cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חינוך בקוריאה הצפונית
היסטוריה
סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הביאו למספר שינויים מרכזיים במערכת החינוך הקוריאנית. מוסדות החינוך הפרטיים (סאוון) בוטלו על ידי הממשלה המרכזית, כאשר. במקביל, מיסיונרים נוצרים הקימו לראשונה בתי ספר מודרניים, אשר התאפיינו בחינוך מערבי. ביניהם היה גם בית הספר היסודי הראשון לנשים, אוניברסיטת אוהווה, שהוקם בשנת 1886 בסיאול על ידי מיסיונרים מתודיסטים אמריקנים. במהלך שנותיה האחרונות של שושלת צ'וסון, הוקמו בחצי האי הקוריאני כ-3,000 בתי ספר פרטיים בסגנון מערבי על ידי מיסיונרים מהמערב. מרבית בתי הספר האלו היו מרוכזים בחלק הצפוני של חצי האי הקוריאני.
לאחר שהיפנים השלימו את כיבוש חצי האי הקוריאני ב-1910, המשטר הקולוניאלי היפני, בדומה למשטרים קולוניאליים נוספים באותה התקופה, הקים בפועל שתי מערכת חינוך נפרדות בחצי האי: הראשונה נועדה לתושבים המקוריים של חצי האי, במטרה להכשיר אותם למילוי תפקידים נדרשים במסגרת הכלכלה המודרנית, ולהפוך אותם לנתינים נאמנים של הקיסר. מערכת החינוך השנייה נועדה למתיישבים היפנים ולבני משפחותיהם שהיגרו מיפן לקוריאה במספרים גדלים והולכים, כאשר מערכת זו זכתה לרוב להעדפה ביחס למערכת החינוך "המקומית".
עקב העדיפות שניתנה למערכת החינוך שיועדה למהגרים היפנים, ההזדמנויות ואפשרויות ההתקדמות של הקוריאנים  המקוריים היו מעטות ומוגבלות. כך לדוגמה, אוניברסיטה ממשלתית מודרנית על פי הדגם של אוניברסיטת טוקיו הקיסרית הוקמה בסיאול ב-1923, אבל אחוז הקוריאנים שהורשה ללמוד שם מעולם לא חרג מ-40%; כאשר שאר הסטודנטים היו יפנים במקור. עם זאת, אוניברסיטאות פרטיות, כולל כאלו שהוקמו על ידי מיסיונרים, סיפקו אפשרויות נוספות עבור מספר מצומצם של קוריאנים שבחרו בהשכלה גבוהה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, והקמתה של הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה בשנת 1945, מערכת החינוך של המדינה עוצבה במידה רבה על פי זו של ברית המועצות. על פי מקורות צפון קוריאנים, בשנת הקמת המדינה, כשני שלישים מהילדים במדינה בגילאי בית ספר לא למדו בבית ספר כלשהו, ומרבית המבוגרים, כ-2.3 מיליון תושבים, היו אנאלפביתים. בשנת 1950, קוריאה הצפונית קבעה כי חינוך יסודי הוא חובה עבור כל ילדי המדינה. עם זאת, עקב פריצתה של מלחמת קוריאה באותה השנה, יישומה של החלטה זו נדחה, כאשר הדבר הושג רק בשנת 1956. בשנת 1958, לפי מקורות צפון קוריאנים, כלל תלמידי המדינה חבשו את ספסלי בית הספר, החל מגילאי היסודי ועד תום החינוך העל-יסודי.
בשנת 1959, רפורמה חדשה הונחלה במוסדות החינוך הצפון קוריאנים: "חינוך לכל במימון המדינה"; הרפורמה החדשה קבעה כי מערכת החינוך היסודית והעל-יסודית בקוריאה הצפונית תסופק ללא עלות לכל תושבי המדינה, לרבות ספרי לימוד, מדי בית ספר, לינה וארוחות לתלמידים. על פי נאומו של מנהיג קוריאה הצפונית קים איל סונג משנת 1983 בפני שרי החינוך של מדינות העולם השלישי במסגרת כנס בפיונגיאנג, השכלה אקדמית ללא תשלום לכלל תושבי קוריאה הצפונית תונחל אף היא "בעתיד הקרוב". בשלב זה, מערכת החינוך במדינה הייתה כמעט חינמית, כאשר המדינה מימנה את הוצאות החינוך של כמעט חצי מאוכלוסיית קוריאה הצפונית באותה שנה, כ-18.9 מיליון איש.
בשנת 2012, מנהיג קוריאה הצפונית קים ג'ונג און הכריז על יוזמה חדשה להרחיב את היקף שנות חינוך החובה מ-11 שנים ל-12 שנים. בהמשך, במהלך חודש ספטמבר 2012 נטען בתקשורת הצפון קוריאנית כי הצעת חוק ברוח זו התקבלה בפרלמנט הצפון קוריאני. ככל שהדיווחים נכונים, מבנה מערכת החינוך בקוריאה הצפונית לאחר הרפורמה דומה למבנה מערכת החינוך במדינות נוספות, ביניהן קוריאה הדרומית וישראל, כאשר התלמידים לומדים שש שנים בבית הספר היסודי, שלוש שנים בחטיבת הביניים, ושלוש שנים בתיכון.
חינוך פורמלי
בשנות ה-90 וה-2,000 (בטרם הרפורמה של שנת 2012), מערכת החינוך היסודית והעל יסודית המחויבת בחוק בקוריאה הצפונית החלה בגיל 5 עם שנה אחת בגן ילדים. בהמשך, התלמידים נדרשו לארבע שנים בבית ספר יסודי (בית ספר עממי) לגילאי 6 עד 9, ועוד 6 שנים בבית הספר התיכון לגילאי 10 עד 15. בעוד שגני הילדים בצפון קוריאה מיועדים לילדים בגילאי 4 עד 6, רק שנת הלימודים השנייה (בטרם המעבר לבית הספר היסודי) היא חובה.
לאחר שסיימו את לימודיהם בבית הספר היסודי בגיל 9, מרבית התלמידים עברו לבית ספר תיכוני רגיל, בעוד מיעוטם (בעיקר בנים למשפחות מקושרות, או תלמידים מצטיינים) נכנסו לבית ספר תיכוני מורחב, אשר כלל לימודים מתקדמים במוזיקה, אמנות, או בשפות זרות. בנוסף לבתי הספר התיכוניים הרגילים והמורחבים, קיימים בצפון קוריאה גם מוסדות חינוך מיוחדים - ה-Mangyongdae Revolutionary Institute, היכן שבני האליטה הצפון קוריאנית מקבלים הכשרה מיוחדת לשירות העתידי כקצינים בצבא העם הקוריאני, הכשרה שכוללת גם לימודי כלכלה ומחשבים.
בבתי הספר התיכוניים בקוריאה הצפונית, שיעורים אשר כוללים שם בעל אופי פוליטי מובהק, כדוגמת "קים איל סונג הגדול" ו"המוסר הקומוניסטי", כמו גם "מדיניות המפלגה הקומוניסטית", מהווים רק 5.8% מכלל השיעורים.
חינוך בלתי-פורמלי
בנוסף למערכת החינוך הפורמלית, קוריאה הצפונית שמה גם דגש על החינוך הבלתי פורמלי במדינה, אשר כולל מגוון רחב של פעילויות מחוץ לשעות הלימודים. במסגרת החינוך הבלתי פורמלי, מושם דגש על ההשפעה של הסביבה החברתית על עיצוב התנהגותו ואופן התפתחותו של הילד, ועל מבנה אישיותו הבוגרת לעתיד.
השאיפה במערכת החינוך הצפון קוריאנית היא ליצור עבור הילדים סביבה מבוקרת, היכן שהתלמידים לא ייחשפו להשפעות "מזיקות" שונות. על פי ריאיון עם בכיר צפון קוריאני משנת 1990, "החינוך הבית-ספרי אינו מספיק על מנת להפוך את הדור החדש לגברים בעלי ידע, מידות טובות, וכושר גופני. אחרי בית הספר, לילדים שלנו יש שעות פנויות רבות. אז זה חשוב לארגן בצורה אפקטיבית את החינוך החוץ-בית ספרי שלהם".
פעילויות למבוגרים
בשל הדגש הצפון קוריאני על החינוך המתמשך של כל בני החברה, כמעט כל תושבי קוריאה הצפונית משתתפים במספר פעילויות חינוכיות, בדרך כלל במבנה של "קבוצות למידה קטנות", אשר מפוקחות על ידי נציגי המשטר, לרוב בדמות של "מפקח" מקומי. בתחילת שנות ה-90, תושבים רבים באזורים כפריים היו מאורגנים במסגרת "קבוצות חמש-משפחות", כאשר קבוצות אלו שימשו מחד כקבוצות למידה בעלות אופי חינוכי, ומאידך כאמצעי לביקורת ולמעקב אחר חברי הקבוצה.
כמו כן, עובדי משרדים ומפעלים נדרשו להשתתף ב"מפגשי לימוד" בני שעתיים כל יום אחרי שעות העבודה, אשר התמקדו בנושאים פוליטיים וטכניים.
חטיבה 211
חטיבה 211 (עוצבת יש"י; יחידת שומרי ירושלים) הייתה חטיבת שריון סדירה למחצה, אשר הוקמה בשנת 1975 ופורקה בתחילת 1992.
החטיבה לחמה במלחמת לבנון הראשונה, לרוב כחוד החנית של ההתקדמות בציר המערבי (כביש החוף). היא השתתפה בכיבוש צור, צידון וביירות. בהמשך השנים שירתו יחידות החטיבה ברצועת הביטחון בלבנון ובמשימות נוספות, עד לפירוקה בשנת 1992.
