cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרדכי גנוט
ביוגרפיה
למד בישיבת "כוכב מיעקב" - טשעבין בירושלים. כבחור בישיבה קיבל את פרס ירושלים לספרות תורנית מידי ראש עיריית ירושלים טדי קולק.
היה מקורב לרב יהודה הורוביץ מדז'יקוב ואף כתב קונטרס לזכרו.
גנוט נחשב למרואיין מבוקש בתקשורת בענייני אסטרונומיה, ומוסר שיעורים רבים, בהם שיעור קבוע ב.
גנוט גר בבני ברק ונמנה עם חסידות ויז'ניץ בעיר.
לוח דבר בעתו
לקראת שנת תשמ"ו הוציא לוח שנה מורחב בשם לוח "דבר בעתו" המתמקד בעיקר בזמני היום בהלכה, לכל יום מימי השנה, לוחות לימודים יומיומיים במקרא, משנה, תלמוד, הלכה, מוסר וחסידות, מנהגים וימי זיכרון של אדמו"רים וגדולי ישראל לצד היסטוריה כללית (במיוחד ארצישראלית-יהודית) של מאורעות שהותירו את רושמם ומפות שמים חודשיות לצד אירועים אסטרונומיים, כמו ליקויי מאורות, התקבצויות כוכבים והופעת שביטים. מאז הוא יוצא לאור לקראת כל שנה והוא מקיף את כל לוחות השנה היוצאים לאור בישראל. בכל שנה הוא מרחיב את נושא המנהגים וימי הזיכרון, כמו גם באסטרונומיה. בלוח השנה לשנת תשס"ט, לקראת ברכת החמה שהתקיימה באותה שנה, הוא ביאר בפרוטרוט את הנושא בפרט, ואת הנושאים הקשורים לאסטרונומיה בכלל, עם סקירה היסטורית נרחבת של מעמדי ברכת החמה מעולם.
דייוויד קולטהרד
דייוויד מרשל קולטהרד (באנגלית: David Marshall Coulthard, ידוע בכינוי המקוצר DC; נולד ב-27 במרץ 1971) הוא נהג מרוצים בריטי לשעבר, המשמש כפרשן ועיתונאי. התחרה במשך 15 עונות באליפות הפורמולה 1. את דרכו באליפות החל כמחליפו של איירטון סנה בקבוצת ויליאמס לאחר מותו של הברזילאי בגרנד פרי איטליה. בעונת 2001 סיים כסגנו של מיכאל שומאכר באליפות הנהגים.
בארבע העונות האחרונות התחרה עבור קבוצת רד בול. לאחר הפרישה המשיך לשמש כיועץ לקבוצה. במקביל החל לשמש כפרשן בשידורי המרוצים של ערוץ ה-BBC.
שנים ראשונות
קולטהרד נולד ב-27 במרץ 1971 בטווינהולם, סקוטלנד למשפחה עם רקע בספורט המוטורי. סבו התחרה בגרנד פרי מונקו ואביו התחרה בקארטינג וזכה באליפות סקוטלנד. קולטהרד עצמו החל להתחרות בקארטינג בגיל 11. בתחילה זכה במספר אליפויות בסקלוטלנד, לפני שעבר להתחרות במרוצים ברחבי בריטניה. בשנת 1989 עבר להתחרות במכוניות חד מושביות וזכה באליפות הפורמולה פורד 1600 ג'וניור. באותה שנה זכה בפרס אוטוספורט BRDC, שהוענק בפעם הראשונה, זכייה שהעניקה לו את הזכות להשתתף בנהיגת מבחן בקבוצת מקלארן.
בשנת 1991 סיים במקום השני באליפות הפורמולה 3 הבריטית, ניצח את גרנד פרי מקאו ואת אירוע המאסטרס של הפורמולה 3 וסיים במקום השני במרוץ גביע פוג'י השנתי. שנה לאחר מכן עבר להתחרות באליפות הפורמולה 3000 הבינלאומית אותה סיים במקום התשיעי. בשנת 1993 עבר להתחרות בקבוצת פסיפיק רייסינג, השיג ניצחון אחד ובסיומם העונה דורג במקום השלישי. ביוני התחרה במרוץ 24 השעות של לה מאן יחד עם ג'ון נילסן ודייוויד ברבהאם. השלושה נהגו ביגואר XJ220 וסיימו ראשונים בקטגוריית ה-GT, אך בהמשך נפסלה תוצאתם בעקבות הפרה של התקנות הטכניות. בשנת 1994 עבר לקבוצת Vortex עימה התחרה רק במרוץ אחד, אותו סיים במקום השלישי.
1993–1995: ויליאמס
בשנים 1993–1994 שימש קולטהרד כנהג מבחן בקבוצת ויליאמס. בעקבות מותו של איירטון סנה בתאונה באימולה התפנה מקום בקבוצה. פרנק ויליאמס התקשר לקולטהרד והציע לו להשתתף בארבעה ימי מבחן של המכונית שנערכו במסלול בחרז. בעקבות כך עזב את אליפות הפורמולה 3000 לאחר מרוץ אחד.
במרוץ הבכורה בו השתתף דורג במקום השמיני, אך נאלץ לפרוש בהקפה ה-34 בשל בעיות במנוע. בגרנד פרי קנדה צבר את הנקודות הראשונות לאחר שסיים במקום החמישי. קולטהרד לא השתתף בגרנד פרי צרפת בעקבות לחץ של רנו, יצרנית המנועים של הקבוצה, שביקשה לאפשר לנייג'ל מנסל השתתפות חד פעמית. המהלך גרם למתח בינו ובין הקבוצה. לקראת גרנד פרי גרמניה הציגה ויליאמס את דגם ה-FW16B החדש. הוא נאלץ לפרוש בשני המרוצים הבאים, אך השיג נקודות בשלושת המרוצים לאחר מכן, כולל פודיום בפורטוגל (מקום שני). מנסל חזר לקבוצה והחליף את קולטהרד בשלושת המרוצים האחרונים של העונה. בחודש נובמבר חתם על חוזה עם קבוצת מקלארן. קבוצת ויליאמס התעקשה שבהתאם לחוזה עליו חתם לשלוש שנים יש לה זכות להחזיק בנהג לעונה נוספת. הדבר עלה לדיון בגוף הבוררות של FIA, שפסק לטובת ויליאמס.
מרוץ פתיחת עונת 1995 התקיים בברזיל. מיכאל שומאכר ניצח את המרוץ וקולטהרד סיים במקום השני. לאחר המרוץ נפסלו צמד המובילים, בשל חומרים אסורים שנמצאו בדגימות דלק שנלקחו מרכבם, וגרהרד ברגר הוכרז כמנצח. לאחר הגשת ערעור הוחלט להחזיר לשניים את התוצאה. בחמשת המרוצים הבאים בעונה נאלץ לפרוש ארבע פעמים. המומנטום השתנה בגרנד פרי צרפת, שהחל רצף של ארבעה פודיומים. לקראת גרנד פרי פורטוגל הציגה ויליאמס את דגם ה-FW17B החדש. במקצה הדירוג סיים ראשון וזינק מהפול פוזישן בדרך לניצחון הראשון בקריירה. בסיום העונה דורג במקום השלישי.
1996–2004: מקלארן
לאחר סיום החוזה עם ויליאמס חתם בקבוצת מקלארן לצידו של מיקה הקינן. בעיות מכניות ובעיות אמינות של המכונית אילצו אותו לפרוש במהלך מרוצים רבים במהלך העונה. ההישג הטוב ביותר הושג בגרנד פרי מונקו, אותו סיים במקום השני במרוץ שהתקיים בתנאים גשומים. במהלך העונה האריך את חוזהו בקבוצה בשנתיים נוספות.
הפריצה הגדולה בקריירה הגיעה בשנת 2000. העונה החלה עם פרישה באוסטרליה בשל בעיה במנוע. בגרנד פרי ברזיל סיים שני, אך לאחר המרוץ נפסלה התוצאה בשל כנף קדמית שהייתה נמוכה ב-7 מ"מ מהמותר בתקנות. בחמשת המרוצים הבאים סיים על הפודיום כולל ניצחונות בגרנד פרי בריטניה ומונקו. ניצחון בצרפת, שלושה פודיומים רצופים ועוד שני פודיומים עד לסיום העונה העניקו לקולטהרד את העונה הטובה ביותר בקריירה מבחינת מספר נקודות שצבר (73).
התוצאות הטובות המשיכו גם בפתיחת עונת 2001. בשבעת המרוצים הראשונים של העונה צבר 40 נקודות כולל ניצחונות בברזיל ובאוסטריה. בסיומה של העונה דורג במקום השני, אחרי שומאכר, הדירוג הטוב בקריירה.
קימי רייקונן החליף את הקינן במקלארן לקראת עונת 2002. לראשונה קולטהרד היה לנהג הוותיק והמנוסה בקבוצה. מונקו היה הניצחון היחיד בעונה. למרות חמישה פודיומיום נוספים סיים את העונה במקום החמישי. עונת 2003 נפתחה עם ניצחון באוסטרליה, הניצחון היחיד בעונה והאחרון בקריירה. במהלך העונה חתם על חוזה לעונה נוספת בקבוצה. לאחר סיום העונה, בה דורג במקום השביעי, הודיעה הקבוצה כי לא תאריך יותר את החוזה עימו ואת מקומו בסיום עונת 2004 יתפוס חואן פבלו מונטויה. בעונתו האחרונה בקבוצה דורג במקום העשירי. הישגו הטוב ביותר היה מקום רביעי בגרנד פרי גרמניה.
