cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוצב המזח
פרוץ המלחמה ומהלך הלחימה במוצב המזח
המוצב המשיך להיות נתון במצור אף למחרת. התקפות המצרים על המוצב לא פסקו ושולבו בניסיונות נוספים של פריצה לתוכו. אנשי המוצב הדפו ניסיונות אלו והמשיכו בבקשת החילוץ והפינוי ברשת הקשר. הידיעה על נפילתם של המעוזים הסמוכים בידי המצרים ביחד עם ההפגזות הבלתי פוסקות של המצרים על המעוז, החריפו את האווירה במוצב. נוסף על כך, מספר הפצועים וההרוגים במעוז גדל. בשלב זה, למראה דגלי האויב המונפים על מוצבים שכנים, ולאור הדיווחים ברשת הקשר, הבינו הלוחמים כי זהו המוצב האחרון בקו בר-לב אשר נותר בשליטת צה"ל.
ניסיון החילוץ דרך הים
ב-11 באוקטובר הוחלט במטכ"ל לנסות לחלץ את חיילי צה"ל מן המוצב בדרך הים, באמצעות לוחמי יחידה 707 מובלים ב"דבורים" ובסירות גומי; דרך זו נראתה היחידה בעלת סיכויי הצלחה לחילוצם. התוכנית נשענה על לוחמי 707, משום שבאותו מועד תקף כוח בן 10 לוחמים משייטת 13 את מעגן ע'רדקה. 18 לוחמי יחידה 707 יצאו מראס סודר והובלו ב-6 סירות גומי בפיקודו של רס"ן דב בר וב-3 "דבורים", שנועדו להכוונה וסיוע, בפיקוד רס"ן עמי אילון. פיקוד הדרום הודיע למפקד זי"ס, אל"ם זאב אלמוג, כי חפ"ק הפיקוד הוא זה שינהל את פעולת החילוץ, החל מרגע שהכוח יחלוף צפונה את ראס דהייסה שמצפון לראס סודר. 18 הלוחמים יגיעו בס"גים בהכוונת ה"דבורים" לנקודת טבילה – כ-800 מ' מהמוצב המכותר. 5 לוחמים יגיעו בשחייה, יטפסו על המזח וידווחו על מהלכי האויב. חפ"ק עורפי יתקשר עם חיילי "מסרק" וישכנע אותם לצאת ולחבור ללוחמי חיל-הים שבאו לחלצם. הלוחמים יפַנו את חיילי המוצב אל סירות הגומי, שייגשו לפי קריאה עד למזח.
הים היה שקט והירח מלא. באזור ראס דהייסה גילו ה"דבורים" מטרה - שזוהתה מאוחר יותר כהפרעת מכ"ם - ונגשו לזהותה. סירות הגומי המשיכו לנוע עצמאית. לאחר שיצאו מטווח המכ"ם של ה"דבורים", ביקש עמי אילון מסירות הגומי לזקוף מחזירי הד מכ"ם, כדי לאַכֵּן את מקומם. כתוצאה מכך נתגלה הכוח על ידי האויב, ותותחי החוף 130 מ"מ, מבוקרי המכ"ם, המוצבים מעבר למפרץ מערבה החלו בהפגזה על הסירות. ההפגזה הייתה יעילה מאוד, ונמשכה גם לאחר קיפול מחזירי הד המכ"ם בסירות. היא נמשכה בין 20 ל–30 דקות, וכוונה גם לעבר ה"דבורים", שנמצאו על גבול הטווח היעיל. בתחילת ההפגזה התפזר הכוח והתקרב לעבר החוף המזרחי, כדי לצמצם את סכנת ההיפגעות מההפגזה. בשעה 23:15 חפ"ק פיקוד הדרום, שהמבצע התנהל בשליטתו, החליט להחזיר את הכוח, ללא ביצוע המשימה, מתוך הערכה כי החילוץ לא ניתן לביצוע.
כניעה והליכה בשבי
מלאי התחמושת והציוד הרפואי במוצב הלך ואזל. מצבם של חיילי המזח נעשה קשה יותר, וההבנה בקרבם כי הסיכוי לחילוץ הוא קלוש הלכה והתחדדה. למרות הכאוס ששרר במוצב, המשיך מפקד המוצב, שלמה ארדינסט, לנהל את הלחימה ואילו ד"ר נחום ורבין, רופא המוצב, פיקד על בונקר הפצועים.
בדברים שמסר לאחר תום המלחמה סיפר ד"ר נחום ורבין, רופא המוצב, כי ההחלטה על כניעה החלה מתגבשת ביום הרביעי ללחימה, לאחר כישלון כוח חיל הים להגיע למוצב. האפשרות לכניעה הועברה לפיקוד ברשת הקשר בנוסח: "אנחנו מעוניינים שתנסו לברר אפשרות של כניעה מסודרת". בשלב זה חשב מפקד המוצב כי צעד הכניעה הוא מוקדם מדי. שלמה ארדינסט אמר כי "מפקד, כל עוד הוא חושב שיש לו משימה, אפילו אם הוא חושב שהמצב אבוד וקריטי, חייב להמשיך. התגלע ויכוח בין מפקד המוצב לרופא אשר במרכזו ניגודים מקצועיים בין השניים, המפקד בעל המשימה להילחם, בעוד הרופא שתפקידו להציל חיים.
ביום שישי, יום לפני הכניעה, התאספו מפקדי המעוז בבונקר הפצועים ומפקד המוצב הסביר לחיילים את אפשרות הכניעה אשר תיעשה בצורה מסודרת בתיווך הצלב האדום. לאחר מכן, ד"ר ורבין אמר מילים על מצבם של הפצועים והציוד שנותר. בסופם של דברים אלו נפלה פה אחד ההחלטה להיכנע.
בבוקר 13 באוקטובר קיבל מעוז המזח את נוהל הכניעה מן הפיקוד. המפקד, סגן שלמה ארדינסט, עבר בין חייליו והודיע על הכניעה. לאחר מכן חתם על כתב הכניעה עם נציג הצלב האדום בצד המצרי. במוצב המזח התכוננו להליכה בשבי: השמידו מסמכים ונשק, וחילקו ביניהם את מעט האוכל והמים שנשארו. שעה לפני חציית התעלה ומעבר לשטח האויב, נשמע קול במכשיר הקשר. ההודעה שהועברה במכשיר הקשר ניתנה בשמו של שר הביטחון, משה דיין ובה נאמר:
בצהרי יום שבת חצו חיילי המזח את התעלה ובנוכחות הצלב האדום הודיעו לצבא המצרי על כניעתם. מצלמות העיתונאים שתיעדו את המעמד איפשרו למשפחות החיילים בישראל לזהותם בעת נפילתם בשבי. 37 מלוחמי המוצב נפלו בשבי המצרי. הכניעה תועדה ברשתות הטלוויזיה העולמיות. התמונה שנצרבה יותר מכל בציבור הישראלי הייתה של אחד מחיילי המוצב, הלל אונסדורפר, נושא את ספר התורה של המוצב בדרך אל השבי. חיילי המזח שהו בשבי המצרי כחמישה שבועות והוחזרו לישראל במסגרת חילופי שבויים.
בקרב הציבור המצרי סימלה כניעת מוצב המזח, אשר תמונותיה שודרו בטלוויזיה המצרית, עוד שלב משמעותי בניצחון המצרי והמונים יצאו לרחובות לחגוג את ההישג.
ציונים לשבח
לסמל וטוראי משה יצחק טובל, שנהרגו בעת הלחימה במוצב, הוענקו צל"ש הרמטכ"ל על לחימתם.
טוראי אביחיל פלד, שנשלח על ידי הרבנות הצבאית לסייע בענייני הדת, התנדב לסייע לחיילי המעוז בלחימה. ביום השלישי למלחמה, בעודו מאייש עמדת מקלע, נפגע פגיעה קשה בידיו, בצווארו ובעיניו משתי רקטות RPG שנורו לעברו. רופא המעוז, ד"ר נחום ורבין, נאלץ לבצע פיום קנה כדי להציל את חייו. למרות פציעתו הקשה המשיך לשמש דוגמה בהתנהגותו לכל חיילי המעוז. עם נפילת חיילי המעוז בשבי לא הניח פלד לחבריו לשאת אותו על אלונקה, והתעקש ללכת ברגל כשחבריו תומכים בו. בשבי המצרי נכרתה ידו הימנית. על מעשה זה הוענק לו עיטור המופת.
מפקד טייסת הכנף המעופפת, סגן-אלוף, נהרג ב-9 באוקטובר 1973, בהובילו תקיפה באזור מוצב המזח. הוא עוטר בצל"ש הרמטכ"ל.
ז'אק אוקס
ז'אק אוקס (בצרפתית: Jacques Ochs; 18 בפברואר 1883 – 3 באפריל 1971) היה סייף (התמחה בדקר וברומח) יהודי-בלגי, אלוף אולימפי (סטוקהולם 1912). נוסף לכך, היה צייר וקריקטוריסט ביומון הצרפתי לה פיגארו.
קורות חיים
אוקס נולד בניס, האלפים הימיים שבצרפת ובשנת 1893 עבר עם משפחתו ללייז'. הוא סיים את לימודיו באקדמיה המלכותית לאמנויות בלייז' בשנת 1903 והמשיך את לימודיו באקדמיה ז'וליאן בפריז עד שנת 1905.
אלוף בלגיה
בשנת 1912 זכה אוקס באליפות בלגיה בסיף.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה אוקס במדליית זהב בתחרות דקר קבוצתי לפני בריטניה והולנד. לזכייה במדליית זהב הקבוצתית היו שותפים שלושה סייפים יהודים נוספים: בני הדודים פאול והנרי אנספך וגסטון סלמון. נוסף לכך, הוא השתתף בתחרות רומח אישי ובתחרות דקר אישי ובשתיהן עבר את הסיבוב הראשון.
