cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארמון סנסוסי
גלריית התמונות
הגלריה נבנתה במקום שבו שכנה בעבר חממה, ששימשה את פרידריך הגדול לגידול פירות טרופיים. בירינג החליף את החממה במבנה חד-קומתי ארוך בצבע צהוב, שבמרכזו כיפה גדולה. בצד הפונה אל הגן ניצבים פסלים בין החלונות. רובם נוצרו בסדנאות של יוהאן גוטליב היימילר ויוהאן פטר בנקרט, והם מתארים דמויות אלגוריות מהאמנות והמדע. הראשים שעל האבנים הראשות הם דיוקנאות אמנים.
האולם הראשי של הגלריה עוצב עם עיטורים מצופים במתכת על התקרה שלו. הרצפה תוכננה בצבעים דומים עם תבנית מעוינת של שיש איטלקי בצבע לבן ובצבע צהוב. על הקירות הירוקים תלויים ציורים בצפיפות זה לצד זה וזה מעל זה בסגנון הבארוק. ליד האולם הראשי יש חדר קטן יותר שבו מוצגים ציורים בעלי ממדים קטנים יותר.
החדרים החדשים
החדרים החדשים (Neue Kammern) נבנו בהוראתו של פרידריך הגדול בין 1771 ל-1775. המבנה, השוכן מערבית לארמון, משלים את גלריית התמונות השוכנת מזרחית לארמון, כך ששני המבנים מאגפים את ארמון הקיץ. החדרים החליפו את חממת התפוזים, שנבנתה באותו מיקום ב-1745 לפי תוכניות של פון קנובלסדורף והכילה את העציצים של הגנים המדורגים בחורף. השריד הבולט ביותר לייעודו המקורי של המבנה כחממת תפוזים הוא כבשי אבן שבהם היו תעלות מים.
פרידריך הורה לאדריכל גאורג כריסטיאן אונגר לבצע את עבודות ההמרה. הרכיבים הבסיסיים של הבניין נותרו כפי שהיו, בנוסף לגודלו ולדלתות הצרפתיות שהתנשאו עד לתקרה. אחד השינויים הבולטים היה הוספת כיפת קופולה במרכז הגג. הדמיון בין המראה של החדרים החדשים לזה של הגלריה כה גדול עד כדי כך שלעיתים טועים בהבחנה ביניהם. השינוי המהותי יותר היה בתוך המבנה, שבו הוקמו שבעה חדרי אורחים ושני אולמות נשפים. המבנה עוצב מחדש בסגנון הרוקוקו הפרידריכיאני, על אף שהקלאסיציזם הלך ותפס את מקומו כסגנון הרווח באותה תקופה. חדרי האורחים קושטו בארונות שהעץ המצופה שלהם כיסה את כל הקיר. הציורים שניתלו בחדרים מתארים סצנות מפוטסדאם הנוגעות להשפעתו של פרידריך הגדול על הסגנון האדריכלי של העיר.
במרכז המבנה, מתחת לקופולה, נבנה החדר הגדול ביותר שכונה "חדר ישפה". קירות אולם הנשפים הזה קושטו בפאר רב עם ישפה אדומה ושיש משלזיה. גם הרצפה כוללת את הצבעים הללו. ציור התקרה, המתאר את ונוס ובנות הלוויה שלה, צויר ב-1774 על ידי יוהאן כריסטוף פריש. ברקע של הישפה שובצו אריחים מעץ.
אולם הנשפים השני אשר כונה גלריית אובידיוס נבנה בחלק המזרחי של החדרים החדשים וקושט בסגנון חדרי המראות הצרפתיים. לאורך הצד הארוך של החדר נבנתה מראה המתנשאת כמעט עד לתקרה, ומנגד לה, בצד הסמוך לגן, הדלתות הצרפתיות. פרידריך הורה לקשט את הקירות עם תבליטים על הקשרים בין האלים העתיקים, שאודותיהם סיפר המשורר הרומי אובידיוס באפוס "מטמורפוזות". הקישוטים נוצרו בסדנת האחים ראנץ בביירוית.
נִקבַּת נפטון
נִקבּת נפטון (Neptungrotte) היא מבנה גן בחלקו המזרחי של הפארק, בצורת נִקבּה מלאכותית. תכנן אותה האדריכל גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף לבקשתו של מלך פרוסיה פרידריך הגדול, והיא נבנתה בשנים 1757-1751. את הנִקבּה המלאכותית והפסלים שבה פיסל החל משנת 1754 הפסל יוהאן פטר בנקרט.
על גג מבנה הגן ניצב פסל של נפטון יחד עם שתי נאידות ושני טריטונים, עשוי שיש לבן וורוד משלזיה. הפסל, שהושלם בידי בנקרט בשנת 1760, עשוי ככל הנראה לפי מודל של הפסל גאורג פרנץ אבנהך, שהיה הראשון שקיבל את המשימה אך לא השלימה בשל בעיות בריאות.
משני צדי המבנה ערוכים צדפים בצורת אשדות, שעליהם היו אמורים לזרום כבמפל מימי הנהר הָאפֶל. אלא שבשל קשיים טכניים תכנון זה לא עלה יפה, ורק כמאה שנה מאוחר יותר, בתקופת פרידריך וילהלם הרביעי, לאחר שנבנתה משאבה מונעת בכוח הקיטור, הופעל מפל מים מלאכותי זה.
את חלל המבנה עיטר בנקרט בגבישי קריסטל הררי מהרי הרץ ומשלזיה ובאלמוגים וצדפים מהולנד. במסגרת שיפוץ שנערך בשנים 1840–1842 הוחלפו אלה בקישוטים עשויי פורצלן ועל פתח המבנה הותקן סריג ברזל. פסל של ונוס ממדיצ'י בחלל המבנה ושני טריטונים שניצבו לצד המבנה לא השתמרו. בשיפוץ נוסף בשנת 1850 הוחלף פסלה של ונוס בפסל "יובל מלמד את הילדים לגלף חלילים", מסדנתו של הפסל ויוצר הטרה-קוטה וילהלם קוך. במקום פסל של ונוס מוזהבת, שניצב במקום עד שנת 1945, הוצב אחד מפסלי הצדף הגדולים משיש שתכנן קנובלסדורף.
מקדש העתיקות
מקדש העתיקות (Antikentempel) הוא מקדש עגול קטן השוכן בחלק המערבי של הפארק. פרידריך הגדול הורה לבנות את הבניין עבור האוסף שלו שכלל עתיקות, מטבעות ואבני חן מגולפות. האדריכל קארל פון גונטארד הקים את המבנה בין 1768 ל-1769, בסמוך לארמון החדש שבשדרה המרכזית, כהשלמה למקדש הידידות שבדרום השדרה. מאז 1921 משמש המקדש כמאוזוליאום עבור חברי בית הוהנצולרן, והוא אינו פתוח לציבור.
המקדש הוקם כמוזיאון, ותוך זמן קצר הובאו אליו מגוון מוצגים כגון פרוטומות, מטבעות, אבני חן, תבליטים וספרים שהיו שייכים לפרידריך הגדול בעצמו. פרידריך וילהלם השלישי הורה להעביר לצורך מחקר חלק מהאוספים שבמקדש. ב-1828 הוא הורה להכניס למקדש גרסה שנייה של ארון מתים בעיצובו של כריסטיאן דניאל ראוך, שהמקור שלו הוכן במיוחד עבור המלכה לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ. בתקופת שלטונו של וילהלם השני, הקיסר הגרמני האחרון, הועלו מספר הצעות לשנות את המבנה, אך כולן לא יצאו לפועל. ב-19 באפריל 1921 נקברה במקדש הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה, ועד סוף שנות ה-40 נקברו במקום ארבעה אישים נוספים מבית הוהנצולרן.
מקדש הידידות
מקדש הידידות (Freundschaftstempel) הוא מקדש עגול וקטן בחלק המערבי של הפארק. המקדש נבנה על ידי פרידריך הגדול לזכר אחותו האהובה, הנסיכה וילהלמינה מפרוסיה, שמתה ב-1758. המקדש נבנה דרומית לשדרה המרכזית של הפארק בין 1768 ל-1770 על ידי האדריכל קארל פון גונטארד, והשלים מבחינה מבנית את מקדש העתיקות הנמצא בקצה הצפוני של הציר המחבר ביניהם ועובר דרך השדרה.
המבנה הידוע שהיווה השראה למקדש הידידות הוא מקדש אפולו הקטן שבגן אמלתיאה. מקדש זה היה אחת העבודות הראשונות של פון קנובלסדורף, שבנה אותו ב-1735 בגן הפרחים והירקות שהוקם על ידי פרידריך בעיירה נוירופין שבברנדנבורג. מקדש אפולו היה מקדש פתוח ועגול, אך ב-1791 הוא נסגר באמצעות קירות לבנים שסתמו את המרווח בין שמונה העמודים שתמכו בגג הכיפתי.
על מנת להנציח את זכרה של וילהלמינה החליט פרידריך לבנות מקדש עגול ופתוח עם גג כיפתי, הנתמך על ידי שמונה עמודים קורינתיים. מקורו של מבנה זה הוא ביוון העתיקה, שבה הוקמו מבנים מסוג זה מעל פסלים דתיים או מצבות קבר. בגומחה חלולה שבקיר האחורי של המקדש הוצב פסל בגודל מלא של וילהלמינה, המחזיקה בידה ספר. פסל השיש נוצר בסדנה של האחים יוהאן דויד ויהאן לורנץ ראנץ, שהתבססו על דיוקן שצויר על ידי צייר החצר אנטואן פסן (Antoine Pesne). המדליונים שעל העמודים מתארים זוגות של חברים מהעת העתיקה, כגון הרקולס ופילוקטטס. גם הספר שווילהלמינה מחזיקה בידה רומז על חיבתה לתחום ידע זה.
