cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הדר הכרמל
תוכנית הדרגנועים
בדצמבר 2020 פורסם כי קיים תכנון להקמת דרגנוע שיחבר את השכונה לשכונת מרכז הכרמל, דרגנוע נוסף יחבר בין רחוב שבתאי לוי שגם הוא בשכונת הדר הכרמל לשכונת ואדי ניסנאס, דרגנוע אחר יוקם במתחם שוק תלפיות ויחבר את השוק לרחובות החלוץ והרצל ולשכונת ואדי סאליב, עוד דרגנוע צפוי לחבר בין רחוב אל כיאם שממול בניין העירייה ומעלה השחרור וזאת על מנת לחבר את קריית הממשל לאזור העירייה.
אברהם חיים אדאדי
תולדות חייו
נולד בטריפולי שבלוב למשפחת רבנים. אביו היה רבי מסעוד חי אדאדי, סבו היה רבי נתן אדאדי מחבר ספר "מאורות נתן" ואבי סבו היה רבי מסעוד חי רקח מחבר הספר "מעשה רקח".
בהיותו נער צעיר נפטרו הוריו, והוא גדל בבית סבו רבי נתן אדאדי ולמד בישיבתו. תלמיד נוסף שלמד בישיבה היה רבי יהודה לביא (מצאצאי ר' שמעון לביא), שהיה אחד מרבותיו של רבי אברהם.
בעקבות המצב הכלכלי הקשה בארץ נאלץ ר' אברהם לצאת לארצות הגולה על מנת להתרים את הנדיבים למען יושבי הארץ. במסעות נדודיו הגיע לבבל, פרס, דמשק, איטליה וארצות צפון אפריקה.
בשנת תקצ"ז (1837) התחוללה רעידת אדמה בצפת שהחריבה את העיר, באותה העת שהה ר' אברהם בליוורנו שבאיטליה, לאחר מכן שב לטריפולי מכיוון שלא יכול לשוב לעירו צפת שנהרסה.
בטריפולי שימש כרב, כראש ישיבה וכאב בית דין שבין דייניו היו רבי חיים הכהן, רבי פרג'אללה דאבוש, רבי שלום עגיב ורבי יעקב מימון.
בשנת תרכ"ה (1865) חזר רבי אברהם, שוב, לצפת וישב בה עד פטירתו. בשנות ישיבתו בארץ ישראל יצא רבי אברהם כשד"ר בשליחות היישוב בצפת לקהילות יהודיות רבות בעולם ובהן מצרים, עיראק, פרס, מרוקו ותוניסיה.
משפחתו
נישא לשרה. בנם היה רבי שאול אדאדי. בעת שהותו בצפת היה עמו בקשרי מכתבים, העוסקים בדברי תורה שהתחדשו לרבי אברהם בארץ ישראל, ותשובות בהלכה לשאלות ששאל בנו.
ביום י"ט בחשוון תרכ"ט (1869) בנו הצעיר בן 15 נפטר. עליו התאבל רבות וכתב קינה.
פטירתו
בשנת תרל"א שלוש שנים לפני פטירתו כתב ר' אברהם צואה בה הוא מצווה שלא יכנוהו בתוארי כבוד אלא ידברו בשבחה של ארץ ישראל. וכן כתב רבי מרדכי הכהן בספרו הגיד מרדכי: "החכם רבי אברהם אדאדי צווה לפני מותו לבלתי יזכירו אותו בתור דיין, רק החכם הישיש"
ביום שבת בכ"ח בסיוון תרל"ד (1874) נפטר רבי אברהם ונקבר בבית העלמין של צפת ובהלווייתו השתתפו אלפים. וכן הקדיש את ביתו לקהילה, חדר אחד להיות בית הכנסת וחדר נוסף מלא ספרי קודש להיות בית ועד לחכמים ללמוד שם.
הוא נטמן בבית העלמין בצפת בחלקת הרבנים. ארבע שנים אחר כך נפטרה אשתו שרה, ונקברה סמוך לקברו.
ספריו
רבי אברהם כתב מספר ספרים אשר יצאו לאור בליבורנו שבאיטליה. בספריו באה לידי ביטוי גדולתו בתורה, בקיאותו הרבה בכתבי הראשונים והאחרונים, וכן מאמציו לחקור את מנהגי הקהילות בהן פעל. בכתביו יש תיעוד נדיר של מנהגי קהילת טריפולי בלוב, וכן הווי חייהם ומנהגיהם של יהודי צפת לפני ואחרי רעידת האדמה הגדולה בשנת 1837. רבי אברהם חקר גם את מנהגי הקהילות בהן שהה, אף אם לזמן קצר, כפי שכתב בספרו "השומר אמת":"'יודע אני שיש נוסח לליל פסח, עדת קדושים...ובלכתי למתא בבל, מצאתי ביד אחד פרסי, נוסח זה ממש, וכתוב עליו שהוא מתיקון הגאונים, וכתוב שם שמם, אלא דלעת כזאת באורך ימים שכחתי...'."על ספרו "ויקרא אברהם" קיבל רבי אברהם הסכמה מרבי חיים פלאג'י אשר אף הביא את פסקיו בספריו. ספר זה עודנו משמש רבנים שונים, בהם רבי ישועה שמעון חיים עובדיה, הרב כלפון משה הכהן, רבי רחמים חי חויתה הכהן, הרב עובדיה יוסף ועוד.
התזמורת הקאמרית הרצליה
התזמורת הקאמרית הרצליה הייתה תזמורת שנוסדה בשנת 1981 על ידי עיריית הרצליה. האחראי להקמתה הוא המנצח הרווי בורדוביץ, שכיהן גם כמנהלה המוזיקלי. בשנת 2012 נסגרה התזמורת, ובמקומה הוקמה שנה לאחר מכן התזמורת הסימפונית החדשה הרצליה.
היסטוריה
עונת הקונצרטים הראשונה של התזמורת, בשנת 1981 - 1982, נפתחה בשלושה קונצרטים ועם 59 מנויים. בעונה האחרונה הייתה לתזמורת למעלה מ-700 מנויים לשתי סדרות בנות שישה קונצרטים. התזמורת מתרכזת מראשית דרכה בהקניית חינוך מוזיקלי באמצעות קונצרטים מוסברים לבני נוער. משנת 2003 התזמורת הפכה מתזמורת קאמרית לתזמורת סימפונית מלאה; עם זאת השם נשאר אותו שם.
בשנת 2012 נסגרה התזמורת עקב פרישתו של הרווי בורדוביץ מתפקיד המנהל המוזיקלי של התזמורת, וכעבור חודשים אחדים הודיעה העירייה על הקמתה של התזמורת הסימפונית החדשה הרצליה, בניהולו המוזיקלי של המנצח גיל שוחט.
הרכב הנגנים
התזמורת כללה 19 נגני כלי קשת קבועים ונגנים נוספים בכלי נשיפה, הקשה וכדומה צורפו בהתאם לדרישות התוכנית בכל קונצרט בנפרד. התזמורת החלה את דרכה עם נגנים, שהיו סטודנטים באקדמיה למוזיקה בתל אביב. ככל שהתקדמה התזמורת לקראת רמה מקצועית, גדל מספר הנגנים המקצועיים והמנוסים. עם העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 נקלטו בתזמורת נגנים רבים מחבר המדינות. התזמורת המשיכה במדיניות זו עד לסגירתה בשנת 2012.
פעילות
התזמורת ניגנה רפרטואר קלאסי ומודרני, הכולל יצירות ישראליות וביצועי בכורה של יצירות בהזמנת התזמורת. כמו כן הגישה התזמורת הרצאות לפני כל קונצרט.
התזמורת קיימה שתי סדרות למנויים (בהרכב מלא), שהתקיימו בהיכל אמנויות הבמה הרצליה. לקונצרטים אלה הגיע קהל מאזינים מכל אזור השרון, נתניה ואזור עמק חפר. נוסף לכך, הופיעה התזמורת (בהרכב ייצוגי) בקונצרטים מוסברים.
בין המנצחים האורחים מישראל היו אהרון חרל"פ, אי-אן שו, סטנלי ספרבר, זאב דורמן, נילי הרפז, שמעון כהן ולאונטי וולף. נוסף לכך הוזמנו לנצח על התזמורת מנצחים אורחים מארצות שונות.
אולדסמוביל אומגה
"אולדסמוביל אומגה" ייצרה 800,000 יחידות (דור ראשון ודור שני 335,000 יחידות, דור שלישי 465,000 יחידות).
דברים שרואים משם לא רואים מכאן
"דברים שרואים משם לא רואים מכאן" או בהיפוך המשפט: הוא ציטוט מתוך השיר "לקחת את ידי בידך" שכתב הפזמונאי הישראלי יעקב רוטבליט ונטבע בשיח הישראלי כביטוי המציין שינוי באופן השיפוט כלפי עניין מסוים עם שינוי נקודת המבט כלפיו.
בשיח הפוליטי, הביטוי מסביר את הסיבה לשינוי עמדה רעיונית בחלוף הזמן או עם שינוי במעמדו של אדם או בתפקידו, ומהווה סמל לפרגמטיות. השימוש הבולט ביותר בציטוט בשיח הפוליטי מיוחס לראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, בבואו להסביר מדוע הגה את תוכנית ההתנתקות לאחר שתמך במשך שנים ביישוב שטחי יהודה, שומרון וחבל עזה. בשימוש בביטוי זה התכוון שרון לומר כי לא יכול היה להבין את נחיצותו של המהלך בתפקידים השונים שמילא, אלא מנקודת המבט של ראש ממשלה.
