cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דיר אל-בלח
מלחמת העולם הראשונה
העיירה הייתה בסיס היציאה הקדמי של חיל המשלוח המצרי לקרב עזה הראשון והשני ובתקופת ההתארגנות שלאחר קרבות כושלים אלו שכנו בסביבות העיירה מחנות צבא של הכוח הבריטי. לקראת הקרב על באר שבע נערכו באזור פעולות שהיוו חלק מתוכנית ההונאה של הבריטים בפיקוד אדמונד אלנבי; בחוף דיר אל-בלח רוכזו סירות שנועדו לביים התארגנות גדולה של כוח נחיתה. ספינות של הצי המלכותי שטו לאורך החוף, וביימו מדידות של עומק המים. כמו כן, במחנות במרחב רפיח – דיר אל-בלח נמשכה שגרת פעילות מבוימת של מספר קטן של חיילים, תוך הקפדה על תאורת לילה שגרתית מלאה, אבל למעשה התרוקנו מחנות אלה בהדרגה מהדיוויזיות של כוח המחץ.
במלחמת העולם הראשונה הוקמו בעיר שני בתי קברות לחללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה: בבית הקברות הצבאי (DEIR EL BELAH WAR CEMETERY) נקברו 734 חללים, רובם מבריטניה, אך יותר מ-10% מהם ממוצא הודי, ובבית הקברות המצרי (DEIR EL BELAH EGYPTIAN CEMETERY) מספר החללים הוא 285, כולם בריטים. בין הנקברים בבתי קברות אלה ישנם גם חללים יהודים.
לאחר הקמת מדינת ישראל
לאחר מלחמת העצמאות נבנה במקום מחנה פליטים פלסטינים. לאחר כיבוש רצועת עזה במלחמת סיני הקימה ישראל במקום מועצה כפרית. באותו זמן התגוררו בדיר אל-בלח 5,000 תושבים ו-40,000 פליטים.
ליד העיירה הוקם בסוף תקופת המנדט הבריטי, בשנת 1946, היישוב היהודי כפר דרום. הכפר נתפס ונהרס על ידי הצבא המצרי במלחמת העצמאות, יושב מחדש לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1970 ופונה ונהרס שוב, במסגרת תוכנית ההתנתקות, יחד עם יתר ההתנחלויות ברצועת עזה.
ב-13 באפריל 1984 השתלטה סיירת מטכ"ל סמוך לדיר אל-בלח על אוטובוס אגד שנחטף על ידי מחבלים פלסטינים. שניים מהמחבלים שנתפסו חיים הוצאו להורג, מה שהוביל לפרשת קו 300.
ב-1989 הרג שמעון יפרח, מתנחל תושב נוה דקלים, תלמידת תיכון מדיר אל-בלח בעת תקרית של יידוי אבנים. הוא נידון לשנה וחצי מאסר.
פורשה מאקאן
פורשה מאקאן (בגרמנית: Porsche Macan) הוא רכב פנאי ספורטיבי יוקרתי בגודל בינוני, המיוצר על ידי חברת פורשה הגרמנית החל משנת 2014. היא הוצגה בתערוכת הרכב של לוס אנג'לס בשנת 2013, והגיעה לישראל בשנת 2013
בשנת המכירות הראשונה (2014) אזל מלאי מכוניות המאקאן לאחר שכל 50,000 היחידות אשר הוצעו למכירה על ידי פורשה נמכרו.
שם
במקור תכננה חברת פורשה לקרוא לדגם זה בשם קאג'ון, הלחם של המילים 'קאיין' ו'ג'וניור', פירוש: גרסה מוקטנת של דגם הפורשה קאיין. אולם, בפברואר 2012 הודיעה פורשה כי הוחלט על השם הסופי והרשמי לדגם זה של המכונית - מאקאן. פירוש המילה מאקאן הוא טיגריס באינדונזית.
פיתוח
בנובמבר 2010 נודע על הפרויקט כפיתוח עתידי, כאשר במרץ 2011 הודיעה על כך פורשה באופן רשמי. המאקאן הוצגה באופן רשמי ובגרסת הייצור הסופית בסוף שנת 2013 בתערוכות הרכב בלוס אנג'לס ובטוקיו, כאשר מכירות הרכב באירופה החלו באביב 2014.
מכונית המאקאן מיוצרת לצד דגמי הפאנאמרה והקאיין במפעלה החדש והמורחב של פורשה בלייפציג.
המאקאן ממוצבת מתחת לפורשה קאיין, עם זאת נועדה גם להיות ספורטיבית ממנה. דוגמה אחת היא תיבת ה-PDK (בגרמנית: Porsche Doppelkupplung), תיבת 7 הילוכים, כפולת מצמדים ומהירה של פורשה, המגיעה כסטנדרט במאקאן, לעומת תיבת שמונת ההילוכים האוטומטית מסוג טיפטרוניק המוצעת בקאיין.
המכונית חולקת פלטפורמה משותפת עם האאודי Q5. בסיס הגלגלים ותצורת מערכת המתלים מבוססים מהגדרות מכונית האאודי, אך שונים במידה רבה. מנוע המכונית, תיבת ההילוכים הגדרות מערכת המתלים, פנים וחוץ המכונית ייחודים לפורשה מאקאן. נוסף על כך המאקאן ארוכה יותר ב-43 ס"מ, ורחבה יותר ב-36 ס"מ מהאאודי Q5.
נתונים
בתחילה כאשר הושקה, המכונית הייתה זמינה בשלושה דגמים שונים עם מנועים שונים, שלושתם מנועי V6. מאקאן S בעל מנוע 3.0 ליטרים והספק של 300 כ"ס, מאקאן טורבו בעל מנוע 3.6 ליטרים והספק של 400 כ"ס, ומאקאן דיזל S בעל מנוע דיזל בנפח 3.0 ליטרים והספק של 258 כ"ס.
מכונית המאקאן היא המכונית הראשונה של פורשה בעלת מנוע 4 צילינדרים מאז הפסקת ייצורה של הפורשה 968 בשנת 1995.
מאקאן GTS
בשנת 2015 חשפה פורשה בטוקיו את גרסת ה"ביצועים הגבוהים" לגרסת ה-S. היא כוללת מנוע בנזין טווין טורבו V6 צילנדרים בנפח 3.0 ליטרים המספק כ-360 כוחות סוס ב-6,000 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים כפולת מצמד בעלת שבעה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 5.2 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 257 קמ"ש.
מתיחת פנים 2019
בשנת 2019 הציגה פורשה מתיחת פנים, הכוללת עיצוב חדש ומודרני והוספת 20 כוחות סוס למנוע.
מתיחת פנים 2018
בשנת 2018 הציגה פורשה מתיחת פנים למאקאן, הכוללת עיצוב חדש ומודרני ומנוע חדש המנוע הוא מנוע בנזין טווין טורבו V6 צילנדרים בנפח 2.9 ליטרים המספק כ-440 כוחות סוס ב-5,600 סיבובים לדקה.
מתיחת פנים שנת 2021
ביולי 2021 הציגה פורשה מתיחת פנים נוספת למאקאן. היא כוללת עיצוב ספורטיבי יותר ושדרוגים למנועים, והורדת גרסת ה"מאקאן טורבו" בגלל שנתוני המנוע שלה זהים למאקאן GTS. אחת הסיבות לפורשה הציגה מתיחת פנים ולא דור חדש, זה בגלל שהדור הבא שיוצג בשנתיים הקרובות יהיה חשמלי בלבד.
היצע המנועים החדש כולל: למאקאן הבסיסי נוספו 15 כ"ס למנוע, התאוצה אורכת 6.5 שניות והמהירות המרבית עומדת על 235 קמ"ש. למאקאן S הוחלף המנוע למנוע V6 טווין טורבו משופר המספק כ-380 כ"ס, תוספת של 26 כ"ס למנוע, התאוצה אורכת 4.6 שניות ומהירות המרבית עומדת על 259 קמ"ש. למאקאן GTS שיפרה פורשה את המנוע וכעת הוא מספק כ-440 כ"ס. התאוצה אורכת 4.3 שניות והמהירות המרבית עומדת על 272 קמ"ש.
כל הגרסאות עברו כיול חדש למתלים. פורשה החליפה את הכפתוריים הפזיים במשטחי מגע חדשים.
פורשה מאקאן T
פורשה מאקאן T נחשפה ב-17 בפברואר 2022 ומבוססת על דגם הבסיס וכולל את אותו מנוע ואותם ביצועים אך מיועד יותר לנהיגה חדה על הכביש כמו ה-GTS אך במחיר מוזל יותר וללא מנוע הביצועים של ה-GTS. העיצוב החיצוני והפנימי נותר ללא שינוי מדגמי המאקאן הבסיסיים מלבד חישוקים חדשים בקוטר 20 אינץ' לגלגלים.
פסטורליה
פסטורליה או פסטורלה (באנגלית: Pastoral, בלטינית: pastoralis) הוא אורח-חיים של רועים, ובהשאלה סוגה, סגנון או יצירה באמנות או בספרות אשר מתארים אורח-חיים כפרי, בייחוד באופן אידילי, רומנטי ונוסטלגי, המדגיש שלווה, תום וקרבה אל הטבע.
אטימולוגיה ומונחים
המונח פסטורליה מקורו במילה הלטינית לרועה: Pastor. במחקר מודרני, פסטורליזם (אנגלית: Pastoralism) הוא גידול ורעיית בהמות מבויתות, ובהקשר זה משמעות המונח "פסטורלי" הוא "של רועים". אך בשימוש מודרני יומיומי כשם תואר, "פסטורלי" בדרך-כלל משמעותו "שליו", ותכופות מתאר מקומות ונופים ציוריים המרוחקים מן הערים הגדולות.
בלטינית, שירים פסטורלים נקראים אקלוגות (eclogues), על שם קובץ שירה של המשורר הרומי ורגיליוס. פסטורליה נקראת גם ביוונית בוקוליקון (βουκολικόν) ובצורה האנגלית בוקוליק, מונח שנגזר מן המילה היוונית העתיקה לרועה בקר.
