cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה
אבדות
כוחות הבריטים והבריטים-הודים איבדו במערכה כ-92,000 חיילים. כיוון שהעות'מאנים לא תיעדו במדויק את מצבת כוח האדם, מספר אבדותיהם לא ידוע, אולם כ-45,000 חיילים עות'מאנים נפלו בשבי הבריטים. בסוף 1918 פרסו הבריטים 410,000 איש, מתוכם 112,000 חיילים קרביים. עיקר הכוחות שנלחמו במערכה הגיעו מהודו.
כנסיית הניאה
כנסיית הניאה (ביוונית: "חדשה") הוא שמה המקוצר של "הכנסייה החדשה על-שם מרים אם ישו", כנסייה ענקית קדומה בירושלים שנחנכה בשנת 543 לספירה והייתה קיימת עד המאה התשיעית או העשירית.
הכנסייה נבנתה על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון באזור הדרומי ביותר של ירושלים של ימיו, ברום הר ציון, בתחילת השתפלותו דרומה לכיוון גיא בן הינום, במקום בו נמצאים כיום שער ציון ומגרש החניה של הרובע היהודי.
ציר החיים המרכזי של ירושלים הביזנטית היה בין כנסיית הקבר לכנסיית הניאה, ביניהן נסלל הקארדו הביזנטי, כפי שניתן לראות היטב במפת מידבא. לאורך הקארדו התקיימו התהלוכות הדתיות המרכזיות.
תולדות הכנסייה
הכנסייה הייתה מפעל בנייה עצום. ב-531 יוסטיניאנוס ציווה להרחיב את שטח הר ציון דרומה, למלא חלק ממורדות גיא בן הנום וליצור רחבת-ענק עליה הוקמה הכנסייה. הקמת קמרונות התמך והכנסייה נמשכה 12 שנים והכנסייה נחנכה ברוב הדר בשנת 543. גודלה של הכנסייה היה כנראה 116 מ' על 52 מ' (כמגרש כדורגל) והיא הייתה בנויה כבזיליקה.
.
התאריך לפי שיטת האינדיקציו (מחזור בן 15 שנים ששימש את גובי המיסים באימפריה הביזנטית) מאפשר במשך שנות שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס שלושה תאריכים לבניין הכנסייה. האפשרות השנייה, החלה בשנת 549/550 לספירה היא הסבירה ביותר, משום שתאריך זה חל שש שנים אחרי חנוכת הכנסייה ולכן נראה סביר לבניית הבניין הנספח לה. גילוי זה סתם את הגולל על ויכוח ארוך בקשר למקומה של כנסייה ש"נעלמה", כביכול, מעל פני השטח ומעל דפי ההיסטוריה בראשית המאה העשירית ונשכחה מלב.
על-פי גדלם ורמת גימורם של עמודי הכנסייה וכן לפי אגדות מקומיות, לפחות חלק מהעמודים נלקחו מהר-הבית ואולי שימשו בסטיו המלכותי (במיוחד מרשימה כותרת קורינתית ענקית שנמצאה בחפירות, ומוצגת כיום במוזיאון הרובע ההרודיאני ברובע היהודי).
חשיבותה של הכנסייה עלתה מאוד במאה השמינית, כאשר נבצר מהנוצרים להגיע לבית-לחם והם קיימו את מיסת חג המולד בכנסיית הניאה.
ב-748 (לפי מקורות יהודיים, או 747 לפי מקורות נוצריים או 749, לפי מקורות מוסלמיים) פקדה את ארץ-ישראל רעידת אדמה קשה ("רעש שביעית"), במסגרת רעידת אדמה זו נהרס מסגד אל-אקצא, רמלה, בית שאן וטבריה נחרבו וגם כנסיית הניאה נפגעה פגיעה קשה, משום ייסודה על קירות-תמך וקמרונות מלאכותיים. הקרדו נחרב אף הוא ולא שוקם, אך הכנסייה שוקמה לצורתה המקורית.
הכנסייה היא מבנה אותו מהללים עולי רגל רבים והיסטוריונים כמו למשל קירילוס מסקיתופוליס: "גדלו של בנין קדוש זה, תהילתו המזהרת ועושר קישוטיו, נכבדים הם מכדי שנוכל לתארם". אך לקראת ראשית המאה ה-10 התיאורים נפסקים והכנסייה נעלמת. יש חוקרים הסבורים כי הערבים חיפשו את אוצרות בית המקדש (שיוסטיניאנוס העביר לירושלים, לפי פורקופיוס, אף שאינו מציין את הניאה) באופן כה שיטתי עד שפירקו את הכנסייה לחלוטין.
הסיבות להקמת הכנסייה
חוקרים מונים ארבע סיבות להקמת הכנסייה:
שרידי הכנסייה כיום
כיום ניתן לראות שרידים הקשורים ב"ניאה" במקומות הבאים:
שיקום קמרונות כנסיית הניאה
בחלקו הדרומי של הרובע היהודי, ממזרח לקצהו הדרומי המשוער של רחוב הקרדו, ובמקום שבו אמורה הייתה להימצא על פי מפת מידבא, נחשפו בשנת 1975 בעומק רב, שרידיה של כנסיית "הניאה". המרשימים בשרידים הארכיטקטוניים של הכנסייה הם של קמרונות התמך - מונומנט ארכיטקטוני יחיד במינו בירושלים. קמרונות התמך מחולקים לשישה אולמות גבוהים, מקומרים ומטויחים הנשענים על אומנות מאסיביות.
בשנות השמונים פיתחה החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי את הקמרונות כאתר ארכאולוגי תיירותי. הקמרונות שפצו וחזקו ומעליהם נבנה תיאטרון פתוח. עקב התנגדות החרדים לקיומו של התיאטרון, הוא כוסה ברובו באדמה ונשתל בו גן וכן הותקנו בו מתקני שעשועים. המקום נקרא "גן התקומה" ובחלק המערבי גם מרוכזים מתקני הספורט. בשנת 2019 פנה ארגון עמק שווה לחברה לשיקום ופיתוח הרובע היהודי בבקשה שיאפשר ביקורים בכנסייה, המהווה את אחד מאתרי המורשת החשובים בעיר העתיקה. החברה לשיקום ולפיתוח הרובע הסכימה שיש לפתוח אתר זה לציבור הרחב ואף טענה כי היא עושה מאמצים לאפשר זאת. עם זאת, היא קבעה שאינה יכולה לעמוד בעלויות הכספיות של העבודות שיש לבצע על מנת לאפשר ביקורי קבוצות באתר.
יחסי ארצות הברית–קניה
יחסי ארצות הברית–קניה הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית של אמריקה והרפובליקה של קניה. קניה וארצות הברית הן בעלות-ברית קרובות זה מכבר ונהנו מקשרים טובים, באופן יחסי, מאז קבלת עצמאותה של קניה. היחסים התהדקו עוד יותר לאחר הפיכת הממשל הקנייתי לדמוקרטי יותר ב-2002 ושיפורים נוספים בכיבוד זכויות האדם, בהנהגתו של מוואי קיבאקי.
היסטוריה
לאחר קבלת עצמאותה של קניה ב-12 בדצמבר 1963, הכריזה ארצות הברית על הכרתה באומה הטרייה באופן מידי וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים. השגרירות האמריקאית בניירובי נחנכה ב-12 בדצמבר 1963 - יום העצמאות הקנייתי - כאשר לורנס ואס עמד בראשה במעמד ממונה ארעי על היחסים עד למועד מינויו כשגריר. קניה בחרה לצעוד בנתיב פוליטי קפיטליסטי, התאימה עצמה אל העולם המערבי ונהפכה אותה לבעלת-ברית מרכזית של אמריקה באזור מזרח אפריקה בימי המלחמה הקרה.
בראשית אוגוסט 1998, מחבלים חברי ארגון הטרור "אל-קאעידה" התקיפו את השגרירות האמריקאית בניירובי, ורצחו יותר מ-200 נפשות נוסף על אלפי פצועים. מאז פיגוע זה, ממשלת ארצות הברית ומקבילתה הקנייתית הגבירו את שיתוף הפעולה ביניהן במטרה לטפל בסוגיות אי-הביטחון בקניה, וכן בתחום מיגור הטרור. משפחותיהם של קרבנות וניצולי הפיגוע חתמו, לחוד, על עצומה הקוראת לממשלת קניה לעתור לממשלת ארצות הברית בבקשה שתפצה אותם. עיתונאי קנייתי המתגורר בארצות הברית ניצל הזדמנויות אחדות על-מנת לגעור ולבקר את הממשל האמריקאי על שוויון הנפש שלו בנושא. במאמר שכותרתו "עֹל הדמים הגדול של האח הגדול", שפורסם בעיתון הקנייתי "דיילי ניישן" ("Daily Nation"), אחד משני העיתונים בעלי התפוצה הרחבה ביותר בקניה, תהה כותב המאמר בן מוטואה ג'ונתן מאוריטי (Ben Mutua Jonathan Muriithi), מדוע "ממשל אובמה ואחרים לפניו העלימו עין בשעה שהיה ברור כי קניה סבלה מנזק ביטחוני".
למעלה מ-9,000 אזרחים אמריקאים רשומים בשגרירות ארצות הברית בניירובי כתושבי קניה. בשנת 2006 נרשם שיא בן כ-86,528 אמריקאים בקניה, עלייה של 17.6% לעומת אשתקד, 2005. כשני שלישים מהאוכלוסייה האמריקנית בקניה הם מיסיונרים ומשפחותיהם. ההשקעה העסקית האמריקאית בקניה מוערכת בלמעלה מ-285 מיליון דולר אמריקאי, בעיקר במישורי המסחר, הייצור הקל ובתעשיית התיירות.
ארצות הברית מספקת ציוד והכשרה לכוחות הביטחון של קניה; הן לאלו המזוינים הצבאיים והן לאלו האזרחיים. ארצות הברית קוראת לפעולה יעילה של ממשלת קניה נגד שחיתות שלטונית ואי-הביטחון במדינה ורואה בכך כשני המכשולים הגדולים ביותר של הקנייתים בדרך להשגת צמיחה כלכלית מתמשכת ומהירה.
