cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג' הנרי תומאס
פריוויל, סטונס ריוור, צ'יקמוגה, צ'טנוגה
שמה של הארמייה של רוזקרנס שונה ל"ארמיית קמברלנד", ותומאס פיקד בה על האגף "המרכזי" (שהיה גייס בפועל). תומאס הפגין ביצועים ביצועים מרשימים בקרב סטונס ריוור (31 בדצמבר 1862 – 2 בינואר 1863), כאשר החזיק את מרכז הגיזרה במהלך קרב הנסיגה של כוחות האיחוד, ומנע בשנית ניצחון מכוחותיו של בראג. הוא היה אחראי על חלק מרכזי בתמרון המבריק במהלך מערכת טולהומה (24 ביוני – 3 ביולי 1863), בה דחק רוזקרנס את כוחותיו של בראג אל מחוץ למרכז טנסי, ובצליחה של נהר טנסי. במהלך קרב צ'יקמוגה (18 – 19 ספטמבר 1893) פיקד תומאס על גייס XIV, וביום השני לקרב החזיק עמדת הגנה חיונית אל מול התקפותיו הקשות של בראג. תומאס אסף יחידות מפוזרות מכוחות האיחוד המוכים, וארגן אותם להגנה סביב רכס הורסשו רידג', במהלך אמיץ ונחוש אשר מנע תבוסה מוחלטת מכוחות האיחוד, אשר כמחצית מהם נשברו ונסוגו. ג'יימס גארפילד, נשיא לעתיד, ובאותה עת קצין מטה בארמיית הקמברלנד, ביקר את תומאס במהלך הקרב ונתן לו את פקודת הנסיגה מאת רוזקרנס; תומאס ענה לו שהוא והגייס שלו יישארו מאחור כדי להבטיח את שלומה של הארמייה. כשפגש שוב את רוזקרנס דיווח גארפילד שתומאס "ניצב כמו צוק". לאחר הקרב נודע תומאס בשם החיבה "הצוק מצ'יקמוגה", המסמל את נחישותו בהגנה על נקודה חיונית אל מול אויב עדיף מספרית.
בית ליכטנשטיין
היסטוריה
כיום עומד בראש הבית הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין.
ג'ורג' הנרי תומאס
פריוויל, סטונס ריוור, צ'יקמוגה, צ'טנוגה
תומאס קיבל את הפיקוד על ארמיית הקמברלנד מעט לפני מערכת צ'טנוגה, לאחר שרוזקרנס הודח מן הפיקוד בעקבות תפקודו בקרב צ'יקמוגה. במערכת צ'טנוגה (23–25 בנובמבר 1863) השיגו כוחות האיחוד ניצחון מזהיר, אשר הודגש על ידי ההסתערות של חייליו של תומאס על קווי הקונפדרציה בקרב מישיונרי רידג'. לאחק שקיבלו פקודה לכבוש את קו היורים הראשון למרגלות הרכס, ארמיית הקמברלנד המשיכה והסתערה במעלה הר מישיונרי רידג' וניפצה לחלוטין את קווי ההגנה של הקונפדרציה, למרות שלא קיבלה פקודה להמשיך. גרנט, אשר ניצב היה בעמדת הפיקוד באורצ'רד נוב, שאל את תומאס "מי פקד על ההסתערות?" תומאס ענה, "אינני יודע. לא אני." גרנט שאל את גריינג'ר מפקד הגייס את אותה שאלה, ונענה: "לא, הם המשיכו ללא פקודה. כשהחברה האלה מתחילים, גם הגיהנום לא יעצור אותם."
מערכת אטלנטה ומערכת פרנקלין-נאשוויל
מערכת אטלנטה, בקיץ 1864, הייתה סדרת קרבות בה התקדמה קבוצת הארמיות של מיג'ור ג'נרל ויליאם ט' שרמן החל מסביבת צ'טנוגה דרך ג'ורגיה עד אשר כבשה את אטלנטה. ארמיית הקמברלנד בפיקודו של תומאס, אשר מנתה כ-60,000 חיילים, הייתה אחראית על הלוגיסטיקה וההנדסה עבור כל קבוצת הארמיות, תפקיד אשר כלל תחזוקה ושמירה על תוואי מסילות הברזל החיוני וגישור על נהרות. קרב ההגנה שניהל תומאס בקרב פיצ'טרי קריק (20 ביולי 1864), פגעה אנושות בהתקפת הנגד של לוטננט ג'נרל ג'ון בל הוד, בניסיון הראשון שלו לפרוץ את המצור על אטלנטה.
בסתיו 1864 נסוג לבסוף הוד ופינה את אטלנטה, ואיים לנתק את קווי האספקה הארוכים של שרמן אשר התמשכו מטנסי ועד לב ג'ורג'יה. שרמן בתגובה התנתק מקווי האספקה שלו והחל ב"צעדה אל הים", אשר הסתיימה כמה חודשים אחר כך בכיבוש סאוואנה. תומאס נשאר מאחור להלחם עם הוד במערכת פרנקלין-נאשוויל. תומאס, בכוח קטן מזה של הוד, התחרה בצבאו של הוד על מנת להגיע לנאשוויל ראשון, שם היה צפוי לקבל תגבורת.
בקרב פרנקלין, ב-30 בנובמבר 1864, חלק גדול מצבאו של תומאס, בפיקוד מיג'ור ג'נרל ג'ון סקופילד, הנחיל לצבאו של הוד מפלה קשה, והדף אותו מספיק זמן על מנת לאפשר את ריכוז כוחות האיחוד בנאשוויל. בנאשוויל ארגן תומאס מחדש את כוחותיו, אשר כללו חיילים מכול רחבי זירת המערב, כולל מספר גדול של חיילים צעירים וחסרי ניסיון. הוא סירב להתקיף עד אשר צבאו יהיה מוכן, ועד אשר ימס הקרח אשר כיסה באותה את הקרקע. ההשהיה בהתקפה עוררה דאגה וחוסר סבלנות בקרב הפיקוד הבכיר של האיחוד, כולל אצל גנרל גרנט, אשל היה כבר הגנרל המפקד של כל צבאות האיחוד. מיג'ור ג'נרל ג'ון לוגן נשלח עם פקודה להחליף את תומאס, ומיד אחר כך החל גרנט במסע מערבה על מנת לפקד על הזירה בעצמו. אולם, לפני שהגיעה הפקודה להחליף את תומאס ליעדה, יצא תומאס למתקפה.
תומאס פתח במתקפה ב-15 בדצמבר 1864, ובקרב בן יומיים אשר נודע בשם קרב נאשוויל, הנחיל לצבאו של הוד מפלה מוחצת אשר חיסלה למעשה את צבאו ככוח לוחם. כשהידיעות על הניצחון המוחץ הגיעו לבירה, בוטלה פקודת ההדחה, ובמקום זאת קודם תומאס לדרגת מיג'ור ג'נרל בצבא הסדיר, מתוארכת לקרב הניצחון בנאשוויל, וקיבל את תודת הקונגרס: "... למיג'ור ג'נרל ג'ורג' ה' תומאס והקצינים והחיילים שתחת פיקודו, בעבור כישרונם ואומץ ליבם הבלתי נילאה, אשר בזכותם הובס צבא המורדים של גנרל הוד תבוסה מוחצת וגורש ממדינת טנסי."ייתכן שתומאס היה מאוכזב מקידומו המאוחר למיג'ור ג'נרל (אשר תאריכו גרם לכך שהיה זוטר לפיליפ שרידן); בקבלו את המברק שבשר על כך העיר למנתח ג'ורג' קופר: "אני מניח שעדיף מאוחר מאשר לעולם לא, אולם זה מאוחר מדי כדי שאעריך זאת. הרווחתי את זה בצ'יקמוגה.".
בעקבות הניצחון בנאשוויל זכה תומאס לכינוי נוסף: "הקורנס מנאשוויל" (The Sledge of Nashville).
אחרי המלחמה
לאחר תום מלחמת האזרחים ועד 1869, שירת תומאס כמפקד זירת קמברלנד בקנטקי וטנסי, ולפרקים גם בוירג'יניה המערבית, ג'ורג'יה, מיסיסיפי ואלבמה. בתקופת השיקום פעל תומאס על מנת להגן על עבדים משוחררים מניצול ותוקפנות לבנה. תומאס השתמש בסמכות השלטון הצבאי כדי לאכוף העסקה הוגנת אל מול האפליה במדינות הדרום, ולהגן על מקומות מאוימים על ידי הקו קלוקס קלאן. בדוח משנת 1868 מתאר תומאס ברוח ביקורתית את הניסיונות מצד חלק מחברי הקונפדרציה לשעבר לתאר את הקונפדרציה בקווים חיוביים:"המאמצים הכבירים של המורדים המובסים מאז סיום המלחמה להפיץ את הרעיון כאילו החירות, הצדק, ההומאניות, השוויון ועוד שלל יתרונות החופש סבלו אלימות וחוסר צדק מאז נכשל מאמץ עצמאות הדרום. זו כמובן פוליטיקה צבועה, בה פשע הבגידה מצופה בשכבה דקה של פטריוטיות מזויפת, על מנת לגרום לכך שמחוללי המרד יזכרו בהיסטוריה יד ביד עם מגיני הממשל, ובכך למחות במו ידיהם את הכתמים על ידיהם עצמם; זן חצוף במיוחד של מחילה עצמית, בהתחשב בכך שרכוש וקרקעות – אשר היו ניתנים להפקעה על פי חוקי הממשל, המלחמה, הלאום והמדינות – לא נלקחו מהם."הנשיא אנדרו ג'ונסון הציע לתומאס דרגת לוטננט ג'נרל – בכוונה להחליף לבסוף את גרנט (רפובליקאי ונשיא לעתיד) כגנרל המפקד – אולם תומאס, נאמן כתמיד, סירב להצעה זו כיוון שלא רצה לקחת חלק בפוליטיקה מפלגתית. בשנת 1869 ביקש העברה לזירת הפסיפיק, אשר מפקדתה שכנה בסן פרנסיסקו. הוא נפטר שם ב-28 במרץ 1870 משבץ, בעודו כותב מכתב תשובה למאמר ביקורתי שכתב עליו ג'ון סקופילד, יריבו (הפוליטי, מן האיחוד) מתקופת המלחמה. שרמן, שהיה אז כבר הגנרל המפקד, הביא את הבשורה באופן אישי אל הנשיא גרנט, בבית הלבן. אף אחד מקרובי המשפחה של תומאס לא נכח בהלווייתו, מכיוון שהם מעולם לא סלחו לו על נאמנותו לאיחוד.
