cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי ברזיל–ישראל
במאה ה-21
מאז סוף 2015 התפתחה מתיחות ביחסים בין המדינות, בעקבות סירובה של ברזיל לאשר את מינויו של דני דיין לתפקיד שגריר ישראל בברזיל. הסירוב נבע בעיקר מהיותו בעבר יו"ר מועצת יש"ע. כתוצאה מכך, בעת האולימפיאדה לא הייתה נציגות דיפלומטית ישראלית בברזיל.
בעקבות הדחת דילמה רוסף מנשיאות ברזיל מונה לשגריר ישראל בברזיל ב-2017 יוסי שלי, לשעבר מנכ"ל עיריית באר שבע, שאינו בעל רקע דיפלומטי ושהושעה מהשירות הציבורי למשך 3 שנים.
מספר ימים לאחר שנבחר לנשיאות ברזיל, הודיע ז'איר בולסונארו על כוונתו להעביר את שגרירות ברזיל מתל אביב לירושלים, זאת על רקע העברת השגרירות האמריקאית לירושלים זמן קצר קודם לכן.
ב-28 בדצמבר 2018 הגיע ראש הממשלה בנימין נתניהו לביקור בברזיל לרגל השבעתו של הנשיא הנבחר, ז'איר בולסונארו. במהלך הביקור התקיימה פגישה עם בולסונארו וגם עם שרי החוץ, ההגנה והאוצר של ברזיל. בנוסף, התקיים ביקור בבית כנסת בריו דה ז'ניירו בליוויו של בולסונארו, ונתניהו גם קיבל את עיטור הכבוד, שנחשב לעיטור הלאומי הגבוה ביותר, שניתן לאורחים בברזיל.
ב-31 במרץ 2019 הגיע נשיא ברזיל ז'איר בולסונארו לביקור בן 4 ימים בישראל. במהלך הביקור הודיע על פתיחת משרד אינטרסים מסחרי בירושלים ועל שליחת נספח ביטחון פנים.
קשרי מסחר
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה והתעשייה מפעיל שתי נספחויות בברזיל במטרה לקדם שותפויות אסטרטגיות בעסקים.
הסכם הסחר הראשון בין המדינות נחתם בשנת 1953. במסגרת ההסכם ישראל התחייבה לרכוש מברזיל, בשר, קפה, קקאו ומוצרי מזון אחרים וברזיל התחייבה לרכוש תרופות, שמן זית, ג'יפים מסוג ויליס תוצרת מפעל קייזר-אילין תעשיות וצמיגים. בסוף 1956 עגנה לראשונה ספינת משא ישראלית בברזיל. הספינה הביא מלט מישראל וחזרה עם מטען של פולי סויה.
ב-1958 הוקמה לשכת המסחר ישראל - ברזיל.
ב-1975 הקימה החברה הישראלית מכתשים מפעלים כימיים מפעל בברזיל. וב-1996 רכשה חברה במדינה
ב-2000 נכנסה חברת שטראוס גרופ הישראלית לפעילות בענף הקפה בברזיל, מאז הפכה בהדרגה לחברת הקפה הגדולה ביותר בברזיל.
ב-2005 נחתם הסכם לשיתוף פעולה כלכלי-מסחרי בין התאחדות התעשיינים של ישראל לזו של מדינת ריו-דה-ז'ניירו.
ב-2007 הייתה ישראל למדינה הראשונה מחוץ לאמריקה הדרומית שחתמה על הסכם אזור סחר חופשי עם גוש המרקוסור, שברזיל היא חלק ממנו. ב-2009 אשרר הפרלמנט הברזילאי על שני בתיו, פה אחד, את ההסכם לאס"ח, שנכנס באופן מיידי לתוקף וקידם את הסחר ההדדי בין שתי המדינות.
קשרי המסחר בין ישראל לברזיל נאמדו בשנת 2008 בכמיליארד וחצי דולרים. כ-150 חברות ישראליות פעלו באותה שנה, בהן 42 חברות בתחום הטכנולוגיה החקלאית, 42 בתחום הטלקומוניקציה, 24 בתחום הביטחון ו-17 בתחום הציוד הרפואי. כ-30 אלף תיירים ברזילאים מבקרים מדי שנה בישראל. ב-2009 החלה חברת אל על להפעיל טיסות סדירות בין תל אביב לסאו פאולו, אך אלה הופסקו ב-2011 משיקולים כלכליים של חברת התעופה. נכון ל-2019 יש טיסות ישירות בין תל אביב לסאו פאולו של קבוצת LATAM איירליינס. המשבר הכלכלי הגלובאלי שהחל ב-2008, כיווץ את היקף הסחר בין שתי המדינות.
יצוא ביטחוני
ברזיל משמשת שוק יעד חשוב ליצוא הביטחוני הישראלי. בשנת 2001 רכשה חברת אלביט מערכות חברה בברזיל. החברה משמשת כמרכז ייצור ותמיכה לוגיסטית לפרויקטים של אלביט מערכות בברזיל. בין השאר עסקה בפרויקט ההשבחה של מטוסי 5-F של חיל האוויר הברזילאי, שבוצע על ידי אלביט יחד עם יצרנית המטוסים הברזילאית אמבראר. בשנת 2011, הקימה אלביט מיזם משותף עם חברת אמבראר, שרכשה נתח של 25% בחברת הבת של אלביט בברזיל. החברה המשותפת שהוקמה במסגרת המיזם, עוסקת בייצור ושיווק כלי טיס בלתי מאוישים, אוויוניקה ותמיכה לוגיסטית.
בשנת 2009, חתמה התעשייה האווירית על חוזה למכירת מל"טים בסכום של 350 מיליון דולר.
מוריס רסקין
מוריס "טאבי" רסקין (באנגלית: Morris “Tubby” Raskin; 8 בינואר 1902 – 9 בספטמבר 1981) היה מאמן כדורסל יהודי-אמריקאי. מאמנה הראשון של נבחרת ישראל בכדורסל.
קורות חיים
רסקין נולד בברונקס, ניו יורק למשפחה יהודית. בצעירותו היה כדורסלן בולט בתיכון דוויט קלינטון בברונקס, ניו יורק. לאחר מכן שיחק במשך שלוש שנים בנבחרת הסיטי קולג' של ניו יורק החל מעונת 1919/1920, תחת המאמן נאט הולמן. לאחר שסיים את הקולג', שיחק רסקין בקבוצות כדורסל עצמאיות בניו יורק. בעונת 1925/1926 הצטרף לקבוצת ברוקלין ארקדיאנס מליגת ה-ABL, שם קלע בממוצע של 2.6 נקודות למשחק.
במלחמת העולם השנייה שירת רסקין בצי ארצות הברית. בגמר המלחמה בשנת 1944 התמנה רסקין למאמן של נבחרת הכדורסל של ברוקלין קולג'. בשנת 1949 מונה למאמן קבוצת הרטפורד הוריקנס מליגת ה-ABL, ובשנת 1950 חזר לברוקלין קולג'.
באפריל 1952 מונה למאמן נבחרת ישראל לקראת אולימפיאדת הלסינקי והיה למאמן נבחרת ישראל הראשון. רסקין הובא לישראל באמצעות הוועד האמריקאי למען הספורט בישראל. במהלך הטורניר הסתכסך רסקין עם השחקנים, ובתוך כך השעה את אליהו עמיאל ופרדי כהן ונטש את הנבחרת באמצע הטורניר. במקומו אימנו את הנבחרת עמיאל ואברהם שניאור. בסופו של דבר, הפסידה ישראל את שני משחקיה בשלב המוקדמות והודחה, ובסך הכל דורגה בסיום הטורניר במקום ה-20 מתוך 23 נבחרות. בגמר הטורניר התפטר רסקין באופן רשמי.
כעבור כמעט שני עשורים כתב עליו שמעון שלח:
באוגוסט 1953 אימן את נבחרת ארצות הברית בכדורסל במכביה הרביעית. בשנת 1960 חזר לאמן את ברוקלין קולג' למשך שנתיים.
בשנת 1981 הלך רסקין לעולמו.
אופל רקורד P2
אופל רקורד P2 (בגרמנית: Opel Rekord P2) היא מכונית משפחית גדולה מתוצרת יצרן הרכב גרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, שיוצרה בין השנים 1960–1963.
שדה אליהו
שְׂדֵה אֵלִיָּהוּ הוא קיבוץ בעמק בית שאן המשתייך לקיבוץ הדתי. שייך למועצה אזורית עמק המעיינות.
היסטוריה
הקיבוץ הוקם בשיטת "חומה ומגדל" ב-7 במאי 1939 על ידי עולים מגרמניה, ונקרא על שמו של הרב אליהו גוטמכר שהיה מראשוני הציונות הדתית. בתחילה שכן במבנה חווה טמפלרית ("בית קיבלר") וב-1942 עבר למקומו הנוכחי. תוכנית המתאר הקבועה של הקיבוץ נערכה על ידי האדריכל והאמן מאיר בן אורי, שהתגורר במשך כמה שנים בקיבוץ.
לכל אורך שנות קיומו נקלטו בקיבוץ עולים רבים, ובקיבוץ פועל אולפן בו לומדים העולים לדבר ולכתוב בעברית.
בשנת 2018 נדחתה הצעת החלטה על הפרטת המזון בקיבוץ, בגלל שהתמיכה של 60% לא הגיעהלסף הנדרש של שני שלישים.