מלחמת לבנון הראשונה
עם תחילת מלחמת לבנון הראשונה ב-6 ביוני 1982, החטיבה בפיקודו של אל"ם אלי גבע, נועדה לעמוד בראש עוצבת הגליל במאמץ ההתקפי לאורך כביש החוף המערבי, לכיוון צידון. החטיבה הורכבה בעת המלחמה משלושה גדודים - גדוד 429 בפיקוד סא"ל עמוס מלכא, וגדוד 126 בפיקוד סא"ל ידיד גלעד, על בסיס טנקי מרכבה, וגדוד 9 בפיקוד סא"ל שלמה אריאל עם טנקי מגח. היא עברה אימונים רבים לקראת המלחמה ונחשבה לחטיבה איכותית במהלך תכנון המערכה. תפקיד החטיבה בשלב הראשון היה לנוע צפונה על הציר עד לנהר הליטני, מספר קילומטרים צפונית לעיר צור, ולחכות שם להמשך פקודות לפי התגלגלות המבצע. עם פתיחת המבצע יצאה החטיבה מאזור חניתה בשעה 11:00 בראש הכוחות הפורצים ללבנון והחלה להתקדם לכיוון מערב אל עבר ציר החוף. היא התקדמה צפונה כאשר שני גדודים נעים על כביש החוף וגדוד שלישי נע במקביל על שיפולי הגבעות ממזרח.
בפאתי צור הוחלט לעקוף את העיר מכיוון מזרח בין מתחמי המחבלים שמדרום לעיר, זאת לפי הפקודה של תנועה מהירה ועקיפת מתחמי מחבלים עיקריים. גדוד 126 בפיקוד ידיד גלעד שנע בראש החטיבה ביצע את העקיפה נכון והגיע לנהר הליטני בסביבות השעה 17:15, לאחר מעט יותר מארבע שעות לחימה והתקדמות. גדוד 450 (גדוד חי"ר מבית ספר למ"כים) שנע אחרי גדוד 126, טעה בעקיפה ונכנס למארב מחבלים בצומת אל-בץ, מה שהוביל אותו להיתקלות ולחימה קשה שנמשכה כל אותו הלילה. בלחימה זו ספג הגדוד מספר אבדות בהם מפקד הגדוד אורי גייגר. בינתיים שאר החטיבה המשיכה להתקדם, חצה את הליטני על גשר קסמייה ועד שעות הערב הגיע לאזור סרפנד (על קו החוף בין צור לצידון). אולם, במהלך הלילה נעצרה התקדמות החטיבה. לקראת היום השני ללחימה, הועברה החטיבה לאחריות עוצבת געש. החטיבה התקדמה באיטיות ונמנעה מתנועה בלילה. בבוקר היום השלישי הוטל על החטיבה להשתתף בכיבוש צידון, שהפכה למעוז של כוחות מחבלים שנסוגו מדרום (אל מול התקדמות צה"ל) ולא יכלו לנוע צפונה לביירות (משום נחיתת אוגדה 96 מצפון לצידון), במקום לעקוף את העיר כפי שהייתה אמורה לעשות על פי התוכנית המקורית. תפקיד החטיבה יחד עם אוגדה 36 היה למצוא דרך לעבור את העיר במהירות ולהתקדם צפונה, בעוד שעל עוצבת הגליל הוטל לטהר את כיסי ההתנגדות בעיר. אולם, הלחימה בצידון התעכבה זמן רב בגלל התנגדות במחנות הפליטים שבפאתי העיר.
לאחר שעברו את צידון, חברה החטיבה לכוחות הצנחנים שהונחתו מהים ביום רביעי, כ-65 שעות משעת השי"ן, בעוד החבירה הייתה אמורה להיות 48 שעות משעת השי"ן. החטיבה התקדמה ופרצה קדימה אך בכפר סיל היא נתקעה, נסוגה והוחלפה על ידי חטיבה 188. קצין אג"ם של העוצבה שהונחתה מהים תיאר כך את הבעיה בכפר סיל: "החטיבה עשתה כאן את אחת הטעויות האופייניות בחטיבת טנקים במצב הזה, שחטיבת חי"ר לא עשתה אף פעם: התחילה לרוץ. זאת אומרת, הרגישו שאין התנגדות, רצו, רצו, רצו. הגיעו [לאזור כפר סיל], עברו אותו קצת, רצו עוד טיפה צפונה - וחטפו בבת אחת מכת אש RPG או מטולים ... טנק אחד התהפך, שני טנקים נדלקו, כל החטיבה נעצרה. היה כאן שלב מאד לא נעים ... נגמ"ש ושני טנקים נדפקו. שלושה כלים - וכל ההתקפה הנוראית הזו נעצרה. החטיבה לדעתי נכנסה פה לאיזה תת-מורל כזה. רצו אחורה, התקבצו והתכנסו; החלטנו לעצור אותה ולהתארגן להתקפה מחדש."
בהמשך הלחימה, השתתפה החטיבה בכיבוש העיר דאמור ונלחמה בשטח הדרומי של ביירות באזור שדה התעופה. לאחר מכן לקחה החטיבה חלק מכריע גם בכיבוש העיר ביירות עצמה.
לקראת הכניסה לביירות, ביקש מפקד החטיבה אלי גבע שלא לעמוד בראש החטיבה בביצוע משימת הכיבוש, זאת לטענתו מטעמים אידאולוגיים משום שלא האמין בצורך לכיבוש העיר ביירות. בקשתו של מפקד החטיבה עוררה סערה, הוא זומן לשיחות עם הדרג הבכיר בצה"ל והודח מתפקידו מבלי יכולת לערער. האירוע היה פגיעה מורלית קשה לחטיבה, אך עם זאת היא המשיכה במשימותיה בכיבוש ביירות, ולחמה בפאתי העיר יחד עם כוחות חטיבת גולני באזורי בורג'-אל-בוג'נה, אל-עוזא ובנמל התעופה הבינלאומי של העיר.
שנים אחרונות ופירוק
לאחר המלחמה ביצעה החטיבה משימות ביטחון שוטף, כמו גם שירות ברצועת הביטחון בלבנון.
החטיבה פורקה בשנת 1992 לאחר 17 שנות קיום, במסגרת צמצום סדר כוחות השריון של צה"ל. עם פירוקה, מרבית חיילי הסדיר של החטיבה עברו לשרת בחטיבה 7 שהורכבה אף היא מטנקי מרכבה סימן 2ב. גדוד 9 צורף לחטיבה 401 והלוחמים עברו הסבה לטנק מג"ח.
טרואל
טרואל (ספרדית: Teruel) היא עיר באראגון, במזרח ספרד, בירת מחוז טרואל. נכון ל-2014 גרים בה כ-35,675 איש, מה שהופך את העיר לבירת הפרובינציה הכי פחות מאוכלסת בספרד. העיר נמצאת בגובה 915 מטרים מעל פני הים וידועה באקלים הקשה וההפכפך שלה. העיר ממוקמת בין הערים הגדולות בספרד: מדריד, ברצלונה וולנסיה.
היסטוריה
טרואל נוסדה בשנת 1171 על ידי אלפונסו השני, מלך אראגון. בימי הביניים הייתה בטרואל קהילה בולטת של יהודים שעמדה איתנה במהלך המאות בהן שלטו מוסלמים באזור ונהנתה ממספר פריבילגיות. לאחר הרקונקיסטה של ספרד על ידי נוצרים קהילת היהודים שילמה מס שנתי בשווי 300 סולידוס לשלטון הנוצרי במאה ה-14. היהודים עסקו במסחר ובתעשייה ובמיוחד בטוויית צמר, במהלך גזירות קנ"א ב-1391 יהודים רבים נהרגו ואחרים התנצרו על מנת להציל את חייהם.
טרואל הייתה אחת הערים שנלחמו עליהן במהלך מלחמת האזרחים הספרדית וספגה הרס וחורבן רב. הקרב על טרואל שהתרחש בין התאריכים דצמבר 1937 - פברואר 1938 היה אחד מהקרבות עקובי הדם במלחמה. העיר החליפה בעלים מספר פעמים, בתחילה נפלה לידי תומכי הרפובליקה ולאחר מכן נכבשה מחדש על ידי הלאומנים, שני הצדדים ספגו למעלה מ-140,000 אבדות בנפש במהלך שלושת חודשי הקרב כשלבסוף ניצחו בו הלאומנים.
מיקומה של טרואל באזור הררי ומיעוט האוכלוסין בה הובילו לבידוד יחסי של העיר בתוך ספרד. בשנת 1999 הוקמה קבוצת מחאה שיצאה בקמפיין שדרש הכרה ופיתוח של העיר, תחת הסלוגן "טרואל קיימת". גם בעקבות הקמפיין, שופרו דרכי הגישה לטרואל משמעותית, עם סלילת הכביש בין סרגוסה וסגונטו.
תיירות
העיר טרואל משופעת באתרי תיירות ובארכיטקטורה ייחודית מתקופת השלטון המוסלמי בעיר, בעלת השפעות נוצריות ומוסלמיות. בעיר קיימות מספר כנסיות, ביניהן כנסיית סן פדרו כנסיית אל סלבדור, כנסיית סן מרטין, כנסיית סן מיגל, הכנסייה הגותית וכנסיית לה מרסד. האטרקציות העיקריות בעיר הן קתדרלת טרואל, מגדל סן מרטין, מגדל כנסיית סלבדור, המדרגות המעוצבות (la escalinata), ארמון המרקיז של טוסוס, המוזיאון לאמנות דתית, מזרקת אל טוריקו והפלאסה דל טוריקו.
רחבת הר הרצל
רחבת הר הרצל היא רחבת הטקסים המרכזית בהר הרצל בירושלים.
