cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בעיית הלוגריתם הבדיד
הכללה של בעיית הלוגריתם הבדיד
לדוגמה, ה-n-יה (0,...,0) היא הייצוג של 1 ביחס לכל בסיס, והיא נקראת ייצוג טריוויאלי. בעיית ייצוג הלוגריתם הבדיד נחשבת לבעיה קשה, ובפרט היא קשה יותר מבעיית הלוגריתם הבדיד (אם ניתן לפתור את בעיית ייצוג הלוגריתם הבדיד, אזי ניתן לפתור את בעיית הלוגריתם הבדיד). בעיית DLREP אטרקטיבית כי אפשר להשתמש בה לצורך חתימה עיוורת.
בעיית דיפי-הלמן
ויטפילד דיפי ומרטין הלמן פרסמו ב-1976 מאמר פורץ דרך שהעלה לראשונה את רעיון ההצפנה האסימטרית והציעו לבססה על בעיה מתמטית קשה בתורת המספרים הקשורה לבעיית הלוגריתם הבדיד שנקראת כיום בעיית דיפי-הלמן והיא מתחלקת לשתים, בעיית דיפי הלמן חישובית, המסומנת בקיצור CDH ובעיית הכרעת דיפי-הלמן המסומנת בקיצור DDH. שתיהן בעיות בעלות חשיבות רבה בתחום הקריפטוגרפיה. נתונה חבורה ציקלית \mathbb{G} ויוצר ונתונים שני איברים מהחבורה h_1 ו-h_2 כאשר h_1=g^x ו-h_2=g^y עבור שני שלמים x ו-y לא ידועים. פונקציית דיפי-הלמן מוגדרת כדלהלן: הבעיה הראשונה, בעיית CDH, היא לחשב את פונקציית דיפי-הלמן עבור שני איברים אקראיים h_1,h_2 (כאשר x ו-y אינם ידועים אחרת הבעיה טריוויאלית). הבעיה השנייה DDH היא בעיית הכרעה, להבחין בין פלט הפונקציה לבין איבר אקראי כלשהו מהחבורה. במילים אחרות עבור איברים h_1,h_2 שנבחרו באקראי ופתרון אפשרי h' הבעיה היא להכריע האם או h' הוא איבר אקראי חסר משמעות.
אם בעיית הלוגריתם הבדיד קלה לפתרון אז אפשר לפתור גם את בעיית דיפי-הלמן, תחילה מחשבים את x=\log_gh_1 ואז מחזירים את h_2^x. מאידך לא ברור האם קושיה המשוער של בעיית דיפי-הלמן שקול לבעיית הלוגריתם הבדיד.
בעיית DDH נחשבת לבעיה קשה ביחס ל-\mathbb{G} אם עבור כל אלגוריתם הסתברותי פולינומי \mathcal{A} קיימת פונקציית זניחות \text{negl} כך שהמתקיים: כאשר x,y,z הם איברים אקראיים. במילים פירושו שהבעיה האמורה קשה אם לא קיים אלגוריתם \mathcal{A} שמצליח להכריע האם z=xy בהסתברות משמעותית ביחס לסדר החבורה. אם z נבחר באקראי מתוך באופן בלתי תלוי בערכים אחרים אז האיבר g^z הוא בעל התפלגות אחידה בדידה ב-\mathbb{G}.
ישנן מספר חבורות בהן בעיית הלוגריתם הבדיד ותאומה בעיית דיפי-הלמן קשות לפתרון. העדיפות היא לחבורה ציקלית מסדר ראשוני והסיבות הן ראשית משום שידוע שאם סדר החבורה אינו ראשוני אפשר לצמצם את בעיית הלוגריתם הבדיד לבעיה בתת-חבורות שלה שהן יותר קטנות ולכן הפתרון קל יותר. שנית, קל למצוא יוצר בחבורה מסדר ראשוני כי כל איברי החבורה הם יוצרים. בנוסף, קל יותר למצוא הופכי כפלי של מעריך כלשהו דבר שרצוי במבנים קריפטוגרפיים מסוימים ובעיקר הסיבה היא שזה הגיוני להשתמש בחבורה מסדר ראשוני כי אם הסדר ראשוני אפשר להוכיח שפלט הפונקציה הוא כמעט אקראי בהשוואה להתפלגות אחידה מעל \mathbb{G}.
למרות זאת, החבורה הכפלית עם ראשוני p נפוצה בישומים מעשיים למרות שסדר החבורה הזו אינו ראשוני. ההשערה היא שבעיית הלוגריתם הבדיד בחבורה זו קשה גם היא בתנאי שמשתמשים בתת-חבורה מתאימה של. האיבר הוא שארית ריבועית מודולו p אם קיים איבר  המקיים. כך שקבוצת כל השאריות הריבועיות היא תת-חבורה של. מחצית מהאיברים של החבורה הם שאריות ריבועיות מודולו p. אם p הוא מספר ראשוני "חזק", כלומר p=2q+1 כאשר q ראשוני אז מספר האיברים בתת-החבורה המכילה את כל השאריות הריבועיות מודולו p הוא (p-1)/2=q והיות ש-q ראשוני תת-חבורה זו ציקלית. יתרה מזו כל האיברים בתת-חבורה זו הם יוצרים שלה. כדי למצוא יוצר, פשוט בוחרים איבר אקראי כלשהו x שהתנאי הוא שלא יהיה שקול ל-\pm 1 (מודולו p) ואז מציבים g=x^2 מודולו p.
דוגמה לבעיית דיפי-הלמן במספרים קטנים
נתון הראשוני p=97 החבורה הציקלית מסדר n=96 והיוצר g=5. אם נבחר x=32 וכן y=17. אם נתונים האיברים ו- (מודולו 97), בעיית דיפי-הלמן היא לגלות את  (כאשר x ו-y לא ידועים), יש לשים לב שאת החזקה מצמצמים מודולו ההסדר של החבורה 96.
עקום אליפטי
חבורה אחרת שבה ההשערה היא שבעיית הלוגריתם הבדיד קשה היא אוסף הנקודות על עקום אליפטי. היתרון שלו הוא שבניגוד לחבורה כפלית לא ידוע על אלגוריתם שמסוגל לפתור את בעיית הלוגריתם הבדיד בזמן ריצה תת-מעריכי בחבורת העקום האליפטי. בקצרה, יהי p\ge 5 מספר ראשוני ונתונה משוואה ממעלה שלישית E בשני נעלמים x ו-y מהצורה: כאשר הם קבועים המקיימים את התנאי  (תנאי זה הכרחי כדי להבטיח שלא יהיו בעקום קצוות חדים) נניח ש- מייצג את כל הזוגות  המקיימים את המשוואה האמורה, אז העקום האליפטי הוא. במילים, אוסף כל הנקודות המקיימות את המשוואה האמורה עם נקודה מיוחדת הנקראת "הנקודה באין סוף" המסומנת ב-\mathcal{O}. קיים כלל חיבור מסובך שמאפשר לחבר שתי נקודות בעקום כדי לקבל נקודה שלישית שגם היא בעקום; R=P+Q או חיבור נקודה בעצמה Q=P+P=2P. למרבה ההפתעה אפשר להוכיח שקבוצת הנקודות בעקום E יחד עם כלל החיבור יוצרים חבורה אבלית. שהיא חבורה סגורה תחת כלל החיבור כשהנקודה באין סוף משמשת כאיבר יחידה. לכל נקודה יש נקודה הופכית וכן חוקי האסוציאטיביות והקומוטטיביות מתקיימים בה.
בעיית הלוגריתם הבדיד בעקום אליפטי היא כדלקמן. נתון עקום אליפטי ונתונה נקודה כלשהי  הנקראת נקודת הבסיס וכן הנקודה  מצא שלם l המקיים Q=lP. השלם l נקרא הלוגריתם הבדיד של הנקודה Q בבסיס הנקודה P או בקיצור l=\log_PQ. הקבוצה היא תת-חבורה ציקלית המכילה את אוסף כל הנקודות שהן כפולות של P כלומר  עד שמגיעים לנקודה באין סוף (נניח שנמצא שלם t כך שמתקיים ) הנקודה Q נמצאת אי שם בחבורה זו כאשר השלם l<t מייצג את מספר הפעמים שהיה צריך לחבר את הנקודה P כדי להגיע ל-Q: האלגוריתם הטוב ביותר הידוע כיום לפתרון בעיית הלוגריתם הבדיד בעקום אליפטי (אם לא מביאים בחשבון אלגוריתם קוונטי) היא גרסה מקבילית של אלגוריתם רו של פולרד ללוגריתמים.
אלגוריתם צעד-קטן צעד-גדול
אלגוריתם צעד-קטן/צעד-גדול של דויד שנקס הוא אלגוריתם כוח גס רקורסיבי שעושה שימוש בזיכרון כדי לפתור את בעיית הלוגריתם הבדיד בחבורה ציקלית מסדר q בזמן ריצה של. הרעיון הוא פשוט. בהינתן תת-חבורה ציקלית ואיבר, אפשר לדמיין את החבורה כמעגל של האיברים.
ידוע ש-y=g^x חייב להיות היכן שהוא בתוך המעגל, במקום לחשב ולאחסן בזיכרון את כל האיברים של המעגל עד שנמצא x שזה אינו מעשי, "מסמנים" נקודות במעגל במרווחים קבועים (או מדלגים במרחק קבוע) לפי. במילים אחרות מחשבים ומאחסנים בטבלה ממוינת בזיכרון את האיברים: שלב זה נקרא "צעד-גדול". כעת היות ש-y=g^x נמצא באחד מהמרווחים, מובטח שאחד מ-t האיברים יהיה שווה לאחת מהנקודות שאוחסנו בטבלה בזיכרון, שלב זה נקרא "צעד-קטן". נניח ש- עבור i ו-k כלשהם, אפשר בקלות לפתור את הלוגריתם על ידי y=g^{kt-i} או.
