cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיליטון
היסטוריה
הפיליטון נולד בצרפת בראשית המאה ה-19. התסיסה המהפכנית, התמורות החברתיות והצימאון למידע חדשותי תרמו להיווצרותו של קהל קוראים חדש, אשר נזקק לסוג אחר של עיתונות. הקוראים החדשים, שבאו משכבות עממיות, דרשו חומר קריאה קל, משעשע ובעל מבנה פשוט, והפיליטונים ענו יפה על צורכיהם. המתכונת הגרפית של הפיליטון בעיתון כמעט ולא השתנתה מאז יצא הפיליטון הראשון ב-25 בינואר 1800 כמוסף לעיתון הפריזאי Journal des débats ("ז'ורנל דה דֶבָּה"); היה זה מעין דף קטן שנוסף לעיתון בעמוד השני והובדל מהחלק העליון באמצעות קו הפרדה. הפיליטון (feuilleton), שפירושו בצרפתית: עלה, או דף קטן, הודפס בגופנים קטנים יותר מאלה שבהן הודפס שאר העיתון, וכך יכלו הקוראים לגשת מיד אל המדור המוכר להם.
מדורי הפיליטונים ריכזו את כל החומר שאיננו חדשותי: חידות, אופנה, אנקדוטות קצרות, ביקורות, סאטירות, סיפורים פיקנטיים וכיוצא בזה. בהדרגה הפך הפיליטון למדור התרבותי של העיתון, כאשר פעמים רבות הפובליציסט הרציני של העיתון כותב גם פיליטונים, ונוצר סגנון מיוחד של מעין פטפוט קל ואלגנטי, אשר נתן ביטוי ל"אֶספּרי" (esprit, הרוח) הצרפתי. הנושאים עצמם התחלפו, אך הייתה בהם תמיד זיקה לאקטואליה וקלילות שמחפה לעיתים על תוכן רציני, ולעיתים אפילו מצליף, של בן המקום. נוצר מצב חדש, שבו הסגנון האישי והווירטואוזי לעיתים של הפיליטוניסט דחק את רגלי המאמר בעל המידע האינפורמטיבי היבש. בנוסף לכך, הפיליטון שימש כדרך העוקפת את מספריו המחמירים של הצנזור, שבאימפריה הרוסית במיוחד, היה מחמיר מאוד עם כתבות שלא הלכו בתלם הקבוע של השלטון. לעיתים קרובות אמרו הפיליטוניסטים את שלהם, בדרך פארודית, אנלוגית ובלתי מחייבת, לקורת רוחם של כל הצדדים.
כותבי פיליטונים ידועים באירופה במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20: אמיל זולא, ז'אן ז'ורס, פרנסואה מוריאק ושארל בודלר פיארו את עמודי הפיליטונים בצרפת; היינריך היינה, אלכסנדר פון הומבולדט, שטפן צווייג, ארתור שניצלר, ותאודור הרצל את העיתונים הגרמנים; ואילו רודיארד קיפלינג, קתרין מנספילד וסומרסט מוהם תרמו את ההומור האנגלי לפיליטונים הבריטיים.
הפיליטונים העברים
הפיליטון העברי הראשון נדפס בגיליון הראשון של 1867 בעיתון העברי "המליץ" על ידי הסופר צבי הכהן שרשבסקי, ונקרא: "עלה נידף". הפיליטון נכתב ממש על פי המתכונת הצרפתית: בעמוד השני של העיתון, מתחת לקו מפריד ובגופנים קטנים יותר: בכתב רש"י. אך מבחינת התוכן, היו אלו ניסיונות ראשונים, שהתאפיינו באריכות פלפולית חסרת הומור בסגנון בית המדרש. בהדרגה החלו גם שאר העיתונים לפרסם פיליטונים, כל אחד בשם המיוחד לו, והכישרונות הגדולים, כמו יל"ג, (שקרא למדור שלו: "צלוחית של פלייטון"), פרץ סמולנסקין, מנדלי, י"ל פרץ, לוינסקי, פרישמן, ברדיצ'בסקי, הנ"ץ ("בראש הומיות"), נחום סוקולוב ("משבת לשבת"), שלום עליכם ואחרים – החלו לתרום לעליית קרנה ותוכנה של הסוגה החדשה, איש איש וסגנונו, איש איש וקוראיו הנאמנים. הנושאים כללו: הומור, ביקורת ספרותית, סיפורים בהמשכים, שירים, ענייני דיומא, ענייני קהילה ועוד. בתרבות, שהייתה רובה ככולה רצינית וכבדה, שימש הפיליטון העברי מעין אתנחתא מחויכת ונדרשת, הן על ידי הקוראים והן על ידי הכותבים, שהסתגלו באהבה לסגנון החדש.
הפיליטון העברי תרם אפוא את חלקו ללשון העברית המתחדשת, ובעיקר זו המדוברת, ולהדברת המליצה המסורבלת בשפה. לצד המאמרים כבדי הראש בעיתונות, שכנו הפיליטונים הקלילים, שדברו אל העם בלשון העם ותרמו רבות להכנסת ההומור וההלצה לכתיבה העיתונאית, למשלב עממי של דיונים תאורטיים ופילוסופיים למיניהם, להחדרת נושאים כללים לתוך ההווי היהודי ולשיחה לבבית בין כותב וקורא. לא לחינם הגדיר נחום סוקולוב, עורך עיתון "הצפירה" – שהרבה לפרסם ולכתוב פיליטונים בעצמו, ומדורו "משבת לשבת" היווה במשך שנים רבות את מוקד המשיכה של אלפי קוראים נלהבים בעיתונו – את הפיליטון כגשר בין העיתונות והספרות; יש בז'אנר זה גם מן הדיווח העיתונאי וגם מן היצירתיות הספרותית האישית של הכותב; הפיליטון, יותר מכל כתבה אחרת בעיתון, הוא הביטוי ליצירתו האישית של הכותב ולצביונו הייחודי.
פופולריות מול פופוליזם
לא כולם היו שותפים להתפעלות מהפיליטונים, שזכו לפופולריות רבה בקרב קהל הקוראים. היו אנשי רוח שזלזלו בכתיבה הקלה והמהתלת, שכאילו יצאה מתחת לשרוולם של הפיליטוניסטים, לעומת הספרים והמאמרים הרציניים, שהושקעו בהם הרבה מחשבה ותכנון. דוד פרישמן מתאר את תדמיתם של כותבי הפיליטונים בעיני אנשי הרוח: "המלה 'פיליטוניסטן' הייתה בינתיים לשם גנאי פשוט, מין שם-נרדף עם בור, גונב סוסים, פוחז, מזייף-שטרות וכדומה...", זועם פרישמן על המעמד הנמוך שקיבלו הפיליטוניסטים בקרב "המבינים". גם מקס נורדאו האשים את אחד העם שמאמריו אינם אלא ערבוביה של פטפוטים שנלקחו מתוך פיליטונים אירופיים. מנגד, אחד העם האשים את הרצל, שהיה כותב פיליטונים בעיתון הווינאי "נויה פרייה פרסה" (Neue Freie Presse), שהוא שחקן ש"כל דבריו ומעשיו הם אך פוליטון גדול, לא יותר...". לעומת זאת, נכתב על הרצל בעיתון "המצפה" מאמר, ובו נאמר שכאשר התפרסם פיליטון שלו בעיתון, היה זה יום חג לקוראים ולמערכת.
מסתבר אפוא שכתיבת פיליטונים יכלה לעיתים לשמש כגנאי, כהאשמה בכתיבה לא רצינית, קשקשת מתלהמת ופופוליסטית; כלומר, הפופולריות הרבה של הסוגה החדשה הייתה כנראה גם בעוכריה.
פיליטוניסטים בישראל
כיום לא מרבים להשתמש במונח "פיליטון"; את מקומו ירשו הסאטירות, הטור האישי הקבוע, הומורֶסקות, מערכונים וכדומה. ואולם רבים הכותבים ברוח הפיליטונים של המאות הקודמות. הפיליטוניסט הישראלי הידוע ביותר בארץ ובעולם הוא אפרים קישון: הפיליטונים היומיים שלו במדור "חד גדיא" בעיתון "מעריב", התפרסמו במשך כשלושים שנה, הצטיינו בווירטואוזיות יצירתית מתרשמת של בן המקום ובהומור, לעיתים קרובות סאטירי ונשכני, וכבשו את לב הקוראים מכל קצות הקשת החברתית והפוליטית. מאז קמו עשרות בעלי טור קבוע שכתיבתם האישית והקלילה בעלת הצביון הייחודי תואמת, פחות או יותר,  את ההגדרה הפיליטוניסטית. גם הפיליטונים הישראלים חורגים לעיתים קרובות מעבר לשיחה קלילה מתובלת בהומור וחסרת אג'נדה. ניתן למנות עִמם את טוריהם הקבועים בעיתון של מאיר עוזיאל, מאיר שלו, יאיר גרבוז, יהונתן גפן, סייד קשוע, חנוך דאום, נרי ליבנה, דורון רוזנבלום ואחרים, ובעבר את יאיר לפיד.
יצחק יציב
יצחק יציב (שפיגלמן) (2 במאי 1890 – 26 במאי 1947, ז' בסיוון תש"ז) היה סופר עברי, עורך ועיתונאי. כתב גם ביידיש.
ביוגרפיה
יצחק יציב נולד בעיירה סוחוצ'ין שמצפון-מזרח לעיר פלונסק שבפולין (אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית) למשפחה יהודית מתקדמת. אביו היה עורך דין, ויצחק למד ב"חדר מתוקן", והשלים את לימודיו בישיבה של פלונסק. במקביל למד לימודי חול. בשנת 1910, בהיותו כבן עשרים, עלה לארץ ישראל. הוא עלה לירושלים, וסיים את לימודיו בבית המדרש למורים מיסודו של דוד ילין. עבר ליפו, ושימש שם מורה בבית הספר לבנים שבשכונות היהודיות הראשונות.
