cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספינת אוויר
המשך השימוש בספינות אוויר
בשנים האחרונות, חזרה חברת צפלין לייצר ספינות אוויר. הדגם החדש, שנקרא "צפלין NT", ביצע את טיסת הבכורה שלו ב-18 בספטמבר 1997. כיום ישנן שלוש ספינות אוויר מסוג זה. אחת נמכרה לחברה יפנית. אחרת טסה מעל אתונה בזמן האולימפיאדה ב-2004 כאמצעי אבטחה נגד פעולות טרור.
ספינות אוויר רכות משמשות לפרסום וכבסיס למצלמות טלוויזיה באירועי ספורט מרכזיים.
ספינות אוויר לא-מאוישות משמשות ליישומים צבאיים: בעיקר תצפית, צילום ואבטחת גבולות. יתרונן של ספינות האוויר הוא טווח פעולה רחב וחיסכון גדול בעלות התפעול מאחר שאינן דורשות דלק רב כדי להישאר באוויר למשך פרקי זמן ארוכים. לעיתים, ספינת האוויר מחוברת לקרקע בכבל.
מחקרים כיום
בנוסף למחקרים על ספינות אוויר רכות שגרתיות, ישנם גם מספר אבות טיפוס בלתי רגילים שממשיכים להיחקר. דוגמה אחת היא תכנון של צבא ארצות הברית לספינה סולארית ענקית שתשמש לריגול ותקשורת. הספינה, שגודלה פי 25 מספינת אוויר רכה של גודייר, מתוכננת לשאת טונות של ציוד ריגול ותקשורת הרחק מטווח תותחי הנ"מ.
נערך הסכם עם חברת לוקהיד מרטין לאספקת ספינות מגביהות טוס שיהוו תחליף ללוויינים נמוכי מסלול המשמשים למטרות תקשורת. הצעה אחת היא לשלוח ספינות אוויר בלתי מאוישות לגובה 21 ק"מ כדי לספק שירותי מידע ותקשורת סלולרית.
הרובע האחד עשר של פריז
הרובע האחד עשר של פריז (בצרפתית: XIe arrondissement), הממוקם בגדה הימנית, הוא הרובע בעל צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר מבין עשרים הרבעים של פריז, צרפת, והשני בצפיפותו באירופה.
תיאור
"האחד-עשר" הוא רובע מלא חיים ומגוון. באזור המערבי שלו מצויים כיכר דה לה רפובליק המקושרת לכיכר הבסטילייה בדרום, דרך שדרות רישאר לה נואר על טורי העצים, השווקים הגדולים וגני המשחקים שבה. אזור הבסטילייה ורחוב פובורג סן-אנטואן מאכלסים בתי קפה אופנתיים, מסעדות וחיי לילה שוקקים, כמו גם מגוון חנויות בוטיק וגלריות. אזור אוברקמף בצפון הוא מוקד נוסף של חיי הלילה בפריז. החלק המזרחי הוא אזור מגורים בעיקרו, ובו מסחר קמעונאי, בעוד שהאזור סביב שדרות וולטר ופרמנטייה מהווה צומת-דרכים פעיל עבור התושבים המקומיים.
דמוגרפיה
שיא צפיפות האוכלוסין ברובע האחד-עשר היה בשנת 1911, בה עמד מספר התושבים על 242,295 (66,092 איש לקמ"ר). גם כיום זהו הרובע הצפוף ביותר בפריז, ומרכז עסקים גדול של העיר: 149,102 תושבים ו-71,962 משרות על פי מפקד האוכלוסין משנת 1999.
היסטוריה
תחת נפוליון השלישי, הברון אוסמן שינה לחלוטין את פני הבירה הצרפתית. תעלת סן מרטן כוסתה על ידי מה שהפך לשדרות-רישאר-לה-נואר - אזור מגוריו העתידי של הקומיסר מגרה, דמות הבלש שיצר ז'ורז' סימנון. במאה ה-19, שדרות ולטר ושדרות דה לה רפובליק נסללו כדי להקל על התנועה בשדרות העמוסות, והקלו על ירי התותחים במקרה של התקוממות. בשנת 1859 סופחו אזורי בלוויל ושרון לבירה, שחולקה לעשרים רבעים. מה שהיה עד אז הרובע השמיני הפך לרובע האחד-עשר. בשנת 1872 היה הרובע הזה לבעל צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר בפריז, עם למעלה ממאה אלף תושבים. עם זאת, לקראת סוף המאה החל תהליך של דילול מספר התושבים.
רובע מרדני
תושבי הרבעים של אזור זה נכנסו להיסטוריה בשנת 1789. בחודש אפריל, תעשיין עשיר בשם רוויון (Réveillon) הציע לכונן מס חדש שהיה אמור לפגוע במשכורת הנמוכה ממילא של הפועלים הקטנים, שכבר היו בין כה חשופים לרעב ולמצוקות. ב-28 באפריל יצאה קבוצה גדולה לעבר רחוב מונטרוי, שיעדה בית-המגורים של רוויון.
הדיכוי היה חסר-רחמים. המהפכה הצרפתית למעשה כבר החלה: פחות משלושה חודשים מאוחר יותר, ב-14 ביולי, כלא הבסטיליה הותקף ונתפס, והמונרכיה הצרפתית הופלה. מודעים לתפקידם הפוליטי, אנשי אזור הפרברים (שטחו של הרובע האחד-עשר כיום היה באותן שנים מחוץ לחומות פריז) היוו את חיל-החלוץ של המהפכה הצרפתית: בשנת 1792 הם היוו את המסדר הראשון של הסנקילוטים שלכד את משפחת המלוכה הצרפתית בארמון טווילרי. ואולם, לאחר נפילתו של רובספייר, תושבי הרובע התקוממו שוב נגד הרעב והפגינו נגד האספה המחוקקת בצעקות "לחם או מוות". הממשלה, בעזרת הצבא, הצליחה להשתיק את מחאת אנשי הפרברים.
בשנת 1830 ובשנת 1848 התעורר שוב הלהט המהפכני הוותיק; ב-1870 הצטרפו תושבי הרובע לאנשי הקומונה, ששלטונה קצר הימים נגמר במרחץ דמים, בין ה-21 וה-28 במרץ, שנת 1871. ממשלתו של אדולף תייר (Thiers), יחד עם הגנרל גסטון דה גייפה (Gaston de Galliffet) דכאו ביד קשה את אזור ההתנגדות האחרון, בשטחו בל הרובע האחד-עשר.
דיארק
דיארק (בשמו המדעי: Dearc) הוא סוג של פטרוזאור ממשפחת הרמפורינקוסיים אשר התקיים במשך תור היורה שלפני 166 מיליון שנה בסקוטלנד. הסוג תואר למדע ב-2022 בידי Natalia Jagielska וצוותה ונכלל בו מין יחיד - Dearc sgiathanach. משמעות השם המדעי הוא מגאלית סקוטית ופירושו הוא דו-משמעי: "זוחל מכונף" ו"זוחל מסקיי".
המאובנים שלו התגלו בתצורות לילט שייל שעל סקאי בסקוטלנד ואלה הכילו במרבצי אבן גיר שרידים של רוב הגוף למעט קצה הזנב, הגפיים האחוריות, הכנפיים וקצה המקור. השרידים מצויים כיום באוניברסיטת אדינבורו.
הדיארק היה הגדול שברמפרורינקיים והפטרוזאורים בתקופתו והוא הגיע למוטת כנפיים של 2.5 עד 3 מטרים, דומה מאוד למוטה של אלבטרוס נודד. במראהו דמה לרמפורינקוס ונחשב לקרוב גם לסוגים: אנגוסטינריפטרוס וסריקיפטרוס. ככל הנראה היה צייד של טרף קטן אותם תפס בלסתותיו החדות ושיניו החרוטיות, כייתכן שדאה מעל החופים של האוקיינוס האטלנטי.
פאבל דורוב
פאבל דורוב (ברוסית: Па́вел Вале́рьевич Ду́ров, נולד ב-10 באוקטובר 1984) הוא יזם, מדען מחשב ומתכנת ממוצא רוסי, הידוע בשל היותו מייסד הרשת החברתית טלגרם ו-VK. דורוב נסע עם אחיו ניקולאי דורוב בעולם בגלות עצמית כאזרח סנט קיטס ונוויס.
יחסי טונגה–טורקיה
יחסי טונגה–טורקיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שבין ממלכת טונגה לבין הרפובליקה הטורקית.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הטורקית לבין ממלכת טונגה כוננו ב-26 בינואר 1976.
עיקר שיתופי הפעולה שבין שתי המדינות נעשים בפורומים בינלאומיים כגון האומות המאוחדות ופורום "טיקה" בו תורמת טורקיה מכספה למען התפתחות אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת טונגה. טורקיה תרמה בשנת 2014 כ-50,000 דולר לטונגה, על מנת לעזור בשיקום האי לאחר ציקלון קשה.
קרון אסטוני
קְרוֹן אסטוני (באסטונית: Eesti kroon) היה ההילך החוקי של אסטוניה. על פי תקן ISO 4217 סימונו הוא EEK. הקרון האסטוני היה בשימוש בשנים 1928–1940, לאחר כיבוש אסטוניה על ידי ברית המועצות שונה המטבע לרובל. לאחר חידוש העצמאות, ביוני 1992 חזר גם השימוש במטבע, וזה שימש את המדינה עד להצטרפותה לגוש האירו ב-1 בינואר 2011. במשך תקופת מעבר בת כשבועיים, עד ה-14 בינואר 2011, נעשה שימוש במטבע בנוסף לאירו, ולאחר מכן חדל להוות הילך חוקי במדינה. שער המטבע הרשמי נקבע על אירו אחד ל-15.6466 קרונות אסטוניות.
