cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זבזדה 2005 פרם (כדורגל נשים)
היסטוריה
בעונת הבכורה שלה בליגה הצטרפו לקבוצה כדורגלניות מנבחרת רוסיה בכדורגל נשים ונבחרת אוקראינה, כמו כן הוזמן אלכסנדר גריגוריאן לאמן את הקבוצה. גריגוריאן הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ובגביע ולדאבל היסטורי כבר בעונת הבכורה שלה, כאשר היא גוברת על מובילת הליגה רוסיאנקה ממחוז מוסקבה. הקבוצה שיחקה את כל העונה, ללא הפסד כלל. עם זכייתה באליפות, הפכה הקבוצה מפרם לקבוצה הראשונה מהעיר פרם שזכתה להשתתף בטורנירים האירופאיים, ובגביע אופ"א לנשים - טורניר כדורגל הנשים החשוב ביותר באירופה, ששינה את שמו בעונת 2009 לליגת האלופות.
בעונת 2008, הקבוצה חזרה על הישגה מהעונה הקודמת וזכתה באליפות ללא כל הפסד, והעפילה עד לגמר ליגת האלופות בעונת 2008/09. הקבוצה הייתה לאחת מארבע קבוצות כדורגל הנשים הטובות ביבשת, לאחר שגברה על מחזיקת הגביע הקודמת, פרנקפורט הגרמנית וגברה גם על ברונדבי הדנית. בעונתה המוצלחת בליגת האלופות, הקבוצה ניצחה 9 משחקים ברציפות, שהיה לשיא בטורניר הזה.
אולם, במשחק הגמר הראשון הקבוצה הפסידה 6-0 לדיסבורג 2001 הגרמנית והמאמן אלכסנדר גריגוריאן לקח על עצמו את האשמה והתפטר. במשחק השני הקבוצה סיימה בשוויון 1:1 והודחה.
בשנים 2014-2015 זכתה באליפות הליגה הרוסית. בעונת 2016 סיימה כסגנית האלופה אך זכתה בגביע הרוסי. עונה לאחר שוב זכתה באליפות הלאומית ובשנים 2018-2019 העפילה פעמיים רצופות לגמר הגביע הרוסי.
דיסקוגרפיה של עדן בן זקן
עדן בן זקן היא זמרת-יוצרת ישראלית, אשר הוציאה 6 אלבומי אולפן, ו-48 סינגלים. את אלבום הבכורה שלה הוציאה בשנת 2015. האלבום זכה למעמד של פלטינה, על סך מכירות של 40,000 עותקים. מתוך האלבום יצאו הלהיטים "מלכת השושנים", "שורף לי בעיניים", "מנגינה", "שיכורים מאהבה", "פיסה מזכרוני" ו"אלבינה". הראשון אף היה לאחד מתוך הסרטונים הישראליים הנצפים ביותר ביוטיוב. "פיסה מזכרוני" הפך ללהיט ארצי כאשר נכנס לעשיריות הפותחת במרבית תחנות הרדיו בישראל והגיע למקום הראשון ברשת ג' ורדיו אמצע הדרך.
שנה לאחר מכן, הוציאה את אלבומה השני, תאמין לי. האלבום קיבל את מעמד הפלטינה גם כן. הסינגל הראשון מתוכו, "תאמין לי", הפך ללהיט ארצי שצבר למעלה מ-18 מיליון צפיות. הסינגל השני "כל העיר שלנו", שיחזר את הצלחת קודמו. הסינגל השלישי "תזיזו" והרביעי "אף אחד", זכו להצלחה ארצית רבה, והשני אף הוכתר כשיר השנה של ישראל. לבסוף, הוציאה בן זקן את "אין לי אותך" ו"הייתי חוזרת" שזכו להצלחה. בשנת 2017, הוציאה את אלבומה השלישי, לזאת שניצחה, שקיבל את מעמד הפלטינה. הסינגל הראשון "לזאת שניצחה", זכה להצלחה רבה כאשר צבר למעלה מ-30 מיליון צפיות. הסינגל השני "רציתי", זכה להצלחה במצעדים ואף צבר גם הוא למעלה מ-25 מיליון צפיות. הסינגל השלישי "כולם באילת" והרביעי "צועקת", זכו להצלחה גם כן. הראשון מביניהם צבר למעלה מ-17 מיליון צפיות, בעוד שהשני מביניהם דורג במקום ה-25 במצעד סוף השנה של גלגלצ.
בינואר 2018, יצא השיר "תל אביב בלילה", כסינגל הראשון מתוך אלבומה הרביעי, חיים שלי. בהמשך חידשה עם גלי עטרי את "הללויה", והוציאה את "בא לי לחבק אותך". שיר הנושא מהאלבום "חיים שלי", הפך לאחד מהשירים הישראליים המצליחים בהיסטוריה כאשר צבר עשרות מיליוני צפיות ודורג במצעדי סוף השנה; נכון לשנת 2021, נחשב לקליפ הישראלי הנשי הנצפה ביותר בכל הזמנים. בהמשך, הוציאה את "Fresh" כסינגל שנועד לשווק את חברת הביגוד רנואר. בין היתר, הוציאה את "מקסיקו" ו"מילה של גבר", שזכו להצלחה מתונה.
בנובמבר 2020 יצא הדואט "חיים מאושרים" עם נתן גושן שהפך ללהיט ארצי, ובתחילת 2021 יצא הדואט "מתגעגעת אותך" עם עידן רייכל ששחזר את הצלחת קודמו. ב-23 באפריל 2021 הוציאה בן זקן את אחד מלהיטיה המצליחים ביותר, כמו גם את אחד מהלהיטים המצליחים ביותר בישראל בשנות ה-20 של המאה ה-21, "מועבט", שכבש את פסגת המצעד השבועי של מדיה פורסט, עם 181 השמעות בתחנות הרדיו בשבוע אחד בלבד. הסינגל שיצא אחריו, "ברחובות של תל אביב", זכה להצלחה גם כן.
ניסיון ההפיכה ב-23 בפברואר 1899
ניסיון ההפיכה ב-23 בפברואר 1899 היה ניסיון להפיכה צבאית בצרפת שהוביל פול דרולד. אנשיו של דרולד, אשר השתייכו לכנופיות האנטישמיות והלאומניות של פריז, תכננו לשכנע כוח צבאי להפיל את הרפובליקה הצרפתית השלישית שלטענתם הייתה רקובה ומושחתת. ניסיון ההפיכה נערך על רקע פרשת דרייפוס שהייתה בין המניעים העיקריים שלו.
רקע
ב-1870, על רקע מלחמת צרפת–פרוסיה, בוטלה הקיסרות השנייה, ובמקומה הוקמה הרפובליקה הצרפתית השלישית. הרפובליקה הייתה לא יציבה ובמהלך 65 שנותיה התחלפו בה לא פחות מ-101 ממשלות, כלומר חילוף ממשלה בכל 8 חודשים בממוצע. בשנותיה הראשונות של הרפובליקה, למלוכנים נותר בה כוח רב. בעקבות המשבר ב-16 במאי 1877, נחלש מאוד כוחם של המלוכנים, אולם הם עדיין טיפחו תקוות לחזור ולשלוט. במהלך השנים הבאות ספגה הרפובליקה זעזועים נוספים. הראשון היה ב-1889, כאשר הגנרל ז'ורז' בולנז'ה קיבץ סביבו תומכים ותכנן לבצע הפיכה שתהפוך אותו לדיקטטור. עם זאת, שעת הכושר חלפה ובולנז'ה לא עשה דבר. ב-1892 זועזעה הרפובליקה שוב במהלך "שערוריית פנמה". בבחירות של 1893 זכו הרפובליקנים לרוב בפרלמנט, אל מול המלוכנים, הרדיקלים והסוציאליסטים. השנים הבאות התאפיינו בממשלות מרכז לא יציבות, אשר התמקדו בעיקר במדיניות חוץ ובמדיניות קולוניאליסטית, וגילו אדישות מסוימת ביחס לסוגיות חברתיות.
ב-1894 התפוצצה פרשת דרייפוס. אלפרד דרייפוס, קצין יהודי בצבא צרפת נעצר בחשד לריגול לטובת הקיסרות הגרמנית. הראיות לאשמתו של דרייפוס היו קלושות ביותר, אולם לאחר משפט שנערך בין 19 ל-21 בדצמבר נקבע כי דרייפוס אשם, והוא נשלח לגלות לכל החיים באי השדים. עם זאת, אחיו של אלפרד דרייפוס, מתייה דרייפוס הוביל קמפיין עיקש כדי להוכיח שאחיו חף מפשע. תומכיו של מתייה גדלו מיום ליום, וכללו בסופו של דבר פוליטיקאים, עיתונאים וסופרים רבים. הם כונו "הדרייפוסרים" או "האינטלקטואלים". הם פעלו ללא לאות כדי שדרייפוס יקבל משפט חוזר, אולם לשווא. אלא שבסוף שנת 1898 התגלה כי אחד המסמכים המרכזיים ששימשו להפללתו של דרייפוס, הוא זיוף (זיוף אנרי). כעת נראה שאין מנוס מעריכת משפט חוזר.
אלא שב-16 בפברואר 1899, מת במפתיע נשיא צרפת פליקס פור. שני המועמדים העיקריים לתפקיד היו אמיל לובה וז'יל מלין. בעוד שלובה נחשב לנציג השמאל המתון ונודע כתומך מושבע של דרייפוס, הרי שמלין היה מקובל על הימין והתנגד בחריפות למשפט חוזר לדרייפוס. סיבה נוספת שבגללה היה לובה לא-אהוד על השמרנים הייתה העובדה שכיהן כראש ממשלה במהלך שערוריית פנמה. ברוב של 483 קולות נגד 279 ניצח לובה את מלין.
