cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבנה צה"ל
יחידות והיררכיה פיקודית
ככל ארגון צבאי, צה"ל הוא ארגון היררכי. המבנה הפיקודי בו נתון על ידי היררכיה של בעלי דרגות, וכל רמה היררכית מפקדת על היחידות הכפופות לה ועל מפקדיהן. במקרים חריגים קיים מצב בו בעלי דרגה זהה בעלי פיקוד האחד על השני. מצב זה הוא לעיתים מובנה, ולעיתים נוצר עקב הענקת דרגה אישית לקצין.
מוזיאון הילדים היהודי
מוזיאון הילדים היהודי (אנגלית: Jewish Children's Museum) הוא מוזיאון ילדים גדול בארצות הברית שהוקם בשנת תשס"ד (2004) ומופעל על ידי ארגון הילדים צבאות ה' של תנועת חב"ד.
המוזיאון ממוקם במרכז שכונת קראון הייטס שבברוקלין (בשדרת Eastern Parkway), ניו יורק, בסמוך למרכז חב"ד העולמי – 770.
המוזיאון, המיועד לילדים יהודים דוברי אנגלית, מבקש להעניק את חוויית היהדות בצורה מהנה ומושכת. בנוסף המוזיאון פונה לילדים לא יהודים, על מנת לקדם סובלנות כלפי היהדות ולהילחם באנטישמיות.
את המוזיאון מנהל ירחמיאל בנימינסון, מנהל ארגון "צבאות ה'" ניו יורק, ובו ממוקמים גם משרדי הארגון.
שטח המבנה מתפרש על 6 קומות. בהקמת המוזיאון הושקעו 40 מיליון דולר. מדינת ניו יורק והממשלה הפדרלית של ארצות הברית, לצד קרנות ונדבנים פרטיים, השתתפו במימון המבנה.
דאוגבפילס
דַאוּגַּבְפִּילְס (בלטבית: Daugavpils) היא העיר השנייה בגודלה בלטביה, ובירת חבל לטגלֶה. העיר נמצאת 230 ק"מ דרומית-מזרחית לריגה על גדות הנהר דאוגבה. אוכלוסיית העיר מונה 105,000 נפשות (2009) – זאת לעומת 129 אלף תושבים בשנת 1989. הרוסים מהווים כ-52% מאוכלוסיית העיר, הלטבים - 18%, והפולנים – 15%. בנוסף מתגוררים בעיר גם בלארוסים, אסטונים וקיימת בעיר קהילה יהודית קטנה (כ-492 אנשים).
היסטוריה
העיר מוזכרת לראשונה ב־1275 בשם דינבורג, והייתה שייכת למסדר הליבוני. היא הייתה בשלטון האיחוד הפולני-ליטאי בין 1561 ל־1772. בשנת 1582 קיבלה זכויות של עיר. בין השנים 1656 ו־1667 נשלטה העיר בידי רוסיה ונקראה בוריסוגלבסק (רוסית: Борисогле́бск). בעקבות חלוקת פולין, בשנת 1772 הועברה העיר לשליטת האימפריה הרוסית.
בשנת 1893 שונה שם העיר לדבינסק (פולנית: Dźwińsk; רוסית: Двинcк; בלארוסית: Дзьвінск). בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 1897 התגוררו בעיר כ-79 אלף תושבים, מהם כ-32 אלף יהודים. בשנת 1910 אוכלוסיית העיר הגיע לכ-110 אלף תושבים (יותר ממספרם בשנת 2011).
לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית, ב־1921 הפכה לחלק מהרפובליקה הלטבית, ושמה שונה לדאוגבפילס.
ב־1940 צורפה לברית המועצות כתוצאה מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב. ב־26 ביוני 1941 נכבשה על ידי הגרמנים, וביולי 1944 שוחררה. העיר חזרה לשלטון לטביה לאחר התפרקות ברית המועצות ב־1991, והפכה לעיר השנייה בגודלה בה, אך עם אוכלוסייה שהלטבים מהווים בה מיעוט (רק כ-18%) והרוסים מהווים כמחצית מאוכלוסיית העיר.
שמה של העיר בגרמנית היה Dünaburg (דינבורג), ביידיש היא נקראה דענענבורג, והגרסה הפולנית של שם זה היא Dyneburg. שמה של העיר בליטאית הוא Daugpilis.
יהודים
הקהילה היהודית בעיר קיימת מאמצע המאה ה־18. בשנת 1805 היו בה כ-800 יהודים, קהילה מגובשת יותר כבר הייתה בשנת 1847 ומאז התפתחה הקהילה במהירות, בשנת 1897 כבר היו בה כ-32,000 יהודים וב 1913 כ-56,000 יהודים. עד למלחמת העולם הראשונה הייתה קהילת זו מרכז כלכלי וציבורי חשוב של יהדות רוסיה, היהודים עסקו בעיקר במסחר ובחייטות אך תרמו רבות לפיתוח התעשייה בעיר.
כיהנו בה רבנים מגדולי הדור. המפורסמים שבהם: מתרל"ט עד ה' באב תרמ"ז (1887) כיהן כרב העיר הרב ראובן הלוי לוין (שכונה ר' ראובן דננבורגר על שם עירו) שהיה רבו של הרב קוק שנולד באחד מפרברי העיר. אחריו כיהן ברבנות הרב מאיר שמחה מדווינסק כראש קהילת המתנגדים, ורבי יוסף רוזין (הרוגצ'ובר) כיהן משנת תרמ"ט (1889) כראש קהילת החסידים. עוד כיהנו כרבני העיר, הרב אהרן שאול זליג מאירוב שהיה לפני ר' ראובן, והרב אלחנן הכהן שכיהן ברבנות העיר לאחר ר' מאיר שמחה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הופצצה העיר בידי הגרמנים, ולכן רוב היהודים עזבוה למשך תקופה זו. הם חזרו מאוחר יותר, וערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר 13,000 יהודים. בשנת 1940, במהלך הכיבוש הסובייטי של לטביה, נשלחו רבים מחשובי יהודיה של העיר לסיביר כאויבי המשטר.
בשואה
בשנת 1970 היו בעיר כ־2,000 יהודים. מספר זה הצטמצם ל-492 בשנת 2006.
אסקימו (טראנס)
ג'ון פורד (המוכר בעיקר בשם Eskimo וגם בשם Junya) הוא תקליטן אנגלי, היוצר מוזיקת טראנס בסגנון פסיכדלי ובנו של ג'ון פורד, מייסד הלייבל Phantasm. אביו של ג'ון פורד נקרא גם כן ג'ון פורד וגם הוא בעברו התעסק ביצירת טראנס פסיכדלי.
קריירה מוזיקלית
אלבומו הראשון, "Can You Pick Me Up?" יצא לאור תחת הלייבל Phantasm (לייבל הטראנס הנמצא, יחד עם הלייבל Psychic Deli בבעלות אביו) והוא מכיל 9 רצועות וכולל רמיקס שעשה לטראק "Fire on Ice" של Skazi.
לאחר הצלחת אלבומו הראשון, כאשר הגיע לגיל 18, הוחלט בלייבל למקצע את Eskimo והוא החל לתקלט בארץ הולדתו - אנגליה וכן ביפן, ישראל, מקסיקו, דרום אפריקה, ברזיל, ארצות הברית ובמדינות נוספות באירופה.
Eskimo הקליט מספר סינגלים תחת הלייבלים HOMmega Phonokol, Phantasm ו-Enzyme Records. נוסף לסינגלים הוציא Eskimo דיסק נוסף תחת הלייבל היפני Toshiba-EMI Records. מבין הלהיטים הגדולים שהקליט היו Hello Moto שגם זכה לגרסת רמיקס של המפיק האלקטרוני הישראלי עידו שוהם, ו-Voodoo People שזכה לביקורות טובות בעולם הטראנס והזניק את הקריירה של התקליטן הצעיר כשרבים בתעשייה זיהו את הפוטנציאל הטמון בו.
Eskimo הצטרף לסיבובי ההופעות של "Dynamic" במהלכן קידם את יחסי הציבור שלו על ידי הקלטת אלבום קונספט בשם "Dynamo". במקביל, הצטרף לאגדת הטראנס דיק טרבור ("Green Nuns Of The Revolution") בפרויקט שנקרא "Jumanji" שמטרתו הייתה "לשבות את ההרגשה של הג'ונגל ולהעביר אותה למוזיקה" ("Capture the vibe of the jungle and put it in the music").
היסטריה המונית
בפסיכולוגיה, היסטריה המונית היא תופעת הצגתם של סימפטומים היסטריים בידי יותר מאדם אחד. לרוב מתחילה התופעה כאשר אדם אחד מגלה סימני היסטריה לעיניהם של אחרים, אשר באופן "מדבק" מתחילים גם הם לגלות את אותם סימפטומים.
דוגמאות לכך ניתן לראות במקרים של תאונות, כאשר אנשים מגיבים באופן לא רציונלי. למשל, הם צורחים, רצים לכיוון הלא נכון וכדומה. או מקרים בהם אדם חשוד בפשע נלכד בידי קבוצת אנשים ואחד מחברי הקבוצה מיידה בו אבן, או בועט בו את הבעיטה הראשונה והשאר מצטרפים להתקפה האלימה. סימפטום אחר הוא של בחילה קבוצתית, שנגרמת לעיתים קרובות בעקבות חשיפה ציבורית לאירוע טראומטי. תופעה דומה היא כאשר צפייה באדם אחד המתנהג באופן אלים, עלולה לשמש זרז פסיכולוגי להתנהגות דומה בקרב הסמוכים אליו. דוגמה נוספת היא התגובה בקוריאה הצפונית על מות המנהיג קים ג'ונג איל.ב-2011.
לעיתים הדבר נובע מהשפעות של לחץ באוכלוסייה, דוגמאות למקרים כאלה, המיוחסים כיום ל, הם מגפת ההתעלפויות בגדה המערבית (1983) ומגפת הצחוק בטנגנייקה.
