cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שדות ים
היסטוריה
הקיבוץ שימש כבסיס הפלי"ם, הפלוגה הימית של הפלמ"ח, מ-1943 עד 1948. מעפילי חמש ספינות הצליחו לרדת בחוף הקיבוץ: הראשונה "דלין", באוגוסט 1945, והאחרונה "קרב עמק איילון", במאי 1948. הקיבוץ סייע לפלי"ם בפעילותו ועל כך הוא "נענש" על ידי הבריטים. במהלך 1946 נערכו במקום שלושה חיפושים. באחד מהם, ב"שבת השחורה", נעצרו כל הגברים למשך כמה חודשים.
חסמיק חרוטיוניאן
לפני שהתחילה להופיע עם אנסמבל שוגהקן, היא הייתה סולנית באנסמבל אגונג (שנוסד על ידי חייריק מוראדיאן) של הרדיו הלאומי הארמני, והופיעה בארמניה, אירופה, ובברית המועצות. עם שוגהקן, הופיעה חרוטיניאן ברחבי העולם: בארמניה, צרפת, גרמניה, אסטוניה, רוסיה, איחוד האמירויות הערביות, בקנדה, ובארצות הברית, בין היתר בפרויקט מוזיקת עולם שארגן הצ'לן יו-יו מה. חרוטיניאן גם הקליטה אלבומים עם ההרכב קארוט. באפריל 2009, היא הופיעה בקונצרט מוזיקה ארמנית מסורתית בפסטיבל בוורוצלב, בפולין, שם גם ערכה סדנאות לשירה וריקודים עממיים. בסתיו 2009, תיירה בסבב הופעות בארצות הברית עם אנסמבל הנשים הקולי קיטקה, כשהן מציגות את המוזיקה של המלחין חייריק מוראדיאן, קומיטאס, ושירי ערש ארמנים, ואף השתתפו בפסטיבל מוזיקת העולם בסן פרנסיסקו. ב-2010 היא הופיעה עם שוגהקן והעבירה סדנה למוזיקה וריקוד ארמנים בלובליאנה, סלובניה.
חרוטיאניאן סיים תואר ראשון באוניברסיטת המדינה הפדגוגית של ארמניה, ומן המחלקה למוזיקה ווקאלית של בית הספר למוזיקה ארנו בבג'אניאן, עם התמחות באופרה.
שדות ים
היסטוריה
בראשיתו התבססו חברי הקיבוץ על דיג. על ראשוני הקיבוץ במקומו הקדום נמנו גם חנה סנש והסופר אהרן מגד. בתחום הקיבוץ, פועל בית זיכרון לזכרה של סנש, שתוכנן על ידי האדריכל בוגר בית ספר "באוהאוס" שמואל מסטצ'קין, שתכנן גם את המוזיאון לעתיקות קיסריה הנמצא בקיבוץ.
חסמיק חרוטיוניאן
דיסקוגרפיה
עם אנסמבל שוגהקן:
עם אנסמבל קארוט:
שדות ים
בשנות האלפיים
הקיבוץ מוגדר כקיבוץ שיתופי. בשנים האחרונות ישנה מגמה של חזרת בני הקיבוץ ולכן הוא אינו מקבל חברים חדשים פרט לבני המשק.
לקיבוץ מועדון שיט פעיל וגדול בשם הפועל שדות-ים. עם חבריו נמנים האלוף האולימפי גל פרידמן, ערן סלע וגידי קליגר בדגם 470, נופר אדלמן בדגם לייזר רדיאל, שחר יעקב ומאיה גלנץ בדגם לייזר 4.7.
חסמיק חרוטיוניאן
דיסקוגרפיה
עם אנסמבל חייריק מוראדיאן לשירת וריקוד ילדים מסורתיים:
עם אלכסאן חרוטיוניאן:
שדות ים
בשנות האלפיים
לקיבוץ יש ענף תיירות וגני אירועים בשם "כיף ים". בנוסף מתפרנס מחקלאות וגידולי שדה, עיקר פרנסת הקיבוץ מתבססת על מפעל השיש אבן קיסר.
בקיבוץ מוצבים פסלים של הפסלת יעל ארצי.
בקיבוץ שוכנים שני מוזיאונים: בית חנה סנש ומוזיאון אוצרות קיסריה.
רגינה פודן
רג'ינה פודן (יידיש: רגינע פודעם), לילית (1922 – מאי 1943) הייתה פעילת התנגדות יהודיה בגטו ורשה, שהשתתפה במרד גטו ורשה.
ביוגרפיה
פודן נולדה בשנת 1922 בוורשה למשפחה יהודית ענייה. אביה היה חייט במקצועו. היא סיימה את חטיבת הביניים ואז החלה לעבוד. משנת 1937 הייתה חברה בארגון הנוער הציוני השומר הצעיר.
במרד גטו ורשה
בשנת 1940 גורשה לגטו ורשה, שם השתתפה בפעילויות תרבותיות: שיחקה במועדון הדרמה העברי והשתתפה באופן פעיל בפעילות מחתרתית. היא הייתה חברה וחיילת בארגון היהודי הלוחם, שם השתמשה בשם בדוי לילית. היא שמרה על קשר בין הגטו למחתרת הפולנית.
הקבוצה השנייה של כ-34 לוחמים, יחד עם מספר מפקדים מאי"ל שברחו מהבונקר במילא 18 לפני נפילתו - מארק אדלמן, צביה לובטקין, טוסיה אלטמן ואחרים, יצאה ב-10 במאי דרך תעלות הביוב ברחוב פרוסטה על ידי קשר אי"ל, שמחה ראטהייזר רותם (קז'יק).
ההנחה היא שתאריך מותה הוא מאי 1943 (מקורות אחרים מציינים את התאריך 30 באפריל 1943).
שם המשפחה שלה נכתב לעיתים קרובות כשגוי כ- Fuden עקב טעות כתיב ששוחזרה מאוחר יותר פעמים רבות.
לואיזה מבאדן
לואיזה, נסיכת באדן (בגרמנית: Louise von Baden, ברוסית: Елизавета Алексеевна (יליזבטה אלכסייבנה), 24 בינואר 1779 - 26 במאי 1826), הייתה קיסרית רוסיה ואשתו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
ביוגרפיה
לואיזה נולדה ב-24 בינואר 1779 בקרלסרוהה, לקרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ולאמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתו של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט. בלידתה הייתה לואיזה כל כך קטנה וחלשה, עד שהרופאים חששו שהיא לא תחיה. לואיזה גדלה בסביבה משפחתית קרובה וחמה, ונשארה קשורה במיוחד לאמה, ושמרה על התכתבות אינטימית עימה עד מותה. היא קיבלה חינוך מעולה, שכלל היסטוריה, גאוגרפיה, פילוסופיה וספרות צרפתית וגרמנית. הודות לקרבה בין באדן וצרפת, הכירה לואיזה היטב את התרבות הצרפתית, כפי שהיה נהוג באותה תקופה. מכיוון שסבה, קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן, לא היה עשיר, התגוררה המשפחה בצניעות על פי הנורמה הנהוגה בקרב בני האצולה.
יקטרינה הגדולה חיפשה כלה לנכדה הבכור, אלכסנדר פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ושמה את עיניה על נסיכות באדן שהיו אחייניות של פרדריקה לואיזה, מלכת פרוסיה ונטליה אלכסייבה, הנסיכה הגדולה של רוסיה שהייתה בת הזוג הראשונה של פאבל פטרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה. על ידי הנישואים רצתה יקטרינה לכרות ברית עם ממלכת פרוסיה וכמה בתי-מלוכה גרמניים שהיו קשורים אליה, ובעקבות כך הזמינה יקטרינה את לואיזה ואת אחותה הצעירה פרדריקה, שהפכה לאחר מכן למלכת שוודיה, לרוסיה, ואכן, בסתיו 1792 הגיעו שתי האחיות לסנקט פטרבורג.
לואיזה למדה רוסית והמירה את דתה לנצרות אורתודוקסית, כמו כן היא קיבלה את התואר "הנסיכה הגדולה של רוסיה" והחליפה את שמה ליליזבטה אלכסייבנה. החתונה התקיימה ב-28 בספטמבר 1793, כשלואיזה הייתה בת 14 בלבד, ושארל ז'וזף, נסיך לינייה השביעי כתב על הנישואין שהם נישואין בין פסיכה וקופידון.
לואיזה, אשר הייתה ביישנית ותמימה, נחרדה לנוכח התככים, המזימות והפריצות שהתרחשו בחצר המלוכה, ולאחר חזרתה של אחותה פרדריקה לבאדן, היא הרגישה מאוד בודדה וזנוחה. כמו כן בשל העובדה שלא הצליחה ללדת בן זכר, הדרדרו יחסיה עם חמותה, ובהמשך הדרדרו אף יחסיה עם בעלה. לואיזה אהבה את אלכסנדר ותמכה בו במהלך המשברים השונים, אולם מבחינה רגשית לא נקשרה אליו, ושניהם ניהלו יחסים רומנטיים מחוץ לנישואין. בשנת 1799 ילדה לואיזה בת, אשר נפוצו שמועות שייחסו את האבהות למאהבה אדם צ'רטוריסקי, אולם כעבור זמן קצר מתה הבת.
