cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אופרה איטלקית
התקופה הרומנטית
האופרה האחרונה של ורדי, "פלסטף" (1893), המבוססת בעיקר על נשי וינדזור העליזות ועל דמות האביר פלסטף מן המחזות הנרי הרביעי, חלק ראשון והנרי הרביעי, חלק שני מאת שייקספיר, השתחררה כליל מכבלי הצורה המקובלת. המוזיקה שלה עקבה אחר טקסט פשוט, רהוט ומהיר והכבוד שהעניקה לדפוסי דיבור רגילים פתח את הדרך לתקופה החדשה בתולדות האופרה, המעמידה את דפוסי הדיבור במקום הראשון. המערכה השנייה השלישית של "פלסטף" מבוססות על מורשת האופרה בופה והקומדיה דל'ארטה ובאמצעותן יצרו בויטו וורדי יצירה מופלאה, שכולה הברקות וחיוכים.
באופרה מתמזגות אמנויות שונות, דרמה מוזיקלית, שכולה שירה, תלבושות, מוזיקה תזמורתית ומחזות ראווה מרהיבי עין, כל אלה, לפעמים, בלי בסיס של סיפור מתקבל על הדעת. מראשיתו בתקופת הבארוק עד צורתו הבשלה בתקופה רומנטית היה זה האמצעי לגילוי מחדש של מעשיות ואגדות, לשחזור ההיסטוריה ולגירוי הדמיון. עם כל אלה נכנסה האופרה לתקופה חריפה יותר ועזת ביטוי: הוריזמו.
התקופה המודרנית
את האופרות האיטלקיות הגדולות ביותר של המאה ה-20 כתב ג'אקומו פוצ'יני (1858–1924). אלה הן "מאנון לסקו", "לה בוהם", "טוסקה" ו"מאדאם באטרפליי". האופרה האחרונה שלו, "טורנדוט", לא הושלמה ולוצ'אנו בריו ניסה להשלים אותה. גם בריו כתב אופרות אך אלה לא נותרו ברפרטואר הבימתי. לואיג'י דאלאפיקולה (1904–1975) כתב שתי אופרות שעמדו במבחן הזמן, "אוליסס" (1960–1968) ו"האסיר" Il Prigioniero בשנים 1944–1948).
לקריאה נוספת
Dr. Anthony A. Abruzzese of the PIRANDELLO LYCEUM Institute of Italian American Studies, Research and Cultural Disemmination.
הנהג של מיס דייזי
הנהג של מיס דייזי (באנגלית: Driving Miss Daisy) הוא סרט דרמה קומי אמריקני משנת 1989 בבימוי ברוס ברספורד, ובכיכובם של מורגן פרימן, ג'סיקה טנדי ודן אקרויד.
הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר, ובשלושה פרסי גלובוס הזהב. הסרט מבוסס על מחזה משנת 1987 מאת אלפרד אהרי, שזכה בפרס פוליצר לדרמה. הסרט הופק על ידי לילי וריצ'רד זאנוק וצולם באטלנטה.
העלילה מתרחשת באטלנטה שבג'ורג'יה, ארצות הברית, משנת 1948 ועד לשנות ה-70. העלילה מתארת את מערכת היחסים בין דייזי ורת'ן (ג'סיקה טנדי), גברת יהודייה אמידה וקשוחה, לבין נהגה האפרו-אמריקני הוק קולברן (מורגן פרימן).
בישראל הועלה המחזה בתיאטרון הבימה בכיכובם של השחקנים ליא קניג ויעקב כהן.
הכנסות
הסרט הוקרן לראשונה ב-13 בדצמבר 1989, והכנסותיו בכל העולם עד פברואר 2007 הן מעל 146 מיליון דולר.
מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי
מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי (באנגלית: Department of Antiquities, Government of Palestine, 1920–1948) הייתה הגוף הממשלתי שנוצר בידי ממשלת המנדט הבריטי על ארץ ישראל כדי לטפל בכל העניינים הנוגעים לעתיקות בארץ-ישראל, ובכלל זה לאכוף את.
הקמת המחלקה
השלטון העות'מאני שקדם למנדט הבריטי לא קיים בארץ-ישראל כל מחלקת עתיקות שתפקידה לשמור על עתיקות הארץ. רישיון (פירמאן) לחפירה ארכאולוגית ניתן באיסטנבול בקשיים מרובים.
מיד עם שוך קרבות מלחמת העולם הראשונה הבינו שלטונות הכיבוש הבריטי כי בידיהם נפל חבל ארץ שרבים בו אתרי העתיקות, שחלקם אף בבחינת מקומות קדושים לשלוש הדתות. המייג'ור ג'נרל א"ו מוני, ששימש כראש המינהל, מיהר לפרסם ברבים "פְּרוֹקְלֵמַצְיָה" (הצהרה) - הוראות שעה המסדירות את הצד החוקי של שמירת עתיקות, סחר בעתיקות, חפירות ברשות בלבד וכיוצא בזה. בשלוש השנים שעברו מאז כיבוש הארץ מידי הטורקים, היה הטיפול בסוגיית העתיקות ובעיקר בשמירתן, נתון בידי הממשל הצבאי של "שטח האויב הנכבש - דרום" (.O.E.T.S) המדיניות הייתה לשמור על הקיים ולא לאפשר פעולות יזומות של חפירה ארכאולוגית. לפעולה זו הקצו שלטונות הכיבוש הבריטים והצרפתים ארבעה קציני עתיקות. על כל מרחב ארץ-ישראל המערבית היה ממונה קפטן מקקיי, אך פרט לגילויים מקריים, כמו בית הכנסת של נערן שבעמק הירדן, וכנסית שלאל שליד נחל הבשור, שניהם מפגיעה אקראית של פגז, לא התקיימו פעולות מיוחדות, ובוודאי שלא חפירות מסודרות.
המועצה הארכאולוגית
במקביל למחלקת העתיקות הוקם גוף מייעץ היא המועצה הארכאולוגית, ובישיבתה הראשונה ב-20 בספטמבר 1920 היו מיוצגים בה, באיזון עדין, נציגי מוסדות המחקר, אך גם היישוב היהודי, הערבי והכנסייה. למשל, חברים במועצה בשנת 1922 היו האישים הבאים: ג'ון גרסטנג (מנהל מחלקת העתיקות), ויליאם אולברייט (בית הספר האמריקאי לחקר המזרח), האדריכל אנטוניו ברלוצי, הארכימנדריט קלאופס (הפטריארך האורתודוקסי של ירושלים), ארנסט ריצ'מונד (מחלקת העתיקות), אליעזר בן-יהודה (החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה), האב לואי-איג ונסאן (בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה), ו"ג פיתיאן-אדמס (Phythian-Adams) מבית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים, איסמעיל ביי חוסייני, מושל ירושלים רונלד סטורס והפרקליט הראשי.
פעילות מחלקת העתיקות
אחת הפעולות הראשונות הייתה ניסוח תקנות לשמירת עתיקות הארץ שהחליפו את חוק העתיקות הטורקי ואת הוראות השעה (ה"פרוקלמציה") של הממשל הצבאי. תקנות אלה הוחלפו בשנת 1929 על ידי פקודת העתיקות, שהייתה בשימוש גם על ידי מדינת ישראל עד שהוחלפה ב.
מחלקת העתיקות הנפיקה רישיונות לחפירה לחופרים ומוסדות מן הארץ ומארצות חוץ. במקביל ערכה חפירות משל עצמה, בעיקר חפירות הצלה. למשל, במספר מקומות שבהן הוקמו בשנות השלושים משטרות ה'טיגארט' נתגלו אתרים שנחפרו. כאלה הם תחנת משטרת מגידו ותחנת משטרת מעלות-תרשיחא. נערכו גם חפירות גדולות ממדים לשם מחקר כגון ארמון הישאם בח'רבת מפג'ר שליד יריחו, המצודה בירושלים והעיר הצלבנית של עתלית.
פעולה יוצאת דופן שיזם גרסטנג כבר בימיה הראשונים של מחלקת העתיקות היה ארגון מפעל חפירות בינלאומי משותף, למספר מוסדות מחקר בעיר דוד בירושלים. מתוך הכרה בחשיבותו ומיוחדותו של אתר זה. בהיותו בדעה שאין נכון להפקיד את חפירתו בידי מוסד אחד בלבד, פנה בקריאה למוסדות המחקר השונים בעולם להשתתף בחפירה. נענו לקריאה מעטים ולבסוף חפרו בפועל את החלקות שהקצו להם רק הקרן הבריטית (PEF) באמצעות רוברט מקאליסטר, ריימון וייל, בסיועו הנדיב של הברון רוטשילד ערך באתר את עונת חפירתו השנייה. החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, אשר באותם ימים החלה לחדש את פעילותה, לא הצליחה לגייס למשימה את הסכום הדרוש, ולא השתתפה למרות רצונה להשתתף.
בשנת 1926 התרחש חידוש נוסף בתחום הפעילות המדעית הארכאולוגית בארץ כאשר קיימה מחלקת העתיקות קונגרס ארכאולוגי בינלאומי. היה זה, ככל הנראה, הקונגרס המדעי הראשון בכל תחום שהוא שנערך בארץ ישראל. אופיו הבינלאומי של הכנס היה כפול: משתתפיו הגיעו ממוסדות מדע מארצות רבות, והוא גם ערך את סיוריו באתרי לבנון, סוריה, עבר הירדן; ולבסוף התכנסו הכול בירושלים.
