cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ירבוז
שימושים
כצמח מאכל: מנים אחדים של ירבוז משמשים כצמחי ירקות הודות לעליהם הגדולים העסיסים והרכים. הפלאחים הערבים בארץ ישראל היו אוכלים את העלים הצעירים והגבעולים של הירבוז המופשל (Amaranthus retroflexus), טריים או מבושלים. אולם, ירבוז שצמח באדמה עשירה בחנקות עלול להיות רעיל עקב הצטברותן בעלים. Amaranth greens (מוכר גם בשם תרד סיני) ובשמו המדעי Amaranthus viridis הוא אחד ממיני הירבוז המשמשים כירק מאכל. השימוש בצמח נפוץ באזורים טרופיים במזרח ובעיקר בהודו. ירק זה הוא מקור טוב לויטמינים כגון A, K, B6, C, B2, ו-B9 ומינרלים כגון סידן, ברזל, מגנזיום, אשלגן, אבץ, נחושת ומנגן. ירבוזים שונים גודלו באסיה, אמריקה ואפריקה להפקת זרעיהם. האינדיאנים באמריקה מנצלים את זרעי הירבוז כמרכיב בתבשיל. בחלק מארצות המגרב כותשים את זרעי הירבוז לקמח, המשמש להכנת קציצות צמחוניות - מאכל תוניסאי שהגיע לצרפת (ומשם גם לארצות אחרות) והפך למעדן במסעדות. ניתן לאוכלו בשתי צורות: פיקנטי (כמתאבן), או מתוק (כקינוח). את קמח הירבוז ניתן להשיג בחנויות טבע שונות בארץ. הוא אינו מכיל גלוטן ועל כן חביב על חולי הצליאק. כצמח מרפא: בתקופה העתיקה ייחסו לצמחי הירבוז סגולות מרפא. הצמח מכיל בין השאר אשלגן וחנקן. משרה, המיוצר מעלי ירבוז יבשים וטחונים, משמש באינדונזיה כתרופה לפצעים חיצוניים, לזירוז המחזור החודשי וכנגד ברונכיטיס. לטענת האינדונזים המשרה מזרז השתנה ולכן הוא טוב גם כנגד מחלת המין זיבה. הסינים משתמשים בצמח כנגד הכשות נחשים, להורדת חום גבוה, בצקת, שלשול ודיזינטריה.
ברפואה העממית משמשים שורשי ירבוז מפושל כמרתח לעצירת שטפי דם בזמן הווסת, לעידוד הפרשת החלב אצל נשים מניקות וכן כסם משלשל לילדים ועוד. מרתח משורשיו של ירבוז ירוק-שיבולת משמש בריפוי דלקת שלפחוית השתן וכן כסם משתן, ומרחת מעליו מסייע בריפוי מחלות כבד.
כצמח נוי: מינים שונים של ירבוז משמשים כצמחי נוי פופולריים ברחבי העולם. בגינות רבות בארץ ניתן למצוא את הירבוז המזניב (A. caudatus) שתפרחתו אדומה עזה ואת ירבוז שלוש-גוני (A. tricolor) שעליו מכוסים בכתמים אדומים דקורטיביים.
כמקור לצבע: בני שבט ההופי (Hopi שבט אינדיאני שחי בדרום מערב ארצות הברית באזור אריזונה של היום) הפיקו מן הירבוז צבע אדום חזק. החומר המעניק לצמח את צבעו האדום הוא ביטלאין (Betalain), האחראי גם לצבעו האדום של הסלק. כיום קיים צבע סינתטי בגוון דומה בשם "אמרנטס" (מוכר גם כ- Red No. 2 בצפון אמריקה וכ-E123 באיחוד האירופי).
בתקופה העתיקה הירבוז כסמל אלמות קישטו בהם קברים ותמונות אלים ופסליהם. ביוון הקדישו את הירבוז לאלה ארטימס.
סיודד גואיאנה
סיודד גואיאנה (בספרדית: Ciudad Guayana) היא העיר הגדולה ביותר במדינת בוליבר בוונצואלה ומבין הגדולות במדינה. העיר נמצאת על הגדה הדרומית של נהר אורינוקו, היכן שנהר קרוני נשפך אליו, ומתגוררים בה כמיליון איש.
היסטוריה
הראשון שחקר את האזור היה דייגו דה אורדס הספרדי ב-1531. בהמשך המאה ה-16 נוסדה סנטו טומה דה גואיאנה במקום בו נמצאת סיודד גואיאנה היום. העיר הועברה מספר פעמים במאות שלאחר מכן כתוצאה מתקיפות של שודדי ים שהחריבו אותה כל פעם. בסופו של דבר העיר התקבעה ב-1764 ושמה הפך לאנגוסטורה (כיום סיודד בוליבר).
העיר המודרנית היא עיר מתוכננת שתוכננה בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי התאגיד הוונצואלי של גואיאנה (Corporación Venezolana de Guayana) בעזרת מתכנני ערים מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ואוניברסיטת הרווארד. תאריך הייסוד הרשמי הוא ב-2 ביולי 1961. העיר מורכבת מעיירה קטנה שהייתה באזור בשם סן פליקס, כיום בצד המזרחי של העיר, ומחלק חדש בצד המערבי שנקרא פוארטו אורדס, על שמו של דייגו דה אורדס.
כלכלה
העיר היא מרכז כלכלי חשוב באזור. קיימת בה תעשיית ברזל גדולה במסגרתה יש לתאגידים רבים משרדים בעיר.
בקרבת העיר נמצאים סכר גורי, סכר קרואצ'י וסכר מקגואה, המשרתים מספר תחנות כוח הידרואלקטריות גדולות.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הקתולית אנדרס בייו ואוניברסיטת יובל המאתיים של ארגואה.
תחבורה
נמל התעופה הבינלאומי מנואל קרלוס פיאר גואיאנה משרת את העיר והוא השישי בעומסו בוונצואלה.
בקרבת העיר נמצא גשר אורינוקיה, אחד הגשרים הגדולים במדינה אשר חוצה את נהר האורינוקו ומקשר את העיר למדינות מונגס ואנסואטגי השכנות.
שארל אלבר גובאט
שארל אלבר גובאט (באנגלית: Charles Albert Gobat; 21 במאי 1843 – 16 במרץ 1914) היה עורך דין ומדינאי שווייצרי, חתן פרס נובל לשלום לשנת 1902, במשותף עם השווייצרי אלי דוקומון.
חייו
גובאט נולד בעיר טרמלה בשווייץ, בן לכומר פרוטסטנטי ואחיינו של סמואל גובאט, מיסיונר אשר שימש כבישוף של ירושלים. בצעירותו זכה גובאט לחינוך נרחב ולמד בין השאר באוניברסיטאות של בזל, פריז וברן. לאחר שהשלים דוקטורט במשפטים באוניברסיטת היידלברג ב-1867, עסק גובאט בעריכת דין בברן וכמו כן שימש כמרצה למשפטים.
משרדו של גובאט הפך במהרה לאחד המובילים במדינה וההכרה לה זכה הובילה אותו לפתח קריירה פוליטית. ב-1882 מונה למפקח על החינוך בקנטון ברן ובתפקידו זה יישם מספר רפורמות חשובות. ב-1890 נבחר לשמש חבר במועצה הלאומית של שווייץ והחל להיות מעורב בארגונים בינלאומיים לקידום השלום.
ב-1891 גובאט מונה למזכיר הכללי של 'לשכת השלום הבינלאומית בשווייץ' (בצרפתית: Bureau international de la paix) וב-1902 זכה בפרס נובל לשלום במשותף עם מנהל הארגון, אלי דוקומון. לאחר מותו של דוקומון, ב-1906, לקח גובאט על עצמו את ניהול הלשכה, שזכתה בפרס נובל לשלום ב-1910.
ארווין פון לאהוסן
גנרלמיור ארווין פון לאהוסן (בגרמנית: Erwin Heinrich René Lahousen Edler von Vivremont, 1897–1955) היה ראש מנגנון החבלה הגרמני באבווהר, שירות המודיעין הצבאי, בזמן מלחמת העולם השנייה, אחד מקושרי קשר העשרים ביולי לרציחתו של אדולף היטלר ועד מפתח במשפטי נירנברג באשר לפשעי המלחמה של הוורמאכט.
ביוגרפיה
לאהוסן וקנריס מצאו שפה משותפת, וקנריס שיתף את לאהוסן במזימותיו להפלת המשטר הנאצי. קנריס מינה את לאהוסן לראש אחד מארבעת מדורי האבווהר, מדור II, שעסק בחבלה.
לאהוסן הצטיין בהכנת האלמנטים הקשורים בחבלה בתחילת מלחמת העולם השנייה, בעת הפלישה לפולין בשנת 1939, אך בשל כך שקנריס ייחס לריגול חשיבות רבה יותר, אומנו הסוכנים המיועדים לארצות המערב יותר באלמנטים של ריגול מאשר באלמנטים של חבלה. לכך היו תוצאות שליליות מבחינת האבווהר. סוכנים שנשלחו לבריטניה נתפסו, והפכו לסוכנים כפולים. מבצע חבלה רחב היקף, המכונה "מבצע פסטוריוס", שתוכנן לפגוע במטרות בארצות הברית ביוני 1942, טורפד על ידי ה-FBI, הסוכנים נתפסו, נשפטו והוצאו להורג.