האובליסק
כניסת האובליסק (Obeliskportal) מגדירה את הגבול המזרחי של הפארק. פרידריך הגדול הורה לבנות אותה ב-1747, לפי תוכניות של פון קנובלסדורף. הארמון החדש, שנבנה בתקופה מאוחרת יותר, ניצב בקצה שדרה מרכזית באורך שני קילומטרים שבקצה שלה נמצא האובליסק. בתקופתו של פרידריך שימשה כניסת האובליסק כנקודת יציאה בלבד, בעיקר כיוון שהפסלים פונים כלפי החלק הפנימי של הפארק.
שני פסלי אבן חול מהסדנה של פרידריך כריסטיאן גלום ניצבים על עמודים משני צדי הכניסה. פלורה ופומונה מושכות את תשומת הלב לשילוב בין סגנונות גן הנוי וגן המטבח שבפארק. על המדרגות של האובליסק חרוט שם הארמון, והן מסמלות את גבול הפארק. ההירוגליפים הקישוטיים נוצרו לפי דמיונו של האומן, ואין להם משמעות כלשהי, כיוון שבמאה ה-18 לא היה בנמצא תרגום לכתב החרטומים.
הארמון החדש
הארמון החדש (Neues Palais) שוכן בחלק המערבי של הפארק. בניית הארמון החלה ב-1763 והסתיימה ב-1769. הארמון נחשב לארמון הבארוק הפרוסי הגדול האחרון.
הארמון כלל כ-200 חדרים, מתוכם ארבעה חדרי התאספות למטרות שונות כגון אירועים לאומיים. פרידריך התגורר בדרך כלל במערכת החדרים שבקצה הדרומי של הבניין. הארמון ננטש לאחר מותו, והחל מ-1859 שימש את מי שלימים יהיה הקיסר פרידריך השלישי. בתקופתו של וילהלם השני בוצעו בארמון עבודות חידוש, שיקום, ומודרניזציה. לאחר מהפכת נובמבר והדחת הקיסר הפך הארמון למוזיאון. רוב הרהיטים שהיו בו נבזזו על ידי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה, או נשלחו למקום גלותו של הקיסר בהולנד.
האדריכל יוהאן גוטפריד בירינג הופקד על העבודה, והסתייע לשם כך באדריכל נוסף בשם היינריך לודוויג מאנגר. ב-1764 הועבר תכנון הארמון לקארל פון גונטארד, בעקבות מחלוקות בנושאים עיצוביים. החזית התלת-קומתית כמעט והושלמה במקביל לפנים הארמון הלא-גמור. בראש החלק המרכזי של הארמון נבנתה כיפה גדולה. למעלה מ-400 פסלי אבן חול מעטרים את הארמון ואת מבני המשנה שלו.
החלק המרכזי של הארמון כולל ארבעה אולמות מפוארים בנוסף למגורי משפחת המלוכה. בקומת הקרקע נמצא אולם גרוטו (Grotto Hall), שקירותיו, רצפתו ותקרתו מקושטים בציורים ובפסלים רבים. גלריית השיש הדרומית שבקומת הקרקע מובילה אל מגורי המלך. מעל אולם גרוטו נמצא אולם השיש, שהוא הגדול ביותר מבין האולמות ומתנשא לגובה של שתי קומות. בפילסטרים שבאולם יש 12 פסלים, המתארים שמונה נסיכים בוחרים מברנדנבורג וארבעה קיסרים. הגלריה העליונה נמצאת בדרום אולם השיש ובדיוק מעל גלריית השיש שבקומת הקרקע.
התיאטרון שנבנה בתקופת פרידריך הגדול מתפרס על פני שני מפלסים שמעל קומת הקרקע, והוא עדיין פעיל. בתיאטרון אין תא צפייה מלכותי, כיוון שפרידריך העדיף לשבת בקרב אורחיו. סידור המושבים דומה לזה של אמפיתיאטרון.
מהארמון החדש אל הכיכר הראשית מול ארמון סנסוסי נמתחת שדרה ארוכה, מלווה בעצים וספסלים לצידה. מול חזית הארמון ישנה כיכר בצורת חצי עיגול המסמנת את אחד מקצוות השדרה. הכיכר המעוגלת למחצה מוקפת בפסלים לבנים ובעצים ירוקים וגזומים בצורה מעוגלת הנמתחים עד קצה השדרה, בכניסה אל הארמון.
רואיננברג
ב-1748 הורה פרידריך הגדול לבנות מאגר מים בנפח של 7,600 מטרים מעוקבים על אדמות ששימשו לציד עופות. מסביב לבריכה הוקמו חיקויים למבנים שונים כגון מקדש רומי עגול, שלושה עמודים איוניים גבוהים, פירמידה קטנה, וקיר הרוס למחצה שעוצב כאילו היה חלק מתיאטרון רומי.
פרידריך היה זקוק לכמות גדולה של מים עבור הפרויקטים שתכנן באותה תקופה: מערכת מזרקות, נקבת נפטון, ואכסדרת שיש בשטח הפארק (האכסדרה אינה קיימת יותר). הרעיון הבסיסי של התוכניות היה לשאוב מים מההאפל באמצעות טחנות רוח, ובסופו של דבר להעביר אותם אל המזרקות דרך מערכת תת-קרקעית של צינורות. על אף שפרידריך השקיע בכך ממון רב, הפרויקט נכשל בגלל היעדר הידע הטכני של אנשיו. הוא נטש את הרעיון ב-1780. לודוויג פרזיוס, שהיה מעורב בביצוע הפרויקט מאה שנים לאחר מכן, תכנן להרחיב את קיר התיאטרון שעל הרואיננברג עם מגדל בגובה 23 מטרים, בסגנון הדומה לזה של מגדל שמירה מימי הביניים. הוא מת לפני שהספיק להשלים את תוכניתו, וב-1846 בנה פרדיננד פון ארנים את המגדל שנקרא "המגדל הנורמני".
הרואיננברג גובל בשני גנים בעיצובו של פטר יוזף לנה: הסיציליאני בדרום-מערב שנבנה ב-1856, ומולו הגן הנורדי שנבנה עד 1860. ב-1904 החל גאורג פוטנטה לבנות מתחם גנים בין ארמון האורנז'רי לבלוודרה, וסיים אותו כעבור ארבע שנים. הגן זכה לשם "Potentestück" – עבודתו של פוטנטה. מאז 1995 מבוצעות לפרקים עבודות שיפוץ בגנים ובמערכת המים שבהם.
בלוודרה
הבלוודרה על הקלאוסברג (Belvedere auf dem Klausberg) נבנה בין 1770 ל-1772, בתקופת שלטונו של פרידריך הגדול, על רכס הגובל בחלק הצפוני של הפארק סנסוסי. האדריכל גאורג כריסטיאן אונגר הופקד על בניית הבלוודרה, שבלט למרחק רב בנוף העירוני של אותה תקופה.
בניית הבלוודרה החלה לאחר השלמתו של הארמון החדש. הבניין נודע בזכות הנוף הנרחב של פארק סנסוסי והסביבה אשר נשקף מחלונותיו. המדרגות החיצוניות בצד הצפוני של הבית נפגעו במשך השנים, וב-1839 נבנו מחדש בצורת פרסת סוס. בסבב השיפוצים של 1903 הורה הקיסר וילהלם השני לבצע בבלוודרה עבודות התאמה למגורי משפחת המלוכה. הבניין ניזוק קשות בשלהי מלחמת העולם השנייה, ורק ב-1990 שופץ מחדש כמחווה לאיחוד גרמניה.
הבלוודרה היה מבוסס מבחינה תכנונית על הארמון האימפריאלי ששכן בגבעת הפאלאטיום ברומא העתיקה. קומת הקרקע עגולה, והבניין מוקף בעשרים עמודים איוניים שמעליהם עשרים עמודים קורינתיים. טבעת העמודים נקטעת על ידי שתי מרפסות. כיפת התקרה הקמרונית מקושטת בעשרים פסלים, ויש בה שמונה חלונות צרפתיים שדרכם חודר האור לבניין.
החדר התחתון בבניין נפגע בשלהי מלחמת העולם השנייה, ולא שופץ מאז. קודם לכן, במאה ה-18, מאפייניו הבולטים היו שיש שלזי לבן שקישט את הקירות, מרצפות שיש אפורות בצורת טרפז, ו-16 כיסאות מצופים מתכת עם מושבי עור אדום. השיש הירוק הרך שבחדר העליון והמשוקף גורם להפיכת האור החודר אליו לכחול. על תקרת החדר יש ציור של עננים וסוגים שונים של עופות, והיא שוחזרה לאחר המלחמה לפי תצלום ישן בשחור לבן.
ארמון שארלוטנהוף
ארמון שארלוטנהוף (Schloss Charlottenhof) נמצא בכיוון דרום-מערב מהארמון. פרסומו הראשוני נבע מהיותו מקום מגורי הקיץ של נסיך הכתר פרידריך וילהלם, לימים המלך פרידריך וילהלם הרביעי.
אזור הפארק והמבנים שליד הארמון מתוארכים למאה ה-18. האזור היה בבעלות מספר אנשים עד שהקיסר פרידריך וילהלם השלישי רכש את הקרקע, והעניק אותה לבנו כמתנה עבור חג המולד של 1825. נסיך הכתר הטיל על האדריכל קארל פרידריך שינקל לבנות מחדש את בית החווה ששכן במקום, והפרויקט בוצע בין 1826 ל-1829. בסיום הפרויקט הוקם ארמון נאו-קלאסי על יסודות בית החווה, לפי מודל של וילות ברומא העתיקה. נסיך הכתר נטה לעסוק באמנויות שונות, והוא השתתף בתכנון הארמון והפארק באמצעות שרטוטים שיצר בעצמו. הארמון והפארק נקראו באופן רשמי שארלוטנהוף כמחווה למריה שארלוטה פון גנצקוב, שהייתה הבעלים של האזור בין 1790 ל-1794.
