cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כהושעת אלים
כְּהוֹשַׁעְתָּ אֵלִים הוא פיוט הושענות הנאמר כחלק ממנהג ההושענות בחג הסוכות, לפי מנהגי אשכנז ואיטליה. בפיוט, מבקשים המתפללים מה' שיושיע אותם, כפי שהושיע את אבותיהם פעמים רבות בהיסטוריה היהודית, ובעיקר ביציאת מצרים. מקובל לייחס אותו לפייטן רבי אלעזר בירבי קליר, שחי על פי המשוער בארץ ישראל בראשית המאה השביעית.
תוכן הפיוט
הנושא המרכזי של הפיוט מבוסס על התפישה שכאשר עם ישראל נמצא בצרה, כביכול גם הקב"ה נמצא יחד עם בצרה זו, ולכן כאשר ה' מושיע את עם ישראל הוא כביכול מושיע גם את עצמו. תפישה זו מופיעה מספר פעמים במדרשי חז"ל, ומבוססת על הפסוקים ו וכן על דרשות פסוקים רבות. תפישה זו קשורה במיוחד למנהג ההושענות עוד מתקופות קדומות: לדעת רבי יהודה בשעת ההושענות בבית המקדש (הקפת המזבח) הכריזו "אני והו (או והוא ) הושיעה נא". התלמוד הירושלמי מפרש הכרזה זו על פי התפישה דלעיל, כמכוונת לבקש שה' יושיע לא רק את ישראל אלא גם את עצמו.
מבנה
כל שורה בפיוט מתחילה במלה "כהושעת", מזכירה את הישועה מן העבר, ומסיימת במילים "כן הושע נא". בתווך, מופיעות שתי שורות חורזות, היוצרות גם אקרוסטיכון אלפביתי.
מבנה זה של הושענות, הבנויות לפי "כהושעת... כן הושע נא", הפך פופולרי למדי, ופייטנים נוספים כתבו הושענות כאלה, ביניהם רבי יוסף אבן אביתור, רבי מנחם ברבי מכיר, ורבי שמואל החסיד. במרבית הקהילות נוצר מנהג לסיים בכל יום את ההושענות בפיוט אחד מסוג זה.
במנהגי התפילה
בנוסח אשכנז, מקובל לומר לאחר הושענא זו את השורה האחרונה של ההושענא "כהושעת אב": בקהילות שנהגו לומר לסירוגין את שתי ההושענות, בימים בהם אמרו "כהושעת אב", צרפו בסופה את השורה האחרונה של הושענא זו ("כהושעת שבות...").
בנוסח איטליה, נאמרת הושענא זו בשעת הקפת הבימה (כהושענא יחידה) במחצית מימי החג, כאשר הושענא זו וההושענא "אנא אזון חין" משמשות לסירוגין יום אחר יום. בנוסף, נאמרת ההושענא בשבת חול המועד, ובהושענא רבה לאחר ההקפות. גם בנוסח רומניא נהוגה הושענא זו.
וילה מדיצ'י
וילה מדיצ'י (באיטלקית: Villa Medici) היא וילה מנייריסטית ומתחם ארכיטקטוני עם גן הגובלים ב, על גבעת פינצ'יאן ליד כנסיית השילוש הקדוש של ההרים ברומא, איטליה. וילה מדיצ'י, שנוסדה על ידי פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה וכיום היא רכוש צרפת, אכלסה את אקדמיית צרפת ברומא מאז 1803. הפואמה הסימפונית "מזרקות רומא" של אוטורינו רספיגי היא אזכור מוזיקלי של מזרקות הגן.
היסטוריה
בימי קדם היה אתר וילה מדיצ'י חלק מגני לוקולוס, שעבר לידיה של המשפחה הקיסרית עם מסלינה שנרצחה בווילה.
בשנת 1564, כאשר האחיינים של הקרדינל ג'ובאני ריצ'י ממונטפולצ'יאנו רכשו את הנכס, הוא היה נטוש כבר זמן רב ושימש לגידול גפנים ליין. המגורים היחידים שם היו הביתן של הקרדינל מרצ'לו קרשצ'י ששמר על הכרם והחל בשיפורים בוילה בניהולו של האדריכל, איש פירנצה, נני ליפי, שנפטר עוד בטרם העבודות התקדמו מדי. הבעלים החדשים שכרו את שירותיו של האדריכל אניבלה ליפי, בנו של האדריכל המנוח, להמשיך בעבודה.
כמו וילה בורגזה הצמודה אליהם, גני וילה מדיצ'י היו נגישים בהרבה מהארמונות הפורמליים דוגמת ארמון פארנזה ששכן בלב העיר. במשך מאה וחצי הייתה וילה מדיצ'י אחת התפאורות האלגנטיות והנוכחות ביותר ברומא, מקום מושבה של שגרירות הדוכס הגדול ל. כאשר תם הרצף הגברי של שושלת מדיצ'י בשנת 1737, הווילה עברה לבית לורן, ועד מהרה בתקופת נפוליאון, לממלכת אטרוריה. כך השיג נפוליאון בונפרטה בעלות על וילה מדיצ'י, אותה העביר לאקדמיה הצרפתית ברומא. בהמשך, היא שיכנה את הזוכים בפרס רומא היוקרתי, כולל במאים מכובדים כולל ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר ובלטוס, עד שפסקה חלוקת הפרס בשנת 1968.
האקדמיה הצרפתית ברומא
בשנת 1803 העביר נפוליאון בונפרטה את האקדמיה הצרפתית ברומא לווילה מדיצ'י מתוך כוונה לשמר מוסד שקיומו אוים בזמנו על ידי המהפכה הצרפתית. בתחילה, הווילה והגנים שלה היו במצב נוגה, והיה צורך לשפצם על מנת לאכלס את הזוכים בפרס רומא. בדרך זו קיווה נפוליאון לשמור לאמנים צרפתים צעירים את ההזדמנות לראות מקרוב ולהעתיק את יצירות המופת של העת העתיקה והרנסאנס. האדריכל הצעיר אוגוסט-אנרי ויקטור גרנדז'אן דה מונטיני התחייב לבצע את השיפוץ.
בין 1961 ל־1967 ביצע האמן בלטוס, שעמד אז בראש האקדמיה, מסע שיקום עצום של הארמון והגנים שלו, וצייד אותם בציוד מודרני. בלטוס השתתף בעצמו, באופן פעיל, בכל שלבי הבנייה. היכן שנעלם העיצוב ההיסטורי, הציע בלזטוס חלופות משלו. הוא המציא עיצוב שהיה מחווה לעבר ובו זמנית עכשווי באופן רדיקלי: התפאורה המלנכולית והמסתורית שיצר לווילה מדיצ'י הפכה, בתורה, להיסטורית ועברה קמפיין שיקום חשוב בשנת 2016. העבודה נמשכה בניצוחו של המנהל הקודם, ריצ'רד פדוצ'י, ווילה מדיצ'י שבה לארגן ולהציג תערוכות ומופעים שיצרו אמנים שהתארחו בה.
השפעה אדריכלית
כמה מבנים הושפעו בסגנונם מהווילה, ובהם מלון קולורדו בגלוונד ספרינגס, קולורדו, שנבנה על ידי האדריכל אדוארד ליפינקוט טילטון, בשנת 1893, אחזותו של הפילנתרופ ג'יימס ה. דוליה נושאת את השם Swannanoa שנבנתה ברוקפיש גאפ, וירג'יניה, בשנת 1912. בדומה, עיצב משרד האדריכלים של ניו יורק, שולצה וויבר, את תוכנית השיפוץ של מלון בריקר בפאלם ביץ', פלורידה, בין השנים 1925–1926 ברוח סגנון וילה מדיצ'י.
אריות השיש של מדיצ'י, שנמצאים ליד המדרגות אל חצר הווילה שימשו השראה לאריות הברונזה של ברנרד פוקה שהוצבו בבית מדרון האריה (Lejonbacken) בצד הצפוני של הארמון המלכותי בסטוקהולם משנת 1700–1704.
Es reißet euch ein schrecklich Ende, רי"ב 90
Es reißet euch ein schrecklich Ende (בעברית: נכון לכם קץ איום), רי"ב 90, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון ה-25 שלאחר חג השילוש הקדוש, ב-14 בנובמבר 1723.
רקע
באך עבד כנגן עוגב בעיר מילהאוזן בין 1707 ל-1708, אך שלח ידו גם בהלחנת קנטטות. לאחר מכן היה מלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר שם מוזיקה בסגנון חופשי ולא דתי.
קנטטה זו הייתה העשרים ושתיים שהלחין באך מאז החל למלא את תפקידו בלייפציג. הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 60.
ב-1872 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 20 של פרסומיה.
מילים ומוזיקה
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני אלט, טנור ובס, בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, חצוצרה, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו. לקנטטה חמישה חלקים:
המוזיקה בקנטטה זו משקפת בדיוק את המילים ואת רוח הטקסט. הקנטטה נפתחת באריה שבה הן הסולן והן כלי הקשת נמרצים ודרמטיים במטרה לתאר את הפחד והאיום המתוארים בבשורה. הרצ'יטטיב נפתח בנימה מנוגדת במטרה להזכיר את חסד האל, אך חוזר גם הוא אל רוע החוטאים. האריה לבס חוזרת לנושא של האריה הראשונה מלווה בחצוצרה שנועדה להזכיר את חצוצרת יום הדין.