אמנדה לפור
אמנדה לפור (באנגלית: Amanda Lepore, נולדה ב-21 בנובמבר 1967) היא סלבריטאית, דוגמנית, זמרת ואמנית פרפורמנס טרנסג'נדרית אמריקאית.
בשנות התשעים השתייכה לפור לחבורת ה-"קלאב קידס" בניו יורק. במשך השנים הופיעה בפרסומות עבור חברות רבות, וגם הייתה נושא קבוע בעבודתו של הצלם דייוויד לה-שאפל ושימשה כמוזה שלו, כמו גם באלה של צלמים רבים אחרים, כמו טרי ריצ'רדסון ורובן ון שאלם. היא השתתפה בתערוכתו של לה-שאפל "אמנים וזונות 1985-2005" בניו יורק, שעסקה במציצנות, ובה היא "גרה" בתוך תפאורה בגודל אמיתי.
בשנת 2011 הוציאה לפור את אלבום הבכורה שלה, I...Amanda Lepore. ארבע שנים לאחר מכן, הוציאה את אלבומה השני, I...Amanda Lepore – Make over sessions. במשך השנים השתתפה בווידאו קליפים של שירים רבים בהם, "Cotton Candy", "Marilyn", "Get Into It", "Turn Me Over", "Doin It My Way", "Doin It My Way", "Nerves of Steel".
ביוגרפיה
לפור נולדה בשנת 1967 וגדלה בקהילת מחוז אסקס בסידר גרוב, ניו ג'רזי. אביה היה מהנדס כימיה ממוצא איטלקי, ואימה הייתה עקרת בית ממוצא גרמני. אימה סבלה מסכיזופרניה ובילתה זמן ניכר במוסדות לחולי נפש. יש לה אח אחד גדול.
לפור כתבה מאוחר יותר: "מאז שאני זוכרת את עצמי, ידעתי שאני ילדה. לא הבנתי למה ההורים שלי הלבישו אותי בבגדי בנים. חשבתי שהם היו משוגעים." בשנות נעוריה המוקדמות שלה, לפור החלה להכין תלבושות עבור חברה טרנסג'נדרית שלה, בתמורה להורמונים נקביים. היא כבר הייתה מבודדת מהסובבים אותה. בשלב זה, הוריה משכו אותה מבית הספר הציבורי שבו למדה ושכרו עבורה מורה פרטי. הם לקחו אותה לפסיכולוג, שסייע לה בהשגת מרשם לטיפול הורמונלי.
יוהאן דויד הייניכן
יוהאן דוד הייניכן (בגרמנית: Johann David Heinichen; 17 באפריל 1683 – 16 ביולי 1729) היה מלחין ותאורטיקאי מוזיקה גרמני מתקופת הבארוק, שהביא את הגאוניות המוזיקלית של ונציה אל חצרו של אוגוסט השני מדרזדן. המוזיקה של הייניכן מקורית, עתירת דמיון ומקצביה מלאי חיים, אך על אף כל אלה, נידונה, באופן בלתי מוסבר, לאלמוניות במשך שנים רבות.
ביוגרפיה
יוהאן דויד הייניכן נולד בכפר הקטן קרסולן, סמוך לווייסנפלס. אביו מיכאל הייניכן למד מוזיקה בתומסשולה, בית הספר המהולל למוזיקה שליד כנסיית תומאס בלייפציג, שירת כמנצח מקהלה בפראג וככומר בכנסיית קרסולן. יוהאן דויד למד גם הוא בתומסשולה בלייפציג אצל יוהאן שלה ובהמשך קיבל שיעורי עוגב וצ'מבלו מיוהאן קונאו. גם המלחין-לעתיד כריסטוף גראופנר היה תלמידו של קונאו באותה תקופה.
הייניכן נרשם בשנת 1702 ללימודי משפטים באוניברסיטה של לייפציג ובשנת 1705-06 הוסמך כעורך דין (בראשית המאה ה-18 היו לימודי המשפטים מסלול מקובל על מלחינים; יוהאן קונאו, גראופנר וגאורג פיליפ טלמן היו גם הם עורכי דין). הייניכן עסק בעריכת דין בווייסנפלס עד 1709.
הייניכן לא ויתר על עניינו במוזיקה ובמקביל לעבודתו המשפטית גם חיבר אופרות. ב-1710 פרסם את המהדורה הראשונה של חיבורו הגדול על הבס הכולל, או בסו קונטינואו. הוא יצא לאיטליה ועשה שם שבע שנים מעצבות, רובן בוונציה.
אמנדה לפור
ביוגרפיה
בתחילת שנות ה-1990, לפור ניסתה לבסס את עצמה כדמות בולטת בחיי הלילה של ניו יורק, כולל חברות ב"קלאב קידס". היא התפרנסה מעבודה במכון יופי, וכשולטת (בסד"מ), ואחר כך כאשת מכירות למותג הקוסמטיקה "פטרישיה פילד". היא החלה לשתף פעולה עם הצלם דייוויד לה-שאפל לאחר שנתקלו זה בזה בבר בניו יורק. בסופו של דבר היא התפרסמה בעולם כמוזה שלו.
יוהאן דויד הייניכן
ביוגרפיה
בשנת 1717 היה הייניכן לעמיתו של יוהאן סבסטיאן באך בחצר הנסיך ליאפולד מאנהאלט-קותן, אחר התמנה לממונה על המוזיקה בחצר הנסיך הבוחר של סקסוניה. בין תלמידיו היו יוהאן גיאורג פיזנדל ויאן דיסמאס זלנקה. ב-1721 נשא אישה בווייסנפלס ולידת הצאצא היחיד שלו מתועדת ברשומות בינואר 1723. בשנותיו האחרונות התערערה מאוד בריאותו של הייניכן, עד שמחלת השחפת הכריעה אותו לבסוף. ב-16 ביולי 1729, הובא למנוחתו האחרונה בבית הקברות יוהנס.
המוזיקה של הייניכן נהנית מפופולריות חדשה; אחדות מן המיסות שלו ויצירתו האחרונה, מגניפיקט זוכות עכשיו לתשומת לב בעולם ההקלטות.
אמנדה לפור
דוגמנות ומשחק
כמו כן, לפור שימשה כמובילת מצעד הגאווה של סידני באוסטרליה (המרדי גרא) ב-2010.
קריירה מוזיקלית
הסינגל הראשון שלה, "Deeper", מ-2003, הוא שיר טראנס-דאנס שנכתב על ידי ליידי באני, דראג קווין ממובילות הויגסטוק. בשנת 2005 לפור הוציאה את אלבומה הראשון, Introducing... Amanda Lepore וב-2007 שני אלבומי רמיקסים.בשנת 2006 לפור שרה את שיר הנושא בסרט "עוד סרט גאה", "I Know What Boys Like", וב-2008 ביצעה את שיר הנושא של סרט ההמשך "עוד סרט המשך גאה".
בשנת 2007 לפור השתתפה בסיבוב ההופעות של מופע הצדקה "צבעים אמיתיים" בצפון אמריקה, בחסות ערוץ הטלוויזיה האמריקאי לוגו טי-וי, בהנחיית הקומיקאית מרגרט צ'ו ובכיכובה של סינדי לאופר. סיבוב ההופעות נועד לגייס תרומות לארגוני הלהטב"ק: הקמפיין לזכויות אדם (HRC), פּי-פלאג וקרן מת'יו שפרד; וכלל את האמנים: אירייז'ר, דבי הארי, הגוסיפ, רופוס ויינרייט, הדרזדן דולס, המיסשייפס, רוזי אודונל, אינדיגו גירלז ועוד.
בשנת 2011 הופיעה עם אלבומה הראשון באורך מלא, I...Amanda Lepore.
בשנים 15–2013 ביצעה פרויקטים מוזיקליים נוספים, ביניהם הקלטת גרסה משלה לשיר של מרילין מונרו, כיכוב בשיר וקליפ של מלכת הדראג שרון נידלס ושיתוף פעולה עם המוזיקאי ממוצא בולגרי אלק סנדר. ב-31 ביולי 2015, לפור הוציאה את אלבום הרמיקסים I... Amanda Lepore - Make over sessions. האלבום כלל שני תקליטורים דיגיטליים, ובהם מיטב הרמיקסים מאלבומה שיצא ארבע שנים קודם לכן. ב-8 בדצמבר 2017, יצא "Buckle Up", הסינגל הראשון מהמיני-אלבום החדש שלה, Lepore, שיצא ב-16 בפברואר 2018. המיני-אלבום כולל שלושה שירים חדשים נוספים, וביניהם גרסה לשיר "The Jean Genie" של דייוויד בואי.
סחורה
באוקטובר 1999 הוציאה סווטש את "Time Tranny", שעון שעוצב על ידי דייוויד לה-שאפל עם פניה של לפור, המציג סדק מודפס על זכוכית ופסים משיש כרקע. גרסה שנייה אינה מציגה זכוכית סדוקה ורקע של פסים כחול וצהוב.
באפריל 2006 השיקה צעצועים של אינטגריטי בובה של אמנדה לפור שהופקה על ידי האמן ומעצב אופנה היפני, ג'ייסון וו כתרומת צדקה למאבק במחלת האיידס.
ספריה
ב-18 באפריל 2017, לפור הוציאה ספר אוטוביוגרפי בשם "Doll Parts" (חלקי בובות), שכתבה במשותף עם תומאס פלאנרי ג 'וניור. הספר כולל, בין היתר, תצלומים רבים של לפור שצולמו על ידי צלמים שונים, וביניהם דייוויד לה-שאפל, טינה פול, ג'וזף ג'סו, רוב לבואו וג'ואי פלסטה.
רב אידי בר אבין (השני)
רב אידי בר אבין הוא אמורא בבלי בדור השישי, ראש ישיבת סורא אחרי פטירתו של רב אשי.
