cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרשת הולילנד
הכרעת הדין וגזר הדין בבית המשפט המחוזי
בתום משפט שהתנהל במשך שנתיים, על פני 140 ישיבות, ב-31 במרץ 2014 הרשיע שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב, דוד רוזן, בפסק דינו 10 מתוך 13 הנאשמים, וזיכה מחמת הספק את יעקב אפרתי, מנהל מינהל מקרקעי ישראל לשעבר, את אמנון ספרן ואת שמעון גלאון, מנהלים בחברת "הולילנד פארק". ב-13 במאי ניתן גזר הדין. להלן רשימת המורשעים ועונשיהם:
בתחילת גזר הדין הדגיש השופט את הכשלים המוסריים של המערכות השלטוניות במקרה זה. לדבריו, צ'רני פגש במערכות שלטוניות מסואבות, "רוויות סחי ודומן, שהיו זרות לו ולאורחותיו", שהכשילו אותו בביצוע מעשי שוחד באמצעות מאעכר. השופט הקדיש פרק חשוב בהכרעת הדין כדי לקרוא לשינויי חקיקה שיביאו לשקיפות בפעילותם של מאכערים במסדרונות השלטון מצד אחד, וימנעו שתדלנות בלתי חוקית מהצד האחר. השופט כתב: "אמור מעתה, ה'מאכער' העושה שדלנות אסורה הינו בבחינת מתווך לשוחד".
השופט קבע כי שבעת המורשעים שנדונו למאסר יחלו לרצות את עונשם ב-1 בספטמבר, והקנס שהוטל עליהם ישולם ב-10 תשלומים. נגד כל המורשעים הוצא צו עיכוב יציאה מהארץ. בקשותיהם של אולמרט ושטרית לצאת לעסקיהם בחו"ל נדחו על ידי השופט.
ב-29 ביולי 2014 אישר נשיא בית המשפט העליון, השופט אשר גרוניס, את בקשתם של המורשעים בפסק הדין של המחוזי: אהוד אולמרט, דני דנקנר, הלל צ'רני, אביגדור קלנר, מאיר רבין, אורי שטרית ואליעזר שמחיוף, לעכב את תחילת ריצוי עונשם עד לדיון בערעורם בחודש ספטמבר.
הערעור לבית המשפט העליון ולאחריו
אחדים מהמורשעים ערערו לבית המשפט העליון על הרשעתם ועל חומרת עונשם, והמדינה ערערה על קלות עונשם של חלק מהמורשעים. הערעור על פסק הדין נדון בבית המשפט העליון בפני הרכב מורחב של 5 שופטים. בפסק הדין בערעור, שניתן ב-29 בדצמבר 2015, זוכו (או זוכו חלקית) חלק מהנאשמים ובחלק מהמקרים הופחת עונשם, לפי הפירוט הבא:
נקבע כי המורשעים יחלו לרצות את עונשם ב-15 בפברואר 2016.
חקירת החשדות לשיבוש הליכי המשפט
כמה ימים לאחר הכרעת הדין, בעקבות עדותה של שולה זקן במשטרה, נחקר אהוד אולמרט באזהרה בחשד לביצוע עבירות של שיבוש מהלכי משפט, הדחה בחקירה והדחת עד. סניגורו של אולמרט, עו"ד תל צור נחקר בחשד שניסה לשכנע את זקן שלא לחתום על עסקת טיעון עם הפרקליטות בפרשה. בפברואר 2016 הודה אולמרט בבית המשפט במסגרת הסדר טיעון בשני אישומים של שיבוש מהלכי משפט והורשע בהם. הפרקליטות ביקשה לגזור עליו חצי שנת מאסר, שתחפוף לעונש שנגזר עליו בפרשת הולילנד. בית המשפט קיבל את הסדר הטיעון לעניין ההרשעה, אך דחה אותו לגבי העונש, וגזר על אולמרט חודש מאסר בפועל במצטבר.
יוסף ענבר
יוסף "יושו" ענבר (בורשטיין) (17 במאי 1913, י' באייר תרע"ג – 19 בדצמבר 1989, כ"א בכסלו תש"ן) היה יו"ר הוועד האולימפי בישראל, יו"ר ההתאחדות לכדורגל בישראל (1961–1963), מזכ"ל "הפועל" (1962–1976), יו"ר חברת ספורטוטו, גזבר איגוד הכדורסל בישראל (1980–1982), יו"ר איגוד הכדורסל (1982–1986), גזבר הוועד האולימפי בישראל (1980–1989) ויו"ר "ספורטוטו".
קורות חיים
ענבר נולד וגדל באוסטריה בשם יוסף בורשטיין למשפחה דתית בת שבעה ילדים, בנם של רבקה ושמואל בורשטיין. בהיותו בן שנה עברה משפחתו לגראץ. הוא התחיל לשחק כדורגל בגיל עשר בקבוצת "הכח גראץ" ובשנים 1929–1932 שיחק בתפקיד שוער הקבוצה. הוא שימש בתפקיד ראש קן השומר הצעיר בגראץ ובוגר האקדמיה למסחר בשנים 1930–1932. בשנת 1932 הוא עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ ג' שתוך שנה עלה לקרקע בגבעת חיים. בשנים 1932–1934 שיחק כשוער כדורגל בהפועל חיפה ונבחרת "הפועל" והשתתף למסע לאירופה.
ענבר ייסד וניהל בשנים 1937–1952 את "קואופרטיב עמק חפר", המשותף לכל קיבוצי עמק חפר. בשנת 1940 הוא נבחר למזכירות מרכז הפועל וכיהן בה 50 שנה עד לפטירתו. הוא נישא לשרה ובשנת 1943 נולד בנם הבכור, עמרי. יומיים לפני השבת השחורה נולד בנו, שאותו הוא ראה לראשונה כעבור חמישה שבועות, רק לאחר ששוחרר מהמעצר בלטרון.
בשנים 1952–1955 שימש בתפקיד מזכיר קיבוץ בגבעת חיים (איחוד). בשנים 1956–1962 הוא ניהל את משרד "תחבורה", שהיה תאגיד הגג של הקואופרטיבים להובלת משאות בישראל. בשנת 1961 נבחר לתפקיד יו"ר ההתאחדות לכדורגל בישראל וכיהן עד שנת 1963. בשנים 1962–1976 שימש בתפקיד מזכ"ל "הפועל", יו"ר הוועד האולימפי בישראל ויו"ר "ספורטוטו".
ענבר היה יו"ר ראש המשלחות הישראליות למשחקי אסיה בשנים 1966, 1970 ו-1974. לאחר הרחקתה של ישראל מהוועד האולימפי של אסיה, הצליח ענבר לצרף את ישראל להתאחדויות הספורט של אירופה וכך נתקבלה ישראל לפיפ"א, פיב"א ולכל יתר התאחדויות הספורט באירופה.
ענבר עמד בראשן של ארבע משלחות ישראליות למשחקים האולימפיים (טוקיו 1964, מקסיקו סיטי 1968, מינכן 1972 ומונטריאול 1976).
בשנים 1980–1989 שימש כגזבר הוועד האולימפי בישראל, גזבר איגוד הכדורסל בישראל (1980–1982) ויו"ר איגוד הכדורסל (1982–1986).
משפחה
בניו של ענבר, עמרי (נולד בשנת 1943), (נולד בשנת 1946), שנפל במלחמת יום הכיפורים וגדי (נולד בשנת 1949) מחזאי, במאי ורעיונאי. נקבר בבית הקברות בקיבוצו.
אליפות נורדאה נורדיק לייט הפתוחה
אליפות נורדאה נורדיק לייט הפתוחה הייתה טורניר טניס מהדרג ה-4 בסבב ה-WTA שנערך בין השנים 2002-2008 בעיר סטוקהולם שבשוודיה (בשנים 2002 ו-2003 שוחק הטורניר בעיר אספו שבפינלנד על מגרשי חימר). הטורניר שוחק על מגרשים קשים ופתוחים.
יוסי ביירלינג
יוּסי ביירלינג (בשוודית: Johan Jonatan "Jussi" Björling; 5 בפברואר 1911 – 9 בספטמבר 1960) היה זמר טנור שוודי ואחד מזמרי האופרה החשובים ביותר במאה ה-20. ביירלינג היה אחד הטנורים הלא-לטיניים הבודדים שהתחרו בעליונות האיטלקית בעולם האופרה של תקופתו.
קורות חייו
ביירלינג נולד בבורלניה שבדלארנה. אביו, דויד, ווקאליסט מוכשר, לימד אותו שירה והופעתו הפומבית הראשונה נערכה כשהיה בן ארבע, עם רביעיית הגברים של ביירלינג. הקבוצה הופיעה בקונצרטים ברחבי שוודיה וארצות הברית במשך אחת-עשרה שנים וחצי.
ביירלינג הופיע לראשונה כזמר אופרה מקצועי בתפקיד המשני "מדליק הפנסים" ב"מאנון לסקו", באופרה המלכותית השוודית בסטוקהולם, בשנת 1930. בהמשך לכך באו הדמויות דון אוטאביו בדון ג'ובאני של מוצרט, ארנולדו ב"וילהלם טל" ואלמוויווה בהספר מסביליה, שתיהן של רוסיני. אלה הובילו להזמנות להופיע באירופה ובארצות הברית. ביירלינג הופיע לראשונה בקונצרט באמריקה בשנת 1937, בקרנגי הול; כעבור שנה הופיע לראשונה במטרופוליטן אופרה בתפקיד רודולפו ב"לה בוהם" של פוצ'יני.