בשנת 1801 תמכה לואיזה באלכסנדר לאחר רצח אביו פאבל הראשון, קיסר רוסיה במהלך הפיכת חצר, שהיא הייתה מודעת לה, והיא שכנעה אותו להתגבר על הטראומה ולהקדיש את עצמו לשרת את רוסיה. עם זאת במהלך האירועים הרשמיים היה אלכסנדר מלווה באמו סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, ואילו לואיזה הלכה מאחוריהם בודדה. בשנת 1803 החל אלכסנדר בפרשיית אהבים עם מריה נרישקינה, ובעקבות כך פתחה לואיזה קשר רומנטי עם אלכסיי אוקהוטניקוב. בשנת 1806 ילדה לואיזה בת נוספת, אולם אף היא מתה בצעירותה (בשנת 1808). בשנת 1807 מת אלכסיי אוקהוטניקוב במפתיע, ורבים חשבו שנרצח על ידי אלכסנדר או אחיו קונסטנטין פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה. לאחר מות בתם בשנת 1808 התקרבו מאוד אלכסנדר ולואיזה, אולם הם לא הצליחו להביא עוד ילדים.
עם שהגיעה לגיל ארבעים, איבדה לואיזה את יופייה, ונטשה את כל פרשיות האהבה שהיו לה. בעלה חווה גם הוא טרנספורמציה אישית, מה שהביא את בני הזוג להיות קרובים יותר משהיו אי פעם. בשנת 1818, אלכסנדר שהיה שקוע במיסטיקה דתית, ניתק את קשריו הארוכים עם מריה נרישקינה. ומאז ואילך, החלו אלכסנדר ולואיזה לבלות יותר זמן ביחד. בשנת 1825 נחלשה לואיזה, וסבלה מבעיות בריאות ומקיבה עצבנית. הרופאים המליצו לה לנוח באקלים חם יותר, והציעו לה את העיר הדרומית טאגאנרוג, ליד ים אזוב. ב-17 בנובמבר 1825 חזר אלכסנדר לטאגאנרוג מביקור בחצי האי קרים עם הצטננות, שהתפתחה לטיפוס, שממנו הוא מת בדצמבר אותה שנה בזרועות אשתו. לואיזה לא הצליחה להתאושש מפטירת אלכסנדר, וב-26 במאי 1826 היא מתה בבליוב, בעת שהייתה בדרכה לסנקט פטרבורג להיפגש עם חמותה.
משפחתה
ב-19 ביוני 1804 התחתנה לואיזה עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, ממנו נולדו לה 2 בנות:
משוואה ממעלה חמישית
משוואה ממעלה חמישית היא משוואה פולינומית ממעלה חמישית, כלומר מהצורה: כאשר הם קבועים.
היסטוריה
הפתרון למשוואה ממעלה שנייה היה ידוע כבר בעת העתיקה, ובשלהי ימי הביניים נמצאו גם הפתרונות למשוואות ממעלה שלישית ורביעית, באמצעות ארבע פעולות החשבון והוצאת שורש מסדר שני, שלישי ורביעי. הפתרון למשוואה ממעלה רביעית היה מבוסס על רדוקציה למשוואה ממעלה שלישית, אלא ש"רדוקציה" דומה במשוואה ממעלה חמישית הניבה משוואות ממעלה שישית, שעוד יותר קשה לפתור. מתמטיקאים מן השורה הראשונה - לרבות לאונרד אוילר וז'וזף לואי לגרנז' - לא יכלו לאתגר.
ב-1683 מצא צ'ירנהאוס את טרנספורמציית צ'ירנהאוס  המאפשרת להמיר משוואה פולינומית כללית, מהצורה, במשוואה , כלומר, משוואה מאותה מעלה ללא המונומים ממעלה n-1, n-2 ו-n-3, כאשר המשתנה החדש z הוא פולינום ממעלה רביעית במשתנה הישן, x, עם מקדמים שהם ביטויים רדיקליים מסובכים במקדמים המקוריים. שיטה זו, שהייתה ההתקדמות המשמעותית ביותר בחקר המשוואות הפולינומיות מאז פתרון המשוואה ממעלה רביעית מאתיים שנה קודם לכן, מאפשרת להמיר כל משוואה ממעלה חמישית במשוואה מהצורה. שיטות אלה הביאו את המתמטיקאי השוודי ארלנד ברינג לגלות את רדיקל ברינג, שבאמצעותו אפשר לפתור משוואה ממעלה חמישית במקרים פרטיים רבים.
בתחילת המאה ה-19 גילו נילס הנריק אבל (שהשלים הוכחה של פאולו רופיני) ואווריסט גלואה, באופן בלתי תלוי, שמשוואות ממעלה חמישית אי-אפשר לפתור באמצעות רדיקלים, כלומר למצוא פתרון כללי המבוסס רק על ארבע פעולות החשבון ושימוש בשורשים (גלואה גם אפיין באופן מלא את כל המשוואות הפולינומיות הניתנות לפתרון באמצעות רדיקלים). לתגלית הזו הייתה חשיבות מרחיקת לכת על התפתחות המתמטיקה, הרבה מעבר לתורת המשוואות: היא הביאה ללידת תורת החבורות ותורת גלואה.
מחלת קווסאקי
מחלת קווסאקי (Kawasaki) היא דלקת חריפה כללית של כלי הדם, אשר גורמיה אינם ידועים. תסמיני המחלה תוארו לראשונה על ידי רופא יפני בשם טומיסקו קווסאקי בשנת 1967, הוא תיאר קבוצה של ילדים עם חום, פריחה, דלקת עיניים, אודם בלוע ובחלל הפה, נפיחות של כפות הידיים והרגליים ובלוטות לימפה מוגדלות בצוואר. המחלה נקראת גם "Mucocutaneus lymph node syndrome".
שכיחות המחלה
מחלת קווסאקי היא מחלה נדירה. 80% מהמקרים מתרחשים אצל ילדים עד גיל 5 והמחלה שכיחה יותר בקרב בנים לעומת בנות.
המחלה נפוצה בעיקר ביפן, אך מקרים מתוארים ברחבי כל העולם.
הגורם למחלה
הסיבה למחלת קווסאקי עדיין אינה ידועה. קיים חשד לגבי מחולל זיהומי. ההערכה היא כי רגישות יתר או הפרעה בתגובת מערכת החיסון בעקבות זיהום נגיפי או זיהום חיידקי בילדים בעלי רגישות גנטית מסוימת, גורמות להפעלת תהליך דלקתי הגורם נזק לכלי הדם. המחלה אינה מדבקת.
התסמינים העיקריים
המחלה מתחילה בחום גבוה הנמשך למעלה מחמישה ימים. החום מלווה במספר תסמינים עיקריים:
מעורבות הלב מהווה את הביטוי המשמעותי והחמור ביותר של המחלה, מאחר שקיימות השלכות עתידיות לסיבוך זה. המאפיין העיקרי הוא מפרצות בעורקים הכליליים ובאבי העורקים, אך תיתכנה מעורבויות נוספות כגון איוושה לבבית, הפרעות קצב, דלקת של מעטפת הלב (פריקרדיטיס), דלקת שריר הלב (מיוקרדיטיס), מעורבות מסתמי הלב. הביטוי העיקרי של המחלה בלב הוא המפרצות בעורקים הכליליים.
מהלך המחלה
מחלת קווסאקי היא מחלה בעלת שלושה שלבים:
שלב חריף: השבועיים הראשונים למחלה. מתחיל באירוע של חום גבוה שאינו מגיב לאנטיביוטיקה ולתרופות להורדת חום. כעבור כשבוע הסימנים הופכים להוכחות. העין הופכת אדומה עם סימנים סביב האישון, ועיניים יבשות.
שלב תת-חריף: מהשבוע השני ועד השבוע הרביעי. במהלך שלב זה הילד שרוי בסיכון גבוה במיוחד לפתח מפרצת בעורקים הכליליים. ירידת החום והפחתה הדרגתית בסימנים האחרים של המחלה. הנזקים ממשיכים ומחמירים עד 4 שבועות מתחילת המחלה. דלקת מפרקים של המפרקים הגדולים יותר מתפתחת.
טיפול
יש לפנות למרכז רפואי בכל חשד לילד חולה במחלת קוואסקי לצורך הערכה ובדיקת מעורבות לבבית. על מנת להוריד את שיעור הסיבוכים הלבביים יש להתחיל בטיפול ברגע שנקבעת האבחנה. הטיפול כולל מתן אספירין ועירוי של גאמא גלובולינים, במינון גבוה. הטיפול מוריד את שיעור הדלקת הכללית וכך חולפים סימני המחלה החריפים. מינון גבוה של גאמא גלובולינים מהווה חלק חיוני בטיפול, מאחר שהוא מפחית את הסיבוכים הלבביים בצורה משמעותית. לעיתים רחוקות נדרש גם טיפול בסטרואידים.
דב בער אליעזרוב
הרב דב בער אליעזרוב (ח' בטבת תרס"ח, 13 בדצמבר 1907 – י"ח באב תשנ"ז, 21 באוגוסט 1997) היה רב מחנה המעצר בלטרון בתקופת המנדט הבריטי, רבה של שכונת קטמון בירושלים, חבר בבית דין רבני חב"ד. וראש הכולל של ישבת כרם ביבנה.
ביוגרפיה
נולד בחברון לאברהם ושיינא. משפחתו הייתה מצאצאי הרבנית מנוחה רחל סלונים והשתייכה לחסידות חב"ד, חלק מקהילת חב"ד בחברון. בצעירותו למד והתחנך אצל סבו, הרב שלמה יהודה לייב אליעזרוב, רב היישוב היהודי בחברון ומחבר הספר "שאילת שלמה". בתקופת מלחמת העולם הראשונה ירדה משפחתו למצרים ולאחריה שבה לארץ ישראל והתיישבה בשכונת בית ישראל בירושלים.
למד בתלמוד תורה עץ חיים אצל המלמדים המפורסמים הרב אליהו יוסף שמואל בסן, הרב חיים מן והרב אברהם חיים הקלמן. ידידו מאותם ימים היה הרב שלמה זלמן אוירבך שלמד גם הוא באותה כיתה. בהמשך למד בישיבת עץ חיים אצל הרב שמואל גדליה ניימן והרב איסר זלמן מלצר, וקיבל סמיכה לרבנות מהרב מלצר, הרב קוק והרב שמשון אהרן פולונסקי, אצלו שימש רבות בהוראה.
