cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקונגרס הקונטיננטלי השני
הכרזת העצמאות
הרישומים של הקונגרס הקונטיננטלי מאשרים כי הצורך בהצהרת עצמאות היה קשור קשר הדוק לדרישות היחסים הבינלאומיים. ב-7 ביוני 1776, הציע ריצ'רד הנרי לי שהקונגרס הקונטיננטלי יכריז על שלוש עשרה המושבות כעצמאיות. הוא גם דחק בקונגרס "לנקוט בצעדים האפקטיביים ביותר ליצירת בריתות חוץ" ולהכין תוכנית לקונפדרציה שתאחד את שלוש עשרה המדינות העצמאיות החדשות. לי טען כי עצמאות היא הדרך היחידה להבטיח ברית חוץ, שכן שום מלך אירופי לא יתעסק עם אמריקה אם היא תישאר מושבה בריטית. מנהיגי המהפכה האמריקנית דחו את זכותם האלוהית של המלכים בעולם החדש, אבל הכירו בצורך להוכיח את האמינות של המושבות בעולם הישן.
הקונגרס אימץ באופן פורמלי את החלטת העצמאות, רק לאחר יצירת שלוש ועדות חופפות שניסחו את הכרזת העצמאות, אמנת המודל ותקנון הקונפדרציה. הכרזת העצמאות הכריזה על כניסת ארצות הברית למערכת הבינלאומית; אמנת המודל נועדה לבסס ידידות וקשרי מסחר עם מדינות אחרות; ותקנון הקונפדרציה, הקים "ליגה מוצקה" בין שלוש עשרה המדינות החופשיות והעצמאיות. יחד, היוו הסכם בינלאומי להקמת מוסדות מרכזיים לניהול ענייני פנים וחוץ.
אישור תקנון הקונפדרציה
בחורף של שנת 1776 עבר הקונגרס מפילדלפיה לבולטימור כדי להימנע מלכידה בידי הצבא הבריטי שהתקדמו לפילדלפיה. בעיר בת ה-47 שנים, היה הפונדק של הנרי פיט המבנה הגדול ביותר, והוא סיפק מקום נוח עבור התאספות הקונגרס. מיקומו של המבנה, בקצה המערבי של העיר, היה מעבר להישג ידו של הצי המלכותי הבריטי, אם זה היה שולח את ספינותיו במעלה הנהר על מנת להפגיז את העיר. הקונגרס הקונטיננטלי נאלץ לחזור לפילדלפיה בסוף ספטמבר 1777, כאשר הכוחות הבריטיים כבשו את העיר. הקונגרס עבר ליורק, פנסילבניה, והמשיך שם את עבודתו.
הקונגרס התארגן בוועדות. ג'ון אדמס הוביל את מועצת המלחמה והחימוש, שכונתה "מחלקת מלחמה של איש אחד", וישב בנוסף, בתשעים ועדות, בעשרים וחמש מתוכן, כיושב ראש. לאף חבר קונגרס אחר לא היה עומס עבודה כזה.
לאחר יותר משנה של דיונים, ב-15 בנובמבר 1777, אישר הקונגרס את תקנון הקונפדרציה, והעביר אותו לשלוש עשרה המדינות לאשרור. הבעיה הייתה שהמדינות הגדולות רצו לקבל חשיבות פדרלית גדולה יותר מהמדינות הקטנות, שהתנגדו לכך וחששו מעריצות שתופעל עליהם. הצעתו של ג'פרסון לבית עליון שייצג את המדינות לפי מספרן ובית תחתון שייצג את המדינות לפי מספר התושבים נדחתה (הצעה דומה אומצה מאוחר יותר בחוקת ארצות הברית). בתקנון זה ניצחו המדינות הקטנות, כך שלכל מדינה היה קול אחד ושווה לזולתה. הקונגרס קרא למדינות להעביר את התקנון מהר ככל האפשר, אך בסופו של דבר, הדבר לקח שלוש וחצי שנים. מבין שלוש-עשרה המדינות, בית המחוקקים של וירג'יניה היה הראשון לאשרר את התקנון, ב-16 בדצמבר 1777, ובית המחוקקים של מרילנד היה האחרון שאשרר אותו, ב-2 בפברואר 1781.
שומסק
שומסק (באוקראינית: Шумськ בפולנית Szumsk) היא עיירה במחוז טרנופול בחבל ווהלין שבמערב אוקראינה, 62 ק"מ דרומית לרובנו.
תולדות העיר
העיר שומסק נזכרת לראשונה בכתובים בשנת 1149. העיר הייתה מדי פעם בשליטתם של נסיכים שונים, רוסים, הונגרים, ליטאים. בשנת 1224, כשהייתה שומסק עיר הבירה של אחת הנסיכויות, היא הותקפה על ידי הטטארים. במלחמה זו נתפרסם בגבורתו נסיך שומסק סביאטסולב שנפל בקרב. בשנת 1261 הותקפה שומסק בשנית על ידי הטטרים, נהרסה ואבדה מחשיבותה.
החל מן המאה ה-16 הייתה העיר בשלטון פולין. בעקבות חלוקתה השלישית של פולין Third Partition of Poland, סופח חבל ווהלין ושומסק בתוכו לאימפריה הרוסית ב-1795, והפך לחלק מתחום המושב. מתקופה זו ועד מלחמת העולם השנייה, היו ברוב הערים והעיירות של ווהלין, ושומסק בכללן, קהילות יהודיות גדולות יחסית, דוברות יידיש. בימי מלחמת העולם הראשונה היה חבל ווהלין זירת קרבות בין הצבא הרוסי לצבא הגרמני.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, בעת שהוורמאכט פלש לפולין, נכנס הצבא האדום למזרח פולין עד לנהר הבוג המערבי, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב שבין רוסיה וגרמניה. חבל ווהלין סופח לברית המועצות ושומסק נמצאה בשלטון סובייטי.
הסובייטים הנהיגו בווהלין את משטרם הכלכלי, האוסר מסחר חופשי ואת משטר הדיכוי של הנ.ק.ו.ד.. עם ראשית פלישת הנאצים לברית המועצות ביוני 1941, במבצע ברברוסה, נכבשה ווהלין על ידי הוורמאכט שנכנס לשומסק ב-1 ביולי 1941 ושומסק נמצאה תחת שלטון הדיכוי והרצח הנאצי.
עם התהפכות גלגל המלחמה שבו הסובייטים וכבשו את ווהלין בשנת 1944. העיר שומסק נכללה בתחומי ברית המועצות עד להתפרקותה בשנת 1991 וכינון הרפובליקה העצמאית של אוקראינה. שומסק משמשת כאחד המרכזים התעשייתיים של צפון מחוז טרנופול, מייצרים בה מוצרי מאפה, מוצרי חלב וטקסטיל. בשנת 2001 נמנו בשומסק 5,161 תושבים.
יהודי שומסק
בימי גזירות ת"ח ת"ט, בשנת 1648, הרס בוגדן חמלניצקי את שומסק עד היסוד. מן העובדה כי חמלניצקי ראה בשומסק יעד לתקיפה ולהרס מסיקים כי כבר במאה ה17 היה בה יישוב יהודי, אם כי אין מקורות כתובים על כך. מן התקופה הקדם-ציונית אין הרבה חומר על יהודי שומסק. בתקופה הציונית חלה התעוררות לאומית ביהודי שומסק ורבתה בה הפעילות הציונית ומנגד פעלו גופים שמרניים שהתנגדו לכל קדמה והשכלה.
בשנת 1897 נמנו בשומסק 2,258 תושבים, מהם - 1,962 יהודים שהוו 87% מכלל האוכלוסייה. ערב השואה נמנו בשומסק 2,040 יהודים.
בראשית המאה ה-20 הייתה תנועת הגירה של יהודים משומסק, חלקם לארץ ישראל וחלקם לארצות הברית.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה היה מצבה של הקהילה היהודית בשומסק קשה. העיר לא הייתה נתונה תחת שלטון מוגדר ועברה מיד ליד, פעם הבולשיביקים, פעם אנשי סימון פטליורה ופעם ביד כנופיות של שודדים, ומבין היהודים נפלו קורבנות רבים.
