cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ווט טיילר
מרד האיכרים
ריצ'רד מוולינגפורד נפגש עם המלך ריצ'רד השני והגיש לו את דרישות המורדים. המלך נפגש עם צבא המורדים באזור מייל אנד והבטיח לבחון את דרישותיהם, ולפעול להפחתת המיסים הלא פופולריים.
בעוד ש-20,000 מחייליו המתינו באזור סמית'פילד, טיילר רכב לבדו להיפגש עם המלך. טיילר נפגש עם המלך בנוכחות הלורד ראש העיר של לונדון, סר ויליאם וולוורת'. לא ברור מה התרחש בפגישה, אולם ככל הנראה טיילר העליב את המלך בן ה-15, וסר ויליאם וולוורת' שלף את בייסלארד ודקר את טיילר שהיה בלתי חמוש. ראלף דה סטאנדיש, אחד משומרי המלך, דקר אף הוא את גופתו של טיילר ווידא את מותו.
מותו של טיילר הביא לסיום מרד האיכרים.
מיכאל שראל
מיכאל שראל (נולד ב-1962) הוא כלכלן ישראלי העומד בראש פורום קהלת לכלכלה בתוך פורום קהלת. לשעבר הכלכלן הראשי במשרד האוצר ולפני כן הכלכלן הראשי של קבוצת הראל.
קורות חייו
שראל נולד בבוקרשט בירת רומניה, בנם השני של ראול ומוסאה סורין, אדריכל ומהנדסת כימיה. בשנת 1973 עלתה המשפחה לישראל והתגוררה בצפת. בהמשך עברו לתל אביב ואז לקריית אונו, ושראל למד בתיכון אורט סינגאלובסקי. בשנת 1982 התגייס לצה"ל ושירת בחיל האוויר, עד לשחרורו ב-1985 בדרגת רב-סמל.
לאחר שחרורו מצה"ל התגורר בירושלים ולמד מדעי המחשב וכלכלה באוניברסיטה העברית. ב-1988 השלים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון והחל לעבוד כמהנדס תוכנה בחברת דייזי-קדנטיקס.
ב-1990 עבר להתגורר בבוסטון, ארצות הברית, לשם לימודי דוקטורט באוניברסיטת הרווארד. ב-1994 קיבל תואר דוקטור לכלכלה. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "על הדינמיקה של צמיחה כלכלית" והיא נכתבה בהנחייתו של פרופ' רוברט בארו.
באותה שנה עבר שראל להתגורר בוושינגטון הבירה כדי לעבוד בקרן המטבע הבינלאומית ככלכלן במחלקות שונות.
בשנת 2000 שב לישראל ועבד ככלכלן במחלקת המחקר של בנק ישראל. ב-2001 עבר למשרד האוצר ומונה לראש אגף כלכלה ומחקר, תפקיד אותו מילא עד שנת 2006. בשנה זו עבר לשוק הפרטי ושימש ראש אגף כלכלה ומחקר ב'קבוצת הראל'.
ב-2012 חזר לשירות המדינה כשמונה לכלכלן הראשי במשרד האוצר, והממונה על הכנסות המדינה, מחקר וקשרים בין-לאומיים. בתפקידו ככלכלן הראשי במשרד האוצר התנגד שראל לתוכנית 'מע"מ אפס', יוזמת הדגל של שר האוצר יאיר לפיד לטיפול בעליית מחירי הדיור. לאחר שהתנגדותו לתוכנית לא התקבלה התפטר מתפקידו בשנת 2014. במכתב ההתפטרות כתב שראל כי ההחלטה לקדם את התוכנית "שטחית, לא נכונה ותקפיץ את מחירי הדירות". לאחר התפטרותו הוסיף לבקר את התוכנית במאמרים וראיונות לתקשורת.
באותה שנה הצטרף שראל לפורום קהלת, והקים את התחום הכלכלי שהוא עומד בראשו (פורום קהלת לכלכלה). במסגרת תפקידו שראל כותב ניירות מדיניות, מפרסם מאמרים בתחומי הכלכלה ומדיניות מס ממשלתית ומתראיין כפרשן בנושאים אלה.
שראל העיד כמומחה בבקשה לתובענה ייצוגית נגד רוב הבנקים וחברות האשראי בישראל. בפסק הדין משנת 2018 מתח שופט בית המשפט המחוזי יהודה פרגו ביקורת חריפה על שראל, וכתב עליו כי הוא "חסר ידע, ניסיון והבנה מספקת את המסחר במט"ח" וכי הנחות היסוד העובדתיות והמשפטיות בחוות דעתו הן "שגויות לחלוטין".
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל הצטרף כחבר בקבינט הקורונה האזרחי.
חיים אישיים
שראל נשוי בשנית לשרית ומתגורר בשוהם.
רפורמת לוין
במרץ 2023 יצא שראל בביקורת נוקבת על רפורמת לוין ואמר כי בעקבותיה צפויה פגיעה קשה במשק הישראלי, זאת על אף היותו כלכלן הראשי של פורום קהלת שהניע את המהלך. לדבריו, היוזמה פוגעת בהפרדת הרשויות בישראל "בכך שהיא מכפיפה את מערכת המשפט לרצון הקואליציה". להערכתו, ההשפעה הכלכלית של המהלך צפויה להיות מהירה יותר מהפגיעה בדמוקרטיה. בנייר העמדה שפרסם בנושא אמר שראל: "הרפורמה המוצעת מעניקה כוח כמעט בלתי מוגבל לקואליציה. היא מעלה אצלי את החשש שקואליציה כלשהי, בהווה או בעתיד, תכרסם באופן משמעותי בעקרונות הדמוקרטיה הייצוגית".
דיור
בתפקידו ככלכלן הראשי במשרד האוצר וגם לאחר מכן ביטא התנגדות חריפה לתוכנית 'מע"מ אפס' שקידם שר האוצר יאיר לפיד. לפי שראל התוכנית הייתה צפויה להקטין את שיעור הצמיחה במשק, להגדיל את אי השוויון, להגדיל את הביקושים בענף הנדל"ן, ליצור אפליה בין קבוצות אוכלוסייה ולייצר מנגנון פיקוח מחירים יקר ומסורבל, שלא ימנע את העברת רוב הטבת המס לכיסי הקבלנים. הוא גם ביקר את עלותה הגבוהה של התוכנית: 2–3 מיליארד שקל לשנה, שיושתו על הציבור בדמות העלאת מיסים או הפחתת שירותים ממשלתיים.
שראל התנגד גם לתוכנית "מחיר למשתכן" שקודמה בתקופת שר האוצר משה כחלון. הוא סבר שהמשך עליית מחירי הדירות לאחר שנתיים של יישום התוכנית מלמד כי בניגוד להבטחות מצדדי התוכנית היא לא ריסנה את הביקושים, מה שהיה מביא לירידת מחירים מהירה, אלא דווקא הזינה אותם. בכך כשלה התוכנית בהשגת מטרתה, אך עלולה לעלות 25 מיליארד שקלים למשלמי המיסים, כאשר כמחצית מהסכום אף לא מגולם ברווח של הזוכים בהגרלות.
הצעה חלופית של שראל לפתרון משבר הדיור אותה ניסח בנייר מדיניות משנת 2014 היא החלת מס שבח מלא על הגידול הריאלי בשווי הדירות בבעלות, כלומר, ביטול הפטור ממס שבח על דירת מגורים, כך שמכירת דירת מגורים תחויב במס על הגידול בערך הדירה. מטרתו של ביטול ההטבה היא צמצום הביקוש המוגזם לדירות למגורים, הגדלה מהירה של ההיצע באמצעות יצירת לחץ על בעלי דירות למכור אותן לפני תחולתו של ביטול ההטבה. בנוסף תצומצם המוטיבציה להעלמת מיסים באמצעות תשלום במזומן לקבלן על חלק מהדירה או למבצעי שיפוצים בדירה, שכן תיעוד הוצאות אלה יידרש לבעלי הדירה לשם הקלת המיסוי על עליית ערך הדירה.
מיסוי וגירעון
בנייר עמדה שכתב יחד עם יורם גבאי בדצמבר 2018 המליץ שראל להפחית את המס השולי העליון מ-50% ל-45%, בהתאם לממוצע במדינות המפותחות. כמו כן הוצע לבטל מספר הטבות מס ופטוׂרים.
בספטמבר 2017, על רקע הקריאות להפחתת המס על רווחי הון כדי לעודד את ההשקעות, סבר כי יש להתנות הפחתה כזו בהפחתה מקבילה במס הדיבידנדים ובמס השולי על יחידים, כדי למנוע עיוותים בפעילות העסקית שייוצרו כתוצאה משינוי א-סימטרי במיסוי.
שירותים וקצבאות ממשלתיים
לפי שראל, הוויכוח בין ימין לשמאל בתחום הכלכלי איננו בשאלה "האם אנו רוצים שיהיו שירותים ציבוריים איכותיים" אלא בשאלה כיצד ניתן להגיע ליעד זה. כדוגמה הוא הביא את הגידול המשמעותי בתקציב החינוך ובשכר המורים בישראל שנעשה בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21. לפי שראל, הגדלת ההשקעה התקציבית בחינוך לא הביאה לשיפור ברמתה של מערכת החינוך, משום שלא נלוותה לו רפורמה מבנית שתבטיח שיפור באיכות ההוראה.
