cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפעמון (ספר)
עלילת הספר
כשפול ודורה נמצאים ביחידות בחדרם, מבהיר פול לאשתו, שחטאיה לא נשכחו ולא נמחלו. היא, מצדה, מתקשה להבין איך אפשר לשפוט אותה על מעשים שהיו בעבר. מבחינתה, העבר תם ונשלם ואין לה שום שליטה עליו. פול מוצא לנכון לספר לדורה את האגדה על פעמון המנזר, לפיה הייתה במאה הארבע-עשרה נזירה, שהתפתתה לגבר צעיר, שנראה מטפס על חומת המנזר וסופו שנפל ושבר את מפרקתו. אם המנזר כינסה את כל הנזירות ותבעה שהאשמה תודה באשמתה, וכאשר אף לא אחת מהן הודתה, נקרא הבישוף לחקור בדבר. כשהנזירה שסרחה לא התוודתה גם לפני הבישוף, הטיל איש הרוח הקדוש קללה על המנזר כולו, ולפי הרשומות, הפעמון הגדול "התעופף כציפור מן המגדל ונפל לתוך האגם". הנזירה האשמה נסה מבועתת מן המנזר, הטילה עצמה אל האגם וטבעה.
לדורה צר על הנזירה האומללה, אך פול דן אותה לכף חובה על הפרת נדריה. עוד הוא ממשיך ומספר, שהפעמון היה מעוטר בתחריטים מחיי ישו ושמו היה גבריאל, וכי האגדה אומרת, כי לעיתים שומעים את הפעמון מצלצל ממצולות האגם, וצלצולו מבשר מוות. דורה מתרעמת על פול, שמצא לנכון לספר לה סיפור נורא כזה, אך מבינה, שבכוח האלימות שבסיפור המעשה שחרר פול את התשוקה אליה, שהייתה רדומה קודם. בעמדה לפני הראי, מביטה דורה בישות הנשקפת ממנו, בלתי נודעת לפול. "הנה מה רבה, אפוא, מידת קיומה, אחרי ככלות הכל. היא, דורה, ואל לאיש להרוס אותה" לסיפור הפעמון יהיה המשך, שישפיע על כל יושבי האחוזה.
למחרת, נשלחת דורה אל תחנת הרכבת, להביא משם את המזוודה ששכחה ברכבת עם יומנו החשוב של פול, אך בדרכה חזרה, היא נכנסת להתרענן בפאב "האריה הלבן", ובצאתה משם, היא שוכחת שוב את המזוודה. בשובה אל שטחי האחוזה, היא תועה בשבילי היער וכשהיא נזכרת במשוגתה, היא קרובה למרר בבכי. מלוהטת בחום, צמאה ורעבה, היא פוגשת את מייקל, שיצא לביקור בחלקת שחלי הנחל של האחוזה. דורה נשברת ופורצת ביבבה, כשהיא מספרת למייקל על מעשה הטמטום החדש שלה, שפול עתיד לכעוס עליו למשך ימים רצופים. מייקל פותר את המשבר זוטא בהבטחה, שעוד באותו ערב יסע לכפר ויחזיר את המזוודה מן הפאב, ובינתיים הוא לוקח את דורה לבית האחוזה, למצוא לה משהו לאכול. בדרכם חזרה בשבילי היער, הם נתקלים בחזיון מלבב: טובי, ששוחרר מעבודת יומו, ניצב עירום כביום היוולדו על שפת בריכה, ונראה לדורה צעיר ומלבב כפסל דוד של דונטלו. הוא איננו מרגיש בהם, ומייקל מרחיק בשקט את דורה ומוביל אותה אל שביל אחר. דורה רואה בכך עידון אווילי. לו הייתה לבדה, הייתה קוראת לטובי ללא שמץ מבוכה, אך היא נענית למייקל והולכת עמו בפסיעות חרישיות וללא הגה.
דורה וקתרין מטיילות יחד לבדן אל האגם ועל גבי המסילה, המובילה אל המנזר, ותוך כדי שיחה על האגם ורגשותיהן כלפיו, מגלה דורה את הרגשתה כלפי כניסתה הקרובה של קתרין אל המנזר. קשה לה להשלים עם כך, שאישה צעירה ויפה כקתרין תכלא עצמה לשארית חייה בתוך חומות המנזר, והדברים פורצים ממנה שלא מרצונה. קתרין מקבלת אותם בחביבות, ומנסה להרגיע את דורה בהסבר, שיש דברים שאדם אינו בוחר, גם אם אינם נכפים עליו, ואלה, להבנתה, הדברים הטובים ביותר. אלא שדורה מבינה מדבריה, שהכניסה למנזר נכפית על קתרין וכיון שכולם רואים בה "קדושה קטנה", כבר איננה יכול להיחלץ מגורלה. פול מופיע, מפסיק את השיחה לתרעומתה של דורה, ומתפלא מה יש לשתיהן לדבר עליו, בהיותן שונות כל כך. דורה נפגעת ומטיחה בו, שאיננו מכבד אותה, ופול מאשר זאת, לעוגמת נפשה של דורה.
בשעות הנופש מעבודתו, יוצא טובי לשחות באגם, הרחק מבית האחוזה. בצלילה אל תוך המים המרופשים, הוא נתקל בחפץ לא מוגדר, גדול ומתכתי, בגישוש חוזר הוא מחליט, שמדובר בחפץ גדול בעל צורה מעניינת, וכיון שצלצול פעמון היד מן המנזר מתריע על השעה המאוחרת, הוא גומר אומר לחזור לשם בהזדמנות הבאה ולעמוד על טיב החפץ השקוע במים. זה הצעד הראשון בשרשרת המהלכים, העתידה להביא לחורבנה של קהילת אימבר.
מייקל לוקח עמו את טובי לנסיעה לעיר הסמוכה, להביא את המשדדה המכנית, שאספת הקהילה אישרה את קנייתה, על אף התנגדות מצד פאצ'וויי והזוג סטראפורד, הדוגלים בעמל כפיים ללא מיכון. השניים נהנים מן הנסיעה בצוותא, ובדרך חזרה נכנסים לפאב לארוחת ערב. טובי הסקרן מבקש לשתות את סיידר התפוחים המיוחד לאזור, ומייקל נעתר לו, על אף הסתייגותו מגילו הצעיר של הנער. בנסיעה חזרה נרדם טובי ומייקל, נרגש מקרבתו אך הוגה רק טובות לידידו הצעיר, תופס את עצמו בהזיית דמיון, שבה הוא נוהג את המכונית אל שולי הדרך ומחבק את טובי בזרועותיו. הוא משתלט בכוח רצונו על דמיונו ומדמה לו תחת זאת קשר מתמשך, חף מכל אשמה, עם טובי הסטודנט. הוא עוצר את המכונית במרחק מה משער האחוזה, וטובי מתעורר, בוש ונכלם על שנרדם. הוא נזכר בשיחה קודמת ומציע למייקל בהתלהבות לבדוק, אם עיני אדם זוהרות כעיני חיות באור פנסי המכונית. הוא יוצא, מתרחק מעט וחוזר בצעד איטי, וכשהוא מגיע אל המכונית ורוכן אל מייקל, אוחז בו זה בכתפו ונושק לו. מייקל איננו בטוח, אם הנשיקה אירעה באמת או רק בדמיונו, אבל טובי נרתע, קפוא ונדהם.
בימים הבאים מרבה טובי להרהר בתקרית, ובבלי דעת איך בדיוק להבין את מה שקרה ואילו מסקנות עליו להסיק מכך, הוא נוטה תחילה להאשים את עצמו, ובעקבות כך הוא משתוקק לשיחת הבהרה עם מייקל, אך זה משתמט ממנו בהניחו, שעדיף יהיה לטובי אם יעמיד פנים שהדבר לא ארע. בסופו של דבר, מחליט מייקל לדבר עם טובי באופן ענייני ולסגור את הפרשה, ללא תוצאות שליליות לנער. לשם כך הוא קורא לו לבוא עמו ליער, שם יקיים את הבטחתו להראות לו עוף מוזר ויוצא דופן - חולב עזים שמו.
למחרת היום משתמט טובי מן העבודה, שעד אז שקד עליה בשמחה ובהנאה, ומוצא מפלט בקאפלת המבקרים של המנזר. כל רצונו הוא לשבת ביחידות ולהגות במה שקרה. הרהורי כפירה דוחקים בו לעבור אל מעבר לשבכה, אל הקאפלה הגדולה של המנזר, המותרת לנזירות בלבד, אך הוא נרתע מן ההפרה הבוטה של האיסור ומתרכז בהרהוריו הקודמים. המחשבה, שאולי הוא נמשך אל גברים, מבהילה אותו. עד כה, לא העסיקו את טובי מחשבות על נשים, שהצטיירו בעיניו כמשהו השמור לעתיד. אך כתוצאה מן המבוכה והבלבול שאחזו בו, מחליט טובי לבחון אם הוא נמשך לנשים או לגברים, והדמות הנשית שהוא מצייר בדמיונו לבחינת רגשותיו היא דורה, דמות נשית ואמהית גם יחד. התפתחות זו מרגיעה את חששותיו ואת הצורך בשבירת כללים הוא מספק בטיפוס על חומת המנזר - מעשה שעד אז לא עלה בדעתו. הוא נתקל בנזירה, אך זו מתייחסת אליו בחביבות, כאל ילד שובב.
טובי מחפש את דורה, לאשר את תגליתו המשמחת, אבל דורה איננה - מרת מארק מודיעה לו, שדורה עזבה את המנזר.
