות בשווייץ כ-72 חשבונות-בנק שנחשדו בקשר לטרור ובהיקף של 22.6 מיליון דולרים.
שווייץ תמכה אף באמברגו-הנשק שהוטל על סרביה-ומונטנגרו בשנות הלחימה בבוסניה, ועל סיירה לאון וארגון אוניטה (UNITA) באנגולה בשל חלקן בכריית יהלומי-דמים. ב-15 באוקטובר 2003 הוסרו הגבלות ייבוא יהלומים-גולמיים מסיירה לאון והוסרו חלק מההגבלות שכנגד לוב.
האיחוד האירופי וארגונים נוספים
שווייץ חתמה על הסכם 'שלום נצחי' עם צרפת כבר בראשית המאה ה-16, שווייץ מכוננת יחסים דיפלומטיים עם מדינות רבות באירופה החל מראשית המאה ה-19 כגון עם שוודיה, פורטוגל, הולנד ודנמרק - שעמה חתמה שווייץ על ברית ידידות ב-10 בפברואר 1875.
שמירה על השלום
אף על פי ששווייץ לא הצטרפה רשמית לכוחות שמירת השלום של האו"ם, היו מקרים בהם שרתו גם שווייצרים, כמו כן אף על פי ששווייץ אינה חברה בנאט"ו, ב-1996 הצטרפה שווייץ לשותפות לשלום של נאט"ו, ושלחה כוחות לתמיכה בארגון לביטחון ושת"פ באירופה (OSCE) שפעל בבוסניה, ביוני 2001 הצביעו השווייצרים בעד פריסת כוחות חמושים במשימות בינלאומיות של האו"ם או ה-OSCE לשמירת השלום, וכן על שיתוף פעולה עמוק יותר באימוני צבא. כמו כן, מאז 1999 משתתף הצבא השווייצרי במשימת שמירת השלום של כוח קוסובו (KFOR).
ייצוג גורמים זרים ותיווך
שווייץ שימשה כמייצגת של מדינות רבות שלא קיימו ביניהן יחסים דיפלומטיים, ובמיוחד בעת מלחמת העולם השנייה כששוויץ קיבלה כ-219 מנדטים לייצג 35 מדינות באופן רשמי, דוגמה לכך ניתן לראות כשלאחר המהפכה הקובנית בשנת 1959, תיווכה שווייץ ביחסים שבין קובה למדינות אחרות באזור. וכן בין הודו ופקיסטן לפני הסדרת היחסים ביניהן.
כמו כן שווייץ שימשה כמתווכת נייטרלית ביישוב או משא-ומתן בין צדדים יריבים, כגון: בין ישראל-למצרים - לאחר מלחמת יום-כיפור התקיימה בשווייץ ועידת ז'נבה (1973) במטרה למצוא פתרון לסיום הסכסוך, מועידה זו למעשה יצא רק הסכם הפרדת הכוחות, רק מאוחר יותר ב-4 בספטמבר 1975 נחתם בז'נבה הסכם הביניים בין ישראל למצרים שבעצם סלל את הדרך להסכם השלום בין ישראל למצרים שנחתם ב-26 במרץ 1976; וכן בין ארצות-הברית לאיראן - לאחר משבר בני הערובה בטהראן, ולאחר חיסול קאסם סולימאני; ככלל מאז ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לאיראן לאחר המהפכה האיראנית, שולחת ארצות הברית נציגים דיפלומטים היושבים בשגרירות שווייץ בטהראן, ומאידך איראן שלחה נציגים לשגרירות פקיסטן בוושינגטון הבירה. שווייץ ארחה את הישיבות הראשונות של מעצמות העולם עם איראן בנושא סוגיית הגרעין, מה שהוביל להסכם הביניים בז'נבה (2013) ובהמשך להסכם הגרעין שנחתם בווינה ב-14 ביולי 2015; כמו כן מילאה שווייץ תפקיד מרכזי בתיווך בסכסוך בסודאן וביישוב הסכסוך הפנים פלסטיני בין החמאס לפת"ח.