בשנת 2016 יצא לאור ספרו של אריה אלדד "דברים שרואים מכאן" הבוחן את השינויים שחלו בתפיסותיהם של ראשי הממשלה ממחנה הימין לאחר עלייתם לשלטון. בהקדמה לספרו כתב אלדד:
סייטן
סֶייטָן (מיפנית: セイタン) הוא מזון העשוי מחלבון הגלוטן המצוי בחיטה. הכנתו נעשית על ידי שטיפת בצק העשוי מקמח חיטה עד להמסת העמילן. הסייטן נפוץ בעיקר כתחליף בשר, בשל דמיונו לבשר בטעם ובמרקם, אולם הוא נפוץ פחות ממאכלי הסויה למיניהם (ובעיקר הטופו).
מקורו של הסייטן הוא בסין, שם הומצא על ידי נזירים בודהיסטים שדתם אוסרת אכילת בשר ונזקקו לתחליף למוצרי הסויה שהיו במחסור. משם התפשטה הכנת הסייטן לשאר מזרח אסיה ובמיוחד ליפן, שם הפך הסייטן לפופולרי יחד עם מוצרים דומים רבים (הידועים בשמם הכללי - פו (Fu)).
השם סייטן (Seitan) הוא חידוש לשוני מהמאה ה-20. ג'ורג' אוסווה, מייסד המקרוביוטיקה, המציא את המילה, שפירושה המילולי "עשוי מחלבון", בשנות ה-60, ובעקבות התפשטות המקרוביוטיקה הפך השם לנפוץ ביותר בעולם המערבי, אף על פי שביפן אינו משמש כמעט כלל.
הסייטן נפוץ כיום בקרב בודהיסטים וכן בקרב צמחונים וטבעונים רבים. בישראל ניתן להשיגו ברוב המרכולים בצורתו המוכנה, והכנתו העצמאית אינה שכיחה בשל הזמן והמאמץ הנדרשים למכינים שאינם מיומנים.
השימוש בסייטן נפוץ בקהילת העבריים מדימונה אשר עלו מארצות הברית (שם היה מוכר הסייטן בקרב טבעונים כבר בשנות ה-60) ושומרים על אורח חיים טבעוני. במפעלם ביישוב אף מיוצר סייטן ומשווק ברחבי הארץ וניתן למצוא אותו במגוון אופנים, מוכן לאכילה.
דבק חם
במכונות הדבקה חמה בתעשיות שונות, נצרך דבק חם בצורת גרגירים, גושים או פתיתים בגדלים שונים, המוזנים למכל התכה במכונה, ומיושמים על המשטחים המיועדים להדבקה באופן אוטומטי, באמצעות מורחת (גלגלת) או מזרק.
אופן השימוש
טוענים את האקדח בגליל דבק, מחברים אותו לחשמל וממתינים 5 עד 10 דקות, ואז הדבק מוכן לשימוש. הדבק מתקשה במהירות ולכן חשוב להדק את החלקים מייד. בסיום העבודה יש לנתק את אקדח הדבק החם מהחשמל ולהשאיר אותו להתקרר לפחות רבע שעה לפני שמאחסנים אותו.
מקורו של הדבק החם
הדבק החם הומצא על ידי ג'ורג שולץ, יליד בוסטון כאשר היה בן 82 בשלהי שנות ה-40 של המאה העשרים. את רעיונו שאב שולץ מעובדי מפעל לייצור נעליים, שעובדיו היו משתמשים בדבק שהורתח בסיר.
קהילת יהודי ז'ורוב
הגרמנים הגיעו לז'ורוב בסוף חודש יוני 1941. כבר למחרת הכיבוש, נגזר על כל יהודי מעל גיל 10 לשאת על זרועו השמאלית סרט לבן שעליו מגן דוד. בחודש אפריל 1942 פקדה המשטרה האוקראינית על היהודים לעזוב את הכפר תוך 24 שעות ואסרה עליהם בתוקף לקחת משא שיעלה על 25 ק"ג לאיש. יהודי ז'ורוב גורשו לעיירה סמוכה בשם בוקצ'ובצ'ה. לאחר פירוק הגטו בבוקצ'ובצ'ה הועברו יהודי ז'ורוב לגטו גדול יותר ברוהאטין.
לפני השואה
קהילת יהודי ז'ורוב בימים שלפני מלחמת העולם הראשונה מנתה כמאה יהודים אשר עסקו בחקלאות, מסחר ומקצועות נוספים כגון חייטים וסנדלרים.
מזיכרונותיו של ישראל שריר, תושב הכפר שניצל בשואה, ניתן לראות כי בין יהודי הכפר לתושביו הגויים שררו יחסי שכנות טובים כפי שכתב בספרו : "הזיכרונות שלי מאותם הימים אינם רבים, אך נעימים. אני משחק עם ילדי השכנים ובתוכם גם ילדים אוקראינים". וכן היהודים העסיקו עובדים אוקראינים ופולנים במשק החקלאי.
יהודי הכפר היו יהודים דתיים. היה בית כנסת, מקווה וחידר לימוד לילדים. בספרו מתאר ישראל את אווירת השבת בכפר: "בולט היה המעבר מחיי העבודה בימי החול, לכניסת השבת. בבית הודלקו הנרות, לבשנו כולנו מלבושים שבתיים.... הלכנו יחדיו לבית הכנסת. לאחר התפילה עם כל בני הקהילה, חזרנו הביתה לסעודת ליל שבת ושרנו זמירות שבת..."
בכפר הייתה חנות מכולת אשר הייתה שייכת לאחד מתושבי הכפר היהודים, יהושע שרייר.
משפחות יהודיות ושמות של ילדים יהודים שהתגוררו בז'ורוב: שמחה, יונה, יודקה, שעייה, ושמות המשפחה כץ, קודלר ושרייר.
בתקופת השואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, וכיבוש פולין המערבית על ידי הגרמנים, כבש הצבא הרוסי את פולין המזרחית ובתוכה גם הכפר ז'ורוב. הרוסים הקומוניסטים, הנהיגו משטר חיים שונה ממשטר החיים שהיה לפני בואם, הם הצרו את צעדיהם של העשירים ובעלי האמצעים ובהוראתם נתלו בבתי הכפר תמונות של סטלין וחל איסור להורידן. בסוף חודש יוני 1941 נכבש הכפר על ידי הגרמנים. למחרת הכיבוש, נגזר על כל יהודי מעל גיל 10 לשאת על זרועו השמאלית סרט לבן שעליו מגן דוד. עם כניסת הגרמנים לכפר השתנה יחס השכנים האוקראינים כלפי התושבים היהודים. יחסי השכנות הטובים נגמרו והתושבים הפכו לאויבים, הם התנכלו ליהודים והציקו להם. בחודש אפריל 1942 פקדה המשטרה האוקראינית על היהודים לעזוב את הכפר תוך 24 שעות ואסרה בתוקף לקחת משא שיעלה על 25 ק"ג לאיש.
יהודי ז'ורוב הועברו לעיירה סמוכה בשם בוקצ'ובצ'ה אשר בה גרו בדרך כלל כ־1300 יהודים שהוו כמעט מחצית מאוכלוסיית העיירה. עם גירושם של יהודי ז'ורוב ויהודי הכפרים בסביבה לעיירה בוקצ'ובצ'ה, גדל מספר היהודים בעיירה לשלשת אלפים. עם בואם של יהודי ז'ורוב למקום נצטוו גברים ונשים מעל גיל 15 לצאת בכל יום לעבודה במשקים של חקלאי הסביבה, מרחק של 5-8 ק"מ מהמקום. כשכר לעבודה זו הקציבו לכל עובד 40 גרם לחם ליום ויהודים רבים גוועו ברעב.
מהעיירה בוקצ'ובצ'ה נשלחו שתי אקציות, האחת מהן למחנה ההשמדה בלזץ ולאחריהן המליציה האוקראינית הודיעה לכל הנותרים כי בתוך שלשה ימים הם מחויבים לעבור לגטו רוהטין. לאחר חיסול גטו רוהטין ב 1943/6/9 חזרו שלושה מבני הכפר אליעזר שריר ובניו ישראל ויצחק לז'ורוב שם הוסתרו אצל הכפרי חסיד אומות העולם מיכאיל בלגאי עד לסופה של המלחמה.
לאחר השואה
בתום השואה התייחסו תושבי הכפר ז'ורוב הגויים אל היהודים שרצו לשוב לכפר בעוינות. במהלך המלחמה הם הרסו את ביתו של יהודי שהיו בעלי חוב כלפיו כדי שלא ישוב לכפר. ליהודים שחזרו לכפר נשקפה סכנת מוות בידי בני הכפר עצמם.
כיום בכפר לא חיים יהודים, אך כעבור שנים כאשר הגיע לכפר אחד מהניצולים היהודים הוא התקבל בצורה יפה ואנשי הכפר סייעו לו למצוא את שם את מיקום ביתו בעבר ואף הזכירו לו שמות של יהודים שגרו בכפר לפני השואה.
חסיד אומות העולם בן הכפר מיכאיל בלגאי ( Belegai Michail ).
יצחק אבן גיאת
תולדות חייו
נולד בשנת 1038 בעיר לוסנה, עיר החכמה והשירה, שרוב תושביה היו יהודים עוד משנים קדמוניות, וכונתה על ידם "פנינת ספרד". עמד בראש ישיבת לוסנה, ונודע בגדולתו בתורה ובחכמתו. היה גם פייטן, בקיא בפילוסופיה ובמדע; והעמיד תלמידים רבים, ביניהם מגדולי המשוררים שבדור שלאחריו. עמד בקשרי ידידות עם רבי שמואל הנגיד, ויש אומרים שהיה תלמידו, ולאחר מכן עם בנו רבי יהוסף. לאחר הרצחו של רבי יהוסף, סייע לאלמנתו ובנה רבי עזריה ולימדו וחינכו כבנו. בשנת 1089 יצא לקורדובה על מנת לקבל טיפול רפואי ושם נפטר, מיטתו הועברה לעירו לוסנה ושם נקבר לצד אבותיו.