רב אידי בר אבין היה תלמידו של רב פפא (שהיה תלמידו של רב אידי בר אבין הראשון המפורסם), והיה חברו של רב אשי.
בתקופה שמלך כראש ישיבת סורא, תיקן תקנות לבני דורו, כך למשל תיקן תקנה לבני העיר נרש (הסמוכה לסורא) בהלכות נדה.
חייא אלדאודי
חייא אלדאודי (נולד ב-1085 בבבל, נפטר בממלכת קסטיליה 1154) היה רב, מלחין ומשורר בחבל אנדלוסיה שבדרום חצי האי האיברי, דאז ממלכת קסטיליה וכיום חלק מספרד. אלדאודי היה בנו של דוד, ונכדו של חזקיה בן דוד. הוא נחשב כאבי משפחת אלדאודי, שצאצאיה נמצאים בישראל עד היום. על פי ההיסטוריון אברהם זכות אלדאודי היגר מבבל שבמסופוטמיה, עיראק של ימינו, לחצי האי האיברי, בו שוכנות כיום ספרד ופורטוגל. הוא הצטיין כרב, ונודע גם כמלחין ליטורגי ומשורר מוכשר ביותר. בשלב מסוים אף שימש כאחד מיועציו של אפונסו הראשון, מלך פורטוגל.
שניים מפיוטיו (שיריו) נכללו באוסף 'בתולת בת יהודה', שנערך בידיי המלומד שמואל דוד לוצאטו. בנו של אלדאודי, יעיש אבן יחיא (נפטר 1196), היה אביו של יחיא בן רבי, הרב הנודע.
אקניסטה
אקניסטה (בלטבית: Aknīste) היא עיר בחלק הדרומי של לטביה, סמוך לגבול המדינה עם ליטא. העיר נמצאת בסמוך לנהר דיידוינסוסיה. שמה נזכר לראשונה בשנת 1298. במשך כמה מאות שנים הייתה העיר בשליטת ליטא (החל מהמאה ה-17). בשנת 1795 היא סופחה לאימפריה הרוסית. לאחר מלחית העולם הראשונה היא הייתה ממדינת ליטא המתדחשת אך בשנת 1921 ליטא החליפה את אקניסטה עבור פלאנגה והיא עברה לשליטה של לטביה.
בעבר העיירה הייתה קשורה במסילת ברזל עם יקבפילס. תנועת הרכבות הופסקה ומסילה פורקה בשנת 1972.
בעיירה פועלים בית חולים ומוזיאון היסטורי.
בנשי
בֶּנְשִׂי (בסינית: 本溪; בפין-יין: Běnxī) היא נציבות עירונית במזרח מחוז ליאונינג שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין. היא גובלת עם בירת המחוז שניאנג ופושון מצפון, ממערב,  מדרום ומחוז ג'ילין ממזרח. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 1,326,018 תושבים, מתוכם 865,215 בשטח האורבני.
העיר נחנכה כמרכז תעשיית ברזל בשנת 1915. חברת הברזל והפלדה של בנשי ("בנגנג") היא המעסיקה הגדולה ביותר בעיר והרביעית בגודלה בכל סין. המעסיק השני בגודלו בעיר היא התעשייה לכריית פחם. בעבר הייתה קיימת בעיר בעיית זיהום חמורה בעקבות ייצור מתכת וכריית פחם, עם ההאטה בשנים האחרונות בתעשיית המתכת והפחם בעיית הזיהום החלה לפחות בהדרגה.
בכפיפות לעיר יש ארבעה רבעים מנהליים ושני מחוזות אוטונומיים. כמו כן כפופים לעיר 25 מחוזות, 40 כפרים ועיירות, 229 מועצות מקומיות ו-289 מועצות כפריות.
פעילות תיירותית
במרחק של 35 קילומטרים ממרכז העיר, יש מערה שבתוכה זורם נהר באורך של כ-3 קילומטרים, בעומק של 2 מטרים, ושרוחבו מספיק ללפחות 20 סירות ששטות במקביל. גם במערה זו יש זקיפים, נטיפים, וצורות סלעים מיוחדות.
מוצר מובנה
פיקדון מובנה
סוג נפוץ של מוצר מובנה הוא פיקדון מובנה. פיקדון מובנה הוא תוכנית השקעה הסגורה לפרק זמן מוגדר, אשר מתייחסת לנכס מסוים, כגון מניה, מדד או שער מטבע ומעניקה תשואות משתנות בהתאם לתנאים שנקבעו בין המפקיד למנפיק המוצר המובנה.
ייחודו של הפיקדון המובנה הוא בכך שהמפקיד אינו מסכן את הקרן. עם זאת, המשקיע נחשף לסיכון של אי קבלת תשואה כלשהי ולכן ייתכן גם הפסד ריאלי אשר תלוי בשינוי שיעור הריבית במהלך תקופת ההפקדה.
אג"ח מובנה
איגרות חוב מובנות מונפקות על ידי בתי השקעות באמצעות תהליך של איגוח. בדרך כלל הן נסחרות בבורסה לניירות ערך. לכן בניגוד לפיקדון מובנה, המשקיע באג"ח המובנה יכול למכור אותה ולממש את השקעתו בכל עת לפני תאריך הפדיון. אבל כאשר התנאים לתשלום הריבית מפסיקים להתקיים, האג"ח המובנות עלולות להיסחר בתנודתיות רבה מזו האופיינית לאג"ח רגילות בדירוג דומה, ובשער נמוך משמעותית מערכן הנקוב, אפילו אם תשלום הקרן מובטח.
מסע הצלב הנורווגי
מסע הצלב הנורווגי נמשך מ-1107 עד 1110, בעקבות מסע הצלב הראשון, בהנהגתו של מלך נורווגיה זיגורד הראשון. זיגורד היה הראשון ממלכי אירופה שיצא למסע צלב לארץ הקודש, ואף קרב לאורך הדרך לא הסתיים בהפסד. דומה כי מסע הצלב הנורווגי התנהל באופן דומה מאוד לפשיטות הוויקינגים, הגם שבמקרה זה מטרתם הסופית של הנורווגים הייתה שונה. המקור העיקרי לפרטים על המסע נמצא בספר מחזור העולם.
מנורווגיה לאנגליה (1107–1108)
זיגורד ואנשיו הפליגו מנורווגיה בסתיו 1107, עם שישים ספינות וכנראה כחמשת אלפים איש. הם הגיעו לאנגליה, שם מלך הנרי הראשון, ונשארו שם כל אותו החורף. באביב 1108 הם הפליגו שנית מערבה.
בחצי-האי האיברי (1108–1109)
כעבור מספר חודשים הגיעו הצלבנים הנורווגים לסנטיאגו דה קומפוסטלה ("יאקובסלנד", כפי שקראו לה) שבגליסיה ("גאליזוּלנד"), שם הרשה להם שליט מקומי להעביר את החורף. אבל בבוא החורף נוצר מחסור במזון, והשליט המקומי סירב למכור עוד מזון וסחורה לנורווגים. כיוון שכך אסף זיגורד את צבאו, תקף את טירתו של השליט ולקח שלל כפי יכולתו. בהמשך המסע הימי נתקלו הנורווגים בצי של שודדי ים בספינות משוטים, שחיפשו אחר אוניות סוחר כדי לשדוד אותן. זיגורד הפנה את ספינותיו היישר אל מול השודדים, פשט על ספינותיהם ולקח שמונה ספינות כשלל אחרי הניצחון בקרב. לאחר הדברים האלה הגיעו הצלבנים למבצר באל-אנדלוס המוסלמית, ושמו סינטרה (קרוב לוודאי שהכוונה ל"מבצר המורים" שבעיירה הפורטוגלית, לאחר שנחתו בחוף באזור קולארש). הם כבשו את המבצר והרגו את כל יושביו לאחר שהללו סירבו להתנצר. לאחר מכן הפליגו לליסבון, עיר "שחציה נוצרים וחציה כופרים", שנאמר עליה כי היא החוצצת בין איבריה הנוצרית ואיבריה המוסלמית. הם ניצחו שם בקרב השלישי במסעם, וזכו באוצרות רבים כשלל. הקרב הרביעי שלהם היה בעיר ושמה "אַלקָאסֶה" (קרוב לוודאי שהכוונה לאלקאסר דו סאל, ששמה בא מ"אל-קצר" בערבית, כלומר "המבצר"). הם הרגו שם אנשים כה רבים עד כי נאמר שהעיר עמדה ריקה. גם שם הם זכו בשלל רב.
באיים הבלאריים (1109)
לאחר קרב נוסף שבו ניצחו שודדי ים במצר גיברלטר, הפליגו הצלבנים הלאה לאורך "ארץ הסרצנים" (כלומר, חוף ספרד המוסלמית) אל הים התיכון (בנורדית עתיקה Griklands hafi, כלומר "ים יוון") והגיעו אל האיים הבלאריים. בעיני הנוצרים נחשבו האיים הבלאריים כלא יותר מאשר מקום מושבם של פיראטים וסוחרי עבדים. הפשיטה הנורווגית על האיים היא הפשיטה המתועדת הראשונה של נוצרים על האיים הבלאריים המוסלמיים.
תחילה הגיעו הנורווגים לפורמנטרה, שם הם פגשו ב"אנשים כחולים" (כלומר, שחורי-עור) וב"סרצנים" רבים שהתגוררו במערות. תיאור הקרב הוא המפורט ביותר במקורות שהגיעו לידינו, והוא אחד המאורעות ההיסטוריים המשמעותיים ביותר בתולדות האי הקטן. על פי המסופר, זכו הנורווגים בשלל הגדול ביותר בעקבות הקרב הזה. לאחר מכן המשיכו ותקפו את איביזה ואחריה את מנורקה, ובשני המקרים הייתה ידם על העליונה. דומה כי הצלבנים ויתרו על תקיפת הגדול שבאיים, מיורקה, כנראה כי באותה עת היה האי, כמרכזה של טאיפה עצמאית, משגשג ומבוצר היטב. ייתכן כי השמועות על הצלחתם עודדו את כיבוש האיים, כעבור שנים ספורות, בידי הרפובליקה של פיזה.
