cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון מרשל הרלן
תיקים מאוחרים (1911-1897)
הרלן לא חיבב את הרעיון של שוויון חברתי גזעי מלא. בעוד שהוא דחף לשוויון כפי שעשה בתיקים שונים לטובת "חוקה עיוורת צבעים" בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין פלסי נגד פרגוסון, הוא גם ציין ש"ישנו גזע כה שונה מאיתנו שאנו לא מרשים לבניו להפוך לאזרחי ארצות הברית... אני רומז על הגזע הסיני". בפסק הדין "ארצות הברית נגד וונג קים ארק" מ-1898 הצטרף הרלן לחוות דעת המיעוט של נשיא בית המשפט העליון פולר, שבה תוארו הסכנות הכרוכות בהימצאותם של מספר רב של מהגרים סינים בארצות הברית. בית המשפט פסק שאנשים ממוצא סיני שנולדו בארצות הברית הם אזרחים על פי לידה. פולר והרלן טענו שהעיקרון דין הדם (כלומר, העיקרון שהילד יורש את האזרחות של אביו ללא קשר למקום לידתו) היה נפוץ יותר בהיסטוריה המשפטית של ארצות הברית מאז עצמאותה. מנקודת המבט של המיעוט, היסמכות יתר על עיקרון דין הקרקע (אזרחות על פי מקום הלידה), כאמצעי להגדיר את האזרחות, תוביל מצב עניינים בלתי נסבל שבו "ילדי הזרים, שבמקרה נולדו תוך כדי שאמותיהן עברו דרך שטחי הארץ, בין אם הוריהם הם בני מלוכה או לא, או בין אם הם מונגולים, מלאים או בני כל גזע אחר, זכאים לכהן כנשיא ארצות הברית, בעוד שילדיהם של אזרחינו, שנולדו מחוץ לארצות הברית, לא זכאים לכך.
הרלן גם כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "חברת הרכבת של שיקגו, ברלינגטון וקווינסי נגד עיריית שיקגו" מ-1897, שקבע שהזכות להליך הוגן מצריכה פיצוי הולם שיינתן על כל רכוש פרטי שנתפס על ידי המדינה. פסק דין זה יישם את הסעיף הרלוונטי בתיקון ה-14, ושהיה הפעם הראשונה שחלק ממגילת הזכויות נגע לממשלות המדינות. בית המשפט לא יישם אף סעיף של מגילת הזכויות עד לפסק הדין "גיטלו נגד ניו יורק" מ-1925. הרלן כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "חברת ניירות הערך הצפונית נגד ארצות הברית", שהיה הפעם הראשונה שבית המשפט אישר את השימוש בחוק ההגבלים העסקיים של שרמן כדי לפרק תאגיד גדול. הרלן כתב גם את חוות דעת הרוב בפסק הדין "אדאיר נגד ארצות הברית" מ-1908, בו נקבע שלקונגרס לא הייתה הסמכות לאסור את "חוזי הכלב הצהוב", הסכם העסקה בית עובד למעביד על בסיס הסכמתו של העובד לא להיות חבר באיגוד עובדים.
בשנותיו האחרונות על כס השיפוט, המשיך הרלן לכתוב חוות דעת מיעוט בפסקי דין מרכזיים, כמו פסק הדין "גילס נגד האריס" מ-1903, תיק שקרא תיגר על השימוש ב"סעיף הסבא", שהגביל את רשימות המצביעים ולמעשה שלל מהשחורים את זכות הבחירה. הוא גם כתב חוות דעת מיעוט בפסק דין לוכנר נגד מדינת ניו יורק מ-1905, אך הוא הסכים עם דעת הרוב "שקיימת חירות להתקשר בחוזה שאינה יכולה להיות מופרת אפילו באמצעות סנקציה ישירה על פי חוק". בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "הודג'ס נגד ארצות הברית" מ-1906, חזר והדגיש הרלן את אמונתו שהתיקון ה-13 הסמיך את הקונגרס להגן על האפרו-אמריקאים מפני אפליה או אלימות. הוא היה השופט היחידי שכתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "אקס פארטה יאנג" מ-1908, בו הוא טען שהתיקון ה-11 מנע תביעות נגד פקידי ממשל של המדינות הפועלים בתוקף תפקידם. בחוות דעת המיעוט החלקית שלו בפסק הדין "חברת סטנדרד אוייל מניו ג'רזי נגד ארצות הברית", טען הרלן בתוקף שחוות דעת הרוב שאימצה את מבחן השכל הישר, ושבה נקבע שנסיבות מקלות מסוימות לא ניתן לפרק נאמנות גם אם היא מהווה מונופול. הן בפסק דין זה, והן בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת הטבק האמריקאית" מ-1911, מתח הרלן ביקורת נוקבת על חוות דעת הרוב על כך שאימצה את מבחן השכל הישר, שכן מבחן זה לא בא לידי ביטוי בחקיקה המקורית, והוא האמין שבית המשפט חמס את זכות החקיקה של הקונגרס.
חיים אישיים
בדצמבר 1856 נשא הרלן לאישה את מלווינה פרנץ' שנקלין, בתו של איש עסקים מאינדיאנה. על פי ידידיהם ועל פי זיכרונותיה של שנקלין, הנישואים היו מאושרים והם נמשכו עד למותו של הרלן. לזוג נולדו שלושה בנים ושלוש בנות. בנם הבכור, ריצ'רד, היה לכומר פרסביטריאני ושירת כנשיא לייק פורסט קולג'. בנם השני, ג'יימס ס. הרלן, עסק בעריכת דין בשיקגו והיה התובע הכללי של פוארטו ריקו ויושב ראש מועצת הסחר הבין-מדינתי. בנם הצעיר, ג'ון מיינרד הרלן, עסק גם הוא בעריכת דין בשיקגו והיה חבר מועצת העיר. בנו של ג'ון מיינרד, ג'ון מרשל הרלן השני, היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית כמו סבו בשנים 1955–1971.
מותו
ג'ון מרשל הרלן נפטר בוושינגטון הבירה ב-14 באוקטובר 1911 לאחר 33 שנות על כס השיפוט. הוא היה השלישי באורך כהונתו עד אז והשישי באורך כהונתו עד היום. הוא היה אחרון השופטים שכיהנו תחת נשיאותו של מוריסון וייט שנותר על כס השיפוט. הוא נטמן בבית הקברות רוק קריק שבוושינגטון, מקום בו קבורים שופטים נוספים שכיהנו בבית המשפט העליון. הלראן, שסבל מקשיים פיננסיים במשך כל תקופת כהונתו בבית המשפט, הותיר אחריו מעט נכסים שיכלו לפרנס את אלמנתו ואת שתי בנותיו הרווקות. בחודשים שלאחר מותו, הקימו חברים מובילים בלשכת עורכי הדין של בית המשפט העליון קרן לרווחת משפחתו.
מורשתו והנצחתו
בעשורים שלאחר מותו, נשכח הרלן כמעט לחלוטין, אך המוניטין שלו החל להשתפר באמצע המאה ה-20, וחוקרים רבים מחשיבים אותו כיום כאחד מהשופטים הגדולים בבית המשפט העליון בתקופתו. הוא נודע בעיקר בשל המוניטין שלו כ"מתנגד הגדול" (The Great Dissenter"), והוא ייזכר במיוחד בשל חוות דעת המיעוט שלו בפסק דין פלסי נגד פרגוסון. ההיסטוריון ד. גרייר סטפנסון כתב ש"יותר מכל אחד מהשופטים העליונים שלצידם הוא כיהן, הרלן הבין את תיקוני השיקום ככאלו שמיסדו זכות מוגנת ברמה הלאומית נגד אפליה גזעית, אף על פי שהיה זה אמצעי של בית המשפט שלעיתים קרובות ביטא את הייעוד שלהם בחוות דעת המיעוט שלו". חוקר המשפט ברנרד שוורץ כתב ש"חוות דעת המיעוט המרכזיות של הרלן אושרו באופן כללי בבית המשפט של ההיסטוריה. מאה שנים לאחר מכן, התנגדותו לפירוש הצר של זכויות האזרח, שאומץ על ידי דעת הרוב, זכתה לאישור באופן כללי". השקפתו של הרלן, שהתיקון ה-14 קבע שמגילת הזכויות תיושם במדינות, גם היא אומצה באופן כללי על ידי בית המשפט העליון.
על שמו של הרלן נקרא בית ספר תיכון ציבורי בשיקגו, ובית ספר תיכון בסן אנטוניו שבטקסס. במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו אחת מאוניות ליברטי. ב-1994 הקים סנטר קולג', שהרלן נמנה עם בוגריו, משרת פרופסורה בממשל על שמו. בית הספר למשפטים של אוניברסיטת לואיוויל הקים על שמו קרן מלגות.
ב-1906 תרם הרלן עותק של תרגום המלך ג'יימס לבית המשפט העליון. עותק זה נודע כ"תנ"ך של הרלן" ועד היום הוא נחתם על ידי כל שופטי בית המשפט העליון לאחר השבעתם.
אפרוונאטור
אפרוונאטור (שם מדעי: Afrovenator; מילולית: "טורף אפריקני") הוא סוג דינוזאור טורף ממשפחת המגלוזאוריים אשר חי בתור היורה בצפון אפריקה הקדומה. מאובניו נמצאו בניז'ר בידי הפלאונטולוג פול סרנו, באותו מקום בו נמצאו דינוזאורים אפריקנים נוספים כמו הג'ובריה. החפירות גילו ממצא אחד מהמין - Afrovenator abakensis.