הקלטות
היצירה הוקלטה במלואה 12 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את גוסטב ליאונהארדט (ב-1978), טון קופמן (ב-1998), מסאקי סוזוקי (ב-2000) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
נבחרת סן מרינו בכדורסל
נבחרת סן מרינו בכדורסל (באיטלקית: Nazionale di pallacanestro di San Marino) היא נבחרת הכדורסל הלאומית של סן מרינו, המנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל של סן מרינו. הנבחרת מתחרה באליפות אירופה בכדורסל למדינות קטנות ובמשחקי מדינות אירופה הקטנות.
MRC (טלקומוניקציה)
MRC (ראשי תיבות של Maximal-Ratio Combining תרגום: "מִשְׁקוּל יחס-מקסימלי" ולפעמים מכונה גם ratio-squared combining או predetection combining) היא מושג בטלקומוניקציה, שיטה גיוון (Diversity) בה: MRC הוא שיקלול אופטימלי עבור ערוצי AWGN בלתי תלויים.
MRC יכול לשחזר את האות לצורתו המקורית.
לדוגמה: אומדן הריבועים הפחותים במקרה של גיוון ב-Rx (אנטנות קליטה)
נניח דוגמה של מקלט בעל N אנטנות. במקרה זה, וקטור y המתקבל במקלט הוא: כאשר n זה וקטור הרעש.
בהינתן  קריטריון זיהוי ML (סבירות מרבית), הליך הזיהוי ניתן להיכתב כ:
כאשר \hat{s} הוא פתרון הריבועים המינימליים למודל דלעיל.
פתרון הריבועים המינימליים במקרה זה הוא ידוע גם כמשקול יחס מקסימלי - MRC. במקרה של N אנטנות ניתן לכתוב:
מכך ניתן לראות כי האות מכל אנטנה "מסובב" וממושקל על פי הפאזה והעצמה של כל הערוץ, באופן כזה שהאותות מכל האנטנות משולבות ומסתכמות כך שהיחס בין האות לרעש מקסימלי.
הרמן פרייזר
הרמן רונלד "הרם" פרייזר (באנגלית: Herman Ronald "Herm" Frazier; נולד ב-29 באוקטובר 1954) הוא אתלט עבר אמריקאי, אלוף אולימפי (מירוץ שליחים 4X400 מטר) וזוכה מדליית ארד (ריצת 400 מטר) באולימפיאדת מונטריאול (1976), זוכה שתי מדליות זהב ב (מקסיקו סיטי 1975 וסן חואן 1979) במירוץ שליחים 4X400 מטר וזוכה מדליית זהב בגביע התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית (מונטריאול 1979) במירוץ שליחים 4X400 מטר.
ביוגרפיה
הרמן פרייזר נולד ב-1954 בפילדלפיה שבפנסילבניה (ארצות הברית). למד ב"תיכון גרמנטאון" שבפילדלפיה ועם סיום לימודי התיכון החל ללמוד באוניברסיטת דניסון  שבעיר גרנוויל, אוהיו. בהמשך למד מדע המדינה באוניברסיטת המדינה של אריזונה והוסמך ב-1977. פרייזר החל לעסוק בספורט כבר בבית הספר התיכון ובתקופת לימודיו באוניברסיטת אריזונה מונה לקפטן של נבחרת האתלטיקה של האוניברסיטה.
לאחר סיום לימודיו מונה לעוזר הוראה באוניברסיטה בה למד, המשיך לעבוד בה 23 שנה, והתקדם לתפקיד מנהל האתלטיקה של האוניברסיטה. ב-2000 מונה לתפקיד מנהל ספורט ב"אוניברסיטת אלבמה" שבעיר בירמינגהאם, אלבמה. ב-2002 התפטר מאוניברסיטת אלבמה ומונה לתפקיד דומה באוניברסיטת הוואי אך פוטר ב-2008 לאחר שלא הצליח להחתים מאמן פוטבול בו חשקה האוניברסיטה וכן על הכנת תקציב גרעוני. באותה שנה מונה למנהל ספורט האוניברסיטת טמפל בפילדלפיה וב-2011 מונה לתפקיד דומה באוניברסיטת סירקיוז בניו יורק.
במקביל לעבודתו מילא פרייזר מספר תפקידים בוועד האולימפי של ארצות הברית. ב-1996 מונה לסמנכ"ל בועדה וליווה את ההכנות של נבחרת ארצות הברית לקראת אולימפיאדת סידני שנערכה ב-2000. לאחר מכן מונה לראש משלחת הספורטאים לאולימפיאדת אתונה ב-2004. כמו כן מילא בועד האולימפי תפקידים במועצה המייעצת לאתלטים אולימפיים ובוועדה לסקירה אולימפית. כמו כן מילא מספר תפקידים באירועי פוטבול.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת מונטריאול זכה פרייזר, יחד עם נבחרת ארצות הברית, במדליית זהב במירוץ שליחים 4X400 מטר בתוצאה של 2:58.65 דקות לפני נבחרת פולין (3:01.43 דקות) ונבחרת מערב גרמניה (3:01.98 דקות). כמו כן זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.95 שניות אחרי אלברטו חואנטורנה מקובה (44.26 שניות) ופרד ניוהאוז מארצות הברית (44.40 שניות).
שיאן עולם
בתחרות שנערכה בפילדלפיה, פנסילבניה זכה פרייזר, יחד עם נבחרת אוניברסיטת אריזונה, במדליית זהב במירוץ שליחים 4X200 מטר בשיא עולם של 1:21.4 דקות תוך שיפור של עשירית השנייה לשיא של איטליה שנקבע ב-1972. השיא נשבר ב-1978 על ידי נבחרת הריצה של אוניברסיטת דרום קליפורניה שקבעה 1:20.26 דקות.
1979
ב שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו זכה פרייזר, יחד עם נבחרת ארצות הברית, במדליית זהב במירוץ שליחים 4X400 מטר בתוצאה של 3:03.8 דקות לפני נבחרת ג'מייקה (3:04.7 דקות) ונבחרת קובה (3:06.3 דקות).
1980
פרייזר היה חלק מנבחרת האתלטיקה של ארצות הברית לאולימפיאדת מוסקבה אולם השתתפותו נמנעה בגלל חרם שהוטל על האירוע. פרייזר היה אחד מ-461 חברי נבחרת זו שזכו במדליית הזהב של הקונגרס בגירסה מיוחדת שהונפקה עבור הספורטאים מהם נמנעה ההשתתפות.
אבו עומאר
אבו עומאר (באנגלית: Abu Omar, בערבית: أبو عمر) הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2021 שנכתב ובוים על ידי רוי קריספל. הסרט מגולל את סיפורו של סאלח, פלסטיני המנסה לחזור אל ביתו בשטחים עם גופת בנו מבית חולים ישראלי ונתקל במירי, בחורה ישראלית בהיריון המחליטה לנסות לסייע לו. הסרט הופק על ידי איתי תמיר ולילה סרטים והוקרן במספר פסטיבלים ברחבי העולם.
זהו סרט הביכורים של רוי קריספל בכיכובם של קייס נאשף, שני ורצ'יק ומיקי ליאון וזיכה את נאשף בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל רבאט במרוקו. זהו הסרט הישראלי הראשון שהשתתף בתחרות רשמית בפסטיבל סרטים בצפון אפריקה.
תקציר העלילה
מפגש בלתי אפשרי בין מירי, בחורה ישראלית הריונית לבין סאלח מוכה האבל שנושא את גופת בנו הפעוט, עומאר, בתיק ספורט. לאחר שעומאר בן השנתיים מת ממחלה בבית חולים ישראלי, מנסה אביו סאלח להחזירו לקבורה בכפרו בגדה. עם זאת, בית החולים אינו יכול לעזור בהסעת הגופה וסאלח נאלץ לצאת לדרך לבדו. במחסום, הוא מגלה שעקב עוצר לזמן בלתי מוגבל הוא אינו מורשה להיכנס לשטחים. חסר אונים ומבולבל, הוא עולה על האוטובוס הראשון שהוא נתקל בו ומגיע לעיירה נידחת בדרום. הוא נכנס אל שירותי הנשים על מנת לרחוץ את גופת בנו ופוגש שם את מירי. באותו רגע גומלת החלטה בליבה לעזור לו להביא את בנו לקבורה בכפר. המפגש האקראי הזה יוציא את השניים אל מסע סוריאליסטי מר-מתוק בנבכי החברה הישראלית ובדרך, יאלץ את סאלח לעבור את תהליך הפרידה מבנו.
הפקה
הסרט הופק בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
הכרה בינלאומית ופרסים
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בחודש נובמבר 2020 במסגרת פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בטוקיו. לאחר מכן, השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל הסרטים בשנגחאי 2021 והוקרן בבכורה אירופית בפסטיבל הסרטים במוסקבה. את בכורתו הישראלית ערך בספטמבר 2021 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה. הסרט זכה להפצה עולמית בין היתר ב-HBO אירופה.
כמו כן, זכה הסרט במספר פרסים:
עונת 1900/1901 בפוטבול ליג
עונת 1900/1901 הייתה העונה ה-13 של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-1 בספטמבר 1900 והסתיימה ב-30 באפריל 1901.