דרכו בהלכה
מהרי"ץ גיאת היה פוסק מהדור השני לראשונים. נחשב לאחד מחמשה חכמים בני דורו, כולם נקראים יצחק, שהחזירו לספרד את כח העיון התלמודי. הוא כפף עצמו לגאונים, מחשיב את דבריהם לסמכות מחייבת כמו זו של הגמרא, והקפיד להביא הרבה מדבריהם, בדקדוק רב, תוך הקפדה על שמותיהם. לעומת זאת, בן דורו הרי"ף היה עצמאי יותר בפסיקתו, מתחשב בגאונים אך רק את הגמרא מחשיב כסמכות מחייבת (אולי זו הסיבה למחלוקת שהייתה בין הרי"ץ גיאת ורבי יצחק אלבאליה לבין הרי"ף, ואולי חששו שיתמעט העיון התלמודי מפאת ספר הלכותיו). הרמב"ם בתחילת דרכו הושפע מהספרות ההלכתית של הגאונים, רב נסים גאון ומהרי"ץ גיאת, אך בהמשך התקרב יותר לדרכם של הרי"ף ותלמידו רבי יוסף אבן-מיגאש, אותם החשיב לרבותיו. הרשב"א קרא למהרי"ץ גיאת אחד מאבות עולם.
הלכות הרי"ץ גיאת
הרי"ץ גיאת היה הפוסק הראשון, לאחר תקופת הגאונים, שחיבר ספר הלכות פסוקות הערוך לפי נושאים. בספר מסתמך על הגמרא, התלמוד ירושלמי, והלכות ותשובות הגאונים. הספר גם מעין אנציקלופדיה לתורת הגאונים כפי שקיבלה מרבותיו, מסודר היטב, וכתוב בלשון ברורה. ממנו שאבו, והביאו מדבריו, מגדולי הפוסקים הראשונים: הראב"ד, הרמב"ן, הרשב"א, הרא"ש, הריטב"א, הר"ן, המנהיג, הטור, רבינו ירוחם, הריב"ש, רבינו מנוח, ואורחות חיים. במאות השנים האחרונות הספר לא נשתמר בשלמותו. מאחר שההלכות המוזכרות בשמו, על ידי הראשונים, נוגעות לסדרים מועד, נשים ונזיקין; מניחים שחיבורו הקיף לפחות את כל ההלכות הנוהגות בזמן הזה. משערים שהספר נקרא 'הלכות כלולות'. חלק מן הספר העוסק בהלכות של סדר מועד, יצא לאור בשני חלקים בשם "ספר שערי שמחה" על ידי הרב יצחק דוב במברגר עם הפירוש "יצחק ירנן".
שאר כתביו
כתב חבורים רבים בהלכה ובלשון, ופירושים למקרא, למשנה ולגמרא. פירש ותירגם בערבית יהודית את ספר קהלת, פירוש המצוטט על ידי הרד"ק, אשר עליו כתב הרשב"א שהוא "פירוש נאה בקהלת מראה ענייני החכמה ופיוטים" ונדפס בליידן ה'תרמ"ד (הפירוש תורגם לעברית על ידי הרב יוסף קאפח בספר "חמש מגילות", שם ייחסו לרס"ג). חיבר פירוש למסכתות משנה, שהזכירו הרמב"ם, ולא נשתמר. וחיבר פירוש לתלמוד בשם 'ספר הנר' (ובערבית 'כתאב אל אלסראג'), ממנו נשתמרו שרידים למסכתות פסחים, כתובות, ובבא מציעא. קיימות מקצת מתשובות שחיבר. כתב פירוש למסכת אבות, אשר הרשב"ץ מביא מדבריו וגרסאותיו בספרו מגן אבות.
פיוטיו
רבי יצחק אבן גיאת היה החלוץ והמייסד של הפיוט הדתי הספרדי. מאות מפיוטיו נשתמרו. פיוטיו התקבלו בחיבה יתירה, ונכנסו למחזורים של קהילות ספרד והמזרח, ובמיוחד למחזור טריפולי 'שפתי רננות', כן ישנם פיוטים במנהג אשכנז המזרחי החתומים יצחק, וסביר שהם שלו. תלמידו רבי משה אבן עזרא כתב עליו: "הוא היה מעיין המליצה ומקור הצחות, מושל במכמני הלשון העברית ומולך על הלשון הסורסית. הוא כתב מאמרי מליצה וחיבר שירים בהירים. בחיבה רבה הילל את חכמי זמנו וקונן את מנהיגי בני דורו. יש לו הרבה חיבורים בהלכה ובלשון, ולא שקט עד שבירר וליבן כמעט כל דבר. הוא הרבה לחבר יותר מאלה שקדמוהו דברי מוסר ותפילות, שירי תהילה וקינות; אבל לא כתב הרבה שירים שקולים משום שידיעותיו בחכמת בני ערב היו מעטות. הוא השתמש במילים נעימות שכוונתן פשוטה".
להבדיל מהפייטנים שבאו אחריו, שראו בשירה אמנות עליונה, מטרה בפני עצמה; עבורו השירה הייתה רק אמצעי, דרך להתעלות ולהתפלל, ולא מטרה בפני עצמה. ולעומת ההקפדה האמנותית בפיוטים של משוררי ספרד בדורות הבאים; ברבים מפיוטיו של ריא"ץ גיאת אין משקל. הוא דולה פסוקים מן המקרא, וסביב כל פסוק אורג את הגות רוחו והגיוני לבו; יוצא מן הפסוק וחוזר אל הפסוק, תוך ניגון המאחד את כל שורותיו לרעיון אחד ולתמונה אחידה, להשתפכות נפש של ישראל לא-להיו. להבדיל מהפייטנים הקדמונים שנהגו לדרוש כל פסוק, ריא"ץ גיאת לא הכניס לא מדרשים ולא אגדות לשיריו; אלא המשיך את הפסוק וצירף לתוכו מושגים והכרות ויסודות רוחניים הקרובים ללבם של בני דורו (כגון ספר יצירה, פילוסופיה ואסטרונומיה, ידיעות הטבע, תורת הנפש והרפואה), והכל לבקש רחמים ולספר גדלות א-לוה. פיוטיו מצטיינים בשפה צחה ובנעימות הסגנון וחדורים פשטות תנכי"ת.
חיים עם האדמה (אפקוט)
חיים עם האדמה (באנגלית: Living with the Land) הוא מתקן שעשועים הממוקם בביתן האדמה שבפארק השעשועים אפקוט בדיסניוורלד שבפלורידה. המתקן מורכב מנסיעה בסירה כאשר בחלקו הוא מתקן אפל ובחלקו - סיור בחממות הביתן.
תיאור המתקן
המתקן הוא מתקן נסיעה איטית בסירות. המבקרים נלקחים בסירות דרך חלקו הראשון של המתקן - מתקן מסוג מתקן אפל, המציג סצנות הקשורים ליחסי האדם והטבע בכדור הארץ. המבקרים נלקחים דרך יערות גשם, ערבות ואדמות חקלאיות, סצנות המונפשות על ידי חיות המופעלות על ידי אודיו אנימטרוניקס, כמו כן המתקן מציג למבקרים תנאי מזג אוויר שונים.
חלקו השני של המתקן הוא מסע בחממות הביתן, ומציג בעיקר טכנולוגיות חדשניות בתחום החקלאות. במתקן יש חוות גידול דגים, חממות ניסיוניות ומעבדות, והמתקן מציג טכנולוגיות חדשניות כגון: גידולים הידרופונים, טפטפות, וגידולים משולבים (intercropping).
בחממות נערכים ניסויים עבור נאס"א, בניסיון לבדוק השפעות של העדר כוח משיכה על צמחים, במטרה לפתח צמחים שיוכלו לגדול בתחנות חלל, ובתנאים של העדר כוח משיכה או כוח משיכה נמוך.
תוצרת החממות
חלק מהמזון הגדל בחממות המהוות חלק מהמתקן מוגש במסעדות ביתן האדמה.
ההיסטוריה של המתקן
המתקן הוא הרחבה של מתקן דומה קודם שהיה במקום ונקרא "האזינו לאדמה" (Listen to the Land) שפעל במקום מפתיחת הביתן בשנת 1982 ועד ה-27 בספטמבר 1993.
קיוג'ה
קיוג'ה (באיטלקית: Chioggia; בוונטית: Cióxa; בלטינית: Clodia) היא עיר חוף בנפת ונציה שבמחוז ונטו שבאיטליה.
היסטוריה
קיוג'ה וסוטומרינה לא היו ערים הבולטות בעתיקותן, למרות שהן הוזכרו לראשונה בכתביו של פליניוס הזקן בשם פוסה קלודיה (fossa Clodia). אגדה מקומית מייחסת את השם הזה למייסד קלודיוס (Clodius), אך התיארוך של אגדה זו לא ידוע.
שמה של העיר השתנה לאורך ההיסטוריה: Clodia, Cluza, Clugia, Chiozza ו-Chioggia. המסמכים העתיקים ביותר המזכירים את קיוג'ה בשמה הנוכחי מיוחסים למאה ה-6 לספירה, כאשר היא הייתה חלק מהאימפריה הביזנטית. קיוג'ה הוחרבה על ידי פפין, מלך איטליה (בנו של קרל הגדול) במאה ה-9, אך נבנתה מחדש על בסיס תעשייה חדשה שהייתה מושתתת על בריכות אידוי למלח. בימי הביניים, קיוג'ה רבתי הייתה ידועה כקלוג'ה מאג'ור (Clugia major) ואילו קלוג'ה מינור (Clugia minor) הייתה למעשה שרטון במרחק 600 מחוף הים האדריאטי. כעיר חופשית וכמקום מושבו של בישוף החל מ-1110, מילאה העיר תפקיד חשוב במה שנקרא "מלחמת קיוג'ה שנטשה בין הרפובליקה של ג'נובה לבין הרפובליקה של ונציה ובמהלכה נכבשה העיר על ידי ג'נובה ב-1378 ולבסוף על ידי ונציה ביוני 1380. למרות שהעיר נותרה עצמאית בעיקרה, היא הייתה מכאן והלאה כפופה לוונציה. ב-14 במרץ 1381 כרתה קיוג'ה ברית עם זאדר ועם טרוגיר כנגד ונציה ולבסוף היא נעשה מוגנת יותר על ידי ונציה ב-1412 מאחר שבאותה שנה נעשתה שיבניק למקום מושב רשויות המכס ושל צרכני המלח וקיוג'ה קיבלה את המונופול על סחר המלח בכל רחבי הים האדריאטי.
