cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפרו-קובנים
דמוגרפיה
מחקר משנת 2014 העריך את התפלגות אוכלוסיית קובה כ-70% מאירופה, 22% מאפריקה ו8% ילידים אמריקאים. אף על פי שאת האפרו-קובנים ניתן למצוא בכל רחבי קובה, במזרח קובה יש את הריכוז הגבוה יותר של אפריקאים מאשר בשאר חלקי האי, ובהוואנה יש את האוכלוסייה הגדולה ביותר של אפריקאים מאשר בכל עיר אחרת בקובה. לאחרונה, אפריקנים רבים מהגרים לקובה, במיוחד מאנגולה. בנוסף, מהגרים מג'מייקה (Jamaica) והאיטי (Ayiti) מתיישבים בקובה, רובם התיישבו בחלק המזרחי של האי, בשל הקרבה למולדת שלהם, מה שתרם אף יותר לשיעור הגבוה גם ככה של אפריקאים בצד הזה של האי. אחוז האפרו-קובנים על האי גדל לאחר המהפכה הקובנית ב-1959 בהנהגת פידל קסטרו בשל ההגירה ההמונית מהאי של המעמד הבורגני הלבן. חלק קטן של אפרו-קובנים עזבו את קובה, בעיקר לארצות הברית (במיוחד לפלורידה), שם הם וילדיהם שנולדו בארצות הברית נקראים קובנים-אמריקנים, היספנים-אמריקנים ואפרו-אמריקנים. רק מעטים מהם התגוררו במדינה דוברת ספרדית הסמוכה לרפובליקה הדומיניקנית ובטריטוריית ארצות הברית בפוארטו ריקו. ( Puerto Rico).
המוסד הנכחד של לימודי קובנים וקובנים-אמריקנים באוניברסיטת מיאמי העריכו את אחוז אוכלוסיית האפריקאים בקובה ב-62%. קבוצת זכויות המיעוט הבינלאומית טוענת כי "הערכה אובייקטיבית של מצב האפרו-קובנים נותרה בעייתית עקב רישומים מועטים ומחסור במחקרים שיטתיים הן לפני והן אחרי המהפכה".
צאצאי אפרו-קובנים באפריקה
מדינות כמו ניגריה (Nigeria) ביתם של תרבויות יורובה ואיגבו, וגינאה המשוונית (República de Guinea Ecuatorial) חוו זרם של עבדים לשעבר מקובה שהגיעו לשם כמשרתים מובטלים במאה ה-17, ושוב במהלך המאה ה-19. בגינאה המשוונית הם נהפכו לחלק מהאמנסיפדות; בניגריה הם נקראו "אמארוס" (Amaros). למרות היותם חופשיים לחזור לקובה עם סיום תקופת עבודתם, הם נשארו במדינות אלה והתחתנו עם האוכלוסייה המקומית. העבדים לשעבר הובאו לאפריקה על ידי הצווים המלכותיים של 13 בספטמבר 1845 ושל 20 ביוני 1861, הם גורשו מקובה עקב חוסר במתנדבים שרצו לעזוב. אירועים עם נסיבות דומות התרחשו בעבר במאה ה-17 כאשר לעבדים לשעבר הן מקובה והן מברזיל הוצעו אותן הזדמנויות.
האיטי-קובנים
השפה הקריאולית והתרבות האיטית נכנסו לראשונה לקובה עם הגעתם של עולי האיטי בתחילת המאה ה-19. כתוצאה ממהפכת האיטי (1791-1804) בה התקוממו העבדים בהאיטי נגד השלטון הצרפתי, הגיע גל של נמלטים צרפתיים עם עבדיהם אל קובה. העולים התיישבו בעיקר במזרח קובה ועד 1804 כ-30,000 צרפתים חיו במחוז גואנטנמו, במיוחד בערים בברקואה ובמאיסי, העיירות במיקום המזרחי ביותר במחוז, שם הנהיגו מאוחר יותר את עיבוד הסוכר, בנו בתי זיקוק לסוכר ופיתחו מטעי קפה. תושבי האיטי המשיכו להגיע לקובה גם בשנים מאוחרות יותר כדי לעבוד כעובדי כפיים בשדות בחתיכת קני הסוכר. תנאי מחייתם ועבודתם לא היו טובים מאלה של העבדים והם סבלו מאפליה. אף על פי שרצו לחזור לארץ מולדתם, רבים מתושבי האיטי נשארו בקובה, ובסופו של דבר הם וצאצאיהם לא זיהו את עצמם כהאיטיים ולא דיברו יותר בשפה הקריאולית. האפליה נפסקה רק לאחר עליית שלטון פידל קסטרו ב-1959, והשפה הקריאולית נהייתה השפה השנייה המדוברת בקובה, לאחר ספרדית. נהייתה הכרה בשפה גם אצל קובניים שמעולם לא היו בהאיטי ולא היו ממוצא האיטי ואף הוקמה תחנת רדיו אשר משדרת בשפה זו.
גזענות
על פי דבריהם של חוקרים אנתרופולוגים שנשלחו לקובה על ידי האיחוד האירופי, הגזענות כנגד האפרו-קובנים מושרשת בקובה. אפרו-קובנים נדחקים במקרים רבים לדיור לקוי ולרוב אינם נכללים בעמדות ניהוליות של מוסדות המדינה הפורמליים. אסטבן מוראלס דומינגז (Esteban Morales Domínguez) פרופ' באוניברסיטת הוואנה, גורס כי היעדר דיון בנושא הגזע מאיים על הפרויקט החברתי של "המהפכה הקובנית". קרלוס מור (Carlos Moore), חוקר שכתב רבות אודות הנושא, גורס כי האיום של "פיצוץ" מצבם של האפרו-קובנים הוא איום חסר תוכן, שכן הם מפחדים להיכנס לכלא. אך, למרות היד הקשה שבה נוקט השלטון, הממשלה עדיין מפחדת מהתפוצצות מצבם של האפרו- קובנים.
בשנים שבין ניצחון המהפכה הקובנית לניצחון בפלאיה ג'ירון (כישלון פלישת כוחות מתנגדי המהפכה בחסות האמריקאית), הייתה הממשלה הקובנית אחד המשטרים האקטיביים ביותר במאבק נגד אפליה. היא השיגה הישגים בתחום שוויון הגזע באמצעות הסדרה של רפורמות שוויוניות בתחילת שנות השישים. בתגובה לגודלה הרב של גזענות בשוק העבודה, הוציא קסטרו חוקים נגד אפליה. בנוסף, הוא ניסה לסגור את הפער המעמדי בין קובנים לבנים עשירים לאפרו קובנים ממעמד נמוך יותר, באמצעות הנגשת אוריינות לכלל האוכלוסייה ורפורמות שוויוניות אחרות.
שפה
אלמנטים תרבותיים אחרים הנחשבים לאפרו-קובניים ניתן למצוא בשפה (כולל תחביר, אוצר מילים וסגנון דיבור). השפה בקובה מבוססת על המיזוג בין השפה האפריקאית לבין הספרדית, החיבור הדמוגרפי שהתרחש בקובה בתקופה הקולוניאלית גרם לתוצר של שפה לשונית תרבותית שנמשכת עד היום. השפה הקובנית מושפעת מהשפות האפריקאיות והדתות האפרו קובניות כולן שומרות על מידה מסוימת של שימוש בשפות האפריקאיות. דתות הסנטריה (Santería)והאבוקה (Abakuá) שומרות שתיהן על מידה רבה של שימוש בשפות אפריקאיות ואילו פאלו (Palo) משתמשת בתערובת של ספרדית וקיקונגו (Kikongo) הידועה בשם האבלה קונגו (Habla Congo).
תנועת האפרו-קובניזם
במהלך שנות ה-20 וה- 30 של המאה ה-20 קובה חוותה תנועה אשר יועדה לתרבות האפרו-קובנית ונקראה אפרו-קובניזם (Afrocubanismo). לתנועה הייתה השפעה גדולה על הספרות הקובנית, שירה, מוזיקה ופיסול. זה היה המבצע האמנותי הראשון בקובה שהתמקד בנושא מסוים: התרבות האפריקאית. התנועה הדגישה את המאבק לעצמאות מספרד, את העבדות האפריקנית ואת בניית הזהות הלאומית הקובנית כטהורה. אף על פי שהמטרה הייתה איחוד סיפורי עם ומקצבים אפריקנים עם צורות אמנות מסורתיות, האמנויות המרכזיות בתנועה היו המוזיקה והריקוד. בניגוד לאמנויות המסורתיות – ציור, פיסול, ספרות ושירה - הריקוד והמוזיקה לא דרשו מהאמנים ללמוד לימודים פורמליים, הכשרה או אפילו ידע של קרוא וכתוב ובנוסף עלות החומרים שנדרשו להפקת המוזיקה או הריקוד לא היו גבוהים. מאפיינים אלו הנגישו את האמנויות גם לשכבות הנמוכות בחברה ובכך נתנו לה קול ועזרו לאחד את העם ולהגדיר אותו בזהות לאומית קובנית הנבדלת מזהויות אחרות.
