cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Panhard Dyna Z
יצרנית כלי הרכב "Panhard"
בין השנים 1963–1968 "Panhard" הייתה בבעלות סיטרואן, ומאוחר יותר בבעלות פיג'ו.
בשנת 2005 הייתה "Panhard" בבעלות "Auverland". היום "Panhard" בבעלות "Renault Trucks", חברת בת של קונצרן הרכב הצרפתי רנו, הנשלטת משנת 2001 על ידי וולוו (Volvo Group).
מארק ברטרה
מארק ברטרה אי ארגל (בקטלאנית: Marc Bartra i Aregall; נולד ב־15 בינואר 1991) הוא כדורגלן ספרדי־קטלוני המשחק בעמדת הבלם בריאל ריאל בטיס
ברצלונה
ב-14 בפברואר 2010, כחודש לאחר יום הולדתו ה-19, ברטרה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ברצלונה, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-30 במקום ז'פרן סוארס, בהפסד 2:1 לאתלטיקו מדריד בויסנטה קלדרון. הוא פתח בהרכב לראשונה במשחק לה ליגה כשנה לאחר מכן, במשחק התיקו 0:0 עם דפורטיבו לה קורוניה.
ב-21 במאי 2011 ברטרה כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ברצלונה, בניצחון 1:3 על מאלגה, במחזור הסיום של הליגה הספרדית לעונת. בעונת ברטרה קודם לסגל הקבוצה הבוגרת. למרות זאת, הוא לא קיבל הזדמנויות רבות לשחק ממאמן הקבוצה טיטו וילאנובה, שהעדיף את הקשרים הגנתיים חאבייר מסצ'ראנו ואלכס סונג, ואף את המגן אדריאנו בעמדת הבלם על פני ברטרה. באותה עונה הופיע בסך הכל ב-16 משחקים בכל המסגרות.
ב-18 במרץ 2014 ברטרה חתם על חוזה חדש בברצלונה, ל-3 שנים. ב-16 באפריל הוא פתח בהרכב ברצלונה בגמר גביע המלך, במשחק הקלאסיקו נגד ריאל מדריד. במשחק הוא כבש את שער השוויון בנגיחה מבעיטת קרן, אך מנגד איפשר לגארת' בייל לכבוש את שער הניצחון, לאחר שהאחרון רץ עם הכדור לאורך חצי מגרש.
בורוסיה דורטמונד
ב-3 ביוני 2016 נמכר ברטרה לבורוסיה דורטמונד, לאחר שזו הפעילה את סעיף השחרור שלו בסך 8 מיליון אירו.
ב-11 באפריל 2017, כשעה לפני משחק במסגרת ליגת האלופות נגד מונקו, אירע פיצוץ בסמוך לאוטובוס של הקבוצה. ברטרה נפצע בכף ידו, והמשחק נדחה למחרת והסתיים בתוצאה 2–3 למונקו, במשחק בו ברטרה לא נטל חלק.
ריאל בטיס
ב-30 בינואר 2018 חתם ברטרה בריאל בטיס.
טרבזונספור
ב-14 באוגוסט 2022 חתם ברטרה בטרבזונספור מליגת העל הטורקית.
נבחרת לאומית
ברטרה שיחק בנבחרות ספרד הצעירות, ועם נבחרת ספרד עד גיל 21 זכה באליפות אירופה עד גיל 21 ב-2011 וב-2013. בטורניר בשנת 2013, שנערך בישראל, נכלל בנבחרת הטורניר.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד הבוגרת ב-16 בנובמבר 2013, במשחק ידידות מול, שהסתיים בניצחון ספרד 1–2.
קבוצתיים
ריאל בטיס
שושניק
שׁוּשַׁנִיק (בארמנית: Շուշանիկ; בגאורגית: შუშანიკი; 440 בערך - 475) הייתה מרטירית נוצרייה בכנסיות הארמנית והגאורגית. שושניק שהייתה ארמנית במוצאה עונתה על ידי בעלה עד מוות בכפר צוּרטַאווִי שבגאורגיה, כיוון שסירבה לוותר על אמונתה הנוצרית ולהמיר את דתה לזורואסטריות.
תולדות חייה
נולדה בשנת 440 לערך, בתו של הגיבור הלאומי הארמני ורטן ממיקוניאן.
החיבור "מות הקדושים של המלכה שושניק הקדושה" מאת יאקוב צוּרטַאווֵלִי, שהיה הכומר שלה, הוא החיבור הקדום ביותר בשפה הגאורגית.
אילנה שפיר
אילנה שפיר (21 במרץ 1924 – 12 באפריל 2014) הייתה אמנית פסיפס ישראלית בעלת הכרה בינלאומית.
ביוגרפיה
שפיר נולדה בסרייבו שביוגוסלביה (כיום בבוסניה והרצגובינה). בשנות מלחמת העולם השנייה ברחה משפחתה לכפר יוגוסלבי קטן, שם זכתה להגנת התושבים המקומיים. אילנה ציירה את אנשי הכפר, ציורים המהווים לתושבים עד היום מזכרת לתקופה ולקרוביהם שנפטרו. מאוחר יותר ניצלה אילנה את כישוריה כדי לצייר מפות לפרטיזנים, שאל שורותיהם הצטרפה. את תקופת המלחמה הנציחה בחלון פסיפס בבית כנסת באשקלון, בו נרשמו שמות בני המשפחה שנספו בשואה.
לאחר המלחמה למדה באקדמיה לאמנות בזגרב שביוגוסלביה המשוחררת. היא עלתה לישראל בשנת 1949. תחילה ציירה במעברות עולים והתנסתה בטכניקות נוספות, ולבסוף התמקדה באמנות הפסיפס. בתחום זה פיתחה סגנון ייחודי שזכה בקהילת האמנים העולמית לכינוי 'המוזאיקה הספונטנית' - כלומר, בניגוד לעבודת המוזאיקה המסורתית עובדת אילנה ללא ציור מוקדם, והיצירה מתהווה תוך כדי עבודה.
שפיר הייתה אמנית מוערכת מאוד בתחום אמנות הפסיפס. היא הרצתה והנחתה סדנאות בכנסי אמנות שונים בעולם ובכלל זה בברזיל, בארצות הברית ובסקוטלנד. תערוכות שלה הוצגו במקומות שונים בעולם.
שפיר זכתה בתואר "יקירת העיר אשקלון" בשנת 1986. יצירתה "עולמות", פרי עבודת חודשים רבים, עומדת במבואת היכל התרבות באשקלון, שאותו תכנן ובנה האדריכל גיורא שפיר.
הצהרת חיפה (כנס בינלאומי לנשים מנהיגות)
הצהרת חיפה היא מסמך המסכם את עיקרי ההחלטות בכנסים הבינלאומיים לנשים מנהיגות, שמקיימת אחת לשנתיים סוכנות הסיוע הלאומית של ישראל במרכז כרמל – המרכז הבינלאומי להכשרה ע"ש גולדה מאיר בחיפה מאז שנת 1961, שבה הוקם המרכז על ידי שרת החוץ דאז, גולדה מאיר.
הכנסים עוסקים בנושאים שעליהם הכריז ארגון האומות המאוחדות כבעלי חשיבות בינלאומית בתחום הפיתוח, בדגש על קידום מעמד הנשים בעולם, הן במדינות מתפתחות והן במדינות מפותחות. המשתתפות בכנסים אלה הן דמויות מפתח ונשים בכירות מהזירות הפוליטית, הכלכלית והחברתית מרחבי העולם.
בהצהרה, הנכתבת ומתפרסמת בארבע שפות (אנגלית, צרפתית, ספרדית ורוסית), מאמצות משתתפות הכנס עמדות משותפות בנוגע להחלטות ולמדיניות האו"ם, אשר מהוות בסיס לקריאה לפעולה מצד ממשלות העולם וארגונים בינלאומיים.
עוד מפרטת ההצהרה את הצעדים שיש לנקוט לשם מימוש החזון והמדיניות המוצהרת. טיוטת הצהרת חיפה מוגשת בעת סיום הכנס לנשיא המדינה במשכן הנשיא בירושלים.
חכים ג'מאל א-דין נזאמי
חכים ג'מאל א-דין נזאמי או "נזאמי גנג'ווי" (בפרסית: نظامی گنجوی; 1141 – 1209) היה משורר שכתב את שיריו בפרסית. מורשתו מוערכת באזרבייג'ן, איראן, אפגניסטן, טג'יקיסטן, כורדיסטן, פקיסטן ומדינות נוספות. הוא נולד בגנג'ה (כיום באזרבייג'ן, אז בשליטת האימפריה הסלג'וקית הגדולה) לאב ממוצא פרסי ואם כורדית וחלק ניכר מחייו גר בעבר הקווקז.
עיקר יצירתו של נזאמי הן חמש פואמות הנכללות יחדיו בקובץ בשם "ח'מסה":
על נקראת רחוב ניזאמי, בין הרחובות המרכזיים בבאקו.
תעופה כללית
תעופה כללית (באנגלית: General aviation או GA) הוא אחד משני הענפים העיקריים של תחום התעופה האזרחית והוא מוגדר באופן שיורי ככלל התעופה האזרחית למעט טיסות נוסעים ומטען מסחריות, בין בקווים סדירים ובין בטיסות שכר. ניתן לחלק את התעופה הכללית לשלושה ענפים עיקריים:
קישורים חיצוניים
Awionetka
ספר מקבים א'
ספר מקבים א', נקרא גם בשם ספר חשמונאים א', הוא אחד מן הספרים החיצוניים, המספר על מרד החשמונאים בממלכה הסלאוקית, ועל ימיה הראשונים של ממלכת החשמונאים, תקופה התחומה בין גזירות אנטיוכוס לבין עלייתו של יוחנן הורקנוס.
