cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלמוט לוטי
ביוגרפיה
כבר בשחר ילדותו אהב לוטי להאזין לתקליטים ובהם שיריו של אלביס פרסלי, ואכן כאשר גדל החל מתפרסם כחקיין מוצלח של אלביס. בשנת 1989, השתתף בתוכנית הכישרונות הצעירים ההולנדית "סאונדמיקסשאו". לוטי שר את שירו של אלביס My-Boy, זכה לתשואות, ונבחר למקום השלישי. לאור ההצלחה בתחרות חתמה חברת התקליטים הבלגית אולטרהטופ, עם לוטי, על הסכם להפקת אלבום מלא. לוטי שר תוך אימוץ סגנון שירתו של אלביס, קולית, חזותית ותנועתית. 2 אלבומיו הראשונים ("לילות פלמיים" - 1990, ו"כל אשר אני חש" - 1992), הופקו בסגנון זה, והוא קיבל את הכינוי אלביס החדש (בהולנדית: De Nieuwe Elvis).
בשנת 1995 הופק אלבום מהופעה חיה של לוטי, מבצע שירים ישנים בסגנון פופ-רוק, בהשראתם של לוצ'אנו פבארוטי ולוצ'ו דאלה.
רוברט וולפול
רוברט ווֹלְפּוֹל, הרוזן הראשון מאורפורד (באנגלית: Robert Walpole, 1st Earl of Orford; 26 באוגוסט 1676 – 18 במרץ 1745) היה מדינאי בריטי הנחשב בדרך כלל כראש ממשלת בריטניה הראשון. אף שתפקיד המוגדר בשם "ראש הממשלה" לא היה מוכר בחוק ולא היה עדיין בשימוש רשמי באותה עת, וולפול ידוע כמי שהחזיק במשרה דה פקטו (בפועל) בשל השפעתו הניכרת בקבינט.
וולפול כיהן כראש ממשלה בתקופת שלטונם של המלכים ג'ורג' הראשון וג'ורג' השני. על פי רוב מייחסים את תחילת כהונתו לשנת 1721, כאשר קיבל את תפקיד "הלורד הראשון של האוצר", כינוי שדבק עד היום בכל ראשי ממשלת בריטניה שבאו לאחריו; עם זאת, אחרים נוקבים בשנת 1730, שנת פרישתו של לורד טאונסנד, בה הפך למנהיג הבלתי מעורער והבלעדי של הקבינט. הגרסה הראשונה וה"ארוכה" יותר מקובלת יותר ונתמכת בדרך כלל על ידי העיתונות. וולפול המשיך לכהן עד פרישתו בשנת 1742 כתוצאה מאסון קרב קרטחנה. הוא קיבל תואר אצולה, ועבר לשרת בבית הלורדים.
תקופת כהונתו כראש ממשלה, 21 שנים, נחשבת לארוכה ביותר בהיסטוריה הבריטית.
בנו, הוראס וולפול, היה מדינאי וסופר. בנו הבכור רוברט וולפול, הרוזן השני של אורפורד ירש את תוארו.
ראשית חייו
רוברט וולפול נולד באחוזת משפחתו שבמחוז נורפוק ב-1676. הוא היה ילדם החמישי ובנם השלישי מבין 19 ילדיהם של רוברט וולפול, פוליטיקאי וויגי שייצג את מחוז הבחירה של קאסל רייזינג (Castle Rising) בבית הנבחרים, ושל אשתו מרי, שהייתה בתו והיורשת של סיר ג'פרי ברוול (Burwell).
כילד למד וולפול בבית ספר פרטי במסינגהאם (Massingham) שבנורפוק, ונכנס לאיטון קולג' ב-1690, שם נחשב לתלמיד מצטיין. הוא סיים את לימודיו באיטון ב-1696 והמשיך את לימודיו בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'. ב-1698 הפסיק את לימודיו בעקבות מותו של אחיו הבוגר כדי לסייע לאביו לנהל את האחוזה המשפחתית שהוא הפך להיות היורש שלה. וולפול תכנן להיות איש דת, אך עתה, בהיותו הבן הבכור ששרד ממשפחתו, ויתר על שאיפתו זו. בנובמבר 1700 מת אביו, והוא ירש את אחוזתו.
ראשית הקריירה הפוליטית
הקריירה הפוליטית של וולפול החלה בינואר 1701, כאשר הוא נבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של קאסל רייזינג. הוא עזב את מחוז זה כדי להיבחר מחדש מטעם מחוז קינגס ליין (King's Lynn), מחוז כיס שאותו ייצג עד סוף הקריירה הפוליטית שלו.
כמו אביו היה וולפול חבר המפלגה הוויגית. ב-1705 מונה וולפול על ידי המלכה אן כחבר במועצה של בן זוגה, הנסיך ג'ורג', דוכס קמברלנד שהיה הלורד הראשון של האדמירליות. לאחר שבחר להישאר מחוץ למאבק בין הוויגים לבין הממשלה, הפך וולפול לאיש ביניים שתיווך בין הממשלה לבין מנהיגי המפלגה הוויגית. יכולותיו זכו להכרה על ידי סידני גודולפין, רוזן גודולפין הראשון שכיהן אז כלורד העליון של האוצר (Lord High Treasurer) וכמנהיג הקבינט, וכתוצאה מכך הוא מונה לתפקיד שר המלחמה ב-1708. במשך תקופה קצרה בשנת 1710 הוא החזיק גם בתפקיד גזבר הצי (Treasurer of the Navy).
למרות השפעתו האישית החזקה, וולפול לא הצליח למנוע מהלורד גודולפין ומהוויגים ללחוץ על העמדתו לדין של הנרי סשברל (Sacheverell), שר בממשלה שנשא דרשות אנטי-וויגיות. המשפט ספג ביקורת ציבורית ובעקבותיו אירעו מהומות והמפלגה הוויגית בראשותו של הדוכס ממלבורו הפסידו בבחירות הכלליות של 1710. הממשלה החדשה בהנהגתו של רוברט הארלי מהמפלגה הטורית הדיחה את וולפול ממשרתו כשר המלחמה אך הוא נותר בתפקיד גזבר הצי עד ינואר 1711. הארלי ניסה לצרף את וולפול למפלגתו, בתחילה בדרכי פיתוי ולאחר מכן באיומים, אך וולפול דחה את ההצעות ותחת זאת נעשה אחד מדובריה הראשיים של האופוזיציה. הוא הגן על הלורד גולדפין מפני ההתקפות של הטורים בפרלמנט ומפני הביקורת של העיתונות.
ב-1712 הואשם וולפול בקבלת שוחד ובשחיתות בנוגע לשני חוזים לאספקת מזון לסקוטלנד. אף שהוכח שהוא נקי מאשמה, הוא הורשע בהפרת אמונים ובשחיתות. הוא הועמד לדין בפני בית הנבחרים ונמצא אשם על ידי בית הלורדים. הוא נכלא במצודת לונדון והורחק מהפרלמנט. בהיותו כלוא במצודת לונדון הוא זכה ליחס של "קדוש מעונה פוליטי" ובעת מאסרו ביקרו אותו כל המנהיגים הוויגים. לאחר שחרורו, פרסם וולפול קונטרסים בעילום שם שתקפו את ממשלתו של הארלי. וולפול נבחר מחדש לפרלמנט ב-1713.
ממשלת סטנהופ-סנדרלנד
ב-1714 מתה המלכה אן. על פי חוק ההסדר 1701, שהוציא קתולים מסדר ירושת הכתר, ירש את אן בן דודה מדרגה שנייה, ג'ורג' הראשון. הטורים לא נתנו אמון בג'ורג'. מבחינתם לא הייתה לו את הזכות לרשת את הכתר. שנת עלייתו לשלטון סימנה את תחילת שלטונם של הוויגים ששמרו על כוחם במשך חמישים השנים הבאות. רוברט וולפול הצטרף כחבר המועצה המלכותית ומונה להיות האחראי על תקציב הכוחות המזוינים (Paymaster of the Forces) בקבינט שבאופן רשמי היה תחת הנהגתו של הלורד הליפקס (Halifax), אך באופן מעשי הדמויות ששלטו בו היו הלורד טאונסנד (Townshend), גיסו של וולפול, וג'יימס סטנהופ (Stanhope). וולפול מונה להיות יושב ראש של וועדה סודית שחקרה את מעשיה של הממשלה הטורית הקודמת ב-1715 וכמה מהאישים בה הועמדו לדין, חלקם אף ללא משפט.
זמן קצר לאחר התפטרותו של וולפול, מריבה משפחתית בין המלך לבין הנסיך מוויילס פילגה את המשפחה המלכותית. וולפול ואישים אחרים היו מתכנסים בבית לסטר, מקום מגוריו של הנסיך מוויילס ומתכננים תוכניות פוליטיות. וולפול נעשה אף יועצה וידידה הקרוב של אשת הנסיך קרולין. ב-1720 הוא שיפר את מעמדו על ידי כך שהצליח להביא לפיוס בין המלך לבין בנו.
וולפול המשיך להיות דמות משפיעה בבית הנבחרים. במיוחד הוא היה פעיל במעשי ההתנגדות לאחד החוקים שהציעה הממשלה, שלפיו תוגבל זכותו של המלך להעניק תוארי אצולה חדשים. וולפול גרם למשיכתו הזמנית של החוק ב-1719 ולדחייה מוחלטת שלו בסופו של דבר. תבוסה זו גרמה לסטנהופ ולסאנדרלנד להתפייס עם מתנגדיהם. וולפול קיבל מחדש את תפקיד האחראי על תקציב הכוחות המזוינים וטאונסנד מונה לתפקיד הלורד נשיא המועצה. עם קבלת תפקיד זה סר חנו של וולפול בעיניו של הנסיך מוויילס (המלך לעתיד), שעדיין בז לממשלתו של אביו.
