cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמיתה גדולה
מאפיינים
אמיתה גדולה צמח עשבוני חד-שנתי, ים תיכוני, זקוף, מסתעף בעיקר בחלקו העליון, קירח וגובהו 30 עד 70 ס"מ. היא בולטת בסוככים צפופים ובהרבה פרחים קטנים ולבנים.
הגבעולים מצולעים-מעוגלים ומסתעפים.
האונות הסופיות של העלים או לפחות של העלים העליונים דמויות אזמל או מוארכות ושפתן משוננת, בשונה מאמיתה קיצית שהאונות הסופיות של כל העלים שלה הן נימיות או סרגליות, ואינן משוננות.
התפרחת היא סוכך מורכב, מרובה סוככונים, גדול, קוטרו 10 ס"מ, נישא לרוב בקצה הגבעול ולעיתים גם על ענפים צדדיים. בבסיס הסוכך מעטפת שקצרה מקרנות הסוכך והיא מורכבת מ-3 עד 5 עלים (חפים) גדולים, גזורים-מנוצים פעמיים, שאונותיהם נימיות.
קרנות הסוכך אינן נסגרות בהבשלה או בהתייבשות והסוכך נשאר פתוח, בשונה מאמיתה קיצית שקרנות הסוכך שלה נסגרות בהבשלה או בהתייבשות ונפתחות בהירטבו.
הסוככונים רבים בכל סוכך ומרובי פרחים. קרנות הסוכך שנושאות את הסוככונים אינן שוות זו לזו. בתחתית הסוככון מעטפית שעליה (חפיות) מרובים, גזורים לאונות נימיות דמוי מרצע ותמימים.
חמשת שיני הגביע בלתי ניכרות.
הכותרת בת 5 עלים נפרדים לבנים-ירקרקים. עלי הכותרת החיצוניים של הפרחים ההיקפיים אינם גדולים משאר עלי הכותרת שבסוכך.
חמשת האבקנים ניצבים בסירוגין לעלי הכותרת.
השחלה תחתית, בת 2 עלי שחלה מאוחים ו-2 מגורות חד-זרעיות. בראשה נמצא כנית - גופיף שטוח או חרוטי המחולק בדרך כלל לשתיים ומפריש צוף. מן הכנית עולים 2 עמודי שחלה מפושקים ומורחבים בבסיסם לדיסקוס. הצופן מתפתח בבסיס עמוד השחלה והוא משותף לבסיס עמוד השחלה ולכנית.
הפרי דו-זרעון, המורכב מ-2 פרודות חד-זרעיות. דו-זרעון מהווה טיפוס של מפרדת, אלא שבעצם הוא פרי מדומה, כיוון שהוא מתפתח משחלה תחתית. בשלב הפרי הירוק הפרודות מעורות זו בזו באמצעות עמוד ביניים, שהוא המשכה של מצעית הפרח. הן נפרדות במהלך ההבשלה זו מזו לאורך התפר - הוא שטח המגע שבין הפרודות.
כל פרודה בעלת 5 צלעות ראשיות (שמהן 3 עוברות במרכז הפרודה ו-2 בשוליה), נימיות בהן עוברים צרורות צינוריות. ברווחים שבין הצלעות הראשיות עוברים בקליפת הזרעון ביבי שמן אחד. בין הצלעות הראשיות האלו עוברות 4 צלעות משניות. הביבים של השמנים הם בעצם חללים בין תאיים מיוחדים מוארכים (לא כדוריים) שאוגרים את השמנים המופרשים. החללים נוצרים על ידי התרחקות של דפנות תאים זה מזה.
הפרי של אמיתה גדולה בעל 2 פרודות, פחוס מהצדדים (ולא מגבן כמו אצל דל-קרניים כרמלי), מוארך (באמיתה קיצית הפרי דמוי ביצה), ולא כעין לוחית דמוית דיסקוס, קירח, אינו מבריק ואינו שיכני או קוצני, 5 צלעותיו נראות בבירור, ואורכו 1.5 עד 2 מ"מ. לפרודות אין שולים נפוחות או צלעות מכונפות . בראש הפרי 2 עמודי שחלה משתיירים.
העלווה מתחילת ינואר ועד תחילת אוקטובר. הפריחה מסוף פברואר ועד תחילת אוקטובר.
בית גידול ותפוצה
אמיתה גדולה גדלה בקרקעות כבדות ואדמות שחף של בתי-גידול מופרעים, בצדי דרכים, בשדות מעובדים, בשוליהם, ובשדות בור, בעיקר בקרבת האדם, אך גם בבתי-גידול טבעיים. התפוצה העולמית היא מקרונזיה, ומאגן הים התיכון ועד חצי האי-ערב והאזור האירנו-טורני של מערב אסיה (אירן ועירק). בישראל היא גדלה בשפלה ובהר, בנגב צפוני, בבקעה, בגולן ובסיני.
שימושים רפואיים על פי מקורות קדומים ועד ימינו
מדיווחיהם של הרופאים הקלאסיים עולה כי זרעי הצמח שימשו, בין היתר, לטיפול בהכשות ובעקיצות של בעלי חיים ארסיים, לזירוז הווסת ולניקוי מערכת המין הנקבית. בימינו משמשים הזרעים ברפואה העממית להמסת אבנים בכליות ולריפוי דלקות בדרכי השתן.
ג'יימס טאפר
ג'יימס טאפר (באנגלית: James Tupper; נולד ב-4 באוגוסט 1965) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי.
ראשית חייו
טופר נולד בדרטמות', נובה סקוטיה, קנדה. הוא למד משחק באוניברסיטת קונקורדיה, מונטריאול, ואחר כך באוניברסיטת באוניברסיטת ראטגרס ניו ג'רזי, שם קיבל תואר שני.
קריירה
טאפר שיחק בכמה הצגות באוף ברודוויי. הוא היה שותף לכתיבה של הסרט העצמאי ""Loudmouth Soup", משנת 2005. הסרט, מאולתר לחלוטין צולם בלילה אחד ללא תסריט.
משנת 2006 גילם טאפר את ג'ק סלייטרי בסדרת הטלוויזיה "Men in Trees". בשנת 2009 הופיע כד"ר כריס סנדס בסדרת הדרמה הרפואית "מרסי" במשך 22 פרקים לפני שבוטלה בשנת 2010.
טאפר הופיע בתפקיד ד"ר אנדרו פרקינס, בסדרת הדרמה "האנטומיה של גריי". הוא הופיע בשבעה פרקים בעונה השביעית של הסדרה.
טאפר הופיע בסדרה "נקמה" של רשת ABC מ-2011 עד לסיומה בשנת 2015. הוא גילם את דמותו של דייוויד קלארק, אביו של הדמות הראשית. קלארק היה דמות חוזרת בשלוש העונות הראשונות, והועלה לקאסט הראשי לעונה הרביעית
ב־27 בספטמבר 2016, שיחק במותחן הפעולה הפוסט-אפוקליפטי "Aftermath".
בשנת 2022 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "The Requin".
חיים אישיים
טאפר נפרד מאשתו, קייט מייפילד, בנובמבר 2006 ועבר להתגורר עם השחקנית אן הייש באוגוסט 2007, לאחר שנפגשו על הסט של "Men in Trees". בנם, אטלס הייש טאפר, נולד ב-7 במרץ 2009.
מאיר אשכנזי (כפר חב"ד)
הרב מאיר אשכנזי (נולד בי"ט בכסלו תש"ל, 29 בנובמבר 1969) הוא רב היישוב כפר חב"ד.
תולדות חייו
נולד בכפר חב"ד לסימה ולרב מרדכי שמואל אשכנזי. נקרא על שם אבי סבו, הרב מאיר אשכנזי, שהיה רב בשאנגחאי.
למד בישיבת תומכי תמימים בלוד, בנחלת הר חב"ד ובכפר חב"ד. בשנת תשמ"ט (1989) נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 בברוקלין. נסמך לרבנות מטעם הרבנות הראשית לישראל וכן על ידי הרב פינחס הירשפרונג והרב שמחה עלברג.
בתשנ"א (1991) נסע לסייע לפעילות חב"ד בעיר חרסון שבאוקראינה במשך שלושה חודשים. בתמוז תשנ"ב (1992) התחתן עם חנה פיה, בתו של הרב דוד מאיר דרוקמן רב העיר קריית מוצקין. לאחר נישואיו התגורר בצפת, שם היה ר"מ בישיבת חב"ד בעיר, בראשות דודו, הרב יוסף יצחק וילשאנסקי וחבר בהנהלת סמינר בית חנה בעיר.
רבנות כפר חב"ד
לאחר פטירת אביו בכ"ג בטבת תשע"ה, הוכתר כממלא מקומו על ידי הרב אליהו יוחנן גוראריה בשם בית דין רבני חב"ד ובשם ועד כפר חב"ד וגבאי בתי הכנסת שבכפר.
בז' בתמוז תשע"ה (24 ביוני 2015) זימן את תושבי המקום לאספה בנושא הדיור והצניעות בכפר, שבה דיבר בחריפות. הנאום משך תשומת לב בתקשורת החרדית. הרב אשכנזי עומד בתקיפות על מנהג חב"ד שעל אישה נשואה לכסות את ראשה בצאתה לרחוב בפאה ולא במטפחת. בשנת 2016 ספג ביקורת על שצעק ברחוב על נשים ביישוב המכסות ראשן במטפחת. אישים בחב"ד תמכו בו מול הביקורת.
באלול תשע"ו (ספטמבר 2016) ערערו עסקנים על מינויו כרב של כפר חב"ד. בתגובה תמכו בו חברים בבית דין רבני חב"ד.