יוסף לוריא
יוסף לוּריא (גם: לוריה; ברוסית: Лурье; ה'תרל"א, 1871, פּוּמפִּיַאן, פלך קובנה, רוסיה (ליטא) – כ"ט בכסלו ה'תרצ"ח, 3 בדצמבר 1937, ירושלים) היה מחנך עברי ופובליציסט, עורך עברי ויידי, עסקן תרבות ופעיל ציוני, מראשוני התנועה הציונית. יליד ליטא, מ-1907 בארץ ישראל, מראשי החינוך העברי בארץ. חבר אגודת בני משה, ציר לקונגרס הציוני הראשון ולקונגרסים אחריו, ומאנשי הפרקציה הדמוקרטית בהסתדרות הציונית; עורך השבועונים היידיים "דער יוד" ('היהודי') ו"דאָס יִידישע פאָלק" ('העם היהודי') והמדור הספרותי של "דער פריינד" ('הידיד'); מנהל חדר מתוקן בוורשה ומורה בגימנסיה הרצליה בתל אביב, ראש מרכז המורים ומ-1919 מנהל מחלקת החינוך של ההסתדרות הציונית ואחר כך של הוועד הלאומי.
ביוגרפיה
יוסף לוריא נולד בשנת 1871 בעיירה פּוּמפִּיַאן (פומפיאני; בליטאית: Pumpėnai) שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית (באזור ליטא), במשפחה מיוחסת, אחד מילדיהם של רייזא ואברהם אבא. באופן יוצא דופן לנער יהודי בזמנו, לוריא לא למד בבית מדרש או בישיבה, אלא בגימנסיה ריאלית (לא יהודית) בעיר רוֹמְנִי שבפלך פולטבה (כיום באוקראינה). לאחר סיום לימודיו נסע ללמוד פדגוגיה באוניברסיטת ברלין. שם הצטרף לאגודת הסתרים הציונית "בני משה". בשנת 1888, בהיותו סטודנט היה, לצד שמריהו לוין וליאו מוצקין, ממייסדי האגודה המדעית הרוסית־יהודית בברלין ולשכת "חובבי ציון" בעיר.
בשנת 1896 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה, שב לרוסיה והוזמן לנהל חדר מתוקן (בית ספר שבו חינוך יהודי לצד לימודים כלליים) ציוני בשם "החינוך" ברח' דזֶ'לנה (Dzielna) בוורשה, ושימש בתפקיד זה עד סוף שנת 1900, אז נכנס לתפקיד המנהל אהרן ליבושיצקי, שהיה קודם לכן מורה ל"עברית בעברית" בבית הספר (עם כניסת ליבושיצקי לתפקידו שונה שם המוסד ל"העברי").
בשנת 1897 היה לוריא בין צירי ורשה לקונגרס הציוני הראשון בבזל. בהמשך השתתף בקונגרסים נוספים, ובראשית המאה היה מפעילי הפרקציה הדמוקרטית בהסתדרות הציונית בוורשה.
בעת ישיבתו בוורשה החל לוריא גם את דרכו בעולם הספרותי. הוא נבחר על ידי חברת "אחיאסף" להחליף את י"ח רבניצקי שפרש מעריכת העיתון היידי "דער יוד" (דֶר יוּד, 'היהודי'), וערך אותו מדצמבר 1899 ועד ינואר 1902 (לוריא ישב בוורשה, אך העיתון יצא בפועל בקרקוב שבגליציה, באימפריה האוסטרו-הונגרית, מטעמים של היעדר רישיון). העיתון תחת שרביטו של לוריא היה לאחת מבמות המובילות בעולם בשפת יידיש; השתתפו בו מיטב הסופרים היהודים, והוא מילא תפקיד חשוב בתחייתה של ספרות יידיש.
עם היווסדו של היומון היידי הראשון ברוסיה, "דער פריינד" (דֶר פְרַיינְד, 'הידיד'), בשנת 1903 בסנקט פטרבורג, הוזמן לוריא להיות עורך המדור הספרותי, בתנאי שיפסיק את הוצאת "דער יוד". לוריא הסכים, ועבר מוורשה לפטרבורג. בעקבות מהפכת 1905 והפוגרומים שליוו אותה, ה"פריינד", שבתחילה היה בעל נטיות לאומיות, הפך כיוון ואימץ עמדה שמאל-רדיקלית, ועל כן פרש לוריא בשנת 1906 מן העריכה. בשבתו בפטרבורג הוציא בשנים 1904–1905 ירחון פדגוגי ברוסית בשם "בית הספר העברי" (Еврейская школа), בתחילה בעריכתו, ומאוקטובר 1905 בעריכת מאיר קריינין (Крейнин). לקראת סוף שנת 1906 נקרא לוריא לעיר וילנה, לערוך את השבועון הציוני היידי "דאָס יִידישע פאָלק" (דוֹס יידישֶה פוֹלק, 'העם היהודי').
בארץ ישראל
בסוף שנת 1907 הגיע לארץ ישראל כתייר. במהלך ביקורו החליט להשתקע בארץ, והצטרף לסגל הגימנסיה העברית "הרצליה" ביפו (ובהמשך בתל אביב) כמורה להיסטוריה כללית. בתקופת הוראתו בגימנסיה חיבר ספר גדול בנושא היסטוריה עתיקה, שלא ראה אור.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה עמד לוריא בראש מרכז המורים (לימים הסתדרות המורים). ערב המלחמה היה ממנהיגי המאבק לשימוש בעברית במסגרת מלחמת השפות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, עקב היותו נתין מדינת אויב, היה בין המגורשים מהארץ על ידי השלטון העות'מאני. עם הכיבוש הבריטי חזר לארץ ישראל, ובשנת תרע"ט התמנה כראש מחלקת החינוך שייסדה ההנהלה הציונית, ומילא תפקיד זה עד שבט 1925. לקראת סוף שנת 1926 שב לתפקידו, והמשיך למלא תפקיד זה גם לאחר שעברה המחלקה לרשות הוועד הלאומי. לוריא עמד בראש מחלקת החינוך של כנסת ישראל עד מותו. פעל להוצאת ספרי לימוד בעברית. לוריא היה מהוגי רעיון תעודת הבגרות בארץ ישראל, וחבר בצוות שקבע את מבנה בחינות הבגרות בחינוך היהודי בארץ ישראל.
גם בארץ ישראל הוסיף לוריא להיות פעיל בעשייה עיתונאית ותרבותית. החל בשנת 1908 כתב לעיתונות הציונית בחו"ל. מכתביו לשבועון "העולם בעריכת אלתר דרויאנוב, ראו אור כעבור כמה שנים כקובץ בשם "ארץ-ישראל". לאחר שייסד יצחק ליב גולדברג את היומון "הארץ", היה לוריא מעורכיו בשנים 1919–1922. בהמשך היה חבר באגודת "ברית שלום", וכתב לירחון האגודה בראשית שנות ה-30, "שאיפותינו".
יוסף לוריא נפטר בחורף 1937, במגוריו בביתו של ידידו הטוב מרדכי בן הלל הכהן (שאותו הכיר מימי עבודתם ב"דער פריינד" בראשית המאה), שנפטר שנה קודם לכן, בשכונת רחביה בירושלים. בן 66 במותו.
מספר חודשים לאחר מותו נפתח גן ציבורי על שמו בשכונת אַרְנוֹנָה בירושלים. כמו כן, נקראו על שמו רחובות בתל אביב ובירושלים, וכן בית הספר הממלכתי "לוריא" בירושלים.
ארכיונו האישי של יוסף לוריא, הכולל מסמכים, צילומים ותעודות שמור בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
משפחתו
אבי סבתו מצד אמו, הרב משה מישל לוריא, היה רבה של קרקינובה (Krekenava) בסביבות 1800–1850 (ומהמסכימים של ש"ס סלאוויטא). בניו (אחיהם של סבתו של יוסף לוריא), היו ר' נתן נטע פלאום, שהחליף את אביו כרב העיירה עד פטירתו ב-1885 (היה גיסו של הרב מרדכי גימפל יפה; אחת מבנות המשפחה היא הנוסעת העברייה שלומית פלאום), ור' שאול לוריא, שהיה רב העיירה שאוולאן (Šiaulėnai), מחבר "עטרת שאול" (וילנה תר"ב). סבתו מצד אמו, רבקה ליפא (ליפלא), עלתה לירושלים יחד עם בעלה, הרב מאיר בן אשר אָניקשטער (אוֹניקסטֶר) ב-1862 והייתה פעילה חברתית בעיר. מחברת הקונטרס "זכר עולם" (ירושלים תרמ"ב), מעין מכתב בעברית וביידיש שכתבה למשפחתה שבליטא. לאמו רייזא היו שתי אחיות. אחותה חיה גיטל הייתה אשתו של הרב יצחק צבי הכהן ב"ר יעקב קופל אַראָנאָווסקי (ארונובסקי), דיין ומורה צדק בקובנה משנת תרכ"ח ואב"ד בקובנה משנת תרנ"ח ועד פטירתו בתרפ"א, בעל "יד יצחק" (תרכ"ז–תר"ל). אחותה רחל הייתה אשת שבתי פיין; בנה (בן בעלה דוד, שנפטר בצעירותו), ר' אשר ליב בריסק, היה ראשון חוקרי בית הקברות בהר הזיתים.
תמר ברגמן
תמר ברגמן (ט' בשבט תרצ"ט, 29 בינואר 1939 - ח' בחשון תשע"ז, 9 בנובמבר 2016) הייתה סופרת ועורכת תוכניות רדיו לילדים ובני-נוער.