שני ספרי המקבים, ספר מקבים א' וספר מקבים ב' נכתבו סמוך לתקופת מרד החשמונאים. נראה שמקבים א' נכתב בעברית בארץ ישראל, על ידי מחבר שהכיר היטב את המקומות שעליהם כתב. לעומת זאת, ספר מקבים ב' הוא ספר שנכתב כנראה בפזורה היהודית מחוץ לארץ ישראל, כנראה במצרים, בשפה היוונית.
המקור העברי של הספר אבד ושרד רק התרגום ליוונית. הספר מהווה מקור היסטורי חשוב ביותר להכרת התקופה. בספר 16 פרקים.
מעמדו של הספר בדתות השונות
הקתולים והיוונים אורתודוקסים מקבלים את הספר כקאנוני, וכוללים אותו בביבליה שלהם. ואילו ביהדות הוא נחשב אחד הספרים החיצוניים ולא הוכלל בתנ"ך. גם הפרוטסטנטים קיבלו את העמדה היהודית: בתחילה הוכלל הספר בקאנונים הפרוטסטנטיים בחלק נפרד, עם יתר החיצוניים, אך הושמט כליל מרוב ההוצאות במאה ה-19.
שם
הסופר הנוצרי הקדום אוריגנס העיד במחצית ה-1 של המאה ה-3 על קיומו של טקסט עברי מקורי של הספר וכתב תעתיק יווני של שמו: Σαρβηθ Σα[ρ]βαναι ελ (צלילית: "סַרְבֵֵּת' סַ[רְ]בַּנַי אֵל" או "שרביט-אל-הרבנים","רבן" הוא תארם של יוצאי שושלת הלל הזקן) או Σαρβηθ Σα[ρ]βανέελ ("סַרְבֵֵּת' סַ[רְ]בַּנֵאֵל"). אולם משמעות התעתיק סתומה. לתעתיק חסר-הפשר הוצעו פירושים רבים בידי חוקרים, כמו "סירוב סרבני אל", "ספר שרי בני אל" וכולי, וייתכן שהשם נובע מהכינוי "מסרבי מירון" שניתן למשמרת יהויריב, שאליה השתייך מתתיהו הכהן. אף אחד מהם לא התקבל כהסבר משכנע. גם הירונימוס דיווח, סמוך לשנת 400, שכתב-יד עברי של הספר היה מצוי תחת ידו.
זמן החיבור
זמן חיבורו שנוי במחלוקת משולשת בין החוקרים. המקדימים קובעים אותו לזמן המרד עצמו. בצלאל בר כוכבא כתב ש"הספר נחתם סמוך לשנת 129 לפנה"ס". יש כאלו המקדימים אותו לזמן יוחנן הורקנוס הראשון (135 לפנה"ס ואילך), ואלו המסתמכים על הפסוקים המסיימים של הספר, אף מאחרים אותו לתקופה של אלכסנדר ינאי (103 לפנה"ס ואילך). אולם לדברי מנחם שטרן, אילו נתחבר הספר לאחר הפיכת המדינה החשמונאית למלוכה (בזמן יהודה אריסטובולוס, 104–103 לפנה"ס), המחבר אוהד-החשמונאים לא היה מתלהב כל כך מהמשטר הרפובליקני הרומי.
מחבר הספר והערכתו
על פי ברוך קנאל נראה שהספר נכתב על ידי היסטוריון רשמי של בית חשמונאי, וניכרת בו השפעה צדוקית. כנהוג בספרי היסטוריה רשמיים, הפרטים הריאלים מדויקים, אולם עם זאת תיאורו חד צדדי במידה מסוימת, והוא מסתיר פרטים שונים, שאינם תואמים את מגמותיו.
אף שהיו נקודות שבהם המחבר לא דייק, בשל רצון להאדרה של החשמונאים, כמו הפרזה בגודל כוחות הצבא הסלאוקי (למעט קרב אלעשה), ותוכן הנאומים המפורטים של יהודה, שכנראה לא נאמרו על ידו, בשאר הנקודות כמו תיאור כוחות המורדים (למעט קרב אלעשה), השתלשלות הקרבות, והמהלכים היסטוריים, נראה שהמחבר דייק באופן מרבי.
על פי בצלאל בר כוכבא חלק מתיאורי הקרבות כמו קרב בית זכריה וקרב אלעשה, ואף חלק מהקרבות של יונתן ושמעון, היו יכולים להימנות על מיטב ההיסטוריוגרפיה הצבאית העתיקה. לדברי מנחם שטרן, לספר יש ערך רב כמקור היסטורי ויש לו מקום נכבד "בשורה הראשונה של ההיסטוריוגרפיה העברית".
תוכן הספר ומשמעותו
הספר מכסה את כל תולדות מרד היהודים ביוונים הסלאוקים, החל מעלייתו לשלטון של אנטיוכוס הרביעי בשנת 175 לפנה"ס ועד לאחר מותו של שמעון התרסי בשנת 134 לפנה"ס. האירועים בספר מתרחשים בארץ יהודה, שהייתה אז פרובינציה קטנה בשלטון האימפריה הסלאוקית, שכבר החלה להחלש מול כוחה העולה של האימפריה הרומית.
הספר מסביר שישועת העם באה מידי אלוהים באמצעות משפחת החשמונאים ובמיוחד בני מתתיהו, יהודה, יונתן ושמעון. המחבר נמנע משימוש בשם האלוהים ומעדיף במקום זאת את הביטוי "השמיים". האמונה בתחיית המתים אינה נרמזת.
מבחינה סגנונית אין מדובר בספר הלניסטי, אלא ביצירה שמטרתה להשרות אווירה מקראית והיא מושפעת בדפוסי לשונה מספרי המקרא.
פרק א'
בשנת 137 למניין השטרות עולה אנטיוכוס אפיפנס על כס המלוכה. המתיוונים (בלשון הספר: παράνομοι, בְּנֵי בְלִיַּעַל) מסתייעים בו לתפוס את השליטה בירושלים ובונים בה גימנסיון. על-מנת ליצור אחדות בקרב נתיניו, הוא מחליט לאסור כל אוטונומיה דתית לעמים הנשלטים עליו, מלבד הלניזם. אנטיוכוס שולח את צבאו לעלות על ירושלים, הוא הורג בה עם רב, שורף אותה ומשכן את אנשי צבאו במצודת העיר. הוא שודד את כלי המקדש ואוצרותיו וגוזר גזרות קשות האוסרות על עבודת בית המקדש, מחייבות את בני העם לעבוד עבודה זרה, אוסר על קיום מצוות ברית מילה ומחייב את בני יהודה לאכול מאכלים אסורים.
בשנת 145 למניין השטרות, נבנה "שיקוץ משומם" על מזבח בית אלוהים והוקמו במות בכל ערי יהודה. ספרי התורה שנמצאו נשרפו, תינוקות שנימולו ואמותיהם הוצאו להורג, ורבים מסרו נפשם ובלבד שלא לאכול מאכלים אסורים.
פרק ב'
המונח "חסידים" (פסוק 42) מופיע בספרות ההלניסטית רק כאן (גם בפרק ז) ובספר מקבים ב (יד 6). הוא מופיע בתעתיק יווני "אסידאיוֹי" (ביחיד "אסידאיוֹס", Ασίδαιος).
פרק ג'
יהודה המכבי מנצח את אפולוניוס ואת סירון שרי צבא אנטיוכוס, ובסוף קרב בית חורון, נמלטים חיילי סירון אל "ארץ פלשתים". אנטיוכוס ממנה את ליסיאס להילחם ביהודים. זה שולח צבא עצום בפיקוד גורגיאס, תלמי בן דורומינס וניקנור להילחם ביהודה המכבי. צבאו של גורגיאס נערך לקרב מול צבא יהודה באמאוס. יהודה קורא לאנשיו להילחם בגויים למען העם והמקדש.
פרק ד'
יהודה מביס את צבא גורגיאס ושרידיו נמלטים לארץ פלשתים. ליסיאס נערך לקרב חוזר מול יהודה בבית צור וניגף בפני יהודה המכבי. יהודה עולה לירושלים, רואה את המקדש בחורבנו, מטהר את בית המקדש ומחדש אותו, בונה מזבח חדש, וחוגג את חנוכת המזבח במשך שמונה ימים. יהודה מצווה על עם ישראל לחגוג מדי שנה את חג החנוכה במשך שמונה ימים בכ"ה בכסלו. יהודה מבצר את הר הבית ומציב בו חיל משמר.
פרק ה'
הגויים מסביב זועמים על חידוש עבודת המקדש, ומתחילים להרוג ביהודים תושבי ממלכותיהם. יהודה נלחם באדום, בעמון ובאנשי הגלעד בהנהגת טימותיאוס. אולם, מן הגליל מגיעות ידיעות רעות על מצוקת היהודים באזור. יהודה מפצל את צבאו לשלושה כוחות משימה. האחד, בראשות שמעון, יוצא לגאול את תושבי הגליל. השני, בראשות יהודה עצמו ואחיו יהונתן, יוצא למתקפה בגלעד, והשלישי נשאר להגן על חבל יהודה.
משלחתו הצבאית של יהודה בגלעד מצליחה להביס את הגלעדים, לכבוש את עירם קרני גלעד ולשרוף את מקדשם. גם שמעון בגליל מצליח במשימתו, אולם הכח שנשאר בירושלים, בנסותו לחקות את מעשי הגבורה של יהודה המכבי, נכשל במשימתו וסופג תבוסה מכאיבה. יהודה מביס את בני עשו וכובש את חברון, כובש ובוזז את אשדוד וערי פלשתים נוספות, וחוזר ליהודה.
את כוח המשימה השלישי השאיר יהודה תחת פיקודם של יוסף בן זכריה ועזריה "ראש העם" (פסוק 18). האישים הללו אינם מוכרים, אולם מעצם אזכורם מתברר כי להנהגת המרד היו שותפים נוספים מלבד בני מתתיהו. תפקיד "ראש העם" (ביוונית "הגמון") אינו ברור, אולם נראה כי היה תואר רשמי וחשוב, מאחר ששם אביו של עזריה אינו נזכר ולכן תוארו הספיק לזיהויו. ייתכן שהכוונה היא ל"עם הלוחמים", כלומר הצבא. שני האישים הללו נזכרים שוב בהמשך (פסוקים 55–62) וכן בספר מקבים ב (פרק ח, פסוקים 22–23).