באייר תשע"ז דרש הרב אשכנזי למנוע את השחיטה במשחטה בכפר חב"ד. יו"ר ועד הכפר וחלק מאנשי הוועד תמכו במשחטה. בעקבות כך פורסם בחודש אייר כי ועד כפר חב"ד החליט על הקמת ועד רוחני בן 12 חברים במטרה לצמצם את סמכותו. בתגובה לפרסומים הקים הרב אשכנזי ועד רוחני משלו.
באדר תשע"ח (מרץ 2018) לקראת בחירות לוועד הכפר, כינס הרב אשכנזי אספה שבה מתח ביקורת על חלק מחברי הוועד היוצא וקרא לתמוך ברשימת מועמדים שהציג. כל חברי הוועד שנבחרו בסופו של דבר נתמכו על ידו והיו"ר הקודם שמעון רבינוביץ לא נבחר.
ב-2018 נערכו לראשונה בבחירות לרשויות המקומיות גם בחירות לוועד המקומי של היישוב, לאחר שלפני כן שימש ועד הכפר גם כוועד האגודה וגם כוועד המקומי. הרב אשכנזי ניסה למנוע את קיום הבחירות, ללא הצלחה. מתוך תשעה מושבים בוועד המקומי זכתה הרשימה בתמיכתו בארבעה. שתי הרשימות האחרות הקימו קואליציה ובחרו ליו"ר הוועד את רבינוביץ.
בשבט תשע"ט (2019) החזיר את הכשרות למשחטה בכפר חב"ד.
משפחתו
לרב אשכנזי ארבעה בנים וארבע בנות.
קוסימו פנצאגו
קוזימו פנצאגו (באיטלקית: Cosimo Fanzago; קלוסון, 12 באוקטובר 1591 – נאפולי, 13 בפברואר 1678) היה אדריכל ופסל איטלקי, שנחשב בדרך כלל לאמן הגדול ביותר בתקופת הבארוק בנאפולי, איטליה.
ביוגרפיה
פאנצאגו נולד בקלוסון (המחוז הנוכחי של ברגמו) במשפחה של יוצקי ארד ואדריכלים. ב-1608, לאחר שהייה קצרה בצ'יטי, עבר לנאפולי. שם (לפי מה שכתב ב-1612) הוא הוכשר כפסל שיש ובונה אצל הפסל הטוסקני אנג'לו לאנדי.
עבודתו החשובה הראשונה הייתה אנדרטת הקבר של מריו קראפה, קרוב משפחתו של אוליביירו קראפה.
ההתחלה האדריכלית החדשה שלו הייתה התכנון של כנסיית San Giuseppe dei Vecchi (הושלם ב-1669).
קרייג שייקספיר
קרייג רוברט שייקספיר (באנגלית: Craig Robert Shakespeare; נולד ב-26 באוקטובר 1963 בברמינגהאם שבאנגליה) הוא כדורגלן עבר אנגלי ומאמן כדורגל.
קריירה כשחקן
קרייג שייקספיר נולד וגדל בברמינגהאם שבאנגליה והחל את דרכו המקצועית בכדורגל בוולסל כשהוא משחק כקשר התקפי. שייקספיר שבילה את רוב הקריירה שלו בוולסל דירג את השער שכבש בתיקו 2-2 של קבוצתו עם צ'לסי באוקטובר 1984 כשער היפה ביותר בקריירה שלו. בשנת 1989, חתם שייקספיר בשפילד ונסדיי מהליגה הראשונה באנגליה (שנחשבה אז לשנייה בחשיבותה) תמורת 300 אלף אירו. במדי שפילד שיחק שייקספיר במשך עונה אחת בה ערך 17 הופעות ליגה במהלכן לא כבש שער אחד ולאחר מכן חתם בווסט ברומיץ' אלביון. במהרה הפך שייקספיר לשחקן הרכב קבוע במדי ווסט ברום והיה לבועט הפנדלים הקבוע של הקבוצה ששיחקה אז בליגה השלישית באנגליה. בשנת 1993, עבר שייקספיר לגרימסבי טאון שם שיתף פעולה עם חברו מוולסל אלן באקלי כשלאחר מכן שיחק בסקאנת'רופ יונייטד, טלפורד יונייטד והדנספורד טאון שבמדיה פרש ממשחק פעיל.
קריירה כמאמן
בשנת 1999, לאחר פרישתו ממשחק פעיל הצטרף שייקספיר כמאמן לאקדמיית הכדורגל של וסט ברומיץ' אלביון בה שימש כמאמן במספר קבוצות עד שבשנת 2006 הפך למאמנה של קבוצת המילואים של המועדון. בחודש אוקטובר עקב פיטורי מאמנים בווסט ברום הפך שייקספיר למאמנה הזמני של הקבוצה הבוגרת של ווסט ברום וניהל את המשחק נגד קריסטל פאלאס בו ניצחה הקבוצה 2-0. בחודש יוני 2008, עזב שייקספיר את ווסט ברום לטובת תפקיד עוזר המאמן בלסטר סיטי. לאחר שנתיים כעוזר בלסטר סיטי עבר שייקספיר לתפקיד עוזר המאמן בהאל סיטי ולאחר עונה אחת חזר לתפקיד עוזר המאמן בלסטר סיטי שם שיתף פעולה עם קלאודיו ראניירי.
בעונת 2015–2016, תחת קלאודיו ראניירי זכתה לסטר סיטי באליפות הראשונה בתולדותיה שבשל משאביה הצנועים יחסית של לסטר בהשוואה לקבוצות הצמרת באנגליה, זכייה זו נחשבת למפתיעה ביותר מאז הקמת הפרמייר ליג. ב-23 בפברואר 2017 עקב פיטוריו של קלאודיו ראניירי מהקבוצה מונה שייקספיר למאמנה הזמני של לסטר וניהל את משחקו הראשון בניצחון 3-1 על ליברפול. ב-12 במרץ מונה שייקספיר לתפקיד המאמן הראשי בקבוצה עד לתום העונה. ב-17 באוקטובר 2017 פוטר מתפקידו.
ז'אן-ונסן שייל
ז'אן-ונסן שייל (בצרפתית: Jean-Vincent Scheil, 10 ביוני 1858 קניגסמאקר - 21 ביולי 1940 פריז) היה ארכאולוג, בלשן, אשורולוג ואגיפטולוג צרפתי, נזיר דומיניקני. הוא השתתף בחפירות בשנת 1901 בפרס שבהן נתגלתה אסטלה ובה חקוקים חוקי חמורבי ובהמשך היה הראשון שתרגם ופרסם אותם.
שנותיו המוקדמות
ז'אן שייל נולד בשנת 1858 בכפר קניגסמאקר במחוז מוזל שבחבל לורן בצרפת. תחילה הוא למד במכללת סירק במחוז הולדתו, אחר כך למד תאולוגיה, תחילה בסמינר הקתולי הקטן ביישוב מונטיני-לס-מס, אחר כך בסמינר הגדול בעיר מס. לפי דוגמת אחיו הבכור, ניקולא סבסטיאן שייל (1931-1852), הוא נכנס לשורות הנזירים הדומיניקנים והתחיל בשנת 1881 חניכות אצל חברי המסדר בבלמונטה בספרד. ב-20 בינואר 1882 הוסיף לשמו את השם הפרטי ונסן. הוא בחר לעצמו את הסיסמה "Angulari lapide Christo" (ראש הפינה של ישו). שייל השתלם בהמשך בשנת 1883 פולדרס בחבל טירול שבאוסטריה ובשנים 1887-1884 בקורבארה בקורסיקה. שייל כתב עבודת דוקטורט בפילוסופיה ובתאולוגיה בנושא De origine gothica Guzmanorum gentis germanice. שפורמה בשנת 1889 במיינץ. אחרי שהוסמך בשנת 1887 בכמורה, הוא חי בקהילה הדומיניקנית או ה"יעקבינים" בפריז ולימד תאולוגיה במנזר "סן ז'אק". הממונים עליו התרשמו מכישוריו ודחפו אותו להמשיך בלימודים גבוהים. שייל למד בהמשך בשנים 1889-1887, כסטודנט מצטיין, בבית הספר השימושי ללימודים גבוהים בפריז, בו היה תלמידם של ארתור אמיו בתחום האשורולוגיה ושל גסטון מספרו ופייר-פול גייאס (Guieysse) בתחום האגיפטולוגיה. במקביל למד בקולז' דה פראנס אצל ז'ול אופרט. בשנת 1914 קיבל מידי הנזיר הדומיניקני הבכיר אמברואז גרדיי את התעודה ל"מאסטר בתאולוגיה". .
פעילותו המחקרית והאקדמית
אחרי שנת 1889 השתתף שייל בהתלהבות, לפי הזמנתו של ארתור אמיו, בהוצאה לאור, תיעתוק ותרגום כתובת אשורית ארכאית של שמשי-אדד החמישי (באותה עת קראו שמשי רמן הרביעי)
שייל נטל חלק בהמשך במסעות ארכאולוגיים ברחבי המזרח התיכון. בשנים 1891-1890 הוא השתתף במשלחת הארכאולוגית הצרפתית בקהיר וערך במסגרתה חפירות בנקרופוליס בתבאי. העתיק שם כתובות מהקירות וחקר שמונה קברות. באותה תקופה הוציא לאור שתי מסכות ביוונית של פילון האלכסנדרוני לפי כתב יד שנודע כעתיק ביותר של ספרים אלה. פרסם גם לוחות בכתב היתדות שנתגלו בתל אל-עמרנה.