בנייר מדיניות שכתב יחד עם אוׂרי כץ המליץ שראל לאמץ מודל רווחה של הכנסה בסיסית לכל בישראל. בין ההנמקות למעבר למודל זה: חיסכון בירוקרטי משמעותי, ביטול הסטיגמה החברתית המתלווה לקבלת הקצבאות, הפחתת המעורבות הממשלתית בחיים האישיים של אזרחי המדינה, עידוד השתתפות בשוק העבודה והתאמת מערכת הרווחה לשוק העבודה המודרני במסגרתו מתקיים ניוד גבוה של עובדים בין מקומות עבודה, כולל תקופות הכשרה ממושכות במהלך הקריירה.
יחסי עבודה
בנייר מדיניות שכתב שראל יחד עם אמיר פדר וצביה זיכרמן הומלץ להעלות את רף ההצטרפות לארגון עובדים משליש העובדים לרוב רגיל ולאפשר חופש מהתאגדות לעובדים הבוחרים בכך, להגביל את זכות השביתה בשירותים חיוניים, לאסור על שביתות הזדהות, ולבטל את מעמד האגודות העות'מאניות המתנהלות ללא שקיפות.
פסגת פרגרינוס
פסגת פרגרינוס (באנגלית: Peregrinus Peak) היא פסגה באזור חוף פאלייר, של ארץ פאלמר, שבמרכז חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
פסגת פרגרינוס ממוקמת לאורך הגדה הצפונית של קרחון איירי;
פסגת פרגרינוס ממוקמת 6 קילומטרים דרום-מזרחית מהר טימוסתנס;
גובהה של הפסגה 1,915 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הפסגה
פסגת פרגרינוס התגלתה ב-27 בנובמבר 1947 בצילום אוויר שבוצע על ידי משלחת רון לחקר אנטארקטיקה (Ronne Antarctic Research Expedition (בראשי תיבות: RARE);
אזור הפסגה מופה בדצמבר 1958, על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד (Falkland Islands Dependencies Survey (בראשי תיבות: FIDS)).
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה (The UK Antarctic Place-Names Committee (בראשי תיבות: UK-APC)).
הפסגה נקראת על שמו של פטרוס פרגרינוס (Petrus Peregrinus)- מתמטיקאי, פיזיקאי וחוקר מגנטיות צרפתי שחי ופעל בשנת 1269 לערך.
הוראת כימיה
חינוך כימי הוא תחום מחקר משותף לדיסציפלינות הכימיה והחינוך, המתמקד בלימוד ובהוראת הכימיה בבתי ספר, באוניברסיטאות, ובמוסדות אקדמאיים אחרים. האוניברסיטאות והטכניון, כמו גם מכללות להוראה מכשירות מורים להוראת הכימיה והמדעים, לכל הגילים. חומרי לימוד והעשרה לתלמידי בית הספר התיכון כיתות י'-י"ב, מפתחים בקבוצת הכימיה של המחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן למדע ברחובות, ובקבוצת הוראת הכימיה בטכניון בחיפה.
הרציונל והחשיבות של הוראת מקצוע הכימיה
מדע הכימיה עוסק בחומרים שמהם בנוי העולם, טבעיים או מלאכותיים אשר מורכבים מאותם יסודות המגיבים ביניהם בתגובות כימיות. ידועים למעלה מ-20 מיליון חומרים כאלו.
הוראת הכימיה עוסקת בחקר תהליכים הגורמים לשינויים בחומרים, למעבר בין מצבי הצבירה ולהיווצרות חומרים חדשים ובתיאוריות השונות המסבירות תהליכים אלו. מושם דגש על הבנת משמעותה של תאוריה מדעית: הסבר תופעות טבע ובחינת יכולת הניבוי שלה לתופעות נוספות ועתידיות. הבנת תהליך החקר המדעי-ניסויי ורכישת מיומנויות חקר תוך הכרה בכך שהניסוי הוא אמפירי וניתן להפרכה.
מבנה הלימודים ב-70 שנים
ד"ר יוסף לוריא, כמנהל מחלקת החינוך של ההסתדרות הציונית, הקים צוות שקבע את מבנה בחינות הבגרות בחינוך היהודי בארץ ישראל בתקופת המנדט, בסוף שנות ה-20. הצוות אימץ את המקובל במרכז אירופה וקבע שני מסלולים לבגרות שבכל אחד מהם שש בחינות חובה ומקצוע בחירה אחד. המגמה ספרותית שבה הושם דגש על לימודי ספרות, לשון, תנך, היסטוריה ואנגלית, מתמטיקה מצומצמת ומקצוע בחירה נוסף. והמגמה הריאלית שבה נלמדו מתמטיקה מוגברת, פיזיקה, תנך היסטוריה ולשון ומקצוע מדעי מוגבר שהיה כימיה. בחינות הבגרות בשנים הללו היו בנויות משאלות פתוחות הדורשות הבנה אבל הרבה מאוד שינון ידע. במהלך השנים הצטרפו לרשימה מגמה חברתית/כלכלית, מגמה ביולוגית שבה בצד הביולוגיה נלמד גם מקצוע הכימיה.
בשנת 1977 פורסם חוזר מיוחד א' (תשל"ז) החטיבה העליונה: עקרונות, לימודים בחינות, חוזר זה שינה את מבנה הבחינות וקבע יחידות לימוד במקום מגמות. מאז אין יותר מגמות אלא מקצועות בחירה – וכל השילובים אפשריים – בתלות בבית הספר. הצימוד שהיה קיים הרבה שנים של שילוב מדעים בין פיזיקה-כימיה, ביולוגיה-כימיה איננו מחייב.
תוכנית הלימודים וספרי הלימוד
המגמה היא לבנות אצל התלמידים בסיס מוצק להבנה מעמיקה ככל האפשר של מדע הכימיה כמדע ניסויי הנמצא בחזית המחקר המדעי. הכימיה כ"צומת מדעים" המקשר בין הביולוגיה לפיזיקה ומקושר גם לתחומים אחרים. בין השנים 1958–1980 היה ד"ר זכריה נצר המפקח על הוראת הכימיה, והוא בלחצם של המורים כתב ספרי לימוד שנלמדו באותן שנים " כימיה כללית" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנות ה-60 הותאמו ספרי הלימוד לגישת ה-chemstudy שפותחה בארצות הברית באוניברסיטת ברקלי והשתמשה בסרטים להדגמת ניסויים להוראת הכימיה. התכנית נקראה "כימיה מדע ניסויי" והייתה מבוססת על הרעיון של המושגים המרכזיים של מקצוע הכימיה. לאחר כעשור של ניסיונות, התברר כי התכנית איננה מתאימה למבנה החינוך בישראל – והיא דלה בנושאים הקשורים לתרכובות הפחמן ולתעשייה. לפיכך, בשנות השבעים הוחל בפיתוח תוכנית הלימודים כימיה לבית הספר התיכון חלקים א'-ג' שפותחו במחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן למדע ברחובות. הרעיון בבסיסה של התכנית היה לשים דגש על עקרונות הכימיה המודרנית ולהציג בפני התלמיד את הדרכים שבהם עובד הכימאי במעבדה ובתעשייה.
בין השנים 1980–1998 המפקח על הוראת הכימיה היה פרופ' אבי הופשטיין ממכון ויצמן – המחלקה להוראת המדעים. בתקופתו הוכנסה תוכנית מודולרית ללימודי הכימיה:
הרמה הבסיסית של 3 יחידות לימוד (יח"ל): מושגים בסיסיים בכימיה: מבנה האטום, קשר כימי, חומצות ובסיסים, חמצון חיזור, אנרגיה ושיווי משקל כימי. הכימיה של תרכובות הפחמן והשלמה לרמה מוגברת של 5 יח"ל: שכללה 2 פרקי חובה: 1. תאים אלקטרוכימיים ותרמודינמיקה 2. תעשייה כימית – תעשיית הדשנים או תעשיית הברום – פרקים שפותחו בשיתוף עם מדעני התעשייה הכימית בארץ, ו-2 פרקי בחירה מתוך הנושאים: פולימרים, חלבונים, סוכרים, אלקטרוכימיה, אינטראקציה. בשנים אלו יחידת המעבדה האנליטית המעשית שבה תלמידים הכירו שיטות כימיות לזיהוי חמרים ונבחנו במעבדה, הוצאה בהדרגה מתוכנית הלימודים והשימוש במעבדות החל להיעלם.
תוכנית הלימודים החדשה 2000–2020
בסוף המאה העשרים והעשור הראשון של המאה ה-21 חלו שינויים מהותיים עקב התפתחויות בכל העולם. לאור הגידול העצום בכמויות המידע קיימת מגמה להפחית בכמויות הידע לשמו ולהרבות בהקניית מיומנויות למידה ומיומנויות ספציפיות למקצוע הנלמד. מערכת החינוך הישראלית מיטלטלת בין שתי מטרות מנוגדות: שוויון מול מצוינות. מדע לכול או מקצועות מדעיים ברמה מוגברת. בנוסף, מתנהל ויכוח בין המצדדים בהעמקה בדיסציפלינה מסוימת לבין המצדדים בטיפוח מיומנויות חשיבה ופיתוח סקרנות כדי לאפשר למידה עצמית מאוחר יותר. מסגרת הלימודים מושפעת מכך שמערכת החינוך העל-יסודי מנותבת על ידי בחינות הבגרות, ומוערכת על-פי שיעורי הזכאות לתעודת בגרות. כל הגורמים הללו משפיעים על בניית התכנית והדרישות מהתלמידים.
