cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנפילה (קאמי)
הנפילה (בצרפתית: La Chute) הוא רומן פילוסופי קצר של הסופר הצרפתי אלבר קאמי, אשר יצא לאור בשנת 1956. זהו הרומן הבדיוני האחרון שקאמי השלים בחייו. הספר הוא מונולוג בעל כמה חלקים, אותו הגיבור, ז'אן בטיסט קלמנס, מספר לזר שפגש זה עתה בבר באמסטרדם. אותו זר הוא צרפתי שהגיע גם הוא לעיר וז'אן בטיסט פונה אליו כ"בן ארצו". הוא מגולל באוזניו את סיפור חייו כעורך דין פריזאי מצליח שהפך ל"שופט בעל תשובה", אדם עשיר ומכובד שחווה התמוטטות, נפילה, וכעת נותר לו להביט על טעויות העבר ולהרהר במשמעותן. הספר חג סביב מונחים פילוסופיים כגון - חירות ובדידות, זרות, מצבו של האדם בעידן המודרני, משמעות ואמת. הפילוסוף והסופר ז'אן-פול סארטר כתב על הספר: "זהו הספר הכי טוב והכי פחות מובן של קאמי".
הספר תורגם פעמיים לעברית. בשנת 1959 על ידי המתרגם צבי ארד, ובשנת 2014 על ידי המתרגם עמנואל פינטו. שני התרגומים פורסמו בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר עובד להצגת יחיד על ידי השחקן והבמאי ניקו ניתאי והיא הועלתה מעל 3,600 פעמים.
קרב וייהאיוויי
קרב וייהאיוויי (ביפנית: 威海衛の戦い) היה קרב במלחמת סין–יפן הראשונה, שנערך בעיר ווייהאי שבשאנדונג בין 20 בינואר ל-12 בפברואר 1895. הקרב הפגיש בין כוחות האימפריה היפנית וכוחות שושלת צ'ינג.
רקע
לאחר הניצחון בקרב לושונקואו ב-21 בנובמבר 1894, המטרה האסטרטגית של היפנים הייתה הבסיס הימי של צי בייאנג - הצי הסיני - בעיר וייהאיוויי שבחצי האי שאנדונג. ניטרול הבסיס היה נותן ליפנים שליטה מלאה על דרכי הגישה הימיות לבייג'ינג ולטיינג'ין, ובנוסף יסיר כל איום על קווי האספקה הימיים של היפנים.
הבסיס הימי בווייהאיוויי נבנה בסיוע יועצים צבאיים מגרמניה, ונחשב בעיני יועצים זרים בסין טוב יותר מנמל הונג קונג. מערך ההגנה על הבסיס כלל תריסר מוצבים שהשקיפו על הכניסה לנמל, מצוידים בתותחים מתוצרת קרופ, ושני איים מבוצרים בתוך המפרץ. בנוסף, בכניסה לנמל הוצבו מחסומים שנועדו למנוע התקפה מבחוץ, או כניסה לנמל של כלי שיט בלתי מאושרים. באותה עת עגנו בנמל חמש עשרה ספינות מלחמה: אוניית המערכה דינגיואן, הסיירת הממוגנת "ג'ינגיואן" ו"פינגיואן" ושלוש עשרה ספינות טורפדו.
הקרב
הקרב החל ב-28 בינואר 1895, עם הפצצת העיירה דנגז'ואו, השוכנת כ-150 קילומטרים מערבית לווייהאיווי, על ידי סיירות הצי הקיסרי היפני "יושינו," "אקיצושימה" ו"נאניווה." אולם, התקפה זו הייתה פעולת הסחה מהנחיתות שערכה הארמייה השנייה של צבא יפן, בפיקודו של גנרל איוואו אויאמה, מזרחית לווייהאיוויי. הארמייה השנייה התחלקה לדיוויזיה השנייה, בפיקודו של לוטננט-גנרל סקומה סמאטה, ולדיוויזיה השישית, בפיקודו של גנרל קורוקי טממוטו. הנחתיות הושלמו ללא התנגדות עד ה-22 בינואר.
הכוח היפני החל לצעוד לכיוון וייהאיוויי ב-26 בינואר בשני טורים: אחד צעד לאורך החוף, והשני - במסלול ששכן מספר קילומטרים לפנים היבשה. כוונת היפנים הייתה לפתוח בהתקפה ביום ראש השנה הסיני, ועד ה-29 בינואר כיתרו את העיר מבלי שנתקלו בכל התנגדות.
היפנים פתחו בהתקפה על המוצבים שהגנו על העיר מכיוון דרום ומזרח ב-30 בינואר. תנאי מזג האוויר, שכללו קור עז וסופות שלגים, הקשו על ההתקפה, אך לאחר ארבע שעות לחימה נטשו המגינים הסינים את עמדותיהם ונסו אל העיר. האבידות בצד היפני לא היו גדולות, מלבד מותו של מייג'ור-גנרל אודרה יסוזומי, חלל המלחמה בעל הדרגה הגבוהה ביותר במלחמה זו. לאחר מכן המשיכו החיילים היפנים להתקדם אל העיר, וכבשו אותה ללא התנגדות, לאחר שחיל המצב הסיני ששהה במקום נמלט, ב-2 בפברואר.
מכשהיו תותחי הביצורים בידיהם, הפנו אותם היפנים אל ספינות צי בייאנג. בנוסף, הם גם הסירו את המחסומים שעמדו בכניסה לנמל ב-4 בפברואר, ואיפשרו את כניסתן של ספינות טורפדו, שערכו התקפות ליליות על הספינות הסיניות, בתוך מימי הנמל. בהתקפה משולבת שנפתחה ב-7 בפברואר ספגה דינגיואן הסינית נזק כבד והביאה לטיבוען של שלוש ספינות נוספות. צוותי ספינות הטורפדו החלו למרוד וניסו להימלט מהנמל, אך כולן הושמדו או נתפסו.
כשהיה ברור שהסינים הובסו, פנה האדמירל היפני איטו סוקיוקי לאדמירל הסיני, דינג רוצ'אנג, שהיה חברו במכתב אישי, הביע את צערו על שהם נאלצים להילחם זה בזה, והפציר בו להיכנע ובכך למנוע נזק כבד יותר ואובדן חיי אדם מיותר. איטו אף הציע לדינג לבקש מקלט מדיני ביפן עד תום המלחמה. דינג ויתר על ההצעה להיכנע, ותחת זו התאבד על ידי נטילת מנת יתר של אופיום במפקדתו. סגנו, אדמירל ליו, התאבד גם הוא לאחר שהורה לפקודיו לפוצץ את ספינות הצי כדי שלא יפלו לידיים יפניות.
הפיקוד על צי בייאנג עבר לידיו של התת-אדמירל הסקוטי ג'ון מקלור, שנכנע בשמו של דינג ב-12 בפברואר. תנאי הכניעה הכתיבו שהספינות הנותרות, הנמל והציוד שבו יעברו לידי יפן, ושכל החיילים והאזרחים הסינים, וכמו כן נציגי המעצמות הזרות ששהו בעיר יוכלו לעזוב באין מפריע. איטו קיבל את תנאי הכניעה, ויותר מכך, מכיוון שהתאבדותו של דינג תאמה את רוח הבושידו היפנית, הורה איטו לחייליו להתייחס לגופתו בכבוד.
תוצאות הקרב
עם נפילת וייהאיוויי, הורה הנסיך גונג, בנו של הקיסר, על סגירת משרד האדמירליות בבייג'ינג, שכן הצי הסיני חדל מלהתקיים. היפנים השיגו את מטרתם האסטרטגית באבטחת נתיבי האספקה שלהם ובשליטה על נתיבי השיט לבייג'ינג, ועל המהירות בה השיגו את מטרתם זו זכו לשבחים רבים ממשקיפים זרים שנכחו בקרב.
קרב וייהאיוויי נחשב לקרב האחרון במלחמת סין–יפן הראשונה, מכיוון שלאחריו נכנסו יפן וסין למשא ומתן לשלום. עם זאת, קרב ניוז'ואנג ומספר תקריות נוספות אירעו בטרם נחתם הסכם שימונוסקי, שסיים את המלחמה באופן רשמי.
חיים יצחק קארב
ביוגרפיה
נולד בפילטן שבקורלנד לחיה ולרב שאול קָארב, שהיה למדן ור"מ. בילדותו למד אצל אביו, ואחר כך בישיבת טלז. נסמך לרבנות בידי רבי אליעזר גורדון רבה של טלז וראש הישיבה בה. נישא ללאה מרים בתם של דבורה והרב משה יצחק ראבין שכיהן כמו"צ בפוניבז', לאחר פטירת חמיו כיהן שש שנים במקומו כמו"צ והתיידד עם רבי יעקב יצחק רבינוביץ, ידידות שנמשכה שנים בהתכתבות בדברי תורה. התמנה לכהן כרב העיר פלאנגה, וכיהן בה שש שנים עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה כיהן כאב"ד בעיר פאבלגראד שבאוקראינה. לאחר המלחמה התמנה כרב בזאגר ישן בפלך קובנה וכיהן בה ארבע שנים. על שם רבנותו זו כונה "הרב מזאגר". בראשית חודש טבת ה'תרפ"ו הוצע הרב קארב בידי הרב אברהם דובער כהנא שפירא מקובנה, לרב אברהם יצחק הכהן קוק, כמועמד לראשות ישיבת מרכז הרב במקומו של ראש הישיבה הרב אברהם אהרן בורשטיין מטבריג שנפטר לפני חנוכה באותה שנה. ההצעה לא באה לידי מימוש.
