cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לגיטימציה
לֵגִיטִימַצְיָה (או כִּשְׁרוּר), היא ההכרה שפרט רשאי לבצע פעולה או להחזיק בזכות כלשהי, למשל בזכות להנהיג ולשלוט על אחרים. לגיטימציה יכולה להינתן על ידי קבוצה מצומצמת, על ידי חברה לאומית או דתית, ואף על ידי מדינות החברות בקהילה בין־לאומית. מושא הלגיטימציה עשוי להיות מעמד (למשל של שליט), פעולה (נטילת רכוש), או הכרה בזכות מופשטת.
בהקשר המדינתי, לגיטימציה נוצרת על בסיס התשתית החוקתית של המדינה וההסכמות ביחס למוסדות ולתהליכים הפוליטיים. תנאי יסוד לדמוקרטיה יציבה הוא שהמשטר נתפס לגיטימי בעיני אזרחי המדינה, קרי שהרוב המכריע של האוכלוסייה רואה את המשטר כראוי לקיום, ותומך עקרונית במערכת הערכים המרכזית שלו.
לגיטימציה עשויה להתייחס גם למערכת היחסים הבין־לאומית בין אומות ובין ארגונים בין־לאומיים. בהקשר זה הלגיטימציה מתייחסת לזכותה של מדינה למעמד ריבוני, לזכותה לבצע פעולות שונות בתחומיה ומחוץ להם וכן ליחסי גומלין בין מדינות ובין שחקנים לא מדינתיים (דוגמת ארגונים בין־לאומיים, קבוצות אתניות וישויות שטרם הוכרו כמדינות). פעמים רבות נדונה הלגיטימיות של מעשיה של מדינה, כאשר הם שנויים במחלוקת מבחינה פוליטית או מבחינה משפטית, למשל סיפוח של שטחים נוספים, התערבות בענייניה של מדינה אחרת או הפרת הסכמים ואמנות בין־לאומיים. לעיתים שאלת הלגיטימציה מתעוררת בשל סכסוך באשר לעצם זכות קיומה של מדינה פלונית או ביחס לזכותה לקיים שלטון ריבוני עצמי.
מקורות הלגיטימציה
הפילוסוף מקס ובר מונה שלושה מקורות ללגיטימציה: בנוסף לשלושה מקורות אלו ניתן למנות שלושה נוספים:
דינה אל-ודידי
דינה אל ודידי (בערבית: دينا الوديدي; נולדה ב-1 באוקטובר 1987), היא זמרת, מלחינה, גיטריסטית, שחקנית ומספרת סיפורים מצרית. היא מוכרת כזמרת הראשית של קבוצת מוזיקאים המשלבת מוזיקה מקומית ועולמית.
תחילת דרכה
דינה אל-ודידי נולדה וגדלה בגיזה, מצרים. היא למדה ספרות מזרחית עם התמחות בטורקית וספרות פרסית, באוניברסיטת קהיר, וסיימה את לימודיה ב-2008. לאחר מכן, עבדה כמתרגמת ולפעמים כמדריכת טיולים במצרים.
אל-ודידי גילתה את התשוקה למוזיקה לאחר שהשתתפה בסדנת תיאטרון של מאגיד סולימאן ב-2008, אשר בה למדה לשיר במגוון רחב של ז'אנרים מסורתיים. היא החליטה לעזוב את הסדנה והתחילה לחקור את הפוטנציאל המלא של הקול שלה. היא השתלמה בסדנאות רבות עם מוזיקאים עצמאיים במצרים ומחוצה לה, כולל עם פתחי סלאמה, המוזיקאי זוכה פרס גראמי, והזמרת קמיליה ג'ובראן.
קריירה מוזיקלית
בתחילת 2011, אל-ודידי עזבה את הסדנה והקימה קבוצת מוזיקה משלה המורכבת ממנה ועוד שישה אנשים. במקרה, בעת שפרצה המהפכה המצרית של 2011, אל-ודידי לקחה חלק בהקלטת אופרטה מודרנית, ח'אלינה נחלאם ("בוא החלום"), עם הלהקה המצרית מסר אגבארי, תאמר שלבי, והזמרים הטוניסאים מהדי רבי, אניס דרידי ומוחמד בן ג'מעא. השיר היה להיט גדול, וייצג את רוח האביב הערבי של 2011.
הדרכת ז'ילברטו ז'יל
בשנת 2012 אל-ודידי נבחרה על ידי ז'ילברטו ז'יל ופרויקט החניכה באמנויות של חברת רולקס ללמוד אצל המוזיקאי הברזילאי האיקוני. השניים הופיעו ביחד ב-"Back2Black", חלק מפסטיבל לונדון 2012. מאוחר יותר הם נפגשו באירועים מוזיקליים ולשיחות בשווייץ, ארצות הברית, ברזיל ומצרים. ז'יל התרשם רבות מכישרונה והטווח המוזיקלי של אל-ודידי.
פרויקט הנילוס
ב 2013 אל-ודידי השתתפה ב"פרויקט הנילוס", יוזמה מוזיקלית סביבתית אשר מפגישה בין מוזיקאים והוגים מכל רחבי עמק הנילוס. אל-ודידי השתתפה עם השיר שלה ("יא גאנובי", בתרגום לעברית: "הוי דרום שלי") בו אל-ודידי שרה על החרטה שהיא מרגישה בשל הניתוק מהדרום שלה (מטפורה לנילוס), ועל הכמיהה שלה שהוא יהיה חלק אינטגרלי יותר של חייה. השיר הוא ביטוי מוזיקלי של משימת הקולקטיב, להתאגד יחד ולרפא את היחסים השבורים בתוך הסביבה התרבותית והטבעית של המשתתפים.
כריסטינה וי
כריסטינה דניאל ולנצואלה (באנגלית: Cristina Danielle Valenzuela), הידועה בשם הבמה כריסטינה וי (באנגלית: Cristina Vee; נולדה ב-11 ביולי 1987, לוס אנג'לס) היא שחקנית אמריקאית. מוכרת בשל תפקידה כמדבבת במספר סרטי הנפשה ובמשחקי מחשב.
ביוגרפיה
כריסטינה נולדה בלוס אנג'לס וגדלה בנורווק. היא ציינה שיש לה שורשים של יוצאי מקסיקו, לבנון ואינדיאנים. בצעירותה רצתה לעבוד בתחום הנפשה, אך בהמשך החליטה לעסוק בדיבוב.
קריירה
העבודה המשמעותית הראשונה שלה הייתה בסדרה Rozen Maiden. בשנת 2007 היא סיימה לימודי אוניברסיטה בתחום התיאטרון.
בשנת 2008 כריסטינה וי דיבבה תפקיד ראשי ב Aika R-16: Virgin Mission וב The Familiar of Zero. בשנת 2012 היא הייתה מנהלת קול של פרויקט משחק מחשב וסדרת רשת Skullgirls. פרויקט היה מועד לקבלת פרס אנני.
החל משנת 2014 היא דיבבה בסדרה "סיילור מון". בשנת 2015 כריסטינה וי דיבבה את דמותה של מרינט דופן צ'אנג (החיפושית) בסדרה "המופלאה: הרפתקאות ליידי באג". בשנת 2016 היא דיבבה ב"האנטר האנטר". בשנת 2017 היא דיבבה ב"אשמה!". בשנת 2023 צפוי להיות מוקרן הסרט "המופלאה: הרפתקאות ליידי באג וחתול שחור", בו היא חוזרת לדבב את דמותה של מרינט.
בנוסף להשתתפותה בסדרות הנפשה, כריסטינה וי נתנה את קולה במספר משחקי מחשב כמו League of Legends ורבים נוספים. היא הייתה מנחה במספר תוכניות של IGN.
בנק זרובבל
בנק זרובבל היה בנק ישראלי ששירת את האגודות השיתופיות בעיקר מ"המגזר האזרחי".
לאיי דוגלס בראקט
לאיי דוגלס בראקט (באנגלית: Leigh Douglas Brackett; 7 בדצמבר 1915 - 18 במרץ 1978) הייתה סופרת מדע בדיוני אמריקאית. היא פעלה מתחילת שנות הארבעים עד מותה ב-1978. בראקט כתבה למעלה מ-50 סיפורים קצרים, רומנים ותסריטים. אהבתה הגדולה של הייתה מדע בדיוני, אך היא כתבה גם ספרי מסתורין ומערבונים. בראקט הייתה בין הסופרות היחידות בתקופתה שכתבו ספרי מדע בדיוני, ובזכות הצלחתה בתחום עזרה לשנות את האמונה שנשים לא אמורות להתעניין או לאהוב מדע בדיוני. העבודות הידועות שלה כוללות סדרת רומנים על הדמות, ספר המסתורין "No good from a corpse" והרומן "The long tomorrow", שבעזרתו הצליחה להגיע לסבב הגמר בפרס הוגו. בנוסף, כתבה בראקט תסריטים ל-16 סרטים, ביניהם: אל דוראדו, ריו בראבו,, ומלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית. בראקט נפטרה בגיל 63 מסרטן.
בנק זרובבל
בנק זרובבל נוסד ב-1932 והחל את פעילותו ב-1933. הבנק נוסד על ידי 37 באי כח של אגודות שיתופיות בעזרת זרוען "מרכז ברית פיקוח של אגודות האשראי בישראל". הוא שימש כבנק אגודות האשראי בארץ ישראל ויועד למתן אשראים רק לאגודות האשראי השונות שפעלו באותו זמן. רצונן של האגודות לחיות מיגיע כפיהן פעל כזרז להקמת בנק ובכך "נחסכה" מהאגודות בקשת עזרה מבחוץ. המקור הראשי לגיוס הכספים היה הנפקת איגרות חוב. כמו כן השקיעו האגודות השיתופיות בבנק, על אף שהונן עצמן לא היה גדול. הבנק נתן אשראי בשלושה תחומים: הבנק הצליח תוך מספר שנים לאגד עשרות אגודות ועשרות אלפי חברים.