הקיבוץ היום
התושבים עוסקים בענפי חקלאות שונים, בהם מטעים, גידולי שדה אורגניים, רפת, מדגרה, לול. כמו כן עוסקים בהדברה ביולוגית, ובמפעל לייבוש תבלינים. עם השנים צומצמו ענפי החקלאות והורחבו ענפי התעשייה וההדברה הביולוגית משיקולי רווחיות.
בתחומי היישוב נמצא בית ספר "שק"ד" (שיתופי, קיבוצי, דתי)- בי"ס דתי אזורי, המשרת את יישובי הסביבה. ב-2005 הקיבוץ הקים בית מדרש לבוגרי צבא המשלב לימודי יהדות עם עבודה חקלאית.
במרכז הקיבוץ נמצאת חורשה של עצי פיקוס בנגלי שניטעה ב-1943 על ידי ראשוני הקיבוץ כדי לשמש מקום מוצל וקריר לחברי הקיבוץ. מתכנן הנוי היה אדריכל הגנים יצחק קוטנר, אשר הביא את ייחורי העצים מהפיקוס הגדול במקווה ישראל.
הקיבוץ סמוך לשלושה קיבוצים דתיים אחרים בעמק בית שאן: טירת צבי, עין הנצי"ב ושלוחות.
קרל מאוס
גנרל קרל מאוס (בגרמנית: Karl Mauss; 17 במאי 1898 – 9 בפברואר 1959), היה מהבולטים במפקדי השריון בצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה, והיה אחד מ-27 מפקדים שקבלו את העיטור הצבאי הגבוה - צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
קריירה מוקדמת
מאוס נולד ב-17 במאי 1898 בפלן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט היגר ה-162, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1915 הועלה מאוס לדרגת לויטננט, ובכך היה הקצין הצעיר ביותר בצבא, ובשנת 1916 קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה. בשנת 1918 התנדב מאוס לחיל האוויר הקיסרי, וניצל בנס בהתרסקות מטוסו במהלך טיסת אימונים. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף מאוס לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, אולם בשנת 1922 פרש מהצבא, והחל ללמוד לימודי רפואת שיניים, ולאחר מכן עבד כרופא שיניים בהמבורג.
בשנת 1934 התגייס מאוס מחדש לורמאכט, ומונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים הממונע ה-69.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פיקד מאוס על הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים הממונע ה-69, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-20 במסגרת הקורפוס הממונע ה-19 ובמהלך המערכה על צרפת לחם עמו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-10 במסגרת הקורפוס הממונע ה-19. ב-1 באפריל 1940 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם גדודו כחלק מדיויזיית הפאנצר ה-10 במסגרת הקורפוס הממונע ה-46. במהלך הקרב על מוסקבה לחם מאוס עם גדודו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-10 במסגרת הקורפוס הממונע ה-40, וב-26 בנובמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-20 באפריל 1942 הועלה מאוס לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-33, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-47, ולאחר מכן במסגרת הקורפוס ה-35. ביוני 1942 נפצע מאוס באורח קשה בקרבות באזור אורל, ולאחר החלמתו חזר לפקד על הרגימנט. בפברואר 1943 הועברה דיוויזיית הפאנצר ה-4 תחת פיקוד הארמייה השנייה כחלק מהקורפוס ה-13, ובמרץ הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה כחלק מהקורפוסים ה-20 וה-47 לסירוגין. בקרב קורסק הוחזקה הדיוויזיה בעתודת קבוצת ארמיות מרכז, ובספטמבר הועברה תחת פיקוד הארמייה השנייה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-56. ב-24 בנובמבר 1943 קיבל מאוס תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-30 בינואר 1944 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-7, שהייתה חלק מהקורפוס ה-13 ולאחר מכן חלק מקורפוס הפאנצר ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. באפריל הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה כחלק מהקורפוס ה-59. ביולי הועמדה הדיוויזיה כעתודת הארמייה הרביעית, ובאוגוסט הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השלישית, כחלק מהקורפוסים האס אס ה-12, הפאנצר ה-39, וה-28. ב-23 באוקטובר 1944 קיבל מאוס תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וכאשר הציע לו היטלר חופשה או מנוחה בטקס קבלת העיטור, ביקש מאוס תגבורת של 40 טנקים חדשים לדיוויזיה. בינואר 1945 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השנייה, ולחמה בקרבות הקשים בפרוסיה המזרחית. בפברואר הוכפפה הדיוויזיה לקורפוס ה-7 שלחם באזור דנציג, וב-25 במרץ 1945 נפצע מרסיסי פגז באורח קשה, והיה הכרח לקטוע את רגלו. ב-15 באפריל 1945 קיבל מאוס תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וזמן קצר לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל חיל השריון. לקראת סוף המלחמה פונה עם הדיוויזיה לדנמרק, וב-5 במאי נלקח במקלנבורג עם כוחותיו לשבי הבריטי.
לאחר המלחמה
מאוס שוחרר מהשבי על אף פצעיו הקשים רק בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר בעיר המבורג, וחזר לעבוד כרופא שיניים. לאחר הקמת הבונדסוור הגיש מאוס בקשה להתקבל אליו, אך בקשתו נדחתה עקב מצבו הרפואי. ב-9 בפברואר 1959 מת מאוס, והוא בן 61 שנים.
משלחת פולריס
משלחת פולריס (באנגלית: Polaris expedition), שפעלה בשנים 1871–1873, הייתה משלחת אמריקנית שהייתה אחד הניסיונות הרציניים הראשונים להגיע לקוטב הצפוני. אחרי שמשלחת של קצין הצי הבריטי סר ויליאם אדוארד פארי, הגיעה לקו רוחב -82 ° 45 'N ב-1827. ההישג הבולט של המסע היה להגיע לקו הרוחב 82 ° 29 'N בספינה, שיא באותה עת.
המשלחת הייתה בפיקודו של חוקר הארקטי המנוסה צ'ארלס פרנסיס הול, שחי בעבר בין האינואיטים באזור הארקטי בעודו מבצע מסעות אובססיביים, כדי לקבוע את גורלה של המשלחת האבודה של ג'ון פרנקלין שנעלמה ב־1845. הול היה בעל כישורים הישרדותיים הכרחיים, אך חסר רקע אקדמי, ולא היה לו ניסיון בהנהגת צוות וקצינים על ספינה. הוא הצליח להשיג את עמדת מפקד המשלחת על סמך היותו בר סמכות בנושא הארקטי. האוניה פולריס יצאה מניו-יורק ביוני 1871. מתחילת הדרך, נקלעה המשלחת לבעיית מנהיגות לקויה. סרבנות והתנשאות, בעיקר בהנחייתו של המדען הראשי שצורף למשלחת אמיל בסלס והמטאורולוג פרדריק מאייר - שניהם גרמניים. בסלס ומאייר נתמכו על ידי המחצית הגרמנית של הצוות, והגבירו את המתחים בקרב הצוות שכבר חולק על פי הלאום.
בחודש אוקטובר הם עגנו בחוף הצפוני של גרינלנד, וערכו הכנות לקראת הנסיעה לקוטב. הול חזר אל האונייה ממסע במזחלות אל הפיורד "מפרץ ניומן", והתמוטט מיד. לפני מותו הוא האשים את אנשי הצוות של האוניה ברצח שלו, האשמה שהופנתה במיוחד לבסלס. בדרך דרומה עזבו 19 חברי המשלחת את האונייה, ונסחפו על קרח במשך שישה חודשים 2900 ק"מ לפני שניצלו. הפולריס הפגועה התנפצה סופית באוקטובר 1872. שאר חברי המשלחת הצליחו לשרוד את החורף וניצלו בקיץ הבא.
ועדת חקירה של חיל הים חקרה את מותו של הול, אך מעולם לא הוטלו אישומים. עם זאת, נתיחה של גופתו בשנת 1968 גילתה כי הוא בלע כמות גדולה של ארסן בשבועיים האחרונים של חייו. יחד עם מכתבים מלאי חיבה ואהבה שהתגלו, שנכתבו על ידי הול ובסלס לפסלת הצעירה הניו-יורקית ויני ריאם, שפגשו בעת שהמתינו להכנת הפולריס, מציעים הסבר שייתכן שבסלס היה מניע, מלבד האמצעים, להרוג את הול.
רקע
בשנת 1827, סר ויליאם אדוארד פארי הוביל משלחת של חיל הים המלכותי הבריטי במטרה להיות האנשים הראשונים שיגיעו לקוטב הצפוני. בעקבות ניסיונו של פארי, בחמשת העשורים הבאים ניהלו האמריקנים שלוש משלחות כאלה: אלישע קנט קין ב - 1853–1855, יצחק ישראל חיס בשנים 1860–1861, וצ'ארלס פרנסיס הול עם הפולריס בשנים 1871–1873.
הול היה איש עסקים מסינסינטי ללא רקע אקדמי או ניסיון בשייט. הוא עבד בעבר כנפח, חוקר, ובמשך כמה שנים הוציא לאור את העיתון שלו - "סינסינטי אקזיונל" (ששמו שונה מאוחר יותר ל"דיילי פרס"). הוא היה אנרגטי ומלא יוזמה, כתב בהתלהבות על החידושים הטכנולוגיים האחרונים. במידה מסוימת הוא היה קורבן לתאוותו לחקר האזור הארקטי. התמקדותו באזור התחילה סביב 1857, לאחר שהבין שהמשלחת הארקטית של ג'ון פרנקלין ב -1845, קרוב לוודאי, לעולם לא תחזור הביתה. הוא בילה את השנים הבאות בחקר הדיווחים של חוקרים קודמים וניסה לגייס כסף למשלחת. בעזרת הכריזמה והאישיות שלו, הוא הצליח בסופו של דבר להוציא שני מסעות בחיפוש אחר פרנקלין והצוות שלו. אחד בשנת 1860, והשני בשנת 1864. מסעות אלה פרסמו אותו כחוקר ארקטי מנוסה, ונתנו לו קשרים יקרי ערך בין אנשי האסקימוסים האנואיטים. המוניטין שהוא קיבל איפשר לו לשכנע את ממשלת ארצות הברית לממן משלחת שלישית בניסיון להגיע אל הקוטב הצפוני.