עליית כוחו
זמן קצר לאחר שיבתו של וולפול לממשלה, נסחפה בריטניה בשערוריית "חברת הים הדרומי" (South Sea Company). הממשלה הנהיגה תוכנית שלפיה החברה תכסה את החוב הלאומי בתמורה לאיגרות חוב. האמונה שרווחה הייתה שעד מהרה תגרוף החברה רווחים עצומים מסחר בינלאומי בטקסטיל, במוצרים חקלאיים ובעבדים. רבים בבריטניה, כולל וולפול עצמו שהתעשר מאוד מאיגרות החוב שסחר בהם, השקיעו רבות בחברה. בסוף שנת 1720 החלה חברת הים הדרומי לקרוס ושערי המניות שלה ירדו פלאים. וולפול, כאמור, הצליח לממש את רווחיו כאשר מחיר המניות היו בשיא. ב-1721 מצאה ועדה שמונתה לחקור את השערורייה שרבים מחברי הממשלה היו נגועים בשחיתות. חלקם נשפטו ואף נכלאו, אך בהשפעתו של וולפול יצאו סטנהופ וסאנדלנד נקיים מהפרשה.
התפטרותו של סנדרלנד ומותו של סטנהופ ב-1721 הותירו את וולפול כדמות המרכזית בממשלה. באפריל אותה שנה הוא מנוה כלורד הראשון של האוצר, כשר האוצר וכמנהיג בית הנבחרים. לדעת רבים מסמל מינוי זה של וולפול את תחילת כהונתו כראש ממשלה. גיסו, הלורד טאונסנד, מונה להיות שר המדינה הצפוני ושלט במדיניות החוץ של בריטניה. כך חזרו השניים לשלוט בממשלה וכוחם של מתנגדיהם הוחלש באופן משמעותי.
ראש ממשלה תחת ג'ורג' הראשון
תחת מנהיגותו של וולפול ניסה הפרלמנט לטפל במשבר הכלכלי שיצרה הבועה של חברת הים הדרומי. נכסיהם של מנהלי החברה שימשו לפיצוי אלה שניזוקו מהמשבר והנכסים של החברה עצמה חולקו בין בנק אנגליה ובין חברת הודו המזרחית הבריטית. המשבר פגע קשות באמינותם של המלך ושל הוויגים, אך בכושר הנאום המעולה שלו הצליח וולפול להגן עליהם בבית הנבחרים.
שנתו הראשונה של וולפול כראש ממשלה עמדה בסימן חשיפתה של מזימה שהוביל פרנסיס אטרברי (Atterbury), בישוף רוצ'סטר. חשיפתה של המזימה ריסקה את תקוותיהם של היעקוביטים לאחר כישלון המרידות שניהלו ב-1715 וב-1719. המפלגה הטורית הייתה גם היא במצב לא טוב, אף שמנהיגה, הלורד בולינגברוק (Bolingbroke), שנמלט לצרפת כדי להתחמק מעונש על אהדתו ליעקוביטים, הורשה לשוב לבריטניה ב-1723.
עד לסוף תקופת מלכותו של ג'ורג' הראשון נמשכה עליונותו של וולפול. בהדרגה ירדה השפעתו הפוליטית של המלך ומנגד עלתה השפעתם של שרי הממשלה. ב-1724 הודח מתפקידו כמזכיר המדינה הדרומי יריבם בקבינט של טאונסנד ושל וולפול, הלורד קארטרט (Carteret) ומונה למשרה החשובה פחות של הלורד לוטננט של אירלנד.
טאונסנד, שעבד בשיתוף פעולה עם המלך, הצליח להכניס את בריטניה לעידן של שלום, במיוחד באמצעות כריתת בריתות עם צרפת ועם פרוסיה ב-1725. וולפול לא היה מעורב בצעדים אלה. בריטניה, שכעת שוחררה מהאיום היעקוביטי, מאימת המלחמה וממשברים פיננסים, החלה לשגשג ווולפול נעשה חביבו של המלך ג'ורג' הראשון. ב-1725 הוענק לו תואר אביר מסדר האמבט וב-1726 הוא עוטר כאביר מסדר הבירית. בנו הבכור קיבל תואר של ברון.
ראש ממשלה תחת ג'ורג' השני
מעמדו של וולפול היה תחת איום ב-1727 כאשר מת המלך ג'ורג' הראשון ובנו ג'ורג' השני ירש את כסאו. במשך כמה ימים היה נראה שוולפול עומד לאבד את משרתו, אך בעצת המלכה קרוליין הסכים המלך להשאירו בתפקידו. אף על פי שהמלך לא אהב את טאונסנד, הוא השאירו בתפקידו גם כן. בשנים הבאות המשיכו השניים להיות הדמויות המובילות בממשלה, למרות חילוקי דעות שהיו ביניהם על נושאי מדיניות החוץ, בעיקר בנוגע ליחסים עם אוסטריה. בהדרגה נעשה וולפול השר בעל הכוח הרב בממשלה. טאונסנד פרש ב-15 במאי 1730 ויש הרואים בתאריך זה את ההתחלה הבלתי רשמית של כהונתו של וולפול כראש ממשלה. עזיבתו של טאונסנד אפשרה לוולפול להביא לידי גמר את חתימתו של הסכם וינה וליצירת הברית האנגלו-אוסטרית ב-1731.
מתנגדים ומבקרים
לוולפול היו מתנגדים רבים. המרכזיים ביניהם היו מקרב חברי מפלגת הכפר (Country Party), כמו לורד בולינגברוק (Bolingbroke), שהיה יריבו מאז ימי המלכה אן, וויליאם פולטני (Pulteney), שפרש מהמפלגה הוויגית על רקע אי מינויו לתפקיד שר בממשלה. השניים הוציאו לאור כתב עת שביקר באופן עקבי את מדיניותו של ראש הממשלה. וולפול אף זכה לתיאורים סטיריים ופארודים והוא הושווה לפושע ג'ונתן ויילד כפי שעשה המחזאי ג'ון גיי במחזהו אופרת הקבצנים. על אויביו הנוספים של וולפול נמנו ג'ונתן סוויפט, אלכסנדר פופ, הנרי פילדינג וסמואל ג'ונסון. בנוסף, הכינוי "Prime Minister" נטבע לראשונה ככינוי גנאי שנועד לבקר את וולפול, ולהציגו כמי שמנסה ליטול לעצמו כוח לא לו.
תומכים
למרות חוג מתנגדים נרחב זה, הצליח וולפול להבטיח לעצמו את תמיכתו של העם ושל הפרלמנט באמצעות מדיניות של הימנעות ממלחמה וכתוצאה מכך גם הוא יכול היה להפחית את עול המיסים. הוא ניצל את השפעתו כדי למנוע מהמלך ג'ורג' השני מלהיכנס לעימות שהתחולל ביבשת אירופה ב־1733 כאשר פרצה מלחמת הירושה הפולנית. באותה שנה הייתה השפעתו תחת איום עקב תוכנית מיסוי שהוא הציע. הכנסות המדינה ירדו פלאים עקב פעילותם של מבריחים ווולפול הציע להטיל בלו על יין ועל טבק. הצעה זו זכתה לגינוי ציבורי ועוררה את התנגדותו של המגזר המסחרי. וולפול הסכים למשוך את החוק לפני שהפרלמנט הצביע עליו, אך הוא הדיח את הפוליטיקאים שהעזו להתנגד לו מלכתחילה. כך איבד וולפול חלק ניכר מחברי מפלגתו שעברו לאופוזיציה.
לאחר הבחירות הכלליות של 1734 הצליחו תומכיו של וולפול לשמור על רוב בבית הנבחרים, אף שמספרם קטן. למרות שמירה על הרוב הפרלמנטרי שלו, האהדה הציבורית כלפיו פחתה. ב־1736 גרמה הטלתו של מס על הג'ין לפרוץ מהומות בלונדון. מהומות קשות יותר פרצו באדינבורו כאשר המלך העניק חנינה לקצין שפקד על חייליו לירות על מפגינים. אף שאירועים אלה הורידו את מעמדו של וולפול בדעת הקהל הציבורית, מעמדו בפרלמנט נותר איתן. שליטתו של וולפול בבית הנבחרים ניכרה במיוחד כאשר הוא הצליח לסכל את תוכניתו של ג'ון ברנרד להפחתת הריבית על החוב הלאומי. וולפול אף הצליח לשכנע את הפרלמנט להעביר את חוק הרישוי (Licensing Act 1737), שעל פיו הוטל פיקוח אל התיאטראות של לונדון. החוק היה נקמה במבקריו של וולפול מקרב אנשי הרוח כמו סוויפט, פופ פילדינג ואחרים, שמתחו כל השנים ביקורת על הממשלה ביצירותיהם.
בעוד שאנשי מפלגת הכפר תקפו את וולפול ללא רחם, הוא מימן כותבים ששיבחו אותו. הכותב ויליאם ארנל (Arnall) ואחרים הגנו על וולפול מהאשמות על שחיתות פוליטית בטענם ששחיתות פוליטית היא תכונה אנושית אוניברסלית. הם גם טענו כי מחלוקות פוליטיות אף הם בלתי נמנעות עקב התשוקות האנוכיות שהן חלק מטבע האדם. ארנל טען שהממשלה צריכה להיות חזקה מספיק כדי לעמוד בפני עימותים ולדעתו וולפול הצליח בכך. רטוריקה פוליטית זאת הייתה מקובלת במהלך המאה ה-18.
שקיעה
שנת 1737 עמדה בסימן מותה של ידידתו הקרובה של וולפול, המלכה קרוליין. אף שמותה לא שם קץ להשפעה הקרובה של וולפול על המלך, שהמשיך לגבות את ראש הממשלה שלו בשנים הבאות, השפעתו המרכזית של וולפול על הממשלה החלה לרדת בעוצמתה. מתנגדיו מצאו לעצמם מנהיג בדמותו של פרדריק, נסיך ויילס, שיחסיו עם אביו המלך היו מנוכרים. כמה פוליטיקאים צעירים כמו ויליאם פיט האב וג'ורג' גרנוויל הקימו סיעה שהייתה ידועה בתור "הנערים הפטריוטים" ("Patriot Boys") והצטרפו לנסיך מוויילס באופוזיציה.