התאורטיקן ומבקר הספרות הבריטי טרי גיפורד הציע שלוש דרכים שונות להגדרת פסטורליה ספרותית. ההגדרה הראשונה מנקודת המבט של היסטוריה של הספרות, בה יצירות העוסקות באורח חיים כפרי ובמיוחד של רועים. ההגדרה השנייה מוסיפה תנאי נוסף: הפסטורליה מדגישה, באופן נרמז או מפורש, את הניגוד בין חיי הכפר לחיים העירוניים. בהגדרה השלישית, חיי הכפר מתוארים באופן שלילי.
אסקר אקייב
אסקר אקייביץ' אקייב (בקירגיזית: Аскар Акаевич Акаев; נולד ב-10 בנובמבר 1944) הוא פוליטיקאי קירגיזי, נשיאה הראשון של קירגיזסטן מאז הכריזה מדינה זו על עצמאותה מברית המועצות בשנת 1990 ועד ל-24 במרץ 2005, לאחר שנמלט מן הארץ בעקבות מחאה עממית אשר כונתה "מהפכת הצבעונים". אקייב הוא פיזיקאי ואחרי הדחתו חזר לעבודה מדעית בגלות במוסקבה.
חינוך וקריירה מוקדמת
הצעיר בחמישה ילדים, גדל אקייב בחווה קולקטיבית.
אקייב הוא בוגר מצטיין של מכון לנינגרד למכניקה ואופטיקה בשנת 1967 במגמות מתמטיקה, הנדסה ומדעי המחשב. בשנת 1981 קיבל תואר דוקטור מן המכון להנדסה ופיזיקה במוסקבה, לאחר שכתב את עבודת הדוקטור שלו בנוגע למערכות הולוגרפיות לאחסנת נתונים.
אקייב החל להרצות במכון הפוליטכני בפרונזה (כיום בישקק בירת קירגיזסטן) בשנת 1977. חלק משרי הקבינט בממשלתו העתידית היו תלמידיו וחבריו לצוות ההוראה.
ב-1970 נישא למיירם אקייב, ולזוג ארבעה ילדים.
קריירה פוליטית
בשנת 1990 מונה אקייב לנשיא קירגיזסטן, לאחר שנבחר למשרה זאת על ידי "הסובייט העליון" של מדינה זו. הוא שירת בעבר כחבר בגוף זה. אקייב נבחר לתפקידו בסיבוב שני, לאחר שסיבוב קודם של הצבעה בין שני מועמדים אחרים לא הצליח להביא להכרעה, ושמו של אקייב הועלה על מנת לפתור את המצב שנוצר. הוא נבחר שוב ב-1991, ושוב בשנת 1995 ושנת 2000. בחלק מבחירות אלו הועלו טענות באשר לכשרות ההצבעה.
בתחילה נתפס אקייב כמנהיג ליברלי ודמוקרטי, אשר קידם את ההפרטה של הקרקע ושל משאביה הכלכליים של המדינה, אך החל להפגין נטיות סמכותניות, ונאלץ להתייצב אל מול גל של מחאות הקורא להתפטרותו.
המחאה העממית
במאי של אותה שנה, התעמתה משטרת המהומות הקירגיזית עם מפגינים בבישקק במהלך הפגנות תמיכה בבקנזרוב. המשטרה בכיכר הפרלמנט הכתה בקהל בן 200 מפגינים, וננקטו שיטות אכזריות. בהפגנה זו הועלו דרישות להתפטרותו של אקייב. בנובמבר של אותה שנה נעצרו עשרות אנשים שצעדו אל הבירה במחאה על מדיניות אקייב.
המחלוקת על תוצאות הבחירות
המחאות המשיכו, אם כי בקנה מידה קטן יותר, במשך השנים שלאחר 2002. לאחר הבחירות לפרלמנט הקירגיזי ב 2005 הפכו המחאות שוב לאלימות.
אקייב הבטיח לפרוש מרצונו לאחר תום תקופת כהונתו ב-2005, אך האפשרות של העברת שלטון שושלתית עלתה, כאשר הן בנו איידר אקייב ובתו ברמט אקייבה היו מועמדים בבחירות לפרלמנט הקירגיזי ב-2005. אסקר אקייב קיבל חסינות לכל חייו בהחלטתו של הבית התחתון של הפרלמנט הקירגיזי בשנת 2003.
במרץ 2005 פרצו מהומות באוש ובג'ללבד, ודווח על מותם של עשרה אנשים. הממשלה הצהירה כי היא מוכנה לשאת ולתת עם המפגינים. מנהיגי האופוזיציה הצהירו כי יהיו מוכנים לשאת ולתת רק עם הנשיא.
אקייב סירב להתפטר, אך הצהיר כי לא ישתמש בכוח כנגד המפגינים, אשר לדבריו אורגנו על ידי כוחות זרים על מנת להביא לקריסת המדינה.
ב-23 במרץ 2005 אקייב הכריז על פיטורי שר הפנים, ברדיקין סובנבקוב, והתובע הכללי מיקטיבק אבדילדייב, בשל ביצועיהם הגרועים בטיפול במהומות.
הפיכה
ב-24 במרץ 2005 הסתערו מפגינים על ארמון הנשיאות בעיר בישקק, והשתלטו עליו, לאחר התנגשות עם משטרת המהומות במהלך הפגנות אופוזיציה גדולות בהן הועלו טענות על מרמה בבחירות.
תומכי האופוזיציה השתלטו אף על ערי מפתח בדרום הארץ, ודרשו את התפטרותו המיידית של אקייב, בטענה כי זייף את תוצאות הבחירות.
באותו היום עזב אקייב את הארץ עם משפחתו במסוק, לקזחסטן. הפרלמנט מינה את מנהיג האופוזיציה אישנבאי קאדירבקוב לנשיא המדינה. מקזחסטן הגיע אקייב לרוסיה, ונשיא רוסיה ולדימיר פוטין העניק לו מקלט ברוסיה. ביום 4 באפריל 2005 נפגש אקייב ברוסיה עם מנהיגי הפרלמנט הקירגיזי, ומסר להם את התפטרותו.
קרב נהר היברוס
קרב נהר היברוס נערך בקיץ 217 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית השנייה, בין צי קרתגי לצי רומי בשפך הנהר היברוס (אברו) בהיספניה (ספרד). ההתנגשות הייתה חלק מן המאבק בין הצדדים על השליטה בספרד, שהייתה בסיס הכוח והאספקה של חניבעל הנלחם באיטליה. ניצחון הצי הרומאי בקרב, שהושג בהתקפת פתע, העניק לרומאים את השליטה במימי ספרד וזירז את השתלטותם עליה.
רקע היסטורי
במהלך שנת 218 לפנה"ס, בעוד הרומאים סופגים מפלה אחר מפלה מידי חניבעל בצפון איטליה (טיקינוס, טרביה, טראסימנוס), נחל גנאיוס קורנליוס סקיפיו, מפקד הצבא הרומי בספרד, שרשרת השגים. משימתו הייתה להשתלט על ספרד, בסיס היציאה והכוח של חניבעל, על ידי רכישת נאמנותם לרומא של השבטים האיברים והשמדת צבא עזרובעל. ואומנם, לאחר שנחת עם צבאו בחוף אמפוריאי (אמפוריאס), ניצח את צבא הקרתגים בקרב קיסה, השתלט על ערי החוף שמצפון לנהר היברוס, והצליח להעביר לצדה של רומא רבים משבטי האיברים בלב הארץ, חלקם בכוח ואחרים בבריתות שלום.
בחודשי החורף, כששבתה הלחימה, ערך עזרובעל הכנות לסילוק הפולש. הצי שעמד לרשותו בתחילת המלחמה, ונועד למנוע נחיתה אפשרית של צבא רומי, כלל חמישים קווינקוורמות, שתי קוואדרירמות וחמש טרירמות, אך רק ל-32 קווינקוורמות ול-5 טרירמות היו צוותים מלאים. הוא הגדיל את מספר הקווינקוורמות הכשירות ל-40, ובאביב 217 לפנה"ס יצא מקרתגו החדשה להתקפה משולבת, ימית ויבשתית. הצי, בפיקוד חמילקרת, שט לאורך החוף אל סביבות הנהר היברוס, בעוד הצבא צועד במקביל לו לאורך החוף. סקיפיו, ששהה במחנה החורף שלו בטרקו (טרגונה), תכנן להתייצב אל מול הקרתגים ביבשה ובים כאחד, אך לאחר שקיבל ידיעות על גודלו העצום של צבא עזרובעל שינה את תוכניתו, העלה על שלושים וחמש אוניותיו את טובי הרגלים כדי שישמשו חיילי-צי, ויצא בראש הצי לקרב ים בלבד.
לאחר שני ימי הפלגה הגיעו אוניות הרומאים אל מעגן, המרוחק 10 מילין (כ-15 ק"מ) משפך ההיברוס. סקיפיו שלח לפניו שתי ספינות-סיור מאסיליות לתור אחר הקרתגים, אשר דיווחו לו בשובן כי אוניות האויב עוגנות בשפך הנהר. תוכניתו הייתה להפתיען, קודם שיספיקו להיערך לקרב, ועל כן יצא מיד לים.
מהלך הקרב
פוליביוס מספר, כי כשהתריאו הצופים על התקרבות הצי הרומאי, ערך עזרובעל את צבאו לאורך החוף, ופקד על החותרים, המלחים וחיילי הצי לעלות לאוניות. האות לקרב ניתן על ידו כשהיו ספינות האויב מרחק קצר מאוניותיו. הלחימה נמשכה זמן קצר בלבד. לאחר שאיבדו שתי אוניות על אנשיהן, את משוטי ארבע נוספות וחייליהן, נפלה רוחם של הקרתגים והם נסוגו לעבר החוף כשהרומאים בעקבותיהם. הם העלו את אוניותיהם על החוף, ומילטו את נפשם בחסות חיילי הצבא. הרומאים קשרו חבלים אל ירכתי האוניות הקרתגיות הנטושות ולכדו סך הכול עשרים וחמש מהן. פוליביוס תולה את כישלון הקרתגים בנוכחות צבאם בחוף; לדעתו, היו נלחמים בחירוף נפש אלמלא ניצבו חבריהם בחוף, נכונים להצילם במקרה של תבוסה.