לאיי דוגלס בראקט
ביוגרפיה
לאיי דוגלס בראקט נולדה ב– 7 בדצמבר 1915, בלוס אנג'לס, קליפורניה. בת יחידה להוריה, פראנקלין ומרגרט בראקט. עוד בטרם מלאו לה שלוש שנים, אביה נפטר מהשפעת הספרדית, ובראקט ואימהּ עברו לגור עם סבה וסבתה של בראקט. כשהייתה בת שמונה קראה את הספר “The God of Mars" של . דרך הספר הזה נחשפה לעולם המדע הבדיוני והתאהבה בו. בגיל 13 החלה בראקט לכתוב סיפורים ולשלוח אותם לעורכים. לקח מעל עשר שנים עד שפורסמה אחת מהעבודות שלה. לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, הייתה לבראקט אפשרות ללמוד במכללה בעזרת מלגה, אך היא סירבה להצעה זו והחליטה להתחיל קריירה כסופרת, על אף התנגדות משפחתה. ב-1940 הכירה בראקט את אדמונד המילטון, שגם היה סופר מדע בדיוני, והשניים התחתנו ב-1946. יחד עברו לגור בקינסמן, אוהיו. לא נולדו להם ילדים. בראקט נפטרה מסרטן ב–18 במרץ 1978, בלנקסטר, קליפורניה, בגיל 63.
בנק זרובבל
מנהלו הראשון היה הרב ישעיהו שפירא, ממנהיגי תנועת העבודה של הציונות הדתית.
לאיי דוגלס בראקט
דרכה הספרותית
ב־1939 הצטרפה בראקט ל. שם הכירה מגוון סופרים כגון ריי ברדבורי ורוברט היינליין. רבים מהם הפכו ברבות הימים לחבריה טובים, איתם בילתה זמן רב במהלך חייה. כחברה בארגון החלה בראקט להתעמק יותר במדע בדיוני. היא החלה לשלוח סיפורים קצרים שכתבה למספר מגזינים שקראה בילדותה, אך סיפוריה נדחו על ידי המגזינים ולא פורסמו. בהמשך הכירה בראקט את הסופר הנרי קאטנר ואחר כך גם את בת זוגו, הסופרת סי. אל מור, והם יעצו לה והפעילו בעבורה קשרים בתחום המדע הבדיוני, היבטים שסייעו לכתיבתה ועזרו לקריירה שלה בתחום להתחיל. שנה לאחר הצטרפותה לארגון פרסמה בראקט שני סיפורים קצרים במגזין. אף שהתחילה לראות הצלחה כסופרת מדע בדיוני, נאלצה בראקט לכתוב גם ספרי מסתורין לפרנסתה. בראקט כתבה שבעה סיפורי מסתורין במהלך הקריירה שלה. את הראשון פרסמה ב-1942, סיפור קצר בשם ”Murder in the family". ב־1944 פרסמה את סיפור המסתורין ”No good from a corpse". סיפור זה תפש את תשומת הלב של הבמאי והמפיק ההוליוודי הווארד הוקס, וכך החלה בראקט קריירה נוספת כתסריטאית לסרטי קולנוע. בראקט כתבה עם ויליאם פוקנר תסריט לסרט התרדמה הגדולה שיצא בשנת 1946. היא המשיכה לעבוד עם הוקס במשך מספר שנים, במהלכן לקחה הפסקה מכתיבת סיפורי מדע בדיוני. בשנות החמישים חזרה בראקט לכתוב סיפורי מדע בדיוני, החלה להתרכז בסיפורי אופרות חלל, ופרסמה רצף של רומנים בז'אנר, כגון: The big jump, The Starmen, ו-!Alpha centauri - Or die. אחד מסיפוריה, ”The Long Tomorrow", אפילו הגיע לגמר "רומן השנה" של פרסי הוגו, ובכך הייתה לאישה הראשונה שהצליחה לעשות זאת. לאחר 1955 חזרה בעיקר לכתוב תסריטים לסרטי מסתורין ומערבונים, אך המשיכה לכתוב ספרי מדע בדיוני. ב-1963 זכה מערבון שכתבה, "Follow the Free Wind", ב ל״מערבון השנה״.
פעילות מקצועית
רוב סיפוריה של בראקט פורסמו במהלך הקריירה שלה במגזינים שונים ולא כספרים. בין השנים 1939 ל-1974 היא פרסמה מעל לחמישים סיפורים ורומנים ב־13 מגזינים, רבים מהם היו אופרות חלל ורומנטיקה פלנטרית. סיפוריה של בראקט עזרו לעצב ולשנות את הז'אנרים האלה. ניתן למצוא את השפעתה של בראקט בז'אנרים הללו גם שנים אחרי מותה. מעריציה של בראקט אפילו נתנו לה את הכינוי "מלכת אופרות החלל". ז'אנר זה נחשב לגברי, מפני שנשים לא היו אמורות לאהוב או להתעניין בטכנולוגיה, בחלל או בעתידנות. בראקט נלחמה נגד סטריאוטיפ זה, כתבה ופרסמה את סיפוריה, ועודדה נשים אחרות לעשות זאת גם. נוסף על כך, מפני שהז'אנר נשלט ברובו על ידי גברים, רב הדמויות הנשיות בסיפורי המדע הבדיוני של התקופה היו מאוד סטריאוטיפיות, ובדרך כלל הוצגו כפחדניות, חלשות, או מטומטמות. בראקט לא כתבה על נשים כאלה בסיפוריה. אף על פי שרוב הדמויות הראשיות בסיפוריה היו גברים, בראקט שילבה בסיפוריה נשים דומיננטיות וחזקות. עבודת הספרים המוכרת ביותר שלה הם סיפוריו של אריק ג'ון סטארק. דמותו מופיעה בשישה מהסיפורים של בראקט. את שני הסיפורים הראשונים עליו, "Enchantress of Venus" ו–"Queen of the Martian Catabombs", כתבה ב-1949, ואת ”Black Amazon of Mars" ב־1951. בשנות השבעים היא חזרה לכתוב עליו, והוציאה סדרה של שלושה רומנים בהם כיכב בשם "The book of skeith". בסיכומו של דבר, הייתה לבראקט גם קריירה מוצלחת כתסריטאית. במהלך חייה היא כתבה תסריטים לסרטים רבים, ואת הגרסה הראשונה לתסריט הסרט מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית, אותו השלימה זמן קצר לפני שאושפזה בבית החולים בשל מחלת הסרטן, ממנה נפטרה כמה שבועות לאחר מכן.
בנק זרובבל
בשנת 1962 הוקמה שותפות בין הבנק ובין אוצר האכרים למשכנתאות, ולבנק זרובבל הועברו פעולות של האוצר שלא נגעו למשכנתאות. בשנת 1966 נפתחו לבנק שלושה סניפים חדשים והיו לו סך הכל 13 סניפים.
בעקבות הפסדים גדולים של בנק זרובבל, פנה בנק ישראל בשנת 1968 אל הנהלת "בנק הלוואה וחיסכון לישראל (לשעבר יפו תל אביב)" בבקשה שימזגו לתוך בנק הלוואה וחסכון לישראל את בנק זרובבל, תוך שבנק ישראל מתחייב לכסות את הפסדי בנק זרובבל שיתגלו במהלך שלוש השנים הבאות הבנקים מוזגו באופן רשמי ביולי 1969. באותה עת היו לבנק זרובבל 17 סניפים.
בפברואר 1970 התאחד הבנק המשותף עם הבנק לחרושת ולמסחר ובעקבות סכסוך משפטי נאלץ לוותר על השם ולחזור לשם זרובבל. הבנק נרכש ב-1971 על ידי בנק הפועלים.
השכלה
רכישת השכלה
ניתן לרכוש השכלה במגוון דרכים:
המפסטד
המפסטד (באנגלית: Hampstead) הוא אזור בלונדון שבאנגליה, במרחק כ-8 קילומטרים ממרכז לונדון. המפסטד נמצא בקצהו הצפון־מערבי של רובע קמדן.
השכלה
הקשר בין השכלה לשכר בעולם העבודה
סקרים סטטיסטיים מראים על קשר הדוק בין העלייה במספר שנות הלימוד לעלייה בשכר במסגרת שוק העבודה. דוגמה: נתונים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2005 (גיליון אקסל) מציגים את התמונה הבאה:
המפסטד
אנשים החלו להתגורר באזור זה של לונדון בסוף המאה ה-17 בעיקר מסיבות רפואיות. האמונה הייתה כי למעיינות באזור זה יש תכונות מרפא.
השכלה
הקשר בין השכלה לשכר בעולם העבודה
בהתאם לכך ההשכלה נחשבת לאחת הדרכים בהן ניתן לפתח קריירה ולהתמודד עם מעגל העוני. עם זאת, הקשר בין השכלה ובין שכר אינו מעיד בהכרח על השפעה סיבתית: משתנים חסרים כגון "יכולת" או השכבה הסוציואקונומית יכולים להשפיע גם על רמת ההשכלה של הפרט וגם על רמת השכר העתידית, וכך לייצר מתאם מלאכותי ביניהם.
המפסטד
בהמפסטד התגוררו אמנים, סופרים ומדענים רבים, ביניהם ג'ון קיטס, ג'ורג' אורוול, סלאש וזיגמונד פרויד. מצפון להמפסטד נמצא הפארק הגדול ביותר בלונדון - המפסטד הית'.
השכלה
גישה להשכלה ושוויון הזדמנויות
מאז היווצרות האוניברסיטאות הראשונות בימי הביניים שערי ההשכלה הגבוהה היו פתוחים רק לאליטה החברתית. לאחר מלחמת העולם השנייה הפכה סוגיית הגישה להשכלה גבוהה לנושא דיון מרכזי ברוב מדינות העולם.
המפסטד
כיום בהמפסטד ישנה קהילה יהודית גדולה.