קורות חיים
תמר ברגמן נולדה בתל אביב, בת לפניה (לבית אורלוב) ולכתריאל יפה (אחיה של דורה גוטמן, רעייתו של נחום גוטמן), רב-החובל של הספינה 'ארי הים', שלימים נקראה כ"ג יורדי הסירה. בהיותה בת שנתיים וחצי, נספה אביה בפעילות מבצעית עם היעלמותה של הספינה כ"ג יורדי הסירה. אודותיו כתבה את הספר רב חובל שב אלייך.
בצעירותה למדה בקיבוץ אשדות יעקב ובהמשך בבית הספר התיכון על שם ארלוזורוב בירושלים.
את לימודיה האקדמיים עשתה בפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית בירושלים וכן למדה ספרות צרפתית בסורבון בצרפת.
משפחתה
בעלה היה הפסיכולוג ד"ר זאב ברגמן.
אחיה היה ד"ר דן יפה, פיזיקאי אשר נקרא בשמו המחתרתי של אביו בההגנה.
בנה, עופר ברגמן, הוא פרופסור חבר במחלקה למדעי המידע באוניברסיטת בר-אילן.
בתה, אורית ברגמן, היא מאיירת ישראלית ומרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. בין השאר איירה את הספר מוק של אמה.
כלתה, רותו מודן, היא אמנית, מאיירת ומחברת ספרי קומיקס ישראלית. בין איוריה שני ספרים של תמר ברגמן: קונכיית הסודות, והספר איפה?
פניגה
פניגה (בהונגרית: Penyige) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית פניגה קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-747 תושבים בשנת 1990 עד 701 תושבים בשנת 2020.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין כבר מהמאה ה-12.
יהודי פניגה
יהודים חיו בפניגה בתקופות זמן שונות, ובחורשה סמוכה קיים בית קברות יהודי ובו כ-10 מצבות ישנות. יהודי הכפר היו כפופים לקהילה היהודית בפהרגיארמט. בשנת 1944 נרצחו חלק מיהודי הכפר יחד עם שאר יהודי המחוז ושאר יהודי הונגריה.
אהרן קמפינסקי
אהרן קֶמפינסקי (26 בינואר 1939 – 2 ביולי 1994) היה פרופסור לארכאולוגיה בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
קמפינסקי נולד ב-1939 בנהריה. למשפחה ממוצא יקי. אביו היה אדריכל.
את לימודיו עשה באוניברסיטה העברית בירושלים: בשנת 1962 סיים תואר בוגר בארכאולוגיה והיסטוריה, ב-1967 קיבל תואר מוסמך בארכאולוגיה ואשורולוגיה וב-1975 קיבל תואר דוקטור בארכאולוגיה, על דיסרטציה בנושא "ארץ-ישראל וסוריה בשלבה האחרון של תקופת הברונזה התיכונה 2 ב: 1650–1550 לפנה"ס)"; ספרו על העיור בארץ ישראל באלף השלישי לפנה"ס הוא סיכום של עבודה זו שלו. לאחר סיום לימודיו התמחה בגרמניה בתרבויות המזרח הקדום עם דגש על תרבויות אשור וחתים.
בשנת 1965 ערך חפירות בירור סטרטיגרפיות, יחד עם מורו-עמיתו המהנדס עמנואל דונאייבסקי, במגידו ובחצור. למגידו חזר פעם נוספת במשלחת של פרופ' יגאל ידין. חפירה נרחבת ערך יחד עם עמיתים מגרמניה בתל משוש שבבקעת באר-שבע, בתל בית העמק ובתל ערני שליד קריית גת. בחפירותיו האחרונות, שניהל מאז 1986 ועד למותו, בתל כברי שבגליל המערבי, העלה ממצאים חשובים שפתחו צוהר רחב לקשרים שבין ארץ ישראל ובין העולם האֵגאי-המינואי באלף השני לפנה"ס.
קמפינסקי היה מדען בעל נטייה לביקורתיות מדעית ללא פשרות, אותה ביטא בכתב ובעל פה. כך למשל, היה נגד זיהוי המבנה שנחשף בהר עיבל עם המזבח שבנה יהושע בן נון כמסופר במקרא, ונגד ייחוס רימון השנהב שרכש מוזיאון ישראל, למקדש לאלוהי ישראל בירושלים. לחלק אחר של ביקורתו הנוקבת היה צביון של מאבק נגד דעות קדומות, ניצול של מידע ארכאולוגי לצרכים פוליטיים לאומניים וכן מאבק בממסד הארכאולוגי, שנכנע, לדעתו, לחוגים החרדיים בעניין חפירת קברים, סחר בעתיקות וכיוצא בזה.
הקים את אגודת הארכאולוגים, שבה היה הכוח המניע. במסגרתה הקים במה נוספת לפרסומים בתחום הארכאולוגיה: כתב העת "ארכיאולוגיה". כתב העת הפיק רק 4 חוברות, ולאחר מותו פסקה פעילות זו.
על פי בקשתו, קמפינסקי נקבר בבית העלמין בכברי הסמוך לתל כברי, שבו ראה את אחד משיאי עבודתו המדעית הארכאולוגית.
לקריאה נוספת
ביבליוגרפיה של כתביו:
מוזיאון האצ"ל
מוזיאון האצ"ל שוכן במצודת זאב בתל אביב ומוקדש להנצחת הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל, מפקדיו, לוחמיו ופעולותיו. במוזיאון מוצגים פריטים שונים - מסמכים, קטעי עיתונות, צילומים, כלי נשק, דגמים אור-קוליים, תמונות וסרטים - הקשורים בפעילות האצ"ל במהלך 17 שנות קיומו.
בשנת 1980 נתן משרד הביטחון את הסכמתו להקמת המוזיאון. הקמת המוזיאון נעשתה בשנים 1985–1991 על ידי אליעזר ויסהוף וצוותו.
אגפי המוזיאון
המוזיאון מחולק למספר אגפים:
מייקל ל. קורץ
מייקל ל' קורץ (באנגלית: Michael L. Kurtz; נולד ב-26 באוגוסט 1941) הוא היסטוריון אמריקאי. חוקר רצח קנדי.
קריירה אקדמית
מייקל קורץ נולד בניו אורלינס. קיבל תואר בוגר באוניברסיטת ניו אורלינס ותואר מוסמך באוניברסיטת טנסי. הוכתר בתואר דוקטור באוניברסיטת טוליין בעיר ניו אורלינס, (אוניברסיטה ותיקה שנוסדה בראשית המאה התשע עשרה ונקראת על שמו של הנדבן פול טוליין, שתרם את המקרקעין עליהן הוקמה). כיום משמש מייקל קורץ כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת דרום מזרח לואיזיאנה. הנושא העיקרי בו עסק קורץ בהרצאותיו, מחקריו וספריו הוא רצח קנדי, נושא בו הוא שקוע ברציפות מאז הרצח בשנת 1963. בשנים האחרונות עסק קורץ גם בדמותו של ארל לונג, מי שהיה מושל מדינת לואיזיאנה.
בעקבות רצח קנדי
מייקל קורץ היה סטודנט בן 22 בעת שהנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי נרצח בדאלאס ב-22 בנובמבר 1963. הרצח זיעזע אותו כפי שזעזע את יתר האמריקאים, אך כשהתפרסם כי החשוד ברצח הוא לי הארווי אוסוואלד, העלה בו האירוע גם זכרונות משני מפגשים שהיו לו עם אוסוואלד. האחד במאי 1963 כאשר גאי בניסטר, איש הימין הקיצוני וסוכן ה-FBI לשעבר, בא לאוניברסיטת ניו אורלינס, שביטלה את ההפרדה הגזעית בין תלמידיה כבר בשנת 1958, כדי להיפגש עם הסטודנטים, להטיף להפרדה גזעית באוניברסיטה ולהתווכח עם סטודנטים תומכי האינטגרציה. קורץ זכר כי בניסטר הביא עמו לפגישה אדם צעיר, שאותו הציג בפני הסטודנטים כלי הארווי אוסוואלד, שעמד בדממה בצד ונעלם זמן קצר לאחר מכן מבלי לומר מילה.
קורץ נזכר כי ראה את בניסטר ואוסוואלד ביחד פעם נוספת באותו קיץ בעיר ניו אורלינס ליד המשרד שבו פעל בניסטר כחוקר פרטי.
קורץ פנה ל-FBI ודיווח על אותן שתי פגישות, אך לדבריו נראה היה כי אנשי הבולשת אינם מגלים עניין בדבר. במרוצת הזמן עלה שמו של בניסטר כאחד החשודים בהשתתפות בקשר נגד קנדי (דבר שהובלט בסרטו של אוליבר סטון "JFK תיק פתוח"), אך לדברי קורץ הוא בא לבולשת להעיד על הקשר שבין בניסטר לאוסוואלד, לא כדי לקשור את בניסטר לרצח, אלא כדי להצביע על הפער שבין התחברותו של אוסוואלד עם איש הימין הקיצוני לבין הצגתו כאיש שמאל ואוהד משטרו של פידל קסטרו בקובה.
התעניינותו העמוקה של קורץ ברצח קנדי, שארכה עשרות שנים, ושלה הקדיש את שנותיו הבאות והפך לאחד החוקרים הידועים של פרשת הרצח, גברה עם פרסום דו"ח ועדת וורן, על למעלה מעשרים כרכי העדויות של דברי העדים שהופיעו בפני הוועדה, שפורסמו ביחד עם הדו"ח.