תיאורו של ליוויוס את הקרב מפורט משל פוליביוס, והוא אינו חוסך מילים כדי להדגיש את גורם ההפתעה ואת מהומת הפתאום שקמה במחנה הקרתגים עם קבלת הידיעות על התקרבות הצי הרומאי. "הקריאה אל הנשק הושמעה ביבשה ובמחנה קודם שהגיעה אל הים והאוניות, שכן לא נשמעו משק המשוטים והרעשים האחרים שמקים צי אוניות, וצוקי החוף לא חשפו עדיין את מראהו. לפתע הגיעו בזה אחר זה פרשים שלוחים מאת עזרובעל אל האנשים המשוטטים על החוף או נחים באוהליהם – כי לא ציפו כלל לאויב או לקרב באותו יום – והורו להם לעלות מיד לאוניותיהם ולתפוס את נשקם, כי הצי הרומאי קרוב לנמל... עזרובעל בא מיד (אל החוף) עם כלל הצבא. רעש ומבוכה שררו בכל, החותרים אצו לעלות לאוניות והחיילים דמו לבורחים מן היבשה ולא לאנשים היוצאים לקרב. מיד עם עלותם לאוניות, ניתקו אחדים את חבלי הרתיקה לחוף והחלו מרימים את העוגנים, בעוד אחרים חותכים את חבלי העוגנים כדי למנוע כל עיכוב; החיילים, בהולים ונחפזים, הפריעו לעבודת אנשי הצוות, ואלה בבהילותם הפריעו לחיילים להכין את נשקם. תוך כדי כך התקרבו הרומאים ואף ערכו את אוניותיהם לקרב. התוצאה הייתה שהקרתגים, אשר התבלבלו יותר משום חפזונם שלהם מאשר בגין האויב והלחימה, הפנו את אוניותיהם ונסו לאחר מה שהיה למעשה רק תחילתו של קרב ולא קרב ממש."
ליוויוס מוסיף ומספר, כי בהסתערות הראשונה הצליחו הרומאים ללכוד שתי אוניות קרתגיות ו"להכריע" (על ידי ניגוח?) ארבע אחרות. את שאר האוניות העלו הקרתגים על החוף ונמלטו מהן אל החיילים הערוכים על שפת הים. הרומאים גררו בחבלים את אותן אוניות שחרטומן לא נשבר בחבטה בחוף או לא נתקעו במים הרדודים. 25 מתוך 40 אוניות הקרתגים נפלו לידי הרומאים.
אחרית הקרב
לתוצאת הקרב הייתה השפעה מרחיקת לכת על מצבם של הקרתגים, שכן אובדן השליטה במימי ספרד משמעו היה ניתוק הקשר בין חניבעל שבאיטליה לבין בסיס האספקה והתגבורות שלו בספרד וערעור מעמדה של קרתגו בקרב השבטים האיברים. וכדברי ליוויוס, "לא מעשה זה (לכידת 25 אוניות), כי אם השליטה על כל אותו חוף-ים, שקנוה בקרב קל אחד, הייתה עטרתו של אותו ניצחון."
מאראט איזמאילוב
מאראט ניילביץ' איזמאילוב (ברוסית: Марат Наилевич Измайлов, בטטרית: Марат Наил улы Измайлов; נולד ב-21 בספטמבר 1982 במוסקבה) הוא כדורגלן עבר רוסי טטרי.
קריירה
ביולי 2007, הושאל איזמאילוב לספורטינג ליסבון מפורטוגל לעונה אחת. המשחק הראשון שלו בקבוצה הפורטוגזית היה ב-11 באוגוסט 2007 בסופר קאפ הפורטוגזי, נגד פורטו. המשחק הוכרע בתוצאה 1-0 לזכותה של ספורטינג ליסבון, משער שכבש איזמאילוב בדקה ה-75 של המשחק, בבעיטה חזקה ממרחק רב.
ב-6 באוקטובר 2007, נכנס איזמאילוב כמחליף, כבש שני שערים לקראת סוף המשחק מול ויטוריה דה גימארייש. איזמאילוב חתם על חוזה רשמי בקבוצה הפורטוגזית ששילמה ללוקומוטיב מוסקבה 4 מיליון אירו תמורתו. ב-7 ביוני 2013 חתם בקבוצה הפורטוגזית פורטו, הוא הבקיע את שערו הראשון בקבוצה במשחקו השני מול פאסוס די פריירה אשר הסתיים בניצחון 2-0. ב-31 בינואר 2014 הושאל לגבאלה האזרית. ב-16 ביולי 2014 הושאל לקרסנודאר. ביולי 2016 חתם בקרסנודאר לאחר שנה ללא כדורגל. ב-9 ביוני 2017 חתם באררט מוסקבה, שם סיים את הקריירה שלו כשחקן.
איזמאילוב שיחק בסגל נבחרת רוסיה במונדיאל 2002 ויורו 2004, מאז לא שיחק בנבחרת עד לשנת 2012, אז זומן לסגל נבחרת רוסיה לקראת יורו 2012.
ביל ברייסון
ויליאם מקגווייר "ביל" ברייסון (אנגלית: William McGuire "Bill" Bryson; נולד ב-8 בדצמבר 1951) הוא סופר ועיתונאי אמריקאי, שחי את רוב חייו בבריטניה. מחברם של ספרים רבי-מכר בנושאים מגוונים כמו השפה האנגלית, טיולים, שייקספיר, מדע פופולרי וההיסטוריה של העולם והאנושות. ספריו זכו להצלחה רבה והם מתובלים בהומור ובאנקדוטות.
ביוגרפיה
ברייסון נולד בדה מוין באיווה, בנם של אגנס מרי וביל האב, עיתונאי ספורט. הוא למד באוניברסיטת דרייק (Drake University) באיווה אולם הפסיק את לימודיו בשנת 1972 והחליט לצאת לטיול תרמילאים באירופה. בשנת 1973 הגיע לבריטניה, שם מצא עבודה בבית חולים פסיכיאטרי. הוא פגש שם את אשתו לעתיד, אחות בשם סינתיה. בשנת 1975 חזרו לארצות הברית כדי שברייסון יסיים את לימודיו. בשנת 1977 התיישב הזוג בצפון יורקשייר שבאנגליה, שם פעל ברייסון עד לשנת 1995, שבה עבר לעיר הנובר שבניו המפשייר.
ברייסון אב לארבעה ילדים.
ראסל הורנסבי
ראסל הורנסבי (באנגלית: Russell Hornsby; נולד ב-15 במאי 1974) הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון אמריקאי. מוכר בעיקר מתפקידו כבלש האנק גריפין בסדרת הטלוויזיה "גרים" של רשת NBC.
ראשית חייו
הורנסבי נולד באוקלנד, קליפורניה. הוא למד בתיכון מכללת סנט מרי בברקלי, והיה שם שחקן פוטבול, הוא התחיל בלימודי מוזיקה. אולם התעניין מאוד בתיאטרון ובמשחק והיה מעורב מאוד בהפקות התיאטרון בבית הספר. לאחר שסיים את לימודיו למד תיאטרון באוניברסיטת בוסטון, שם סיים את לימודיו בהצטיינות. לאחר סיום הלימודים, המשיך הורנסבי את לימודיו באקדמיה לדרמה אמריקאית הבריטית בלונדון.
קריירה
לאחר שסיים את לימודיו באוקספורד, עבר הורנסבי לניו יורק ולוהק בתיאטרון למספר תפקידים ראשיים ביניהם ב"אל תיגע בזמיר" (בתפקיד אטיקוס פינץ'), ובמחזה "שש דרגות של הפרדה" (בתפקיד פול).לאחר תקופה קצרה עבר הורנסבי ללוס אנג'לס שם מתגורר עד היום, הורנסבי הופיע בהפקות טלוויזיה שונות, ביניהם "האנטומיה של גריי", "חוק וסדר", " חסרי בושה", וב"אי צדק". הורנסבי הופיע גם במספר סרטים ביניהם "אחרי השקיעה", "שקרן בריבוע" "פגוש את ההורים" ועוד.
בשנת 2009 גילם את לוק בסדרת הדרמה האמריקאית "בטיפול" ברשת HBO, אשר מבוססת על סדרת ישראלית באותו שם מאת חגי לוי.
בין השנים 2011–2017 שיחק תפקיד משנה בסדרה "גרים" בתור האנק גריפין - בלש במשטרת פורטלנד ושותפו של ניק.
הורנסבי זכה בפרס "Drama Desk Award" וכן "פרס אובי" עבור הופעתו בהפקת "Off-Broadway" של Jitney.
בשנת 2022 גילם את מאמן האגרוף דון קינג (אנ') במיני-סדרת הדרמה הביוגרפית "מייק" של רשת הולו; אודות חייו של המתאגרף מייק טייסון.
יקותיאל יהודה טייטלבוים
הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים (מכונה: זלמן לייב, ונודע גם בכינוי: מהרי"י ; נולד בכ"ד בכסלו תשי"ב, 23 בדצמבר 1951) הוא אחד משני אדמו"רי חסידות סאטמר.
בחיי אביו
הרב יקותיאל יהודה הוא בנו השלישי של האדמו"ר הקודם מסאטמר, רבי משה טייטלבוים. נישא לחיה שרה שפיץ, בתו של הרב משה שפיץ אב"ד ביסטריץ. היה מגיד שיעור בישיבת סאטמאר לצעירים ורב בית הכנסת סיגעט והתגורר בבורו פארק.
