cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיים קלוגמן
ביוגרפיה
בין השנים 1996-2003 שימש כמנכ"ל לשכת עורכי הדין בישראל והביא לרפורמה בדרכי הניהול והדיווח של הלשכה. כיהן כחבר הוועדה למינוי שופטים שבראשות שר המשפטים בין השנים 1996-1998. כן כיהן כדירקטור בבנק הפועלים.
משנת 2004 מכהן כחבר המוסד לבוררות מוסכמת בשירות הציבורי. בשנת 2004 הצטרף לפעילות בארגון הבינלאומי של עורכי דין ושופטים יהודיים ( IAJLJ ) ומכהן כסגן הנשיא ומזכ"ל הארגון ומשנת 2011 כמשנה לנשיא. משנת 2008 עד שנת 2014 עמד בראש הוועדה הסטטוטורית לרישוי חוקרים פרטיים ושירותי שמירה במשרד המשפטים. בינואר 2014 נתמנה, לפי חוק ההנדסאים והטכנאים המוסמכים התשע"ג - 2012, ליושב ראש ועדת המשמעת להנדסאים וטכנאים מוסמכים. בפברואר 2020 נתמנה כממלא מקום יושב ראש המוסד לבוררות מוסכמת.
קלוגמן נשוי ואב לשלש בנות.
קישורים חיצוניים
הגנת הפרטיות בחקיקה הישראלית - עו"ד חיים קלוגמן
נחל נריה
נחל נריה הוא נחל אכזב שמתחיל באזור הר מירון ומסתיים באזור חורפיש. אורכו כחמישה קילומטרים. הנחל נשפך אל נחל מורן וממנו לנחל כזיב.
הנחל נמצא באזור חורש ים תיכוני ובנופיו של הנחל אפשר לראות חורבת חממה, קיר נטיפים ושטחים חקלאיים רבים.
צמחים המצויים בנחל
ייחודו של הנחל הוא כמות הקטלבים המצויים לאורכו.
נוסף על כך, ניתן למצוא בנחל גם את הצמחים הבאים: סתוונית בכירה, אלון מצוי, כרכום צהבהב, קיסוס החורש, ארז, כלנית, אלה ועוד.
מסלול הנחל
בנחל נמצא מסלול טיול שאורכו הוא כשלושה וחצי קילומטרים, הוא מתאים לכל עונות השנה, וזמן ההליכה בו הוא כשעתיים.
מסלול הנחל מתחיל בחורבת חממה על הר מירון, ומשם יורדים במסלול תלול לכיוון נחל נריה.
המסלול עובר בערוץ מוצל של הנחל ובחורש ים תיכוני המסומנים בסימון אדום.
עירא הדר
עירא הדר היא עורכת דין ישראלית ופעילה מרכזית למען זכויות להט"ב בישראל. שותפה במשרד עורכות הדין עירא הדר ומיכל עדן המתמחה בזכויות קהילת הלהט"ב, וכן במעמדן המשפטי של מגוון המשפחות האלטרנטיביות. מזה שנים רבות עו"ד הדר מעניקה שירותים משפטיים לחברי וחברות קהילת הלהט"ב בשלל תחומים, לרבות זוגיות גאה, הורות להט"בית, אימוץ להט"בי, אפוטרופסות, הסדרת מעמדם של בני זוג זרים, זכויות כלכליות בתחום העבודה והפנסיה. במסגרת פעילותה המשפטית, הדר הובילה גם לתקדימים פורצי דרך למען הקהילה הגאה.
פעילות משפטית
הדר ידועה כנציגתן של בנות הזוג טל ואביטל ירוס-חקק במאבקן בן 9 השנים להכרה בהורותן המשותפת על ילדיהן. המאבק המשפטי הסתיים בפסק דין ירוס-חקק נגד היועץ המשפטי לממשלה התקדימי, שבעקבותיו הפכו השתיים לזוג החד-מיני הראשון בישראל שקיבל צו אימוץ. בעקבות תקדים חדשני זה ניתנו, נכון ל-2012, מאות צווי אימוץ במסגרת משפחות גאות, והילדים נרשמים בתעודות הזהות של שתי האמהות או שני האבות שלהם.
עוד לפני כן, בשנת 1999, הובילה הדר לפריצת הדרך הראשונה בהכרה במשפחות החד מיניות, כאשר זכתה לצווי אפוטרופסות במסגרת משפחות גאות, שהכירו חלקית במעמד האם הלא-ביולוגית כלפי הילדים שילדה בת זוגה.
הדר יצרה תקדימים נוספים, גם למען קבלת הטבות כלכליות לבני זוג מאותו המין. בשנת 2001 ייצגה אדם שביקש להכיר בו כידוע בציבור של בן זוגו המנוח לצורך קבלת קצבת שארים מקרן פנסיה. בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב קיבל את התביעה, העניק את זכויות הפנסיה, והגדיר לראשונה זוג הומואים כידועים בציבור.
בפסק דין נוסף משנת 2010, בו ייצגה הדר תובע הומוסקסואל, הוכרו בני זוג מאותו המין גם לצורך קבלת קצבת שאירים מהביטוח הלאומי. הדר טענה כי יש לחייב את הביטוח הלאומי לשלם הוצאות משפט על כך שמלכתחילה סירב להכיר בבני הזוג ההומואים ואילץ את התובע לנקוט בהליכי משפט להשגת זכויותיו. טענה זו התקבלה על ידי בית המשפט. שנה לאחר מכן, ב-2011, הדר חתרה ואף הצליחה להביא לידי הכרה של בני זוג מאותו המין של ניצולי שואה, כאשר בית המשפט הכיר בהומוסקסואל כידוע בציבור של ניצול שואה שנפטר, והעניק לו קצבת שארים מכוח חוק נכי רדיפות הנאצים.
בשנת 2012 ניתן פסק דין בתביעה אחרת שניהלה הדר בבית משפט השלום בירושלים כנגד אולם אירועים שסירב לערוך מסיבת חתונה של זוג לסביות. בפסק הדין נקבע כי מדובר באפליה פסולה על רקע נטייה מינית וכן בהטרדה מינית כלפי בנות הזוג ואולם האירועים חויב לפצותן בסך של 80,000 ש"ח.
בשנת 1997, ניסחה הדר את העתירה ל"בג"ץ קלפים פתוחים", שבעקבותיה אולץ שר החינוך, זבולון המר, לשדר בטלוויזיה החינוכית תוכנית בנושא נוער הומו-לסבי. הדר ייצגה את העותרים יחד עם עו"ד דורי ספיבק ודן יקיר.
פעילות חברתית
הדר הייתה ממייסדות עמותת קל"ף (קהילה לסבית פמיניסטית) ומעל לעשור שימשה בהתנדבות כיועצת המשפטית של הארגון. כיהנה כמ"מ יו"ר הוועדה לקידום זכויות הלהט"ב בלשכת עורכי הדין. הייתה חברה בצוות המשפטי של שדולת הנשים בישראל, ושותפה בפורום עורכי הדין של קהילת הלהט"ב - "גיי-בר". משתתפת בישיבות הכנסת הנוגעות לענייני קהילת הלהט"ב, ושותפה לגיבושן של הצעות חוק לטובת הקהילה.
הדר עורכת הרצאות בפני קהלים מגוונים ברחבי ישראל, היא משתתפת בימי עיון וכנסים הדנים בזכויות להט"ב וכותבת מאמרים בנושא. כתבה וערכה מדור משפטי על זכויות קהילת הלהט"ב באתר GoGay.
בשנת 2005 בחר עיתון הכלכלה "ליידי גלובס" את עו"ד הדר לאחת מ-50 הנשים המשפיעות בישראל לשנת 2005. באותה השנה זכתה הדר גם באות 'יקירת הקהילה' מטעם אגודת הלהט"ב.
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכתה הדר להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
חיים אישיים
עירא הדר הייתה נשואה לאורנה הדר, ולשתיים שני ילדים משותפים. מאז 2015 נמצאת בזוגיות עם אשת החינוך יעל הרץ.
יוסף טבנקין
יוסף (יוספל'ה) טבנקין (18 במרץ 1921 - 24 בספטמבר 1987) היה ממפקדי הפלמ"ח במלחמת העצמאות.
חייו
טבנקין נולד בתל אביב וגדל בעין חרוד. אביו, יצחק טבנקין, היה מנהיג תנועת הקיבוץ המאוחד וממנהיגי תנועת אחדות העבודה, אמו הייתה אווה טבנקין מחלוצות העלייה השנייה. אחד מאחיו היה המשורר וסופר הילדים משה טבנקין. הוא נקרא על שם חברם של הוריו, יוסף זלצמן, שנרצח בשנת 1913.
בשנת 1938 הצטרף לפלוגות השדה (פו"ש) של ארגון "ההגנה" תחת פיקודו של יצחק שדה. בשנת 1939 סיים קורס מפקדי כיתות בג'וערה והשתתף בפשיטה על חירבת דין.
בשנת 1941 התמנה למפקד עין חרוד. בשנת 1942 התגייס לפלמ"ח, ופיקד על קורסים של מפקדי כיתות ומחלקות של "ההגנה" בג'וערה. בשנת 1944 התמנה למדריך ראשי במטה הפלמ"ח והיה בין מתווי תורת הלחימה של הפלמ"ח.
בשנת 1947 התמנה למפקד הגדוד הרביעי של הפלמ"ח (שנודע אחר כך כגדוד הפורצים). הוא פיקד על הפשיטה לרמלה, ועל הפשיטה על מחסני המחנה הצבאי הבריטי בתל ליטווינסקי שנועדה להשיג נשק לצורכי ליווי השיירות לירושלים. במבצע נחשון באפריל 1948 פיקד על הגדוד הרביעי בגזרת שער הגיא, ובירושלים.