פטר הראשון פטרוביץ', שליט מונטנגרו
פֶּטֵר הראשון פטרוביץ' נְייֶגוש (בסרבית קירילית: Петар I Петровић Његош, בסרבית לטינית: Petar Prvi Petrović Njegoš - פטאר פרווי פטרוביץ' נייגוש, 1747 או 1 באפריל ? 1748 נייגושי - 31 באוקטובר 1830 צטיניה) היה מנהיג רוחני, פוליטי וצבאי והיסטוריון מונטנגרי, מיטרופוליט-שליט (ולדיקה) (1784–1830) של מונטנגרו, בן לשושלת פטרוביץ' שמושבו היה בעיר צטיניה. כונה גם "פטר הקדוש מצטיניה" (Свети Петар Цетињски - סווטי פטר צטינסקי) אחרי שהוכרז לקדוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית הסרבית. בזמן שלטונו הארוך חיזק את המדינה המונטנגרית, על ידי איחודם של שבטים יריבים, ייצב את שליטתו כנסיך-ארכיבישוף על חבלי הארץ המונטנגרים, הנהיג את קודקס החוקים הראשון - ה"זאקוניק של פטר הראשון" ("Zakonik Petra Prva"). הוא נודע גם בתוכנית לשחרורה ואיחודה של סרביה. בימי שלטונו הוא עשה צעדים לקראת הנהגת מוסדות שלטון, תרבות וכלכלה מודרניים בארצו: כולל הקמתם של רשויות מיסים, בתי ספר ומיזמי מסחר גדולים. החל משנת 1796 שלט גם ברוב חבל ברדה.
ילדות וצעירות
פטר פטרוביץ' נולד בשנת 1747 או 1748 בנייגושי, על יד צטיניה במונטנגרו לאביו מרקו דמיאנוב מבית פטרוביץ' ואמו אנג'ליה לבית מרטינוביץ'. בעקבות קרובי משפחתו בחר קריירה של נזיר וכומר, בגיל 12 הלך למנזר ובגיל 17 היה לדיאקון. בשנים 1765–1766 שהה פטר פטרוביץ' לצורך לימודים ברוסיה, כשהתלווה לדודו, המיטרופוליט וסילי. ב-1779 בהיותו ארכימנדריט נסע במסגרת משלחת ארצו לווינה כדי לבקש את חסותה וסיועה הכלכלי של הקיסרית מריה תרזה. המיטרופוליט סאבה פטרוביץ' שנפטר ב-1781 בחר בנכדו ועוזרו, ארסניה פלאמנאץ כיורשו בתפקיד הרם. בהתחלה מועמדותו של ארסניה פלאמנאץ נתקלה בהתנגדותם של השבטים המונטנגרים, עד שרכשה את תמיכתו של מנהיג בשם שצ'פן מאלי, צאר שקר שהתחזה לצאר הנרצח פיוטר השלישי של רוסיה והיה לשליטה בפועל של מונטנגרו למשך כמה שנים. פלאמנאץ ששימש כמיטרופוליט עד מותו בשנת 1784, היה פעיל רק לעיתים רחוקות והיה חסר כוח. משפחת ה"גוברנדור" רדוניץ', בתמיכתם של ונציה ואחר כך של ההבסבורגים עלתה באותה תקופה בכוחה וניסתה להרחיק את בני פטרוביץ' ממעמדם כמיטרופוליטים. ראשי השבטים הכירו בפטר כבישוף עוד ב-1783 והוא נשלח לאימפריה ההבסבורגית לצורך הסמכתו.
1784–1799
טקס הסמכתו של פטר פטרוביץ' כבישוף נוהל ב-13 באוקטובר 1784 על ידי מויסיה פוטניק, המיטרופוליט האורתודוקסי של סרמסקי קרלובצי. משם נסע פטר לווינה, בה פגש את קנצלר רוסיה, הנסיך גריגורי פוטיומקין, את הגנרל האוסטרי זוריץ' ואת הגולה מרגוזה, פראנו דולצי. בנסיבות לא ברורות בנובמבר 1785 נסע פטר לפטרסבורג. בעת מסע זה קיבל איומים מקארא מהמוט פאשה משקודרה. אכן ביוני 1785 תקף הפאשה של שקודרה את מונטנגרו וצבא המונטנגרים שמנה 8,000 לוחמים איבד 3,000 מקרב בני צרמניצה וכן חיילים רבים שנפלו בשבי. מהמוט פאשה חצה את בייליצה והעלה באש את היישוב נייגושי. הוא קיבל עזרה משבט ניקשיץ' ובחזרתו לשקודרה חצה את חבל פשטרוביצ'י.
בראש מונטנגרו עמדו אז במקביל המיטרופוליט פטר והגוברנדור יובאן רדוניץ'. רדוניץ' ביקש לנשל את המיטרופוליט מכמה סמכויות אזרחיות ולהשאיר לו סמכויות דתיות בלבד, כך ה"גוברנדור" יהיה אדון העם והמיטרופוליט אדון הכנסייה. השניים התנגשו בזירה הבינלאומית. המיטרופוליט היה מקורב לרוסיה, בעוד שרדוניץ' נתמך על ידי האוסטרים. לפיכך קמו במונטנגרו שני מחנות:"פילורוסי" בראשות המיטרופוליט פטר וה"פילו-אוסטרי" בראשות ה"גוברנדור, רדנויץ'. בסוגיה באם לתמוך בהבסבורגים או לא, שני המחנות היו מסוכסכים בימי המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791) והמלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792). באותה תקופה הייתה מונטנגרו מחולקת בין מחוזות הקרויים "נאחיות". הנאחיות היו: קטונסקה, רייצ'קה, צרמניצ'קה, ליישאנסקה ופייסיבאצ'קה. מחוזות אלה נוהלו על ידי פקידים בכירים, על ידי רדי רדוניץ' ועל ידי המיטרופוליט, בעזרתם של חמישה סרדארים, תשעה וויבודים ו-34 "קנזים" כשהשלטון לבש אפיונים חילוניים ודתיים בו זמנית. ביוני 1788 ביקש יובאן רדוניץ' מהקיסרית יקטרינה השנייה לשלוח למונטנגרו את סופרוניה יוגוביץ', לו הוא הבטיח את כס המלכות של מונטנגרו. רדוניץ' סבר שבדרך זו ידיח קודם את פטרוביץ' ואחר כך יתפטר גם משרותיו של יוגוביץ' וישלוט לבד. הוא שלח איגרת נוספת ב-1789, אחר כך נסע לאוסטריה כדי חזק את תדמיתו בעזרת החצר האוסטרית. אולם בקשתו לשיגור כוחות אוסטריים למונטנגרו נדחתה. אחרי דרישה חוזרת של רדוניץ', בפברואר 1790 הסכים הקיסר ההבסבורגי לשלוח לו תחמושת, בתנאי שתושבי מונטנגרו "יעמדו לצד הקיסר בעת מלחמה, כפי שמצייתים לעות'מאנים בימי שלום". העזרה האוסטרית לא נראתה מובטחת.
כיכר צרפת
כיכר צרפת (ידועה גם בכינוי העממי כיכר פריז) היא כיכר מרכזית בירושלים. הכיכר מחברת את הרחובות המלך ג'ורג', אגרון, קרן היסוד, עזה, בן מימון ורמב"ן שברחביה.
פטר הראשון פטרוביץ', שליט מונטנגרו
1784–1799
ב-1794 השבטים קוצ'י ורובצ'ני שחיו מחוץ למונטנגרו סבלו מאוד מידם הקשה של העות'מאנים. אולם ב-1796 הובס קארה מהמוט פאשה בקרב מרטיניצ'י. בשובו נוצח הפאשה שוב ונהרג בקרב קרוסי ב-22 בספטמבר. בראש מחצית מהצבא המונטנגרי עמד המטרופוליט פטר ובראש המחצית השנייה - הגוברנדור יובאן רדוניץ'. לצד פטר לחמו גם בני שבט הפיפרים. הצבא של מהמוט פאשה שמנה אולי 30,000 חיילים, כולל שבעה קצינים צרפתים, נאבק נגד צבא מונטנגרי של 6,000 לוחמים ונחל אבדות כבדות. ניצחון המונטנגרים הוביל להתפשטות מדינתם, כשהשבטים ביילופאבליצ'י ופיפרי הצטרפו אליה. גם הרובצ'ני, כמו שבטים הרריים אחרים ביקשו להתאחד עם מונטנגרו. משום כך החל מ-1796 נהג פטר לקרוא לעצמו נסיך בישוף של מונטנגרו וברדה. ב-1799 שיגר פטר הראשון אגרות לשבטי מוראצ'ני ורובצ'ני ויעץ להם לחיות זה עם זה בשלום ובסולידריות הדדית. ב-1799 רוסיה שלחה סיוע כספי למונטנגרו וערבה לאינטרסים שלה.
כיכר צרפת
מבנה הכיכר
מסביב לכיכר ניצבים מלון המלכים, המרכז ליהדות מסורתית על שם פיוקסברג, בניין קולג' טרה סנטה, מרכז אמיר ומבנה מגורים בתכנון דב כרמי. במעגל שני נמצאים ליד הכיכר: היכל שלמה, בית הכנסת הגדול, גן העצמאות, מלון לאונרדו פלאזה ובית המוסדות הלאומיים.