2005–2008: רד בול
דיטריך מאטשיץ רכש את קבוצת יגואר ושינה את שמה לרד בול רייסינג. קולטהרד הצטרף לקבוצה לצידו של כריסטיאן קליין ודחה הצעה לשמש כנהג מבחן בקבוצת פרארי. במרוץ הבכורה בקבוצה סיים במקום הרביעי, ההישג הטוב בעונה, עליו חזר גם בגרנד פרי אירופה. בגרנד פרי ארצות הברית כל הקבוצות שעשו שימוש בצמיגי מישלן החרימו את המרוץ. גם קולטהרד, שבאותה עת עמד בראש איגוד נהגי הגרנד פרי שחתם על החרם, לא זינק אל המרוץ בפעם הראשונה בקריירה. שבועיים לאחר מכן חתם על הארכת חוזה לעונה נוספת בקבוצה.
בגרנד פרי מונקו שך עונת 2006 סיים שלישי וזכה בפודיום הראשון בתולדות הקבוצה. באוגוסט האריך את חוזהו בעונה נוספת, לצידו של מארק ובר, שהצטרף לקבוצה לקראת עונת 2007. את העונה הראשונה לצידו של ובר סיים במקום העשירי, המקום הגבוה ביותר אליו הגיע במדי רד בול. בעונתו האחרונה השיג נקודות בשני מרוצים בלבד, כולל מקום שלישי בקנדה, הפודיום האחרון בקריירה. לפני גרנד פרי בריטניה הודיע על פרישה מתחרויות בסוף העונה ומעבר לתפקיד נהג מבחן ופיתוח בקבוצה.
מרוץ האלופים
במהלך השנים השתתף מספר פעמים באירועי מרוץ האלופים. בשנת 2004 השתתף לראשונה ובשנת 2008 הגיע לראשונה לגמר גיע הנהגים, בו הפסיד במרוץ לסבסטיאן לב. בשנת 2010 לא לקח חלק באירוע, אך שב אליו שנה לאחר מכן. בשנת 2013 היה אמור הלתחרות בגביע האומות לצידה של סוזי וולף, האישה הראשונה שמשתתפת במרוץ. האירוע, שאמור היה להתקיים בבנגקוק, בוטל שבועיים לפני התאריך בשל מתיחות פוליטית במדינה. השניים התחרו בשנה לאחר מכן והגיעו לגמר, בו הפסידו לטום קריסטנסן ופטר סולברג. באותו אירוע קולטהרד זכה בגביע הנהגים לאחר שניצח בגמר את פסקל ורליין.
לאחר הפרישה
ימים ספורים לאחר הפרישה בסיום עונת 2008 הצטרף לצוות הפרשנים של ערוץ ה-BBC. במקביל כתב באופן קבוע פרשנויות ל-BBC ספורט ולדיילי טלגרף. בשנת 2016 ה-BBC הפסיק לשדר את מרוצי הפורמולה 1 וקולטהרד עבר לשדר את המרוצים בערוץ 4 הבריטי. במקביל הוצע לו להיות אחד המנחים בתוכנית טופ גיר ב-BBC, אך הוא דחה את ההצעה והעדיף להתמקד בשידור המרוצים.
DTM
באפריל 2010 הודיע קולטהרד על כוונתו לקחת חלק באליפות גרמניה למכוניות תיור (DTM) עם קבוצת מוקה מוטורספורט. בשתי העונות הראשונות בקבוצה צבר נקודה אחת בכל עונה. בעונתו השלישית צבר 14 נקודות ובסיומה פרש מפעילות מרוצים ספורטיבית.
חיים אישיים
קולטהרד מחזיק בבתים במונקו, לונדון, בלגיה ושווייץ. בבעלותו מספר מלונות יוקרה בבריטניה ובעבר היה הבעלים של מלון קולומבוס במונקו.
קולטהרד ניהל מערכת יחסים עם הדוגמנית האמריקאית היידי וישלינסקי, אך השניים נפרדו במהלך שנת 2001. לאחר מכן היה במערכת יחסים בת 4 שנים עם הדוגמנית הברזילאית סימון עבדלנור. בשנת 2006 התארס עם קארן מינייר, פרשנית מרוצים בערוץ TF1. בשנת 2008 נולד ילדם הראשון.
בשנת 2010 הוענק לו אות חבר במסדר האימפריה הבריטית (MBE) על תרומתו לספורט המוטורי.
ז'אק לאפיט
ז'אק-אנרי לאפיט (בצרפתית: Jacques-Henri Laffite; נולד ב-21 בנובמבר 1943) הוא נהג מרוצים לשעבר צרפתי, שהתחרה באליפות הפורמולה 1 בין השנים 1974–1986. במהלך הקריירה השיג שישה ניצחונות, כולם עבור קבוצת ליז'ייה. התחרה תשע פעמים במרוץ 24 השעות של לה מאן. לאחר הפרישה שימש כמגיש ברשת TF1.
פורמולה 1
לאפיט התחרה לראשונה באליפות הפורמולה 1 בחמשת המרוצים האחרונים של עונת 1974 עבור קבוצת איזו-מרלבורו שבבעלות פרנק ויליאמס. בענה הבאה התחרה עבור הקבוצה, ששינתה את שמה לויליאמס. בגרנד פרי גרמניה סיים במקום השני והשיג את הנקודות ואת הפודיום לראשונה בקריירה. במקביל לפורמולה 1 התחרה באותן השנים גם באליפות הפורמולה 2 האירופאית. בשנת 1975 זכה באליפות.
התוצאות בשתי העונות הבאות לא היו טובות יותר, לאחר שחזר להתחרות עבור קבוצת ויליאמס. בשנת 1985, כשהוא כבר בן 40, חזר לאפיט להתחרות עבור ליז'ייה. שלושה פודיומים בעונה ושני פודיומים נוספים במצחית הראשונה של העונה הבאה העניקו לו נקודות. בתחילת גרנד פרי בריטניה שבר את רגלו ולא חזר להתחרות. עם פרישתו החזיק בשיא המרוצים אליהם זינק (176) במשותף עם גרהאם היל.
מרוצים נוספים
לאפיט התחרה תשע פעמים במרוץ 24 השעות של לה מאן. את ההישג הטוב במרוץ קבע בשנת 1974, אותו סיים עבור ליז'ייה במקום השמיני בדירוג הכולל ובמקום החמישי בקטגוריה בה התחרה.
לאחר שהחלים מהפציעה התחרה במספר מרוצים באליפות העולם למכוניות תיור. בשנת 1988 הצטרף לאליפות גרמניה למכוניות תיור (DTM), בה התחרה במשך שלוש עונות.
באוקטובר 2008, בגיל 64, ערך נסיעת מבחן לרנו R27, מכונית הפורמולה 1 של רנו במסלול פול רישרד.
בית אל (יישוב מקראי)
בֵּית אֵל הוא תל מקראי צפונית לירושלים ובו שרידי יישוב מתקופת הברונזה ותקופת הברזל. התל ממוקם בתוך הכפר ביתין ונמצא כ-2 ק"מ דרומית-מזרחית לבית אל המודרנית.
אטימולוגיה
"בית אל" נזכר לראשונה בתנ"ך בסיפור כניסתו של אברהם לארץ כנען. בפרשת חלום יעקב כתוב שיעקב קרא למקום "בית אל" ובספר שופטים כתוב שבני שבט יוסף כבשו את העיר וקראוה בית אל. שני המקורות מדגישים ששמה הקודם של העיר היה "לוז" ובספר שופטים אף מסופר שהפליט שניצל מן העיר ובנה עיר אחרת בארץ החיתים קרא גם לה לוז. אך מהכתוב בעניין גבולות נחלות השבטים: "ויצא מבית אל לוזה", יש שהסיקו שמדובר בשני אתרים שונים, או שהעיר הייתה אחת, אך מקום היישוב נקרא "לוז" והאתר הפולחני נקרא "בית אל".
לדעתם של מספר חוקרי מקרא, בית אל נקרא כך עוד בתקופה הכנענית ושכן בו מקדש לאל הכנעני "אל". לפי הדת הכנענית, בה הייתה נהוגה התפיסה של "אלוהות מקומית", כל שטח קדוש לאלוהות מסוימת. ברגע שאדם חוצה את הגבול לשטחו של אל מסוים, עליו לכבד את אותה אלוהות, כלומר עכשיו הוא אורח בביתו של האל. שטחים ספציפיים המקודשים לאלוהויות כנעניות נקראו בית אל. גם מקדשים ומקומות שבהן התגלה האל לבני האדם נחשבים בית אל. פנחס נאמן כתב שהתורה, שציותה: "אבד תאבדון את כל המקומות אשר עבדו שם הגוים את אלהיהם [...] ואבדתם את שמם מן המקום ההוא", אינה מכירה בהעברת המסורת על קדושת המקומות מהכנענים אל עם ישראל ומייחסת את תחילת קריאת שם האל על המקום לבני ישראל ולאביהם יעקב, בעקבות ההתגלות לה זכה במקום.
הביטוי "בית אל" (או בלי רווח: "ביתאל") נמצא בכתובות מהחל מהמאה השביעית לפנה"ס. כך בקצרה במכתבי יב. ובחוזה שערכו אסרחדון מלך אשור ובעל I מלך צור, בשנת 677 לפנה"ס, הוטחו קללות שונות על ראשו של מלך צור אם יפר את הברית, ביניהן: "ביתאל וענת-ביתאל יובילו אותך לפני ארי טורף אדם". בנוסף מוזכרים השמות "אשםביתאל" (אשם-בית-אל) ו-"חרמביתאל" (חרם-בית-אל) ונזכרים שמות אנשים הכוללים את הביטוי, כמו ביתאלנתן, ביתאלעקב, ביתאלדן וביתאלתקם. בתרגום היווני של כתבי הפיניקים מוזכר אל בשם ביתילוס, אחיו של דגון ואל. בהמשך, מתואר כי אל השמים יצר אבני "בתיליה". כנראה שמדובר בצורת הרבים לשם ביתאל, והכוונה לאבנים מקודשות, המזכירות את האבן בסיפור חלום יעקב בספר בראשית המתרחש בבית אל. יעקב יוצק עליה שמן ואומר: "וְהָאֶבֶן הַזֹּאת אֲשֶׁר שַׂמְתִּי מַצֵּבָה יִהְיֶה בֵּית אֱלֹהִים". לפי בנימין זומר, מצבת האבן אינה רק חפץ פולחני בתוך המקדש העתידי, שהוא כולו בית אלוהים, אלא היא עצמה משמשת כבית אלוהים.
