cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של סין
שושלת טָאנְג: חזרה לשגשוג
אולם, על אף השגשוג, החלה שושלת טאנג, משנת 860 לערך, להחלש בשל מרידות שונות בסין ובכללם של הממלכה המשועבדת נָאנְגָ'או. ב-879 כבש אחד המצביאים, חְוָּאנְג צָ'או, את גואנגג'ואו והרג את מרבית 200,000 תושביה, על קהילת הסוחרים הזרים שבה. לאחר מכן כבש את לְווֹיָאנג ואחר-כך את צ'אנג-אן. על אף שבסופו של דבר עלה בידי כוחות טאנג להביס אותו, קרסה השושלת בשנת 907.
תקופת חמש השושלות
בשנים 907 - 960, סין שקעה לתקופה נוספת של פיצול וחוסר-סדר, המוכרת בשם תקופת חמש השושלות ועשר הממלכות (סינית: 五代十国; פין-יין: Wǔdài Shíguó).
שושלת סונְג ושכנותיה הצפוניות
בשנת 960 עלה בידי שושלת סונג (סינית: 宋 פיניין: Sòng) לאחד את סין תחת שלטונה. תחת שלטון סונג, שבירתו בְּייֵנְלְיָאנְג (קאיפנג של ימינו), החלה בסין תקופה חדשה של שגשוג. אולם שושלת סונג לא הייתה הכוח הפוליטי הגדול היחיד באזור. במנצ'וריה ובמזרח מונגוליה שלטה במקביל שושלת לְיָאו (סינית: 遼; פיניין: Liáo) החיטאנית. במקביל נוסדה בשנת 1035 שושלת שְׂיָה המערבית (סינית: 西夏; פיניין: Xī Xià). שושלת זו, שהוקמה על ידי שבטים טנגוטים, שלטה עד לשנת 1227 בצפון-מערב סין, באזורים שהם במחוזות שאאנשי, גאנסו ונינגשיה. בשנת 1115 קמה שושלת גִ'ין (סינית: 金; פיניין: Jīn) היורצ'נית (אבותיהם של המנצ'ורים), וחיסלה תוך עשר שנים את שושלת ליאו. לאחר מכן פנתה ללחום בשושלת סונג והצליחה לנגוס בשטחים משמעותיים מצפון סין, כולל השתלטות על הבירה ביינליאנג (קאיפנג). ב-1127 נאלצה שושלת סונג להעתיק את בירתה ללִין-אָן (האנגג'ואו של ימינו), במה שסימן את תחילת תקופת סונג הדרומית. מעתה הייתה סין מחולקת בין שושלות סונג, ג'ין ושיה המערבית, תוך עימות מתמשך בין שתי הראשונות.
תקופת שושלת סונג, ובייחוד שושלת סונג הדרומית, התאפיינה בפיתוחים טכנולוגיים ומדעיים משמעותיים, בין היתר בשל הלחץ הצבאי הבלתי פוסק. תקופה זו ראתה את הקמתו של הצי הצבאי הקבוע הראשון (1132), וכן שימוש נרחב של אבק שרפה בשדה הקרב (החל מ-1161). לקראת סוף המאה השלוש-עשרה אימצה סין את הדוֹגְמָה הנאו-קונפוציאנית שניסח ג'וּ שִׂי.
הייתה זו גם תקופה של פריחה תרבותית עם ציורים מרשימים כגון "לאורך הנהר בזמן חג הצ'ינג-מינג", "שמונה עשר שירים לחליל נודד" וציירים בודהיסטים מפורסמים כגון לין טינגְגְווֵי. במאה ה-11 נכתבה היצירה ההיסטוריוגרפית דְזְה-גְ'ה-טוּנְג-גְ'ייֵן בת 294 הכרכים שהזמין הקיסר שנג'ונג.
שושלת יואן המונגולית
ממלכת ג'ין הייתה הראשונה מבין שושלות סין שהובסה על ידי המונגולים מצפון. הללו המשיכו וכבשו גם את ממלכת סונג ואת יתר סין במלחמה ארוכה ועקובה מדם שהייתה המלחמה הראשונה בהיסטוריה בה נעשה שימוש מכריע בנשק חם. כעת מששלטו המונגולים על רצף טריטוריאלי לכל רוחבה של אסיה, החלה תקופה של יציבות לכל אורך דרך המשי. בתקופה זו, המכונה Pax Mongolica ("השלום המונגולי"), נוצרו לראשונה קשרים בלתי אמצעיים בין מזרח אסיה לאירופה, כשסיפורי מסעותיו של מרקו פולו מציתים את דמיונם של האירופאים, שנחשפו כעת לראשונה לאוצרות התרבות הסינית.
את שושלת יְוֵּאן (סינית: 元; פיניין: Yuán) (1279-1368) ייסד נכדו של ג'ינגיס חאן, קובלאי חאן, מתוך מטרה לאמץ את דפוסי התרבות הסינית ולוותר על חיי הערבה. הוא ייסד את בירתו הדרומית בחאנבאליק (בייג'ינג של ימינו). על פי ההיסטוריוגרפיה הסינית הייתה זו הפעם הראשונה שסין הייתה נתונה בידי שלטון זר. מפקד אוכלוסין משנת 1300 דיווח על אוכלוסייה של כ-60 מיליון תושבים ברחבי האימפריה, זאת לעומת מספר כפול של תושבים שחיו, על פי דיווחים שונים, בממלכות הסיניות שלפני הכיבוש המונגולי. בנוסף לכך, כילה הדבר כ-30% מהאוכלוסייה במהלך המאה ה-14.
שושלת מינג
לכל אורך שושלת יואן הייתה האוכלוסייה ההאנית עוינת את השלטון הזר שהעדיף לקדם על פניה מהגרים בדרכי המשי, שרבים מהם היו מוסלמים. לעוינות זו התווספה שורה של אסונות טבע, ואלה הביאו לשורה של מרידות עממיות שהסתיימו עם הדחת שושלת יואן והקמת שושלת מינג (סינית:明, פיניין: Míng) בשנת 1368.
הקיסר חונג-וו, מייסד השושלת, הניח את היסודות לנטייתה של המדינה למעט במסחר ותעשייה ולהתמקד בעיקר בהגדלת הרווחים מהמגזר החקלאי, כנראה בשל מוצאו החקלאי של הקיסר. חברות פאודליות זעירות שהתפתחו במהלך שנות שלטונם של שושלת סונג ושל המונגולים פורקו ואדמותיהם הולאמו, חולקו והושכרו לאיכרים מחדש. כמו כן, הוטל חוק האוסר החזקת עבדים במדינה. החוקים נגד מסחר נשארו בממלכה עוד מתקופת שושלת סונג, אך כעת הם חלו גם על סוחרים זרים, מה שהביא במהרה לגוויעת סחר החוץ בין סין לשאר העולם.
בתחילה שכנה עיר הבירה בנאנג'ינג, אך קיסר מינג השלישי, יונְגְלֶה, הקים בבייג'ינג את העיר האסורה, והעתיק אליה את בירתו. לזכותו של קיסר זה נזקפים מיזמים חשובים נוספים כגון כרייה מחדש של התעלה הגדולה, הקמת מקדש השמיים, ועוד. החומה הגדולה, שחוברה לראשונה בתקופת שושלת צ'ין, אף היא נבנתה מחדש בימי שושלת זו.
במהלך שלטון המונגולים פחתה האוכלוסייה בכ-40% לכ-60 מיליון נפש, ושתי מאות מאוחר יותר הוכפל מספר התושבים. הערים החלו להתפתח בקצב מואץ ובעקבות כך החלה להופיע גם תעשייה זעירה. היציבות השלטונית והעיור היוו קרקע פורייה לפריחה באומנויות הקלאסיות כגון השירה, הספרות, הציור והחרסינה. באותה עת נכתב המסע למערב, אחד הרומנים הידועים בתולדות סין. על רקע חידוש הקונפוציאניזם, התחדש העניין ברכישת השכלה, ובאותה עת נכתבו אנציקלופדיות עבות כרס, שהידועה שבהם, "אנציקלופדיית יונגלה", הקיפה 11,000 כרכים.
על אף הסלידה ממסחר עם מדינות אחרות וההתרכזות בענייני הפנים של המדינה תחת שלטונה של שושלת מינג, לא הייתה סין מבודדת. הסחר עם מדינות אחרות, ובעיקר עם יפן, המשיך להתקיים והקיסר יונגלה השתדל ככל יכולתו למסד קשרים דיפלומטיים עם המדינות הסובבות את סין. צבאה של סין כבש את אנאם (צפון וייטנאם של ימינו), והצי הימי שלה הפליג במסעותיו עד לחופי אפריקה. השפעתם של הסינים הגיעה באותה עת עד לטורקסטן.
אחת הדרכים המרשימות ביותר בהן התבטאה מדיניות החוץ הסינית של אותה תקופה הייתה מסעותיו הימיים של גֶ'נְג הֶה, סריס מוסלמי ונצר למשפחה מונגולית, אשר הוביל שבעה מסעות ימיים מפוארים בין 1405 ל-1433 שעברו בכל האוקיינוס ההודי והאיים שבו והגיעו עד לכף התקווה הטובה (כמאה שנים לפני שהחלו האירופים הראשונים, הפורטוגלים, להפליג להודו וסין סביב כף זה). מסעו הראשון של ג'נג כלל 62 ספינות שנשאו 28,000 מלחים – ללא ספק המסע הימי הגדול ביותר בהיסטוריה האנושית.
