cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מ"ג אסירי ההגנה
המשפט
ב-25 באוקטובר 1939 נפתח משפטם של המ"ג בבית דין צבאי בעכו. מטעם הסנגוריה הופיעו קציני צבא ומשטרה, שמסרו עדות על שירותם הנאמן של כמה מהנאשמים בתקופת המאורעות. לעומתם הדגיש הקטגור את אי החוקיות בפעולתם של הנאשמים, וטען כי "טיול הלילה שלהם בסביבה מאוכלסת ערבים, מזוינים זיון מלא ובסדר צבאי, יש בו משום כוונה לקדש מלחמה פוליטית ובלתי חוקית על הערבים, ולהטיל מורא על כל הסביבה."
גזר הדין ניתן ב-30 באוקטובר 1939. אבשלום טאו נידון למאסר עולם, וחבריו – לעשר שנות מאסר. לאחר אישור גזר הדין הכריזה הנהלת הוועד הלאומי על הפסקת עבודה לשעתיים ועל סגירת בתי השעשועים בכל הארץ, "כדי לתת ביטוי לסולידריות של היישוב עם 43 הנידונים". לאחר כארבעה שבועות אישר מפקד הצבא את גזר הדין, אך הפחית את העונש: טאו קיבל עשר שנות מאסר וחבריו – רק חמש.
המאסר וסיום הפרשה
עם תחילת מאסרם, בחרו האסירים ועד שחבריו היו משה דיין ואריה רוטנברג, אשר שלטו באנגלית, יעקב סלומון ששלט בערבית וכונה "המוכתר", יהודה אורשנסקי ורפאל לב.
ב-22 בפברואר 1940 הם הועברו מכלא עכו למחנה המעצר מזרעה שמצפון לעכו, שהיה מקום פתוח והתנאים בו היו טובים יותר.
במשך כל תקופת מאסרם של המ"ג לא הפסיקו מנהיגי היישוב ללחוץ לשחרורם. עם זאת, מאמצי השחרור לא צלחו, ולנוכח תסכולם הגובר, החליטו האסירים לפתוח בשביתת רעב. תוכנית זו לא יצאה לפועל, שכן עם השיפור ביחסים עם הבריטים, לאור התקרבות החזית במלחמת העולם השנייה לארץ ישראל, שוחררו כולם ב-17 בפברואר 1941.
עם חברי המ"ג נמנו משה דיין ומשה כרמל. משה כרמל ואסיר נוסף, נח דגוני, תיעדו את חווית המאסר: משה כרמל – במכתבים שהוברחו מהכלא ופורסמו בספר "מבין החומות", ונח דגוני - ביומן שהוברח מהכלא ופורסם בספר "דפים מן הכלא".
ADP
ADP (ראשי תיבות של Adenosine diphosphate; אדנוזין דו-פוספט, בעברית: אדנוזין דו-זרחתי) היא תרכובת אורגנית.
ADP הוא נוקלאוטיד הבנוי מהבסיס החנקני אדנין, המחובר לפחמן 1' של הסוכר ריבוז, וכן שתי קבוצות זרחה המחוברות לפחמן 5' של סוכר זה. ADP נוצר כתוצאה מהסרת קבוצת הזרחה השלישית של מולקולת ה-ATP המשמשות בעיקר להעברת אנרגיה בתאים חיים. ניתן להפוך מולקולות ADP למולקולות ATP והמכלול האנזימי האחראי לזירוז תגובות אלה בתהליך הזרחון החמצוני נקראים ATP סינתאז.
בגוף האדם, ADP נשמר בגרנולות צפופות בטסיות הדם ומשוחרר בעת שפעול הטסיות. לאחר השחרור ה-ADP יוצר קישור עם קולטנים ל-ADP אשר מצויים על-גבי קרומי טסיות דם אחרות, כגון P2Y1, P2Y12 ו-P2X1 וגורם לשפעולן. במחזור הדם, ADP יכול לאבד את קבוצות הזרחה ולהפוך לאדנוזין. האנזימים המשפעלים המרה זו קרויים ecto-ADPases ותהליך זה מעכב שפעול טסיות דם נוספות.
סק"א נפטיאניק
סק"א נפטיאניק (ברוסית: ХК «СКА-Нефтяник» Хабаровск) היא קבוצת בנדי מקצוענית מהעיר חברובסק, המתמודדת בליגת העל הרוסית בבנדי. סק"א זכתה שלוש פעמים באליפות רוסיה וזכתה גם 6 פעמים בגביע הלאומי.
המועדון הוקם כמועדון ספורט צבאי בחסות הצבא האדום.
ט"ז בחשוון
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בט"ז חשוון היא פרשת חיי שרה, אם בר המצוה חל בשנה המתחילה ביום חמישי, או פרשת וירא אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בימים שני, שלישי או שבת.
אשת טורס
אשת טורס משווקת מגוון רחב של מוצרי תיירות, בהם טיסות ומלונות ברחבי העולם, חבילות נופש בישראל ומחוצה לה, טיולים מאורגנים למשפחות וליחידים, חבילות שיט מאורגנות, טיולי אופניים מחוץ לישראל ועוד. החברה היא הקונה הגדולה ביותר של חדרי מלון.
היסטוריה
אשת טורס נוסדה במהלך שנת 1987 כסוכנות נסיעות קטנה המתמקדת בתיירות פנים. בשלהי שנת 1995, החברה נרכשה על ידי קבוצת משקיעים בראשות אפרים קרמר, שמכהן עד היום כבעלים וכמנכ"ל החברה.
במרוצת השנים, אשת טורס התפתחה מסוכנות נסיעות מסורתית לסוכנות נסיעות אינטרנטית (On Line Travel Agents - OTA), אשר חלק ניכר מפעילותה מתבצע באמצעות מערך הזמנות דיגיטלי על-גבי רשת האינטרנט.
במהלך שנת 2008, נפתח באשקלון מרכז מכירות שני, נוסף למרכז הקיים בתל אביב.
בשנת 2018 רכשה אשת טורס את חברת טיולי השטח בוץ הרפתקאות.
בשנת 2021 רכשה אשת טורס 50% מאתר הנופש חוויית הרוכבים.
כיום, אשת טורס היא Tour Operator וסיטונאית תיירות המארגנת נופשונים, טיולים מאורגנים וגם חבילות דינמיות להרכבה עצמית, באמצעות בחירת יעד טיסה ומלון.
מבנה החברה
אשת טורס היא חברה פרטית, הנמצאת בבעלות מלאה של חברת ההחזקות "כרם השקעות ותיירות בע"מ", אשר מחזיקה גם בחברות הבת "כרם ניהול בתי מלון" (65%) ו"כרם נכסים ופיתוח" (75%).
אשת טורס עצמה מחזיקה בבעלות חלקית בחברות הבת "אשת תיירות נכנסת" (50%), "בוץ הרפתקאות" (51%) וחברת "חווית הרוכבים גלמפינג" (50%).
פעילות החברה
הפעילות העסקית באשת טורס מתחלקת ל-3 חטיבות:
בנוסף, אשת טורס היא הספקית המורשית למתן שירותי נופש ליחידות צה"ל, משטרת ישראל, שירות בתי הסוהר, אגף השיקום במשרד הביטחון, ומספקת שירותי תיירות גם לגורמים מוסדיים נוספים ומשרדי ממשלה.
החברה מפעילה 2 מרכזי מכירות טלפוניים, בתל אביב ובאשקלון וכן אתרי סחר באינטרנט.
מצילות
מצילות הוא רומן שנכתב על ידי הסופרת הישראלית תמר לזר.
הספר ראה אור בשנת 2017. נערך על ידי דפנה שחורי.
הספר מצילות הוא אחד משני הזוכים בפרס רמת גן בקטגוריית הסיפורת לשנת 2018, והספר הראשון בהוצאה עצמית שזוכה בפרס ספרותי מרכזי.
במרכז ספרה של לזר גיבורה בשנות השלושים לחייה שנושאת צלקות נפשיות של פגיעה מינית.
הספר מגולל את סיפורה של הדס שנפגעה קשה בילדותה וחווה פוסט טראומה מתמשכת בבגרותה. הספר מתאר את ניסיונותיה של הדס לאחות את פצעי נפשה באמצעות מדיטציה וסדנאות ויפאסאנה שבסופו של דבר רק מחמירות את מצבה הנפשי.
עלילה
מצילות מביא את סיפורה של הדס, אישה צעירה שחוותה פגיעה קשה בילדותה ואינה מסוגלת להתגבר עליה בבגרותה. בגיל 31 הדס עדיין מתגוררת עם תרצה אמה בבית ילדותה בגבעתיים ואינה מצליחה להגיע לעצמאות כלכלית ונפשית. היא מעבירה את זמנה בעבודה חלקית במירוק חרוזים עבור חברתה התכשיטנית של אמה, העושה לה טובה בהעסקתה. בה בעת, היא מקיימת זוגיות בלתי מספקת עם סטודנט עדין בשם עמית. עולמה הפנימי של הדס סובב סביב ניסיונות חוזרים ונשנים למצוא את עצמה ולשרוד בסביבה הנחוות כמכאיבה ומנוכרת. אחת הדרכים המרכזיות שלה לנסות לחלץ את עצמה מזיכרונות העבר היא באמצעות מדיטציה אינטנסיבית. אלא שדווקא הכניסה לעולם זה מתחילה להשתלט על אישיותה, ולהעמיק את השסע הנפשי ממנו היא סובלת.