עד לשנת 1999 נחשב אחיו הבכור, הרב אהרן טייטלבוים, ליורש המיועד של אביו. הרב זלמן לייב מונה לרב קהילת סאטמאר בירושלים. באותה שנה השתנתה חדות הפוליטיקה הפנימית בחסידות, בנסיבות שאינן ברורות כל צרכן. ה"ברך משה" עורר התנגדות מרגע עלייתו לכס האדמו"רות, בשל סגנון הנהגתו הריכוזי והחמור שהזכיר יותר אדמו"רים מזרח-אירופאים רגילים מאשר את דודו ה"ויואל משה", ורדיפתו את גורמי האופוזיציה שהתרכזו סביב הרבנית האלמנה אלטא פייגא טייטלבוים. בנו, שהשליט את מרותו על קריית יואל ורדף את ה"בני יואל", נאמני האלמנה, עורר חשש בקרב קנאים גם בשל נישואיו לבת הרבי מוויז'ניץ, מראשי האגודיסטים. גורם מכריע היה היחלשותו של "הברך משה" בסוף שנות ה-90, שפתחה את הדרך לבנו הבכור למשול בפועל – ועקב כך להיקלע לסכסוך עם הגבאי הראשי משה פרידמן, אחד הכוחות החזקים בחצר.
בשנת 1999 נקרא הרב זלמן לייב במפתיע לשוב לארצות הברית, שם הוכתר כרב בויליאמסבורג. מאוחר יותר, בצוואה שכתב בשנת 2002, ציווה האב למנות את הרב יקותיאל יהודה לאדמו"ר אחריו.
הכתרתו לאדמו"ר
מסוף שנות ה-90 התפלגה למעשה החסידות, בין תומכי הרב אהרן ותומכי הרב יקותיאל יהודה. החסידים התומכים באח הצעיר (המכונים "זַאלי'ס" או "זלונים" בז'רגון הסאטמרי) טוענים כי מעשי האב בחייו וכן צוואתו תומכים בו כיורש. הפלג האחר (המכונים ״אהרונים״) טוען כי האדמו"ר הקודם חלה במחלת אלצהיימר, ולמעשה נשלט על ידי בני ביתו ומשמשיו, ובעיקר הגבאי הראשי משה פרידמן. בנוסף לכך, טוענים ה"אהרונים" כי קיימת צוואה משנת 1996 שבה מינה האב את הבכור ליורש והודיע כי זהו רצונו הסופי.
ה"זאלי'ס" מרוכזים בעיקר בשכונת ויליאמסבורג בברוקלין שבניו-יורק, בעוד שה"אהרונים" יושבים בעיקר בקריית יואל שבמונרו. שני הפלגים מנהלים מאבק ממושך על השליטה בנכסי החסידות.
בשבט תשע"ג, לראשונה מאז מינויו לאדמו"ר, ביקר בארץ ישראל לרגל נישואי נכדתו. במהלך ביקורו נפגש עם רבנים ואדמו"רים, ואף אגודאים, ובהם הרב שמואל אוירבך, הרב חיים קניבסקי והאדמו"ר מגור. בביקור חילק האדמו"ר סכומי כסף ניכרים למוסדות שמתנזרים מתמיכה כספית של מוסדות המדינה, וזאת כחלק ממיזם "שקל הטהור" שמפעילה החסידות בראשותו. הרב טייטלבוים תומך ב"פלג הירושלמי" המתנגד להתייצבות השנתית של חרדים בלשכות הגיוס בישראל, ומעניק להם סיוע כספי ועידוד מוסרי.
בנובמבר 2019 ביקר האדמו"ר בישראל. ונערכו לכבודו מעמד קבלת פנים גדול בירושלים, בבני ברק ובבית שמש שם השתתף בטקס הנחת אבן הפינה לבית מדרש של חסידות סאטמר.
באפריל 2020 דיברו האחים לראשונה בטלפון מזה 20 שנה.
משפחתו
גיסיו הם רבי מאיר, חתנו של יוסף אשכנזי ואב"ד ביסטריץ; רבי אהרן טוביה, חתנו של רבי אליעזר הגר, האדמו"ר מסערט ויז'ניץ; הרב חיים אריה שפיץ, חתנו של הרב חיד"א וייס, ראש ישיבת עץ חיים ווילרייק; והרב שמואל שלמה ר"מ בישיבת סאטמר בקווינס.
מילדיו:
אמפולי (כדורגל)
היסטוריה
המועדון נוסד ב-1 בדצמבר 1920. בשנת 1921 שיחקה הקבוצה לראשונה במסגרת ליגה, ומשחקה הראשון היה מול פיזה. ברוב הזמן שיחקה בסרייה ב' ובסרייה ג'. בעונת 2003/04 עלתה לראשונה לסרייה א', אך בסוף אותה עונה ירדה בחזרה לסרייה ב'. בעונת 2005/06 חזרה לסרייה א', אך ירדה שוב לסרייה ב' בעונת 2007/08. הקבוצה שיחקה בליגה השנייה 6 עונות ברציפות ובסוף עונת 2013/14 העפילה לליגת העל האיטלקית, בה שיחקה ברציפות עד עונת 2016/17 אז חזרה לליגה השנייה.
בעונת 2007/2006, השתתפה בגביע אופ"א, אף על פי שסיימה את העונה הקודמת במקום העשירי, וזאת עקב פרשת הטיית המשחקים. הקבוצה הפסידה בסיבוב הראשון 4-2 בסיכום כולל של שני משחקים לפ.צ ציריך משווייץ והודחה מהמפעל.
בסיום עונת 2020/2021 שבה הקבוצה לסרייה א' לאחר שסיימה במקום הראשון בסרייה ב'. בעונה שלאחר מכן סיימה במקום ה-14 ונשארה בליגה עונה נוספת.
סגל שחקנים
נכון ל-18 בינואר 2023
(בהשאלה מאינטר)
(בהשאלה מלאציו)
(בהשאלה מיובנטוס)
(קפטן)
(בהשאלה מאטאלנטה) (בהשאלה מנאפולי)
דגל גרנזי
דגל גרנזי אומץ בשנת 1985 והוא מורכב מצלב ג'ורג' הקדוש בצבע אדום ובתוכו צלב זהוב. הצלב הזהוב מסמל את הדוכס ויליאם מנורמנדיה, שהשתמש בצלב שכזה בקרב הייסטינגס.
הדגל הקודם של גרנזי היה פשוט צלב ג'ורג' הקדוש. גרנזי הורשתה להשתמש בו כדגל המדינה בשנת 1936.
זרימה שכבתית
זרימה שכבתית (נקראת גם זרימה למינרית) היא תופעה המתרחשת כאשר זורם נע בשכבות מקבילות ללא הפרעה בין השכבות. זרימה שכבתית מאופיינת כמשטר זרימה מסודר בו הגאומטריה בלבד מכתיבה את כיוון הזרימה. במהירויות נמוכות הזורם נע ללא ערבוב בשכבות סמוכות אשר מחליקות אחת ביחס לשניה. לא קיימות מערבולות בשדה הזרימה או זרמים צולבים המאונכים לכיוון הזרימה. בתחום מכניקת הזורמים, זרימה שכבתית מאופיינת בקצב ערבוב נמוך יחסית לזרימה טורבולנטית.
רקע היסטורי
המדען הבריטי אוסבורן ריינולדס (1842-1912) היה לראשון שחקר לעומק, והבחין בצורה כמותית בין זרימה למינרית לזרימה טורבולנטית, בהמשך ביצע ריינולדס אנליזה ממדית שבעקבותיה גילה (1883) גודל חסר מימד שלימים יקרא על שמו, מספר ריינולדס.
מספר ריינולדס
מספר ריינולדס מוגדר כיחס בין כוחות האינרציה לכוחות הצמיגות הפועלים על הזורם ומשמש כפרמטר חשוב אשר בעזרתו נעשית הבחנה בין זרימה למינרית לזרימה טורבולנטית במקרים בהם קיימת מהירות יחסית בין זורם למשטח.
מספר ריינולדס מוגדר כך: עבור גאומטריות שונות ישנו ערך גבול למספר ריינולדס אשר תחתיו הזרימה היא למינרית ומעליו טורבולנטית, ערך גבול זה אינו קבוע ותלוי בפרמטרים שונים כמו חספוס המשטח או הפרעות בשדה הזרימה.
דוגמה : לרוב עבור זרימה בצינור בעל חתך עגול Re>2000 מעיד על זרימה טורבולנטית, למרות זאת בניסוי מבוקר על ידי מאמצים לשמור את הזרימה נטולה מהפרעות ושימוש במשטח חלק מאוד הצליחו לשמור על זרימה למינרית עבור Re=100000
זרימה למינרית וזרימה טורבולנטית - השוואה
זורם הנע בערוץ סגור כדוגמת צינור או בין שני לוחות שטוחים ימצא באחד משני משטרי זרימה כתלות במהירות הזרימה (ובעוד פרמטרים, ראה מספר ריינולדס) : זרימה למינרית או זרימה טורבולנטית. זרימה למינרית מתרחשת במהירויות נמוכות יחסית, כאשר מעלים במידה נדרשת את מהירות הזרימה משטר הזרימה משתנה וזרימה טורבולנטית המאופיינת כזרימה כאוטית, בעלת ערבוב יעיל ואשר נוצרות בה מערבולות מופיעה. בשפה לא מדעית, זרימה למינרית מתוארת כזרימה "חלקה" לעומת זרימה טורבולנטית המתוארת כזרימה "מחוספסת".
ערכים אופייניים עבור מספר ריינולדס למעבר בין זרימה למינרית לטורבולנטית
-בזרימה בין שני לוחות אינסופיים סטטיים (זרימת פואזיל) ערך הגבול האופייני הוא: Re=1400.