הוא החל למסור שיעורים ולפרסם מאמרים, בין היתר בכתב העת "כרם ציון" שעסק במצוות התלויות בארץ. לאחר מכן שימש כר"מ בישיבת תורת אמת וראש ישיבת ראדזין בירושלים.
במלחמת העצמאות נהרס ביתו בשכונת מאה שערים בעקבות ההפגזות והוא עבר יחד עם משפחתו לשכונת קטמון בה שהו באותה עת פליטי העיר העתיקה שקיבלו אותו כרבם. מאז ועד לפטירתו שימש כרב השכונה. במקביל שימש כראש הכולל של ישיבת כרם ביבנה. החל משנת תשי"ז (1957) שימש כמרכז הוועדה לבחינת רבנים של הרבנות הראשית.
נפטר בי"ח באב תשנ"ז (1997) ונטמן בהר המנוחות בירושלים. על מצבתו נכתב "היה רב מבקר במחנה העצורים בלטרון".
בנו, הרב יעקב אליעזרוב, מכהן כראש אב בית דין בבית הדין הרבני בירושלים. חתנו הוא פרופ' מרדכי כסלו.
י' פ' סטון
איזידור פיינשטיין סטון (באנגלית: Isidor Feinstein Stone), הידוע אף כי' פ' סטון (באנגלית: I. F. Stone; 24 בדצמבר 1907 – 18 ביוני 1989) היה עיתונאי חוקר אמריקני שכתב מספר ספרים, ביניהם ספרים העוסקים בהעפלה ובציונות. סטון ידוע במיוחד בשל עיתונו, שיצא בהוצאה עצמית, "שבועון י' פ' סטון" (I.F. Stone's Weekly), אשר בשיאו בשנות ה-60 היה בעל תפוצה של 70,000 עותקים, ונחשב לבעל השפעה רבה.
ביוגרפיה
סטון נולד בפילדלפיה כ"איזידור פיינשטיין". הוריו היו מהגרים יהודים מרוסיה בעלי חנות בניו ג'רזי. בעודו תלמיד תיכון בעיירה הדונפילד בניו ג'רזי, פרסם סטון עיתון משלו. לאחר שהתחיל בלימודי הפילוסופיה ולא השלימם, באוניברסיטת פנסילבניה החל לעבוד כעיתונאי עבור עיתון מקומי, ה"פילדלפיה אינקוויירר". בתחילת הקריירה הושפע מג'ק לונדון, והפך לעיתונאי רדיקלי. בתחילת שנות ה-30 שימש תפקיד פעיל בהתנגדות גורמי שמאל לאדולף היטלר.
בשנת 1929 נישא לאסתר רוייזמן, שלאחר מכן סייעה לו בהפצת "שבועון י' פ' סטון". הם נותרו נשואים עד מותו, והיו להם שלושה ילדים.
סטון עבר לכתוב עבור העיתון ניו יורק פוסט בשנת 1933, ובתקופה זו תמך בפרנקלין דלאנו רוזוולט ובמדיניות הניו דיל. ספרו הראשון "The Court Disposes", משנת 1937 היה ביקורת על תפקידו של בית המשפט העליון של ארצות הברית בבלימת הרפורמות של רוזוולט. בשנה זו שינה רשמית את שמו ל-י' פ' סטון, מחשש לאנטישמיות.
ב-1939 מונה סטון לעורך המגזין "האומה" (The Nation). בשנת 1941 פרסם ספר בשם "העסקים כרגיל" בו תקף את אי מוכנותה של ארצות הברית למלחמה.
בשנת 1946 הצטרף להפלגת אוניית המעפילים ביריה, אשר נשאה על סיפונה כאלף מעפילים שיצאו ממרסיי לארץ ישראל. האונייה נתפסה על ידי משחתת בריטית ב-29 ביוני 1946 ונגררה לחיפה. שם נעצרו המעפילים וצוות האוניה. האונייה הייתה צפופה, והתנאים ההיגייניים וההומניטריים בה היו גרועים. סטון תיעד את מסעה של האונייה, ואת מעצר המעפילים בספר בשם "בדרך המחתרת לפלסטינה" (Underground to Palestine), שיצא בארצות הברית בשנת 1946 בו הביע אהדה למפעל העלייה ולמפעל הציוני. עם הקמת מדינת ישראל היה סטון בין המברכים על הקמתה, אך במהלך שנות ה-60 הפך לאוהד של התנועה הלאומית הפלסטינית.
בשנת 1940 הצטרף סטון לעיתון הפרוגרסיבי "PM". העיתון חדל מלהופיע ב-1948 וסטון המשיך לפעול בעיתונים בעלי קו דומה כגון ה"ניו יורק סטאר" ו"הדיילי קומפס". בשנת 1952 פרסם ספר בשם "ההיסטוריה החבויה של מלחמת קוריאה" בו מתח ביקורת על מדיניות ארצות הברית, טען כי קוריאה הדרומית היא שיזמה את המלחמה, וכי ארצות הברית נענתה לכך מתוך רצון.
בשנת 1953 החל בהוצאת שבועונו "שבועון י. פ. סטון". במהלך השנים בהם יצא השבועון יצא סטון במסע כנגד הסנטור ג'וזף מקארתי, כנגד אפליה גזעית בארצות הברית, וכנגד מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם. ב-1971 חדל מלהפיץ העיתון בשל בריאותו. לאחר פרישתו למד את השפה היוונית העתיקה, וכתב ספר על משפטו של סוקרטס בו טען כי סוקרטס רצה להיות נידון למוות, על מנת להטיל קלון בדמוקרטיה האתונאית לה בז.
בשנת 1989 מת.
לאחר מותו של סטון עלו טענות כי שימש כסוכן של ה-ק.ג.ב., שנועד להפיץ דעות קומוניסטיות, ולהשפיע על דעת הקהל האמריקנית לטובתה של ברית המועצות והאינטרסים שלה. ישנן ראיות כי סוכנים סובייטים פנו לסטון במהלך מלחמת העולם השנייה עת הייתה ברית המועצות בעלת ברית של ארצות הברית, אך ישנו ויכוח בדבר יחסיו עם המודיעין הרוסי לאחר פגישה ראשונית זו.
קוואי צינג
קֱוַואי צִינְג (בסינית: 葵青區) הוא אחד מ-18 תחומי המנהל של הונג קונג, והוא ממוקם בטריטוריות החדשות. שטחו הכולל הוא 21.82 קמ"ר. אוכלוסיית התחום היא 523,300, וצפיפותה היא כ-22,000 נפש לקמ"ר. הוא מיושב על גבי שני האזורים קוואי צ'ונג והאי צינג ומכאן שמו.
עד 1985 היה התחום חלק מתחום צואן וואן, אז החליטו להפרידו והוא נקרא תחום קוואי צקונג וצינג יי. רק בשנת 1988 קיבל את שמו החדש קוואי צינג.
המקום נודע בעיקר בזכות גשר צינג מה, שהוא הגשר המחבר בין צינג יי ללנטאו, ולמעשה מחבר את הונג קונג עם שדה התעופה.
וארלאם שאלאמוב
וארלאם טיחונוביץ' שאלאמוב (ברוסית: Варлам Тихонович Шаламов; 1 ביולי 1907 - 17 בינואר 1982), משורר, סופר ומסאי רוסי.
ביוגרפיה
שאלאמוב נולד בוולגודה, לטיכון ניקולאייביץ' שאלאמוב, שהיה כומר אורתודוקסי ומורה, ולנדז'דה, עקרת בית. הוא למד משפטים באוניברסיטת מוסקבה והצטרף לקבוצה טרוצקיסטית שפעלה בה. ב־19 בפברואר 1929 הוא נעצר ונשלח לשלוש שנות עבודת פרך בווישרה שבצפון הרי אורל בעוון הפצת הקונטרס "מכתבים לקונגרס המפלגה" שמתח ביקורת על סטלין.
עם חזרתו למוסקבה, בשנת 1933, הוא החל לפרסם את כתביו. ב־1 בינואר 1937, עם פרוץ "הטיהורים הגדולים", נאסר שאלאמוב שוב בגין "פעילות קונטר-רבולוציונית טרוצקיסטית" ונשלח לחמש שנים בגולאג קולימה (מזרח סיביר), שנודע לשימצה כ"ארץ המוות הלבן". ב-1943 הוא נשפט לעשר שנים נוספות בגין המרדה אנטי-סובייטית: הוא קרא לסופר איוואן בונין "סופר רוסי קלאסי".
ב־1946 מצבו בגולאג התדרדר עד ל"דוֹחוֹדיאגה" (המקבילה ל"מוזלמן", אדם תשוש ומורעב על סף מוות). הוא ניצל באופן מפתיע על ידי הרופא א.י פנטיוחוב שהיה כלוא עמו וסיכן את חייו על מנת להשיג לשאלאמוב תפקיד של עוזר רפואי בבית החולים של הגולאג. "קריירה" זו אפשרה לשאלאמוב להחלים, לשרוד ולכתוב. בשנת 1951 הוא שוחרר מהגולאג אך לא הורשה לעזוב את מגדן עד נובמבר 1953.
לאחר מות סטלין במרץ 1953, "זֶקים" (כלואי גולאג בעגה הרוסית) רבים שוחררו מהמחנות וקיבלו חנינה. שאלאמוב קיבל חנינה רשמית ב־1956 וחזר למוסקבה.
שאלאמוב פרסם מאמרים ומסות במגזינים, בעודו עובד על קובץ הסיפורים "סיפורי קולימה" (למעשה כינוי כולל לכל כתביו, מלבד שיריו המכונסים באסופה המכונה "מחברות קולימה"), שכתב היד שלו הוברח לחו"ל והופץ ב"סאמיזדאט". הגרסאות המתורגמות הופיעו במערב החל מ-1966, אך מהדורה שלמה ברוסית הוצאה רק ב-1978.