על בסיס ממצאים מהם עולה כי בית אל היה גם שמו של אל ולא רק שם מקום, חוקרים כדוגמת אלכסנדר רופא הציעו שעל שמו נקראה העיר. סברה זו מסתמכת על הכתוב בבראשית (לא, יג): "אָנֹכִי הָאֵל בֵּית אֵל אֲשֶׁר מָשַׁחְתָּ שָּׁם מַצֵּבָה אֲשֶׁר נָדַרְתָּ לִּי שָׁם נֶדֶר עַתָּה קוּם צֵא מִן הָאָרֶץ הַזֹּאת וְשׁוּב אֶל אֶרֶץ מוֹלַדְתֶּךָ." לפי פירוש זה המילה "שם" המופיעה בפסוק פעמיים נוספה לו במטרה לשנות את משמעותו ולהפוך את בית אל משם האל לשם מקום התגלותו. בנוסף רופא מזכיר עדויות מן העת העתיקה ולפיהן השם "ביתאל" ניתן לאבנים אשר האמינו בכוח חיים הטמון בהן. אך המהלך של "ריכוז הפולחן" ויצירת דת מונותיאיסטית לא איפשרה לאלים לשמור על עצמאותם והם נעשו בהדרגה לכפופים ל"יהוה" אלוהי ישראל או אף מזוהים עמו. אסטרטגיה נוספת להכלת האל "ביתאל" בתאולוגיה המקראית, שאינה סותרת את האסטרטגיות האחרות, היא הפיכת "ביתאל" משמו של האל עצמו לשם המקום שהאל שוכן בו. לפי רופא, גם בנבואת ירמיהו: "וּבֹשׁ מוֹאָב מִכְּמוֹשׁ כַּאֲשֶׁר בֹּשׁוּ בֵּית יִשְׂרָאֵל מִבֵּית אֵל מִבְטֶחָם", הביטוי "בית אל" אינו מתייחס לבמה שהוקמה במקום אלא לאל שזהו שמו, כפי שכמוש הוא שם של אל. ובפסוק "וַיִּשְׁלַח בֵּית אֵל שַׂר אֶצֶר וְרֶגֶם מֶלֶךְ וַאֲנָשָׁיו לְחַלּוֹת אֶת פְּנֵי ה'" הוא מציע ש"בית אל" הוא חלק משם אדם המתייחס לאל בית אל וכוונתו שאל זה יגן על שר אצר.
מנגד, לדעת משה דוד קאסוטו בעקבות רש"י, הסבר הביטוי "אָנֹכִי הָאֵל בֵּית אֵל" הוא שהמילה "בית", בייחוד בסמיכות, מורה על הוספת התחילית ב', כלומר 'אנוכי האל [ב]בית אל'. כך לדוגמה: "בית אביך", "בית אישה" ו"בית לחם" . וכן גם באוגריתית. ולדעת בנימין זומר, השם "האל בית אל" מציין צורת התגלות של אלוה מקומי המזוהה עם המקום בית אל, בדומה לכתובות שנמצאו בכונתילת עג'רוד המזכירות את "יהוה תימן" או "יהוה שומרון", וכך גם בעלים מקומיים כגון "בעל פעור", "בעל צפון", ו"בעל גד" הנזכרים במקרא כשמות מקומות. קאסוטו הציע שההערצה למקדשי האלים הכניסה בלב הבריות את הדעה שאף המקדשים עצמם הם מעין אלים, במיוחד ביתו של אבי האלים אל.
בית אל במקרא
בספר בראשית נאמר כי תחנתו השנייה במסעו של אברהם אל ארץ כנען הייתה בין בית אל לבין העי.
על פי המסופר בבראשית יעקב אבינו חלם במקום על "סולם יעקב" והמלאכים העולים ויורדים בו, כאשר ברח מפני עשו לחרן. כשקם נדר נדר והקים מצבה לשם אלוהיו. שנים לאחר מכן כאשר אלוהים התגלה בפניו וביקש ממנו לשוב לארץ ישראל, התגלה אליו בשם "האל בית אל". שם גם נקברה דבורה, מינקת רבקה.
על פי ספר יהושע,, בית אל היה הגבול בין נחלת שבט בנימין לנחלת שבט אפרים. בתחילת ספר שופטים מסופר כיצד כשבני יוסף כבשו את העיר הם נעזרו בתושב העיר כדי לגלות את פתחה ובתמורה שלחו אותו ואת משפחתו. על פי הכתוב בספר שופטים בית אל נחשבה לעיר מקודשת ובזמן פרשת פלגש בגבעה הייתה מקום ארון הברית ומקום מושבו של פנחס בן אלעזר הכהן. בשעת משבר הלכו השבטים לבית אל, לשאול האם להמשיך במלחמה כנגד שבט בנימין. בספר שמואל בית אל נזכרת כעיר ששמואל הנביא עובר בה כאשר הוא מסתובב בארץ לשפוט את ישראל.
בתקופת הפילוג בין ממלכת יהודה וממלכת ישראל, הציב ירבעם בן נבט מלך ישראל אחד מעגלי הזהב בבית-אל, ששימשה אתר פולחני מרכזי בממלכת ישראל. שלוש מאות שנה אחר כך ניתץ המלך יאשיהו את המזבח בבית אל במסגרת רפורמת ריכוז הפולחן ביהודה. את עפר הכלים ששמשו לעבודת אלים שאינם יהוה בבית המקדש נשא יאשיהו לבית אל.
תל בית אל
תל בית אל הקדומה ממוקם בכפר ביתין, שיושב על הפאה הדרומית-מזרחית של העיר הקדומה ונמצא כ-2 ק"מ דרומית-מזרחית לבית אל המודרנית.
הראשון שזיהה את העיר היה אדוארד רובינסון ב-1838. בשנת 1927 חפר הארכאולוג ויליאם פוקסוול אולברייט חפירת בדיקה מטעם בית הספר האמריקאי לחקר המזרח וחשף את חומת העיר הצפונית בתל. אולברייט טען שוב כי מדובר בבית אל הכנענית והישראלית. אולברייט חזר וערך חפירה מקיפה באתר בשנת 1934. עונות חפירה נוספות בוצעו בתל בשנים 1954, 1957 ו-1960 על ידי ג'יימס ליאון קסלו שוב מטעם בית הספר האמריקאי לחקר המזרח.
במסגרת הסקר הארכאולוגי של ישראל בשנת 1968, סקר את האתר הארכאולוג זכריה קלאי.
הממצאים שנמצאו בחפירות התל מתוארכים החל מתקופת הברונזה הקדומה (בעיקר חרסים, סכיני צור, עצמות בעלי חיים וכתמי דם) ושרידי יישוב החל מהברונזה הבייניימית שכללו במת פולחן בצד הצפון מערבי של העיר, כנראה לאל הכנעני "אל", אבי הפנתיאון הכנעני. בתקופת הברונזה הבייניימית II בוצרה העיר לראשונה בחומה, חומה זו עברה על הבמה (שנהרסה) בחומה נקבעו שני שערים, האחד בציד הצפון מערבי ושער נוסף נבנה בצד הצפון מזרחי. במרכז העיר מוקם מקדש במקום הבמה בו נמצאו צלמיות עשתרת. העיר נכבשה במאה ה-16 לפנה"ס בידי שושלת הפרעונים ה-18. אחד הממצאים המעניינים שנתגלו מתקופה זו הייתה חותמת גלילית, ועליה ציור של בעל ועשתרת, כתובה בכתב חרטומים מצרי ליד הציור.
בתקופת הברונזה המאוחרת II, במאה ה-14 לפנה"ס, הפכה בית אל לעיר עשירה. בחפירות נחשפו בנייני מגורים רחבי מידות, חווה גדולה, עם שורת חדרים בנויים מסביב לחצר מרכזית גדולה. חדרים אלה היו מרוצפים ריצוף של אבן וטיט. והייתה בה מערכת ביוב מסועפת. כן נתגלה בית בד לתעשיית שמן זית, עם כל הכלים שבו, וערימות של זיתים מעובדים בצידו.
בתקופה הכנענית התמקד הפולחן במקום גבוה בצפון־מערב האתר, בצמוד למקדש מתקופת הברונזה התיכונה; במקום נמצאו "לוחות עשתרת" (לוחות מתכת עם ייצוגי אלה) רבות, כנראה ייצוגים של אשרה ולא עשתרת במקרה זה, וכן "עמוד חתחור" קטן, וסביר להניח שהיה זה אתר פולחן עם עץ לאשרה. ייתכן שהסיפור על בניית המזבח על־ידי יעקב בבית אל הוא דרכו של הסופר לתת לגיטימציה דתית לפולחן באתר כנעני קדום. סביר להניח שירבעם הקים אתר מקודש להתחרות במקדשירושלים באתר שכבר היה ידוע כחשוב בדת הישראלית הקדומה. לפי עדות, גם באתר בית אל המאוחר יותר עמדה אשרה, וייתכן שאי אזכור אשרה בין חטאות ירבעם במקום נובע מתפיסת אשרה כלגיטימית בפולחן עד רפורמת יאשיהו. קיום עץ אשרה, אלה נקבית, במקום, מתחבר להצבת המצבה על־ידי יעקב בבית אל, מאחר שמצבה – סמל הזכרות, לרוב לא עמדה לבדה. שילוב השמות "לוז" ו"בית אל" מהווה שני ביטויים לפולחן במקום, פולחן אל הזכרי ופולחן אשרה הנקבית. אזכור "מזבחות" ברבים ב (בניגוד למזבח האחד ב) מצביע כנראה על מכלול חפצי פולחן נפרדים באתר.