הרחבה ממוקמת בנקודה הגבוהה ביותר בהר הרצל ממנה נשקפים נופי ירושלים ובסמוך אליה מצויות שתי נקודות תצפית אל מרכז העיר. הרחבה נמצאת בין בית הקברות הצבאי הלאומי לבין בית הקברות הממלכתי האזרחי. בצד הצפוני של הרחבה נמצא קברו של בנימין זאב הרצל, ובצדה הדרומי נמצאת סככת מנוחה למבקרים.
הרחבה משמשת בכל שנה לטקס הדלקת המשואות, שהוא הטקס המרכזי הנועל את יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולנפגעי פעולות האיבה ופותח את חגיגות יום העצמאות במעמד קהל מוזמנים, יושב ראש הכנסת וראשי המדינה.
היסטוריה
הרחבה הוקמה בשנת 1950 בנקודה הגבוהה ביותר על הר הרצל ונחנכה ביום העצמאות השני של מדינת ישראל במעמד יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק, אך בגלל מספר המשתתפים המועט וגודלה הקטן היא הורחבה כמה שנים מאוחר יותר לכדי גודלה הנוכחי כיום.
ב-18 באפריל 2012, במהלך החזרות לטקס המרכזי, נהרגה סגן, דגלנית מחיל הרפואה ועימה נפצעו שבעה חיילים, לאחר שהתמוטט גשר התאורה שהקיף את הרחבה. הוריה של סג"ם הילה בצלאלי, הדליקו בטקס באותה שנה משואה לזכרה, בצוותא עם יושב ראש הכנסת ראובן ריבלין.
ב-20 בספטמבר 2016 נערך ברחבה טקס ההשכבה של נשיא המדינה לשעבר שמעון פרס מול כ-5,000 אישי ציבור ומנהיגים מרחבי העולם.
חתולה על גג פח לוהט
חתולה על גג פח לוהט (באנגלית: Cat on a Hot Tin Roof) הוא מחזה מאת טנסי ויליאמס שעלה על הבמה בשנת 1955 וזיכה את ויליאמס בפרס פוליצר.
עלילת המחזה
המחזה מתאר משבר משפחתי שמתרחש סביב יום הולדתו ה-65 של ראש המשפחה, "ביג דדי", חוואי עשיר ממיסיסיפי שבארצות הברית. ביום שבו נפתח הסיפור מתקבלות תוצאות הבדיקות הרפואיות של ביג דדי, והוא ואשתו מתבשרים שהוא אינו סובל מדבר פרט לעווית במעי הגס. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן מתברר כי מלבד הזוג המבוגר כל השאר מודעים למצב האמיתי: ביג דדי גוסס מסרטן.
לכבוד יום ההולדת מתכנסת כל המשפחה: הבן הבכור גופר ואשתו מאי עם חמשת ילדיהם, והבן הצעיר והמועדף בריק עם אשתו מרגרט, המכונה מגי. בלילה לפני כן ניסה בריק לדלג מעל משוכות במסלול האימונים של הגימנסיה, כפי שנהג לעשות בצעירותו כספורטאי מצטיין, אך כתוצאה מכך הוא שובר את קרסולו ונאלץ להיעזר בקביים. המחזה נפתח בשיחה בין בריק למגי, שמציגה את היחסים ביניהם: בריק מרבה לשתות ומפגין יחס קריר ומסויג כלפי מגי, מסרב לקבל את ניסיונות ההתקרבות שלה, ואדיש גם לאזהרותיה בנוגע למאמצי ההשתלטות של גופר ומאי על הירושה הצפויה.
עיקרו של המחזה הוא בשיחה שמתנהלת בין בריק לביג דדי, שמתעמת עם בנו בנוגע לבעיית השתייה שלו ומכריח אותו לרדת לשורשיה. בהדרגה מוצג הנושא המרכזי, יחסיו של בריק עם חברו הטוב סקיפר שהתאבד, ומאז שקע בריק לאלכוהוליזם והחל להתנכר לאשתו. מן הדברים עולה שבין השניים התקיימה מערכת יחסים רומנטית הומוסקסואלית, אף כי רק מתחת לפני השטח, אך בריק מתגונן ומכחיש זאת בתוקף. בהמשך מתברר שמגי הטיחה בסקיפר האשמה בנוגע לרגשותיו אל בריק, ובניסיון להכחיש זאת סקיפר ניסה לשכב איתה אך ככל הנראה לא הצליח להשלים את האקט, מה שהוסיף לפחדיו ולספקותיו בנוגע לעצמו עד לנקודת השבירה. בריק מספר שסקיפר התקשר אליו להתוודות, אך הוא סגר בפניו את הטלפון ולא ענה לצלצולים שחזרו ונשנו לאורך הלילה. לאחר התאבדותו של סקיפר החל בריק לשתות על מנת להדחיק את רגשות האשמה והצער.
במהלך הוויכוח ביניהם חושף בריק את האמת על תוצאות הבדיקה הרפואית וביג דדי שמתקשה להתמודד עם המהלומה יוצא מהחדר כשהוא זועם על השקרים שמקיפים אותו. שאר חברי המשפחה מגלים את האמת לביג מאמא, שמתקשה גם היא לקבל את הידיעה. גופר ומאי מנסים להציג בפניה את התוכנית שהכין גופר לטיפול בנכסיו של ביג דדי, אך היא מסרבת לשמוע והודפת אותם תוך שימוש במחוותיו ובשפתו הבוטה של בעלה.
מגי מבקשת לספר על מתנת יום ההולדת שלה לביג דדי ומודיעה שהיא בהיריון. על אף שגופר ומאי מאשימים אותה בשקר ביג מאמא מתרגשת וממהרת לספר לביג דדי את החדשות. כשהם נשארים לבדם מגי מודה לבריק על כך שלא חשף בפני האחרים ששיקרה, אך הוא מגיב בביטול. היא מודיעה לו שרוקנה את הארון ממשקאות ולא תחזיר אותם עד שיסכים לשכב איתה, כיוון שהיא מתכוונת להפוך את השקר שסיפרה לאמת. פעם נוספת היא מכריזה נואשות על אהבתה אליו, אבל בריק רק מחייך בעצב ועונה: "נכון שזה היה מצחיק נורא, אילו זה היה נכון?".
שם המחזה
שמו של המחזה נגזר משורה בדבריה של מגי, שמדמה את עצמה לחתולה על גג פח לוהט בהתייחסותה למציאות החיים שלה עם בריק. הגג הלוהט הוא העינוי התמידי של האשמה ההדדית, הריחוק והאדישות שהוא כופה עליה. בריק וביג דדי מתארים את מגי ומאי בתור שתי חתולות שנאבקות אחת בשנייה ומתייחסים לנקודת הדמיון ביניהן - הבעה לא רגועה, רוח קרב וכושר הישרדות. מגי עצמה מכונה גם "מגי החתולה".
אמת ושקר
כזב הוא נושא חוזר במחזה. גופר, מאי ומגי משקרים לביג דדי ולביג מאמא בנוגע לתוצאות הבדיקה הרפואית. גופר ובעיקר מאי נוהגים בצביעות ביחס לביג דדי בשל הרצון בירושה. ביג דדי מספר שחייו עם אשתו ובתוך הקהילה היו מסכת בלתי פוסקת של הצגות. בריק טוען שהוא שותה בגלל בחילה שהוא מרגיש משקרים ושקרנים.
על אף שמגי מודה שהיא "לא טובה" על פי אמות המידה של המוסר המקובל, היא מצהירה על עצמה שהא ישרה ואכן נוהגת בכנות מול בריק בדבריה על רגשותיה בנוגע אליו ואל סקיפר, על הפחד שהיא חשה מעוני ועל כוונתה להשיג את רכושו של ביג דדי בירושה.
לעומת השאר, ביג דדי מעיד על עצמו ועל בריק ש"לפחות יש בעולם שני אנשים שאף פעם לא שיקרו זה לזה". כמו כן, ביג דדי ובריק מגיבים שניהם להצהרות האהבה של נשותיהם באמירה "כמה שזה היה מצחיק, אילו זה היה נכון" - ובכך עובר המוקד מהשאלה האם ההצהרות הן אמת או שקר, והופך לסוגיית חוסר האמון בין הדמויות.
חיים ומוות
ההתמודדות עם העמידה בפני המוות וההשלכות השונות מוצגות לאורך המחזה. בנאומו של ביג דדי הוא מדבר על האדם בתור היצור החי היחיד שמודע למוות ועל האימה שהידיעה מטילה עליו, וטוען שהצורה האצילית ביותר שבה ניתן לשאת זאת היא בשתיקה. ההקלה שחש ביג דדי עם הידיעה שהוא לא עומד למות מתבטאת כשהוא לוקח מחדש את השליטה בביתו והפיקוד על בני המשפחה, ובעיקר מתעקש לברר עם בריק את מצבו ולהעמיד אותו בחזרה על רגליו. עם זאת, הוא מביע את ההקלה גם באמירות ניהליסטיות שמשקפות גישה בוטה ונהנתנית בנוגע לרכוש ולנשים. כשהוא מקבל את הידיעה האמיתית על מותו המתקרב, ביג דדי נשבר ופורש לחדרו, ומשם נשמעות רק צעקותיו כתוצאה מהכאב שתוקף אותו.
גם בריק מציג אחיזה רופפת בחייו: הוא מרבה לשתות ולא מפגין עניין כלפי דברים אחרים, כולל הוריו, אשתו, ומצוקותיהם הנפרשות בפניו. הוא אדיש גם לשיקולים פרקטיים של הצורך בכספי הירושה על מנת להתקיים, ולסכנת העוני הצפוי לו אם ינושל. את הכאב התמידי שהוא חווה בחייו הוא מדחיק באמצעות השתייה.
לעומת שניהם דווקא מגי מכריזה על עצמה "אני חיה!" ובכמה הזדמנויות מבטאת את דבקותה בחייה - בנכונותה למאבק על הירושה, בתשוקתה לבריק וברצונה בילד משותף, ובאופן כללי במחויבותה למלחמה כל זמן שיש סיכוי ותקווה לחיים.