העיצוב הפנימי של הארמון כמעט ולא השתנה מאז בנייתו. הרהיטים, שרובם עוצבו על ידי שינקל, מאופיינים בסגנון פשוט ומטופח. אחד החדרים הבולטים ביותר בארמון הוא חדר מיטת האפריון, שבו התקרה והקירות מקושטים בטפטים בצבעים כחול ולבן, המופיעים גם בחלונות ובאפריון של המיטה. חדר זה שימש כחדר אירוח עבור בני לוויה ואורחים של משפחת המלוכה. מוטיב הצבע הזה מופיע גם בתריסים של חלונות הארמון.
פטר יוזף לנה הופקד על תכנון הגנים שמסביב לארמון. הוא יצר אזור שטוח ורטוב באופן חלקי שבו היה גן אנגלי עם עצים, גדר ומתקני מים שונים. הוא גם חיבר את הפארק החדש עם פארק סנסוסי הוותיק יותר.
המרחצאות הרומיים
המרחצאות הרומיים (Römische Bäder), השוכנים בכיוון צפון-מזרח לשארלוטנהוף, משקפים את חיבתו של פרידריך וילהלם הרביעי לאיטליה. מתחם זה הוקם בין 1829 ל-1840, ושולבו בו מספר סגנונות אדריכליים רומיים ואיטלקיים. בניית המרחצאות החלה בסמוך לסיום בניית ארמון שארלוטנהוף, וגם בהם הייתה ליורש העצר השפעה רבה על האדריכל קארל פרידריך שינקל. הבנייה בפועל של המרחצאות הופקדה בידי לודוויג פרזיוס, תלמידו של שינקל.
בית הגן ובית השומרים שלו נבנו בסגנון בית כפרי איטלקי מהמאה ה-15. בית המרחץ הרומי, שעל שמו קרוי המתחם כולו, נבנה בסגנון וילה רומית עתיקה. בנוסף, המתחם כולל גם ביתן לשתיית תה בסגנון מקדש יווני עתיק, שנבנה על פודיום. המבנים במתחם זה מקושרים באמצעות מערכת של פרגולות, ארקדות וחלקי גן.
שמות החדרים במתחם נגזרים משילוב של וילה עתיקה ומרחצאות רומיים. האטריום, שהיה החצר בבית הרומי, הוא אזור קבלת הפנים. האימפלוביום, שהוא מתקן לאיסוף מי גשם, "העניק" את שמו לחדר שבו הוא נמצא. הווירידאריום (חממה) הוא למעשה גן קטן. השמות הקשורים למרחצאות החמים הם אפודיטריום (חדר החלפת הבגדים) וקלדריום (חדר חם).
המתחם כולו שוכן ליד אגם מלאכותי שהוקם על ידי פטר יוזף לנה בזמן בניית שארלוטנהוף. בריכת המכונה קרויה על שם בית מנוע הקיטור ותחנת השאיבה הסמוכה, שנהרסה ב-1923. מעטפת הבאר היא המקום שבו שכן הבניין. מנוע הקיטור הניע את המים של שארלוטנהוף, ועננות העשן שבקעו ממנו היו סמל למורכבות הטכנולוגית של המבנה.
כנסיית השלום
כנסיית השלום (Friedenskirche) הפרוטסטנטית שוכנת בגני מארלי. היא נבנתה לפי רצונו ובמעורבותו הגדולה של פרידריך וילהלם הרביעי, ותוכננה על ידי אדריכל החצר לודוויג פרזיוס. לאחר מותו של פרזיוס ב-1845 הופקדה העבודה בידיו של פרידריך אוגוסט שטילר. עבודת הבנייה בוצעה גם על ידי פרדיננד פון ארנים ולודוויג פרדיננד הסה. הכנסייה נחנכה ב-24 בספטמבר 1848, אך העבודות בה נמשכו עד 1854.
הכנסייה היא בזיליקת עמודים עם שלוש ספינות ללא טרנספט, ולצדה מגדל פעמונים. ארקדת קשתות מסמנת את נקודת ההצטלבות בין הספינות. האפסיס של הכנסייה מקושט בפסיפס ונציאני מקורי מהמאה ה-13, ויש עליו כתובת בלטינית המצהירה: "אדוני, אהבתי מעון ביתך ומקום משכן כבודך".
מול הבפטיסטריום לשעבר נמצא חדר תשמישי הקדושה, שלאחר מותו של פרידריך וילהלם הרביעי שימש באופן זמני כמאוזוליאום עבורו ועבור נפטרים אחרים מבית הוהנצולרן. גופתו של הקיסר, למעט לבו שנקבר בארמון שארלוטנבורג, נקברה בקריפטה לאחר שזו נחנכה באוקטובר 1864. שנה אחת לאחר מכן הושלם ריצוף הכנסייה.
מקומות נוספים בכנסייה הם מגדל פעמונים המתנשא לגובה של 42 מטרים, הנרתקס שמול הצד המערבי של הכניסה ונפתח אל חצר פנימית, המאוזוליאום שבו טמונות גופותיהם של פרידריך וילהלם השלישי ואנשים נוספים ממשפחת המלוכה, מרפסת היילסברון, שהיא היציאה לגני מארלי שבהם שוכנת הכנסייה, ופארק קטן שבמרכזו בריכת מים.
ארמון אורנז'רי
ארמון אורנז'רי (Orangerieschloss), הידוע גם כ"האורנז'רי החדש שעל הקלאוסברג", נבנה בפארק בין 1851 ל-1864, בתקופת שלטונו של פרידריך וילהלם הרביעי.
בניית הארמון הייתה מבוססת על שרטוטים שפרידריך וילהלם הרביעי יצר בעצמו. האדריכלים לודוויג פרזיוס, אוגוסט שטילר ולודוויג פרדיננד הסה הופקדו על הוצאת התוכניות של פרידריך לפועל. חזית הבניין משתרעת לאורך 300 מטרים בקירוב, והיא נבנתה בסגנון הרנסאנס האיטלקי לפי המודל של וילות רומאיות כגון גלריית אופיצי שבפירנצה.
המבנה המרכזי עם שני המגדלים הזהים הוא למעשה טירה. בניין זה צמוד לאולם צמחים באורך 103 מטרים וברוחב 16 מטרים, שבצידו הדרומי יש חלונות בגובה הקיר כולו. מערכת חימום הרצפה שבאולם המערבי עדיין מתפקדת. בארמון יש קישוטים רבים, ובגומחות לאורך צד הגן של המבנה הנספח לארמון יש פסלים אלגוריים לחודשי ועונות השנה. בבניין פינתי בקצה אולם האורנז'רי היו המגורים המלכותיים ומגורי המשרתים. לאחר מותו של פרידריך ב-1861 הורתה אשתו, אליזבת לודוביקה, להקים במרפסת העמודים פסל לזכרו.
הגנים שליד הארמון עוצבו על ידי פטר יוזף לנה בסגנון הרנסאנס. בין 1843 ל-1844 הוא בנה בצד המערבי שלהם גן תענוגות, המכיל מינים רבים של פרחים אקזוטיים וצמחי עלים. האטריום, שהוא מבנה קטן הנמצא במרכז המתחם, נבנה על סמך תוכניות של לודוויג פרזיוס מ-1845. הגן הבוטני הנוכחי משמש את אוניברסיטת פוטסדאם כגן לימודי. גם החממות שבמתחם עדיין משמשות לאחסון של צמחים רגישים לקור בחודשי החורף.
הבית הסיני
בניית הבית הסיני התארכה בגלל מלחמת שבע השנים, שהשפיעה לשלילה על הכלכלה של פרוסיה. הבניין שימש למטרות נוי וכאולם אירועים קטן. ב-1789 נערכו במבנה עבודות שיפוצים נרחבות שמחקו כמעט כל שריד למוצאו האוריינטלי, למעט החלונות בצורת משושה. שנים אחדות לאחר מכן, כחלק מהפעילות לפי המסורות האדריכליות שרווחו בסין באותה תקופה, נבנה בית הדרקון בסמוך לבלוודרה.
הבית הסיני בנוי בצורה דמוית עלה תלתן. הוא כולל שלושה חדרים פרטיים המכונים חדרי קבינט. גג הבניין מעוטר בכיפת קופולה, שבה יש פתחי חלונות סגלגלים דרכם חודר האור לתוך החדר המרכזי. קירות החדרים והעמודים השונים שבבית הסיני מקושטים במגוון רב של פסלים וכלי נוי, ואילו בצד הפנימי של כיפת הקופולה תלויה נברשת גדולה. הקירות במסדרונות שבין החדרים מקושטים בטפטי משי צבעוניים עם תבניות פרחים, שנחשבו ליוקרתיים באותה תקופה.
בית הדרקון
המבנה זכה לשמו בשל 16 פסלי הדרקון שעל קצה החלקים המעוגלים של הגג. נטייתו של פרידריך לבניית פארק סיני באה לידי ביטוי בפעם השנייה בתוך שש שנים. פרידריך הגדול קיבל עידוד לבנות בסגנון המזרח הרחוק מכתביו של האדריכל הסקוטי ויליאם צ'יימברס. הספרים הללו ניתנו לפרידריך על ידי צ'יימברס עצמו, שהקים בין השאר את הפגודה הסינית שבגני קיו ב-1762.