בשנת ה'תרפ"ז היגר לארצות הברית, עם בואו מונה כרב בית המדרש הגדול בהארלם, ובהמשך אותה שנה כרב קהילת "הבימה" בניו יורק. בהיותו בהארלם הדפיס את הכרך הראשון של ספרו "נתיבות חיים" העוסק בעניינים שונים בסוגיות התלמוד הבבלי ובדברי הרמב"ם, הספר התקבל בקהל הלמדני בארצות הברית ובליטא. בתרפ"ח התמנה כראש הישיבה "בית מדרש לתורה" בשיקגו.
בשואה איבד את בנו הבכור הרב שלמה קארב שכיהן כמו"צ בבית הדין בקובנה ואת אשתו מנוחה וילדיהם, בתו פייגה ובעלה לוי קויפמן ובתם נהרגו אף הם. עם הגיע בשורות האיוב מאירופה, שקעה לאה קארב ביגון על מות ילדיה, היא לא התאוששה ונפטרה בה' בטבת ה'תש"ז.
לאחר 20 שנה בראשות בית המדרש לתורה, הוא נישא בשנית לייטל בת הרב יהודה קרויס, עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים.
בגין ספריו זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית מקורית, לשנת תשי"ג-תשי"ד.
הוא נפטר בג' בסיוון ה'תשי"ז, 2 ביוני 1957, ונקבר בהלוויה מרובת משתתפים נכבדים בהר המנוחות לצד רבי איסר זלמן מלצר.
אוסף כתביו וארכיונו האישי נמצא בספרייה הלאומית בירושלים.
משפחתו
בתו, הבלשנית חנה-אנה קארב, נישאה בשנת תרצ"ה לרב מנחם מנדל גודמן, תלמידו של אביה בבית מדרש לתורה בשיקגו, שהתמנה מאוחר יותר כרב באוקלהומה סיטי. בתו יהודית נישאה לרב אברהם אהרן שצקס, בנו של רבי משה שצקס, שלאחר פטירת אביו כיהן תחתיו כראש ישיבת רבנו יצחק אלחנן.
חוקים נגד יחסי זוגיות בין-גזעיים בארצות הברית
בארצות הברית, חוקים נגד יחסי זוגיות בין-גזעיים (באנגלית: Anti-miscegenation laws in the United States) היו חוקי מדינות בארצות הברית לאסור נישואים בין-גזעיים (בפרט בין לבנים לשחורים ) ולאסור יחסי מין בין-גזעי, והיו תקפים משפטית פלילית בחלקים נרחבים בארצות הברית עד שנת 1967.
חוקים נגד יחסי זוגיות בין-גזעיים בארצות הברית היוו חלק מהחוקים האמריקאים מלפני הקמתה וביסוסה של ארצות הברית, ולכן החוק הזה נקבע כי הוא אינו מאושר על ידי החוקה בשנת 1967 על ידי בית משפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין לאבינג נגד וירג'יניה. המונח יחסי זוגיות בין-גזעיים שומש לראשונה ב-1863, במהלך מלחמת האזרחים בארצות הברית, על ידי עיתונאים אמריקאים כדי לבייש את התנועה לביטול העבדות על ידי העלאת דיון על תפיסת העולם בנוגע לנישואים בין-גזעיים לאחר ביטול העבדות. חלק משלוש עשרה המושבות המקוריות אשר נהפכו למדינות וחוקקו חוקים אלו, חקקו במדינה חוקים אלה במאה ה־18 המוקדמת, מאה שנים או יותר לאחר ביטול העבדות.
בדרך כלל, חוקים אלו הגדירו זוגיות בין-גזעיים שונים כפשע, ואסרו על קיום חתונות בין אנשים מגזעים שונים וקיום טקסים דומים.
לפעמים, לא היה ניתן להאשים זוגות בין-גזעיים על פי החוק האוסר יחסי זוגיות בין-גזעיים, ובמקום זאת אושמו של ניאוף וזנות יוחסה אליהם במקום.
במדינות רבות, חוקים נגד יחסי זוגיות בין-גזעיים כללו גם הוצאה מחוץ לחוק של חיים משותפים ללא נישואים וקיום יחסי מין בין אנשים עם גוון עור בהיר לבין אנשים עם כל גוון אחר. בנוסף, בשנת 1908 מדינת אוקלהומה אסרה על נישואים "בין אדם ממוצא אפריקאי" לבין "כל אדם לא ממוצא אפריקאי". בשנת 1920 לואיזיאנה אסרה על נישואים בין ילידים אמריקנים לבין אפרו-אמריקנים (ומשנת 1920–1942, גם פילגשים), וב-1935, במדינת מרילנד, אסרו נישואים בין שחורים לפיליפינים.} בעוד שחוקים נגד יחסי זוגיות בין-גזעיים נחשבים לעיתים קרובות לתופעה דרומית, גם מדינות המערב והמישור חוקקו אותן.
אף על פי שתיקונים לחוקים אלה הוצעו בקונגרס של ארצות הברית בשנים 1871, 1912-1913 ו-1928, חוק ארצי לביטול חוקים אלה לא נחקק עד לפרסום פסק הדין של בית המשפט העליון בקליפורניה בפסק דין פרץ נגד שארפ (1948). ב-1967 פסק בית המשפט העליון בארצות הברית פה אחד בפרשת לאבינג נגד וירג'יניה כי חוקים נגד יחסי זוגיות בין-גזעיים הם בלתי חוקתיים.
התקופה הקולוניאלית
החוקים הראשונים שהפכו את הנישואין ויחסי המין בין לבנים ללא לבנים לא חוקיים נחקקו בעידן הקולוניאלי במושבות האנגליות של וירג'יניה ומרילנד, מדינות שהיו תלויים כלכלית בעבודות ללא תשלום, כגון עבדות.
ב-1664 חוקקה מרילנד חוק שהפך נישואים אלה ללא חוקיים כגון: נישואי נל באטלר ב-1681, יליד אירלנד, לעבד אפריקנית. ב-1691 הפכה המושבה וירג'יניה למושבה האנגלית הראשונה בצפון אמריקה שהעבירה חוק האוסר נישואין בין לבנים לשחורים, ואחריה מרילנד בשנת 1692. זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה האמריקנית שנחקק חוק האוסר שבקריטריון היחיד האוסר על בני זוג להינשא הוא איסור בין-גזעי, ולא שאלה של מעמד או מצב של עבדות.
מאוחר יותר התפשטו חוקים אלה גם לשאר המושבות שהיו בהם פחות עבדים ושחורים חופשיים, כמו פנסילבניה ומסצ'וסטס. יתרה מזאת, לאחר הכרזת העצמאות האמריקנית, נחקקו חוקים דומים בשטחים ומדינות שאסרו על העבדות.
אחרי העצמאות האמריקנית
ב-1776, שבע מתוך 13 המושבות שהכריזו על עצמאותן חוקקו חוקים נגד יחסי זוגיות בין-גזעיים, למרות שהעבדות בוטלה בהדרגה בצפון. תחילה לא הייתה לכך השפעה רבה על החוקים נגד יחסי זוגיות בין-גזעיים. שונה משאר המדינות הייתה פנסילבניה, אשר ביטלה את החוק שלה נגד יחסי זוגיות בין-גזעיים שונים כבר בשנת 1780, יחד עם ביטול כמה מן ההגבלות האחרות שהוטלו על שחורים חופשיים.
לאבינג נגד וירג'יניה
כל האיסורים על נישואים בין-גזעיים הוסרו לאחר שמילדרד לאבינג, אישה שחורה, וריצ'רד לאבינג, גבר לבן, עתרו לבית המשפט לאחר שנידונו למאסר עקב הפרת החוק נגד יחסי זוגיות בין-גזעיים. בעקבות עתירה זו, בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע כי איסור זה הוא בלתי חוקתי, ובכך ביטלו את כל המגבלות לנישואים על בסיס גזע בארצות הברית.
שמישהו יעצור אותי
שמישהו יעצור אותי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי והמוזיקאי עדן חסון. השיר יצא לאור ב-24 בדצמבר 2017, כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה של חסון "שמישהו יעצור אותי", על ידי חברת התקליטים Mobile1 Music.
בסמוך לצאתו נכנס השיר אל המקום השני במצעד הרשמי של גלגלצ. השיר זכה השיר במקום השביעי במצעד השנתי של כאן גימל, במקום הרביעי במצעד השנתי של גלגלצ, במקום ה-13 במצעד העשור של כאן גימל ובמקום הרביעי במצעד העשור של מאקו ורדיו תל אביב. כמו כן, השיר זכה בפרס אקו"ם לשיר השנה לשנת 2018.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי עדן חסון והופק על ידי חסון ויעקב למאי. השיר הוא שיר בסגנון המוזיקה המזרחית.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, צבר כ-3 מיליון השמעות והפך לאחד השירים הישראלים המושמעים ביותר בספוטיפיי.