אולם, לקראת מחצית המאה ה-15, הוטל איסור על אזרחי המדינה לבנות ספינות בעלות כושר הפלגה באוקיינוס וכן נאסר על כלל האזרחים לעזוב את המדינה. קיימת הסכמה שצעד זה ננקט כדי להגן על הקיסרות מפני התקפות של שודדי ים. מרב ההגבלות על המסחר הימי בוטלו בשנת 1567, אחרי מות הקיסר ג'יאג'ינג (1566-1522).
שושלת צ'ינג
השושלת הקיסרית האחרונה בסין, שושלת צ'ינג (סינית: 清, פיניין: Qīng), נוסדה ב-1644 על ידי המנצ'ורים, אשר כבשו את סין לאחר שהשושלת הקודמת, שושלת מינג, נפלה עקב מרד של איכרים, שייסדו שושלת חדשה שבירתה בייג'ינג. במשך חצי מאה נלחמו המנצ'ורים מלחמות עקובות מדם שבמהלכן השתלטו על האזורים שהיו בשליטת שושלת מינג ובכללם מחוז יונאן המרוחק, טיבט ומונגוליה. את ההצלחה שהמנצ'ורים זכו לה בתחילת תקופת שלטונם יש לזקוף לזכות כוחם הצבאי האדיר והמיומן ששולב עם מיומנויות ביורוקרטיות סיניות.
חלק מההיסטוריונים רואים בתקופה של תחילת שלטון צ'ינג המשך רציף להתדרדרות התרבותית שחלה בסוף תקופת מינג. אך יש כאלה הרואים בתחילת שלטון צ'ינג תקופה של שיגשוג יותר מאשר נסיגה. בהוראת הקיסר קאנגשי נכתב המילון המקיף והמפורט ביותר לשפה הסינית שנכתב עד אז ותחת שלטונו של הקיסר צ'יינלונג חובר הקטלוג המלא של כל העבודות החשובות של התרבות הסינית. שושלת צ'ינג גם המשיכה בהרחבת אוצר הספרות העממית ובפיתוח החקלאות תוך ייבוא גידולים חדשים מהעולם החדש דוגמת התירס. גם צמיחת האוכלוסייה המשיכה להאיץ בתקופת צ'ינג ואוכלוסיית המדינה, שבשנת 1700 מנתה 100 מיליון נפש, הגיעה לכדי 220 מיליון בשנת 1800.
אף על פי שסין צברה בתקופה זו עוצמה כלכלית, היא לא הצליחה להמיר את העוצמה הכלכלית הזו לעוצמה דיפלומטית - בהשוואה למעצמות האירופאיות של אותה תקופה - והיו לכך מספר סיבות. אחת מהסיבות המרכזיות הייתה שלצד ההתפתחות הכלכלית של סין הייתה צמיחת האוכלוסייה המסיבית, שגרמה לכך שההון שנצבר לא היה יכול לשמש לפיתוח יוצא דופן, כי הוא היה נדרש כדי להדביק את הקצב באספקת רמת החיים הבסיסית לכמות הולכת וגדלה של אוכלוסייה. סיבה נוספת לכך הייתה שהנהגת סין התנהלה תחת הרושם שמאחר שארץ סין גדולה מספיק ומלאה במשאבי טבע, אין לה סיבה לצאת מגדרה - ובוודאי לא לשלם מחיר דיפלומטי - כדי לחזק קשרים כלכליים ולהשקיע בייבוא. העדר תמריץ זה לחזק קשרים עם אימפריות אחרות מאותה התקופה, השאיר את סין מאחור מבחינה דיפלומטית.
במהלך המאה ה-19, נחלשה שליטתה של שושלת צ'ינג במדינה והשגשוג שהיה בה התפוגג. סין סבלה מרעב קשה, התפוצצות אוכלוסין וחדירה בלתי פוסקת של מדינות המערב בניסיון להשיג לעצמן השפעה במדינה. שאיפתה של בריטניה להמשיך בסחר באופיום, נתקל בהתנגדות עזה של המשטר הקיסרי, מה שהביא לפריצתה של מלחמת האופיום הראשונה ב-1840. סין, שהפסידה במלחמה, אולצה לבצע ויתורים כואבים ולפתוח את נמליה לסחר חפשי עם מדינות המערב. ויתוריה הטריטוריאליים של סין כללו את העברת הונג קונג לידיה של בריטניה ב-1842 כחלק מחוזה נאנג'ינג. בנוסף מרד טאיפינג (1864–1851) ומרד ניאן (1868–1853), יחד עם תנועות לאומיות מוסלמיות ששאפו לעצמאות וחוזקו על ידי רוסיה ייבשו את קופת הקיסרות וכמעט שהביאו לנפילת השלטון. המרידות בשלטון דוכאו בעיקר על ידי כוחות המערב שבאותו הזמן עשו במדינה כבשלהם וניצלו את שווקיה ואת מערכתה הכלכלית.
לאחר שוך המהומות בשנות השישים של המאה ה-19, החלה שושלת צ'ינג לטפל בבעיות המודרניזציה במדינה על ידי ביצוע רפורמות בכל תחומי שליטתה. אבל, העוצרת הקיסרית צה שי, יחד עם גורמים שמרניים במדינה, ביצעה מעין הפיכה והדיחה בפועל את הקיסר הצעיר מהשלטון, מורידה בכך לטמיון את הרפורמות שאך החלו להתבצע. הרפורמות הצבאיות, שהושארו על כנן, היו חסרות ערך עקב השחיתות האיומה שתמיד הייתה בצמרת השלטון. חלק מספינות הקרב החדישות של הצבא כלל לא יכלו לבצע ירי, וזאת עקב מעילות גדולות בתקציבי בנייתן שלא השאירו די כסף לרכישת אבק שרפה. כתוצאה מכך כוחות "הצבא הסיני החדש" נחלו תבוסות משפילות הן במלחמת סין-צרפת (1885–1883) והן במלחמת סין–יפן הראשונה (1895–1894) בעקבותיה חתמה סין על חוזה שימונוסקי בו ויתרה על פורמוזה (טאיוואן).
עם תחילת המאה ה-20, לאחר מרד הבוקסרים, הייתה החצר הקיסרית בסין הרוסה, שחיתות פשתה בכל, והאוכלוסייה גדלה בקצב מהיר. המדינה נשלטה על ידי האוצרת צה שי, דמות דומיננטית ביותר, שמינתה קיסר את הילד פויי בתקווה שתוכל להמשיך לשלוט מאחורי הקלעים. מותו של הקיסר הבובה גוואנגשו יום אחד לפני מותה של הקיסרית (יש הטוענים שהוא הורעל על ידה), בצירוף המצב של עשרות שנות מרידות פנימיות ומפלות לכוחות חיצוניים, ורעיונות שהגיעו מבחוץ, גרמו להרס הסיכוי האחרון לביסוס הנהגה אפקטיבית במדינה.
התפוררות האימפריה הסינית גרמה למאבקי שליטה על חלקים מסין, מלחמת רוסיה–יפן התרחשה בשנים 1904–1905. פרצה בעקבות סכסוך בין רוסיה ליפן על השליטה בצפון מזרח האימפריה הסינית - אזור מנצ'וריה וקוריאה.
הרפובליקה הסינית
ביאושם מאוזלת ידו של השלטון, החלו פקידי ממשל צעירים, קציני צבא וסטודנטים, שהושפעו מרעיונותיו המהפכניים של סון יאט-סן להתארגן לקראת הפיכה במדינה שתסלק את שושלת צ'ינג מהשלטון ותהפוך את המדינה לרפובליקה. התקוממות ווצ'אנג, התקוממות מהפכנית צבאית, החלה ב-10 באוקטובר 1911. כחצי שנה מאוחר יותר, ב-12 בפברואר 1912 הוקמה הממשלה הזמנית של הרפובליקה הסינית (סינית: 中華民國, פיניין: Zhōnghuá Mínguó) בנאנג'ינג כשבראשה עומד סון יאט-סן כנשיאה הזמני. אך סון נאלץ לוותר על תפקידו לטובת יואן שה-קאי אשר פיקד באותו הזמן על "הצבא החדש" והיה ראש הממשלה תחת שלטון צ'ינג, כחלק מהסכם שנחתם להדחת הקיסר האחרון – הילד פויי. בשנים שלאחר הכתרתו כנשיא, ניסה יואן שה-קאי לעקוף את סמכויותיהן של הוועדות הפרובינציאליות של הרפובליקה ואף הכריז על עצמו קיסר ב-1915.
ב-18 בינואר 1915 הציבה יפן את 21 הדרישות שלה מסין. יואן ששאף לתמיכה יפנית להכתרתו הסכים במאי 1915 לחלק מדרישות אלו. יום קבלת הדרישות היפניות מכונה "יום השפלה הלאומית".
שאיפותיו הקיסריות של יואן נתקלו בהתנגדות עזה של המהפכנים שראו כיצד מהפכתם הולכת לכינונה מחדש של קיסרות במדינה ולא של רפובליקה, והם החלו מתמרדים נגד יואן עד למותו ב-1916 שהשאיר ריק שלטוני בסין. סין שלאחר מותו של יואן נחלקה בין הממשל הרפובליקני החדש, ובין מצביאים מקומיים ששלטו באזוריהם עוד מתקופת צ'ינג.
ב-1917 הצטרפה סין למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה מתוך תקווה שאחרי המלחמה יוחזרו לה השטחים שנלקחו ממנה.