אדוארד סמית-סטנלי
אדוארד סמית-סטנלי, רוזן דרבי הארבעה עשר (באנגלית: Edward Stanley, 14th earl of Derby; 29 במרץ 1799 – 23 באוקטובר 1869; מסדר הבירית, מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, המועצה המלכותית, המועצה המלכותית של אירלנד) היה פוליטיקאי בריטי, שכיהן שלוש פעמים כראש ממשלת בריטניה, וכן היה מנהיג המפלגה השמרנית במשך התקופה הארוכה ביותר עד כה, משנת 1846 ועד פרישתו בשנת 1868. עם זאת כהונתו כראש ממשלה בפועל הייתה קצרה יחסית, כשבמצטבר כיהן כראש ממשלה במשך 3 שנים ו-280 יום.
אפרוונאטור
דינוזאור זה היה דומה לטורווזאורוס והמגלוזאורוס האירופאים והגיע לאורך של 8 מטרים ולמשקל של מעל 1 טון. הוא היה בעל זרועות באורך 40 ס"מ וירך ארוכה באורך 76 ס"מ. הוא היה בעל גולגולת ארוכה ונמוכה עם שיניים דקות יחסית, אף שהללו מעולם לא התגלו והם משוערות ממראה מינים אחרים.
אדוארד סמית-סטנלי
סמית-סטנלי החל בקריירה פוליטית בשנת 1820 בהיותו חבר המפלגה הוויגית. הוא עלה למשרה ממשלתית לראשונה בממשלת פרדריק רובינסון ומונה למזכיר לענייני אירלנד בממשלת צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני. משבר בעניין מעמד הדת הקתולית באירלנד הוביל להתפטרותו של סמית-סטנלי מהקבינט הוויגי ולמעברו למפלגה השמרנית תחת רוברט פיל. בממשלת פיל כיהן בשנית בתפקיד המזכיר לענייני אירלנד עד שהתפטר פעם נוספת בשנת 1845 על בסיס הדחייה של חוקי הדגן.
לאחר המשבר הממשלתי שנוצר סביב חוקי הדגן ולאחר התפטרותו של רוברט פיל מראשות הממשלה, סמית-סטנלי התמנה לראש המפלגה כמו גם לראש הממשלה. במהלך שנותיו בתפקיד ראש ממשלה היה, לצד בנג'מין דיזראלי, בעל תפקיד מרכזי בחקיקת האמנציפציה ליהודים בבריטניה. בהמשך היה סמית-סטנלי אחראי על הפלת המרד ההודי הגדול והעברת הממשל בהודו הבריטית מממשל חברת הודו המזרחית הבריטית לממשל ישיר של הממשלה בלונדון, מה שהוביל להקמתו של הראג' הבריטי והמושלות הכללית של הודו. בשנת 1867 העביר ממשל סמית-סטנלי חקיקה שהתירה את זכות הבחירה לכמות כפולה של אזרחים ברחבי הממלכה המאוחדת ותרם לקידום הדמוקרטי במדינה.
אפרוונאטור
הוא חי במדבר סהרה של היורה והיה מטורפי העל של האזור. כנראה שהוא צד דינוזאורים איטיים או חולים.
אדוארד סמית-סטנלי
דרבי זכור בעיקר כמי שמגלם את המדינאי האריסטוקרטי; הוא עבד להשיג הצטיינות בכל פועלו, כבעל סוס מרוצים, כבעל אדמות מיטיב עם איכריו, וכמלומד שזכה בפרס אוניברסיטת אוקספורד הודות לחקר הלטינית שביצע. הוא טיפח את השמרנים ועזר לפרוטקציוניזם לשרוד שנים קשות בזמן שהוא קידם את ד'יזראלי להיות ליורשו הפוליטי. אף על פי שמבחינה היסטורית נשכחה במעט דמותו, דרבי היה מהאבות המייסדים של המפלגה השמרנית.
חיים פרטיים
סטנלי נולד בשנת 1799, ממלכת בריטניה הגדולה, למשפחת אצולה עשירה ומבוססת מלנקשייר, למד באיטון קולג' ולאחר-מכן בכרייסט צ'רץ' שבאוניברסיטת אוקספורד. במאי 1825 הוא נישא לאמה קרוליין, להם נולדו שלושה ילדים: אדוארד, פרדריק, ואמה שרלוט. בשנת 1819 הוענק לו פרס הלטינית מטעם אוקספורד. בשנת 1824 יצא סטנלי למסע במושבות קנדה עילית וקנדה התחתית של האימפריה הבריטית באמריקה הצפונית ובהמשך ביקר במספר ממדינות החוף המזרחי של ארצות הברית. אביו היה נושא התואר של הרוזן דרבי וסטנלי היה יורשו.
קריירה פוליטית
ביולי 1822, סטנלי, שקיטלג עצמו בתור "ויג חוקתי" באותה נקודה בקריירה הפוליטית שלו, תפס את מושבו בפרלמנט כחבר הפרלמנט מטעם מחוז סטוקברידג', מושב שקנה לו סבו, הרוזן דרבי ה-12. הוא נשא את נאום הבכורה שלו, על הצעת החוק לשימוש בגז למטרות תאורה במנצ'סטר, במרץ 1824. הנאום צוין בבהירותו של סטנלי ובזכות יכולותיו האורטוריות. סטנלי בהמשך כיהן בתפקיד מינורי בממשלות ג'ורג' קנינג ופרדריק רובינסון. בשנת 1828 תמך בניסיון הלא מוצלח להעביר את מושב איסט רטפורד למושב בירמינגהם בצעד שהדגיש את התנגדותו למדיניות הממשלה. סטנלי הצביע בעד האמנציפציה הקתולית בשנת 1829, ודיבר בקצרה בעד הרפורמה הפרלמנטרית בשנת 1830. בבחירות הכלליות שהתקיימו במותו של ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, סטנלי נבחר מחדש למושב פרסטון, אך איבד את המקום בתוך זמן קצר וניצח מאוחר יותר במושב הפרלמנטרי של וינדזור.
תחת ממשל צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני, מונה סטנלי לתפקיד המזכיר הראשי לאירלנד. הוא מונה ב-1831, וחודשים ספורים לאחר מכן ניסח את "מכתב סטנלי", המגדיר את מבנה מערכת החינוך באירלנד. אירלנד המפולגת בין הנצרות הקתולית והפרוטסטנטית הצריכה פתרון מיוחד למערכת החינוך, אותו קבע סטנלי במכתבו זה. שיטה זו נשארה, בעיקרה, תקפה עד לימינו למערכת החינוך היסודי באירלנד. באפריל 1833 קודם סטנלי לתפקיד בכיר יותר: מזכיר המלחמה והקולוניות. בעודו בתפקיד הנהיג סטנלי תהליך רפורמה בן שנה שהביא לביטול המלא של כל העבדות בכל מושבותיה של בריטניה, כולל המושבות שהיו תחת שלטון ישיר של חברות ולא הכתר הבריטי. הוא החזיק בתפקידו עד להחלפת גריי בויליאם לם. עקב מחלוקת פנימית בתוך המפלגה הוויגית, איגד סטנלי קבוצת פוליטיקאים בכירים מתוך המפלגה, שנקראה מאוחר יותר בשם "Derby Dilly". עם הזמן התאחדה הקבוצה עם המפלגה השמרנית בהנהגתו של רוברט פיל.
סטנלי חזר לתפקידו כמזכיר הקולניות תחת ממשל פיל השני, בין השנים 1841 - 1845 (אז הוחלף בידי ויליאם גלאדסטון). הוא פרש מתפקידו עקב אי-הסכמתו עם ביטול חוקי הדגן על ידי ראש ממשלתו. כאשר משבר חוקי הדגן הוביל את פיל להתפטר מהנהגת המפלגה השמרנית לאחר תבוסתו הפוליטית לג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון (מנהיג המפלגה הוויגית), סטנלי מונה ליושב ראש המפלגה השמרנית החדש. לאחר התפרקות ממשלת ראסל הראשונה, הוטלה על סטנלי (שבינתיים ירש את תואר האצולה של אביו לאחר פטירתו של האחרון) הרכבת הממשלה בידי ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
קדנציה ראשונה
מרבית השרים שמינה סטנלי היו צעירים וכיהנו לראשונה בתפקיד, רק שלושה מבין השרים כיהנו קודם לכן בתפקיד (בין השאר כיהן בנג'מין דיזראלי הצעיר לראשונה בממשלה זו כשר אוצר). כששמע הדוכס מוולינגטון את שמות השרים מוקראים בקול, לא הכיר את שמות השרים ובכל פעם שאל: "מי?, מי?", כך נדבק לממשלה זו הכינוי ה-"Who? Who? Ministry".
ממשל זה לא שרד, וכאשר הגיש ד'יזראלי את תקציב הממשלה לשנת 1853, נדחה התקציב והממשלה התפרקה.
קדנציה שנייה
ממשלתו השנייה של סטנלי, שהוקמה לאחר התפרקות ממשלת הנרי טמפל, הייתה אף היא קצרת ימים. בין השאר ניתן למנות את העברת השליטה על הודו מידיה של חברת הודו המזרחית הבריטית אל הממלכה עצמה, לאחר פרוץ המרד ההודי הגדול.
קדנציה שלישית
הקדנציה השלישית של סטנלי, נודעה בין השאר בזכות הרפורמה בזכות הבחירה, שאפשרה לרבים מאזרחי הממלכה המאוחדת להצביע לראשונה בהיסטוריה. ב-1868 פרש סטנלי מן החיים הפוליטיים, ובנג'מין דיזראלי, שהיה דמות בולטת לאורך כל השנים בממשלותיו של סטנלי, החליף אותו בתפקיד.
סידאמו
אתיופיה היא פדרציה של קבוצות אתניות שונות. אחת מהן היא הסידאמה (או סידאמו).