לקראת סופה של מלחמת העולם הראשונה התנדב לגדוד העברי הבריטי "הראשון ליהודה", ונטל חלק בפעולות הכיבוש של ארץ ישראל מידי העות'מאנים. לאחר שחרורו מהצבא הבריטי יצא לברלין בירת גרמניה, והשלים שם את לימודי העיתונאות שלו. משחזר לארץ, בראשית שנות העשרים, החל לקחת חלק פעיל בעיתונות העברית.
יצחק יציב ערך את שבועונה של מפלגת "אחדות העבודה", "קונטרס", משנת 1923 עד שנת 1929. ובאותה השנה הצטרף למערכת היומון "דבר", שם עבד עד ימיו האחרונים, כעשרים שנה. הוא פרסם ב"דבר" רשימות קצרות, ביקורות, פרקי זכרונות ועוד.
בשנת 1931 היה יציב, יחד עם ברכה חבס והצייר-הסופר נחום גוטמן, בין מייסדי השבועון "דבר לילדים". הוא ערך את העיתון ברציפות כשש-עשרה שנים, עד מותו המוקדם. יציב היה בין מטביעי החותם המובהקים ביותר על ספרות הילדים העברית בארץ. הוא הקים וטיפח דורות של יוצרים לילדים, הן במסגרת "דבר לילדים" והן מחוצה לו. עם הקמת הגה נמנה עם חבר עורכיו.
יציב נפטר בתל אביב בשנת 1947, ממחלת לב שממנה סבל מספר שנים. בן 57 במותו. נקבר בבית העלמין הישן}.
אשתו, מרי יציב (רוזובסקי), הייתה עסקנית וסופרת. הייתה מעורבת בקליטת עולים, ופרסמה את רשמיה במדור קבוע בשם "עם עולים". רשימותיה ראו אור בשני קבצים מרשמיה.
זיגמונד מוגולסקו
זיגמונד (זֶליג) מוֹגוּלֶסקוֹ (ביידיש: זעליג מאָגולעסקאָ; באנגלית: Sigmund Mogulesko; 16 בדצמבר 1858 – 4 בפברואר 1914) היה זמר, שחקן ומלחין בתיאטרון יידיש. הוא היה כוכב אצל אברהם גולדפדן בבוקרשט. התפקיד הראשי במחזה שמֶנדריק (שמענדריק) מאת גולדפדן נכתב עבורו. זמן קצר לאחר מכן הקים להקה משל עצמו. בסופו של דבר ייסד את "בית האופרה הרומני" בלואר איסט סייד בניו יורק. באנציקלופדיה היהודית הוא תואר כשחקן הקומי הטוב ביותר על במת תיאטרון יידיש. הוא ידוע גם כמלחין מוביל של מוזיקה לתיאטרון יידיש.
ילדות ונעורים
מוגולסקו נולד בשנת 1858 בקלרש (Călăraşi) שבמולדובה. אביו, יואל שריגרודסקי, סוחר במקצועו, שינה את שמו למוגולסקו בשל בעיות עם השלטון. הוא נפטר כשזליג היה בן 9. אמו, שהייתה אחת הדמויות החשובות בעיירה קיבלה לאחר מות בעלה עזרה מן הקהילה. כדי להגדיל את מקורות הפרנסה, שלחה האם את זליג ואחיו לחזן המקומי יוסף הלר כדי שיהיו אצלו "משוררים" (כלומר, זמרים במקהלה של חזן). שם הוא למד בעזרת ה"משוררים" האחרים, תוך ארבעה חודשים לקרוא ולכתוב תווים. כמה שנים מאוחר יותר נפטרה גם אמו, והוא עבר לקישינב, שם הוא שר במקהלה המפורסמת של החזן ניסן בֶּלזֶר. כנער הייתה משכורתו 60 רובל. תוך זמן לא רב הוא נשכר על ידי החזן ישראל קופר מבית הכנסת הגדול בבוקרשט והיה שם הסולן. בגיל 14 החל בלימודי מוזיקה בקונסרבטוריון והיה תלמיד מצטיין.
ב-1874 הופיע מוגולסקו עם להקת אופרטה צרפתית, שם הוא פגש בלזר צוקרמן, שמחה דינמן ומשה וואלד. ארבעתם החלו להופיע יחד בחתונות וטקסים אחרים, כלהקה בשם "Corul Izraelit" (המקהלה היהודית). הוא המשיך לשיר בבית הכנסת אבל לא נמנע מלשיר בגם בימי ראשון במקהלת הכנסייה.
החיים בקבוצה
כאשר התחלף קולו הוא עבד במשך שנתיים כסורג, ואחרי כן חזר לשיר עבור קופר, בהיותו בן 18, בבית הכנסת כמנהל המקהלה. כמו כן שר בחתונות ומסיבות בסגנון זמרי ברודי וחיקה שחקנים ידועים.
כאשר הגיע גולדפדן באביב 1877 לבוקרשט עם להקתו, שהייתה אז בת פחות משנה, הוא בחן את מוגולסקו בסצנה שבחר המועמד עצמו מתוך המחזה הרומני "Vlăduţu Mamei" (ולדוצו של אמא), שהיה הבסיס למחזה שכתב שמענדריק, אָדער די קאָמישע חתונה. גולדפדן חיפש זמרים ללהקתו המתהווה, והתברר לו שמוגולסקו ניחן גם בכישורי משחק טובים. התפקיד הראשי, שנכתב למוגולסקו, היא של ילד של אמא, אוויל ונאיבי. גיבור זה נחשב לתפקיד הגדול הראשון בתיאטרון יידיש.
מוגולסקו שיחק תפקידים קומיים מוזיקליים אחרים אצל גולדפדן, כולל הסבתא במחזה די באבע מיט דעם אייניקל (הסבתא והנכד) ואת התפקיד הראשי בדי אינטריגע, אָדער, דװאָסיע דיא פּליאָטקעמאַכערין (הקנוניה, או, דבושה המרכלת). אחרי שמוגולסקו שיחק בתפקיד הראשי בהצגה שמנדריק ביקש ישראל גרודנר, שהקים יחד עם גולדפדן את תיאטרון יידיש, תפקיד ראשי. (באותה תקופה הדרך היחידה שהייתה לגולדפדן לגמול לשחקן הייתה לכתוב לו תפקיד ראשי בהצגה.) גולדפדן נתן לו תפקיד בהצגה שתרגם מגרמנית: די ווילדע אינזל (האי הפראי) מאת אוגוסט פון קוצבו (August von Kotzebue). אולם מוגולסקו כל כך האפיל על גרודנר בתפקיד הכושית, עד שהאחרון עזב את הלהקה וייסד להקה משלו ביאשי. למרבה האירוניה, זמן קצר לאחר מכן "חטף" גרודנר את מוגולסקו מגולדפדן. בסופו של דבר ניהל מוגולסקו את להקתו של גרודנר, שהקים להקה אחרת.
רומניה, ניו יורק ומקומות אחרים
ב-1906 חזר מוגולסקו עטור ניצחון לרומניה, כשהוא מחדש שם את תיאטרון יידיש אחרי עשור של חוסר פעולה. הוא הביא לרומניה כמה מלהיטיו מתיאטרון היידי הניו יורקי: די עמיגראנטן (המהגרים) מאת שמ"ר ויעקל בעל־טאקסע, דאס גרויסע גליק (המזל הגדול) מאת קורנבלאט ודער אומבאקאנטער (הלא-ידוע) מאת יעקב גורדין.
מותו והמוניטין שלו
ד"ר משה גסטר כתב על להקתו של מוגולסקו ברומניה ב-1884 כשביצע מחזות מאת משה הורוביץ ויוסף לטיינר. בעוד שהביצועים היו, בעיניו מעט פרימיטיביים, הרי הוא התרשם באופן כללי. ארנסט יוסלביץ כתב מחזה על להקתו של מוגולסקו: "לווילנה יש גולם", שעלילתו מתרחשת בווילנה שבליטא בזמן הפוגרומים בשנת 1899.
מבצע יקב
מבצע יקב היה מבצע צבאי של צה"ל במלחמת העצמאות, אשר הוצא לפועל על ידי חטיבת עציוני, לדחיקת הכוחות הקלים המצריים שמדרום לירושלים. שמו של המבצע על שום היקב של מנזר כרמיזן הסמוך. למרות שהמבצע הביא להישגים מסוימים, הוא נכשל ברובו. המבצע נערך בעיקרו בלילה שבין 19 ל-20 באוקטובר 1948.
רקע
עם הכרזת העצמאות, הצבא המצרי פלש לארץ ישראל בשני טורים. הטור העיקרי פלש במקביל לחוף הים התיכון. טור משני, של כוחות קלים, מתנדבים סדירים למחצה, פנה להר חברון עד למבואותיה הדרומיים של ירושלים. במהלך ההפוגה השנייה הוחלט בממשלה כי האויב העיקרי של צה"ל הוא הצבא המצרי שבנגב. לשם דחיקתו מן הנגב ולשם הסרת הניתוק מן היישובים היהודיים באותו אזור, תוכנן מבצע יואב. מבצע זה נערך החל מ-15 באוקטובר 1948. באשר לחזית המרכז, הגישה הייתה זהירה יותר. מצד אחד, התקפה על הכוחות הקלים המצריים, בנוסף לאפשרות הרחבת השטח במבואות ירושלים אשר בידי ישראל, תסייע למבצע 'יואב', ולכל הפחות, תמנע מן הכוחות הקלים המצריים שמדרום לירושלים, לסייע לצבא המצרי שבנגב. מצד שני, היה קיים חשש כי מבצע נמרץ מדי יכניס ללחימה את הלגיון הירדני, אשר היה יחסית פסיבי בחודשים שמאז קרבות עשרת הימים.