כיכר תומאס בוושינגטון הבירה נקראת על שמו של ג'ורג' הנרי תומאס, ובמרכזה פסל ברונזה של תומאס רכוב על סוס.
ברוך רפפורט
ברוך (ברוס) רפפורט (באנגלית: Baruch "Bruce" Rappaport; חיפה, 1922 – 8 בינואר 2010) היה איש עסקים ונדבן ישראלי-שווייצרי.
קורות חיים
רפפורט נולד בחיפה למשפחה שעלתה מאוקראינה בשנת 1919. אביו, יששכר, היה ממקימי מפעל המלט "נשר". הוא שירת בצבא הבריטי ובצה"ל והיה ממקימי חיל המשטרה הצבאית, אחר כך שימש כמשפטן, היה ממקימי הפרקליטות הצבאית ואף שימש כשופט צבאי. הוא הוסמך כעורך דין בשנת 1953. לאחר שחרורו מצה"ל עבד במשרדו של אהרן חטר-ישי לצידו של עו"ד יצחק טוניק שאת קשריו עמו המשיך לאורך שנים.
בשנת 1957 היגר לשווייץ עם משפחתו על מנת לעסוק בבנקאות. את מרכז עסקיו קבע בעיר ז'נבה. תחילה הוא הקים עסק קטן לאספקה לאוניות, אינטר מריטיים (International Maritime Supplies), אשר התרחב עד מהרה לחכירת אוניות. פריצת הדרך בעסקיו הייתה כאשר זכה בחוזה ענק להעברת נפט משדות נפט באינדונזיה, זאת בעזרת צי של כ-20 מכליות שחכר. מאז התפשטו עסקיו אלה למדינות נוספות וליעדים רבים, בעיקר בגאבון ובתאילנד. עסקי תובלת הנפט של רפפורט באינדונזיה הסתיימו בשנת 1976, כאשר חברת הנפט האינדונזית טענה כי הוא גובה דמי הובלה מופקעים. תביעה על הפרת חוזה שהגישה חברתו של רפפורט, אינטר מריטיים, הסתיימה בפשרה ולפיה שולמו לה פיצויים בסך 150 מיליון דולר, סכום זניח בהשוואה לגודלו של החוזה שהופר. בבעלותו היו בתי זיקוק לנפט בבלגיה ובאנטיגואה וצי מכליות להובלת נפט.
בשנת 1996 רכש מידי מדינת ישראל את השליטה בחברת לפידות חברת מחפשי נפט לישראל תמורת 10 מיליון דולר. בנובמבר 2000 מכר את השליטה בחברה זו לאיש העסקים יעקב לוקסנבורג תמורת 8.6 מיליון דולר ומאז לא השקיע בעסקים בישראל. בשנת 2005 מכר את בנק "אינטר מריטיים" לבנק הפועלים תמורת 350 מיליון ש"ח. עסקיו היו בתחום הבנקאות, הספנות והנפט ועל פי חלק מן ההערכות, הונו נאמד במיליארדי דולר.
לצד עסקיו עסק רפפורט בנדבנות למטרות שונות, בעיקר במוסדות ישראלים ויהודים, אך גם בתחומים אחרים, בין השאר תמך בטורנירים של גולף וטניס ואף מימן בשנות ה-80 את בניית הארכיון הלאומי של מדינת אנטיגואה וברבודה. בסוף שנות ה-90 שימש שגריר אנטיגואה וברבודה בישראל וברוסיה. בשנת 1979 הוא תרם הון להקמת בניין בית הספר לרפואה של הטכניון   בצמוד לקמפוס של בית החולים רמב"ם, והקים את מכון רפפורט למחקר בטכניון. לאורך כ-30 שנה תרם עשרות מיליוני דולר לפעילות הפקולטה לרפואה של הטכניון הקרויה על שמו ועל שם אשתו. בשנת 2001 מימן את הקמת מרכז רפפורט לחקר ההתבוללות ולחיזוק החיוניות היהודית באוניברסיטת בר-אילן. נודע כמקורב לשמעון פרס. בשנת 2004 תרם כסף לפרס לקראת הבחירות המקדימות לראשות העבודה. על תרומה זאת מתח מבקר המדינה ביקורת קשה ב-2006. הוא תרם כסף לשיפוץ והרחבת מרכז ברוך ורות רפפורט לתרבות ואמנות במרכז הכרמל בחיפה.
רפפורט קיבל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1979 קיבל תואר דוקטורט למדע של כבוד מהטכניון ובשנת 1998 קיבל את מדליית הטכניון. כמו כן, הוענק לו מעמד של תושב כבוד של חיפה. קרן ברוך ורות רפפורט ייסדה בשנת 2006 את "פרס רפפורט", לכבוד רות וברוך רפפורט, המוענק מדי שנה לשני ציירים, בכיר וצעיר, המתגוררים ופועלים בישראל.
רפפורט נקבר בז'נבה בשווייץ, והותיר אחריו את רעייתו רות ובנותיו עירית, ורד, שושנה ונוגה. לאחר מותו נוסדו פרס רפפורט למצוינות בתחום המחקר הביו-רפואי ועשייה נשית פורצת דרך ומחוללת שינוי בחברה הישראלית.
NLE צ'ופה
ברייסון לשון פוטס (באנגלית: Bryson Lashun Potts; נולד ב-1 בנובמבר 2002), הידוע בשם הבמה NLE צ'ופה (NLE Choppa), הוא ראפר, זמר, פזמונאי ואושיית רשת אמריקאי. הוא עלה לתהילה עם השיר "Shotta Flow" מינואר 2019, שזכה למעמד הפלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי והגיע בשיאו למקום ה-36 במצעד הבילבורד הוט 100. אלבום הבכורה שלו, הנושא את שם השיר, יצא לאור בשנת 2020 והגיע למקום העשירי במצעד הבילבורד 200.
ראשית חייו
פוטס נולד לאם ג'מייקנית ולאב אפרו-אמריקאי. הוא גדל בממפיס, טנסי באזור פארקווי וילג', ולמד בבית הספר התיכון קורדובה כסטודנט לשעבר בבתי הספר של מחוז שלבי, שם שיחק כדורסל. הוא החל לעשות פריסטייל ראפ עם חבריו בגיל 14 והחל להתייחס למוזיקה ברצינות בגיל 15.
קריירה
המנהלת של NLE צ'ופה היא אימו, אנג'לה פוטס, שמנהלת אותו מאז שהחל להביע עניין במוזיקת היפ הופ. בפברואר 2018 הוציא את שירו הראשון, "No Love Anthem", תחת שם הבמה YNR צ'ופה. ב-22 ביולי, פרסם את המיקסטייפ הראשון שלו, No Love the Takeover. בדצמבר, הופיע ב-"No Chorus Pt. 3", שיר בסגנון "סייפר" של הקולקטיב שלו, Shotta Fam. וורס הפתיחה שלו ומהלכי הריקוד שלו בקליפ גרמו לו להתבלט בקבוצה, והקנו לו באז אינטרנטי.
לאחר ש-"No Chorus Pt. 3" זכה להצלחה, שבוע לאחר מכן הוציא את סינגל הפריצה שלו, "Shotta Flow". הווידאו קליפ של השיר צבר 10 מיליון צפיות בחודש. כמה ימים לאחר צאתו, מגזין פיצ'פורק העניק לשיר את תואר "שיר היום" שלו, תוך ששיבח את המסירה הנמרצת של צ'ופה והוסיף כי "הוא מכה במהלך ריקוד חדש בכל פעם שהמצלמה חוזרת אליו". במאי 2019, השיר נכנס למצעד הבילבורד הוט 100, והופיע לראשונה במקום ה-96. מאוחר יותר, הגיע לשיאו במקום ה-36. ביוני פורסם הרמיקס הרשמי של השיר, בהשתתפות בלופייס, בליווי וידאו קליפ בבימויו של קול בנט.
בפברואר 2019 הוציא את "Shotta Flow 2", שיר המשך לשיר הפריצה שלו, שזכה ל-20 מיליון צפיות תוך חודשיים. במרץ, הוציא סינגל נוסף בשם "Capo", עם וידאו קליפ שהועלה לערוץ היוטיוב WorldStarHipHop. ב-20 בדצמבר, הוציא את מיני-אלבום הבכורה שלו, Cottonwood, על שם האזור בו גדל, שכולל, בין היתר, את שיר הפריצה שלו "Shotta Flow" והרמיקס הרשמי שלו.