רולר דרבי
רולר דרבי הוא ספורט מגע תחרותי, בו שתי קבוצות של חמש מחליקות על גלגיליות מתחרות במהלך החלקה במגרש אליפטי. המשחק בנוי מסדרת היתקלויות או "ג'אמים". כל קבוצה ממנה ג'אמרית אחת - שהיא השחקנית שצוברת את הנקודות על ידי עקיפת השחקניות של הקבוצה היריבה. שאר השחקניות בקבוצה מסייעות לג'אמרית שלהן, ומתקילות את הג'אמרית של הקבוצה היריבה.
אהבת ציון (רומן)
"אהבת ציון" (1853) הוא רומן מאת הסופר היהודי אברהם מאפו. זה הרומן העברי הראשון וכתיבתו נמשכה עשרים ושלוש שנה.
רולר דרבי
ספורט הרולר דרבי העכשווי הוא ספורט בינלאומי בעיקר של נשים, ומשמש בנוסף למטרות ספורט גם להעצמה אישית, חיזוק קשרים בין נשים, וביטוי לערכים פמיניסטיים. יש כיום כ-1250 ליגות חובבניות ברחבי העולם, כולל בישראל.
אהבת ציון (רומן)
היסטוריה
מאפו החל בכתיבת הרומן בהיותו עלם צעיר בן עשרים ושתיים בשנת 1830. הרומן יצא לאור לראשונה ב-1853 ועורר התרגשות רבה והתעוררות לאומית בקרב היהודים הרבה שנים לפני הקמת התנועה הציונית. הצעירים היהודים שהיו אמונים על שפת התנ"ך קראו בשקיקה את הרומן שתיאר את ארץ ישראל כארץ פורייה מלאה במעיינות, שדות וכרמים והגבירו בהם את הרצון לעזוב את הגולה ולעלות אליה.
הסיבה שגרמה לכתיבה הממושכת של הרומן הייתה רצונו לכתבו בשפה העברית שהייתה אז שפה מתה. הוא נאלץ להשתמש בשפת התנ"ך וליצור באמצעותה תכנים של רומן מודרני.
מאפו היה נוהג לצאת מרחובות קובנה ולעלות על גבעת אלקסוטס שם היה צופה על העיר ונהר הניימן ומדמה את ירושלים בימי התנ"ך.
רולר דרבי
היסטוריה
בתחילת שנות ה-2000 הייתה התחדשות והתעוררות של המשחק התחרותי, שזוכה לפופולריות בינלאומית שלא הייתה כמותה אפילו בימי הזוהר המוקדמים. יש כיום אלפי ליגות ברחבי העולם, שנעות בין מועדוני פנאי לקבוצות מקצועיות.
אהבת ציון (רומן)
היסטוריה
ברומן יש דמויות חיוביות ודמויות שליליות באופן מובהק, ומאפו מעניק לחיוביות שמות חיוביים כמו תמר, ידידיה ויורם, ואילו לשליליות שמות בעלי משמעות שלילית או ששייכים לדמויות שליליות במקרא, כמו עכן, נבל, חלאה, זמרי. יוצא מן הכלל הזה הוא אמנון, שהוא דמות חיובית, בשונה מאמנון המקראי שהיה אנס.
בעיית הלוגריתם הבדיד
פירוט מהלכי האלגוריתם
קלט: תת-חבורה, האיבר וסדר החבורה q.
אהבת ציון (רומן)
היסטוריה
העלילה מתרחשת בממלכת יהודה בימי אחז וחזקיהו. האירוע ההיסטורי המרכזי המתואר ברומן הוא מסע סנחריב בארץ ישראל. מאפו מתאר את המצב בירושלים הנצורה ואת המחלוקת בין האקטיביסטים בראשות המלך חזקיהו וישעיהו בן אמוץ שלא מפחדים מאיומיו של רבשקה ובין התבוסתנים בראשות שבנא הסופר הדורשים להתייחס ברצינות לאיומיו של רבשקה ולהיכנע. הרומן התפרסם ביותר מארבעים מהדורות בעברית, ותורגם לגרמנית, אנגלית, יידיש, רוסית, צרפתית, לדינו, ערבית ופרסית-יהודית. בישראל הוא הופיע בהוצאת יזרעאל עם דברי פתיחה של יעקב פיכמן.
רולר דרבי
חוקי המשחק
יש למשחק חוקים בסיסיים, כאשר כל אגודה מקומית מוסיפה או משנה פרטים לפי צורכי או העדפות הקבוצות החברות בה. רוב התחרויות פועלות לפני החוקים שנרשמו בידי ה-WFTDA (Women's Flat Truck Derby Association).
בעיית הלוגריתם הבדיד
פירוט מהלכי האלגוריתם
פלט: \log_gy.
אהבת ציון (רומן)
תקציר העלילה
ידידיה הוא אדם עשיר בירושלים. חננאל, אחד מאצילי שומרון מגיע אליו עם בתו תרצה. ידידיה מתאהב בתרצה, הם נישאים ונולדת להם בת בשם תמר ובן בשם תימן.
בני אמדורסקי
בני אמדורסקי (12 באוגוסט 1931 – 23 בינואר 1994) היה זמר, שחקן, קומיקאי, מפיק, אמרגן, מסעדן ובוהמיין ישראלי.
בעיית הלוגריתם הבדיד
דוגמה במספרים קטנים
בחבורה מסדר q=28, אם g=2 ו-y=17 כדי לחשב את הלוגריתם הבדיד של 17 בבסיס 2 תחילה מחשבים את t=5 ואז מכינים טבלה עם זוגות הערכים הבאים (מודולו 29) ממוינת לפי הערך השני: ואז מחשבים את הערכים הבאים עם המונה i=0,1,2,...: בחיפוש מהיר מסתבר שהערך האחרון שהתקבל זהה למעשה לכניסה הרביעית בטבלה לכן מודולו 29.
בני אמדורסקי
קורות חייו
אמדורסקי נולד בירושלים. בילדותו למד בבית ספר לבנים תחכמוני בירושלים, היה חבר תנועת השומר הצעיר, אחר כך גדל והתחנך בקיבוץ הראל.
בעיית הלוגריתם הבדיד
לוגריתם בדיד בקריפטוגרפיה
בלוגריתם בדיד, בדומה לפירוק לגורמים, ישנן שתי פעולות הופכיות שאינן סימטריות בכוח החישוב הדרוש לביצוען. לדוגמה, כפל ופירוק לגורמים הם פעולות הפוכות, בעוד שכפל היא פעולה קלה במונחי מחשוב, הרי שפירוק לגורמים קשה הרבה יותר ממנה. כן הדבר בלוגריתמים, העלאה בחזקה מודולרית (מודולו שלם n) קלה הרבה יותר ממציאת החזקה מודולו n. חוסר הסימטריה הזה נקרא פונקציה חד-כיוונית, והיא מנוצלת היטב בעיקר בהצפנה אסימטרית. דוגמאות הן: פרוטוקול דיפי-הלמן להעברת מפתח, צופן אל-גמאל, חתימה דיגיטלית של אל-גמאל ואלגוריתם חתימה דיגיטלית DSA.
בני אמדורסקי
קורות חייו
בשנת 1957 הקים יחד עם ישראל גוריון את צמד "הדודאים" לאחר שהשניים נפגשו במסיבה. אמדורסקי המשיך לשיר במסגרת הצמד במשך 36 שנים. בשנת 1964, יזם את הקמת "שלישיית גשר הירקון". ב-1966 הוציא אלבום סולו ראשון, עם עיבודים של דב זלצר, בחברת ישראפון. ב-1969 הקים, הפיק והשתתף עם חנן יובל ושלום חנוך בשלישיית "השלושרים". בשנות השבעים היה חבר בשלישיית "הטוב הרע והנערה", לצד ישראל גוריון וג'וזי כץ, שכללה מופע ותקליט שהיה מבוסס על שירי סרטים והצגות משנות השלושים, עם לחניו של שמוליק קראוס.
בשנת 1973 הצטרף אמדורסקי יחד עם שותפו לצמד "הדודאים", לצמד הנשי "סוזן ופראן" לאלבום פולק "קשת בענן", שבו חידשו שירי עם אנגליים ואמריקניים שתורגמו לעברית על ידי תרצה אתר ודן אלמגור. האלבום לוּוה במסע הופעות ברחבי הארץ. אמדורסקי גם היה מפיק האלבום.
בעיית הלוגריתם הבדיד
לוגריתם בדיד בקריפטוגרפיה
כדי להתמודד עם האיום של האלגוריתמים המנויים לעיל, ההנחה היא כיום שראשוני p בגודל 2048 סיביות מספק מרווח ביטחון סביר. תקן DSA מגדיר למשל מספר רמות אבטחה לאלגוריתם חתימה דיגיטלית כשהמרבית היא, p ראשוני בסדר גודל של 3072 סיביות.
בני אמדורסקי
קורות חייו
בסוף שנת 1981 השתתף אמדורסקי בסרט הטלוויזיה "עמק הנהר האדום" בבימוי דן בירון.
ב-1964 השתתף בסרט "דליה והמלחים", ב-1967 השתתף בסרט "האם תל אביב בוערת?", ב-1968 השתתף בסרט "נס בעיירה" וב-1972 השתתף בסרט "שוד הטלפונים הגדול".