תחת פיקודו השתתף הגדוד בפריצת הדרך לירושלים, בקרב הקסטל והכפרים לאורך הדרך לעיר, במבצע הראל, קרב נבי סמואל, קרב סן סימון בקטמון ובית מחסיר, בפריצה לעיר העתיקה, בפריצת דרך בורמה ובפריצת המצור על ירושלים.
טבנקין החליף את יצחק רבין כמפקד חטיבת הראל, ופיקד עליה בין השאר במבצע יורם, במבצע דני, במבצע ההר ובמבצע חורב.
טבנקין נודע כמפקד עצמאי, שלא היסס לסרב לפקודות שהחשיב כמוטעות.
בשנת 1950 השתחרר מצה"ל, כמו מפקדי פלמ"ח רבים שקידומם נחסם בגלל מדיניותו של בן-גוריון שנבעה ממניעים פוליטיים, וחזר לקיבוצו עין חרוד.
פעל במסגרת קיבוצו ובתנועת הקיבוץ המאוחד, וניהל מפעלים שונים של התעשייה הקיבוצית. היה מתומכי "התנועה למען ארץ ישראל השלמה" ופרסם ספרים על אביו ועל חטיבת הראל במלחמת העצמאות.
גל טרוכואידי
במכניקת הזורמים, גל טרוכואידי או גל גרסטנר הוא פתרון מדויק של משוואות אוילר בעבור גלי כבידה מחזוריים בזורם. התאוריה של גלים טרוכואידים מתארת גל מתקדם בעל צורה קבועה על פני השטח של שכבת זורם בלתי דחיס בעלת עומק אינסופי. פני השטח של המים בפתרון הגלי הזה הם בצורת טרוכואיד מהופך - עם שיאים חדים יותר ושפלים שטוחים יותר. הפתרון הזה נתגלה לראשונה על ידי גרסטנר ב-1802, ונתגלה מחדש באופן בלתי תלוי על ידי ויליאם ג'ון מקורן רנקין ב-1863.
שדה הזרימה המקושר לגל הטרוכואידי אינו אי-רוטציוני - יש לו ערבוליות. הערבוליות היא בחוזק ופילוג אנכי כזה שהמסלולים של אלמנטי הזורם הם מעגלים מושלמים. זה עומד בניגוד לתצפית האמפירית השגרתית של סחיפת סטוקס המקושרת לתנועה הגלית. למעשה, ניתן להבין את פילוג הערבוליות כ"פיצוי" על היעדר סחיפת סטוקס. בנוסף, מהירות המופע של הגל אינה תלויה באמפליטודה של הגל הטרוכואידי, בשונה מתאוריות גלים לא ליניאריות אחרות (כמו אלו של גלי סטוקס וסוליטונים) ותצפיות שלהן. מסיבות אלו - כמו גם בשל העובדה שפתרון בעבור עומק סופי חסר - גלים טרוכואידים הם בעלי חשיבות מעשית מוגבלת לצרכים הנדסיים, וחשיבותם נחה בהיותם הדגמה חשובה לעקרונות התאוריה של גלי מים.
גזירת פרופיל הגל מעקרונות ראשוניים
נצא מההנחה שמסלולי אלמנטי הזורם הם מעגלים מושלמים ונסיק ממנה את צורת הגל. נתחיל מהתנאי הקינמטי על מהירות הזורם בפני המים (ראו גם תאוריית הגלים של איירי), כאשר הפעם לא נזניח את תלילות הגל:
כיוון שמסלול האלמנט הוא מעגל מושלם, נכון להניח ש-: .
כלומר מתקיים:
ניזכר כעת בהצגה הפרמטרית של עקום טרוכואידי:
ונקבל:
כלומר:
וזוהי בדיוק הצורה האלגברית של הפתרון שהתקבל לשיפוע פרופיל הגל! כלומר פני הגל הם בהכרח טרוכואידים. הפרמטר a של הטרוכואיד (רדיוס המעגל המתגלגל) הוא:
בעוד הפרמטר b הוא מחצית גובה הגל.
שים לב גם שהפתרון הטרוכואידי מתכנס לפתרון הטריגונומטרי (היינו פונקציית סינוס) בגבול שבו היחס b/a שואף לאפס; כלומר גלים טרוכואידים מתכנסים לגלי איירי כאשר היחס בין אמפליטודת הגל לאורך הגל קטן מאוד.
יורם לוינשטיין
יורם לוינשטיין (נולד ב-22 באפריל 1950 בקריית חיים) הוא שחקן, מורה ישראלי למשחק, מייסד ומנהל סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
קורות חייו
לוינשטיין נולד להורים יהודים גרמנים ניצולי שואה וגדל במצוקת עוני קשה. בילדותו התגורר בקריית ביאליק. עקב בעיית פרופיל צבאי תפקד לאורך שירותו הצבאי כפקיד, לאורך השנים העלה את הפרופיל ולחם בתותחנים במלחמת יום הכיפורים. לאחר שירותו הצבאי התקבל לוינשטיין ללימודי משחק באוניברסיטת תל אביב, כשהוא חסר ניסיון לחלוטין. לאורך לימודיו נחל הצלחה. לאחר לימודיו החל ללמד משחק באופן עצמאי בבתי אבות ובמסגרות עצמאיות, לצעירים אשר לא התקבלו לבתי-ספר למשחק. במקביל, שיחק לוינשטיין בתיאטרון אורנה פורת ובתיאטרון "הינשוף" בהנהלת שושנה רביד. שיעורי המשחק שהעביר זכו לאהדה רבה, ובתי-ספר למשחק רבים התרשמו מתלמידיו. לתקופות קצרות במיוחד העביר שיעורים בסמינר הקיבוצים, בבית צבי ובקמרה אובסקורה. מרוב המסגרות פוטר, ובסטודיו למשחק ניסן נתיב לא קיבל הזדמנות ללמד.
עקב הקושי בתפקוד במסגרות הנ"ל, המשיך לוינשטיין לפתח את סדנאות המשחק העצמאיות בניהולו ושכר בשנת 1988 מבנה ללימוד בתל אביב. באותה תקופה למדו אצלו שחקנים מתחילים רבים, בהם אקי אבני ואיילת זורר. בשנת 1997 לוינשטיין הקים אולם הצגות בשכונת התקווה שבדרום תל אביב, ובשנת 2000 הועבר הסטודיו למשחק במלואו לשכונת התקווה, למבנה שהוקם על ידי חנה רובינא וננטש עם השנים. לאורך השנים זוכה הסטודיו, ששמו הרשמי סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין, להצלחה רבה, ולומדים במסגרתו עשרות תלמידים, שנבחרים מתוך מאות, הן במסגרת הפורמלית של שלוש שנות לימודים, והן במסגרת סדנאות למבוגרים ולבני-נוער ובקורסים של מכינות. בית הספר ידוע בתרומה הקהילתית שמעניק לקבוצות חלשות, בין השאר בתחום סביבתו.
ב-1987 השתתף בסרטה של ציפי טרופה, "תל אביב - ברלין".
בשנת 2021 שיחק את דמותו של דוד בן-גוריון בסדרת הנוער ״פלמ"ח״.
חיים אישיים
לוינשטיין היה נשוי לפועה, שפית במקצועה שהייתה אחת מתלמידותיו, ולשניים שתי בנות משותפות.
חתן פרס רוזנבלום לאומנויות הבמה על מפעל חיים לשנת 2020.
אמנון פישר
אמנון פישר (נולד ב-11 בספטמבר 1969 בפתח תקווה) הוא שחקן, זמר ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
פישר הוא אחיהם הצעיר של אסתי, עורך הדין גדעון פישר, עורך הדין רונאל פישר והבמאי דוד פישר. למד בבית הספר התיכון "עמל ב'" בפתח תקווה, והופיע בלהקה הייצוגית של בית הספר. את שירותו בצה"ל עשה בלהקת חיל האוויר.
ב-1994 סיים את לימודיו בבית הספר למשחק ניסן נתיב. בהמשך למד אימון אישי בבית הספר ICU.
בשנות האלפיים הוא עוסק, במקביל לפעילותו האמנותית, גם באימון אישי ליוצרים.
מוזיקה
לאחר שהשתחרר מלהקת חיל האוויר, החל פישר את הקריירה המוזיקלית שלו בכתיבת פסקול הסרט התיעודי "רשימת אהבה" (2000) בבימויו של אחיו, דוד. הסרט עסק בבני משפחתם, וזכה בפרס וולג'ין ובפרס אופיר.
ב-2002 היה שותף בכתיבת פסקול סדרת הטלוויזיה "אשליות" של הבמאי חיים בוזגלו, בה גם כיכב.
ב-2005 יצא לאור אלבום הבכורה שלו, "הבן של יוסף ומלי". באותו הזמן חיבר גם מוזיקה להצגות ילדים בתיאטרון החלום. ב-2008 השתתף במופע קברט בידורי ומוזיקלי, "המהפכה", שהועלה ברחבי הארץ, לצד ניר פרידמן, גיל קופטש ואורלי פרל.
קולנוע
כבר בגיל 6 נבחר על ידי הבמאי אילן מושנזון לשחק בסרטו "רובה חוליות" (1975). בשנות ה-90 השתתף בשני סרטים של אסי דיין, "החיים על פי אגפא" (1992) ו"שמיכה חשמלית ושמה משה" (1994), וכן בסרטים "ארץ חדשה" של אורנה בן דור (1995) ו"לנגד עיניים מערביות" של יוסף פיצ'חדזה (1996), ו"אודות המוניטין" (2000). בהמשך הופיע בסרטים "טהארה" של דורון ערן (2002) ו"פרילנד" של גור בנטביץ' (2009). כן השתתף לאורך השנים בסרטי גמר של סטודנטים לקולנוע מסם שפיגל, בית ברל ואוניברסיטת תל אביב.