הספר מצילות מהווה תקדים בכך שזכה בפרס וקיבל שבחים רבים אף על פי שראה אור בהוצאה עצמית. החלטתה של לזר להוציא את הספר בהוצאה עצמית לא נובעת דווקא מהעובדה שהספר לא התקבל בהוצאות השונות, אלא מחששות שהתעוררו בה לצד ניסיון העבר: "גיבורת הספר הפכה לחלק ממני והרגשתי שאינני מסוגלת לתת לה ולספר לעבור את אותו מסלול (שעבר ספרה הקודם, ע"ק), ובכל זאת שלחתי אותו לכמה מהן מכוח ההרגל (...) נודע לי, שמאות עותקים מספרי הקודם נגרסו על ידי ההוצאה. לכן החלטתי להוציא לאור את 'מצילות' בעצמי. הזכייה בפרס רמת גן חיזקה את הביטחון שלי בספר הזה ובשיטת ההוצאה העצמאית, והוכיחה שאיכות ספרותית אינה תלויה בהוצאה או בשם גדול ומוכר, וכי יש דרכים מגוונות ליצור ספרות טובה ולהגיע לקהל הקוראים".
דאואיזם
דאואיזם, או טאואיזם (בסינית: 道教, פין-יין: Dàojiào) היא פילוסופיה, דת ותנועה רוחנית שמקורה בסין. הדאואיזם נחשב לאחת משלוש מערכות האמונה הסיניות העיקריות יחד עם הבודהיזם והקונפוציאניזם. ההגות הדאואיסטית עברה תמורות רבות מאז היווסדה במאה ה-4 לפנה"ס, ולכן קיים מספר רב של זרמים ומסורות. הזרמים בתוך הדאואיזם שונים זה מזה במידה רבה, בעיקר מבחינת יחסם למושגי פולחן אלוהות ומיסטיקה. העיקרון הבסיסי המשותף לכלל התפיסות הדאואיסטיות הוא השאיפה לפתח מסוגלות לקבל ואף להתמסר לזרם השינוי הבלתי צפוי והבלתי ניתן לעצירה של היקום, המכונה דאו. בנוסף לכך המושג יין-יאנג, המתאר את הדינמיקה של הדאו בין צמיחה לדעיכה, והמושג וו-ווי, המתאר את השאיפה לפעול ביחד עם הדאו ולא כנגד, גם משותפים לרוב המסורות הדאואיסטיות.
מסורתית מתייחסים ללאו דזה כמייסד הדת, אם כי עצם קיומו מוטל בספק. עם זאת, הספר המיוחס לו, הדאו דה ג'ינג המכונה גם ספר הטאו, נכתב במאה הרביעית לפני הספירה.
מאפייני הדאואיזם
הדאואיזם מעודד מתן פרשנות אישית לאופן שבו יש ליישם את עקרונותיו בפועל ולכן הוא אינו מציג קודקס מצוות. תחת זאת הוא מציג מערכת של התנהגויות ראויות שהצדקתן נובע מאבחנות לגבי אופן פעולתו של הדאו ביקום. הדאואיזם מתרכז בתיאור אופן הפעולה הזה, הצורות השונות שבהן הוא מתבטא בעולם והמסקנות הנובעות מכך לגבי ההתנהגות האנושית הראויה. מסקנות אלו מהוות בסיס עיקרי של דיסציפלינות שונות שמקורן בסין, כמו למשל הרפואה הסינית ואמנויות הלחימה הרכות (סגנונות של וו-שו בהם נכללים טאי צ'י ובה גואה ג'אנג).
מהות הדאו
הדאואיזם מלא באלמנטים העשויים להראות לאדם המערבי כפרדוקסים, והראשון שבהם הוא שהדאו עצמו - מושא האמונה הדאואיסטית - אינו זוכה להגדרה כלשהי. הדאו אינו מוגדר, אינו בעל תכונות כלשהן ואפילו עצם כינויו בשם דאו חוטא במידה מסוימת לאמת ונעשה מתוך ההכרח לקרוא לו בשם כלשהו. אנו רגילים מדתות ומערכות אמונה אחרות, שאפילו אם מושאי האמונה שלהם הם מופשטים (כמו למשל האל האחד ביהדות) הרי שמערכת האמונה מגדירה ומתארת את המושא הראשי לפחות על ידי ייחוס תכונות או תפקידים כלשהם. בדאואיזם אין זה כך.
החכמים הדאואיסטים הקדמונים האמינו שקיימים דברים רבים שאנו מקבלים את קיומם מבלי שנוכל להגדיר אותם, כמו למשל "אהבה" או "סבל". "דברים" אלו שהם בבחינת "אין" (וו), מיוצגים בדאואיזם על ידי סמל האדמה (地 די), כאשר הדברים שהם בבחינת "יש" (יו), כלומר אלו שניתן לחוש בקיומם ולהגדירם מיוצגים על ידי סמל השמיים (天 טיין). אבל הדאו עצמו אינו אפילו בבחינת "אין" שכן הוא לא ניתן אפילו להגדרה במידה זעומה זו. הדבר הקרוב ביותר להגדרה שאנחנו יכולים לומר על הדאו הוא שהוא מייצג את עקרון הפעולה האחד שממנו נובע קיומם של כל הדברים, ה"יש"-ים וה"אין"-ים גם יחד. מכיוון שאפילו אמירה זו אינה הגדרה של הדאו, הדאואיסט אינו נדרש להוכחה כלשהי לנכונותה (כלומר להוכחה לכך שיש בכלל עיקרון אחד כזה). במילים אחרות, על פי הדאואיזם עצמו אין כל דרך להוכיח אם נכון להאמין בדאו או לא.
אחת הדרכים להסביר את הפרדוקס הזה היא לומר כי הדאואיזם הוא כמו "אצבע המצביעה על הירח". במקום לתהות על מהותה של האצבע, יש להביט לכיוון שאליו היא מצביעה ולהיווכח כי הירח אכן נמצא שם.
מערכת הערכים הדאואיסטית
ישנה נטייה להציג את הדאואיזם כמערכת אמונות נייטרלית שאינה נוקטת עמדה מוסרית או ערכית. אולם עיון בכתבים הדאואיסטיים מגלה כי הדבר אינו נכון. בדאואיזם קיימת מערכת ערכים ברורה. כך למשל "שלושת האוצרות" הדאואיסטיים (חמלה, מתינות וענווה) מוצגים בפירוש כערכים ראויים, בעוד שווכחנות או קיצוניות מוצגים כבלתי ראויים. ייתכן שהטעות לגבי הנייטרליות המיוחסת לדאואיזם נובעת מהעובדה שכל קיצוניות נחשבת בדאואיזם כבלתי רצויה. מסיבה זו נכתב בתחילת הפרק השני של הדאו-טה-צ'ינג ש"כאשר כולם מסכימים מה הוא טוב, זה רע". הכוונה פה איננה לטעון שטוב הוא רע אלא שכל קיצוניות - אפילו הסכמה קיצונית לגבי מה הוא טוב - היא רעה. אולם, בפירושים נוספים ניתן להבין את תחילת הפרק השני כהסבר לכך שלכל תיאור מחויבת ניגודיות; התיאור לא יכול להתקיים ללא השוואה למשהו אחר. לדוגמה, משימה יכולה להיתפס כקלה רק בהשוואה למשימה קשה יותר, כפי שנכתב בטאו טה צ'ינג, ״ארוך וקצר חושפים אחד השני, גבוה ונמוך תומכים אחד בשני, אחורה וקדימה עוקבים זה אחר זה, הם לא היו קיימים אחד ללא השני״). את השורה הראשונה בפרק השני, ״כשהעולם מכיר יופי כיופי, הכיעור נוצר״, ניתן לפענח ברוח ההשוואה - דבר כלשהו הוא יפה רק ביחס למשהו פחות יפה - מכוער.
דאואיזם כדת וכפילוסופיה
מלבד בדאו דה ג'ינג של לאו דזה וג'ואנג דזה של ג'ואנג דזה שהם עיקר הקאנון הדאואיסטי, קיימים מספר לא מבוטל של טקסטים דאואיסטיים שהתווספו לאורך ההיסטוריה. נעשו מספר ניסיונות לאגד אותם והמפורסם שבהם הוא ה"דאוג'אנג" שהוא המקבילה הדאואיסטית לטריפיטאקות או הקאנונים הבודהיסטיים.
דאואיזם גם קיבל אופי דתי עם התפתחותו, ועד נקודה מסוימת היה נהוג לראות במערב דיכוטומיה בין "דאואיזם דתי" ל"דאואיזם פילוסופי" בעקבות מפגש הנצרות עם הציוויליזציה הסינית ומסקנות האוריינטליזם של המאה ה-19. בעין זו, דאואיזם דתי היה שקול למגוון אמונות טפלות ואליליות, ודאואיזם פילוסופי הוא הדאואיזם המוסרי שבכל מקרה קיבל גוון קונפוציאנסטי (בהפשטה). אולם ראייה כזאת מזמן אינה תקפה בין היתר משום שאצל הסינים עצמם הדיכוטומיה הזאת לא הייתה קיימת.
אופיו הדתי של הדאואיזם התבטא בהקמת שורה של מסדרים מיסטיים שלעיתים קרובות נהפכו לזרמים דתיים וסיבת הקמתם הייתה פוליטית כשם שהייתה דתית. הראשון שבהם היה "המורים השמימיים" (Celestial Masters) שכלל מאפיינים ייחודיים לאזוטריקה הדאואיסטית. במשך הזמן ניכרה השפעה בודהיסטית על הדאואיזם שכללה השאלת מושגים מדת זו. בסין היו קיימים גם מסדרים שאינם מיוחסים לדאואיזם כגון מסדרים בודהיסטיים ומסדרים חסרי דת רשמית עם מעורבות בעולם הפשע כגון מסדרי השמיים והארץ (Tiandihui) שהפכו לטריאדה, ומסדרי גילדות למיניהם.