בשנת 1927, הגיעה לפתע, הצעתו הנדיבה של ג'ון ד. רוקפלר (הבן) לתרום שני מיליון דולר לשם הקמתו של בניין שיחזיק בתוכו מוזיאון ארכאולוגי גדול ואת מחלקת העתיקות על משרדיה, מעבדותיה, מחסני הממצאים, ספריה, אולם הרצאות וכיוצא בזה. יתר על כן, רק מיליון אחד הופנה לבניין עצמו ולציודו, ואילו פירותיו של המיליון השני, שהופקד כקרן, היוו תוספת משמעותית להגדלת פעולותיה של מחלקת העתיקות. משנשלמה בניין המוזיאון לארכאולוגיה של ארץ ישראל (בשמו הבלתי רשמי: מוזיאון רוקפלר), הייתה מחלקת העתיקות בין היחידות הממשלתיות המעטות שהיו מותאמים ומצוידים כדבעי למלא את תפקידן.
צוות המחלקה
צוות העובדים הקבוע של מחלקת העתיקות כלל, בשנים שלפני סיום המנדט הבריטי את רוברט המילטון, מנהל; סֶדריק ג'ונס, סגן מנהל; ג'ון אייליף, האוצר הראשי; גס"ב ריצ'מונד, משמר מונומנטים; עמנואל בן דור, מפקח עתיקות בכיר. מפקחי העתיקות היו ערבים, יהודים ונוצרים ובהם: דימיטרי בראמכי, נעים מַחוּלי, סלים חוסייני, יעקב עורי, ג'רלד לנקסטר הרדינג. בארכיון, בספרייה ובמוזיאון עבדו מיכאל אבי-יונה, יוחנן לנדאו, פטר כהנא, סטפן חנא סטפן, רות עמירן.
ג'ון הייגי
ג'ון הייגי (באנגלית: John Hagee; נולד ב-12 באפריל 1940) הוא כומר אוונגליסטי ומטיף טלוויזיוני אמריקאי, שעומד בראש כנסייה בת כ-20 אלף חברים בסן אנטוניו שבטקסס, ובראש "John Hagee Ministries" דרשותיו משודרות בכ-200 תחנות טלוויזיה ורדיו.
מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי
פרסומי המחלקה
מחלקת העתיקות המנדטורית הוציאה לאור כתב עת מקצועי, בעריכת מיכאל אבי-יונה: (QDAP) Quarterly of the Department of Antiquities in Palestine.
ג'ון הייגי
ישראל מעסיקה רבות את הייגי כחלק מנבואות מלחמת גוג ומגוג בגרסה הנוצרית שלה - קרב ארמגדון. הוא טוען כי אנחנו חיים בתקופת אחרית הימים וזאת לפי פרשנותו לספר יחזקאל, ספר דניאל וחזון יוחנן. לפי הייגי, בשנים הקרובות רוסיה בראשות ולדימיר פוטין תחבור לארצות האסלאם בראשות מחמוד אחמדינז'אד וצבאותיהם יפלשו לישראל במלחמת גוג ומגוג. מתקפה זו תעצר על ידי ה' צבאות. לאחר מכן ימלוך משיח-השקר (האנטיכריסט), שיהיה ראש האיחוד האירופי. לאחר מכן צבאות אירופה יתעמתו עם סין בהר מגידו. ברגע האחרון יגיעו צבאות האל בהנהגת ישוע, יחסלו את הרשעים ויפתחו במלכות אלף השנה (המילניום) תחת שלטון ישוע מהר הבית. הייגי כתב ב-2006 כי "הדו-קרב הגרעיני עם איראן הוא ודאי. המלחמה העצומה במזרח התיכון תאסוף את העולם אל ארמגדון."
הייגי ביקר בישראל יותר מ-20 פעמים ונפגש עם רבים מראשי ממשלת ישראל מאז מנחם בגין. ב-2006 הוא ייסד את הארגון "נוצרים מאוחדים למען ישראל", התורם לגופים שונים בישראל, ביניהם מוסדות חינוך, בתי חולים, ארגוני צדקה, ארגונים דתיים וארגונים המזוהים עם הימין בישראל.. הארגון מונה מיליוני חברים פעילים והייגי עומד בראשו.
לצד תמיכתו ארוכת השנים בישראל יש הקובלים נגד התבטאויות מסוימות שלו כלפי היהדות והיהודים. כך הוא האשים בפרוץ המשבר הכלכלי של 2008 את "משפחת רוטשילד" שהיא "חלק מקונספירציה כלכלית רחבת היקף של בעלי מניות חזקים שקבעו את מקומם באירופה", טען ש"השואה התרחשה מפני שהיהודים מרדו והתכחשו לאלוהים האמיתי", ש"היטלר הוא חצי יהודי, מצאצאיו של עשו", וכי "המרדנות של היהודים היא הסיבה לאנטישמיות ולרדיפות מהם סבלו במשך השנים".
להייגי גם שורה של התבטאויות שנויות במחלוקת בנושאים אחרים, ביניהן התבטאות בה קרא לכנסייה הקתולית "הזונה הגדולה", וטען כי הוריקן קטרינה נגרם בשל הכוונה לערוך בניו אורלינס מצעד גאווה.
הבריגדה הצ'כית
הבריגדה הצ'כית הוא כינוי שניתן להתארגנות שהתקיימה בצ'כוסלובקיה עם הקמת מדינת ישראל, ונועדה לסייע להקמת כוח צבאי בישראל. ההכנות לפעילות הבריגדה בישראל נמשכו כחצי שנה אך פעילות זו לא נתממשה לבסוף.
הבריגדה
תחילתה של ההתארגנות הייתה בחודש יולי 1948, במהלך מלחמת העצמאות וסמוך לאחר הקמת מדינת ישראל. קפטן שמשון שכטה, קצין יהודי שלחם בצבא הצ'כי נגד הכיבוש הנאצי, ועימו קצינים אחרים (ארתור האנק, וילי קאהן וקרל קורט פנטר), קיימו מגעים עם נציגי הממשלה הזמנית בישראל, במטרה להקים כוח צבאי שיהיה מורכב ממתנדבים יהודים. על פי הרעיון שנרקם נועדו המתנדבים לעלות לארץ, לסייע לבניית צה"ל ולהוות כוח לוחם במסגרתו.
הציר הישראלי בפראג, אהוד אבריאל, קיבל את אישור הממשלה הזמנית בישראל ליוזמה, כמו גם את אישורה של ממשלת צ'כוסלובקיה, שאהדה את ישראל באותם ימים ואף סייעה לה במשלוחי נשק.
ברקע התהליכים להקמת הבריגדה עמד הסחף המדיני של ממשלת צ'כוסלובקיה, אשר הלכה והתקרבה לברית המועצות, ועמדה לפני הקמת משטר קומוניסטי בה. עובדה זו הניעה גם אנשי ציבור מהזרם השמאלי בהנהגת היישוב, כמו שמואל מיקוניס, להיות מעורבים במהלכי הקמת הבריגדה והבאת אנשיה לארץ, מחשש שמדיניות מסך הברזל תופעל גם בצ'כוסלובקיה.
בהסכמת הצבא הצ'כי הוקמו מחנות אימונים בשטח צ'כוסלובקיה, ליד העיירה ולקה שטרלנה. הגיעו אליהם למעלה מאלף מתנדבים, רובם יהודים. הם ערכו אימונים צבאיים עם כלי נשק שסיפק הצבא הצ'כי. על הבריגדה פיקד אנטונין סוחור, קצין בצבא הצ'כוסלובקי.
תוך כדי האימונים נשלחו לישראל הקצינים שכטה וקאהן. הם נפגשו עם ראשי הצבא וכן עם ראשי ההתיישבות בישראל במטרה למצוא מקום ישוב למתנדבים היהודים שיעלו לישראל במסגרת הבריגדה.
תוך כדי ההכנות להקמת הבריגדה החליט ראש הממשלה דוד בן-גוריון על פירוק הפלמ"ח. בן-גוריון שאף לבסס לישראל צבא של העם כולו, לא ראה בעין יפה את הגעת הכוח המאורגן ממדינה קומוניסטית וחשש מפני התארגנויות על רקע אידאולוגי בצבא.
עקב התנגדות זו הלך ופחת הסיוע הישראלי והצ'כי לבריגדה, והכוח הלך והתפורר. גם המפלגה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה החלה להפעיל לחצים לחיסול הבריגדה. לבסוף התפזרו המשתתפים בהתארגנות. הם עזבו את צ'כוסלובקיה שהייתה לארץ קומוניסטית, ושעריה ננעלו.
הקמת מושב כרם מהר"ל
כרם מהר"ל החל את דרכו כמושב שיתופי, שחבריו מנסים להגשים את רעיון הקומונה, אך כעבור כשנה, כשעמד בפני קשיים כלכליים, החלו חברים מהבריגדה לנטוש אותו, וכנגדם הצטרפו משפחות אחרות של עולים מצ'כוסלובקיה, והמושב היה למושב עובדים.
אונדריי נפלה
אונדריי נפלה (בסלובקית: Ondrej Nepela; 22 בינואר 1951 – 2 בפברואר 1989) היה מחליק קרח צ'כוסלובקי שהתחרה בקטגוריית גברים יחידים. היה אלוף אולימפי (סאפורו 1972), 3 פעמים ברציפות אלוף עולם (1971–1973), 5 פעמים ברציפות אלוף אירופה (1969–1973) ו-8 פעמים אלוף צ'כוסלובקיה.
ביוגרפיה
נפלה נולד בברטיסלאבה, לשעבר צ'כוסלובקיה. הוא החל להחליק בגיל 7 והתאמן בהדרכתה של הילדה מודרה. כבר בגיל 13 הוא השתתף באולימפיאדת אינסברוק (1964) וסיים במקום 22.