השכלה
גישה להשכלה ושוויון הזדמנויות
לחלוקה צודקת של שירותי ההשכלה יש השלכות חשובות לריבוד חברתי, ניעות חברתית ועל מוקדי כוח בפוליטיקה ובכלכלה. בתקופה המודרנית מדינות רבות שואפות להרחיב באופן משמעותי את גבולות מערכות ההשכלה הגבוהה כדי לאפשר לכל מי שחפץ לרכוש השכלה אקדמית.
בתנאים של שוויון הזדמנויות לא צפויים הבדלים משמעותיים בהישגים לימודיים בין קבוצות אוכלוסייה שונות. עם זאת, בפועל לא תמיד מתקיים שוויון הזדמנויות בתחום ההשכלה. זאת משום שמחסומים בדרך לרכישת השכלה יוצרים מצב לא שוויוני, בו נמנעת מאנשים מסוימים האפשרות לממש את מלוא כישוריהם ולהגיע להכנסה גבוהה יותר המסוגלת להעלות את רמת החיים. כמו כן, מצב כזה מונע מהחברה כולה את התועלת שאנשים אלו היו עשויים לתרום אילו זכו להשכלה נרכבת יותר. באופן זה חסימת האפשרויות להשכלה פוגעת בצמיחה הכלכלית.
קשיי למידה הנובעים מגורמים שונים עלולים לפגוע בתפקודו של האדם, על פי הקריטריונים של מדידה והערכה בחינוך פורמלי.
אחד החסמים השכיחים לנגישות להשכלה גבוהה הוא מצב סוציו-אקונומי נמוך. זאת בעקבות המיעוט במשאבים שמשפחות עניות יכולות להקדיש עבור חינוך ילדיהם (למשל תשלום על שיעור פרטי במקרה הצורך). מצב זה מחמיר על רקע העובדה שראשי המשפחות העניות הם לרוב בעלי השכלה נמוכה.
גורם נוסף המשפיע על ההשגים הלימודיים הוא הפן התרבותי, באמצעות רמת החשיבות שכל קבוצה מיוחסת להישגים אלו. לדוגמה: רוב האוכלוסייה הישראלית רואה בתעודת הבגרות הישג לימודי חשוב, משום שהיא משמשת ככרטיס כניסה להשכלה הגבוהה. לעומת זאת, החברה החרדית אינה רואה רכישת תעודת בגרות כהישג, משום שהמטרות הלימודיות במגזר זה ממוקדות בעולם התורני.
ג'ון אדוארדס (פוליטיקאי מקנטקי)
ג'ון אדוארדס (1748 – 1837) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסנאטור הראשון מטעם קהיליית קנטקי.
אדוארס נולד במחוז סטנפורד, וירג'יניה. בסביבות 1780 עבר למחוז פייט, לגידול מטעו שנמצא בסמוך במחוז בורבון. במרוצת השנים ייצג אדוארדס את מחוזו בבית המחוקקים של וירג'יניה, ואף היה נוכח בוועדה שקבעה את גבולותיה של קנטקי ב-1788. בשנת 1792 שימש כציר לוועדה שכוננה את חוקת המדינה הראשונה. יחדעם ג'ון בראון, כיהן אדוארדס כסנאטור הראשון ממדינת קנטקי בסנאט האמריקני.
אדוארדס נפטר במטעו, וגופתו נטמנה בחצר ביתו.
צ'ספיק (וירג'יניה)
צ'ספיק הוקמה ב-1919 ונקראה "צפון נורפוק", והוכרזה כעיר עצמאית תחת השם צ'ספיק בשנת 1963.
התנגדות בלתי אלימה
התנגדות בלתי-אלימה (יכולה להיקרא גם פעולה בלתי-אלימה) היא כינוי למגוון פרקטיקות המשמשות פעילים ברחבי העולם לשם השגת מטרות שונות. למשל שינוי חברתי, פוליטי או כלכלי מעמיק. הפרקטיקות יכולות להיות קשורות או שאינן קשורות לנושא עליו הן מבקשות להשפיע, להתבצע באופן חוקי או בלתי-חוקי, כל-עוד נשמר הכלל של הימנעות מפגיעה ברכוש או בנפש.
בין דרכי ההתנגדות הלא-אלימה, ניתן למנות: לוחמת מידע, צעדות, משמרות, הפצת עלונים (ראה: סאמיזדאט), סאטיאגרהא, אמנות מחאה, מוזיקת מחאה ושירה, חינוך והעלאת מודעות, שדלנות והקמת קבוצות אינטרס, התנגדות לתשלום מס, מרי אזרחי, חרם צרכנים או סנקציות, מאבק משפטי או דיפלומטי, סירוב לקבלת פרס או הוקרה, ושביתות כלליות.
לאורך ההיסטוריה קמו מנהיגים ומובילי דעה רבים אשר פעלו או תמכו בהתנגדות בלתי-אלימה. בהם: מהטמה גנדי, מרטין לותר קינג, נלסון מנדלה, טנזין גיאטסו (הוא הדלאי לאמה), לב טולסטוי, אליס פול, רוזה פארקס, אנדריי סחרוב, לך ואלנסה, ג'ין שארפ הנרי דייוויד תורו, ורבים נוספים.
בין התנועות הבולטות במאה ה-21, ניתן למנות את תנועת פמן, המרד בהכחדה, חיי שחורים חשובים, שביתת בתי הספר למען האקלים ועוד.
בין האירועים הבולטים בהם נעשה שימוש נרחב בהתנגדות בלתי-אלימה מן העשורים האחרונים, ניתן למנות את התפרקות ברית המועצות, מהפכת הוורדים, המהפכה בתוניסיה (2011), מהפכת הקטיפה, אירועי כיכר טיין-אן-מן (1989), המחאות בהונג קונג (2014), המהפכה במצרים (2011), המהפכה הכתומה, מהפכת הארזים, ובישראל - מחאת הקוטג', המחאה החברתית בישראל 2011, מחאת בלפור (2020) והמחאה נגד השינויים המשטריים של הממשלה ה-37 (2023).
התנגדות מול אי-ציות אזרחי
נפוץ בלבול בין המונח "התנגדות לא-אלימה" לבין "אי-ציות אזרחי בלתי-אלים". פרופ' ברל לאנג (Berel Lang) מציע שלושה מאפיינים ל'אי-ציות אזרחי בלתי אלים': ההבדל מתבטא בכך ש'התנגדות בלתי-אלימה' יכולה להתקיים גם מבלי שיתקיים במסגרתה אי-ציות אזרחי ולעשות שימוש בכלים חוקיים כגון שביתות, הפסקת התנדבויות, חרם צרכני או אזרחי, פעולות ישירות חוקיות ועוד. על כן, ניתן לראות באי-ציות אזרחי בלתי-אלים כאסטרטגיה אחת מבין רבות של התנגדות בלתי-אלימה.
יעילותה של התנגדות בלתי אלימה
במחקר שנפרש על פני עשרות שנים, חקרה פרופ' מאוניברסיטת הרווארד, יחד עם חוקרים נוספים, את ההצלחה של התנגדות אלימה ושל התנגדות בלתי אלימה ברחבי העולם. המחקר פורסם בספר "Why Civil Resistance Works" ("מדוע התנגדות אזרחית עובדת") שפורסם בשנת 2011. המחקר הקיף יותר מ-320 אירועי התנגדות ומחאה אלימים ולא אלימים, שהתרחשו משנת 1900 ועד 2006.
הממצא המובהק הראשון של החוקרים היה כי שיעור הסיכויים להצלחת המחאה שהתבטאה בשינוי השלטון, גבוה הרבה יותר כאשר המחאה אינה אלימה. ב-53% מהמחאות שהתנהלו ללא אלימות הוחלף השלטון בהצלחה, לעומת 26% מהמקרים של מחאות אלימות ומזוינות. בראיון ל-BBC הסבירה צ'נוות' כי הסיבה העיקרית להצלחתן של מחאות אזרחיות לא אלימות היא היכולת שלהן לסחוף מספר גדול יותר של אנשים מהציבור הרחב.
ממצא בולט נוסף במחקר הוא "כלל 3.5%". לפי המחקר, כל המחאות שהצליחו לגייס אליהן תמיכה אזרחית שהקיפה יותר מ-3.5% מהאוכלוסייה, הצליחו להביא להפלת השלטון.
יתרון נוסף של התנגדות לא אלימה היא שהצלחה שלה גורמת לעיתים קרובות יותר לשלטון סובלני או דמוקרטי לעומת מחאות אלימות שלעיתים קרובות גרמו להחלפת דיקטטור אחד בדיקטטור אחר.
כלים למחאה מוצלחת
שרדיה פופוביץ היה בין מקימי הארגון "אוטופור!" (התנגדות) בסרביה שהצליחה להפיל במחאה לא אלימה את המנהיג הסרבי סלובודן מילושביץ' לאחר שזה סירב להכיר בתוצאות הבחירות. פופוביץ וחבריו הקימו לאחר מכן גם את ארגון CANVAS שמסייע לארגונים ולתנועות לקיים מחאה לא אלימה אפקטיבית. הוא ממליץ על שלושה עקרונות בסיסיים בתכנון מחאה לא אלימה - תכנון מראש, אחדות, ומשמעת למחאה לא אלימה.
דוגמאות היסטוריות
התנגדות אזרחית ומחאה לא אלימה הן תופעות נפוצות בהיסטוריה האנושית. מקרים ידועים של התנגדות אזרחית מפורטים בהמשך. בחלק מהמקרים המחאה הצליחה ובחלקם נכשלה. כמו כן בחלק מהמקרים המחאה הלא אלימה הידרדרה למחאה אלימה, למלחמה או להפיכה דיקטטורית.
אברהם רבינוביץ
אברהם רבינוביץ (ברוסית: Рабинович, Абрам Исаакович) (20 בדצמבר 1878, וילנה - 7 בנובמבר 1943, מוסקבה), שחמטאי יהודי-ליטאי-סובייטי.