בשנים אלו חלה פריחה למקצועות ההייטק – מחשבים ומערכות מידע בעקבות שילוב האינטרנט והמחשבים, וכן נולד מקצוע הביוטכנולוגיה המשלב כימיה וביולוגיה. במערכת החינוך "בוטלה" באופן לא רשמי החובה ללמוד מקצוע מדעי בכיתות י', דבר שגרם לירידה במספר הבוחרים במקצועות מדעיים שכן ללא החובה התלמידים העדיפו לבחור מקצועות אטרקטיביים ו"קלים" יותר. כתוצאה מכך מספר הבוחרים בלימודי כימיה ירד. בניסיון להתמודד עם ירידה במספרי הלומדים פותחה תוכנית לימודים חדשה – רלוונטית, מעודכנת, אינטגרטיבית – המשלבת דרכי הוראה והערכה חדישות (בהסתמך על פרויקט בגרות 2000). הוחזרה המעבדה כחלק מרכזי בשעות הלימוד וגם בהערכה, ופותחו יחידות לימוד שבהן הושם דגש על פיתוח חשיבה ביקורתית של התלמיד להצגת שאלות וביצוע ניסויים אשר יתנו תשובות לשאלותיו.
בין השנים 1998–2011 המפקחת על הוראת הכימיה הייתה ד"ר ניצה ברנע, מורה בתיכון ליאו באק ומרצה בפקולטה לחינוך מדעי וטכנולוגי בטכניון, ובמהלכן חל תהליך הדרגתי של שינוי תוכנית הלימודים ועדכונה. בשנות ה-2000 נכתבה תוכנית לימודים חדשה שבנוסף לשינויים תכניים, והחזרת יחידת המעבדה התמקדה בחשיבות הכימיה בחיי היום יום ומרכזיותה בתחומים רבים כגון: רפואה, מזון, חקלאות, טקסטיל, מחשבים ועוד.
הושם דגש על הבנת המעברים בין יצוגי מיקרו-מקרו של הכימיה, ופותחו דרכי הוראה והערכה שבמרכזם:
למידה המשלבת קריאה ביקורתית של מאמרים הקשורים בכימיה ובישומה בתחומים רבים. שילוב מעבדה חוקרת, מעבדה ממוחשבת ומעבדה ממוזערת. שימוש במחשב כאמצעי לקידום הידע, ההבנה וכסימולציה להצגת מודלים להדמיה ממוחשבת ואירועים כימיים אותם לא ניתן לבצע בכיתה. למידה באמצעות פרויקטים תוך שימוש באינטרנט, כמקור לחיפוש מידע.
במקביל הודגש הצורך לגוון את דרכי ההערכה של הישגי התלמידים בכלי הערכה חלופיים המתאימים לשיטות ההוראה המוצעות, בנוסף למבחנים כתובים לבדיקת הישגי התלמידים עם שאלות פתוחות וסגורות. כגון:הערכת עבודת המעבדה. הערכת קריאה מבוקרת של מאמרים והערכת פרויקטים.
החל משנת 2011 המפקחת על הוראת הכימיה היא ד"ר דורית טייטלבאום, מורה לשעבר בתיכון שמעון בן צבי, ודואגת להמשך הפעלת המקצוע ולקידומו.
שילוב נושאי התעשייה הכימית בתוכנית הלימודים בכימיה
מתחילת שנות השבעים החלה מגמה בהוראת המדעים בכלל ובהוראת הכימיה בפרט, להדגיש את הפן היישומי של התיאוריות, העקרונות והמושגים הנלמדים ולהתאימם לסביבה הטכנולוגית והתעשייתית המתפתחת. המטרה הייתה להראות את הרלוונטיות של הידע הנרכש לחיי היומיום של התלמידים ולסביבתו הקרובה ולקשר את הוראת תחום התוכן עם המדע השימושי והיישומים המעשיים.
בתחילה נעשה שילוב הפן היישומי בלימודי המדע על ידי דוגמאות ש"נזרעו" לאורך פרקי הלימוד. כך גם נעשה בספרי הלימוד המסורתיים בכימיה בהם שולבו דוגמאות מהתעשייה הכימית במהלך הפרקים השונים במטרה להצביע על ההשלכות המעשיות והיישומיות של התאוריות והעקרונות הכלליים שנלמדו.
בתחילת שנות השמונים החלה להתפתח מגמה שונה שהתמקדה בשילוב פרקי לימוד שלמים במבוססים על אירועים תעשייתיים (case studies). הנושאים שנבחרו היו רלוונטיים ומתאימים לאוכלוסיות השונות והדגישו את הקשר בין המדע לטכנולוגיה ולחברה. תוך כדי העיסוק באירוע התעשייתי התלמיד לומד עקרונות ומושגים כלליים בכימיה.
תהליכים מקבילים התרחשו גם בהוראת הכימיה בארץ, כאשר בתחילה שולבו דוגמאות מעולם התעשייה הכימית בפרקים העוסקים בעקרונות כימיים (נצר 60, נצר 75). בשלב מאוחר יותר נכתבה יחידת לימוד קצרה בנושא הדשנים ותעשיית האמוניה (הופשטיין, 1977) שהייתה במשך שנים רבותחלק בלתי נפרד מתוכנית הלימודים של כל תלמידי הכימיה (ברמת 3 יח"ל). לאחר מכן נכתבה (נאה, 1982) יחידת בחירה לתלמידים המתמחים בכימיה (5 יח"ל), המציגה בקצרה שלושה מפעלים תעשייתיים הנוגעים לתחומים שונים של התעשייה הכימית בארץ. בסוף שנות השמונים, יחד עם שינוי התפיסה לגבי ספרי הלימוד בכימיה ושינויים בנעשו בתוכניות הלימודים כדי להתאימם למגמות ולשינויים שהתרחשו בעולם, הוחל בפיתוח יחידות לימוד חדשות לתלמידים במתמחים בכימיה (5 יח"ל). יחידות לימוד אלו התמקדו בנושאים תעשייתיים ובמפעלים מוגדרים (case studies), תוך כדי התבססות על רציונאל המנסה להציג דרך סיפורה של תעשייה אחת, הניתן בצורה מעמיקה ומקיפה, תמונה כללית של העקרונות עליהם מבוססת התעשייה הכימית. תוך כדי לימוד הנושא יישמו התלמידים עקרונות ומושגים שנלמדו בכל פרקי הכימיה השונים ולפיכך היוותה יחידת לימוד זו מעין יחידה מסכמת אשר נלמדת בשנת הלימודים האחרונה בתיכון.
יחידות לימוד אלו הוסיפו את הפן היישומי, הקנו מושגים בסיסיים ועקרונות חשובים בעולם התעשייה הכימית ושילבו יחיד עם ההיבטים המדעיים גם היבטים טכנוולוגיים, חברתיים וסביבתיים (STSE).
נושאי יחידות הלימוד נבחרו על פי הקריטריונים הבאים:
יחידת לימוד אחת פותחה בנושא תעשיית הדשנים והתמקדה במפעל חיפה כימיקלים לשעבר-היום קבוצת חיפה (קסנר, 1988 ) והשניה בנושא תעשיית הברום ותרכובותיו התמקדה במפעל תרכובות ברום ברמת חובב ובמפעלי ים המלח (קסנר, 1990 ).
בשנת 1992 הפך נושא התעשייה הכימית לנושאי חובה לתלמידים המתמחים בכימיה (5 יח"ל). במסגרת זו התלמידים למדו אחד משני הנושאים לעיל ונבחנו עליו בבחינות הבגרות.
בסוף שנות התשעים נכתבו מהדורות מעודכנות ורחבות יותר ליחידות לימוד אלו (קסנר 1998, קסנר 2000 ) שבטאו הן את המגמות החדשות והשינויים שחלו בתעשיות הכימיות והן את ההתפתחות והשינויים שחלו בסגננו הלימידה ובתפיסות ההוראתיות. השוני הבולט ביותר בתכנים הוא שילוב רחב של נושאים סביבתיים והדגשת חשיבות השמירה על איכול הסביבה והבטיחות. השוני הבולט ביותר בסגנון הלמידה הוא פיתוח הלימוד העצמאי, פיתוח חשיבה ביקורתית (למשל על ידי התייחסות לכתבות עיתונות ולאירועים אמיתיים), פיתוח חשיבה רבת משתנים (למשל שילוב שיקולים מתחומי המדע, הטכנולוגיה, הכלכלה והסביבה לצורך פתרון בעיות) ויכולת להתמודד עם בעיות הדורשות חשיבה ברמה גבוהה וידע מתחומים שונים (למשל משימון תכנון ודיון בבעיות אתיות ומוסריות).
החל משנת הלימודים תשנ"ט התחילו בשילוב הדרגתי של יחידת לימוד ראשונה בנושא תעשייתי לתלמידים שלא בחרו להתמחות במדע-תלמידי מוט"ב (מדע וטכנולוגיה בחברה) בשם "הזהב השחור". יחידת לימוד זו עסקה בנפט ובתעשייה הפטרוכימית (שני, 1999).