עוזרר חד-גלעיני
עוּזְרָר חד-גלעיני (עֻזְרָר חַד-גַּלְעִינִי, שם מדעי: Crataegus monogyna) הוא שיח או עץ קוצני, שפריו ענבה מדומה, ביצית או כדורית-מוארכת.
מאפיינים
העוזרר החד-גלעיני גדל באירופה ובארצות הים התיכון; תפוצתו הכללית היא גם אירנו-טורנית והיא מגיעה עד לצפון-מערב הודו. עוזרר זה צומח בר גם בישראל, באזורי הגליל ובצפון הגולן, בחורש של אלון מצוי.
העץ משיר את עליו בחורף ונותר עירום מחודש דצמבר עד חודש מרץ. בחודש מרץ מלבלבים העלים ועולה הפריחה כשהיא צפופה ועשירה. הפרח פשוט וסימטרי ולו גביע בן חמש אונות וחמישה עלי כותרת מפורדים. השחלה תחתית ושקועה ובה מגורה אחת, וממנה יוצא עמוד-עלי אחד (לעיתים רחוקות שני עליים). הפרי אדום, בעל גרעין אחד, ציפה עסיסית ועלי גביע בראשו. הפרי, המבשיל בסוף האביב או בקיץ, מופץ באמצעות בעלי חיים (ציפורים בעיקר) שאוכלים אותו ומפרישים את זרעיו.
השם עוזרד נזכר במשנה מספר פעמים: "הפרשין והעוזרדין משיקרחו…" (מעשרות א, 3), "עוקצי האגסין… והעוזרדין… מטמאין ומטמאין" (עוקצין א,6) ועוד. נראה שצמח זה זהה לעץ הנקרא כיום עוזרר קוצני, וייתכן כי הנטייה לקרוא לצמח עוזרר במקום עוזרד, נבעה משמו הערבי של הצמח – זערור. על פי הראובני, שמו המקראי של העוזרד הוא תפוח והוא מוזכר מספר פעמים ב'שיר השירים'. מקור הבלבול הוא כנראה בדמיונו של העוזרד לתפוח (שמקורו בדרום מזרח אסיה והובא לעולם העתיק רק בתקופה ההלניסטית). נראה כי במשך תקופה מסוימת נקרא האחד 'תפוח קטן' והשני 'תפוח גדול' אך עם השנים נפלה המילה תפוח משמו של העוזרד ונשאר רק שמו המשנאי עוזרר שפירושו 'קטן'.
קלמנס הראשון
קלמנס הראשון (בלטינית: Clemens I) או קלמנס מרומא היה האפיפיור הרביעי ונחשב אחד מהאבות האפוסטליים ביחד עם פוליקרפוס ואיגנטוס מאנטיוכיה.
באמנות מזוהה קלמנס כאפיפיור המחזיק בעוגן ובדג, לעיתים בתוספת של אבן דרכים; מפתחות; מעיין הפורץ בעקבות תפילותיו; או ספר. לעיתים הוא מוצג שוכב במקדש בים. לקלמנס מיוחסת כתיבת איגרת קלמנס הראשונה והוא מופיע גם כגיבור רומאנסה נוצרית מוקדמת ששרדה בגרסה הידועה כספרות קלמנטינית ובה הוא מזוהה עם טיטוס פלביוס קלמנס.
חייו
ה- מציג רשימה שהופכת את לינוס הקדוש לשני בשורה של הבישופים של רומא, לאחר פטרוס; אך בה בעת נאמר כי פטרוס הסמיך שני בישופים, לינוס ואנקלטוס, לשירות הכוהנים של הקהילה, וכי הוא הפקיד בידי קלמנס את הכנסייה כולה, ומינה אותו כיורשו כאפיפיור. טרטוליאנוס ראה בקלמנס כיורשו המיידי של פטרוס. באחת מיצירותיו הגדיר הירונימוס את קלמנס כ"בישוף הרביעי של רומא אחרי פטרוס, אם אכן השני היה לינוס והשלישי אנקלטוס, אף על פי שרוב הלטינים חושבים שקלמנס היה השני."
מותו
מנזר מסמן את המקום כביכול שבו קבור קלמנס בחצי האי קרים. שנה או שנתיים לפני מותו ב-869, קירילוס הביא לרומא את מה שלדעתו הוא שרידי קדושיו של קלמנס, אותם הוא מצא בחצי האי קרים קבורות עם עוגן על יבשה. כעת הם מעוגנים ב.
כתבים קלמנטיים
הכתבים המיוחסים לקלמנס הראשון כוללים את:
איגרת קלמנס
הטקסט היחיד הקיים של קלמנס והבלתי מעורער הוא מכתב לקהילה הנוצרית בקורינתוס, המכתב נקרא לעיתים קרובות האיגרת הראשונה של קלמנס או קלמנס הראשון. ההיסטוריה של קלמנס הראשון מציגה באופן ברור ומתמשך את קלמנס כמחבר המכתב הזה. הוא נחשב למסמך הנוצרי האותנטי המוקדם ביותר מחוץ לברית החדשה.
קלמנס כותב לקהילה בקורינתוס, שם הודחו "ממונים" או בישופים מסוימים. קלמנס קורא לחזרה בתשובה והשבתם של מי שהודח, בהתאם לשמירה על ההסדר והציות לסמכות הכנסייה, מאז שהשליחים הקימו את משרד ה"בישופים והדיאקונים". הוא מזכיר את "הקרבת המתנות" כאחד. של תפקידי המעמד הגבוה של הכמורה. האיגרת מציעה תובנה חשובה על שירות הכנסייה באותה תקופה ועל ההיסטוריה של הכנסייה הרומית. הוא זכה להערכה רבה, ונקרא בכנסייה בקורינתוס יחד עם כתבי הקודש.
באיגרת טוענים אחדים שקלמנס משתמש במונחים "בישוף" ו"פרסביטר" לסירוגין עבור הסדר גבוה יותר של שרים מעל הדיאקונים. בקהילות מסוימות, בייחוד במצרים, נראה שההבחנה בין בישופים לראשי הדת התבססה רק מאוחר יותר. אבל עד אמצע המאה השנייה לכל המרכזים הנוצריים המובילים היו בישופים. חוקרים כמו בארט ארמן מתייחסים משמעותית לעובדה שמבין שבעת המכתבים שכתב איגנטיוס מאנטיוכיה לשבע כנסיות נוצריות זמן קצר לאחר תקופתו של קלמנס, היחיד שאינו מציג את הכנסייה בראשות בישוף אחד הוא המכתב לכנסייה ברומא, אם כי מכתב זה לא התייחס גם לכהונה קולקטיבית.
מכתבו של קלמנס מכיל גם אזכורים היסטוריים, הוא מזכיר רדיפות של נוצרים, מתעד את מות הקדושים של השליח פטרוס ומציע שהשליח פאולוס ייסע לספרד.
תאולוגיה
השקפתו של קלמנס על הצדקה ניהלה דיונים מלומדים רבים, מכיוון שלעיתים טוענים שהוא האמין ב-, אם כי אחרים מאמינים בו כבעל דעות סינרגטיות. קיים ויכוח, משום שקלמנס קבע ישירות ש"איננו מוצדקים מעצמנו אלא באמונה", אולם במקומות אחרים במכתב, הוא מדגיש את השיפוט על החטא. החוקר הפרוטסטנטי טום שריינר טען כי קלמנס האמין בהצדקה מכוונת חסד על ידי אמונה, אשר תגרום למאמין לעשות מעשים כתוצאה מכך, אמר גם כי קלמנס לימד כנראה דוקטרינת אמונה בלבד, בעוד האנציקלופדיה הקתולית כתבה שקלמנס האמין שיצירות הן חלק מהצדקה. רודולף קנופף ורודולף בולטמן האמינו גם שקלמנס האמין בסינרגיה, ושהמאמין צריך לשתף פעולה עם חסד האל כדי להינצל. רודולף קנופף בפרשנותו למכתבו של קלמנס קבע כי: "החטאים הקדם-נוצריים נמחקים על ידי הטבילה. עבור החטאים הבאים, על אדם להיות אמונה ברחמים אלוהיים, ובו בזמן, באותו אדם, חייב להפגין את המעשים הטובים שלו, מלבדם לא ניתן להציל את האדם" דייוויד דאונס טען נגד הדעה שקלמנס החזיק בדעות סינרגטיות, הוא טען שקלמנס לא כתב מכתב על סוטריולוגיה עמוקה, אלא במקום זאת. כדי לספק הדרכה מוסרית, דייוויד דאונס הצהיר "לפי הכלכלה הסוטריולוגית של קלמנס הכל נשען על טובו, הרחמים ובחירתו של הבורא, שהתאימו ל'חלק הנבחר' באמצעות ישו".
אוטו הירש
אוטו הירש (בגרמנית: Otto Hirsch; 1885–1941) היה מנהל הנציגות הארצית של יהודי גרמניה בתקופת המשטר הנאצי.
חייו
הירש היה עורך דין בשירות הציבורי בגרמניה, בשטוטגרט. בשנת 1919 השתתף בוועידת השלום בפריז כנציג מדינת וירטמברג שבגרמניה. הוא היה בין מנהיגי האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית, והיה בין הציונים שבאגודה זו. הוא היה ראש מועצת יהודי וירטמברג ופעיל בתחום חינוך מבוגרים בקהילה היהודית, יזם את הקמת 'בית המדרש' שנפתח ב-1926 ובין היתר עבד בשיתוף פעולה עם מרטין בובר.