רבינוביץ חלק מקום 11-12 באליפות רוסיה השלישית שהתקיימה בקייב, בשנת 1903 (ניצח: מיכאל צ'יגורין). בשנת 1908 הגיע למקום ה-19 בתחרות פראג (ניצחו: אולדריך דוראס וקרל שלכטר). בשנת 1909 חלק מקום 2-3 באליפות רוסיה השישית שהתקיימה בווילנה (ניצח: עקיבא רובינשטיין). בשנת 1911 חלק מקום 19-21 בתחרות קרלסבד (ניצח: ריצ'רד טייכמן). בשנת 1912 הגיע למקום ה-18 בתחרות וילנה (ניצח: קארל הרומאדקה).
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר רבינוביץ למוסקבה. בשנת 1916 חלק מקום 4-5 בתחרות מוסקבה, ובשנת 1918 הגיע למקום השלישי. באליפות ברית המועצות הראשונה בשנת 1920 חלק מקום 5-7 (ניצח: אלכסנדר אלכין). בשנת 1922 הגיע למקום העשירי באליפות מוסקבה הרביעית. בשנת 1924 הגיע למקום ה-12 באליפות ברית המועצות השלישית. בשנת 1925 חלק מקום 9-10 באליפות ברית המועצות הרביעית (ניצח: יפים בוגוליובוב). באותה שנה הגיע למקום הרביעי בתחרות מוסקבה (סרגייב ניצח). בשנת 1926 ניצח באליפות מוסקבה. בשנת 1927 חלק מקום 7-9 בתחרות מוסקבה (זוברב ניצח) . בשנת 1930 ניצח רבינוביץ בתחרות מוסקבה.
בשנת 1943 מת רבינוביץ מרעב.
רוג (נהר)
הנהר רוג (באנגלית: Rogue River) זורם מערבה לאורך 346 קילומטרים מרכס קסקייד עד לאוקיינוס השקט בדרום-מערב מדינת אורגון בארצות הברית. הנהר נודע בנופו הפראי, בנדידת הסלמון במעלה הנהר בעונת הרבייה, ובספורט הרפטינג במים סוערים, ולכן היה בין שמונה הנהרות הראשונים שנכללו בחוק הנהרות הפראיים והנופיים של 1968. מקורות הנהר מצויים בסמוך לקרייטר לייק, אגם השוכן בקלדרה שנוצרה לאחר ההתפרצות הגעשית של הר הגעש מזאמה. הנהר זורם ממקורותיו מערבה דרך הרי הקסקייד הגבוהים, הצעירים מבחינה גאולוגית, והרי הקסקייד המערביים, העתיקים יותר. מערבה משם, הנהר עובר דרך הרי קלאמת העתיקים יותר. באוטר פוינט (Otter Point), בסמוך לשפך הנהר לאוקיינוס השקט, נמצאו שרידי המאובנים היחידים של דינוזאורים שנתגלו באורגון.
אנשים חיו לאורך נהר רוג ויובליו לפחות 8,500 שנים. חוקרי ארצות אירופאים יצרו קשר לראשונה עם הילידים האינדיאנים לקראת סוף המאה ה-18 והחלו בציד בונים ופעילויות אחרות באזור. עימותים, לעיתים קטלניים, התרחשו בין הילידים וציידי הפרוות ומאוחר יותר בין הילידים לכורים ולמתיישבים האירופאים. עימותים אלו הגיעו לשיאם במלחמות הנהר רוג בשנים 1855–1856, והובילו לפינוים בכוח של מרבית התושבים הילידים לשמורות מחוץ לאגן הניקוז של הנהר. עם סיום המלחמה התפשטו המתיישבים לאזורים המרוחקים של אגן הניקוז והקימו חוות קטנות לאורך הנהר בין גרייב קריק (Grave Creek) לבין הנקודה בה נשפך הנהר אילינוי (Illinois River) לנהר רוג. חוות אלו היו מבודדות יחסית מהעולם החיצוני עד שנת 1895, כאשר מחלקת הדואר של ארצות הברית הוסיפה שירות של ספינת דואר לאורך חלקו התחתון של הנהר. נכון ל-2010, הנהר רוג הוא אחד מבין שני נהרות בכל ארצות הברית שבו עדיין פועל שירות של ספינת דואר.
בניית סכרים והסרתם לאורך הנהר גרמה למחלוקת שנמשכה מעל למאה שנים. סכר מוקדם שמנע מדגי הסלמון לעלות בנהר, סכר אמנט (Ament), אחד הסכרים הראשונים בנהר, פוצץ על ידי תושבים שלקחו את החוק לידיהם, בעיקר דייגי סלמון מתוסכלים. עד 2009 הוסרו כל הסכרים למעט סכר אחד, שהוא חלק ממבנה גדול שנועד להתמודד עם שיטפונות, 253 קילומטרים מהשפך. לסלמון אורבות סכנות נוספות מלבד הסכרים, כולל טמפרטורת מים גבוהה. אף שלעיתים המים חמים מדי לסלמוניים, המים בענף העיקרי של נהר הרוג טהורים יחסית, כשהם מקבלים דירוג בין 85 ל-97 (בסולם של 100) במדד איכות המים של אורגון (Oregon Water Quality Index).
אף על פי שעמק רוג בסמוך למדפורד הוא עירוני בחלקו, צפיפות האוכלוסייה של אגן הניקוז של רוג היא רק 12 תושבים לקילומטר רבוע. כמה גשרים היסטוריים חוצים את הנהר בסמוך לאזורים המאוכלסים יותר. פארקים ציבוריים, שבילי טיולים וקמפינגים בסמוך לנהר, הזורם בעיקר דרך יערות כולל יערות לאומיים. המגוון הביולוגי בחלקים רבים של האגן הוא גדול. היער המחטני הממוזג קלאמת-סיסקיו, המתפרש לתוך החלק הדרום מערבי של אגן הניקוז, הוא בין ארבעת היערות המגוונים ביותר מסוגם בעולם.
מסלול
הנהר היה בין שמונה הנהרות הראשונים שנכללו בחוק הנהרות הלאומיים הפראיים והנופיים (National Wild and Scenic Rivers Act) של 1968, ספציפית קטע בן 135 קילומטרים שהתחיל 11 קילומטרים מערבית לגרנטס פאס (Grants Pass) ועד 18 קילומטרים מזרחית לשפך הנהר בגולד ביץ'. ב-1988 נוספו לשמורה 64 קילומטרים של הנהר בין הפארק הלאומי קרייטר לייק ליישוב פרוספקט. מתוך האורך בן 346 הקילומטרים של הנהר כ-58% מוגנים תחת החוק. הנהר רוג הוא אחד מתוך שלושה נהרות בלבד שמוצאם בחלק המזרחי של רכס קסקייד והזורמים לאוקיינוס השקט. שני האחרים הם אומפקווה וקלאמת. שלושת נהרות אלו הזורמים בדרום אורגון מנקזים את ההרים דרומית לעמק וילאמט. הנהר וילאמט ויובליו מנקזים את החלק צפונית לעמק ונשפכים לנהר קולומביה.
ספיקה
סוכנות הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) מפעילה חמש תחנות למדידת ספיקה לאורך הנהר. בין 1960 ל-2007 הייתה הספיקה הממוצעת כפי שנמדדה בתחנת המדידה באגנס (Agness), 47.8 קילומטרים משפך הנהר, 188 מטרים מעוקבים בשנייה. הספיקה המקסימלית במשך תקופה זו הייתה 8,200 מ"ק בשנייה (ב-23 בדצמבר 1964) והספיקה המינימלית הייתה 17 מ"ק לשנייה (ב-9 ביולי 1968). תחנת מדידה זו מודדת ספיקה של אגן ניקוז בשטח של 10,202 קמ"ר, או כ-76% מכלל אגן הניקוז. הספיקה המקסימלית התרחשה בין דצמבר 1964 לינואר 1965 במהלך שיטפון חג המולד של 1964, שדורג על ידי שירות מזג האוויר הלאומי כאחד מעשרת אירועי השיא של מזג האוויר במאה ה-20.
אגן הניקוז
הנהר רוג מנקז שטח בן 13,350 קמ"ר המשתרע בשטחם של מחוזות ג'קסון, ג'וזפין, קרי, דאגלס וקלאמת בדרום-מערב אורגון והמחוזות סיסקיו ודל נורטה בצפון קליפורניה. האגן התלול והמבותר משתרע מהמדרון המערבי של רכס קסקייד ועד למדרון הצפון מזרחי של הרי סיסקיו, וגובהו נע מ-2,891 מטרים מעל פני הים בפסגת הר מקלפלין (Mount McLoughlin) ועד אפס מטרים במפגש האגן עם האוקיינוס השקט. האגן גובל באגני הניקוז של אגם קלאמת העליון ושל הנהרות ויליאמסון, וקלאמת במזרח, סמית וצ'טקו בדרום, אומפקווה, קוקיל וסיסקס בצפון והאוקיינוס השקט במערב. בין היישובים הבולטים השוכנים באגן הניקוז אשלנד ומדפורד. צפיפות האוכלוסין הממוצעת באגן היא 12.4 תושבים לקמ"ר.
כ-83% משטח אגן הניקוז מכוסה ביערות לאומיים ויערות אחרים, 6% הם ערבות דשא, 3% שיחים, כששטחים עירוניים מהווים מעט מעל לאחוז.
המשקעים באגן הניקוז משתנים במידה ניכרת ממקום למקום ומעונה לעונה. בגולד ביץ' שעל שפת הים הממוצע הוא 2,000 מ"מ בשנה, בעוד שבאשלנד, השוכנת בתוך היבשת, הממוצע הוא 510 מ"מ בשנה. הממוצע השנתי לכל אגן הניקוז הוא כ-970 מ"מ. מרבית המשקעים יורדים בחורף ובאביב, כשהקיצים יבשים. במקומות הגבוהים ברכס הקסקייד מרבית המשקעים מגיעים כשלג ומסתננים לקרקעות הגעשיות החדירות. הפשרת השלגים תורמת לזרימת המים בחלק העליון של האגן בחודשים השחונים. לאורך הנהר אילינוי באגן התחתון, מרבית המשקעים יורדים כגשמים על קרקעות רדודות. הנגר המהיר מוביל לזרימות חזקות במהלך סערות החורף וזרמים חלשים במהלך הקיץ השחון. הטמפרטורות החודשיות הממוצעות לכל האגן נעות מ-20°C באוגוסט ל-4°C בדצמבר. בתוך האגן הטמפרטורות המקומיות יורדות עם העלייה בגובה.