שדה הקרב
כוונת ישראל הייתה להרחיב את פרוזדור ירושלים, כך שיכלול את מסילת הברזל לשפלה. הדבר היה כרוך בכיבוש רצועת שטח המשתרעת, בקירוב, מדיר אבן ועד בתיר. כך כרוך היה הדבר בדחיקת הערבים מרחק מה דרומה גם בחלקו העליון של נחל רפאים. חלקו המערבי, הרחוק יותר מירושלים, של תחום זה, הוקצה לחטיבת הראל, אשר ערכה את מבצע ההר במקביל למבצע יקב.
קו החזית באזור דרום ירושלים עבר, עם מעט יוצאים מן הכלל, בנחל רפאים (נתיב מסילת הברזל), פרט לחלקו העליון ביותר (קטמון, עמק רפאים), עליו שלטה ישראל משני צדדיו, ופרט לכפר ולג'ה (ששכן אז באזור עמינדב של ימינו), מצפון לערוץ הנחל, שהיה בידיים ערביות. כך, ישראל החזיקה בעת ההפוגה השנייה בעין כרם, במלחה ובהר אורה.
הכוחות המשתתפים
מן הצד הערבי, על פי דיווחי המודיעין הישראליים, נערכו בגזרה שמדרום לירושלים, כולל בבית לחם, כ-1,000 חיילים מצרים, וכן, בכפוף אליהם, כוחות של צבא הג'יהאד הקדוש. לרשותם עמדו גם כ-15 תותחים.
תוכנית המבצע
גדוד 'מוריה' נועד לנוע דרומה מהר אורה, לחצות את מסילת הברזל באזור גן החיות התנ"כי של ימינו, ולכבוש את רכס בית ג'אלה (פסגת הר גילה בימינו). פלוגה מגדוד 'בית חורון' נועדה להתפצל מכוח זה, לכבוש את דיר כרמיזן לאחר ריכוך ארטילרי, ולהמשיך דרומה עד הגיעה לעין חנטאש, הנמצא מערבה לאזור הגשר ב'כביש המנהרות' (החלק של כביש 60 שבין גוש עציון לירושלים) של ימינו. פלוגה אחרת של גדוד 'בית חורון' נועדה לעלות מעין יאלו (כיום עין יעל) ולכבוש בהמשך את הר התעלה (כיום פארק גילה). הפלוגה המוגברת מגדוד 68 נועדה לכבוש את הכפר ולג'ה, שהיה אז באזור עמינדב של ימינו, ואת סביבתו.
ולג'ה
ראשונה יצאה לדרכה, ב-19 באוקטובר, שעה 18:35, הפלוגה המוגברת מגדוד 68, ואליו נלווה משה דיין עצמו. עד 19:20 הכוח כבש שלוש גבעות, 'הפטמות', בסמוך לכפר, האחת, עליה נמצא כיום המושב עמינדב, השנייה, 'הדבשת', עליה נמצאת כיום יד קנדי וגבעה נוספת, ביניהן. הכוח העביר את הגבעות שכבש ליחידות חי"ם, ואלה הדפו התקפת נגד ערבית על 'הדבשת'. לאחר מכן פנה לכבוש את הכפר עצמו, אלא שהדבר לא עלה בידו. הכוח פנה קמעה לאחור, והכפר הופגז בתותחים, ואחר כך במרגמות עד השעה 22:20. בשעה 22:40, לאחר שפסקה אש הסיוע הארטילרית, פתחו הערבים בהתקפת נגד והפלוגה, שאחד מחייליה נהרג, נסוגה. ב-00:30 הפלוגה פתחה בהתקפה נוספת על הכפר, אך נסוגה ל'פטמות', לאחר שספגה אבדות. בשעה 03:00 הדפה הפלוגה התקפת נגד ערבית נוספת.
בבוקר יום המחרת, 20 לחודש, הצטרפו לפלוגה מגדוד 68 כוחות מגדוד 61, שהתקפתו על רכס בית ג'אלה (ר' להלן) נכשלה. לאחר ניסיון שנערך בבוקר, על ידי חבלנים מגדוד 61, ושנכשל, לפוצץ בתים בכפר, נעשה ניסיון נוסף בלילה הבא, וזה אכן הצליח. בימים הבאים נעזב הכפר ותושביו עברו אל מדרום למסילת הברזל.
גדוד 'בית חורון'
באותו ערב, 19 באוקטובר, פלוגה מגדוד 62 עברה את עין יאלו, ובדרכה לכיבוש הר התעלה (פארק גילה) נתגלתה, נפתחה עליה אש, וכמה מן החיילים נפגעו. שתי מחלקות נצמדו לקרקע, אך מחלקה שלישית מן הפלוגה, המשיכה וכבשה את היעד. כמו כן, נשלחה בקשה לסיוע ארטילרי כלפי מקורות הירי שעצרו את שתי המחלקות האחרות, ואלה שותקו. אבדות הפלוגה היו שישה הרוגים ו-12 פצועים. בהמשך הלילה, בעקבות כישלון גדוד 'מוריה', הורה דיין לפלוגה לסגת.
עקב אותו כישלון, משימתה של הפלוגה שיועדה לכיבוש דיר כרמיזן בוטלה, ובמקום זאת הפלוגה הופנתה לעין יאלו, לסיוע בפינוי נפגעי הפלוגה שכבשה את הר התעלה.
תוצאות ואחרית דבר
מבצע יקב היה בעיקרו כישלון צבאי צורב. לצה"ל היו במבצע תשעה הרוגים. ב-22 לחודש דיין נסע לבן-גוריון ופירט בפניו תוכנית חדשה לכיבוש בית ג'אלה, והפעם בעזרת חטיבת הראל, שהגיעה להישגים במבצע ההר. בן-גוריון לא קיבל את התוכנית באומרו כי גם "אם יעלה בידינו לתפוס המקום, נצטרך תחת לחץ או"ם לפנותו ולא כדאי לאבד חיי איש אחד על זה". דווקא הכוחות שצוותו למשימות המשניות השיגו את יעדיהם הצנועים יותר, וצה"ל שלט בתום המבצע על כל השטח שמצפון למסילת הברזל. הדבר אפשר, בהסכמי שביתת הנשק עם עבר הירדן לדרוש ולקבל, שליטה על כל נתיב המסילה. מבצע יקב, יחד עם מבצעי 'ההר' ו'יואב', ערערו את מעמד הכוחות המצריים באזור הר חברון, ומיני אז, הלגיון הירדני נטל את הבכורה באזור. למעשה, אי הרצון לערב את הלגיון בקרבות היה אחד הגורמים, פרט לאלה המדיניים, להוראת הממשלה להפסיק את המבצע.
באזור ירושלים לא נערכו, מאז ועד סוף המלחמה, קרבות תנועה. ב-30 בנובמבר קיבל הדבר גושפנקה רשמית-למחצה, עת חתם דיין הסכם "הפסקת אש כנה" עם עבדאללה א-תל, מפקד הלגיון הירדני באזור ירושלים, שאכן כובד בעיקרו. כיוון שכך, קו החזית בתום מבצע יקב קבע בפועל את גבולה הדרומי של ירושלים עד מלחמת ששת הימים.
יחסי אלבניה–מונקו
יחסי אלבניה–מונקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אלבניה לבין נסיכות מונקו.
סקירה כללית
היחסים שבין אלבניה למונקו מתמקדים בעיקר במישור הכלכלי ולא במישור המדיני. שתי המדינות פועלות רבות למען השמירה על איכות הסביבה וחתומות על הסכם פריז שנחתם בנובמבר בשנת 2015.
באוקטובר 2018 הגיעה משלחת מונגאסקית לאלבניה. ב-9 באפריל 2019 הגיע ראש ממשלת אלבניה אדי רמה לביקור רשמי במונקו. שתי המדינות הסכימו על פרויקט משותף במגזר הכלכלי בו תעזור מונקו לאלבניה במימון מרינת יוקרה במערב אלבניה, לחופי הים האדריאטי.
ביירנייה
ביירנייה (נורווגית Bjørnøya; "אי הדובים") הוא אי בצפון האוקיינוס האטלנטי בקצהו המערבי של ים ברנץ, השייך לנורווגיה.
גאוגרפיה
האי הוא הדרומי בין איי סבאלברד ושוכן במחצית הדרך בינם לבין נורדקאפ שבצפון סקנדינביה. שטחו של האי הוא 178 קמ"ר וצורתו כשל משולש הניצב על קודקודו. המרחק המקסימלי באי מצפון לדרום מגיע ל-20 ק"מ וממזרח למערב הוא משתרע לרוחב של 15.5 ק"מ לכל היותר. חלקו הדרומי של האי הררי והוא מגיע לשיא גובהו בהר מיסרי (Miseryfjellet) שגובהו 536 מטר. בצפונו של האי משתרע מישור התופס כשני שלישים משטחו, ובו משובצים מספר אגמי מים מתוקים ששטחם הכולל הוא 19 קמ"ר. קו החוף תלול ברובו ובו צוקים גבוהים, אם כי קיימים גם מספר חופים חוליים.
האקלים מתון יחסית לקו הרוחב הצפוני בו שוכן ביירנייה, בשל זרמי המים החמים המגיעים לצידו המערבי של האי מדרום. האקלים הוא ארקטי-ימי והטמפרטורות הממוצעות נעות בין −8.1°C בחורף לבין ל-4.4 °C בחודשי הקיץ. היקף המשקעים השנתי נמוך יחסית ומגיע ל-371 מ"מ בממוצע בחלקו הצפוני של האי. מזג האוויר בקיץ עשוי להיות יציב למדי אך הערפל שכיח ומכסה את האי בחמישית מימי חודש יולי, כאשר אוויר ימי חם בא במגע עם מים קרים. מ-8 בנובמבר ועד 3 בפברואר שרוי ביירנייה באפלת הלילה הארקטי ומ-2 במאי עד 11 באוגוסט שורר בו אור יום.