היסטוריית התנועה
התנועה התפתחה מגילוי מחודש של המורשת האפריקאית. היא התפתחה בשני שלבים שונים שהקבילו זה לזה. הראשון הכיל אמנים ואינטלקטואלים אירופאים אשר התעניינו באמנות האפריקנית ובמוזיקה המסורתית. שלב זה הקביל לרנסאנס של הארלם בניו יורק, נגרטיוד בצרפת הקריבית ולאוונגרד הסגנוני האירופאי (למשל הקוביזם וייצוג המסכות האפריקניות). השלב התאפיין בהשתתפות אינטלקטואלים לבנים, ביניהם: הקובנים – אלג'ו קרפנטייה, פרננדו אורטיז ולידיה קבררה, פוארטו ריקו – לואיס פאלאס מאטוס וספרדים – פבלו פיקאסו ורוג'ר דה לוריה. האמנים המושפעים מאפריקה נטו לייצג אפרו-קובנים בתיאורים נדושים כמו דמויות שחורות היושבות תחת עץ דקל עם סיגר. שירים ומאמרים שנכתבו על ידי אפרו-קובנים התחילו להתפרסם בשנות ה-30 של המאה ה-20 בעיתונים, מגזינים ובספרים, שם הם דיברו על המורשת האישית שלהם. אפרו-קובנים ואמני המורשת האפרו קובנים הדגישו את הגזע והתרבות האפריקנית שהייתה שולית פעם, וזה הפך לסמל של העצמה ואינדיבידואליות אפרו-קובנית בתוך התרבות של אמריקה ואירופה.
מגמה זו שימשה זרז עבור השלב השני אשר התאפיין באמנים אפרו-קובנים אשר יצרו אמנות המשקפת את הווייתם אפרו-קובני. בתחילת 1930 השלב השני תיאר השקפה רצינית יותר של התרבות השחורה כמו דתות אפריקאיות ומאבקים הקשורים עם עבדות. הדמות המובילה של התנועה בשלב השני היה ניקולס גיין.
תוצאות התנועה
המשכיות המוניטין של תנועת האפרו-קובניזם התקבלה מהקמת סגנון האמנות של העולם החדש, אשר שילב את האסתטיקה של התרבות האירופאית והאפריקנית גם יחד. אף על פי שהתנועה עצמה נעלמה בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20, התרבות האפרו-קובנית המשיכה לשחק תפקיד חשוב בזהות קובה. זו הייתה המהפכה הקובנית שפתחה פתח למחקרים מקיפים יותר על השורשים האתניים-אפריקאים בקובה. הרטוריקה של המהפכה שילבה את ההיסטוריה השחורה ואת תרומתה לרובד החשוב בזהות הקובנית. המהפכה מימנה פרויקטים רבים ששחזרו את עבודתם של אפרו-קובנים תוך מאמץ להתאים את הזהות האפריקאית המונעת בתוך החברה הקובנית האנטי-גזענית החדשה.
מוזיקה
מוזיקה אפרו קובנית כוללת בתוכה שתי קטגוריות עיקריות של מוזיקה: דתית וחילונית. מוזיקה דתית כוללת את המנגינות, המקצבים והכלים ששימשו בטקסים של הזרמים הדתיים (הנזכרים לעיל), בעוד שמוזיקה חילונית מתמקדת בעיקר ברומבה, גואגואנקו (Guaguancó) וקומפארסה (Comparsa) (מוזיקת קרנבל) כמו גם במספר מופחת של סגנונות כמו ה"טומבה פראנצ'סה" (Tumba francesa). כמעט כל מוזיקה קובנית מושפעת ממקצבים אפריקאים. למוזיקה הפופולרית הקובנית ולא מעט מהמוזיקה האמנותית יש מקורות מספרד ואפריקה השזורים באריג קובני ייחודי. ה"סון" (son) הוא דוגמה אופיינית לכך. בזמן שרוב המוזיקה לרוב מבוצעת בזמן חתוך. אמנים לרוב מאופיינים בשימוש במערך של חתימות זמן כמו 6/8 עבור פעימות תיפוף. הקלאווה, מנגד, משמש בחתימת זמן פולימטית של 7/8 פעימות + 5/8.
ג'אז אפרו-קובני
ג'אז אפרו קובני הוא הצורה המוקדמת ביותר של הג'אז הלטיני. הוא משלב מקצבים אפרו-קובניים המבוססים על הקלאווה, עם הרמוניות ג'אז וטכניקות של אלתור. הג'אז האפרו-קובני הופיע בשנות ה-40 המוקדמות עם המוזיקאים הקובניים מריו באוזה (Mario Bauzá) ופרנק גרילו "מאצ'יטו" (Machito) בלהקת מאצ'יטו והאפרו-קובניים בניו יורק. בשנת 1947, שיתופי הפעולה עם חצוצרן הביבופ דיזי גילספי (Dizzy Gillespie) ונגן כלי ההקשה צ'אנו פוזו (Chano Pozo) הביאו מקצבים וכלים אפרו-קובניים כגון טומבדורה (Tumbadora) ואת הבונגו (Bongo drum) אל סצנת הג'אז החוף המזרחי. שילובים מוקדמים של ג'אז עם מוזיקה קובנית כגון "Manteca" ו-"Mangó Mangüé" היו נפוצים תחת הכינוי קיובופ (Cubop) עבור הביבופ הקובני.
במהלך העשורים הראשונים, תנועת הג'אז האפרו-קובנית הייתה חזקה יותר בארצות הברית מאשר בקובה. קני דורהאם (Kenny Dorham) סאבו מרטינז (Sabu Martinez), והאנק מובלי (Hank Mobley) ניגנו ג'אז אפרו קובני משנות ה-50 עד שנות ה-60. בתחילת שנות ה-70, "אורקסטרה קובנה דה מוזיקה מודרנה" ומאוחר יותר איראקרה (Irakere) הביאו את הג'אז האפרו-קובני לסצנת המוזיקה הקובנית והשפיעה על סגנונות חדשים כמו על הסונגו (songo).
ריקוד הרומבה
המילה רומבה בספרדית מסמלת אירוע חגיגי קולקטיבי, ארוחה חגיגית או מאורע שמח ומפגש חברתי חילוני עם מוזיקה וריקודים. מקור המילה רומבה מגיע מהשפה האפריקאית ופירושה הוא מפגש חברתי ללא קשר לטקסים דתיים.
הרומבה התפתחה בשנות ה-50 וה60 של המאה ה-19 במקומות מפגש של אפריקאים חופשיים שאליהם הורשו להגיע ולהתפלל אחרי העבודה. עם ביטול העבדות בשנת 1886 עברו אפרו- קובנים להתגורר באזורים עירוניים והצטרפו לקובניים הלבנים העניים על מנת לחפש עבודה. באזור הנמלים היו יותר משרות מאשר באזורים הכפריים ועל כן הם התרכזו שם. נוצרה מציאות של חיים משותפים בין אפריקאים ולבנים אשר הובילה לקיומם של אירועים קהילתיים כגון רומבה.
מלבד האירוע הקהילתי, הרומבה הוא גם שם של ריקוד, קצב וקבוצה של רקדנים. הרומבה בקובה מבוססת על שירים וצעדים אפריקאים שהגיעו דרך קבוצות אתניות ממערב מרכז אפריקה. ישנן סברות אחרות האומרות כי הרומבה הגיעה דווקא מאנשי הסארה בניגריה (Nigeria) הצפונית, שם הנערים רוקדים בשורות לפני שורות של בנות, מתקרבים ומתקרבים עד שהם נוגעים ואחר כך נפרדים זה מזה. בזאיר (Zaire) ישנה היסטוריה דומה של צעדי ריקוד- ריקוד באקונגו מסורתי שנקרא "ואן סמבה" ומתייחס ישירות אל צעדי הרומבה. בריקוד זה, נשים וגברים רוקדים במעגל עם רצועות בד שקשורות כחגורות סביב המותניים. הרקדן בועט או ברגל וזורק את המטלית לאוויר במטרה לפגוע באדם מהמין השני. הבד הוא הזמנה לבוא לרקוד במעגל. הריקוד אשר מזכיר בצורה הכי קרובה את ריקוד הרומבה בקובה הוא ממערב- מרכז אפריקה או ממוצא קונגו- אנגולה, מה שנחשב היום זאיר ונקרא יוקה (Yuka) ומאקוטה. הקובנים קוראים להם בשמות קונגו או בנטו. תנועת ריקוד אופיינית היא כאשר גופם של שני בני הזוג נפגש או כמעט נפגש בטבור.
הקובנים השחורים יצרו מוזיקה וריקוד משלהם שלא הייתה אפריקאית ולא ספרדית, הם השתמשו בתיפוף, בשירה ובריקודים בתצורות שונות .סוג אחד התפתח באזורים העירוניים של הוואנה, מעורב בריקוד זוגות. באזור אחר יש ריקוד סולו של גברים שהתפתח באזורים כפריים. ריקוד הסולו נובע ככל הנראה מחוסר האיזון בין גברים לנשים במשך תקופת העבדות. באזורים הכפריים של מאטאנזה (Matanza), במיוחד ליד טחנות הסוכר (Sugarcane mill), הצטברו אוכלוסיות גדולות של אפריקאים במהלך ואחרי העבדות. סוג הסולו של הזכרים האפריקאים עשוי להיגרם מהשפעתן של חברות הקרב הסודיות של דרום קובה שהביאו מסורות של ריקודים גבריים לקובה.
דת
את הדת האפרו קובנית ניתן לפרק לשלושה זרמים עיקריים: סנטריה (Santería), פאלו (Palo) ואבאקווה (Abakuá), אשר כל אחת מהן כוללת פרטים (אנשים) מכל גוני וסוגי האוכלוסייה האפרו-קובנית.