הקשר בין הכזב והמוות מוצג בדבריו של בריק, שמעיד על עצמו שהוא מסוגל להגיד את האמת אך ורק מפני שהוא בקושי חי, ולעומתו השאר משקרים כיוון שהם חיים. כמו כן הוא טוען שמכיוון שהחיים כוללים בהכרח שקר יש רק שתי דרכים להתמודד: אלכוהוליזם או מוות. שני הנושאים נכרכים יחד גם בדבריו האחרונים של ביג דדי, כשהוא צועק "שקרנים! גסים! וגוססים!".
הפקות תיאטרון וקולנוע
המחזה בוים לראשונה על ידי איליה קאזאן, שריכך במעט את סופו והוציא מן העלילה תמות הומו-ארוטיות, למורת רוחו הרבה של ויליאמס. התייחסותו הביקורתית של ויליאמס לכך, במהדורה המודפסת של המחזה, הובילה לניתוק שיתוף הפעולה הפורה בין השניים, זאת למרות בקשותיו החוזרות ונשנות של ויליאמס מקאזאן לביים את מחזותיו.
בהפקה הקולנועית הראשונה לסרט בבימויו של ריצ'רד ברוקס שיחקה אליזבת טיילור את מגי החתולה ופול ניומן את בריק. כל השלושה היו מועמדים לפרס אוסקר על חלקם בסרט.
בתיאטראות ברודוויי עלה המחזה עוד חמש פעמים (נכון ל-2022) בנוסף להפקה המקורית (ב-1974, ב-1990, ב-2003, ב-2008 וב-2013). בהפקת 2013 כיכבה השחקנית סקרלט ג'והנסון.
העלאת המחזה בישראל
המחזה תורגם לעברית מספר פעמים: בין השאר על ידי תרצה אתר, אהוד מנור ושלמה מושקוביץ.
1. '''תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 30 במאי 1973
2. '''תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 1 באוגוסט 1992
3. תיאטרון בית ליסין, הצגת בכורה: 8 במרץ 2015
משכן שילה
לפי המסורת היהודית משכן שילה עמד בין השנים ב'תק"ב - ב'תתע"א (1258 לפנה"ס - 889 לפנה"ס).
תיאורו במקרא
האתר מתואר במקרא בספר יהושע, ספר שופטים וספר שמואל, כמו כן מופיע שילה בהקשר של אופן אכילת הקרבנות במסכת מגילה ואין בידינו תיאורים מקבילים ממקורות חיצוניים.
שמו
הכינוי הנפוץ "משכן שילה", מופיע בתנ"ך רק ב, שם הוא מוזכר על מנת להנגיד את ארעיותו של משכן שילה שחרב מול המקדש בירושלים. בספר שמואל הוא מוזכר כבית ה' או כהיכל ה' ובספר שופטים כבית האלהים בספר ירמיהו הוא מוזכר כ"מקומי אשר בשילו, אשר שיכנתי שמי שם".
הקמתו
ארבע עשרה שנים לאחר כניסת שבטי ישראל לארץ ישראל לאחר כיבוש רוב הארץ, שבמהלכן נדד ארון הברית מחזית לחזית עם אנשי הצבא מתוך תקוה שה' יעזור לבני ישראל לנצח במלחמה, התאסף כל העם בעיר שילה שבנחלת אפרים במטרה לבנות משכן קבע לארון הברית (יהושע יח 1), ולייחד מקום לעבודת הקרבנות. המבנה שהוקם היה בית אבנים מחופה ביריעות, ובתוכו הונחו ארון ברית ה' וכלי המקדש. כדי לקדש את המשכן הרכיב יהושע מחדש את הסנהדרין שכלל שבעים זקנים, וזאת על מנת לעמוד בכלל ההלכתי הדורש נוכחות סנהדרין במעמד קידוש מקום להשראת השכינה.
באותו מעמד הושלמה גם חלוקת הארץ באמצעות הטלת גורל על פי ה' באמצעות אלעזר הכהן ויהושע בן נון, בגורל זו זכו הכהנים ושאר בני לוי ב48 ערים ומגרשיהן. כמו כן, השבטים שעדיין לא קיבלו את חלקם בארץ זכו לנחלה באותו מעמד.
קדושתו
בזמן משכן שילה היו אסורים ישראל להקריב קרבנות בכל מקום אחר לבד מן המזבח שבמשכן. המשנה במסכת מגילה מדגישה את ההבדל בין משכן שילה לבית המקדש בירושלים בכך שלאחר חורבן שילה הותרה הקרבת קרבנות לאו דווקא במזבח המשכן, ואילו לאחר חורבן ירושלים לא הותרה הקרבה פרטית.
החורבן
בשלהי תקופת משכן שילה בעת זקנת עלי הכהן שלטו בניו חפני ופנחס בבית ה'. הכתוב מתארם כ"בני בליעל – אשר לא ידעו את ה'". מעשיהם הרעים עוררו את כעסו של ה' שבנבואה יוצאת דופן בחריפותה הודיע לעלי באמצעות שמואל הנביא שהיה אז נער הגדל בבית ה', ואביו אלקנה, כי חורבן ממשמש לבוא. ואכן בהתפרצות הבאה של גל האלימות שהתקיים במחזוריות עם הפלשתים השכנים, לאחר שנחלו ישראל תבוסה בקרב הראשון, יצאו חפני ופנחס עם ארון הברית לקרב השני באפק, בחדשם בכך את המנהג הקדום שהיה נהוג בראשית התיישבות העם בארץ. דבר שלא הועיל. חפני ופנחס מתו, וארון ברית ה' נלקח בשבי הפלשתים. בשמוע עלי את הבשורה, נפל מכיסאו, שַׁבַר את מפרקתו ומת.
כנראה בעקבות מלחמה זו, עקב איבוד עלי ובניו ששמשו במשכן, והגלית ארון הברית - משכן שילה חרב.
לאחר החורבן
התלמוד דורש את הביטוי המקראי "תאנת שילה", שמקום המשכן היה נקרא כך, משום שכל העובר שם היה נאנח על החורבן.
לאחר החורבן חודש היתר הקרבת קורבנות בבמות, ועד הקמת בית המקדש בירושלים בימי שלמה המלך היה מותר לכל אדם להקריב קורבנות נדבה בכל מקום שרצה.
בספר ירמיהו, בפרק כ"ו פסוק ט', מופיע המשכן בשילה כסמל לחורבן.
כיום יש בתל שילה מרכז מבקרים ובו דגם מוקטן של המשכן.
ממצאים ארכאולוגיים
ישראל פינקלשטיין סבור שיש לאתר את המשכן בפסגת תל שילה. זאת בדומה למקדשים כנעניים באתרים אחרים שהיו ממוקמים במקום הגבוה ביישוב. בנוסף, המשלחת שחפרה בשילה בראשותו בראשית שנות ה-80 חשפה במערב התל חומה כנענית ושני מגדלים. המרחק בין שני המגדלים הוא כ-25 מטרים, הרומזים ל-50 אמה, רוחב המשכן. על כן סבר פינקלשטיין שאותה חומה מהווה, אולי, הקיר המערבי של המשכן שעמד בשילה.
בנוסף לכך על הגבעות הצופות למקום המשכן המשוער נמצאו שברי חרסים רבים, אך רק מהגבעות מהן ניתן לראות את המקום, בגבעות מהן לא ניתן לראות את מקום המשכן לא נמצאו כלל חרסים. ממצאים אלו תואמים את ההלכה שניתן לאכול קודשים קלים מכל מקום בו ניתן לראות את המשכן.
פרידריך
ראו גם
}}
משכן שילה
ממצאים ארכאולוגיים
השערה נוספת של פרופ' פינקלשטיין היא שהמקדש הקדום בשילה שימש תחילה כמרכז פולחני של אל, ראש הפנתיאון הכנעני, ננטש ומאוחר יותר אומץ מחדש כמקדש של ה'. השערה זו נתמכת גם במיקומו של התל - מצפון לבית-אל, ממזרח לפדו-אל וממערב לפצ-אל; ונרמז בתנך (למשל בירמיהו ז' יב).
רכס מקונל
שטחו של הרכס 387 קמ"ר, גובהו 1,903 מטרים מעל פני הים, והוא ממוקם מזרחית לעמק מוס, ומערבית לנחל מקונל.
המכון הגיאופיסי לישראל
המכון הגיאופיסי לישראל הוא חברה ממשלתית שמטרתה לבצע סקרים ומחקרים גיאופיזיים לשם חיפושי נפט, מחצבים, מי תהום ואוצרות טבע אחרים. כמו כן מעניק המכון שירותים נוספים בתחומים גאופיזיים וסייסמוגרפיים, לממשלה, לחברות ולארגונים, בראשם מעקב אחרי רעידות אדמה בישראל.
אודות המכון
המכון הוקם ב-1951 במכון ויצמן, ובשנת 1957 הפך לחברה ממשלתית. בשנות התשעים עבר המכון למשכנו החדש בלוד. בעלי המכון הם ממשלת ישראל (99.9%) ומכרות נחושת תמנע בע"מ (0.1%). שר האנרגיה אחראי לענייני המכון ובידיו, יחד עם ראש הממשלה, הסמכויות המפורטות בחוק בענייני המכון.
במסגרת המכון פעל האגף לסייסמולוגיה העוסק באיסוף נתונים ומעקב אחר רעידות אדמה בישראל. האגף פועל כיום במסגרת המכון הגאולוגי לישראל.