ב-19 במרץ 2020 הוציא את הסינגל המוביל מתוך אלבום הבכורה שלו, "Walk Em Down", בשיתוף רודי ריץ'. ב-12 ביוני 2020, הוציא את "Shotta Flow 5", שיר ההמשך החמישי לסינגל הפריצה שלו, "Shotta Flow" משנת 2019. ב-30 ביולי הוציא סינגל נוסף מתוך האלבום, "Narrow Road", בהשתתפות ליל בייבי. שבוע לאחר מכן, ב-7 באוגוסט, הוציא צ'ופה את האלבום, שנקרא Top Shotta. האלבום הגיע למקום העשירי במצעד הבילבורד 200.
נכון לחודש מאי 2023, הוא צבר כ-5.8 מיליארד השמעות בפלטפורמות הסטרימינג.
חיים אישיים
ב-20 ביוני 2020 נולדה ל-NLE צ'ופה ילדתו הראשונה. הוא הצהיר שילדתו שינתה את הלך הרוח שלו; "ידעתי שאני צריך להשתנות ולהיות אדם טוב יותר עבור בתי".
באוגוסט 2020, צ'ופה נמשך לקראת התעוררות "רוחנית" ברשתות החברתיות, והשיק ערוץ יוטיוב בשם Awopped Choppa, בו הוא מתעד את אורח חייו ההוליסטי והבריא הכולל טבעונות וגינון.
לדבריו, צ'ופה נאבק בדיכאון, ולעיתים קרובות מדווח על כך במוזיקה שלו. הוא עושה מדיטציה במטרה להתמודד עם בעיות בריאות הנפש והלחץ שכלול בלהיות בדרן צעיר.
במהלך תקופה בלתי מוגדרת, צ'ופה שירת זמן מה בבית מעצר לנוער. הוא מעולם לא גילה על מה נעצר, אך לדבריו, זמנו במעצר הניע אותו להפוך את חייו. בפרק של סדרת היוטיוב שלו, The Rise of NLE Choppa, הוא אמר שהיותו במעצר עזר לו מאוד והוא היה "פותח עיניים".
רעידת האדמה והצונאמי בסולאווסי (2018)
רעידת האדמה והצונאמי בסולאווסי התרחשו ב-28 בספטמבר 2018. תחילה אירעה רעידת אדמה רדודה שפגעה בחצי האי מינהאסה באי סולאווסי באינדונזיה, כאשר המוקד שלה ממוקם באזור דונגלה ההררי, במחוז מרכז סולאווסי. רעידת האדמה אירעה במרחק 77 ק"מ מבירת המחוז פאלו, והורגשה חזק במרחק רב עד סמרינדה במזרח קלימנטן וגם בטאוואו במדינת סבה במלזיה, שתיהן באי בורנאו. האירוע הזה התרחש לאחר רצף של רעשים מקדימים , שהגדולים בהם היו בעוצמה של 6.1 בסולם מגניטודה לפי מומנט, והתרחשו מוקדם יותר באותו יום.
בעקבות הרעש המרכזי, יצאה התרעת צונאמי בקרבת במצר מקאסאר, אך היא בוטלה כשעה לאחר מכן. עם זאת, צונאמי מקומי אחר כך פגע בפאלו, וסחף בדרכו בתים ומבנים בקו החוף. ההשפעות המשולבות של רעידת האדמה והצונאמי הובילו למותם של לפחות 2,045 אנשים ול-5,000 נעדרים ולפציעתם של 10,000 נוספים. בכך הפכה לרעידת האדמה הקטלנית ביותר באינדונזיה מאז רעידת האדמה בסומטרה (2009), כמו כן רעידת האדמה הקטלנית ביותר שהייתה בשנת 2018 הסוכנות האינדונזית למטאורולוגיה, קלימטולוגיה ולגיאופיזיקה (BMKG) אישרה כי הצונאמי נוצר כאשר על פי אומדן הגובה המרבי שלו 4 עד 6 מטרים, פגע ביישובים פאלו, דונגלה וממוג'ו לאורך המסלול שלו.
רעידת האדמה
לרעש המרכזי קדמו רצף של רעשים מקדימים, שהתחילו כשלוש שעות קודם לכן בעוצמה של 6.1, ולאחר מכן התרחשו נוספים, כולם ממוקמים באזור סמו מדרום למוקד הרעש.
הרעש הראשוני התרחש בשעה 15:00 זמן מקומי. רעידת האדמה פגעה בעומק רדוד של 10 ק"מ, בעוצמה של 5.9 עד 6.1. רעש חזק הורגש בדונגלה. לפחות אדם אחד נהרג על ידי מפולת ו-10 אחרים נפצעו. הרשויות אישרו כי עשרות מבנים ניזוקו או נהרסו ברעידת האדמה.
הרעש המרכזי
הרעש המרכזי שדווח בתחילה בעוצמה של 7.7 ולאחר מכן תוקן ל-7.5. הרעש המרכזי התרחש בשעה 18:02, זמן מקומי, במהלך שעות העומס. רעידת האדמה הורגשה עד לסמרדינה בירת מזרח קלימנטן, ובכן הורגשה באזורים נוספים במזרח, בדרום ובצפון. באזורים רבים התרחשו הפסקות חשמל והתקשורת נפלה. דווח כי יותר מ-500 מגדלי תקשורת אלחוטית נפגעו על ידי רעידת האדמה.
רשויות אינדונזיה אישרו כי איש לא היה מסוגל ליצור קשר עם אף אדם מדונגלה, העיירה הקרובה ביותר למוקד הרעש. התקשורת חודשה לבסוף רק ב-30 בספטמבר.
צונאמי
התראות צונאמי פורסמו בפאלו ובדונגלה. האזהרות נשלחו באמצעות SMS, על ידי משרד המידע והתקשורת האינדונזי. נאמר שעל תושבי דונגלה לצפות לגלי צונאמי בגובה של 0.5–3 מטרים, בזמן שתושבי פאלו צריכים לצפות לגלי צונאמי בגובה של פחות מ-0.5 מטר. למרות זאת, בפועל הצונאמי הכה בגובה רב מהצפוי. תושבי פאלו דיווחו על גלים בגובה של יותר מ-2 מטרים, בעוד אחרים ציינו כי הגלים הצליחו להגיע לקומה השנייה.
פקידים אינדונזים רשמיים חישבו את זמן ההגעה המשוער של הצונאמי. החישוב הצביע על כך שהצונאמי יגיע לפאלו כ-20 דקות לאחר רעידת האדמה. בסביבות 17:27 זמן מקומי, מטאורולוגיים זיהו גלי צונאמי. אזהרת הצונאמי בוטלה ב 17:37. באותו הזמן, הצונאמי פגע בפאלו. גורמים רשמיים אישרו כי הגלים שפגעו בפאלו הגיעו למעשה לגובה של 5 מטרים, כאשר חלקם הגיעו כמעט לגובה של 6 מטרים.
הצונאמי תפס גאולוגים בהפתעה, שכן הצונאמי היה צפוי להיות בגובה נמוך, בגובה מרבי של כ-2 מטרים. במהלך רעידת אדמה, תנועות הקרום היו במידה רבה אופקיות, כאשר רוב הצונאמים התרחשו ברעידות אדמה עם תנועה אנכית. הסבר אחד הוא, כי רעידת האדמה גרמה מתחת למים למפולות שגרמו לצונאמי.
נזק
בפאלו קרס מסגד וקרס חלק מרכזי של בית חולים. כן נפגע קניון עתיק, שבו נלכדו עשרות אנשים. מלון "רואה-רואה" בן שמונה קומות גם קרס, ורבים נלכדו בין ההריסות. רבים מבין אורחי המלון, השתתפו בפסטיבל מצנחי רחיפה. בזמן רעידת אדמה אוכלסו 76–80 מחדרי המלון.
נמל התעופה מוטיארה סא"ס אל-ג'ופריה שמשרת את פאלו נאלץ להיסגר, בעקבות סדקים גדולים שנוצרו על המסלול, אשר אחד מהם היה באורך של 500 מטר. בכירים בנמל התעופה אישרו כי מערכת הניווט נפגעה, ומגדל הפיקוח של שדה התעופה התמוטט. בקר תנועה אווירית, שצפה בהמראת מטוס במהלך רעידת האדמה, נהרג. שדה התעופה נפתח מחדש לפעילות מוגבלת ב-29 בספטמבר 2018. מאות נוסעים נתקעו בשדה התעופה. גורמים רשמיים גם אישרו כי הפעילות הרגילה תתחדש ב-30 בספטמבר.
הרשויות אישרו כי רבים מהיישובים ומאזורי מגורים, ובהם יותר מאלף בתים, נהרסו על ידי רעידת האדמה והצונאמי. הצונאמי גם גרם נזק גדול לנמלים של פאלו.
גורמים רשמיים אישרו כי הגשר האיקוני של פאלו, אשר היה הגשר הקשתי הראשון באינדונזיה, נהרס על ידי רעידת האדמה ובעקבות הצונאמי. כבישים שחיברו את העיר עם מקאסאר ופוסו גם נפגעו קשות. היו גם דיווחים על מפולות הרים.
התקשורת לאזור הפגוע נפגעה קשות, ונשיא אינדונזיה, ג'וקו וידודו, בתחילה לא היה מסוגל ליצור קשר עם המושל המקומי. בתי החולים המקומיים נפגעו, ומנהלי בתי החולים בחרו לטפל בחולים מחוץ לבית החולים וביקשו סיוע בקבלת אוהלים, תרופות, בדים ואחיות. בית סוהר בפאלו נפגע ודווח כי יותר ממחצית מ-560 האסירים נמלטו ממנו בבהלה, כאשר חומות הכלא קרסו. בעקבות רעידת האדמה, אסירים בבית סוהר בדונגלה החלו להתפרע והעלו אותו באש. הם דרשו להיפגש עם בני משפחותיהם. לפחות 100 אסירים הצליחו להימלט. הכלא סבל מנזק חמור לפי דיווחים.