בנוסף לכך, שווייץ אחראית על הייצוג הדיפלומטי והקונסולרי של ליכטנשטיין בעולם דרך הנציגויות הדיפלומטיות של שווייץ, אלא אם כן מעדיפה המדינה לשלוח נציג משלה; על פי הסכמים שנחתמו לבקשת ליכטנשטיין בשנת 1919 לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, גם בהגנה הלאומית על המדינה והאינטרסים הלאומיים מסתמכת ליכטנשטיין על שווייץ שכן לליכטנשטיין אין צבא משלה ובשוויץ קיים גיוס חובה; עם זאת מספר תקריות צבאיות-קלות שלא משכו תשומת-לב ונפתרו בהתנצלויות מצד שווייץ, אירעו בגבול בין המדינות. למדינות יחסים קרובים במיוחד (ולהן מספר מאפיינים משותפים כגון ששתיהן דוברות גרמנית ואינן חברות באיחוד האירופי) הכוללים שיתופי-פעולה נרחבים והמדינה אף עושה שימוש בפרנק השווייצרי שכן למדינה אין מטבע משל עצמה.
כיום מייצגת שווייץ בין-היתר את האינטרסים של ארצות הברית וקנדה באיראן, האינטרסים של איראן וערב-הסעודית זו בזו, והאינטרסים של גאורגיה ורוסיה זו בזו.
מרקב (מפרש)
מָרְקֶבּ או κ במפרש הוא כוכב כפול ספקטרוסקופי שנמצא במרחק של כ-570 שנות אור ממערכת השמש בקבוצת הכוכבים מפרש ובהירות נראיתו היא מדרגה 2.47, הרביעית בעוצמתה בקבוצה. מקור שמו הוא בערבית مركب - מרקאב - "רכוב" או "רכב" ככל הנראה מתייחס לספינה ספינה ארגו שפורקה לארבע קבוצות, בהן הקבוצה מפרש. יחד עם הכוכבים δ במפרש, אספידיסקה ואוויור הוא יוצר אסטריזם דמוי צלב שמזכיר את הקבוצה הצלב הדרומי, אך לא מצביע לדרום ונקרא לפעמים "הצלב המזויף".
תכונות
מרקב הוא תת-ענק כחול מסוג ספקטרלי B2 IV, מסתו יותר מ-12 מסות שמש, רדיוסו כ-7 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-22,000 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 2,700 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל הטמפרטורה הגבוהה של פניו כמעט כל קרינתו היא בתחום העל-סגול כך שעוצמת ההארה הכוללת שלו היא פי 18,400 מעוצמת ההארה של השמש. נראה שהוא נמצא בסוף שלב התכת המימן שבליבתו להליום ומתחיל בתהליך של התנפחות והתקררות שיהפוך אותו לענק כחול ולאחר מכן לענק אדום.
מרקב B
מדידות ספקטרוסקופיות מראות שהמהירות הרדיאלית של מרקב משתנה במחזוריות קבועה כך שככל הנראה יש לו בן זוג עמום שמקיף אותו בזמן הקפה של 116 ימים ו-15.6 שעות. לא ידוע מה סוגו הספקטרלי של בן הזוג או כל מידע אחר על תכונותיו, אך נראה שהמרחק ביניהם קטן והפרש הבהירות גדול ומשום כך לא ניתן להבחין בקרינה של בן הזוג וללמוד עליו ממנה. אם מסתו היא סביב מסת שמש אחת, אז רדיוס ההקפה צריך להיות סביב יחידה אסטרונומית אחת.
אדוארד שולטה
אדוארד שוּלְטה (בגרמנית: Eduard Schulte; 4 בינואר 1891 – 6 בינואר 1966) היה תעשיין גרמני אנטי-נאצי שנמנה עם הראשונים שהביאו לידיעת בעלות הברית בזמן השואה את עובדת ההשמדה הטוטלית של יהודי אירופה.