תכנון ההפיכה
בשנים שלפני כן, התגבר מאוד בפריז כוחן הכנופיות האנטישמיות שנודעו בכינוי "הליגות". כנופיות אלו התחזקו עוד יותר תודות לפרשת דרייפוס, והן הפיצו תעמולה עממית-לאומנית. המנהיג הבולט ביותר של הליגות היה פול דרולד. מנהיגים חשובים נוספים היו ז'ול גרן ומוריס בארס. הליגות קיבלו תמיכה כספית חשאית מהמלוכנים, שקיוו שהאידאולוגיה השמרנית שלהן תשחק לטובתם. בחירתו של לובה הכעיסה מאוד את אנשי הליגות, אשר גמרו אומר לנקום בלובה בכל דרך אפשרית. בטקס המינוי שלו עוררו אנשיו של גרן מהומה כזו עד שאפילו נגינת המרסייז לא נשמעה. לובה הצהיר כי "הרפובליקה לא תתפורר תחת שלטוני. הם יודעים זאת והדבר משגע אותם". במקביל, התכנסו אנשיו של דרולד בכיכר הפירמידות כדי למחות על הבחירה. דרולד נשען על פסלה המוזהב של ז'אן ד'ארק העומד בכיכר, ונשבע: "לזרוק אל מחוץ לצרפת חוקה זרה, כפי שעשתה ז'אן ד'ארק לאנגלים". ההמונים דרשו לעלות לארמון האליזה ולבצע הפיכה כעת, אולם דרולד הצהיר: "בל נעשה דבר הערב. באליזה מוטל עתה אדם מת שאהבתי... ביום חמישי אעשה את המוטל עלי".
יום חמישי היה ה-23 בפברואר יום הלווייתו של פור. דרולד החל מיד לתכנן את ההפיכה. הוא הצהיר שהוא רוצה "4 בספטמבר צבאי בלי שפיכות דמים". דרולד תכנן לאסוף כמה שיותר מאנשי הליגות במהלך ההלוויה, ולאחר מכן לשכנע יחד עמם את החיילים שישתתפו בהלוויה לעוד לארמון האליזה. לאחר מכן הוא תכנן להצהיר על ביטול החוקה, ולקבוע חוקה חדשה, עממית יותר. נודע לדרולד, כי החיילים שישתתפו בהלוויה, יתכנסו לאחר מכן בכיכר לה נאסיון, ולפיכך הוא שלח הודעה ל-25,000 אנשי הליגות להתכנס בכיכר הסמוכה, כיכר הבסטיליה. התירוץ הרשמי לכך היה הנחת זר פרחים על קברו של פור, אולם המשטרה ניחשה את כוונותיו האמתיות והתריעה מפני ניסיון הפיכה. דרולד בחר בז'ורז'-גבריאל דה פלייה כגנרל שיוביל את הכוח הצבאי אל ארמון האליזה. פלייה היה אחד ממתנגדיו החריפים ביותר של דרייפוס, ונודע בהתבטאויותיו האנטישמיות. פלייה לא רצה להתחייב למשימה, אולם פיזר הבטחות מעורפלות.
ניסיון ההפיכה
ההלוויה התנהלה בשקט מופתי, ולאחריה מהר דרולד אל כיכר הבסטיליה. דרולד חזה שלפחות 5,000 מאנשי הליגות יתייצבו לאחר ההלוויה, אולם בפועל הגיעו הרבה פחות. הוא ואנשיו מיהרו לצעוד לכיכר לה נאסיון כדי להמתין שם לחיילים. אנשי הליגות התפזרו בחלקם בכיכר עצמה וחלקם לאורך השדרה המובילה מהכיכר אל ארמון האליזה. בינתיים, צעד פלייה עם קבוצה נוספת של אנשי הליגות לכיוון כיכר לה נאסיון, אולם ברגע האחרון הוא התחרט ועזב את המקום. הוא ניסה לשכנע את המושל הצבאי של פריז אמיל צורלינדן למלא את התפקיד במקומו, אולם גם הוא סרב. דרולד לא ידע על כך, וכאשר בישרו לו שחיילים מתקרבים אל הכיכר, הוא היה סבור שזהו פלייה. דרולד ו-200 מאנשיו צעדו לכיוון החיילים המתקרבים, אולם להפתעתם גילו שזו בריגדה בפיקוד הגנרל גודריק רוז'ה. דרולד הבין שפלייה לא יגיע, ולפיכך ניגש אל רוז'ה המופתע וצעק: "רכב אחרינו, אדוני הגנרל, רחם על המולדת, הצל את צרפת ואת הרפובליקה. לארמון האליזה, אדוני הגנרל!".
תוצאות
כישלון הקשר לא הרגיע את הרוחות, וזעם הימין כנגד הנשיא החדש, עדיין בער. ב-4 ביוני, במהלך מרוץ הסוסים השנתי באוטיי, קרבו אל לובה גברים שלבשו על דש בגדיהם את הציפורנים הלבנות שסימלו את המלוכנים והציפורנים הכחולות שסימלו את האנטישמים. הם החלו לצעוק עליו: "התפטר! פנמה!" כשלפתע התקרב גבר נוסף וחבט בראשו במקבל כבד. לובה לא נפגע בגלל כובע הצילינדר אותו לבש, אולם הכאתו נתפסה כעלבון כבד. לובה אישר את השתתפותו גם במירוץ שנערך יום למחרת, וכדי לאבטח את האירוע, הוציא המושל הצבאי של פריז אמיל צורלינדן, אלפי חיילים לרחובות. הימין הקיצוני כן תכנן לחולל מהומות באירוע, אולם מנגד גם השמאל ארגן הפגנה המונית. ההתנגשויות בין ההפגנות הפכו לקטטות אלימות שנמשכו כל היום. האירועים יצרו רושם שהרפובליקה בסכנה, מה שהוביל לנפילת ממשלתו של שארל דופוי ולהקמת ממשלה חדשה ב-22 ביוני בראשותו של רנה ולדק-רוסו. דרולד וגרן הואשמו בהמשך השנה בניסיון לקשור קשר נוסף כנגד הרפובליקה, ואחרי משפט ארוך בפני הסנאט הצרפתי, ששימש כבית המשפט העליון, הוטלו על דרולד עשר שנות גלות (25 בינואר 1900). הוא פרש אל העיר סן סבסטיאן שבספרד, אך חוק החנינה של 1905 איפשר לו לשוב לצרפת.
יעקב חזן
יעקב חזן (10 במאי 1899 – 22 ביולי 1992) היה פוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת, חבר קיבוץ ומחנך, ממייסדי "השומר הצעיר", ממייסדי מפ"ם ויו"ר שלה, ממייסדי הקיבוץ הארצי, ואחת הדמויות המרכזיות בקיבוץ הארצי בפרט ובציונות הסוציאליסטית בכלל. יש שראו סביבו הילה מיתית כמעט, של "הכהן הגדול" של הסוציאליזם הציוני, בגרסה המפ"מניקית-מרקסיסטית.
ביוגרפיה
חזן נולד בברסט ליטובסק שבאימפריה הרוסית (בתחומי בלארוס של ימינו) ליהודה חיים חזן, שנפטר בהיותו בן חמש. למד בחדר, בתיכון עברי ובפוליטכניון בוורשה. תחילה הצטרף לצופים העבריים והיה מדריך שם אך כשסרב להעניש את החניכים שלו הודח מהתפקיד. לאחר מכן הצטרף לקן השומר הצעיר בוורשה והיה חבר ההנהגה הראשית של "השומר הצעיר" בפולין וחבר מרכז "החלוץ". במסגרת מלחמת העולם הראשונה בקן ורשה הייתה מחלוקת לגבי הגיוס לצבא, וחזן הציע שהבוגרים החייבים גיוס יחולקו לשתי קבוצות – אחת תעלה בחשאי לארץ ישראל והשנייה תתגייס לצבא, חוץ מזה הציע חזן שקומץ קטן של בוגרים יישאר בקן ולא יתגייס כלל כדי שלא יישאר הקן בלי בוגרים.
אמו של חזן, מלכה, שידעה על הוויכוחים בקן הפצירה בו לעלות לארץ במהרה. וכשבא להודיע לה שהחליט להתגייס הוא שאל אותה "איך לדעתך היה נוהג במקרה זה אבא?" ואמו ענתה לו: "כמוך".
לאחר מכן התגייס לצבא. אין עדויות לתאריך הגיוס שלו או לזמן השירות שלו וכשנשאל תמיד נקב תאריכים שונים. אך תאריך הגיוס שלו מוערך להיות בחודשים מרץ–אפריל 1920.
חזן התגייס לגדוד קשר, הוא מספר שבבדיקות הרפואיות הבודקים התפלאו מהיותו יהודי, בשל מראה הגוף שלו. וכשגילו שהוא חולה במחלה רפואית קשה שתוריד את הפרופיל שלו הוא ביקש מהם להתעלם ממנה כדי שיוכל לשרת בגדוד שדה, הוא מספר איך הם התלחששו ביניהם והביעו התפלאות מהנכונות של יהודי לשרת בצבא ולהשמיט מחלה בכדי שיוכל לשרת בתפקיד משמעותי יותר. עוד חזן מספר שהוא אמר להם שהוא רוצה להיות טייס, אך בגלל היותו יהודי הוא לא הצליח להתקבל לקורס טיס. לפי תיאוריו בילה את מרבית תקופת שירותו בחזית, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית. גדודו התקדם מאות קילומטרים מאחורי קו האויב ולאחר מכן נסוג מאות קילומטרים לתוך שטח פולין. מלבד חזן היה בגדוד רק יהודי אחד אחר. חזן מתאר את זמן שירותו בצבא כזמן קשה ועצוב של אימה וגעגועים הביתה.
לאחר עלייתו ארצה ב-1923 עבד כפועל בפרדסים בחדרה ובייבוש ביצות בעמק בית-שאן. היה ממייסדי קיבוץ משמר העמק וחבר במוסדות המרכזיים של ההסתדרות.
