cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סקיילאב
מגורים
האסטרונאוטים שיועדו לשהות בתחנה לא התעניינו במערכת הבידור ובמשחקים שהוצעו להרכבה בתחנה, אך כן רצו ספרים ומוזיקה בתחנה. בתכנון הארוחות גם נדרשה מחשבה רבה, שוב מהסיבה שהמשימות ארכו מספר חודשים. צוותי חלליות האפולו התלוננו בעבר על איכות האוכל שקיבלו, ומתנדב מנאס"א מצא כי אכילת אוכל זה במשך ארבעה ימים על כדור הארץ הייתה בלתי נסבלת. טעמו של האוכל וצורתו - קוביות וכדורים נמעכים - היו לא נעימים. לכן באוכל שתוכנן לסקיילאב הושמה עדיפות בטעמו וצורתו מאשר במרכיביו המדעיים. אחד היתרונות בסקיילאב היה חלל המגורים הגדול שלו, שאיפשר הרכבת מקרר ופריזר בהם נשמרו מאכלים שונים. המקרר היה כל כך חשוב לאסטרונאוטים עד שמרכז הבקרה השאיר אותו פועל גם בזמן שלתחנה כמעט ולא הייתה אנרגיה חשמלית לאחר שנפגע בשיגורו.
לכל אסטרונאוט היה "חדר" שינה פרטי משלו, שהיה בעצם מעין תא עם וילון, שבתוכו היה שק שינה (שהוצב "בעמידה" - בחלל אין משמעות לכיוון השינה) ותא קטן לחפצים אישיים. בחללית הותקנו גם מקלחת ושירותים השירותים שימשו גם למטרות נוחיות וגם למטרות איסוף דוגמיות שתן וצואה מן האסטרונאוטים.
בנייה ושיגור
ב־8 באוגוסט 1969 זכתה מקדונל דאגלס במכרז להסבת שני שלבי S-IVB למעבדה מסלולית. בינואר 1970 הועבר למקדונל דאגלס אחד מדגמי הניסוי הראשונים של שלב ה־S-IV, שישמש לבניית דגם של המעבדה. בפברואר 1970 קיבלה המעבדה את השם "סקיילאב" - שם שניצח בתחרות שערכה נאס"א. השלב שהוסב למעבדה עצמה היה שלב ה־S-IVB של משגר הסטורן IB AS-212.
משימות מאוישות
הצוות הראשון - סקיילאב 2 - ששוגר ב־25 במאי 1973 הצליח לתקן את התחנה במספר הליכות חלל, שכללו פרישת מגן חדש לתחנה ושיחרור הלוח הסולארי הנותר. צוות זה שהה בתחנה 28 יום. ב־28 ביולי 1973 שוגרה משימה נוספת - סקיילאב 3 - ששהתה בתחנה 59 יום, וב־16 בנובמבר 1973 שוגרה המשימה האחרונה - סקיילאב 4 - ששהתה בתחנה 84 יום.
זיהוי המשימות
בצורת מספור משימות הסקיילאב חל בלבול מסוים. במקור, השיגור הלא מאויש של התחנה ושלוש המשימות המאוישות אליה מוספרו מ־SL-1 עד SL-4. כשהחלו ההכנות לשיגור המשימה המאוישת הראשונה (שלפי המספור המקורי הייתה "סקיילאב 2"), קיבלה המשימה זיהוי חדש - SLM-1 - ששימש לזיהוי המשימה במספר מקורות, כולל תג המשימה (עליו נכתב "סקיילאב 1"). שתי המשימות המאוישות הנוספות מוספרו כהמשך למשימה המאוישת הראשונה - SLM-2 ו־SLM-3. למרות זאת, הזיהוי המקובל יותר הוא הזיהוי המקורי.
פעילות מסלולית
סקיילאב הקיפה את כדור הארץ 2,476 פעם במהלך 171 הימים ו־13 השעות בהם הייתה מאוישת. צוות התחנה ביצע 10 הליכות חלל שנמשכו סך הכל 42 שעות ו־16 דקות. סקיילאב רשמה כ־2,000 שעות ניסויים מדעיים ורפואיים, 127,000 פריימים מצילום השמש ו־46,000 פריימים מצילום כדור הארץ.
בין הניסויים הסולאריים נכללו תצלומים של שמונה התפרצויות שמש שהפיקו מידע רב, אשר מדענים ציינו כי ספק אם היה מושג על ידי חללית לא מאוישת. בזכות מאמצים אלו הוכח קיומם של "חורים" (אזורים חשוכים) בעטרת השמש. ניסויים רבים לבחינת יכולת השהייה הממושכת של בני אדם בתנאי חוסר משקל בוצעו בתחנת החלל.
יום עבודה רגיל החל בדרך כלל בשעה 6 בבוקר זמן מרכז ארצות הברית (שם נמצא "מרכז הבקרה" - יוסטון, טקסס) - כל השעות המצוינות בפסקה זו הן לפי אזור זמן זה. אף על פי שחדר השירותים בתחנת החלל היה קטן ורועש, גם אסטרונאוטים ותיקים (שהתנסו במערכות איסוף פסולת) וגם טירונים החמיאו לו. הצוות הראשון בתחנה נהנה ממקלחת שבועית אך בגלל הקושי לסלק את המים העודפים ולהתייבש, הצוותים הבאים ניקו את עצמם כל יום בעזרת מגבות רטובות. האסטרונאוטים מצאו גם כי התכופפות בתנאי חוסר משקל לשם לבישת גרביים וקשירת שרוכים מתחה את שרירי הבטן שלהם.
ארוחת הבוקר החלה בשעה 7 בבוקר. בדרך כלל עמדו האסטרונאוטים בעת האכילה, כי גם הישיבה בתנאי חוסר משקל מתחה את שריריהם. למרות השיפור באוכל לעומת האוכל שאכלו במשימות אפולו, התלוננו האסטרונאוטים על כך שהאוכל "משעמם וחוזר על עצמו". בעקבות חוסר הכבידה ריחפו כלי האוכל, מכלי האוכל ופיסות האוכל ברחבי התחנה. כמו כן התלוננו האסטרונאוטים כי הגזים שהיו במי השתייה שלהם גרמו להם לנפיחות. עם סיום ארוחת הבוקר וההכנות לארוחת הצהריים, החלו האסטרונאוטים לבצע ניסויים, בדיקות ותיקונים, ואם היה זמן, גם פעילות גופנית. בתחנה היו אופניים וציוד נוסף, והאסטרונאוטים יכלו לרוץ סביב למכל המים. לאחר ארוחת הערב, שהייתה ב־6 בערב, ביצעו האסטרונאוטים "מטלות בית" והכינו את הניסויים ליום המחרת. עם סיום קריאת ההוראות ליום המחרת, שנשלחו באמצעות טלפרינטר ושהגיעו לעיתים לאורך של 15 מטרים, היה יכול הצוות ללכת סוף סוף לישון.
כל משימת סקיילאב קבעה שיאי שהייה חדשים של בני אדם בחלל. התחנה הציעה את מה שסוכם לאחר מכן במחקר: "סביבת מגורים ועבודה משביעת רצון", עם מספיק מקום לפרטיות. אף על פי שהיו בתחנה סט הטלת חיצים, קלפי משחק ומשחקים נוספים, בנוסף לספרים ונגני מוזיקה, צפייה מחלון תחנת החלל שהשקיף על כדור הארץ הייתה הדרך הפופולרית ביותר להעברת הזמן הפנוי.
תכנונים מאוחרים
סקיילאב ננטשה בפברואר 1974 עם עזיבת משימת סקיילאב 4. אף על פי שאף משימה אל תחנת החלל עוד לא אושרה, השאיר הצוות האחרון חבילת אספקה בתחנה והשאיר את פתח מסוף העגינה לא נעול. באותה תקופה נאס"א לא דנה בשיגור משימות נוספות אל התחנה, זאת בשל גילה "המופלג" (יחסית לתחנות החלל של אז), אך בשנים 1978–1977, כשהסוכנות עוד האמינה כי מעבורות החלל יכנסו לשירות ב־1979, היא סיימה שני מחקרים להחזרת התחנה לפעילות. בספטמבר 1978 העריכה נאס"א כי המערכות החשובות ביותר בסקיילאב עדיין פועלות וכי ניתן יהיה לשגר אליה משימה מאוישת. בסקיילאב היו מספיק מים ל־180 "ימי־אדם" ומספיק חמצן ל־420 "ימי־אדם", ומשימות שהיו משוגרות לתחנה היו מתספקות אותה. סקיילאב יכלה להכיל מים עד לכ־700 "ימי־אדם" ואוכל עד לכ־420 "ימי־אדם".
תומכי החזרת סקיילאב לפעולה טענו גם כי תיקון ושדרוג סקיילאב יספק מידע על שהיית גופים זמן רב בחלל, מידע שיוכל לשמש בעת בניית תחנות עתידיות. הבעיה החמורה ביותר שנדרש לפותרה על מנת להחזיר את סקיילאב לפעולה הייתה בעיית היציבות המסלולית של סקיילאב, שלא הייתה יציבה מכיוון שאחד הגירוסקופים של התחנה חדל לעבוד ושהדלק ששימש לשמירת יציבות התחנה כמעט ואזל. תיקון הבעיה היה דורש פעילות חוץ רכבית במהלכה היו מוחלפים או מתוקנים הרכיבים הבעייתיים, אך סקיילאב לא תוכננה לשדרוגים נרחבים אלא רק לפעילויות תחזוק פעוטות, אף על פי שבמשימות SL-2 ו־SL-4 בוצעו בהצלחה מספר תיקונים נרחבים בתחנה בעזרת פעילות חוץ רכבית.
