cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמואל בן אלחנן יעקב ארקיוולטי
חיבוריו
יש גם מספר סונטות שפורסמו רק בצורה מפוזרת. את חלקן ניתן למצוא בספרה של דבורה ברגמן, צרור זהובים, סונטים עבריים מתקופת הרנסאנס והבארוק, הוצאת יד בן צבי, 1998.
ועדת האו"ם לזכויות אדם
ועדת האו"ם לזכויות אדם (באנגלית: United Nations Human Rights Committee) היא גוף של האומות המאוחדות ובו 18 מומחים הנועדים יחד שלוש פעמים בשנה למושבים בני ארבעה שבועות כל אחד (באביב במטה האומות המאוחדות בניו יורק, בקיץ ובסתיו במשרדי האומות המאוחדות בז'נבה) כדי לבחון את הדו"חות המוגשים על ידי 162 המדינות החברות באו"ם אחת לחמש שנים ובהם מפורטות הדרכים שנקטו כדי לעמוד באמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות וכדי לבחון עתירות של אזרחים מתוך 114 המדינות אשר חתמו על פרוטוקול הבחירה הראשון לאמנה.
ועדה זו היא אחד מתוך תשעה גופים הפועלים באו"ם האחראים לפיקוח על יישום אמנות בתחום זכויות האדם.
אותן 114 מדינות אשר חתמו על פרוטוקול הבחירה הראשון לאמנה, הסכימו להתיר לתושביהן להגיש תלונות לוועדה, בבקשה שתברר האם הפרה המדינה את הוראות האמנה. עבור מדינות אלה, משמשת הוועדה כמנגנון שיפוטי בינלאומי לבירור הפרות זכויות אדם, בדומה למנגנונים אזוריים דומים בהם בית המשפט האירופי לזכויות אדם. פרוטוקול הבחירה הראשון נכנס לתוקפו ב-23 במרץ 1976. פרוטוקול הבחירה השני, להפסקת השימוש בעונש מוות נכנס לשימוש ב-11 ביולי 1991 וחתומות עליו 74 מדינות.
אין לבלבל בין ועדת האו"ם לזכויות אדם לבין מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם. בעוד שמועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם היא גוף פוליטי שבו נציגי מדינות דנים בנושאים שונים של זכויות אדם, ועדת האו"ם לזכויות אדם משמשת כמנגנון שנוסד באמנה ובו קבוצת מומחים בוחנת דו"חות ופוסקת בתלונות הנוגעות אך ורק לקיום הוראות האמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות. השאלה האם דעת הוועדה לזכויות אדם במסגרת פסקה 5(4) לפרוטוקול הבחירה, מהווה החלטה של גוף מעין שיפוטי, או רק מספקת פרשנות מוסמכת על משקלם של המקרים המובאים בפני הוועדה.
חברי הוועדה לזכויות אדם חייבים להיות בעלי תכונות אופי מוסרי נעלה ומיומנות מוכרת בתחום זכויות אדם. הם נבחרים על ידי המדינות החברות על בסיס אישי, ולא כנציגי המדינות בהן הם אזרחים. הם משרתים לתקופת כהונה של ארבע שנים, ובכל שנתיים מתחלפים חצי מחברי הוועדה בעת כינוסה בעצרת הכללית.
תלונות אישיות לוועדה
מנגנון הגשת התלונות נועד להיות נגיש לציבור הרחב. אין צורך בשימוש במינוחים משפטיים, או בהתייעצות עם עורך דין, כדי ליזום הליך הגשת תלונה. אולם, קיימת המלצה להיוועץ בעורך דין בטרם הגשתה. יוזם התלונה חייב להיות אדם הטוען כי הופרו זכויותיו המפורטות באמנה, זאת בהתאם לפסקה 2 בפרוטוקול הבחירה. אם קורבן הפרת הזכויות אינו מסוגל להגיש את התלונה בעצמו, ניתן לעשות זאת באמצעות נציג בתנאי שקיבל הרשאה בכתב מאת הקורבן. פרוטוקול הבחירה אף קובע כי התלונה חייבת לעסוק בהפרת זכויות אדם על ידי מדינה החתומה על הפרוטוקול, או כזו שהכירה בסמכות הוועדה לדון בתלונות כאלה.
התלונה לוועדה חייבת להיות מוגשת בכתב, באחת מן השפות הרשמיות של מזכירות האו"ם (אנגלית, צרפתית, ספרדית, או רוסית) וחתומה על ידי מחברה, או נציגו. התלונה חייבת לפרט את כל המידע באשר לאירוע או אירועים שהתרחשו, כולל תיאור כרונולוגי עובדתי של אותם אירועים, את פרטיו של המתלונן (שמו, תאריך לידתו, אזרחותו, ועוד), את זהות המדינה שהפרה את הזכויות, ולבסוף את האמצעים שבהם נקט המתלונן כדי למצות את דרכי הפעולה שבמדינתו כדי לתקן את העוול שלטענתו נגרם לו. מומלץ אף לצרף כל מסמך הקשור לתלונה (החלטות בתי משפט מקומיים, חקיקה מקומית, ועוד). המתלונן אף צריך להסביר כיצד האירועים המתוארים עומדים בניגוד להוראות האמנה ומהווים הפרה של זכויות אדם. אף שאין טופס מובנה להגשת תלונות לוועדה, קיימות דוגמאות רבות לתלונות כאלה.
לאחר הגשת התלונה מקבל המתלונן הודעה על רישום תלונתו והתלונה נשלחת לתגובת המדינה הנילונה. על פי פרוטוקול הבחירה על המדינה להגיב בתוך שישה חודשים לתלונה. לאחר שהוגשה תגובת המדינה, מקבל המתלונן העתק מן התגובה ויכול להשיב לתגובת המדינה, בדרך כלל בתוך חודשיים. עם השלמת הליך זה עוברת התלונה בחינה כפולה, הנערכת בו זמנית, הן באשר להתאמת נושא התלונה לוועדה והן באשר לערכה של התלונה. הוועדה אינה מנהלת הליך בדיקה באשר למצע העובדתי שבתלונה, ומתבססת אך ורק על המסמכים שהוגשו לה מטעם המתלונן והמדינה הנילונה. המתלונן יכול לבקש טיפול דחוף בתלונתו במידה והוא עומד בפני הוצאה להורג, או גירוש למדינה שבה הוא עשוי להיות נתון לעינויים. במקרים שכאלה בסמכות הוועדה להורות על נקיטת צעדי ביניים, עד להחלטה סופית.
ישראל והוועדה
ישראל חתמה על האמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות ב-19 בדצמבר 1966 והיא אושררה ב-3 באוקטובר 1991. ישראל לא חתמה על פרוטוקול הבחירה הראשון לאמנה, ומשכך, לא ניתן להגיש לוועדה תלונות בנוגע לישראל.
בשנים 1995-2002 שימש פרופסור דוד קרצמר כחבר ועדת האו"ם לזכויות אדם, מתוכן שנתיים כסגן יו"ר הוועדה.
החל משנת 2012 משמש פרופסור יובל שני, שכיהן בין היתר כדיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, כחבר ועדת האו"ם לזכויות אדם. ביולי 2018 מונה שני ליושב ראש הוועדה.
ויליאם ברנגווין
סר פרנק ויליאם ברנגווין (באנגלית: Frank William Brangwyn; 12 במאי 1867 – 11 ביוני 1956) היה אמן אנגלי-וולשי, צייר, תחריטאי, מאייר ומעצב. בנוסף לציורים ורישומים, הוא הפיק ויטראז'ים, רהיטים, קרמיקה, כלי זכוכית לשולחן, עיצב מבנים וחללי פנים.
ביוגרפיה וקריירה
פרנק ברנגווין נולד בברוז', בלגיה, לשם עבר אביו ויליאם קרטיס ברנגווין לאחר שזכה בתחרות שאורגנה על ידי הגילדות הבלגיות סנט תומאס וסנט לוק לתכנון כנסיית הקהילה. בברוז', אביו ניהל סדנה גדולה עם כמה צוותים ועבד על פרויקטים אזרחיים רבים כמו גם על כנסיית הקהילה.
אביו, ויליאם קרטיס ברנגווין, נולד בבקינגהאמשייר למשפחה ולשית והתחתן עם אלינור גריפיתס, שהייתה מברקון. בשנת 1874 המשפחה חזרה לבריטניה שם הקים ויליאם קרטיס ברנגווין עסק עיצוב מצליח. פרנק ברנגווין למד בבית הספר של וסטמינסטר, אך לעיתים קרובות שהה בסדנת אביו או בציור במוזיאון דרום קנזינגטון. באמצעות קשריו שנוצרו במוזיאון, ביניהם עם ארתור הייגט מקמורדו, הוא התקבל לחניכות אצל ויליאם מוריס עבורו עבד תחילה בזכוכית לפני שביצע עבודות רקמה וטפטים.
בגיל שבע עשרה התקבל אחד מציוריו של ברנגווין ונמכר לבעל ספינות, בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית, מה שחיזק אותו להיות אמן. ברנגווין הצטרף לקבוצת המתנדבים של הצי המלכותי והחל לצייר נופי ים. הוא שכנע את בעל הספינה שקנה את התמונה שלו, לתת לו להפליג על ספינת משא לאיסטנבול. נסיעה זו סיפקה לברנגווין את החומר למספר ציורים בולטים.