במסגרת תוכנית מטמו"ן - מדע וטכנולוגיה בחטיבת הביניים, נכתבה יחידת לימוד בנושא תעשיית הצבעים בשם "דרך הצבע-מערכות בתעשייה" (סער וקסנר, 2000).
מחקר בהוראת הכימיה
מחקר בהוראת הכימיה בעולם בכלל ובישראל בפרט החל במאה הקודמת וכלל הדגשים על הישגים של הלומדים, שיטות הוראה והמחשה ועוד. בעבר המחקרים היו ברובם כמותיים כגון השוואות בין שיטות הוראה או המחשה, השוואת הישגים בין מדינות וכדומה. כמו כן, היו מחקרים שכללו חקרי מקרה כגון תיעוד המתרחש בכתה אחת או בית ספר אחד. כיום מתמקדים החוקרים גם בדגש על דרכי הוראה ולמידה בסביבה דיגיטלית, שיטות הערכה מגוונות וכן היבט המורה למול היבט התלמיד. כמו כן, שיטות המחקר מגוונות יותר וכוללות שיטות כמותיות, איכותניות ומשולבות לצורך הגדלת התוקף של ממצאי המחקר.
לפירוט ודוגמאות ניתן לקרוא פרסומים של חוקרים מובילים בתחום הוראת הכימיה בישראל:
במכון ויצמן למדע: פרופסור אבי הופשטיין, ד"ר רחל-ממלוק נעמן, פרופ. רון בלונדר,
בטכניון: פרופסור יהודית דורי, ד"ר אורית הרשקוביץ, ד"ר שירלי אברג'יל, ד"ר ניצה ברנע
מחקר בהוראת הכימיה בדגש על הוראה בתיכון מתמקד בבחינה של שילוב תוכניות לימודים חדשות, הטמעת דרכי הוראה והערכה מגוונות, והשפעתן על מידת העניין, ההבנה והידע בתחום הכימיה ונושאים הקשורים לתחום זה כגון: כימיה של מזון, ביוכימיה, כימיה וסביבה בדגש על קיימות ועוד. מחקרים המתמקדים בתלמידים כוללים:
במחקרים המתמקדים במורים נבחנו סוגי ידע שלהם, שלבים שונים בהתפתחותם המקצועית, הקריירה שלהם והתייחסויותיהם לתוכניות הלימודים, לדרכי הוראה ולדרכי הערכה "ציטוט", וכן מחקרי פעולה של המורים עצמם על כיתתם או במהלך השתלמויות שהשתתפו בהן
מחקר בהוראת הכימיה בדגש על הוראה ולמידה בהשכלה הגבוהה התמקד בתחומי הכימיה והנדסה כימית הן בהיבט המרצים והן בהיבט הסטודנטים, כמו גם בחירה בקריירה בכימיה.
מת'יו פרי (קצין צי)
מת'יו קלברייט פרי (באנגלית: Matthew Calbraith Perry; 10 באפריל 1794 - 4 במרץ 1858) היה קומודור בצי האמריקני, הידוע בשל הצלחתו לפתוח את יפן למערב, אחרי שכפה על היפנים את הסכם קנגאווה. בנוסף, דאג פרי מאוד להכשרתם של קציני הצי, ופעל באופן משמעותי בפיתוח מערך המתלמדים שהיווה בסיס לתוכנית הלימודים באקדמיות הצי בארצות הברית. פרי היה ממובילי המודרניזציה בצי האמריקאי, בתקופה שלאחר פיתוח מנוע הקיטור, והוא נחשב ל"אבי צי הקיטור".
ילדות ונעורים
פרי נולד לאב קצין צי, כריסטופר פרי, וכאח צעיר לאוליבר פרי. מילדותו, זכה פרי להכשרה בצי, וב-1809 הפך לחלק מהצי באופן רשמי, ושירת תחת פיקוד אחיו הגדול. תחת אחיו, השתתף פרי הצעיר בקרב על אגם אירי, לצד ספינות הדגל של הצי.
בתחילת הקריירה שלו, הוא שובץ בכמה ספינות, בהן ה-USS President, בה שירת כעוזר לקומודור ג'ון רוג'רס, אשר היה קצין מוערך מאוד ובולט בתקופת טרום מלחמת 1812. הוא המשיך למלא תפקיד זה במהלך מלחמת 1812. לאחר מכן, הוא הועבר ל-USS United States, ונלחם מעט מאוד במהלך השנים שלאחר מכן, כיוון שהספינה הייתה לכודה בנמל בניו לונדון, קונטיקט. לאחר החתימה על הסכם גנט אשר סיים את המלחמה, הוא שירת במספר ספינות בים התיכון.
פתיחת יפן למערב
בשנת 1852, על סף סיום תפקידו של נשיא ארצות הברית מילרד פילמור, החליט פילמור, לשלוח שייטת בפיקודו של פרי ליפן, בדרישה שיפן תפסיק את התבדלותה לפחות כלפי ארצות הברית. פרי היה קצין ותיק בצי האמריקאי. לקראת המסע, פרי קרא כמעט כל טקסט מערבי הנוגע לתרבות היפנית ולשוגונות טוקוגאווה.
שלבים מוקדמים
למסעו של פרי ליפן קדמו כמה משלחות ימיות אמריקניות. מ-1797 ועד 1809, מספר ספינות אמריקניות סחרו באי דג'ימה שבנמל נגסאקי, תחת הדגל ההולנדי ולבקשת ההולנדים, אשר לא יכלו לשלוח את ספינותיהם בעצמם בגלל העימות בין הולנד לבריטניה, במהלך המלחמות הנפוליאוניות. באותם ימים הגבילה יפן סחר עם גורמים זרים, ואיפשרה רק להולנדים ולסינים, תחת מדיניות "המדינה הנעולה" (סאקוקו) אשר הונהגה אז ביפן.
ב-1837, ראה איש עסקים אמריקני בשם צ'ארלס קינג הזדמנות עסקית לפתיחת המסחר עם יפן, על ידי ניסיון להחזיר ליפן שלושה מלחים יפנים אשר ספינתם טבעה לפני מספר שנים באזור החוף של וושינגטון. הוא ניסה להגיע ליפן עם המלחים היפנים וסוחר אמריקאי בשם מוריסון, אך הספינה הותקפה מספר פעמים והם חזרו לאמריקה בלי להשלים את משימתם.
ב-1846, נשלח קומודור ג'יימס בידל בידי הממשלה האמריקאית לפתוח את הסחר. הוא עגן בנמל טוקיו עם שתי ספינות, אשר אחת מהן הייתה ספינת מלחמה מצוידת, אך בקשתו להסכם מסחר נותרה ללא מענה.
ב-1849 הפליג קפטן ג'יימס גלאן לנגסאקי, והוביל את הניסיון האמריקני הראשון למסחר אשר הצליח, גם אם במידה מעוטה. בדיווחו מאוחר יותר לקונגרס, הציע גלאן שהמשא ומתן לפתיחת יפן למערב, יגובה בהדגמות של כוח. המלצה זאת סללה את הדרך למשלחת של פרי.
ביקור ראשון (1853-1852)
ב-1852 הפליג פרי מנורפוק בווירג'יניה ליפן עם שתי פריגטות קיטור ושני סלופים מלחמתיים (סוג של אוניית מפרשים), כשעל סיפונן 750 חיילים, בניסיון ליצור הסכם מסחרי עם יפן. הנמל היחיד בו הותרה באותה העת עגינת ספינות זרות היה נמל נגסאקי. אף על פי כן, בצעד מתריס, לא פנתה השייטת לכיוון נגסאקי, אלא לכיוון הבירה אדו (טוקיו היום). פרי עגן ליד החוף ודרש להיפגש עם קיסר יפן או עם שליח מטעמו שימסור לו מכתב מנשיא ארצות הברית. היפנים התנגדו ליצירת קשר עם פרי, אך הם הבינו לאחר ירי 4 פגזים של האמריקאים על המפרץ, שהם אינם יכולים לסרב לנוכח הכוח הרב שאיתו. לבסוף הועבר המכתב לשליח יפני ב-14 ביולי.
ההתלבטות היפנית
מכתבו של נשיא ארצות הברית הביך את ממשלת השוגון. המכתב נשלח ממדינה חזקה מבחינה צבאית, כך שהייתה סיבה טובה לחשוש מהידרדרות היחסים לכדי מלחמה. מצד שני חשש השלטון היפני כי אם יענה לדרישות האמריקאים ויפתח את שעריו, ייראה הדבר בעיני הציבור היפני ובעיני מתנגדי המשטר כחולשה.
על מנת ליצור תדמית של החלטה משותפת, ראש מועצת השרים, אבה מסאירו רצה לקבל את הסכמת נציגי העם למהלך. הוא ביקש מראשי האצולה והפקידים הבכירים בממשל, להביע דעתם ביחס לבקשת האמריקאים. למרות התנגדות הנשאלים לבקשה האמריקאית, החליט מסאירו להיענות לבקשה תוך שהוא מתעלם מדעת הרוב.