וידאו קליפ
נכון לפברואר 2023 מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-55 מיליון צפיות.
אנחליניו
חוסה אנחל אסמוריס טאסנדה (בספרדית: José Ángel Esmorís Tasende; נולד ב-4 בינואר 1997), המכונה אנחליניו (Angeliño), הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בגלאטסראיי.
קריירת מועדונים
אנחליניו נולד בקוריסטנקו שבמחוז גליסיה שבספרד. ב-2007, בגיל עשר, הצטרף לנוער של דפורטיבו דה לה קורוניה לאחר שהחל את דרכו בלואיס קאלבו סאנץ דה קרבולו. הוא שיחק בלה קורוניה שש שנים, עד 2013.
ב-8 ביולי 2012 חתם על חוזה לארבע שנים עם מנצ'סטר סיטי, והחל לשחק בקבוצת הנוער ובמקביל גם בקבוצת המילואים. ב-30 בינואר 2016, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 0–4 על אסטון וילה, כשעלה כמחליף בדקה ה-81 במסגרת הגביע האנגלי.
ב-2015 הושאל אנחליניו לניו יורק סיטי. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ב-12 ביולי בתיקו 4–4 מול טורונטו. אנחליניו חזר לשורותיה של מנצ'סטר סיטי בסיום העונה, וערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות ב-24 באוגוסט 2016 כשעלה כמחליף נגד סטיאווה בוקרשט. ב-27 בדצמבר 2016 הודיעה מנצ'סטר סיטי כי הספרדי יושאל לז'ירונה החל מ-1 בינואר 2017 עד לסיום העונה. ב-31 בינואר הוכרז כי לאחר שלא הופיע ולו הופעה אחת בז'ירונה, אנחליניו יושאל במקום זאת למיורקה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-5 בפברואר, כשעלה כמחליף בהפסד 2–1 לריאל אוביידו.
ב-4 ביולי 2017 הושאל אנחליניו ל-נאק ברדה ההולנדית, לעונה אחת. במהלך עונתו בנאק ברדה, הוא זכה ארבע פעמים בפרס שחקן החודש בליגה, בזמן שכבש שלושה שערים וסיפק שבעה בישולים ב-34 הופעות. עקב עונתו המוצלחת במדי נאק ברדה בליגה ההולנדית, הוחתם בשורותיה של פ.ס.וו. איינדהובן ביוני 2018 בחוזה לחמש שנים. גם בעונה זו הפגין יכולת מרשימה בליגה ההולנדית, וזכה בהרכב העונה בליגה ולכישרון העונה בליגה.
מנצ'סטר סיטי החתימה מחדש את אנג'לינו ב-3 ביולי 2019 לאחר שהפעילה סעיף רכישה בחוזהו. אנחליניו ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג ב-21 בספטמבר 2019 כשעלה כמחליף בניצחון 0–8 על ווטפורד.
ב-31 בינואר 2020, לאחר שהופיע 12 הופעות במנצ'סטר סיטי בכל המסגרות, הושאל אנחליניו לר.ב. לייפציג מהבונדסליגה. בסך הכל ערך 13 הופעות במדי המועדון הגרמני בהן כבש שער אחר ובישל שלושה שערים. ב-13 באוגוסט 2020, בישל הספרדי את שער הניצחון של קבוצתו ברבע גמר ליגת האלופות על אתלטיקו מדריד, משחק שהסתיים בניצחון 2–1 והעפלה לראשונה בהיסטוריה לחצי גמר התחרות.
ב-8 בספטמבר 2020, הודיעה מנצ'סטר סיטי כי ההלוואה של הספרדי ללייפציג תוארך גם לעונת 2020/2021. ב-13 בפברואר 2021 נהפכה העברתו של אנחלינו לקבועה תמורת 18 מיליון אירו.
ב-8 באוגוסט 2022 הושאל אנחלינו להופנהיים לעונה אחת.
ב-12 ביולי 2023 הושאל לגלאטסראיי לעונה אחת
מנצ'סטר סיטי
ר.ב. לייפציג
Your Love Is My Drug
Your Love Is My Drug  (בעברית: האהבה שלך היא הסם שלי) הוא שיר של הזמרת האמריקאית קשה מתוך אלבום האולפן הראשון שלה Animal. השיר יצא כסינגל השלישי מן האלבום והפך לאחד מהלהיטים הגדולים של הזמרת כשצבר ב-YouTube קרוב ל-100 מיליון צפיות והוא אחד הנצפים של הזמרת. השיר צבר הצלחה נאה במצעדים ברחבי העולם כשנכנס לחמישייה הפותחת בלמעלה משלושה מצעדים ביניהם ארצות הברית, ולעשירייה הפותחת בלמעלה מעשרה מצעדים.
השיר נכלל במספר רשימות שפרסמו גופי תקשורת שונים לסיכום השירים הטובים והאהובים ביותר לשנת 2010. השיר קיבל אזכור מכובד מאוד ברשימה שערך אנטוני ראמוס ממגזין Access Hollywood עבור השירים הטובים ביותר לשנת 2010.
וידאו קליפ
הקליפ של השיר צולם על ידי "האני" והוא צולם ב-6 באפריל וב-7 באפריל 2010, במדבר לנקסטר, קליפורניה. הוא הופיע לראשונה ב-Vevo, בשעה 12:01 ב -13 במאי 2010. קשה תיארה את הרעיון שמאחורי הסרטון בריאיון עם MTV, וציינה, "רציתי שזה יהיה כמו טיול פסיכדלי של המוח, להשוות עם להיות כל כך מגעיל מאוהב במישהו שאתה מאבד את הראש שלך". באחד מקטעי הווידאו ניתן לראות את הזמרת כשלראשה מסיכה של חיה וניתן להבין שהיא בחרה גם לשלב היבט חייתי לסרטון המסביר כי היא "מאהבת ענקית של בעלי חיים".
בית הראשונים (ביתן אהרון)
בית הראשונים הוא מבנה היסטורי הממוקם ליד מושב ביתן אהרון שבעמק חפר. בקרב תושבי האזור הוא ידוע בכינוי "הבית הגדול".
המבנה הוא בן שתי קומות על מדרונו מהערבי של רכס הכורכר ליד המושב. אבני כורכר נחצבו מהרכס עליו הוא בנוי, מידותיו 12.80 מ' רוחב 15.30מ' אורך ועובי הקירות כ-80 ס"מ. הצד המזרחי של הקומה הראשונה נחצב בחלקו בסלע הגבעה, והתקרה שלו נסמכת על קמרונים וקשתות אבן. בקומה הראשונה היו שני מחסנים צרים וארוכים ולהם פתחים מקומרים הפונים כלפי מערב. רצפתם הייתה אדמה כבושה. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 הם שימשו כאורוות סוסים. בין שני המחסנים הפריד קיר עבה מאבני כורכר. על בית האבן נבנתה קומה שנייה שהייתה בנויה אבן גם היא ולה גג בטון שטוח. בחלקה הדרומי של קומה זאת היו שלושה חדרים וחלקה הצפוני היה מרפסת פתוחה . הכניסה לקומה השנייה היא מצידו המזרחי של הבניין, בראש הגבעה. מעליה יש מגדל ובו סולם המאפשר עלייה לגג. ליד הבית הגדול, מצדו הדרום-מערבי יש בית קטן יותר, גם הוא מאבני כורכר שנחצבו במקום. בבית זה היו שלושה חדרים. בקרבת הבניין ישנם מספר עצי אקליפטוס המקור שניטעו כנראה עוד בתחילת המאה ה-20.
בית הראשונים, או "הבית הגדול", נקרא בפי כותבים שונים גם "בית הבק", בדומה לבתים דומים לו במקומות אחרים בארץ.
לפני תקופת ההתיישבות
את הבית-הגדול בנה אנטואן בשארה טאיאן, לבנוני מרוני בן למשפחת סוחרים, שעבר מלבנון לשכונת עג'מי ביפו שבה היה לו בית מגורים מפואר. בשנת 1880 רכש טאיאן חלקה גדולה, כעשרים אלף דונם, בוואדי חווארת, כיום עמק חפר, ובה שימש הבית הגדול כבית אחוזה. טאיאן חפר באר מדרום מזרח לבית, התקין משאבה עם מנוע, בנה בית-באר ובריכה מרובעת פתוחה לאגירת המים. מהבריכה זרמו המים בגרביטציה בתעלות בטון לשטחים שממזרח לבית. הוא נטע פרדס וזרע חלק מהאדמות בשותפות עם הבדואים המקומיים שהפכו לאריסיו.
למרות השותפות בהקמת הבית, יחסים עכורים שררו בין טאיאן והבדואים שמררו את חייו, עקרו את הפרדס, סתמו את הבאר וקפחו את חלקו ביבול. הסכסוכים בין הבדואים המקומיים ומשפחת טאיאן החריפו ובסופו של דבר, כנראה בגלל הסתבכות המשפחה בעסקים, הועמדו הקרקעות למכירה פומבית, ונקנו על ידי הקרן הקיימת לישראל באמצעות בא כוחה יהושע חנקין.