דורה אכן הסתלקה, לאחר שהערתו הפוגענית של פול הבהירה לה, בדייקנות מצמיתה שעל פי רוב הייתה זרה לטבעה, כמה בוז צרוף יש באהבתו של פול, מצב שאינו עתיד להשתנות. יחסו אליה היה הרסני לגביה, אך אהבתה אליו התמידה, חסרת תקווה ועגומה. תחושת ניתוק ומלנכוליה חברו יחדיו להביאה למסקנה, שאין לה מוצא אלא לעלות על הרכבת ללונדון. מלכתחילה לא התכוונה לעזוב לתמיד, אלא רק להוכיח לפול, שאינה כפופה לו, שהיא יכולה לפעול באופן עצמאי.
בלונדון, לאחר אמבט מותרות וריקוד פרוע עם ידידה העיתונאי, נואל, ניגשת דורה בפה מלא חטיפים אל הטלפון המצלצל, משום שנואל יצא לכמה קניות דחופות. היא אינה מספיקה לדבר, כשקולו של פול הולם בה מן העבר האחר והיא קופאת. פול מנחש שהיא שם, אם כי אינה אומרת מילה. דורה מחזירה את השפופרת לכנה ושבה למטבח, שם עסקה לפני צלצול הטלפון בהכנות משמחות-לב לארוחת מעדנים, אך מצב-רוחה השתנה. עכשיו היא רואה במערך המטעמים המצפה לה חלק ממתקן פיתוי משמים. כל רצונה עכשיו הוא להתרחק מן הטלפון. היא כותבת פתק מהיר לנואל וממהרת לצאת. נואל פוגש אותה ברחוב ומנסה לחזק את רוחה בפני השפעות הקהילה והמנזר. דורה נוסעת במונית אל הגלריה הלאומית, משום שזה המקום הראשון שעולה בדעתה. התמונות, המוכרות ואהובות כל כך, משיבות לה את תחושת המציאות והשלימות, שחסרה לה קודם, כשנמלטה מאימבר. היא מבינה, שעליה לחזור לאימבר ללא דיחוי, כי שם נמצאים חייה האמיתיים, ובהלך רוחה הנוכחי היא מאמינה, שאולי יש סיכוי לפתרון בעיותיה.
בשובה לאחוזה מגלה דורה, שרסיטל מוזיקה קלאסית מעל גבי תקליטים מתנהל בחדר המשותף, וכל חברי הקהילה והאורחים יושבים שם. דורה שנאה כל מוזיקה שבה לא יכלה להשתתף בעצמה, בשירה או בריקוד, ופול ויתר על הניסיונות לקחתה לקונצרטים, שבהם לא יכלה לשבת בשקט בלי לכרכר ברגליה. עתה היא עומדת על המרפסת מחוץ לחלונות הצרפתיים, בחושך, ומתבוננת במאזינים. כיוון שהיא חוששת לעלות לחדרה ולחכות שם לפול, היא יורדת, נוגה ומדוכדכת, אל השביל המוליך לאגם. טובי, שרק הוא לבדו הבחין בדמותה מעבר לחלון, יוצא ללא הגה ומצטרף אליה. דורה, שנאחזה מורא למחשבה שפול הוא שיצא למצוא אותה, נרגעת בחברת טובי, שגם הוא שמח להימצא בחברתה. הם מחליפים סודות - טובי מספר לדורה על החפץ המסתורי שמצא במימי האגם, שאולי הוא פעמון, ודורה הנדהמת מספרת לו את האגדה ששמעה מפול בערב הראשון לבואה לאחוזה. טובי, שבתחילה לא התפעם ביותר מן המציאה ותוהה על התרגשותה הגלויה של דורה, משנה את דעתו לאחר שמיעת סיפורה. דורה מציינת, שאם זה אכן הפעמון העתיק, הרי שחשיבותו רבה להיסטוריה ולאמנות. היא מציעה, ששניהם ימשו אותו מן האגם ואז יחליפו בינו לבין הפעמון החדש, בבחינת מעשה נסים שידהים את הקהילה. יש לה ביטחון מלא ביכולתו של טובי לבצע את המעשה. טובי נרתע מגודל המבצע ומן הקשיים הכרוכים בו, ומציע לספר על כך לחברי הקהילה, אבל דורה רוצה לחולל נס, וטובי הספקן נכנע לקסמיה.
בדרשת יום ראשון, שתורו של מייקל לשאתה, הוא משתמש בדימוי הפעמון, שג'יימס נקט בדרשה קודמת, כמשל למנגנון האנרגיה הרוחנית, הצורך לעבוד מבפנים החוצה לרכישת אנרגיה נוספת להבנה וניצול זו הקיימת כבר. לאחר הדרשה, כשהוא מסתגר במשרדו, הוא הוגה במה שג'יימס הגדיר כפעולה השנייה במעלה: הפעולה העולה בקנה אחד עם חקר האישיות והערכת התוצאות, ולאו דווקא דביקות קפדנית בכללים, גישה שדרשת היום שלו שיבחה והיללה, אבל בדיוק בזה טמונה הסכנה שג'יימס הצביע עליה, החשש שאדם ייתפס מדי להתרגשות שבדרמה הרוחנית כשהיא לעצמה.
מייקל מחפש את קתרין, לשיחה בנושא אחיה, אך הוא מוצא את שניהם יחד, קתרין אדישה וניק מהתל במייקל בזדון. לסצנה מצטרף טובי, שבא כשוליה לניק בתיקון המשאית, ולא ציפה למצוא במקום את מייקל וקתרין. ניק מזמין אותו להצטרף אליהם לנסיעת מבחן והוא מהסס, אך נענה. מייקל נשאר במקומו.
קיומה של קרונית ברזל תאומה הוא שאיפשר את תוכניתה של דורה. הרעיון היה להעביר את הקרונית השנייה אל אסם ריק בקרחת היער, סמוך לחוף האגם, להניח עליה באמצעות הטרקטור את הפעמון שנמשה מן האגם, ובלילה שלאחר בוא הפעמון החדש אל האחוזה, להסיע את הקרונית הראשונה אל האסם, להעביר את כסות המשי המקושטת מן הפעמון החדש אל זה העתיק, ולהסיע אותו למקומו המיועד, בחצר האחוזה.
התוכנית ההזויה עולה יפה מבחינה טכנית, אלא שמעקב של ניק אחר צמד הצעירים בחשכת היער מסכל את המשכה, וכך קורה, שדורה מוצאת עצמה לבדה לצד הפעמון, ממתינה לשווא לבואו של טובי. היא מעסיקה עצמה בניקוי הפעמון מבוץ, אצות ושבלולים, ביום הקודם, נכשלו מאמציה של דורה להעביר פתק לטובי לקביעת שעה לפגישתם הלילית באסם, למשימת חילופי הפעמונים. פול דבק בה ולא הניח לה לרגע, ולמרבה הצרה, הגיע ידידה העיתונאי נואל לסקר את קבלת הפעמון החדש למנזר. דורה מנסה לשלח אותו משם, אך הפעם, לשם שינוי, אין נואל מוכן לקבל את מרותה. פול סר וזועף, כמובן, ובטוח שהעיתונאי הגיע למנזר בהזמנת דורה. הבישוף, שהגיע לברך את הפעמון, דווקא מרוצה מאוד מנוכחות העיתונות, וכל אותה שעה טורח מייקל, שדורה הזעיקה להצלת המצב, להרגיע את פול הקוצף וזועם. בהתפרצה לחדרו של מייקל, קטעה דורה בבלי דעת מפגש בין מייקל לטובי, דומה עד להפתיע לזה שהתרחש שנים רבות קודם לכן בין מייקל לניק והיה הרה אסון למייקל. הפתק, שדורה הכינה להעביר לטובי, נופל לידי נואל. טובי, נבוך ונסער, מחפש דרך להודיע לדורה, שהוא חוזר בו מעניין חילופי הפעמונים, ובינתיים הוא משוטט ביער ונרטב כולו בגשם. אך בשובו לביתן להחליף בגדים ולצאת לחפש את דורה, עוצר אותו ניק, חוסם לפניו את הדרך החוצה ומאלץ אותו להקשיב לדרשת המוסר שלו, שתמציתה היא, כי ניק יודע הכל על מעשיו של טובי, הן עם מייקל והן עם דורה, מעשים שלהם הוא נותן כמובן פירוש משלו, והוא דורש מטובי ללכת להתוודות תיכף ומיד לפני ג'יימס, שאם לא כן, יספר הוא, ניק, את פרטי המעשים. טובי, מוכה, מובס ומטונף מרצפתו של ניק, גורר עצמו שלא בטובתו לווידוי הכפוי. עם דורה איננו מספיק להיפגש, ועל כן היא מצפה לו לשווא לצד הפעמון. לבסוף, היא הולכת אל ביתן השער וכשהיא מצותתת מחוץ לחלון, היא שומעת לתדהמתה את קולו של נואל, המשוחח עם ניק. לטובי אין זכר. לאימתה היא שומעת את ניק מספר לנואל על תוכנית הכשפים שלה, ופרשנותו לתוכנית מציגה את הקהילה כחבורת שרלטנים שוחרי פרסום. ניק איננו סותר את דבריו ודורה איננה מעיזה להתגלות וללמד זכות על אנשי הקהילה. היא נמלטת בחשאי חזרה אל האסם שלצד האגם, ושם, לאחר מחשבה, מבינה מה עליה לעשות. היא איננה יכולה לנטוש את הפעמון עכשיו. הזמן שבילתה עמו הקנה לו שליטה עליה. היא צריכה להרשיע את עצמה, והאמצעי לכך בידיה. הקול דובר האמת ישא דבריו ברמה. דורה מטילה עצמה על הפעמון, והענבל מתנגש בעוצמה בדופן, בשאגה המהממת אותה בקרבתה ובעוצמתה. מעתה אין לה אלא להחזיק את הפעמון בתנועה, וצלצוליו מרעימים למרחקים, מבשרים על שובו של חפץ גדול וכביר אל העולם לאחר מאות שנות שתיקה.
