cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דבתרה
מוצאם המעמדי של הדבתרה בכנסייה
חוקרים סבורים כי בתי הספר של הכנסייה קלטו ילדים בני 10-12 שברחו מבית הוריהם ונדדו למרחקים ארוכים, למעלה מאלף קילומטרים, עד הגיעם לכנסייה. בעוד שצעירים ממשפחות אצולה העדיפו להתקדם בשורות הצבא הקיסרי האתיופי, צעירים ממשפחות איכרים עניות שביקשו לרכוש השכלה היו נמלטים מהבית. שעות היום הוקדשו ללימודים ושעות הערב לבקשת מזון בכפרים סמוכים, אותם חילקו ביניהם התלמידים.
בקהילת בית ישראל באתיופיה
הממסד הרוחני בקרב בית ישראל הורכב מנזירים, כהנים ודבתראת. הנזירים התבודדו באתרים מקודשים כגון מערה בהוהארואה שבמזרח אזור ארמצ'הו, והתקיימו מתרומות שהפרישו להם בני הקהילה. הכהנים הנהיגו את בני הקהילה בכפריהם והתקיימו מעמל כפיהם. הדבתרה סייע לכהן בחינוך הילדים ובמסגיד, העתיק כתבי יד, כתב קמיעות ורקח תרופות. לא היתה ביניהם חלוקת תפקידים כמו בכנסייה, וממילא לא היה מדרג כפיפויות בין הדבתרה השונים, שמספרם היה מצומצם הרבה יותר מאשר בכנסייה - דבתרה אחדים במסגיד לעומת עשרות בכנסייה. על פי עדותו של יוסף הלוי, כמעט בכל כפר של בית ישראל הוקצתה ביקתה לצרכי דת, ובסמוך לה חינכו הכהנים והדבתרה את ילדי הכפר. ילדים בני שש עד שמונה-עשרה למדו יחד, לצד עבודתם על פי צרכי משפחתם. המורה הקדיש את רוב זמנו ללימוד התלמידים המתקדמים, תוך שהוא נעזר בהם כדי ללמד את התלמידים המתקשים. הלימודים נחלקו לשלבים הבאים:
מאחר והמורה עקב אחר התקדמות התלמידים מיום ליום לא נדרשו בחינות כדי לקבוע את רמתם.
דבתרה הממשיך בלימודי הקודש יכול להיות מוסמך לכהונה, ולשמור בה בעת על התואר דבתרה המעיד על למדנותו. עדות לכך ניתן למצוא באיגרת חכמי בית ישראל עליה חתומים 32 כהני בית ישראל, חלקם מציינים את התואר דבתרה לצד שמם.
לטענת חלק מהחוקרים, הכהן שומר על תואר הדבתרה גם אם הוא פורש או מודח מכהונתו.
מעמד האישה
ככל הידוע לא השתתפו נשים בלימודי הקודש, אף כי נטלו חלק בתפילה ובדיונים שהתקיימו בכפר, ונשים מבוגרות (מעל גיל המעבר) היו אופות את הברכתי (לחם הקודש עליו מברכים בשבתות ובחגים). העיד על כך יוסף הלוי:
על פי עדות משה בר-יודא, בעת מסעו אל פסגת הראס דשן בשנת 1958 הוא ראה מרחוק נזירים ונזירות יהודיים, אך לא עבר את תהליך הטהרה הדרוש כדי להיפגש איתם.
תחנת הרכבת ירושלים – מלחה
היסטוריה
קו הרכבת לירושלים החל לפעול בשלהי התקופה העות'מאנית, בשנת 1892. מסילת הרכבת עברה בסמוך לאל-מאלחה, באותה עת כפר ערבי מדרום-מערב לירושלים. הקו המשיך לפעול עד ה-14 באוגוסט 1998. בשנת 2000 הוחלט על חידוש ושיפוץ הקו, אך עיריית ירושלים (אז בראשות אהוד אולמרט) התנגדה לפתיחתה מחדש של תחנת הרכבת הישנה על רקע כוונה להפוך את התחנה הישנה למתחם נדל"ן, ורצון למנוע מעבר של רכבות בשכונות המושבה הגרמנית ובקעה. כתחליף הוחלט על בניית תחנה באזור מלחה, מחוץ למרכז העיר.
פיצול הקו
כשהושלם הקו עד ירושלים ב-9 באפריל 2005, שירות הרכבות בקו תל אביב - ירושלים הופעל על ידי רכבות IC3 בלבד, מפני שרכבות מסוג זה היו בעלות מרחק הקטן ביותר בין החוגונים. בעקבות סדקים רבים שנגלו בחוגוני הרכבות כתוצאה מהעיקולים והשיפועים במסילה ומחיר תפעול גבוה לצורך תיקון החוגונים, הוחלט להשתמש בקו לבית שמש בשני מערכי IC3 בלבד. בשנת 2006 פוצל הקו לשניים: תל אביב - בית שמש ובית שמש - ירושלים לתקופת ניסיון. לאחר הפיצול היה ניתן להפעיל רכבת נוסעים דו-קומתית בין בית שמש לתל אביב ומבית שמש עד ירושלים על ידי מערכי IC3. בגלל זמן ההמתנה הממושך בבית שמש - 45 דקות לכיוון תל אביב ו-15 דקות לכיוון ירושלים - פחת באופן ניכר מספר נוסעי הרכבת אל ירושלים וממנה.
בשנת 2007 הוחלט להעביר את מפגש הרכבות של הקו תל אביב - בית שמש לתחנת הרכבת נחל שורק, במקום המפגש בתחנת הרכבת נען. כתוצאה מכך התארך זמן הנסיעה בשלוש דקות לכל כיוון בקו בית שמש-תל אביב, אך זמן ההמתנה להחלפת הרכבת בתחנת בית שמש אל ירושלים וממנה צומצם לחמש דקות.
בין השנים 2008 ל-2017 פעל שירות ישיר בין ירושלים לתל אביב, ללא צורך בהחלפת רכבות בתחנת בית-שמש.
SCADA
SCADA (ראשי תיבות באנגלית למונח: Supervisory Control And Data Acquisition) הן מערכות מחשב המשמשות לצורך פיקוח, שליטה ואיסוף נתונים בתעשייה. מערכות אלה מנטרות ושולטות על תהליכים בתחום התעשייה, התשתיות וניהול מתקנים, כמתואר להלן:
מרכיבי מערכת SCADA
מערכת SCADA מכילה בדרך כלל תת-מערכות אלה:
תחנת הרכבת ירושלים – מלחה
פיצול הקו
עם פתיחת קו הרכבת המהיר לירושלים העובר במסילת ירושלים - גנות בספטמבר 2018 ירדה תדירות הרכבות לתחנת מלחה לאחת לשעתיים לכל כיוון.
במרץ 2020, עקב התפרצות מגפת הקורונה בישראל, נסגרו זמנית כל תחנות הרכבת במדינה, וזו בכללן. מאז נפתחו בהדרגה כל התחנות, מלבד תחנות מלחה וגן החיות התנ"כי. מאז פתיחת הקו המהיר בין תל אביב וירושלים ירד באופן ניכר מספר הנוסעים בתחנה (ירידה של עשרות אחוזים בשנה), ומשרד האוצר הביע רצון לסגור את הקו על מנת לחסוך בהוצאות. עד כה לא פורסמה עמדה סופית בנוגע לפתיחה מחדש או לסגירה מלאה של שתי התחנות, והן עדיין מופיעות בתרשימי הקווים של רכבת ישראל וכיעדים אפשריים באתר האינטרנט שלה על אף שבפועל, הקו והתחנה אינם פעילים ואין בהם תנועת רכבות סדירה.
כיום (2023) התחנה עומדת שוממה עם שתי רכבות IC3 אשר חונות בה. חניון התחנה נהרס ובונים עליו ובסביבת התחנה דפו לרכבות קלות. מאז הסגירה ב-2020 הכניסה לשטח התחנה אסורה. רכבות אינן נוסעות בתוואי בין בית שמש לירושלים אך רכבת ישראל משמרת את התוואי, ורכבות יכולות לנוע עליו.
פיתוח עתידי
כיום מקימים על חניון וסביבת התחנה של הרכבת חניון (דפו) לקרונות הקו הכחול והקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים, החניון יכלול שני מפלסים עם כ-102 מקומות חנייה לקרונות, מתקן שטיפה לקרונות, מוסך תחזוקה, בתי מלאכה, בניין משרדים ומאגר מים.
מסילת רכבת קלה לבית שמש
קיים תכנון ראשוני להפעיל על תוואי קו הרכבת הקיים קו רכבת קלה לבית שמש וביתר עילית. תוואי הרכבת הקלה לא יסתיים בתחנת הרכבת בית שמש אלא ימשיך לתוך העיר. לרכבת קלה לא יהיו אותן בעיות ושחיקה של הקרונות כפי שקורה לקרונות הרכבת הכבדה אשר נוסעים בתוואי.
מסוף מטענים
תוכנית נוספת היא הקמת מסוף מטענים לצד תחנת הנוסעים, שדרוג המסילה המובילה לבית שמש בתוואי חדש (שאמור לכלול גם תחנה בצור הדסה) ושאף תתפצל בבית שמש לכיוון קריית גת, מה שיאפשר הובלת רכבות מטען (ונוסעים) גם מבאר שבע וקריית גת אל ירושלים.