1930 - 1938
ביום ב' בטבת תר"צ, 2 בינואר 1930, עלו שבעה בחורים ראשונים מבין מייסדי כפר ויתקין, יחד עם שאול קרבל, השומר מטעם הקרן הקיימת, אל הבית-הגדול והתגוררו באחד החדרים בקומה השנייה. על המרפסת של הקומה השנייה, בנו אנשי כפר-ויתקין אולם מבלוקים ובטון, שהוכנו מזיפזיף וחול ים. הגג נעשה מקורות עץ ופחים גליים. האולם חולק במחיצות לחדרי מגורים, וכך כחודשיים שלושה אחרי העלייה לבית הגדול, השתכנו כל 20 מייסדי כפר-ויתקין במקום. בנוסף הקימו בחצר צריפי מטבח ושירותים. מאוחר יותר, בסוף שנת 1930 ובמשך שנת 1931 הצטרפו לעשרים הראשונים שנים עשר חברים נוספים וכשלא הספיק המקום לכולם, הקימו שכונה ובה צריפי מגורים למשפחות ואוהלים על הגבעה ליד הבית הגדול. בהמשך נוספו מתיישבים ומשפחות שהשתייכו לשני ארגונים, ארגון ג' וארגון "העמק". בסוף שנת 1932 פעלו בבית הקטן, מבנה האבן בפינה הדרום מערבית של הבית-הגדול, שתי צרכניות, אחת לכל ארגון. באפריל 1933 החלו מתיישבי כפר ויתקין להעביר את הצריפים מהשכונה אל מקום יישוב הקבע שנמצא כשני ק"מ צפונית לבית הגדול.
הבית הגדול שימש כנקודה מרכזית שעברו בה חלוצים שבאו להתיישב באזור. בתאריך 15.6.1933 הגיעו למקום קבוצת מתיישבים שעזבה למחרת בדרכה לייסד את קיבוץ משמר השרון השוכן במרכזו של עמק-חפר. בשנת 1936 הגיעו למקום ארבע המשפחות הראשונות בביתן אהרון, משפחת גורדין, משפחת רוזנברג, משפחת שוסטקובסקי ומשפחת שטיינהאוז, והתגוררו בבית הגדול עד שנבנו בתי הקבע שלהם. כל משפחה גרה בחדר אחד. בקומה השנייה בצד הדרומי. משפחות אלו היו הגרעין להקמתו של ביתן אהרון, בחדר שבפינה הצפון מזרחית של הקומה השנייה, פעלה זמן מה תחנת משטרה ובה שוטרים ערבים. בסוף הקיץ של שנת 1936, הגיעו לבית הגדול קייטנים מכפר אתא, אלו היו משפחות של פועלי ביח"ר לטקסטיל אתא ששהו במקום במחזורים, נפשו והתרחצו בים.
1938 - 1948
בסוף שנות ה-30 ותחילת שנות ה-40 נערכו ב"בית הגדול" בביתן אהרון, קורסים חשובים של ארגון ההגנה. הקורס החשוב ביותר היה קורס המ"מים (מפקדי מחלקות) הרביעי, שנפתח בחודש דצמבר 1938. מאז קוימו במקום קורסי מ"מים נוספים. על הקורס הרביעי פיקד יוסף אבידר, מוותיקי ה"הגנה" ולימים אלוף בצה"ל. בקורס השתתפו 51 מפקדים שחלקם צברו ניסיון קרבי במסגרת פלוגות הלילה של וינגייט. ייחודו של הקורס היה בשני תחומים: לראשונה הועמד במרכז האימון נושא "היציאה מהגדר" (לחימה בעומק שטח האויב) ולראשונה תורגלו בקורס מסגרות כמו "מחלקה" ו"פלוגה". הקורס הזה זכה לכינוי הליצני "קורס הפישרים", בגלל בעיות משמעת בלתי אופייניות שקרו במהלכו. באחת מהן, הביעו החניכים את אי שביעות רצונם ממפקדת הקורס על-ידי השתנה קולקטיבית בעת מסדר בוקר. ב"ספר ההגנה" נקבע כי רמת ההדרכה הירודה בתחילת הקורס לא תאמה את רמתם הגבוהה של החניכים, ולכן הביעו מחאתם. בעקבות זאת, הובא לקורס, כמפקד בפועל, יהושע גלוברמן, אחד התאורטיקנים החשובים של ארגון ה"הגנה". כן הופיע בקורס לראשונה, רפאל (רודולף) לב, לב שהיה קצין בצבא האוסטרי ולחם במלחמת העולם הראשונה. ב-1934 הגיע ארצה והפך מפקד בכיר ב"הגנה".
בקורס "הפישרים", הופקו לראשונה הלקחים ממאורעות 1936–1938. במאורעות אלה, שכונו בשם "המרד הערבי הגדול", הותקפו יישובים יהודיים ומתקני צבא ומשטרה בריטיים על-ידי כנופיות מאורגנות והמונים מוסתים. בתקופה זו היה שיתוף פעולה בין היישוב לבריטים, במסגרתו הקים הקצין הבריטי אורד צ'ארלס וינגייט את "פלגות הלילה" המפורסמות. הפלגות, שהורכבו ממפקדים בריטיים ולוחמים יהודים, בעיקר מבני עמק יזרעאל, יצאו בחסות הלילה לפגוע בכנופיות ובפורעים. כאן פותחה לראשונה תורת "היציאה מהגדר", שנוסתה בהצלחה לא מבוטלת שנתיים קודם לכן על-ידי יצחק שדה, בירושלים. הקורס התנהל במתכונת ובמשטר צבאיים. לראשונה חולקו החניכים למחלקות, ולכל מחלקה - מפקד. הקורס נערך במסווה של קורס נוטרים, לכן החניכים לבשו מדי נוטרים ונשאו נשק צמוד. בתרגיל המסכם פעל כל הקורס, לראשונה, כפלוגה. אחד החניכים תיפקד כמפקדה.
ב-1939 התקיים בביתן אהרון קורס ארצי למדריכים ראשיים לנשק, שנמשך חודשיים. מפקד הקורס היה אליהו בן-חור. החניכים היו בעלי ניסיון קודם בפיקוד ובהדרכה. בקורס נקבעה שיטה אחידה להדרכה בנשק (רובה, מקלע, כידון, אקדח, רימון-יד ורימון-רובה). רבים מהבוגרים הפכו למדריכים ראשיים במחוזות ובנפות ולמדריכים ארציים. קורס זה קבע את שיטת ההדרכה בנשק עד קום המדינה וגם לאחר מכן. קורס המ"מים של שנת 1941, החל גם הוא בביתן אהרון והסתיים בג'וערה, בגלל אותן סיבות. על קורס זה חזר לפקד יהושע גלוברמן. בין המדריכים היו: יגאל ידין, מונדק פסטרנק (משה בר-תקווה), יצחק דובנו ("יואב", שנהרג בפקדו על נגבה במלחמת העצמאות) צבי הורביץ ורבים אחרים, שהיו למפקדים בכירים בצה"ל. בשנות ה-40 קוימו בביתן אהרון גם קורסי גדנ"ע וחג"ם (חינוך גופני מורחב). כן התקיימו קורסים בספורט שימושי.
אחרי 1948
תקופות ארוכות עמד הבית הגדול ריק, שומם, ומוזנח. מדי פעם הוא נמסר לאדם או גוף, אשר ניסו להפעילו בצורות שונות ומגוונות. בשנים 1973–1974 ישב במקום צייר שכינויו "שליפקע" (שזיפי) שהגיע מקיבוץ מנרה. הוא הקים במקום סטודיו, אותו עזב לאחר שנתיים. בשנות השמונים עבר הבניין שיפוץ נרחב, נבנתה רצפה בקומה התחתונה המדרון ממערב סודר בכמה טרסות ונבנה גרם מדרגות המאפשר גישה נוחה לבית. הוקמה במקום מסעדה ומרכז בידור על-ידי תושב בת-חן, שלמה קרבינסקי (בן כפר ויתקין), אשר הפעילו מספר שנים. בשנות התשעים פעל במקום מרכז לאומנויות "בוסתן" – בניהולם של זאב ומיקי מרין מנתניה. מאוחר יותר פעלה במקום מסעדה שבעליה התחלפו מספר פעמים.
בשנת 2023 עבר הבית שיפוץ יסודי והוא מופעל באמצעות המועצה האזרית עמק חפר. במקום מתקיימת פעילות תרבותית.
קרון הרכבת במתחם
סמוך לבית הגדול הוצב במשך מספר שנים קרון רכבת ישן נושן. הקרון במקורו היה קרון צבאי בריטי שנבנה לפני מלחמת העולם הראשונה, הוסב במהלך המלחמה לקרון אמבולנס, ומאוחר יותר לקרון נוסעים בשירות האימפריה הבריטית. עקב מחסור בקרונות מפוארים ("קרונות טרקלין") הוסב פעם נוספת לקרון מפואר, וניתן לו המספר 95. הקרון היה אחד משלושה קרונות דומים בא"י. הוא נבנה בהידור פנימי רב הכולל כורסאות מרופדות, רהיטי מהגוני יוקרתיים, ואבזור עשיר, אולם מעט מכל אלו שרד עד ימינו הקרון שימש את המלכה אליזבת בנסיעותיה לא"י ומצרים. לאחר שהועבר לרכבת ישראל שימש את "דוד בן-גוריון, בנסיעתו הראשונה לירושלים לאחר הקמת מדינת ישראל. בקרון זה זכו לנסוע אישים נוספים כולל הקיסר האתיופי, בעת ביקורו בארץ. הקרון שימש בשרות רכבת ישראל עד שנות השבעים. בהיותו ליד "הבית הגדול" לא טיפל אף אחד בקרון זה ומצבו התערער ולאחר כמה שנים נלקח חזרה למוזיאון הרכבת לשיפוץ ולתצוגה מכובדת.