זרם הסנטריה (Santería)
מכונה גם- "Regla de Ocha, La Regla de Ifa", הוא זרם אפרו-אמריקני אשר מושתת על דת היורובה (קבוצה אתנית באזור ניגריה של היום), שהתפתחה בקובה בקרב צאצאי מערב אפריקה. זרם זה התאפיין באמונה מיתולוגית של בני היורובה באוריסה (Orisha), ביטוי של אלוהות מסוימת במערכת הרוחנית והדתית. Santería היא מילה ספרדית שפירושה "תפילה של קדושים". Santería מושפעת ומסונכרנת עם הקתוליות הרומית. בנוסף לכך, Santeria, היא מערכת של אמונות המביאה מיזוג של היבטים דתיים מהיורובה, אשר הובאה לעולם החדש (שקובה היא חלק ממנו), על ידי אנשים משועבדים מאזור היורובה יחד עם הנצרות והדתות של עמים הילידים של אמריקה. לזרם הנ"ל יש השפעה גדולה מאוד על מהות ה"רוחניות" הקובנית. אנשי היורבה, שכאמור היוו את הבסיס לזרם הנ"ל נשאו עמם מנהגים דתיים שונים, הכוללים מערכת "תקשורת" עם אבותיהם והגורמים ה"אלוהיים" שלהם, הקרבת בעלי חיים, תופים וריקודים קדושים. הצורך של המאמינים בזרם לשמר את מסורותיהם ומערכות האמונה שלהם בסביבה תרבותית עוינת, הניע אפרו-קובנים משועבדים לנסות ולמזג את זרם דת זה יחד עם היבטים של הקתוליות הרומית כבר בשנת 1515.
זרם פאלו מונטה (Palo)
דת או זרם אפרו-קובני עתיק. חסידיו מאמינים שהם יכולים להשתמש בחלקי גוף האדם כדי ליצור קשר ולשעבד את רוחות המתים. הרוחות נאלצות לעשות "משימות" - כמעט אך ורק בשירות הרוע. על מנת לגייס את הרוחות, ה"פלורס" (הישות שברצונה לגייס את הרוחות) חייבים ללמוד כללים מורכבים הקשורים גולגולות, חצים, צלבים וסמלים אחרים, כדי לגייס את הרוחות.
זרם האבאקווה (Abukua)
הזרם תיפקד כזרם סודי – ייעודי לגברים, בדומה לזרמים שאפיינו את הבונים החופשיים באירופה, זרם זה אינו היה מסונכרן עם הקתוליות הרומית ונשאר, בצורתו והווייתו, למוצאו המקורי – דרום מזרח ניגריה ודרום מערב קמרון. למעשה, זרם זה הוא אחווה יזומה של גברים אפרו קובנים, אשר הקימו מאין "חברה סודית", שמקורה הוא מ"אגודת אחים" באזור נהר קרוס שנמצא בדרום מזרח ניגריה ודרום מערב קמרון. על פי האמונה בזרם זה, המאמינים –"Ñáñigos" יכולים להפוך לנמרים וכך לעקוב אחרי אויביהם.
מלאכי
מלאכי הנביא
אין בספר זה או בשאר התנ"ך כל מידע על הנביא, וקשה לקבוע אפילו אם שמו הוא אכן מלאכי (ראו להלן). בכתובת שבראש הספר – – אין פרטים על הנביא. הוא אינו מוזכר במקורות תנ"כיים מחוץ לספרו (בשונה מנביאי תקופתו, חגי וזכריה, המוזכרים גם בספר עזרא). לאור זאת, ישנן דעות שלפיהן מלאכי הוא למעשה דמות בולטת אחרת מתקופת שיבת ציון – עזרא הסופר, מרדכי היהודי, זרובבל בן שלתיאל, נחמיה בן חכליה, חגי, יהושע בן יהוצדק, או אחרים, אך דעות אלו חסרות ביסוס מפורש בכתובים. הדעה המקובלת בחז"ל היא שמלאכי הוא עזרא הסופר, והראיה לכך היא ששניהם נלחמו בנישואי התערובת עם עמי הארץ. מתוכנו של ספר מלאכי ומהשוואתו לפרקים אחרים בתנ"ך, נראה שמלאכי הנביא חי בימי שיבת ציון, ככל הנראה באזור ירושלים.
על פי מסורת חז"ל
במסכת מגילה חלוקים האמוראים באשר לזיהוי של מלאכי, ואגב כך מוסרת לנו הגמרא מידע על זמן התנבאותו:
פרט לזיהויו של מלאכי עם עזרא ומרדכי, פותחת הברייתא המצוטטת צוהר למסורת, שעל פיה ניבא מלאכי בשנת שתיים לדריווש, היא שנת 520 לפנה"ס. אמנם, ברור לנו שמלאכי ניבא בזמן שבית המקדש השני כבר היה קיים, כלומר מאוחר יותר, אולם אפשר לשער שראשית נבואתו הייתה אז. חז"ל מייחסים למלאכי, כאחד מאחרוני הנביאים, את תיקונן של מספר תקנות הלכתיות, ותולים בו דברים נוספים. מלאכי היווה חלק חשוב משלשלת המסירה (שלשלת החכמים שהעבירו את התורה מדור לדור):
בתלמוד מסופר, בין השאר, שמלאכי תיקן (יחד עם חגי וזכריה) מספר תקנות הלכתיות (כל ההפניות בהמשך הן לתלמוד הבבלי):
בנוסף, מיוחס למלאכי תרגום של דברי הנביאים לארמית:
לאחר מותו של מלאכי נפסקה הנבואה:
מלאכי כמעט שאינו מופיע לבדו, ובמרבית הציטוטים מופיעים חגי, זכריה ומלאכי יחדיו כאחרוני הנביאים ובעלי הסמכות הנבואית הבכירה.
מלאכי - שם הנביא?
הכתובת בראש הספר,, היא בעלת לשון יוצאת דופן במקצת (השוו עם ואילך, ו). בנוסף, שונה מהות נבואת מלאכי ממהות שאר נבואות המשא (נבואת משא קלאסית היא נבואת פורענות על עמים זרים, ואילו מלאכי מדבר גם על עם ישראל). סיבות אלו הן בסיס לדעה על פיה נוספה כתובת הפתיח לספר זמן רב לאחר כתיבתו, בידי מי שסידר את קובץ תרי עשר או את ספר מלאכי בלבד. על פי אותה דעה, מלאכי איננו שמו הפרטי של הנביא, אלא כינוי [על פי הפסוק: ], שמשמעותו אולי 'השליח שלי', או, כקיצור השם מלאכיה (ואולי מלאכיהו או מלאכיאל), 'שליח האלוהים'. כך נכתב גם בתרגום השבעים. חיזוק לטענה זו נובע מכך ש"מלאכי" כשם של אדם אינו מופיע כלל במקרא מחוץ לספר מלאכי, ואף לא במשנה או בתלמוד (פרט לאזכורי נביא זה). על פי שיטה זו, הנביא העדיף להישאר באלמוניותו, וייתכן אף ששמו הוא "אֵלִיָּה", שם המופיע בפסקת הסיום של הספר.
מנגד, יש הטוענים שמלאכי הוא אכן שמו של הנביא: בכל ספרי הנבואה האחרים נמצא שם הנביא בכתובת הפתיחה של הספר, וסביר להניח שכך גם בספר מלאכי. הטענה כי מלאכי הוא שם שאינו מופיע כלל במקרא אינה רלוונטית כלל, שכן ישנם שמות יחידאיים רבים במקרא – ופרט לכך, מלאכי חי בתקופה שונה מרוב דמויות התנ"ך ושמות אנשי תקופתו (כפי שאכן משתקף ברשימות בספרי עזרא ונחמיה) שונים באופן משמעותי.
מחלוקת זו, הקיימת כיום בין פרשני וחוקרי התנ"ך, נתקיימה גם בין חכמי ישראל לאורך הדורות. השתקפות מחלוקת זו נמצאת בקטע הגמרא שצוטט לעיל, שבו טוענים חלק מן האמוראים שמלאכי הוא דמות אחרת (ואם כך, 'מלאכי' הוא רק כינויו של הנביא), וחלקם שמלאכי הוא אכן שמו. מאוחר יותר שבה ומופיעה מחלוקת זו בתרגומי התנ"ך השונים. תרגום השבעים פירש את המילה 'מלאכי' כ-'מלאכו', ויונתן בן עוזיאל אף הפריז וכתב:. לעומתם, תרגום הפשיטתא והוולגטה גרסו שמלאכי הוא אכן שמו של הנביא, ורשמו את תעתיק המילה 'מלאכי' בשפתם.
גם לפרשני התנ"ך של ימי הביניים היה מה לומר בנושא זה. אבן עזרא בפתיחת פירושו לספר כותב: "יש אומרים שהוא עזרא ולפי דעתי שהוא שמו כאשר הוא כתוב". גם הרד"ק סבר כך: "ורז"ל אמרו מלאכי זה עזרא, ולא מצאנו בשום מקום שקראו נביא אלא עזרא הסופר".
ספר מלאכי
ספר מלאכי עוסק רבות באהבת ה' ליעקב מול שנאתו לעשו, ביזוי המקדש על ידי כהני התקופה, חטא נישואי התערובת וכתוצאה מכך נטישת הנשים העבריות ויום ה'. מספר רעיונות מרכזיים חוזרים לאורך הספר:
סיבת אהבת ה' ליעקב ושנאתו לעשו אינה מוסברת. ברם, תוצאות היחסים הללו ברורים: צאצאי יעקב חוזרים לארצם, ואילו ארצם של בני עשו הפכה לשממה. גם אם ינסו לשוב ולבנות, מבטיח ה':. בני יעקב יראו ויכבדו את ה'.
לאחר מכן עובר הנביא בחדות לנושא אחר, ומדבר על כבודו המבוזה של המקדש ושל המזבח. הוא מדמה את ה' לאב ולאדון:, ומוכיח את הכהנים על כך שאינם מקפידים בכבוד שמיים:. הוא אף משתמש בלשון קשה ולעגנית יותר:. בסופו של חלק זה מדבר הנביא על ירידת הדורות ועל ירידת קרנה של ברית הלוי:.
לאחר פסקה זו עובר הנביא לדבר על חילול ברית הנישואים, על ידי לקיחת נשים נוכריות וזניחת נשות הנעורים. בקטע קצר אחר הוא מדבר על "אחד", שהפרשנים חלוקים בשאלה מיהו. ייתכן כי מדובר באברהם אבינו או בה', ואולי בדמות אידיאלית סתמית המתוארת כמודל לדוגמה וחיקוי.