לאירוע חסר החשיבות כביכול, שהתרחש ב-1919 הייתה השלכה מכריעה על המשך ההיסטוריה הסינית במאה ה-20. המדובר הוא בהפגנות המוניות נגד הממשלה ונגד יפן ששיאן היה ב-4 במאי אותה שנה, אשר היוו את תחילת דרכה של תנועת הארבעה במאי. התנועה ביקרה את מדיניות הממשלה והתרפסותה בפני המערב. קווי מחשבה קיצוניים יותר שבאו לאחר מכן זרעו את הזרעים לקונפליקט בלתי ניתן לגישור בין הימין והשמאל בסין, קונפליקט שהמשיך עד לסופה של המאה. סון יאט-סן אף הוא הצטרף לאופוזיציה למשטר בביג'ינג. ב-1920 הקים סון בסיס לתנועתו המהפכנית בדרום סין, אשר ממנו הוא יצא לאיחוד האומה השסועה. בעזרתם של הסובייטים, הוא הקים ברית עם המפלגה הקומוניסטית הסינית, ברית שלחמה בשאריות המשטר הקיסרי שהיו מפוזרות בצפון המדינה.
לאחר מותו של סון ב-1925 השתלט יורשו צ'יאנג קאי שק על המפלגה הלאומנית (הקוומינטנג) והצליח לאחד תחת שלטונו את מרבית דרום המדינה ומרכזה במערכה צבאית שנקראה המשלחת הצפונית.
לאחר שהצליח לכבוש שליטה אפקטיבית במרכז ולרסן גם את תומכי הקיסר בצפון, פנה צ'יאנג למלחמה באנשי המפלגה הקומוניסטית, שעד לאותה תקופה נלחמו יחד איתו. הקומוניסטים פרשו מהקוומינטנג ב-1927 וברחו להרים שבדרום סין. ב-1934 יצאו הקומוניסטים מההרים שבשליטתם (שם הקימו את הרפובליקה הסינית-סובייטית) למצעד הארוך, מסע צבאי מפרך באזורים הטרשיים ביותר במדינה אל עבר צפון מערבה של המדינה לפרובינציית שאאנשי שם הקימו לעצמם בסיסי לוחמת גרילה.
במהלך המצעד הארוך הכירו הקומוניסטים במנהיגם החדש מאו דזה-דונג. המאבק בין הקוומינטנג והמפלגה הקומוניסטית הסינית נמשך לעיתים בגלוי ולעיתים בחשאי תוך כדי מלחמת סין–יפן השנייה (1945–1931) על אף שהכוחות יצרו לכאורה חזית מאוחדת כנגד פלישת היפנים ב-1937 כחלק ממלחמת העולם השנייה. הלחימה בין שתי המפלגות התחדשה לאחר תבוסת היפנים ב-1945, וב-1949 דחקו הקומוניסטים את צבאו של צ'יאנג לאי פורמוזה.
הרפובליקה העממית של סין
לאחר תבוסתו, נמלט צ'יאנג קאי-שק עם ממשלתו וצבאו (שמנו מעל למיליון איש) לטאיוואן, שם הכריז על טאיפיי כבירה הזמנית של הרפובליקה עד להשלמת הכיבוש מחדש של סין היבשתית על ידי כוחותיו. הרפובליקה הסינית ממשיכה להתקיים עד ימינו בטאיוואן אך מעולם לא הכריזה עצמאות ולמרות שנים רבות שבהן ייצגה את סין בעולם היא אינה מוכרת היום רשמית כמדינה על ידי האו"ם ומרבית מדינות העולם.
לאחר כינון שלטון המפלגה נערכה רפורמת קרקעות ולאחריה תחילתה של קולקטיביזציה. מאו המשיך במלחמות כשהתערב בסכסוך בין האו"ם לקוריאה הצפונית, מלחמה שנמשכה 3 שנים, בעוד שצבא העם מעורב גם בהשבת טיבט לחסות סינית בכוח צבאי. שורה של קמפיינים עברו על סין, תוך טיהורים ורצח של אריסטוקרטיה, בעלי אדמות, משתפי פעולה עם המשטר הקודם ורבים אחרים.
לאחר עשור של שלטונו, יזם מאו תוכנית פיתוח כלכלית שאפתנית בשם "הקפיצה הגדולה קדימה" (1958-1961), שהביאה למותם של עשרות מיליוני סינים ברעב. כישלונה המהדהד של התוכנית הביא את מאו לוותר על כס יושב-ראש המפלגה לטובת לְיוּ שַׁאוצִ'י. עם זאת המשיך מאו להיות רב השפעה במפלגה ובמדינה.
בשנת 1966 יזם מאו את "המהפכה התרבותית", שעיקרה טיהור המדינה מאלמנטים "אנטי-מהפכניים". מאו ועמיתיו בצבא, בשיתוף עם האוכלוסייה עצמה, ניהלו שורה ארוכה של מסעות טיהורים, שהביאו לכליאתם ולמותם של מיליונים. המהפכה התרבותית הסתיימה רשמית עם מותו של מאו ב-1976.
לאחר מותו של מאו עלה לשלטון חווה גוופנג ששלט משך שנתיים והמשיך את דרכו של מאו. משך שנתיים אלו, דנג שיאופינג שצבר כוח לבסוף נבחר לנשיאות תוך הבטחת צמיחה כלכלית. הוא החל בביצוע הדרגתי של רפורמות כלכליות ופוליטיות מרחיקות לכת, שעודדו יזמות פרטית-ממשלתית מעורבת והביאו לפיתוח כלכלי חסר תקדים ולפתיחת סין למערב.
חרדת בחינות
חרדת בחינות באה לידי ביטוי במצבים בהם הנבחן צריך להוכיח לעצמו ולאחרים למה הוא מסוגל, והיא בעלת שני מרכיבים: מרכיב קוגניטיבי ומרכיב ריגושי. המרכיב הקוגניטיבי מתבטא בחשש מכישלון אפשרי, ואילו המרכיב הריגושי משתקף בהגברת הפעילות של מערכת העצבים האוטונומית: הפרשת זיעה, כאבי בטן, בהלמות לב מוגברת, חולשה, רעידות ידיים ובסימפטומים נוספים.
תחושה של חרדה מבחינות תתאפיין בעיקר אצל אנשים שיש להם חרדה תכונתית גבוהה- נטייה גבוהה לתפוס מצבים של הערכה חברתית כמאיימים ומסוכנים הגורמת לתחושת חרדה גבוהה יותר.
מעריכים כי הבעיה מטרידה כ-15% מהתלמידים והסטודנטים. החרדה מקשה על התלמיד בהתכוננות לבחינה ומקשה עליו לבצע את הבחינה באופן המייצג את מצב ידיעותיו הריאלי בנושאי הלמידה. לעיתים עלולה החרדה "לשתק" את התלמיד עד כדי אי-יכולת מוחלטת לבצע את הבחינה או להתכונן לקראתה.
חרדת בחינות אינה תלויה ברמת האינטליגנציה של הנבחן.
הגורמים לחרדת בחינות
חרדת בחינות נובעת מפרשנויות של הנבחנים את הבחינה כמצב מאיים. קשיים בלמידה לבחינה ובתפקוד פורה במהלכה עלולים להוליד פירוש שלילי של מצב הבחינה וכך לעורר חרדה. מצב זה עלול להוביל לקשיים בהבנת הבחינה, בשליפת החומר מן הזיכרון ובעיבודו לצורך מתן תשובות. בנוסף, תופעה זו קשורה בתכונות מולדות כמו "חרדה תכונתית", פרפקציוניזם ונטייה לפסימיות. החרדה מופיעה בשל הידיעה כי הופעל שיפוט על הביצוע של הפרט.
חרדת בחינות היא בעלת רבדים רבים, הכוללים מספר מרכיבים מרכזיים: אחד הגורמים העיקריים להיווצרות של חרדה הוא הלחץ, אדם הנתון במצב של לחץ מובל על ידי מחשבותיו למקום שלילי וגורם לעצמו להעריך מצבים בצורה שגויה. אצל ילדים ניתן לראות מספר גורמים המשפיעים על מצב הלחץ של הילד אחד מהם הוא יחסי הגומלין של הילד עם משפחתו. ישנם הורים שאינם מאפשרים לילדיהם לחוות, לחקור, ללמוד ואף להתנסות בחוויות אישיות מה שיוצר לילד פגיעה באמון העצמי שלו ועקב כך מתפתחת חרדת בחינות אצל אותם ילדים. דבר שחשוב לזכור כאשר יש בבית הילד הגבלות, גבולות וחוקים עקביים רמת החרדה שלו נשארת נמוכה. גורם נוסף שחשוב לזכור שישנה השפעה של הסביבה האקולוגית של הילד, ניתן לראות זאת על ידי ההשפעות הנ"ל: גודל הכיתה בה הוא לומד, מזג- אוויר ורעש לעומת שקט. גורמים אלו משפיעים על הילד מבחינה לימודית ולפעמים מובילה אותו לחוסר ריכוז, ירידה במוטיבציה וישנה ירידה גם בהשתתפות בשיעורים.
יחסי הגומלין בתוך המשפחה עלולים להשפיע על חרדת הבחינות. הורים אשר אינם מאפשרים לילדיהם להתנסות בחוויות אישיות ללמוד ולחקור, פוגעים באמון שלהם ועקב כך מתפתחת חרדת המבחנים. גם כאשר החוקים והגבולות בבית הם ברורים ועקביים, רמת החרדה של הילד נמוכה. בנוסף, רמה ירודה של הסביבה האקולוגית המושפעת מגודל הכיתה, מזג אוויר, רעש לעומת שקט ותאורה ועוד עשויים להוביל למיעוט השתתפות בשיעור, חוסר ריכוז, ירידה במוטיבציה ועוד, המשפיעים על התפקוד בבחינות.