באביב 1109 הגיעו הצלבנים לאי סיציליה, שם קיבל את פניהם רוג'רו השני, מלך סיציליה, שהיה אז רק כבן 14. בקיץ של שנת 1110 הפליגו משם והגיעו לארץ-ישראל.
לקונסטנטינופול (1110)
לאחר הדברים האלה הפליגו זיגורד ואנשיו לקפריסין ושהו שם זמן-מה, ומשם המשיכו ליוון (לנמל שנקרא במקורות Engilsnes ולא זוהה בוודאות). הם נשארו שם תקופה מסוימת, כיוון שזיגורד רצה להמתין לרוח צידית שתתפיח את המפרשים בספינות, כך שייראו מרשימים יותר בעיני הביזנטים.
בסופו של דבר הם הגיעו לקונסטנטינופול ובבואם ראו כי "לכל אורכה ורוחבה של הארץ יש ערים, מבצרים, עיירות, זה לצד זה ללא כל מרווח". מפרשי כל ספינותיו של זיגורד היו כה קרובים זה לזה עד שנראו כמפרש ענקי אחד. כל תושבי קונסטנטינופול יצאו לראות את זיגורד בכניסתו לעיר, ואלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, פתח בפניהם את הנמל.
חזרה לנורווגיה (1110–1113)
כשבאה העת לחזור לנורווגיה נתן זיגורד לאלכסיוס את כל ספינותיו, עם גליפי החרטום היקרים שלהן, ובתמורה קיבל ממנו סוסים רבים כדי לרכוב עליהם בדרכם חזרה בדרך היבשה. רבים מאנשיו נותרו מאחור והעמידו את עצמם לשירות הביזנטים. מסעו של זיגורד ארך, על פי המסופר, כשלוש שנים, מבולגריה דרך הונגריה, פאנוניה, שוואביה ובוואריה, שם נפגש עם הקיסר לותר השלישי. מאוחר יותר הגיע לדנמרק, שם נפגש עם המלך נילס שנתן לו לבסוף ספינה כדי שיוכל להפליג חזרה לנורווגיה.
אחמד אבו לבן
ביוגרפיה
נולד ביפו. ב-1948 משפחתו היגרה למצרים, שם גדל. ב-1969 הוא סיים את לימודיו כמהנדס מכונות. ב-1974 התחתן עם בת דודתו אינם ולהם שבעה ילדים. הוא למד לימודי אסלאם במדינות מוסלמיות שונות. בשנים 1970–1982 הוא עבד במפרץ הפרסי בתעשיית הנפט ובשנים 1982–1984 המשיך בניגריה. היא תרם למספר פרויקטים מוסלמים בחינוך במדינות שונות בניגריה.
ב-1984 הוא היגר לדנמרק, שם נשאר לשארית חייו. ב-19 בינואר 2007 הודיע החוג האסלאמי בדנמרק שאבו לבן חולה בסרטן, כנראה סרטן הריאות. הוא נפטר ב-1 בפברואר 2007, בגיל 60.
תפקידים
אבו לבן היה יועץ דתי לחוג האסלאמי בדנמרק. על פי אתר הארגון, הוא היה חבר במועצה המתאמת של אימאמים באירופה.
מחלוקת
אבו לבן היה אישיות בלתי רצויה באיחוד האמירויות הערביות ובמצרים עקב דעותיו האסלאמיסטיות הוא היה ידוע בתקשורת הדנית עקב הצהרותיו הרדיקליות לגבי אסלאם ושילוב מהגרים בחברה הדנית.
החוקר מסרי-לנקה, רוהן גונרטנה, שכתב את הספר בתוך אל-קאעידה אמר שאבו לבן הוא מוסלמי קיצוני. גונרטנה האשים את אבו לבן בתמיכה פוליטית וכלכלית באל-ג'מעיה אל-אסלמיה, ארגון מצרי קיצוני ששייך לרשת של אוסאמה בין לאדן.
ב-5 באפריל 2002, אבו לבן קרא לקהילה שלו להקריב את חייהם בג'יהאד למען הפלסטינים.
פרשת קריקטורות מוחמד
אבו לבן היה מעורב במשבר התקשורתי שנוצר בדנמרק אחרי פרשת קריקטורות מוחמד. בנובמבר, 2005 הוא היה אחד מהמנהיגים של משלחת שנסעה למזרח התיכון לבקש תמיכה דיפלומטית, אחת מהסיבות לכעס הרב שנותר באזור בתחילת 2006. יחד עם אחמד אקרי הוא הכין תיק של 43 עמודים בו השתמשו בסיור.
שלוש תמונות נוספות - שנטען שנשלחו לאבו לבן אך אף פעם לא פורסמו - נוספו בתיק לרשימת התמונות שאכן פורסמו. אחמד אקרי הסביר ששלוש התמונות מסבירות "עד כמה האווירה כלפי מוסלמים עוינת בדנמרק".
סריגה
סריגה היא אחת ממספר דרכים להפוך חוט או סיב ליריעה. תוצר הפעולה נקרא סריג. בניגוד לבדים ארוגים, שבהם חוטי השתי קלועים בחוטי הערב בהצלבה, בדים סרוגים מכילים שורות מקבילות של חוט אחד מתמשך. השורות מחוברות האחת לשנייה באמצעות לולאות, הנקראות "עיניים", שבהן לולאות קצרות של חוט משורה אחת, כרוכות סביב לולאות מהשורה הסמוכה. בדים סרוגים מחוט דק נקראים גם "טריקו". סריגה יכולה להיות מבוצעת בעבודת יד או במכונות. על אף שבדרך כלל נהוג לחשוב כי רק צמר (טבעי או סינתטי), כותנה, פשתן ועוד חוטים מהצומח משמשים לסריגה, ניתן לסרוג מכל סוג של חוט גמיש. מאז המצאת מכונות הסריגה ובעיקר עם התפתחות חומרים מעשי ידי אדם, משתמשים בבדים רבים סרוגים ולא ארוגים, כיוון שלסריגים ולאריגים יש תכונות שונות.
דוגמאות הסריגה מורכבות מכמה צורות של קיבוץ עיני ימין או שמאל, ועל כן נוצרו ראשי תיבות מקובלים למונחים ברוב השפות, ועם הגלובליזציה נוצרו סימנים בין לאומיים. מועצת מלאכות החוט האמריקאית פרסמה לוח סימני סריגה שמכיל גם סימנים לסריגת צמות.
אופני העשייה הנפוצים ליצירת סריגים
סריגה בשתי מסרגות (המכונות גם שיפודים) בדרך כלל בעלות חוד בצד המשמש לסריגה ובליטה בצד השני שמונעת מהעיניים ליפול מהשיפוד. על שני השיפודים סורגים עיניים, שנקראות עין ימין, ועין שמאל. כאשר רוצים לסרוג משהו גדול, רחב מאוד או שני פריטים זהים בבת אחת, משתמשים במסרגה עגולה שיש לה שני קצוות מחודדים המחוברים זה לזה בצינור ארוך וגמיש. מסרגה זו מכונה 'מסרגה עגולה'. ניתן לעשות גם סריגה במסרגה אחת.
בזמן העתיק, יצרו סריגים בעזרת מחט, בליפוף על כל עין לחוד, באופן עשייה שנקרא Nalbinding.
עבודת קרושה נעשית במסרגה אחת עם וו בקצה, שבה יוצרים עיניים, היוצרות חצאי עמודים, עמודים, עמודים כפולים, ועמודים משולשים. יש שיטה שבה סורגים שרוכים או אפילו משטחים על קרש או סליל, בהם תקועים מסמרים בולטים או מקלות קצרים. בשיטה אחרת מתבצעת סריגה על אצבעות או בעזרת הזרועות ללא שום מסרגה. בכל אופני הסריגה, נוצרות דוגמאות שונות על ידי שילובים של העיניים.
הסריגה בהיסטוריה
הסריגים העתיקים ביותר שנמצאו, נכון לשנת 2004, הם קטעים שנסרגו בטכניקת Nalbinding, תוארכו לשנת 256 לפני הספירה ונמצאו בחפירות דורא אירופוס, הנמצאת בצפון סוריה המודרנית. כמה סריגים עתיקים נוספים נמצאו גם במצרים, כשברוב המקרים מדובר בגרביים, שכונו גרביים קופטיות, ובהמשך נקראו גרביים רומיות-מצריות. הסריגה התפתחה בארצות הים התיכון עוד לפני הספירה ומשם התפשטה לאירופה. במקור הסריגה הייתה מקצוע גברי. בימי הביניים סרגו בעיקר כפפות, גרביים וצעיפים לאנשי כמורה רמי מעלה, מחומרים יקרים: משי, חוטי כסף וזהב. הגילדה המקצועית הראשונה לסריגה הוקמה בפריז בשנת 1268. סריגה הפכה לעיסוק ומקצוע ביתי לנשים רק בשלהי המאה ה-15, בתקופה שבה הבנים נשלחו לחינוך ציבורי שבו למדו כתיבה, קריאה וחשבון, והבנות שחונכו בביתן או במנזר, קבלו חינוך שמכשיר אותן להיות עקרות בית. כבר במאה ה-14 מתחילים לראות בכנסיות ציורים של מדונות סורגות. עליית הפופולריות של גרביים סרוגים חלה בסוף המאה ה-17 - בין מיליון לשני מיליון זוגות גרביים סרוגים יוצאו מבריטניה לשאר אירופה. בתקופת המהפכה הצרפתית שיחקה הסריגה תפקיד חשוב ודוגמאות הסריגה שימשו להעברת מסרים סודיים בין המורדים. בשנת 1884 יצאה לאור בצרפת The Complete Encyclopedia of Needlework. בפרק 10 המוקדש לסריגה, מוצאים הוראות להעלאת עיניים, סריגת גרביים, חיזוק ותיקוני סריגה. הוראות לסריגת קטעים לעיטור כלי מיטה, פסי תחרה לעיטור בגדים או מדפים. כל הפריטים שימושיים ומיועדים לקישוט הבגדים או הבית.