כספים ואמצעים
ב־1870 הציג הסנאט האמריקני הצעת חוק בקונגרס למימון משלחת לקוטב הצפוני. הול, בסיועו של מזכיר הצי של ארצות הברית, ג'ורג' רובסון, הצליחו לשכנע את הקונגרס והול קיבל, מענק בסך 50,000 דולר לפיקוד על המשלחת. הוא החל בגיוס כוח אדם בסוף 1870.
הוא תכנן לצאת עם ספינת הצי, "פריווינקל", ספינת קיטור של 387 טון. במספנות הצי בוושינגטון, הספינה שופצה כמפרשית ושמה שונה לפולריס. היא הייתה מוכנה לשירות באזור הארקטי על ידי תוספת של ציפוי עץ אלון מלא על כל גוף הספינה, והתחתית הייתה מכוסה בברזל. מנוע חדש נוסף, ואחד הדודים הוסב לשרוף שמן לווייתן.
הספינה הייתה מצוידת גם בארבע סירות, באורך 6.1 מטר וברוחב של מטר וחצי, ותחתית שטוחה. במהלך מסעותיו הקודמים בארקטי, הול התפעל מהאינואיטים שהיו להם - סירות קלות עשויות עץ סחוף, עצמות ועורות - והוא הביא סירות בנויות בצורה דומה, שיכולות להכיל 20 אנשים. המזון הארוז היה מורכב מחזיר משומר, בשר מומלח, לחם, ביסקוויטים. הם נועדו למנוע צפדינה על ידי השלמת הדיאטה שלהם עם בשר טרי, בשר דובי הקוטב.
כוח אדם
ביולי 1870 מינה נשיא ארצות הברית יוליסס ס. גרנט את הול כמפקד הכללי של המשלחת, שקיבל דרגת סרן. אף על פי שלהול היה ניסיון ארקטי עשיר, הוא היה חסר ניסיון בשייט. בבחירת קצינים וימאים, הול הסתמך מאוד על ציידי לוויינים בעלי ניסיון במים הארקטיים. הדבר היה שונה במידה ניכרת מהמסעות הקוטביים של האדמירליות הבריטית, שנטו להשתמש בקצינים ימיים ובצוותים ממושמעים. לבחירת מפקד השייט, הול פנה תחילה לסידני אודינגטון ולג'ורג' א'טייסון. שניהם סירבו עקב התחייבויות לציד לווייתנים. לבסוף בחר הול את בודינגטון, ואחריו את טייסון - הראשון נבחר להיות מפקד השייט וטייסון כנווט ראשי. לבודינגטון ולטייסון היו עשרות שנות ניסיון בצייד לווייתנים. למעשה, לפולריס היו עכשיו שלושה קפטנים, עובדה שתקבע את גורל המשלחת. כדי לסבך עוד יותר את העניינים, בודינגטון והול התווכחו לפני כן, ב־1863, במהלך החיפוש המוקדם של הול את המשלחת של פרנקלין. באותו זמן, בודינגטון התכחש לאישור של הול להביא צפונה את המלווים האינואיטים שלו.
כוח האדם הנותר היה מורכב מאמריקנים ומגרמנים. הראשון האברד צ'סטר, השני ויליאם מורטון, האסטרונום והכומר ריצ'רד בריאן, והמהנדס השני אלווין אודל - היו אמריקנים. המדען הראשי והמנתח אמיל בסלס ומהנדס הראשי אמיל שומאן היו גרמנים, כמו רוב הימאים. המטאורולוג פרדריק מאייר היה סמל יליד גרמניה מחיל הקשר האמריקני.
בנוסף ל -25 הקצינים, הצוות והצוות המדעי, הול הביא את חבריו האינואיטים שעל עזרתם הוא סמך במהלך מסעותיו הקודמים. מדריך וצייד איפרוויק, מתורגמנית ותופרת טקוליטוק, וכן את בנם התינוק. מאוחר יותר, באופרנאוויק, גם הצטרף לשורותיהם הנס הנדריק, צייד ידוע מגרינלנד שהועסק בעבר על ידי אלישע קנט קין ויצחק ישראל הייז במסעותיהם, ואשר מומחיותו הייתה חיונית להישרדות בתנאי האזור. בסלס התנגד לצירוף הצייד ומשפחתו למשלחת. אנשי הצוות לא הסכימו להגדיל את מספרם ב"ארבעה פיות חסרי תועלת" - האשה ושלושת הילדים.
ניו יורק לאופרנאוויק
עוד לפני שעזב את מספנות הצי בברוקלין ב־29 ביוני 1871, התחילו צרות עם צוות המשלחת. הטבח, אחד הימאים, הכבאי ועוזרו של המהנדס עזבו. אחד נוסף התברר כשיכור ונשאר בנמל. האונייה עצרה בניו-לונדון, לאסוף מהנדס משנה חלופי, ועזבה ב־3 ביולי. עד שהספינה הגיעה לסנט-ג'ונס, נוצרו כבר חילוקי דעות בין הקצינים והצוות המדעי. בסלס, דחה בגלוי את סמכותו של הול על הצוות המדעי. חילוקי הדעות התפשטו לצוות, שחולק לפי לאום. ביומנו כתב טייסון כי עד שהגיעו לאי דיסקו, "[...] דברו כבר בחופשיות כי הול לא יקבל שום אשראי מהמשלחת הזאת, וכמה מהם החליטו לחזור הביתה." הול התייעץ עם קפטן הנרי ק. דוונפורט מאוניית ההספקה של הצי האמריקאי "הקונגרס" שליוותה אותם. דוונפורט איים שיכפה את עושי הצרות על סרבנות וישלח אותו לארצות-הברית, ואז איימו כל הגרמנים על פרישה. הול ודוונפורט נאלצו לסגת, אם כי דוונפורט נשא נאום חריף על המשמעת הימית לצוות.
לאחר אירוע נוסף של חילוקי דעות, דודי הספינה טופלו על ידי אחד מאנשי הצוות. הדודים המיוחדים שלהם נעלמו, ככל הנראה הושלכו לים. ב־18 באוגוסט הגיעה האונייה לנמל אופרנאוויק בחוף המערבי של גרינלנד, שם אספו את הצייד האינואי ואת המתורגמן הנס הנדריק. הפולריס המשיכה צפונה דרך סמית סאונד ומיצר נארס, ועברו את הנקודה הצפונית הרחוקה ביותר שחצו אותה הספינות של משלחות קודמות.
ההכנות לקוטב ומות הול
ב־2 בספטמבר הגיעה פולריס לנקודה הצפונית ביותר שלה, 82 ° 29' המתח בתוך האונייה התלקח שוב כאשר שלושת הקצינים הבכירים לא רצו להמשיך הלאה. הול וטייסון רצו להמשיך לשוט צפונה, כדי לקצר את המרחק שהם יצטרכו לנסוע לקוטב במזחלות עם כלבים. בודינגטון לא רצה לסכן את הספינה. בסופו של דבר, הם הפליגו לתוך פיורד ב -10 בספטמבר, והטילו עוגן למשך החורף על החוף של גרינלנד הצפוני.
בתוך שבועות ספורים, הול התכונן למסע המזחלות במטרה לעבור את השיא הצפוני ביותר של ויליאם פרי. חשדנות בין אנשי הצוות שוב נוצרה כאשר הול אמר לטייסון כי "אני לא יכול לבטוח [בוודינגטון], אני רוצה שתלך איתי, אבל לא יודע איך להשאיר אותו לבד עם הספינה". הייתה עדות שבודינגטון היה אלכוהוליסט. לפחות בשלוש הזדמנויות הוא פשט על חדרי הספינה ולקח אלכוהול, כולל אלכוהול שנשמר על ידי המדענים לשימור דגימות. הול התלונן על התנהגותו השיכורה של בודינגטון, והיא באה לידי ביטוי מאוחר יותר, בעדויות של צוות החקירה בעקבות אירועי המשלחת. הוא השאיר את טייסון להשגיח על האונייה, ולקח שתי מזחלות עם איש צוות נוסף ואת המדריכים הילידים והנדריק ועזב ב-10 באוקטובר. יום אחרי שעזב, שלח הול את הנדריק בחזרה לספינה כדי להביא כמה פריטים שנשכחו. הול העביר גם תזכורת לבסלס, והזכיר לו לטפל בכרונומטרים בזמן הנכון בכל יום. ריצ'רד פארי כתב על כך, כי פתק כזה מאדם חסר ההשכלה (הול) חייב היה לטלטל את בסלס, שהחזיק במספר תוארים מאוניברסיטת שטוטגרט, מהיידלברג. זו הייתה דוגמה נוספת לכישלון יחסי האנוש של הול במסע. לפני שיצא למסע היבשתי, הול נתן לבודינגטון רשימה מפורטת של הוראות בדבר אופן ניהול הספינה בהיעדרו. סביר להניח כי אלה לא התאימו לרב חובל עם 20 שנות ניסיון בים.