הקסקייד הגבוהים והמערביים
אחרי שהוא בוקע ממעיינות סמוך לקרייטר לייק זורם הנהר רוג מהרי הקסקייד הגבוהים הצעירים מבחינה גאולוגית דרך הרי הקסקייד המערביים העתיקים במידה מה ואז דרך הרי קלאמת העתיקים ביותר. הרי הקסקייד הגבוהים בנויים מסלע געשי שנוצר בהפסקות מלפני 7.6 מיליון שנים דרך מאורעות קרובים לזמננו כגון ההתפרצות העזה של הר מזאמה בשנת 5700 לפנה"ס לערך. הר הגעש פלט בין 52 ל-63 קילומטרים מעוקבים של אפר געשי לאוויר, שכיסו את מרבית שטח מערב ארצות הברית וקנדה של ימינו. לאחר שהר הגעש התמוטט נוצרה הקלדרה של קרייטר לייק.
מערבית לשם מתנשא רכס הרי הגעש העתיק והמבותר יותר של הקסקייד המערבי. הם בנויים מסלע געשי שעבר התמרה חלקית שנוצר מלועות, כולל לבות, אפר וטוף שגילם נע בין 0 ל-40 מיליון שנים. ככל שהרי הקסקייד התרוממו התמיד נהר הרוג במסלולו הודות להתחתרות לעומק שיצרה קניונים צרים ועמוקים ואשדות במקומות רבים. בר קריק, יובל של הנהר הזורם מדרום לצפון מסמן את הגבול בין הקסקייד המערבי במזרח והרי קלאמת במערב.
הרי קלאמת
עתיקים בהרבה מההרים שבמעלה הזרם הם פיסות היבשה האקזוטיות של הרי קלאמת ממערב. כאשר טקטוניקת הלוחות הפרידה את אמריקה הצפונית מאירופה וצפון אפריקה ודחפה אותה מערבה צירפה אליה היבשת, חלק אחרי חלק, מה שיהיה אזור הפסיפיק נורת' וסט, כולל אורגון. הרי קלאמת בנויים מכמה פיסות יבשה, איים געשיים ושוניות אלמוגים וחלקים מאזורי הפחתה, מעטפת כדור הארץ, וקרקעית הים – שהתלכדו מול החוף במשך תקופות ארוכות לפני שהתנגשו עם אמריקה הצפונית כגוש אחד לפני כ-150 עד 130 מיליון שנים. מרבית אגן הניקוז של הנהר רוג, כולל קניון הנהר רוג, השטח הפתוח קלמיופסיס, אגן הנהר אילינוי והר אשלנד בנויים מפיסות יבשה אקזוטיות.
הסלעים בהרי קלאמת הם בין הסלעים העתיקים ביותר באורגון, חלק מהתצורות בפיסות יבשה אלו מתוארכות לטריאס, בין לפני 250 מיליון שנים ל-200 מיליון שנים. ביורה, בין לפני 170 מיליון שנים ל-165 מיליון שנים, גיבשו העתקים את פיסות היבשת של קלאמת מול החוף במהלך האירוע המכונה האורוגנזה של סיסקיו. במהלך אפיזודה בת שלושה עד חמישה מיליון שנים זו של פעילות טקטונית נמרצת נדחפו סלעי משקע עמוק לתוך המעטפת, הותכו ונדחפו על פני השטח כמחדרים פלוטוניים גרניטיים. חגורות של סלעים פלוטוניים, המכילות זהב ומתכות יקרות אחרות, עוברת דרך הרי קלאמת וכולל את מחדר אשלנד, הבתולית של גרייבק (Grayback) מזרחית למונומנט הלאומי מערות אורגון, מחדר גרנטס פאס, מחדר גולד היל, מחדר ג'קסונוויל ואחרים. כורים כרו את המרבצים העשירים של זהב, כסף, נחושת, ניקל ומתכות אחרות בכמה אזורים בהרי קלאמת. חיפוש זהב באמצעות סינון מי נהרות באמצע המאה ה-19 הוביל במהרה לכרייה של המרבצים. לבד ממכרה במזרח אורגון, מכרה גרינבק (Greenback) לאורך היובל גרייב קריק, היה מכרה הזהב הפורה ביותר באורגון.
במחוז קרי, עובר חלקו התחתון של הרוג דרך תצורת גליס (Galice Formation), פצלים מותמרים וסלעים אחרים נוצרו כאשר אגן אוקייני קטן בפיסות היבשת המתלכדות של קלאמת הוטח מעל סלעי קלאמת האחרים לפני כ-155 מיליון שנים. החלק התחתון של קרקעית הים של אגן ג'וזפין (Josephine Basin), כפי שים קדום זה מכונה, נח על חלקו העליון של השטח הפתוח קלמיופסיס, שם הוא ידוע כאופיוליט ג'וזפין. חלק מסלעים אלו הוא פרידוטיט, חום-אדמדם כשהוא נחשף לחמצן, אבל ירוק כהה מאוד בתוכו. לדברי הגאולוג אלן מוריס בישופ (Ellen Morris Bishop), "פרידוטיט חומים-צהבהבים יוצאי דופן אלו בשטח הפתוח קלמיופסיס הם בין הדוגמאות הטובות בעולם של הסלעים המרכיבים את המעטפת". פרידוטיט מותמר מופיע כסרפנטין לאורך הצד המערבי של נהר האילינוי. הסרפנטיניט הנפוץ בהרי קלאמת אינו מתאים מבחינה כימית לתמוך בצמחייה, ובאזור זה הצמחייה דלה. הפרידוטיט היה מקור למרבצי כרום, שנכרו בין 1917 ל-1960.
בשפך הנהר רוג, לאורך החוף של מחוז קרי, קיימת תצורת אוטר פוינט, תערובת של סלעי משקע מותמרים כדוגמת פצלים, אבני חול וצור. אף שהסלעים נוצרו ביורה קיימות עדויות שהם חלק מפיסת היבשת גולד ביץ' לאחר שקלאמת התלכד עם אמריקה הצפונית. המאובנים היחידים של דינוזאורים שנתגלו באורגון הם חלקים של הדרוזאור, או דינוזאור בעל מקור ברווז, שנתגלו באזור זה. באמצע שנות ה-60 גילה גאולוג בתצורת אוטר פוינט גם את המקור והשיניים של איכתיוזאור.
תושבים ראשונים
ארכאולוגים משערים שהתושבים הראשונים באזור הנהר רוג היו ציידים-לקטים נוודים. תיארוך פחמן-14 גילה כי הם הגיעו לדרום מערב אורגון לפני לפחות 8,500 שנים. 1,500 שנים לפני המפגש הראשון עם האדם הלבן הקימו הילידים כפרים קבועים לאורך הנהרות והנחלים. לכפרי הבית של הקבוצות השונות היו יסודות תרבותיים משותפים רבים, כדוגמת סוג המזון, הביגוד וסוגי המבנים. נישואים בין הקבוצות היו נפוצים, ורבים הבינו ניבים של יותר מאחת משלוש קבוצות השפות בהן דיברו תושבי האזור. הילידים האינדיאנים כללו את בני הטוטוטני (Tututni) סמוך לחוף, ובמעלה הנהר, קבוצות של שסטה קוסטה (Shasta Costa), דקובטדה (Dakubetede), טקלמה (Takelma), שסטה ולטגאווה (Latgawa). היו הבדלים בין הבתים בכפרים השונים, אבל בדרך כלל רוחבם היה כארבעה מטרים ואורכם בין 4.5 ל-6 מטרים, השלד נבנה ממוטות שהושקעו בקרקע, והם כוסו בפצלי אורן הסוכר או לוחות מארז אדום מערבי. התושבים נהגו לעזוב את הכפרים במשך חצי שנה על מנת לאסוף פקעות של צמח הקמאסיה (Camassia quamash), קליפת אורן הסוכר, בלוטים ופירות יער, וצדו צבאים ואייל קנדי כהשלמה למזונם העיקרי, הסלמון. משערים כי סך כל האוכלוסייה הילידית של דרום אורגון בתחילת שנות החמישים של המאה ה-19, כולל אגני הניקוז של אומפקווה, קוס, קוקיל וצ'טקו בנוסף לנהר רוג, הייתה כ-3,800. מעריכים כי לפני בואם של חוקרי הארצות והמחלות שהביאו מאירופה הייתה האוכלוסייה גדולה לפחות בשליש, אבל "אין עדות מספקת להעריך את האוכלוסייה המקומית לפני המפגש הראשון עם האדם הלבן".
התנגשות תרבויות
המפגש המתועד הראשון בין לבנים לאינדיאנים בחוף הדרום מערבי של אורגון אירע ב-1792 כאשר חוקר הארצות הבריטי ג'ורג' ונקובר עגן מול כף בלנקו (Cape Blanco), כ-50 קילומטרים צפונית לשפך הנהר רוג, והאינדיאנים שטו לאונייתו בקאנו וביקרו בה. ב-1826 הוביל אלכסנדר רודריק מקלאוד (Alexander Roderick McLeod; 1840-1872) משלחת יבשתית מטעם חברת מפרץ הדסון (בראשי תיבות HBC) שיצאה מהמטה האזורי של החברה בפורט ונקובר (כיום בדרום מדינת וושינגטון) והגיעה דרומה עד לנהר רוג.