מהפסוק הראשון של הפרק משתמע כי האירועים המסופרים בפרק אירעו ברציפות בתקופה שלאחר חנוכת בית המקדש בשנת 164 לפנה"ס, אולם רוב החוקרים תמימי דעים כי האירועים הללו רוכזו בפרק אחד מטעמים ספרותיים – במטרה לרכז מספר אירועים במסגרת נושאית, ולא בהכרח בסדר כרונולוגי פנימי או בזיקה לאירועים חיצוניים.
פרק ו'
מרוב עצב על נפילת הר הבית בידי יהודה, שנוספת אליה תבוסתו בעילם, לוקה אנטיוכוס בדיכאון קשה. הוא משוכנע כי הוא נוטה למות בגלל הרעה שעשה ליהודים. הוא ממליך את בנו, אנטיוכוס החמישי, למלך, ואת אחד מאנשיו, פיליפוס, לעוצר.
ניוטון (מידה)
ניוטון היא יחידת מידה המשמשת במערכת היחידות הבינלאומית למדידת כוח, וסימנה N. הניוטון נקרא על שמו של המדען האנגלי אייזק ניוטון. "ניוטון" מוגדר ככוח הנדרש על מנת להאיץ מסה של קילוגרם אחד בקצב של מטר לשנייה בריבוע. נוסחתה היא:
הניוטון היא גם יחידת משקל, כיוון שמשקל הוא הכוח הפועל בין שני גופים עקב כוח המשיכה. מסה של קילוגרם אחד בגובה פני הים משקלה בערך 9.81 ניוטונים, אם כי נתון זה משתנה בכמה עשיריות האחוז במקומות שונים על פני כדור הארץ וכן משתנה בהתאם על פני כוכבי לכת אחרים בחלל. ולהפך, חפץ שמסתו 102 גרם משקלו בערך ניוטון אחד.
היחידה המקבילה (שכמעט אינה בשימוש) למדידת כוח במערכת סנטימטר-גרם-שנייה (CGS) היא הדיין (dyne).
ספר מקבים א'
פרק ו'
יהודה המכבי צר על מצודת החקרא, אולם מתייוונים מקרב העם מזעיקים את המלך אנטיוכוס לבוא לעזרתם. אנטיוכוס עולה על יהודה בחיל עצום שכולל פילים, פרשים, חיילים עוטי שריון קשקשים. אלעזר, שרואה פיל גדול ומפואר, סבור בטעות כי זהו פילו של המלך היווני. הוא תוקע את חרבו בפיל מתחתיו, והפיל נופל עליו וממיתו. אנטיוכוס מגיע להר הבית וצר עליו.
פרק ז'
דמטריוס הראשון סוטר בורח מרומי ומשתלט על מלכות הסלאוקים ואנטיוכוס מוצא להורג. המלך ממנה את בקכידס לנקום בבני ישראל. אל בקכידס נספח אלקימוס, שביקש ממנו התמנות לכהן גדול. בקכידס מגיע ליהודה עם צבא גדול ושולח שליחים אל יהודה המקבי עם הצעת שלום במרמה. הנהגת המרד רואה את גודל הצבא ודוחה את ההצעה, אולם "קהל סופרים" ו"החסידים" נותנים אמון בכהן ובאים אל בקכידס ואלקימוס לבקש שלום. בקכידס טובח ביהודים וממנה את אלקימוס לשלוט על יהודה ככהן גדול.
פרק ח'
הפרק מתחיל בתיאור גדולתה של האימפריה הרומית, הישגיה הצבאיים והמדיניים, נאמנותה לבעלי בריתה ומשטרה הנאור והמצליח. יהודה המכבי שולח שני שליחים, את אופולמוס בן יוחנן בן הקוץ ואת יאסון בן אלעזר כשליחים לרומא על-מנת לכרות ברית עם הרומאים. יהודה ורומי כורתים ברית לסיוע הדדי בעת מלחמה.
נראה כי אופולמוס היה כהן שנמנה עם בני הקוץ, המשמר השביעי מבין 24 משמרות הכהונה. על פי ספר מקבים ב (פרק ד, פסוק 11), יוחנן, אביו של אופולמוס, הוא האיש שהשיג את הזכויות ליהודים שהעניק אנטיוכוס השלישי. יש המזהים את אופולמוס זה עם אופולמוס שכתב ביוונית חיבור "על מלכי יהודה".
פרק ט'
משתפי הפעולה מקרב היהודים מזעיקים את בקכידס לבוא ולתפוס בשבי את יונתן, אולם מזימתם מתגלה. יונתן ושמעון מתבצרים במדבר, ובקכידס לא מצליח להתגבר עליהם. בקכידס מסכים לכרות הסכם שלום עם יונתן ועוזב את הארץ. יונתן מתיישב במכמש ומתחיל לשלוט בישראל.
פרק י'
בשנת 160 לשלטון יוון, עולה אלכסנדר באלאס, בנו של אנטיוכוס אפיפנס, על עכו, כובש אותה וממליך עצמו על המדינה הסלאוקית. דמטריוס רוצה לדכא את המרד ויוצא נגדו למלחמה. שני הצדדים, אלכסנדר ודמטריוס מתחרים ביניהם על תמיכתו של יונתן. דמטריוס משיב ליונתן את בני הערובה ששהו במצודת החקרא ומאפשר לו לחזור לעיר. הנוכרים שהשאיר בקכידס בארץ נמלטים ורק בבית צור נשארים מתייוונים. אלכסנדר מגדיל לעשות ושולח ליונתן אדרת ארגמן ועטרת זהב וממנה אותו לכהן גדול. דמטריוס מתחרה באלכסנדר על ידי מתן הטבות כספיות והנחות במיסים, שחרור כל השבויים היהודים, מתן ימי חופשה רבים ליהודים בשבתות, בחגים ובראשי חודשים, מתן שכר לשלושים אלף אנשי צבא יהודים, סיפוח עכו וסביבותיה ליהודה ומימון לבניה מחדש של חומות ירושלים. יונתן לא נופל בפח ולא מאמין להצעותיו הנדיבות של דמטריוס.
יונתן ואנשיו תומכים באלכסנדר באלאס הגובר על דמטריוס ומשתלט על הממלכה הסלאוקית. אלכסנדר מתחתן עם קלאופטרה תאה, בתו של תלמי השישי פילומטור מלך מצרים. בכך לא תמו התלאות.
דמטריוס ניקטור, בנו של דמטריוס סוטר, עולה על סוריה. דמטריוס שולח צבא בראשות אפולוניוס לארץ יהודה וזה מגיע ליבנה. אפולוניוס מתגרה ביונתן וקורא לו לצאת נגדו למלחמה בשטח מישורי בעמק ולא להסתתר בערים. יונתן נענה לאתגר ויחד עם שמעון הם מצליחים להביס את צבאו של אפולוניוס. יונתן כובש את אשדוד ושורף את היכל דגון הנמצא בו, והורג רבים מאויביו לרבות אלפי אזרחים בערים ששרף. אלכסנדר מתרשם מביצועי ידידו ומעניק לו את עקרון במתנה.
לדעת מנחם שטרן, אגרת דמטריוס ליהודים (פס' 25–45) שבה הוא מבטיח ליונתן הבטחות מפליגות, היא אותנטית, וכך סבורים גם רוב החוקרים.
פרק י"א
תלמי מלך מצרים קושר עם דמטריוס ומנצל את היעדרותו של אלכסנדר כדי לתפוס את השלטון גם באנטיוכיה. אולם בעקבות מותו תופס דמטריוס את השלטון. יונתן מחדש את הברית עמו ואף שולח לו חיל סיוע. בהמשך תופס את השלטון באנטיוכיה טריפון בשם אנטיוכוס בן אלכסנדר. גם הוא מכיר ביונתן ככהן גדול ושליט יהודה. יונתן נלחם בעזה וכן בצבא דמטריוס מורד באזור קדש.
בפרק מופיע העתק שנשלח אל יונתן של אגרת דמטריוס ללאסתנס, בדבר אישור זכויות היהודים (פס' 30–37). לאסתנס זה אינו מוכר ממקורות אחרים. הוא נעשה ראש השרים של דמטריוס והמכתב הופנה אליו בתוקף תפקידו זה. בפסוק 70 נזכרים שני מפקדים שנשארו עם יונתן לאחר שחייליו ברחו: מתתיהו בן אבשלום ויהודה בן חלפי. השניים הללו נזכרים רק כאן.
פרק י"ב
באגרת יונתן לספרטה מצוטט מכתב שנשלח מאת אראוס הראשון מלך ספרטה (309–265 לפנה"ס) אל הכהן הגדול חוניו הראשון או השני, בו נאמר כי "מצוי בכתב על הספרטאים והיהודים, שהם אחים מזרע אברהם". אגרת יונתן נשלחה כדי לחדש את הידידות עם ספרטה, ונאמר בה כי שני שליחים נשלחו לרומאים כדי לחדש את הברית איתם, וכי השניים נצטוו להגיע גם לספרטה ולמסור את האגרת. שני השליחים לרומא הם נומניוס בן אנטיוכוס ואנטיפטרוס בן יאסון. נומניוס נזכר גם בהמשך (פרק טו, פסוק 15). ייתכן שיאסון זה הוא שליחו של יהודה המקבי (פרק ח, פסוק 17).