המחקרים טענו גם כי מלבד הניסיון הרב שיתקבל עם תיקון ושדרוג התחנה, החזרת התחנה לפעולה תאפשר למעבורות החלל להתפנות לפעילויות לא־מחקריות שתוכננו עבורן, ותחסוך את הצורך להתאים את המעבורות למשימות חלל ממושכות. מחקר אחד טען גם כי אפילו אם התחנה לא תהיה מאוישת, ניתן יהיה להשתמש בה כפלטפורמה לניסויים שונים.
מעבורות החלל
עלות שלושת השלבים הראשונים הוערכה בכ־60 מיליון דולרים של 1980 (שהם כ־157 מיליון בדולרים של 2010), לא כולל עלויות השיגור.
לאחר הנטישה
לפני שעזבה משימת סקיילאב 4 את סקיילאב, חללית האפולו הגביהה את מסלול התחנה לגובה 433 × 455 ק"מ, מסלול בו צפו כי תישאר לפחות עד תחילת שנות ה־80, בהתבסס על הערכות מחזור כתמי השמש שנמשך 11 שנים והחל ב־1976. לאחר משימת SL-4 נותר רק משגר סטורן IB שמיש אחד (ששימש בסופו של דבר לשיגור משימת אפולו־סויוז ב־1975), כאשר כל שאר משגרי הסטורן IB וה־V פורקו וחלקיהם נתרמו למוזיאונים. עוד כשתכננו את סקיילאב דנו בנאס"א בסיכונים שנבעו מן האפשרות כי התחנה תחדור לאטמוספירה, אך בסופו של דבר החליטו לא לכלול בתחנה מערכת מנועי האטה (איתה ניתן היה לבקר את התרסקות התחנה) בגלל העלויות ומשום שהמעיטו בהערכת הסיכון.
שלב ה־S-II ששימש את משגר הסטורן V ששיגר את סקיילאב לחלל, ששקל 49 טון ונשאר בחלל לאחר הינתקותו מבתחנה, נשאר בחלל כמעט שנתיים עד שחדר לאטמוספירה בצורה לא מבוקרת ב־11 בינואר 1975. חלקים ממנו, ובמיוחד חמשת מנועי ה־J-2 הענקיים שלו, ככל הנראה שרדו את החדירה והתרסקו בצפון האוקיינוס האטלנטי. אף על פי שהאירוע לא זכה לתשומת לב תקשורתית או ציבורית, הוא זכה לתשומת לב מרובה מנאס"א ומחיל האוויר האמריקאי, וסייע בהבהרת הצורך בהעלאת המודעות הציבורית לחדירה העתידית של סקיילאב.
פעילות סולארית
פעילות שמשית גבוהה מן המצופה חיממה את השכבות העליונות של האטמוספירה ובכך הגבירה את הגרר שהפעילה האטמוספירה על סקיילאב. לקראת סוף 1977 חזו NORAD כי סקיילאב תחדור לאטמוספירה באמצע 1979. ב־NOAA מתחו ביקורת על נאס"א על כך שהשתמשו במודל לא מדויק עבור מחזור השמש השני בעוצמתו באותה מאה, ועל כך שהתעלמו מתחזיות NOAA שפורסמו ב־1976.
חדירתה לאטמוספירה של החללית הגרעינית הסובייטית קוסמוס 954 בינואר 1978, שחלקים רדיואקטיביים שלה נפלו בצפון קנדה, משכו תשומת לב יתרה למסלולה הדועך של סקיילאב. אף על פי שסקיילאב לא כללה חומרים רדיואקטיביים, מחלקת המדינה של ארצות הברית הזהירה את נאס"א על ההשלכות הדיפלומטיות של התרסקות סקיילאב, אשר לפי תחזית של מכון האזכרה באטל הייתה נוחתת ב־500 חלקים באזור בגודל 6,500 על 1,500 ק"מ. בקרי הקרקע של נאס"א הצליחו ליצור קשר מחודש עם סקיילאב במרץ 1978 והורו לתחנה להטעין את סוללותיה. למרות תכנוניה של נאס"א להעלות את מסלול התחנה עוד ב־1978 באמצעות מעבורת חלל ומערכת ה־TRS (שכמעט הושלמה), נאס"א נטשה את התוכנית בדצמבר כאשר התברר כי המעבורת לא תושלם בזמן (המעבורת הראשונה אכן טסה לבסוף רק ב־1981). כמו כן נדחו הצעות לשגר את מערכת ה־TRS ללא מעבורת חלל ולנסות ולהשמיד את התחנה במסלולה באמצעות טילים.
חדירה לאטמוספירה
חדירתה לאטמוספירה של סקיילאב הייתה אירוע תקשורתי בינלאומי שהביא לשיווק חולצות וכובעים עליהם צוירו מטרות, ולהימורים על זמן ומקום החדירה. ה־The San Francisco Examiner הציע פרס של 10,000 דולר לראשון שיביא פיסה מסקיילאב למשרדי העיתון, וה־San Francisco Chronicle הציע 200,000 דולר למנוי העיתון שהוא או רכושו יפגעו מפיסות תחנת החלל. נאס"א חישבה ומצאה כי הסיכויים שפיסה מהתחנה תפגע בבן אדם הוא 1 ל־152, זאת אף על פי שהסיכויים שחלקים יפגעו בעיר מיושבת ביותר מ־100,000 תושבים היו 1 ל־7. בגלל הערכה זו אומנו צוותי חירום שהיו מסייעים לערים שנפגעו מחלקי התחנה.
בשעות שלפני החדירה כיוונו בקרי הקרקע של נאס"א את סקיילאב בניסיון למזער את סיכויי הפגיעה שלה באזור מיושב. הם כיוונו את התחנה לנקודה במרחק 1,300 ק"מ דרום דרום־מזרחית לקייפטאון, דרום אפריקה, והחדירה החלה בערך ב־16:37 UTC, ה־11 ביולי 1979. חיל האוויר האמריקאי סיפק מידע ממערכת עיקוב סודית שהייתה מסוגלת לנטר את החדירה. מהמידע שסופק התברר כי התחנה לא בערה מהר כפי שנאס"א העריכה. בשל טעות של 4% בחישוב, חלקי התחנה התרסקו דרום־מזרחית לפרת', אוסטרליה המערבית, ונמצאו בין אספרנס וראוולינה, בין 31° ל־34° דרום ובין 122° ל־126° מזרח. תושבי האזור וטייס ראו עשרות הבזקים דמויי זיקוקים ובשלל צבעים כאשר חלקים גדולים של התחנה התפרקו באטמוספירה. מחוז אספרנס, שבשטחו נפלו החלקים, קנס את ממשלת ארצות הברית ב־400 דולר בגין השלכת פסולת ברשות הרבים. הקנס שולם רק 30 שנים מאוחר יותר, באפריל 2009, לאחר ששדרן רדיו אמריקאי גייס את הסכום הדרוש ממאזיניו, ושילם אותו בשם נאס"א.
נער אוסטרלי בן 17 בשם סטן ת'ורנטון מצא 24 חלקים של סקיילאב בביתו באספרנס. איש עסקים מפילדלפיה הטיס אותו, את הוריו ואת חברתו לסן פרנסיסקו, שם הוא קיבל את הפרס שהבטיח ה־Examiner. במקרה יצא כי תחרות מיס תבל תוכננה לימים ספורים אחר כך, ב־20 ביולי 1979, בפרת', ולכן פיסה גדולה של סקיילאב הוצגה על הבימה. ניתוח החלקים שנמצאו הראה כי התחנה התפרקה רק בגובה 16 ק"מ (52,000 רגל) מעל הקרקע, נמוך בהרבה משהוערך.
סקיילאב 5
סקיילאב 5 יועדה להיות משימה קצרה בת 20 יום בה היו מבוצעים ניסויים מדעיים ומסלול התחנה היה מוגבה. ואנס בראנד (מפקד), דון לינד (טייס) וויליאם לנואיר (טייס משנה) יועדו לטוס במשימה, כאשר בראנד ולינד היו גם הצוות שיועד למשימות החילוץ Skylab Rescue - משימות חילוץ לצוותי התחנה - שמעולם לא נדרשו. בראנד ולינד התאמנו גם למשימה בה הייתה מכוונת סקיילאב להתרסקות מבוקרת.
סקיילאב B
לסקיילאב נבנתה תחנת גיבוי שהייתה משוגרת אם שיגור סקיילאב המקורית היה נכשל. בנאס"א שקלו לשגר את תחנת הגיבוי בכל מקרה, כדי שתהיה תחנה נוספת בחלל בשם "סקיילאב B", אך התוכנית בוטלה לטובת המשך ההשקעה בפיתוח מעבורות החלל. תחנת הגיבוי מוצגת כיום במוזיאון האוויר והחלל הלאומי של ארצות הברית בוושינגטון די. סי.
עלויות התוכנית
תוכנית סקיילאב עלתה כ־2.2 מיליארד דולר בין 1966 ל־1974, שהם כ־10 מיליארד דולר בדולרים של 2010. מכיוון ששלושה צוותים בני שלושה אנשי צוות שהו בתחנה סך הכל 510 "ימי־אדם" בתחנה, כל "יום־אדם" עלה כ־19.6 מיליון דולר (בדולרים של 2010), זאת בהשוואה ל־7.5 מיליון ל"יום־אדם" בתחנת החלל הבינלאומית.
גאורג, דוכס אולדנבורג
גאורג, דוכס אולדנבורג (גרמנית: August von Oldenburg; 9 במאי 1784 - 27 בדצמבר 1812), היה חתנו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה, וכונה ברוסיה הנסיך גיאורגי פטרוביץ' אולדנבורגסקי.
ביוגרפיה
גאורג נולד ב-9 במאי 1784 באולדנבורג, לפטר, נסיך הולשטיין-גוטורפ ולפרדריקה, דוכסית וירטמברג, בתם של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט.
בשנת 1785 מונה אביו לבישוף ליבק, ובנוסף מונה לעוצר דוכסות אולדנבורג במקום וילהלם, דוכס אולדנבורג, שהיה נכה ורפה שכל. גאורג התחנך יחד עם אחיו אוגוסט, ובשנת 1803 למדו באוניברסיטת לייפציג. בין השנים 1805–1807 ביקרו השניים באנגליה ובסקוטלנד, ובשנת 1808 נשלח גאורג לרוסיה, שם מונה למושל אסטוניה.