את הדאואיזם הדתי מאפיין במיוחד החיפוש אחר חיי נצח, מושג שמופיע גם בדת הסינית העממית. בני האלמוות מוזכרים בג'ואנג דזה והאלמוות כלל כמה צורות, ביניהם השמדת האני בדומה לבודהיזם, ומאידך המרת הגוף מגוף הנידון למוות לגוף החי לנצח (שבדרך כלל עולה השמימה לממלכת האלים). לפי המסורת, אלכימיה סינית/דאואיסטית היא אמצעי להגעה אל אלמוות זה (בדומה לאלכימיה מערבית). במאה האחרונה נחשפו חלק מאימונים אלה שלא אבדו בידי מחברים כמו מאנטק צ'יאה ואווה וונג.
בראש הפנתיאון הדאואיסטי עומדות שלוש דמויות המכונות "הטהורים" או "המורים השמימיים", שלושתם הגיעו למעמד "אלמוות". שמותיהם הם יוּאנשי-טיאנצוּן (סינית: 元始天尊, פין-יין: Yuánshǐ Tiānzūn, מילולית: "אדון ההתחלות הקדמוניות"), לינגְבּאוֹ-טיאנצון (סינית: 靈寶天尊, מילולית: "אדון האוצרות השמיימיים"), ודאוֹדֶה-טיאנצון (סינית: 道德天尊, מילולית: "אדון הדרך ומעלותיה" או "אדון הדאו ומעלותיו"). הפנתאון הדאואיסטי הן שואב והן מושפע מהדת הסינית העממית.
עוד נוטים לייחס לדאואיזם את אמנויות הלחימה הרכות (לדוגמה טאי ג'י צ'ואן ובה גואה ג'אנג), הרפואה הסינית, וסמלים כמו היין-יאנג, למרות שכל אלה לא היו דאואיסטיים בלבד והתקיימו כאוסף ידע בלתי מאורגן שבמקרים רבים השתייך למשפחות, חמולות או קבוצות אתניות מסוימות.
חיג'אזי
חיג'אזי (או גם: "אל-חיג'אזי") הוא שם משפחה ערבי שמעיד על ייחוס ושורשים מאזור החג'אז שבערב הסעודית.
זאורוסוכוס
זאורוסוכוס (שם מדעי: Saurosuchus; מיוונית: "לטאת-תנין") הוא סוג של זוחל גדול נכחד מקבוצת ארכוזאוריה. למרות מראהו דמוי התנין הוא די רחוק מקרבה אמיתית אליהם, אך שייך לקבוצת הארכוזאוריה, בה הם היו.
מאפיינים
זוחל גדול זה חי בארגנטינה של סוף הטריאס לפני כ-231.4 מיליון שנה. הוא דומה לתנין, אך היה שוכן יבשה באורך של כ-6–9 מטר, אחד מגדולי הארכוזאורים הקדומים, אך קטן מעט מהפסולסוכוס. ככל הנראה הוא היה טורף-העל של האזור. מאובניו התגלו ב-1959 בפארק הארגנטינאי איסצ'יגואלסטו.
הוא היה מאחרוני הארכוזאורים אשר שלטו בעולם לפני הדינוזאורים. הוא חי לצידם של ראשוני הדינוזאורים כמו האאורפטור או ההררזאורוס.
בתרבות: הזאורוסוכוס מופיע בסדרה מהפכת הדינוזאורים, בה הוא מהווה טורף-על התוקף אאורפטורים, פרטי איסצ'יגואלסטיה ופרובלסודון. בסוף הפרק הוא נהרג בידי איסצ'יגואלסטים אך הללו נפצעים למוות.
טורפים (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מירנדה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'ורג' פאטולו
ג'ורג' פאטולו (בסקוטית: George Pattullo, נולד ב-4 בנובמבר 1888 בגלאזגו שבסקוטלנד, נפטר ב-5 בספטמבר 1953 בלונדון שבאנגליה) היה כדורגלן סקוטי. פאטולו שיחק כחלוץ בברצלונה בין 1910 ל-1912, ובפרק זמן זה כבש 43 שערים ב-23 משחקים.
קריירה
אף על פי שבאספניול, יריבתה העירונית של ברצלונה, שיחקו מספר שחקנים בריטים, החליט פאטולו להסכים להצעתו של גאמפר והוא הפך לשחקנה של ברצלונה. הופעת הבכורה שלו הייתה מול אותה אספניול, ב-24 בספטמבר 1910. השתיים נפרדו בתיקו 1-1, ופאטולו הבקיע את השער היחיד לזכות קבוצתו. בעונת 1910/1911, בה שיחק לצד שחקנים כגון קרלס קוממלה, רומה פורנס ופאקו ברו, הבקיע פאטולו 41 שערים ב-20 משחקים ועזר לברצלונה לזכות באליפות קטלוניה. בסוף העונה החליט לחזור לעבודתו בסקוטלנד במסחר בפחם.
במרץ 1912 שב פאטולו לברצלונה והוא השתתף במשחק חצי גמר גביע הפירנאים מול אספניול, בביתה של ברצלונה. פאטולו סחט בעיטת עונשין לזכות קבוצתו והבקיע צמד, השני שבהם היה השער השלישי של קבוצתו בתוספת הזמן, שקבע ניצחון 3-2 לברצלונה. פאטולו שב לסקוטלנד לאחר המשחק, וברצלונה זכתה בגביע הודות לניצחון 5-1 בגמר מול טולוז.
ב-1914, עת פרצה מלחמת העולם הראשונה, התגייס פאטולו לחטיבת מתנדבים סקוטית בצבא הבריטי. במהלך המלחמה נפגע על ידי גז חרדל, ולאחר שהסתיימה, עבר לגור באיים הבלאריים במחשבה שהאקלים הנוח שם יטיב עם מצבו. ב-17 באפריל 1928, בעט את בעיטת הפתיחה במשחק ברבע גמר גביע המלך בין ברצלונה לריאל אוביידו. ב-1929 השתתף במשחק הוקרה לשוער העבר של ברצלונה לואיס ברו. ב-1930 אימן לזמן קצר את הקבוצה קלוב בלארס, קבוצה מפלמה דה מיורקה.
ב-1934 נישא למרגרט פלנג', אך לזוג לא היו ילדים. פאטולו שב והתמקם חזרה בבריטניה. מצבו הרפואי הוסיף להידרדר והוא נפטר ב-5 בספטמבר 1953 בלונדון. מידע על סיפורו וחייו של פאטולו היה לוט בערפל למשך זמן רב, עד שעיתונאים סקוטים חשפו את הסיפור של פאטולו ב-2011. בחלק ממקורות המידע בקטלוניה ניתן לראות התייחסות לפאטולו בשם השגוי ג'ון או בשם הספרדי חורחה, וכן שגיאת כתיב בשם משפחתו - Patullo במקום Pattullo.
יעקב בן יקר
רבי יעקב בן יקר (בערך 990 – ד'תתכ"ד, 1064/1063), מראשוני וגדולי הראשונים שבאשכנז, רב ופוסק. מרבותיו של רש"י.
קורות חייו
רבי יעקב נולד במגנצא לרבי יקר. והיה תלמידו של רבנו גרשום וחברו של רבי אליעזר הגדול בן יצחק. נקבר במגנצא ופעל בה חלק מימי חייו, אבל ככל הנראה חי ופעל אף בוורמייזא. תלמידו הידוע הוא רש"י המביא בכמה מקומות בפירושיו דברים בשמו, ומכנהו "מורי" או "מורי הזקן" ועוד לשונות של שבח. רש"י כתב עליו: "כי ידעתי מדתו בחר לו בגדולה מכולם והנהיג עצמו כאסקופה הנדרסת ושם עצמו שירי שיריים ולא מלאו לבו לעטרת הראויה לו לחדש דבר בדורו".
בספר חסידים מובאת אגדה שכנראה מכוונת כלפיו: מעשה בר' יעקב ברבי יקר שהיה מכבד בזקנו לפני ארון הקודש. וכשהיו הקהל הולכים לפני המלך או לפני השלטון אז חולץ מנעליו ואומר "אני עני, הם בכספים ואני ברחמים ובתחנונים, נמצא הם בשלהם ואני בשלי". וכן נהגו הקהל אחריו.
חיבוריו
חיבר פירוש לתלמוד שלא הגיע לידינו, אבל ישנם מספר מובאות בראשונים, בעיקר בפירוש רש"י. רש"י מזכיר חיבור שהוא קורא "קונטרס מורי הזקן" שכתב רבי יעקב בן יקר. לדעת אברהם גרוסמן אפשר שהוא מחבר הספר "בשר על גבי גחלים".
קברו
רבי יעקב בן יקר נקבר במגנצא, מצבת קברו נמצאה בחומה קדומה בעיר, והוצבה מחדש בבית הקברות היהודי במקום. בקיץ 1922 מצבתו הורמה ממבנה של ביצור מקומי, ועל המצבה נכתב: "זו מצבת רבינו רבי יעקב ב̇ר̇ יקר הנפטר לגן עדן בשנת ת̇ת̇כ̇ד̇ לפרט תהא נפשו בעדן".
מריאנו אידלמן
מריאנו אידלמן (נולד ב-27 ביוני 1974) הוא קומיקאי, שחקן, מדבב וסטנדאפיסט ישראלי. ידוע כפאנליסט בתוכנית הסאטירית "ארץ נהדרת" וכשותפו של אלי פיניש לצמד הקומי "אלי ומריאנו".