ב-1827 התרחש המפגש הראשון בין לבנים לילידים שהתגוררו במעלה הנהר רוג כאשר משלחת ציידי פרוות מטעם חברת מפרץ הדסון בראשות סוחר הפרוות וחוקר הארצות פיטר אוגדן (Peter Skene Ogden; 1854-1790) חצתה את הרי סיסקיו בחיפוש אחרי בונים. חיכוכים בין האינדיאנים ללבנים היו מועטים יחסית במהלך מפגשים מוקדמים אלו. עם זאת ב-1834 דיווחה משלחת של HBC בראשות מישל לפרמבואה (Michel Laframboise; 1865-1793) שהרגה 11 מילידי הנהר רוג, וזמן קצר אחר כך קבוצה בראשות צייד הפרוות האמריקני יואינג יאנג (Ewing Young) ירתה למוות בלפחות שניים נוספים. שם הנהר - רוג (Rogue באנגלית נבל) - החל ככל הנראה כתרגום לכינוי La Riviere aux Coquins (צרפתית "נהר הנבלים") שנתנו לנהר ציידי הפרוות הצרפתיים שהתייחסו לילידים כאל נבלים. ב-1835 הרגו ילידי הנהר ארבעה לבנים מתוך קבוצה של שמונה שהיו בדרכם מאורגון לקליפורניה. שנתיים מאוחר יותר, משלחת שהובילה בקר בראשות יאנג וכללה שניים מבין הניצולים הרגה את שני האינדיאנים הראשונים שפגשו צפונית לנהר קלאמת.
מספרם של הלבנים שחדרו לאגן הניקוז של הנהר רוג גדל משמעותית לאחר 1846, כשקבוצה של 15 איש בראשות ג'סי אפלגייט (Jesse Applegate) מצאה נתיב דרומי חלופי לשביל אורגון. בנתיב החדש השתמשו מהגרים שפניהם לעמק וילאמט. נתיב זה שכונה אחר-כך שביל אפלגייט, עבר דרך עמקי הנהר רוג ובר קריק וחצה את רכס קסקייד בין אשלנד ודרומית לאגם קלאמת העליון. בין 90 ל-100 עגלות ובין 450 ל-500 מהגרים השתמשו בנתיב החדש מאוחר יותר ב-1846. הם עברו דרך אזור הכפרים של האינדיאנים של נהר הרוג, בין המקורות של בר קריק לאתר שלעתיד תוקם בו העיר גרנטס פאס, וחצו את הנהר כ-7 קילומטרים במורד הזרם משם. למרות חששות משני הצדדים, האלימות באגן הניקוז בשנות השלושים והארבעים הייתה מוגבלת, "נראה שהאינדיאנים היו מעוניינים שהאדם הלבן יסתלק מאדמתם מהר ככל האפשר והלבנים היו מאושרים לעבור באזור מבלי שיותקפו".
ב-1847 עוררו טבח ויטמן (תקרית שבה רצחו אינדיאנים מבני קאיוסה את המיסיונר מרקוס ויטמן, אשתו ואחד עשר לבנים נוספים) ומלחמת קאיוסה (שבאה כתגובה ובה הובסו בני הקאיוסה) בדרום-מזרח מדינת וושינגטון חששות בקרב המתיישבים הלבנים ברחבי האזור, והובילו להקמת מיליציות מתנדבים גדולות שהתארגנו להילחם באינדיאנים. לאורך הרוג התגברו המתחים ב-1848 בתחילת הבהלה לזהב בקליפורניה, כאשר מאות אנשים מטריטוריית אורגון עברו דרך עמק רוג בדרכם לאגן נהר הסקרמנטו. לאחר שאינדיאנים תקפו קבוצה של כורים שחזרה לאורך הרוג ב-1850, ניהל ג'וזף ליין (Joseph Lane), המושל הטריטוריאלי לשעבר, משא ומתן על הסכם שלום עם אפסרקהר, מנהיג של האינדיאנים משבט טקלמה. בהסכם הובטחו הגנה על זכויות האינדיאנים ומעבר בטוח דרך עמק רוג לכורים ומתיישבים לבנים.
השלום לא החזיק מעמד. כורים החלו לחפש זהב באגן הנהר, כולל יובל של בר קריק המכונה ג'קסון קריק, שבו הקימו מחנה כורים ב-1851, באתר שבעתיד יהפוך ליישוב ג'קסונוויל. התקפות של אינדיאנים על הכורים הובילו להתערבותו של צבא ארצות הברית ולקרבות בסמוך לרמה הגעשית המכונה "סלע השולחן" (Table Rock) בין אינדיאנים לכוחות המשולבים של חיילים מקצועיים ומיליציות של כורים מתנדבים. המושל החדש של הטריטוריה, ג'ון גיינס (John P. Gaines), ניהל משא ומתן עם חלק מקבוצות האינדיאנים, אם כי לא עם כולם, שבו הם פונו מבר קריק ויובלים אחרים מהצד הדרומי של הנהר. בערך באותו הזמן החלו להתיישב באזור מהגרים לבנים נוספים שכללו נשים וילדים. ב-1852 הוגשו 28 תביעות לקרקע בעמק רוג. עימותים נוספים ב-1853 הובילו לברית (Treaty with the Rogue River, 1853) שבה הוקמה שמורת אינדיאנים (Table Rock Indian Reservation) מעבר לנהר מפורט ליין. ככל שהאוכלוסייה הלבנה גדלה והאינדיאנים הלכו ואיבדו אדמה, מקורות מזון וביטחון אישי, המשיכו להתרחש אירועים של אלימות במעלה ובמורד הנהר במהלך 1854–1855, ששיאם במלחמות הנהר רוג בשנים 1855–1856.
כשהם סובלים מקור, רעב ומחלות בשמורה שהוקצתה להם, חזרה באוקטובר 1855 קבוצה מבני טקלמה לכפר הישן שלהם בשפך היובל ליטל ביוט קריק (Little Butte Creek). לאחר שהותקפו על ידי מיליציה של מתנדבים שהרגו 23 גברים, נשים וילדים, הם נמלטו במורד הנהר, כשהם תוקפים לבנים מגולד היל ועד גליס קריק. מולם ניצבו מתנדבים וחיילים מהצבא. בתחילה האינדיאנים הביסו את הכוחות שניסו לתקוף אותם בקרב הקרוי "הקרב על גבעת הרעב" (Battle of Hungry Hill), אבל לאחר שקרוב ל-200 מתנדבים יזמו התקפות במהלך כל היום על הילידים שנותרו, המלחמה הסתיימה בביג בנד (Big Bend). במקביל הסתיימה הלחימה בסמוך לחוף, שם לפני שנסוגו במעלה הנהר, קבוצה נפרדת של ילידים הרגה קרוב ל-30 לבנים ושרפה את בקתותיהם סמוך למקום בו תקום בעתיד העיירה גולד ביץ'.
ספינות דואר
לאחר סיום מלחמות הנהר רוג, החלו מספר קטן של מהגרים להתיישב לאורך קניון הנהר רוג או בקרבתו. חלוצים אלו, חלקם כורי זהב לבנים שנשאו בנות משבט קארוק מאגן הנהר קלאמת, ייסדו גינות ומטעים, גידלו סוסים, פרות וחיות משק אחרות, וקיבלו אספקה מדי פעם של סחורות שהגיעו על גב פרדות משא מעבר להרים. עד שנות ה-90 של המאה ה-19 היו מתיישבים אלו מבודדים יחסית מהעולם החיצוני. ב-1883, אחד ממתיישבים אלו, אליג'ה פרייס (Elijah Huitt Price), הציע קו דואר קבוע באמצעות ספינה במעלה הנהר רוג מאלנסבורג (ששמה שונה אחר כך לגולד ביץ') ועד ביג בנד, כ-64 קילומטרים במעלה הנהר. הקו, כך אמר פרייס לממשל, ישרת כ-11 משפחות ואף לא עיירה אחת. מחלקת הדואר של ארצות הברית התנגדה לרעיון במשך שנים רבות, אבל ב-1895 הסכימה לנסות במשך שנה את הקו על הנהר. המחלקה הקימה סניף דואר בבקתת העץ של פרייס בביג בנד, והוא מונה למנהל סניף הדואר. העבודה של פרייס, שעבורה לא קיבל שכר בשנת הניסיון, כללה ניהול סניף הדואר והוא היה צריך לוודא שספינת הדואר תבצע שיט הלוך ושוב פעם בשבוע. פרייס קרא למשרד הדואר אילהה (Illahe), מילה שמקורה בשפת הצ'ינוק שפירושה "אדמה" או "קרקע".
ספינת הדואר הונעה באמצעות חתירה במשוטים, דחיפה באמצעות נעיצת מוטות בקרקע, משיכה באמצעות סוסים ולעיתים שימוש במפרשים, ושינעה מכתבים וחבילות קטנות, כולל מצרכי מכולת מוודרברן (Wedderburn), שם הוקם סניף דואר ב-1895. ב-1897, הקימה המחלקה סניף דואר בסמוך לשפך הנהר אילינוי לנהר רוג, כ-12 קילומטרים במורד הנהר מאילהה. מנהל הסניף כינה את הסניף "אגנס" (Agnes), על שם בתו, אבל טעות העתקה הוסיפה S נוסף לשם והמקום כונה Agness. במעלה הנהר הוקם סניף דואר שלישי ב-1903, שכונה מריאל (Marial), על שם בתו של מנהל סניף דואר אחר. מריאל שוכנת כ-12 קילומטרים במעלה הנהר מאילהה ו-34 קילומטרים מאגנס. על מנת להימנע מהאשדות הקשים למעבר, נהגו להוביל את הדואר באמצעות פרדות בין אילהה למריאל, ואחרי 1908 מרבית הדואר שנשלחה מעבר לאגנס שונעה על פרדות. סניף הדואר באילהה נסגר ב-1943, וכשסניף הדואר של מריאל נסגר ב-1954, "היה זה מתקן הדואר האחרון בארצות הברית שעדיין קיבל משלוחים בשיירת פרדות".