בשנת 1808 החליט נפוליאון להתגרש מאשתו ז'וזפין דה בוארנה מכיוון שלא העמידה לו ילדים, וביקש להתחתן עם יקטרינה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של פאבל הראשון, קיסר רוסיה וסופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג. משפחתה המזועזעת סירבו להצעה, ומיהרו לחתנה עם בן דודה גאורג. הזוג הצעיר התגורר בטבר, שם מונה גאורג למושל, ונולדו להם במהירות שני בנים. ב-27 בדצמבר 1812 מת לפתע גאורג כתוצאה ממחלת הטיפוס, ויקטרינה בילתה את השנים הבאות עם אחיה. בשנת 1813 התלוותה יקטרינה לאלכסנדר בנסיעתו לבריטניה, שם נפגשו עם ג'ורג', נסיך ויילס, שהיה השליט בפועל בבריטניה, ובשנת 1815 התלוותה אליו במהלך קונגרס וינה.
באנגליה פגשה יקטרינה את וילהלם, נסיך הכתר של וירטמברג, ומיד התאהבו השניים ממבט ראשון. עם זאת, וילהלם היה נשוי עם קרולינה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, ובשל כך ביקש בקשה להתגרש ממנה, בטענה כי הנישואים לא קוימו, ואכן בשנת 1816 התגרש וילהלם לאחר שקיבל היתר מהאפיפיור, וזמן קצר לאחר מכן התחתנה גרושתו עם פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה. ב-24 בינואר 1816 התחתנו וילהלם ויקטרינה בסנקט פטרבורג.
משפחתו
ב-3 באוגוסט 1809 התחתן גאורג עם יקטרינה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של פאבל הראשון, קיסר רוסיה וסופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, ממנה נולדו לו שני בנים:
באטן גווינט
באטן גווינט (באנגלית: Button Gwinnett; 3 במרץ 1735 – 19 במאי 1777) היה מנציגי ג'ורג'יה בחתימה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית ומושל ג'ורג'יה השמיני (למעשה הוא היה המושל השני מאז קבלת עצמאות ארצות הברית, אך מיספור המושלים הרשמי מתחיל מהתקופה הקולוניאלית).
ביוגרפיה
גווינט נולד בגלוסטרשייר שבאנגליה להורים ממוצא ולשי. אביו, סמואל, היה כומר. גווינט הוטבל בשנת 1735, למד בבתי ספר מקומיים ולאחר מכן החל לעבוד כסוחר בעיר בריסטול. בשנת 1755 עבר להתגורר בוולברהאמפטון וכעבור שנתיים נישא. בשנת 1762 היגר גווינט אל אמריקה עם רעייתו.
גווינט התיישב תחילה בקרוליינה הדרומית ובשנת 1765 עבר אל סוואנה שבג'ורג'יה. מרכולתו נמכרה על ידו לצורך קניית קרקע באי סנט קתרין וגווינט החל לעבוד בחקלאות. הצלחתו הביאה לצבירת הון ומעמד וב-1769 הוא לאספת הנבחרים של ג'ורג'יה. לאחר מכן הוצע לו לעמוד בראש המיליציה של ג'ורג'יה, אך הוא דחה את התפקיד. באותה עת הוא נבחר לכהן בקונגרס הקונטיננטלי השני. גווינט היה בין התומכים בהכרזת העצמאות של ארצות הברית והיה בין חותמי מסמך ההכרזה. באותה תקופה הוא היה בין המועמדים לתפקיד צבאי בכיר בצבא הקונטיננטלי.
בשנת 1777 כיהן גווינט בבית הנבחרים של ג'ורג'יה. הוא ניסח את הנוסח הראשוני של חוקת המדינה וכעבור זמן קצר נבחר ליו"ר בית הנבחרים. בעקבות מותו של מושל ג'ורג'יה ארצ'יבלד בולוק, מונה גווינט לממלא מקומו וכיהן בתפקיד במהלך הפלישה אל מזרח פלורידה, שהייתה נתונה תחת שלטון הבריטים. הפלישה כשלה ובמאי 1777 הפסיד גווינט בבחירות לתפקיד המושל.
לאורך שנות פעילותו הפוליטית היה גווינט נתון במאבק מתמשך מול לאכלן מקינטוש. מקינטוש היה, בין היתר, המועמד שנבחר לתפקיד שאליו התמודד גווינט בצבא הקונטיננטלי והוא ששלח את פקודיו אל הפלישה במזרח פלורידה. מקינטוש ביקר רבות את התנהלותו של גווינט בפלישה ובתגובה קרא גווינט לקיום דו-קרב ביניהם. הדו-קרב, שנערך ב-16 במאי 1777, הביא לפציעתם של השניים, וכעבור שלושה ימים נפטר גווינט מפצעיו.
חתימת ידו של גווינט מוערכת כחתימה היקרה ביותר עבור אישיות אמריקנית, וזאת לאור היותו דמות שולית קודם לחתימה על הכרזת העצמאות ופטירתו זמן קצר לאחריה. טווח הזמנים הקצר הותיר מסמכים בודדים שנושאים את חתימתו וזו נמכרת בסכום שעולה על 150,000 דולרים.
בארו
בארו (Barú; ידוע גם בשם צ'יריקי - Chiriqui) הוא הר געש במערב פנמה. גובהו 3,474 מ' מעל פני הים, והוא ההר הגבוה במדינה. ההתפרצות האחרונה של הר הגעש נרשמה בסביבות 1550. על אף מיקומו באזור טרופי, לעיתים פסגתו מושלגת, בשל גובהו הרב. מפסגת ההר ניתן לראות הן את הים הקריבי והן את האוקיינוס השקט.
ממילא
ממילא היא שכונה בלב ירושלים, בעמק המקשר בין שער יפו בעיר העתיקה לבין העיר החדשה. השכונה הוקמה בסוף המאה ה-19 כשכונת סוחרים ובעלי מלאכה יהודים וערבים, ושגשגה כחלק מהמרכז המסחרי של העיר. בין השנים 1948–1967 הייתה השכונה צמודה לשטח ההפקר בין ישראל וירדן, ושנים רבות נחשבה לשכונת מצוקה. לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט להרסה ולבנות את המתחם מחדש בחלוקה לאזורי מגורים, מלונאות, מסחר ומשרדים, באחד ממיזמי הבנייה הגדולים, היקרים והארוכים בתולדות העיר המודרנית.
ממילא ממוקמת במרכז קו התפר בין מזרח ירושלים ומערבה, קרקע שבשנות ה-2000 נחשבה לאחד מהשטחים היקרים בישראל. מיזם שיקומה ובינויה היה כרוך בהשקעות עתק, ולווה בקונפליקטים משפטיים, עסקיים ודתיים עזים שהביאו לעיכובים רבים בהשלמתו. הוויכוח סביב המתחם שכך מעט מסוף 2006, עת הושגו פשרות בנוגע לבנייה באזור ועם חידוש אינטנסיבי של העבודות במקום. רק בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, הושלמו אזורי המגורים והמלונאות, ונפתחו לקהל הרחב מתחם הבילוי, הקניות ובתי הקפה.
מיקום ותיאור פיזי
שכונת ממילא נמצאת בירושלים, בעמק שהוא המשכו הטבעי של גיא בן הינום, למרגלות העיר העתיקה הממוקמת על רכסי ההרים הסמוכים. גבולותיה של השכונה הם חומת העיר העתיקה במזרח ורחוב המלך דוד במערב, רחוב שלמה המלך וכיכר צה"ל בצפון, ושכונת ימין משה והקונסוליה הצרפתית בדרום. סך כל שטח המתחם הוא כ-120 דונם.
אובייקטים היסטוריים רבים תוחמים את האתר: מגדל דוד, שער יפו, חומת העיר העתיקה, בריכת ממילא ובריכת הסולטן, המתחם הצרפתי עם ההוספיס סן ונסן דה פול ואכסניית נוטר דאם, הר ציון ומשכנות שאננים. בנוסף להם נמצאים בקרבת השכונה מלונות, מוסדות ציבור, משרדים, עורקי תנועה ראשיים ומוקדי בילוי רבים.
ארכאולוגיה
לפני שהוחל בהקמתו של פרויקט הבנייה הגדול בממילא נערכה במקום חפירת הצלה מטעם רשות העתיקות. תחילה נערכה חפירה באתר על ידי אהרון מאיר (1989). עיקר החפירה נערכה בין השנים 1989–1992 בהנהלתו של רוני רייך, ובסיועם של אלי שוקרון ויעקב ביליג. בחפירות נחשפו השרידים הבאים:
תקופת הברזל השנייה
נחשפו כתריסר קברים מתקופת הברזל השנייה, כלומר שהיו בשימוש למן המאה ה-8 לפנה"ס ועד לחורבן הבית הראשון בשנת 586 לפנה"ס. הקברים הן מערות קבורה משפחתיות חצובות בסלע. מפתח קטן הסגור באבן גולל, נכנסו אל חלל רבוע שגודלו כ 3 על 3 מ' בממוצע. משנים או שלושה צדדים מצויות אצטבאות סלע חצובות להנחת הנפטרים. בפינה הימנית הפנימית חצוב בור עמוק לאיסוף עצמות הנפטרים. עצמות הנפטרים נמצאו כולן במצב של פירורים. העפר שסונן ניתן לנציג משרד הדתות לשם קבורה חוזרת. בקברים נמצאו כמויות גדולות של כלי חרס ששימשו כמנחה למתים או לחלופין שימשו את מי שעסקו בקבורה. נמצאו גם מספר מצומצם של ראשי חצים, צלמיות חרס, מעט חרוזים ושלוש חותמות עבריות שנשאו את השמות: חננ (י) (בן) טבשלם; יהוהחן בת פקעת; לטבשלם יהוכל. בשני קברים נמצא המשך שימוש אל תוך התקופה הפרסית, ובאחד מהם אף המשך שימוש עד לתקופה החשמונאית.