כישלונו של וולפול להמשיך ולשמור על מדיניות של הימנעות מעימות צבאי, גרמה בסופו של דבר לנפילתו. על פי ברית סביליה משנת 1729, הסכימה בריטניה להימנע מסחר עם המושבות הספרדיות בדרום אמריקה. ספרד תבעה את הזכות לעצור ספינות בריטיות כדי לוודא שהתנאי מיושם. עימותים פרצו על רקע הסחר עם איי הודו המערבית. וולפול ניסה למנוע מלחמה אך הוא זכה להתנגדותם של המלך, של הפרלמנט ושל חלק משרי ממשלתו. ב-1739 התייאש וולפול ממאמציו ואז פרצה מלחמת אוזנו של ג'נקינס.
המלחמה גרמה למעמדו של וולפול לשקוע עוד יותר. בבחירות הכלליות של 1741 הצליחו תומכיו לשמור על מעמדם במחוזות הבחירה אך נחלו מפלה במחוזות הכיס. באופן כללי נחלה הממשלה הצלחה באנגליה ובויילס, אך לא היה בכך די כדי לצמצם את הפער שנגרם בבחירות 1734. מחוזות הבחירה בקורנוול סרו למרותו של הנסיך מוויילס שהיה גם דוכס קורנוול. במחוזות בחירה אלה נבחרו חברי פרלמנט שהיו עוינים לוולפול. באופן דומה, השפעתו של הדוכס מארגייל גרמה לבחירתם של מתנגדי וולפול בחלקים מסוימים של סקוטלנד. הרוב של וולפול בפרלמנט היה קשה להגדרה עקב חוסר ודאות בנוגע לנאמנותם של רבים מחברי הפרלמנט החדשים, אך היסטוריונים בני זמננו מעריכים את מספרם בפחות מעשרים.
שנותיו האחרונות
את הלורד אורפורד ירש בתפקידו כראש ממשלה ספנסר קומפטון שאת הממשלה בראשותו ניהל למעשה הלורד קארטרט. הוקמה ועדה לחקירת תקופת כהונתו של וולפול, אך לא התגלו ראיות למעשי שחיתות או למעשים לא ראויים. אף על פי שהוא כבר לא היה חבר הקבינט, המשיך וולפול להיות דמות משפיעה על המלך ולעיתים הוא כונה "ראש הממשלה שמאחורי הקלעים". ב-1744 הוא הצליח לגרום להדחתו של קארטרט ולמינויו של הנרי פלהם, שהיה בן טיפוחיו, כראש ממשלה. עצתו העיקרית של וולפול לפלהם הייתה שינצל את כסאו בבית הנבחרים כאמצעי לגשר בין המלך לבין הפרלמנט, כפי שהוא עצמו נהג בזמנו. בריאותו, שמעולם לא הייתה טובה, החלה להתדרדר לקראת סוף שנת 1744. בשנה שלאחר מכן הוא נפטר בלונדון ונקבר בכנסייה שבאחוזתו בנורפוק.
הידבקות רגשית ברשתות חברתיות
עוד ניתן לומר כי אירועים שליליים מובילים להדבקות רגשית חזקה מאשר רגשות חיוביים. הקדמה הטכנולוגית והתפתחותן של פלטפורמות מדיה וירטואלית הרחיבו את היכולת להידבקות רגשית ברשת החברתית, תופעה זו באה לידי ביטוי בקמפיינים ויראליים ברשתות חברתיות שונות (לדוגמה – פייסבוק, טוויטר) כאשר המשתמשים מזדהים רגשית ומעבירים את התחושה לקהל הרחב ברשת בכלל ובפלטפורמות חברתיות בפרט.
התפתחות מחקרית
בשלהי שנות ה-70 החלו חוקרים להתמקד בחקר התופעה - "הידבקות רגשית", במסגרת מחקרים בתחום הפסיכולוגיה החברתית בארצות הברית. תחילה עסקו החוקרים ריצ'רד רספון (Richared Rapson) ואליין הטפילד (Elaine Hatfield) בהגדרת הרגשות וסיווגם לרגשות שליליים וחיוביים המחקרים התייחסו לפעולת חיקוי המתרחשת בעקבות תגובה של אדם אחר לסיטואציה מסוימת ובסיבות לשינוי רגשות מעת לעת.
חוקרים בתחום מצאו כי ההדבקות הרגשית מתרחשת באופן שאינו מודע מצדו של "הנדבק", כמו כן מצאו כי ישנן שתי דרכים להעברת המסר - גלויה או סמויה. הדבקה רגשית סמויה נשענת על הטענה כי תהליך ההידבקות נעשה באופן אוטונומי כאשר בהכרח מתקיימת אינטראקציה בין המוסר למקבל, העברת המסר לרוב עוברת באופן שאינו מילולי על ידי רטוריקה, שפת גוף, אופי וצורת כתיבה ופרשנות אישית. לאחר קבלת המסר "הנדבק" מחכה באופן אוטומטי את התחושות שהועברו לו במסרים הבלתי מילוליים ובעת החיקוי מתרחש תהליך קוגניטיבי המשפיע על רגשותיו של "הנדבק", גישה גלויה מתייחסת לאופן הפעולה בה מועבר המסר, בגישה זו ה"מדביק" ינסה להשפיע באופן מכוון על האחר זאת על ידי החצנת התלהבות או רגשות שליליים בהתאמה למסר, כמו גם מתן פרס או עונש מכוון ל"נדבק". מאידך תאוריה מתחום הסוציולוגיה בנושא עוסקת בצורך הקיומי של אנשים להגיב בצורה הולמת את הסיטואציה בראי הסביבה, על פי גישה זאת "הנדבק" בוחן את רגשות הסביבה ומאמץ אותה כאבן דרך להתנהגות באותה סיטואציה.
הסיבה השנייה המיוחסת להידבקות רגשית עוסקת באדם או קבוצה בעלי אינטרס לשנות את דעתם, תפיסתם או הרגשתם של האחר קרי מנהיגים העושים זאת בדרכים גלויות או סמויות כאשר בעלי האינטרסים הם ה"מדביקים" והקהל שלהם "הנדבק. דרך פעולתם כוללת מניפולציות רטוריות ועוררות רגש אצל הקהל - מיוחס לגישה הסמויה, בגישה זו תיתכן גם מתן תמריץ ממשי חיובי או שלילי על מנת להשפיע על רגשות הנמען המתארת גישה גלויה להעברת המסר. על פי ניסויים שנערכו נראה כי אירועים חיוביים מביאים ל"הידבקות רגשית" קטנה יותר מאשר אירועים שליליים המעוררים תגובות רגשיות בעצימות גבוהה, באופן קוגניטיבי שבא לידי ביטוי בפעולה מהירה או התנהגות חריפה כלפי הסיטואציה.
לצד הממצאים שאוזכרו מצאו החוקרים כי הדבקות רגשית יכולה להתקיים גם בשלט רחוק ואינה מחייבת אינטראקציה פיזית - פנים מול פנים. התפתחות טכנולוגית וצמיחתן של פלטפורמות ורשתות חברתיות שונות הביאו לשינוי תפיסתי כלפי האינטראקציה החברתית. כיום, המרקם החברתי של חיינו מכיל תקשורת וירטואלית רבה בייחוד באמצעי מדיה ורשתות חברתיות, הדבקה רגשית ברשת היא התוצר של הידבקות רגשית במרחק רחוק אשר הרשת מהווה פלטפורמה לקיום התופעה, תופעה זו ברשת מאפשרת את התפשטות ההידבקות לקהל רחב יותר והטרוגני במגוון אין סופי של נושאים.
בעבר הידבקות רגשית במשמעותה הוויראלית הייתה מתפשטת תוך מספר ימים בעידן הרשתות החבריות הוויראליות מקבלת משמעות אחרת וכך גם המשמעות הרחבה של המושג הידבקות רגשית. כיום ידיעה חדשותית יכולה להגיע למספר רב של משתמשים תוך דקות מספר לעומת ימים בעבר. סביבה חברתית מודרנית זו הביאה עמה מחקר רב העוסק בהתנהגות והשפעתה בסביבה הווירטואלית בקהילות ברשת.
מחקר נוסף שנערך באמצעות מדגם אקראי בקרב משתמשי בטוויטר במהלך שבוע בחודש ספטמבר 2014 בדק כיצד מידת רגישות של אנשים משפיעה על ההידבקות הרגשית שלהם, החוקרים חילקו את המשתתפים לבעלי רגישות גבוהה ונמוכה על ידי פרמטרים שבדקו קודם לכן, במחקר זה נמצא בבהירות כי משתמשים בעלי רגישות גבוהה נוטים לאמץ ו"להידבק" באופן מועט יותר בתכנים שליליים מאשר משתמשים בעלי רגישות נמוכה, אך שני סוגי המשתמשים נוטים לאמץ באופן שווה תכנים חיוביים. זאת על אף שהנחת הייסוד הרווחת היא שאנשים בעלי רגישות גבוהה יינטו לאמץ יותר רגשות חיוביים.