לאורך חופי אנגליה, היו הרבה דייגים וספנים, לבושם כלל תמיד סוודרים חמים מצמר כבשים. בחלקים נבחרים של הסוודרים הללו נסרגו תמיד דוגמאות מעניינות, לא רק כדי שהסורגת לא תשתעמם, אלא גם כדי לסמן מאיזה אזור ולעיתים אף מאיזה כפר בא לובש הסוודר הזה. על פי סיפורים עממיים, דוגמאות אלו עזרו להחזיר את גופות הדייגים שטבעו לכפר שממנו באו. על כן שמות חלק מהדוגמאות הוא על שם המקומות או האזור ממנו באו.
סריגים שימשו במשך שנים רבות בעיקר לבגדי ספורט ונופש, אך בשנת 1927 אלזה סקיאפרלי עיצבה סוודר שבו צורת עניבה. מרגע שהיא מופיעה עמו בציבור נפתחה הדרך ללבישת סוודרים בכל מקום ולא רק בחופשה או על מגרש הטניס.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, נרתמו נשים בכל רחבי אירופה לסריגת גרביים וכובעים חמים לחיילים בחזית. בארצות הברית נשים סרגו לחיילים בעידוד הרשויות ואף חוברו והולחנו שירים המהללים את הסורגות והסורגים לחיילים. הנשיא וודרו וילסון במחווה סמלית, הכניס כבשים לרעות על מדשאות הבית הלבן. בארץ ישראל המנדטורית יצא קול קורא לחברות משמר העמק לסרוג סוודרים לחיילים, כמו נשים בכל העולם.
במלחמות ישראל, דוגמת מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים, סרגו נשים 'כובעי גרב' לחיילים.
בתחילת המאה ה-21, הסריגה על כל צורותיה משמשת גם ליצירת אמנות, כחלק מ'אמנות הסיבים'. כמו כן, נשים רבות ברחבי העולם נוהגות לסרוג לאנשים שנזקקים לכך, פריטים שימושיים כגון בגדים ושמיכות לפליטים ויתומים, כובעים לחולי סרטן, בגדים זעירים לפגים ועוד.
סריגת משטחים מהם אפשר לתפור פריטים
בסריגה מסוג זה משתמשים בדרך כלל בשתי מסרגות ישרות ומחודדות בקצותיהן. עובי המסרגות, בשילוב עם עובי חוט הצמר ומתח הסריגה יקבעו את מידת הצפיפות של הסריג. בכל אופני הסריגה נהוג לסרוג דוגמית לקנה מידה, כדי לדעת כמה עיניים יש להעלות על המסרגה ולקבל סריג במידות הרצויות, כי לא כל סורג או סורגת יוצרים באותו מתח.
בתחילת הסריגה יוצרים בדרך כלל בסיס של לולאות הקשורות אחת לשנייה, סביב אחת המסרגות ("העלאת עיניים"). המסרגה השנייה משמשת כדי להגיע לכל אחת מהלולאות בזו אחר זו, ולשלב בתוכן לולאה חדשה מחוט הסריגה. בצורה זו נוצרת שורה חדשה של לולאות בראש שורת הלולאות הקודמת.
ניתן לסרוג בשורות הלוך וחזור, או באופן מעגלי, בדרך כלל על ידי שימוש במספר מסרגות, או ב'מסרגה העגולה'.
שתי העיניים הבסיסיות הן ימין ושמאל. למעשה, שתי העיניים הללו הן זהות. זוהי למעשה אותה הפעולה בהיפוך. עין ימין נוצרת על ידי הכנסת המסרגה בחלק האחורי של הלולאה ומשיכת החוט כדי ליצור לולאה חדשה, בעוד שעין שמאל נוצרת על ידי הכנסת המסרגה בחלקה הקדמי של הלולאה, ומשיכת החוט כדי ליצור לולאה חדשה.
סריגה ללא תפרים
סריגה במעגל, על גבי כמה 'מסרגות גרביים' או על 'מסרגה עגולה', יוצרת סריג ללא תפרים. במקרה זה יש לזכור שסורגים כל בזמן על אותו הצד של הסריג, ויש להתאים את הדוגמה לכך.
ניתן לסרוג כך ששורה אחת היא עיניים ימניות והשורה הבאה היא עיניים שמאליות וחוזר חלילה. סוג סריגה זו משמש בסריגה תעשייתית של חולצות טי וסריגים שיוצרו על ידי מכונה. דוגמה שונה תיווצר אם כל השורות תהיינה לאותו הכיוון. ניתן ליצור מרקמים שונים על ידי שילובים שונים של שני סוגי העיניים ושל שני סוגי חוטים או יותר.
סריגה ללא תפרים מקובלת מאוד בבגדי תינוקות וילדים, גרביים כובעים ושרוולי סוודרים.
שילוב צבעים בסריגה
אפשר לשלב צבעים ודוגמאות תוך כדי הסריגה, לא רק על ידי החלפת עין ימין בשמאל, אלא גם על ידי סריגה של כמה צבעים במקביל באותה שורה. כך אפשר ליצור צורות, תבניות ודוגמאות מצבעים שונים. במקרה כזה יש לעבוד עם שני חוטים בצבעים שונים ולהחליף חוט בכל פעם על פי מספר העיניים הרצוי. אפשר ליצור מגוון רחב וצבעוני על ידי כך. אפשר גם לסרוג בחוטים בעלי צבעים מתחלפים היוצרים בעת הסריגה דוגמאות צבעוניות מגוונות.
דוגמה לאמן סריגה אנגלי מוביל בתחום הוא קאפה פאסט. בספרו "Glorious Knitting" ניתן למצוא דוגמאות עשירות ומגוונות לסריגה בצבעים רבים ומשתלבים.
סריגת קרוֹשֶה
סריגה במסרגת קרס אחת, המוכרת בלעז בשם Crochet, מתבצעת על ידי מסרגה אחת צרה עם קצה מעוקל המיועד לעזור בתפיסת ומשיכת חוט הסריגה. בסריגה זו מתחילים ביצירת לולאה ראשונית ולאחר מכן מושכים באמצעות המסרגה חוט דרך הלולאה הקיימת. כך שבכל פעם ישנה לולאה אחת שאיתה עובדים ודרכה משחילים את החוט וכך יוצרים את הלולאה הבאה. שיטת סריגה זו משמשת ליצירת מפות ווילונות, וכן לסריגת כיפות וכובעים. באמנות נפוצה סריגת קרושה בצורה חופשית (Free form Crochet) שממנה יוצרים כל מה שרוצים (כולל חפצי אמנות) ועיקרה שאין צורך לחזור על אותה הדוגמה כל הזמן. ביו אמני תנועת הדאדא, הייתה סופי טויבר-ארפ שיצרה חלק ניכר מיצירותיה בצורה זו. אמנים ידועים בסגנון זה הם סילביה קוש (Sylvia Cosh) ג'יימס וולטרס (James Walters), ופרודנס מאפסטון (Prudence Mapstone).
סריגה תעשייתית
במפעלי הסריגה נעשה תהליך הייצור במכונות סריגה. ישנה הבחנה בין שני סוגי מכונות: מכונות סריגה שטוחות ומכונות סריגה עגולות. מכונות הסריגה העגולות הן בעלות כושר ייצור גבוה ומיועדות בעיקר לסריגת הלבשה תחתונה, גרביונים ועוד פריטים המיוצרים מחוטים דקים. מכונות הסריגה השטוחה הן מכונות הסריגה הקלאסיות. במכונות אלה מייצרים את המוצרים הקלאסיים - סוודרים. טכניקת הסריגה שלהן מאפשרת מגוון דגמים. כל מכונות הסריגה החדשניות המיוצרות בתחילת המאה ה-21 הן ממוחשבות ומתוחכמות מאוד מבחינת כושר הייצור.
תהליך הייצור הוא כדלקמן: את החוט מעבירים במכונות סלילה דרך גלילי שעווה כדי לתת לו מעטה שמנוני שיעזור בתהליך הסריגה. את סלילי החוטים מניחים על המכונות ומשחילים אותם דרך מובילי החוטים. את דוגמת הסריגה שמתוכנתת מראש על גבי דיסקט מעבירים אל המכונה. בתהליך הסריגה נסרגים בדים שעוברים אשפרה (גיהוץ בעזרת אדים). את הבדים המגוהצים מעבירים למחלקת הגזירה ומשם למתפרות ולמחלקות האריזה. סביב מפנה המאה ה-21 עבר רוב ייצור הטקסטיל בעולם לסין.
סריגה בישראל
במלחמת השחרור סרגו בישראל 'כובעי גרב' ללוחמי ה'פלמ"ח', ומנהג זה היה נפוץ עד מלחמת ששת הימים. עם התרחבות הייצור המתועש של מוצרים סרוגים ירדה קרנה של הסריגה כמלאכת יד. עלות הצמר הייתה לעיתים גבוהה ביחס לעלות רכישת סוודר שיוצר במדינות עניות.
אף על פי שאנשים רבים מעדיפים ללבוש סריגים מתועשים זולים ונוחים לכביסה במכונה, יש גלים של עניין מחודש בסריגת יד, אנשים שמחפשים ביטוי אישי, או כאופן יצירת אמנות ; סבתות טריות שסרגו בצעירותן, הפסיקו לסרוג וכעת כשנולדים נכדים, מגלות את שמחת היצירה של בגדי תינוקות; נשים שסורגות בהתנדבות לפגים, להם קשה לקנות בגדים מתועשים; סריגת כובעים וצעיפים לנשים שעברו טיפולי סרטן. כמו כן ישנן נשים שיוצרות לעצמן ולחברות צעיפים ייחודיים, שנלבשים לא רק בחורף אלא בקיץ כשמיזוג האוויר מקפיא אולמות ותחבורה ציבורית. גם במאה ה-21 ישנם בתי ספר שבהם מלמדים סריגה כחלק ממערכת הלימוד.
