cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קווין-אמאן
מתכון
המתכון המחמיר דורש יחס של 40% קמח, 30% חמאה ו-30% סוכר. באופן מסורתי, את הקוין-אמאן אופים כמו עוגה גדולה ומגישים בפרוסות, אם כי לאחרונה, במיוחד בצפון אמריקה, מאפים בגודל קאפקייק אישי (kouignettes) הפכו פופולריים יותר.
פופולריות
בשנת 2014,שידר ה-BBC פרק של תוכנית הטלוויזיה בייק-אוף שהציג את קווין-אמאן. בשנת 2015, גדל גם בפופולריות בארצות הברית בעוד מאפיות בולטות בניו יורק, וושינגטון, בוסטון וסן פרנסיסקו הגישו את המאפה. מאפיית דומיניק אנסל בניו יורק, ביתו של הקרונאט האופנתי, מוכרת גרסה של קווין-אמאן הנקראת DKA.
גבריאל מוקד
גבריאל מוקד (במקור: מוּנְבֶז; נולד ב-27 באוגוסט 1933) הוא מבקר תרבות וספרות, סופר ועורך ישראלי. עורך את כתב העת "עכשיו" משנת 1957 ופרופסור אמריטוס במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה
מוקד נולד בפולין בשם גבריאל מוּנְבֶז וגדל בוורשה. משפחתו הגיעה לפולין במאה השש-עשרה מפורטוגל לאחר גירוש יהודי ספרד ופורטוגל בשלהי המאה החמש-עשרה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה נכלאה משפחתו בגטו ורשה, הוא ואימו, מגדלנה טייכנר, נמלטו מהגטו ואביו, שהיה רופא ונשאר שם לעזור ליושבי הגטו ולמארגני המרד בגטו, נרצח על ידי הנאצים. מוקד ואימו הסתתרו בעיר זקופנה עד לסיום המלחמה תחת זהות נוצרית ובשנת 1946 עלו לארץ ישראל. את שם משפחתו העברי החדש, מוקד, הציע לו ידידו, המשורר דוד אבידן.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שימש כסגנו של אלכסנדר פן, שערך את המוסף הספרותי של העיתון "קול העם". בסוף שנות ה-50 ייסד את כתב העת "עכשיו" יחד עם ברוך חפץ, נתן זך ועוד.
את עבודת הדוקטורט שלו עשה באוניברסיטת אוקספורד, ובעקבותיה אף פרסם בהוצאת אוקספורד את ספרו Particles and Ideas, העוסק במשנתו של הפילוסוף האירי ג'ורג' ברקלי. גם את עבודת הפוסט-דוקטורט שלו עשה באוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה. במהלך השנים פרסם מוקד מאמרים רבים בכתבי עת מדעיים בישראל ומחוצה לה העוסקים במגוון תחומים פילוסופיים.
שימש כיושב ראש אגודת הסופרים העבריים בשנים 2004-2001.
בדצמבר 2006 הוגש נגדו כתב אישום בחשד שמעל בכספי אגודת הסופרים בעת היותו יושב הראש שלה. ב-24 בספטמבר 2008, אחרי הסדר טיעון, תוקן כתב האישום להפרת אמונים בתאגיד. הוא נידון למאסר על תנאי וחויב בהשבת כספי החזר הוצאות שקיבל בניגוד לנהלים. בהמשך התדרדר מצבו של מוקד והוא שקע בחובות ונמצא מאויים לפינוי מדירתו.
במהלך השנים החל להוציא, יחד עם פרופ' חיים מרנץ ופרופ' קרן אלקלעי-גוט, כתב עת של משוררים וסופרים ישראלים שתורגמו לאנגלית ושל סופרים יהודים ברחבי העולם, כתב העת נקרא "תל אביב ריוויו" ואחרי זה שונה ל"ג'רוזלם ריוויו" עד היום יצאו לג'רוזלם ריוויו כ-12 גיליונות.
מוקד היה אחראי לגילוי משוררים מרכזיים בסצנת השירה העברית. בין היתר, יונה וולך, דפנה שחורי ומאיה בז'רנו.
חיים אישיים
בשנות ה-60 היה נשוי לעפרה שונית (סמוליאנוב), משוררת שפרסמה את "הקומקום הסגול" ולימים אמה של ענבל פרלמוטר. אחר כך נישא לדניאלה שמי. בשנות ה-70 נישא לטובה רוזן, ונולדו לו שני בנים. ב-1984 נרצחה אמו בדירתה בתל אביב, במהלך שוד.
בשנת 2019 יצא סרט דוקומנטרי על גבריאל מוקד בשם "איש החרב" שיצרה שלומית כרמלי. כיום הוא גרוש ומתגורר בתל אביב.
מחשבתו
עבודתו הספרותית פילוסופית של גבריאל מוקד החלה בגילויו כתבים של הפילוסוף ג׳ורג׳ ברקלי שלא נודעו טרם גילויו אותם. הכתבים עוסקים במבנה החומר והאטומים.
עמדותיו האסתטיות נסובות סביב עמדות פילוסופיות אותן הציג בספרו "השיפוט האמנותי - מיתווה לדגם אובייקטיביסטי מתון באסתטיקה" בו טען לשיפוט ביקורתי אובייקטיבי מתון. שיפוט כזה כך כתב נסוב סביב התייחסות למאפייניה האובייקטיביים של יצירת אמנות שתלויים במדיום בו היא נוצרה. לכל מדיום אמנותי כעשרה מאפיינים בולטים שעשויים להוות מוקד לשיפוט אמנותי של מאפייניה הנתפסים בחושים. עורך כתב עת או מבקר אמנות הם למעשה שופטיה האובייקטיביים של יצירה ובנוסף להם ישנו אוצר אמנות, מאזין וצופה אובייקטיבי מה שעשוי להיות כל מבקר.
את עבודתו הפילוסופית אסתטית המחיש בכרכי כתב העת 'עכשיו' שהוציא במשך השנים ובהם דוגמאות רבות ליצירות שנשפטו באופן אובייקטיבי, כך למעשה הפילוסופיה אותה פיתח היא פילוסופיית עריכה ביקורתית.
במאמריו הפוליטיים בכתב העת עכשיו ובעיתון הארץ הוא יצא הן נגד הימין והן נגד השמאל הרדיקלי.
אבי שגיא
אבי (אברהם) שגיא (שוייצר) (נולד ב-9 בדצמבר 1953 בבת ים) הוא פילוסוף וחוקר של הפילוסופיה היהודית. שגיא הוא פרופסור מן המניין המלמד בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן ועמית מחקר בכיר במרכז קוגוד לחקר המחשבה היהודית ולהגות עכשווית במכון הרטמן בירושלים. חתן פרס ביאליק ל-2022.
ביוגרפיה
שגיא גדל כילד ציוני-דתי בשכונה החרדית קריית באבוב בבת ים, בנם של חנה ושלום שוויצר, והיה חניך בתנועת בני עקיבא. עם גיוסו לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, התנדב לגדוד הנח"ל המוצנח, שם עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. התגורר שנים רבות בבני-ברק, בשכונת קריית הרצוג. הוא מספר כי הוא שמח שילדיו "גדלו בין שכבות סוציו-אקונומיות שונות, ולמדו שלא הכסף ולא המעמד החברתי הם בעלי ערך. שעובדת היותו של אבא שלהם פרופסור היא לא מה שעושה אותו לבן אדם, אלא הזיקות שלו, הקשרים שלו, האחריות שלו".
קריירה אקדמית
שגיא קיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת בר-אילן ב-1988 על חיבורו "דת ואקזיסטנציאליזם בהגותו של סרן קירקגור", בהנחייתה של פרופ' אליענה אמדו לוי ולנסי. החל מ-1987 הוא משמש כחוקר בכיר במכון הרטמן בירושלים. החל מ-1999 משמש כפרופסור מן המניין במחלקה לפילוסופיה, וכן ניהל בעבר את התוכנית ללימודי פרשנות ותרבות מאז הקמתה ב-1999 ועד 2019.
שגיא פרסם וערך ספרים בעברית ובאנגלית בתחומי הפילוסופיה הכללית והיהודית. הוא עורך את סדרת הספרים "פרשנות ותרבות" שיוצאת לאור בהוצאת כרמל, ועורך-עמית של כתב העת תרבות דמוקרטית, יחד עם ידידיה שטרן.
שגיא היה בין מחברי מסמך רוח צה"ל (יחד עם דניאל סטטמן, משה הלברטל ואחרים), שהחליף את הקוד האתי הישן של צה"ל, שחובר על ידי אסא כשר.
בשנת 2012, נמתחה עליו ביקורת ציבורית נרחבת כאשר קיבל את יאיר לפיד ללימודי דוקטורט, בתוכנית אותה ניהל, למרות שלפיד היה חסר תואר ראשון.
משנתו
בגישתו הפילוסופית, מייצג שגיא את המחנה היותר ליברלי ופלורליסטי במחשבה ובמסורת היהודית. מבחינת מחויבותו להלכה היהודית הוא אורתודוקסי. שגיא עוסק רבות במחקרו במתח הקיים בין מחויבות להלכה היהודית (הנגזרת מהזהות האורתודוקסית), לבין הרצון לינוק ממקורות ידע ומערכות מוסר שמחוץ ליהדות - כמו תורות מוסר אוניברסליות ובפרט האקזיסטנציאליזם האירופי. במחקריו מדגיש שגיא את קיומם של ביטויים בהלכה היהודית, שרואים בעין אוהדת ואף מחייבים גישה פלורליסטית, כמו: שיקולים של מוסר אנושי חוץ-יהודי בפסיקות הלכה; סתירות לכאורה (ויישובן) בין דת ומוסר; התוקף של החלטות אנוש על פסיקות הלכה, לעומת התוקף האלוהי; ציות ונאמנות ללא סייג להלכה, לעומת ביקורת והטלת ספק; שינויים ורפורמות המותרות במסגרת ההלכה, לנוכח עולם משתנה ומתחדש; זהות יהודית לעומת זהות ישראלית ואנושית-כללית.