קורות חייו
אדוארד שולטה נולד בשנת 1891 בעיר דיסלדורף שבגרמניה למשפחה מן המעמד הבינוני. למד בבתי ספר תיכוניים בבון ובקלן ולאחר מכן למד משפטים בעיר ארלנגן. הוסמך בשנת 1912 והחל לעבוד כעורך דין בחברה מסחרית. בעת מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1916, נתמנה למנהל מחלק ייצור הסבון במשרד המלחמה הגרמני. בשנת 1926 נתמנה למנהל בכיר בחברה גדולה בשם "גִישֶׁה" (Giesche), שהייתה יצרנית האבץ הגדולה ביותר באירופה ולה קשרים מסועפים עם חברות בפולין, בשווייץ ובארצות הברית. בזכות פעילותו במשרד המלחמה ולאחר מכן בחברת גישה, קשר שולטה קשרים עם פקידי ממשלה רמי דרג, עם קציני צבא ותעשיינים ורכש גישה נרחבת למקורות מידע. בנוסף, היה סגנו של שולטה חבר פעיל במפלגה הנאצית וממנו שאב שולטה מידע חסוי. שולטה, שהאמין כי המשטר הנאצי מוביל את גרמניה לאסון ולחורבן, נצר את המידע בלבו.
מרכז החברה היה בעיר ברסלאו (כיום ורוצלב שבפולין). עקב חשיבותו האסטרטגית של האבץ בתהליך ייצור הפלדה, סייע המשטר הנאצי, לאחר עלותו לשלטון, לחברה להתרחב. כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה החליט שולטה להעביר את המידע שצבר לידי בעלות הברית, בתקווה שהדבר יחיש את מפלתו של היטלר. בנסיעותיו התכופות לשווייץ יצר שולטה קשרים עם שירות המודיעין של שווייץ ושל הממשלה הפולנית בגולה, שהיו קשורים עם השירותים של בריטניה וארצות הברית. בנסיעותיו לשווייץ יצר קשרים גם עם אלן דאלס איש המשרד לשירותים אסטרטגיים האמריקני, OSS, קודמו של CIA.
בשנת 1942, כאשר הפתרון הסופי, ההשמדה הטוטלית של יהודי אירופה, פעל כבר במלואו, נודע הדבר לשולטה, שהמפעל של חברתו היה בשלזיה, בסמוך למחנה ההשמדה אושוויץ. כגרמני וכתעשיין בכיר נע שולטה באזור ודבר ההשמדה הטוטאלית הגיע לידיעתו. ב-17 ביולי 1942 הגיע ראש האס אס היינריך הימלר למחנה אושוויץ וצפה ברציחתם של 449 יהודים ממשלוח שהגיע מהולנד. באותו ערב סעד הימלר על שולחנו של הגאולייטר, מנהיגה האזורי של המפלגה הנאצית, בווילה ביער ליד העיר קטוביץ, שהושכרה לגאולייטר על ידי חברתו של שולטה, שעד למלחמה נהגה לשכן בה את מנהליה האמריקאים. ככל הנראה דבר ביקורו של הימלר וצפייתו בתהליך ההריגה הגיע לאוזניו של שולטה.
פחות משבועיים לאחר מכן, ב-29 ביולי, עלה שולטה על הרכבת בברסלאו כשיעד נסיעתו היה שווייץ ומטרת הנסיעה הייתה לחשוף בפני הארגונים היהודיים בשווייץ ודרכם לבעלות הברית את דבר ביצועו של הפתרון הסופי להשמדתם של כל יהודי אירופה באמצעות ציקלון בה. בהגיעו לשווייץ נפגש שולטה בציריך עם איש עסקים יהודי בשם איזידור קופלמן, עמו היו לו קשרי עסקים, וגילה לו את הסוד הנורא. קופלמן העביר את המידע ליהודי בשם בנימין סגלוביץ' שניהל את לשכת המידע של הקהילות היהודיות בשווייץ. סגלוביץ העביר את המידע לגרהרט ריגנר נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ.