עם שובם לספינה ב -24 באוקטובר, הול חלה פתאום לאחר שתיית כוס קפה. הסימפטומים שלו התחילו עם כאבים בקיבה ולאחר מכן התחילה הקאה. הול האשים כמה מאנשי הספינה, כולל בסלס, שהרעילו אותו. בעקבות האשמות אלה, הוא סירב לקבל טיפול רפואי מבסלס, ושתה רק נוזלים שנשלחו ישירות על ידי חברו האינואיטי.
נראה שמצבו השתפר לאחר כמה ימים ואפילו הוא עלה לסיפון. בסלס לחץ על בריאן, כומר הספינה, לשכנע את הול לאפשר לרופא לראותו. ב־4 בנובמבר התרכך הול, ובסלס המשיך בטיפול. זמן קצר לאחר מכן החל מצבו של הול להתדרדר. הוא סבל מהקאות והתמוטט. בסלס, הרופא, אבחן את המוות כדימום פנימי. ב -8 בנובמבר. הול נלקח לחוף לקבורה.
הניסיון להגיע לקוטב הצפוני
על פי הפרוטוקול שמסר מזכיר הצי, רובסון, הועבר הפיקוד על המשלחת לבודינגטון, שבמסגרתה המשמעת פחתה עוד יותר. הפחם היקר נשרף בקצב גבוה: 2,873 ק"ג בנובמבר, 724 ק"ג יותר מאשר בחודש הקודם, וקרוב ל 3,800 ק"ג בדצמבר. בודינגטון נראה לעיתים קרובות שיכור, אבל הוא היה רחוק מלהיות היחיד שרוקן את מאגר האלכוהול. על פי עדותו בזמן החקירה, טייסון נראה גם שיכור, ושומאן הרחיק לכת ויצר עותק של המפתח של בודינגטון, כדי שיוכל לקחת לעצמו גם אלכוהול.
לא משנה איזה תפקיד שיחק האלכוהול, אבל היה ברור כי שדרת הפיקוד של הספינה נשברה. השכרות התלוות במשחקי קלפים ובמאבקים בתוך הצוות. למטרות לא ברורות בודינגטון בחר לחלק את כלי הנשק של הספינה לצוות. יש כמה ראיות שהיה תכנון לבצע תוכנית מפוקפקת שהתגבשה בין הקצינים הבכירים בחורף.
ב -1 בינואר 1872 כתב טייסון ביומנו: "בחודש שעבר נראתה לי הצעה מדהימה כזאת, שלא הפסקתי לחשוב עליה מאז [...] היא צמחה מתוך דיון באשר לכדאיות הניסיון" הוא חזר אל הנושא ב 23 באפריל: "דיברתי עם צ'סטר על ההצעה המדהימה שחשבתי עליה בחורף, הסכמנו שזאת הצעה מפלצתית וצריך למנוע את ביצועה. צ'סטר אמר שהוא נחוש בדעתו לחשוף את העניין". הסופר פארלי מוואת הציע שייתכן והקצינים שקלו לזייף את המסע לקוטב, או לפחות לקו רוחב גבוה.
תהא אשר תהא התוכנית שלא נבחרה, בכל זאת נשלחה משלחת לנסות להגיע לקוטב ב־6 ביוני. צ'סטר הוביל את המשלחת בסירה קלה שנמחצה במהרה על ידי קרח במרחק של כמה קילומטרים מהפולריס. צ'סטר ואנשיו חזרו אל הספינה ושכנעו את בודינגטון לתת להם את הסירה הנוספת. עם סירה הזאת ועם טייסון, הם יצאו לצפון שוב.
בינתיים איתרה הפולריס מים פתוחים וחיפשה נתיב דרומה. בודינגטון, שלא היה להוט לבלות עוד חורף בקרח, שלח את איפרוביק - המדריך האינואיטי, צפונה עם פקודות לטייסון ולצ'סטר לחזור לאנייה מיד. הגברים נאלצו לנטוש את הסירות וללכת 20 קילומטר חזרה לפולריס. עכשיו אבדו שלוש מסירות ההצלה היקרות של הספינה, ורביעית - הקטנה תמחץ על ידי קרח בחודש יולי. המשלחת נכשלה במשימתה העיקרית להגיע לקוטב הצפוני.
מרישומי היומן של טייסון נראה שהוא, צ'סטר, ובסלס היו בין אלה עם הנטייה החזקה ביותר להמשיך לדחוף צפונה. באחד לאוגוסט טייסון כתב: "הזדמנות אבדה, והמשלחת תצא חזרה רק כדי לדווח על מספר תגליות גאוגרפיות [...] אילו היינו נוהגים יותר בסבלנות אולי היינו עולים מעבר למפרץ ניומן, אין לדעת עד כמה רחוק יותר". הוסיף טייסון:" יום אחד מישהו יגיע לקוטב הצפוני, ואני אקנא שלא עשינו זאת כי כמה אנשים מהפולריס מנעו זאת."
גורל הפולריס והמסע הביתה
כאשר המטרה העיקרית של המשלחת נעזבה, פנתה הפולריס דרומה הביתה. בנמל סמית סאונד, ממערב לקרחון הומבולדט, היא נתקעה בקרחון רדוד ולא ניתן היה לשחררה. בליל 15 באוקטובר, כאשר הקרחון מאיים על האונייה, דיווח שומאן כי מים נכנסים והמשאבות לא יכלו לעמוד בקצב. בודינגטון נתן פקודה להשליך מטען מהאוניה על הקרח כדי לעזור לספינה לצוף. האנשים התחילו לזרוק בלי הבחנה ציוד החוצה, כפי שניסח זאת טייסון, "בלי שום תשומת לב לאופן או למקום שבו נזרקו הדברים האלה." חלק גדול מן המטען שהושלך אבד.
כמה אנשי צוות היו על הקרח הסמוך במהלך הלילה, כאשר האוניה נפגעה. כשהגיע הבוקר, הקבוצה, שהייתה מורכבת מטייסון, מאייר, שישה מהימאים, הטבח, וכל האינואיטים, מצאו את עצמם תקועים על הקרחון שזז. הם יכלו לראות את הפולריס במרחק של 13 עד 16 ק"מ משם, אבל ניסיונות למשוך את תשומת לב הספינה עם דגל שחור גדול היו חסרי תועלת.
האינואיטים הקימו על הקרח איגלו, וטייסון העריך שיש להם 860 ק"ג של מזון. היו להם גם שתי סירות קלות ושני קיאקים. קיאק אחד אבד במהרה. מאייר הניח שהם נסחפים בצד של גרינלנד אל מיצרי דייוויס, ובקרוב יהיו בקרובים אל האי דיסקו. הוא טעה. הניצולים היו למעשה בצד הקנדי של המיצר. הימאים פרקו עד מהרה את אחת הסירות לעצי הסקה.
הקבוצה נסחפה מעל 2,900 ק"מ על הקרח במשך ששת החודשים הבאים, לפני שחולצה בחוף ניופאונדלנד על ידי הספינה "טיגרס" ב -30 באפריל 1873. כולם היו כנראה מתים אילו הקבוצה לא הייתה כוללת את הציידים האינואיטים המיומנים איפרויק והנדריק, שהיו מסוגלים לצוד מזון בכמה הזדמנויות.
ב־16 באוקטובר 1872, כשמאגר הפחם נמוך, החליט בודינגטון לעגון את פולריס ליד אטה. לאחר שהפסידו הרבה מהמצעים, הבגדים והאוכל, כשנזרקו באקראי מהאונייה ב -12 באוקטובר, היו 14 האנשים הנותרים במצב גרוע, בלי ציוד לעמוד בתנאים של חורף נוסף. הם בנו צריף מעצים שהובאו מהאונייה, וב־24 באוקטובר כיבו את הדוודים כדי לשמור על פחם. הספינה נטתה על צדה מחציתה מעל המים. האינואיטים באטה עזרו לניצולים לשרוד את החורף. לאחר החורף בנו אנשי הצוות שתי סירות מהעץ של האונייה, וב־3 ביוני 1873 הפליגו דרומה. הם נצפו וניצלו על ידי אוניית צייד לווייתנים בחודש יולי, וחזרו הביתה דרך סקוטלנד.
חקירה
ב־5 ביוני 1873 החלה עבודתה ועדת חקירה של הצי האמריקני. בשלב זה, אנשי הצוות האינואיטים חולצו מהקרח, עם זאת, גורלו של בודינגטון, בסלס, ושאר הצוות עדיין לא היה ידוע. הוועדה כללה את האדמירל לואיס מ. גולדשבורו, מזכיר הצי ג'ורג' מ. רוביזון, קומודור ויליאם ריינולדס, קפטן הצבא הנרי והווגה, וספנסר פולרטון בירד מהאקדמיה למדעים.
טייסון היה הראשון שהופיע לחקירה וחיבר את החיכוך בין הול, בודינגטון ובסלס, והאשמות לגבי הרעלה כסיבת המוות של הול. הוועדה גם ביררה על מקום המצאות היומן והרשומות של הול. טייסון השיב כי בעוד הול נזהר, הוא הורה לבודינגטון לשרוף חלק מהיומן והשאר נעלם. מאוחר יותר התגלו רשימות של אנשי צוות אחרים באתר של הספינה פולריס, אבל הקטעים על מותו של הול נחתכו מהם. מאייר העיד על שתייתו של בודינגטון.
סטיוארט ג'ון הרון העיד כי לא הכין את הקפה שהול חשד שהוא קשור בהרעלתו. הוא הסביר שהטבח הכין את הקפה ושהוא לא עקב אחר מספר האנשים שנגעו בכוס לפני שהובאה להול. לאחר שבודינגטון ושאר אנשי הצוות חולצו וחזרו לארצות הברית, המשיך צוות החקירה. בודינגטון תקף את אמינותו של טייסון, וחשד בטענתו של טייסון כי הוא הפריע למאמציו של הול להפליג בספינה צפונה. הוא גם התווכח לגבי הדיווחים על שתייתו, ואמר שהוא "עשה את זה, אבל בפועל שתה מעט מאוד".