ב-1943 נשלח לאהוסן לחזית המזרח, ובכך ניצל מגורל חבריו באבווהר, אשר בשלב זה הגביר מאוד את פעילותו כנגד היטלר, ובמקביל איבד את חינו בעיני המשטר הנאצי. לאהוסן טען כי גם אז המשיך בפעילות הקשורה לקשר העשרים ביולי, וכי הוא היה האיש שסיפק את הפצצה ששימשה את קלאוס שנק פון שטאופנברג, המתנקש בחיי היטלר ב-20 ביולי 1944 לניסיון ההתנקשות הכושל. לאחר כישלון הקשר נעצרו אלפי קצינים, ביניהם ראשי האבווהר וקנריס, והוצאו להורג לאחר משפט ראווה ב"בית הדין העממי" הידוע לשמצה של השופט התליין רולנד פרייזלר.
היה זה מזלו של לאהוסן אשר הביא להצלתו מגל המאסרים, על אף שהפצצה הייתה מתוצרת בריטית, ומנגנון החבלה שעמד בראשו היה ידוע כמי שעושה שימוש בפצצות מסוג זה.
לאחר סוף המלחמה העיד לאהוסן במשפטי נירנברג. בין השאר העיד בדבר רציחתם על ידי הוורמאכט של מאות אלפי שבויי מלחמה רוסים, ובדבר פעילויותיו הרצחניות של מנגנון האיינזצגרופן במזרח. מעדותו עולה כי קולונל גנרל בשם ריינקה, הורה, בישיבה שהתקיימה בחודש יולי 1941 כי יש להרוג את כל הקומיסרים שנפלו בשבי, כמו גם את כל מי שנראה כי עבר תהליך "בולשביזציה". בעדותו קשר לאהוסן פקודה זו לדרגים הבכירים ביותר בוורמאכט, כגנרל וילהלם קייטל, אשר אכן הוצא להורג בעקבות המשפטים והעדויות שהובאו במהלכם.
דיבת הארץ
המקור במקרא
מחמת זה נענשו המרגלים בעונש מוות, כנאמר.
המקור בחז"ל
הגמרא לומדת ממה שהתורה כתבה שעונש המרגלים הוא על שאמרו "דיבת הארץ", למרות שהיה בדיבורם עוד חטאים רבים, ללמד שיש איסור לדבר על ארץ ישראל לשון הרע, למרות שהארץ היא דבר דומם. תניא, א"ר אלעזר בן פרטא: בוא וראה כמה גדול כח של לשון הרע, מנלן? ממרגלים, ומה המוציא שם רע על עצים ואבנים כך, המוציא שם רע על חבירו על אחת כמה וכמה. ממאי? דלמא משום דר' חנינא בר פפא, דאמר רבי חנינא בר פפא: דבר גדול דברו מרגלים באותה שעה, דכתיב: כי חזק הוא ממנו, אל תיקרי כי חזק הוא ממנו אלא ממנו, כביכול בעל הבית אין יכול להוציא כליו משם! אלא אמר רבה אמר ר"ל, אמר קרא: וימותו האנשים מוציאי דבת הארץ רעה, על דבת הארץ שהוציאו.
איסור זה הובא להלכה בדברי פוסקים רבים.
הגדרת האיסור
דיבור אפילו של אמת הגורם לבני אדם, חוסר אהבה וחיבה לאדמת ארץ ישראל.
אפילו להשוות מקום לא"י ולומר על ארץ אחרת שטובה היא כארץ ישראל אסור.
מהות האיסור וטעמו
אף שאיסור לשון הרע נאמר רק שמוציא גנאי על בני אדם ולא על חפצים דוממים, על ארץ ישראל יש איסור לשון הרע.
טעם הדבר: לשון הרע הוא כנגד המצווה של ואהבת לרעך כמוך, מאחר שהתורה מטילה עלינו חובת חיבת הארץ, ממילא במקביל כנגד חיבת הארץ יש איסור הוצאת דיבה על הארץ, כשם שיש איסור לשון הרע כנגד מצות אהבת ישראל.
חומרת האיסור
איסור לשון הרע על ארץ ישראל חמור הוא בעיני ה' עד מאוד, כמו שכתב הרב מאיר שמחה הכהן, מחבר "אור שמח" במכתבו:.
הלכות ומנהגים
האיסור הוא רק שמזכיר את ארץ ישראל כגון שאומר חם בארץ ישראל, וקל וחומר שמשווה את הארץ למקומות אחרים יותר טובים, אבל אם רק אומר חם כאן או קר כאן מאוד אין בזה איסור.
גם לדבר על התושבים של ארץ ישראל, בצורה שגורם ריחוק מהארץ, אסור, שכבוד יושביה הוא כבודה, ובקלונם יש בזיון וצער לארץ הקודש.
מניעת הרהור דיבה
לא זו בלבד שאסור להתלונן על תנאי הישיבה בארץ ישראל מפאת חיבת הארץ, אלא מצווה על האדם לכלכל את צעדיו כדי למנוע מצב שיעלה בו או בחבריו, אפילו הרהור של תרעומת על תנאי הישיבה בארץ ישראל.
כמו שמספרת הגמ' (כתובות קי"ב, ב) על רבי אמי ורבי אסי, שהיו עוברים בלימודם בקיץ ממקום שמש למקום צל ובחורף ממקום צל למקום שמש כדי שלא יוכלו להתרעם על ישיבת ארץ ישראל כל זאת מתוך אהבת ארץ ישראל.
וכן הגמרא (שם) מספרת על רבי חנינא שהיה מתקן את מכשולי העיר מחמת חיבת הארץ שהייתה חביבה עליו ומחזר שלא יצא שם רע על הדרכים. לכן צריך להיזהר לשמור על ניקיון הדרכים והרחובות בארץ ישראל.
יש הלומדים מכאן, שיש מצווה לקנות ולהפעיל מזגן קירור בעונת הקיץ, כדי שלא יתרעמו אנשים על החום בארץ.
בנין שרוב השכנים התקינו סורגים מסוג אחיד, כדי שלא לכער את הבניין, ובא שכן וטוען שהסורגים האלו הם יקרים ומיותרים, ולכן רוצה להתקין סורגים פשוטים, אם הבניין בארץ ישראל, בוודאי אסור שיש מקום לחשוש שלא יוציאו לעז על הבניינים בארץ ישראל שאינם יפים.
לדבר בשבחה
כמו שחטא המרגלים עלה על כל החטאים, אפילו בחטא העגל לא נענשו כמו על חטא המרגלים שדברו בגנות ארץ ישראל. מידה טובה מרובה מצווה גדולה לספר בשבחה וטובה של ארץ ישראל, שעל ידי זה יעורר אהבתה.
המאירי כתב כי כל מי שלא אמר "ארץ חמדה טובה ורחבה" בברכת הארץ לא יצא ידי חובתו, הואיל והזכיר את הארץ - ראוי לו להזכיר בשבחה ושבח ראשון שיצא מפי הקב"ה על הארץ היה בנסח זה שנאמר וארד להצילו וגו' אל ארץ טובה ורחבה.
אבו אל-עלאא אל-מערי
אַבּוּ אלְ-עַלַאא אַחְמַד בְּן עַבְּד אללַּהּ בְּן סֻלַיְמַאן א-תַּנוּחִ'יּ אלְ-מַעַרִּיּ (בערבית: أبو العلاء أحمد بن عبد الله بن سليمان التنوخي المعري; 26 בדצמבר 973–1054) היה משורר והוגה דעות ערבי סורי. אל-מערי היה ידוע בדיבורו הישיר והמחוספס עם כל בני שיחו, תכונה שגרמה לאחדים להסתייג ממנו ולאחרים להעריץ את דבקותו באמת. דעותיו העלו את חמת הממסד הדתי השמרני, העולמא, אך אלו לא הצליחו לשנות את דעותיו של אל-מערי. שירתו ותורת המוסר שעיצב קנו לו תומכים רבים, ואלו נהרו אל מערת א-נועמאן, עיר הולדתו, מכל ארצות האסלאם.
ביוגרפיה
אל-מערי נולד בעיר מערת א-נועמאן שבצפון-מערב סוריה. בילדותו התעוור, כנראה כתוצאה ממחלת אבעבועות רוח, אך בכל זאת הצליח ללמוד במדרסה דתית בחלב הודות לכוח זיכרונו. עם חזרתו לעירו עסק בחינוך, שם גם קנה לו שם של מלומד בתחומי הבלשנות והספרות הערבית.
בשנת 1010 יצא אל העיר בגדאד, שבה למד רבות מסופרי העיר וממשכיליה. לאחר שנה של שהייה בבגדאד חזר לעירו, שם חי חיי צניעות ופרישות עד מותו בגיל 84. הוא מעולם לא נשא אישה.
הגותו של אל מערי
אל-מערי עיצב עולם פילוסופי שלא היה מקובל בשום זרם של האסלאם. ייחודה של דרכו הפילוסופית היא ההתעלמות מן המצוות האסלאמיות ומן הביטוי האורתודוקסי של האסלאם. ראיית עולמו של אל-מערי דגלה במוסר בחיי היום-יום, מוסר שאינו שואב את מקורותיו מן הממסד הדתי אלא מעקרונות הצדק הטבעי. חסרונו של הצדק בחיי היום-יום הפיל על אל-מערי פסימיות רבה. לפי אל-מערי, הבחירה בטוב אינה צריכה להיעשות על מנת לזכות להכרה או לשכר מן הבריות או מן האל, אלא עצם המעשה הטוב הוא המטרה.
אל-מערי הביע דעות לא שגרתיות לעידן שהוא חיי בו, כגון התנגדות לילודה, בטענה שעלינו לחסוך מהדורות הבאים את סבלות העולם, והתנגדות לפגיעה בבעלי חיים לצורכי מאכל, שהובילה אותו לטבעונות, תובנה שהייתה נדירה בתקופתו. אחד משיריו קרוי "אינני גונב יותר מהטבע", ובו הוא כותב (בתרגום חופשי):
כתביו של אל-מערי זכו לעניין מחודש בעולם הערבי לאחר פרסומם מחדש ופירושם על ידי האינטלקטואל המצרי טה חוסיין בשנת 1955. למרות שהוא החזיק בתפיסת עולם לא-דתית שנויה במחלוקת, כיום הוא נחשב לאחד מגדולי המשוררים הערביים הקלאסיים.