בית אל בהר אפרים
על דבורה הנביאה נאמר כי מקום מושבה היה תחת תומר דבורה, בין הרמה ובין בית אל בהר אפרים. לדעת יואל אליצור שני יישובים אלו היו בנחלת אפרים ואינם זהים לרמה ובית אל שהיו בנחלת שבט בנימין. לדבריו, יש לזהות את בית אל שבהר אפרים עם הכפר ביתילו שנמצא כ-12 ק"מ צפונית-מערבית לרמאללה, מדרום ליישוב נווה צוף (חלמיש לשעבר). הצעה זאת נתמכת גם על ידי מחברי אטלס דעת מקרא.
יאס (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אוגוסט ניאנדר
יוהאן אוגוסט וילהלם ניאנדר (בגרמנית: Johann August Wilhelm Neander; 17 בינואר 1789 – 14 ביולי 1850) היה תאולוג גרמני והיסטוריון כנסייה.
ביוגרפיה
ניאנדר נולד בגטינגן כדייוויד מנדל. אומרים כי אביו, עמנואל מנדל, היה רוכל יהודי, אך אוגוסט אימץ את השם "ניאנדר" עם טבילתו כפרוטסטנטי. כשהיה עדיין צעיר מאוד, עבר עם אמו להמבורג. הוא הוטבל ב-25 בפברואר 1806 והחל ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת האלה-ויטנברג בגיל 17. פרידריך שליירמאכר היה אחד ממוריו. ניאנדר מצא בו את ההשראה הדרושה לו, בעוד שליירמאכר מצא תלמיד כרוחו; אחד שיפיץ את השקפותיו בצורה נוצרית יעילה יותר. עד סוף אותה שנה, אירועי הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית אילצו את ניאנדר לעבור לגטינגן. שם המשיך את לימודיו, התמחה באפלטון ובפלוטרכוס, והתקדם במיוחד בתאולוגיה תחת גוטליב פלאנק הנערץ. יכולותיו שהתגלו על ידי שליירמכר אושרו גם על ידי פלאנק, וניאנדר הבין כי תחום מחקרו הראשי תהיה ההיסטוריה הנוצרית.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, חזר ניאנדר להמבורג ועבר את בחינתו בכמורה. אולם לאחר כשנה וחצי הוא החליט על קריירה אקדמית, שהחלה בהיידלברג, שם התפנו שתי משרות בפקולטה התאולוגית של האוניברסיטה. הוא נסע לשם כמורה לתאולוגיה בשנת 1811 ובשנת 1812 קיבל פרופסורה. באותה שנה (1812) הוא פרסם את המונוגרפיה שלו Über den Kaiser Julianus und sein Zeitalter ("על יוליאנוס הכופר ותקופתו"). חיבור זה על תובנותיו הרעננות על תולדות הכנסייה, משך תשומת לב למחברה, ועוד לפני תום שנתו הראשונה בהיידלברג, הוא נקרא לברלין, שם מונה לפרופסור לתאולוגיה.
בשנה שלאחר מינויו פרסם מונוגרפיה שנייה Der Heilige Bernhard und sein Zeitalter (סנט ברנהרד ותקופתו) (ברלין, 1813) ואז בשנת 1818 את עבודתו על גנוסטיקה (Genetische Entwickelung der vornehmsten gnostischen Systeme). מונולוגיה מורחבת יותר מהקודמות לה. לאחר שתי מווגרפיות נוספות החל את עבודתו הגדולה על ההיסטוריה של הנצרות. הכרך הראשון של Allgemeine Geschichte der christlichen Religion und Kirche כלל את ההיסטוריה של שלוש המאות הראשונות והופיע בשנת 1825. הכרכים הבאים הוצאו במרווחי זמן קבועים עד הכרך החמישי שהגיע עד תקופת האפיפיור בוניפקיוס השמיני. כרך נוסף הוצא לאחר מותו של ניאנדר על ידי שניידר בשנת 1852 והגיע עד לתקופת מועצת בזל.
מלבד יצירה זו, הוא פרסם בשנת 1832 את Geschichte der Pflanzung und Leitung der christlichen Kirche durch die Apostel, ובשנת 1837 את Das Leben Jesu Christi, in seinem geschichilichen Zusammenhang und seiner geschichtlichen Entwickelung (חיי ישוע המשיח, בהקשרו ההיסטורי והתפתחותו ההיסטורית). בנוסף לכל אלה הוא פרסם Denkwürdigkeiten aus der Geschichte des Christentums (מזכרות מתולדות הנצרות) ;מאמרים על פלוטינוס, תומאס אקווינס, בלז פסקל, תומאס ארנולד וקטעים מזדמנים אחרים, בעיקר בעלי אופי מעשי, אקסגטי והיסטורי. כמה מספריו פורסמו במספר מהדורות ותורגמו לאנגלית.
הוא נפטר בברלין ב-14 ביולי 1850, תשוש וכמעט עיוור ממחקר בלתי פוסק. קברו נשמר בבית העלמין הפרוטסטנטי Friedhof I der Jerusalems-und Neue Kirchengemeinde (בית הקברות מספר I של קהילות הכנסייה והכנסייה החדשה) בקרויצברג. לאחר מותו הופיעו מספר כרכים, הכוללים את הרצאותיו השונות.
משולם לנגרמן
משולם זישא לנגרמן (ג' בתשרי ה'תרע"א, 6 באוקטובר 1910 – כ"א בניסן ה'תשל"ג, 23 באפריל 1973) היה מהעוסקים בקליטת העלייה ההמונית במחנה העולים בפרדס חנה ובסביבתה, מראשי המושבה רעננה בשנותיה הראשונות, חבר המועצה המקומית, וסגן ראש המועצה, נשיאו השביעי של מועדון רוטרי - רעננה, יו"ר הוועדה הקרואה של עיריית הרצליה, מבכירי משרד הסעד, ומנהל השירות למפגר, מייסדו של מעון "שקמה", ומנהלו עד לפטירתו.
ביוגרפיה
לנגרמן נולד בצום גדליה, שנת ה'תרע"א בעיירה רימנוב שבפולין, למשה יהודה לייב (לימים השו"ב של המושבה רעננה), מצאצאי רבי יצחק חיות, ולגיטל לבית זיסקינד, דור שישי לרבי מנחם מנדל מרימנוב ולרבי אלימלך מליז'נסק.
לנגרמן למד בחדר, ובבית הספר העממי שבשפה הפולנית, בעיר. בהגיעו לגיל 12, בעקבות פוגרומים וקשיי פרנסה, עקרה המשפחה מפולין לגרמניה, תחילה לעיר ויסבאדן ואחר כך לפרנקפורט. שם למד משולם בבית ספר כללי, השלים את השכלתו התיכונית, ואף למד זמן מה, בישיבתו של הרב יעקב הופמן.
בהיותו בן 20 הצטרף לחוות הכשרה ברוח תורה ועבודה, שהוקמה במסגרת בח"ד, בכפר רודג'ס, עבור נוער דתי ציוני המתעתד לעלות לארץ ישראל. ובשנת ה'תרצ"ב - 1932 עלה ארצה והצטרף לקיבוץ רודג'ס  שנוסד שנה קודם לכן, בפרוורי פתח תקווה, (אז נקודת ספר של היישוב היהודי).
בשנת 1934, ביחד עם אחדים מחברי הקבוצה, עבר למקווה ישראל. שם הם השתלמו בחקלאות, ובערבים פנויים נהגו לצאת לבילוי או לסידורים בתל אביב. באחת מיציאות אלו, פגש משולם את חנה בת משה יעקב ומייטע פליישר, מהעיירה סטז'יז'וב שבפולין, (בעקבות האנטישמיות בפולין וגירושה מבית הספר התיכון, ולאחר שהתרשמה מהרצאתו של נציג בית"ר, קיבלה חנה החלטה נועזת לעלות לישראל, תוך כדי ויתור על אפשרות שעמדה בפניה להגר לאמריקה, והתגוררה בתל אביב). במהלך ההשתלמות במקווה ישראל, נישאו השניים זה לזה, ועם סיומה, עזבו את אזור המרכז והצטרפו למייסדי כפר יעבץ, שם הם חיו כארבע שנים. היה זה בתקופת המרד הערבי הגדול, ולא אחת בעקבות התקפות של ערביי הסביבה, נאלצו משולם וחנה, לצאת עם בתם התינוקת, מהבית למקלט היחידי שהיה ביישוב. בשלהי שנות ה-30 עברה משפחת לנגרמן להתגורר במושבה רעננה.
בשנים 1948–1953 עסק לנגרמן בקליטת עלייה במחנות העולים בפרדס חנה. תחילה כמנהל מחנה עולים א', ובהמשך, עקב הצלחתו, ולבקשת ראש מחלקת העלייה בסוכנות, ד"ר גיורא יוספטל, התמנה למפקח על כל מחנות העולים והמעברות באזור.
בשנת 1956 נענה לפניית שר הסעד, חיים משה שפירא, להקים מעון לחריגים עם נכויות התפתחותיות (אז בשם: מעון למפגרים) ברעננה. המעון שהקים - מעון "שקמה" - היה, תחת ניהולו, חלוץ ומורה-דרך בכל הקשור לטיפול בחריגים, בשיקומם ובקידומם. בתפקיד זה שימש עד יום מותו ברעננה בשנת ה'תשל"ג - 1973.