בפסקה הבאה, מוסיף הנביא להוכיח את העם, בשימו את טענותיהם בפיהו:, ודחייתן בלעג לא מוסווה:. המלאך יבשר את בוא הצדק, והרשעים ייענשו:.
בהמשך הקטע ממשיך מלאכי לתאר את חטאיהם של הרשעים, ומבטיח הפעם שכר לצדיקים כנגד עונשם של החוטאים:.
לקראת סופו של הספר מדבר הנביא בגלוי על חזון "יום ה'", שבו יזכו הצדיקים ל.
פסקת הסיום של הספר מהווה סיכום כללי שלו. אלו הם דברי הנבואה האחרונים בתנ"ך, ובהם מצא לנכון כותב הספר להזהיר: . בפסקה זו מדבר הנביא לראשונה על אליה (ו?) הנביא, שיבוא . פסקת סיום זו נחשבת על ידי חוקרים רבים לתוספת חיצונית לספר, שנוספה שם כחתימה לקובץ תרי עשר או אף לקובץ הנביאים כולו. סגנונה שונה באופן מובהק מסגנון שאר ספר מלאכי: היא כתובה בצורה שירית ובשפה גבוהה ומליצית יותר, וגם נושאה אינו חופף את הנושא הקודם. מאידך, אין לשכוח שבספר מלאכי הסגנון ממילא אינו אחיד, ויש והוא עובר נושא בצורה חדה ודרמאטית. לפיכך, אין לקבוע בוודאות אם מיקום פסקה זו הוא טבעי או מלאכותי.
דבר זה מבטא רווחה ותקופות הקלה בתוך הפורענות.
זמן הספר
זמן הנבואה לא מצוין בספר מלאכי, זאת בניגוד לספרי חגי וזכריה, נביאי תקופתו. כמו כן, לא ברור אם נתנבא באחת או שספרו מורכב מקטעי נבואות שנאמרו בפרקי זמן שונים. על כן, ניתן רק לשער בקירוב את זמן נבואותיו.
בנוסף, בזמן הנבואה בית המקדש השני בנוי זה מכבר:, ובנוסף.
חלוקה לפרקים ונושאים
הספר מורכב מ-55 פסוקים. מחלקי התנ"ך הנוצרים חילקו את הספר לשלושה פרקים (14 פסוקים, 17 ו-24), אם כי במספר ספרים (תרגום השבעים, הפשיטתא, הוולגטה ועוד) ששת הפסוקים האחרונים הם פרק רביעי. על פי חלוקת המסורה, נכלל ספר מלאכי כולו בסדר הכ"א של ספר התרי עשר (יחד עם פסוקו האחרון של ספר זכריה). הוא עשוי משבע פרשיות, הראשונה סתומה והשש הנותרות פתוחות.
חלוקת העניינים בספר פשוטה וברורה: לאחר הכותרת ישנו קטע קצר העוסק ביחס ה' לישראל אל מול יחסו לאדום, שמהווה כעין מבוא לספר. לאחר מכן מתחילה תוכחה לכהנים על כמה חטאים: הזנחת וביזוי המקדש והעונש הצפוי להם על כך, השחתת ברית הלוי  ונשיאת נשים נכריות מול גירושי הנשים העבריות. לאחר מכן ממשיכה התוכחה - אך באופן כללי יותר. הנביא פונה אל העם, ומזהיר אותם מפני מלאך ה' שיבוא ויעניש את החוטאים ( – ). הנביא ממשיך ומוכיח את העם, שאינם ממלאים את מצוות המעשר וטוענים שאין טעם בעבודת ה'. טענה זו תופרך על ידי יום ה' שיבוא "בֹּעֵר כַּתַּנּוּר" כשאז ייענשו הרשעים והצדיקים יתוגמלו. פסקת הסיום של הספר עוסקת בשמירה כללית של מצוות התורה.
שתי הפטרות נקראות מתוך ספר מלאכי. הפטרת פרשת תולדות היא הקטע שבין תחילת הספר ל. הפטרת שבת הגדול, הנקראת בשבת שלפני חג הפסח, כוללת את הקטע שבין לסוף הספר.
לשון הספר
סגנונו של מלאכי פשוט ודיבורי, ומתאפיין בכמה מוטיבים בולטים.
מילים יחידאיות
כתוצאה מזמנו המאוחר של ספר מלאכי, הוא רצוף מילים וביטויים מאוחרים יותר, ולפיכך יחידאיים (או כמעט יחידאיים). אפשר למנות את המילים היחידאיות בכמה דרכים, ולא כאן המקום להכריע בין הרשימות. המשמעות המוצעת בטבלה להלן היא הצעה בלבד, על פי פירושים של פרשנים בני דורנו, וכמובן שתתכן משמעות אחרת לגמרי בחלק מן המקרים. כאשר מילה או אות מופיעות בסוגריים, הן אינן חלק מהמילה היחידאית, אך מופיעות לידה, ומרכיבות ביטוי שלם יחד איתה.
חשיבות הספר בברית החדשה
ספר מלאכי נחלק לשלושה פרקים בתנ"ך העברי ובתרגום השבעים ולארבעה בוולגטה (הפרק הרביעי הוא ב). בשל אופיו הנבואי של הספר, המבטיח את בוא הגאולה, מכוונת הברית החדשה לספר מלאכי מספר רב של פעמים באופן יחסי לאורכו המצומצם של הספר. חשיבות מיוחדת יש באזכורו של אליהו כנביא המבשר את בוא האדון, שכן על פי הנצרות אליהו הוא בן דמותו של יוחנן המטביל, ועל כן רומז ספר מלאכי לנביא האחרון שבישר את בואו של ישו. רוב הכנסיות מאמינות כי נבואות הנביא מלאכי התממשו בבואו של ישו, במותו על הצלב ובקימתו לתחייה. המורמונים יוצאים דופן במובן זה, שכן הם מאמינים כי המלאך מורוני התגלה בפני ג'וזף סמית ב-1823 ובישר לו כי האמור בפרק האחרון של ספר מלאכי עתיד להתממש בקרוב. הדבר אירע לדברי סמית כאשר אליהו התגלה בפניו 13 שנים לאחר מכן, ב-3 באפריל 1836.
אלישע אבינר
הרב אלישע זושא הכהן אבינר (במקור: לנגאואר. נולד ב-1954) הוא ראש הכולל בישיבת ברכת משה במעלה אדומים ורב קהילת מצפה נבו בעיר.
קורות חייו
משנת 1982 מלמד הרב אבינר בישיבת ברכת משה במעלה אדומים. בתחילה לימד גמרא ולאחר מכן עבר ללמד לקראת מבחני סמיכה לרבנות. הוא מעביר גם שיעורים בכתבי הראי"ה ושיחות כלליות. הרב אבינר משמש גם כרב קהילת פני שמואל במעלה אדומים. היה פעיל בעמותת צהר ובעבר היה אף חבר הנהלה בארגון. במשך שנים לימד אמונה בישיבת מרכז הרב. מלווה את פרויקט לימוד האמונה היומי "בשביל הנשמה".
הרב אלישע אבינר משמש כמנהלו החינוכי של "לב אבות", קו חם ואתר אינטרנט שנועדו לייעץ להורים בנושאי חינוך מתבגרים. הוא כותב בקביעות מאמרים בנושא חינוך בעלון פרשת השבוע "באהבה ובאמונה" ומשדר תוכנית שבועית העוסקת בחינוך ברדיו גלי ישראל.
יזם את תפילת שחרית המרכזית המתקיימת בכותל המערבי ביום ירושלים בהשתתפות אלפים רבים מבני הישיבות בציונות הדתית, וכן רבים מרבניה.
משפחתו
אחיו, הרב שלמה אבינר, הוא נשיא ישיבת עטרת ירושלים.
נשוי לשרה לבית אטיק, מתגורר במעלה אדומים בסמוך לישיבה. לזוג עשרה ילדים. ביניהם:
משפט אולם
משפט אולם הוא משפט בתורת המבנה של חבורות אבליות. המשפט ממיין את החבורות האבליות המפותלות בנות-המניה, עד כדי איזומורפיזם.
סדרת אולם
חבורה אבלית היא פרימרית (עבור ראשוני p), אם כל האיברים הם מסדר חזקה של p. תהי A חבורה אבלית פרימרית. מגדירים, באינדוקציה טרנספיניטית, שרשרת של תת-חבורות באופן הבא: G_0=G, לכל סודר \alpha, לכל סודר גבולי \alpha. האורך של החבורה הוא הסודר שבו היא נעצרת (לראשונה ולתמיד). השרשרת נעצרת בתת-החבורה החליקה המקסימלית של A. החבורה A היא מצומצמת אם אין לה תת-חבורה חליקה (שונה מאפס); כלומר, כאשר A מצומצמת השרשרת מגיעה לאפס.
נסמן ב-P את אוסף האיברים מסדר p ב-G.
נאמר שסדרה המסתיימת בסודר בן-מניה היא אפשרית אם בין כל שני סודרים גבוליים מתחת לגובה הסדרה, יש אינסוף מקומות שבהם הסדרה אינה מתאפסת. משפט אולם קובע שסדרת אולם של חבורה אבלית פרימרית מצומצמת בת-מניה היא אפשרית, ושהסדרה קובעת את החבורה עד כדי איזומורפיזם.
מכיוון שתת-חבורה חליקה היא מחובר ישר וכל חבורה חליקה מפותלת היא סכום ישר של מרכיבים ידועים, ומכיוון שכל חבורה מפותלת מתפרקת לסכום ישר של חבורות פרימריות, משפט אולם ממיין באופן מלא את כל החבורות האבליות המפותלות בנות-המניה.
משפט אולם חל בשינויים קלים על מודולים נוצרים מנייתית מעל כל תחום ראשי.