בסוף הפרק יונתן יוצא למלחמה על טריפון, וטריפון במרמה משיב ששוררת ביניהם שלום והוא לא חפץ במלחמה. יונתן וצבאו עולים אל עכו, אותה הבטיח טריפון לתת ליונתן, וצבא טריפון השוכן בעכו בוגד ביונתן, הורג את אנשים ולוקח את יונתן בשבי. העם שומע על הנעשה ליונתן וצבאו בעכו ומניח באופן מטעה שיונתן מת, ומתאבל על מותו (פסוקים מ-נג).
פרק י"ג
שמעון עולה לשלטון במקום יונתן. הוא שולח את יונתן בן אבשלום לכבוש את יפו, והוא מגרש את תושביה הגויים ומיישב אותה ביהודים. טריפון נכשל בניסיונו להשתלט על יהודה. הוא הורג את יונתן וקובר אותו. לאחר מכן שמעון מביא את עצמותיו לקבורה במודיעין, שם הוא מקים מתחם קבר מפואר להוריו ואחיו. טריפון חוזר לארצו, הורג את המלך אנטיוכוס ותופס את השלטון. שמעון כורת ברית עם מתחרהו דמטריוס, כובש את גזר וכן את מצודת החקרא. הוא ממנה את בנו, יוחנן למפקד הצבא.
יונתן בן אבשלום הוא כפי הנראה אחיו של מתתיה בן אבשלום, הנזכר בפרק יא (פסוק 70). בתיאור המצור על גזר נאמר ששמעון עשה לו "הלפוליס" – מגדל המצויד במכונות להתקפת חומות. מתברר אם כך שבשלב זה כבר היה צבאו של שמעון מצויד בציוד מלחמה הלניסטי. בגרסת תרגום הוולגטה ללטינית, נאמר כי טריפון רצח גם את שני בניו של יונתן, ששמעון מסר לו כבני ערובה. יוחנן בן שמעון מכונה אצל יוסף בן מתתיהו גם "הורקנוס", שם שאינו נזכר כלל בספר מקבים א.
פרק י"ד
שמעון כובש את יפו, וכך יש לממלכת יהודה נמל ימי. ראשי ספרטה שולחים לשמעון אגרות ידידות. שמעון שולח לרומי שי - מגן זהב גדול (באמצעות נומניוס, הנזכר בפרק יב), כדי לקיים את הברית עם רומי. בני העם מחליטים, כהכרת תודה למשפחת החשמונאים על פעלם למען עם ישראל, למנות את שמעון נשיא וכהן גדול לעולם, וכן להיות שר הצבא והאחראי על המקדש.
מסמך ההחלטה על מינוי שמעון (פסוק 27) ניתן בי"ח באלול שנת 172 למניין הסלאוקי – השנה השלישית לכהונת שמעון, כלומר ה-13 בספטמבר 140 לפנה"ס. זוהי העדות היחידה על השימוש במניין שנות שלטונו של שמעון. מבנה התעודה זהה למקובל בהחלטות דומות בעולם ההלניסטי. המשפט הפותח את התעודה מסתיים במילה "באסרמל". את מילה חסרת פשר זו הוצע לשחזר לעברית הן כשם המקום בו נתקיימה האספה והן כשם תואר של שמעון. בין ההצעות: "חצר עם אל", "עזרה גדולה" או "שר עם אל". שתי ההצעות הראשונות רומזות על כך שהאספה נערכה בחצר בית המקדש או בעזרה הגדולה שלו. לא ידוע מה היה הביטוי המקורי בעברית של הגוף שהחליט. ביוונית נעשה שימוש במילה "סינאגוגֵי". מנחם שטרן תרגם "כנסת גדולה". אוריאל רפפורט התנגד לזיהוי עם מוסד הכנסת הגדולה שנזכר בספרות חז"ל ותרגם "אספה גדולה". מילה יוונית זו משמשת בתרגום השבעים למילים עבריות שונות, כגון קהל ועדה. ההחלטה ממנה את שמעון "לעולם", אך מסייגת: "עד אשר יקום נביא אמת" (פסוק 41).
פרק ט"ו
שליחו של אנטיוכוס לשמעון, אַתֶנוֹבִּיוֹס, מעמדו בחצר המלוכה היה של "רע המלך". הוא אינו ידוע ממקור אחר.
פרק ט"ז
שמעון מנה את שני בניו הגדולים, יהודה ויוחנן, להילחם בקנדבאיוס. הם נלחמים עמו באזור מודיעין, ומנצחים בקרב. תלמי בן חבּובּ (ביוונית: "אבּוּבּוֹס"), חתנו של שמעון ונציב (סטרטגוס) על בקעת יריחו, מארח את שמעון ואת שני בניו, יהודה ומתתיה, במבצר דוק שבנה מעל יריחו. במהלך משתה, מתוך מגמה לעשות הפיכה ולעלות לשלטון, הוא הורג את שמעון ובניו. הוא שולח שליחים כדי להרוג גם את יוחנן, אך הדבר נודע ליוחנן והוא הורג את האנשים שנשלחו להמית אותו. בסיום הספר - הפניה ל"ספר ימי כהונתו הגדולה" של יוחנן, שם מתוארים "דברי יוחנן ומלחמותיו וגבורותיו אשר עשה, ובניין החומות אשר בנה, ומעשיו".
מתתיה, בנו של שמעון, נזכר רק כאן. אין עוד עדות לקיומו של ספר על תולדות יהודה בימי יוחנן. ייתכן שמדובר במעין יומן שנמצא בארכיון ונרשמו בו אירועי התקופה (כמקובל אצל שליטים הלניסטיים ואחרים), ולא עובד עד אז לחיבור היסטורי. ייתכן שהמשפט "ויתר דברי יוחנן... כתובים בספר" הוא חיקוי ספרותי בלבד של נוסח הסיום הרווח בספר מלכים. אולם אם כך, הרי שבספר מקבים א נעדר משפט הסיום בנוסח ספר מלכים "וישכב... עם אבותיו", מה שעשוי ללמד על כך שהספר כולו נכתב עוד בימי חייו של יוחנן.
השפעת הספר
ספר מקבים א', פרקים א-יג, היה המקור העיקרי של יוסף בן מתתיהו בכותבו את ההיסטוריה של תקופת החשמונאים והפרקים המקבילים בספרו "קדמוניות היהודים" מבוססים על ספר מקבים א' כמקור עיקרי או אף יחיד.
ספר מקבים א' נחשב למקור עיקרי בתיאור מרד החשמונאים וקרבות יהודה המכבי. הספר נחשב לאמין מאוד ומדויק מאוד, וניכר כי את רוב תיאורי הקרבות כתב המחבר מגוף ראשון (ואף נטל חלק במספר קרבות), או לכל הפחות היה לו ידע ממקורות ממדרגה ראשונה. ניכר שהמחבר מכיר היטב את הטופוגרפיה של אזורי הקרבות, את הרכב הצבא הסלווקי, פיקודו, חימושו, דרכי פעולתו, והשתלשלות הקרבות. ברוב הקרבות (למעט קרב אלעשה) מספר החיילים היהודים נחשב למהימן. לעומת זאת בדיוק המספרי של הצבא הסלווקי (למעט קרב אלעשה) ניכרת הגזמה רבה, שמטרתה העיקרית היא להעטיר הילה מיוחדת על החשמונאים. בצלאל בר כוכבא אף כותב כי חלק מתיאורי הקרבות כמו קרבות אמאוס, בית זכריה ואלעשה, כמו גם הקרבות של יהונתן ושמעון, יכולים להימנות על מיטב ההיסטוריוגרפיה הצבאית בעת העתיקה.
תרגומים
מקור הספר בעברית אבד. אחד ההסברים הוא שבעקבות מרידות היהודים התכופות (המרד הגדול, מרד התפוצות ומרד בר-כוכבא), החליט השלטון הרומאי כי סיפור החשמונאים הוא המקור למרדנות היהודים ולשאיפות השחרור הלאומי שלהם ואסר על המשך הפצתו.
הספר שרד משום שנכלל בכתבי היד של תרגום השבעים ליוונית (מהמקור העברי). הוא אינו נמצא בכתב היד B (קודקס ותיקנוס), אך נמצא בשלושה כתבי יד עיקריים אחרים: A (אלכסנדרינוס ), S (סינאיטיקוס) והוֶנֶטוס (Venetus, מהמאה ה-8).
גם לתרגום ללטינית יש חשיבות, משום שהוא מבטא מסורת טקסטואלית שאינה תלויה בכתבי היד היווניים המצויים בידינו, ומקורה בנוסח יווני קדום יותר, משנת 200 לספירה לערך, שלעיתים עדיפה על המסורת היוונית שבכתבי היד שבידינו. הספר תורגם לסורית מיוונית ולא מעברית. יש הסבורים כי בעת כתיבת "קדמוניות היהודים", עמד לפני יוסף בן מתתיהו גם המקור העברי, מלבד התרגום היווני.
בשנת תרנ"ו נתפרסם נוסח עברי של חלק גדול מספר מקבים א מכתב יד שבפריז ("שריד ופליט" מאת ד' חוואלזאהן), שנכתב כנראה בוורמס או בסביבותיה במאה ה-12. אין זה הנוסח העברי המקורי, אלא תרגום לעברית מן התרגום הרומי שנעשה כנראה באיטליה במאה ה-10.
הספר הופיע בתרגום לעברית של אברהם כהנא בשנת 1937, עם מבוא ופירוש מפורט, עם פירוש קצר של א. ש. הרטום, בשנת 1958. בשנת 2004 הופיע תרגום חדש הכולל פירוש מפורט ומבוא מקיף של אוריאל רפפורט בהוצאת יד בן צבי.
מהדורות
המקור העברי של ספר מקבים א' אבד במרוצת הדורות, ונשתמרו נוסחים יוונים שלו מתרגום השבעים (הספטואגינטה). בראשית המאה הרביעית לספירה הוא תורגם ללטינית על ידי הירונימוס במהדורת הוולגטה שלו (לדבריו, הוא נסמך על מקור עברי של החיבור), ובהמשך תורגם הספר לשאר השפות. לעברית תורגם הספר לראשונה במאה ה-19 (1850).