בעיית הלוגריתם הבדיד
לוגריתם בדיד בקריפטוגרפיה
החבורות שיש בהן עניין מבחינה קריפטוגרפית הן; החבורה הכפלית מעל שדה ראשוני גדול, החבורה הכפלית  מעל שדה סופי מורחב  כאשר \ q=p^k ו-\ k\ge1 וכן החבורה הכפלית  מעל שדה בינארי  עם מציין 2. כן יש עניין מיוחד בחבורה כאשר \ n שלם פריק, קבוצת הנקודות בעקום אליפטי המוגדר מעל שדה סופי ועקום היפר-אליפטי מעל שדה סופי.
בני אמדורסקי
קורות חייו
אמדורסקי נחשב לאחד מהזמרים הבולטים בפסטיבל הזמר והפזמון, במיוחד בשנותיו הראשונות. בשנת 1964 זכה במקום הראשון עם השיר "ילדתי אמרי", למילים של משה דור וללחנו של יעקב הולנדר, אותו שר בדואט עם נחמה הנדל. בשנת 1972 שב וזכה במקום הראשון בהרכב של "הטוב הרע והנערה", עם השיר "טוב לי לשיר".
אהבת ציון (רומן)
תקציר העלילה
יורם הוא חברו של ידידיה. אדם עשיר ולו שתי נשים: חגית, לה שלושה ילדים ונעמה, ללא ילדים. חגית מתעמרת בשפחתה חלאה אשתו של העבד עכן. תינוקה הקטן של חגית נקרא עזריקם. לחלאה יש תינוק באותו גיל בשם נבל והיא מניקה את שניהם. יורם יוצא לקרב ונודר לידידיה שאם לא יחזור, ישיא את בתה של תרצה לבנה של נעמה או להפך, לפי מין היילוד. יורם מסביר כי בשל אהבתו הרבה לנעמה, ובשל אהבת ידידיה לתרצה אשתו, נישואין בין שני הצאצאים ירבו אהבה עד מאוד.
בעיית הלוגריתם הבדיד
הערות שוליים
<!-- בעיית הלוגריתם הדיסקרטי היא בעיה באלגברה חישובית, שמהותה מציאת המעריך \ x של הערך \ \alpha^x, כאשר \ \alpha איבר בחבורה; זאת בדומה לפונקציית הלוגריתם הרגילה, המחשבת את \ x כאשר \ \alpha מספר ממשי.
בני אמדורסקי
קורות חייו
בנוסף לעיסוקיו כזמר, היה גם אמרגן – בעיקר של הרכביו – וגם מפיק תקליטים ושירים של אמנים והרכבים שונים ובהם: "החלונות הגבוהים", "ירושלים של זהב", שירי שלום חנוך ועוד. עיסוק נוסף היה בתחום המסעדנות. הוא פתח כמה וכמה מועדוני בילוי, פאבים ומסעדה ביפו בשם "החצר", שם גם בישל בעצמו.
בשנת 1990 גילה אמדורסקי כי הוא חולה בסרטן המעי הגס. מאותו רגע החליט להילחם בכל כוחו במחלה כולל דיאטה מקרוביוטית מיוחדת. בסוף שנת 1993 התדרדר מצבו. באוקטובר של אותה שנה הופיע בתוכנית שערך לכבודו הערוץ הראשון בהשתתפות בכירי האמנים בישראל, ורגע השיא במופע היה כששר את שירה של נעמי שמר "אני גיטרה", אשר נכתב במיוחד לאירוע, והיווה מעין סיכום חיים ופרידה.
אמדורסקי נפטר ב-23 בינואר 1994 בגיל 62. הוא נטמן בבית העלמין ירקון.
חיים אישיים
אמדורסקי היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה, ממנה התגרש, הייתה אראלה וממנה נולדה בתו אסנת (הדר-אמדורסקי). אשתו השנייה, שגם ממנה התגרש, הייתה מרים (מיקי), וממנה נולד בנו אסף אמדורסקי שממשיך את דרכו כמוזיקאי.
אהבת ציון (רומן)
תקציר העלילה
מתן, שופט מושחת, מחליט להתנקם בחגית שלא נענתה לחיזוריו והעדיפה את יורם. הוא מנצל את היעדרותו של יורם וביחד עם עכן הוא מתכנן נקמה נוראה. בלילה מריק עכן בהשתתפות שני בני בלייעל, חפר ובוקיה, את בית האוצר של יורם ומביאים אותו למתן. הם מעלים באש את בית חגית ושורפים אותה וילדיה. עכן מגיע לבית נעמה ומשכנע אותה לברוח מיד על נפשה. חפר ובוקיה מפיצים את השמועה כי זה מעשה של נעמה מקנאתה בחגית. עכן לוקח את תינוקו נבל, מביאו לידידיה ואומר לו שזה עזריקם. ידידיה מגדל את עזריקם ומייעדו לתמר לפי הבטחתו ליורם.
נעמה נמלטת לסתרי, ידיד יורם שם יולדת תאומים: פנינה ואמנון. אמנון מופרד ממנה וגדל כרועה בבית אבישי, ידיד אחר של יורם. הוא גדל כרועה יפה תואר בבית לחם ואינו יודע על מוצאו. נעמה ופנינה מתגוררות באהל בפאתי ירושלים כשהן מתחזות לנשים פלישתיות.
האשורים כובשים את ממלכת שומרון. חננאל נאלץ לצאת לגלות. הוא כותב מכתב לתמר שבו הוא מתאר חלום שחלם, מופיע בו עלם יפה עיניים שאומר לו שחשקה נפשו בנפש תמר וכי הוא יפדה אותו מהשבי. חננאל מפקיד את המכתב בידי זמרי ומבקשו להעבירו לידידיה.
תמר יוצאת עם חברותיה לבית לחם, פוגשת באמנון, הוא מציל אותה מטפריו של אריה. אמנון תואם לגבר שראה חננאל סבה בחלומו. היא מתאהבת בו ומזמינה אותו לביתה. לאחר זמן מגיע אמנון לבית ידידיה בירושלים. האהבה בינו לתמר פורחת למגינת ליבו של עזריקם. הם מחזיקים יד ביד וידידיה רואה זאת, כועס על אמנון, נותן בידו מאה כסף ומגרשו. הוא אומר לתמר כי אחת בליבו להשיאה לעזריקם במלאת לה שמונה עשר שנה. אמנון מגיע לבבל, פודה את חננאל ומביאו לבית ידידיה. בהשפעת חננאל משנה ידידיה את דעתו ומסכים לנישואי אמנון ותמר. בינתיים מביא סתרי את אמנון לנעמה ופנינה ומגלה לו כי הן אמו ואחותו. אמנון ממשיך לבקרן וזמרי מגלה לתמר כי אמנון בוגד בה עם נשים נכריות שכישפו אותו. תמר מובאת לצפות בפגישה בין אמנון ושתי הנשים.
תמר כועסת על אמנון שמתראה עם נשים זרות ומגרשת אותו מעליה. אמנון המדוכא חוזר לבית לחם אך בדרך תופסים אותו פלשתים, מוכרים אותו ליוונים והוא מועבר כעבד לקפריסין שם פורש עליו חסות יורם הנמצא שם שמונה עשר שנים. הוא אינו יודע שאמנון הוא בנו.
עזריקם מחליט להשמיד את כל אלה שיודעים על המזימה. הוא שורף את ביתו של מתן ואת ביתו של עכן וחלאה ובית חפר ובוקיה. זמרי נמלט ממנו לבית ידידיה עכן דולק אחריו ודוקר אותו למוות. לפני מותו מספר זמרי על כל מזימת השקר שהעליל על אמנון בלחצו של עזריקם. בני עכן תופסים את עזריקם והורגים אותו.
לאחר נסיגת סנחריב והסרת המצור כולם חוגגים ושמחים אולם תמר מתאבלת על אהובה. לידידיה יש ידיד צידוני בשם הדורם, סוחר עשיר עם קשרים בארצות שונות. לבקשתו של ידידיה מוצא הדורם את אמנון ויורם בקפריסין, פודה ומביא אותם לירושלים. אמנון ותמר מתחבקים ומתנשקים וכך גם תימן ופנינה והרומן נגמר בסוף טוב.
רולר דרבי
חוקי המשחק
למרות שהחסימות הן פיזיות, ישנם סוגים של חסימות ומגעים שאינם חוקיים: אסור להשתמש במרפקים, אסור להכות מאחור, אסור לחסום עם הראש, החסימות מחויבות להיות 1:1 (אסור לשתי שחקניות לחבור לחסימה נגד שחקנית בודדת). וכן, ישנם חוקים טכניים לגבי מרחק ואזור הפעולה המותרים. העונש על עבירה הוא ישיבה לפרק זמן בתא עונשין.
ג'אמים
כל השחקניות מתחילות להחליק מקו התחלה אחד. אחרי שעברו 10 מטר ראשונים, השופט שורק לתחילת הג'אם הראשון. בשלב זה הג'אמרית מזנקת קדימה, עוקפת פעם אחת את המגרש, וכשהיא משיגה שוב את קובץ השחקנים (ה"פאק", באנגלית: The Pack), מתחיל הניקוד - נקודה אחת על כל שחקית שהיא עוקפת. הבלוקריות ב"פאק" מחויבות להישאר בתוך מרחק מקסימלי של כשלושה מטרים אחת מהשנייה. כשג'אמרית אחת עוקפת את כל ה"פאק", היא נהיית הג'אמרית ה"מובילה". לג'אמרית מובילה יש יכולת לסיים את הג'אם לפני שעברו שתי דקות.