במלחמת העולם הראשונה הוא התגייס לצבא בלגיה ונפצע קשה בהפצצה מאוויר.
ב-1920 התמנה אוקס למרצה לציור באקדמיה המלכותית לאמנויות בלייז' ובשנת 1934 התמנה לאוצר המוזיאון העירוני לאמנויות.
במהלך מלחמת העולם השנייה לאחר הכיבוש הגרמני של בלגיה נכלא אוקס במבצר ברנדונק של ונאלץ לצייר דיוקנאות של אסירי המחנה. ב-1944 הוא נעצר שוב ונכלא במחנה מעבר מכלן.
ב-3 באפריל 1971 נפטר אוקס בלייז'.
ציורים
חלק מהציורים שלו שצוירו במחנה מעבר מכלן נתרמו לבית לוחמי הגטאות.
ההמבורגרים של בוב
ההמבורגרים של בוב (באנגלית: Bob's Burgers) היא סדרת קומדיית מצבים מונפשת אמריקאית שעלתה לשידור ברשת פוקס ב-9 בינואר 2011. הסדרה נוצרה על ידי לורן בוצ'ארד, שהוא מיוצרי הסדרה "Home Movies", והיא מופקת ומופצת בשיתוף עם.
הסדרה הייתה מועמדת לכמה פרסים, כולל שבע מועמדויות רצופות לפרס אמי לתוכנית האנימציה הטובה ביותר וזכייה בפרס ב-2014 ו-2017.
ב-2013 דירג המגזין "TV Guide" את הסדרה כאחת מתוך 60 סדרות האנימציה הטלוויזיוניות הכי גדולות בכל הזמנים.
הסדרה לא שודרה בישראל עד 16 ביוני 2022, עם השקת שירות הסטרימינג דיסני+ בשוק המקומי.
סרט המבוסס על הסדרה בשם "הבורגרים של בוב: הסרט" יצא ב-27 במאי 2022.
בספטמבר 2020 הסדרה חודשה לעונות 12 ו-13.
תקציר העלילה
הסדרה מגוללת את סיפור חייהם של משפחת בלצ'ר – ההורים, בוב ולינדה, וילדיהם טינה, ג'ין ולואיז - אשר מנהלים מסעדת המבורגרים. עיקר מעלליהם מתרחשים במסעדה, בביתם הממוקם בקומה שמעליה ובבית הספר. לקוחות המסעדה, חברי הילדים לספסל הלימודים וצוות ההוראה שלהם משתלבים במארג חייהם.
יעקב אפטר
קורות חייו
יעקב אפטר נולד ב-1894 בקישינב שבבסרביה, רוסיה, בנו של יהושע שלום, חזן. למד בחדר ובישיבה, וכבר בגיל צעיר הצטרף לתנועה הציונית והיה פעיל בצעירי ציון. ב-20 באוגוסט 1913 עלה לארץ ישראל (לקראת סוף תקופת העלייה השנייה), הצטרף לתנועת "הפועל הצעיר" ונשלח לעבוד בחקלאות בחוות בן שמן. בשנת 1915 הצטרף לחלוצי דגניה שם שהה עד 1919. לדבריו, המשקפים את רוח החלוציות של התקופה,.
תוך פעילותו החלוצית החל אפטר גם את פעילותו הציבורית. ב-1914 נבחר לחבר מרכז מפלגת "הפועל הצעיר" (שהתאחדה ב-1919 עם תנועת פועלי ציון) ושימש בתפקיד מספר שנים. השתתף מטעם התנועה כציר במספר קונגרסים ציוניים.
ב-1915 החל לנהל את הוצאת העיתון "הפועל הצעיר".
ב-1916, בעת מלחמת העולם הראשונה, מונה לעמוד בראש הוועדה הסניטרית של יפו להדברת במחלת הכולרה שהחלה להתפשט בארץ.
ב-1920 השתתף ביסוד ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל וקופת חולים כללית והיה חבר הוועד הפועל והמזכירות שלה. באותה שנה נבחר גם לאספת הנבחרים והוועד הלאומי.
ב-1925 נבחר למועצת עיריית תל אביב.
ב-1930 היה בין מייסדי המשביר המרכזי, ושימש כמנהלו במשך 38 שנה.
בנוסף, שימש כחבר הנהלה במספר ארגונים נוספים כמו המרכז החקלאי, בנק הפועלים, מפא"י ועוד.
יעקב היה נשוי לאלזה פלטואר ולזוג בן ובת. היה מוותיקי שכונת הפועלים אז"ר בתל אביב. נפטר ב-1968 והובא למנוחות בבית הקברות נחלת יצחק.
האולימפיקו דה בדאלונה
האולימפיקו דה בדאלונה (בקטלאנית: Pavelló Olímpic de Badalona) הוא אולם כדורסל השוכן בעיר בדאלונה, אשר בחבל קטלוניה שבספרד. האולם נבנה לקראת אירוח משחקי הכדורסל של אולימפיאדת 1992 שנערכה בעיר ברצלונה, ונחנך ב-1991. בשל מבנהו ארכיטקטוני הייחודי לאותה העת, זכה האולם ב-1992 בפרס האיחוד האירופי לאדרכילות עכשווית.
לרוב משמש האולם כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורסל חובנטוד בדאלונה.
שרת Exchange
שרת Exchange הוא תוכנת צד שרת לרשת דואר. הטכנולוגיה היא חלק מסדרת מוצרי השרתים של מיקרוסופט ונמצאת בשימוש נרחב אצל ארגונים המשתמשים בתשתיות אחרות של מיקרוסופט. היכולות הבולטות של Exchange הן של תשתית דואר, לוחות שנה, אלפונים ומשימות. כמו כן Exchange תומך בגישה למידע דרך טלפונים סלולריים ורשת האינטרנט וכן מספק תמיכה באחסון מידע.
היסטוריה
העברת משתמשים אל שרתי Exchange החלה באפריל 1993. בינואר 1995 כבר עבדו בסביבה כ-500 משתמשים. שנה מאוחר יותר, באפריל 1996, 32,000 משתמשים הספיקו להעביר את עצמם לעבודה אל שרתי Exchange Beta version 1.
MS Mail Server 4.0
יצאה לאור ב-11 ביוני 1996 והייתה הגרסה המקורית של שרתי Exchange שנמכרה לציבור הרחב. הגרסה הוצגה כשיפור למוצר קודם שמיקרוסופט מכרה. מנהל המשתמשים שהשרת השתמש בו לימים הפך להיות ה-Active directory הנפוץ כיום. Active Directory שולב מאוחר יותר ב-Windows 2000 והפך להיות אחד מעמודי התווך של Windows Server Domains.
Exchange Server 5.5
הושקה בנובמבר 1997, ונמכרה בשתי מהדורות, רגילה ומוגברת. ההבדלים ביניהן היו בגודל בסיס הנתונים ויכולות אישכול (Clustering). למהדורה הרגילה את אותן מגבלות, 16 ג'יגה בייט (GB), גודל מסד נתונים כמו של גרסאות קודמות של שרתי Exchange בעוד שלמהדורה המוגברת היה גודל אחסון מקסימלי של 8 טרה בייט (TB). המהדורה המוגברת הציגה לראשונה שתי יכולות אשכול. כמו כן גרסה 5.5 של שרתי Exchange שיפרה את OWA עם תמיכה בלוחות שנה ואפשרות לשחזר פריטים שנמחקו.
Exchange Server 2000
הושקה ב-29 בנובמבר 2000, התגברה על הרבה מכשולים שקודמיה לא הצליחו. למשל, היא הרחיבה את הגודל המקסימלי של מסדי הנתונים שלה וכן שינתה את המספר המקסימלי של מחשבים שיכלו לשבת באשכול מ-2 ל-4. למרות זאת לקוחות רבים בחרו שלא להשתדרג לגרסה זאת בגלל דרישתה לתשתית שלמה של Active Directory. זאת מכיוון שלגרסת 2000 לא הייתה שום מערכת של ניהול משתמשים והסתמכה לחלוטין על Active Directory. גרסה זאת גם תמכה במסרים מיידיים אך יכולת זאת הועברה מאוחר יותר ל-Microsoft Office Live Commenucations Server.
סקונדוס מאבולה
סקונדוס הקדוש או סקונדיוס הקדוש (בספרדית: San Segundo - סן סגונדו) הוא קדוש נוצרי אשר חי במאה הראשונה בספרד.
על פי המסורת הנוצרית, סקונדוס ניצר את העיר "אבולה" (המזוהה עם אווילה של ימינו, או עם אבלה), והפך לבישוף הראשון של העיר.
רמת ישי
רָמַת יִשַׁי היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל, השוכנת בצפון עמק יזרעאל על כביש טבעון-נצרת, כ-4 ק"מ ממזרח לקריית טבעון. היא קרויה על שמו של יש"י אדלר.
שטח השיפוט שלה הוא כ-2,300 דונם והיא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1958.
אזור התעסוקה של רמת ישי כולל מרכז מסחרי גדול בשם "סטריט מול".
היסטוריה
המקום בו שוכנת רמת ישי היה מיושב עוד בתקופת בית שני, באתר הסמוך ליישוב הקרוי תל ריסים. נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מהתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית כולל מבצר ביזנטי גדול.
בין השנים 1896–1902 הקימה משפחת סורסוק מלבנון, כחלק מהכפר ג'ידה, את חאן רמת ישי עבור פועלים שעיבדו את אדמות המשפחה בעמק יזרעאל. בשנים 1920–1923 רכשה קהילת ציון אמריקאית את אדמות הכפר מידי משפחת טואני (ת'ווייני) הלבנונית ואת החאן. לאחר הרכישה התגוררו במקום אנשי גדוד העבודה ולאחר מכן גרו במקום אנשי השומר הצעיר שהגיעו מביתניה עילית ועברו בהמשך לבית אלפא.