בשנים 1949–1974 כיהן חזן כחבר הכנסת מהכנסת הראשונה ועד הכנסת השביעית מטעם מפ"ם והמערך. לפני הקמת מדינת ישראל ובשנותיה הראשונות הזדהה עם ברית המועצות ועם התנועה הקומוניסטית העולמית בכל, פרט לנושא הציונות, לגביו חשב שהייתה אי-הבנה מצד המפלגה הקומוניסטית. בשנת 1949 הכתיר את ברית המועצות כ"מולדתו השנייה של העם היהודי". עם מותו של סטלין כתב עליו מאמר הספד נרגש ב"על המשמר". עם הודאת המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בפשעי סטלין נסוג מתמיכתו בו. לימים הודה שבנושא ברית המועצות אמר דברים שלא האמין בהם.
במהלך כל חייו סירב חזן להתמנות לתפקיד שר, מתוך תפיסה שעל השר להתעסק יומם וליל בענייניו המינסטריאליים תוך זניחת עיסוקיו האחרים – אידאולוגיים, תנועתיים, פרלמנטריים וחינוכיים, שבהם העדיף להתעסק. על כן העדיף לקדם אנשים צעירים (בהם ויקטור שם-טוב) לתפקידי שרים. חזן היה מועמד במקום ה-120 הסמלי ברשימת מרצ בבחירות לכנסת ה-13 (1992).
יש הרואים במאיר יערי וביעקב חזן מודל ייחודי בהיסטוריה הפוליטית של הציונות: מודל של שני מנהיגים, כל אחד מהם בעל עוצמה רבה, שלא פנו זה נגד זה ואשר היוו יחדיו את ההנהגה הדו-ראשית של הקיבוץ הארצי ושל מפלגת הפועלים המאוחדת, ו'פוסקי הדור' של תנועת השומר הצעיר בכל הנוגע לציונות הסוציאליסטית ולתנועה הקיבוצית. למרות מתיחויות מבית שידעו ככל הפוליטיקאים, הצליחו לשמור על יחסים טובים, שיתוף פעולה פורה והובילו את מפ"ם להישג אלקטורלי שלא חזר על עצמו מאז – 19 מנדטים, בבחירות לכנסת הראשונה ב-1949.
על-אף שהיה ממנהיגי השומר הצעיר, הידועים בחילוניותם, טרח הוא לנסות ולהדגיש את ההכרח שבחיבור ליהדות בכדי לקיים תנועה מהפכנית באמת. בולט העניין בדבריו בנאום במרחביה: "עשינו מעשה קליטה נפלא. אבל מבחינה רוחנית-איידאית – נכשלנו. קרה דבר יותר חמור: העלייה הזאת הביאה עמה ארצה אוצרות תרבות, מסורת, ומסכת רבת ערך של חיים חברתיים ומשפחתיים. כל זה נהרס בארץ בסערה. הכל: רקמת החיים המשפחתיים, תפיסותיהם על מהות החיים החברתיים והמסורת התרבותית רבת הדורות. ומה הצענו להם במקום רקמת חייהם? את התרבות הקלוקלת של הרחוב, ואת ספיחי התרבות המנוונת, הרעשנית, של המערב, טעינו. רצינו לגדל דור של אפיקורסים, ויצא לנו דור של עמי ארצות, דור שאינו יודע לשאול".
באחרית ימיו דיבר באהדה על תנועת גוש אמונים והצהיר כי אנשיה הם ממשיכי דרכה של תנועת השומר הצעיר.
על שמו מרכז לצדק חברתי במכון ון-ליר בירושלים, בית ספר דמוקרטי בכפר סבא ורחוב בחיפה, להנצחתו נקרא אולם צוותא 3 (אולם חזן), במרכז התרבות צוותא בתל אביב.
בתו, ד"ר יהודית אכמון היא פסיכולוגית קלינית. בתה הבכורה, אמירה שלח, אף היא פסיכולוגית קלינית. בנה השני גדעון שלח הוא פרופסור לארכאולוגיה המתמחה בסין ועובד כחוקר ומרצה באוניברסיטה העברית. בתה הצעירה, יעל אכמון היא מתרגמת.
בנוסף על שמו: בסמוך לפטירתו בשנת 1992, הוקם גרעין נח"ל של בוגרי נוער מפ"מ. לאחר פטירתו גרעין הנח"ל אימץ את שמו ונקרא גרעין "חזן" על שם יעקב חזן.
ב-2022 יצא לאור הספר "הספר האדום" שכתב אסף ענברי. הספר מתמקד, באופן ספרותי, באישיותם ובהתפתחותם הרעיונית של יצחק טבנקין, מאיר יערי, יעקב חזן ומשה סנה, מנהיגי השמאל במדינת ישראל בעשורים הראשונים לתקומתה.
מפרץ סרסוטה
מפרץ סרסוטה (באנגלית: Sarasota Bay) הוא מפרץ הממוקם בחופה המערבי של מדינת פלורידה שבארצות הברית.
גאוגרפיה
המפרץ, השוכן לחוף מפרץ מקסיקו הוא שפך נהר. המפרץ ממוקם בין איי הקיז ואת המפרץ מקיפים קי לונגבואוט, קי לידו, קי סייסטה, וקי קייסי.
גובה פני המים הממוצע במפרץ סרסוטה בשנים 1960–1978 היה גבוה ב-12.8 ס"מ מגובה פני הים הממוצע של ארצות הברית בשנת 1929. הגובה הממוצע של פני המים בעת גאות במפרץ היה 31.8 ס"מ מעל הגובה הממוצע. גובה פני הים במפרץ סרגוסה נמצא בעליה בקצב ממוצע של 2.1 מ"מ לשנה. על פי הערכות שנעשו, עתיד גובה פני המים במפרץ סרגוסה להגיע ל 0.84-1.05 מטר מעל רמתו הנוכחית.
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 נפגעו כ-18,000 דונם של מרבצי עולם החי בקרקעית מפרץ סרסוטה בגלל פעילות של חפירה ימית. בשנת 1996 הוחל ביצירת אזורים של ריף מלאכותי באזור המפרץ על מנת לעודד יצירת מרבצים חדשים.
היסטוריה
המפרץ מוזכר לראשונה במפות מראשית המאה ה-18 בכתיב: Zarazote. המתיישבים הספרדים שהגיעו לפלורידה וחקרו את אזור המפרץ בשנת 1513 גילו כי לחופי המפרץ מתגוררים שבטים אינדיאנים. מחקר ארכאולוגי מאוחר גילה כי אזור המפרץ היה מיושב מאז המאה השמינית לפנה"ס.
קונגרס ארצות הברית הכריז על המפרץ כ"שפך נהר בעל חשיבות לאומית" (אחד מ-28 שפכי נהרות שקיבלו תואר זה).
לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקנית הפליג ג'ודה בנג'מין, מזכיר המדינה של הקונפדרציה ממפרץ סרסוטה במהלך בריחתו המוצלחת לאנגליה, בברחו מפני כוחות ארצות הברית שבקשו לעצרו.
עורק העכוז העליון
עוֹרֵק הָעַכּוּז הָעֶלְיוֹן (TA: arteria glutaea superior), שנקרא בעבר עוֹרֵק הָעַכּוּז הַגֻּלְגָּלְתִּי (arteria glutaea cranialis), הוא עורק באגן אשר מספק דם לשרירי העכוז והגדול מבין העורקים המסתעפים מעורק הכסל הפנימי.
מהלך
עורק העכוז העליון הוא עורק קצר ההולך לאחור, בין גזע המותניים והעצה ועצב העצה הראשון, ומתפצל לענף שטחי ולענף עמוק לאחר צאתו מהאגן, מעל לגבול העליון של השריר האגסי. בעודו באגן מסתעפים ממנו ענפים לשריר הכסל, לשריר האגסי ולשריר הסותם הפנימי. בטרם צאתו מהאגן מסתעף ממנו עורק זן לעצם הכסל.
הענף השטחי נכנס לתוך חלקו העמוק של שריר העכוז הגדול ומתפצל למספר ענפים, שחלקם מספקים את השריר ומשיקים עם עורק העכוז התחתון, בעוד אחרים מנקבים את גיד השריר, משיקים עם הענפים האחוריים של עורקי העצה הצדיים ומספקים את העור המכסה את פני העצה האחוריים.
כיכר טרפלגר
כיכר טרפלגר (באנגלית: Trafalgar Square) היא הכיכר המרכזית בלונדון. הכיכר מנציחה את ניצחונה של בריטניה על צרפת בקרב טרפלגר בשנת 1805. בעבר הייתה הכיכר חלק מהשטחים של האורוות המלכותיות. בשנת 1820 שכר ג'ורג' הרביעי, שהיה אז יורש העצר, את האדריכל ג'ון נאש לתכנן את הכיכר. עבודת התכנון הושלמה על ידי הארכיטקט סר צ'ארלס בארי בשנת 1845.
מבנה הכיכר
הכיכר מוקפת כבישים משלושה צדדים (במקור הייתה מוקפת מארבעת צדדיה). בצפון - הגלריה הלאומית; במערב - בית קנדה; במזרח - הכנסייה הקהילתית המלכותית סנט מרטין בשדות; בדרום - רחוב המול המוביל, תחת קשת האדמירליות אל ארמון בקינגהאם, ורחוב וייטהול המוביל אל בניין הפרלמנט הבריטי. בשנת 2003 שונה מבנה הכיכר - הכביש שהקיף את הכיכר מצפון הפך למעבר להולכי רגל בלבד, וגרם מדרגות נבנה מן הכיכר אל הגלריה הלאומית.
במרכז הכיכר ניצב עמוד נלסון, שעליו פסלו של הלורד אדמירל הוריישו נלסון, מפקד הצי הבריטי בקרב טרפלגר, מוקף על ידי ארבעה אריות עשויי ברונזה.