שנות השלטון הפולני היו שנות פריחה תרבותית וחברתית ליהודי שומסק, בעיר הוקמה גימנסיה עברית של רשת תרבות ולצידה ספרייה עברית גדולה. היה בעיר סניף גדול ופעיל של תנועת החלוץ שהכשיר צעירים לעבודה חקלאית לקראת עלייתם לארץ ישראל. כן פעלו בעיר הקרנות הלאומיות קרן הקיימת וקרן היסוד. צעירי העיר הקימו חוג דרמטי שבמסגרתו הוצגו מחזות של מחברים יהודים נודעים כשלום עליכם, יעקב גורדין ואברהם גולדפדן. ההכנסות ממכירת הכרטיסים הוקדשו לקרנות הלאומיות וחלקן לצדקה.
בשואה
בימים הראשונים לכניסת הנאצים לשומסק אירעו בה פוגרומים שנערכו על ידי האוקראינים, אך בניגוד לערי ווהלין האחרות מספר הנספים בהם היה מועט.
עם התבססות השלטון הגרמני בשומסק, נדרשו יהודי שומסק להקים מקרבם יודנראט. רב העיר קרא את היהודים לאספה בבית הכנסת ושם נדרש הציבור לבחור את חברי היודנראט. הציבור, שלא ידע את כוונות הגרמנים להשתמש ביודנראט ככלי לקראת ביצוע השמדת היהודים, בחר באנשים הגונים ומקובלים על הציבור. לצד היודנראט הוקמה משטרה יהודית.
ב-8 במאי 1942 נצטווה היודנראט של שומסק לספק לשלטונות הגרמנים, תוך שלושה ימים, 100 שעוני זהב, בד לחליפות, 5,000 רובל זהב ו-200 דולר. כחודש לאחר מכן, ב-2 ביוני נצטוו היהודים להמציא 50 מכונות כתיבה, 5 משאיות, 500 נורות חשמל ו-100 זוגות אופנים. כדי להבטיח שהיהודים אכן ימציאו את הנדרש, לקחו הגרמנים 50 בני ערובה. כיוון שהיודנראט לא יכול היה לספק את הנדרש נורו בני הערובה.
בחודשי אוגוסט - אוקטובר 1942, בוצע החיסול הרצוף והעיקרי של יהדות ווהלין בערים השונות במקביל ושומסק בכללן. ב-12 באוגוסט החלה האקציה (ריכוז היהודים לקראת השמדה) הראשונה. מאות מיהודי העיר נחטפו והובלו אל מאחורי בית הקברות הנוצרי ונורו אל בורות הריגה.
בעת האקציות היו ניסיונות התנגדות ספונטניים. צעירים מתנועת השומר הצעיר ניסו לפרוק נשק משוטרים, ככל הנראה ללא הצלחה. שתי צעירות התנפלו על מפקד המשטרה, חנקו ונשכו אותו עד שנורו בידי השוטרים. רק 60 מיהודי העיר נותרו כניצולים לאחר השואה.
קוזאקים
קוֹזָאקים (ברוסית: казаки; באוקראינית: козаки; בפולנית: Kozacy) הם קבוצת אנשים שהורכבה בעיקרה מסלאבים מזרחיים שחיו בארצות מזרח אירופה. נודעה בקהילותיה העצמאיות והצבאיות-למחצה. הם ישבו בשטחים של האיחוד הפולני-ליטאי, באוקראינה, באימפריה הרוסית ולאחר מכן גם בברית המועצות. רובם המוחלט נוצרים, בני הכנסייה האורתודוקסית המזרחית (או "אדוקי האמונה הישנה").
מקור השם
השם "קוזאקים" מגיע מהשפות הסלאביות המזרחיות הישנות, מן המילה הטורקית kazak, שמשמעותה נווד/מטייל (השווה לשורש הטורקי qaz) ; קוזאק היה גם השם שניתן לפרש קל בצבא האיחוד הפולני-ליטאי, ללא התחשבות במוצא האתני. השם "קוזאק פולני" הפך לשם נרדף לפטריוט פולני קתולי משנת 1814.
בהיסטוריה של עם ישראל השם "קוזאק" שימש שם נרדף לפושע גוי שרוצח, אונס ושודד יהודים בתחומי האיחוד הפולני-ליטאי ובאזורים סמוכים.
היסטוריה
מקורם של הקוזאקים בקבוצות איכרים, צמיתים וחולופ שנמלטו מכפריהם או מאדוניהם במהלך המאה ה-12 ואילך, במטרה להיות חופשיים. הקוזאקים שהתערבבו עם קבוצות ממוצא טורקי וטטרי התארגנו באזור הספר בין רוסיה והאימפריה העות'מאנית, שטח הפקר שבו לא היה שליט ולא הייתה סכנה שאדוניהם לשעבר יבואו להחזירם משם לשיעבוד. הקוזאקים היו ידועים בכישוריהם הצבאיים מזה מאות בשנים. עם עליית הקומוניזם לאחר מהפכת אוקטובר דוכאו על ידי הממשל הסובייטי ובזמן המלחמה הפולנית-סובייטית רבים מן הקוזאקים נלחמו נגד הצבא האדום, מאחר שמרביתם היו נאמני הצאר והכנסייה הרוסית הפרבוסלבית. תחיית תרבות הקוזאקים ברוסיה ובאוקראינה החלה רק לאחר התפרקות ברית המועצות, בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
לפי הרב עדין שטיינזלץ, במהלך המאה ה-19 חלה תופעה של התגיירות בקרב חלק מהקוזאקים של הדון ששירתו בצבא הרוסי. ההיסטוריונית, ד"ר אירנה ולדימירסקי, מאוניברסיטת תל אביב, מונה את מספרם של המתגיירים הללו מאזור הדון בכ-40,000 ומציינת כי מקצתם עשו כך או אימצו מנהגים יהודיים בהשראת מפקדיהם.
מלחמת לבושי הבלויים
מלחמת לבושי הבלויים או מלחמת פרופיליה (בפורטוגזית: Guerra dos Farrapos וכן Revolução Farroupilha) הייתה מלחמת אזרחים שהתחוללה בשנים 1835–1845 בריו גראנדה דו סול שבברזיל. המרידה הרפובליקנית הייתה אחד האיומים המובהקים ביותר על שלמותה של האימפריה הברזילאית הצעירה ודיכוי המרידה בידי לואיש אלבש דה לימה אה סילבה, דוכס קשיאס היוותה צעד חשוב בהבטחת אחדותה של ברזיל. המרידה החישה את הכתרתו של דום פדרו השני לקיסר ברזיל, בניגוד לחוקה, והייתה לאחד העימותים רוויי הדם בהיסטוריה של ברזיל.
תחילת המלחמה
המרד פרץ בשל התפשטות האמונה על ההבדל בין הכלכלה של ריו גראנדה דו סול לעומת שאר הארץ. בניגוד למדינות אחרות, כלכלת המדינה התמקדה בשוק הפנימי ולא בייצוא סחורות. המוצר העיקרי של המדינה, צ'ארקי (בשר משומר ביבוש והמלחה), סבל קשות מפני תחרות הצ'ארקי שיובא מאורוגוואי וארגנטינה. האנשים שנהנו משווקים אלה נקראו "גאוצ'וס", והם היו רועי בקר ואיכרים שחיו בריו גראנדה דו סול. גם הגאוצ'וס אשר חיו בארגנטינה ובאורוגוואי. בשנת 1835 מונה אנטוניו רודריגס פרננדס בראגה לנשיאות של ריו גראנדה דו סול. בהתחלה, מינויו ריצה את החקלאים הליברלים, אולם תוך זמן קצר השתנה המצב, לאחר שהוא האשים את החקלאים בבדלנות.