שמורת הטבע
רכס הגבעות, שבקצהו הדרומי נמצא הבית הגדול הוא שמורת טבע מוכרזת בשטח 50 דונם, המשמרת את הצומח והחי של גבעות הכורכר. בית גידול זה הולך ונכחד, כתוצאה מבינוי. לכן יש חשיבות רבה לשמורה זאת אף על פי שהיא קטנה, כזאת המכונה "שמורת עציץ". יש בשמורה כמה מערות קבורה חצובות, מהתקופות הרומית והביזנטית, שהכניסה אליהן אסורה, כדי להגן על אוכלוסיות העטלפים החיים בהן וכדי להימנע מהדבקות בקדחת המערות. הכניסה מותרת למערה אחת, הגדולה מכולן שבה תשעה כוכי קבורה חצובים בסלע הכורכר. פתחה רחב והאור בה רב מכדי שישתכנו בה העטלפים.
מצפור רמי
בצמוד לבית הראשונים נמצא מצפור ע"ש רמי כהן, בנם של ידידיה (בן כפר ויתקין) ועליזה כהן שנפל בשנת 1982 בעת שירותו בלבנון . המצפור כולל משטח מרוצף וספסלי ישיבה. ממנו ישנה תצפית נוף עוצרת נשימה על עמק חפר.
דיסקוגרפיה של קלווין האריס
הדי ג'יי הסקוטי קלווין האריס הוציא לאור חמישה אלבומי אולפן, אלבום מיקס, שבעה מיני-אלבומים, 42 סינגלים (בהם 3 כהשתתפות בסינגל), 13 סינגלים שיווקיים ו-40 וידאו קליפים. נכון לנובמבר 2014, נמכרו 8,176,180 עותקי סינגלים ושירים של האריס בבריטניה.
אלבום האולפן הראשון של האריס, I Created Disco, יצא ביוני 2007. האלבום הגיע בשיאו למקום השביעי במצעד האלבומים הבריטי והוסמך לאלבום זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI). שני הסינגלים הראשונים שלו, "Acceptable in the 80s" ו-"The Girls", הגיעו למקומות 10 ו-3, בהתאמה, במצעד הסינגלים הבריטי, ואילו הסינגל השלישי, "Merrymaking at My Place", הגיע למקום ה-43.
באוגוסט 2009 פרסם האריס את אלבום האולפן השני שלו, Ready for the Weekend, שנכנס בשבועו הראשון לראש מצעד האלבומים הבריטי, והוסמך לאלבום זהב על ידי האיגוד תוך חודשיים מיום היציאתו. הסינגל הראשון מהאלבום, "I'm Not Alone", הפך לסינגל הראשון של האריס כאמן ראשי שהגיע לראש מצעד הסינגלים הבריטי. "Ready for the Weekend" יצא כסינגל השני של האלבום, והגיע למקום השלישי בבריטניה. שני הסינגלים הנוספים שפורסמו מהאלבום, "Flashback" ו-"You Used to Hold Me", הגיעו למקומות ה-18 וה-27 במצעד הבריטי, בהתאמה.
אלבום האולפן השלישי, 18 Months, יצא באוקטובר 2012. באלבום הובעה לידי ביטוי התרחקותו של האריס משירה, והתמקדותו בהפקת המוזיקה. האלבום היה לשני ברצף של האריס שהגיע לראש המצעד במדינת מולדתו. 18 Months אף הפך לאלבומו הראשון שנכנס למצעד הבילבורד 200 בארצות הברית, והגיע למקום ה-19, וכן למקום השני באירלנד, למקום החמישי באוסטרליה ולמקום השמיני בקנדה. הסינגל הראשון של האלבום, "Bounce" בהשתתפות קליס, הגיע למקום השני במצעד הבריטי והפך לסינגל הראשון של האריס שנכנס למצעד האוסטרלי, במקום השביעי. הסינגל השני, "Feel So Close", הגיע בשיאו גם הוא למקום השני בבריטניה. השיר הביא את האריס להצלחה בינלאומית, והגיע למקום החמישי בניו זילנד ולמקום השביעי באוסטרליה, וכן היה לראשון שלו שנכנס לבילבורד הוט 100 האמריקני, במקום ה-12 בשיאו.
אלבום האולפן הרביעי של האריס, Motion, יצא באוקטובר 2014. האלבום הגיע בשיאו למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי, ולמקום החמישי בבילבורד 200 האמריקאי, ונעשה לאלבום שזכה להצלחה הרבה ביותר במצעד האחרון. מהאלבום יצאו שלושה סינגלים שהגיעו לראש המצעד הבריטי, "Under Control", "Summer" ו-"Blame", וסינגל נוסף שנכנס לעשירייה הראשונה, "Outside".
ביולי 2015, האריס פרסם את הסינגל "How Deep Is Your Love", בהשתתפות דיסיפלס. במהלך כל 2016, פרסם סינגלים נוספים שלא מתוך אלבום - "This Is What You Came For", "Hype" ו-"My Way", כולם הצליחו מבחינה מסחרית. האריס הוציא את אלבום האולפן החמישי שלו, Funk Wav Bounces Vol. 1, ביוני 2017. לאלבום קדמו הסינגלים "Slide", "Heatstroke", "Rollin" ו-"Feels".
קורניליה ברגמן
קורניליה איזבלה "קורי" ברגמן (באנגלית: Cornelia Isabella "Cori" Bargmann; נולדה ב-1961 בוירג'יניה) היא נוירוביולוגית אמריקאית, אשר ידועה בזכות עבודתה המגדירה את השפעת הגנים והסביבה על ההתנהגות של תולעי קיינורהבדיטיס אלגנס.
כיום קורניליה ברגמן היא חוקרת וראש מעבדת מעגלים עצביים והתנהגות באוניברסיטת רוקפלר, ניו יורק.
קורות חיים
קורניליה ברגמן נולדה ב-1961 בווירג'יניה וגדלה באת'נס, ג'ורג'יה. ע"פ ברגמן העובדה שמשפחתה הייתה משכילה, עודדה אותה לממש את חיבתה למדע כבר בחטיבת הביניים והתיכון. עבודתה הראשונה במעבדה, הכנת מזון זבובים במעבדת ביולוגיה, הייתה במהלך לימודי התואר הראשון שלה באוניברסיטת ג'ורג'יה (בה אביה עבד כפרופסור למדעי המחשב וסטטיסטיקה).
ראש מעבדת הביולוגיה וויאט אנדרסון התעניין בברגמן והציג אותה לסידני קושנר במחלקת גנטיקה, שם היא עבדה במקביל ללימודי התואר בביולוגיה מולקולרית. העבודה שעשתה במחלקת הגנטיקה עזרה לה במחקריה העתידיים. ב-1981 סיימה את לימודיה באוניברסיטת ג'ורג'יה עם תואר בביוכימיה ונסעה למסצ'וסטס על מנת להמשיך את לימודיה ב-MIT. היא סיימה את לימודיה ב-MIT בשנת 1987 עם דוקטורט בביולוגיה של הסרטן.
במהלך הדוקטורט למדה ברגמן על מנגנונים מולקולריים של תאי הסרטן במעבדה של רוברט ויינברג. שם לקחה חלק במחקר הקיים על גני ראס (Ras genes) ותפקידם בגידולי סרטן בגוף האדם ועזרה לזהות את המוטציה המפעילה את הראס בסרטן השלפוחית. נוסף לכך, ברגמן תרמה רמות למחקר על ה-neu, אונקוגן שהתברר כקשור לסרטן השד, דבר שמאוחר יותר הוביל מדענים לפריצת דרך בנושא.
לאחר הלימודים נשארה לעבוד ב-MIT במעבדה של פרופסור ה. רוברט הורביץ. במעבדה זו התוודעה לתולעי ק. אלגנס, והחלה להתעניין במערכת העצבים וההתנהגות. מורכבות הנושא הרתיעה אותה, אך שיחה עם דייוויד בולטימור (חבר סגל ב-MIT וחתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה) שכנעה אותה והיא החלה את עבודתה על הגדרת השפעת הגנים והסביבה על התנהגות תולעי ק. אלגנס על ידי ניתוח המעגלים העצביים והגנים, הקולטנים והמולקולות המעורבות בהתנהגות.
במחקרה הראשון בנושא ברגמן השתמשה בצריבה (אבלציה) בלייזר כדי להראות כי קבוצות נוירונים מסוימות בגוף התולעת (ק. אלנגס) חשובות לתגובת ההגבה של התולעת לכימיקלים שונים. עוד תוצאה שעלתה מהמחקר היא גילוי קבוצת הנוירונים האחראית להכנסת התולעת לשלב אלטרנטיבי הנקרא "dauer larva" (שלב התפתחותי אלטרנטיבי של תולעים ק. אלנגס בה הזחל נכנס לסוג של קיפאון ויכול לשרוד בתנאים קשים). מחקר זה היה הראשון מסדרת מחקרים שמטרתם למפות את קבוצות הנוירונים במוח התולעת ולהגיע להבנה עמוקה יותר של המעגלים העצביים וההתנהגות שלה.