הליגה כללה 18 קבוצות. ונסדיי ובולטון וונדררס היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון ביחס שערים דורגה במקום גבוה יותר. שיטה זו הייתה בתוקף עד לעונת 1976/1977.
ליברפול זכתה באליפות בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
קבוצות שסיימו את העונה במקומות 17-18 ירדו לליגת משנה. בסוף העונה פרסטון נורת' אנד ווסט ברומיץ' אלביון ירדו ליגה. במקומם עלו גרימסבי טאון וסמול הית'.
כדורגלנים מצטיינים
סטיב בלומר דרבי קאונטי כבש 23 שערים וזכה בתואר מלך השערים. זו הייתה הזכייה הרביעית בקריירה.
הדיוויזיה ה-29 (בריטניה)
היסטוריה
כאשר החלו ההכנות למשלחת הצרפתית-בריטית לגליפולי בפיקודו של סר איאן המילטון באביב 1915, מונה איילמר האנטר-וסטון למפקד הדיוויזיה ה-29 שהוקמה ב-10 בינואר 1915, והייתה הדיוויזיה האחרונה שהוקמה מכוחות הצבא הסדיר. עם 12 הגדודים שלו הוא היה אמור לשאת את חלקה הגדול של ההתקפה על גליפולי. הנחיתה בכף הלס, בקצה המערבי הקיצוני של חצי האי גליפולי, ב-25 באפריל 1915 הסתיימה במרחץ דמים עבור החיילים הבריטים, אשר האנטר-וסטון, שלא הצליח לנצל את ההישגים שלו, היה אחראי לו, והדיוויזיה לא הגיעה ליעדה בקריתיה. הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים של המערכה בגליפולי, ובינואר 1916 פונתה ונשלחה למצרים. במרץ 1916 נשלחה הדיוויזיה לצרפת, שם לחמה ביולי בקרבות היום הראשון של הקרב על הסום. בשנת 1917 לחמה הדיוויזיה בקרב פשנדל ובקרב קמברה, ובשנת 1918 היא לחמה במתקפת האביב הגרמנית ובמתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה שוחררו חיילי הדיוויזיה, ובמרץ 1919 פורקה הדיוויזיה.
עליז נוי
עליז נוי (נולד ב-1945) הוא קלע פאראלימפי ישראלי.
נולד במושבה כנרת ושירת בצה"ל כלוחם וקצין בסיירת דוכיפת. ביום השני של מלחמת ששת הימים נפגע בקרבת תל אל פול ונפצע מירי בירך. בבית החולים עבר קטיעה של רגל ימין אך לאחר תקופת הבראה חזר לשירות קבע, הועבר לחיל המודיעין ושירת למעלה משני עשורים בשירות קבע ובשירות מילואים, בדרגת סגן אלוף.
בבית הלוחם החל לעסוק בספורט נכים: שחייה, טניס שולחן ושחקן בנבחרת הכדורעף.
בשנת 1969 הוא זכה בשתי מדליות זהב ובמדליית כסף באליפות השחייה הראשונה שנערכה בישראל לקטועי איברים.
באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) התחרה בקליעה והשתתף בתחרויות ירי באקדח אוויר שבו דורג במקום ה-14 וברובה אוויר שבו דורג במקום ה-9.
נוי הוא חבר הנהלת בית הלוחם בתל אביב. את עיסוקו בספורט המשיך במסגרת פרויקט "הצעד הבא" המיועד לקטועי גפיים ולקח חלק במסעות רכיבת אופניים בארץ ובעולם.
המכון לאמנויות תל-חי
המכון לאמנויות במכללה האקדמית תל-חי הוא מרכז ותיק ללימודי אמנות ועיצוב. המכון (שכונה בראשיתו "אולפן לאמנויות") נפתח בנובמבר 1961 ולמדו בו מוזיקה, ציור, ריתמיקה ומחול. המרכז האמנותי שימש מקום מפגש של אמנים ויוצרים מהגליל העליון, שהיו חלק ממפעל ההתיישבות החלוצי ולימים הפך למרכז אמנות אזורי ששירת את אזור הגליל ואף היווה את הבסיס ממנו צמחה המכללה האקדמית תל-חי.
היסטוריה
המכון לאמנויות הוקם ביוזמתם של שני יוצרים צעירים: המוזיקאים ירי סביר משדה נחמיה, ואריאלה פלד מקיבוץ משגב עם, ובתמיכתו של אברהם בנאי, ראש המועצה השני של גליל עליון, ויעקב אשכולי, ראש המועצה השלישי. סביר ופלד הכירו בשנת 1957 כשנעתרו לבקשת קיבוץ דפנה, וארגנו שם את חגיגות המים, ובאותו הערב חבר אליהם בנאי, אז כבר לא בתפקיד ראש המועצה במסיבה בביתו. בנאי סיים את תפקידו במועצה בשנת 1956, ומחליפו, אשכולי, שתמך ברעיון הקמת המרכז היה זה שדאג לממש את הרעיון בפועל.
בראשית הדרך, שנת 1961, השיעורים הראשונים שהתקיימו כללו לימודי מחול. אחרי שלוש שנות פעילות, ירי החליט לפתח את האמנויות ונוספו לימודי ציור, מוזיקה וריתמיקה. בין השאר, הוא פנה לדליה ויסיק, שפתחה מחלקה לקרמיקה בבית המלאכה שלה בקריית שמונה, לפני שעברה לתל-חי. שנה לאחר מכן הוא פנה ליהודה וולמן, שלמד בבצלאל ופתח כיתה לבאטיק, ולאחר מכן נפתחו גם כיתות לצורפות, דרמה, פיסול, אריגה, רקמה והדפס. באמצע שנות ה-60 למדו באולפן כ 400–500 תלמידים, רובם בני קיבוצים מהסביבה, אך משנתו הראשונה למדו בו גם חובבי אמנות מקריית שמונה, מטולה, חצור וממושבי העובדים באזור, מילדים ועד פנסיונרים. בעול אחזקתו של האולפן לאמנויות נשאה מועצה אזורית גליל עליון, בסיוע תמיכתו של משרד החינוך.
הלימודים במסגרת האולפן לאמנויות התקיימו בחלקם בקיבוצים בסביבה- בסדנאות באיילת השחר, בחוליות (כיום שדה נחמיה), בכפר גלעדי ובדפנה, בחצר תל חי ההיסטורית, במבנים ההיסטוריים של קיבוץ תל-חי שנפל וננטש לאחר מאורעות תל-חי (י"א באדר תר"פ ; 1920) ובסדנה על שם אנה פרנק, שנחנכה בשנת 1964 כאכסניית נוער במימון הפדרציה הבין-לאומית של אכסניות הנוער. חלק מהמבנים משמשים כסדנאות המכון לאמנויות עד היום.
על הצלחת האולפן תעיד העובדה ששבעה קיבוצים בגליל הכירו בצורך להקים בתחומיהם בתי מלאכה לקרמיקה בשביל לומדי האולפן ובקיבוצים אחרים נבנו גלריות לציירים החובבים. האולפן בתל-חי שימש מנוף לקידום האמנות בקיבוצי האזור. מאז הפעלת האולפן הועמקה תודעת האמנות בקיבוצים, דבר המתבטא בריבוי החוגים לאמנות. כמו כן, פתר האולפן בעיות שהעסיקו את הקיבוצים בערבי חגים ומועדים, כגון קישוט חדרי האוכל והכנת תוכניות אמנותיות.
המכון לאמנויות שימש גם קרקע פורייה לצמיחה של פרויקטים רבים בתחומי האמנות השונים:
•משנת 1980 ועד לסוף שנות ה-90 קיים המכון לאמנויות תל-חי סדרת אירועים רבי תוכן ומשתתפים, שכונו "אירועי תל חי לאמנות בת זמננו", והעמידו את תל חי בראש אירועי האמנות הסביבתית בארץ. אירועים אלו, פרי יוזמתם של אילנה באומן, מנהלת המכון לאמנויות בין השנים 1979–1986, והאמן טולי באומן, נחשבו ראשונים מסוגם. עשרות פסלים מהארץ ומהעולם, כגון בצלאל שץ, יעקב דורצ'ין, מיכאל גרוס, מיכה אולמן, מנשה קדישמן, דני קרוון ונוספים, יצרו במהלך המפגשים פסלים אשר הטביעו חותמם בנוף הקסום של הגליל, בבקשם לחקור את מושגי הקשר שבין אמנות- חברה- טבע, פיסול סביבתי ו"אמנות אדמה".
•במשך כעשרים שנה (עד 2017) קיים המכון לאמנויות את הסימפוזיון הבין-לאומי לקדרות – מדי שנה הגיעו מספר קדרים אומנים מארצות הברית ובריטניה לסדרת סדנאות שנמשכה שלושה ימים, ומשכה אליה מאות קדרים מרחבי הארץ.
המכון לאמנויות כיום
מלבד הצע גדול של קורסים שנתיים באמנות ועיצוב שהמכון ממשיך להציע לתושבי האזור, הפך המכון לאמנויות בית לשלוש מחלקות שמציעות מסלול תלת-שנתי ללימודים גבוהים בתחומים: אמנות, צורפות וקרמיקה, עם אפשרות לשלב לימודי תואר ראשון בלימודים רב-תחומיים, בחינוך, בפסיכולוגיה או בכלכלה וניהול, בשיתוף עם המכללה האקדמית תל-חי (מסלול ארבע- שנתי).