ציוד
החלקת רולר דרבי מתבצעת על גלגיליות קלאסיות, בעלות ארבעה גלגלים המסודרים שניים מקדימה ושניים מאחורה, ולא רולרבליידס בהם הגלגלים הם בשורה. השחקניות מחויבות ללבוש ציוד מגן, כולל קסדה, מגיני ברכיים, רפידות מרפקים, ומגיני פה.
רולר דרבי מודרני
תחיית הרולר דרבי כספורט התחילה בתחילת שנות ה-2000 כספורט של נשים, שאורגן על ידי נשים. הליגה הראשונה נוסדה באוסטין, טקסס, ועד שנת 2006 כבר היו מעל 135 ליגות בארצות הברית. ליגות דומות החלו לקום במגוון מדינות בינלאומיות, וכיום יש מעל 1250 ליגות חובבניות של נשים בעולם.
לספורט הנשים יש אסתטיקה פאנקיסטית וערכיות פמיניסטית וקווירית, והשחקניות באות ממגוון רקעים מגדריים, אתניים ומעמדיים. כלל האצבע הוא "זה לא משנה אם את לסבית/סטרייטית/ביסקסואלית/טרנסית - העיקר שאת יודעת להחליק". הקבוצות והתחרויות גם פועלות במסגרת תרבות קאמפ: השחקניות בדרך כלל משחקות תחת פסבדונימים, או "שמות דרבי" שנוטים להיות משחקי מילים עם קריצה או רפרנסים למיניות, אלימות, או תרבות פופולרית או גיקית. גם הלבוש של השחקניות נוטה להיות מבוסס על בורלסק ורוקבילי. כדוגמה, גרביוני רשת, חצאיות טוטו, וקעקועים הם מראה נפוץ בתחרויות. שהייתה חגם לתחרויות עצמן בדרך כלל נותנים שמות מהתלים. דוגמה ל"שם דרבי" הוא שחקנית בשם בר שמשחקת בשם "ברת' ויידר" (משחק מילים על דארת' ויידר) או שחקנית שבחרה לשחק בשם "Pnina Rosendoom".
חלוצת האסתטיקה של הדרבי הייתה המחליקה אן קלבלו, הידועה כ"Demon of the Derby" והתחרתה בדרבי במשך שבעה עשורים. קלבלו הייתה מפורסמת בשל הניראות הלא קונבנציונלית שלה, כאשר הייתה צובעת את שערה בצבעים זוהרים ומתאפרת באופן בולט, וכן הייתה ידועה בשל סגנון הדיבור ה"ססגוני" שלה.
הענף נשקל להכללה באולימפיידת 2020.
רולר דרבי בישראל
הליגה הראשונה בישראל נוסדה בשנת 2011, ונקראת TLV Derby Girls. היא הוקמה על ידי מספר שחקניות בהובלת בר אלדר, וכיום מונה כ-35 שחקניות. יש שתי קבוצות בליגה, שמשחקות אחת מול השנייה במשחקי סקרימג'. המשחק הפורמלי הראשון בין הקבוצות אירע בינואר 2014.
לליגה הצטרפו מספר שופטים שגם הם חובבנים, ומתאמנים בשיפוט בזמן שהשחקניות מתאמנות בדרבי. האתוס של הליגה הוא שיתופי ו-DIY (עשה זאת בעצמך), וכל התפקידים מאוישים בהתנדבות, כאשר השחקניות והשופטים חולקים ביניהם תפקידי אדמיניסטרציה, פרסום, ניהול כספים ועוד.
בעיית הלוגריתם הבדיד
הערות שוליים
בעיה זו דומה לבעיית פירוק לגורמים של מספר שלם, בכך ששתיהן קשות (לא ידוע על אלגוריתם יעיל לפתרונן), ושתיהן משמשות מרכיב מהותי בפרוטוקולים של הצפנה.
הגדרה כללית
בעיית הלוגריתם הדיסקרטי הכללית היא כדלהלן: תהי \ G חבורה ציקלית מסדר \ n. יהי \ \alpha יוצר של \ G ויהי. בעיית הלוגריתם הדיסקרטי של \ \beta בבסיס \ \alpha היא הבעיה של מציאת מספר שלם \ x המקיים. מכיוון ש-, המספר \ x נקבע רק עד כדי השארית שלו מודולו \ n.
המימוש הפשוט ביותר לבעיה הזו הוא כאשר החבורה G היא תת-חבורה של חבורת אוילר. אם n שווה לחזקה של מספר ראשוני אי-זוגי, או לפעמיים חזקה כזו, או ל-2 או 4, אז חבורת אוילר עצמה היא ציקלית, ויש לה איבר פרימיטיבי. אבל הבעיה בעינה עומדת גם אם \ \alpha יוצר תת-חבורה אמיתית של חבורת אוילר.
דוגמה
אם \ p = 97. אזי היא חבורה ציקלית מסדר \ n = 96. אם ניקח יוצר של למשל \ \alpha=5. בהינתן השלם \ 35, הבעיה היא למצוא \ x המקיים, היות ש- , אזי ב-.
תכונות
אם \ \alpha הוא יוצר של חבורה ציקלית \ G מסדר \ n ו-. אז
הקושי שבבעיית לוגריתם דיסקרטי הכללית, אינו תלוי ביוצר. הווה אומר, אם \ \alpha ו-\ \gamma הם יוצרים של \ G_n. ואם וכן  ו-. משמעות הדבר היא, שכל אלגוריתם המסוגל לחשב לוגריתמים בבסיס \ \alpha ניתן לשימוש כדי לחשב את הלוגריתמים בכל בסיס אחר שגם הוא יוצר של \ G.
הגדרה קשה יותר של הבעיה האמורה, היא כאשר \ G אינה חבורה ציקלית וכן הבסיס \ \alpha אינו יוצר בהכרח של \ G. בעיה זו קשה אף יותר לפתרון.
אלגוריתמים
בעיית לוגריתם דיסקרטי (DLP), מוגדרת כבעיה מתמטית קשה ולא ידוע על אלגוריתם יעיל לפתרונה. הדרך הנאיבית ביותר היא, לנסות להעלות את \ \alpha בחזקת מספרים שונים בסדר עולה, עד שימצא המספר העונה על התנאי האמור, דרך זו מכונה כוח גס וזמן הריצה שלה מעריכי ביחס לאורך הייצוג של סדר החבורה (\ \log(n)). בין האלגוריתמים הטובים ביותר הידועים לפתרון בעיה זו נמנים:
האחרון הנו האלגוריתם החזק ביותר הידוע כיום לפתרון בעיית לוגריתם דיסקרטי בחבורות מסוימות כמו עבור \ n פריק כלשהו. גרסה מסוימת שלו הנקראת אלגוריתם Coppersmith מסוגלת להגיע לזמן ריצה של עבור קבוע כלשהו \ c < 1.587.
לוגריתם דיסקרטי בקריפטוגרפיה
בלוגריתם דיסקרטי, בדומה לפירוק לגורמים, ישנן שתי פעולות הופכיות שאינן סימטריות בכוח החישוב הדרוש לביצוען. לדוגמה, כפל ופירוק לגורמים הם פעולות הפוכות, בעוד שכפל היא פעולה קלה במונחי חישוב, הרי שפירוק לגורמים קשה הרבה יותר ממנה. כן הדבר בלוגריתמים, העלאה בחזקה מודולרית (מודולו שלם n) קלה הרבה יותר ממציאת החזקה מודולו n. חוסר הסימטריה הבולט, מנוצל היטב בעיקר במערכת מפתח פומבי. טכניקות הצפנה רבות, מבוססות על תכונת חד-סטריות זו. דוגמאות: פרוטוקול דיפי-הלמן להעברת מפתח, צופן אל-גמאל, חתימה דיגיטלית של אל-גמאל ואלגוריתם חתימה דיגיטלית DSA.
כדי להתמודד עם האיום של האלגוריתמים המנויים לעיל, ההנחה היא כיום, כי ראשוני \ p בגודל 1024 סיביות מספק מרווח ביטחון זעיר בלבד. תקן DSA מגדיר למשל מספר רמות אבטחה לאלגוריתם חתימה דיגיטלית כשהמרבית היא, p ראשוני בסדר גודל של 3072 סיביות.
החבורות שיש בהן עניין מבחינה קריפטוגרפית הן; החבורה הכפלית מעל שדה ראשוני גדול, החבורה הכפלית  מעל שדה סופי מורחב  כאשר \ q=p^k ו-\ k\ge1 וכן החבורה הכפלית  מעל שדה בינארי  עם מציין 2. כן יש עניין מיוחד בחבורה כאשר \ n שלם פריק, קבוצת הנקודות בעקומה אליפטית המוגדרת מעל שדה סופי ועקומה היפר-אליפטית המוגדרת מעל שדה סופי.
-->
בני אמדורסקי
הנצחתו
לאחר פטירתו, הקימו שותפיו בעבר, ישראל גוריון, חנן יובל וצמד הפרברים, רביעייה בשם "החברים של בני" שמופיעה מדי פעם באירועים שונים, ומשמרת בדרך זו את זכרו של אמדורסקי.
בשנת 2003 ערך בנו אסף עם חברת התקליטים "הד ארצי" אוסף המסכם את הקריירה של אביו, אלבום כפול זה כולל שיר משותף לו ולאביו – "נחיה את היום". בסוף שנת 2009 יצאו ישראל גוריון ואסף אמדורסקי לסדרת הופעות בהם שרו השניים משירי הדודאים. בשנת 2013 יצא אלבום של השניים בשם "שרים הדודאים".
ב-3 ביולי 2014, במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה של עיריית תל אביב, הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון בכניסה לביתו של בני אמדורסקי ברחוב צבי ברוק 16 בתל אביב.