תיאטרון
ב-1995 השתתף פישר בהצגה "תתקרבו: תיאטרון פיפ שואו" במסגרת פסטיבל עכו. ב-1998 הופיע בהצגה "הלב שנעלב" של שירה גפן; ההצגה זכתב במקום הראשון בפסטיבל חיפה להצגות ילדים באותה שנה. בהמשך הופיע בהצגה "זורבה היווני מאת מנחם גולן (2000), ובתיאטרון הרצליה בהצגות "תנינים" מאת יהושע סובול (2001) ו"אנטיגונה" (2002).
ב-2002 כיכב במופע בשם "פישר תופעה חיה", בשילוב עם מוזיקה חיה, בו הביא את סיפורו האישי והתמודדותו עם משבר נפשי אותו חווה. גם המופע שלו "האור שבפנים" בתיאטרון תמונע (2012) עסק בנושא זה.
פישר עוסק גם בתיאטרון קהילתי, מנחה סדנאות למשחק מול מצלמה ומדריך קבוצות דרמה לנוער.
טלוויזיה
ב-1998 שיחק בסרט הטלוויזיה "הטרמפיסטים" שכתב דודו טופז וביים אשר טללים. ב-1999 השתתף בדרמה של ארנון צדוק "תסתכל לי בעיניים" בנושא תאונות דרכים. באותה שנה הופיע בתפקיד אורח בסדרה "החבר'ה הטובים". ב-2000 השתתף בקלטת הילדים "ג'אמפי" לצידה של דליה ברשישת, שגם הפיקה וכתבה את מילות השירים. ב-2001 השתתף ב-60 פרקים של הטלנובלה הישראלית "לגעת באושר"(הוחלף על ידי השחקן תומר רוסו). ב-2002 השתתף בסדרות "שלווה" וב-2004 בסדרה "אשליות" של חיים בוזגלו.
פישר הופיע ב-2004 בתפקיד אורח בסדרה "מעורב ירושלמי". ב-2009 השתתף בעונה השנייה של הסדרה "מסכים", בתפקיד בועז, במסגרת הסיפור "פרילנד" שבויים על ידי גור בנטביץ'. בשנת 2016 הופיע בסדרה "עקרון ההחלפה". ב-2019 הופיע בסדרה "סברי מרנן".
בימוי
פישר ביים פרק בדרמה "כן או לא" בערוץ הראשון, בהשתתפות אסי דיין ודורית בר-אור. כן ביים שלושה קליפים מאלבום הבכורה שלו, "הבן של יוסף ומלי" (2005).
יוסף אריכא
יוסף אריכא (5 בדצמבר 1907–6 בפברואר 1972) היה סופר עברי, מהבולטים במספרים הארצישראלים וממבשרי הספרות העברית החדשה. הוא נחשב לאחד מאמני הסיפור הקצר המוערכים בסיפורת העברית, ובשנותיו המאוחרות קנה לעצמו מעמד מיוחד גם בזכות כתיבת הרומנים ההיסטוריים רחבי היריעה שלו.
מחלוציות ועד "לחם וחזון"
נולד בשם יוסף דולגין בשנת 1907 באולבסק, פלך ווהלין שבאוקראינה. בהיותו בן שש-עשרה והוא תלמיד הגימנסיה העברית בקובל פרסם את סיפוריו הקצרים הראשונים ב"הכוכב" בוורשה. בתחילת העלייה הרביעית, בשנת 1925, עלה לארץ. בבואו היה בן שבע-עשרה והתקיים מעת לעת מעבודה חקלאית לכשהייתה, וידע תקופות של מצוקה קשה וחרפת רעב להן נתן ביטוי בכתיבתו על חייו כחלוץ.
כעבור שנים נסע להשלים את חוק לימודיו הגבוהים בארצות הברית (1929־1932) ועם שובו התחיל לפרסם את סיפוריו הקצרים בכרכי "התקופה" האחרונים, ב"גליונות", "טורים", "מאזנים", "גזית", "כנסת" וביטאונים ספרותיים אחרים. כמו כן השתתף במוספים ספרותיים בעיתונים היומיים.
במקביל לכתיבה, השתלב לפרנסתו בשרות הוטרינרי של תל אביב, עיר בה הספיק לעבוד לפני נסיעתו לארצות הברית, כאחד מסוללי הכבישים של רחובותיה (בין אלה היה הכביש של רחוב שינקין). בשנת 1933 הופיע הרומן הראשון שלו מחיי החלוצים, "לחם וחזון" שהתקבל בהערכה בחוגים הספרותיים. ח.נ. ביאליק התפעל מרומן הביכורים ואמר עליו: "קראתי לחם וחזון של יוסף אריכא. ניכר שאריכא הוא מספר לתיאבון של פרוזה להנאתה. זהו הלחם הפשוט שאנחנו זקוקים לו".
אמן הסיפור הקצר
[[קובץ:Yosef Aricha-Sport teem Kadima- Kovel.jpg|שמאל|ממוזער|250px|1925. יוסף במרכז השורה השנייה.
חברי קבוצת הספורט "קדימה" בקובל. אחיו יואל- שני משמאלו]]
יוסף אריכא התגלה בסיפוריו הקצרים כריאליסטן מובהק, היודע לתאר את נופיו כרקע המדגיש טיבם של גיבוריו. מתחילת דרכו כמספר הצטיין גם בתיאור עשיר וכובש של קול היצרים העזים, אלה השולטים לא פעם בגורלו של אדם. כבר באותן שנים ראו בו את אחד מהיוצרים הבולטים של הדור שהניח את מסד הספרות העברית החדשה שנוצרה בארץ-ישראל בה חי עד למותו בשנת 1972. סיפוריו תורגמו לשפות שונות ועוררו עניין רב בקרב קוראים במדינות רחוקות. בין סיפוריו נמצאים סיפורים הנחשבים ליצירות-מופת, ממיטב הספרות העברית. הוא נחשב לבעל קול ארצישראלי צלול, אשר סיקרן את העולם הספרותי שיותר ויותר נעשה מודע לקיומה של ספרות עברית, המייצגת עם עתיק מחדש ימיו בארצו.
סיפוריו הקצרים שהופיעו מאז שנות השלושים בקבצים "בסנוורים", "מראות בכחול", "בעלי יצרים", "יום ולילה", "פסק-דין" ואחרים, חשפו אותו כאחד היוצרים המקוריים ועזי הביטוי בספרות העברית. הוא התגלה כבעל לשון גמישה וציורית אך גם מדויקת בבואו לספר על האדם והחי, כמי שבקי ברזי נפשם של אלה ואלה. הוא גם הוכיח עצמו כמספר היונק משורשי הסיפור האמריקני בן-זמנו, אך מעכל את ההשפעה כחלק אינטגרלי ממורשתו הספרותית. ניתן לומר עליו כי היה סופר מודרני בתפישתו, אך נחשב קלסיקון מבחינת התעצבותו והישגיו בשנותיו האחרונות. אריכא גם צעד במשעולי נושאים שאף לא סופר אחר נגע בהם כמו סיפוריו מחיי הקצבים
השואה החזירה אותו לאימי הפוגרומים שזכר מילדותו באוקראינה (בתקופת המהפכה הבולשביקית), ועליהם כתב ברומן השני שלו, "אוד מוצל", בו חשף את הפורעים השרים ברחובות שטופי הדם את השיר המצמרר "הך ביהודים והצל את רוסיה". הדי מלחמת העולם השנייה שהתחילו להחריד את הארץ עם דעיכתה גרמו לו לחזור ולהקשיב לזעקתם של האודים המוצלים שהתחילו להגיע לחופי הארץ. בכתיבה נוקבת הוא נתן ביטוי צורב לאותם אלה ששרדו את הזוועה והשמיע את קולם בסיפורים שלו כמו "צעדים באש" ו"פסק-דין". לקראת סוף שנות השישים היה בדעתו לגשת לכתיבת רומן רחב-יריעה שיחבוק את שנות הטירוף, ואף התחיל להכשיר עצמו לעבודה גדולה זו, אלא שבריאותו לא עמדה לו.
אחד התחומים בהם עסק בסיפוריו הקצרים קשור במסכת היחסים ביו תושבי הארץ הערבים לבין היהודים. מתוך עמדה של מספר קשוב וחד-עין עקב אריכא אחר העליות והמורדות ביחסים אלה, ובמרוצת השנים פרסם שורה של סיפורים שהתמקדו בנושא העברי-ערבי. חוקר הספרות יוסף אורן מצא בהקשר זה כי במאורעות שלושים ושש נשלח אריכא, אז חבר בהגנה, להשתתף בהגנת תל-מונד. על רקע התקופה הזאת שעשה שם הוא כתב שורה של סיפורים בהשפעת האירועים והנופים המקומיים. בין אלה בולטת הנובלה הנודעת שלו "יום ולילה". הוא האמין כי הדרך היחידה להתקיים כאן תהיה דרך של שלום. את דברי המבוא שכתב לאנתולוגיה שלו "סיפורים עבריים מחיי הערבים", הוא מסכם בקריאה לבני הדור הצעיר: "...אשר מתוך קריאה בחומר המרתק והמגוון ילמד להכיר את חיי בני העם אשר נגזר עליהם ועלינו לדור בכפיפה אחת; להכיר, משמע לדעת, להבין, וכמובן - לכבד. כי זהו היסוד להבנה הדדית וליחסי-גומלים בכל שטחי החיים, אשר בלעדיהם לא יכונו תנאי יצירה ושלום."