סימפוניה מס' 3 לעוגב של סן-סנס
הסימפוניה מס' 3 לעוגב אופוס 78 ברשימת יצירותיו של קאמי סן-סנס היא יצירה לתזמורת מלאה בלווי עוגב ופסנתר. זהו הכינוי המקובל ליצירה אך סן-סנס למעשה חתם עליה כסימפוניה עם עוגב (ולא לעוגב) כיוון שהיצירה היא למעשה סימפוניה תזמורתית, והעוגב (וגם הפסנתר) אינם מופיעים בה ככלים סולניים כבקונצ'רטו ואף לא הוגדרו בתוך התכליל ככלים שהם אובליגטו. היצירה הוזמנה על ידי האגודה הפילהרמונית המלכותית האנגלית, הושלמה בשנת 1886 ובוצעה ב-19 במאי באותה שנה באולם סנט-ג'יימס בלונדון בניצוחו של המלחין. סן-סנס בן ה-50 היה אז בשיא הקריירה שלו. יותר מאוחר הוא כתב ש"נתתי לה כל מה שיכולתי לתת. מה שהשגתי כאן לא אוכל להשיג שוב". אמנם, הסימפוניה היא האחרונה של סן-סנס והייתה לאחת מהיצירות המוכרות שלו.
היצירה
פרקי היצירה הם: מבנה הסימפוניה תואם לכאורה את המבנה המסורתי של 4 פרקים, אך כפי שציין המלחין "הפרק הראשון עוצר באמצע התפתחותו ומשמש כמעין הקדמה לפרק האדאג'ו. הסקרצו (הפרק השלישי) מוביל ברציפות לפרק הסיום" כך שהיצירה מבוצעת בפועל בשני חלקים. משך היצירה כ-35 דקות.
הסימפוניה כתובה לתזמורת הכוללת: 3 חלילים ופיקולו המתחלף עם החליל השלישי, 2 אבובים, 2 קרנות אנגליות, 2 קלרינטים, קלרינט בס, 2 בסונים, קונטרה-בסון, 4 קרנות יער, 3 חצוצרות, 3 טרומבונים, טובה, טימפני, משולש, מצילה, תוף בס, מיתרים (כינורות, ויולות, כלי צ'לו וקונטרבסים), בתוספת פסנתר (ל-2 ו-4 ידיים) ועוגב.
המוטיב המעובד
נושא קצר (ראו איור) חוזר במקומות רבים ביצירה בצורות שונות, לפעמים כשרק חלק ממנו מוזכר או משמש לבניית מלודיה נוספת. הנושא מופיע בפתיחה (בדקה 1:19 בבצוע של תזמורת פריז) במבנה AABB אחרי אדאג'ו קצר (הכולל גם הוא ציטוטים של מוטיב B - למשל בדקה 0:49). כאן הנושא מופיע בצורה דרמטית חסרת מנוחה. אחר כך, נושא A יופיע שוב בצורה שונה כפיציקטו שקט בקונטרבסים (למשל בדקה 9:50), אחר כך שוב בצורה שונה ומהירה מאוד בחלק השני של היצירה (למשל בדקה 21:18). בפרק הסיום הוא יופיע בצורה הידועה יותר שלו באופן חגיגי בעוגב עם ארפג'ים מהירים ברקע על הפסנתר (למשל בדקה 28:48).
מהלך היצירה
פרק ראשון: אחרי אדאג'ו קצר מופיע הנושא העיקרי של היצירה באופן דרמטי. אחריו מופיעים נושאים רגועים יותר (2:28 ו-3:46) המשתלבים אחר כך בנושא העיקרי החוזר (7:13 ו-8:22) וחלק A של המוטיב המרכזי מופיע שוב בצורת פיציקטו בקונטרבסים (9:50). העוגב מופיע ומכריז באקורד שקט (10:44) על הקטע הבא - הפוקו אדאג'יו. מוטיב לירי רגוע במיתרים חוזר אחר כך גם בכלי הנשיפה (12:09). חלק A של המוטיב בגרסת הפיציקטו חסרת המנוחה חוזר שוב (16:19) ויחד עם המוטיב הלירי המצטרף אליו הם מובילים לסיום הפרק.
פרק שני (הסקרצו): פותח (20:55) בנושא אגרסיבי מהיר ובמהרה (21:18) מצטרף אליו שוב מוטיב A הפעם בגרסה מהירה היוצרת אווירת מתח המתגבר לקראת קטע פרסטו מהיר אליו מצטרף הפסנתר מספר פעמים בקטעי ארפג'ו עולים מהירים ביותר בהרמוניות שונות (כמו ב-22:36). הסקרצו חוזר ואחריו גם מוטיב A בגרסתו המהירה ואז מצטרפות החצוצרות. המתח נרגע לקראת סוף הקטע, אבל הרוגע מופר על ידי העוגב הפוצח באקורד חזק (28:16) החוזר עוד פעמיים לפני שהתזמורת מציגה את המוטיב המרכזי שוב, והפעם בגרסה חגיגית דמוית כוראל. אחר כך (29:28) העוגב חוזר על גרסה זאת כשברקע הפסנתר ב-4 ידיים משמיע קישוט מהיר ורצוף דמוי פעמונים. המוטיב בגרסתו המהירה חוזר שוב ושוב ויוצר התרגשות המגיעה לשיא בסיום אנרגטי בו לוקחים חלק כל הכלים (36:14-33:44).
השפעות
יש טוענים שלמוטיב המרכזי של הסימפוניה קיבל סן-סנס השראה ממוטיב דומה מפתיחת המזמור הגרגוריאני Dies Irae מתוך תפילת הרקוויאם (מיסת המתים) הקתולית, או מריקוד המוות (Totentanz) של פרנץ ליסט (ידידו של סן-סנס והמלחין הנערץ עליו), שמבוסס באופן ישיר על ה-Dies Irae. יש הרואים דמיון של המוטיב לנושא של Ave Maria מאת המלחין הצרפתי בן המאה ה-19 פייר-לואי דיטש שיחס אותו בתורו למלחין הרנסאנס יאקוב ארקאדלט. גם את ה-Ave Maria הזאת עיבד ליסט לפסנתר. טענות אלה אבל מתייחסות לחלק A של המוטיב שהוא קצר ובסיסי למדי ולכן לא ברור אם באמת יש כאן השפעה אמיתית או יד המקרה.
לליסט בכל אופן הייתה השפעה ברורה ומוצהרת על סן-סנס, ומליסט הוא קיבל את הרעיון של פואמה סימפונית שבה נכלל מוטיב החוזר בעיבודים שונים במהלך היצירה. סן-סנס לבסוף הקדיש את הסימפוניה לליסט שמת כמה חודשים לפני הופעת הבכורה.
ביצועים וגרסאות
הסימפוניה בוצעה לראשונה כאמור ב-19 במאי 1886 באולם סנט-ג'יימס בלונדון בניצוחו של המלחין. ב-9 בינואר 1887 סן-סנס ניצח על בצוע בצרפת וחודש אחר כך בוצעה היצירה באולם המטרופוליטן בניו-יורק בניצוחו של תיאודור תומאס. סן-סנס עצמו ניצח על היצירה שוב בסן פרנסיסקו לקול תשואות הקהל. מאז הייתה היצירה לחלק מהרפרטואר התזמורתי המקובל וזכתה לבצועים רבים ביותר.
ב-1977 עיבד הזמר הסקוטי סקוט פיצג'רלד את המוטיב בגרסתו החגיגית (מהמאסטוזו של פרק הסיום) לשיר "If I Had Words" שהגיע למקום 3 במצעד הסינגלים הבריטי ומכר יותר ממיליון תקליטים. השיר עובד אחר כך כשיר הנושא של סרט הילדים בייב מ-1995 וגם של סרט ההמשך מ-1998 והופיע בעוד סרטים והופעות רבות בהמשך.
טורבינת קיטור
טורבינת קיטור היא סוג של מנוע חום, בו הופכת אנרגיית לחץ של קיטור לאנרגיה מכנית. טורבינת קיטור יכולה לשמש במנועי בעירה חיצונית שבהם שריפת דלק משמשת להפיכת מים לקיטור, או בתחנות כוח שבהן הקיטור מיוצר בדרך אחרת, למשל תחנה שמשתמשת באנרגיה תרמו-סולארית לשם הפיכת מים לקיטור או בתחנה של אנרגיה גאותרמית שבה מקור הקיטור נמצא במאגר תת-קרקעי של מים חמים בלחץ גבוה.
הטורבינה בנויה ממספר גלגלי כפות או להבים, המחוברים לציר משותף (רוטור), ומונעים בתנועה סיבובית על ידי זרם קיטור בלחץ גבוה. שריפת הדלק (דלק כבד או פחם) מתבצעת בכבשן של דוד קיטור נפרד. אנרגיית החום, המשתחררת בשריפה, מנוצלת לחימום מים ולהפיכתם לקיטור בלחץ ובטמפרטורה גבוהים. במצב זה הקיטור רווי במים וכדי למנוע נזק לטורבינה הוא מועבר דרך משחן. הקיטור השחון (יבש) מוזרם אל הטורבינה, עובר בין להבי הטורבינה הגורמים לסיבוב ציר הטורבינה.
ימנייה
היסטוריה
ב-20 בינואר 2010 הודיע ראש ממשלת בריטניה גורדון בראון כי הוא משעה את כל הטיסות בין בריטניה לתימן בשל חששות מפעולות טרור.
טורבינת קיטור
לאחר ביצוע העבודה המכנית יוצא הקיטור מן הטורבינה עם לחץ וטמפרטורה נמוכים יותר. הוא מעובה במעבה וחוזר למצב צבירה נוזלי. המים מוחזרים לדוד הקיטור לשימוש נוסף.