בסלס נחקר על סיבת המוות של הול. בסלס קבע כי "הרעיון שלי על סיבת ההתקפה הראשונה היה שהוא נחשף לטמפרטורה נמוכה מאוד בזמן שנמצא במסע המזחלות. הוא חזר ונכנס לתא חם בלי להוריד את בגדי הפרווה הכבדים שלו ואחר כך לקח ספל קפה חם, וכל אחד יודע מה ההשלכות של זה יכולות להיות." בסלס העיד כי הול "מת מדימום וזרועו השמאלית והצד השמאלי שלו היו משותקים". עוד סיפר בסלס שהוא הזריק להול כינין כדי להוריד את הטמפרטורה הגבוהה שלו לפני מותו.
לנוכח עדיות סותרות, היעדר רישומים רשמיים, וללא גופה לנתיחה שלאחר המוות, לא נקבעו כל האשמות בקשר למותו של הול. בדו"ח הסופי של החקירה כתב המנתח הכללי של הצבא והצי: "מהנסיבות והתסמינים המפורטים על ידו, והשוואתם עם העדויות הרפואיות של כל העדים, אנו מקבלים את הדעה כי קפטן הול מת מגורם טבעי, וכי הטיפול במקרה על ידי ד"ר בסלס היה הטוב ביותר בנסיבות הקיימות."
מחלוקת
ההחלטה של בודינגטון לנטוש בחוף את הפולריס, לא ברורה באותה מידה. בודינגטון אמר כי "הוא האמין שהמדחף מרוסק וההגה נשבר". הדו"ח הרשמי של המשלחת קובע כי צריך היה לנטוש את הספינה כי "היה מלאי פחם מספיק רק כדי לשמור על הקיטור רק למשך כמה ימים."
עם זאת, אותו דו"ח קובע כי המדחף וההגה התגלו כשלמים לאחר שהספינה חזרה לשוט והדוד של הספינה ומפרשיה היו זמינים. גם אם אזל לה הפחם, הספינה הייתה מסוגלת בהחלט לשוט עם מפרש בלבד. כדי להגן על החלטתו של בודינגטון, כשגאות נמוכה חשפה את תחתית הספינה, גילו האנשים כי היא ניזוקה. בודינגטון כתב ביומנו כי הוא "הפנה את תשומת לבו של הקצין לשבר, ורק תהה שהיא המשיכה לצוף לאורך זמן רב כל כך." באשר לגורלו של הול, החקירה הרשמית שבאה לאחר מכן קבעה כי סיבת המוות הייתה אפופלקסית (מונח מוקדם לשבץ). חלק מהסימפטומים של הול - שיתוק חלקי, דיבור מטושטש - בהחלט מתאימים לאבחנה זו. ואכן, הכאבים שאליהם התלונן הול על צד אחד של גופו, שאותו ייחס להצטברות של חיים שנים רבות באיגלו, אולי נבעו משבץ קטן קודם.
עם זאת, בשנת 1968, כאשר עבד על הביוגרפיה של הול, הסופר צ'אנסי לומיס הסתקרן מהאפשרות שאולי הול הורעל, וביקש אישור להגיע לקבר שלו בגרינלנד, להוציא את הגופה ולבצע נתיחה שלאחר המוות. בגלל הפארמאפרוסט, גופתו של הול, תכריכי הדגלים, הבגדים והארון נשמרו היטב. בדיקות של דגימות רקמות העצם, הציפורניים ושיער הראו כי הול קיבל מנות גדולות של ארסן בשבועיים האחרונים לחייו.
הרעלת ארסן חריפה מופיעה באופן עקבי עם הסימפטומים שדיווחו אנשי המשלחת: כאבי בטן, הקאות, התייבשות, קהות חושים ומאניה. לארסן יש טעם מתוק, והול התלונן שהקפה היה מתוק מדי, ושורף את בטנו. נראה גם שלפחות לשלושה מאנשי הצוות - בודינגטון, מאייר ובסלס - הייתה הקלה במותו של הול והם אמרו שהמשלחת תהיה טובה יותר בלעדיו.
חוקר אחר, פייר ברטון הציע כי יש אפשרות שהול לקח בטעות בעצמו את הרעל, כי ארסן היה נפוץ בערכות הרפואיות של אותו הזמן.
עם זאת, סביר יותר שנרצח על ידי אחד מחברי המשלחת, אולי בסלס, שהיה נוכח כל הזמן כאשר הול חלה. יתר על כן, נראה כי בסלס והול התחרו על לבה של פסלת הצעירה ויני ריאם, שכנראה העדיפה את הול. כאשר האוניה פולריס הוכנה למסע בוושינגטון ובניו יורק, שניהם ניהלו קשרים עם ראם. [88] זמן קצר לפני עזיבתם לקוטב הצפוני, הביע בסלס במכתב את רצונו לראותה שוב. קנאה כלפי הול בתחרות על רגשותיה של ריאם יכולה להתפרש כמניע. אבל אף פעם לא הוגשו כתבי אישום.
הנצחה
האי האנה שבמצר נארס נקרא על שם האנה (טוקוליטו), שהייתה המדריכה האינואיטית שהצטרפה למשלחת.
קמילו בנסו די קאבור
קמילו פאולו פיליפו ג'וליו בנסו, הרוזן מקאבור (איטלקית: Camillo Paolo Filippo Giulio Benso, Conte di Cavour, ; 10 באוגוסט 1810 - 6 ביוני 1861), הידוע גם כקמילו קאבור, היה ראש ממשלת ממלכת סרדיניה-פיימונטה ואחר כך ראש הממשלה הראשון של איטליה, ודמות מפתח במאבק לאיחוד איטליה.
נעוריו ותחילת דרכו
קאבור נולד בטורינו בתקופה הנפוליאונית, למשפחה שהשיגה שטח רב בזמן הכיבוש הצרפתי. הוא נשלח לאקדמיה הצבאית של טורינו כשהיה בן עשר בלבד. לעיתים קרובות הסתבך עם הממונים עליו, ועקשנותו הקשתה עליו להסתגל למשמעת הצבאית הנוקשה. במקרה אחד ארוחותיו נשללו ממנו והוא קיבל מים ולחם בלבד במשך שלושה ימים, היות שנתפס קורא ספרים שהאקדמיה אסרה על קריאתם. על אף בעיות המשמעת, גויס ב-1827 לצבא ממלכת סרדיניה-פיימונטה כמהנדס צבאי, הודות להיותו מהיר תפיסה בנושאים מתמטיים. בתקופת הצבא למד אנגלית וכן את משנתם של ג'רמי בנת'ם ובנז'מין קונסטן, והחל לפתח אידאולוגיה ליברלית. נטיותיו האידאולוגיות עוררו חשד מצד המשטרה. בנובמבר 1831 פרש מהצבא הן משום שהשתעמם מהחיים הצבאיים והן משום אי-אהדתו לשליט ממלכת סרדיניה החדש, קרלו אלברטו.
לאחר שחרורו, העביר קאבור את זמנו בשווייץ, לצד קרוביו הפרוטסטנטים שחיו בז'נבה. הוא הוקסם מהקלוויניזם ואף המיר את דתו, אך חזר לקתוליות לאחר זמן קצר. אלכסנדר וינֶה, כומר קלוויניסטי, שכנעו בצורך להפריד את הדת מהמדינה, השקפה שבה החזיק קאבור עד מותו. לאחר שהותו בשווייץ, נסע לפריז, שם צפה בדיוני הפרלמנט הצרפתי והתרשם במיוחד מנאומיהם של פרנסואה גיזו ואדולף טייר. אז החליט לפנות לקריירה פוליטית. משם הגיע ללונדון, אך התאכזב מהפוליטיקה הבריטית והמשיך בדרכו לאוקספורד, ליברפול, ברמינגהאם, צ'סטר, נוטינגהאם ומנצ'סטר. עוד עבר קאבור בהולנד, בגרמניה ובחלקה הגרמני של שווייץ, לפני שסיים את מסעו וחזר לטורינו.
בין 1838 ל-1842 הגה מספר יוזמות לפתרון הבעיות הכלכליות באזורו. בתחילה ניסה מספר טכניקות חקלאיות בשטחו הפרטי, כמו למשל שימוש בסלק סוכר, והיה אחד האיטלקים הראשונים שהשתמשו בדשן כימי. כמו כן, ייסד קאבור את אגודת החקלאות הפיימונטית.
קריירה פוליטית
ב-1847 החל קאבור להשתלב בחברה הפיימונטית, כשהפך לעיתונאי בנושאי פוליטיקה בעיתונו, "איל ריסורג'ימנטו" (Il Risorgimento). האפיפיור הליברלי החדש, פיוס התשיעי, יצר תנועה חדשה שדגלה בליברליזם איטלקי, מה שאפשר לקאבור להיכנס לזירה הפוליטית בלא חשש מכוחות המשטרה. הוא נאם בפני עיתונאים רבים על הצורך בחוקה לממלכת סרדיניה, שלבסוף אכן נכתבה. שלא כמו להוגי דעות פוליטיים אחרים, לא הוצע לקאבור מושב בבית הנבחרים האיטלקי ("הבית התחתון"), והוא נחשב עדיין על ידי רבים לדמות חשודה במקצת.