יוסף אהרן רבינוביץ
הרב יוסף אהרן רבינוביץ (ה'תרי"ג, 1853 – כ"א בכסלו ה'תרפ"ב, 22 בדצמבר 1921) היה רב ליטאי-חסידי, מחבר ספרי פרשנות על התורה ועל התלמוד הבבלי.
תולדות חייו
בשנות חייו האחרונות סבל ממחלת ריאות קשה. נפטר בכסלו ה'תרפ"ב בגיל 68, ועל קברו בבית הקברות היהודי בוורשה הוקם אוהל. בעלה של בתו דבורה, הרב מרדכי שרייבמן, הקים בוורשה ישיבה בשם "בית אהרן" על שם חתנו.
בנו, משה, הוציא מחדש את ספרי אביו, והוסיף מכתב היד של האב ספר על מסכת כתובות. את ספרו על מסכת פסחים "זכר לדוד" החל הרב יוסף אהרן רבינוביץ להדפיס בשנות חייו האחרונות, אך גליונות הדפוס אבדו במהלך השואה. ארבעה מדפי הספר מצא בנו, משה, והוא הוציאם בתוך ההדפסה המחודשת של "פרי דוד".
נכדו הוא העיתונאי יוסף אהרון פרנקל ונינתו היא שיאנית ישראל בקפיצה לגובה דניאל פרנקל.
קווין נוקס
קווין נוקס השני (באנגלית Kevin Knox II; נולד ב-11 באוגוסט 1999) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הסמול והפאוור פורוורד בפורטלנד טרייל בלייזרס.
ראשית חייו
נוקס נולד וגדל בפיניקס שבאריזונה. אביו היה שחקן פוטבול מקצועי, אשר שיחק באריזונה קרדינלס מליגת ה-NFL בעונת 1994. נוקס למד ב'תיכון הקתולי של טמפה', ובשנתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של התיכון זכה בפרס שחקן התיכונים המצטיין בפלורידה ('Florida Mr. Basketball') ונבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן. עם סיום לימודיו בתיכון עבר נוקס לשחק באוניברסיטת קנטקי שם השיג ממוצעים של 15.6 נקודות ו-5.4 ריבאונדים למשחק. בסיום עונתו היחידה באוניברסיטה נבחר לחמישיית העונה במחוז הדרום-מזרחי (SEC), וכן נבחר לפרשמן השנה של המחוז.
קריירה ב-NBA
בשנת 2018 נרשם נוקס לדראפט ה-NBA, ונבחר בבחירה התשיעית על ידי ניו יורק ניקס. לאחר עונת רוקי מרשימה, במהלכה קלע 12.8 נקודות בממוצע למשחק, הציג יכולת מאכזבת בעונתו השנייה, עם ממוצע של 6.4 נקודות למשחק ב-35.9% קליעה מהשדה בלבד.
ב-13 בינואר 2022 הועבר בטרייד לאטלנטה הוקס תמורת קאם רדיש וסולומון היל.
ב-1 באוגוסט 2022 חתם בדטרויט פיסטונס.
הלוח היוליאני
לוח השנה היוליאני הוא לוח השנה הקרוי על שמו של יוליוס קיסר, שהנהיג אותו ברחבי הרפובליקה הרומית בשנת 45 לפני הספירה, במקומו של לוח השנה הרומי הירחי. כיום משתמשים ברוב ארצות העולם בלוח הגרגוריאני, שהוא גרסה מתוקנת של הלוח היוליאני. הלוח היוליאני לא עוסק במניין השנים, אלא בקביעת החודשים ובקביעה מתי מתחילה שנה חדשה. מניין השנים הוא עניין שהיה נתון לשיטות ספירה שונות לפי השליטים וכדומה. מניין שנים אחיד נקבע והושרש על ידי דיוניסיוס אקסיגואוס רק כשש מאות שנה לאחר קביעת הלוח היוליאני. הלוח שימש באימפריה הרוסית עד 1918 וגם כיום הוא משמש חלק מהכנסיות הנוצריות האורתודוקסיות לשם קביעת מועדי החגים (הכנסייה הפרבוסלאבית, הכנסייה הקופטית, הכנסייה הארמנית ועוד).
מבנה הלוח
הלוח היוליאני הוא לוח שמשי הקובע שנה פשוטה של 365 יום ופעם בארבע שנים, בשנים המתחלקות בארבע ללא שארית, שנה מעוברת של 366 יום. השנה מחולקת לשנים עשר חודשים שרירותיים, ללא קשר לירח או לכל תופעה טבעית אחרת.
שמותיהם של חודשי הלוח היוליאני בעברית ישראלית מתבססים על השמות הנהוגים בגרמנית. ברוב השפות האירופיות שמות החודשים הם גלגול של השמות הלטיניים העתיקים, אם כי בדרך כלל חלו בהם שינויים פונטיים משמעותיים. בחלק מארצות ערב נהוגים שמות בבליים-ארמיים עתיקים, הדומים מאוד לשמות החודשים בלוח העברי. ככל הנראה שמות אלה ניתנו לחודשים בלוח היוליאני בידי נוצרים דוברי ארמית, ועברו לשפה הערבית לאחר הכיבוש המוסלמי.
היסטוריה
ברומא העתיקה היה נהוג לוח השנה הרומי הירחי, שהיה מבוסס על שנה פשוטה של 355 ימים ושנה מעוברת בה הוספו בסוף השנה, בין פברואר למרץ, 22-23 ימים. התוספת של ימי העיבור נקבעה בכל שנה לקראת סוף השנה, דבר שגרם לבלבול, כאשר חלק מהאנשים שהיו רחוקים מרומא לא ידעו את התאריך הנכון. בנוסף, בתקופות מסוימות לא הוספו ימי העיבור באופן סדיר, דבר שגרם לתזוזה של העונות אל מול חודשי השנה. תזוזה כזאת התרחשה בשנים 48–63 לפני הספירה, כך שיצא שיוליוס קיסר חצה את הרוביקון ב-10 בינואר 49 לפנה"ס, באמצע הסתו ולא בחורף כמצופה.
ב-46 לפני הספירה החליט יוליוס קיסר על רפורמה בלוח שכללה הוספת ימים נוספים לשנת 46, כך שאורכה הכולל היה 445 ימים, והנהגת הלוח היוליאני החל משנת 45 לפני הספירה.
על אף שהלוח היוליאני נקבע עם שנה מעוברת בכל שנה רביעית, בשנים הראשונות להנהגת הלוח הוכנסה שנה מעוברת בכל שנה שלישית. יש הטוענים שזה קרה כיוון שספרו את השנה המעוברת הקודמת כשנה הראשונה במחזור של ארבע שנים, שהרביעית צריכה להיות מעוברת. בשנת 8 לפנה"ס (או בשנת 12 לפנה"ס לפי דעה אחת), לאחר שנוצר עודף של שלוש שנים מעוברות, קבע אוגוסטוס קיסר תקופת הפסקה של מספר שנים בעיבור, והחל משנת 4 (או משנת 8 - ישנם חילוקי דעות בנושא) כלל ארבע השנים התקיים ללא טעות.
עד היום אין ודאות גמורה, אולם מוסכם על כולם, שלכל המאוחר משנת 8 לספירה ואילך, שנה מעוברת היא שנה שמספרה מתחלק ב-4. להלן התפתחות המחקר בנושא זה:
המחקר האחרון, משנת 1999, מבוסס על פפירוס מצרי, ובו רישום תנועת כוכבי הלכת באותה תקופה, ולכן נחשב למחקר האמין ביותר.
אורך השנה הממוצע הוא, אם כן, 365.25 ימים (365 ימים ו-6 שעות). בפועל, משכו הממוצע של סיבוב כדור הארץ סביב השמש (המכונה באסטרונומיה "שנה טרופית") הוא 365.242189 ימים (או: 365 ימים, 5 שעות, 48 דקות ו-46 שניות בקירוב - בנתון זה חלים מדי פעם שינויים קלים עקב השתנות מהירות הסיבוב של כדור הארץ). הלוח הגרגוריאני נותן קירוב טוב יותר, כי אורך השנה הממוצעת בו הוא 365.2425 ימים. זאת משום שבניגוד ללוח היוליאני, שנים שמספרן מתחלק ב-100, ואינו מתחלק ב-400, אינן מעוברות. לפיכך הוא מאפשר מעקב טוב יותר אחר עונות השנה.
הרומאים הפיצו את הלוח היוליאני בכל רחבי האימפריה הרומית.
המעבר מהלוח היוליאני ללוח הגרגוריאני
המעבר מהלוח היוליאני ללוח הגרגוריאני נעשה במועדים שונים במדינות שונות. מדינות קתוליות אימצו את השינוי מיד לאחר פרסומו בידי האפיפיור, או שנים ספורות אחר כך. לעומתן, מדינות נוצריות פרוטסטנטיות או אורתודוקסיות, שלא היו כפופות לאפיפיור, התנגדו לשינוי, ואימצו אותו רק עשרות או מאות שנים לאחר מכן. המדינה הפרוטסטנטית הראשונה שקיבלה את הלוח החדש הייתה דוכסות פרוסיה ב-1612, שהייתה אז כפופה לממלכת פולין הקתולית.
הלוח היוליאני משמש עד היום בחלק מהכנסיות הנוצריות האורתודוקסיות לשם קביעת מועדי החגים (הכנסייה הפרבוסלאבית, הכנסייה הקופטית, הכנסייה הארמנית ועוד). הכנסייה היוונית-אורתודוקסית סירבה לאמץ את הלוח הגרגוריאני, אולם תחת זאת אימצה ב-1924 לוח שנה דומה מאוד, שצפוי להגיע לתיאום מדויק עם הלוח הגרגוריאני עד שנת 2800.