ביירלינג התקדם בשנות ה-40' וה-50' למעמד של אחד הזמרים הראשיים במטרופוליטן אופרה (עם הפסקה בשנות מלחמת העולם השנייה). הוא שר במספר רב של תפקידי טנור חשובים באופרות ברפרטואר הצרפתי והאיטלקי, ביניהן "הטרובדור", "ריגולטו", "אאידה", "נשף המסכות", "ליצנים", "אבירות כפרית", "פאוסט", "רומיאו ויוליה", "לה בוהם", "טוסקה" ו"מאנון לסקו". רבות מהקלטותיו לתפקידים אלה נחשבות עדיין כטובות יותר מכפי שהשיג כל טנור שהוא ברפרטואר הזה. בדצמבר 1940 הזמין אותו ארטורו טוסקניני לשיר את תפקיד הטנור במיסה סולמניס של בטהובן בניו יורק, ביצוע שהקלטה שלו עודנה בנמצא. כמו כן הופיע ברקוויאם של ורדי בניצוח טוסקניני בשנת 1939 בלוצרן, שווייץ, ובנובמבר 1940 בניו יורק. ביירלינג שר את תפקיד מריו בהקלטת הסטריאו המלאה של "טוסקה" בשנת 1957, הקלטה של חברת RCA ויקטור ברומא בניצוחו של אריך ליינסדורף. הוא קיבל את פרס גראמי לשנת 1959 על ביצוע קלאסי מצטיין - סולן ווקאלי (עם תזמורת או בלעדיה) על תקליטו "ביירלינג באופרה". בשנת 1956 הופיע בפרק של האנתולוגיה הטלוויזיונית "חלון ראווה למפיקים" של NBC. הפרק היה אחת משתי תוכניות בשם "פסטיבל מוזיקה" בהנחיית צ'ארלס לוטון. ביירלינג מופיע שם עם הסופרן רנאטה טבאלדי בשתי אריות מתוך "לה בוהם". שתי תוכניות "פסטיבל מוזיקה" ששודרו במקורן בצבע, יצאו מאז בקינסקופ שחור-לבן על DVD.
ביירלינג זכה להערכה רבה על המוזיקליות הטבועה בו ועל הטכניקה שלו, חסרת המאמץ לכאורה. יכולת המשחק המוגבלת שלו נחשבה כנקודת התורפה העיקרית שלו. הוא נודע כ"קארוזו השוודי". בנו, רולף, טנור מצליח בזכות עצמו (אם כי לא ברמתו של אביו) ונכדו, ריימונד, ירשו את ה"צליל".
קלמנט מאוחריד
הקדוש קלמנט מאוחריד (בבולגרית: Свети Климент Охридски; 840 – 17 ביולי 916), היה מלומד וסופר בולגרי שחי בימי הביניים, וכן היה הארכיבישוף הבולגרי הראשון. העדויות על חייו לפני שחזר ממורביה הגדולה לבולגריה הן קלושות, אולם לפי ההגיוגרפיה של תאופילוס מבולגריה, קלמנט נולד בחלק הדרום מערבי של האימפריה הבולגרית, באזור מקדוניה.
כיוון שהיה תלמידם של הקדושים קירילוס ומתודיוס, קלמנט השתתף במשלחת שלהם למורביה הגדולה. לאחר מותו של קירילוס, ליווה קלמנט את מתודיוס מרומא לפאנוניה ומורביה הגדולה. לאחר מותו של מתודיוס עצמו ב-885, קלמנט עמד בראש המאבק נגד הכמורה הגרמנית במורביה הגדולה לצידו של גוראזד. לאחר ששהה זמן מה בכלא, הוא גורש ממורביה הגדולה ובשנת 885 או 886 הגיע לגבולותיה של בולגריה ביחד עם נאום מפרסלב, אנגלריוס וייתכן שגם גוראזד (לפי מספר מקורות, גוראזד כבר היה מת באותה תקופה). לאחר מכן, ארבעתם נשלחו לעיר הבירה הבולגרית פליסקה, היכן שהם מונו על ידי בוריס הראשון מבולגריה ללמד ולהדריך את הכמרים בשפה הסלאבית הכנסייתית העתיקה.
יוסי ביירלינג
קורות חייו
בביוגרפיה שכתבה אלמנתו, אנה-ליסה ביירלינג, לצד אנדרו פרקש, מתואר ביירלינג כאיש משפחה אוהב ועמית נדיב. עם זאת, אנה-ליזה אינה מתכחשת להשפעה ההרסנית של האלכוהוליזם על בעלה.
ב-15 במרץ 1960 עבר ביירלינג התקף לב לפני הופעה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון. אף על פי כן, לא ביטל את הופעתו ושר אותו לילה. הוא מת מבעיות לב כעבור חצי שנה בשוודיה, בגיל ארבעים ותשע.
קלמנט מאוחריד
בעוד שנאום מפרסלב נשאר בפליסקה ועבד על ייסודו של בית הספר לספרות של פליסקה, קלמנט נשלח על ידי בוריס לאוחריד שבקוטמיצ'ביצה ביחד עם משלחת, על מנת לארגן שם את לימודי הסלאבית הכנסייתית העתיקה. במשך תקופה של שבע שנים – מ-886 ועד 893 – קלמנט לימד 3,500 תלמידים את השפה ואת האלפבית הגלגוליטי. ב-893 הוא התמנה לתפקיד הארכיבישוף של דרמביקה (וליקה), שהייתה גם כן בקוטמיצ'ביצה. לאחר מותו בשנת 916 הוא נקבר במנזר שלו, סנט פנטלימון, באוחריד.
יוסי ביירלינג
קורות חייו
שמו נקשר כיום במלגת המוזיקה היוקרתית על שם יוסי ביירלינג של מכללת גוסטבוס אדולפוס, מינסוטה.
קלמנט מאוחריד
קלמנט היה אחד הסופרים הפורים והחשובים שכתבו בבולגרית עתיקה (הגרסה הבולגרית של סלאבית כנסייתית עתיקה). קלמנט נחשב לכותב ההגיוגרפיה של קירילוס הקדוש ושל מתודיוס הקדוש. כמו כן, קלמנט תרגם את טריודת הפרחים, המכילה מזמורים כנסייתיים המבוצעים בין חג הפסחא לפנטקוסט, והדעה הרווחת היא שהוא הסופר שכתב את הטקס הקדוש ואת הספר חייו של האפיפיור קלמנס הראשון, כמו גם את הטקסים העתיקים המוקדשים לקירילוס הקדוש ולמתודיוס הקדוש.
המצאתו של האלפבית הקירילי מיוחסת אף היא לקלמנט, אף על פי שישנה דעה האומרת שהאלפבית התפתח תחת השפעה ביזנטית חזקה בבית הספר לספרות של פרסלב בתחילת המאה ה-10.
יוסי ביירלינג
קורות חייו
ארכיון המכיל כמעט את כל הופעותיו המוקלטות של ביירלינג, תצלומיו, מכתביו, תוכניות מרסיטלים ואופרות שהופיע בהם, ביקורות, הספדים ושאר פריטים הקשורים בקריירה שלו, נמצא בבית ספר ג'ייקובס למוזיקה באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון, אינדיאנה.
קלמנט מאוחריד
האוניברסיטה הבולגרית המודרנית הראשונה, אוניברסיטת סופיה, שנוסדה ב-1888, נקראה על שמו של קלמנט. האוניברסיטה שבעיר ביטולה (רפובליקת מקדוניה), שנוסדה ב-1979, נקראת גם כן על שם קלמנט.
בסיס המחקר המדעי הבולגרי סנט קלימנט אוחרידסקי הנמצא באי ליווינגסטון שבאיי שטלנד הדרומיים, אנטארקטיקה, נקרא גם כן על שם קלמנט.
טימוקרטס מרודוס
טימוקרטס מרודוס (ביוונית: Τιμοκράτης ὁ Ῥόδιος, בלטינית: Timocrates Rhodius) היה יווני איש רודוס, שנשלח ב-396 לפנה"ס על ידי הסטרפ הפרסי פרנבזוס לחלק כסף לערי יוון ולהתסיסן נגד ספרטה. הוא ביקר באתונה, תבאי, קורינתוס וארגוס. בעידודו דחפה תבאי את ספרטה למלחמה, הלא היא המלחמה הקורינתית, שנמשכה מ-395 עד 387 לפנה"ס.
משימת טימוקרטס, אותה השלים בהצלחה, הייתה לכפות על אגסילאוס מלך ספרטה להסיג את הצבא הספרטני מאיוניה. הצלחתו קיבלה ביטוי במשפט המפורסם המיוחס לאגסילאוס ומובא אצל פלוטרכוס, כי "המלך סילק אותו מאסיה בעשרת אלפים קשתים", כשהכוונה לדמות הקָשָׁת שהייתה טבועה על מטבעות הזהב הפרסיות, כי "זה היה סכום הכסף שהובל לאתונה ולתבאי וחולק בין מנהיגי העם, ומתוך כך עשו ערים אלו מלחמה עם הספרטנים."
חפרפרת ספרדית
חפרפרת ספרדית (שם מדעי: Talpa occidentalis) היא מין במשפחת החפרפרתיים ומצויה בפורטוגל וספרד. החפרפרת ניזונה מתולעים, חרקים כמו פרפרים, חיפושיות, צרצריים וזחליהם, מרבי-רגל, נדלים ורכיכות. עונת הרבייה היא בין ספטמבר למאי.
דומיניקה במשחקים האולימפיים
דומיניקה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996). עד כה, התחרו ספורטאים מטעמה רק בענפי האתלטיקה והשחייה. את ההישג הגבוה ביותר רשם ז'רום רומן, שהעפיל לגמר הקפיצה המשולשת באטלנטה, וסיים במקום ה-12.
השתתפותה הראשונה באולימפיאדת חורף הייתה באולימפיאדת סוצ'י (2014).