מחנות העולים
בשנים 1948 – 1953 עסק משולם בקליטת עלייה במחנה העולים בפרדס חנה ובאזור כולו, תחילה – כמנהל מחנה עולים א' במושבה. כבר אז השכיל לבנות צוות רב מקצועי (מונח שטרם נטבע באותן שנים) כדי לטפל באופן מיטבי בקליטת העולים. הוא איתר ואלתר מקורות תעסוקה עבורם, הקים  בתי מלאכה לעולים בתוך המחנה ודאג לסיפוק צורכיהם הבסיסים. תשומת לב מיוחדת הקדיש לבית התינוקות שבמחנה ולהכשרת צוות המטפלות, כמו גם לטיפוחם של ילדי העולים. בין השאר דאג שיהיו "מלובשים היטב" וגם רשם לעצמו לבדוק ש"אם נוכל להשיג [בגדים לילדים] הם ישתמשו בכך". שהרי לעולים - שבאו ממזרח וממערב - היו מסורות לבוש שונות מאלה של הוותיקים. באירוע השלג של 1950 בישראל שהה כל שעות היממה עם העולים, דאג לפינויים של הנשים והילדים למבנים (ובכלל זה לביתו), ועבד לצד הגברים והצעירים בפינוי השלג. מחנה העולים בניהולו היה דוגמה לניהול מוקפד, מסור ואמפתי גם בתנאי מחסור קשים, ורבים באו לראות ולהתרשם, ובהם: ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שרת העבודה גולדה מאיר וד"ר גיורא יוספטל, ראש מחלקת העלייה בסוכנות היהודית, שהציע לו את תפקיד המפקח על כל המעברות ומחנות העולים באזור פרדס חנה – חדרה. בחמש שנות עבודתו בקליטת עלייה היה, כהגדרת אחד ממכריו,, ודמותו הקרינה נחמה וביטחון לעתיד טוב יותר.
בשירות הציבור
משולם לנגרמן היה כל ימיו איש תורה ועבודה, והקפיד לשלב יראת שמים ואהבת האדם, עם עבודה מתמדת למען הארץ והמדינה. היה חבר פעיל בארגון ההגנה, לחם במלחמת העצמאות וקיבל את עיטור לוחמי המדינה. בשנת 1945 הקים את סניף בני עקיבא במושבה רעננה, שימש מרכז ומדריך לחניכים (הדתיים – והחילוניים). בשנות ה-60 של המאה ה-20 היה חבר במועצת רעננה וסגן ראש המועצה וכן יו"ר הוועדה הקרואה בהרצליה (1967 – 1969).
בשנת 1965 הוזמן להצטרף למועדון רוטרי ברעננה, עמד בראש ועדות של המועדון, ובשנים 1972 – 1973, עד מותו, שימש כנשיא המועדון. בשנת 1972 התמנה למנהל (בפועל) של השירות למפגר במשרד הסעד, אך התנה את מינויו – כמו את שאר פעילויותיו הציבוריות - בהמשך הניהול במקביל של מעון שקמה. במהלך שנותיו כמנהל המעון היה יועץ בוועדות הקמה של מוסדות לחריגים ברחבי הארץ, וחבר מרכזי בהנהלת הקרן לקידום שירותים למפגר. הרב משה צבי נריה כתב עליו:, הנשיא השלישי, זלמן שזר, הספיד אותו במילים נרגשות:.
מעון שקמה
מעון "שקמה" הוקם בשנת 1956 כמעון ציבורי ראשון מסוגו לילדים ולצעירים בעלי נכות התפתחותית שכלית. (עד אז היו קיימים בישראל רק שני מעונות מסוג זה, ושניהם היו פרטיים.)
משולם הקים מקהלה ותזמורת של חניכי המעון, יזם תערוכות שנתיות של עבודות החניכים, ופעל ללא ליאות לרווחתם: החל מאישור רחצה בחוף הים בהרצליה וכלה ביציאתן של החניכות הבוגרות לבית הקולנוע (היחיד במושבה באותם הימים). גם טלפון ציבורי הותקן עבור החניכים, כדי שיוכלו להתקשר בכל עת למשפחותיהם.
משולם עשה רבות לשירוש דעות קדומות ויזם "פעולות הסברה בקרב קבוצות וציבורים שונים, באוניברסיטאות ובבתי ספר תיכוניים". תחת ניהולו היה המעון חלוץ ופורץ דרך בטיפול בבעלי נכות התפתחותית ובקידומם. כחודש לפני פטירתו קיבל משולם עם עובדי המעון את פרס קפלן (1973), על "מסירות ללא גבול בטיפול ובשיקום".
קרן משולם
לאחר מותו וביוזמת משרד העבודה והרווחה (משרד הסעד) הוקמה לזכרו "קרן משולם", שפעלה במשך כ- 15 שנה, והעניקה פרסים לעובדים מצטיינים במסגרות של החינוך המיוחד ברחבי הארץ, ובכלל זה במגזר הערבי. "קרן משולם" גם סייעה בהוצאה לאור של ספרות מקצועית בעברית, ועם ראשי הקרן נמנתה אסתר הרליץ.
המשטר החדש
תנועת המשטר החדש הוקמה בשנת 1957 על ידי שמואל תמיר וערי ז'בוטינסקי יחד עם ישעיהו ליבוביץ. התנועה שמה לה למטרה להילחם בשיטת הממשל בה הייתה מפא"י המפלגה הדומיננטית (במסגרת זו פעל גם אליעזר ליבנה).
שמואל תמיר ייסד את תנועת המשטר החדש שהייתה במידה רבה תנועה חברתית לפני שמושג זה היה ידוע. לימים הייתה גם מפלגת המרכז החופשי לאחר שתמיר גורש למעשה מתנועת החירות. תנועת המשטר החדש הורכבה מדמויות מקצוות שונים של המערכת החברתית פוליטית. חבירתו של תמיר לדמויות כמו סנה אשר שויך לשמאל הקיצוני לשם דיון וויכוח ידידותי או אליעזר ליבנה ממפא"י או ישעיהו ליבוביץ, שבאותה עת טרם תוייג פוליטית, הייתה חסרת תקדים והקדימה בעשרות שנים את מפלגות המרכז. המחשבה שניתן לעשות חיבורים מעין אלה הייתה מהפכנית בראייה היסטורית.
שמור על העולם
שמור על העולם הוא פזמון שכתב הלחין וביצע דוד ד'אור, ועיבד עופר מאירי. השיר יצא לאור בשנת 1993.
רקע
השיר נכלל באלבום השני של ד'אור "בגובה משתנה". את השיר כתב ד'אור לרגל הולדתו של אחיינו, אור, ולפי גרסה אחרת, לרגל גיוסו לצה"ל של אחיו יניב.
מצעדים שנתיים (ה'תשנ"ג)
נוסף על כך, השיר הגיע למקום חמישי במצעד העשור של תחנות הרדיו האזוריות לשנים תש"ן-תשנ"ט.
שבר לבן
שַׁבָּר לבן (שם מדעי: Peganum harmala) הוא צמח רב-שנתי ממשפחת הזוגניים, הגדל בארץ ישראל בבתי גידול מדבריים יבשים ומלוחים או במקומות העשירים בתרכובות חנקניות.
תיאור
השבר הלבן הוא צמח בעל גבעולים נושאי עלים הגזורים לאונות דקות. בחיק העלים שבראשי הענפים נישאים בראשית הקיץ פרחים לבנים. הפרי הוא הלקט שקוטרו כס"מ אחד, הנפתח בשלוש קשוות ומכיל זרעים רבים, שחומים ומזוותים. יש לו שימושים רבים ברפואה העממית. יהודי תימן השתמשו בעליו ובזרעיו לריפוי דלקות עיניים ולחיזוק הראיה, לכאבי ראש חזקים, לדלקות פרקים, לטיפול בפצעים, להגברת התיאבון, להפרשת ליחה ועוד. חלקי הצמח מכילים חומרים פעילים חריפים; הזרעים מכילים אלקלואידים ובהם מוכר במיוחד ההרמין (Harmine) המשמש ברפואה המודרנית במינון נמוך כחומר מעורר ומרפא, ובמינון גבוה לדיכוי מערכת העצבים ואף לגרימת מוות.
בתימן היה הצמח שכיח באזור צנעא, צעדה וערים אחרות, בעיקר בצידי דרכים ושדות בור. הוא נקרא "חרמל", ושימש לצרכים רפואיים ולטינון גרעיני תבואה לפני פסח, במקום השריית הגרעינים במים והסתכנות בהחמצתם, על מנת להסיר את הקליפה מהם לצורך ייצור קמח לבן.
תומאס ואן ארפה
תומאס ואן אֶרפֶּה (ידוע גם כתומאס אֶרפֶּניוּס, ובשפות אירופיות Thomas van Erpe או Erpenius; 11 בספטמבר 1584 – 13 בנובמבר 1624) היה מזרחן הולנדי יליד גורינכן. בשנת 1613 היה האירופי הראשון שפרסם ספר דקדוק לשפה הערבית.
ביוגרפיה
בוונציה הוא שיפר את יכולותיו בטורקית, פרסית, ובשפת הגעז האתיופית (השפה הקופטית). לאחר היעדרות ארוכה חזר להולנד בשנת 1612, ובפברואר 1613 מונה כפרופסור לשפות המזרח, לא כולל עברית, באוניברסיטת ליידן. עם התיישבותו בליידן ובהשפעת פרנסואה סבארי דה ברבה, אשר הקים בית דפוס פרטי לערבית בפריז, ואן ארפה הקים אף הוא בביתו הפרטי בליידן בית דפוס לערבית, תוך השקעת כסף רב מהונו להכנת סדר הדפוס ולחיתוך אותיות הכתב הערבי. בשנת 1916 הנהגת האוניברסיטה הקימה לכבודו מכון לחקר העברית והוא מונה לראשה. בשנת 1620 הוא נשלח על ידי "מדינות הולנד" לשכנע את הוגי הדעות ואנשי הדת הפרוטסטנטית-הוגנוטית פייר דומולין ואנדריי ריבט להתיישב בארצם, ובמסעו השני אכן הצליח לשכנע את ריבט לבא לליידן.