אלוף אירופה
בשנים 1968-1966 זכה נפלה 3 פעמים במדליית ארד באליפות אירופה בהחלקה אמנותית בתחרות לגברים יחידים ובשנים 1973-1969 הוא זכה 5 פעמים במדליית זהב באליפות אירופה.
באולימפיאדת גרנובל (1968) סיים נפלה במקום שמיני בתחרות לגברים יחידים.
אלוף עולם
בשנים 1970-1969 זכה נפלה פעמיים במדליית כסף באליפות העולם בחלקה אמנותית לגברים יחידים. בשנים 1973-1971 הוא זכה 3 פעמים במדליית זהב באליפות העולם.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת סאפורו (1972) זכה נפלה במדליית זהב בהחלקה אמנותית לגברים יחידים לפני סרגיי צ'טברוחין מברית המועצות ופטריק פרה מצרפת.
באוטוביוגרפיה שכתב טולר קרנסטון, הוא סיפר שהיה בינו לבין נפלה קשר מיני במהלך אליפות העולם שנערכה בברטיסלאבה בשנת 1973. לדבריו, אירוע זה פגע בהישגיו מאחר שהיה בסערת רגשות וסיים רק במקום חמישי, אולם נפלה התעלה וזכה במדליית זהב בניקוד מושלם של 6.0 נק'.
לאחר האליפות פרש נפלה מספורט תחרותי והשתתף במשך כ-13 שנים כסוליסט במופע "חופשה על הקרח". לאחר מכן שימש כמאמן נבחרת גרמניה בהחלקה אמנותית, ובין חניכותיו הייתה קלאודיה לייסטנר אלופת אירופה וסגנית אלופת העולם.
בשנת 1989 נפטר נפלה במנהיים, מערב גרמניה מסיבוכים של מחלת האיידס.
Introducing
Introducing הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת-יוצרת השוודית זארה לארסון. האלבום יצא לאור ב-21 בינואר 2013 על ידי חברות התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ ו-TEN מיוזיק גרופ. מתוך המיני-אלבום יצא הסינגל היחיד "Uncover".
רקע והפקה
למרות שהמיני-אלבום לא הגיע לאף אחד ממצעדי המוזיקה, השירים שנכללו בו הצליחו היטב. הסינגל הראשון מתוכו "Uncover" זכה להצלחה בינלאומית, תוך שקיבל את תואר שבע הפלטינות מטעם איגוד תעשיית ההקלטות השוודי על מכירות של למעלה מ-280,000 עותקים במדינה.
גלגל הצלה
גלגל הצלה הוא מתקן ציפה אשר נועד להצלת אנשים המצויים בסכנת טביעה במים. המתקן נועד להיזרק אל המים ולאפשר לאדם הנמצא במים להישען עליו ובכך להישאר על פני המים במאמץ מועט יחסית.
גלגלי הצלה מודרניים עשויים לכלול גם מתקני תאורה ומתקני רדיו על מנת להקל על מציאתו והצלתו של המשתמש בגלגל בשעות הלילה.
מתקן ההצלה הוא בדרך כלל בצורת גלגל ומכאן שמו, אולם ישנם גלגלי הצלה בצורת פרסה.
גלגלי ההצלה ממוקם לרוב על ספינות וסירות, וכן לצד גופי מים בהם יש סכנת טביעה - בריכות שחיה, חופי רחצה וטיילות על גדת נהרות או על שפת הים.
לעיתים מחובר אל גלגל ההצלה חבל המאפשר משיכת הגלגל לאחר הטלתו למים ובכך מאפשר משיית האדם הנשען עליו, או משיית גלגל אשר נפל למים.
יצחק צפל ישורון
יצחק צֶפֶּל ישורון (נולד ב-27 בספטמבר 1936) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק סרטים וסופר ישראלי.
ביוגרפיה
יצחק צפל ישורון נולד בתל אביב והתגורר בשש השנים הראשונות לחייו בבנימינה, שם היה להוריו משק חקלאי. אימו, ד"ר טובה (טניה) ישורון ברמן, הייתה רופאה שעבדה בקופת חולים הכללית ולימים הייתה יו"ר המחלקה הרפואית במרכז קופת חולים. אביו מרדכי, היה חקלאי בבנימינה וכשעברו לתל אביב עבד בהנהלת חשבונות של חברת פרי הדר א. פולני. בגיל 6, יצחק ואחותו חווה עברו להתגורר בקיבוץ גבעת השלושה כילדי חוץ, בעוד שהוריהם עבדו בתל אביב. מכיתה ה' גדל בתל אביב, למד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון בצפון ואחר-כך בתיכון חדש. בצבא (1957-1954) שירת בגדוד 18 של נח"ל מוצנח, שצורף לחטיבה 202 של הצנחנים. הוא נלחם בפעולות התגמול ובמלחמת סיני; במילואים שירת בסיירת הירושלמית, יחידת סיור 90.
בתום שירותו הצבאי נסע ישורון לחו"ל, לאחר שנה, שב לישראל ולמד ספרות אנגלית ופילוסופיה באוניברסיטה העברית במשך שנה. אחר-כך נסע לפריז, למד במשך חמש שנים ספרות אמריקאית בסורבון וסיים בתואר "סרטיפיקט", במקביל עבד כעוזר במאי בסרטים צרפתיים.
בשנת 1963 חזר צפל ישורון לישראל ועד שנת 1967 ביים עשרות סרטים תיעודיים מוזמנים. הסרטים נעשו עבור גופים שונים כגון: הסתדרות העובדים הכללית, האגודה למלחמה בסרטן, משרד הבינוי והשיכון, משרד התחבורה, המוסד לביטוח לאומי ועוד. רוב הסרטים נעשו עבור שירות הסרטים הישראלי והוקרנו בבתי הקולנוע, לפני סרט קולנוע ארוך. בין סרטיו היו "לכיש", שגולל את סיפורה של משפחה; ישורון וצוותו גרו בלכיש במשך זמן מה וצילמו משפחה של עולים חדשים. סרט נוסף שביים היה "בנגב", שסיפר על הקמתה של העיירה ערד.
ב-1967 עשה ישורון את סרטו העלילתי הארוך הראשון, "אשה בחדר השני" ומאז ועד היום התמקד בעשיית סרטים עלילתיים. הוא כתב וביים 13 סרטים. ביים מספר סדרות ומיני-סדרות טלוויזיה: "דלת הקסמים" עבור הערוץ הראשון ב-1974, "משחקי אהבה" עבור קשת ב-1993, ו"קרב בדרך לירושלים", עבור הערוץ הראשון ב-2003.
בסוף שנת 2014 הקים מסלול להפקת סרטים עצמאיים במסגרת החוג לקולנוע של המכללה האקדמית ספיר.
בשנת 2021 יצא לאור ספר הריגול שכתב ישורון: "בשירות המוסד".
חיים אישיים
יצחק צפל ישורון נשוי מאז שנת 1966 לדניאלה, יועצת חינוכית במקצועה, העובדת בעמותת "אפשר" ולהם שני ילדים: איתי הבכור, משמש כיום כמנכ"ל בית הספר לבגרות ולפסיכומטרי של יואל גבע; בנם הצעיר רועי הוא סופר ובעל חברה לקידום מכירות Marketwise.
אישה בחדר השני
ישורון הפיק, ביים וכתב את התסריט לסרט, שהופץ ב-1967. הוא לקח תסריט שנכתב בצרפתית ותרגמו לעברית. התסריט היה מושפע ממחברי הרומן החדש בצרפת כמו נטלי סארוט ואלן רוב גרייה, בכך שצריך לשבור את הסיפור, כדי שאפשר יהיה להתמקד במה שהיה על המסך ולא בשאלה מה יקרה הלאה. הסרט צולם בבני עטרות במשך כמה ימים והיה סיפור מערכת היחסים בין שני זוגות והוא תואר בצורת וריאציה על אפשרויות ולא בצורת נראטיב שמתפתח מתחילתו עד סופו. נתן כוגן ורות סגל שיחקו את הזוג המבוגר ואילו ציונה טוכטרמן ואמנון ברנזון שיחקו את הזוג הצעיר.
ג'וקר
ישורון הפיק, ביים וכתב את התסריט לסרט, שהופץ ב-1976. בסרט יהורם גאון גילם את דמותו של אסיר שהשתחרר מהכלא ומחפש את מי שהלשין עליו. בסרט משתתפים גם אברהם נגה בתפקיד ראש המאפיה -"מרקו", אדית אסטרוק ופנינה וילצ'ר.
נועה בת 17
נועה בת 17, משנת 1982, שנחשב לאחד מהסרטים המצליחים שנוצרו בישראל, מבחינה אומנותית וקופתית. הסרט מתאר את התבגרותה של נועה, נערה תל אביבית, ואת הטלטלה שהיא עוברת בקרב חבריה בד בבד עם הטלטלה שעוברים הוריה על רקע השבר בתנועה הקיבוצית.
זוג נשוי
ישורון ביים וכתב את התסריט לסרט שהופק בידי סרטי "רול" בשנת 1983. הסרט מגולל את סיפורו של זוג במשבר (ירון לונדון ומירי פביאן) ומתאר את התפוררות היחסים ביניהם עקב בגידתו של הגבר.
מלכת הכיתה
ישורון הפיק, ביים וכתב את התסריט לסרט, שהופץ ב-1986 בידי חברת קאנון. הסרט צולם בכפר הנוער שפיה. הוא מספר את סיפורה של בחורה קצת אבודה בכיתת נערים ונערות (אביטל באר) שהולכת לאיבוד בין כל מיני גברים. הוא מספר גם על מורה (יצחק בן-נר) שמנסה להנהיג בבית הספר עקרונות של צדק ללא הצלחה. הסרט עוסק בחיים בפנימייה, בחלומותיהם של התלמידים והקושי שלהם להסתדר עם עצמם וגם עם אחרים. ישורון ניסה להציג מיקרוקוסמוס של החברה הישראלית. שחקנים ראשיים נוספים הם אלון אבוטבול, רמי ברוך, שמואל שילה.