חיבור אל מסילת ירושלים - גנות
נשקלת הארכת המסילה התת-קרקעית ממרכז העיר כך שתתחבר לתחנת הרכבת מלחה, תוך בניית תחנה נוספת, תת-קרקעית, בקרבת תחנת החאן (ירושלים ההיסטורית). פרויקט זה יאפשר לרכבת ישראל לתת שירות טוב יותר בתוך העיר וגם יאפשר גמישות תפעולית ושטחי דיור נוחים לרכבות בתחנת הרכבת מלחה. הפרויקט אינו מתוקצב כרגע ועלויותיו גדולות מאוד; בנוסף קיימים תחליפים באמצעות רשת הרכבת הקלה בעיר.
מלבד זאת הרשות לפיתוח ירושלים הזמינה תוכנית פיתוח למתחם מלחה הכולל תוספת של עשרות אלפי מ"ר בנייה למשרדים, מלון ושטחי מסחר מעל מסילות התחנה שעדיין נמצא בהליכי אישור.
מבנה התחנה
מסוף הנוסעים בתחנה בנוי בשלושה מפלסים. הכניסה לתחנה נמצאת במפלס ביניים. מדרגות, דרגנועים ומעלית מובילים מהכניסה אל המפלס העליון שבו ממוקמות קופות ומכונות אוטומטיות לרכישת כרטיסי נסיעה. מן המפלס העליון יש לרדת אל מפלס הרציפים באמצעות מדרגות, מעלית או דרגנועים.
2005-2006, 2014-2017
בעבר שימשה תחנה זו כתחנת הקצה של קו י"ם - בית שמש - ת"א - הרצלייה. בזמן שהקו היה מאוחד, הקו כבר היה מוגדר כשימושי משום שלא היה צורך להחליף בתחנת בית שמש. אולם החיסרון היחידי היה התחזוקה והחולשה של החוגונים, דבר שגרם לפיצולו הראשון והשני של הקו בשנים 2006–2014 ו-2017 ומאז. לולא הפיצול השימוש בתחנה היה נשאר גבוה או בינוני, אך החוגונים היו מגיעים לשפל מדבר זה.
2006-2014, 2017-2020
ב-2017 הקו פוצל לשני קווים שונים. החלק המזרחי של הקו (מתחנת מלחה ועד בית שמש) נשאר בידי הקו הישן. החלק המערבי של הקו (מבית שמש) חובר לקו החדש שהוארך לנתניה, ופעיל כיום בתור קו בית שמש - ת"א - נתניה. זמני ההחלפות ברכבות השפיעו לרעה על השימוש בתחנה, דבר שגרם לירידה ניכרת בשימוש של החלק המזרחי הישן של הקו. נכון ל-2023 החלק המזרחי של הקו מושבת עד להודעה חדשה, וייתכן שלא יופעל בזמן הקרוב, בעקבות השימוש הגבוה בתחנת נבון והוצאת כלל מערכי ה-IC3 משימוש.
קווי אוטובוס אל התחנה
אל הכניסה לתחנה מגיעים שני קווים פנימיים.
על דרך מודעי בצד של הקריה הטכנולוגית ישנם קווים נוספים העוברים על רחוב מודעי לכיוון אחד בלבד, כיוונם הנגדי עובר ליד קניון מלחה.
יחסי ברבדוס–יוון
יחסי ברבדוס–יוון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ברבדוס לבין הרפובליקה ההלנית.
סקירה כללית
בין הרפובליקה ההלנית לבין ברבדוס מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. על פי משרד החוץ היווני: "היחסים בין שתי המדינות הם יחסים מצוינים ובין שתי המדינות שיתוף פעולה נפלא, בין היתר בארגונים המולטילטרליים בהם מרבה ברבדוס לתמוך בהצעות היווניות ולהפך".
על פי המידע שמתקבל מדי זמן מה משגרירות הרפובליקה ההלנית בוונצואלה - אין קהילה יוונית מסודרת בברבדוס ואין יוונים שמתגוררים במדינה עצמאית.
אזרחי ברבדוס המבקשים לנסוע ליוון יכולים לעשות זאת ללא אשרה. אזרחי יוון המבקשים לנסוע לברבדוס יכולים לעשות זאת ללא אשרה למשך שישה חודשים.
Me Porto Bonito
Me Porto Bonito (בעברית: אתנהג יפה) הוא סינגל של הראפר הפוארטו ריקני באד באני והזמר הפוארטו ריקני צ'נצ'ו קורליאונה, מתוך אלבום האולפן החמישי של באד באני, Un Verano Sin Ti. השיר יצא לאור ב-20 ביוני 2022, כסינגל החמישי מתוך האלבום, לאחר "Callaíta", "Moscow Mule", "Tití Me Preguntó" ו-"Después de la Playa". השיר נכתב על ידי באד באני וצ'נצ'ו קורליאונה והופק על ידי MAG, סובלו NEO, לה פסיינסיה ולנקס.
השיר הגיע בשיאו למקום השישי במצעד הבילבורד הוט 100 וזכה ללמעלה מ-600 מיליון השמעות בספוטיפיי חודשים בודדים לאחר צאתו.
רקע וכתיבה
במהלך ראיון עם צ'נטה ידרך, באני הסביר כי השיר הוקלט מיד לאחר שהשתתף בנשף המט גאלה בניו יורק. בנוסף, הוא ציין שהגיע לאולפן בתלבושת ותספורת זהות לאירוע. על החיבור עם צ'נצ'ו קורליאונה הוא אמר: "כשעשיתי את השיר הזה, לא היה לי בראש מישהו שהוא לא הוא. אם זה לא היה איתו, לא הייתי מוציא את השיר". מילות השיר כוללות שני קריינים שנמשכו לאישה ששכנעו אותה לפרסם סלפי כדי להדגים עד כמה היא סקסית. כמו כן, שני הגברים התחייבו להתנהג יפה לאישה אם יתבקשו לעשות זאת.
האיגוד הבין-לאומי של חברות לגנאלוגיה יהודית
האיגוד הבין-לאומי של אגודות הגנאלוגיה היהודיות (בראשי תיבות: IAJGS) הוא ארגון עצמאי ללא מטרות רווח המאגד תחתיו כ-75 אגודות גנאלוגיה יהודיות מרחבי העולם ומתאם פעילויות וקשרים ביניהן. הארגון הוקם בסוף שנות ה-80 בארצות הברית כדי לספק שיתוף פעולה בין קהילות יהודיות ברחבי ארצות הברית ובשאר העולם ולקדם את הנושא של חקר המשפחה היהודית ושימור הזיכרון של קרובי משפחה יהודיים שהלכו לעולמם. האיגוד מארגן, מדי שנה, כנס בינלאומי בנושאי גנאלוגיה יהודית המתקיים בעיר אחרת בעולם.
החברה הגנאלוגית הישראלית היא חברה מלאה בארגון.
חודש הגנאלוגיה היהודית
הארגון הכריז על חודש חשוון בלוח השנה העברי כחודש הגנאלוגיה היהודית. במהלך חודש זה נעשות פעילויות מיוחדות בכל העמותות ברחבי העולם.
העמותות בעולם
תחת האיגוד הבינלאומי פעילות עמותות במדינות הבאות:
קבוצות עניין
במסגרת העמותה פעילות בעולם מספר קבוצות עניין (SIG - Special Group of Interest) המתמקדות בתחום ספציפי. חלק מהקבוצות פועלות בחסות חברת JewishGen :
מיץ
מיץ הוא משקה המופק מהוצאת הנוזלים הטבעיים שבתוך ירקות ופירות.
שימוש
בישראל שכיחים מאוד מיצים כגון מיץ תפוחים, מיץ תפוזים, מיץ ענבים, לימונדה ומיץ אשכוליות. במדינות רבות מקובל גם לשתות מיץ חמוציות, מיץ שזיפים, ומיץ עגבניות. כמו כן מקובל לשלב במיץ מספר זני פירות. תערובת מקובלת בארצות הברית למשל היא תפוח ודובדבנים שחורים.
מיצים רבים נחשבים כבעלי סגולות רפואיות: מיץ תפוחים, למשל, מכיל כמות גדולה של ויטמין C, ומיץ שזיפים נחשב כמקל על פעילות מערכת העיכול.
ברים למיצים נהיו שכיחים בעולם המערבי. בבארים נמכרים מיצי פירות טריים המוכנים במקום, אשר משמרים את ערכו התזונתי של הפרי. מאחורי ההנחה שמיץ טרי בריא יותר עומד הטיעון שמרגע שהפרי עבר סחיטה, מגיבים נוגדי החימצון שלו עם רדיקלים חופשיים של חמצן ומאבדים מערכם התזונתי. המיץ שכיח גם במתכוני בישול רבים סביב העולם. לדוגמה, מיץ לימון מסייע בהוספת טעם חמוץ או מריר למאכלים.
באנגליה, המונח "מיץ פירות" משמש רק לתיאור מיץ שיוצר מפירות בלבד, ללא חומרים מלאכותיים. תקנות בנושא מפורסמות על ידי הממשלה.
צריכת מיץ פירות באירופה, באוסטרליה, בניו זילנד ובארצות הברית גדלה בסוף המאה ה-20, קרוב לוודאי בשל תפיסה ציבורית של מיצים כמקור טבעי ובריא של מרכיבים מזינים ובשל עניין ציבורי גואה בנושאי בריאות. הסימונים על גבי מיצי פירות עשויים להיות מטעים. "ללא תוספת סוכר" הוא צירוף שכיח בתוויות המיצים, אולם המוצרים לרוב עשויים מ"תרכיזים משוחזרים" שמתנהגים בדומה לסוכרים. לצרכן קשה לדעת במקרה שכזה מה היו מרכיבי התרכיזים.
כשהמיץ משווק בצורתו המרוכזת, יש להוסיף מים, על מנת להחזיר את הנוזל למצבו המקורי (בדרך כלל יש לתרכיזים טעם שונה מאוד ממיץ מאותו מקור כשהוא סחוט טרי). אין לבלבל בין מיץ לבין מחית, שהיא לרוב מיץ מלאכותי שיש לדלל במים. שיטות שכיחות לשימור ועיבוד של מיצי פירות כוללות אידוי וייבוש בהתזה.