למרות ריחוקו וצחיחותו, התקיימה באי פעילות אנושית במאות הקודמות, כמו כריית פחם, דייג וציד לווייתנים. עם זאת, שום התיישבות על האי לא נמשכה יותר ממספר שנים, והאי אינו מיושב בהווה למעט סגל התחנה המטראולוגית שבו. בשנת 2002 הוכרז האי יחד עם ממי חופיו כשמורת טבע.
סימפלקס
במתמטיקה, סִימְפְּלֵקְס הוא מבנה גאומטרי או קומבינטורי פשוט, המאופיין במספר הקודקודים הקטן ביותר האפשרי לגוף מאותו ממד.
כמו בפירמידה, לכל בחירה של קבוצת קודקודים, הסימפלקס שהם פורשים מהווה פאה של הסימפלקס המקורי. יריעות טופולוגיות, מכל ממד, אפשר ללמוד באמצעות טריאנגולציה שאבני היסוד שלה הם סימפלקסים.
הסימפלקס הקומבינטורי הוא הפשטה של המבנה הגאומטרי, והוא מתואר על ידי n+1 קודקודים, בתוספת ההנחה שכל תת-קבוצה של i+1 קודקודים מהווה תא i-ממדי. הסימפלקס הוא הקומפלקס הפשוט ביותר.
מרגרט מאנז'ו
מרגרט מאָנְז'וּ (באנגלית: Margaret of Anjou; בצרפתית: Marguerite d'Anjou; 23 במרץ 1430 – 25 באוגוסט 1482) הייתה מלכת אנגליה, רעייתו של הנרי השישי, מלך אנגליה אשר בפרקי זמן ניכרים שלטה למעשה במקומו, בשל נבצרותו וחוסר עניינו במלוכה. הנהיגה את בית לנקסטר בתקופת מלחמות השושנים. ילידת דוכסות לורן, בתו של רנה מאנז'ו.
ראשית חייה
נולדה בדוכסות לורן, בתו של רנה מאנז'ו ("המלך רנה"), מלך נאפולי (בפועל בין השנים 1438–1442 ובתואר בלבד עד מותו). בין השאר היה דוכס אנז'ו, רוזן פרובאנס, דוכס באר, דוכס לורן וכן טען לכתרי מלך ירושלים, הונגריה, אראגון, סיציליה, מיורקה, וקורסיקה. ילדותה עברה עליה בנחלות אביה בפרובאנס ובקפואה והיא זכתה לחינוך קלאסי עשיר.
קתרין, אמו של הנרי, מלך אנגליה הייתה אחותו של שארל השביעי, מלך צרפת שרעייתו, מארי מאנז'ו הייתה אחותו של רנה, אביה של מרגרט. כך, מלכי צרפת היו דוד ודודה הן של הנרי והן של מרגרט והשיאו את השניים ב-23 באפריל 1445 כמימוש סעיף בהסכם טרואה, שנחתם בין אנגליה לצרפת באחד משיאי מלחמת מאה השנים. הנדוניה ששילמו האנגלים (בהסכם סודי, שהוסתר מן הפרלמנט והעם) בעבור הנישואין הייתה מסירת החבלים מאיין ואנז'ו שהיו בידי הבריטים לידי מלך צרפת. ב-30 במאי 1445 הוכתרה מרגרט במנזר וסטמינסטר למלכה-רעיה של אנגליה על ידי הארכיבישוף מקנטרברי. בראשית מלכותם המשותפת ביקשו הנרי ומרגרט לשוות לשלטונם צביון של שלטון המקדם את ההשכלה, נושא שהיה משותף לשניהם. ב-1448 נחנך קווינס קולג' באוניברסיטת קיימברידג', בפטרונותה של המלכה מרגרט.
מלחמות השושנים
ב-30 בדצמבר 1460, בשעה שמרגרט עצמה עסקה בגיוס תמיכה בסקוטלנד השיג מצביאה, הנרי בופורט, הדוכס השלישי מסאמרסט, ניצחון על בית יורק בקרב וייקפילד. ריצ'רד דוכס יורק נתפס, ראשו נערף והוקע מעל שער העיר יורק. ב-17 בפברואר 1461 ניצחו שוב כוחות המלכה את בית יורק בקרב סנט אולבנס השני. התוצאה החשובה ביותר של קרב זה הייתה שחרור המלך הנרי מכלאו. על אף שהנרי הבטיח חנינה לשני שומריו, ויליאם בונוויל ותומאס קיירל, ציוותה המלכה על הוצאתם המיידית להורג בעריפת-ראש. כחודש לאחר מכן, ב-29 במרץ הוכה צבא בית לנקסטר בקרב טאוטון על ידי בית יורק, בהובלת בנו של דוכס יורק, אדוארד, שהדיח את הנרי והוכתר כמלך אדוארד הרביעי. מרגרט נמלטה עם בנה לוויילס ולאחר מכן לסקוטלנד. על אף שאדוארד הבטיח לריצ'רד נוויל, רוזן ווריק, לשאת לאשה את בונה מסבויה, גיסתו של לואי האחד עשר, מלך צרפת, הוא נשא לאשת תחתיה את אליזבת וודוויל (ליידי גריי), דבר שהובילו לעימות עם מלך צרפת ועם ווריק, שנטש אותו לטובת בית לנקסטר. מרגרט השיאה את בנה אדוארד לבתו של ווריק, אן נוויל. אן והנסיך אדוארד התארסו רשמית בטירת אמבואז שבצרפת ונישאו ב-13 בדצמבר 1470 בקתדרלת אנז'ה. לאחר החתונה שלחה המלכה מרגרט את נוויל לאנגליה כדי שיסייע להשיב את בעלה, הנרי השישי, לכס המלוכה. רוזן ווריק הצליח במשימה זו אך נהרג בקרב בארנט מספר חודשים לאחר מכן על ידי כוחותיו של אדוארד הרביעי. עם הנרי השישי בשלטון יכלו אן, בעלה יורש העצר וחמותה המלכה לשוב בבטחה לאנגליה.
ב-4 במאי 1471 נהרג בנה היחיד, הנסיך אדוארד בן ה-17, בקרב טיוקסברי. מרגרט וכלתה אן נשבו ונלקחו לביתו של ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס, אחיו של אדוארד הרביעי. תחילה נכלאה המלכה בטירת וולינגפורד ולאחר מכן הועברה למצודת לונדון, שם מת בעלה ב-21 במאי. ב-1475 פדה אותה לואי האחד-עשר, מלך צרפת ובמשך שבע שנות חייה האחרונות חיה מרגרט כבת-חסות חסרת-כל בטירה באזור סומיר. היא מתה בת 52.
פאולינה, נסיכת וירטמברג (1877–1965)
פאולינה, נסיכת וירטמברג (19 בדצמבר 1877 - 7 במאי 1965), הייתה בתו של וילהלם השני, מלך וירטמברג.
ביוגרפיה
ב-29 באוקטובר 1898 התחתנה פאולינה עם וילהלם פרידריך, נסיך ויד, ממנו היו לה שני בנים. לאחר הנישואים התגוררו בני הזוג בפוטסדאם, ובשנת 1902 הם עברו להתגורר בברלין. בשנת 1907 הם עברו לגור בנויוויד, ובאותה שנה קיבלה תפקיד בכיר בצלב האדום. בשנת 1933 הצטרפה פאולינה למפלגה הנאצית, אולם מעולם לא מילאה בה תפקיד כלשהו. בשנת 1945, זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה, מת בעלה וילהלם פרידריך, נסיך ויד, ולאחר מותו עברה פאולינה להתגורר בווירטמברג. לאחר המלחמה הסתירה פאולינה בביתה את פושע המלחמה הנאצי אוגוסט הייסמאייר ואשתו גרטרוד שולץ-קלינק, ואף הועמדה על כך לדין על ידי צבא ארצות הברית בשנת 1948. לאחר מכן הקדישה פאולינה את חייה לגידול סוסים, וב-7 במאי 1965 מתה פאולינה בביתה בלודוויגסבורג.
משפחתה
ב-29 באוקטובר 1898 התחתנה פאולינה עם וילהלם פרידריך, נסיך ויד, ממנו היו לה שני בנים:
מודול פרויקטיבי
באלגברה הומולוגית, מודול פרויקטיבי מעל חוג R הוא מודול P בעל התכונה הבאה: כל הומומורפיזם מתפצל דרך כל הטלה ; כלומר - במקרה כזה תמיד קיים הומומורפיזם  כך ש-.
מודולים פרויקטיביים מהווים הכללה של המודולים החופשיים (אלו שיש להם בסיס): כל מודול חופשי הוא פרויקטיבי. ההגדרה של מודולים פרויקטיביים בשפה של מורפיזמים מאפשרת גמישות רבה, והופכת אותם למרכיב יסודי באלגברה הומולוגית. מנקודת המבט הזו, התכונה המרכזית היא שמודול P הוא פרויקטיבי אם ורק אם הפונקטור הוא מדויק.
חוג הוא פשוט למחצה אם ורק אם כל המודולים שלו פרויקטיביים. כל מודול חסר פיתול מעל חוג דדקינד הוא פרויקטיבי.
תכונות בסיסיות
אם F=P\oplus Q הוא מודול חופשי, אז P פרויקטיבי, ולהפך - כל מודול פרויקטיבי הוא מחובר ישר של מודול חופשי (וכל מודול פרויקטיבי נוצר סופית הוא מחובר ישר של מודול חופשי נוצר סופית). מכאן נובע שסכום ישר של מודולים הוא פרויקטיבי, אם ורק אם כל אחד מן המחוברים פרויקטיבי. כמו כן נובע מכך שכל מחובר ישר של מודול פרויקטיבי הוא בעצמו פרויקטיבי.
מודול P הוא פרויקטיבי אם ורק אם כל סדרה מדויקת קצרה מתפצלת. כלומר, אם P מופיע כמנה של B, אז הוא מחובר ישר שלו.