על סמך מסקנותיו מניתוח דו"ח וורן ועל פי התרשמותו כאיש האזור שבו התרחש הרצח והיכרותו את הזרמים הפוליטיים, החברתיים והלכי הרוח באזור זה, הפך מייקל קורץ לאחד ממבקרי הדו"ח. עיקר טענתו נגד מסקנות הדו"ח הייתה כי על פי הראיות אין בסיס לתאוריית "המתנקש הבודד" ואין אפשרות פיזית למסלולו של "כדור הפלא" שפגע לפי מסקנות הדו"ח בנשיא קנדי והמשיך ופגע במושל טקסס ג'ון קונלי, שישב לפניו במכונית בעת ההתנקשות.
כפרופסור באוניברסיטה העביר קורץ, במשך שנים רבות, קורסים על רצח קנדי ופרסם מאמרים רבים בנושא זה. קורץ העלה את השקפותיו וממצאיו בנושא על הכתב, בספר שראה אור בשנת 1982 בשם: "הפשע של המאה - רצח קנדי מנקודת ראותו של היסטוריון". במקור: Crime of the century - The Kennedy assassination from a historian's perspective בספר מפורטות כל העובדות, נכללים בו הממצאים הרפואיים והבליסטיים ויש בו ניתוח פרטני של הסרט שצילם אברהם זפרודר בעת האירוע. כן ניתן בספר רקע היסטורי של כל הכוחות הפוליטיים והחברתיים שפעלו בשטח בעת הרצח. קורץ מנה בספרו את כל התאוריות לגבי הרצח ומניעיו. הוא התנגד למערכה המשפטית והתקשורתית שניהל ג'ים גאריסון, התובע הכללי של ניו אורלינס, בשנת 1967, נגד איש העסקים קליי שאו (אשר שימשה כעבור זמן בשנת 1991 יסוד לסרטו של אוליבר סטון "JFK תיק פתוח"). תאוריה נפוצה אחרת שנסתרה על ידי קורץ היא זו שהעלה דייוויד ליפטון בספרו "הראיה הטובה ביותר" (Best evidence) משנת 1980, לפיה נחטפה גופתו של קנדי ועברה בחשאי טיפול ניתוחי, שקדם לניתוח הרשמי שלאחר המוות, שבוצע בבית החולים של הצי בית חסדא וזאת במטרה להעלים את הראיות כי הנשיא נורה מקדימה.
יחד עם זאת שלל מייקל קורץ את מסקנת ועדת וורן בדבר "היורה הבודד" והעמיד כנגדה את "הקונספירציה" בה האמין. את ההתנגשות בין שתי התאוריות כינה מייקל קורץ בלשונו: Lone Gunman Versus Conspiracy.
קורץ לא הכריע בין התאוריות השונות, אך מסקנתו הייתה כי משקלן המצטבר מכריע ללא עוררין על קשר. בפרק האחרון בספרו "הפשע של המאה העשרים" העלה קורץ 37 שאלות בסיסיות לגבי הרצח ונסיבותיו. על השאלה העיקרית "מי הרג את הנשיא קנדי?" הוא משיב במילים: <DIV dir=ltr> This, of course, remains the central mystery in the entire assassination saga. Unfortunately, we do not know the answer. That more than one individual fired shots at the president cannot seriously be doubted. Their identities, however, are unknown. </DIV>
בשנת 1993 הוציא קורץ מהדורה מורחבת של ספר זה שכללה את הגילויים בפרשה שנוספו בעשור שחלף בין שתי המהדורות.
הספר האחרון של קורץ בנושא רצח קנדי, שראה אור בשנת 2006 הוא: "הוויכוחים על רצח קנדי - היורה הבודד נגד הקונספירציה" The JFK assassination debates - Lone Guneman versus Conspiracy. הביקורת ציינה כי מדובר בספרו של היסטוריון רציני שבדק את הנושא לעומק במשך עשרות שנים וכי הוא אחד מן הבודדים שחקרו את הנושא ושפגשו בפועל באוסוואלד. הביקורת הוסיפה כי בספרו מציג קורץ פרטים חדשים על פעילותו של אוסוואלד בתקופה שלפני הרצח, ומנתח את קשריו עם קהיליית המודיעין, עם הפשע המאורגן, עם קבוצות שתמכו בקסטרו ועם קבוצות שהתנגדו לו. המבקרים הוסיפו כי על השאלה המכרעת - מי רצח את קנדי?, אין לקורץ מענה, אך ספרו מצביע על כיווני חקירה רציניים ומפרט עובדות המערערות מסקנות חוקרים כדוגמת ג'רלד פוזנר בספרו "תיק סגור" (Case Closed) משנת 1993, ואחרים שהתיימרו לחרוץ מסקנות סופיות בדבר זהות הרוצח ומניעיו.
עדותו בוועדת העיון מחדש
לאחר מסקנותיה של ועדת וורן משנת 1964, כי יורה בודד התנקש בנשיא וכי היה זה לי הארווי אוסוואלד, ולאחר מסקנותיה הסותרות שלוועדת בית הנבחרים בנוגע להתנקשויות משנת 1979, כי יש ראיות ליורה נוסף, ומכאן כי מדובר בקשר, ולאחר שג'ים גאריסון הצליח במשפטו המתוקשר של קליי שאו להביא את תאוריית הקשר לידיעת הציבור האמריקאי וסרטו השנוי במחלוקת של אוליבר סטון הביא אל הקהל הרחב את ההבנה כי מדובר בעניין סבוך וייתכן כי חוגי השלטון ורשויות החוק מעורבים בו- החליט בית הנבחרים של ארצות הברית על הקמת ועדת העיון מחדש ברשומות הנוגעות להתנקשות. הוועדה פעלה בין השנים 1992 ל-1998.
מייקל קורץ הופיע בפני הוועדה ב-28 ביוני 1995. בעדותו מסר כי מטרת הופעתו בפני הוועדה היא להצביע על תמיהות ועל כיווני חקירה. מספר נקודות שציין קורץ בעדותו:
עיקר טרונייתו של קורץ בפני הוועדה הייתה על כי כיווני חקירה שיש לגביהם תיעוד רב אינם נחקרים, בשל היותו של התיעוד חסוי וסגור בפני החוקרים.
קורץ סיכם עת עדותו באומרו: <DIV dir=ltr> In conclusion, I would like to state for the record that the more than three decades long history of obfuscation and suppression of records about the assassination of President Kennedy needs to be ended as expeditiously as possible. In that light, I argue this board to exercise its authority under the Act, to release all records pertaining to the assassination without exception, and to instruct the National Archives to make them available for immediate public inspection. </DIV>
ספריו על רצח קנדי
<DIV dir=ltr> </DIV>
ספריו האחרים
<DIV dir=ltr> </DIV>
דגל יפן
עיצובו של הדגל
הכרזת ראש הממשלה מספר 57 משנת 1870 הכילה שתי הוראות הקשורות בדגל הלאומי. ההוראה הראשונה ציינה מי רשאי להניף את הדגל, מתי וכיצד. ההוראה השנייה לעומת זאת, ציינה כיצד יש לייצר את הדגל.
היסטוריה
אגדה מספרת שמקורו של הדגל הוא בימי הפלישה המונגולית ליפן במהלך תקופת קמקורה (המאה ה-13), כשהנזיר הבודהיסטי ניצ'ירן הגיש את דגל השמש לקיסר יפן, שנחשב לצאצא של אלת השמש אמטראסו. למעשה, סמל דיסקת השמש היה בשימוש כבר במניפות שנשאו סמוראים שהיו מעורבים בסכסוך בין השבטים טאירה ומינאמוטו במאה ה-12. הסמל היה בשימוש נרחב בנסים צבאיים בתקופת סנגוקו במאה ה-15 ובמאה ה-16.
השימוש הרשמי הראשון בדגל נעשה באוגוסט 1854, כאשר יפן הקימה נציגויות דיפלומטיות בארצות אירופה. הדגל שימש גם ספינות יפניות.
עד תקופת הרסטורציה של מייג'י בשנת 1868, הדגל כבר הפך לדגל הלאומי.
במרץ 1931 ניסתה ממשלת יפן האימפריליסטית להביא לאימוצו הרשמי של הדגל. ההצעה עברה בבית התחתון של הפרלמנט היפני, אך נתקעה בבית העליון.
הוא לא אומץ רשמית כדגל הלאומי עד 13 באוגוסט 1999 בצו רשמי, שאף הגדיר את ממדיו המדויקים: יחס הממדים הוא 2:3 כאשר הדיסקה היא בקוטר שלוש חמישיות מגובה הדגל, ומרכזה בדיוק במרכז הדגל.
גרסאות
גרסה שונה מוכרת של הדגל היא 'דגל השמש הזורחת', בו 16 קרניים אדומות יוצאות מהדיסקית. דגל השמש הזורחת שימש בעיקר את הצי היפני עד תום מלחמת העולם השנייה. כיום הוא משמש כדגל כוחות ההגנה של יפן.
הדגל היפני שימש כבסיס לעיצוב דגל לאוס, שהוקמה כמדינה חסות של האימפריה היפנית בשלהי מלחמת העולם השנייה. בדגל נעשה כהיפוך דגל יפן: דיסקית לבנה על רקע אדום.
דגל נוסף המשתמש בעיצוב הדגל היפני הוא דגל האוונקס, הכולל בשורתו העליונה את דגל יפן.
המסדר הכרמליתי
המסדר של גבירתנו מהר הכרמל, או המסדר הכרמליתי (בלטינית: Ordo fratrum Beatæ Virginis Mariæ de monte Carmelo) הוא שמו של מסדר נזירים קתולי שנוסד במאה ה-12 על ידי נזיר בשם ברתולד (מת לאחר 1185), בהר הכרמל שבארץ ישראל, ומכאן שמו.