בשנים 1892-1893 עבד שייל ברשות העתיקות של האימפריה העות'מאנית ועסק בסיווגן ובקטלוגן של עתיקות בבליות, אשוריות ומצריות שבאוסף המוזיאון ארכאולוגי העו'תמאני באיסטנבול. המדי ביי שהתרשם מאוד מעבודתו שלח אותו לערוך חפירות ארכאולוגיות בסיפר לא רחוק מבגדאד. בכמה מחפירותיו הצטרף אליו אחיו, האב סבסטיאן, שניהל את הסמינר הסורי-כלדאי במוסול והתעניין גם הוא באשורולוגיה.. בסיפר גילה ספרייה וארכיון מנהלי מימי חמורבי, מלך בבל (המאה ה-18 לפנה"ס). מעיראק עבר לאנטוליה והשתתף ב-1893 בחפירות של ארנסט שאנטר בבואזקיי ועקבותן פרסם לוחיות מקפדוקיה מן האלף השני לפניה"ס. עדיין באיסטנבול הקדיש שייל עבודה ענפה לפרסום טקסטים תעתיקים ממסופוטמיה בכתבי העת Recueils des travaux d'égyptologie, d'assyriologie et d'archéologie orientale וב Zeitschrift für Assyriologie.בו זמנית כתב פירושים תאולוגיים לקטעים שבתנ"ך..
בשנת 1895 התמנה האב שייל למרצה בבית הספר השימושי ללימודים גבוהים (1902-1895), ובשנת 1908 לפי המלצתם של מספרו ושל אופרט, התמנה לראש הקתדרה לאשורולוגיה ובנוסף התמנה לסגן מנהל בית הספר הזה. אחרי פרישתו של אופרט בשנת 1905,הגיש מועמדותו למשרת פרופסור לאשורולוגיה בקולז' דה פארנס, אך לא התקבלה, ככל נראה בגלל היותו כומר. היו אלה זמנים של חקיקת חוקי החילוניות בצרפת ובמקומו מונה בתפקיד אחד מתלמידיו. בשנת 1908 נבחר שייל לאקדמיה לכתובים ולספרות של צרפת
שייל חקר בהיקף רב את המקורות הכתובים מאכד והיה לחלוץ חקר הציוויליזציה של עילם. הוא תרגם טקסטים חשובים מעילמית ומאכדית, שהובאו לשושן כשלל מלחמה. ביניהם האובליסק של מנישטוסו והאסטלה של נרם סין
חוקי חמורבי
בשנים 1898-1902 השתתף האב שייל בחפירות בשושן, אז בממלכת פרס, כאפיגרפיסט במשלחת ארכאולוגית צרפתית בראשות ז'אק דה מורגאן. באותם הימים, בדצמבר 1901-ינואר 1902 נתגלתה אסטלה מדיוריט שחור ובגובה 2.5 מטר שנשאה בכתב יתדות את חוקי חמורבי. הוא הביא את האסטלה לפריז באפריל 1902 ובתוך פחות משנה, יש אומרים שישה חדשים, פענח ותרגם את מלוא הטקסטים שבה, שנכתבו בשפה האכדית. בהמשך ב-1904 הוא פרסם אותם בצרפתית, לרבות את 250 סעיפי החוקים של חמורבי, שנפרסו ב-3600 שורות.
בשנים 1933-1895 היה האב שייל מרצה לאשורולוגיה בבית הספר השימושי ללימודים גבוהים. בשנת 1911 היה שייל המתרגם הראשון של הטקסט העתיק של "לוחית קיש" עם רשימות מלכי שומר, שנודעה אחר כך תחת השם "לוחית השושלת של שייל". אחרי פרישתו של דה מורגאן באוקטובר 1912, עמד האב שייל בראש המשלחת הארכאולוגית הצרפתית בשושן, כשרולאן דה מקנם ניהל במסגרתה את החפירות. החל משנת 1910 היה שייל, יחד עם פרנסואה טורו-דנז'ן מנהל שותף של כתב העת לאשורולוגיה ולארכאולוגיה מזרחית "Revue d'Assyriologie et d'Archéologie Orientale"
בשנת 1913 מינה אותו האפיפיור לאו השלושה-עשר לחבר בוועדה לענייני כתבי הקודש של הכס הקדוש. עם תלמידיו נמנה ז'ורז' קונטנו (Contenau), שהמשיך אחריו בחפירות בשושן.
מבחר פרסומים
(כתובת אשורית עתיקה של שמשי-רמן הרביעי, מלך אשור) (כתובותיו של שלמנאסר השני, מלך אשור) (קובץ של סימנים ארכים בכתב יתדות) (המוזיאון הקיסרי העות'מאני. מונומנטים מצריים, תקציר), (דקדוק אשורי) (קודקס חוקי חמורבי, מלך בבל, בסביבות שנת 2000 לפנה"ס) בתזכירי המשלחת בפרס (עונת חפירות בסיפר) חוקי חמורבי - ברשת (שנתוני טוכולטי ניניפ השני) (אסאגיל או המקדש של בל-מרדוך בבבל) (הפריזמה של אסרחדון) (קובץ חוקים אשורים) (כתובות של האחמנים בשושן)
קישורים חיצוניים
Patrick Meyer Le Très Révérend Père Vincent Scheil - Association de la Nature et du Patrimoine de la Vallée de Canère 2015
צפון תאילנד
אזור צפון תאילנד (בתאית: ภาคเหนือ) הוא אחד מארבעת האזורים של תאילנד אשר מורכב מ-17 מחוזות. אזור צפון תאילנד גובל במיאנמר ובלאוס.
רוב אזור צפון תאילנד הוא הררי, ולכן הוא מאופיין בטמפרטורות קרירות יותר באפן יחסי ליתר האזורים בתאילנד.
חלוקה אדמיניסטרטיבית
על פי החלוקה של מועצת המחקר הלאומית של תאילנד, מורכז אזור צפון תאילנד מ-17 המחוזות הבאים:
רוי לופס דה וייאלובוס
רוי לופס דה וייאלובוס (בספרדית: Ruy López de Villalobos; סביבות 1500 – 4 באפריל 1546) היה מגלה ארצות ממוצא ספרדי אשר הפליג מספרד החדשה במטרה לייסד מושבה באיי מערב האוקיינוס השקט שהיו סמוכים לקו ההפרדה עליו הוסכם בחוזה סרגוסה בין ספרד לפורטוגל בשנת 1529. ככל הנראה, היה זה וייאלובוס שנתן לפיליפינים את שמם, כאשר כינה את האיים שגילה "לאס איסלאס פיליפינאס" לכבודו של פיליפ נסיך אסטוריאס שהפך מאוחר יותר לפליפה השני מלך ספרד. במהלך ניסיונותיו ליצור קשר עם ספרד החדשה, שלח וייאלובוס שני ימאים: ברנארדו דה לה טורה (בספרדית: Bernardo de la Torre), אשר חקר את איי צפון-מערב האוקיינוס השקט דרומית ליפן, ואורטיס דה רטס (בספרדית: Ortiz de Retes), שהפליג לאורך חופי צפון גינאה החדשה והעניק לאי את שמו.
במהלך מסעו מערבה ב-1542 גילה וייאלובוס או אחד מנווטיו, חואן גאטאנו (Juan Gaetano), קבוצת איים, ככל הנראה הוואי. סבורים כי קיומם נשמר בסוד כדי לא לגלות את הנתיב המדויק של ספינות הגליאון של מנילה שחלפו באזור במשך כ-250 שנה, וקיימת מחלוקת רבה האם אכן נתגלו על ידי הספרדים.
רקע
פדרו דה אלוואראדו, מושל גואטמלה, ביקר בספרד בזמן שובם של ניצולי משלחות לואאיסה ודה סאבדרה לספרד מפורטוגל, כאשר ביניהם היה אנדרס דה אורדאנטה. הדיווח של דה אורדאנטה תיאר את האפשרויות הרבות במערב האוקיינוס השקט. מלבד איי התבלינים, עליהם ויתרו הספרדים בחוזה סרגוסה, היו איים נוספים צפונה משם בעלי פוטנציאל להתעשרות. דה אלוואראדו ניצל את ההזדמנות והשיג אישור לבניית 11 אוניות לחקר האוקיינוס השקט. מסע החקר הראשון צפונה לאורך חופי צפון אמריקה, שנועד למצוא את שבע ערי הזהב האגדיות של ממלכת סיבולה, עורר את תשומת לבו של המשנה למלך בספרד החדשה, אנטוניו דה מנדוסה, שמיהר לתבוע שליש ולאחר מכן מחצית מכל רווח פוטנציאלי עתידי. מותו של דה אלוואראדו במלחמה מול האינדיאנים בגואטמלה נתן למנדוסה את ההזדמנות להשתלט על המשלחת ולהעניק את הפיקוד לקרוב משפחתו מנישואין, רוי לופס דה וייאלובוס.
משלחת אל איי הפיליפינים
מטרות המשלחת היו: הקמת מושבה באיים המכונים "איסלאס דה פוניינטה" (Islas de Poniente; "האיים כלפי מערב") באזור האי סבו כדי לסחור עם סין, הפצת הנצרות בקרב הילידים ומציאת נתיב חזרה לספרד החדשה. וייאלובוס הפליג בראש שש ספינות ו-370 אנשי צוות מנמל בארה דה נבידאד במערב מקסיקו ב-1 בנובמבר 1542: הסנטיאגו, הסן חורחה, הסן אנטוניו, הסן קריסטובל, הסן מרטין והסן חואן. וייאלובוס חלף בדרכו על פני איים המשתייכים לאיי מרשל ולארכיפלג איי קרוליין של ימינו, לפני שקרב אל אזור איי הפיליפינים בינואר 1543. אז ביצע וייאלובוס טעות, כאשר התעלם מעצתו של הנווט שלו, ובמקום לפנות לכיוון קצהו הצפוני של האי מינדנאו, נתיב שהיה מוליך את המשלחת לעבר האי סבו דרך מצר סוריגאו, מצא עצמו תקוע בחוף המזרחי של מינדנאו, ללא רוחות מתאימות, ללא אפשרות למסחר, מכיוון שסינים לא הגיעו למזרח מינדנאו ומול אוכלוסייה מקומית עוינת. המשלחת שהתה במשך 32 יום במינדנאו וסבלה מרעב כבד. בלית ברירה עזבה המשלחת את האי ולאחר ניסיונות כושלים להפליג בשל הרחות החלשות הוקם בסיס על האי סאראנגני (Sarangani) מול הקצה הדרומי של מינדנאו, בו ביקרו בעבר משלחות מגלן ולואאיסה. גם שם סבלו אנשי המשלחת ממחסור במזון ונאלצו לאכול צמחים וחיות לא מוכרים להם, אשר גרמו לחלקם למחלות ולמוות.