צורתו של בית הדרקון היא מתומן, והוא כולל ארבע קומות מקושטות וחדרי מגורים עבור הייננים שעבדו בכרם הסמוך, אך הם לא התגוררו במקום בסופו של דבר. במשך שנים אחדות לאחר בנייתו הוזנח המבנה, וב-1787 נוצר צורך דחוף לשקמו. מאז אותה תקופה משמש בית הדרקון כמקום מגוריו של המשגיח של הבלוודרה שעל הקלאוסברג. במשך השנים הורחב בית הדרקון ונוספו לו חדר נוסף, חדר כביסה, ושלוש אורוות. מאז 1934 משמש בית הדרקון למטרות גסטרונומיות.
טחנת הרוח
טחנת הרוח (Windmühle) שליד הארמון נבנתה בערך ב-1738, לאחר שפרידריך הגדול הורה לבנות אותה במקום טחנה סמוכה וישנה. פעילות הטחנה נפסקה באמצע המאה ה-19, ובמלחמת העולם השנייה נחרבה הטחנה עקב שרפה שפרצה בה. רק בשלהי המאה ה-20 החלו עבודות השיפוץ והשחזור באופן סדיר, ובמהלכן הוחלט להפוך את הטחנה למוזיאון. ב-2003 נפתח המוזיאון, ובמקרה שתנאי מזג האוויר מאפשרים זאת ניתן לצפות במקום בהפקה בפועל של דגנים.
בקומה הראשונה של הטחנה יש גלריה לאמנות עכשווית. בשתי הקומות שמעליה יש מרכז מידע על טחנות רוח, והוא מחובר לגלריה נוספת שממנה ניתן לצפות על הארמון החדש, ארמון סנסוסי והעיר פוטסדאם.
נקניקייה
נקניקייה היא סוג של נקניק מבושל.
חומרי גלם
הנקניקייה היא מוצר בשר העשוי מבשר טחון בתוספת תבלינים הארוז לרוב בעטיפה העשויה ממעי בעל חיים או מחומר פלסטי.
ישנן גם נקניקיות לצמחונים, שאינן עשויות מבשר אלא מטופו, אגוזים, קטניות וחלבון סויה.
היסטוריה
הנקניקייה כמו הנקניק היו נפוצות כבר שנים רבות במטבחים ברחבי העולם גם כמוצר טרי וגם כמשומר. המצאת הנקניקייה הווינאית הנפוצה היום מיוחסת ליוהאן גאורג לאהנר, בעל חנות בשרים בווינה, במאה ה-19.
אופן הכנה והגשה
נקניקייה תעשייתית עוברת תהליך בישול בקיטור במהלך הייצור ולכן אין חובה לבשלה טרם האכילה, אלא לשם חימומה וקבלת טעם עשיר יותר. לצורך העשרת הטעמים ניתן לבשלה, לטגנה, לצלותה או לאפותה. נקניקיות ״מסורתיות״ כדוגמת אלו אשר נמכרות אצל קצבים אינן מבושלות מראש אלא עטופות במעיים ויש לבשלן טרם האכילה.
יש הנוהגים להגיש נקניקייה בלחמנייה, עם סלטים ורטבים שונים. לעיתים קרובות נקניקיות אלו נמכרות בדוכני מזון מהיר.
מיגל לובט
מִיגֵל לוֹבֵט סוֹלֵס (בספרדית: Miguel Llobet Solés; 18 באוקטובר 1878 – 22 בפברואר 1938) היה גיטריסט קלאסי ומלחין ספרדי.
ביוגרפיה
לובט נולד למפסל בעץ והחל את דרכו האמנותית כבר בגיל צעיר, עת גילה כישרון רב בציור. את לימודי המוזיקה שלו החל בכינור ובפסנתר. רק מאוחר יותר קיבל גיטרה מתנה מדודו.
באוקטובר 1882 פגש את הגיטריסט הנודע פרנסיסקו טארגה וניגן לפניו. שנתיים לאחר מכן החל ללמוד אצלו בקונסרבטוריון העירוני בברצלונה.
את הופעתו הראשונה ערך בקונסרבטוריון של ולנסיה בשנת 1901, באותה שנה הופיע גם בקונסרבטוריונים של מאלגה ושל סביליה. ב־1902 הופיע ב"טאטרו דה לה קומדיה" וב־1903 במדריד בפני משפחת המלוכה הספרדית. מאוחר יותר הופיע גם מחוץ לספרד - בפריז (שם גם התגורר מספר שנים), בגרמניה, באמריקה ובמדינות נוספות.
לובט הלחין יצירות מקוריות משלו, וכמו כן עיבד לגיטרה שירים ספרדיים עממיים (בעיקר קטלאניים) ויצירות שונות לשתי גיטרות.
כלמידיה
כלמידיה (Chlamydia) היא מחלת מין הנגרמת על ידי החיידק Chlamydia trachomatis . המחלה פוגעת באיברי המין ובלחמית העין, ואף עלולה לגרום לדלקת ריאות נגיפית (אינטרסטיציאלית). בנוסף להתפשטותה במהלך קיום יחסי מין, היא עלולה להיות מועברת מאם לבנה במהלך ההיריון. כלמידיה היא אחת ממחלות המין הנפוצות ביותר כיום. בארצות הברית ישנם כ-4 מיליון מקרים של כלמידיה בשנה. עם זאת, 50% מהגברים ו-75% מהנשים הנדבקים במחלה לא מפתחים סימפטומים, ואינם יודעים כלל כי נדבקו.
מאפיינים
בנשים, אם הכלמידיה לא מטופלת, היא עלולה לגרום לדלקות באגן (PID), המתבטאות בדימום מהנרתיק, כאב במהלך קיום יחסי מין, דלקות ברחם, בחצוצרות ואף בשחלות. סיבוכים בדלקות אלו עלולים לגרום לקושי בהתעברות, להריון חוץ-רחמי, ואף לעקרות. כאמור, לא כל הנשים מפתחות סימפטומים.
בגברים המפתחים סימפטומים, המחלה עלולה להתבטא בכאב במתן שתן, הפרשות לא-רגילות מהפין, נפיחות באשכים, וחום. סיבוך אפשרי הוא דלקת ביותרת האשך, העלולה לגרום לעקרות.
בגברים ונשים כאחד, המחלה גורמת לכאבים בהטלת שתן, לחום ולפגיעה בלחמית העין (גרענת), אשר עלולה להתפתח לכדי עיוורון.
ניתן להידבק בכלמידיה בקיום יחסי מין בלתי מוגנים. וחשוב לזכור כי רוב הנשאים אינם מודעים לכך שהם נושאים את המחלה, כיוון שאינם מפתחים סימפטומים. ניתן להידבק באיברי המין (נרתיק, פין, רקטום) כמו גם בגרון ובעיניים.
דרכי הידבקות נוספות ופחות שכיחות כוללות גם מין אנאלי ללא אמצעי מניעה, מגע איבר נגוע בשאינו נגוע (ללא חדירה), שימוש באביזרי מין שלא חוטאו כראוי, וגורמים נוספים כגון ידיים לא היגייניות, שירותים ומגבות מזוהמים.
אבחון וריפוי
ניתן לאבחן כלמידיה במספר סוגים של בדיקות: בדיקות מטוש, בדיקת שתן או תרבית צואה. בעבר השתמשו בבדיקות דם (סרולוגיות) ובבדיקות תרבית שתן, אך אלה נחשבות לא אמינות, ודורשות מיומנות מקצועית רבה בטיפול בדגימות. כיום ניתן לבצע בדיקות אמינות על ידי אבחון חלקים מה-DNA של החיידק.
ריפוי המחלה הוא פשוט - טיפול באנטיביוטיקה ממשפחת הטטרציקלינים. כיוון שהטיפול הוא פשוט, ישנם רופאים הממליצים על טיפול גם ללא אבחנה מדויקת.
כלקיס (ממלכה קדומה)
כָלְקִיס (ביוונית: Χαλκὶς) הייתה ממלכה (אתנרכיה) קדומה בלבנון. בממלכה זו גרו היטורים, שבט ערבי או ארמי המוזכר בספר בראשית כ"ה, ט"ו, ולכן הממלכה נקראת גם יטוריאה (ביוונית עתיקה: Ἰτουραία) וארץ היטורים. כן נזכרת הממלכה בכתבי יוסף בן מתתיהו.
לאחר כיבוש זה נותר לממלכה רק שטח מצומצם למרגלות הרי הלבנון סביב הבירה כלקיס. במאה הראשונה לפנה"ס נכנס האזור כולו תחת חסות רומית וככל הנראה גם כלקיס הייתה כפופה לנציב של פרובינקיה סוריה שישב באנטיוכיה. בתקופה זו שלט בממלכה המלך תלמי בן מינאי . לפי יוסף בן מתתיהו לאחר שאלכסנדר השני, בנו של מלך יהודה, אריסטובולוס השני הוצא להורג פיליפיון בנו של תלמי נשלח על ידי אביו לאשקלון כדי לחטוף את אחותו של אלכסנדר, אלכסנדרה (השלישית), אחיו אנטיגונוס ואחות נוספת מאמם. פיליפיון הצליח לחטוף אותם מאמם והביאם אל אביו. הוא התאהב באלכסנדרה ונשא אותה לאשה, אולם מאוחר יותר הומת בשל כך על ידי אביו, שאחר כך נשא אותה לאשה בעצמו.