בעידן המודרני
אל-מערי שנוי במחלוקת גם היום בגלל תפיסותיו הסקפטיות כלפי אסלאם, הדת הדומיננטית בעולם הערבי. ב-2013, כמעט אלף שנים לאחר מותו, ג'בהת אל-נוסרה, שלוחה של אל-קאעידה בלבנט, ערפו את ראשו של פסלו של אל-מערי במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
למרות המחלוקת סביבו, אל-מערי נחשב לאחד מגדולי המשוררים הערבים הקלאסיים שהקדים את זמנו.
הטירה של טקאשי
לאחר שזכה להצלחה רבה ביפן, השעשועון המקורי נמכר לערוצים זרים במדינות שונות בעולם בהם שודרו הפרקים המקוריים בקריינות מקורית בשפה המקומית. בעקבות כך לאורך השנים צברה התוכנית פופולריות רבה ברחבי העולם ובמקומות רבים זכתה אף למעמד של סדרת פולחן.
הסדרה משודרת החל משנות התשעים בשידורים חוזרים בערוץ שתיים הירדני עם קריינות בערבית.
תוכן הסדרה
מנחה השעשועון מציג כבעל טירה המארגן אתגרים פיזיים ומטופשים בלתי אפשריים לקבוצת מתמודדים גדולה, בסיום שורת האתגרים מקבלים המתמודדים הנותרים שלא נפסלו משימה סופית בה הם משחקים מול טקאשי במעין מכוניות מתנגשות כאשר הם צריכים לירות ולשבור טבעת נייר המוצבת על מכוניתו של טקאשי באמצעות אקדחי מים המוצבים על מכוניותיהם (בעונות מאוחרות יותר אקדחי המים הוחלפו באקדחי לייזר והמטרה הוחלפה במטרה רגישה לאור). לאחר שהמתמודדים מצליחים לפגוע במטרה המוצבת על מכוניתו של טקאשי, המכונית מנוטרלת, הטירה "נכבשת" והמשחק מסתיים כאשר המתמודד אשר הצליח לנטרל את מכוניתו של טקאשי זוכה במיליון ין (סכום אשר באותה העת היה שווה בערך 8000 דולרים).
הכוונה המקורית של טקאשי הייתה שהתוכנית תהיה מעין גרסה חיה למשחק הווידאו סופר מריו. בתחילה, בשל תקציבי הפקה נמוכים המתקנים בתוכנית היו פשוטים יחסית, אך בהמשך בשל הצלחת התוכנית נבנו מתקנים רבים ומושקעים באולפני מידוריאמה (35 ° 34'6 "N, 139 ° 29 '2" W) שביוקוהמה, יפן אשר כללו בין השאר אגמים מלאכותיים ומכשולים שונים. טקאשי החליט לסיים את התוכנית בשיא הצלחתה, דבר אשר מקובל בתוכניות טלוויזיה יפניות.
שכיב שנאן
שכיב מוראד שנאן (בערבית: شكيب مراد شنان; נולד ב-20 ביוני 1960) הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי. חבר הכנסת לשעבר. בכנסת ה-17 מטעם מפלגת העבודה ובכנסת ה-18 מטעם מפלגת העצמאות.
קורות חיים
שנאן הוא בן העדה הדרוזית, נולד וגדל בחורפיש. בשירותו בצה"ל (1979–1982) הוא שירת כלוחם בגדוד חרב ובסיירת 244. לאחר מכן הוא סיים לימודי תואר ראשון במזרחנות, לימודים כלליים ולימודי קדם במשפטים מאוניברסיטת תל אביב. בתום לימודיו חזר לכפרו ושימש בין השנים 1989–1995 כמורה, רכז החטיבה העליונה וממלא מקום מנהל בית הספר התיכון העל-יסודי השש-שנתי בחורפיש.
בשנת 2006 התמודד שנאן לרשימת מועמדי מפלגת העבודה לכנסת ה-17 ונבחר למקום העשרים במשבצת המשוריינת לנציג העדה הדרוזית. טרם מינויו של ראלב מג'אדלה לשר, הועלה שמו כמועמד אפשרי לתפקיד מטעמו של יו"ר המפלגה עמיר פרץ. עם פרישתו של אפרים סנה מהמפלגה והתפטרותו מן הכנסת - נכנס שנאן לכנסת במקומו, ב-28 במאי 2008 וכיהן כחבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-16 ברשימת העבודה לכנסת אך לא נכנס לכנסת לאחר הבחירות ושב לתפקיד מפקח מנהל במחוז הצפון של משרד הרווחה.
בפברואר 2012 הצטרף שנאן למפלגת העצמאות. לאחר התפטרותו של מתן וילנאי שמונה להיות שגריר ישראל בסין הושבע שנאן כחבר כנסת ב-15 בפברואר.
באוקטובר 2017 נשא דברים בכנס "נשים עושות שלום" בירושלים.
במהלך הבחירות המקדימות לכנסת ה-25 בליכוד התמודד לרשימת הליכוד.
חיים אישיים
שכיב שנאן הוא תושב חורפיש שבגליל. הוא נשוי ואב לחמישה ילדים. אחד מבניו, רב-סמל מתקדם כמיל שנאן, נפל במילוי תפקידו בפיגוע בהר הבית ב-14 ביולי 2017.
מארק סאלינג
מארק ויין סאלינג (באנגלית: Mark Wayne Salling; 17 באוגוסט 1982 – 30 בינואר 2018) היה שחקן, זמר ומוזיקאי אמריקאי, אשר היה מוכר בעיקר מדמותו של נח "פאק" פאקרמן, אותה גילם בסדרת הטלוויזיה המוזיקלית "glee".
מוזיקה
בשנת 2008 הוציא אלבום שנקרא Smoke Signals, בשם הבמה "Jericho" (יריחו). באוקטובר 2010 הוציא אלבום נוסף בשם Pipe Dreams, הפעם בשמו האמיתי.
משחק
בשנת 1996 שיחק לראשונה בסרט האימה "ילדי התירס 4 - התכנסות", את דמותו של ג'יימס רודס, בנה של גרייס (נעמי ווטס). ב-1999 התארח בסדרה "ווקר" בכיכובו של צ'אק נוריס.
בין השנים 2009–2015 שיחק בסדרה "glee", שם גילם את דמותו של "פאק", נער יהודי, חברו הטוב של פין ושחקן בנבחרת הפוטבול, בעל תספורת מוהיקן שמרבה להתעלל בילדי התיכון הדחויים.
חיים אישיים
בשנים האחרונות לחייו התגורר בשכונת Shadow Hills בלוס אנג'לס, קליפורניה.
סאלינג היה חבר ותיק בארגון האורניתולוגיה "אקו פארק", בלוס אנג'לס, ואף כתב את שיר הנושא שלהם. נשיא ומייסד הארגון אמר כי "הוא (סאלינג) נהנה מאוד מצפייה בציפורים, ובאמת אכפת לו מציפורים... היו לו הרבה בעלי חיים בביתו והוא עבד בחילוץ בעלי חיים כשהכרתי אותו. הלכנו יחד לצפייה בציפורים".
האשמות על פורנוגרפיית ילדים
ב-29 בדצמבר 2015 הוא נעצר בביתו בחשד שהחזיק אלפי תמונות וסרטוני וידאו המכילים פורנוגרפיית ילדים, בעקבות מידע שקיבלה המשטרה מאחת מחברותיו לשעבר. מאוחר יותר, הוא שוחרר בערבות של 20,000 דולר, אך בעקבות צו חיפוש נמצאו יותר מ-50,000 תמונות של פורנוגרפיית ילדים במחשב שלו ובכונני הגיבוי, שהורדו בין אפריל לדצמבר 2015.
ב-27 במאי 2016 הואשם סאלינג בקבלת והחזקת פורנוגרפיית ילדים. בעקבות ההאשמות פוטר מסרטו של עדי שנקר "האלים והסודות". ב-30 בספטמבר 2017 הוא הודה בביצוע העבירה במסגרת עסקת טיעון והיה אמור לרצות עונש מאסר לתקופה של ארבע עד שבע שנים, להירשם כעבריין מין ולהיכנס לתוכנית טיפול. בין היתר, ההאשמה נעשתה רשמית ב-18 בדצמבר 2017, וגזר הדין של סאלינג נקבע למרץ 2018.
מותו
ב-30 בינואר 2018 שם קץ לחייו בתלייה, ליד ביתו באזור עמק סן פרננדו בלוס אנג'לס, שש שעות לאחר שדווח כנעדר.
פירולוזיט
פּירוֹלוּזיט (באנגלית: Pyrolusite) הוא מינרל המורכב בעיקר ממנגן דו חמצני (MnO2) (כ-60% מתכולת המינרל) והוא בצר חשוב של מנגן. זהו מינרל אמורפי, שחור ורך שמבנהו גרגרי, סיבי או עמודי כשלעיתים הוא יוצר צורת כליה. המינרל מלכלך בקלות את הידיים באבקה שחורה.