אתרים חשובים
קיוג'ה היא למעשה העתק מוקטן של ונציה, כשאת העיר חוצות כמה תעלות, שהראשית מבניהן היא תעלת ונה (Canale Vena). הרחובות הצרים המאפיינים אותה ידועים בשם קאלי (calli). בקיוג'ה קיימות כמה כנסיות מימי הביניים, רובן שופצו בתקופת השגשוג של המאות ה-16 וה-17.
כנסיית סנטה מריה הוקמה במאה ה-11 והפכה להיות קתדרלה בשנת 1110 ונבנתה מחדש ב-1623 על ידי האדריכל בלסאדר לונגנה (Baldassarre Longhena).
צנינית ענק
צְנִינִית עֲנָק (שם מדעי: Caranx ignobilis) הוא דג-ים גדול ממשפחת הצניניתיים, והגדול ביותר מהסוג צנינית. תפוצתו משתרעת במים הטרופיים והסובטרופי באוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט. אורכו עשוי להגיע ל-1.7 מטר ולמשקל של 80 ק"ג. צבעו כסוף עם כתמים כהים, אולם זכרים בוגרים עשויים להיות בעלי מופע שחור. אזור מחייתם של הפרטים הצעירים במים רדודים והבוגרים במים עמוקים יותר.
צנינית ענק הוא טורף-על עוצמתי באזורים רבים בתחומי תפוצתו, וידוע כי הוא צד כאינדיבידואל וכלהקה. טרפו מורכב בעיקר מדגים אולם סרטנאים, סילוניות ורכיכות אחרות מהווים תוספת חשובה לתזונתו. לצורך הציד צנינית ענק נוקט באסטרטגיות שונות כגון ניצול נוכחות כלבי ים וכרישים המניסים את טרפו ממחבואם. זמן רביית המין הוא בחודשי השנה החמים יותר. הטלת הביצים מתרחשת במצב מחזורי מסוים של הירח ובהתגודדות להקות רבייה. קצב גדילתו של המין היא מהירה יחסית. הדג בעל חשיבות לענף הדיג המסחרי כמו גם לספורט הדיג.
Lucky Star
Lucky Star (בעברית: כוכב בר-מזל) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך אלבום הבכורה שלה, Madonna. השיר יצא לאור ב-9 בספטמבר 1983, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר וסייר רקורדס, כסינגל הרביעי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מדונה עצמה והופק על ידי רג'י לוקאס, אם כי מדונה לא אהבה את העבודה של רג'י לוקאס והחליטה לקרוא למי שהיה אז בן זוגה ג'ון "ג'ליבין" בניטז לעשות רמיקס לשיר על פי רעיונותיו.
מבחינה מוזיקלית השיר הוא שיר דאנס-פופ אשר משלב ביטים כבדים של תוף עם קולות של גיטרה בסולמות גבוהים. מבחינה לירית בשיר מדונה משווה את הגוף הגברי לכוכב שבשמים.
ביקורות והצלחה
השיר זכה לביקורות חיוביות ממבקרי מוזיקה עכשוויים שכינו אותו "כהקדמה למוזיקת דאנס עליזה".
השיר זכה להצלחה בארצות הברית כאשר הפך שם ללהיט מדונה והגיע למקום ה-4 ולימים היה לשיר השני מתוך רצף של 15 שירים (לא כולל שירים מתוך פסקולים) שמדונה הצליחה להכניס לעשרים העליונים במצעד. בנוסף הוא גם הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס לצד השיר "Holiday".
וידאו קליפ
הקליפ לשר מציג את מדונה רוקדת מאחורי רקע לבן עם הרקדניות שלה. לאחר פרסום הקליפ סגנון הלבוש וההתנהגות של מדונה הפכו למודל לחיקוי בקרב צעירים. חוקרי ציינו כי בקליפ מדונה הציגה את עצמה כדמות נרקיסיסטית ומעורפלת וכינתה את עצמה ככובת מזל בניגוד למשמעות של השיר.
חאפז אבראהים
מוחמד חאפז אבראהים (בערבית: محمد حافظ إبراهيم, תעתיק מדויק: מחמד חאפט' אבראהים; 1871 או 1871 – 1932) היה משורר מצרי בן ראשית המאה ה-20. הוא כונה "משורר הנילוס", ולפעמים "משורר העם", בשל הערצת הציבור. שירתו התייחסה לדאגות המצרים הרגילים, כולל זכויות הנשים, העוני, החינוך, והיא כללה ביקורת על האימפריה הבריטית ועל הכיבוש הזר.
הוא היה אחד ממספר משוררים מצריים שהחיו מחדש את השירה הערבית הקלאסית במחצית השנייה של המאה ה-19. בעודם משתמשים במערכת הערבית הקלאסית של משקל וחריזה, משוררים אלה כתבו כדי לבטא רעיונות ורגשות חדשים שלא מופיעים בכתבי המשוררים הקלאסיים. אבראהים ידוע בכתיבת שירים שעסקו בנושאים פוליטיים וחברתיים.
קריירה
בשנת 1888 למד אבראהים באקדמיה הצבאית וסיים את לימודיו לאחר כשלוש שנים כסגן. אז נשלח לשרת מטעם על ידי משרד הפנים, ובשנת 1896 הוצב בסודאן כחלק מהמלחמה המהדית. שם היו אבראהים וכמה מעמיתיו מעורבים במרד נגד ההתעללות בסודאנים, והוא הועמד למשפט בפני בית דין צבאי ונשלח חזרה למצרים. בשנת 1903 תרגם לערבית את "עלובי החיים" מאת ויקטור הוגו.
בשנת 1911 הוא מונה לראש המדור הספרותי בספרייה הלאומית של מצרים, ושר החינוך העניק לו את התואר "ביי", שהקנה לאבראהים יציבות כלכלית. לאחר מכן החל להקדיש זמן רב יותר לספרות ולשירה. הוא הצטרף לחוגם של אמנים נאו-קלאסיים של שירה ערבית מודרנית, כמו אחמד שאוקי ומחמוד סאמי אל-בארודי, שחיקו את סגנון הכתיבה הערבי הקלאסי של משקל וחריזה.
הנצחה
ישנו פסל של חאפז אבראהים, שפיסל פארוק אבראהים, באי גזירה. על שמו רחוב בירושלים, בשכונת שועפאט.
הסתדרות העובדים הלאומית
הסתדרות העובדים הלאומית (הע"ל) היא התאגדות מקצועית בישראל שהוקמה ב-1934 על ידי התנועה הרוויזיוניסטית. מטרת הארגון היא הגנה על זכויות העובדים החברים בו ודאגה לרווחתם של העובדים על בסיס חמש המ"מים (מזון, מעון, מלבוש, מורה ומרפא) שהגדיר זאב ז'בוטינסקי בתורתו החברתית.
הע"ל היא ארגון העובדים הכללי השני בגודלו בישראל (לאחר הסתדרות העובדים הכללית החדשה, שלה כ-800 אלף חברים), עם כ-100,000 עובדים מיוצגים מתוכם כ-90,000 משלמים דמי חבר ו-10,000 משלמים דמי טיפול.
היסטוריה
ב-8 ביולי 1925 הודיעה קבוצת "העמלנים" להנהגת מפלגת הפועל הצעיר כי הם דורשים לקיים חוג רעיוני בתוך המפלגה. בסוף שנת 1928 התקיימו בחירות לעיריית תל אביב. ראשי מפלגות הפועלים יצאו לראשונה ברשימה מפלגתית, אשר אינה תחת שם המפלגה אלא בשם "הסתדרות העובדים". המעשה יצר סערה בתוך הקבוצות הרעיוניות השונות בהסתדרות. קבוצת העמלנים עמדה בראש המחאה נגד מעשה זה. בפברואר 1928 קיימה הקבוצה כינוס ארצי של פועלים רוויזיוניסטים בנחלת יהודה, שם התגורר אחד ממייסדי קבוצת העמלנים, יוסף לייב ליבין (סבו של הקומיקאי ספי ריבלין). בכינוס הורגשה כמות גדולה של פעילים שקראו לצאת מן ההסתדרות. זאב ז'בוטינסקי קיבל מהם פנייה בנושא, וענה כי אל לה לקבוצה להיחפז בהחלטות וכי הוא מבקש שימתינו עד שובו לארץ ישראל. באותה שנה התארגן הגוף "גוש העבודה הרוויזיוניסטי" בתוך ההסתדרות.
זמן מה לאחר מכן התקיימו בחירות למועצות הפועלים ולאגודות המקצועיות. לאחר שהגיש הגוש הרוויזיוניסטי את רשימות המתמודדים לקראת הוועידה ה-4 של ההסתדרות, הוחלט בוועדת הבחירות של ההסתדרות לפסול את כל רשימות הגוש בארץ ישראל. בכך נשללה למעשה כל אפשרות כי הפועלים הרוויזיוניסטים יוכלו להתקיים כחטיבה רעיונית עצמאית בתוך ההסתדרות.