מרתה ארחריץ'
מרתה ארחריץ' (Martha Argerich; נולדה ב־5 ביוני 1941) היא פסנתרנית יהודיה ארגנטינאית־שווייצרית. נחשבת לאחת מווירטואוזיות הפסנתר הגדולות של זמננו, על אף שרתיעתה מפרסום ועיתונות השאירה אותה מחוץ לזרקורי הבמה במשך רוב הקריירה שלה.
קורות חיים
ארחריץ' נולדה בבואנוס איירס. משפחת אביה היא ממוצא קטלאני. הורי אימה היו יהודים שהיגרו מהאימפריה הרוסית להתיישבות היהודית באנטרה ריוס. היא החלה לנגן בפסנתר בגיל שלוש. בגיל חמש עברה אל המורה וינצ'נצו סקאראמוצה, ששם דגש על הליריות והרגש בנגינתה. בקונצרט הראשון שלה הופיעה בגיל שמונה, בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 20 של מוצרט ברה מינור, והקונצ'רטו הראשון לפסנתר של בטהובן בדו מז'ור.
משפחתה עברה לאירופה בשנת 1955, שם למדה ארחריץ' אצל פרידריך גולדה באוסטריה. בהמשך למדה אצל ארטורו בנדטי מיכלאנג'לי וסטפן אשכנזי. בשנת 1957, בגיל שש-עשרה, זכתה בתחרות המוזיקה הבינלאומית בז'נבה ובתחרות המוזיקה הבינלאומית על שם פרוצ'ו בוזוני, בהפרש של שלושה שבועות ביניהן. בתחרות בוזוני פגשה ארחריץ' את ארטורו בנדטי מיכלאנג'לי, שאליו תפנה לקבלת שיעורים כשתהיה בת עשרים, בזמן משבר אמנותי אישי.
קריירה מקצועית
ארחריץ' זכתה לפרסום בינלאומי כאשר זכתה בתחרות שופן השביעית בוורשה בשנת 1965 בעודה בת 24. אחת היצירות שניגנה בתחרות זו והביאו לניצחון הייתה אטיוד בדו מז'ור של שופן (אופוס 10, מס' 1), שאותו קראה מן הדף, בהפגנה של ביטחון עצמי מתריס. כעבור שנה הופיעה לראשונה בארצות הברית ב"סדרת גדולי המבצעים" של לינקולן סנטר בניו יורק. באותה השנה גם הוציאה את תקליטה הראשון, שכלל יצירות משל שופן, ברהמס, ראוול, פרוקופייב וליסט.
כעבור שנים אחדות הקליטה את הסונאטה מס' 3 של שופן, פולונז אופוס 53 ועוד יצירות קצרות. הטכניקה שלה מרשימה ביותר, ויש המשווים אותה לזו של ולדימיר הורוביץ. הקלטותיה המוקדמות (שנעשו כשהייתה בת 19), ליצירות המקובלות לביצוע בתחרויות כמו הטוקטה של פרוקופייב והרפסודיה ההונגרית של ליסט, נחשבות עד היום לאמות מידה לביצוע יצירות אלה. מבקרים מסוימים אומרים, שהיא מגזימה בדינמיקה ובמקצבים, אך מה שמאפיין את נגינתה הוא צלילה הייחודי ועז הרגש.
מרתה ארחריץ' הזכירה לא פעם בראיונות את תחושת ה"בדידות" שלה על הבמה בשעת נגינת סולו. מאז שנות ה-80' המעיטה בהופעות סולו ובמקומן התמקדה בנגינת קונצ'רטי ומוזיקה קאמרית ובסונאטות לדואו. היא נודעת בעיקר בהקלטות של יצירות המאה ה-20 משל מלחינים כמו רחמנינוב, מסייאן ופרוקופייב. הקלטה מפורסמת אחת משלבת את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 של רחמנינוב עם הקונצ'רטו מס' 1 של צ'ייקובסקי.
ארחריץ' שוקדת לקדם פסנתרנים צעירים בפסטיבל השנתי שלה, ולעיתים קרובות היא יושבת בחבר השופטים של תחרויות פסנתר חשובות. הפסנתרן הקרואטי איוו פוגורליץ', שהודח בסיבוב השלישי בתחרות שופן של 1980 בוורשה, מצא עצמו באור זרקורי הבימה המוזיקלית כשארחריץ' הצהירה על גאוניותו ופרשה במחאה מחבר השופטים. היא תמכה במוזיקאים שונים, ביניהם גבריאלה מונטרו, מאוריציו וולינה, סרג'יו טיאמפו, גבריאל בלדוצ'י וכריסטופר פלצונה.
הופעות בישראל
ארחריץ ביקרה בישראל מספר פעמים. היא השתתפה באחת מתחרויות רובינשטיין כשופטת בשלב הגמר, והופיעה בקונצרט עם הצ'לן מישה מייסקי. באוגוסט 2017 הופיעה בחגיגות ה-20 לפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים בכמה קונצרטים, אחד מהם כלל גם השתתפות של ביתה, אנני דיטואה, כקריינית ביצירה "פחות ידועה אך מסקרנת של פרנץ ליסט".
באוקטובר 2018 הופיעה בישראל בפתיחת עונת הקונצרטים ה-83 של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, בניצוח זובין מהטה. מסע ההופעות כלל 7 קונצרטים: שישה קונצרטים (3 בת"א, 2 בחיפה ואחד בירושלים), בהם ניגנה את "הנביא" מאת אורי ברנר, את הקונצ'רטו לפסנתר מאת שומאן. בקונצרט בוצעו גם המיסה בדו מז'ור, קכל 317 (ההכתרה) מאת מוצארט; וקונצרט קאמרי מיוחד נוסף, בו ניגנה ארחריץ' "פתיחה על נושאים עבריים" מאת פרוקופייב, את השלישייה מס' 1 ברה מינור לפסנתר כינור וצ'לו אופוס 49 מאת מנדלסון, ואת החמישייה לפסנתר וכלי קשת במי במול מז'ור אופוס 44 מאת שומאן. בקונצרט הזה הופיע בהפתעה הכנר עברי גיטליס (בגיל 96), אשר הובל לבמה על ידי מאסטרו מהטה וניגן עימה 3 שירים קצרים.
חייה הפרטיים
ארחריץ' נישאה שלוש פעמים. נישואיה הראשונים היו למלחין והמנצח רוברט צ'ן כשהייתה בת 22. נישואיהם הסתיימו ב־1964, מעט לפני לידתה של בתה הראשונה, נגנית הויולה לידייה צ'ן-ארחריץ'. בין 1969 ל־1973 הייתה נשואה למנצח השווייצרי שארל דיטואה, איתו הביאה לעולם את בתה השנייה, אנני דיטואה. לאחר גירושיהם, המשיכה ארחריץ' להקליט ולהופיע איתו. בשנות ה-70 הייתה נשואה זמן קצר לפסנתרן סטיבן קובצביץ', איתו הביאה לעולם את בתה השלישית, סטפני.
בריאות
ב־1990, ארחריץ' אובחנה עם מלנומה ממאירה. לאחר טיפולים הסרטן עצר, אך ב־1995 חזר, כשהוא שולח גרורות לריאות ולבלוטות הלימפה. ארחריץ' השתתפה בטיפול ניסיוני שהוביל האונקולוג דונלד מורטון במרכז הסרטן על שם ג'ון ויין בסנטה מוניקה, והסרטן נעצר שוב. כאות תודה, ארחריץ' הופיעה בקרנגי הול ברסיטל מיוחד שכל הכנסותיו נתרמו למרכז. נכון ל־2019, הסרטן לא חזר וארחריץ' בריאה.
כריסטיאן גולדבך
כריסטיאן גולדבך (18 במרץ 1690 – 20 בנובמבר 1764) מתמטיקאי פרוסי הידוע כיום בעיקר בזכות השערת גולדבך – השערה בתורת המספרים שמעולם לא הוכחה ומהווה אתגר מתמשך כבר שנים רבות.
גולדבך נולד בקניגסברג כבן לכומר. הוא למד משפטים ומתמטיקה, והסתובב רבות באירופה. שם נפגש עם מתמטיקאים מפורסמים רבים, כמו לייבניץ, אוילר, דניאל ברנולי וניקולס ברנולי. הוא למד באקדמיה למדעים של סנקט פטרבורג והיה מורו הפרטי של הצאר פיוטר השני.
לטענת אוילר, גולדבך הוא זה שהוכיח את משפט גולדבך-אוילר. ביחד הם עבדו על משפט אוילר על חלוקת מצולעים.
ניסוי בנדורה
ניסוי בנדורה הוא ניסוי בתחום הפסיכולוגיה שערך הפסיכולוג אלברט בנדורה עם שתי שותפות נוספות בשנת 1961. הניסוי נועד לאשש את תאוריית הלמידה החברתית, אולם הוא גם מוכיח בדרך כלשהי את השפעת תוכניות הטלוויזיה על האלימות בקרב ילדים. תוצאות הניסוי מאששות את הטיעון כי ישנו קשר סיבתי בין צפייה בטלוויזיה לבין הפגנת אלימות וכי ילדים מחקים התנהגות שהם צופים בה. אם ילדים רואים כי האלימות משתלמת הם דוגלים בה ואם הם רואים כי היא מביאה לידי עונש ותגמול שלילי, אזי הם נרתעים ממנה.
חלק ראשון
בחלקו הראשון של הניסוי, חילק בנדורה קבוצת ילדים לשתי קבוצות, לשתיהן נתן לצפות באדם בוגר (במציאות, בטלוויזיה, כדמות מצוירת בסרטון, גבר או אישה) העושה שתי פעילויות שונות בחפצים דומים. קבוצת ילדים אחת צפתה באדם בוגר המכה בובת נחום תקום ומקלל אותה, וקבוצת ילדים שנייה צפתה באדם בוגר המסדר צעצועים בשלווה.