שמואל נח אייזנשטדט
שמואל נח אייזנשטדט (10 בספטמבר 1923 – 2 בספטמבר 2010) היה סוציולוג ישראלי, פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים ועמית מחקר בכיר במכון ון ליר בירושלים.
אייזנשטדט נחשב אחד מגדולי החוקרים שהטביעו את חותמם על הסוציולוגיה העולמית בת זמננו. הוא זכה בפרסים רבים על עבודתו, בהם פרס ישראל לסוציולוגיה (התשל"ג-1973), פרס בלצן, פרס מחקר של קרן מקס פלנק ופרס א.מ.ת. ב-2006 זכה בפרס הזיכרון הבינלאומי על שם הולברג, והיה הזוכה השלישי בפרס זה מאז הוכרז ב-2004 (קדמו לו ז'וליה קריסטבה ויורגן הברמאס). הפרס הוענק לו "בזכות הישגיו יוצאי הדופן באמנויות ובמדעי החברה, במשפטים ובתאולוגיה, ובעבור 50 שנות מצוינות והשפעה חשובה על התאוריה הסוציולוגית." בנימוקי חברי הוועדה נכתב: "פרופ' אייזנשטדט פיתח ידע השוואתי בעל איכות נדירה, המתרכז בשינוי חברתי ובמודרניזציה וקשור ליחסים שבין תרבות, מערכות אמונה ומוסדות פוליטיים. עבודתו משלבת תאוריה סוציולוגית עם מחקר אמפירי והיסטורי בחקר חברות, ציוויליזציה ודפוסי מודרניזציה".
חייו ופועלו
שמואל נח אייזנשטדט נולד ב-1923 בוורשה בירת פולין, ועלה לארץ ישראל בגיל 12. ב-1937 הצטרף לשורות "ההגנה", ובמרוצת השנים מילא בה תפקידים שונים, גם מחוץ לארץ ישראל. ב-1940 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, הוסמך במדעי הרוח בשנת 1944 וב-1947, והוא בן 24, סיים את עבודת הדוקטור בהדרכתו של מרטין בובר. את השנה שלאחר מכן עשה בבית הספר לכלכלה של לונדון בהשתלמות בתר-דוקטורט, וחזר, מוקדם מן הצפוי, עם פרוץ מלחמת העצמאות. בתום המלחמה השתתף בתכנון ובהקמה של המחלקה לסוציולוגיה ושל הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה העברית, וב-1950, עם פרישתו של בובר, מונה לעמוד בראש המחלקה הצעירה.
במשך שנות עבודתו, היה פרופסור אורח ועמית מחקר בעשרות אוניברסיטאות ומכוני מחקר בישראל ובעולם, בהם בית הספר לכלכלה של לונדון, אוניברסיטת אוסלו, אוניברסיטת שיקגו, MIT, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת ציריך, האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה, אוניברסיטת מנצ'סטר, אוניברסיטת וינה, אוניברסיטת ברן, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת וושינגטון, קרן ראסל סיג, אוניברסיטת אלברטה, בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה, אוניברסיטת גיסן, אוניברסיטת מונטסקייה בבורדו, מרכז וילסון בוושינגטון, אוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת ארפורט, אוניברסיטת קונסטנץ, אוניברסיטת הונג קונג, מכון השלום בוושינגטון, המכון למחקר מתקדם בווסנר (הולנד), המכון למחקר מתקדם באופסלה, שוודיה (SCASSS) והמכון למחקר מתקדם בברלין.
בישראל היה מכון ון ליר בירושלים ביתו האקדמי, ובמשך ארבעה עשורים היה בכיר עמיתי המחקר במכון. במהלך השנים קיים במכון עשרות קבוצות מחקר וסמינרים שהיוו חממה לחוקרים צעירים בראשית דרכם, כמו גם מקום מפגש לחוקרים בכירים, ובמקביל הניבו יבול מחקרי ופרסומי גדול. בין השאר עמד בראש קבוצת מחקר במכון העוסקת בתהליכי עיצוב של זהויות קולקטיביות בעידן העכשווי.
אייזנשטדט נפטר ב-2 בספטמבר 2010, בגיל 87. הותיר אחריו אישה, שני ילדים ונכדים. אלמנתו, שולמית לבית ירושבסקי, נפטרה ביולי 2014. בתו, פרופ' עירית מאיר, הייתה, עד לפטירתה בפברואר 2018, חברת סגל החוג ללשון עברית באוניברסיטת חיפה.
מחקריו
עניינו המרכזי היה בניתוחי דפוסי היצירה האנושית ומגבלותיה, במיוחד ביחס לתנאים החברתיים שלה, ותוך הדגשה על תהליכי מיקרו ומקרו בחברה בהקשר זה – סוגיה העולה בשיח התאורטי במדעי החברה, ועוסקת ביחס בין סוכנים אנושיים לבין מבנים חברתיים (שאלת ה-Agency).
מוקדי התעניינותו של אייזנשטדט הושפעו במידה רבה מלימודיו אצל מרטין בובר, שעניינו הסוציולוגי העיקרי (כפי שהוצג באסופת המסות פרי עטו, שאותה הוציא אייזנשטדט לאור), היה הניסיון לזהות את המצבים שבהם קיימים הסיכויים הגדולים ביותר ליצירה אנושית בשטחי החברה השונים.
אייזנשטדט הושפע במידה רבה גם מהגישה ההשוואתית (comparative), כפי שהתפתחה בשתי האסכולות הסוציולוגיות החשובות ביותר בתחום זה, הוובריאנית (שפותחה על ידי מקס ובר), שאליה נחשף תחילה באמצעות לימודיו עם בובר ולאחר מכן דרך מגעיו עם אדוארד שילס בלונדון, כמו גם דרך התוודעות למחקרים ההשוואתיים בסוציולוגיה ובאנתרופולוגיה הבריטית.
אייזנשטדט ניגש לבעיות המרכזיות של התאוריה הסוציולוגית, במיוחד באמצעות מחקרים השוואתיים על הנוסח של אימפריות וציוויליזציות (בכללן מחקר ציוויליזציות הציר), מודרניזציה ומודרניות, והחברה הישראלית. ניתוחיו המדעיים של אייזנשטדט מתרכזים בעיקר במחקר השוואתי והיסטורי של מוסדות, תהליכים ורעיונות בחברות שונות בעולם, תוך שילוב עם חקר בעיות היסוד של התאוריה הסוציולוגית עצמה. חלק מעבודתו יוחד לציוויליזציה היהודית ולחברה הישראלית. בעקבות מורו, מרטין בובר, נעים מחקריו וכתיבתו של אייזנשטדט בין דיסציפלינות שונות מתחום מדעי החברה והרוח, וחיבוריו עוסקים בבעיות כלל-עולמיות של דמוקרטיה, מודרניות ופונדמנטליזם. אלמנט מרכזי בעבודתו הוא הדגש על גורמים חברתיים שונים שבתהליך שינויה של המציאות החברתית. שינוי עבורו אינו מובן כאירוע חיצוני, כי אם כמרכיב פנימי של תהליך המיסוד החברתי. אייזנשטדט רואה באליטות מסוגים שונים ובאינטראקציה שלהן עם סקטורים רחבים ביותר הן גורם מלכד-קולקטיבים היוצר מסגרות חברתיות ומוסדיות, אך גם גורם המוביל שינויים חברתיים ומניע תהליכים היסטוריים.
הבעיה התאורטית הראשונה שבה התמקד הייתה הסולידריות ומקומה בסדר החברתי. בכך עסק גם מחקרו הראשון על קליטת עולים חדשים בישראל (שנעשה בשנים 1949–1950), עבודה שהייתה השוואתית רק בקצתה; ולאחר מכן בעבודתו ההשוואתית רחבת ההיקף הראשונה, שיצאה לאור כספר: "מדור לדור" (From Generation to Generation; 1956), ובה ניתח את התנאים בהם מתפתחות קבוצות גיל ונוער כנשאיות וכמשַמרות סולידריות חברתית, אך גם כמאתגרות סולידריות זו.
המערכת הפוליטית של האימפריות
מחקרו ההשוואתי הראשון הגדול של אייזנשטדט, שהתעמת באופן ישיר עם הבעיות המרכזיות של הניתוח והתאוריה הסוציולוגיים שרווחו בשעתו, היה בספרו The Political Systems of Empires, שאותה הגדיר פרופ' גבריאל אלמונד "הניסיון השאפתני והמוצלח ביותר מאז מקס ובר." על ספרו זה העניקה לו האגודה הסוציולוגית האמריקאית את פרס מקאיוור לשנת 1965, ובכך היה ללא-אמריקאי הראשון (ואחד הבודדים עד היום) שזכה בו. ספר זה היווה נקודת מפנה במעמדו הבינלאומי של אייזנשטדט.
הספר הציע ניתוח השוואתי בין האימפריות הגדולות שצמחו בהיסטוריה - סין, רומא, האימפריה הביזנטית, האימפריות הערביות העיקריות, האימפריה העות'מאנית וכן האימפריות האירופיות - ובדק את הקווים המייחדים אותן, תוך שימת הדגש על תהליכים של גיבוש, שליטה ופיתוח מבנים בירוקרטים. הספר אינו שם דגש רק על הבינוי והגיבוש של האימפריות השונות, אלא גם פונה לדיון השוואתי באשר לשינויים בתוכן ולאופני קריסתן. כך למשל, מוצע בספר הסבר מדוע האימפריה הסינית התקיימה במשך אלפיים שנה לעומת אימפריות אחרות ששרדו רק במשך תקופות קצרות.