נושאים עיקריים
נושא עיקרי בספר הוא הכמיהה לחיי רוח בעידן חומרני, שקהילת אימבר קורט מנסה להשיג באמצעות היפרדות חלקית מן העולם החילוני. אימבר קורט נועדה לספק מקלט לאנשים "הוגים-למחצה", ש"אינם יכולים למצוא עבודה שתספק אותם בעולם הרגיל".
טבען של מידות טובות, עוד עניין עיקרי, הוא הנושא של שתי שיחות יום א' שנושאים לפני הקהילה ג'יימס ומייקל לסירוגין. ג'יימס טוען, שאנשים צריכים לשאוף לשלימות באמצעות ציות קפדני ללא פקפוק לקוד מוסרי מחמיר, השקפה מצודדת בזכות הפשטות שבה. מייקל, לעומת זאת, מותיר די מקום לחולשות אנוש ומציג כיעד סביר שיפור מוסרי, בניגוד לשלימות.
ההומוסקסואליות הנסתרת של מייקל מיד מהווה היבט חשוב בספר, שיצא לאור רק שנה לאחר דו"ח וולפנדן על ביטול ההפללה של פעילות הומוסקסואלית פרטית בהסכמה בין בוגרים. ההומוסקסואליות שלו מוצגת ללא "תרועות חצוצרה או פוליטיקה" כסוג אחד של אהבה. מרדוק נודעה בתיאוריה האוהדים להומוסקסואלים, ואחרי "הפעמון" הופיע לפחות הומוסקסואל אחד בכל אחד מספריה.
את מבנה הרומן מאפיינים מערכים רבים של כפיולויות ו"צמדים נוגדים", בהם התאומים ניק וקתרין פואלי, הפעמון החדש והישן, שתי הקהילות באימבר קורט ואימבר אבי, ושני הווידוים של ניק ושל טובי, ששניהם זכו לאהבתו של מייקל אך בגדו בו. הצמדים האלה, התורמים "סימטריה מענגת" לעלילה, נחקרו גם במונחים של ראיית המציאות האפלטונית של מרדוק.
מוזיקה מסוגים שונים מופיעה לעיתים קרובות וצליל הוא דימוי חשוב לאורך העלילה. צלילים אלה כוללים את שירת הציפורים ביער, הנשמעת בכמה התרחשויות, וחיקויי הציפורים על ידי פיטר טופגלאס. הנזירות מזמרות בקאפלה שלהן וכמה מחברי הקהילה שרים מדריגלים ומאזינים לתקליטים של יצירות באך, שדורה מתעבת, אף כי בהמשך היא מתחילה ליהנות ממוצרט.
הרקע לכתיבת הספר
אייריס מרדוק נולדה בדבלין, בירת אירלנד. למדה היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת אוקספורד, ופילוסופיה באוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1948 החלה לעבוד באוניברסיטת אוקספורד ובשנת 1956 נישאה לג'ון ביילי, מרצה לספרות אנגלית וסופר.
בעיני מרדוק, הטוב הוא האידיאה המכוננת של החיים המוסריים. האתיקה נועדה, לדעתה, לענות על השאלה, כיצד נוכל לשפר את עצמנו. לרעיונות אלה ניתן מקום נכבד בספרה "הפעמון", וחברי קהילת אימבר קורט מנסים להקדיש את חייהם למטרה זאת.
סגנון הכתיבה של מרדוק ריאליסטי לרוב, והיא הושפעה בעיקר מאפלטון, זיגמונד פרויד וז'אן-פול סארטר.
חשיבות ספרותית וקבלה
"הפעמון", ספרה הרביעי של אייריס מרדוק, יצא לאור בשנת 1958 בהוצאת צ'אטו את וינדוס בבריטניה וויקינג בארצות הברית. הצלחתו הייתה מיידית, ו-30,000 עותקים של ההוצאה הבריטית הודפסו תוך עשרה שבועות מאז הוצאתו לאור.
הצפרדעים
הצפרדעים (ביוונית: Βάτραχοι - באטראכוי) היא קומדיה יוונית שנכתבה ביוון העתיקה על ידי המחזאי אריסטופאנס. הקומדיה הוצגה לראשונה בלנאיה, פסטיבל דיוניסוס שנערך בשנת 405 לפנה"ס.
תקציר העלילה
"הצפרדעים" מתאר את סיפורו של האל דיוניסוס, המאוכזב ממצב הטרגיקונים היווניים, בעודו מתאושש מההפסד בקרב ארגינוסאה. דיוניסוס נוסע להאדס במטרה להשיב את אוריפידס מן המתים. הוא נוסע עם עבדו, קסאנתיאס. אריסטופאנס יצר את דמות העבד כחכם יותר, חזק יותר, רציונלי יותר, זהיר יותר, ומנומס יותר מהאל. המחזה מתחיל (במטרה לשעשע את הצופים כבר עם תחילת הקומדיה) בקרב של בדיחות קרש - תחרות בה זוכה קסאנתיאס.
על מנת למצוא את הדרך אל הגיהנום (האדס) מבקש דיוניסוס עצה מאחיו למחצה - הרקולס אשר באחת ממטלותיו נסע לגיהנום על מנת למצוא את קרברוס שומר הגיהנום. דיוניסוס (השמן והנשי במראהו) מגיע אל הרקולס לבוש בסגנון הרקולס - לחלציו עור אריה ונבוט בידו. הרקולס צוחק על לבושו של דיוניסוס ומציע לו להגיע לגיהנום באחת משלוש דרכים: לשתות רעל, לתלות את עצמו או לקפוץ ממגדל. דיוניסוס מחליט לבסוף לבחור בדרך ארוכה אך בטוחה יותר - מסע באגם אכרון בסירתו של איש המעבורת כארון. כארון אוסר על קסאנתיאס, בהיותו עבד, לשוט בסירה וקסאנתיאס נאלץ להקיף את האגם בהליכה.
בעוד דיוניסוס עוזר לכארון לחתור בסירה הוא שומע את הצפרדעים (על שמן קרוי המחזה) שרות:
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;">
לאחר מכן פוגשים דיוניסוס וקסאנתיאס את אאקוס ששוגה וחושב שדיוניסוס הוא הרקולס בשל לבושו. אאקוס כועס על הרקולס שגנב את קרברוס, ועל כן מאיים לשלוח מפלצות לתקוף אותו. דיוניסוס המפוחד מחליף את לבושו עם קסאנתיאס, אולם אז מגיעה משרתת השמחה לראות את הרקולס ומזמינה אותו למסיבה של בתולות, וקסאנתיאס שמח להצטרף אליה. דיוניסוס מתעקש ששוב יחליפו בגדיהם על מנת שהוא ילך למסיבה, ואולם לאחר החלפת הבגדים שוב מופיעים שונאיו של הרקולס, ודיוניסוס דורש החלפת בגדים נוספת עם קסאנתיאס.
עם שובו של אאקוס, קסאנתיאס מציע לו לענות את דיוניסוס על מנת לבדוק אם הוא באמת הגנב, ומציע לו מספר שיטות עינוי. דיוניסוס המבוהל מודה מיד שהוא אל, אולם חוטף מספר מלקות בכל זאת.
לאחר מכן מוצא דיוניסוס את אוריפידס, שזה עתה מת, בוויכוח סוער עם אייסכילוס בשאלה מיהו הטרגיקון (המחזאי הטרגי) הטוב ביותר. דיוניסוס מתבקש לפסוק בשאלה, ונערכת תחרות בה כל טרגיקון מצטט ציטוטים ממחזותיהם ולועג לטרגיקון השני. אוריפידס טוען כי הדמויות במחזותיו טובות יותר כי הן לוגיות ודומות לדמויות אמיתיות. אייסכילוס טוען כי עדיפות דמויות הרואיות ואידיאליות במחזה.
על מנת לסיים את הוויכוח מובאים מאזניים, וכל טרגיקון צריך להניח עליהם מספר שורות, כאשר "המשקל" שלהן יקבע את התוצאה. אייסכילוס זוכה, ודיוניסוס מחליט להשיבו לחיים במקום את אוריפידס.
לפני לכתו טוען אייסכילוס כי סופוקלס צריך לקבל את כיסאו ולא אוריפידס.
הקומדיה היוונית העתיקה
המחזה הצפרדעים עונה על כל מרכיביה של הקומדיה היוונית העתיקה. למשל, יש בו יסוד פנטסטי, כמו הירידה לשאול במטרה להעלות ממנו את אוריפידס. המחזה מתרחש בזמן המלחמה בה אוריפידס מת.
המחזה הוא ארספואטי העוסק בשאלות: מה היא קומדיה? מה הוא תיאטרון? אוריפידס עסק כבר בנושא זה בהבאקכות, מנקודת מבט טרגדיית. כאן אריסטופאנס מציג את השאלה באופן קומי ששם דגש על הצדדים המגוחכים שבו. לכן דיוניסוס מוצג במחזה הזה כפחדן, שעושה את צרכיו במכנסיים כשמופיעה מפלצת, כמו גם כשמן וטיפש.
חלק מהחגיגות שבהן הוצגו המחזות כמובן היו הפולחנים לדיוניסוס. גם במחזה יש תזכורת למציאות שבה חי הקהל. למשל מקהלת הצפרדעים שמקרקרת נמצאת בתחרות עם דיוניסוס, וכולם שם מקרקרים על הבמה. כדי להוסיף אלמנט קומי, הקולות של הצפרדעים לפעמים מתערבבים עם חיות אחרות (כלב, כבשה וכו').
היפוך קומי
הירידה אל השאול היא סיבה להתעסק במוות, אליו מתייחסים אנשים כטרגי, שנתפס לרגע כקומי. יש הרבה היפוכים קומיים:
פרולוג
בפרולוג מוצגות בדיחות ממגוון משלבים, חלקן מאוד נמוכות וגסות אך מצד שני מודה בעצמו כי הוא משתמש בבדיחות שחוקות אלו. בנוסף יש בדיחות מתוחכמות, חלקן משולבות במשחקי מילים ולשון.