היסטוריה מוקדמת
בראשיתו כלל המסדר הכרמליתי נזירים בלבד, שהתבודדו במורדות הר הכרמל באזור נחל שיח. ברתולד הקדוש, שהגיע לארץ ישראל מקלבריה שבאיטליה במסגרת מסעי הצלב, בחר בהר הכרמל כמקום מושבו, בעקבות המסורת לפיה שם פעל אליהו הנביא. בשנים 1206–1214 קיבלו הכרמליתים תקנון מאלברט, הפטריארך הלטיני של ירושלים, שכלל 16 סעיפים וביניהם ציות לראש המסדר, מגורים בתאים פרטיים, דבקות בתפילה, שמיעת מיסה מדי בוקר בבית התפילה של הקהילה, סגפנות, עבודה, שתיקה מתפילת הערבית ועד לתפילת הבוקר למחרת, הינזרות מבשר.
המקום היחיד שהתאים לפעילותם של המתבודדים הנוצרים, שנאלצו לעזוב את מקומותיהם שנתפסו בידי המוסלמים, היה בהר הכרמל. עם התמוטטות הממלכה הצלבנית, חזרו הכרמליתים לאירופה ושבו לכרמל רק במאה ה-17. הם התגוררו בכוכים שמעל מערת אליהו, וב-1767 בנו את מנזרם בראש הכרמל בגלל קדושתם של כף הכרמל, מערת פרוספר ומערת אליהו, הנמצאים בסמיכות. כמו כן, הכרמליתים מאמינים, שהמנזר נבנה על שרידי קפלה קדומה, המזוהה כמקום הפולחן הקדום ביותר בעולם המוקדש למרים, ולכן הכנסייה מכונה במקור "גבירתנו של הכרמל". בקרן הכרמל (דיר אל-מוחרקה) נמצא מנזר כרמליתי נוסף, הנושא את שמו של אליהו הנביא, שעל פי המסורת הכרמליתית, הוא המקום שבו התחולל המאבק בין אליהו לבין נביאי הבעל. בחצר המנזר שבקרן הכרמל ניצב פסל של אליהו הנביא.
אסון מחניים
אסון מחניים היה תאונה אווירית שהתרחשה ב-19 באפריל 1974, כ"ז בניסן ה'תשל"ד, בין שני מסוקי יסעור של צה"ל מעל שדה התעופה מחניים. אחד המסוקים הצליח לנחות בשלום, אף שניזוק מההתנגשות, ואילו המסוק האחר התרסק, עלה באש, וכל שמונת החיילים שהיו בו נספו.
אלטר ברידג'
אלטר ברידג (Alter Bridge) היא להקת הארד רוק אמריקאית אשר הוקמה בשנת 2004 באורלנדו, פלורידה על ידי מארק טרמונטי (גיטרה וקולות רקע), בריאן מארשל (גיטרה בס), וסקוט פיליפס (תופים) שהיו חברים בקריד כאשר עלה הרעיון להקים את אלטר ברידג'. מיילס קנדי (גיטרה ושירה), שהיה חבר ב"מייפילד פור", הצטרף ללהקה זמן קצר לאחר הקמתה.
אסון מחניים
בעקבות האסון יצאו המשפחות השכולות (שנודעו כבני משפחת "יד לשמונה") למערכה משפטית סבוכה וארוכת שנים כנגד שלטונות הצבא ובייחוד פיקוד חיל האוויר, שתכליתה חקירה נוקבת ובלתי-תלויה של נסיבות התאונה. בהמשך, יצאו למאבק ציבורי שעיקרו קביעת דרכי פיקוח ובקרה חיצוניים על הצבא, והכפפת המערכת המשפטית הצבאית ליועץ המשפטי לממשלה בנושאים של תאונות קטלניות.
אלטר ברידג'
הלהקה נקראת על שמו של גשר אשר היה ממוקם בדטרויט ליד ביתו של טרמונטי ב"אלטר רואד". הגשר הוביל לחלק הגרוע של העיר ועל ילדי השכונה, אשר ראו את הצד השני של הגשר כ"לא נודע", נאסר לחצות אותו. לכן, לפי טרמונטי, שם הלהקה מסמל את ההליכה אל הלא נודע והתחלה של משהו חדש.
אסון מחניים
התאונה
המבצע והתאונה, שבאה בעקבותיו, אירעו בעת מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, בתקופה שלאחר מלחמת יום הכיפורים. בתקופה זו ערכו כוחות חיל האוויר הישראלי פעילות מבצעית תדירה באזור הצפון, שהייתה מעין מלחמה מוגבלת.
אלטר ברידג'
2003-2004: הקמה
קריד הפסיקה את פעילותה בסוף שנת 2003 עקב סכסוכים פנימיים בין מארק טרמונטי וסקוט פיליפס לסולן הלהקה סקוט סטאפ והתפרקה באופן רשמי בשנת 2004 (והתאחדה שוב בשנת 2009). אלטר ברידג' הוקמה באותה שנה, כאשר טרמונטי החליט כי הוא רוצה לחזור לשורשי הרוק אנד רול שלו. טרמונטי ופילפס, יחד עם בסיסט קריד בריאן מארשל, ביקשו ממיילס קנדי, במקור מ"מייפילד פור" (להקת רוק שקריד יצאה איתה לסיבוב הופעות משותף לפני פריצתה) להיות הסולן. מאוחר יותר בשנת 2004 החלה הלהקה להקליט את אלבום הבכורה שלה.
2004-2006: One Day Remains
אלטר ברידג' שחררה את אלבומה הראשון One Day Remains ב-10 באוגוסט 2004 יחד עם הסינגל הראשון שלה Open Your Eyes. מתוך האלבום יצאו גם הסינגלים Find The Real ו-Find the real. Broken Wings שימש כשיר הנושא של האירוע רויאל ראמבל 2005. בסוף 2004, המתאבק אדג' החל להשתמש בשיר Metalingus כשיר הכניסה שלו. מאוחר יותר הלהקה גם הופיעה הפרק של WWE Raw, שם אדג' כינה את חברי הלהקה "חברים טובים". הלהקה הוציאה לאור גם שיר אינסטרומנטלי בשם Ahavo Rabo Taco Salad בשנת 2005 עבור המגזין Total Guitar. השיר היה שייך המקור לטרמונטי, אך שאר חברי הלהקה היו מעורבים בו גם כן. שיר נוסף של אלטר ברידג', Save Me, הכלל בפסקול הסרט "אלקטרה" בשנת 2005.
אסון מחניים
התאונה
בבוקר 19 באפריל 1974 יצאו מבסיס תל נוף מספר מסוקים מסוגים שונים לביצוע משימות לוחמה אלקטרונית בחזית הסורית, בהם היו ארבעה מסוקים מדגם יסעור. בגמר המשימה, בערך בשעה 12, הופנו במקביל כל המסוקים לנחיתה בשדה התעופה מחניים, מבלי שהועברו למגדל הפיקוח באופן מדורג. נוסף על כך, נוהלי התעבורה בשדה התבססו על נהלים אזרחיים, המותאמים לתעבורה אווירית מצומצמת בימי שגרה, אף על פי שמאז מלחמת יום הכיפורים הופעל השדה על ידי חיל האוויר למשך תקופות ממושכות.
אלטר ברידג'
2004-2006: One Day Remains
One Day Remains, אשר הגיע למעמד של אלבום זהב, יצא לאור בלייבל Wind-up Records והופקה על ידי בן גרוס. האלבום כבר כמעט הושלם כאשר קנדי החל לעבוד עם הלהקה. כל השירים הולחנו על ידי טרמונטי, שגם כתב את רוב המילים. קנדי כתב או השתתף בכתיבת כמחצית משירי האלבום. כמו כן, קנדי לא ניגן בגיטרה באלבום זה, אך בהופעות ניגן בה במספר שירים. לאחר שחרור האלבום נפרדה הלהקה מחברת ההקלטות מפני שזו דחפה באופן קבוע לאיחוד של קריד, ולאחר דיונים עם חברות אחרות החליטו חברי הלהקה לחתום עם Universal Republic חוזה להוצאת אלבומם השני.
2006-2008: Blackbird
לאחר שסיימו את הסיבוב האחרון במסע One Day Remains באמצע 2006, אלטר ברידג' החלה להקליט את אלבומה השני. ב-9 באוקטובר 2007 שחררה אלטר ברידג' את אלבומה השני Blackbird. הסינגל הראשון מתוך האלבום Rise Today יצא לאור ב-30 ביולי 2007. ב-2 בינואר 2008 Watch Over You הוכרז באופן רשמי כסינגל העולמי השני מתוך האלבום, והשלישי היה Ties the Bind (יצא רק בבריטניה). לאחר זמן קצר במצעדי הרוק, Watch Over You יצא לאור גם לתחנות הפופ בסוף אפריל, והשיר נהיה לשיר הראשון של הלהקה שהופץ גם בתחנות הרוק וגם בתחנות הפופ. Before Tomorrow Comes הוכרז כסינגל העולמי השלישי של הלהקה (הרביעי בסך הכל) ב-1 באפריל 2008 והופץ לרדיו מאוחר יותר באותו חודש. זהו אחר משני השירים היחידים של אלטר ברידג' שיצאו לאור ללא קליפ (השני הוא Find the Real).