מהדורות בעברית (מתורגמות)
דמיטרי קיטאיינקו
דמיטרי קיטאיינקו (רוסית Дмитрий Георгиевич Китаенко, נולד ב-18 באוגוסט 1940) הוא מנצח רוסי.
חייו
קיטאיינקו נולד בלנינגרד ולמד בבית הספר למוזיקה ע"ש גלינקה ובקונסרבטוריונים של לנינגרד ומוסקבה. הוא זכה בפרס ראשון בתחרות הרברט פון קאראיין בשנת 1969.
קיטאיינקו היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה במשך 14 שנים. כמו כן כיהן במשרות מנצח ראשי בפילהרמונית של ברגן (1990-1998), תזמורת הרדיו של פרנקפורט (1990-1996), תזמורת רשות השידור הקוריאנית (1999 – 2004) והתזמורת הסימפונית של ברן (1990-2004). כמו כן היה המנצח הראשי של תיאטרון האופרה של מוסקבה.
אדסחר דייקסטרה
אֶדְסְחֶר וִיבֶּה דֶיְיקְסְטְרָה (בהולנדית: Edsger Wybe Dijkstra, אלפבית פונטי בינלאומי: ;  11 במאי 1930 – 6 באוגוסט 2002, נינן, הולנד) היה מהבולטים במדעני המחשב והמתכנתים במאה העשרים.
ביוגרפיה
דייקסטרה נולד ברוטרדם שבהולנד, לאב כימאי ולאם מתמטיקאית.
למד מתמטיקה ופיזיקה תאורטית באוניברסיטת ליידן. בשנים 1952–1962 עבד כמתכנת, ובמהלכן השלים את הדוקטורט במדעי המחשב (שעדיין לא התגבש כתחום עצמאי) באוניברסיטת אמסטרדם. עבודת הדוקטור שלו, שהוגשה בשנת 1959, נושאת את הכותרת Communication with an Automatic Computer, והתבססה גם על ניסיונו כמתכנת.
בשנים 1962–1984 היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת איינדהובן, ובשנים 1973–1984 היה עמית מחקר של חברת בורוז. בשנים 1984–1999 היה פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת טקסס באוסטין.
על שמו של דייקסטרה נקרא פרס דייקסטרה של ה־ACM (האגודה הבינלאומית של מדעני מחשב). הפרס מוענק כל שנה למאמר שהייתה לו השפעה מרובה (במשך עשר שנים לפחות) על תחום החישוב המבוזר. דייקסטרה היה מהזוכים הראשונים בפרס (לפני שנקרא על שמו), בזכות מאמר הייצוב העצמי.
טריוויה
דייקסטרה נודע בשנינותו, ואחדות מאמרותיו זכו לציטוט נרחב בקרב כותבים העוסקים במדעי המחשב:
דיין
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
יהדות סין
יהדות סין היא תפוצה בה קיימות מספר קהילות יהודיות, ביניהן אחת מהקדומות ביותר במזרח הרחוק.
הקהילה המקומית – יהודי קאיפנג
רוב החוקרים מסכימים כי הקהילה היהודית הראשונה בסין נוסדה בקאיפנג בתקופת שושלת סונג הצפונית (960–1127) אם כי יש המקדימים את בואם של יהודים לסין לתקופת שושלת טאנג (618–907) ואף מוקדם יותר. קאיפנג, בירת שושלת סונג, הייתה עיר קוסמופוליטית ששכנה בקצה דרך המשי ונחשבת על ידי היסטוריונים לעיר הגדולה ביותר בעולם בתקופתה. יהודים סוחרים הגיעו לקאיפנג מהודו או מפרס, דרך הים או דרך היבשה. קהילות יהודיות קטנות התקיימו תקופות מסוימות גם בערים אחרות בסין אך, מעט מאוד ידוע עליהן.
המידע על תולדות הקהילה בקאיפנג ועל אורחות חייה מתבסס על מספר מקורות: אסטלות אבן ששרדו באתר בית הכנסת המתוארכות לשנים 1489, 1512 ו-1663; מספר כתבי יד בעברית שהיו בבית הכנסת (ובהם סידור וספר תנ"ך), רמיזות בכמה ספרי נוסעים ומספר התייחסויות בתעודות סיניות ממשלתיות. עד המאה ה-17 קיומם של יהודים בסין לא היה ידוע באירופה ובעולם היהודי. הישועי מטאו ריצ'י היה האירופי הראשון שנפגש בביג'ינג עם יהודי מקאיפנג ב-1605. בעקבותיו ביקרו בקאיפנג ישועים נוספים שהשאירו תיאור מפורט למדי של בית הכנסת ושל מנהגי הדת של הקהילה.
החברה הסינית הייתה, באופן יחסי לארצות הנצרות והאסלאם, חברה פתוחה וסובלנית. לא ידוע על אפליה לרעה או על רדיפות של יהודי קאיפנג. היהודים היו מעורים בכל תחומי החיים. הם עסקו במסחר, ברפואה ובאמנות ושרתו בפקידות הממשלתית ובצבא ואף הגיעו לדרגות בכירות. רבים מהם זכו בתואר "מנדארין". הם השתלבו בסביבתם בדרך שאפשרה להם להמשיך ולשמור על זהותם וקיומם כקבוצה בעלת מאפיינים מיוחדים. היהודים אימצו להם שמות משפחה סיניים, והתארגנו בשושלות של בתי אב, כמקובל בחברה הסינית אך עם זאת שמרו על שמותיהם היהודיים. הם נשאו מספר נשים, ואף החזיקו בפילגשים, כמקובל בסין. עד סוף המאה ה-17 הייתה לפחות האשה הראשונה יהודיה, ואילו הנשים האחרות והפילגשים היו סיניות. לבושם היה סיני, שערם נקלע לצמה (כשחויבו בזאת הסינים על ידי השליטים של שושלת צ'ינג, שהיו מנצ'ורים). הם הידקו את כפות רגליהן של נשותיהם, ודיברו בניב הסיני המקומי. היהודים ראו את עצמם ככת דתית, וכך התייחסו אליהם גם הסינים, שראו בהם כת מוסלמית או קרובה לאסלאם, שהיה נפוץ בסין ובקאיפנג הייתה קהילה מוסלמית גדולה. היהודים הובחנו בעיני הסינים כ"מוסלמים בעלי כובע כחול" (צ'ינג חוויי-חוויי או "לאן חווי-חוויי"). זאת לעומת המוסלמים שחבשו כובע לבן. רק בימי שושלת יואן המונגולית מתחילים להבחין בהבדל הדתי בין היהודים למוסלמים בסין וקוראים להם "יו-טה" (התעתיק המקובל ליהודה). היהודים כונו גם "כת תולשי גיד הנשה" על שום מנהגי הכשרות שלהם.
כנראה שעד המאה ה-15 קיימו היהודים בסין קשרים עם קהילות יהודיות בפרס, מה שעזר להם לשמור על אורח חייהם כיהודים עוד במאה ה-18. בית הכנסת שהוקם ב-1163 היה מרכז החיים הקהילתיים. היו בו ספרי תורה וספרי תפילה, התקיים בו מניין מדי יום, התפילות היו על פי המסורת הרבנית ובשבת קראו בתורה. הבנים נימולו והקהילה הקפידה על כשרות ושמרה על החגים במועדיהם. לקהילה היה בית ספר להוראת כתבי הקודש והשפה העברית. ראש הקהילה, ששימש כרב, הנהיג את התפילות ואת חיי הדת של הקהילה. יהודי קאיפנג האמינו באל אחד נצחי וחסר דמות, וצלמים היו משוקצים בעיניהם. הם האמינו בגן עדן, בגיהנום, בשכר ועונש בעולם הבא, בתחיית המתים ובמלאכים. הם התפללו כשפניהם לכוון מערב, לירושלים, והעניקו לילדיהם שמות עבריים בנוסף לשמות המקומיים. בהיעדר קשרים עם קהילות יהודיות אחרות, נשכחה עם השנים ידיעת העברית, מנהגים דתיים סיניים נטמעו במנהגים היהודיים, והלכות הקבורה והזיכרון הותאמו לתפישה הסינית. בית הכנסת, שנחרב כמה פעמים במהלך השנים ושופץ מדי פעם מחדש, נחרב סופית בשיטפון בשנת 1860. הרב האחרון של הקהילה נפטר בשנת 1867.
במחצית השנייה של המאה ה-19 כאשר נוצרו קשרים בין יהודי קאיפנג ליהודים בשנגחאי כבר הייתה הקהילה על סף היעלמות. עם התפוררות הקהילה נטמעו היהודים לחלוטין אל תוך הקהילה המוסלמית ובקרב הסינים, אם כי נותרו מתי מעט שהמשיכו לטעון לשיוכם ליהדות כפרטים וניסו לשמור על אורח חייהם כיהודים.
קהילות יהודיות במאה ה-19 וה-20
במחצית הראשונה של המאה ה-20 התקיימו בסין כמה קהילות יהודיות. הגדולות שבהן היו בערים חרבין, שאנגחאי וטיינג'ין.
חרבין
הקהילה היהודית בחרבין היא מהגדלות בסין. העיר חרבין היא בירת מחוז היילונג קיאנג (בעבר מנצ'וריה). התפתחותה כעיר החלה לקראת סוף המאה ה-19 כשרוסיה קיבלה בשנת 1897 זיכיון לבניית מסילת הברזל מזרח-סין, שחצתה את מנצ'וריה והגיעה לפורט ארתור. חרבין הייתה למרכז המנהלי של המסילה, וסביבו התפתחה העיר.