-בזרימה בין שני לוחות אינסופיים כאשר אחד מהם נע במהירות קבועה Uo (זרימת קואט) ערך הגבול האופייני הוא: Re=1500
זרימה זוחלת
כאשר Re<<1 מתפתחת זרימה זוחלת או זרימת סטוקס, זהו מקרה קיצוני של זרימה למינרית בו השפעות הצמיגות גדולות משמעותית והכוחות האינרציאליים ניתנים להזנחה, המשוואות המתארות תנועה זו הן משוואות סטוקס. הבנה מעמיקה בנושא זרימה זוחלת חשובה בתחומים רבים, בין היתר: מיקרו-זרימות, זרימות בתחום הביולוגיה, שקיעה של מוצק בנוזל, הפרדת חלקיקים ועוד.
שכבת גבול למינרית
שכבת גבול היא שכבת זורם בסמוך למשטח כלשהו אשר בה השפעות הצמיגות משמעותיות. שכבת הגבול היא נושא חשוב מאוד במכניקת הזורמים אך גם בתחומים כגון מעבר חום או חשמל יש שימוש רב לנושא זה. ידע נרחב בנושא שכבת הגבול קריטי להבנה בנושאים רבים: חישוב והבנת גרר על מטוסים/אוניות/מכוניות, מניעת ניתוקי זרימה, קשיחות מכונות בזרימה ועוד.
דוגמה: נבחן את הזרימה על כנף מטוס. שכבת הגבול היא יריעה דקה של אוויר מעל משטח הכנף. בעקבות צמיגות האוויר, שכבת אוויר זאת נוטה להיצמד לכנף. עם התקדמות הכנף דרך האוויר, שכבת הגבול זורמת בצורה חלקה על משטח הכנף הבנויה בדומה לקו זרם. במקרה זה הזרימה למינרית ושכבת הגבול נקראת שכבת גבול למינרית. בשנת 1904 הציג לודוויג פרנטל את הרעיון של שכבת גבול למינרית הנוצרת על כנף דקה.
ריקוד עם
ריקוד עם הוא ריקוד שמקורו קדום, והוא מבוצע בקבוצות המורכבות מהמוני העם (להבדיל ממחול המבוצע על ידי רקדנים מקצועיים) או בהופעתן של להקות מחול פולקלוריסטי, לרוב מאופיינים אלו בתנועות קצובות פשוטות וקבועות על מנת שיותאמו לכלל המעוניינים לרקוד.
ריקוד עם הוא סוג של ריקוד מסורתי המהווה ביטוי של תרבות עבר או הווה. למרות היותם ריקודים מסורתיים, ריקודים פולחניים או ריקודים שמקורם בפולחן אינם נחשבים לריקודי עם.
לכל עם יש את ריקודי העם שלו. ריקודים אלו מהווים חלק מהדרכים שבהן קהילה חוגגת אירוע מסורתי או תאריך חשוב.
המונח "ריקודי עם" מתייחס לריקודים עממיים, המתקשרים במידה ניכרת למסורת, ובא להבחין בין סוג ריקוד זה לבין הריקודים הסלוניים המודרניים שגם הם במקורם ריקודים עממיים.
המשותף לריקוד העממי
ישנן תכונות המשותפות לרוב ריקודי העם. הצעדים של הריקודים פשוטים ומבוצעים על ידי רקדנים ללא הכשרה מקצועית. רוב הריקודים נלמדים תוך כדי חיקוי, בהעברה מדור לדור.
המוזיקה המלווה ריקודים אלו היא מוזיקה מסורתית העשויה להכיל שירה סיפורית או רק נגינה כלית. הריקודים מבוצעים, בדרך כלל, בתלבושת העממית של המקום, המדגישה את השייכות של הרוקדים לקבוצה.
ריקודים אלו משמשים את המשתתפים בפסטיבלים עממיים, בימי חג מסורתיים ולעיתים באירועים הקשורים לעבודות חקלאיות.
יש המגדירים את ריקודי העם כריקודים שאין להם גוף מנהל או כריקודים שאין להם מוסדות מקצועיים המלמדים אותם.
סוגים של ריקודי עם
קיימים אלפי סוגים של ריקוד עם עם. להלן מספר דוגמאות:
מיצובישי סטריון
מיצובושי סטריון (ביפנית: 三菱・スタリオン, באנגלית: Mitsubishi Starion) היא מכונית ספורט בתצורת הצ'בק קופה, 3 דלתות, מתוצרת ההתאגיד הרב-לאומי מיצובישי מוטורס היפני, אשר יוצרה בין השנים 1982–1989.
דגמי "מיצובישי סטריון" שיוצאו לאוסטרליה
סדרות J: (באנגלית: J codes)
ביטליס (נפה)
נפת ביטליס (טורקית Bitlis ili; כורדית Bedlîs) היא נפה במזרח טורקיה. בירת הנפה בעיר ביטליס והיא נחלקת ל-7 יחידות אדמיניסטרטיביות. שמה של הנפה בא משמו של בדליס, מפקד בצבאו של אלכסנדר מוקדון, אשר בנה מצודה בעיר ביטליס.
אוכלוסייה
אוכלוסיית הנפה מנתה 350,994 תושבים בשנת 2020, רובם כורדים. קבוצות אתניות אחרות הן הטורקים והזאזא. לפני מלחמת העולם הראשונה מנתה האוכלוסייה בנפה 437,500 תושבים, כרבע מהם ארמנים.
היסטוריה
נראה כי האזור היה מיושב כבר בתקופה הנאוליתית, אם כי לא נמצאו ממצאים התומכים בכך בתחומי הנפה עצמה. האזור היה מיושב על ידי שבטי נאירי באלף ה-2 לפנה"ס, ובתקופת אוררטו, במחצית הראשונה של האלף ה-1 לפנה"ס, שכן בלב הממלכה. עם נפילת אוררטו במאה ה-6 לפנה"ס, נכבש האזור על ידי מדי ולאחר מכן נשלט על ידי הפרסים. בשנת 331 לפנה"ס כבש אלכסנדר מוקדון את האזור, ובדליס, מפקד בצבאו, הקים מצודה בעיר ביטליס והעניק לה את שמו. תחת הקיסר טראיאנוס כבשו הרומאים את האזור בשנת 113 לספירה. עם חלוקת האימפריה הרומית נותרה הנפה בשליטת האימפריה הביזנטית עד סוף המאה ה-5, אז נכבשה בידי הסאסאנים. במאה ה-7 לספירה החזיקה האימפריה הביזנטית באזור למשך פרק זמן קצר ושבה לשלוט בו שוב במאה ה-10 לספירה, לאחר שהוחזק על ידי הערבים והסג'ידים מאזרבייג'ן.
בשנת 1182 לספירה הקימו בני שבט רוג'אקי הכורדי את נסיכות בדליס שמרכזה שכן בעיר ביטליס. הנסיכות השתרעה על שטחה של הנפה ובאזור ססון בצפונה של נפת בטמאן שממערב לה. הנסיכות נכבשה על ידי האק קויונלו בין השנים 1467 ו-1495 ועל ידי הספווים מ-1507 עד 1514, אך הצליחה לשמור על מידה מסוימת של עצמאות גם לאחר שנכבשה בידי העות'מאנים בשנת 1514, ועד 1847.
לאחר כיבוש קצר בידי רוסיה במהלך מלחמת העולם הראשונה, חזר האזור לשליטת הטורקים והיה לחלק מהרפובליקה הטורקית.
אלווארו אוברגון
הוא תמך בהחלטתה של סונורה ללכת בעקבות מושל קואווילה ונוסטיאנו קאראנסה כמנהיג מהפכה נגד משטרו הדיקטטורי של ויקטוריאנו ורטה, שהשיב משטר דומה לזה של הרודן פורפיריו דיאס שהודח בשנת 1910 בפרוץ המהפכה המקסיקנית. קרנזה מינה את אוברגון למפקד הכוחות המהפכניים בצפון מערב מקסיקו ובשנת 1915 מינה אותו לשר המלחמה שלו. במהלך המאבק איבד אוברגון את ידו הימנית בקרב נגד "הדיוויזיה הצפונית" בפיקודו של פרנסיסקו "פנצ'ו" וייה. בשנת 1920 פתח אוברגון במרד נגד קאראנסה, בו נרצח קאראנסה. אוברגון זכה בבחירות שלאחר מכן בתמיכה מוחצת.
נשיאותו של אוברגון הייתה הנשיאות היציבה הראשונה מאז שהחלה המהפכה בשנת 1910. הוא פיקח על רפורמה חינוכית מסיבית, רפורמה מתונה בקרקעות וחוקי עבודה בחסות הקונפדרציה האזורית ההולכת ומתעצמת של עובדי מקסיקו. באוגוסט 1923 הוא חתם על אמנת בוקראלי שהבהירה את זכויות ממשלת מקסיקו וארצות הברית. אוברגון תרם לאופי הפדרלי של מקסיקו במהלך תקופת נשיאותו במסגרת הרפורמות. אינטרסים לנפט והביאו את ארצות הברית הכרה דיפלומטית לממשלתו. בשנים 1923–1924, שר האוצר של אוברגון, אדולפו דה לה ורטה, פתח במרד, בין השאר כדי למחות על אמנת בוקראלי; אוברגון חזר לשדה הקרב כדי למחוץ את המרד. בניצחונו הוא נעזר בארצות הברית בנשק.
עוד בתקופת שלטונו של קאראנסה, קידם אוברגון את כתיבתה של חוקה מקסיקנית חדשה שהחליפה את חוקת 1857. החוקה החדשה שנכתבה בידי התנועה החוקתית בשנת 1917 עודנה משמשת בתור חוקת מקסיקו. לאורך תקופת נשיאותו פעל אוברגון לשיפור יחסי ארצות הברית–מקסיקו וקידם רפורמות ליברליות פנימיות שנעשו בידי הרשויות המקומיות ברחבי מקסיקו, בעיקר בדרום המדינה. בשנת 1924 הוחלף בנשיאות בידי פלוטארקו אליאס קאייס, ממשיכו הפוליטי ואביה של המפלגה המוסדית המהפכנית ששלטה במקסיקו עד שנת 2000. אוברגון נבחר לקדנציה נשיאותית שנייה בשנת 1928 אך נרצח בהתנקשות פוליטית במקסיקו סיטי לפני שהושבע לנשיא מחדש.