ב-1995 הוצעה לברגמן עבודה כעוזרת מרצה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו ובמקביל המשיכה במחקריה. הפעם התמקדה ברגמן בחוש הריח ברמה המולקולרית. מחקרה הוביל לתגליות על מנגנוני הבסיס של החושים ולגילוי מולקולה שתפקידה ליצור קשרים בין הנוירונים במהלך פיתוחם. עבודה זו תרמה להבנה עמוקה יותר של המוח, התפתחות נוירונים והיכולת החושית.
שלוש שנים לאחר מכן (1998) הועלתה לדרגת פרופסור וב-1999 מונתה לסגן יו"ר המחלקה לאנטומיה.
ב-2004 החלה לעבוד באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק כראש המעבדה למעגלים עצביים והתנהגות ע"ש לולו ואנתוני וונג, כמרצה וכחוקרת רפואית של הווארד יוז, שם היא נמצאת עד היום. ברגמן והצוות שלה חוקרים כיצד גנים אחראים על ההתפתחות, התפקוד וההתנהגות העצבית. במעבדה נעשה שימוש בתולעי ק. אלגנס, בזכות חוש הריח הרגיש שלהם.
פרסים ותפקידים חשובים
=== פרסים ===
עמק בארוויק
עמק בארוויק או עמק ברוויק (באנגלית: Barwick Valley) הוא עמק שאינו מכוסה קרח, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
עמק בארוויק הוא אחד מהעמקים היבשים מקמרדו.
העמק ממוקם מצפון לפסגות האפוקליפסה, ומשתרע בין קרחון וב, לעמק ויקטוריה.
מקור השם
שמו של העמק ניתן לו על ידי משלחות חקר מטעם המרכז לחקר אנטארקטיקה (Victoria University's Antarctic Expeditions; בראשי תיבות: VUWAE), של אוניברסיטת ויקטוריה מהעיר ולינגטון, שבניו זילנד.
משלחת זו (VUWAE) חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1958–1959.
העמק נקרא על שם אר. אי. בארוויק (R.E. Barwick), שהיה ביולוג שפעל בעונת הקיץ האנטארקטי שבשנים 1956–1958, בה חקרה המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי את האזור בו ממוקם העמק.
כמו כן בארוויק היה אחד מאנשי הצוות של משלחת VUWAE.
אזור אנטארקטי מוגן מיוחד
עמק בארוויק ממוקם בשטח המוגן במסגרת האזור האנטארקטי המוגן במיוחד מספר 123 (ASPA 123), המוגן תחת אמנת אנטארקטיקה.
האזור מוגן עקב היותו אחד מהעמקים יבשים של מקמרדו, שפחות הושפע או זוהם על ידי בני אדם. בכך העמק מהווה כבסיס ייחוס לשינויים שנעשים על ידי האדם במערכות אקולוגיות של מדבר קוטבי (בהשוואה לייתר העמקים היבשים, הנחקרים על ידי מדענים).
הארמייה ה-68 (ברית המועצות)
הארמייה ה-68 (ברוסית: армия я-68) הייתה ארמיית שדה של הצבא האדום אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הארמייה ה-68 הוקמה על בסיס מפקדת הארמייה ה-57, ב-1 בפברואר 1943 על בסיס הוראת הסטבקה מיום 30 בינואר. כמפקדה מונה פיודור טולבוחין והיא כללה את דיוויזיית הרובאים ה-37, דיוויזיות המשמר ה-1 ה-5 ה-7 וה-8, הדיוויזיה המוטסת של המשמר ה-10, הדיוויזיות ה-32 וה-33 ובריגדת הרובאים ה-137. הארמייה השתתפה במבצע פוליארנאיה דבידה, ובמסגרת המבצע לחמה בקרב דמיאנסק בניסיון להסיר את המצור על לנינגרד. ההתקפה הסובייטית נהדפה, והארמייה נסוגה מדמיאנסק אל הנהר לובט. ב-13 במרץ הוחלף טולבוחין ביבגני זאורבילי, והארמייה נכללה במסגרת החזית הצפון-מערבית.
ב-5 במאי היא הועברה לעתודה, וב-12 ביולי נשלחה לקחת חלק בקרב סמולנסק. במהלך הקרב, הארמייה לחמה לצד כוחות נוספים מחזית קלינין ומהחזית המערבית והביסה את האגף השמאלי של קבוצת ארמיות מרכז. הארמייה שחררה עיירות וכפרים רבים במחוז סמולנסק, וב-25 בספטמבר שחררה את סמולנסק עצמה בשיתוף פעולה עם הארמייה החמישית והארמייה ה-31. הארמייה פורקה ב-5 בנובמבר ויחידותיה הועברו לארמייה החמישית.
הפפירוסים של זנון
הפפירוסים של זנון (Zenon Papyri) הם אלפי פפירוסים שנכתבו בשפה היוונית, שהיו שייכים לארכיונו של זנון (ביוונית: Ζήνων), בנו של אגראופון (Agreophon), שחי במחצית המאה ה-3 לפנה"ס במצרים בתקופת תלמי השני. הם מהווים מקור מידע היסטורי חשוב למצב הכלכלי והפוליטי בתקופה התלמית.
רקע
זנון, שהיה ממוצא יווני מהעיר קאונוס באזור קאריה באנטוליה, היה פקידו הפרטי של אפולוניוס הדיאויקטס, שהיה ראש השרים והאחראי על הכספים של תלמי השני. הוא התמנה לתפקידו זה בשנת 260 לפנה"ס וחי לפחות עד שנת 243 לפנה"ס.
על פי הפפירוסים, זנון נסע בכל רחבי היחידה המנהלית שנקראה "סוריה ופיניקיה", אשר ארץ ישראל הייתה חלק ממנה. הוא החל את מסעו במגדל סטרטון (קיסריה), שם עגנה ספינתו. לאחר מכן נסע לירושלים דרך פגאיי ליד מעיינות ראש העין, ומשם נסע ליריחו, שם נבנו בתקופה ההלניסטית מפעלי השקיה גדולים. לאחר מכן עבר לעבר הירדן וביקר ב"אבל", שהייתה אזור של כרמים והמשיך לארץ טוביה, ואז עלה צפונה והגיע עד ל"לקסה" ששכנה מדרום לדמשק. בהמשך מסעו ירד דרומה ל"נוה" ול"איטה", ששכנה על גדות הירמוך, משם המשיך ל"בית ענת", שבה הייתה לאפולוניוס אחוזה גדולה. לאחר מכן הגיע זנון לקדש הנמצאת דרומית-מזרחית לבית ענת. תחנתו האחרונה הייתה עכו, שנקראה בזמנו פטולמאיס, שם עלה על ספינה בחזרה למצרים.
הפפירוסים
בין השנים 258-259 לפנה"ס שהה זנון ביחד עם פקידים נוספים בארץ ישראל, והפפירוסים מספקים מידע על הפעילות הכלכלית במצרים ובארץ ישראל בתקופה זו. בין המקומות המוזכרים במכתבים היו גם הערים עזה אפק, עכו, קדש וצור.
בכמה פפירוסים מספר זנון על התנהלותם של השליטים המקומיים שהעזו להתנגד לפקידי המלך. מכתב אחר הוא דיווח על שני פקידים שהיו בשירותו, דרימילוס ודיוניסיוס, שפנו לעיסוק צדדי בסחר בנשים ומכירתן לזנות.
המסמכים מכילים גם רשימה של סחורות שיוצאו מארץ ישראל, הכוללים תבואה, שמן, אספלט מאזור ים המלח, ואפרסמון. באחד המכתבים מפורט משלוח עבדים ושפחות, סריסים, וחיות נדירות שהוא שלח למצרים. העבדים היו נערים ונערות צעירים שנרכשו במחיר מוזל ונועדו לשמש בבתיהם של עשירי מצרים. חמישה מכתבים שכתב זנון בפברואר–מרץ 258 לפנה"ס, לאחר שובו מארץ ישראל למצרים, עוסקים בתפיסתם והחזרתם של נערים שנקנו כעבדים באידומיאה וברחו. מכתב מפילוטאס, אחד מסוכניו של אפולוניוס, מדווח לזנון על בריחתם של עבדים מנמל עזה.
המסמכים מכילים מידע על טוביה, מעשירי התקופה, שהיה אביו של יוסף בן טוביה. על פי הפפירוסים, טוביה חי בעבר הירדן באזור שנקרא "ארץ טוביה" ולמשפחה היה מבנה מבוצר ששימש מעין מושבה צבאית. באחד המכתבים מטוביה לאפולוניוס, טוביה כותב כי שלח לו סריס אחד וארבעה ילדים, ומספק את תיאורם הפיזי. במכתב אחר נזכר השם "יֶדוּס", שאינו מוכר באוצר השמות היווני, ואביגדור צ'ריקובר משער כי זהו תעתיק יווני של השם העברי "יֶדוּע" (כפי שהשם "ישוּע" תועתק "יֶזוּס").