התנזלות קרקע חמורה דווחה במחזו סיגי, דרומית לפאלו. מספר עדי ראייה סיפרו כי כמות הנוזלים, אשר שוחרר על ידי האדמה, היה כל כך רבה, עד שהיא סחפה מבנים ותשתיות. היו גם דיווחים כי כפר שלם נעלם.
מפולות בוץ
מספר אזורים במרכז סולאווסי נפגעו על ידי כמויות גדולות של בוץ במפולות בוץ, שהתרחשו בעקבות רעידת אדמה והצונאמי. מפולות הבוץ התרחשו באזורים שנפגעו מרעידות האדמה והצונאמי וגרמו לאסון נוסף. קיים חשש שמפולות הבוץ גרמו ל־2,000 הרוגים, ובתים רבים נפגעו ונסחפו על ידי הבוץ.
נפגעים
רעש האדמה הראשוני בעוצמה של 6.1 התרחש בשעה 15:00 זמן מקומי. רעידת אדמה בעוצמה 7.5 התרחשה בערב בפאלו ובדונגלה, גרמה להרס של בתים, מרכז קניות, מסגד, מלון וגשר למכוניות.
פאלו
בבוקר ה-30 בספטמבר, היו לפחות 832 הרוגים בעיר, כולל כמה שהיו על החוף לקראת פסטיבל. כמה מהם חולצו מאוחר יותר מהחוף והים. יותר מ-500 אנשים נפצעו. מאות אנשים הוגדרו כנעדרים.
התושבים המקומיים ציינו כי גופות רבות צפו והיו מוטלות בצד הרחוב. רבות נמצאו גם על קו החוף. סגן נשיא אינדונזיה יוסוף קאלה הודיע כי מספר ההרוגים צפוי כנראה להיות גבוה מאלף. הוא הוסיף כי הוא ביסס את דבריו על ניסיון העבר במהלך רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי (2004).
ב-30 בספטמבר 2018, דיווחו פקידים מהסוכנות הלאומית לחיפוש והצלה על לפחות 100 אנשים שהיו לכודים בתוך קניון "טאטורה", הקניון הישן והגדול ביותר בפאלו. עוד 50–60 אנשים עדיין לכודים בתוך ההריסות של מלון "רואה-רואה" בן 8 קומות, ורבים מהם נשמעו זועקים לעזרה. פקידים רשמיים הודו כי מחסור בציוד כבד הקשו על מאמצי חיפוש והצלה מאמץ.
הרשויות באינדונזיה ציינו כי לפחות 200 ניצולים בפאלו יפונו במטוס לוקהיד C-130 הרקולס למקאסאר, חלקם להמשך טיפול רפואי. על פי גורמים רשמיים, כמעט 17,000 אנשי פאלו נעקרו מבתיהם בעקבות רעידת אדמה והצונאמי. ראש מערך הנתונים, מידע ויחסי ציבור במרכז המועצה הארצית לאסון וניהול באינדונזיה ציין כי כ-2.4 מיליון אנשים הושפעו על ידי רעידת אדמה וצונאמי.
דונגלה
מ-28 ל-29 בספטמבר לא ניתן היה לאמוד את מספר הקורבנות בדונגלה בשל גישה מוגבלת לאזור ונפילת קווי התקשורת. היקף השפעת האסון על העיר עדיין לא ברור.
סיגי
המועצה הארצית לאסון וניהול באינדונזיה הצהירה כי מחוז סיגי היה בין האזורים עם הכי הרבה נפגעים. דיווחים מסיגי מגלים כי "עשרות אנשים" נהרגו על ידי רעידת האדמה, אולם מספר ההרוגים המדויק טרם ידוע מאחר שהגישה לסיגי והתקשורת עדיין מוגבלות. היו גם דיווחים על "התנזלות מסיבית", אשר גרמה לסחף של בתים. גורמים רשמיים גם דיווחו כי מספר רעידות אדמה רצופות בעוצמה של 5.0 פגעו בסיגי וגרמו לעוד נזקים למבנים ולתשתיות.
ויגימונד
ויגימונד (נפטר ב-854) היה הארכיבישוף של יורק במאה ה-9. הוא ידוע בעיקר בשל המטבעות שהטביע.
ביוגרפיה
כמעט שום דבר לא ידוע על ויגימונד או על הארכיבישופות שלו, בגלל מחסור במקורות. עם זאת, ויגימונד השאיר מטבעות רבים, שהבולט שבהם הוא סולידוס זהב הנושא את פניו. הסולידוס שלו נושא הכיתוב "mundus divinum" בצד האחורי. המטבע אולי שומש כמתנה כנסייתית.
ויגמונד הוא גם הנמען של מכתב מאת לופ דה פרייר. לופ ביקש מוויגימונד במכתב לחגוג את מנזר פרייר בתפילותיו.
הקרב על נמל התעופה אנטונוב
הקרב על נמל התעופה אנטונוב היה קרב שהתרחש ב-24 וב-25 בפברואר 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה. שני גלים של כוחות רוסים תקפו את נמל התעופה אנטונוב בהוסטומל. הגל הראשון, אשר הורכב מצנחנים רוסים, נחת ב-24 בפברואר וכבש לזמן קצר את נמל התעופה לפני שהובס. הגל השני, המורכב מכוחות קרקע רוסים שהתקדמו מבלארוס, כבש את שדה התעופה לאחר התכתשות ב-25 בפברואר.
ניסיון ראשון
נכון ל-24 בפברואר 2022, אושר כי המטוס אנטונוב An-225, המטוס הגדול בעולם, שהיה בנמל התעופה בזמן הפלישה, נותר שלם ולא ניזוק. לעומת זאת, ב-27 בפברואר 2022 טען צבא אוקראינה כי המטוס הגדול בעולם הושמד בהפצצות של צבא רוסיה על הבסיס.
ניסיון שני
ב-25 בפברואר 2022 השתלטו כוחות קרקע רוסים שהתקדמו מבלארוס על נמל התעופה, לאחר שפרצו חלק מההגנות האוקראיניות בקרב איוונקיב. לפי משרד ההגנה הרוסי, כ-200 חיילים אוקראינים נהרגו במהלך הלחימה, בעוד שהצבא הרוסי לא ספג נפגעים.
לאחר הקרב
החל מ-27 בפברואר 2022 נותר נמל התעופה בשליטה רוסית, כאשר העימותים החלו לעבור לעיירות בוצ'ה ואירפין מדרום, שם טענו הכוחות האוקראינים כי עצרו את ההתקדמות הרוסית, תוך עימות עם הכוחות הרוסיים בהוסטומל תוך קרבות עזים. ב-27 בפברואר פרסם שירות הביטחון של אוקראינה שיחה מיירטת לכאורה של כוחות רוסים בהוסטומל המדווחים על נפגעים וביקשו להתפנות. באותו יום הפציצו כוחות אוקראינים את שדה התעופה בארטילריה, וטענו כי השמידו ציוד רוסי, כלי רכב וכוח אדם. למחרת הגיעה לשדה התעופה שיירה צבאית רוסית שאורכה היה 64 ק"מ כהכנה להתקפה על קייב.
שדה התעופה ניזוק מכדי לשמש כמסלול תעופה שמיש. רוסיה רצתה להשתמש בשדה התעופה כדי להביא חיילים ישירות לבירה. האוקראינים נלחמו כדי למנוע מהרוסים להשתמש במסלול הנחיתה, ואילצו אותם להעביר חיילים ואספקה על פני האדמה.
ב-29 במרץ הודיע סגן שר ההגנה הרוסי אלכסנדר פומין על נסיגה של הכוחות הרוסיים מאזור קייב, כולל נטישת נמל התעופה. הם נסוגו מנמל התעופה עד 1 באפריל.
אוניברסיטת אובורן
אוניברסיטת אובורן (באנגלית: Auburn University) היא אוניברסיטה ציבורית, הפועלת בעיר אובורן, במדינת אלבמה. במוסד יותר מ-24,600 סטודנטים לתואר ראשון, ובסך הכל יותר מ-30,000 סטודנטים ו-1,330 חברי סגל. אובורן היא האוניברסיטה השנייה בגודלה באלבמה. זוהי היא אחת משתי האוניברסיטאות הציבוריות הטובות במדינה בדירוג קרנגי למוסדות להשכלה גבוהה האוניברסיטה בין המוסדות בדירוג "R1: אוניברסיטאות דוקטורט - פעילות מחקרית רבה מאוד".
אוניברסיטת אובורן הוכרה לראשונה כמוסד להשכלה גבוהה ב-1 בפברואר 1856, בשם East Alabama Male College, מוסד חינוכי פרטי בתחום מדעי הרוח, אשר נוהל בשיתוף הכנסייה המתודיסטית אפיסקופלית בדרום ארצות הברית. בשנת 1872, אוניברסיטת אובורן הפכה למוסד ציבורי, ושמה שונה ל-Agricultural and Mechanical College of Alabama. בשנת 1892 הפך המוסד לראשון באלבמה אשר קיבל אף נשים לתוכנית לימודים של ארבע השנים, ובשנת 1899 שונה שמו ל-Alabama Polytechnic Institute (API) כדי לשקף את השינוי באופיו. בשנת 1960 שונה שם המוסד פעם נוספת לאוניברסיטת אובורן כדי לשקף את מגוון התוכניות האקדמיות המאפיינות אוניברסיטה גדולה. ההיסטוריה המוקדמת של אוניברסיטת אובורן קשורה באורח הדוק למלחמת האזרחים ולתקופת השיקום. הרצאות התקיימו בבניין "מיין הישן" עד סגירת המכללה עקב המלחמה, כאשר רוב הסטודנטים והסגל עזבו את המוסד כדי להתגייס. שטח הקמפוס הפך למגרש אימונים לצבא הקונפדרציה, ובניין המכללה שימש כבית חולים לפצועי צבא זה.