שנותיו הראשונות וקריירה מוקדמת
אוברגון נולד בסיקוויסיבה, סונורה, בנו של פרנסיסקו אוברגון (אובראיין) וסנוביה סאלידו. פרנסיסקו אוברגון היה פעם בעל אחוזה משמעותית, אך שותפו העסקי תמך בקיסר מקסימיליאן במהלך ההתערבות הצרפתית במקסיקו (1861–1867), ואחוזת המשפחה הוחרמה על ידי הממשלה הליברלית בשנת 1867. פרנסיסקו אוברגון נפטר בשנת 1880, שנת הולדתו של אלווארו אוברגון. הילד גדל בעוני על ידי אמו ואחיותיו הגדולות קנוביה, מריה ורוזה.
בילדותו עבד אוברגון בחווה המשפחתית והתוודע לאנשי המאיו שעבדו שם גם הם. הוא למד בבית ספר שניהל אחיו חוסה בהואטאמבו וקיבל חינוך יסודי. את שנות ההתבגרות שלו עבד במגוון עבודות, לפני שמצא עבודה קבועה בשנת 1898 כמפעיל מחרטה בטחנת הסוכר שבבעלות דודיו האימהיים בנבולטו, סינלואה.
בשנת 1903 הוא התחתן עם רפוג'יו אוראה ובשנת 1904 הוא עזב את טחנת הסוכר כדי למכור נעליים מדלת לדלת, ואז להפוך לחקלאי דיירים. ב-1906 הוא היה מסוגל לקנות חווה קטנה משלו, בה גידל חומוס. השנה שלאחר מכן הייתה טרגית עבור אוברגון כשאשתו ושניים מילדיו מתו, והותירה אותו אלמן עם שני ילדים קטנים, שגדלו מעתה על ידי שלוש אחיותיו הגדולות. בשנת 1909 המציא אברגון קציר חומוס ובמהרה הקים חברה לייצור קצירנים אלה, עם קו הרכבה מודרני. שיווק בהצלחה את הקצירנים האלה לחקלאי חומוס ברחבי עמק המאיו.
המאבק במשטר ורטה
מכיוון שקאראנסה היה חסר אמון בפנצ'ו וייה, הוא רצה שאוברגון יציב את כוחותיו בין מקסיקו סיטי לוייה, כך שזה האחרון לא יהיה הראשון להגיע אל הבירה. בסוף יולי 1914, הצבא של אוברגון נפרס מחוץ למקסיקו סיטי, וייה וכוחותיו היו משותקים בצפון ליד טוראון, ואוברגון לא היה בטוח בכוונותיו של קאראנסה ברגע שבו וייה יובס. לכן, בין 14 באוגוסט לאמצע ספטמבר 1914, אוברגון ערך סדרה של פגישות עם וייה לניהול משא ומתן על הסדר בין המחנה החוקתי לבין מחנה "הדיוויזיה הצפונית". משא ומתן זה אפשר לאוברגון להגיע להסדר עם וייה, יריבו הפוטנציאלי, ללא שפיכות דמים. שני הגנרלים הגיעו להסכם טנטטיבי; שניהם דחקו בקאראנסה לקבל על עצמו את תואר הנשיא הזמני כדי לסיים את המצב החוקי המעורער בו לא הייתה לו סמכות סדירה. הסכם זה כלל גם קביעות שנועדו למנוע משני המפקדים הצבאיים ומקאראנסה להתקוטט אחד בשני על מעמדותיהם. וייה ואוברגון הסכימו גם לאמץ צעדים לחלוקה מחדש של קרקעות. קאראנסה לא קיבל תנאים אלה שנקבעו מאחורי גבו וקרא לכינוס ב-1 באוקטובר 1914.
פעילותו במלחמת האזרחים
ב-1914 תפס קאראנסה את השלטון, ובמהלך 1915 התפתח מאבק בינו לבין בני בריתו לשעבר פנצ'ו וייה ואמיליאנו ספאטה, מנהיג תנועת ה'ספאטיסטים' בדרום מקסיקו אשר הובילה את המאבק של עובדי האדמות המורעבים נגד האליטה הכלכלית והשלטונית ועבור חלוקת קרקעות ונחלות בצורה פרטית בין אזרחים. כאשר וייה החל להראות את חוסר שביעות רצונו מקאראנסה, אוברגון הזכיר לו שהוא חתם על תוכנית גוואדלופה. אולם ב-16 בספטמבר 1914, אוברגון היה בטוח למדי שקאראנסה ווייה עומדים להישאר בעלי ברית במשך זמן רב, והוא ביקר במחנה של וייה פעם נוספת. כשהגיע לשם, וייה האשים אותו שהוא בוגד והורה להעביר אותו אל מול כיתת יורים. אוברגון, באירוע שנודע בו בעצבים מברזל, הגן על עצמו בכך שקבע כי מותו רק יעזור לקאראנסה, ובמקביל היו גם גנרלים שפעלו תחת וייה שהתנגדו גם להוצאתו להורג. על כן הורשה אוברגון לשוב לדרכו. וייה ניסה מספר פעמים נוספות להתנקש בחייו של אוברגון וזאת ללא הצלחה, ניסיונות אלו הובילו לקרע בין השניים, שעד לפני כן נראו כבעלי אידיאלים מתאימים יותר מאשר אוברגון וקאראנסה. אוברגון סייע לקאראנסה במהלך המאבק החדש עם וייה וספאטה, ובמהלך קרב סלאיה, באפריל אותה שנה, איבד את זרועו הימנית. ב-1915 מינה קאראנסה את אוברגון לשר המלחמה. אוברגון הוביל למודרניזציה של הכוחות המזוינים והפך אותם לכוח לחימה מקצועי. הוא הקים בית ספר להכשרת קצינים, בית ספר לרפואה צבאית וכן מחלקת תעופה שכללה בית ספר להכשרת טייסים. אוברגון גם העמיד את בתי חרושת לייצור התחמושת תחת שליטה צבאית. הצבא החוקתי המיומן החדש קיבל תמיכה צבאית מארצות הברית שהעבירה ארטילריה למאבקו נגד וייה. בתגובה, וייה ביצע פלישה צבאית לתוך ארצות הברית, פשט ובזז עם כוחותיו ולבסוף שב למקסיקו. המהלך הצבאי הוביל התערבות אמריקאית ישירה בתוך מקסיקו כאשר הצבא האמריקאי פלש דרך הגבול ונאבק בלוחמת הגרילה של וייה ו"הדיוויזיה הצפונית".
כמזכיר הצבא והצי, אוברגון נאלץ להגיע לתיאום עם ארצות הברית כאשר וייה פלש לקולומבוס, ניו מקסיקו. אוברגון נפגש עם הגנרל האמריקאי יו לנוקס סקוט ב-28 באפריל 1916 בסיודאד חוארס, מעבר לגבול ארצות הברית–מקסיקו, כדי לדון בנסיגת כוחות ארצות הברית ממקסיקו. קאראנסה הורה לאוברגון לקבל רק נסיגה מוחלטת של כוחות אמריקאים, לעומת זאת, סקוט לא הורשה לקבל נסיגה מוחלטת עד ללכידתו של וילה לפי ההוראות שניתנו לו מוושינגטון די. סי.. אוברגון וסקוט הגיעו להסכמה ב-3 במאי, ארצות הברית תסיר בהדרגה את כוחותיה וממשלת מקסיקו תיקח על עצמה את הרדיפה אחר וייה. קאראנסה הכחיש את קיומו של הסכם זה משום שהיה עלול לסייע לאוברגון בבחינה פוליטית.
מלגז
בסירת משוטים, מלגז (באנגלית: ) הוא מתקן המחבר את המשוט לסירה. בזמן החתירה בסירה המלגז משמש כציר, וכך, הכוח שמפעיל החותר על המים באמצעות המשוט מועבר דרך המלגז אל הסירה.
אלווארו אוברגון
פעילותו במלחמת האזרחים
בסוף 1916 נקרעה הברית בין אוברגון לקאראנסה, אך דבר זה לא התפרסם בפומבי. אוברגון, שהיה סוציאל-פרוגרסיבי באידיאלים שלו, קרא לקאראנסה לקדם ועידה חוקתית שתכתוב חוקה מקסיקנית פדרלית חדשה. קאראנסה חשד כי אוברגון שלח מטעמו את הצירים הרדיקליים ביותר לוועידה החוקתית ב-1917. במציאות, הצירים הקיצוניים ביותר הועידה החוקתית לא היו, באופן מדוקדק, תומכי אוברגון; אוברגון היה יותר בעד אותם מאשר הם בעדו. חוקת 1917 קבעה מפת דרכים שאחריה יבואו הגורמים המהפכנים, חוקתים, סוציאליסטים ואחרים, ואילצה אותם ללחוץ על הרפורמות החברתיות שנקבעו לפי מסמך, כמו גם על רפורמה בקרקעות, זכויות עבודה והפרדת הדת מהמדינה. על חלק מנושאים אלו הבליג קאראנסה לאורך תקופת נשיאותו.
מלגז
בסירת משוטים רגילה מבנה המלגז הוא כעין מזלג דו-שיני בעל רגל אחת. המלגז מותקן בתוך כנה ייעודית בלזבזת הסירה, אליה נכנס צוואר המלגז. המשוט מותקן בין שתי הקרניים. מקובל לאבטח את המלגז לגוף הסירה באמצעות חבל אבטחה, וזאת על מנת למנוע את אובדנו במקרה שהוא מתנתק מן הכנה, או במקרה של התהפכות הסירה. המלגז עשוי בדרך כלל ממתכת או סגסוגת עמידה לחלודה כגון פליז, קופרניקל או פלדה בלתי מחלידה.