בשנים האחרונות מבצע המכון סקרים לחיפוש מחצבים מחוץ לגבולות ישראל (למשל בקפריסין ובטורקיה), כך שבשנת 2000 מחצית מהכנסת המכון הכוללת הגיעה מחיפושים אלה. מבקר המדינה בדק האם יש בפעילות זו סטייה מהמטרות המקוריות והאם יש הצדקה שהפעילות תעשה במסגרת חברה ממשלתית.
המכון מעסיק כ-120 עובדים ומנכ"לו הוא אורי פיצ'וטו.
ארנסט בוריס צ'יין
אֶרְנְסְט בוריס צֶ'יְין (שמו העברי: חֵן; Ernst Boris Chain; 19 ביוני 1906, ברלין – 12 באוגוסט 1979) היה ביוכימאי יהודי גרמני, שברח מהנאצים לבריטניה ב-1933 וזכה ב-1945 בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על עבודתו בפיתוח הפניצילין.
קורות חיים
צ'יין נולד בברלין בירת גרמניה למשפחה יהודית. אביו, מיכאל, היה כימאי ממוצא יהודי-רוסי, נצר למשפחת חן וצאצא לשאלתיאל חן מראשי יהדות קטלוניה ששורשיו ביהדות בבל, ובנו התעניין גם כן בכימיה ובמיוחד בביוכימיה. במקביל התעניין במוזיקה וניגן בפסנתר. צ'יין סיים תואר בכימיה באוניברסיטת פרידריך וילהלם בשנת 1930, ועסק שלוש שנים בחקר אנזימים בבית החולים שָריטֶה (Charité) בברלין.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עזב צ'יין את גרמניה, ועבר לאנגליה. עם המעבר לאנגליה, כאשר נתקל בקשיי הגייה בשמו, "חיין", החליף באופן רשמי את שם משפחתו ל"צ'יין". באנגליה עסק צ'יין בחקר הפוספוליפידים באוניברסיטת קיימברידג' תחת הדרכתו של סר פרידריך גוולד הופקינס. בשנת 1935 קיבל משרה באוניברסיטת אוקספורד כמרצה לפתולוגיה. במסגרת זו, עסק במספר תחומי מחקר, ביניהם: ארס נחשים, חילוף חומרים בגידולים, ליזוזימים, וטכניקות ביוכיומיות.
ב־1939 החל לעסוק יחד עם הווארד פלורי בחקר גורמים אנטיביוטיים טבעיים המיוצרים על ידי מיקרואורגניזמים. בתוך כך, החליטו צ'יין ופלורי לבדוק את מחקריו של אלכסנדר פלמינג שגילה את הפניצילין תשע שנים קודם לכן. הם המשיכו לחקור את תכונותיו הרפואיות ומבנהו הכימי של הפניצילין. צ'יין פיתח שיטות לבודד ולרכז את הפניצילין, וכן תיאר את מבנהו הכימי, דבר שאושר לאחר מכן במדידות גבישים בקרני רנטגן, על ידי דורותי הודג'קין. על מחקר זה קיבלו צ'יין, פלורי ופלמינג פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1945.
צ'יין היה ציוני נלהב ובמאי 1946 ביקר בארץ ישראל כאורחו של חיים ויצמן וביקר במכון ויצמן, באוניברסיטה העברית בירושלים ובטכניון. בשנים 1947–1948 שהה בצ'כוסלובקיה מטעם ארגון הבריאות העולמי, בה סייע בשיקום מפעלי הפניצילין. סיועו לצ'כוסלובקיה לאחר ההפיכה הקומוניסטית הביאה את רשויות ההגירה של ארצות הברית לסרב להעניק לו ויזה לביקור במדינה בשנת 1951.
ב־1948 התמנה למנהל מדעי במרכז המחקר הבינלאומי למיקרוביולוגיה כימית במכון הבריאות העליון של רומא. בשנת 1961 הוא חזר לבריטניה כפרופסור לביוכימיה בקולג' המלכותי בלונדון, ולאחר שפרש לגמלאות עבר למלרני שבמחוז מאיו, מערב אירלנד.
חיין התנגד לתורת האבולוציה, וכתב על כך:.
בשנת 1974, הוענק לפרופ' ארנסט תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
אחיינו הוא פרופ' אלכסנדר חיין, מדען במחלקה לאטמוספירה באוניברסיטה העברית.
כביש 5233
כביש 5233 הוא כביש רוחב מקומי שיוצא מכביש 444 בסמוך למחלף ג'לג'וליה.
במקטעו מצומת מתן ועד לכניסה לכפר ברא הוא נחשב לאחד מ-68 הכבישים החד מסלוליים המסוכנים בישראל נכון לשנת 2018.
היסטוריה
סלילת הכביש החלה בשנת 1955 כדי לאפשר גישה לקיבוץ חורשים ולמושב ירחיב, שנבנה כמה שנים קודם לכן. הכניסה אליו הייתה מכביש 444.
אתרים בסמוך לכביש
יער חורשים נמצא בסמוך לכביש.
צומת מתן
צומת מתן הוא הצומת הגדול ביותר בכביש זה. הוא מקשר בין הכבישים 444 ו-5233, והוא נמצא במחלף ג'לג'וליה. צומת מתן קישר משנת 1955 עד שנת 2013 בין הכבישים 444 ו-5233. בשנת 2013, נפתח צומת מרומזר בין הכבישים 5233 ו531, מה שאפשר גישה נוחה יותר לנוסעים מכביש 5233 לכביש 531. ביולי 2017, נפתחה ההפרדה המפלסית בין הכבישים 5233/531, שאילצה את הבאים מכביש 5233 ואליו לעבור בצומת מתן.
כיום, מתוכנן שדרוג של הכביש - יציאה נוספת ממנו שמתחברת ישירות לרמפה של כביש 531 לכיוון מזרח ולבסוף לכביש 6. בנוסף לכך, מתוכננת הרחבת הכביש - לכביש בעל שני נתיבים לכל כיוון.
בצומת מתן עוברים רכבים שנוסעים לכביש 5233, רכבים שיוצאים ממנו לכביש 444 בכיוון צפון (חלקם פונים בהמשך לכביש 531 שממנו חלק נוסעים מזרחה לכיוון כביש 6, וחלק מערבה, להמשך כביש 531) ורכבים שיוצאים ממנו לכביש 444 בכיוון דרום.
בצומת זה ישנה פנייה מסוכנת מכיוון תחנת הדלק "פז" בסמוך למושב חגור. בפנייה זו, מכוניות שנכנסות לתחנת הדלק ויוצאות ממנה עוברות דרך נתיבים. בפנייה לתחנת הדלק, יש שדה ראייה מצומצם - מה שגורם מדי פעם לתאונות. בנוסף לכך, ישנו עומס רב בצומת מכיוון שזו היציאה היחידה מהכביש (מלבד היציאה בכפר קאסם, מה שמצריך מעבר דרך כפר ברא).
יישובי כביש חורשים
בסך הכול, ישנם קיבוץ, מושב, שני יישובים קהילתיים ושתי מועצות מקומיות בסמוך לכביש. סך כל התושבים המתגוררים ביישובים אלו (נכון ל-2017): 19,187.
Thunderbolt
Thunderbolt הוא ממשק לחיבור התקנים חיצוניים למחשב. הוא משתמש בפרוטוקול קלט/פלט ומיושם בדרך של יציאה טורית. הממשק פותח על ידי אינטל בשיתוף פעולה צמוד עם אפל והוא מתחבר ליציאת Mini DisplayPort. החיבור מאפשר קריאה וכתיבה של מידע בו-זמנית, תומך במהירויות גבוהות ואף מאפשר לחבר עד 6 רכיבים שונים לאותה כניסה, כל עוד הם משתמשים בטופולוגיית רשת שונה.
פיתוח החיבור
החיבור פותח על ידי אינטל בשיתוף פעולה עם אפל. על אף שהסימן המסחרי ThunderBolt נרשם על ידי אפל, הזכויות על המוצר שמורות במלואן לאינטל. כתוצאה מכך, העבירה לעצמה אינטל גם את הזכויות על הסימן המסחרי. החיבור הוצג לראשונה באופן מסחרי בגרסה המחודשת של ה-מקבוק פרו של אפל ב-24 בפברואר 2011. המטרה הייתה להכניס לשוק חיבור מהיר וחדשני לעומת חיבור ה-USB הנפוץ, שככל הנראה מתיישן ולא עומד בקצב הפיתוח של מוצרים חדשים ותובעניים יותר. הממשק תוכנן במקור להעברת מידע בצורה אופטית. אינטל השתמשה בסיבים אופטיים ורכיבים נוספים על מנת ליצור כבל ייעודי והמוצר שווק תחת השם LightPeak. אך לבסוף הוחלט על שימוש בכבל נחושת המסוגל לספק את רוחב הפס הרצוי (10Gbps) בעלות נמוכה יותר.
הדור הראשון
התקן ה-Thunderbolt לא התרומם מהשקתו בשנת 2011, למרות נתוניו המרשימים, ופרט למחשבים של אפל וציוד היקפי מצומצם, אין חברות רבות אשר אימצו אותו. אינטל עצמה משנת 2013 כבר לא מחייבת את יצרניות המחשבים להשתמש בתקן במחשבי האולטרה-בוק. ההתקן מעביר תצוגה Mini DisplayPort וזהה לו בכל מה שקשור לתצוגה. ממשק זה מאפשר העברת מידע במהירות של עד ל-10Gbps, כפול מ-USB 3.0.
הדור השני
הדור השני של תקן ה-Thunderbolt, מכפיל את קצב העברת הנתונים מהדור הראשון ומסוגל להגיע עד ל-20Gbps. ההתקן כמו בדור הראשון מעביר תצוגה Mini DisplayPort וזהה לו בכל מה שקשור לתצוגה, רק שבדור החדש של ההתקן, התמיכה מגיעה עד לרזולוציה של 4K. הייצור של הגרסה הסופית של ההתקן החדש החל ב-2013 והוא יצא לכלל השוק בתחילת 2014. נודע כי הדור השני של התקן ה-USB 3.0 הפופולרי יגיע בקצב העברת נתונים של רק 10Gbps, בזהה לקצב העברת הנתונים בדור הראשון של ה-Thunderbolt.