הכרזת העצמאות
בניסיון לאחד את כוחם, הכריז אנטוניו דה סאוזה דה נטו על עצמאותה של הרפובליקה של ריו גראנדה ב-11 בספטמבר 1836, ועל בנטו גונסאלבס דה סילבה כנשיא המדינה. עם זאת, גונסאלבס נעצר ונכלא על ידי הכוחות הקיסריים עד לבריחתו בשנת 1837, שאז חזר למדינה ועמד בראש המהפכה. לעומת זאת, פורטו אלגרה נכבשה על ידי הכוחות הקיסריים והמורדים מעולם לא הצליחו להשיבה. בבאהיה פרץ בשנת 1837 מרד אחר שנקרא מרד Sabinada, ובו המורדים הצליחו להקים עוד רפובליקה, אולם היא התפוררה במהירות בתוך 4 חודשים. לצבא הברזילאי היו כמה בעיות באותה תקופה, והוא לא היה מסוגל להתמודד כראוי עם המרידות. באמצעות רפורמות צבאיות, התאפשר גיוס המוני של אזרחים, והם הצליחו לדכא את המורדים בשנת 1845.
תוצאות השלום
המורדים סירבו להצעת חנינה שניתנה להם בשנת 1840, אם כי היה ברור שאין להם סיכוי לנצח במלחמה. בשנת 1842 הם הכריזו על הענקת חוקה רפובליקנית, כניסיון אחרון לשמור על עצמאותם. באותה שנה לקח גנרל לימה אה סילבה את הפיקוד על הכוחות הקיסריים באזור, וניסה לנהל משא ומתן על הסדר.
ב-1 במרץ 1845 הסתיים המשא-ומתן לשלום בראשות לימה אה סילבה ואנטוניו ויסנטה דה פונטורה עם חתימת הסכם פונשה ורדה בין שני הצדדים, בדום פדריטו. האמנה הציעה למורדים חנינה מלאה, השתלבות מלאה בצבא הקיסרי ובחירת נשיא המחוז הבא. כל החובות של הרפובליקה של ריו גראנדה שולמו על ידי האימפריה ותעריף מכס של 25% נקבע על צ'ארקי מיובאים. הרפובליקות של ריו גראנדה וז'וליאנה נשארו חלק מהאימפריה, והם כיום שתי מדינות של הרפובליקה הפדרטיבית של ברזיל; ריו גראנדה דו סול וסנטה קטרינה בהתאמה.
כמחווה של רצון טוב, בחרו המורדים בלימה אה סילבה כנשיא המחוז הבא.
זוראן זאאב
זוֹרָאן זָאאֶב (במקדונית: Зоран Заев; נולד ב-8 באוקטובר 1974 בסטרומיצה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) הוא כלכלן ופוליטיקאי מקדוני שכיהן כראש הממשלה השמיני של מקדוניה הצפונית ממאי 2017 עד ינואר 2020, ובשנית מאוגוסט 2020 עד ינואר 2022.
בתפקות כהונתו נחתם הסכם פרספה עם יוון שסיים מחלוקת סביב השימוש בשם מקדוניה ואפשר את הצטרפות מקדוניה הצפונית לברית נאט"ו.
ביוגרפיה
זוראן זאאב נולד בסטרומיצה, סיים בית ספר תיכון בעירו, והוסמך בכלכלה באוניברסיטת סקופיה. לאחר לימודיו השתלב במערכת הפוליטית בארצו והצטרף למפלגת האיחוד הסוציאל-דמוקרטי של מקדוניה. הוא כיהן כראש עיריית סטרומיצה ונבחר לפרלמנט המקדוני. בהמשך נבחר ליושב ראש מפלגתו. לאחר הבחירות שנערכו במקדוניה ב-2016 הקים זאאב ממשלת קואליציה ומ-31 במאי 2017 מכהן כראש ממשלת מקדוניה.
ממשלתו של זאאב מקיימת יחסים קרובים עם ישראל וקיים שיתוף פעולה כלכלי ותרבותי נרחב. בחודש מרץ 2018 נערכו בביטולה ובסקופיה שבמקדוניה מספר אירועים לציון יום השנה ה-75 לגירוש יהודי מקדוניה לטרבלינקה. ב-10 במרץ נערך בסקופיה "מצעד החיים" ואליו הצטרפו ראש ממשלת בולגריה בויקו בוריסוב, סגן שר הביטחון אלי בן דהן, חבר הכנסת זוהיר בהלול ושר החוץ הפולני. בהמשך נערכה ישיבת פרלמנט מיוחדת ובה נאמו זאאב ואלי בן דהן.
באותה שנה זאאב הוביל מהלך לחתימת הסכם עם ראש ממשלת יוון אלכסיס ציפראס שסיים סכסוך ארוך שנים בין שתי המדינות על שמה של רפובליקת מקדוניה, שבמסגרתו ב-2019 שונה שם המדינה ל"מקדוניה הצפונית".
באוקטובר 2021 זאאב התפטר מתפקידו כראש מפלגתתו, האיחוד הסוציאל-דמוקרטי המקדוני, בבחירות המקומיות. דימיטר קובצ'בסקי נבחר להחליפו בראשות המפלגה בדצמבר באותה שנה, ובסופו של דבר החליף אותו בראשות הממשלה ב-16 בינואר 2022.
רפאל אייפרס
הרב רפאל אייפרס (בהולנדית: Raphael Evers; נולד ב-ה' באייר התשי"ד, 8 במאי 1954) הוא רב ודיין אירופאי. כיהן כרבה הראשי של דיסלדורף שבגרמניה וכראש בית המדרש לרבנים באמסטרדם. משמש דיין בבית הדין של איחוד הרבנים האורתודוקסיים בגרמניה (ORD), חבר בוועדה המתמדת של ועידת רבני אירופה ודיין בבית הדין שלה. בקיץ 2021 עלה לישראל.
משפחה וילדות
רפאל אייפרס נולד וגדל באמסטרדם. הוא בנם הבכור של יוחנן אייפרס ובלומה אייפרס-עמדין, מצאצאי רבי יעקב עמדין. אימו נשלחה לאושוויץ דרך ווסטרבורק בספטמבר 1944 בטרנספורט האחרון שיצא משם, יחד עם אנה פרנק. הוא הבכור מבין 6 ילדים, אחיו הקטן נהרג בתאונת דרכים בדרך לבית הכנסת, בגיל 17.
לימודים
לאחר מכן חזר להולנד והתחתן. הוא התחיל ללמוד במקביל בכוללים באמסטרדם ובאנטווערפן ובאוניברסיטאות באמסטרדם. הוא סיים שני תארים שניים במשפטים ובפסיכולוגיה קלינית.
לאחר תקופה בה עבד כפסיכולוג החליט להתרכז ברבנות והמשיך את לימודיו בכוללים ו'שימוש' אצל רבנים ובתי דין בהולנד, בלגיה ובישראל.
סמיכות לרבנות ודיינות
הרב אייפרס קיבל סמיכה לדיינות מהרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב מאיר יוסט, הרב משה הלברשטאם, הרב יונתן זקס, הדיין חנוך ארנטרוי והרב אריה רלב"ג.
בנוסף, הרב אייפרס קיבל סמיכה לרבנות מרבנים ממגוון זרמי היהדות האורתודוקסית: הרבנים הראשיים לישראל הרב אברהם שפירא והרב מרדכי אליהו, הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב משה הלברשטאם (צאנז), הרב משה הלברשטאם (באבוב – אנטוורפן), הרב דוב ליאור, הרב חיים סרנא, הרב אברהם קופשיץ, הרב אברהם דוד רוזנטל, הרב אלחנן היילפרין.
הרב אייפרס הוא מהבודדים לאחר השואה שזכה לסמיכה ההולנדית המסורתית – שמכונה בהולנדית "תואר המורה (הוראה)".
תפקידי רבנות
מ-1990 ועד 2016 כיהן כרב של איגוד הקהילות היהודיות בהולנד (NIK), וגם תפקד במשך אותם השנים כראש בית המדרש לרבנים באמסטרדם, "בניין אריאל", שבין היתר אחראי על הכשרת מורים ליהדות ורבנים בהולנד. בתקופה זו נחשב גם לאחד מדוברי יהדות הולנד, והופיע רבות בכלי התקשורת בהולנד כדי להסביר על היהדות, דת בכלל ועל מדינת ישראל.
כיהן גם כרב הראשי של העיר רוטרדם, וכרב בית הכנסת "קהלת יעקב" שבאמסטרדם.