אוסף הפפירוסים מפוזר בין מוסדות שונים ברחבי העולם, בין השאר באוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת קולומביה, המוזיאון הבריטי בלונדון, המוזיאון המצרי בקהיר, ועוד. חלק ניכר מהאוסף נסרק והועלה לאינטרנט במסגרת פרויקט פרסאוס של אוניברסיטת טאפטס.
אלכסיי אוליוקאייב
אלכסיי ולנטינוביץ' אוליוקאייב (ברוסית: Алексей Валентинович Улюкаев; נולד במרץ 1956 במוסקבה) הוא כלכלן ומדינאי רוסי, השר לפיתוח כלכלי מה-24 ביוני 2013 ועד 14 בנובמבר 2016. מואשם ומורשע בנטילת שוחד בגובה 2 מיליון דולר מחברת רוסנפט.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1956 במשפחתו של מרצה במכון המוסקבאי למהנדסי קרקעות, ולנטין חוסאינוביץ' אוליוקאייב. מוצאו של אוליוקאייב מטטרסטן.
השלים לימודיו בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת מוסקבה (1979), קיבל את התואר שלו בשנת 1982. למד באוניברסיטת Pierre-Mendes France בגרנובל שבצרפת.
דובר אנגלית וצרפתית.
קריירה
בשנים 2007–2010 היה מרצה לכלכלה בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת מוסקבה. מיוני 2013 ועד נובמבר 2016 כיהן כשר הכלכלה.
באוקטובר 2015 היה ליושב ראש דירקטוריון התאגיד הפדרלי לפיתוח עסקים קטנים ובינוניים (Федеральной корпорации по развитию малого и среднего предпринимательства).
שר
מונה לשר לפיתוח כלכלי ביוני 2013.
בנובמבר 2016 נעצר על ידי ועדת החקירות של רוסיה ושירות הביטחון הפדרלי בחשד לנטילת שוחד בתמורה לסיוע בעסקת רכישה של חברת הנפט רוסנפט.
פרשת השחיתות
ב-14 בנובמבר 2016 ועדת החקירות של רוסיה בסיוע אנשי המחלקה לביטחון פנים של פס"ב עצרו אותו בחשד ללקיחת שוחד - 2 מיליון דולרים שניתנו למשרד הפיתוח הכלכלי מטעם נציגי חברת "רוסנפט" מתוך תקווה לקבלת הקלות בעת רכישת 50.08% ממניות חברת "בשנפט". ב-15 בנובמבר בית המשפט המחוזי של בסמאן במוסקבה שלח אותו למעצר בית למשך חודשיים והוא שוחרר מתפקידו. בדצמבר 2017 הורשע על ידי בית המשפט של מוסקבה ונידון ל-8 שנות מאסר. במאי 2022 שוחרר ממאסר בשל התנהגות טובה.
חייו האישיים
אוליוקאייב אוהב לכתוב שירים והוא פרסם מספר פעמים כתבים פרי עטו.
אשתו הראשונה הייתה תמרה איוואנובנה אוסיק, כלכלנית. בנו דמיטרי אוליוקאייב הוא מפיק טלוויזיה ומפיק קולנוע. אשתו השנייה היא יוליה חריאפינה מחצי האי קרים.
Only Child
Only Child (בעברית: ילד יחיד) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית סשה אלכס סלואן. האלבום יצא לאור ב-16 באוקטובר 2020, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים.
צ'נדלר ריגס
ביוגרפיה
ריגס נולד באטלנטה, ג'ורג'יה. בנם של ג'ינה אן (לבית קרלטון) וויליאם ריגס. יש לו אח קטן בשם גרייסון. בצעירותו למד סטפס.
קריירה
ריגס החל לשחק בגיל 4, בין היתר בהפקת התיאטרון "הקוסם מארץ עוץ". בשנת 2009 בסרט "מסיבת ההלוויה שלי" והתגלה כעבור כשנה בעונה הראשונה של סדרת האימה המצליחה "המתים המהלכים", בסדרה מופיע ריגס בתפקיד הילד קארל גריימס. על תפקידו בסדרה זכה לביקורות טובות ולמועמדויות למספר פרסים.
Ten Speed Press
Ten Speed Press הוא בית ההוצאה לאור שהוקם בשנת 1971 בברקלי. החל משנת 2009 הוא מהווה החלק של רנדום האוס. מספר ספרים של החברה זכו בפרסים ונכללו ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
היסטוריה
פיליפ ווד עבד ב"ספרי פינגווין" בניו יורק ובשנת 1971 החליט להקים הוצאה לאור.
הספר הראשון Anybody’s Bike Book נמכר ביותר ממיליון העתקים. הספר המוצלח ביותר של החברה היה What Color is Your Parachute? A Practical Manual for Job-Hunters and Career-Changers שיצאה לאור לראשונה בשנת 1972. מאז הוא עבר מספר מהדורות, תורגם ל-20 שפות ונמכר ביותר מ-10 מיליון העתקים.
החברה פרסמה סדרה של ספרי בישול. בהכנת הסדרה ווד ניצל את הכרות האישית עם מספר שפים ידועים. סדרה זו כללה בין יתר ספר של יותם אוטולנגי Jerusalem: A Cookbook וספר של יוברט קלר על המטבח הצרפתי. ספר בישול צמחוני Moosewood Cookbook עבר מספר מהדורות וזכה בפרסים. הוא נמכר ביותר מ-2 מיליון העתקים.
בשנת 1983 נרכשה הוצאה לאור Celestial Arts שמתמחה בספרי "העידן החדש"
החברה הוציאה לאור מספר ספרי ילדים תחת מותג Tricycle Press. בשנים 1995–2003 פורסמו 16 ספרים בסדרה. ספרים מהסדרה תורגמו למספר שפות. בשנת 1997 יצא לאור ספר Who's in a Family? ובשנת 2002 Koning & Koning. הספרים נאסרו להפצה במספר ספריות.
החברה הגיע להיקף של הוצאת כ-100 ספרים בשנה. בשנת 2009 היא נרכשה על ידי רנדום האוס ומאז היא פועלת כחלק של תאגיד במסגרת חטיבת Crown Publishing Group מייסד החברה קיבל תואר Publisher Emeritus אך נפטר כעבור שנה.
אלווין ניקולאיס
אַלווין ניקוֹלָאיס (באנגלית: Alwin Nikolais; 25 בנובמבר 1910 – 8 במאי 1993) היה כוריאוגרף, רקדן, מלחין, מוזיקאי, ומורה אמריקאי. הוא הקים את "תיאטרון המחול ניקולאיס", והיה ידוע בעיקר בזכות עיצוב התלבושות, התאורה ועיצוב הבמה החדשניים שלו.
ראשית דרכו
ניקולאיס נולד בסאות'ינגטון, קונטיקט. הוא למד נגינה על פסנתר בגיל צעיר, והחל את הקריירה כִּמְבַצֵּעַ בתור נגן עוגב לליווי הקרנת סרטים אילמים. כאמן צעיר, צבר ניסיון בעיצוב נוף, משחק, תיאטרון בובות והלחנה. לאחר שצפה בהופעה של הרקדנית הגרמנייה מרי ויגמן, גמלה בו ההחלטה ללמוד מחול.
לראשית הכשרתו במחול זכה במכללת בנינגטון, מדמויות מפתח בעולם המחול המודרני: האניה הולם, מרתה גרהם, דוריס האמפרי, צ'ארלס ויידמן, לואיס הורסט, ואחרים.
קריירה
בשנת 1939, בשיתוף עם טרוּדָה קַשְׁמַן, מורתו הראשונה למחול מודרני, קיבל ניקולאיס הזמנה ליצור בלט, ויצר את "קו בן שמונה עמודות", הבלט הראשון שלו.
לאחר שלימד שנתיים בסטודיו למחול משלו, והופיע ברחבי ארצות הברית עם הלהקה של האניה הולם, שירת ניקולאיס בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. ניקולאיס עבר לניו יורק בעקבות המלחמה וחזר ללמוד אצל האניה הולם. בהמשך הפך עוזרה של הולם, לימד בבית הספר שלה בניו יורק ובקולורדו קולג' במהלך הקיץ.
בשנת 1949 מונה ניקולאיס למנהל שותף של תיאטרון בשם Henry Street Settlement Playhouse, לצד בטי יאנג. הוא הקים את הלהקה Playhouse Dance Company, שבהמשך החליפה את שמה ל"תיאטרון המחול ניקולאיס". באותו תיאטרון החל ניקולאיס לפתח סגנון משלו של תיאטרון מחול מופשט, תוך שהוא מציג את האדם כחלק מסביבה כוללת. ניקולאיס הגדיר מחדש את המחול כ"אמנות התנועה אשר, אם נעיין בה בזכות עצמה, הופכת למסר ולא רק למדיום". הוא קבע כי "ייעודה של האמנות הוא לחקור את המנגנונים הפנימיים ואת הממדים הנוספים של החיים, ומתוך החקירה, להגיש את ממצאיה מתורגמים למדיום האמנותי של האמן". באותה תקופה גם חבר לניקולאיס רקדן בשם מאריי לואיס, שעתיד היה להפוך לרקדן המוביל של ניקולאיס ולשותף יצירתי לאורך שנים.