יחסי טרינידד וטובגו–יוון
יחסי טרינידד וטובגו–יוון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של טרינידד וטובגו לבין הרפובליקה ההלנית.
סקירה כללית
בין הרפובליקה ההלנית לבין טרינידד וטובגו מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. על פי משרד החוץ היווני: "היחסים בין שתי המדינות הם יחסים מצוינים ובין שתי המדינות שיתוף פעולה נפלא, בין היתר בארגונים המולטילטרליים בהם מרבה טרינידד וטובגו לתמוך בהצעות היווניות ולהפך".
על פי המידע שמתקבל מדי זמן מה משגרירות הרפובליקה ההלנית בוונצואלה - אין קהילה יוונית מסודרת בטרינידד וטובגו ואין יוונים שמתגוררים במדינה עצמאית.
אזרחי טרינידד וטובגו המבקשים לנסוע ליוון יכולים לעשות זאת ללא אשרה. אזרחי יוון המבקשים לנסוע לטרינידד וטובגו יכולים לעשות זאת ללא אשרה למשך 90 יום.
דה סקריפט
דה סקריפט (באנגלית: The Script) הם הרכב פופ רוק אירי של שלושה חברים מדבלין שבאירלנד, אשר מקום מושבם נכון ל-2009 הוא בלונדון, לאחר שחתמו עם חברת התקליטים תקליטי RCA. אלבום הבכורה של ההרכב, "The Script", שיצא באוגוסט 2008 זכה למעמד אלבום פלטינה כפולה בממלכה המאוחדת.
הקמת ההרכב
דני או'דונוהיו ומארק שיאהן נפגשו בשנות העשרה המאוחרות שלהם במועדון ברחוב ג'יימס שבדבלין, שם גילו ששניהם חולקים אובססיה למוזיקה, ואהבה מיוחדת למוזיקה שחורה אמריקאית. "באותו הזמן MTV שודר בדבלין רק אחרי חצות, זה היה ערוץ מטושטש, ולדור שלי התרבות השחורה הייתה רק גל שעבר דרכנו." מסביר שיאהן. "זה לא היה על כנופיות ורובים, זה היה על אופנה וכיף, שרים ורוקדים." או'דונוהיו ושיאהן החלו לכתוב שירים, לנגן ולהפיק אותם יחדיו. כישרונם של השניים זוהה מוקדם יחסית, ולהפתעתם הוזמנו לארצות הברית כדי לשתף פעולה עם כמה מגיבורי המפיקים המוזיקליים שלהם, הכוללים כמה מגדולי הרית'ם אנד בלוז המודרני כגון דאלאס אסטין, מונטל ג'ורדן וטדי ריילי.
הם גרו בארצות הברית במשך מספר רב של שנים, אך חזרו לדבלין, שם גייסו את גלן פאוור ללהקתם החדשה. פאוור ניגן בתקליט sessions מגיל 15, והשתמש בכסף שהרוויח עבור עבודתו על פרויקט סולו באולפן שבביתו. הפרויקט נכנס למצב המתנה כיוון שההרכב החדש יצר שלושה שירים בשבוע אחד. לדברי פאוור, "אף פעם לא הייתה לי ההזדמנות עם שום הרכב אחר לבטא את עצמי בכזו חופשיות". באביב 2007 חתם ההרכב עם חברת התקליטים RCA Records, והוציא מיני-אלבום ב-Last.fm. סגנון המוזיקלי של ההרכב מושפע ממגוון אמנים שונים הכוללים את U2, הפוליס, הנפטונס, טימבלנד וואן מוריסון.
או'דונוהיו ושיאהן היו חלק מהרכב שנוצר ב-1996 הנקרא My town. ההרכב השיג הצלחה מוגבלת באירלנד ובממלכה המאוחדת, כיוון שלהקת הבנים circuit העפילה עליהם. ההרכב מנה ארבעה חברים: דני או'דונוהיו, מארק שיאהן, טרי דיילי ופול וואקר.
פריצת הדרך של ההרכב
ב-24 באפריל 2008 הוציא ההרכב את סינגל הבכורה שלו "We Cry". "We Cry" זכה בתואר "שיר השבוע" בתחנות הרדיו RTÉ 2FM, Today FM ורדיו BBC 1, ומגישי תוכניות רדיו רבים תמכו בהרכב במידה רבה. הסינגל נכנס למצעד הפזמונים הבריטי למקום השלושים, ושבוע אחר כך עלה למקום ה-15. במצעד הפזמונים האירי הגיע הסינגל למקום התשיעי.
דה סקריפט הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, "The Script" ב-11 באוגוסט 2008. לאחר ההצלחה של "The Man Who Can't Be Moved", האלבום דורג במקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, כשמכר 54,520 עותקים ושם נשאר למשך שבועיים. האלבום נשאר בעשרת הגדולים למשך 8 שבועות, ודורג במקום ה-12 בנתוני המכירות של הממלכה המאוחדת ב-2008. במצעד האלבומים האירים החזיק האלבום בראש הרשימה למשך חמישה שבועות, ונשאר בעשרת הגדולים למשך 22 שבועות. הסניף האירי של Sony BMG music, מייצג את ההרכב באלבום הבכורה שלהם, שזכה למעמד אלבום פלטינה כפולה בממלכה המאוחדת, ומכר ממעל ל-600,000 עותקים.
הסינגל השלישי של ההרכב, "Breakeven", הופץ באירלנד ב-21 בנובמבר 2008, ובממלכה המאוחדת ב-24 בנובמבר 2008. לסינגל הייתה הצלחה איטית במצעד הפזמונים האירי. הוא נכנס למקום ה-49 ובילה במצעד עשרה שבועות עד שנכנס לעשרת הגדולים. במצעד הפזמונים הבריטי נשאר הסינגל למשך 13 שבועות, כשהשיא שלו זה המקום ה-23. הסינגל הרביעי של ההרכב, "Talk You Down", הופץ ב-13 במרץ 2009.
ב-9 בנובמבר 2008 זכו דה סקריפט בטקס פרסי המוזיקה העולמית בפרס לביצוע האירי המוכר ביותר לשנת 2008. ב-23 בנובמבר אישר ההרכב שהם מתכננים לכתוב שיר לאלבומה השני של ליאונה לואיס.
ההרכב ניגן בקונצרט "Cheerio's Childline" בערב הפתיחה בדבלין. הם ניגנו עם כוכבי מוזיקה גדולים כגון אנריקה איגלסיאס, אנסטסיה, בויזון ואחרים.
השיר "The End Where I Begin", מתוך האלבום שלהם, הופיע בFIFA 09.
ב-15 ביוני 2009 הופץ הסינגל החמישי של הלהקה, "Before The Worst".
אלבום שני 2009
דה סקריפט הודיעו שהם כבר עובדים על אלבומם השני, שיצא בסביבות שנת 2010 המאוחרת ותחילת 2011. סולן הלהקה, דני או'דונוהיו, סיפר שהשירים באלבומם הבא יהיו מאופיינים ביותר רוק מאשר אלבומם הראשון, אך הם עדיין יישארו אותו ההרכב. האלבום השני, 'מדע ואמונה' שיצא ב-10 בספטמבר 2010, מאופיין יותר ברוק מאשר בפופ.
עישייה
עַישייה (בערבית: عيشية, תעתיק מדויק: עישיה) הוא כפר לבנוני דרומי, בנפת ג'זין שבמחוז דרום לבנון. בכפר כ-3,000 תושבים נוצרים מרונים, כפר מרוני בודד באזור בו רוב מוסלמי בדרום לבנון. בין תושבי הכפר ושכניהם המוסלמים התפתחו תקריות אלימות אשר הגיעו לשיאן בטבח שאירע בכפר.
הכפר, מרוחק כ-85 קילומטרים מביירות בירת לבנון, וכ-17 קילומטרים מהעיירה הנוצרית ג'זין. הוא משתרע על מורדותיו של ג'בל ריחן כ-750 מטרים מעל פני הים, קרוב לזרימת נהר הליטאני. בקרבת הכפר, שמורת טבע של עצי אלון ואורן אשר נפגעה בתקופת מלחמת האזרחים הלבנונית ומלחמת לבנון ונעשים מאמצים רבים לשקמה.
הכפר נודע בגלל הטבח שאירע בו בתקופת מלחמת האזרחים השנייה בלבנון, כאשר כוחות חמושים מוסלמים מא-סאעקה ואש"ף פשטו על הכפר ב-19 באוקטובר 1976 ובסיוע המון מוסלמי טבחו בתושבים. אומדן הנפגעים נעמד על יותר מ-70 נרצחים ויותר מ-100 פצועים קשה. בעקבות הטבח, נמלטו מהכפר המוני תושבים למוקדים נוצריים באזור (בעיקר לעיירה ג'זין) אך רובם שבו אליו לאחר כניסת ישראל ללבנון ב-1982 וחלקם התגייסו לצבא דרום לבנון.
בתקופת רצועת הביטחון היה בקרבת הכפר מוצב של צה"ל תחת אותו השם, מוצב עיישייה. המוצב היה מעט דרומית למוצב ריחן, הצפוני ביותר ברצועת הביטחון.
דבורקין
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סידר פוינט
סידר פוינט (באנגלית: Cedar Point) הוא פארק שעשועים אשר שוכן על חצי אי צר בימת אירי בתחום היישוב סנדאסקי, אוהיו שבארצות הברית. הפארק נפתח לציבור ב-1870 ונחשב כיום לפארק השעשועים השני בוותק שלו בארצות הברית.