הספר הוא שילוב של גישה ובריאנית השוואתית יחד עם גישה פונקציונלית-סטרוקטורליסטית (מבית מדרשו של טלקוט פרסונס), שהייתה שכיחה ואף הגמונית בשנות ה-60. אך הספר הלך מעבר לגישה הפונקציונלית-סטרוקטורליסטית, ומעבר לאוריינטציה האבולוציונית שהניתוח שלו היה קשור אליה, באמצעות שימת דגש חזק על עימותים, שינוי עד התמוטטות אפשרית של חברות. מאז, לאורך הגותו, התמיד אייזנשטדט בעקרון השינוי הדיאלקטי בדינמיקה של הציוויליזציות והמודרניות.
מאוחר יותר, ותוך חזרה מסוימת לעבודותיו הראשונות, הוא בחן מחדש שני רעיונות חברתיים מרכזיים שנותחו על ידי אדוארד שילס: מרכז וכריזמה (Center and Charisma; האחרון, כפי שפותח בעקבות ובר), והראה כיצד מושגים אלה התייחסו לסוגיות הכלליות יותר של יצירתיות אנושית, ובמיוחד היצירתיות החברתית, אשר מגיעה לשיאה בגיבוש המוסדות החברתיים למיניהם. בהקשר זה ניתח את דרכי התנהגותם של השחקנים החברתיים והתרבותיים, ובעיקר את בינוי תהליכי עיצוב הסולידריות במבנים החברתיים, שגובשו יחד עם יזמות פוליטית וכלכלית של תהליכי שילוב מגוונים בתוכם. בהקשר זה הוא הגדיר מחדש את מערכת היחסים בין פוֹעלוּת (Agency) למבנה חברתי. עבודות אלה כונסו בספרו Power, Trust, and Meaning: Essays in Sociological Theory and Analysis. קובץ זה הוגדר על ידי רוברט קינג מרטון, מגדולי הסוציולוגים האמריקאים, בהמלצתו בעטיפה לספר, כך:
אחד הנושאים המרכזיים בתאוריה הסוציולוגית שאיתו התמודד אייזנשטדט הוא ניתוח הקשרים שבין פעילותם של יחידים ובניין של מערכות חברתיות. הטיעון המרכזי שלו בעניין זה היה העימות בין הגישה הפונקציונלית עם מבקריה העיקריים בשנות ה-60, ובפרט גישות החליפין בעיקר מבית מדרשו של ג'ורג' הומנס (G. Homans). הנקודה התאורטית העיקרית שהודגשה במאמרים השונים בקובץ היא שמערכות תרבותיות וגם דתיות מהוות בו-זמנית גורם מייצב של סדר חברתי וגם משמשות אתגר וזרז לשינוי. תהליך זה בא לידי ביטוי בתהליכים ציוויליזציוניים, ובמיוחד במקומן של הטרודוקסיות.
תהליכי מודרניזציה
מסוף שנות ה-50 עסק אייזנשטדט בתהליכי מודרניזציה, שהיו אז נושא מרכזי במחקר הסוציולוגי, ושלטו בעיקר בסוציולוגיה האמריקאית, שהייתה באותה עת הגמונית בעולם. במחקריו הרבים בתחום זה, המשתרעים על-פני ארבעה עשורים, הוא ניתח מלכתחילה באופן ביקורתי את הגישה שהייתה יחסית דומיננטית באותה תקופה, שלפיה נטען כי עם התפתחות המודרניות והתיעוש, יהיה העולם להומוגני מאוד. אחת התורות שהתפתחה אז הייתה זו של הליכוד (convergence) של חברות תעשייתיות. המחקרים הרבים בדקו מדוע חברות מסוימות מצליחות להיהפך למתועשות יותר מאשר אחרות (אך כאמור מתוך הנחה אם התיעוש יצליח, הוא יהיה דומה למדי בכל מקום).
גישה זו נראתה לאייזנשטדט פשטנית מדי ומוטעית. הוא הדגיש שאכן יש דמיון רב בתהליכי שינוי הקשרים למודרניזציה בעולם (בעיות משותפות של תיעוש, ארגון ערים, מערכות חינוך וסוגי סכסוכים משותפים כמו סכסוכי עבודה ואף גיבוש דפוסים פוליטיים דומים), יחד עם זה שהפתרונות לבעיות אלה אינם זהים בכל המקומות. זאת, בניגוד לאלה שסברו שקיימת דיכוטומיה מוחלטת בין חברה מסורתית ומודרנית, כפי שעשה למשל דניאל לרנר בספרו The Passing of Traditional Society.
אייזנשטדט סבר שאלמנטים מסורתיים יכולים לשחק תפקיד חשוב בבינוי מערכות חברתיות מודרניות של חברות רבות ובגיבוש ההבדלים ביניהם בהקשרים אלה. כמו במקרה של ארצות הברית, חברה שבה התגבשו דפוסי מודרניות מיוחדים. אייזנשטדט התייחס כאן למחקרו של ורנר זומברט (Sombart), שכתב ב-1906 בגרמנית ספר בשם: "מדוע לא התפתח סוציאליזם באמריקה?"
לדידו של זומברט, היה מובן שסוציאליזם מתפתח כתגובה לתיעוש קפיטליסטי, ועל כן הוא תמהּ על-כך שבארצות הברית התנועות הסוציאליסטיות לא תפסו מקום מרכזי כמו באירופה. גישתו של זומברט שימשה כקרש קפיצה לניתוח רבגוני יותר של תהליכי המודרניזציה, גם בתוך החברות התעשייתיות הקפיטליסטיות, כאשר מאוחר יותר יפן הייתה דוגמה נוספת לרבגוניות זו מעבר להן. גישות אלה פותחו על ידי אייזנשטדט בשורה של ספרים החל משנות ה-60, אשר יצאו במקור באנגלית ותורגמו בהמשך לשפות רבות, במספר רב של מאמרים, אשר מובילים לקראת גישה של ריבוי המודרניות שפותחה על ידו משנות ה-80, ואשר היוותה נקודת תפנית במחקר המודרניות בכלל.
מחקר השוואתי של ציוויליזציות
מתוך הביקורת על מחקרי המודרניזציה, הגיע אייזנשטדט להכרה גוברת בתפקידן של מסורות חברתיות ותרבותיות בגיבוש דפוסי מודלים שונים של מודרניות, ופנה למחקר השוואתי של ציוויליזציות – נושא שעניין אותו עוד בימי לימודיו בירושלים, בתחילה בהשפעתו של בובר, ומאוחר יותר גם בעקבות השהות והמחקר בלונדון. הדחף למחקר זה הייתה עבודה משותפת עם וולפגאנג שלוּכטר (Wolfgang Schluchter) מאוניברסיטת היידלברג, שגיבש בשנות ה-80 קבוצת חוקרים שבחנה בצורה שיטתית וביקורתית, באמצעות סדרה של סימפוזיונים, את תרומתו של ובר לניתוח הציוויליזציות הגדולות: היהודית, הסינית, ההודית וגם זו האירופית, בדגש ניכר על הפרוטסטנטיות, כאשר החיבור המפורסם של ובר "האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם" היווה את נקודת המוצא של מחקר השוואתי זה על הציוויליזציות.
ציוויליזציות הציר
הסימפוזיונים שהוזכרו לעיל שימשו נקודת מוצא לשורה של מחקרים על ציוויליזציות עידן הציר. ציוויליזציות עידן הציר (Axial Age civilizations) הוא מונח שנטבע על ידי קרל יאספרס, שטען כי כל הדתות שוובר חקר – היהדות והנצרות, ההינדואיזם, הבודהיזם והאסלאם – היו תרבויות ציר שהיוו נקודת מפנה גדולה בהיסטוריה האנושית, אשר התפתחו בעיקר מהמאה הששית לפני הספירה, ואשר הקו המציין שלהן הוא התפתחות התפישה הקוסמולוגיות השונות, המדגישות את המתח בין הסדר הטרנסצנדנטלי לבין זה הארצי, תוך הדגשת עליונותו של הראשון. כל אלו היוו מאז שנות ה-70 נקודת מפנה בחקר ההשוואתי של ציוויליזציות, כאשר אייזנשטדט הוא מפתחן העיקרי.
מחקר ציוויליזציות הציר פותח משנות ה-80 בשורה של כנסים שיזם אייזנשטדט בשיתוף עם חוקרים אחרים, שבתחילה הניבו כמה מאמרים מקדימים בנושא, ולאחר מכן פורסמו במלואם. סימפוזיונים מאוחרים יותר כונסו באנתולוגיה.
אחת התכונות המרכזיות של ציוויליזציית הציר, המודגשת ביותר על ידי אייזנשטדט, בעקבות ובר, היא הפוטנציאל, שבלשון נוצרית ניתן לכנותו 'העימות בין אורתודוקסיה להטרודוכסיה'. אך בעוד שאצל ובר הדגש החזק הושם על תפקידה המרכזי של ההטרודוקסיות, הרי שאליבא דאייזנשטדט, המאפיין את דתות הציר הוא המתח המתפתח בתוכן בין ההטרודוקסיה לאורתודוקסיה, כלומר בין העמדה הרשמית (למשל של הכנסייה), לבין פרשנים שונים ופרשנויות שונות הנשמעות בעיקר על ידי כתות (סקטות) שונות שאינן מקבלות את סמכותה.
כתות שונות ניתן למצוא גם בדתות אחרות, לא אקסיאליות (ציריות), אך לא כל הכתות הן הטרודוקסיות מאתגרות. מצב זה נכון רק לגבי ציוויליזציות הציר, אך למשל לא לגבי יפן, שלא הייתה ציוויליזציה "צירית"; אמנם גם בה התפתחו כתות שונות, אך הן לא הפכו להטרודוקסיות. מבחינה זו יפן מהווה אתגר חשוב למחקר השוואתי בכלל וזה של ציוויליזציה בפרט.