תקופת הבית השני
באתר נחשפו קברים אחדים מימי הבית השני מהמאה ה-2 לפנה"ס, ובהם קברי פיר שבתחתיתם כוכים. זהו סוג קברים שלא נמצאו כמותם קודם לכן בירושלים.
התקופה הרומית המאוחרת
מהתקופה הרומית נמצאו באזור ממילא שברי רעפים פזורים ולבנים של חרס ועליהם טביעות חותם של הלגיון הרומאי העשירי, שנותר בירושלים כחיל מצב לאחר חורבנה בשנת 70. לא ברור לאילו מבנים שהתקיימו וודאי בסביבה הקרובה, השתייכו פריטים אלה.
התקופה הביזנטית והתקופה המוסלמית הקדומה
מן התקופה הביזנטית נחשפו באתר מבנים רבים, שכולם מצויים כיום מתחת לגשר החדש המקשר את המדרחוב והחניון הגדול עם שער יפו.
מתחת לשער יפו ממש נחשף חלק ניכר מבית מרחץ ציבורי הבנוי על העיקרון שהומצא בידי הרומאים של חימום תת-קרקעי של רצפות. בסמוך ומצפון-מערב למרחץ עוברת אמת מים שקישרה את בריכת ממילא המרוחקת כמה מאות מטרים מן העיר, עם הבריכה שברובע הנוצרי של העיר העתיקה, המכונה בשם האנכרוניסטי 'בריכת חזקיהו'. הן בית המרחץ והן אמת המים השתמרו היטב. בית המרחץ המשיך לשמש גם בתקופה המוסלמית הקדומה.
מתחת לשער יפו מצויים שרידיו של רחוב היוצא לכיוון דרום-מזרח משער עיר כלשהו, שלא נחשף, שהיה מתחת לשער יפו העות'מאני. זוהי ראשיתה של דרך בית לחם הביזנטית. משני צדדיה שרדו יסודות של חנויות.
בכל השטח נחשפו קברי שוחה אחדים מן התקופה הביזנטית. במרחק מה משער יפו (במקום שמצוי כיום שער הכניסה המערבי לאוטובוסים לחניון) נחשפה קפלת תפילה נוצרית קטנה, עם אפסיס קטנה הפונה למזרח, ובו עקבות פרסקו המתאר את סצנת הבשורה. בקיר הצדדי נפער פתח אל מערה ובה נמצאו מושלכות כמויות ניכרות של עצמות אדם. לפני הפתח נמצאו שרידים של כתובת יוונית עשויה ברצפת הפסיפס ובה נאמר: לישועה ולהצלה של מי שהאל יודע את שמותיהם – נוסח הידוע מכנסיות נוצריות אחרות בנות התקופה. צלבים תוארו גם ברצפה וגם על משקוף הפתח למערה. ניפוי ממצא העצמות העלה תליונים אחדים דמויי צלב ומטבעות שהמאוחרת ביותר מביניהן היא מימיו של הקיסר הביזנטי פוקאס (602–610). נתונים אלה ושיקולים נוספים הביאו את החופרים למסקנה שמדובר באחד ממקומות הקבורה אליו נאספו קרבנות הטבח שערכו הפרסים הסאסאנים, במסע האלים שלהם לארץ הקודש בשנת 614. על כשלושים מקומות קבורה שכאלה אליהם אסף תומאס הקברן את קרבנות הטבח ידוע מן המקורות ההיסטוריים (רשימה שנשתמרה בשש גרסאות בערבית ובגאורגית), ומהן עולה שבאזור ברכת ממילא (הוא האזור שמדובר בו כאן) נאספו למעלה מ-20,000 גופות. המערה הזו ודאי היא אחד ממקומות הקבורה, והמקום הראשון בסדרה זו שהתגלה בחפירות. למרות הזיהוי הברור שהנקברים במקום היו נוצרים, טען ארגון אתרא קדישא כי הם יהודים, הפריע למהלך החפירה ואחר כך ביקש לקבור את העצמות בקברוה יהודית.
התקופה האיובית
החל מהתקופה האיובית נחשפו פניה החיצוניים של חומת העיר בקטע שמצפון לשער יפו. הממצאים הראו כי זהו קטע מביצור העיר שבנה השליט האיובי אל מלכ מועט'ם עיסא (קרי: מועזם), אחיינו של צלאח א-דין, בשנת 1212. כשבע שנים מאוחר יותר ציווה שליט זה להרוס את ביצורי העיר, שעל הקמתם שקד זמן קצר קודם לכן, מפחד שהצלבנים יכבשו מחדש את העיר ויקשה עליו לסלקם ממנה. מעשה זה הוא יחידאי בתולדות בנייתם של ביצורים.
שימור
כל הקברים שנחפרו נהרסו לשם בניית החניון הגדול. העצמות נמסרו לקבורה למחלקה לענייני קבורה במשרד הדתות. כל המבנים הביזנטיים אינם נגישים כיום (2010) לציבור, אף שהם שמורים היטב מתחת לגשר ומתחת לכיסויי עפר, והם מחכים ליוזמה מקומית לשימורם והנגשתם לציבור. החומה האיובית שומרה על ידי רשות העתיקות וניתן לראות קטע ארוך ממנה מתחת לשער יפו וממנו צפונה עד לתחנת האוטובוסים המקומית.
פירוש השם
לפי פרשנות עממית, משמעות השם ממילא בערבית היא "זה שבא מאלוהים" ("מאמִן אללה" مأمن الله או "מא מן אללה" ما من الله), או שזהו שיבוש של המילים "מיי מן אללה" שפירושם "מים מאלוהים", בהתייחס לבריכת ממילא הסמוכה. בריכה זו שוכנת בבית הקברות המוסלמי הממלוכי, שנקרא אף הוא בשם ממילא.
תקופת השלטון העות'מאני
בירושלים העות'מאנית, עד סוף המאה ה-19 היה מתחם ממילא שטח פתוח ופנוי לגמרי עם מעט עצי זית ושלוש בריכות מים בתחומו. שבילי הולכי רגל וכרכרות הובילו משער יפו לכיוון מערב ודרום, בנתיבי דרך יפו ודרך חברון של ימינו. בתקופה זו התגברה הבניה הלא מתוכננת מחוץ לשער יפו. אחד הבניינים הראשונים במתחם היה מנזר סן ונסן דה פול.
בשנותיה הראשונות של ממילא נבנתה השכונה בצורה לא מתוכננת ומילאה את העמק בין רחוב יפו ודרך חברון. באותה עת עורק החיים המרכזי בעיר העתיקה היה השוק שצמוד לשער יפו ולמצודה, והחל להתפתח מסחר בעיר החדשה לאורך דרך יפו. שכונת ממילא החדשה הייתה עירוב של עסקים, מלאכה זעירה ומגורים (לרוב בחלקו האחורי של העסק). בעיקר צלחו בממילא עסקים שלא מצאו את מקומם בצפיפות העיר העתיקה, ומפעלים זעירים. מתחם ממילא הפך למרכז מסחר עבור יהודי וערביי ירושלים שמחוץ לחומות. אופייה זה של השכונה המשיך ללוות אותה עד הקמת המדינה ב-1948. במפות מסוימות אף מופיע שמה הרשמי של השכונה כ"מרכז מסחרי". קצה רחוב יפו העובר בשכונת ממילא הפך למבשר הכניסה לעיר העתיקה. במקום אטרקטיבי זה הוקם מלון פאסט, בסמוך לו הוקם בית טאנוס - בית משרדים ומסחר גדול ומודרני, אשר למרבה האירוניה הפך לאחר מכן לסמל ההזנחה וההתפוררות של שכונת ממילא. כאמור, השלטון הטורקי לא עסק בתכנון, ותרומתו היחידה לשכונת ממילא הספונטנית היה מגדל שעון בשער יפו. המגדל הוקם לכבוד מלאות 30 שנה למלכות הסולטאן ב-1907.
תקופת המנדט: 1917-1948
ב-1928 נוסד בממילא מרכז מסחרי שמאע, ביוזמתו של אליהו יוסף שמאע ובעזרתם של חבריו מקהילת יהדות חלב. המרכז המסחרי היה מרכז מודרני ראשון מסוגו בירושלים, בתכנונו של האדריכל ומתכנן הערים הבריטי קליפורד הולידיי ששימש יועץ אזרחי של ממשלת המנדט לפיתוח העיר ירושלים. הוא כלל 250 חנויות של סוחרים יהודים וערבים מכל התחומים, והיה נדבך חשוב בביסוס המע"ר החדש של ירושלים מחוץ לחומות העיר העתיקה. רחוב ממילא היה לרחוב מסחר ראשי, שבו עברו אוטובוסים מכל חלקי העיר.
ב-2 בדצמבר 1947 הסתערו מפגינים ערבים על המרכז המסחרי בשכונת ממילא. המתפרעים בזזו את החנויות, רצחו ופצעו את הסוחרים היהודים, בעוד השוטרים הבריטים מביטים בנעשה בשוויון נפש. לאחר מכן הוצת המרכז המסחרי ונשרפו מספר בתים נוספים בשכונה.
העיר המחולקת: 1967-1948
עם תחילת מלחמת העצמאות ננטשה ממילא מתושביה היהודים והערבים כאחד, והפכה לאזור קרב. בשנת 1949, עם סיום מלחמת העצמאות בהכרזת שביתת הנשק בין ישראל לצבאות מדינות ערב, חולקה ירושלים לשניים, כאשר קטע הגבול שנקרא "הקו העירוני" מקיף את ירושלים המערבית ממזרח, מצפון ומדרום. המע"ר, שהיה בחלקו בעיר העתיקה ובחלקו בעיר החדשה, חולק אף הוא לשניים בקו החומות. שכונות המגורים הצמודות לקו העירוני הידרדרו והלכו, כתוצאה מירי צלפים מזדמן ופגיעות נוספות. בעיקר ניכרה ההידרדרות בשכונות הצמודות לחומות, מוסררה וממילא. מצב זה נמשך במשך 19 שנה עד מלחמת ששת הימים ב-1967 בה כבשה ישראל את כל שטחי הגדה המערבית מירדן, ובכללם את כל שטחי מזרח ירושלים על האוכלוסייה שבהם.