בעוד שהציור "הלוויה בים", שזכה במדליה בסלון פריז בשנת 1891, צויר בעיקר באפור, הציור "קרן הזהב, קונסטנטינופול" היה בהיר ומלא בצבע. אף על פי שברנגווין ערך את תערוכתו האישית הראשונה בלונדון בשנת 1891, הוא בילה את רוב אותה השנה וזו שלפניה בים, ביקר בספרד מספר פעמים, כמו כן חזר לאיסטנבול ונסע לדרום אפריקה וזנזיבר. בשנת 1892 ביקר בצפון ספרד יחד עם האמן הסקוטי ארתור מלוויל, שנסע מסרגוסה לאורך התעלה הקיסרית על דוברה, סנטה מריה. עד מהרה נמשך בראנגווין על ידי האור והצבעים הבהירים של מדינות דרומיות אלה, בתקופה בה המזרח הפך לנושא מועדף עבור ציירים רבים. הוא יצר ציורים ורישומים רבים, בעיקר של ספרד, מצרים, טורקיה ומרוקו, בהם ביקר בשנת 1893. ציוריו מנסיעות אלה הביאו לביסוס המוניטין הבינלאומי שלו. בשנת 1895 רכשה ממשלת צרפת את ציורו "השוק במרוקו". באותה שנה הזמין סוחר האמנות הפריזאי זיגפריד בינג את ברנגווין לקשט את החלק החיצוני של "גלרי לארט נובו", ועודד את ברנגווין לכיוונים חדשים: ציורי קיר, עיצובי שטיחים, פוסטרים ועיצובים עבור ויטראז'ים שייוצרו על ידי לואיס קומפורט טיפאני.
בשנת 1896 הוא אייר מהדורה מחודשת בת שישה כרכים של תרגומו של אדוארד ויליאם ליין "אלף לילה ולילה." בשנת 1917 הוא שיתף פעולה עם האמן היפני אורושיברה מוקוצ'ו על סדרת הדפסי עץ. בזכות עיצובים מוקפדים אך דקורטיביים הוא הוכר על ידי המבקרים באירופה ובאמריקה כאמן בולט, ואילו המבקרים הבריטים התקשו להעריך אותו. באמצעות יצירותיו היפניות הוא התיידד עם קוג'ירו מאטסוטאקה, אייל התעשייתי היפני, שהפך לפטרונו.
משפחה
ברנגווין ניהל רומן עם אלן קייט צ'סטרפילד, שהולידה לו בן, ג'יימס בארון צ'סטרפילד-ברנגווין, יליד 1885 במווגיסי, קורנוול. מאוחר יותר היגר ג'יימס לאוסטרליה בשנת 1909, בתחילה עבד בחווה בעיר טאונסוויל, קווינסלנד ובהמשך עבר לבריזביין.
ציורי קיר
בראנגווין הוזמן על ידי חברו האמן רוברט הות'ורן קיטסון לתכנן את חדר האוכל של קאסה קוזני, ביתו בטאורמינה, סיציליה, שנבנה בין השנים 1902–1905. ברנגווין היה אחראי על הריהוט, הפנלים, הפרטים וציורי הקיר של חדר האוכל. הבית מהווה מוזיאון. בשנת 1908 הוזמן לברנגווין לצייר את האפסיס של כנסיית סנט איידן, לידס, אך לאחר שהוברר כי זיהום האוויר יפגע בצבע, הוסכם כי עליו לעבוד בפסיפס זכוכית. הפסיפס הושלם בשנת 1916. הוא מכסה את כל האפסיס ומציג את חייו של סנט איידן. עבודות אחרות כללו ציורי קיר לאולם הגדול של איגוד סוחרים בלונדון (1901–1909), בבורסה המלכותית, לונדון (1906), התערוכה הבינלאומית פנמה-פסיפיק, בסן פרנסיסקו, 1915. לבית המשפט של מחוז קויהאגה, קליבלנד, אוהיו (1911–1915), בניין המחוקקים של מניטובה, וויניפג (1918–1921), הקפלה, בבית החולים כריסטי, הורשהאם (1912–1923), ולקפיטול של מדינת מיזורי, ג'פרסון סיטי (1915–1925).
יחד עם דייגו ריברה וג'וזפ מריה סרט, הוא נבחר על ידי ג'ון ד. רוקפלר, הבן, לקשט את המגרש של בניין RCA בניו יורק (1930–1934) בציורי קיר. הוא גם נבחר לקשט את חדר האוכל במחלקה הראשונה של האונייה הפאסיפית הקנדית, "קיסרית בריטניה" (1930–1931).
מלחמת העולם הראשונה
אף על פי שברנגווין הפיק יותר מ-80 עיצובי פוסטרים במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא לא היה אמן מלחמה רשמי. הוא תרם את מרבית עיצובי הכרזות הללו לארגוני צדקה כמו הצלב האדום, ליגת הסיוע הבלגית ובעלות הברית, המכון המלכותי לעיוורים, לארגון צדקה אמריקאי שתמך בבית יתומים צרפתי. בשנת 1917 הפיק ברנגווין שש ליטוגרפיות בכותרת Making Sailors ואחת שכותרתה "חופש הים" עבור משרד התעמולה של בריטניה שהוצג בבריטניה ומחוצה לה ונמכר גם כהדפסים לגיוס כסף למאמץ המלחמה. ברנגווין היה יו"ר הוועדה האנגלית לעיירה דיקסמוד בבלגיה ליד אוסטנדה, שהייתה מקום לחימה קשה לאורך כל המלחמה. כדי לסייע לשחזורה של העיירה, תרם ברנגווין סדרת חיתוכי עץ בנושא "הטרגדיה של דיקסמוד". במהלך המלחמה ברנגווין יצר מספר תמונות תעמולה המדגישות את הזוועות שנעשו נגד בלגיה ואת הסבל שעברה המדינה. בין האחרונים שבהם, היו ציורי השמן שלו משנת 1915.
לוחות האימפריה הבריטית
בשנת 1926 הוזמן על ידי לורד איוואג לצייר צמד תמונות גדולות לגלריה המלכותית של בית הלורדים בווסטמינסטר כדי להנציח את החיילים ובני משפחתם שנהרגו במלחמה. ברנגווין צייר שתי סצינות קרב שכללו תמונות בגודל טבעי של חיילים המתקדמים לקרב לצד טנק בריטי.
הלורדים ראו את הפאנלים קודרים ומטרידים מדי ובשנת 1928 סירבו לקבלם. במקום זאת הם הזמינו את ברנגווין להפיק סדרה שחוגגת את יופייה של האימפריה הבריטית והדומיניונים כדי למלא את הגלריה המלכותית.
ברנגווין, הידוע כצייר הפאנלים של האימפריה הבריטית, השקיע חמש שנים נוספות בייצור 16 עבודות גדולות המשתרעות על פני 280 מ"ר. עם זאת, לאחר שחמישה מהפאנלים הוצגו בגלריה המלכותית לאישורם של הלורדים, העמיתים סירבו לקבלם מכיוון שהם היו "צבעוניים ותוססים מדי". בשנת 1934 נרכשו 16 הפאנלים על ידי מועצת סוונסי וכעת הם שוכנו באולם ברנגווין, סוונסי.
חיים מאוחרים יותר
דחיית הלוחות שצייר ברנגווין על ידי הלורדים גרמה לו לדיכאון מתמשך. הוא הפך לפסימי יותר ויותר והיפוכונדר והחל לחסל את רכושו בשנות השלושים. ברנגווין תרם רבות מיצירות אמנות שלו ואחרות למוזיאונים וגלריות בבריטניה ובאירופה, כולל המוזיאון הבריטי וגלריית ויליאם מוריס. בשנת 1936 העניק לברוז' למעלה מ-400 עבודות, נמצאות במוזיאון בית ארנטס. בתמורה נתנה לו עיריית ברוז' אות הוקרה נדיר. שתי סצנות הקרב שנדחו על ידי בית הלורדים נתרמו למוזיאון הלאומי בוויילס כחלק מקבוצה גדולה של מתנות שמסר למוזיאון בין השנים 1929 ל-1935. ברנגווין ציין בדיוק היכן באולם המרכזי של המוזיאון יש לתלות את היצירות והן נשארו שם.
בשנת 1944 הוא התאושש ותמך בעיצובים של פרדריק שילדס לקפלה שנבנתה על ידי הרברט הורן, ונהרסה בשנת 1940 במהלך הבליץ בלונדון.
ברנגווין נפטר ב-11 ביוני 1956 בביתו בסאסקס. הוא נקבר בבית העלמין הקתולי של סנט מרי, קנסל גרין.
הערכה
בשנת 1952 העריך קליפורד מוסגרב כי ברנגווין הפיק למעלה מ-12,000 יצירות. ציורי הקיר של ברנגווין מכסים יותר מ־2,000 מ"ר, הוא צייר למעלה מ-1,000 ציורי שמן, מעל 660 עבודות מדיה מעורבת (צבעי מים, גואש), למעלה מ-500 תחריטים, כ-400 חריטות ועץ חיתוכי עץ, 280 ליטוגרפיות, 40 עצובים באדריכלות, 230 עיצובים לרהיטים, ו-20 לוחות ויטראז'ים לחלונות. חוקר האמנות מריוס גומבריך קושר את ירידת העניין ביצירותיו של ברנגווין לשקיעתה של האימפריה הבריטית, ומציין כי אמנותו הנועזת, הנמרצת, הנראית כלפי חוץ של ברנגווין התאימה לרוח של החברה הבריטית הוויקטוריאנית – אך אינה עולה בקנה אחד עם אתוס בעל מבט פנימי, פחות בטוח, ואינטלקטואלי שנפוץ בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
ראש עיריית קאזאן
סמכויות
בהתאם לאמנת העיר וחוקי עזר עירוניים, ראש העיר הוא ראש הרשות המבצעת בעיר ואחראי על פיתוחה הכלכלי והחברתי של העיר, מנהל את משאבי ותשתיות העיר ותפקידי ביצוע נוספים כדוגמת: אם נשקפת סכנה לחיי תושבי העיר, בסמכות ראש העיר להטיל עוצר.