חופשיות מוגדרת לפי בסיס. יש הגדרה דומה למודולים פרויקטיביים: מודול P הוא פרויקטיבי אם ורק אם יש איברים x_i \in P והומומורפיזמים כך שלכל x \in P מתקיים.
תת-מודולים
חוג שמעליו פרויקטיביות עוברת בתורשה לתת-מודולים, נקרא חוג תורשתי. אם התורשה פועלת רק על תת-מודולים נוצרים סופית, החוג הוא תורשתי למחצה. קפלנסקי הוכיח שכל מודול פרויקטיבי אפשר לפרק לסכום ישר של מודולים נוצרים-מנייתית. מעל חוג תורשתי למחצה (ואפילו תורשתי למחצה חלש), מודול פרויקטיבי הוא סכום ישר של מודולים נוצרים סופית .
החבורה K 0
את אוסף המודולים הפרויקטיביים של חוג R אפשר ללמוד באמצעות החבורה K_0(R), המוגדרת באמצעות הפונקטור K0: זוהי חבורת גרותנדיק של מונואיד המודולים הפרויקטיביים הנוצרים סופית, ביחס לפעולת הסכום הישר.
מעל חוג עם חילוק (לרבות שדה), חוג מקומי (גם אם אינו קומוטטיבי), או חוג שבו כל אידיאל שמאלי הוא ראשי (לרבות תחום ראשי), כל מודול פרויקטיבי נוצר סופית הוא חופשי. במקרים כאלה.
"הטריק של איילנברג" מראה מדוע מוכרחים להגביל הגדרה זו למודולים נוצרים סופית: אם P פרויקטיבי, אז P\oplus Q=F חופשי עבור מודול (פרויקטיבי) מתאים Q, ולכן ; לכן P שקול לאפס בחבורת גרותנדיק של כל המודולים הפרויקטיביים מעל R.
אם R חוג קומוטטיבי עם ספקטרום קשיר, אז כל מודול פרויקטיבי מעל R שאינו נוצר סופית, הוא חופשי.
מכפלה טנזורית
המכפלה הטנזורית של שני מודולים פרויקטיביים P,Q מעל החוג הקומוטטיבי C, היא מודול פרויקטיבי. פרויקטיביות נשמרת תחת הרחבת סקלרים, במובן הבא: אם P מודול פרויקטיבי מעל החוג הקומוטטיבי C, ו-R אלגברה מעל C, אז הוא מודול פרויקטיבי מעל R.
השערת סר
"השערת סר" (Serre), שאותה הוכיחו Quillen ו- Suslin (בנפרד, ב-1976), קובעת שכל מודול פרויקטיבי מעל חוג הפולינומים בכמה משתנים מעל שדה הוא חופשי. ההשערה הייתה אחד הגורמים החשובים בהתפתחות תורת המודולים מעל חוגים קומוטטיביים. אם מחליפים את השדה בחוג עם חילוק, התוצאה אינה נכונה.
כיסוי פרויקטיבי
מודול פרויקטיבי P עם העתקה מ-P למודול M שהגרעין שלה הוא תת-מודול קטן נקרא כיסוי פרויקטיבי של M. לא תמיד קיים כיסוי כזה, אבל אם קיים אז הוא יחיד (עד כדי איזומורפיזם). חוג שמעליו לכל מודול (נוצר סופית) יש כיסוי פרויקטיבי נקרא מושלם (למחצה).
קוואזי-פרויקטיביות
מודול נקרא קוואזי-פרויקטיבי אם כל הומומורפיזם מתת-מודול שלו אל עצמו, ניתן להרחבה לאנדומורפיזם מן המודול כולו. כל מודול פרויקטיבי הוא קוואזי-פרויקטיבי, אבל המשפחה האחרונה כוללת גם את כל המודולים הפשוטים למחצה. כל סכום ישר סופי של עותקים איזומורפיים של מודול קוואזי-פרויקטיביים, הוא קוואזי-פרויקטיבי.
מודול שאפשר להרים אליו כל אנדומורפיזם של מודול מנה, נקרא דמוי-פרויקטיבי. כל מודול קוואזי-פרויקטיבי הוא דמוי-פרויקטיבי.
מודול M הוא \pi-פרויקטיבי, אם לכל פירוק M = N+N' (הסכום לאו-דווקא ישר), יש אנדומורפיזם f כך ש- ו-. כל מודול דמוי-פרויקטיבי הוא כזה, וכך גם כל מודול יוניסריאלי (מודול שבין כל שני תת-מודולים שלו אחד מכיל את השני). מעל חוג השלמים, \pi-פרויקטיביות שקולה לדמוי-פרויקטיביות. חוג שמעליו כל מודול הנוצר על ידי שני איברים הוא \pi-פרויקטיבי, הוא פשוט למחצה.
פרויקטיביות נאמנה
מודול פרויקטיבי P מעל R הוא "פרויקטיבי נאמנה" (faithfully projective) אם IP \neq P לכל אידיאל I של R (השווה למודול נאמן). תכונה זו מועילה למשל כאשר P הוא בעצמו חוג: אם R הוא תת-חוג של P, ו-P הוא פרויקטיבי בנאמנות מעל R, אז R הוא מחובר ישר ב-P .
פיונגיאנג
פיונגיאנג היא בירת הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה והגדולה שבעריה. העיר ממוקמת במערב קוריאה הצפונית על גדות נהר טאדונג כ-109 ק"מ במעלה הזרם מפיו על הים הצהוב. לפי הערכות משנת 2023 אוכלוסיית העיר מונה כ-3.16 מיליון תושבים.
היסטוריה
על פי המסורת הקוריאנית, העיר נוסדה בשנת 2333 לפנה"ס. בשנת 427 הפכה העיר לבירת קוריאה.
בירת קוריאה הצפונית
בשנת 1945, כאשר חולק חצי האי קוריאה לשתי מדינות, הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (קוריאה הצפונית), והרפובליקה של קוריאה (קוריאה הדרומית), הוכרזה פיונגיאנג כבירת קוריאה הצפונית. במהלך מלחמת קוריאה ניזוקה העיר קשות. לאחר סיום המלחמה החלה תנופת שיקום בקוריאה הצפונית, ובמסגרתה נבנתה פיונגיאנג מחדש בסגנון בנייה קומוניסטי - עם שדרות רחבות, מונומנטים, ובניינים מונוליתיים. נבנו בה בנייני ציבור ובתי דירות רבים, רחובות וכבישים רבים הורחבו, ופותחה תעשייה קלה.
תחבורה
אורכה של הרכבת התחתית של פיונגיאנג 22.5 ק"מ, ויש לה שני קווים.
כמו כן פועלות בעיר רשת חשמליות ורשת אוטובוסים, ותחנת הרכבת של פיונגיאנג מהווה נקודת הבסיס למערך הרכבות של קוריאה הצפונית.
רוב תושבי העיר הולכים ברגל למקומות העבודה.
בעיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי סונאן.
חלוקה אדמיניסטרטיבית
העיר מחולקת ל-19 רבעים (קוּיוֹק - 구역) וארבעה מחוזות (קון - 군):
הרבעים:
המחוזות:
גרהרד הנפי
קריירת מועדונים
הנפי החל את הקריירה שלו באדמירה ואקר מדלינג, שם ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה ב-1947. לאחר מכן, הוא עבר לשחק ביריבה העירונית ראפיד וינה שם שיחק מ-1950 עד 1965. התקופה שלו בראפיד הייתה מוצלחת מוצלחת מאוד, שם הוא זכה באליפות אוסטריה 7 פעמים. הוא היה גם קפטן הקבוצה במשך שבע שנים ונבחר לקבוצת המאה של ראפיד ב-1999.
הוא היה משחק בעיקר בכנף, אולם הרבגוניות שלו אפשרה לו לשחק בהצלחה בעמדות נוספות.
קריירה בינלאומית
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אוסטריה בגיל 19 בנובמבר 1948 נגד שוודיה. הוא רשם במדיה הופעות במונדיאל 1954 בשווייץ, שם הגיעה הנבחרת למקום השלישי, וובמונדיאל 1958. הוא היה קפטן הנבחרת מ-1955 ואילך.
המשחק הבינלאומי האחרון שלו היה בספטמבר 1962 נגד צ'כוסלובקיה. הוא רשם ב-93 הופעות וכבש 12 שערים. הוא החזיק בשיא ההופעות בנבחרת עד שאנטון פולסטר זכה בהופעה ה-94 שלו ביוני 1998.
פרישה ומוות
לאחר קריירת הכדורגל שלו עבד הנפי כאדריכל. הוא תכנן את אצטדיון ווסט בווינה, ששמו שונה לאצטדיון גרהרד לאחר מותו. הוא נפטר מסרטן ב-1980, בן 51.
יחסי ניו זילנד–צ'ילה
יחסי ניו זילנד–צ'ילה הם היחסים דיפלומטיים בין הרפובליקה של צ'ילה וניו זילנד. שתי המדינות הם חברות ב-אסיה-פסיפיק לשיתוף פעולה כלכלי, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי והאו"ם.
היסטוריה
צ'ילה וניו זילנד הן שתי מדינות השוכנות לחופי האוקיינוס השקט, אולם הן מופרדות על ידי יותר מ-9,100 ק" מ (5,600 מייל) של מרחק. שתי המדינות כוננו את היחסים הדיפלומטיים ב-1948, והשגרירויות נפתחו ב-1972. ב-1973, הגנרל הצ'יליאני אוגוסטו פינושה נטל את השלטון בצ'ילה לאחר הפיכה נגד ממשלתו של נשיא צ'ילה סלבדור איינדה. במהלך הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה, ניו זילנד לא ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם צ'ילה. כתוצאה מכך, מספר הפגנות התקיימו בשנות ה-70 ובשנות ה-80 בניו זילנד נגד ממשלת ניו זילנד השומרת על יחסים דיפלומטיים ומסחר עם המשטר הצבאי של צ'ילה. במהלך שנות ה-70, כמה אלפי פליטים צ'יליאנים נמלטו מהמדינה שלהם, בעיקר למדינות אחרות באמריקה הלטינית ומדינות באירופה. בתקופה זו, מעל ל-200 צ'יליאנים ביקשו מקלט בניו זילנד.