נושא המחזה
המחזה עוסק במשוררי הטרגדיות הגדולים, אייכלוס, אוריפדס וסופוקלס, תוך תחושה שתקופת הזוהר מאחורינו. על ערכן האמנותי של יצירותיהם, על סגנון כתיבה ועל תכנים. למרות העיצוב הקומי כבר בתחילת המחזה עולים ערכים אסתטיים של בני התקופה. כבר בהפנייה להרקלס בבקשה לעזרה, לרדת לשאול, מתייחסת למשוררים הגדולים ושאלות ההערכה הספרותית. למשל הרקלס מציין את קיומם של משוררים פטפטנים ואילו דיוניסוס משתוקק למשורר המשמיע ביטויים נועזים.
הבדיחות על הערגה
דיוניסוס מספר שהוא נתקף בפאתוס (יוונית: Πόθος, מילולית: כמיהה, ערגה) לאסתטיקה של אוריפדס ואין לו שליטה עליה. כביכול קסאנתיאס חושב שמדובר על ארוס. בורותו היא צחוק לקהל שמבין כי הוא אינו מבדיל כמיהה לארוס. לכן קסאנתיאס מתחיל בסדרת שאלות בניסיון להבין את האובייקט המיני, האם מדובר על אישה, גבר או נער. האובייקט האחרון הוא קלייסתנס. אין אנו יודעים מי היה קלייסתנס, אבל מאחר שהוצעו כבר האובייקטים אישה, נער וגבר, מניחים כי מדובר על הומוסקסואל פאסיבי. ההנחה הזו מתחזקת בשורות 422-427, שם המקהלה מתארת את קלייסתנס כמקונן על אהובו. בעת הקינה הוא תולש את שער אחוריו שהיה טקטיקה בה השתמשו הומוסקסואלים פסיביים כדי להיראות יותר מושכים ולהידמות לנערים. בנוסף, קינתו של קלייסתנס היא על אהובו Sebinos Anaphlustios מהשורש binein ("לזיין") ו-anaphlan ("להעמיד (זין)"), כלומר קלייסתנס מקונן על מות אהובו האקטיבי.
מוטיב ההתחפשות
דיונסוס מתחפש להרקלס בשביל לרדת לשאול ולאורך כל המחזה מחליף את תפקידו עם עבדו קסנתיאס (שהופך ל"קסנתיהרקלס"). כאן המוטיב מופיע באופן קומי (בניגוד לטרגדיה, "הבאקכות", שם התחפשות מרמזת על גורלך המר). זה תזכורת ל"תאומים", הוא בדרך כלל מייצג קומי.
התפיסה של העולם הבא
העולם הבא מוצג במחזה כמקום שבו החוטאים מקבלים עונש בהקבלה לנצרות. ההבדל הוא שהיוונים האמינו כי אדם מקבל עונש רק כאשר הוא פוגע בכבוד האלים, אבל השאול עצמו הוא מקום של הנשמות, ללא עונש. בנוסף יש דיספרופורציה לחומרת העונש כאשר אין הבחנה בין עונש זניח לחמור. למשל, הכאת הורים או שבועת שווא, גוררת את אותו עונש כמו גנבה ספרותית. גם כאן מופיעה השאלה של המצוינות הספרותית והקלון הכרוך בחוסר מקוריות. רעיון של חוסר דיספרופורציה זו חוזר בכניסת המקהלה שנכנסת בסוד המיסטריות, ודורשת לסלק מקרבה הן את מי שמפלג את המדינה ואינו נוח לאזרחים והן את מי שנהנה מבדיחות שלא בעיתן. כלומר המקהלה מקבילה בין עבירות של לקיחת שוחד, הברחה ובגידה לבין המלכלך את מזבחות היקטי השר במקהלות הדיתיראמבים.
הוויכוח בין אייסכילוס ואוריפידס
הדיון בין אייסכילוס ואוריפידס פונה משאלה אסתטית (הגעגוע לאוריפדס) לדיון על מוסר. סופוקלס מוכן לוותר על התחרות לטובת אייסכילוס, אך מנגד הוא מאוד מסורי ולכן אם אוריפידס ינצח הוא ייאבק בו עד הסוף. עוד בטרם מופיעים המחזאים יש מבוא למריבה ביניהם באמצעות דבריו של העבד המשוחח עם קסנתיאס. אוריפידס, המשורר שאליו כמהה דיוניסוס מוצג כתככן, שנוא נשים, הקהל שבפניו הוא מופיע בשאול הוא קהל של פושעים והאומנות שלו היא אומנות רטורית-סופיסטית של טיעונים מנוגדים והיגיון מפותל.
הטיעונים
בשני המקרים המשוררים תופסים עצמם כמחנכים. טענות אוריפידס:
אייסכילוס תוקף את אוריפדס שהטרגדיות של אוריפדס השחיתו את העם:
התחרות האחרונה היא תחרות שקילת המילים על מאזניים. אייסכילוס מנצח בה, וכך גם במאבק. לא באמת ברור למה אייסכילוס ניצח, ובסופו של דבר הוא זה שעולה חזרה מן השאול עם דיוניסוס, כאשר דיוניסוס בכלל ירד לשאול כדי להביא משם את אוריפידס. זה משאיר את השאלה פתוחה, השופט פה הוא גם טיפש, גם גרגרן וגם שרירותי, ולכן צריך לקחת בעירבון מוגבל את הניצחון של אייסכילוס, אולי אנחנו אמורים להבין מכך שדווקא אוריפידס היה אמור לנצח.
עיבודים מודרניים
המחזה עובד למחזמר בשם "הצפרדעים" בשנות ה-70, כאשר דמותו של אוריפידס הוחלפה בדמותו של ג'ורג' ברנרד שו ואייסכילוס הוחלף בוויליאם שייקספיר. מחזמר נוסף הועלה בשנת 2004 בברודוויי למוזיקה של סטיבן זונדהיים בכיכובם של נייתן ליין ורוג'ר בארט.
נאפולי (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מסר מלכותי
מַסָּר מַלְכוּתִי (שם מדעי: Argyrosomus regius) הוא מין המסר המוכר בים התיכון. הוא מוכר גם בשם "עיט הים" או "מוסר ים".
ממדוח סאלם
ממדוח סאלם (בערבית: ممدوح سالم; 1918, אלכסנדריה – 25 בפברואר 1988, לונדון) היה איש ביטחון ומדינאי מצרי שכיהן כראש ממשלת מצרים בין השנים 1975–1978.
ביוגרפיה
סאלם נולד באלכסנדריה. עם סיום לימודיו בבית הספר לשיטור ב-1940, הוא הצטרף לכוחות הביטחון ואף הגיע לתפקיד קצונה בכיר בדרגת "ליווא”, המקביל לדרגת אלוף. הוא פיקד על כוחות הביטחון של מחוז אלכסנדריה עוד בתקופת שלטונו של המלך פארוק. בין השנים 1960–1967, הוא היה הקצין האחראי על ביטחונו האישי של הנשיא גמאל עבד אל-נאצר, ובין השנים 1967–1972 מונה למושל של כמה מחוזות, ביניהם מחוז אסיוט (בשנים 1967–1970) ואלכסנדריה (1970).
בשנת 1971, מונה סאלם לתפקיד שר הפנים בממשלתו של מוחמד פאוזי על ידי הנשיא החדש, אנואר סאדאת, וכיהן בתפקיד זה על למינויו לתפקיד ראש הממשלה ב-1975. מינויו של סאלם, קצין משטרה ותיק, שנתפס גם כאחד מתומכיו זכריא מוחי א-דין לתפקיד זה בתקופה הרגישה של תחילת כהונתו של סאדאת כנשיא, נתפסה כסימן לדיכוי שסאדאת היה זקוק להשליט כדי לייצב את שלטונו, במיוחד לאור תנועות המחאה העממיות שהלכו וצברו תאוצה בתחילת שנות ה-70.
כהונתו כראש ממשלה
עם פרוץ המחאות במצרים ב-1975, סאדאת מינה את סאלם כראש ממשלה וכאחראי על הרכבת ממשלה חדשה. תפקידה של ממשלה זו הייתה לסייע לסאדאת בתקופה שבה הנהיג מדיניות של התקרבות למערב וניסיון לליברליזציה כלכלית ולהתמודד עם הזעם הציבורי שהתפרץ בעקבות מדיניות זו.
עם חלוקת מפלגת השלטון במצרים, האיחוד הסוציאליסטי הערבי, לפלגים פוליטיים מתחרים על ידי סאדאת, עמד סאלם בראש הזרם המרכזי, שנקרא "הארגון הערבי-סוציאליסטי המצרי”. פלג זה זכה ברוב גדול של המושבים בבחירות 1976 לפרלמנט המצרי. עם פירוק האיחוד כשנה לאחר מכן, סאלם מצא את עצמו עומד בראש מפלגה עצמאית, המפלגה הערבית-סוציאליסטית. בעקבות הקמת המפלגה הלאומית-דמוקרטית, אליה הצטרפו רוב החברים לשעבר בזרם המרכזי של האיחוד, אף מפלגתו של סאלם התמזגה לתוך מפלגת השלטון החדשה של סאדאת.
סאלם זכור בהיסטוריה המצרית במיוחד בקשר לתפקידו בדיכוי המחאות של ינואר 1977, שפרצו בשל המצב הכלכלי הקשה במצרים באותה תקופה ובמיוחד על רקע ביטול הסובסידיות על מוצרי מזון בסיסיים שדרשה קרן המטבע הבין-לאומית. שמו של סאלם נזכר באחת מסיסמאות המחאה של אותה תקופה: "יא ממדוח ביי, אל-לחמה בקת בגניה!" (אדון ממדוח, הבשר התייקר!). בתפקידו כראש ממשלה, קיבל סאלם גם את פני המשלחת הישראלית הראשונה שהגיעה לקהיר בדצמבר 1977 כדי להשתתף בשיחות השלום.