ימנייה
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
טורבינת קיטור
הטורבינה מפיקה מומנט נמוך ומהירות זוויתית גבוהה (סל"ד גבוה). הצרכן (גנרטור חשמלי, מדחף אונייה ועוד) מתחבר אל ציר הטורבינה דרך תמסורת גלגלי שיניים להפחתת מספר הסיבובים והגדלת המומנט.
ימנייה
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא ימנייה באתר Airliners.net
דיסוננס קוגניטיבי
בפסיכולוגיה חברתית ובחקר העמדות, דיסוננס קוגניטיבי (או צְרִיר הַכָּרָנִי) הוא מצב שבו חשיבתו של האדם מתמודדת עם סתירה וקונפליקט. התאוריה טוענת כי אצל בני האדם טמון רצון חבוי שמטרתו לשמור על העקביות בין עמדותיהם ותפיסותיהם לבין התנהגותם בפועל.
תאוריות של עקביות
תאוריה מתחרה, של הפסיכולוג דריל בם, היא שהאדם מתבונן בהתנהגות עצמו כצופה מהצד ומסיק ממנה על עמדותיו ודעותיו. לפי תאוריה זו, העמדות הולכות בעקבות המעשים. ההבדל בין התאוריות הוא, שלפי דריל בם אין צורך בעוררות ובתחושת אי נעימות כדי שעמדה תשתנה בשל הצורך בעקביות.
תימוכין אמפיריים
תאוריות אלו מסבירות מספר ממצאים מחקריים. כך, למשל, במחקרם הידוע של לאון פסטינגר וג'יימס קרלסמית': משתתף בניסוי משעמם שהסכים, תמורת סכום כסף פעוט, לומר לחבריו שהניסוי מעניין, אכן סבר באמת ובתמים שהניסוי היה מעניין. אך אם שולם לו סכום גדול כדי שיציג את הניסוי כמרתק בפני חבריו, דעתו הייתה שהניסוי דווקא משעמם. בממצא זה יש סתירה לביהביוריזם - דווקא כאשר הסכום גדול ואמור ליצור התניה חיובית, הניסוי נמצא כלא מעניין. ההסבר, לפי תאוריות הדיסוננס, הוא שנוצרת סתירה בין ראיית האדם את עצמו כאדם הגון לבין השקר שאמר. אם ניתן לאדם תשלום גדול תמורת הכזב, הוא משלים איתו, אך אם הסכום הוא קטן - עליו לשכנע את עצמו שהניסוי אכן היה מעניין.
לפי תאוריית התפיסה העצמית של בם, אין האדם יודע אם הניסוי מעניין או לא. אם הסכים, תמורת סכום פעוט, לומר לחברו שהניסוי מעניין - סימן שהניסוי באמת היה מעניין.
לשתי התאוריות נמצאו תימוכין אמפיריים, אך שתיהן אינן מסבירות ממצא מפתיע: התאמת העמדות להתנהגות קודמת מתקיימת אפילו אצל אנשים שאינם מודעים להתנהגות הקודמת, בשל אמנזיה או סיבה אחרת.
השלכות נוספות
לתאוריות הדיסוננס והתפיסה העצמית יש חשיבות ברורה בפסיכולוגיה של החינוך. מתן פרס גדול לילד או עונש כבד, כתמריץ לקידום ביצוע פעולה, יביא אותו להתניית הפעולה שעשה בשכר או בעונש, ולא במניע פנימי. לפיכך, ההתנהגות לא תופנם. בהתאם לתאוריות אלה, מוטב לקדם התנהגות באמצעות מחמאה ובאמצעות פרסים ועונשים מינוריים, כאלו שלא יפריעו לייחוס פנימי של ההתנהגות (לפי תאוריית התפיסה העצמית), או יעודדו דיסוננס שבסופו תופנם ההתנהגות (לפי תאוריית הדיסוננס הקוגניטיבי).
ניבוי נוסף על פי תאוריית הדיסוננס הוא, שאחרי הכרעה בין שתי אפשרויות, תיראה האפשרות שנבחרה לבסוף כטובה ומוצלחת. ייווצר דיסוננס בין הידיעה על אפשרות הבחירה השנייה לבין עובדת אי בחירתה, ותוצאתו - שינוי עמדה לכיוון צידוד בדרך שננקטה בסופו של דבר.
לתאוריית הדיסוננס חשיבות גם בהסבר התנהגותן של כתות, כאשר נבואה שעליה הכריז מנהיגן - התבדתה. לעיתים קרובות, כאשר הלכידות בהן גבוהה ואמונתן חזקה, דווקא אז מתחילות הן ביתר מרץ להפיץ את תורתן ועושות מאמץ גדול לגייס חברים נוספים. נראה שבמקרים אלו, הערעור הנגרם על ידי הסתירה בין המציאות למצופה גורם תחושת דיסוננס. התוצאה היא צורך של האדם להוכיח לעצמו את אמיתות האמונה שבה הוא אוחז, והדרך לעשות זאת היא בשכנוע פעיל של אחרים (כך למשל, נתן העזתי החל לנסוע בין קהילות ישראל במטרה לשכנע בשבתאות רק אחרי התאסלמות שבתי צבי).
מרכיבים מגבירי דיסוננס קוגניטיבי
פרשקובסקי
פרשקובסקי השקעות ובניין בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת בנדל"ן. החברה הוקמה באפריל 2006 על ידי ארנון, עדנה, יוסף ושרון פרשקובסקי ונמצאת בשליטתם. פרשקובסקי היא חברה יזמית וחברת הבת, '''א.ש.י. פרשקובסקי חברה לבנין בע"מ''' היא הקבלן המבצע בכל הפרויקטים של החברה, ולה סיווג קבלני ג-5 בלתי מוגבל. פעילות החברה מתמקדת בעיקר בישראל באזורי הביקוש ובפלורידה שבארצות הברית. החברה מקדמת פרויקטים בתחום ההתחדשות העירונית, מחיר למשתכן, דירה להשכיר, פינוי בינוי ותמ"א 38, במהלכן בנתה ואכלסה עשרות פרויקטים, הכוללים אלפי יח"ד ומאות אלפי מ"ר של משרדים ומסחר. תחומי הפעילות העיקריים של הקבוצה, כוללים: נדל"ן יזמי בישראל; מבנים מסחריים בישראל; נדל"ן להשקעה בארצות הברית; דיור להשכרה ארוכת טווח בישראל.
היסטוריה
ארנון ועדנה פרשקובסקי הקימו בחודש מאי 1983 את חברת פרשקובסקי מניבים בע"מ. בחודש נובמבר 1992 הזוג פרשקובסקי הקימו את א.ש.י. פרשקובסקי חברה לבניין בע"מ.
באפריל 2006, בני משפחת פרשקובסקי: ארנון, עדנה, יוסף ושרון פרשקובסקי ייסדו את חברת פרשקובסקי השקעות ובניין בע"מ. באפריל 2015, העבירו ארנון ועדנה פרשקובסקי במתנה חצי מהמניות שהוחזקו על ידם בחברה באותו המועד, לבתם מאיה (פרשקובסקי) קראדי. החל ממועד זה, החלה מאיה קראדי להיות מבעלי השליטה בחברה.
החברה הוקמה כחברת אחזקות והשקעות, על מנת שתפעל בעצמה, ובאמצעות חברות בנות וחברות בשליטה משותפת עם אחרים, בפעילות יזמית של פיתוח שיווק ומכירה, בעיקר בתחום הבנייה למגורים באזור מרכז הארץ. עד למועד הקמת החברה הפעילות התבצעה בעיקר באמצעות א.ש.י. פרשקובסקי חברה לבנין בע"מ ופרשקובסקי מניבים בע"מ. עם הקמת החברה פרשקובסקי השקעות ובניין בע"מ, העבירו בעלי השליטה בחברה את החזקותיהם בא.ש.י. ובפרשקובסקי מניבים לחברה, ומאותו מועד א.ש.י. ופרשקובסקי מניבים הן חברות פרטיות בבעלות ובשליטה מלאה של פרשקובסקי השקעות ובניין בע"מ.
חברות הבת
להלן פרטים על קבוצת פרשקובסקי והחברות הבנות :
פרויקטים של התחדשות עירונית
בתחום זה, החברה מחתימה דיירים ומקדמת תהליכי רישוי מול העיריות השונות:
מבנים מסחריים בישראל
לחברה יש מרכז מסחרי פעיל ברחובות, עם כ-16,000 מ"ר מסחר וכ-16,000 מ"ר משרדים, בו פרשקובסקי מניבים מחזיקה 25%.
אולימפיאדת הנכים טורונטו (1976)
אולימפיאדת הנכים החמישית נערכה בטורונטו, בפרובינציית אונטריו שבקנדה בשנת 1976.
באולימפיאדה התקיימו תחרויות ב-13 ענפים: אתלטיקה, הטלת חיצים, הרמת משקולות, חץ וקשת, טניס שולחן, כדורת דשא, כדורסל, כדורעף, כדור שער, סייף, סנוקר, קליעה ושחייה.
פרשקובסקי
דיור להשכרה ארוכת טווח בישראל
בתחום זה נמצאים הפרויקטים הבאים בשלבי ביצוע שונים. סה"כ יבנו 527 יחידות דיור להשכרה 4,199 מטרים רבועים למשרדים. לפי הפירוט הבא:
אולימפיאדת הנכים טורונטו (1976)
במשחקים אלו השתתפו לראשונה קטועי גפיים ולקויי ראייה. בתחרויות האתלטיקה נוספו תחרויות בכיסאות גלגלים למרחק של 200 מטר, 400 מטר, 800 מטר ו-1500 מטר. קליעה וכדור שער הפכו לענפים רשמיים לאחר שהוצגו במשחקים הקודמים.