בשלב שני בנדורה איחד את שתי קבוצות הילדים והכניס אותם לחדר מלא בצעצועים ובובות. אחר כך החוקרות החלו בשיטות שונות להרגיז את הילדים עוד ועוד ורשמו את תגובותיהם.
תוצאות
רמת התוקפנות של הילדים שהשתייכו לקבוצה שצפתה באדם הבוגר שהפגין אלימות הייתה גבוהה יותר באופן משמעותי מקבוצת הילדים האחרת. חלקם אף שבו על מעשיו של אותו אדם, הכו בבובות והשמיעו צעקות כמוהו.
חלק שני
בנדורה חילק כיתה לארבע קבוצות, שלוש קבוצות צפו בסרטון של אדם המכה בובה וקבוצה אחת (קבוצת הביקורת) לא צפתה בסרט. הקבוצות היו:
תוצאות
כל הכיתה, 4 הקבוצות, הכו את הבובה, אך ברמות שונות:
מסקנות
מדרך תגובתם של הילדים, אפשר להסיק כי ילדים הנחשפים לאלימות, נהיים אלימים יותר ואדישים יותר לרמת האלימות שלהם.
ברי פלוטקין
ברי פלוטקין (נולד בגלאזגו, סקוטלנד ב-23 באפריל 1944) הוא מהנדס, אמן רב תחומי ויועץ תעשייתי.
ביוגרפיה
ברי נולד כבן בכור לעדה פלוטקין לבית סינה (Cina)(ילידת גלאזגו 1917- נפטרה ב־2007). וליוסף פלוטקין (יליד גלאזגו ב-1917- נפטר ב-2001). עדה הייתה בת למשפחה שברחה מרוסיה בתחילת המאה ה-20 והיגרה לגלאזגו בתקווה להגר לארצות הברית היא נולדה כבת יחידה בין 8 אחים. האח היחיד שהיה צעיר ממנה עלה ארצה ונכלא בקפריסין, עלה ארצה ב-1948 והיה בין מייסדי קיבוץ כפר הנשיא. הוריו של יוסף פלוטקין הגיעו לגלאזגו בתחילת המאה ה-20. יוסף למד להיות שען, ולאחר מכן אופטיקאי, היה יזם בנשמתו והיה חלוץ ברעיון לפתוח מרפאת עיניים ניידת שבה נסע לכל העיירות והכפרים בפריפרייה של סקוטלנד עד שבשנות ה-1960 פתח מרפאה קבועה בגלאזגו ב-1952 ביקרו עדה ויוסף בארץ במטרה לעלות ארצה, אך לאחר שהבהירו להם שיוסף לא יוכל לעבוד בארץ כאופטיקאי כי אינו רופא, ויתרו בני הזוג פלוטקין על רעיון העלייה ארצה ושבו לסקוטלנד.
כבר כילד קטן היה ברי סקרן ולדאבון לב הוריו היה מפרק ומרכיב את המכשירים בבית כדי להבין איך הם עובדים. כמו כן אהב מאוד צבעים בוהקים, מה שהיה חסר בסקוטלנד האפרורית בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. בגיל 12 הוריו קנו לו ערכה גדולה של צבעי שמן וכל הציוד הנלווה והוא התחיל לצייר להנאתו ובמקביל ביקר לעיתים קרובות במוזיאון קלוינגרוב לאמנות.
ב-1951 הצטרף לתנועת 'הבונים' והיה חבר בה עד לעלייתו ארצה.
ב-1962 סיים את בית הספר והתחיל לעבוד במפעל גדול במטרה להיות מסגר מוסמך, לאחר חצי שנה התחיל ללמוד וקיבל תואר.
ב-1966 קבל תואר מהנדס מכונות.
ב־1968 נשא לאשה את איווי לבית זינגר (Shlesinger),ובמרץ 1969 הם בילו ירח דבש בטיול באירופה שהסתיים בצרפת, משם עלו ארצה באוניה 'דן' של חברת צים והתיישבו בקיבוץ עמיעד למשך שנה.
מקום העבודה הראשון של ברי היה במפעל הסתדרותי, במשך שנה ואחר מכן עבד בחברת ייעוץ בתור מייעל תהליכי עבודה במפעלים, במלחמת יום הכיפורים סופח למשך חצי שנה כנהג משאית למספר יחידות במצרים וסיני. עד שנת 1990 שאז הפך לעצמאי ובמקביל למד באוניברסיטת חיפה בחוג לאמנות והתנסה באמנות.
ב-2003 סיים לימודיו לתואר MBA
ב-2011 יצא לגמלאות.
אמנותו של פלוטקין
פלוטקין הוא אמן רב תחומי. ביצירותיו הוא משתמש, בפלסטיק, בעיתונים ישנים, בפסולת מתכת, בתערוכתו 'קח את היציאה הרביעית' ב־2015, כתבה האוצרת ב'דף הגלריה' ברי פלוטקין הוא 'מלקט עכשווי', בעוד קדמונינו היו מלקטים בטבע עלים, זרדים, אבנים קטנות, גידי חיות, צדפים וכל מה שמצא חן בעיניהם ויכלו לשאת אל מקום המבטחים שלהם. ברי צועד בין שדות החומרים הזמינים כיום שלכת תעשייתית, זרדים מתכתיים, קונכיות פלסטיות שלדי מכשירים, שרידים מחפצים שהוא או מישהו אחר כבר השתמש בהם, כל מה שמושך את עיניו ומגרה את ידיו לחפון ולאגור.
אינסולין
אִינְסוּלִין (מהמילה הלטינית Insula שפירושה - אי) הוא הורמון פפטידי אָנָבּוֹלִי המופרש מתאי בטא באִיֵּי לַנְגֶרְהַנְס שבלבלב אל מחזור הדם.
האינסולין הוא פפטיד המורכב מ-51 חומצות אמינו ומשקלו 5.8 קִילוֹדָלְטוֹן. מקורו בחלבון בשם פרו-אינסולין, שהוא חלבון ארוך שנחתך על ידי אֶנְזִימִים ספציפיים בשתי נקודות ויוצר בכך את הורמון האינסולין. האינסולין נאגר בגְרֵנוּלוֹת תוך תאיות ומופרש לזרם הדם כאשר ישנה עלייה ברמת הגלוקוז בדם, מצב המתרחש בעיקר לאחר ארוחה. האינסולין הוא הורמון חיוני בויסות רמת הגלוקוז בדם למניעת היפרגליקמיה וסוכרת מסוג 1.
אבולוציה ותפוצת אינסולין בקרב מינים שונים
האינסולין החל להתפתח בקרב בעלי חיים לפני יותר ממיליארד שנים. המקורות המולקולריים של האינסולין מגיעים אחורה בזמן ליצורים כמו האֵיקַרְיוֹטִים החד-תאיים הפשוטים ביותר. מלבד בעלי חיים, ידוע שקיימים חלבונים דמויי אינסולין גם בממלכות הפטריות והפְּרוֹטִיסְטִים.
אינסולין מיוצר על ידי תאי בטא של אִיֵּי לַנְגֶרְהַנְס בלבלב ברוב בעלי חוליות ועל ידי "גוף ברוקמן" בחלק מהדגים הכליל-גַּרְמִיִים.מספר מיני חלזונות ים ארסיים אשר צדים דגים קטנים, משתמשים בצורות שונה של אינסולין בקוקטיילי הארס שלהם. רעלן האינסולין, קרוב יותר במבנה לאינסולין של דגים מאשר לאינסולין מקורי של חלזונות, מאט את דגי הטרף על ידי הורדת רמות הגלוקוז בדמם.
תפקודי האינסולין בגוף
לאינסולין השפעות מגוונות על רבות מרקמות הגוף, וברובן הוא מעודד תהליכים של בניית רקמה ואגירת אנרגיה בתא בצורה של שומן וגליקוגן. השפעה נוספת חשובה של האינסולין היא יכולתו להגדיל את כמות קולטני הגלוקוז בתאי שריר ובתאי שומן, ובכך להגביר את ספיגת הגלוקוז על-ידם.
חשיבות האינסולין מודגמת היטב במחלת הסוכרת בה כשל בתפקוד או בהפרשת האינסולין יכול לגרום לתופעות בריאותיות חמורות ולסיבוכים רבים.
לאינסולין שלושה תפקודים עיקריים בגוף: הוא גורם גדילה חשוב המעודד תאים להתחלק, הוא הורמון המשפיע על תאים שונים להתמיין לתפקודים שונים, ובעיקר - התפקוד המשפיע ביותר על מחלת הסוכרת - ההורמון מווסת את רמות "חומרי המזון" בדם כגון סוכר, שומנים וגופי קֶטוֹן. גופי קטון הם חומרי מזון הנוצרים מפירוק של שומנים וסינתזה של תוצרי הפירוק, בכבד בלבד, בעיקר במצבים של חסר חמור בגלוקוז בתאים ובעיקר במוח ובתאי דם אדומים שלא יכולים להשתמש בחומצות שומן להפקת אנרגיה. את פעולתו העיקרית משיג האינסולין בשתי דרכים מרכזיות:
היסטוריה
ב-1921 פותחה האפשרות לספק אינסולין חיצוני לחולים הזקוקים לכך. בתחילה היה זה אינסולין שהופק מלבלבי בעלי חיים, עם הזמן מדובר על סוגים שונים של אינסולין סינתטי.
את הטיפול באינסולין לחולי סוכרת גילה צוות באוניברסיטת טורונטו שבקנדה שכלל את פרדריק בנטינג, ג'ון מקלאוד, צ'ארלס בסט וג'יימס קוליפ. זריקת האינסולין הראשונה ניתנה לחולה בן 14 בשם לאונרד תומפסון ב-11 בינואר 1922. החומר שבזריקה הראשונה לא היה טהור מספיק, וגרם לתגובה אלרגית, אך לאחר 12 יום הצליח הצוות לייצר אינסולין טהור מספיק, והטיפול הוכתר בהצלחה.