מעט אחרי שובו, ארפה מונה למתרגם הרשמי של המדינה, ובמסגרת זו תרגם וענה למכתביהם של המלכים והנסיכים המוסלמים בני משפחות המלוכה באסיה ובאפריקה. שמו נישא עתה לפניו בכל אירופה, ומלכי אנגליה וספרד, ההגמון של סביליה, ונסיכים נוצרים אחדים, כולם הציעו לו הצעות נדיבות עבור משרה אצלם, אך הוא סירב לעזוב את ארצו.
הוא שקד על הוצאת הקוראן עם תרגום ללטינית, אך מת בטרם עת בליידן, ב-13 בנובמבר 1624 והוא בן ארבעים בלבד.
ספרייתו
ספרייתו הכוללת כתבי יד רבים, מכתבים וספרים בשפות המזרח וביניהם שישה כתבי יד לא מתוארכים בשפה המלאית (ממלזיה), נרכשה בידי ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם, עבור ספריית אוניברסיטת קיימברידג' והועברה לשם בשנת 1632 בידי הספרן אברהם ווילוק.
איגוד תעשיית ההקלטות בקוסטה ריקה
איגוד תעשיית ההקלטות בקוסטה ריקה (בספרדית: Asociación Costarricense de la Industria Fonográfica y Afines; באנגלית: Costa Rican Association of the Phonographic and Related Industry; בראשי תיבות: FONOTICA) הוא הארגון המרכזי המייצג את ענף ההקלטות של קוסטה ריקה. הארגון חבר בפדרציה הבינלאומית לתעשייה הפונוגרפית.
מצעדי מוזיקה
הארגון מפרסם מצעד שבועי של 20 השירים המובילים הן בקוסטה ריקה והן בכל אמריקה המרכזית, על בסיס סטרימינג.
המצעדים השבועיים מתעדכנים מדי שבוע באתר האינטרנט של הארגון, וניתן למצוא את המצעדים השבועיים הקודמים ב-Wayback Machine.
שמן אקליפטוס
שמן אקליפטוס הוא השם הכללי לשמן מזוקק מאקליפטוס. בשמן אקליפטוס משתמשים שנים רבות לצרכים שונים, כחומר תרופתי, לחיטוי, לדחיית מזיקים, חומר טעם, ריח ושימושים תעשייתיים. העלים של מיני אקליפטוס נבחרים מזוקקים בקיטור להפקת שמן אקליפטוס.
סוגים וייצור
ישנם שלושה סוגים של שמן אקליפטוס והם נחלקים על בסיס קיימים שימוש הקצה העיקרי שלהם: רפואי, בישום ותעשייתי. הנפוץ ביותר הוא "שמן אקליפטוס" הסטנדרטי מבוסס סינאול, נוזל חסר צבע עם ניחוח חודר, קמפורי, עצי-מתוק.
תרופה צמחית
ועדת הסוכנות האירופית לתרופות הגיעה למסקנה שתרופות מסורתיות המבוססות על שמן אקליפטוס יכולות לשמש לטיפול בשיעול הקשור להצטננות, ולהקלה על תסמינים של כאבי שרירים מקומיים.
דחיית מזיקים והדברה ביולוגית
שמן אקליפטוס על בסיס סינאול משמש גם כדוחה חרקים וגם בהדברה ביולוגית. בארצות הברית, שמן אקליפטוס נרשם לראשונה בשנת 1948 כקוטל ודוחה חרקים.
חומרי טעם וריח
שמן אקליפטוס משמש גם לחומרי טעם וריח. שמן אקליפטוס על בסיס סינאול משמש כחומר טעם ברמות נמוכות (0.002%) במוצרים שונים, לרבות מאפים, ממתקים, מוצרי בשר ומשקאות. לשמן אקליפטוס פעילות אנטי-מיקרוביאלית נגד מגוון רחב של פתוגנים אנושיים הנישאים במזון ומיקרואורגניזמים מקלקלי מזון. מסטיק מנטה שאינו סינאול, מסטיק תות וקליפת אקליפטוס סטיגריאנה משמשים גם כחומרי טעם וריח. שמן אקליפטוס משמש גם כרכיב ניחוח כדי להקנות ארומה רעננה ונקייה בסבונים, חומרי ניקוי, קרמים ובשמים. הוא ידוע בניחוח החריף והמשכר שלו. בשל תכונותיו המנקות, שמן אקליפטוס נמצא בשטיפות פה כדי לרענן את הנשימה.
תעשיה
מחקרים מראים ששמן אקליפטוס מבוסס סינאול (5% מהתערובת) מונע את בעיית ההפרדה עם תערובות אתנול ובנזין. שמן אקליפטוס הוא גם בעל דירוג אוקטן מכובד והוא יכול לשמש כדלק בפני עצמו. עם זאת, עלויות ההפקה כיום גבוהות מכדי שהוא יהיה כדאי כלכלית כדלק.
שמני אקליפטוס מבוססי פלנדרן ופיפריטון שימשו בכרייה להפרדת מינרלים גופרתיים באמצעות ציפה.
בטיחות ורעילות
שמן אקליפטוס על בסיס סינאול בטוח למבוגרים. עם זאת, רעילות מערכתית יכולה לנבוע מבליעה או יישום מקומי במינונים גבוהים מהמומלץ. באוסטרליה, שמן אקליפטוס הוא אחד מהשמנים האתריים הרבים שגורמים יותר ויותר למקרים של הרעלה, בעיקר של ילדים. דווח על 2,049 מקרים בניו סאות' ויילס בין השנים 2014 ל-2018, המהווים 46.4% מאירועי הרעלת שמן אתרי.
שמן אקליפטוס הוכח גם כמסוכן לחתולי בית, וגורם להליכה לא יציבה, ריר מוגזם ותסמינים אחרים של בריאות לקויה.
היסטוריה
האבוריג'ינים האוסטרלים משתמשים בחליטות עלי אקליפטוס (המכילות שמן אקליפטוס) כתרופה מסורתית לטיפול בכאבי גוף, גודש בסינוסים, חום והצטננות.
מנתחים השתמשו בשמן אקליפטוס כחומר חיטוי במהלך הניתוח עד שנות ה-80.
תעשיית שמן האקליפטוס האוסטרלית הגיעה לשיא בשנות ה-40, אזור הייצור העיקרי היה אזור שדות הזהב המרכזי של ויקטוריה, במיוחד אינגלווד; הקמה עולמית של מטעי אקליפטוס לעצים הביאה לגידול בהיקפים של שמן אקליפטוס כתוצר לוואי של מטעים.
עד שנות ה-50 עלות הפקת שמן האקליפטוס באוסטרליה עלתה עד כדי כך שהיא לא יכלה להתחרות בשמנים ספרדיים ופורטוגזים זולים יותר (קרוב יותר לשוק האירופי ולכן פחות עלויות). מקורות שאינם אוסטרליים שולטים כעת באספקת שמן אקליפטוס מסחרי, אם כי אוסטרליה ממשיכה לייצר שמנים בדרגה גבוהה, בעיקר מדוכנים כחולים (E. polybractea).
המינים הנפוצים
שמני אקליפטוס מסחריים מבוססי סינאול מופקים מכמה מינים של אקליפטוס:
מינים שאינם מייצרים שמן סינאול:
זן האקליפטוס הלימון לשעבר Eucalyptus citriodora מסווג כיום כ-Corymbia citriodora, המייצר שמן על בסיס ציטרונלל.
פאיאנס
באמנות המצרית העתיקה, נוכל למצוא גם כן את המונח פאיאנס מצרי, אשר, עם זאת, מציין טכניקה שונה. השם פאיאנס, אם כן, אינו מתייחס לטכניקה אחת בלבד, פאיאנס מצרי נעשו בכמה תהליכים. המאפיין המשותף שלהם הוא שהזיגוג מכסה את כל פני האובייקט. (החלק התחתון של חפצי הקרמיקה של היום אינו מזוגג כדי שהקרמיקה המזוגגת לא תידבק לתחתית הכבשן בזמן השריפה).
היסטוריה
במאה ה-10 קיבל הח'ליפה הפרסי אוסף פורצלן של יותר מ-2,000 חלקים במתנה מהקיסר הסיני. האצילים וגם הלורדים הפרסיים הוקסמו מהקרמיקה המבריקה והצבעונית שהייתה העשויה בצבע כחול על רקע לבן. הם לא הצליחו לפתור את סוד החימר הלבן והזיגוג ששימשו לכך, אבל על ידי התנסות בחומרי גלם שונים לחלוטין ובטכניקות שריפה, הגיעו לתוצאה דומה מאוד. זו הייתה המיוליקה המזוגגת בבדיל. המוצרים של הקדרים של בגדאד הפכו במהרה לפופולריים ברחבי צפון אפריקה, והגיעו לספרד ולאחר מכן גם לאיטליה. מרכז המסחר היה האי מיורקה, ומכאן השם מיוליקה. גם הקדרים עצמם הלכו זמן מה בנתיב המיוליקה, אלה המקומיים למדו מהם את מדע ההכנה. סדנאות הוקמו תחילה בספרד, אחר כך לאחר עזיבת המוּרים, באיטליה, כולל סיציליה, דרוטה, גוביו ופאנצה ומהמאה ה-16 היא המשיכה המסורת הזו באומבריה. מרכזי קרמיקה אלה הצליחו במקומות אלה, כי חימר מעולה ומרבצים עשירים של מינרלים חיוניים לייצור זיגוג היו זמינים בכל מקום. זה איפשר למאסטרים שבאו מרחוק להתיישב במקום. המוכשרים יותר מבין המקומיים למדו את המלאכה, עד שבסופו של דבר נוצרו שושלות קדרים, שצברו אט אט את הידע של כמה דורות קדרים. חלק מהמאסטרים הלכו בדרכים עצמאיות ויצרו סגנון ציור ועולם מוטיבים משלהם, שכמעט ולא דמה למקור הפרסי שהיה מבוסס על עיטור גיאומטרי ואסר על תיאור דמויות אדם. אבל הטכנולוגיה שבה נעשתה שימוש נותרה כמעט ללא שינוי לאורך כל הדרך, ובסופו של דבר היא שימשה גם במקומות אחרים, למשל בדלפט שבהולנד, או על ידי בני ההוטרים בכל רחבי אירופה.