לאחר תלמי שלט בממלכה בנו ליסניס. בשנת 41 לספירה הרומאים העבירו את ליסניס בן תלמי מכהונתו כמלך כלקיס ובמקומם נתן הקיסר הרומאי קלאודיוס את הממלכה להורדוס, אחיו של אגריפס הראשון מלך יהודה ונכדו של המלך הורדוס. לאחר מותו של הורדוס מלך כלקיס, ניתנה הממלכה על ידי הקיסר קלאודיוס לאחיינו אגריפס השני, אך בשנת 54 אגריפס השני הועבר למלוך על הגולן והועברה לבן דודו אריסטובולוס, בנו של הורדוס מלך כלקיס. ככל הנראה בשנת 55 לספירה מינה נירון קיסר את אריסטובולוס למלך ארמניה הקטנה ובשל כך הופסק קיומה של כלקיס כממלכה עצמאית והיא הפכה לחלק אינטגרלי מפרובינקיה סוריה.
משערים כי כלקיס הקדומה נמצאת תחת העיירה ענג'ר בלבנון, כ-55 ק"מ מזרחית לביירות, בעמק הבקאע, בקרבת הגבול עם סוריה. אחרים מציעים את התל הסמוך מג'דל ענג'ר, בו נחשפו שרידיו של מקדש רומי.
הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה
הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה (בגרמנית: Reichsprotektorat Böhmen und Mähren; בצ'כית: Protektorát Čechy a Morava) הוא פרוטקטורט שנכפה על תושבי צ'כיה בעת שנכבשה על ידי גרמניה הנאצית, והתקיים בחלקים מבוהמיה, מוראביה, שלזיה הצ'כית, המהווים כיום את רובה של המדינה העצמאית צ'כיה. על הפרוטקטורט הכריז אדולף היטלר ב-15 במרץ 1939 במצודת פראג, בעקבות כניסת הוורמאכט לשטחי צ'כוסלובקיה, וההכרזה על עצמאות סלובקיה.
היסטוריה
חבל הסודטים, הממוקם על הגבול שבין צ'כיה לבין גרמניה ואוסטריה, שרוב תושביו גרמנים אתנים, נמסר לידי גרמניה הנאצית ב-10 באוקטובר 1938 לאחר שהוסכם על כך בוועידת מינכן, שבה השתתפו נציגי צ'כוסלובקיה (כמשקיפה חיצונית ופסיבית), גרמניה, בריטניה, צרפת ואיטליה הפאשיסטית. מסירת החבל לידי גרמניה הנאצית נכפתה על צ'כוסלובקיה, מדינה קטנה ודמוקרטית, מתוך מחשבה כי הדבר ישים קץ לדרישותיה הטריטוריאליות של גרמניה באירופה. צ'כוסלובקיה איבדה כל יכולת להגן על עצמה, והייתה נתונה, למעשה, לחסדי גרמניה הנאצית. חמישה חודשים לאחר מכן, כאשר הדיאט הסלובקי הכריז על עצמאות סלובקיה, זימן היטלר את הנשיא הצ'כי, אמיל האכה לברלין. הנשיא היה אדם זקן וחולה, וכאשר עמד בפגישה לילית אל מול זעמו של היטלר, ואיומיו של הרמן גרינג כי פראג תימחה מעל המפה בהפצצות הלופטוואפה, נאלץ לחתום על הסכמה לכיבוש גרמני של שארית המדינה הצ'כית שנותרה לאחר אובדן חבל הסודטים וסלובקיה.
ב-1943 הוחלף נויראט באופן רשמי בווילהלם פריק, שר הפנים הנאצי. פריק קיבל לידיו גם את סמכויות "סגנו" דליגה, שלקה בהתקף לב.
במהלך החודשים הראשונים לקיום הפרוטקטורט, היה הממשל מתון יחסית. נויראט היה מראשי השמרנים ברפובליקת ויימאר, ששרדו במשטרו של היטלר, ונראה כי מונה לפרוטקטור על מנת לסבר את אזנן של המעצמות הזרות בדבר טיבו של משטר הכיבוש. הממשלה הצ'כית המשיכה בקיום פורמלי, על אף שלא היו לה כל סמכויות, ופעולות הגסטאפו הופנו במיוחד כלפי פוליטיקאים ואנשי האליטה האינטלקטואלית. עם זאת, ב-28 באוקטובר 1939, יום השנה לעצמאות צ'כוסלובקיה, הפגינו רבים כנגד הכיבוש, הפגנות שדוכאו ביד רמה. סטודנט שנפצע במהומות, בשם יאן אופלטל, מת מפצעיו ב-15 בנובמבר 1939, דבר שהביא למהומות סטודנטים. התסיסה האזרחית דוכאה באכזריות. גל של מעצרים של סטודנטים ומורים, משלוח של מאות מהם למחנות ריכוז וסגירת כל האוניברסיטאות הביאו לדעיכת ההתנגדות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בסתיו 1941, אימץ הרייך מדיניות רדיקלית יותר כלפי הפרוטקטורט. ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך, ריינהרד היידריך, שהיה ידוע כפושע מלחמה אכזר וחסר מעצורים, מונה לסגנו של נויראט. הוא הוציא להורג את ראש הממשלה הצ'כי אלואיס אליאש, ארגן מחדש את הממשלה הצ'כית, ואסר על קיומם של מוסדות תרבות צ'כים. הוא החל בשליחת יהודים למחנות ריכוז, ובמיוחד אל מחנה טרזין, שהפך לגטו, ולתחנת מעבר ליהודי אירופה בדרכם אל ההשמדה במזרח.
ב-4 ביוני 1942 מת היידריך מפצעים שספג במהלך התנקשות בחייו שביצעו פטריוטים צ'כים, שאומנו וחומשו על ידי הבריטים. מחליפו של היידריך, איש האס אס קורט דליגה, הורה על נקמה אכזרית שכללה מעצרים המוניים, הוצאות להורג, והריסתם של כפרים. ידוע במיוחד המקרה של הכפר לידיצה, שבו נורו כל הגברים מעל לגיל 16, ויתר האוכלוסייה נשלחה למחנות ריכוז.
ב-9 במאי 1945 נכנס הצבא האדום לפראג. היה זה סופו של הפרוטקטורט. דליגה, שהיה אחראי למעשי הזוועה שבוצעו לאחר מות היידריך בתושבי הפרוטקטורט, נשפט על ידי בית משפט צ'כי, והוצא להורג בפראג ב-24 באוקטובר 1946. נויראט נשפט בין פושעי המלחמה העיקריים במשפטי נירנברג ונדון ל-15 שנות מאסר.
היהודים בפרוטקטורט
על פי מפקד אוכלוסין שנערך ב-1930 נמנו בצ'כיה 118,000 יהודים. בעקבות הקמת הפרוטקטורט גורשו היהודים למחנות ריכוז והשמדה, בין השאר לטרזיינשטט ולאושוויץ. למעלה מ-70,000 מתוכם נספו. מעטים הצליחו להסתתר בקרב האוכלוסייה המקומית.
כלכלה
בעקבות הקמת הפרוטקטורט הנפיקה גרמניה מטבע חדש - קורונה של הפרוטקטורט בערכים נקובים זהים למטבע הקודם, הקרונה הצ'כוסלובקית. שער החליפין שנקבע היה 10 קורונות לרייכסמארק אחד.
בית הסוהר אשמורת
בית הסוהר אשמורת (בעבר "כלא בית ליד") הוא מתקן כליאה לשעבר של שירות בתי הסוהר, ממוקם ליד צומת בית ליד שבכביש 4.
היסטוריה
המבנה הישן של בית הסוהר נבנה במקור בשנות ה-30 של המאה ה-20, בתקופת המנדט הבריטי, כתחנת משטרה על צומת הדרכים כביש 57 (טול-כרם נתניה) וכביש 4 (כביש חיפה תל אביב הישן) בשם "משטרת בית ליד".
בינואר 1948 בעקבות העברת משטרת תל מונד לידי היהודים, היו שמועות שבכוונת הבריטים להעביר גם את התחנה בבית ליד לידי היהודים, אולם בהמשך פורסם שהתחנה לא תפונה על ידי הבריטים לפני סוף מרץ. ב-15 באפריל 1948 הוצאו השוטרים הבריטים והערבים מהתחנה ומפתחות התחנה הועברה לידי יעקב זלוטניק שהניף על התחנה את הדגל העברי. אולם לאחר קבלת פקודה ממפקד המשטרה בטול כרם הדגל הורד. בפברואר 1949 הוקמה במבנה תחנה של מגן דוד אדום. בשנת 1950, נפתחה במקום תחנת משטרת ישראל של מעברת שבות עם.
בשנת 1960 הוסב המבנה לבית סוהר ששימש את בית הסוהר נווה תרצה. בשנת 1968 פונו ממנו הנשים והוא שימש ככלא לכליאת מחבלים. בית הסוהר המשיך לשמש לכליאת אסירים ביטחוניים אל תוך שנות ה-80, כשבמקביל הוכנסו אליו גם אסירים פליליים.
בית הסוהר נקרא "כלא בית ליד" בשל מיקומו על צומת בית ליד (השרון), וכן מוכר גם בשם "כלא כפר יונה", בשל קרבתו לכפר יונה.בשנת 1986 הוחלף שם בית הסוהר ל"בית הסוהר אשמורת".
בשנת 2009 נסגר כלא אשמורת. במקומו נבנה בית הסוהר רימונים אשר מטרתו אכלוס של יותר מ-1000 אסירים במבנה חדיש ומשוכלל בן 6 קומות אשר ממוקם במתחם בתי הסוהר: השרון, הדרים ואופק.
מבנה בית הסוהר אשמורת משמש כיום את שירות בתי הסוהר כמתקן אימונים והדרכות, וכן מרכז אימונים ראשי ליחידות המיוחדות של השב"ס "מצדה", "צור" ו"דרור".