ראשיתה של רמת ישי בהתארגנות של חברת "מנור" בפולין במטרה להקים יישוב שיהיה מבוסס על שילוב של חקלאות ותעשיית אריגה. לצורך כך רכשה החברה, אותה ייסדו ובראשה עמדו האחים מרדכי (מוט'ל) וצבי (הרמן) רוזנברג, את אדמות הכפר ג'ידה מקהילת ציון אמריקאית. בנובמבר 1925 הגיעו למקום המשפחות הראשונות ובתחילת 1926 הצטרפו אליהן משפחות נוספות כך שבאמצע 1926 מנה היישוב 54 משפחות ו-36 רווקים. בין מקימי היישוב היו כ-50 משפחות מלודז' ומביאליסטוק, שהקימו מפעל טקסטיל ביישוב. המפעל לא הצליח מבחינה כלכלית, והוא נמכר במכירה פומבית להנהלה הציונית. רבים מהמתיישבים עזבו את ארץ ישראל וחזרו לפולין והמעטים שנשארו התרכזו בחקלאות. מכת עכברים שאכלה את רוב התבואה גרמה להפסדים גדולים ל-25 המשפחות שהתגוררו במקום. בשנת 1931 הופעל מפעל הטקסטיל מחדש בסיוע הקרן הקיימת וקרן היסוד, על ידי חברת הנול שהוקמה כדי לשקם את המפעל, ולמנוע את הרושם הרע בקרב יהודי פולין מכישלון הקמת המפעל. בשנת 1932 עבדו במפעל 8 עובדים שהפעילו חלק קטן מהנולים במקום. בסוף שנת 1933 עבר המפעל לבעלות קבוצה של עולים מגרמניה שהשקיעו בחידוש הציוד.
לנה (תמונה)
לנה (באנגלית: Lenna) הוא שמה של תמונת ניסוי סטנדרטית הנמצאת בשימוש החל משנת 1973, שלימים הפכה לאחת התמונות בעלות השימוש הרחב ביותר במחקרים אקדמיים הקשורים לעיבוד תמונה. פופולריות התמונה של לנה העניקה לה את הכינוי ההומוריסטי "הגברת הראשונה של האינטרנט". ממדי התמונה הם 512X512 פיקסלים, והיא נחתכה מתמונה שהתפרסמה במקור במגזין פלייבוי בשנת 1972. בתמונה מופיעה הדוגמנית השוודית לנה סודרברג, והיא צולמה על ידי הצלם דווייט הוקר.
רמת ישי
היסטוריה
בשנות ה-30 חולקו אדמות היישוב בין בעלי האדמות בהגרלה, בלא להיענות לבקשת התושבים במקום שנחלותיהם ירוכזו במקום אחד. כך נוצר מצב שהתושבים הבודדים במקום התפרסו על פני שטח רחב. במהלך המרד הערבי הגדול, בליל שבועות תרצ"ח, עלו ערבים על המושבה במטרה למחותה מעל פני האדמה, שרפו את המפעל, הרגו את הנוטר ופצעו תושב נוסף. מפעל הטקסטיל שוקם שוב, הפעם על ידי משה לסמן מלודז', ושם המפעל שונה ל"עמק טקסטיל". ליישוב הגיעו גם מספר מתיישבים מעולי תימן שעבדו במפעל.
לנה (תמונה)
השימוש הרב בתמונה הוא ככל הנראה לצורך הדגמת אלגוריתמי עיבוד תמונה, לדוגמה, דחיסה או מניפולציות צבע.
ביקורת
לאורך השנים הושמעה לעיתים ביקורת מסוימת אודות השימוש בתמונה זו. הטענות עסקו בשני עניינים עיקריים: זכויות היוצרים של פלייבוי, הידוע באגרסיביות בה פועל המגזין כלפי מפרי זכויות יוצרים המשתמשים ללא רשות בתמונותיו; והשימוש בתמונה ממגזין פורנוגרפי כדוגמה לסקסיזם במדע.
רמת ישי
היסטוריה
ב-1943 הוחלט להפנות תרומה של 10,000 לא"י של ישראל יהודה (יש"י) אדלר לפיתוח המקום, בתנאי שהמתיישבים ישמרו על מסורת ישראל, ובשנת 1944 הוחל בהקמת עשרה בתים ביישוב ושם המקום הוסב על שמו לרמת ישי. בשנת 1947 נסגר מפעל הטקסטיל, ובעקבות זאת באוגוסט 1947 נותרו במקום רק 15 משפחות. באותו חודש הונחה מכספי תרומות אבן פינה לבית כנסת ומרפאה להנצחת ד"ר שמואל דיקר, תרומת אביו התעשיין יוצא לודג' יהושע דיקר, בתכנון האדריכל בנימין צ'לנוב. המפעל חזר במהרה לפעול ובאפריל 1948 היו ברמת ישי 30 משפחות שעיקר פרנסתן הייתה על המפעל. במאי 1949 היו במקום 45 משפחות. ביוני 1950 הוקמה ממול לרמת ישי מעברה שבה התגוררו 500 משפחות באוהלים. המעברה חוסלה בשנת 1953 עם מעבר 200 משפחות למגדל העמק.
בנובמבר 1958 הוכרזה רמת ישי כמועצה מקומית והוצאה ממועצה אזורית קישון. רמת ישי הייתה בין חלוצות הרשויות המקומית בישראל בהעמדת נשים בראשן. בשנת 1962 הועמדה בראש הרשות המקומית אישה כראש ועדה קרואה, ובסוף שנת 1969 הייתה למועצה היחידה שגם ראש המועצה וגם סגניתה היו נשים. בראשית שנות ה-70, עם העברת ראשות המועצה מיהודית שושני לזלדה שחם, הייתה הרשות הראשונה שבראשה עמדו שתי נשים שונות לאורך השנים. בשנת 1977 נבחר לתפקיד ראש מועצת רמת ישי דרור פוגל. באותה שנה מנה היישוב רק כ-800 תושבים, אך מכאן ואילך הוא התפתח במהירות: נבנו ושופצו מבני ציבור רבים, לרבות בריכת שחייה חדשה, מבנים חדשים לבית הספר המקומי ואולם כדורסל מפואר, ומשפחות רבות נוספו ליישוב. פוגל, שכיהן בתפקיד עד שנת 1992, יזם והוציא אל הפועל את בנייתן של שתי שכונות חדשות ביישוב, קדמת ישי והדר ישי, שנבנו על אדמות חקלאיות שהופשרו לבנייה למגורים. הוא נהרג בעת שהדריך טיול בירדן בשנת 1999. מחליפו ניר חבקין יזם את בניית חטיבת הביניים "היובל" וקידם את הרחבת היישוב.
משנת 2008 ראש המועצה המקומית הוא עופר בן אליעזר.
בדצמבר 2021, הכריזה שרת הפנים איילת שקד על רמת ישי כרשות איתנה, לאחר שנמצאה ללא גירעון שוטף וללא מענק איזון, התנהלותה תקינה ונמצאה כמסוגלת לנהל את כל עניינה באופן עצמאי. בכך הצטרפה ל-28 רשויות איתנות במדינה ול-7 רשויות נוספות שהוכרזו יחד איתה.
חינוך, תרבות וספורט
מתחם המתנ"ס שבמרכז היישוב, ומדרחוב החנויות שמתלווה אליו הוא מרכז התרבות ביישוב, במתחם המתנ"ס רחבה גדולה המשמשת את היישוב לאירועים, ספרייה ציבורית, אולם תיאטרון והקרנות קולנוע בשם "בית מרים". ברחבת המתנ"ס ממוקם מועדון נוער. ביישוב יש קן של תנועת "הנוער העובד והלומד".
באפריל 2011 הושקה ביישוב תנועת נוער חדשה בשם "מנו"ר" (מנהיגות נוער רמת ישי) ששמה מרמז על הניסיון הראשון להקים בארץ יישוב תעשייתי בשם "מנור" בשנות ה-20 של המאה ה-20.
בשנות ה-90 נבנה ברמת ישי "קיר שגיא", מתקן ספורטיבי לטיפוס קירות שהוא הגבוה בארץ והיחיד בתקן האולימפי, ובו מתקיימת מדי שנה אליפות ישראל בטיפוס קירות. הקיר נבנה לזכרו של בן היישוב, שנהרג בלבנון בפיגוע התאבדות ב-19 באוקטובר 1988.
פעם בשנה, בתקופת האביב, נערכת צעדת רמת ישי על שם, בן היישוב שנפל בשנת 1969 בעת מילוי תפקידו בחטיבת גולני.
אזור התעשייה
היישוב נמצא בצומת דרכים המחבר בין עמק יזרעאל לצפון הארץ, ובזכות זאת קיים ביישוב אזור תעשייה גדול הכולל ברים, אולמות אירועים ומסעדות.
באוגוסט 2013 נפתח קניון בשם "סטריט מול" באזור התעשייה.
ראשי המועצה
להלן רשימה של ראשי מועצת רמת ישי מאז הפיכתה למועצה מקומית בשנת 1958.
ג'וש גריפית'ס
ג'ושוע ג'יימס גריפית'ס (באנגלית: Joshua James Griffiths; נולד ב-5 בספטמבר 2001 בהרפורד שבאנגליה) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ווסט ברומיץ' אלביון.
קריירת מועדונים
גריפית'ס גדל במחלקת הנוער של וסט ברומיץ' אלביון.
ב-13 באוגוסט 2020 הושאל גריפית'ס למשך עונה אחת לצ'לטנהאם טאון מהפוטבול ליג השנייה. הוא ערך 44 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-24 ביולי 2021 הושאל גריפית'ס למשך עונה אחת ללינקולן סיטי מהפוטבול ליג הראשונה. הוא ערך 33 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-14 ביולי 2022 הושאל גריפית'ס למשך עונה אחת לפורטסמות' מהפוטבול ליג הראשונה.