הרומנים ההיסטוריים
בנוסף לסיפוריו הקצרים והנובלות שלו המשקפות את תקופות חייו בארץ כתב את הרומן ההיסטורי, "סנחריב ביהודה" (1958), ובעקבותיו את המחזה "מול חרב" (1962), המבוסס עליו, ואחרי שנים של מחקר קפדני נוסף השלים את כתיבת הרומן ההיסטורי השני שלו, "סופר המלך" (1966). ברומן רחב-יריעה זה הוא התמקד במערכת היחסים שבין אלכסנדר מוקדון לבין כותב ההיסטוריה שלו במסעותיו, קליסתנס, בן משפחתו של אריסטו. אלו הן יצירות שהביקורת לאורך השנים מנתה אותן עם הספרים המוערכים שנוצרו בשפה העברית ולא רק בתחום הכתיבה ההיסטורית. הביקורת מצאה יצירות אלה שומרות על תוקפן גם בהשתנות רוח הזמנים. עיקרן הוא המאבק הנצחי שבין הרוח והאמונה לכוח הברוטאלי, תוך פרישת יריעות רחבות היורדות עד לפרטי התקופות המסוקרות והצגתן בחיוניות רבה. לרומנים ההיסטוריים שלו שמור מקום של כבוד בכותל המזרח של הספרות העברית לדורותיה. אריכא מתגלה בהם במלוא שיעורו וביצירות אלה גם נחשף כהוגה מעמיק היודע למזג תרבויות עתיקות וחדשות, וכוחו רב לו גם בעלילה פנימית כחיצונית וביצירת דמויות בעוצמה ובצבעוניות כובשת שנחקקות בזכרונו של הקורא.
בציון שנה למותו של אריכא פרסם ב"הארץ" (9.2.1973) הסופר והמבקר אהוד בן עזר רשימה נלהבת בדבר חשיבותו של הרומן ההיסטורי "סופר המלך", ובסיכומה כתב: "אריכא העלה עולם שלם בספרו, בשקדנות ובכוח שחזור ראויים לשבח צייר יריעה היסטורית רחבה, מסעות-מלחמה, ערים, מחנות צבא, מדינות, מנהגי לבוש, אכילה, דרכי דיבור מנהגי פולחן – וכל אלה בבקיאות ומתוך נאמנות לחומר ההיסטורי, לספרותה ולהגותה של אותה תקופה. הוא השכיל לתת אינטרפרטציה מעמיקה ודראמטית לתקופה סוערת ועם-זאת לעשות את נושאה המרכזי – יושרו של איש-העט – רלוונטי גם לתקופות שמעבר לה."
לא סתם בחר אריכא להשתמש במוטו משל אריסטו בפתחו של "סופר המלך": "אין זה מתפקידו של הפייטן לספר מה שהיה במציאות, אלא מה שעלול היה להיות, כלומר מה שאפשר היה להתרחש מתוך הסתברות או מתוך הכרח - ומשום כך פילוסופית היא הפייטנות ונעלה מן ההיסטוריה." בדרך זו סיכם יוסף אריכא את תפישת עולמו כיוצר המסיק מסקנות מהעולם העתיק לגבי העולם המסוכסך בן-זמננו.
אריכא זכה בשורה של פרסים ספרותיים וסיפורים רבים שלו תורגמו לשפות זרות, ביניהן אנגלית, ערבית, רוסית ועוד. כמו כן ערך אנתלוגיות ספרותיות-היסטוריות נחשבות.
משפחתו
היה נשוי לרבקה, בתו של המחנך פנחס שיפמן (בן-סירה). בנו הוא הסופר והצייר עמוס אריכא. גיסו הוא האדריכל יעקב בן-סירה.
ספריו
Chleb i objawienie / Józef Aricha ; autoryz. przekł. z hebr. Mirjam Litwinówny (Warszawa : Wydawnictwo Nowoczesne, 1934)
עריכה:
הזארה
בני הזארה כוללים שבטים ממוצא טורקי (טוראני)-מונגולי, ביניהם השבטים ברלאס, ניימאן, אויראט, אוישון, טטאר, קרלוק, קפקצ'אק, אויגור, טורקמן, קזק, קרגיז וכו'.
מקור השם
השם הזארה מוזכר לראשונה ב"באבורנאמה", ספרו האוטוביוגרפי של זאהיר א-דין מוחמד ש נודע כבאבור, מייסד האימפריה המוגולית בתחילת המאה ה-16. הוא ציין את תושבי חבל ארץ הקרוי "הזאריסטן" שהיה ממוקם מערבה מקאבוליסטן, מצפון לע'זנה ודרומית-מערבית מחבל ע'ור. בדרך כלל רואים את השם הזארה כקשור למילה הפרסית "הזאר" שמשמעותה "אלף". לפי אחת ההשערות מדובר בתרגום פרסי למונח צבאי מונגולי "מינג" או "מינגאן" שציין יחידה בת אלף לוחמים בימי ג'ינגיס חאן.
היסטוריה
מקורו של העם ההזארי לא ברור עד תום. משוער כי בני ההזארה הם צאצאים של עמים טורקיים קדומים ומונגולים ממרכז אסיה. זאת, בשל הדמיון הפיזי בינם לבין המונגולים. בדיקות גנטיות מחזקות השערה זו. על פי ההנחה המקובלת על ידי רוב החוקרים, ההזארה הם קבוצה אתנית שנוצרה מתערובת של מספר שבטים מונגולים נוודים בתושבים איראנים מקומיים. חלק משבטי הזארה נקראים על שמם של מפקדים מונגולים מפורסמים, למשל שבט 'טולאי חאן' שקרוי על שם טולוי - בנו הרביעי והצעיר ביותר של ג'ינגיס חאן. בני הזארה עצמם מתגאים בדרך כלל במוצאם המונגולי הקדום. כיום פחות מקובלת ההשערה כי אבותיהם הגיעו בימי ג'נגיס חאן כשלפי מחקריו של פרנץ שומן (אחרי שנת 1962) הם ממוצא טורקי-מונגולי, ובעיקר טורקי (טוראני) והגיעו מאוחר יותר (במאה ה-15) ולא ממש בימי ג'נגיס חאן וצאצאיו. לפי ההשערה המקובלת ביותר, מוצאם הוא הטרוגני ומתבסס על כמה גלים של קבוצות מונגוליות-טורקיות שהתערבבו עם אוכלוסייה איראנית דוברת ניבים פרסיים. מציינים למשל, את התיישבות המונגולים "ניקודארי" במזרח איראן ואת גל המונגולים צ'גטאי מאסיה המרכזית, ואחריהם שבטים טורקים -מונגולים נוספים שדרכם נקשרה לאילח'נים שגורשו מפרס ולטימורים והתיישבו בסופו של דבר בחבל הזאראג'ט או הזאריסטן.
הזארה תועדו כאמור לראשונה במאה ה-16 על ידי באבור, מייסד האימפריה המוגולית בהודו. הוא דיכא את התנגדותם ואחר כך גייס אותם לצבאו במסע שלו לכיבוש הודו. במאה ה-18 גויסו הגברים בני הזארה, יחד עם שבטים אחרים, לצבאו של אחמד שאה דוראני, שליטה של אפגניסטן ומיסדה של שושלת דוראן. במחצית המאה ה-19 אמיר אפגניסטן דוסט מוחמד חאן החל לגבות מיסים מההזארה, בתקופה זו הם זכו לאוטונומיה. לקראת סוף המאה ה-19 בימי שלטונו של עבד א-רחמן חאן, שסיפח את האזור ההזארי לאפגניסטן ושלל מההזארים את הזכויות שלהם, התקוממו ההזארה שלוש פעמים במרד מזוין כנגד המשטר האפגני. במהלך המאה ה-20 המתיחות בין ההזארה לשלטון האפגני העמיקה עוד, ההזארה סבלו מהתנכלויות אלימות ומעושק כלכלי של השלטון והיו למיעוט אתני מופלה ונרדף. לאחר שמשטר הטליבאן השתלט על אפגניסטן בשנים 1996–2001 המצב אף החמיר. הטליבאן ביצעו מספר מעשי טבח בבני ההזארה והכריזו בגלוי כי ירדפו אותם ויטבחו בהם. אלפי בני הזארה נרצחו על ידי הטליבאן, ששב לרדוף אותם גם במהלך מתקפות הטליבאן באוגוסט 2021.
באופן מסורתי בני ההזארה כוללים עשרות שבטים. השבט הגדול ביותר נקרא דאיזנגי והוא מכיל יותר ממחצית בני ההזארה. שבטים גדולים נוספים הם שיח-עלי, ג'אחורי, חאזניצ'י, אורוזגאני. מאז שההזארה נהיו אזרחים שווים באפגניסטן, נראה שההשפעה השבטית מדלדלת ויורדת.
עם ההזארה במאה ה-21
בראשית המאה ה-21, לאחר כיבוש אפגניסטן בידי ארצות הברית במלחמת אפגניסטן, חל שיפור ניכר במצבם של בני הזארה. בני הזארה רבים הצטרפו לצבא אפגניסטן, אחרים זכו למשרות ממשלתיות ולתפקידים משמעותיים ברשויות. ההזארי מוחמד מוחקיק אף התמודד לנשיאות אפגניסטן בשנת 2004, וההזארי קרים חאלי נבחר להיות סגן נשיא אפגניסטן. 61 הזארים נבחרו לבית הנבחרים האפגני והם מהווים 25% מהפרלמנט, כמו כן חמישה שרים בממשלה הם הזארים.
בשנת 2011, בפיגועים שאורגנו על ידי קיצונים סונים בקאבול ובמזאר-אי-שריף, נהרגו כ-80 בני אדם, רובם בני הזארה, בפיצוצים עזים שאירעו בעת חגיגות חג האשורה. בני הזארה היו קרבנות גם למקרי חטיפה בנתיבי התחבורה הראשיים שהסתיימו ברציחת בני הערובה.