בשנת 2008 ביקרו בפארק כ-3 מיליון מבקרים, והפארק נמצא במקום ה-16 במספר המבקרים בו מבין פארקי השעשועים בארצות הברית.
היסטוריה
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, אזור חצי האי בו נמצא כיום הפארק, הכיל ארבע סוללות ארטילריה אשר אבטחו את מחנה שבויי המלחמה אשר היה שכן בסמיכות. לאחר שהמלחמה הסתיימה, סידר פוינט הפך שוב למוקד נופש. הפארק נחנך במתכונתו הראשונית בשנת 1870 כאשר המהגר הגרמני לואיס זיסל הקים במקום את האטרקציות הראשוניות של הפארק והסיע את המבקרים אל הפארק באמצעות הסירה שלו.
בשנת 1892 הוקמה בפארק רכבת ההרים הראשונה. לקראת תחילת המאה ה-20, איש העסקים ג'ורג' ארתור בוקלינג, הרחיב במשך מספר עשורים את הפארק באמצעות שתילת גינות פרחים, הוספת אטרקציות, בנייה לגונות, ופתיחת מספר בתי מלון, בהם מלון ברייקרס אשר נפתח ב-12 ביוני 1905, ועדיין פועל כיום. בין השנים 1902 עד 1912 נחנכו בפארק ארבע רכבות הרים נוספות ורכבות ההרים הפכו בעקבות כך לאטרקציה העיקרית של הפארק.
תקופת השפל הגדול השפיעה באופן ניכר על המצב של הפארק כאשר הפארק היה בדעיכה עד שנות החמישים כאשר אנשי העסקים ג'ורג' רוז ואמיל לגרוס רכשו את הפארק. בתחילה השנים תכננו להרוס את הפארק הקיים והקים במקום דירות מגורים. בשל כך השניים הקימו מרינה וסללו כביש אשר חיבר בין הפארק ליישוב הסמוך סנדאסקי. לאחר שתושבי סנדאסקי גילו אודות תוכניתם של רוז ולגרוס הם פנו למושל אוהיו על מנת שיתערב וימנע מהיזמים מלהרוס את הפארק. בשל ההתנגדות הרבה להריסת הפארק ובשל הפופולריות הרבה לה זכה באותה העת פארק השעשועים דיסנילנד שבקליפורניה, רוז ולגרוס החליטו כי הם יהפכו במקום זאת את סידר פוינט לדיסנילנד של אזור המערב התיכון.
רכבות הרים
להלן רשימה של חלק מרכבות ההרים (14) הפועלות כיום בפארק וביניהן: בשנת 2016 נפתחה בפארק רכבת הרים חדשה בשם "Valravn" מסוג "Dive Coaster", בה הרכבת צוללת אל האדמה בירידה אנכית (90 מעלות), זו הגדולה מסוגה.
באוגוסט 2017 הודיעה רשת הפארק שבשנת 2018 הולכת להיפתח רכבת הרים מסוג RMC hybrid (שגם נכללת בקטגוריית hyper-מעל 200 רגל), כלומר, רכבת של שילוב בין בנייה עם עץ ועם מתכת. הרכבת הולכת להיות הגבוהה, המהירה, ועם הכי הרבה היפוכים מסוגה. עם בואו של סרטון ההדמיה רבים מאשרים שהרכבת הולכת להיות הטובה בפארק, והטובה ביותר מסוגה.
מתקנים בולטים נוספים
להלן רשימה חלקית של מתקנים בולטים נוספים בפארק.
איטליה באירוויזיון
איטליה השתתפה באירוויזיון כ-48 פעמים החל מהצטרפותה לתחרות ב-1956 והיא נמנית בין שבע המדינות מייסדות התחרות. לאחר היעדרות בין השנים 1998-2010, איטליה משתתפת ישירות בגמר התחרות מבלי להשתתף בשלב חצאי-הגמר, עקב היותה אחת מחמש המדינות העיקריות אשר אחראיות למימון התחרות, לצד גרמניה, בריטניה, ספרד וצרפת.
איטליה ניצחה בתחרות 3 פעמים: בפעם הראשונה ב-1964 עם השיר "Non ho l'età" של ג'יליולה צ'ינקווטי, בפעם השנייה ב-1990 עם השיר "Insieme: 1992" של טוטו קוטוניו ובפעם השלישית ב-2021 עם השיר "Zitti e buoni" של מונסקין. איטליה נעדרה מספר פעמים רב מהתחרות, לרוב בשל התעניינותו הציבורית הנמוכה של העם האיטלקי בתחרות.
הישגים
איטליה נטלה חלק בתחרות כ-48 פעמים: שלוש פעמים מתוכן איטליה ניצחה בתחרות, ועל כן, נכון לשנת, היא נמצאת בטבלת הניצחונות של התחרות יחד עם נורווגיה, דנמרק ואוקראינה כאשר לפניהן נמצאות אירלנד ושוודיה עם 7 ניצחונות כל אחת, לוקסמבורג, צרפת, בריטניה והולנד עם חמישה ניצחונות וישראל עם ארבעה ניצחונות. איטליה ניצחה בתחרות שלוש פעמים: בפעם הראשונה ב-1964 עם השיר "Non ho l'età" של ג'יליולה צ'ינקווטי, בפעם השנייה ב-1990 עם השיר "Insieme: 1992" של טוטו קוטוניו ובפעם השלישית ב-2021 עם השיר "Zitti e buoni" של מונסקין. איטליה הגיעה למקום השני שלוש פעמים בתולדותיה ב-1974, 2011 ו-2019 והגיעה חמש פעמים למקום השלישי ב-1958, 1963, 1975, 1987 ו-2015.
היעדרויות
איטליה נעדרה מ-19 תחרויות אירוויזיון לאורך השנים:
היעדרותה הראשונה של איטליה נרשמה ב-1981 לאחר שרשות השידור האיטלקית הודיעה כי התעניינותו הציבורית של העם האיטלקי בתחרות ירדה, ולכן החליטה לפרוש באותה שנה. כמו כן, איטליה נעדרה מאותה סיבה גם בשנה שאחריה. היעדרותה השלישית נרשמה ב-1986 לאחר שרשות השידור האיטלקית החליטה לא להשתתף בתחרות.
איטליה שוב רשמה היעדרויות מהתחרות בין השנים 1994-1996 עקב חוסר התעניינות ציבורית של העם האיטלקי בתחרות. לאחר היעדרות של כשלוש שנים, איטליה השתתפה בתחרות ב-1997, אולם פרשה לאחריה לאלתר מבלי מתן הסבר. לאחר כ-13 שנות היעדרות, הודיעה רשות השידור האיטלקית ב-2 בדצמבר 2010, כי איטליה תשוב לתחרות ב-2011.
לאורך השנים, ההתעניינות באירוויזיון בקרב תושבי איטליה הייתה נמוכה, גם כאשר נערכה התחרות בשטחה של איטליה. כתוצאה מכך, שירי אירוויזיון מנצחים לא זכו להצלחה רבה באיטליה. אמנם השיר האיטלקי של ג'יליולה צ'ינקווטי שניצח ב-1964 הפך להצלחה בפברואר 1964 כאשר זכה בפסטיבל סן רמו, אולם לפי האתר "Hit Parade Italia" השירים "ווטרלו" של שוודיה מ-1974, "Save Your Kisses for Me" של בריטניה מ-1976, "Puppet on a String" של בריטניה מ-1967, "Ding-a-dong" של הולנד מ-1975 ואפילו השיר האיטלקי של טוטו קוטוניו שניצח ב-1990 "Insieme: 1992", נכשלו להיכנס לרשימת 10 הסינגלים הנמכרים ביותר באיטליה. מקרה יוצא דופן הוא השיר "I treni di Tozeur" אשר שלחה איטליה ב-1984, עמו היא הגיעה למקום החמישי בתחרות ודורג במקום השלישי ברשימת הלהיטים באיטליה, וכן התמקם במקום ה-20 ברשימת הסינגלים הנמכרים ביותר באיטליה לשנת 1984.
התעניינות חדשה בתחרות
בשנת 2008, שני מוזיקאים איטלקים, וינצ'ה טמפרה וזוכה אירוויזיון 1990 טוטו קוטוניו, הביעו את צערם על היעדרותה של איטליה מתחרות האירוויזיון, וקראו לה לשוב ולהשתתף בתחרות.
מספר זמרים מאירוויזיון 2008, בהם הזוכה דימה בילאן, הופיעו בתוכנית טלוויזיה האיטלקית, ''Carramba! Che fortuna'', אשר בערוץ Rai 1, וזאת בניסיון להחזיר את איטליה בחזרה לתחרות האירוויזיון. סייטס בקר, מנהל התקשורת ויחסי הציבור של האירוויזיון, אמר כי. זמן קצר לאחר שנחשפה הרשימה הסופית של כל המדינות המשתתפות באירוויזיון 2009, הכריז איגוד השידור האירופי שהוא יעבוד אפילו קשה יותר על-מנת להחזיר לאירוויזיון 2010 מדינות שפרשו, בהן איטליה, מונקו ואוסטריה, כאשר איטליה נמצאת בראש סדר העדיפויות.
במסיבת עיתונאים של העונה הרביעית של תוכנית הכישרונות X Factor האיטלקית, הכריז מסימו ליאופרדי, במאי התוכניות של רשת השידור האיטלקית, RAI, כי ייתכן ומנצח התוכנית יזכה לייצג את איטליה באירוויזיון 2011, וזאת על-אף שנציג איטליה לאירוויזיון נבחר בדרך-כלל באמצעות פסטיבל סן רמו. באתר האירוויזיון טיימס הוכרז ב-2 בדצמבר 2010, כי איטליה אישרה את השתתפותה באירוויזיון 2011 שייערך בגרמניה.