ב-2016 עבר לגרמניה והתמנה לתפקיד הרב הראשי של דיסלדורף, ולדיין בבית הדין של ה-ORD (ועידת הרבנים האורתודוקסים דמדינת אשכנז) בגרמניה ובבית הדין של ועידת רבני אירופה (EBD). ב-2021 עזב את דיסלדורף ועלה לארץ ישראל, אך הוא ממשיך לכהן כדיין בבתי הדין של ה-ORD ושל ועידת רבני אירופה, וכן כחבר בועידה המתמדת של ועידת רבני אירופה.
התנדבות ופעילויות נוספות
הרב אייפרס הוא חבר כבוד של ועידת רבני אירופה.
הרב אייפרס כיהן במספר רב של ועדות (מנהל), בתוכם ועדות של תנועות נוער, בתי ספר, מוזיאונים, וארגונים מקצועיים בתחום המשפטים והבריאות. בנוסף לקח חלק בפאנלים בין-אמונות וארגון לאומי הולנדי שלוחם נגד בערות ואנאלפביתיות.
כתוצאה של עבודתו עבור קידום הבנה בין-תרבותית בין הקהילה היהודית ההולנדית לבין המוסלמים המרוקאים בהולנד, זכה במקום ב"ספר הזהב" ליהדות מרוקו ויותר מאוחר זכה לפרס של מוחמד השישי, מלך מרוקו.
פרסומים והוצאה לאור
הרב אייפרס הוציא לאור שמונה חלקים של שו"ת בשם "ושב ורפא", שמתעדים את השאלות שהביאו לפניו כפוסק ודיין.
הוא גם כתב מאמרים רבות בהולנדית, גרמנית, אנגלית ועברים, וכמו כן הוציא לאור יותר מ30 ספרים בהולנדית על מגוון רחב של נושאים ביהדות, בתוכם: את כל ההוצאות לאור בהולנדית ניתן לראות באתר הספרייה הלאומית של הולנד.
מרטין איוואנוביץ' אפינגר
מרטין איוונוביץ' אפינגר (ברוסית: Мартин Иванович Эппингер; בגרמנית: Martin Ivanovich Eppinger; 10 ביולי 1822 – 5 בנובמבר 1873) היה אדריכל רוסי ממוצא גרמני. ידוע כמתכננו של מגרש הרוסים בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בסנקט פטרבורג. מוצא משפחתו מ. למד ארכיטקטוטרה באקדמיה הקיסרית בסנקט פטרבורג. בשנת 1855 ערך מחקר מקיף על האדריכלות הביזנטית, בין היתר בהר אתוס.
ב-1859 מונה על ידי החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית לאדריכלה הראשי בארץ ישראל על מנת לתכנן את המכלול שרכשה החברה מצפון לעיר העתיקה, שייקרא מגרש הרוסים. במסגרת זו תכנן אפינגר את בית החולים הרוסי, את כנסיית השילוש הקדוש בירושלים ואת אכסניית הנשים, בנוסף לתוכנית הכללית שת המתחם. ב-1862 מונה לפקח על שיפוץ כנסיית הקבר לאחר השריפה שפרצה בה ב-1808, כנציג הממשלה הרוסית, לצד כריסטוף-אדואר מוס הצרפתי.
לפי מחקרה של פאינה מילשטיין, סביר שאפינגר היה גם האדריכל שתכנן, או לכל הפחות ייעץ לניסן ב"ק בעת הקמת בית הכנסת תפארת ישראל ברובע היהודי.
מעיינה זץ
מעיינה זץ (בפורטוגזית: Mayana Zatz; נולדה ב-16 ביולי 1947 בתל אביב) היא ביולוגית מולקולרית וגנטיקאית ברזילאית יהודייה. היא פרופסור מן המניין באוניברסיטת סאו פאולו, ומשמשת כדקאן למחקר באותו מוסד.
הישגיה של פרופסור זץ זיכו אותה בהכרה בינלאומית ובפרסים רבים, בהם פרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע בשנת 2001. היא נחשבת לחלוצה בתחומה – חקר מחלות גנטיות ניווניות נוירו-שריריות.
קורות חיים
מעיינה זץ נולדה בישראל ב-1947 להורים יוצאי פולין ורומניה. בהיותה בת שנה ירדה עם משפחתה לצרפת, שם התגוררה עד גיל 7. ב-1955 היגרה עם משפחתה לסאו פאולו, ברזיל. ב-1968 היא סיימה תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת סאו פאולו (USP). זץ החלה להתעניין בחקר ניוון שרירים עוד בהיותה סטודנטית, כשליוותה חולה ממשפחה בה שכיחות גבוהה למחלה זו.
ב-1969 החלה לעבוד בייעוץ גנטי עבור משפחות הנושאות גנים של מחלות נוירו-שריריות, במטרה להעריך את הסיכון שלהן להוליד צאצאים הנושאים את הגן וליידען על כך.
ב-1981, ייסדה זץ יחד עם צוותה את העמותה הברזילאית לניוון שרירים. העמותה שכנה ב-7 שנותיה הראשונות במתחם המכון למדעי החיים של אוניברסיטת סאו פאולו. לאחר מכן עבר מטה העמותה למשכן קבע. ABDIM הוא המוסד הראשון באמריקה הלטינית המסייע לנשאי גנים מחוללי מחלות ניוון שרירים. מטופלים בעמותה כל שבוע כמאה ילדים ובני נוער המשובצים בקבוצות יומיות של 20 מטופלים. בנוסף מקבלת העמותה לטיפול חד-פעמי עד כ-300 חולים נוספים בחודש. מאז היווסדה, סייעה העמותה ליותר מאלף ילדים, רובם מעוטי יכולת. בתחילה, ממוינים נשאים ואלה שמאובחנים כחולים מופנים לטיפול בעמותה, לכל חייהם. ABDIM מציעה טיפולים פיזיתרפיים, הידרותרפיים, פעילויות פנאי, גירוי יצירתיות וחשיבה, נוסף על טיפולים פסיכולוגיים קבוצתיים ותמיכה פרטנית עבור החולים וקרוביהם.
עד היום, סייעה זץ לקרוב ל-16,000 בני אדם ממשפחות נשאיות של גנים מחוללי מחלות (בעיקר מחלות נוירו-שריריות), המספר הגבוה בעולם של מקרים מתועדים.
ב-1995, איתרה פרופ' זץ, יחד עם פרופ' מָריה ריטָה פָסוֹס בוּאֶנוֹ ותלמידת הדוקטורט אלוֹאִיזָה דֶה סאָה מורֶירָה, גנים מחוללי מחלות ניוון שרירים בזרועות וברגליים, והיו לראשונות בעולם שעשו כן. הן גם מיפו את הגן האחראי לתסמונת קנובלוך, הגורם לסוג מסוים של עוורון פרוגרסיבי.
זץ לקחה חלק בפרויקט גנום האדם הבינלאומי, שהושלם ב-2006, ובמעבדה שבראשותה, במרכז לגנום האנושי של אוניברסיטת סאו פאולו, מתבצעים גם ניסויים בתאי גזע עובריים היכולים לאפשר בעתיד לרפא מחלות ניוון שרירים.
זץ נשואה למהנדס איוו זץ ואם לבן ובת.
חואה גוופנג
סוּ ג'וּ (סינית מפושטת: 苏铸; סינית מסורתית: 蘇鑄; 16 בפברואר 1921 – 20 באוגוסט 2008), שנודע יותר בפסבדונים חואה גוופנג (סינית מפושטת: 华国锋; סינית מסורתית: 華國鋒), היה מדינאי סיני, שליט הרפובליקה העממית של סין בין 1976–1981.
בתחילת שנות ה-60 היה עסוק בשיקום הכלכלי של סין מהזינוק הגדול קדימה. הוא עבר לשיאנגטאן והיה אחראי לטיפוח המחוז כאזור חקלאי לדוגמה, דבר שזיכה אותו בשבחי מאו דזה-דונג. ב-1971 עבר לבירה בייג'ינג ושירת בלשכת המטה של מועצת המדינה (הממשלה) בראשות ג'ואו אנלאי. בשנים 1972–1973 היה מעורב בחקירת פרשת מותו של לין ביאו. בשנת 1973 כבר קיבל מושב בפוליטביורו של הוועד המרכזי. בשנת 1975 מונה לשר לביטחון הציבור וסגן ראש הממשלה. גוופנג ייצג את הזרם המתון, בין תומכי מאו במהפכת התרבות לרפורמיסטים שהתאגדו סביב דנג שיאופינג.