בשנת 1956 הוזמן תיאטרון המחול ניקולאיס להופעה ראשונה מני רבות בפסטיבל המחול האמריקאי. הופעות אלו, ומספר הופעות ב־The Steve Allen Show, תרמו לגיבוש תיאטרון המחול הכולל של ניקולאיס, והלהקה תפסה מקום בחזית המחול העכשווי האמריקאי. בשנות ה־60 של המאה ה־20, הוצגה שוב הכוריאוגרפיה שלו בטלוויזיה בשידור חי בתוכנית CBS Repertoire Workshop.
בעקבות ביקור בכנס האגודה להנדסת אודיו באוקטובר 1964, גילה ניקולאיס את מערכת הסינתיסייזר האנלוגית הראשונה של Moog והזמין אותה מייד.
בשנת 1968 הופיעה להקתו במשך עונה אחת בפריז, בתיאטרון שאנז אליזה, מה שהגדיל את השפעת ניקולאיס על עולם המחול. בפריז החלה מערכת יחסים אמנותית ארוכה עם ה־Théâtre de la Ville, שהחלה בשנת 1971 ונמשכת גם לאחר מותו. לאחר העונה בפריז, החלה הלהקה להופיע ברחבי העולם.
בשנת 1978 הזמין משרד התרבות הצרפתי הזמין את ניקולאיס להקים את המרכז הלאומי למחול עכשווי באנז'ה, צרפת. בדצמבר 1980 יצר ניקולאיס את יצירתו הכוריאוגרפית ה-99 במספר, Schema, עבור האופרה של פריז. במקביל, כוריאוגרפיה שלו לאופרה מאת ג'אן קרלו מנוטי הועלתה באופרה של וינה.
ניקולאיס ויצירתו הופיעו במספר רב של סרטים ותוכניות טלוויזיה בארצות הברית ומחוצה לה. ביולי 1987 שודר סרט תיעודי באורך מלא בשם "ניק ומאריי" על ניקולאיס ומאריי לואיס, בבימויו של כריסטיאן בלקווד, בסדרה American Masters של PBS.
ניקולאיס היה מורה מוערך, והפדגוגיה שלו נלמדת בבתי ספר ובאוניברסיטאות ברחבי העולם. הוא נפטר מסרטן ב-8 במאי 1993 בניו יורק, ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
פרסים וכיבודים
בשנת 1987 הוענקה לניקולאיס המדליה הלאומית לאמנויות, מידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן. באותה שנה זכה גם בפרס מרכז קנדי, שהוענק במהלך שלושה ימים של אירועים רשמיים בוושינגטון, שבשיאם שודר ב־CBS מופע של תיאטרון המחול ניקולאיס.
לניקולאיס הוענקו חמישה תוארי דוקטור לשם כבוד; פעמיים זכה במלגת גוגנהיים, וקיבל מענק יצירה לשלוש שנים מקרן מלון.
הוא קיבל את העיטור הגבוה ביותר של העיר פריז, ה־Grande Medaille de Vermeille de la Ville de Paris, כמו גם מדליות מסביליה, ספרד, אתונה, יוון, ומ־30 ערים אחרות, בארצות הברית ומחוצה לה, כמו גם אות מיוחד מראש עיריית ניו יורק, שהוענק לניקולאיס ולמאריי לואיס ביחד. היו שהדביקו לניקולאיס את הכינוי "הפטריארך האמריקאי של המחול הצרפתי". ניקולאיס הוא אביר לגיון הכבוד של צרפת וחבר בדרגת "מפקד" במסדר האמנויות והספרות של צרפת. בשנת 2000, זכה במקום במוזיאון הלאומי והיכל התהילה למחול של ארצות הברית.
כמו כן זכה בפרס פסטיבל המחול האמריקאי על שם סמואל ה' סקריפס; פרס קאפיזיו; פרס חוג המבקרים של צ'ילה; ציון לשבח של האמי; פרס כתב העת Dance (1968); פרס טיפאני; ופרס גילדת המחול האמריקאית.
ארכיון
בספריות אוניברסיטת אוהיו באת'נס, אוהיו מצוי אוסף המחול של אלווין ניקולאיס ומאריי לואיס. האוסף הארכיוני מכיל סרטים, תצלומים, פוסטרים, פרסים, תוכניות, ביקורות, והקלטות מוזיקליות. אוניברסיטת אוהיו מחזיקה גם במסמכים של גלאדיס ביילין – תלמידתו של ניקולאיס, רקדנית בלהקת המחול ניקולאיס, ופרופסורית בכירה למחול באוניברסיטת אוהיו.
קיילב דרסל
קיילב רמל דרסל (באנגלית: Caeleb Remel Dressel; נולד ב-16 באוגוסט 1996) הוא שחיין אמריקאי, האלוף האולימפי (טוקיו 2020) במשחים ל-50 מטר חופשי, ל-100 מטר חופשי ול-100 מטר פרפר, בעל 7 מדליות זהב אולימפיות משתי אולימפיאדות (טוקיו 2020 וריו דה ז'ניירו 2016). אלוף העולם בעל 16 מדליות, מהן 14 זהב ו-2 כסף, מדורג שלישי בכל הזמנים, אחרי מייקל פלפס וראיין לוכטה האמריקאים. הוא שיאן העולם במשחים ל-100 מטר פרפר, ל-50 מטר חופשי (בריכת 25 מטר), ל-100 מטר פרפר (בריכת 25 מטר) ובמשחה ל-100 מטר מעורב אישי (בריכת 25 מטר). הוא אלוף העולם במשחים ל-50 מטר חופשי, 100 מטר חופשי, 50 מטר פרפר ו-100 מטר פרפר.
נוסף לכך, הוא מחזיק בשיאי העולם במשחים ל-50 יארד חופשי, 100 יארד חופשי, 100 יארד פרפר ו-200 יארד מעורב אישי.
ביוגרפיה
דרסל נולד וגדל בגרין קוב ספרינגס, פלורידה, ארצות הברית. הוא התאמן בהדרכתו של סרג'יו לופז. הוא לומד ומתאמן באוניברסיטת פלורידה.
2012
בשנת 2012 קבע דרסל במשחה ל-50 יארד חופשי שיא ארצות הברית חדש לגילאי 15 - 16 בתוצאה של 19.82 שניות ובכך היה לשחיין הראשון מתחת לגיל 16 ששחה משחה זה מתחת ל-20 שניות ובמשחה ל-100 יארד חופשי שיא ארצות הברית חדש נוסף לגילאי 15 - 16, שיפור לשיא שהחזיק מעמד 22 שנים.
2013
באליפות העולם בשחייה לנוער שנערכה בדובאי באוגוסט 2013 זכה דרסל ב-6 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-3 ארד. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 48.97 שניות. באוגוסט 2015 זכה דרסל בשתי מדליות זהב באליפות ארצות הברית שנערכה בסן אנטוניו, טקסס. במשחה ל-50 מטר חופשי זכה בתוצאה של 21.53 שניות, התוצאה הרביעית בעולם באותה שנה ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.78 שניות.
2016
בתחרות שנערכה בקולומביה, קרוליינה הדרומית בפברואר 2016 קבע דרסל במשחה ל-50 יארד חופשי שיא עולם חדש של 18.23 שניות. כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא עולם חדש של 18.39 שניות, שיפור לשיא בן ה-8 שנים של סזאר סיילו מברזיל (18.47 שניות) ובמשחה ל-100 יארד חופשי שיא ארצות הברית חדש של 41.07 שניות, שיפור לשיאו של נייתן אדריאן (41.08 שניות) והתוצאה השלישית בטיבה בעולם. במסגרת אליפות המכללות (בריכת 25 יארד) שנערכה במרץ קבע דרסל במשחה ל-50 יארד חופשי שיא עולם חדש של 18.20 שניות ובמשחה ל-100 יארד חופשי שיא עולם חדש נוסף של 40.46 שניות, שיפור לשיא בן ה-3 שנים של ולדימיר מורוזוב מרוסיה (40.76 שניות).
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה דרסל במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.23 שניות, אחרי נייתן אדריאן (47.72 שניות) ולפני ראיין הלד (48.26 שניות). במשחקים האולימפיים עצמם, הוא זכה בשתי מדליות זהב. מדליית זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם מייקל פלפס, ראיין הלד, נייתן אדריאן בתוצאה של 3:09.92 דקות, לפני צרפת (3:10.53 דקות) ואוסטרליה (3:11.37 דקות). כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 48.10 שניות. מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב כששחה בשלב המוקדמות, כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.74 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.02 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 47.91 שניות ועלה מהמקום השני ובשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 47.97 שניות ועלה מהמקום החמישי.
2017
באליפות ארצות הברית שהיוותה את המבחנים לאליפות העולם שנערכה ביוני אותה שנה הוא זכה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.53 שניות, לפני נייתן אדריאן (21.87 שניות) וקאלן ג'ונס (21.89 שניות), במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.05 שניות, לפני קאלן ג'ונס (23.27 שניות) וטים פיליפס (23.37 שניות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 50.87 שניות, לפני טים פיליפס (51.30 שניות) וג'ק קונגר (51.33 שניות). מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 47.97 שניות, אחרי נייתן אדריאן (47.96 שניות) ולפני טאונלי האס (48.20 שניות).