הפער בין הלוח הגרגוריאני ללוח היוליאני
בין השנים 1900 ל-2100 יש פער קבוע של 13 יום בין הלוח היוליאני ללוח הגרגוריאני, כך שחג המולד בכנסייה הפרבוסלאבית נחוג ב-7 בינואר, שהוא 25 בדצמבר על-פי הלוח היוליאני. הפיגור של הלוח היוליאני גדל ביום ב-1 במרץ של שנה שמספרה מתחלק במאה (אך לא ב-400), משום שבשנה כזו 1 במרץ של הלוח הגרגוריאני הוא 29 בפברואר של הלוח היוליאני.
חישוב התאריך היוליאני של חג הפסח
בשנת 1802 המתמטיקאי-אסטרונום קרל פרידריך גאוס, פרסם נוסחה לחישוב התאריך היוליאני בו חל יום ראשון של פסח (ט"ו בניסן) בשנה עברית כלשהי:
מסמנים ב-\ m \mod{n} את שארית החלוקה של המספר השלם m במספר השלם n.
נגדיר:
כאשר M הוא החלק השלם של התוצאה ו m הוא השבר שלה.
ט"ו (15) בניסן חל בתאריך הM במרץ בלוח היוליאני אלא אם כן הוא מתקיים בתאריך אחר בהינתן אחד משלושת המצבים הבאים:
ניתן להשתמש בנוסחה כדי לחשב תאריכים נוספים באותה השנה על ידי חיסור הימים בין התאריך העברי המבוקש לפסח והוספתו לתאריך היוליאני שבו חל פסח. בנוסף ניתן להשתמש בתאריך היוליאני ולגלות מהו התאריך הגרגוריאני באותו זמן.
ציון תאריכים היסטוריים
ללוח היוליאני יש חשיבות עצומה בציון תאריכים היסטוריים. מקובל שכל התאריכים עד 4 באוקטובר 1582 (מועד תחילת המעבר ללוח הגרגוריאני) ניתנים על-פי הלוח היוליאני. למעשה, גם תאריכים שקדמו לשנת 45 לפנה"ס מקובל לרשום על-פי הלוח היוליאני, אף על פי שהלוח עדיין לא נהג אז. הדבר נעשה באמצעות "תרגום" הלוחות השונים ששימשו לפני שנת 45 לפנה"ס לשיטת הלוח היוליאני.
כיוון שבארצות שונות התקבל הלוח הגרגוריאני בתאריכים שונים, עשוי להיות בלבול בציון תאריכים מסוף המאה ה-16 ועד אמצע המאה ה-18. כשמציינים תאריכים בתקופה זו (בעיקר בין 1582 ל-1752, שנת קבלת הלוח הגרגוריאני בכל הארצות הפרוטסטנטיות) יש לציין על-פי איזה לוח ניתן התאריך. בהיסטוריה הרוסית מצוינים כל התאריכים עד 1918 על-פי הלוח היוליאני. זו הסיבה לכך שהמהפכה הקומוניסטית ברוסיה נקראת "מהפכת אוקטובר" אף על פי שנערכה בברית-המועצות בתחילת חודש נובמבר.
טיל מרובה ראשי נפץ
טיל מרובה ראשי נפץ או MIRV (ראשי תיבות באנגלית של: Multiple Independently targetable Reentry Vehicle) הוא טיל בליסטי בין-יבשתי הכולל מספר גופי חדירה שכל אחד מהם נושא ראש קרבי עצמאי. מופע מרודד של הטיל, כאשר כל גופי החדירה פוגעים סביב אותה נקודה על הקרקע ואינם בעלי יכולת ניהוג עצמאית, מכונה לפעמים MRV, בדומה לחימוש מצררי רגיל. המערכת מותקנת על טילים בין-יבשתיים, והופכת טיל בודד לטיל המסוגל לפגוע בכמה מקומות בו-זמנית, או כמה פגיעות במקום אחד.
המטרות הצבאיות של המערכת: גורמת יותר נזק יחסית לטיל שיש לו גוף חודר יחיד. בנוסף, כמה ראשי קרב גרעיניים קטנים הם נשק יעיל יותר מראש קרבי, גרעיני, אחד במקום בודד. המערכת מפחיתה באופן משמעותי את הצורך במתקני שיגור רבים והצורך באחסון טילים רבים.
מערכות MIRV רוסיות כוללות את ה-R-36, RS-24 , R-29 ,RS-28, RSM-56, בולבה המשוגר מצוללת.
מערכות MIRV אמריקאיות כוללות את הטיל "טריידנט" המשוגר מצוללות, מערכת נוספת, שכבר יצאה משירות, היא טיל ה - Peacekeeper. אחת התמונות המפורסמות של החלק התחתון של המסלול, היא צילום שצולם משדה הניסוי Kwajalein ובו רואים את הרש"קים/גופי החדירה, לקראת פגיעתם במים
לאחר שהאמריקאים פרשו מההסכם שאסר על בניית מערכות הגנה אקטיבית מטילים בליסטיים בשנת 2002, רוסיה חזרה לפתח ולהצטייד במערכות MIRV.
אופן פעולה
ב-MIRV, מספר ראשי קרב המופרדים מהמרכב עליהם הם מותקנים, במטרה להגיע ליעדים שונים. הטיל טס במסלול בליסטי לכיוון המטרה ובשלב מסוים (בגובה ובמהירות המתאימים) פורק את הגופים החודרים שכל אחד מהם כולל ראש קרב ויכולת ניווט והנחיה.
השימוש במנועים קטנים בכל ראש נפץ מאפשר לצמצם עוד יותר את האפשרות להחטאת המטרה. ישנה סבירות גבוהה כי מערכות אלו מתוכננות לעשות שימוש באלמנטים משבשי מכ"ם כגון סיבי אלומיניום, כדורי מתכת ודומיהם מתוך מטרה לשבש את מערכות היירוט של הטיל.
במערכות מסוג זה, הדיוק בפגיעה הוא קריטי עקב טווח הפגיעה הגדול של המערכת והאפשרות של התפזרות הקרינה בשטח רב. לכן, כל ראש נפץ מחזיק בתוכו מערכת ניווט פנימית הדואגת לתקן את מסלולו על ידי חישוב מקום הפגיעה המתוכנן מיליוני פעמים בשנייה.
איבו שפר
איבו שפר (בהולנדית: Ivo Schöffer; 1922, אמסטרדם – 2012, ליידן) היה פעיל המחתרת ההולנדית במלחמת העולם השנייה, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת ליידן וחסיד אומות העולם מהולנד.
פעילות הצלה בתקופת מלחמת העולם השנייה
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש הולנד בידי גרמניה, היה איבו סטודנט להיסטוריה באוניברסיטת אמסטרדם. אחד מידידיו של איבו היה סילבן קאן (Sylvain Kahn), לימים גדעון יערי. אביו של יערי, ברנרד ארנולד קאן (Bernard Arnold Kahn), היה מנהיג ציוני הולנדי ונעצר על ידי הגרמנים. לאחר מעצרו של האב הציעה משפחת שפר למשפחת קאן סיוע וכן הסתירו את חפצי הערך של המשפחה.
עם הידיעה על מותו בבוכנוואלד של ברנרד קאן במאי 1941 הציעו בני משפחת שפר לסילבן קאן להיכנס למסתור. בשתי תקופות נפרדות הוסתר סילבן קאן בביתם של קונרד ושרה. באוגוסט 1942 נאלץ סילבן קאן להימלט מאמסטרדם, ובני משפחת שפר מצאו לו מסתור באיינדהובן. בקיץ 1942, כשהחל גרוש היהודים, הסתירו בני משפחת שפר את שני בני דודיו של סילבן קאן.
איבו שפר היה בעת ההיא מנהיג ארגון סטודנטים מחתרתי וחבר במחתרת ההולנדית. הוא ארגן את הסתרת אמו, דודתו ואחותו של סילבן קאן בביתם, באחד מבתי המחתרת וכן בבית אחר. כשסילבן הסתתר בביתה של הני פקס (Henny Peeks) שלימים הוכרה אף היא כחסידת אומות העולם, הביאו לשם בני משפחת שפר מסמכי זהות מזויפים וכן פנקסי קיצוב מזון שהשיגה המחתרת ההולנדית.
כשהתעורר חשד שהתגלה דבר הימצאם של היהודים המסתתרים בבית משפחת שפר, העביר איבו את המסתתרים – משפחת קאן ויהודי נוסף, ובסך הכל ארבעה יהודים – לבית אחר באמסטרדם, שהיה שייך לארגון סטודנטים שבראשו עמד איבו שפר. סילבן ועוד שמונה יהודים נותרו במסתור בבית זה, מסוף 1943 עד השחרור במאי 1945. בני משפחת שפר היו היחידים מחוץ למסתור שבאו עמם במגע וסיפקו להם מזון, כולל בתקופת הרעב בהולנד בחורף 1944–1945. שרה שפר נסעה לעיתים תכופות לאזורי הכפר של הולנד כדי לקנות מצרכי מזון בסיסיים מאיכרים. לידיה, אחותו של איבו, סייעה בזיוף מסמכים בעזרת עבודתה במשרד לרישום אוכלוסין וזייפה מסמכים בהיקף נרחב עבור יהודים ופעילי מחתרת, בשיתוף עם אפקו ורט (Epko Weert) ויסה קרננבורג (Jesse Kranenborg), שלימים הוכרו גם הם בתור חסידי אומות העולם. אישים אלה וכן איבו שפר היו חברים בקבוצת מחתרת באמסטרדם שהצילה מעל 200 יהודים.
בספטמבר 1943 נעצרו רבים מחברת קבוצת המחתרת, עונו ונרצחו. למרות זאת המשיכו יתר חברי הקבוצה, בהם איבו שפר ובני משפחתו, בפעילותם להצלת יהודים.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה המשיך שפר בלימודיו. הוא היה מבקר תיאטרון, ספרות וסרטים בעיתון האוניברסיטה. כמו כן כתב על סוף עידן הקולוניאליזם בהודו המזרחית ההולנדית ועל תופעת החלוקה של החברה ההולנדית (verzuiling)  לקבוצות המתאפיינות בשונות דתית, כלכלית ומעמדית.