שליט סין
לאחר מותו של ג'ואו אנלאי מסרטן ב-1976 מונה גוופנג לתפקיד ראש הממשלה ומיד לאחר מכן גם לסגן יו"ר המפלגה הקומוניסטית. מספר חודשים לאחר מכן מת מאו דזה-דונג וגוופנג ירש אותו בתפקיד יושב ראש המפלגה הקומוניסטית ובראשות הוועדה הצבאית, ובכך אחז בשלושת התפקידים המרכזיים בסין. זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון נעצרו אנשי כנופיית הארבעה, שעמדו בראש מהפכת התרבות כשליחיו של מאו. מ-1977 בכל הכינוסים הרשמיים נתלו תמונות של גואופנג לצד אלו של מאו. כך גם התבקשו בתי הספר בסין. בתחום הכלכלי הוא החזיר את מדיניות התכנון המרכזי על פי הדגם הסובייטי, שהייתה נהוגה בסין לפני הזינוק הגדול קדימה. בפועל לאחר תקופת שלטון קצרה עלה כוחו של דנג שיאופינג, ולמרות מעמדו הרשמי של גוופנג כשליט אבסולוטי, כוחו פג, אם כי דנג שהיה השליט בפועל לא הדיח אותו מייד ולא לקח את תפקידיו.
לבסוף הודח מתפקידיו לאחר התגברות כוחו של דנג שיאופינג ותומכיו, ורשמית נשאר חבר רגיל בוועד המרכזי עד שהודח מתפקיד זה ב-2002.
חבורה פולי-ציקלית
במתמטיקה, חבורה פולי-ציקלית היא חבורה שיש לה סדרה תת-נורמלית עם מנות ציקליות. אלו הן בדיוק החבורות הפתירות המקיימות את תנאי השרשרת העולה על תת-חבורות.
כל חבורה נילפוטנטית נוצרת סופית (ובפרט כל חבורה אבלית נוצרת סופית) היא פולי-ציקלית. כל חבורה פתירה סופית היא פולי-ציקלית. לכל חבורה פולי-ציקלית יש ייצוג סופי.
אנטולי מלצב הוכיח שכל תת-חבורה פתירה של היא פולי-ציקלית; Auslander ו-Swan הוכיחו שגם ההפך נכון: כל חבורה פולי-ציקלית (ואפילו ההולומורף של חבורה פולי-ציקלית) אפשר לשכן בחבורת המטריצות מעל השלמים.
חבורה פולי-ציקלית למעשה
חבורה שיש לה תת-חבורה פולי-ציקלית מאינדקס סופי נקראת פולי-ציקלית למעשה (virtually polycyclic). לחבורה כזו יש תת-חבורה פולי-ציקלית נורמלית, ולכן היא מהווה הרחבה של חבורה סופית בחבורה פולי-ציקלית. חבורות כאלה מקיימות את תנאי השרשרת העולה על תת-חבורות, והן מוצגות סופית.
אינדקס הירש של חבורה פולי-ציקלית הוא מספר הגורמים האינסופיים בסדרה הנורמלית שגורמיה ציקליים. לכל התת-חבורות הפולי-ציקליות מאינדקס סופי של חבורה G יש אותו אינדקס הירש.
למרות שחבורה פולי-ציקלית למעשה אינה בהכרח פתירה, הירש הוכיח שלחבורות כאלה יש סדרה נורמלית סופית שכל המרכיבים שלה סופיים או ציקליים.
חבורות פולי-ציקליות למעשה הן residually finite. יתרה מזו, הירש הוכיח (1946) שאם כל המנות הסופיות של חבורה כזו הן נילפוטנטיות, אז היא נילפוטנטית בעצמה. ההשלמה הפרו-סופית של חבורה פולי-ציקלית למעשה, קובעת את החבורה עד כדי מספר סופי של מחלקות איזומורפיזם (Grunewald–Pickel–Segal, 1980).
לחבורות פולי-ציקליות למעשה יש חשיבות מיוחדת בתורת המבנה של אלגברות חבורה. אלו הן הדוגמאות היחידות שאלגברת החבורה שלהן הוא חוג נותרי או בעל ממד אינג'קטיבי סופי.
ג'ספר (אלבמה)
ג'ספר היא עיר במחוז ווקר, אלבאמה, ארצות הברית. במפקד תושבים שנערך בשנת 2000 עמדה האוכלוסייה ב-14,659 תושבים. נכון ל-1 ביולי 2006, צמחה האוכלוסייה ל-15,117. העיר נחשבת כאחת המובילות בעולם בייצור וייצוא פחם.
גאוגרפיה
לפי לשכת האוכלוסין של ארצות הברית, שטח העיר 69.9 ק"מ רבוע, מתוכם 0.04% בלבד הם מים.
היסטוריה
ג'ספר, הנקראת על שם ויליאם ג'ספר, חייל אמריקאי במלחמת האזרחים, יושבה לראשונה ב-1815, אך לא הוכרה רשמית עד לשנת 1888. במלחמת האזרחים האמריקנית, חיילי האיחוד שהיו בדרכם לכבוש את סלמה, צעדו דרך העיר, שרפו מספר בניינים (ביניהם בית המשפט העירוני), והחרימו מספר חוות של תושבים בשביל אספקה לחיילים.
פאבלו לאסו
פאבלו לאסו ביורון (בספרדית: Pablo Laso Biurrún ; נולד ב-13 באוקטובר 1967) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ספרדי המשמש כמאמן באיירן מינכן מליגת העל הגרמנית בכדורסל והיורוליג. הוא שיחק בנבחרת ספרד בכדורסל. במאזנו 17,378 דקות משחק (מקום רביעי) ב-654 משחקים (מקום חמישי) בליגת העל הספרדית בכדורסל. הוא מחזיק בשיא האסיסטים בליגה הספרדית עם 2,896, וכן בשיא החטיפות (1,219).
אפיון (מדקדק)
אַפְּיון המדקדק או המבאר (Apion, ביוונית: Ἀπίων; 30-20 לפנה"ס - 48-45 לספירה בערך) היה סופר וחוקר מצרי-יווני במחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה. היה ידוע בכינויים: "גרמטיקוס", "פלייסטוניקוס" ו"מוכתוס".
חייו ופועלו
השם "אפיון" הוא שם מצרי הנגזר מכינויו של האל המצרי אפיס. על פי יוסף בן מתתיהו, אפיון נולד ככל הנראה באואסיס (נווה מדבר) הגדול שבמצרים העליונה, מערבית לתבאי. הוא עקר לאלכסנדריה ושם רכש את השכלתו ומיומנותו ברטוריקה. הוא זכה לפרסום בספרות יוונית, במיוחד כמומחה בכתבי הומרוס ואף עמד בראש "האסכולה ההומרית" באלכסנדריה כתלמידו של דידימוס וכיורשו של תאון בן ארטמידורוס. הוא הפך לאזרח העיר ודמות מובילה בעיר ההלניסטית הגדולה דוברת היוונית. מאוחר יותר הגיע לרומא, שם שימש כמורה בימי שלטונם של הקיסרים טיבריוס וקלאודיוס. בתקופת קליגולה (בין 37 ל-41 לספירה) ערך מסעות ביוון, בהם הרצה כנואם ופרשן של שירת הומרוס וזכה בשל כך לפרסום רב.
בשנת 40/39 לספירה, היה אפיון אחד מחברי משלחת עירונית של אלכסנדריה שהתנצחה בפני הקיסר גאיוס קליגולה עם משלחת יהודית יריבה בראשות פילון האלכסנדרוני על זכויותיהם ומעמדם האזרחי של יהודי אלכסנדריה.
על פי הסודא, מקור מאוחר מסוף המאה ה-10, היה אפיון תלמידו של אפולוניוס בן ארכיביוס ומורו של אנתרוס (הנקרא גם אפולוניוס), מדקדק מאלכסנדריה.