ב15 בפברואר 2023 ערך את הופעת הבכורה בווסט ברום, בתיקו הביתי 1-1 נגד בלקבורן רוברס.
קריירה בינלאומית
גריפית'ס היה חלק מסגל נבחרת אנגליה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2021.
Jumpers for Goalposts: Live at Wembley Stadium
Jumpers for Goalposts: Live at Wembley Stadium הוא אלבום ווידאו שפורסם על ידי הזמר-יוצר האנגלי אד שירן, שפורסם ב-Blu-ray ב-13 בנובמבר 2015. הוא כולל סרטון שנלקח מתוך סיבוב ההופעות השני של שירן, x Tour, כאשר הפך לאמן הסולו הראשון שעלה על הבמה באצטדיון ומבלי בלונדון וניגן על פני שלושה לילות אל קהל של 240 אלף איש. האלבום כולל הופעות של להיטים כמו "The A Team", "Sing" וכן "Thinking Out Loud". כמו כן, אלטון ג'ון מופיע בשני דואטים יחד עם שירן. מלבד הופעות חיות, האלבום נותן לצופים הצצה אל החיים מאחורי הקלעים על הכביש עם שירן. Jumpers for Goalposts: Live at Wembley Stadium פורסם ב-DVD כחלק פרסום מחדש של x.
תהרקה
תַּהָרְקָה היה פרעה ומלך מצרים בין השנים 690 לפנה"ס – 664 לפנה"ס. הוא היה נצר לשושלת הפרעונים ה-25, או בשמה הנפוץ יותר, "השושלת הנובית".
תהרקה היה בנו של פיי, ראשון הפרעונים השחורים (כך היה נהוג לכנות את שליטי נוביה) ששלטו בממלכת מצרים במשך 75 שנה. למרות היותו בנו של המלך פיי, אחרי פיי מלכו דודו שַׁבָּכָּה ואחריו שַׁבָּתָכָּה בן דודו של שבכה. רק אחריהם עלה תהרקה לכס המלכות. ייתכן שהדבר נבע מגילו הצעיר של תהרקה אז (תהרקה עצמו פיקד באותו הזמן על הצבא המצרי), אולם ייתכן גם שהדבר נובע מסדרי הירושה בקרב הנובים: יורשו של כל מלך נבחר מבין בניה של אחותו.
תהרקה במקורות המקראיים
בשנת 701 לפנה"ס פלשו האשורים לממלכת יהודה במסגרת מסע סנחריב בארץ ישראל. בשלב הזה החליטו המצרים תחת שלטון הנובים להתערב, ככל הנראה מחשש להתחזקותה של ממלכת אשור והתקרבותה באופן משמעותי אל גבולות ממלכת מצרים, כפי שמסופר בספר מלכים:.
שני הצבאות התנגשו בסמוך לעיר המקראית אלתקה (בסמוך למושב גאליה של ימינו). אומנם לפי המקורות האשוריים מסופר על ניצחון מזהיר של סנחריב על צבא מצרים בפיקודו של מי שמוזכר בתיאורם כ"ארור כל האלים הגדולים", היה זה לדעת רוב החוקרים תהרקה, אשר הצליח בכל זאת לגרום לצבא האשורי נזק בקנה מידה משמעותי, שכן מסופר בהמשך אותו הפרק על השמדת מחנה הצבא האשורי באורח פלא:
רוב החוקרים מסכימים שהתיאור הנ"ל מתאר את תוצאות הקרב בין תהרקה לסנחריב. לתוצאות אלה היו ככל הנראה השלכות מרחיקות לכת על ממלכת יהודה, מפני שלולא ההתערבות המצרית, הייתה ככל הנראה חרבה ממלכת יהודה בראשותו של חזקיהו בשנת 701 לפנה"ס, 115 שנה מוקדם יותר מהחורבן שאירע בסופו של דבר בשנת 586 לפנה"ס.
תקופת המלכות
בשנת 690 לפנה"ס הומלך תהרקה בגיל 31 לפרעה ומיד החל להשקיע את עיקר מאמציו בפיתוח נרחב של ממלכת מצרים. מפעל זה התאפשר לו עקב ניצול חלון ההזדמנות הקצר שנוצר בעקבות הרגיעה באזור כולו: רוב השליטים המקומיים של ממלכת מצרים הוכנעו עוד בתקופת אביו ואחיו וממלכת אשור לאחר הקרב באלתקה נסוגה מאזור ממלכת יהודה.
רבות מתרומותיו של תהרקה ניתן למצוא במקדשים הרבים אשר הקים והרחיב, והמפורסם שביניהם הוא המקדש בכרנך בסמוך לנא אמון, בו ניתן להבחין עד היום בעמוד בודד המתנשא לגובה של 19 מטרים, היחיד מבין עשרה שיצרו אכסדרה ענקית. בנפאטה, הנמצאת כ-100 ק"מ במעלה הנילוס, דרומית לנוא אמון בנה תהרקה שני מקדשים למרגלות ג'בל ברקל לכבוד בנות זוגו של האל אמון.
בשנת 675 לפנה"ס ניסה אסרחדון, יורשו של סנחריב לנתק את נתיב הספקת עצי הארז שסיפקו לתהרקה הפיניקים, על ידי שליחת צבאו לפיניקיה. תהרקה הגיב במהרה על ידי שיגור צבאו לעזרת בעלי בריתם בצפון, אך ללא הועיל. צבא אשור הצליח להביס את הפיניקים יחד עם המצרים שבאו לעזרתם ובמהרה פנה דרומה לכיוון ממלכת מצרים עצמה, הקרב בסילה (ליד קנטרה) התרחש בשנת 674 לפנה"ס. אולם תהרקה הצליח להביסם.
בעקבות ניצחונו של אסרחדון, שלטה אשור על מצרים התחתונה וממפיס, ותהרקה המשיך לשלוט במצרים העליונה. שנתיים לאחר מכן, בשנת 669 לפנה"ס, מת אסרחדון, ותהרקה בניסיון לשלוט שוב בכל מצרים, כבש את ממפיס, בעקבות כך נלחם אשורבניפל בנו של אסרחדון בתהרקה וכבש את נוא אמון, ותהרקה ברח לנפאטה, ולא שב צפונה. שם מת. תהרקה נפטר בשנת 664 לפנה"ס ונקבר בפירמידה, אך לא כמו אבותיו שנקברו בבית הקברות המלכותי של נוביה באל-כורו, דרום מערבית לנפאטה בחר להקבר דווקא בנורי על גדות הנילוס, צפון מזרחית לבירה.
סן פייטרו די קסטלו
סן פייטרו די קסטלו (באיטלקית: San Pietro di Castello) הוא אי בלגונת ונציה המהווה חלק מרובע קסטלו של העיר ונציה.
שני גשרים מחברים את האי ליתר חלקי העיר.
מקורו של שם האי במבנה מבוצר שעמד באתר החל מהמאה השישית. במהלך המאה השביעית הפך האי למקום מושבו של הבישוף של ונציה, ובמאה התשיעית כנסיית סן פייטרו שבאי הפכה למקום מושב הבישוף ונותרה מקום מושבו עד שנת 1807.
כריסטל שאאק
כריסטל שאאק (בגרמנית: Christel Schaack; 24 בספטמבר 1925 - 15 באוקטובר 2021) הייתה דוגמנית גרמנייה. מיס גרמניה לשנת 1953; נבחרה למיס אירופה לשנת 1954, אך התואר נשלל ממנה, היות שהייתה אלמנה ותחת זאת הוכתרה בתואר "מיס אירופה של כבוד".
ביוגרפיה
שאאק נולדה בברלין.
ב-1953 נבחרה למיס ברלין ומאוחר יותר באותה שנה הוכתרה למקום הראשון בתחרות הארצית של מיס גרמניה, אירוע זה לא היה במרכז תשומת הלב הציבורית מאחר שבאותו זמן אירעה התקרית של המרד המזרח-גרמני.
היא התחרתה במיס תבל 1953 והייתה מבין שש עשרה המועמדות של חצי הגמר.
יאן קום
יאן קוּם (באנגלית: Jan Koum, באוקראינית: Ян Кум; נולד ב-24 בפברואר 1976) הוא יזם יהודי-אמריקאי, יליד ברית המועצות. מנכ"ל ומייסד חברת וואטסאפ, שבעקבות הצלחת היישומון שלה נרכשה ב-2014 על ידי חברת מטא תמורת 19 מיליארד דולר, במזומן ובמניות.
קורות חיים
קום נולד וגדל בכפר קטן ליד פסטוב הסמוכה לקייב שבאוקראינה (בברית המועצות דאז), בן יחיד למשפחה יהודית. אמו הייתה עקרת בית ואילו אביו עבד בחברת בנייה, כמנהל עבודה. המשפחה הייתה ענייה ובבית לא היו אפילו מים חמים.
כריסטל שאאק
ביוגרפיה
היא עבדה כדוגמנית במקומות שונים במהלך שנות החמישים, היא עבדה בין היתר בסלון אופנה בברלין.
יאן קום
קורות חיים
בשנת 1992, בגלל האנטישמיות בה נתקלו באוקראינה מולדתם, היגר קום עם אמו לקליפורניה שבארצות הברית והשתקע באזור עמק הסיליקון, בעיירה מאונטיין וויו (Mountain View). אביו נשאר באוקראינה ומת ב-1997.
כריסטל שאאק
ביוגרפיה
ב-2009 הופיעה בסדרה התיעודית "Mein Deutschland".