בכיכר ארבעה מעמדי פסלים. על שלושה מן המעמדים ישנם פסלים:
המעמד הרביעי
במקור נועד מעמד זה לפסלו של המלך ויליאם הרביעי, אולם התקציב לבניית הפסל אזל בטרם נסתיימה בנייתו, ופסל זה לא הונח עליו מעולם. ב-1999 הציעה האגודה המלכותית לאומנות כי פסלים שונים יוצגו על המעמד, וכיום מוצגים עליו פסלים של אמנים בני זמננו המתחלפים מעת לעת. עד כה הוצגו:
גישה לכיכר
תחנות הרכבת התחתית של לונדון הקרובות לכיכר:
בני סכנין
איחוד בני סכנין (בערבית: اتحاد أبناء سخنين) היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר סח'נין שבגליל. הקבוצה נחשבת לקבוצה הבכירה של המגזר הערבי ומשחקת בליגת העל. מגרשה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון דוחה, המונה כ-8,500 מקומות ישיבה.
היסטוריה
קבוצת הכדורגל בני סכנין הוקמה בשנת 1982, ושיחקה בשנים הראשונות לאחר הקמתה בליגה ג' מחוז "מפרץ", ואחר כך במחוז "גליל מערבי". במרץ 1986 השיגה את הניצחון הגבוה ביותר שלה מעולם, כאשר ניצחה את קבוצת הפועל סג'ור בתוצאה 14-0. הקבוצה עלתה לליגה ב' בעונת המשחקים 1989/90.
בשנת 1991 התאחדה עם קבוצת הפועל סכנין אשר גם שיחקה בליגה ב'. את הקבוצה המאוחדת הוביל היו"ר מאזן גנאים, ובעונת 1997/1998 שיחקה הקבוצה לראשונה בליגת המשנה (הליגה הארצית דאז). בשנת 2003 העפילה הקבוצה לליגת העל לראשונה בתולדותיה, לאחר שסיימה במקום השני בליגה הלאומית, אחרי מכבי אחי נצרת, עם נקודה אחת יותר מהפועל ירושלים שסיימה במקום השלישי. כמאמן הקבוצה הוחתם אייל לחמן. בעונתה הראשונה בליגת העל (2003/2004), זכתה בגביע המדינה לאחר ניצחון 4–1 על הפועל חיפה במשחק הגמר, משערים של אבי דנן, גבריאל לימה, וצמד שערים של ליאור אסולין. סכנין הייתה הקבוצה הערבית הראשונה בישראל שזכתה בתואר כלשהו, והקבוצה הראשונה בישראל שזוכה בגביע המדינה בעונה הראשונה שלה בליגה הראשונה. בליגה סיימה הקבוצה במקום העשירי.
זכייתה של סכנין בגביע המדינה הקנתה לה כרטיס לגביע אופ"א. בסיבוב הראשון של המפעל הוגרלה סכנין מול קבוצת פרטיזן טירנה האלבנית אותה ניצחה סכנין בתוצאה 6–1 (0-3 ו-1–3) בסיכום שני המשחקים, והעפילה לסיבוב הבא בו הוגרלה למשחק מול ניוקאסל יונייטד האנגלית. במשחק הראשון בסנט ג'יימס פארק נוצחה סכנין בתוצאה 0–2, ובמשחק הגומלין באצטדיון רמת גן הובסה סכנין בתוצאה 1–5 והודחה מהמפעל.
בעונת 2004/2005 נשמעה ביקורת כנגד המאמן אייל לחמן, על סגנון המשחק הפיזי עד ברוטלי שהוא הקנה לשחקניו. בסופו של דבר, רצף הפסדים גרם להתפטרותו וסגנון המשחק של הקבוצה הפך לרך יותר. הקבוצה ניצלה מירידה לאחר שסיימה את העונה במקום העשירי, נקודה אחת מעל הקו האדום.
בסוף עונת 2005/2006, לאחר שלוש עונות בליגת העל, ירדה הקבוצה לליגה הלאומית לאחר שסיימה את העונה במקום האחרון, אך בעונת 2006/2007 עלתה שוב לליגת העל, כשהבטיחה את עלייתה חמישה מחזורים טרם סיום משחקי הליגה. בגביע המדינה הגיעה סכנין עד לשלב רבע הגמר לאחר שהדיחה בדרך את מכבי נתניה ומכבי תל אביב מליגת העל, בתוצאה זהה - 2–1. סכנין הודחה ברבע הגמר על ידי הפועל תל אביב בתוצאה 0–3.
בעונת 2007/2008 סיימה סכנין במקום הרביעי בליגת העל שהקנה לה כרטיס לגביע האינטרטוטו. הצלחת הקבוצה הביאה לביקוש לשחקניה וכך בפגרה שלפני עונת 2008/2009, שניים מכוכביה העיקריים, מאור בוזגלו ואיליה יבוריאן, עברו למכבי תל אביב, ואילו מאמנה אלישע לוי חתם במכבי חיפה, ביחד עם קשר הקבוצה ג'ון קולמה. אייל לחמן שוב מונה כמאמן הקבוצה בנובמבר 2008, אך פוטר במרץ 2009 שוב עקב תלונות על סגנון המשחק הפיזי שהנהיג בקבוצה.
בגביע האינטרטוטו התמודדה סכנין בסיבוב השני מול קבוצת רנובה המקדונית אותה ניצחה סכנין בתוצאה 3–1 בסיכום שני המשחקים. בסיבוב השלישי הוגרלה סכנין מול דפורטיבו לה קורוניה הספרדית. במשחק הראשון שנערך באצטדיון קריית אליעזר נוצחה סכנין בתוצאה 1–2, ובמשחק הגומלין באצטדיון ריאזור נוצחה סכנין בתוצאה 0–1 והודחה מהמפעל. בליגה סיימה סכנין במקום התשיעי, בנוסף הודחה מרבע גמר גביע המדינה בהפסד 0–1 למכבי נתניה.
בעונת 2009/2010 סיימה סכנין בראש הפלייאוף האמצעי במקום השביעי, בנוסף הודחה משמינית גמר גביע המדינה בהפסד 1–2 למ.ס אשדוד.
בעונת 2010/2011, בהדרכתו של המאמן מרקו בלבול, סיימה סכנין במקום ה-13 בפלייאוף התחתון, וניצלה מירידה.
בעונת 2011/2012, בהדרכתו של המאמן שלומי דורה, סיימה הקבוצה את העונה הרגילה במקום השלישי בטבלה, והעפילה לפלייאוף העליון. בתום הפלייאוף סיימה הקבוצה את העונה במקום השמיני.
לקראת עונת 2014/2015 מונה גיא לוי למאמן הקבוצה, אך פוטר ממנה ב-5 בדצמבר 2014 לאחר 11 מחזורים עקב חוסר הצלחה ממושך, במקומו מונה אלי כהן, והקבוצה סיימה את העונה במקום השביעי (הראשון בפלייאוף התחתון). בתחילת העונה קיבל בני סכנין תרומה מקטר, לאחר שהקבוצה נקלעה לקשיים תקציביים
בדצמבר 2015 מונה יוסי אבוקסיס למאמן הקבוצה, ובתום עונת 2015/2016 העפילה הקבוצה לפלייאוף העליון, וסיימה את העונה במקום החמישי בטבלה. בגביע המדינה הגיעה הקבוצה עד חצי הגמר, אך הפסידה 2–3 למכבי תל אביב.
גם בעונת 2016/2017 העפילה הקבוצה לפלייאוף העליון וסיימה במקום החמישי עם סיום הליגה. בגביע המדינה הודחה הקבוצה בשמינית הגמר לאחר שהפסידה 1–2 לבית"ר ירושלים. בסוף העונה החליט אבוקסיס לא להמשיך את החוזה עם הקבוצה.
לקראת עונת 2017/2018, מונה ז'אירו סבירסקי הברזילאי למאמן הקבוצה, אך הוא פוטר מהקבוצה כבר בראשית אוגוסט, ופליקס נעים מונה במקומו. נעים פוטר בינואר 2018 לאחר שהקבוצה הודחה בסיבוב ח' של גביע המדינה על ידי סקציה נס ציונה מליגה א'. במקומו מונה טל בנין למאמן הקבוצה, ואת העונה סיימה בני סכנין במקום ה-11 בטבלה. לאחר סיום העונה, ב-3 ביוני 2018 הודיעה הקבוצה כי בנין לא ימשיך בקבוצה ויסיים את חוזהו במועדון. ב-7 ביוני 2018 חתם בני בן זקן כמאמן הקבוצה לעונה אחת. ב-4 בנובמבר 2018 פורסם כי בן זקן והנהלת הקבוצה סיכמו כי המאמן לא ימשיך במועדון ואת מקומו תפס עמיר תורג'מן שחתם על חוזה לעונה וחצי. גם תחת תורג'מן התקשתה הקבוצה לצבור נקודות והוא פוטר אחרי עשרה מחזורים ובמקומו מונה גיורגי דרסליה. דרסליה פוטר אף הוא לאחר חודש וחצי בלבד, במקומו מונה זמנית חואן קרלוס העוזר. לאחר כשבועיים מונה אלדד שביט למאמן הקבוצה עד תום העונה. חילופי המאמנים הרבים בעונה לא צלחו וב-4 במאי 2019, מחזור אחד לסיום העונה, נשרה סכנין לליגה הלאומית אחרי 12 שנים רצופות בהן שיחקה בליגת העל.
ב-22 ביוני 2019 מונה ניסן יחזקאל למאמן הקבוצה והחל איתה את העונה בלאומית. ב-7 באוקטובר התפטר יחזקאל מתפקידו לאחר רצף כישלונות של הקבוצה, ובמקומו מונה ב-9 באוקטובר סלימאן אזברגה. אזברגה התפטר אף הוא ב-27 בדצמבר 2019 לאחר חילוקי דעות עם הנהלת הקבוצה, ובמקומו מונה ב-4 בינואר 2020 אלדד שביט שהיה עוזרו של יחזקאל בתחילת העונה, לקדנציה שנייה בקבוצה. שביט הוביל את הקבוצה לחצי עונה שני מרשים עם שרשרת תוצאות טובות, וב-29 ביוני 2020 סיימה סכנין בתוצאת תיקו 0-0 נגד הפועל קטמון ירושלים, שנתן לה מספיק נקודות על מנת לעלות חזרה לליגת העל אחרי עונה אחת בלבד. כבר לאחר שלושה מחזורים בעונת 2020/2021, התפטר שביט מתפקידו, ובמקומו ב-18 באוקטובר 2020 מונה נסים אביטן למאמן הקבוצה. ב-27 בפברואר 2021 פוטר אביטן מהמועדון עקב חוסר הצלחה של הקבוצה בהיותה במקום האחרון בליגה. ב-1 במרץ 2021 מונה שרון מימר למאמן הקבוצה.