כתביו
ספריו של אפיון לא השתמרו. הוא כתב פירושים ולקסיקון אלפא-ביתי לכתבי הומרוס, שנערכו על פי שיטתו של המלומד האלכסנדרוני אריסטארכוס (145-217 לפנה"ס). בלקסיקון של אפיון השתמש הסופר אפולוניוס הסופיסט לכתיבת מילון משלו, שרק תקציר שלו שרד.
מלבד פרשנות על הומרוס, אפיון כתב גם על הלשון הלטינית, על האלף-בית ועל סוגיות לקסיקליות שונות, דברים שבזכותם זכה לתואר "המדקדק" (Grammatikos). תואר זה נזכר אצל יוספוס פלביוס, טטיאנוס, קלמנס מאלכסנדריה ויוליוס אפריקנוס.
בתחום ההיסטוריה, אפיון כתב על אלכסנדר מוקדון, ובדומה למנתון הוציא לאור חיבור בשם "דברי ימי מצרים" ("אגיפטיאקה") ב-5 ספרים. נראה כי במאה ה-2 לספירה חיבור זה היה אחד ממקורות המידע המקובלים ביותר על ההיסטוריה של מצרים. בספר זה הביא אפיון את הידוע לו על תולדות היהודים, על יציאת מצרים ועל מנהגיהם הדתיים. בהסתמך על דברי קלמנס ואפריקנוס, ייתכן גם שכתב ספר נפרד בשם "נגד היהודים". החיבור על מצרים לא השתמר, אבל קטעים אחדים ממנו צוטטו אצל סופרים אחרים ובעיקר אצל יוסף בן מתתיהו בספרו "נגד אפיון" (Contra Apionem) המכוון כולו כדי לְהָזֵם את האשמותיו של הלה.
הסופר הרומאי אולוס גליוס (המאה ה-2 לספירה) מצטט מתוך חיבור מאת אפיון בשם "פלאות מצרים" ("Aegyptiacorum").
אישיותו
בין המשכילים של זמנו היו שראו בו שרלטן, רכלן ושחצן. אולוס גליוס כתב שאפיון החזיק בידע רחב מאוד על תרבות יוון ועבודתו הייתה בעלת שם, אולם הוא מוסיף שאפיון הכביר במילים בתיאורו של מה שהוא טוען ששמע או קרא, תוך תאוות חשיפה ראויה לגינוי, כי הצטיין בפרסום עצמי דרך הפגנת ידענותו. פליניוס הזקן סיפר כי אפיון היה מתרברב בהפגנתיות ומצהיר שכל מי שזכה להתייחסות כלשהי בכתביו, גם זכה בנצח. עוד הוא סיפר, שהקיסר טיבריוס כינה את אפיון בלעג "פעמון העולם" ("Cymbalum mundi"), כמשל למי שמדבר גבוהה גבוהה בכל מקום ובכל הזדמנות, אך טוען שמתאים לו יותר הכינוי "התוף של תהילת עצמו" ("famæ propriae tympanum"). בגלל השקעתו הגדולה לרכישת אהדת ההמונים, זכה אפיון גם לכינוי הגנאי "מוכתוס" (Mochthus, "תלאה"). הוא קיבל גם את התואר "פלייסטוניקוס" ("מרבה ניצחונות"). סביר להניח שאימץ את התואר היומרני מתוך אהבת הכבוד שלו ושחצנותו וכאיש שעשה הרבה לפרסומו והפצת דעותיו, אך יש חוקרים המפרשים את הכינוי הזה דווקא לגנאי במשמעות של "איש מדון". הסודא גרסה בטעות ש"פלייסטוניקוס" היה שמו של אביו.
מכיוון שכתיבתו התאפיינה בפופוליזם ובניסיון למצוא חן בעיני ההמון הפשוט, הוסיף אפיון סיפורים גם מדמיונו ואף תיאר את עצמו כעד ראייה למספר סיפורים מפורסמים ואגדתיים, כגון: סיפור אנדרוקלוס והאריה, סיפור הילד והדולפין ו"ראיון" אישי עם פנלופה לגבי מחזריה. הוא המציא לעצמו "מקורות" כשטען ששמע מקטסון מאיתקה תיאור מדויק של משחק הדמקה ששיחקו המחזרים והרחיק לכת עד כדי כך שכתב שהשיג מידע אוטוביוגרפי מהצל של הומרוס בעולם התחתון. פליניוס כתב שניתן רק לדמיין את שקריהם של הקוסמים בימי קדם, כאשר מתודעים למה שנאמר על ידי המדקדק אפיון, שהוא עצמו זוכר שראה אותו כשהיה צעיר. אפיון טען לגבי צמח מסוים שהוא מאוד שימושי להגדת עתידות ושהוא עצמו העלה את רוחות המתים כדי לחקור את הומרוס לגבי ארץ מולדתו והוריו, אולם הודיע כי אינו מעז לחשוף את התשובה שקיבל.
ברומן הנוצרי "דרשות קלמנט" (סוף המאה ה-3) אפיון מוצג כמגן המיתולוגיה היוונית וכמאמין ואף עוסק בקסמים.
ב"נגד אפיון" טוען יוסף בן מתתיהו, שכל חייו היה אפיון "מנצח על ההמון ההולך בחושך". הוא מצטט מתוך ספרו של אפיון, שם הוא מנה מספר אנשי סגולה "ממציאים בתחום האומנות והמלאכה" ו"מצוינים בחוכמה", ולסוקרטס, זנון וקליאנתס הוסיף גם את שם עצמו וכתב: "אשרי עיר אלכסנדריה שאזרח כזה שוכן בקרבה". יוסף לועג לאישיותו של אפיון וטוען שהחמיא לעצמו "כי נבצר ממנו למצוא עדים זולתו, כי בעיני כל הבריות נחשב לראש-אספסוף נבזה ואיש נשחת בכל הליכות חייו ובכל מוצא שפתיו, עד כי יאות בצדק לנוּד לעיר אלכסנדריה, אם התברכה באיש אשר כזה".
על פי יוסף בן מתתיהו, למרות שלעג אפיון ליהודים על היותם נימולים, נאלץ לעבור מילה בעצמו, בעקבות זיהום באיבר מינו, אלא שהניתוח לא הועיל כיוון שהנמק פשט בגופו והוא מת בייסורים.
סיפוריו אצל אולוס גליוס
אולוס גליוס מספר בספרו "לילות אטיקה" על אירועים שאפיון הצהיר שראה אותם במו עיניו: על אהבת אריה ואדם ואהבת דולפין וילד.
אנדרוקלוס והאריה
בספר החמישי של חיבור בשם "פלאות מצרים", אפיון מספר שנכח בעצמו בקירקוס מקסימוס ברומא, בעת הצגה גדולה של קרב חיות פרא ענקיות, שבה משך את תשומת הלב גודלו העצום של אחד האריות. אחד הנידונים לקרב עם החיות היה אנדרוקלוס, עבד של קונסול לשעבר. כאשר ראה האריה את אנדרוקלוס, ניגש אל האיש לאט ובשקט, כאילו הוא מזהה אותו ותוך שהוא מכשכש בזנבו כמו כלב, החל ללקק את רגליו וידיו של אנדרוקלוס הרועד מפחד. העבד העז להביט אז באריה ושניהם החלו להחליף מחוות שמחה כאילו הם מזהים זה את זה. לנוכח המראה המדהים, פצח הקהל בצעקות רמות וגאיוס קיסר זימן אליו את אנדרוקלוס ושאלו מדוע חס האריה על חייו שלו דווקא. העבד סיפר שבעליו היה מושל אפריקה בדרגת פרו-קונסול ובזמן ששהה איתו שם, נאלץ להימלט מהלקאותיו היומיות ומצא מסתור במישורים מדבריים מבודדים. כדי למצוא מחסה מהשמש היוקדת בצהרי היום, נכנס למערה וזמן לא רב אחר כך, נכנס גם האריה הזה צולע על רגל אחת שותתת דם וגונח מכאבים. האריה מצא אותו המום מפחד במאורתו, ניגש אליו בעדינות והרים את רגלו כדי להראות לו אותה וכאילו לבקש עזרה. אנדרוקלוס שלף שבב עץ ענקי מכף רגלו, סחט החוצה את המוגלה וניקה את הפצע. האריה הניח את רגלו על ידו של אנדרוקלוס ונשכב לישון. הם חיו ביחד 3 שנים שלמות במערה כשהם חולקים גם את אותו מזון, כאשר האריה היה מביא לאנדרוקלוס את החלקים הנבחרים של הטרף שצד, אותם היה מייבש בשמש מכיוון שלא הייתה לו אפשרות להבעיר אש. כאשר נמאס לו מחיי הטבע, עזב אנדרוקלוס את המערה בזמן שהאריה יצא לציד ולאחר 3 ימים נתפס ונלקח לבעליו ברומא, שדן אותו למוות בקרב עם חיות פרא.