השלכות של הידבקות רגשית ברשת – ויראליות
ההשלכות המרכזיות של הידבקות רגשית ברשת באות לידי ביטוי בתופעות ויראליות רבות של מידע המקבילה להתפשטות וירוס (נגיף, Virus) מעולם הרפואה. ההדבקה הרגשית מעוררת תגובות רגשיות אצל המשתמשים ברשת והם מעברים הלאה את המסר, על פי המחקרים בתחום התגובות השניונית למידע לא פעם חריפות מהמקור הראשוני, האפקט המתרחש מכונה (Ripple effect) משמעותו התפשטות והתפרסות רחבה של המידע הראשוני למעגלים משניים רחבים וקהילות שונות. כאשר אפקט זה מתרחש ברשתות חברתיות הוא מונע על ידי שיתוף מידע בקרב משתתפי הפלטפורמה, אתו מידע הופך ויראלי בשל מהירות ההתפשטות ברשת, מידת החשיפה והחדירות הגבוהה למעגלים רבים וקהילות שונות. הוויראליות ברשתות חברתיות משרתת בעלי אינטרסים רבים.
מהיבט שיווקי, ויראליות ברשת מהווה כלי מרכזי בעולם השיווק, אם כל משתמש יעביר מסר ליותר ממשתמש אחד שיגרום להדבקה נוספת ויעביר חלילה את המידע, חייו של קמפיין שיווקי יכול להיות כמעט נצחי.
ישנם בעלי אינטרסים רבים המשתמשים בכלי זה לצורך העברת מסרים וקידום אג'נדות, מסרים אלו יכולים להיות פוליטיים וא-פוליטיים (שאינם פוליטיים), התאגדויות ומחאות. ניתן לראות דוגמאות רבות, מהבולטות שבהם מהפכת הפייסבוק והטוויטר (2009) המתארת מהפכה פוליטית על ידי שימוש ברשתות חברתיות ככלי מרכזי להבעת דעה מצד מתנגדי השלטון. מהפכות אלו החלו בחודש אפריל (2009) במולדובה, מדובר בשורת הפגנות מחאה גדולות כנגד השלטון שמקורם היה התארגנות והעברת המסר ברשת החברתית הטוויטר השימוש החדשני בטכנולוגיית העברת המידע ברשתות חברתיות הביאה לטביעת המונח "הנשק של הדמוקרטיה" משמעות מונח זה היא הנגשת הדמוקרטיה לכל משתמש אינטרנט, בכך לכל אדם יכולת להשפיע במערכת הפוליטית בעזרת כלי זה. האביב הערבי הוא דוגמה נוספת לכך, המהפכה התרחשה בעזרת הרשת החברתית טוויטר שאפשרה לתושבי מדינות שאינן דמוקרטיות להביע את מחאתם ברשת ולשתף מידע. דוגמה נוספת היא קמפיין "תחזירו לנו את בנותיינו" #BringBackOurGirls מדובר בקמפיין עולמי ברשתות החברתיות פייסבוק וטוויטר למען שחרור תלמידות ניגריות שנחטפו על ידי ארגון בוקו חראם (ארגון טרור וג'יהאד אסלאמיסטי קיצוני סוני) ועבור זכויותיהם של ילדים, קמפיין זה שהתחיל בניגריה כדי לזעוק למשטר המקומי ולכוחות המזוינים לפעול למען החזרת התלמידות הפך ויראלי והתפשט במהירות ברחבי העולם, השתתפו בו ידוענים רבים, אושיות פוליטיות, ארגונים שונים כולל האו"ם. מאידך, ניתן לראות תופעות ויראליות ברשת שאינן מכוונות כלומר, התופעה הוויראלית החלה בשל הבעת מחאה או שיתוף ברגשות אישיים ולא לטובת אג'נדה מכוונת.
כדוגמה ניתן לראות את הוויראליות ברשת החברתית פייסבוק בה פורסמו תגובות רבות של העם הישראלי בחודש דצמבר 2016, כתגובה לפרשת תא"ל אופק בוכריס אשר הגיע להסדר טיעון והודה בבעילה אסורה בהסכמה והתנהגות שאינה הולמת, על בוכריס הוטל עונש של מאסר על תנאי והורדה בדרגה. המחאה החברתית פורסמה תחת ההאשטאג (Hashtag) "#יותר_מבוכריס" משמעותה פרסום מאסיבי של חיילים בעבר ובהווה אודות עונשים כבדים שקיבלו על ביצוע עבירות קלות בהשוואה למקרה אופק בוכריס.
אסטרסונד (כדורגל)
אסטרסונד (באנגלית: Östersunds Fotbollsklubb, הידוע בכינויו Östersunds FK ,Östersund ÖFK, או, ÖFK, הוא מועדון כדורגל שוודי מהעיר אסטרסונד. המועדון הוקם בשנת 1996 לאחר מיזוגם של מסבר מועדונים מהעיר אסטרסונד.
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 1996 כאשר שלושת המועדונים המקומיים Ope IF, IFK Östersund ו-Östersund / Torvalla FF התמזגו, במטרה ליצור מועדון אשר יבסס עצמו בליגות הבכירות בשוודיה. ב-1997, הצטרף למיזוג גם מועדון IF המקומי. בשנת 2000 אוחד מועדון חמישי למיזוג כאשר Fältjägarnas IF הצטרף גם הוא.
במהלך שנות ה-2000 החל המועדון לשתף פעולה עם המועדון האנגלי סוונסי סיטי, והאחרונה אף הגיעה לשחק מול אסטרסונד למשחק הפתיחה של האצטדיון המקומי.
בינואר 2014 הודיע המועדון כי חתם על עסקה בשווי חצי מיליארד קרונות עם ממשלת לוב על מנת שיפתח ויחנך 250 כדורגלנים לובים צעירים מדי שנה, למעט השנה הראשונה בה היו צריכים לעשות זאת עם 60 צעירים. העסקה הייתה צפויה להעלות את הרווחים השנתיים של המועדון ביותר מ-50%, אולם העסקה מעולם לא התממשה מסיבות שאינן ברורות.
ב-27 באוקטובר 2015 עלה המועדון לראשונה בתולדותיו לליגת העל השוודית. בעונה הראשונה סיימה הקבוצה במקום השמיני.
בשנת 2017 זכתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בגביע השוודי לאחר שגברה במשחק הגמר 1–4 על נורשפין, ובכך גם העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה למוקדמות הליגה האירופית. בסיבוב המוקדמות השני הפתיעה הקבוצה כשהדיחה את גלאטסאריי הטורקית לאחר ניצחון 1–3 בסיכום שני המשחקים. לאחר מכן הדיחה הקבוצה את פולה אש מלוקסמבורג, ובשלב הפלייאוף הדיחה את פאוק סלוניקי והעפילה לשלב הבתים. לאחר שהפסידה רק משחק אחד בשלב הבתים, סיימה הקבוצה במקום השני, לאחר אתלטיק בילבאו וכשהיא מקדימה את הרטה ברלין ואת זוריה לוהנסק האוקראינית ובכך הפך למועדון השוודי הראשון שמעפיל משלב הבתים במפעל זה. בשלב 32 האחרונות הוגרלה הקבוצה לשחק מול ארסנל מהפרמייר ליג אותה הצליחה לנצח 1–2 באצטדיון האמירויות אולם הודחה לאחר שהפסידה בשוודיה 0-3.
באפריל 2018 נעצר יו"ר המועדון, דניאל קינברג, בחשד להעלמות מס בחסות המועדון.
תהילים ק"ב
תהילים ק"ב הוא המזמור ה-102 בספר תהילים ולא ידוע מי חיברו. קריאת הפרק הומלצה בספרי הסגולות כסגולה לאישה עקרה ולשלום עם חברו.
תוכן המזמור
מזמור ק"ב מורכב מ29 פסוקים ומחולק לארבעה חלקים:
א'-ג'
המזמור נפתח בבקשת המשורר מאלוהים שישמע את תפילתו: "תְּפִלָּה לְעָנִי כִי יַעֲטֹף וְלִפְנֵי ה' יִשְׁפֹּךְ שִׂיחוֹ" (א'), "ה' שִׁמְעָה תְפִלָּתִי וְשַׁוְעָתִי אֵלֶיךָ תָבוֹא" (ב').
ד'-י"ב
בחלקו השני של המזמור מתאר המשורר לאלוהים כי מצבו נחות וירוד: "(ד) כִּי כָלוּ בְעָשָׁן יָמָי וְעַצְמוֹתַי כְּמוֹקֵד נִחָרוּ" (ד'), ומה קרה לו בעקבות זאת: "כׇּל הַיּוֹם חֵרְפוּנִי אוֹיְבָי מְהוֹלָלַי בִּי נִשְׁבָּעוּ" (ט').
המשורר מודיע כי מכעס אלוהים הגיעו אליו הצרות: "מִפְּנֵי זַעַמְךָ וְקִצְפֶּךָ כִּי נְשָׂאתַנִי וַתַּשְׁלִיכֵנִי" (י"א).
י"ג-כ"ג
בחלקו השלישי של המזמור עובר המשורר מתפילתו הפרטית ומתרכז בתפילה על בניין ירושלים.
את החלק השלישי פותח המשורר בהצהרה: "לְעוֹלָם תֵּשֵׁב וְזִכְרְךָ לְדֹר וָדֹר" (י"ג) ואחר כך מבקש מאלוהים שירחם על ירושלים ושיחנון אותה: "אַתָּה תָקוּם תְּרַחֵם צִיּוֹן כִּי עֵת לְחֶנְנָהּ כִּי בָא מוֹעֵד" (י"ד).
המשורר מנמק ומסביר את תפילתו בקידוש ה' שיתגלה בעולם: "וְיִירְאוּ גוֹיִם אֶת שֵׁם ה' וְכׇל מַלְכֵי הָאָרֶץ אֶת כְּבוֹדֶךָ" (ט"ז), "כִּי בָנָה ה' צִיּוֹן נִרְאָה בִּכְבוֹדוֹ" (י"ז), וגם: "לְסַפֵּר בְּצִיּוֹן שֵׁם ה' וּתְהִלָּתוֹ בִּירוּשָׁלָ‍ִם" (כ"ב), "בְּהִקָּבֵץ עַמִּים יַחְדָּו וּמַמְלָכוֹת לַעֲבֹד אֶת ה'" (כ"ג).