לאיוש ארדאי
לאיוש ארדאי (בהונגרית: Erdélyi Lajos; טרגו מורש, 17 במאי 1929 – בודפשט, 23 במרץ 2020) היה עיתונאי, צלם יהודי-הונגרי מפורסם בטרנסילבניה ובהונגריה, זוכה פרסים רבים והוציא למעלה מעשרה ספרים/אלבומים על עבודותיו ומחקריו.
ביוגרפיה
לאיוש ארדאי נולד במשפחה יהודית, אמו ואחותו ניספו בשואה במחנה ההשמדה אושוויץ, אביו והוא הצליחו לשרוד תוך מאמצים וייסורים גדולים. הוא השלים את לימודי התיכון בעיר הולדתו ובקלוז', ולאחר מכן סיים את לימודיו בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת בויאי ב-1950. הוא נאלץ לעבוד בתור מסגר, למרות היותו בעל תואר אקדמי, ואחר כך הוצב במשרדי השבועון "דרך חדשה" (Új Út) והירחון "אישה עובדת" (Dolgozó Nő), שניהם בשפה ההונגרית, והיה צלם בסניף קלוז' של האקדמיה. בשנת 1958, הפך לעובד של מגזין "אמנות" של טרגו מורש, אחר כך של ה-Új Élet דו שבועום חברתי צבעוני של ההונגרים ברומניה. הוא כתב דוחות מקומיים וזרים, מאמרים על תורת הצילום ואסתטיקת הצילום, ותמך שוב ושוב בהקמת מוזיאון צילום מודרני. מנקודת המבט של ההיסטוריה התרבותית, העניין המדעי החלוצי שלו במסורות ההיסטוריות של אמנות הצילום ההונגרית מעוררת עניין.
ארדאי עיבד ופרסם את התצלומים המקוריים של חוקר אפריקה הטרנסילבני המפורסם, שאמו טלקי (Teleki Samuel) על אפריקה הפנימית שצולמו במחצית השנייה של המאה ה-19, יחד עם רשימותיו מהתקופה של הנוסע והמתייר לודוויג פון הוהנל, קצין ימי מברטיסלבה (טלקי שאמו באפריקה, 1977). כרך (1974), והוא הציג את דיוקנאותיו של סופרים ואמנים הונגרים ברומניה בגלריות של קורונק (1976) ו- Új Élet (1977). כרכיו העצמאיים היו רבים כגון: אמנות בתי הקברות היהודיים העתיקים (1980).
ארדאי עבר להונגריה דרך קבע ב-1988 ופרסם את מאמריו ב"מדיאר נמזט" עד 1992 ועסק גם בפוליטיקה. בשנת 2009, אורגנה תערוכת צילומים של דיוקנאות האמן שלו בגלריה Vigadó.
תערוכות קבוצתיות
ברומניה:
בינלאומי:
תערוכות יחיד
בהונגריה
סרטי דיוקן
בעיקר עבור הטלוויזיה ההונגרית ברומניה
רייקה
רייקה (בקרואטית: Rijeka ; באיטלקית: Fiume; בסלובנית: Reka; בשלוש השפות "נהר" או "נחל"; בעבר נקראה בהונגרית: Szentvit ובגרמנית: St. Veit am Flaum/Pflaum) היא עיר נמל בקרואטיה. העיר שוכנת על מורדות האלפים הדינריים, בקצהו הצפוני של מפרץ קוורנר, שהוא שלוחה של הים האדריאטי.
בשנת 2011 התגוררו כ־128,000 תושבים בעיר, והיא הייתה השלישית בגודלה במדינה (אחרי זאגרב וספליט). במרחב העירוני של רייקה התגוררו אותה עת כ-305,000 תושבים.
רייקה היא מרכזו האדמיניסטרטיבי של מחוז פרימוריה-גורה (Primorsko-goranska županija) והנמל שלה הוא הגדול במדינה. בעיר פועלים מספנות, בתי זיקוק לנפט ותעשיות מנועי דיזל, ייצור מנופים וציוד לאוניות, ומפעלי נייר.
לעיר היסטוריה עשירה, ושורשיה בעת העתיקה עת הייתה יישוב קלטי, ליבורני ולאחר מכן רומאי. מאמצע המאה ה-15 ועד תחילת המאה ה-20 נשלטה רייקה על ידי בית הבסבורג האוסטרי כמעט ברציפות, ולאחר מלחמת העולם הראשונה קמו בה שתי ישויות עצמאיות שלא האריכו ימים. לאחר מכן הייתה לחלק מאיטליה הפשיסטית ובהמשך חלק מיוגוסלביה, ומשזו התפרקה ב־1991 הייתה רייקה לעיר השלישית בגודלה בקרואטיה, אחרי הבירה זאגרב וספליט.
גאוגרפיה ואקלים
נחל רייצ'ינה (Rječina), הזורם דרך העיר אל מפרץ קוורנר, העניק לעיר את שמה. סמוך לכיכר טיטו (Titov trg), כ־400 מטר משפך הנהר אל הים, נחפרה תעלת מרטבי (Mrtvi Kanal - "התעלה המתה") הזורמת גם היא אל מימי מפרץ קוורנר ויוצרת אי מלאכותי קטן בצורת משולש ששמו דלתה (Delta). ממזרח לנחל רייצ'ינה משתרע רובע סושאק (Sušak) המטפס על גבעה, וגם בו נמצאים מתקני נמל. מצפון לרובע סושאק שוכנת גבעת טרסט (Trsat) החולשת על העיר.
סמלה של העיר – עיט דו־ראשי הניצב על הרי גיר לבנים לחוף הים, ואוחז ברגלו השמאלית בכד כתום ממנו נובע נהר, מסמל את מיקומה של העיר. בתחתית הסמל מופיע לעיתים הכיתוב הלטיני Indeficienter שמשמעו "בלתי אכזב".
האקלים בעיר ים תיכוני מתון. כ־1,529 מ"מ של משקעים יורדים בעיר בממוצע של 86 ימים גשומים בשנה, והטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 14.3 °C. עוד מתגאה העיר בממוצע של 2,120 שעות שמש בשנה.
העת העתיקה
הממצאים המוקדמים ביותר בעיר עצמה הם מתקופת הברונזה ושייכים ליישוב הקלטי טרסטיקה (Tarsatica) שיושב על ידי שבטי הקרנים. שמם של הקרנים השתמר בשמו של מפרץ קוורנר.
טרסטיקה הקלטית, שנודעה מאוחר יותר בשם "טרסטה ליבורנה" (Tarsata Liburna) על שם הליבורנים, מוקמה על גבעה בגובה של 138 מטר מעל פני הים בצפון מזרחה של העיר, ושמה נשתמר בשם המודרני של מצודת טרסט. טרסט שוכנת על גדתו השמאלית של נהר רייצ'ינה וידועה גם בכינוי "המצודה" (Gradina). טרסטיקה הייתה אחת מחמש גבעות שהקלטים חיברו יחדיו בחומות. ארבע האחרות הן סולין, מרטינשצ'יצה, ווליוורך וגרדישצ'ה (Solin, Martinšćica, Velivrh ו־Gradišće בהתאמה).
הקלטים נטמעו מאוחר יותר בליבורנים, עם של ימאים ושודדי ים, אשר ישבו בחלקו הצפוני של החוף המזרחי של הים האדריאטי, החל במאה ה־11 לפנה"ס ועד למאה ה־1 לפנה"ס. הליבורנים כינו את רייקה בשם ליבורנה ובסמוך לנמל בעיר נתגלו ממצאים מתקופתם. כמו כן התגלו על גבעה מצפון למרכז העיר שרידי חומה מתקופה זו שרוחבה מגיע ל־2 מטר וגובהה עומד על 3 מטר. ממצאים אלה נמצאים בשטחה של העיר עצמה, שכונתה מאוחר יותר בשם "טרסטיקה הרומית" (Tarsatica Romana).
לראשונה נזכרה העיר במקורות רומיים בשנת 60 לפנה"ס. בתקופת אוגוסטוס בנו הרומאים מוניקיפיום לחופו של נהר רייצ'ינה, וכינוהו "פלומן" מהמילה הלטינית לנחל (Flumen). חפירות במרכז העיר חשפו שרידי נקרופוליס, חומות ושער מהתקופה הרומית. במאה ה־4 הוקדשה העיר לוויטוס הקדוש, הקדוש המגן של העיר גם כיום, ושמה שונה ל"פלומן סנקטי ויטי" (Flumen Sancti Viti) על שמו.
ימי הביניים
עם פלישת הסלאבים לבלקן במאה ה־7, התיישבו במקום הקרואטים. מאתיים שנה מאוחר יותר שלח קרל הגדול את צבאו לכבוש את העיר, אך הקרואטים הדפו אותו בשנת 799 ומפקד הצבא הקרולינגי מצא את מותו בקרב. דבר זה הכעיס את קרל הגדול, והוא שלח כוחות גדולים יותר אל העיר והכריעה. העיר נשלטה על ידי הפרנקים משך זמן קצר, ובמאה ה־9 חזרה לשליטת הקרואטים. במאה ה־13 הייתה העיר לחלק מהממלכה המשותפת לקרואטיה והונגריה, ושגשגה תחת שלטונם של הנסיכים הפרנקופנים מקרק. נסיכים אלה פרסמו ב־1287 את ספר החוקים של וינודול (Vinodol), הנחשב לאחד העתיקים באירופה. בתקופה זו הוקמו על הגדה הימנית של נהר רייצ'ינה שני יישובים מוקפי חומה – ריקה (Rika) וסווטי ווידה (Sv. Vida) – ואוכלוסייתם מנתה 3,000 תושבים לערך. בשדה גרובניק שבקרבת העיר, נערך ב־1242 קרב שדה גרובניק בו ניצחו הקרואטים צבא מונגולי בפיקוד קאדאן.