ספינת הדואר הראשונה הייתה ספינה עשויה מעץ ארז באורך 5.5 מטרים שמבנה ירכתיה וחרטומה היו זהים. בשנות ה-30 של המאה ה-20 כלל צי ספינות הדואר 3 ספינות, מצוידות במנוע בן 60 כוחות סוס מתוצרת פורד שתוכננו לשאת עד עשרה נוסעים. בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו ספינות חסרות הגה כיוון המונעות באמצעות שניים או שלושה מנועים בני 280 כוחות סוס היוצרים סילוני מים להחליף את הספינות המונעות באמצעות מדחף. ספינות הסילון היו מסוגלות להתמודד עם אדוות רדודות, והגדולה שבהן הייתה יכולה לשאת קרוב ל-50 נוסעים. טיולים על נהר הרוג באמצעות ספינות הדואר, שהחלו וצברו תאוצה החלו בשנות ה-70 וכללו מסעות רחוק במעלה הנהר עד בלוסום בר (Blossom Bar), 32 קילומטרים במעלה הנהר מאגנס. נכון לשנת 2010, עדיין מובילות ספינות הסילון, הפועלות בעיקר כספינת טיולים, דואר בין גולד ביץ' ואגנס. חברת ספינת הדואר של הנהר רוג היא "רק אחת משתי חברות משלוחי דואר המשנעים דואר באמצעות ספינות". השנייה פועלת על הנהר סנייק במזרח אורגון.
דיג מסחרי
במשך אלפי שנים היה דג הסלמון מקור מזון אמין לילידים שחיו לאורך הרוג. להקות דגי הסלמון הנודדים היו כה עצומות שהמתיישבים הראשונים טענו כי יכלו לשמוע את הדגים שוחים במעלה הזרם. תופעת נדידת להקות הסלמון הגדולות המשיכה גם במאה ה-20, למרות הנזק שנגרם לאתרי הטלת הביצים מכריית הזהב בשנות ה-50 של המאה ה-19 ודיג מסחרי בקנה מידה רחב שהתחיל זמן קצר אחר כך. תעשיית הדיג סיפקה את הביקוש לסלמון בערים המתפתחות של פורטלנד וסן פרנסיסקו ולסלמון משומר באנגליה.
ב-1877, כחלק מעסקי הדיג המסחרי שלו, בנה יום מדגרה באלנסבורג (גולד ביץ'), ששחררה דגים לנהר. בשנת פעילותההראשונה, אספה החברה של יום 215,000 ביצי סלמון ושחררה לנהר כ-100,000 דגיגים. לאחר שהמדגרה הראשונה נהרסה בשריפה ב-1893 בנה יום מדגרה חדשה ב-1895, וב-1897 הוא שיתף פעולה עם ועדת הדיג של ארצות הברית בבנייה ובתפעול של תחנה לאיסוף ביצים בשפך אלק קריק (Elk Creek) במעלה הנהר רוג. ב-1899 הוא בנה מדגרה סמוך לוודרברן, מול גולד ביץ' מצדו השני של הנהר, ועד מותו ב-1908 הועברו אליה ביצי דגים מהתחנה באלק קריק.
בהתבסס על השינויים בגודל כמות הדגים שנלכדו האמינו יום ואחרים כי שיטותיו לגידול דגים היו מוצלחות. עם זאת, ככל שכמות הדגים פחתה עם השנים, למרות המדגרות, החלו עסקים שהכנסתם הייתה מדיג חובבים להתנגד לדיג בקנה מידה גדול על הרוג. ב-1910 אסר משאל עם באורגון על דיג מסחרי על הרוג, אבל החלטה זו בוטלה ב-1913. כיוון שכמות הדגים המשיכה להידלדל החליטה הרשות המחוקקת של אורגון לסגור סופית את הנהר לדיג מסחרי ב-1935.
נכון ל-2010 מפעילה מחלקת הדגים וחיות הבר של אורגון (Oregon Department of Fish and Wild) מדגרה בסמוך לבסיס הסכר באגם לוסט קריק (Lost Creek Lake), מרחק קצר במעלה הנהר מהמדגרה שבנה יום בשפך אלק קריק. במדגרה מגדלים את טרוטת עין-הקשת (Oncorhynchus mykiss), אלתית כסופה (Oncorhynchus kisutch) ואלתית גמלונית. חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית בנה את המדגרה ב-1973 על מנת לפצות על אובדן בית הגידול ואתרי ההטלה של הדגים באזורים שהגישה אליהם נחסמה עקב הקמת סכר לוסט קריק בערוץ הנהר הראשי, והסכרים של אגם אפלגייט (Applegate) ואלק קריק שעל יובלי הנהר. זו המדגרה השלישית בגודלה בארצות הברית לדגי סלמון.
ידוענים
במשך השנים התגוררו או התארחו בנהר ידוענים רבים. סופר המערבונים ז'אן גריי התגורר בשנות ה-20 של המאה ה-20 סמוך לנהר וכתב מערבונים המבוססים על חוויותיו כולל הרומן מ-1929 "המריבה על הנהר רוג" (Rogue River Feud). בשנות ה-30 וה-40 ביקרו בנהר ידוענים רבים שנמשכו לנוף, לדיג ולמסעות השיט, כולל שחקני הקולנוע קלארק גייבל, טיירון פאואר ומירנה לוי, הזמר בינג קרוסבי והסופר ויליאם פוקנר. בין 1940 ל-1990 הייתה השחקנית והרקדנית ג'ינג'ר רוג'רס בעלים של חווה של 4,000 דונם "חוות הנהר רוג" (Rogue River Ranch) סמוך לאיגל פוינט. תיאטרון קרטריאן ההיסטורי במדפורד קרוי על שמה. שחקנית הקולנוע קים נובאק ובעלה רכשן בית וחלקת אדמה ב-1997 סמוך לנהר בעמק סאמס, והם מגדלים סוסים ולאמות.
סכרים
סכר ויליאם ל. ג'ס (William L. Jess Dam), מבנה ענק שמטרתו בקרת שיטפונות והפקת אנרגיה הידרואלקטרית, חוסם את הנהר 253 קילומטרים מהשפך. הסכר, שנבנה על ידי חיל ההנדסה של ארצות הברית בין 1972 ל-1976, סוכר את אגם לוסט קריק (Lost Creek Lake, מילולית "אגם הנקיק האבוד"). גובה הסכר 105 מטרים, רוחבו 1,100 מטרים והוא מונע לחלוטין את נדידת דגי הסלמון מעבר לנקודה זו בנהר. שטח האגם מאחורי הסכר כשהוא מלא הוא 13.87 קמ"ר ועומקו 41 מטרים. על פי נפח זהו המאגר השביעי בגודלו באורגון.
סכרים אחרים שהוקמו בין סכר זה לבין העיר גרנטס פאס מנעו מעבר דגים בזמנים שונים. לאחר שנים רבות של מחלוקות על זכויות מים, עלויות, נדידת דגים והשפעות סביבתיות החל ב-2008 מיזם של פירוק או שיפור של סכרים אלו, כמו גם של סכר שהושלם בחלקו באלק קריק, יובל ראשי של הרוג. מיזמי הפירוק נועדו כולם לשפר את רביית הדגים בכך שאפשרו ליותר דגים להגיע לאתרי הטלה מתאימים.
ב-1904 בנו האחים ריי (C.R. and Frank Ray) בסמוך לגולד היל את סכר גולד ריי (Gold Ray Dam, מילולית "סכר קרן הזהב"), מבנה מבולי עץ, על מנת לחולל חשמל. הם התקינו סולם דגים. חברת החשמל קליפורניה-אורגון (California-Oregon Power Company), שהפכה אחר-כך לפסיפיק פאואר (Pacific Power), רכשה את הסכר ב-1921. ב-1941 החליפה החברה את סכר בולי העץ למבנה מבטון בגובה 11 מטרים והוסיפה סולם דגים חדש ותחנה לספירת כמות הדגים. החברה סגרה את המפעל ההידרואלקטרי ב-1972, אם כי סולם הדגים הושאר והביולוגים ממחלקת הדגים וחיות הבר של אורגון השתמשו בתחנה למניית מספר הדגים העוברים דרכה. מחוז ג'קסון, שהסכר היה בבעלותו, קיבל ביוני 2009 מענק פדרלי של 5 מיליון דולרים לכיסוי הוצאות פירוק הסכר. הסכר פורק בקיץ 2010.
ב-2008 פירקה עיריית גולד היל את שאריות סכר גולד היל (Gold Hill Dam, מילולית "סכר גבעת הזהב"), סכר הטיה ששכן במרחק קצר מסכר גולד ריי במורד הנהר. במקור נבנה סכר זה במטרה לספק חשמל לחברת מלט. גובהו נע בין 0.9 ל-4.3 מטרים ואורכו 270 מטרים. הסכר ותעלת ההטיה הובילו מים לעיירה גולד היל עד שהעיירה התקינה תחנת שאיבה שסיפקה את צורכי המים שלה. סכר סאווג' רפידס (Savage Rapids Dam, מילולית "סכר האשדות הפראיים") הוקם 8 קילומטרים במעלה הנהר מגרנטס פאס. הוא נבנה ב-1921 במטרה להטות חלק ממי הנהר להשקיה. גובה הסכר היה 12 מטרים ומאחוריו נוצר מאגר שהתרחב עונתית למרחק של 4 קילומטרים במעלה הנהר. באפריל 2009 החלו לפרק את הסכר והשלימו את הפירוק באוקטובר 2009. שנים עשר משאבות הותקנו במקום הסכר על מנת להוביל את מי הנהר לתעלות ההשקיה המשרתות שטח חקלאי בן 30 קמ"ר.
ב-2008 פירק חיל ההנדסה של ארצות הברית חלק מסכר אלק קריק והשיב את ערוץ אלק קריק למצבו הקודם. בניית הסכר הופסקה בצו משפטי בשנות ה-80 של המאה ה-20 לאחר שהסכר הגיע לגובה 24 מטרים מתוך ה-73 מטרים המתוכננים. מחלוקת נמשכת עכבה את פירוק הסכר למשך שני עשורים. נחל אלק קריק נשפך לנהר רוג כ-8 קילומטרים דרומית לאגם לוסט קריק.