כ"ד-כ"ט
בחלקו האחרון של המזמור חוזר המשורר לצרתו, ומבקש מאלוהים שלא יקצר את ימיו: "אֹמַר אֵלִי אַל תַּעֲלֵנִי בַּחֲצִי יָמָי בְּדוֹר דּוֹרִים שְׁנוֹתֶיךָ" (כ"ה). המזמור נחתם בהצהרת המשורר כי ה' הוא האלוהים ושהוא נצחי לעומת בני האדם: "וְאַתָּה הוּא וּשְׁנוֹתֶיךָ לֹא יִתָּמּוּ. בְּנֵי עֲבָדֶיךָ יִשְׁכּוֹנוּ וְזַרְעָם לְפָנֶיךָ יִכּוֹן" (כ"ח-כ"ט).
פולחן עצים
פולחן עצים הוא תופעה אוניברסלית עתיקת יומין המאפיינת תרבות עממית משותפת, החוצה גבולות אתניים ודתיים. עדויות לכך ישנן החל מתקופת המקרא ועד ימינו.
תקופת המקרא
במקרא מופיעה עדות לפולחן העצים באיסור המפורש להימצאותם של עצים נטועים בסמוך למזבח ה'. בנוסף, אחת מהוראות המילה 'אשרה' במקרא היא חפץ פולחני עשוי עץ, המייצג את האלה "אשרה" ואת פוריותה. פולחן ה'אשרה' היה חלק מהפולחן הכנעני ופשט גם בקרב בני ישראל, מה שהוביל לכך שנביאי ה' יצאו בזעם כנגדו. נראה שבחלק מהמקרים שימשו העצים כנקודת ציון בולטת למקום קיום הפולחן בלבד (מלכים א' יד כג; מלכים ב' טז ד; ועוד) וגם סיפקו צל למקום הפולחן (הושע ד יג). שמות העצים 'אלון' ו'אלה', שמשולב בהם השם 'אל', המבטא כח ועצמה, משקפים את שימושם בפולחן. עצים אלו היו בדרך כלל גדולים (יחזקאל ו יג), והשתמרו הודות לקדושתם וטיפוחם בידי האדם. כמו כן אנו מוצאים תופעה של עצים מקודשים הסמוכים למקומות קדושים, ואשר לידם נקברו אנשים, כמו דבורה מיניקת רבקה "מתחת לבית אל תחת האלון".
בחפירות ארכאולוגיות בכמה אתרים בארץ, יוחסו שרידי עצים לפולחן ה'אשרה', בשל זיקתם לאתר קבורה או במה פולחנית.
תקופת המשנה
בתקופת המשנה היה עדיין פולחן ה"אשרה" נפוץ באזורים שונים בארץ, אך הוא נדחק עם התפשטות הנצרות. נראה שבתקופה הביזנטית הוא התקיים רק באזורים בהם עדיין התגוררה אוכלוסייה פגנית. אך על אף שהנצרות ניהלה מלחמת חרמה נגד הפולחן האלילי, עדיין קלטה לתוכה השפעות אליליות, ונאלצה להתפשר ולקבל את פולחן האשרה במעטה נוצרי, לפחות בחלקו. למן המאה הרביעית פיתחה הכנסייה מערכת ענפה של פולחנים ותפילות הקשורים למקומות בהם אירעו מעשי מופת הנזכרים במקרא ובברית החדשה, אשר במסגרתם צוינו עצים קדושים הקשורים לאירועים אלה. כתוצאה מכך, פולחן העצים הקדושים במתכונתו הקדומה נעלם כמעט לגמרי.
ימי הביניים
בימי הביניים נותרו עדיין שרידים לפולחן האלילי בשכבות אוכלוסייה אחדות, כתופעה עממית משותפת ליהודים ולמוסלמים. פולחן האשרה נעלם לחלוטין, ונותרו ממנו רק סממנים חיצוניים. המאמינים לא עבדו יותר את העץ, אך מעמדו כאובייקט מקודש השתמר, וחל איסור לפגוע בו. מנהגי העלייה לרגל, סממני הקדושה שנקשרו לעצים, טיפוחם ואופן השתמרותם היו דומים. רוב הידיעות על כך הן מהמקורות היהודיים, המציינים את קדושת הקברים היהודיים בקרב היהודים ומוסלמים כאחד, כאשר עבור המוסלמים הם שימשו כקדושים מקומיים. המקורות ההיסטוריים (בעיקר ספרות נוסעים) מציינים את ההתייחסות לעצים המקודשים סמוך לציוני קברים של דמויות מקראיות, ובעיקר של חכמים מתקופת המשנה והתלמוד.
העת החדשה עד ימינו
בעת החדשה כמעט ונעלמה התופעה בקרב היהודים, אך עדיין נותרה מצויה בקרב המוסלמים, יחד עם מנהגים שונים הקשורים בכך, כמו קשירת פיסות בד על העצים. במאה ה-19 וה-20 תועדו בארץ ישראל, בעבר הירדן ובלבנון פולחן עצים במקומות כמו עייתא א-שעב (אלון מצוי), וואלי מרביי ביטא (אלון מצוי).
עצים גדולים שרדו במקומות שונים בארץ עקב קרבתם למתחם מוסלמי מקודש.
באזור חברון וגוש עציון: שייח' אחמד אל-עבד (אלונים), מסל א-שייח' איברהים (אלונים וקטלב), שרפאת (שני אלונים המקודשים לשייח'ה בדריה), נבי דניאל (אלונים), ועוד.
בימינו החלה התעוררות מחודשת של היהודים בעניין קברי הקדושים, שיצרה גם הערצה מחודשת של עצים בידי היהודים, כמו בקבר יונתן בן עוזיאל בעמוקה, ציון הקבר של פנחס בן יאיר בכניסה לבית הקברות החדש בצפת, ועוד. התופעה רווחת בעיקר באזור הגליל, אך גם ביהודה ושומרון.
מסורות ומנהגים הקשורים בהערצת העצים
המקומות הקדושים שימשו יהודים ומוסלמים כמקום משותף לעלייה לרגל, לנדרים ולהדלקת נרות. במקומות מסוימים הפיקו שמן מהעצים להדלקה באתר עצמו. בנוסף, נהגו לקשור חפצים או בדים לעצים, כדי לקדש את בקשת האדם שתלה אותם, או לקרוע את המחלה ולהעבירה מהבד הלקוח מאדם חולה אל העץ, וכדומה.
מנהג נפוץ בקרב הצליינים היה ליטול מזכרות מהמקומות הקדושים, ששימשו עבורם כמזכרות לחוויית הביקור, לסגולה ולרפואה. בתקופה זו חל איסור לכרות את העץ או להשתמש בפרותיו לצורכי חולין. מטרתו הייתה, בין היתר, למנוע את פגיעת העצים הקדושים בידי המאמינים. קיימים סיפורים עממיים הממחישים את עוצמת העצים הקדושים ואת העונשים שהוטלו על אלה שפגעו בהם.
יחס היהדות והאסלאם לפולחן העצים
בימי הביניים ראו המאמינים בעצים הקדושים דרך ביטוי מוחשית לאמונתם, לצד עבודת האל הרוחנית. אך רעיון המונותאיזם הצרוף באורתודוקסיה היהודית והמוסלמית, לא יכול לאמונה העממית של קדושת העצים. חלק מחכמי הדת המוסלמים ניסו בכל הדורות להילחם בתופעה זו ולעקרה, אך לשווא. היו מהם שאף האשימו את חכמי היהודים בהנהגת פולחן זה.
מהמקורות עולה שיחסה של היהדות לתופעה זו היה בדרך כלל סובלני יותר, ואף מובלט יותר, מאשר באסלאם. מידע רב על התופעה ומאפייניה ניתן למצוא במאות ה-15 וה-16. התפשטות הקבלה במאה ה-16 אף הביאה לפריחת הפולחן וציון של קברים ועצים קדושים. גם אם היו חכמים שדעתם לא הייתה נוחה מכך, הרי שבדרך כלל אין לכך ביטוי ברור. ניתן לראות אף מצב הפוך: בדור האחרון פסק הרב חיים דוד הלוי שעצים המקודשים למוסלמים מותרים בהחלט בכל הנאה. באשר לעצים הקדושים לנוצרים, לעומת זאת, קבע כי יש מקום לאיסור.
פסיכולוגיה
ברובד הפסיכולוגי ממלא העץ הקדוש, וקשירת חפצים אל ענפיו, תפקיד חשוב במכלול הרגשות הפוקדים את המאמין העולה לרגל למקום הקדוש. הפסיכולוגיה הסביבתית המודרנית טוענת כי צמחייה ירוקה המלווה במים, נוף פתוח ושמש, מהווים את הסביבה הנעימה ביותר לאדם. תנאי סביבה אלו נמצאים ברוב שטחי הגליל בהם מצויים ציוני הקברים, ולכן ניתן להניח כי האדם יחוש בנח בקרבה אל העץ בתוך הפעילות הדתית במרחב הקדוש. תופעת הערצת הקדושים (ולא רק עצים) היא דרך נוחה וקלה לפעילות דתית שאינה מחייבת הזדהות מלאה וקיום הדת האורתודוקסית, ומשחררת את רגשות האשם על אי קיומה. כך יכול האדם לבקש על עצמו ולעסוק בפעילות דתית אף אם אינו שומר את מצוות הדת כולן. מחקרים שעסקו בפסיכולוגיה של תקשורת אל-מילולית הראו כי דווקא קשירת החפצים לעצים, ולא התפילה, היא בעלת ההשפעה הגדולה יותר על המאמין. ניתן להבחין כי תופעת העצים הקדושים ומכלול מנהגיה נפוצה יותר בקרב נשים. מחקרים הראו כי נשים בממוצע הרבה יותר "דתיות" או "רוחניות" מאשר הגברים.