עד כיבוש העיר בידי נפוליאון
ב־1466, בתקופת פרידריך השלישי, החל שלטונו של בית הבסבורג בעיר, ושמה הוחלף ל"סנקט וייט אם פלאום" (St. Veit am Flaum, "פלאום" בגרמנית מ־Flumen הלטינית). אותה עת התגוררו בעיר כ־3,000 איש, ותחת שלטונו של בית הבסבורג היא התפתחה והייתה ליריבתה של הרפובליקה של ונציה, עד כי ב־1509 הותקפה על ידי כוחות ונציאניים אשר שילחו בה אש והרסו חלקים ממנה. עם סיפוח הונגריה לאוסטריה, הפכה רייקה לחלק מהונגריה, אם כי נשלטה ישירות על ידי האוסטרים. ב־1595 הגיעו העות'מאנים לקרבת העיר, אך לא כבשו אותה. שגשוגה של העיר נמשך במאה ה־16 עם התפתחות המסחר, התעשייה, החינוך והאומנות בעיר. בית הספר הישועי הוקם בתקופה זו ומאז הוא פועל ללא הפסקה. ב־1717 הנהיג הקיסר קרל השישי מדיניות כלכלית של מרקנטיליזם, אשר אפשרה שיט חופשי בים האדריאטי. עקב כך קיבלו ב־1719 רייקה, וטריאסטה מעמד של נמל חופשי, ובין שתי הערים – רייקה ה"הונגרית" וטריאסטה ה"אוסטרית" – התפתחה יריבות. התפתחותה של העיר המשיכה והואצה הודות לסלילת דרך יבשתית לווינה ב־1725 וב־1729 הוקמה בעיר המספנה המודרנית הראשונה, ענף שהיה לעמוד התווך בכלכלת העיר מאז. ב־1750 פקדה את רייקה רעידת אדמה שכמעט החריבה את העיר לחלוטין, אך העיר השתקמה ואף התפתחה והוקם בה בית זיקוק לסוכר שפעל עד 1828. מבנה בית הזיקוק שוכן עדיין מול תחנת הרכבת ממערב למרכז העיר. בהוראתה של מריה תרזה ב־1779, הייתה רייקה לקורפוס ספרטום, "גוף נפרד" שנשלט ישירות על ידי השלטון המרכזי.
לאחר תבוסת נפוליאון
ב־3 בנובמבר 1905 פורסמה בעיר "החלטת רייקה" (Riječka rezolucija). החלטה זו הייתה מצע בחירות משותף של כל מפלגות האופוזיציה הקרואטיות והסרביות. אלה דגלו בצירוף דלמטיה, שהייתה יחידה אדמיניסטרטיבית נפרדת באימפריה האוסטרו־הונגרית והייתה שייכת לכתר האוסטרי, אל קרואטיה, ובהרחבת סמכויות השלטון האוטונומי הקרואטי. מפלגות אלה הצליחו בבחירות שהתקיימו בשנת 1906 והדבר גרר להתגברות התסיסה הלאומית הקרואטית בעיר.
ערב מלחמת העולם הראשונה מנתה אוכלוסיית העיר 30,000 תושבים, והייתה בעלת אופי קוסמופוליטי. בעיר התגוררו קרואטים, איטלקים, הונגרים ובני לאומים נוספים. במקביל התפתחה זהות ייחודית של "בני פיומה", ושפת הרחוב המדוברת ביותר (לצידן של איטלקית, גרמנית והונגרית ששימשו לעניינים רשמיים), הייתה פיומית (Fiuman), ניב של ונטית. עם זאת באזורים שסביב לעיר הייתה האוכלוסייה ממוצא קרואטי בעיקרה והשפה המדוברת הייתה קרואטית.
ממלכת קרנארו האיטלקית
בשנות מלחמת העולם הראשונה סבלה רייקה קשות מהמצור הימי שהוטל על מצר אוטרנטו בדרום הים האדריאטי ונמלה שותק. ב־1915 נחתמה בחשאי ברית לונדון אשר הסדירה את הצטרפותה של איטליה למדינות ההסכמה, והבטיחה לה, לאחר הניצחון, את דלמטיה ואת איסטריה, אך לא את רייקה. עם תבוסתה של אוסטרו־הונגריה במלחמה, התעוררה שאלת מעמדה הבינלאומי של רייקה אשר הייתה עיר חופשית משך כ־140 שנה, כמעט ללא הפסקה. הן איטליה והן ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים טענו לבעלות בעיר.
המצב בעיר החל גולש לאנרכיה, ובנובמבר 1918 הוצבו בה כוחות בריטים, צרפתים ואמריקאים. נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, ששימש בורר בסכסוך, הציע כי רייקה תהיה למדינה חופשית ואף העלה את הרעיון שחבר הלאומים יקים בה את משכנו, אך ב־1919 הוחלט בוועידת פריז על מסירתה של העיר לממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. בתגובה להחלטה, נכנס גבריאלה ד'אנונציו, משורר ולוחם איטלקי פשיסט, אל העיר ביום 12 בספטמבר 1919 בראש כוח צבאי, וגירש את הכוח הבינלאומי ששהה בה. מטרתו של ד'אנונציו הייתה לספח את העיר לממלכת איטליה, אך הממשל האיטלקי לא שיתף עמו פעולה ואף דרש את כניעתו. עקב כך הקים ד'אנונציו, שנה מאוחר יותר, ב־8 בספטמבר 1920, את ממלכת קרנארו האיטלקית (Reggenza Italiana del Carnaro), שנקראה על שמו האיטלקי של מפרץ קוורנר. בכך נפתחה תקופת בת שני עשורים בהם הייתה רייקה לעיר ספר שקו גבול בינלאומי חוצה אותה. המדינה החדשה אימצה חוקה שהיוותה השראה לחוקה של איטליה הפאשיסטית בתקופתו של מוסוליני, וד'אנונציו הכריז על עצמו כדיקטטור שנשא בתואר דוצ'ה. המדינה החדשה ששלטה בפועל בשטח של כ־675 קמ"ר, לא זכתה להכרה בינלאומית מאף מדינה.
במקביל, ב־12 בנובמבר 1920, נחתם הסכם רפאלו בין איטליה לממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, ולפיו יועדה רייקה להיות למדינה חופשית כפי שהציע וילסון. ההסכם קבע כי המדינה החדשה תהיה מדינה עצמאית דה־פקטו משך שנה ודה־יורה משך ארבע שנים. דא'נונציו התעלם מהסכם רפאלו ולבסוף אף הכריז מלחמה על איטליה עצמה. לאחר הפצצה מן הים על ידי הצי האיטלקי והתערבות כוח צבאי יבשתי בקרבות "חג המולד העקוב מדם" (Natale di sangue), נכנע ד'אנונציו ב־30 בדצמבר 1920. שבעת ימי הלחימה גבו את חייהם של 39 לוחמים משני הצדדים ושל חמישה אזרחים. בכך בא הקץ על ממלכת קרנארו האיטלקית.
מדינת פיומה החופשית ושלטון איטליה
העיר נשלטה משך 19 שנה על ידי איטליה הפשיסטית, אשר כפתה איטליזציה על האוכלוסייה הקרואטית ובתקופה זו התיישבו איטלקים רבים בעיר, שמספרם גדל לכמחצית מהאוכלוסייה. עם נפילת משטרו של מוסוליני ב־1943 עברה העיר לידי גרמניה הנאצית, אשר השמידה כמחצית מהנמל לקראת סוף המלחמה, והעיר אף ניזוקה באורח קשה מהפצצות בעלות הברית. ב־1944 פורסם ביוגוסלביה "מזכר ליבורניה", ובו הומלץ על הקמת קונפדרציה בת שלושת הקנטונים רייקה, סושאק וביסטריצה, אליהם יצורפו האיים קרק, צרס ולושין. זנלה, הנשיא הגולה של מדינת פיומה החופשית, התנגד למזכר ועמד על חידוש עצמאותה של מדינה זו. מששוחררה העיר על ידי הצבא היוגוסלבי ב־3 במאי 1945, היא הפכה, יחד עם איסטריה, לחלק מיוגוסלביה והדבר אושר בחוזה פריז מ־1947.
מאז מלחמת העולם השנייה
כינונה של ריבונות יוגוסלבית ברייקה שינתה לחלוטין את המאזן הדמוגרפי בעיר. תושביה האיטלקים של רייקה נדרשו לאמץ זהות יוגוסלבית או לעזוב את העיר ואת המדינה. חמור מכך, גל של הוצאות להורג של חשודים בפשיזם, עובדי ציבור איטלקים, חיילים ואזרחים, הביא לנטישה המונית של 58,000 מ־66,000 תושביה האיטלקים של העיר. את מקומם של העוזבים תפסו תושבים קרואטים חדשים והעיר החלה להתאושש. הנמל והתעשייה שופצו, והעיר חזרה לשמש מרכז שלטוני ומסחרי. בשנות השישים של המאה ה־20 החל שיפוצו של מרכז העיר, וטירת טרסט עברה גם היא שיפוץ מסיבי. ב־1973 הוקמה בעיר אוניברסיטת רייקה (Sveučilište u Rijeci), ובה פקולטות לרפואה, משפטים, פילוסופיה, הנדסה, כלכלה, תיירות וימאות. לאוניברסיטה קמפוסים ברייקה, אופטיה, פולה וגוספיץ'. בשנת הלימודים 2006/7 למדו באוניברסיטת רייקה 16,423 תלמידים.