ב-2015, 7 בני משפחה מקרב בני הזארה נחטפו וראשיהם נערפו. בעקבות מותם מפגינים בני הזארה צעדו ליד ארמון הנשיאות בקאבול ודרשו להגנה יעילה יותר. בעת הפגנה אחרת של בני הזארה שנערכה בקאבול, ערך דאעש פיגוע התאבדות כפול, שבו נרצחו 80 מהמפגינים ונפצעו יותר מ-200.
ב-אוגוסט 2021, חזר ארגון הטאליבן לשלוט בקאבול הבירה, לאחר מסע כיבושים ברחבי אפגניסטן. לפי הפרסומים, נודע שאנשי הארגון רצחו בתחילת יולי 2021, תשעה גברים בני המיעוט ההזארי. ארגון זכויות האדם סבר שבפועל בוצעו מעשי רצח נוספים שלא דווחו, כי הטליבאן ניתק את רשתות התקשורת והסלולר באזורים רבים שאותם כבש.
לקריאה נוספת
Department of Sociology, University of Karachi 1976
בית המזימות
בית המזימות (באנגלית: Crooked House) הוא סרט בלשי בבימויו של ז'יל פקה ברנר, המבוסס על רומן באותו שם מאת אגאתה כריסטי שיצא לאור ב-1949. בסרט מככבים מקס איירונס, טרנס סטמפ, גלן קלוז, ג'יליאן אנדרסון וסטפני מרטיני. הצילומים החלו בספטמבר 2016, והסרט שודר בממלכה המאוחדת בערוץ 5 ב-17 בדצמבר 2017.
תקציר עלילה
סופיה לאונידס, נכדתו של איל ההון היווני-בריטי אריסטיד לאונידס, מבקרת במשרדו של הבלש הפרטי צ'ארלס הייווארד, ומבקשת ממנו לחקור את מותו של אריסטיד. היא חושדת שהסב נרצח בידי אחד מבני משפחתה. סופיה מציינת שבזריקת האינסולין אותה מקבל אריסטיד באופן קבוע, נמהל פיזוסטיגמין מטיפות העיניים שלו, שגרם לו להתקף לב. סופיה מאמינה שהדבר נעשה במזיד. צ'ארלס בחוסר רצון בולט מקבל את תיק החקירה, גם בשל הרומן הקצר שהיה לו עם סופיה בקהיר. צ'ארלס מבקש את אישורו של פקד טאוונר מהסקוטלנד יארד, שמכיר אותו מעבודתו עם אביו של צ'ארלס.
באחוזה של משפחת לאונידס צ'ארלס חוקר את בני המשפחה, ומוצא מניעים לרצח לכל אחד מהם. כולם יורשים סכומים גדולים מעזבונו של ארסיטיד. כולם ידעו על טיפות העיניים, מכיוון שארסיטיד דיבר על כך שאפשר להרוג אותו באמצעותם. כולם נטרו טינה לאריסטיד על כך שהיה בריון מניפולטיבי.
לייד אדית' האבילנד היא אחות אשתו הראשונה של אריסטיד, שעברה לגור באחוזה ולטפל בילדיה היתומים. היא תעבה את גיסה על קשיחותו כלפי נכדיו. אדית מסתובבת באחוזה והורגת חפרפרות בעזרת רובה ציד.
בנו הבכור של אריסטיד, פיליפ, שנא את אביו על כך שדילג עליו כיורש לעסק המשפחתי, ועל סירובו לממן הפקה של סרט לפי תסריט שכתב עבור אשתו, מגדה.
ילדיהם של פיליפ ומגדה, הם שלושת הנכדים של אריסטיד: סופיה, יוסטס (נער נכה בגיל העשרה שמאמין שסבו בז לו), וג'וזפין (ילדה פקחית בת 12, שמרגלת אחרי כולם בבית, ורושמת כל דבר במחברת שלה).
הבן הצעיר, רוג'ר, מנהל את העסק המשפחתי, אבל נכשל בכך, ופעמים רבות חילץ אותו אביו מקשיים כלכליים. אשתו השתלטנית קלמנסי היא בוטניקאית ולה ידע רב ברעלים.
אשתו השנייה של אריסטיד, ברנדה, היא צעירה ממנו בהרבה, והייתה רקדנית בקזינו בלאס וגאס. בני המשפחה חושדים בה שהיא הרגה את אריסטיד, במיוחד רוג'ר, שמאשים אותה בהיותה רודפת בצע. היא זו שהכינה את זריקת האינסולין שגרמה למותו. כמו כן היה לה רומן עם לורנס בראון, המורה הפרטי של ילדי לאונידס. כשנפתחת הצוואה של אריסטיד מתברר שהיא איננה חתומה, ולכן ברנדה היא היורשת של כל רכושו.
הפקה
הדרמה מבוססת על רומן באותו שם מאת אגאתה כריסטי. שלב הצילומים החל בספטמבר 2016. חלק מהצילומים נעשה בספריית מוהן שבקינגס קולג' לונדון. חלקים אחרים מהסרט צולמו בטינטספיד ליד בריסטול. מיינלי מנור שליד פליט בהמפשייר שימש לצילומי החוץ של הסרט. מעצב ההפקה של הסרט היה סיימון באוולס.
את המוזיקה המקורית כתב הוגו דה צ'ייר.
קבלה וביקורת
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט דירוג של 56% המבוסס על 25 ביקורות עם ציון ממוצע של 5/10. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון ממוצע של 59 מתוך 100, המבוסס על 8 מבקרים.
יעקב הרצוג
הרב ד"ר יעקב דוד הרצוג (21 בדצמבר 1921, כ' בכסלו ה'תרפ"ב – 9 במרץ 1972, כ"ג באדר תשל"ב) היה משפטן ודיפלומט ישראלי.
ביוגרפיה
יעקב הרצוג נולד בשנת 1921 בדבלין שבאירלנד לרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג (לימים הרב הראשי האשכנזי השני לישראל) ושרה, ונקרא על שם הרב יעקב דוד וילובסקי, רבו של אביו. הוא אחיו הצעיר של חיים הרצוג, לימים הנשיא השישי של מדינת ישראל, ודודו של יצחק הרצוג הנשיא ה-11 של מדינת ישראל.
הרצוג גדל באירלנד, עלה לארץ ישראל בשנת 1937, והוסמך לרבנות ולדיינות ("יורה יורה ידין ידין") על ידי הרב איסר זלמן מלצר בשנת ה'תש"ח. לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים משפטים והוסמך לעורך דין ואחר כך קיבל תואר ד"ר במשפט בינלאומי מאוניברסיטת אוטאווה.
בשנים 1957 עד 1960 היה ציר בשגרירות ישראל בוושינגטון, ובשנים 1960 עד 1963 שירת כשגריר בקנדה. נודע בשל ויכוח מפורסם שניהל ב-31 בינואר 1961 עם ההיסטוריון הבריטי ארנולד טוינבי, אשר השווה את הנכבה לשואה.
בספטמבר 1963 קיים בלונדון מפגש ראשון עם חוסיין, מלך ירדן.
בשנת 1965, עם התפטרותו של הרב ישראל ברודי מתפקידו כרב ראשי של בריטניה, הוצע התפקיד להרצוג. לאחר התלבטויות רבות הוא ניאות לקבל עליו את התפקיד, אולם מסיבות בריאותיות תוכניתו לא יצאה לפועל.
משנת 1966 ועד מותו בשנת 1972 שימש מנכ"ל משרד ראש הממשלה, בתקופת כהונתם של לוי אשכול וגולדה מאיר. תרם לשיפור הקשרים עם הוותיקן לאחר מלחמת ששת הימים, וניהל מגעים דיפלומטיים עם המלך חוסיין.
ויכוח הרצוג-טוינבי
ב-31 בינואר 1961 בהיותו שגריר ישראל בקנדה קיים הרצוג ויכוח פומבי עם ההיסטוריון וההיסטוריוסוף הבריטי ארנולד טוינבי, הוויכוח נערך ב"בית הלל" באוניברסיטת מקגיל שבמונטריאול, קנדה. הטריגר לוויכוח היו דבריו של טוינבי בהרצאה שנשא באותה אכסניה ימים אחדים קודם לכן, ובה טען כי התנהגותה של ישראל כלפי הערבים במלחמת העצמאות היא בת-השוואה מבחינה מוסרית למעשיה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. בעקבות פרסום הדברים ביקש הרצוג, להעמיד את ההיסטוריון על טעותו. הוא קרא לטוינבי להתעמת עמו, והלה נענה לאתגר. הוויכוח הסתיים בניצחונו של הרצוג, וטוינבי הסכים לחלק מטיעוניו ומיתן מעט את הצהרותיו.
הוויכוח זכה לפרסום רב. הוא שודר בחלקו ואף במלואו בתחנות רדיו ברחבי קנדה ובצפון ארצות הברית ואותו ערב שודר בישראל. בישראל היו אלה ימי סערה פוליטית וביום הוויכוח התפטר דוד בן-גוריון מראשות הממשלה. ולמרות זאת עורר הוויכוח עניין עצום בציבור בישראל. הקלטות של הוויכוח נמכרו במספרים גדולים בקנדה ומעבר לה ויצאו כתקליט כפול. תדפיס של הוויכוח אף יצא לאור במצרים באנגלית כמחזק את העמדה הערבית.
חיים אישיים
נישא לפנינה שחור, בתו של זלמן שחור, מעסקני היישוב בתל אביב וביפו, ממשפחת הנצי"ב מוולוז'ין. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים: שירה, אליעזר ויצחק.
נפטר מדום לב בגיל 51 בכ"ג באדר תשל"ב, 9 במרץ 1972.