רוי סאליבן
קורות חיים
סאליבן נולד במחוז גרין שבווירג'יניה ב-7 בפברואר 1912. הוא החל לעבוד בתור פקח בפארק הלאומי שננדואה בשנת 1936. אנשים תיארו אותו כאדם שרירי בעל מראה פנים קשוח ודומה במקצת לג'ין הקמן. אנשים נמנעו מלהתקרב אליו או לשהות במחיצתו מחשש שיפגעו גם הם ממכת ברק, והדבר העציב אותו. סאליבן סיפר: "יום אחד הלכתי בפארק לצד הפקח הראשי כאשר נשמעו רעמים מרחוק. הפקח הראשי אמר "אראה אותך מאוחר יותר"".
בבוקר ה-28 בספטמבר 1983, סאליבן נמצא ללא רוח חיים בגיל 71 כשהוא ירוי בראשו. כפי הנראה הוא התאבד. אשתו, שהייתה צעירה ממנו ב-30 שנה, שכבה לצדו במיטה ולדבריה לא ידעה על מותו עד הבוקר.
אדוארד שולטה
קורות חייו
ריגנר העביר מברק זהה, באמצעות הקונסוליה הבריטית גם לידיעת חבר הפרלמנט הבריטי, היהודי סידני סילברמן. משרד החוץ האמריקאי לא העביר את תוכן המברק לרב וייז והרב וייז קיבל את תוכנו מידי סידני סילברמן.
רוי סאליבן
מכות הברק
כל שבע מכות הברק תועדו ונרשמו על ידי הפקח הראשי בפארק הלאומי שננדואה. סאליבן טען כי למעשה נפגע שמונה פעמים מפגיעת ברק, והפעם הראשונה הייתה עוד לפני שנת 1942. בהיותו ילד, הוא סייע לאביו לקצור חיטה בשדה, ברק פגע בחרמש שלו אך לא גרם לו לנזק גופני.
גם אשתו של סאליבן הוכתה פעם אחת ממכת ברק. היא נפגעה כאשר תלתה כביסה על חבלים בחצר הבית ובאזור הייתה סופת רעמים. סאליבן נמלט בחזרה לבית ולא נפגע.
אדוארד שולטה
קורות חייו
אדוארד שולטה נפטר בציריך בשנת 1966 כשהוא אנונימי. העובדה כי הוא האיש שמאחורי מברק ריגנר נחשפה רק שנים רבות לאחר מותו.
רוי סאליבן
סטטיסטיקה
הסיכוי של אדם להיפגע מברק במשך תקופה של 80 שנים מוערכת ביחס של 1:10,000. אם פגיעות הברק הן אירועים בלתי תלויים, אז הסיכוי להיפגע 7 פעמים עומד על 1 ל-10,000 בחזקת 7. נתונים אלו אינם נכונים במקרה של סאליבן, שכן בתור פקח יער הוא נכח יותר בשטחים פתוחים. בווירג'יניה בה חי, מתרחשות בין 35 ל-45 סופות רעמים ביום, רובן מתרחשות בחודשים יוני, יולי ואוגוסט. בין השנים 1959 עד 2000 מכות ברק גרמו למותם של 58 איש ופצעו לפחות 238 איש בווירג'יניה. ברחבי ארצות הברית, 3,239 איש מצאו את מותם ממכת ברק ו-13,057 נפצעו ברמה כזו או אחר מברקים באותו פרק זמן. רובם הגדול היו גברים בגילאי 20 עד 40 ששהו בשטחים פתוחים.