הגאליוט סן קריסטובל, שעלתה על שרטון באי לימאסאווה (Limasawa) הסמוך ללייטה כחודשיים קודם לכן במהלך סיור, הופיעה במפתיע באפריל 1543 כשהיא נושאת עמה אורז ומוצרי מזון אחרים עבור המשלחת. ב-4 באוגוסט נשלחו הסאן קריסטובל והסן חואן לעבר האיים לייטה וסאמאר במטרה למצוא מזון, כאשר על האחרונה, בפיקודו של ברנארדו דה לה טורה, הוטל להצטייד ואז להפליג צפונה כדי למצוא נתיב שייקח אותה לספרד החדשה.
מסעו של דה לה טורה
ברנארדו דה לה טורה נשלח על ידי וייאלובוס באוגוסט 1543 על גבי הספינה סן חואן למצוא נתיב מזרחה בחזרה לספרד החדשה ולהביא את החדשות על מצב המשלחת למנדוסה. היה זה הניסיון הכושל הרביעי בחיפוש נתיב חזרה, שנודע מאוחר יותר כנתיב הגליאון של מנילה, אשר נתגלה רק ב-1565: דה לה טורה הגיע עד קו הרוחב 30 צפון, לפני שנאלץ לשוב על עקבותיו בשל סערה שהסיטה את ספינתו לעבר אזור איי מריאנה. משם הפליג לאי סאמאר, עגן שם ב-31 באוקטובר ובנובמבר הגיע למינדנאו, שם גילה שהמשלחת עזבה את סאראנגני והפליגה לאיי התבלינים. דה לה טורה עצמו הגיע לטידורה לאחר כחודשיים.
במהלך מסעו צפונה, הגיע דה לה טורה ללייטה ולסאמאר וגילה איים רבים השייכים בימינו ליפן: אטול אוקינטורישימה (Okinotorishima) אותו כינה "פארסה ולה" (Parece Vela; "דמוי מפרש", על שם צורתו), ככל הנראה את מינאמי-טורי-שימה (Minami-Tori-shima, הידוע גם כ"מרקוס איילנד"), מספר איים השייכים לאיי בונין אותם כינה "איסלאס דל ארסוביספו" (Islas del Arzobispo; איי הארכיבישוף") ואת "האיים הוולקניים" (Los Volcanes), ביניהם האי איוו ג'ימה של ימינו.
מסעותיו של דה לה טורה מוזכרים בתיעוד מסעותיו של הימאי חואן דה גאטאנו (Juan de Gaetano) המופיעים בספר "ויאחה אה לאס איסלאס דה פוניינטה" (Viaje a las Islas de Poniente; "מסע לאיים כלפי מערב", 1546).
הפיליפינים
על פי מספר מקורות, היה זה דה לה טורה שנתן לפיליפינים את שמם, מ"איסלאס דה פוניינטה" (Islas de Poniente; איים כלפי מערב") ל"פליפינאס" (Felipinas), לכבודו של נסיך אסטוריאס באותה תקופה שהפך מאוחר יותר למלך ספרד פליפה השני. מקורות אחרים מייחסים את נתינת השם לרוי לופס דה וייאלובוס.
דה לה טורה נחשב כאירופאי הראשון שהפליג סביב האי מינדנאו. כמו כן, מסעותיו סייעו במידה רבה להגברת הידע האירופאי אודות איי מערב האוקיינוס השקט.
מסעו של דה רטס וסופה של המשלחת
לאחר ניסיון כושל להגיע אל האי סבו, גרם הרעב ממנו סבלה המשלחת (כתוצאה מסירובם של המקומיים למכור להם מזון, קרוב לוודאי כתוצאה מהשפעה פורטוגזית) לנטוש את סאראנגני ולהפליג לכיוון איי התבלינים לפני חזרתו של דה לה טורה. לאחר הגעתו של וייאלובוס אל האיים ג'ילולו (הלמהרה של ימינו) וטידורה נעשה ניסיון כושל נוסף לשוב לספרד החדשה ב-16 במאי 1545 בפיקודו של אורטיס דה רטס על גבי הסן חואן, שהפליג מטידורה לאורך חופי צפון גינאה החדשה (שמה ניתן לה על ידי דה רטס בשל הדמיון של תושביה לתושבי גינאה שבאפריקה) וגילה איים רבים השייכים לארכיפלג ביסמרק, עד ששב על עקבותיו לטידורה באוקטובר בשל רוחות חזקות שלא אפשרו את המשך מסעו מזרחה. במקביל הגיע לטידורה צי פורטוגזי ווייאלובוס החליט להיכנע. וייאלובוס מת באי אמבון כחצי שנה לאחר מכן, ב-4 באפריל 1546. מתוך 117 אנשיו שנותרו בחיים, החליטו 30 להישאר באיים תחת שלטון פורטוגזי ו-87 הנותרים שבו לליסבון על גבי ספינה פורטוגזית.
מסע זה סימן את סופה של הפעילות הספרדית באיי התבלינים, ועל המשנה למלך נאסר להוציא משלחות נוספות. רק הקמתה של המושבה הראשונה בפיליפינים על ידי מיגל לופס דה לגאספי, שסיפקה בסיס לתיקון ספינות והכנתן להפלגות ארוכות והפקת הלקחים ממסעות קודמים על ידי אנדרס דה אורדנטה ב-1565 אפשרו לבסוף את הקמתה של המושבה הספרדית שמרכזה במנילה, אשר הפכה לנקודת המפתח בשלוחת הענק של המערכת המסחרית הספרדית, אשר הקיפה יבשת ושני אוקיינוסים.
נומופוביה
נומופוביה היא פוביה (בעת) מאיבוד מגע עם הטלפון הנייד כתוצאה משכחה, אובדן, סוללה ריקה, תקלה וכיוצא בזאת.
היסטוריה
המונח, קיצור של המילים no-mobile-phone phobia (בעברית: בעת באין טלפון נייד), נטבע במהלך מחקר של משרד הדואר הבריטי שנערך בשנת 2008 במטרה למפות את החרדות מהן סובלים משתמשי הטלפונים הניידים. המחקר, בהקף של 2,163 נשאלים, העלה שכ-53% ממשתמשי הסלולר בבריטניה נטו להיכנס לחרדה כאשר הם איבדו את מכשירם, או לחלופין כאשר הסוללה שלו התרוקנה, אשראי השיחות שלהם נוצל עד תום או שהם לא הצליחו לגשת לרשת הסלולרית כדי להוציא שיחות. המחקר מצא שכ-58% מהגברים ו-48% מהנשים סבלו מהבעת, ותשעה אחוזים נוספים נכנסו ללחץ כאשר המכשיר הנייד שלהם היה כבוי. 55 אחוזים מהנשאלים העידו שהסיבה העיקרית לחרדה היא אובדן הקשר עם משפחתם וחבריהם, 10 אחוזים העידו שהם נדרשים להיות זמינים בשביל עבודתם. המחקר גם השווה את רמת הלחץ שנוצרה בממוצע בגין נומופוביה לזו שנוצרת ביום החתונה בקרב בני הזוג ולזו הנוצרת בשל נסיעה לרופא השיניים.
מחקר נוסף שנערך ב-2012 על ידי חברת SecurEnvoy העלה כי שיעור הסובלים מנומופוביה עלה ב-13% מאז בוצע המחקר הראשון, ומאפיין יותר נשים מאשר גברים (70% לעומת 61%), יותר צעירים מאשר מבוגרים (77% מבני העשרה).
Lying Down
Lying Down (בעברית: שוכבת) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית סלין דיון, מתוך אלבומה ה-11 בשפה האנגלית, Courage. השיר יצא לאור ב-18 בספטמבר 2019, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס. השיר יצא בשני פורמטים: סטרימינג והורדה דיגיטלית. ב-19 באוקטובר 2019, יצא השיר כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד השירים שבקוויבק.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סיה, דייוויד גואטה וג'ורג'יו טונפור והופק על ידי גואטה וג'ורג'יו גם כן. השיר קיבל ביקורת חיובית מצד "A Bit of Pop Music", אשר טענו כי "השיר הוא בלדת פופ מודרנית, בה סגנון הכתיבה של סיה משתלב עם הקול של דיון".
עם השיר הופיעה סלין דיון במהלך סיבוב ההופעות הארבעה עשר "Courage World Tour", אשר החל ב-18 בספטמבר 2019.}
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה סלין דיון לערוץ היוטיוב שלה ב-18 בספטמבר 2019, את האודיו הרשמי של השיר. האודיו מציג בתוכו את עטיפת האלבום Courage, עם הכיתוב "Lying Down". בין היתר, זכה האודיו להצלחה רבה כאשר נצפה בלמעלה מ-3.2 מיליון פעמים.
ב-Entertainment Tonight Canada פורסם כי הצוות של דיון יצלם במהלך אוקטובר ודצמבר 2019, את הקליפ הרשמי של השיר.