יאן קום
קורות חיים
משפחת קום הקטנה והענייה נאלצה להתמודד עם קשיים כלכליים גם במולדת החדשה. את דירתם בת שני החדרים רכשו בעזרה ממשלתית למהגרים עניים, האם עבדה כשמרטפית והבן כמנקה בחנות מכולת. לאוכל הם נעזרו בתלושי מזון של מחלקת הרווחה העירונית.
כריסטל שאאק
ביוגרפיה
מ-1958 ועד 2002 הייתה נשואה למלחין ולמנצח האוסטרי וילי מאטס, בנה ד"ר פרנק שאאק הוא יועץ עסקי בבאד הומבורג.
יאן קום
קורות חיים
קום סיים בית ספר תיכון והחל ללמוד לתואר ראשון באוניברסיטת סן חוזה סטייט, אך הפסיק את לימודיו בטרם השלים את התואר. ב-1997 הוא החל לעבוד ביאהו!, כמהנדס תוכנה, משרה שמצא בעזרת בריאן אקטון, מי שלימים יהפוך לשותפו בווטסאפ.
כריסטל שאאק
ביוגרפיה
נפטרה ב-15 באוקטובר 2021. התגוררה במינכן ובזלצבורג לסירוגין.
יאן קום
קורות חיים
בשנת 2007, אחרי שקום עבד ביאהו! כעשר שנים, עזבו הוא ואקטון את החברה, טיילו כשנה בעולם והחלו לחפש שוב עבודה. שניהם ניסו להתקבל לפייסבוק ושניהם נכשלו.
ב-2009 הקים קום את חברת וואטסאפ ותשעה חודשים אחרי הקמתה הצטרף גם אקטון. קרן הון סיכון סקויה קפיטל השקיעה בשלושה סבבים שונים כ-60 מיליון דולר. בעת המכירה לפייסבוק החזיק קום 45% ממניות החברה (אקטון 20%).
באפריל 2018 הודיע על כוונתו לעזוב את ניהול החברה.
באוקטובר 2021 הוערך הונו בכ-10.6 מיליארד דולר.
גד בן דרור
גד בן דרור (נולד ב-10 בספטמבר 1959) הוא כדורגלן עבר ישראלי, וכיום יו"ר עמותת אדי המקדמת תרומת איברים בישראל.
ביוגרפיה
בן דרור הגיע ממשפחה של כדורגלנים (שהבולטים שבהם: גד ועודד מכנס, ישראל בן דרור, אמנון בן דרור ואילן בן דרור). גדל במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה וזכה במסגרת קבוצת הנוער בגביע המדינה לנוער, ובגיל 16 צורף לקבוצת הבוגרת של המועדון. בן דרור היה שחקן מכבי פתח תקווה בין השנים 1986–1976, ועלה עמה מהליגה השנייה לליגת העל. בן דרור שימש כקפטן קבוצת מכבי פתח תקווה כמעט לאורך כל הקריירה שלו, והחל לשמש בתפקיד זה עוד בטרם מלאו לו 20 שנים.
בשנים 1981–1978 הוא נמנה עם סגל נבחרת ישראל, ובמדיה הופיע ב-2 משחקים רשמיים. בין מאמניו ניתן למנות את: משה מאירי, נחום סטלמך, זאב זלצר ויוסף מרימוביץ'. בשנת 1986 פרש מכדורגל מקצועני עקב פציעות חוזרות כשבראשן פציעה ברצועה הצולבת הקדמית, וסיים קורס מאמנים במכון וינגייט בשנת 1990. בנוסף אימן קבוצות ילדים ונוער במכבי פתח תקווה וגם שימש כמאמן בליגה למקומות עבודה.
בן דרור היה ממקימי קבוצת הוותיקים של פתח תקווה, שזכתה בגביעים רבים ובאליפות ליגת הוותיקים, והייתה לאחת מהקבוצות הדומיננטיות בשנים 1995–2005 שבהן שימש כקפטן הקבוצה.
היה ממקימי היישוב ברקן בשומרון והתגורר ביישוב בין השנים 1981 - 1994. בשנת 1994 עבר לפתח תקווה. עם הפרישה מכדורגל החל לעבוד בחקלאות בברקן ובשטחי הגידול המשפחתיים בפתח תקווה. הקים חברות לבנייה והגנה על בתים כנגד רעידות אדמה.
בן דרור ממלא בהתנדבות משנת 2004 את תפקיד יו"ר עמותת אדי לקידום השתלת איברים בישראל. העמותה הוקמה על ידי הוריו דבורה ושמואל, בשנת 1978 על שם אחיו אהוד שנפטר באותה שנה בעודו ממתין לתרומת כליה. בצוואתו ביקש אהוד לקדם את תרומת האיברים בארץ. כמו כן פעל לקידום חקיקת "חוק מוות מוחי-נשימתי, התשס"ח-2008" שמטרתו לאפשר ולעודד לאנשים מאמינים לתרום איברים, ובנוסף פעל לקידום "חוק השתלת איברים, התשס"ח-2008" שמטרתו לקדם את תרומת האיברים בקרב כלל האוכלוסייה.
בן דרור תורם ומארגן מדי שנה מופע התרמה במסגרת העמותה, כשהתרומות משמשות למטרות הנצחת אנשים שנפטרו ובני משפחותיהם נתנו את הסכמתם לתרומת איברים. הוא ארגן וייסד בהתנדבות בשנים 2002-2005 דואתלון בפתח תקווה ע"ש אחיו אדורם בהשתתפות אלפי בוגרים ובני נוער. הדואתלון היה הראשון שהתקיים בעיר והיווה חלק מהליגה השנתית של הטריאתלון בארץ.
בן דרור נשוי לאמירה, אב לשלושה בנים.
אלכסנדר בורודין
אלכסנדר פורפירייביץ׳ בורודין (ברוסית: Александр Порфирьевич Бородин; 12 בנובמבר 1833 - 27 בפברואר 1887) היה מלחין רוסי ופרופסור לכימיה אורגנית.
בורודין, יליד סנקט פטרבורג, היה אחד המלחינים הרומנטיים הרוסים הבולטים ביותר במאה התשע עשרה. הוא נמנה עם קבוצת "החמישה", קבוצה שייחדה את מרצה להלחנת מוזיקה רוסית ייחודית, שלא חיקתה את המוזיקה האירופית המערבית.
תולדות חייו
בורודין נולד בסנקט פטרבורג, והיה בנו הלא־חוקי של אציל גאורגי בן שישים ושתיים וצעירה רוסיה נשואה בת עשרים וחמש. בשל נסיבות הולדתו הלא־חוקיות, רשם אותו האציל כבן של אחד מצמיתיו, פורפירי בורודין – ומכאן שמו של המלחין. אביו של בורודין שחרר אותו ממעמד הצמיתות בהיותו בן שבע, ודאג לדיור ולפרנסה לו ולאִמו. אף על פי כן אִמו של אלכסנדר לא הכירה רשמית בבנה. אמנם היא דרה סמוך אליו, אך בורודין הצעיר פנה אליה בכינוי "דודה".
בורודין קיבל חינוך טוב, ובכללו גם שיעורי פסנתר, חליל צד וצ׳לו ממורים פרטיים.
קריירה אקדמית
בגיל 16 התקבל בורודין לאקדמיה הרפואית הכירורגית בסנקט פטרבורג וסיים את לימודיו בשנת 1856. הוא למד בין היתר אנטומיה, בוטניקה, זואולוגיה, וקריסטלוגרפיה, אך התמחה בכימיה. לאחר סיום לימודיו עבד בורודין במשך שנה בתפקיד רופא בבית חולים צבאי. בין 1859 ל-1862 השתלם במדעי הטבע באוניברסיטת היידלברג, ושם השלים את לימודי הפוסט דוקטורט שלו, וגם חבר למנדלייב, יוצר הטבלה המחזורית.
בהיידלברג פגש בורודין פסנתרנית רוסייה שסיירה בגרמניה, ונשא אותה לאישה ב־1863. בשנת 1862 נתמנה לפרופסור לכימיה באקדמיה שבה למד. הוא גם היה ממייסדיו וממוריו הראשונים של בית הספר הרפואי הגבוה לנשים בסנקט פטרבורג.
אף על פי שהיה מלחין ידוע, התפרנס בורודין מעבודתו בכימיה, וזכה בכבוד רב בתחום זה, בייחוד על עבודתו בתחום האלדהידים. הוא היה שותף לגילוי התגובה האלדולית, וקיבל את הכבוד שבקריאת תגובה כימית מסוימת (Hunsdiecker–Borodin reaction) על שמו.
בריאותו של בורודין היה לקויה. אף על פי שהחלים ממחלת הכולרה ושרד ואף כמה התקפי לב מינוריים, לבסוף מת בורודין באמצע נשף של האקדמיה ב־27 בפברואר 1887. הוא נקבר בבית הקברות טיחווין שבמנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
קריירה מוזיקלית
בורודין התחיל ללמוד הלחנה רק בשנת 1863, והיה תלמידו של מילי באלאקירב. בורודין היה לאחד מהחברים בקבוצת החמישה שריכז סביבו באלאקירב, ולצידם מודסט מוסורגסקי, סזאר קואי וניקולאי רימסקי־קורסקוב.
בשנת 1869 ניצח באלאקירב על הסימפוניה הראשונה של בורודין, ובאותה שנה החל בורודין בהלחנת הסימפוניה השנייה שלו. סימפוניה זו נחלה הצלחה מוגבלת בלבד בבכורה שלה ב־1877. בורודין ערך את התזמור שלה ב־1879, ופרנץ ליסט ארגן מופעים של הסימפוניה גם בגרמניה, ב־1880. כך זכה בורודין למידת־מה של תהילה גם מחוץ לרוסיה.