פירולוזיט ורודוכרוזיט הם בין מינרלי המנגן הנפוצים ביותר. את המנגן מפיקים מהמינרל על ידי חיזור עם נתרן, מגנזיום או אלומיניום, או על ידי אלקטרוליזה. בפירולוזיט נעשה שימוש רחב בייצור "שפיגלאייזן" (מגרמנית "ברזל ראי" - סגסוגת של ברזל המכילה כ-15% מנגן), פרו-מנגן וסגסוגות שונות כגון מנגן-ברונזה. בפירולוזיט נעשה שימוש בהכנת כלור וחומרי חיטוי ולסילוק כתמי צבע מזכוכית. כחומר צביעה משתמשים בו בהדפסה וצביעה של בדי כותנה, ולהקניית הצבעים סגול, ענבר ושחור לזכוכית, כלי-חרס ולבנים, ובייצור הצבעים ירוק וסגול.
מקור השם מיוונית, "פירו" –אש, "לואין" – לשטוף משום השימוש שנעשה בו לשטוף כתמי צבע מזכוכית.
פירולוזיט הוא תוצר התחמצנות של מינרלי מנגן שעברו בליה ונוצר גם בסלעי משקע שהם תוצר של לגונות רדודות של מים עומדים או של ביצות, לעיתים בריכוז רב בצורת בצר. על פי רוב מופיע הפירולוזיט בכמות קטנה.
תפוצה
ניתן למצוא פירולוזיט בגרמניה, ובמכרות הברזל במינסוטה ומישיגן ובמחוז לייק בניו מקסיקו, שבארצות הברית. ארצות רבות כורות פירולוזיט כשהפוריות ביותר הן גאורגיה, אוקראינה, הודו, סין, דרום אפריקה, ברזיל, אוסטרליה וגבון הסוג פוליאניט נפוץ במכרה קיסנגי בזאיר. מכרה מנגן פעיל קיים באום בוגמה שבחצי האי סיני.
ניאה
אנה לינאה סודהל (בשוודית: Anna Linnea Södahl; נולדה ב-17 בספטמבר 1987), הידועה יותר בשם הבמה, ניאה (בשוודית: Nea) היא זמרת-יוצרת שוודית.
ביוגרפיה וקריירה
ככותבת שירים, ניאה כתבה שירים לזמרים ולהקות, כמו זארה לארסון, טובה סטירקה, Twice, טייני טמפה ואקסוול.
ב-6 בספטמבר 2019, היא הוציאה את הסינגל "Some Say", שבו יש דגימה מהסינגל "Blue (Da Ba Dee)" של אייפל 65.
ב-28 בפברואר 2020, היא הוציאה את הסינגל "Dedicated".
ב-6 במאי 2020, היא הוציאה את הסינגל "TG4M". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-86 בשוודיה.
ב-21 באוגוסט 2020, היא הוציאה, יחד עם פליקס ין וברין כריסטופר, את הסינגל "No Therapy".
ב-25 בספטמבר 2020, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם הראפר הפורטוריקני, ניאו גרסיה, את הסינגל "Diablo".
ב-4 במרץ 2021, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם הזמר-יוצר הצרפתי, טיבז, את הסינגל "Don't Deserve This". יום למחרת, ב-5 במרץ 2021, היא הוציאה גרסה מחודשת לסינגל "Don't Deserve This", יחד עם הזמר-יוצר השוודי, סנדרו קוואצה.
ב-21 במאי 2021, היא הוציאה את הסינגל "Sucker for You".
ב-25 ביוני 2021, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם הצמד התקליטנים הבלגים ממוצא יווני, דימיטרי וגאס ולייק מייק והדי ג'יי הגרמני, פליקס ין, את הסיגנל "Heard About Me".
שלום (כתב עת)
שלום (Şalom, תעתיק בטורקית של המילה שלום) הוא שבועון יהודי מאיסטנבול. הוקם בשנת 29 באוקטובר 1947 על ידי העיתונאי אברהם ליאון שעבד בעיתון הטורקי "ג'ומהורייט". מנהל העיתון הוא איוו מולינס. עורך העיתון הוא העו"ד יקופ (יעקב) ברוכאס (Yakup Barokas). מאז שנת 1999 איזל רוזנטל יוצר באופן קבוע את הקריקטורה הראשית. מריו לוי החל את דרכו הספרותית בכתיבת מאמרים לעיתון.
העיתון כתוב בטורקית, למעט עמוד אחד שנכתב בלאדינו.
החל ממרץ 2005 צורף לו גם מוסף בלדינו, הקרוי "אל אלמנסר" ("השחר"). תפוצה: 5,000, רובה למנויים - כמה מאות מהם בחו"ל.
אתיופיה הפרהיסטורית
פרטים על המקורות של כל העמים שמרכיבים את האוכלוסייה של רמת אתיופיה היו נושא למחקר ולדיון מתחילת שנות התשעים של המאה ה-20. פלאואנתרופולוגים מאמינים שמזרח הקרע הגדול (העמק החוצה את אתיופיה מדרום מערב לצפון מזרח) הוא המקום של מקור המין האנושי. בשנות ה-70 חפר הפלאואנתרופולוג דונלד ג'והנסון באתרים בעמק נהר אוואש וגילה שלדי הומינינים מאובנים מן המין אוסטרלופיתקוס אפרנסיס שגילו כ-3.5 מיליון שנים, המפורט מביניהם שלד נקבה הידועה בכינוי "לוסי". החל משנות ה-80 חופר צוות בינלאומי בראשות טים וייט באזור האוואש התיכון, וגילה שם הומינינים עתיקים אף יותר, מגיל של 4.4 מיליון שנים, השייכים למין ארדיפיתקוס רמידוס. אלו הם המוקדמים ביותר מן האבולוציה של האדם שידוע בביטחון כי הלכו זקופים, אף כי מוחם היה עדיין בגודל מוח של קופי אדם. באזור האוואש התיכון נמצאו מאובני קופי אדם והומינינים החל מגיל של כעשרה מיליוני שנים ועד לנציגים קדומים של המין האנושי המודרני מגיל של כ-150 אלף שנים.
מחקר שנעשה לאחרונה בבלשנות היסטורית ובארכאולוגיה לגבי התקופה הפלאוליתית העליונה וכן ניסיונות פענוח התרשימים הרחבים של האוכלוסיות הקדם-היסטוריות באתיופיה של היום מעלים כי אוכלוסיות אלו דיברו שפות המשתייכות למשפחת השפות האפרו-אסיאתיות, משפחת שפות הכוללת בתוכה את השפות האומוטיות, הכושיות והשמיות, כל השפות האלו נמצאות בשימוש באתיופיה של ימינו. חוקרי לשון מניחים שהבית המקורי של האשכול האסיאתי במשפחת השפות האלו מקורו בצפון מזרח אפריקה, אולי בתחום שבין הנילוס וים סוף בסודאן המודרנית. מכאן השפות העיקריות של משפחת העל האפרו-אסיאתית נפרדו ונוצרו ההבדלים ביניהם.
השפה הראשונה שהגיעה לאתיופיה, ככל הנראה לאחר האלף ה-14 לפנה"ס הייתה כנראה ממשפחת האומוטיות. דוברי האומוטיות היגרו דרומה לתוך הרמות הדרום-מערביות והמרכזיות של אתיופיה, ולאחר-מכן היגרו גם דוברי השפות כושיות, שהתיישבו בשטחים בקרן אפריקה, כולל הרמות הצפוניות של אתיופיה. משפחת השפות האחרונה להגיע הייתה השמית, שהתפצלה מהשפות הברבריות ומהשפות המצריות, שתי שפות אפרו-אסיאתיות אחרות שהיגרו מזרחה לתוך אסיה הדרום מערבית (חצי האי ערב).
בשנת 7,000 לפני הספירה לכל המאוחר, עדות בלשנית מסמנת ששתי הקבוצות של דוברי הכושית והאומוטיות החלו להראות נוכחות באתיופיה. הגיוון הלשוני גרם מאוחר יותר להופעת מספר גדול של שפות חדשות. במקרה של השפות הכושיות, אלה כללו את שפת האגאוו ברמות הצפוניות המרכזיות ובאזורים מזרח ודרום מזרח, סאהו, סומלית, סידאמו ואורומו. כל אלו דוברו על ידי עמים ששיחקו תפקידים עיקריים בהיסטוריה העתידית של האזור. האומוטיות גם היא התפצלה למספר גדול של שפות, וואלאמו (נקראת לעיתים קרובות ווולאיטה) וגאמו גופה, דוברי אומוטיות נשארו מחוץ לאזור העיקרי של פעולות הגומלין האתניות באתיופיה עד סוף המאה ה-19.
שתי הקבוצות הכושית והאומוטיות אספו במשך אלפי שנים דשאים וצמחים אחרים לפני שהם התבייתו. לפי ניתוחים ארכאולוגיים ובלשניים, החקלאות התבססה וגידלה דגן באזורים יותר יבשים. קבוצות אלו התיישבו גם בחלקים מהרמות הצפוניות מכוסי עשב שיושבו על ידם לפחות כמה אלפי שנים לפני התקופה הנוצרית. דשאים בני המקום כמו טאף הפכו לשימוש ביתי יותר מאוחר, שעורה וחיטה הגיעו מהמזרח התיכון. כל העמים המוקדמים האלה החזיקו גם בעלי חיים מבויתים, שכללו בקר, כבשים, עזים וחמורים. לכן, מסוף התקופה הקדם היסטורית, הוקמו תבניות חקלאיות של פרנסה המאפיינות את האזור עד ימינו.
במשך האלף ה-1 לפנה"ס, קבוצות דוברות שפות שמיות התחילו לעבור את ים סוף מדרום חצי האי ערב דרך החוף ובקרבת מקום הרמות. המהגרים האלה הביאו איתם את שפתם (סבאית ואולי גם שפות נוספות), מערכת הכתב שלהם (כתב דרום-ערבי) ואדריכלות אבן עצומה. כור ההיתוך של המהגרים החדשים עם התושבים בני המקום ייצרו תרבות הידועה בשם פרוטו-אקסום. הגורמים שהניעו את ההתנחלות הזאת אינם ידועים. עיר הנמל אדאליס, ליד מאסאווה המודרנית שבאריתריאה, הייתה הנמל האזורי העיקרי וקרוב לוודאי הכניסה העיקרית לפנים הארץ להגעת מהגרים חדשים מדרום מערב ערב.