פאניקה מוסרית
פאניקה מוסרית היא תופעה סוציולוגית שבה עסק החוקר הבריטי סטנלי כהן, ואותה תיאר לראשונה בספרו Folk Devils and Moral Panics.
על פי כהן, מדובר בפאניקה רחבת היקף אשר מתפשטת בחברה, ולפיה קיימת בעיה מוסרית אשר עלולה לאיים על המוסר הקולקטיבי. הבעיה מוצגת, לעיתים תוך שימוש בדמגוגיה או דמוניזציה, על ידי אמצעי תקשורת מסורתיים או אחרים, כמו גם לעיתים על ידי בעלי אינטרס שונים (אותם מכנה כהן "יזמים מוסריים") והטיפול בה מועלה על ידם לראש סדר העדיפויות. הפאניקה יכולה להתרחש הן עקב תופעה חדשה, או תופעה קיימת אשר אירוע מסוים שקשור בה הצית את אמצעי התקשורת, לדוגמה הטפה נגד אלכוהוליזם בעקבות תאונת דרכים קטלנית שבה היו מעורבים נהגים שיכורים.
כהן טוען כי לעיתים ניתן להבחין בגורמים אשר יוזמים תופעה זו כדי לצבור רווח אישי כלשהו בעקבות הפאניקה. מנגד, לעיתים ה"יזמים מוסריים" מאמינים באופן שלם ולא ציני בהצדקה המוסרית לפאניקה.
התאוריה מסבירה כי לא אחת, הבעיה המוסרית מדווחת בצורה שאינה פרופורציונלית לממדיה המציאותיים של הבעיה, ולעיתים אף מוצגים נתונים מוגזמים כדי להגדיל את הפאניקה המוסרית שמתפשטת בחברה.
מאפייני הפאניקה המוסרית
כאמור, כהן טוען כי את הפאניקה יוצרים יזמים מוסריים. הוא ממיין אותם לשלושה סוגים - ה"המון" (האזרחים הפשוטים), ה"אליטה" (בעלי הממון והשררה) וקבוצות אינטרס. בנוסף מחלק כהן את היזמים המוסריים לקבוצות מוגדרות נוספות: יזמים מוסריים פוליטיים, יזמים מוסריים מוסדיים, יזמים מוסריים עסקיים ועוד. כל אלו יכולים להיות בעלי אינטרס משל עצמם - היזמים המוסריים הפוליטיים רוצים לשכנע את הציבור כי יש צורך להגדיל את כוחם הפוליטי כדי לפתור בעיה המוסרית; היזמים המוסריים המוסדיים יכולים ליצור את הפאניקה כדי לדרוש הגדלה של התקציבים (לדוגמה: יצירת פאניקה מוסרית בנושא שימוש בסמים בקרב בני נוער, כדי להגדיל את התקציבים לגופי האכיפה המטפלים בבני נוער שמשתמשים בסמים) ואו להתיר להם מעשים כלשהם בנושא; היזמים המוסריים העסקיים יכולים להשתמש בפאניקה כדי לקדם את עסקיהם ולהעלות את מכירותיהם.
רדיפות
כתוצאה מהפאניקה המוסרית לא אחת מוצאים עצמם אישים או קבוצות, לרוב מיעוט, נרדפים על ידי הממסד או ההמון. כדוגמה לכך מביאים סוציולוגים כמו סטנלי כהן ונחמן בן-יהודה את התופעה של ציד מכשפות, שבעקבותיה הוצאו להורג אישים אשר נחשדו בכפירה או במעשי כישוף.
גם מדענים אשר יצאו כנגד הסבריה של הכנסייה הקתולית לתופעות פיזיקליות, כגון גלילאו גליליי, אשר תמך בתאוריית המודל ההליוצנטרי לפיו כוכבי הלכת סובבים את השמש, ונדרש על ידי הכנסייה לחזור בו מדבריו, בהם ראו ככפירה.
לפי תאוריה זו, ניתן לראות גם את האנטישמיות לאורך ההיסטוריה, כפאניקה מוסרית (מצד הלא-יהודים) אשר התעוררה לא אחת כאשר נדרש שעיר לעזאזל או בעקבות פיתוחן של תורות גזעניות. מקרים מודרניים יותר כוללים את המקארתיזם, ויש הרואים גם בטענת המצאות נשק להשמדה המונית בעיראק, אשר הובילה למלחמת עיראק והתבררה כלא נכונה, בניסיון מצד מנהיגי ארצות הברית ליצור פאניקה מוסרית.
טיעונים נגד התאוריה
קיימים מגוון טיעונים נגד חלקים בתיאוריה :
בורית רפואית
לפי מקורות קדומים, שורשי הצמח, המכילים ספוננים (חומרי הקצפה), שימשו בעבר הן לרפואה והן לניקוי. בימינו משמש השורש כתרופה לחולי סוכרת ותבלין לבישול ולייצור ממתקים.
הפרלמנט הצרפתי
הפרלמנט הצרפתי (בצרפתית: Parlement français) הוא הרשות המחוקקת בצרפת. הוא מורכב משני בתים: בסך הכל, יש כ-925 חברים בפרלמנט. לשני הבתים סדרים ודינים משלהם, אך הם יכולים להיפגש מדי פעם בארמון ורסאי על מנת לשנות את החוקה. בהיפגשם יחד הם נקראים הקונגרס של הפרלמנט הצרפתי. הפרלמנט נפגש למשך תשעה חודשים בכל שנה. בנסיבות מיוחדות הנשיא יכול לקרוא לדיון נוסף.
הכוח הפרלמנטרי בצרפת פחת מאז תום הרפובליקה הרביעית. לפי החוקה הצרפתית הממשלה הצרפתית אחראית כלפי הפרלמנט. שרי הממשלה לא חייבים להיות חברים במפלגה השלטת בפרלמנט, אך ברוב במקרים זהו המצב. בפועל הממשלות בצרפת יכולות להציע חקיקה לפרלמנט ובכך לרתום את כוחה של הרשות המחוקקת לביצוע מדיניותה.
הצבעת אי-אמון
האספה הלאומית יכולה לגרום לנפילת הממשלה בהצבעת אי-אמון ביוזמת הפרלמנט, או כאשר היא פועלת נגד החלטה של הממשלה להפוך טקסט למחייב לפי סעיף 49.3 לחוקה. כדי להגיע להצבעה באספה הלאומית, הצעת אי-אמון צריכה לקבל את חתימתם של לפחות עשירית (58) מהצירים. רוב מוחלט של חברי האספה הלאומית צריך להצביע בעד הצעת אי-אמון כדי שתתקבל. במקרה שהצעת אי-אמון עוברת ברוב מוחלט, ראש הממשלה צריך להתפטר והממשלה אמורה להתפזר. מנגד, הממשלה יכולה להפוך הצעות חקיקה לעניין של אמון בכך שהיא מכריזה שהיא אחראית לחקיקה מסוימת לפי סעיף 49.3 לחוקה. במקרה זה הצעת הממשלה מתקבלת אוטומטית, ללא צורך בדיון בפרלמנט, וניתן להתנגד לו רק על ידי הצעת אי-אמון. כדי להתנגד למהלך כזה, עשירית מחברי האספה צריכים לחתום על הצעת גינוי והאספה הלאומית צריכה לאשר אותה בתוך 48 שעות. אם האספה הלאומית מאשרת הצעה כזו ברוב מוחלט, הממשלה מתפזרת. אם הצעת גינוי לא מקבלת תמיכה של רוב מוחלט מחברי האספה, החוק עובר גם ללא רוב רגיל בפרלמנט, שכן רק הצבעת בעד הגינוי נרשמות. אלמנט חוקתי זה מהווה מעין היפוך של תפקידי הממשלה והפרלמנט, כיוון שהוא מאפשר לממשלה להעביר חוקים ללא תמיכה בפרלמנט ומקשה על הפרלמנט להפוך החלטה כזו. הממשלה משתמשת בכוח זה כדי לזרז רפורמות המצריכות חקיקה. בשנים 1958–2018 הצביע הפרלמנט על 58 הצעות אי-אמון שיזמו חברי הפרלמנט ורק פעם אחת, ב-1962, הצעה כזו התקבלה. בנוסף, הפרלמנט דן באותן השנים ב-51 הצעות גינוי שהוגשו בעקבות החלטת הממשלה להפוך טקסט מחייב לפי סעיף 49.3, ואף אחת מהצעות אלה לא התקבלה.
מוטי מלכה
מרדכי (מוטי) מלכה (נולד ב-10 באוגוסט 1953) היה ראש עיריית קריית מלאכי (2003–2012). התפטר מתפקידו לאחר שהורשע בעבירות מין בעובדות תחתיו.
ביוגרפיה
מלכה נולד בקזבלנקה שבמרוקו. בשנת 1956, בגיל 3, עלה עם משפחתו לישראל והתיישבו במושב תירוש שליד בית שמש. למד בבית הספר היסודי במושב ולאחר מכן למד בבית הספר התיכון "אבן העזר".
בשנת 1971 התגייס לצה"ל, שירת בחטיבת הצנחנים ועבר שם קורס פיקוד. לאחר זמן מה עבר לחיל השריון ושירת כקצין לוגיסטי ולאחר מכן חתם קבע בחטיבת גבעתי. בשנת 1997 השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
את דרכו הפוליטית החל כחבר במועצת העיר קריית מלאכי. ב-28 באוקטובר 2003 הוא ניצח בבחירות את ראש העירייה המכהן ליאור קצב ונבחר לראש עיריית קריית מלאכי מטעם הליכוד.
לאחר הקמת מפלגת קדימה בראשות אריק שרון הצטרף מלכה למפלגה. בנובמבר 2008 הקים רשימה עצמאית שהתמודדה בבחירות לעירייה. מלכה נבחר לראשות העירייה והרשימה זכתה בארבעה מושבים במועצת העיר.