ביוגרפיה
מריאנו נולד בארגנטינה, כבן יחיד ללואיסה ומרטין - רופא במקצועו. המשפחה עלתה לישראל בשנת 1978, כשמריאנו היה בן ארבע, וקבעה את מגוריה בנתניה. כעבור כמה שנים נפטרה אמו ממחלת הסרטן. מריאנו למד עם אלי פיניש בתיכון ״שרת״ בעיר. הוא למד תיאטרון בבית הספר למשחק "הבוסתן", והופעתו הטלוויזיונית הראשונה הייתה ב-1990 בתוכנית הטלוויזיה לילדים "קריאת כיוון", ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 1996, מיד לאחר שירותו הצבאי, החל מריאנו את קריירת המשחק שלו, כאשר את הופעתו הראשונה ביצע לצד שותפו אלי פיניש בפינת הסטנד-אפ של תוכנית הבידור של דודו טופז "הראשון בבידור" ששודרה בערוץ 2, שם זכה הצמד לחשיפה. בהמשך השניים אף קיבלו פינה קבועה בתוכנית, בה השתתפו במשך שנתיים. הצמד העלה מופע סטנד-אפ בשם "אלי ומריאנו עוברים על הצחוק". בהמשך הופיעו בסדרה משלהם, "אחלה סרט".
בשנת 2002 הוציא הצמד לשוק דיסק DVD שמכיל קטעים ממופע הסטנדאפ שלהם. באותה שנה השתתף מריאנו בסדרת הדרמה "שבתות וחגים" (עונה 3), וכן הופיע בתוכנית הסטנדאפ של ערוץ ביפ "לא נפסיק לצחוק".
החל מ-2003, משתתף אידלמן בכל העונות של תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת", ששודרה תחילה בערוץ 2 ומאוחר יותר בערוץ 12 במסגרת שידורי קשת. בתוכנית מחקה מריאנו אנשי ציבור כמו: שאול מופז, בנימין נתניהו, עמיר פרץ, פנינה רוזנבלום, מרגלית צנעני,, ד"ר שקשוקה, ודוד בן-גוריון. בנוסף גילם אידלמן שלל דמויות פיקטיביות במערכונים של הסדרה.
בשנת 2004 השתתף בסרטו של אבי נשר "סוף העולם שמאלה" ובסרטו של שי כנות "אהבה קולומביאנית".
בין השנים 2007–2013 שיחק מריאנו בסדרת הדרמה-הקומית, "עבודה ערבית", לצד נורמן עיסא ואחרים. בסדרה רוב הגיבורים הם ערבים ישראלים, ומריאנו גילם בה צלם חדשות יהודי החי בשכנות לגיבור הסדרה (עיסא).
מריאנו השתתף ב-2008 בסדרת הדרמה "על קצות האצבעות", שם גילם את השוטר בעל מום הפציאליס. הסדרה זכתה בפרס מסך הזהב לשנת 2008.
בשנת 2013 השתתף ב-"X פסטיגל" בתפקיד "מאסטר X", לצד יובל סמו.
ב-2014 השתתף בסרט הקומדיה "שושנה חלוץ מרכזי" בבימויו של שי כנות ובאותה שנה השתתף במשחקי הפסטיגל לצד אלי פיניש.
קריירת דיבוב
בשנת 2004 מריאנו דיבב את ברני הכריש בסרט "תפוס ת'כריש". בשנת 2008 דיבב את ראש העיר מקדוד בגרסה העברית של הסרט "הורטון שומע מישהו".
חיים אישיים
מריאנו אב לארבעה ילדים, ומתגורר בנתניה.
הודמזוושרהיי
הוֹדְמֶזֶווָשָרְהֵיי היא עיר במישור הפאנוני בדרום-מזרח הונגריה ממזרח לנהר טיסה. המשמעות המילולית של השם היא "[עיר] היריד של אחו הבונים". העיר היא מרכז אדמיניסטרטיבי לאזור ומרכז תיירות וקיט במישורים הגדולים, בעיקר שיט ודיג בנהר טיסה ורכיבה על סוסים. העיר מהווה גם מרכז תרבות, אמנות ואומנות מסורתית.
היסטוריה
מקורות ארכאולוגיים מתארכים את ההתיישבות במקום לתקופה הנאוליתית.
בימי הביניים קמו במקום מספר כפרים בשמות Hód, Vásárhely, Tarján ו-Ábrány. במאה ה-15 איחד השליט המקומי יאנוש הוניאדי את הכפרים לעיר בעלת זכות לקיים שוק. ב-1540 התיר סינוד כנסייתי לכומר המקומי לקרוא את מזמורי התהילים בשפה ההונגרית וסייע בכך בשמירת השפה באזור. באמצע המאה ה-16 נכבשו העיר וסביבותיה על ידי האימפריה העות'מאנית והיא נותרה תחת הכיבוש העות'מאני עד 1711. בעת הכיבוש ננטשה העיר כמעט כליל. רק תחת שלטונו של פרנץ ראקוצי בראשית המאה ה-18 הוקמה העיר מחדש. בתקופת מהפכת 1848 גייס לאיוש קושוט את תושבי העיר ואלו נלחמו נגד התקפות הסרבים.
בתקופת הממלכה הדואלית, במחצית השנייה של המאה ה-19, התפתחה העיר ומשכה אליה אוכלוסייה של המעמד הבינוני ובהם סוחרים ותעשיינים (בעיקר בתחום ייצור הקרמיקה ומוצרי המזון) שפיתחו אותה והגדילו את אוכלוסייתה לשיא. זאת בנוסף לעיסוק המסורתי בחקלאות מרעה, גידול תירס, אספקת ביצים והתמחות בגידול סוסים. ב-1873 קיבלה מעמד של עיר ובשנת 1890 הייתה לעיר הרביעית בגודלה בהונגריה עם 55,475 תושבים. באותה תקופה הוקם סכר לייבוש אגם הוד הסמוך ולמניעת השיטפונות העונתיים ובכיכר המרכזית, כיכר קושוט, הוקמו בנייני העירייה, הדואר ובית משפט השלום וכן בית קזינו, רובם מלבנים מקומיות.
מסוף המלחמה ועד 1950 הלאימה ממשלת הונגריה הקומוניסטית את החוות החקלאיות ומפעלי הייצור החקלאיים, עליהן נשענו כלכלות העיר והאזור והפכה אותם לקולקטיבים. ההריסות שזרעה המלחמה שוקמו בבניה חפוזה של מבני בטון והעיר הפכה לעיר סובייטית אפורה. בשנות ה-90, עם כינון הדמוקרטיה החלה תנופת שיקום. העיר קיבלה מעמד של עיר אדמיניסטרטיבית במחוז והחל בה תהליך שמיצב אותה כמרכז מקומי לתיירות אקולוגית במישור ההונגרי ומרכז לסדנאות אומנים מסורתיים וגלריות של אמנים, בעיקר בתחום הקרמיקה. בסביבות העיר פארקים רחבי-ידיים ומעיינות חמים.
עד השואה
כאתר מסחרי מרכזי משכה העיר תמיד סוחרים נודדים יהודים, אך הם לא התיישבו בה. בשנת 1748 הזמין הרוזן קארוי (Károlyi) יהודים להתיישב בחוות החקלאיות בתחום נחלתו, שהעיר הייתה חלק ממנה. מספר קטן של יהודים נענה להזמנה, אך יהודים אלו גורשו מהעיר ב-1770 בהוראת הכנסייה היוונית אורתודוקסית. עם זאת, ב-1783 נמנו בעיר חמש משפחות סוחרים יהודים. ב-1810 קיבלה הקהילה היתר למכור יין כשר וב-1820 הוקמה בעיר ישיבה. ב-1834 נמנו 34 משפחות יהודיות. ב-1836 נפתח בית כנסת ותשע שנים לאחר מכן בית ספר יהודי סמוך לו ומקווה טהרה כן נוסדו בית קברות וחברה קדישא. יהודים מהעיר השתתפו במרד 1848 ואחריו ספגה הקהילה עונש כספי מן האוסטרים. ב-1850 הוקם בית הכנסת החדש וב-1868, עקב הקרע ביהדות הונגריה, הצטרפה הקהילה ליהדות הנאולוגית. מספר היהודים ב-1869 היה 1,312 והוא הגיע לשיא של 1,685 ב-1880 (כ-3.2% מן האוכלוסייה הכללית באותה עת). רב הקהילה בשנים 1933–1937 היה מאיר וייס, לימים חתן פרס ישראל למדעי היהדות.
בתקופת השואה
ב-1941, ערב שואת יהודי הונגריה, היו בעיר כ-1,500 יהודים. החל מ-1939 נחקקו חוקים מפלים. ב-1940 הוקם בעיר בסיס פלוגות עבודה לחזית המזרחית והגברים היהודים רוכזו לפלוגות אלו, מהם רבים לא שבו. ב-1944 הוחרם הרכוש היהודי ואנשי צלב החץ ריכזו את היהודים לגטו, יחד עם יהודי עיירות וכפרי הסביבה. ב-16 ביוני רוכזו 737 יהודי הגטו לבית הכנסת ועברו השפלות והתעללות במשך יומיים בסופם הועברו לגטו סגד. על אף שסגד נמצאת במרחק של 22 ק"מ, ארך המסע ברכבת הדחוסה כמעט יומיים. מגטו סגד נשלחו רוב יהודי העיר בסוף אותו חודש למחנות אושוויץ ושטרסהוף. מן היהודים שנשלחו לאושוויץ שרדו חמישה ובמחנה הריכוז שטרסהוף נרצחו כ-500.
לאחר המלחמה ועד ימינו
לאחר המלחמה שב הרב לורינץ וייס והקים את הקהילה, שמנתה ב-1955, 259 נפשות, מספר שירד עוד לאחר המרד ההונגרי ב-1956 והגיע לשפל של 80 יהודים ב-1960. בית הכנסת, שניזוק במלחמה, עמד הרוס למחצה ונטוש. ב-1974 הונצח זכר יהודי העיר בלוח שיש מטעם המועצה המקומית וב-1986 החלו עבודות לשיקום מבנה בית הכנסת ובית הספר היהודי שהתנהלו בעצלתיים. מבנה בית הכנסת המחודש נחנך רק בראש השנה ב-2005. בית הקברות ניזוק אך מעט.