שדות ירוקים
ישורון ביים וכתב את התסריט לסרט בהפקתו של דוד טור שיצא לבתי הקולנוע ב-1989. הסרט זכה בפרס וולג'ין, הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ירושלים. הוא זכה בפרס "ציפור הזהב" לסרט הטוב ביותר, ב"פסט ריו", פסטיבל הסרטים הבינלאומי של ריו, שנערך בפורטלזה, בצפון ברזיל, ב-1989 והשתתף בפסטיבל הסרטים פנורמה של ברלין, בפסטיבלי הסרטים של דבלין, לונדון, הונג קונג ו"אינטרפסט" במוסקבה. הסרט מספר על ישראלי יורד, אב לבן, שמגיע לארץ לביקור עם אישה חדשה, אמריקאית, איתה התחתן. הם עושים מסע לגדה לבקר את בנו ונוסעים לטקס סיום הטירונות שלו. המסע הזה מסתבך בדרכי הגדה המערבית, המשפחה מסתובבת בגדה במכוניות שונות ודרך זה אנו רואים את הפוטנציאל הנפיץ של הכיבוש. השחקנים הראשיים היו: ליה דוליצקיה, עמית ליאור ושרון הכהן.
Zero Cool
סרט אמריקאי שישורון ביים וכתב את תסריטו. הוא הופק בידי New Frame Entertainment והופץ בידי Trident Releasing ב-1993. הסרט מספר על שני זוגות של חברים צעירים שחיים בעיירה קטנה בניו ג'רזי ומספר את סיפור אהבתם.
משחקי אהבה
מיני סדרה שעשה ישורון עבור הטלוויזיה, היא הוקרנה ב-1993 ועניינה סיפורי אהבה. היא בכיכובם של רמי הויברגר, איילת זורר ואפרת רייטן.
קיצור תולדות האוהבים
ישורון הפיק, ביים וכתב את התסריט לסרט, שהופץ ב-1996.הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל חיפה 1996. זוהי קומדיה העוסקת בבגידה בחיי הנישואים והשלכותיה על חייהם של שני זוגות. בסרט כיכבו יבגניה דודינה, שמואל קלדרון, נטע מורן, נתן סגן-כהן ואביבה גר.
זמן אוויר
ישורון הפיק, ביים וכתב את התסריט לסרט הטלוויזיה באורך מלא ששודר לראשונה ב-1999. בסרט מככבים יבגניה דודינה, משה איבגי, דאנה איבגי ויובל סגל. הוא עוסק באדם (משה איבגי) שאינו מצליח להסתדר בין עבודתו, אהבתו (עולה מרוסיה בכיכובה של דודינה) ובתו (דאנה איבגי).
לא בת 17
ישורון הפיק וביים את הסרט. זהו המשכו של הסרט "נועה בת 17", שעוסק במשבר בתנועה הקיבוצית בשנים 1951/2. הסרט "לא בת 17" נעשה על רקע ההפרטה של הקיבוצים.
נעה (דליה שימקו) היא רופאה שירדה מהארץ ועוברת לאמסטרדם והיא חזרה לבקר את אמה (עידית צור). אמה מנהלת רומן עם איש מבוגר מהקיבוץ (שמואל שילה), כשרוצים לחלק את זקני הקיבוצים בין בתי אבות. במסגרת תוכנית ההבראה של הקיבוצים, הם אינם מסוגלים לתמוך באוכלוסייה המבוגרת והללו צריכים לעזוב את בתיהם. הביקור של נעה מספר אודותיה, אודות אמה ועל הטרגדיה שלה ושל המאהב שלה. בסרט מככבים גם דינה דורון, רוני בוקסבאום ומאיה מרון.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ב-2003.
קרב בדרך לירושלים
מיני סדרה בת שלושה פרקים שביים ישורון עבור הערוץ הראשון בטלוויזיה בהפקת מיקי קליין, על-פי תסריט של מוטי לרנר והיא שודרה לראשונה ב-2003. הדרמה נסובה על מחלקת פלמ"ח בזמן מלחמת העצמאות שנשלחת להשתלט על בית ערבי נטוש בדרך לירושלים, במטרה לאפשר לכוחות הצבא האחרים לפרוץ לירושלים על ידי-כך שהיא תמשוך אליה את אש הערבים. מהמחלקה נותר אדם אחד והוא לוקה בהלם קרב. הסדרה נעשתה בתקציב של חמישה מיליוני שקלים והושקע מאמץ רב באפקטים מיוחדים וממוחשבים. הצלם היה אסי רוסק, המלחין עודד זהבי והשחקנים הראשיים היו תומר רוסו, ישראל דדון ואהד מילר.
Places
סרט אמריקאי, ישורון ביים וכתב את התסריט. הסרט הופק בידי חברת Imronet LLC בשנת 2007 והוא הוצג בפסטיבל חיפה. הסרט נעשה במסגרת ניסיון ליצור תוכן לאתר אינטרנט שיאסוף סרטים עלילתיים בצורת הפקה מסוימת. הוא מגולל את סיפורו של פסיכולוג מאוד פדנט ומרובע, שיום אחד מופיעה אצלו בחורה צעירה בעלת כוחות על-טבעיים, היא מסוגלת לעבור ממקום למקום בן רגע. הסרט מתאר איך הפסיכולוג מתפרק לאט לאט ואיך הוא חוזר לעצמו לבסוף וכיצד הבחורה, בין אם היא אמיתית ובין אם היא מדומיינת, חודרת לו לאישיות.
אלסקה
קומדיה שחורה בבימויו של ישורון, שיצאה לאקרנים בשנת 2018. לולק בערוב ימיו סובל ממחלת האלצהיימר. מקיפים אותו שכנתו שהיא אהובתו לשעבר, בן מתוסכל, נכדה אהובה, ואשתו מרתה הנאמנה שתש כוחה מטיפול בו. מותה של האהובה/שכנה גורם ללולק לאבד סופית את הקשר עם המציאות. אשתו הופכת בעיניו ל"עוזרת", שהעלימה את מרתה. בסרט משחקים בתפקידים הראשיים אלי גורנשטיין, שפרה מילשטיין ורבקה גור. מאמר שכתבו ד"ר שלומית ליר ופרופ' ליאת איילון על הסרט השווה בינו לבין הסרט אהבה בדרכים מתוך התייחסות למוטיבים העוסקים במגדר, חופש ויחסים בין המינים בגיל מבוגר.
ספרו
בשנת 2021 הוציא ישורון את ספרו - מותחן הריגול "בשירות המוסד".
לארי פלינט
לארי פלינט (באנגלית: Larry Claxton Flynt, Jr; 1 בנובמבר 1942 – 10 בפברואר 2021) היה מוציא לאור אמריקאי, שעמד בראש חברת "לארי פלינט הוצאה לאור". הוציא לאור בעיקר סרטי וידאו פורנוגרפיים וירחונים, שהבולט שבהם הוא "האסלר". מחזור המכירות השנתי של החברה הוא כ-150 מיליון דולר.
פלינט סבל מהפרעה דו-קוטבית ובעקבות התנקשות בחייו הפך למשותק בפלג גופו התחתון.
חייו
זמן קצר לאחר לידתו גויס אביו למלחמת העולם השנייה, שוחרר בשנת 1945 והתמכר לאלכוהול. הוריו התגרשו בשנת 1952. פלינט עבר עם אימו למדינת אינדיאנה, בעוד אחיו הצעיר גודל על ידי סבתו, אם אימו. לאחר שנתיים שב פלינט לחיות עם אביו בקנטקי.
בשנת 1958, בעת שהיה תלמיד כיתה ט' בתיכון, ברח פלינט מביתו ולמרות היותו בן 15 בלבד התגייס לצבא ארצות הברית בעזרת תעודת לידה מזויפת. פלינט שוחרר מהצבא בתוך זמן קצר, בשל קיצוץ בתקנים, היות שבתקופה זו לא הייתה ארצות הברית מעורבת במלחמה.
לאחר שעבד תקופה קצרה ואף עסק תקופה קצרה בהברחת משקאות אלכוהוליים הוא שב והתגייס בעזרת אותה תעודת לידה מזויפת והצטרף לצי האמריקאי. הוא הוכשר לתפקיד מפעיל מכ"ם ושירת על נושאת המטוסים הגרעינית "אנטרפרייז". הוא השתחרר משירות בחודש יולי 1964.
בשנת 1965 הוציא מהבנק את חסכונותיו בסך 1,800 דולר וקנה לאימו בר בעיר דייטון באוהיו. לאחר ששיפץ את המקום החל העסק מכניס כ-1,000 דולר בשבוע ובמהרה רכש פלינט שני ברים נוספים. באותה תקופה עבד, לעדותו, עד 20 שעות ביום וצרך אמפטמינים כדי להישאר ער. הברים שפתח היו בשכונות של המעמד הנמוך בעיר ולעיתים קרובות מצא עצמו מתמודד עם מהומות ומריבות בין לקוחותיו השתויים. לאחר שבאחת המריבות כמעט והרג לקוח, החליט לפתוח בר בשכונה בה אוכלוסייה ממעמד סוציו-אקונומי גבוה יותר, אשר היה הראשון באותו אזור בו ההגשה נעשתה על ידי מלצריות חשופות חזה. לבר זה קרא "מועדון האסלר" (אנגלית: Hustler Club). לאחר שנת 1968 החל פותח מועדונים מצליחים נוספים, באותה מתכונת, בערים נוספות באוהיו: קליבלנד, קולומבוס, סינסינטי וטולדו.