מיני העצים הקדושים בעבר ובהווה
רשימת מיני העצים המופיעים במקורות היהודים מגוונת מאוד וקשה לקבוע בהחלטיות מדוע נבחרו דווקא אלו כעצים קדושים. נראה שבדרך כלל הדבר מקרי. רבים מהעצים הקשורים למשק האדם הם עצי פרי שניטעו בידי התושבים ועם הזמן הפכו למקודשים. אך יש גם עצי בר, כמו אלון מצוי, אלה ארצישראלית, זית, חרוב מצוי (כעץ בר וכעץ תרבות) ועוד.
קוזמאס פוליטיס
קוזמאס פוליטיס (ביוונית: Κοσμάς Πολίτης, בשמו האמיתי: פרסקוואס טוולודיס, ביוונית: Παρασκευάς Ταβελούδης, 16 במרץ 1888 – 23 בפברואר 1974) היה סופר ומתרגם יווני, אחד הפרוזאיקנים היוונים החשובים מדור שנות ה-30. ספריו המפורסמים ביותר היו Eroïca (ארואיקה) (1938) ו"בחדזיפרנגוס" (1962). נודע גם בתרגומיו מהספרות האנגלית, האירית והאמריקנית – למשל מיצירות ויליאם פוקנר, הנרי מילר, הנרי ג'יימס, אדגר אלן פו, ג'יימס ג'ויס, פרל בק.
ביוגרפיה
פוליטיס נולד ב-1888 באתונה בשם פארסקוויס או "פאריס" צוולודיס. אביו לאונידס צוולודיס, היה במקור ממיטיליני (לסבוס) ואמו, קליופי לבית חדזימרקו, הייתה ילידת אייוואליק, כיום בטורקיה. בעקבות משבר כלכלי קשה, ב-1890 המשפחה התיישבה בסמירנה, אז באימפריה העות'מאנית, כיום איזמיר בטורקיה. ילדות הסופר לא הייתה מאושרת. אביו נהג בו בקשיחות בעוד שאמו האוהבת מתה כשהוא היה בן 12. בהמשך חינוכו עבר לידי מורה צרפתייה ואחותו מריה, הגדולה ממנו ב-18 שנה. כבן למשפחה מהמעמד הבינוני למד פוליטיס בשנים 1900–1904 בתיכון האוונגלי היוקרתי בסמירנה, ואחר כך בשנים 1904–1905 במכללה האמריקאית בעיר, מבלי להוציא תעודת בגרות. הוא עזב את לימודיו והתחיל לעבוד לפרנסתו ב"בנק אנטוליה" (בשנים 1905–1911) ואחר כך ב-1911–1919 בסניף בסמירנה של הבנק האוסטרי "וינר באנק". ב-1918 התאהב בצעירה אריסטוקרטית מאוסטרו-הונגריה בשם קלרה קרספי והתחתן איתה. כעבור שנה נולדה בתם, פיבי (קנולי). בשנים 1919–1922 עבד פוליטיס בבנק "Crédit Foncier d' Algérie et de Tunisie" בסמירנה. אחרי אסון המלחמה באסיה הקטנה ב-1922 נאלץ פוליטיס לעזוב את סמירנה שהתרוקנה מיוונים, והתיישב תחילה בפריז (1922–1923) ואחר כך בלונדון, בה עבד בסניף של "הבנק של יוניה". בהמשך ב-1924 עבר לאתונה, בה התמנה כסגן מנהל של אותו בנק ובנה בית בשכונת פאלאו פסיכיקו. ב-1934 עבר לגור בפטרס כמנהל הסניף של הבנק של יוניה ונפרד מהמשפחה. בימי הכיבוש הגרמני חזר לאתונה ב-1942, אחרי מות בתו.
פעילותו הספרותית
פוליטיס הצטיין בכישרונו הנרטיבי והלירי ברומן Λεμονοδάσος (יער הלימונים, 1930) ושכלל את סגנונו ואת ניתוחיו האינטרוספקטיביים בכתביו המאוחרים יותר – Εκάτη (אקאטי) (1933) ובמיוחד "ארואיקה" (1937). השתלב מבחינה זו בתנועה להתחדשות הרומן היווני, שבין השאר, שדיבר, באותם הימים, לשבח הנעורים וההנאה מהחיים. פרסם שנים רבות במגזין הספרותי "נאה גראמטה" שנחשב כמייצג קו ריאליסטי. ואחרי מלחמת העולם השנייה במגזינים ספרותיים הקרובים לשמאל. ("אלפתרה גראמטה", "פוריה" או "טכידרומוס") לפעמים גם כתבי עת שמרנים ("נאה אסטיה"). פוליטיס פרסם רומנים נוספים Τὸ Γυρί (גירי – הקרוי לפי שכונה בעיר פטרס) (1944) "בחדזיפרגנוס" – שם של שכונה יוונית לשעבר באיזמיר) (1962–1963) רומן שבו תיאר את ילדותו בסמירנה ואת תקופת "האסון באסיה הקטנה" ב-1922. הספר האחרון קירב שוב את שמו של הסופר באופן זמני לאור הזרקורים של הזירה הספרותית. על אף שהספר זכה בפרס הלאומי לספרות, הסופר נודה על ידי הרשויות בגלל כתיבה שנחשבה "מנוגדת לרוח הלאומית". ב-1959 בקשתו להתקבל לאיגוד הסופרים היוונים נדחתה בנימוקים בירוקרטיים. ככל הנראה קרבתו לחוגי השמאל עוד מימי מחלמת האזרחים הייתה בעוכריו. בזמן שהייתו בפטרס היה פוליטיס חבר באיחוד הדמוקרטי של השמאל EDA והיה מועמד שלו בבחירות בפטרס. כמו כן מאוחר יותר נמנה עם האינטלקטואלים אוהדי השמאל שפקדו את בית הקפה של האחים לומידיס באתונה. החל מ-1945 התפרנס בעיקר מתרגומים ממספרות יפה באנגלית.
חייו הפרטיים
פוליטיס היה נשוי לקלרה קרפסי. לזוג הייתה בת בשם פיבי שנפטרה ב-1942. פוליטיס הלך לעולמו ב-1974 עקב אוטם שריר הלב בבית החולים אוונגליזמוס באתונה, כשהוא די נשכח בעולם הספרות. ב-1967 ביום ההפיכה הצבאית ביוון, אשתו מתה והסופר נעצר ונחקר בגלל השקפותיות השמאליות. לבסוף שוחרר ממעצר בהתערבותה של טטיאנה גריצי-מילייה. ההלם שנגרם לו ממות אשתו היה קשה, אבל לא מנע ממנו להתחיל לכתוב סופר חדש "תרמה" אותו לא השלים ופורסם אחרי מותו.
ב-1973 אושפז פוליטיס בבית החולים אוונגליזמוס בגלל אי ספיקת לב ונשימתית ובהמשך הועבר לבית אבות סיעודי. ב-1974 אושפז פעם נוספת בבית החולים, ומת בו ב-23 בפברואר כנראה בעקבות אוטם שריר הלב.
ליקוי בתפקודים הניהוליים
ליקוי בתפקודים הניהוליים הוא מושג המשמש לתיאור מצב של פגיעה משמעותית בתפקודים הניהוליים.
התפקודים הניהוליים הם תהליכי השליטה הקוגניטיביים הגבוהים של האדם (cognitive control), האחראים על היכולת ליזום, להתמיד, לעכב ולשנות. הם מאפשרים לאדם לנהל ולכוון את מעשיו בהתאם למטרותיו והם מעורבים בתהליכים של ויסות רגשי, כמו גם בתפקוד החברתי והלימודי. עם זאת, תפקודים אלו יכולים להיפגע באופן זמני או קבוע מגורמים שונים.
מאפיינים
המונח תפקודים ניהוליים מתייחס לאוסף רחב של תפקודים שכליים ולכן אינו מיוצג על ידי התנהגות בודדת. בהתאם לכך, פגיעה בתפקודים הניהוליים יכולה לבוא לידי ביטוי בדרכים שונות. בין היתר, הפגיעה בתפקודים הניהוליים יכול להוביל לשכחנות, קשיים בתכנון וקשיים תיאום מטלות יום יומיות, כמו התארגנות לקראת יציאה לבית הספר או לעבודה. בהתאם לכך, ליקויים בתפקודים ניהוליים עלולים להוביל להישגים אקדמיים נמוכים בקרב ילדים ומבוגרים ולפגוע בתפקוד החברתי והתעסוקתי.
עם זאת, פגיעה בתפקודים הניהוליים אינה בהכרח קשורה לאינטליגנציה של האדם. זאת משום שאדם מסוים יכול להיות מבריק ולהפגין רמת משכל גבוהה במבחנים מתוקננים, בזמן שהוא סובל מהנמכה בתפקודים הניהוליים. כמו כן, התפקודים הניהוליים אינם ניתנים לשליטה מכוונת ומודעת. לכן פגיעה בהם יכולה להוביל לפגיעה ביכולת הניהול והתפעול של מגוון תפקודים קוגניטיביים, באופן שאינו מושפע מרצונו של האדם להפעיל אותם בדרך ובזמן המתאימים.
גורמים
התפקודים הניהוליים הם תכונה אינטגרטיבית גבוהה של המוח הקדמי ועל כן אינה יכולה להשתייך רק לאזור מוחי, גן או חומר נוירולוגי בודד. יש להם אופי ביזורי והם נתמכים על ידי מערכות מורכבות המפוזרות בין אזורים שונים של המוח. משום שהתפקודים הניהוליים הם יכולת אינטגרטיבית גבוהה של המוח הקדמי, בכל סוג של פגיעה בתפקודים אלו יכולים להיות מעורבים גורמים מרובים.