פטר הראשון פטרוביץ', שליט מונטנגרו
1800–1809
בימי המרד הסרבי הראשון התחיל פטר הראשון לשתף פעולה עם ראש המורדים קאראג'ורג'ה. באותם ימים התבלט פטר פטרוביץ' ביחסיו הבינלאומיים בשני כובעיו כמיטרופוליט וכשליט מונטנגרו. לו תתעוררה הזדמנות היה צפוי שגם מונטנגרו תתקומם נגד ההגמוניה העות'מאנית. השגריר הרוסי בווינה, רזומובסקי, יידע את שר הפנים של ארצו, אדם צ'רטוריסקי על מסר חשאי שקיבל ב-13 בדצמבר 1803 שבו נמסר כי לפטר פטרובי'ץ יש אלפיים לוחמים אך שהוא התכוון לפשוט את גלימת הכמורה וללבוש מדים צבאיים ולהגדיל את צבאו עד ל-12,000 בני אדם. מכיוון שידע שאין צבאו מסוגל להיאבק בעות'מאנים החזקים בהרבה, הוא חיפש להתאחד עם מורדי שומאדיה ואחר כך בסיוע רוסי לפנות נגד הטורקים. פטר שיתף בכוונותיו את המנזר ויסוקי דצ'אני והתכתב גם עם דוסיטיי אוברדוביץ'.
כיכר צרפת
היסטוריה
הכיכר הוקמה במקור כצומת רחובות, עם סלילת רחוב המלך ג'ורג' בשנת 1924. הצומת הייתה בתחילה מפגש של שני רחובות בלבד, רחוב המלך ג'ורג' (בכיוון צפון-דרום) ורחוב ממילא (בכיוון מזרח-מערב). באותה שנה גם החלה בניייתו של קולג' טרה סנטה, בצידה הדרומי של הכיכר. האזור באותה עת היה ידוע בשם שכונת אל-אמירה, שכונה שרוב תושבי היו ערבים פלסטינים נוצרים. עם התפתחות שכונת רחביה, בשנות ה-40 של המאה ה-20 ממערב לצומת, נסללו שאר הרחובות המובלים אליה.
פטר הראשון פטרוביץ', שליט מונטנגרו
1800–1809
ב-1806 התקדמו כוחות צרפת של נפוליאון אל מפרץ קוטור. צבא מונטנגרי בראשות פטר הראשון וסיועם של כמה פלוגות רוסיות והצי של האדמירל דמיטרי סניאבין דחף אותם בחזרה לרגוזה (דוברובניק). אולם כעבור זמן קצר ביקש הצאר אלכסנדר הראשון מהמונטנגרים למסור לאוסטרים את השליטה במפרץ קוטור. אבל אחרי נסיגת המונטנגרים להרצג נובי, חזר בו הצאר הרוסי מהחלטתו ובעזרת המונטנגרים כבשו כוחותיו את בראץ' וקורצ'ולה. בינתיים עודדה צרפת את האימפריה העות'מאנית לתקוף את רוסיה, שהסיגה את כוחותיה הימיים מהים האדריאטי כדי להגן על האיים היוניים. הסכם טילזיט בין צרפת לרוסיה הבטיח שליטה צרפתית במפרץ קוטור. מוקדם במהלך שנת 1807 שאף פטר לאחד כמה אזורים מאוכלסים בסרבים בתוך ממלכה סרבית מחודשת. בפברואר 1807 הוא תכנן פלישה להצרגובינה ופנה לעזרתו של קאראג'ורג'ה. אחרי קרבות סובודול והתקדמות המורדים הסרבים, דאג קאראג'ורג'ה לשמור על הקשר עם מונטנגרו. עם זאת, הוא לא היה מסוגל להחזיק בקשרים ארוכי טווח עם הסרבים ממונטנגרו, מבוסניה והרצגובינה אחרי דעיכת המרד שלו בשנת 1809.
כיכר צרפת
היסטוריה
לאחר הקמת המדינה הוקם במרכז הצומת מעגל תנועה. בשנת 1956 נחנך מלון המלכים בצידה הצפוני של הכיכר. בחזית המלון הוקמה מרפסת תצפית חצי עגולה, שהוקמה ללא רישיון, ופלשה לשטח הרחוב. אף על פי שקיבלה צו הריסה, היא נשארה מאז במקומה. ב-1961 נחנך מרכז אמיר מצידו השני של הרחוב.
בשנת 1959 החליטה העירייה לקרוא לצומת "כיכר צרפת", כאות הוקרה לממשלת צרפת על תמיכתה בישראל, וכתגובה לכך שבפריז החליטו לקרוא לכיכר מול שגרירות ישראל בפריז "כיכר ישראל". בינואר 1960 הוחלף גם שמו של רחוב ממילא המוביל לכיכר, לרחוב אגרון, על שם על שם גרשון אגרון. עם ההכרזה על הצומת כ"כיכר צרפת", הועבר מעגל התנועה מערבה ובמרכזו הוקמה מזרקה, שהחלה לפעול בדצמבר 1961. אולם המזרקה הוסרה לאחר כשנתיים, מאחר שהיא לא התאימה לגודל הבריכה שנבנתה עבורה ומים גלשו ממנה והציפו בקביעות את הרחוב.
פטר הראשון פטרוביץ', שליט מונטנגרו
1810–1820
ב-1819 יזם פטר הראשון מסע מצליח נגד האלאייט העות'מאני בבוסניה. ב-1820 בצפון מונטנגרו, אנשי ההר ממוראצ'ה בראשות הסרדאר מרקויה מיושקויביץ' נחל ניצחון מזהיר נגד הכוחות העות'מאניים בבוסניה. הדיפת פלישה עות'מאנית מאלבניה בימי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) הביאה להכרת ריבונותה של מונטנגרו באזור השבט פיפרי. פטר חיזק את האיחוד עם שבטי פיפרי וביילופבליצ'י וכשהאחרונים ושאר אנשי "שבע הגבעות" הסתפחו למונטנגרו, נקראה המדינה "ההר השחור (מונטנגרו) והגבעות" (צרנה גורה אי ברדה - Црна Гора и Брда).
כיכר צרפת
היסטוריה
בתחילת שנת 1963 הותקנו בכיכר רמזורים, ובסוף 1966, עם הגדלת נפח התנועה באזור, בוצעו שינויים בהסדרי התנועה בכיכר, שרחוב רמב"ן ורחוב עזה הפכו חד סטריים בקטע המוביל לכיכר.
פטר הראשון פטרוביץ', שליט מונטנגרו
פאן-סרביות
ב-1807 עמל פטר הראשון על תוכנית לתחיית הקיסרות הסרבית ("הקיסרות הסלאבית-סרבית) אותה שיתף עם אנשי החצר במוסקבה. מוקדם יותר, ביוני 1804 יידע את הרוסים המיטרופוליט הסרבי סטפן סטרטימירוביץ' שחי באימפריה האוסטרית, על תוכנית דומה. פטר הראשון שאף לאחד את פודגוריצה, ספוז', ז'אבליאק, מפרץ קוטור, הרצגובינה, דוברובניק ודלמטיה עם מונטנגרו. את תואר קיסר סרביה הוא הועיד לקיסר הרוסי. הסכם השלום בין רוסיה לצרפת חיבל בתוכנית. אחרי שכבשו הצרפתים את דלמטיה, הם הציעו לפטר את התואר "פטריארך של כל האומה הסרבית או כל איליריקום". בתנאי שיפסיק את שיתוף הפעולה עם רוסיה ויקבל את החסות של צרפת, הצעה שהוא דחה מחשש להגדלת השפעת האפיפיור באזור. מיטרופוליית צטיניה הגבירה את השפעתה על ברדה ועל הרצגובינה הישנה שראו במונטנגרו מנהיגת המאבק לשחרור. כשקנה מספיק יוקרה והשפעה בשטחים בסביבה, הוא פנה בעצמו לסרביה המהפכנית כאל מנהיגת העל של המאבק לשחרור ולאיחוד.
כיכר צרפת
היסטוריה
לאחר 1967 ואיחוד ירושלים, הכיכר הפכה לציר התנועה המרכזי לבאים מתל אביב לעיר העתיקה. ביום העצמאות 1968 עבר מצעד צה"ל בכיכר, בדרכו לכיוון דרום ירושלים. בשנת 1976 בוצעו שינויים נוספים בהסדרי התנועה בכיכר, המדרכות צומצמו לטובת הרחבת הכבישים, והוחלפה מערכת הרמזורים.
לרגל ציון 40 שנה לאיחוד ירושלים הכיכר שופצה ועיריית פריז תרמה דגם של מגדל אייפל בגובה 27 מטר שתוכנן לעמוד בכיכר צרפת בשנת 2007, אך נכון להיום הוא טרם הוקם. במקומו נבנתה מזרקה חדשה.
הכיכר נודעת בהפגנות הרבות שנערכות בה בשל קרבתה לבית ראש הממשלה. מאז האינתיפאדה הראשונה, במשך שנים, התקיימה בכל יום שישי בצהריים הפגנה בכיכר של ארגון נשים בשחור, וכן מתקיימות בה הפגנות פוליטיות רבות של מחנות השמאל והימין. ב-7 בינואר 2008 נערך בכיכר טקס שבו, באופן סמלי וזמני, הוסב שמה ל"כיכר שחרור יונתן פולארד", עד שישוחרר מכלאו. צעד זה נעשה בתמיכת חברי מועצת עיריית ירושלים, ועיתויו כוון למועד ביקורו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש בעיר.
בשנת 2005 נחנך נתיב תחבורה ציבורית ברחובות קרן היסוד והמלך ג'ורג', מסלול זה יוסב בעתיד לשימוש הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים.
במרץ 2021 החלה חברת מוריה לשדרג את הכיכר ביוזמת עיריית ירושלים. במסגרת העבודות הוקמה מזרקה חדשה, הורחב שטח הכיכר על ידי ביטול הפנייה שמאלה מרחוב עזה לרחוב רמב"ן, הותקנה תאורה, וריהוט רחוב חדש. עבודות השדרוג הושלמו במרץ 2022.
נאות פרס
נאות פרס היא שכונה במורדות הדרומיים של העיר חיפה. השכונה ממוקמת בקרבת פארק מת"ם, בכניסה הדרומית לחיפה מכביש מספר 4. השכונה נקראת על שמו של נשיא המדינה התשיעי, שמעון פרס, והיא השכונה הראשונה שנקראת על שמו.