בשנת 1933 היה הירש בין מקימי הנציגות הארצית של יהודי גרמניה והיושב בראשה, ותפקידו המרכזי היה הסברה והכשרה מקצועית, הרחבת רשת בתי הספר היהודיים וארגון ההגירה. הירש עמד בקשרים עם ארגוני עזרה יהודיים מחוץ לגרמניה, בהם הג'וינט.
הירש נעצר ב-1935 על ידי הגסטפו בקשר לדרשה מיוחדת ליום הכיפורים, שחיברה 'הנציגות' ושנועדה להיות מושמעת בכול בתי-הכנסת במדינה ולאחר זמן מה שוחרר, ובנובמבר 1938 באירועי "ליל הבדולח", הוא נכלא פעם שנייה, במחנה העבודה בזקסנהאוזן. לאחר שחרורו סייע בהגירת יהודים מגרמניה ואף היה נציג הנציגות הארצית בוועידת אוויאן.
ב-16 בפברואר 1941 נכלא הירש שוב, הפעם במחנה מאוטהאוזן, עונה ונרצח.
הנצחה
עם פתיחת נמל שטוטגרט בשנת 1958 קראה עיריית שטוטגרט גשר על שמו של הירש. בשנת 1985 הוסר הלוט מעל אנדרטה לזכרו של הירש על הגשר. מאז 1985 מעניקה העירייה מדי שנה מדליה המנציחה את הירש, בשיתוף עם ארגון יהודי-נוצרי והקהילה הדתית היהודית בעיר. המדליה מוענקת לאנשים שהקדישו עצמם לפעילות משותפת של יהודים ונוצרים.
ביישוב שבי ציון, שנוסד בידי יוצאי וירטמברג, קרוי גן ציבורי על שם הירש.
הערות שוליים
קטגוריה:נספים במחנה הריכוז מאוטהאוזן
שוטגאן
שוטגאן (באנגלית: Shotgun; "שוֹט-גאן"; בתרגום חופשי: "רובה כדוריות" ובעברית רובה ציד) הוא רובה חלק-קדח (רוח"ק) היורה תחמושת שבה כל תרמיל מכיל כדוריות עופרת רבות, בצירוף אבק השריפה, בשונה מתחמושת של רובים אחרים, שבה כל תרמיל משמש לירי קליע בודד. למונח הלועזי shotgun אין מונח מקובל בעברית. בדרך כלל, משתמשים בעברית במונח "רובה ציד", אף על פי שמונח זה שגוי כי אין חפיפה בין הקבוצות (ישנם רובים רגילים בעלי קנה-מחורק ואף רובי צלפים שמשמשים לציד, ומצד שני: יש רובי שוטגאן שמשמשים לפעולות משטרתיות בלבד, ולא לציד).
רובה הציד הוא רובה בעל קנה חלק-קדח. בניגוד לרובים רגילים, היורים קליע בעל ראש עופרת או מתכת, רובה הציד יורה תחמושת הנקראת shell או slug, ובה יש עשרות כדוריות עופרת קטנות (מעין קליעי רסס). הכדוריות מתפזרות בעת הירייה, ובכך גדל הסיכוי לפגוע במטרה ולגרום לה נזק רציני. חסרון השימוש בתחמושת זו הוא שהיא יעילה רק לטווח קצר. כוח האש של רובה הציד הוא לרוב גבוה - הוא בעל כוח עצירה חזק אך חדירה נמוכה - ולכן הוא נשק שימושי בידי כוחות משטרה, שירותי הביטחון ויחידות עילית ללוחמה בטרור. המשטרה ויחידות אלו משתמשים בו (בצירוף תחמושת מתאימה) לפריצת דלתות ומנעולים וכן לסילוק פצצות (בעזרת תחמושת מיוחדת העושה שימוש במים כדי להשמיד את הפצצה). בעקבות התגברות המקרים של לוחמה בשטח בנוי, גבר השימוש ברובי ציד גם ביחידות צבאיות, אם כי עדיין במידה מועטה יחסית.
בארצות הברית, רובי הציד הם נשק נפוץ בידי אזרחים, בדרך כלל למטרות ציד ולהגנה עצמית. גם כוחות הביטחון האמריקניים, לרבות המשטרה וה-FBI, משתמשים ברובה זה. רוב רובי הציד המודרניים מוזנים ממחסנית פנימית הנמצאת מתחת לקנה ונקראת "שחלה".
רוב רובי הציד המודרניים הם בעלי קנה מחורק, כלומר קנה בו חריטות דמויות סליל על הדופן הפנימית של הקנה, הגורם לקליע לצאת ממנו כשהוא מסתובב סביב ציר סיבוב, וזאת כדי לאפשר שימוש גם בתחמושת בעלת קליע גדול, המאפשר לצוד חיות גדולות יותר. השימוש ברובים אלו לצורך פיזור הפגנות נעשה בדרך כלל באמצעות כדורי גומי.
מדידת הקליבר
את קוטר הקנה (gauge) מודדים ביחידת ה-gauge. יחידה זו מודדת את קוטר הקדח (החלק הפנימי של הקנה) לפי המשקל של כדור עופרת שקוטרו כקוטר הקנה. כדור עופרת של 2 gauge למשל שוקל חצי פאונד, וכדור של 10 gauge שוקל עשירית פאונד, ולכן קטן יותר. רובה שהקליבר שלו הוא 2 gauge הוא כזה שכדור עופרת שקוטרה כקוטר קנהו הוא חצי פאונד, ואילו רובה שהקליבר שלו הוא 10 gauge הוא כזה שכדור עופרת שקוטרה כקוטר קנהו הוא עשירית פאונד. לכן, הרובה בקליבר 2 gauge בעל קנה עבה ורחב יותר מאשר רובה בקליבר 10 gauge. ההמרה מ-gauge למילימטרים היא מהצורה כאשר c הוא קבוע מספרי שכולל יחידות, d_n הוא קוטר הרובה במילימטרים ו-n הוא מספר ה-gauge. בדרך כלל, ככל שהקליבר גדול יותר, עוצמת הירייה גדולה יותר.
דוד שור
קורות חיים
שור נולד בסימפרופול שבחצי האי קרים, בדרום האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), לדינה ולשלמה, מורה ופעיל ציבור. בגיל עשר החל את לימודיו בקונסרבטוריון בסנקט פטרבורג ואחר כך בקונסרבטוריון במוסקבה. הואיל ובאותה תקופה קבלת משרה אקדמית במורה למוזיקה ברוסיה דרשה המרת דת לנצרות, נתקל בקשיים במציאת עבודה.
בשנת 1892 יסד את "השלישייה המוסקבאית", שבה ניגן לצד קריין (כנור) וארליך (צ'לו). שלישייה פעלה במשך 25 שנים וזכתה להצלחה רבה ברוסיה ומחוצה לה.
בשנת 1907 ביקר לראשונה בארץ ישראל וערך קונצרט בירושלים ולאחר חזרתו יסד ברוסיה ועד לתמיכה בחינוך מוזיקלי בארץ. לאחר מהפכת אוקטובר (1917) בוטלו הגבלות אשר מנעו מיהודים לכהן במשרות הוראה בכירות, ושור מונה לפרופסור בקונסרבטוריון הממשלתי.
בשנת 1925 ביקר בשנית בארץ, ובשנת 1927 עלה ארצה. בשנת 1927 ייסד וניהל את "המוסד להפצת המוזיקה בעם", שבמסגרתו הועברו קורסים למדריכי המקהלות.
בין השנים 1929–1935 לימד והרצה במסגרת האוניברסיטה העברית ברחבי הארץ. לאחר עלייתו ארצה נבחר ליושב ראש "אגודת אמנים ומורים למוזיקה" ונשאר בתפקיד עד מותו.
משנת 1935 שימש כמפקח לתחום החנוך המוזיקלי בגני הילדים של תל אביב, שם היה מוכר כ"סבא שור", וכן ניהל את הקונצרטים לציבור הפועלים בבית ברנר.
בשנת 1936 ייסד מכון להשכלה וחינוך מוזיקליים אשר נוהל בהמשך על ידי בנו, פרופ' יהושע שור (1891–1974 מוזיקאי ומחנך אף הוא), בתל אביב, חולון ובת-ים.
בין תלמידיו היו שולמית שפיר, טובה בורודיצקי, עמנואל עמירן ואסתר כ"ץ.
היה נשוי לרחל לבית מילר ואב לשלושה: מרים, אוגניה ופרופ' יהושע שור.
נפטר בתל אביב ב-1 ביוני 1942, בגיל 75, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
ברית לאומית מתקדמת
את הסיעה הקים חבר הכנסת האשם מחאמיד לקראת סוף כהונת הכנסת ה-15. הסיעה נקראה "אחדות לאומית - הברית הלאומית המתקדמת", והיא הוקמה עקב פרישתו של מחאמיד מסיעת רע"מ (רשימה ערבית מאוחדת). מחאמיד היה חבר בסיעה עד לסוף כהונתה של אותה הכנסת.
לפני הבחירות לכנסת השש עשרה ב-2003 שינתה המפלגה את שמה ל"ברית לאומית מתקדמת". בבחירות קיבלה המפלגה 20,571 קולות, רובם מאום אל-פחם, אך לא עברה את אחוז החסימה.
ריית'און
ריית'און קומפני (Raytheon Company) הייתה יצרנית מוצרים צבאיים אמריקאית גדולה שמשרדיה הראשיים שכנו בוולת'ם שבמסצ'וסטס. נכון ל-2018 העסיקה החברה כ-67,000 עובדים ברחבי העולם, מחזור ההכנסות השנתי היה כ-25.35 מיליארד דולר (והרווח נטו 1.9 מיליארד). מקורם של למעלה מ-90% מריווחי ריית'און היו בחוזי ביטחון. נכון ל-2012 היא הייתה יצרנית מוצרי הביטחון החמישית בגודלה בעולם, ונכון ל-2015, הייתה הקבלן השלישי בגודלו במחזור העסקי בארצות הברית. באפריל 2020, החברה התמזגה עם יונייטד טכנולוג'יס להקמת ריית'און טכנולוג'יס.