פלינט נפטר ב-10 בפברואר 2021.
ירחון האסלר
פלינט נאלץ לנהל מאבקים לפרסום כל ירחון היות שחברת ההפצה של העיתון טענה שהעיתון מציג תכנים מיניים בוטים מדי ואיימה להסירו מן הדוכנים. באותה עת פנה אל פלינט צלם פפראצי אשר הציע לו לרכוש תמונות עירום משנת 1971, של הגברת הראשונה לשעבר של ארצות הברית, ג'קלין קנדי-אונאסיס, כאשר הייתה בת 41. פלינט רכש את התמונות תמורת 18,000 דולר ופרסם אותן בגיליון חודש אוגוסט 1975. גיליון זה הביא את הירחון לתשומת הלב הציבורית בארצות הברית, הגיליון נמכר במיליון עותקים בתוך ימים ספורים ופלינט הפך למיליונר.
ההתנקשות
ב-6 במרץ 1978, בעיצומו של מאבק משפטי אותו ניהל, בעניין פרסומי תועבה, במחוז גווינת, במדינת ג'ורג'יה, נורה פלינט יחד עם עורך דינו, סמוך לבית המשפט בעיר המחוז לורנסוויל. רוצח סדרתי גזען בשם ג'וזף פאול פרנקלין, הודה בההתנקשות וטען כי חמתו בערה בו למראה תמונות בהן נראות יחד נשים מגזעים שונים על דפי האסלר. פרנקלין נידון למאסר עולם על רצח אחר שביצע ומעולם לא הובא למשפט על ההתנקשות בפלינט. אף שפלינט הודיע כי הוא מאמין לפרנקלין, היו שהטילו ספק בהיותו המתנקש. עורך דינו של פלינט החלים לחלוטין מן הפגיעה, אולם פלינט החל לסבול כאבים בלתי פוסקים, התמכר למשככי כאבים ועבר ניתוחים חוזרים לקטיעת הולכה עצבית לצורך שיכוך הכאב. לאחר ההתנקשות פלינט יצא כנגד הנצרות ועבר עם אשתו להתגורר באחוזה, ברובע יוקרתי של לוס אנג'לס. נכון לשנת 2008 הוא התגורר בסנטה מוניקה, קליפורניה.
פלינט אף לקה בשבץ מוחי כתוצאה ממינון יתר של משככי כאבים, ומאז סבל מקשיים בדיבור.
לארי פלינט הוצאה לאור
בשנת 1976 יסד פלינט את חברתו להוצאה לאור. החברה מפרסמת מספר ירחונים אשר הבולט בהם הוא "האסלר". החברה אף עוסקת בהפצת פרסומים. עד לשנת 1986 כל עיסוקה של החברה היה בתחום הפורנוגרפיה, אולם מאותה עת החברה מפיצה אף פרסומים בעלי אופי שונה ומקובל בשכבות רחבות יותר של האוכלוסייה. בשנת 1996 מכר פלינט את החברה יחד עם מספר פרסומים לא פורנוגרפיים שאותם הוציא לאור. בשנת 1998 החלה החברה אף בהפצת סרטים פורנוגרפיים שצולמו בחוזה עם פייר וודמן.
בשנת 2001 הוערך הונו של פלינט ב-400 מיליון דולר.
מאבקים משפטיים
פלינט היה מעורב במספר מאבקים משפטיים אשר זכו לתשומת לב ציבורית בארצות הברית ואשר עסקו בגבולות חופש הביטוי ובפורנוגרפיה. פלינט הועמד לדין לראשונה בסינסינטי, בשנת 1976, על פרסום תועבה ופשע מאורגן. הוא נמצא אשם ונגזרו עליו 7–25 שנות מאסר, מתוכן ריצה שישה ימים בלבד בטרם בוטל פסק הדין מסיבות טכניות. אחד מגילגוליה של תביעה זו הגיע בערעור לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בשנת 1976 הגישה נגדו קאתי קיטון, אשר הייתה אז חברתו של בוב גוצ'יונה, בעלי הירחון "פנטהאוז", תביעת לשון הרע, בטענה שפרסם בירחונו קריקטורה מבזה. התביעה, אשר הוגשה במדינת אוהיו, נדחתה בטענת התיישנות. קיטון שבה והגישה את אותה תביעה במדינת ניו המפשייר, שם נמכרו גיליונות מעטים (10,000-15,000 בחודש) ביחס לתפוצה של הירחון האסלר בכל ארצות הברית. השאלה המשפטית - האם יכולה הייתה התובעת להגיש את התביעה במדינה זו לאור המכירות הדלות של הירחון? - הגיעה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1983, אשר הכריע נגד פלינט וקבע כי הירחון בחר לעשות עסקים במדינת ניו המפשייר ועל כן קיימת סמכות מקומית לדון בתביעה. פסק דין זה נלמד ברבים מבתי ספר למשפטים בארצות הברית בשיעורי סדר דין אזרחי, בנושא סמכויות שיפוט. על פי הדיווחים, במהלך הדיון בבית המשפט העליון צעק פלינט באולם "שיזדיין בית המשפט!" וכינה את השופטים "שמונה מזדיינים וכוס אחת סמלית." (כשהוא מתכוון לשופטת סנדרה דיי או'קונור). השופט הראשי וורן ברגר ציווה לאסור את פלינט באשמת בזיון בית המשפט, אולם האישום בוטל מאוחר יותר.
עוד בשנת 1983, על רקע סירובו להסגיר את המקור לסרטי המעקב אחר ג'ון דלוריאן (מייסד חברת דלוריאן), הצטלם פלינט כאשר הוא לובש את דגל ארצות הברית כחיתול על אגנו ונכלא לשישה חודשים על ביזוי הדגל. בסרטים נראה דלוריאן בעת מעצרו, כאשר סוכני ה-FBI מאיימים עליו.
בשנת 1988, פלינט זכה בערעור בולט בבית המשפט העליון נגד המטיף הנוצרי הידוע ג'רי פולוול. פולוול תבע את פלינט בשנת 1983 על פרסום פוגעני ומלגלג בירחון "האסלר". במודעה פרודית שהתפרסמה בגיליון נובמבר 1983 של "האסלר", המתחזה לפרסומת לליקר קמפרי, הופיעו שמו ותמונותו של פולוול ולצידה הכותרת "פולוול מספר על הפעם הראשונה שלו". המודעה חיקתה מודעות אמיתיות למשקה בהן הופיע ראיון עם ידוענים שונים אשר סיפרו על הפעם הראשונה שבה שתו קמפרי. אלא שבמודעה הפרודית הופיע ריאיון עם פולוול בו סיפר כי המגע המיני הראשון שלו היה עם אימו, בשעה שהיה שיכור, בשירותים. בתחתית העמוד הופיע כיתוב קטן ובו נאמר: "מודעה פרודית - אין לקחת ברצינות". פולוול תבע את פלינט בטענה כי הפרסום גרם לו לעגמת נפש, אולם תביעתו נדחתה. בהחלטה נקבע כי אישי ציבור אינם יכולים לתבוע פיצויים "על גרימת עגמת נפש במזיד" כתוצאה מפרודיה אשר נעשתה עליהם. לאחר מותו של פולוול בשנת 2007, הצהיר פלינט כי למרות הפערים ביניהם, הם הצליחו במהלך השנים ליצור ידידות והוסיף: "תמיד הערכתי את כנותו אף על פי שידעתי מה הוא מוכר והוא ידע מה אני מוכר."
מאבקיו המשפטיים של פלינט הוצגו ב-1996 בסרטו של הבמאי מילוש פורמן, "לארי פלינט: האיש והסקנדל". את דמותו של פלינט גילם השחקן וודי הרלסון. פלינט עצמו גילם בסרט דמות משנה של אחד השופטים.
החזית הדתית המאוחדת
החזית הדתית המאוחדת הייתה רשימה מאוחדת למפלגות המזרחי, הפועל המזרחי, אגודת ישראל, פועלי אגודת ישראל והאיחוד הדתי הבלתי-מפלגתי, שהתמודדה בבחירות לכנסת הראשונה וזכתה ב-16 מנדטים. הייתה זו הפעם היחידה בתולדות המדינה בה היו מאוחדות כל המפלגות הדתיות והחרדיות בכנסת כרשימה אחת.
הסיעה הייתה חברה בקואליציה בשתי הממשלות שכיהנו באותה כנסת (ממשלת ישראל הראשונה וממשלת ישראל השנייה). בשתי הממשלות כיהנו מטעם הסיעה שלושה שרים - הרב יצחק מאיר לוין (אגודת ישראל), הרב יהודה לייב פישמן מימון (המזרחי) וחיים משה שפירא (הפועל המזרחי).
לקראת הבחירות לכנסת השנייה נוהלו מגעים להמשך הריצה המשותפת, אולם אלו לא צלחו. לקראת הבחירות לכנסת השלישית עלו קריאות לחזית דתית מאוחדת מגורמים שונים. בין התומכים היו רבי שלמה חיים פרידמן והרב יהודה לייב מימון. לעומת זאת, סיעת למפנה של הפועל המזרחי התנגדה לכך. בעיתונות נטען שאגודת ישראל הייתה מעוניינת בחזית דתית כאמתלה לשוב להשתתף בקואליציה. אנשי המפד"ל דרשו חזית מהותית, שתכלול התחייבות של אגודת ישראל לכפיפות לרבנות הראשית, בעוד אנשי אגודת ישראל הסכימו אך ורק לחזית טכנית. בהמשך המגעים הושגה פשרה על ועדה משותפת של נציגים של הרבנות הראשית ומועצת גדולי התורה שתנחה את החזית הדתית, ובלילה האחרון לפני הגשת הרשימות היה נראה שהושג הסכם. אולם, לבסוף הקמת החזית נכשלה בגלל התנגדות למפנה, ודרישת אגודת ישראל לצמצום הייצוג של הפועל המזרחי אם למפנה רצה בנפרד.