אצטדיון
הקבוצה משחקת מאז הקמתה באצטדיון דוחה בעיר. לאחר עלייתה לליגת העל בשנת 2003, הוא לא אושר על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל לליגת העל. באצטדיון באותה עת היו רק 2,000 מקומות ישיבה. באוקטובר 2005 הושלם שלב א' של שדרוג אצטדיון לתכולה של 4,500 מקומות ישיבה. באמצעות חבר הכנסת אחמד טיבי נעשתה פנייה לוועד האולימפי הלאומי של קטר שהסכים לתרום 10 מיליון דולר להמשך שדרוג האצטדיון, ולהקמת מגרש אימונים. כאות הוקרה הוחלט לקרוא לאצטדיון על שם בירת קטאר דוחה. ב-26 באפריל 2007, יו"ר האיגוד האולימפי של קטאר, השייח סעוד בן עבד אלרחמן וח"כ אחמד טיבי הניחו את אבן הפינה לפרויקט הרחבת האצטדיון בכ-3,500 מקומות ישיבה. בנוסף חנכו את מגרש האימונים שהוקם. פרויקט ההרחבה הושלם ביולי 2009, ומאז באצטדיון יש 8,500 מקומות ישיבה.
ב-18 באוקטובר 2014 נערך באצטדיון טקס שעורר מחלוקת בישראל, בו הוענק מגן הוקרה לתורמים לקבוצה ובהם האמירות הקטרית וחבר הכנסת לשעבר עזמי בשארה שנמלט מישראל לאחר שנחשד בריגול ובסיוע לארגון הטרור חזבאללה.
היריבות עם בית"ר ירושלים
בין בני סכנין לבין בית"ר ירושלים קיימת יריבות, בעיקר בגלל השסע היהודי-ערבי בישראל, למרות ניסיונות הפישור והפיוס שנעשו על ידי ארקדי גאידמק ומאזן גנאים. יריבות זו החלה ב-2003, אז עלתה בני סכנין לראשונה לליגת העל.
ב-8 בינואר 2006 מיד לאחר משחק בין הקבוצות באצטדיון דוחה, אוהדי סכנין, שיצאו ראשונים מהמגרש, יידו אבנים לעבר היציע של אוהדי בית"ר ולכר הדשא, וכתוצאה מכך המשטרה נאלצה להכניס את אוהדי בית"ר לכר הדשא, מה שגרם לעימותים בין מחנות האוהדים שנותרו באצטדיון. כ-20 אנשים נפצעו בתקרית.
תארים
גביע המדינה:
מאמנים
להלן רשימת המאמנים של בני סכנין מאז תחילת שנות ה-2000:
ד'ת"ם
אירועים
לאחר מות מועאויה הראשון, יזיד הראשון מוכרז ח'ליפה.
נולדו
רב אחא משבחא, מחבר ספר השאילתות.
נפטרו
א' בסיוון - מועאויה הראשון, מייסד בית אומיה.
גוגל ישראל
גוגל ישראל בע"מ היא חברה פרטית וחברת בת של חברת גוגל העולמית, שנוסדה ופועלת בישראל בשנת 2005. הפעילות העסקית שלה הוקמה על ידי יוצא מיקרוסופט ישראל, מאיר ברנד. מרכז המחקר והפיתוח של גוגל בישראל הוקם על ידי יוסי מטיאס.
החברה מפעילה, בין היתר, את "קמפוס תל אביב", המשמש כמקום מפגש של סטרטאפיסטים, יזמים ואנשי טכנולוגיה.
היסטוריה
"גוגל ישראל" נוסדה בספטמבר 2005. הסניף הראשון של גוגל בישראל הוקם בבית איילון ביטוח ברמת גן על ידי מאיר ברנד, שממשיך לנהל את פעילותה העסקית. בתחילת דרכה עסקה החברה בשיווק ופרסום מודעות אדוורדס לחברות הגדולות במשק הישראלי. בשנת 2007 נחנכו משרדי החברה בתל אביב במגדל לוינשטיין.
גוגל ישראל סיימה את שנת 2007 במחזור מכירות של מעט יותר מ-50 מיליון דולר - גידול של כ-150% בהשוואה למחזור העסקים שלה ב-2006. כ-85% מהמחזור הגיע מפעילות החברה בתוך ישראל. עיקר ההכנסה של גוגל ישראל מגיע מתקציבי פרסום של כמה גופים גדולים, בהם בנקים, בתי השקעות, רשתות סלולר ומפרסמים גדולים נוספים שמשקיעים כל אחד כמיליון דולר בפרסום מודעות טקסט בגוגל.
בחגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל התקיימה בישראל תחרות לציור גוגל דודל בנושא "ישראל שלי". הדודל הזוכה הוצג בדף הבית של Google ישראל ב-30 ביוני 2008.
בפברואר 2010 קיימה גוגל ישראל את כנס המפרסמים הראשון שלה "כנס זינוק בעלייה".
פעילות הפיתוח בישראל
באוגוסט 2006 הוקם מרכז מחקר ופיתוח של גוגל בפארק מת"ם שבחיפה על ידי יואל מארק. בשנת 2006 הוקם מרכז מחקר ופיתוח של גוגל בתל אביב על ידי יוסי מטיאס. בשנת 2009 אוחדו מרכזי הפיתוח למרכז מחקר ופיתוח אסטרטגי בישראל בהובלת יוסי מטיאס.
במרכז הפיתוח הישראלי פותחו מספר תכונות במוצרי גוגל, בהן מנגנון הצעת מילות החיפוש המשולב במנוע החיפוש (Google Suggest), תיקון שגיאות כתיב במילות חיפוש, יכולת הוספת שכבות ביוטיוב, יישומי תחרויות ביוטיוב, Google Trends ו-Google Insights for Search, יישומי מעבדה ב-Gmail, שיטה חדשה למכרזי פרסומות לטלוויזיה, ו-Google Visualization. המרכז שיתף פעולה עם רשות העתיקות ועם מוזיאון ישראל להעלאת צילומי המגילות הגנוזות לאינטרנט, ועם יד ושם להעלאת תכנים לאינטרנט.
מיזמים בישראל
באוגוסט 2011 אישר משרד המשפטים לחברת גוגל לצלם את רחובות ערי ישראל לשירות Google Street View. באוקטובר 2011 כלי רכב של המיזם החלו למפות ולצלם את ערי מדינת ישראל.
בפברואר 2012 השיקה חברת גוגל בשיתוף משרד הכלכלה, הסוכנות לעסקים קטנים ובינוניים, ו-Webydo, את תוכנית "עסקים בישראל צומחים ברשת" שמטרתה הייתה הקמת אתר אינטרנט לכל בית עסק בישראל. בדצמבר אותה שנה העבירה גוגל ישראל את משרדיה למגדל אלקטרה בתל אביב. עם המעבר, חנכה בחלק מהשטח המוקצה לה במגדל את "קמפוס תל אביב", בהקמתו של יוסי מטיאס, אשר משמש כמרכז יזמות טכנולוגי.
במאי 2015, בשיתוף החברה להגנת הטבע, צילמה החברה ומיפתה את שביל ישראל בעזרת מצלמות ה-Trekker של "Google Street View". השביל צולם כאשר את המצלמה נשאו הצועדים בשביל על גבם. נכון לשנת 2016 השביל הוא התיעוד היחידי של חציית מדינה לכל אורכה, וגם השביל הארוך ביותר שקיים בשירות גוגל סטריט ויו.
רכישת חברות ישראליות
באפריל 2010 רכשה גוגל את חברת ההזנק הישראלית LabPixies ושילבה אותה במרכז הפיתוח בישראל. בספטמבר 2010 רכשה גוגל את חברת ההזנק הישראלית Quiksee.
ביוני 2013 רכשה גוגל את חברת "וייז מובייל" מפעילת האפליקציה הסלולרית Waze תמורת 966 מיליון דולר תוך כדי שהיא משאירה את מרכז הפיתוח של וייז בישראל.
בינואר 2022 רכשה גוגל את חברת אבטחת המידע "סימפליפיי" שהוקמה בידי ישראלים ומרכז הפיתוח שלה שוכן ברמת גן.
מיסוי החברה בישראל
שרתי החברה אינם ממוקמים בישראל ולכן החברה אינה משלמת מיסים בישראל על הכנסותיה מפרסום. עיתוני כלכלה ישראלים ביקרו תופעה זו.
EWI
אִיוִוי (EWI, ראשי תיבות של Electronic Wind Instrument) הוא כלי נגינה אלקטרוני ממשפחת כלי הנשיפה, אשר נהגה על ידי נייל סטיינר (Nyle Steiner) ופותח בהמשך על ידי תאגיד המוזיקה האלקטרונית AKAI היפני. הדגמים הראשוניים של הכלי כללו שני חלקים נפרדים - ממשק נשיפה וסינתיסייזר - אחד הדגמים -EWI4000S משלב יחד את שני החלקים השונים, האחד מתחת לשני.
מבנה הכלי
הכלי מעוצב כך ששיטת האצבוע בנגינה עליו דומה לסקסופון, כך שגם נגני קלרינט מסוגלים לנגן עליו בקלות רבה. הכלי מאפשר גם שיטות אצבוע שונות, כמו למשל לכלי נשיפה ממתכת (קרן יער, חצוצרה, טרומבון) או כלי נשיפה מעץ (אבוב, חלילית וחליל). הכלי בנוי בצורה קווית, ומוחזק בקדמת גופו של הנגן באמצעות רצועת צוואר.