היסטוריה
לורנס מרשל ווניבר בוש שהיו שותפים לחדר בעת שלמדו במכללה, יחד עם המדען צ'ארלס סמית', ייסדו את אמריקן אפליינס קומפני (American Appliance Company) בקיימברידג', מסצ'וסטס ב-1922. המוצר הראשון של החברה היה מיישר זרם גזי, שכונה "ריית'און" ("אור האלים") ושימש ספקי כוח של מקלטי רדיו שחוברו לרשת החשמל במקום סוללות גדולות. החברה שינתה את שמה ל"ריית'און חברה לייצור" ב-1925 ואימצה את שמה הנוכחי (Raytheon Company) בשנת 1959.
במלחמת העולם השנייה ייצרה ריית'און שפופרות מגנטרון לשימוש במכשירי מכ"ם, ובהמשך מכשירי מכ"ם שלמים. ב-1945 פרסי ספנסר, עובד החברה, המציא את תנור המיקרוגל כשגילה שהמגנטרון מסוגל גם לבשל מזון. ב-1948 החלה ריית'און לייצר טילים מונחים. בשנים שלאחר המלחמה ייצרה גם משדרי רדיו וטלוויזיה וציוד נלווה עבור השוק המסחרי בארצות הברית, ונכנסה לעסקי ההוצאה לאור החינוכית עם רכישת D.C. הלת'.
באמצע שנות התשעים, ריית'און רכשה את עסקי הביטחון של E-סיסטמס וטקסס אינסטרומנטס. ב-1977 ריית'און רכשה גם את עסקי הביטחון של יוז אלקטרוניקס מג'נרל מוטורס, שכללו מספר קווי מוצרים שנרכשו קודם לכן על ידי יוז, כולל עסקי הטילים לשעבר של ג'נרל דיינמיקס, החלק הביטחוני של גלקו אלקטרוניקס, ומגנווקס אלקטרוניק סיסטמס. רכישות/מיזוגים אלו הוסיפו מוצרים צבאיים רבים לפורטפוליו של ריית'און.
ב-2003 חזרה המפקדה של ריית'און מלקסינגטון לוולת'ם (שתיהן במסצ'וסטס. המפקדה שכנה בעבר בוולת'ם בין השנים 1941 ל-1961 ועברה ללקסינגטון עד 2003).
בשנות התשעים ניסתה ריית'און לבנות מערכת העברה אישית מהירה שכונתה PRT2000, אך לא זכתה באף מכרז. המערכת מוצבת ללא שימוש במתקן החברה במרלבורו, מסצ'וסטס.
ב-2007, מכרה ריית'און את ריית'און איירקראפט לחברת ההחזקות הוקר ביצ'קראפט, ואלה ייסדו אונקס קורפוריישן וגולדמן זאקס.
באוגוסט 2011 חתמה חברת ריית'און על חוזה עם רפאל - מערכות לחימה מתקדמות הישראלית לפיה היא תשווק את מערכת "כיפת ברזל" בארצות הברית.
ב-2017 ערב הסעודית חתמה על עסקת הנשק האמריקאית–סעודית בשווי מיליארדי דולרים עם מספר חברות אמריקאיות, כולל ריית'און.
ביולי 2019, משרד ההגנה של קטר התחייב לרכוש את מערכות ההגנה מפני טילים NASAM ופטריוט של ריית'און.
עסקים
בנוסף למתקני החברה בארצות הברית, מחזיקה ריית'און משרדים במדינות ברחבי העולם, כולל אוסטרליה, בלגיה, ברזיל, קנדה, צ'ילה, סין, צ'כיה, מצרים, צרפת, גרמניה, יוון, הודו, איטליה, יפן, כווית, מלזיה, איי מרשל, נורווגיה, קוריאה הדרומית, סינגפור, ערב הסעודית, ספרד, שוודיה, טאיוואן, תאילנד, טורקיה, איחוד האמירויות הערביות, והממלכה המאוחדת.
מוצרים
בנוסף, ריית'און היא יצרנית מובילה של מערכות מכ"ם (לרבות AESA), חיישנית אלקטרו-אופטיים, ומערכות אלקטרוניות מתקדמות אחרות עבור יישומים צבאיים אוויריים, ימיים וקרקעיים. דוגמאות כוללות:
ריית'און, בדרך כלל ביחד עם בואינג, לוקהיד מרטין או נורת'רופ גרומן, מעורבת גם בעסקי חיישני הלוויינים, עסקים שירשה עם רכישת יוז אלקטרוניקס. חלק ניכר מחטיבת המערכות המוטסות והחלליות שבאל סגונדו, קליפורניה מוקדש לכך. דוגמה לתוכנית כזאת היא בניית החיישן עבור הלוויינים לגילוי טילים בליסטיים כחלק מתוכנית STSS. החברה גם מציעה את הלוויין ריספונדר.
בנוסף, אתר אל סגונדו הוא האתר המרכזי של החברה לפיתוח וייצור מוצרי לייזר.
במסגרת תוכנית ההגנה ליירוט טילים בליסטיים, מפתחת ריית'און מיירט טילים בליסטיים שכולל טיל מאיץ ורכב השמדה חוץ-אטמוספירי (EKV) קינטי. החברה מייצרת גם מספר מערכות רדיו תוכנה ותקשורת דיגיטלית עבור יישומים צבאיים. החברה מעורבת גם בתוכנית האשלון של ה-NSA.
ריית'און מייצרת גם מוליכים למחצה עבור תעשיית האלקטרוניקה. בסוף המאה ה-20 היא ייצרה מגוון רחב של מעגלים משולבים ורכיבים אחרים, אולם נכון ל-2003 עסקי המוליכים למחצה שלה מתמחים ברכיבי גליום ארסניד עבור תקשורת רדיו.
יחסים עם ממשלת ארצות הברית
חלק הארי מהכנסותיה של החברה מגיע מחוזים לפרויקטים הגנתיים, וכפועל יוצא ישנו קשר הדוק בין החברה לבין משרדים שונים במחלקת ההגנה (DoD), לדוגמה, בשנת 2007 העניקה הקרן הלאומית למדע מענק בגובה של 152 מיליון דולר (יותר מכל מוסד או ארגון אחר בארצות הברית) בעבור ניהול התחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט. זאת יחד עם לובי מאסיבי הובילו לטענות מתמשכות על התערבות משפיעה. ריית'און מצידה תרמה בשנת הבחירות 2004 תרמה כמיליון דולר לקמפיינים פוליטיים של מחלקת ההגנה. כן ישנם קשרים חזקים בין אנשי ריית'און לבין פקידי ממשל בכל הרמות. לדוגמה, ריצ'רד ארמיטאג' לשעבר סגן מזכיר המדינה, המשמש יועץ לחברה, ג'ון מ. דויטש שהיה ראש סוכנות הביון (DCI ) משמש כדירקטור בחברה. מצד שני, הייתה מעורבת ריית'און גם בכמה מחלוקות משמעותיות עם ממשלת ארצות הברית.
מקרה של השגת מסמכים מסווגים הקשורים למחירי מכרזים, באופן בלתי חוקי
במרץ 1990, ריית'און הודתה באשמת עבירה של השגת מסמכים מסווגים של תקציב חיל האוויר האמריקני ומסמכי תכנון פרויקטים, באופן בלתי חוקי. השופט המחוזי אלברט וו. ביירן הטיל עליה קנס פלילי של 10,000 דולר, ועוד קנס אזרחי בגובה 900,000 דולר בעבור הנזק שנגרם. המסמכים נתנו לכאורה לריית'און יתרון לא הוגן מול המתחרים במכרזי נשק. למרות שהמסמכים היו מסמכי חיל האוויר משנת 1983 בלבד, טען פרקליט המדינה של ארצות הברית, הנרי האדסון כי ריית'און השיגה מגוון רחב של מסמכים מסווגים של הפנטגון, ללא אישור.
חילופי גרסאות ביחס לאפקטיביות היירוט של הפטריוט
במהלך מלחמת המפרץ, ב-1991, ריית'און קיבלה פרסום נרחב בארצות הברית ביחס לייצור טילי הפטריוט (MIM-104 Patriot). הפטריוט הוא טיל נגד מטוסים אשר הוסב להיות בעל יכולות מסוימות לשמש כמיירט טילים בליסטיים. הפטריוט יירט לכאורה טילי סקאד ששוגרו על ידי עיראק במגננה שלה במהלך המתקפה שהובילו האמריקאים בשטחה. כאשר הנשיא דאז, ג'ורג' וו. בוש ביקר במפעל ריית'און לייצור הפטריוט הצהיר כי: "Patriot is 41 for 42: 42 Scuds engaged, 41 intercepted!" (תרגום: הפטריוט הוא 41 מ-42: 42 סקאדים נוֹרוּ ו-41 יוּרטוּ!). אך לאחר המלחמה, הוועדה הממשלתית לחקיקה וביטחון לאומי דיווחה כי:
Nightride
Nightride (בעברית: נסיעת לילה) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית טינשיי. האלבום יצא לאור ב-4 בנובמבר 2016 על ידי חברת התקליטים תקליטי RCA. מתוך האלבום יצא הסינגל היחיד "Company".
האלבום הגיע למקום ה-89 במצעד הבילבורד 200.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי טינשיי עצמה, ביחד עם מפיקים מוזיקליים שונים כמו בוי-1דה שהפיק ביחד איתה את המיקסטייפ Black Water, ודה-דרים שהפיק ביחד איתה את אלבום האולפן השלישי שלה Joyride, שיצא בשנת 2018.