סיום תפקידו והמשך חייו
ב-1978, בעקבות התפטרות שר החוץ איבראהים כאמל במחאה על הסכמי קמפ דייוויד, פירק סאדאת את הממשלה, וסאלם הוסר מתפקידו. במקומו מונה מוסטפא ח'ליל, שכיהן אז כיושב ראש מפלגת השלטון. בשנים הבאות, על אף שלא כיהן בתפקיד רשמי, המשיך סאלם לתפקד כיועץ הן לנשיא סאדאת והן לממשיכו הנשיא חוסני מובארכ.
סאלם נפטר בלונדון בגיל 70, שם שהה לצורך קבלת טיפול רפואי.
טריומף Fury
טריומף Fury (באנגלית: Triumph Fury) היא מכונית רודסטר, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית טריומף.
נבנה אב טיפוס בשנת 1964, אשר עוצב על ידי "Giovanni Michelotti".
מרגון בינוני
מרגון בינוני (שם מדעי: Mergus serrator) הוא מין עוף מים ממשפחת הברווזיים החי בחצי הכדור הצפוני.
אורכו של המרגון 51–62 ס"מ ומוטת כנפיו 70–86 ס"מ. צבעי הזכר בולטים וצבעוניים כשראשו ירוק, מקורו המוארך אדום, וכך גם עיניו, קצה צווארו לבן, החזה חום בהיר, הכנפיים שחורות עם שוליים לבנים והרגליים אדומות. הנקבה בולטת פחות, אך בעלת מקור ועיניים אדומות, וצבעה אפור עם ראש וצוואר צהובים. לשני הזוויגים ישנה ציצה בולטת זקורה.
המרגונים חיים באגמים ונהרות באמריקה הצפונית, אירופה, גרינלנד ואסיה.הלהקות הצפוניות נודדות בחורף דרומה ולעיתים חורפות בחופים דרומיים יותר.
בישראל) המרגון הבינוני הוא חולף וחורף נדיר. לרוב לאורך קו החוף, לעיתים גם בכנרת.
הוא חי במים ושוחה וצולל ביעילות במרדף אחר טרף כמו דגים קטנים, רכיכות מים ופרוקי-רגליים מימיים.
מישו מלך הקבב
היסטוריה
בשנת 1960 הקימו בני הזוג יוצאי רומניה מישו ושרה פיגנבאום מעדניה ברחוב המרד ביפו, שבהמשך הפכה למסעדת גריל רומני תחת השם "מישו". מסעדת "מישו" פעלה ברחוב המרד 5 במשך כ-25 שנים, ולאחר מכן עברה לרחוב רזיאל 7 ביפו, שם פעלה עוד 30 שנה עד לסגירתה בקיץ 2015.
במשך רוב שנות פעילותה המסעדה הייתה פתוחה בין השעות 12:00 עד 15:00 ורק 4–5 ימים בשבוע. במסעדה עבדו בעלי המקום מישו, שהכין את כל מנות הבשר על גריל פחמים, ושרה, שהייתה אחראית על סידור השולחנות ועל ניהול חשבונות הסועדים בקופה.
תפריט וסגנון
תפריט המסעדה כלל בעיקר מנות בשר ובראשן מנת הקבב, שכללה שלושה מיטיטיי ("קבבים רומניים") העשויים מבשר טחון של הודו ובקר ומתובלים בשום.
מנות עיקריות נוספות כללו אומצת בקר, חזה עוף על הגריל, מוח בפירורי לחם שהוגש עם פלחי לימון, כליות, וכבד על האש. בימים מיוחדים היו בתפריט גם חוט שידרה ומומיצה (שקדי עגל). כל המנות הוגשו לצד צלחת כרוב כבוש, לחם לבן אחיד פרוס בפרוסות עבות, וקעריות עם שום כתוש וחרדל צהוב.
בנוסף, הוגשו במסעדה מנות ראשונות: איקרה עשויה בעבודת יד עם בצל, חומוס, סלט חצילים רומני, וכבד קצוץ.
לצד האוכל הוגשו משקאות, שכללו "שפריץ" - יין לבן המוגש עם סודה מבקבוק סיפולוקס.
בכל שנה בעלי המסעדה יצאו לחופשה שנתית וסגרו את המסעדה במשך חודש אוגוסט.
המייסדים
מישו פיגנבאום נולד בבקאו שבאזור מולדובה ברומניה, ב-27 במרץ 1923 ונפטר בתל אביב, ב-20 בספטמבר 2022 בגיל 99.
מישו היה ניצול שואה אשר הוגלה בימי מלחמת העולם השנייה למחנה העבודה ביסטריצה על גבול אוקראינה, שם הועסק בניפוץ סלעים לאבני חצץ קטנות ושרד בזכות העובדה שהשלים מדי יום כמות כפולה של אבנים גם עבור המכסה של אחיו אאורל, שגם הוא ניהל מסעדה רומנית ביפו ברחוב נחמה שבשכונת נגה, אאורל הצליח לצאת מהמחנה ולהשיג לשניהם אוכל. בסיום המלחמה בשנת 1945 נסע לווינה, למד בבית ספר הטכניקום ומשם נסע לאיטליה. בשנת 1950 עלה לארץ ועבד בהקמת מכרות הנחושת של תמנע.
שרה (קוקה) רוזנצוויג נולדה ב-Buhaesti עיירה שהייתה בעיקרה יהודית לפני מלחמת העולם השנייה, ליד יאשי שבאזור מולדובה ברומניה, ב-28 באוקטובר 1933. ב-1945 במסגרת עליית הנוער החלה שרה את מסעה לארץ ישראל דרך בולגריה על האנייה פאן קרסנט בדצמבר 1947, לא הורשתה להיכנס לארץ ישראל וגורשה למחנות המעצר בקפריסין. עם קום המדינה עלתה לארץ ולמדה בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל" ולאחר מכן בבית הספר לסיעוד ע"ש הנרייטה סאלד של הדסה. עם הסמכתה התגייסה לצה"ל ושירתה כאחות בחיל הרפואה ביחידה 542. עם שחרורה מהצבא החלה לעבוד שרה בבית היולדות הקריה כמיילדת.
ספיישל 'מישו מלך הקבב'
ב-27 במרץ 2023, ביום הולדתו ה-100 של מישו, מסעדת Porter & sons בשיתוף פעולה עם רנה פוזנר, בתם של שרה ומישו, קיימו מחווה לזכרם באמצעות שיחזור התפריט המקורי של 'מישו מלך הקבב' לתקופה של חודש ימים.
השיחזור כלל יבוא של ראשי סיפונים מהונגריה, אותם חיברו לבקבוקי סודה של ליטר וחצי, ורכישת כלי נירוסטה מקוריים להגשת השום והחרדל. בתפריט היו רוב המנות שהוגשו במקור אצל מישו, בראשן מנת הקבב המפורסמת, עם כרוב חמוץ, איקרה, חצילים וכבד קצוץ וגם מנות מהמטבח הרומני כמו: ממליגה, מרק צ'ורבה, פטריצ'אן, צויקה ופפנש.
עיבור (מיסטיקה)
עיבור (בלעז: אינקובציה) הוא מינוח המשמש לתיאור ישות או השפעה חיצונית הפועלת על נפש האדם לזמן קצוב ומסיימת את פעולתה מעצמה וללא התערבות. בקבלה היהודית, בעיקר בספרות הקשורה להאר"י הקדוש, העיבור נחשב כתופעה חיובית.
השפעה חיצונית שלילית המקבילה לעיבור, שאת ההשפעה שלה יש להפסיק בכוח מכונה דיבוק.
עיבור על פי הקבלה היהודית
בתורת הקבלה המושג עיבור בא לתאר הדבקות של נשמת צדיק באדם אחר. וכך מנסח זאת ר' חיים ויטל:
העבור נחלק לשתי בחינות, הראשון הוא כשבא לסייע לאדם שבו נתעברה הנשמה כדי לסייע לו במצוות מסוימות או בגילוי סודות התורה (וזה מה שלעיתים נקרא בספרות הזוהר גילוי נשמת הצדיקים) והשני הוא כאשר בא לצורך עצמו של נשמת המתעבר במקרה שעליו לתקן או להשלים אחת מן המצוות הקלות שלא נזדמנו לו בחייו כמו שילוח הקן או ייבום וחליצה.
להבדיל מגלגול נשמות אשר כרוך בתקופת חיים שלימה, עיבור הנשמה יכול להיות זמני ותלוי ברצונו של הנשמה המתעברת או במעשיו של האדם החי.
לעיתים בעיבור ישנן מספר נשמות אשר מתעברות באדם, כפי כותב ר' יוסף קארו:
עד סוף המאה השלוש עשרה ותחילת הארבע עשרה, היו מקובלים שלא הבחינו בין תורת הגלגול והעיבור, והם כינו את כל נושא הגלגולים תחת שם אחד בשם "סוד העיבור", כפי שכותב בספר המערכת:
צער הנשמה ע"כ שעליה לשוב ולרדת לעולם החומרי קיים בעיקר אצל הנשמה המתגלגלת, שכן היא כולה, על כל חלקיה, יורדת, בעוד שבעיבור אינה יורדת כולה אלא רק חלק מסוים שבה, לכן כותב האר"י:
יש להבדיל בין עיבור נשמות לבין המושג עיבור בתורת התיקון של קבלת האר"י (דהיינו התכנסות שברי הכלים בפרצוף אמא שהמשכו שלב היניקה ואז המוחין).