חתימת החוזה
ב-31 במרץ 1854 נחתם ההסכם בעיירה קנגאווה שבסמוך לבירה אדו, ולא בעיר הבירה עצמה על מנת להימנע מחיכוכים עם מתנגדי המשטר. ההסכם קובע כי ארצות הברית תורשה להיכנס לנמלים שימודה (ליד אדו) והקודאטה (באי הצפוני הוקאידו), יפן תדאג למלחים אמריקאים שיקלעו לשטחה, ואם ייחתמו הסכמים בין יפן לבין מדינות אחרות תקבל ארצות הברית לפחות את אותן זכויות שתקבלנה מדינות אחרות.
החזרה לארצות הברית ומותו
כאשר חזר פרי לארצות הברית ב-1855, העניק לו הקונגרס מענק של 20,000 דולר, תוך הערכת מאמציו ביפן. בחלק מהכסף השתמש פרי כדי להכין ולהפיץ דוח בשלושה חלקים אותו כתב על מסעותיו ליפן. באותם ימים הוא גם קודם בדרגה לאחר שנכנס לרשימת פורשי הצי מאחר שבריאותו הידרדרה, כאות הוקרה על שירותו במזרח הרחוק.
לפרי היו 10 ילדים. אחת מבנותיו הייתה נשואה לאוגוסט בלמונט.
פרי נפטר ב-4 במרץ 1858, בעיר ניו יורק. גופתו נקברה בכנסיית מארק הקדוש שבעיר ניו יורק, יחד עם גופת בתו, אנה, אשר נפטרה ב-1839.
פרי מונצח במספר פסלים ביפן.
ניסן רובין
ניסן רובין (נולד בה' בתשרי תרצ"ה, 14 בספטמבר 1934) הוא אנתרופולוג וחוקר תרבות חז"ל ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן, מהמחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה. תחומי התמחותו העיקריים הם: חקר סוציולוגי ואנתרופולוגי של החברה היהודית בתקופת המשנה והתלמוד, כפי שהיא משתקפת בספרות חז"ל, וחקר סוציולוגי ואנתרופולוגי של טקסים בחברה בת-זמננו, ובהם טקסים לא-רשמיים וטקסים פרטיים. בשנת 2023 הוענק לרובין אות מפעל חיים באנתרופולוגיה מטעם האגודה האנתרופולוגית הישראלית.
ביוגרפיה
ניסן רובין נולד בירושלים, שם למד בבית הספר היסודי "תלמוד תורה שילה". סבו הוא ישראל ניסן קופרשטוק. לאחר מלחמת העצמאות עברה משפחתו לתל אביב ושם סיים את לימודיו בישיבת ה"ישוב החדש", שבו קיבלו התלמידים תעודת בגרות אקסטרנית לאחר חמש שנות לימודים. את לימודיו התורניים המשיך בישיבת "חברון" בירושלים. ב-1954 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת גולני, תחילה בגדוד חי"ר ואחר כך בגדוד מרגמות כבדות ממנו השתחרר בדרגת סמל.
עם שחרורו מצה"ל ב-1957 למד לתואר ראשון בכלכלה ובסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, והיה מבוגרי המחזור השני של אוניברסיטה זו (1960). במסגרת לימודי החובה ביהדות שמע ניסן רובין קורסים בתלמוד אצל הפרופסורים שמואל ביאלובלוצקי, בנימין דה-פריז, יצחק דב גילת ואליעזר שמשון רוזנטל, שמהם למד את המתודות של המחקר התלמודי. הוא שמע גם קורסים בהיסטוריה של עם ישראל בתקופת בית שני, המשנה והתלמוד אצל פרופ' משה בר. הקורסים ששמע היו מיועדים בחלקם למתמחים בתלמוד ובהיסטוריה של עם ישראל, כי כבר אז הייתה כוונתו להשתמש בגישה המתודית של מדעי החברה לשם חקר ספרות חז"ל.
מכיוון שהשילוב בין מדעי יהדות וסוציולוגיה נראה לו מעניין יותר מאשר השילוב בין מדעי יהדות וכלכלה, החליט להמשיך בלימודי תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטה העברית במגמה של סוציולוגיה היסטורית שבראשה עמד פרופ' יעקב כ"ץ. כן שמע את שיעוריהם של גרשום שלום, שמואל אטינגר ושאול אש. מלימודיו אלה עיצב את הפרספקטיבה הסוציאלית וההיסטורית שלו על החברה הישראלית והיהודית. פרופ' כ"ץ היה מקור ההשראה העיקרי לתפיסתו ובהדרכתו כתב את עבודת התזה לתואר השני.
תוך כדי לימודיו לתואר שני התקבל כאסיסטנט במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן בשנת הלימודים תשכ"ד (1964) ובאותה שנה נבחר גם לשמש כיושב-ראש ראשון של ארגון הבוגרים של אוניברסיטת בר-אילן. הסוציולוגיה הפוזיטיביסטית הייתה באותם ימים בעלת מעמד הגמוני בישראל, וניסן רובין לימד קורסים בשיטות מחקר כמותיות. הוא הכניס לתוכנית הלימודים את שיטותיו החדשניות של פרופ' לואיס גוטמן ב"ניתוח שטחות", שאת שיעוריו במתודולוגיה שמע באוניברסיטה העברית. בעקבות הוראת קורסים אלה פרסם יחד עם פרופ' ארנסט קראוס וד"ר סטיבן מילר את הספר שיטות מחקר במדעי החברה.
במקביל, בשנים 1963–1966 עבד במחלקת הסעד של עיריית תל אביב כחוקר ראשי בפרויקט ניסויי חדשני, שלווה במחקר, ומומן על ידי ממשלת ארצות-הברית ומשרד הסעד בישראל. הפרויקט עסק בשיקום צעירים, חברי חבורות רחוב, בשכונות מצוקה. המחקר פורסם ב-1967 על ידי מנהל הפרויקט עם אריה לייסנר, עם ניסן רובין וסלי בורס, בשני כרכים תחת הכותר Forces Acting in Street Corner Groups. תרגום עברי מקוצר הופץ על ידי משרד הסעד ושימש כחומר לימוד בבתי ספר לעבודה סוציאלית. על-פי מסקנות מחקר זה הוקמו יחידות "קידום נוער" לטיפול בנערי קרנות-רחוב בהרבה מהרשויות המקומיות בישראל. זה היה מחקר-פעולה אנתרופולוגי שקירב אותו לשיטות המחקר האיכותניות. מכאן ואילך התמקד במחקריו בשיטות אלו ובאמצעותן גם כתב את התיזה שלו לתואר שני, בהדרכת פרופ' יעקב כ"ץ מהאוניברסיטה העברית, שעסק בכמה היבטים של האבל בתקופת המשנה והתלמוד. זה היה הבסיס למחקר המקיף יותר בעבודת הדוקטור שלו שהייתה ניתוח סוציולוגי של דפוסי האבל היהודיים בתקופת המשנה והתלמוד, שכתב בהנחייתו של פרופ' סלומון פול, באוניברסיטת בר-אילן. ספרו "קץ החיים" הוא עיבוד מאוחר יותר של העבודה.
ב-1989 היה בין היוזמים והמקימים את "Canada-Israel Conference on Social Scientific Approaches to the Study of Judaism". התקיימו שלושה כינוסים בקנדה ובישראל ופורסמו שני כרכים של מאמרים שהוגשו לכנסים. כנסים אלה הגבירו את המודעות לחשיבות השילוב של מתודות מדעי החברה עם מתודות מדעי הרוח.
רובין התמנה למרצה במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1978, התמנה למרצה בכיר ב-1982, התמנה לפרופסור חבר ב-1989, בשנת 1997 התמנה לפרופסור מן המניין. עמד בראש המחלקה בשנים 1984–1987. עמד בראש ועדת הסטטוס של האוניברסיטה בשנים 1991–1998, שימש כיו"ר הוועד המנהל של "המכון לחקר קהילות" באוניברסיטת בר-אילן בשנים 1991–2002, כן שימש כיועץ הרקטור לענייני סטודנטים, והיה חבר הוועדה המרכזת של האוניברסיטה בשנים 1998- 2001. בשנת 2002 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס מאוניברסיטת בר-אילן. רובין שהה בשבתונים באוניברסיטת הרווארד (1983), בקבוצת המחקר בסוציולוגיה של הדת במרכז הלאומי למחקר מדעי בפריז (1993) ובין 1988 עד לפרישתו מן האוניברסיטה, מספר פעמים באוניברסיטת אוקספורד ב- Oxford Centre for Postgraduate Hebrew Studies.
לאחר פרישתו לגמלאות מאוניברסיטת בר-אילן הקים וניהל בין השנים 2008–2016 את המחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה במכללה האזורית אשקלון.
מחקריו
רובין עוסק במחקריו בשני תחומים עיקריים. תחום אחד עוסק בחקר סוציולוגי ואנתרופולוגי של החברה היהודית בתקופת המשנה והתלמוד, כפי שהיא משתקפת בספרות חז"ל. חברה זו הייתה בעיקר מושא למחקריהם של חוקרי תלמוד, היסטוריונים ופילולוגים ורובין היה מהחלוצים ביישום תפישות סוציולוגיות ואנתרופולוגיות על חברה זו. רובין מתבסס על גישתו של יעקב כ"ץ בחקר ההיסטוריה החברתית של העם היהודי. הגישה מתבססת על בניית מודלים של "טיפוס אידיאלי" לפי שיטתו הקלאסית של מקס ובר. תחום אחר של עיסוקו הוא חקר סוציולוגי ואנתרופולוגי של טקסים בחברה בת זמננו. הדגש במחקריו הוא על חקר של טקסים לא-רשמיים ושל טקסים פרטיים, הן של קבוצות והן של יחידים, בחברה המודרנית ובחברה הפוסט-מודרנית שלכאורה מתעלמות מטקסים.