קווי שביתת הנשק עברו דרך מתחם ממילא, כך שכשלושה רבעים מהמתחם (חלקו המערבי) הוחזקו בידי ישראל והיתר (חלקו המזרחי) הוגדר כשטח הפקר שבתחומי השלטון הירדני. מתחם ממילא נפגע קשות בזמן המלחמה, בתים רבים נהרסו בהפגזות והאזור הפך במהירות לאזור גבול טיפוסי: אזור של מבני מגורים מטים ליפול, שאוכלסו במשפחות עולים מרובות ילדים ומעוטות יכולת, וכן מבני מלאכה זעירה ומוסכים. הבניינים הצמודים לחומה נפגעו מדי פעם מירי ומאבנים שנזרקו על ידי הלגיונרים הירדנים שישבו בעמדות על חומות העיר העתיקה. חומות בטון עבות חצצו בין השטח הישראלי והירדני בתוואי רחוב ממילא, רחוב יפו וכיכר צה"ל.
העיר המאוחדת: 1967 ואילך
מצבה של שכונת ממילא בשוך הקרבות ב-1967 מתואר כעיי חורבות. אין ספק שכל השכונה סבלה מהזנחה וממעמד נמוך כיאה לאזור גבול, אך כפי הנראה רק חלקה היה הרוס. קשה במיוחד היה מצבו של "בית טאנוס" אשר המשיכו להתגורר בו דיירים רבים בצפיפות גבוהה ובתת תנאים. לאחר זמן רב הצליחה העירייה לפנות את כל בית טאנוס מיושביו, והכריזה על הבניין כמיועד להריסה. בניין נוסף שעורר הד ציבורי רבים כשהוחלט על הריסתו הוא בית שטרן ברחוב ממילא 18, הבית שאירח, כך מסופר, את בנימין זאב הרצל בביקורו בארץ ב-1898. בעלי הבית הפכו את החדר בו לן הרצל למוזיאון קטן, ואף שהועלו ספקות בנוגע לחשיבותו השולית של האירוע ההיסטורי. במאי 1986 אישר בית המשפט המחוזי בירושלים, צו פינוי נגד משפחת שטרן והריסת המבנה במסגרת שיקום השכונה. התוכניות להריסת המבנה הביאו להתנגדות ממושכת מצד אזרחים רבים ומצד המועצה לשימור אתרים. המאבק הניב תוצאות חלקיות, והוחלט כי בית שטרן יפורק וישוחזר מחדש באתר לאחר הבניה.
לאחר איחוד העיר תחת שלטון ישראל נפרצו חומות הבטון שהפרידו בין מתחם ממילא והעיר העתיקה והוחל בתהליך מהיר של הריסת כל המבנים שלאורך החומה, ובכללם "בית טאנוס" המפורסם. כמו כן נהרס בניין מלון פאסט בשנת 1974. מלון פאסט נרכש על ידי עיריית ירושלים מהפטריארכיה הארמנית לאחר מלחמת ששת הימים כחלק מתוכנית לפינוי ושיקום אזור הקו העירוני. במלון התגוררו משפחות מעוטות יכולת והתנהל משא ומתן שנמשך מספר שנים על פינוים., במקביל נמכר המגרש ליזמים שקיבלו אישור לבנות מלון חדש זהה בגודלו מעל פני הקרקע למלון פאסט שעמד במקום, ונבנה מלון פנינת ירושלים.
שיקום ממילא
בתחילת שנות ה-70 התעוררו מחשבות לגבי שיקום ופיתוח של שכונות הגבול ממילא ומוסררה, נוכח העליבות והנחשלות בשכונות אלו. ממילא הוגדרה כאזור שיקום בעדיפות ראשונה. הבניינים שבחלקו המזרחי של המתחם הוגדרו כבניינים לשימור, והשכונה כולה הוגדרה כשטח בתחום הפיקוח של העיר העתיקה אשר לגביו יש להקפיד על גובה הבניה ביחס לעיר העתיקה, ולשמירת מבטים פתוחים. כמו כן נכלל מרבית מתחם ממילא בתוכנית המתאר של העיר העתיקה מ-1972, ובתוכנית גן לאומי סובב חומות ירושלים. תוכניות אלה הגדירו את מרבית שטח שסמוך לחומות כשטח פתוח. בנובמבר 1971 החליטה ועדת השרים לענייני כלכלה על הקמת "חברת קרתא" - חברה לפיתוח מרכז ירושלים בע"מ, כדי לחדש את האזור על ידי שיקום ופיתוח אזור ממילא והסביבה‭76 ;‬ אחוזים ממניות החברה היו בידי הממשלה ו־24 אחוזים בידי עיריית ירושלים. לצורך כך הופקעו כ-100 דונם משטח ממילא והועברו לבעלות "קרתא". התכנון הופקד בידי האדריכלים ז'ילבר וייל ומשרדו של משה ספדיה (על הפרויקט הופקדה אירית כוכבי)– "הצוות לתכנון ממילא", שתכננו בהתאם לתוכנית אב של "הצוות לתכנון מרכז ירושלים" של עיריית ירושלים. תוכנית האב אישרה את פינוי והריסת כל המבנים במתחם למעט מנזר סן ונסן דה פול וחדר הרצל, וקבעה הנחיות ומגבלות לתכנון החדש. פינוי המתחם החל בשנת 1973. חברת קרתא פינתה מהשכונה כ-700 משפחות, מוסדות ובתי עסק והעבירה אותם לשכונות אחרות בעיר כדוגמת בקעה או נווה יעקב. בעלי המלאכה והמוסכים הועברו לאזור תעשייה בתלפיות, ובסך הכול השקיעה המדינה בפינוי כ-60 מיליון דולר.
עד תחילת שנות ה-80 פונו רוב הדיירים, והמבנים במתחם עמדו שוממים כעשר שנים עד הריסתם כחלק מתהליך פיתוח של המתחם בשנות ה-90. בין הסיבות לעיכוב היה אישור תוכנית המתאר למתחם.התוכנית שהכין ספדיה, כלל הריסת כל המבנים במתחם, שינוי מבנה הדרכים באזור, כולל סלילת רחוב חדש בלב האזור (רחוב יצחק קריב) עוררה התנגדויות רבות. תוכנית חלופית, שהוכנה על ידי האדריכל דוד קרויאנקר ביוזמת סגן ראש העיר ומחזיק תיק התכנון והבנייה, מירון בנבנישתי, שהציע לפתח את ממילא תוך שימור חזיתות הבתים הקיימים, נדחתה.
חברת "קרתא" החליטה למסור את כל הפרויקט פיתוח השכונה ליזם יחיד, ולא לפצלו בין כמה יזמים. זאת מכיוון שהתוכנית ששילבה מגורים, מסחר ומלונות בשטח בנוי בהיקף של 120,000 מ"ר, הייתה יוצאת דופן בממדיה הן מהצד הכספי והן מהצד ההנדסי, ולכן עדיף שיזם יחיד ינהל אותה. במהלך השנים 1987–1988 נערך מכרז לבחירת היזם, שבשלב הסופי, במאי 1988, נותרו שלוש הצעות. היזם שנבחר הייתה חברת לדברוק (Ladbrokes plc), שהייתה בזמנו בבעלות איש העסקים היהודי-בריטי סיריל שטיין (Cyril Stein). אולם מיד עם הזכייה עלו תלונות שהמחיר שהציע היה נמוך מדי. בדיקה של מבקר המדינה אכן אישרה שבמכרז היו ליקויים. עם זאת, טקס הנחת אבן הפינה לפרויקט נערך ב-30 במאי 1989.
בניית המתחם החדש
המתחם חולק לארבעה אזורי תכנון: שדרות ממילא, הכולל מדרחוב מסחרי וחניון גדול, שדרה ופארק בעמק, אזור מגורים בשיפולים הדרומיים של המתחם, ואזור מלונות לאורך רחוב המלך דוד. אזור המגורים נבנה כשכונה סגורה בשם "כפר דוד", שמרבית יחידות הדיור בו נמכרו לתושבי חוץ. לאחר מספר שנים נבנה גם מלון "הילטון ירושלים" (לימים "מלון מצודת דוד") בעורף שכונת המגורים. חפירות ארכאולוגיות באזור רחוב ממילא וחניון עיכבו את תחילת הבנייה. חברת קרתא בנתה בעצמה, בסמוך לשער יפו את החניון גדול (למרות שהיזם היה מחויב לבנות אותו). החניון נמכר אחר כך במסגרת הליכי הפירוק של החברה.
ויכוחים רבים שנתגלעו בין חברת לאדברוק וחברת קרתא ואלו הביאו ליציאתה של חברת לאדברוק מההסכם. את הזכויות להמשך הבנייה קנתה חברת "אלרוב" של היזם אלפרד אקירוב. אך התנגדויות רבות כנגד הפרויקט עיכבו את המשך הוצאתו לפועל, לאחר ש"אלרוב" ביקשה להגדיל את היקף הבנייה. דוגמה לכך היא התנגדותם של רבנים להקמת מרכז מסחרי עם בתי קולנוע כה קרוב לחומות העיר העתיקה, ומחלוקת על פעולת המתחם המסחרי בשבת. לאחר התדיינויות משפטיות ארוכות שנים והקפאת המשך העבודות, נקבע בבוררות בתחילת 2005 כי על עיריית ירושלים וחברת קרתא לפצות את היזם, שבעקבות כך הודיע על חידוש העבודות.