העיר לא סבלה מהקרבות שליוו את פירוקה של יוגוסלביה ב־1991, אולם גם מלחמה זו לוותה בחילופי אוכלוסייה – סרבים שהתגוררו בה עזבוה, ופליטים קרואטים מאזורי הקרבות עברו להתגורר בה. בעוד שב־1991 התגוררו בעיר 18,891 סרבים, עשר שנים לאחר מכן עמד מספרם על 8,946 בלבד. עקב כך הפכה אוכלוסיית העיר להומוגנית יחסית, ויותר מ־80% מהתושבים הם קרואטים. הקבוצה הלאומית השנייה בגודלה היא הסרבים שמונים 7% מתושבי העיר, אך בעיר יש ייצוג לכל עמי האזור. בנוסף לכך עקרו חלק מהמוסדות בעיר לזאגרב שהפכה לבירת המדינה.
אף על פי שבעיר עצמה אין חוף רחצה ותשתית לתיירות נופש, התפתחותה המואצת של התיירות בקרואטיה הביאה לשגשוגה של רייקה בגלל מיקומה על צומת דרכים ורכבות בריביירה הקרואטית ובסמוך לשדה התעופה הבינלאומי באי קרק. בשל כך פועלות בעיר מספר קונסוליות של מדינות סקנדינביה, איטליה, אוסטריה וסרביה. מדי שנה, מאז 1982, נערך בעיר קרנבל הנחשב לגדול בקרואטיה. בשנת 1998 הושב לעיר סמל העיט הדו־ראשי שסימל את מדינת פיומה החופשית, לאחר עשרות שנים בהן נאסר השימוש בו הן על ידי האיטלקים והן על ידי השלטון היוגוסלבי.
אוכלוסייה ודת
לפי המפקדים שנערכו בין 1971 ועד 2011, התפלגה אוכלוסיית העיר לפי שיוך לאומי, כדלקמן:
רוב הקרואטים והאיטלקים, ובסך הכל 88% מתושבי העיר, הם נוצרים קתולים. הסרבים שמונים כ־7% הם נוצרים אורתודוקסים, ובעיר יש מיעוט מוסלמי וכ־70 יהודים. רייקה היא מקום מושבו של הארכיבישוף האחראי על הארכידיוקסיה הקתולית של רייקה שחולשת על שלוש דיוקסיות, וזו הסיבה שיש בעיר קתדרלה. הארכיבישוף הנוכחי הוא איוואן דווצ'יץ' (Ivan Devčić).
הנמל
נמל רייקה (Luka Rijeka) הוא החשוב בנמלי קרואטיה, והוא משרת גם את הונגריה ואוסטריה שנהנות ממעמדו כנמל חופשי. הנמל מנוהל על ידי רשות שהוקמה לשם כך, שטחו הכולל של הנמל הוא כ־2 קמ"ר והוא מחולק לחמישה מעגנים נפרדים, ואזור מחסנים גדול בשקרליבו (Škrljevo). אורך הרציפים מגיע לכ־8 קמ"ר וכולל 41 עמדות עגינה. בנמל מסופים לסוגי סחורה שונים, ובין היתר - סחורה מוצקת, סחורה נוזלית, מכולות, מטעני גל־נוע (Ro-Ro: Roll on Roll off), דגנים, פוספטים, בשר קפוא ודגים, פירות, עץ וסחורה מסוכנת. בשנות התשעים של המאה ה־20 סבל הנמל מהמלחמה ביוגוסלביה, וסחורות שכעניין שבשגרה עשו את דרכן אליו, הגיעו לנמלי טריאסטה באיטליה וקופר בסלובניה, שהכפיל את היקף הסחורה שעוברת דרכו בתוך עשור. עם זאת, החל ב־1996 מצבו של נמל רייקה להשתפר ובשנת 2006 הוא טיפל ב־5,877,906 טון סחורה נוזלית וב־5 מיליון טון של סחורה אחרת. לאוסטריה ולהונגריה זכויות בנמל החופשי של רייקה מאז שנת 2000 ו־2001 בהתאמה.
רכבת
רייקה יושבת בצומת מסילות רכבת חשוב בצפון קרואטיה, סמוך לגבול סלובניה, דרכה מתאפשר קשר יבשתי אל איטליה, אוסטריה ויתר מדינות אירופה המערבית. תשתית הרכבות באזור רייקה מיושנת וכמעט שאינה משרתת רכבות נוסעים אזוריות, אם כי קיימים קווי רכבת בינלאומיים למספר ערים במרכז אירופה. ממשלת קרואטיה מתכננת לבנות קו רכבת חדש מרייקה להונגריה דרך זאגרב, אך זה לא יחנך לפני שנת 2012. קו הרכבת החדש אמור לשרת רכבות משא ונוסעים שיוכלו לנוע במהירות של עד 250 קמ"ש, ולגמוע את המרחק מרייקה אל זאגרב בתוך כשעה.
תחבורה ציבורית
תחנת האוטובוסים המרכזית נמצאת בכיכר ז'ביצה (Žabica) סמוך לארמון הים האדריאטי במרכז העיר. קווי אוטובוס סדירים פועלים בין רייקה לרוב עריה הגדולות של קרואטיה, אם כי הנסיעה עשויה להיות איטית. בנוסף פועלים שירותי אוטובוס בינלאומיים למספר ערים באיטליה, סלובניה אוסטריה וגרמניה. בעיר עצמה ובסביבותיה פועלת רשת מסועפת של קווי אוטובוסים המופעלת על ידי חברת KD Autotrolej.
קשרי תעופה
שדה התעופה הבינלאומי "רייקה" (Zračna luka Rijeka) שוכן במרחק של 26 ק"מ מהעיר על האי קרק, המחובר אל היבשה באמצעות גשר אגרה מאז 1980. אורך מסלול הנחיתה היחיד בשדה הוא 2,500 מטר, והוא משרת טיסות פנים כמו גם טיסות למספר יעדים באירופה ולתל אביב. בשנת 2005 עברו בשדה התעופה של רייקה 130,000 נוסעים.
תרבות, תקשורת וספורט
ברייקה שוכנים מספר מוזיאונים. המוזיאון לאומנות מודרנית ועכשווית (Muzej Moderne i Suvremene Umjetnosti) נפתח ב־1949 ומתמקד באומנות קרואטית. בארמון המושל על גבעה מצפון לעיר העתיקה (Guvernerova Palača) שוכן המוזיאון הימי וההיסטורי של קרואטיה שלאורך הים (Pomorski i Povijesni Muzej Hrvatskog Primorja). המבנה שימש כמשכנו של המושל ההונגרי בעיר מ־1869 ועד 1918, ומכאן שמו, והוא נבנה משיש לבן בסגנון הרנסאנס. במוזיאון מוצגים ציורים ודגמים העוסקים בשיט ובספנות וממצאים היסטוריים וארכאולוגיים מסביבת העיר. מול ארמון המושל שוכן מוזיאון העיר רייקה (Muzej Grada Riheka) שהוקם ב־1961 והמתמקד בדברי ימיה של העיר, ובמיוחד בתקופת מלחמת העולם השנייה. מוזיאון נוסף בעיר הוא המוזיאון להיסטוריית הטבע (Prirodoslovni Muzej) שמציג מאז 1946 מוצגים הקשורים לעולם הטבע בסביבת העיר. בספריית האוניברסיטה (Sveučilišna Knjižnica) מספר אוספים שמונים למעלה מ־300,000 ספרים וכ־67,000 כתבי עת ועיתונים, אך גולת הכותרת של האוסף היא תערוכה קבועה של כתבי יד וספרים מודפסים באלפבית גלגוליטי המכונה Glagoljica. התערוכה מוצגת בספרייה מאז 1968 וכוללת מוצגים שהמוקדמים שבהם הם מהמאה ה־15.
קרנבל רייקה (Riječki Karneval) נחשב לקרנבל הגדול בקרואטיה, והוא נערך לראשונה בשנת 1982 כאשר שלוש קבוצות של חובשי מסכות צעדו ברחובות העיר. בשנת 1994 כבר צעדו 4,000 איש בתהלוכת הקרנבל ומספר הצופים הגיע ל־100,000 איש. שנה לאחר מכן, ב־1995 הפכה העיר לחברה בהסתדרות ערי הקרנבל של אירופה (FECC). בקרנבל נקשרו גם דמויותיהן של המורצ'יצ'י (Morčići). אלה הן דמויות של גברים או נשים כושים שהיו סמל מסורתי של רייקה בהשפעת דמויות המורטי (Moretti) שהובאו מוונציה במאה ה־17 ובמאה ה־18. המורצ'יצ'י הופיעו על תכשיטים שונים, בעיקר על עגילים אך גם על מחרוזות, טבעות ועוד, ונראו בהם דמות של גבר שחור בטורבן לבן או אישה שחורה עם כובע קש. בתחילה יועדו התכשיטים לנשים בלבד אך בהמשך אימצו אותם גם מלחים ודייגים כקמע, וענדו אותם על אוזן אחת בלבד. ב־1991 אימצה העיר באופן רשמי את דמות המורצ'יצ'י כסמלה, והדמות, שהיא לעיתים חסרת מין מוגדר כיום, מככבת בעונת הקרנבל.
היומון המקומי החשוב ביותר באזור הוא נובי ליסט (Novi list, "הרשומה החדשה") המופיע מאז 1890. העיתון היה ידוע בעמדותיו העצמאיות והביקורתיות כלפי ממשלתו של פרניו טוג'מן בשנות ה־90 של המאה ה־20. יומון נוסף שרואה אור בעיר הוא לה ווצ'ה דל פופולו בשפה האיטלקית (La voce del popolo, "קול העם"). RiTV היא רשת טלוויזיה מקומית ובעיר וסביבותיה פועלות מספר תחנות רדיו כמו רדיו רייקה, רדיו־SVID, רדיו טרסט ורדיו סושאק.