ילדים הנוטים למות מחמצת קטוטית סוכרתית הוחזקו במחלקות גדולות, פעמים רבות עם 50 או יותר חולים במחלקה, רובם בתרדמת. בני משפחה אבלים היו מצויים לידם, ממתינים למותם (שעד אז היה בלתי ניתן למניעה). באחת מההתרחשויות הדרמטיות ביותר של הרפואה, בנטינג, בסט וקוליפ עברו ממיטה למיטה, והזריקו למחלקה שלמה את האינסולין המטוהר. עוד לפני שהגיעו לילד האחרון הנוטה למות, החלו הראשונים להתעורר מהתרדמת.
בנטינג ומקלאוד זכו על כך בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1923. בנטינג מחה על כך שבסט לא שותף בפרס, וחלק עמו את סכום הזכייה, ואילו מקלאוד שיתף בכספי הפרס שלו את קוליפ.
הטיפול באינסולין
למרות שמדובר למעשה באותו החומר הקיים בגוף, הטיפול החיצוני באינסולין לא מצליח לשמור על איזון סוכר באותה רמה של אדם בריא, והטיפול דורש ניהול אורח חיים קפדני מאוד. כדי להבין מדוע דבר זה מתרחש יש להבין את שתי הדרישות לאיזון סוכר תקין והן: מידע על רמת הסוכר בדם והוספה של אינסולין לדם המתאים בדיוק לרמת הסוכר במטרה להגיע לערכים הרצויים (שהם 80–110 מיליגרם לדציליטר). הלבלב עושה את שתי הפעולות בצורה מיטבית, הוא חש את רמת הסוכר בדם ומפריש אינסולין ברציפות כך שרמתו מתאימה תמיד לצורך הגופני. החולים לעומת זאת, מודדים סוכר מספר מסוים של פעמים ביום (באמצעות גלוקומטר) ועל-פי המידע המתקבל ממדידות בדידות אלה מזריקים אינסולין. גורם שלילי נוסף הוא שהאינסולין המוזרק מוכנס מתחת לעור, ספיגתו ופינויו משם איטיים יחסית ותלויים במשתנים רבים (חום, פעילות וכו'). בתחילת 2006 אישר מנהל המזון והתרופות האמריקאי שיווק מכשיר המאפשר שאיפת אינסולין במקום הזרקה (מוצר זה זמין רק בארצות הברית לחולים מסוימים).
ישנם פיתוחים מדעיים שמטרתם לשפר מצב זה. הראשון שבהם הוא אינסולינים סינתטיים בעלי תכונות שונות. רמות האינסולין בגוף התקין מורכבות ממרכיב בסיסי (בזאלי) השומר על רמה קבועה כל הזמן, ומרכיב "בולוסי" היוצר קפיצה ברמות אינסולין כאשר אנו אוכלים. כדי לחקות דבר זה פותחו כיום אינסולינים השומרים על רמה קבועה (לבמיר, לנטוס) ואינסולינים שרמתם עולה ויורדת בצורה מהירה מאוד (נובורפיד, הומולוג).
ההתפתחות הבאה הגיעה עם הצגתה של משאבת האינסולין. משאבה זו נישאת על האדם ומזריקה לגופו רמה קבועה של אינסולין, כאשר הוא אוכל הוא יכול להזריק כמות נוספת. מחקרים שונים הראו שמשאבה זו מספקת איזון סוכר טוב יותר וגם מעניקה לנושאיה יותר גמישות באורח החיים. למרות זאת חולים רבים מעדיפים להזריק במידת הצורך, ולא להשתמש במשאבה המחוברת לגוף כל הזמן. שילוב עתידי של משאבת האינסולין עם מד סוכר, ייצור לבלב מלאכותי.
בשנת 2022 הודיעה חברת תרופות ללא כוונת רווח ממדינת יוטה שתפתח סוגי אינסולין ותבקש להם אישור של ה-FDA. גם מדינת קליפורניה החליטה לקדם יצור עצמי של אינסולין כדי להוזילו באופן משמעותי.
שדה בועז
שדה בועז, המכונה גם נווה חננאל ונווה דניאל צפון, היא התנחלות ויישוב קהילתי מעורב דתי-חילוני בצפון גוש עציון, הצופה על צומת אל-ח'דר (מפגש כבישים 60 ו-375).
היסטוריה
שדה בועז הוקם בשנת 2002 על ידי קבוצת סטודנטים ואנשי צבא בראשות חננאל שאר ישוב, שהיישוב מכונה לפרקים על שמו נווה חננאל. נקרא על שם בעז, גיבור מגילת רות, שגר בבית לחם הסמוכה ועל שם אחת מסצינות המגילה, המתרחשת בשדהו של בועז.
ב-2006 נהרס מבנה ביישוב על ידי המנהל האזרחי.
באוגוסט 2013 התחייבה המדינה לפנות ארבעה מבנים ביישוב.
ב-2017 הציעה המדינה לתושבי המאחז לקדם את הכשרתו והסדרת אדמותיו אך להרוס את בתיו.
בפברואר 2023 אישר הקבינט להכשיר את היישוב.
היישוב
רוב תושבי המקום הם אקדמאים (רופאים, מורים, מהנדסים, ועוד) וסטודנטים. תושבי המאחז מקפידים על חיי קהילה של חילונים ודתיים, שמירה על הטבע והסביבה, חקלאות ועבודה עברית בלבד, ערבות הדדית ומעורבות בקהילה. היישוב מקיים פרויקט של מפגשים ואירוח מכינות קדם צבאיות.
ביישוב מתגוררות כ-47 משפחות.
רב מלצרים
רב מלצרים (מילולית: אדון הבית) או מנהל מלצרים הוא מנהל החלק השירותי, או "חזית המסעדה", בדרך כלל במסעדות יוקרה. תחומי האחריות של רב המלצרים כוללים פיקוח על צוות המלצרים, קבלת אורחים והקצאת שולחנות להם, רישום הזמנות והבטחת שביעות רצונם של הסועדים.
בעסקים גדולים, כמו מלונות מסוימים, או אוניות תענוגות עם מספר מסעדות, רב המלצרים אחראי לרוב על חוויית ההסעדה הכוללת, כולל שירות חדרים והמזנון, בעוד שמלצרים ראשיים או מפקחים אחראיים על המסעדה או חדר האוכל בו הם עובדים.
כתבת האוכל לאה זלדס כותבת שמקור תפקידו של רב המלצרים כמעין "מארח, מלצר ומנהל חדר אוכל" משולב, ובעבר, עובדים בעלי תפקיד זה היו אחראים לפעמים לפעולות כגון הוצאת העצמות מדגים בשולחן וערבוב סלטים לעיני האורחים.
באופן מסורתי, המארח במסעדה היה תפקיד יוקרתי יחסית שניתן לעובדים מהימנים. רב המלצרים ייצג את המסעדה כולה וניהל את השירות שלה. אף על פי שסמכויות אלו נשמר במסעדות יוקרה מסוימות, זה החל להשתנות במאה ה-21. מסעדות רבות שמרו על תפקיד המארח, אבל תפקיד זה הפך לתפקיד התחלתי עבור עובדים חדשים ולא לתפקיד בכיר. לפי הלשכה לסטטיסטיקה של ארצות הברית, רוב המארחים בארצות הברית הם צעירים והרוויחו שכר שנתי ממוצע בשנת 2020 של 24,800 דולר, סכום הנמוך יחסית לממוצע. גורם אפשרי התורם לירידה בתפיסת התפקיד הוא גסות וחוסר כבוד כלפי המארחים מצד הסועדים בהשוואה לעבר, וכתוצאה מכך התפקיד נתפס כפחות נחשק ופחות מספק.
במוסדות שונים שבהן לא קיים תפקיד רב המלצרים, סמכויותיו מתחלקות בין תפקידים שונים, כמו מארח או אחראי משמרת.
קרלו גינצבורג
קרלו גינצבורג (איטלקית: Carlo Ginzburg; נולד ב-15 באפריל 1939) הוא היסטוריון ומסאי איטלקי ממוצא יהודי, פרופסור להיסטוריה.
חייו
גינצבורג נולד בטורינו שבאיטליה. הוא בנם של הסופרים נטליה גינצבורג ולאונה גינצבורג. סבו היו ג'וזפה לוי, מדען יהודי-איטלקי, רופא ומומחה לאנטומיה. גינצבורג קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה של פיזה בשנת 1961. הוא לימד באוניברסיטת בולוניה ומאוחר יותר בין השנים 1988 עד 2006 לימד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם היה מופקד הקתדרה על שם פרנקלי מרפי ללימודי הרנסאנס. נכון ל-2007 הוא מלמד לימודים אירופיים ב"סקואולה נורמלה סופריורה, די פיזה". נבחר כחבר חוץ של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1986, נבחר כחבר חוץ של האקדמיה הבריטית בשנת 2002.
הגותו
ספריו הראשונים של גינצבורג עסקו בתחום המינות באיטליה של המאה ה-16, והוא החיה את מחקר האינקוויזיציה, שהיה תחום זנוח בימיו. מאוחר יותר כתב על הצייר הפלורנטיני פיירו דלה פרנצ'סקה, חקר את הדמיון בין אמת משפטית לאמת היסטורית ובין ההיסטוריון לשופט, כתב על אנגליה, על שרלוק הולמס, וחקר את האומנות במאה העשרים.