ערים תאומות
לעיר 12 ערים תאומות והן:
יובל שגב
קריירה
את הקריירה הטלוויזיונית החל שגב בגיל 16, כשהנחה את "אנטנה", תוכנית אירוח קומית בערוץ קהילתי. לאחר שירותו הצבאי כסאונדמן בקריה שבתל אביב, החל ללמוד משחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים ואף בסדנת ליצנות בפריז.
כשחזר לארץ, החל יובל להופיע בבמה הפתוחה של תיאטרון "תמונע", ויחד עם חבריו יונתן לב ונדב בושם הופיע במופע הייחודי "ישבנים קוראים שירה". לאחר מכן הופיע שגב ככתב לוקסמבורגי הזוי ומגוחך בשם "רנו פסקאל" בפינת וידאו מיוחדת באתר "נענע".
ב-2010 הוא שיחק, ביים והפיק סדרה קומית, אותה כתב ביחד עם רועי עידן, בשם "בובי ואני" בערוץ "ביפ".
בשנת 2015 שיחק את חגי נוימן בסדרת הדרמה "המדרשה" בערוץ 2 ובסרט "ירח בבית 12".
בשנת 2018 שיחק בסדרה הקומית "הפסיכולוגית" בכאן 11.
בשנת 2022 השתתף בעונה השנייה של סדרת הפשע-קומית מלכות לצד מלי לוי רועי עידן ודורון בן דוד.
בית בורבון
בית בורבון (צרפתית: Bourbon, ספרדית: Borbón, איטלקית: Borbone), הוא שמה של שושלת אשר בניה שולטים דה יורה בארצות רבות באירופה. תחילתה של השושלת מתוארכת לתחילת המאה ה-13 עם התחברותה הראשונה למשפחת המלוכה הצרפתית. עם השנים, הפכה שושלת בורבון לאחת ממשפחות השלטון החזקות ביותר באירופה, כאשר בניה מולכים בצרפת, בספרד, בדרום איטליה, בנווארה (מדינה בצפון ספרד) וכן במספר דוכסויות ברחבי היבשת.
מקורותיו של בית בורבון
עד לאמצע המאה ה-13 היו בני בורבון משפחת אצולה מעוטת חשיבות בקרב האצולה הצרפתית הבכירה. בשנת 1268, עם נישואיה של בת המשפחה ביאטריס מבורגונדי לרובר, רוזן קלרמון, בנו השישי של מלך צרפת לואי התשיעי, החלה המשפחה צוברת מעמד של משפחה חשובה המקורבת לשלטון. בנם של ביאטריס ורובר, לואי, קיבל בשנת 1327 את התואר דוכס בורבון. בני המשפחה, שהוסיפו להחזיק בתואר דוכס בורבון, התערו במהלך השנים עם משפחות אצולה צרפתיות אחרות, ביניהן דוכסות ונדום. ענף בורבון-ונדום של המשפחה הניב את ראשון בניה להיות מלך, דבר אשר התרחש בשנת 1555 במדינת נווארה, ולאחר מכן גם בצרפת, עם עלייתו של אנרי הרביעי (אנרי דה בורבון) לכס המלכות.
מלכות בית בורבון בצרפת נמשכה ברצף עד לשנת 1793, השנה בה הוצא להורג לואי ה-16. בשנת 1814 חודשה מלכות בית בורבון בצרפת עם הגלייתו של נפוליאון ועלייתו לשלטון של לואי ה-18 אשר ביצע את הרסטורציה לשלטון המשפחה במדינה. השליט הצרפתי האחרון לבית בורבון היה שארל העשירי אשר התפטר מתפקידו בשנת 1830.
צאצאיו של הענף הצרפתי לבית בורבון הגיעו עם השנים למלוך גם במדינות אחרות באירופה. פליפה החמישי החל את מלכות בית בורבון בספרד, מלכות אשר נמשכה בין השנים 1808-1700, 1868-1813, 1931-1875. מלכה הנוכחי של ספרד אף הוא צאצא של שושלת בורבון אשר מלכותה בספרד נתחדשה בשנת 1975 עם סיומה של הרודנות של פרנקו.
מהענף הספרדי של המשפחה התפצלה גם שושלות מלכים בסיציליה, בנאפולי, בפארמה ובלוקסמבורג.
מלכי בית בורבון בצרפת
ראשי בית בורבון לאחר נפילת המונרכיה*:
הענף האורליאני
(*התארים המובאים לאחר השם, הם תוארי כבוד, והם אינם מוכרים רשמית על ידי אף מדינה בעולם)
במהפכת יולי 1830 עלה לשלטון בצרפת המלך לואי פיליפ אשר השתייך לענף האורליאני של המשפחה. לואי פיליפ מלך בצרפת בין השנים 1848-1830 עד לכינון הרפובליקה השנייה שהביאה את הקץ על שלטונם של בני בורבון במדינה.
לאחר התמוטטות האימפריה של נפוליאון השלישי בשנת 1870, הוצע ליורש העצר המלכותי לשוב ולקבל לידיו את המלכות בצרפת. יורש העצר התנה את שיבתו לכס המלוכה בזניחה של סמלה החדש של המדינה - הטריקולור והשבתו על כנו של סמלה הישן, סמלו של בית בורבון. האספה הלאומית הצרפתית סירבה לותר על סמל המדינה החדש, ובחרה להקים את הרפובליקה הצרפתית השלישית, שתהווה שלטון זמני עד למותו של יורש העצר והעברת זכויות המלוכה לאחיו אשר השתוקק לקבל לידיו את המלכות, וזאת מבלי לדרוש את שינוי הסמל. אולם, יורש העצר הוסיף לחיות יותר מעשור לאחר הקמת הרפובליקה, ובזמן שעבר עברה דעת הקהל במדינה לתמוך בשלטון הרפובליקה, כיוון שהוא שלטון "המפצל פחות את העם".
מלכי וראשי בית בורבון בספרד
רשימת מלכי ספרד לבית בורבון:
אחרי המלחמות של תחילת המאה ה-19 נכנסה ספרד לכאוס פנימי שנמשך לסירוגין עד סוף המאה. המלחמות הקרליסטיות החלו בשנת 1833 בגלל סכסוך בשאלת ירושת הכס בין איזבלה השנייה, בתו של פרננדו השביעי; ובין קרלוס, האינפנטה של ספרד ורוזן מולינה, שהיה בנו של אחיו של פרננדו השביעי, קרלוס הרביעי. תומכי האינפנטה קרלוס ראו בו כמלך הלגיטימי היות שלפי הנוהג העתיק של ירושת הכתרים באירופה, הזכרים מקבלים עדיפות על הנקבות בסדר הירושה. המלחמות הקרליסטיות נערכו לסירוגין עד שנת 1868, אז הודחה המלכה איזבלה השנייה במהפכה המהוללת על ידי הגנרל חואן פרים. ההדחה באה לאחר שהעם הספרדי התנגד למלחמות הבלתי פוסקות בין הקרליסטים לתומכי המלוכה, וכן התערבותה הבלתי פוסקת של המלכה בענייני הפוליטיקה של המדינה. חואן פרים ביקש להמליך מלך בספרד משושלת אחרת ולשם כך יצא לתור את אירופה אחרי בית מלוכה שיענה על צרכיה של ספרד (בית המלוכה היה צריך להיות קתולי כמובן). כך נמצא מתאים לאופולד, נסיך הוהנצולרן קרוב משפחתו של הקייזר הגרמני, אשר היה מהענף הקתולי של שושלת הוהנצולרן, אך בלחצו של נפוליאון השלישי הוא ויתר על ההצעה הספרדית.
לבסוף, ידם של תומכיו של אלפונסו הייתה על העליונה, ובשנת 1874 הוא הוכתר כמלך אלפונסו השנים עשר. אומנם גם לאחר הרסטורציה בעיותיה של ספרד לא נגמרו, ובתקופת מלכותו של אלפונסו השלושה עשר ספרד הפסידה את מושבותיה האחרונות באמריקות (קובה ופוארטו ריקו) לטובת ארצות הברית. במלחמת העולם הראשונה ספרד נשארה נייטרלית וכתוצאה מכך גם נהנתה מתקופת שגשוג כלכלי קצרה אך לאחר המלחמה התחדדה המחלוקת בין הרפובליקנים למלוכנים וכן גם בין המלוכנים לקרליסטים עד שבשנת 1931 נאלץ המלך לגלות מספרד כתוצאה מעלייתם של הכוחות הרפובליקניים והכרזתה של הרפובליקה הספרדית השנייה.
אלפונסו השלושה עשר גלה לאיטליה. עם תחילת מלחמת האזרחים הספרדית הוא הודיע כי הוא תומך בצד הלאומני במלחמה, אך למרות זאת הודיע פרנקו כי הצד הלאומני לעולם לא יקבל את אלפונסו כמלך ספרד (אחד המרכיבים החשובים של הצד הלאומני היו הקרליסטים שהתנגדו לשלטונו של אלפונסו). בנו של אלפונסו, האינפנטה חואן, רוזן ברצלונה אף נסע מצרפת לספרד כדי לעזור לצד הלאומני אך הוא נעצר בגבול הספרדי על ידי גנרל אמיליו מולה והוא גורש מספרד.