עוד לפני אייזנשטדט, חוקרים חשובים כמו אמיל דורקהיים, במאמר ביקורת על ספר תולדות יפן, ומרק בלוך בספרו הגדול על החברה הפיאודלית כתבו שההיסטוריה החברתית של יפן דומה לזו של אירופה ושהמקום היחידי מלבד אירופה שבו היה פאודליזם הוא יפן; אך הדינמיקה ביפן הייתה שונה ולא התפתחו בה תהליכים המיוחדים לתרבויות הציר. מתוך נקודת ראות השוואתית זו כתב אייזנשטדט ספר על יפן, שנקודת המוצא העיקרית שלו היא שביפן, שלא כמו בציוויליזציות הציר, אמנם התפתחה רמה גבוהה של שונות מבנית, אך זאת יחד עם רמה נמוכה יחסית של אוטונומיה של המערכת התרבותית. יפן הושפעה אמנם מבודהיזם ומקונפוציאניזם, אך לא התקיימו בה דתות אוטונומיות או קבוצות אינטלקטואליות שהפיצו חזון אוטופי אוניברסלי. כך התפתחה ביפן דינמיקה ייחודית, שהובילה לכך שיפן הייתה החברה הלא-מערבית הראשונה שנעשתה מודרנית, אבל היא לבשה צורת הייחודית לה. הרסטורציה של מייג'י ביפן הביאה לחידוש פניה של האומה היפנית, אולם שינוי זה היה חסר ממדים אוניברסליים או מיסיונריים בסיסיים שהיוו מרכיב מרכזי במהפכות הגדולות.
מחקר השוואתי של מהפכות
כחלק מהמחקר ההשוואתי של ציוויליזציות ושל המודרניות, הקדיש איזנשטדט תשומת לב מיוחדת למחקר השוואתי של מהפכות בהיסטוריה. נקודת המוצא שלו היא שמהפכות הגדולות (האנגלית, האמריקאית, הצרפתית, הרוסית, הסינית ועד המהפכה האיראנית), הביאו למפנה בדינמיקה של ציוויליזציות. הן הביאו לא רק חילופי משטרים מהעבר ולהתפתחות של דפוסים קוסמולוגיים על ידי כתות הטרודוקסיות שונות, אלא גם היוו נקודות תפנית בגיבושן של ציוויליזציות ובדינמיקה שלהן. מהפכות אלה מהוות גם נקודת מפנה לגיבוש דפוסי מודרניות שונים. במהפכות אלה משתלבות הסיבות הרגילות לחילופי משטרים, כמו מאבקים בין אליטות, משאבים כלכליים ועלייתם של כוחות חברתיים חדשים, יחד עם עימותים בין הגמוניות תרבותיות של "המשטר הישן" ובין קבוצות הטרודוקסיות שונות. אפיון זה של המהפכות הוא בעל חשיבות מרכזית לניתוח בעיות מרכזיות ומורכבות של תאוריה סוציולוגית, במיוחד הקשר בין פוֹעלוּת (agency) לבין מערכות חברתיות ותרבותיות. (המונח "פוֹעלוּת" מתייחס ליכולת של סובייקט/אינדיבידואל לפעול בעולם באופן עצמאי, לבחור ולקבל החלטות באופן אוטונומי, אם כי מוגבל, בהינתן המסגרת והמציאות החברתית-תרבותית שבתוכה נתון כל סובייקט).
כחלק מפרויקט זה חקר אייזנשטדט את הניסוח המחודש ואת מימוש החזונות הפוליטיים שבהם החזיקו האליטות והקבוצות הכיתתיות כאמצעים לשינוי חברתי. זאת עשה בספרו "פונדמנטליזם, כיתתיות ומהפכה: הממד היעקוביני של המודרניות",(Fundamentalism, Sectarianism and Revolution. The Jacobin Dimension of Modernity; 1999 ובספרו "המהפכות הגדולות והציוויליזציות של המודרניות". כפי שמציינים אליעזר בן-רפאל ויצחק שטרנברג, השילוב של מושג הציוויליזציה המובא בעבודותיו של אייזנשטדט עם השינויים התקופתיים, ומכאן עם התיקוף הסוציו-היסטורי, מרימים תרומה חשובה גם לתאוריית השינוי החברתי וגם לניתוח של ציוויליזציה.
במסגרת המחקרים ההשוואתיים של ציוויליזציות, פיתח אייזנשטדט גם שני מחקרים של דפוסים מוסדיים ספציפיים: מחקר אחד בשיתוף עם לואיס רוניגר (Roniger) על דפוסי ידידות, קרבה מדומיינת ויחסים פטרוניים בחברות שונות, החל מחברות שבטיות דרך חברות פטריארכליות ופיאודליות ועד חברות מודרניות שונות; מחקר נוסף, יחד עם אריה שחר, הוא ניתוח משווה של ערים ומערכות עירוניות בציוויליזציות הגדולות העיקריות. אייזנשטדט ערך את האנתולוגיה Political Sociology, שבהּ הציג דפוסים על משטרים פוליטיים שונים – החל מאלה שבחברות שבטיות שונות, דרך משטרים פטריארכליים פאודליים, ערי-מדינה ואימפריות ועד מדינות מודרניות. לכל פרק הוא כתב מבוא, שבו מודגשות הבחנות בין מרכז לפריפריה, ועל ידי כך העמיד תוכנית למחקר השוואתי חדש על משטרים.
במסגרת מחקרים אלה, פיתח אייזנשטדט בשיתוף עם חוקרים ישראלים אחרים ניתוח של דפוסים שונים של מדינות קדומות (early states), כמו חברות שבטיות באפריקה. הוא הציע ניתוח השוואתי של דפוסים מרכזיים ויחסי מרכז-פריפריה שהם בעלי עניין עקרוני מעבר לחברות האפריקאיות, ויש בהם תרומה חדשנית לחקר הדינמיקה של חברות שונות.
ריבוי המודרניות (Multiple Modernities)
החל משנות ה-90 החל אייזנשטדט לשלב את הניתוחים הציוויליזציוניים עם פיתוח חדש בתוך מחקר המודרניות, כאשר במרכזו של המחקר עומד הרעיון של ריבוי המודרניות (multiple modernities). אייזנשטדט ראה את המודרנה כדפוס ציוויליזציוני המשלב דפוסים קוסמולוגיים (imaginnaires) ספציפיים עם מערכות מוסדיות מיוחדות כאשר המשותף לשניהם הוא הפתיחות היחסית שלהם.
חוקר מדע המדינה הצרפתי לפורט הדגיש כי אחד הסממנים הבולטים שמאפיינים את המודרניות הוא "אובדן סימני הביטחון", והניסיונות לגיבוש דפוסים "בטוחים" חדשים. אובדן סימני הביטחון משמעו הוא שלא רק שעולות יותר שאלות, יותר פתיחות, אלא שסימני הביטחון הקוסמולוגי שהיו בחברה הפרה-מודרנית הלכו לאיבוד. כבר לא לוקחים שום דבר, לא את ההנחות הקוסמולוגיות ולא את עקרונות המערכות המוסדיות, וכתוצאה מכך מתפתח חיפוש מתמיד אחרי דפוסים חדשים.
במחקריו אייזנשטדט מדגיש שמגמות אלה, בצירוף עם הסימנים המבניים של מודרנה – רמת הדיפרנציאציה החברתית הגבוהה והתפתחות דפוסים מוסדיים אוטונומיים כמו המדינה המודרנית, כלכלת שוק (בעיקר, אך לא רק, קפיטליסטית) – כאשר הן משולבות בניסיונות של גיבוש מערכות שונות של מודרניות מהווים את לבה של המודרנה כציוויליזציה ספציפית. אך גם אם דפוסים אלה עולים בארצות שונות או בתוך סקטורים חברתיים שונים מתוך בעיות דומות הרי הם מתגבשים ומתפתחים בחברות מודרניות שונות בצורות שונות.
בניגוד לעמדה המרומזת של המחקרים "הקלאסיים" של המודרניזציה שמאחוריהם עומד הרעיון של הקדמה הבלתי נמנעת לעבר המודרניות, הרעיון של ריבוי מודרניות שם דגש על השונות הסמלית והמוסדית הרבה, ועל ההבדל בין חברות מודרניות שונות ועל הניתוח השיטתי של הדרכים בהן החוויות ההיסטוריות של חברות וציוויליזציות שונות משפיעות על גיבוש דפוסי מודרניות שונים. מודרניות שונות כאלו כרוכות ב"פתרונות" אידאולוגים, תרבותיים ומוסדיים ייחודיים, והן נתנו תשובות שונות לבעיות אותן חלקו חברות מודרניות, כגון בעיות שעלו מהעיור, מהתיעוש ומהתרחבות הקהילות. הצורות המודרניות השונות הללו התגבשו מתוך בחירות סלקטיביות של הנחות היסוד הסמליות העיקריות והצורות המוסדיות של הציוויליזציות המערביות המקוריות, כמו גם של המערכות המסורתיות וההיסטוריות של הציוויליזציות האחרות, כאשר השילוב בין שניהם מביא לשינוי צורתן ודרך פעולתם של מוסדות ומערכות חברתיים אשר יובאו ממרכזי המודרניות הראשונים.