ברוח דרכו של האולפן לאמנויות, המכון לאמנויות ייחודי בגישתו לשימור טכניקות מסורתיות ושילובן עם תפיסות עכשוויות בעיצוב ואמנות. בנוסף, מקיים המכון שיתופי פעולה עם עמותות ומוסדות באזור במטרה לקדם את מקומה של האמנות בקהילה.
גלריית "הצד השני" לאמנות ועיצוב
הגלריה, שנפתחה באופן רשמי באוקטובר 2019, מציגה עבודות אמנות, קרמיקה וצורפות של סטודנטים, בוגרים ומרצים מהמכון לאמנויות, והיא ממוקמת בקמפוס המזרחי של המכללה האקדמית תל חי.
עוד מוצגים בגלריה באופן קבוע נול אריגה ומכבש הדפס - ששימשו את המכון לאמנויות בראשית דרכו. המחלקה לאריגת בדים במכון לאמנויות, שהוקמה על ידי הגב' לנה רוזליס, הייתה הגדולה והחשובה מבין מחלקות המכון. נול האריגה שמוצג בגלריה מייצג את ראשית המהלך האמנותי הציוני בארץ ישראל, שכן יצירה אמנותית לשמה לא עמדה נגד עיני ההנהגה הציונית, שביקשה להבטיח תעסוקה לאנשי היישוב הישן על מנת לגאול אותם מהתלות בתרומות.
את המחלקה להדפס במכון הקים האמן טולי באומן.
קישורים חיצוניים
הדף הראשי של אירועי תל-חי באתר המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית חולון.
פאן-גרמניות
פאן-גרמניות (בגרמנית: Pangermanismus או Alldeutsche Bewegung) היא רעיון פוליטי כלל-לאומי שקדם להתהוותה של גרמניה המודרנית ב-1871. הפאן-גרמניות כמושג הגותי ופוליטי התייחסה בראשיתה לאיחוד כלל גרמני של דוברי השפה הגרמנית באירופה, לכדי מדינת לאום אחת שתהווה את "גרמניה הגדולה".
לרעיון הפאן-גרמניות נודע משקל רב בפוליטיקה הגרמנית של המאה ה-19, ובייחוד במהלך איחוד גרמניה בשנות ה-60 של המאה, בעת שהאימפריה הגרמנית הפכה למדינה לאומית לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה - בהותירה את אוסטריה מחוצה לה. מאוחר יותר התגלגל הרעיון אל תוך המאה העשרים וכלל בתוכו את הישויות המדיניות של האימפריה הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית. בסוף המאה ה-19, התארגנו הוגים פאן-גרמניים ב"ליגה הפאן-גרמנית" (1891), ואימצו בחלקם השקפות אתנוצנטריות ואידאולוגיות גזעניות. יש הרואים באידאולוגיה הנאצית ובמדיניות החוץ של המשטר הנאצי גלגול מאוחר של מושג הפאן-גרמניות כפי שנוסח ב"ליגה הפאן-גרמנית". זאת משום שהפאן-גרמניות הנאצית ביקשה להכיל בתוך תחומי הרייך השלישי את כלל האוכלוסייה דוברת הגרמנית באירופה במסגרת תפיסת מרחב המחיה הגרמני.
כתוצאה מהאסון שהמיטה מלחמת העולם השנייה על אירופה והעולם, הפך רעיון הפאן-גרמניות לטאבו אידאולוגי בתקופה הבתר-מלחמתית, הן במערב גרמניה והן במזרח גרמניה. כיום נישא דגל הפאן-גרמניות בידי קבוצות לאומניות בגרמניה ובאוסטריה.
מעגל ליזוגני
מחזור ליזוגני הוא אחד משני מחזורי הרבייה הנגיפית (השני הוא מחזור ליטי). המחזור הליזוגני הוא השלב הלטנטי ברביית הנגיף, ובו חומצות גרעין של בקטריופאג'ים מוטמעות בתוך הגנום של החיידק המארח, או יוצרות רפליקון עגול בציטופלסמה של החיידק. במצב זה החיידק ממשיך לחיות ולהתרבות באופן רגיל. החומר הגנטי של הבקטריופאג', שנקרא פרופאג', עובר לתאי הבת בכל חלוקה. הפרופאג' עשוי להשתחרר בעקבות אירוע כמו קרינה אולטרה סגולה או נוכחות חומר כימי, ולגרום להתפשטות פאג'ים חדשים באמצעות המחזור הליטי. מחזורים ליזוגנים עשויים להתרחש גם באיקריוטים, אך תהליך הטמעת הדנ"א של הבקטריופאג' בתוכם אינו ידוע לאשורו. במחזור הליזוגני התפשטות הדנ"א הנגיפי מתרחשת דרך הרבייה הרגילה של הפרוקריוטים, בעוד שבמחזור הליטי, ההתפשטות היא דרך ייצור פאג'ים בודדים המסוגלים לשרוד ומדביקים תאים אחרים. השוני המשמעותי בין המעגל הליטי למעגל הליזוגני הוא שהליזוגני לא גורם לליזיס, כלומר אינו גורם להתפקעות התא המארח. פאג'ים שמשתכפלים רק דרך המחזור הליטי ידועים כפאג'ים אלימים, בעוד שפאג'ים שמתרבים על ידי המחזור הליטי והליזוגני כאחת ידועים כפאג'ים מתונים.
הצוענים של יפו
הצוענים של יפו הוא מחזה פרי עטו של נסים אלוני שהוצג לראשונה בתיאטרון הבימה, בבימויו של אלוני ב-1971.
תקציר העלילה
יפו, עיר של פליטים מהעבר הרחוק והקרוב. "עיר שנוסדה לפני המבול. עושים שיפוצים, אבל שום דבר חדש". עיר של תפוזים, צוענים, זונות אנגליות ויהודים שבאו מן המחנות. שם, במחנות, הבטיחו תומאס ווליגורא ומאדאם זארה הצוענייה, זה לזה שאם יינצלו, ואם ייוולדו לזה בן ולזו בת, ילדיהם יינשאו. אלא שמריולה (בתה של מאדאם זארה) אינה מוכנה לחיות על פי שבועות עתיקות של דור ההורים. וסמול (בנו של תומאס) רוצח את ארוסה המיועד. כעת הוא נמלט מבית הכלא ומגיע ליפו, מחופש לדוב מרקד, עם ידידו הקוסם הצועני בוגו, כדי לשים לסיפור סוף אחת ולתמיד. זהו מין סיפור בלשי שיש בו אהבה, בגידה ורצח מפתיע והוא מתרחש על רקע מועדון הלילה הצועני "זינגארה", קברט של קלפים, כדורי בדולח, כשפים, שירים וריקודים.
פירוט העלילה לפי תמונות
מערכה ראשונה
תמונה 1
קברט במועדון הלילה 'זינגרה' ביפו, בהנחיית לאון מוזיקנט. מאדאם זארה מודיעה בשידור חי, שהקלפים מראים שבתה מריולה תינשא בקרוב. השדרן דני קובזא מודיע פתאום לתומס, שבנו סמוּל נמלט מבית הסוהר, שבו ישב על רצח ארוסה של מריולה. הקברט מופסק בפתאומיות, והכל חוששים שסמוּל יבוא לחתונה 'לרצוח עוד חתן'.
תמונה 2
קובזא מראיין את רב-פקד לזר, שלפני הפנסיה שואף לתפוס את סמול, אשר כל פעם איכשהו בורח מהכלא.
תמונה 3
תומאס רומז על קונפליקט עם בנו. זארה הצועניה מספרת שהיא ותומס היהודי הבטיחו זה לזה עוד במחנה ריכוז, שאם הם יינצלו ותיוולד לו בן ולה בת – ילדיהם יינשאו זה לזה. אבל מריולה מסרבת להתחתן עם סמול, ומוכנה אפילו להירצח. בעצה אחת עם לזר, כדי לנסות לסכל את הרצח, תומאס, מריולה וזארה מחליטים לנהוג כאילו יש חתונה למחרת, וזארה מאמינה שיקרה נס, ולא יהיה רצח.
תמונה 4
שפת הים. בוֹגוֹ הנווד הצועני מושך דב בשרשרת, ובתוך עור הדב מתגלה סְמוּל, חברו הנמלט. הם מחכים למיס בל, שמעריצה את סמול הרוצח, שתביא עמה רוֹבֶה. סמול מדבר על כך שהוא מסרב 'לשחק את המשחק' של החֶברה, שעושה מהיחיד "דייסה" ובידור.
תמונה 5
הקברט סגור כבר 27 יום. קובזא מראיין את מיס בל, ואומר שמתרקם רצח באוויר. לדעת בל, רצח ומלחמות נחוצים לאנושות: "המלחמה נותנת לכופרים אלוהים".