היסטוריה
בשנת 2005 יזם ראש עיריית חיפה יונה יהב את שינוי תוכנית בניין עיר לאזור, עד אז ייעודי הקרקע היו לספורט, נופש פנאי ומלונאות, במקום תוכננה באותה עת הקמת אצטדיון סמי עופר ומספר מלונות, יהב ביקש לשנות את היעוד של חלק מהשטח למגורים, לבניית 1,000 יחידות דיור. בסמוך כבר הוקמו בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, מרכז הקונגרסים הבינלאומי, קניון חיפה וקניון קסטרא, מטה חברת החשמל, תחנת רכבת ופארק מת"מ (שהוקם כבר בשנות ה-70), אך הוא היה שומם החל משעות הערב.
בינואר אישרה הוועדה המקומית ואחר כך בנובמבר 2011, אישרה הוועדה לדיור לאומי במחוז חיפה תוכנית להקמת 1,400 דירות, מתוך סך של 5,000 דירות במתחם כולו. בחלק זה של התוכנית שאושר, נבנו 1,400 יחידות דיור בצפיפות של 14 דירות לדונם, על פני שטח של כ-228 דונם, בבינוי מרקמי ברובו בגובה של 7-8 קומות, בצד מספר בניינים שיהיו בני 13 קומות. מרבית השטח הוא בבעלות מינהל מקרקעי ישראל וחלקו הנותר הוא בבעלות פרטית. התוכנית הקצתה תמהיל של 25% דירות קטנות שמיועדות לזוגות הצעירים ושטחי ציבור פתוחים בהיקף של כ-41 דונם. עוד הקצתה התוכנית 21 דונם למבנים ומוסדות ציבור. ב-26 דצמבר 2012 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה חיפה את תוכנית "מגדלי קסטרא" בצפון השכונה, הכוללת תוספת זכויות בנייה לשני מגדלים בשטח מגרש החנייה של קניון קסטרא. הפרויקט כולל שני מגדלים במגרש בשטח 3.8 דונם הצמוד למבנה הקניון: מגדל דיור מוגן לגובה 30 קומות ומגדל משרדים בגובה 17 קומות.
בתחילת 2013, שיווקה המדינה את הקרקעות בשכונה במחירים נמוכים, במטרה שיוצעו למכירה מאות דירות במחירים של פחות ממיליון שקל לזוגות הצעירים. אולם בפועל, התרחשה עליית מחירים מהירה, כאשר כ-50% מדירות נמכרו למשקיעים.
השכונה נחנכה רשמית באוקטובר 2014 במעמד נשיא המדינה לשעבר שמעון פרס, וראש עיריית חיפה יונה יהב.
ביוני 2018, אושרה התוכנית להקמת השלב השני של השכונה. במסגרת התוכנית ייבנו 5,072 דירות חדשות, לכ-20,000 תושבים, בצפיפות של 17.4 דירות לדונם על שטח של 748 דונם שבבעלות רשות מקרקעי ישראל, בין אצטדיון סמי עופר לגבול חיפה וטירת כרמל. התוכנית תיצור רצף בנוי בין שתי הערים.
כפייה בכריתת חוזה (משפט עברי)
כפייה בחוזה משמעותה שאחד מן הצדדים לחוזה נאלץ לכרות אותו בניגוד לרצונו הגמור. בעוד שבמשפט הישראלי כפייה בחוזה מהווה עילה לביטול, במשפט העברי האפשרות לביטול אינה מוחלטת ומושפעת מגורמים נוספים.
תוקפו של החוזה הכפוי
בסיסה של כל התקשרות משפטית, גם במשפט העברי, היא גמירות הדעת. משמעותה של גמירות הדעת היא הכוונה לבצע את הפעולה שהוסכם עליה כולל קבלת התוצאות המשפטיות הכרוכות בה. לכן שאלת תוקפו של החוזה הכפוי תלויה בשאלה האם הכפייה פוגעת בגמירות הדעת של הצד הכפוי. לשם כך יש לבחון פרמטרים נוספים, מעבר לכפייה.
הבסיס לשאלה זו מובא בסוגיית "תַּלְיוּהוּ וְזַבֵּין". מובאת שם מחלוקת בשאלה האם האדם שתלו אותו (או עבר עינוי אחר), ולחלופין, איימו עליו שכך ייעשה לו כדי שימכור - מכירתו תופסת. התלמוד פוסק שההלכה היא שהמכר תקף, מכיוון שבמהלך הכפייה האדם מתרצה לבצע את שנכפה עליו והתרצות כזו נחשבת כגמירת דעת מספקת למכירה (בלשון התלמוד: 'אַגַּב אוּנְסֵיהּ גְּמַר וּמַקְנֵי'=אגב אונסו גומר המוכר בלבו ומקנה).
בעקבות פסיקה זו, יש הסכמה בין פרשנים ופוסקים שלמרות האונס, אין פגם בגמירת הדעת של המוכר למכור. עם זאת, פוסקים נחלקו האם ניתן לומר זאת גם במקרה של כפייה על הקונה לקנות. בעל העיטור סובר שלא ניתן לומר זאת בכפייה לקנות, כשם שלא ניתן לכפות אדם לשאת אישה מסוימת. יש המסבירים את דעתו בכך שיש הבדל בין פעולה שלילית – ויתור על נכס (מכירה), הדורשת גמירות דעת נמוכה יותר, לבין פעולה חיובית – לקיחת בעלות על נכס (קנייה), הדורשת גמירות דעת גבוהה. לעומת בעל העיטור, הרשב"א סובר שגם קנייה כפויה תקפה, משום שאדם מעוניין יותר בקניית נכסים מאשר במכירתם.
הרב שלמה זלמן ליפשיץ כתב כי אין הכרח לומר שדיני מכר בכפייה תואמים לדיני חוזה בכפייה. זאת משום שבמכר יש פעולה עכשווית שמבטאת התרצות, כמו קבלת התשלום, בעוד שבחוזה ההתחייבות היא עתידית, ולכן חסר סימן המעיד בשעת המעשה על רצון או על גמירת דעת לביצוע העסקה. טענה זאת מבוססת על תשובת המהר"ם מרוטנבורג שכתב שאין תוקף לנדר כפוי, משום שהוא עתידי, בניגוד למכר כפוי שתקף משום שהכסף הגיע לידי הנכפה, וכך באה לביטוי גמירת דעתו.
מבחן התמורה
בהמשך הסוגיה מסביר התלמוד שאחד התנאים לתקפות החוזה הכפוי הוא מתן תמורה (בלשון התלמוד: 'הֵיכָא דִּיהַב זוּזֵי'=היכן שנותנים כסף) ועל כן כתבו רוב הפוסקים כי אדם שנכפה לתת מתנה, מתנתו אינה מתנה. דרך אחת להסביר את ההבדל היא שקבלת התמורה מעידה על גמירות הדעת, ובהיעדרה במצב של כפייה אין כל אינדיקציה לגמירות הדעת. יש החולקים על הסבר זה מכיוון שלדעתם אדם הנתון בכפייה מוכן להציל את עצמו בכל מחיר, ואין גמירות דעתו להנצל תלויה בשאלה האם הוא קיבל תמורה או לא. הסבר אחר הוא שאכן ישנה גמירות דעת בשני המקרים, אך בכפייה ללא תמורה נדרש רף גבוה יותר של גמירות דעת מאשר עם תמורה, בה ניתן להסתפק בגמירות דעת מאולצת יותר. בהתאם למבחן התמורה, ניתן לומר שגם בהתקשרויות אחרות, כגון שותפות או פשרה, שנעשו תחת כפייה, אם הייתה תמורה - ההתקשרות תקפה.
נחלקו הדעות בין הפוסקים ביחס לעיתוי מתן התמורה. לדעת פוסקים מרכזיים (הרמב"ם והשולחן ערוך) המכר תקף רק אם התמורה ניתנה מיידית בשעת במכר: "עד שמכר ולקח דמי המקח". מנגד, יש ראשונים הסוברים שהתחייבות למתן תמורה מספיקה, גם אם התמורה לא נתנה מיידית. לפי דעה שלישית לצורך מבחן התמורה אין די בהתחייבות, אך מתן שטר חוב עשוי להוות תחליף למתן תמורה בפועל. יש שכתבו שמתן התמורה הוא תנאי לתוקף המכירה ואם לא ניתנה תמורה אז לא ניתן לומר שיש כאן מכירה, גם כשבשעת הכפייה הנכפה חשב שיקבל תמורה.
דיון נוסף מתנהל בין פוסקים בשאלה מה דינה של כפייה שהתמורה בה היא באמצעות מחילת חוב. הרשב"ם ובעלי התוספות גורסים שמכיוון שתנאי לגמירת דעת הוא שהנכפה לא יפסיד מהחוזה, גם ביטול חוב מהווה תמורה. מצד שני יש מי שסובר שמחילת חוב אינה מספקת, ויש צורך בנתינת כסף ממש. עם זאת מוסכם כי אדם המאיים בגרימת הפסד כספי, אי מימוש האיום לא מהווה תמורה הנותנת תוקף לכפייה.
פרופ' בני פורת סובר כי החילוק בין מכר בכפייה לבין מתנה בכפייה שימשה את הפוסקים לאורך הדורות עבור מקרי ביניים שאינם מכירה או מתנה. יסוד החילוק הוא ההבחנה האם אין הפסד לנכפה, ואז הדין הוא שהעסקה תקפה בדומה למכר, או שמא נעשה כאן הליך שהביא הפסד לנכפה ועל כן העסקה תידון כמתנה בכפייה שאינה תקפה. הבחנה כזו מאפשרת לפוסקים להשתמש בשיקול דעת נרחב, כדי להכריע האם התקיים הליך הוגן כלפי הנכפה, וכך לפסוק לפי הצדק והיושר. כך למשל, הרשב"א פסק כי נושה שנכפה עליו לדחות את מועד פרעון ההלוואה בלא תמורה, הדבר שקול לכפייה לתת מתנה ולפיכך דינה להתבטל.