מודל XL
מודל XL (ברוסית: Модель XL) היא תוכנית מציאות אוקראינית-רוסית המשודרת באוקראינה (מאז אוקטובר 2017) וברוסיה (מאז פברואר 2020) בהנחייתם ובשיפוטם של אנדריי טאן, טטיאנה מצקביץ', קטיה אוסאדצ'ה, ולדיסלב יאמה, יקטרינה סקולקינה ואנפיסה צ'כובה. חרף מלחמת האזרחים באוקראינה והיחסים המתוחים בין אוקראינה לרוסיה, התוכנית הופקה בשיתוף פעולה בין ערוצי הטלוויזיה של שתי המדינות והתכנית משודרת בערוץ יו הרוסי ובערוץ 1+1 האוקראיני.
התוכנית מגייסת נשים גדולות לתחרויות יופי ומבטיחה לזוכה מביניהן חוזה דוגמנות עם הסוכנות הגדולה למידות גדולות במזרח אירופה ונועדה לעודד דימוי גוף חיובי בנוגע לנשים כבדות משקל.
אגם מזינו
אגם מזינו (באנגלית: Mazinaw Lake) נמצא ברמת אדינגטון, צפונית לקאלאדר במזרח אונטריו בקנדה. האגם הוא מקורו של נהר המיסיסיפי הקנדי. אורכו 15 ק"מ ורוחבו הממוצע מעט יותר מקילומטר אחד. עומקו הממוצע הוא 41 מטר, ובשיא עומקו הוא מגיע ל-145 מטר. עקב כך נחשב האגם לאחד האגמים העמוקים ביותר באונטריו, מלבד הימות הגדולות. אגם מזינו מחולק לחלק צפוני ולחלק דרומי על ידי מצר, כשהחלק הצפוני הוא הגדול והעמוק יותר.
הפארק המחוזי בון אקו (Bon Echo) כולל את החלק המרכזי של האגם, ובו נמצא גם המצר שבין חלקי האגם, וכן "סלע מזינו", שגובהו כ-100 מטר. על הסלע נמצאים 260 ציורי סלע קדומים.
בשפך האגם לנהר המיסיסיפי ממוקם סכר, שמטרתו לווסת את זרימת המים היוצאת מן האגם. בחורף קופאים פני האגם וניתן להחליק עליו במזחלת.
שמו של האגם נגזר משיבוש של שם אינדיאני קדום. בניב האלגונקי הוא נקרא Mazinaabikinigan-zaaga'igan, שמשמעותו הוא "אגם הדמות הצבועה". מקור השם הוא עקב ציורי הסלע שהותירו אחריהם השבטים הילידים הקדומים. ציורים אלו, החרוטים על "סלע מזינו" הנצפה מהאגם, כוללים מעל ל-260 דמויות, מהם חרוטים (פטרוגליפים), ומהם רשומים בצבע (פיקטוגרפים). אוסף זה הוא הגדול ביותר בקנדה, והוא מכיל - בין השאר - סמלים ודמויות מהמיתולוגיה האינדיאנית המקומית הקדומה.
אבינועם ליבאי
אבינועם ליבאי (17 בספטמבר 1929 - יולי 2012) היה מהנדס ישראלי, פרופסור להנדסה אזרחית וחתן פרס ישראל לחקר ההנדסה.
ביוגרפיה
ליבאי נולד בתל אביב בשם אבינועם הרציג והיה בוגר המחזור הראשון של בית החינוך לילדי עובדים. אביו, משה, שימש מנכ"ל קואופרטיב "דן". ליבאי עצמו התגייס בתום לימודיו, בשנת 1947, לנוטרות. במלחמת העצמאות שירת בחטיבת אלכסנדרוני, ולאחריה למד לימודי הנדסה אזרחית בטכניון (1949 – 1953).
את התואר הראשון סיים בהצטיינות יתרה ובסיומו התקבל לעבודה ב"סולל בונה" ולאחר מכן כמהנדס גשרים במע"צ. בשנים 1954 – 1955 היה שותף לתכנון גשר הירקון. בסיומו של פרויקט זה למד ארבע שנים באוניברסיטת פרדו שבאינדיאנה בארצות הברית ללימודי תואר שני ולימודי דוקטורט במדעי ההנדסה. עם הסמכתו הוא הצטרף לסגל אוניברסיטת ג'ונס הופקינס כפרופסור משנה, ובשנת 1961 שב לישראל והחל לעבוד כמהנדס מבני כלי טיס בתעשייה האווירית. בעשר שנות עבודתו במקום היה ליבאי למדען הראשי של חטיבת ההנדסה בתעשייה האווירית ולמהנדס הראשי של התעשייה האווירית. בין הפרויקטים שהושלמו באותן שנים נמנו מטוסי "ערבה", "כפיר" ו"קומודור ג'ט".
במהלך שנות עבודתו בתעשייה האווירית היה ליבאי מורה מן החוץ בטכניון. בשנת 1971 הוא הצטרף כחבר הסגל בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל, בדרגת פרופסור מן המניין. חמש שנים שימש ראש מעבדת מבנים, שלוש שנים כדיקן הפקולטה (1974–1975 ובשנית בין 1989–1990) ושלוש שנים היה חבר הוועד המנהל של הטכניון. משנת 1992 הוא בעל הקתדרה למבנים אווירונאוטיים בטכניון. במקביל הוא המשיך בעשייה כיועץ לתעשייה האווירית ולרפאל, והוזמן כפרופסור אורח לאוניברסיטאות הרווארד, וירג'יניה, אוקלהומה ואוניברסיטת טקסס באוסטין. בשנת 1997 פרש לגמלאות.
תחום מחקרו העיקרי של ליבאי, משנת 1961, היה בחקר תורת הקליפות הלא-ליניארית. ספרו בנושא ("התאוריה הלא-ליניארית של קליפות אלסטיות") הוא מיסודות התחום בספרות המקצועית ומאמריו צוטטו בפרסומים מקצועיים רבים. תרומתו העיקרית בתאוריה היא ביסוסה של התורה כענף יסוד במכניקת הרצף. תחומי מחקר אחרים בהם עסק הם תורת הקריסה של קליפות דקות דופן, תורת הדפורמציה ללא עיבור של טבלות, ואופטימיזציה של פנלים.
ליבאי היה חבר החברה הישראלית לאווירונאוטיקה ולחלל, החברה הבינלאומית לקליפות ולמבנים דקים, החברה האמריקנית למחקר ולניסוי של עומסים ומאמץ, המכון האמריקני לאווירונאוטיקה וחלל והחברה הישראלית למכניקה.
בשנת 2003 הוענק לו פרס ישראל לחקר ההנדסה. בנימוקי השופטים נקבע כי.
נפטר ביולי 2012, בגיל 83.
מנזר דפני
דפני (יוונית: Δάφνι) הוא מנזר הנמצא במרחק 11 קילומטרים צפונית-מערבית מהאזור המסחרי של אתונה בצ'אידארי, דרומית לשדרת את'ינון. המנזר נמצא ליד יער הנושא את אותו השם על הדרך המובילה לעיר אלפסינה (Ελευσίνα).
היסטוריה
במאה ה-5 נבנתה בזיליקה שחוברה לקיר ששוחזר והושלם תחת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון. המבנה שנוצר היה בצורת חומה מרובעת, שאורך הצלע שלה הוא 97 מטרים. כיום נותר מהחומה קטע בגובה 8 מטרים. המנזר הזה, שהתגלה במהלך סדרת חפירות ארכאולוגיות, ננטש במהלך הפלישות הסלאביות במהלך המאה ה-7 והמאה ה-8. רק בשנת 1100, בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון, שוקמו הריסות המנזר והכנסייה במקום נבנתה באותה תקופה.
המנזר עצמו נבנה על חורבותיו של מקדש לאל אפולו שנהרס בשנת 395. המנזר השתמש בעמודים היוניים שנותרו מהמקדש לצורך האכסדרה שלו; מבין העמודים הללו נותר רק אחד, כאשר האחרים הועברו ללונדון על ידי רוזן אלג'ין.
הכנסייה הראשית בנויה בצורת צלב בעל שמונה צלעות (אוקטגון) ומעליה כיפה גבוהה ורחבה, והיא דוגמה טובה לאמנות הביזנטית מתקופת המאה ה-11. בכנסייה יש אוסף פסיפסים מהתקופה הקומנניאנית (1100 בקירוב). בכיפה נראים ישו פנטוקראטור ו-16 הנביאים, וסביב הכיפה נראות סצינות הבשורה, לידת ישו באבוס, טבילתו ועלייתו השמיימה. באפסיס נראית מריה, אם ישו ומשני צדדיה המלאך גבריאל והמלאך מיכאל. סצינות נוספות מוצגות בזרועותיה של הכנסייה, ובהן כניסת ישו לירושלים, הצליבה, סגידת אמגושים, תקומת האדון לתחייה, בגידת יהודה איש קריות, הסעודה האחרונה והצגת הבתולה במקדש.
לפי אנציקלופדיה בריטניקה:
בכנסייה הייתה אכסדרה שבתקופה מאוחרת יותר נבנתה לידה אכסדרה חיצונית בעלת שתי קומות. בתנופת הבנייה הזאת נבנו מבנים נוספים כגון הרפקטוריום, תאים ובאר מים, והכנסייה קושטה בפסיפסים שתיארו את הדורמיציון של הבתולה מריה. ב-1205 המנזר נבזז במהלך מסע הצלב הרביעי. לאחר מכן היא ניתנה לנזירים הציסטרסיאניים ממנזר בלוו (Abbey of Bellevaux) על ידי אוטו דה לה רוש, דוכס אתונה. הנזירים הצרפתיים שיפצו את אכסדרת הכנסייה החיצונית, בנו חומה מסביב וביצעו שינויים נוספים עד שהעות'מאנים גירשו אותם משם והשיבו את המנזר למצב שבו היה ב-1458.