רמת הפעילות של המוליך העצבי דופמין
המוליך העצבי דופמין חיוני לשליטה על הפעילות הקוגניטיבית בקליפת המוח הקדם-מצחית, אשר מעורבת בתפקודים מחשבתיים גבוהים ומשמשת כמרכז של השליטה הקוגניטיבית והתפקודים הניהוליים. בהתאם לכך, למוליך העצבי דופמין יש תפקיד חיוני בתפקודים הניהוליים. הוא מעורב בכל השלבים של השליטה הקוגניטיבית - משמירת הסף, שימור המידע והעברתו הלאה.
הקשר בין רמות הדופמין לבין התפקודים הניהוליים אינו ליניארי. זאת משום שהפעילות הטונית (tonic) של המוליך העצבי דופמין מווסתת את קליפת המוח הקדם מצחית ואת התפקודים הקוגניטיביים שהיא אחראית עליהם, כמו: זיכרון העבודה, הקשב הסלקטיבי והתפקודים הניהוליים, ביחס של צורת U הפוכה. כלומר, התפקוד המיטבי מתרחש ברמות בינוניות או מתונות של דופמין טוני, בעוד שרמות גבוהות או נמוכות מידי של הדופמין הטוני פוגעות בתפקודים אלו.
פגיעה בזיכרון העבודה
זיכרון עבודה הוא מנגנון קוגניטיבי המשמש לשימור מידע באופן נגיש וקל לשימוש, למשך זמן קצר של שניות עד דקות בודדות. המידע שמאוחסן בזיכרון העבודה מופנה לעיבוד ומשמש לביצוע פעולות קוגניטיביות. כתוצאה מכך, הוא מאפשר לאדם להחזיק מידע במודעות ולהשתמש בו כדי להנחות את אופן הפעולה שלו.
זיכרון העבודה חיוני לתפקודים ניהוליים כמו תכנון, משום שהוא מאפשר לאדם להעלות למודעות מידע מהתנסויות קודמות כדי לייעל את פעולותיו העתידיות. כמו כן, הוא מקושר ליכולת הוויסות של מחשבות נודדות בהתאם לדרישות המטלה, כך שעלייה בקיבולת זיכרון העבודה מנבאת עלייה במחשבות נודדות עבור מצבים המצריכים השקעה נמוכה של משאבים קוגניטיביים וירידה במחשבות נודדות עבור מצבים המצריכים השקעה גבוהה של משאבים קוגניטיביים. בהתאם לכך, פגיעה בזיכרון העבודה יכולה להוביל לליקוי בתפקודים הניהוליים.
זיכרון העבודה מוגבל בקיבולתו בעקבות תהליכי בקרה הכוללים קשב, מודעות ורצון, כך שאצל מרבית בני האדם הוא יכול להכיל כשבעה פריטים. דבר זה יוצר את הקושי האנושי לעסוק בבעיות המורכבות ממספר גדול של משתנים. בנוסף על מגבלת העיבוד הבסיסית, זיכרון העבודה מושפע גם ממצב העוררות הכללית, כך שגורמים מצביים כמו עייפות ומתח עלולים לצמצם עוד יותר את הקיבולת שלו. בעקבות זאת, אותם גורמים יכולים גם לגרום לליקוי בתפקודים הניהוליים בצורה עקיפה.
פגיעה ביכולת העכבה
אִינְהִיבִּיצְיָה או עַכָּבָה, מתייחסת ליכולת הדיכוי של תגובות או פעולות מסוימות, על ידי הפסקתן או מניעתן.
הפרעת קשב
פגיעה בתפקודים ניהוליים יכולה להיגרם כתוצאה מהפרעה נוירו-התפתחותית, כמו הפרעת קשב ריכוז והיפראקטיביות שההנמכה בתפקודים ניהוליים היא מאפיין מרכזי שלה. למעשה, התסמינים של הפרעת קשב, כוללים פגיעה ביכולת הוויסות מלמעלה-למטה של המערכת הפרונטלית על הקשב וההתנהגות. בהתאם לכך, ליקוי בתפקודים ניהוליים נפוץ יותר בקרב אנשים עם הפרעת קשב בהשוואה לאוכלוסייה הכללית, במיוחד בקרב אלו אשר סובלים גם מלקות למידה
הפגיעה בתפקודים הניהוליים של אנשים עם הפרעת קשב, היא דוגמה למצב שבו הפגיעה בתפקודים ניהוליים אינה קשורה לרמת המשכל ויכולה להתקיים גם בקרב אנשים עם אינטליגנציה גבוהה מאוד. למעשה, הפרעת קשב מתוארת כהפרעה של תפקודים ניהוליים, כמו אינהיביציה וזיכרון העבודה. בהתאם לכך, אחד מקשיי הליבה האופייניים להפרעת קשב הוא הפגיעה ביכולת עיכוב התגובה. פגיעה זו עומדת בבסיס התסמינים ההתנהגותיים של הפרעת הקשב ושוכנת בליבם של קשיים אופייניים להפרעת קשב, כמו: מוסחות, פזיזות וחוסר היכולת לדחות סיפוקים. (למידע נוסף ראו ויסות עצמי והפרעת קשב)
היבטים רגשיים
קיים קשר הדדי בין הרגש לחשיבה. קשר זה הוא בעל אופי דו כיווני, כך שהרגשות יכולים להשפיע על החשיבה באותה המידה בה החשיבה יכולה להשפיע על הרגש. שני היבטים אלו של החוויה האנושית יכולים לפעול באופן מאוחד או מנוגד אחד לשני. בהתאם לכך, התפקודים הניהוליים יכולים להיפגע בעקבות מצבים רגשיים שונים. למשל, חרדה פוגעת ביכולת להתרכז ולתכנן. בהתאם לכך, לחרדה יש השפעה על התפקודים הניהוליים ובעיקר על זיכרון העבודה ויכולת ההתארגנות. באופן דומה, גם דיכאון קשור לירידה בזיכרון ופגיעה בתפקודים הניהוליים.
איתור קשיים בתפקודים ניהוליים
בנוסף, בעיות רבות המדווחות על ידי אנשים מבוגרים עם הפרעת קשב אשר משקפות ליקויים בתפקודים הניהוליים, כמו: קושי בארגון עצמי, קושי בוויסות קשבי, קושי בוויסות רגשי, פגיעה בערנות וביכולת להתמיד במאמץ עלולות לבוא לידי ביטוי רק במהלך הפעילויות של חיי היום יום ולא בתנאי מבחן או בדיקה מקצועית. זו אחת הסיבות לכך שהתרשמות קלינית כללית, או תיאור כללי של תחומי הקשב וההתנהגות, אינם מספיקים לצורך קביעת אבחנה של הפרעת קשב. על הרופא המאבחן לערוך ראיון אבחוני מעמיק, כדי להתרשם מקיומם של קווים אופייניים להפרעת קשב באמצעות תשאול זהיר וקפדני אודות התסמינים התנהגותיים מגילאי הילדות ועד תקופת החיים הנוכחית של האדם. זאת משום שעל פי רוב התנהגויות המשקפות ליקויים בתפקודים הניהוליים, עולות באופן ברור ובולט כאשר אנשים עם הפרעת קשב מתארים את קשיי ההתארגנות שלהם, ההתמודדות שלהם מול ההתחייבויות היום יומיות, עיסוק בפתרון בעיות, וניסיונות לניהול זמן וויסות עצמי.
Parade
Parade (בעברית: תהלוכה) הוא אלבום האולפן השמיני של המוזיקאי האמריקאי פרינס, והשלישי והאחרון שבו חלק את הקרדיט עם להקת הליווי שלו,. הוא גם הפסקול של הסרט, בבימויו ובכיכובו של פרינס. הוא יצא לאור ב־31 במרץ 1986 על ידי "וורנר ברדרס רקורדס" ו.
ב־"Parade" נמנע פרינס מהגיטרה החשמלית והאלמנטים של רוק שאפיינו את "Purple Rain", לטובת אלמנטים של פופ פסיכדלי אותם חקר באלבומו הקודם, "Around the World in a Day", תוך שהוא מניב, בהפקה קפדנית ופשוטה, פאנק ומוזיקה לסרטים, אולם בשונה מהאלבום הקודם "Parade" התקבל באהדה על ידי הביקורת. הסינגל "Kiss" הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100, והאלבום הוסמך למעמד אלבום פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי ביוני 1986.
מגזין "NME" בחר ב־"Parade" לאלבום השנה שלו, ומגזין "וילג' ווייס" דירג אותו כאחד האלבומים הטובים של השנה.
רקע
"Parade" היה האלבום שבא אחרי "Around the World in a Day" ופסקול סרטו השני של פרינס, "Under the Cherry Moon". הוא כלל מוזיקה תזמורתית בהיקף נרחב. פרינס הציג בו תדמית חדשה: שיער משוח בג'ל לאחור וחליפות ערב החליפו את השיער המסולסל, התלבושות הסגולות והחולצות הפרועות שאפיינו אותו מאז "Controversy" (1981) ועד "Around the World in a Day" (1985). הסינגל הראשון, "Kiss", היה להיט שהגיע למקום הראשון בארצות הברית, שם גם האלבום כולו התקבל היטב, אם כי באירופה האלבום הצליח יותר, ולראשונה בקריירה של פרינס המכירות באירופה עברו את המכירות בארצות הברית.
"Parade" היה האלבום האחרון שיצא באופן רשמי עם להקת הליווי של פרינס, "הרבולושן". אלבום נוסף בשם " הוקלט עם הלהקה, אך נגנז כשפרינס פירק את הלהקה באוקטובר 1986.
מוזיקה וכתיבה
ב־"Parade" נמנע פרינס מהגיטרה החשמלית ומהאלמנטים של רוק שאפיינו את "Purple Rain", לטובת הסגנון הנאו־פסיכדלי אותו חקר באלבומו הקודם, "Around the World in a Day", תוך שהוא מניב, בהפקה קפדנית ופשוטה, פאנק (Funk) ורצועות של מוזיקה לסרטים. לדברי קית' האריס ממגזין, פרינס. מ"וילג' ווייס" תיאר את המוזיקה כהיתוך של הבסיס של "Fresh" ורקימות מ־"Sgt. Pepper's", עם שירים אותם תיאר כ. לדברי עורך PopMatters קוונטין בי. האף,.