בסוף מאי 1930 התכנס גוש העובדים הרוויזיוניסטים והחליט לפרוש מן ההסתדרות. ב-10–15 באוגוסט 1930 התכנסה בפראג הוועידה העולמית הרביעית של ברית הצה"ר (ברית הציונים הרוויזיוניסטים) והודיעה כי היא אינה מאשרת את העזיבה, והחליטה לנסות ולהשפיע על הנהגת ההסתדרות לשנות את האופי המפלגתי והמעמדי שלה ולאפשר לקבוצת הפועלים הרוויזיוניסטים להישאר בתוכה. ב-9 בספטמבר 1930 פנה ז'בוטינסקי אל מנהיגי ההסתדרות באיגרת בה נאמר כי ההסתדרות אינה תומכת בהשקפת הפועלים הרוויזיוניסטים, לפיה על ההסתדרות להיות ארגון מקצועי טהור ללא נטייה מפלגתית וללא התייחסות מפלה כלפי פועלים חברי בית"ר. כמו כן אף על פי שאין סיכון בקיומה של יותר מהסתדרות עובדים אחת, הפתרון העדיף הוא כי תתקיים הסתדרות מקצועית אחת של כל הפועלים העבריים. על כן הציע ז'בוטינסקי, כי בין הצדדים יתנהל משא ומתן על הנושאים המדוברים.
בתשובה לאיגרת של ז'בוטינסקי אל הוועד הפועל של ההסתדרות כתב אליהו גולומב הכחשה בדבר האופי המפלגתי של ההסתדרות, ודחייה של ההצעה להיכנס למשא ומתן. בנוסף כתב גולומב כי לפי טבעו מטרתו ותפקידו של הפועל העברי, אין ההסתדרות יכולה להיות מקצועית בלבד. למרות התשובה השלילית ניסה ז'בוטינסקי מספר פעמים למנוע את הפילוג, ורק כשנוכח כי אין סיכוי למאמץ, נתן את הסכמתו לפרישת "ארגון עובדי הצה"ר ובית"ר" מההסתדרות, אשר למעשה בכל מקרה התקיים לאחר הכנס במאי 1930. ב-8–10 במאי 1931 התכנסה בת"א הוועידה הארצית השישית של ברית הצה"ר בארץ ישראל, הוועידה דנה בין היתר בצורך בהקמת הסתדרות לאומית ובחרה מרכז שייצג את שני הזרמים במפלגה בארץ ישראל – המתון והקיצוני. ב-22–23 בינואר 1932 התכנסה המועצה הארצית של עובדי הצה"ר ובית"ר והחליטה כי יש לפתוח במשא ומתן עם גורמים שונים לקראת הקמת הסתדרות לאומית. כמו כן קראה המועצה להקמת קופת חולים עצמאית.
בבית חרושת לביסקוויטים פרומין בירושלים התקבלה לעבודה פועלת המזוהה כפעילת בית"ר. בתגובה השביתה ההסתדרות הכללית את העבודה במפעל פרומין. ב-12 באוקטובר 1932 נחתם הסכם בין בעלי מפעל פרומין לבין ארגון עובדי הצה"ר ובית"ר ובו הוסכם כי 20 מעובדי הצה"ר ובית"ר ישברו שביתה של חברי ההסתדרות הכללית וייכנסו לעבוד במקומם וזאת בתמורה להתחייבות של פרומין להמשיך ולהעסיק לפחות עשרה מהם גם לאחר תום השביתה, שבירת השביתה גרמה לחילופי מהלומות בין נציגי הפועלים השובתים לבין הפועלים הרוויזיוניסטים שהועסקו במקומם. כ-12 איש נפצעו. ב-4 בנובמבר 1932 פרסם ז'בוטינסקי את המאמר 'כן, לשבור!' בעיתון היינט. המאמר מתח ביקורת על הסתדרות העובדים הכללית. ז'בוטינסקי קרא לשבור את המונופול של הסתדרות העובדים הכללית ולהקים הסתדרות עובדים נוספת. ז'בוטינסקי טען במאמרו כי לסולידריות לאומית יש עדיפות על סולידריות מעמדית. לדברי ההיסטוריונית אניטה שפירא, "שביתת פרומין" הסתיימה בכישלון ההסתדרות, משום שזו נאלצה להשלים עם העסקתם של אנשי בית"ר במקום, ומשום שנתברר כי שליטתה של לשכת העבודה שלה התערערה כאשר קראו עליה תיגר.
תומאס פיין (נאס"א)
תומאס אוטן פיין (באנגלית:  Thomas Otten Paine; 9 בנובמבר 1921 - 4 במאי 1992) היה מדען אמריקאי והמנהל השלישי של סוכנות החלל הלאומית לאווירונאוטיקה וחלל של ארצות הברית, מ-21 במרץ 1969 עד 15 בספטמבר 1970. עמית מחקר באוניברסיטת סטנפורד, 1947-1949; מעבדות חברת ג'נרל אלקטריק, 1949-1968; מחקרים מתקדמים בסנטה ברברה, קליפורניה, 1963-1968; סגן נשיא, ייצור כוח מפעיל קבוצתי, 1970-1973; נשיא ודירקטור בתאגיד נורת'רופ, לוס אנג'לס, 1976-1982; יו"ר אגודות תומאס פיין, לוס אנג'לס, משנת 1982; יו"ר הוועדה הארצית לחלל, 1984-1986. סמנכ"ל ומנהל המערכת הלאומית לאווירונאוטיקה וחלל, 1968-1970.
האסטרואיד 5188 Paine שהתגלה על ידי אלינור הלין באוקטובר 1990 נקרא על שמו.
הסתדרות העובדים הלאומית
היסטוריה
ובנוסף לאלו הבטחת זכויות המיעוט במקומות עבודה לקיום בוררות. את ההסכם היו צריכים לאשר שני הגופים. הוא אושר במוסדות ברית הצה"ר והע"ל, אך בהסתדרות הובא למשאל סוער בין החברים בה. בן-גוריון הגן על ההסכם אך הוא לא נתקבל.
ב-29–30 ביולי 1934 התכנסה המועצה הארצית הראשונה של הסתדרות העובדים הלאומית בארץ ישראל בתל אביב. המועצה קבעה את היסודות הארגוניים להסתדרות החדשה. נקבעה זיקה בלעדית בין ההסתדרות הלאומית לבין ברית הצה"ר ובית"ר.
בשנים 1995–2004 כיהן כיו"ר הע"ל אברהם הירשזון. ב-2009 הוא הורשע בגנבת 2.3 מיליון ש"ח מכספי הארגון, ונגזרו עליו 5.5 שנות מאסר בפועל. הנאשמים האחרים פרשה היו: עובדיה כהן, ששימש כיו"ר עמותת נוער יהודי למען ישראל (ניל"י), השייכת להסתדרות העובדים הלאומית, וגזבר הכספים של ההסתדרות בתקופה בה עמד הירשזון בראשה. כהן הורשע על פי הודאתו בגנבת 10 מיליון שקלים מקופת עמותת ניל"י והסתדרות העובדים הלאומית. מתוכם העביר שני מיליון שקלים לאברהם הירשזון, שישה מיליון שקלים לאחיו דוד כהן, שהסתבך בחובות הימורים, ולכיסו לקח סכום הנע בין 328–370 אלף שקלים. יצחק רוסו, מנכ"ל הסתדרות העובדים הלאומית לשעבר, הודה במסגרת הסדר טיעון כי גנב 335 אלף שקל מהארגון וכן סייע לגנבת 565 אלף שקל. אמציה בונר, גזבר וחשב עמותת ניל"י לשעבר, הורש במסגרת הסדר טיעון בגנבה של 3 מיליון שקל מכספי העמותה.
משנת 2007 משמש יואב שמחי כיו"ר הסתדרות העובדים הלאומית, כאשר בחירות שהיו אמורות להתקיים להחלפתו ב-2012 נדחו בשלוש שנים מבלי מבלי שלחברי הארגון נמסר על כך, ויאיר שלם מכהן כמנכ"ל הסתדרות עובדים לאומית משנת 2007. בשנת 2014 התקיימו בחירות ובהן נבחר שמחי לכהונה נוספת כיו"ר ההסתדרות הלאומית.
בשנת 2007 היו כ-17 אלף חברים בעלי זכות הצבעה בארגון. בשנים שלאחר מכן חל גידול משמעותי במספר החברים בהסתדרות הלאומית.
בספטמבר 2014, עברו עובדות הניקיון באוניברסיטת תל אביב מההסתדרות הלאומית לארגון כוח לעובדים, לאחר שגילו שההסתדרות הלאומית השיגה הסכם קיבוצי שדווקא היטיב עם מעסיקיהם.
עקרונות
עם ייסודה, ב-1934 נקבעו העקרונות הבאים כעקרונותיה המרכזיים של הסתדרות לאומית:
מבנה
הגוף הבוחר של הע"ל הוא הוועידה הארצית של הארגון, המתכנסת אחת לחמש שנים (עם אפשרות להארכה לשמונה שנים) ובוחרת את יו"ר הארגון. הוועידה מונה 251 צירים, מתוכם 150 חברי ארגון מן המחוזות השונים ו-101 חברים המורכבים מהועד המנהל היוצא, המועצה הארצית היוצאת, נציגי הנוער העובד הלאומי, ועדי עובדים וגופים נוספים הכפופים להסתדרות הלאומית. ועידה זו מתכנסת אך ורק לצורך הבחירות.
לארגון ישנה מועצה ארצית המורכבת מ-85 חברי ועידה ומתכנסת אחת לחצי שנה. למועצה זו יש סמכות לדון בכל סוגיה הקשורה לארגון ואף לבצע שינויים בחוקתו. המועצה הארצית בוחרת ועד מנהל, המנהל את הארגון בפועל, על פי המלצת היו"ר.
שווה קולקטיב חברתי צרכני
"שווה" היא קבוצת צרכנות של ההסתדרות הלאומית שהושקה במרץ 2013 במטרה ליצור רווחה כלכלית לחברי ההסתדרות הלאומית. קבוצת הצרכנות הוקמה מתוך מטרה להחזיר ערך לחברי ההסתדרות הלאומית. השם שנבחר – "שווה" – מסמל את ערך השוויון, כדאיות כלכלית וגם נוגע במקורות – זאב ז'בוטינסקי היה חותם על מכתביו בתואר – שווה!.
במסגרת החברות במועדון "שווה" יכולים חברי ההסתדרות הלאומית ליהנות ממגוון רחב של הטבות בתחומי הפנאי, נופש, צרכנות ובילוי. תפישת העולם של "שווה" היא שעשרות אלפי החברים בהסתדרות הלאומית מהווים קולקטיב ולפיכך הם כוח קניה עצום, המאפשר להשיג הנחות משמעותיות בבתי עסק רבים ולשפר את איכות החיים. קבוצת הצרכנות "שווה" הוקמה על מנת לנצל כוח חברתי זה.
הילה - הסתדרות ישירה לקידום העובד
"הילה" היא האגודה לקידום מקצועי מייסודה של ההסתדרות הלאומית למען קידומם המקצועי והעצמתם האישית והחברתית של חבריה. מטרתה לאפשר לכל חבר ההסתדרות הלאומית העצמה אישית והעשרה מקצועית, לשם כך הוקמו מנגנונים שיאפשרו לחבריה לרכוש ידע שיסייע העצמה בפן המקצועי, בפן החברתי ובפן האישי:
קרנות פנסיה
בבעלות ההסתדרות הלאומית היו שתי קרנות פנסיה:
קרן פנסיה הע"ל
קרן פנסיה של הסתדרות העובדים הלאומית בע"מ - קרן פנסיה וותיקה שהוקמה על ידי הסתדרות העובדים הלאומית בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20. בשנת 1995, עקב משבר קרנות הפנסיה הגרעוניות ובעקבות המלצותיה של "ועדת פוגל", החליטה ממשלת ישראל על סגירת כל קרנות הפנסיה הוותיקות, כולל קרן הע"ל, למצטרפים חדשים.
בשנת 2008 הולאמה הקרן ועברה לניהול "עמיתים", גוף הניהול של קרנות הפנסיה שבהסדר, לאחרי שהתגלו בה אי סדרים חמורים. בשנת 2010 פסגות בית השקעות זכה במכרז למכירת קרן הפנסיה הע"ל, לאחר שהציע את המחיר הגבוה ביותר במכרז - כ-107 מיליון ש"ח שניזקפו לטובת עמיתי הקרן. באותה עת היו בקרן כ-37 אלף עמיתים שמחציתם פעילים ומפקידים, והיא ניהלה כ-6 מיליארד ש"ח.
מאפייני הארגון
ההסתדרות הלאומית היא ארגון העובדים השני בגודלו בישראל, וחברים בו למעלה מ-70 אלף חברים. בצידה פועלות קרן המלגות המרכזית של מוסדות ה.ע.ל ע"ש יוסף וזהבה ולקר (מלגות לסטודנטים), הילה - הסתדרות ישירה לקידום העובד בע"מ (חל"צ), עמית – קידום העובד מייסודה של ההסתדרות העובדים הלאומית, קופת עלו"ם ליד הסתדרות העובדים הלאומית להלוואות לחברי ההסתדרות. תחת ההסתדרות הלאומית פועלת ועדה לקידום מעמד האישה.
ההסתדרות הלאומית אשר פועלת לקיים את היסודות החברתיים והמקצועיים של אזרחי המדינה (על כל חלקיה ואפיוניה), פועלת בהתמדה סביב מעגלי החיים של האזרח מיום היוולדו ולכל אורך מסלול חייו, על בסיס חמשת העקרונות שהגדיר ז'בוטינסקי והם – מעון, מזון, מרפא, מלבוש ומורה.
ההסתדרות היא הבעלים המלאים של חברת ההחזקות "ה.ע.ל תשורה". החברה מחזיקה בחלק ממניות קרן הפנסיה יובלים וחלק בחברה הציבורית ד"ש איפקס.
כאיגוד מקצועי מציעה ההסתדרות הלאומית הגנה על זכויות עובדים, שכר וזכויות סוציאליות, הגנה מפני פיטורים ואפליה בעבודה, חתימה על הסכמים קיבוציים, וניהול משא ומתן מול מעבידים ארציים. לחברי הארגון מוצע סל שירותים רחב הכולל בין היתר שירותי ייעוץ פנסיה, ביטוח וקרנות השתלמות..
על הארגון נמתחה בעבר ביקורת בנוגע לפעולתו כ"ארגון מטעם המעסיקים" וחתימת הסכמי עבודה ללא מעורבות העובדים תוך הרעת תנאיהם. משרד הכלכלה אף ביטל מספר הסכמים שנחתמו מסיבות אלה. הארגון גם הוכיח עצמו כדואג לתנאי העובדים. ונלחם עבורם גם כאשר המעסיקים מנסים למנוע התאגדות.
בתחילת 2004 חתמו ההסתדרות הכללית והסתדרות העובדים הלאומית בחתימה משותפת על הסכם קיבוצי עם חברות כוח אדם.
היסטוריה של איטליה
ההיסטוריה של איטליה משתרעת מתחילת ההתיישבות האנושית באיטליה דרך תקופת הברונזה, ותקופת הברזל, ועד ימי הביניים והעידן המודרני. מאז תקופת הברונזה התיישבו בחצי האי האיטלקי עמים קדומים כגון פיניקים, יוונים, וקלטים לצד עמים ילידים כמו האטרוסקים והלטינים.
בעת העתיקה, איטליה הייתה מולדתם של הרומאים והמטרופולין של האימפריה הרומית.
איטליה השפיעה רבות על התרבות העולמית, ועל השינויים והתמורות שחלו בה. אף שקשה להגדיר את הזמן המדויק בו היא התחילה השפעה זו. דבר זה בא לידי ביטוי תחילה בתקופת האימפריה הרומית שלה השפעה עולמית רבה בתחומים רבים כגון:, צבא ועוד, ולאחר מכאן צמחו במדינה זו מדענים רבים ובהם גלילאו גליליי, לאונרדו דה וינצ'י, ואישים חשובים רבים כמו מרקו פולו. בנוסף לאיטליה השפעה במלחמות רבות לאורך ההיסטוריה.
איטליה הקדם-רומית
מקור התרבויות העתיקות באיטליה, שמהם התפתח העם האיטלקי, אינו ברור. היוונים החזיקו בדעה כי ערים ועמים נוסדו בעקבות התיישבות שבטים זרים. מיתוסים בדבר גיבורים שהקימו ערים כמו ייסוד רומא בידי רמוס ורומולוס היו נפוצים. גם בימינו יש החושבים, שהציוויליזציה באיטליה היא תוצאה של נדידת עמים ולא התפתחות מקומית. אולם הגישה היותר מקובלת ומחוזקת בעדויות ארכאולוגיות היא שפיזור האוכלוסייה ואופיה החברתי והכלכלי לא השתנו רבות מתקופת הברונזה עד העידן המתועד, כלומר התרבויות העיקריות עליהן אנו יודעים מקורם מקומי.
לפני התפתחות התרבות הרומית וכיבוש איטליה בידי רומא, שכנו באיטליה מספר עמים מקומיים, שזו הייתה ארץ מושבם לפחות מאז עידן הברונזה. במאה התשיעית לפנה"ס, תחילת תקופת הברזל, מתפתחות שלוש תרבויות עיקריות: הוילה-נובית במרכז איטליה (באזורים בהם תתפשט הציוויליזציה האטרוסקית מאוחר יותר), התרבות הלאטית (ממנה תתפתח התרבות הלאטינית) במרכז החוף המערבי, ותרבות קברי הפיר בדרום. התרבות האטרוסקית הייתה המפותחת והדומיננטית בתרבויות אלו, ושלטה בחלקים רבים של איטליה בין השנים 730 - 530 לפנה"ס. התרבות האטרוסקית גם הותירה את רישומה על רומא בצורת מוסד המלוכה השנוא, שעם הסתלקות האטרוסקים מהאזור הופל וכוננה במקומו הרפובליקה הרומית.
האימפריה הרומית
בין המאה הרביעית לפנה"ס למאה השנייה לפנה"ס חצי-האי האיטלקי אוחד תחת שלטון רומאי. קאטו הזקן תיאר את איטליה כחצי האי כולו שמדרום להרי האלפים. על פי קאטו וכמה מחברים רומאים, הרי האלפים היוו את "חומות איטליה". בעקבות מלחמת בעלות הברית, קיבלו תושבי איטליה אזרחות רומית פרט לגאליה קיסאלפינה. היא צורפה לאיטליה על ידי אוקטביוס ותושביה קיבלו אזרחות. ככל שרומא הקימו עוד מחוזות (פרובינקיות) ברחבי אגן הים התיכון, שמרה איטליה על מעמד מיוחד שהפך אותה "לא למחוז, אלא לשליטה של המחוזות".
לאחר הניצחון במלחמות הפוניות נגד העיר היריבה קרתגו, האיים השכנים גם הם באו תחת שלטון רומי עד המאה השלישית לפנה"ס. במאה הראשונה לפנה"ס שלטה למעשה המדינה הרומית באגן הים התיכון אך נקלעה לתהליך ארוך של שקיעת הרפובליקה הרומית בליווי מלחמות אזרחים עזות שבסופו השתנה משטרה למשטר קיסרות. איטליה זכתה בזכות של אוגוסטוס ויורשיו הקיסרים, בבניית נרחבת שכללה בין היתר מבנים ציבוריים ורשת צפופה של דרכים רומאיות. הכלכלה איטלקית פרחה: החקלאות, מלאכת היד והתעשייה חוו צמיחה. היא נהנתה מהשלום הרומאי שבמהלכו הקיסר טראיאנוס הביא את האימפריה הרומית לשטחה המרבי.