באופן הדרגתי הקלויסטר הרעוע הלך והתדרדר עד שלא ניתן היה לתקנו. המנזר פורק על ידי הרשויות העות'מאניות ב-1821, אך עבודת השחזור התחילה רק ב-1888. ב-1990 העניק אונסק"ו למקום מעמד של אתר מורשת עולמית. המנזר נפגע קשות ברעידת אדמה שהתרחשה ב-1999, והוא סגור בפני הציבור לצורך שיפוצים.
פרנק ויליאמס
ילדותו
ויליאמס נולד בסאות' שילדס, מחוז דרהאם, אנגליה. אביו שירת בחיל האוויר המלכותי ואימו הייתה מורה לחינוך מיוחד. בעקבות גירושי הוריו עבר להתגורר עם דודו ודודתו. את לימודיו בתיכון עשה בקולג' סנט ג'וזף, בית ספר פרטי בדרום-מערב סקוטלנד. לקראת סוף שנות החמישים לקח טרמפ עם חבר ביגואר XK150 ומאז התחבר למכוניות מהירות.
קריירה מקצועית
ויליאמס החל להתחרות בשנת 1961 במרוצי מכוניות, מממן את הפעילות מהכסף אותו הרוויח בעבודתו כסוכן מכירות של מוצרי מכולת. בשנת 1966 החליט לפרוש ממרוצים והקים עסק למכירת חלקי חילוף לרכבים. במקביל הקים את קבוצת "Frank Williams Racing Cars" שלקחה חלק במרוצי פורמולה 2 ופורמולה 3. בשנת 1969 החלה הקבוצה להתחרות בפורמולה 1, כשהיא עושה שימוש בשלדה מתוצרת ברבהאם. פירס קורג, נהג הקבוצה, סיים פעמיים במקום השני ואת העונה סיים במקום השמיני בדירוג הנהגים. לקראת שנת 1970 החל בשיתוף פעולה עם אלחנדרו דה-טומאסו, שיתוף פעולה שנפסק לאחר מותו של קורג בגרנד פרי גרמניה. בשנת 1971 רכשה את השלדה מקבוצת מרס הבריטית והחתימה את הנרי פסקרולו. בשנת 1972 הציגה הקבוצה לראשונה רכב מתוצרתה - Politoys FX3. הופעת הבכורה התקיימה בגרנד פרי הבריטי, בעיות היגוי גרמו לפסקרולו לרסק את המכונית. בעקבות כך שבה הקבוצה להתחרות עם רכבי מרס.
בשל מחסור במזומנים פנה ויליאמס למרלבורו וליצרנית הרכב האיטלקית איזו ריבולטה ( Iso Rivolta) בבקשה לחסות. אף על פי שהושגה הסכמה על שיתוף פעולה הכסף לא הגיע בזמן ובשנת 1976 צירף ויליאמס את וולטר וולף, איל נפט קנדי. הקבוצה המשיכה לפעול, אך כבר לא הייתה בידיו של ויליאמס, שהחליט בשנת 1977 לעזוב את הקבוצה יחד עם פטריק הד, מהנדס הקבוצה. השניים שכרו מחסן שטיחים ישן באוקספורדשייר, בריטניה והכריזו על הקמת קבוצת ויליאמס גרנד פרי. הקבוצה עדיין פעילה בסבב האליפות.
הניצחון הראשון של הקבוצה הושג בשנת 1979 על ידי קליי רגזוני בגרנד פרי בריטניה. בשנת 1980 זכה אלן ג'ונס באליפות הנהגים וסייע לקבוצה לזכות גם באליפות היצרנים, תארים ראשונים עבור הקבוצה. בין השנים 1980 ל-1997 זכתה הקבוצה 6 פעמים באליפות הנהגים ו-8 פעמים באליפות היצרנים. במרץ 2012 הודיע ויליאמס על התפטרותו מהועד המנהל של הקבוצה והעברת התפקיד לבתו קלייר.
פציעתו
ויליאמס היה משותק בפלג גופו התחתון והתנייד בעזרת כסא גלגלים בעקבות תאונת דרכים. ב-6 במרץ 1986 הגיע למסלול פול ריקרד בצרפת על מנת לצפות בנסיעת המבחן של רכב הקבוצה החדש לקראת פתיחת עונת 1986. כחובב ריצות ארוכות, ביקש להגיע למרוץ שהתקיים בלונדון למחרת. במהלך הנסיעה לנמל התעופה ניס איבד שליטה על הרכב השכור בו נסע יחד עם פיטר וינסדור, מנהל החסות של הקבוצה. הבדלי גובה של כ-2.5 מטרים בין הכביש ובין השדה שלצידו גרמו למכונית להתהפך על צד שמאל, הצד בו ישב הנהג. ויליאמס נפגע בחוליה הרביעית והחמישית של עמוד השדרה לאחר שנמחץ בין המושב ובין הגג המעוך. וינסדור יצא מהתאונה עם פציעות קלות בלבד.
הוקרה
בשנת 1987 העניקה מלכת אנגליה לויליאמס תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית. בשנת 1999 הוכתר כאביר. עבודתו על קבוצת רנו זיכתה אותו בתואר לגיון הכבוד הצרפתי.
בשנת 2008 הוענק לו גביע וויטקרופט (Wheatcroft trophy) המוענק לאנשים שתרמו בצורה משמעותית לספורט המוטורי. בשנת 2010 הוענק לו פרס הלן רולסון במסגרת הענקת פרסי איש השנה של ה-BBC.
נפטר ב-28 בנובמבר 2021.
קוקונינג
קוקונינג (באנגלית Cocooning) הוא שמה של תופעה המתארת אנשים המאבדים אמון בחברה הסובבת אותם וכתוצאה מכך נסוגים אל ביתם במטרה להתרחק ככל הניתן מאינטראקציה עם החברה. מקור המילה הוא המילה האנגלית Cocoon שמשמעה מעטפת ההגנה המגנה על חרקים בשלב הגולם.
את המונח טבעה בשנות ה-90 פיית' פופקורן, חזאית טרנדים ויועצת שיווק אמריקאית. פופקורן סימנה את הקוקונינג כתופעה בעלת משמעות מסחרית חשובה שתוביל, בין היתר, להגברת השימוש באמצעים אלקטרוניים מהבית לצריכה ולבידור.
פרויקט המטרייה האדומה
פרויקט המטרייה האדומה (באנגלית: Red Umbrella Project) הוא ארגון ללא כוונות רווח המבוסס בניו יורק, הפועל למען זכויות עובדות בתעשיית המין, ובמטרה להעצים אותן ולתת להן קול.
היסטוריה
פרויקט המטרייה האדומה הוקם בשנת 2010 על ידי הסופרת והפעילה אודיישה ריי. כעובדת מין לשעבר, ריי ראתה מקרוב את האפליה נגד עובדות מין על ידי המשטרה והחברה. ריי חזתה ארגון שבו עובדות מין יוכלו להתאסף ולחלוק את הסיפורים שלהן, לעודד שינוי ולעזור אחת לשנייה. היא בחרה את השם "פרויקט המטרייה האדומה", משום שבשנת 2001, במהלך הביאנלה ה-49 של ונציה, איטליה, הפגינו עובדות מין נגד תנאי עבודה לא אנושיים והפרות זכויות אדם באמצעות החזקת מטריות אדומות, שבכך הפכו לסמל של התנגדות עובדות מין לאפליה.
בשנת 2009 החלה ריי לקיים אירועי סיפור סיפורים לעובדות מין בטרקלין "Happy Ending Lounge" בניו יורק. מטרות הסדנאות והאירועים הללו היו העצמה עבור עובדות המין, אך עד מהרה התברר כי עובדות ועובדי המין חלקו מספר אתגרים ובעיות משותפות. רבות הזדהו כטרנס או קוויריות, ונמצא ביניהן שיעור מדאיג של HIV/איידס, בעיקר בעקבות חששות לשאת קונדומים עקב הפללה, ויותר מכל הייתה להן חוויה משותפת של הדרה ויחס מזיק בידי החברה, בעוד הן מנסות להתפרנס.
תוכניות להסבת עבודת מין
בשנת 2014 ניו יורק יסדה סדרה של בתי משפט מיוחדים לעובדי מין שנעצרו באשמות הקשורות לזנות. בתי המשפט החדשים, שכונו "בתי המשפט להתערבות בסחר בבני אדם" (HTIC), התייחסו לכל עובדת מין כקורבן לסחר בבני אדם, ובאמצעות מגוון של טקטיקות, לעיתים כוחניות, שכנעו את המואשמות לוותר על זכותן החוקתית למשפט בפני חבר מושבעים ולהסכים להסדרי טיעון במסגרת תוכנית להסבת עובדות מין, שכללה תוכנית טיפול במנדט בית המשפט, שלאחריה תובא בפני בית המשפט האפשרות לבטל את ההאשמות נגד עובדת המין (המכניזם המשפטי נקרא adjournment in contemplation of dismissal או ACD). פרויקט המטרייה האדומה התערבה בהליכים אלו, והכירה בכך כי כוונותיה של העירייה טובות וכי בית המשפט החדש מסייע למי שנאלצים לעבודת מין. עם זאת, הארגון טען שבית המשפט עדיין מתייחס לעובדות המין כאל פושעות, ומניחה כי כל עובדות המין הם קורבנות סחר בבני אדם וכי אף אחד לא עושה עבודת מין כבחירה למקור פרנסה על פני האופציות האחרות הנתונות. הארגון הצביע על כך שהגעה לכדי עבודת מין יכולה להיות גם תוצאה של אפליה בשוק העבודה, מסקנה שמתבקשת בהינתן שמספר לא פרופורציונלי של עובדות המין הן נשים של צבע, טרנסיות או קוויריות. הייעוץ והסיוע המוצעים במסגרת תוכנית הטיפול המנדטורי של בית המשפט אינם מעניקים לעובדות המין שום אפשרות כלכלית אלטרנטיבית לעבודת מין. פרויקט המטרייה האדומה מבקש ארגון מחדש של התוכנית עם דגש על העצמה כלכלית למשתתפות בה, באמצעות הכשרה מקצועית ופיתוח הזדמנויות כלכליות.