לאחר מלחמת האזרחים
המוסד פתח שעריו מחדש בשנת 1866, לאחר תום מלחמת האזרחים ומאז הוא פועל באופן רצוף. בשנת 1872 הועברה השליטה במוסד מהכנסייה המתודיסטית לידי מדינת אלבמה וזאת על רקע קשיים כלכליים. למימון האוניברסיטה הוקמה קרן שמקורה בכספי מכירת 971 קמ"ר של קרקע פדרלית. על פי תנאי המימון, על המוסד היה לקיים גם תוכנית ללימודים צבאיים והכשרת קצינים לצבא ארצות הברית. בשלהי המאה ה-19 רוב תלמידי המוסד השתתפו בתוכנית הכשרת הקצינים. כל מחוז במדינת אלבמה היה רשאי להגיש מועמדותם של שני תלמידים לתוכנית ההכשרה במימון מלא של המדינה.
תוכניות הלימודים המקוריות של האוניברסיטה התמקדה בתחומי ההנדסה והחקלאות. בשנת 1892 התרחשו שני אירועים משמעותיים בהיסטוריה של המוסד: נשים התקבלו לראשונה ללימודים, ופוטבול הפך לראשונה לענף ספורט בית ספרי. במהלך השנים פוטבול החליף את הפולו כענף הספורט העיקרי בקמפוס. בשנת 1899 המכללה שינתה את שמה למכון הפוליטכני של אלבמה (API). בשנת 1940 על רקע מלחמת העולם השנייה נוצר מחסור גדול במהנדסים ובמדענים לתעשיות הביטחוניות האמריקאיות. בהתאם לדרישת מחלקת החינוך של ארצות הברית הצטרף המוסד לתוכנית הכשרה מהירה של מהנדסים ומדענים. בין השנים 1941 ל-1945 הוכשרו באובורן מעל 32,000 חיילים למאמץ המלחמתי. לאחר תום מלחמת העולם השנייה, אובורן, בדומה למכללות רבות ברחבי ארצות הברית, ידעה תקופה של צמיחה מהירה שנגרמה בזכות חיילים משוחררים רבים שניצלו את הצעת הממשלה לחינוך חינם. בתקופה של חמש שנים שלאחר תום המלחמה, ההרשמה ל-API יותר מהוכפלה.
מעידן זכויות האזרח ועד ימינו
עד לשנת 1963 פעלה אוניברסיטת אובורן במדיניות הפרדה גזעית, ורק סטודנטים לבנים התקבלו ללימודים. שילוב תלמידים אפרו-אמריקנים החל בשנת 1964 עם קבלתו ללימודים של הסטודנט הרולד א' פרנקלין, אשר נאלץ לתבוע את האוניברסיטה כדי להתקבל ללימודי תואר שני ואשר נשללה הזכות לתואר אף לאחר שסיים את עבודת התזה. התואר השני בהיסטוריה הוענק לו באיחור רב בשנת 2020. התואר הראשון שהוענק לתלמיד אפרו-אמריקני היה בשנת 1967. על פי נתוני אוניברסיטת אובורן, תלמידים אפרו-אמריקאים מהווים 1,828 מתוך 24,864 סטודנטים לתואר ראשון (7.35%) נכון לשנת 2013 ו-49 מתוך 1,192 חברי סגל במשרה מלאה (4.1%) נכון לשנת 2012.
דירוג אקדמי
במהדורת שנת 2020 של US News & World Report מדורגת אובורן במקום 97 בין האוניברסיטאות הלאומיות בארצות הברית, במקום ה-40 בין האוניברסיטאות הציבוריות, ובמקום ה-164 בבתי הספר הטובים ביותר בתמורה לשכר הלימוד.
קַמפּוּס
קמפוס אובורן מסודר בעיקר בתבנית רחובות שתי וערב עם כמה קבוצות של מבנים. חלקו הצפוני של הקמפוס המרכזי מכיל את רוב בנייני המכללה להנדסה, בניין לימודי מנהל עסקים הנמוך יותר ובנייני המנהלה הישנים. החלק האמצעי של הקמפוס המרכזי מכיל את המכללה למדעי הרוח (למעט אמנות) והמכללה לחינוך. החלק הדרומי של הקמפוס המרכזי מכיל את מרבית הבניינים של המכללה למדעים ומתמטיקה, כמו גם מבני אמנות.
ספורט באוניברסיטה
קבוצות הספורט של אוניברסיטת אובורן ידועות בכינויין "הטיגריסים". אוניברסיטת אובורן זכתה בסך הכל ב-21 אליפויות ארציות בין מכללות (כולל 17 אליפויות NCAA), הכוללות שתי אליפויות פוטבול (1957, 2010), שמונה תארים בשחיה ובקפיצה למים לגברים (1997, 1999, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2009), חמישה תוארי אליפות בשחיה וקפיצה למים לנשים (2002, 2003, 2004, 2006, 2007), חמש אליפויות ברכיבה על סוסים (2008, 2011,2013, 2016, 2018), ותואר אחד באתלטיקה לנשים (2006). מדי הספורט של האוניברסיטה הם בצבעי כתום וכחול. באצטדיון הפוטבול של האוניברסיטה תפוסה של 87,451 צופים.
אטיין באליבר
אטיין באליבר (בצרפתית: Étienne Balibar, נולד ב-23 באפריל 1942) הוא פילוסוף צרפתי. שימש כמרצה באוניברסיטת פריז־נאנטר, באוניברסיטת אירווין בקליפורניה ומאז 2016 הוא פרופסור במרכז למחקר בפילוסופיה אירופית מודרנית (CRMEP) באוניברסיטת קינגסטון בלונדון ופרופסור אורח בחוג לצרפתית ופילולוגיה באוניברסיטת קולומביה.
ביוגרפיה
באליבר נולד בעיירה אולון במחוז יון שבחבל בורגון בצרפת.
החל מ-1960 למד באקול נורמל סופרייר שבפריז, שם היה תלמידו של לואי אלתוסר. ב-1961 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של צרפת. הוא סולק מהמפלגה ב-1981 בגלל ביקורת שכתב על מדיניות ההגירה של המפלגה במאמר.
בשנת 1965 השתתף בסמינר של לואי אלתוסר בנושא הספר הקפיטל של קארל מרקס. סמינר זה הביא לחיבור הספר Reading Capital, שחיבר יחד עם אלתוסר ותלמידיו. הפרק של באליבר בספר, "על מושגי היסוד של המטריאליזם ההיסטורי", פורסם מחדש יחד עם אלו של אלתוסר בגרסה המקוצרת של הספר ב-1970.
בשנת 1987 קיבל את תואר הדוקטורט שלו בפילוסופיה מאוניברסיטת ניימיכן בהולנד. הוא קיבל את ההביליטציה שלו מאוניברסיטת פריז 1 פנתיאון-סורבון בשנת 1993. באליבר הצטרף לאוניברסיטת פריז־נאנטר כפרופסור בשנת 1994, ולאוניברסיטת קליפורניה באירוויין בשנת 2000.
הגותו
בספרו "צורת האומה: היסטוריה ואידאולוגיה" (The Nation Form: History and Ideology), באליבר מבקר את התפיסות המודרניות של מדינת הלאום. הוא כתב כי הוא מבצע מחקר על הסתירות של מדינת הלאום משום ש"חשיבה על גזענות הובילה אותנו חזרה ללאומיות, ומלאומיות לאי ודאות לגבי המציאות ההיסטורית וסיווג האומה".
באליבר טוען כי אי אפשר להצביע על תחילתה של אומה או לטעון כי האנשים המודרניים המאכלסים מדינת לאום הם צאצאי האומה שקדמה לה. באליבר טוען כי מכיוון שלשום מדינת לאום אין בסיס אתני, כל מדינת לאום חייבת ליצור אתניות בדיוניות כדי להקרין יציבות על האוכלוסייה. ושהבדלים בין קבוצות עדיין נתפסים כמאפיינים מהותיים, בעוד שהם תוצרים של תהליכים היסטוריים ופוליטיים.
על מנת למזער עימותים אזוריים, מעמדיים וגזעיים, מדינות לאום מפברקות מיתוסים של מוצא המייצרים אשליה של מוצא אתני משותף בקרב כל תושביהן. על מנת ליצור מיתוסים אלה של מקורות, מדינות הלאום סורקות את התקופה ההיסטורית בה הם "נוצרו" כדי למצוא הצדקה לקיומן. הם גם יוצרים אשליה של מוצא אתני משותף דרך קהילות לשוניות: כאשר לכולם יש גישה לאותה שפה, הם מרגישים כאילו הם חולקים מוצא אתני. באליבר טוען כי "הלימוד הוא המוסד העיקרי המייצר מוצא אתני כקהילה לשונית". בנוסף, מוצא אתני זה נוצר באמצעות "הלאמת המשפחה", כלומר המדינה באה לבצע תפקידים מסוימים שעלולים לבצע באופן מסורתי על ידי המשפחה, כגון הסדרת נישואים וניהול ביטוח לאומי.