פרשקובסקי
נדל"ן להשקעה בארצות הברית
החברה (באמצעות חברת בת) מחזיקה נכון לחודש נובמבר 2022 ב-645 יחידות דיור להשכרה בפלורידה, ארצות הברית.
חומה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מזצ'אט
מזצ'אט (בהונגרית: Mezőcsát; ביידיש: מעזא-טשאטה) היא עיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
היסטוריה
האזור אוכלס עוד מהעת העתיקה. בשנת 1067 הוקם שם מנזר וכן כפר בשם Csát (צ'אט) אשר חולק לשני חלקים: Szabadcsát (סאבאדצ'אט) שבו חיו אנשים חופשיים, ו-Lakcsát (לאקצ'אט) ובו חיו צמיתים.
האזור נהרס בעת פלישת האימפריה המונגולית להונגריה, ושמו הוזכר שוב רק בשנות ה-30 של המאה ה-14. לאחר קרב קרסטש במאה ה-16 האזור היה עזוב פעם נוספת, אך אנשים התיישבו בו שוב כשמחוז בורשוד נמצא בשליטת נסיך טרנסילבניה גאבור בתלן.
בשנת 1686 הכוחות האוסטרים שרפו את העיר, אבל במסמך משנת 1698 היא מצוינת כעיר הזכאית להחזיק שוק, ועל כן הייתה לה חשיבות כלשהי. המקומיים המרדו בשנים 1848–1849 נגד בית הבסבורג, ובעת הדיכוי שוב נשרפה העיר על ידי הצבא האוסטרי. לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית ב־1867 העיר שגשגה: רכבות הגיעו לעיר, טחנות קמח הוקמו ובנקים נפתחו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, העיר איבדה 176 מאזרחיה. פסל הוקם לזכרם. במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה, באביב 1944, התושבים היהודים גורשו למחנות השמדה. 362 מיהודי העיר נרצחו בשואה. ב-7 בנובמבר 1944 כוחות ברית המועצות כבשו את האזור.
במהלך העשורים שלאחר מכן מזצ'אט שגשגה, אף על פי שירדה במרכזיותה בשל הקמתה העיר טיסאויווארוש. ב-1 בינואר 1991 היא הוכרזה שוב כעיר.
קהילה יהודית
במזצ'אט חיה שנים רבות קהילה יהודית
קרודיטה
קְרוּדִיטֵה (בצרפתית: Crudités) הם מתאבנים מהמטבח הצרפתי המוגשים בראשית הארוחה. מנה זו כוללת רצועות של ירקות קשיחים המוגשים טריים ונאים (לא מבושלים), כשלצידם מטבל. הרצועות שוות באורכן וברוחבן, ולרוב מדובר ברצועת ירק שאורכה כ-5 ס"מ, ורוחבה בין חצי ס"מ לס"מ.
לרוב כוללת המנה רצועות של סלרי, גזר, פלפל ואספרגוס, ולעיתים גם ברוקולי וכרובית.
מקור המילה הצרפתית "crudité" במילה הלטינית: "crūdus", שפירושה "בלתי מבושל".
אלייזה מקרדל ג'ונסון
אלייזה מקרדל ג'ונסון (באנגלית: Eliza McCardle Johnson; 4 באוקטובר 1810 – 15 בינואר 1876), אשתו של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'ונסון הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית במהלך כהונתו של בעלה.
בשל בריאותה הלקויה נמנעה אלייזה ג'ונסון מפגישות רשמיות וציבוריות, ובפועל שימשו בנותיה מרתה ג'ונסון פטרסון ומרי ג'ונסון סטובר בתפקיד הגברת הראשונה.
ביוגרפיה
אלייזה רכשה השכלה יסודית טובה ולימדה את בעלה קרוא וכתוב. נולדו להם חמישה ילדים, ואלייזה גידלה אותם וניהלה את משק הבית בעת שבעלה החל לעסוק בפוליטיקה, ונבחר לבית המחוקקים המדינתי ובית המחוקקים של ארצות הברית. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית נשארה חלק מאנשי טנסי הנאמנים לאיחוד המדינות, וג'ונסון נשלח לנאשוויל לכהן כמושל צבאי בשנת 1862. אלייזה נשארה בביתה ושם נתפסה על ידי כוחות קונפדרציה והושמה במעצר בית. לאחר מספר חודשים הצליחה לחמוק עם בני המשפחה ולהגיע לנאשוויל, אולם בשל פציעה נותרה נכה במשך שארית חייה.
בהיותה ב המשיכה לגדל את בניה, ואת ילדי בתה - מרי סטובר, שבעלה נהרג כחייל במהלך מלחמת האזרחים. כמו כן גידלה את ילדי בתה הבכורה מרתה.
לאחר תום כהונתו של ג'ונסון שבו בני הזוג לטנסי, ושיקמו את ביתם שנהרס במהלך מלחמת האזרחים. אלייזה נפטרה משחפת חצי שנה לאחר פטירת בעלה.
הורסט שומאן
הורסט שומאן (בגרמנית: Horst Schumann; 1 במאי 1906 – 5 במאי 1983) היה רופא גרמני ופושע מלחמה ששירת כקצין אס-אס בדרגת שטורמבאנפיהרר, השתתף בניסויי העיקור והסירוס במחנה ההשמדה אושוויץ, וערך ניסויים בעיקור המוני של יהודים באמצעות קרני רנטגן.
ביוגרפיה
הורסט שומאן נולד ב-1 במאי 1906 בעיר האלה, לפאול שומאן שהיה רופא. הוא הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1930 ולשורות האס אה בשנת 1932. בשנת 1933 סיים לימודי רפואה, והחל לעבוד כאסיסטנט במחלקה הכירורגית בקליניקה של אוניברסיטת האלה. משנת 1934 הועסק במשרד לבריאות הציבור בעיר האלה כרופא הראשי של העיר. בשנת 1939 גויס לחיל האוויר הגרמני כרופא.
בעקבות פגישה עם ד"ר ויקטור בראק הצטרף לתוכנית T4 - אותנסיה בראשית אוקטובר 1939, ובינואר 1940 נתמנה לראש מרכז האותנסיה של העיר גראפנאק בווירטמברג, שבה פעל תא הגזים הראשון, להמתת חולי נפש בגז פחמן חד-חמצני. בבוא קיץ 1940 הוא עבר למרכז האותנסיה של העיר זוננשטיין. שומאן השתייך גם לוועדה של רופאים ששלחה אסירים חולים וחלשים ממחנות הריכוז אושוויץ, בוכנוואלד, דכאו, פלוסנבירג, גרוס-רוזן, מאוטהאוזן, נוינגמה ונידרהאגן למרכז ההמתה של תוכנית אותנסיה.
באושוויץ
ב-28 ביולי 1941 הגיע שומאן למחנה אושוויץ. הוא עבד בבלוק 30 בבית החולים לנשים, שם הקים מעבדת רנטגן בשנת 1942. במעבדה, גברים ונשים עוקרו בכפייה באמצעות קרני רנטגן. רוב הנבדקים מתו לאחר סבל רב, או הומתו מיידית בגז מפני שכוויות הקרינה שנגרמו להם הפכו אותם לבלתי כשירים לעבודה. שומאן בחר בעצמו את האנשים שעליהם נערכו הניסויים.
שומאן ערך גם ניסויים בטיפוס הבהרות על ידי הזרקת דם נגוע של חולי טיפוס לאנשים בריאים, ולאחר מכן ניסה לרפא את החולים המודבקים. שומאן גם ניהל ניתוחים ניסויים שבוצעו על ידי רופאים אחרים וניהל יומן מפורט של הניתוחים שבוצעו באושוויץ.
שומאן עזב את אושוויץ בספטמבר 1944 ועבר לקליניקת זוננשטיין בסקסוניה שהפכה לבית חולים צבאי.
לאחר המלחמה
בשנת 1966, לאחר שהודח נקרומה, הסכימה גאנה להסגיר את שומאן לגרמניה המערבית. לאחר שהוכרז בר הסגרה וערעורו בטענה שהעבירות שביצע היו בעלות אופי מדיני שאינן ברות הסגרה נדחה, הוסגר מגאנה למערב גרמניה בנובמבר 1966. במרץ 1967 העיד במשפט של נאשמים אחרים ואמר שהוא נהג לפתוח בעצמו את ברזי הגז. לאחר הכנות מרובות, משפטו נפתח בפרנקפורט ב-23 בספטמבר 1970. במשפט טען שומאן שהוא דאג לחולים שהומתו למוות הומאני. לגבי הסלקציות באושוויץ טען שהוא חשב שהוא מסמן חולים שצריכים טיפול והופתע כשאלו נשלחו להשמדה.
המשפט הופסק באמצעו בגלל בריאותו הלקויה של שומאן. הוא שוחרר מהכלא ב-29 ביולי 1972 בשל לבו החלש ובריאותו המדרדרת, שבעיתונות נטען שזויפו על ידי שומאן שכרופא יודע להעלות את לחץ הדם לקראת בדיקות רפואיות. הוא מת ב-5 במאי 1983, 11 שנים לאחר שחרורו. רוברט ג'יי ליפטון (פסיכיאטר אמריקאי שחקר את השפעות המלחמה) אמר עליו: "...לשומאן יש חשיבות גדולה בשבילנו בגלל מה שהוא עשה – מעורבות אינטנסיבית הן בהריגה ובניסויים אכזריים באושוויץ – ובגלל מה שהוא היה – איש פשוט בשורות הנאצים, ורופא".
לקריאה נוספת
מיכאל בר-זוהר, הנוקמים, לוין אפשטיין, תל אביב, 1969, עמ' 211–213
יחסי גיאנה–קנדה
יחסי גיאנה–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה השיתופית של גיאנה לבין קנדה.