תמונה 6
סקרסלה מגלֶה לליאון מוזיקנט, שראה את סמול מחופש לדב. לאון מזהיר אותו לא לספר לרגינה, אבל הוא כן מגלה, ורגינה חוששת לחיי תומאס וכל משפחת הקברט. לזר רומז לרגינה ולסקרסלה, שהשוטרים לא יתערבו, ושעל אנשי הקברט להרוג את סמול בעצמם. מסתבר שלזר חושש מהפנסיה המתקרבת, ושכבר לא חשוב לו מה יגידו עליו הגדולים במשטרה, אבל עדיין הוא מנסה לעשות רושם על עצמו. סקרסלה רומז שהתנהגותו של לזר מתנגשת עם המסורת, שלפיה המשטרה נמצאת בצד אחד והם בצד השני.
תמונה 7
תומאס יושב על כיסא "מלכות" מקש, עם רגליים כואבות בגיגית. רגינה גוזרת כתר מניר עיתון, ומיס בל 'מכתירה' את תומאס בכתר הנייר, לדבריה, כדי שאם סמול יבוא לרצוח, הוא ימצא שאביו 'מלך'. רגינה קוראת חדשות מתוך הכתר, אבל החדשות כיום מאוד משעממות, לא כמו פעם. בוגו מכניס את הדוב המרקד אשר מבהיל את הנוכחים. שמים לב שהדוב בוכה. תומאס ובוגו שרים זמר עליז, ופתאום הדוב מוריד את כיסוי הראש, ומתגלה סמול, עם תת-מקלע ורימונים. מריולה צוחקת על סמול ולא פוחדת ממנו. בוגו מנסה לשכנע את סמול לעזוב ולנדוד איתו בעולם, אבל סמול נחוש להישאר ולקבל את מריולה ככלה שהובטחה לו, או לרצוח או להירצח. זארה מתבוננת בכדור הבדולח כדי לגלות מה יקרה, ומגלה בכדור, שבוגו הוא אחיינה האבוד.
מערכה שנייה
רגינה ולאון מוזיקנט, השחקנים היהודים המזדקנים, מספרים ללזר על ימי הזוהר שלהם כשחקני קברט צעירים. קובזא מנסה לשכנע את לזר לתפוס את סמול חי, אבל לזר חושף, שבדומה לקובזא מהרדיו, שניהם פקידי ציבור שעושים 'הצגות' לפני קהל, ושבעצם הוא, לזר, 'משחק' שוטר מוסרי, אך מרמה בעיקר את עצמו, ובעצם מעריץ את סמוּל. סקרסלה מגלה לקובזא שסמול אמר שהוא חזר הביתה, רק כדי שכולם יהרגו אותו עד מחר.
בוגו מוכן לבגוד בסמול ולמסור אותו ללזר (לפי אחת הגרסאות עבור פרס כספי קטן). לזר מנסה לשכנע את בוגו להרוג את סמול.
זארה מציעה לבוגו את ידה של בתה, מריולה. זארה אומרת שסמול אולי ירים את הנשק, אבל אצבעו לא תוכל ללחוץ על ההדק, והיא גם מאמינה שהוא לא ימות. רגינה מודאגת: ליאון בעלה נעלם עם דברי הערך שלהם. זארה מודיעה לרגינה ולסקרסלה על החתונה שתתקיים היום. סקרסלה 'מתחיל' עם רגינה ומתפאר בפניה שהוא ירצח את סמול.
בוגו לבוש בחליפה ישנה שקיבל מזארה לחתונה. מריולה מסכימה להתחתן עם בוגו, ומבקשת ממנו להרוג את סמול.
סמול מתיישב על הכיסא של תומאס אביו ומסרב לבקשתו של תומאס שיקום מהכיסא שלו, הם מתעמתים, סמול קורא לאביו מוקיון ומבקש מאביו שיהרוג אותו. סמול רואה את בוגו עם החליפה, ובהדרגה מבין שהוא יתחתן עם מריולה, והטקס הצנוע מתקיים בנוכחות צוות הקברט. סמול מבקש מבוגו שיהרוג אותו, וכולם מעודדים את בוגו לעשות זאת. זארה מדברת אל סמול בטון מעין-היפנוטי, ואומרת לו שהוא לא מסוגל להרוג, כי הוא לא אדם, אלא דוב. סמול יוצא, ומודיע שכאשר יחזור בלבוש הדוב, עליהם להרוג אותו, או שהוא יהרוג את כולם. לאון חוזר עם אקדח שקנה כדי להרוג את סמול. כאשר הדוב חוזר, בוגו יורה בו, אך מסתבר שהנרצח איננו סמול, אלא תומאס, שרצה להציל את בנו, ולמות במקומו. זארה מודיעה שיפתחו את הקברט מחדש, ונענית לבקשתו של לזר, לתת לו תפקיד בקברט עם פרישתו לפנסיה. היא מודיעה שסמול ייכנס מעכשיו בעור שאביו לבש, וכך כולם יחשבו שבעור הדב מסתתר האב, ולזר מסכים לסגור כך את התיק.
המועדון נפתח מחדש בערב עליז. בוגו הפך למנהל הקברט, לזר בתור האיש הטכני, וסמול, שנכנע לבידור ולפשרה השנואים עליו, מרקד כדב מאולף בידי מריולה.
אודות הכתיבה
שם המחזה נוצר כשנסים אלוני וחברו הצייר יוסל ברגנר, מעצב התפאורה שלו, סעדו במסעדה ביפו, בה ניגנה להקה שחבריה היו לבושים כצוענים. ברגנר תרם למחזה נעימה צוענית אותה זכר מילדותו.
החזרות הארוכות שערך אלוני להצגה, שינויי הטקסט התכופים ואורך ההצגה הביאו אותו לעימות עם מנכ"ל הבימה גבריאל צפרוני. אולם ההצגה הייתה המצליחה ביותר מבין הצגותיו של אלוני והציגה 101 פעמים.
ההצגה בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי
1. תיאטרון הבימה – הצגת בכורה: 4 באוקטובר 1971
2. תיאטרון החאן, הצגה ראשונה: 4 בינואר 2014
סרט
הבמאי רם לוי ביים את הסרט "רק לא לחשוב פעמיים", שעוקב אחר החזרות למחזה. הסרט הוקרן במסגרת משדרי תעודה בטלוויזיה הישראלית ב-20 בפברואר 1972.
באתי אליך
באתי אליך הוא סינגל שישי מתוך האלבום ניסים שקופים של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור ב-2 ביוני 2019.
רקע וכתיבה
בצאת הסינגל סיפרה ריטה על השיר: "המילים האלו של נועם חורב כבשו אותי במקום שבו אני נמצאת ומאמינה, שגם אם אנחנו באים ממקום של רצון לנחם, להרים ולהציל את האחר האיזון בסופון של דבר הוא הדדי. ככה גם אנחנו מנוחמים ומורמים בעצמנו. הלחן הנהדר של לורן פלד הצליח לספר את הטקסט באופן מדויק".
השיר נכתב בשנת 2008.
ביקורות
השיר זכה לביקורת מעורבת מצד יוסי חרסונסקי: "המוזיקה מעלה אותה למסלול די מוכר מבחינתה כזמרת רגש לספר את הסיפור בכוונה שלמה. ריטה אינה גולשת לרגשנות יתר, אלא שרה את ביאתה אליו באיפוק יפה. רק לקראת סיום מגבירה מעט את הנימה הדרמטית. העיבוד-תזמור תומך בקווי מתאר מוזיקליים אווריריים, נוגע בשמימי. התחושה היא שהשיר הזה נפל עליה כפרי בשל, אבל אינו "ממציא" אותה מחדש, ואולי ריטה כבר אנה מעוניינת לגלות דברים חדשים על עצמה כזמרת".
ביקורת מעורבת נוספת הגיעה מצד דודי פטימר: "סוף סוף החליטה לחדש ולהישאר רלוונטית עם השיר "באתי אליך" שכתבו נעם חורב ולורן פלד. השיר תפור מבחינה טקסטואלית וגם מלודית למידותיה של ריטה, שבקולה החד פעמי מבצעת בטוטאליות התיאטרלית קמעה את השיר, אך אני מודה שהלחן פחות הלהיב אותי, פחות סחף ולא התרומם יותר מדי, לא התקדם מעבר לבית ופזמון די משעממים מוזיקלית וקשה לי לראות את השיר נצרב בזיכרון הקולקטיבי הקצר (שלא לדבר על האורך)".
גטו נובוגרודק
גטו נובוגרודק היה גטו נאצי שהוקם בדצמבר 1941 בנבהרדק, בבלארוס הסובייטית (בלארוס של היום), במהלך השואה. כמעט כל 10,000 תושביו נרצחו. רק 350 שרדו.
הקמה
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו כ-6,000 יהודים בעיר נבהרדק, ברפובליקה הפולנית השנייה. לאחר תחילת מבצע ברברוסה ב-22 ביוני 1941, נכבשה העיר על ידי גרמניה הנאצית ב-4 ביולי. מיד לאחר תחילת הכיבוש, חויבו היהודים לענוד מגני דוד תפורים כזיהוי (כדוגמת הטלאי הצהוב).
מיד לאחר תחילת הכיבוש הוצאו לרחוב 100 יהודים, שם הוצבו בשורה ומחציתם הוצאו להורג. ב-14 ביולי 1941 נלקחו 52 יהודים מכיכר השוק והוצאו להורג בבית הקברות היהודי בעיר.
ב-6 בדצמבר 1941 נצטוו יהודי נבהרדק להתאסף בבית המשפט בעיר, שם נכלאו ללילה. למחרת בבוקר נלקחו 500 יהודים מבית המשפט לכפר הסמוך סקרידלבו (Skrydlevo), שם הוצאו להורג.