הפיגוע בתחנת פארסונס גרין של הרכבת התחתית של לונדון
הפיגוע בתחנת פארסונס גרין של הרכבת התחתית של לונדון התרחש ב-15 בספטמבר 2017, דרך פיצוץ של מטען צד. התחנה ממוקמת ברובע האמרסמית' ופולהאם שבלונדון, כחלק מקו דיסטריקט של הרכבת התחתית של העיר. איש לא נהרג באירוע, אך נפצעו בו 29 בני אדם (רובם נפגעי כוויות). האירוע הוגדר על ידי משטרת המטרופולין של לונדון כאירוע טרור. בהמשך, לקח ארגון המדינה האסלאמית אחריות על הפיגוע, ועלתה רמת הכוננות בבריטניה.
רקע
בשנת 2015 החל רצף של פיגועי טרור אסלאמי ברחבי אירופה. מספר אירועי טרור התרחשו בממלכה המאוחדת בחודשים שקדמו לפיגוע, ביניהם הפיגוע בווסטמינסטר, בו נרצחו חמישה אנשים; הפיגוע במנצ'סטר ארנה, בו נרצחו 22 בני אדם; הפיגוע בגשר לונדון, בו נרצחו שמונה; ופיגוע הדריסה בפארק פינסבורי, בו נרצח אדם אחד.
הפיגוע
הפיגוע התרחש בתחנת הרכבת התחתית פארסונס גרין שבמערב לונדון סמוך לשעה 08:20 (שעון מקומי). פיצוץ המטען יצר כדור אש שנע לאורך קרון רכבת שהייתה עמוסה באנשים. מספר נוסעים נפגעו מכוויות, ואחרים נפצעו במהלך הבריחה מהרכבת בתוך המהומה ששררה במקום. 29 בני אדם נפצעו וקיבלו טיפול רפואי, מתוכם 19 פונו לבית החולים באמבולנסים.
לפי תמונות וסרטונים שפורסמו ברשתות החברתיות מיד לאחר הפיגוע, המחבל מיקם את המטען בדלי פלסטיק לבן בתוך שקית קניות. חוטים נראו יוצאים מהשקית, כמו גם מגבת שחורה. לפי דיווחים נוספים, למטען היה מחובר קוצב זמן.
לקיחת האחריות
לפי סוכנות הידיעות אעמאק, ארגון המדינה האסלאמית טען כי הפיגוע בוצע על ידי אחד מתומכיו.
סנטיאגו דה קובה (אלבום)
סנטיאגו דה קובה הוא אלבום הסולו השני של המוזיקאי והזמר הישראלי מיכה שטרית, שיצא בשנת 2001.
טלי שרון
טלי שרון (נולדה בהוד השרון ב-13 בפברואר 1979) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
סנטיאגו דה קובה (אלבום)
רשימת השירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי מיכה שטרית, מלבד היכן שמצוין אחרת.
טלי שרון
ביוגרפיה
שרון נולדה וגדלה הוד השרון ולמדה בתיכון הדרים בהוד השרון במגמת תיאטרון. שרון בוגרת הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין (2003–2006) למדה באותו מחזור לצד שני כהן, רותם זיסמן-כהן, טלי רובין ואחרים. במסגרת לימודיה בסטודיו, השתתפה בהצגות "אנשים קשים" (רחל), "השעה החיובית" (פאולה), "שלוש" (פאם פטאל), "יענקלה", "נעורי ורדה'לה" (אשת הנהג), "המסיבה של אביגיל" (סו) ו"הקוסם מארץ עוץ" (דורותי). מאז שסיימה את לימודיה גילמה את נאווה בהצגה "כוונות טובות" ואת פסקל בהצגה "כל נדרי", שתיהן במסגרת תיאטרון אנסמבל הרצליה.
בזמן לימודיה בשנה ג' גילמה את תפקידה הטלוויזיוני הראשון, דורין אקריש בטלנובלה של הוט "מיכאלה". בתוכנית היא גילמה בחורה צעירה שמנגנת בלהקת רוק, במקביל מתמודדת עם אהבתה לאחד מבכירי המאפיה והוא משה לונץ. שנה לאחר מכן קיבלה את התפקיד הראשי בטלנובלה נוספת של הוט, "טלנובלה בע"מ", שם גילמה את רננה לוסטיג – תסריטאית בתחילת דרכה, שכתבה את "פירות אסורים" – הטלנובלה הראשונה שהתרחשה בתקופת קום המדינה.
שרון שיחקה בשורה של סרטי גמר של בתי ספר לקולנוע, בין הבולטים שבהם, "עונג שבת" בבימויה של מיכל ברזיס מבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, אשר נבחר כאחד מעשרת הסרטים הטובים של בית הספר, ו"ביקור חולים" בבימויה של מאיה דרייפוס מהחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, אשר זכה בפרס השני בתחרות סרטי סטודנטים בפסטיבל קאן 2005, בפרס הסרט הטוב בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים ברחובות 2005 ובמקום הראשון בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים בתל אביב 2006. כן השתתפה גם בסרטו הקצר של רענן טסלר "אחרי שכמעט" ובסרטם הקצר של לינה וסלאבה צ'אפלין "המקום" (ששודר לראשונה בטלוויזיה בערוץ 2 בחג הפסח 2007).
בראשית 2006 יצא למסכים הסרט העלילתי הראשון בכיכובה, "למראית עין" בבימויו של דני סירקין, עליו הייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, על תפקיד "יערה" - בחורה עיוורת שחוזרת לארץ ישראל במטרה לגלות את סיבת התאבדותה של בת-דודתה. שרון השתתפה גם בסרטו של יובל שפרמן "הדברים שמאחורי השמש" בתפקיד נעמה ובסרטה של דינה צבי ריקליס "שלוש אמהות" בתפקיד רוחה.
שרון השתתפה בסדרת הדרמה הקומית "האקס המיתולוגי" ששודרה בערוץ 2, וכן בעונה השנייה של הדרמה "בטיפול". ב-2008 השתתפה בעונה הראשונה, ולאחר מכן גם בעונות השנייה והשלישית, של הסדרה "סרוגים" בערוץ yes stars ישראלי.
בשנת 2009 הצטרפה טלי שרון לצוות ההצגה "תורת היחסים" שכתב וביים אייל דורון. בהצגה היא משחקת לצד שי אביבי ומירב גרובר צעירה פתיינית העובדת כאחות בבית חולים. בשנת 2009 התחילה טלי לשחק בתפקיד ראשי בסדרה "מגדלים באוויר" בערוץ 10. בשנת 2010 החלה טלי לשחק תפקיד ראשי בסדרה "הצרות שלי עם נשים" בערוץ 10.
בשנת 2012, החלה שרון לעבוד כמדבבת בסדרות האנימציה "ג'רונימו סטילטון" (עונה שנייה) ו"רדקאי". שנה אחר כך, הקימה את "סדנאות משחק טלי שרון" - סדנאות למבוגרים חובבי משחק. באותה עת, החלה לימודי הנחיית קבוצות בשילוב אומנויות באוניברסיטת בר-אילן.
ב-2013 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הדרמה "ההיא שחוזרת הביתה", באותה שנה החלה להשתתף בעונה השלישית של סדרת הפשע "נויורק" ששודרה ב-Yes.
ב-2016 השתתפה בעונתה השנייה של סדרת הדרמה המצליחה "בני ערובה" בערוץ 10, ובהצגה "ערב שקופיות" מאת יפתח קליין ובבימויו בפסטיבל עכו.
ב-2017 שיחקה בסרט הקולנוע "נורמן: עלייתו המתונה ונפילתו התלולה של מאכער אמריקאי" בבימוי יוסף סידר ובכיכובו של ריצ'רד גיר.
ב-2018 שיחקה במיני-סדרה "אוטונומיות" בתפקיד אלקה ריין, שיצרו יהונתן אינדורסקי ואורי אלון לרשת HOT. עוד ב-2018 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "הרמוניה" בבימויו של אורי סיון ובהשתתפותה, אדפטציה מודרנית לסיפור המקראי על שרה אמנו. לצורך התפקיד למדה לנגן על נבל.
משנת 2020 משחקת בסדרת הנוער "בת השוטר" בערוץ TeenNick למנויי Yes, את דמותה של אמירה ארגמן, שוטרת אלמנה ואמה של דנה.
בשנת 2021 שיחקה בסדרה "פגע וברח" של נטפליקס. שיחקה גם את ענבר, מנהלת תחנת הרדיו, בסדרה הקומית של HOT "ילדות סכסכניות" שיצרו שיר ראובן וטליה לביא. בשנה זו שיחקה בסרטו של יוני זיכהולץ "סנולנד" לצדם של שלומי קוריאט ואורי פפר. בשנת 2022 שיחקה בעונה השלישית של הסדרה כפולים.
חיים אישיים
ביוני 2012 נישאה שרון לשחקן אסף סלומון, ולהם שלוש בנות. באוגוסט 2022 השניים התגרשו. אחותה היא השחקנית יעל שרון.
השדרה התשיעית
השדרה התשיעית (באנגלית: Ninth Avenue), המכונה גם שדרת קולומבוס (באנגלית: Columbus Avenue) היא שדרה בצידו המערבי (ה"וסט סייד") של רובע מנהטן בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
השדרה חד סטרית, והתנועה בה נעה לכיוון דרום.