עיבורים במיסטיקה המודרנית
במיסטיקה המודרנית קיימים אזכורים לעיבורים ולשימוש בהם. השימוש הנפוץ ביותר הוא בתרגול מדיטציה כשהדוגמה המאפיינת היא מדיטציית עצירה שפותחה על ידי אושו במסגרת הפירוש שלו על עבודתו של גיאורג איבאנוביץ' גורדייף.
מרסיה זעירה
מרסיה זעירה (שם מדעי: Maresia nana) הוא צמח חד שנתי, מין נדיר בישראל בסוג מרסיה.
תיאור
המרסיה הזעירה היא צמח חד שנתי אפור בעל גבעולים ירקרקים-חומים דקים, המגיעים לגובה של 5–15 סנטימטר. יש לה עלים פשוטים, מסורגים ומאורכים, ברוחב של כ-3 מילימטר ואורך של 1–3 סנטימטר. העלים קשיחים ומכוסים בשיער כוכבי צפוף.
פרחי המרסיה הזעירה הם ורודים וקטנטנים בגודל של 3–5 מילימטר. יש להם 4 עלי גביע באורך של כ-2 מלימטר, 4 עלי כותרת ו-6 אבקנים. המרסיה הזעירה פורחת בחודשים דצמבר-מרץ.
תפוצה
מרסיה זעירה גדלה בחולות חוף הים בתפוצה ים-תיכונית (ספרד, האיים הבלארים, צרפת, קורסיקה, סיציליה, איטליה, קרואטיה, מונטנגרו, אלבניה, יון, כרתים, בולגריה, טורקיה, קפריסין, סוריה, לבנון, ישראל, חצי האי סיני, מצרים, לוב, תוניסיה, אלג'יריה, מרוקו) וסהרו-ערבית (קווקז, אפגניסטן, איראן, עיראק).
בישראל היא גדלה במישור החוף בכ-20 אתרים. בעבר נחשבה אשדוד לגבול תפוצתה הדרומית בישראל, אך במאה ה-21 היא זוהתה גם דרומה מאשדוד עד גבול רצועת עזה. במישור החוף הדרומי מצפון לאשדוד היא גדלה במספר מקבצים בחולון, ראשון לציון ופלמחים ובשנת 2017 פורסם שמקבץ שלה זוהה ברחובות. בשנת 2015 זוהו מקבצים של המרסיה הזעירה מדרום לחוף אכזיב ובאזור שפך נחל בצת.
אל תפילו את המיליון
"אל תפיל את המיליון" (במקור באנגלית: The Million Pound Drop) הוא שעשועון טלוויזיה בריטי שפותח על ידי חברת אנדמול ושודר לראשונה בערוץ 4 הבריטי ביוני 2010, בהנחייתה של דווינה מקול. במסגרת השעשועון זוגות מתמודדים מקבלים בתחילת המשחק מיליון לירה שטרלינג, ומטרתם היא לענות בשידור חי על 8 שאלות ולהמר על המיליון. אם נשאר על השולחן כסף אחרי 8 השאלות, הם זוכים בסכום.
פורמט התוכנית
בתחילת המשחק מקבלים זוג המתמודדים מיליון ליש"ט במזומן, המחולקים לחבילות של 25,000 ליש"ט לכל חבילה (40 חבילות כסף בסך הכל). לאורך המשחק יש 8 שאלות המחולקות ל-3 קבוצות שונות:
בתחילת כל שאלה ניתנת למתמודדים דקה שלמה בה הם מחלקים את הכסף על שולחן מיוחד הנבנה לצורך התוכנית, המפוצל ל-4 דלתות שונות, כאשר מעל כל דלת יש מסך וכל תשובה מופיעה בכל אחד מן המסכים. במהלך הדקה המתמודדים יכולים לפצל את הכסף ולהמר על מספר תשובות אפשריות, אך לא ניתנת להם האפשרות לפצל את הכסף על כל התשובות האפשריות. לדוגמה: בשאלה הראשונה הכוללת ארבע תשובות אפשריות ניתן לפצל את הכסף עד שלוש תשובות אפשריות.
בתום הדקה, כאשר הכסף מפוזר על השולחן, מוצגת התשובה הנכונה, ובמהלך זה כל דלת של תשובה לא נכונה נצבעת בצבע אדום, נפתחת והכסף שהמתמודדים הימרו על התשובות של דלתות אלו נופלים מתחת לרגליהם, אל צוות מאבטחים מיוחד האוסף את הכסף במהלך המשחק.
אם אחרי 8 שאלות נשאר כסף על השולחן, המתמודדים זוכים בסכום הנמצא על השולחן. אם באחת השאלות כל הכסף שעל השולחן נופל מתחת לרגליהם של המתמודדים, המשחק נגמר והמתמודדים יוצאים מהאולפן ללא כסף.
צוות מיוחד של מאבטחים שומר כל הזמן על הכסף המזומן, הן במקום בו נשמר הכסף והן באולפן במהלך החזרות והשידור החי.
האולפן
בשל מורכבות השעשועון, נבנה אולפן מיוחד.
האולפן בנוי משלושה חלקים מרכזיים:
הגרסה הישראלית
זיכיון לשידור התכנית בישראל הוענק לראשונה ל"קשת", אז זכיינית ערוץ 2, ששידרה את התכנית בין השנים 2010–2011. השם שנבחר באותה תקופה היה "אל תפיל את המיליון". התכנית שודרה בימי שישי, והוגשה על ידי ארז טל. התוכנית זכתה להצלחה רבה, וחולקה לתוכנית עצמה, שהוקלטה מראש, ולמשדר בשידור חי שהונחה על ידי טל ואלירז שדה, במהלכו יכלו הצופים להשתתף ולזכות בפרס כספי.
ב-2021, כעשור לאחר מכן, פורסם כי התכנית תשוב לשידור, והזיכיון הועבר לידי רשת מדיה, המפעילה את ערוץ 13. שם התכנית שונה ל"אל תפילו את המיליון", ואת הגרסה החדשה מנחה אברי גלעד. בדומה לגרסת קשת, גם הגרסה החדשה שובצה לשידור בערבי שישי. מספר פרקים לאחר תחילת העונה, באיחור יחסי לעומת הגרסה הקודמת, השיקה רשת משחק באתר האינטרנט שלה המדמה את השעשועון, בו ניתן לשחק על 500 אלף שקלים מדומים, הן לאחר השידור והן במהלכו, אך להבדיל מגרסת קשת שבה ניתן היה לזכות בכסף אמיתי במשחק - בגרסה החדשה המשחק הוא להנאה בלבד, ולא ניתן לזכות בו בסכומי כסף אמיתיים, גם כאשר משחקים בזמן התכנית המשודרת. מספר פרקים לאחר הפעלת המשחק בשידור חי, נאמר כי המשתתפים במשחק יזכו בפרס, אך לא צוין עד כה מהו הפרס.
מסחור חזותי
מסחור חזותי הוא תחום בקמעונאות העוסק בסידור סחורה בצורה מיטבית על מנת להגדיל מכירות. מלאכת המסחור החזותי באה לאזן בין ניצול שטחי המסחר לחשיפת המוצר בצורה ידידותית ומושכת לצרכן.
סדור סחורה נעשה על מתקנים רבים: מדפים, במות תצוגה, סטנדים, משטחים, באסטות, דלפקים ועוד. הנושא זכה למיסוד בדמות הדרישה למשרות בתחום ברחבי העולם ולימודו בבתי ספר לקמעונאות בשם "תורת המסחור החזותי".
במקרים רבים, מוצרים צריכים אביזרים תומכים להצגת הסחורה בצורה נכונה. לדוגמה: צלחות עם קישוט עדיף שיעמדו על המדף בעוד כובע על מתקן עדיף על כובע מקופל במדף; מתקנים לסידור סיגריות וחלוקתן לפי סוגים יהיו עם התווית החזיתית לכיוון הלקוח; מגזינים שצריכים מתקנים מיוחדים, כדי שיעמדו מול עיני הצרכן ומצד שני יהיו בחפיפה חלקית על מנת לנצל את שטח המדף ולהביא לסידור מיטבי.
אלפבית רוני
אלפבית רוּני הוא שם כתב אלפביתי שבו נעשה שימוש לכתיבת שפות גרמאניות שונות, החל מן המאה ה-1 לספירה. הכתב היה בשימוש בגרמניה וארצות השפלה עד המאה ה-7 לספירה, באנגליה עד המאה ה-11 לספירה, ובארצות סקנדינביה עד סוף ימי הביניים. לא ידוע היכן התפתח הכתב במקור ולאיזה צורך.
בשל אורך התקופה וגודל המרחב הגאוגרפי שבו נעשה שימוש באלפבית זה, ומספר השפות השונות שנכתבו בו, נוצרו בו וריאציות שונות, ולכן מדויק יותר לראות בו שם כולל למשפחה של כתבים אלפביתיים ולא כתב אחד. העתיק והידוע ביניהם הוא הפות'ארק הקדום, שנחשב לכתב הרוני המקובל. כתבי רונות אחרים הם הפות'ארק המאוחר והפות'ארק האנגלי הקדום, שהיה מקובל בבריטניה לפני פלישת הנורמנים.
על אף העובדה שכתב רוני היה בשימוש בחלקים נרחבים של צפון אירופה, שמור לו מקום מיוחד בתרבות הסקנדינבית, בין השאר בשל העובדה שהיה שם בשימוש מאוחר יותר מאשר במקומות אחרים, ולפיכך הוא נחשב לפעמים כאלפבית סקנדינבי.