גם לפני הבחירות לכנסת הרביעית נוהלו מגעים לאיחוד, אך בלחצו של הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, "הרב מבריסק", המפלגות החרדיות לבסוף ביטלו את הרעיון, וזאת בתמורה למכתב תמיכה ממנו להצבעה בבחירות.
הצעות להקים חזית משותפת נמשכו גם בשנות ה-60, במיוחד לאור הקמת גח"ל והמערך.
החזית פעלה גם בעיריות, ובבחירות לעיריית ירושלים בשנת 1951 רצו המפלגות יחד. רשימת פאג"י, הקנאית יחסית לאגודת ישראל, רצה בנפרד והשיגה מקום אחד בעירייה.
אברהם פרסטר
אברהם פרסטר (נולד בשנת תשל"ו, 1976) הוא עיתונאי ואיש רדיו חרדי לשעבר. בשנת 2014 יצא בשאלה.
ביוגרפיה
נולד בירושלים למשפחה מחסידות בעלז. אביו, מרדכי פרסטר, כיהן כחבר מועצת עיריית ירושלים מטעם דגל התורה. למד במוסדות בעלז בירושלים, תל אביב ואשדוד. בין השנים 2000–1998 שימש תחקירן בשבועון משפחה. לאחר מכן עסק בפעילות הסברה ומסירת הרצאות על המגזר החרדי. תקופה מסוימת ניהל את המרכז העולמי ובית המדרש של חסידות בעלזא בירושלים.
בשנות 2000–2010 העביר שיעורים בגמרא ובמחשבת ישראל ופעל בתפקידים קבועים בישיבות צאנז בבני ברק ופיטסבורג באשדוד.
בתחילת שנת 2010 הוא התחיל להגיש ולהנחות תוכניות ושידורים חיים ברדיו קול חי. הוא הנחה את המגזין "הילוך שישי" בימי שישי. כמו כן הוא מופיע כפרשן לנושאי חרדים בתחנות רדיו ישראליות. במהלך שנות עבודתו הגיש את "המהדורה המרכזית" ברדיו קול חי ונגע גם בנושאים שהמגזר החרדי נוטה שלא לעסוק בהם.
בשנת 2014 יצא בשאלה עם אשתו ושמונת ילדיו. לדבריו, תהליך התרחקותו מהציבור החרדי ומהדת התחזק בעקבות רצונו בחינוך שונה לילדיו. ביולי 2016 זכתה בתו ריקי באליפות ישראל עד גיל 17 בהרמת משקולות.
בינואר 2018 פרסמו עובדים של העיתון החרדי יום ליום שתבעו את העיתון טענות שפרסטר ערך את העיתון תחת השם "יוסי בן אבו". הבעלים החדש של העיתון, נעמה עידן, אמרה שהוא ייעץ לה במשך זמן קצר לאחר שקנתה את העיתון.
לאחר יציאתו בשאלה עסק בייעוץ ואבחון נומרולוגי. כיום הוא יועץ משכנתאות ואשראי.
רימן (פירושונים)
ראו גם
}}
נרקיס (גופן)
נרקיס או "נרקיסים" היא משפחת גופנים שעיצב המעצב הגרפי צבי נרקיס.
רקע
בשנות ה-50 של המאה ה-20 פורסמו בישראל מספר גופנים עבריים חדשים לדפוס והם קורן, דוד, הדסה והצבי. כל אחד פותח על ידי מעצב אחר. עם זאת לא הייתה בנמצא משפחת גופנים המכילה וריאציות שונות של אותה האות עבור שימושים שונים, כפי שהיה קיים בלועזית, (לכותרות, לטקסט ארוך, לטקסט רציף ארוך, לטקסט מודגש, לעיתון ולספר וכדומה). לפיכך לקח על עצמו המעצב הגרפי צבי נרקיס לעצב משפחה רבת-גופנים שתכיל סוגי אות שונים שיוכלו לחיות זה בצד זה ללא צרימה (בין אות רגילה למודגשת למשל, בין כותרת לגוף הטקסט וכו').
הגופנים במשפחת הנרקיסים
ב-1958 סיים נרקיס את עיצוב האות הראשונה: נרקיס בלוק תוך מספר שנים עוצבו עוד שש סדרות אות "בלוק". שלוש לטקסט רציף: מודגש, חצי מודגש וצר חצי מודגש והשאר עבור כותרות.
כל אותיות נרקיס בלוק בנויות מצורות גאומטריות פשוטות (ריבוע, עיגול ומשולש), בדגש על קריאות גבוהה ובהשפעת אותיות עבריות עתיקות שנמצאו חקוקות באבן או משובצות בפסיפסים בארץ ישראל.
נרקיס בלוק היא בעלת קריאות גבוהה גם בגודל כתב זעיר ולכן הפכה להיות פופולרית בטפסים ממשלתיים ואחרים. כמו כן שימשה אות ה"בלוק" בפרסומות, עלונים ומגזינים.
עיצוב סדרת האותיות להדפסת ספרים הושפע מכתבי יד ספרדיים. בשנת 1965 נרכשה הסדרה על ידי חברת לינוטייפ למכונות סדר הדפוס שלה כאות העברית החדשה ונקראת מאז נרקיס-ליינוטייפ. ב־1968 יצא לאור הספר הראשון שסודר באות נרקיס, "מלאכת המשכן" מאת משה לוין. בעיקר התחבבה האות להדפסת ספרי ילדים.
צבי נרקיס המשיך בפיתוח סדרות גופנים עבור צרכים שונים כגון הצורך לשלב מספר גופנים באותו עמוד (לצורך הפרדה בין טקסט לציטוט, שילוב הוראות ותוכן, הערות שוליים ועוד). כך פותחו נרקיס תם (על בסיסו פותח גופן אריאל בעברית), נרקיס חדש, נרקיסים, ונרקיס חן. עבור כל אחד סדרה פותח גופן מלא של כ־120 תווים ובתוכם אותיות, אותיות דגושות, ניקוד מלא, ספרות, סמני פיסוק דק ולכל גופן פותחו מספר סוגי אות: ספר, בינוני, שמן, צר וכדומה.
בג"ץ ידיד נגד הכנסת
פסק הדין בבג"ץ 687/15 דוד ידיד, עו"ד ונוטריון נ׳ הכנסת ניתן ב-9 ביולי 2015. מפי הנשיאה מרים נאור והשופטים חנן מלצר ונעם סולברג. פסק הדין עוסק בחוקתיות התיקון לחוק נכי רדיפות הנאצים (שכר טרחה) הקובע ששכר הטרחה המקסימלי של עורך דין שמטפל בניצול שואה שמבקש לקבל תגמולים יוגבל. נוסף לכך, ניצולי שואה יהיו זכאים לקבל בחזרה שכר טרחה עודף שכבר שולם.
ההתפתחויות והאירועים שהובילו לחקיקת החוק
שתי התפתחויות משמעותיות הובילו לתיקון החוק:
1.	החלטת בית המשפט העליון כי גם יהודי לוב נרדפו על ידי הנאצים – טרם החלטה זו, ניצולי שואה שברחו מלוב היו צריכים להוכיח בצורה פרטנית שהם ברחו בגלל רדיפות של נאצים ובניגוד להם יהודי אירופה לא היו צריכים להוכיח זאת. בעקבות החלטה זו – שחלה גם על יהודי לוב שקיבלו כבר פסק דין חלוט – אותם יהודים יוצאי לוב קיבלו זכאות גורפת לפיצויים מכוח חוק נכי רדיפות נאצים, ובעקבות זכאות זו הליך קבלת הפיצויים הפך פשוט יותר.
2.	תיקון לחוק הגרמני – בשנת 2002 חוקק חוק שקבע שניצולי השואה זכאים לתשלום בגין עבודתם בגטאות. בשנת 2014 תוקן חוק ולניצולי השואה הוענקה בחירה בין המשך קבלת הקצבה שלהם כפי ששולמה להם עד כה או לחלופין קבלת קצבה בצורה רטרואקטיבית (החל מתאריך 1.7.1997) בתנאי שתהיה הפחתה מסוימת של סכום הקצבה. בעקבות תיקון זה הליך קבלת הפיצויים הפך פשוט הרבה יותר.
פסק הדין
בחלקו הראשון של פסק הדין עולה הטענה כי יש פגיעה בחוק יסוד חופש העיסוק ובחוק יסוד כבוד האדם וחירותו. פסק הדין קובע שתיקון החוק אינו פוגע בזכויות באופן שלא עולה בקנה אחד עם חוקי היסוד של מדינת ישראל. כדי לקבוע האם ההתנגשות בין החוק לבין חוקי היסוד היא תקינה, בית המשפט בחן את תנאי פסקת ההגבלה. בית המשפט קבע כי החוק לא פוגע בזכויות שלא עולות בקנה אחד עם חוקי היסוד, כיוון שהוא כולל מנגנוני ריכוך לדרישה הקשה של החזרת כספים.