רצון וגמירות דעת
אשר גולאק מבחין בין המושגים 'רצון' ו'דעת' בתחום היחסים המשפטיים בין אנשים. הרצון מבטא את היחס הנפשי של המתקשר טרם נעשתה העסקה, אם מתוך בחירה ואם מתוך כפייה. הדעת מתייחסת למודעות ולהסכמה להתקשרות, מבלי להתחשב במניע לה. גולאק סבור שהיחס לכפייה הוא מאפיין משמעותי המבדיל בין המשפט הרומי והאנגלי לבין המשפט העברי. יסוד ההבדל הוא שהמשפט הרומי שם דגש על הרצון, ולפיכך יחסו כלפי תוקף החוזה הכפוי מחמיר יותר. לעומתו, המשפט העברי שם דגש על הדעת, ולכן הוא מסוגל להכיר בתוקפו של חוזה בכפייה במצבים מסוימים. הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג חלוק על דעתו של גולאק. לדעתו, גם לפי המשפט העברי יש חשיבות לרצון. הרצון מורכב מיחסו הנפשי של המתקשר כלפי העסקה וגם ממעשיו. לכן ייתכנו התקשרויות שבהן הרצון כיחס נפשי הוא חלש, אך מעשיו של המתקשר משקפים רצייה, ועל כן יינתן תוקף להתקשרות.
שלום אלבק סבור שהמפתח להבנת דיני הכפייה במשפט העברי הוא יסוד גמירות הדעת. לדעתו, המבחן שמציע המשפט העברי ליסוד זה הוא אובייקטיבי, כלומר כיצד יתייחס לכך הצופה מן הצד, להבדיל מחוויתו האישית של המתקשר. עקב כך, חכמים קבעו נסיבות לכפייה המעידות באופן אובייקטיבי אם מתקיימת הבעת רצון להתקשרות, גם אם מבחינת סובייקטיבית האדם לא היה מעוניין בהתקשרות וחש שהוא נתון תחת כפייה. בהמשך לכך, אלבק מסיק כי דיני הכפייה יכולים להשתנות, לפי גמירות הדעת האובייקטיבית המקובלת באותו הזמן והמקום. ייתכן שפעולה משפטית מסוימת שנעשית בכפייה תחשב במקום אחד כגמירות דעת, ובמקום אחר תחשב כאחת שאינה מביאה לגמירות דעת.
אופן הכפייה
יש להבחין בין שני סוגי כפייה עיקריים:
ישנה מחלוקת בין מפרשי הגמרא והפוסקים מה היא הפעולה המינימלית שעל האדם לעשות על מנת שלמעשה שביצע יהיה תוקף למרות הכפייה. לדעת חלק מהמפרשים יש צורך באמירה מפורשת "רוצה אני". אך דעת רוב הפוסקים, וכך נפסק להלכה בטור, שגם שיתוף פעולה עם הכופה וחוסר התנגדות מצד הנכפה נחשבים כאמירה מפורשת.
הבחנה משמעותית נוספת היא בין כפייה חיצונית לבין כפייה שאדם כופה את עצמו. בלשון התלמוד: 'שָׁאנֵי אוּנְסָא דְנַפְשֵׁיהּ [= שונה אונס ש(בא) מעצמו] מֵאוּנְסָא דְאַחֲרִינֵי [מאונס ש (בא) מאחרים]'. כך, למשל, אדם עשוי למכור נכס, מחמת לחץ כלכלי. מכירה כזו נובעת מכפייה פנימית שהמוכר בוחר בה. כפייה כזו אינה נחשבת כאונס, ולכן בנסיבות כאלו - המכירה תקפה. פסיקה של המהרשד"ם המדגימה עיקרון זה, עוסקת בחייב שלא שילם את חובותיו והוכנס לבית הכלא. כדי לגייס את הכסף הנחוץ לתשלום חובו ושחרורו הוא נאלץ לבקש מאלו החייבים לו שיפרעו לו את חובותיהם כלפיו בסכום פחוּת משמעותית מסכום החוב שלהם כלפיו. על פי פסיקת המהרשד"ם גם מקרה מעין זה נחשב כפייה עצמית, ולכן ההסכם על פרעון החוב (בסכם הפחוּת) אינו בטל. רק כפייה ישירה להתקשרות בחוזה נחשבת לכפייה חצונית. לעומת זאת, כפייה לעשות פעולה מסוימת הדוחקת את הנכפה לחתום על חוזה, נחשבת לכפייה עצמית. עם זאת, מדובר דווקא בפעולה שלכופה מותר לבצעה. פעולה מצד הכופה שאינה כדין, תיחשב לכפייה חיצונית. לכן, אם נטפלה עלילה על נושה שגרמה להכנסתו לכלא, ומחשש שיפגע ויתר הנושה על החוב שחבים לו, הדבר נחשב לכפייה והמחילה בטלה. ישנו דיון בשאלה האם כפיית סעיף מסוים בחוזה עבודה, נחשבת כפייה חיצונית או שמא זו כפייה עצמית שכן האדם לא חייב לעבוד בעבודה זו דווקא, אלא הוא בחר בכך.
כפייה על ידי פגיעה בנכסים גם היא נחשבת ככפייה חיצונית המבטלת חוזה. לפי זה, משכיר שאיבד את שטר השכירות והשוכר מאיים עליו שאם לא ימכור לו את השדה, הוא יטען שהיא שלו לדעת הרמב"ם, זו מכירה באונס, והיא בטלה. אין מקורות ישירים העוסקים בכפייה כלכלית חיצונית, אך ייתכן וניתן ללמוד מהדוגמה המובאת בתלמוד ל"אונסא דנפשיה", שלחץ כלכלי אישי נחשב אונס עצמי ואינו מבטל את החוזה, ולעומת זאת לחץ כלכלי חיצוני נחשב אונס ומבטל את החוזה. מוסכם על הפוסקים כי כפייה המופעלת על אדם שלישי שאינו קשור לנכפה, אינה נחשבת כפייה חזקה די הצורך, ולכן אין בכוחה לבטל את החוזה. לעומת זאת, מוסכם שכפייה המופעלת על אשתו של הנכפה נחשבת ככפייה עליו, שכן אשתו כגופו. כשהכפייה מופעלת על שאר קרובי המשפחה של הנכפה, נחלקו הפוסקים:, הרשב"ץ סובר, שכפייה כזו אינה קרובה דייה לנכפה, ולכן אינה מבטלת את החוזה. לעומתו, הריב"ש, ובעקבותיו הבית יוסף פוסקים שהיא נחשבת כפייה הגוררת ביטול חוזה, שכן איום על בני משפחה אינו פחות מאיום על נכס.
המשפט העברי מתייחס באופן זהה לכפייה שבוצעה על ידי הצד השני לחוזה ולכפייה שבוצעה על ידי אדם שלישי, וזאת בניגוד למשפט הישראלי ולשיטות משפט מודרניות רבות. הסיבה לכך היא שעפ"י המשפט העברי אין הבדל מבחינת הכפוי מי הכופה שלו, שהרי לבסוף הוא קיבל החלטה לחתום על חוזה במצב נפשי של הכרח. מנגד, המשפט הישראלי סובר שאשמת הכופה היא חלק מהותי מהסיבה לביטול החוזה, ועל כן כשהאשמה לא קיימת, החוזה תקף.
קשר סיבתי בין ההתקשרות לכפייה
לצורך ביטול החוזה, יש צורך בקשר סיבתי בין הכפייה לבין כריתת החוזה, כלומר, נדרש להראות שהחוזה נכרת דווקא בגלל הכפייה, ובלשון הרמב"ם: "שהוא מוכר מפני האונס". כשיש גורמים נוספים לחתימת החוזה מלבד הכפייה, יש צורך שהקשר הסיבתי בין הכפייה להתקשרות יהיה יסודי ("הגורם שבלעדיו אין"), כלומר, נדרש להראות שללא הכפייה החוזה לא היה נחתם. את הקשר הסיבתי יש לבחון באופן אובייקטיבי, כלומר: האם אדם סביר, ולאו דווקא המתקשר המסוים, היה חותם על חוזה עקב כפייה זו.
איום
לעיתים אין צורך במימוש הכפייה כדי שהנכפה יסכים לכרות חוזה, ודי באיום. התלמוד קובע כי: "עביד איניש דגזים ולא עביד" (=עשוי אדם להגזים באיומו מבלי לממשו). ישנם פוסקים שקבעו שאיום על כפייה, להבדיל מכפייה בפועל, אין בו כדי לבטל חוזה, משום שהטלת איום לא בהכרח מצביעה על יכולת לבצעו. מנגד, רוב הפוסקים (וביניהם הרמב"ם והשולחן ערוך) קבעו שגם איום נחשב ככפייה. זאת בעקבות הגמרא הקובעת שאיום על פגיעה בנכסים נחשב כפייה. עקב כך מקובל כי תוקף החוזה במקרה של איום ייקבע לפי ראות עיני הדיינים. ניתן להצביע על שלושה שיקולים מרכזיים המשפיעים על קביעה זו: מידת היכולת של המאיים לממש את האיום, מידת הוודאות שייגרם נזק אם האיום יתממש ואופיו ומעמדו של המאיים.
מודעא
המשפט העברי מספק סעד לנכפה במקרה של כפייה. הנכפה לחתום על חוזה או שטר יוכל למסור הודעה ("מודעא") לפני החתימה ולפיה הוא חותם בכפייה ואיננו מעוניין בהתקשרות, וכך יוכל לבטלה. את המודעא יש למסור בכתב או בעל פה בפני שני עדים כשרים. זהו הכלי העיקרי המאפשר הגנה מפני כפייה (כשהיא תחת איום מתמשך). המודעא פוטרת את הנכפה מעימות חזיתי עם הכופה. היא מאפשרת את קבלת ההסכם למראית עין, ובהמשך את ביטולו מכוח המודעא. יודגש, כי לצורך ביטול ההסכם לא די בהצהרה על הכפייה בפני העדים. נדרשת עדות ישירה לכפייה עצמה. דרישה זו נועדה לוודא שטענת הכפייה כנה, כך שלא כל מתקשר בחוזה יוכל להתנער מהתחייבותו החוזית באמצעות הכנת מודעא מראש.