אחת מפריצות הדרך הגדולות בהיסטוריה של ייצור הקרמיקה הייתה פיתוח ציפוי לבן שהיה מתאים לצביעה, שהתאפשר על ידי ערבוב תחמוצת בדיל עם הציפוי על בסיס עופרת. הטכניקה פותחה במהלך המאה ה-9 באיראן או במקומות אחרים במזרח התיכון.
הזיגוג של סירי פאיאנס עשוי מאפר-עופרת בדיל, חול ומלח. ניתן לצבוע את הקרמיקה על הזיגוג או מעליו. את תחמוצות הצביעה מערבבים עם שמן אתרי ומורחים על האובייקט בעזרת עט ומברשת. זיגוג בדיל כבר היה בשימוש במצרים העתיקה. הקישוט הפופולרי ביותר של פאיאנס פרסי מימי הביניים הוא זיגוג הברק שמאיר באור מתכתי. השלב המקדים של הקרמיקה הטורקית הוא מה שנקרא תקופת השושלת הסלג'וקית, מהמאה ה-12 עד המאה ה-14. לפני הופעת זיגוג הבדיל, נעשה שימוש בזיגוג חימר, מלח ועופרת בקרמיקה האירופית. זיגוג עופרת התפשט במערב אירופה במאה ה-13.
פורצלן תעשייתי
הוא נקרא שמות שונים כמו "כלי אבן", "קרמיקה לבנה". בשפה של ימינו, כלי חרס הפאיאנס מתייחסים לקרמיקה לבנה משובחת העשויה מקאולין, פצלת השדה, קוורץ וחומרים מחושלים גמישים שניתנים לעיבוד. הם מצופים בזיגוג לבן המכיל בור או עופרת. פאיאנס נשרף בכבשן לצבע לבן בטמפרטורות של 1200–1250 o C. יש לו משטח שבר אחיד, אבל הוא לא מוצק ואיתן כמו החרסינה, אלא נקבובי יותר (נקבוביות של 10%-14%). המשטח החלק נוצר על ידי מריחת זיגוג מחומם. ייצור פאיאנס תעשייתי החל במאה ה-18. המוצרים העיקריים המיוצרים מכלי חרס תעשייתיים כאלה הם כלי בית, פריטי נוי, מוצרים סניטריים (כמו כיורים, אסלות וכדומה ), אריחי חיפוי קירות.
אפקט וילון המקלחת
אפקט וילון המקלחת הוא תופעה פיזיקלית בה וילון מקלחת נמשך אל תוך המקלחת בעוד המים זורמים. התופעה תוארה במגזין סיינטיפיק אמריקן יחד עם מספר תאוריות אשר מנסות להסביר את התופעה, אך ללא מסקנה חד משמעית.
אפקט הארובה
תאוריית אפקט הארובה גורסת כי אוויר חם (מהמקלחת) עולה מעל וילון המקלחת וכך נוצר תת לחץ אשר גורם למשיכת הווילון לתוך המקלחת. יחד עם זאת, אפקט וילון המקלחת נצפה גם כאשר המים במקלחת קרים ועל כן זה אינו המנגנון היחיד המשתתף בפעילות זו.
אפקט ברנולי
ההסבר הפופולרי ביותר לאפקט וילון המקלחת הוא עקרון ברנולי. לפי עיקרון זה, ככל שמהירות האוויר עולה, כך הלחץ שלו קטן. ההסבר שניתן לאפקט וילון המקלחת הוא שהמים שיוצאים מראש המקלחת גורמים לאוויר בסביבתם להאיץ וכתוצאה מכך, לפי עקרון ברנולי, ייווצר תת-לחץ במקלחת שיגרום לווילון להימשך פנימה.
מערבולת אופקית
סימולציית מחשב של מקלחת הראתה כי אף אחת מהתאוריות האחרות אינה מסבירה את אפקט וילון המקלחת, אלא כי הזרם מראש המקלחת גורם ליצירת מערבולת אופקית. במרכז המערבולת נוצר אזור תת-לחץ אשר גורם ליניקת הווילון.
פרופסור דייוויד שמידט מאוניברסיטת מסצ'וסטס זכה בשנת 2001 בפרס איג נובל בפיזיקה על הפתרון החלקי לשאלה. הוא השתמש בקוד זרימה חישובית (Computational Fluid Dynamics – CFD) כדי להשיג את התוצאות. פרופסור שמידט טוען שהעבודה נעשתה בשביל הכיף ובזמנו הפנוי ללא שימוש במענק או בכספי ציבור.
אפקט קואנדה
אפקט קואנדה הוא הנטייה של זורם המתקדם במהירות להיצמד אל קיר סמוך.
עיבוי
אדי המים החמים מהמקלחת מתעבים על צידי הווילון וגורמים לירידת הלחץ שם. במצב מתמיד האדים יוחלפו באדים חדשים, אך בפועל כתוצאה משינויים בטמפרטורת המים, סך ייצור האדים יגרום ליניקה.
לחץ אוויר
אוויר קר מחוץ למקלחת דחוס יותר מאוויר חם בתוכה ולכן לחץ האוויר מחוץ למקלחת גבוה יותרת ודוחק את הווילון אל תוך המקלחת.
פתרונות
וילונות מקלחת רבים מגיעים עם מאפיינים אשר מסייעים להפחית את אפקט וילון המקלחת. קיימים וילונות בעלי פטמות יניקה אשר ניתן להצמיד לקירות המקלחת. וילונות אחרים מצוידים במגנטים בתחתיתם על מנת להצמידם לאמבטיה, אך אינם יעילים לכל אמבטיה או מקלחון.
תליית הווילון רחוק מראש המקלחת (גבוה או נמוך) עשוי להפחית את האפקט.
ניתן להשתמש במוט טלסקופי מהסוג המשמש לתליית וילון אמבטיה, על מנת לחסום בעזרתו את הווילון בחלקו התחתון ולמנוע ממנו להישאב פנימה.
ניתן לתלות חוט ארוך עם משקולת מהמקל אשר מחזיק את הווילון בפנים המקלחת, כך שהמשקולת תחסום את הווילון מלהיכנס.
קיימת טענה כי הפעלת מפזר חום בחדר המקלחת מפחיתה מהאפקט. פתרון זה עונה על מספר תאוריות: לחץ אוויר (יצירת אוויר חם מחוץ למקלחת וכך להשוות את הלחצים), אפקט ברנולי (יצירת זרימת אוויר גם מחוץ למקלחת) ואפקט הארובה.
רבקה הורן
רבקה הורן (בגרמנית: Rebecca Horn; נולדה ב-24 במרץ 1944, במיכלשטדט, הסה) היא אמנית חזותית גרמנייה, הידועה בעיקר בעבודות מיצב, בימוי סרטים ופעולות אמנות גוף כמו "איינהורן" (חד קרן), מיצג הכולל חליפת גוף גדולת ממדים בעלת קרן אנכית על הראש. היא ביימה את הסרטים Der Eintänzer (1978), La ferdinanda: Sonate für eine Medici-Villa (1982) ו- Buster's Bedroom (1990). הורן חיה ועובדת כיום בפריז ובברלין.
ביוגרפיה
רבקה הורן נולדה ב-24 במרץ 1944 במיכלשטדט, גרמניה. בילדותה למדה לצייר על ידי האומנת שלה. החיים בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה השפיעו מאוד על אהבתה לציור. "לא יכולנו לדבר גרמנית. גרמנים היו שנואים. היינו צריכים ללמוד צרפתית ואנגלית. תמיד נסענו למקום אחר, דיברנו שפה אחרת. אבל הייתה לי אומנת רומניה שלימדה אותי איך לצייר. לא הייתי צריכה לצייר בגרמנית או צרפתית או אנגלית. יכולתי פשוט לצייר."
הורן בילתה את רוב ילדותה המאוחרת בפנימיות ובגיל תשע-עשרה מרדה נגד הוריה ללמוד כלכלה והחליטה במקום זאת ללמוד אמנות. בשנת 1963 היא למדה באקדמיה לאמנויות יפות של המבורג. שנה לאחר מכן, היא נאלצה לפרוש מבית הספר לאמנות בשל הרעלת ריאות חמורה. "ב-1964 הייתי בת 20 והתגוררתי בברצלונה, באחד מאותם מלונות שבהם אתה שוכר חדרים לפי שעה. עבדתי עם סיבי זכוכית, בלי מסכה, כי אף אחד לא אמר שזה מסוכן, ונהייתי מאוד חולה. במשך שנה הייתי בבית הבראה. ההורים שלי מתו. הייתי מבודדת לגמרי."
לאחר שעזבה את בית ההבראה החלה הורן לעבוד עם חומרים רכים, ויצרה פסלים על רקע מחלתה והחלמתה הארוכה.
הורן חיה בהמבורג עד שנת 1971, בלונדון לתקופה קצרה (1971–1972), ומאז 1973 חיה בברלין.
עבודות
הורן שייכת לדור אמנים גרמנים שזכו להצלחה בינלאומית בשנות ה-80. היא עוסקת באמנות גוף, אך עובדת במדיות מגוונות, כולל אמנות מיצג, מיצב, פיסול וקולנוע. בנוסף, היא כותבת שירה, שלעיתים מושפעת מיצירתה, ובפעמים רבות היא שימשה השראה לעבודתה. כשחזרה לאקדמיה של המבורג היא המשיכה ליצור עבודות דמויות פקעת, ולעבוד עם תוספות גוף מרופדות ותחבושות תותבות. בסוף שנות השישים החלה ליצור אמנות מיצג והמשיכה להשתמש בהרחבות גופניות.