לאחר מכן הצטרף קאבור לבית הנבחרים, וישב בצידו הימני, שם ישבו השמרנים. הוא התקשה בנאומיו בפרלמנט כיוון ששפת אמו הייתה צרפתית, ואת נאומיו התעקש לשאת באיטלקית. בבחירות הבאות איבד קאבור את מושבו, אך שב לפרלמנט בבחירות שלאחר מכן, והפעם הקדנציה הייתה מוצלחת בהרבה. הבנתו את השוק האירופי והידע שלו בכלכלה מודרנית הובילו למינויו לשר הצי, המסחר והחקלאות בשנת 1850. תוך זמן קצר הפך לאחד החברים המשפיעים בקבינט ובבית הנבחרים, כשאיחד את המרכז-ימניים והמרכז-שמאליים בפרלמנט. ב-1851 קידם אותו הפרלמנט למשרת שר האוצר, לאחר שפעל בממשלה נגד השר המכהן. עם מינויו, החל קאבור בתוכניתו להגדלת מספר מסילות הרכבת, ועד 1860 נבנו בפיימונטה 800 קילומטרים של מסילות, שליש מכלל מסילות הברזל באיטליה כולה באותה תקופה.
ראש ממשלת פיימונטה-סרדיניה
בתחילת 1854 פרצה מלחמת קרים, בה לחמו בריטניה, צרפת והאימפריה העות'מאנית מול האימפריה הרוסית. כוחות בריטניה וצרפת רצו כי פיימונטה תכנס למלחמה כדי להפחית את מספר החיילים הפיימונטים הלוחמים באיטליה נגד האוסטרים, ובכך לאפשר לאוסטריה להצטרף גם היא. קאבור הסכים, וב-10 בינואר 1855 החלו הפיימונטים ללחום לצד הבריטים והצרפתים. הצטרפותם למלחמה הייתה מאוחרת מכדי לגרום לשינוי ממשי מבחינה צבאית, אך בהמשך תתברר כמהלך פוליטי מועיל: 18,000 החיילים ששלחה פיימונטה היקנו לה מקום בוועידת השלום בפריז, שם התלונן קאבור על מצבם של מחוזות איטליה האחרים.
בינואר 1858 ניסה לאומן איטלקי בשם פליצ'ה אורסיני להתנקש בחיי נפוליאון השלישי. באופן אירוני, פתח ניסיון ההתנקשות ערוץ תקשורת דיפלומטי בין צרפת ופיימונטה. בזמן שישב בבית הסוהר וחיכה למשפטו, כתב אורסיני מכתב פומבי לקיסר הצרפתי שהסתיים במילים "זכור זאת, כל עוד איטליה לא עצמאית, שלום אירופה והוד מלכותך אינו אלא חלום ריק... שחרר את ארצי לחופשי, וברכתם של עשרים וחמישה מיליון איש תלווה אותך בכל מקום ולעולמי עד". בסופו של דבר, הוצא אורסיני להורג, אך נפוליאון השלישי החל לבחון אפשרות של פעולה משותפת עם פיימונטה נגד אוסטריה. ביולי 1858 נפגשו קאבור ונפוליאון בפלומביאר לה בן (Plombières-les-Bains) שבמחוז ווז' וסיכמו שפיימונטה תתקיף את דוכסות מודנה, תאלץ את אוסטריה להתערב ולצאת למלחמה, ואז יבוא צבא צרפת לסייע לפיימונטה. באי רצון, הסכים קאבור שבתמורה יעברו סבויה וניס לצרפת.
צרפת ופיימונטה החלו בהכנות למלחמה, אך התמיכה המדינית במהלך פחתה במהירות. נפוליאון השלישי ביטל את הרעיון, ובריטניה, פרוסיה ורוסיה הציעו לקיים ועידה בינלאומית, שתעסוק בין היתר גם בפירוק פיימונטה מנשקה. הוועידה לא יצאה לפועל מכיוון שב-23 באפריל שלחה אוסטריה מכתב ובו הציבה לפיימונטה אולטימטום לפירוק נשקה או שתותקף. מיד לאחר מכן החל צבא צרפת להיכנס לאיטליה כדי לתמוך בפיימונטים.
כתוצאה מהקרבות במגנטה ובסולפרינו, השיגו הכוחות הצרפתים והפיימונטים שליטה בלומברדיה ועמדת עליונות על אוסטריה, שמצדה הצליחה להגן על אזור "המבצר המרובע", בו ארבעה מבצרים: בוורונה, בלגנו, בפשיירה ובמנטובה. ביצורים אלו, זוועות קרב סולפרינו, האפשרות של התערבות גרמנית במלחמה, והסיכוי שפיימונטה תצבור כוח רב מדי, הביאו את נפוליאון לחתום על הסכם שלום עם אוסטריה ב-11 ביולי 1859, שסיים את מלחמת העצמאות השנייה של איטליה. קאבור היה נרגז מתנאי ההסכם והגיש את התפטרותו למלך ויטוריו אמנואלה השני, שחתם על ההסכם בשל אי-יכולתה של פיימונטה ללחום באוסטריה לבדה. על אף התפטרותו, חש קאבור ביטחון בכוחו ובכוחה של פיימונטה, בעיקר מכיוון שחלק מסעיפי הסכם השלום, כמו שיקום כוחם של שליטי טוסקנה ומודנה, לא יצאו לפועל. יורשו בתפקיד היה אלפונסו פררו לה מרמורה.
קאבור פרש לאחוזתו בלרי והמשיך לבחון מקרוב את האירועים המדיניים שהתרחשו. לאחר זמן קצר התאכזב קאבור מפעולות הממשלה והחליט לשוב לפוליטיקה. מיד אולץ לה מרמורה להתפטר עקב שליטתו של קאבור בבית התחתון. ויטוריו אמנואלה לא שש למנותו לראש ממשלה בשל חילוקי הדעות בין השניים באשר להסכם השלום ובשל הצלחתו של קאבור למנוע מהמלך להינשא לפילגשו לאחר מות המלכה. אף על פי כן, ב-20 בינואר 1860 מונה קאבור פעם נוספת לראש הממשלה.
מיד כששב לתפקידו החל קאבור במשא ומתן עם נפוליאון. בסופו של המשא ומתן הסכים קאבור להעביר את סבויה וניס לשליטת צרפת בתמורה לסיפוח טוסקנה ואמיליה. במשאלי העם שנערכו בטוסקנה ובאמיליה ניצחו תומכי האיחוד ברוב מוחץ. ג'וזפה גריבלדי זעם על כך שעיר הולדתו, ניס, הפכה לצרפתית, אך קאבור שכנע אותו שמדינה איטלקית גדולה ומאוחדת תפצה על אובדן שטחים קטנים אלו. בכך הסתיים השלב הראשון באיחוד איטליה והיה זה תורו של גריבלדי לצרף גם את דרום איטליה לאיחוד.
גריבלדי ביקש מקאבור לשלוח בריגדה מהצבא הפיימונטי שתעזור לו בכיבוש סיציליה מבית בורבון, אך קאבור סירב, ובמקום הבריגדה הפיימונטית, גיבש גריבלדי קבוצת מתנדבים שכונתה "I Mille" (האלף). ב-11 במאי הגיעה קבוצה קטנה זו של לובשי החולצות האדומות למרסלה שבסיציליה, ופתחה במה שנודע לימים כ"מסע האלף". האלף לחמו בשני קרבות, ושליטתו של גריבלדי בסיציליה הפכה לעובדה בשטח. במהרה ניסה קאבור לספח את סיציליה לפיימונטה, אך גריבלדי ושותפו, פרנצ'סקו קריספי, לא אפשרו זאת.
קאבור שכנע את ויטוריו אמנואלה השני לכתוב לגריבלדי מכתב ובו בקשה שלא יפלוש לאיטליה היבשתית, אך בסתר ליבו רצה המלך בפלישה, ואף כתב לו מכתב שני, שלבסוף לא נשלח, באומרו כן. קאבור הבין כי מאמציו לא נושאים פרי וניסה לעורר מהפכה ליברלית בנאפולי, אך ההמון לא קיבל את רעיונותיו והמהפכה נכשלה. גריבלדי פלש לאיטליה, וב-7 בספטמבר הגיע לנאפולי, הגדולה בערי איטליה באותה תקופה. דרום איטליה וסיציליה היו בשליטת גריבלדי, ששלט כדיקטטור, ודרש בפומבי כי קאבור יפוטר מתפקידו כראש ממשלה. גריבלדי לא עצר בנקודה זו ותכנן לפלוש למדינת האפיפיור ולרומא. קאבור ידע כי במקרה של פלישה, תכריז צרפת מלחמה והפלישה תיעצר. הגיבוי מצרפת, כמו גם החלשתו של גריבלדי בקרב וולטורנו, גרמו לקאבור להיכנס ולספח את אומבריה ומארקה, ובכך להגיע עד קו שליטתו של גריבלדי. בעקבות כך, נפגש גריבלדי עם המלך ויטוריו אמנואלה בנאפולי והעביר לו את השלטון בדרום איטליה ובסיציליה.
ראש ממשלת איטליה
ב-17 במרץ 1861 הפך ויטוריו אמנואלה השני למלך איטליה ומינה את קאבור לראש ממשלת איטליה. בפני קאבור עמדו מספר משימות והחלטות חשובות, ביניהן הקמת צבא לאומי ומוסדות השלטון, וכן עתידה של רומא, שאותה ראו רבים כבירתה של המדינה המאוחדת. בנוסף, אזור צפון-מזרח איטליה, הכולל גם את העיר ונציה, היה עדיין בשליטה אוסטרית. קאבור האמין כי האזור הוא חלק בלתי נפרד מאיטליה, אך סירב לנקוט פעולה כדי להשיבו ואמר: "האם שחרור ונציה יתרחש הודות לצבא או לדיפלומטיה? אינני יודע. זהו סודה של ההשגחה העליונה". מדיניות החוץ שלו אושרה בפרלמנט ברוב גדול, ולמעשה התנגדו לה רק הקיצוניים משמאל ומימין.