מאז 1925 פועל בעיר מועדון הכדורגל הקרואטי (Hrvatski nogometni klub או HNK Rijeka). המועדון אשר הוקם בתקופת השלטון האיטלקי בשם "אוניונה ספורטיבה פיומיאנה" (Unione Sportiva Fiumana, "איגוד הספורט של פיומה"), זכה מספר פעמים בגביע יוגוסלביה ובגביע קרואטיה, וכן השתתף מספר פעמים באליפות אופ"א. עוד פועלות בעיר קבוצת הכדורגל "אוריינט רייקה" מרובע סושאק, ומועדון הכדורסל קוורנר רייקה המתמודד בליגה הבכירה. מאז 1969 פועל מסלול המרוצים בגרובניק בצמוד מצפון לעיר. אורכו של המסלול הוא 4,168 מטר והוא פעיל משך 300 ימים בשנה.
הקורזו ומגדל העיר
במרכזה של העיר העתיקה שוכן מדרחוב קורזו (Korzo, שיבוש של המילה האיטלקית Corso - "דרך") המוביל לאורך כחצי קילומטר מכיכר ידרנסקי (Jadranski trg - "כיכר הים האדריאטי") במערב עד לכיכר ילצ'יץ' (Jelačićev trg) על הגדה המערבית של תעלת מרטבי. הרחוב נבנה על תוואי חומת העיר העתיקה שחרבה ברעידת האדמה ב־1750.
בכיכר הים האדריאטי בקצה המערבי של המדרחוב ניצב ארמון הים האדריאטי (Palača Jadran) שנבנה בסוף המאה ה־19. המבנה שימש כמשכן לחברות ספנות מאז הקמתו וכיום הוא משמש כמשרדיה של חברת הספנות הקרואטית ידרוליניה. עוד ניצב בכיכר מבנה מודרני שנבנה בשנות השלושים של המאה ה־20. המבנה בן 12 קומות מכונה גורד השחקים של רייקה (Riječki neboder) ועל שום צורתו הוא זכה בפי תושבי העיר לכינוי "ארונית המגירות".
כיכר החלטת רייקה
מצפון לקורזו שוכנת כיכר החלטת רייקה (Trg Riječke rezolucije) שבה ארבעה מבנים עיקריים.
הארמון העירוני (Palača Municipija) היה במקור מנזר אוגוסטיני ונבנה בין 1315 ל־1408. המבנה המקיף את הכיכר משלושה כיוונים, שימש כבית העירייה של רייקה החל ב־1833. הוא חודש וקיבל את מראהו הנוכחי ב־1873.
במרכז הכיכר ניצב עמוד הדגל (Stendardac) אשר הוקם ב־1509 על ידי מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאות תודה על נאמנותה של רייקה לאימפריה הרומית הקדושה במאבקה כנגד הרפובליקה של ונציה. העמוד עשוי אבן ובימי חג מונף עליו דגל העיר. על העמוד תבליט אבן של ויטוס הקדוש הנראה אוחז בענף דקל בימינו ובדגם של העיר בשמאלו.
חזיתו המזרחית של הארמון העירוני מחוברת אל כנסיית הירונימוס הקדוש (Crkva Sveta Jeronima), וזו סוגרת על הכיכר ממזרח. הכנסייה נבנתה יחד עם הארמון העירוני והושלמה בשנת 1363, אך נפגעה משתי רעידות אדמה ב־1750 וב־1768. היא שופצה מספר פעמים בסגנון הבארוק והורחבה בדרך של בניית חזיתה על חלק משטח הכיכר. בספינה 23 קשתות ותחתן נקברו נכבדי העיר עד שהקיסר פרנץ יוזף הראשון אסר על קבורה בכנסיות. המצבות הוסרו והועברו למקום אחר ב־1880 והמבנה זכה לריצוף חדש.
צידה הדרומי של הכיכר נתחם על ידי חזיתו של בניין רדיו רייקה (Radio-Rijeka). המבנה הוקם ב־1848 ושימש כאולם קריאה וכמרכז תרבות, וכאן התקבלה בשנת 1906 "החלטת רייקה" (ראו לעיל) אשר על שמה נקראת הכיכר. במרכז החזית מרפסת תלויה הנשענת על ארבעה עמודים ומתחתיה מוביל מעבר דרומה אל מדרחוב קורזו.
כנסיות העיר
כנסיית ויטוס הקדוש (Crkva Svata Vida) הבנויה בצורת רוטונדה נבנתה במקום בו ניצבה בעבר כנסייה קודמת שהוקדשה לוויטוס הקדוש, הקדוש המגן של העיר. בניית הכנסייה ששמשה בתחילה את חברי מסדר הישועים, החלה ב־1638. היא נמשכה בהפסקות משך כמאה שנים, והכיפה הונחה בשנת 1727. בכנסייה ניצב קרוסיפיקס גותי מהמאה ה־13, ולפי המסורת, בשנת 1296 יודתה בו אבן והוא החל שותת דם. הדם עדיין שמור בכנסייה. כיום נחשבת הכנסייה כקתדרלת העיר.
הכנסייה הקפוצ'ינית של גבירתנו מלורד (Kapucinska Crkva Gospe Lurdske) ממערב לעיר העתיקה מתאפיינת בחזית נאו־גותית ונציאנית. ראש המסדר הקפוצ'יני בעיר, ברנרדין שקריוואניץ' (Bernardin Škrivanić), החליט על הקמתה לאחר ביקורו בלורד בצרפת, מתוך תקווה שזו תהפוך למוקד עלייה לרגל בפני עצמה. בנייתה של הכנסייה החלה ב־1904 ועיקרו של המבנה הושלם ב־1908, אך עבודות הבנייה התעכבו בשל קשיי מימון מצד המסדר. החזית נשלמה ב־1929 ובחלקה העליון קבוע פסל הבתולה, אך מגדל הפעמונים שהופיע בתוכנית המקורית לא הוקם מעולם, והכנסייה לא צברה מוניטין ולא יכולה הייתה להתחרות במעמדה של כנסיית גבירתנו מטרסט.
כנסיית העלייה השמיימה של הבתולה הברוכה (Crkva Uznesenja Blažene Djevice) שנודעה משך מאות שנים בשם "הכנסייה הגדולה" (Vela Crikva) או "הקתדרלה" הוקמה בימי הביניים בסגנון גותי במקום בו ניצבו קודם לכן מרחצאות רומיים. היא שופצה ב־1442 ונבנתה לחלוטין מחדש ב־1695 בסגנון הבארוק. לכנסייה שלוש ספינות ושמונה קפלות וסמוך למזבח המרכזי ניצב העתקה של תמונת העלייה השמיימה מאת טיציאן. מגדל פעמונים נבנה מלבנים בסמוך לכנסייה ומופיע בו כיתוב השנה 1377. בקומתו העליונה של המגדל נקבעו חלונות ביפוריים ומתחתם חלונות מונופרים. בשל נטייה של כ־40 ס"מ הוא זכה לכינוי המגדל הנטוי (Kosi Toranj).
השער הישן וכיכר קאזלישני
השער הישן (Stara Vrata) או הקשת הרומית (Rimski Luk) הוא המבנה העתיק בעיר. תחילה סברו כי הוא נבנה כשער ניצחון לכבודו של הקיסר הרומי קלאודיוס, אולם ב־1955, כאשר נחשפו שרידי חומות המצודה הרומית, הוכח כי הוא שימש כשער כניסה אליה.
גן קאזלישני (Kazališni Park - "גן התיאטרון") ניצב בכיכר קטנה בין שלושה מבנים חשובים בעיר. התיאטרון הלאומי הקרואטי על שם איוואן זייץ (Hrvatsko Narodno Kazalište Ivan Zajca או HNK Ivan Zajca) הוקם בין הגדה המערבית של תעלת מרטבי ובין הכיכר החל בשנת 1883 ונחנך ב־3 באוקטובר 1885. סמל העיר מופיע מעל לגמלון שבמרכזו תבליט של אפולו והנימפות. פנים המבנה מעוטר בסטוקו מוזהב, וב־1981 הוא עבר שיפוץ מקיף כדי להתאימו לצרכיו של תיאטרון מודרני. במרכזה של כיכר קאזלישני ניצב פסלו של המלחין הקרואטי בן העיר איוואן זייץ שעל שמו נקרא התיאטרון. בצידה האחר של הכיכר שוכן מאז 1885 פלאצו מודלו (Palazzo Modello או Palača Modello). המבנה בסגנון וינאי משמש כמשכנו של חוג התרבות האיטלקי (Circolo italiano di cultura). מול פלאצו מודלו ומדרום לכיכר, שוכן השוק הגדול (Velika Tržnica) המורכב משני ביתנים מקורים זהים. שוק הדגים היה הראשון שנפתח במקום בשנת 1865 אך הוא נהרס ב־1912, ופינה את מקומו למבנים הנוכחיים הבנויים ממסגרת פלדה ומזכוכית.
מדרגות פטר קרוז'יץ' וכנסיית גבירתנו
538 מדרגות פטר קרוז'יץ' (Stube Petra Kružića) הנקראות על שם האיש שהחל את בנייתן בשנת 1531, מובילות דרך שער בכיכר טיטו ממזרח לנחל רייצ'ינה אל גבעת טרסט המתנשאת לגובה של 138 מטר. הטירה הניצבת במקום כיום נבנתה במאה ה־13 על ידי הנסיכים הפרנקופנים. המדרגות היו נתיב עלייה לרגל אל הגבעה ואל כנסיית גבירתנו מטרסט הניצבת במקום, והמקום החל לשמש כמוקד עלייה לרגל כבר בתחילת המאה ה־14. לעיתים דידו המאמינים במעלה המדרגות על ברכיהם.