ממשק הנשיפה של ה-EWI כולל פייה המכילה חיישנים למדידת שני מאפייני נגינה מרכזיים:
ה"שסתומים" של ה-EWI אינם מכניים, אלא מופעלים באמצעות מקשי מגע, המודדים את מיקום ועוצמת לחיצת האצבעות באמצעות מדידת מוליכות חשמלית. העובדה שהנגינה בכלי מתבצעת באמצעות מקשי מגע, מאפשרת נגינה מאוד מהירה על הכלי.
גובה האוקטבה של הצליל המופק נקבע באמצעות מערך של גלגלות הממוקם בחלק האחורי של הכלי ומופעל באמצעות האגודל השמאלי של הנגן. בזכות יכולת שינוי האוקטבות, המנעד של ה-EWI הוא הרחב ביותר מבין כלי הנשיפה (כ-8 אוקטבות). קפיצת אוקטבה מהירה על אותו תו למעלה או למטה מושגת בעזרת גלילת האגודל בין גלגלות סמוכות. קפיצות מרווחים מחוץ לתחום אותה אוקטבה נעשית בעזרת מעבר למרווח הרצוי באצבוע ובחירת האוקטבה הרצוייה, מעלה או מטה.
רכס ולקה
רכס ולקה או מצוק ולקה (באנגלית: Veleka Ridge; בבולגרית: рид Велека) הוא רכס שברובו אינו מכוסה קרח בקצה הדרום-מערבי של רכס פריזלנד, בהרי טנגרה שבאי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הרכס 3 קילומטרים, והוא משתרע בין קרחון צ'ריטי שמצפון לו, לבין נקודת בוטב שמדרום לו.
EWI
מבנה הכלי
ממשק הנשיפה שולט בסינתיסייזר אשר מפיק את הצלילים. חלק מדגמי ה-EWI מחוברים לסינתיסייזר ספציפי, וחלקם מקושרים לממשק MIDI, המאפשר הפקת מגוון רחב יותר של צלילים. יש דגמים עם חיבור מידי בחיבור USB חוטי או אלחוטי. ניתן לרכוש סט צלילים להתקינו במחשב ולהעשיר את הכלי במגוון גדול של צלילים.
רכס ולקה
רוחבו של הרכס 1.3 קילומטרים.
EWI
מבנה הכלי
היות שהכלי אלקטרוני, נפתחות אפשרויות מגוונות בפני הנגנים. כך, ניתן לנגן בכלי מבלי להפריע לסביבה, ולהאזין למהלך הנגינה בעזרת אוזניות. לחלופין, ניתן לחבר את הכלי להגברה, הן הגברה חוטית והן הגברה אלחוטית. לדגם ה 5000 s יש מתקן הדומה לראוטר שבעזרתו נגן הכלי יכול לנגו חופשי מכבלים. את הראוטר ניתן לחבר להגברה עם כבלים אבל הכלי מקבל את הצלילים מהראוטר באופן אלחוטי. ניתן גם לחבר את הכלי להגברה ולמחשב עם כבלים.
רכס ולקה
שטחו של הרכס, יחד עם חוף ארקוטינו הסמוך, 4,680 דונמים.
רכס ולקה מתנשא מעל הדום הקרח טרנובו שממזרח לרכס, מעל קרחון צ'ריטי שמצפון לרכס, ומעל חוף ארקוטינו שממערב לרכס.
EWI
דגמים וסגנונות נגינה
על אף העובדה שהכלי מוזכר בדרך כלל בהקשר של מוזיקת פיוז'ן ג'אז-רוק ולמוזיקת ניו אייג', הוא מאוד מגוון מבחינה סגנונית. חיישן לחץ האוויר מאפשר טווח דינאמי נרחב מאוד, והקישור לסינתיסייזרים חיצוניים מאפשר מגוון צלילים כמעט אינסופי.
רכס ולקה
פסגת ולקה ממוקמת 2.13 קילומטרים דרומית לפסגת קנטי; 4.36 קילומטרים דרומית-מערבית לפסגת סנט מתודיוס; 3.74 קילומטרים מערבית לפסגת ימבול; ו-2.4 קילומטרים צפונית לנקודת בוטב.
מיפוי הרכס
הרכס מופה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1968, ושוב על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2005 ובשנת 2009.
מקור השם
הרכס נקרא על שם הנהר ולקה שבדרום מזרח בולגריה.
השם אומץ רשמית ב-15 במרץ 2002.
מרכז התחמושת
מרכז התחמושת והטילים (בר"ת: מרת"ח) הוא הגוף הצה"לי האמון על התחמושת והטילים. המרכז כפוף פיקודית לאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל) במטה הכללי, וכפוף מקצועית לחיל הטכנולוגיה והאחזקה שבאגף. כמו במרחבי אט"ל האחרים, מחולק מרת"ח לשלושה מרחבים: מרחב צפון, מרחב מרכז ומרחב דרום.
המרכז אחראי על כלל תחום התחמושת, החל בתכנון וחיזוי הצרכים בתחמושת, דרך מעורבות בתהליכי הרכש, הקליטה, ההנדסה, האחסנה, הטיפול והאספקה ליחידות צה"ל השונות. בין השאר, הוא גם אחראי לאיסוף הבלאי והנצלתו במפעלים, במכונים ובמעבדות המרכז או בסילוקו, תהליך שמעורבים בו אמצעים טכנולוגיים מתקדמים ומטרתו התייעלות כלכלית. בנוסף, המרכז אחראי גם על הדרכת יחידות צה"ל השונות באשר לשימוש נבון בתחמושת.
בשנים האחרונות, עם עליית המודעות לשמירה על איכות הסביבה, משנה המרכז את תרבותו הארגונית, על מנת להוביל למזעור הנזקים לסביבה של השימוש והטיפול בתחמושת וזכה במגן השר להגנת הסביבה לשנת 2004 על "סילוק תחמושת בתהליך סמי־ירוק".
המרכז פועל באופן המשלב את האיכות, הבטיחות ואיכות הסביבה בכפיפה אחת ומוסמך לתקנים הבינלאומיים לאיכות, בטיחות ואיכות הסביבה (ISO 9001 ,ISO 14001, ת"י 18001) וזכה בתו הזהב של מכון התקנים הישראלי. ב-2016 זכה המרכז בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות בבית תומכי הלחימה.
מפקדת מרת"ח הנוכחית היא אל"ם מירי מזרחי.
הבן של שאול
הבן של שאול (בהונגרית: Saul fia) הוא סרט דרמה הונגרי בנושא השואה מ-2015 בבימויו של לאסלו נמש, זוכה פרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
עלילה
העלילה מתרחשת באוקטובר 1944 במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, גיבור הסרט הוא שאול אוסלנדר, איש הזונדרקומנדו, יהודי-הונגרי מאונגוואר. בעת פינוי תא הגזים, מבחין שאול בילד גוסס אותו בודק מיקלוש רופא-אסיר יהודי, ולאחר מכן חונק אותו למוות רופא אס אס. שאול משכנע עצמו שמדובר בבנו ומחליט חרף כל הקשיים והסיכון לחייו להביא את הגופה לקבורה מכובדת. הוא מעלים את הגופה מהמשרפות ומחפש רב שיסייע לו במלאכת הקבורה בהתאם להלכה. בו בזמן מתארגנים עמיתיו לזונדרקומנדו למרד נגד הנאצים שמתכננים להיפטר מהם. שאול נאלץ לתמרן בין התפקיד שלו במרד וטובת הכלל לבין הצורך הרוחני שלו לקבור את הגופה.
פיתוח והפקה
צילום הסרט נעשה באופן מסורתי באמצעות סרט צילום בפורמט 35 מילימטר ולא באופן דיגיטלי, זאת על מנת לשוות לסרט מראה אותנטי יותר. בטכניקת הצילום שנבחרה עוקבת המצלמה אחר הגיבור ורק במקומות בהם נמצא ונחשף אליהם, וכוללת קלוז-אפים רבים על פניו. שלב הצילומים התפרש על פני 28 ימים, אורך הסרט הוא 107 דקות וכולל 85 שוטים בלבד, אף אחד מהם לא יותר מ-4 דקות. פרופ' גדעון גרייף שימש יועץ לבמאי הסרט לאסלו נמש.
ביקורת ופרסים
הסרט נבחר לפתוח את פסטיבל הסרטים של קאן וזכה ב"גראן פרי", הפרס השני בחשיבותו בפסטיבל. הוא זכה לשבחי מבקרי הקולנוע ובפרסי מבקרי הקולנוע של ניו יורק, לוס אנג'לס, בוסטון, שיקגו, וושינגטון סן פרנסיסקו ועוד. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, בפרס איגוד המבקרים של רשתות השידור לסרט הזר הטוב ביותר, בפרס סטלייט, בפרס אינדפנדנט ספיריט לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס באפט"א לקולנוע לסרט שאינו באנגלית.
לואי השלושה עשר, מלך צרפת
לואי השלושה עשר, מלך צרפת "הישר" (צרפתית: Louis XIII, 27 בספטמבר 1601 – 14 במאי 1643), בן לשושלת בורבון, היה מלך צרפת מ-1610 עד מותו.
בצעירותו
לואי נולד בטירת פונטנבלו ב-27 בספטמבר 1601, כבנם הראשון של אנרי הרביעי, מלך צרפת ושל מארי דה מדיצ'י, וגדל בחצר המלכות עם אחיו ואחיותיו ועם ילדי גבריאל ד'אסטרה שהייתה מאהבתו של אביו. הוא הצטיין בציור ובמוזיקה ואהב לצאת לצייד, אך לא הראה עניין בלימודי הספרות והשפה הלטינית. ב-14 במאי 1610 נרצח אביו, המלך אנרי הרביעי בפריז, ולואי ירש את הכתר בשם לואי השלושה העשר. אך היות שהיה בן תשע שנים בלבד שימשה אמו, מארי דה מדיצ'י כעוצרת בשמו. ב-1614, משהגיע לפרקו הכריזה אמו כי הוא "חלש בגופו ובנפשו" מכדי לשאת בנטל המלוכה והמשיכה לשמש כעוצרת. ב-1615 ארגנה את נישואיו לאן מאוסטריה, בתו של פליפה השלישי מלך ספרד. כמקובל בתקופה זו בחצרות המלוכה, היו אלה נישואים פוליטיים שנעשו באמצעות שליח.