בשנת 1988, כתב מאמר שבו הוא דן בשאלה האם קיימת "ניאו־גזענות", גזענות חדשה, הנבדלת מזו שהייתה מוכרת עד אז. נקודת המוצא של באליבר היא, שהגזענות היא "תופעה חברתית כוללת" במלוא מובנה. היא נטמעת בפרקטיקות (צורות של אלימות, בוז, חוסר סובלנות, השפלה וניצול) בשיח, ובייצוגים שכולם מבטאים את התפתחותה של פנטזיית ההפרדה או ההימנעות מערבוב בין קבוצות (הצורך לטהר את הגוף החברתי, לשמר את הזהות האישית "שלי" או "שלנו" מכל צורה של ערבוב, רבייה או פלישה), ומאורגנים סביב סטיגמה של אחרוּת (מוצא, צבע עור, דתיות, מגדר וכו'). הוא הדגים כיצד קטגוריות חדשות (למשל, הגירה, שונות תרבותית) משמשות כתחליפים של המושג "גזע", ובכך יוצרות ניאו־גזענות שמשתלבת בתוך "המסגרת של גזענות ללא גזעים". הנושא הדומיננטי של גזענות זו אינו תורשה ביולוגית, "אלא מצב בלתי עביר של הבדלים תרבותיים, גזענות שבמבט ראשון אינה מציבה את עליונותן של קבוצות או עמים מסוימים ביחס לאחרים, אלא 'רק' את הפגיעה שבביטול הגבולות, חוסר התאמה בין סגנון חיים ומסורות". בניגוד לגזענות הישנה, הניאו־גזענות מכריזה מראש כי גזעים הם לא יחידות ביולוגיות הניתנות לבידוד, וכי למעשה במציאות אין גזעים אנושיים. הניאו־גזענים יכולים אפילו להודות כי לא ניתן להסביר את ההתנהגות של אנשים בהתייחס לדם או לגנים שלהם, אך טוענים שהתנהגותם היא תוצאה של שייכות תרבותית היסטורית. אצל הניאו־גזענים התרבות מחליפה את הביולוגיה, מקבלת את תפקיד ה"טבע" ומתפקדת, לדברי באליבר, "כדרך לנעול ולקבע יחידים וקבוצות אפריורית בסיווג גנאלוגי, קביעה שהיא בלתי ניתנת לשינוי ובלתי מושגת".
The Power of Love (שיר של ג'ניפר ראש)
The Power Of Love (בעברית: כוחה של האהבה) הוא שיר שנכתב בשיתוף והוקלט במקור על ידי הזמרת האמריקאית ג'ניפר ראש בשנת 1984. מאז, הוא הוקלט על ידי אייר סופליי, לורה ברניגן, סלין דיון ואמנים נוספים. הוא נכתב על ידי גונתר מנדה, קנדי דה-רוג', ראש ומרי סוזן אפלגייט והופק על ידי השניים הראשונים.
השיר הוקלט בפרנקפורט, גרמניה (שם שוכנת ראש) והוא הופץ בגרמניה המערבית מבלי שזכה להצלחה רבה בסוף 1984; הגרסה המקורית של ראש הגיעה למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי באוקטובר 1985 ולאחר מכן הפכה לסינגל הנמכר ביותר באותה השנה בממלכה המאוחדת. כמו כן, הפכה ראש לאמנית הראשונה אי פעם שיש לה סינגל שנמכר במיליונים בממלכה המאוחדת וזאת, בנוסף לכך שהוא הוכתר לשיר התשיעי הנמכר ביותר בעשור בו יצא. הוא למקומות הראשונות בקנדה, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה.
רקע
"The Power of Love" הוקלט לראשונה בפרנקפורט, גרמניה המערבית על ידי ג'ניפר ראש, עבור אלבומה בעל אותו השם משנת 1984. הדבר אירע שנה אחרי שהלהקה "פרנקי הולך להוליווד" הגתה שיר עם אותו השם. הוא הופץ כסינגל בגרמניה המערבית בדצמבר 1984.
ביוני 1985, "The Power of Love" יצא כסינגל בממלכה המאוחדת, שם הוא עמד בראש המצעד במשך חמישה שבועות באוקטובר 1985. נכון למרץ 2017, הוא נמכר בלמעלה מ-1.45 מיליון עותקים במדינה. ראש ביצעה אותו ב-Top of the Pops.
ההצלחה הגדולה של "The Power of Love" בממלכה המאוחדת התבטאה לאחר מכן בהצלחה בינלאומית נרחבת בחודשים האחרונים של 1985 ובינואר 1986, כולל הוצאה מחודשת שהופצה בגרמניה. בסופו של דבר הגיע "The Power of Love" למקום הראשון באוסטרליה, אוסטריה, אירלנד, ניו זילנד, נורווגיה, דרום אפריקה וספרד (שם ראש הגיעה לראש המצעד עם גרסה בספרדית בשם "Si tú eres mi hombre y yo tu mujer", שתורגמה כ"אם אתה הגבר שלי ואני האישה שלך").
ביקורת
מישל גרפי מ-The Atlanta Journal-Constitution בחרה ב-"The Power of Love" כ"שיר הטוב ביותר" באלבום, והחמיאה לקולה של ראש. בהמשך, ציינה ש"הקול האופראי שלה מתבטא בגוון המדהים שלה". טום יואינג מ-Freaky Trigger הצהיר שזהו "שיר על איך אהבה מסירה את תחושת ההערכה העצמית שלך, והופכת את הקיום עצמו ללא מוכר, כך שהניתוק המבלבל בינו לבין כל דבר שדומה למציאות הרגשית יוצר מעין היגיון מעוות". הוא הוסיף שהפזמון של השיר "בלתי נשכח". אלן ג'ונס מ-Music Week הכריז שהשיר משדר "כנות". ריצ'רד דפנדורף מ-The Orlando Sentinel הגדיר אותו כ"בלדה מטופשת". במגזין פיפל כתבו כי "מה שהכי מרשים הוא הקול של ראש. גרוני, אינטנסיבי ורחב טווח". המבקרים מטעם המגזין גם ציינו שיש בו תחושה של "תשוקה אינטליגנטית". ב-Pop Rescue תיארו אותו כ"בלדת פאוור קלאסית להפליא" ו"שיר חסר פגמים". בהמשך, הוסיפו שקולה של הזמרת "עשיר, חזק ומעקצץ להפליא בעמוד השדרה". גרג קנדי מ-Red Deer Advocate הגדיר את השיר ככזה הגורם לתחושות "נוקבות". עורך מטעם The Stage כינה אותו כ"סופרבלדה".
ערוץ המוזיקה האוסטרלי Max דירג את השיר במקום ה-771 ברשימת "1000 השירים הגדולים בכל הזמנים" ב-2011.
וידאו קליפ
את הווידאו קליפ הרשמי של "The Power of Love" ביים במאי הווידאו קליפים הגרמני מייקל לקבוש. הוא צולם בניו יורק סיטי. כשהקליפ מתחיל, ניתן לראות את העיר ניו יורק בשעות הבוקר המוקדמות. כמה בחורים מסתובבים במשרד ריק, כשהם מחפשים משהו. הם מתגלים על ידי בן זוגה של ראש, שעובד בלילות והם כבר הבחינו בו. לאחר מכן, הפוקוס עובר לראש שנראית עוזבת את מדיסון סקוור גארדן סנטר. בדרכה הביתה, היא מתחילה לבצע את מילות השיר. כשהיא מגיעה לביתה, פותחת את דלת חדר השינה שלה ורואה שבן זוגה ישן. כשהפזמון מתחיל, ראש נכנסת למעלית משא שנעה כלפי מעלה. לאורכו של הקליפ מופיעות סצנות בהן הגברים דוחקים בבן זוגה של ראש לעשות דברים בשבילם. כמה סצנות מציגות את ראש מרכיבה משקפי שמש שחורים, עומדת על המזח ליד הים, בזמן שהיא צופה בהם נפגשים על המזח כדי לתכנן משהו. הם גם מכים את בן הזוג שלה. ראש מנסה לעזור לו לצאת מידיהם וזאת, תוך שהיא מנסה לדבר עימם. לקראת הסוף, היא צועדת בעיר בשעות הערב, כשהיא ממשיכה לבצע את השיר. בבית היא שוב פותחת את דלת חדר השינה שלה, בודקת שבן הזוג שלה שוכב שם ישן. לבסוף, היא סוגרת את הדלת והקליפ מסתיים.
גרסתה של סלין דיון
הזמרת הקנדית סלין דיון הקליטה את "The Power of Love" עבור אלבום האולפן השלישי שלה בשפה האנגלית, The Colour of My Love (1993). הוא הופק בידי דייוויד פוסטר והופץ כסינגל המוביל מהאלבום בנובמבר 1993 באמריקה הצפונית, בדצמבר 1993 ביפן ובתחילת 1994 בשאר רחבי העולם.
במגזין בילבורד דירגו אותו כ"שיר האהבה ה-46 הגדול ביותר בכל הזמנים".
הצלחה מסחרית
"The Power of Love" הפך לשיר הנמכר ביותר של אמנית בשנת 1994 בארצות הברית (מקום שמיני בסך הכול ברחבי העולם), לאחר שנמכר בלמעלה מ-900,000 עותקים. הוא הפך לשיר הראשון של דיון בארצות הברית שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, שם שהה במשך ארבעה שבועות במהלך פברואר 1994. הוא גם הפך לראשון שלה שהגיע לראש מצעד הסינגלים האוסטרלי ולשירה השני שעשה זאת בקנדה. הוא הגיע לראש מצעד השירים העכשוויים למבוגרים בארצות הברית וקנדה. בשאר העולם, "The Power of Love" הגיע לעשירייה הפותחת בצרפת, הממלכה המאוחדת, בלגיה, שוודיה וניו זילנד. הוא קיבל את תואר הפלטינה בארצות הברית ובאוסטרליה, זהב בניו זילנד וכסף בצרפת.