כנסיית גבירתנו מטרסט (Crkva Gospe Trsatske) והמנזר הפרנציסקני (Franjevački Samostan) ניצבים במרכזה של הגבעה בכיכר הפרנקופנים (Frnkopanski trg). הכנסייה היא העתיקה בקרואטיה המוקדשת לבתולה, ולפי האמונה הבית בנצרת בו ניתנה הבשורה למרים חנה באתר זה משך שלוש וחצי שנים, החל ב־10 במאי 1291 ועד ה־10 בדצמבר 1294, עת נישא על ידי מלאכים ממקום מוצאו בנצרת (כיום בבזיליקת הבשורה) אל יעדו באיטליה בבזיליקת הבית הקדוש בלורטו. תושבי טרסט לא התנחמו מהאובדן, והאפיפיור אורבנוס החמישי שלח להם בשל כך איקונין עושה נפלאות של הבתולה ב־1397 שמקורו בלורטו, וזה ניצב בכנסייה עד היום. עם זאת העובדות ההיסטוריות מייחסות את האגדה לניסיונם של צלבנים ששבו מארץ הקודש להעניק לרליקים שהביאו עימם מימד של קדושה עילאית, בעוד שהרקע לאגדה השנייה היה ככל הנראה פוליטי גרידא, ונועד לבסס קשרים בין ערי איטליה לרייקה. בכנסייה שוכנים קברים של אצילים פרנקופנים וכן קברו של פטר קרוז'יץ' שהקים את המדרגות המובילות אל הגבעה.
המנזר הפרנציסקני הצמוד לכנסייה משמש את נזירי טרסט משך 500 שנים והוא עשיר ביצירות אומנות שהבולטות שבהן שמורות בקפלת המנחה. הן הכנסייה והן המנזר שופצו מספר פעמים וב־1641 קיבלו את אופיים הבארוקי הנוכחי. בכנסייה נחגגים כל החגים הקשורים לבתולה וביניהם ה־10 במאי, חג גבירתינו מטרסט ויום הספנים, ה־15 באוגוסט, יום העלייה השמיימה של הבתולה, וה־8 באוגוסט, יום הולדת הבתולה. בחזית הכנסייה ניצב מאז 10 במאי 2005 פסל של האפיפיור יוחנן פאולוס השני כשהוא כורע ברך.
מצודת טרסט
מצודת טרסט (Trsatski kaštel), הקרויה גם המצודה הפרנקופנית, שוכנת מערבית לכנסייה ולמנזר. האתר נושב מאז התקופה הנאוליתית וכל שליטי רייקה החזיקו בו כמעוז כוחם ושמרו על ביצוריו. המצודה השוכנת בשיאה של גבעת טרסט, חולשת על העיר שלרגליה ועל חלקו הצפוני של מפרץ קוורנר. במרכזה של המצודה חצר פנימית המכונה "קונאק" (Konak) ובה באר מים. כיום המצודה היא מוזיאון ומוקד לפעילות אומנותית ותרבותית בחודשי הקיץ, ובכלל זה הצגות תיאטרון, תערוכות, קונצרטים ועוד. למצודה צמודה כנסיית גאורגיוס הקדוש (Crkva Sveta Jurja). הכנסייה קטנה בהרבה מכנסיית גבירתנו מטרסט והיא נבנתה באמצע המאה ה־13, ונזכרה לראשונה בכתובים בשנת 1288.
יהודי רייקה
יהודי רייקה נזכרו לראשונה ב-1436 וכן נזכר "משה יהודי מפיומה" בתעודות מ-1524, אך קהילה יהודית נוסדה באופן רשמי בשנת 1781. בעיר השתמרה מצבה משנת 1746 וספר תורה מ-1798. ב-1831 הושמה הקהילה היהודית בעיר תחת פיקוחם של רבני ספליט, ובית הכנסת הראשון הוקם בשנת 1832 בביתו של משה הלוי ברח המקדש (Calle del Tempio). בית הקברות היהודי הוקם בשנת 1840 או סמוך לפני כן מחוץ לחומות העיר, והיה פעיל עד שנת 1874. ב-1875 הוקצתה חלקת קבורה לקהילה היהודית בבית הקברות העירוני של רייקה.
יהודים מכל רחבי האימפריה האוסטרו־הונגרית נמשכו אל רייקה בשל אופייה המסחרי כעיר נמל, והחל באמצע המאה ה-19 היגרו אליה יהודים גם מאיטליה. בשנת 1900 מנו יהודי העיר 2,000 איש והיוו כ-4% מכלל האוכלוסייה. בין שתי מלחמות העולם התגוררו ברייקה כ-2,500 יהודים, רובם חילונים או מסורתיים, אך בעיר התקיימה גם קהילה אורתודוקסית קטנה של יהודים שהגיעו אליה בעיקר מפולין, מרוסיה, מגליציה ומהונגריה.
בית הכנסת המהודר של הקהילה הנאולוגית נבנה בשנים 1902–1903. הוא תוכנן על ידי האדריכל ההונגרי ליפוט באומהורן (Lipót Baumhorn), אך חרב בשנת 1944. בית כנסת אורתודוקסי צנוע נבנה בשנת 1928 וזה עומד על תילו כיום ומשמש את הקהילה היהודית בעיר המונה כ־70 איש. זהו אחד משלושה בתי כנסת יחידים בקרואטיה שלא חרבו, נפגעו או שינו את ייעודם במהלך מלחמת העולם השנייה, והוא מתהדר בארון קודש עשוי שיש קרארה שהובא מאיטליה.
נמל העיר רייקה שימש שער יציאה למעפילים ובהמשך לעולים לישראל. ב-1938 יצאה מנמל רייקה הספינה דְרָאגַה במסגרת עליית אף על פי ועליה 240 עולים ואנשי צוות. לאחר הקמת המדינה, בחודשים נובמבר-דצמבר 1948, עלו ארצה מנמל רייקה כ-6,000 מיהודי בולגריה ויהודי יוגוסלביה בשתי הפלגות של הספינה קֶפָאלוֹס.
ג'ון הנקן
ג'ון פרדריק הנקן (באנגלית: John Frederick Hencken; נולד ב- 29 במאי 1954) הוא שחיין אמריקאי בעבר. אלוף אולימפי בעל 5 מדליות מהן 3 זהב, אלוף עולם ושיאן עולם בסגנון החזה.
ביוגרפיה
ג'ון הנקן נולד בקלוור סיטי, שבמחוז לוס אנג'לס, קליפורניה. הוא החל לשחות כטיפול התאוששות מניתוח להסרת גידול מאחורי ברכו. הוא התאמן במועדון השחייה של סנטה קלרה וסיים תואר ראשון כללי בהנדסת המוצר ועיצוב מאוניברסיטת סטנפורד. בנוסף, הוא בעל תואר שני (MBA) מאוניברסיטת פניקס.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה הנקן ב-2 מדליות, מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש של 2:21.55 דקות, לפני דייוויד וילקי מבריטניה (2:23.67 דקות) ונובוטאקה טאגוצ'י מיפן (2:23.88 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.61 דקות, אחרי טאג'וצ'י שקבע ה שיא עולם חדש של (1:04.94 דקות) ובן ארצו טום ברוס (1:05.43 דקות). בנוסף, הוא השתתף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב כששחה בשלב המוקדמות בשיא אולימפי חדש של 3:51.98 דקות. באותה עת, למרות שהרביעייה מארצות הברית זכתה במדליית הזהב, השחיינים שהשתתפו במוקדמות לא קיבלו מדליה, בניגוד לאולימפיאדות שנערכו לאחר מכן.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה בשנת 1973 זכה הנקן ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא עולם חדש של 1:04.02 דקות, לפני מיכאיל קריוקין מברית המועצות (1:04.61 דקות) וטאגוצ'י (1:05.61 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:49.49 דקות, לפני מזרח גרמניה (3:53.24 דקות) וקנדה (3:56.37 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.95 דקות, אחרי וילקי שקבע שיא עולם חדש של 2:19.28 דקות ולפני טאגוצ'י (2:23.11 דקות).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה הנקן ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא עולם חדש של 1:03.11 דקות, לפני וילקי (1:03.43 דקות) וארווידס יוזייטיס מברית המועצות (1:04.23 דקות), בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא עולם חדש של 1:03.62 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:42.22 דקות, לפני קנדה (3:45.94 דקות) ומערב גרמניה (3:47.29 דקות) הוא שחה את סגנון החזה בזינוק שליחים בתוצאה של 1:02.50 דקות ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי של 2:17.26 דקות, אחרי וילקי ששיפר את שיאו העולמי של הנקן וקבע תוצאה של 2:15.11 דקות ולפני בן ארצו ריק קוללה (2:19.20 דקות).
הנקן ניבחר לייצג את ארצות הברית באולימפיאדת מוסקבה (1980), אך הוא לא השתתף בה בגלל החרם האמריקאי בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של צ'ייקובסקי
הקונצ'רטו מס' 1 בסי במול מינור לפסנתר ותזמורת הוא היצירה הקונצרטאנטית הראשונה מאת המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי. ביצוע הבכורה של יצירה זו נערך בבוסטון בביצוע הפסנתרן הנס פון בילוב, בסיור קונצרטים שערך בארצות הברית.
כתיבת היצירה
עוד לפני נובמבר 1874 אפשר למצוא ביומניו של צ'ייקובסקי, ואף בחליפת המכתבים עם חבריו ובני משפחתו, את כוונתו המוצהרת לכתוב קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת. פיעמו בו, אמר צ'ייקובסקי, הרצון והתשוקה לכתוב יצירה בעלת פורמט גדול.