מאז סיומה של הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה, היחסים בין שתי המדינות השתפרו מאוד. לשתי המדינות יש אשרת עבודה וחופשה וגם התקיימו כמה ביקורים רשמיים שנעשו על ידי נשיאי/ראשי הממשלה ופקידי הממשלה. ב-1993, הנשיא הצ'יליאני פטריסיו איילווין הגיע לביקור רשמי בניו זילנד, והיה לראש המדינה הראשון של אמריקה הלטינית שביקר במדינה. שתי המדינות פועלות יחד למאבק בשינויי אקלים ושיפור החקלאות הגלובלית ומשדלות את הקהילה הבינלאומית כדי לסייע בשימור אנטארקטיקה. חברת התעופה הגדולה בצ'ילה, LATAM צ'ילה, מפעילה טיסות בין סנטיאגו דה צ'ילה ואוקלנד. ב-2012, הוענק לניו זילנד מעמד של משקיפה על הברית הפאסיפית, קבוצה אזורית הכוללת צ'ילה, קולומביה, מקסיקו ופרו.
ביקורים רשמיים
לנשיאות ביקורים של צ ' ילה, בניו זילנד
ראש השרים ביקורים של ניו זילנד צ'ילה
יחסי סחר
בשנת 2004, צ'ילה וניו זילנד חתמו על הסכם סחר חופשי (יחד עם ברוניי וסינגפור) המכונה השותפות הטראנס-פסיפית (P4). ב-2014, סך המסחר בין צ'ילה וניו זילנד הסתכם בכ-255 מיליון דולר. היצוא מצ'ילה לניו זילנד כולל: דיקט, חוט נחושת, שאינם מתמוססים כימי עיסת עץ, סודה סולפט. ניו זילנד היצוא בצ ' ילה כוללים: גבינה, חמאה ממרחי חלב, זרעים, פירות, נבגים לזריעה. החברה הגדולה ביותר של ניו זילנד, Fonterra, מחזיקה בנתח של 99% בחברת החלב הגדולה ביותר בצ'ילה, Soprole.
נציגויות דיפלומטיות
ניו זילנד מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה בלבד, ואילו צ'ילה מחזיקה בניו זילנד שגרירות בוולינגטון בלבד.
מיג 1.44
מיג 1.44 (МФИ Микоян МиГ-1.44, קוד נאט"ו: פלאטפאק - Flatpack) הוא שמו של אב טיפוס רוסי למטוס קרב מהדור החמישי שיועד להיות מטוס ניסוי ומטוס קרב רב-משימתי (תקיפה ויירוט).
המטוס, בו תוכננה התקנת מנועים מדגם АЛ-41Ф, נוצר כתגובה למטוס ה-F-22 האמריקאי. המטוס תוכנן להכיל יישום נרחב של טכנולוגיית החמקן. חימוש המטוס תוכנן להיות בתא פנימי מכוסה בצבע מיוחד המקשה על זיהוי המטוס באמצעות מכ"ם, המטוס עוצב בדרך מיוחדת של משטחים עקומים.
פיתוח המטוס יצא לדרך בסוף שנת 1979 במסגרת תוכנית И-90 (תוכנית "מפציץ שנות ה-90" = «истребитель 1990-х годов»). במקור תוכנן פיתוח שני דגמים, מטוס קרב רב-משימתי (ראשי תיבות ברוסית МФИ, מוכר גם כ-MFI) ומטוס קרב קל (LFI), שהיו אמורים להתבסס על דגמים דומים כדי להוזיל את הפיתוח. בשנת 1981, המכון האווירודינמי המרכזי (ЦАГИ) שביצע מחקר אווירודינמי וניסויים במנהרת רוח עבור הפרויקט, המליץ לפתח משטחי קנארד משולשים, כדי לשפר את יעילותו האווירודינמית של המטוס ולאפשר לטוס בזוויות התקפה שונות.
המטוס עם המספר 1.44 מסמל את אב הטיפוס עליו עבדה חברת מיקויאן גורביץ' (מיג) בפרויקט И-90. המטוס עם שם הקוד 1.42/1.44 היה אמור להיכנס לייצור סדרתי ולשרת את חיל האוויר הסובייטי.
מטוס ההדגמה היחיד מדגם מיג 1.44 הועבר לעיר ז'וקובסקי במחוז מוסקבה בשנת 1997 מתוך כוונה לבצע שם טיסות ניסוי, אך הממשלה הרוסית לא אישרה תקציב לכך ואף השאירה את קיום המטוס מסווג, דבר שמנע חשיפתו בתערוכות אוויריות. החשיפה הראשונה של קיום המטוס באמצעי התקשורת הרוסיים הייתה בסוף שנת 1998. בינואר 1999 הוצג מטוס ההדגמה לבכירי הצבא והממשלה הרוסית ולנציגי התקשורת הבינלאומית.
טיסת הבכורה של המטוס נערכה בפברואר 2000. טיסה שנייה בוצעה באפריל אותה שנה, ומאז לא היו דיווחים על טיסות מתוכננות נוספות. המטוס לא עבר לשלב ייצור סדרתי ונראה שהפרויקט בוטל ללא הודעה מפורשת.
כיום, ישנו רק דגם אחד של אב טיפוס החונה בחניית ה"מיגים" של מכון מחקר התעופה ע"ש גרומוב (Лётно-исследовательский институт имени М. М. Громова). רוב הטכנולוגיות שיושמו במטוס, הועברו לשימוש בתוכנית סוחוי T-50 לחימוש וייצור מטוסי קרב חדישים עבור חיל האוויר הרוסי מתוצרת סוחוי.
נבחרת ברוניי בכדורגל
נבחרת ברוניי בכדורגל, הידועים כ"הצרעות", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של ברוניי. הנבחרת הוקמה בשנת 1959 וצורפה לפיפ"א בשנת 1969.
נבחרת זו נחשבת לאחת החלשות בעולם
דון סטארי
דון אלברט סטארי (באנגלית: Donn Albert Starry; 31 במאי 1925 - 26 באוגוסט 2011) היה גנרל אמריקאי בדימוס, אשר שימש כראש פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית (TRADOC).
ביוגרפיה
סטארי נולד וגדל בקנזס. בשנת 1943 התגייס סטארי לצבא ארצות הברית כטוראי. בהמשך שירותו נשלח לאקדמיה הצבאית ווסט פוינט. לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1948, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט עבר הכשרה כלוחם, קורס קציני שריון ושימש כמפקד מחלקה ופלוגה כמו גם כקצין מטה בגדוד שריון. בהמשך לחם במלחמת קוריאה כקצין מטה בשורות הארמייה השמינית. במלחמת וייטנאם לחם סטארי כמפקד רגימנט הפרשים המשוריין ה-11 ופיקד עליו במהלך החדירה האמריקנית לקמבודיה בשנת 1970. אז נפצע מרימון יד בעת שנתקלו כוחותיו בחיילים מצבא צפון וייטנאם. לאחר מכן פיקד על בית הספר ללוחמת שריון של צבא ארצות הברית. בשנת 1974 נשלח סטאר על ידי ראש מטה הצבא, קרייטון אברמס לישראל בראש משלחת נציגים מפיקוד ההדרכה והאימונים של צבא ארצות הברית (TRADOC) במטרה לנתח את הישגי צה"ל במלחמת יום הכיפורים. המשלחת פגשה במוסה פלד, אביגדור קהלני ובכירים נוספים בצה"ל. בעקבות פגישות אלו, בדגש על לקחים מן הלחימה שניהלו כוחות צה"ל בחזית הצפון, עודכנה הדוקטרינה של צבא ארצות הברית.
אוצר לאומי (סרט)
אוצר לאומי (אנגלית: National Treasure) הוא סרט הרפתקאות שצולם בארצות הברית בשנת 2004. הסרט עוסק בחבורת מחפשי אוצרות שמתחקים אחרי אוצר קדום. הסרט כולל גנבה של הצהרת העצמאות של ארצות הברית ומתעסק בין השאר באבירים הטמפלרים ובבונים החופשיים. הסרט כולל כמה אלמנטים שמוזכרים גם בספר צופן דה וינצ'י שיצא לאור ב-2003.
עלילת הסרט
בנג'מין פרנקלין גייטס (ניקולס קייג'), נצר למשפחת גייטס וצוללן חילוץ והצלה לשעבר בצי ארצות הברית, הולך בעקבות אבותיו ומנסה להתחקות אחרי אגדה על אוצר קדום של האבירים הטמפלרים/הבונים החופשיים. לפי האגדה בזמן המהפכה האמריקאית החביאו אנשי הבונים החופשיים אוצר ענק בשווי מיליארדי דולרים.
השראה
אוצר שמשתמש בהצהרת העצמאות כרמז לקיומו מוזכר בספרי "צופן ביל" שנקברו במקום לא ידוע בבדפורד וירג'יניה. הסרט גם משתמש בעובדות היסטוריות אמיתיות כמו העובדה שבזמן המהפכה האמריקאית האמריקאים נהגו להשתמש למסמכים שלהם בדיו סתרים, כמו צופן ארנולד.
ב-2007 יצא לאקרנים סרט המשך הנקרא "אוצר לאומי: ספר הסודות".
ע'אדה א-סמאן
ע'אדה אחמד א-סמאן (בערבית: غادة السمان; ילידת 1942), סופרת, משוררת ממוצא סורי. נחשבת לאחת הסופרות הבולטות בתקופתה, לצד קולט ח'ורי ולילה בעלבקי. יצירותיה תורגמו ל-17 שפות.