הנצחה
אתרים ומוסדות-חינוך רבים, בעיקר בזרם הציונות הדתית, מנציחים את זכרו. תיכון קריית יעקב הרצוג, המכינה למדרשית נעם בכפר סבא, שנוסדה באלול תשל"ב כחצי שנה לאחר פטירתו; מרכז יעקב הרצוג ללימודי היהדות שבעין צורים, מכללת יעקב הרצוג להכשרת מורים באלון שבות, ישיבת ההסדר מעלות יעקב במעלות-תרשיחא והפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
הצפנת דיסקים
בקריפטוגרפיה ובטכנולוגיית מידע, הצפנת דיסקים (באנגלית: Disk encryption) הוא שם כולל לשיטות הצפנת קבצים המאוחסנים במדיה דיגיטלית כמו דיסק קשיח לצורך גישה ישירה. מהיבט תאורטי סיטואציה כזו מציבה מספר דרישות מיוחדות:
בגלל המגבלות יש צורך לחלק את הדיסק למקטעים או סקטורים בגודל קבוע ולהצפינם בנפרד ללא תלות באחרים. לכן הדרך הטובה ביותר היא צופן בלוקים או צופן בלוקים בר התאמה. כדי לשנות בית מסוים בקובץ מסוים צריך לפענח את הסקטורים בהם מצוי הקובץ, לבצע את השינוי ולהצפינם מחדש. גודל הסקטור נקבע בהתאם למספר מאפיינים. סקטורים גדולים מדי מקשים על גישה ישירה כי צריך לפענח כמות גדולה יותר של מידע בכל פעולת שינוי, לעומתם סקטורים קטנים מאטים את ההצפנה. דרישה (א) מוגדרת בהתאם לסוג האיום. ההנחה הבסיסית היא שליריב גישה לאמצעי האחסון והוא מסוגל לקרוא מידע מוצפן בכל רגע נתון אך אין לו גישה למפתחות ההצפנה, מסיבה זו רצוי שלא תהיה לו יכולת לזהות בלוקים זהים, כלומר עמידות כנגד התקפת גלוי-נבחר. בהגדרה מחמירה יותר מניחים שהיריב מסוגל לבקש הצפנה של כל קובץ לפי בחירתו ואחסונו בכונן מבלי לראות את מפתח ההצפנה (למשל אם התוקף שם ידו על חומרה בתוכה מוטמע המפתח באופן שלא ניתן לחשיפה והוא יכול להפעילה כקופסה שחורה), הגדרה זו מתאימה להתקפת מוצפן-נבחר. הגדרה יותר מחמירה מציבה אתגר נוסף, היריב מסוגל לפענח סקטורים באזורים מסוימים במדיית האחסון, לכן יש למנוע מצב שבו התוקף פשוט יעתיק סקטור מוצפן שנמצא באזור בו אין לו יכולת פענוח לאזור אחר בדיסק שבו הוא יכול לבקש פענוח.
בהצפנת דיסקים קיימות מגבלות מובנות שלא ניתנות לפתרון והם:
מצבי ההפעלה הרגילים כמו ECB, CBC, OFB או CTR אינם מתאימים מפני כמה סיבות:
בשל החסרונות האמורים ישנן שלוש התקפות עיקריות נגד הצפנת דיסקים שתמיד ניתנות לביצוע:
ביטחון הצפנת דיסקים הוא לכל היותר כמו מצב ECB עם מפתח שונה עבור כל בלוק. או לחלופין אפשר להציג זאת כצופן בלוקים שבו הבלוק הוא בדיוק באורך הסקטור. אם הסקטור גדול מהבלוק שהצופן מקבל מחלקים את הסקטור לבלוקים בגודל הרצוי ומפעילים את ההצפנה על כל הבלוקים באופן איטרטיבי באופן ששני בלוקים זהים יפיקו תוצאה מוצפנת שונה. כדי להבטיח את דרישה (א) יש להצפין כל סקטור עם מפתח אחר. במקום לאחסן מפתחות רבים אפשר להשתמש במפתח 'מאסטר' יחיד ממנו מפיקים מפתחות הצפנה ככל שיידרש, למשל על ידי הצפנה של ערך ייחודי וחד פעמי עבור כל סקטור שנקרא tweak המשרת כמו וקטור אתחול, ה-tweak לא חייב להיות אקראי או סודי, למשל המספר הסידורי של הסקטור יספיק. החיסרון בזה הוא שכעת יש צורך להפעיל את צופן הבלוקים 2n פעמים עבור n סקטורים. עבור כל סקטור צריך תחילה להצפין את ה-tweak ממנו מייצרים מפתח הצפנה ואיתו מצפינים את הסקטור. אפשר להימנע מכך על ידי הצפנה של tweak עם תמורה פסאודו-אקראית מהירה במקום עם צופן הבלוקים, דהיינו המידע מעורבב (ממוסך) באמצעות XOR עם מפתח שנגזר מהפונקציה, כך מרוויחים שצופן הבלוקים מופעל רק פעם אחת והפונקציה הפסאודו-רנדומלית מבטיחה שלא ייווצר מצב ששני בלוקים יוצפנו עם אותו מפתח על ידי שימוש באינדקס הבלוק כמו במצב מונה. בגלל השימוש ב-XOR לא רצוי מטעמי ביטחון להשתמש ב-tweak עצמו ישירות כמפתח לפונקציית ה-PRP אלא מקובל להצפינו תחילה, לכן משמשים בשני מפתחות הצפנה נפרדים. כלומר עבור כל סקטור תחילה מצפינים את ה-tweak (מספר הסקטור) עם מפתח ההצפנה הראשון, מהתוצאה מייצרים מפתחות מיסוך עבור כל הבלוקים שהסקטור מכיל ובאמצעות המפתח השני מצפינים את כולם עם צופן הבלוקים. זו השיטה המועדפת מהיבט של ביטחון ויעילות. הפעלת צופן הבלוקים מתבצעת רק n+1 פעמים ופונקציית ה-PRP מהירה כך שהיא זניחה ביחס לצופן הבלוקים.
מספר מצבי הפעלה עוצבו בשיטה זו, ביניהם אפשר לציין את: LRW, XEX ו-XTS. מצב ההפעלה LRW שהוצע על ידי ליסקוב, ריבסט ווגנר הוא פרימיטיב קריפטוגרפי שמיישם את רעיון צופן בלוקים שניתן להתאמה. הצופן מקבל מפתח הצפנה וכן "tweak" המשרת בערך כמו וקטור אתחול או Nonce. הנוסחה היא:
XTS-AES
תקן IEEE P1619 אימץ את מצב ההפעלה XTS-AES (לפי שיטת XEX - כלומר "XOR/ENCRYPTION/XOR" כשההצפנה היא עם AES), מצב הפעלה זה פותח במיוחד להצפנת סקטורים גדולים במדייה דיגיטלית. השיטה נקראת teawkable במובן שהיא משתמשת בווקטור אתחול שנקרא tweak בגודל 128 סיביות (16 בתים) כאן מסומן ב-i. ה-tweak משתנה בכל סקטור והוא יכול להיות מספר רץ של הסקטור. בשיטה זו כל בלוק מוצפן פעמיים. המפתח מחולק לשני מפתחות K_1,K_2 כל אחד בגודל הדרוש לצופן הבלוקים, תחילה מצפינים את וקטור האתחול עם המפתח הראשון ולאחר מכן מפעילים פונקציה פסאודו-אקראית פשוטה ומצפינים את התוצאה מחוברת עם בלוק הטקסט הקריא באמצעות המפתח השני.
הבלוק נקרא כאן P ו-j הוא מונה המייצג את מספרו הסידורי של הבלוק בתוך הסקטור. הנוסחה להצפנת בלוק אחד שנקראת כאן כמוצג בתרשים היא:
הפעלת הצופן בשורה הראשונה מתבצעת רק פעם אחת כיוון ש-i אינו עולה על בלוק אחד. בפענוח מחליפים בשורה השנייה את הקריאה לפונקציית ההצפנה בפונקציית הפענוח.
ההכפלה ב-\alpha^j היא כפל של הבלוק המוצפן, אותו רואים כפולינום מעל השדה הבינארי המורחב GF(2^{128}) בחזקות j של הפולינום \alpha או \text{0x02} בייצוג הקסדצימלי, מודולו 2^{128}. הכפל האמור מסומן ב-\otimes. לצורך הצמצום המודולרי משתמשים בפולינום הפרימיטיבי כדי שהתוצאה תישאר אלמנט בשדה. מבחינה פרקטית פעולת הכפל בשדה GF(2^{128}) יכולה להתבצע על ידי רקורסיה של j הזזות (shift) השקולות לכפל ב-\alpha וצמצום מודולרי באמצעות פעולת XOR מותנת (כאשר הסיבית הגבוהה היא '1') עם הערך x^7+x^2+x+1 או בייצוג הקסדצימלי \text{0x87}. אפשר לראותה כפעולה חיסור במודולוס הדרושה כאשר מתרחשת גלישה (להסבר נוסף ראה OMAC), אפשר להכין את הערכים הללו מראש או להשתמש בטבלאות חיפוש, בהתאם לאופי היישום והחומרה, אך צריך להביא בחשבון התקפת ערוץ צדדי שמודדת את זמני הביצוע השונים. להלן דרך בטוחה לביצוע פעולת הכפל בשדה GF(2^{128}) בחלוקה ל-16 בתים המסומנים :
הכפל מתבצע בית אחר בית, הכפל ב-2 אינו אלא הזזה לשמאל והחילוק ב-128 הוא הזזה לימין 8 פוזיציות. הפעולה מעבירה את סיבית הגלישה לבית הבא. ואין צורך לבצע מודולו 128 אפשר לעשות במקום. להצפנת סקטור שלם במשתמשים בטכניקה שנקראת גנבת טקסט-מוצפן. תחילה מחלקים אותו ל-m+1 בלוקים בגודל המתאים לצופן הבלוקים. כלומר אם הסקטור הוא S אז. כאשר m הוא השלם הגדול ביותר כך שמתקיים 128m<|S|. יש לשים לב ש-m הבלוקים הראשונים מלאים ואילו הבלוק P_m חלקי או ריק לגמרי (מכיל רק אפסים). ההצפנה של הסקטור מתחלקת לשני מקרים כדלהלן, אם הבלוק האחרון ריק, כלומר |P_m|=0 ההצפנה של כל הסקטור מתבצעת ישירות כך; עבור כל בלוק P_j כאשר j=0,...,m-1 מחשבים את והבלוק המוצפן האחרון C_m יהיה ריק. אם בלוק הטקסט הקריא האחרון אינו ריק דהיינו b=|P_m|>0 אזי מבצעים 'שיכול' בין שני הבלוקים האחרונים כדלהלן; תחילה מחשבים את, הבלוק C_m יהיה b הסיביות הראשונות של C' ואז משרשרים את 128-b הסיביות הנותרות של C' לבלוק הטקסט הקריא האחרון P_m ומתקבל בלוק חדש P' אותו מצפינים כך והתוצאה האחרונה תהיה הבלוק C_{m-1}. שים לב שהבלוק C_m עשוי להיות חלקי. לכן הטקסט המוצפן נשאר באורך זהה לטקסט המקורי.