כמו כן בשנת 1869 החל לעבוד על האופרה הנסיך איגור, ובה היה שותף גם לכתיבת הליברית. זוהי אופרה בארבע מערכות, והתפרסמו ממנה מאוד הקטעים המכונים "המחולות הפולובציים". תזמורות רבות ניגנו את המחולות הללו, והם היו ליצירה העומדת לעצמה – וגם הפכו את האופרה למוכרת שביצירותיו. האופרה לא הושלמה עד מותו של בורודין בשל קצב ההלחנה האיטי שלו, שנבע במידה רבה מהעומס בעבודה העיקרית שלו, בשדה הכימיה. בורודין כינה את עצמו "מלחין של שבת", מאחר שעבודתו בכימיה העסיקה אותו עד מאוד. פעילותו המדעית, ובכללה הרצאות, עבודה במעבדה, ישיבות ובחינות, הייתה תובענית ביותר. רק לאחר מותו השלימו חבריו, ניקולאי רימסקי־קורסקוב ואלכסנדר גלאזונוב את הלחנת האופרה ואת תזמורה.
בורודין לא היה מלחין פורה, בשונה ממלחינים רבים בני זמנו, ואף על פי כן הניב עוד יצירות אחדות – ובהן פואמה סימפונית פופולרית ("בערבות מרכז אסיה"), שתי רביעיות לכלי קשת (הרביעייה השנייה נכנסה לרפרטואר הסטנדרטי, והפרק האיטי מתוכה התפרסם במיוחד), וגם כמה שירים וקטעים קצרים לפסנתר. וכן החל בורודין לעבוד על הסימפוניה השלישית שלו, אך לא זכה להשלימה. גלאזונוב השלים ותזמר את שני פרקיה הראשונים לאחר מותו. אף על פי שהסימפוניה השלישית איננה פופולרית כסימפוניה השנייה (ואף הראשונה, המוכרת פחות מהשנייה), עדיין מרבים להקליטה במסגרת מכלול הסימפוניות של המלחין. אופי המוזיקה של בורודין רוסי בעיקרו, אך במוזיקה משובץ לרוב גם מצלול מזרחי של ערבות אסיה.
הנצחה
הר בורודין באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של אלכסנדר בורודין.
קווין פינקני
קווין למאר פינקני (באנגלית: Kevinn Lamar Pinkney; נולד ב-10 באוקטובר 1983 בקולטון, קליפורניה, ארצות הברית) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד ומתנשא לגובה של 2.08 מטרים.
במכללה שיחק פינקני באוניברסיטת נבדה ברינו וקלע בממוצע 18.1 נקודות למשחק. לאחר שלא נבחר בדראפט, יצא לאירופה ושיחק בקלרמון הצרפתית ובטורוב זגוז'לץ הפולנית. לאחר מכן חזר לארצות הברית וחתם בבייקרספילד ג'אם מליגת ה-NBDL. בעונת שיחק במדי הסלטיקס 6 משחקים בהם קלע 5.2 נקודות למשחק. לאחר מכן עבר לליגה האיטלקית ושיחק בקבוצת ביילה, בה קלע 12.8 למשחק. בעונת שיחק בקאנטו האיטלקית והיה אחד משחקניה הבכירים של הקבוצה עם 14.2 נקודות ו-7.2 ריבאונדים ב-28.3 דקות משחק בממוצע.
בספטמבר 2009 חתם על חוזה לעונה אחת בקבוצת הפועל ירושלים הישראלית. תחילת דרכו בירושלים הייתה מוצלחת, כששבעה משחקים מפתיחת העונה הוא עמד על 11.8 נקודות ו-7.2 ריבאונדים ונמנה עם השחקנים המצטיינים בליגה בחודשיים הראשונים של העונה. עם זאת, בהמשך הידרדר משמעותית, בעיקר בשל מיעוט דקות המשחק שקיבל עקב יכולתו הטובה של ברנדון האנטר. במחזורי הסיום של העונה הסדירה בליגה, הציגה הפועל ירושלים יכולת קבוצתית חלשה שבין היתר עלתה לה בהדחה מטורניר היורוקאפ, כאשר פינקני מציג במשחקים אלו יכולת חלשה במיוחד. בעקבות רצון ראשי הקבוצה לגרום לזעזוע שיעורר את השחקנים ובעקבות יכולתו הירודה של פינקני, קיבל השחקן ב-11 באפריל 2010 הודעה כי הוא משוחרר מהקבוצה.
אחרי שהעביר עונות בוונצואלה, בטורקיה ובפיליפינים, פינקני שב לליגה הישראלית באמצע עונת 2016/17 כשחתם במכבי חיפה עד לתום העונה.
יעקב בן-אריה
יעקב בן-אריה (נולד ב-1950) הוא אלוף פאראלימפי.
ביוגרפיה
בן-אריה נולד בקיבוץ נען, נכדו של ירחמיאל צימבל. זמן קצר לאחר מכן עברו הוריו לקיבוץ גשר, שם חלה בשיתוק ילדים.
ב-1962 הצטרף למרכז הספורט לנכים. הוא השתתף במשחקי סטוק מנדוויל וזכה להישגים. ב-1966 זכה במדליות זהב במשחה 50 מטר חזה, במשחה שליחים 150 מטר ובטורניר כדורסל כיסאות גלגלים. ב-1967 זכה שוב בזהב עם נבחרת הכדורסל וזכה במדליית כסף במשחה בסגנון חזה.
באולימפיאדת הנכים טוקיו (1964) זכה במדליית זהב במשחה 25 מטר בסגנון חזה (0:58.30 שניות) וזכה עם נבחרת הכדורסל במדליית ארד.
באולימפיאדת הנכים תל אביב (1968) זכה במדליית זהב עם נבחרת הכדורסל, זכה במדליית כסף במשחה 50 מטר בסגנון חזה (55.1 שניות) ודורג במקום החמישי בתחרות שליחים במרוץ עגלות 4X40 ובמשחה מוקדמות ל-50 מטר בסגנון חופשי.
באולימפיאדת הנכים היידלברג (1972) היה בנבחרת כדורסל כיסאות גלגלים ושותף לזכייה במדליית כסף.
המשיך בפעילות ספורט עם נבחרת הכדורסל והיה שותף לזכייה באליפות אירופה 1978.
בשנת 2002 החל לנהל את מרכז הספורט לנכים ועמד בראשו כעשור.
שמחה בונם אורבאך
שמחה בּוּנֶם אוּרבאך (נכתב לעיתים אורבך; ב' בטבת תרע"ד, 31 בדצמבר 1913 – ג' באייר תשל"א, 28 באפריל 1971) היה רב והוגה דעות ישראלי, חוקר פילוסופיה יהודית, פרופסור באוניברסיטת בר-אילן, חתן פרס הרב קוק לשנת תשט"ו.
קורות חיים
אורבאך נולד בוורשה (אז תחת שלטון אימפריה הרוסית) לחיים ברוך הכהן אורבאך, צאצא למשפחת אדמו"רים, ולשרה הענא לבית נפרסטק. למד בישיבת מיר ובבית המדרש לרבנים "תחכמוני" ונסמך לרבנות. לאחר מכן למד באוניברסיטת בורדו בצרפת, ובתום לימודיו חזר לוורשה. היה יושב ראש תנועת הנוער "הבונה" בוורשה ועורך השבועון החרדי "דער נייער רוף". בשנת 1935 נישא לרייזל זילברשטיין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח לווילנה. אשתו וכל משפחתו נספו בשואה. אורבאך עצמו הצליח לברוח ליפן, ומשם דרך דרום אפריקה הגיע בקיץ תש"א לארץ ישראל. השלים את השכלתו האקדמית בתחום הפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים תש"ו–תש"ט היה רבו של מושב שדה יעקב, ולאחר מכן נבחר לרבה של קריית טבעון, תפקיד בו שימש עד שנת 1967. שימש שליח הסוכנות היהודית.
במקביל למשרתו הרבנית התמחה בפילוסופיה יהודית, והחל משנת תשי"ז (1957) שימש כפרופסור באוניברסיטת בר-אילן ומרצה בכיר בחוג לפילוסופיה. בשנת תשט"ו זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית (בקטגוריית ספרי מחקר ועזר תורניים) על ספרו הגדול "עמודי המחשבה הישראלית", ששני חלקיו הראשונים ראו אור עד אותה שנה. מנימוקי השופטים: הספר "הוא ניסיון ראשון במינו לתת למשכיל העברי בדורנו תמונתם של גדולי הפילוסופיה הישראלית, שהטביעו את חותמם על אמונת ישראל ועל מחשבתו הדתית לכל זרמיה... מחברו השקיע בו עבודה רבה ומרוכזת, ולהט פיוטי דתי מורגש בכל פרקיו". בשנת 1962, לאחר צאת הכרך השלישי, קיבל את פרס ירושלים לספרות תורנית. פרסם מאות מאמרים ומסות בבמות שונות, בהן "הצופה", "שבילין" ו"מאזנים".
בסתיו 1957 התאלמן מאשתו לאה. בשנת 1967 עבר לגור בתל אביב. נפטר בג' באייר תשל"א, בגיל 57, ערירי. נקבר בבית העלמין קריית שאול לצד אשתו.
מחקריו
אורבאך חקר את גדולי הפילוסופים היהודים, ובהם רבי סעדיה גאון, רבי יהודה הלוי, הרמב"ם, רבנו בחיי ורבי חסדאי קרשקש, ולאורך השנים פרסם את מחקריו. סמוך למותו ריכז את מחקריו והחל בהוצאתה לאור של המהדורה המחודשת של סדרת ספריו המונומנטלית "עמודי המחשבה הישראלית". זמן קצר לאחר הוצאת הכרך הראשון נפטר. שאר הכרכים יצאו לאחר מותו, על ידי המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
הטירה
הספר מתאר את חוסר האונים של גיבור בשם ק., מודד קרקעות, אשר זומן לכפר על ידי השלטון המקומי היושב בטירה. ק' מנסה להבין את מעמדו בכפר ואת מהות עבודתו. במהלך העלילה הוא פוגש דמויות רבות, אשר אף לא אחת מהן מבינה את ק', והוא מצדו לא מבין אותן ואת תפקידן. ק. חווה את תלאות הבירוקרטיה, ובעודו מנסה להבהיר את מעמדו בכפר אליו זומן על ידי הרשויות הבלתי נגישות, הוא עובר חוויות אשר מביאות אותו לשפל המדרגה.