במהלך משבר המאה השלישית האימפריה הרומית עמדה על סף התפרקות בלחצים משולבים של פלישות, אנרכיה צבאית, מלחמות אזרחים והיפר-אינפלציה. בשנת 284 לספירה החזיר הקיסר דיוקלטיאנוס את היציבות הפוליטית. הוא ביצע רפורמות יסודיות כדי לשמור על הסדר ולפתור את בעיות האימפריה. כחלק מהרפורמות, סיציליה וסרדיניה צורפו לדיוקסית איטליה (יחד עם קורסיקה ורייטיה). איטליה איבדה את מעמדה הייחודי והפכה לדיוקסיה כשאר הדיוקסיות. רק רומא וסביבתה המשיכו להיות מנוהלות על ידי הסנאט והיו פטורים ממסים. הקיסרות נוהלה כטטררכיה, הסדר שבוטל בימי יורשיו.
בשנת 313 פרסם הקיסר קונסטנטינוס את צו מילאנו שהפך את דת הנצרות האסורה לדת מותרת באימפריה וייסד את הכנסייה הקתולית שמרכזה ברומא. בכך הפכה העיר להיות מרכז הדת הנוצרית שתמשיך להשפיע עליה ולקבע אותה כמרכז עולמי עד העת החדשה. בשנת 391 הפכה הנצרות ל"דת המדינה", הדת הרשמית של הקיסרות הרומית. קונסטנטינוס גם יסד את העיר קונסטנטינופוליס במזרח האימפריה. תושבי קונסטנטינופוליס קיבלו פריווילגיות שמהם נהנו אזרחי העיר רומא בעבר ואף הוקם בה סנאט מקביל לסנאט הרומי.
לאחר שאיטליה הייתה במשך מאות שנים לב האימפריה הרומית, החל מהמאה השלישית הממשל והמרכז התרבותי החלו לנוע מזרחה: תחילה הרחיב הקיסר קרקלה (212) את האזרחות הרומית לכל הגברים החופשיים בתוך גבולות הקיסרות. לאחר מכן, בימי קונסטנטינוס ודיוקלטיאנוס, התושבים הפכו מאזרחים בעלי זכויות לנתינים. נוסף על כך, החלה הנצרות לבסס את עצמה כדת הדומיננטית מימי שלטונו של קונסטנטינוס (306–337), והעלתה את כוחם של המטרופולינים המזרחיים, שהתקבצו מאוחר יותר לפנטארכיה יחד עם בישוף רומא, האפיפיור. אף על פי שלא נוסדה כעיר בירה בשנת 330, קונסטנטינופוליס גדלה בחשיבותה בהדרגה. כתוצאה מכך, חשיבות הפרובינקיות החלה לגדול על חשבון איטליה.
במאה הרביעית לספירה האימפריה פוצלה סופית לחצי מזרחי שבירתו קונסטנטינופוליס ומערבי שבירתו רומא. בפועל, הבירה במערב הייתה במדיולאנום (כיום מילאנו) עוד מימי דיוקלטיאנוס. בשנת 402 הועבר המעון הקיסרי לרוונה ממילאנו, דבר המאשר את שקיעתה של העיר רומא בשלהי העת העתיקה (שנבזזה בשנת 410 לראשונה זה כמעט שמונה מאות שנים). החצי המזרחי, המכונה האימפריה הביזנטית, שרד כאלף שנה, אך החצי המערבי התמוטט תוך כמה עשרות שנים עקב סכסוכים פנימיים ופלישות שבטים גרמאנים.
ימי הביניים
אודואקר הדיח את הקיסר הרומי האחרון רומולוס אוגוסטולוס בשנת 476 ומאז למשך כ-1,300 שנה שלטו זרים באיטליה.
לאחר המאה החמישית, בזמן נדידת העמים הגדולה, חוותה איטליה מספר פלישות מבחוץ אשר חוללו בה הרס גדול. הראשוניים שפלשו אליה היו השבטים הגרמאניים, הברברים.
כבר בשנת 488 נכבשה איטליה בידי שבט האוסטרוגותים הגרמאני, וב־555 בידי האימפריה הביזנטית. ב־568 כבשו הלנגוברדים הגרמאנים את רוב איטליה וב־774 סיפח קארל הגדול את מלכות הלנגוברדים לממלכת הפרנקים. תחת שלטון הפרנקים הוכנס הפיאודליזם לאיטליה והיא נחלקה לדוכסיות מורשתיות.
בשנת 828 פלשו הסרצנים לאיטליה. וכ-230 שנה מאוחר יותר (בשנת 1057) פלשו אליה הנורמנים וכבשו את הדרום ואת סיציליה. בשנת 1176 הביסו ערי לומברדיה את הקיסר פרידריך ברברוסה בקרב לניאנו, ובשנת 1183 הגיעו להסכם שלום הנקרא שלום קונסטאנס ובו הכיר הקיסר בעצמאותן של ערי לומברדיה.
בצפון הצליחו באותה תקופה קיסרי גרמניה להציב רוח של רגיעה באזור. מספר ערים איטלקיות ניצלו את המצב כדי להפוך לעצמאיות. מסוף המאה ה-11 ביקשו סוחרים רבים באיטליה שהתעשרו לצאת משעבוד האדונים הפיאודלים, ובמשך הזמן צלחו לצבור כח פוליטי ומדיני רב במספר ערים. אכן, המאבק והניצול כדי להגיע לעצמאות רבה הגיעו שוב במאה ה-13 עם המאבק שבין האפיפיור לקיסר. ערים אלו ניצלו את המצב והרחיבו את עצמאותן והשתלטו באופן נרחב על כלכלת אירופה. במאה ה-14 נוצרו חיכוכים רבים בין הערים עצמן והאפיפיורות איבדה את מקומה ברומא ועברה לדרום צרפת.
במקביל היה מאבק פנימי בין הגוואלפים לבין הגיבלינים. הגואלפים תמכו באפיפיור והגיבלינים תמכו בקיסרים הגרמניים של האימפריה הרומית הקדושה.
הרנסאנס
במאה ה-14 (יש הטוענים שזו תחילת הרנסאנס) החל בכל אירופה רנסאנס ההומניזם והאמנות. במאות ה-15 וה-16 הפכה איטליה נקודת התרבות באירופה ואירעו בה התפתחויות רבות בעל חשיבות מרובה בתחום הציור והפיסול ובנייה.
תנועת הרנסאנס נתנה את שמה לתקופה היסטורית. הווייתה ורעיונותיה של התנועה חפפו את אירועי השעה של אותה עת - ובמרכזם עמדה תחייתם של טקסטים מהעת הקלאסית (תקופת יוון ורומא העתיקות), עליית הפטרונות מצד האפיפיורות והאצולה, התפתחות טכניקות חדשות באמנות (לדוגמה טכניקת הפרספקטיבה בציור) והתקדמות רבה בתחומי המדע. לזרם הרנסאנס הייתה השפעה רבה כמעט על כל תחומי החיים אך הוא ידוע בעיקר בשל השפעתו המכרעת על עולם האמנות שבאה לידי ביטוי בתרומות של אדריכלים, פסלים, ציירים ואנשי אשכולות שהבולטים ביניהם היו רפאל, לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו, שהיו המקור למונח "איש הרנסאנס". תנועה זאת התפשטה לאזורים רבים באירופה מאיטליה.
רגע של עברית
"רגע של עברית" היא פינה יומית בת כדקה בקול ישראל, העוסקת בלשון העברית ובתיקוני לשון.
היסטוריה של איטליה
הרנסאנס
איטליה הייתה מחולקת לערי מדינה רבות כשבמרכזה מדינת האפיפיור שראשה שב מצרפת. בדרומה שלטו ממלכת נאפולי (איבדה את עצמאותה בשנת 1494) וכתר אראגון.
רגע של עברית
הפינה, אחת מכמה שעסקו בסוגיות הלשון העברית שפעלו ברדיו בארץ, נוסדה בשנת 1971 על ידי יועץ הלשון הראשון של רשות השידור, אבא בֶּנְדָוִיד, שהיה עורכהּ. (קודם לכן, מ-1955 ועד 1970, הוגשה פינה במתכונת דומה על ידי יוסף מנחם מרגלית, בשם "עברית של יום יום").
היסטוריה של איטליה
שלטון זר
במאה ה-16 הובסו ונכבשו מרבית המדינות הקטנות על ידי מעצמות זרות, במיוחד ספרד, שהייתה אז בשיא כוחה. באותה תקופה, נולד סגנון הבארוק. איטליה החלה לחוות ירידה כלכלית וחברתית ככל שהתקדמה המאה. היא סבלה ממעבר נתיבי הסחר מהים התיכון לאוקיינוס האטלנטי. בנוסף הקתוליות שיצאה למאבק ברפורמציה מנעה את התפתחות המדע (ראה גלילאו גליליי) ובכך הביאה לקץ ההובלה התרבותית של איטליה. התוצאה הייתה התדרדרות יציבה במאות הבאות.
רגע של עברית
במחצית השנייה שנות ה-70 הופסק שידורה, אך חודש כעבור זמן קצר בעקבות ביקוש המאזינים. מאז פרישתו של בנדויד בשנת 1982, עורכת וכותבת את הפינה יועצת הלשון של רשות השידור כיום, רות אלמגור-רמון.
היסטוריה של איטליה
איחוד איטליה
בעקבות הרפובליקה האיטלקית שהקים נפוליאון, שהפכה מאוחר יותר לממלכת איטליה, התגברו באיטליה הנטיות הלאומיות. לאחר נפילת נפוליאון חולקה איטליה מחדש בין המעצמות. צפון איטליה הוענק ברובו לאימפריה האוסטרית או לשליטים עצמאיים מבית הבסבורג וממלכת נאפולי חזרה לידי בית בורבון. מרכז איטליה נמסר לאפיפיור. ממלכת סרדיניה-פיימונטה בה שלט בית סבויה שבה וקיבלה את נחלותיה בצפון איטליה ובאי סרדיניה.