שלטונו
ב-1617 החליט לואי לקחת לידיו את ניהול ענייני המדינה, והורה בסתר לרצוח את קונצ'יני, יועצה האיטלקי של אמו. כאשר מחתה על הרצח גירש אותה המלך הצעיר לטירת בלואה שעל גדות הנהר לואר. ב-1619 נמלטה משם ועודדה את בנה גסטון למרוד במלך, מרידה שדוכאה עד מהרה. ב-1621, בתיווכו של החשמן רישלייה, נעשתה פשרה בין המלך לבין אמו, שהורשתה לתפוס את מקומה במועצה המלכותית. ב-1622 מינה המלך את רישלייה לקרדינל, וב-1624 לשר הראשי שלו, בהמלצתה של מארי דה מדיצ'י. אולם מאוחר יותר חתרה תחת מעמדו של רישלייה וקשרה קשר לרוצחו. ב-12 בנובמבר 1630 נראה היה ליום אחד שמאמציה הוכתרו בהצלחה, כאשר המלך עזב את פריז ונסע לוורסאי. אולם המלך קרא לרישלייה שגרם למעצרם של יועציה של מארי דה מדיצ'י. המלך גירש אותה לארמונה שבעיר מולן, ציווה עליה לפרוש מן הפוליטיקה, ומאז לא ראה אותה עוד.
בתקופת מלכותו מילא הקרדינל רישלייה תפקיד מרכזי בניהול ענייני המדינה. במדיניות הפנים שם לו למטרה לרכז את השלטון בידיו של המלך, דבר שעמד בניגוד לאינטרסים של האצילים ושל ההוגנוטים (הפרוטסטנטים הצרפתיים) שהיוו "מדינה בתוך מדינה". ב-1625 יצא המלך לכבוש את עיר הנמל לה רושל שבמערב צרפת, שהייתה מעוזם של ההוגנוטים. במערכה זו מילא רישלייה תפקיד של מפקד ראשי ועשה שימוש בצי אוניות שהוא עצמו הקים. ב-1627 שלחה ממלכת אנגליה אוניות מלחמה לעזרת ההוגנוטים אך נחלה מפלה. רישלייה חיזק את המצור על העיר שנכנעה ב-30 באוקטובר 1628. במדיניות החוץ התרכז רישלייה בהחלשת כוחה של ממלכת הבסבורג, שכוחותיה הקיפו את צרפת מכל צדדיה. ב-1631 כרת ברית עם גוסטבוס אדולפוס מלך שוודיה, שפלש לגרמניה, אך נהרג בקרב ליצן ב-1632. ב-1636 הספרדים, ששלטו בפלנדריה, פלשו לצפון צרפת והתקדמו אל עבר פריז. בקרבות שנערכו סביב העיר קורבי, נחלו רישלייה והמלך ניצחון על הספרדים שנאלצו לסגת. ב-1642 המלך ורישלייה פיקדו על הצבא הצרפתי שכבש את העיר פרפיניאן שבדרום מערב צרפת, ואת אזור הגבול עם ספרד.
נישואיו והבטחת המשך שושלתו
הנישואים לאן מאוסטריה לא היו מאושרים והמלך הפגין כלפיה ריחוק ואף עוינות ולכן נרמז (אך מעולם לא הוכח) שהמלך היה הומוסקסואל, בין היתר על סמך מערכת היחסים הקרובה עם איש החצר שארל ד'אלבר, ואחרים אחריו. עובדה זו הייתה משמעותית שכן כל עוד לא היה יורש למלך, יציבות השלטון לא הייתה מובטחת.
לאורך כעשר שנים עברה אן מאוסטריה ארבע לידות שקטות, ורק לאחר כעשרים שנות נישואין, בשנת 1638, נולד לבסוף יורש העצר, לואי, לימים לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. הוריו ראו את הולדתו כמתנה משמים מאחר שהיו חשוכי ילדים במשך עשרים ושלוש שנים, ולכן קראו לו לואי-דיודונה (בצרפתית "לואי מתנת האל").
המלך לואי השלושה עשר מת ב-1643, שישה חודשים בלבד לאחר מות רישלייה. בנו לואי ירש את הכתר בשם אך היות שהיה בן חמש שנים בלבד שימשה אמו, אן מאוסטריה, כעוצרת בשמו.
אזכורים בספרות
אלכסנדר דיומא האב מיקם את ספרו, "שלושת המוסקטרים" בתקופת שלטונו של לואי השלושה עשר. המלך מתואר בסיפור באור לא מחמיא, כאדם לא נעים האדיש לאשתו, אן מאוסטריה, עסוק בציד או בשעשועי חצר, ומותיר לרישלייה את העיסוק בענייני המדינה.
רשת שורש היד הגבית
רֶשֶׁת שֹׁרֶשׁ הַיָּד הַגַּבִּית (TA: rete carpale dorsale) היא רשת השקה בגב שורש כף היד בין ענף שורש היד הגבי של עורק החישור לענף שורש היד הגבי של עורק הגומד.
הרשת מורכבת מענפי שורש היד הגביים של עורק הגומד ועורק החישור. רשת זו גם משיקה לעורק הבין-גרמי הקדמי ולעורק הבין-גרמי האחורי. מהרשת יוצאים שלושה מבין עורקי מתוך היד הגביים.
וארלה
וארלה (Varela) הוא שם משפחה.
דניאלה נרדיני
דניאלה נרדיני (באנגלית: Daniela Nardini; נולדה ב-26 באפריל 1968 בלארגס) היא שחקנית סקוטית זוכת פרס באפט"א.
ביוגרפיה
בעקבות הצלחתה בסדרה, לוהקה ב-1998 לתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "Big Women", שעסקה בקבוצה פמיניסטית בשנות ה-70. בהמשך גילמה תפקידים רבים בטלוויזיה ובקולנוע.
ב-2001 השתתפה בסדרה של ה-BBC, "לשבור את הכלים", כחיילת, אחת משתי הנשים היחידות בפלוגה של גברים, בקורס שאוכלס מאז ומתמיד רק בגברים.
ב-2005 השתתפה בסרט הקולנוע "פסטיבל" שעסק בפסטיבל אדינבורו. הסרט לא זכה להצלחה רבה, אך הוא הקנה לה מועמדות נוספת לפרס באפט"א הסקוטי. כן השתתפה במחזות שונים שהוצגו בתיאטראות בלונדון ובגלאזגו.
לנרדיני גם ניסיון בימתי רב, כולל התפקיד הראשי בהפקתו של דייוויד מקוויקר את קמיל בליריקה, "המרסמית" בשנת 2003; "בנות מובילות" בתיאטרון הסיטיזנס, גלאזגו ב-2004, "קיו קטלני" בתיאטרון אולפני ריברסייד (2004). בשנת 2005 הופיע נרדיני בתפקיד הראשי באטה ג'נקס בתיאטרון פינבורו, לונדון. בין יולי לאוקטובר 2009 הופיעה "חשמלית ושמה תשוקה" בלונדון.
חיים אישיים
לנרדיני בן ובת, והיא חיה עם בן זוגה בגלאזגו.
ניקולאי דובובסקוי
ניקולאי דובובסקוי (ברוסית: Николай Дубовской; 17 בדצמבר 1859 – 28 בפברואר 1918) היה צייר נוף רוסי, הקשור לנודדים. יחד עם יצחק לויתן, הוא עזר ליצור את מה שזכה לכינוי "נוף עם אוירה".
ביוגרפיה
בשנת 1877, לאחר שקיבל את אישור אביו, הוא החל בשיעורי באקדמיה הקיסרית לאמנויות, ואז הפך לתלמידו של צייר הנוף מיכאיל קלודט. עם סיום לימודיו ב-1881, הוא כנראה לא היה מרוצה מהוראה באקדמיה וסירב להשתתף בתחרות המקובלת על מדליית זהב. הוא בחר להציג במקום זאת ב-"חברה האימפריאלית לעידוד האמנויות", זכה במספר מדליות והשיג את ההכרה הפומבית הראשונה שלו. בשנת 1884 הציור שלו, "חורף" נרכש על ידי גלריית טרטיאקוב. לאחר מכן, הוא החל להציג באופן קבוע עם הנודדים והפך לחבר ב-1886.
מ-1890 עד 1900, הוא נסע הרבה: ביקר בים אזוב, באזור הוולגה והקווקז וכן במקומות באירופה, החל מטורקיה, צרפת, איטליה וגרמניה. ב-1897, עם פיטוריו של ארכיפ קוינג'י, הוצע לו תפקיד כפרופסור לציור נוף באקדמיה האימפריאלית, אך הוא סירב להצעה.
בשנת 1898, הוא הפך לאחד ממנהיגי הנודדים ונודע ככוח ממתן כאשר לחברים החדשים היו חילוקי דעות עם הוותיקים. בתקופה זו הוא הושפע מהאימפרסיוניזם הצרפתי. מאוחר יותר ב-1898, למרות סירובו לקבל תפקיד באקדמיה, הוא זכה בתואר "אקדמי" על ידי האקדמיה האימפריאלית והפך לחבר מן המניין ב-1900.
הוא החל ללמד שם ב-1908, ולאחר מותו של אלכסנדר קיסליוב ב-1911, הפך לראש הסדנה לציור נוף. מאמץ לבנות מוזיאון מיוחד ליצירותיו הופסק, עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה ומעולם לא חודש. ב-1915 הפך לחבר במועצה הממשלתית של האקדמיה. בתקופה זו הוא גם הנחה "סלון", בו השתתפו אישים בולטים מהקהילה המדעית, וכן אמנים, סופרים ומוזיקאים. איוואן פבלוב הפך לחבר קרוב שלו.