פסלי גוף
בשנת 1968 ייצרה הורן את פסלי הגוף הראשונים שלה, בהם הצמידה חפצים וכלים לגוף, תוך התייחסות למגע בין אדם לסביבתו. "איינהורן" (חד קרן) הוא אחד מעבודות המיצג הידועים ביותר של הורן: קרן ארוכה שמולבשת על ראשה, כותרת העבודה היא משחק מילים על שמה. היא הציגה את "איינהורן" ב"דוקומנטה" ב-1972. העבודה מציגה אישה שמתוארת על ידי הורן כ"בורגנית מאוד", ״בת 21 ומוכנה להתחתן. היא מוציאה את כספה על ריהוט חדש לחדר שינה". היא מתהלכת בשדה וביער בבוקר יום קיץ כשהיא חובשת רק קרן לבנה היוצאת מחלקו הקדמי של ראשה ומוחזקת על רצועות. רצועות אלו כמעט זהות לאלו שבציורה של פרידה קאלו "עמוד שבור". הציור, עם חיטה מרחפת סביב ירכיה של האישה, הוא יצירה בו זמנית מיתית ומודרנית.
"מסכת עיפרון" היא יצירת גוף נוספת, המורכבת משש רצועות אופקיות ושלוש רצועות אנכיות. במקום בו הרצועות מצטלבות הוצמד עיפרון. כאשר היא מזיזה את פניה קדימה ואחורה על קיר קרוב, סימני העיפרון שנוצרים מתכתבים ישירות עם תנועותיה.
"כפפות אצבעות" הוא מיצג ואובייקט משנת 1972. את האובייקט לובשים כמו כפפות, אליהן מחוברות אצבעות ארוכות ומשתרעות, עשויות בלסה ובד. במיצג היא לובשת את הכפפות, בזמן השימוש והנגיעה במשטחים נוצרה ההרגשה והאשליה במוחה שהיא בעצם נוגעת במה שהתוספות נוגעות. ב-1974 היא יצרה עבודה דומה בשם "לגרד את שני הקירות בבת אחת". ביצירה זו היא שוב הכינה כפפות להארכת אצבעות, אבל הפעם מדדה אותן כך שיתאימו במיוחד לחלל התצוגה. משתתפים מהקהל עמדו באמצע החלל ויכלו לגעת בדיוק בקירות מנוגדים בו זמנית.
יצירה נוספת הכוללת אשליה של מישוש היא "אצבעות נוצה" (1972). נוצה מחוברת לכל אצבע באמצעות טבעת מתכת. היד הופכת ל"סימטרית (ורגישה) כמו כנף של ציפור". כשנוגעים בזרוע הנגדית עם אצבעות הנוצות, אפשר להרגיש את המגע בזרוע השמאלית ואת האצבעות ביד ימין נעות כאילו נוגעות בה, אבל הנוצות בעצם הן אלו שיוצרות את מגע.
פיסול
הורן המשיכה לחקור את דימוי הנוצות בעבודותיה בשנות ה-70 וה-80. רבות מעבודות הנוצות מציגות דמויות עוטפות כמו פקעת, או מתפקדות כמסכות או מניפות המכסות כולאות את הגוף. דוגמה ליצירות אלו הן מסכת קוקו (1973) ואלמנת גן העדן (1975) .
בשנות ה-80 נושאי עבודותיה הן "מכונות" שונות. בין היתר, היא יצרה מכונה המחקה את פעולת הציור האנושית "בית הספר הקטן לציור מבצע מפל" (1988). הפסל מורכב משלוש מברשות צבע בצורת מניפה, המורכבות על זרועות מתכת גמישות, ונטבלות בתוך כוסות מלאות צבע אקריליק כחול וירוק. לאחר כמה שניות נעות לאחור ומתיזות צבע על הקיר, התקרה, הרצפה ועל בדים על קיר הגלריה. פעולת המברשות חוזרת על עצמה עד שכל הבדים מכוסים צבע. בשנות ה-90 רבים מפסליה המרשימים הוצבו במקומות בעלי חשיבות היסטורית. לדוגמה, "מגדל חסרי השם" בווינה (1994), "קונצרט הפוך" במינכן (1997), "מראת הלילה" בבית כנסת נטוש בקלן (1998) ו"קונצרט לבוכנוולד" בווימאר (1999), שהולחן בשטח של מחסן חשמליות לשעבר.
עבודות רבות נוספות של הורן סובבות סביב רעיון העדשות. הפרדוקס של הסתכלות החוצה והסתכלות לאחור נחקר ביצירתה שנוצרה עבור טאיפיי 101, "דיאלוג בין יין ויאנג" (2002). העבודה יוצרת אינטראקציות בין הצופים, הסביבה והפסל כשהיא משתמשת במשקפת ומראות על מנת להציע את האנרגיות הפסיביות והאקטיביות.
וידאו
במהלך יותר מעשר שנות פעילות בניו יורק, הורן הפיקה סרטים נרטיביים באורך מלא, ושילבה את הפסלים והתנועות מעבודותיה הקודמות בהקשר חדש של סרטים, תוך כדי שינוי משמעותם. הורן יצרה את סרטה העלילתי הארוך הראשון ב-1978, Der Eintänzer. סרטים מאוחרים יותר כוללים את "לה פרדיננדה: סונטה לווילת מדיצ'י", ואת "חדר השינה של באסטר"' בו מככבים דונלד סאתרלנד, ג'רלדין צ'פלין ומרטין ווטקה. בכל הסרטים ניכרת האובססיה של הורן לגוף הלא מושלם ולאיזון בין דמות לאובייקטים.
אוספים ציבוריים
עבודותיה של הורן כלולות באוספים ציבוריים מרכזיים ברחבי העולם, בין היתר:
גונגבאו ג'ידינג
גוֹנְגְבַּאוּ גִ'ידִינג (בסינית: 宫保鸡丁, פין-יין: Gōngbǎo jīdīng), המכונה מחוץ לסין גם בשמות עוף קונג-פּאו ועוף קוּנג פוֹ, הם שמותיה של מנה מסורתית מהמטבח הסיני הכוללת לרוב עוף מוקפץ עם ירק ות ובוטנים ברוטב חמוץ, חריף ומתוק. מקור המנה במחוז סצ'ואן בדרום מערב סין, והיא מאופיינת בפרופיל הטעם המכונה מַאלָא (מסינית: 麻辣, פין-יין: málà, מילולית: חריף מרדים), המורכב מפלפלים חריפים וגרגרי פלפל סצ'ואן, היוצרים תחושה של עקצוץ ורדימות.
מכיוון שהמנה נפוצה בכל רחבי סין, ישנן וריאציות אזוריות רבות, חריפות יותר או פחות מהאופן בו נהוג להכין את המנה בסצ'ואן. בארצות הברית המנה מכונה עוף קוּנג פּאוֹ והיא נפוצה מאוד במטבח הסיני-אמריקאי, שם היא הפכה למעט מתוקה יותר ועם רוטב סמיך יותר ובנפך גדול יותר. המנה בגרסתה האמריקאית מכונה kung pao chicken בארצות הברית ו"עוף בנוסח סצ'ואן" בישראל. נטען שהמנה נקראת על שם דינג באוג'ן (1820–1886), פקיד שושלת צ'ינג ומושל מחוז סצ'ואן. התואר שלו היה "טאיזה שאובאו", שהוא אחד מה"גונגבאו" (מילולית שומרי הארמון). השם עוף גונג פאו נגזר מתואר זה, ואילו השימוש באות "丁" (דינג) בשם המנה הוא משחק מילים על שם משפחתו "דינג" (כי "ג'ידינג" משמעו עוף), וכן מפני שדינג הוא שם משפחה סיני נפוץ למדי שאפשר לקרוא אותו גם כ"קובייה קטנה" (כמו הקוביות אליהן נחתך העוף במנה).
במהלך מהפכת התרבות בסין, שם המנה הפך לבעייתי מבחינת תקינות פוליטית בגלל הקשר שלה למערכת הקיסרית. המנה קיבלה את השם "עוף פיקנטי" (糊辣鸡丁) על ידי מאואיסטים עד לשיקום הפוליטי בשנות ה-80 תחת הרפורמות של דנג שיאופינג.
משה גרשון פלדשטיין
משה גרשון פלדשטיין (כ"ט בחשוון ה'תרל"ט, 25 בנובמבר 1878, בריסק – י"ט באייר ה'תרצ"ג, 15 במאי 1933, ורשה), שנודע בשם העט ר' משה, היה עיתונאי, פיליטוניסט, משורר, ופעיל ציוני יהודי-פולני. בעל המדור "בקרן זווית" בעיתון "הצפירה" ממייסדי אוצר התיישבות היהודים.
ביוגרפיה
משה גרשון פלדשטיין נולד בבריסק (ברסט) שבליטא (האימפריה הרוסית) בכ"ט בחשוון ה'תרל"ט (25 בנובמבר 1878), למשפחה יהודית שומרת מצוות. הוא לא התחנך ב"חדר" אלא בביתו עם מורים שבאו ללמדו. כבר בצעירותו נתפס לרעיון התחייה הלאומית, שלאורו הלך כל ימי חייו. בגיל 18, לאחר שנפטרה אמו, עזב את בריסק ועבר לגור בסוסנוביץ (בעקבות קבלת משרה בבנק) ובנוסף לכך שם הכיר את חיים נחמן ביאליק ואף גרו ביחד. לאחר מכן, עבר לעיר ורשה בעקבות משרה חדשה בבנק, שם התגורר עד למותו - בורשה הקים בית ספר, יסד את בית הכנסת "שערי ציון" בעיר ועד יום מותו היה ראש הוועד בבית כנסת זה, כתב לעיתון הצפירה, היה פעיל ציוני משמעותי בעיר, ייסד והיה חבר דירקטוריון של "אוצר התיישבות היהודים". הוא נפטר בי"ט באייר ה'תרצ"ג (15 במאי 1933) ונקבר בחלקת הסופרים בבית הקברות היהודי בעיר.
ארכיונו שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.