מלון מצודת דוד, אחד משני בתי המלון שתוכננו במתחם, הושלם כבר ב-1997, ונפתח רשמית במאי 1998 תחילה בשם "הילטון ממילא". פרויקט המגורים "כפר דוד" אוכלס בהדרגה החל מסוף שנות ה-90, אך בשל העובדה שמרבית דירותיו בבעלות תושבי חוץ שלרוב אינם מתגוררים בהן הוא נראה לרבים כ"עיר רפאים". החלק המסחרי של המתחם היה תקוע בשלבי בנייה במשך שנים רבות, ללא התקדמות, ורק בשנת 2006 נתחדשו העבודות בו ובמלון ממילא שתוכנן לצידו. באותו זמן החלו גם העבודות לשחזור של בית שטרן, שפורק בתחילת העבודות לפני שנים רבות, וחלקיו נשמרו.
עם חידוש העבודות במתחם החל הפרויקט להתקדם בקצב מהיר. ב-28 במאי 2007 נפתח חלק מקניון ממילא בחלקה המזרחי של "שדרת אלרוב" (רחוב ממילא ההיסטורי, ששוחזר כמדרחוב), בעיקר באזור שבין שער יפו לבין "מבנה קלארק". החזיתות החיצוניות של בית שטרן שוחזרו לחלוטין, והבניין נחכר על ידי רשת סטימצקי. במהלך שנת 2008 נפתח, בהדרגה, חלקה המערבי של השדרה כהמשך הקניון, ובמחצית 2009 נפתח מלון ממילא. הפרויקט הושלם סופית רק בשנת 2010.
הגביע הרוסי בכדורגל
הגביע הרוסי בכדורגל (ברוסית: Кубок России по футболу) הוא טורניר כדורגל, הנערך מדי שנה על ידי התאחדות הכדורגל הרוסית ובו לוקחים חלק מועדוני כדורגל מקצוענים מרוסיה.
מחזיקת הגביע הרוסי לעונת 2022/2023 היא צסק"א מוסקבה, בעוד לוקומוטיב מוסקבה היא שיאנית הזכיות, 9 במספר.
הגביע
בתום משחק הגמר מוענק לקבוצה שניצחה גביע, הנשאר בחזקתה במשך שנה. טקס הענקת הגביע נערך על בימת מנצחים על כר הדשא. שחקני שתי הקבוצות ששיחקו בגמר מקבלים מדליות. בשנת 2007 לוקומוטיב מוסקבה קיבלה את הזכות לשמור אצלה את הגביע שזכתה בו בשנת 2000. גביע חדש הוענק לזוכה, צסק"א מוסקבה בעונת 2009.
הגביע הנוכחי נעשה בשנת 2010 בהזמנת התאחדות הכדורגל הרוסית. הגביע עשוי זכוכית ונוצר במפעל הזכוכית של דיאטקוב, כשהאלמנטים מכסף השזורים בגביע נוצרו על ידי חברת Gorod N. במרכז הגביע משובץ סמל התאחדות הכדורגל ובסמוך לו סמל הפדרציה הרוסית. על יסוד הכסף בתחתית נחרטים שמות מועדוני הכדורגל שזכו בגביע. הגביע מעוטר בסרטים בצבעי דגל המדינה.
השתתפות
מועדון הרשום בהתאחדות הכדורגל ומשחק באחת מהליגות שהיא מארגנת זכאי להרשם לגביע. כל המועדונים נדרשים לעמוד בתנאי סף של יכולת לארח משחק מול קהל בבטחה.
כל המועדונים המשחקים בליגת העל הרוסית, הליגה הרוסית הראשונה והליגה הרוסית השנייה, שהם מועדונים מקצוענים בלבד, מתחרים בגביע הרוסי. לקבוצות מהליגה הרוסית השלישית אין זכות השתתפות בטורניר, אך לעיתים ההתאחדות מאפשרת למספר קבוצות חובבניות בודדות ליטול חלק.
שיטה
הטורניר נערך בשיטת "נוק אאוט". אף שכל קבוצה יכולה להיות מוגרלת לשחק כנגד כל קבוצה אחרת, קבוצות המשחקות בליגות הבכירות משתלבות בתחרות בשלבים מתקדמים יותר, כך שקבוצה קטנה המעוניינת לשחק מול קבוצה איכותית מצמרת הליגה הראשונה תצטרך לגבור קודם לכן על מספר קבוצות קטנות יותר בסיבובים המוקדמים.
בכל סיבוב משחקות הקבוצות שהוגרלו האחת נגד השנייה משחק אחד בלבד, בביתה של מי שזכתה לביתיות בהגרלה. במקרה של תיקו, לאחר 90 דקות משחקים 30 דקות הארכה ואם עדיין יש שיויון מוכרע המשחק בקרב בעיטות עונשין מ-11 מטר. בגביע, בניגוד לנהוג במפעיל האירופיים, אין חשיבות לשערי חוץ ושערים ביתיים.
קבוצות הליגה השנייה מתחילות לשחק משלב 512 הגדולות, 256 הגדולות או בשלב המסיים של 128 הגדולות, תלוי במספר הקבוצות באזור המתאים של הליגה השנייה. קבוצות הליגה הראשונה נכנסות לטורניר משלב 32 הגדולות, וקבוצות ליגת העל מתחילות משלב שמינית הגמר. שלבי הנוקאאוט עד למשחק הגמר משוחקים בשתי משחקים, בית וחוץ. משחק הגמר נערך כמשחק בודד. באופן זה, קבוצות הליגה השנייה מתחילות להשתתף כבר מסיבוב טרום התחרות, כולל ארבעה סיבובי מוקדמות ושישה סיבובים בתחרות הראשית. קבוצות הליגה החזקות אינן צריכות, כאמור, לעבור את השלבים האלה.
משחקי הסיבוב הראשון משוחקים תמיד באפריל או ביולי, בעוד הגמר משוחק בשנה שלאחר מכן במאי, מה שגורם לתחרות הגביע הרוסי להימשך למעלה משנה. הקבוצה שזוכה בגביע מתמודדת בעונה שלאחר מכן בסופר קאפ הרוסי מול זוכת אליפות רוסיה.
אין זירה מסורתית אחת בה נערך משחק גמר הגביע, ברם מרבית המשחקים נערכו באצטדיון לוז'ניקי ובאצטדיון לוק במוסקבה. מאז 2009, משחק הגמר נערך מדי שנה באצטדיון אחר. בשלבי חצי הגמר והגמר נערכים משחקים חוזרים ובמקרה הצורך מוכרע המשחק בהארכה ובקרב בעיטות 11 מטר.
במאי 2020 פורסם שבעונת 2020/2021, גביע רוסיה ייערך במתכונת חדשה ויכלול שלב בתים. שש קבוצות שהעפילו למפעלים האירופיים יתחילו להתמודד על הגביע כבר משלב שמינית הגמר. הוצג מערך של סבב שלב בתים עילי במקום שלב 16 ו-32 האחרונות. בשלב זה הקבוצות מחולקות לעשרה בתים של 3 קבוצות. הבתים כוללים נציגה אחת מכל ליגה שישחקו משחק אחד עם השני. בשלב זה, ליגת העל מיוצגת על ידי קבוצות שלא העפילו לתחרויות אירופה בסוף העונה החולפת.
השתתפות בליגה האירופית
הזכייה בגביע מקנה לקבוצה הזוכה מקום בליגה האירופית בעונה הבאה. אם הקבוצה הזוכה זכאית להשתתף בליגת האלופות, אז המפסידה בגמר הגביע זכאית למקום בליגה האירופית. אך אם גם היא משתתפת בליגת האלופות, תוענק הזכות להשתתף בליגה האירופית לפי מיקום בליגה.
חסות
להלן רשימת הספונסרים והחברות שהעניקו חסות לטורניר הגביע, החל מעונת 1995/1996:
אצטדיונים
להלן סטטיסטיקת האצטדיונים שאירחו את משחקי גמר הגביע:
זכיות לפי עיר
כמות זכיות בגביע על פי עיקרון גאוגרפי:
דאבלים
הדאבל המסורתי הוא זכייה בעת ובעונה אחת באליפות הליגה ובגביע הרוסי, הישג אליו הגיעו שלושת המועדונים הבאים: אף קבוצה רוסית עוד לא זכתה בטרבל הייחודי (זכייה בליגה, בגביע ובמפעל אירופי).
זכיות רצופות
שני מועדונים זכו בגביע פעמיים ברציפות: לוקומוטיב, שזכתה ב-1996 וב-1997, ושוב, ב-2000 וב-2001; צסק"א, שזכתה ב-2005 וב-2006 ושוב, ב-2008 וב-2009.
המפסידה הגדולה
הקבוצה שהופיעה הכי הרבה פעמים בגמר היא דינמו מוסקבה, עם ארבע סגנויות וזכייה אחת בלבד. לצסק"א ארבע סגנויות, אך היא גם זכתה בגביע 8 פעמים, יותר מכל קבוצה אחרת, למעט לוקומוטיב.
קליף ברטון
קליפורד לי ברטון (באנגלית: Clifford Lee Burton; 10 בפברואר 1962 - 27 בספטמבר 1986) היה הבסיסט של להקת המטאל האמריקאית מטאליקה.
ביוגרפיה
חברי מטאליקה, שלא היו מרוצים מהבסיסט שלהם דאז, רון מק'גובני, הלכו לצפות בברטון באחד מהמועדונים בהן הופיע יחד עם להקתו. ברטון הרשים אותם מאוד, ומיד אחרי ההופעה הציעו לו חברי הלהקה להצטרף אליהם ללהקה. ברטון אומנם לא היה מעוניין אך הסכים בתנאי שהלהקה תעבור לנגן בסן פרנסיסקו, כיוון שלא אהב את הקהל של לוס אנג'לס. חברי הלהקה קיבלו את הצעתו, צירפו אותו ללהקה, ופיטרו את מק'גובני.