במהלך מלחמת העולם השנייה שכנה משפחת המלוכה הספרדית ברומא שבאיטליה, תחת חסותו של המלך ויטוריו אמנואלה מבית סבויה. לאחר המלחמה שליט ספרד פרנקו אומנם הכריז כי ספרד היא מונרכיה, אך הוא לא הכריז מי המונרך העומד בראשה. בשנת 1969 החליט פרנקו לפסוח על האינפנטה חואן (כיוון שחשב שחואן הוא ליברלי מדי והוא ינסה להחזיר את הדמוקרטיה לספרד) ולטפח את בנו של חואן, חואן קרלוס, כיורש של המדינה הפלנגיסטית. עם זאת עדיין לא היה ברור כי חואן קרלוס יירש פרנקו בבוא היום כי במקביל לטיפוחו של חואן קרלוס, טיפח פרנקו גם את אלפונסו, דוכס אנז'ו וקדיס וזאת במטרה להבטיח את נאמנותו של חואן קרלוס אליו.
בשנת 1975 מת פרנקו, וחואן קרלוס הפך למלך ספרד. מיד לאחר עלייתו לשלטון החל חואן קרלוס בסדרת מהלכים במטרה להקים משטר דמוקרטי בספרד. סדרת מהלכים זו הייתה מוצלחת ביותר ובשנת 1978 נכנסה לתוקפה החוקה הספרדית שקבעה בספרד שלטון דמוקרטי. בשנת 1981 היה ניסיון הפיכה כושל מצד קצינים בגוארדיה סיביל (כוח משטרתי חצי צבאי בספרד), אך המלך הופיע בטלוויזיה ובאמצעות הופעתו המרשימה שהבהירה כי המלך אינו סובל הפיכות מעין אלו, הגיע ניסיון ההפיכה לסופו והשלטון חזר למקומו.
הענף הספרדי
(*התארים המובאים לאחר השם, הם תוארי כבוד, והם אינם מוכרים רשמית על ידי אף מדינה בעולם)
בית בורבון שתי הסיציליות הוא ענף בשושלת בורבון שמוצאו בבית בורבון הספרדי.
מקורותיו של בית בורבון בממלכת שתי הסיציליות נמצאים בממלכת סיציליה במאה ה-13, כאשר שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה לבית קאפה (אשר ממנו יצאה שושלת בורבון) הומלך למלך נאפולי לאחר שניצח בקרב בנוונטו את המלך מנפרד מבית הוהנשטאופן. אך עם זאת לאחר המרד הסיציליאנים הווספארים גורשו הקפטיאנים מסיציליה, ובמקומם הומלכו מלכי אראגון כמלכי סיציליה.
לאחר המרד התפצלה ממלכת סיציליה לשתיים: בדרום חצי האי האיטלקי קמה ממלכת נאפולי, ואילו באי סיציליה, התקיימה ממלכת סיציליה כחלק מכתר אראגון. ממלכת סיציליה המשיכה להיות תחת מלכי אראגון מבית טראסטמרה, ולאחר 1492 גם תחת מלכי ספרד.
ממלכת נאפולי מצידה, התקיימה תחת הקפטינגים בגלגולים שונים (אנז'ו, אנז'ו-דוראסו, וולואה-אנז'ו) עד לשנת 1442, בה כתוצאה מירושה הממלכה עברה לידה של בית טראסטמרה הספרדי, ולאחר מכן כאשר בית הבסבורג ירש אותו בספרד, אז גם ממלכת נאפולי עברה לידי בית הבסבורג.
לאחר מלחמת הירושה הפולנית עברה ממלכת נאפולי לידי בית בורבון הספרדי, בשליטתו של קרלו הרביעי, מלך נאפולי, ואחר עלותו לשלטון בספרד לידי בנו פרדיננדו הרביעי, מלך נאפולי.
לאחר תקופת השליטה הקצרה של בית בונפרטה בנאפולי, במהלכה אוחדו ממלכת נאפולי, וממלכת סיציליה לממלכת שתי הסיציליות, תחת שלטונו של פרדיננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות שייסד את הענף של בורבון-שתי הסיציליות בממלכת שתי הסיציליות.
בשנת 1861 בעקבות מסע האלף בראשותו של ג'וזפה גריבלדי בא הסוף על ממלכת שתי הסיציליות, כאשר איטליה כולה אוחדה תחת שליטתו של בית סבויה מפיימונטה-סרדיניה.
אלישה דבנאם-קארי
אלישה ג'סמין דבנאם-קארי (באנגלית: Alycia Jasmin Debnam-Carey; נולדה ב-20 ביולי 1993) היא שחקנית אוסטרלית, הידועה בעיקר מתפקידה בתור לקסה בסדרת הטלוויזיה "המאה" (2016-2014; 2021) ברשת The CW, ובתור אלישה קלארק בסדרת האימה של רשת AMC; "אימת המתים המהלכים" (2022-2015).
ביוגרפיה
דבנאם-קארי נולדה ב-20 ביולי 1993, בסידני, אוסטרליה. אמה, ליאון קארי, היא תסריטאית טלוויזיה בתוכניות ילדים, ואביה הוא מוזיקאי. בילדותם, דבנאם-קארי ואחיה היו עוזרים לאמם לשחק את קטעי התוכנית שכתבה. דבנאם-קארי החלה לשחק בגיל שמונה, ולמדה גם לנגן על כלי הקשה במשך עשר שנים. היא למדה בבית הספר התיכון לאמנויות הבמה בניוטאון.
קריירה
ב-2013 השתתפה בסדרת הריאליטי האוסטרלית "התחנה הבאה הוליווד" בתור השחקנית הצעירה ביותר בקאסט. הסדרה עוקבת אחר 6 שחקנים אוסטרלים שהתחרו על תפקידים בארצות הברית. "התחנה הבאה הוליווד" שודרה ב-2013 ב-ABC1 באוסטרליה.
ב-2014 שיחקה בסרט האסונות אמריקאי "לתוך הסערה" ובסרט האימה "יד השטן". לאחר מכן השתתפה בפיילוט של הסדרה "גלינטין" של רשת AMC, אך בסופו של דבר בוטלה הסדרה. בנוסי הופיעה בתוכנית הבידור Made in Hollywood באותה השנה.
דבנאם-קארי השתתפה בעונה השנייה בסדרה "המאה". היא הופיעה לראשונה בפרק השישי בתור המפקדת לקסה, מנהיגה עוצמתית של 12 השבטים. דמותה זכתה לפופולריות, ובכנס "קומיק-קון" שנערך ב-2015 בסן דייגו, אישר יוצר הסדרה, ג'ייסון רוטנברג, שדמותה תופיע בתפקיד משני בעונה השלישית.
ב-2014 לוהקה לאחר התפקידים הראשיים בסדרת ההמשך של "המתים המהלכים", "אימת המתים המהלכים". הפקת הסדרה החלה בקנדה והסתיימה ביוני 2015 בלוס אנג'לס כחודש לאחר מכן.
דבנאם-קארי הופיעה גם בתפקיד הראשי בתור לורה בסרט המתח הגרמני "Friend Request", שיצא בשנת 2016.
באוקטובר 2021 לוהקה לתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "הפרחים האבודים של אליס הארט" המבוסס על הרומן באותו שם מאת הולי רינגלנד; בה תככב דבנאם-קארי לצדה של סיגורני ויבר ועתיד להיות משודר בפריים וידאו.
במאי 2022 פורסם בתקשורת כי לוהקה היא לתפקיד ראשי בסדרה “Saint X” המבוססת על ספר בעל אותו שם מאת אלכסיס שאייטקין. הסדרה עלתה לאוויר באפריל 2023 ברשת Hulu.
חטיבת מכבים
חטיבת מכבים הייתה חטיבה מרחבית של צה"ל שתפקידה היה לשמור על קו התפר באזור מודיעין ולמנוע אירועי פח"ע. החטיבה פעלה תחת פיקוד אוגדת אזור יהודה ושומרון.
ב־2004, במהלך האינתיפאדה השנייה הוקמה כחטיבה מרחבית שביעית באוגדת איו"ש על בסיס מפקדת האגד הארטילרי עוצבת עמוד האש, ובהמשך על בסיס מפקדות של חטיבות תותחנים ושריון סדירות בהם חטיבת האש 282 חטיבה 188 וחטיבה 401 . תפקיד החטיבה היה אחזקת קו התפר באזור מודיעין. החטיבה הייתה אחראית מאזור נחל שילה שליד קלקיליה עד מבואות ירושלים. החטיבה פיקחה מטעם הממשל הצבאי מעבר לקו הירוק על 32 כפרים פלסטיניים ותשעה יישובים ישראליים. בין הכפרים הפלסטינים היו בית סירא, בידיה, חרבתא אל-מצבאח, בית עור א-תחתא, והיישובים הישראלים חשמונאים, לפיד, מתתיהו, מודיעין עילית, מבוא חורון, אורנית, מתן ואייל. ביולי 2008 נסגרה החטיבה וחטיבת בנימין קיבלה את האחריות על רוב האזור.
ב' בחשוון
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בב' חשוון היא פרשת לך לך, אם בר המצווה חל בשנה המתחילה ביום חמישי, או פרשת נח אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בימים שני, שלישי או שבת.
מדד הזהב
ברפואה, מדד הזהב (באנגלית: gold standard test) היא בדיקת אבחון הנחשבת למדויקת ביותר בנמצא לקביעת קיומה של מחלה. בהרחבה, מדד כזה יתן תמיד תשובה מדויקת לשאלה בינארית בכל תחום, לאו דווקא ברפואה.
למדד זהב תאורטי יש רגישות של 100% וסגוליות של 100% (אם אין מדד כזה הרי שהכינוי יוכל להתייחס למדד הקרוב ביותר לכך), כלומר הבדיקה תזהה את כל החולים כחולים ואת כל הבריאים כבריאים ללא תוצאות חיוביות שגויות או שליליות שגויות.