באלפבית הרוני המקורי 24 סימנים. כל סימן נקרא רונה (Rune). חלק מהסימנים דומים לסימנים באלפבית הלטיני ומסמנים את אותו צליל, ואחרים שונים מהם. לאותיות היה סדר מקובל, שמתחיל בסימנים ᚠ-ᚢ-ᚦ-ᚨ-ᚱ-ᚲ. סימנים אלה מסמנים את הצלילים f-u-th-a-r-k, ולכן האלפבית נקרא גם בשם פות'ארק (Futhark). כיוון הכתיבה לא היה קבוע: אפשר היה לכתוב משמאל לימין או מימין לשמאל, וכן ישנם ממצאים שבהם כיווני הכתיבה מתחלפים בין השורות (שיטת בוסטרופידון).
מקורותיו של האלפבית
לא ידוע מתי והיכן נוצר האלפבית הרוני. הממצאים הארכאולוגיים המוקדמים ביותר המכילים רונות הם מן המאה ה-2 לספירה, בעיקר כתובות קצרות החרוטות בחפצי מתכת, אבל ברור שבשלב זה כבר היה האלפבית מפותח ונפוץ יחסית. מכך מסיקים שהוא נוצר לכל המאוחר במאה הראשונה לספירה. סביר שהוא נוצר בהשראת אחד או יותר מהאלפביתים האיטלקיים הקדומים (שהאלפבית הלטיני היה אחד מהם). מכיוון שהממצאים הקדומים ביותר הקיימים הם מסקנדינביה, התאוריה המקובלת ביותר שהוא נוצר בדרום סקנדינביה, ומשם התפשט לאזורי גרמניה, ארצות השפלה, ואנגליה של ימינו. כתב רוני נמצא גם בממצאים ארכאולוגיים מפולין, רוסיה, הונגריה ורומניה של ימינו.
מרבית הממצאים נמצאו באזור סקנדינביה, בעיקר בשוודיה, וזאת בעיקר בשל מנהג של הקמת "אבני רונות", מעין מצבות חרוטות בכתובות רוניות, שהיה נפוץ באזור זה החל מהמאה ה-4 ועד המאה ה-11 לספירה.
בשפות גרמאניות עתיקות משמעות השורש רון (נורדית עתיקה: rún, אנגלית עתיקה: run) הוא סוד, מסתורין או לחישה, ומניחים שזה מקור המונח "רונה".
מקור הכתב על פי המיתולוגיה
על פי המיתולוגיה הנורדית האל אודין "אב החיים" (המנהיג של אלי האייסיר והמולך באסגארד) פנה אל "עץ העולם" (יגדראסיל) על מנת שיגלה לו את סודות היקום והעתיד כדי שיחכים יותר. העץ הורה לו לקבע את עצמו במהופך עליו במשך תשע יממות רצופות. אודין קיבע את עצמו אל העץ בעזרת החנית שלו, גונגניר, כאשר החנית נעוצה מבִטנו אל הנקודה המבדילה בין גזע העץ לתשעת הענפים שלו, שכל אחד מהם מסמל את אחד מתשעת העולמות. בתום תשעה ימים, העלה "עץ החיים" על פני האדמה את שורשיו ועליהם היו מונחים 24 סימנים אשר נחקקו על שורשיו ונפרדו מהם. אודין קרא להן רונות. הרונות הקיפו את העץ ברצף מסוים, אודין ליקט אותן, פשט ידיו מלפנים והניחן אחת אחת על פי סִדרן על אמות ידיו כשהן נטמעות בידיו וצורבות את צורתן באש עליהן.
השימוש המיסטי
עם המעבר לשימוש באלפבית הלטיני בסקנדינביה, נותר האלפבית הרוני בשימוש ככתב מיסטי או מאגי. לדוגמה, בספרות הסקנדינבית מסוף ימי הביניים, נפוץ השימוש ברונות בנוסחאות מאגיות. לשמות הרונות, שבמקור היו ככל הנראה שמות פרוזאיים, הוענקה פרשנות מיסטית. כך לדוגמה, לאות השנייה, שפירושו המילולי של שמה הוא "שור בר", קיבלה את המשמעות של "און גברי". השימוש המאגי ברונות ממשיך גם היום, בתורות עידן חדש שונות.
סמלי הרונות - פות'ארק קדום
שמות האותיות: בדומה לאותיות עבריות, במקורן, לרונות היו שמות בעלי משמעות, שהתחילו לרוב בצליל שייצגה האות. ככל הנראה היו לרונות שמות החל מיצירת הכתב, אך שמות אלה לא תועדו. התיעוד הקיים לשמות הוא מאוחר יחסית, ומקורו לאחר התפצלות הכתב לגרסאות שונות: תיעוד של הגרסה האנגלו-סקסונית מהמאה ה-9, ותיעוד מעט מאוחר יותר של הגרסה הסקנדינבית. השמות המופיעים בטבלה הם שיחזורים משוערים של השמות המקוריים, על סמך שמות מאוחרים אלה.
אילונה נובק
ביוגרפיה
נובק נולדה בבודפשט. היא הייתה אחותה המבוגרת של אווה נובק ז'ראר, שהייתה אף היא שחיינית הונגרית, אלופה אולימפית.
שיא הקריירה של אילונה נובק היה בתקופת מלחמת העולם השנייה. אך באותה זו תקופה לא נערכו משחקים אולימפיים.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה נובק במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:18.4 דקות. בשלב המוקדמות שחתה את המשחה בזמן של 1:17.3 דקות ובשלב חצי הגמר, זמן של 1:17.6 דקות. כמו כן סיימו נובק וחברותיה, מריה ליטומריצקי, יהודית תמש ואווה סקיי במקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:44.8 דקות.
לאחר פרישתה משחייה תחרותית עבדה נובק כמורה לחינוך גופני. כמו כן שימשה כמאמנת התעמלות ושחייה. בנוסף כיהנה כסגנית נשיא של התאחדות השחייה ההונגרית.
נפטרה ב-14 במרץ 2019.
אירוויזיון למוזיקאים צעירים 1990
האירוויזיון למוזיקאים צעירים 1990 הייתה המהדורה החמישית של האירוויזיון למוזיקאים צעירים. שני חצאי הגמר של מהדורה זו של התחרות התקיימו ב-24 במאי וב-25 במאי בהתאמה, ואילו הגמר נערך ב-29 במאי. התחרות נערכה באולם "מוזיקפראיין" בעיר וינה, אוסטריה. בדומה לשאר מהדורות האירוויזיון, את התחרות הפיק איגוד השידור האירופי בשיתוף עם רשות השידור האוסטרית. מהדורה זו הונחתה על ידי גרהרד טוצ'ינג'ר ונוצחה על ידי פנחס שטיינברג. תזמורת התחרות היא "תזמורת רדיו וינה". יוון ופורטוגל השתתפו לראשונה בתחרות. הולנד ניצחה בתחרות זו.
גמר
פרסים הוענקו לשלוש המדינות המובילות. הטבלה שלהלן מדגישה את אלה בעזרת סימוני זהב, כסף וברונזה. תוצאות המשתתפים שנותרו (מקומות 4–6) אינן ידועות ומעולם לא פורסמו על ידי איחוד השידור האירופי.
הלה גורני
הלה באשה-גורני (לעיתים נכתב: האלה גוראני, באנגלית: Hala Gorani; נולדה ב-1 במרץ 1970) היא מגישה בכירה וכתבת שטח אמריקאית ממוצא סורי ברשת CNN International, המשדרת מלונדון. היא מגישה את התוכנית "הלה גורני הערב" של CNN בימי השבוע בשעה 09:00 CET (22:00 שעון ישראל). בעבר הנחתה במשותף עם ג'ים קלנסי את התוכנית "העולם שלך היום" עד פברואר 2009 ולאחר מכן את "הדלפק הבינלאומי" עד אפריל 2014, מהמטה של CNN באטלנטה.
ביוגרפיה
גורני גדלה בעיקר בפריז שבצרפת. כמו כן חייתה זמן מה גם באלג'יריה. שמה "הלה" משמעו כשם בעברית "הילה". היא סיימה תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת ג'ורג' מייסון בפיירפקס שבמדינת וירג'יניה, ליד העיר וושינגטון די. סי., וסיימה קורס לימודים ב"מכון למדע המדינה פריז" בשנת 1995,
גורני דוברת אנגלית, צרפתית וערבית. היא רואה בפריז את ביתה, העיר שבו היא גם מתגוררת. בשנים 2004–2014 היא שידרה ממרכז CNN באטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה, ובשנת 2014 חזרה ללונדון.
הסופר הצרפתי יאן מויקס הקדיש לה גם את הרומן הראשון שלו Jubilations Vers le Ciel בשנת 1996.
גורני התחתנה עם צלם העיתונות הגרמני של CNN כריסטיאן סטרייב ב-14 ביוני 2015 במרוקו.
קריירה
גורני החלה את הקריירה שלה ככתבת עבור עיתון La Voix du Nord ו-Agence France-Presse, לפני שהצטרפה לערוץ France 3 ב-1994. לאחר תקופה קצרה בטלוויזיית בלומברג בלונדון, היא הצטרפה ל-CNN ב-1998 כמגישה בתוכנית הבוקר CNN Today. מאז, היא דיווחה חדשות מכל מדינה במזרח התיכון. בנובמבר 2005, גוראני הייתה אחת מראשוני הכתבים בעמאן, אחרי מתקפת התאבדות של אל-קאעידה בשני בתי מלון. מוקדם יותר באותה השנה היא סיקרה את תוכנית ההתנתקות הישראלית מעזה. ב-2006, היא סיקרה את מלחמת לבנון השנייה מלבנון, עבודה עבורה זכתה בפרס CNN על שם אדוארד ר. מורו. בבחירות הנשיאותיות בצרפת של 2002 ו-2007, היא הובילה את הסיקור של CNN.