במאה ה-21, כחלק מהתהליך הגלובלי של מעבר רוב תעשיית ייצור הטקסטיל לסין, נסגרו רוב מפעלי הסריגה בישראל. נותרו מספר יצרנים בודדים אשר נותנים שרותי סריגה למעצבים בשוק המקומי ומפעל "אסיב תעשיות טקסטיל" מקיבוץ אפק, אשר סורגים על "מכונות סריגה עגולות" ומייצאים את כלל תוצרתם למצרים תחת הסכם ה-QIZ.
סריגה ומדע
סורגות פיתחו במשך הדורות פתרונות לעיצוב סריגים בעלי צורות בעזרת קנה המידה, מדידת הגוף או החפץ שאותו התכוונו להלביש. הן חישבו ופיתחו טבלאות ליצירת הבגדים הללו לכל המידות הנחוצות. אחד הפיתוחים המאתגרים היה רעיון הגרב, שצריכה לכסות כף רגל, עקב וקרסול, כך שהחלק של הקרסול צריך להיות סרוג כך שלא יגלוש למטה. מתמטיקאיות מצאו דרך להשתמש בסריגה וקרושה כאמצעי להדגים צורות מתמטיות שקשה היה להדגימן בצורה אחרת. גמישות הסריג מאפשרת תמרון הצרה-הרחבה בכל נקודה רצויה.
ב-2004 פרסמו המתמטיקאית ההולנדית הינקה אוסינחה יחד עם בעלה ברנד קראוסקופף דגם של 'יריעת לורנץ' בקרושה. בשנת 1981, סטודנטית הראתה לסורגת אליזבט זימרמן איך ליצור טבעת מביוס מפיסת ניר ארוכה וצרה. זימרמן סרגה פס ארוך, סובבה קצה אחד, תפרה את הקצוות בתפר נסתר וכך יצרה את צעיף המוביוס הראשון. המבנה הגמיש של סריגים מאפשר גם להדגים ולחקור רעשי אדמה, וכן מחקר על התכונות הפיזיות של חומרים תעשייתיים בעלי תכונות ייעודיות. מחקרים על מבנה סריגים מאפשרים גם מחקרים על מכניקה. ובתורת החומרים.
בבוליביה גויסו נשים סורגות, כדי ליצור התקן לתינוקות שנולדו עם מום לב מולד של צינור עורקי פתוח. ההתקן, שנקרא Nit Occlud פותח על ידי הקרדיולוג פרנץ פרוידנטל, ועשוי מחוט יחיד של ניטינול – סגסוגת של ניקל וטיטניום, אך הוא כה זעיר שאי אפשר לסרוג אותו באופן תעשייתי. ההתקן מוחדר ללב התינוק באמצעות צנתור.
התועלת הבריאותית והחברתית של סריגה
הרבה שנים שימשו מלאכות יד למיניהן כאמצעי לריפוי והשבת השימוש בשרירים פגועים בידיים. בתחילת המאה ה-21 פורסמו מחקרים שמראים שסריגה מאטה תהליכים של דמנציה.
מחקרים שונים מצביעים על תרומה של פעולת הסריגה לבריאות. מחקר בקרב 1000 סורגים וסורגות של Knit For Peace ארגון המאגד 15.000 אנשים שסורגים בהתנדבות לאנשים נזקקים הראה שסריגה מורידה את לחץ הדם, מסדירה את הדופק, מפחיתה דיכאון, מאטה מחלות דמנציה. מחקרים משווים מראים שנשים עם מחלות מפרקים כגון אוסטיאוארטריטיס שסורגות, שיפרו את יכולות התנועה של ידיהן, סבלו פחות מכאבים, והתפתחות המחלה הואטה מאוד. בבריטניה יש קריאה לרופאי משפחה לעודד אנשים לסרוג כדי להפחית במתן תרופות.
מרפאות מאיו (Mayo) בארה"ב פרסמו הרבה מחקרים רפואיים המראים את התועלות הבריאותיות השונות של הסריגה.
הסריגה היא גם כלי חברתי, אנשים שרואים מישהו סורג בציבור, מרגישים שאפשר לשוחח עם הסורג/ת. ישנן קבוצות של סורגות שנפגשות יחד, מלמדות אחת את השנייה אופני עשיה שונים. בארצות הברית לאחר נפילת המגדלים ב9/11, אנשים חיפשו נחמה בקבוצות של סורגות.
בארצות הברית ובברזיל מעודדים אסירים בבתי סוהר, ליצור מוצרים שונים במלאכת יד לעצמם ולמכירה, רבים בוחרים בסריגה. נמצא שזה משחרר לחצים, מפחית תוקפנות, מעודד כושר חברתי וגאווה במעשי ידיהם.
בסקר שנערך על ידי פיפה בורנס ורוזמרי פאן דר מאר מטעם אוניברסיטת וולונגונג באוסטרליה עלה שסריגת יכולה לשפר את בריאות העוסקים בכך. בסקר נשאלו 8000 אנשים, מתוכן 99% נשים, מחציתן בגילאי 41 עד 60, על הרגלי הסריגה שלהן. רובן ענו שהן נוטלות סורגות ברוב ימי השבוע אם לא כל יום (77%). בסקר נמצא ש-90% אמרו שהסריגה הרגיעה אותם, 82% אמרו שהפעולה גורמת להם אושר. מעל 70% חשו שהסריגה שיפרה את הזיכרון וכושר הריכוז שלהם.
מגפת הקורונה שפשטה בעולם בתחילת שנת 2020, ושבגללה אנשים נסגרו בבתים מחשש הדבקה, השיבה אנשים רבים שוב לסרוג, או לעסוק במלאכת יד כלשהי, חלק כדי לשחרר לחצים ולהעביר את הזמן וחלקם כדי ליצור משהו שלא יכלו לקנות, ולהרגיש 'מועילים'. יש גם אנשים שצינרו או סרגו מסכות פנים, אבל הן אינן יעילות כמו מסכות הבד. חוקרי חברה ופסיכולוגיה מגלים עניין בתופעת 'החזרה למלאכות' וכותבים שהעוסקים במלאכות בזמני לחץ וחרדה, חשים שעל ידי יצירת משהו במו ידיהם, הם מוכנים יותר לשרוד את התקופה הרעה.
בישראל נולדים כ-15.000 פגים כל שנה, התינוקות שנולדו טרם זמן נמצאים בסכנת בריאותיות קשות. הסתבר במחקרים שבובת תמנון מצונרת במסרגה אחת מרגיעה ומנחמת את הפגים, ומפחיתה את הסיכון שהם ימשכו בצינורות שהם מחוברים אליהם. קבוצות של סורגות מתנדבות ברחבי הארץ סורגות בובות תמנונים ותורמות אותן לבתי החולים.
סריגה להעברת מסרים
בזמן מלחמות העולם היו מרגלות, שהשתמשו בסריגה שלהן, גם כדי להצדיק ישיבה ממושכת בגנים או ספסלים ציבוריים בזמן תצפית על מטרה, וגם כדי להעביר מסרים בקוד נסתר.
סריגה באמנות
לאורך ההיסטוריה אין ספור ציירים וציירות ציירו נשים, ילדות ואף כמה גברים, סורגים. תופעה מפורסמת בהקשר זה היא נטייתם של ציירים במאה ה-14 לצייר מדונות סורגות, מה שמלמד אותנו על טכניקות סריגה שכבר היו מקובלות בעת ההיא, ועשוי לרמוז על כך שסריגה הפכה לנפוצה יותר בתקופה זו בקרב נשים ממעמד גבוה במרכז אירופה. גם חלוצי הצילום חשבו שהסורגים הם נושא מעניין לצילום.
האמנית הבריטית שירלי קמרון הציגה בסוף שנות ה-70 מיצגים, שבהם היא סרגה בציבור, מיצגים שונים שמדדו זמן, או היו להם אמירות על מצב הנשים בתקופתה.
סריגה בספרים
הסריגה מופיעה גם בספרות המבוגרים ובספרי ילדים. גם כהוראות וגם כסיפורים.
את הספר "סבתא סורגת" כתב אורי אורלב ואיירה אורה איתן. בספר מתוארת אישה שהגיעה לעיר קטנה, ובידיה רק זוג מסרגות ומקל נדודים. היא סורגת עולם שלם אבל כשראש בעיר ויועציו רוצים לגדר את יצירותיה, היא כועסת ופורמת אותן.
שולמית הרטל פרסמה בשנת 1970 את הספר 'בוטיק בבית', 100 עבודות-יד נוספות לבנות הנעורים, בו היא נותנת שלל עצות לעשיית חפצים ומתנות אחרות בפרק 'לקראת יום האם : אילו מתנות נכין לאמא?' היא מיעצת למי ש'ידיהן זריזות במלאכת הסריגה' להכין לאמא 'מערכת שלמה המורכבת מארנק, כובע וצווארון'. בפרק 'עבודות מחוט ומצמר' היא נותנת הוראות סריגה ל'צעיף סריג-אריג, לכובע לאמא, עניבה לאבא ולמחממי ביצים'. בפרק 'שמא נעשה משהו למען אחינו הקטן? היא נותנת הוראות לסריגה כובע -צעיף ומחמם לבקבוק.
מילוני סריגה
יש כמה סוגים של מילוני סריגה. יש מילונים שבהם יש איור או צילום של דוגמה, יחד עם שם הדוגמה והסבר כיצד לסרוג אותה. לרוב הדוגמאות מקובצות על קבוצות נושא כגון 'תחרה', 'סריגה בעיגול, 'צמות וכדומה. לעיתים צילום כזה רק מראה צילום או איור של הדוגמאות בלי לתת שם לכל דוגמה בנפרד.