בסמוך לצאתו, עלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
מרדכי גימפל יפה
הרב מרדכי גימפל יפה (תק"פ, 1820 - כ"ה בחשוון תרנ"ב, 26 בנובמבר 1891) היה רבה של העיירה רוז'ינוי שברוסיה הלבנה, ומאנשי העלייה הראשונה.
קורות חיים
למד ובוולוז'ין. הוא תמך בלימוד הלכה מסודר.
כיהן במשך כ-40 שנים כרבה של העיירה רוז'ינוי. בתחילת תרמ"א (נובמבר 1882) סייע ליחיאל בריל ולרב שמואל מוהליבר במציאת קבוצת איכרים יהודים מסביבת רוז'ינוי, שיהיו מוכנים לעלות איתו ארצה ולעסוק בחקלאות.
במהלך הכנותיו לעלייתו ארצה, החל הרב יפה לעסוק בהרחבה בתחום של סדר זרעים.
היה מראשוני החברים בחובבי ציון, והתכתב בנושאים אלו עם משה מונטיפיורי, וכן עם הרב צבי הירש קלישר והרב שמואל מוהליבר. כתב, לעיתים בשיתוף הרב מוהליבר, מאמרים לעיתון הלבנון של בריל. בחלקם יצא נגד משכילים שביקשו לפגוע בתורה.
ב-1888 עלה לארץ ישראל יחד עם משפחות רבות מעיירתו, והתיישב במושבה עקרון. הוא סירב להזמנת רבנים מהיישוב הישן, להתיישב ביניהם. זמן קצר לאחר עלייתו יסד ישיבה ביהוד, מושבה שננטשה זמן קצר קודם לכן מתושביה עקב הפחד ממחלת המלריה. הישיבה נקראה 'עץ חיים', כשמה של הישיבה המפורסמת בוולאז'ין, שבה למד.
שנה זו הייתה ערב שנת שמיטה, ובפולמוס השמיטה הרב צידד בהחמרה ובהתנגדות להקלות כלשהן. הוא טען שאין סכנת נפשות או סכנה של איבוד האחיזה בקרקע, אם המתיישבים ישמרו שביעית המתיישבים בעקרון שמעו לרב יפה ושבתו מעבודה חקלאית בשנת השמיטה, למרות איומי פקידי הברון.
שש שנים לאחר עלייתו ארצה חלה הרב יפה בקדחת ונפטר, במושבה יהוד. קברו נמצא בבית העלמין הישן של פתח תקווה, בתוך בית העלמין סגולה, לפי בקשתו שלא להיקבר בירושלים, על מנת להוכיח "שגם מקום זה קדוש בקדושת ארץ ישראל". ללוויה הגיעו רבנים ואישי ציבור, כולל הרב דיסקין הישיש, בניגוד למנהגו שלא לצאת את ירושלים. הרב עמד במשך כל ההספדים אשר נמשכו שלוש שעות.
מורשתו
לרב יפה מיוחסת האימרה: "לא מכים על חטא - על הלב של מישהו אחר". נטען כי היא נאמרה בעת שאנשי קהילת רוז'ינוי ביקשו למצוא אשמים בחטאים שגרמו למגפת הכולרה.
מסופר עליו שכאשר ראה את ראשון לציון לראשונה, כעשר שנים אחרי היווסדה, לפני שבירך "ברוך מציב גבול אלמנה", אמר: "אמנם היא קצת חצופה, ובכל זאת היא אלמנה. ברוך מציב גבול אלמנה".
כתב כי יש למצוא צדדים להקל ולהתיר עגונות כפי היכולת.
ספרייתו של הרב יפה ברוז'ינוי עלתה באש, בשריפה הגדולה שהתחוללה בעיירה, בין היתר נשרפו בה כתבי יד שתיארו מאורע מיסטי שאירע לרבי חיים מוולוז'ין ושעל פיו ביאר לתלמידיו כמה אגדות חז"ל מוקשות. ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
בין תלמידיו היו יחיאל מיכל פינס ויוסף צבי הלוי.
משפחתו
הרב גימפל-יפה היה אח-סבתו (אם אביו) של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, איתו עמד בקשרים גם לאחר עלייתו ארצה (האיגרת הפותחת את הכרך הראשון בקובץ אגרות הראי"ה ממוענת לרב יפה ועוסקת בהכנות לקראת העלייה). גיסו, הרב נתן נטע פלאום, היה רב העיירה קרקינובה.
קישורים חיצוניים
מכתביו:
סאמיזדאט
סָאמִיזְדָאט (רוסית: Самиздат, הוצאה עצמית) הייתה שיטה רוֹוחת במדינות הגוש הסובייטי להפצה והדפסה של ספרות שנאסרה על ידי השלטון.
ההפצה נעשתה על ידי שכפול עצמי של מספר קטן של עותקים ראשוניים, תוך עידוד כל קורא לשכפל עותקים בכל אמצעי שעמד לרשותו.
המונח "סאמיזדאט" עצמו הוא אנלוגיה לשמות בתי ההוצאה לאור הרשמיים כ"פוליטיזדאט" = "פוליטיצ'סקויה איזדַטֶלסטבו" (Политиздат, Государственное издательство политической литературы, ההוצאה הממלכתית לאור של ספרות פוליטית). באופן דומה סאמיזדאט = "סאם" (сам, עצמי) + "איזדאט" (איזדַטֶלסטבו, הוצאה לאור).
לאחר תחילת הפרסטרויקה היקף התופעה הוקטן בהרבה ובעקבות שימוש רחב במחשבים אישיים ומדפסות ביתיות הופסק כליל.
כדי לפגוע בתופעה, השלטונות הקומוניסטיים ברומניה הנהיגו חובת רישוי מכונות כתיבה ומכונות צילום.
המועצה המרכזית של יהודי גרמניה
המועצה המרכזית של יהודי גרמניה (בגרמנית: Zentralrat der Juden in Deutschland) הוא ארגון יהודי-גרמני הפועל למען יהודי גרמניה והארגון הגדול והמשפיע ביותר בקרב קהילה יהודית זו.
היסטוריה
המועצה המרכזית הוקמה ב-19 ביולי 1950 כתוצאה מבידוד-יחסי של היהודים בגרמניה בין שאר הקהילות היהודיות בעולם, ועניין גובר והולך בשרידי הקהילה היהודית שלאחר השואה מצד ממשלת גרמניה המערבית. בתחילה, היה ממוקם מטהו המרכזי של הארגון בהמבורג; בשנת 1951 הוא עבר לדיסלדורף ובשנת 1985 לבון, והחל מאפריל 1999 הוא נמצא בבירת גרמניה ברלין. במועצה המרכזית של יהודי גרמניה נמנים כיום כ-105,000 חברים רשומים, אף על פי שנראה כי מספרם של היהודים בגרמניה כפול ממספר זה; רובם לא רשומים בבית כנסת או במשרדי הקהילה. בראשית ימיה, קיבלה המועצה המרכזית של יהודי גרמניה מימון כספי רב ותמיכה רעיונית מצד ממשלת גרמניה, בעוד כיום היא מתבססת בעיקר על תרומות ודמי חבר.
המשימות העיקריות שהארגון לוקח על עצמו הם זיכרון השואה, הן בקרב הקהילה היהודית והן בקרב העם הגרמני כולו; לחימה באנטישמיות, הן בגרמניה עצמה והן מחוצה לה; גיבוש הקהילה היהודית בגרמניה והעשרתה, מניעת התבוללות ויצירת קשרים בין קהילות יהודיות דוברות-גרמנית לקהילות אחרות שאינן כאלה; וחיזוק הקשר בין יהודי גרמניה לישראל.
בתחילה, מנהיגות הארגון הייתה מורכבת מיהודים שנולדו בגרמניה, בעוד רוב יהדות גרמניה הייתה מורכבת מיהודים פולנים ניצולי שואה שנמלטו מהמשטר הקומוניסטי ששרר בפולין של אותם הימים. בשל כך, הארגון קרא לעצמו באותה התקופה "המועצה המרכזית של היהודים בגרמניה" ולא "המועצה המרכזית של יהודי גרמניה". במשך הזמן, נקלטו היהודים ילידי-פולין בגרמניה, וברבות השנים השתלבו חלק מהם בהנהלת המועצה, אם כי גם כיום רוב אנשי הסגל הבכיר של המועצה הם ילידי גרמניה. בשנות ה-80 המאוחרות שקל הארגון לשנות את שמו; בעקבות התפרקותה, מהגרים רבים מאוד מברית המועצות ומהמדינות שתחת שליטתה נקלטו בגרמניה כמהגרים כתוצאה ממדיניות מכוונת של ממשלת גרמניה שביקשה לחדש את ימי הקהילה היהודית כקדם. כתוצאה מכך היהודים בגרמניה אינם תושביה ה"מקוריים" (למעשה, גם רוב אלה הוותיקים יחסית היו מזרח-אירופאיים במוצאם). ההגירה מברית המועצות שינתה את אופי הקהילה היהודית - היא הביאה איתה יהודים רבים שהיו חילונים וחסרי כל זהות עצמית יהודית, והיה צורך לשלבם בקהילה היהודית הוותיקה. קבוצה זו גם היוותה אתגר עבור המועצה המרכזית שהייתה שמרנית יחסית מבחינת ההקפדה על הלכות הדת.