בערים רבות באיטליה ישנם רחובות וכיכרות על שמו, ביניהן טריאסטה, רומא ונאפולי. הצי האיטלקי קרא לאחת מנושאות המטוסים שלו "קאבור". ספינת המלחמה "קונטה די קאבור", שנקראה גם היא על שמו, לחמה בשתי מלחמות העולם.
בספר "הלב" מאת אדמונדו דה אמיצ'יס מוקדש פרק לקאבור. מתוך הפרק (בתרגום מ. מבש"ן):
ניסאן אריה
ניסאן אריה (באנגלית: Nissan Ariya) היא מכונית חשמלית במרכב קרוסאובר בעלת חמישה מקומות, שמיוצרת על ידי ניסאן משנת 2020. היא הוצגה ביולי 2020. בשנת 2019 הציגה ניסאן דגם קונספט מקדים בשם ניסאן אריאה קונספט.
מפרט טכני
הניסאן אריה משווק עם חמש גרסאות למנועים.
ביצועים
בדגמי ההנעה הקדמית התאוצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 7.5 שניות ומהירות מרבית של 160 קילומטרים לשעה.בדגמי ההנעה הכפולה התאוצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 5.1 שניות ומהירות מרבית של 200 קילומטרים לשעה.
טעינה
בדגמי ההנעה הקדמית יש מטען בהספק של 7.4 קילוואט ובדגמי ההנעה הכפולה יש מטען בהספק של 22 קילוואט. טעינה באמצעות עמדת טעינה ציבורית מספקת 130 קילוואט.
סווינגמן
סווינגמנים ידועים
מייקל ג'ורדן, לארי בירד, ג'וליוס ארווינג, קלייד דרקסלר, ג'ון האבליצ'ק, סקוטי פיפן, אלווין רוברטסון, קובי בראיינט, טרייסי מקגריידי, וינס קרטר, מייקל רד, פול פירס, גרנט היל, ג'ו ג'ונסון, ג'ייסון ריצ'רדסון, לברון ג'יימס, פול ג'ורג' וקורי מגטי. מהכדורסל האירופי: אנתוני פארקר, סוני וימס, רודי פרננדס.
קצין העיר
קצין העיר היה שמו של מוקד בו נמצאו נציגי צה"ל באזורים מקומיים (לרוב עירוניים) ברחבי הארץ. מוקד זה היווה גורם המספק מענה לכל שאלה או בעיה בה נתקלו החיילים החל מעת גיוסם. טיפול במלש"בים לעומת זאת היה בסמכות לשכת הגיוס.
בין העניינים שהיו באחריות של מוקד קצין העיר נכללו טיפול במצוקות נפשיות ותמיכה נפשית לחיילים, טיפול במשפחות כלואים, מתן מספרי טלפון צבאיים לאזרחים, מתן אישורים צבאיים רשמיים, ייעוץ בסיסי לגבי תנאי שירות, הארכת אישורי שהייה מחוץ לבסיס, מתן שירותי ייעוץ וסעד משפטי חינם לחיילים, איתור חיילים ומסירת הודעות חשובות כגון אזעקת חיילים במקרה של פטירת קרוב מדרגה ראשונה, והודעות נפגעים.
עד לשנות התשעים של המאה ה-20, סופק במוקדי קצין העיר גם שירות רפואי לחיילים שהיו בחופשה ונזקקו לטיפול רפואי. השירות הרפואי לחיילים בחופשה עבר במהלך שנות התשעים למרפאות אזוריות או מרחביות, באחריות חיל הרפואה. המרפאות החדשות כונו בטעות "מרפאות קצין העיר", דבר שגרם לבלבול אצל חיילים שפנו בשוגג ליחידות קצין העיר שלא סיפקו עוד שירות רפואי.
בשנת 2014 היו קיימים 12 קציני עיר ברחבי הארץ: אילת, אשקלון, באר שבע, חיפה, טבריה, ירושלים, נהריה, נתניה, עפולה, קריית שמונה, רחובות, תל אביב.
ב-2015 החליט ראש אכ"א, אלוף חגי טופולנסקי, על סגירת כל יחידות קציני הערים. משימותיהם, מלבד הודעות על נפגעים, הועברו לקצינת פניות הציבור (בראשי תיבות, "קפ"ץ"). מאז סגירת יחידות קציני הערים, אזרחים יכולים לקבל מענה טלפוני באמצעות מוקד קצינת פניות הציבור. הודעות למשפחות נפגעים נמסרות על ידי מודיעי נפגעים, והפעלתם היא באמצעות ראשי זירות נפגעים בחמ"ל הנפגעים של מנה"ק (מנהל הנפגעים וקציני הערים).
חנוך חסון (מנהל)
חנוך חסון (נולד ב-7 בספטמבר 1931) הוא מנהל ועורך בתחום התרבות והבידור, ממייסדי פסטיבל הזמר והפזמון, מיוזמי תוכניות המוזיקה של קול ישראל ותוכניות הבידור של הערוץ הראשון.
חיים מוקדמים
חסון נולד בירושלים. סבו היה הרב חנוך חסון, "חנוך רבנו", מרבני חברון, אב בית הדין ומנהל בית הספר של היישוב היהודי בחברון, שנרצח עם אשתו קלרה במאורעות תרפ"ט. אביו של חנוך, רחמים, למד ראיית חשבון ובנקאות ועבד בבנק אנגלו-פלשתינה כל חייו הבוגרים.
גדל בירושלים ובחיפה, שם למד בבית הספר אליאנס ובבית הספר הריאלי. כילד למד לנגן בפסנתר ובאקורדיון, והיה פעיל בצופים, בין השאר כחניך של אהרון ידלין, לימים שר החינוך. ידלין הוא מי ששכנע את הוריו של חסון לקנות עבורו אקורדיון, כדי שינגן בפעילויות השבט. בצה"ל שירת בנח"ל כעוזרו של זאב חבצלת, וסייע לו להפיק מופעים בכנס הנח"ל. לאחר קורס קצינים שירת קצין ההווי ובידור של הנח"ל.
ראשית הקריירה
במסגרת שירותו הצבאי היה חסון אחראי על להקת הנח"ל השנייה, שבה שירתו יוסי בנאי, יונה עטרי, גאולה גיל, דובי זלצר ודוד ברגמן. במקביל הקים את צוות ההווי הראשון בצה"ל, שבו שירתו בין השאר נעמי שמר (אז נעמי ספיר) ונחום היימן.
למד בקונסרבטוריון למוזיקה בתל אביב ובמדרשה למוזיקה. בין מוריו היה גארי ברתיני. ברתיני עבד אז בקול ישראל, וביקש מחסון להצטרף אליו בהפקת ועריכת תוכניות של מוזיקה עברית ברדיו.
קול ישראל
מ-1957 ערך חסון תוכניות של זמר עברי בקול ישראל, אך לנוכח ההיצע הדל בתקליטייה יזם הקלטות חדשות לשירים עבריים ותיקים, בתמיכתם של מנהלי התוכניות לאה פורת וישעיהו ספירא. חסון גייס זמרים צעירים, נגנים מן התזמורת הפילהרמונית ומעבדים כגון משה וילנסקי, אלכס וייס, נעם שריף, צבי אבני, יחזקאל בראון, שמעון כהן וחנן וינטרניץ. בין הביצועים החדשים שהוקלטו באותה מסגרת היו אלה של אסתר עופרים ל"היו לילות" ו"פזמון ליקינתון", אריק לביא ל"שיר הקטר" ו"את חכי לי ואחזור" ונחמה הנדל ל"אני מאמין (שחקי שחקי)".
במסגרת עבודתו גם יזם הקלטות מחודשות של שירים המלווים בריקודי עם, בביצועה של להקה שאת הקמתה יזם לצורך העניין ונקראה לרוקדים הידד, וכן יזם את הקמת המקהלה חבורת רננים.
פסטיבל הזמר
כמפיק ועורך הפסטיבל היה חסון בעל השפעה רבה על בחירת השירים והמבצעים, כשבחלק מהמקרים הוא שיזם וקידם את יצירתם של שירים שנהפכו לקלאסיקות. הוא הרבה להמליץ לוועדת הפסטיבל על זמרים בראשית דרכים, ובין השאר, הוא ששכנע את שלמה ארצי לשיר את "פתאום עכשיו, פתאום היום (אהבתיה)", לאחר שזמרים אחרים סירבו, ואת הגשש החיוור לשיר את "מים לדוד המלך", ליהק את יהודית רביץ לשיר את "סליחות", יזם את החיבור בין אריק איינשטיין ליפה ירקוני לצורך השיר "איילת החן", יזם את החיבור בין נחום היימן לפרברים, הוביל לכך שדפנה ארמוני וצוות הווי חיל האוויר ישירות את "בתוך" ועוד. בכך, לאורך שנים ארוכות, היה חסון לאחד מ"מגלי הכישרונות" הבולטים בישראל ומי שיכול היה להוליד קריירות שלמות.