אפיון מספר שסיפורו של אנדרוקלוס נכתב במלואו על לוח שנישא סביב הקירקוס ולבקשת כולם העבד זוכה ושוחרר, ומוסיף שלאחר מכן הם היו רואים את אנדרוקלוס עם האריה קשור ברצועה דקה כשהם סובבים את חנויות העיר. אנדרוקלוס היה מקבל כסף ועל האריה היו מפזרים פרחים וכל מי שראה אותם קרא: "זה האריה שהיה חברו של אדם, זה האדם שהיה רופאו של אריה".
הדולפין והילד
בספר החמישי של "דברי ימי מצרים", אפיון מספר על דולפין בים פוטאולי (Puteoli) בזמן שלטון אוגוסטוס, שהיה מאוהב בצורה נלהבת, אך עם תשוקה יוצאת דופן כשל בני אדם, לילד בעל "גוף נאה" שלא דחה את חיזוריו, ועל האינטימיות שלהם ומשחקם זה עם זה: הדולפין נושא את הילד והילד יושב עליו בפישוק. אפיון מספר שראה בעצמו ליד דיקיארכיה (Dicaearchia, השם היווני הקדום של פוטיאולי) את הדולפין המאוהב בילד ששמו היה היאכינתוס (Hyacinthus), בא אליו בשקיקה לשמע קריאתו, מקצר את סנפיריו כדי להימנע מלפצוע את עורו העדין של מושא אהבתו ונושא אותו כמו סוס למרחק קרוב ל-40 קילומטר. רומא וכל איטליה יצאו לראות את הדולפין שנמצא תחת השפעתה של אפרודיטה. אולם לאחר מכן הילד חלה ומת והדולפין התשוש מגעגועים מת גם הוא. הוא נמצא שוכב על החוף על ידי אלה שהכירו את הסיפור ונקבר באותו קבר יחד עם אהובו.
סיפורים דומים על אהבת חיות לבני אדם מופיעים גם אצל פליניוס הזקן, ואתנאיוס. קלאודיוס איליאנוס מביא סיפור על אהבת נחש לנערה.
אפיון על היהודים
בספר "נגד אפיון", מביא יוסף בן מתתיהו את עיקרי דבריו של אפיון על היהודים, מתוך "שטנה שלמה" שחיבר עליהם, כאשר הוא מתמקד בנושאים הבאים: יציאת מצרים, התקפה על זכויות יהודי אלכסנדריה, וזלזול בקדושת בית המקדש ובחוקי הדת היהודית.
משה ויציאת מצרים יוסף מצטט מתוך הספר השלישי ב"אגיפטיאקה", בו טוען אפיון ששמע "מפי זקני מצרים" שמשה היה מצרי יליד הליופוליס ("עיר-שמש"), אבל הפר את חוקי אבותיו: הוא העביר את מקום התפילה מהשדה אל תוך חומות העיר אך תחת כיפת השמיים וציווה לפנות בתפילות לכיוון השמש (למזרח), מכיוון שלכיוונה פונה הליופוליס, ובמקום האובליסקים הקים עמודים ישרים ומתחתם תבליט של שעון שמש, שיצרו צל שסימן את מיקום השמש בשמיים.
כמו קודמיו ובראשם מנתון, גם אפיון כתב "היסטוריה נגדית" לסיפור יציאת מצרים שבמקרא. על פי גרסת אפיון, משה הוציא את היהודים ממצרים בשנה הראשונה של האולימפיאדה ה-7 (שנת 752 לפנה"ס). גם גרסתו כוללת את עלילת המצורעים, אולם אפיון הוסיף לה נדבך משלו: האוכלוסייה כללה 110 אלף מצורעים, עיוורים, פסחים ונגועים במחלות. היהודים הלכו 6 ימים ולאחר שכולם לקו בדלקת המפשעות, נחו ביום השביעי, כאשר הגיעו לארץ שנקראה אחר כך "יהודה". מסיבה זו קראו היהודים ליום הזה בשם "שבת", כי המצרים קוראים לכאב דלקת המפשעות "סבתוסיס". אפיון הוסיף שמשה עלה אל הר סיני, נשאר שם 40 יום ואז ירד מן ההר ונתן ליהודים את התורה.
יהודי אלכסנדריה אפיון ככל הנראה לגלג על חוניו ודוסתאי (דוסיתיאוס) היהודים שעמדו בראש הצבא של תלמי פילומטור ואשתו קלאופטרה השנייה והאשים את חוניו על כך שתקף את אלכסנדריה בזמן שנלחם בתלמי פיסקון, אחיו שניסה לתפוס את השלטון. כמו כן, הוא גידף את היהודים גם על כפיות הטובה שלהם כלפי קלאופטרה השביעית.
עלילת החמור ועלילת הדם בעקבות פוסידוניוס ודיודורוס סיקולוס, וכדי לפתור את תעלומת הפולחן המסתורי, טען אפיון שבמקדש בירושלים היה מוצב פסל זהב של ראש חמור, שהיהודים סגדו לו (עלילת החמור), אך נעלם משם כשאוצרות המקדש נלקחו על ידי אנטיוכוס אפיפנס. בעקבות פוסידוניוס ואפולוניוס מולון, ניסה גם אפיון ללמד סנגוריה על שוד המקדש של אנטיוכוס והאשים את היהודים בקרבן אדם. הוא סיפר שאנטיוכוס מצא במקדש אדם שוכב על מיטה ולידו שולחן מלא במאכלי בשר. האיש נפל לרגלי המלך והתחנן שישחררו, כי נותרו לו רק מספר ימים לחיות. הוא בכה וסיפר שהוא יווני שעבר בארץ יהודה לחפש פרנסה, נחטף ונכלא בבית המקדש, תוך שהוא מפוטם במזון. האנשים המגישים לו מזון סיפרו לו שליהודים יש חוק סודי די חדש לפיו הם תופסים איש יווני זר, מפטמים אותו במשך שנה שלמה ואז מוציאים אותו לאחת החורשות, מעלים אותו לקרבן ואוכלים ממעיו, ונשבעים לשנוא יוונים תמיד. אפיון הוא הסופר היווני היחיד הידוע לנו, מלבד היסטוריון בן המאה ה-1 לספירה בשם דמוקריטוס, שטען שהיהודים נהגו לבצע רצח פולחני של נוכרים. אולם אצל דמוקריטוס (שהכיר גם הוא את האגדה על הפולחן של ראש החמור מזהב) הקורבן הוא נוכרי באופן כללי והטקס מתרחש בכל 7 שנים. הדבר רומז שלא הייתה תלות הדדית קרובה בין שני הסופרים.
אפיון הוסיף סיפור נוסף לעלילה על פסל החמור, שאותו ייחס למנסיאס: איש בשם זַבּידוס מהעיר דורא (אדוריים) שבאדום העובד את אפולו אלוהי האור (כפילו היווני של קוס, האל הלאומי של האדומים), בא אל היהודים והבטיח להם שימסור לידיהם את אפולו - האל של אנשי דורא, אם כולם יורחקו ממנו, כי האל הזה יבוא אל בית המקדש בירושלים, והמון היהודים האמין לדבריו. זבידוס בנה מכונת עץ עם 3 שורות של נרות ונכנס לתוכה. וכך נכנס ויצא, עד שנראה בעיני העומדים מרחוק כמו כוכב שנע על הארץ. היהודים ראו את המראה הזה ונבהלו מאוד, וכך זבידוס נכנס ללא הפרעה לתוך ההיכל, הסיר את ראש הזהב של "החמור הגדול" ונמלט איתו במהירות לדורא. הבדיה מבוססת על הרעיון שעיר שאיבדה את האל שלה, שהוא פטרונה, נחרץ גורלה. השימוש במונח "מכונה" (machina) רומז למוטיב הספרותי של "אל מתוך מכונה". כוונת המחבר הייתה גם להציג את היהודים כשוטים ופתאים, דבר המשתלב עם ספרות השטנה ההלניסטית – היהודים מאמינים בהבל, באמונות טפלות.