פרסים
"The Power of Love" זכה בפרס הפופ של האגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור (ASCAP) לשיר המושמע ביותר בארצות הברית. הוא הועמד לפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע הפופ הווקאלי הטוב ביותר – אישה", לפרס המוזיקה האמריקאית בקטגוריית "שיר הפופ/רוק האהוב ביותר", לשני פרסי המוזיקה של בילבורד בקטגוריות "שיר ההוט 100 המוביל" ו"השיר העכשווי של השנה", ולפרס ג'ונו בקטגוריית "סינגל השנה". הודות ל-"The Power of Love", דייוויד פוסטר הועמד לפרס ג'ונו בקטגוריית "מפיק השנה".
הופעות וקידום
"The Power of Love" הפך לאחד משירי החתימה של דיון. היא ביצעה אותו בכל סיבובי ההופעות שלה, כולל סיבוב ההופעות האחרון שלה, "Courage World Tour". "The Power of Love" נכלל ברבים מאלבומי ההופעה שלה. "The Power of Love" נכלל גם באלבומי אוסף ולהיטים של דיון: All the Way... A Decade of Song (1999), Complete Best (2008), My Love: Essential Collection (2008) ו-The Best of Celine Dion & David Foster (2012). בנוסף לכך, נכלל באלבומים כדוגמת: À l'Olympia (1994), Live à Paris (1996), Live à Paris (1996), Au cœur du stade (1999), (2007), Taking Chances World Tour: The Concert (2010) ו-Céline une seule fois / Live 2013 (2014). היא ביצעה אותו בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית 1995 ובספיישל הטלוויזיה שלה, That's Just the Woman in Me, ששודר ב-CBS ב-15 בפברואר 2008.
צב יער אסייתי
צב יער אסייתי (שם מדעי: Manouria emys) הוא מין של צב ממשפחת צבים יבשתיים המצוי ביערות הודו ודרום-מזרח אסיה. מין זה הוא הגדול מבין הצבים היבשתיים באסיה.
מאפיינים
אורכו יכול להגיע לאורך 60 ס"מ ומשקלו ל-37 ק"ג. צב זה בעל שריון ועור כהים ובעל שריון מעוגל העוזר לו לפלס דרך ביער. הכפות והזנב קצרים וכך גם הראש. קצוות הכפות מכוסות בטפרים.
הוא מצוי ביערות הלחים של דרום-מזרח אסיה בהודו, בנגלדש, מינמאר, תאילנד, וייטנאם, מלזיה ואינדונזיה כולל האי בורנאו. הצב ניזון רק מצמחים.
צב היער האסייתי ייחודי מבין הצבים בכך שהנקבה מטילה את ביציה בקן שהיא בונה מעל הקרקע, מעלים וחלקי צמחים יבשים שהיא דוחפת בעזרת רגליה. הנקבה מטילה עד 50 ביצים עמוק בתוך הקן, ושומרת עליהן ממסיגי גבול וטורפים עד הבקיעה. מין זה מצוי בסכנת הכחדה חמורה עקב ציד ובירוא יערות.
מילוסלבה מיסקובה
מילוסלבה צ'מקובה-מיסקובה (בצ'כית: Miloslava Čamková-Misáková; 25 בפברואר 1922 – 1 ביולי 2015) הייתה מתעמלת צ'כוסלובקית, אלופה אולימפית (לונדון 1948) בתחרות הקבוצתית בהתעמלות.
ביוגרפיה
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה מיסקובה יחד עם חברותיה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית לפני הונגריה וארצות הברית, מתוך 11 נבחרות. השתתפותה הייתה מצוינת והיא דורגה במקום רביעי מתוך 90 המשתתפות בתחרות ושנייה מבין המתעמלות הצ'כוסלובקיות. אחותה הצעירה, אלישקה מיסקובה חלתה בשיתוק ילדים כבר ביום הראשון לבואן ללונדון והוחלפה על ידי ורה רוז'יצ'קובה. באותו היום שבו הן התחרו, נפטרה אחותה, אלישקה מיסקובה. למחרת, בטקס חלוקת המדליות, הונף דגל צ'כוסלובקיה עם סרט שחור סביבו.
לאחר שפרשה מיסקובה מספורט תחרותי, היא החלה לאמן התעמלות ולשפוט בתחרויות בינלאומיות בהתעמלות. לפני מותה היא הייתה לזוכת מדליית הזהב האולימפית מצ'כיה, הזקנה ביותר.
כריסטיאן דניאל ראוך
כריסטיאן דניאל ראוך (בגרמנית: Christian Daniel Rauch; 1777, באד ארולזן, גרמניה – 1857, דרזדן) היה פסל גרמני אשר ייסד את בית הספר לפיסול בברלין.
ביוגרפיה
אביו הועסק בחצרו של פרידריך השני, רוזן הסן-קאסל, בגיל 13 התמחה כריסטיאן אצל פרידריך ולנטין פסל החצר של ארולזן, בגיל 18 הפך לעוזר פסל החצר של קאסל, בשנת 1796 מת אביו ובשנת 1797 מת אחיו הבוגר, ובשנת 1797 בגיל 20 ראוך עבר לברלין, ועסק באמנות בזמנו החופשי תחת השפעתו של הפסל יוהאן גוטפריד שדו.
לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ שהתרשמה מעבודתו שלחה אותו ללימודים באקדמיה הפרוסית לאמנות בברלין, ואחרי זמן קצר הרוזנת סנדרסקי סיפקה לו את האמצעים להמשיך את לימודיו ברומא.
ברומא ראוך חבר לוילהלם פון הומבולדט, אנטוניו קנובה, וברטל תורוואלסן, ונשאר שם שש שנים.
בשנת 1830 ראוך התחיל לעבוד בייחד עם קארל פרידריך שינקל על מודלים לפרויקט גדול ממדים של מונומנט פרידריך השני, מלך פרוסיה בברלין שהסתיים בשנת 1851.
בין תלמידיו: אוגוסט קיס, קארל היינריך מולר, קרל יוהאן שטיינהאוזר, אלברט וולף ופרידריך דרייק.
בשנת 1837 החל בקשר עם האקדמיה ההולנדית המלכותית לאמנות ומדעים.
גון בן ארי
גון בן ארי (נולד ב-28 ביולי 1985) הוא סופר, תסריטאי, עיתונאי מוזיקאי ובמאי ישראלי. עבודותיו עם הקומיקאי, השחקן והבמאי רועי כפרי והבמאי וניה הימן זכו להצלחה בטלוויזיה וברשת האינטרנט.
קריירה
בשנת 2006, כשהיה בן 21, פרסם את ספרו הראשון, הרומן "תושבי חדר הילדים" בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר. הרומן זכה לביקורות טובות.
במקביל התחיל בן ארי לשתף פעולה עם חבר ילדות, רועי כפרי, בכתיבת קטעי קומדיה לאינטרנט בסדרות הרשת של כפרי, "ניצה ולחם" ו"חתולונובלה". ההצלחה הוויראלית של הקטעים ושיתוף הפעולה של כפרי עם הבמאי וניה הימן הובילה את בן ארי לכתוב עם השניים את הסדרה "בקיצור", ששודרה כחלק מהתוכנית "ארץ נהדרת" ב-2012, ומאוחר יותר לעבוד ככותב שותף ויועץ תסריט בכמה מפרקי הסדרה הבאה של כפרי ל"ארץ נהדרת", "קלטת הילדים של רועי ונח".
בין השנים 2013–2016 גר בן ארי בברוקלין, ניו יורק, שם עבד כתחקירן בפרויקט היסטוריה שבעל-פה של אוניברסיטת קורנל ויצר את פרויקט ההיסטוריה שבעל פה "מה קרה פה", ביחד עם הפרופסור סמואל בכרך, שאוגד לספר בעברית בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בברוקלין, עבד בן ארי כאיש קריאטיב במשרד המדיה Vice, כתב סרטים ויראליים לחברות כמו גוגל, טיוטה וסמסונג, והשתתף בכתיבת הקליפ לשיר "A Rolling Stone" של בוב דילן, בבימויו של וניה הימן, שזכה בפרס הקליפ הטוב ביותר של 2013 ב-טיים מגזין וזיכה את הימן בארבעה פרסי אריה הזהב בפסטיבל ונציה. בן ארי היה שותף גם לכתיבת הקליפ לשיר "Wishing Girl" של להקת האינדי לולה מארש, ביחד עם הבמאי גל מוג׳ה, ויצר, ביחד עם רועי כפרי, את סדרת הפרסומות הוויראלית של מילקי.
בן ארי עוסק בתחומים מגוונים: הוא חוקר באופן פרטי זרמים של קבלה יהודית, היה אחד מהיוצרים של ׳טנטלוס׳, תוכנית רדיו ששודרה (החל מ-2005) ברדיו קול הקמפוס וברדיו התדר, ביחד עם צח בר, יצר סרטוני האנימציה והקומיקס ׳קרפדיטו׳, ו׳יאמפא: ראש עיר אפליקציה׳.
בשנת 2019 הקים גון בן ארי את ההרכב "גון בן ארי ומקהלת זולת", שכולל מקהלה של 40 איש ומשלב אלמנטים של שאמאניזם פרואני, קבלה מעשית, היפ הופ וטרופיקליה.
ב-3 באוגוסט 2023 הוציא את הסינגל "מעכשיו" עם מקהלת זולת.
פרסים והוקרה
בשנת 2013 גון בן ארי נכלל ברשימת "30 מתחת 30" של 30 הישראלים המצליחים ביותר מתחת לגיל 30 במגזין מאקו.
בן ארי זכה בקרן ירושלים לפיתוח תסריט על התסריט ל׳דער מענטש - מערבון חרדי ביידיש׳ עבור הבמאי וניה הימן.
בארצות הברית הוא זכה בפלואושיפ מק׳דואל ובפרס שיימוס לסיפור הבלשי הטוב ביותר בארצות הברית של 2015.