לאחר כמה עיכובים החל צ'ייקובסקי לכתוב את היצירה בסביבות נובמבר 1874. היצירה נכתבה במהירות כרדוקציה לשני פסנתרים והכנה לתזמור. צ'ייקובסקי עצמו לא היה פסנתרן קונצרטים, ולכן רצה להתייעץ עם אחד הפסנתרנים המפורסמים ביותר בזמנו - ניקולאי רובינשטיין לגבי היבטי הכתיבה הפסנתרנית של היצירה. בערב חג המולד 1874 הגיע צ'ייקובסקי אל ביתו של רובינשטיין כדי להשמיע לו את הקונצ'רטו החדש. צ'ייקובסקי ניגן את הפרק הראשון, תפקיד הפסנתר ורדוקציה של תפקיד התזמורת, אך כל תגובה לא נשמעה מפיו של רובינשטיין. צ'ייקובסקי המשיך בנגינה עד תום היצירה ושאל את ניקולאי לדעתו. התגובה ניתכה עליו כקיתונות של רותחין, ביקורת נוקבת על היצירה כולה. רובינשטיין טען, שהיצירה איננה מתאימה לנגינה על פסנתר, שהיא מורכבת מחלקים רבים ושונים, שחיבורם רופף כל כך, שהתוצאה נשמעת כטלאי על גב טלאי. שהתרוצות ביצירה קשות מדי ושהפסג'ים אף הם קשים, הם התפארות לשמה ואינם אומרים דבר וחצי דבר. שהיצירה איננה עומדת בסטנדרטים ואף מחקה יצירות אחרות. הכרחי, טען רובינשטיין, לערוך ביצירה שכתוב מקיף מתחילתה ועד סופה, ורק לדפים בודדים ממנה יש איזה שהוא ערך מכל וכל. ואם לא די בכך, גם הציע רובינשטיין את עצמו לביצוע מלאכת השיכתוב ביצירה. למראה פניו של צ'ייקובסקי, ריכך מעט את תגובתו ואמר, שלאחר שצ'ייקובסקי יעשה את כל השינויים הדרושים בקונצ'רטו, יהיה מוכן לנגנו בביצוע הבכורה שלו. צ'ייקובסקי ההמום הגיב בחריפות: "לא אשנה אפילו תו אחד". ועזב את הבית.
ניקולאי רובינשטיין היה המום ממבנה הקונצ'רטו ובעיקר ממבנה הפרק הראשון. בין נימוקיו של רובינשטיין להתנגדותו החריפה לקונצ'רטו בצורתו הראשונית, מנה את העובדה, שלאחר פתיחה מרשימה, אין המלודיה, שהושמעה שלוש פעמים רצופות, בקרנות, בפסנתר ובתזמורת, שבה להופיע, לא בפרק זה ולא ביצירה כולה. רובינשטיין מחה, שאי אפשר להציג נושא כה משמעותי בפתיחה של קונצ'רטו לפסנתר ואחר כך לזנוח אותו כליל. מה אם כן הקשר של שאר הנושאים לנושא, המוצג בתחילת היצירה? אחד ממבקרי המוזיקה במאה ה-20 הגדיר זאת כך: דומה הדבר לקריאת ספר מתח מעולה, שכבר בתחילתו מתוודע הקורא אל אחת הדמויות החשובות בספר והנה, לאחר פרק אחד, הדמות נעלמת מהספר ואיננה שבה להופיע עוד. גם המודולציה, שמובילה לאחר כמה תיבות אל שינוי הבסיס הטונאלי של היצירה, מסי במול מינור לרה במול מז'ור קוממה את רובינשטיין, שהבין בתחום אם כי לא היה מלחין אלא פסנתרן ומנצח. הוא ראה בשינוי טונאלי זה כפירה. הוא גרס, ששינוי כזה מתאים ליצירה כגון פואמה סימפונית, אך לא ליצירה, המייצגת מסורת עבר מפוארת כקונצ'רטו לפסנתר. לאחר הפתיחה מבסס צ'ייקובסקי את הפרק הראשון על שלוש מלודיות על פי שירי עם אוקראינים. מלאכת הרכבת הנושאים והופעתם, הפיתוח הארוך, הקדנצה הארוכה והקשה מאוד לביצוע, והסיום הנמלץ, הרתיעו את רובינשטיין, שסבר כי מלאכת הרכבת הפרק איננה אחידה ואיננה יוצרת רצף.
צ'ייקובסקי מחק את ההקדשה לניקולאי רובינשטיין מהדף הראשון של הפרטיטורה והקדיש את היצירה לפסנתרן והמנצח הגרמני הנס פון בילוב. פון בילוב יצא למסע קונצרטים בארצות הברית ושם ניגן את היצירה בביצוע בכורה. לאחר ביצוע הבכורה ברוסיה ולאחר שהיצירה זכתה להצלחה רבה בכל רחבי העולם, הבין רובינשטיין את טעותו והפך להיות אחד ממבצעיה הנודעים. עד היום נחשב קונצ'רטו זה לפסנתר לאחת היצירות הפופולריות ביותר שנכתבו לפסנתר ותזמורת, ואף לאחת הקשות ביותר לביצוע קונצרטנטי.
פרקים
הקונצ'רטו נאמן למבנה המסורתי של שלושה פרקים:
שאלת המבוא
הנושא המוכר של הקטע הפותח את הפרק הראשון מבוסס על מלודיה שצ'ייקובסקי שמע בנגינת נגנים-קבצנים עוורים בשוק בקמנקה (קמיאנקה של היום), סמוך לקייב שבאוקראינה. מה שציין קטע זה בקונצ'רטו במשך זמן רב אחרי חיבורו, היה הניתוק הצורני שלו לכאורה מן הפרק ומן הקונצ'רטו השלם. את תחושת הנתק הזאת מדגישה העובדה, שהוא איננו כתוב בסולם היצירה, סי במול מינור אלא בסולם המז'ור היחסי שלו, רה במול מז'ור. על אף טבעו האיתן מאוד, הנושא נשמע רק שלוש פעמים ואיננו מופיע שוב בהמשך הקונצ'רטו. המוזיקולוג פרנסיס מס כותב, שבגלל עצמאותו משאר היצירה
וממשיך מס ומזכיר, שכל הנושאים מחוברים בקישור מוטיבי חזק. הנושאים האלה כוללים את שיר העם האוקראיני "Oy, kryatshe, kryatche ..." כנושא הראשון של הפרק הראשון גופא, את ה"שאנסונט" הצרפתי "Il faut s'amuser, danser et rire" (בתרגום: "צריך לשמוח, לרקוד ולצחוק") בחלקו האמצעי של הפרק השני ו-vsnyanka, או ברכה לאביב, אוקראינית, המופיע כנושא הראשון של הפינאלה; הנושא השני של הפינאלה לקוח מבחינה מוטיבית משיר העם הרוסי "Podoydi, podoydy vo Tsar-Gorod" וגם הוא שותף לאותו אגד נושאים. לעיתים קרובות מייחסים את הקשר בין הנושאים למקריות, משום שכולם היו שירים מוכרים כשצ'ייקובסקי חיבר את הקונצ'רטו. עם זאת, יש מקום לסברה שהוא השתמש בשירים אלה בדיוק מסיבת הקשר המוטיבי ביניהם ושילב אותם במקום שהיו נחוצים להרגשתו. "בחירה בחומר פולקלורי", כותב מס, "עולה בקנה אחד עם תכנון המבנה הכולל של היצירה."
מבנה היצירה
היצירה מורכבת משלושה פרקים:
הפרק הראשון הוא המאסיבי והארוך מבין השלושה. בפרק זה הן הפסנתר והן התזמורת מקבלים תפקיד בעל חשיבות. התזמורת איננה רק מלווה אלא יוצרת עם הפסנתר דיאלוגים רבים. הפרק השני כתוב במבנה א-ב-א אשר איננו שלם, החזרה על "א" איננה מלאה. הפרק השלישי כתוב במבנה רונדו בצורת סונאטה כולל קודה. אף בפרק זה מקבלים הן הפסנתר והן התזמורת תפקידים בעלי משמעות ויוצרים דיאלוגים. היצירה מסתיימת בקודה מרשימה הדורשת מהפסנתרן והתזמורת נגינה וירטואוזית.
הפרק השני
גם הפרק השני, על המלודיה הענוגה שבו, לא זכה אצל רובינשטיין לביקורת חיובית - המעבר בין סולמות, שלדעתו אין קשר ביניהם, כגון מרה במול מז'ור לסולם רה מז'ור לתצוגת ההמשך של המלודיה הראשית; החלק המרכזי, אשר פתיחתו מתבססת על המעבר בין הנושא הראשון לשני והמשכו מלודיה בקצב ואלס, שאינה זוכה לפיתוח; החזרה הרופפת על הנושא הראשון בפרק, המתבסס על צורת א-ב-א, מבנה שצ'ייקובסקי מתייחס אליו בחופשיות יתרה. רובינשטיין ראה בכל אלה מגרעות שמן הנמנע להשלים עמן.
הפרק השני כתוב בסולם רה במול מז'ור. פרק זה נפתח בנגינת אקורדים בפיציקאטו בכלי הקשת ללא הקונטרה-באס. על ליווי זה נשמעת מלודיה ענוגה בחליל (עד תיבה 12) הפסנתר מנגן מלודיה זו משכלי הקשת מלווים עד אשר מסיים הוא במודולציה לדרגה שלישית במג'ור. מעבר המנוגן בכלי התזמורת ולאחר מכן בפסנתר מוביל אל תצוגת הנושא השני המבוסס על סולם רה מז'ור, מודולציה יוצאת דופן אצל צ'ייקובסקי.
הפרק השלישי
הפרק השלישי הוא רונדו בצורת סונאטה. עם זאת, גם בפרק זה, המבוסס גם הוא על שירי עם אוקראינים, מוצא צ'ייקובסקי את דרכו המיוחדת להציג ולהביע את נושאיו. נלוו לכך ההרמוניות, שהיו חדשניות מדי לטעמו של רובינשטיין. התזמורת כללה גם טרומבונים, והתזמור של צ'ייקובסקי, הבומבסטי לעיתים ויחד עם זאת מבריק, לא ענו על תפיסתו השמרנית של רובינשטיין.
הפרק כתוב בסולם סי במול מינור.