ברטון היה הבסיסט של מטאליקה בשלושת אלבומיה הראשונים - Kill 'Em All, Ride the Lightning ו-Master of Puppets - אשר נמנים עם האלבומים הטובים והמוערכים ביותר של מטאליקה. בעקבות ההצלחה הגדולה של האלבום Master of Puppets, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עולמי.
ב-27 בספטמבר 1986, במהלך סיבוב ההופעות, כששהתה הלהקה בשוודיה, אוטובוס הלהקה החליק והתהפך, כאשר חברי הלהקה נמצאים בתוכו. ברטון, שישן באותו הזמן, נזרק מחלון האוטובוס, שנחת עליו. לא ניתן לדעת בוודאות אם ברטון מת בשלב זה, כיוון שבמהלך הניסיון להרים את האוטובוס, ניתק החבל והאוטובוס נחת על ברטון שנית. שאר חברי הלהקה ניצלו. הנהג של האוטובוס אמר שהאוטובוס החליק בגלל קרח על הכביש. ג'יימס הטפילד הלך מספר קילומטרים בחיפוש אחרי הקרח הזה ולא מצא מאומה. חברי הלהקה מאשימים את הנהג בנהיגה בשיכרות. לפי שמועות אחרות הנהג נרדם במהלך הנהיגה.
לפני שהלך לישון, החליף ברטון מיטות עם הגיטריסט, קירק האמט כתוצאה ממשחק קלפים, וכך למעשה ניצלו חייו של האמט, וקופחו חייו של ברטון.
מותו של ברטון, שהיה חבר קרוב של חברי הלהקה, גרם לצער רב בקרב חברי הלהקה, אך הוחלט שלא לפרק את הלהקה, וחברי הלהקה החלו לבחון מועמדים שימלאו את מקומו של ברטון. בציטוט של קירק האמט "אם קליף היה רואה שאנחנו מתכוונים לפרק את הלהקה הוא היה בא ובועט לנו בתחת". כוונתו של האמט הייתה שבכל פעם שהלהקה חשבה על פירוק, קליף היה זה שעצר זאת. לבסוף, צורף ללהקה הבסיסט ג'ייסון ניוסטד, שהיה עד אז מעריץ של הלהקה, וחבר בלהקות רוק ומטאל שונות. האלבום הבא של מטאליקה And Justice for All, נכתב בעיקרו בהשפעת מותו של ברטון.
בהלווייתו של ברטון הושמעה היצירה האינסטרומנטלית Orion של מטאליקה, בה לקח ברטון חלק משמעותי. גופתו של ברטון נשרפה ואפרה פוזר בחוות מקסוואל, אחד ממקומות הבילוי האהובים עליו בילדותו.
בית יצחק-שער חפר
בֵּית-יִצְחָק שַׁעַר-חֵפֶר הוא מושב באזור השרון, ליד העיר נתניה, השייך למועצה אזורית עמק חפר.
בית יצחק
המשקים הראשונים של בית יצחק הוקמו בשנת 1939 על ידי חברת "רסקו" עבור קבוצה של עולים מגרמניה; הכפר נקרא על שם הבנקאי והמנהיג הציוני יצחק פויירינג. התושבים פיתחו משק חקלאי מגוון שכלל עצי פרי, גפנים, בננות, שטחי מספוא, צמחי שמן, בוטנים, לולים ורפת לחלב. כמו כן, מאז תחילת שנות ה-60 פועלת בכפר מחלבת בית יצחק בבעלות משפחת מאיר, מהמחלבות הפרטיות הגדולות בישראל.
אחרי מלחמת העצמאות סופחו ליישוב שטחים של הכפר אום חאלד, שתושביו עזבו במהלך המלחמה, ושטחיהם הוכרזו נכסי נפקדים לאחריה.
בפברואר 1950, בטקס חגיגי, נוסדה בבית יצחק, שמנתה אז כ-500 תושבים, מועצה מקומית.
גן חפר
גן חפר נוסד בשליש האחרון של 1939 על שטח של 680 דונם בדרום עמק חפר. הוא תוכנן ל-40 משפחות. 15 משפחות ראשונות היו מבני הארץ והשאר היו עולים בעלי הון מצ'כיה. שתי הקבוצות התארגנו בנפרד בוועדים שונים. בני הארץ התארגנו כמושב ושיווקו את תוצרתם דרך תנובה והעולים מצ'כיה כינו את יישובם "שער חפר" שיתפו פעולה עם בית יצחק בקואפרטיב משותף שהוקם בשנת 1943, ושיווקו את תוצרתם דרך טנא. במרץ 1941 יושב סכסוך עם בדואי הסביבה לגבי 600 דונם שהפרידו בין גן חפר לבית יצחק וחברת רסקו התכוונה ליישב במקום עולים חדשים מהמעמד הבינוני כדי לחבר את שני היישובים לנקודה אחת. ביולי 1945 נחנך בית העם ביישוב.
יישוב מאוחד – כיום
עד שנת 1963 הייתה בית יצחק מועצה מקומית, ושער חפר הייתה מושב במועצה אזורית עמק חפר.
לקראת האיחוד שונה שם היישוב ל"מושב בית יצחק-שער חפר" והוא הפך כולו רשמית לחלק ממועצה אזורית עמק חפר וליישוב הכפרי בעל השטח הגדול בישראל.
בית החינוך האזורי היסודי "בית יצחק" נמצא ביישוב ומשרת את תושבי יישובי המועצה הסמוכים.
בשנת 1996 ביישוב הוקם יקב אלכסנדר המייצר יינות מכרמים שבגליל העליון. ב-2019 נבחרה סלע שרלין מהיישוב למלכת היופי.
בכפר פועל הסניף המייסד של תנועת הנוער של האיחוד החקלאי והוא הסניף הראשון שהוקם בתנועת הנוער. הסניף מהווה מוקד קהילתי בולט בקרב בני הנוער ביישוב.
בכפר פועלת פעילות תרבותית ענפה ומתקיימים בו מגוון פעילויות מסורתיות כגון תהלוכת העדלאידע השנתית בפורים, "חג המים", חגיגות יום העצמאות, אירועי חג השבועות (עם דגש על התוצרת החקלאית של תושבי המקום), טקסי זיכרון קהילתיים ועוד.
שקל דיגיטלי
שקל דיגיטלי הוא מיזם עתידי שמתוכנן על ידי משרד האוצר. השקל הדיגיטלי מתוכנן להיות מטבע ממוחשב של שקל חדש אשר יונפק ויפוקח על ידי בנק ישראל. בניגוד למטבעות מבוזרים כמו הביטקוין, מטבע "השקל הדיגיטלי" אינו נסמך על רשת מחשבי המשתמשים במטבע אלא על שרתים מרכזיים של בנק ישראל ותחת פיקוחו.לדברי נגיד הבנק המרכזי של בריטניה מטבע שכזה עלול לגרום אי-יציבות פיננסית. השקל הדיגיטלי צפוי להביא עמו מענה לבעיית תשלום המזומן ובכך הוא יפחית בעיות הקשורות בהעלמת מס בישראל וינטרל את הכלכלה השחורה שבה משמש המזומן הרגיל.
שימוש בכסף דיגיטלי יחייב את כל האזרחים להשתמש בחשבון בנק, שכן הכסף עצמו מתוכנן להיות שורת קוד אשר יימצא באמצעים דיגיטליים, בעיקר טלפונים ניידים חכמים, ויאפשר בכך להעביר תשלומים לבעלי עסקים באמצעים אלקטרוניים. בניגוד לכסף מזומן שנמצא בארנק, העסקאות בשקל הדיגיטלי צפויות להיסלק על ידי חברות כרטיסי אשראי בישראל או ישירות בידי הבנקים.
על פי "פיתוח בר קיימא" של הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס, מדינות רבות בעולם צפויות להחליף את ההילך החוקי שלהן בין השנים 2025–2030 ממזומנים למטבעות דיגיטליים אשר יחליפו את השיטה הישנה. ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הצהיר בפורום זה כי "מדינת ישראל מחויבת למטרות הארגון".
המיזם מעלה שאלות שונות כגון מה יהיה עתיד החלפניות, כיצד יסתדרו קשישים ואנשים עם מגבלה נפשית עם צורת תשלום זו ועוד.
ב-11 במאי 2021 פרסמה ועדת ההיגוי של בנק ישראל את ממצאי הדו"ח המפרט ארבעה עשר מאפיינים בסיסיים שצריכים להיות למטבע, ביניהם:
חאן אל-פראנג'
חאן אל-פראנג' או חאן אל-פראנג'י ("חאן הצרפתים") הוא חאן הניצב בלב השוק במרכזה של עכו העתיקה. חאן אל-פראנג' הוא החאן העתיק ביותר מבין החאנים ששרדו בעכו בשלמותם. הכניסה אליו היא באמצעות מעבר מקורה בקמרון חבית המוביל אליו מרחוב יוליוס קיסר שבצידו הדרומי, ושטחו משמש בעיקר כחניון.
היסטוריה
החאן הוקם במחצית השנייה של המאה ה-16 במקום בו ניצבה החצר המרכזית של הרובע הוונציאני בתקופה הצלבנית, ואשר נקראה "האכסניה הוונציאנית" (Fundus Venetorum). בשנת 1535 העניקו העות'מאנים זכויות לסוחרים צרפתים במספר ערי נמל באגן המזרחי של הים התיכון, ובהן גם עכו. סוחרים צרפתים קבעו בחאן את מקום מגוריהם ואת מרכזם המסחרי, וממנו חלשו על סחר הכותנה בעיר. מסיבה זו זכה לשמו. באמצע המאה ה-16 רכשו הפרנציסקנים מספר חדרים בחאן, ועשו בהם שימוש כפונדק ומאוחר יותר גם כבית ספר. בראשית המאה ה-18 עבר מושל עכו להתגורר בחאן, וכשפעילות הסוחרים הצרפתים הגיעה לשיאה לקראת סוף המאה, גירש אותם אחמד אל-ג'זאר מהעיר בשנת 1791 והשתלט על הענף. לחאן אל-פראנג' נוספו קומות ואגפים מודרניים, ואלה מטשטשים במידה רבה את מראהו המקורי. רק חזיתו הדרומית בת שתי הקומות שמרה במידה רבה על צורתה המקורית.