ב-9 במאי 2012 נעצר מלכה יחד גברים נוספים, בחשד שאנס עובדת בעירייה. כמו כן, העלתה המשטרה חשדות נגדו בנוגע לקבלת שוחד, מרמה והפרת אמונים. הוא הושעה מעבודתו על ידי משרד הפנים, וממלא מקומו בעירייה, חיים שטיינר, מונה על ידי מועצת העיר לכהן כראש העירייה עד ינואר 2013. לאחר כשבועיים ממועד מעצרו, שוחרר מלכה למעצר בית במושב חצב הסמוך לקריית מלאכי. במהלך מעצרו נולד לו בן מאשתו השנייה. בינואר 2013 חתם על הסדר טיעון, לפיו הודה והורשע בהטרדה מינית של שתי נשים ועבירות על חוק התכנון והבנייה, וייענש בעבודות שירות, פיצוי למתלוננות והתחייבות שלא יתמודד על ראשות העירייה בבחירות שנערכו באוקטובר 2013. במרץ 2013 הורשע.
במאי 2013 החליפו יוסי חדאד כראש העירייה.
באותה שנה הוגשה נגד מלכה תביעת דיבה על דברים שאמר ב-2008 בתחנת הרדיו 100FM בגנות שלמה וידר, מינהלן בבית ספר תיכון. ב-2015 הושגה פשרה בתיק ומלכה הסכים להתנצל ולשלם 17 אלף ש"ח כפיצוי.
ביוני 2018 הודיע מלכה על כוונתו להתמודד בבחירות המוניציפליות הקרובות. כחודשיים לפני הבחירות הסיר מועמדותו.
דודג' דארט
דודג' דארט (באנגלית: Dodge Dart) היא מכונית סלון אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1959–1976.
בין השנים 1982–1989 יוצר דגם ה"דודג' דארט" במקסיקו.
יוצרו 4,322,615 יחידות.
דודג' דארט
בישראל שווק "דודג' דארט" (דור רביעי). מנהל הרכב הממשלתי רכש מדגמי "דודג' דארט" אשר שימשו כמכוניות שרד, לשרי ממשלה בכירים, בהם שר הביטחון משה דיין.
"דודג' דארט" יוצרה מחדש תחת השם "Dodge Dart (PF)" בין מאי 2012 - ספטמבר 2016. כל קשר בין ה-"דודג' דארט" הוותיקה ל-"דודג' דארט" החדשה לבד מהשם - הוא מקרי בלבד. הדגם החדש מבוסס על הפלטפורמה של האלפא רומיאו ג'ולייטה.
ה"דודג' דארט" החדשה היא הדגם הראשון מבית קונצרן קרייזלר המתבססת על מכלולים ופלטפורמה של בעל הבית החדש – קונצרן פיאט האיטלקי.
עקורה
עלילה
הסיפור סובב סביב חייה של אגניישקה, נערה צעירה, שגדלה בעמק הצמוד ליער האפל. מן היער יוצאים יצורים מפחידים שמטילים אימה על תושבי העמק. מגנם היחיד של תושבי העמק הוא הדרקון, מכשף בן אלמוות, שבתמורה להגנתו, לוקח כל עשר שנים נערה אחת מבין הכפרים, ומשחרר אותה עשר שנים אחר כך כדי לבחור אחת חדשה. אגניישקה בטוחה שבטקס הבחירה, הדרקון יבחר את חברתה הטובה ביותר, קאשה. קאשה היא הנערה היפה, האמיצה והחכמה ביותר בעמק. אולם, הדרקון משום מה בוחר באגניישקה. בזמן שאגניישקה מנסה להתרגל למצב הזה, ולרצות את הדרקון על ידי למידת עקרונות הקסם ממנו, היער ממשיך לתקוף ולנסות להשתלט יותר ויותר על הכפרים מסביב. אגניישקה היא תלמידה גרועה. היא לא מצליחה לזכור את הלחשים המדויקים, והמכשף כועס עליה בשל כך. באחד מהמקרים בהם הדרקון יצא מביתו, אגניישקה מקבלת קריאת עזרה מהכפר שלה, ומחליטה ללכת לנסות ולעזור. יצורים פראיים תוקפים את הכפר. אגניישקה מצליחה להדוף אותם, עד להגעתו של הדרקון שמחסל אותם ותוך כדי נפצע אנושות. אגניישקה מחזירה את הדרקון לביתו, ושם מחפשת ספר עם לחשים שיוכלו לעזור. היא מוצאת ספר ישן עם לחשים רבים, ומחליטה להשתמש בו. בהתחלה היא לא מצליחה עד שהיא מחליטה לשיר את הלחן לפי שיר ילדים מילדותה. הלחן מצליח והכישוף עובד. הדרקון מבריא וכשהוא מנסה להבין כיצד אגניישקה ריפאה אותו הוא מתעצבן בתיסכול, כיוון שהיא השתמשה בספר הכשפים של באבה יאגה. ספר שהדרקון ניסה להשתמש בו שנים אך ללא הצלחה. בזמן שהם משוחחים על הנושא, אגניישקה מבינה שיש שתי גישות שונות לקסם. האחת נשענת על חזרה מוקפדת על אותה הגייה ומילים כדי לגרום ללחש לעבוד, והשנייה גישה יותר זורמת, לפיה יש לומר את הלחש ולחוש האם הוא אכן עובד או לא.
דודג' דארט
מכונית שרירים
סוגי "מכוניות השרירים" של "דודג' דארט" יוצרו בין השנים 1969–1976.
עקורה
ביקורות
הספר זכה לביקורות חיוביות, וזכה בפרס נבולה לספר הטוב ביותר של 2015, פרס לוקוס לספר הפנטזיה הטוב ביותר של 2016 ובפרס הספרות המיתופואטית בקטגוריית ספרות למבוגרים של שנת 2016. כמו כן הוא היה מועמד לפרסי הוגו ופרס הפנטזיה העולמית.
התייחסויות תרבותיות למיתוסים סלאביים
בהתאם להיותה של נוביק בעלת מוצא פולני מצד אמא, הספר מכיל התייחסויות רבות לתרבות והפולקלור הפולני. רוב הדמויות הפולניות הן בעלות שמות פולנים מסורתיים, לרבות שמה של הגיבורה, אגניישקה, אשר נלקח מסיפור על נערה בשם אגניישקה שמחפשת את הפרה הצהובה שלה מאת נטליה גלשיינסקה, נוביק עצמה מסבירה את ההתייחסות בדברי התודה בסוף הספר. באבה יאגה היא דמות ידועה של המכשפה הרעה האולטימטיבית בפולקלור הסלאבי. היער והפרסוניפיקציה שלו, מתאימים גם הם לאגדות עם סלאביות רבות, אשר מתייחסות ליער כיצור חי בעל נוכחות מאיימת לבני אדם. שיר יום ההולדת "שתחיה 100 שנים" שאגניישקה משתמשת במלודיה שלו ללחש שמרפא את הדרקון מהשחיתות הוא התייחסות ברורה לשיר יום ההולדת הפולני "סטו לאט", שמשמעו מילולית "מאה שנים". במשתה האחרון, אגניישקה טועמת "צוראק", מרק ידוע בפולין משיפון ובשר, המוגש מסורתית בתוך לחם שיפון.
טטיאנה קזנקינה
היא אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות זהב, 2 ממונטריאול 1976 ו-1 ממוסקבה 1980. היא שיאנית עולם בריצות ל-800 מטר (4 שנים), ל-1500 מטר (17 שנים) ול-3000 מטר (9 שנים). הייתה לאישה הראשונה שרצה 1500 מטר מתחת ל-4 דקות. שיאה העולמי בריצת 1500 מטר עדיין מהווה את השיא האירופי בריצה זו.
ביוגרפיה
קזנקינה נולדה בפטרובסק שבמחוז סראטוב. היא בוגרת הפקולטה לכלכלה באוניברסיטת סנקט פטרבורג משנת 1975.
שיאנית עולם
בתחרות שנערכה בפודולסק, שבמחוז מוסקבה ביוני 1976 קבעה קזנקינה בריצת 1500 מטר שיא עולם חדש של 3:56.0 דקות, שיפור ב-5.4 שניות לשיא בן ה-4 שנים של בת ארצה לודמילה ברגינה (4:01.38 דקות) ובכך הייתה לאישה הראשונה שרצה ריצה זו מתחת ל-4 דקות.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה קזנקינה בשתי מדליות זהב, בריצת 800 מטר בשיא עולם חדש של 1:54.94 דקות, לפני ניקולינה שרבה מבולגריה (1:55.42 דקות) ואלפי צין ממזרח גרמניה (1:55.60 דקות), שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ובריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:05.48 דקות, לפני גונהילד הופמייסטר (4:06.02 דקות) ואולריקה ברונס (4:06.09 דקות) שתיהן ממזרח גרמניה.
בתחרות הגביע הביניבשתי של IAAF שנערכה בדיסלדורף, מערב גרמניה בשנת 1977 זכתה קזנקינה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:12.74 דקות.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה קזנקינה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא אולימפי חדש של 3:56.56 דקות, לפני כריסטיאנה ורטנברג ממזרח גרמניה (3:57.71 דקות) ובת ארצה נדז'דה אוליזרנקו (3:59.52 דקות) וכך הגנה על תוארה. בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 3:59.12 דקות.
בתחרות שנערכה בציריך, שווייץ באוגוסט 1980 שיפרה קזנקינה בריצת 1500 מטר את שיאה העולמי והעמידה אותו על 3:52.47 דקות, שיא זה החזיק מעמד 13 שנים ומהווה עד היום שיא אירופה (2012).