HIV / איידס והשלכות בריאותיות
פרויקט המטרייה האדומה, יחד עם המרכז הלאומי לשוויון טרנסג'נדרי (NCTE) ופרויקט המדיניות המיטבית (Best Practices Policy Project, BPPP), פרסם דו"ח ממנו עולה כי טרנסג'נדריות עובדות מין לוקות באיידס/HIV פי 12 מאשר נשים טרנסג'נדריות שמעולם לא היו מעורבות בעבודת מין, ופי 25 יותר מאשר כלל האוכלוסייה. פרויקט המטרייה האדומה מצביע על החשש של עובדות מין שנשיאת קונדומים ישמש כראיות לעיסוק בזנות, יחד עם פרופיילינג גזעי ומגדרי על ידי שוטרים: "כשנשים ואנשים טרנס נושאים קונדומים זה פלילי, בעוד שכאשר לגברים לבנים סיסג'נדרים יש קונדומים, זה נתפש כפרקטיקה של מין בטוח".
פרויקט המטרייה האדומה וקבוצות אקטיביזם אחרות הצליחו לקדם רפורמה במספר ערים ליברליות כמו ניו יורק, סן-פרנסיסקו וושינגטון, אך בערים שמרניות יותר כמו פיניקס, קונדומים עדיין משמשים כראיות להפללת זונות, כמו בפרויקט אנטי-זנות בפיניקס, פרויקט רוז.
יומני המטרייה האדומה
"יומני המטרייה האדומה" התחילו כאירועים חודשיים לסיפור סיפורים במועדון "Happy Ending Lounge" בניו יורק, שמטרתם הייתה לשבור את הסטיגמה סביב עבודת מין, להפוך אותה לפחות מבודדת, ו"להראות שהיא יכולה להיות גם נצלנית וגם מעצימה" בו זמנית. "יומני המטרייה האדומה" סוקרו על ידי "וילג' ווייס" כ"הדרך הטובה ביותר לפגוש עובדות מין (בחינם)", ונכללו ברשימת "מיטב פעילות הפנאי של ניו יורק" בשנת 2010.
האירוע החודשי הוביל בסופו של דבר לסרט תיעודי שהופק על ידי אודיישה ריי והבמאי זוכה פרסי האמי דייוויד קורנפילד ובמימון פרויקט המטרייה האדומה. בסרט התיעודי הוצגו שבע עובדות מין שסיפרו את סיפוריהן על חיי העבודה שלהן ברחובות ניו יורק. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל פורטלנד, באורגון ובתיאטרון ה-IFC בניו יורק, והיה בחירה רשמית של פסטיבל דוק NYC.
סדנת כתיבת זכרונות
בשנת 2012 החל פרויקט המטרייה האדומה להציע סדנאות לכתיבת זיכרונות, בעזרת מענק של ארגון Poets & Writers. הסדנאות היו פתוחות לכל מי שלו ניסיון בעבודת מין, והן איפשרו לעובדות המין מרחב בטוח לבניית כישורי כתיבה, לחלוק את הסיפורים שלהן עם אחרות ולקבל משוב מעמיתותיהן. בסדנה יש את האפשרות לפרסם את עבודתן בכתב העת הספרותי של הפרויקט, Prose & Lore, ולשתף את העבודות על הבמה במסגרת הסדנה. הוענק לנחשון אנדרסון פרס ברונקס (BRIO) לשנת 2014, על כתב היד "Shooting Range".
בישראל
בשנת 2018, הוקם "ארגמן", ארגון של עובדות מין שפועל לשמירה על זכויותיהן של עובדות ועובדי מין, נשים גברים וטרנס, בישראל.
סנטה קלריטה
סנטה קלריטה (באנגלית: Santa Clarita) היא העיר השלישית בגודלה במחוז לוס אנג'לס, קליפורניה. נכון לשנת 2015 מתגוררים בה 213,231 תושבים. העיר שוכנת על רוב 'עמק סנטה קלריט' כ56 ק"מ ממרכז לוס אנג'לס. סנטה קלריטה הוקמה בשנת 1987 כתוצאה מחיבור של מספר עיירות פרבריות (קניון קאונטי, ניוהול, סאוגס וולנסיה) של לוס אנג'לס לעיר אחת.
העיר מדורגת במקום השישי כ"עיר הבטוחה ביותר בארצות הברית עם מעל 100,000 תושבים" על ידי האף.בי.איי, מופיעה גם ברשימת "100 הערים המומלצות למגורים בארצות הברית" על ידי BBC ואחת מ25 הערים המומלצות למגורים על ידי מגזין 'איכות חיים'.
העיר היא ביתה של מכללת קליפורניה לאמנות, 'מאסטרס קולג', שהיא מכללה נוצרית למדעים חופשים, ו'קניונס קולג', שהיא מכללה ציבורית.
גאוגרפיה
סנטה קלריטה שוכנת על שטח של 123.9 ק"מ רבועים צפונית ללוס אנג'לס. היא נחשבת כחלק מהמטרופולין של לוס אנג'לס, אך אין רצף טריטוריאלי בינה ללוס אנג'לס ולא לפרבריה.
מיקומה של העיר בסמוך לשבר סן פרננדו גרם לרעידות אדמה תכופות, והעיקריות שבהן: בשנת 1971 ו-1994, אשר הסבו נזק רב לאזור.
דמוגרפיה
סנטה קלריטה מונה כ-178,000 תושבים ויחד עם אזורים מיושבים לא מוכרזים בפאתיה האוכלוסייה מגיעה ל-275,000 תושבים. צפיפות האוכלוסין בה הוא 423.4 תושבים לקילומטר מרובע. 30.3% מתושבי העיר הם מתחת לגיל 18, 8.1% מגיל 18 עד 24, 33.6% מגיל 24 עד 44, 20.8% מגיל 44 עד 64 ו-%7.1 מעל גיל 64. הגיל הממוצע בעיר הוא 33.החלוקה הגזעית בעיר נכון ל-2010 היא: 70.9% לבנים (מתוכם 56.1% לבנים שאינם היספנים), 3.2% שחורים, 0.6% אינדיאנים, 8.5% אסיאתים, 0.2% פולינזים, ו-12% מגזעים אחרים. למעשה 29.5% מכלל האוכלוסייה בעיר הם היספנים או ממוצא לטיני.
לפי הערכות של שנת 2007 ההכנסה הממוצעת בשנה של תושבי סנטה קלריטה היא בין 80 ל-90 אלף דולרים. סנטה קלריטה מחזיקה בתואר כעיר עם אחוז המובטלים הנמוך ביותר.
תחבורה
קו רכבת של מטרולינק מספק שירות רכבות מהיר מסנטה קלריטה לתחנת יוניון במרכז לוס אנג'לס. ישנן 3 תחנות רכבת בעיר. שירות הרכבות פועל 7 ימים בשבוע.
אסונות טבע
אסונות רבים פקדו את סנטה קלריטה ביניהם שתי רעידות אדמה חזקות בשנים 1971 וב-1994 אשר הסבו נזקים כבדים ושריפות טבע רבות. למעשה, סנטה קלריטה היא העיר שסבלה בהכי הרבה שריפות כתוצאה משרפות מאשר כל עיר אחרת בארצות הברית וזאת בגלל יערות רבים סביבה. בשנים 2001–2008 התרחשו 10 שריפות גדולות שגבו מספר קורבנות רב ואילצו את כוחות הביטחון לפנות חלק מסוים מתושבי העיר עד שיצליחו להשתלט על האש.
תעשיית הסרטים בעיר
מאז שהומצא הקולנוע, עמק סנטה קלריטה נחשב כיעד פופולרי לתעשיית הסרטים, בעיקר לצילומים. תעשיית הסרטים של הוליווד החלה להקים סניפים ואולפני צילומים שלה רק בשנות ה-90 של המאה ה-20 כמו 'אולפני צילום סנטה קלריטה', 'גולדן אוק רנץ' של דיסני, 'אולפני מלודי' ועוד.
בין הסרטים והסדרות שצולמו באזור ניתן למנות את: המלאכיות של צ'ארלי, הדיוקס קורעים את האזרד, ג'יי ובוב השקט מכים שנית הסדרה והסרט אביר על גלגלים, מלרוז פלייס, מלקולם באמצע, פאוור ריינג'רס ואחי איפה האוטו. חלק מהסרטים והסדרות הללו צולמו כולם בעיר וחלק רק בסצינות מסוימות.
מספר קטלוגי
מספר קטלוגי (בראשי תיבות: מק"ט) הוא מספר מזהה (הכולל לעיתים אותיות) של פריט במערכת ניהול מלאי. מספר קטלוגי הוא משני סוגים:
כאשר גודל הפריט ומהותו מאפשרים זאת, המספר הקטלוגי מוצג על הפריט עצמו, לעיתים גם בצורת ברקוד או קוד QR, לשם קריאה מכנית של המספר הקטלוגי. במקרים אחרים יופיע המספר הקטלוגי על האריזה של הפריט. דוגמה: על קופסת ברגים מופיע המספר הקטלוגי של הברגים שבתוכה.
במערכת ניהול המלאי מקשר המספר הקטלוגי למידע מקיף על הפריט, כגון תיאורו, שימושיו, כמות במלאי ועוד.