חוזה כפוי בעסקה ללא תמורה ניתן לביטול באמצעות מודעא המבוססת על הצהרת הנכפה, אף שאין עדות על הכפייה עצמה. כך פוסק הרמב"ם: כלומר, לדעת הרמב"ם מכיוון שבמתנה נדרש רצון גמור של הנותן, ניתן לבטלה גם באמצעות מסירת מודעה על חוסר רצונו לתת, אף שאין העדים מעידים על פעולת הכפייה עצמה. הרשב"ם מנמק דין זה בצורה שונה. לדעתו, במכירה למוכר יש אינטרס לשקר ולטעון שהעסקה נעשתה בכפייה, על מנת להותיר את התמורה בידיו לאחר שהעסקה תבוטל. לעומת זאת, במתנה אין אינטרס כזה לנותן המתנה, שכן אינו מרוויח דבר מנתינת המתנה. לכן, רף ההוכחה המוטל על הנותן מתנה (הצהרה על הכפייה) נמוך משמעותית מזה שמוטל על המוכר (עדות ישירה על הכפייה עצמה). בין הרציונלים של הרמב"ם והרשב"ם עשויה להיות נפקות במקרה שבו לנותן יש אינטרס לתת מתנה, ולאחר מכן לבטלה מטעמי כפייה (מתוך ניסיון להצטייר בעיני סביבתו כנדיב או כבעל אמצעים). לפי הרציונל של הרמב"ם אם ניתנה מתנה ולצידה מודעא המבוססת על הצהרת כפייה, ללא עדות ישירה על כך, המתנה תתבטל מכיוון שאין כאן רצון גמור מצידו של הנותן. מאידך, לפי הרציונל של רשב"ם, אין בכוחה של המודעא לבטל את המתנה, משום שלנותן יש אינטרס במתנה ובביטולה, ולכן נדרשת עדות ישירה על הכפייה ולא די בהצהרת הנותן על כך.
במקרה של כפייה בעסקה שניתנה בה תמורה חלקית, דין המודעא כמו במכירה. כלומר: תידרש עדות ישירה על הכפייה עצמה. הסיבה לכך היא משום שבגין התמורה החלקית אין דרישה לרצון גמור, בדומה למכירה. כך לדעת הרמב"ם. במקביל, לדעת רשב"ם, די בתמורה חלקית כדי לקבוע שלנותן יש אינטרס לשקר, לבטל את העסקה ולהותיר בידיו את התמורה (החלקית).
ביטול החוזה
אם נמסרה מודעא שהחוזה נחתם בכפייה, החוזה בטל מאליו. חוזה שנעשה בכפייה ולא נמסרה לגביו מודעא וניתן לבטלו (כגון חוזה בלא תמורה) - החוזה אינו מתבטל מאליו, אולם ניתנת לנכפה הזכות לבטלו. אם הנכפה מחל על זכותו, הוא אינו יכול לדרוש אותה חזרה. בנסיבות אלו מתעוררת השאלה האם בעקבות המחילה על זכות הביטול נדרש מעשה קנייני חדש לקיום העסקה, שכן בעת מעשה הקניין המקורי המוֹכֵר פעל מתוך כפייה ובהיעדר דעת. הרב אשר וייס סובר שאכן החוזה בטל ולא ניתן 'להחיותו', גם אם הכופה מעוניין בכך. לדעתו, אלו הסוברים שיש יכולת לבטל את המודעה התכוונו דווקא אם בזמן הכפייה הכפוי כבר החליט שרצונו לקיים את החוזה ולבטל את המודעה.
במקרה בו החוזה ניתן לביטול, הכופה אינו יכול לבטל את החוזה אלא רק הנכפה. כאשר הנכפה מסר מודעא, הכופה אינו חייב לקיים את החוזה גם אם הנכפה מעוניין בו, שכן הנכפה מסר מודעא והחוזה התבטל מאליו.
סייגים עיקריים לביטול
אדם שכפה את חברו לחתום על חוזה באמצעים כשרים שהחוק מקנה לו, הנכפה לא יכול לטעון לכפייה. דוגמה לכך היא משכיר שמאיים על השוכר שאם לא ישלם את דמי השכירות הוא לא יחדש את החוזה ויתבע אותו בבית משפט. איום כזה אינו בגדר כפייה אמנם חוסר גמירות דעתו של הנכפה זהה למקרי כפייה רגילים, לא ברור אך מכיוון שמדובר בזכות המוקנית לכופה הוא רשאי להשתמש בה. גם איום באמצעות ביצוע פעולה מותרת שאינה קשורה לנושא הכפייה, כמו אי חידוש חוזה דירה כדי לכפות על מכירת רכב, אינו נחשב כפייה והחוזה תקף.
פשרה בכפייה
הרמב"ם והשולחן ערוך בעקבותיו, פוסקים כי פשרה שנעשתה בכפייה דינה כמכר כפוי. עקב כך דיני כפייה שנאמרו במכר, לרבות דיני מודעא, רלוונטיים גם לפשרה. כך לדוגמה מלווה שנכפה עליו במשא ומתן לוותר ללווה על חצי מהחוב יוכל להשתחרר מן הפשרה, בכפוף לדיני הפשרה שלעיל.
לעומתם, הרשב"א פוסק כי נושה שמתוך פשרה כפויה מחל על מקצת החוב עקב חשש שאחרת היה מפסיד את כל החוב - המחילה בטלה בדומה למתנה, ולא בדומה למכר. לדעתו, מכר כפוי עשוי להיות תקף, משום שקבלת התמורה מצד המוכר מעידה על רצונו בעסקה. בפשרה לא מתקבלת תמורה, ולכן היא דומה יותר למתנה מלמכר. אמנם ישנן דעות הסוברות שמכירה כפויה תקפה גם אם ניתן בעבורה תשלום חלקי בלבד, אך לדעת הרשב"א דעה זו עוסקת במכירת מקרקעין בלבד שלגביהם גובה התמורה נחשב לדינאמי ומשתנה ("אין אונאה לקרקעות"). במיטלטלין גובה התמורה הוא קבוע (ויש בהם אונאה), ולכן מכירת מטלטלין כפוייה בלא תמורה הולמת – אינה תקפה, וכך גם במחילה על חוב שדינה דומה. כדעת הרשב"א פסקו עוד פוסקים. כך, הרב מאיר מלובלין כתב שרק אם היה לנושה הנכפה חשש שיפסיד את כל חובו ובעקבות כך התפשר, הפשרה תחשב למכר לעניין הדרישה לעדות ישירה על הכפייה עצמה. אך אם בעיני הנושה לא הייתה סכנה שיפסיד את כל חובו והוא בכל זאת התפשר, גם הרמב"ם והשו"ע יסכימו שהפשרה היא כמתנה, וניתן לבטלה באמצעות מודעא גם על ידי הצהרה הנושה, וללא עדות ישירה על עצם הכפייה. רבי שמעון בן צמח דוראן (הרשב"ץ) סבור שאם במסגרת הפשרה הנכפה מפסיד כסף (כמו בפשרה על חוב), דינה כמתנה לכל הדעות. הרמב"ם שהשווה פשרה למכר דיבר רק על פשרה שאין בה מחילה על סכום כסף מסוים, כמו בחלוקת שיתוף של קרקע. סיבה נוספת לביטול פשרה כפויה היא שבדר"כ מדובר בביטול של חיוב עתידי ולא פעולה ממשית כמו מכירה כפויה, ומכיוון שלא הייתה כאן הוצאה מרשות הנכפה אז קל לפסוק שאין לכופה זכות להוציא את הממון ממנו והפשרה בטלה.
מחילה בכפייה
מחילה על חוב שנעשתה בכפייה דינה כמתנה שניתנה בכפייה. המחילה בטלה גם אם הצדדים עשו מעשה קניין, שכן פעולת המחילה אינה הקנאה. אם לאחר המחילה הכפויה המשיכו הצדדים לשאת ולתת על מחילת חיובים אחרים, המחילה אינה בטלה, שכן סוף המשא ומתן מעיד כי גם תחילתו לא הייתה בכפייה.
הכפייה במשפט הישראלי
עילת הכפייה מנויה בפרק ב' בחוק החוזים הישראלי:
המילים "רשאי לבטל" מעידות כי החוק אינו מבטל את החוזה הכפוי באופן גורף אלא מאפשר את ביטולו. ההסבר לדבר הוא שאמנם הכפייה פגמה בגמירות הדעת של הנכפה אך היא לא ביטלה אותו לגמרי, שהרי לאחר הכפייה הוא הסכים להתקשרות, ולכן יש אפשרות להמשיך לקיימו. לשון החוק אינה מבדילה בין כפייה עם תמורה לכפייה ללא תמורה, כפי שנפסק במשפט העברי, אך עם זאת לפי פסיקת בית המשפט העליון במקרה של תמורה מלאה אין לבטל את החוזה.
במסגרת סדרת הספרים "חוק לישראל" הוצע נוסח חדש לתיקון החוק כך שיתאים למשפט העברי. הנוסח החדש מתייחס להבדל בין חוזה בכפייה עם תמורה ולכזה ללא תמורה, כמו כן הושמטו המילים "או באיום" בשל כך שאין הסכמה בין הפוסקים על כך שחוזה באיום בטל. ההצעה לתיקון החוק:
ויסר ז'יטי
ויסר ז'יטי (באלבנית: Visar Zhiti; נולד ב-2 בדצמבר 1952) הוא משורר וסופר אלבני.