היהודים הנותרים הופרדו באותו חודש מהאוכלוסייה הכללית ונסגרו בשני גטאות נפרדים בעיר; האחד ברחוב מינסק והשני ברחוב פרסץ (Peresets). כל גטו הוקף בגדר עץ ובתיל. אוכלוסיית הגטאות הללו ביצעה עבודת כפייה. למעלה מ-8,000 יהודים מהסביבה נאלצו להיכנס לגטו פרסץ.
חיסול
השמדת אוכלוסיית הגטו החלה מיד; ב-8 בדצמבר 1941 נרצחו 2,990 יהודים. לא רק הוורמאכט טבח ביהודים: ב-7 באוגוסט 1942 השתתף בהרג גם גדוד משטרת העזר האסטונית ה-36, וגדוד משטרת העזר הליטאית ה-11 הרג 3,000 מתושבי הגטו ב-8 בדצמבר 1941.
ב-7 במאי 1943 נורו למוות 300 בני אדם, רובם נשים וילדים. ביולי 1942 חוסל גטו רחוב פרסץ ובסתיו 1943 חוסל גטו רחוב מינסק. מאז הקמת גטו נבהרדק בדצמבר 1941 ועד לחיסול גטו רחוב מינסק, נהרגו כ-10,000 יהודים. לא יותר מ-350 תושבים שרדו.
התנגדות וחסידי אומות העולם
הבריחה מגטו נבהרדק החלה באפריל 1942. באמצע מאי 1943 החלו תושבי הגטו הנותרים, ובראשם רייכל (רחל) קושנר (סבתו של ג'ארד קושנר), לחפור מנהרה מתוך הגטו, שאורכה הסופי היה יותר מ-250 מטרים. 232 אנשים נמלטו דרך המנהרה החל ב-26 בספטמבר 1943. מתוכם, למעלה מ-100 הצטרפו לפרטיזנים של בלסקי. אחרים הצטרפו ליחידות אחרות. לפי סוכנות הטלגרף הבלארוסית, הייתה זו הבריחה הייתה הגדולה ביותר מגטו באירופה שתחת הנאצים.
13 תושבי נבהרדק זכו לתואר חסידי אומות העולם על ידי יד ושם. ביניהם היו קנסטנצין קזלוסקי (Kanstancin Kazloŭski, ובבלרוסית: ) שעם בניו היינאדז ואולאדזימיר הציל 500 יהודים, בהם 7 תושבי גטו נבהרדק, וברברה טרנקה, שהצילה שני תושבי הגטו.
מורשת
לא פורסמה רשימה מלאה של קורבנות גטו נבהרדק, אך נוצרו רשימות חלקיות. הבניין שהכיל בעבר את הכניסה למנהרה מכיל כיום את מוזיאון ההתנגדות היהודית בנבהרדק, ואנדרטאות הוקמו בשלושה אתרי טבח (רחוב מינסק, שני קילומטרים מגבולות העיר וליד סקרידלבו) על ידי הניצול ג'ק קגן ב-1993 ו-1995. בשנת 2017 הוצבה בעיר אנדרטה לזכר הקורבן מיכל (מיכאל, Mikhle) סוסנובסקי בן ה-12, שנורה למוות על ידי המשטרה הגרמנית.
אדוארד פרנסיס בלוויט
ביוגרפיה
בלוויט נולד בניו אורלינס שבלואיזיאנה לפטריק ולקתרין (לבית סקאנלון) בלוויט, שהיו מהגרים מאירלנד. בלויט למד בקולג' לפאייט וסיים תואר ראשון במדעים והנדסה אזרחית בשנת 1879.
בלויט עבד כמהנדס בעמק להי, פנסילבניה ולאחר מכן עבד כמהנדס העיר של סקרנטון שבפנסילבניה ואף היה אחראי על מערכת הביוב של גוודלחרה שבמקסיקו בין השנים 1883–1893, כמו כן הוא הועסק כמהנדס מדינת חליסקו בין השנים 1900–1901.
בין השנים 1907–1910 שימש בלוויט כחבר בסנאט של פנסילבניה, כנציג המחוז ה-22 של המדינה. בלוויט היה אחד האירי-קתולי הראשון שנבחר לאספה הכללית של פנסילבניה.
בלוויט התחתן עם מרי אלן סטנטון בשנת 1879. נולדו להם ארבעה ילדים - גרטרוד, פטריק, ארתור וג'רלדין, רעייתו נפטרה בשנת 1887 ובלוויט נישא בשנית למרי אן בלקוול בשנת 1891.
בלוויט נפטר ב־26 במאי 1926, ונקבר בבית העלמין של סנט קתרין במוסקבה, פנסילבניה.
בלוויט הוא סבא רבא של ג'ו ביידן, נשיא ארצות הברית ה-46.
ARF
ARF הוא חלבון המקודד על ידי מסגרת קריאה חלופית של לוקוס INK4a/ARF (CDKN2A), המקודד גם את החלבון p16. לשני חלבונים אלו (p16 ו-ARF) תפקיד חשוב בבקרת מחזור התא.
ARF מיוצר כתגובה לגירוי מיטוגני (המעודד חלוקת תא), כגון איתות שגוי לגידול מצד Myc או Ras. חלבון ה-ARF מצטבר בעיקר בגרעינון שם הוא יוצר תצמיד עם NPM ו-Mdm2, ובכך מעכב אותם. Mdm2 הוא חלבון הגורם לפירוק p53, ואינטראקציות אלו המעכבות אותו, מאפשרות ל-ARF לתפקד כמדכא סרטן ולגרום להתחלת עצירה של חלוקת התא ואפופטוזה במנגנון מבוסס p53.
ארכיון סרביה
ארכיון סרביה (בסרבית: Архив Србије) הוא הארכיון הלאומי של סרביה.
ההצעה הראשונה להקמת ארכיון לאומי הועלתה ב-1847 אך חוק הארכיון הלאומי חוקק רק ב-1898, הארכיון נפתח באופן רשמי בשנת 1900. הבניין הנוכחי נבנה בשנת 1928 לפי תכנון של ניקולאי קרסנוב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חלק מחומרי הארכיון הועברו לניש וקראגויבאץ, לאחר הנסיגה של הצבא הסרבי חלק מהארכיון נהרס וחלק אבד, אבל חלק גדול ממנו נשמר בקרון רכבת בתחנת הרכבת של קרושבץ. במהלך מלחמת העולם השנייה חלק גדול מהארכיון הוחרם על ידי גרמניה הנאצית והצבא הגרמני השתלט על מבנה הארכיון פעמיים.
לאחר המלחמה הארכיון נהיה לארכיון הרשמי של ממלכת יוגוסלביה המאוחדת.
הארכיון מכיל מסמכים וחומרים ארכיוניים נוספים שהופקו על ידי גופים מדיניים בסרביה עוד לפני 1918, הוא מכיל גם אוספים אישיים של אישים ידועים בסרביה כמו פוליטיקאים, נסיכים וסופרים.
בשנת 1946 מסמכים רלוונטיים הועברו לארכיון המדינה של רפובליקת מקדוניה הצפונית.
בלטונהניה
בלטונהניה (בהונגרית: Balatonhenye) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. עד כמו כפרים רבים באירופה גם בבלטונהניה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 209 תושבים, ובשנת 2020 רק 127 תושבים.
יהודי בלטונהניה
בבלטונהניה חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
שוויינטוקז'יסקיה
שְׁוְויֶינְטוֹקְזִ'יסְקְיֶה (בפולנית: Świętokrzyskie) היא אחת משש-עשרה הווייוודות של פולין. היא שוכנת בדרום-מזרח פולין, וגובלת בצפון בווייוודה מזוביה, במזרח בווייוודות לובלין ופּוֹדְקַרְפָּאטִי, בדרום בווייוודה פולין קטן, ובמערב בווייוודות שלזיה ולודז'.
בירתה של שְׁוְויֶינְטוֹקְזִ'יסְקיֶה והעיר הגדולה ביותר בה היא העיר קיילצה, השוכנת במרכזה. ערים גדולות נוספות הן אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי וסטרחוביצה.