בחלקו השני קבע פסק הדין שהתחולה הרטרואקטיבית היא חיונית, כיוון שבלעדיה החוק הופך להיות חסר משמעות. רוב ניצולי השואה שהתיקון נועד להיטיב עמם כבר חתמו על הסכמי שכר טרחה. אם החוק לא יחול רטרואקטיבית, הוא לא יגן עליהם. בית המשפט מוסיף שהתחולה הרטרואקטיבית צודקת גם ביחס למי שכבר שילמו את שכר הטרחה, שכן אין להבחין בין מי שהזדרזו לשלם שכר טרחה לבין מי שלא. לכן, צודק לאפשר לניצולי שואה לדרוש את כספם בחזרה.
החוק נחקק בהליך מזורז כיוון שהכנסת עמדה להתפזר. לכן בחלקו השלישי התייחס בית המשפט לשאלה אם נפל פגם בשורש הליך החקיקה שמצדיק את ביטול החוק. בית המשפט קבע שבכדי לפסול חוק בטענה שהליך החקיקה נפגם, הפגם צריך להיות קשה ונדיר – פגם שיש בו פגיעה קשה בעקרונות יסוד של הליך החקיקה. במקרה זה לא מדובר בפגם כזה, שכן על אף שהליך החקיקה נעשה באופן מזורז, לחברי הכנסת הייתה הזדמנות לגבש את עמדתם בטרם הצביעו.
בעקבות פסק הדין
בעקבות פסק הדין הובהרה הגישה כלפי פסילת חוקים; בבג״ץ עו״ד דוד ידיד נ׳ היועץ המשפטי לממשלה – נדחתה עתירה בדבר תיקון לחוק נכי רדיפות נאצים (תיקון מס׳ 21) שהפך את "מנגנוני הריכוך" לנוקשים יותר. אחד מתנאי הריכוך שהכנסת קבעה בתיקון מס׳ 20 הוא שהלקוחות יכולים לפנות להשבת שכר הטרחה במהלך שנה אחת בלבד מכניסת החוק לתוקף. תיקון מס' 21 האריך את התקופה הזו לשנתיים. מנגנון ״הקשחה״ נוסף בתיקון מס' 21 הוא שתקרת שכר הטרחה תחול גם על הסכמים שנחתמו לפני כניסת תיקון מס׳ 21 לתוקף. עתירה זו נדחתה לפי אותם תנאים שנבדקו בפסק הדין.
בג"ץ ידיד נזכר גם בבג"ץ מס ריבוי דירות בדבר התנאים לפסילת חוק בגלל הליך חקיקה לא תקין. פסק הדין אוזכר בגלל הגדרת הקריטריונים של השופט סולברג ״לפגם היורד לשורש הליך החקיקה״. גם בבג״ץ ההסתדרות הרפואית בישראל נ׳ כנסת ישראל נקבע שהליך החקיקה תקין כיוון שהוא עמד בקריטריונים כפי שהשופט סולברג קבע.
יעל הבסי-אהרוני מבקרת את החקיקה ואת פסק הדין שאישר אותה, הטענה העיקרית של הבסי-אהרוני היא שכעת הייצוג של ניצולי השואה הוא פחות טוב. למעשה, הבסי-אהרוני טוענת שכיוון ששכר הטרחה נמוך יותר, מספר רב של עורכי דין טובים נמנעים מלעזור לאותם ניצולי שואה כיוון שלדעתם עזרה משפטית זו אינה מתגמלת מספיק. בעקבות כך, ניצולי השואה מקבלים עזרה מעורכי דין זוטרים, שאינם מכירים לעומק את התחום.
ראו גם
·        פסקת ההגבלה
·        חוק יסוד: חופש העיסוק
·        חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו
·        צו נכי רדיפות נאצים (הגבלת שכר טרחה) תשכ"א-1961
·        בג״ץ
לקריאה נוספת
·        יעל הבסי-אהרוני ״עורכי דין המייצגים שורדי שואה ושכר טרחתם – מפגש של מאבקים״ מעשי משפט כרך יא (3) 281 (2020).
דיסקוגרפיה של ריטה
ריטה היא זמרת ישראלית, שהוציאה 11 אלבומי אולפן, 2 אלבומי הופעה, 2 אלבומי אוסף, 2 מיני-אלבומים, 3 אלבומי וידאו, 8 פסקולים ו-71 סינגלים. ריטה מכרה מיליוני עותקים של אלבומיה, ואף מחזיקה בשניים מתוך עשרים האלבומים הישראלים הנמכרים ביותר בכל הזמנים. את אלבום הבכורה שלה הנושא את שמה הוציאה בשנת 1986. האלבום זכה למעמד של פלטינה משולשת, על מכירות של 150,000 עותקים. מתוך האלבום יצאו שבעה סינגלים, אשר כולם הגיעו לעשירייה הפותחת במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'. שנה לאחר מכן, הוציאה את אלבום הבכורה הבין-לאומי שלה, Breaking Those Walls. האלבום זכה במעמד הפלטינה.
בשנת 1988 הוציאה את אלבום האולפן השני שלה בעברית, "ימי התום", שזכה אף הוא במעמד פלטינה משולשת. מתוך האלבום הצליח במיוחד הסינגל "אני חיה לי מיום ליום", שהגיע לצמרת המצעד השבועי של רשת ג'. בשנת 1994, כשש שנים לאחר מכן, הוציאה את אלבום האולפן הרביעי שלה, "אהבה גדולה", שגם זכה במעמד פלטינה משולשת. מתוך האלבום הלהיט "ערב כחול עמוק". כשנתיים לאחר מכן, הוציאה את האלבום "תחנות בזמן", שמכר למעלה מ-160,000 עותקים, ובכך זכה במעמד פלטינה מרובעת, והיה לאלבומה הנמכר ביותר של ריטה. בשנת 1999 הוציאה את האלבום "תפתח חלון", שזכה במעמד פלטינה כפולה.
בעשור הראשון של המאה ה-21, הוציאה ריטה כשלושה אלבומי אולפן, בהם אלבומה הבין-לאומי השני, Time for Peace ואלבום האולפן השביעי שלה, "חמצן", שלא הצליחו לשחזר את הצלחתם של הקודמים והסתפקו במעמד של אלבום זהב. בהמשך, בשנת 2008, הוציאה את האלבום "רמזים", שמכר למעלה מ-50,000 וזכה במעמד פלטינה.
גם בעשור השני של המאה ה-21 הוציאה ריטה שלושה אלבומי אולפן סך הכל, בהם האלבום בשפה הפרסית, "השמחות שלי", שזכה במעמד זהב, והאלבום הבין-לאומי Heaven Sent. נכון ל-2020, זהו אלבומה היחיד של ריטה שטרם זכה במעמד כלשהו. בשנת 2017 הוציאה את האלבום "ניסים שקופים", שזכה במעמד של אלבום זהב.
יוסף פופר-לינקאוס
יוסף פופר, שנטל לעצמו את הכינוי לינקאוס (Josef Popper-Lynkeus; 21 בפברואר 1838 – 22 בדצמבר 1921) היה הוגה דעות, מדען, סופר וממציא יהודי-אוסטרי.
ביוגרפיה
פופר נולד ברובע היהודי של העיר קולין (היום בצ'כיה). הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי והחל מגיל 14 למד ארבע שנים בפוליטכניקום של פראג. במקביל ללימודיו נהג פופר לפקוד את הספרייה הגרמנית בפראג ולקרוא בה ספרים שונים שעניינו אותו. בהיותו בן 16 מצא במקרה ספר של מישל דה מונטן, הוא קרא בשקיקה את כל ששת הכרכים של כתביו ואלו השפיעו עליו עמוקות. בשנת 1856, בהיותו בן 18 ביקשו מוריו בפוליטכניקום של פראג למנותו לעוזר הוראה למתמטיקה והנדסה במוסד, אולם הדבר לא עלה בידם בגלל היותו יהודי. פופר עבר ללמוד מתמטיקה, פיזיקה ואסטרונומיה בפוליטכניקום של וינה, שם סיים את לימודיו ב-1859. את השכלתו ההומנית הגבוהה רכש כשומע חופשי באוניברסיטת וינה ותוך לימוד מעמיק של ספרות בנושאים הקרובים לליבו.
אחרי סיום הלימודים בפוליטכניקום של וינה, עבד במשך כשנתיים כמהנדס בחברה פרטית. בשנים 1862-1866 התפרנס ממתן שעורים פרטיים והרצאות באופן מזדמן. בשנת 1867 המציא את המצאתו החשובה הראשונה, שנגעה למניעת הצטברות אבנית בדודי הקיטור, ומאז הוא התפרנס באופן פרטי מתמלוגים מהמצאותיו.
פופר נפטר ב-21 בדצמבר 1921. בצוואתו, שהתפרסמה עוד בחייו, הקדיש את ספרייתו לבית הספרים הלאומי בירושלים. ספרים מספרייתו, על המזרח הרחוק, הוצגו בתערוכה בספרייה הלאומית בירושלים בסוף 1923. בשנת 1955 הועבר ארכיונו מארכיון המדינה באוסטריה לידי הספרייה הלאומית של ישראל. אחיינו הוא הפילוסוף הנודע קארל פופר.
עבודתו המדעית
בשנת 1862, בעקבות הרצאה של אדמונד רייטלינגר, הוא העלה את הרעיון להעביר אנרגיה למרחקים על ידי התמרת אנרגיה מכנית של מפלי מים וגאות לאנרגיה חשמלית. רייטלינגר ניסה לסייע לו לממש את הרעיון, אך ללא הצלחה, ופופר הפקיד מכתב חתום עם תיאור של הרעיון באקדמיה הוינאית, ב-6 בנובמבר 1862. בשנת 1882, כאשר הוחל בהעברת חשמל למרחקים, נפתח המכתב והוכר כי פופר היה הראשון שהציע את הרעיון באופן תאורטי. ב-1867 המציא מחיצות מיוחדות למניעת משקע בדפנות הפנימיות של דודי קיטור. התמלוגים מהמצאה זו ומשורה ארוכה של המצאות אחרות העניקו לו את התנאים לעבודה יצירתית בתחומי ההנדסה, הפיזיקה, והפילוסופיה של החברה ושל המוסר. משנת 1875 פרסם סדרה של מאמרים על הפיזיקה של ספינות אוויר.