הכוחות העיקריים שתמכו באיחוד איטליה היו הקרבונארי, אגודות סודיות של בני המעמד הבינוני והאינטלקטואלים שנמשכו לרעיונות המהפכה הצרפתית, ומאידך מנהיגי ממלכת סרדיניה-פיימונטה, השמרנים יותר. מנגד עמדו האימפריה האוסטרית, שלא הכירה בקיומה של איטליה כישות פוליטית, והאפיפיור, שחשש מפגיעה בכוחו.
הקרבונארי וקבוצות אחרות התקוממו כמה פעמים בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19, אך דוכאו פעם אחר פעם בידי האוסטרים. ב־1848, כחלק מאירועי אביב העמים, היו התקוממויות נוספות באיטליה; קרלו אלברטו, מלך סרדיניה, הכריז מלחמה על האוסטרים, אך הובס בקלות בידי כוחותיו של גנרלפלדמרשל יוזף רדצקי פון רדץ בקרב נובארה.
ב־1852 התמנה לראש ממשלת סרדיניה-פיימונטה קמילו דה קאבור, תומך נלהב באיחוד איטליה. הוא הבין שסרדיניה-פיימונטה לא תצליח להתמודד עם האוסטרים לבדה, ולכן כרת ברית עם נפוליאון השלישי קיסר צרפת. ב־1859 פרצה מלחמה בין הצדדים. בעקבות המלחמה עברה לומברדיה לידי סרדיניה-פיימונטה, אך אזור ונטו נותר בידי האוסטרים. ב־1860 סיפח קאבור את טוסקנה, מודנה ופארמה, שהשתייכו לאפיפיור. ניס וסבויה הועברו לצרפתים תמורת הסכמתם למהלך.
רגע של עברית
בשנים הראשונות העבירו הפינות, רובן פרי עטו של בנדויד, מסר חד וברור – הצגת שיבוש לשוני שכיח, וחלופה תקנית. הפינה זכתה לשבחים ולאהדת הציבור, ולצדם לפולמוס ציבורי ולביקורות של בלשנים ולשונאים, בהם חיים רבין, ראובן סיוון ומשה זינגר, שהתנגדו לנימה הפסקנית של הפינה, מכך שבנדויד פוסק בעניינים שלא הוכרעו על ידי האקדמיה ללשון העברית, ומכך שחלק מההצעות ל"תיקון" אינן סוגיה של תקינות לשונית, אלא עניין של טעם וסגנון אישי. בין מתנגדיו של בנדויד היו שכינו את הפינה "רש"ע" (ראשי התיבות של "רגע של עברית"). חמישה בלשנים, בהם ראובן סיוון, פרסמו בעיתונות קול קורא תחת הכותרת "רגע של עברית – לידי בלשנים", שבו דרשו להעביר את הפינה מידיו של בנדויד לידי ועדת בלשנים ומורים ללשון.
היסטוריה של איטליה
איחוד איטליה
באותה שנה החלה התקוממות נוספת בסיציליה. ג'וזפה גריבלדי הפליג בראש כוח בן אלף מתנדבים לסייע להתקוממות; המורדים הצטרפו לכוח ותוך החודשיים כבשו את כל האי. גריבלדי חצה את מצר מסינה אל היבשת והתקדם צפונה, בתמיכתה של האוכלוסייה המקומית. המורדים נכנסו לנאפולי, אך לא היו יכולים להתמודד מול צבאו הסדיר של מלך נאפולי, פרנצ'סקו השני. לשם כך בא לעזרתו ויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה-פיימונטה. בדרך לנאפולי גבר על צבאו של האפיפיור, שחשש עדיין מאובדן האוטונומיה שלו. למרות התנגדותו העיקשת נאלץ פרנצ'סקו להיכנע לאחר מצור ארוך, אך מאוחר יותר המשיך את מאבקו בלוחמת גרילה. ב־1861 ויטוריו אמנואלה הכריז על עצמו מלך איטליה. ואכן, למעט ונטו ורומא, הייתה כל איטליה תחת שלטונו.
רגע של עברית
ב-1978 קיבלה האקדמיה ללשון העברית את האחריות לתיקונים ולהמלצות המוצגים בפינה. בעריכתה של אלמגור-רמון, התוכנית על פי רוב אינה פוסלת שימוש לשון מסוים, אלא מסבירה את שורשיו ויחד עם זאת מציעה חלופה.
היסטוריה של איטליה
איחוד איטליה
ב־1866 התייצב ויטוריו אמנואלה לצדה של פרוסיה במלחמתה נגד אוסטריה. משפרוסיה ניצחה במלחמה, הוענק לאיטלקים אזור ונטו, למרות כישלונותיהם הצורבים בשדה הקרב. באותה שנה ניסה גריבלדי לעלות על רומא, אך נבלם דווקא בידי ויטוריו אמנואלה, שהיה פרגמטי יותר, והעדיף לא להיכנס לסכסוך עם הצרפתים שהגנו על האפיפיור. ב־1867 ערך גריבלדי ניסיון נוסף, שנבלם בתבוסה לצבא האפיפיור ולצרפתים. רק ב־1870, כשהצרפתים היו עסוקים במלחמת פרוסיה צרפת, נכנסו כוחותיו של ויטוריו אמנואלה לרומא. שנה מאוחר יותר נקבעה כבירת הממלכה האיטלקית החדשה.
מירנדה רייסון
מירנדה רייסון (באנגלית: Miranda Raison; נולדה ב-18 בנובמבר 1977) היא שחקנית ומדבבת אנגלייה.
רגע של עברית
בשנים הראשונות הופיעה הפינה כדיאלוג בין קריין לקריינית – דניאל פאר ועדנה פאר. בין מגישי הפינה במשך השנים: משה חובב, דן כנר, חיותה דביר וליאורה גושן. בשנים האחרונות מגיש אותה מנחם פרי.
מירנדה רייסון
ביוגרפיה
רייסון נולדה בבורנהם ת'ורפ כפר קטן במחוז נורפוק באנגליה. אביה ניק רייסון הוא פסנתרן ג'אז ואמה קריינית חדשות בטלוויזיה. יש לה שני אחים ושתי אחיות: אד, רוזי, סם ומיי. הוריה נפרדו כשהייתה בת ארבע, והיא גדלה בעיקר אצל אמה. רייסון למדה בבתי הספר למשחק Webber Douglas Academy of Dramatic Art.
היסטוריה של איטליה
איטליה עד מלחמות העולם
ממלכת איטליה הייתה מלוכה חוקתית. במדינה החדשה היה למלך רק תפקיד ייצוגי. ב־40 השנים הראשונות לקיומו של תפקיד ראש ממשלת איטליה (1861–1901), הוחלפו כ-37 ראשי ממשלה.
רגע של עברית
בשנת תשל"ד-1974 זכה אבא בנדויד בפרס רשות השידור על הפינה. באותה שנה כונסו המלצותיו ב"מדריך לשון לרדיו ולטלוויזיה" – ספר פנימי של מרכז ההדרכה של רשות השידור, שהיה לתקן בכל מערכות החדשות בארץ.
מירנדה רייסון
ביוגרפיה
תפקידה הידוע ביותר הוא כג'ו פורטמן בסדרת הטלוויזיה "ספוקס" בה השתתפה משנת 2005 ועד 2010.
היסטוריה של איטליה
איטליה עד מלחמות העולם
בין השנים 1889 ל-1912 החלה איטליה להקים מושבות באפריקה כחלק מהקולוניאליזם. למשל, בספטמבר 1911 פתחה איטליה במלחמה האיטלקית-עות'מאנית כנגד האימפריה העות'מאנית לכיבוש "מדינת טריפולי" שלימים הפכה ללוב. איטליה ניצחה במלחמה וכבשה את השטח שהפך לחלק מהאימפריה האיטלקית. ניצחון נוסף הוביל לשליטה איטלקית באיי דודקנס שבאירופה.
רגע של עברית
בשנת תש"ם הופיע בהוצאת המחלקה לחינוך מבוגרים שבמשרד החינוך הספר "רגע של עברית: לקט תיקוני לשון ששודרו בקול ישראל", שכתב שלום קרמר וערך אבא בנדויד.
היסטוריה של איטליה
איטליה עד מלחמות העולם
בשנת 1882 חתמה ממלכת איטליה עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה על הסכם הגנה הדדי שנקרא "הברית המשולשת". עם זאת, ב־1902 חתמה עם צרפת חוזה סודי נפרד, שרוקן את הברית המשולשת מתוכנה. האיטלקים שאפו לשלוט על שטחים כדרום טירול, טרנטינו, טרייסט, דלמטיה, איסטריה וצארה (זאדר). המדינאים הבינו שהסכם עם האוסטרו-הונגרים לא יסייע להם להשיג את הטריטוריות שהיו בשטח אוסטרו-הונגריה. באזורים אלה שכנו דוברי איטלקית והרצון לסיפוחם נבע מרעיון האירדנטה.
מירנדה רייסון
ביוגרפיה
ב-2005 השתתפה ב-" Deep Trouble" סדרה קומית ברדיו 4 של ה-BBC. ב-2007 הופיעה בשני פרקים בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". בפרקים "דאלקים במנהטן" ו"התפתחות הדאלקים" היא גילמה את דמותה של טלולה, רקדנית במועדון ניו-יורקי. בקטע הפתיחה היא רוקדת ושרה על הבמה כאשר אביה ניק רייסון מנגן בתזמורת המלווה אותה. היא שיחקה בתפקיד אורח בסדרת הספין אוף לילדים של "דוקטור הו" "Totally Doctor Who". היא השתתפה גם בשתי תוכניות אודיו שנעשו על פי "דוקטור הו".
רגע של עברית
בשנת 2001 הוציאה רות אלמגור-רמון את הספר "רגע של עברית", ובו אוסף קטעי הפינה ברדיו.