לרוב מדדי זהב אינם אפשריים או בעייתיים לביצוע במסגרת אבחון חולים. חלקם יקרים ומורכבים לביצוע, אחרים מסוכנים וכרוכים בתהליכים פולשניים כמו ניתוחים או ביופסיות וחלקם נערכים בצורה שאינה מאפשרת טיפול יעיל כמו בדיקה הכוללת מעקב לאורך זמן או נתיחה שלאחר המוות. את מדדי הזהב מחליפות בקליניקה הפרקטית בדיקות אבחון אחרות, מעשיות יותר, שרמת דיוקן ויכולת הניבוי שלהן מוערכות ביחס למדדי הזהב.
כאשר נמצאות בדיקות אבחון מדויקות יותר ממדדי הזהב הקיימים, הן מחליפות אותם והופכות למדדי הזהב החדשים.
בלגרביה
בלגרביה (באנגלית: Belgravia) היא שכונה במרכז לונדון הנמצאת ברובה ברובע הסיטי של וסטמינסטר, כאשר חלקה המערבי נמצא ברובע המלכותי של קנזינגטון וצ'לסי. השכונה גובלת בשכונת נייטסברידג' בצפונה, ממזרח לשכונה שוכן ארמון בקינגהאם, בדרומה נמצאת פימליקו ובמערבה גובלת השכונה ברחוב סלואון, ובשכונות נייטסברידג' וצ'לסי.
היסטוריה
מרבית השטח בו ממוקמת השכונה כיום היה בבעלותו של ריצ'רד גרוונר, המרקיז השני מווסטמינסטר. גרוונר פיתח את השטח בשנות ה-20 של המאה ה-19 בעזרת הקבלן תומאס קיוביט. במרכז השכונה, סביב כיכר בלגרייב וכיכר איטון, נבנו בתי טרסה רחבים. כבר מראשיתה הייתה זו אחת השכונות האופנתיות ביותר בלונדון, בשל מיקומה - בין ארמון קנזינגטון לארמון בקינגהאם, ובשל העובדה שהשכונה נבנתה כשכונת מגורים יוקרתית ושקטה ללא מבני עסקים חנויות. כיום ממוקמות בשכונה שגרירויות רבות.
בין היתר התגוררו בשכונה ראשי ממשלת בריטניה: סטנלי בולדווין, ארתור נוויל צ'מברלין ומרגרט תאצ'ר, וכן לורד ראנדולף צ'רצ'יל (אביו של וינסטון צ'רצ'יל), ג'ורג' פיבודי, פרדריק שופן, ויוויאן לי, בריאן אפשטיין, איאן פלמינג, שון קונרי, רוג'ר מור, מרי שלי, אלפרד טניסון, רומן אברמוביץ', ג'ואן קולינס ושרה ברייטמן.
כיום נחשבת השכונה לאחת השכונות היקרות ביותר בלונדון.
חצי האי מונטוורדי
חצי האי מונטוורדי (באנגלית: Monteverdi Peninsula) הוא חצי אי מכוסה קרח בקצה הדרומי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
חצי האי הוא אחד משמונה חצאי האיים שבאי אלכסנדר.
חצי האי ממוקם בין מדף הקרח באך, לבין מפרץ ג'ורג' השישי.
גובהו של חצי האי 323 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי חצי האי
חצי האי התגלה ומופה באופן גס על ידי פין רון וקארל אקלאנד מהשירות האנטארקטי של ארצות הברית בין השנים 1939–1941. חצי האי מופה בשנית תוך שימוש בטרימטרוגון, בתצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בשנים 1947–1948, ובנתוני סקר שבוצע על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בין השנים 1948–1950.
מקור השם
שמה של הנקודה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הנקודה נקראת על שמו של המלחין האיטלקי; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
לקריאה נוספת
• International Symposium on Antarctic Earth Sciences 5th : 1987, Geological Evolution of Antarctica, Cambridge, England, P 528
• A. J. Cook and D. G. Vaughan, Overview of areal changes of the ice shelves on the Antarctic Peninsula over the past 50 year, The Cryosphere, 4, 77–98, 2010 www.the-cryosphere.net/4/77/2010/
פאבל בטיצקי
פאבל פיודורוביץ' בטיצקי (ברוסית: Павел Фёдорович Батицкий; 27 ביוני 1910 – 17 בפברואר 1984), קצין בכיר בצבא ברית המועצות, מרשל ברית המועצות.
ביוגרפיה
פאבל בטיצקי נולד בחרקוב (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחת פועלים ממוצא רוסי. לאחר סיום בית ספר היסודי המשיך את לימודיו בבית הספר המקצועי ליד מפעל למנועים המקומי.
בשנת 1924 הוא החל ללמוד בפנימייה קדם-צבאית ובשנת 1926 נשלח לבית הספר לקציני פרשים. בשנים 1929–1935 שירת בחיל הפרשים. בשנים 1935–1938 בטיצקי למד באקדמיה צבאית על שם פרונזה במוסקבה. לאחר סיום האקדמיה הוא המשיך בשרות במחלקת מבצעים של המטה הכללי הרוסי. מספטמבר 1939 ועד לדצמבר 1940 בטיצקי היה בשליחות בסין כחלק של קבוצת יועצים סובייטים ליד המטה של צ'יאנג קאי שק. עם חזרתו לברית המועצות הוצב ביחידה צבאית בשטח ליטא הסובייטית.
שרות לאחר שנת 1945
בשנת 1948 בטיצקי סיים את האקדמיה של המטה הכללי בהצטיינות יתרה. באופן מפתיע הוא לא חזר לכוחות היבשה וקיבל מינוי בחיל הנ"מ הסובייטי. בפברואר 1950 הוא נשלח לסין בפעם השנייה. הפעם בטיצקי היה אחראי לארגן הגנה אווירית בסביבת שאנגחאי. תוך זמן קצר הוא סיים את המטלה בהצלחה רבה ובספטמבר 1950 חזר לברית המועצות. הוא קודם לתפקיד ראש המטה של חיל האוויר הסובייטי. ביולי 1953 בטיצקי הועבר לתפקיד סגן מפקד הכוחות של פיקוד מוסקבה. בהיותו בתפקיד זה הוא השתתף במעצר של לברנטי בריה והתנדב להוציא לפועל את גזר דין המוות עבורו. בשנת 1954 הוא קודם לתפקיד מפקד הכוחות של הפיקוד הצבאי של מוסקבה.
החל מיולי 1966 ובמשך 12 שנים בטיצקי היה מפקד חיל הנ"מ של ברית המועצות. בשנת 1970 הוא נשלח למצרים במטרה לארגן הגנה אווירית של המדינה במהלך מלחמת ההתשה. בשנת 1968 בטיצקי קודם לדרגת מרשל ברית המועצות.
רפאל - מערכות לחימה מתקדמות
רַפַאֵל – מערכות לחימה מתקדמות בע"מ (בעבר נקראה "רפא"ל – רשות לפיתוח אמצעי לחימה" וקודם לכן, "אמ"ת – האגף למחקר ותיכוּן") היא חברה ממשלתית ישראלית, שעוסקת בפיתוח ובייצור של אמצעי לחימה מתקדמים, לרבות טילים ומערכות הגנה אקטיבית.
פאבל בטיצקי
שרות לאחר שנת 1945
בשנת 1978 בטיצקי לא הסכים עם העברת חלק משמעותי מיחידות ההגנה האווירית לפיקוד יחידות יבשה המוצבות בגבול והתפטר מהתפקיד. במשך שש שנים הוא היה יועץ בקבוצת יועצים של משרד ההגנה הסובייטי.
רפאל - מערכות לחימה מתקדמות
החברה הוקמה בשנת 1948, כיחידת סמך (יחידה עצמאית) של משרד הביטחון. בסוף שנות ה-80 נקלעה למשבר כלכלי, ובעקבותיו הפכה לחברה ממשלתית. בתחילת דרכה עסקה בעיקר במחקר ובפיתוח של אמצעי לחימה, ובמהלך השנים החלה להתמקד גם בייצור, עבור השוק הישראלי והשוק הבינלאומי. מפעלי החברה נבנו באזור הגליל, במטרה לתרום לפיתוחו, ונכון ל-2019 היא המעסיקה הגדולה ביותר באזור הצפון.
פאבל בטיצקי
שרות לאחר שנת 1945
בטיצקי נפטר בשנת 1984 והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
במהלך שרותו הצבאי בטיצקי קיבל מספר רב של עיטורים: גיבור ברית המועצות (1965), עיטור לנין (5 פעמים), עיטור מהפכת אוקטובר (1970), עיטור הדגל האדום (5 פעמים), עיטור קוטוזוב, עיטור סובורוב ועוד.
רפאל - מערכות לחימה מתקדמות
האגף למחקר ותיכוּן
ב־1951 החלה תקופה של שידוד מערכות נרחב בצה"ל ובמשרד הביטחון, ועם קיצוץ תקציבו הוחלט להיפטר מנטל מימונו של חמ"ד – שתרומתו הצבאית לא הייתה מובנת מאליה לאנשי המטכ"ל, וממילא רוב אנשיו היו אזרחים. הצבא היה מעוניין ברכישת אמצעי לחימה מוגמרים מן המוכן, ולא להשקיע את כספיו המוקצבים במחקר לטווח ארוך שתוצאותיו אינן ודאיות. על רקע זאת החליט בן-גוריון על הרחבת המחלקה המדעית הקטנה לאגף אזרחי במשרד הביטחון, וקבע את שמו – האגף למחקר ותיכוּן (אמ"ת). בראש האגף החדש הוצב מאיר (מוניה) מרדור, איש הרכש הוותיק של ההגנה, ולאגף הוכפפו כל יחידות חמ"ד (כולל היחידות שעסקו, לפי פרסומים שונים, במיזם הגרעין).
הרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל)
ב־1958 הוטל על מרדור להכשיר את אמ"ת לקראת "עידן הפרויקטים החדשים" (ע"פ הגדרתם של בן-גוריון ומנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס). ביצוע שינוי ארגוני, הכולל התרחבות, ושונה שמו ל"הרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל)", כשמרדור בראשה.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 נראה כאילו התמקדה "רפא"ל" בטכנולוגיית טילים, ועובדיה שקדו בין היתר על פיתוח טילי השפריר. במשך השנים, פיתחה "רפא"ל" מערכות לכל זרועות צה"ל.
רפא"ל – רשות לפיתוח אמצעי לחימה בע"מ
בדצמבר 2001, נחתם הסכם שהפך את "רפא"ל" לחברה בע"מ בבעלות ממשלתית בשם רפא"ל – רשות לפיתוח אמצעי לחימה בע"מ. במסגרת ההסכם לקחה על עצמה ממשלת ישראל התחייבויות כספיות בסך כ-7.5 מיליארד ש"ח, שכללו את עלות הפרישה המוקדמת של עובדי החברה והשתתפות בשכר בין השנים 2010-2001.
רפאל – מערכות לחימה מתקדמות בע"מ
באוקטובר 2007 שינתה החברה את שמה לרפאל – מערכות לחימה מתקדמות בע"מ ובכך השמיטה סופית משם החברה את ההתייחסות להיותה רשות ממשלתית בעבר. עם זאת, מבנה החברה נשאר זהה וכן השליטה הממשלתית בה, כאשר 50% מרווחיה השנתיים מועברים למדינת ישראל, והיתר נשאר בידי החברה (לצורכי גדילה, מחקר וכולי).
בשנת 2011 רשמה רפאל שתי הצלחות פומביות גדולות כאשר מערכות "מעיל רוח" (מערכת הגנה אקטיבית לטנקים ורק"ם) ו"כיפת ברזל" (מערכת הגנה אווירית וטיל נגד טילים המיירט רקטות וטילים בינוניים) רשמו יירוטים מבצעים ראשונים והיסטוריים, והוכיחו את יעילותן וכשירותן המבצעית. הצלחות אלה הזניקו את המוניטין של החברה והחברה זכתה על כך בפרס ביטחון ישראל לשנת 2012 עבור פיתוח "כיפת ברזל" ולשנת 2014 עבור פיתוח "מעיל רוח".
ב-13 באוגוסט 2019 הקבינט המדיני-ביטחוני אישר את עסקת הרכישה של חברת "אירונאוטיקס" על ידי חברת רפאל ואיש העסקים אביחי סטולרו בסכום של כ-850 מיליון שקל, סטולרו מחזיק ב-50% מ"אירונאוטיקס" ורפאל ב-50% נוספים. עם השלמת תהליך הרכישה, "אירונאוטיקס" נמחקה מהמסחר בבורסה.
ב-2018 חתמה על הסכם שיתוף פעולה עם חברת ROMAERO מרומניה, במסגרתה החברה הרומנית תייצר מערכות הגנה ונשק של רפאל ברישיון, בהן כיפת ברזל. תמורת ההסכם תקבל רפאל מאות מיליוני דולרים ותמלוגים.
בספטמבר 2019 רכשה רפאל 50% מחברת "כנפית" ממגדל העמק, המייצרת חלקי מבנה לכטמ"מים. 50% הנותרים נותרו בידי מייסדי "כנפית", שי ושולה פיין.
נתונים כספיים
בשנת 2009 דיווחה החברה על מכירות שהסתכמו בכ־6.3 מיליארד ש"ח (כ־1.6 מיליארד דולר), ורווחיה באותה השנה – כ־441 מיליון ש"ח. מעל ל־50% מההכנסות וההזמנות של החברה מגיעות מלקוחות מחוץ לישראל, ולפי דיווחי החברה כ־8% מההכנסות מושקעות במחקר ופיתוח (מו"פ).
בשנת 2014 מכירות החברה הסתכמו בכ-7 מיליארד ש"ח ורווח נקי של 322 מיליון ש"ח.
בשנת 2015 מכירות החברה הסתכמו בכ-7.8 מיליארד ש"ח ורווח נקי 459 מיליון ש"ח.
בשנת 2016 מכירות החברה הסתכמו ב-8.32 מיליארד ש"ח ורווח נקי של 473 מיליון ש"ח.
בשנת 2019 מכירות החברה הסתכמו בכ-9.7 מיליארד ש"ח ורווח נקי של כ-397 מיליון ש"ח.
בשנת 2020 מכירות החברה הסתכמו בכ-9.5 מיליארד ש"ח ורווח נקי של כ-322 מיליון ש"ח.
גרף התפתחות המכירות לאורך השנים במיליארדי ש"ח:
מבנה ארגוני
מנכ"ל החברה (מאז 2016) הוא אלוף (מיל.) יואב הר אבן, ויו"ר הדירקטוריון הוא יובל שטייניץ. החברה מעסיקה מעל ל-8,000 עובדים, רובם מהנדסים וטכנאים, ונחשבת למעסיקה הגדולה ביותר בצפון הארץ.
בשנת 2013 בוצע שינוי במבנה הארגוני של רפאל, שכלל בין היתר בפיצול סמכויות "חטיבת הטילים", וכיום כוללת מספר חטיבות שאחראיות על פיתוח כל אחד ממוצריה:
פריסה גאוגרפית
משרדי החברה פרוסים במקומות שונים ברחבי-הארץ, ובעיקר בגליל:
חברות בת
לרפאל מספר חברות בת בבעלות מלאה או חלקית:
Rafael Development Corporation
RDC – Rafael Development Corporation – הממוקמת במגדלי עזריאלי בתל אביב, היא חברה להשקעות בחברות הזנק המוחזקת בשותפות עם אלרון. החברה הוקמה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 במטרה למסחר טכנולוגיות צבאיות שפותחו ברפאל לשימושים אזרחיים. בין השאר השקיעה ב:
אוכלי בשר
אוכלי בשר או קרניבורים הוא שם כולל לכל היצורים הניזונים בעיקר או רק מאכילת בשר של בעלי חיים, כשרובם הם בעלי חיים אחרים אך גם צמחים טורפים ופטריות טורפות. בלטינית אוכלי הבשר מכונים carnivores, מה שעלול לבלבל בינם לבין סדרת הטורפים, הנקראת carnivora. מקורם של שני המושגים במילה הלטינית carno, שפירושה: "בשר". הקשר בין המונחים הוא עקב התמחותם של בני סדרה זו באכילת בשר ורבים ממיניה הם טורפי-על מוצלחים, אם כי לא בהכרח.
יש סוגים רבים של אוכלי בשר: טורפים אקטיביים, אוכלי נבלות, מסנני פלנקטון ועוד. חלק מתבססים על מגוון גדול של סוגי בשר, בעוד אחרים מתמחים רק בחלק קטן או ממינים ספציפיים.
המונח אינו כולל רק ציידים קרניבורים אלא גם אוכלי נבלות, מוצצי דם, אוכלי קשקשים, טפילי מזון וכדומה - מינים שניזונים מבלי להרוג את מזונם. גם מינים מסנני פלנקטון יכולים להיחשב לציידים אוכלי בשר.
אוכלי הבשר השונים נחלקים ל-3 קבוצות עיקריות בנוגע לכמות הבשר שהם צורכים, כאשר שני האחרונים נחשבים לאוכלי כל ואינם קרניבורים אמיתיים:
מאפיינים
אוכלי בשר הם מגוונים מאוד במאפייניהם אך לרבים מהם מספר התאמות לציד אקטיבי של חיות אחרות: עיניהם של חלק גדול ממיני הקרניבורים ממוקמות בקדמת הראש, מה שמאפשר התמקדות בטרף לפני יציאה למרדף אחריו; זאת בניגוד למינים רבים של בעלי חיים נטרפים, שעיניהם ממוקמות בצדי הראש, מה שמאפשר שדה-ראייה גדול ככל האפשר המסייע בהבחנה בטורפים. גם חושים אחרים מחודדים יותר בקרב אוכלי הבשר מאשר אצל הנטרפים וחלק מהטורפים פיתחו אף חושים הנסתרים מטרפם כמו מערכת קו הצד, אלקטרורצפציה, אקולוקציה או קרינה תרמית בנחשים. חלקם גם מתאימים לציד בלילה, אז עיניהם קולטות יותר אור מאשר טרפם שלעיתים נאלץ להסתמך על אור היום כדי להתחמם או לראות. הם בעלי ניבים חזקות וחדות להריגת הטרף או לקריעת פיסות מזון וכן בעלי טפרים מעוקלות לאותה מטרה. חלק מאוכלי הבשר גם בעלי ארס חזק העוזר הן להרוג טרף והן לעכל את הבשר חלקית.
מאחר שאוכלי בשר נאלצים לעיתים להרוג את טרפם הם נמצאים במקרים רבים במרוץ חימוש אבולוציוני נגד טרפם, כאשר כל צד מנסה להתמחות בהישרדות על ידי טריפה או התגוננות. כך לדוגמה במהלך האבולוציה האנטילוקפרה רצה מהר מאוד וטורפים אחרים כמו הברדלס האמריקני הגבירו את מהירותם עד שהברדלס נכחד בשל הגעת האדם ליבשת אמריקה, והיום אין טורפים שיכולים להשיג את האנטילוקפרה בשעת ריצתה. גם שיטות משוכללות של הסוואה המועילים הן לטורפים והן לטרף השתכללו מאותה סיבה.