מאפיינים של חרדת בחינות
חרדת הבחינות מתבטאת בכמה אופנים:
חרדת בחינות וחרדה
לחץ וחרדה נוצרים כתגובה לאתגרים ומכשולים בהם נתקלים בחיים - במצב זה האדם צריך לעשות מאמץ נפשי, גופני ורגשי כדי להסתגל, להתאים את עצמו, ולהמשיך הלאה בצורה מסתגלת. כל מצב שדורש הסתגלות יכול להוות גורם ללחץ וחרדה, משום שנוצר עומס על האדם בניסיון להתמודד. החרדה והלחץ עולים בדרך כלל משום שהמצב החדש מאיים על האדם שלא יצליח להסתגל, וכתוצאה מכך נוצר איום להיפגע ממשהו. לכן תלמידים עשויים להילחץ סביב מבחן חשוב שעליהם לעבור - הם עשויים להיות מאוימים מכך שלא יוכלו ללמוד או להתקדם בחייהם בעקבות הכישלון הצפוי. החרדה מבטאת פעמים רבות את האמירה 'אני חושש שלא אצליח להסתגל או לתפקד טוב מול האתגר הזה ולכן אפגע'. הבעיה נוצרת כאשר החרדה גבוהה מדי ופוגעת בתפקוד.
הביטויים של חרדה מתונה אינם מסוכנים אובייקטיבית, זהו מצב טבעי. יתרה מכך, מחקרים בתחום הפסיכולוגיה מלמדים כי לחץ הוא גורם חשוב שיכול לתרום לתהליך הלמידה, למקד את הקשב ולגרום למוטיבציה מועילה. כל זאת, בתנאי שהלחץ הוא בתחום אופטימלי. לאחר שהלחץ עובר את הרמה האופטימלית, נוצרת פגיעה בתהליכי הקשב, הזיכרון והתפקוד היעיל. במצב זה החרדה יוצרת מעגליות של סימפטומים והימנעות שמזיקים ודורשים טיפול. חרדה גבוהה שמתמשכת לאורך זמן יכולה לגרום לנזקים גופניים בלתי הפיכים.
פרופיל האנשים שעשויים לפתח חרדת בחינות
לא ניתן לבודד את מאפייני האישיות אשר גורמים או מנבאים הופעת חרדת בחינות. עם זאת, ניתן לקשור בהכללה בין תכונות כגון פרפקציוניזם, נטייה לאובססיביות, צורך לרצות את הסביבה, קושי לשאת תסכולים ונטייה אובססיבית - לחרדת בחינות. בנוסף, חרדת הבחינות מופיעה פעמים רבות אצל תלמידים וסטודנטים עם לקויות למידה או הפרעת קשב והיפראקטיביות (ADHD). במיוחד כאשר תלמידים אלו לא אובחנו בגיל צעיר ולא קיבלו עזרה מתאימה עלולה להיווצר דינמיקה של חרדת בחינות עקב היסטורית כישלונות ודימוי עצמי נמוך.
אבחון של חרדת בחינות
חרדת בחינות איננה מוגדרת כהפרעה נפשית במדריך ההפרעות הנפשיות DSM. נראה כי ניתן לשייך אותה לקבוצת הפוביות השייכות להפרעות חרדה. יש לזכור כי חרדת הבחינות יכולה להופיע בעוצמות שונות ולגרום למצוקות ולקשיי תפקוד שונים, ולכן נדרשים אבחון והערכה להתאמת סוג והיקף הטיפול, וכדי לשלול גורמים כמו הפרעות נפשיות אחרות.
טיפול בחרדת בחינות
על מנת לטפל בחרדת בחינות, קיימים טיפולים המתמקדים בניטרול זמני של הסימפטומים, כגון חוסמי בטא, וטיפולים המנסים לאתר את הגורמים לחרדה ולתקנם, כגון טיפול פסיכולוגי או טיפול קוגניטיבי-התנהגותי. קיימים גם טיפולים אלטרנטיביים, כגון EMDR.
כאשר הבעיה אינה בדרגת חומרה המצריכה טיפול, מקובל להמליץ לסובלים להתמודד עם החרדה שלהם, ובשום אופן לא לחמוק או להימנע מבחינות, משום שהתנהגות זו עלולה להחריף את החרדה.
ניתן להשתתף בטיפולים קבוצתיים על מנת ללמוד מניסיונם של אחרים ולקבל תמיכה פסיכולוגית מקצועית כדי לטפל במצב ולהתמודד עמו באופן יעיל.
על מנת להתמודד עם המתח הגופני ותחושת החרדה מבצעים עם המטופל סוגים של הרפיה ודמיון מודרך העוזר להפחית רמת המתח.
דרכים להתמודדות עם חרדת הבחינות
הבעיה בלחץ מתחילה כאשר הוא הופך לחרדה של ממש, מה שעלול לגרום לחוסר תפקוד. הגישות הטיפוליות מפנות מקום להתנהגות בונה ויעילה בכך שהן מתמקדות בהימנעות/הפחתת/הכחדת מכלול התגובות הפיזיולוגיות והפסיכולוגיות השליליות המכשילות את המטופל במהלך הבחינה או בהתכוננות אליה. ה'טיפים' הבאים אינם מהווים תחליף לטיפול פסיכולוגי.
תרומת ההורים בהפחתת חרדת בחינות
כיוון שהילד לא נולד עם כלים לחיים ושבית הספר שם דגש בעיקר על החומר הנלמד ולא על הקניית אסטרטגיות למידה, ההורים נדרשים להיות יותר מעורבים ולספק לילד את הכלים, להיות לילד "מורים לחיים". ככל שההורים יהיו נוכחים יותר ובינם לבין הילד תהיה תקשורת טובה יותר, הם יוכלו לזהות את החרדה שהילד שרוי בה, ובכך לעזור בהקטנתה. זאת באמצעות שיחה על הקושי הלימודי והבחנה בהתנהגות מתוחה אצל הילד בעיקר בזמנים, כמו, בעת התכוננות לבחינה, יום הבחינה וכדומה. בעזרת יחסים טובים בין ההורים לבין הילד, הבנויים מחיזוקים, דיבוב הילד ודיבור על תחושותיו, טיפוח הרגלי למידה ופיקוח עליהם; הילד מרגיש יותר בטוח בעצמו והוא יוצר מחשבות חיוביות של הצלחה ולא של כישלון שיביאו אותו לפיתוח עצמאות, יכולת התמודדות ואחריות.
הקשר בין דימוי עצמי לחרדת מבחנים
נמצא כי ישנו קשר ישיר בין דימוי עצמי לחרדת בחינות. מאחר שהתלמיד סובל מדימוי עצמי נמוך הוא יבחר במסלולי לימוד קלים מידי-במטרה לא לאכזב ולא להתאכזב. הכישלון נתפס כ"הוכחה" לחוסר יכולת הן על ידי התלמיד והן על ידי הסביבה. הרגשת ה"אין סיכוי" מובילה לייאוש המגביר את הנטייה להתנהגות הימנעותית. דחיית הלמידה ל"רגע האחרון", שאינה מאפשרת ללמוד כראוי את כל החומר.
פטרונים
פטרונים הוא שם משפחה המבוסס על השם הפרטי של האב, הסב או אדם אחר מאבות המשפחה. בחברות פטריארכליות פטרונים נפוצים יותר מאשר מטרונים, המקבילה הנקבית.
פטרונים ביהדות
כבר במאות ה-10 וה-11 החלו שמות משפחה קבועים להחליף את הפטרונים בקהילות יהדות ספרד; בקהילות יהדות אשכנז, לרבות יהדות מזרח אירופה התהליך התרחש מאוחר יותר. עם זאת, גם כיום בהקשרים הלכתיים שונים - בבית הכנסת, במסמכי המשפט העברי (כגון כתובה, גט), על גבי מצבות - נעשה שימוש בפטרונים.
עמוס (סדרת לוויינים)
עמוס (מאנגלית: Affordable Modular Optimized Satellite AMOS) הוא שמה של סדרת לווייני תקשורת אזרחיים, המתופעלים על ידי חברת חלל תקשורת. הלוויינים הראשונים בסדרה נבנו על ידי התעשייה האווירית לישראל. עם הזמן, השם "עמוס" ניתן גם ללוויינים בייצור זר כעמוס 5, ועמוס 7, שמתופעלים על ידי חלל תקשורת וחלקם תוכננו על ידה כעמוס 17.
היסטוריה
פרויקט לווייני עמוס החל בשנת 1981 ביוזמת מאיר עמית (לשעבר ראש המוסד ושר התקשורת), חזי כרמל וז'אן פרידמן (איש עסקים צרפתי-ישראלי). השלושה הקימו את "החברה הכללית לשירותי לוויין", וגייסו משקיעים נוספים בישראל ובארצות הברית. בספרו האוטוביוגרפי "ראש בראש", כתב עמית שתחילה ביקשו לעניין את חברת פרצ'יילד האמריקאית בפרויקט (החברה בנתה בשנות ה-70 את לוויין התקשורת ). בשיחות עם הנהלת החברה התברר כי יש לשריין תחילה את המקום בשמיים (slot בשפה המקצועית), באמצעות איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי, אך באותן שנים רק ממשלות ולא חברות פרטיות, יכולו לשריין מקום בחלל. לכן עמית וכרמל פנו לשר התקשורת, מרדכי ציפורי, וקיבלו אישור של ממשלת ישראל לפעול בשמה. חברת פרצ'יילד לבסוף לא הייתה מעוניינת להשתתף בפרויקט והם שכרו את שירותיה של התעשייה האווירית לתכנון וייצור של לווייני התקשורת. ב-1983 חתמו על הסכם עם מדינת ישראל על פיו הלוויינים יהיו בבעלות משרד התקשורת, והחברה הכללית לשירותי לוויין תספק את שירותי התקשורת באמצעות חברת "בזק" בישראל וללקוחות זרים. הפרויקט הושק רשמית בנובמבר 1984, בשם AMS - Affordable Modular Satellite. היוזמה לפרויקט הייתה גם כתגובה לפרויקט "לוויין התקשורת הערבי" - Arabsat, יוזמה של הליגה הערבית שהושקה ב-1976.