איטליה וחמש הגדולות
מהתחרות ב-2004, ישנן ארבע מדינות מסוימות שמעפילות אוטומטית לגמר התחרות בלי קשר למיקומן בתחרות בשנה הקודמת. הן הרוויחו מעמדן עקב היותן התורם הכלכלי הגדול ביותר של התחרות מטעם איגוד השידור האירופי. מדינות אלה הן ספרד, גרמניה, בריטניה, צרפת והחל מהתחרות ב-2011, כאשר איטליה שבה לתחרות לאחר כ-13 שנות היעדרות, גם איטליה. בשל מעמדן הבלתי פגיע בתחרות, הן היו ידועות בשם "ארבע הגדולות", וכשאיטליה הצטרפה אליהן הן ידועות בשם "חמש הגדולות". המפקח של התחרות, סוונטה סטוקסליוס, אמר לכתבים בפגישה עם "OGAE" סרביה, כי אם איטליה תשוב לתחרות בעתיד היא תעפיל ישירות לגמר ותהווה חלק מ"חמש הגדולות", וכך היה כאשר היא שבה לתחרות. ב-2009, דווח כי "ארבע הגדולות" עלולות לאבד את מעמדן הבלתי פגיע בתחרות וכי הן יצטרכו להתחרות בחצאי-הגמר של התחרות כמו כל שאר המדינות. עם זאת, הדבר לא התרחש, ו"ארבע הגדולות" שמרו על מעמדן הבלתי פגיע בתחרות.
נכון ל-, איטליה וגרמניה הן המדינות היחידות מ"חמש הגדולות" אשר ניצחו בתחרות מ-1998.
הצנזורה הטלוויזיונית של אירוויזיון 1974
איטליה סירבה לשדר את התחרות ב-1974 ברשות השידור האיטלקית בשל שירה של ג'יליולה צ'ינקווטי, שהתפרסם באותה תקופה בה נערך משאל עם בנוגע לגירושים באיטליה. אף על פי שהאירוויזיון שודר חודש לפני המועד המתוכנן למשאל העם, ואף על פי שהשיר סיים באירוויזיון במקום השני, הצנזורה האיטלקית סירבה לשדר את השיר בכלי התקשורת. רשות השידור האיטלקית הרגישה שהשיר "Sì", שחוזר באופן תמידי על המילה "כן", עלול לגרום למסר סמוי, כמעין תעמולה נסתרת, על-מנת להשפיע על קהל המצביעים האיטלקי בבחירות שיצביעו "כן" לביטול החוק שמתיר גירושים. לפיכך, השיר צונזר ונאסר להשמעה בתחנות הרדיו והטלוויזיה במשך יותר מחודש.
יהדות קסטוריה
קסטוריה היא עיר בצפון יוון, בחבל מערב מקדוניה וסמוכה לגבולות מקדוניה הצפונית ואלבניה. הקהילה היהודית בעיר התקיימה מן המאה ה-6 ועד לחורבנה במלחמת העולם השנייה, עת נרצחו מרבית בניה במחנה ההשמדה אושוויץ (בירקנאו) בתקופת השואה.
יסוד הקהילה
עדויות לקהילה יהודית מאורגנת, שהתגוררה בתוך מצודת העיר מתוארכות למאה ה-6, תקופתו של יוסטיניאנוס הראשון קיסר האימפריה הביזנטית. הקהילה הייתה רומניוטית בעיקרה ובניה דיברו יווניטיקה. בין המאה ה-9 לראשית המאה ה-11 נשלטה העיר על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה. השלטון הבולגרי עודד הגירת יהודים לשטחי הממלכה ויהודים רבים שנמלטו מחמת רדיפות הביזנטים הגיעו לתחומה. בסוף המאה ה-11, מנהיג הקהילה היה הרב טוביה בן אליעזר, מחבר מדרש לקח טוב.
מראשית המאה ה-12 ועד למחצית המאה ה-14 הייתה העיר זירת לחימה בין האימפריה הביזנטית ובהמשך האימפריה הלטינית לבין האימפריה הבולגרית השנייה, נסיכות אפירוס, דספוטט סרביה ולבסוף האימפריה העות'מאנית. לעיר הגיעו פליטים רבים שנמלטו מרדיפות הצלבנים וכן חלק ממגורשי הונגריה ובוואריה. בשנת 1385 נכבשה העיר על ידי הסולטאן מוראט הראשון. לאחר כיבוש קונסטנטינופול בידי מהמט השני, בוצע טרנספר של אוכלוסיות לצורך איסלום מואץ של האימפריה החדשה וכך, הוגלו תושבי העיר ובהם כמחצית מבני הקהילה היהודית, שחלקם הפכו לעובדי כפייה (בטורקית עות'מאנית: סוּרְג'וּן) ועסקו בשיקומה של קונסטנטינופול לאחר כיבושה.
מגירוש ספרד ועד העת החדשה
במהלך המאה ה-16 הגיעו לעיר מגורשי ספרד בהזמנת הסולטאן העות'מאני באיזיט השני. היהודים שהיו בעלי מקצוע, אוריינים ושלטו במספר שפות נקלטו היטב במסגרותיה של האימפריה החדשה ושגשגו. בחלק מקהילות יוון התמזגה הקהילה הספרדית עם הרומניוטית ובקהילות אחרות כגון קסטוריה שינו היהודים הספרדים בכמותם הרבה את צביון הקהילה אשר הפכה בהדרגה מרומניוטית לספרדית. בהמשך, הגיעו לעיר מגורשים מפוליה וסיציליה אשר נטמעו בתוך הקהילה הספרדית שהתהוותה.
בני הקהילה נודעו בכל אירופה כסוחרי פרוות וכן היו מביניהם אומנים, גובי מיסים ורוכלים. במהלך המאה ה-17 רבים מבני הקהילה הצטרפו לתנועה השבתאית, במיוחד לאחר שב-1669 התיישב בעיר נתן העזתי.
נחל מודיעים
נַחַל מוֹדִיעִים (ודי ג'רידון בחלקו העליון וודי אל מלקי בחלקו התחתון) הוא נחל אכזב באזור הרי נחלת אפרים (בתחום המועצה האזורית מטה בנימין). הנחל מתחיל בשורת מעיינות בין גבעת זאב לביתונייא שממערב לרמאללה, וזורם לאורך כ-18 קילומטר בקו אווירי עד שנישפך אל נחל נטוף (ואדי א-שמי) כשני קילומטר מערבית לנעלין.
יהדות קסטוריה
מגירוש ספרד ועד העת החדשה
ב-1873 נפתח בעיר תלמוד תורה. תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית לווה במשבר כלכלי חריף ברחבי האימפריה ואזור קסטוריה איבד מחשיבותו הכלכלית האזורית. בנוסף, ההתעוררות הלאומית היוונית לא פסחה על העיר קסטוריה ויהודיה הואשמו לא אחת בשיתוף פעולה עם הכובש העות'מאני. בשנים 1879 ו-1908 אירעו בעיר עלילות דם ובראשית המאה ה-20 החלה הגירת יהודים לעיר ניו יורק. לאחר מלחמת הבלקן הראשונה עברה העיר לחזקת ממלכת יוון ולאחר מלחמת העולם הראשונה, הגיעו אליה מהגרים מקהילת ביטולה. ב-1928 מנתה הקהילה 900 נפשות וב-1929 היו בעיר שני בתי כנסת, בית ספר יסודי יהודי ותיאטרון. באמצע שנות ה-30 הוקמה אגודת ספורט מקומית שנקראה "החשמונאים". ב-1937 עלו מקצת מבני הקהילה לישראל והיו שותפים להקמת מושב צור משה, אחד מיישובי חומה ומגדל.
נחל מודיעים
נחל מודיעים יחד עם נחל נטוף הם מהמקורות הראשיים של נחל איילון. נחל מודיעים מנקז אליו את מרבית הנחלים באזור רמאללה כגון: ואדי דילב וואדי עין עריך. בחורפים גשומים הנחל מתמלא מים וזורם. כמו כן הוא מהווה את הגבול הדרומי של הרי גופנה שבדרום מערב השומרון.
יהדות קסטוריה
מלחמת העולם השנייה וחורבן הקהילה
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוון בידי כוחות גרמניה הנאצית, חולקה הממלכה ל-3 אזורי כיבוש: גרמני, איטלקי ובולגרי. העיר קסטוריה נכללה בשטח השליטה האיטלקי. באביב וקיץ 1941 הועברה כל התנובה החקלאית היוונית הטריה והמאוחסנת למחסני הצבא הגרמני ובשל כך, במהלך 1942 שרר רעב ביוון ממנו נפגעו בעיקר בני הקהילה היהודית. בספטמבר 1943 נכנעה איטליה לבעלות הברית והגרמנים השתלטו על השטח.