ביטחון
הוכח על ידי רוגאווי שביטחון השיטה הוא בסיבוכיות כלומר הביטוי משקף את היתרון שבידי התוקף בהבחנה בין הטקסט המוצפן לבין מחרוזת אקראית כלשהי, כאשר q הוא מספר השאילתות האקראיות לאורקל (בהקשר מעשי - מספר הבלוקים שהוא יכול להצפין) ו-\epsilon מייצג את "היתרון" שלו או אפשר לומר טווח השגיאה. בגלל התקפת יום הולדת קיים חסם עליון שהוא 2^{n/2} שמחייב שלאחר גבול זה התנגשויות חייבות להופיע, לכן כאשר q מתקרב לערך זה יש סבירות משמעותית ש"התקפת הבחנה" תצליח. כלומר שיימצא זוג המקיים עבור שני אינדקסים שונים i\ne j כאשר P הוא הטקסט הקריא ו-T הוא ה-tweak. במקרה זה הטקסטים המוצפנים C_i,C_j המתאימים יהיו זהים אחרי חיבור עם ה-tweak של כל אחד מהם בהתאמה. מזה נובע ש-. כלומר התרחשה התנגשות שמאפשרת לתקוף להבחין בין ההצפנה בשיטה זו לבין טקסט רנדומלי לחלוטין. התקפת הבחנה אינה תאורטית בלבד, באמצעותה התוקף יכול לבצע שינויים בסיביות ספציפיות בטקסט המקורי שמתאים לטקסט המוצפן שהוא תוקף וזאת מבלי לפענחו, בדרך הבאה: עבור \Delta\ne 0 כלשהו הוא מחשב את במיקום i ומחליף את הטקסט המוצפן C_j באופן הבא:  והטקסט המוצפן החדש יהיה, במילים אחרות התוקף הצליח לשנות סיביות מסוימות של הבלוק P_j מבלי שהמותקף יבחין בכך.
התקפות ערוץ צדדי
קיימות טכנולוגיות הצפנת דיסקים ברמת חומרה הנקראת FDE (קיצור של full-disk encryption) כמו BitLocker או ברמת תוכנה כמו Truecrypt. הצפנת דיסקים ברמת חומרה מעצם טבעה חשופה להתקפת אתחול קשה או אתחול קר (cold boot attack) שהיא התקפת ערוץ צדדי שבה התוקף גונב את סיסמת ההצפנה ממחשב פועל (נעול או לא) על ידי אתחול מחדש וחילוץ הסיסמה מהזיכרון או מהדיסק הקשיח, באמצעות כלים פורנזיים כמו Forensic Disk Decryptor של חברת Elcomsoft, לפני שהיא נמחקת. עקב תופעה פיזיקלית ידועה, המידע בזיכרון המחשב נותר שלם בחלקו למספר דקות לאחר הכיבוי. היות שמערכת ההפעלה צריכה לאחסן את מפתח ההצפנה היכן שהוא בזיכרון בזמן הצפנה/פענוח, קשה למנוע סוג כזה של התקפה גם אם משתמשים במערכת הפעלה בטוחה ברמה של חומרה כמו TMP. כמו כן סכימת הצפנת דיסקים בעייתית גם כאשר המחשב נגנב כשהוא במצב "רדום" אם כאשר מעירים אותו לא מתבצע אתחול דרך BIOS. כמו כן הצפנת דיסקים ברמת תוכנה חשופה למספר התקפות ערוץ צדדי כמו קריפטואנליזה אקוסטית או רישום הקשות.
המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית
המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית או KDP (ראשי תיבות של: Kurdistan Democratic Party; בכורדית באותיות לטיניות: Partîya Dêmokrata Kurdistanê או PDK; בכורדית באותיות ערביות: پارتی دیموکراتی کوردستان) היא מפלגת השלטון בחבל הכורדי בצפון עיראק ומן המפלגות הלאומיות הבולטות בתולדות התנועה הלאומית הכורדית.
הקמה וראשית ימיה של המפלגה
בזמן השלטון המלוכני ההאשמי בעיראק, לא היוו הכורדים חלק מהמערכת הפוליטית במדינה, כיוון שהשלטון לא איפשר להקים מפלגות אתניות שתוכלנה לסכן את האחדות הפאן-ערבית שבה דגל השלטון. בשנת 1946, הקים מוסטפא בארזאני את המפלגה הדמוקרטית הכורדית, ובשנות קיומה הראשונות פעל מברית המועצות, שבה שהה בגלות בין השנים 1947–1958. בארזאני הקים את המפלגה כסניף עיראקי של המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן האיראנית, שנוסדה בשנת 1945 במחוז מהאבאד, בתחומי כורדיסטן האיראנית.
בתחילת דרכה, התנגדה המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן למלוכה בעיראק והתרכזה בעיקר במטרות הלאומיות הכורדיות. בהמשך, החלה לעסוק גם בנושאים חברתיים וכלכליים ואף נחשבה כבעלת אוריינטציה מרקסיסטית, לאור ההשפעה הסובייטית שבארזאני ספג בגלות. בשנת 1953 שינתה המפלגה את שמה מ"המפלגה הדמוקרטית הכורדית" ל-"מפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית", כדי להכליל בה את הקהילות הלא-כורדיות שבכורדיסטן העיראקית. בנוסף, הרצון לעצמאות כורדית הפך למציאות פוליטית ולאג'נדה של ממש, וכשהחל המרד הכורדי ב-1961 נשמעו סיסמאות כמו "כורדיסטן או מוות" ו"דמוקרטיה לעיראק ואוטונומיה לכורדיסטן".
מבנה הארגוני של המפלגה וסמלה
בראש המפלגה עומדים נשיא וסגן נשיא, לשכה מדינית וועד מרכזי, המחולקים לסניפים, מחוזות, ארגונים מקומיים ותאים.
מוסטפא בארזאני שימש כנשיא המפלגה מהקמתה בעיראק ב-1946 ועד מותו בשנת 1979. עם מותו, ירש אותו בתפקיד מנהיג המפלגה בנו הצעיר, מסעוד בארזאני. בשנת 2017, פרש מסעוד מתפקידו כנשיא כורדיסטן העיראקית בעקבות כישלון משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית, תפקיד שבו ירש אותו אחיינו, נצ'ירוואן בארזאני. למרות זאת, מוסיף מסעוד לשמש כנשיא המפלגה עד היום, ונצ'ירוואן נחשב לסגנו.
סמל המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן מורכב משני מעגלים המסמלים את המאבק המתמשך למען חירות כורדיסטן. במרכז הסמל ישנה שמש עם ארבעים ושש קרניים המסמלות את שנת הקמת המפלגה, 1946, ובאמצע השמש מופיע נשר המסמל אומץ וגאווה. שיבולי החיטה בסמל מסמלים את החקלאות ואת משאביה של כורדיסטן.
המפלגה בזמן שלטון מפלגת הבעת'
בתקופת המרד הכורדי הראשון, נחתמו שני ההסכמים החשובים ביותר של העיראקים עם הכורדים: ההכרזה של ממשלת עבד א-רחמאן עארף בשנת 1966 על הכרה חוקתית בכורדים, בזכותם לייצוג פוליטי ובמעמדה הרשמי של השפה הכורדית בעיראק, וההסכם בין מפלגת הבעת' למפלגה הדמוקרטית הכורדית במרץ 1970, הסכם שכונה גם "הצהרת מרץ". כחלק מסכם זה, הכורדים היו צריכים להפסיק את המרד הכורדי לאחר כעשור וכן לנתק את קשריהם עם איראן ולחדול מלקבל ממנה תמיכה, ובתמורה הם יקבלו אוטונומיה מידי מממשלת עיראק. אולם, במהלך תקופת היישום של הצהרת מרץ, חודשה הלחימה, וב-1972 סדאם חוסיין חבר בברית לברית המועצות ואילו הכורדים חברו לאיראן, בין היתר בשל המריבות הפוליטיות והטריטוריאליות של איראן עם עיראק. הברית האיראנית-כורדית זכתה לתמיכת ארצות הברית, ובאה לידי ביטוי במשא ומתן בין הנרי קיסינג'ר ומוסטפא בארזאני. ההסכם התבטל לאחר אי כיבוד מוחלט של ההסכמים מצד המשטר העיראקי והכורדים, שכללו בין היתר ניסיון התנקשות במוסטפא בארזאני, אי כיבוד התנאים של שני הצדדים וכן חתימה על הסכם אלג'יר שנחתם בין ממשלות עיראק ואיראן במרץ 1975, שהגדיר את הגבול בין שתי המדינות בשט אל-ערב וכלל התחייבות של איראן לא לסייע לכורדים.