בנובמבר 1992, לנוכח קשיים בגיוס ההון למימון המשך פיתוח פרויקט "עמוס" (שעל פי ההערכות באותה עת הסתכם בכ-164 מיליון דולר), החליט דירקטוריון התעשייה האווירית לבטלו, אם משרד האוצר לא יבוא לעזרתה. בינואר 1993 קיבל האוצר את דרישות התעשייה האווירית, ביניהן מתן ערבות מדינה בסך 100 מיליון דולר לגיוס הון למימון הפרויקט. בספטמבר 1993 חתמה התעשייה האווירית על הסכם עם ממשלת ישראל בדבר חכירת 3 משיבים מתוך 7 שבלוויין (משיב, פיסת החומרה בלוויין, הכוללת 2 מקטעי חלל, אשר קולטת את השידור מהקרקע ומחזירה אותו לשידור בבתי המשתמשים). תקופת החכירה נקבעה ל-10 שנים בסכום כולל של 150 מיליון דולר.
שיגורו של "עמוס 1" נערך במאי 1996, בפיגור של כמעט שנה וחצי מהמתוכנן. באוקטובר 1999 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת על הפרויקט שקבע כי שיגור "עמוס 1" היה הישג טכנולוגי, אך כישלון כלכלי. עלות הפרויקט הסתכמה במאות מיליוני דולרים, חריגה של 70% מהתקציב שאישר דירקטוריון התעשייה האווירית בפברואר 1991. מנתוני התעשייה האווירית, שפורסמו במרץ 1998, עלה כי ההפסד הצפוי במשך שנות הפרויקט מגיע לעשרות מיליוני דולרים, לעומת תחזיות לרווח של לפחות 115 מיליון דולר, שהוצגו למדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר בשנת 1991. עם זאת, לאחר שהחל לפעול בהצלחה, חתמה חברת "חלל תקשורת" תוך חודשים ספורים על חוזים להשכרת שירותים מהלוויין עם לקוחות זרים מחוץ לישראל, בין השאר עם רשת הטלוויזיה האמריקאית HBO ששכרה חצי משיב באלומה האירופאית של הלוויין. לקוחות אירופאיים נוספים שאיתם חתמה על חוזים כללו את חברת "אנטנה הונגריה", ערוץ ATV הפולני, ערוצי 7-ABC ו-19-TV מרומניה, וחברת SPACEWAY מגרמניה.
לאחר הצלחת שיגורו של "עמוס 1" והשכרת כל הקבילות שלו, המשיך הפרויקט לפעול על בסיסי כלכלי במימון השוק הפרטי, בהובלת חברת "חלל תקשורת". החברה חתמה על הסכם עם התעשייה האווירית לרכישת הלוויין "עמוס 2" תמורת כ-130 מיליון דולר ("עמוס 1" היה בבעלות התעשייה האווירית ולחברת "חלל תקשורת" היה רק זיכיון לשיווק שירותיו). העלות הכוללת של רכישת הלוויין והשיגור לחלל, לרבות רכישת פוליסת ביטוח, שיווק, הנהלה והוצאות ריבית, הייתה צפויה להסתכם ב-150 מיליון דולר. לצורך כך גייסה כ-55 מיליון דולר בהנפקת מניות ואיגרות חוב בבורסה לניירות ערך בתל אביב, בנוסף לקחה הלוואה בנקאית בסך 95 מיליון דולר, והון עצמי של כ-4 מיליון דולר. על פי התוכנית העסקית, שהציגה בעת ההנפקה סך פוטנציאל ההכנסות השנתי של "עמוס 2" עמד על עד כ-44 מיליון דולר. ובמשך תקופת חייו היה צפוי עמוס 2 להניב 300 מיליון דולר הכנסות מובטחות. הלקוחה העיקרית של הלוויין הייתה חברת YES, שהתחייבה מראש לשכור את שירותי תקשורת בסך 208 מיליון דולר למשך 11 שנים.
בינואר 2002 הודיעה התעשייה האווירית על עסקת ענק לאספקת 10 לווייני תקשורת מסוג "עמוס" לרפובליקה העממית של סין בעלות של כמיליארד דולר.
עמוס 1
שימש בין השאר, לשירות טלוויזיה ישירות לבתים (DTH/DBS) על ידי חברת yes ואחרים בארץ, על ידי HBO וחברות נוספות באירופה. חלל תקשורת הצליחה במהירות למלא את כל יכולת השידור של עמוס 1 ואף צברה בקשות נוספות, אי לכך החליטה החברה להרחיב את פעילותה ולשם כך יזמה את עמוס 2, שכיום נמצא בבעלותה המלאה.
עמוס 2
עמוס 2 שוגר ב־28 בדצמבר 2003, והוא משרת לקוחות בשלושה אזורי שירות: המזרח התיכון (כולל ישראל), אירופה והחוף המזרחי של ארצות הברית. שירותי השידור והתקשורת שמעניק הלוויין כוללים: הפצת שידורי טלוויזיה ורדיו ישירות לבתי הצופים (כמו השירותים שמציעה חברת YES הישראלית), הפצת שידורי טלוויזיה ורדיו למרכזי כבלים, הפצת שירותי אינטרנט, ושידור נתונים לרשתות תקשורת. הפרויקט שעלותו הוערכה בכ־150 מיליון דולר יצר הכנסות של כ־37 מיליון שקל עד תחילת 2005.
עמוס-1 ו-2 מוקמו בסמיכות האחד לשני (מעל קו האורך 4 מעלות מערב) על מנת ליצור מיקום משותף (CO LOCATION). מיקום משותף זה איפשר למשתמשי הלוויין להגדיל את יכולות השימוש בו, ללא צורך באנטנה נוספת. כעת עמוס-3 מחליף את עמוס-1 ונמצא בסמיכות ללוויין עמוס-2. עמוס 2 סיים את חייו המסחריים באפריל 2017, וביצע תמרון התרחקות מהחגורה הגיאוסטציונארית. הלקוחות הועברו ללוויני עמוס 3 ועמוס 7.
עמוס 3
עמוס 3 שוגר ב-28 באפריל 2008. מטרתו הייתה להחליף את עמוס-1 שהוצא משירות ואף להגדיל את יכולות התקשורת הלוויינית של "חלל תקשורת". הלוויין מיועד לפעול עד 2026.
עמוס 4
עמוס 4 שוגר ב-31 באוגוסט 2013. משרת את אזור דרום-מזרח אסיה. הלוויין מיועד לשימוש עד 2025.
עמוס i5
ב-25 בנובמבר 2009 הודיעה חברת חלל תקשורת כי על מנת לענות לביקושים מוקדמים עבור שירותי עמוס 5 באפריקה, הגיעה החברה להסכם זמני להעברה ולהצבת לוויין תקשורת משומש מתוצרת חברת בת של לוקהיד מרטין ששוגר כבר ב-1995 מסין בשם AsiaSat2 למתן שירותים באפריקה בהקדם עד שישוגר עמוס 5 ב-2011. הלוויין ששמו הוחלף לעמוס i5 ונחכר לכשנה וחצי, הוצב בדצמבר 2009, בנקודה בחלל אליה שוגר בהמשך הלוויין עמוס 5. החברה החלה לספק באמצעותו שרותי תקשורת לוויינית מוקדמים באפריקה בינואר 2010, ללקוחותיה שהמתינו להפעלתו המסחרית של עמוס 5 (ששוגר בסוף 2011). הלוויין איבד את אמינותו התפעולית מוקדם מהצפוי בשל מחסור בדלק לתמרוניו חודשים מספר לפני שעמוס 5 שוגר ולכן חלל תקשורת העבירה את הלקוחות שקיבלו שרות באמצעותו, ללוויינים אחרים למשך מספר חודשים. לאחר ששוגר עמוס 5 והושלמו בדיקות המערכות שלו, הועברו אליו הלקוחות.
עמוס 5
עמוס 5 פותח על ידי חברת Reshetnev הרוסית כשחלקים ממנו נבנו גם בחברת אלקאטל אלניה ספייס האיטלקית. הוא שוגר מקזחסטן ב-11 בדצמבר 2011, לאחר שתאריך השיגור המקורי נדחה במספר חודשים מפאת עיכובים בהרכבתו. פעילותו מיועדת לשרת בעיקר לקוחות מיבשת אפריקה.
ב-21 בנובמבר 2015 בשעה 06:45 בבוקר שעון ישראל אבד הקשר עם הלוויין ובעקבות כך הופסקו השירותים שסופקו דרכו, ב-15 בדצמבר 2015 הודיעה חלל תקשורת שהכשל הוא מוחלט וסופי ואין יכולת להחזירו לפעולה.
עמוס 6
היה מיועד להחליף את לווייני עמוס 2 ועמוס 3 המשרתים לקוחות מאירופה וישראל וגם לשרת לקוחות מאזור יבשת אפריקה יחד עם עמוס 5. באוקטובר 2015 נודע כי חברת פייסבוק שכרה כ-40 אחוז מיכולות תעבורת האינטרנט של הלוויין למספר שנים תמורת סכום של 95 מיליון דולר לצורך מיזם חברתי של חיבור מדינות מתפתחות באפריקה לרשת האינטרנט גם ללא תשתיות פיזיות כמו כבלי תקשורת.
ב-1 בספטמבר 2016 נהרס הלוויין כליל בעת פיצוץ שאירע במשגר הטיל פאלקון 9 של חברת SpaceX במהלך ניסוי, יומיים לפני שנועד לשגרו לחלל.