הטרילוגיה
הפרי העיקרי של עבודתו המחקרית בספרות חז"ל הוא הטרילוגיה העוסקת בטקסי מעגל החיים של החברה היהודית כפי שהם באים לידי ביטוי במקורות חז"ל. שלושת הספרים: ראשית החיים, קץ החיים ושמחת החיים בנויים על מודל אנתרופולוגי של טקסי מעבר. כל ספר מציג מונוגרפיה של הטקס וגם עוקב אחר שינויים במערכות הטקסים שמתרחשים בטווח ההיסטורי הארוך, במקביל לשינויים במבנה החברתי.
ראשית החיים: טקסי לידה, מילה ופדיון הבן במקורות חז"ל
הפרק השני הוא על הלידה. הוא עוקב אחר "טכניקות" של תכנון מין העובר; דן בשאלת זמן כניסת הנשמה לגוף (עמ' 45 – 49); וממתי העובר הוא ישות עצמאית. לשאלה זו השלכות על המתת עובר ודין "רודף", כאשר לידת התינוק עלולה לגרום למות האם (עמ' 61 – 63). הפרק דן גם באמונות שקשורת בלידה; בשדים ורוחות המסכנים את היולדת ובטקסי ההתגוננות מפניהם באמצעות קמעות ולחשים. עוד מבקש הפרק להבין את ההחמרה במשך הדורות בדיני הנידה ובדיני טומאת היולדת.
בפרק השלישי, על ברית המילה, דן רובין בתחילה במשמעות האנתרופולוגית של המילה ואחר-כך במכלול המנהגים שלפני המילה, במנהגי המילה עצמה ובמנהגים שאחרי המילה ועוקב אחר שינויים שניתן לזהותם. אחד מחידושיו הוא שמלכתחילה לא כללה המילה את פריעת עור העורלה אלא רק את כריתתה, דבר שאיפשר את "משיכת העורלה" דהיינו את שחזורה, כך שהמבקשים לפרוש מן העולם היהודי היו יכולים להסתיר את יהדותם, כמעשי מתייוונים בזמנו, או כמושכי עורלה בימי גזרות אדריינוס ומרד בר כוכבא. לאחר המרד תיקנו חכמים את פריעת העורלה. מעתה הפריעה מנעה את משיכת העורלה, והקשתה את העריקה מהחברה היהודית (עמ' 100 – 102).
הפרק הרביעי הוא על הבכורה וטקס פדיון הבן. בפדיון הבן חייב בכור לאם ולא בכור לאב (יש עוד סוגי בכורה הפטורים מפדיון). רובין מצביע על שאלת מקום עריכת הטקס בזמן המקדש ובזמן שלאחר החורבן (עמ' 129 – 130). הוא מראה כי חמשת השקלים שהכהן היה מקבל היו סכום נכבד לשכיר יום והשתווה להכנסה חודשית, ולכן עלו פרקטיקות שונות להקלה על החייבים בפדיון: תחילה פדיון בחפצי ערך שהוחזרו לבעליהם ואחר כך בסכום נמוך של מעות שעליהן "התחללו" החפצים" (עמ' 131 – 135).
קץ החיים : טקסי קבורה ואבל במקורות חז"ל
זהו הספר השני בטרילוגיית ספריו של רובין והוא יצא לאור בשנת 1997 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. בספר הזה הוא הרכיב טיפוס אידיאלי של טקסי האבל היהודיים בספרות חז"ל. הוא ניתח את טקס האבל על שלביו השונים באמצעות המודל האנתרופולוגי של טקסי המעבר (פרקים א-ב). הספר מקדיש פרק על תפישת החכמים את היחס שבין גוף ונפש. רובין מראה על מעבר מהתפישה המקראית שגוף ונפש הם יחידה פסיכופיזית אחת, עד לתפישה הדואליסטית, שהשתרשה אחר תקופת מרד בר כוכבא, שדגלה בהפרדה בין גוף לנפש (פרק שלישי). בספר התייחס רובין להיקף המעגלים החברתיים החייבים להשתתף באבל ולשינויים שחלו בהיקף האבלים – מחובת אבל של כל בני המשפחה המורחבת ועד לצמצומה כדי חיוב המשפחה הגרעינית בלבד - בעקבות שינויים שחלו במבנה משפחה (פרק רביעי). מקום נכבד תופסים הדיונים בשלבי האבל, החל באונן וכלה בשנת האבל הראשונה (פרק חמישי), ובטיפול במת ובקבורתו (פרק שישי).שני פרקים עוסקים במנהגי האבל ובטקסים המארגנים את היחסים בין האָבל לסביבתו החברתית (כמו "שורות", הספדים, ניחום אבלים סעודות הבראה ועוד). רובין חוקר שינויים שחלו במנהגים אלה וקושר אותם לשינויים שהתחוללו במהלך הדורות במבנה החברתי של הקהילה היהודית בארץ-ישראל ובבבל (פרקים שביעי ושמיני). מול המנהגים היהודיים המסורתיים מובאות דוגמאות מחברות שונות, כולל מנהגי האבל של הקיבוצים בישראל (עמ' 31 – 36).
שמחת החיים: טקסי אירוסים ונישואים במקורות חז"ל
זהו הספר השלישי בטרילוגיית ספריו של רובין והוא התפרסם בשנת 2004 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר מנתח את טקס הנישואים והאירוסים כטקס מעבר כפי שהם משתקפים במקורות ההלכתיים והאגדיים של חז"ל, מנקודת מבט אנתרופולוגית. הספר מתאר את כל שלל הטקסים שמהשידוכים והאירוסים, דרך הטקסים של העברת הכלה מביתה לבית החתן, ולבסוף טקסי הנישואים בבית החתן.
מתוך ניתוח הטקסטים מעלה רובין דעות של חכמים על מעמד האישה ומעמד הגבר (פרק א) ; את שאלת גיל הנישואים ופער הגילים בין החתן לכלה (פרק שני); איך בוחרים בני זוג (פרק שלישי); טקס האירוסים וההסדרים הכלכליים שהמשפחות היו עורכות ביניהן (פרק רביעי). פרק מיוחד עוסק בטקס המורכב של העברת הכלה מבית הוריה לבית החתן, בייפוי הכלה בבגדים וקישוטים ובהעלאתה לדרגת אייקון המייצג את משפחתה, זאת למרות מעמדה הנחות של האישה בחברה (פרק חמישי). מהות החופה, מיהם השושבינים של החתן והכלה, ברכת החתנים בשבעת ימי המשתה, ברכת הבתולים ומנהגי "זכר לחורבן" נידונים בפרק על הנישואים (פרק שישי). רובין בודק את השינויים שחלו בתחומים הללו במשך השנים וקושר אותם לתהליכי שינוי במבנה החברתי של הקהילה.
Time and Life Cycle in Talmud and Midrash: Socio-Anthropological Perspectives
הספר יצא לאור בהוצאת Academic Studies Press בבוסטון, בשנת 2008 והוא עוסק בהיבטים סוציולוגיים ואנתרופולוגיים של חקר ספרות חז"ל. בספר מכונסים מאמרים שראו אור מעל במות שונות. הפרק הראשון הוא מתודולוגי, בו מסביר רובין את גישתו למחקר סוציולוגי-אנתרופולוגי בחקר ספרות חז"ל ומבאר איך למצות תובנה מדעית מתוך טקסטים. הוא מציע להשתמש בגישה דדוקטיבית המבוססת על ידע תאורטי מצוי, כדי לגזור השערות מחקר. זאת לצד הגישה האינדוקטיבית הפילולוגית-היסטורית. הפרק השני עוסק בתפישת הזמן אצל חז"ל. הוא יוצא מתוך ניתוח תפישת חז"ל את גלגולי הבגד של אדם הראשון ומשמעותו האפוקליפטית. הבגד של אדם הראשון מתגלגל לאורך ההיסטוריה. הוא עובר ממנו לנמרוד ואז לעשו, ליעקב וליוסף, והוא עתיד להיות הבגד של המלך המשיח. רובין מראה כיצד מתבטלת תפישת הזמן ההיסטורית, אך עם זאת, ניתן משקל מיוחד לזיכרון. הם עצבו זיכרון קולקטיבי שהוא יותר מיתולוגי מאשר היסטורי.
בנושא הזמן דן רובין גם במאמר שהתפרסם במקום אחר
וגם בו הוא מצביע על תפישת הזמן שמבטלת את ההיסטוריה. הפרק השלישי בספר דן בשינויים שחלו בפרקטיקה של המילה. הוא דן בהרחבה בנושא משיכת העורלה, שנידון בקצרה בספר הראשון בטרילוגיה, ומראה שאת תקנת פריעת המילה תקנו חכמים לאחר מרד בר כוכבא וכתוצאה מכך לא הייתה יותר אפשרות למשוך את העורלה.