כשהחלו רדיפות היהודים סייע ראש הכנסייה בקסטוריה המטרופוליט ניקופורוס לבני הקהילה. ניקופורוס הסתיר 40 מבני הקהילה בתוך הקתדרלה בעיר ושכנע משפחות נוספות לפעול כמותו. מקצת מיהודי הקהילה הצליחו להימלט ליישובים הרריים מבודדים בסיוע תושבים מקומיים וחברי המחתרת היוונית ומקצתם הצטרפו למחתרות השונות. ב-24 במרץ 1944 נערכה אקציה בעיר ובמהלכה נעצרו 763 מתוך 900 בני הקהילה היהודית. היהודים רוכזו בבניין קיאזים ביי ששימש כבית ספר לבנות וממוקם בסמוך למסגד. במהלך הימים הספורים בהם שהו יהודי הקהילה במעצר, סייעו התושבים המקומיים במזון ואמצעי חימום. החיילים הגרמנים הכו את העצורים, שדדו את רכושם ותועדו מעשי אונס רבים. יהודי קסטוריה הועלו על משאיות והועברו לעיר סלוניקי משם שולחו ברכבות למחנה ההשמדה אושוויץ (בירקנאו) ובו נרצחו מרביתם ימים ספורים לאחר הגעתם. מעריכים שכ-30 מקרב המגורשים ניצלו בתום המלחמה. לאחר תום הכיבוש הנאצי חזר קומץ יהודים לעיר, בשנת 1948 נמנו בעיר 35 יהודים וב-1965 עמד מספרם על 22 נפשות.
הנצחה
בראשית המאה ה-21 הוקמה בקסטוריה אנדרטה לזכר קורבנות השואה. בעיר מתגוררת משפחה יהודית אחת. ניצולי הקהילה ובני משפחותיהם החיים בישראל מתכנסים אחת לשנה במושב צור משה, בבית הספר על שם הנדבן היהודי בכר רוסו בן קהילת קסטוריה ומנציחים את זכרה של הקהילה.
גנאלוגיה
מבחינת המאגר הגנאלוגי של שמות המשפחה בקרב בני הקהילה עולה כי רובם הם מגולת ספרד ומקצתם איטליה. למשל שמות המשפחה: פיצירליו, רוסו, דה מאיו, אליהו, זכריה, אנג'ל, קמחי, חזן, קונפינו, אלבעלה, עשהאל, קופיו, בנבנישתי ומבורך מקורם מקטלוניה, קסטיליה וערים נוספות בצפון ספרד. משפחת ביבאס ממוצא איראני או מפורטוגל. אחד הענפים של משפחת קמחי מוצאו מאיטליה.
הנרי ג'קסון
נמנה עם מייסדי הזרם הנאו-קונסרבטיבי האמריקאי, והיה מגדולי ידידיה של מדינת ישראל. תיקון ג'קסון-ואניק, מ-1975, הקרוי על שמו, נחשב על ידי רבים לאחד מהגורמים שהביאו לפתיחת שערי ברית המועצות וגרורותיה ליציאת יהודים ומהגרים אחרים בשנות השבעים של המאה העשרים, תחילה על ידי עצם האיום בחקיקתו וכעבור שנים אחדות עם תחילת העלייה ההמונית.
ראשית חייו ומשפחתו
הנרי "סקופ" ג'קסון נולד ב-1912, בעיר אוורט, שבמחוז סנוהומיש, במדינת וושינגטון שבצפון מערב ארצות הברית, לפיטר ג'קסון (השם הנורווגי המקורי - גרסת') ומרינה אנדרסון, נוצרים לותרנים, שהיגרו מנורווגיה לארצות הברית לקראת סוף המאה ה-19. הוא היה ילדם החמישי והצעיר ביותר. תחילה למד באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה, ולאחר מכן סיים לימודי משפטים באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל ב-1935, והחל לעסוק בעריכת דין.
ב-1961 נישא להלן הארדין, הצעירה ממנו ב-21 שנה ונולדו להם שני ילדים.
קריירה פוליטית
ב-1938 ניצח ג'קסון במערכת הבחירות הראשונה שלו למישרת התובע של מחוז סנוהומיש וב-1940 נבחר לראשונה לבית הנבחרים האמריקאי מטעם המפלגה הדמוקרטית (החל לכהן ב-3 בינואר 1941). התגייס לצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, אך על פי הוראת הנשיא רוזוולט נאלץ לעזוב את הצבא כדי שלא לאבד את מושבו בקונגרס. ב-1945 היה ג'קסון מראשוני האמריקאים שביקרו במחנה ההשמדה בוכנוואלד וראה במו עיניו את תוצאות השואה. ב-1952 ניצח את הסנטור הרפובליקני הארי קיין והפך בינואר 1953 לסנטור מטעם מדינת וושינגטון, מישרה בה החזיק במשך כ-31 שנה לאחר מכן, עד יום מותו. במערכת בחירות זו הוא ניצח לא רק את יריבו הפורמלי, אלא ובעיקר את הסנטור ג'וזף מקארתי, אשר בא במיוחד למדינת וושינגטון לתמוך ביריבו, ללא הועיל.
ב-1960 היה ג'קסון מועמד להיות המועמד הדמוקרטי לסגן נשיא ארצות הברית תחת ג'ון קנדי, אבל בסופו של דבר בחר קנדי אז את לינדון ג'ונסון. בשנה זו הוא גם הפך ליו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית למשך מספר חודשים. ב-1972 ניסה ג'קסון להיות מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות בפעם הראשונה, אך הפסיד לג'ורג' מקגוורן, שבסופו של דבר הפסיד לריצ'רד ניקסון בבחירות הכלליות. ב-1976 הוא ניסה לרוץ לנשיאות שוב ובשלבים הראשונים של הבחירות המקדימות בקרב הדמוקרטים אף נחשב לראשון המועמדים, אולם בסופו של דבר זכה במועמדות הדמוקרטים ג'ימי קרטר, שאף ניצח לאחר מכן את ג'רלד פורד בבחירות הכלליות.
דעותיו
ג'קסון היה ניצי בדעותיו המדיניות וליברל בדעותיו הכלכליות והחברתיות. הוא הטיף להגדלת תקציב הביטחון האמריקאי למול הסובייטים עוד בתקופת נשיאותו של דווייט אייזנהאואר וכן להגדלת מספר הטילים הבליסטיים הבין-יבשתיים של ארצות הברית. לאחר מכן היה מתומכי מלחמת וייטנאם ומראשי המתנגדים לדטאנט ולהסכם סאל"ט 2 מ-1979, להגבלת הנשק הגרעיני. במשך שנים ובמידה מסוימת עד היום מכנים לעיתים דמוקרטים ניציים כגון הסנאטור הדמוקרטי ג'ו ליברמן (ייצג את קונטיקט בסנאט והיה מועמד לסגן נשיא בבחירות לנשיאות 2000), ג'יימס וולסי (ראש ה-CIA, בתחילת כוהתו של הנשיא ביל קלינטון בשנים 1993–1995) ועוד, בשם הדמוקרטים של "סקופ" ג'קסון. בין עוזריו ותלמידיו נמנים אחדים מראשי הנאו-קונסרבטיבים, שהפכו עם השנים לרפובליקנים כמו דאגלס פיית', ריצ'רד פרל, אליוט אברמס, פול וולפוביץ ועוד. האחרון אף כינה את עצמו לא פעם רפובליקני של "סקופ" ג'קסון.
במקביל היה ג'קסון מראשי התומכים בחוקי זכויות האזרח, כאשר הנושא עוד היה בחיתוליו בארצות הברית. ב-1957 היה מיוזמי חוק זכויות האזרח הראשון והמשיך בכך גם בחוק זכויות האזרח של 1964. היה מראשוני התומכים במרטין לותר קינג ונשא את נאום ההספד עליו בסנאט, לאחר הירצחו באפריל 1968. היה תומך נלהב בחוקי הגנת הסביבה למיניהם ותומך נלהב באותה מידה בהגדלת הסיוע לישראל.
ב-1974 הצליח ג'קסון לגרום להעברתו פה אחד של תיקון ג'קסון-ואניק, בסנאט, כאשר חבר הקונגרס צ'ארלס ואניק עשה עבודה דומה גם בקונגרס. התיקון היתנה הטבות סחר שונות לברית המועצות וגרורותיה, במתן אפשרות ליהודי אותן מדינות (ודיסידנטים אחרים) לצאת מהן באופן חופשי. עצם האיום בחקיקתו של תיקון זה גרם לביטול "כופר ההשכלה" שניסו הסובייטים להטיל על המהגרים הפוטנציאליים ולפתיחה חלקית של שערי ברית המועצות ליציאת יהודים ומהגרים אחרים בראשית שנות השבעים של המאה העשרים. השערים בברית המועצות (אף כי לא בגרורותיה) נסגרו מחדש עם מימוש חקיקת התיקון וירדו לשפל יחסי של פחות מ-15,000 יוצאים לשנה בשנים 1975–1976 (מספר שכשלעצמו היה גבוה בהרבה ממספר היוצאים מדי שנה עד 1969), אך הם שבו ונפתחו בהדרגה בשנים שלקראת סוף שנות השבעים - ראשית שנות השמונים.
הנצחתו
בית הספר ללימודים בינלאומיים באוניברסיטת וושינגטון קרוי כיום על שמו של הנרי ג'קסון. הצי האמריקאי קרא על שמו את אחת מהצוללות הגרעיניות שלו. "המכון היהודי לענייני ביטחון לאומי" - JINSA מחלק מדי שנה מלגה על שם הנרי ג'קסון לאישים שונים, בדרך כלל נאו-קונסרבטיבים, כמו ג'ו ליברמן, דיק צ'ייני, פול וולפוביץ ועוד. כמו כן, קיימים כיום על שמו במדינת וושינגטון מקומות אחדים, בהם בית ספר, יער ועוד. ב-2005 הוקמה באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה "אגודת הנרי ג'קסון", במטרה לקדם את רעיונותיו ומורשתו של ג'קסון, ברחבי העולם.
בירושלים נקראה כיכר על שמו ברחוב ז'בוטינסקי.