הגבינה והתולעים
ספר ההיסטוריה שכתב, "הגבינה והתולעים: עולמו של טוחן בן המאה השש-עשרה" הפך לרב מכר. בספר זה עוסק גינצבורג במיקרו היסטוריה, שהוא סוג של מחקר היסטורי המפנה את המבט מקולקטיבים אל אנשים יחידים. בסיפרו "הגבינה והתולעים" שוטח הסופר בפני הקורא את מערכת האמונות והדעות של מנוקיו: איכר וטוחן צפון איטלקי אשר זכה בזכותו של גינצבורג להפוך להיות אחת הדמוית ההיסטוריות המפורסמות ביותר בנות תקופת הרנסאנס. מנוקיו נשפט על ידי האינקוויזציה. גינצבורג מנתח את תמליל המשפט ומנסה לדלות מתוכו את אופייה של התרבות העממית שבתוכה חיו מנוקיו ותושבי אירופה בני התקופה.
אקסטזות: פענוח השבת של המכשפות
גינצבורג ניסה לשחזר את הפולחנים שקיימו האיכרים על מנת להבטיח את פוריות שדותיהם. הוא גורס כי פולחן פוריות קדם נוצרי עתיק המשיך להתקיים באירופה לאורך כל ימי הביניים. פולחן זה הותקף בעת החדשה המוקדמת על ידי האינקוויזיציה, והוגדר על ידה ככישוף.
גליצראלדהיד
גליצראלדהיד הוא חד-סוכר, שנוסחתו C3H6O3. החומר מתקבל בחמצון של גליצרול כך שקבוצת כוהל אחת הופכת לאלדהיד ונוצר אלדוז. גליצראלדהיד הוא מוצק גבישי שטעמו מתוק.
המולקולה כיראלית כאשר פחמן 2 בשרשרת הוא המרכז הכיראלי. גליצראלדהיד משמשת כדגם לסיווג אננטיומרים D וL של פחמימות כאשר המופע הטבעי של גליצראלדהיד ( שהוא אננטיומר R) יסומל באות D, ואילו האננטיומר שלה יסומל באות L. לכל מולקולת סוכר קובעים את הקונפורמציה מהשוואת מיקום קבוצת הOH של פחמן 2 בהיטל פישר לזה שבגליצראלדהיד.
החלטה 89 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 89 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות היא החלטה שהתקבלה ב-17 בנובמבר 1950 על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות בהקשר של הסכסוך הישראלי-ערבי.
בסוף אוקטובר 1950 בעת שהגנרל ריילי שהה במטה האו"ם, העלו מצרים וירדן מספר תלונות נגד ישראל, על הפרת הסכמי הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות. ממלכת ירדן התלוננה על השהות הישראלית בנהריים ומצרים התלוננה על גירוש תושביה של מג'דל לעזה, ועל הקמת עין נטפים באזור מפורז. ישראל העלתה מנגד תלונה על חסימת תעלת סואץ בפני אוניותיה וטענה שהתלונות של ירדן ומצרים הן שקריות. הגנרל ריילי עמד לימין ישראל בנוגע למובלעת נהריים ולימין מצרים בנוגע לגירוש תושבי מג'דל.
ההחלטה ביקשה מוועדת שביתת הנשק המעורבת של מצרים וישראל להקדיש תשומת לב דחופה לתלונה על גירושם של אלפי ערבים פלסטינים מארץ ישראל. המועצה קראה לשני הצדדים להפעיל את כל יכולתה של הוועדה, ולהחזיר את כל הערבים שהוועדה סבורה כי הם זכאים לשוב. נוסף על כך, המועצה הורתה לראש הוועדה האחראית על הסכמי שביתת הנשק להמליץ לישראל, למצרים ולמדינות ערביות אחרות, לנקוט בכל הצעדים שיידרשו על מנת לשלוט על תנועתם של נוודים ערבים על פני גבולות בינלאומיים או קווי שביתת הנשק.
המועצה קוראת לממשלות לא לנקוט כל פעולה של העברת אנשים מעבר לגבולות בינלאומיים או קווי שביתת הנשק ללא התייעצות מוקדמת עם ועדת שביתת הנשק. כמו כן, ביקשה המועצה מוועדת שביתת הנשק להמליץ על צעדים נוספים בתוך 90 ימים בפני מועצת הביטחון של האו"ם.
ההחלטה התקבלה לאחר שתשע מדינות תמכו בה, 0 התנגדו ומצרים וברית המועצות נמנעו.
פסגת קלדרון
פסגת קלדרון (באנגלית: Caldron Peak) היא הר ברכס ואפוטיק שבהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה. גובה הפסגה 2,909 מטרים מעל פני הים, והיא מתנשאת מעל סביבתה לגובה של 449 מטרים.
מקור השם
הפסגה נקראת על שם אגם קלדרון, הממוקם כ-3 קילומטרים מהפסגה.
הטיפוס על הפסגה
הראשון שטיפס לראש הפסגה היה ס. ביטיי (C. Beattie) בשנת 1948.
אלי ומריאנו
אלי ומריאנו הם צמד קומיקאים וסטנדאפיסטים ישראלים, אלי פיניש ומריאנו אידלמן.
הצמד החל את דרכו בשנת 1996 כשהם מופיעים יחד בתוכנית "הראשון בבידור" של דודו טופז, במופעי חקיינות וסאטירה.
בשנת 1998 הופיעו במופע בידור לכבוד היובל למדינת ישראל ולכבודו של הקומיקאי ספי ריבלין במופע בפני הצמרת המדינית, אנשי תקשורת וידוענים. באותה שנה השתתפו בקליפ ללהיטה של להקת אתניקס, ב.מ.וו שחורה. משנת 1998 ועד 2000 הופיעו בארץ ובעולם בתוכנית "אלי ומריאנו עוברים על הצחוק", ומשנת 2001 בתוכנית בשם "אחלה סרט". בשנת 2002 הפיקו תקליטור די וי די עם חלק מהחומר הבידורי שנמכר ביותר מ-20,000 עותקים והופיעו יחד ולחוד בתוכנית "לא נפסיק לצחוק" בערוץ ביפ.
ב-2006 כיכבו השניים בקמפיין פרסומת לדואר ישראל הפרסומות היו אמורות "לנער את האבק" מתדמיתו של מוסד זה, והיה אחד ההישגים שאלדד כהן, הסמנכ"ל העסקי של החברה, זקף לזכות עצמו כאשר פוטר שנתיים אחר כך. למרות הצלחתו, מסע התעמולה היה שנוי במחלוקת. הוא חטף ביקורת קשה מצד ארגוני נשים שטענו שהפרסומות סרות טעם ומשפילות אותן, אולם היו גם נשים שטענו שהצמד מציג דווקא דמות משוחררת של אישה השולטת במצבה.
הצמד השתתף בדיבוב סרט האנימציה לילדים "הורטון שומע מישהו" על פי ספרו של דוקטור סוס Horton Hears a Who בשנת 2008.
בעונה 9 של ארץ נהדרת, בשנת 2012, בנוסף לתפקידים נפרדים שיחקו השניים ביחד בסדרת מערכונים על הכור הגרעיני של איראן, מתוך מטרה ללגלג על מדיניות הממשלה ולהדגיש את הצד האנושי אפילו אצל עובדי הכור באיראן. למרות פיתוח פצצת אטום מוצהרת, ולמרות הצהרות ההמונים לגבי אמונתם בצורך להכחיד את ישראל. בשנת 2013 יצאו עם תקליטור די וי די כפול עם רבים מהמערכונים שלהם, ובשנת 2016 השיקו מופע חדש הנקרא "אלי ומריאנו 2" שאת מרביתו כתב אמן הסטנד-אפ והקומיקאי יונתן ברק, ושקיבל ביקורת צוננת.
המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון
SCE המכללה האקדמית להנדסה ע"ש סָמִי שַמְעוּן היא מכללה אקדמית להנדסה הפועלת באישור ובתקצוב המועצה להשכלה גבוהה. המכללה הוקמה בשנת 1995 בעיר באר שבע ובעשור השני של המאה ה-21, וכיום מפעילה שני קמפוסים בבאר שבע ובאשדוד. במכללה לומדים למעלה מ-6,500 סטודנטים לתואר ראשון (.B.Sc) ושני (.M.Sc).
נשיא המכללה הוא פרופ' סמיון לויצקי. קדם לו פרופ' יהודה חדד, המשמש כיום רקטור המכללה. בין השנים 1995–2005 נשיא המכללה היה פרופ' אוסקר לוי.
היסטוריה
SCE המכללה האקדמית להנדסה ע"ש סמי שמעון החלה את פעילותה בבאר שבע, בשנת 1996, בעקבות החלטה של שר החינוך אמנון רובינשטיין ב-1994, להרחיב את הגישה להשכלה גבוהה בישראל ולהקים את המכללות האקדמיות. כולל מכללות טכנולוגיות ברחבי הארץ, שאינן אוניברסיטאות, למטרת הכשרת כוח אדם לתעשייה, בפרט לתעשיות המחשוב, האלקטרוניקה, והביוטכנולוגיה.
המכללה נוסדה על ידי קבוצת חברי סגל מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב והמכללה הטכנולוגית באר שבע בשם "המכללה האקדמית להנדסה בנגב". מסמכי תוכניות הלימודים הראשונים הוגשו למועצה להשכלה גבוהה בשנת 1994, כאשר הלימודים החלו בפועל בשנת 1995. הנחת אבן הפינה לקמפוס המכללה בבאר שבע נערכה בשנת 1998. הקמפוס של המכללה להנדסה תוכנן כהמשך למכללה הטכנולוגית אותה תכנן האדריכל גרשון שבח, על כן גם נבחר להמשיך את התכנון האדריכלי של המכללה. האדריכל גרשון שבח צירף את האדריכל חיים דותן כשותף מלא לתכנון. הקמפוס תוכנן בעיצוב השואב השראה מסגנון הארכיטקטורה ברוטליזם, הנפוץ במבני ציבור בעיר באר שבע. חנוכת הקמפוס נערכה שלוש שנים לאחר מכן (2001) במעמד אריאל שרון.