גורני הייתה אחת מכתבי CNN אשר זכו בפרס אמי לחדשות ותיעוד בשל הסיקור של הרשת את המהפכה במצרים בשנת 2011, אשר הובילה להדחתו של הנשיא דאז חוסני מובארכ. ב-2015 היא סיקרה מצרפת את הירי בשארלי הבדו, וכן את התקפות דאעש בנובמבר.
ב-2008, השתתפה גורני בפורום הכלכלי העולמי, ואף הנחתה את אירוע הסגירה, בו השתתפו טוני בלייר, אלי ויזל, יו"ר ג'יי פי מורגן צ'ייס, ג'יימס דימון.
גורני הנחתה בעבר את תוכנית Inside the Middle East של CNN, תוכנית חודשית המסקרת את הסיפורים החברתיים, פוליטיים ותרבותיים החשובים של האזור. במהלך חמש השנים שאירחה את התוכנית, היא גם דיווחה במסגרתו מספר סיפורים, כמו על עוני בבחריין עשירת הנפט, חיי היומיום בעיראק, ועל חיי הלהט"ב במזרח התיכון, שהיה דיווח חדשותי ראשון מסוגו בטלוויזיה הבינלאומית, וזכה למועמדות לפרס GLAAD.
בין הדמויות הפוליטיות שראיינה גורני כלולים: ג'ימי קרטר, טוני בלייר, עמר מוסא, רפיק אל-חרירי, סאיב עריקאת, נורי אל-מאלכי, אהוד ברק, הדלאי לאמה, שמעון פרס, וקרלה ברוני, בין רבים אחרים. גורני עצמה נמנעת מלחשוף את דעותיה הפוליטיות כדי לשמר נייטרליות מקצועית.
קרון הכבל של סן פרנסיסקו
המערכת מורכבת מקרונות בודדים, לא ממונעים, שנעים על פסי ברזל ומחוברים לכבל הנע מתחת לפסים. לכל קרון נהג-מפעיל משלו שתפקידו לחבר את הקרון לכבל. הרכבת מותאמת במיוחד לרחובותיה התלולים של העיר, ותחנותיה נמצאות בצומתי רחובות שבהם הקרקע מישורית. נוסעי הקרון יושבים בתוכו או נתלים מבחוץ משני צדדיו.
בשנת 1964 הוכרזו קרונות הכבל כאתר לאומי היסטורי של ארצות הברית.
היסטוריה
הקו הראשון של המערכת, קו קליי סטריט היל (Clay Street Hill Railroad), הוקם בשנת 1873, על ידי אנדרו סמית הולידי (Andrew Smith Hallidie), שנחשב לממציא השיטה, והצלחתו הייתה כה גדולה עד כי אומץ על ידי חברות אחרות בסן פרנסיסקו ומחוצה לה.
ב-1892 החלו לפעול בעיר חשמליות, שהקמתן והפעלתן הייתה זולה הרבה יותר. החשמליות החלו לדחוק אט-אט את קרונות הכבל, וב-18 באפריל 1906 אירעה רעידת האדמה הגדולה של סן פרנסיסקו שחיסלה למעשה את מערכת הקרונות. 117 קרונות נהרסו כליל, ומרכזי הפעלה קרסו.
ב-1912 נותרו פועלים אך ורק קווים שפעלו ברחובות תלולים במיוחד, בהם לא יכלו החשמליות לפעול. עם כניסת אוטובוסים לרחובות העיר בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, נסגרו כמעט כל הקווים, למעט שניים בבעלות העירייה ושלושה קווים פרטיים.
ב-1947 הציע ראש העיר דאז, רוג'ר לפהאם, לסגור את הקווים העירוניים. הצעתו נתקלה בהתנגדות עזה, שהובלה על ידי פרידל קלוסמן, פעילה חברתית בעיר. היא ייסדה את הוועדה האזרחית להצלת קרונות הכבל והצליחה לכפות על ראש העיר לקיים משאל בין תושבי העיר. התוצאה הייתה: 166,989 בעד המשך הפעלת הקרונות ורק 51,457 נגד.
ב-1951 נסגרו שלושת הקווים הפרטיים של חברת קלכייבל מחוסר רווחיות. בהתערבותה של פרידל קלוסמן ולאחר שהקווים נרכשו על ידי עירית סן פרנסיסקו, אורגנה מחדש המערכת, וכיום פועלים בעיר שלושה קווים: פאוול-הייד (Powell-Hyde), פאוול- מייסון (Powell-Mason) וקליפורניה (California Street). מפעילת הקווים היא מוני (Muni), חברת הרכבת המוניציפלית של העיר.
אטרקציה תיירותית
הפתרון שמצאה העירייה להמשך תפעול הקרונות הוא העלאה דרסטית של תעריף הנסיעה. התעריף, שהיה 7 סנט ב-1947, קפץ עד 1997 ל-2 דולר, וכיום (2016) הוא עומד על 7 דולר לנסיעה, לעומת 1.5 דולר באמצעי תחבורה אחרים.
לפי נתוני מוני, החברה העירונית המתפעלת את הקרונות, נסעו בשנת 2002 בשלושת הקווים כ-21,500 נוסעים ביום. לפחות שניים מקווי קרונות-הכבל משמשים בעיקר תיירים: אלה הם קווי פאוול-הייד ופאוול-מייסון. מחיר הנסיעה, שהוא יקר יחסית, משקף עובדה זו. בדיקה שערכה העירייה העלתה כי כ-40% מהנוסעים כלל אינם משלמים.
למרות הביקורת הנמתחת על המערכת הניזונה מכספי ציבור, הרי שקרונות הכבל הם אחת האטרקציות התיירותיות הפופולריות בעיר, ואחד מסמליה המוכרים ביותר.
תפעול המערכת
מערכת קרונות-כבל מאופיינת בכבל תת-קרקעי שנע ללא הפסק ובמהירות קבועה. כשהקרונות נעים הם מחוברים לכבל, ובעת עצירה הם מנותקים ממנו. בכך שונה המערכת מפוניקולר, שבו הקרונות מחוברים אל הכבל באופן קבוע.
המפעילים
ההתחברות לכבל נעשית על ידי מפעיל-נהג, שתפקידו לחבר או לנתק את הקרון לכבל לפי הצורך, וכן לבלום את הקרון. ההפעלה היא מכנית ודורשת הפעלת כוח גופני רב. על פי נתוני "מוני", מעטים הם העוברים בהצלחה את קורס ההסמכה למפעילים. כ-80% ממשתתפי הקורס נכשלים. כפועל יוצא מכך יש רק אישה אחת בצוות המפעילים, פאני מיי ברנס, שהיא האישה היחידה שהצליחה לסיים את הקורס. המפעילים נדרשים למיומנות רבה בהפעלת המערכת, לעבודה פיזית קשה, וכן עליהם לעמוד במשך כל זמן הנסיעה.
הפעלת הכבלים
הכבלים מופעלים ממרכז תפעול הנמצא ליד מוזיאון קרונות הכבל, בצומת הרחובות וושינגטון ומייסון. קיימים ארבעה כבלים, אחד לכל אחד משלושת הקווים, וכבל נוסף לקטע המשותף של שני קווי פאוול. עובי הכבלים הוא 2.5 ס"מ, והם נעים במהירות קבועה של כ-15 קמ"ש. מנוע בהספק של 510 כוחות סוס מספק את הכוח להנעתם.
פומה צפון-אמריקאית
פומה צפון-אמריקאית (שם מדעי: Puma concolor couguar) היא תת-מין של פומת ההרים החיה באמריקה הצפונית: בקנדה ובארצות הברית. בעבר היא הייתה נפוצה מאוד על פני כל אמריקה הצפונית, אך היא נכחדה מאזורים רבים במזרח אמריקה הצפונית, ויותר נפוצה במערב ארצות הברית וכן במערב קנדה. זוהי אחת מ-3 תת-מינים של פומות צפון אמריקאיות יחד עם פומת פלורידה והפומה המזרחית שנכחדה.
היא חיה במגוון בתי גידול מאזורים ארקטיים ובהרי הרוקי, ועד למדבריות, שפלות, חופים וביצות. הפומה היא יצור מתבודד המצוי במסתורים ומתרחק מפעילות. מסיבה זו היא נמצאת לעיתים נדירות אך מעריכים שאוכלוסייתה נמצאת בעלייה.
הפומה היא טורפת על באזור חיותה. היא טורפת בעיקר פרסתנים קטנים עד בינוניים אותם היא ממיתה בנשיכה בצוואר. פומות יטרפו גם טורפים קטנים יותר וגורי טורפים אחרים, עופות שונים, מכרסמים וארנביים ואף דגים. הפומה יכולה להיות מסוכנת, אך היא לא תתקוף אנשים ללא התגרות.
הפומה היא חיה מוגנת בארצות הברית ובקנדה.
חוסר תום לב
חוסר תום לב (בלטינית: mala fides) הוא צורה מתמשכת של הונאה (Deception), בה האדם מעמיד פנים כי הוא פועל מתוך מניע מסוים, אף על פי שהוא פועל ממניע אחר לחלוטין. חוסר תום לב קשור לצביעות, הפרת חוזה, השפעה ומס שפתיים. אין לבלבל את המונח חוסר תום לב עם המונח כפירה (לכאורה, אימוץ כוזב של אמונה דתית). חוסר תום לב עלול להיות כרוך בהונאה מכוונת של אחרים או בהונאה עצמית.
דוגמאות לחוסר תום לב: חיילים מניפים דגל לבן, אך יורים באויב המתקרב לקחת אותם כשבויים (Perfidy); נציג חברה, שמנהל משא ומתן עם עובדי איגודים ללא כל כוונה להתפשר; תובע, הטוען עבור עמדה משפטית שהוא יודע שהיא שקרית; סוכן ביטוח, המשתמש במתכוון בשפה ובהנמקה מטעים על מנת לדחות תביעה.