ב-1948 התחתן עם אלכסנדרה בורגר (Burger, אין קרבת משפחה לאמו, שגם היא לבית בורגר, 1919–2003) ונולדו להם שלושה ילדים.
משנת 1961 היה שפר מרצה לכלכלה ופרופסור להיסטוריה באוניברסיטת ליידן עד פרישתו בשנת 1987. מחקרו על הנאציזם, "Het nationaal-socialistische beeld van de geschiedenis der Nederlanden" (הרעיון הנאצי של ההיסטוריה של הולנד), שיצא לאור בשנת 1954, נחשב אבן דרך במחקר הנושא ויצא לאור שוב בשנת 2006 בהוצאת אוניברסיטת אמסטרדם.
בשנת 1972 הכיר יד ושם באיבו שפר, באביו קונרד, באמו שרה ובאחותו לידיה (לימים לידיה שטיגטר - Stigter) בתור חסידי אומות העולם.
Beautiful Mess
Beautiful Mess הוא שירו של הזמר הרוסי-בולגרי קריסטיאן קוסטוב. השיר, שיצא ב-13 במרץ 2017 להורדה דיגיטלית דרך חברת התקליטים Virginia Records, ייצג את בולגריה באירוויזיון 2017 בקייב שבאוקראינה.
גור לביא
גור לביא (נולד ב-27 במרץ 2001) הוא כדורסלן ישראלי, המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בהפועל חיפה ובנבחרת ישראל בכדורסל 3x3.
קריירה
לביא נולד בבת שלמה והחל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי זכרון יעקב. בעונתו האחרונה בנוער, הוא הוביל את קבוצתו למקום השני.
בעונת 2020/2021, חתם לביא בהפועל חיפה. תחילה הוא עלה לדקות מועטות, אך ככל שהעונה התקדמה קיבל לביא יותר קרדיט ובמיוחד לאחר פציעתו של כרם משעור. ב-29 במאי 2021, קלע לביא שיא עונתי של 9 נקודות יחד עם 6 ריבאונדים ב-21 דקות במהלך הניצחון 69–86 על הפועל חולון. באותה עונה שותף לביא ב-19 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 0.7 נקודות ו-0.6 ריבאונדים ב-4.3 דקות למשחק.
בעונת 2021/2022 הושאל לביא לעירוני קריית אתא מהליגה הלאומית במסגרת הכרטיס הכפול. בעונה זו העפיל עם הקבוצה לפלייאוף העליון לאחר שסיימה במקום ה-4 ולאחר מכן העפיל עם הקבוצה לשלב חצי הגמר והגמר בו זכתה והעפיל עמה לליגת העל. במהלך העונה פתח בחמישייה בכל המשחקים והעמיד 11.9 נק', 6.5 ריבאונדים ו-2 אסיסטים בעונה הסדירה. בשלב הפלייאוף העמיד 13.9 נק', 5.7 ריב' ו-1.6 אסיסטים. בסיום העונה הסדירה נבחר לתגלית העונה בלאומית.
בעונת 2022/2023 מיעט לביא לקבל דק' באופן יציב תחת המאמן שרון דרוקר, אך לקראת סיום העונה תחת המאמן מיקי גורקה זכה לקבל דק' משמעותיות. בסופו של דבר שותף בכ20 משחקים כ-8.8 דק' בממוצע והעמיד 2.4 נק' ו-2.2 ריב' כאשר משחק השיא שלו היה נגד הפועל גלבוע גליל כאשר העמיד 12 נק', 16 ריב'ו-6 אסיסטים.
נבחרת ישראל
ב-2021 זומן לביא לסגל נבחרת העתודה לטורניר הצלנג'ר 2021 (שהחליף את אליפות אירופה דרג א' בשנה זו) בחמשת משחקי הטורניר עלה מהספסל והעמיד ממוצעים של 8.4 נק' נק', 4.2 ריב', 1.6 אס', 1.6 חט' ו-10 במדד ה+- ב-62.5 % מהשדה.
נבחרת ישראל בכדורסל 3x3
ב-2022 זומן לנבחרת ישראל בכדורסל 3x3 והשתתף עם הנבחרת במוקדמות אליפות אירופה, בה סיימה הנבחרת במקום הראשון בשלב המוקדמות ועקב כך העפילה לאליפות.
יחסי ארגנטינה–דרום אפריקה
יחסי ארגנטינה–דרום אפריקה הם היחסים הדו-צדדיים שבין הרפובליקה הארגנטינאית לבין רפובליקת דרום אפריקה. שתי המדינות ייסדו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-10 בספטמבר 1947. היחסים ביניהן נותקו ב-1985 כחלק מצעד שנקט ארגון המדינות הבלתי-מזדהות במטרה להוקיע את משטר האפרטהייד ששלטה אז בארגנטינה. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות הושבו על כנם באוגוסט.
לארגנטינה שגרירות בפרטוריה וקונסוליה כללית ביוהנסבורג. לדרום אפריקה מצידה יש שגרירות בבואנוס איירס.
סחר
בשנת 2018 הסתכם היקף הסחר בין המדינות ב-705 מיליון דולר. עיקר הסחורות בהיקף של 516 מיליון דולר שייצאה ארגנטינה לדרום אפריקה כללו מספוא לבעלי חיים, שיירים, רכבים ושומנים מן החי והצומח; עיקר הסחורות שייצאה דרום אפריקה לארגנטינה בשווי כולל של 189 מיליון דולר כללו כלי רכב, מכונות, דודי חימום ומינרלים.
אסטין
{{פירושונים|
ראו גם
}}
עמודו
עמודו הוא משחק ילדים, המשוחק בקבוצה עם כדור.
כללים
בתחילת כל סיבוב המשתתפים עומדים במעגל כאשר אחד מהם מחזיק בכדור. מחזיק הכדור זורק את הכדור למעלה וקורא בשמו של שחקן אחר. השחקן שקראו בשמו צריך לתפוס את הכדור מהאוויר בעוד המשתתפים האחרים מתרחקים. את הכדור יש לזרוק בזווית אנכית למעלה כדי שיפול בסמוך למקום בו נזרק. אם הכדור נזרק בזווית כך שהוא נופל הרחק ממקום הזריקה - הזריקה פסולה ("אמריקה") ויש לחזור עליה.
אם הצליח השחקן לתפוס את הכדור, נפתח מיד סיבוב חדש והשחקן שתפס את הכדור זורק אותו מעלה תוך קריאה בשם של משתתף אחר. קיים סיכוי רב יותר שהוא יקרא בשמו של משתתף שהתרחק יותר מהאחרים.
אם השחקן נכשל, עליו להרים את הכדור מהר ככל הניתן ולקרוא עמודו. יתר השחקנים רשאים לברוח עד קבלת ההוראה לעמוד.
אהרון רזין
אהרון רזין (6 באפריל 1935 – 26 במאי 2019) היה ביוכימאי ישראלי, פרופסור לביוכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. חתן פרס ישראל (2004), פרס וולף (2008) ועוד.
עמודו
כללים
השחקן המחזיק בכדור מיידה את הכדור באחד השחקנים האחרים. פגע בו - לשחקן האחר מתווספת נקודה רעה. לא פגע - לזורק יש נקודה רעה.
בזמן זריקת הכדור מעלה המשתתפים האחרים כבר מתרחקים כדי שאם הכדור לא ייתפס הם יוכלו להמשיך ולברוח עד קריאת ה"עמודו", אך מצד שני הם לא מתרחקים מדי למקרה שהכדור ייתפס והשחקן יזרוק אותו מיד מעלה תוך קריאת שמם.
אהרון רזין
ביוגרפיה
בשנת 1967 סיים את לימודי הדוקטורט. בשנים 1968–1970 שהה בבתר דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה ובשובו לישראל הצטרף לסגל הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית. עבודתו התקיימה במסגרת המחלקה לביוכימיה של התא ולגנטיקה של האדם. רזין החל לעסוק בחקר המתילציה של DNA וגילה את הפעילות האנזימטית האחראית למתילציה של אחד ממרכיביו הבסיסיים. במעבדתו פותחו מבחנים לאיתור המתילציה של ה-DNA ומשנת 1980 הוקדשו מחקריו להבנת תפקידה. בין היתר נבדקו על ידו יצירת תבניות מתילציה בעת התפתחות עובר, תהליך הטבעת גנים בעוברים והשלכותיו על שיבוט ותכנות הגנום. מחקרים אלו היוו גם פריצת דרך בנושא מחלות גנטיות, בהן תסמונת פראדר וילי ותסמונת אנגלמן ומחלת הסרטן.
עמודו
כללים
כאשר שחקן צובר שלוש נקודות מתוועדים יתר חברי הקבוצה ומחליטים על כינוי עבורו, והנקודות נמחקות. השחקן יגלה מה כינויו החדש כאשר מישהו יזרוק כדור לאוויר ויקרא בשם בלתי מוכר לו, שהרי הוא נוכח בכל ההתוועדויות בהן מחליטים על כינויים עבור השחקנים האחרים. הוא גם יווכח שיתר המשתתפים מתרחקים מהכדור.
אהרון רזין
ביוגרפיה
בשנים 1980–1984 עמד בראש המחלקה לביוכימיה של התא וניהל את המדור הביוכימי בפקולטה לרפואת שיניים. בשנים 1985–1989 ניהל את המכון לביוכימיה בפקולטה לרפואה ומשנת 1988 היה מופקד על הקתדרה למדעי הרפואה על שם גרינבאום. במקביל לתפקידיו אלו, היה רזין חבר בצוות הקמת המכון לביוכימיה של הפקולטה לרפואה (1980), חבר הוועד המנהל של הרשות למחקר ולפיתוח באוניברסיטה העברית (1990–1993) ויו"ר הוועדה לתכנון ולפיתוח של הפקולטה לרפואה (1996–2000). הוזמן כפרופסור אורח לאוניברסיטת קיימברידג' (1971), למכון לחקר הסרטן בקליפורניה (1978–1979) ולמכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית (1984–1986).