בשנת 2002 אישרה המועצה להשכלה גבוהה פתיחת קמפוס נוסף בעיר אשדוד. זאת בעקבות דרישה של סטודנטים למקצועות ההנדסה באזור אשדוד. המכללה הוקמה במבנה שהקצתה עיריית אשדוד, ששימש קודם כתיכון מקיף א'.
במרץ 2004 שינתה המכללה את שמה ל-"SCE המכללה האקדמית להנדסה ע"ש סמי שמעון", בעקבות תרומה של סמי שמעון, איש עסקים ונדבן יהודי, בסך 30 מיליון דולר. ביוני 2005 תרמה משפחת ספרא 5 מיליון דולר להקמת בניין מדעים במכללה על שם אדמונד ספרא.
בשנת 2007 קיבלה המכללה הסמכה לקמפוס ירוק על ידי המשרד להגנת הסביבה.
החל משנת 2012 אושר למכללה להעניק גם תואר שני במחלקות להנדסת תוכנה והנדסת תעשייה וניהול, והחל משנת 2018 גם במחלקה להנדסת חשמל ואלקטרוניקה. כמו כן, הענקת תואר שני בהנדסה ירוקה והנדסת מכונות מותנית כעת באישור מל"ג.
בשנת 2013 נחנך הקמפוס החרדי הפועל בקמפוס אשדוד של המכללה. 50 הסטודנטים מהמחזור הראשון הגיעו ממגוון זרמים במגזר החרדי. מסלול הלימודים הנמשך כחמש שנים כולל שנת מכינה ללימוד מקצועות הליב"ה, ולאחר מכן השתלבות במחלקות האקדמיות במכללה.
ביוני 2018, התקיים טקס הנחת אבן פינה לקמפוס האקדמי החדש באשדוד. הקמפוס יתפרש על פני 120 אלף מ"ר בנוי על 145 דונמים, ויתבסס על עקרונות של בנייה ירוקה. הוא ייבנה ב"רובע המיוחד" בכניסה לעיר לצד בית החולים האוניברסיטאי אסותא אשדוד.
בפברואר 2021 אושר למכללה לפתוח מחלקות ללימודי תואר ראשון באדריכלות ובתקשורת חזותית החל בשנת הלימודים תשפ"ב.
מחלקות אקדמיות
למכללה שש מחלקות אקדמיות להנדסה:
כמו כן, פועל במכללה מרכז ללימודים קדם אקדמיים.
דוד הלפרין
דוד הלפרין (ברומנית: David Halperin) היה הרב השני של יהדות בוקרשט ובנו של הרב הראשון שלה.
אלמוני שהגיע מהונגריה לבוקרשט לאחר שנת 1800 היה הרב הראשון שהוכר על ידי שלטונות נסיכות ולאכיה. בנו, דוד הלפרין, נולד בבוקרשט ונבחר לתפקיד רב הקהילה של בוקרשט בשנת 1834, תחת שלטונו של אלכסנדרו גיקה. תוארו של דוד הלפרין היה "הרב של בוקרשט והסביבה". הוא ידע עברית, רומנית ויוונית מודרנית ונחשב למלומד.
בתקופת כהונתו של דוד הלפרין הקהילה היהודית של בוקרשט הייתה מפולגת לשתי סיעות שהתקוטטו ללא הפסק ושלחו קובלנות, האחת נגד רעותה, אל השלטונות. ב-1856, כשהלפרין נואש מלהשלים עם הסיעה המתנגדת לו, נסע אל קונסטנטינופול, כדי להתלונן בפני הווזיר הגדול (ולאכיה הייתה כפופה לאימפריה העות'מאנית) ולקח איתו את החוזה שנחתם בינו ובין הקהילה היהודית ומסמכים נוספים, כדי להציגם בפני השלטונות העות'מאניים. במקום בו התארח בקונסטנטינופול, נגנבו ממנו מסמכיו ובלעדיהם לא יכול היה להציג את עמדתו, לכן נשאר שם עד מותו, בעוד רעיתו ממתינה לו בבוקרשט.
תיאודורוס פאפאלוקאס
תיאודורוס "תיאו" פאפאלוקאס (ביוונית: Θεόδωρος "Τεό" Παπαλουκάς; נולד ב-8 במאי 1977) הוא כדורסלן עבר יווני. פאפאלוקאס, המתנשא לגובה של 2.00 מ' שיחק בעמדת הרכז. הוא נחשב לאחד הכדורסלנים הטובים באירופה בכל הזמנים, למנהל משחק מצטיין ולבעל ראיית משחק יוצאת דופן. בשנת 2006 נבחר על ידי פיב"א אירופה לשחקן השנה. הוא מחזיק בשיאי האסיסטים והחטיפות של היורוליג, וב-2008 בחרה בו יול"ב לאחד מ-35 שחקני היורוליג הטובים בכל הזמנים.
הקריירה
פאפאלוקאס נולד באתונה, והחל לשחק במועדון אתניקוס אלינורוסון בעירו. בהמשך נדד בין קבוצות קטנות - אמפלוקיפי (1995) דפני (1997) ופאניוניוס (1999). עונת הייתה עונת הפריצה שלו. הוא נבחר לשחקן המצטיין בליגה היוונית באותה עונה, זומן לראשונה לנבחרת, ובסיום העונה חתם לראשונה במועדון גדול גם בקנה מידה אירופי, אולימפיאקוס פיראוס. הוא לא הצליח לשחזר את יכולותיו במועדון זה, ואף שהוחתם ל-4 שנים, שוחרר כעבור עונה אחת בלבד.
בשנת 2002 עבר פאפאלוקאס לצסק"א מוסקבה. הוא זכה עם הקבוצה באליפות רוסיה 6 פעמים, בין השנים 2003 ל-2008, והגיע עמה למעמד הפיינל פור של היורוליג 6 פעמים ברציפות, החל משנת 2003. בפיינל פור של 2006, בו זכתה צסק"א, הציג יכולת גבוהה הן במשחק חצי הגמר נגד ברצלונה והן במשחק הגמר נגד מכבי תל אביב, ונבחר לשחקן המצטיין של הפיינל פור. הישג זה נחשב יוצא דופן, בהתחשב בכך שהיה הרכז המחליף של הקבוצה, ולא הרכז הפותח. באותה עונה נבחר פאפאלוקאס גם לחמישיית העונה של היורוליג. הוא חתם על חוזה לשחק בצסק"א עד 2009, אך לאחר עונה חלשה הותר חוזהו בקיץ 2008, והוא שב לאולימפיאקוס.
בנובמבר 2012 חתם שוב בצסק"א מוסקבה שגם שם מיעט לשחק, ובסוף העונה פרש מכדורסל.
בנבחרת יוון
פאפאלוקאס חבר בסגל נבחרת יוון מאז 2001. הוא שיחק במסגרתה בכל אליפויות אירופה שנערכו מאז. באליפות שנערכה ב-2005 הוביל את נבחרתו לזכייה במדליית הזהב ואף נבחר לחמישיית הטורניר. גם באליפות העולם שנערכה ב-2006, ובה זכתה יוון במדליית הכסף, נבחר פאפאלוקאס לחמישיית הטורניר, לצד שחקני ליגת ה-NBA פאו גאסול, חורחה גרבחוסה, כרמלו אנתוני ומאנו ג'ינובילי.
אמין אגלרוב
אמין אגלרוב (באזרית: Emin Araz oğlu Ağalarov; נולד ב-12 בדצמבר 1979, ידוע בשם הבמה שלו Emin), הוא זמר ​​ומוזיקאי אזרבייג'ני ורוסי, כותב שירים, איש עסקים, סגן ראשון לנשיא Crocus Group, מייסד הלייבל Atlantic Records Russia.
ביוגרפיה
אמין הוא בוגר Marymount Manhattan College (ניו יורק), בעל תואר ראשון בניהול עסקי במימון.
קריירה מוזיקלית
ב-22 באפריל 2006 הוציא את אלבום המוזיקה הראשון שלו "Still".
שלושת האלבומים הבאים, "Incredible, "Obsession" and "Devotion, יצאו ברוסיה ב-2007, 2008 2009 ו-2010. האלבומים"Wonder" ו"After The Thunder" הם מהדורות בינלאומיות.
בספטמבר 2011, אמין אגלרוב החל לעבוד עם אולפן ההקלטות האירופי EMI Music Germany. האלבומים "Wonder" ו-"After The Thunder" יצאו בשיתוף פעולה עם המפיק בריאן רולינג. בשבוע הראשון שלה, וונדר מכרה 3,000 עותקים בבריטניה. הסינגל "Obvious" נכנס למצעד הרדיו הבריטי, והפך ל"שיר השבוע" ב-BBC Radio 2, Magic FM ו-BBC Local Radio. "פלא" נבחר ל"אלבום השבוע" ב-BBC Radio 2. השיר "All I Need Tonight" נכלל באוסף הצדקה "Download For Good". הפרויקט הופק על ידי הקולנוען דייוויד לינץ'.
ב-3 בספטמבר 2012, אמין הפך לאורח מיוחד של הקונצרט של ג'ניפר לופז בבאקו, וביצע מספר שירים מהאלבום "After the Thunder".
חיים אישיים
בין השנים 2006 ל-2015 אמין היה נשואי לבתו של נשיא אזרבייג'ן, ליילה אלייבה, ממנה נולדו לזוג תאומים עלי ומייקל ב-2008.
אביגדור משאלי
אביגדור משאלי (17 בדצמבר 1931 – 12 בינואר 2009) היה שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב (1996–2002) ובנצרת (1984–1996).