המסילה החלה לפעול בנובמבר 1903. באותה שנה עברו כמה משפחות יהודיות רוסיות לחרבין באישור מיוחד מהממשלה הצארית, שהייתה מעוניינת בפיתוח מהיר של האזור. הקהילה גדלה במהירות רבה. ב-1908 חיו בחרבין כ-8,000 יהודים, בהם סוחרים, חיילים משוחררים ממלחמת רוסיה-יפן, ופליטים מפרעות 1905. בעקבות המהפכה הבולשביקית ומלחמת האזרחים ברוסיה (1917–1919) הגיעו לעיר עשרות אלפי "רוסים לבנים" ופליטים יהודים רבים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 שגשגה העיר והפכה למרכז התעשייה והכלכלה של צפון מזרח סין ומשכה אליה אוכלוסייה מגוונת ביותר. על תושביה נמנו אירופאים ואסיאנים ממדינות ולאומים שונים. עד סוף העשור העיר הייתה תחת הנהלה רוסית והקהילה הרוסית, שהגיעה לכ-120,000 נפש, הייתה הגדולה שבקהילות הזרים. יהודי חרבין שמנו אז כ-15,000 עד 20,000 נפש השתלבו היטב בכלכלת העיר ובהרחבת קשרי המסחר עם אירופה, יפן, וארצות הברית. הם מילאו תפקיד חשוב בהתפתחות התעשיות המקומיות. בין השאר, בכריית פחם, עיבוד וסחר בפולי סויה, וסחר בפרוות. הבנק הלאומי היהודי שפעל בעיר מ-1923 סייע רבות ליוזמות עסקיות של יהודים וגם של לא יהודים.
היהודים היוו אמנם חלק מסביבת התרבות הרוסית בעיר אך קיימו מסגרת חברתית וקהילתית נפרדת ופעילה מאוד. קהילת חרבין הפעילה מספר בתי כנסת, בית ספר יסודי, בית חולים, בית אבות, בית עלמין ואגודות צדקה ועזרה שדאגו, בין השאר, לפליטים היהודים שעברו בעיר. כ־20 עיתונים יהודיים, רובם בשפה הרוסית, יצאו בעיר ואמני במה ותיאטרון יהודים הגיעו אליה. לתנועה הציונית היה מקום נכבד בחיי הקהילה. בין האגודות הציוניות שפעלו בעיר בלטו בעיקר תנועות בית"ר ו"מכבי" שקיימו גם פעילות ספורטיבית ענפה. ד"ר אברהם קאופמן שהיה יו"ר הקהילה בשנים 1933–1945 עמד בראש הפעילות הציונית בעיר. הוא היה יו"ר קרן היסוד בחרבין, חבר בהנהלה הציונית העולמית והסוכנות היהודית ויו"ר הארגון הציוני בסין.
תחת שלטון רוסי נהנו היהודים בחרבין מזכויות כשל כל הזרים, ולא התערבו בענייניהם הפנימיים. אולם ב-1928, בעקבות העברתה של מסילת הברזל מזרח סין לידי הסינים, פרץ משבר כלכלי קשה. בקרב האוכלוסייה הרוסית בעיר התחזקו מגמות אנטישמיות והביטחון האישי התערער. ב-1931 כבש הצבא היפני את מנצ'וריה וחרבין הייתה לבירת מנצ'וגואו, מדינת הבובות שהקימו היפנים. בשנות ה-1930 נמשכה הפעילות הקהילתית והציונית, אך יהודים רבים עזבו את העיר בעיקר לשנגחאי ולטיינג'ין. בתקופת מלחמת העולם השנייה החמיר המצב ויהודים היו נתונים לטרור ולסחיטה, אך בהנהגתו של ד"ר קאופמן הצליחה הקהילה לסכל ניסיונות של גורמים אנטישמיים להביא לפגיעה חמורה יותר ביהודים. השלטון היפני היה מעוניין, בדרך כלל, לשתף פעולה עם האוכלוסייה המקומית ולא פגע באוטונומיה של הקהילה. היפנים עודדו את הקמת "המועצה הלאומית ליהודי המזרח הרחוק" שהתכנסה בחרבין שלש פעמים בשנים 1937–1939 בהשתתפות משלחות מטעם קהילות יהודיות בסין.
בשנים 1945–1947 הייתה חרבין תחת כיבוש סובייטי. מנהיגי הקהילה היהודית נעצרו באשמת שיתוף פעולה עם השלטון היפני וקאופמן נשלח למחנה עבודה בסיביר. הפעילות הציונית לא נפסקה אך הוגבלה מאוד ונערכה כמעט במחתרת.
שנגחאי
ראשוני היישוב היהודי בשנגחאי היו בני משפחת ששון מבגדאד שהקימו במזרח אסיה אימפריה מסחרית שמרכזה בבומביי. הם הביאו עמם את בני עמם וארצם כעובדי החברה ועם הזמן הפכו חלק מהעובדים לבעלי עסקים גדולים משלהם. המשפחות החשובות בקהילה הבגדדית (שכונתה גם "הספרדית") היו ששון, כדורי, חארדון, גבאי, אברהם, ועזרא. הבגדדים עסקו בכל סוגי המסחר (בתחילה, גם בסחר באופיום), בבנקאות ובעסקי דלא ניידי והיו בין הבונים והמפתחים הבולטים של העיר. הבגדדים, שמנו כ-1,000 נפש, התגוררו בעיקר ברובע הבינלאומי.
החיים הקהילתיים התבססו פחות על מוסדות רשמיים ויותר על קשרי משפחה וקשרים כלכליים וחברתיים. ליהודים הבגדדים היו שני בתי כנסת מפוארים "אוהל רחל" ו"בית אהרון", ובית ספר יהודי, שעם השנים רכש מעמד ולמדו בו גם תלמידים מהקהילה הרוסית. מועדון ספורט ופנאי שהוקם על ידי כדורי ושימש את בני שלוש הקהילות ועיתון באנגלית בעל נטייה ציונית, The Jewish Messenger שהוצא על ידי נסים עזרא במשך יותר מ-30 שנה.
הבגדדים השתלבו בקהילה הבריטית של שנגחאי. הם אימצו את סגנון החיים, הלבוש והשפה ואף השיגו לעצמם פספורטים בריטיים. העשירים שבהם השתייכו למועדונים החברתיים הנחשבים ושלחו את ילדיהם למוסדות החינוך הבריטיים. מצד שני, הם הקפידו מאוד בקיום מצוות: כשרות, שמירת שבת וחגים, וביניהם לבין עצמם שימרו רבים ממנהגי ארץ המוצא. נישואי תערובת כמעט ולא נודעו. גם לא עם יהודים שאינם בגדדים.
היהודים הרוסים הראשונים שהגיעו לשנגחאי היו בעיקר סוחרים והרפתקנים למיניהם. לאחר מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הבולשביקית הגיעו לעיר פליטים רבים, ברובם בדרכם למקומות אחרים בעולם, אך חלק מהם נשארו בה. בשנות ה-1930, לאחר הכיבוש היפני של מנצ'וריה עברו לשנגחאי יהודים רבים מטיינג'ין ומחרבין.
בין שתי הקהילות – הרוסים והבגדדים – התקיימו קשרים רופפים בלבד. מגעים חברתיים היו נדירים – והתקיימו בעיקר בפעילות בתנועה הציונית ובבית הספר היהודי. שיתוף הפעולה התחזק כשהגיעו לעיר פליטי הנאציזם ומלחמת העולם השנייה.
זרם של פליטים מגרמניה ומאוסטריה הגיע לשנגחאי בעיקר לאחר "ליל הבדולח" בנובמבר 1938. כאשר יהודים חיפשו דרך להימלט מהשלטון הנאצי, סגרו רוב מדינות העולם את שעריהן. המקום היחיד כמעט שבו יכלו למצוא מפלט הייתה שנגחאי. אשרת הכניסה לשנגחאי הייתה קלה להשגה מאחר שלממשלת סין לא הייתה סמכות שיפוט על נתינים זרים. מספיק היה להצטייד באשרת כניסה בשגרירויות ובקונסוליות של ממשלת סין הלאומנית. מנובמבר 1939 ועד יולי 1940 נכנסו לשנגחאי קרוב ל-18,000 פליטים. רוב הפליטים שהגיעו היו חסרי כל ולא ידעו אנגלית או צרפתית, ובטח שלא סינית. הם הצליחו לשרוד רק הודות לארגוני הסיוע שהקימו היהודים המקומיים וארגון הג'וינט. רבים מהפליטים התגוררו עד תום המלחמה במבנים זמניים ונזקקו למטבחים הציבוריים ולחלוקת המזון היומית. הוקמו גם בית חולים ובית זקנים, ובמימון משפחת כדורי הוקם בית ספר לילדי הפליטים. אלו שמצבם היה מעט טוב יותר שכרו דירות ברובע הונגקיו –בתנאי צפיפות והיגיינה קשים ביותר. הפליטים סבלו מהאקלים הקשה של שנגחאי, והיו פגיעים למחלות הטרופיות. רבים חלו ומתו והיו תופעות של מחסור קשה ואף רעב. על אף ההלם התרבותי, קשיי ההסתגלות והמאבק היומיומי לקיום, הצליחו הפליטים לארגן מוסדות קהילתיים משלהם ולקיים פעילות תרבותית. הם הדפיסו עיתונים, הקימו תחנות רדיו, העלו הצגות תיאטרון, הופעות מוזיקליות, ערבי קריאה והרצאות, ויזמו קורסים מקצועיים שונים.
בסתיו 1940 כבר הונחו מכשולים שונים על דרכם של הפליטים. מועצת העיר שנגחאי עשתה מאמצים לצמצם את זרם המגיעים, וגם הגורמים היהודיים טענו שהגיעו לקצה הגבול ביכולתם לטפל בפליטים חסרי הכל. תושבי שנגחאי הוותיקים לא רצו מצב שבו יהיו בעיר פליטים לבנים חסרי כל וחסרי אונים, כמו הסינים. הדבר עשוי היה לפגוע במעמדם העדיף לעומת הילידים.