בשנים 1982–1991 היה רזין עורך עמית של כתב עת המדעי Biochimica et Biophysica Acta, בשנים 1994–2000 שימש חבר הוועדה המייעצת בנושא חקר הגנום של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
צים אסיה
צים אסיה הייתה אוניית מכולות בקטגוריית גודל פנמקס, השייכת לחברת הספנות הישראלית צים, הראשונה מסדרת HDW 2. האוניה נבנתה במספנות HDW, וסך הכל נבנו בסדרה שמונה אוניות. האונייה הייתה מעורבת בתאונה קשה בה נהרגו שבעה דייגים יפנים. גובה האוניה מהשדרית ועד חלקה הגבוה ביותר (האנטנות והתרנים על גשר הפיקוד) היה 51.8 מטרים. ב-2008 נמחקה צים אסיה מהרישום הישראלי וב-2015 נגרטה.
עמודו
שם המשחק
המילה עֲמֹדוּ היא צורת הפסק של מילת הציווי עִמְדוּ. המשחק נקרא גם שמות (במלעיל) או שמות אוויר.
אהרון רזין
ביוגרפיה
רזין הוא חתן פרס ישראל לחקר הביוכימיה (2004) ופרס וולף לרפואה לשנת 2008 (יחד עם חיים סידר) והוא נבחר לחבר בארגון הגנטיקה המולקולרית של האדם (1995) ובארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (1996). בשנת 2008 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, בשנת 2009 זכה בפרס א.מ.ת, בשנת 2011 זכה בפרס גרדנר למחקר ביו-רפואי ובשנת 2016 בפרס לואיזה גרוס הורוביץ לביולוגיה ולביוכימיה של אוניברסיטת קולומביה.
צים אסיה
דגל
האוניה הפליגה עד לשנת 2008 תחת דגל ישראל ואות הקריאה שלה היה 4XFB. בשנת 2008 נרשמה האונייה תחת דגל נוחות ליברי ואות הקריאה שלה שונה ל-A8OZ2.
עמודו
משחקים דומים
משחק זה דומה למשחק הקלפים מאו בכך שחוקי המשחק משתנים כאשר שחקן מגיע להישג מסוים, ויש לגלות מהם חוקי המשחק החדשים "בזמן אמת", כלומר על ידי שגיאה בציות לחוקים. ההבדל הוא שבמשחק מאו שחקן מנצח מכתיב חוק חדש לכלל, ולכן זהו סוד של יחיד, ואילו במשחק זה הכלל מכתיב חוק חדש לפרט המפסיד.
אהרון רזין
ביוגרפיה
נפטר ב־26 במאי 2019.
צים אסיה
מטען
האוניה מיועדת לשאת מכולות, כאשר היא יכולה לשאת עד 3,845 TEU, לאוניה יש 15 מדורי אחסון על הסיפון (BAY) ושבע ספנות (CARGO HOLD) מתחת לסיפון (כל ספנה מכילה שני מדורי אחסון), כאשר הגובה המקסימלי הוא שבע קומות של מכולות. לרוחב האוניה נכנסים עד 13 מכולות. האוניה מסוגלת לשאת גם כ-150 מכולות קירור (ריפרים), ויכולה לשאת מטענים מסוכנים.
עמודו
משחקים דומים
הצד השווה בשני המשחקים הוא כי שחקנים חלשים יכולים להמשיך לשחק עם שחקנים טובים, ואינם מושבתים (כפי שקורה למשל במשחק כדור פגיעה).
צים אסיה
ציוד בטיחות
באוניה ישנו ציוד בטיחות רב הכולל ציוד נגד שריפות (מטפי כיבוי, מערכות מתזים, מערכות גילוי אש, מערכות כיבוי אש על ידי פחמן דו-חמצני) ועוד.
כמו כן ישנו ציוד למניעת זיהום ים בעיקר בזמן תדלוק האוניה.
התאונה
ב-28 בספטמבר 2005 בשעה 02:30 בלילה (בזמן משמרתו של החובל השני) בעת מסע בין ונקובר לפוסן התנגשה האוניה צים אסיה בסירת דיג יפנית כ-40 ק"מ מהאי היפני הוקאידו. כתוצאה מההתנגשות נהרגו 7 דייגים יפנים לאחר שסירת הדיג שלהם טבעה.
האוניה המשיכה במסלולה בניגוד לחוק הימי ולימאות הטובה הדורשת הגשת עזרה לכל כלי שיט במצוקה, לטענת הצוות כיוון שלא הבחינו כי הייתה התנגשות, ולטענת היפנים על מנת לחמוק מאחריות. רב החובל שהה באותו זמן בחדרו. על סיפונה היו 22 אנשי צוות.
תוצאות החקירה
את התאונה חקרה משטרת ישראל ביחד עם חוקרים יפנים, והיא כללה דגימות צבע מחרטום הצים אסיה אשר הוכיחו כי אכן היא פגעה בסירת הדיג. צוות החקירה הוטס לנמל הונג קונג שם שהתה האוניה וצוות נוסף חקר את אנשי הצוות בעת הגעתה לחיפה. רב החובל הוטס לארץ לחקירה ימים ספורים לאחר ההתנגשות והושם במעצר בית. בסיומה של החקירה הוחלט להעמיד את הקצין השני למשפט על גרימת מוות ברשלנות, לבסוף נחתמה עסקת טיעון והקצין השני נשלח לביצוע עבודות שירות. רב החובל זוכה מהאשמות, השופטים מתחו ביקורת על יישום נוהלי הבטיחות בחברה ובאוניה עצמה. נקבע שמרבית האשמה להתנגשות מוטלת על ספינת הדייג, שהייתה בהפלגה מינהלית (כלומר לא עסקה בדייג) ואשר לא פינתה דרך לצים אסיה.
הקצין השני באוניה היה קצין זר (כלומר אינו ישראלי), ולטענתו הוא הפך לשעיר לעזאזל, וכי האשמה מוטלת על רב החובל שישן באותה העת.
פעילות החברה
בתחילה הכחישה צים כל קשר להתנגשות אך לבסוף הודתה בתאונה ואף פיצתה את משפחות ההרוגים, לחברה ולמדינה נגרם נזק תדמיתי קשה עקב ההכחשה, והיה צורך במגעים דיפלומטיים רבים על מנת לשקם את הנזק התדמיתי לישראל.
מחזור הפחמן
מחזור הפחמן הוא מחזור שבו שלובים זה בזה היסודות פחמן, חמצן ומימן במחזורי החומרים בטבע. המחזור מוגדר גם כסך כל השינויים המתחוללים בתרכובות של הפחמן בטבע, שבמהלכם הוא הופך מתרכובת אי-אורגנית לתרכובת אורגנית וחוזר חלילה. ישנם שני תהליכים עיקריים המעורבים במחזור הפחמן והם פוטוסינתזה ונשימה תאית. שני התהליכים הללו, שמשלימים זה את זה במחזורי החומרים, הם גם שני התהליכים העיקריים במחזורי החמצן והמימן. בנוסף, שלושת היסודות מופיעים יחדיו בתרכובות אורגניות שבונות את גופם של האורגניזמים, ומהווים חלק ממחזור הפחמן בטבע. חשיבותו של מחזור הפחמן היא רבה משום שהוא מאפשר את כל תהליכי החיים וכולל בתוכו גם את מחזור המימן והחמצן.
מפרקים אלו הם בעיקר חיידקים הטרוטרופים, אשר מפרקים אורגניזמים לאחר שאלו מתו, כגון צמחים שכמשו (נבלו) ובעלי חיים שמתו, וגורמים לריקבון. מכאן, שאילולא היה הפחמן מוחזר לאוויר, בין אם על ידי המפרקים השונים ובין אם על ידי התערבות האדם על ידי הפקת נפט ושימושו וכן הלאה, תהליכי החיים היו נפסקים, לדעת החוקרים לאחר 400 שנה. כמות הפחמן בסביבה המימית הייתה מספיקה לפחות זמן, וזאת משום שיותר פחמן נמצא בה שכן הוא מומס טוב במים.
גם דלקים פוסיליים, פחם, נפט וגז טבעי, הם חלק ממחזור הפחמן. פחמן שמקורו בצמחים ובעלי חיים קדומים, אשר קלטו אותו מהאוויר (במקרה של יצרנים) או מהמזון (במקרה של צרכנים) והשתמשו בו לבניית גופם. הפחמן נשאר כלוא בשכבות גאולוגיות שונות בצורה של חומר אורגאני במשך זמן רב עד שבני אדם מפיקים ושורפים את הדלקים על מנת לייצר אנרגיה. בתהליך הבעירה נפלט הפחמן לאטמוספירה בצורת פחמן דו-חמצני.
מסלול נוסף במחזור הפחמן הוא יצירת סלעי גיר משקיעת שלדים של אורגניזמים ימיים בקרקעית האוקיינוסים והימים. הפחמן נמצא בסלעי הגיר בצורה של סידן פחמתי. סלעי הגיר משמשים כחומר גלם בתעשיית המלט, שם מתרחש תהליך הפולט כמויות של פחמן לאטמוספירה בצורה של פחמן דו-חמצני וכך נסגר מעגל נוסף של מחזור פחמן. בתעשיית המלט כיום מחליפים חלק מסלעי הגיר באפר פחם מתחנות כוח פחמיות ובכך מקטינים את פליטת הפחמן הדו-חמצני לאוויר.