ביוגרפיה
ויסר ז'יטי נולד בעיירה לושנייה (דרום אלבניה), למד שפה וספרות אלבנית בטירנה ועבד במשך חמש שנים כמורה בכפרים שבצפון-מזרח ארצו. בעקבות פרסום ספר שיריו הראשון, "זריעת הבדידות" (1980), נאסר ונגזרו עליו שמונה שנות מאסר עם עבודת פרך בעוון "הסתה ותעמולה". אחרי שחרורו פרסם את הספרים "זיכרון האוויר" (1993), "אני משליך גולגולת למרגלותיך" (1994), "הדלתות החיות" (1995) ו"רגלי דָּוִד" (1996). בתחילת שנות התשעים מונה ז'יטי לנספח תרבות בשגרירות אלבניה ברומא. כיום הוא חי בטירנה. אחדים משיריו תורגמו לעברית והתפרסמו במוסף "תרבות וספרות" של עיתון הארץ ובכתבי-עת שונים.
רכס וסטל
רכס וסטל או רכס וסטאל (באנגלית: Vestal Ridge) הוא רכס סלעי בולט, בדרום מזרח עמק ביקון, בהרי קווטרמיין באזור חוף סקוט, באדמת ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובהו של המצוק 2,240 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-1,199 בגובהו באנטארקטיקה.
המצוק ממוקם בין עמק מלינס ועמק פארנל, ומפריד ביניהם.
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו בשנת 1993 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
לאופולד גראץ
לאופולד גראץ (בגרמנית: Leopold Gratz; 4 בנובמבר 1929 – 2 במרץ 2006) היה פוליטיקאי אוסטרי מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית. ראש העיר וינה בשנים 1973–1984.
ביוגרפיה
חלק מלימודיו (בית ספר תיכון) בילה כסטודנט במכון הלאומי לחינוך פוליטי (נפולה). בשנים 1947–1952 למד משפטים באוניברסיטת וינה, וסיים את חוק לימודיו ב 1956. הוא היה מעורב בנוער הסוציאליסטי והיה יו"ר הדור הצעיר. משנת 1953 עבד כשכיר במועדון הפרלמנטרי של המפלגה הסוציאליסטית של אוסטריה (SPÖ) ומשנת 1955 שימש כחבר פרלמנט. בשנים 1963–1966 היה גראץ חבר במועצה הפדרלית של אוסטריה (הבונדסראט), ובשנים 1970–1971 היה שר החינוך והאומנות. בשנים 1966–1973 ו-1986–1989 היה גראץ חבר המועצה הלאומית של אוסטריה, ומ-1971 עד 1973 היה מוביל הקבוצה הסוציאליסטית בפרלמנט האוסטרי.
בשנים 1973–1984 כיהן גראץ כראש העיר וינה. ב-1976 מונה ליושב ראש הפלג הסוציאליסטי בעיר. בשנים 1984–1986 מונה לשר החוץ ובשנים 1986–1989 היה נשיא המועצה הלאומית. כהונתו כראש העיר וינה באה לקצה לאחר שערורייה שהתנהלה סביב אופן בניית בית החולים המרכזי בעיר. גראץ גם פוטר מהממשלה ב-1989 לאחר שערורייה נוספת של פרשת איש העסקים אודו פרוקש.
שמעון לאומי
שמעון "לומק" רוטנר (לאומי) (28 בפברואר 1898, וינה - 21 בינואר 1964) היה שחקן ומאמן כדורגל ישראלי, שפעל בעיקר בתקופה שקדמה להקמת מדינת ישראל.
חייו
לאומי נולד בעיר וינה והחל את הקריירה שלו בקבוצת הכח וינה, אחת מקבוצות הכדורגל היהודיות הידועות ביותר באירופה באותה תקופה, ועזב אותה רק כאשר עלה לארץ ישראל בתחילת שנת 1920. בתקופה זו דבק בו הכינוי "לומק". מקור הכינוי הוא במקס רוטנר, אחיו הקטן, שלא היה מסוגל להגות בצורה נכונה את השם "שמעון" ובמקום זאת היה נוהג לומר "שומק". היה זה כינויו של לאומי בשנותיו הראשונות, אך כאשר הצטרף להכח וינה סירבו חבריו לקבוצה להשתמש בשם זה ובמקום זאת החלו לקרוא לו "לומק". בתחילת דרכו בארץ ישראל עבד לאומי בסלילת כבישים, אך תוך זמן קצר חתם במכבי תל אביב, בה שימש כמאמן וכשחקן. הוא אף עברת את שם משפחתו ל"לאומי", אך היה ידוע תמיד כ"לומק".
לאומי היה גם אחד מראשוני השחקנים היהודים בנבחרת ארץ ישראל/פלשתינה, שייצגה את טריטוריית המנדט הבריטי בארץ ישראל. הוא היה אחד מששת השחקנים היהודים שהשתתפו במשחקים הראשונים בהיסטוריה של הנבחרת, ואף הבקיע את השער הראשון בתולדותיה בהפסד 2–5 לנבחרת הצבא הבריטי בקהיר בשנת 1930.
לאחר פרישתו החל לעבוד כמאמן בהפועל פתח תקווה, ולאחר שסיים את הקדנציה שלו שם חזר למכבי תל אביב, הקבוצה שבה התפרסם כשחקן. לקראת המשחקים מול נבחרת מצרים במוקדמות מונדיאל 1934 מונה לאומי למאמן הנבחרת. הוא זימן לסגל 16 שחקנים, רובם מהפועל תל אביב, וקבע לנבחרת משחקי אימון אחדים נגד קבוצות של יחידות הצבא הבריטי שחנו באזור. לומק היה מודע לאיכותה המקצועית הגבוהה של מצרים, והורה לשחקנים להיזהר במיוחד מפני החלוץ מוחמד מוכתר מקבוצת "ארסנל קהיר". המשחק הראשון נגד מצרים נערך במגרש הצבא הבריטי המרכזי בקהיר ב-16 במרץ 1934. שחקני הנבחרת לא הצליחו להוות יריב שקול למצרים, והחלוץ מוכתר הצליח להכניע את השוער וילי ברגר בשלושת ניסיונותיו הראשונים. לקראת סיום המחצית הצליחה מצרים להבקיע שער נוסף. במהלך ההפסקה ניסה לומק לארגן את שחקניו, אך אלו לא שעו לדבריו ותוך זמן קצר מפתיחת המחצית השנייה עלתה מצרים ליתרון 0–6. לאחר מכן הצליחה הנבחרת לצמק את התוצאה משער של אברהם "נוצ'ה" נודלמן, אך לאחר מכן הבקיעה מצרים שער נוסף.
לאומי הלך לעולמו באמצע שנות ה-60 כתוצאה מהתקף לב.
נקודת שקילות
נקודת שקילות, נקודה אקוויוולנטית או נקודה סטוכיומטרית של תגובה כימית היא כאשר מספר המולים של טיטרנט שווה מבחינה סטוכיומטרית למספר המולים של מגיב כלשהו שאת ריכוזו בודקים (הנקרא אנליט). זהו מספר המולים הקטן ביותר שמגיב או סותר את התגובה במלואה. במקרים מסוימים ישנם מספר נקודות שקילות שהן כפולות של נקודת השקילות הראשונה, למשל בחומצות דו פרוטיות.
בנקודת השקילות, ישנה נקודת פיתול בעקומת הטיטרציה.
נקודת הסיום (דומה אך לא שווה לנקודת השקילות) היא הנקודה בה האינדיקטור משנה את צבעו בטיטור המסתמך על צבע ועל פי רוב היא מעט מעבר לנקודת השקילות.
שיטות לקביעת הנקודה האקוויוולנטית
ישנן שיטות רבות לקביעת הנקודה האקוויוולנטית, ביניהן:
No More Sad Songs
No More Sad Songs (בעברית: לא עוד שירים עצובים) הוא שיר של הלהקה הבריטית ליטל מיקס. השיר יצא לאור ב-3 במרץ 2017 כסינגל שלישי מתוך האלבום הרביעי של ליטל מיקס, Glory Days.
סינגל זה יצא ב-3 במרץ 2017 כגרסת רמיקס בהשתתפות הראפר האמריקאי משין גאן קלי. גרסת הרמיקס לשיר נכנסה למהדורה המחודשת באלבום Glory Days: The Platinum Edition.
וידאו קליפ
הקליפ יצא ב-29 במרץ 2017 וצולם בנאשוויל. נכון למרץ 2018, הקליפ צבר למעלה מ-100 מיליון צפיות ביוטיוב.
הצמדה (תורת החבורות)
בתורת החבורות, הצמדה היא סוג של פעולה של חבורה על עצמה. הצמדה של a באמצעות b היא הפעולה. הצמדה מהווה אוטומורפיזם פנימי של החבורה על עצמה. פעולת ההצמדה מסומנת גם בצורות הבאות:
איברים צמודים ומחלקת צמידות
נאמר על שני איברים a ו-b בחבורה G שהם איברים צמודים אם קיים g\in G כך שמתקיים:
יחס הצמידות בין איברים הוא יחס שקילות:
אוסף האיברים בחבורה שצמודים לאיבר נתון a נקראת מחלקת הצמידות של a. מכיוון שצמידות היא יחס שקילות, כל מחלקת צמידות היא מחלקת שקילות – כל איבר בחבורה נמצא במחלקת צמידות אחת בדיוק.
חגורת בטיחות
חגורת בטיחות היא חגורה שנועדה לרתום נוסעים למקום מושבם בכלי רכב כדי למנוע היטלטלות הנוסע, העלולה להיגרם בעת תאונת דרכים או עצירה פתאומית. ובכך למנוע פציעות העלולות להיגרם כתוצאה מפגיעת הנוסע (ובמיוחד ראשו) בעצמים קשיחים או בנוסעים אחרים. חגורת בטיחות היא אביזר בטיחות המותקן על פי חוק ברוב כלי הרכב הנעים בכביש הציבורי. חגורות בטיחות משמשות גם בכלי טיס ובמתקנים שונים המשלבים תנועת נוסעים.