השיר הפותח את האלבום, "Christopher Tracy's Parade", והשיר המסיים, "Sometimes It Snows in April", כוללים התייחסויות לכריסטופר טרייסי, הפרוטגוניסט בסרט. "Sometimes It Snows in April" הוא בלדה אקוסטית עם מקהלות כרומטיות ומילים רגשניות שנפרדות לשלום מטרייסי. המבקר רוברט קריסטיגו חושב שייתכן שפרינס שר כטרייסי, אם כי הוא לא יכול להיות בטוח. "Parade" כולל גם מילים בצרפתית ועיבודי שנסון המתייחסים לצילומי הסרט בצרפת.
הצילומים
הצלם ג'ף כץ, שכמה חודשים קודם לכן עבד עם להקות מהפרויקטים הצדדיים של פרינס, הוזמן למקום צילומי הסרט בריביירה הצרפתית כדי לצלם, לראשונה, את פרינס עצמו. הוא סיפר:
עיצוב העטיפה
אחרי שפרינס והצלם ג'ף כץ השלימו את הצילומים, תפקידה של המעצבת לאורה ליפומה נאש היה למיין את הצילומים, להדגיש מוטיבים ולהשתמש בלוחות הצבעים האהובים על פרינס באותה תקופה כדי לעצב את חזות שאר העטיפה. ליפומה נאש אהבה את התמונה שנבחרה לעטיפה, אך גם אהבה תמונה נוספת שאותה ביקשה להוסיף לעטיפה: נאש בנתה דגם, ופרינס אישר מייד.
הצלחה
בארצות הברית, "Parade" הגיע למקום השלישי במצעד בילבורד 200 ולמקום השני במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ, תוך שמכר מיליון עותקים. הייתה זאת ירידה במכירות בארצות הברית לעומת האלבום הקודם (וכל שכן לעומת "Purple Rain"). מכל מקום, האלבום משך קהל חדש באירופה ומכר מעל 2,000,000 עותקים ברחבי העולם.
מגזין "NME" בחר ב־"Parade" לאלבום השנה שלו ל־1986 (וב־"Kiss" לרצועת השנה).
ביקורת
האלבום קיבל בעיקר ביקורות חיוביות.
סטיבן תומאס ארלוויין, מבקר "AllMusic", מציין שהאלבום נועד מלכתחילה להיות אלבום כפול. עוד הוא מציין שבאלבום יש שינוי מצבי רוח ומרקמים מוזיקליים משיר לשיר, ושכמות היסודות המוזיקליים שפרינס ולהקתו מכסים ב־12 שירים "באמת ראויה לציון". אמנם ארלוויין טוען שהאלבום. ארלוויין מסכם שהאלבום הוא.
דון מקליז, מבקר "שיקגו סאן-טיימס", כתב שהמוזיקה של פרינס מתפתחת באופן שנראה חסר מאמץ, ואפילו מעט מדי חסר מאמץ,. מקליז הוסיף שפרינס לא נותן להצלחות העבר, כמו "Dirty Mind" או "Purple Rain", הצלחות שאמנים קונבנציונליים יותר היו מבססים קריירות עליהן – להגדיר אותו. סימון פרייס, מבקר "הגרדיאן", כתב:. מ"ניו יורק טיימס" כתב שהאלבום מצליח באופן חלקי בגלל השירים האגרסיביים יותר,.
בנימה ביקורתית יותר כתב ד. בראון מ"אנטרטיינמנט ויקלי":. מוסי ריבס מנאפסטר כתב ש. הוא הוסיף ש"שינוי הכיוון הקיצוני הזה הוא אנומליה". במגזין תיארו את השירים "New Position" ו־"Girls & Boys" במילים "Funk מעוצב היטב" והוסיפו:.
, מנהיג להקת "פאבליק אנמי", אמר:
משתתפים
המידע נלקח מאתר Discogs ומהערות האלבום.
יאניק נואה
יאניק נואה (בצרפתית: Yannick Noah; נולד ב-18 במאי 1960), הוא טניסאי עבר צרפתי. במהלך קריירת הטניס שלו, שנמשכה כשני עשורים, זכה ב-23 תארים למשחקי יחיד וב-16 תארים למשחקי זוגות. בשנת 1986 דורג במקום השלישי בעולם, דירוג השיא שלו. דירוג זה הוא הגבוה ביותר לטניסאי צרפתי מאז החלה שיטת הדירוג העולמי הנוכחית (1973). היה לטניסאי כהה העור השני בלבד שזכה בטורניר גראנד סלאם לאחר ארתור אש. כקפטן הוביל להצלחות את נבחרת גביע הפדרציה של צרפת, ונבחרת גביע דייוויס של צרפת. לאחר פרישתו מטניס פתח בקריירה כזמר.
ביוגרפיה
נואה נולד בסדאן, בחבל ארדן, שבצפון צרפת. הוריו הם ממוצא קמרוני.
בשנת 1977 הפך נואה לשחקן טניס מקצועי. בשנת 1978 זכה בתואר החשוב הראשון שלו במנילה. בשנת 1983 זכה באליפות צרפת הפתוחה ליחידים, 37 שנים לאחר זכייה של שחקן צרפתי באליפות זו, מאז עדיין לא זכה טניסאי צרפתי בטורניר. בשנת 1984 זכה באליפות צרפת הפתוחה לזוגות ביחד עם הנרי לאקונט.
כטניסאי הצטיין בעיקר בסגנונו הייחודי מהקו האחורי עם עלייה מדורגת לרשת. נודע גם הקומיקאי על המגרש,. הרבה לדבר עם הקהל, והפך את משחקיו לשואו.
גביע דייוויס
כשחקן בנבחרת צרפת שיחק נואה 11 שנים והגיע למאזן ניצחונות מול הפסדים של 39–22 (26–15 ביחידים, 13–7 ובזוגות). בשנת 1982 הוא הוביל אותה למשחק הגמר נגד נבחרת ארצות הברית. נבחרתו הפסידה 1–4.
9 שנים לאחר מכן, בשנת 1991 זכה נואה בגביע דייוויס כקפטן נבחרת צרפת, 51 שנים לאחר זכייתה האחרונה של הנבחרת בגביע זה ולאחר מכן גם בשנת 1996 וגם ב-2017
לאחר הפרישה מטניס
לאחר שפרש מטניס מקצועני החל נואה בקריירה של זמר. הוא הוציא 9 אלבומים.
חיים אישיים
אביו, זאכארי נואה, היה כדורגלן קמרוני נודע שזכה בגביע הצרפתי עם סדאן ב-1961. אמו, מרי-קלייר, הייתה קפטן נבחרת צרפת בכדורסל נשים ומורה.
לנואה חמישה ילדים, שניים מהם בניה של ססיליה רוד (מיס שוודיה, סיימה במקום הרביעי בתחרות מיס תבל 1978; כיום פסלת): ג'ואקים (סנטר ניו יורק ניקס) וילנה (דוגמנית). מאשתו השנייה, הדוגמנית הבריטית הת'ר סטיוארט-וייט, יש לו שתי בנות: אלייג'ה וז'נייה. כעת הוא נשוי למפיקת הטלוויזיה הצרפתית איזבל קמפוס (Isabelle Camus), וממנה יש לו בן בשם ג'אולוקס (Joalukas).
יאניק הוא בעליה של מסעדה בסן ברתלמי בשם "Do Brazil".
נייג'ל הרמן
בתיאטרון שיחק הרמן במגוון תפקידים במחזות זמר בהם בדמות סקיי מסטרסון בהפקה מחודשת של "ברנשים וחתיכות", ולורד פרקוואד בהפקה המקורית בלונדון של המחזמר "שרק" עליו זכה בפרס אוליבייה.
ביוגרפיה
הרמן נולד בוולדינהם ולמד בדאלוויץ' קולג'. אביו היה מנהל בנק, וגם עסק בתיאטרון חובבים בין השאר עם אגודת האופרה והדרמה של קרוידון (CODA). תחום עניין שהעביר לבנו. אמו אף היא הייתה מעורבת בהפקות, והיא נפטרה כשהרמן היה בן 18.
בגיל שמונה היה לו סוכן, וב-1984 הופיע בתפקיד חשוב בטלוויזיה בסדרת הדרמה "טנקו" של BBC1. ב-1986 הופיע בתוכנית "Alas Smith and Jones" וב-1987 בסדרת הטלוויזיה "The Honey Siege". בהמשך פנה לתפקידים בתיאטרון ושיחק במחזות כגון "Privates on Parade", "מהומה רבה על לא דבר", ו"חופשת קיץ". הרמן למד ב-Arts Educational Schools בלונדון, והיה בקאסט של ההפקה המקורית של המחזמר "מאמה מיה!". במשך שישה חודשים הופיע במחזות זמר בשיט תענוגות, אבל בריאיון לפול או'גריידי אמר שהוא שנא את זה.
איסטאנדרס
ב-2003 לוהק הרמן לתפקיד חשוב באופרת הסבון של ה-BBC "איסטאנדרס" בדמות דניס ריקמן.
ב-5 בנובמבר 2005 עזב הרמן את "איסטאנדרס", והפרק האחרון בהשתתפותו שודר ב-30 בדצמבר 2005. בפרק דניס נדקר למוות ברחוב על ידי אחד מאנשיו של ג'וני אלן (בילי מארי). בהמשך התברר שהדוקר היה דני מון (בגילומו של ג'ייק מסקל).
על הופעותיו ב"איסטאנדרס" זכה הרמן בפרסים אחדים: