cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יפעת סולל
קואופרטיבים
במקביל יפעת סולל עוסקת במחקר בתחום. היא כותבת דוקטורט (בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, בהנחיית פרופ' גד ברזילי) בנושא "קואופרטיבים, תחרות וזכויות צרכנים ועובדים: האם המודל הקואופרטיבי מחייב רה- קונספטואליזציה של דיני התחרות?"
פעילות משפטית
סולל משמשת או שימשה כיועצת משפטית במגוון עמותות וארגונים לשינוי חברתי:
פעילות פוליטית
עו"ד סולל מכהנת כחברת הנהלת מרצ ושימשה מטעמה כחברת הנהגת הסתדרות העובדים הכללית החדשה. יו"ר הפורום למאבק בכיבוש של מרצ.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 שובצה במקום ה-21 ברשימת מרצ. לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הוצבה סולל במקום התשיעי ברשימת מרצ לכנסת.
סולל משמשת נציגת פורום הארגונים לביטול חוק ההסדרים.
ב-2021 הדליקה סולל משואה בטקס המשואות האלטרנטיבי של תנועת יש גבול כפעילה פוליטית, חברתית וקואופרטיבית.
קישורים חיצוניים
ממאמריה:
אריה טבקאי
אריה טַבָּקאי (טבקהנדלֶר) (כ"א באב תרס"ו, 12 באוגוסט 1906, טריסק, ווהלין — ט"ו באב תשמ"ב, 4 באוגוסט 1982, ישראל) היה סופר עברי, עורך ומורה.
חייו ופועלו
אריה טבקאי נולד בטריסק שבווהלין, האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), בשנת 1906. בשנת 1933 יצא לצ'כוסלובקיה עם קיבוץ ההכשרה שלו, להתכונן לעלייה לארץ ישראל. בשנת 1935 עלה לארץ והצטרף לקיבוץ גבעת השלושה בפאתי פתח תקווה. עבד כסבל בנמל תל אביב ובמחצבות ראש העין. נמנה עם מתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה וערך עיתוני חיילים עבריים, בהם "החייל העברי", שיצא לאור במצרים ובצפון אפריקה. שיריו הראשונים (בחתימת ל. טבקהנדלר) פורסמו בכתב העת "קולות", בעריכת אליעזר שטיינמן. לאחר מכן עבר לסיפורת וסיפוריו הראשונים נתפרסמו בכתב העת גליונות, בעריכת יצחק למדן ובמוסף הספרות של העיתון דבר ב-1938. בשנת תש"ב-1942 יצא לאור ספר סיפוריו הראשון, שבו כינס סיפורים שנדפסו בעיתונות ובכתבי העת.
אריה טבקאי נפטר בשנת 1982, בגיל 75 ונקבר בבית הקברות של קיבוץ עינת.
אליזבת בואן
אליזבת דורותיאה קול בואן (באנגלית: Elizabeth Dorothea Cole Bowen; 7 ביוני 1899 - 22 בפברואר 1973) הייתה סופרת ומחברת סיפורים קצרים אנגלו-אירית.
חייה
אליזבת בואן נולדה בדבלין, אירלנד. הוריה הנרי צ'ארלס קול בואן ופלורנס קוֹלי בואן הביאו אותה אחר-כך לבואנס קורט (Bowen’s Court) בפראהי (Farahy), ליד קילדוררי, מחוז קורק, שם שהתה בימי הקיץ. כשאביה לקה בנפשו ב-1907, עברו היא ואמה לאנגליה, ולבסוף התיישבו בהייד. לאחר פטירתה של אמה ב-1912, גידלו את בואן דודותיה. היא למדה בבית הספר דאון האוס, אותו ניהל אוליב ויליס. לאחר שלמדה זמן מה בבית ספר לאמנות בלונדון, החליטה שכישרונה טמון בכתיבה. היא בילתה בחברתה של קבוצת בלומסברי ונהייתה חברתה הקרובה של רוז מקאולי, שסייעה לה למצוא מוציא לאור לספרה הראשון, אסופת סיפורים קצרים בשם Encounters (1923).
ב-1923 נישאה לאלן קמרון, מנהל במערכת החינוך שעבד אחר-כך בBBC. הנישואים תוארו כ"נטולי מין, אבל כזוגיות מספקת." היא ניהלה רומנים שונים מחוץ לנישואים, בכללם רומן עם צ'ארלס ריצ'י, דיפלומט קנדי שהיה צעיר ממנה בשבע שנים, שנמשכו למעלה משלושים שנה. היה לה רומן נוסף עם הסופר האירי שון או'פוליין ומערכת יחסים עם המשורר האמריקאי מאי סרטון. בואן ובעלה התגוררו בתחילה ליד אוקספורד, שם התרועעו עם מוריס בורה, ג’ון ביוקן וסוזן ביוקן, ושם היא כתבה את הרומנים הראשונים שלה, בכללם The Last September (1929). בעקבות פרסומו של To the North (1932), הם עברו לקלארנס טאראס 2, ריג'נטס פארק, לונדון, שם בואן כתבה את The House in Paris (1935) ואת The Death of the Heart (1938).
ב-1930 הייתה בואן האשה הראשונה שירשה את ארמון המפטון קורט, אולם המשיכה להתגורר באנגליה והרבתה לבקר באירלנד. במהלך מלחמת העולם השנייה היא עבדה בשביל משרד המידע הבריטי, דיווחה מדיניותה של אירלנד, במיוחד בנושא הנייטרליות האירית.
השקפתה הפוליטית של בואן הייתה ברקיאנית-שמרנית.
במהלך ואחרי המלחמה היא כתבה ספרים על חוויותיה בזמן המלחמה בלונדון The Demon Lover and Other Stories (1945) ו- The Heat of the Day (1948). הוענק לה התואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית ב-1948.
בעלה יצא לפנסיה ב-1952 והם התיישבו בארמון המפטון קורט, מקום בו אלן קמרון נפטר מספר חודשים אחרי-כן. מאז שירשה אותה ביקרו אותה סופרים רבים בארמון המפטון קורט, בכללם וירג'יניה וולף, יודורה וולטי, קרסון מק'קאלרס ואייריס מרדוק. במשך שנים נאבקה בואן על מנת לשמור על הבית והרצתה בארצות הברית על-מנת להרוויח כסף. ב-1957 ידידה פטריק הנסי צייר את דיוקנה בארמון המפטון קורט. היא נסעה לאיטליה ב-1958 כדי לחקור ולהכין את A Time in Rome (1960), אולם בשנה שאחרי-כן אולצה בואן למכור את ארמון המפטון קורט האהוב עליה. הוא נהרס ב-1960. אחרי שהייתה כמה שנים בלי בית קבע, התיישבה בואן לבסוף ב'קארברי', צ'רץ' היל, הייד ב-1965.
הרומן האחרון פרי עטה, "אוה טראוט" (1968), זכה בפרס לזכרו של ג'יימס טייט ב-1969 והיה מועמד סופר לפרס מאן בוקר ב-1970. אחר-כך, היא הייתה בין השופטים (ביחד עם ידידה סיריל קונולי) שהעניקה את פרס מאן בוקר לג'ון ברגר על ספרו G. היא שהתה בחג המולד של 1972 בקינסייל, מחוז קורק ביחד עם חבריה רב-סרן סטפן ורנון וליידי אורסולה ורנון (בתו של דוכס וסטמינסטר) אולם אושפזה עם שובה לביתה. שם ביקרו אותה ישעיה ברלין, סיריל קונולי, אורסולה ורנון, רוזמונד ליהמן, הסוכן הספרותי שלה ספנסר קרטיס בראון, וצ'ארלס ריצ'י.
אליזבת בואן הלכה לעולמה כתוצאה מסרטן הריאה בבית החולים לונדון ב-22 בפברואר 1973, היא הייתה בת 73 במותה. היא קבורה ביחד עם בעלה בחצר כנסיית פראהי, בסמוך לשער של ארמון המפטון קורט. יש שלט זיכרון לזכרה (שנושא את מילותיו של ג'ון ספארו) בכניסה לכנסיית סנט קולמן בפראהי, שם נערך יום לזכרה מדי שנה.
ב-1977 ויקטוריה גלנדינינג פרסמה את הביוגרפיה הראשונה על אליזבת בואן. ב-2009 פרסמה גלנדינינג ספר אודות מערכת היחסים בין ריצ'י לבואן, המבוסס על יומניה ומכתביה אליו.
נושאי כתיבתה
אליזבת בואן התעניינה במיוחד ב"חיים בהעמדת פנים ומה קורה כשמורידים את העמדת הפנים", בתמימות של החיים הרגילים ובכוחות שלא ניתן לרסנם ושלבסוף משפיעים על נסיבות חיינו. בואן גם בחנה את הבגידה ואת הסודות שמסתירה מסכת המהוגנות. סגנון כתיבתה משוכלל מאוד והוא שואב הרבה מהספרות המודרנית. היא העריצה סרטים והושפעה מהטכניקה הקולנועית של ימיה. האפיזודות בהם בואן ממקמת את סיפוריה רוויים בתיאורים פסיכולוגיים ובעלילה סבוכה. הרומן המלחמתי של בואן, The Heat of the Day (1949), מתאר בצורה מורכבת מאוד את האווירה בלונדון במהלך ההפצצות עליה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הרמולודיה
הרמולודיה הוא מושג בפילוסופיה המוזיקלית של אורנט קולמן המתייחס למוזיקה כ"השימוש בהיגיון המנטלי או הפיזי של אדם כדי להציג את האחדות החושית של המוזיקה, של אדם או של קבוצה." המושג מאפיין בעיקר את הזרמים המודרניים של הג'אז כמו ג'אז חופשי ואוונגרד.
בשנות השבעים המאוחרות קולמן החל לכתוב ספר בנושא, אך זה מעולם לא פורסם. הפרסום היחיד של קולמן בכתב על הרמולודיה הוא מאמר בשם "זמן מושלם להרמולודיה" ("Prime Time for Harmolodics"). השם "הרמולוידה" גם שימש את קולמן בשביל חברת התקליטים שהקים, שנקנתה על ידי ברבה תקליטים (Verve Records) בשנות התשעים.
הגיטריסט ג'יימס בלד אולמר שניגן עם קולמן בשנות השבעים אימץ את הפילוסופיה והתאים אותה לתחום של נגינת גיטרת ג'אז ובלוז.
פרוניכיה
פרוניכיה (או דלקת סביב ציפורן) היא דלקת ונפיחות של קפלי העור סביב ציפורן בכף היד או הרגל, אשר נובעת מחיידק או זיהום פטרייתי במקום שבו הקרטין והעור נפגשים במיטת הציפורן. פרוניכיה יכולה להתחיל באופן פתאומי (פרוניכיה אקוטית) או הדרגתי (פרוניכיה כרונית). בשני המקרים פרוניכיה נובעת משבירת תאי עור מסוג קרטינוציט ופלישת אורגניזמים לחריר הציפורן עם גדילתם הפטרייתית או בקטריאלית.
תיאור
תאי קרטינוציט מתנהגים ככיסוי מגן לעור מתחתיו, ואם מחבלים בו, החיידק יכול לחדור בקלות ולגרום זיהום. הזיהום כואב והעור הופך לאדמדם, מנופח, שורף ורחב. לרוב מוגלה נוכחת לצד דיסקולוריזציה חומה של הציפורן, ואם מצטברת כמות רבה של מוגלה, מומחה דרמטולוגיה (דרמטולוג) צריך לעשות גומה זעירה בעור, תחת אלחוש, ולשחרר אותה.
תדירות
פרוניכיה היא זיהום היד השכיח ביותר בארצות הברית, כקרוב ל-35% מזיהומי היד.
רעידת האדמה בסקופיה (1963)
רעידת האדמה בסקופיה (במקדונית: Скопски земјотрес 1963) התרחשה ב-26 ביולי 1963 בשעה 05:17 (שעון מקומי) במקדוניה הווארדארית, סמוך לסקופיה אשר ביוגוסלביה. עוצמת רעידת האדמה הייתה 6.1 בסולם מגניטודה לפי מומנט (6.9 בסולם ריכטר) והיא נמשכה 20 שניות. כתוצאה מרעידת האדמה נהרגו 1,070 בני אדם, נפצעו 3,330 ולפחות 100,000 נותרו ללא קורת גג. בין 70% ל-80% מבתי העיר נהרסו או נפגעו קשות ומרכזה הישן נחרב לחלוטין. ארמון רובן היה בין הבניינים הבודדים שנבנו בתקופה בין מלחמות העולם ושרד.
לאחר רעידת האדמה הגישו 78 מדינות ובכללן ישראל עזרה ליוגוסלביה לטיפול בנפגעים ולשיקומה של סקופיה. ארצות הברית שלחה צוותים רפואיים, אוהלים ובתים טרומיים ומנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב הורה על משלוח סיוע ליוגוסלביה והגיע אישית לביקור בסקופיה. נשיא יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו וממשלו הפעילו תוכנית שיקום מקיפה לסקופיה תוך קבלת סיוע מגורמי חוץ. תכנונה מחדש של סקופיה בוצע על ידי אדריכלים מובילים כגון קנזו טנגה והוקמו שכונות מגורים, מבני ציבור ומסחר חדשים.
במהלך רעידת האדמה נהרגו 4 מבני הקהילה היהודית (מירה קולונומוס ביתה של ז'מילה קולונומוס, ד"ר נסים אברבנאל, ד"ר רני לוי-אברבנאל וד"ר סלבאטור לוי -בנו, ביתו וחתנו של חיים אברבנאל) ועוד 3 תיירים יהודים שביקרו במקום וכן חרבו מבנה בית הכנסת ובית העלמין הישן של הקהילה היהודית. מאוחר יותר הוקמו במקומם בתי מגורים חדשים. מספר מצומצם של מצבות הועברו מאזור בית העלמין החרב לחלקה היהודית שהוקמה בבית העלמין הכללי של העיר.
פינגוויניים
פִּינְגְּוִינִיִּים (שם מדעי: Spheniscidae) היא משפחת עופות ימיים יחידה בסדרת הפינגווינאים, הכוללת שישה סוגים ושבעה עשר מינים. הפינגווינים הם עופות חסרי יכולת תעופה, החיים רק בחצי הכדור הדרומי ומין אחד מצוי באיי גלאפגוס שעל קו המשווה. מינים רבים מהמשפחה חיים באנטארקטיקה הקפואה, כשהמין פינגווין קיסרי מצוי שם במשך כל החורף הקפוא.
מאפיינים
כבר בשחר הימים, בשל לחצי סביבה, עברו הפינגווינים לפעילות ימית והם העוף המותאם ביותר לתנועה במים:
תזונה
הפינגווינים ניזונים מדגים ומסרטנים אותם הם צדים. ביבשה כמעט שאינם תרים אחר מזון. הם תלויים באוויר האטמוספירי לנשימה ובצלילתם במים הם אוטמים את נחיריהם ומשתמשים במלאי האוויר המצוי בריאותיהם עד אשר אוזל החמצן כמעט כליל ואז שבים אל פני המים כדי לשאוף אוויר מחדש.
תפוצה
כל המינים נפוצים רק בחצי הכדור הדרומי, למעט מין אחד החי באיי גלאפגוס סמוך לקו המשווה. הגדול במינים הוא הפינגווין הקיסרי ששוכן באנטארקטיקה הקפואה ואחד מהמינים הקטנים ביותר שוכן באיים החמימים של ארכיפלג גלאפגוס, וזאת על פי כלל ברגמן.
התרבות
לפינגווינים מנהג ללשלש באותם מקומות שבהם עשו כך הוריהם, ואף לדגור על מצבורי הלשלשת. צברים אלה הופכים ברבות הימים לדשן חקלאי משובח המכונה "גואנו פרו" והאדם כורה בהם בכמות רבה עד כי מחריב הוא מקומות קינון שלמים ומונע בשל מעשיו אלו, הקמת דור חדש של צאצאים אצל הפינגווינים, כי הללו ימתינו עד אשר ישוקמו תילי הלשלשת כדי שישובו להתרבות מחדש.
בדרום אפריקה הם דגים בקבוצות, דוחקים להקות דגים אל קרוב לפני המים. הדבר מחייב תגובה מהירה לקבוצה וצפייה לאן יפנה הטרף. הם זוכרים איך לשוב כל שנה לאותו הקן, הממוקם בין אלפי קינים אחרים ויודעים לנווט אליו. כמה מינים לפחות ניחנים בשמיעה סלקטיבית ומסוגלים לזהות קול מוכר בין קולות רבים.
סכנות
לפינגווינים אורבות סכנות רבות הן מצד טורפים והן מצד האדם. אויביהם בטבע הם חמסנים, עופות החומסים את אפרוחיהם וביציהם וכן יסעור ענק וכיאוניסים או קרקרות. במים ומחוץ למים עלולים כלבי ים ואריות ים ללוכדם ובמים צדים אותם כרישים וקטלנים.
ב-2022 הייתה תמותה גדולה של פינגווינים מול חופי ברזיל.
ביולי 2023 מתו 2000 פינגווינים מסוג מגלן באוקיינוס האטלנטי, נסחפו לחופי אורוגוואי, וסיבת מותם טרם התבררה.
אטימולוגיה
ייתכן כי השם "פינגווין" מקורו לטיני (pinguis = "שמן"). השערה זו מתבססת על איות המילה בשפות כמו צרפתית (pingouin) וגרמנית (pinguin), שבהן האות השנייה היא i, ולא על דרך האנגלית, בה האות השנייה היא e. אחרים גורסים כי מקור שמו של עוף זה הוא דווקא ולשי. הללו טוענים כי זהו הלחם בסיסים של המילה pen (=ראש) עם המילה gwyn (=לבן) המתייחס לאלקה גדולה, עוף ימי דמוי פינגווין שנכחד במאה ה־19 ובקדמת ראשו שני כתמים לבנים. ואולם, המסתייגים מגרסה זו מצביעים על־כך שהיא אינה מתיישבת עם צורות הכתיב שאינן אנגליות; על־כך שאין בנמצא דוגמאות נוספות למילים ולשיות שהשתרשו בלשונות אירופאיות; וכן על־כך שאין לוולשית כל קשר יוצא דופן עם בעל־חיים זה, כזה שהיה מוביל להשאלת הביטוי בשפות אחרות. אף על פי שנדמה כי הסברה הראשונה היא המניחה את הדעת, בחר אברהם אבן־שושן להתייחס דווקא אל זו השנייה במילונו, בהוסיפו את הכיתוב "ראש לבן?" בצד המונח, המצביע על מקור אטימולוגי משוער.
בתרבות
בקומיקס "באטמן" מופיע נבל בשם הפינגווין, בן למשפחת אצולה בעל גוף מעוות דמוי פינגווין שמבצע את פשעיו באמצעות עופות ומטריות. דמותו של הפינגווין בקולנוע גולמה על ידי השחקן דני דה-ויטו.
פינגו היא סדרת טלוויזיה לילדים שצולמה עם דמויות מפלסטלינה.
טקס הפינגווין משמש כסמל של מערכת ההפעלה לינוקס. טקס מופיע בגרסאות שונות בסרטונים, משחקי מחשב וכקמע של הפצות לינוקס שונות, יחד עם העמיתות הנשיות שלו פני (Penny) וגוון (Gown).
שלישיית הופל'ה
שלישיית הוֹפָּל'ה היא להקת בידור בסגנון "הגשש החיוור" המורכבת משלושה קומיקאים חרדים שחזרו בתשובה. הופל'ה מציגים מצבים בחברה החילונית ו/או החרדית בצורה קומית ברוח היהדות, וחלק מההצגות יצא על גבי דיסקים לצפייה.
הלהקה הוקמה ב-1997 על ידי שלושה שחקני תיאטרון לשעבר: עופר הלוי, יוסף סיקוראל ושלמה צים שהכירו בלימודיהם בבית צבי. בתחילה, שם הלהקה היה הופה הולה והוא נבחר מהשיר "הופה הולה" (פרודיה על השיר של "הבטלנים") אותו הם מבצעים בהצגה "לא כל העולם במה", אך עקב זכויות היוצרים על שם זה נאלצו השלישייה לשנות את שם הלהקה ולקרוא לה "הופל'ה".
עופר הלוי
עופר הלוי למד משחק בבית הספר למשחק בית צבי. באפריל 1995 העלה בפסטיבל תיאטרונטו את הצגת היחיד "כאן מעבר לכביש".
יוסף סיקוראל
נולד ב-23 ביוני 1964 בבאר שבע. בין השנים 1989–1992 למד משחק בבית צבי. ב-1993 שיחק לצד משה איבגי, אבי יפה וגבי עמרני במחזה "התוכים של יחזקאל" מאת גורן אגמון שעלה בפסטיבל עכו. שיחק בתיאטרון בית ליסין. בשנת 1995 גילם את בבר בסרטו של שבי גביזון "חולה אהבה בשיכון ג'". השתתף בתפקיד אורח בסדרה "הפוך". ב-1997 השתתף בסרט הטלוויזיה "עיניים שלי" שכתב יואב כ"ץ וביים אורי רוזנקווס, מתוך התשיעולוגייה "סיפורים קצרים על אהבה" לצד שירילי דשא ואברהם ומיכה סלקטר. ב-2009 השתתף בסרטו של חיים חזין "מעשה מביטחון" לצד משה לוי, משה אדלר ומוטי בן ישי. ב-2012 כתב ושיחק בהצגת היחיד בבימויו של עופר הלוי "שפוי!" בפסטיבל תיאטרונטו. ב-2023 השתתף לצד בנו אברהם חיים בתכנית "המאסטרו" של קול חי מיוזיק.
שלמה (שלומי) צים (צימרמן)
למד בבית צבי, ובמהלך לימודיו שם החזיר את אביתר לזר בתשובה. מדריך מוסמך לטאי צ'י מטעם המרכז הישראלי לטאי צ'י. מדריך מוסמך להוראת אמנות הלחימה על ידי מכון וינגייט. מורה לשיטת פלדנקרייז ומורה לשיטת פאולה. מורה למשחק בתורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי. ב-2012 גילם חסיד במשתה פורים בסרט "למלא את החלל" שכתבה וביימה רמה בורשטין. ב-2022 שיחק בקליפ לשיר "Baruch Hashem It’s Shabbos" של יעקב שוואקי.
מתגורר בתל אביב, ומשתייך לקהילתו של הרב מרדכי אוירבך.
רשימת המערכונים
המערכונים יצאו לאור בהוצאת חברת גרינטק:
מערך מדעי ההתנהגות (צה"ל)
מערך מדעי ההתנהגות ומרכז מדעי ההתנהגות (ממד"ה) של צה"ל הוא מערך מקצועי, הפרוס בכל זרועות ויחידות צה"ל, המערך כפוף לראש אגף כוח אדם (אכ"א). יעוד המערך הוא ליישם ידע מתחומי הפסיכולוגיה והסוציולוגיה לטובת שיפור האפקטיביות של יחידות צה"ל ולטובת מיצוי וטיפוח המשאב האנושי. ראש המערך הוא היועץ לרמטכ"ל ולמטה הכללי לענייני מדעי ההתנהגות. במערך משרתים אנשי מדעי ההתנהגות - פסיכולוגים, סוציולוגים ובעלי השכלה במדעי החברה, שתפקידם הוא לפתח תשתיות ידע באמצעות מחקרים, וסקרים על נושאים שונים שקשורים להתנהגות ועמדות חיילי וקציני צה"ל ולתת תמונת מצב רלוונטית ועדכנית למפקדים. בין תפקידיו של המערך: מיון ושיבוץ, מחקרי מוטיבציה, פיתוח מנהיגות, הערכת קצונה בכירה וייעוץ ארגוני.
במערך ממד"ה משרתים יועצים ארגוניים (רובם חוזרי שירות) עתודאים בתחומי מדעי ההתנהגות, קצינות מדעי ההתנהגות ומאבחנות מדעי ההתנהגות. היועצים הארגוניים פזורים ביחידת צה"ל השונות וכפופים למפקדים האג"מיים או מפקדי בסיסים ועד ראשי מחלקות, ראשי אגפים וזרועות במטרה לספק ייעוץ ארגוני וייעוץ אישי לטובת קידום מטרות צה"ל. המחלקה ממוקמת במחנה דורי. מחקריה ופרסומיה של המחלקה מסווגים בדרך כלל.
ראש מערך מדעי התנהגות כיום היא אל"ם שרית שיף אשר נכנסה לתפקיד ביוני 2023.
ממד"ה מחולקת לארבעה ענפים (פרקטיקות): ענף פיתוח וייעוץ ארגוני (פא"ר), ענף פיתוח מערכות מיון, ענף הערכת קצונה בכירה וענף מחקר (המכון הצבאי למחקר יישומי במדעי-ההתנהגות). אלו מתקיימות בעיקר מבסיס המטה שבמחנה תל השומר. בנוסף, היא מנחה את פרקטיקת פיתוח המנהיגות, שעיקר פעולותיה בבית הספר למנהיגות (ביסל"מ) שבבית גולדמינץ נתניה.
כל ענף משמש הסמכות המקצועית, היחידה בתחומו, ליועצים במערך הפרוס ביחידות צה"ל והוא קובע את המדיניות והקווים המנחים על פי הם פועל המערך בתחומו. בראש כל ענף עומד קצין בדרגת סא"ל.
היסטוריה
המחלקה הוקמה ב-1980 כיחידת המשך ליחידה לפסיכולוגיה צבאית (יחפ"צ), ומפקדה הראשון היה הפסיכולוג הראשי של צה"ל אלוף-משנה ראובן גל.
ענף פיתוח וייעוץ ארגוני
ענף פיתוח ארגוני נושא בשני כובעים. בכובע הראשון- זהו הגוף הנושא באחריות על תהליכי המשא"ן של ממד"ה: האיתור, הגיוס, ההכשרה והפיתוח של קציני מדעי ההתנהגות. בכובע השני, הוא הגוף המנחה את תהליכי הייעוץ והפיתוח הארגוני בצה"ל.
הפיתוח הארגוני בצה"ל נשען על פרקטיקות הפיתוח הארגוני הקלאסיות ומפתח גם ידע ייחודי הנוגע לחברות בכלל ולצה"ל בפרט, כגון: תהליכי סוציאליזציה לצבא, היבטים מנטליים של לחימה, הכנות מנטליות לכוחות הלוחמים וכדומה. הייעוץ הארגוני נעשה באופן מבוזר על ידי קציני מדעי ההתנהגות הפועלים ביחידות השדה, בסיסי ההדרכה, יחידות המטה, הפיקודים, אגפי המטכ"ל והזרועות.
ענף פיתוח ארגוני כולל בתוכו גם את הפיקוד על המכללה הצבאית למדעי ההתנהגות. מכללה זו מכשירה את קציני המערך בפרקטיקות השונות הנדרשות לתפקידם.
ענף מיון (ענף פיתוח מערכות מיון)
קציני מערך מדעי ההתנהגות קובעים את הקריטריונים לפיהם מתבצעים מיונים פסיכולוגיים בצהל. בכלל זה הענף אחראי על פיתוח מערכות המיון בגיוס לצה"ל (קב"א, דפ"ר וכיוצא בזה), על מערכות המיון לקצונה, לסיירות וליחידות מיוחדות. העברת המיון עצמו לרוב מתבצעת על ידי מעריכים מיחידות אחרות או על ידי גורמים אזרחיים, כאשר ענף המיון בממד"ה מהווה גורם מקצועי מתווה ומדריך, אך לא מתפעל. לדוגמה, מערכות המיון בכניסה לצהל מועברות על ידי המדור הפסיכוטכני שביחידת מיטב.
ענף מחקר (המכון הצבאי למחקר יישומי במדעי ההתנהגות)
ענף מחקר, לאחר תהליך שינוי ארגוני שבוצע בשנת 2015, מכונה כיום המכון הצבאי למחקר יישומי במדעי ההתנהגות. יעוד המכון הוא חתירה להשפעה על אפקטיביות דפוסי פעולה של צה"ל ומדיניותו, באמצעות מעורבות ותמיכה בתהליכים מרכזיים בארגון, על בסיס מומחיות, פיתוח ידע ומחקרים יישומיים, רלוונטיים ושיטתיים מתחום מדעי ההתנהגות.
קובר (פירושונים)
{{פירושונים|
מערך מדעי ההתנהגות (צה"ל)
ענף מחקר (המכון הצבאי למחקר יישומי במדעי ההתנהגות)
תפקידי המכון הם: ייזום, ניהול וביצוע מחקרים יישומיים; איסוף תפיסות, ידע והבנות מהאקדמיה והתעשייה; גיבוש, ניהול והנגשת ידע מחקרי ליועצים הארגוניים הפרוסים בזרועות ולמפקדי צה"ל; פיתוח מתודולוגיות מחקר; הכשרה מחקרית וחניכה מקצועית לקציני מד"ה. המכון מורכב משני אגפים: אגף של מומחיות תוכן, הכולל מספר מדורים העוסקים בפיתוח ידע בתחומים: משאבי-אנוש בצה"ל (מוטיבציה ומחוברות של אוכלוסיית המלש"בים, חובה, קבע, מילואים, אזרחים עובדי צה"ל ואוכלוסיות מיוחדות בצה"ל), לחימה ומעטפת לחימה (פסיכולוגיה וסוציולוגיה צבאית, מוכנות ונכונות ללחימה של פרט, קבוצה, יחידות, שדה הקרב העתידי, השפעת טכנולוגיה), טכנולוגיה ודיגיטל (השפעת אדם - טכנולוגיה- ארגון, טרנספורמציה דיגיטלית בצה"ל), מחקר הערכה ארגוני (ערכים בצה"ל, ואקלים ארגוני בצה"ל ותופעות ארגוניות), ואגף מומחיות מתודולוגית, הכולל את המרכז הסיקור הצה"לי ומדור מחקרי מו"פ ותשתית - אלו אחראיים על מומחיות המכון בתחום המחקר הכמותי והאיכותני.
קובר (פירושונים)
ראו גם
}}
אזבסטוזיס
אזבסטוזיס היא מחלת ריאה מקבוצת אבקת הריאות שנמצאה לראשונה בעובדי מספנה, האזבסטוזיס נגרם כתוצאה מצלקות על גבי רקמת הריאה שנגרמות בגלל ניסיון גוף האדם להיפטר מחלקיק האזבסט על ידי מסיסותו בחומצה.
דרך פעולה זו אינה עוזרת. הרקמה המצולקת נעשית מקיפה ורבה במידה שבסופו של דבר, גורמת לנזק בלתי הפיך לריאה והפסקת פעולותיה. למחלת האזבסטוזיס לוקח בין 10–30 שנה להתפתח בגוף האדם.
עד השנים האחרונות, אזבסט היה חומר שכיח בבניה (כיום אסור לשימוש לאור רעילותו הרבה כאמור לעיל). סיבי האזבסט הם סיליקטים המייצרים סיבים שגורמים לנזקים משמעותיים. ניתן לזהות סיבי אזבסט זהובים, עטופי ברזל, בשטיפה ברונכיאלית - חלק מהסיבים פיברוגניים יותר, וחלק פחות (סיבים מסוג amphibole מסוכנים וקרצינוגניים יותר- סיבי ברזל, לעומת סיבים מסוג chrisotile אשר עשויים מגנזיום-סיליקאט). הסיבים מעודדים הפרשה של רדיקלים חופשיים על ידי תאי הדלקת וכך מעלים סיכוי להתפתחות מחלות שונות.
מחלת האזבסטוזיס מתאפיינת בפיברוזיס אינטרסטיציאלית דיפוזית, המאופיין בגופיפי אזבסט- אלו הם גופיפים סיביים, חומים ומוארכים, בהם שקע חומר חלבוני וברזל. בדומה לסיליקוזיס, המקרופאגים מנסים לבלוע את סיבי האזבסט ומשחררים מתווכים כימיים הגורמים לתגובות דלקתיות, אולם בעוד שבסיליקוזיס יש פתולוגיה נודולרית של קשריות, באזבסטוזיס התמונה היא דיפוזית.
דורה דופרן
מאדאם דורה דופרן (באנגלית: Dora DuFran; 16 בנובמבר 1868 – 5 באוגוסט 1934) הייתה אחת מבעלות בתי הבושת המובילות מימי המערב הישן בדדווד שבטריטוריית דקוטה.
ביוגרפיה
איימי הלן דורותי בולשו, המכונה "דורה", נולדה בליברפול, אנגליה והיגרה לארצות הברית עם הוריה, ג'ון (14 בנובמבר 1842 – 26 במרץ 1911) ואיזבלה ניל (לבית קאמינגס) (12 בנובמבר 1844 – 12 באפריל 1911) בסביבות 1868. המשפחה התיישבה תחילה בבלומפילד, ניו ג'רזי, ולאחר מכן עברה ללינקולן, נברסקה, ב-1876 או 1877. היא נהייתה מעורבת בזנות בסביבות גיל 13 או 14. לאחר מכן היא הייתה לרקדנית באולם ריקודים. הבהלה לזהב הגיעה לדדווד שבטריטוריית דקוטה כשהיא הייתה בערך בת 15, והיא אז קידמה את עצמה ל"מאדאם דורה" ופתחה בית בושת.
קריירה
התחרות העיקרית של דורה הייתה עם מולי ג'ונסון. בעיתונות המקומית ניסו תדיר לסכסך בין השתיים, אך בפועל התחרות הייתה ידידותית. קלמיטי ג'יין, שהייתה לדמות מפורסמת של המערב הפרוע, עבדה אצל דורה מעת לעת, בעיקר בעבודות כמו כביסה ובישול. בסוף חייה, כשהייתה מחוסרת כל, מצאה אצלה מחסה.
במהלך השנים הרחיבה דורה את עסקיה, עד שהיו לה מספר בתי בושת ברחבי הטריטוריה. הפופולרי מביניהם, בבל פורש, כונה "Diddlin' Dora's", שם שהוא סלנג לסקס, דוגמת "דורה המרימה". המקום פורסם כיעד לאוכל, שתייה וריקודים – מקום שאפשר להביא אליו את אמא ('Three D's - Dining, Drinking, and Dancing – a place where you can bring your mother') – שוב, סוג של בדיחה.
בתי הבושת האחרים של דורה היו בלד, מיילס סיטי, סטרג'יס, ודדווד. בזמן שחייתה בדדווד, דורה התחתנה והמשיכה בעסקיה. לאחר מותו של בעלה, היא העבירה את העסק לרפיד סיטי, שם המשיכה לנחול הצלחה כמאדאם, במיוחד בתקופת היובש בארצות הברית, כאשר היה בלתי חוקי למכור אלכוהול, מכיוון שהמקום פעל גם במסבאה.
מותה
דורה נפטרה מהתקף לב ב-1934. התוכי שלה פרד ובעלה ג'וזף קבורים לידה בבית הקברות מאונט מוריה בדדווד.
בהודעת המוות בעיתון נכתב שנפטרה "עובדת סוציאלית בעלת שם". היא אכן הייתה ידועה בשל טוב ליבה, והייתה תורמת רבות לצדקות ולנזקקים, ובאופן כללי הייתה פופולרית עם עובדיה ולקוחותיה. רבות מהנשים שעבדו עבורה הגיעו מתוך מצוקה קשה ומצאו במקצוע מפלט.
פרסום
תחת שם העט d'Dee, דורה פרסמה חוברת קצרה על קלמיטי ג'יין, שכותרתו Low Down on Calamity Jane (האמת על קלמיטי ג'יין) (1932). ב-1981, חוברת זו פורסמה במהדורה מורחבת בת 47 עמודים, בעריכתה של הלן רזאטו.
רפה נוי (סרט)
רפה-נוי (באנגלית: Rapa-Nui) הוא סרט קולנוע מסוגת הדרמה התקופתית שהופק בשנת 1994 בידי קווין קוסטנר.
עלילה
הסרט מבוסס באופן רופף על השערות הקשורות לתעלומת אי הפסחא. בסרט מתואר משולש אהבה בין בן מעמד האדונים ("ארוכי האוזניים"), בן מעמד העבדים ("קצרי האוזניים") ובין אישה ששניהם מאוהבים בה, גם היא ממעמד העבדים.
בסוף הסרט, בני מעמד העבדים מורדים בבני מעמד האדונים ומפילים חלק מפסלי המואי. הנערה ממשולש האהבה יולדת ובסוף היא, התינוק ובן מעמד האדונים בורחים מהאי בסירה קטנה.
מקור שם הסרט
"רפה נוי" הוא שמו הפולינזי של אי הפסחא מאז אמצע המאה ה-19, קודם לכן כינו אותו הילידים "טה פיטו או טה הנואה" (Te Pito O Te Henua) שפירושו "טבור העולם". האי מוכר יותר בעולם בשם שנתן לו חוקר הארצות ההולנדי יאקוב רוחבן, משום שהאי התגלה לו לראשונה בחג הפסחא (5 באפריל 1722).
מאסאווה
מאסאווה (באמהרית: ምጽዋዕ, בתיגרנית: ምጽዋ, בערבית: مصوّع או باضع) היא עיר נמל בים האדום לחוף אריתריאה, ששימשה נמל חשוב במשך מאות שנים. בעבר היא נכבשה על ידי פורטוגל, האימפריה העות'מאנית, מצרים, בריטניה ואיטליה.
מאסאווה הייתה לבירת הקולוניה האיטלקית של אריתריאה עד שעיר הבירה הועברה לאסמרה בשנת 1900. בתקופת השלטון האיטלקי, העיר הייתה בסיס הבית של שייטת הים האדום האיטלקית. העיר נכבשה מידי האיטלקים על ידי בריטניה ב-8 באפריל 1941, כחלק מהמערכה במזרח אפריקה, ובכך סייעה לשיט בטוח מהאוקיינוס ההודי אל הים התיכון במהלך מלחמת העולם השנייה. האיום על כלי השיט של בעלות הברית קטן, עם זאת, הציים לא יכלו ליהנות מהנמל שנכבש-בשבוע שקדם לכיבוש העיר, מפקד הכוח האיטלקי ניהל מבצע של הטבעת כלי שיט ומתקנים ימיים אחרים במבואות הנמל באופן שמנע שימוש בו. פעולות ההנצלה של בעלות הברית נשאו פירות רק שנה מאוחר יותר ורק לאחריהן התאפשרה תנועה בין הנמל לים.
העיר נכללה בשטחי אתיופיה עד זכייתה של אריתריאה בעצמאותה בשנת 1991.
פאולו לוצ'ו אנאפסטו
פאלו לוצ'ו אנאפסטו (באיטלקית: Paolo Lucio Anafesto; בלטינית: Anafestus Paulucius, ובתעתיק לעברית: אנאפסטוס פאולוקיוס) היה הראשון מבין הדוג'ים ששלטו בעיר ונציה שבצפון איטליה.
אנאפסטו היה בן למשפחת אצולה מאראקלאה - העיר הגדולה ביותר בלגונת ונציה בשלהי המאה השביעית. בשנת 697 נבחר לעמוד בראש הממשל המאוחד של ערי הלגונה, במטרה לסיים את הסכסוכים ששררו בין הטריבונלים ששלטו בערים השונות של הלגונה, ולהקים כוח צבאי מאוחד שיגן על יישובי הלגונה מפני הלומברדים והסלאבים.
אנאפסטו כיהן בתפקיד עד מותו בשנת 717.
לא נשתמרו מקורות מתקופתו המאזכרים אותו. אזכורו הראשון הוא בכתבים מהמאה ה-11.
כיסא אליהו
כיסא אליהו (מכונה לעיתים כיסא של אליהו) הוא כיסא מיוחד אותו מכינים לעריכת ברית מילה, שלפי המסורת משמש את אליהו הנביא המשתתף בכל ברית מילה. מנהגים וסגולות שונות נקשרו בעניין הכנת הכיסא.
מקורות
בהלכות ברית מילה שבשולחן ערוך נכתב: מקורו של המנהג בספר פרקי דרבי אליעזר, שם מסופר כי אליהו הנביא התלונן לפני האלהים כי עם ישראל עזב את בריתו:
אמר לו על כך אלהים: "חייך (-לשון שבועה) שאין ישראל עושין ברית מילה עד שאתה רואה בעיניך". ומסיים בפרקי דרבי אליעזר: "מכאן התקינו חכמים שיהיו עושים מושב כבוד למלאך הברית". סיפור מדרש זה מובא גם בספר הזוהר.
מנהגים
נהוג להכין כיסא מיוחד ומפואר. במקומות שאין כיסא מיוחד, ניתן להשתמש בכל כיסא.
יש שנוהגים להכין שני כיסאות - כיסא אחד לאליהו הנביא וכיסא שני לסנדק. מקור מנהג זה הוא מדברי הזוהר שכתב "להכין כיסא אחר". לעומתם יש הנוהגים על-פי ספרי קבלה, שהסנדק יושב על הכיסא של אליהו.
מנהגים שונים כרוכים במיקום הכיסא. יש הנוהגים להניחו במזרח החדר בו נערכת הברית מפני כבוד השכינה שבמזרח, ויש המניחים אותו בצפון, כדוגמת מזבח העולה שעמד, לפי אחת הדעות, בצפון העזרה.
כאשר מניחים את התינוק על כיסא של אליהו מכריזים: "זה הכיסא של אליהו הנביא זכור לטוב", וזאת לפי דברי ספר הזוהר שאם לא מכריזים אליהו לא מגיע. בסידורים מופיע לאחר מכן התפילה:
נוסח זה מופיע לראשונה בספרו של דוד לידא, סוד ה', על מצוות ברית מילה שיצא בשנת ת"מ (1680). כנגד נוסח זה יצא יהודה אידל שרשבסקי שטען שלא הגיוני להתפלל לאליהו הנביא ולבקש ממנו עזרה, שכן יש להתפלל רק לה'. בעקבות זאת, שיער שלום יצחק רפפורט שהמילים "אליהו מלאך הברית" אינם במקומם והיו צריכים לבוא אחרי המלים "זה הכיסא של אליהו". בהתאם, הבקשה היא לה' ולא לאליהו. הצעה אחרת, של יעקב רייפמן, הייתה שמילה "שלך" אינה אלא "שלח", והבקשה היא לה' שישלח את אליהו לראות שעם ישראל שומרים את המצוות. בספר "קיצור שני לוחות הברית" מופיע נוסח אחר: "אליהו מלאך הברית זהו כיסא שלך, הנה הכיסא לפניך עמוד נא לימיני וסמכני".
מסורת
הנחת הילד על כיסא של אליהו נחשבת לסגולה, וכתבו בספרים כי יש לכוון כי מוסר הוא את הילד לאליהו. מקובל כי הכיבוד "הנחה על כיסא אליהו" הוא שני במעלה אחרי כיבוד הסנדק, וכמו הסנדק ואבי הבן, גם המניח על כיסא אליהו מתעטף בטלית.
יש שנהגו סגולה, להניח בקבוק שתייה תחת כיסא של אליהו בזמן הברית, ולהשקות לעקרה כסגולה להיפקד. אחרים נהגו סגולה זו לאשה בהריון, כסגולה ללידה קלה.
נהגו להשאיר את כיסא אליהו במקום הברית, שלשה ימים אחרי הברית, כסגולה לרפואת הילד.
ישנם מקומות שנהגו סגולה להכין ולהביא את כיסא אליהו למקום הברית. ויש שאף הבטיחו כי "המכין כיסא לאליהו בקדושה וטהרה ומזמינו בפיו, יזכה לראות פניו ואי איהו לא חזי מזליה שברקיע חזי (=ואם הוא לא רואה מזלו שברקיע רואה)".
קו פי פי
קו פּי פּי (בתאית: หมู่เกาะพีพี) הם ארכיפלג איים בים אנדמן הממוקמים בתאילנד בין האי פוקט ליבשה ושייכים מנהלתית למחוז קראבי. האיים הם ממוקדי התיירות המרכזיים של תאילנד.
רקע
השם פי פי הוא במקור מן השפה המלזית, בה נקרא האי "פאולו פי או פי", שמשמעו עץ המנגרובים.
האי הגדול בקבוצת האיים, והיחיד המיושב, הוא פי פי דון. האי השני בגודלו הוא פי פי לה. מלבדם בקבוצה מספר איים נוספים קטנים לא מיושבים: בידה נוק, בידה נוי ואי הבמבוק. נופיו של פי פי דון מאופיינים במצוקי גיר תלולים, מפרצים, חופי חול ועצי דקל.
בסוף שנות ה-40 הגיעו לפי פי דון דייגים מוסלמים שהיו המתיישבים הראשונים באי. בימינו מהווים מוסלמים כ-80% מהאוכלוסייה הקבועה של האי (מבלי להכליל את העובדים הזמניים הרבים והתיירים).
האיים התפרסמו בקנה מידה עולמי עם צאת הסרט "החוף" בכיכובו של לאונרדו דיקפריו, בשנת 2000, שצולם בפי פי לה. האיים הפכו בשנים אלו למוקד תיירותי, ובאי המרכזי פי פי דון נבנו עשרות מלונות, בתי הארחה, מסעדות ושירותי נופש ימי, כגון צלילה ושיט.
רעידת האדמה באוקיינוס ההודי פגעה קשות באיים, הרסה את מרבית המבנים שבאי פי פי דון והותירה אחריה כ-700 הרוגים, ביניהם תיירים רבים. בתוך מספר שנים שוקם רוב האי מחדש.
ניתן להגיע לאי במעבורת של כשעתיים מפוקט ומהעיר קראבי. אין באי תנועת מכוניות כלל; הסיבה לכך היא שבכפר עצמו המדרכות צרות וצפופות ושאר האי הררי ובלתי נגיש. 15 קטנועים עם סירות צד משמשים את צורכי השלטון המקומי. תושבי המקום מרבים להשתמש באופניים.
שי פיטובסקי
שי פיטובסקי (נולד ב-1976) הוא במאי ומחזאי תיאטרון ישראלי.
קורות חייו
שי פיטובסקי נולד וגדל ברמת גן. סבו, משה פיטובסקי, עלה לישראל מפולין. אביו היה נהג משאית ויבואן ממתקים ואמו גננת.
שי פיטובסקי למד בתיכון אהל שם, בצה"ל שירת בצנחנים. בתום שירותו הצבאי למד קופירייטינג וכעבור זמן קצר התמנה למנהל קריאטיב במשרד הפרסום זרמון-גולדמן, בו עבד במשך שש שנים.
פיטובסקי הנהיג את קבוצת צעירי הבימה (מיסודו של אילן רונן) במשך 7 שנים. הקבוצה כללה את שחר רז, לאה גלפנשטיין, אייל רדושיצקי, אלינור פלקסמן, הראל מורד, נעמה ארמון, יובל שלומוביץ', ועודד אהרליך. ההפקה הראשונה של קבוצת צעירי הבימה הייתה המחזה "החוטם", פרי עטו של ניקולאי גוגול. בשנת לימודיו האחרונה עיבד את ספר הילדים של נחום גוטמן "מעשה שתחילתו בחמור וסופו ארי דורס", למחזה בשם "ביאטריצ'ה". הוא העלה את "ביאטריצ'ה" בכיכובם של תלמדי שנה ג' בסמינר הקיבוצים, ההצגה המשיכה ורצה בצוותא. אחר-כך ביים את "מסייה דה פורסנייאק" של מולייר, אותו הציג עם קבוצת צעירי הבימה. ביחד עם קבוצת צעירי הבימה ושחר פנקס, העלה את "ארץ חדשה", שנוצרה כחלק מפסטיבל אירופי בנושא פליטים. כל מדינה טיפלה בנושא בצורה שונה; ההצגה הופיעה בפסטיבלים שונים בעולם. "ארץ חדשה" נוצרה בעקבות מפגשים שבועיים עם נוער מדארפור.
ב-2012 פיטובסקי עיבד את הספר "לא אשנא" פרי עטו של עז א-דין אבו אל-עייש. המחזה עלה כהצגת יחיד של גסאן עבאס, בבימויו של פיטובסקי בתיאטרון הבימה וכיום הוא מופיע בארצות הברית. ב-2013 ביים ועיבד את המחזה "השבועה" על פי מעשיה יהודית מימי הביניים, ההצגה הועלתה בתיאטרון הבימה.
ב- 2015 ביים פיטובסקי את ההצגה "עשר דקות מהבית", מחזה מאת מאיה ערד יסעור לציון 20 שנה לרצח יצחק רבין.
ב-2016 הוא מונה למנהל אמנותי של "תיאטרון אלעד", תיאטרון אילת והערבה ועבר עם משפחתו לקיבוץ אילות, יחד עימו עברו לדרום השחקנית נעמה ארמון והשחקן רוי קלדרון.
בשנתיים האחרונות המשיך פיטובסקי לחקור את גבולות התיאטרון וביחד עם שחקניו יצר את "'ירמה לאור ירח" מאת לורקה - הצגה מתגלגלת למרגלות הרי אילת, הצגת מסע בה הקהל עוקב אחרי הדמיות אל תוך המדבר, "מעבר להרים" הצגה לילדים המאגדת 4 סיפורים פילוסופיים (מסין, טיבט, פולין ואנגליה), "הזקן והים" קונצרט תיאטרלי בעיניים מכוסות - הצגה בה הקהל יושב עם עיניים מכוסות לאורך כל ההצגה וחווה את הסיפור של המינגוויי רק בעזרת הדמיון.
כמו כן הוא מלמד ילדים כתיבת מחזות, מנחה ומשחק בתיאטרון אימפרוביזציה "פלייבק".
שי פיטובסקי נשוי למאיה, מטפלת ברפואה סינית והם מתגוררים בקיבוץ אילות.
ביוני 2022 הוציא סינגל ראשון בשם "אמי" מתוך אלבום בכורה "עכשיו אני כאן" שיצא בסתיו 2022.
סידני גרינסטריט
ביוגרפיה
גרינסטריט נולד בעיר סנדוויץ' באנגליה, וכילד שיחק על הבמה בקומדיות. לאחר ניסיונות כושלים להפוך לחקלאי במטע לתה בסרי לנקה, היגר לארצות הברית, ושם זכה להצלחה כשחקן תיאטרון, כאשר הופעת הבכורה שלו הייתה בשנת 1902.
בשנת 1941 והוא בן למעלה משישים שנה, ומשקלו למעלה מ-150 קילוגרם, הופיע את הופעת הבכורה שלו בקולנוע בסרט "הנץ ממלטה". בסרט זה, על פי סיפורו של דשיל האמט, שבויים ונכתב על ידי ג'ון יוסטון היה גרינסטריט חלק מצוות שחקנים, ביניהם המפרי בוגרט בתפקיד הבלש סאם ספייד, מרי אסטור בתפקיד בריג'יד או'שונסי הרצחנית, ופיטר לורה. תפקידו כ"איש השמן" גוטמן, היה הופעת בכורה, שהובילה אחריה לצילומם של סרטים נוספים מסוג זה, לרוב באולפני האחים וורנר, וביניהם שמונה סרטים בהם הופיע לצידו של פיטר לורה כצמד נבלים קלאסי, כאשר לעיתים קרובות היה "האיש הטוב" המתעמת עמם, השחקן המפרי בוגרט. הופעתו בסרטים אלו הפכה אותו לאחת הדמויות המוכרות בקולנוע גם כיום, על אף התקופה הקצרה בה נוצרו, ועל אף שהחל בקריירה הקולנועית בגיל מאוחר.
גרינסטריט שיחק אף בסרט קזבלנקה, בתפקיד סיניור פרארי, בעל מסעדה בשם "התוכי הכחול", המנסה לקנות מגיבור הסרט ריק את מאורת הג'ין שלו.
בסוף שנות הארבעים נאלץ גרינסטריט לפרוש ממשחק בקולנוע, עקב מחלת הסוכרת בה לקה. בשנת 1954 מת כתוצאה ממחלה זו, ונטמן בקליפורניה.
היסטוריה של הקולנוע הישראלי: תקופת היישוב ושנות החמישים
הקולנוע הישראלי בתקופת היישוב ובשנות החמישים היא תקופה מוקדמת בהיסטוריה של הקולנוע הישראלי. תעשיית הקולנוע בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ולאחר מכן, במשך שנות המדינה הראשונות, לא הייתה קיימת למעשה. סרטים צולמו בארץ ישראל החל מימי ראשית הראינוע עוד במאה ה-19, אך לא הוקם בסיס של ממש לתעשיית סרטים, הן בתקופת היישוב, והן לאחר מכן בימי ראשית המדינה. הסרטים הבודדים שנוצרו היו לרוב באיכות שלא תאמה את הסרטים שיובאו מחו"ל. התעשייה התמקדה במיוחד בייצור סרטי תעמולה ויומני חדשות.
שנות ה-50 הביאו להתפתחות מסוימת. הוקמו אולפני קולנוע ישראלים כ"אולפני גבע" ו"אולפני ההסרטה בישראל" בהרצליה, ומספר סרטים עלילתיים נוצרו. בשנת 1954 התקבל החוק לעידוד הסרט הישראלי, ובשנת 1955 הוסרט הסרט הישראלי החשוב ביותר שנוצר עד אז, "גבעה 24 אינה עונה". למרות זאת, בסוף שנות ה-50 עמד הקולנוע הישראלי עדיין בשלבים עובריים, וטרם הצליח ליצור לעצמו מאפיינים מובהקים, שפה משלו, או תעשייה של ממש. המסרים שהועברו היו מסרים ציוניים אחידים ופשטניים למדי. הקולנוע הישראלי עדיין המתין ליוצרים החשובים של שנות ה-60 על מנת שינחו את דרכו העצמאית.
ימי הראינוע
סרטים צולמו בארץ ישראל עוד מתקופת שלטון הטורקים. בשנת 1896 שלחו האחים לומייר צלם בשם אלכסנדר פרומיו אל המזרח, ובין היתר צילם פרומיו את הסרטים הראשונים המראים את ארץ ישראל. הסרטים שצולמו בארץ באותה התקופה היו בדרך כלל צילומים פשוטים של נופים או מאורעות טקסיים. בשנים 1899–1902 ניסה בנימין זאב הרצל להפיק סרט תעמולה ציוני בארץ ונכשל.
בתחילת המאה העשרים הופקו מספר סרטים בארץ. ב-1903 שלחה חברת לארץ את הצלם עבאדי. סרט ידוע שלו הוא "רקדנים ליד שער יפו". במשך השנים צולמו בארץ ישראל סרטים שונים בידי מיסיונרים (חיל הישע, 1905) וחברות סרטים (כמו "פאטה", 1905), שכוונו בעיקר לקהל נוצרי, אך גם קהל יהודי בגולה נהנה לראות מראות אלה. סרט בשם "סרט ראשון בארץ ישראל" צולם על ידי הבמאי הבריטי מורי (משה) רוזנברג בשנת 1911 על מנת להביא מראות מהארץ לקונגרס הציוני העשירי. ב-1913 הפיקה חברת "מזרח" מאודסה את הסרט "חיי היהודים בארץ-ישראל", סרט תעמולה ציוני שבמשך מספר שנים זכה להצלחה גדולה. ב-1914 הפיקה חברת "קוסמו פילם" היהודית מפולין את "ארץ הקודש-מצרים-פלשתינה".
בהשפעת הסרטים הללו, התמסר הצלם האמן יעקב בן דב (לסוטרה), איש "בצלאל", לתיעוד המפעל הציוני, ואף זכה לתארים: "חלוץ הפילם הארץ ישראלי" ו"אבי הסרט העברי". בשנת 1917 צילם בן דב את הסרט התיעודי החשוב המתעד את כניסת הגנרל אדמונד אלנבי לירושלים, ב-11 בדצמבר 1917. לאחר מכן אסף בן דב מספר קטעים המתעדים את כיבוש הארץ על ידי הבריטים, והפיק מהם סרט בן כשעתיים בשם "יהודה המשוחררת". סרטים אלו הם בעלי ערך היסטורי ניכר, אך איכותם הטכנית והאמנותית ירודה ביותר. בן-דב היה גם האיש שהחל בתביעה לשנות את דרכי ההפקה של המוסדות הלאומיים ולעבוד לפי הכללים של אמנות הקולנוע המתפתחת. בן דב המשיך בהפקת יומנים וסרטי תעמולה למען המוסדות הלאומיים עד לשנות ה-30. במשך הזמן היו כמה ניסיונות ורעיונות לפתח תעשיית סרטים, ביניהם יוזמתו של פרופ' בוריס שץ, מייסד "בצלאל".
ניסיונות ראשונים להקמת תעשיית קולנוע
עד לשנת 1926 היו הסרטים המופקים בארץ ישראל ברובם יומני קולנוע, שהציגו תמונות, נופים ואירועים, ללא עריכה או עלילה. בשנה זו הגיע לארץ חלוץ הקולנוע נתן אקסלרוד. אקסלרוד הושפע מיצירותיהם של גדולי הראינוע בעולם, כסרגיי אייזנשטיין וווסובלוד פודובקין, ורצה להקים גם בישראל תעשייה קולנועית של ממש.
אקסלרוד הבין כי לא יצליח בטווח הזמן המיידי להקים תעשיית סרטים יש מאין, ולכן צמצם מעט את שאיפותיו. ביחד עם כמה מחברי הקואופרטיב, ועם ירושלים סגל, הקים חברה לייצור יומני קולנוע, בשם "סרטי מולדת". חברה זו התקיימה חמש שנים, והפיקה יומנים שתיעדו את הווי החיים בארץ – הנחת אבן הפינה לצינור הנפט כירכוכ-חיפה, ייסוד נתניה ואירועים נוספים שאירעו בארץ. בחמש שנות פעילותה צילמה החברה מספר יומנים, וכן סרטי פרסומת. החברה פעלה ממעבדה פרימיטיבית שהוקמה ברחוב מונטיפיורי בתל אביב.
משנת 1931 פעלה לצד "סרטי מולדת" חברה נוספת לייצור יומני קולנוע, בשם "חברת אגא", שהקים ברוך אגדתי. החברה פעלה כשלוש שנים, והפיקה אף את סרט האנימציה הראשון בארץ, "הרפתקאותיו של גדי בן סוסי" (1931). סרט זה, סרט אילם באורך של כעשר דקות, שהתסריט לו נכתב על ידי אביגדור המאירי, אויר על ידי אריה נבון ומספר את הרפתקאותיו של צעיר תימני בתל אביב הקטנה.
ב-1929 הקים העיתונאי והסופר שלמה בן-ישראל את חברת "זהר פילם", ואליו הצטרפו הבמאי חיים הלחמי והתפאורן והצייר צבי גולדין. בשנת 1932 הקים הלחמי את חברת "פא"י (הלחמי ושות')" והפיק וביים את הסרט "ויהי בימי". זה היה הסרט האמנותי הקצר הראשון בארץ ישראל שנוצר במימון פרטי ובכוח אדם מקומי למען קהל של קוני כרטיסים. אקסלרוד הציע את הסיפור לסרט ואת הפקתו וצילם אותו. הסרט היה קומדיה פורימית בשתי מערכות, ותקציבו היה מועט ביותר - כמה עשרות לירות ארץ ישראליות.
התנופה והנפילה של תחילת שנות ה-30
שנת 1932 סימנה מפנה בתעשיית הקולנוע בארץ ישראל. בשנה זו צולם בארץ סרטו של הבמאי אלכסנדר פורד, "צבר", הנחשב לסרט העלילתי המדבר הארץ ישראלי הארוך הראשון. כמו כן החלה הפקתו של הסרט עודד הנודד, על ידי פא"י
בשנה זו הוזמן פורד לארץ ישראל על ידי המפיק זאב מרקביץ', על מנת ליצור סרט על חיי החלוצים. את התסריט כתבה אשתו של פורד, אולגה. הסרט תיאר קבוצת חלוצים המחפשים מים במדבר, ומתעמתים עם קבוצת ערבים. בסרט שיחקו מיטב שחקני התיאטרון בארץ - פסח בר-אדון, יהושע ברטונוב, שמעון פינקל, רפאל קלצ'קין, אהרן מסקין, חנה רובינא, דוד דוידוב וריטה גולדברג. "צבר" מעולם לא הוצג בארץ. במקומות בהם הוצג ברחבי העולם ספג ביקורת חריפה. הסרט הציג את המאבק בין היהודים והערבים בדומה לאופן בו הוצגו המאבקים בין המתיישבים האמריקנים והאינדיאנים במערבונים, והביקורת טענה כי הוא זר לארץ ולרוחה. הסרט היה אחד מחמישה סרטים עלילתיים באורך מלא שהופקו בארץ במהלך כל שנות ה-30, אם כי לא ניתן לראות בו משום קולנוע ישראלי, שכן מימונו היה זר, וייצורו הטכני בוצע במעבדות בוורשה.
הצלחת "עודד הנודד" וצילום "צבר" יצרו בארץ אווירה של תחילתה של תעשיית הקולנוע בשנים 1933 ו-1934. בשנים אלו הוקמו בארץ חברות הפקה רבות, אך רובן פשטו רגל מבלי להפיק אף סרט. שני סרטים שהופקו בשנים אלו הם "עבודה" של הבמאי הלמר לרסקי שעלה לארץ מגרמניה, ועסק בבניין הארץ, ו"לחיים חדשים" שיזמה קרן היסוד, סרט תעמולה באורך של שמונים דקות שהציג את פעולותיה של קרן היסוד. את הסרט ביים יהודה להמן והוא כלל שירים מאת נתן אלתרמן בהלחנת דניאל סמבורסקי.
בסוף שנות ה-30 פרד דונקל פתח בביתו את מעבדת הפילם הראשונה בארץ שעסקה בסרטים מדגמי 16, 9 ו-8.5 מ"מ.[1] הוא הקים חברת הפקות בשם "הפילם הארצישראלי" ("פא"י").
בשנת 1935 נערך ניסיון נוסף להקים אולפן קולנוע באיכות ראויה. חברה בשם "אופק" השקיעה סכום עתק של 15 אלף ליש"ט ברכישת ציוד להפקת סרט. עם תחילת ההפקה התברר כי התקציב לא יספיק לסיום הסרט, והמשך הסרטתו נזנח. חלק מן הציוד נרכש על ידי ברוך אגדתי; הוא השתמש בקטעים שצולמו מיומני "אגא" ליצירת סרט תיעודי באורך של 50 דקות, "זאת היא הארץ", שבו ניסה להציג את הגשמת הציונות בסיפור דוקו-דרמה. בסרט השתתפו שחקנים ידועים כרפאל קלצ'קין, בצלאל לונדון, שמואל רודנסקי ואחרים, ואת המוזיקה תרמו עמנואל הרוסי ואלכסנדר פן.
סרטי כרמל
באותה תקופה ייסד אקסלרוד את חברת "סרטי כרמל" שהפיקה יומנים, סרטי תעודה, פרסומות ומספר סרטי עלילה. חברה זו נותרה השריד היחיד לכל תעשיית הסרטים שנוצרה מאז 1932. החברה החלה בהסרטת סרט בשם "שירת ישראל" (הידוע גם כ"חלום עמי") בשנת 1933, בו נעשה ניסיון להתאים קטעי חזנות של החזן יוסלה רוזנבלט לנופי הארץ. עם זאת, רוזנבלט מת במהלך ההפקה, והפקת הסרט הסתיימה בניו יורק. המוצר הסופי היה שונה מאוד מתכנונם של הוגי הרעיון, והסרט הסתיים בתיאור הלווייתו של רוזנבלט.
"סרטי כרמל" התיימרה להיות אולפנים המסוגלים ליצור סרט קולנוע שלם מתחילתו ועד סופו, לרבות הפן הטכני. בעיה שעמדה בפני יוצרי הסרטים בארץ, הייתה הזיכיון של חברות אמריקניות וגרמניות על ציוד להקלטת קול לקולנוע. בעיה זו נפתרה בשנת 1935, כאשר במסגרת חברת "העברה" שעסקה בהעברת רכוש יהודי גרמניה לארץ ישראל, נרכשה מחברה גרמנית בשם "טוביס" מכונת הקלטה ניידת זולה. מעודד מהתפתחות זו החליט אקסלרוד לצלם סרט מדבר נוסף, "מעל החורבות".
"מעל החורבות" היה סרט ציוני אשר תיאר מדריך נוער המספר לקבוצת ילדים בקיבוץ את סיפורם של ילדים בימי בית שני, אשר לאחר חורבן כפרם בידי הרומאים, מקימים אותו מחדש. את הסרט ביים הבמאי ארי וולף. הסרט צולם בתנאים קשים, שכן התקופה הייתה תקופת המרד הערבי הגדול, והדבר גרם לקשיים חמורים בהפקה. הפקת הסרט עלתה אלף לא"י, והסרט לא החזיר את ההשקעה בו, והיווה כישלון חרוץ. עם זאת, חברת "סרטי כרמל" המשיכה לשגשג, תוך שהיא מתרכזת בייצור יומני קולנוע. זכור לטובה יומן המציג את העלייה לחניתה, שלווה במוזיקה של משה וילנסקי.
מלחמת העולם השנייה ולאחריה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נוצרה בעיה משמעותית של מחסור בחומרי גלם. בתקופה זו קפאה העשייה הקולנועית, ואף הפקת יומני הקולנוע כמעט ונעצרה.
בשנת 1947 יצר בארץ הבמאי התיעודי האמריקני הרברט קליין את הסרט "בית אבי", העוסק במאמציו של ילד ניצול שואה לחפש אחר הוריו. בסרט הושקעו כרבע מיליון דולר. את התסריט כתב הסופר היהודי מאיר לוין והצלם היה פלויד קרוסבי, שצילם גם את הסרט "בצהרי היום". עוזר הצלם היה רולף קנלר. הסרט זכה להצלחה מסוימת בקרב יהודי אמריקה, והביא לתנופה מסוימת בתעשיית הקולנוע המקומית. את הציוד ששימש את קליין בהסרטה רכש יהודי מדרום אפריקה בשם נורמן לוריא, אשר הקים את "החברה הארץ ישראלית לסרטים", בשכונת טלביה בירושלים. הוא הביא לארץ במאי אמריקני יהודי בשם ג'וזף קרומגולד; בבימויו, ובסיוע צלמים כסאשה אלכסנדר ורולף קנלר, נוצרו מספר סרטי תעודה בין השנים 1947—1949. החברה התמוטטה מבחינה כלכלית לאחר כשלוש שנות פעילות.
לקראת הקמת מדינת ישראל, נוצרו במהלך 1947 נוצרו מספר סרטים נוספים. במאי בשם יוסף לייטס הגיע לארץ עם צבא אנדרס, ונשאר גם לאחר המלחמה. "דמעת הנחמה הגדולה" שביים לייטס, הציג את נופי הארץ בליווי קריינות. סרט נוסף מסוג זה הוא "אדמה" בבימויו של הלמר לרסקי, שהציג את סיפורו של עולה צעיר בכפר הנוער בן שמן, והוסרט במימון נשות "הדסה". ב-1947 נוצר הסרט "הבית במדבר", על קיבוץ בית הערבה, בבימויו של בן עויזרמן.
הריאליזם הציוני
עם קום המדינה לא הייתה קיימת תעשיית קולנוע מסחרית עצמאית. הסרטים הופקו על ידי מספר גורמים מוסדיים, בראש ובראשונה מדינת ישראל על שלוחותיה השונות. בשנת 1948 הוקמה במשרד הפנים מחלקה מיוחדת לעיתונות ולקולנוע, ובראשה עמד ישעיהו קלינוב, עורכו לשעבר של העיתון "הארץ". המחלקה השתלטה על "יומני כרמל", ובאמצעים של תמיכה כספית היה בידה להכתיב אף את תכניו. לאחר חילופי תפקידים במשרד הפנים, שהביאו להשתלטות המפלגות הדתיות, הוחלט במשרד ראש הממשלה דוד בן-גוריון ליצור יומן מתחרה בשם "יומני גבע". לאחר מספר גלגולים, הוקמה חברה בשם "סרטי גבע" אשר הפיקה את היומן. את החברה יזמו היזם מרדכי נבון ואיש הקולנוע יצחק אגדתי.
בשנת 1953 החלה ההסתדרות להפיק סרטים. בשיתוף פעולה עם "סרטי גבע" הופקה סדרת סרטים קצרים, בבימוי הבמאי נתן גרוס, שהפיצה את ראיית העולם ההסתדרותית. במקביל החל אף צה"ל בעשיית סרטים. בשנת 1954 הוקמה "יחידת ההסרטה של דובר צה"ל", אשר פרט לסרטי הדרכה הפיקה גם סרטים תיעודיים, בהם "חוד החנית" משנת 1954, סרט על חטיבת הצנחנים, על פי תסריט מאת שבתי טבת. בשנה זו החל גם "מנהל ההסברה" במשרד ראש הממשלה להפיק סרטים.
התפתחויות מבניות
שנות ה-50 היו שנים של התפתחות קולנועית איטית. מחבלי הלידה של המדינה החדשה קמה ועלתה תעשיית סרטים. ההתפתחות החשובה ביותר הייתה הקמתם, בשנת 1951 של "אולפני ההסרטה לישראל" ביוזמת מרגוט קלאוזנר ויהושע ברנדשטטר. אולפנים אלו, שהוקמו בהרצליה, היו אולפנים משוכללים יחסית, בעלי ציוד מתוחכם ויקר, ובמשך שנים רבות התרכזה בהם עיקר יצירתו של הסרט הישראלי. יצירות האולפן בשנים הראשונות כללו את הסרט התיעודי "עיר האוהלים" (1952) בבימוי אריה להולה. בשנים אלו קמו ונפלו מספר חברות עצמאיות, כגון "סרטי עצמאות" (אשר הפיקה סרט אחד, "הפוגה", בשנת 1950) או חברתו של יונה פרידמן, קולנוען ירושלמי שהפיק בשנת 1953 סרט בשם "קריה נאמנה", שנסמך על צוות טכני מחו"ל, והופץ בעולם על ידי חברת "RKO".
ב-7 ביולי 1954 התקבל בכנסת חוק לעידוד הסרט הישראלי, אשר חייב את בעלי אולמות הקולנוע להקרין מכסה מסוימת של סרטים מתוצרת ישראל. עם זאת, הדרך לתמיכה ממשלתית של ממש בקולנוע בישראל עדיין הייתה ארוכה. רק בשנת 1960 החלה הממשלה לסבסד באופן מסודר את הקולנוע הישראלי באמצעות מתן החזר מס רטרואקטיבי על כרטיסים שנמכרו. המיסוי הגבוה על הרווחים של בעלי בתי הקולנוע שהיה נהוג בשנות החמישים, בטרם ההחלטה על מתן החזר המס, הפך למעשה את הפקת הסרט הישראלי לבלתי רווחית מעצם הגדרתה.
הסרטים העלילתיים הארוכים בשנות החמישים
במהלך שנות החמישים נוצרו מספר סרטי עלילה בישראל. ב-1954 יצא הסרט "מפתח הזהב" של סאשה אלכסנדר, שהיה דוקו-דרמה העוסקת בחיפושי מים. "אבן על כל מיל" (1955) בבימוי אריה להולה, שהופק על ידי חברה בשם "שדות", בהשתתפות מיטב השחקנים – יוסף ידין, אורנה פורת, אריה אליאס, זיוה שפיר ושייקה אופיר, נכשל כישלון חרוץ מבחינה כלכלית (ויש הטוענים כי גם אמנותית). הסרט הישראלי הראשון שצולם בצבעים היה "באין מולדת" (1956) בבימויו של נורי חביב, בו הופיעו שושנה דמארי בתפקיד זמרת מועדונים יהודייה-תימנייה המגלה את יהדותה ועולה ברגל לארץ ישראל. ב-1956 יצא הסרט "דן קישוט וסעדיה פנצ'ו" של נתן אקסלרוד, המספר את על ילדים מפנימיית "הדסים" הלוחמים כנגד האויב הערבי במלחמת העצמאות, ומצילים את פנימייתם. סרטים אלו הביאו את הנרטיב הציוני בצורתו הפשטנית, כמיטב מסורת "הריאליזם הציוני": הערבים הוצגו לרוב כאויב, היהודים כעולים לארץ ישראל ומפריחים את השממה וכיוצא בזה.
המפיק והבמאי האמריקני לארי פריש יצר שני סרטים בשנים אלו. ב-1956 יצר את "מעשה במונית", קומדיה בהשתתפות מרים ברנשטיין-כהן, שייקה אופיר, מינה כרובי, רפאל קלצ'קין, ושמואל רודנסקי; הקומדיה הוצגה בארצות הברית בשם "המונית מתל אביב", וזכתה שם לקהל של מאה אלף צופים. לאחר הצלחה זו ביים פריש את "עמוד האש" (1959), סרט עלילתי על מלחמת העצמאות בנגב, בהשתתפות נחמה הנדל. סרטים אלו יועדו לקהל הייעודי בחו"ל, יותר מאשר לקהל המקומי, אם כי זכו להצלחה גם בארץ.
הסרט המשמעותי ביותר שנוצר בתקופה זו הוא "גבעה 24 אינה עונה" (1955). סרט זה נוצר על ידי חברת הפקה שהוקמה במיוחד לשם הפקתו, בשם "זיק אור", בראשה עמדו העיתונאי צבי קוליץ והמפיק ג'ק פדואה, והוא נועד להפצה בחו"ל ולהצגה בפני יהודי הגולה. שפת הדיבור של הסרט הייתה אנגלית, ולבימויו הובא במאי אנגלי בשם תורולד דיקינסון, וכן שחקנים אנגלים. התסריט נכתב על ידי צבי קוליץ ופיטר פריי. הסרט מתאר את גורלם של ארבעה הרוגים בקרב על גבעה 24. הסרט חוזר בפלאשבק ומתאר את חייהם, ואת הדרך שעברו עד מותם בקרב על הגבעה. הארבעה הם צעיר אירי המתאהב בצעירה ישראלית, תייר אמריקאי המתנדב לצה"ל, צבר ישראלי (בגילומו של אריק לביא) וצעירה ישראלית.
תקציבו של הסרט היה ענק בקנה מידה ישראלי, ארבע מאות אלף דולר, וסיפק עבודה לשחקנים ישראלים רבים. בין היתר הופיעו בו הרקדנית מרגלית עובד מלהקת ענבל, שחקני התיאטרון הקאמרי יצחק שילה, חיה הררית, מתי רז ואריק לביא; הזמרת שושנה דמארי ונערת הזוהר זיוה שפיר. שילה, הררית ושפיר הגיעו בעקבות הסרט להוליווד, שם פיתחו קריירות משחק והופיעו בסרטים רבים.
הסרט הביע ראייה שטחית של הסכסוך הערבי ישראלי, וניכר היה בו כי הבמאי אינו בקיא בהווי הארץ ואינו מבין את המציאות אותה הוא מתיימר להציג על הבד. על אף רקעו ה"זר", הסרט הוא מוצר אופייני ומייצג של הקולנוע הישראלי בשנות החמישים.
רשימת סרטים
ראו רשימת סרטי קולנוע ישראליים