ביוגרפיה
אביגדור משאלי נולד בדצמבר 1931 בתל אביב לשלמה ולבלה משאלי. הוא למד בבית הספר היסודי "בילו" בתל אביב, ובמדרשיית "נועם" בפרדס חנה. שירת שירות סדיר בצה"ל ועם תום שירותו הצבאי למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב (לימים אוניברסיטת תל אביב). לאחר תקופת התמחות במשרד עורכי הדין א. רוזנבלום הוסמך כעורך דין. הוא עבד כשש שנים במשרד עורכי הדין ש. הורוביץ ושות' בתל אביב ואחר כך כעורך דין עצמאי, זאת עד למינויו כשופט בית משפט מחוזי בשנת 1984.
מאז שחרורו משרות בצה"ל משאלי שרת במילואים בפרקליטות הצבאית בתפקידי סניגור, תובע, עוזר יועץ משפטי ואב בית דין צבאי ברצועת עזה ובצפון סיני ואחר כך כשופט ביחידת בתי הדין בפיקוד צפון, עד לשחרורו בדרגת סגן-אלוף. במהלך מלחמת לבנון הראשונה, שרת במילואים בכלא אנצאר בלבנון כיו"ר ועדה למיון והחלטה בגורל שבויים (על פי אמנת ז'נבה).
משאלי היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
תקופת כהונתו כעו"ד
בתקופת עבודתו כעו"ד מילא שורה של תפקידים ציבוריים בהתנדבות, בין היתר: חבר מועצת עיריית גבעתיים והנהלתה (13 שנים), חבר ועדת בנין ערים ויו"ר ועדות עירוניות, חבר המועצה הדתית בגבעתיים, נשיא לשכת בני ברית בגבעתיים, חבר ועדות שונות של לשכת עורכי הדין בישראל ועוד.
לאחר פרישתו מכס השיפוט
כיהן כיו"ר ועדת החקירה מטעם משרד הפנים לעניין גבולות הכנרת וטבריה.
כיהן כיו"ר ועדה מייעצת מטעם משרד התמ"ת לעניין עו"ז בתעשייה ובשירותים ובתפקידים נוספים.
כיהן בהתנדבות כיו"ר הוועד הפועל של המועצה הלאומית למניעת תאונות.
כיהן כנשיא בית הדין העליון של הליכוד.
מרינה תל אביב
מרינה תל אביב היא מרינה, השוכנת בחוף ימה של העיר תל אביב, מול כיכר אתרים וממערב לבריכת גורדון. במרינה שישה מזחים, בנוסף לשובר הגלים הצפוני שגם לאורכו מתאפשרת עגינה.
היסטוריה
המרינה הוקמה בראשית שנות ה-70, ובעת הקמתה הייתה המרינה הראשונה בישראל. היא נחנכה רשמית ב-13 באוקטובר 1976. תחילה נבנו הרציפים, הוקמו תשתיות חשמל ומים ובהמשך החלו לעגון בה סירות ויאכטות.
מקימי המרינה היו מיכל וגיורא קדר, אשר קיבלו את זיכיון ההפעלה הראשון מחברת אתרים בשנת 1971. בשנת 1984, רכשה מהם חזרה חברת אתרים את הזיכיון להפעלת המרינה.
כיום יש במרינה כ-400 יכטות.
תיאור
במרינה מקומות עגינה ל-320 סירות באורך של עד 20 מטרים ובשקיעה מרבית של 2.5 מטרים. במקום פועלת נקודת משטרה האחראית על ביקורת הגבולות. בנוסף מתקיימת במרינה פעילות ימית ענפה הכוללת בין השאר את שבט "צופי ים תל אביב", בית הספר לחינוך ימי, מועדון שיט תחרותי "הפועל" ועוד, אשר ביחד מהווים מוקד לחינוך ימי בעיר. המרינה מציעה שירותי תדלוק, אספקת מי שתייה, חיבור לקו טלפון, לרשת החשמל ולטלוויזיה בכבלים. במקום פועלות סדנת תיקונים ומספנה לסירות במשקל מרבי של 20 טון.
במרינה כיום מספר מסעדות וחנויות, בתי עסק העוסקים בסחר בציוד ספנות ובאספקה לכלי שיט, מספנה, בתי ספר לצלילה ולשיט ועוד.
מנהלי המרינה לאורך השנים:
מרינה תל אביב ערוכה לנגישות נכים. במרינה קיימים שירותים המותאמים לנכים, שטחי חניה לנכים, ומועדון שיט לאוכלוסיית הנכים של עמותת אתגרים.
סלוטר
סלוטר (Slaughter) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו שוחט. {{פירושונים|
ראו גם
}}
רוסטוב (פירושונים)
רוסטוב (ברוסית Росто́в) הוא שמם של מספר מקומות, ארגונים ואמצעים ברוסיה.
התחנה המרכזית של אשדוד
התחנה המרכזית באשדוד היא מסוף האוטובוסים המרכזי של העיר, הממוקמת ברובע "הסיטי".
הקניון ממוקם באזור המהווה כיום את מרכז הקניות של העיר אשדוד. עם התפתחות העיר דרומה הפך אזור "הסיטי" למרכז העסקים הראשי, כאשר אתרי התרבות המרכזיים של העיר בקריית צילקר כבית העירייה, המוזיאון העירוני, היכל התרבות, יחד עם שכונות מגורים יוקרתיות נמצאים בסמוך אליו. בקניון מבקרים בממוצע 14,500 איש מדי יום והוא מאכלס כ-95 בתי עסק וכולל כ-600 מקומות חניה מוסדרים.
התחנה מחולקת כך שהתחנות הבינעירונית נמצאות בחלק המערבי של התחנה, ואילו התחנות העירוניות נמצאות ממזרח למבנה.
התחנה נמצאת כיום בבעלות חברת נצבא.
שירות עירוני
קווי האוטובוס הפנימיים באשדוד, וכן הבין-עירוניים לעיר וממנה מופעלים על ידי חברת אלקטרה-אפיקים מאז 2016 ו-2014 בהתאמה:
קווים אזוריים ובינעירוניים
הקווים האזוריים ובינעירוניים יוצאים מתוך התחנה עצמה, את רובם המוחלט מפעילה חברת אפיקים בעוד אגד מפעילה קווים לירושלים ואילת, תנופה מפעילה קו לאריאל ומטרופולין מפעילה קווים לבאר שבע ושדרות.
אבילה
אבילה (abella או abila, נקרא גם seleucia, כיום קווילבה: בערבית: قويلبة) היא יישוב קדום בעבר הירדן המזרחי, שנמנה עם ערי הדקפוליס. האתר נמצא כ-13 ק"מ מצפון לעיר אירביד, שני קילומטר ממזרח לכפר הירדני חרתא, ממזרח לאום קיס, והוא ממוקם בין שני תילים, תל אבילה ותל חירבת אום אלעמאד (אם העמודים).
דקפוליס
דקפוליס הייתה קבוצה של עשר ערים ששכנו בעיקר בעבר הירדן המזרחי. ערים אלו לא היו קבוצה רשמית או גוף מדיני, אלא קובצו ביחד עקב מוצאם המשותף של תושבי הערים הללו שהיו ברובם רומאים ויוונים, בשונה ממרבית תושבי האזור שהיו שמים (יהודים, נבטים וארמיים). בירתן הייתה בית שאן. לכל הערים הייתה דרגה גבוהה יחסים של אוטונומיה וחופש פעולה.
פליניוס הזקן לא כלל את אבילה ברשימת ערי הדקפוליס, אך כן כלל ברשימה את רפנה. לעומתו, חוקרים אחרים כתלמי כללו עיר בשם אבילה והשמיטו את רפנה. יש המזהים את רפנה כאבילה. ברשימתו של תלמי הופיעה אבילה, אך הוא הזכיר גם את אבילה ליסניוס (Abila of Lysanios) (שבקרבת דמשק).
על פי יוסף בן מתתיהו, קיבל המלך אגריפס לשלטונו ארבע ערים: טריכיי וטבריה בגליל, אבל ויוליס שבעבר הירדן. לפי תיאורו אבל זו היא אבל השיטים שבקרבת ים המלח ואינה בתחום הדקפוליס. הארכאולוג אולברייט זיהה יישוב שנזכר במכתבי אל-עמארנה, יבליים (Yablima), כאבל או אבילה, עיר הדקפוליס. בעיר היה יישוב כבר בתקופת הברונזה, אולם היא הגיעה לשיא אוכלוסייתה בתקופה הביזנטית ובתקופת שלטון בית אומאיה.
בתקופה הרומית ישבו סמוך לעיר הלגיונות הרומיים השלישי והשנים עשר.
האתר
הראשון שהתעניין באתר מבחינה ארכאולוגית היה החוקר הגרמני אולריך יספר זצן, שהגיע מדמשק על סוסו לתל אביל בפברואר 1806. ב-1888, עם ייסודה של החברה הגרמנית לחקר ארץ ישראל, הגיע לאתר החוקר גוטליב שומכר, וסייר במקום.
רק מאז 1980 מתבצעות במקום חפירות ארכאולוגיות. הרולד מייר, פרופסור מהסמינר התאולוגי במיזורי, ארצות הברית, קיבל את אישור מחלקת העתיקות בירדן והחל לחפור במקום. החפירות החלו ב-1982, והן מתקיימות כל שנה זוגית. הממצאים הארכאולוגיים מצביעים על כך שהאתר היה מיושב כבר בתקופת הברונזה, ולאחריה בתקופת הברזל, בתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית, ובתקופת בית אומייה. בין ממצאי החפירות: מטבעות, כדים, כלי זכוכית ומנורות. בחפירות נמצאו תיאטרון וחמש בזיליקות מהתקופה הביזנטית, אחת מהן בנויה על מקדש לאלה ארטמיס.