בתחרות שנערכה בלנינגרד ב-26 באוגוסט 1984 קבעה קזנקינה בריצת 3000 מטר שיא עולם חדש של 8:22.62 דקות. שיא זה החזיק מעמד 9 שנים.
קזנקינה מתגוררת בסנקט פטרבורג ונשואה לאלכסנדר קובלנקו בעל מדליית ארד אולימפית בקפיצה משולשת מסיאול 1988, בעל שיא אישי של 17.77 מטר (1987).
חשד לשימוש בסמים והשעייתה
לאחר שסירבה לעריכת בדיקת סמים בתום ריצת 1500 מטר (3:58.6 דקות) בתחרות שנערכה בפריז בספטמבר 1984, היא הושעתה ל-18 חודשים ופרשה מספורט תחרותי.
בארץ אהבתי השקד פורח
בארץ אהבתי השקד פורח הוא שיר עברי שכתבה המשוררת לאה גולדברג ושהולחן על ידי המלחין מוני אמריליו.
השיר בוצע לראשונה בשנת 1975 על ידי צוות הווי חטיבת הצנחנים עם הסולנית רוחמה רז, בעיבודו של המלחין וזכה להצלחה גדולה.
הוא אף הגיע באותה השנה למקום השלישי במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל.
עם השנים הפך השיר לנכס צאן ברזל בזמר העברי.
השיר המודפס
זהו השיר השני במחזור השירים "משירי ארץ אהבתי" מאת לאה גולדברג, שלושת שירי המחזור נקראים על פי מילות הפתיחה שלהם: א. מכורה שלי ב. בארץ אהבתי השקד פורח ג. בארץ אהבתי האביונה. מחזור השירים התפרסם לראשונה בשנת 1951 בכתב העת הספרותי "אורלוגין" של אברהם שלונסקי.
השיר המולחן
שני השירים הראשונים של המחזור הולחנו ושניהם זכו להצלחה גדולה.
מרגע שהשיר התפרסם החליט מוני אמריליו לנסות ולהלחין את החלק השני במחזור, אך הדבר לא צלח בידו. רק כשהחל לעבוד עם צוות הווי חטיבת הצנחנים כחצי עשור לאחר מכן, הוא השלים את הלחנת השיר כשהוא נעזר בעצתה של אלברשטיין.
השיר זכה להצלחה גדולה מיד עם צאתו אף הפך לשיר הנושא של התכנית כולה ושל האלבום שיצא לתוכנית בשנת 1975.
פרשנויות
ישנה פרשנות פופולרית שהשיר הראשון במחזור השירים נכתב על מחוז ילדותה של גולדברג, העיר קובנה, שהייתה באותה התקופה בה גולדברג התגוררה בה, הבירה הזמנית של ליטא, ואילו השיר השני בו עוסק הערך נכתב על הארץ אליה עלתה המשוררת, ארץ ישראל. אין, ככל הידוע, סימוכין לפרשנות הזו בכתבי ובדברי גולדברג וייתכן מאוד שאותם הנופים המתוארים הן בשיר "משירי ארץ אהבתי" והן בשיר "בארץ אהבתי השקד פורח" הם כמו ברבים משיריה של המשוררת, רק דימויים המתארים את מצבה האישי ולא מעבר לזה.
מורשת
כארבעה וחצי עשורים לאחר שהוקלט לראשונה, רשומים באקו"ם למעלה משישים ביצועים שונים של השיר.
אוכלים
אוכלים הוא מחזהו האחרון של יעקב שבתאי (1977). המחזה מופיע בקובץ המחזות "כתר בראש ואחרים".
רקע למחזה
המחזה מבוסס על פרשת כרם נבות היזרעאלי המסופרת במלכים א' כ"א (וגם במלכים ב' ט'). אחאב מלך ישראל ביקש מנבות, שיתן לו את כרמו, מכיוון שהוא קרוב לביתו והוא רוצה להפכו לגן ירק ובתמורה יתן לו כסף או כרם טוב ממנו. נבות סירב לתת את נחלת אבותיו למלך. אחאב שב לביתו "סר וזועף" ומספר את המאורע לאשתו איזבל, והיא אומרת לו שהיא תפתור את הבעיה. איזבל מסדרת לאחאב משפט ושמה בו עדי שקר, שטוענים שנבות קילל את אלוהים ואת המלך, נבות מואשם ומוצא להורג בסקילה. אחאב הולך לקחת את הכרם, אולם שם מחכה לו אליהו הנביא, השואל אותו "הרצחת וגם ירשת" ואומר לו: "במקום אשר לקקו הכלבים את דם נבות, ילוקו הכלבים את דמך גם אתה." והוא מנבא אסונות שיבואו על ממלכתו, מה שאכן קרה בימי אחזיה, בנו של אחאב.
העלילה וגישת המחזאי
המחזה של שבתאי נכתב בשנת 1977, מיד לאחר המהפך הפוליטי ששם קץ להגמוניה הפוליטית בת 28 השנה של מפלגת העבודה, ששררה מאז ראשית ימיה של המדינה, והביא לעלייתה של מפלגת הליכוד לשלטון. המחזה הועלה לראשונה כעבור שנתיים על במת תיאטרון החאן.
"אוכלים" עוסק במה שהמספר המקראי אינו מרחיב עליו את הדיבור: כיצד חמס אחאב את כרמו של נבות - מי רקח את המזימה, מדוע היא נעשתה וכיצד היא בוצעה. שבתאי מתמקד בנבות ובצמד יועצי המלך שמכשירים את השרץ בשליטתה המניפולטיבית של איזבל.
עלילת מחזהו של שבתאי מתרחשת אצל שולחן האוכל בארמון המלך. הגיבורים סובאים כיד המלך, פעולה פרוזאית ויומיומית, שנהפכת למרכז, על-מנת להדגיש את מנעמי השלטון והקלות שבה נחתכים לכאן או לכאן ענייני הממלכה החשובים מכל.
תיאטרון החאן (1979)
המחזה הועלה בשנת 1979 בתיאטרון החאן בבימויו של אילן רונן, מנהלו האמנותי של התיאטרון. מעצבת התפאורה והתלבושות הייתה מרים גורצקי, מעצב התאורה היה קן טבצ'ניק. בתפקידים הראשיים כיכבו ששון גבאי כנבות ועליזה רוזן כאיזבל. בהצגה שיחקו גם אהרון אלמוג, אבינועם מור חיים, אבי פניני, שלום קינן, יוסי קינן, אורי אברהמי, סוהיל חדאד, חיים פרמונט, רקדנית בטן: אמירה.
שבתאי נסער מכך כשצפה בהצגה ונוכח לדעת שסצנות שלמות הוסרו ממנה.
תיאטרון גשר (1999)
השחקנים
תיאטרון חאן (2011)
מיכאל גורביץ' נקט במספר שינויים ותוספות שלא היו קיימות במחזה. במחזה לא מופיע מעשה הרצח עצמו ואילו בהצגה גורביץ' הוסיף סצנה בה רואים כיצד אחאב ויועציו הורגים את נבות במו ידיהם. גורביץ' גם הגדיל את תפקידו של המשרת במחזה, שהיה במקור קטן יחסית ולא הוציא מילה מפיו. בהצגה של גורביץ' מצטט המשרת פסוקים מהטקסט המקראי המגוללים את סיפורו של כרם נבות.
השחקנים:
תיאטרון הקומץ בבאר שבע (2022)
הפקה חדשה של המחזה, בבימוי רועי בש שגם משחק את תפקיד אחאב. את המוזיקה כתב אלכסנדר פיש.
השחקנים: איזבל - נטע לי קוזנצוב אחאב - רועי בש אליקים - דני שפירא שמעי - שימי ביטון נבות - אלכסנדר פיש
נסיכות טרנסילבניה (1711–1867)
נסיכות טרנסילבניה, משנת 1765 הנסיכות הגדולה של טרנסילבניה, הייתה חלק מנחלות הכתר ההונגרי ומשנת 1804 נחלת כתר אוסטרית שנשלטה על ידי מלכי הבסבורג והבסבורג-לורן כחלק ממלוכת הבסבורג (לימים האימפריה האוסטרית). במהלך המהפכה ההונגרית של 1848, הכריזה ממשלת הונגריה על איחוד עם טרנסילבניה בחוקי אפריל של 1848 (לאחר אישור הדיאטה של טרנסילבניה ב-30 במאי ואישור המלך ב-10 ביוני כי טרנסילבניה תהפוך לחלק בלתי נפרד מהונגריה). לאחר כישלון המהפכה, חוקת מרץ של אוסטריה קבעה כי נסיכות טרנסילבניה תהיה נחלת כתר נפרדת לחלוטין מהונגריה. בשנת 1867, כתוצאה מהפשרה האוסטרו-הונגרית, התאחדה הנסיכות מחדש עם הונגריה.
היסטוריה
במהלך המלחמה הטורקית הגדולה, כבש הקיסר ההבסבורגי לאופולד הראשון את הנסיכות העות'מאנית הוואסלית של טרנסילבניה ואילץ את הנסיך מיהאי הראשון אפאפי להכיר בו כמלך הונגריה. עם מותו של אפאפי בשנת 1690, הקיסר לאופולד גזר על "דיפלומה ליאופולדינום", אשר חיברה את שטח טרנסילבניה עם המלוכה ההבסבורגית. בשנת 1697 ויתר לבסוף בנו ויורשו של מיהאי, הנסיך מיהאי השני אפאפי על טרנסילבניה לטובת לאופולד; ההעברה לנחלות הבסבורג אושרה על ידי הסכם קרלוביץ מ-1699 בין הליגה הקדושה לאימפריה העות'מאנית.