חייה
ע'אדה א-סמאן נולדה בדמשק למשפחה בורגנית והיא קרובת משפחתו של המשורר הסורי הידוע ניזאר קבאני. אביה, ד"ר אחמד א-סמאן, סיים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת הסורבון בכלכלה פוליטית והיה נשיא האוניברסיטה הסורית ושר החינוך של סוריה. הוא היה איש ספר ואינטלקטואל, שהתעניין בעיקר בספרות הערבית הקלאסית. ע'אדה הושפעה ממנו רבות אחרי שאמהּ, סלמא רויחה, מתה בעודה ילדה. זה השתקף בהרבה אספקטים באישיותה ונתן גיוון לדרך החשיבה שלה, שבמהרה הביא להתנגשות עם החברה הדמשקאית השמרנית. תוצאת התנגשות זו הייתה הוצאתו לאור בשנת 1962 של מקבץ סיפוריה הראשון, נושא הכותרת "עיניך גורלי".
ע'אדה א-סמאן היא בוגרת אוניברסיטת דמשק לתואר ראשון בספרות אנגלית (1963), ומחזיקה תואר שני בתיאטרון האבסורד מהאוניברסיטה האמריקאית בביירות. היא עבדה כעיתונאית ובמהרה הפכה לכוכבת בתקופת הזוהר התרבותית בביירות.
א-סמאן התחתנה בסוף שנות ה-60 עם ד"ר בשיר אל-דאעוק, בעל בית ההוצאה לאור "דאר אלטליעה". נולד להם בן יחיד בשם חאזם. נישואים אלה הכו בתדהמה את חוג מכריהם בגלל השוני המהותי ביניהם מהאספקט האישי והרעיוני. אל-דאעוק היה נצר למשפחת דאעוק המיוחסת בביירות ובעל נטיות "בעת'יסטיות" מוצהרות, בעוד שהיא הייתה ליברלית, ועל אף השוני ביניהם, ע'אדה תמכה בבן זוגה בזמן שלקה בסרטן ונאבק על חייו ונישואים אלה החזיקו מעמד עד יום מותו ב-2007.
בשנת 1967, לאחר התבוסה הערבית במלחמת ששת הימים, כתבה א-סמאן מאמר נוקב ומפורסם בשם "נושא את קלוני ללונדון". א-סמאן נזהרה מהשימוש שנעשה במושגים מוחלטים בעולם הערבי המגבילים את החשיבה של האומה הערבית והמביאים עד כדי תרדמת אינטלקטואלית; אחד ממושגים אלה היה "נכסה" (תבוסת 67').
לאחר מכן הקימה ע'אדה א-סמאן בית הוצאה לאור משלה ("ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור"), שבו קיבצה והוציאה את כל יצירותיה וגם קיבצה את כל מאמריה שלא פורסמו בכותרים אחרים לפני כן, תחת הכותר "יצירות לא גמורות" ותשעה ספרי שירה שכוללים בתוכם את ארכיב ע'אדה א-סמאן ה"לא מפורסם", המופקד באחת הכספות בבנק בשווייץ. בארכיון נמצאים, בין היתר, התכתבויות שהיו אמורות להתפרסם "במועד המתאים", בגלל החומרים הצהובים מעברה כאושיה חברתית תרבותית בחיי הלילה של ביירות בשנות השישים. במיוחד קשריה הרומנטיים עם נאסר אל-נשאשיבי, עיתונאי פלסטיני, והמשורר המנוח כאמל נאסר והתכתבויותיה עמם.
אחד האירועים, בשנת 1992, גרם לרעידת אמות הסיפים בחוגים הספרותיים והפוליטיים, כשאל-סלמאן פרסמה מכתבים רומנטיים שקיבלה מע'סאן כנפאני, אחת מאושיות התרבות הפלסטינית, מכתבים שמוענו אליה בשנות השישים בזמן שניהלה איתו רומן סוער וגלוי. בעקבות פרסום המכתבים הואשמה ע'אדה בחבירה למזימה כנגד הסוגיה הפלסטינית.
נכון לשנת 2014, חיה ע'אדה בפריז ועדיין כותבת טור שבועי (פינת "רגע של חופש") בעיתון אלחואדית', אחד העיתונים הערביים הרואים אור בלונדון. היא עומדת בתוקף בסירובה לנהל כל ראיון טלוויזיוני, סירוב שהחל באמצע שנות ה-70 כשגילתה שהמראיינת שלה בטלוויזיה המצרית לא קראה ולו אף אחת מיצירותיה.
השכלתה וספרותה
עקב כך, יצא לאור ב-1965 מקבץ הסיפורת השני, "אין ים בבירות". לאחר מכן עקרה לאירופה ושימשה ככתבת ברוב בירות אירופה. היא לא זנחה את המפגש התרבותי עם תרבות המערב, בעיקר את הספרות שסייעה לגבש את זהותה וייחודה הספרותי, שהתבטא במקבץ השלישי שהוציאה בשנת 1966 תחת השם "ליל הזרים", שזכה ביקורת חיובית מגדול המבקרים, מחמוד אמין, שהכיר בייחודיות שלה. על אף גישתה הליברלית-מערבית, נטתה א-סמאן מדי פעם לאידיאלים סוציאליסטים, שהיו די פופולריים לתקופה בערים ברחבי העולם הערבי, ואף ביקרה בעדן שבתימן בתקופה המרקסיסטית וכתבה על כך מאמרים.
ב-1973 חיברה את הקובץ הרביעי תחת השם "פרידת הנמלים הישנים", קובץ שנחשב לאחד החשובים והמעמיקים בקבציה, שבו תיארה את דילמת האינטלקטואל הערבי - הפער בין הגותו להתנהגותו.
בסוף שנת 1974 הוציאה את הנובלה "ביירות 75", שבה תיארה את הדיכוטומיה בין הראייה "הוורודה" של ביירות כ"שווייץ של המזרח התיכון", לבין ביירות "השחורה" והמעוותת. נובלה זאת הייתה מעין נבואה למלחמת האזרחים העקובה מדם שפרצה חודשים ספורים אחרי פרסומה. ב-1977 הוציאה א-סמאן את "סיוטי ביירות" וב-1986 את "ליל המיליארד". ב"נשף תחפושות למתים" (2003) שבו חזרה וניבאה עד כמה המצב בלבנון נפיץ.
כתיבתה הספרותית
מין ויחסי מין שימשו רק בהקשר הספרותי והדרמטי ביצירתה, וההתייחסות אליו הייתה ברמזים, ללא היסחפות לפורנוגרפיה. לדוגמה, בסיפור על "ליל המיליארד" מתארת א-סמאן את האימפוטנציה שהייתה מנת חלקו של גיבור הסיפור, כעין אלגוריה למצבו של האינטלקטואל הערבי וחוסר יכולתו לעמוד מול המשטרים הריאקציונרים והתמוטטותו של החלום הערבי
סגנונה הספרותי מתאפיין בזרם התודעה בשילוב מקטעי וידאו-טייפ עם נגיעות פואמיות מיוחדות שלה. נכתבו עליה ביקורות רבות במגוון שפות. חלק מתרגומים אלה זכו להצלחה מסחרית מסחררת.
אפרים קרליבך
הרב ד"ר אפרים קרליבך (12 במרץ 1879 − י"ח בתשרי תרצ"ז 4 באוקטובר 1936) היה רב אורתודוקסי, יליד גרמניה. רבה של לייפציג.
קרליבך היה שייך למשפחה מפורסמת של רבנים גרמניים. היה בנם של אסתר, סופרת ומשוררת ובתו של הרב אלכסנדר זוסמן אדלר, רבה הראשון של ליבק, ושל הרב ד"ר שלמה קרליבך, שהיה רבה של ליבק אחרי הרב אדלר. לקרליבך היו שבעה אחים וארבע אחיות. ארבעה מאחיו היו רבנים אף הם: מייסד הגימנסיה היהודית יבנה בקלן, עמנואל קרליבך (1874–1927), יוסף צבי קרליבך (1883–1942), דוד קרליבך (1885–1913) והארטוויג נפתלי קרליבך (1889–1967).
בנו, העיתונאי עזריאל קרליבך נקרא על שם הרב עזריאל הילדסהיימר שהיה מראשי היהדות האורתודוקסית בגרמניה ורבו של הרב אפרים קרליבך.
הפיגוע בתחנה המרכזית של באר שבע (2015)
הפיגוע
ב-18 באוקטובר 2015 הגיע המחבל, מהנד ח'ליל סאלם אלעקבי (مهند خليل سالم العقبي), בן 21, בדואי תושב הפזורה הבדואית באזור חורה, אל התחנה המרכזית בבאר שבע, כשהוא חמוש באקדח ובסכין. המחבל עקב אחרי סמל עומרי לוי, חייל גולני בן 19, עד מסדרון השירותים, ירה בו למוות מטווח קצר ולקח את נשקו, רובה סער מסוג "תבור". באמצעות הרובה והאקדח המשיך במסע הירי שלו ופצע אנשי ביטחון. אחרי שניסה להימלט התפתח קרב יריות בינו לבין לוחמי יס"מ של משמר הגבול וחיילים, עד שחוסל.
הירי המוטעה באזרח האריתראי והלינץ' בו
למקום נקלע הבטום זרהום (ולדה-מיכאל), מבקש מקלט בן 29 מאריתריאה, שהסתנן לישראל כארבע שנים קודם לכן, והיה בדרכו לחדש את אשרת השהייה. הוא זוהה בטעות כמחבל ונורה על ידי שוטר משמר הגבול וחיילת, ולאחר מכן על ידי קצין הביטחון של התחנה המרכזית, שהעיד בחקירתו במשטרה כי שמע את זרהום צועק "אללה אכבר". לאחר שזרהום נפצע קשה מהירי ושכב על הרצפה, ביצעו בו ניסיון לינץ' תשעה אנשים על ידי הטחת כיסאות ובעיטות בגופו ובראשו. הוא פונה לבית החולים כעבור 18 דקות ושם מת מפצעיו. בניתוח שלאחר המוות שנערך במכון לרפואה משפטית התברר כי הוא נהרג כתוצאה מהירי לעברו, ולא מהתקיפה. בגופו נמצאו שמונה קליעים, שניים מתוכם קטלניים.