סוג שונה של מילון סריגה נותן בסדר אלפביתי מונחים של סריגה, ולעיתים גם הסברים היסטוריים, יש מילון מונחי סריגה אמריקאי , שבו מופיעה הגדרה Foreign terms, מונחים זרים ותחתם מופיעים תרגומי מונחי סריגה בתרגום מאנגלית לצרפתית, מאנגלית לגרמנית ומאנגלית לאיטלקית.
מיחזור משביח לבגדים סרוגים
תעשיית הביגוד היא אחת המזהמות הגדולות של הסביבה. בדורות קודמים אנשים שסרגו סוודרים, מכנסיים, גרביים, ועוד פריטי ביגוד, התחשבו במחיר החומר ובזמן שהיה עליהם להשקיע כדי ליצור את הפריט. הם חיזקו מראש מקומות רגישים ואיחו חורים בסריגים, בעיקר במקומות הרגישים, כדי לאחות גרביים נוצרו כל מיני אמצעים מעץ בצורות של ביצה או פטריה, כדי להקל על איחוי הגרב. כאשר בגד סרוג כבר לא התאים להם מסיבה כלשהי, הם פרמו את הצמר, גלגלו אותו על לוח כלשהו או על קולב פלסטי, מה שהקל על תליית הצמר לייבוש, טבלו במים, כדי ליישר את סלסולי החוט. כשהחוטים התיישרו גלגלו אותם ושבו וסרגו מהם פריט חדש. לעיתים השתמשו בחוטים של שנים או יותר סוודרים קטנים לעשיית סוודר חדש. באתר פינטרסט יש מאגר גדול של סוודרים שהושבחו כך.
המצב האקולוגי והכלכלי של העולם מחייב מיחזור של סריגים, כמו של כל מוצרי הטקסטיל.
היתרון של סריגים הוא שאפשר לעשות מהם הרבה פריטים אחרים. סריגים מצמר טבעי אפשר להפוך ללבד. סריגים סרוגים ביד כמו גם סריגים מתועשים אפשר גם לחתוך כדי לשנותם או לתפור מהם משהו שונה.
השיטות המוקדמות לסריגה בחוטי טריקו הייתה על ידי מיחזור בדי טריקו, אותם חתכו לרצועות צרות וסרגו עם החוט שמתקבל.
לייק מלאווי
לייק מלאווי (באנגלית: Lake Malawi) היא להקת אינדי פופ צ'כית שמוצאה בעיר טז'ינץ' שנמצאת על הגבול הצ'כי עם פולין. הלהקה נוסדה בשנת 2013 וחבריה הם הסולן, הגיטריסט והקלידן - אלברט צ'רני, הבסיסט והקלידן - ירונים סוברט והמתופף אנטוני הרבל. הלהקה הוקמה כאשר להקתו הקודמת של הסולן, אלברט צ'רני, התפרקה. הלהקה פרצה בשנת 2014 עם השיר "Always June" ומיד לאחריו באותה השנה הוציאה את השיר "Chinese Trees" שהיה הראשון מה-EP שלהם "We Are Making Love Again". הלהקה ייצגה את צ'כיה באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל עם השיר "Friend of a Friend".
היסטוריה
לייק מלאווי נוסדה בספטמבר 2013 כאשר להקתו של הסולן, הגיטריסט והקלידן, אלברט צ'רני, התפרקה. שמה של הלהקה נגזר מתוך שירה של להקת בון איבר "Calgary" המצוי באלבום "Bon Iver, Bon Iver". לייק מלאווי שחררה את הסינגל הראשון שלה - "Always June" בשנת 2014 כאשר הופיעה במהלך ראיון שערכה עם BBC לונדון. במהלך אותה השנה הופיעה לייק מלאווי במגוון רחב של פסטיבלים בצ'כיה ובממלכה המאוחדת. בשנת 2015 שחררה הלהקה את ה-EP הראשון שלה "We Are Making Love Again". בשנת 2016 עזב המתופף פאבל פיץ' את הלהקה והוא הוחלף על ידי אנטוני הרבל.
בשנת 2017 שחררה הלהקה את אלבום הסטודיו הראשון שלה, "Surrounded by Light". האלבום זכה להצלחה. ב-28 בינואר 2019 ניצחה הלהקה בקדם האירוויזיון "ESCZ" הצ'כי עם שירה "Friend of a Friend" בפער של 4 נקודות מהמקום השני.
יהודה משי זהב
יהודה משי זהב (19 ביולי 1959 – 29 ביוני 2022 ) היה איש ציבור חרדי ופעיל חברתי ישראלי, ממייסדי ארגון "אשת לפידות" ומייסד ויו"ר ארגון זק"א. היה חבר בוועדות לקידום גיוס חרדים לצה"ל ושילובם בשוק העבודה.
במרץ 2021 התפרסם תחקיר בעיתון הארץ ובו חשדות שלפיהם תקף והטריד מינית גברים, נשים, ילדים וילדות. כחודש לאחר פרסום הידיעה, ושעות לפני פרסום עדויות חדשות נגדו בתחקיר של עובדה, ניסה להתאבד, ועד לפטירתו ביוני 2022 היה מאושפז ללא הכרה, בתרדמת.
ביוגרפיה
משי זהב נולד למנחם מנדל משי זהב, ולשרה זיסל, בתו של הרב יוסף שיינברגר, מזכיר העדה החרדית. אביו היה סופר ביידיש ובעברית, ומהדיר ספרות תורנית. גדל בשכונת מאה שערים, דור 11 בירושלים. למד בתלמוד תורה "עץ חיים", ובישיבות "תפארת ישראל", "אהל יעקב" ו"תורה אור".
פעילות ציבורית בעדה החרדית
בצעירותו היה ממובילי פעולות המחאה של העדה החרדית נגד מדינת ישראל ומוסדותיה. בעקבות כך נעצר לדבריו על ידי המשטרה 34 פעמים, מתוכן 5 פעמים בשל עומדו בראש המחתרת החרדית קש"ת (ארגון) שירדה לחייהם של הארכאולוגים והפתולוגים. בתקופה זו כונה משי זהב "קמב"ץ (קצין מבצעים) העדה החרדית". כינויו ברשת הקשר המשטרתית היה "13 שחור".
משי זהב היה עורך ביטאונה של העדה החרדית "העדה". עם אחיו צבי הוציא לאור שישה ספרים העוסקים במאבקי העדה החרדית בישראל, וספר אחד בעצמו.
זק"א
במהלך הפיגוע בקו 405 ב-1989, הגיע משי זהב עם בחורי ישיבה נוספים להגיש עזרה ראשונה לנפגעים. בדרכו חזרה לביתו הגיע למסקנה כי אם בתפיסת האויב כולם שווים, כך גם מבחינתו. בשנות ה-90 הגיע, בין השאר, לזירות של פיגועי התאבדות בישראל, וטיפל בגופות ההרוגים. בעקבות כך קם ארגון "זק"א" (זיהוי קרבנות אסון), שמשי זהב עמד בראשו. בתפקידו כיו"ר זק"א הוא פעל לפיוס בין דתיים לחילוניים.
במרץ 2012 התפרסם תחקיר בעיתון "מעריב", ובו הועלו חשדות כי מיליוני שקלים מכספי תרומות המיועדים לעמותת זק"א הגיעו לקופתה של חברה פרטית בעלת שם דומה. על פי החשד, תורמים התבקשו להעביר כספים לחשבון של חברה פרטית בשם "זק"א חסד של אמת – ארגון בינלאומי לאיתור חילוץ והצלה בע"מ". כאשר הכספים שנתרמים כביכול לעמותת זק"א זורמים למעשה לקופתה של חברה פרטית. לתורמים לא היה ידוע דבר על החברה הנושאת את השם הדומה, והקבלה על התרומה הייתה מטעם עמותת זק"א. מבדיקה שנערכה ברשם החברות התברר כי בין בעלי המניות של החברה הפרטית נמצא משי-זהב, וכי אחיו הצעיר רמי מנהל את החברה.
בשנת 2011 עו"ד שמשון מרון, שנחשף לפרשה, הגיש תלונה למפלג הונאה במשטרה במחוז ירושלים וגם פנה לבית המשפט המחוזי בירושלים, שעקב אחרי הסדרי חובות קודמים של זק"א, בבקשה "למתן הוראות שעניינה חשיפת מעשי תרמית והטעיה שמבצעת החברה, תוך התרמה של סכומי כסף ניכרים מהציבור הרחב, במסווה של התרמה למטרות העמותה ותוך שימוש במסמכי העמותה שלא כדין, ומבלי שזו מעבירה את כספי ההתרמות לעמותה."
היחידה הארצית לחקירות הונאה פתחה בחקירה פלילית במסגרתה בוצעו האזנות סתר רבות למשי זהב, אך לבסוף פרקליטות מחוז ירושלים החליטה שלא להגיש כתב אישום בפרשה. בתביעה כספית שניהל עו"ד ורואה חשבון שמשון מירון בשם ארגון זק"א כנגד החברה הפרטית שהתחזתה לארגון חייב בית המשפט את החברה הפרטית לשלם 800 אלף שקל לקופת הכינוס. (זק"א באותה עת הייתה בהליך פירוק זמני, ושמשון מירון שימש כנאמן בהסדר הנושים).
בשנת 2003 (תשס"ג) הדליק, כאחד ממייסדי ארגון זק"א, משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל. הוא ספג ביקורת מאנשים בעדה החרדית על כך, ובפרט על שהכריז כמקובל בטקס זה "ולתפארת מדינת ישראל". חלק מבני משפחתו ראו זאת כבגידה והחרימו אותו.
המשך חייו
שלושה מבניו התגייסו לצה"ל, שניים מהם לשירות קרבי, בגולני ובצנחנים. בימי מלחמת לבנון השנייה הקים את תנועת "ישראל ביחד" שהפעילה מתנדבים שסייעו לתושבים ביישובי הצפון.
במהלך מבצע צוק איתן מתח ביקורת על ההנהגה החרדית שאינה משתתפת בהלוויות חיילי צה"ל ואינה מנחמת את המשפחות השכולות.
בשנת 2018 נבחר על ידי העיתון היהודי "אלגעמיינער זשורנאל" לאחד ממאה האנשים המשפיעים לחיוב על העם היהודי.
ב-2018 הקים עם כרמית נעימי ועוד את ארגון "אשת לפידות" שבו חברות נשים בכמה מדינות בעולם ועוסק בסיוע קהילתי. הארגון מארגן קורסי החייאה לנשים, פועל למען דאגה לשכנים במצוקה, תמיכה בחיילים חרדים שאין להם אפשרות לשוב לביתם ועוד.משי זהב היה חבר בוועדות לקידום גיוס חרדים לצה"ל והשתלבותם בשוק העבודה. השתתף גם בוועדה הציבורית שהקים הרמטכ"ל אביב כוכבי בדצמבר 2019 לבדיקת זיוף היקף החרדים המתגייסים לצה"ל בשנים האחרונות.
היה נשוי לבת שבע ואב לשבעה. התגורר בגבעת זאב.
חשדות לעבירות מין
ב-22 באפריל 2021 בשעות הבוקר, שעות ספורות טרם שידור תחקיר בעניינו, ניסה להתאבד בביתו. התחקיר שודר באולפן "עובדה" שחשף עדויות חדשות נגדו. פעולות החייאה הצליחו להחזיר לו סימני חיים, אך הוא לא שב להכרתו ואושפז במצב קשה בבית החולים שערי צדק. לאחר חודש הועבר לבית חולים הרצוג כשהוא מורדם ומונשם. 14 חודשים לאחר מכן נפטר בבית החולים.
פרסים והוקרה
במרץ 2021 נבחר משי זהב לחתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת תשפ"א, אך ויתר על הפרס לנוכח פרסום החשדות לפלילים נגדו.
חיבוריו
משי זהב חיבר יחד עם אחיו צבי מספר חיבורים העוסקים באידאולוגיה של העדה החרדית. כמו כן חיבר בעצמו את הספר: עלילות דם : פרשיות עלילות הדם שהעלילו על עם ישראל במשך הדורות שעברו ועד ימינו, ירושלים תשמ"ד.
צדוק ליינמן
צדוק לֶיינמן (לעיתים נכתב לינמן) (27 בדצמבר 1904, י"ט בטבת תרס"ה – 27 בנובמבר 1973) היה מו"ל ובעל בית דפוס ישראלי, שוחר ספרות עברית, מייסד דפוס צה"ל, מייסד הוצאת הספרים "צ' ליינמן" ומייסד בית הדפוס "אוֹרצֵל" ברמת גן.
ביוגרפיה
צדוק ליינמן נולד בדצמבר 1904 בעיירה סַנדוֹמיֶיז' (בפי היהודים: צויזמיר) שבפלך ראדום של פולין הרוסית, בנם של מלכה פרל בת ר' נתן נטע טוכמן והרב יעקב אליעזר ליינמן (Лейнманъ). אביו היה אב"ד העיירה הסמוכה פצאנוב וממשפחת רבנים ואדמו"רים בפולין (צאצאם של רבי מאיר'ל מאפטא, רבי דוד'ל מלילוב). ליינמן קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבות עד גיל 18. בגיל 17 נסמך לרבנות על ידי רבי מאיר יחיאל הולשטוק, הגאון מאוסטרובצה. המשיך ללימודים כלליים לקראת בגרות אקסטרנית אצל מורים פרטיים. היה פעיל בארגונים ציוניים, ומשנת 1926 כיהן כיו"ר סניף ההסתדרות הציונית ובא-כוח הקק"ל בעיר צ'מיילוב (Ćmielów).
באלול תרפ"ט (1929) עלה לארץ ישראל כחלוץ. עבד כפועל בבניין ובסלילת כבישים עד 1932. בשנים 1932-35 שימש כשליח הקק"ל בברזיל. בשנים 1935–1942 הוציא יחד עם המשורר יצחק למדן את הירחון הספרותי "גליונות". בשנת ת"ש-1940 ערך והוציא עם צבי קרול את "ספר בית הקברות הישן בתל אביב", שבו הובאו שמותיהם של הנקברים, הכיתובים שעל המצבות, תצלומים וביוגרפיות של אנשי השם הקבורים בו. כתב מאמרים בעיתוני הארץ, בהם "הצופה", "הארץ", "המשקיף".
בשנת 1942 נישא לשולמית בת ד"ר מאיר פינס, והיה אב לשניים. באותה שנה (1942) ייסד את הוצאת הספרים "צ' ליינמן", שפעלה ברחוב אלנבי 38 בתל אביב עד 1948. בהוצאה ראו אור ספרות יפה מקורית (ספרי שירה מאת יצחק עגן, מרדכי ברתנא ופנחס לנדר, הפואמה "שלֹשה במולדת" מאת אברהם רוזן, הפואמה הדרמטית "‫ירמיהו בבית היוצר" למשה בן-מנחם, המחזה "מאה שערים" מאת מנחם צוריאל; סיפורים מאת יוסף חנני, משה תמרי, יוסף אריכא, אברהם מאיר הברמן; הרומן "עלית מר זיגפריד כהן" מאת אדם סימונזון; הממוארים "נסיעה אל העבר" לאורי קיסרי, "בראי הדורות: אוסף מאמרים, זכרונות ורשימות על ירושלים" מאת חיים מיכל מיכלין, "בבואי למחרת: מסע בפולין - 1946" מאת שמעון סאמט), ספרות יפה מתורגמת (סיפורים מאת מקסים גורקי בתרגום שלמה יורם, סיפוריו של שטפן צווייג "משחק המלכים", "שקיעת הלב" ו-"ערבוביה של רגשות" בתרגום פסח בן-עמרם והממואר שלו "העולם של אתמול" בתרגום ברוך קרוא, "לקח חיי" לרוברט ונסיטארט, אף הוא בתרגום קרוא, הממוארים של קוונטין ריינולדס "הפצועים לא זעקו" בתרגום יצחק עברי ו"המסך עולה" בתרגום ישראל גן-צבי, "הייתי סוכנו של סטאלין" מאת ולטר קריביצקי בתרגום גדליהו זקיף, "בני תערובות" מאת שטפן היים בתרגום אמיל פוירשטיין, "דמיאן" להרמן הסה בתרגום רנה קלינוב, "יפול מצדך אלף" מאת האנס האבה  בתרגום רפאל חסמן, קובץ סיפורים מאת קארל צ'אפק בתרגום אליעזר ארנשטיין ופסח בן-עמרם, הרומן "נתיבים בתוהו" מאת ג'יימס הנלי  בתרגום שושנה שרירא, אנתולוגיה של סיפורים קצרים מהספרות האנגלית בתרגום ראובן אלקלעי), ספרי עיון, היסטוריה, ביקורת ספרות והגות ולקסיקונים ואנתולוגיות מקוריים ומתורגמים ("קורות העולם בראשי פרקים" מאת ג'וזף רייתר בתרגום ש' שפירא, "דמויות ומאורעות בתולדות עמנו: שיעורים בהיסטוריה עברית" מאת אפרים שמואלי, "ספר החסידות: מאה צדיקים: תולדות וכתבים" מאת יצחק רפאל, "אני מאשים!: פרשת תבוסתה של צרפת" מאת אנדרה ‬סימון בתרגום גדליהו זקיף, "ועדת החקירה האנגלו אמריקנית לעניני ארץ ישראל" בעריכת עזריאל קרליבך, "הכשף הצהוב: תולדות הפנצילין" מאת ג'ון דרורי ‬רטקליף בתרגום יעקב הר-אבן, "בתוככי אסיה" מאת ג'ון גאנתר בתרגום יהושע השל ייבין, "תכנית המדינה היהודית ללורד ביקונספילד (בנימין דיזרעאלי)" מאת נתן מיכאל גלבר; הביוגרפיות "רוזוולט" מאת אמיל לודוויג, "איש מתגרה באירופה: חיי אדולף היטלר" מאת קונרד היידן, שתיהן בתרגום פנחס לנדר; "דפדפת לספרות עברית: מאה משוררים ומספרים" שליקטו יוסף אריכא ויצחק עגן, "פני סופרינו: אוסף תמונות של 50 משוררים, מספרים והוגי דעות מפורסמים בספרות העברית החדשה, בצירוף קטעי שירה ופרוזה מכתביהם" שליקט פנחס לנדר, "תולדות מאה גדולי הקומפוזיטורים" מאת הלן ל' קאופמן בתרגום אדם סימונזון, "תולדות מאה אופרות ועלילותיהן" מאת פליקס מנדלסון-ברתולדי בתרגום ברוך קרוא, ספריו של פול גרייב "תולדות מאה סימפוניות מובחרות ויוצריהן" בתרגום ברוך קרוא ו-"תולדות המוזיקה התזמורתית ותקופותיה" בתרגום אפרים דרור; מסה על רומן רולן והספר "שמואל יוסף עגנון: קוים ליצירתו" מאת יוסף שה-לבן, מסות מאת יוסף ליכטנבום; "אמנות הראייה" מאת אלדוס האקסלי, "בית נחמן, או, מדור לדור: פרקי שיחות" מאת יצחק דמיאל). ליד ההוצאה קיים את "השכל – חבורת שוחרי הספר העברי".
ליינמן היה חבר "ההגנה", ושירת במלחמת העצמאות. בשנת 1948 ייסד את בית הדפוס של צה"ל וכיהן כמפקדו עד שנת 1951, בדרגת סרן.