אסון מחניים
התאונה
מגדל הפיקוח של השדה אויש אותה שעה על ידי שני פקחים צבאיים, שאחד מהם הוסמך כפקח עצמאי כעשרה ימים לפני התאונה. מכשירי הקשר הרגילים במגדל הפיקוח היו מקולקלים זה יומיים ולכן נעשה שימוש במכשיר קשר ידני. תוך דקות מרגע שהתקבלה במגדל הפיקוח ההודעה על העברת המסוקים לנחיתה במחניים, חגו מעל השדה 14 מסוקים, מתכוננים לנחיתה. הטייסים החלו מתקשרים עם הפקח בקצב הולך וגובר ומפאת העומס הרב, הפקח לא הצליח לעקוב אחר הודעותיהם ולרשום אותן. אף על פי כן, הוא המשיך בהנחתה.
אלטר ברידג'
2006-2008: Blackbird
הקליפ הרשמי לשיר Watch Over You יצא לאור באמצע ספטמבר 2008. גרסה חדשה של הקליפ, תוך שימוש בקטעים מ Celebrity Rehab with Dr. Drew ב-VH1 יצא לאור מאוחר יותר באותו חודש ושימש לקידום הסדרה. הגרסה השנייה של השיר נכנסה למקום העשירי במצעד של VH1 והגיעה עד למקום השלישי בשיא. קיימת גרסה נוספת של השיר Watch Over You, שנקראת Watch Over You Duet, בה מתארחת כריסטינה סקביה מלקונה קויל. את הגרסה הזו ניתן לשמוע במייספייס של הלהקה ומאוחר יותר יצא לאור באייטונס בבריטניה. לא ידוע אם היא תופץ בכל העולם.
אסון מחניים
התאונה
ארבעת היסעורים נערכו אף הם לנחיתה, בזה אחר זה. פקח הטיסה אישר את נחיתתם, אף על פי שמבטו כלל לא הופנה אליהם. אחד המסוקים הספיק לנחות. מסוק אחר חג מעל - ממתין וצופה לשני האחרים שינחתו. מסוק שלישי החל לנחות לאיטו בלי שיידע כי בעצם אותן שניות הוא יורד ומתקרב לתקרתו של המסוק הרביעי, מבלי שראו זה את זה ומבלי שקיבלו כל אות אזהרה ממגדל הפיקוח.
בגובה של כ-200 רגל התנגשו שני היסעורים. כתוצאה מההתנגשות להביו של המסוק התחתון נשברו, הוא צלל והתרסק על האדמה וכל נוסעיו נהרגו. המסוק העליון נפגע, אך טייסו הצליח להנחיתו בשלום. למקום הוחשו במהירות צוותי כיבוי משדה התעופה, ומתחנת חצור הגלילית הסמוכה, אשר ביצעו פעולות כיבוי של המסוק הבוער. לאחר שהשניקו את האש הוציא צוות כבאים, בסיוע חיילים שהיו במקום, את שמונה הגופות מבין שברי המסוק העשנים.
אלטר ברידג'
2006-2008: Blackbird
במהלך סיבוב ההופעות בבריטניה, כחלק מהמסע Blackbird (המסע הגדול היותר לבריטניה של הלהקה עד עכשיו), הלהקות לוגן והוט לג חיממו את ההופעות של הלהקה. המסע נמשך עד 10 בדצמבר 2008.
אסון מחניים
התאונה
בתאונה נהרגו שני טייסי המסוק, המכונאי המוטס וחמישה לוחמי יחידת עורבי השחקים. ההרוגים היו: סרן, סמל ראשון , סמל ראשון , סגן , סמל , סמל , סמל וסגן.
אלטר ברידג'
2006-2008: Blackbird
בנוסף הלהקה הוציאה DVD ראשון של הופעה חיה, של הופעתה באמסטרדם. הדי.וי.די הופק על ידי דניאל קאטולו, וכן נוצר דף מייספייס חדש לקראת הדי.וי.די. מאוחר יותר התגלה שיצאו כמה גרסאות של הדי.וי.די באותו שם: הראשונה יצאה לאור ב-12 בספטמבר והכילה תקליטור אחר בלבד ונמכרה באופן בלעדי בהופעות וכנסים במהלך האיחוד של קריד. גרסה זו הייתה ברשימת "הופעות הרוק הנמכרות ביותר" מאז יצאה לאור. גרסת בלו-ריי ומהדורה כפולה, שכללה תיעוד ודיסק שמע, עוקבה מספר פעמים על ידי חברת ההקלטות וכרגע אין לה תאריך יציאה. למרות זאת הלהקה עדיין אופטימית לגבי שחררו.
2009-2012: AB III
לאחר כתיבת שירים בחלק ניכר משנת 2009, אלטר ברידג' החלה את תהליך ההקלטה של אלבומם השלישי, AB III (ראשי תיבות של שם הלהקה ומספר האלבום), בפברואר, וסיימה במאי. בנוסף מארק טרמונטי הכריז כי מייקל באסקט, שהפיק את Blackbird, יחזור להפיק גם את האלבום החדש. ב-21 ביוני 2010 הודיעה הלהקה במייספייס ובאתר הרשמי שלה כי תהליך ההקלטה הסתיים, וכל מה שנותר הוא לקבוע שם לאלבום, את רשימת השירים, שמות השירים ועטיפה לאלבום. ב-9 באוגוסט, הלהקה הודיעה כי שם האלבום יהיה AB III וכן פרסמה את רשימת השירים. שמות השירים פורסמו אחד אחד לאורך אותו היום. טרמונטי אמר שההקלטה היא יותר עמוסה, שהסידור היה שונה מזה שחברי הלהקה היו רגילים אליו ושחלק מהאלמנטים במוזיקליים עשויים להפתיע את המעריצים. כמו כן, הוא אמר "אנחנו סוג של יצאנו מהקופסה והפכנו את ההקלטה הזאת למאוד מאוד דינמית. שיר אחד יכול להיות יפה רגע אחד ושנייה אחר כך מיואש ובודד." בנוסף טרמונטי דיבר על האפשרות להוציא EP שיכלול בתוכו רצועות שלא נכללו באלבום הזה בעתיד הקרוב.
אסון מחניים
אפריל 1974 עד סוף אפריל 1975
מיד לאחר האסון מינה מפקד חיל האוויר ועדת חקירה שבדקה את הגורמים לו, כמקובל במקרים של תאונות קטלניות. אף על פי שנמצאו על ידי הוועדה מספר רב של ליקויים בתחומי רקע שונים, הגיעה למסקנה כי הסיבה המכרעת לתאונה היא טעות אנוש של קברניט המסוק שנפגע. לא ננקטו הליכים כנגד איש.
אלטר ברידג'
2013: Fortress
Fortress הוא אלבום האולפן הרביעי של אלטר ברידג'. האלבום יצא לאור ב-25 בספטמבר 2013 על ידי Roadrunner Records. מייקל באסקט, שהפיק את Blackbird ו-AB III הפיק גם את Fortress. ב-8 באוגוסט אלטר ברידג' הוציאו כסינגל את "Addicted to Pain". באלבום זה החליטו חברי הלהקה ללכת לכיוון יותר כבד מבחינה מוזיקלית לעומת אלבומיהם הקודמים. האלבום כולל 12 שירים.
אסון מחניים
אפריל 1974 עד סוף אפריל 1975
נציגי המשפחות השכולות דרשו לראות את דו"ח ועדת החקירה של חיל האוויר, שהוגדר כסודי, ונציג שלהם נפגש עם האלוף בני פלד, מפקד חיל האוויר. פלד טען כי החוק אינו מאפשר לו להראות להורים את הדו"ח, אולם ההורים לא הסתפקו בתשובה זו ופנו אל היועץ המשפטי למערכת הביטחון, אוריאל גורני, שענה שאמנם הם זכאים לראות את הדו"ח, אך עליהם להמתין עד סיום כל הליכי החקירה וחוות הדעת.
אלטר ברידג'
The Last Hero: 2016-2017
The Last Hero הוא האלבום החמישי של אלטר ברידג'. האלבום, אשר מכיל 13 שירים, יצא לאור באוקטובר 2016 והוא כבד יותר מקודמו. האלבום מכיל ברובו שירים עם אופי או כוונות פוליטיות בולטות מאשר שאר השירים מהאלבום הקודם. הסינגל Show me a leader הוא דוגמה ממשית לאחד מהשירים בעלי האופי הפוליטי של האלבום.
שרקרק לבן גרון
שרקרק לבן גרון (שם מדעי: Merops albicollis) הוא מין של עוף ממשפחת השרקרקיים המצוי בטבע סביב אפריקה שמדרום לסהרה, אך נצפה פעם אחת גם בישראל.
השרקרק מגיע לאורך 19–21 סנטימטרים ולמשקל 20–28 גרם. במראהו הוא מזכיר את השרקרק האירופי, אך הוא בעל גוונים ירוקים יותר עם עורף צהוב, פנים, צוואר ובטן לבנים וכנפיים וזנב בצבעים ירוקים, כתומים וכחולים. העיניים אדומות ומוקפות בפס שחור ובסנטר ומצח שחורים. המקור שחור ומעוקל מטה. שני הזוויגים דומים, אך הזכר בעל מחלצות זנב ארוכות ומפוארות יותר.
אלטר ברידג'
The Last Hero: 2016-2017
ב-8 בספטמבר 2017 שחררה הלהקה את הדי.וי.די השלישי של הלהקה, Live at the O2 Arena + Rarities.
יחסי ישראל–לסוטו
יחסי ישראל–לסוטו הם היחסים הדו-צדדיים, השיתופיים, המדיניים, ההיסטוריים והפוליטיים אשר מתנהלים בין מדינת ישראל לממלכת לסוטו. היחסים עם לסוטו כוננו באוגוסט 1986.
היסטוריה
כתוצאה ממלחמת יום הכיפורים ומשבר הנפט העולמי, מרבית מדינות אפריקה ניתקו את יחסיהן הדיפלומטיים עם ישראל בעיקר על סמך סיוע כספי ממדינות ערב ומתן נפט זול אשר הובטח. מבין המדינות היחידות שלא ניתקו את יחסיהן עם ישראל הייתה לסוטו, שהותירה את יחסיה הדיפלומטיים המלאים עם ישראל.
יחסים דיפלומטיים
שגרירות ישראל בלסוטו נמצאת בפרטוריה, דרום אפריקה.
אלטר ברידג'
2019-היום: Walk the Sky
בחודש מרס 2019 החלה הלהקה להקליט את אלבומה השישי, Walk the Sky. הקלטת האלבום נמשכה כחודשיים. ביוני 2019 הודיעה על להקה על מסע הופעות בינלאומי לקידום האלבום.
האלבום יצא לאור ב-18 באוקטובר 2019.
סגנון מוזיקלי וההשוואה לקריד
להקת אלטר ברידג' העדיפו שלא להחשיב את עצמם כקריד רק עם סולן שונה, אלא כלהקה שונה בעלת סגנון כתיבה שונה לחלוטין. החל מאלבומם השני, Blackbird, הם אכן הציגו סגנון מוזיקלי ייחודי.
ניתן להבחין בשני הבדלים מהותיים בין אלטר ברידג' וקריד: שירים רבים של אלטר ברידג' נתמכים על ידי ריפים כבדים, מה שהופך את המוזיקה של אלטר ברידג' כבדה הרבה יותר משל קריד וקרובה יותר להבי מטאל. בנוסף, באלטר ברידג' יש מקום גדול הרבה יותר לקטעי סולו ולפעולות מסובכות יחסית עם הגיטרה החשמלית מאשר בקריד. על כך אמר טרמונטי: "אני סוף סוף יכול להפגין את הכישרון שלי".
אסון מחניים
אפריל 1974 עד סוף אפריל 1975
כך נמשך הדבר עד אפריל 1975, עת יעץ גורני להורים לפנות בנושא לתובע הצבאי הראשי, סגן-אלוף שבת לוי. ההורים לא ידעו אז כי הדרגים המשפטיים תומכים בבקשתם, אך אינם יכולים לממשה בשל התנגדות חיל האוויר. התובע הצבאי הסביר להורים כי זכותם לתבוע, 30 יום אחרי גמר החקירה, מינוי שופט חוקר סיבות מוות. כך עשו ההורים ובזאת אולץ הפצ"ר להורות על מינוי שופט חוקר סיבות מוות.
מאי 1975 עד אוקטובר 1976
סגן-אלוף דליה דורנר נתמנתה לשופט חוקר והתובע הצבאי הראשי סגן-אלוף שבת לוי השתתף בשתי הישיבות הראשונות שנערכו בעניין, במטרה לעזור ולעקוב אחר מהלך הדיון המשפטי. לאחר שתי ישיבות, הודיע לוי כי נבצר ממנו להמשיך ולהופיע בהמשך החקירה, וזאת בשל "עמדה שהובעה על ידי מפקד חיל האוויר באשר לניהול החקירה ובאשר לגישת התביעה בנושא". במקומו של לוי נתמנה איש מילואים של חיל האוויר כנציג התביעה. מרגע זה ואילך, חשו ההורים כי חקירת התאונה נתחמה לתחום צר, המעוות את אחריותם של מכלול של גורמים לקרות התאונה.
בראשית אוגוסט 1975 נתנה דורנר את החלטתה, לפיה הועמדו לדין שני אנשי חיל אוויר, פקח טיסה בדרגת רב"ט שהיה במגדל הפיקוח בעת האסון ובקר-אוויר בדרגת סגן. משפטם של השניים נמשך חודשים רבים, ובסופו החליט בית הדין הצבאי שבפניו הובאו לדין, כי הרב"ט אינו צריך להשיב לאשמה.
הפרקליט הצבאי הראשי ערער על החלטה זו של בית הדין הצבאי בפני בית הדין הצבאי לערעורים בראשותו של אל"ם (מיל.) מאיר שמגר, שופט בית המשפט העליון. שמגר החליט להחזיר את הדיון בעניינו של הרב"ט לבית הדין הצבאי המחוזי. בנוסף, העיר בית הדין הצבאי לערעורים בהחלטתו:.
נובמבר 1976 עד פברואר 1977
נציגי ההורים השכולים ראו בהערה זו של בית הדין הצבאי לערעורים משום אישור לטענתם, והיא כי החקירה שנעשתה בתאונה זו לא הייתה שלמה. לפי ההורים, חקירתה של דורנר הצטמצמה לחלק מסיבות המוות, ולא ניתן מענה לכלל השאלות שהועלו בדבר אחריות המערכת הצבאית. נוספו על כך תחושות חוסר אמון הולכות וגוברות כנגד הפיקוד הבכיר של חיל האוויר שנבע מהיעלמות ראיות (השמדת פקודת המבצע והיעדר סרטי הקלטה) ומעשי התערבות בהליכים משפטיים על ידי מפקד חיל האוויר, דוגמת זה שהוביל להתפטרותו של לוי.
משום כך תבעו ההורים להשלים את החקירה, ודרישתם זו אך התחזקה נוכח חששם כי אם החקירה לא תחודש, עלולה לחול עליה התיישנות, שלגבי עבירות צבאיות חלה שלוש שנים לאחר התאונה. במאבקם זה פנו ההורים אל היועץ המשפטי לממשלה פרופ' אהרן ברק. בינואר 1977, כשלושה חודשים לפני תחילת ההתיישנות, כתב פרופ' ברק לפרקליט הצבאי הראשי, כי יש להורות מיד על חידוש החקירה על ידי שופט חוקר שיחקור מהם גורמי התאונה ומי האחראים לה בדרגים השונים. באותו חודש, בינואר 1977, התקבלו נציגי ההורים לשיחה על ידי חברים בוועדת החוץ והביטחון. שר הביטחון שמעון פרס והיועץ המשפטי של משרדו הבטיחו לוועדת המשנה שעסקה בנושא, כי לא תחול התיישנות על חקירת נסיבות התאונה וביקשו לדחות מינוי שופט חוקר בגלל הליך משפטי אחר, שהתקיים באותו זמן והוא - משפטו החוזר של הרב"ט.
ההורים לא הרפו ובסופו של דבר כפה השר פרס את דעתו על הרמטכ"ל מרדכי גור והורה לו להקים ועדת חקירה, לאחר שיסתיים משפטו של הרב"ט. ההורים, שחששו כי עם תום שלוש השנים ליום בו אירעה התאונה תחול ההתיישנות, עתרו לבג"ץ. בדיונים ממושכים שנערכו בין נציגי ההורים לבין נציגי משרד הביטחון, סוכם על הקמת ועדת חקירה, שהיה מותר לה לחקור על פי הרכבה גם קצינים בדרגת אלוף, כמו מפקד חיל האוויר. הרכב הוועדה: אלוף מנחם מרון - יו"ר, אל"ם (מיל.) אליעזר כהן ודב שפי. הוועדה הודרכה לסיים עבודה או לפחות להגיש מסקנות ביניים לפני 18 באפריל 1977, הוא יום מלאת שלוש שנים לתאונה.
מרץ 1977 עד ספטמבר 1978
עיקרי ההשגות שהועלו על ידי ההורים בפני ועדת מרון, נחקרו על ידה וזכו להתייחסותה בדו"ח הסופי, הם:
בחוות דעתה קבעה ועדת מרון כי יש להעמיד לדין מספר אנשים שרשלנותם הובילה להתרחשות האסון:
הוועדה לא מצאה רשלנות בהחלטתו של קצין המגדל לשלוח את פקח הטיסה הבלתי מיומן למחניים, אולם ציינה כי "מוטב היה שלא היה עושה זאת". בנוסף, המליצה למפקדת חיל האוויר שליחת פקחים מנוסים מעל לממוצע לשדות חירום, כגון מחניים.
הוועדה לא קיבלה את טענת ההורים בדבר אופיו החפוז של התדריך בטענה כי הועברו בו הפרטים החיוניים המינימליים. אף שביצוע התדריך תחת תנאי לחץ זמן אינו אופטימלי, לעיתים הוא בלתי נמנע, על אחת כמה וכמה בעתות חירום.
הוועדה לא מצאה פגם בהתנהלות הטייסת או תא השליטה של חיל אוויר. לא נמצאו הוכחות לכך שהראיות הושמדו במתכוון אולם הועלתה תמיהה בדבר היעדר הוראות ברורות בחיל האוויר המחייבות לשמור כל מסמך או חפץ הקשור לתאונה אווירית.
באשר לטענות כנגד מפקד חיל האוויר, נקבע כי על אף שחלק מפעולותיו לא היה להן מקום, והיה בהן כדי ליצור פער אמינות מצד המשפחות, לא נמצא בהן יסוד פלילי. נוסף על כך, מתחה הוועדה ביקורת על הפרקליט הצבאי הראשי אשר משום אי הרצון שלו להתעמת עם מפקד חיל האוויר לא עמד על הסמכויות המוקנות לו על פי חוק והביא להתארכות הטיפול במינוי קצין בודק (בסופו של דבר מונתה שופטת חוקרת סיבות מוות) מעבר לתקופה סבירה. בהמלצותיה התייחסה הוועדה לעניין יחסי הגומלין בין הסמכויות הפיקודיות של מפקד חיל האוויר לעומת המערכת המשפטית בצה"ל.