לאחר הפיגוע עצרה המשטרה חמישה אנשים בחשד שתקפו את זרהום לאחר שכבר נורה, בהם קצין וסוהר בשירות בתי הסוהר. קצין השב"ס אמר בחקירתו שראה את זרהום ממשיך לזוז בזמן שאנשי ביטחון אחרים חשו לזירה שממנה ירה המחבל האמיתי, חש סכנה, ובעט בראשו במטרה לנטרלו. ב-12 בינואר 2016 הוגש כתב אישום נגד ארבעה נאשמים, בהם קצין השב"ס וחייל צה"ל, בגין חבלה בכוונה מחמירה. סוהר שהועמד לדין משמעתי על חלקו באירוע זוכה ואף זכה לשבחי בית הדין על שניסה להגן על הנוכחים תוך סיכון עצמי.
במרץ 2018 הרשיע בית המשפט המחוזי בבאר שבע את דוד מויאל בהסדר טיעון, שלפיו הודה מויאל בעבירת התעללות בחסר ישע. ביוני אותה שנה גזר עליו בית המשפט 100 שעות עבודות שירות ופיצוי של 2,000 ש"ח למשפחתו של זרהום. בדצמבר 2018 נגזרו על אביתר דמרי ארבעה חודשי מאסר בפועל, שמונה חודשי מאסר על תנאי ופיצוי של 2,000 ש"ח למשפחתו של זרהום, לאחר שהורשע גם הוא בעברה דומה במסגרת הסדר טיעון. ביולי 2020 זוכו מחמת הספק שני הנאשמים הנותרים, חייל צה"ל וקצין שב"ס.
לאחר הפיגוע
מותו של זרהום התקבל בקרב הקהילה האריתריאית בישראל בתחושות קשות ונערכו טקסים לזכרו במתקן חולות ובגינת לוינסקי. חוק נפגע פעולות איבה מכיר באדם כנפגע גם אם נפגע בשגגה מירי עקב פעולת איבה של כוחות אויב, אך זרהום לא הוכר כך כיוון שנכנס לישראל שלא כחוק. ביוני 2016 תבעו הוריו של זרהום מהמדינה את הפיצויים המגיעים ליורשי נפגע פעולות איבה.
בפברואר 2017 הוכר כנפגע פעולות איבה במסגרת הסכם שלפיו שולמו למשפחתו לפנים משורת הדין 50 אחוזים מסך הפיצויים לפי חוק.
שר הביטחון משה יעלון אמר: "עלינו לגנות בקול רם וברור מעשי לינץ', כפי שבוצע אתמול באזרח האריתראי הבטום זרהום, ולהעמיד לדין את מבצעיו. אסור לאיש לנהוג כך, גם כשהכעס רב והעצב גדול. גם בימים אלו, בהם הטרור מרים ראשו, אל לנו לאבד את דרכנו".
חלק מהאירועים בתחנה המרכזית צולם במצלמות אבטחה, לרבות הירי והתקיפה של זרהום, ושודר לאחר מכן באמצעי התקשורת. בין השאר הראו המצלמות חיילי צה"ל נושאי נשק שנמלטו מאזור הפיגוע, בניגוד לקוד האתי של חיילי צה"ל הדורש מהחיילים דבקות במשימה וחתירה לניצחון. בעקבות זאת, וגם בשל מעורבותם של שני חיילים בתקיפה של זרהום, נפתחה חקירה של המשטרה הצבאית החוקרת.
לאחר שהתבררה זהותו של המחבל כבדואי, נערכה מסיבת עיתונאים במועצה אזורית אל קסום שבה גינו ראשי רשויות ומועצות בדואיות את הפיגוע. לנוכח העובדה שאמו של אלעוקבי נולדה בעזה ועברה לגור בישראל לאחר שהתחתנה עם אזרח ישראלי, קראה שרת התרבות והספורט, מירי רגב, לשלול מאמו של המחבל את תעודת הזהות, ולגרש אותה ואת כל משפחתו חזרה לעזה.
בחקירת ימ"ר נגב של מחוז הדרום של המשטרה התברר שאלעוקבי החזיק במכשיר הטלפון שלו תמונות של פעילי חמאס, של כלי נשק וחומרים נוספים. נגד אחיו של אלעוקבי הוגשה הצהרת תובע בחשד לאי מניעת פשע, לאחר שעל פי חקירתו ידע האח על רכישת האקדח, והיה עד לתהליך ההקצנה שעבר אחיו ולא דיווח על כך.
בתרבות
במאי 2016 זכה הסרט התיעודי "מוות בבאר שבע" בשלושה פרסים ובהם פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב. הסרט, בבימויים של טלי שמש ואסף סודרי, עושה שימוש בצילומי אבטחה ומתמקד במותו של הבטום זרהום.
שירו של תמיר בר, "כשהכעס רב והעצב גדול", מתוך האלבום "החופש הגדול" נכתב לזכרו של הבטום זרהום.
Hurt
לחן השיר היווה את ההשראה לפזמון השיר "עולה ויורד" של נעם רותם, שיצא ב-2007. כמו כן, פזמון השיר מצוטט בעמודיו הראשונים של ספרו של סטיבן קינג, "המגדל האפל". השיר הגיע למקום השמיני במצעד של נורווגיה.
הביצוע של ג'וני קאש
הביצוע של קאש לשיר היה הלהיט האחרון שלו לפני מותו ב-2003. הוא נכלל באלבום "American IV" מ-2002, ונחשב לביצוע מרגש במיוחד. הביצוע זכה בפרס "סינגל השנה" מטעם פרס מוזיקת הקאנטרי.
הרעיון לביצוע השיר הגיע מריק רובין, מפיק האלבום וחברו של רזנור. בביצוע של קאש שונתה השורה "Crown of shit" (כתר מחורבן) ל-"Crown of thorns" (כתר קוצים), ובכך לא רק שאיבדה את גסותה, אלא גם הוסיפה אזכור מרומז ליסוריו של ישו - אזכור שגם מופיע באופן ויזואלי בקליפ לשיר. הקליפ צולם בביתו של קאש, ושילב בתוכו צילומים ממהלך חייו, עד לימיו האחרונים. הקליפ זכה בפרס גראמי ובפרס מוזיקת הקאנטרי כקליפ הטוב ביותר של אותה שנה. בגלגלצ שודר השיר כל שבוע ביום שישי כמה דקות לפני השעה 18:00, ב-11 בספטמבר 2020 הופסק השיר להתנגן כמסורת.
תגובתו של רזנור
בריאיון למגזין Alternative Press סיפר רזנור כי כשרובין פנה אליו בבקשה להתיר את חידוש השיר הוא הוחמא, אך חשש כי מדובר בלא יותר מגימיק שיווקי. עוצמתו המלאה של ביצועו של קאש הכתה בו רק כשראה את הקליפ. לדבריו, בזמן הצפייה הוא נתקף אלם, קיבל "עור ברווז", ודמעות נקוו בעיניו. כמו כן החוויה גרמה לו להרהר בכוחה של המוזיקה כמדיום אמנותי.
יהושע רפאל בנבנישתי
רבי יהושע רפאל בנבנישתי (ה'ש"נ בערך, 1590 – ה'תכ"ה בערך, 1665) היה מחכמי טורקיה ומנהיגי הקהילה היהודית בה במאה ה-17. רופא, מדקדק ופייטן. מחבר הביאור שדה יהושע לתלמוד ירושלמי.
קורות חיים
נולד לרבי ישראל, בעיר קושטא שבטורקיה, כבן למשפחת בנבנישתי. הוא אחיו הבכור של רבי חיים בנבנישתי מחבר "כנסת הגדולה".
למד תורה מפי רבי יוסף מטראני (מהרימ"ט), ומפי רבי אברהם אליגרי, מגדולי רבני קושטא. השתלם בדקדוק אצל ר' יצחק עוזיאל. בין תלמידיו אחיינו, הרב ישראל בנבנישתי מחבר ספר בית ישראל.
יצירתו
רבי יהושע רפאל בנבנישתי שימש כרב ודיין בקושטא. הוא פירש את התלמוד הירושלמי, הקשה לקריאה בשל שפתו השונה משפת התלמוד הבבלי, וקרא לחיבורו שדה יהושע. החיבור מקיף את הסוגיה תוך השוואה עם סוגיות מקבילות בתלמוד הבבלי ומוסיף ליקוט נרחב מתורתם של ראשונים. בשל לשונו הקצרה, לעיתים קשה להבין את פירושיו בסקירה מהירה, ונדרש לכך עיון מעמיק.
עוד כתב: "סדר הגט" ו"סדר חליצה", שהודפסו בספר "גט פשוט"; "אוזני יהושע", דרשות על התורה והספדים; "עבודה תמה", ביאור סדר תפילת מוסף ועבודת יום הכיפורים.
רבות מתשובותיו מכונסות בספר השו"ת שלו "שער יהושע". תשובות רבות נוספות שלו נשתמרו בכתבי בני זמנו; ולפי עדותו של החיד"א, הוא חיבר ספר שו"ת בארבעה כרכים, אך הספר עלה באש בשרפה גדולה שהייתה בקושטא.
נותרו בכתב יד, ספריו: "משמרת המצוות", פיוט על תרי"ג המצוות; "לבוש מלכות", נפלאות הבורא בגוף האדם; "פרק בשיר".
שמורת הר חורשן
שְׁמוּרַת הַר חוֹרְשָׁן היא שמורת טבע ברמות מנשה כק"מ מזרחית-דרומית למושבה בת שלמה. במרכזה של השמורה מצוי הר חורשן, גבעה בגובה של 178 מטר מעל פני הים.