לאחר קריסת המרד הכורדי, עקב הפסקת הסיוע האיראני ואמריקאי, ממשלת הבעת' פעלה להרוס את כל התנאים שאיפשרו את מרד הכורדים. כחלק מכך, המשטר העיראקי פגע בכפרים שהיה ידוע שחיות בהם משפחות של לוחמים כורדים וכן ערך מבצעי שיערוב של כפרים נוספים, שנועדו להטמיע מבחינה תרבותית ומנהלית את הערכים והשפה הערביים וכללו טיהור משרות בכירות לטובת חברי מפלגת הבעת' ופגיעה אלימה במתנגדי השלטון. כמו כן, לאחר כישלון המרד, ביוני 1975 הוקם בדמשק האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, בראשות ג'לאל טאלבאני, שהיה תחילה יד ימינו של מוסטפא בארזאני, אך הפך עתה ליריבו הפוליטי. המהפכה האיראנית ב-1979 ופרוץ מלחמת איראן-עיראק הועילו למרד בכורדיסטן, אולם מנגד, פרצו מחלוקות פנים-כורדיות ומלחמות פנימיות בין 1976–1985 בין המפלגה הדמוקרטית והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן.
בסוף ימי מלחמת איראן-עיראק ב-1987–1988, פתח צבא עיראק במבצע ממוקד שיועד לפגוע בכוחות הגרילה הכורדיים, שכונה מבצע אל-אנפאל, דבר שהוביל ליצירת חזית כורדית אחידה, המורכבת משתי המפלגות הגדולות, המפלגה הדמוקרית הכורדיסטנית והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, וכן ממפלגות קטנות נוספות. הם ייסדו את חזית כורדיסטן העיראקית (IKF), והצהירו כי מטרתם העיקרית היא להפיל את משטרו של סדאם חוסיין, להקים ממשלה דמוקרטית אמיתית בעיראק, ולבסס שלטון עצמי כורדי בעל הכרה פדרלית שבראשו יעמדו שני נשיאים שייצגו את שני המפלגות העיקריות.
האחדות לא נמשכה זמן רב, וב-1994 פרצה מלחמת האזרחים הכורדית, בין המפלגות, בין היתר עקב מחלוקות על הכנסות המכס מייבוא וייצוא. לאחר ניסיונות תיווך של ארצות הברית, מלחמת האזרחים הסתיימה עם ניצחון המפלגה, ובשנת 1998 מסעוד בארזאני וג'לאל טאלבאני חתמו על הסכם שלום בוושינגטון. למרות זאת, מכאן ואילך, שמרו שני המפלגות על ממשלות ומוסדות נפרדים, כך למשל, הפשמרגה, הצבא הכורדי, נותר מופרד בין כוחות של המפלגה הדמוקרטית וכוחות של האיחוד הפטריוטי.
לאחר הפלת ממשלת הבעת'
כאשר ארצות הברית התכוננה למלחמה נגד סדאם חוסיין ב-2003, הכורדים היו בעלי תפקיד משמעותי במשא ומתן של האופוזיציה. הפלישה האמריקנית לעיראק ב-2003, הפלת שלטונו של סדאם חוסיין וכינון החוקה העיראקית ב-2005, חיזקו את האוטונומיה הכורדית, שכן החוקה החדשה הכירה בכורדיסטן העיראקית כחבל מנהלי אוטונומי. בבחירות לממשלה החדשה בעיראק בשנת 2005, נבחר המנהיג הכורדי ג'לאל טאלבאני ממפלגת האיחוד הפטריוטי לנשיא עיראק, והושיאר זיבארי, חבר ותיק ובכיר במפלגה הדמוקרטית מונה לשר החוץ, כך ששניים משלושת התפקידים הקושרים את עיראק לעולם החיצון הוחזקו בידי כורדים. בהמשך אותה שנה, זכה הפך מסעוד בארזאני, לנשיא כורדיסטן העיראקית כולה, כאחדות בין המפלגות.
משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית
ביולי 2014, פלשו כוחות דאעש לעיראק. הפלישה אילצה את ההנהגה הכורדית לנקוט באמצעי זהירות פוליטיים וצבאיים, בכדי להגן על ארצם. בעקבות זאת, ביולי 2014 דרש נשיא כורדיסן העיראקית, מסעוד בארזאני, מהפרלמנט הכורדי להעביר חוק על מנת להכין משאל עם על עצמאות כורדיסטן. עם זאת, פרצו קרבות בין לוחמי דאעש לבין כוחות הפשמרגה הכורדיים ובסופם השתלטו הכורדים על מחוז כירכוכ, ביתם של כורדים ובני מיעוטים נוספים, לצד התנגדויות של האחרונים להשתלטות של הכוחות הכורדים.
בשנת 2015, הייתה אמורה להסתיים כהונתו של נשיא כורדיסטן העיראקית, מסעוד בארזאני, ומספר מפלגות כורדיות דרשו לשנות את המערכת הפוליטית של החבל ממודל נשיאותי לפרלמנטרי, אך המפלגה הדמוקרטית דחתה את הדרישה והאריכה לא פעם באמצעות צווים זמניים את כהונתו של בארזאני. במקביל, הממשלה האזורית של כורדיסטן וממשלת עיראק היו בעיצומה של מחלוקת קשה סביב ההסדר באזורי המחלוקת, בעיקר במחוז כירכוכ, כשממשלת עיראק מונעת את העברת חלקה של כורדיסטן העיראקית מתקציב עיראק. ביוני 2017, כינס מסעוד בארזאני פגישה של המפלגות הכורדיות וביקש את אישורן לקיום משאל עם על עצמאות כורדית בעיראק. נציגי האיחוד הפטריוטי התנגדו תחילה, אך לבסוף נתנו את הסכמתם, מתוך חשש שערעור על משאל העם יסמן אותם כמתנגדים לעצמאות הכורדית.
יצוין כי לבארזאני ולמפלגה הדמוקרטית היו מניעים ציבוריים ואישיים לערוך את משאל העם: ראשית, במישור הלאומי, הרצון לקבלת עצמאות לכורדים. שנית, השגת אוטונומיה גדולה יותר מול המשטר העיראקי. שלישית, ברמת המפלגה, למפלגה הדמוקרטית היו מניעים ספציפיים לקיים את משאל העם בכירכוכ. בשנים 2003–2014, הייתה כירכוכ נתונה תחת השפעה פוליטית וצבאית של האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, והמפלגה הדמוקרטית לא היו מרוצים מכך, כיוון שהם רצו להיות הכוח השולט במחוז. במישור האישי, ההתעקשות על משאל העם נבע מהצורך של המפלגה הדמוקרטית לשמור על הגמוניה בפוליטיקה הכורדית, תוך הארכת כהונתו של בארזאני ללא הגבלת זמן, וכן מהצורך להסיט את דעת הקהל של אזרחי החבל מכישלונות פוליטיים וכלכליים של ההנהגה הכורדית, לאור המלחמה באזור, השליטה בשדות הנפט, וויכוחים סביב איוש תפקיד נשיא הפרלמנט העיראקי. בספטמבר 2017, ממשלחת החבל ביצעה משאל עם על עצמאות כורדיסטן העיראקית, כשהשאלה במרכזו האם הם תומכים בהכרזה על כורדיסטן העיראקית כמדינה עצמאית. תוצאות המשאל הראו רוב של למעלה מ-90% שתומכים בעצמאות. ממשלת עיראק התנגדה בתוקף לקיום משאל העם, לכן לאחר קיומו וסירובה של ממשלת חבל כורדיסטן להכריז על ביטולו, הכריזה ממשלת עיראק על יציאה למבצע צבאי נגד ממשלת החבל בעיר כירכוכ, הנחשבת על-ידי הכורדים כבירת כורדיסטן, וכן בעלת ערך לאור שדות הנפט שבשטחה. הקרב על כירכוכ נמשך ימים ספורים ובסופו כבשו כוחות צבא עיראק את העיר כרכוכ ואת המחוז הקרוי על שמה. אובדן כרכוכ הוביל לפגיעה כלכלית משמעותית בחבל הכורדי והעצים את הקרע בין שתי המפלגות הכורדיות המרכזיות, בין היתר עקב האשמות שהטיחו המפלגות הפוליטיות בחבל זו בזו. ה-KDP האשימו את ה-PUK שעזרו לצבא עיראק להשתלט על השטח על ידי נסיגת חיילי הפשמרגה של ה-PUK מהשטח. בתגובה, ה-PUK האשימו את בארזאני ואת מפלגתו בכך שהתעקשו לקיים את משאל העם שהוביל לפלישת הצבא מלכתחילה. ההפסד הוביל להצהרת התפטרות של מסעוד בארזאני, וב-2017 הוא פרש מתפקידו ובנו מסרור נכנס למלא את תפקידו. כמו כן, בעקבות אובדן כירכוכ, תושבי חבל כורדיסטן יצאו להפגנות ומחאות נגד ה-KDP, קראו לשינוי השלטון הכורדי המסורתי והקימו מפלגות אופוזיציוניות כורדיות חדשות.
DTM&H
DTM&H (בשמה המלא Diploma of Tropical Medicine and Hygiene) - תעודה מקצועית ברפואה טרופית ובגיהות. התעודה ניתנת בבריטניה על ידי אגודת הרופאים המלכותית (Royal College of Physicians - RCP) והיא ייחודית ברמת ההכרה העולמית שניתנת לה.
היסטוריה
התעודה הראשונה ברפואה טרופית ניתנה באוניברסיטת אדינבורו בשנת 1899. באותה שנה נוסדו בתי הספר לרפואה טרופית בלונדון ובליברפול. תעודת DTM&H הראשונה ניתנה על ידי אוניברסיטת קיימברידג' ב-3 בנובמבר 1903.