מהלך השדרה
מוצאה של השדרה ברחוב 14 במערב שכונת גריניץ' וילג' שבדרום רובע מנהטן. השדרה משתרעת צפונה על פני 45 גושי בניינים עד מפגשה עם רחוב 59, שם משתנה שמה ל"שדרת קולומבוס" על שם כריסטופר קולומבוס. מרחוב 59 ממשיכה השדרה צפונה דרך שכונת האפר וסט סייד (הצד המערבי העליון של רובע מנהטן), עד רחוב 110, שם משתנה שם השדרה ל"דרך מורנינגסייד" (Morningside Drive), והשדרה ממשיכה את מהלך צפונה דרך שכונת מורנינגסייד הייטס עד רחוב 122, שם נפסק מהלכה של השדרה. השדרה מופיעה שוב בין הרחובות 201 ו-208, נפסקת שוב ומופיעה בשלישית בין הרחובות 215 ועד 225.
אתרים בעלי חשיבות
בשדרה נמצאת תחנת האוטובוסים המרכזית של רשות הנמלים (במפגש השדרה עם רחוב 41), ומרכז לינקולן לאמנויות הבמה (במפגש השדרה עם ברודוויי ורחוב 65).
היסטוריה
השדרה נבנתה בהתאם לתוכנית חברי הוועדה (1811). בשנת 1891 נבנה לאורך השדרה קו הרכבת העילית של השדרה התשיעית (Ninth Avenue Elevated), אשר השתרע לכל אורכה של השדרה מראשיתה ועד רחוב 116. רכבת זו הייתה הרכבת העילית הראשונה ובה שלוש מסילות (אף שהשימוש במסילה האמצעית החל רק בשנת 1916. המסילה נבנתה בגובה של כ-30 מטרים מעל הרחוב, והעיקול החד בפנייה מהשדרה לרחוב 110 זכה לכינוי "עיקול ההתאבדות" ("Suicide Curve"). קו הרכבת פעל עד שנת 1940, עת נהיה מיותר לאור הארכת קו הרכבת התחתית של השדרה השמינית; לאחר הפסקת פעולתו פורקה המסילה.
השדרה בתרבות
השדרה מופיעה במרכז יצירתו של סול סטיינבר "מבט על העולם מהשדרה התשיעית" המתארת את השקפת המבט של תושב ניו יורק על יתר ארצות הברית.
ברחוב נערכים במהלך השנה מספר ירידי רחוב, ובהם יריד אוכל בינלאומי שנערך מדי שנה בשכונת מטבח הגיהנום.
Freeform
Freeform (בעבר נקרא ABC Family) הוא ערוץ טלוויזיה אמריקאי, המשודר בכבלים בבעלות חברת וולט דיסני ורשת ABC. הערוץ מתמקד בתוכניות לכל המשפחה ומפיק סדרות טלוויזיה וסרטי טלוויזיה מקוריים.
היסטוריה
הערוץ עלה לאוויר לראשונה בשנת 1977 בשם "CBN Satellite Service" שהיה חלק מרשת טלוויזיה שמשדרת תוכני דת נוצריים בארצות הברית. ב-1988 שונה שם הערוץ ל-"The CBN Family Channel" כדי לתאר את אופי הערוץ כמתאים למשפחה. בשנות ה-90, הערוץ הפך לרווחי מדי לחברת CBN, שמציגה את עצמה כחברה ללא כוונת רווח, והעבירה אותו לחברת ABC ששינתה את שם הערוץ פעם נוספת ל-"The Family Channel" (ערוץ המשפחה).
בשנת 1998 נקנה הערוץ על ידי חברת פוקס המאה ה-20 ושמו שונה ל-"Fox Family Channel". הערוץ פנה יותר לילדים צעירים ויותר סדרות אנימציה התווספו ללוח השידורים של הערוץ. כשפוקס קנו את הערוץ ב-1997 הוא היה מדורג במקום ה-10 בין ערוצי הכבלים אך לאחר המיתוג המחודש ירד למקום ה-17.
פוקס מכרו את הערוץ לדיסני תמורת 2.9 מיליון דולר בסוף 2001 והערוץ שינה את שמו פעם נוספת ל-"ABC Family". לאחר מכן הערוץ החל לשדר סדרות ותוכניות טלוויזיה ששודרו בעבר ב-ABC שלא היו להם זכויות לסינדיקציה.
ב-2006 הערוץ ערך מיתוג מחדש שכלל סלוגן בשם "A new kind of family" ("סוג חדש של משפחה") ומפיק סדרות מתוסרטות מקוריות. ב-2008 שבר הערוץ את שיאי הצפייה שלו עם שידור הסדרה "קייל XY" שמהר מאוד נשברו שוב עם עליית הסדרה "חייה הסודיים של נערה אמריקאית". בנוסף להפקת סדרות כמו "בייבי דאדי", הערוץ מפיק סרטי טלוויזיה מקוריים שזוכים להצלחה יחסית כמו "עוד סיפור סינדרלה" – סרט ההמשך ל"סיפור סינדרלה".
אופי הערוץ
בדומה לרשת The CW הערוץ מתמקד בקהל יעד של צעירים בגילאי 18–34, פלח שוק שנחשב לרווחי ביותר בעיני המפרסמים. הערוץ בבעלות חברת דיסני העולמית. הערוץ משדר סדרות בהפקת מקור, סדרות דרמה, מדע בדיוני וקומדיה. הערוץ גם משדר סרטי טלוויזיה בהפקת מקור המיועדים לנוער.
בכל סדרות הערוץ קיימת גישה ליברלית כלפי להטבי"ם, בסדרות הדגל של הערוץ, בשקרניות קטנות בהווה, יש דמות מרכזית של נערה לסבית. ובסדרה קייל המסתורי בעבר, בעונה השנייה קייל ואחותו נלחמו על הזכות של זוגות חד מיניים להשתתף בנשף הבית ספרי בתיכון.
מבנה השידור, 10 פרקים בעונת הקיץ, ו-12 פרקים בחורף נועד כדי ליצור לסדרות קהל בסיס שיחזור לצפות בסדרות בעונת החורף, לאחר שהרשתות הגדולות חוזרות עם הסדרות שלהן, כך לסדרות נוצר קהל בסיס, אך הפגרה בת הארבעה חודשים בעונות הראשונות: ספטמבר-ינואר, וחצי שנה בעונות הבאות: ספטמבר-מרץ, פוגעת ברייטינג ולכן מובילה לביטול סדרות באמצע העונות, כמו שקרה לסדרה קייל XY, שבוטלה לאחר 10 פרקים של העונה השלישית עם סוף פתוח.
סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן
סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן (באנגלית: The Chronicles of Narnia: Prince Caspian) הוא סרט פנטזיה אמריקאי-בריטי המבוסס על הספר השני (והרביעי מבחינת הכרונולוגיה העלילתית) בסדרת ספרי הפנטזיה האפית "דברי ימי נרניה" של ק.ס. לואיס, "הנסיך כספיאן". הסרט, שהוא השני בסדרת סרטי נרניה, ממשיך את הסרט הראשון, "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים". את הסרט ביים אנדרו אדמסון, ועל ההפקה אחראים חברת "וולדן מדיה", בהפצת חברת וולט דיסני. הסרט יצא לאקרנים ב-16 במאי 2008.
תקציר העלילה
בינתיים בנרניה, המלך המרושע מירז מונע את כס המלכות מידי אחיינו, הנסיך כספיאן. בתגובה, כספיאן משתמש בקרנה של סוזן, שהושאר מאחור, על מנת לזמן את ארבעת ילדי פבנסי לעזור לו בהשבת שלטונו על נרניה. הוא מצליח לשכנע את אנשי היערות שהוא רוצה להפיל את דודו והם מסכימים לעזור לו. ארבעת האחים מגיעים באורח פלא לנרניה, שם הם מגלים שטירתם נהרסה אך חפציהם נשארו במקומם. האחים מצילים גמד בשם טרמפקין והוא מגלה להם שהטלמרינים השתלטו על נרניה ושעברו 1,300 שנים מאז שעזבו.
האחים פוגשים בכספיאן ובריפיצ'יפ- עכבר לוחם, והם מגלים שהוא צריך את עזרתם בהפלת שלטונו של דודו. הם נענים לבקשתו, ויחד הם מגיעים לשולחן אוכל, המקום בו אסלן מת לכאורה. הם מגבשים תוכנית תקיפה נגד הטלמרינים ונעזרים בקנטאורים. הכל הולך כשורה, וכספיאן מגיע לחדרו של דודו בשביל להרוג אותו אך הוא אינו מסוגל. הטלמרינים מצליחים לגבור עליהם, ורוב צבאם נשאר בתוך הטירה כדי לגרום לאחרים להצליח לברוח. פיטר כועס על כספיאן והם כמעט מתחילים קרב. כספיאן ופיטר כמעט מפותים על ידי מלכת השלג המוקפאת בתוך קרח, אך אדמונד דוקר אותה ומציל אותם.
בטירה, הצבא חוגג את מפלתו של מירז ועלייתו של כספיאן. אסלן מספר לכל הטלמרינים שהם יכולים לחיות בארצו, הם לא מאמינים לו, אך לבסוף הם מסכימים. כספיאן מתוודה על אהבתו לסוזן, אך היא מספרת לו, לאדמונד ולוסי שהיא ופיטר לא יחזרו, ושזה היה ביקורם האחרון בנרניה מכיוון שגדלו, ועכשיו צריכים לחיות את חייהם. אסלן מבטיח לאדמונד ולוסי שהם עוד ייפגשו, ושנרניה תצטרך אותם פעם נוספת. הממלכה נפרדת מהמלכים והם חוזרים דרך שער לעולם שלנו.