שיינדי מילר
שיינדי מילר-ארנוולד (נולדה בשנת 1929) היא ניצולת השואה, שגרה בצעירותה בעיר גלנטה שבצ'כוסלובקיה. היא חוותה בעצמה את הגירוש למחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו. היא כתבה יומן אישי בשנת 1944, בתקופת שואת יהודי הונגריה. היומן מתאר מזווית המבט שלה כנערה את החיים תחת הכיבוש הנאצי, ההידרדרות הקיצונית במצבם של יהודי העיר, ושליחתם המהירה למחנות ההשמדה. יומנה פורסם בשנת 2012 בשם "יומנה של שיינדי".
ביוגרפיה
שיינדי ארנוולד נולדה בגלנטה בשנת 1929 למשפחה יהודית חרדית. הוריה היו יהודה אריה לייב וצורטל ארנוולד. לשיינדי היו שישה אחים וחמש אחיות והיא נולדה העשירית במשפחה. שלוש מאחיותה נפטרו ממגפה עוד לפני שנולדה. במרץ 1944 השתלטו הגרמנים על הונגריה ושואת יהודי הונגריה הואצה. הם גורשו על ידי המשטר הנאצי ממקום למקום וכך הם שהו בחמישה מקומות בזמן קצר: בחווה, בגטו שהגרמנים הקימו בסביבת בית הכנסת הגדול. חווה נוספת, בית חרושת ללבנים. מבית חרושת ללבנים שלחו את יהודי העיר ברכבות המוות למחנה ההשמדה אושוויץ, הנסיעה ארכה 4 ימים, וכל המשפחה נרצחה שם, מלבד שיינדי, אחותה ייטי, ואחיה חזקל (חזקי) שנלקח לפני לעבוד במחנות בעבודות חשמל. הוריה לא זכו להוביל לחופה אפילו אחד מ-12 ילדיהם.
הבנות מסלובקיה, שהו במחנה כשנה, ממאי 1944 ועד 8 במאי 1945, יום סיום המלחמה והשחרור. שיינדי עלתה לישראל ביחד עם יטי וחזקי בשנת 1949 ומתגוררת בשיכון פאג"י בירושלים, יחד עם שני אחיה וניצולי שואה וגרה קרוב הונגרים נוספים שהתגוררו בשכונה. שיינדי נישאה לאמיל ולהם 3 ילדים. בנם יצחק אהרון התגייס לצה"ל ובפברואר 1973 נפל תוך כדי מילוי תפקידו.
יומן
שיינדי כתבה את יומנה בהונגרית והתחילה לכותבו ב-19 במרץ 1944 היום הראשון לכיבוש הונגריה על ידי הגרמנים, כשהייתה נערה בת 15, והפסיקה לכותבו כשעלתה לרכבת שהובילה אותה לאושוויץ. היומן מתאר את תיאור ילדותה וקורות בני משפחתה וקרוביה, חיי הקהילה עם הגירוש, תיאור הכיבוש ההונגרי ב-1938, והכיבוש הגרמני ב-1944 ואת טלטוליה עם שאר היהודים בתחנות השונות אותן עברו ממקום למקום עד הגעתם לאושוויץ.
פרסום היומן
שיינדי שמרה על הכרטיסיות של היומן בכל השנים והראתה אותו רק לכמה אנשים בודדים במשך כל השנים, ורק בשנת 2008 תרגמה את היומן מהונגרית לעברית. היומן התפרסם במקור בעברית כשישים וחמש שנה לאחר כתיבתו, תחת השם יומנה של שיינדי - גאלאנטא 1944. לאחר מכן תורגם היומן לאנגלית ולגרמנית. דפי היומן המקורי הוצגו בינואר 2020 בברלין במוזיאון הגרמני להיסטוריה במלאת 75 שנה לשחרור מחנה אושוויץ.
יהודית המלכה
יהודית המלכה היא מלכה חצי-אגדית מן ההיסטוריה האתיופית, המזוהה בעיקר כמלכת ביתא ישראל שהחריבה את ממלכת אקסום והשליטה עליה את שלטון היהדות למשך 40 שנה. שלטונה מתוארך לקראת סוף המאה ה-10 וכיבושיה מתועדים במסורת הבע"פ של עדת ביתא ישראל וקהילות אתיופיות אחרות, כמו גם במספר כתבים היסטוריים ממקורות שונים. מוצאה וקורותיה של יהודית המלכה נתונים במחלוקת בקרב עמי אתיופיה וחוקרי אתיופיה והמידע הקיים לגביה אינו שלם.
מוצאה וקורותיה
חוקרים רבים לא מסכימים בדעתם על מוצאה של יהודית. ישנם כמה כתבים היסטוריים המתארים אותה: הראשון שבהם הוא רשומות פטריארך אלכסנדריה, בהן היא מוזכרת כ"מלכת בני אלהע'ויה"; והשני הוא מכתב שנשלח מאקסום לממלכת מקוריה שבנוביה. לטענת ההיסטוריון קרלו קונטי רוסיני, התיעוד ברשומות פטריארך אלכסנדריה מתייחס למלכה מממלכת דמוט הפגנית, ששכנה דרומית לאגם טאנה, באזור הנילוס הכחול, אשר שמה צריך היה להיקרא "מלכת בני אל דמוטה". חוקרים אחרים רואים בדמות המתוארת ברשימות הללו מלכה מממלכת האגאו. בניגוד לטענות אלו, במקור השני, המכתב שנשלח מאקסום, נאמר על אותה מלכה כי היא "דין אל יהודיה" ושמה חווה.
למרות סתירות אלו, קיימת הסכמה רחבה כי מדובר במלכה לא-נוצרית, שהצליחה לאחד את העמים הלא-נוצריים ולהפיל את ממלכת אקסום, וההשערה הרווחת היא כי מוצאה מביתא ישראל. השערה זו נסמכת בין היתר על שמה - שם ששימש כתואר למלכות העדה.
מאוחר יותר הצליחה יהודית להרוג את המלך האקסומי, אך יורשו שרד ונמלט עם פמלייתו ובנו, ומצא מקלט במחוז שאווה. מותו של מלך אקסום מתואר ברשומות פאטריך אלכסנדריה כגמול על הדחת אבונה פאטרוס:
לאחר הריגת המלך, חזר צבאה של יהודית לבירתה שבאגם טאנה. שארית השושלת האקסומית שהצליחה להימלט מידיה של יהודית מצאה מקלט בבולגה שבשאווה, שם האצילים המקומיים הכריזו על בנו של המלך המנוח כמלך אקסום.
לאחר שהצליחה להשתלט על אקסום יהודית הכתירה עצמה בתואר הקיסרית יסאט ומינתה מושלים מקומיים במחוזות תיגראי, באגמדיר וגוג'אם הכבושים. האזור שלא הצליחה לכבוש היה מחוז שאווה, ועליו מלכו צאצאי מלך אקסום.
ההיסטוריון הערבי איבן האוקל מזכיר שחבש נשלטה על ידי מלכה שהרגה את שליטה הקודם והייתה למלכת "הדנים", עם שחי בצפון-מערבה של אקסום וממלכתו גבלה מדרום בחבש. בכתבי איבן האוקל נאמר כי גבולה הדרומי של הדני הוא אקסום, אך יש להניח כי הוא מתכוון לשאווה, שנותרה תחת שלטון מלכי אקסום והתרחבה דרומה ומערבה לכיוון הרר וגורגה.
מכתבי איבן האוקל:
יהודית בססה את שלטונה וקיימה גם יחסי מסחר עם ארצות שכנות. בין היתר, ידוע שמלך תימן שלח לשליט עיראק זברה שקיבל מיהודית.
אזכורים לשוניים שנטבעו בחברה האתיופית
בהיסטוריוגרפיה החבשית הנוצרית נפוץ כינוי הגנאי "יהודית-ג'ודית" - יהודית השדה - לתיאור מחריבת ממלכת אקסום. בנוסף לכך, ההישענות על בני האגאו להפלת שושלת מלכותית המתייחסת לשלמה המלך פרנסה עימות היסטורי שהדיו נשמעים עד היום בדמות כינוי הגנאי "אגאו", המשמש את נוצריי אתיופיה להטלת דופי במוצאם היהודי של בני ביתא ישראל - טענה שהופרכה בספרות המחקרית.
ריונוסוקה האגה
ריונוסוקה האגה (ביפנית: 羽賀 龍之介; נולד ב-28 באפריל 1991) הוא ג'ודוקא יפני אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג. האגה הוא זוכה מדליית הארד מריו 2016 ואלוף העולם משנת 2015.
ביוגרפיה וקריירה
האגה נולד בשנת 1991 בעיר נובאוקה שבדרום יפן והחל ללמוד ג'ודו בגיל 5. בשנת 2010 הוא זכה במדליית הזהב באליפות העולם לנוער שנערכה באגאדיר כאשר ניצח בגמר את קים יונג-הון הדרום-קוריאני.
בשנת 2011, הוא השתתף באוניברסיאדת שנג'ן וזכה במדליית הזהב לאחר שניצח בגמר את קלמאן דלבר הצרפתי.
באליפות העולם בשנת 2015 שנערכה באסטנה, האגה התחרה בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג וזכה במדליית הזהב. בקרב הראשון הוא ניצח באיפון את סטפן יוריציס הסרבי, בקרב השני הוא ניצח שוב באיפון את הנק חרול ההולנדי ובשמינית הגמר גבר בווזארי על צ'ו גו-האם הדרום-קוריאני. ברבע הגמר הוא ניצח בזכות עונשים את דימיטרי פיטרס הגרמני ובחצי הגמר ניצח את סיריל מארה הצרפתי בעזרת ניקוד יוקו כ-17 שניות לסיום הקרב. בגמר הוא ניצח את קארל-ריצ'רד פריי הגרמני בזכות עונשים. באותה השנה הוא זכה בגראנד פרי דיסלדורף ובגראנד סלאם טוקיו היוקרתי.
באולימפיאדת ריו 2016, האגה זכה במדליית הארד. בקרב הראשון הוא ניצח את ייבגניס בורודבקו הלטבי, בשמינית הגמר הוא ניצח את רפאל בוזקאריני הברזילאי וברבע הגמר הפסיד ללוקאש קרפאלק הצ'כי. האגה נשר לקרבות בית הניחומים שם גבר על בקה גביניאשווילי הגאורגי ועלה לקרב על מדליית הארד בו ניצח את ארטם בלושנקו האוקראיני.
פרסים
מקור:
החיים הם נס
הסרט מתרחש על רקע מלחמת בוסניה.
עלילה
כאשר המלחמה פורצת, מילוש מגויס לצבא הסרבי ובתום מסיבת הפרידה שנערכת לכבודו נעלמת ג'דרנקה בזרועותיו של מוזיקאי הונגרי. כעבור זמן קצר מגיע הדוור, וליה (אלכסנדר ברסק), ומספר ללוקה שבנו נפל בשבי המוסלמים הבוסנים. ידידיו של לוקה מביאים לו את סאבחה (נטשה סולאק) מוסלמית בוסנית צעירה ונאה שעבדה כאחות בבית החולים המקומי, והפכה לשבויה. הם מספרים ללוקה שסאבחה היא ממשפחה מיוחסת, ולכן יוכל להחליף אותה בבנו השבוי, מיד כשסאבחה תודיע למשפחתה על העסקה המוצעת.
לוקה מחזיק את סאבחה בביתו, ולבקשתו היא כותבת את המכתב המציע חילופי שבויים, אך כעבור זמן מגלה לו שהיא אינה ממשפחה מיוחסת, אלא במקרה שם משפחתה הוא כשם של אותה משפחה. לוקה נמלא זעם ומנסה לגרש את סאבחה, אך היא מעדיפה להישאר אתו.
לוקה וסאבחה מתאהבים, תוך כדי המולת הקרבות סביבם, והעניינים מסתבכים כאשר ג'דרנקה חוזרת הביתה. לוקה וסאבחה מנסים להימלט לאזור הסרבי באמצעות חציית הנהר דרינה, אך צלף בוסני יורה בסאבחה ופוצע אותה. במאמץ רב מוביל לוקה את סאבחה לבית החולים, תוך שבדרך היא מאבדת דם רב, היוצר פס אדום בשלג. הרופאים נאבקים על חייה ומצליחים להצילה.
מוכרזת הפסקת אש בפיקוח חיילי האו"ם, ומתחילים חילופי שבויים. סאבחה רוצה להישאר עם לוקה, אך מוחזרת נגד רצונה, ומילוש חוזר אף הוא. משפחתו של לוקה מתאחדת, אך לוקה ממשיך להיות מאוהב בסאבחה. הוא מחליט להתאבד על פסי הרכבת, אך הרכבת המתקרבת נעצרת משום שאתון עומדת על המסילה. לוקה מאושר שחייו נצלו בנס, ולהפתעתו סאבחה נמצאת ברכבת, והשניים מסתלקים לדרכם על גבה של האתון.
פרסים
בשנת 2005 זכה הסרט בפרס סזאר לסרט הטוב ביותר מהאיחוד האירופי.
אדלייד, רוזנת ליפה-ביסטרפלד
ביוגרפיה
אדלייד נולדה ב-22 ביוני 1870 באוברקאסל שהשתייכה לממלכת פרוסיה, לארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד ולקרולינה, רוזנת ורטנסלבן, בתם של לאופולד אוטו, רוזן ורטנסלבן ומתילדה האלבך. ב-24 באפריל 1889 התחתנה אדלייד עם פרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן, ממנו נולדו לה 6 ילדים.
בשנת 1895 מת ולדמר, נסיך ליפה, ובמקומו עלה לשלטון אלכסנדר, נסיך ליפה שהיה ללא ילדים, ולא היה כל כך שפוי. בעקבות כך פרץ מאבק ירושה בין בית שאומבורג-ליפה לבין אחיה של אדלייד מבית ליפה-ביסטרפלד. בשנת 1905 הכריע בית המשפט הקיסרי בלייפציג, שהנסיכות תעבור לאחיה לאופולד, רוזן ליפה-ביסטרפלד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרגו בעלה ובנה ארנסט בקרבות בחזית המערבית, וב-3 בספטמבר 1948 מתה אדלייד בדטמולד.
משפחתה
ב-24 באפריל 1889 התחתנה אדלייד עם פרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
אלעזר ליפא סוקניק
אלעזר ליפָּא סוּקֶנִיק (12 באוגוסט 1889, ביאליסטוק – 28 בפברואר 1953, ירושלים) היה ארכאולוג, פרופסור וראש המחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. היה הראשון שעמד על חשיבותן של המגילות הגנוזות ועסק בחקירתן. ייסד (יחד עם משה דוד קאסוטו) את האנציקלופדיה המקראית.
קורות חיים
אשתו הייתה חסיה סוקניק, מהגננות העבריות הראשונות, ולזוג נולדו שלושה בנים:
משנתגלו לראשונה מגילות מדבר יהודה במערה סמוך לקומראן, היה סוקניק מהראשונים שעמד על טיבן. בנובמבר 1947, זמן לא רב בטרם פרוץ מלחמת העצמאות, רכש שלוש מתוך השבע שנתגלו אז, מסוחר עתיקות בבית לחם (שאר הארבע התגלגלו לארצות הברית ובסופו של דבר הצליח בנו, יגאל ידין, לרכוש גם אותן). מאז שנתגלו המגילות ועד יום מותו עסק סוקניק רבות בחקירתן.
ב-1948 מונה לחבר בוועדה המקצועית של ועדת הסמל והדגל, שבחרה בסמל מדינת ישראל. סוקניק עמד גם בראש המפעל הגדול של האנציקלופדיה המקראית, יחד עם חוקר המקרא משה דוד קאסוטו, אולם שניהם זכו לראות רק את הכרך הראשון מן הסדרה, שיצא לאור בשנת 1950. סוקניק נפטר ב-1953.
אברהם יפה
אברהם יפה ('יופה') (22 באוקטובר 1913 – 11 באפריל 1983) היה אלוף בצה"ל, חבר הכנסת, ממייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה ומנהל רשות שמורות הטבע, מקים החי בר. ממקימי קיבוץ תל עמל (ניר דוד).
ביוגרפיה
בשנת 1940, בימי מלחמת העולם השנייה, הוא קיבל הוראה להתגייס ליחידת תותחנים של הצבא הבריטי בה שירת במשך שלוש שנים בהגנה על מקומות שונים בארץ ישראל ולמד גם הגנה נגד מתקפות אוויריות. בשנת 1943 הוא הוצב למשך זמן מה בקפריסין. במהלך שירותו, בארץ ישראל ובקפריסין, עסק בגנבת נשק מהצבא הבריטי עבור ההגנה, בפיקודו של יהודה ארזי. מקפריסין שב יפה לארץ ישראל לקורס קצינים, שלאחריו הוצב ביחידת תובלה בבנגזי. הוא שוחרר ב-1947 בדרגת קפטן. לאחר שחרורו מהצבא הבריטי שהה באירופה והיה פעיל במוסד לעלייה ב'. לאחר מכן, שב לקיבוצו וגדל אווזים. בנובמבר 1947 שב לשורות ההגנה והקים את גדוד החי"ר גדוד 12 (ברק). לאחר מכן הקים את גדוד 13 (גדעון) בעמק הירדן ופיקד עליו במלחמת העצמאות, בין היתר בקרבות עמק בית שאן. במסגרת חטיבת לבנוני. לאחר שפוצלה החטיבה עבר הגדוד להיות תחת פיקודה של חטיבת גולני ויפה התמנה לקצין המבצעים החטיבתי. בסוף המלחמה נפצע בקרבות מבצע חירם.
לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד 89 של חטיבה 8, וב-1950 מונה למפקד חטיבת גולני. שנה לאחר מכן עבר להדריך בקורס מח"טים וב-1953 מונה למפקד חטיבה 9 ופיקד עליה במבצע קדש, במהלכו כבשה את שארם א-שייח'. עוד קודם לכן, בשנת 1955 שהה בלימודים באנגליה במשך שלושה חודשים. בפברואר 1957 נשלח לחודש וחצי לדרום אפריקה לגיוס כספים מטעם המגבית היהודית המאוחדת. עם שובו פיקד על בית הספר לקצינים ובאוגוסט 1957 מונה לראש מחלקת ההדרכה, ובאפריל 1958 נשלח לארצות הברית מטעם מלווה הפיתוח העצמאות לשלושה חודשים.
ביולי 1958 קיבל לידיו את פיקוד הדרום ובמאי 1959 קודם לדרגת אלוף. ב-1962 עבר לשרת כאלוף פיקוד הצפון, עם פרישתו של מאיר זורע. באפריל 1965 פרש מהצבא.
עוד במהלך שירותו בצה"ל היה יו"ר רשות שמורות הטבע, ומיד עם פרישתו מצה"ל מונה למנהל הרשות במקומו של עוזי פז, שוויתר על המינוי למענו. בין פועליו ברשות ניתן למנות את הקמת החי בר ביטבתה ב-1968 ואת החי בר בכרמל והבאתן של חיות המוזכרות בתנ"ך, כגון הערוד והיחמור הפרסי, מרחבי העולם לשמורות בישראל.
במלחמת ששת הימים גויס ופיקד על אוגדה 31 אוגדת מילואים שהורכבה מחטיבה 200 וחטיבה 520. האוגדה לחמה בציר המרכזי בסיני וכבשה את ג'בל לבני, ביר לחפן ומעבר המיתלה.
משפחתו
ליפה נולדו שלושה ילדים. הראשון, דני, שנולד לו ולאשתו הראשונה, יהודית (נהרגה בתאונת דרכים ב-1941), ושתי בנות, רוני ורותי, שנולדו לו מאשתו השנייה, אביבה לבית שלוסברג (1921-1998), אחותה של לאה רבין. בין בני דודו נמנים: אברהם יפה (טייס), חנה יפה ויוסי יפה.
הנצחתו
גשר אברהם, העובר מעל נחל הבשור בסמוך לגן לאומי אשכול, נקרא על שמו. הגשר נקרא כך עוד בימי חייו, מעת שהוקם לראשונה ב-1962 על ידי צה"ל כגשר ביילי. יפה שימש בשנים שלפני כן כאלוף פיקוד הדרום והבטיח למתיישבי הנגב להקים את הגשר כמענה לשיטפונות בנחל הבשור שמנעו חציית הנחל. הגשר הושלם לאחר שעבר לפיקוד הצפון, אך נקרא למרות זאת על שמו. על שמו גן ציבורי - "גן אברהם" ברחוב הקוצר בעיר מגוריו רמת השרון ורחובות בערים עפולה, חולון ובאר שבע.
עשרים ואחת (משחק ילדים)
עשרים ואחת הוא משחק ילדים המיועד לקבוצה בת שלושה משתתפים לפחות.
המשחק מצריך כדור משחק. המשתתפים יוצרים מעגל, ואחד מהם נבחר לעמוד במרכזו. במידה ומשחקים שלושה שחקנים, התופס יעמוד בין השניים האחרים. על הילדים במעגל להתמסר 21 מסירות בכדור ביניהם, בלי שהנמצא במרכז המעגל (התופס) ייגע בכדור, ומבלי שהכדור יפול. למשתתף אסור למסור למשתתף שעומד לידו. לנמצא במרכז המעגל מותר לנוע בחופשיות בתחומי המעגל. אם תפס הנמצא במרכז את הכדור, הוא מתחלף בתפקידו עם זה שמסר את הכדור. את המשחק נהוג לעשות באמצעות הידיים (כלומר זריקה כשל כדורסל) אולם יש הנוהגים לעשותו באמצעות הרגל (ככדורגל).
הילדים שבמעגל מונים בקול את מספר המסירות הרצופות שהצליחו לבצע. בכל פעם בה הכדור נוגע בקרקע, או כאשר מתחלף השחקן הנמצא במרכז, מתחילים את המנייה מחדש. אם הגיע המעגל לעשרים ואחת מסירות רצופות, השחקן מפסיק ונכנס מישהו אחר שמתנדב לכך במקומו, יש גרסאות שבהם מעניש המעגל את הנמצא במרכז. עונש לדוגמה: המפסיד מסתובב, כל שחקן זורק פעם אחת את הכדור בכוח על ישבנו. עונש אחר מקובל: על המפסיד לעמוד במקומו כשגבו אל שאר השחקנים כשהוא מכופף ומפנה את ישבנו כלפיהם בצורה מובלטת. כל שחקן לוקח את הכדור ובועט לכיוון הישבן של המפסיד במטרה לפגוע בו.
בגרסה אחרת של המשחק, כאשר הנמצא במרכז רק נוגע בכדור, מתאפסת הספירה, אך דרושה תפיסה של הכדור כדי לגרום לחילופי תפקידים.
הר קרדינל (קליפורניה)
הר קרדינל (באנגלית: Cardinal Mountain) הוא הר גבוה, הממוקם בשיאו של רכס הרי סיירה נבדה שבצפון מדינת קליפורניה שבארצות הברית.
ההר ממוקם על הגבול בין מחוזות קליפורניה פרזנו ואיניו; וכן ההר ממוקם על הגבול בין אזור הטבע הבראשיתי ג'ון מיור לבין הפארק הלאומי קינגס קניון
גובהו של ההר 4,076 מטרים מעל פני הים, והוא ההר ה-94 בגובהו בקליפורניה.
ההר מתנשא לגובה של 173 מטרים מעל סביבתו.
ההר ממוקם 23 קילומטרים דרומית - דרום-מערבית מהעיירה ביג פיין; ו-2 קילומטרים דרומית - דרום-מזרחית מהר ספליט.
מקור השם
שמו של ההר ניתן על ידי ג'ורג' ר' דייוויס (George R. Davis), טופוגרף מטעם הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
השם הוא תיאורי.
לסלעים בראש ההר צבע ארגמני, המזכיר את הכיפה (גאלרו) האדומה שלובשים החשמנים בנצרות הקתולית.
באנגלית "קרדינל" משמעו "חשמן".
אגם קרדינל הסמוך להר, נקרא על שמו של ההר.
הטיפוס על ההר
הטיפוס הראשון לפסגת ההר בוצע על ידי ג'ורג' דאונינג, ג'וניור (George Downing, Jr) ב-11 באוגוסט 1922.
מאז ועד שנת 2021 נערכו 106 ניסיונות להעלות לפסגת ההר, חלק מניסיונות אלה לא צלחו.
לקריאה נוספת
• John M. Bartley, Allen F. Glazner, Kevin H. Mahan, Formation of pluton roofs, floors, and walls by crack opening at Split Mountain, Sierra Nevada, California, Geosphere 2012;; 8 (5): 1086–1103. doi: https://doi.org/10.1130/GES00722.1
• Stephen Porcella, Cameron M. Burns, Climbing California's Fourteeners: The Route Guide to the Fifteen Highest Peaks, P 141
• James Gregory Moore, Geology of the Mount Pinchot Quadrangle, Southern Sierra Nevada, California, P 96
לאווריו
לָאוְורִיוֹ (ביוונית מודרנית: Λαύριο, ביוונית עתיקה: Λαύριον, לָאוּרְיוֹן, בלטינית: Laurium) היא עיר נמל בחלקה הדרום-מזרחי של אטיקה ביוון ומושב הרשות המקומית של לאווראוטיקי (Lavreotiki). עד תחילת המאה ה-11 נקראה תוֹרִיקוֹס (Θορικός, Thorikos), ומימי הביניים עד המאה ה-19 היה שמה אֶרְגָסְטִירִי (Εργαστήρι, Ergastiri ). לאוריון נודעה בתקופה הקלאסית במכרות הכסף שלה, שהיו אחד ממקורות ההכנסה העיקריים של המדינה האתונאית. מתכת הכסף שימשה בעיקר לטביעת מטבעות.
העיר שוכנת מרחק 60 קילומטרים לערך מאתונה, דרומית-מזרחית לקֶרָאטֵיאָה (Κερατέα) וצפונית לכף סוניו (Σούνιο), על חופו של מפרץ אשר משקיף על האי מקרוניסוס במזרח. נמלה של לאווריו נופל בחשיבותו מנמל פיראוס הסמוך.
עיר המכרות לאוריום (Laurium) במישיגן שבארצות הברית נקראת על שמה של לאוריון העתיקה שביוון.
תולדותיה
אחרי קרב מרתון שכנע תמיסטוקלס את האתונאים להשתמש בהכנסות הצפויות מעורק כסף גדול שהתגלה במכרות לאוריון ב-483 לפנה"ס להגדלת הצי האתונאי ב-200 טריארות, ובכך הניח את היסוד לאימפריה הימית האתונאית. המכרות, שהיו רכושה של המדינה האתונאית, הוחכרו בתמורה לסכום קבוע מסוים ולאחוזים מן התפוקה. במלאכת הכרייה עסקו רק עבדים. לקראת סוף המאה ה-5 לפנה"ס נתמעטה התפוקה, במידת-מה בשל כיבוש דקליאה (Δεκέλεια) על ידי הספרטנים ב-413 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית. המכרות הוסיפו לפעול, אם כי סטראבון כותב כי בימיו לא נותרו עוד עפרות כסף, ופאוסניאס כותב על המכרות כעל נחלת העבר. עדיין ניתן לראות במקום את מתקני הכרייה העתיקים, הכוללים פירים ומחילות לכריית העפרות ושולחנות אבן לשטיפתן ומיצוין. כמו כן נבנו במקום ביד אומן מכלים ומאגרים לאיסוף מי גשמים לצורך שטיפת העפרות, שכן אספקת שפע מים ממעיינות או נהרות לא הייתה אפשרית. בתחילת המאה ה-20 הופעלו המכרות מחדש על ידי חברה צרפתית וחברה יוונית, אך בעיקר לשם כריית עופרת, מנגן וקדמיום.
אמצעי תחבורה
נמל התעופה הבינלאומי אתונה-אלפתריוס וניזלוס נמצא מרחק 35 קילומטרים מלאווריו וכ-30 דקות נסיעה. לאווריו מקושרת אתונה על ידי הכביש המהיר לאווריו/סוניו לאופורוס וכביש האגרה אטיקי אודוס. הנסיעה אורכת כשעה. פתרון נוח למדי להגעה אל אתונה הוא בשיטת "חנה וסע": נוסעים ברכב מלאווריו אל תחנת הרכבת קורופי, ומשם עולים על הרכבת "פרואסטיאקוס" או על חשמלית - שתיהן מגיעות היישר למרכז אתונה (30 דקות נהיגה ברכב ועוד 30 דקות נסיעה ברכבת).
משבר אג'ריה (2004)
משבר אג'ריה של שנת 2004 הוא משבר פוליטי בין גאורגיה לבין הרפובליקה האוטונומית של אג'ריה, בראשות אסלן אבשידזה, שסירב לציית לשלטון המרכזי בטביליסי, לאחר הדחתו של אדוארד שוורדנדזה, במהלך מהפכת הוורדים, בנובמבר 2003.
המשבר עמד להתפתח לעימות צבאי כאשר שני הצדדים העבירו כוחות צבאיים לגבול המשותף ביניהם. אולם הממשלה שנתכוננה בגאורגיה לאחר הפיכת הוורדים בראשות מיכאיל סאקשווילי, הצליחה למנוע שפיכות דמים, ובעזרת האופוזיציה באג'ריה הצליחה להשיב את ריבונותה על המחוז. במאי 2004 אולץ אבשידזה לצאת לגלות.
מתיחות
המנהיג האג'רי, אסלן אבשידזה, שהתנגד נחרצות למהפכת הוורדים, הכריז על מצב חירום במחוז מיד לאחר הדחתו של שוורדנדזה, ב-23 בנובמבר 2003. בעקבות משא ומתן עם השלטון המרכזי בטביליסי, בוטל זמנית, ב-3 בינואר 2004, מצב החירום, יממה לפני יום הבחירות לנשיאות גאורגיה. חידוש מצב החירום, ב-7 בינואר של אותה שנה לווה בהפגנות של האופוזיציה באג'ריה. ב-19 בינואר התנגשו המפגינים והשוטרים בכפר גוניו, כתוצאה מכך נפגעו רבים מהמפגינים, שתבעו כי אסלן אבשידזה יתפטר. בעקבות ביקורו של אבשידזה במוסקבה, הצהיר, ב-20 בינואר, שר החוץ הרוסי על תמיכה במדיניותו של אבשידזה וגינה את המפגינים. בסוף ינואר, נפגשו שלטונות טביליסי, בכללם ממלאת מקום נשיא גאורגיה נינו בורג'נדזה ומיכאיל סאקשווילי עם אבשידזה בבתומי.
ב-20 בפברואר פשטו השוטרים האג'רים על משרדי תנועות האופוזיציה שערכו עצרת מחאה בבתומי. התנגשויות בין תומכי אבשידזה למתנגדיו התרחשו גם בכובולתי. המהומות חפפו לביקורו של מזכ"ל מועצת אירופה, וולטר שווימר בבתומי, שערך שיחות עם אבשידזה. הנשיא סאקשווילי תבע מהמנהיגות האג'רית לבטל את משרד הביטחון של הרפובליקה האוטונומית של אג'ריה, שהיה הנשק העיקרי של אבשידזה לדיכוי.
גשר צ'ולוכי
בתגובה פתח השלטון המרכזי בטביליסי בעיצומים כלכליים חלקיים כנגד אג'ריה, במטרה "לרוקן את המשאבים של המשטר האג'רי". המתיחות בין טביליסי לבתומי נוטרלה כאשר ב-16 במרץ, נפגשו סאקשווילי ואבשידזה וחתמו על עסקה שביטלה את העיצומים הכלכליים על אג'ריה. הסכם כלל: פרוק-נשק של הכוחות הפרלמנטריים של אג'ריה, שחרור אסירים פוליטיים, פיקוח משותף על המיסים, נמל בתומי ומתן תנאים לעריכת בחירות חופשיות באג'ריה. אף על פי כן, סירב אבשידזה לפרק באפריל את צבאו מנשקו. ב-19 באפריל-21 באפריל הודיעו רשמית, מפקדי הבסיס הצבאי בבתומי, רומן דומבאדזה ומוראד צינצאדזה, על כי לא יצייתו לפקודת השלטונות המרכזיים. ב-24 באפריל, אישר בית המחוקקים האג'רי, את הצעתו של אבשידזה להטיל עוצר על המחוז. מכל מקום, החלו, חיילי יחידת העילית למשימות מיוחדות של אבשידזה, לעזוב את המחוז ולהצהיר על נאמנותן לשלטון המרכזי בטביליסי. הצטרפו אליהם גם מספר פקידים רשמיים של אג'ריה.
ב-30 באפריל, ערכה האופוזיציה המקומית, סדרת הפגנות בבתומי שפוזרו בברוטליות. בסוף אפריל, ערכה גאורגיה תרגיל צבאי, הגדול מסוגו מאז קיומה של המדינה, בשטח האימונים בקוּלֶווי, שבקרבת העיר פותי לחוף הים השחור. משחק המלחה רחב ההיקף, במרחק 30 ק"מ מהגבול עם אג'ריה, היה מפגן כוח. בתגובה פוצצו שני הגשרים המחברים את אג'ריה עם יתר גאורגיה על נהר הצ'ולוכי על ידי כוחות אבשידזה כדי למנוע פלישה לאג'ריה, שתוכנן לכאורה על ידי הממשל בטביליסי. ב-3 במאי, גינתה מחלקת המדינה של ארצות הברית את מעשיו של אבשידזה והאשימה אותו ב"ניסיון לעורר משבר צבאי".
המהפכה האג'רית
ב-4 במאי הותקפה עצרת גדולה של האופוזיציה בבתומי על ידי כוחות הביטחון. מההתקפה נפגעו, על פי הדיווח, עשרות מפגינים. הפגנת האלימות מצד כוחות הביטחון הייתה זרז להפגנות גדולות יותר עוד באותו יום. עשרות אלפי מפגינים מכל רחבי אג'ריה הגיעו לבתומי והצטרפו לתביעה להתפטרות אבשידזה. ב-5 במאי חצו ראש ממשלת גאורגיה, זוראב ז'ווניה, ושר הפנים של גאורגיה, גיאורגי ברמידזה, את נהר הצ'ולוכי וערכו שיחות שר הפנים האג'רי, ג'מאל גוגיטידזה. השר האג'רי הסכים להסיג את כוחותיו וקבוצות חצי-צבאיות מהגבול הגאורגי-אג'רי בתנאי שביטחונו יובטח. מעמדו של אבשידזה התרופף כאשר מפגינים מקומיים השתלטו על החלק המרכזי של בתומי וכוחות מיוחדים של גאורגיה חדרו למחוז והתחילו לפרוק מיליטנטים פרו-אבשידזה מנשקם. מאוחר יותר באותו יום, הגיע לבירת אג'ריה, מזכיר המועצה לביטחון לאומי של רוסיה, איגור איוונוב, וערך שיחות שנמשכו במשך כל אותו לילה. בסופו של דבר החליט אבשידזה להתפטר ועזב למוסקבה.
הכריז סאקשווילי בשחר יום גיאורגי הקדוש שחל ב-6 במאי, וברך את הגאורגים ב לדבריו. לאחר עזיבתו של אבשידזה הגיע סאקשווילי לאג'ריה ופגש אג'רים חוגגים בבתומי. ב-7 במאי הוחל צו נשיאותי ישיר באג'ריה והוקמה מועצה זמנית של 20 חברים שתעמוד בראש הרפובליקה האוטונומית, שהתקיימה עד לבחירות החדשות במחוז. לבאן וארשלומידזה (ლევან ვარშალომიძე) מונה לראש המועצה. אף על פי שרשמית מעמדה של אג'ריה הוא רפובליקה אוטונומית, בפועל הפכה אג'ריה תחת שליטה מלאה של השלטון המרכזי בטביליסי. החוק או הצו הנשיאותי החדש נתן זכות לנשיא להטיל וטו על המועצה הנבחרת או על ראשה, מספר השרים השייכים לאוטונומיה של אג'ריה הוקטן לחמישה ומשרד הביטחון של אג'ריה בוטל.
ב-20 ביוני 2004, נערכו בחירות פרלמנטריות אזוריות באג'ריה, בהם זכתה מפלגת "אג'ריה המנצחת" שנתמכה על ידי סאקשווילי. המפלגה זכתה ב-28 מושבים מתוך 30 מושבים בגוף המחוקק המקומי. שני המושבים הנותרים נתפסו על ידי שני בני ברית קודמים של סאקשווילי, חברי המפלגה הרפובליקנית, שהעלו טענות לזיוף תוצאות הבחירות. הם טענו כי זכו בלפחות 15% מהקולות. ב-20 ביולי אושר לבאן וארשלומידזה, ראש המועצה הזמנית של אג'ריה, לראש ממשלת הרפובליקה האוטונומית של אג'ריה.
קזחסטן
רפובליקת קזחסטן (בקזחית: Қазақстан Республикасы, ברוסית: Республика Казахстан) היא מדינה השוכנת בחלקה המרכזי של יבשת אסיה, חלקה הקטן ביבשת אירופה והיא המדינה התשיעית בגודלה בעולם מבחינת השטח והמדינה הגדולה ביותר ללא מוצא לים. בעבר קזחסטן הייתה חלק מברית המועצות, וב-16 בדצמבר 1991 הפכה למדינה עצמאית.
המדינה גובלת ברוסיה בצפון ובמערב, ברפובליקה העממית של סין במזרח, בקירגיזסטן ובאוזבקיסטן בדרום, בטורקמניסטן בדרום-מערב, בים הכספי במערב וכמעט גובלת במונגוליה במזרח, אך מופרדת ממנה על ידי סין ורוסיה.
רוב שטחה של קזחסטן הוא מדבריות וערבות. קזחסטן היא המדינה הגדולה ביותר באזור מרכז אסיה.
השפה הרשמית היא קזחית, ממשפחת השפות הטורקיות, הנכתבת באותיות קיריליות, אך מרבים להשתמש גם בשפה הרוסית המשותפת לכלל חלקי האוכלוסייה. הממשלה החליטה כי בשנת 2025 יוחלפו בכתיבת השפה הקזחית האותיות הקיריליות באותיות הלטיניות. בשנים האחרונות גובר העניין במדינה בלימוד השפה האנגלית.
רוב תושבי קזחסטן הם מוסלמים, והיא אף חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה
מאוחר יותר התנהלו על אדמת קזחסטן מספר פרויקטים סובייטים שאפתניים. החשוב שבהם הייתה תוכנית החלל הסובייטית שהתנהלה מקוסמודרום בייקונור שנמצאת מזרחית לימת אראל בדרום קזחסטן. מבסיס זה שוגר לחלל ספוטניק הלוויין הראשון בעולם בשנת 1957, וממנו יצא יורי גאגרין למסע הראשון של אדם בחלל בשנת 1961.
קזחסטן הכריזה על עצמאות בשנות התשעים המוקדמות, מיד לאחר התמוטטות ברית המועצות. ב-10 בדצמבר 1997 קזחסטן העבירה את בירתה מאלמטי לאק-מולה, שמאוחר יותר שונה שמה לאסטנה. לאחר הכרזתה כעיר הבירה עברה העיר תנופת בנייה מרשימה של מבני ציבור.
בעשור השני והשלישי של המאה ה-21 פרצו מהומות מחאה כנגד השלטון. במהומות של סוף שנת 2021, שפרצו על רקע שינויים במחירי הדלק, הגדיר השלטון את המוחים כ"טרוריסטים", ביקש וקיבל סיוע צבאי מרוסיה, והנחה את החיילים לפתוח באש חיה על המפגינים. על פי הערכות שפורסמו בכלי בתקשורת, לאחר 9 ימים של מהומות נפצעו כ-1,000 מפגינים ונעצרו כ-8,000. לאחר המהומות, הוצע לשנות את חוקת המדינה.
תחבורה
במדינה יש מערכת של מסילות ברזל ורכבות המובילות לערים ראשיות. נמלי התעופה הבינלאומיים הראשיים של קזחסטן הם נמל התעופה אלמטי ונמל התעופה אסטנה.
חברת התעופה הלאומית של קזחסטן היא אייר אסטנה, בעבר פעלה גם חברת אייר קזחסטן, אך הממשלה סגרה אותה.
פוליטיקה
מאז צאתה לעצמאות, עם התפרקות ברית המועצות, התקיים בה משטר אוטוריטרי למדי, ובמשך 28 שנה, עד ל-2019, היא הונהגה על-ידי השליט נורסולטן נזרבייב. לפני פרישתו מתפקיד הנשיא סימן נזרבייב את קאסים-ג'ומארט טוקאייב כיורשו, ואחר כך הוא מונה לתפקיד.
מקובל לחשוב שקזחסטן היא דמוקרטית יחסית לשאר מדינות מרכז אסיה, עם זאת הקהילה הבינלאומית וארגונים לא ממשלתיים מעלים האשמות על הפרת זכויות אדם מצד השלטון. התקשורת מוחזקת על ידי קרוביו של הנשיא, והם מגבילים את זמן המרקע שניתן למתנגדיו. סוכנות הביון הקזחית "ברלאו" היא מחלקת המודיעין של ק.נ.ב - הוועדה לביטחון לאומי של קזחסטן האחראית לביטחון פנים. זהו השירות החשאי של קזחסטן מאז 1991 והוא החליף את האגף הקזחי של הקג"ב הסובייטי.
בבחירות בשנת 1999, שנערכו שנתיים לפני מועדן המקורי, ניצח נורסולטן נזרבייב בהפרש גדול והמשיך את כהונתו הארוכה כנשיא שהחלה בשנת 1990. רבים האשימו אותו בזיוף ובנקיטת אמצעים לא הוגנים לקידום מועמדותו.
נזרבייב קיים פעילות בינלאומית בנושאי דת, הכוללת קיום ועידה בין דתית תלת-שנתית בארמון השלום וההתפייסות בבירה אסטנה. השלטון מנסה לקדם ערכים של רב-תרבותיות והבנה בין בני הדתות השונות בגלל אופייה הפלורליסטי של החברה הקזחית.
נזרבייב המשיך להחזיק בהשפעה מתוקף תפקידו כיו"ר מועצת הביטחון ו"מנהיג האומה", תואר המקנה לו סמכויות נרחבות וחסינות מהעמדה לדין. כהונתו כיו"ר נקבעה הכהונה לכל החיים אך הוא הוחלף בטוקאייב בעקבות הפגנות בשנת 2022.
הרפובליקה של קזחסטן מקיימת יחסים דיפלומטיים עם כל מדינות האו"ם. מדיניות החוץ של קזחסטן נקבעת על ידי הנשיא והפרלמנט של המדינה ומיושמת על ידי משרד החוץ.
השותפים הגאופוליטיים העיקריים של קזחסטן הם רוסיה, האיחוד האירופי, סין, יפן, ארצות הברית והנמרים האסיאתיים.
כמו כן, מאז שנת 2005 קזחסטן החלה בתהליכי אינטגרציה תרבותית וכלכלית עם מדינות ומחוזות טיורקיות בפדרציה הרוסית (יאקוטיה, אלטאי, טיבה, חקסיה, אויגוריה וכולי).
קזחסטן היא חברה בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, בארגון שיתוף הפעולה מרכז אסיה, מועצת המדינות דוברות טורקית, חבר העמים, ארגון האמנה לביטחון משותף, תוכנית השותפות הפרטית עם נאט"ו (מאז 1994), האיחוד הכלכלי האירואסייתי, ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה, פורום התייעצות לשיתוף פעולה באסיה, ארגון הסחר העולמי (מאז 2015) וכולי.
כלכלה
לאחר פירוקה של ברית המועצות נפתחו אפשרויות חדשות למסחר בינלאומי עבור המדינה העצמאית שזה עתה קמה. קזחסטן היא בעלת עתודות נפט גולמי, מינרלים רבים ומתכות שונות. למדינה גם פוטנציאל חקלאי גדול המצוי בערבות שלה שבהן מגדלים תבואה המשמשת לתצרוכת מקומית ולייצוא וגם צאן. בהרים בדרום מגדלים תפוחים ואגוזים.
הסקטור התעשייתי של קזחסטן נשען על כריית מינרלים ועל בניית מכונות כמו טרקטורים, מכונות חקלאיות, ציוד ומכשירים לצורכי צבא. אוצרות הטבע של המדינה כוללים: נפט וגז טבעי, פחם, בריט, טונגסטן, כרומיט, אורניום, נחושת, עופרת, אבץ, מוליבדן, בריליום, טיטניום, זהב וברזל. היא אחת היצואניות הגדולות בעולם של נפט, גז טבעי ואלומיניום. בהתאם להערכות בשטח קזחסטן נמצאים כ-3% מעתודות הנפט העולמי. בהפקת נפט מעורבות מספר חברות מקומיות, חברות בינלאומיות גדולות מארצות הברית ואירופה אך גם חברות קטנות יחסית דוגמת קבוצת אסקום ממולדובה.
בשנת 1999 מחירי הנפט היו בעליה. בנוסף, פיחות במטבע ויבול חיטה מוצלח היטיבו עם המדינה. קצב הצמיחה הכלכלי מאז ועד 2008 היה גבוה יחסית. בסוף 2008, עם הירידה במחירי הנפט והסחורות והמשבר הכלכלי העולמי חלה ירידה בהיקף היצוא וירידה חדה יותר בהיקף התמורה לייצוא.
בשנת 2010 נאמד היקף התוצר המקומי גולמי של כלכלת קזחסטן בכ-137 מיליארד דולר, כאשר התוצר במונחי כוח קנייה נאמד בכ-194 מיליארד דולר - בשנה זו צמחה הכלכלה בשיעור של 7% בהשוואה לשנת 2009. בין השנים 2000–2007 גדל התוצר של קזחסטן בשיעור שנתי ממוצע של כ-10%. יצוא הסחורות עלה בשיעור שנתי ממוצע של 23% כשבתוך ארבע שנים בלבד הכפיל את עצמו פי 2.5. לתנודות בשערי הנפט השפעה מתמשכת על חוזקה של הכלכלה במדינה.
בשנים האחרונות נעשו ניסיונות לפתח גם את תעשיית התיירות בקזחסטן. הוקמו מלונות חדשים ונערכו הקלות בתנאי קבלת ויזת ביקור למדינה.
רמת השחיתות השלטונית במדינה היא גבוהה (בשנת 2004 קזחסטן הייתה במקום 122 מ-146 מדינות ובשנת 2017 במקום 122 מ-180 מדינות). לצורך המלחמה בשחיתות הוקמה הלשכה הלאומית למלחמה בשחיתות.
שרותי תקשורת טלפון ואינטרנט מסופקים על ידי קזחטלקום שהיא חברה ממשלתית ונכללת בין החברות הגדולות במדינה.
גאוגרפיה
קזחסטן משתרעת על פני שני הצדדים של נהר אוראל, שערוצו נחשב כקו המפריד בין יבשת אירופה ליבשת אסיה. לכן, לקזחסטן יש שטח בשתי יבשות: אירופה ואסיה.
קזחסטן ממוקמת במרכז אסיה, אולם כעשירית משטחה נמצא ממערב להרי אורל, בשטח אירופה. הבירה אסטנה ממוקמת במרכז המדינה. מבחינה גאוגרפית היא מהווה חלק מהערבה האירואסייתית.
קזחסטן היא המדינה התשיעית בגודלה בעולם מבחינת שטח, והייתה המדינה השנייה בגודלה בברית המועצות. שטחה הכולל הוא 2,717,300 קמ"ר, מתוכם 2,669,800 קמ"ר אדמה ורק 47,500 קמ"ר מים.
עם שטח של מעל שני מיליון קמ"ר, השווה ערך בגודלו לרוב מערב אירופה - קזחסטן היא המדינה התשיעית בגודלה בעולם. והיא המדינה מוקפת היבשה (ללא מוצא לים) הגדולה בעולם.
יחסי יפן–תימן
יחסי יפן–תימן הם היחסים הדו-צדדיים שבין יפן לבין הרפובליקה התימנית.
קזחסטן
גאוגרפיה
בדרומה היא גובלת בים הכספי, שהוא האגם הגדול בעולם, ואין ממנו מוצא למקור מים אחר.
יחסי יפן–תימן
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-25 במאי 1990, אם כי התקיימו יחסים גם קודם לכן. יפן קיימה יחסים דיפלומטיים עם צפון תימן החל מ-22 בספטמבר 1970, ועם דרום תימן החל מ-10 באפריל 1974.
קזחסטן
גאוגרפיה
קזחסטן מחולקת ל-14 אזורים ו-159 מחוזות. במדינה ישנם 8,500 נחלים ונהרות ששבעה מתוכם הם באורך של למעלה מ-1,000 ק"מ, 48,000 אגמים, רובם קטנים, פזורים בכל רחבי המדינה.
יחסי יפן–תימן
היסטוריה
במהלך מלחמת האזרחים בתימן שהתקיימה משנת 2015, הוציאה יפן מספר הצהרות וגינתה את התקפות החות'ים על אתרים בדרום ערב הסעודית.
קזחסטן
גאוגרפיה
האקלים במדינה משתנה בין העונות ונוטה להיות קיצוני. כמו מדינות אחרות באזור מרכז אסיה, החורף הוא קר מאוד ובקיץ חם מאוד.
אוצרות טבע
בקזחסטן יש מגוון של אוצרות טבע. במעמקי המדינה זוהו 99 מרכיבים מהטבלה המחזורית של מנדלייב, נחקרו 70, ויותר מ -60 אלמנטים הופקו.
יחסי יפן–תימן
סחר
בשנת 2013, ייצאה יפן סחורות בשווי 622.6 מיליון ין, וייבאה מתימן סחורות בשווי 355.7 מיליון ין.
קזחסטן
אוצרות טבע
נכון לעכשיו, ידועים 493 מרבצים המכילים 1225 סוגים של חומרי גלם מינרליים. קזחסטן מדורגת במקום הראשון בעולם בעתודות הידועות של אבץ, טונגסטן ובאריט, במקום השני - כסף, עופרת וכרומיט, השלישי - נחושת ופלואוריט, הרביעי - מוליבדן, החמישי - זהב.
יחסי יפן–תימן
יחסים תרבותיים
בשנת 2005 השתתפה תימן בתערוכה הבינלאומית של נגויה.
בין השנים 2007–2011 קיימה תימן מדי שנה את שבוע התרבות היפני. הוא נערך בכל השנים בצנעא, מלבד בשנת 2009 בה התקיים בעדן.
קזחסטן
נפט
בתחילת 2009, על פי British Petroleum (BP), היקף עתודות הנפט המוכחות היה 39.6 מיליארד חביות או 6.5 מיליארד טון, המהווה 3.2% של עתודות הנפט בעולם. עתודות הנפט המוערכות בשדות הממוקמים באזור הים הכספי מהצד הקזחי בלבד מסתכמות ביותר מ -17 מיליארד טון. חברות הפקת נפט העיקריות בקזחסטן הן NK Kazmunaygas, Tengizchevroil, CNPC-Aktobemunaygas, Karachaganak Petroleum Operating ואחרות.
גז טבעי
עתודות הגז בקזחסטן בתחילת 2009 מסתכמות ב -1.82 טריליון מ"ק (לפי הערכות BP), המהווה 1.7% מייתרות העולם. החברות הגדולות לייצור גז בקזחסטן הן Karachaganak Petroleum Operating, NC Kazmunaygaz, CNPC-Aktobemunaygaz ואחרות. המרבצים המרכזיים של הגז בקזחסטן הם Karashyganak, Zhanazhol, Kyzyloy ואחרים.
אורניום
מהומות 2022 בקזחסטן הביאו לעליה עולמית במחירי האורניום.
מחצבי מתכות
בקזחסטן נמצאים מרבצים עשירים במתכות שונות - עופרת, אבץ, כרום, זהב, ביסמוט, נחושת, מוליבדן, אלומיניום, ברזל, מנגן, אלמנטים דליקים נדירים, ואצורת טבע לא מתכתיים - פחם, זרחן וכו'.
דמוגרפיה
בקזחסטן חיים 19,398,331 תושבים (נכון לשנת 2022), כאשר יש יותר נשים מגברים (48.3% גברים, 51.7% נשים). תוחלת החיים במדינה היא 73.76 שנים. שיעור הפריון עומד על כשלושה ילדים בממוצע באישה.
הקבוצה האתנית הראשית במדינה היא הקזחים אשר מהווים כ-70.4% מהאוכלוסייה, ואחריהם רוסים - 15.5%, אוזבקים - 3.2%, אוקראינים - 2%, אויגורים - 1.5%, גרמנים - 1.2% וטטרים - 1.1%.
החברה בקזחסטן היא מגוונת מבחינה דתית. על פי מפקד האוכלוסין של 2021, 69.3% מהאוכלוסייה הם מוסלמים, ברובם סונים, 17.2% הם נוצרים, 0.2% אחרים (בעיקר בודהיסטים ויהודים) ו-13.3% חסרי דת או בחרו לא לענות על השאלה.
השפות בהן מדברים התושבים הן קזחית ורוסית.
בקזחסטן יש גם קהילה יהודית. יש המעריכים כי יהודים ישבו באזור קזחסטן כבר לאחר גלות בבל וכחלק מפיזור היהודים באימפריה הפרסית. יהודים סוחרים נדדו גם באזורים כמו קזחסטן בדרכם מרוסיה להודו וסין. כמו רוב הקהילות היהודיות במרכז אסיה, לא מנתה הקהילה יהודים רבים. בקזחסטן גרים כיום כעשרים אלף יהודים.
יחסים עם ישראל
ב-10 באפריל 1992 מוסדו יחסים בין המדינות בתחילה ברמת קונסוליות. באוגוסט 1992 הוקמה שגרירות ישראל בקזחסטן ובמאי 1996 הוקמה שגרירות קזחסטן בתל אביב. ישראל ראתה חשיבות מיוחדת בכינון יחסים עם מדינה שרוב אוכלוסייתה מוסלמית.
בשנים 1995 ו-2000 נערכו ביקורים רשמיים של נשיא קזחסטן נורסולטאן נזרבייב בישראל. באוקטובר 2006 הגיעה משלחת רשמית לישראל בראשות סגן ראש הממשלה מקסימוב. בשנים 1995 (כשר חוץ) ו-2002 (כסגן ראש ממשלה) ביקר שמעון פרס בקזחסטן.
על פי מכון היצוא היקף הסחר של ישראל מול קזחסטן הסתכם בשנת 2010 בכ-63 מיליון דולר (לא כולל חומרי אנרגיה), עלייה של כ־8.5% לעומת תקופה מקבילה אשתקד. יצוא הסחורות בשנה זו הסתכם בכ-62 מיליון דולר, עלייה של כ-10% בהשוואה לתקופה מקבילה אשתקד, עם זאת נרשמת ירידה בהיקפי היצוא בהשוואה לשנים 2008 ו-2007. יבוא הסחורות של ישראל מקזחסטן נמצא בירידה מתמדת משנת 2008. בשנת 2010 הסתכם בכ-300 אלף דולר, ירידה של כ-66% בהשוואה לתקופה מקבילה אשתקד.
בדצמבר 2016 הגיע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לביקור ראשון של ראש ממשלה ישראלי במדינה.
בינואר 2017 החליטה קזחסטן על ביטול הצורך בוויזה לתיירים ישראליים.
המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית
המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית Christlichsoziale Partei Österreichs, או בקיצור (CS) הייתה מפלגה ימנית-שמרנית אוסטרית בשנים 1893–1933. רוב הקאנצלים ברפובליקה הראשונה היו חברים בה. ממשיכת דרכה ברפובליקה השנייה היא מפלגת העם האוסטרית (ÖVP), כאשר מפלגת העם האוסטרית מחויבת לעקרונות הדמוקרטיה ולעצמאותה של אוסטריה.
ייסוד המפלגה ותחילת הפעילות הפוליטית
פרנץ מרטין שינדלר ניסח את הקווים המנחים החל משנת 1889. המפלגה נוסדה על בסיס "התנועה הנוצרית-סוציאלית" ו"עמותת העובדים הנוצרים-סוציאלים " על ידי קרל לוגר (Karl Lueger) ב-1893. עקרונות המפלגה היו נוצריים-שמרניים-פרו מלוכניים וכמרים רבים נמנו על חבריה. בגלל מצעה תמכו בה רבים מקרב האצולה ובגלל העובדה שבתחילת הדרך קראה התנועה לעצמה "האנטישמים" זכתה בתמיכה רחבה בקרב האוכלוסייה הכפרית. בשנים 1911-1907 הייתה למפלגה הגדולה ביותר בבית התחתון של "מועצה הקיסרית" (Reichsrat) אבל נוצחה בבחירות על ידי הסוציאל-דמוקרטים. במהלך מלחמת העולם הראשונה תמכה המפלגה במונרכיה, אבל עם ביטולה ב-1918 תמכה בהקמת רפובליקה שתסתפח לרייך הגרמני.