ממלא מקום הפרקליט הצבאי הראשי הודיע, כי הוא אינו מקבל את ההמלצות ולא יעמיד לדין את האנשים שהוועדה נקבה בשמם. לאחר פנייה אישית אל שר הביטחון עזר ויצמן וראש הממשלה מנחם בגין סוכם, כי חומר הוועדה יועבר לעיונו של פרופ' אהרן ברק כיועץ המשפטי לממשלה. בהמלצותיו, קבע ברק לגבי גורמי תכנון ועיבוד פקודת המבצע, לגבי גורמי הבקרה ולגבי הגורמים האחראים לאי-קיום נוהלי גישה לשדה התעופה, כי הואיל ואין מקום להעמדתם לדין פלילי בגין התיישנות, יש לנזוף בהם נזיפה מנהלית ולשקול את המשך שירותם בחיל. היה ויוחלט על המשך שירות - מן הראוי שנושא זה ישמש שיקול רב משקל בכל הקשור לקידומם.
אוקטובר 1978 עד 1980
עם קבלת המלצותיו של פרופ' ברק הודיעו המשפחות השכולות כי ביישומן יראו מיצויו האפשרי של המישור הפלילי, אולם לא כך הדבר לגבי המישור הציבורי. כפי שנוסח על ידי המשפחות בנייר עמדה: "החקירות והבדיקות, שנמשכו לאורך שנים, גילו וחשפו היבטים שונים שהם בעניינו של הציבור כולו במובן הרחב והעילאי ביותר. נתגלו ליקויים חמורים ביותר בהפעלת המערכת של חיל האוויר... שהם שרשו ומיקודו של השכול היתיר בבתי ישראל. נתגלו פגמים חמורים במערכת הממונה על עשיית המשפט והחקירה בצבא, בגלל תלותה ואי יכולתה לפעול ללא שיקולים זרים כאשר דרגים בכירים בצבא מעורבים ו/או מתערבים בתהליכים."
המשפחות חזרו על עמדה זו בפגישה שהתקיימה בדצמבר 1978 עם ראש הממשלה מנחם בגין, שביקשם להרפות מהנושא. משלא נענו, חידשו פנייתם לוועדת החוץ והביטחון של הכנסת. את תביעותיהם סיכמו בשלושה עיקרים:
בד בבד, גם המלצותיו של פרופ' ברק במישור הפלילי לא יושמו במלואן. הנחייתו לנזוף נזיפה מנהלית בחמישה קצינים בכירים שנמצאו אשמים ברשלנות הועברה לטיפול הרמטכ"ל, רפאל איתן, שהעבירה לסגנו, אלוף יקותיאל אדם. האלוף אדם תחקר את הקצינים והחליט שלא לנזוף בהם. בעקבות לחץ מצד שר הביטחון, קרא הרמטכ"ל לחמשת הקצינים ובצעד חריג ביטל את החלטתו של אדם ונזף בקצינים. שניים מהקצינים עתרו לבג"ץ ודרשו לבטל את הנזיפה, בטענה כי אינה חוקית, משום שבהחלטת סגן הרמטכ"ל תמו ההליכים השיפוטיים שננקטו וניתן היה לנקוט נגדם. בג"ץ הוציא צו על תנאי כנגד הרמטכ"ל, שבעקבותיו שיגר רב-אלוף איתן מכתב לשני הקצינים ובו ביטל את הנזיפה, על רקע חוות הדעת המשפטית. משפטם של הסגן והרב"ט, שהתארך למשך שנים, הסתיים בזיכויים.
משחשו כי על מנת לקדם תביעותיהם במישור הציבורי יש כורח להעלותם בפומבי, פנו בני המשפחות לכלי התקשורת בחודש מרץ 1979 וגוללו בפניהם את המסכת המשפטית שארכה עד שלב זה חמש שנים תמימות. הפרסום עורר סערה בציבור, שנחשף לראשונה להשתלשלות האירועים ולטענות החמורות שעלו מהן כנגד מערכות השיפוט הצבאי והפיקוד הבכיר של חיל האוויר.
המאמצים נשאו פרי וחלק מדרישות המשפחות יושמו בדמות שינוי בחוק השיפוט הצבאי, כפי שבא לידי ביטוי בסיכום ועדת המשנה לחקיקה שעסקה בנושא (דצמבר 1980):
הנצחה
אנדרטה לזכר הנופלים, הנקראת "יד לשמונה", הוקמה מיד לאחר התאונה במקום בו אירעה התאונה, בקצה הצפוני של שדה התעופה מחניים (שדה התעופה ראש פינה). מדי שנה ביום האסון, הוא בוקרו של יום הזיכרון לשואה ולגבורה, מתכנסות המשפחות ונציגי היחידות הצבאיות, לטקס זיכרון באנדרטה. האנדרטה חודשה ביום השנה השלושים לאסון בשנת 2004, ביוזמת בוגרי קורס טיס מספר 69, קורס בו סיימו שני הטייסים שנהרגו באסון, יצחק תפוחי ומיכאל (סופונרו) ניר.
סופיאן סטיבנס
סופיאן סטיבנס (באנגלית: Sufjan Stevens; נולד ב-1 ביולי 1975) הוא מוזיקאי אמריקאי.
סגנון מוזיקלי
סטיבנס הוא זמר-יוצר שמשויך בדרך כלל לזרם הפולק והאינדי, אבל מגוון הסגנונות שהוא מושפע מהם הוא רחב באופן יוצא דופן, כך שקשה לשייך את יצירתו לסגנון אחד. בנוסף להשפעות של רוק ופופ, מבחינת רוחב היריעה והתפיסה המוזיקלית יש קשר בין יצירתו לבין מוזיקה קלאסית של מלחינים אמריקאים כמו ג'ורג' גרשווין וליאונרד ברנשטיין.
המוזיקה של סטיבנס עשירה בכלים שבדרך כלל לא נשמעים במוזיקה הפופולרית, ומתוזמרת באופן ייחודי ויוצא דופן. ארצות הברית ומדינותיה הן מוטיב שחוזר ברבים משיריו, והוא נוהג לשלב בהם גם כלים אמריקאיים מסורתיים כבנג'ו. כמו כן, המוזיקה שלו נוגעת לעיתים קרובות בנושאי אמונה, והוא משלב בהם לעיתים קרובות מקהלה באופן המזכיר במידת מה שירי נשמה דתיים.
אלבומיו נוטים להכיל מספר רב יחסית של שירים, הסובבים סביב נושא משותף. סטיבנס זכה בתשומת לב תקשורתית, לאחר שהודיע שבכוונתו ליצור את "פרויקט חמישים המדינות", בו יקדיש אלבום קונספט שלם שיעסוק בכל מדינה ממדינות ארצות הברית. במסגרת זו הוציא את האלבומים Michigan ו־Illinois. מאוחר יותר טען שלא הייתה לא כוונה אמיתית להשלים את הפרויקט.
ביוגרפיה
סטיבנס נולד בדטרויט וגדל בעיר פטרוסקי. הוא קיבל חינוך נוצרי אדוק, עובדה שהשפיעה רבות על המוזיקה שלו, המלאה במוטיבים נוצריים. הקריירה המוזיקלית שלו החלה בתקופת לימודיו בקולג' שם ניגן עם להקות שונות, ביניהן משפחת דניאלסון. בשנת 2000 הוציא את אלבום הבכורה שלו A Sun Came. לאחר מכן עבר לניו יורק.
את אלבומו השני, Enjoy Your Rabbit, כתב בשהותו בניו יורק. מדובר באלבום אלקטרוני ומורכב שמבוסס על לוח השנה הסיני.
לאחר מכן הודיע סטיבנס על כוונתו להתחיל ב"פרויקט חמישים המדינות" השאפתני שלו. ב-2003 יצא האלבום הראשון בפרויקט, Michigan, המוקדש למישיגן, מולדתו של סטיבנס. מילות השירים באלבום אמנם מושפעות ממישיגן ומדברות על מקומות בה, אבל עוסקות בעיקר בנושאים אישיים, כמו גם בנושאים של אמונה ודת.
כשנה לאחר מכן יצא האלבום Seven Swans המורכב משירים שהוקלטו יחד עם האלבום הקודם.
ב-2005 יצא Illinois. בין השאר הוא עסק ב"היריד העולמי של שיקגו (1893)" (היריד שנערך בשיקגו לרגל 400 שנה לגלוי אמריקה ונקרא גם "התערוכה הקולומביאנית"), המשורר קרל סנדברג, והרוצח הסדרתי ג'ון ויין גייסי. האלבום זכה להצלחה מסחרית וביקורתית רבה.
באפריל 2006 יצא The Avalanche שבדומה ל-Seven Swans מכיל שירים שהוקלטו יחד עם שירי האלבום הקודם, אך לא נכללו בו. בין הלהיטים שיצאו מהאלבום: Dear Mr. Supercomputer, Adlai Stevenson, The Henney Buggy Band.
בנובמבר 2006 יצא Songs for Christmas, אסופה של חמישה דיסקים המכילה למעלה מארבעים שירי חג מולד מסורתיים ומקוריים.
בשנת 2010 יצא האלבום The Age of Adz. אלבום זה מתאפיין במוזיקה אלקטרונית וניסיונית. כחודשיים לפני יציאתו של אלבום זה פורסם EP בשם All Delighted People.
בשנת 2015 הוציא את אלבומו Carrie & Lowell, העוסק במוות של אמו וביחסיה עם אביו החורג. מספר רמיקסים של שירים מן האלבום, כמו גם שירים שלא זכו להיכנס אליו, יצאו במיקסטייפ בשם The Greatest Gift.
בשנת 2017 הוציא את האלבום Planetarium יחד עם ברייס דסנר, ניקו מולי וג'יימס מקאליסטר.
בשנת 2020 הוציא את אלבומו The Ascension.
בשנת 2021 יצא האלבום Convocations אשר מחולק ל 5 חלקים שהוקלט במהלך מגפת הקורונה בעקבות מות אביו.