לינדה מרטין אלקוף
לינדה מרטין אלקוף (באנגלית: Linda Martin Alcoff, נולדה ב- 25 ביולי, 1955 ) היא פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת ניו יורק (CUNY) ומכללת האנטר, העוסקת בעיקר בנושאים של זהות, מגדר ומין. אלקוף תומכת בפמיניזם ומתנגדת לגזענות. היא אחת מהפילוסופיות המובילות כיום בארצות הברית בתנועת הפמיניזם ומאמריה וספריה משמשים אחד מהנדבכים האידאולוגיים של התנועה. אלקוף קראה להכללה של קבוצות שאינן מייצגות היסטורית בפילוסופיה, ומציינת כי פילוסופים מקבוצות אלה יצרו תחומי חקירה חדשים, כולל פילוסופיה פמיניסטית, תורת הגזע הביקורתית והפילוסופיה של להטה"בק.
קורות חיים
לינדה מ. אלקוף נולדה ב-25 ביולי שנת 1955 לאם אמריקאית ולאב פנמי, עובדה זו כנראה גרמה לה להתייחס יותר לנושא הגזע בכתבים שלה, למרות שהיא טוענת שנושא הגזע מעסיק כל אדם בעולם המערבי והיא אינה מקשרת את עולם העבודה שלה עם העולם האישי שלה.
אלקוף קיבלה את התואר הראשון והשני שלה מאוניברסיטת ג'ורג'יה ואת הדוקטורט עשתה באוניברסיטת בראון.
אלקוף כתבה מעל לחמישה ספרים ועורכת בשיתוף עם סופרים אחרים (ערכה במשותף כ-10 ספרים) ספרים שעוסקים במין, גזע, אפיסטמולוגיה, פוליטיקה, זהות חברתית, מגדר ופמיניזם.
בנוסף לכתיבת ספרים היא מרצה ומלמדת במכללת האנטר ואוניברסיטת ניו יורק ולימדה באוניברסיטת סירקיוז.
רעיונות מרכזיים
אחד הספרים המפורסמים ביותר של לינדה מרטין אלקוף נקרא "Visible Identities" (זהויות נראות לעין). הספר עוסק בהגדרת זהות אפיסטמולוגית וכיצד זהות זו מושפעת ומובנת דרך זהות פוליטית וחברתית. אלקוף מקשרת בין הדיון על זהות פוליטית לדיון רחב יותר בנוגע לטבע הזהות הסובייקטיבית עצמה.
בספר זה, אלקוף טוענת כי נראות של זהויות חברתיות שונות מאפשרת דמוקרטיה פלורליסטית. בספרה, אלקוף מציגה דיון מעמיק בתפיסה הליברלית של זהויות חברתיות ופוליטיות אך בו בזמן חושפת בעיות מרכזיות בתפישות אלו.
לטענתה, הליברליזם המודרני מתמקד באיחוד זהויות ולפיכך מאבד אלמנטים של פלורליזם ותפיסה אישית של המציאות, כפועל יוצא מזהויות מגדריות, אתניות וחברתיות מגוונות.
גישה זו של לינדה מרטין אלקוף משויכת לאפיסטמולוגיה (תורת ההכרה). אלקוף טוענת שהמציאות נובעת מפרשנות עצמית ולכן, לא כדאי ואף אסור למזג את כל הזהויות הקטנות שיוצרות את הזהויות השונות בחברה לכדי זהות לאומית אחת. ולמרות זאת היא טוענת שלא כולם אותו דבר וכך מתנגדת לליברליזם המודרני.
אלקוף חושבת כי יש הבדלים בין הזהויות וצריך לשמור עליהם, אך לא צריך להיות הבדל ביחס של החברה כלפיהם.
הישגים
בשנת 2005, אלקוף קבלה תואר של כבוד אגודת הנשים בפילוסופיה
בשנת 2006, לינדה מרטין נכנסה לרשימת "100 ההיספנים המשפיעים ביותר בארצות הברית".
בשנת 2001 קיבלה תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת אוסלו
נשיאת חברה הפילוסופית האמריקאית לשנת 13-2012.
יחסי אנטיגואה וברבודה–יוון
יחסי אנטיגואה וברבודה–יוון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין אנטיגואה וברבודה לבין הרפובליקה ההלנית.
סקירה כללית
בין הרפובליקה ההלנית לבין אנטיגואה וברבודה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. על פי משרד החוץ היווני: "היחסים בין שתי המדינות הם יחסים מצוינים ובין שתי המדינות שיתוף פעולה נפלא, בין היתר בארגונים המולטילטרליים בהם מרבה אנטיגואה וברבודה לתמוך בהצעות היווניות ולהפך".
על פי המידע שמתקבל מדי זמן מה משגרירות הרפובליקה ההלנית בוונצואלה - אין קהילה יוונית מסודרת באנטיגואה וברבודה ואין יוונים שמתגוררים במדינה עצמאית.
אזרחי אנטיגואה וברבודה המבקשים לנסוע ליוון יכולים לעשות זאת ללא אשרה. אזרחי יוון המבקשים לנסוע לאנטיגואה וברבודה יכולים לעשות זאת גם הם ללא אשרה.
9 עד 5 (סרט)
9 עד 5 (באנגלית: 9 to 5) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1980 בכיכובן של ג'ין פונדה, לילי טומלין, דולי פרטון ודבני קולמן. הסרט עוסק במסע נקמה של שלוש נשים בבוס הסקסיסטי שלהן. הסרט גרף למעלה מ-3.9 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון שבו יצא לאקרנים בארצות הברית, והוא מדורג במקום ה-20 ברשימת סרטי הקומדיות הרווחיים ביותר, נכון ליוני 2011.
דולי פרטון, אשר מגלמת את אחת הנשים בסרט, שרה גם את שיר הנושא המפורסם "9 עד 5". השיר הגיע לראש מצעד בילבורד הוט 100, זכה בשני פרסי גראמי והיה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית השיר הטוב ביותר.
הסרט עובד לתוכנית טלוויזיה ולמחזמר שעלה בברודוויי בשנת 2009.
עלילה
ג'ודי ברנלי (ג'ין פונדה), עקרת בית אשר בעלה נוטש אותה לטובת המזכירה שלו, פוצחת עם גירושיה בקריירת מזכירות משלה, במסגרת תאגיד גדול. מכיוון שג'ודי מעולם לא עבדה, היא נלחצת מכל משימה פשוטה בעבודתה, כגון תיוק מסמכים, מענה לשיחות טלפון ובמיוחד שימוש במכונת צילום.
באותה החברה עובדת גם ויולט ניוסטד (לילי טומלין), אלמנה ואם לארבעה ילדים, שנמצאת בחברה מזה 12 שנים. ויולט מוצגת כעובדת חרוצה מאוד, שאינה מקבלת קידום בשל מעסיקהּ השוביניסט פרנקלין הארט (דבני קולמן), אשר בז לכל הנשים העובדות במחלקה.
מזכירתו האישית של הארט היא דורלי רודס (דולי פרטון), שנמצאת במצוקה מתמדת בעקבות הטרדות מיניות מצידו של הארט; הארט הצליח לשכנע רבים בחברה שהיא המאהבת שלו.
שלוש הנשים מתיידדות, ולאחר שהארט פוסח על ויולט בקידומה, השלוש נפגשות בבר מקומי לאחר שעות העבודה, ומפנטזות על מסע נקמה בהארט. ויולט מפנטזת, בדומה לסיפור שלגיה ושבעת הגמדים, על כך שתגיש להארט קפה מורעל. העלילה מסתבכת כשהן מאמינות שאכן הרעילו בטעות את הקפה של הארט. הן יוזמות תוכנית לטשטוש עקבותיהן, וחוטפות מבית החולים את מה שהן תופסות כגופתו של הארט. בדרך הן נתקלות במכשולים רבים: תאונת דרכים, שוטרים וצוות רופאים בעבודתם.
הארט מתגלה חי בבוקר שלמחרת, ומסתבר שהוא לא שתה את הקפה. ויולט, דורלי וג'ודי נשבעות לשכוח את אירועי אותו לילה, אך רוז העובדת במשרדן מאזינה לשיחתן בשירותים, ומספרת על כך להארט. כדי למנוע מהארט להזמין את המשטרה, הן חוטפות אותו ומחזיקות בו כבן ערובה. הן מסתירות את סיבת היעדרותו מרוז, ומנצלות של היעדרו כדי לבצע מספר שינויים בסביבת העבודה.
כשאשתו של הארט חוזרת מחופשה, הארט נמלט בחזרה למשרד. לפני שהשלוש נתפסות, מגיע יושב ראש ועד החברה לביקור במשרד, ומביע את שביעות רצונו מהשינויים שבוצעו. הוא מניח שהארט אחראי לכך ומציע לו תפקיד בסניף החברה בברזיל.
בסיום הסרט, ויולט מקבלת קידום לתפקידו של הארט; ג'ודי מתאהבת בנציג מכונת צילום; דורלי מתפטרת והופכת לזמרת קאנטרי; והארט נחטף על ידי שבט באמזונאס בברזיל.
שיר הנושא
השיר "תשע עד חמש" בביצועה של דולי פרטון הפך לאחד מהלהיטים הגדולים ביותר של שנות ה-80. הוא דורג שבועיים ברציפות בראש המצעד של "בילבורד הוט 100" והיה מועמד למספר פרסים. ב-1981 זכה בפרס בחירת הקהל בקטגוריית שירי הנושא לסרטים, וב-1982 זכה בשני פרסי גראמי.
בטלוויזיה ובתיאטרון
הסרט היווה השראה לסדרת טלוויזיה ששודרה בין השנים 1982 - 1983 וכן בין השנים 1986 - 1988. הסדרה לא זכתה להצלחה רבה. ב-2009 עלה מחזמר בשם זה בברודוויי, שזכה לפופולריות רבה.