סקירה כללית
הייצוא הקנדי לגיאנה בשנת 2017 הגיע לשווי 28.6 מיליון דולר קנדי והוא כלל בעיקר חלקי חילוף למכונות ומוצרי מזון ומאכל. הייצוא הגיאני לקנדה באותה השנה הגיע לשווי 661 מיליון דולר קנדי והוא כלל בעיקר מתכות בסיס (בעיקר זהב), פולי קקאו ומוצרי מזון ומאכל.
קנדה תומכת באינטרסים של גיאנה בקהילייה הקריבית אף על פי שאינה חברה בה, היא מרבה לתמוך בעמדות גיאנה גם בהצבעות מליאת האומות המאוחדות. קנדה תומכת בביטחון הפנים של גיאנה - במיגור הסחר באיברים, הסחר בסמים קשים ובפיקוח על זכויות האדם במדינה.
הפלה מלאכותית
הפלה מלאכותית, הפלה יזומה או הפסקת היריון יזומה היא הפסקה מכוונת של היריון, שלא על ידי לידת תינוק חי. אובדן ספונטני של ההיריון לפני היות העובר מוכן לחיים חוץ רחמיים נקרא הפלה טבעית, ומשבוע 20 ואילך הוא נקרא מות עובר תוך רחמי.
סיבות להפלה מלאכותית
ברחבי העולם, הפלה מלאכותית נעשית ממניעים שונים, ביניהם:
1934 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1934.
הפלה מלאכותית
דרכים לביצוע הפלה מלאכותית
כבר בימי קדם היו ידועות שיטות הפלה מלאכותית, אם כי הסיכון שבהן היה רב. הדרכים לביצוע הפלה היו החדרת מכשירים חדים, לחץ על הבטן, ביצוע פעילות פיזית מתישה, ואף שיקויים (סמים) שהיו אמורים לבצע הפלה.
1934 במדע
נולדו
בנוסף נולדו בשנה זאת:
הפלה מלאכותית
דרכים לביצוע הפלה מלאכותית
כיום יש מספר טכניקות ביצוע הפלה מלאכותית, שבחירה ביניהן מושפעת בעיקר מגיל ההיריון. ההליך הרפואי מתבצע בדרך כלל במרפאת הפלות.
טיפול תרופתי
עד לשבוע השביעי של ההיריון (49 יום), ניתן להפסיק את ההיריון באמצעות טיפול תרופתי כדוגמת מיפפריסטון (מיפג'ין) + מיזופרוסטול (ציטוטק).
בישראל ניתן לקבל טיפול תרופתי להפסקת היריון בבית חולים או במרפאה פרטית מאושרת, לאחר אישור של ועדה להפסקת היריון. הליך זה מתבצע בשני שלבים: בשלב הראשון, נוטלת האישה 3 כדורים של מיפפריסטון (מיפג'ין), החוסמים את פעולת ההורמון פרוגסטרון שתפקידו לתמוך ולקיים את ההיריון והאישה משוחררת לביתה. לאחר 48 שעות האישה שבה לבית החולים לאשפוז יום, במהלכו היא נוטלת שני כדורים של מיזופרוסטול (ציטוטק) שמכילים פרוסטגלנדין. כדורים אלו גורמים לפתיחת צוואר הרחם, לכיווץ שריר הרחם ולפליטת תוכנו. ההליך אינו פולשני ופחות טראומטי לגוף מגרידה. הוא אינו כרוך בהרדמה מלאה. האישה עשויה לסבול מבחילות וכאבי בטן כדוגמת אלו המלווים וסת חזקה במיוחד. לאחר 14–21 יום מנטילת המיפג'ין, על האישה לחזור לבית החולים לביקורת ובדיקת אולטרה סאונד על מנת לוודא שהרחם נקי.
עוד טיפול תרופתי לסיום היריון הוא באמצעות מתותרקסט (methotrexate), תרופה שמשמשת גם לטיפול במחלות אוטואימוניות ומחלות ממאירות. תרופה זו מפריעה לתהליך התחלקות מהירה של תאים, ולכן גם פועלת לסיום ההיריון, בלי תלות במיקום ההיריון. מסיבה זו, תרופה זו משומשת בעיקר לסיומם של היריונות אקטופיים (חוץ רחמיים).
גרידה
הרחבה וגרידה (Dilation and curettage) היא הליך גניקולוגי כירורגי קצר נפוץ לביצוע הפלה מלאכותית. ההליך עצמו מתבצע בחדר ניתוח תחת אחד ממגוון של סוגי הרדמה, הכוללים הרדמה כללית, מקומית, אפידורלית, טשטוש, ספינלית, ועוד.
תהליך הגרידה מתחיל בהרחבת צוואר הרחם על מנת לאפשר גישה למיכשור. מקובל לעשות זאת בתהליך הרחבה איטית המונעת טראומה לצוואר הרחם שעלולה להיגרם בעקבות הרחבה מכשירנית מהירה. לשם כך מוחדר אל צוואר הרחם חומר אשר סופח אליו נוזלים ומתרחב, זהו מרחיב היגרוסקופי המתרחב בהדרגה (כמו הלמינריה שהיא אצת-ים מיובשת או ה"דליפן" הסינתטי), ובכך מרחיב את צוואר הרחם בצורה הדרגתית. החל מהשבוע ה-12 להריון משתמשים במכשור רפואי להרחבת צוואר הרחם. לאחר מכן מנוקות דפנות הרחם ומוציאים את שק ההריון באמצעות כפית גרידה קהה (Blunt Curette). לאחר סיום התהליך מתבצעת בדיקת אולטרה סאונד לוודא שכל תוכן ההריון יצא החוצה והרחם נקי משאריות. הליך כירורגי זה נמשך כשעה לכל היותר והמטופלת נשארת, לרוב, להשגחה כשלוש שעות באשפוז יום. עם תחילת ההתערבות הכירורגית נוטלת המטופלת תרופה אנטיביוטית.
שאיבה
הליך השאיבה וגרידה הוא הליך שגורם לפחות טראומה פיזית מאשר תהליך גרידה, ולכן גם לסיכון מופחת, ולכן שאיבה בשאיפה או בוואקום הוא ההליך הנפוץ ביותר בעולם כיום, והחליף את תהליך ההרחבה והגרידה. שיטה זו נחשבת אחת השיטות הבטוחות והיעילות ביותר לסיום היריון בשלבים מוקדמים (עד 12 שבועות), וניתן להשתמש בשיטה עד 18 שבועות של היריון. בהריונות מתקדמים יותר ניתן להיעזר לעיתים בהליך זה, אך ישנם הליכים אחרים המתאימים יותר.
לאחר הרחבת צוואר הרחם, מוחדרת אל חלל הרחם קנולה המחוברת למשאבה, באמצעותה נשאב התוכן של הרחם, או צינור וואקום (שיטה זו משמשת בעיקר במקרים של הפלה טבעית שלא הושלמה, או מות העובר, בהם יש צורך נוסף לפנות את תכולת הרחם). גרידה עדינה מתבצעת בהליך זה רק כדי לוודא את שלמות ההליך.
הפלה באמצעות זירוז לידה
בהפלה יזומה בשליש השלישי, בהם טיפול תרופתי או שאיבה אינם מתאימים, ניתן לגרום לזירוז לידה על ידי שימוש במשפחת תרופות הנקראת פרוסטגלנדינים, אשר גורמת להתכווצויות עזות של הרחם, ולכן לאתחול תהליך הלידה באופן מלאכותי. שם התרופה המשמש לזירוז לידה הוא מיסופרוסטול (Misoprostol; שם מסחרי "ציטוטק" – cytothec).
בציטוטק משתמשים במתן וגינלי מדי מספר שעות עד לתחילתה של ההפלה. כשצוואר הרחם מתרחב, תוכן הרחם נפלט החוצה. בהפלה זו אין צורך בהרדמה כללית או אזורית, והיא מתבצעת בחדרה של הפציינטית במחלקת נשים בבית החולים.
תופעות לוואי המקושרות לשיטה זו הן תוצאה מפעולת הציטוטק בגוף, הכוללות חום והפרעות למערכת העיכול.
הפלה לא בטוחה
הפלה לא בטוחה היא הפלה המבוצעת בתנאי תברואה ירודים או על ידי אנשי צוות לא-מיומנים. זהו הליך מסכן חיים. בכל שנה מתרחשות כ-25 מיליון הפלות לא בטוחות, רובן (כ-97%) במדינות מתפתחות. אחת השיטות הנפוצות להפלה לא בטוחה היא החדרת חפץ חד לרחם, בדרך כלל קולב מתכת או מסרגה, הגורמים לקרע בשק השפיר.
תפוצת הפלות
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, שיעור הפניות לוועדה להפסקת היריון בישראל הוא 7.7 לכל 1,000 נשים בגיל הפריון ב-2020, לעומת 18.6 בשנת 1988. באנגליה וולס השיעור המקביל עמד על 16.2, בארצות הברית על 13.2, בגרמניה 5.6 ובפינלנד 8.2.
שיעור ההפלות החוקיות משתנה מאוד בין מדינות שונות. בקצה העליון נמצאות גיאורגיה עם שיעור הפלות של כ-40 לכל 100 לידות חי, ובולגריה, רוסיה, בריטניה, שוודיה וצרפת עם מעל 30. לעומת זאת, בפולין השיעור עמד על 0.1, בישראל על 8.9, ובסלובקיה, שווייץ, אירלנד וגרמניה עמד השיעור על בין 10-13 הפלות כל 100 לידות חי. הממוצע של האיחוד האירופי בשנת 2021 עמד על 21 הפלות לכל 100 לידות חי.