הקבוצה האחרונה של פליטים הגיעה לשנגחאי דרך ולאדיווסטוק וקובה שביפן. היו אלו יהודים פולנים שברחו לקובנה שבליטא לאחר הכיבוש הנאצי. הם הצליחו לעבור דרך ברית המועצות ויפן הודות לוויזות מעבר שנתן לפליטים הקונסול היפאני בקובנה, סמפו סוגיהרה, שלימים הוכרז כחסיד אומות העולם, מכיוון שחילק ויזות אלה על דעת עצמו ותוך עקיפת הממונים עליו. ביניהם היו גם כמה מאות תלמידי ישיבה ובראשם תלמידי ישיבת מיר על רבניה.
שנות המלחמה במזרח הרחוק היו קשות מאוד ליהודי שנגחאי: המצב הכלכלי שלהם הורע, בגלל הפסקת המסחר הבינלאומי. התרומות מארצות הברית לא הגיעו יותר, והג'וינט נאלץ להפסיק את פעולתו. היפנים החרימו הרבה עסקים, ורבים שהועסקו בחברות אמריקאיות ובריטיות איבדו את פרנסתם. הבגדאדים שהיו בעלי פספורט בריטי נכלאו במחנות מעצר שהתנאים בהם היו קשים מאוד. האס אס והגסטאפו פתחו משרדים בעיר, וניסו להשפיע על היפנים לנהל מדיניות מגבילה כלפי היהודים. ב-1943 דרשו השלטונות היפנים מכל חסרי הנתינות שבעיר לעבור לרובע הונגקיו שהפך למעין גטו. הצפיפות הרבה וההגבלות על היציאה מהגטו הקשו מאוד על החיים בו.
טיינג'ין
טיינג'ין הייתה אחת מערי הנמל שנפתחו לסחר בינלאומי בעקבות חוזה נאנג'ינג. יהודי טיינג'ין שהגיעו ברובם מרוסיה התגוררו ברובע הזרים בעיר. הם עסקו בעיקר במסחר בפרוות שנקנו במנצ'וריה ונשלחו לשוקי אירופה ואמריקה. הקהילה שמנתה בשיאה כ-2500 נפשות הייתה מאורגנת היטב. בצד בית הכנסת פעל מועדון - "קונטס" – שהיה מרכז החיים החברתיים של הקהילה. בבית הספר היהודי שפת ההוראה הייתה אנגלית. הפעילות הציונית, ובעיקר תנועת בית"ר תפשה מקום חשוב בחיי הנוער.
לאחר המלחמה חיפשו רוב הפליטים דרך לצאת מסין, אך מלחמת האזרחים הסינית בין הלאומנים לקומוניסטים, והקמת הרפובליקה העממית של סין הביאו גם את שאר היהודים להחלטה לעזוב. בסיוע ארגון הג'וינט היגרו רבים לארצות הברית ולאוסטרליה, אך רוב היהודים עלו לישראל, בעיקר לאחר קום מדינת ישראל ב-1948.
קהילות יהודיות במאה ה-21
בעקבות הגירת אנשי עסקים יהודים מארצות הברית, ישראל ורוסיה לערים הגדולות בסין התפתחו בהן בתחילת המאה ה-21 קהילות יהודיות חדשות. בכל קהילה יש בית כנסת, בית ספר, ומסעדה כשרה. הקהילות מעניקות שירותי דת, לתושבים מקומיים, סטודנטים ותיירים.
שאנגחאי
הקהילה היהודית הגדולה ביותר נמצאת בשאנגחאי, בשאנגחאי מונה הקהילה היהודית קרוב לאלף יהודים המתגוררים באופן קבוע בשאנגחאי, במקום פועל הרב שלום גרינברג מייסד בית חב"ד במקום. ב-2010 נפתח מרכז יהודי נוסף בדאונטאון שאנגחאי. בית כנסת נוסף נפתח ברובע פודונג באזור מרכז הפיננסי העולמי בשנגחאי ישנו גם מרכז יהודי ספרדי בהנהלת רבי אפרים בצלאל,שנמצא ונאסף על ידי הרב קצין באחד ממסעות החיזוק שנוהג הרב קצין לערוך בקהילות שהקים ושהינם תחת חסותו,לאחר מכן הוכשר אפרים לרבנות ונשלח לשנגחאי לצורך החזקת הקהילה בהכוונת ובמימון ישיבת המדרש הספרדי בראשות הרב שלמה קצין,רוב קהילת יהודי שנגחאי מורכבת מספרדים יוצאי קהילות צפון אפריקה וצרפת,יהדות שנגחאי והונג קונג (יהדות עיראק – משפחות ששון וכדורי) ב-150 שנה האחרונות השפיעו רבות על כלכלת אסיה וסין בפרט.
גואנג'ואו
ב-2003 הרב אלי רוזנברג ייסד את הקהילה היהודית גואנג'ואו. כיום יש לקהילה בנין מרכזי שכולל בית ספר, בית כנסת, ומסעדה. פעמיים בשנה בתקופות הקנטון פייר, התערוכה העסקית הגדולה בעולם, מתארחים בקהילה כ-1500 יהודים המבקרים בתערוכה.
שנג'ן
בשנג'ן שבמחוז גואנגדונג קיימים שני מרכזים יהודים שקמו בעקבות התפתחות שנז'ן וקרבתה להונג קונג וגואנג'ואו. אחד באזור שקו, המנוהל על ידי מייסד בית חב"ד הרב שלום חזן ומפעיל בית כנסת, מסעדה וגני ילדים. ובית חב"ד נוסף בדאון טאון של שנז'ן במרכז העיר באזור לואו בסמוך לגבול עם הונג קונג והרכבת התחתית של שנג'ן, שם מנהיג את הקהילה מנהל בית חב"ד הרב שניאור חרותי. המרכז היהודי מפעיל בית כנסת ומסעדה לטובת אנשי העסקים הגרים באזור, ואנשי עסקים רבים הפוקדים את האזור כל השנה ובמיוחד בתקופת התערוכות.
יאיוו, קאולון, צ'אנגדו
ביִאיווּ שבמחוז גֶ'גְיָאנְג חיים כמאה יהודים. ב-2005 נוסד המרכז היהודי בקאולון שמנוהל כרגע (2020) על ידי הרב ישראל ומנוחה ליברמן. בית חב"ד בעיר צ'אנגדו מנוהל על ידי הרב דובי ושרה הניג.
הונג קונג
קהילה יהודית של כמה מאות תושבים חיה בהונג קונג עוד מימי הבריטים. הקהילה מקיימת חיי קהילה עצמאיים ויש במקום מספר בתי כנסת פעילים ובית חב"ד. יהדות שנגחאי והונג קונג (יהדות עיראק – משפחות ששון וכדורי) ב-150 שנה האחרונות השפיעו רבות על כלכלת אסיה וסין בפרט.
פייר גסנדי
קורות חיים
גסנדי נולד בשנת 1592 באלפים הצרפתיים. כבר בהגיעו לגיל 16 שנים התמנה בעיירה קטנה כמורה לרטוריקה. מאוחר יותר למד תאולוגיה והתמנה לכומר מטעם הכנסייה הפראנציסקנית. בהגיעו לגיל 25 התמנה לפרופסור לפילוסופיה ותאולוגיה באוניברסיטת אכס. בשנת 1645 כיהן כמורה למתמטיקה בקולז' המלכותי שבפאריס, שם פעל עד סוף ימיו (שנת 1655). גסנדי היה אחד ממניחי אבני היסוד של המחשבה המודרנית, ומשום כך הוא נחשב לאחד מגדולי הוגי הדעות הצרפתיים של תקופת הרנסאנס.
פעילותו המדעית
הפעילות המדעית העיקרית של גסנדי הייתה בביסוס התאוריה האטומיסטית של הפילוסופים היווניים- דמוקריטוס ואפיקורוס, אשר תוארה בפירוט על ידי המשורר הרומאי לוקרטיוס, תלמידו של אפיקורוס. לפי ההשקפה האטומיסטית האטומים נעים בחלל הריק בתנועה אקראית (תנועה תרמית), וכאשר הם "מתנגשים" פועלים ביניהם כוחות. התנועה האקראית של האטומים והכוחות הפועלים ביניהם הם שני הגורמים אשר יצרו ויוצרים את כל החומרים המוכרים לנו ביקום, כולל נוזלים, גזים, מוצקים ואפילו יצורים חיים. גסנדי תרם לביסוס התאוריה באמצעות ראיות המבוססות על תצפיות וניסויים. הוא היה הראשון שסיפק הסבר לשינויים במצבי הצבירה של החומר באמצעות התאוריה האטומית. פעילותו המדעית והפילוסופית בנושא זה סייעה לתחיית התאוריה האטומית לאחר שנזנחה במהלך כל תקופת ימי הביניים. בתחום המכניקה ביסס גסנדי את חוק ההתמדה אשר נוסח לראשונה על ידי גלילאו גליליי. גסנדי אף הצליח להוכיח כי מהירות התפשטות גלי קול אינה תלויה במשרעת הגל או בתדירות הגל, אלא בתכונות התווך (החומר) שבו מתפשט הגל בלבד.