עמוס 7
בסוף 2016 שכרה חלל תקשורת את AsiaSat 8 (מתוצרת לוראל, שוגר מארצות הברית ב-2014), לאחר אובדן עמוס 6 כדי לספק ללקוחותיה שירות זמני (4 שנים עם אופציה לשנה נוספת, ובסך הכל אמור לפעול עד 2022) במקום עמוס 6. חלל מיתגה את הלוויין בשם עמוס 7. הלוויין הוצב מחדש בנקודה 4 מעלות מערב (סמוך ללוויין עמוס 3) ולאחר שעבר סדרת בדיקות לתקינותו החלה הפעלתו המסחרית ב-27 בפברואר 2017. פעילותו נועדה להחליף את מרבית שירותי התקשורת שסיפקו עמוס 2, עמוס 5 וחלק מהפעילות שיועדה לעמוס 6 וצפוי לפעול בשירות חלל תקשורת עד פברואר 2022.
עמוס 17
ב-21 בדצמבר 2016 חברת חלל תקשורת דיווחה כי התקשרה בהסכם עם קבוצת "בואינג" לפיו הזמינה החברה מבואינג את ייצור הלוויין עמוס 17, מערכותיו ושירותים נוספים. נכון ל-2018, עלות הפרויקט עומדת על 192 מיליון דולר.
זהו לוויין מתקדם ביותר עם מטע"ד סיפרתי (Digital Channelizer), שפועל בשלושה תחומי תדר ומאפשר קישוריות בין כל האלומות בכל תחומי התדרים. זהו הלוויין הראשון עם מטע"ד מסוג HTS בתחום תדר C-band, מה שהופך אותו אטרקטיבי במיוחד למפעילי טלקום וממשלות.
הלוויין שוגר בהצלחה ב-7 באוגוסט 2019 בעזרת משגר מדגם פאלקון 9 של חברת SpaceX, לאחר עיכוב של מספר ימים עקב חשד לתקלה בשסתום אחד ממנועי המשגר. הלוויין יספק כיסוי לשירותי תקשורת מתקדמים כולל הדור החמישי של הסלולר ואינטרנט עבור יבשת אפריקה, המזרח התיכון, וחלקים מאירופה ואסיה. קו האורך הגאוגרפי מעליו הוא מרחף - 17° מזרח העניק ללוויין את זיהויו המספרי וזהה למסלול הגאוסטציונרי של הלוויין עמוס 5 שסיים את חייו ב-2015. אורך חיי הלוויין מתוכנן ל-20 שנים לפחות כשהעלות השנתית הצפויה עומדת על כ-5 מיליון דולר.
עמוס 8
במרץ 2018 חלל תקשורת הודיעה כי הלוויין עמוס 8 יבנה על ידי חברת לוראל (LORAL/SYSTEMS SPACE) בעלות של כ-112 מיליון דולר. הלוויין נועד לשיגור ב-2020 במשגר מסוג פאלקון 9 ומיועד להחליף את עמוס 6. לוראל בנתה גם את הלוויין אסיה סאט 8 שהוחכר לחלל תקשורת וכונה "עמוס 7".
באפריל 2018, לאחר בחירת חברת SSL כאחראית על לוויין עמוס 8, הודיעה התעשייה האווירית כי היא מנסה לקדם את תכנון ושיגור לוויין תקשורת באופן עצמי ואף לאתר עבורו לקוחות ממשלתיים ופרטיים. תוכנית זאת זכתה לגיבוי ממשלתי שאף התייחסה ללוויין כ"לוויין לאומי" (ולא כ"לוויין מסחרי") שנועד לספק שירותי תקשורת עבור הממשלה וגופים ציבוריים נוספים בישראל כגון צה"ל מלבד לקוחותיו המסחריים.
ב-3 בספטמבר 2018 פורסם כי התקבלה החלטה לבנות את הלוויין שייקרא "עמוס 8" על ידי התעשייה האווירית בישראל במימון חלקי של הממשלה (דרך משרד הביטחון ומשרד המדע). הלוויין שמיועד לשיגור ככל הנראה בסוף 2021, ונועד להיות בעל יכולות דיגיטליות מתקדמות.
ב-25 בספטמבר 2018 פורסם בבורסה על ידי חלל תקשורת כי החליטה שלא להעביר את תשלום המקדמה לבניית הלוויין לחברת לוראל, דבר שהביא לביטול החוזה של חלל תקשורת עם חברת לוראל לבניית הלוויין, צעד נוסף לקראת בנייתו ככל הנראה בישראל. כמו כן החברה גם ביטלה את ההסכם לשגרו על ידי חברת ספייס-X, אך עדיין חויבה לשגר את הלוויין עמוס 17 עם ספייס-X.
בדו"ח החברה שפורסם בדצמבר 2018 פורסם כי היא שוקלת להזמין לוויין שיחליף את עמוס 3 וישוגר עוד לפני תום פעילותו ב-2026.
במרץ 2019 הודיעה חברת "יס" כי בכוונתה להעביר בעתיד את פלטפורמת השידורים שלה מלווייני עמוס אל רשת האינטרנט מה שעשוי להקשות על מציאת לקוחות ישראליים שיחתמו על הסכם שימוש מסחרי בלוויין העתידי ומעמיד את ההיתכנות הכלכלית לבנייתו ושיגורו בסימן שאלה. בפברואר 2020 חברת "יס" הבהירה כי החוזה שלה לשידורי הלוויין באמצעות חלל תקשורת יהיו בתוקף עד ינואר 2026.
על פי דוחות "חלל תקשורת" על הרבעון הראשון של 2019 עולה שכל עוד ההחלטה של חברת "יס" לוותר על שידורי הלוויין בתוקף, היא תעדיף שלא לממן את פיתוח ושיגור הלוויין בשל מחסור בלקוח מרכזי מישראל ומכיוון שביכולתה לספק שירותי תקשורת לשאר לקוחותיה מלווייני עמוס 3 ועמוס 7. במקום זאת תבחן אלטרנטיבות השקעה אחרות כמו דחיית שיגור הלוויין הבא שמיועד לנקודת שיגור 4 מעלות מערב (היכן שממוקמים עמוס 3 ועמוס 7) עד 2026 (המועד בו עמוס 3 מיועד לצאת משירות) או תוכניתה לפתח ולשגר לוויין תקשורת שישרת לקוחות ממערב אפריקה ודרום אמריקה. כמו כן, גם לא בטוח שהתעשייה האווירית היא זאת שתבנה אותו.
עמוס E
נכון ל-2018, נמצא בשלבי תכנון ופיתוח בתעשייה האווירית. הוא נועד בתחילה לפרויקט עמוס 8 אך נמצא בשלבי תכנון בלבד וכולל מערכות הנעה המבוססות על מנוע יונים חשמלי שנועד להקטין את משקלו. חלק מהמערכות התקשורת המשופרות שמיועדות להשתלב בלוויין עמוס 8 תוכננו במסגרת פיתוח הלוויין הזה.
לחלל תקשורת אף קיימת תוכנית עתידית לשגר לוויין שיספק שירותי תקשורת לדרום ומרכז אמריקה וירחיב את הפריסה העולמית שלה.
סוקולוב פודלסקי
סוקולוב פודלסקי (בפולנית: Sokołów Podlaski) היא עיר מחוז קטנה בפרובינציית מזוביה שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
סוקולוב הייתה מיושבת מהמאה ה-6 לספירה. בשנת 1424 הוענקו ליישוב זכויות עיר. באמצע המאה ה-17 נפגעה העיר בעת פלישת האימפריה השוודית לפולין.
בחלוקת פולין השלישית נכללה העיר בשטח אוסטריה, ובשנת 1809 הועברה לדוכסות ורשה. בשנת 1845 נוסד בעיר מפעל גדול לסוכר, אשר העסיק מאות עובדים, והיווה זרז להתפתחותה של העיר.
יהודי סוקולוב פודלסקי
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-5,000 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של אגודת ישראל ושל הבונד. כמו כן, פעלו בעיר בתי ספר מרשתות יבנה ובית יעקב. בשנת 1920 רצחו חיילים פולנים שישה יהודים בעיר, ובשנת 1937 נערכו ביהודי העיר פרעות בידי האוכלוסייה המקומית.
בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב עברה העיר בסוף ספטמבר 1939 לשליטה גרמנית, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן גיוס לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה, וחובת תשלום סכומי כופר.
בשנת 1940 רוכזו יהודי העיר בגטו קטן שהוקם סביב בית הכנסת הגדול בה, אשר ב-28 בספטמבר 1941 ננעלו שעריו, והוא הוקף בחומה ובגדר תיל. לגטו זה הובאו בהמשך יהודים נוספים, ובקיץ 1942 הגיע מספר יושביו לכ-5,800 איש. בשל הצפיפות והמגיפות שפרצו בגטו, מתו רבים מיושביו.
ב-22 בספטמבר 1942, יום כיפור תש"ג, פשטו על הגטו שבעיר אנשי ס"ס ושוטרים אוקראינים ופולנים, ושילחו את כל יושביו למחנה ההשמדה טרבלינקה, תוך ירי במתנגדים.
ביבליותיקה אלכסנדרינה
הביבליותיקה אלכסנדרינה נחנכה באופן רשמי בשנת 2002 והיא כוללת, נוסף על הספרייה עצמה, פלנטריום, מרכז כנסים, מוזיאונים, תערוכות קבועות ומספר מתקנים נוספים.
היסטוריה
הרעיון לחדש את ימיה של ספריית אלכסנדריה עלה לראשונה בשנת 1974 וזכה עד מהרה לתמיכה רחבה. נשיא מצרים חוסני מובארכ התגייס למיזם וארגון אונסק"ו הצטרף גם הוא לפרויקט ויזם בשנת 1988 את התחרות הבינלאומית לעיצוב המבנה. מבין 500 הצעות שונות זכתה בשנת 1989 חברת האדריכלות הנורווגית "סנהטה" (Snøhetta) והחל תהליך שנמשך 6 שנים ושנועד להכשיר את תחילת הבנייה.