גאוגרפיה
שוויינטוקז'יסקיה היא וויווידה הררית יחסית לסביבתה, והדבר בולט במיוחד על רקע מישורי מזוביה הרחבים שמצפון לה, ועל רקע עמק נהר הויסלה המקיף אותה ממזרח ומדרום. נהר הוויסלה אשר נובע באזור רמת פולין קטן והרי הקרפטים, זורם ממקורו בשטחי ווייוודת שלזיה לכיוון מזרח לאורך קילומטרים רבים מאוד דרומית לשוויינטוקז'יסקיה ואז הוא פונה צפונה, תוחם את שוויינטוקז'יסקיה ממזרח, וממשיך אל מישור מזוביה. הוויסלה יוצר תנאי שטח מישוריים יותר בגבולותיה הדרומיים והמזרחיים של שוויינטוקז'יסקיה, אשר אלו מתלכדים אל חבל הארץ הגאוגרפי "אגן סנדומייז'". תנאי השטח הנמוכים יותר שבשולי שוויינטוקז'יסקיה הופכים גבוהים יותר במרכזה, ובכך יוצרים את הר הרי שְׁוְויֶינְטוֹקְזִ'יסְקיֶה (Góry Świętokrzyskie) - רכסי הרים המתנשאים לגובה בינוני הנע בין 400 ל-600 מטרים מעל גובה פני הים. מההרים נובעים נחלים ונהרות רבים, אשר רובם מזינים את נהר הוויסלה ונשפכים אליו. נחלים ונהרות אלו יוצרים עמקים רבים בשוויינטוקז'יסקיה, שם מרוכזת מרבית האוכלוסייה. העמקים של שוויינטוקז'יסקיה כוללים לצד שטחים עירוניים גם שטחים כפריים רבים, ומרוכזים בהם שדות חקלאיים לרוב. ההרים והגבעות מכוסים בדרך כלל ביערות, אשר תופסים שטח רב יחסית מוויווידת שוויינטוקז'יסקיה.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בקיילצה, בירת הוויווידה, היא 7.8 מעלות צלזיוס. החודש הקר ביותר הוא ינואר (עם טמפרטורה ממוצעת של -2.7 מעלות צלזיוס), והחודש החם ביותר הוא יולי (עם טמפרטורה ממוצעת של 18.1 מעלות צלזיוס). הגשמים יורדים בעיקר בקיץ, כאשר כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 617.7 מ"מ.
בשוויינטוקז'יסקיה יש פארק לאומי (Park Narodowy) אחד, תשעה פארקי נוף (Park krajobrazowe) ו-72 שמורות טבע (Rezerwat przyrody).
ערים
בשְׁוְויֶינְטוֹקְזִ'יסְקיֶה יש 31 ערים ועיירות.
מחוזות
בשְׁוְויֶינְטוֹקְזִ'יסְקיֶה ישנם 14 מחוזות, מתוכם עיר מחוזית אחת.
ג'ון גוטי
ג'ון ג'וזף גוטי ג'וניור (באנגלית: .John Joseph Gotti Jr; 27 באוקטובר 1940 – 10 ביוני 2002) היה חבר במאפיה האמריקאית ובוס של משפחת הפשע גמבינו בעיר ניו יורק.
גוטי קיבל את הכינוי "דון הטפלון", כי במשך תקופה ארוכה הצליח להתחמק מעונש (ההאשמות "לא נדבקו" אליו). הוא עלה ל"כס המלכות" לאחר רצח הבוס הקודם של המשפחה, פול קסטלנו, ב-16 בדצמבר 1985, שהוא עצמו הזמין.
בשיאו, גוטי היה אחד מהמאפיונרים החזקים והמסוכנים ביותר בארצות הברית.
חוסה מריה קלטראווה אי פינאדו
חוסה מריה קלטראווה אי פינאדו (בספרדית: José María Calatrava y Peinado; 26 בפברואר 1781 – 16 בינואר 1846) היה פוליטיקאי ספרדי שכיהן כראש ממשלת ספרד וכשר המדינה בין השנים 1836 ו-1837.
ביוגרפיה
קלטראווה נולד ב-26 בפברואר 1781 במרידה, ספרד. הוא למד משפטים בסביליה כאשר פרצה המלחמה נגד הצרפתים, בה השתתף באופן פעיל מאוד נגד הכיבוש הצבאי מהחונטה העליונה של אקסטרמדורה, שם הוא נבחר לסגן ב-1810 המייצג את בדחוס, והשתתף בצורה חשובה בקורטס של קדיס.
לאחר השיקום האבסולוטי של 1814, הוא נעצר ונכלא במלייה, במבצר ויקטוריה גרנדה עד שקיבל חנינה עם עליית הליברלים לשלטון ב-1820, כשהוא מונה לשופט בבית המשפט העליון ובין 1822 ל-1823 לשר המשפטים כאחד המעריצים העיקריים של המפלגה המתקדמת כביכול (1836–1837).
עם סיום הטריניום הליברלי הוא יצא לגלות בפורטוגל, אנגליה וצרפת, יחד עם אחיו, רמון מריה דה קלטראווה. עם מותו של פרדיננד השביעי ותחילת העוצרות של מריה כריסטינה, הוא חזר לספרד ולאחר המהומה בגרניה דה סן אילדפונסו מונה לנשיא מועצת השרים, במקום פרנסיסקו חאבייר דה איסטוריס, והפקיד את תיק האוצר. למנדיזאבל להשלמת הרפורמה בכספים הציבוריים. בשנת 1837 הוא הפסיק להיות נשיא לטובת Eusebio Bardají Azara. הפעולה העיקרית של הממשל של קלטראווה הייתה הכרזת החוקה של 1837 אשר העניקה חופש דת בספרד תוך כדי דרישה מהמדינה לתמוך בכנסייה הקתולית. זה היה שינוי קיצוני מדי עבור רבים בספרד והוא גרם לנפילתה של ממשלתו של קלטראווה.
הוא סיים את הקריירה שלו כנשיא בית המשפט העליון של ספרד (1840–1843). הוא מת במדריד ב-16 בינואר 1846.
היסטוריה של נבחרת ישראל בכדורגל
ההיסטוריה של נבחרת ישראל בכדורגל החלה עוד בימים שקדמו להקמת מדינת ישראל. נציגי שלטון המנדט הבריטי, שהיו בעלי תרבות ספורט מפותחת, הובילו ב-1930 בשיתוף ההתאחדות לכדורגל את הקמתה של נבחרת שייצגה את ארץ ישראל-פלשתינה, על אף שלא הייתה מדינה ריבונית, ושלחו אותה למסע משחקים בקהיר. הנבחרת הורכבה משחקנים חובבנים בהתאם למקובל באותה תקופה. היא הייתה נבחרת חלשה ביותר, ובטורניר המשמעותי הראשון שלה, מוקדמות מונדיאל 1934, הובסה 2–11 בסיכום שני המשחקים מול. לאחר הקמת מדינת ישראל, הפכה נבחרת זו לנבחרת ישראל בכדורגל.
נבחרת ישראל בכדורגל היא אחת היחידות בהיסטוריה שהשתתפה בכל טורנירי מוקדמות המונדיאל, ובנוסף השתתפה גם בגביע אסיה בכדורגל, המשחקים האולימפיים, ובאופן קבוע במוקדמות אליפות אירופה בכדורגל מאז 1994. ישראל השיגה את ניצחונה הראשון במוקדמות המונדיאל במסגרת מוקדמות מונדיאל 1962, 6–1 על, ומאז החלה בשיפור הדרגתי בהישגיה במקביל לשיפור כללי ברמת הכדורגל בישראל.
מאז מסע המשחקים הראשון בתולדותיה ב-1930 ערכה ישראל משחקי ידידות רבים, ואף התמודדה מול נבחרות הנחשבות לטובות בעולם זה שנים רבות, כגון ו. אחד מניצחונותיה הידועים ביותר של ישראל במשחקי ידידות הושג ב-1998 מול ארגנטינה, במהלך חגיגות ה-50 להקמת מדינת ישראל, ובמסגרת רשמית היה זה ניצחון החוץ 3–2 על בפארק דה פראנס, שמנע את העפלתה של צרפת למונדיאל 1994. הישגיה הטובים ביותר הם זכייה בגביע אסיה 1964, העפלה לרבע גמר טורניר הכדורגל האולימפי באולימפיאדת מקסיקו ובאולימפיאדת מונטריאול. העפלתה היחידה למונדיאל הייתה במונדיאל 1970.
מצבה של הנבחרת הושפע ממעמדה הדיפלומטי והבינלאומי של מדינת ישראל. לאורך שנותיה נתקלה הנבחרת במספר מקרים שבהם סירבו יריבותיה לשחק נגדה מטעמים פוליטיים. ישראל השתייכה מבחינה גאוגרפית לאסיה, אך בלחץ מדינות ערב היא הוצאה מקונפדרציית הכדורגל של אסיה בשנות ה-70, ובעקבות כך עברה לשחק באזור אוקיאניה ובאזור אירופה של מוקדמות המונדיאל ומוקדמות טורניר הכדורגל האולימפי. ב-1993 הצטרפה ישראל כחברה קבועה באופ"א, התאחדות הכדורגל של אירופה. החל ממוקדמות יורו 1996 ועד מוקדמות יורו 2020 כשלה הנבחרת בכל ניסיונותיה להעפיל לאליפות אירופה בכדורגל.
ניסיון ההקמה הראשון ומסע המשחקים בקהיר
ביוני 1928 ביקר בארץ ישראל סר אלפרד מונד, מראשי יהדות בריטניה. מונד היה חובב כדורגל, ובמהלך ביקורו הכריז על נכונותו לממן הקמת נבחרת ארצית בת 18 שחקנים שתערוך מסע משחקים באנגליה מול הקבוצות הבכירות ששיחקו אז בליגה הראשונה. עוד קודם לכן ערכו מספר קבוצות ארץ-ישראליות מסעות משחקים מחוץ לישראל, אך מונד היה הראשון שהציע להקים נבחרת ארצית. כיוון שבארץ ישראל לא הייתה באותה תקופה התאחדות, נפגש מונד עם ראשי "מכבי" ו"הפועל", שהיו ארגוני הספורט הדומיננטיים באותה תקופה. למרות האיבה ששררה אז בין הארגונים, הוחלט לממש את הצעתו של מונד ולהקים שלוש ועדות שיהיו אחראיות על ארגון הנבחרת: מנהלית, מרכזית ומקצועית. בסופו של דבר הוקמו רק שתי הוועדות האחרונות, ואוישו על ידי אנשים שונים ממה שהוצע בתחילה.