במסגרת פיתוח אמצעים למניעת תאונות דרכים ולצמצום נזקיהן, הוכח כי חגירת חגורות בטיחות, היא גורם המפחית באופן משמעותי את מספר הנפגעים בתאונות, ואת חומרת הפגיעה בהם. ובכך, מעלה משמעותית את רמת הבטיחות של הנסיעה ברכב. למרות זאת, מסיבות שונות, התגלה כי נהגים ונוסעים לא מקפידים על חגירת חגורות הבטיחות. סיבות לכך הן הרגלים מוקדמים, הטורח שבחגירת חגורות מספר פעמים ביום וזמן החגירה. ריבוי ההוכחות הביא מדינות רבות בעולם לחקיקת חוקים המחייבים חגורת בטיחות לכלל נוסעי הרכב והנהג, ואפילו ברכבי הסעה ציבוריים, בכל נסיעה קצרה כארוכה. למרות זאת, מצאו רשויות אכיפת החוק כי רבים הנהגים והנוסעים שנמצאו ללא חגורות בטיחות טענו שהנסיעה החלה רק לפני זמן קצר וטרם הספיקו הנוסעים והנהג לחגור את חגורת הבטיחות. סיבות אלה ואחרות הביאו את יצרניות כלי הרכב לפתח מערכת שתתריע בפני הנהג על אי חגורת בטיחות על ידי נוסע או יותר ברכב.
היסטוריה
המצאת חגורת הבטיחות מיוחסת למהנדס אנגלי מהמאה ה-19 בשם ג'ורג' קיילי שעסק בתכנון כלי תעופה. ב-1913 הותקנה חגורת בטיחות לראשונה במטוס אך היא לא הייתה נפוצה במטוסים עד לשנות ה-30. השימוש בחגורות בטיחות בכלי רכב יבשתיים הוצג לראשונה בשנות ה-50 ובשנת 1959 הוצגה חגורת שלוש הנקודות על ידי המהנדס נילס בוהלין מחברת וולוו.
בתחילת שנות ה-60 החלו כלי רכב להציע חגורות בטיחות במושבים הקדמיים ובסוף אותו עשור הוצעו חגורות גם במושבים האחוריים. במקומות רבים בעולם נחקקו חוקים המחייבים את השימוש בחגורת בטיחות בכביש הציבורי. בתחילת שנות ה-70 הוכנסו לשימוש חגורות מתכווננות באופן אוטומטי.
סוגי חגורות
כל חגורות הבטיחות מורכבות מרצועה אחת או יותר המעוגנות לגוף הרכב בנקודות המאפשרות לחגורה להיכרך מסביב לגוף הנוסעים. רצועות החגורה מכוונות בהתאם למידותיו של הנוסע באמצעות מנגנון דינמי או סטטי. מנגנון סטטי היה מקובל בעבר ואיפשר כוונון מראש בדומה לרצועת תרמיל גב. המנגנון הדינמי המקובל בכלי רכב מודרניים מאפשר שחרור כמות משתנה של רצועה בהתאם לצורך. במנגנון דינמי משולב תמיד מנגנון מצמד שנועל את שחרור הרצועה במקרה של משיכת רצועה במהירות מעל לסף מסוים. סף זה מותאם למהירויות משיכה המאפיינות תזוזת גוף במצבי תאונה. לעיתים מתוכנן מנגנון נעילת השחרור להינעל גם במצבי הטיה של כלי הרכב כדי לסייע בהגנה על נוסע בעת התהפכות רכב.
אמצעים נוספים
חגורות הבטיחות מלוות במנגנונים ואמצעים המיועדים לשפר את יעילותן ולעודד את השימוש בהן.
התקנה ברכב
בשנות ה-60 מכוניות רבות לא הגיעו מצוידות בחגורות בטיחות, והמעוניינים התקינו את החגורות בעצמם. בשנת 1967 נקבע התקנות בישראל שמכוניות חדשות חייבות להצטייד בחגורות ובשנת 1971 חויבו בעלי מכוניות ישנות להתקין חגורות במכוניותיהם.
רוק ישראלי
מבחינה מוזיקלית התבסס הרוק הישראלי תחילה על יצירה זרה, אך במשך השנים ההחלה יצירה ייחודית בשילוב אלמנטים מקומיים כמוזיקה מזרחית ומוזיקה אתנית. הטקסטים ברוק הישראלי נכתבים ברובם הגדול בעברית, כשלעיתים מולחנים אף שירי משוררים וטקסטים מהמקורות היהודיים. עם זאת לאורך כל השנים היו יוצרים שפעלו באנגלית, תופעה שהפכה לנפוצה יותר ואף לגיטימית במאה ה-21.
חגורת בטיחות
הרגלי שימוש בחגורת בטיחות
על פי סקר של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, שיעור החגירה במגזר היהודי עמד בשנת 2008 על 92% בקרב הנהגים, 81% בקרב היושבים מלפנים ליד הנהג ו-41% בקרב היושבים מאחור. במגזר הלא-יהודי עמד שיעור החגירה על 61% בקרב היושבים מלפנים, ו-31% בקרב היושבים מאחור. בשנה זו היה שיעור הנוסעים הלא-חגורים מתוך כלל הנוסעים שנהרגו בתאונות דרכים בישראל בין 16 ל-45 אחוז.
בארצות הברית פורסם בשנת 2010 שכ-84% מהנהגים חוגרים חגורות בטיחות.
רוק ישראלי
שנות השישים
בראשית הדרך היה הרוק תרבות מוקצה בישראל, שבשנות ה-60 הייתה עדיין חברה מגויסת וסגורה יחסית להשפעות תרבותיות מערביות. סוגת הרוק'נ'רול זכתה לפופולריות בקרב הקהל הישראלי, אך האמנים המבוססים בישראל אז התייחסו לרוק'נ'רול כאל שיגעון חולף וקוריוז, ולכל היותר הקליטו גרסאות פרודיות של שירים בסגנון רוק. דוגמה מובהקת למצב זה היא העובדה שלהקת הביטלס לא הורשתה להופיע בארץ, על אף שהפופולריות שלה בקרב הקהל הצעיר הייתה גדולה מאוד. הסוגה הוקעה בידי עיתונות שנות החמישים, שראתה בה כסממן של עבריינות והתפרעות, וכתופעה חולפת
חגורת בטיחות
מערכת התרעה על אי חגירת חגורת בטיחות
מערכת התרעה על אי חגירת חגורת בטיחות היא מערכת אלקטרונית שנועדה להסב את תשומת לב הנהג לכך ששכח לחגור, או שיש נוסע ברכב שאינו חגור בחגורת בטיחות, ולהתריע בפניו על כך. לעיתים, אף תמנע ממנו המערכת את הנסיעה במצב זה.
מערכת ההתרעה פועלת באופן עצמאי ואוטומטי, ואינה דורשת כל פעולה מצד הנהג והנוסעים. המערכת מזהה את הנוסעים באמצעות חיישני משקל המוצמדים תחת ריפוד מושב הנוסע ברכב, וחיישני מגע המורכבים בתושבת אבזם חגורת הבטיחות. חיישני המשקל מזהים באמצעות הלחץ המופעל עליהם, כי במושב בו הופעל לחץ על החיישן, יושב נוסע. חיישנים אלו מזינים במידע זה את המערכת, שבאותה העת מצפה להקלקת חגורת הבטיחות בתושבת האבזם המיועד למושב זה. עד שלא תוקלק החגורה בתושבת האבזם המתאימה, תתייחס המערכת למושב זה, ככזה שיש בו נוסע שאינו חגור בחגורת בטיחות, ובמועד המתאים היא תתריע על כך.
רוק ישראלי
שנות השישים
חלוץ הרוק הישראלי והראשון שהקליט רוק בעברית היה בצלאל יונגרייז, שבשנת 1962 הקליט יחד עם להקת "ההדים" את השיר "הו ילדונת". להקות הרוק הראשונות בישראל היו "להקות הקצב", שהחלו לפעול באמצע העשור במועדוני לילה ודיסקוטקים, תחילה ברמלה ומעט אחר כך גם במתחם המוסכים ובתי המלאכה של רחוב המסגר בתל אביב. הקהל שגדש את המועדונים היה בעיקר מקרב ילדי העולים יוצאי המעברות של שנות ה-50 ובני מעמד הפועלים, וכך גם המוזיקאים שהיו חברים באותן להקות ראשונות, שהודרו מן הלהקות הצבאיות ומהתרבות הממלכתית הממוסדת שזכתה לדומיננטיות בשיח הציבורי וברדיו של אותן שנים. להקות אלה ביצעו בעיקר גרסאות כיסוי לשירים של להקות רוק פופולריות כמו הביטלס, הצלליות ועוד. בין הלהקות שבלטו בגל הראשון של להקות הקצב היו "האריות" של האחים שוקי וחיים אלגרנטי, "ההדים" The echoes של חיים רומנו וצביקה וינשטוק "הצ'רצ'ילים" (ה"הדים" לשעבר) עם חיים רומנו ומיקי גבריאלוב, "השמנים והרזים" עם הסולן עוזי פוקס, "הסגנונות" עם הגיטריסט אבי קרפל, "הבמה החשמלית" עם הגיטריסט שלמה מזרחי, "זהר השביעי" עם המתופף והמלחין זהר לוי, וכן להקות נוספות כמו "הגולדסטארים", "הסינג-סינג", "הכוכבים הכחולים" עם גרי אקשטיין, "העכבישים", "הנסיכים" ורבות אחרות. להקות אלה מיעטו להקליט חומרים מקוריים אך קיימים מספר תקליטונים של הלהקות הבולטות של התקופה. התיעוד החשוב ביותר של סצנת הקצב הישראלית באותן שנים נמצא באלבום "פסטיבל הקצב הישראלי" (הד ארצי) המתעד מופע בהשתתפות להקות רבות שנערך בחסות השבועון "העולם הזה" בנובמבר 1968 באולם הסינרמה בתל אביב.