ספר קודר, ולעיתים סוריאליסטי, הנתפס כיצירה שמדגישה את הניכור של העולם המודרני, את האטימות של שלטון ביורוקרטי ואת התסכול אל מול רשויות השלטון. הרומן משקף את הקיום המבולבל של האדם בחברה המודרנית.
עלילה
ק. הגיע לכפר שנשלט על ידי בירוקרטיה מסתורית הממוקמת אי שם בטירה שעל הגבעה. כאשר הוא מחפש מחסה בפונדק הכפר הוא מציג את עצמו כמודד קרקעות שהוזמן על ידי השלטונות. אנשי הכפר מודיעים לו שאיש הקשר הרשמי שלו הוא אדם בשם קלאם, אשר מודיע לו שידווח על בואו לראש העיר. ראש העיר מצדו מודיע לק. שההזמנה לבואו יצאה אליו בעקבות טעות ביורוקרטית, ומציע לו משרה חלופית של עוזר למורה בבית הספר. ק. מנסה ליצור קשר עם קלאם, אך מסתבר שבניסיונותיו אלו הוא עובר על איסורים שלא מתקבלים בברכה על ידי תושבי הכפר.
הטירה ועובדיה נתפסים במעמד גבוה מאוד בעיני הכפריים, על אף שאין הם ממש מתמצאים במהות תפקידיהם. פעולות השלטון אינן מוסברות מעולם, והתושבים נותנים להן פירושים משלהם במונולוגים ארוכים ומפותלים הסותרים זה את זה.
הטירה נחשבת כמבצרה העליון של הבירוקרטיה המכילה עבודה של ניירת חסרת פגם, כאשר מלכתחילה הובילה טעות בניירת לזימונו המוטעה של ק. אל הכפר. ק. גם עד לכך שפקיד משמיד מסמך שמיועד לנמען שאין הוא מזהה אותו.
תושבי הטירה נתפסים בעיני כל כאנשים מבוגרים העוסקים בעבודות בעלות פונקציות פקידותיות. מלבד שתי חריגות, אין הם מזדהים או מוכרים. יש להם אמנם מזכירה או שתיים שבאות אל הכפר, אך אין הן יוצרות אינטראקציה עם אנשי הכפר, אלא בהקשר של מה שנתפס כשירותי ליווי.
שמות סמליים
לצורך הבנת היצירה, טוען גרשון שקד, יש להבין את הסמליות שמוענקת לשמות מובילים בה. שם הספר, שתורגם לעברית "הטירה" אינו מוסר את דו-המשמעות במקור - Das Schloß, שהוא גם טירה וגם מנעול. דהיינו, זהו גם מקום מגורים של מעמד עילי, וגם מקום שנעול בפני מי שחפץ לבוא או להתקרב אליו.
שם הגיבור ק. זהה גם לשם הגיבור של "המשפט" של קפקא, והוא מבטא את קיצור שמו, מה שמעניק למסופר נופך אוטוביוגרפי; "הדמות הראשית ק. קרובה למחבר, והיא החצנה של האגו האינטימי שלו, המטביע עליה את חותם שמו — ק' (k); אבל היא גם מסומנת כאות בלבד, כאילו אינה דמות אנושית כלל אלא פיגורה במחזה מוסר של ימי הביניים כ"כל אדם".
גם שם ה"יריב" של ק., קלאם, מתחיל באות ק'. המילה Klamm בגרמנית פירושה: צר, לח וקפוא מקור, ובהשאלה גיא מסולע וצר. האות התחילית המשותפת לשניהם מרמזת על כך שאין הוא רק יריבו העיקרי, של הגיבור, איש בעל דמות מחניקה וקרה הדומה לתהום חלקה, אלא שבעת ובעונה אחת, ק. גם נצמד אליה בחרדה, משום שאיננו מודע למגבלותיו שלו.
על הספר
השאלה המחלחלת בכלל יצירותיו של קפקא, ובייחוד ב"הטירה" וב"המשפט" היא: מי הוא השופט? מאין קיבל את סמכותו, והאם ניתן בכלל להתמודד עם פסיקותיו.
הרקע שנותן קפקא לעלילה הוא אווירה קודרת וחורפית בכפר קטן בעל מחנק פרוביציאלי, שבו כל התושבים יודעים הכל על כולם ומעורבים בכל דבר. החברה והשלטון המסתורי חודרים לרשות היחיד של הפרט ולופתים אותו. התחושה ששלטת בספר, של שאלות הנותרות ללא תשובה, תואמת, לדעת שקד, את המהות הקיומית והחברתית האופיינית לחברה הביורוקרטית. כל הסמכויות הן תמיד בידיו של הבירוקרט, והוא זה שאמור לספק את התשובות, אך בחברה כזו הלקוח איננו צודק והריבוא הוא נותן השירות. כל התפתחות בעלילה, בעצם, מובילה לאכזבה, וכתוצאה מכך, עובר ק. התעללויות ונותר אך ורק עם תחושות של השפלה ותסכולים. ק. הוא בעצם סוג של איוב המודרני, שנוחתות עליו מכות קשות בזו אחר זו, אך אין הוא מודע דיו כדי לזעוק את שאלת ה"צדיק ורע לו, רשע וטוב לו".
לדעת אודי מנדלסון מסכם הפתיח של הרומן את הרעיון העיקרי של הספר כולו; ק. עומד במפתנו של המרחב, שהעלילה מתרחשת בו, נועץ מבטו בריקנות המדומה שלמעלה. הוא מחפש את הטירה המסתורית והנעלמת כאיזו ישות פיזית שמסתתרת בערפל. ק. בעצם מחפש את זהותו האישית במרחב, וחיפוש אובססיבי זה יופיע בכל הספר; בניסיונותיו חסרי התוחלת להשיג את אישורה של הטירה לזהותו ולתפקיד שהוטל עליו למלא בכפר.
גיטה אבינור רואה קשר ברור בין הביוגרפיה של קפקא ובין כתביו. הוא הרגיש רוב חייו תחושה של ניכור ותלישות; בן לאב סמכותי ועריץ, יהודי בחברה צ'כית שכתב בגרמנית, פקיד במשך שנים שעבד בחברת ביטוח גדולה. תחושה זו עוברת כחוט השני ב"הטירה". קפקא לא סיים את כתיבת הספר, אך הוא סיפר למכס ברוד, ידידו הטוב, שבסופו של דבר תשלח הטירה אישור מוגבל לשהותו של מודד הקרקעות בכפר, אבל יהיה זה רק לאחר שק. כבר נפטר מאפיסת כוחות.
פליקס וולטש נועץ את מקור הסמכות הבלתי-מעורערת של אותו כוח כל יכול עריץ ומתנשא באביו של קפקא, ובמאבק התמידי שבינו ובין בנו.
חיזוק להצמדות המבקרים לביוגרפיה של קפקא ניתן להתקבל מהעובדה ש"הטירה" נכתבה מלכתחילה כרומן בגוף ראשון יחיד, אך בהמשך, שינה קפקא את לשון הגיבור לגוף שלישי, כדי להרחיק את עדותו.
פרסום הספר ותרגומו לעברית
"הטירה", בעריכתו של ברוד, יצא לאור בשנת 1926, כשנתיים לאחר פטירתו של קפקא. בשנת 1967 יצא לאור בהוצאת שוקן תרגומו לעברית של הרומן, מאת שמעון זנדבנק. בשנת 1982 פרסם גרסה ערוכה מחדש של הרומן בתוספת ביאורים. בשנת 2020 יצא לאור, בהוצאת אחוזת בית תרגום לעברית של גרסתו של פייזלי לרומן. עיקר התרגום נעשה בידי נילי מירסקי, ועקב פטירתה קודם שסיימה את התרגום תורגמו שני הפרקים האחרונים בידי רן הכהן.
עיבודים לקולנוע ולתיאטרון
הרומן הטירה עובד פעמים אחדות לקולנוע, ובהן:
מקס ברוד כתב מחזה על פי "הטירה". המחזה, בתרגומו של א. ד. שפיר, הוצג בשנת 1955 בתיאטרון הקאמרי בבימויו של לאופולד לינדטברג. בשנת 1976 הוצג המחזה, בתרגומו של אברהם הוס, בתיאטרון "הבימה" בבימויו של יוסי יזרעאלי, ואת ק. גילם אלכס פלג.
שבלי - אום אל-גנם
שבלי – אום אל-גנם  (בערבית: الشبلي - أم الغنم, תעתיק: אלשִבְּלי - אֻם אלע'נם) היא מועצה מקומית בדואית במחוז הצפון בישראל. שוכנת בגליל התחתון. הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1984. המועצה מורכבת משני יישובים סמוכים: ערב אל-שיבלי ואום אל-גנם, הממוקמים על המורדות המזרחיים (שיבלי) והדרום-מזרחיים (אום אל-גנם) של הר תבור (גַ׳בֶּל טאבור, جبل الطابور). במקור שמה של המועצה המקומית היה שבלי, אך עם צירוף הכפר אום אל-גנם שונה גם שם המועצה המקומית המאוחדת.
נכון ל-2021, תושביה הם בדואים, רובם ככולם (99.9%) ערבים-מוסלמים.