בשנת 1918, הוא מת מאי ספיקת לב ופבלוב נשא את אחד מנאומי ההלוויה. בתקופת ברית המועצות, למעט תערוכה אחת ב-1938, הוא נשכח במידה רבה. מאוחר יותר נקרא רחוב בנובוצ'רקסק לזכרו.
פלאש (קומיקס)
הפלאש או הברק (באנגלית: The Flash, "ההבזק") הוא שמם המשותף של מספר דמויות בדיוניות, גיבורי-על שמופיעים בחוברות קומיקס של חברת DC קומיקס. הפלאש המקורי מתור הזהב נוצר על ידי הכותב גרדנר פוקס והמאייר הארי למפרט והופיע לראשונה בחוברת Flash Comics #1 מינואר 1940. הפלאש ניחן ביכולת של מהירות-על שכוללת את היכולת לרוץ ולהתנועע במהירות עצומה, בעל רפלקסים על אנושיים, תוך הפרת חוקי הפיזיקה. עד כה, ארבע דמויות שונות אשר השיגו את כוח המהירות אימצו לעצמן את הכינוי "פלאש": ג'יי גאריק (משנת 1940 ועד היום), בארי אלן (1956–1986, 2008 ועד היום), וולי וסט (משנת 1986–2006, 2007–2011), ובארט אלן (2006–2007, 2009 ועד היום). לפני נטילת זהות הפלאש, וולי ובארט היו מוכרים כבני חסותו, תחת הכינוי קיד פלאש.
גלגולה השני של הדמות, בארי אלן, נחשבת בדרך כלל לגיבור-העל הראשון מתור הכסף של הקומיקס והדמות נשארה פופולרית מאז. בשעה שהפלאש מתור הזהב הוא חבר מרכזי בחברת הצדק של אמריקה, אלה שבאו לאחריו חברים בליגת הצדק והטיטאנים הצעירים, כאשר שלושתן הן קבוצות גיבורי-העל המובילות של DC קומיקס. וולי וסט חזר לאחרונה לשורות ליגת הצדק, ובארי אלן חזר לחיים באירועי המשבר האחרון.
גרסת הפלאש בדמותו של בארי אלן (שכללה אלמנטים מדמותו של וולי וסט) עובדה לסדרת טלוויזיה "הברק" בשנת 1990, בכיכובו של ג'ון וסלי שיפ, בעוד גרסת הפלאש בדמותו של וולי וסט (שכללה אלמנטים מדמותו של בארי אלן) עובדה ל"ליגת הצדק: סדרת האנימציה".
במסגרת חברותם בקבוצות גיבורי העל, הפלאשים נהפכו לחברים טובים לגיבורי-העל הנושאים את השם גרין לנטרן, כאשר החברויות הנודעות ביותר הן בין ג'יי גאריק לאלן סקוט (הגרין לנטרן של תור הזהב), בין בארי אלן להאל ג'ורדן (הגרין לנטרן של תור הכסף), ובין וולי וסט לקייל ריינר (הגרין לנטרן של העידן המודרני).
תור הזהב
הפלאש הופיע לראשונה בקומיקס שיצא בשנת 1940 בשם Flash Comics #1, על ידי בית ההפצה "All-American Publications", אחת משלוש החברות שיתאחדו ליצור את DC קומיקס. הפלאש המקורי הוא ג'יי גאריק, תלמיד מכללה שהשיג את כוח העל שלו משאיפה של אדי מים כבדים. הוא חבש קסדה בעלת שתי כנפיים ממתכת, בצורה שמזכירה את אל המיתולוגיה היוונית הרמס. הוא נודע כגיבור-העל הראשון שכוחו המרכזי הוא מהירות, ואחד מגיבורי-העל הראשונים בעלי כוח אחד ויחיד (בניגוד לגיבורי מרובי כוחות כמו סופרמן).
גאריק היה דמות מאוד פופולרית בשנות ה-40. הוא כיכב גם ב-Flash Comics וגם ב-All-Flash Quarterly (שלאחר מכן יפורסם פעם בחודשיים כ-All-Flash). הוא הופיע גם ב-Comic Cavalcade והיה חבר מרכזי בחברת הצדק של אמריקה, שהופיעה ב-All Star Comics. כאשר פופולריות גיבורי-העל ירדה לאחר מלחמת העולם השנייה, Flash Comics בוטל בחוברת #104 (שנת 1949). ההרפתקה האחרונה של חברת הצדק של תור הזהב הייתה ב-All Star Comics מספר #57 (ב-1951 הכותר ישנה את שמו ל-All Star Western).
תור הכסף
בשנת 1956, חברת DC קומיקס הצליחה להחיות מספר גיבורי-על פופולריים מתור הזהב של הקומיקס, בתקופה שנודעה כתור הכסף של הקומיקס. במקום להביא את אותם גיבורי-על מתור הזהב, כשם שחברת "אטלס קומיקס" (קודמתה של חברת מארוול קומיקס בשנות ה-50) ניסתה ונכשלה, DC קומיקס הציגה מחדש את הדמויות בכך שהתאימה אותם לתקופה העכשווית. הפלאש היה הראשון שהוחייה בחוברת הקומיקס הנסיונית Showcase #4 (אוקטובר 1956).
הפלאש החדש הוא בארי אלן, מדען העובד בשורות המשטרה שקיבל את כוחו כשהוצף בכימיקלים שנפלו ממדף כתוצאה ממכת ברק. הוא אימץ את הכינוי "פלאש" לאחר שקרא חוברת קומיקס שהציגה את הפלאש המקורי מתור הזהב. לאחר עוד מספר הופעות ב-Showcase, דמותו של אלן קיבלה כותר משלה, כשהחוברת הראשונה של הכותר נחשבת כחוברת מספר #105 (המשכו של הקומיקס המקורי שבו הופיע ג'יי גאריק).
פלאש של תור הכסף הצליח להיות פופולרי מספיק כדי שחברת DC קומיקס תחייה עוד מספר גיבורי-על בדרך דומה, ביניהם גם חידוש לחברת הצדק של אמריקה, צוות גיבורי-העל המקורי, הידועים כעת בשם ליגת הצדק, ופלאש הוצג גם שם כדמות-מפתח.
הפלאשים משני העולמות
חוברת הקומיקס של הפלאש הציגה כלי עלילתי ראשון מסוגו ואשר זכה לחיקויים רבים, כאשר התגלה שגאריק ואלן התקיימו ביקומים מקבילים. כוחותיהם איפשרו להם לחצות את הגבולות הבין-ממדיים שבין העולמות, והשניים הפכו לידידים טובים. הסיפור "הפלאשים משני העולמות" (The Flash #123) היה לאירוע הקרוסאובר הראשון שבו דמות מתור הזהב פוגשת דמות מתור הכסף. עד מהרה, היו מיזוגים של רבים מחברי קבוצות ליגת הצדק וחברת הצדק, וסדרות הכותרים של שתי הקבוצות החלו בהרצת חוברות שנתיות של מפגשים בנוסח זה, דבר שנמשך מתחילת שנות ה-60 ועד לאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20.
הרפתקאותיו של אלן המשיכו בסדרת כותרים משלו עד לאירועי המשבר בעולמות האינסופיים, כאשר אלה בוטלו בחוברת מספר 350. חייו של אלן הפכו למבולבלים בצורה ניכרת, וחברת DC החליטה להעביר את הנטל לפלאש חדש. אלן מת בגבורה בחוברת Crisis on Infinite Earths #8, והודות ליכולתו לנסוע בזמן, דמותו הופיעה מספר פעמים נוספות בשנים הבאות.
העידן המודרני
הפלאש השלישי הוא וולי וסט, שהוצג לראשונה ב-Flash #110 בשנת 1959 כ"קיד פלאש". וסט, אחיינו של בארי מנישואין, השיג את כוחותיו מתאונה דומה לזו של אלן. הוא אימץ את הכינוי "קיד פלאש" ושמר על חברות בקבוצת הטיטאנים הצעירים. לאחר מותו של בארי הוא אימץ את זהותו של הפלאש ב-Crisis on Infinite Earths #12, וקיבל סדרה משלו החל מהכרך השני בשנת 1987. כתוצאה מהמיני סדרה "המשבר האינסופי" והקפיצה שנה אחת קדימה בזמן יקום DC, DC קומיקס ביטלה את הכרך השני בשנת 2006, כאשר החוברת האחרונה הייתה מספר 230. סדרה חדשה החלה ב-21 ביוני 2006 בשם The Flash: The Fastest Man Alive, ונכתבה על ידי דני בילסון ופול דימאו (שהיו צמד הכותבים גם לסדרת הטלוויזיה משנת 1990), והיא נמשכה 13 חוברות בלבד. בסדרה זו הוצג נכדו של בארי, בארט אלן, היורש הבא לשושלת מאיצי השני.
תור הזהב
ג'יי גאריק היה תלמיד מכללה שקיבל את כוחותיו על ידי שאיפה של אדי מים כבדים בעת שנימנם במעבדתו, שבה עישן. כתוצאה מכך הוא גילה שביכולתו לרוץ במהירות גבוהה, מה שעזר לו להתקבל לנבחרת הפוטבול במכללה בה למד. לאחר קריירה קצרה ככוכב נבחרת הפוטבול, הוא החל ללבוש חולצה אדומה וקסדה בעלת שתי כנפיים (בהשראת תמונות של האל הרומי מרקוריוס) והחל ללחום בפשע כפלאש. ג'יי הצליח לשמור על זהותו בסוד ללא מסיכה בכך שבפומבי נהג לרטוט את גופו כך שכל תמונה בה מצלמים את פניו תהיה מטושטשת. ממייסדי חברת הצדק של אמריקה והאיטי מבין השלושה ואף פעם לא עבר את מהירות הקול בכוחות עצמו אלא רק על ידי שימוש ביכולתו "לגנוב" מהירות מגיבורים אחרים.