לאחר שמלחמת העצמאות ראקוצי נכשלה, ושלום שטמר נחתם בשנת 1711: התבססה השליטה ההבסבורגית בטרנסילבניה, ונסיכי טרנסילבניה הוחלפו במושלים הקיסריים ההבסבורגיים. בשנת 1765 הכריזו מריה תרזה ובנה הקיסר יוסף השני על הנסיכות הגדולה של טרנסילבניה, וגיבשו את מעמדה הנפרד המיוחד של טרנסילבניה בתוך המלוכה ההבסבורגית, שכוננה על ידי "הדיפלומה לאופולדינום" בשנת 1691.
משנת 1734 ואילך הפכה דרום טרנסילבניה לאזור ההתיישבות של מגורשי טרנסילבניה דוברי גרמנית, קריפטו-פרוטסטנטים מארצות התורשה ההבסבורגיות באוסטריה העליונה, שטיריה וקרינתיה, שהוגלו למאחז המזרחי ביותר של מלכות הבסבורג. האזור סביב סיביו ("הרמנשטאדט") יושב על ידי הסקסונים הטרנסילבניים מאז ימי הביניים; כאן נאלצו המגורשים להתיישב באזורים שנהרסו במהלך המלחמה הטורקית הגדולה.
רוב האוכלוסייה הטרנסילבנית הייתה רומנית, רבים מהם איכרים שעבדו אצל המגנאטים ההונגרים בתנאים מסוכנים של עבדות. אולם מרד הוראה, קלוקה וקריאן בשנת 1784 וכל דרישות השוויון הפוליטי לא הועילו.
במהלך המהפכות של 1848 קראו המורדים ההונגרים לאיחוד מחדש של טרנסילבניה עם הונגריה, בניגוד למהפכנים הרומנים (ואלכים) בראשות אברם ינקו, אך גם לביטול הצמיתות. חוקי אפריל משנת 1848 הכריזו על איחוד מחדש, אך לאחר שהמרד ההונגרי נמחץ, טרנסילבניה נותרה תחת ממשל צבאי במשך מספר שנים, וחוקת מרץ של אוסטריה הגדירה את נסיכות טרנסילבניה כנחלת כתר נפרדת שאינה תלויה לחלוטין בהונגריה.
בשנת 1853 בוטל הגבול הצבאי הטרנסילבני, שהיה קיים משנת 1762 ושולב שוב בטרנסילבניה.
ב-19 בנובמבר 1865 הצביע הדיאטה של טרנסילבניה בעד השתייכות להונגריה. בעקבות הפשרה האוסטרו-הונגרית שלאחר מכן ("Ausgleich"), המעמד האוטונומי של האצולה ההונגרית, סקלרים והטרנסילבנים הסקסונים, בן מאות שנים, הסתיים, והנסיכות הגדולה של טרנסילבניה שולבה בהונגריה כחלק מהמונרכיה הכפולה, שהוסמכה ב-6 בדצמבר 1868.
גבולות
לפני ביטולה בשנת 1867, גבלה נסיכות טרנסילבניה בממלכת הונגריה ההבסבורגית בצפון מערב ומערב, בבוקובינה ההבסבורגית מצפון מזרח, בגבול הצבאי ההבסבורגי מדרום מערב ובנסיכויות המאוחדות של מולדביה וואלכיה מדרום ומזרח.
אנדראש ליגטי
אנדראש ליגטי (בהונגרית: Ligeti András; 5 באוגוסט 1953 – 19 בספטמבר 2021) היה כנר ומנצח הונגרי.
ביוגרפיה
ליגטי נולד בפץ' שבהונגריה. למד נגינה בכינור וניצוח באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. הוא זכה בפרס ראשון בתחרות לאו ויינר לכנרים ובשנת 1980 בתחרות הכינור בבלומינגטון. בשנת 1979 סיים את לימודיו כמנצח וקיבל את מלגת גאורג שולטי ללימודים אצל אוסטרייכר בווינה ואחר אצל איגור מרקביץ'.
בשנת 1985 היה למנצח חבר בתזמורת הסימפונית של בודפשט, ובשנת 1989 החליף את ג'רג' להל כמנצח ראשי, משרה בה החזיק עד 1993, אז היה למנצח אורח ראשי. הוא יצא עם תזמורת בודפשט לסיורי קונצרטים בבריטניה, יפן וקוריאה, וניצח על התזמורת בביקורה הראשון באוסטרליה ב-1994. בשנת 1997 התמנה למנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית ההונגרית.
ליגטי ניצח על תזמורות חשובות ברחבי העולם, בהן הפילהרמונית של דרזדן, תזמורת רדיו ברלין, תזמורת רשות השידור הבריטית, הפילהרמונית של אוסלו, הפילהרמונית של רשות השידור הבריטית (לרבות סיור בצרפת), התזמורת הפילהרמונית הישראלית, האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא ותזמורת שווייץ המערבית.
אנדראש ליגטי עמד בקשרי ידידות קרובים עם קלאודיו אבאדו, שראשיתם בתקופת עבודתו עם אבאדו ותזמורת הנוער גוסטב מאהלר; בהזמנת אבאדו ניצח על קונצרטים ואופרות ב"וין מודרן" במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20.
ליגטי הקליט תקליטורים רבים, בעיקר של מוזיקה הונגרית, חברות שונות, בהן BMG קוניפר, נאקסוס, הונגרטון ורדיוטון, לצד הקלטות רבות לרדיו ולטלוויזיה ברחבי העולם. הוא ניצח על הסינפונייטה של בודפשט, שנגניה חברים בתזמורת הסימפונית, על רפרטואר נכבד של מוזיקה מן המאה ה-20.
בשנים 1977–1985 עבד ליגטי עם בית האופרה של בודפשט, תחילה ככנר ראשי ואחר כמנצח ראשי, ושם ביצע חלק גדול מן הרפרטואר המרכזי. כמו כן ניצח בזארבריקן. ב-1998 הייתה הופעתו האופראית הראשונה באנגליה, בהפקה חדשה של כרמן לאופרה נורת', בבימוי פילידה לויד. ב-1999 הגיש גם ביצוע מעולה של "קללת פאוסט" של פרנץ ליסט בפסטיבל פרת עם התזמורת הסימפונית של מערב אוסטרליה. ב-2001 התמנה למנצח אורח ראשי של התזמורת האוסטרלית וחזר לבלפסט לקונצרטים עם תזמורת אולסטר. ב-2003 חזר לפילהרמוניה האנגלית הצפונית וניצח שוב בבלפסט. ב-2004 ניצח על הצגות של "טירת כחול הזקן" ו"המנדרין המופלא" של בלה בארטוק בלונדון וחזר לתזמורת של אופרה נורת'.
ב-2005 הוזמן לכהן כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של טייפה.
נפטר ב-19 בספטמבר 2021.
כרמי
{{פירושונים|כרמי הוא שם משפחה ישראלי ויהודי-תימני, ולהבדיל עברות מודרני של (לרוב) משפחת "ויינ-" לנגזרותיה מאוכלוסיית יוצאי אשכנז.
ראו גם
}}
סטניסלב קוביצקי
סטניסלב קוביצקי (בפולנית: Stanisław Kubicki; 7 בנובמבר 1889 – 1942) היה צייר, גרפיקאי, משורר ועיתונאי פולני, מייצג את מגמת האקספרסיוניזם באמנות חזותית ובספרות.
קורות חיים
הוא היה ילדם השישי של המהנדס ויטאליס ושל אשתו הגרמנייה מריה סטארק, צאצאית של האדריכל קוביקי (1758–1833).
בשנת 1908 הוא למד ארכיטקטורה, פילולוגיה, בוטניקה וזואולוגיה באוניברסיטאות בברלין. עם זאת, הוא לא השלים שום תחום.
הוא ניהל קשרים עם המעגלים החברתיים סביב כתבי העת "Die Aktion" ו- "Der Sturm", בהם פרסם את עבודות האמנות הראשונות שלו. בתקופה זו התחתן עם מרגרטה שוסטר. העבודות שלאחר מכן החלו בשנת 1911 באקדמיה של קונסטה שהופרעו על ידי מלחמת העולם הראשונה. הוא שולב בצבא הגרמני ונשלח לפולין.
ריבניק
ריבניק (, נהגה: ) היא עיר עתיקה בשלזיה שבדרום־מערב פולין.
סטניסלב קוביצקי
קורות חיים
בשנת 1918 חזר לברלין, שם הקים את הקבוצה "פרוגרסיב" בשנת 1922 והציג את עבודותיו בדיסלדורף, אמסטרדם, שיקגו ומוסקבה. עד 1933 הוא שיתף פעולה עם המגזין "a-z". באותה תקופה הוא התרחק מאקספרסיוניזם לעבר קוביזם וקונסטרוקטיביזם. באותה שנה הוא הקים את הקבוצה האמנותית האנרכיסטית "Die Kommune". כפי שציינה לידיה גלוצ'ובסקה - חוקרת עבודתו של האמן - עמדותיו הפוליטיות של קוביקי היו רחוקות מהצהרות של המפלגה הקומוניסטית, והיו יותר ניסיון ליישב רעיונות אמנותיים עם האנרכו-סינדיקליזם של הסביבה בה נתקל האמן.
בפוזנן פגש את יז'י הולביץ', שרק ייסד (בשנת 1917) את כתב העת "זדרוי". מעל דפיו פרסם קוביצקי את חיתוכי העץ, שיריו, תרגומי הטקסטים וההצהרות הפוליטיות שלו. יחד עם העורך הראשי של כתב העת ואשתו הוא ייסד את קבוצת האקספרסיוניזם "Bunt". הוא השתתף בכל תערוכות הקבוצה הזו: בברלין (יוני 1918), דיסלדורף, פוזנן, קרקוב ובלבוב (1919–1920).