אדוארד שולטה
פרסום מעשיו של שולטה
בשנת 1980 ראה אור ספרו של ההיסטוריון היהודי-אמריקאי זאב לקויר "הסוד הנורא" שהיה הספר הראשון שתיאר בהרחבה כיצד נודע על הפתרון הסופי - ההשמדה השיטתית, המתבצעת על ידי הנאצים, של היהודים שנמצאו בשטחי שלטונה של גרמניה הנאצית - למרות הניסיונות להסתיר מעיני העולם את דבר ההשמדה. בספרו הוא מספר על מברק ששלח הקונסול האמריקאי בז'נבה, ביוזמת ד"ר גרהארט ריגנר נציג הקונגרס היהודי העולמי בז'נבה, ב-8 באוגוסט 1942 אל משרד החוץ של ארצות הברית שהעבירו לידיעת הרב סטיבן וייז, ממנהיגי יהדות ארצות הברית. ריגנר העביר מברק זהה גם לחבר הפרלמנט הבריטי סידני סילברמן, שהעבירו לידיעת הרב סטיבן וייז, ממנהיגי יהדות ארצות הברית. במברק שקיבל לימים את השם מברק ריגנר נאמר:
מברק זה, הנקרא בפי ההיסטוריונים "מברק ריגנר", נמסר על ידי ריגנר לידי סגן הקונסול האמריקאי בז'נבה וממנו אל משרדי החוץ בוושינגטון הבירה ובלונדון והוא הביא לכך שהידיעות החלקיות והמקוטעות, שכבר הגיעו לבעלות הברית, קיבלו אישור ודאי. המעט שהיה ידוע במהלך השנים על זהותו של האיש שהדליף את הידיעה היה כי הוא תעשיין גרמני שהעביר כבר קודם לכן ידיעות לשווייץ, שיש לו גישה לאישים בכירים בגרמניה, שהביא את הידיעה בעצמו לשווייץ, שם מסר אותה לאיש עסקים יהודי שהעביר לריגנר. בטרם העביר את ההודעה הלאה ערך ריגנר חקירה צולבת לאיש העסקים שהעביר לו את ההודעה, ממנו למד כי אותו תעשיין גרמני עומד בראש מפעל תעשייה גדול המעסיק 30,000 איש למען המאמץ המלחמתי, ויש לו גישה לאנשי צבא ולהיטלר. עדיין בשנת 1980, 38 שנים לאחר מכן, נאלץ לקויר לכנותו בספרו "הסוד הנורא" בשם "התעשיין המסתורי". רק שנים אחדות לאחר פרסום הספר נחשף כי האיש היה אדוארד שולטה, שכבר לא היה אז בין החיים.
לאחר חקירה ממושכת, נבירה בארכיונים ועריכת ראיונות עם עדים, הצליח זאב לקויר בעזרת ריצ'רד ברייטמן, פרופסור להיסטוריה גרמנית ואירופית באוניברסיטת הרווארד, לגלות כי התעשיין המסתורי היה אדוארד שולטה. בשנת 1986 פרסמו זאב לקויר וריצ'רד ברייטמן ספר ביוגרפי על שולטה ועל גילויו את סוד הפתרון הסופי, בשם "הפרת השתיקה". הספר הופיע בתרגום לעברית בשנת 1988.
חסיד אומות העולם
בישיבתה מיום כ"ג באלול תשמ"ח - 5 בספטמבר 1988 החליטה הוועדה לציון חסידי אומות העולם של יד ושם, על יסוד עדויות שהובאו בפניה, להעניק לאדוארד שולטה, שנפטר עשרים ושתים שנים קודם לכן, את התואר חסיד אומות העולם. בתעודת כבוד שהוצאה בי"ב כסלו תשמ"ט - 21 בנובמבר 1988, נכתב כי ההוקרה הוענקה לאדוארד שולטה "על אשר בשנות השואה באירופה שם את נפשו בכפו להצלת יהודים נרדפים".
מוגול-א-עזאם
מוגול א-עזאם (באנגלית: Mughal-e-Azam, המוגול הגדול ) הוא סרט דרמה היסטורי אפי הודי משנת 1960 שהפיק וביים ק. אסיף ונסרט בכיכובם של פרטהוויראג' קאפור, דיליפ קומאר, מדהובלה ודורגה חוטה, הסרט עוקב אחר רומן האהבה בין הנסיך המוגולי סלים (שהפך להיות הקיסר ג'האנגיר) ואנרקלי, רקדנית חצר. אביו של סלים, הקיסר אכבר, מסתייג מהיחסים, מה שמוביל למלחמה בין האב ובנו.