השפעת הפלות על בריאות הנפש
מחקרים רבים מצאו באופן עקבי שהפלה מלאכותית אינה מגבירה את הסיכון לבעיות נפשיות, יחסית ללידה עקב הריון לא מתוכנן. סקירה של Coleman שפורסמה בספטמבר 2011 הגיעה למסקנה שונה, לפיה הפלה מגדילה את הסיכון אצל נשים לבעיות נפשיות ב-81% וכי 10% מבעיות בריאות הנפש אצל נשים מיוחסות להפלות. חוקרים רבים הטילו ספק באמינות מחקר זה ומצאו בו שגיאות ומידע מוטעה.
הפלות ומוסר
סביב השאלות המוסריות והאתיות הכרוכות בהפלה מלאכותית ניטש ויכוח עז במדינות רבות בעולם, ובהן ארצות הברית, קנדה ואחדות ממדינות אירופה. מתנגדי ההפלות טוענים שהפלה היא רצח של יצור אנושי. לטענתם, העובדה שהעובר מתפתח בגוף האישה אינה נותנת לה בעלות על חייו. מנגד, תומכי ההפלות טוענים שזכות האישה על גופה חלה גם על ההיריון המתפתח בתוכה. לשיטתם, העובר אינו אדם עד שיוולד, ובמיוחד כל עוד אין לו יכולת קיום מחוץ לרחם. ישנה אסכולת ביניים הסבורה כי בשלבים המוקדמים של ההיריון אין לעובר עדיין מודעות, ולכן יש להתיר הפלות, אבל בשלבים מאוחרים יותר, כאשר העובר כבר מפותח, יש לראות בו יצור אנושי הזכאי להגנה.
התנגדות דתית להפלה עשויה לעשות שימוש בביטוי לשחק את אלוהים כדרך לשלול את הלגיטימיות של הפלה שנתפסת כהפרה של עקרון קדושת החיים. בישראל, אחד מהארגונים הפעילים נגד הפלות הוא אגודת אפרת, הפועלת להניא נשים יהודיות מלעשות הפלה, בצידוקים מוסריים, ומסייעת להן לעמוד בעלות גידול התינוקות.
חוקיות ההפלות ומימונן בידי המדינה
דוח האו"ם על חוקיות הפלות 2017
בשנת 1920 הייתה רוסיה הסובייטית למדינה הראשונה בעולם שהתירה הפלות מלאכותיות. ב-1935 הייתה איסלנד למדינה השנייה. עם זאת, ברית המועצות החזירה את האיסור על הפלות בשנת 1936, למעט מקרים רפואיים חריגים. האיסור בוטל בשנית בשנת 1955.
ישראל
בישראל, עד שנת 1977 חלה פקודת החוק הפלילי מ-1936, שקבעה איסור על ביצוע הפלות, אולם המילים "בניגוד לחוק" פורשו כקובעים שהפלה שנעשתה בתום לב, בבית חולים, לשם שמירת בריאותה הגופנית או הנפשית של האשה, איננו נחשב לעבירה. בנוסף, הוראת היועץ המשפטי לממשלה הייתה שלא להעמיד לדין רופאים שבצעו הפלות, אלא אם פעלו ברשלנות. בשנת 1977 שונה החוק, וכיום מותר בישראל לבצע הפלות ממספר סיבות: גיל האישה (מתחת ל-17 ומעל 40), היריון נובע מיחסים אסורים לפי החוק הפלילי או מיחסי עריות, או שהוא שלא מנישואין; הוולד עלול להיות בעל מום גופני או נפשי; המשך ההיריון עלול לסכן את חיי האשה או לגרום לאשה נזק גופני או נפשי. בשנת 2014 הוכנס לסל הבריאות מימון הפלות לנשים עד גיל 33, גם כאשר אין צורך רפואי בהפלה.
ארצות הברית
בארצות הברית מתקיים ויכוח חריף סביב שאלת התרתן של הפלות. אחת השאלות הראשונות הנשאלות ביחס למועמד לנשיאות או לשיפוט בבית המשפט העליון היא עמדתו בסוגיה זו. ב-1987 נכשל ניסיונו של הנשיא רונלד רייגן למנות את השמרן רוברט בורק לשופט בבית המשפט העליון, בין היתר על רקע התנגדותו של בורק להפלות.
נקודת שיא בוויכוח סביב ההפלות היא פסק דין רו נגד וייד, שבו קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית, ב-22 בינואר 1973, כי חוק מדינת טקסס, הקובע כי הפלה היא מעשה פלילי, סותר את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית ופוגע בזכותה של אישה להחליט האם היא רוצה להמשיך בהיריון או להפסיקו.
בית המשפט קבע כי מותר לעשות הפלה בשליש הראשון של ההיריון וכן קבע כי הגבלות מסוימות מותרות לעניין השליש השני והשלישי מתוך רצון להגן על בריאותה של האם. בית המשפט קבע כי מרבית ההגבלות שהיו קיימות עד אותה עת בטלות, והתיר רק הגבלות הנוגעות לבריאות האם (ולא הגבלות הדנות בבריאות העובר או בחייו). בית המשפט קבע כי חוקת ארצות הברית אינה מכירה ב"אדם שאינו ילוד" היינו בזכויות העובר.
ב-1992 בית המשפט העליון, אף שאישר עקרונית את פסיקת רו נגד וייד, אפשר הגבלות נוספות, למשל חיוב פסק זמן של 24 שעות בין הפנייה לרופא לבין ביצוע ההפלה עצמה.
ההחלטה בעניין רו הביאה להתפרצות יצרים בכל ארצות הברית. קבוצות דתיות רבות החלו במסעי כתיבת מכתבים המתנגדים להחלטה, שנשלחו לבית המשפט העליון. הכנסיות השונות, ובייחוד הכנסייה הקתולית וחלק מהכנסיות האוונגליסטיות, טענו שההחלטה מתירה למעשה רצח עוברים. בנוסף נטען שהחיים נוצרים ברגע ההפריה ולכן קיימת זכות לחיים לעובר, הדוחה את הזכויות השונות, ועל בית המשפט לאזן זכות זו.
בשל ההתנגדות להחלטה נוצרה תנועה "בעד החיים" (Pro-Life Movement) אשר החלה בארגון הפגנות מחאה גדולות בפתח בית המשפט העליון. תנועה זו הפגינה מול קליניקות המבצעות הפלות והחלו בניסיונות לשכנע נשים להתנגד להפלות, ואגפיה הקיצוניים אף עשו שימוש בכוח (שריפת קליניקות ואף רצח רופאים).
בעקבות ההחלטה חוקקו מספר מדינות חוקים המגבילים את זכות ההפלה, ובהם חוקים הקובעים כי נדרשת הסכמת הורים להפלות בקרב קטינים, חוקים המורים לרופאים ליידע הורים של קטינים בדבר ההפלה, ליידע את האב בדבר החלטה של האם להפיל וכן חוקים הקובעים כי הפלות יש לבצע בבתי חולים בלבד ולא בקליניקות, חוקים האוסרים על מימון בתי חולים וקליניקות המבצעים הפלות וכן חוקים הדורשים מאישה הרוצה לבצע הפלה לקרוא מחקרים מסוימים וספרות מסוימת. על אף החלטת בית המשפט העליון החליט השלטון הפדרלי להימנע מלממן הפלות לנשים שאין ביכולתן לממן הפלה. צבא ארצות הברית אוסר לבצע הפלות בבתי חולים צבאיים. סיוע החוץ של ממשלת ארצות הברית לארגוני בריאות בינלאומיים מותנה בהסכמתם לכללי מדיניות מקסיקו סיטי האוסרת על תמיכה או עידוד הפלות מלאכותיות לצורך תכנון המשפחה. המדיניות החלה בזמן שלטון רייגן, בוטלה על ידי קלינטון והוחזרה על ידי בוש הבן.
חלק מחוקים אלה בוטלו על ידי בית המשפט העליון, אולם בשנת 1980 במקרה הריס נגד מקרי השאיר בית המשפט על כנם חוקים הנוגעים למימון הפלות.
מול ההתנגדות לפסק הדין החלו קבוצות שונות להפגין בתמיכה בפסק הדין. תנועות נשים רבות תומכות בפסק הדין כחלק מזכותה של האישה על גופה.
ב-24 ביוני 2022 החליט בית המשפט העליון בארצות הברית על ביטול פסק הדין רו נגד וייד. בכך ביטל את הקביעה כי הזכות לבחור לעבור הפלה מלאכותית מעוגנת בחוקה. בהחלטה נכתב כי פסק הדין מלפני כמעט 50 שנה "היה שגוי כי אין בחוקה האמריקאית אזכור לזכות לבצע הפלות". על פי פסק הדין כל מדינה רשאית לקבוע (לפי העדפת תושבי המדינה ונציגיהם המחוקקים) את המדיניות הפרטנית שלה בעניין ביצוע הפלות.
פסק הדין ביטל למעשה את ההגנה החוקתית על זכותן של נשים לבצע הפלה. זכותה של האישה על גופה לא מופיעה בחוקה האמריקאית, ולכן בית המשפט יכול היה לתת פרשנות חדשה לסוגיה. לדעת בית המשפט, בשנת 1973 הייתה פרשנות בית המשפט העליון לחוקה בארצות הברית שהסעיף בחוקה המבטיח "הליך הוגן" מספק "זכות לפרטיות" בסיסית, וזו העניקה הגנה חוקתית לזכותה של אישה הרה להפלה. אך פרשנות החוקה האמריקנית לפי פסק דין זה, לא כוללת עוד את הזכות הזו בעקבות החלטת השופטים כל אחת ממדינות ארצות הבאית רשאית להחליט על חוקיות או אי-החוקיות של ההפלות בשטחן.