פעילותו בתחום הפילוסופי
גסנדי היה אחד ממניחי כלי החשיבה המאפיינים כיום את המדע המודרני. הוא הושפע מגלילאו גליליי וביסס את מחקריו המדעיים על הניסוי ועל הניסוח המתמטי. כמו כן פעל כדי להפוך את המאפיינים הללו לחלק אינטגרלי והכרחי בכל תאוריה מדעית. גסנדי טרח לשכנע את הכנסייה שאין כל סתירה בין התאוריה האטומית לבין האמונה באלוהים. הפילוסוף אפיקורס שילב את ההשקפה האטומיסטית בהשקפתו הפילוסופית הרחבה אשר שללה את קיומו של האלוהים, וכפרה באמונה בקיומה של נפש. אם האטומים נעים בתנועה אקראית והם נתונים להשפעתם העיוורת של הכוחות היסודיים שבטבע, אז לכאורה קיומו של האלוהים כישות המשגיחה ומקיימת את המציאות בכל רגע מיותר. מסיבה זו הוכרזה השערת האטומים ככפירה בדת הנוצרית, והיא "נשכחה" במשך אלף שנות ימי הביניים. גסנדי טען כי אין סתירה בין השקפה זו לבין ההשקפה הדתית הנוצרית, כיוון שגם אם הטבע פועל מעצמו ואינו זקוק להשגחה אלוהית תמידית, ישנו מקום לאלוהים כישות אשר יצרה את האטומים ואת הכוחות השולטים בהם ומכתיבים את התנהגותם בטבע. טענותיו של גסנדי סייעו להחלשת ההתנגדות של הכנסייה לתאוריה האטומיסטית ובכך הוא תרם תרומה חשובה לתחייתה של התאוריה אשר מהווה כיום את אחד מעמודי התווך החשובים של המדע המודרני. מתוך אמונתו בתאוריה האטומית ככלי רב עוצמה לתיאור הטבע, תמך גסנדי בהשקפה הפילוסופית המטריאליסטית הרואה בחומר ובכוחות הפיזיקאליים אשר להם הוא כפוף את ההסבר הבלעדי להוויה כולה. הוא טען כי ההכרה האנושית (המחשבות, התחושות החלומות וכיוצא בזה) אינה תוצאת הפעולה של משהו נפרד מן החומר (נפש) אלא היא היבט מסתורי ובלתי מובן של החומר כאשר הוא מגיע לרמת מורכבות מסוימת. כמו אפיקורוס הוא טען כי הבעיה הפסיכו פיזית (בעיית גוף-נפש) בלתי מובנת לנו כיוון שהחשיבה שלנו והידע המדעי שלנו מוגבלים. הוא נמנע מלפתח תפיסה זו כיוון שחשש ככל הנראה מתגובת הכנסייה לרעיונות "כפירה" מעין אלו. פעולותיו של גסנדי בתחום התאוריה האטומיסטית ובפילוסופיה של המדע מקנות לו מעמד של אחד מגדולי הוגי הדעות של תקופת הרנסאנס- התקופה שבה החלו ניצניו של המדע המודרני לפרוח.
מהדורה מוקדמת
מהדורה מוקדמת (באנגלית: Early Edition) היא סדרת טלוויזיה אמריקנית שהופקה במקור עבור רשת CBS במהלך השנים 1996–2000. הסדרה שודרה בישראל בערוץ 1. הסדרה עקבה אחר הרפתקאותיו של אדם המנסה בכל יום למנוע מאסונות להתרחש, בעודו מקבל מדי בוקר את העיתון של יום המחרת.
עלילה
הסדרה עקבה אחר חייו של גארי הובסון, תושב שיקגו אשר באופן מסתורי מקבל עיתונים יום לפני פרסומם ואלה מספקים לו מידע באשר לעתיד הפוטנציאלי הקרוב. לא משנה לאן ילך, מלבד בכמה הזדמנויות מיוחדות, העיתון יגיע לסף דלתו מדי בוקר בעזרתו של חתול ג'ינג'י. בעקבות זאת מנסה גארי למנוע מהטרגדיות המתוארות בעיתון של מחר מלקרות. בעקבות ההתערבות של גארי בהתרחשויות, משתנים הטקסטים והכותרות בעיתון ומשקפים את תוצאות פעולותיו.
בשתי העונות הראשונות גארי מתאושש מפיטוריו כברוקר, ובשתי העונות האחרונות הוא מנהל עם מריסה וצ'אק את בר "מקגנטי".
במהלך הסדרה, מגלה גארי שיש עוד כמה אנשים שמקבלים גם הם את העיתון של מחר. האנשים היחידים, מלבד גארי, שיודעים על כך שהוא מקבל את העיתון של מחר הם הורים שלו, החברים שלו, צ'אק פישמן (חבר יהודי מהעבודה), מריסה קלארק (רואת החשבון העיוורת של המסעדה) ואריקה והנרי פגאט (אם יחידה ובנה).
קרוגר
קרוגר (בכתיב לועזי: Kruger) או קריגר (Krüger, או Krueger, ו-Krieger ) הוא שם משפחה ממקור גרמני.
מרומית לבנת-כנף
מֵרוֹמִית לִבְנַת-כָּנָף (שם מדעי: Chlidonias leucopterus או Chlidonias leucoptera), היא מין בסוג מרומית ממשפחת השחפיתיים. זהו מין קטן שנמצא בדרך כלל בגופי מים מתוקים או בסמוך להם בחלק גדול מהעולם, כולל אירופה, אפריקה, אסיה ואוסטרליה.
בישראל היא חולפת מצויה, מנודדי הסתיו המקדימים. באביב מופיעה לעיתים באילת בלהקות ענק המונות אלפי פרטים. חורפת נדירה.
אטימולוגיה
שם הסוג Chlidonias הוא מיוונית עתיקה khelidonios, "דמוי סנונית", מ-helidon, "סנונית". שם המין הספציפי leucopterus מצירוף של leukos - לבן ו-pteron - כנף.
השם 'מרומית לבנת-כנף' הוא השם המקובל ברוב המדינות דוברות האנגלית וארגוני הצפרות הרשמיים. עם זאת, גם השם האלטרנטיבי הישן 'מרומית שחורה לבנת-כנף' עוד בשימוש.
תיאור
למרומיות לבנות-כנף בוגרות בקיץ יש רגליים אדומות קצרות ומקור שחור קצר (קטן ומוצק, באורך 22–25 מ"מ, וקצר בבירור מהראש), צוואר ובטן שחורים (לעיתים קרובות עם עורף אפור בהיר), גב אפור כהה מאוד, עם על-שת לבן וזנב אפור בהיר (כמעט לבן), שלעיתים קרובות נראה 'מרובע' אצל צעירים. הכנפיים, כפי שנרמז מהשם, לבנות בעיקרן. הכנף הפנימית אפרפרה עם סוככות חומות בקצה.
בניצוי חורף, רוב הצבע השחור מוחלף בלבן או אפור בהיר, אם כי עשויות להישמר כמה נוצות שחרחרות, מעורבבות בחלקים התחתונים הלבנים. יש הרבה צבע שחור בסוככות של התת-כנף. הראש שחור, עם מצח לבן. הכיפה בגווני חום-שחור, מנוקדת בלבן, וחלקה האחורי שחור עם כמות מסוימת של כתמים לבנים. סימנים לבנים אלה בולטים בניצוי של בוגר בחורף. קיים כתם משולש כהה לפני העין. מסביב לצוואר ולעורף רצועה רחבה ולבנה.
בצעירים ובבוגרים בחילוף, החזה אפור בהיר, והופך לאפור בסוף השנה. רצועת הצוואר והעל-שת הלבנים מבודדים את הגב כ'אוכף' חום כהה. לנוצות הגב יש קצוות חומים צרים יותר, וכך גם לנוצות הפנימיות בכנף.
רביית-כלאיים עם מרומית שחורה
בני-כלאיים של מין זה עם מרומית שחורה תועדו בשוודיה והולנד. שתי ציפורים צעירות באגם Chew Valley, סאמרסט אנגליה, בספטמבר 1978 וספטמבר 1981, נחשבו גם הן כלאיים; הם הראו מאפיינים מעורבים של שני המינים, במיוחד שילוב של גב כהה (תכונה של לבנת-כנף) עם כתמים כהים בצד החזה (תכונה של שחורה, לא מאפיינת לבנת-כנף).
תפוצה ובית גידול
בית הגידול שלהן הוא ביצות מים מתוקים מדרום מזרח אירופה למרכז אסיה ולמזרח-הרחוק הרוסי. לרוב הן מקננות או על צמחייה צפה בביצה או על הקרקע קרוב מאוד למים, מטילות 2–4 ביצים בקן הבנוי מגבעולי קנה קטנים וצמחייה אחרת. בחורף הן נודדות לאפריקה, דרום אסיה ואוסטרליה. זהו מזדמן נדיר בצפון אמריקה, בעיקר בחוף האוקיינוס האטלנטי, אך ישנן מספר תצפיות בחוף האוקיינוס השקט ובפנים הארץ באזור האגמים הגדולים.
התנהגות
כמו שאר המרומיות, ובניגוד לשחפיות, היא אינה צוללת אחר דגים, אלא עפה באיטיות על פני המים כדי לאסוף מזון מפני השטח ולתפוס חרקים במעוף. היא אוכלת בעיקר חרקים ודגים קטנים, כשבתעופה חבטות הכנפיים רדודות ונינוחות.
מרומית לבנת-כנף היא אחד המינים עליהם חל ההסכם לשימור עופות מים נודדים אפריקאים-אירו-אסייתים.
שבעת הסמוראים
שבעת הסמוראים (Shichinin no samurai) הוא סרט דרמת פעולה הרפתקאות סמוראים יפני משנת 1954 בבימוי ועריכתו של אקירה קורוסאווה, שהיה גם שותף לכתיבת התסריט. הסרט מתרחש בשלהי המאה ה-16 ביפן (בסביבות 1587/1588). הוא מספר את סיפורו של כפר שאיכריו שוכרים שבעה סמוראים חסרי אדון (רונין) על מנת להילחם בשודדים שישובו לאחר הקציר לגזול מהם את תנובת השדה. הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר בשחור-לבן ולעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
שבעת הסמוראים יצא לאקרנים ב-26 באפריל ,1954 וגרף אחריו רף הכנסות של כיותר מ-2 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של רק 1 מיליון דולר. ביפן, הסרט הרוויח 268 מיליון ין לעומת תקציב הפקה של 125 מיליון ין. הסרט נחשב עד היום לאחד הסרטים הטובים שנעשו אי פעם, והוא אחד הסרטים היפניים שקנו את פרסומם במערב למשך תקופה ארוכה. הסרט מדורג דרך קבע ברשימת 250 הסרטים הטובים ביותר של ה-IMDb.