לסרט הייתה ההפצה הרחבה ביותר מכל סרט הודי עד לאותה תקופה, ולעיתים קרובות עמד הקהל כל היום בתור לקבלת כרטיסים. הסרט יצא לאקרנים ב-5 באוגוסט 1960, הוא שבר שיאי קופות בהודו והפך לסרט ההודי עם הרווחים הגבוהים ביותר, כבוד שהוא החזיק במשך 15 שנים. השבחים שהוענקו לסרט כוללים פרס אחד לקולנוע לאומי ושלושה פרסי פילמפייר בטקס פרסי הפילמפייר ה-8. היה זה הסרט ההינדי הראשון בשחור-לבן שנצבע בצורה דיגיטלית, והראשון בכל שפה שזכה להוצאה מחודשת בתיאטרון. גם הגרסה הצבעונית, שפורסמה ב-12 בנובמבר 2004, זכתה להצלחה מסחרית.
הסרט נחשב באופן נרחב לאבן דרך בז'אנר שלו, וזוכה לשבחים מהמבקרים על הפאר שלו ותשומת הלב לפרטים, ועל הביצועים של צוות השחקנים שלו (במיוחד זה של מדהובאלה, שזכתה במועמדות לפרס פילמפייר לשחקנית הטובה ביותר ). חוקרי קולנוע בירכו על התיאור שלו של נושאים מתמשכים, אבל מטילים ספק בדיוקו ההיסטורי.
עלילה
הקיסר אכבר, שאין לו יורש זכר, עולה לרגל למקדש כדי להתפלל שאשתו ג'ודהבאי תלד בן. מאוחר יותר, משרתת מביאה את החדשות לקיסר על הולדת בנו. אכבר, שמח מאוד על כך שתפילותיו נענו והוא נותן לעוזרת את הטבעת שלו ומבטיח להעניק לה כל מה שתחפוץ.
הבן, הנסיך סלים, גדל להיות מפונק. אביו שולח אותו למלחמה, ללמד אותו אומץ ומשמעת. 14 שנים מאוחר יותר, סלים חוזר כחייל מכובד ומתאהב ברקדנית החצר נדירה, שהקיסר שינה את שמה לאנרקלי, כלומר פריחת הרימון. את הקשר מגלה בהאר הקנאית, רקדנית בדרגה גבוהה יותר, שרוצה שהנסיך יאהב אותה כדי שיום אחד תהפוך למלכה. כשהיא לא מצליחה לזכות באהבתו של סלים, היא חושפת את מערכת היחסים האסורה שלו עם אנרקלי. סלים מתחנן להינשא לאנרקלי, אך אביו מסרב וכולא אותה. למרות זאת אנרקלי מסרבת לדחות את סלים, כפי שאכבר דורש.
סלים מתמרד וצובר צבא כדי להתעמת עם אכבר ולהציל את אנרקלי. מובס בקרב, סלים נידון למוות על ידי אביו, אך נאמר לו שגזר הדין יבוטל אם אנרקלי, שנמצאת כעת במחבוא, תהיה מוכנה למות במקומו. אנרקלי מתמסרת כדי להציל את חיי הנסיך ונידונה למוות בהיותה קבורה בחיים. לפני ביצוע גזר הדין שלה, היא מתחננת לכמה שעות עם סלים כאשתו המדומה. בקשתה מתקבלת, שכן היא הסכימה לסמם את סלים כדי שלא יוכל להתערב בקבורתה.
בעוד אנרקלי מתחילה להיקבר, אכבר נזכר שהוא עדיין חייב לאמה טובה, שכן היא היא שהביאה לו את הידיעה על לידתו של סלים. אמה של אנרקלי מתחננת על חייה של בתה. הקיסר מתחרט על החלטתו, אבל למרות שהוא רוצה לשחרר את אנרקלי הוא לא יכול, בגלל חובתו לארצו. לכן הוא מארגן את בריחתה הסודית לגלות עם אמה, אך דורש מהזוג לחיות באפלה ושסלים לעולם לא יידע שאנרקלי עדיין בחיים.