אירלנד
בשנת 1967 הפכה ההפלה המלאכותית לחוקית בבריטניה. נשים איריות רבות נסעו לבריטניה מדי שנה והפילו שם את ולדותיהן הבלתי רצויים. בתגובה לכך החלו קבוצות לחץ נגד הפלות במערכה ציבורית, ובשנת 1982 השיגו את תמיכת שתי המפלגות הגדולות פיאנה פול ופינה גייל בשינוי לחוקה האירית, שיאסור הפלות. בשנת 1983, לאחר משאל עם תוקן התיקון השמיני לחוקה האירית, וקבע כי זכותו של העובר לחיים שווה לזכותה של אמו, וכי זכותה של המדינה להגן על זכות זו של העובר. אנשי הלובי למען "הזכות לחיים" הניחו כי לא יעבור זמן רב ובתי המשפט האיריים ייתקלו ב"רו נגד וייד" משלהם, ולא רצו להשאיר את ההכרעה בידי בית המשפט. עם שדולת המתנגדים לתיקון נמנתה נשיאת אירלנד לעתיד מרי רובינסון.
בשנת 1992 פרץ לתודעה הציבורית "מקרה X", ילדה בת פחות מ-14 בעלת נטיות אובדניות, אשר הרתה (ממגע מיני שהוגדר בחוק כ"אונס סטטוטורי"), אך נאסר עליה לעזוב את אדמת אירלנד על מנת שלא לעבור הפלה במדינה שבה ההפלה חוקית. בית המשפט העליון של אירלנד פירש את התיקון השמיני לחוקה כמעניק זכות להפלה במקרים מצומצמים מסוימים, לרבות המקרה שבו חיי האם הם בסכנה.
פסיקות של בית המשפט בשנים 1988 ו-1990 פירשו את התיקון לחוקה כאוסר על קבוצות לתכנון המשפחה מלהציע ייעוץ בענייני הפלה, ומלתת מידע וסיוע בנסיעה לחו"ל לצורך הפלה. פסיקות אלו הפכו לבלתי-פופולריות, במיוחד לאחר "מקרה X". הועלתה השאלה האם האיסור על גישה למידע אינו מפר סעיפים באמנת מאסטריכט. שני תיקונים חוקתיים הוכנסו לחוקה האירית בשנת 1993 והבטיחו את "הזכות לצאת מאירלנד" ואת "הזכות למידע". תיקון שלישי, שהיה אמור להגדיר באופן מפורש מתי תיחשב הפלה לחוקית, נכשל. הוויכוח באשר לחוקתיות של התיקונים נמשך כשנתיים לאחר קבלתם, והם נכנסו לתוקף רק בשנת 1995.
לפי סקרים שנערכו רוב המצביעים באירלנד סבורים כי זכותו של העובר לחיים אינה נופלת מזכותה של אמו להפסיק את ההיריון, ולפיכך אין מקום להפלה יזומה, אך ניסיונות לצמצם את טווח הפעולה שנתן "מקרה X" למבצעי ההפלות, באמצעות משאלי עם, נכשלו.
פולין
בעקבות התפרקות ברית המועצות, התעוררה בפולין מחלוקת בין תומכי השארת החוק הסובייטי משנת 1956 שהיה מקל יחסית על ביצוע הפלות, ובין מתנגדי ההליך, בעיקר מקרב הרוב הקתולי במדינה. בשנת 1993 תוקן החוק לפי גישת ביניים שאסרה ביצוע הפלות למעט במקרים בהם האם או התינוק נמצאים בסכנה בריאותית או במקרים בהם ההיריון התרחש כתוצאה מאונס או גילוי עריות. בסתיו 2016 אושרה בקריאה מקדימה בבית התחתון של הפרלמנט, ברוב גדול, הצעת חוק האוסרת הפלות באופן גורף, אך פוטרת מאחריות פלילית להן מקרים שנועדו למנוע סכנה ישירה לחיי האישה ההרה, וכן מותירים לרשויות שיקול דעת להקלה בעונש או אף לפטור מאחריות פלילית לאישה המפלת. הצעת החוק עוררה הפגנות מחאה שסוקרו בהרחבה בתקשורת הבינלאומית.
המחלוקת בסוגיית ההפלות בישראל
מחלוקת בסוגיית ההפלות בישראל קיימת עוד מראשיתה של המדינה. בתקופת המנדט הבריטי ולאחר הקמת המדינה היה בתוקף "חוק ההפלות" הבריטי, שאסר ביצוע הפלות באופן גורף ומוחלט. המדיניות בפועל הייתה של אי התערבות. נשים המשיכו לבצע הפלות ורופאים ביצעו אותן בלי התערבות של גורמי האכיפה
יהדות
בתורה יש התייחסות להפלה רק כאשר זו תוצאה של קטטה שבה נפגע העובר. גם במשנה ובתלמוד אין התייחסות להפסקת היריון, ובסיס לדיון מאוחר יותר הוא המשנה:
רש"י אומר על כך: "כל זמן שלא יצא לאוויר העולם לאו נפש הוא וניתן להורגו ולהציל את אמו". הרמב"ם מנמק הלכה זו באמצעות "דין רודף" (אף שבתלמוד נדחה נימוק זה): "הורו חכמים, שהעוברה שהיא מקשה לילד מותר לחתוך העובר במעיה... מפני שהוא כרודף אחריה להורגה" (הלכות רוצח ושמירת נפש, א', ט'). וכן פסק להלכה ר' יוסף קארו בשו"ע, חושן משפט סימן תכ"ה, ב'. מכל מקום המשנה אינה מתייחסת במפורש למקרה שבו העובר אינו מסכן את האם בעת הלידה. התלמוד מזכיר את הפלת העוברים כמעשה שגוי מתחייב בגינו מיתת בית דין כדין רוצח: "משום רבי ישמעאל אמרו אף על העוברין מאי טעמיה דרבי ישמעאל דכתיב (בראשית ט, ו) שופך דם האדם באדם דמו ישפך איזהו אדם שהוא באדם הוי אומר זה עובר שבמעי אמו". מכאן נלמד גם שהפלה אינה חמורה כרצח, שהרי יהודי אינו מתחייב בגינה מיתת בית דין.
הפוסקים העוסקים בסוגיה זו לומדים את האיסור על הפלה באמצעות מידות שהתורה נדרשת בהן. בין הפוסקים יש דעות שונות ביחס לתקופות שונות של ההיריון. יש השוללים את ההפלה החל מהרגע הראשון להיריון, ויש הנוטים להקל בראשית ההיריון, על סמך דברי התלמוד "עד ארבעים יום מיא בעלמא" (כלומר: בארבעים הימים הראשונים של ההיריון העובר נחשב כמים). יש המקלים ופוסקים שעד תום שלושה חודשים מתחילת ההיריון אין איסור מדאורייתא על ההפלה, אף זאת על-פי הנאמר בתלמוד : "וכמה הכרת עובר ... שלשה חדשים".
הרב יאיר חיים בכרך, מרבני המאה ה-17, הקל באיסור הפלה מלאכותית ומצא לה היתר בנסיבות מסוימות.
הרב משה פיינשטיין, מגדולי הפוסקים של המאה העשרים, קבע שאיסור רציחה מ"לא תרצח" חל גם על עובר, ואסור להורגו, אלא רק לשם הצלת אמו, ונימוקו (בספרו "אגרות משה", ח"מ ח"ב סימן ס"ט אות ב') "מכיוון שהוא לאו נפש גמור, כי חייו תלויים בחיי אמו, לכן הוא נחשב לרודף את אמו יותר ממה שהיא רודפת אותו, ולכן רשאים להורגו כדי להציל אותה", אבל ללא צורך זה "ברור ופשוט כדכתבתי הלכה הברורה ע"פ רבותינו הראשונים המפרשים והפוסקים ממש שאסור בדין רציחה ממש כל עובר, בין כשר בין ממזר בין סתם עוברים ובין הידועים לחולי טאי-זקס שכולן אסורין מדינא ממש, ואין לטעות ולסמוך על תשובת חכם זה".
פוסקים אחרים בני זמננו, בהם הרב אליעזר ולדנברג, מקלים יותר וסוברים שאין דין של רציחה בעובר, וניתן לאפשר הפלה במקרה שהאישה נזקקת לכך מאוד מסיבות נפשיות או רפואיות וכן במקרה שהוולד סובל מפגם קשה.
הרבנים הראשיים לישראל, שלמה משה עמאר ויונה מצגר, יצאו בתחילת 2013 בקריאה לכל הרבנים שיפעלו בדרשותיהם "לעידוד הילודה בעם היהודי ומניעת הפלות שאינן הכרחיות".
לפי דברי ויינפלד, שתי האסכולות העיקריות עליהן מתבסס הדיון בנושא הפלות ביהדות הן היותו של העובר חלק מהאם בלבד ועל כן היא היחידה שיכולה להחליט האם לבצע את ההפלה או לא, או שמא העובר הוא ישות בפני עצמה והאם אינו גורם הסמכות הבלעדי עליו.
בעת דיוני הכנסת בנוגע לחוק, נידונו רבות הגישות השונות בתוך המשפט העברי, כפי שהן משתקפות לעיל. כלל הדעות הוצגו בסופו של דבר נוצרה מעין פשרה, ניתן להפסיק היריון אך רק באישור ועדה.
על פי ההלכה היהודית, הדיון בסוגיית הפסקת ההיריון מתמקד בעיקר בשאלה מעמדו של העובר – והאם הוא נחשב כאדם חי. מכאן התפתחה האמירה ש"הפלה זה רצח", המשמשת לעיתים לתעמולת המתנגדים, לאמור: זכות האישה על גופה איננה גוברת על חובותיה המוסריות כלפי הזולת ועל האיסור להרוג נפש, ואף שאין מדובר ברצח (גם לא בדין התורה) – אותה זכות נגמרת במקום שבו מתחילה הפגיעה באחר