לאורך ההיסטוריה שלו, ידע הארגון מספר פרשיות שחיתות ואי-סדרים פיננסיים, בעיקר תחת ניהולו של ורנר נחמן. לאחר מותו, ערך הנשיא הבא היינץ גלינסקי - יושב ראש הקהילה היהודית של מערב ברלין במשך 43 שנים - שינויים בהנהלה ובדרגים הנמוכים יותר והכניס דם חדש לארגון. שינויים אלו הביאו ליציבות ולהערכה רבה יותר למועצה המרכזית. בתקופת נשיאותו של איגנץ בוביס נכנסה המועצה המרכזית של יהודי גרמניה במידה רבה יותר מבשנים עברו לשיח הציבורי בגרמניה שלאחר השואה, וההנהגה חשה בטוחה יותר. בשנים האחרונות אתגרה את המועצה המרכזית החלוקה בין יהודים שמרנים יחסית ובין יהודים ליברלים יותר (מבחינה דתית בעיקר). בשנת 2004 פרץ ויכוח פומבי בין נשיא המועצה המרכזית של יהודי גרמניה דאז, פאול שפיגל, לבין מנהיג הארגון הליברלי והקטן יותר "האיחוד הפרוגרסיבי-יהודי של גרמניה" (Union progressiver Juden in Deutschland) שבו חברים כ-3,000 איש, יאן מילשטיין (Jan Mühlstein), כשזה האחרון ביקש מהממשלה תמיכה כספית שווה לארגונו.
משנת 2013 מארגנת המועצה את תחרות מוזיקה והריקוד הגדולה בגרמניה למרכזי הנוער היהודים בשם "Jewrovision".
בספטמבר 2014, ארגנה המועצה עצרת נגד האנטישמיות בברלין, בנוכחות הקנצלרית אנגלה מרקל.
דודו אברהם
קריירה
בשנת 2010 עבר לקבוצת הפועל ראשון לציון, ובעונתו השנייה במועדון סייע לה להעפיל לליגת העל.
בקיץ 2012 עבר אברהם למכבי יבנה, ובשנת 2013 פרש ממשחק פעיל, ומונה למאמן קבוצת הנוער של הפועל רעננה.
בקיץ 2016 מונה אברהם לעוזר המאמן של שרון מימר בהפועל כפר סבא.
תינוקות של בית רבן
שמאל|ממוזער|250px|לימוד תורה לתינוקות של בית רבן בת"ת ב[[העיירה היהודית|עיירה היהודית נובוגרוידק (כיום בלארוס), 1930, מספר שנים לפני שנכחדה.]] תינוקות של בית רבן (בראשי תיבות: תשב"ר) הוא כינוי לילדים הלומדים תורה אצל מלמדי תינוקות.
מקור הביטוי מן התלמוד הבבלי: "אין העולם מתקיים אלא בשביל הבל תינוקות של בית רבן". התלמוד שם מוסיף לתאר את חשיבותם של 'תינוקות של בית רבן' באמרו: "אין מבטלין תינוקות של בית רבן אפילו לבניין בית המקדש... כל עיר שאין בה תינוקות של בית רבן - מחריבין אותה".
המושג "תינוק", המשמש בימינו לפעוטות בגיל היניקה, משמש בלשון חז"ל לילדים עד גיל בר מצווה.
שימוש בביטוי 'תינוקות של בית רבן' נעשה לתיאור דבר פשוט הידוע לכול: "הא (זה) אפילו תינוקות של בית רבן יודעין אותו" ; "הרי אני מכשילך בדבר שאפילו תינוקות של בית רבן יודעים אותו".
בימינו מכונים תלמידי החדרים ילדי תשב"ר. שמו הרשמי של ה"חדר" הראשון בבני ברק, השוכן בביתו של החזון איש, הוא "תלמוד תורה תשב"ר".
במקור ובדרך כלל משמש הביטוי כינוי לילדים הלומדים תורה, אולם נעמי שמר בשירה "לא תנצחו אותי" עשתה שימוש בביטוי זה והרחיבה אותו למשמעות כללית של תלמידי בית ספר: "ותינוקות של בית רבן עם הילקוט שעל גבם...".
תעודת חוגר
תעודת חוגר היא תעודה מזהה המונפקת לכל חיילי צה"ל עם גיוסם, והם חייבים לשאת אותה כל עוד הם חוגרים בשירות סדיר. לקצינים או נגדים מוחלפת תעודת החוגר בתעודת קצין או תעודת נגד (שעדיין מכונות בפי כל "תעודת חוגר" ללא קשר לדרגת נושא התעודה).
תעודת החוגר מכילה פרטים אישיים דוגמת שם ומספר אישי וכן תמונת החייל או החיילת, שצולמה עם גיוסם.
תעודת החוגר הנוכחית היא כרטיס חכם מפלסטיק, בגודל דומה לזה של כרטיס אשראי. בעבר הייתה תעודת החוגר בדמות פנקס.
קיימות גם תעודת שוחר בצבע צהוב למשתתפי קד"צ (קדם צבאי), לחיילים שעברו חיול מוקדם ולחניכי פנימיות צבאיות, תעודה בצבע חום לחיילים בשירות ללא תשלום ותעודות בצבעים נוספים למעמדים נוספים.
תעודת הקצין או תעודת הנגד דומות לתעודת החוגר, בהבדלים דקים: הן שונות בצבען, ומצוינת עליהן דרגת בעל התעודה. עם השחרור משירות סדיר, נלקחת התעודה, ועבור אלו הצפויים לשרת במילואים מונפקת תעודת מילואים.
שימוש
תעודת החוגר מקנה לחיילי צה"ל הטבות שונות. ההטבה העיקרית היא נסיעה ללא תשלום בתחבורה הציבורית – אוטובוסים ורכבות - לכל נושא תעודת חוגר, הלובש מדים תקניים. מועדוני "חוגר" ו"מועדון יותר" של האגודה למען החייל מעניקים הטבות בעת קנייה בחנויות מסוימות ובעת מתן שירותים מסוימים עם הצגת תעודת חוגר. בנוסף משמשת התעודה לזיהוי החייל במקרה מוות.
ועדת וורן
ועדת וורן (באנגלית: Warren Commission) הייתה ועדה שמינה נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון לחקר רצח הנשיא ג'ון פ. קנדי. מסקנות הוועדה היו כי הרוצח היה לי הארווי אוסוואלד וכי הוא פעל לבדו. מסקנות אלו עוררו ויכוח ציבורי הנמשך, למעשה, עד היום.
רקע
מיד לאחר הרצח עמד הנשיא החדש, לינדון ג'ונסון, במצב עדין. השמועות שרווחו קישרו את הרצח לגורמים רבים מארצות הברית ומחוצה לה. היה ברור שאם יימצא כי פידל קסטרו שליט קובה, או כי ברית המועצות היו מעורבים ברצח, מדובר בעילה למלחמה. מצד שני, עקבות הרוצחים יכולים להוביל לגורמים בתוך ממשל ג'ונסון גופא - אנשי ה-CIA אשר להם "חשבון פתוח" עם הנשיא מאז הפלישה הכושלת למפרץ החזירים, אנשי ה-FBI, שחברו לגורמי ימין קיצוניים במטרה להרוג את הנשיא הליברל, ואף אנשי הממסד הצבאי-תעשייתי שרצו להעמיק את מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם. חששו של ג'ונסון היה כי חקירה לא מוסמכת של גורמים מקומיים עלולה להוביל, בצורה שגויה או במכוון, לעבר אחד ממקורות אלו (כפי שאכן אירע שנים מספר לאחר מכן בחקירת התובע בניו אורלינס ג'ים גאריסון), וכי חקירה של גורם פדרלי עלולה להיראות כטיוח. ה-FBI ערך כבר, מהרגע שבו נודע על הרצח, חקירה משלו. כן בחשו בקלחת גורמים נוספים של אכיפת החוק בדאלאס, שבה אירעה ההתנקשות. היה צורך לקטוע את כל אלו באיבם, ולהכריז על חקירה בלתי תלויה, כאשר בצוות החוקרים יהיו גורמים שאין להטיל ספק ביושרם ובהגינותם.
ב-29 בנובמבר 1963, שבוע לאחר הרצח, הורה ג'ונסון בצו נשיאותי מיוחד על הקמת ועדה למציאת העובדות הקשורות ברצח, והעמדת נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ארל וורן בראשה. שמה הרשמי של הוועדה היה "ועדת הנשיא לחקר ההתנקשות בנשיא ג'ון פ. קנדי". עד מהרה נקראה הוועדה בפי כל "ועדת וורן".
מבנה וסמכויות
הוועדה הורכבה משבעה חברים:
לועדה מונה יועץ מיוחד, לי ג'יי רנקין, אשר הפעיל צוות של ארבעה עשר עורכי דין ושנים עשר חוקרים. רנקין ניסח חמישה נושאים שעל הוועדה להתייחס אליהם:
כן התבקשה הוועדה להתייחס ללקחים העיקריים העולים מההתנקשות באשר להגנה על הנשיא.
ישיבות
הוועדה קיימה את ישיבתה הראשונה ב-5 בדצמבר 1963, כשבועיים לאחר הרצח. את ישיבותיה הראשונות הקדישה לבדיקת חקירת ה-FBI, ובפברואר 1964 התחילה לשמוע עדים, כאשר העדה הראשונה ששמעה הייתה מרינה אוסוואלד, אשתו של לי הארווי אוסוואלד.
בעשרה חודשי פעולתה שמעה הוועדה באופן ישיר 94 עדים, 395 עדים אחרים רואיינו על ידי החוקרים והצוות המשפטי, 61 עדים נתנו תצהירים כתחליף לעדות, ושניים מהם נתנו הצהרה כתובה.
ב-24 בספטמבר 1964 פרסמה הוועדה את מסקנותיה בספר בן 888 עמודים. המסקנות קבעו כי לי הארווי אוסוואלד הוא היורה היחיד, כי פעל לבדו, וכי לא היה קשר בינו ובין ג'ק רובי, שרצח אותו מסיבות של נקמה על רצח הנשיא האהוב עליו. פרסום הדו"ח היה אך ירית הפתיחה בוויכוח ערני הנמשך מאז, בין אנשי תיאורית "היורה הבודד" אשר בה דגלה הוועדה, ובין תומכי תאוריות הקשר.