בשנת 1883 פרסם מאמר בו העלה את השאלה האם יש יחסי גומלין בין מסה ואנרגיה, ובשנת 1884 פרסם מאמר על הרעיון של קוונט האנרגיה. בנוסף, היה פופר הראשון שהציג את עיקרון העיוות, הבלתי ניתן לתיקון, על ידי מכשיר המדידה של הפרמטרים של מושא המחקר.
סופר
ספרו הנפוץ ביותר היה "פנטזיות של ריאליסטן", שפורסם ב-1899 ויצא ב-20 מהדורות. ספר זה היה קובץ של נובלות פילוסופיות, בהם הנובלה הידועה "בחלום כבהקיץ" בו העלה עוד לפני פרויד את הרעיון שיש לפרש חלומות על סמך ניתוח ההתנגשות בין התודעה החברתית של האדם לבין היצרים החייתיים שלו. לאחר פרסום ספר זה בחר לעצמו פופר את הכינוי "לינקאוס" על שם "הנווט הרואה למרחקים" של אוניית הארגונאוטים, שמופיע ב"פאוסט" של גתה.
בשנת 1905 פרסם פופר את הספר "וולטר" שיצא להגנת זכרו של וולטר.
משנתו החברתית
החל מעבודתו "הזכות לחיות והחובה למות" שפורסם בשנת 1878 וכלה בעבודתו "שרות חובת כללית להזנה כפתרון לבעיה סוציאלית" שפורסם בשנת 1912, פיתח פופר לינקאוס משנה חברתית שנועדה לספק לכל אדם את צרכיו המינימליים. משנה זאת פותחה בעקבות אמרתו של פופר, הנשענת על האימרה "כל המקיים נפש אחת כאילו קיים עולם מלא", "אם המשטר החברתי יגרום לכך שרק איש אחד מבין מאות מיליוני האנשים ימות ברעב, הרי זה סימן שכל החברה כולה רקובה".
לפי השקפתו של פופר-לינקאוס, הזכות לחיות היא הזכות העיקרית והטבעית של האדם, לכן הוא שולל את חובת האדם למות, כאשר זה דרוש למדינה. הוא מצדד בשירות צבאי חובה, אך בתנאי, שלשדה הקרב יישלחו רק מתנדבים. אבל הזכות לחיות, לטענתו, היא ביטוי חסר-משמעות, אם לא יובטחו לאדם צורכי הקיום החיוניים. את שיטתו החברתית, המבטיחה לכל אזרח את צורכי הקיום החיוניים, פופר-לינקאוס מפתח בשורת יצירותיו,
לפי הרעיון של פופר-לינקאוס, החברה חייבת לספק לכל חבריה את מצרכי הקיום החיוניים – מזון, לבוש ומגורים, וגם כן את השירותים החיוניים – רפואה, חינוך והשכלה כללית. ומצדם, כל חברי החברה הבריאים במסגרת שירות אזרחי חובה מבצעים עבודות, שלא דורשות השכלה מקצעית (גבוהה או תיכונית) ביצירת תשתית חומרית של המשק הלאומי (הפקת אוצרות-הטבע, עבודות חקלאיות, סלילת כבישים, בניית בתים וכו'). הם משתתפים גם כן בהפקת מצרכים ומתן שירותים חיוניים.
מבנה חברתי
לפי דעתו של פופר-לינקאוס, החברה האנושית הצודקת תקום לא בעקבות מהפכה אלימה, אלא כתוצאה של תהליך שכנוע והסכמה כללית. בחברה כזו כל בן-אדם בריא במשך חייו עובר ארבעה שלבים סוציאליים (מהם על השלב השלישי יש לו אפשרות לדלג):
בשני השלבים האחרונים אדם הוא חופשי, שלא נכון לגבי שני השלבים הראשונים, שבתוכם אדם מרוויח את החופש שלו ומגיע להכרתו. כפי שמדגיש פופר-לינקאוס, יחד עם ההתפתחות של המדע והטכניקה יקטן בהתמדה ההמשך של השלב השני. יחד עם זה יתרחב ההקף של המושג "מצרכים ושירותים חיוניים".
רעיונות נוספים
בספריו, פופר מציין את ההשפעה הגדולה של שירי לכת על ההמון. פופר-לינקאוס טוען, ששירי הלכת לעיתים קרובות מסייעים לרודנות, כי הם הופכים את ההמון לעיסה, שאפשר לכייר ממנה הכל. רעיון זה של פופר-לינקאוס מזכיר את הרעיון של לב טולסטוי, שאמר: "היכן, שרוצים יותר עבדים, שימציאו יותר שירי הלכת".
בתחום המשפט פופר-לינקאוס סבר, שהעונש העיקרי צריך להיות בפרסום העבריין ועבירתו, ורק את הפושע המועד צריך לבודד.
השפעתו
המוקירים של יוסף פופר-לינקאוס היו הפיזיקאים אלברט איינשטיין וארנסט מאך, הפילוסופים מרטין בובר והוגו ברגמן, כימאי וילהלם אוסטוולד, מתמטיקאי ריכרד פון מיזס, סטטיסטיקאי קרל באַלוֹד, פיזיולוג תאודור בְּאֵר, פסיכולוג זיגמונד פרויד, סופרים מקס ברוד, שטפן צווייג וארתור שניצלר, וגם כן המייסד של הזרם הרוויזיוניסטי בציונות ולדימיר (זאב) ז'בוטינסקי.
ב-21 בפברואר 1918, ביום הולדתו ה-80 של פופר, נוסד בווינה ארגון בשם "שרות כללית להזנה" בהנהגתם של רופא ופסיכולוג פריץ ויטלס והסופר ולטר מרכוס. במשך מספר שנים יצא לאור ביטאונו של הארגון באותו השם. הארגון התקיים 20 שנים ופוזר על ידי הנאצים בזמן שאוסטריה סופחה לגרמניה.
משנתו החברתית של פופר-לינקאוס זכתה להד בקרב אנשים שונים בעם היהודי. זאב ז'בוטינסקי הלך בעקבות פופר-לינקאוס בדרישתו שהמדינה תספק לכל אדם את "חמשת הממים": מזון, מלבוש, מעון, מרפאה, מורה. הוא כתב: "החברה האנושית דומה לגן ילדים. בגן 5 בורות, התואמים את חמשת הממים. קיימת סכנה שהילדים יפלו באחד מהבורות האלה. מה עושה השוטר הפרוסי? שם שלטים, בהם כתוב: "אל תלך ימינה!", "אל תלך שמאלה!". בעקבות פופר-לינקאוס אני מציע לסתום את כל הבורות האלה ולתת לילדים אפשרות לשחק באופן חופשי, היכן שיתחשק להם". בשנת 1938 הוציא ישראל דוריון (פרידמן) ספרון בעברית בשם "כי לא יהיה אביון בארץ היהודים" המבוסס על משנתו של פופר. בשנת 1940 הוא הוציא את הספר "ממלכת לינקאוס" שהציג את משנתו הכלכלית של פופר ביתר פירוט. דוריון המשיך להפץ את משנתו של פופר בשנות ה-50, וטען שהצעתו תואמת את היהדות.
דמותו במדיה האמונותית
ספרו של חיים באר 'נוצות' עוסק במערכת היחסים בין ילד ירושלמי בשנות ה-50 לבין תמהוני המאמץ לחיקו את רעיונותיו של פופר לינקאוס בנוגע לתיקון העולם, ומנסה לממש אותם במציאות, ללא הצלחה.
לקריאה נוספת
בשפה הגרמנית:
בשפה העברית:
בשפה האנגלית:
Dying Rose
Dying Rose (בעברית "ורד גווע", תעתיק: "דייאינג רוז") היא להקת דום-דת' גותי מבלארוס.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בשנת 2000. היא הוציאה את הדמו הראשון ב-2002 ואת אלבומה המלא הראשון, "The Bleeding Flowers", ב-2009. שנתיים אחר כך הוציאה את אלבומה השני, "Exsistentia".
קאפו בירושלים
קאפו בירושלים הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2015 בבימויו של אורי ברבש, עם גיל פרנק ומיה דגן בתפקידים הראשיים.
זה אחד הסרטים העלילתיים הבודדים בישראל המטפלים בבעיה הכאובה של ניצולי השואה ששימשו קאפו במחנות ההשמדה.
התסריט נכתב על ידי מוטי לרנר בהשראת סיפורו של אליעזר גרינבוים, בנו של שר הפנים דאז יצחק גרינבוים, שהואשם ששימש קאפו באושוויץ, ונהרג בקרב רמת רחל במלחמת העצמאות. הדמויות המופיעות בסרט הן בדויות.
העלילה היא על זוג ניצולי השואה, שמגיעים לירושלים לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה והגבר מואשם שהיה קאפו באושוויץ.
הסרט ערוך ברובו בצורה מונולוגים של המשתתפים המדברים למצלמה. המונולוג הראשי של הגיבור הראשי המסביר את פעולתו במחנה ההשמדה ומונולוגים של אחרים שחלקם מגנים אותו וחלקם בעדו כמו סיפור רשומון שאין אפשרות להגיע למסקנה ברורה של אשמה.
פסקול המוזיקה של הסרט מורכב מיצרות לפסנתר של פרדריק שופן – נוקטורנים ופנטזיה-אימפרומפטו.