בסירת חתירה ספורטיבית ("חתירה אקדמית"), המלגז הוא מסגרת ריבועית קשיחה הניתנת לנעילה. המלגז מותקן בקצה זרוע המשתרעת אל מחוץ לדופן הסירה הנקראת "שֶׁלַח" או "מִלְבָּרִית" (באנגלית: ). מכיוון שסירות חתירה ספורטיביות הן צרות ביותר, הרחקת נקודת הציר מן החותר מעניקה מנוף גדול יותר, ומאפשרת שימוש במשוטים ארוכים יותר.
אלווארו אוברגון
פרישה ושיבה לפוליטיקה
אוברגון היה בעד שליטה אזרחית בממשלה, ובמאי 1917 הוא פרש מהצבא לאחר התבוסה הסופית של וייה ונסיגת משלחת העונשים של הגנרל האמריקאי ג'ון פרשינג. אוברגון חזר לפעילות חקלאית פרטית. החברה שיצר למכירת גילולים חקלאיים הוכיחה עצמה בתור עסק משתלם מאוד עבור הגנרל לשעבר; רק בשנת 1918 הוא הרוויח 50,000 דולר מייצוא יבול גרעיני חומוס של החברה. הקרקע הקטנה שהייתה ברשותו בסונורה גדלה מ-180 דונם ל-1,416. במהלך היעדרותו מהממשלה הלאומית טיפח אוברגון גם את תדמיתו הבינלאומית. עם סיום מלחמת העולם הראשונה הוא הבהיר כי העדפותיו הדיפלומטיות פנו אל מדינות ההסכמה ולא מעצמות המרכז. אוברגון התפטר מתפקידו כשר המלחמה ב-1917 כדי לבדל עצמו מקאראנסה ולהדגיש את מחויבותו לשליטה אזרחית בממשלה, אך גם בכדי להכין את הקרקע לקראת התמודדותו על הנשיאות ב-1920. קאראנסה, שחשש מהפופולריות של אוברגון, ניסה להביא למעצרו. בתגובה פתח אוברגון במרד, שבמהלכו נהרג קאראנסה. בששת החודשים שנותרו עד הבחירות כיהן אדולפו דה לה ורטה כנשיא. אוברגון נבחר ברוב גדול, והחל בכהונתו ב-1 בדצמבר אותה שנה.
נשיא מקסיקו (1920 - 1924)
הצדדים הלוחמים ברחבי מקסיקו הגיעו להפסקת אש לקראת הבחירות ביולי 1920, ובספטמבר הוכרז כי אוברגון זכה עם 1,131,751 קולות, ואילו יריבו, אלפרדו רובלס דומינגז, קיבל 47,442 קולות בלבד. אוברגון נשא את שבועת הנשיאות בחצות ב-30 בנובמבר 1920. למדינה עדיין לא היו תשתית קבועה, ללא אמצעים כלכליים, וכמעט הייתה על פשיטת רגל. אוברגון הכחיד תחילה את המרידות שנותרו ברחבי המדינה. הייתה הערכה שגויה גם בקרב פוליטיקאים שאוברגון ינסה להתנקש בחייו של וייה. אוברגון גם ידע שעליו לצמצם את מספר אנשי הצבא כדי לחסוך כסף עבור האוצר הלאומי; אחוזו הכולל של הצבא מהתקציב הלאומי ירד מ-61% בשנת 1921 ל-36% בשנת 1923. אוברגון הקים את משרד החינוך הציבורי לקידום תרבות לאומית, יזם פרויקטים ורפורמות חינוכיות, שמטרתם העיקרית הייתה להעשיר את חיי תושבי מקסיקו. בשנת 1921, משרד החינוך, תחת השר חוסה וסקונסלוס, פתח 1,000 בתי ספר כפריים ברחבי הארץ. בתקופת נשיאותו החזיר אוברגון דונם 1,315,228 של קרקעות לידיהם של 400,000 איכרים מהם נלקחו השטחים בידי משטרו הדיקטטורי של פורפיריו דיאס. אף על פי כן, בעלי אחוזות גדולות, כגון לואיז טרזאס שהיה בבעלות על 1,011,714 דונם, נותרו על כנן. אוברגון החזיר את המטבע המקסיקני לתקן הזהב והזמין משקיעים וחברות זרות להשקיע בתשתיות מקסיקניות, החיה את הכלכלה והגדיל את יצוא הנפט. אוברגון שמר על הסכם אוגוסט 1919 עם לואיס נפוליאון מורונס והקונפדרציה האזורית של העובדים המקסיקניים (CROM) ויצר את משרד העבודה, ואת משרד תעשייה ומסחר שנועד להיות ידידותי כלפי פועלים, חוק הסדרי עבודה חדש פורסם גם כן תחת חסותו. בבחינת יחסו את הכנסייה הקתולית, אוברגון בירך בשנת 1922 את האפיפיור פיוס האחד עשר, בין לבין בכדי לחזק את היחסים עם הקהילה הדתית.
אוברגון עודד אינטלקטואלים אמריקאים ואירופאים להגיע למקסיקו כדי לראות את המהפכה מקרוב. בשנת 1921 הזמין אוברגון קבוצה של ציורי קיר, כולל דייגו ריברה, לצבוע את קירותיהם של כמה בניינים ריקים כדי לספר את סיפור המהפכה. אוברגון כיהן כנשיא עד 1924, והבטיח שלא יבקש בחירה מחודשת מכיוון שהוא תומך בסעיף חוקת 1917 האוסר על שלטון במשך יותר מקדנציה אחת ברציפות. ב-1923 הודיע כי יתמוך בפלוטארקו אליאס קאייס בבחירות של 1924. בתגובה לכך פתח אדולפו דה לה ורטה, שכיהן עד אז כשר האוצר וראה עצמו כמועמד לנשיאות, במרד נגדו במדינות וראקרוס וחליסקו. אוברגון הפיל במהירות את המרד והוציא להורג רבים מבני בריתו הפוליטיים לשעבר. כאשר הסתיימה תקופת ממשלתו, עזב אוברגון את השלטון וחזר לסונורה במעבר סמכויות השלטון הסדיר הראשון מאז דיאס אשר סימל את סיום המהפכה.
בחירות 1928 וההתנקשות
בבחירות שנערכו בסופו של דבר ניצח קאייס. אוברגון חזר לסונורה, אך עדיין הייתה לו השפעה רבה על המהלכים במדינה. ב-1926 תוקנה החוקה, באופן שאפשר לאוברגון להתמודד מחדש על הנשיאות. במאי 1927 הודיע אוברגון על מועמדותו לנשיאות בבחירות 1928, לאחר שהקונגרס הגדיר מחדש את המשמעות של אי בחירה מחדש במובן של קדנציות רצופות. אוברגון התמודד ביחד עם שניים מבני חסותו לשעבר: הגנרל פרנסיסקו סראנו, שטיפל בו כשנפצע בזרועו, והגנרל ארנולפו גומז. אוברגון התמודד לנשיאות כמעט ללא התנגדות וניצח בבחירות עם 1,670,453 קולות. בטרם הושבע לכהונה שנייה בתפקידו נרצח בידי חוסה דה לאון טוראל, קתולי-דתי, שהתנגד ליחסה השלילי של הממשלה לממסד הדתי, שהגיע לכדי התנגשות במלחמת הקריסטרו ב-1927.
ב-17 ביולי 1928 סעד אוברגון עם מקורביו במסעדה במקסיקו סיטי לכבוד ניצחונו. אל אוברגון ופמלייתו ניגש קצין צעיר, חואן אסקאפולריו, ששיעשע את הנשיא הנבחר ולאחר סיום הארוחה הציע לצייר אותו. שלישו של אוברגון הסכים לכך והוא עצמו פנה להתקרב אל חואן כאשר האחרון שלף אקדח וירה חמש יריות לעברו. אוברגון, בהאחזו בשולחן, נפל מטה מכיסאו. מקורביו כמעט וביצעו לינץ בחואן לפני שלקחו אותו לתחנת משטרה שם הודיע כי אין לו כל קשר למפלגה פוליטית כל שהיא וכי פעל על מניע אידאולוגי אישי, טענה שהמשטרה המקסיקנית הטילה בה ספק.
קשת טבעית
קשת טבעית היא תצורת סלע טבעית בדמות קשת המאפשרת מעבר תחתיה, בדומה לגשר. רוב הקשתות הטבעיות נוצרו כאשר שכבת סלע רכה יחסית, דוגמת אבן גיר או אבן חול, נשחקה ונעלמה, וסלע קשיח יותר נותר מעליה בדמות קשת. רוחבה וגובהה של הקשת זהה לאלה של הסלע שנשחק, והוא עשוי לנוע מסנטימטרים בודדים ועד מאה מטרים ויותר. לעיתים מכונה קשת טבעית בכינויים "גשר טבעי" או "חלון טבעי", והדבר עשוי להיות מושפע מממדיה, מדרך היווצרותה, מהעובדה שהיא שימשה כגשר למעבר בני אדם עליה, או כ"חלון" למעבר דרכה, או אף לנבוע מסיבות שרירותיות.
תהליך ההיווצרות
קשתות טבעיות נוצרות בתהליכי סחיפה שמואצים על ידי עצמים הידרוגרפיים, דוגמת הים או נהרות, על ידי מזג האוויר (רוח, קרח או משקעים), או כתוצאה מבליה.
הפארק הלאומי ת'ינגווטליר
הפארק הלאומי ת'ינגווטליר (באיסלנדית: Þingvellir – "מישורי האספה" – נהגה "תִ'ינְגְוֵטְלִיר" ) הוא פארק לאומי הנמצא בדרום מערב איסלנד כ־23 ק"מ מזרחית לבירה רייקיאוויק. מעבר ליופיו ולתופעות הגאולוגיות המאפיינות אותו, הפארק הוא אחד המוקדמים באירופה ונודע לו מקום ראשון במעלה בהיסטוריה ובזהות הלאומית האיסלאנדית. בשנת 2004 הוכרז ת'ינגווטליר כאתר מורשת עולמית.