"הפועל" ו"מכבי" הסכימו לקיים טורניר במתכונת ליגה של ארבעת המועדונים החזקים ביותר באותה תקופה: הפועל תל אביב, מכבי תל אביב, הפועל חיפה ומכבי חשמונאי ירושלים. הפועל תל אביב זכתה בטורניר כשהיא אינה מפסידה ולו פעם אחת, ובעקבות כך נוצרה הציפייה ששחקניה יהוו את עיקר הנבחרת. עם זאת, הוועדה הטכנית הורתה להקים נבחרת של העיר תל אביב, קבוצה שתורכב משחקני מכבי ירושלים והפועל חיפה, וקבוצה נוספת לשחקנים אחרים מהליגה. הפועל תל אביב מחתה כיוון שלטענתה לא ניתן לה ייצוג ראוי, ושחקניה כלל לא התייצבו למשחק הראשון. בעיות משמעת שהתעוררו גם בהרכב הקבוצה החיפאית-ירושלמית הובילו את ראשי הוועדה לחשוש מבעיות משמעת קשות במהלך המסע לאנגליה, ועל אלה נוספו החששות מפני חוסר היכולת המקצועית של הכדורגלנים הארץ-ישראלים הלא מנוסים להתמודד עם טובי הכדורגל של אנגליה, שהייתה אז מעצמת כדורגל. העיתונאים שמעון סאמט ("דבר") ומאיר בניהו ("הארץ") מתחו ביקורת נוקבת על המהלך בטורים שלהם. החיכוכים בין שני האיגודים סביב הקמת הנבחרת נמשכו, וב-5 באוגוסט 1928 נערכה ישיבה של "הפועל" שבה הוחלט לבקש ממונד שישלח מאמן מקצועי מאנגליה שיאמן את הנבחרת לקראת מסע משחקים אפשרי ב-1929. החלטה זו הובילה לירידתו מסדר היום של נושא הנבחרת. ההתאחדות לכדורגל בארץ ישראל/פלשתינה הוקמה ב-14 באוגוסט 1928, והתקבלה כחברה בפיפ"א כעבור שנה, ב-1929. ראשי ההתאחדות (לימים ההתאחדות לכדורגל בישראל) רצו לשלוח נבחרת לאומית למשחקי המונדיאל הראשון באורוגוואי, אך בגלל החרם שהטילה התאחדות הכדורגל האנגלית על פיפ"א באותה תקופה ניתנה הוראה על ידי ממשלת בריטניה לא לאפשר לנבחרת שתייצג את האזור לצאת למשחקי המונדיאל.
שנה אחת לאחר מכן ערכה הנבחרת את משחקיה הראשונים. באפריל 1930 נערך בארץ ישראל מסע משחקים של נבחרת קהיר, שרצתה לקיים סדרת משחקים במצרים מול קבוצה חזקה שתייצג את ארץ ישראל. השלטונות הבריטיים החליטו לשלוח למסע משחקי הגומלין במצרים נבחרת בעלת סגל של 17 שחקנים, תשעה בריטים ושמונה מהקבוצות העבריות שפעלו באותה תקופה. עם זאת, בסופו של דבר נכללו במשלחת למצרים שישה יהודים וערבי אחד מקבוצת נאדי ריאד אל ערבי. השחקנים הללו נחשבים לנבחרת ישראל הראשונה. על אף שקבוצות "הפועל" היו משופעות בשחקנים טובים באותה תקופה לא נכללו שחקניהן בנבחרת, כיוון שארגון הפועל החליט לשלוח נבחרת לתחרות אולימפיאדת הפועלים בווינה שהתקיימה במקביל למשחקים. ארבעה שחקנים של מכבי תל אביב (אברהם רזניק, אמרה יעקבי, חיים דליצקי ומנחם חרש), אחד מקבוצת חשמונאים ירושלים (עקיבא צוובנר) ואחד מקבוצת מכבי "אבשלום" פתח תקווה (שמעון רוטנר) היו השחקנים היהודים בנבחרת. קבוצת המשטרה הבריטית הייתה אחת הקבוצות הצבאיות הבריטיות הבולטות בארץ ישראל באותה תקופה, ורוב השחקנים הבריטיים שזומנו לנבחרת הגיעו ממנה. כהכנה לטורניר במצרים ערכה הנבחרת מספר משחקי אימון, וניצחה בכולם.
לאחר הגעת השחקנים למצרים הם ערכו מספר אימונים בבסיס צבאי של הצבא הבריטי. המשחק בקהיר נערך ב-10 באפריל זכה לתשומת לב ציבורית רבה, והאצטדיון בקהיר היה מלא. הנבחרת הפגינה יכולת חלשה, והובסה על ידי הקהירים בתוצאה 0–5. השחקנים היהודים שנטלו חלק במשחק זה היו אמרה יעקבי, שמעון רוטנר ואברהם רזניק. לאחר מכן נערך משחק באלכסנדריה מול קבוצה מקומית, והפעם שיחקה הנבחרת טוב יותר, ובכל זאת הפסידה בתוצאה 0 - 2. המשחק האחרון במסע המשחקים נועד להתקיים בקהיר מול נבחרת הצבא הבריטי, בשורותיה שיחקו שישה שחקנים בעלי הופעות בנבחרת אנגליה. המשחק הסתיים בניצחון 5–2 של נבחרת הצבא הבריטי העדיפה, כשבמהלך המשחק הבקיעו שמעון רוטנר וחיים דליצקי את השערים הראשונים אי פעם של נבחרת ישראל. לאחר מכן החלו ראשי ההתאחדות לפעול למען הקמתה של נבחרת שתורכב אך ורק משחקנים יהודים.
הופעות ראשונות במוקדמות המונדיאל
מוקדמות מונדיאל 1934 היה הטורניר הרשמי הראשון של נבחרת ארץ ישראל/פלשתינה, שהורכבה אך ורק משחקנים יהודים והפכה ברבות הימים לנבחרת ישראל בכדורגל. הנבחרת נבחרה לשחק נגד שתי נבחרות בבית 12 של המוקדמות על מנת להעפיל למונדיאל. אולם בעקבות פרישתה של שיחקה ישראל רק נגד. לקראת צמד המשחקים מונה למאמן שמעון "לומק" רוטנר, שהיה אחד מטובי הכדורגלנים בארץ ישראל בשנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. הוא זימן לסגל 16 שחקנים, רובם מהפועל תל אביב, וקבע לנבחרת משחקי אימון אחדים נגד קבוצות של יחידות הצבא הבריטי שחנו באזור. לומק היה מודע לאיכותה המקצועית הגבוהה של מצרים, והורה לשחקנים לשמור היטב על החלוץ מחמוד מוכתר מקבוצת "ארסנל קהיר".
הנבחרת יצאה למסע ברכבת לכיוון קהיר, אך ללא המאמן לומק שלא הגיע לתחנת היציאה והוחלף על ידי יהושע אלוף ואריה בן גד כראשי המשלחת הארץ ישראלית. המשחק הראשון נגד מצרים נערך במגרש הצבא הבריטי המרכזי בקהיר ב-16 במרץ 1934. שחקני הנבחרת לא הצליחו להוות יריב שקול למצרים, והחלוץ מוכתר הצליח להכניע את השוער וילי ברגר בשלושת ניסיונותיו הראשונים. לקראת סיום המחצית הצליחה מצרים להבקיע שער נוסף. במהלך ההפסקה ניסו ראשי המשלחת לארגן את השחקנים בהתאם להוראות שניתנו מראש על ידי לומק, אך השחקנים לא שעו לדבריהם ותוך זמן קצר מפתיחת המחצית השנייה עלתה מצרים ליתרון 6–0. לאחר מכן הצליחה הנבחרת לצמק את התוצאה משער של אברהם "נוצ'ה" נודלמן, אך לאחר מכן הבקיעה מצרים שער נוסף. שנים רבות לאחר המשחק התראיין אברהם נודלמן לעיתון "חדשות הספורט", ועורר שערורייה כאשר אמר את הדברים הבאים:
ב-6 באפריל שלאחר מכן נערך משחק הגומלין במגרש הדקלים ששכן ברחוב שלוש בתל אביב. לקראת המשחק ביצע לומק שינויים אחדים בהרכב הפותח של הנבחרת, בראשם הדחת הקפטן רזניק והעברת סרט הקפטן שלו לפנחס פידלר ממכבי חשמונאי ירושלים. המחצית הראשונה התנהלה בצורה דומה למחצית הראשונה של המשחק בקהיר, והסתיימה ביתרון 4–0 לטובת מצרים, שגם הפעם נהנתה מיכולת טובה של מחמוד מוכתר. עם זאת, במחצית השנייה הפגינה הנבחרת יכולת טובה בהרבה, והשוער ברגר מנע ספיגת שערים נוספים. לקראת הסיום הצליח יוחנן סוקניק להבקיע שער מצמק לטובת ישראל. כתוצאה מכך סיימה ישראל את הטורניר במקום השני מתוך 3 (טורקיה דורגה במקום האחרון כי לא שיחקה כלל), עם שני הפסדים והפרש שערים של 2–11.