אופן פעולה
החיבור מתבסס על שילוב בין שתי טכנולוגיות: PCI Express ו-DisplayPort. בכל קצה של הכבל טמון שבב בקרה. שבב הבקרה של החיבור מקבל אותות בו זמנית משני מקורות אלה, מאחד ושולח אותם דרך נתיב כפול בכבל, ולאחר מכן קולט את שני סוגי האותות ומפריד אותם עבור הצרכנים השונים. החיבור מספק 10W ותומך בשרשור חיבורים של ציוד היקפי. כלומר, ניתן לחבר עד 6 מכשירים בשרשרת אחד לשני, מבלי לאבד מהירות קריאה או כתיבה.
תמיכה ברזולוציה גבוהה
החיבור מבוסס יציאת המיני DisplayPort תומך בהעברת רזולוציה גבוהה לצד קריאת וכתיבת נתוני Data. החיבור תומך גם ב-HDMI, Displayport, DVI ו-VGA באמצעות שימוש במתאמים.
שמעון נתן נטע בידרמן (השני)
רבי שמעון נתן נטע בידרמן (ז' בטבת ה'תרצ"א, 27 בדצמבר 1930 – י' בתשרי ה'תש"ע, 28 בספטמבר 2009) היה האדמו"ר מלעלוב.
תולדותיו
נולד בבני ברק, לרבי משה מרדכי בידרמן, האדמו"ר מלעלוב. בצעירותו למד בישיבות תומכי תמימים וחידושי הרי"ם בתל אביב.
מרדכי אליעזר ובר
הרב מרדכי אליעזר ובר (וועבער, "הרב מאדא", תקפ"ב, 1822 - כ"ז בתמוז תרנ"ב, 1892) היה רב חסידי-הונגרי.
שמעון נתן נטע בידרמן (השני)
תולדותיו
נישא לבתו של הרב שלמה פריינד, נכדו של הרב סנדר פריינד "הרב מבאכטא", לאחר נישואיו התגורר בקראון הייטס ובבורו פארק. לאחר פטירת אביו, הוכתר לאדמו"ר מקרלין-לעלוב. מייד לאחר הכתרתו פעל לסיום המחלוקת בחסידות קרלין, ופרש מתפקידו זה והמשיך לכהן כרבם של חסידי לעלוב, בלבד.
מרדכי אליעזר ובר
ביוגרפיה
נולד לרבי דוד ולליבאל'ה מפטרוביסלה (אז בהונגריה תחת שלטון בית הבסבורג ובהמשך האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום סרביה), תלמידו של החתם סופר וצאצא ל"מגן אברהם". אחיו נפטרו ממחלות שונות, והוא נשאר בן יחיד להוריו. בבחרותו נסע למאקווא, ולמד 5 שנים אצל רבי שלמה זלמן אולמן ה"יריעות שלמה" שהסמיכו לרבנות. בשנת תקצ"ט הספיק ללמוד חצי שנה אצל החתם סופר, טרם פטירתו. לאחר מכן למד שלוש שנים בבוניהד אצל הרב יצחק משה פערלס, רבה של אייזנשטט, שהסמיכו אף הוא לרבנות. כמו כן הוסמך על ידי הרב יחזקאל בנט רבה של נייטרא.
שמעון נתן נטע בידרמן (השני)
תולדותיו
פעל רבות להעלות את המודעות על האיסור לדבר בתפילה.
מרדכי אליעזר ובר
ביוגרפיה
בשנת תר"ד נישא לשרה יהודית בתו של רבי פנחס לייב פרידן רבה של קומארום (קאמארן) (נפטרה בי"ז באב תרס"ב). התגורר ליד אביו בפטרוביסלה. בהיותו בן 27 נרצח אביו על ידי פורעים סרבים, והוא עבר לגור בבאצ'קה. בשנת תרי"ב התקבל לרב בעיר מולדתו פטרוביסלה ובשנת תרי"ג מונה גם לרבה של אדה, במקום הרב יעקב היילברון, שנרצח אף הוא על ידי פורעים. תחת רבנותו היו גם היישובים הסמוכים בצ'ה, מול ופולדוואר.
שמעון נתן נטע בידרמן (השני)
תולדותיו
בית מדרשו המרכזי היה בבני ברק, בסוף ימיו התגורר בצפת, כשהוא שב בתקופות החגים לבני ברק.
מרדכי אליעזר ובר
ביוגרפיה
הנהגתו ברבנות הייתה תקיפה וקנאית, ובשל כך הוא סבל מהתנגדות פנימית. הוא עשה רפורמות בנושא השחיטה, דבר שעורר מחלוקות נגדו. לאחר תקופה שראה שמצב השחיטה אינו שפיר, הפסיק לאכול בשר. הוא עסק גם בלימוד ילדים, ולילדיו הביא מלמד מקרקוב, הרב משה יוסף יוקר, לימים רבה של ברזפניק. בהשפעת המלמד שהיה חסיד צאנז, הוא החל לנסוע לרבי חיים מצאנז. בעצת רבי חיים הוא למד את מלאכת השחיטה וכך יכל לחזור לאכול בשר. רבי חיים חיבבו וכינהו "רב אדא בר אהבה" (רבה של אדא, בנה של ליבא, אהובה ביידיש), פרפרזה לאמורא רב אדא בר אהבה.
שמעון נתן נטע בידרמן (השני)
תולדותיו
בליל יום הכיפורים ה'תש"ע לאחר תפילת ערבית נכנס לחדרו שם נפטר בפתאומיות. במוצאי יום הכיפורים נקבר במעמד רבבות בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
ספריו
חלק מדברי תורתו כונסו בספר "דברות קודש".
מרדכי אליעזר ובר
ביוגרפיה
לאחר פטירת חמיו בשנת תרל"ה, שלוש וחצי שנים לאחר קבלת הרבנות בוולווה, עלה ארצה עם בניו ר' דוד ור' בן ציון. הוא החליט שלא לכהן ברבנות. בשנתו הראשונה בארץ ישראל נסע להונגריה בשליחות כולל שומרי החומות, כשהוא מנצל את ההזדמנות לנסוע לרבו, רבי חיים מצאנז. בהיותו בירושלים הצטרף למערכות על החינוך בראשות המהרי"ל דיסקין והרב יוסף חיים זוננפלד. הוא הוציא ספר "נובל העלים" נגד לימוד שפות זרות. עקב מלחמותיו ירדו מתנגדיו לחייו אך הוא המשיך בפעולותיו. המהרי"ל דיסקין העריצו, והפעם היחידה שהשתתף בהספד, הייתה בהספדו של הרב זוננפלד על הרב ובר.
שמעון נתן נטע בידרמן (השני)
ספריו
הדפיס את ספר הר בשן על רמב"ם הלכות תרומות. לאחר פטירתו נדפס ממנו ספר הר בשן על הש"ס.
מרדכי אליעזר ובר
ביוגרפיה
בתשרי תרנ"ב נכנס יחד עם ר' שמעון הויזמן (חברונער) למערת המכפלה לאחר ששיחדו את השייח' ששמר על המערה בכך שר' שמעון ויתר לו על חוב. הם נכנסו כשהם מחופשים לנשים ערביות, אך שכחו ספר תהילים במערה והערבים שמצאוהו עוררו מהומה שכמעט וגרמה לרדיפות ופוגרומים. למעשה הצליח ר' שמעון להשתיק את המהומה.
שמעון נתן נטע בידרמן (השני)
ספריו
לקראת יום כיפור ה'תש"פ יצא לאור ספרו של הסופר יאיר וינשטוק 'הרבי הקדוש מלעלוב'
מרדכי אליעזר ובר
ניגונו
הרב ובר הלחין ניגון, אשר מפורסם כיום כ"ניגון פורים של תולדות אהרן".
שמעון נתן נטע בידרמן (השני)
משפחתו
הותיר אחריו שלושה בנים ושש בנות. לאחר פטירתו הוכתרו שלושת בניו לאדמו"רים.
חתניו הם:
מרדכי אליעזר ובר
כתביו ודברי תורתו
הוא כתב ספרים רבים, בכל חלקי התורה אך מחוסר תקציב, נבצר ממנו להדפיסם. ספריו שנדפסו
משפחתו
כאמור הוא שכל שלושה בנים. שני בניו הנוספים היו דוד (נפטר תר"צ), חתן רבי אהרן זליג ליפשיץ רבה של וישניצה; ובן ציון (תרכ"א תרע"ח). בנו של האחרון היה שמואל אהרן שזורי.
אל כשל
בהנדסה, אַל כֶשֶׁל (fail-safe) היא תכונה של מערכת, שבסוג מסוים של תקלה המערכת עצמה מגיבה באופן שיפחית את נזק שנגרם כתוצאה מהתקלה (מהכֶשֶׁל) לסביבה, לאנשים, ולמערכת עצמה. בתכונת אַל כֶשֶׁל, שלא כמו בטיחות אינהרנטית למפגע מסוים, אין פירוש הדבר שכֶשֶׁל הוא בלתי אפשרי או בלתי סביר, אלא שתכנון המערכת מונע או מפחית השלכות לא בטוחות של כֶשֶׁל המערכת. אַל היא מילת הוראה לפני פועל בעתיד ופירושה הימנע (דהיינו, אַל כֶשֶׁל פירושו הימנעות מהכֶשֶׁל). המונח כשל קטלני (fail deadly) נוצר כניגוד לאַל כֶשֶׁל.