ב-12 בפברואר 1990 התקבלה הצהרת אסואן ששימשה כהצהרת כוונות לפרויקט, ואשר פתחה בשתי הפסקאות הבאות:
מכוחה של הצהרה זו גויס סכום ראשוני של 65 מיליון דולר, רובו ממדינות ערב, והיא נחתמה, בין היתר, בידי נור, מלכת ירדן, סופיה, מלכת ספרד, נשיא איחוד האמירויות הערביות, הנסיכה קרוליין ממונקו, נשיא צרפת פרנסואה מיטראן, סוזן מובראכ, אשתו של נשיא מצרים, מלינה מרקורי חברת הפרלמנט היווני ולשעבר שרת התרבות בממשלת יוון ומספר מנהיגים נוספים ואנשי אקדמיה.
בשנים ראשונות אלה, רכשה הספרייה את אוסף הכותרים הראשוני שלה שכלל 100,000 ספרים. בינואר 1995 החלה הנחת היסודות לבניין ועד 1996 נרכשו 60,000 כותרים נוספים. בשנת 1997 החלו עבודות הגימור של המבנה, עבודות נוף, ועיצוב הפנים, ובסופן הועבר האוסף שנאסף עד אז אל המבנה החדש. ב-16 באוקטובר 2002 נחנכה הביבליותיקה אלכסנדרינה באופן רשמי.
בנוסף לפרסומי האו"ם מתפרסמים בספרייה גם פרסומים של ארכיון האינטרנט.
המבנה
המבנה שוכן ברובע שטבי בסמוך מצפון לקמפוס הפקולטה לאומנות של אוניברסיטת אלכסנדריה, וצופה אל הים התיכון שצמוד לו מצפון. הביבליותיקה הוקמה סמוך לאתר בו שכנה הספרייה הגדולה של אלכסנדריה בעת העתיקה, וממצאים מהתקופה היוונית והרומאית שנמצאו באזור מוצגים במוזיאון השוכן בתחומה.
המבנה המרכזי עגול וקוטרו 160 מטר. הוא מחקה את צורת הדיסקית השטוחה של השמש בתרבות מצרים העתיקה, ובהקשרה של הספרייה נושא דימוי השמש משמעות של הארת העולם והתרבות האנושית. המבנה מוקף בבריכה מלאכותית שצורתה כשל טרפז וזו מייצגת את השמיים שסביב גלגל השמש, בעוד שמימיה חוברים יחד עם השמש, האדמה וכחול השמיים ומייצגים את יסודותיו של הטבע. גגו של הבניין משופע לכיוון הים בצידו הצפון-מזרחי של המבנה, דבר המאפשר להשקיף מהחלונות הקבועים בו אל הים ולאור היום לחדור ישירות אל פנים הספרייה. צידו הנמוך של הגג שקוע מתחת למפלס הבריכה ומעבר עילי מקשר את המתחם אל הטיילת שלחוף הים מצד אחד ואל קמפוס אוניברסיטת אלכסנדריה מצידו האחר. החזית האחורית של המבנה מצופה בשכבת גרניט אפורה מאסואן שבה חקוקים 120 אותיות וטקסטים קליגרפיים מתרבויות שונות בעולם.
עלות הקמת המתחם הגיעה לסכום של 220 מיליון דולר, שרובו בסך 169 מיליון דולר הושקע במחיר הבנייה והיתר שימש לרכישת האוסף הכותרים הבסיסי וציוד. סכום זה אינו כולל את מחיר הקרקע, עלות הקמת מרכז הכנסים ומספר סעיפי הוצאות נוספים שערכם הכולל מגיע ל-182 מיליון דולר, סכום שנתרם על ידי ממשלת מצרים. שטחו הכולל של המתחם עומד על 45,000 מ"ר, והשטח הבנוי של בניין הספרייה לבדו משתרע על פני 11 קומות ו-85,405 מ"ר. על תכנון המתחם זכתה חברת סנופטה בפרס לאדריכלות.
המתחם כולל את הספרייה המיועדת לקלוט בין 4 ל-8 מיליון ספרים, מרכז חיבור לרשת האינטרנט וארכיון אינטרנטי, חמישה מכוני מחקר, שלושה מוזיאונים, מרכז כנסים המסוגל להכיל עד 3,200 איש בארבעה אולמות, בית ספר בינלאומי למדעי המידע, מכון לקליגרפיה, מעבדה לשחזור כתבי יד ופלנטריום.
האוסף המרכזי
הביבליותיקה אלכסנדרינה היא ספרייה ציבורית, אם כי הכניסה אליה כרוכה בתשלום. האוסף עצמו משתרע על פני 7 מ-11 קומות הבניין, דבר המייצג באופן סמלי את "פירמידת הידע". האוסף מאורגן ומקוטלג על פי שיטת דיואי העשרונית, וחלקו המרכזי כלל בסוף שנת 2002 כחצי מיליון כותרים. לפי הצהרת הכוונות של הנהלת הספרייה, בכוונתה להשלים את האוסף כך שיכלול לפחות 5 מיליון כותרים עד שנת 2020, אולם רבים מטילים ספק באפשרות למימוש מטרה זו (ראו להלן בפרק הביקורת).
אוסף ההפקדה
הביבליותיקה אלכסנדרינה היא ספריית הפקדה של האומות המאוחדות, האיחוד האירופי, הליגה הערבית ושל מספר ארגונים ממשלתיים נוספים. אוסף ההפקדה כלל בשנת 2007 כ-17,500 כותרים שונים. בספרייה אוסף הפקדה גם של מדיה דיגיטלית הכולל בין היתר את כל האמנות הרשומות במאגר האו"ם, מאגר מסמכי האו"ם מאז 1993, מאגר הסטטיסטיקה של האו"ם ומספר מאגרים אלקטרוניים של הבנק העולמי. בנוסף משמשת הביבליותיקה כספריית הפקדה לכל האוניברסיטאות במצרים, ובתחום זה כולל האוסף שבה (נכון ל-2007) 41,400 תזות ודיסרטציות.
אוסף האמנות
בספרייה אוסף אמנות במדיה אלקטרונית ואנלוגית הכולל ציורים, תרשימים אדריכליים, מוזיקה, סרטים, הצגות תיאטרון ועוד וכן אוסף מודפס של ספרים, כתבי עת וגליונות תווים.
אוסף המפות
אוסף של 4,300 מפות וכן אטלסים. המפות הן בעיקרן מפות מודרניות מכל העולם, אך מושם דגש על מפות של אלכסנדריה, מצרים, המזרח התיכון ואגן הים התיכון. באוסף גם מפות ישנות שהמוקדמות שבהן הן מהמאה ה-15.
ביקורת
הביקורת הבסיסית כנגד הפרויקט התייחסה לשאלה האם על מצרים להקים פרויקט כה שאפתני כאשר מצבה הכלכלי רעוע ועליה להתמודד עם בעיות קשות הקשורות באיכות חייהם הבסיסית של תושביה. עוד הקשו המבקרים ושאלו האם תוכל ממשלת מצרים לספק את דרישות הספרייה לאורך זמן והאם היא תשכיל לעצב את האוסף בלא התערבות של צנזורה ממשלתית. אחרים יצאו כנגד ההתמקדות בעיצוב המבנה עצמו ולא בטיבו של האוסף שהוא יכיל. ואכן, בעת פתיחתה הרשמית של הספרייה הקיף האוסף שבה חצי מיליון ספרים בלבד, מספר כותרים קטן בקנה מידה בינלאומי, דבר שנגרם כתוצאה מקשיי מימון לרכישת ספרים נוספים ולהגדלת האוסף. למרות כוונתה של הנהלת הספרייה להשלים את איסוף הספרים עד שנת 2020, בקצב הרכש הנוכחי יחלפו שמונים שנים בטרם תכיל הספרייה את האוסף שהיא מתיימרת לכלול.
אצטדיון אנואטה
אצטדיון אנואטה (בספרדית: Estadio de Anoeta), וכיום מוצג גם בשם ראלה ארנה (בספרדית: Reale Arena) מטעמי חסות, הוא אצטדיון בסן סבסטיאן שבחבל הבסקים בספרד. האצטדיון מכיל 39,500 מושבים, משמש בתור מגרשה הביתי של קבוצת ריאל סוסיאדד המקומית, והוא האצטדיון ה-11 בגודלו בספרד.
החל משנת 2005 מארח האצטדיון לעיתים גם משחקי רוגבי יוניון של קבוצות ביאריץ אולימפיק ואבירון באיון הצרפתיות. כמו כן, נערכו באצטדיון מספר הופעות ובהן של להקות פינק פלויד, יו טו, דפש מוד, האבנים המתגלגלות ועוד.
מאז שנת 2004 הועלו על ידי גורמים במועדון ריאל סוסיאדד מספר הצעות לרכישת האצטדיון על ידי המועדון, הרחבתו והוספת בית מלון ומרכז קניות, אך אלו לא יצאו אל הפועל ולא אושרו במועצת העיר.
בשנת 2015 הכריז מועדון ריאל סוסיאדד שהאצטדיון יעבור מתיחת פנים בשנת 2016 הכוללת בין היתר את הרחבת תכולת הצופים באצטדיון על ידי ביטול מסלול האתלטיקה שהקיף את המגרש, וכן את החלפת המעטפת החיצונית של האצטדיון. בסופו של דבר החלו העבודות במאי 2017 והסתיימו בתחילת עונת 2019/2020. בתום העבודות עלתה תכולת האצטדיון ל-39,500, ועם אפשרות להרחבה לכ-42,300 מקומות ישיבה. עלות הפרויקט מוערכת בכ-47 מיליון אירו אשר ימומן על ידי מועדון ריאל סוסיאדד, ממשלת חבל הבסקים והמועצה המחוזית גיפוסקואה.