מספר פרסומות וקליפים שכתב זכו בתואר Staff Pick של אתר הסרטונים Vimeo.
משפחה
בן ארי גדל בנהלל והוא חלק ממשפחת דיין. אמו, ענת, הייתה אחותו של יהונתן גפן. הוא נשוי לשפית דניאל קיציס. הם מתגוררים במושב דור.
בעבר היה בזוגיות בת מספר שנים עם הסופרת ניקול קראוס.
Hacks
Hacks היא סדרת דרמה קומית אמריקאית שנוצרה על ידי לוסיה אניאלו, פול וו. דאונס וג'ן סטצקי ועלתה לשידור ב-13 במאי 2021 בשירות "HBO Max". בסדרה מככבים ג'ין סמארט, האנה איינבינדר וקרל קלמונס-הופקינס.
ביוני 2021, נמסר כי "HBO Max" חידשה את הסדרה לעונה שנייה, שעלתה לשידור ב-12 במאי 2022.
תקציר העלילה
דברה ואנס היא דיווה סטנדאפיסטית אגדית בלאס וגאס, המנסה לשמור על הרלוונטיות שלה בעוד הקזינו שבו היא מופיעה מנסה להעריך את מועדי ההופעות שלה. בניגוד לדברה, אווה היא תסריטאית קומית מדור ה-Y שאינה מצליחה למצוא עבודה לאחר ש"בוטלה" בעקבות ציוץ חסר רגישות. דרכיהן של השתיים מצטלבות כשאווה נקראת למורת רוחה לכתוב לדברה חומרים חדשים עבור מופעי הסטנדאפ שלה, בתהליך, השתיים לומדות לכבד את פערי ההבדלים התרבותיים והדוריים שביניהן.
הפקה
במאי 2020, הוכרז על ידי שירות "HBO Max" על הפקת סדרת דרמה קומית העוסקת בקומיקאית מזדקנת, בה השחקנית ג'ין סמארט תככב בתפקיד הראשי. בפברואר 2021, נמסר על ליהוקם של שחקנים נוספים לסדרה. בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, הקראות התסריט נערכו דרך הזום, לא נערכו מסיבות צוות במהלך ההפקה, והשחקנים הראשיים קלמונס-הופקינס וסמארט אפילו לא פגשו זה את זאת באופן אישי עד לדקות ספורות לפני תחילת הצילומים. ביוני 2021, נמסר כי "HBO Max" חידשה את הסדרה לעונה שנייה.
הפצה
הסדרה עלתה לשידור ב-13 במאי 2021, ובבכורתה שודרו שני הפרקים הראשונים. שאר פרקי העונה הראשונה שודרו על בסיס שבועי עד ל-10 ביוני 2021.
תגובת הקהל
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", הסדרה זכתה לציון 100% על בסיס 41 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.54/10. הקונצנזוס של מבקרי האתר קבע: "בהופעת בכורה דוקרנית שמוציאה מעט פאנצ'ים, Hacks מאזנת בזריזות את הביקורות החריפות שלה על עולם הקומדיה עם רגעים אינטימיים יותר, נותנת ללא הרף לג'ין סמארט האחת והיחידה תפקיד ראוי לכישרונותיה – ושותפה מצוינת בכיכובה של האנה איינבינדר." באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic" הסדרה זכתה לציון ממוצע משוקלל של 82 מתוך 100 על בסיס 20 ביקורות, דבר המעיד על "שבחים אוניברסליים".
אודה (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
דרך כפרית (חידה)
דרך כפרית (ביפנית: カントリーロード הגייה יפנית של "Country Road") היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
אוגדה 85
אוגדה מרחבית 85 (אוגמ"ר העמקים) הייתה אוגדת מילואים וביטחון שוטף בצה"ל, שפעלה משנות השבעים ועד שנת 1992.
היסטוריה
בשנות השבעים הוקמה מפקדת שליטה (משל"ט) העמקים. בשנות השמונים הפכה להיות אוגדה מרחבית עם שתי חטיבות מרחביות: חטיבה 228 (חטיבת העמקים או חטמ"ר צמח) וחטיבת הבקעה (חטיבה 417).
בשנת 1986 מונה תת-אלוף האיל סלאח למפקד האוגדה והיה לדרוזי הראשון בדרגת תת-אלוף.
בשנת 1992 פורקה אוגדה מרחבית 85.
בשנת 2003 אוחדו חטמ"ר צמח עם חטמ"ר הבקעה והפך לחטמ"ר הבקעה והעמקים.
צב הודו-סין
צב הודו-סין (שם מדעי: Manouria) הוא סוג צבים יבשתיים החיים בדרום-מזרח אסיה ובהודו. בסוג זה 2 מינים.
צבים אלה בעלי שריון עבה ומעוגל העוזר להם לפלס דרך ביער והם בעלי רגליים, ראש וזנבות קטנים. צבעם כתום כהה וחום עד שחור.
הם חיים ביערות של דרום-מזרח אסיה והודו ובהרים תלולים עד גובה 2,000 מ'. שני המינים ניזונים מצמחים.
צבים אלה נמצאים בסכנת הכחדה בטבע והם קשי גידול בשביה.
מינים
בעבר היה בסוג עוד מין שנכחד - Manouria sondaari
צב מטובע
צב מטובע (שם מדעי: Manouria impressa) הוא מין של צב ממשפחת צבים יבשתיים המצוי ביערות הרריים בדרום-מזרח אסיה בבורמה, דרום סין, תאילנד, לאוס, וייטנאם, קמבודיה ומלזיה.
צב זה יכול להגיע לאורך מקסימלי של 35 ס"מ. צבע השריון כתום כהה עם גוון חום והעיטורים עליו מזכירים טבעות עם קצה שחור.
צב זה חי בהרים עד גובה 2,000 מטר והתנהגותו אינה מוכרת. ככל הנראה ניזון הצב ממיני פטריות וגם מבמבוק. צבים אלה אינם מחזיקים מעמד בשבי ומצב השימור שלו מוגדר כפגיע.
דוד לוין (במאי)
דוד לוין (4 בדצמבר 1934 – 29 בינואר 2022) היה במאי תיאטרון, מחזאי ומשורר ישראלי יליד פולין. בשנים 1978–1985 שימש כמנהל האמנותי של תיאטרון הבימה. הוא אחיו הבכור של חנוך לוין.
ילדות ונעורים
לאחר שחרורו מצה"ל עבד כמנהל הצגה ועוזר במאי בתיאטרון הקאמרי. באותן השנים החדיר באחיו חנוך (שהיה צעיר ממנו בתשע שנים) את אהבת התיאטרון.
קריירה
ב-1958 נסע ללונדון ללימודים ושהה שנה בתיאטרון רויאל קורט, שהיה אז בניהולו של ג'ורג' דוויין. לאחר מכן שהה כשנה בטיול בסקנדינביה, שם התוודע מקרוב לעבודתו של אינגמר ברגמן. לאחר שובו בסוף 1960 הקים את תיאטרון "במת שירה", מסגרת להמחזה וקריאה של שירי משוררים. הופעת הבכורה של "במת שירה" נערכה בבית ציוני אמריקה בפברואר 1961, השחקנים נפתלי בינשטוק ועמוס פרוז המחיזו שירים של 12 משוררים צעירים, בהם דוד אבידן, דליה רביקוביץ ולוין עצמו. באותה שנה גם הוציא לאור קובץ שירים, בהוצאה עצמית, בשם "יחסי צבור".
בקיץ 1962 שודר בקול ישראל תסכית שכתב בשם "פרולן".
בשנת 1963 הוזמן לביים בתיאטרון חיפה ב"תיאטרון הקטן", מסגרת לתיאטרון נסיוני שהוקמה באותה עת, שני מחזות שכתב "עין ימין עין שמאל" ו"קרו קיימת". לוין גם עיצב וצייר את התפאורות להצגות, את המוזיקה הלחין פרנק פלג וחיים טופול השתתף כזמר. אחר כך המחזה "עין ימין עין שמאל" ייצג את תיאטרון חיפה ביחד עם "מעגל הגיר הקווקזי" בפסטיבל הבינלאומי של ונציה, בספטמבר 1963. לוין נשאר באיטליה למשך כשנה, לאחר שזכה במלגת לימודים לבית ספר לקולנוע במילנו.
ב-1965 ביים בתיאטרון חיפה את המחזה "ערב מאושר בפרק אווניו", מאת יגאל מוסינזון ופיטר דאנוויר, ואת המחזה "אגדות למבוגרים" שכתב.
בשנת 1967 ביים את "פיקניק בשדה הקרב" ו"פנדו וליז" מאת פרננדו ארבאל ב"תיאטרון פרסה" וכן את "ימים בין העצים" מאת מרגריט דיראס עם מרים ברנשטיין-כהן. המחזות הועלו בצוותא, ברחוב מאפו.
לוין ביים בתיאטרון הקאמרי את הצגת הילדים "הנסיכה והרועה" מאת ניקולאס סטיוארט גריי (1967) ו"אי המטמון" (1968). כמו כן ביים את הרביו הסאטירי "קטשופ" מאת אחיו חנוך לוין (הועלה בקברט הסאטירי, במרתף קולנוע פריז ב-1969), ואת "מלכת אמבטיה" מאת חנוך לוין, שעלה באולם נחמני. ההצגה שהועלתה ב-1970, בעיצומה של מלחמת ההתשה, על המערכונים והשירים שלה, עוררה מיד סערה ציבורית חסרת תקדים. בסוף 1973 ביים את המופע "המלחמה האחרונה" בתיאטרון בימות, קברט סאטירי שכתבו אפרים סידון, ב. מיכאל, קובי ניב ויהונתן גפן.