מחקר אחר של רובין בספר עוסק בלידה ובנישואים תוך קריאה ביקורתית של הטקסטים. מהמחקר עולה עובדת הדרתה של האישה ממרכז החיים החברתיים (פרק חמישי). שלשת הפרקים האחרונים עוסקים בקשר שבין החיים למתים. פרק שישי דן בתפיסת היחס בין גוף לנפש אצל חז"ל ומראה שמהתפיסה המקראית המוניסטית של גוף ונפש כיחידה פסיכופיזית אחת, חל מהפך הדרגתי, שבא על ביטויו המלא לאחר מרד בר כוכבא, לקראת תפיסה דואליסטית של גוף-נפש. שינוי זה נקשר בשינויים מבניים בחברה. הפרק השביעי דן בתפיסת חכמים את גופת המת. רובין מראה שהטיפול בגופה מלווה בסמלים של הדרגה והמשכיות. הסמלה זו מבטאת את מצב המעבר המשברי של האבלים. הפרק השמיני והאחרון דן במנהג "ברכת אבלים" שכלל מגוון מורכב של ברכות הן בקבורה והן בסעודת ההבראה. מספרן של הברכות הלך והצטמצם בהדרגה במשך השנים, ורובין קושר זאת בהצטמקות המשפחה ממשפחה מורחבת למשפחה גרעינית.
New Rituals – Old Societies: Invented Rituals in Contemporary Israel
ספר זה של רובין ראה אור בהוצאת Academic Studies Press בבוסטון בשנת 2009. הספר עוסק בטקסים מומצאים בחברה הישראלית, ומטרתו להבין את חשיבות הטקסים גם בחברה חילונית בת ימינו. בדרך כלל טקסים אמורים לפתור מצוקות של מצבי משבר במעברי חיים, אך בחברה המודרנית והפוסט-מודרנית נתקלים במשברים שהסדר המסורתי הישן אינו מסוגל לתת להם מענה. הספר מצביע על כך שגם בחברה בת-זמננו, שנחשבת לחברה לא טקסית, הטקסים לא נעלמו, אלא רק שינו דמות. רובין חקר כיצד קהילות ויחידים מציינים מצבים של מעבר ושל שינוי ברצף הזמן. החלק הראשון של הספר כולל מאמרים שהדגש בהם הוא הקשר שבין טקסים למבנה החברתי. הפרק הראשון "Social Networks and Mourning : A Comparative Approach"
עוסק בטקסי אבל ואזכרות לא ממוסדים של חיילים על חבריהם שנפלו. שני המחקרים מצביעים על דפוסי אבל שונים המשקפים ואריאציות במבנה החברתי. החלק השני של הספר כולל שלושה מאמרים העוסקים בטקסי הדת האזרחית ובהמצאת מסורת. המאמר "Ethnic Civil Religion: A Case Study of Immigrants from Rummania in Israel " (פרק שלישי), נכתב עם רינה נאמן ומצביע על שילוב של יסודות מן הדת המסורתית והדת האזרחית בעיצוב טקסים לחברי ארגון וולונטרי חילוני המאפשר גיבוש של זהות אתנית רומנית בישראל. פרק רביעי "Death Customs in a Non-Religious Kibbutz: The Use of Sacred Symbols in a Secular Society"
דן בהתפתחות טקסי האבל בקיבוץ מראשית ימיו. מהימים שבו נדחו סממנים מסורתיים לגמרי, עבור לחיפוש אחר תכנים חדשים תוך תהליך של יצירתיות וחידוש, ובעיקר מתן תכנים חדשים לסמלים ישנים, וכלה בימי השיא של הקיבוץ, כשלא ראה עצמו "מאוים" מצד הדת המסורתית ולכן חזרו גם תכנים מסורתיים לטקסי האבל. פרק חמישי "Personal Bereavement in a Collective Enviroment: Mourning in the Kibbutz" גם כן עוסק באבל בקיבוץ ובודק כיצד מתגבשים טקסים חדשים בחברה שבאופן מודע דחתה את הטקסים והסמלים המסורתיים. המאמר עוקב אחר שינוי בסידרי האבל - מימי הקיבוץ הראשונים ועד לימי הפריחה של הקיבוץ בשנות השבעים של המאה העשרים – ומצביע על שינויים שהתחוללו בקיבוצים שהלכו וגדלו והקשרים האינטימיים לא יכלו להקיף יותר את כלל החברים.
בספר רובין חידש מושג אותו כינה "טקסי הגדרה פרטיים", שבהם הוא דן בשני הפרקים של החלק השלישי של הספר. המאמר "From Fat to Thin: Informal Rituals of Identity Change" (פרק שישי)
שנכתב עם כרמלה שמולביץ ומאירה וייס, עוסק בשמנים שעברו ניתוח לקיצור קיבה וחוקר כיצד הם מעצבים את זהותם החדשה כ"רזים", באמצעות טקסים. רובין העניק להם את הכינוי "טקסי הגדרה פרטיים" מכיוון שהיחיד מגדיר את זהותו מחדש באמצעות טקסים. רוב הנחקרים במחקר זה ביצעו באופן לא מודע טקסים שגרמו להם ולסביבתם לאשרר זהות חדשה של אדם רזה. בזה נפתח פתח למחקרים שעוסקים בשינוי זהות בסטאטוס בסיסי של אדם שבו לא צפוי שינוי (למשל: התאמה מגדרית, חזרה בתשובה וכדומה).
שנכתב עם דרורה פאר, עוסק בטקסים רשמיים ולא-רשמיים של קצונה בכירה הפורשת מצה"ל. רובין מראה שהטקסים הלא-רשמיים, שהם טקסי הגדרה פרטיים, חורגים מעבר למה שמחייבות פקודות מטכ"ל. באמצעות טקסי הפרישה האלה הם מגדירים את זהותם החדשה ואת כניסתם לחברה האזרחית. אצל קצינים בכירים מדרגת אלוף-משנה ומעלה זהו טקס של פרישה מהצבא אבל גם טקס של שילוב באליטות האזרחיות. לעומת זאת הטקסים של הקצונה הזוטרה ושל הנגדים הם טקסים שמבטאים בעיקר ניתוק מהצבא, אבל לא מבטאים את הקשרים שלהם עם החברה האזרחית.
כוחן של מילים: אנתרופולוגיה של טקסטואליות יהודית
ספר זה נערך עם ד"ר שלמה גוזמן כרמלי וראה לאור ב-2021 בהוצאת כרמל. בספר שנים עשר מאמרים של חוקרים שעניינם עיונים אנתרופולוגיים על פרשנויות של טקסט דתי ועל המשמעות המיוחסת לטקסט ביהדות לגווניה.
ספר יובל
ב 2021 ראה אור ספר הוקרה לכבוד פעלו של רובין. הספר: בין הזמנים: טקס וטקסט בחברה משתנה בהוצאת כרמל, נערך על ידי פרופ' חיים חזן, פרום' רחל שרעבי וד"ר ענבל סיקורל, ובו ארבעה עשר מאמרים שכתבו חבריו ותלמידיו בחקר הטקס והטקסט בחברה היהודית-ישראלית.
סולה כחולת-רגל
סוּלה כחולת-רגל (שם מדעי: Sula nebouxii) היא מין עוף במשפחת הסולתיים (Sulidae).
אזור הגידול הטבעי של הסולה כחולת הרגל הוא איים טרופיים וסובטרופיים לחוף הפסיפי של דרום אמריקה, מפרו למקסיקו, כולל איי גלאפגוס, אזור התפוצה הנודע ביותר שלהן, שם אוכלוסייתן שופעת. אוכלוסייתן מרובה גם בחלקים מקליפורניה.
המין אינו בסכנה מבחינת מצב השימור, ואוכלוסייתו צפופה מאוד באזורים מסוימים.
אנטומיה
גודלה של הסולה כחולת הרגל הוא בינוני עד גדול: אורכה הוא 81 ס"מ בממוצע ומשקלה הוא 1.5 ק"ג בממוצע, והנקבות גדולות במקצת מהזכרים. היא בעלת כנפיים ארוכות ומחודדות וזנב דמוי משולש. צווארה עבה וחזק. עיניה ממוקמות בשני צידי מקורה ופונות קדימה, ולהן ראייה בינוקולרית חדה; עיניה צהובות, וקשתיות הזכרים צהובות יותר. לסולה כחולת הרגל יש נחיריים מותאמים לצלילה הסגורים במשך כל חייה. הנשימה נעשית דרך קצות הפה. צבע הרגליים נע בין צבע טורקיז חיוור לבין צבע תרשיש כהה; צבע הרגליים אצל זכרים ופרטים צעירים בהיר יותר מאשר זה של הנקבות.
רבייה
החיזור אצל הסולה כחולת הרגל נעשה תוך שהזכר מציג לראווה את רגליו בהגבהתן כלפי הראש ורוקד לשם יצירת רושם על הנקבה. במהלך הריקוד הזכר פורש את כנפיו ורוקע ברגליו. הסולה כחולת הרגל היא חיה בעלת מערכות יחסים מונוגמיות, אך לעיתים ישנן מערכות ביגמיות. מחזור הרבייה של המין הוא בן שמונה עד תשעה חודשים, והוא אינו תלוי בעונה ובתאריך, אלא נעשה בספונטניות ובסתגלניות. בהזדווגות, הנקבה צועדת במפגן והזכר מפנה את ראשו ואת זנבו כלפי השמיים ומפנה את כנפיו אחורנית בפעולת התרברבות בפני הנקבה. הזכר גם משמיע קול שריקה חזק וצווחני.