פקטינודון
פקטינודון (שם מדעי: Pectinodon; מילולית: "שיני מסרק") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הטרודוניים אשר חי בסוף הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה, אז נכחדו אחרוני הדינוזאורים. בסוג זה ישנו מין אחד - Pectinodon bakkeri, שנקרא על שם החוקר רוברט בקר. מין נוסף בוטל מחמת הספק. שם הסוג נקרא על שם ה"מסרקים" שנמצאו בקצוות שיניו.
דינוזאור זה היה במקור מין של טרודון, דינוזאור חכם דו-רגלי אשר חי גם באזורי אקלים קוטבי והיה פעיל לילה. הוא ידוע רק ממאובני שיניים שנמצאו בדרום אלברטה שבקנדה והשתייכו בעבר לטרודון. ב-1982 החוקר קנת' קרפנפר (Kenneth Carpenter) ראה במאובנים אלה הוכחה לשיניים של דינוזאור קרוב. ככל הנראה הוא היה דומה מאוד לטרודון ואף היה מכוסה נוצות.
כמו שאר הדינוזאורים הוא נכחד לפני 66 מיליון שנה.
מוזיאון הביוב של פריז
מוזיאון הביוב של פריז (צרפתית: Musée des Égouts de Paris) הוא מוזיאון בו מוסבר מבנה מערכת הביוב המורכבת של פריז.
פעילות
המוזיאון נמצא ברובע השביעי שבגדה השמאלית של פריז, ליד גשר אלמה (Pont Alma), מול רציף אורסיי מספר 93. המבקרים במוזיאון לומדים את מיקום מפלסי הביוב השונים בעיר וכיצד מתוחזקת המערכת, תוך הליכה בצמוד לחלק קטן מצנרת הביוב באזור. הסיור כולל מעבר מעל תעלות ביוב פעילות, המקורות ברשתות. מעל תעלות אלו מוצגת היסטוריית מערכת המים והביוב של פריז, במגוון היבטים, כולל איורים מן התקופות השונות. כמו כן כולל הסיור תעלות ביוב עתיקות נטושות.
במוזיאון מוצגים אמצעים לניקוי תעלות ביוב, הכוללים סירות וכדורים גדולים הנגררים בתעלה.
במהלך הסיור מתבקשים המבקרים לא לאכול, ובסיומו לשטוף את ידיהם יסודית.
Lo Que Más
Lo Que Más (באנגלית: The Most; בעברית: הכי) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הקולומביאנית שאקירה, מתוך אלבומה התשיעי, Sale el Sol. השיר יצא לאור ב-19 באוקטובר 2010, בסמוך לצאתו של האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-28 במצעד השירים הלטיניים הדיגיטליים של בילבורד, למרות שלא יצא כסינגל.
רקע וכתיבה
משאקירה נמסר כי באלבום Sale el Sol, בו נכלל השיר, יש שלושה כיוונים מוזיקליים; הראשון הוא הרומנטי, השני הוא רוק אנד רול, והשלישי והאחרון הוא לטיני וטרופי.
היא פירטה על הכיוון הרומנטי של האלבום ואמרה כי: "הכיוון הרומנטי זה כיוון שלא נכנסתי אליו בשלוש השנים האחרונות, אבל פתאום זה בא אלי ולא יכולתי לוותר על הכיוון הזה. יש שירים שהם מאוד אינטנסיביים, מאוד רומנטיים." הדוגמאות שהביאה שאקירה לכיוון הרומנטי שבאלבום, כוללות בלדות כמו, "Antes de las Seis", והשיר הזה.
השיר נכתב על ידי שאקירה ואלברט מנדז, והופק על ידי שניהם גם כן. בנוסף לכך, השניים כתבו והפיקו גם את "Mariposas", שנכלל באלבום כרצועה ה-7.
הצלחה
למרות שלא יצא כסינגל, הצליח השיר להיכנס אל מצעד השירים הדיגיטליים של בילבורד. כמו כן, הצליח לצבור למעלה מ-13 מיליון השמעות בספוטיפיי.
אין מוצא
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הסוכנות למאבק בסמים (טג'יקיסטן)
הסוכנות למאבק בסמים שתחת נשיא טג'יקיסטן (טג'יקית: Агентии назорати маводи нашъаовари назди Президенти Ҷумҳурии) הוא שמו הרשמי של הגוף הממשלתי לאכיפת סמים של טג'יקיסטן.
הסוכנות הוקמה בשנת 1999, על מנת לייעל את שיטות המלחמה בסחר בסמים לא חוקי ובהרחות סמים מאפגניסטן וכפופה ישירות לנשיא המדינה, שגם ממנה את מנהל סוכנות על פי צו נשיאותי.
מאז הקמתה הסוכנות נחשבת לאחד הגופים הפעילים ביותר למלחמה בסמים ביבשת אסיה.
היסטוריה
לפי הערכות שונות למעלה מ-20% מסך האופיום המגיע מאפגניסטן עובר דרך טג'יקיסטן.
בשנת 1999 הוקמה הסוכנות למלחמה בסמים של טג'יקיסטן.
בשנים 2000 - 2011, הסוכנות החרימה יותר מ-11,000 קילוגרמים של סמים.
הסוכנות משתפת פעולה עם רשויות אכיפת חוק של איראן, קירגיזסטן, רוסיה, סין, אפגניסטן ואוזבקיסטן.
בשנת 2004, מנהל הסוכנות, גאפור מירזוייב, נידון למאסר עולם בגין סחר בסמים. הוא הוחלף על ידי לוטננט גנרל רוסטאם נזארזודה בספטמבר 2013, הפדרציה הרוסית שילמה לסוכנות 5 מיליון דולר על מנת לאפשר לצבא הרוסי להמשיך להשתמש בבסיס צבאי הנמצא בגבול הטג'יקי.
חורחה קפרון
חורחה אנטוניו קפרונה (באנגלית: Jorge Antonio Cafrune Herrera; 8 באוגוסט 1937 – 1 בפברואר 1978) היה אחד מזמרי הפולקלור הארגנטינאי הפופולריים ביותר בתקופתו, כמו גם חוקר, אוצר ומפיץ בלתי נשכח של התרבות הילידית.
ביוגרפיה
חורחה קפרון נולד באסטנסיה "לה מתילדה" של אל סונצ'ל, פריקו דל כרמן, חוחוי למשפחה ממוצא סורי-לבנוני. הוא השלים את לימודיו התיכוניים בסן סלבדור דה חוחוי, במהלכם לקח שיעורי גיטרה עם ניקולס לה מדריד.
ב-1957 הקליט את אלבומו הראשון עם להקת Las voces de Huayra שב-1960 שינתה את שמה ל-Los cantores del Alba, עם אריאל רמירס כמנהל. החל משנת 1962, קפרון החל להופיע בפסטיבל הפולקלור של קוסקין. ב-1966, באחד מביקוריו בכפרים קטנים יותר, הוא פגש זמר פולקלוריסט צעיר בשם חוזה לרלדה (José Larralde).
בשנת 1967 יצא במופע "De caballo por mi patria" במחווה לצ'אצ'ו פניאלוזה (Ángel Vicente Peñaloza). במהלך טיול הזה קפרון טייל ברחבי ארגנטינה כמו הרבה גאוצ'וס, והפיץ את האמנות והמסר שלו ברחבי המדינה.
ב-1977, לאחר מספר שנים ששהה בספרד, הוא חזר לארגנטינה שנשלטה באותה תקופה על ידי הדיקטטורה הצבאית של חורחה רפאל וידלה. הממשלה ראתה איום במוזיקה הבוטה של קפרון, במיוחד השיר השנוי במחלוקת פוליטית שלו Zamba de mi esperanza. על התעקשותו, אמר קפרון, "למרות שזה לא ברפרטואר המורשה, אם האנשים שלי יבקשו ממני, אני אשיר את זה". קפרון נהרג לאחר שנדרס באמצעות טנדר על ידי שני גברים בני תשע עשרה בזמן שרכב על סוס בכביש ראשי בשעה 1 בלילה, הוא נפטר תוך שתים עשרה שעות.
מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח
מוזיאון וִילְפְרִיד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח נוסד בשנת 1951 וממוקם בקיבוץ הזורע. המוזיאון התבסס תחילה על אוספיו של אספן האמנות וילפריד ישראל, אותם הוריש לקיבוץ. המוזיאון מציג שתי תצוגות קבועות: תערוכת אמנות המזרח הרחוק העתיק, תערוכת אמנות המזרח הקרוב העתיק. כמו כן המוזיאון מציג תערוכות מתחלפות של אמנות עכשווית.
יסוד המוזיאון
המוזאון הוקם על מנת לקלוט את האוסף הנרחב שוילפריד ישראל הוריש בצוואתו לקיבוץ. וילפריד ישראל היה בן למשפחת סוחרים אמידה ממוצא גרמני. לאחר מלחמת העולם הראשונה טייל בעולם והתעניין באמנות המזרח הרחוק (הודו, סין, קמבודיה ותאילנד) והמזרח הקרוב (מצרים, יוון, חבש ופיניקיה). בשנות ה-30 התיידד עם מייסדיו לעתיד של קיבוץ הזורע ובצוואתו הוריש את אוספיו לקיבוץ. וילפריד ישראל פעל רבות במלחמת העולם השנייה, תוך סיכון עצמי, להצלת יהודים באירופה והיה בין מארגני הקינדר-טרנספורט - משלוחי הצלה של ילדים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה בספינות לבריטניה.