וירטון
וירטון (בצרפתית: Virton) היא עיירה ולונית (דוברת צרפתית) במחוז לוקסמבורג שבבלגיה. היא בירת נפה באותו שם ובירת האזור התרבותי-היסטורי גאום (Gaume).
היסטוריה
חפירות ארכאולוגיות גילו שהאזור היה מיושב עוד לפני התקופה הרומית. הרומאים קראו למקום Vertunum ונמצאו בו שרידי וילות.
השם וירטון נזכר לראשונה בבולה אפיפיורית של לוקיוס השלישי מ-1183. המקום השתייך לדוכסות לוקסמבורג. בין אמצע המאה ה-15 עד אמצע המאה ה-17 ידע האזור כולו תקופה של מלחמות, רעב ומגפות. העיר החלה לשגשג תחת שלטונה של מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה, במאה ה-18 והתפתחה עוד עם התפתחות תעשיית הפלדה באזור. ב-1830 צורפה לבלגיה.
ניצחון מכבי תל אביב על צסק"א מוסקבה ב-1977
ב-17 בפברואר 1977 התקיים בווירטון משחק כדורסל היסטורי, בו נפגשו מכבי תל אביב וצסק"א מוסקבה למשחק מכריע בגביע אירופה לאלופות בכדורסל. עשור קודם לכן, ניתקה ברית המועצות את יחסיה הדיפלומטים עם ישראל. מסיבות פוליטיות, סירבה צסק"א לשחק בתל אביב והסובייטים סירבו גם לאשר ויזות שיאפשרו למכבי לשחק במוסקבה. לבסוף הוחלט שמשחק "הבית" של צסק״א יתקיים באולם נייטרלי שבווירטון. במשחק עצמו ניצחה מכבי 79–91. התחושה בקרב הישראלים הייתה שזהו ניצחון על ברית המועצות כולה ולא רק על צסק"א מוסקבה, ובמשך שנים נחשב למאורע מכונן בהיסטוריה ובזהות הישראלית. בסיומו של המשחק ובאופוריית הניצחון הגדול שהושג, הכריז טל ברודי, כשאוהדים רוקדים מסביבו בהתרגשות, במבטא אמריקאי: "אנחנו במפה ואנחנו נשארים במפה - לא רק בספורט, בהכול (בכול)".
יחסי אנדורה–יוון
יחסי אנדורה–יוון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין נסיכות אנדורה לבין הרפובליקה ההלנית.
סקירה כללית
בין הרפובליקה ההלנית לבין נסיכות אנדורה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. על פי משרד החוץ היווני: "היחסים בין שתי המדינות הם יחסים מצוינים ובין שתי המדינות שיתוף פעולה נפלא, בין היתר בארגונים המולטילטרליים בהם מרבה אנדורה לתמוך בהצעות היווניות ולהפך".
קיימים אזרחים יוונים המתגוררים באנדורה אך אין שם קהילה יוונית. תיירים יוונים רבים בשנה נוסעים לאנדורה.
אזרחי יוון המבקשים לנסוע ולשהות באנדורה יכולים לעשות זאת בחופשיות וללא אשרה. אזרחי אנדורה המבקשים לנסוע ולשהות ביוון יכולים לעשות זאת בחופשיות וללא אשרה.
קרון כוח
קרון כוח הוא קרון אשר מכיל גנרטורים המספקים חשמל למערכות הרכבת שאינן קשורות להנעתה. ברכבות נוסעים מודרניות יש מערכות תאורה ומיזוג אוויר הצורכות חשמל רב שאספקתו מהקטר עשויה להפחית באופן ניכר מהכוח הדרוש להנעת הרכבת. מסיבה זו מצרפים לרכבת קרון כוח שמספק חשמל למערכות אלו בלי לפגוע בכושר התאוצה של הרכבת או במהירותה.
קרון כוח יכול להיות קרון ייעודי המשמש ליצור חשמל בלבד, אך בדרך כלל הגנרטורים תופסים רק חלק מהקרון ושאר המקום יכול לשמש לצרכים אחרים כמו מטען או נוסעים. מאחר שלא ניתן לעבור דרך קרון הכוח, הוא נמצא בדרך כלל בקצה הרכבת על מנת לאפשר לנוסעים ולצוות הרכבת לנוע לאורכה. ברכבות מסוג מו-דו, נמצא קרון הכוח בחלק מהקרון האחרון שמהווה גם קרון ניהוג בנוסף על היותו קרון נוסעים.
לא כל רכבת נוסעים כוללת קרון כוח, את החשמל למערכות התאורה והמיזוג ניתן לספק באמצעים נוספים, כמו ישירות מהקטר (בפרט מקטרים חשמליים) או מגנרטורים קטנים הנמצאים בכל קרון (בפרט בקרונועים).
אלכסנדר (בית הורדוס)
אלכסנדר (36 לפנה"ס - 7 לפנה"ס) היה נסיך יהודי מבית הורדוס.
ביוגרפיה
אלכסנדר נולד בממלכת יהודה והיה בנו של המלך הורדוס ממרים החשמונאית, ונקרא כנראה על שם סבו אלכסנדר השני. בהיותו בערך בן שלוש עשרה הוא נשלח ביחד עם אחיו הצעיר אריסטובולוס להתחנך ברומא בביתו של הסנאטור גאיוס אסיניוס פוליו, כיורשי העצר הפוטנציאליים.
בסתיו של שנת 16/17 לפנה"ס חזר לארץ. עם חזרתו של אלכסנדר ליהודה יחד עם אחיו אריסטובולוס, החלו כמה גורמים בבית הורדוס, ובראשם דודתם שלומית (אחות הורדוס), להוציא את דיבתם רעה בפני המלך, ואף להאשים אותם במזימה להתנקש בו. הורדוס שהחל אט-אט להאמין בדברים, החליט למנות גם את בנו אנטיפטרוס כיורש עצר (בנוסף לאלכסנדר ואריסטובולוס), כדי לגרום להם להיות זהירים יותר בהתנהגותם, אך הם ראו בכך פגיעה קשה במעמדם. מהלך זה גם גרם לאנטיפטרוס לפעול כנגדם בעקיפין, כדי לשפר את מעמדו ולהפוך ליורש העצר היחיד. התנהגותם של אריסטובולוס ואלכסנדר וגינוים הפומבי לעונש המוות שגזר הורדוס על אמם, החמירה את מצבם וסיפקה לאויביהם תחמושת כנגדם. הורדוס האשים אותם בפני אוגוסטוס במזימה לרוצחו, אולם הקיסר הצליח להשכין שלום בין האב לבנים.
אלא שלמרות הפיוס, החשדנות ההדדית לא פגה. אלכסנדר ואחיו הואשמו שנית במזימה לרצוח את הורדוס. כאשר הבין אלכסנדר שאביו לא משנה את דעתו, החליט לחבר 4 מגילות ובהן הודה אמנם בקשירת קשר, אבל טען כי היו לו שותפים למזימה: פירורא ושלומית, אֶחָיו של הורדוס. בין האשמותיו החמורות, הוא אף טען כי דודתו שלומית "נכנסה בכוח לילה אחד לחדרו ואילצה אותו לשכב עמה". בסופו של דבר ניצלו אלכסנדר ואחיו, הודות לתושייתו של חמיו ארכלאוס, מלך קפדוקיה.
לאחר זמן מה, חנפן בשם איריקלס שנשלח על ידי אנטיפטרוס, הצליח להסית את הורדוס כנגד הבנים. הורדוס קיבל רשות מאוגוסטוס להעמידם למשפט, שבו הם נמצאו אשמים ונגזר עליהם מוות. מסופר שבעקבות רצח הבנים, אמר אוגוסטוס, כי "מוטב להיות חזירו של הורדוס מלהיות בנו".
לאחר הוצאתו להורג, גלפירה, אלמנתו של אלכסנדר, וילדהם חזרו לקפדוקיה וילדיו איבדו כל קשר עם היהדות. בנו ונכדו כיהנו לזמן קצר כמלכי ארמניה. אחד מצאצאיו, אבידיוס קאסיוס, מרד בשנת 175 בקיסר מרקוס אורליוס.
בית המסתור של אוסאמה בן לאדן
בית המסתור של אוסאמה בן לאדן או "וזיריסטן הוואלי" היה מתחם מוקף חומה, בו שכן בית המסתור של מנהיג ארגון הטרור המוסלמי, אל-קאעידה, אוסאמה בן לאדן. הבית שכן בעיר אבוטאבאד ששוכנת כ-50 ק"מ מהבירה הפקיסטנית, אסלאמאבאד. בן לאדן התחמק מחיסול או לכידה בכך שהתגורר בבית לפחות חמש שנים ובלי שום חיבור לשירותי אינטרנט או טלפוניה. אנשי המתחם נהגו לשרוף את האשפה שלהם, בשונה משכניהם, אשר אשפתם נאספה באופן קבוע.
על אף כל אלו, בן לאדן נתפס ב-2011 במהלך מבצע חנית נפטון שתוכנן על ידי הצבא האמריקאי ובוצע על ידי לוחמי הכוחות המיוחדים, "צוות 6" של יחידת "אריות הים".
ארכיטקטורה
המתחם היה מבוצר באמצעות מנגנוני אבטחה רבים שנועדו לבלבל פולשים. פקידים אמריקאים הגדירו את המתחם כ"ייחודי במיוחד". סוכנות הידיעות האמריקאית, Associated Press חשפה שבעליו של המתחם היה אבו אחמד אל-כוויתי, שרכש את הקרקע של המתחם ב-2004 וכן ארבעה מגרשים צמודים תמורת סכום שהיה שווה לכ-48,000 דולרים באזור שהיה כ-4 קילומטרים צפון מזרחית למרכז העיר אבוטאבאד.