בעניין זה יצא אייזנשטדט נגד העמדה הרווחת שמזהה את המודרניות עם קידמה. הוא הפנה זרקור חזק לפוטנציאל ההרסני הקיים בלבה של המודרניות, המתבטא, בין היתר, במלחמות וברצח עם. לדעתו שורשיהן של נטיות אלו הם בהיבטים ההרסניים של הפעילות הכריזמטית המוצאת את ביטויה כבר בציוויליזציות הציר, למשל במלחמת הדת, והוא הדגיש בעקבות כך את הניגוד בין היסודות הבונים לאלו ההרסניים של ציוויליזציות הציר ושל המודרנה על גוניה השונים והרבים.
ריבוי המודרניות היא גם אחת הטענות החזקות נגד העמדה הפוסט מודרנית. טענת ריבוי המודרניות אינה מקבלת את ההנחה כי עברנו את השלב המודרניסטי, אלא מחזיקה בעמדה כי פיתחנו צורות שונות של מודרניות. טענה זאת היוותה חלק מהתנגדותו של אייזנשטדט לזיהוי המוחלט בין "מודרני" ל"מערבי". במחקרים על התרבות ביפן, בסין ובאסלאם, הראה אייזנשטדט שגם חברות "מזרחיות" שונות מפתחות סממנים גוברים של מודרניות ואף מערכות מודרניות ספציפיות. כך למשל אפילו פונדמנטליזם אסלאמי, כך טען, אינו תוצר של "התנגשות ציוויליזציות", אלא סוג אחר של גיבוש המודרניות עם אידאולוגיה מנוגדת לזו של הנאורות.
כאמור ההדגשה על ריבוי המודרניות שהחלה בשנות ה-80 היא נקודת מפנה מרכזית בחקר המודרניות והיוותה וממשיכה להוות מוקד מרכזי בדיונים האקדמיים וציבוריים על טיבה של החברות בנות-זמננו ולגיבושן של תוכניות מחקר ברחבי העולם.
מחקר הדמוקרטיות
בקשר הדוק למחקר ההשוואתי של ציוויליזציות ושל ריבוי מודרניות, פיתח אייזנשטדט בשורה של מחקרים גם דיון מעמיק על יציבותן ושברירותן של דמוקרטיות מודרניות תוך שימת דגש על ניתוח משטרים דמוקרטיים בתוך המסגרת של התרבות המודרנית. הספר תורגם למספר שפות ובהן גם לערבית בהוצאת אל-אהראם בקהיר בשנת 2002.
המחקרים המרובים של אייזנשטדט אשר פורטו כאן, כולל אלה העכשוויים, שימשו גם כמסגרות לקבוצות מחקר של סטודנטים וחוקרים ברמות שונות בירושלים באוניברסיטה העברית, במכון טרומן ובעיקר במכון ון ליר - וכן בכנסים שונים, בעיקר בגרמניה ובשוודיה.
מחקריו הרבים של אייזנשטדט מצטרפים למסכת ייחודית ביותר של ניתוח משטרים וציוויליזציות תוך קישור מהודק לבעיות מרכזיות של התאוריה הסוציולוגית ותרומתו להן. כפי שציינו Hans Joas and Wolfgang Knoebl.
דפוסי מודרניות שונות
במחקריו האחרונים פיתח אייזנשטדט במספר כיוונים בעיות שונות אשר עלו מתוך מחקר הציוויליזציות ומחקרי ריבוי המודרניות. בהקשר זה המשיך בחקר דפוסים מודרניים שונים מתוך הדגשה חזקה על ייחודם בארצות שונות, והדרכים בהן הם מושפעים, בין השאר על ידי המסורות הפוליטיות והתרבותיות של ארצותיהם. לדעת אייזנשטדט, אחת הדוגמאות המעניינות ביותר היא הודו. הודו היא המדינה הדמוקרטית הגדולה ביותר בעולם אשר הקסטות הבלתי-הדמוקרטיות שבה משחקות עדיין באופן פרדוקסאלי תפקיד רציני בצורה מעניינת במערכות דמוקרטיות.
פותחו בירושלים על ידי לואיס רוניגר (תלמידו וחברו של אייזנשטדט) אף תוכניות מחקר על ארצות אמריקה הלטינית.
תוך כדי העבודות השונות על המודרניות עיבד אייזנשטדט מחדש את מחקר הציוויליזציה היהודית תוך שהוא מנתח אותה כאחת מציוויליזציות הציר, ומקשר אותה לחקר החברה הישראלית, בהדגישו שיש לראות בחברה זו אחד מהביטויים של ציוויליזציה זו ושאין להבינה בלי לקחת בחשבון את הקשר הזה.
זירות ציבוריות והחברה האזרחית
מתוך השאלות שהוצגו לעיל פיתח אייזנשטדט גישה חדשה לחקר החברה האזרחית, נושא אשר הפך בשני העשורים שמאז תחילת שנות ה-90 למרכזי ביותר. באופן דומה, הנובע ממחקרי המודרניות לגווניה, הדגיש אייזנשטדט שבחברות מודרניות שונות מתפתחים דפוסים שונים של חברה אזרחית ושל זירות ציבוריות.
דוגמה לכך היא שוב הודו, מדינה דמוקרטית ותוססת, שלכאורה לא הייתה אמורה להיות כזאת בשל המבנה הכלכלי הלא מפותח שבה, ובעיקר בגלל משטר הקאסטות המהווה מרכיב מרכזי בחברה זו. אך במחקריו טען אייזנשטדט כי ייתכן שהקאסטות הקלאסיות היוו מעין מקבילה לחברה אזרחית. זאת, בדומה לחברה האזרחית האירופית שהחלה כקבוצות חברתיות אוטונומיות שהייתה להן הזכות (שמקורותיה עוד באנגליה של ימי הביניים - המגנה כרטה) להיכנס לזירה הפוליטית כשחקנים משתתפים. כך גם הקאסטות ההודיות שהיו אוטונומיות למדי ביחס לשליטים, אולם הנחות היסוד מאחוריהן היו, ועדיין ממשיכות להיות שונות מאלה של חברה אזרחית אירופית. בעוד זו האחרונה מבוססת על הרעיון של זכויות הפרט, הרי שבהודו הדבר היה מבוסס על מסורת שונה לחלוטין – המסורת של החובות ההדדיות של השליט ושל נתיניו וכולל חובותיו של השליט כלפי אנשי הקאסטות (אם כי בעיקר כלפי הקאסטות העליונות). אך גם בחברה האירופית המודרנית הייתה בתחילתה החברה האזרחית מוגבלת לשכבות הגבוהות.
גלובליזציה
הדפוסים המגוונים של המודרנית השונות מתפתחים בשילוב עם תהליכי הגלובליזציה העכשווית. בחינה עכשווית אחת אותה ערך אייזנשטדט היא השאלה איך הגלובליזציה של ימינו משפיעה על ריבוי המודרניות, או איך מתבטא ריבוי המודרניות בעולם הגלובליזציה של ימינו? האם ריבוי זה בא לידי ביטוי בעיקר במדינות שונות, או שהוא קשור גם ביצירת אזורים אחרים/חדשים גלובליים, טרנס–לאומיים, כמו-גם מרחבים מקומיים שונים החוצים גבולות טריטוריאליים של המדינות הקיימות. בנוסף, הדגיש אייזנשטדט שאחת מתכונות היסוד של תהליכי גלובליזציה בימינו היא התפתחותן של תנועות חברתיות גלובליות הנושאות אידאולוגיות אנטי-גלובליות, ואלו משתלבות עם חדירה גדלה והולכת של פריפריות שונות לתוך המרכזים השונים של המודרנה.
בעבודתו בנושא זה הציב אייזנשטדט אלטרנטיבה לתזה הידועה של התנגשות הציביליזציות, פרי הגותו של סמואל הנטינגטון, ולפיה קיימת התנגשות עולמית בין הציוויליזציה המודרנית לעומת הציוויליזציה הלא-מערבית (בעיקר האסלאם). עמדתו האחרת של איזנשטדט הניחה שמה שמאפיין את הזירה העולמית היום הוא מאבק בין דפוסי מודרניות שונים, אשר כל אחד מהם מעוגן במסורות חברתיות, ובניסיונות היסטוריים שונים, כאשר תהליכי הגלובליזציה מביאים לכך שקבוצות שונות בעלת מאפיינים מסוג מסוים מתגבשות כקהילות טרנס-לאומיות שונות, ובתוך כל אחת מהן נוצרים מתחים בין מגמות מונוליתיות ופלורליסטיות, ומתוך כך מתגבשים בתוך דפוסי המודרניות הגלובליות פוטנציאלים קונסטרוקטיביים והרסניים כאחד.
במאי 2009 נערך בנושא זה בלוקסמבורג כנס של מכון לוקסמבורג ללימודים אירופאיים ובינלאומיים. הכנס התבסס על מאמר של אייזנשטדט, שהוא גם המאמר הפותח של הספר שיצא לאור בעקבות הכנס.
המחשבה המדינית המודרנית
תזה נוספת שפיתח אייזנשטדט בשנותיו האחרונות, תוך זיקה חזקה לחקר החברה האזרחית, היא ניתוח של המחשבה המדינית המודרנית, בעיקר זו שהתפתחה אחרי מלחמת העולם השנייה.
כאן ציין אייזנשטדט שרובן של תורות אלה בין זו של ג'ון רולס ושל יורגן הברמאס או של הגישות הקומוניטריות, מהוות תרומות חשובות לפילוסופיה של המוסר, אך בה בעת הזניחו את ניתוח המרכיב הפוליטי ואת מרכיב הכוח בזירות הציבוריות השונות כולל הפוליטיות. כתוצאה מכך אין תאוריות אלה מתמודדות עם הבעיות המרכזיות של המערכות האלה, כפי שהן המתפתחות במסגרות תהליכי הגלובליזציה.