האלת'ינגי
איסלנד לא הייתה מיושבת כאשר העמים הסקנדינבים הגיעו אליה במהלך המאה ה-9 כחלק מההגירה מערבה מסקנדינביה והאיים הבריטיים. ההתיישבות הראשונה באיסלנד הוקמה ככל הנראה בשנת 870 והושלמה בשנת 930, ותקופה זו מכונה בפי ההיסטוריונים בשם "עידן ההתיישבות".
העמק הוא אחד מהאתרים החשובים ביותר בהיסטוריה האיסלנדית. בשנת 930 נוסד במקום האלת'ינגי (Alþingi - "אלת'ינגי", מילולית "האספה הכללית"), שהוא אחד מהמוסדות הפרלמנטריים העתיקים בעולם, וככל הנראה העתיק ביותר הקיים בימינו. חברי האלת'ינגי נפגשו בכל קיץ, כאשר דוברי החוק (Lögsögumaður) שנבחרו על ידי האספה המחוקקת (Lögrétta - "לגרייטה") ציטטו את החוק והכריעו במחלוקות בפני כל האנשים שנאספו בכינוס. האסיפות נערכו תחת "סלע החוק" (Lögberg) ששכן ככל הנראה בסמוך לקו השבר ניקילאוסארגיאו (Nikulásargjá), כשני ק"מ מצפון לחופי אגם ת'ינגוואטלאוואטן (Þingvallavatn - "אגם אוסף המישורים"). האספה המחוקקת הייתה ישובה על שלוש שורות של ספסלים שהיו ערוכות בצורת מעגל. על הספסל האמצעי ישבו 48 ראשי השבטים וכל ראש שבט לווה בשני יועצים שישבו לפניו ומאחוריו.
החוקים נחשבו כאמנה בין אנשים חופשיים וכחוזה חברתי. החוקים נוסחו בכתב בשנים 1117 ו-1118, והשתמרו בכתבי יד מהמאה ה-12. כמו כן, פושעים הוענשו באספות הללו ומבקרים באתר יכולים לצפות בדרהקינגארהיליר (Drekkingarhylur - "בריכת ההטבעה") בנהר, שהייתה המקום שבו נשים עברייניות הוטבעו.
בשנת 1000 לערך הפך דובר החוק ת'ורגיר ליואוסוונינגאגודי (Þorgeir Ljósvetningagoði) את הנצרות לדת הרשמית של איסלנד. לפי המסורת, לאחר שהמיר את דתו הוא השליך את פסלי האלילים הפגאניים למפל מים שנקרא גודאפוס (Goðafoss - "מפל המים של האלים") על שם האירוע. "סלע החוק" ומקום כינוסן של אסיפות האלת'ינגי הועבר בתקופה זו כשני ק"מ מערבה וניצב בקניון אלמאנאגיאו (Almannagjá). הצוקים שמסביב יצרו תהודה והגבירו את קולות הנואמים. הסלע שוב אינו קיים לאחר שהתבלה ונשחק וכיום מסמן את מקומו תורן גבוה ובראשו מתנופף דגל איסלנד. עוד הוקמה במאה ה-11 כנסייה (Þingvallakirkja) שהייתה אחת הראשונות על האי, אך זו לא שרדה ובמקומה עומד כיום מבנה שהוקם בשנת 1859.
האלת'ינגי המשיך ופעל בת'ינגווטליר משך כמעט 350 שנים, אולם מאבקים פנימיים החלישו את כוחו ונורווגיה התערבה במדיניות הפנימית של האי. ב-1262 נכנע האלת'ינגי למלכי נורווגיה וב-1271 נשללו ממנו כל סמכויותיו. עם זאת, המוסד המשיך ותפקד כגוף שיפוטי בלבד ובעל סמכויות מוגבלות עד שנת 1798.
היסטוריה מאוחרת
האידיאליזם של הקהילה האיסלנדית המוקדמת השפיעו על אלו שתמכו בעצמאות ריבונית לאיסלנד במהלך המאה ה-19. משוררים וסופרים התייחסו ביצירתם לת'ינגווטליר כאל המקום שבו נמצאות הנשמה והרוח של האומה האיסלנדית. ציירים החלו לצייר לא רק את המקום, כי אם גם את מוסדות החוק הקשורים אליו.
ההתעוררות הלאומית הזאת התרחשה במקביל לתופעה דומה ברחבי אירופה ולתחילתה של התייחסות לאזורים מסוימים כאל נכס רוחני. סיפורי העם האיסלנדיים תורגמו ונהיו פופולריים ביבשת. איסלנד נחשבה כמייצגת הטובה ביותר של התרבות הנורדית ותיירים רבים ערכו מסעות בת'ינגווטליר.
ב-1843 העניקה דנמרק לאיסלנד רשות לכנס את האלת'ינגי שוב אך במתכונת מצומצמת וללא סמכויות של ממש. ישיבתה הראשונה של האספה התקיימה ב-1845 ברייקיאוויק, אך בקיץ של 1848 התכנס האלת'ינגי בת'ינווליר, ודרש ממשלת דנמרק להעניק לו סמכויות מלאות של גוף מחוקק. כינוס זה סימן את האות לחזרתה של ת'ינגווטליר אל מוקד החיים הפוליטיים והתרבותיים של איסלנד, לא רק באופן רעיוני אלא גם הלכה למעשה בשטח, וב-1874 נערך פסטיבל ראשון באתר לרגל חגיגות אלף שנות יישוב באי.
ב-1930, במקביל לחגיגות האלף להקמתו של האלת'ינגי בהן השתתפו בין 30,000 ל-40,000 איש (כ-15% מאוכלוסיית המדינה אותה עת), הכירה ממשלת איסלנד באופן רשמי בחשיבותו של ת'ינגווטליר בכך שהכריזה עליו כעל פארק לאומי (Þingvellir Þjóðgarður), דבר שהיה חידוש באותה תקופה באירופה. הנימוק להחלטה היה חשיבותו ההיסטורית של האתר וכן הסביבה הטבעית הגעשית והטקטונית שבה הוא נמצא. באותו מועד נבנה "בית החווה" (Þingvallabær - "ת'ינגווטלאבאייר") בצמוד לכנסייה, ומבנה זה שהורחב בשנת 1974, משמש כמעון הקיץ של ראש ממשלת איסלנד.
בשנת 2004 העניק אונסק"ו לת'ינגווטליר מעמד של אתר מורשת עולמית.
גאולוגיה וגאוגרפיה
במהלך עידן הקרח האחרון היה האתר מכוסה בשכבת קרח שעובייה היה כקילומטר, ומתחת לשכבה זו הייתה פעילות געשית שגרמה ליצירת סלעי טוף. חלק מההתפרצויות הגעשיות התפתחו לכדי זרמי לבה שחדרו מבעד למעטה הקרח העבה. התפרצויות אחרות גרמו להמסה חלקית של הקרח וליצירת הרים ורכסים העשויים מפאלאגוניט.
כאשר חלה עלייה בטמפרטורה הממוצעת לפני כ-22,000 שנים, הקרחונים החלו להתמוסס. הצורה הראשונה של אגם ת'ינגוואטלאוואטן הופיעה לפני כ-12,000 שנים. לשון הקרח נמצאה בשקע ת'ינגווטליר כאשר בכיוון דרום נוצרה לגונת קרח, צפונית להרי גראפנינגספייל (Grafningsfjöll). ת'ינגוואטלאוואטן נוצר כאשר הקרח נדחף לכיוון צפון והמים שהגיעו ממנו הצטברו בשקע. מתחת לפני הקרח החלו להיחשף הרי הפאלאגוניט.
לפני כ-10,000 שנים התחוללה התפרצות געשית נוספת שבעקבותיה נוצרו ההר סקייאלדבריידיר (Skjaldbreiður) והר געש בעל מדרון שטוח בכיוון דרום מההר קראפנאביירג (Hrafnabjörg), שממנו זרמה הלבה לת'ינגווטליר. ההתפרצות הייתה ארוכה מאוד וישנן השערות שלפיהן היא נמשכה כמה עשרות שנים.
לפני כ-3,000 שנים נוצר חריץ לבה במרחק שמונה קילומטרים בכיוון צפון-מזרח מקראפנאביירג, וגרם ליצירתו של ת'יואופאקראון (Þjófahraun). הלבה התפשטה עד רכס טינדאסקאגי. ההתפרצות האחרונה בת'ינגווטליר התרחשה לפני כ-2,000 שנה, ומאז לא הייתה במקום פעילות געשית.
כיום, ניתן להבחין בהעתקים ברורים החוצים את האזור כאשר הגדול מביניהם הוא הקניון אלמאנאגיאו (Almannagjá). העתקים אלו נגרמים כתוצאה מנדידת היבשות. תופעה זו גורמת גם לרעידות אדמה בנות מדידה. באופן מפתיע, חלק מהסדקים מלאים במים צלולים. בת'ינגווטליר עובר אזור הגבול בין הלוח האירו-אסיאתי והלוח הצפון-אמריקאי כך שהאדמה שוקעת לעיתים והלחץ מצטבר עד להתפרצות של פעילות סייסמולוגית. אחד מההעתקים, ניקילאוסארגיאו (Nikulásargjá), ידוע גם בכינוי "קניון פנינגאגיאו" (Peningagjá - "קניון הפני"), כיוון שבתחתיתו ניתן למצוא מטבעות. לפי סיפור עם מקומי מי שזורק לסדק מטבע ומביע משאלה, זוכה לכך שמשאלתו תתגשם אם הוא צופה במטבע כאשר הוא פוגע בתחתית הסדק.