בית הספר טרה סנטה
בחלקו הצפוני והצפון-מזרחי של המבנה פועל כיום בית הספר הפרנציסקני "טרה סנטה", הסמוך למנזר הפרנציסקני מהמאה ה-18. בית הספר ניכר בשתי הקומות הנוספות שנבנו עבורו על-גבי מבנה החאן, ובגג הרעפים האדומים המשופע שלו. בנוסף, האגף בו שוכן בית הספר עבר שיפוצים מקיפים. המוסד ששורשיו בתחילת המאה ה-17, נוסד באופן רשמי בשנת 1960, והלימודים בו הם בכיתות א' עד ח'.
כובע הקש האיטלקי
כובע הקש האיטלקי (בצרפתית: Un Chapeau de paille d'Italie) הוא מחזה, פארסה מאת אז'ן לביש ומארק מישל. המחזה עלה לראשונה על במה בתיאטרון פאלה רויאל בפריז ב-1851.
עלילת המחזה
העלילה נועדה לשמש כשלד על גביו נבנות סיטואציות וסיפורים צדדיים מגוחכים, חלקם שואבים ממסורת הוודוויל.
סיפור המסגרת נפרש על פני יום אחד מבוקר עד ערב ונפתח בהופעתם של אשה צעירה (ונשואה) ומאהבה, קצין התותחנים נונקורט, אצל פדינאר, בעל-עגלה צעיר הנערך לקראת חתונתו העתידה להתרחש בערבו של אותו יום. הקצין הזועם והאלים תובע מפדינאר כובע קש חדש, כיוון שסוסו אכל את כובעה של האשה, אותו תלה הקצין על עץ שעה שתינה עמה אהבים. האשה לא תוכל לחזור לבעלה ללא הכובע. במקביל מגיעים למקום גם כלתו של פדינאר יחד עם אביה ועשרים בני משפחה מן הכפר.
בהמשך המחזה מנהלים פדינאר ובני משפחת הכלה מרדף קדחתני ומטורף בחיפוש אחר כובע כדי לסיים את העניין ולהגיע בשלום לחתונה.
הצלחת המחזה מבוססת על כישרונם של שחקנים רבים בתפקידים קומיים קטנים וסצנות-המון מרובות-משתתפים (כ-40 שחקנים על הבמה) ולכן מועלית בדרך כלל בעבודת אנסמבל.
הפקות
ההפקה המקורית עלתה בתיאטרון פאלה רויאל בפריס ב-14 באוגוסט 1851.
ב-1936 עיבדו אדווין דלבי ואורסון ולס (שהיה אז בן 21) את המחזה הצרפתי ויצרו את המקבילה האמריקאית "Horse Eats Hat" (סוס אוכל כובע).
מוזיקה
המוזיקה שחיבר ז'אק איבר להצגת המחזה ב-1930 קיבלה מעמד של יצירה עצמאית כדיברטימנטו לתזמורת. במהלך היצירה משובצים ציטוטים קומיים של יצירות רבות, ביניהן מרש החתונה של מנדלסון.
ב-1955 חיבר נינו רוטה מוזיקה למחזמר/אופרטה לפי המחזה בשם " Il cappello di paglia di Firenze " (באיטלקית: כובע הקש של פירנצה). ההפקה עלתה לראשונה בפלרמו.
בישראל
תיאטרון "הבימה" העלה את ההצגה ב-1976 בתרגום נתן אלתרמן, בבימויו של עמרי ניצן, עם מוזיקה מאת אריה לבנון. בתפקידים הראשיים שיחקו נסים עזיקרי (פדינאר), יהודה אפרוני (נונקורט), לבנה פינקלשטיין (הלן) וכן רפאל קלצ'קין, עזרא דגן, ליא קניג, אברהם רונאי, שמואל סגל, צרויה להב, דודו זר, חנה הנדלר, יעל דרויאנוב ואלי גורנשטיין.
ב-2003 הועלה מחדש המחזה בקאמרי, בתרגומו של דורי פרנס ובבימויו של מיטקו בוזקוב. בין השחקנים עזרא דגן, אלינור אהרון, רמי ברוך, יוסי טולדו וגדי יגיל.
ב-2013 הועלה המחזה על ידי קבוצת התיאטרון של "מרכז ביכורי העיתים" בתל אביב בבימויו של יבגני קושניר. צוות השחקנים: דגנית אמנו, טובה בן יהודה, מישה דנילוב, ליז הופמן, אריק כץ, יוסי לוי, ניסים סוויסה, שירלי פרחי, בני צוקרט, ניר צבר, יורי רבינר, אמנון שחם ומורן ששון.
סרטי קולנוע
בשנת 1910 הופק לפי המחזה סרט ראינוע בשם "Un chapeau de paille" (כובע קש).
בשנת 1927 הופק סרט נוסף בשם זה, על ידי רנה קלייר.
ב-1939 הפיק המפיק האוסטרי וולפגנג ליבניינר (Wolfgang Liebeneiner) את הסרט "Der Florentiner Hut" (בגרמנית: הכובע הפלורנטיני).
ב-1940 הופק הסרט הצרפתי "Un chapeau de paille d'Italie" בכיכובו של פרננדל בתפקיד פדינאר.
ב-1974 הופק בברית המועצות הסרט Соломенная шляпка ("כובע קש") בכיכובו של אנדריי מירונוב.
דיאגוראס ממלוס
דיאגוראס ממלוס (ביוונית: Διαγόρας ὁ Μήλιος; בן המאה ה-5 לפנה"ס) היה משורר לירי וסופיסט יווני, שנודע כאתאיסט מוצהר.
חייו
נולד באי מלוס (אחד האיים הקיקלאדיים), והגיע לאתונה ב-423 לפנה"ס. אריסטופאנס במחזהו העננות תיאר את דיאגוראס כאישיות מפורסמת. על פי האנציקלופדיה הביזנטית "סודא" הפילוסוף דמוקריטוס שילם כופר נפש כדי לשחרר את דיאגוראס מן השבי אחרי שב-416 האי מלוס נפל בידי אלקיביאדס במרוצת המלחמה הפלופונסית. לפי מקור זה, דיאגוראס הפך לתלמידו של דמוקריטוס, אך אין בידינו אישור לכך מכל מקור אחר. ב"סודה" נכתב גם כי בימי נעוריו דיאגוראס נודע כמשורר לירי.
ההיסטוריון דיודורוס סיקולוס כתב כי ב-415 נתבע דיאגוראס לדין על ידי המפלגה הדמוקרטית באתונה באשמת כפירה באלים - מה שגרם לו להימלט מאתונה ולמצוא מקום מקלט בקורינתוס. דיאגוראס נמצא אשם והוטל עליו עונש מיתה. הובטח פרס לכל מי שיביא את ראשו לאתונה ופרס כפול לכל מי שיביא אותו לשם חי. על פי ה"סודה" הוא מת בקורינתוס.
דיאגוראס היה אחד הפילוסופים שתקפו את האלים של אתונה. קיקרו, בן המאה הראשונה לפנה"ס, סיפר כי אחד מידידיו של דיאגוראס ניסה לשכנעו בקיומם של האלים בהציגו בפניו את צלמיהם של אנשים שאותם האלים הצילו מטביעה בים - מה שגרם לדיאגוראס להשיב כי עדיין לא ראינו את צלמיהם של האנשים הרבים שנספו בין שברי אוניות. קיקרו המשיך וסיפר כי כאשר דיאגוראס היה על ספינה שעמדה לטבוע, המלחים היו משוכנעים כי נוכחותו הביאה עליהם את זעמם של האלים, ודיאגוראס השיב להם כי ספינות רבות שהוא לא נמנה עם נוסעיהן טבעו גם הן.
הסופר הנוצרי אתנאגורס מאתונה, בן המאה ה-2 לספירה, האשים את דיאגוראס באתאיזם באומרו כי לא זו בלבד שהכריז כי האלים אינם קיימים, אלא גם ניתץ את פסל העץ של הרקולס והשתמש בעצים כדי להרתיח את הלפת שלו.
בתקופתו של דיאגוראס תורת הספקנות החלה לקעקע את יסודותיה של האמונה העממית באלים. כעדות לכך ישמשו משפטם של אלה שניתצו את פסליו של הרמס ומחזותיו של אריסטופאנס שמהם השתמע כי הזלזול באלים מזיק לחינוכם של בני הנעורים. דיאגוראס נמנה עם הפילוסופים הקדם סוקרטיים שניסו להסביר את המציאות הסובבת אותנו בחוקי הטבע ללא צורך בהתערבות אלוהית. הוא טען כי אין בנמצא אלים כלל, ותמך בגישתה של האסכולה האטומיסטית מייסודם של לוקיפוס ושל תלמידו דמוקריטוס שגרס כי האמונה באלים מקורה בפחד מתופעות הטבע.
ג'וזף רייט מדרבי
ג'וזף רייט מדרבי, (באנגלית: Joseph Wright of Derby, 3 בספטמבר 1734 – 29 באוגוסט 1797, דרבי, אנגליה) היה צייר אנגלי. צייר דיוקנאות ונופים אך בעיקר מפורסם בשל ציוריו בסגנון הקיארוסקורו (ניגודיות חדה ודרמטית בין אזורים כהים לבין אזורים בהירים בציור) המתארים את רוח המהפכה התעשייתית והמדעית של ימיו לאור התקוות והחששות ממנה. בשנת 1784 התקבל כחבר האקדמיה המלכותית לאמנויות. רבות מיצירותיו שייכות כיום למועצת העיר דרבי ומוצגות במוזיאון האומנות שם.