דוגמאות
[[File:Carts.jpg|thumb|
בעגלות שבתמונה יש מוט לחיצה אדום שמפעיל בלם ידני עם תכונת 'אל כשל']]
בעגלות המשמשות את הנוסעים בשדות תעופה לנשיאת מזוודות יש בלם ידני עם תכונת אל כשל. הבלם בעגלה בולם את העגלה כל עוד הנוסע לא לוחץ עם ידו על הבלם ומשחרר את הבלימה בלחיצה. זאת בניגוד לבלם במכונית, שבולם את הרכב בלחיצה על הבלם ומפסיק לבלום בשחרור. לפיכך בתקלה שבה האדם מתעלף, העגלה תבלם ולא תדרדר. ואילו הרכב כן ידרדר במקרה של התעלפות. לפיכך, מנגנון הבלימה בעגלה הוא מנגנון אל כשל ואילו ברכב יש מנגנון מנוגד שנקרא כשל קטלני.
בתרבות הפופולרית
בסרט (fail safe), משנת 1964, סדרה של תקלות גורמת להפצצה גרעינית על העיר מוסקבה על ידי חיל האוויר האמריקאי. סדרת התקלות גרמה להפצצה בגלל העדר מנגנוני 'אל כשל' נאותים. הסרט יצא בעקבות ספר.
שרון רוטר
שרון רוטר-אלימלך (נולדה ב-19 במאי 1977) היא זמרת ישראלית.
ביוגרפיה
רוטר נולדה להורים שעלו מארגנטינה, וגדלה בתל אביב כבת שנייה מתוך שלושה ילדים. על משפחתה סיפרה:
רוטר התחילה את הקריירה המוזיקלית שלה בילדותה. היא למדה בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב והייתה חברת מקהלת "פעמונים" שהקימה אילת יונגר-הופמן.
רוטר למדה במשך שלוש שנים הוראת יוגה במכון וינגייט. בגיל 26 נסעה להודו ושם החלה להתקרב ליהדות בעקבות שיעורים ששמעה ב"בית היהודי" ומארגון ערכים.
קריירה מוזיקלית
ב-1995 החלה רוטר לעבוד בתור מפיקה של ברי סחרוף. רוטר שרה קולות רקע באלבומים של סחרוף ואף שרה את "הניצוץ" מתוך פסקול הסרט "קלרה הקדושה". בהמשך שרה קולות רקע לרמי פורטיס, אריק סיני, אביב גפן ואסף אמדורסקי.
באפריל 2008 הוציאה במשותף עם עובדיה חממה את האלבום "לילה טוב" שהיה אלבום שירי ערש לילדים. בהקלטת האלבום השתתפו גם ברי סחרוף, יוסי פרץ, קרני פוסטל, יובל מרקוביץ, מקהלת פרחי ירושלים וילדיו של חממה.
ב-2011 שרה את שיר הפתיחה לצד עמי מנדלמן בסדרה "שלדון" ששודרה בטלוויזיה החינוכית ודיבבה בה דמויות שונות ששודרה, וכן השתתפה בדיבוב הסדרה "גספר וליסה".
ב-2014 השתתפה בסדרת הדוקו "חוזרים קדימה" בהגשת מאיר סויסה שביים דן בן חקון ושודרה בערוץ הראשון.
ב-2015 הוציאה רוטר את אלבומה השלישי שנקרא "נושמת לאט".
חזרה בתשובה
בשנת 2008 החלה רוטר בתהליך של חזרה בתשובה. לאחר חזרתה בתשובה התחילה לכתוב מאמרים באתר האינטרנט "ברסלב ישראל", וכמו כן היא מנחה בערוץ אורות ובערוץ 20 ועורכת את המגזין לנשים הנקרא "לנשמה" מבית "הרמב"ם היומי".
רוטר משתתפת במופע מחול של להקת נהרה, ופעילה בלהקת "האמהות" עם נועה בן אלכסנדר ושירי הדר.
היא מופיעה באולפנות ובערבי נשים, ומופיעה בנוסף גם בגני ילדים עם המופע "לילה טוב" מתוך האלבום באותו השם. כמו כן מופיעה לצד אמא שלה שגם כמוה חזרה בתשובה ובה הן מספרות את סיפורן האישי.
רוטר נשואה, אם לחמישה ילדים, ומתגוררת בצפריה.
רעיה בלטמן
רעיה בּלַטמן (28 בינואר 1927 – 2 ביוני 2013) הייתה סופרת ילדים ונוער ישראלית.
ביוגרפיה
בלטמן נולדה בשנת 1927 בעיירה סקורני שבבֶסָרָבְּיָה (כיום באוקראינה). עוד בילדותה, בעת ביקור אצל סבה וסבתה בעיירה זגוריצה, התוודעה לתיאטרון היידי של אברהם גולדפדן, ומאז החלה לאהוב את התיאטרון. תקופה זו בחייה מתועדת בספרה "בית על גלגלים" (2004).
בשנת 1934, כשהייתה בת 7, עלתה לארץ ישראל עם הוריה, ומאז גרה בירושלים. על אותם ימים ראשונים בארץ שבהם חשה זרה ובודדה, כתבה הסופרת בשניים מספריה: "הבית עם שעון האותיות" (1988), המתאר את ימיה הראשונים בארץ כעולה חדשה, ו"מוכרחים להתבגר" (1995), המתאר את נעוריה כילדה בודדה בכיתה ח'. כבר בנעוריה הייתה אוספת את ילדי השכנים ועורכת איתם הצגות. ספרה "מוכרחים להתבגר" מסתיים בסצנה המתארת כיצד קיבלה תפקיד בהצגה.
בלטמן סיימה את לימודיה בבית המדרש למורים העברי בירושלים (כיום מכללת דוד ילין) וקיבלה עבודה בפרדס חנה. היא עסקה שנים רבות בהוראה. 15 ספריה על "ניסן ורחמים משיכון ב'" (1974–1988) מבוססים על מקרים שקרו לבניה ולתלמידיה בשכונת מוסררה שבירושלים. בנוסף, סיימה תואר בוגר בחוג לתולדות התיאטרון ותואר מוסמך בספרות השוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים, ושימשה מדריכה מחוזית לאמנות הבימה במחוז ירושלים.
קימת כבוד
קימת כבוד היא המנהג לקום לכבודו של אדם חשוב עם הופעתו. חלק מנוהגי הנימוס גורסים שעל גבר לקום לקראת אשה וכן צעיר למבוגר, נמוך במעמד לגבוה ממנו. ישנם אירועים ונסיבות בהם כל הקהל קם לכבוד האדם המכובד.
ביהדות
ביהדות קימת כבוד מקורה בתורה, כחלק מפרטי המצווה לכבד ולהדר פני החכמים והזקנים, שנאמר: "מפני שיבה תקום והדרת פני זקן". בהתאם לפסוק זה קובעת ההלכה שמצווה לעמוד בפני הזקן או החכם כשיגיע לכדי ארבע אמות ממקום מושבו. ואם היה רבו המובהק, עומד מרגע שיראהו.
בברייתא המופיעה במסכת הוריות מצוינות מדרגות אחדות של קימת כבוד, בהתאם למעמדו של האדם שלכבודו קמים:. לאחר ציטוט הברייתא מפרטת הגמרא את האופן שבו התפתחו מדרגות אלה.
הרמב"ם מרחיב בפרטי המצווה, ובין השאר קובע: "אין ראוי לחכם שיטריח על העם, ויכוון עצמו להן כדי שיעמדו מפניו, אלא ילך בדרך קצרה ומתכוון שלא יראה אותו אחד, כדי שלא יטריחו לעמוד. והחכמים היו מקיפין, והולכין בדרך החיצונה שאין מכיריהן מצוין שם, כדי שלא יטריחו".
חובת קימה קיימת בהלכה גם בדיני כיבוד אב ואם.
בכנסת
תקנון הכנסת מונה מספר מקרים שבהם על חברי הכנסת לכבד אישים שונים בקימה. לפי סעיף 41(ז)(2) לתקנון, "בישיבת הכנסת שבה נוכח נשיא המדינה, יכריז מזכיר הכנסת, לפני היכנס הנשיא לתאו באולם המליאה, לפני עלותו לדוכן ולפני צאתו: "כבוד הנשיא", וחברי הכנסת יקומו ויעמדו." סעיף 24 לתקנון מסדיר את ציון זכרם של נפטרים - נשיאי המדינה, שרים וחברי הכנסת, מכהנים או לשעבר, וקובע כי הכנסת תכבד את זכרם בקימה.
מנגד, אוסר התקנון על קימת כבוד במקרים אחרים, אלא באישור היושב ראש (סעיף 41(ז)(1) לתקנון).
בצה"ל
פקודת מטכ"ל 33.0913 - משמעת הצדעה, עוסקת גם בקימת כבוד, ובין השאר מציינת שבעת טקס: "בהתקרב האישיות המרכזית, המשתתפת במסדר, תושמע תרועת 'הקשב'. לתרועת 'הקשב' יקומו כל החיילים". כאשר הטקס נערך באולם סגור, מפרטת הפקודה:
בבית המשפט
קימת כבוד נהוגה בבית המשפט במערכות משפט שונות. לרוב המדובר במערכות של נימוסים והליכות שאינן מעוגנות בחוק אלא במנהג. בישראל אין קימת הכבוד מעוגנת בחוק במפורש. עורך דין מחויב ביחס של כבוד לבית המשפט, מכוח סעיף 32 לכללי האתיקה של לשכת עורכי הדין, אך הסעיף אינו קובע במפורש כי יחס זה כולל קימת כבוד. באשר למי שאינו עורך דין, סעיף 72 לחוק בתי המשפט קובע נורמת התנהגות בבית המשפט, לפיה ניתן להרחיק מי שמקים רעש, מפריע, מאיים או מתנהג שלא כהלכה. אך על אף שאין חיקוק המורה על קימת כבוד, הדבר נהוג במערכת השיפוטית בישראל, הן בבתי המשפט והן בבתי הדין, בדומה למנהגים נוספים באשר להתנהגות בבית המשפט, כגון פנייה אל בית המשפט בגוף שלישי, שאינה מקובלת לרוב בשפת הדיבור, או סדר הישיבה באולם.