הפרק נפתח בהקדמה קצרה עם הקשת הצליל פה בטימפני ולאחריו כלי הקשת וכלי הנגינה מעץ מנגנים את התיבה הראשונה מהנושא הראשון. עם סיום הנגינה, כלי הקשת בפיציקאטו מנגנים כעין וריאנט על הנושא הראשון מהפרק הראשון כהקדמה לכניסת הפסנתר. הפסנתר נכנס בתיבה חמישית בנגינת הנושא הראשון, שיר עם אשר נשמע כריקוד קוזאקי. את הפעם הראשונה בה מציג הפסנתר נושא ראשון מנגן הוא סולו. את הפעם השנייה (מתיבה 13) מנגן הפסנתר בליווי פיציקטו בכלי הקשת. עם סיום נגינת הנושא בפעם השנייה, יוצר צ'ייקובסקי מודולציה לסולם רה במול מז'ור מה שנשמע כפיתוח של הנושא בליווי כלי הנשיפה מעץ, מה שנשמע כקנון. מעבר של ארבעה צלילים בכלי הקשת, כלי הנשיפה מעץ המזכיר את הפתיחה של הפרק הראשון מוביל בחזרה אל הטוניקה משהפסנתר מנגן את הנושא פעם שלישית אלא שהפעם אקורדים באוקטבה והתזמורת מנגנת את הליווי. צ'ייקובסקי יוצר כאן שילוב מעניין של שני מפעמים. הפסנתר מנגן ב-3/4 ואילו התזמורת מנגנת ב-6/8. בשמיעה ראשונה של קטע זה נשמע כאילו התזמורת טועה ואיננה מנגנת על הפעמה הנכונה. אם סיום הנגינה של נושא ראשון פעם שלישית, אוספת התזמורת את הנושא לטוטי גדול (מתיבה 37) משהתזמורת מנגנת את המשכו של נושא ראשון בפורטיסימו. מתיבה 45 הפסנתר נכנס ומנגן וריאנט על הנושא הראשון המשמש כמעבר לנושא שני. בתיבה 56 נכנס הנושא השני משמנוגן הוא בכינורות ראשונים ושניים כאשר הפסנתר מסיים את נגינת המעבר. התזמורת מנגנת את הנושא השני המבוסס אף הוא על שיר עם ומסיים על הדומיננטה. בתיבה 66 נכנס הפסנתר ומנגן את הנושא השני בליווי תרוצות יורדות ועולות הנעות בין שתי הידיים. הפסנתר מרחיב את הנושא השני ואף עוסק במקצת בפיתוח הנושא עד אשר מגיע הרגע בו תרוצות בפסנתר ולאחר מכן בכלי התזמורת מובילים אל שובו של הנושא הראשון (מתיבה 89). הפעם כלי הנשיפה מעץ מלווים את הנושא במנגינה עצמאית. צ'ייקובסקי יוצר מודולציה אל הדומיננטה של הסולם הראשון. מתיבה 101 נשמע נושא חדש אשר הוא פיתוח של הנושא הראשון. הן כלי הקשת והן הפסנתר מנגנים בחלקי 16 שבורים משכלי הנשיפה מעץ מנגנים את המלודיה. קטע זה בימנו אנו לא מנוגן כפי שהוא כתוב בפרטיטורה המקורית אלא וריאנט שלו שנמצא בהוצאה מאוחרת יותר של הקונצ'רטו. הווריאנט מחליף את תיבות 109-125. בתיבה 125 הפסנתר מנגן תרוצה של אקורדים העולה מעלה ומובילה אל טוטי בתזמורת. זה אותו הטוטי כפי שנשמע בפעם הראשונה אלא שהפעם מנוגן הוא על הדרגה השביעית. נשמע מעבר המבוסס על הנושא הראשון אל הנושא השני תוך כדי מודולציה לסולם מי במול מז'ור (דרגה רביעית במג'ור) הנושא נשמע בכינורות ראשונים ושניים משהפסנתר מלווה בפסאג'ים. לאחר 4 תיבות הפסנתר אוסף את המלודיה וממשיך לנגנה בליווי כלי הקשת יחד עם פיתוח קצר המוביל הישר אל תרוצות יורדות בפסנתר ולאחר מכן בכלי התזמורת כמעבר המוביל אל הנושא הראשון. הנושא הראשון (מתיבה 171) מנוגן בפסנתר כשכלי הנשיפה מעץ משמיעים מלודיה עצמאית הנשמעת כליווי הולם.
מחוזות הולנד
מבחינה אדמיניסטרטיבית הולנד מחולקת ל-12 מחוזות (בהולנדית: provincie, ובעברית: פרובינציה), שלכל אחד מהם נציגים ומנהלה. מחוזות אלו מחולקים חלוקה פנימית ל-355 נפות. המחוזות מהווים את הרובד המינהלי בין השלטון המרכזי (הממשלה) לנפות ההולנדיות. למחוזות יש סמכויות ואחריות במספר נושאים, כגון תכנון מרחבי, שמירה על איכות הסביבה ותרבות. המחוזות גם מפקחים על הנפות וממלאים תפקיד מתאם בין עיריות, רשויות אחרות וארגונים פרטיים.
היסטוריה
ההיסטוריה של מרבית המחוזות ההולנדים חוזרת לימי הביניים המאוחרים. באותה תקופה בצפון ודרום ארצות השפלה היו מספר נסיכויות ואזורים שהיו ברובם עצמאיים. במאות החמש עשרה והשש עשרה, כמעט כולם נפלו תחת דוכסות בורגונדיה ולאחר מכן תחת בית הבסבורג. בין האזורים היה קשר איחוד פרסונלי, אך השליטים החדשים ניהלו מדיניות של ריכוזיות ,עם מספר מוסדות מרכזיים ובהמשך הקימו את שבעה-עשר המחוזות.
במהלך המרד ההולנדי יצרו בשנת 1579 מספר אזורים צפוניים בעיקר שותפות בשם איחוד אוטרכט. חלק מהאזורים הקימו ב 1581 עם "שבועת ההתכחשות"  שהיא למעשה הכרזת עצמאות, את הרפובליקה ההולנדית שנקראה הרפובליקה של שבעת המחוזות המאוחדים. מהלך זה נתפס כנקודת התחלת קיומה של הולנד של ימינו כאומה עצמאית. זו הייתה קונפדרציה שבה הייתה באזורים עצמאות רבה. בשנת 1609 הצהירה הרפובליקה שהיא כבר לא חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
הרפובליקה של שבעת המחוזות המאוחדים הוכרה באופן רשמי בשלום וסטפליה (1648). באותה תקופה, הרפובליקה כללה שבעה אזורים, שישה מתוכם מתכתבים עם אחת מהפרובינציות הנוכחיות: פריסלנד, חרונינגן, אוברייסל, חלדרלנד, אוטרכט וזיילנד. האזור החשוב ביותר, הולנד, כלל את צפון ודרום הולנד המאוחרים וכן חלק מצפון בראבנט.
לרפובליקה נוספו גם שטחים שלא היו להם מעמד של פרובינציה, מה שמכונה מדינות כלליות. הם נקראו כך מכיוון שהן נוהלו ישירות על ידי השלטון המרכזי. אלו היו מדינת פלנדריה (הפכה לאחר מכן לפלנדריה הזיילנדית במחוז זיילנד), מדינת-בראבנט (החלק הגדול ממחוז צפון בראבנט כיום) ומדינת אובר-מז. דרנתה ניהלה את עצמה, אך לא הייתה מיוצגת במדינות הכלליות.
תהליך ריכוזיות חדש החל במהפכה הבטאווית לאחר שהוקמה הרפובליקה הבטאווית (1795). לבסוף, צפון ודרום הולנד אוחדו לממלכה המאוחדת של הולנד בשנת 1815. המדינה היחידה החדשה חולקה לשבע עשרה מחוזות, כאשר ההבדלים הישנים בסטטוס בין האזורים השונים הוסרו. דרנתה וצפון-בראבנט (לשעבר המדינה-בראבנט) היו מחוז נורמלי מאז ועד היום. אזורים קטנים יותר (המדינות הכלליות הקטנות יותר וכמה אזורים שעדיין היו עצמאיים במהלך הרפובליקה) אוחדו וכך נוצרה הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה.
אך ורק 15 שנה לאחר מכן, בעקבות המהפכה הבלגית בשנת 1830 נפרדו מחוזות דרום הולנד מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה. בשנת 1839 קיבלה הולנד בחזרה את חלקה המזרחי של מחוז לימבורג בתמורה למחצית המערבית של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, שנותרה עם בלגיה. מחוז לימבורג זה קיבל לראשונה מעמד מיוחד שנקרא דוכסות לימבורג והיה חבר בקונפדרציה הגרמנית. לאחר שנורמל מעמד מיוחד זה, המשיכה ממשלת המחוז להשתמש בתואר דוכסות במשך 40 שנים נוספות. גם תואר המושל מקורו בעברו המיוחד של מחוז לימבורג שעדיין בשימוש לא רשמי כאשר השם הרשמי של ראשי המחוזות הוא נציב המלך.
בשנת 1840 חולק מחוז הולנד לשני מחוזות, צפון הולנד ודרום הולנד. באופן זה הופרדו באופן רשמי 2 האזורים כפי שהיו מופרדים מאז התקופה הצרפתית, כאשר למחוז הולנד היו שני מרכזים אדמיניסטרטיביים.
מחוז פלבולנד, הקטן והצעיר שבמחוזות הולנד יוסד ב -1 בינואר 1986.
ב-1 בינואר 1997 שונה רשמית שמו של מחוז פריסלנד לפריסלן (Fryslân) כפי שנקרא בשפה הפריזית שהיא השפה הרשמית במחוז מ-2004 זהו השם הרשמי של המחוז גם במסמכי הממשלה אף על פי שבאופן בלתי רשמי, אזרחי הולנד ממשיכים לקרוא למחוז פריסלנד.