האחים נוסעים ברכבת, אדמונד מספר להם ששכח את פנסו החדש בנרניה והם פורצים בצחוק.
הפקה
לפני הקרנתו של החלק הראשון, "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים", הוכן כבר תסריט לסרט ההמשך. הבמאי, אנדרו אדמסון, ציין כי הדבר נועד לצורך המשכיות וכדי להימנע מרווח ארוך שבין ההפקות השונות. הסרט היה אפי בגודלו, והיו בו קרבות בסדר גודל נרחב מאשר בסרט הקודם. הסרט היה גם אפל יותר מקודמו ובעל פן ימי הביניים, בזמן שבו יצורי נרניה דוכאו בזמן שלטונו המושחת של מירז. עיצוב הדמויות היה נרחב יותר, והוצגו דמויות חדשות ושלבי גילאים שונים. האפקטים המיוחדים היו רבים יותר בסרט זה, וכללו 1,500 סצינות (הסרט הקודם כלל 800), מה שאילץ את אדמסון להעביר את ההפקה לבריטניה. את האפקטים ערכו "וולדן דיגיטל" במשותף עם "Moving Picture Company" ו-"Framestore CFC".
מקראה
מִקראה (בלועזית: כְרֶסְטוֹמַתיָה, מיוונית), בדומה לאנתולוגיה, היא חיבור של יצירות ספרותיות שונות למכלול אחד, אולם מטרתה הייחודית היא איסוף של טקסטים או מאמרים חינוכיים במטרה ללמד שפה או נושא מסוים.
מהות המקראה
בבלשנות או בחקר הספרות משתמשים במקראה כדי להדגים את התפתחותם של שפה או סגנון ספרותי. בתכנות מחשבים מקראה היא אוסף של תוכנות דומות שנכתבו בשפות תכנות שונות לצורך הדגמת ההבדלים בתחביר, בסמנטיקה ובניב של כל שפה.
קיימות מקראות המשמשות ספרי לימוד עבור מיומנויות הקריאה לילדים בבתי ספר. ברובן משולבים סיפורים קצרים, קטעים מסיפורים ארוכים יותר ויצירות עבר מקוריות. ספרים אלה מגיעים בגרסה אחת עבור התלמידים, ובמהדורה מיוחדת למורה, ולרוב יחד עם חוברות עבודה וערכות להפעלה. הסיפורים נבחרים במטרה להמחיש ולפתח מיומנויות ספציפיות הנלמדות ברצף שנקבע מראש. כאשר מהדורת המורה מאורגנת היטב ומכילה הצעות לפעילויות טרום קריאה, והערכות לאחר הקריאה תוך התמקדות בנושאים שהועלו בטקסט. מידע רב יותר מאשר מפתח התשובות לשאלות, המופיע במקראת התלמידים, בדרך כלל, בסוף כל קטע קריאה.
ילדים צעירים לומדים להכיר את האלפבית של שפתם באמצעות אלפון (ספר אלפבית). לאחר מכן, הם מתרגלים את הקריאה במקראות ראשית קריאה. מקראת ראשית קריאה עשויה להכיל שירים, סיפורים, משלים, חידות וקטעי מידע שונים יחד עם מטלות המפתחות את ההבנה והקריאה. לכל אלה מתווספת מערכת שאלות במטרה לפתח את יכולת הבנת המושגים; לערוך השוואות בין טקסטים שונים; לאתר רעיון מתוך הטקסט וליצור הכללות והשוואות, תוך שימוש במשחקי מילים. המטלות במקראות צריכות להיות מדורגות, תחילה ברמת מיומנות חשיבה פשוטה ובסיסית, החל מאיתור המילים, ובהמשך להתקדם למציאת תופעות בטקסט והקשר ביניהן, כדוגמת סיבה ומסובב, עיקר וטפל ויכולת לנתח משמעויות שונות.
מקראות בשפה העברית
המקראה הראשונה בשפה העברית, "אבטליון", מקראה ברוח השכלת ברלין בעריכת אהרן האלה-וולפסון, הופיעה בדפוס חינוך נערים בברלין בשנת תק"ן (1790). בתוך 25 שנה התפרסם הספר בשתי מהדורות נוספות, שתיהן בדפוס אנטון שמיד בווינה. בתוך כך פרסם בשנת תקס"ו (1806) המשכיל יהודה ליב בן-זאב, אף הוא בן דור "המאספים", מקראה עברית ושמה "בית הספר", גם היא בדפוס שמיד בווינה. מהדורות נוספות של הספר ראו אור עוד בחייו של המחבר, והוסיפו להופיע גם לאחר מותו ב-1811 (ב-1849 התפרסמה המהדורה התשיעית).
לאחר המקראות שחיברו משכילי גרמניה החלו להופיע מקראות גם במזרח אירופה. המקראה העברית הראשונה שראתה אור במזרח הייתה "אלף בית: ספר חינוך נערים ללמד בני ישראל ספר ולשון עבר", שפרסם בווילנה בשנים תר"ט–תר"י (1849-50) אברהם אריה יהודה ליב (לאון) מנדלשטם, עובד משרד החינוך הרוסי. המקראה העברית הראשונה שהופיעה בתקופת חיבת ציון היא "נטעי נעמנים", שפרסם אברהם מרדכי פְּיוּרקוֹ בוורשה בשנת תרמ"ג (1883).
לקריאה נוספת
על מקראות יהודיות, עבריות וישראליות:
מאמרים בנושאים ספציפיים:
איסק אלבניס
ביוגרפיה
אלבניס היה ילד פלא - הופעתו הפומבית הראשונה כפסנתרן הייתה בגיל ארבע. בגיל שבע ניסו הוריו להכניסו לקונסרבטואר של פריז, אבל הילד השובב יידה שם אבן בשמשת החלון וריסקה. כעונש נפסל מלהתקבל למוסד זה.
אלבניס המשיך ללמוד בקונסרבטוריונים של בריסל ולייפציג והיה תלמידו של פרנץ ליסט. הוא הצליח בקריירה כפסנתרן והופיע ברחבי העולם כולל ארצות הברית וקובה. כתב חמש אופרות, שלוש אופרטות ומספר קטן של שירים ויצירות לתזמורת. עיקר הצלחתו כמלחין הייתה ביצירותיו לפסנתר.
אלבניס אהב מאוד את המוזיקה העממית של אנדלוסיה. הוא כתב מאות יצירות לפסנתר בסגנון ספרדי. רבות מיצירות אלה עובדו לגיטרה ומושמעות עד היום.
הקטעים המפורסמים ביותר שלו הם הטנגו ואסטוריאס שעובדו לגיטרה על ידי המלחין פרנסיסקו טארגה וזכו להערכה רבה.
בשנת 1909 חיבר את יצירתו המפורסמת ביותר לפסנתר - הסוויטה "איבריה". בסוויטה 12 קטעים הספוגים באווירה ספרדית מסוימת (למשל: "הנמל", "יום חג בסביליה", "מאלגה"). יצירה זו סיכמה את כל עבודתו והייתה למעשה שירת הברבור שלו.
אלברטו רואיס-גיארדון, ראש עיריית מדריד ושר המשפטים של ספרד וססיליה סרקוזי, אשתו לשעבר של נשיא צרפת ניקולא סרקוזי, הם ניניו של אלבניס.
עירוב חצרות
עירוב חצרות היא תקנה הלכתית בהלכות ערובין, המתירה את הטלטול (הוצאת חפצים) בשבת בין רשויות היחיד פרטיות או משותפות שנמצאות בבעלות שונה בתחום חצר אחת או בחצרות צמודות (כגון מבית לחדר מדרגות או לחצר משותפת, או מחצר לחצר אחרת), דבר האסור מדרבנן (איסור טלטול בין רשויות היחיד), באמצעות יצירת שותפות סמלית בין כל הדיירים בכל הרשויות הנפרדות, ההופכת את כל הרשויות הנפרדות לרשות אחת משותפת.
פירושה העברי של המילה הוא כלאיים (תרגומה הארמי של המילה כלאים בתורה הוא עירובין) היינו ערבוב כמה בתים והפיכתם לרשות אחת.
על פי דברי רב יהודה בשם שמואל הנמסרים בגמרא תקנה זו תוקנה על ידי שלמה המלך, והיא אחת משבע מצוות דרבנן.
תקנה זו נמצאת בשימוש נרחב גם בימינו, בעיקר כהשלמה לתקנת העירוב (אולם לא כל עירוב מוכרח לכלול בתוכו עירוב חצרות).
כיום מקובל לערב יישובים, שכונות וערים שלמות בעירוב חצרות אחד, לאחר שכל העיר הוקפה בעירוב ההופך אותה לכעין חצר אחת, והכנת העירוב היא באחריות המועצה הדתית המקומית ולא באחריות אנשים פרטיים. אולם בעבר היה מקובל לערב קבוצות קטנות של בתי מגורים, והאחריות על הכנת עירוב החצרות הייתה על הדיירים במקום.
לתקנת עירוב החצרות ישנה תקנה מקבילה ודומה בדיניה בשם שיתוף מבואות, המיועדת לשתף חצרות שונות הפתוחות למבוי אחד הפתוח לרשות הרבים, בדומה לתקנת עירוב חצרות המשתפת בתים שונים הפתוחים לחצר אחת או חצרות צמודות.
רקע
מדין התורה, מותר לטלטל חפצים מרשות היחיד לרשות היחיד אחרת בשבת ללא הגבלה, וללא תלות בבעלות על רשות היחיד, ואפילו עיר שלמה המוקפת בחומה - נחשבת לרשות היחיד אחת ומדין התורה מותר לטלטל בכולה, בין בתיה השונים ומהבתים לשטח ציבורי פתוח.