פיתוח
המחזאי האורדו אימתיאז עלי טאג' כתב מחזה על סיפור אהבתם של סלים ואנרקלי ב-1922, סיפור המבוסס יותר על אגדה מהמאה ה-16 מאשר על סיפור אמיתי. עד מהרה הופקה גרסה בימתית, ולאחר מכן גרסאות מסך. ארדשיר אירני עשה סרט אילם, בשם אנרקלי, בשנת 1928, ועשה אותו מחדש עם סאונד בשנת 1935. בתחילת שנות ה-40, סיפורו של אנרקלי נתן השראה למפיק שיראז עלי האקים ולבמאי הצעיר ק. אסיף (קרימודין אסיף). לעשות עיבוד קולנועי נוסף שיקראו לו מוגול-א-עזאם. הם גייסו ארבעה סופרי אורדו לפיתוח התסריט והדיאלוג: אמאן (אביה של זינת אמאן, הידוע גם בשם אמנולה חאן), וג'האט מירזה, כמאל אמרוהי ואחסן ריזבי. לא ידוע כיצד הכותבים שיתפו פעולה או שיתפו את עבודתם, אך בשנת 2010 אמר ה"טיימס אוף אינדיה" כי "השליטה שלהם בביטוי הפואטי והביטוי של אורדו נוכחים בכל שורה, מה שמעניק לסרט, על עלילותיו העשירות והן. דמויות מורכבות, נימות של דרמה שייקספירית." כשהתסריט התקרב לסיום, אסיף ליהק את צ'נדרה מוהאן, ד"ק ספרו ונרגיס לתפקידים של אכבר, סלים ואנרקלי, בהתאמה. הצילומים החלו ב-1946 באולפן בומביי טוקיס.
הפרויקט עמד בפני מכשולים מרובים, מה שאילץ את נטישתו הזמנית. המתיחות הפוליטית וההתפרעות הקהילתית סביב החלוקה והעצמאות של הודו ב-1947 עצרו את הצילומים. זמן קצר לאחר החלוקה, שיראז עלי היגר לפקיסטן, והשאירה את אסיף ללא איש כספים. השחקן צ'נדרה מוהן לקה בהתקף לב ומת ב-1949. שיראז עלי הציע בעבר שאיל העסקים שאפורג'י פאלונג'י יוכל לממן את הסרט. למרות שפאלונג'י לא ידע דבר על הפקת סרטים, בשנת 1950 הוא הסכים לממן את הסרט בגלל העניין שלו בהיסטוריה של אכבר. לאחר מכן הוחל מחדש ההפקה עם צוות שחקנים חדש.
אי דיוקים היסטוריים
הסרט מבוסס על אגדה, אך ישנם לפחות שני טקסטים המעידים על קיומו של אנרקלי בתקופתו ההיסטורית של הקיסר אכבר (1556–1605). באחד הספרים נכתב כי בשנת 1615 נבנה קבר שיש על קברו של אנרקלי בלאהור על ידי סלים, כאשר הפך לקיסר ג'האנגיר. על הקבר כתובת בפרסית שבה נכתב: Ta Kiyamat Shukr Geom Kardgate Kwesh Ra, Aah Garman Bez Benaam Roo-e Yare Kwesh Ra ("אה! האם אוכל לראות את פניה של אהבתי פעם נוספת, הייתי מודה לאלוהי עד יום תחיית המתים"). מחבר המחזה שעליו מבוסס הסרט, אימתיאז עלי טאג', האמין שלאגדה אין בסיס היסטורי, אך היסטוריונים העלו כי ייתכן שאנרקלי הייתה ציירת, רקדנית או קורטיזנה, או אחת מנשותיו של אכבר ואמו של אחיו למחצה של סלים הנסיך דניאל.