סכרים נוספים היסטוריים לאורך חלקו המרכזי של הנהר פורקו או נהרסו במחצית הראשונה של המאה ה-20. סכר אמנט (Ament Dam) נבנה ב-1902 על ידי חברת המכרות גולדן דריפט (Golden Drift Mining Company) על מנת לספק מים לציוד הכרייה מרחק קצר במעלה הנהר מגרנטס פאס. לאחר שהחברה לא עמדה בהתחייבויותיה לספק מי השקיה וחשמל הידרואלקטרי לסביבה ומשום שהסכר היה "רוצח דגים המוני", הוא פוצץ חלקית באמצעות דינמיט ב-1912 על ידי אזרחים שנטלו את החוק לידיהם. הסכר הפגום פורק לחלוטין לפני שנבנה סכר סאווג' רפידס ב-1921.
ב-1890 בנתה חברת החשמל של גרנטס פאס (Grants Pass Power Supply Company) סכר מבולי עץ בגובה 3.7 מטרים לאורך הנהר סמוך לעיירה. דגי הסלמון היו מסוגלים לדלג מעל הסכר כשהיו מים רבים בנהר, אבל מרביתם נחסמו. "למשך חצי מייל מתחת לסכר, דגים הצטופפו בנהר במהלך הקיץ." לאחר ששיטפון הרס את הסכר ב-1905, הוא הוחלף על ידי סכר בגובה 1.8 מטרים, שכמו קודמו, נעדר סולם דגים. בהגיע 1940 הסכר הידרדר למצב שהוא כבר לא חסם את דרכם של הדגים.
בנוסף לסכרים בערוץ הראשי של הנהר רוג "נבנו כמה מאות סכרים על היובלים בתחומי נדידת הסלמון" בתקופות שונות, רובם במטרה לספק מים לכרייה או להשקיה. לפני 1920 לא היו בסכרים אלו אמצעים לאפשר מעבר דגים. לחץ ציבורי בנוסף למאמציו של בעל מפעל השימורים רוברט יום הובילו להתקנת סולמות דגים במרבית הסכרים ההרסניים. נכון ל-2005 היו כ-80 סכרים שלא למטרות הפקת חשמל, בעיקר להשקיה באגן הניקוז של הנהר רוג. בנוסף לאגם לוסט קריק על הערוץ הראשי, כוללים מאגרים גדולים באגן הניקוז את אגם אפלגייט, אגם אמיגרנט (Emigrant Lake, מילולית "אגם המהגר") ואגם פיש (Fish Lake, מילולית "אגם הדגים").
המחסום המלאכותי היחיד בערוץ הראשי של הרוג מעבר לאגם לוסט קריק הוא סכר הטיה בפרוספקט (Prospect), 277 קילומטרים משפך הנהר. גובהו של סכר הבטון 15 מטרים ורוחבו 117 מטרים. הסכר אוגר את מי הנהר רוג ופלגים סמוכים ומסיט את המים לתחנות כוח, המשיבות את המים לנהר במורד הזרם. את המערכת הקרויה "הפרויקט ההידרואלקטרי של פרוספקט מספר 1, 2 ו-4" מפעילה חברת החשמל הפסיפית. המערכת נבנתה בהדרגה בין 1911 ל-1944 וכוללת סכרי הטיה נוספים במידל פורק רוג ריוור (Middle Fork Rogue River, מילולית "המזלג המרכזי של הנהר רוג") ורד בלנקט קריק (Red Blanket Creek, מילולית "נקיק השמיכה האדומה") ומערכת הובלת מים בתעלות ובצינורות באורך כולל כ-15 קילומטרים.
גשרים
כמה גשרים היסטוריים חוצים את הרוג בין גולד היל לגרנטס פאס. גשר גולד היל (Gold Hill Bridge), שתוכנן על ידי מקלו ונבנה ב-1927, הוא הגשר היחיד באורגון מטיפוס open-spandrel, barrel-arch. אורך המפתח של הקשת הראשית הוא 44 מטרים. גשר רוק פוינט (Rock Point Bridge), שתוכנן גם הוא על ידי מקלו משרת את כביש 99 וכביש 234 של אורגון החוצים את הנהר סמוך לנקודת היישוב רוק פוינט. הגשר באורך 154 מטרים נשען על קשת אחת. נבנה ב-1920 בעלות של 48,400 דולרים הוא החליף גשר עץ שהיה באותו מקום. הגשר נסגר בספטמבר 2009 לשיפוצים של משטח הנסיעה והמעקות. עלות המיזם כ-3.9 מיליון דולרים.
גשר קייבמן (Caveman Bridge, מילולית "גשר איש המערות") בגרנטס פאס הוא מבנה בטון בן 3 קשתות באורך 170 מטרים. תוכנן על ידי מקלו ונבנה ב-1931. הוא החליף את גשר רוברטסון. העיר מכנה את הגשר "איש המערות" משום שכביש רדווד (כביש 199), שחוצה את הגשר, עובר בסמוך למונומנט הלאומי מערות אורגון, כ-80 קילומטרים דרומית לגרנטס פאס.
גשר רוברטסון (Robertson Bridge) מעט יותר במורד הזרם מגרנטס פאס שנבנה סביב 1909 הוא גשר מסבכים מפלדה בעל שלושה מפתחים באורך 178 מטרים שהועתק במורד הנהר ב-1929 על מנת לפנות מקום לגשר קייבמן. על הגשר עובר כביש רוג ריוור לופ (כביש 260 של אורגון) מערבית לעיר. הגשר קרוי על שמם של חלוצים שהתיישבו באזור בשנות ה-70 של המאה ה-19.
זיהום
על מנת לעמוד בסעיף (d)303 של חוק המים הנקיים (Clean Water Act) הפדרלי חייבת הסוכנות להגנת הסביבה (EPA) של ארצות הברית או נציגיה במדינות השונות להכין רשימה של כל מקורות המים בכל מדינה שאינם עומדים בקריטריון של איכות מים מאושרת. על מנת לעמוד בקריטריון קבעו מחלקת הסביבה של אורגון (DEQ) ואחרים את המכסה המקסימלית ליום של מזהמים החודרים לנחלים ולמקורות מי השטח האחרים באמצעות המדד TMDL, ראשי תיבות של Total Maximum Daily Load – "סך כל כמות יומית מקסימלית". רשימת המזהמים על פי סעיף (d)303 של אורגון לשנים 6–2004 ציינה כי חלקים באגן הניקוז של הנהר רוג לא עמדו בתקנים של טמפרטורה, חיידקים, חמצן מומס, משקעים, pH, עשבים שוטים ואצות. כל פלגי המים שצוינו ברשימה היו באורגון, בחלק של קליפורניה באגן הניקוז לא נרשם אף פלג מים שאינו עונה על התקן בשנת 2008.
ה-EPA אישרה את ה-TMDL לגבי טמפרטורה לשלושה מיובלי הנהר רוג: אפר סקר קריק (Upper Sucker Creek) ב-1999, לואר סקר קריק (Lower Sucker Creek) ב-2002 ולובסטר קריק (Lobster Creek) ב-2002. היא אישרה את תקני ה-TMDL לטמפרטורה, משקעים וקריטריונים ביולוגיים לאגן הנהר אפלגייט ב-2004, ו-TMDL לטמפרטורה, משקעים, קוליפורמים צואתיים ו-Escherichia coli (E. coli) לאגן הנחל בר קריק ב-2007. ב-1992 היא אישרה את כמות ה-pH, עשבים, אצות וחמצן מומס לאגן בר קריק. בדצמבר 2008 קבעה מחלקת הסביבה של אורגון שני מדדי TMDL לאגן הנהר רוג (למעט יובלים שלהם היו מדדים משלהם), טמפרטורה שנועדה להגן על הסלמון והטרוטה מטמפרטורות גבוהות מדי, ומדד צואתי שנועד להגן על אנשים המשתמשים במים לנופש.
מחלקת הסביבה של אורגון אוגרת מידע על איכות המים באגן רוג מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 והשתמשה בו לקביעת ציון של אינדקס איכות המים של אורגון (OWQI, ראשי תיבות של Oregon Water Quality Index). מטרת האינדקס לתת הערכה על איכות המים למטרות נופש. המדד OWQI יכול לנוע בין 10 (גרוע) ל-100 (אידיאלי). מתוך שמונה מאתרי אגן רוג שנדגמו במהלך השנים 1997–2006, חמישה קיבלו ציון טוב, אחד מעולה, ושניים: ליטל ביוט קריק (Little Butte Creek) ובר קריק, באזור המאוכלס ביותר של הנהר רוג, קיבלו ציון גרוע. בנהר רוג עצמו נעו הציונים מ-92 בקילומטר ה-222 מהשפך, ירדו ל-85 בקילומטר ה-188, אבל השתפרו ל-97 בקילומטר ה-17. לשם השוואה מדד OWQI הממוצע לנהר וילאמט במרכז העיר פורטלנד, העיר הגדולה במדינה, היה 74 בין 1986 ל-1995.
צמחייה ובעלי חיים
רוב שטחו של אגן הניקוז של הנהר רוג הוא באזור האקולוגי של הרי קלאמת, אם כי חלק מהאגן העליון הוא בתחומי האזור האקולוגי של רכס הקסקייד, וחלק מהאגן התחתון הוא בתחומי האזור האקולוגי של רכס החוף. רוב הנוף באגן הנהר נשלט על ידי יערות מחטניים ממוזגים. מקומות מסוימים באגן העליון, בקסקייד הגבוהים ובקסקייד המערביים "מזוהים כמכילים עושר רב מאוד של מינים של צמחים ועלי חיים". מיני העצים הנפוצים הם קלוצדרוס מפושק, אשוח לבן ואשוח מפואר (Abies magnifica).