כעורך הפסטיבל הוא גם מי שהיה אחראי על הקטעים האמנותיים שמחוץ לתחרות, בין אם הופעות של זמרים מוכרים (יהורם גאון, אילנית, הגשש החיוור וכו'), שירים מיוחדים שנכתבו לערבים האלה ("ספירת מלאי" של יוסי בנאי) או קטעי סאטירה והומור, כמו מערכוני "תולדות הזמר העברי" שכתב דן אלמגור וביצעו גדי יגיל וחנה לסלאו, בראשית דרכה. חסון היה גם מי שבחר את מנצחי התזמורת, מעבדי השירים ומנחי הפסטיבלים (יצחק שמעוני ולאחר מכן רבקה מיכאלי).
תוכניות מיוחדות ואולפן הקלטות
הפיק וערך את תוכנית הרדיו "מועדון הזמר" שהנחו מאיר הרניק ורבקה מיכאלי, ושבה הופיעו בין השאר נחמה הנדל, חוה אלברשטיין, הפרברים, הדודאים, הגבעתרון ודורית ראובני. לצורך התוכנית ולצורך הפקות נוספות של קול ישראל, כגון התוכנית "שלכם לשעה קלה", "תשואות ראשונות" ו"שוב יוצא הזמר", יזם את הקמת אולפן ההקלטות של קול ישראל בתל באביב, בבית המורה.
בקול ישראל חסון גם הפיק וערך את התוכניות הפומביות הגדולות "אנו נהיה הראשונים" (משירי העליות הראשונות, עם יצחק שמעוני) ו"פזמון חוזר" (משירי הלהקות הצבאיות).
במסגרת פעילות בבית המורה יזם את ההקלטות של כל תוכניות הלהקות הצבאיות, וכך הכיר היטב את הזמרים הבולטים בלהקות הצבאיות באותה תקופה, שאחר כך ליהק לאירועי הזמר השונים, כולל פסטיבל הזמר. בין הזמרים שאיתר ושילב בהקלטות שונות ובפסטיבלים באותה תקופה היו שלמה ארצי, ששי קשת, אבי טולדנו, שולה חן, רבקה זהר, ריקי גל, מירי אלוני, יגאל בשן ויזהר כהן.
כמו כן היה אחראי להקלטת המופעים הפומביים בקול ישראל, ובהם אלה של אסתר עופרים בהיכל התרבות ושל הזמרת הצרפתייה ברברה.
טלוויזיה ואירוויזיון
ב-1974 מונה למנהל מחלקת הבידור של הטלוויזיה הישראלית, תפקיד בו שימש עד פרישתו לגמלאות ב-1996.
כמנהל המחלקה היה אחראי לשעשועונים שהפיק יצחק קול ("זה הסוד שלי", "תשע בריבוע" ועוד) ויזם את רוב תוכניות הבידור של המחלקה, כגון "להיט בראש" ו"סיבה למסיבה". את "שעה טובה" יזם עם מני פאר, את "עד פופ" עם אהוד מנור. בתפקיד זה גם גייס לטלוויזיה במאים ומפיקים שהפכו לחלק מרכזי מעבודתה בתחום הבידור, כגון אהרון גולדפינגר, צדי צרפתי, חיים מלובן, דליה גוטמן, אהרונה דיין, אומנה כהן ודינה כהנוביץ'.
כמנהל מחלקת הבידור היה חסון אחראי לשליחת השיר הישראלי לאירוויזיון, והוא גם מי שהמציא את השם "קדם אירוויזיון" לתחרות שבה נבחרו השירים לאחר תום פסטיבלי הזמר.
מחוץ לרשות השידור
במקביל לעבודתו ברשות השידור, בסוף שנות השבעים החל לערוך ולהפיק את "שחרית 11:11", מסגרת הקונצרטים הקלאסיים המתקיימת מדי שבת בבוקר במועדון צוותא בתל אביב. גם לאחר פרישתו לגמלאות מרשות השידור המשיך לעשות זאת, עד היום (2018).
נשוי להדה זהבי, בת קיבוץ מעוז חיים ויוצאת להקת הנח"ל, ואביו של מעצב הפנים דניאל חסון.
מוטיה בואנה
מוטיה בואנה (באנגלית: Mutya Buena נולדה ב-21 במאי 1985) היא זמרת-יוצרת בריטית, שזכתה לפרסום במהלך חברותה בלהקת הבנות "Sugababes".
1998-2005: Sugababes
ההרכב המקורי של הלהקה כלל את בואנה, שיבון דונהי וקישה ביוקנן. ביוקנן ובואנה הכירו עוד מבית הספר ופגשו את דונהי באולפן הקלטות ב-1998. הלהקה הפכה ללהקת בנות המצליחה ביותר מבריטניה אחרי הספייס גירלז. הלהקה זכתה לארבעה אלבומי פלטינה ושישה סינגלים במקום הראשון. במהלך קידום אלבומם הרביעי הופצה הודעה לתקשורת ב-21 בדצמבר 2005 שבואנה עזבה את הלהקה מפני שבואנה והחבר שלה ג'יי הודיעו שבואנה בהריון, ובכוונתה לגדל את הילדה.
2006-2008: אלבום בכורה
אלבומה של בואנה הופץ ב-4 ביוני 2007 ונקרא "Real Girl". הסינגל הראשון ממנו היה על שמו של האלבום, "Real Girl" ונמכר החל ב-28 במאי 2007. הסינגל הגיע למקום השני במצעדים והעניק למוטיה מועמדות לפרסי ה-BRIT בקטגוריית הסינגל הטוב ביותר. בנוסף השיר הופיע בפסקול של הסרט "סקס והעיר הגדולה". ב-2007 ביצעה מוטיה גרסת כיסוי לשיר "Fast Car" של הזמרת טרייסי צ'פמן. הסינגל השני מהאלבום היה "(Song 4 Mutya (Out of Control", שיצא ב-23 ביולי 2007. הסינגל הרביעי מהאלבום נקרא "Just a Little Bit", הופץ ב-22 באוקטובר 2007 ולא זכה להצלחה רבה. לאחר מכן שיתפה בואנה פעולה עם הזמרת איימי ויינהאוס בשיר "B Boy Baby" שהופץ ב-31 בדצמבר 2007 ולא הגיע לראשי המצעדים.
2009: פרויקטים שונים
לאחר הפסקה שבה עבדה על חומרים לאלבום חדש הוציאה בואנה בינואר 2009 סינגל יחד עם הזמר אשלי וולטרס בשם "With You". בתחילת 2009 השתתפה בואנה בעונה השישית של גרסת המפורסמים בתוכנית האח הגדול בבריטניה. היא הודחה ב-16 בינואר 2009. במהלך העבודה על האלבום הגיעה בואנה לישראל והקליטה את השירים שלה בשיתוף עם המפיק רועי סלע. במקביל, יצאו שני דואטים של בואנה יחד עם אומנים אחרים. הדואט הראשון הוא "Fallin'" והשני יצא בסוף 2009 ונקרא "Give Back".
חיים פרטיים
בואנה נולדה בלונדון. היא ממוצא פיליפיני ואירי. ב-23 במרץ 2005 ילדה את תהילה מאיה בואנה, ילדתה הראשונה מבן זוגה ג'יי. השניים נפרדו לחצי שנה וחזרו זה לזה בתחילת 2010. יש לה שתי אחיות וחמישה אחים. הייתה לה עוד אחות אשר נפטרה בשנת 2002.
בואנה תבעה את זכויותיה על השם של הלהקה יחד עם בוצ'נן ודונהי מכיוון שאף אחת מחברות הלהקה המקוריות לא נשארה אך במרץ 2010 הודיעה התקשורת כי בואנה הפסידה.
ויקטור, נסיך נפוליאון
ביוגרפיה
ויקטור נולד ב-18 ביולי 1862 בפאלה רויאל, פריז, בתקופת שלטונו של קרובו נפוליאון השלישי, ובזמן לידתו הוא היה השלישי בסדר הירושה לאחר נפוליאון הרביעי ואביו. הוריו היו הנסיך נפוליאון בונפרטה ומריה קלוטילדה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה ואדלהייד מאוסטריה. בשנת 1870 התפטר נפוליאון השלישי בעקבות המפלה במלחמת צרפת–פרוסיה, והוקמה הרפובליקה הצרפתית השלישית. בשנת 1879 נהרג נפוליאון הרביעי, ובצוואתו הוא מינה את ויקטור ליורשו, ובעקבות כך הפך לראש בית בונפרטה, מה שיצר קרע גדול בינו לבין אביו. במאי 1886 גירשה הרפובליקה הצרפתית את הנסיכים של השושלות השלטוניות הקודמות, ובעקבות כך יצא ויקטור לגלות בבלגיה.
ב-3 במאי 1926 מת ויקטור בבריסל, ובנו לואי, נסיך נפוליאון ירש את תאריו ואת ראשות בית בונפרטה.
משפחתו
ב-10 בנובמבר 1910 התחתן ויקטור עם קלמנטין, נסיכת בלגיה, בתם של לאופולד השני, מלך הבלגים ומריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
כנען בננה
כנען סודינדו בננה (באנגלית: Canaan Sodindo Banana; 5 במרץ 1936 – 10 בנובמבר 2003) היה הנשיא השחור הראשון של זימבבואה. הוא כיהן במהלך המעבר של המדינה משלטון האדם הלבן לשלטון הרוב השחור. כיהן כנשיא בשנים 1980 עד 1987, במקביל לראש הממשלה רוברט מוגאבה. לימים, בשנת 1999, נגזרו עליו עשר שנות מאסר עקב עבירת קיום יחסים הומוסקסואליים. הוא ריצה רק שנתיים מעונשו במאסר ומת בגלות.