היסטוריה
לפני קום המדינה היו תושבי שיבלי הפלג השולט בשבט הבדווי ערב א-צְבֵּיח (או: א-זביח, נקראו גם "הזביחים"' ובערבית: عرب الصبيح), שהיה בעל השפעה רבה במזרח הגליל התחתון. בתוכם חיו שבט שיבלי כאריסים. בשנים הראשונות לאחר מלחמת העולם הראשונה, הבריטים יישבו את שבט א-צביח בבתים, ואילו שבט שיבלי נותר באוהלים והיו אריסיהם. מהבחינה האנתרופולוגית, בני הפלג שיבלי הם ברובם המכריע צאצאי נוודים שהגיעו ממדבר חרן ומדרום טורקיה וחלק קטן הם צאצאי עבדים סודאניים שהגיעו עם צבאותיו של מוחמד עלי.
בעודם תחת השלטון הטורקי, נערכה סולחה בין השייך של שבט א-צביח לראש הוועד במסחה (לעתיד כפר תבור) בעקבות תקרית בו שומר ערבי ירה והרג פורץ, ובעיתונות הערבית פורסם שהפורץ נהרג בידי יהודים. בישיבתה השנייה של אגודת השומר בבית מניה שוחט מיום ז' בטבת תר"ע, הוחלט להסיר את השמירה על מסחה. הפרות חוזרות ונשנות מצד בני השבט גרמו להחזרת השמירה. תחת השלטון הבריטי, במאורעות תר"פ (1920) ובמאורעות תרצ"ו (1936–1938) הותקפו ונרצחו תושבי כפר תבור (שבינתיים החליפה את שמה מ'מִסחה').
במלחמת העצמאות, אחרי התנכלויות בלתי פוסקות ליישוב היהודי, ומארב והריגת חוליית חיילים בפיקודו של עלי בן-צבי, שהסתיימו בקרב בית קשת, גורשו מרבית אנשי שבט א-צביח (הזביחים) לירדן. אנשי פלג שיבלי, שבאותה תקופה גרו באוהלים באזור שבו מצוי כיום היישוב, והיו אריסים של שבט א-צביח, הושארו במקומם, ליד בית הספר החקלאי כדורי. אנשי שבט זה נחשבו אוהדים, ושמרו על יחסי שכנות טובים עם יהודי כפר תבור, יחס הנמשך עד היום. מבני כפר שיבלי ישנם גם כאלה ששירתו בצבא, ובפרט כחיילים וכקצינים בתפקידי גשש, או לוחמים בגדוד הסיור המדברי. בדצמבר 1970 קיבל בן הכפר,, צל"ש לאחר שנפל בהיתקלות במארב מצרי באזור תעלת סואץ, בזמן מלחמת ההתשה.
במהלך השנים הפך היישוב ליישוב קבע כאשר האוהלים האחרונים בו הוחלפו בבתי קבע בתחילת שנות ה-80.
עד לסוף שנות ה-90 נשלט היישוב על ידי ההנהגה המסורתית, תחילה על ידי מוכתר הכפר ואחר כך על ידי בנו עלי שיבלי שמונה כראש המועצה המקומית על ידי הממונה על המחוז, ישראל קניג, בשנת 1984.
אום אל גנם
הכפר אום אל גנם הוקם בשנות הארבעים של המאה העשרים על ידי בדווים בני שבט סעאידה. לפני כן הם ישבו בתור אריסים בכפר קירה, סמוך למושבה יקנעם. אדמות הכפר קירה נרכשו על ידי קק"ל מבעלי הקרקע ואנשי השבט נאלצו לפנות אותה. עם כספי הפיצויים שקיבלו רכשו את אדמות אום אל גנם . במשך שנים רבות לא פעלה כל רשות מקומית בכפר ולא נסללה אליו דרך גישה. בעבר כונה הכפר גם ערב אל-סעאידה.
בשנת 1993 הוקמה המועצה האזורית "נוף הגליל" וצורפו אליה מספר יישובים מוסלמיים מבקעת בית נטופה ומעמק יזרעאל וכן הכפרים ואדי אל-חמאם, הממוקם בבקעת גינוסר, ואום אל-גנם. בשנת 1999 הקים שר הפנים ועדה לבדיקת "המבנה המוניציפלי הראוי באזור נוף הגליל, הגלבוע ומשגב" בראשות פרופסור יוסי בן ארצי. בעקבות המלצות הוועדה הוחלט לפרק את המועצה האזורית נוף הגליל ולצרף את הכפר אום אל-גנם למועצה המקומית שבלי, בהתאם לבקשת נציגי שני הכפרים, ולשנות את שם המועצה לשבלי אום אל-גנם.
אוכלוסייה
על פי הלמ"ס, נכון לסוף שנת 2021, תושביה הם בדואים, רובם ככולם (99.9%) ערבים-מוסלמים.
מועדון דיומא
מועדון דיומא (בספרדית: El Club Dumas) הוא רומן מאת ארתורו פרס-רברטה, משנת 1993. הספר עוסק בעולמם של מוכרי ספרים עתיקים (ביבליופיליה), ובכך מזכיר את עבודתו הקודמת של הסופר, הצופן הפלמי.
הסיפור עוקב אחר הרפתקאותיו של סוחר ספרים, לוקאס קורסו, שנשכר כדי לאמת את מקוריותו של כתב יד נדיר המהווה חלק משלושת המוסקטרים של אלכסנדר דיומא האב. חקירתו של קורסו מובילה אותו לחפש שני עותקים של ספר נדיר נוסף הידוע בשם "De Umbrarum Regni Novem Portis" ("על תשעת השערים לממלכת הצללים"). קורסו פוגש שורה של דמויות מרתקות במסע של חקירתו, לרבות עובדי שטן, אוהבי ספר אובססיביים ופאם פאטאל מהפנטת ומפתה. מסעותיו של קורסו נעים בין מדריד (ספרד), סינטרה (פורטוגל), פריז (צרפת) וטולדו (ספרד).
הסיפור מסופר על ידי מספר כל יודע בשם בוריס בלקן שבסוף מתגלה כמספר בלתי מהימן.
עלילה
בורחה השיג עותק של ספר אגדי, "על תשעת השערים לממלכת הצללים", שמדפיסו אריסטיד טורקיה נשרף על המוקד על ידי האינקוויזיציה.
טורקיה נולד בוונציה ב-1620. בתחילה עבד כשוליה בליידן עבור בית ההוצאה לאור של משפחת אלזבייר. לאחר שחזר לוונציה, הוא פרסם עבודות קטנות על נושאים פילוסופיים ואזוטריים. בשנת 1666, פרסם טורקיה את ה"De Umbrarum Regni Novem Portis" ("על תשעת השערים לממלכת הצללים"), שהיה מבוסס על ה"דלומלניקון", או בשמו השני "עירור האפילה", עבודה נכתבה כביכול על ידי לוציפר ושמאפשר לקורא לזמן את השטן. האינקוויזיציה העמידה לדין את טורקיה בגין קסם וכישוף, דנה אותו לשרפה והעלתה אותו על המוקד בשנת 1667.
בורחה מאמין שהספר מכיל הוראות לזימון השטן. בנספח הספר מובאים תשעה איורים המייצגים את תשעת השערים. רק עותק אחד של הספר אמור היה לשרוד, אבל בורחה כי טוען מאחר שידוע על שלושה עותקים הקיימים בעולם, שניים מהם, הם ככל הנראה זיופים משוכללים. הוא שוכר את קורסו כדי להשוות את שלושת העותקים ולהשיג את האמיתי ביניהם תוך שימוש ללא היסוס בכל האמצעים הנדרשים. הוא מבטיח לשלם ביד רחבה ולכסות את כל ההוצאות.
קורסו מסכים, אך ממשיך במקביל לחקור את טיוטת דיומא החלקית, "יין אנז'ו". אלמנתו של הבעלים הקודמים של כתב יד זה, ליאנה טייפר, מתעקשת כי הטיוטה מזויפת, אך מציעה לקנות אותה מקורסו. לאחר כמה מפגשים, היא מנסה לפתותו כדי להשיג את הטיוטה. הוא נכנע לקסמיה, שוכב עימה אך מסרב למסור את כתב היד, ולכן היא הופכת לאויבתו. היא מדמיינת את עצמה כמיליידי דה וינטר, ושולחת בריון (שאותו מכנה קורסו "רושפור") כדי לעקוב אחריו ולנסות להוציא ממנו בכוח את כתב היד.
קורסו נפגש עם האחים סניצה, מומחים בשיקום ספרים עם ידע נרחב בזיוף. הם נותנים לו ידע בסיסי על ספרים ומסמכים עתיקים מהמאה ה-17 וזיופם, שיעזור לו להשוות את העותקים של "תשעת השערים".
בדרכו לליסבון לבקר את הבעלים של אחד מהעותקים, הוא פוגש בלונדינית יפהפייה בעלת עיניים ירוקות. בתחילה היא מכנה את עצמה, איירין אדלר, ובהמשך רומזת שלמעשה היא המלאך השומר שלו. הם מנתקים קשר לפני פגישתו של קורסו עם ויקטור פארגאס. האחרון הוא אספן ספרים נודע שנאלץ למכור חלק ניכר מספרייתו הגדולה כדי לשמור על אחוזת אבותיו שבה הוא מתגורר. קורסו משווה את העותק של פארגאס של "על תשעת השערים לממלכת הצללים", ומוצא הבדלים דקים בתשעת האיורים שבסוף כל אחד מהעותקים. האיורים הזהים חתומים בראשי התיבות של המחבר הידוע לשמצה של הספר, "A .T", אך אלו בעלי השינויים (כגון: באחד הציורים בעותק הראשון נראה זקן מחזיק מפתחות בידו הימנית ואילו בציור המקביל בעותק השני הוא מחזיק את המפתחות בידו השמאלית) נחתמו בראשי התיבות "L.F" (לוציפר).