אולם ניתן להתיר את הטלטול בין רשויות היחיד השונות בשבת באמצעות תיקון עירוב החצירות. (במבוי דווקא באמצעות תיקון שיתוף מבואות) עירוב החצירות מורכב ממזון בשיעור הראוי לאדם אחד לשתי סעודות המונח בתוך בית מגורים, ומשמעותו שרואים כאילו כל הדיירים מעורבים (כעין שותפות) ואוכלים במקום אחד, ודבר זה הופך את כל רשויות היחיד הפרטיות והמשותפות השונות לרשות היחיד אחת משותפת, ועל ידי כך מותר לטלטל בין כל רשויות היחיד המעורבות על ידי עירוב החצרות. ישנה חשיבות לכך שעירוב החצרות יהיה כעין שותפות בין כל הדיירים, ושלא יקפידו הדיירים אחד על השני בעירוב, דבר שיפגום בשותפות ובעירוב החצרות. העירוב צריך להיות משותף לכל הדיירים, ואפילו אם דייר אחד שלו בעלות ברשות המשותפת לא השתתף בעירוב החצרות - העירוב נפגם, והוא מונע מכולם את הטלטול מבתיהם לחצר, מפני חלקו בחצר.
כיום משתמשים בתקנה זו כהשלמה להקפת שכונה או עיר בעירוב, שמשמעו הקפת מקום בכעין מחיצה, ההופכת את כל השטח הפתוח שבו לרשות היחיד. אולם כיוון שהשטח המוקף מכיל בתוכו ריבוי של רשויות היחיד נפרדות (למשל בתי מגורים בבעלות נפרדת), כדי שיהיה מותר לטלטל ביניהם - יש לשתף את כל הרשויות הפרטיות ביחד, באמצעות עירוב החצרות.
עירוב חצרות ליום טוב
ככלל, תקנת עירוב חצרות נתקנה לשבת וליום הכיפורים. לגבי יום טוב נאמר בגמרא "אין עירוב והוצאה ליום טוב". נחלקו המפרשים בביאור משפט זה. המגיד משנה הסביר בדעת הרמב"ם שאין צורך בעירוב חצרות ביום טוב, וההוצאה מחצר לחצר מותרת גם ללא עירוב. לעומת זאת לדעת הרשב"א יש צורך בעירוב חצרות ליום טוב לשם הוצאת דברים שאין בהם צורך היום. השולחן ערוך פסק כדעת הרמב"ם שאין צורך בעירוב עבור יום טוב ואילו הרמ"א פסק כדעת הרשב"א. דעה שלישית היא דעת הריטב"א, לפיה אין היתר לטלטל ביום טוב דברים שאין בהם צורך היום ואפילו עשה עירוב חצרות אין הדבר מועיל. המשנה ברורה מביא בשם מהרש"ל שלא נהגו להניח עירוב חצרות ליום טוב, אך טוב שכאשר מניחים עירוב חצרות בערב פסח לצורך כל שבתות השנה יאמרו שעירוב זה מועיל גם לימים הטובים שבה.
בעירוב חצרות הולכים אחר מקום האכילה
לגבי עירוב חצרות הולכים אחר מקום האכילה ולא אחר מקום המגורים והשינה, ולכן מי שמתגורר בחצר אחת ואוכל בחצר אחרת - צריך להשתתף בעירוב החצרות של החצר בו הוא אוכל, ולא בחצר בו הוא מתגורר. וכן אם לא השתתף בעירוב החצרות - הוא אוסר את הטלטול בחצר בו הוא אוכל, ולא בחצר בו הוא מתגורר.
אם כל הדיירים בחצר אוכלים במקום אחד, כגון בחדר אוכל - אין צורך בעירוב, היות שרואים כאילו כולם גרים במקום אחד. לדוגמה, חיילים המשרתים בבסיס צבאי אינם צריכים לעשות עירוב חצרות, היות שכולם אוכלים במקום אחד.
כיוון שבעירוב חצרות הולכים אחר מקום האכילה, דיירי הבית בו מניחים את העירוב אינם צריכים להשתתף בו, והם אינם אוסרים את הטלטול לחצר אם לא נשתתפו בו.
המזון לעירוב החצרות
במשנה מבואר כי "בכל מערבין ומשתתפים, חוץ מן המים ומן המלח". לדעת רש"י נאמר "בכל מערבין" הן לעניין עירובי תחומין והן לעניין עירובי חצרות. לפי דעתו, מותר לערב עירובי חצרות בכל, מלבד במים ובמלח. לעומתו סברו רבי עובדיה מברטנורה, הרמב"ם ובעלי התוספות כי המשנה מתייחסת בקטע זה לעירובי תחומין בלבד, ואילו עירובי חצרות ניתן לעשות בפת בלבד. לנושא זה מתייחסת גם מחלוקת החכמים ב בין רבי יהושע – הסובר כי מערבים בפת שלמה בלבד – לבין רבי אליעזר, הסובר כי מערבים בכל, מלבד במים ובמלח. אף שלרוב הלכה כדברי המיקל בעירוב, להלכה פסק הרב יוסף קארו ב"שולחן ערוך" כי מערבים חצרות בפת בלבד.
שיעור העירוב
המזון לעירוב החצירות צריך להיות דווקא פת ראויה לאכילה, בשיעור שיספיק לשתי סעודות לאדם אחד, שהוא שיעור שש ביצים. די בשיעור זה אפילו אם המזון משמש לעירוב חצרות של עיר שלמה. אולם בעירוב הנעשה לקבוצה קטנה, ניתן ליצור עירוב בשיעור של גרוגרת לכל אחד ואחד. במקרה זה יהיה שיעור העירוב קטן יותר כל זמן שלא משתתפים בו יותר מ-18 אנשים, שבו משתווה שיעור זה לשיעור שתי סעודות.
מאיזה מזון מורכב העירוב
הפת לעירוב צריכה להיות פת הראויה לאכילה, אפילו פת העשויה מאורז, ולא האסורה לאכילה, כגון העשויה מחיטים שהיו טבל, אפילו דברים האסורים באכילה רק מדרבנן. אולם מותר לערב בפת המותרת באופן עקרוני, אלא שאסורה לאדם שמערבים עליו, כגון לאדם שאינו כהן בתרומה, או לאדם שאסר עצמו בנדר או בשבועה מאכילת פת, או בדמאי, המותר לעניים. ניתן לערב את עירוב החצרות גם בפת הבאה בכיסנין.
כיום נהוג לקחת מצות לעירוב החצרות, כיוון שהם נשמרות ראויות לאכילה לזמן רב, ויכולות לשמש גם בתקופת הפסח, בו אסורה אכילת חמץ. את המזון המשמש לעירוב חצרות מזכים לכלל הציבור, כך שלכל אחד מתושבי העיר יהיה חלק בו (אם המזון המשמש לעירוב החצרות התעפש יש להחליפו, היות שהעירוב צריך להיות ראוי לאכילה).
גביית העירוב
כאשר הפת לעירוב ניתנת על ידי כמה אנשים, יש צורך שכל אחד מהם יביא דווקא פת שלמה, אפילו קטנה, ולא פרוסה. טעם דין זה הוא משום איבה, שלא יקפיד מי שהביא פת שלמה על מי שהביא פרוסה, דבר שעשוי לגרום לקטטה, ולפגיעה בשותפות החיונית לעירוב. אולם אין הלחמים המובאים על ידי אנשים שונים צריכים להיות שווים בגודלם, ודי בכך שיהיו שלמים. אם העירוב ניתן על ידי אדם אחד המזכה את העירוב לאחרים - יכול העירוב להיות מפרוסות, היות שאין חשש לאיבה.
ישנה מחלוקת אם ניתן לגבות עירוב בכפייה מאדם שאינו מעוניין להשתתף בעירוב, כאשר אי-השתתפותו בעירוב תגרום לאיסור הטלטול על דיירים רבים, וכן אם אחד מבני ביתו של אותו אדם יכול לתת חלק לעירוב החצרות ללא הסכמת בעל הבית.
הרמ"א מתאר מנהג בתקופתו, שנהגו לאסוף מכל הדיירים בחצר מעט קמח, וממנו היו אופים חלה לעירוב החצרות.
זיכוי עירוב לרבים
במקום לאסוף מעט מזון מכל השותפים לעירוב החצרות, ניתן שאדם אחד יזכה לכולם (באמצעות אדם אחר) חלק במזון שהוא מכין, כך שלכולם תהיה שותפות במזון, באמצעות דין זכין לאדם שלא בפניו, היינו שניתן להעביר דבר לבעלות אדם אחר אף ללא ידיעתו, כאשר מדובר בדבר שהוא זכות בשבילו. דין זה שימושי במיוחד במקומות שבהם עירוב החצרות משותף לדיירים רבים, כגון עירוב חצרות לשכונה או לעיר, בהם קשה מבחינה מעשית לגבות את העירוב מכל הדיירים.
את המזון המיועד לעירוב יש לזכות לרבים על ידי אדם עצמאי, שאינו בעליו. ישנה מחלוקת האם ניתן לזכות את העירוב באמצעות גדול הסמוך על שולחנו, היינו שמתפרנס על ידי הוריו, או האם אדם יכול לזכות את העירוב לרבים על ידי אשתו.
שיירי עירוב
אם נתמעט העירוב משיעורו, לאחר לפחות שבת אחת שבה היה שיעורו תקין - העירוב כשר, גם אם נשתייר ממנו דבר זעום, שכן שיירי העירוב כשרים גם בשיעור קטן.
ניתן אף לאכול את העירוב במהלך השבת, והיתר העירוב יהיה עדיין בתוקפו, היות שדי בכך שהעירוב היה בשיעור מספיק בשעת כניסת השבת לבדה, ואין צורך שיעמוד בשיעורו לכל אורך השבת.