גודל התטולה הוא שתיים או שלוש ביצים, ומהן בוקעים גוזל או שניים. הביצים מוטלות במרווחים של כחמישה ימים. הדגירה מבוצעת על ידי שני ההורים, לסירוגין, וכאשר אחד מהם לא דוגר - הוא משמש כמשגיח. מאחר שלסולה כחולת הרגל אין אזור שאינו מכוסה בנוצות (אזור המסייע לחימום הביצים בזמן הדגירה; Brooding patch), היא משתמשת ברגליה כדי לשמור על חום הביצים. הדגירה אורכת כ-41–45 ימים. הגוזלים אינם מסוגלים לשמור על חום גופם עד גיל חודש בערך. הסולה כחולת הרגל היא אחת משני מינים בסוג סולה אשר מגדלים יותר מגוזל אחד. ייתכן שזה נובע מיכולות הצלילה ההתמחותיות במים רדודים של זכר המין. הגוזלים זקוקים להיזון תכוף, כך שעל הבוגרים לצוד דגים באופן קבוע. ההורים תופסים דגים, מעכלים אותם ואז מעלים אותה חזרה (העלאת גירה) ומכניסים את המזון המעוכל (שהוא קל לעיכול) לפיות של צאצאיהם. במקרה שלהורה אין מספיק מזון כדי להאכיל את כל גוזליו, הוא יאכיל רק את הגדול שבהם, כדי להבטיח שלפחות אחד מצאצאיו ישרוד. הסולות כחולות הרגל יכולות להגן על שניים או שלושה אתרי קינון, לפני החלטה על אתר קינון מועדף כמה שבועות לפני התטולה. הקינים נבנים על לבה שחורה וחשופה. הסולות בונות את קיניהן במושבת קינון גדולה. הזכר והנקבה מתחלקים באחריות ההדדית לדאוג לצאצאים: הזכר דואג לאספקת המזון עבורם בשלב חייהם המוקדם בשל יכולות הצלילה המפותחות שלו, והנקבה נוטלת פיקוד כאשר התביעה למזון מצידם גוברת.
תזונה
תזונתה של הסולה כחולת הרגל מורכבת כולה מדגים. הסולות הן ציידות מומחות של דגים, והן ניזונות בעיקר ממיני דגים מתלהקים כמו סרדינים, דגי אנשובי, מקרל ומדגים מעופפים. בנוסף לאלה, הסולות אוכלות דיונונים ושיירי בעלי חיים ימיים אחרים. הן צוללות לתוך מימי האוקיינוס, לעיתים מגובה רב, ושוחות בתוך המים במרדף אחר טרפן. הסולה צדה לעיתים בגפה, לעיתים בזוגות, ובפעמים אחרות אף בלהקות גדולות. בציד קבוצתי, הסולה המובילה צוללת לתוך המים ראשונה, ובכך מסמנת לכולן לצלול יחד כדי לתפוס את הדגים. במהלך הציד, הן יכולות לצלול למים מגובה של יותר מ-60 מטרים, להגיע למהירות של יותר מ-90 קילומטרים בשעה, ולצלול לעומק של כ-25 מטרים מתחת לפני המים. בהביאם מזון לצאצאיהם, ההורים מעכלים את האוכל, מעלים אותו (העלאת גירה) ומגישים אותו לצאצאים.
אוליביה קולמן
שרה קרוליין אוליביה סינקלייר (באנגלית: Sarah Caroline Olivia Sinclair; נולדה ב-30 בינואר 1974) היא שחקנית קולנוע אנגלייה, זוכת פרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2018 עבור תפקידה בסרט "המועדפת", וכן פרס גלובוס הזהב לשנת 2016 עבור תפקידה בסדרה "ברודצ'רץ'" ובנוסף זכתה בשנת 2021 בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסדרה "הכתר".
ביוגרפיה
נולדה בשם שרה קרוליין אוליביה קולמן בנוריץ', אנגליה שבממלכה המאוחדת, למשפחה נוצרית. אמה אחות ואביה מנהל חשבונות. היא למדה בתיכון פרטי לבנות. תפקידה הראשון היה בגיל 16 במחזה "אביבה של מיס ברודי" שהועלה בבית הספר. היא החלה בלימודי הוראה לגילאי יסודי בקולג' הומרטון שבאוניברסיטת קיימברידג' שם פגשה את בעלה לעתיד שהיה סטודנט לעריכת דין. לאחר זמן מה, עזבה את הלימודים והחלה ללמוד דרמה בבית הספר לתיאטרון בבריסטול.
קריירה
ב-2010, התארחה בפרק בסדרה "דוקטור הו". בשנת 2011, שיחקה בסרט אשת הברזל, את קרול תאצ'ר, בתה של מרגרט תאצ'ר שגולמה על ידי מריל סטריפ. על משחקה קיבלה שבחים רבים. בנוסף באותה שנה, שיחקה בסרט הדרמה "טירנוזאור" וזכתה בפרס השחקנית המצטיינת בפסטיבל סאנדנס. בשנת 2013 שיחקה בסרט "שנה גג". באותה שנה החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "ברודצ'רץ'" של הזכיינית IMDb את "אלי מילר" תפקיד הראשי, והמשיכה גם לעונה השנייה ששודרה בשנת 2015. בין השנים 2014–2018 דיבבה את דמותה של מריון בסדרת ההנפשה הבריטית "תומס הקטר וחברים".
בין השנים 2016–2019, שיחקה בסדרה "פליבג". בשנת 2017 שיחקה לצד ג'וני דפ בסרט הפשע הבלשי של קנת בראנה "רצח באוריינט אקספרס" שמבוסס על ספר באותו שם מאת אגאתה כריסטי.
ב-2018 שיחקה במיני סדרה "עלובי החיים". בספטמבר אותה שנה, זכתה בפרס השחקנית בפסטיבל הסרטים של ונציה על תפקידה בסרט "המועדפת". על תפקידה בסרט זה זכתה גם בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב.
בין השנים 2019 - 2020, גילמה את אליזבת השנייה בעונה השלישית והרביעית של סדרת הטלוויזיה "הכתר" מאת נטפליקס. על תפקיד זה זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה. בנוסף ב-2020, התארחה בפרק בקומדיית המצבים" "משפחת סימפסון".
בשנת 2021 כיכבה בתפקיד לדה קרסו בסרט הבת האפלה. על תפקידה בסרט קיבלה קולמן מועמדויות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה ופרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
חיים אישיים
מאז 2001 נשואה לאד סינקלייר, ולהם שלושה ילדים. הם מתגוררים בלונדון.
מאז 2013, היא משמשת כשופטת בפסטיבל הסרטים בנוריץ'.
תלויה באוויר (סרט, 2022)
תלויה באוויר (באנגלית: Fall) הוא סרט מתח והישרדות משנת 2022 שבוים על ידי סקוט מן. תסריט הסרט נכתב על ידי מן בשיתוף עם ג'ונתן פרנק. בסרט מככבים גרייס פולטון, וירג'יניה גרדנר, מייסון גודינג וג'פרי דין מורגן.
עלילת הסרט עוקבת אחר שתי נשים המטפסות אל קצהו של מגדל תקשורת בגובה 2,000 רגל (600 מטר) ונתקעות בקצהו ללא דרך חזרה למטה.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-12 באוגוסט 2022 בהפצת אולפני "Lionsgate Films". הסרט הכניס 14 מיליון דולר ממכירת כרטיסים ברחבי העולם וקיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים ששיבחו את חזונו של סקוט מן, הסביבה בה הסרט מתרחש, הצילום, המתח שנבנה ואת משחקן של קורי וגרדנר. למרות זאת, הסרט קיבל ביקורת שלילית על העלילה והאפקטים המיוחדים שבו.
עלילה
שתי חברות המכורות לאדרנלין (ריגושים קיצוניים) בשם בקי והאנטר מטפסות על הר ביחד עם בעלה של בקי, דן. בזמן שדן מנסה לתקוע וו טיפוס בסדק בהר, ציפור מתנגשת בו וגורמת לו לאבד את אחיזתו ולמעוד. בקי והאנטר מנסות להצילו, אך הוא נופל למותו מההר. שנה לאחר מכן, בקי הפכה לאלכוהוליסטית כתוצאה מדיכאון לאחר אובדן בעלה ובעקבותיו היא ניתקה קשר עם אביה, ג'יימס. ג'יימס מההתחלה לא אהב את דן וטען שדן הוא לא אדם טוב כמו שבקי חשבה שהוא. ג'יימס מנסה לדרבן את בקי להמשיך הלאה, אך בקי מסרבת ושוקלת להתאבד באמצעות בליעת משככי כאבים. בקי מופרעת על ידי האנטר, שמבקרת אותה ומציעה לה לבוא לטפס ביחד איתה על מגדל תקשורת בגובה 2,000 רגל (600 מטר) באמצע המדבר. למרות שבקי מהססת, היא משנה את דעתה ומסכימה ללכת עם האנטר בתקווה שהחוויה תעזור לה להמשיך הלאה עם חייה. הצמד נוסע אל המדבר בו המגדל ממוקם ובארוחת ערב שלפני הטיפוס, הן לומדות שהמגדל הוצא משימוש בשנה שעברה ועתיד להיהרס בחורף הקרוב.