המנהג בישראל הוא כי עם כניסתו של השופט לאולם קמים כל הנוכחים באולם, ואינם יושבים עד שהשופט מבקש מהם לשבת (או עד שיושב בעצמו.). עם קומו של השופט לצאת קמים כל הנוכחים באולם, ואינם יושבים עד שהשופט יצא מן האולם. כן נהוג כי הפונה לבית המשפט - עורך דין, בעל דין. - עושה זאת בעמידה. בבית המשפט העליון נהוג כי בעל דין או עורך דין היוצאים מן האולם כאשר ההרכב נותר באולם, מחווים קידה קלה בטרם יצאו.
בחינוך
בבתי ספר במדינות שונות בעולם נהוג לקום עם הכנסו של המורה לכיתה. בישראל נהוג היה בדרך כלל שהמורה נכנס ומברך את כיתתו לשלום, והתלמידים קמים ומשיבם על ברכתו אך כיום המנהג נמוג במרבית מוסדות הלימוד.
יאנה סודובה
יאנה סודובה (נפטרה ב-1 בינואר 1993) הייתה חסידת אומות העולם צ'כית, שהסתירה בביתה יהודים בתקופת השואה ומלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
סודובה התגוררה עם בתה הפעוטה במזרח צ'כיה, בכפר בוהומין שבמחוז מורביה-שלזיה.
בתקופת השואה הגיעו לביתה של יאנה יהודים שברחו מצעדת המוות מאושוויץ בינואר 1945. הם סיפרו לה שהם פרטיזנים, והיא הסכימה להעניק להם מקום מסתור בעליית הגג בביתה. יאנה דאגה לצרכיהם, אף על פי שידעה את גודל הסכנה. בהמשך החליטו שלושה מהם להמשיך בדרכם, על אף אזהרותיה של סודובה, שחששה לגורלם.
הנאצים תפסו את השלושה והוציאו אותם להורג. יעקב זילברשטיין היה היחיד שהחליט להישאר ולהמשיך להסתתר בביתה של סודובה. כאשר גברה תדירות החיפושים של הגרמנים באזור, מצא זילברשטיין מקום מחבוא בתוך גזע עץ חלול, שעמד בחצר ביתה. לעיתים שהה בו כ-9 שעות ברציפות. בחלוף הסכנה היה יוצא מן הגזע וחוזר לביתה של יאנה. כך נהג עד לשחרור האזור בידי הצבא האדום.
לאחר המלחמה
כעשור לאחר סיום המלחמה החליט זילברשטיין לחזור לצ'כיה, כדי לחפש את סודובה שהצילה את חייו. הוא לא ידע את שמה, וגם לא זכר את שם הכפר שבו הסתתר.
הכרה והנצחה
יאנה סודובה הוכרה ב-22 בינואר 2006 על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם, ושמה נחקק בקיר הכבוד. בטקס השתתפו בתה של יאנה, אניקה גרלובה, וכן ניצול השואה יעקב זילברשטיין וכ-40 מבני משפחתו.
בהמשך פעל זילברשטיין להנציח את זכרה של סודובה באמצעות הבאת גזע העץ החלול, אשר בו הסתתר בחצר ביתה, לישראל. הגזע הוצב בגן חסידי אומות העולם ביד-ושם.
זילברשטיין פנה ב-30 באוקטובר 2005 למנהל המדור לחסידי אומות העולם, ד"ר מרדכי פלדיאל, בבקשה להכיר גם בבתה של סודובה, אניקה גרלובה, שהייתה אז בת שלוש, כחסידת אומות העולם, אך היא לא הוכרה.
לקריאה נוספת
זילברשטיין, יעקב. עץ החיים שלי: סיפור ההישרדות של יעקב זילברמן. ירושלים: י. זילברשטיין, 2008.
לוויין גאוסינכרוני
לוויין גאוסינכרוני הוא לוויין במסלול גאוסינכרוני, עם זמן מחזור של הקפה השווה למחזור סיבוב כדור הארץ סביב עצמו. לוויין כזה יגיע לאותו מיקום אחרי יום שלם, לאחר ביצוע מסלול שהוא וריאציה של אנלמה (analemma).
היסטוריה
הרעיון הוצע לראשונה על ידי הרמן פוטוצ'יק (Herman Potočnik) בשנת 1928 והפך פופולרי לאור השימוש שעשה בו סופר המדע הבדיוני ארתור סי. קלארק בפרסום שנקרא בזמנו "עולם אלחוטי ב-1945" (Wireless World in 1945). קלארק תיאר שלוש חלליות ענק מאוישות הנעות סביב כדור הארץ. הוא חי טרם פיתוח תורת האלקטרוניקה של מצב מוצק. כיום הלוויינים רבים, אינם מאוישים, ואינם גדולים במיוחד.
מקרים פרטיים נפוצים
מקרה מיוחד של לוויין גאוסינכרוני הוא לוויין גאוסטציונרי שמסלולו גאוסינכרוני בדיוק מעל קו המשווה. סוג נוסף של מסלול גאוסינכרוני בשימוש על ידי לוויינים הוא הקפה טונדרה אליפטית.
טומוקי איוואטה
טומוקי איוואטה (ביפנית: 岩田 智輝; נולד ב-7 באפריל 1997 באוסה שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת סלטיק מליגת העל הסקוטית, בהשאלה מיוקוהמה אף. מרינוס, ובנבחרת יפן.
קריירת מועדונים
איוואטה גדל במחלקת הנוער של אויטה טריניטה. הוא שיחק עם המועדון בשלוש הליגות הבכירות ביפן, כולל בליגת העל היפנית, ובסך הכל ערך 113 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-9 בינואר 2021 חתם איוואטה ביוקוהמה אף. מרינוס מליגת העל היפנית. הוא זכה עם המועדון באליפות יפן לעונת, וזכה בתואר השחקן המצטיין של הליגה בעונה זו.
ב-30 בדצמבר 2022 הושאל איוואטה למשך חצי עונה, עד לתום עונת, לסלטיק מליגת העל הסקוטית, החל מ-1 בינואר 2023.
קריירה בינלאומית
איוואטה היה חלק מסגל נבחרת יפן לטורניר קופה אמריקה 2019. ב-20 ביוני 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד נבחרת אורוגוואי במסגרת שלב הבתים של הטורניר. בסך הכל ערך שתי הופעות בטורניר.
פיטר סרקין
פיטר סרקין (באנגלית: Peter Serkin; 24 ביולי 1947 – 1 בפברואר 2020) היה פסנתרן יהודי-אמריקאי.
קורות חיים
פיטר סרקין נולד בניו יורק, בנו של הפסנתרן רודולף סרקין ונכדו של הכנר אדולף בוש. אמו, אירנה בוש-סרקין, הייתה גם היא כנרת ברביעיית בוש.
פיטר נכנס ללמוד במכון קרטיס למוזיקה בגיל אחת-עשרה. הוא למד שם אצל מייצ'יסלב הורשובסקי ולי לוביזי ואצל אביו. לימודי מוזיקה נוספים קיבל אצל ארנסט אוסטר, מרסל מואיז וקרל אולריך שנאבל.
פיטר ניגן עם יו-יו מה, אלכסנדר שניידר, פמלה פרנק, רביעיות המיתרים גוארנרי, בודפשט ואוריון, ועוד מוזיקאים והרכבים קאמריים ידועי שם. עבד עם חברות הקלטה שונות.
סרקין לימד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה ובבית הספר ג'וליארד בניו יורק.
נפטר ב-1 בפברואר 2020. הותיר אחריו אישה, רג'ינה, וחמישה ילדים. התגורר במסצ'וסטס.
יהודה אייל
קורות חייו
אייל נולד בירושלים ובגיל ינקות עברו הוריו לנתניה, שם גדל והתחנך בבית הספר היסודי תחכמוני ובית הספר התיכון בר-אילן ובתנועת הנוער בני עקיבא-שבט אמונים. בעת שירותו הצבאי שירת בגדוד הנח"ל המוצנח 50. במהלך שירותו במילואים בגדוד צנחנים, נלחם במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום כיפור. עם שחרורו משירות סדיר עבר לקיבוץ סעד וב-1964 נישא לטובה בן-זאב. בין תפקידיו בקיבוץ שימש בין השנים 1982 - 1984 כמזכיר פנים. באוקטובר 2000 עבר לגור ביישוב מיתר.
בשנת 1965 סיים תואר ראשון בגאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1967 את התואר השני, את שניהם בהצטיינות. נושא עבודת הגמר לתואר השני, בהדרכת רפי פרוינד, היה "הגאולוגיה של סלעי המשקע באזור נחל שלמה ונחל נטפים". בין 1976 ל־1971 חקר את ההיסטוריה המטמורפית והסטרוקטורלית של הגוש הפרה-קמברי באזור ואדי טוויבה - ביר סוויר והשלים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא זה בהדרכתו של יעקב בן-תור.
נושאי מחקר עיקריים
בשנת 2010 ישב בראש ועדת פרס ישראל לחקר מדעי כדור הארץ שהחליטה להעניק את הפרס לפרופסור יהושע קולודני.
ב-16 דצמבר 2019, התקיים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב יום עיון לכבוד הגיעו לגבורות. ביום העיון נשאו הרצאות חוקרים מתחומי המחקר מהארץ, וכאלה שהגיעו במיוחד מחו"ל.
אייל הוא אחיו של הגאולוג פרופ' משה (מושי) אייל.