מנהגי היהודים אפיון הוסיף וקבע, כי היהודים נשבעים להרע לנוכרים ובמיוחד ליוונים. הוא לעג ליהודים על כך שהם מלים את עורלתם ותקף אותם על שאינם אוכלים חזיר, אך לעומת זאת טען כי מנהגם לשחוט את בהמות הבית למאכל עלול להביא להכחדת בהמות המרעה. הוא הסביר כי אין ליהודים חוקים ישרים וזאת הסיבה לכך שאין להם שלטון עצמי, הם תמיד נתינים של עמים אחרים ואסונות תכופים פוקדים את בירתם. מלבד זאת, אפיון טוען (בעקבות אפולוניוס מולון) כי לא יצאו מתוכם אנשים חשובים, אנשי מדע, אמנים או פילוסופים.
תגובת יוסף בן מתתיהו
יוסף בן מתתיהו מתמודד עם הכפשותיו של אפיון על ידי טיעונים נגדיים, תקיפת האיש עצמו ותקיפת המצרים בכלל. הוא תוקף את אפיון על "עזות מצחו" ועל השימוש שלו בטענות הדומות לדברי סופרים אחרים, להן הוא מוסיף טענות נוספות ב"חסרון-טעם". יוסף טוען שרוב דבריו הם "הבל הבלים" ו"נבערים מכל חכמה" ושלא קל לקרוא את דבריו ולרדת לסוף דעתו, בגלל המהומה הרבה וגיבוב השקרים השולטים בכתביו. הוא מכנה את ספרו של אפיון "כתב שטנה" יוסף בן מתתיהו מסיים את ספרו תוך שלילה מוחלטת של דברי השנאה של אפיון ודומיו: "האפיונים והמולונים למיניהם וכל השמחים לדבר שקר וחרפות הם בטלים ומבוטלים".
יציאת מצרים
יוסף תוקף בסרקזם את "נפלאות" דברי אפיון על משה וקובע שמדובר בשקרים שבדה מלבו. הוא יוצק לעג אירוני-סרקסטי בתוארו של אפיון "המדקדק" תוך לגלוג על דקדקנותו ההיסטורית לצד זו הלשונית, כאשר בפירושו למקור המילה "שבת" הוא נשען על אסוציאציה אטימולוגית חסרת יסוד לשוני. יוסף מדגיש את ההבדל הלשוני בין שתי המילים כדי לחשוף את בורותו של אפיון ובכך קורא תיגר על מומחיותו כבלשן בנימוק בלשני מובהק.
מוצאו של משה - אפיון קבע שמשה היה יליד מצרים כי האמין לדברי אותם "זקני מצרים" כאילו הכירו את משה והיו בני אותו הזמן, אבל משום מה לא העז לציין את מולדתו של הומרוס, שהוא עצמו ניתח את שירתו, וגם לא חשב לציין זאת לגבי פיתאגורס, ורק את מולדת משה, שקדם לשני אלה שנים רבות, ידע בקלות לפי שמועת הזקנים.
הזמן שבו התרחשה היציאה ממצרים - כמו הסופרים הקודמים לו, שכל אחד מהם נתן תאריך כטוב בעיניו, גם "המבאר המדקדק הזה" דייק מאוד ובהיותו "הרודף אמת יותר מכולם" קבע שהתרחשה הרבה יותר מאוחר והוסיף כי באותה שנה יסדו הפיניקים את קרתגו, במחשבה שזה יחזק את אמינות דבריו. אבל בכך סתר את כל אשר אמר, כי על פי ספרי הפיניקים, המלך חירם חי מעל 150 שנה לפני יסוד קרתגו, וחירם היה ידידו של שלמה ועזר לו בבנין בית המקדש בירושלים מעל 600 שנה אחרי יציאת היהודים ממצרים.
דלקת המפשעות - לא ברור אם צריך לצחוק או להתרגז על "הנבלה" במה שכתב אפיון. הרי ברור מדבריו, כי כל האנשים האלה לקו בדלקת המפשעות. אבל אם היו עיוורים, פסחים ונגועים במחלות, כמו שהעיד עליהם, הרי לא היה להם כח ללכת אפילו יום אחד, ואם בכל זאת יכלו ללכת דרך המדבר וגם לנצח במלחמה את כל היוצאים לקראתם – איך לקו כולם בדלקת הזאת כעבור 6 ימים? הרי אין המחלה הזאת מנת חלקם של כל מי שהולך בדרכים, כי רבבות חיילים עברו בכל הדורות דרכים כמו אלה והלכו ימים רבים ולא ניזוקו, וגם לא ייתכן שהדבר הזה קרה לפתע פתאום.
הזמן שארכה היציאה ממצרים - אחרי שהודיע אפיון, "איש הפלאות הזה", שאבות היהודים הגיעו כעבור 7 ימים לארץ יהודה, סיפר עוד פעם, שמשה עלה אל הר סיני, שנמצא בין מצרים ובין ערב ונשאר שם 40 יום. ואיך יכול להיות שהיהודים התמהמהו 40 יום במדבר ובכל זאת הגיעו לארץ יהודה כעבור 6 ימים?
שבת - אפיון נתן פירוש "נפלא ונאמן מאד" לַשם "שבת" והראה שלא הייתה בו בושה וגם לא בינה, כי המילים "סבּוֹ" (Sabbo) ו"שבת" (sabbaton) רחוקות מאוד זו מזו, כי "שבת" בלשון היהודים משמעותה מנוחה מכל מלאכה.
יהודי אלכסנדריה
מוצאו המצרי של אפיון - אפיון כתב שקרים על אבותינו ואמר שהיו ילידי מצרים, אולם על עצמו סיפר בשקריו את ההפך. הוא נולד באואסיס של מצרים וניתן לומר כי היה המצרי הראשון להתכחש למולדתו ועמו בכך ששיקר כי הוא אלכסנדרוני ובכך העיד בעצם על תועבת עמו, ונראה שקרא בשם "מצרים" לאנשים ששנא ורצה להשמיץ, כי לולא חשב שהמצרים הם השפלים מכל העמים, לא היה מתכחש למוצאו. וכשהמצרים אומרים שהיהודים ממוצא מצרי, או שהם רוצים להרים בכך את קרנם, או שהם מתכוונים להשפיל את כבודנו כשהם נותנים לנו חלק בשמם הרע. אולם בחרפות אשר שפך עלינו אפיון "הנכבד", רצה לגמול טובה לתושבי אלכסנדריה היוונים על האזרחות שהעניקו לו, כי היה מודע לשנאתם ליהודים היושבים בקרבם והחליט לחרף ולגדף אותם, וכלל בדברי החרפות גם את כל שאר היהודים ועל כולם הרבה שקרים.
אזרחות העיר אלכסנדריה - אלכסנדר הגדול הוא זה שנתן ליהודים להתיישב בה עם זכויות שוות ליוונים. ואם קרא אפיון את מכתביהם של אלכסנדר מוקדון, תלמי הראשון ומלכי מצרים אשר היו אחריו, וראה את העמוד שהוקם באלכסנדריה שעליו חקוקות הזכויות שנתן יוליוס קיסר ליהודים, ובכל זאת העז לכתוב את ההפך - הרי שהיה נבל, ואם לא ידע את כל אלה - הרי שהיה נבער מדעת. העובדה שהוא תמה על כך שהיהודים האלה נקראים בשם "אלכסנדרונים" גם היא בורות, כי כל האנשים שהוזמנו לקחת חלק ביסודו של ישוב, מקבלים את שמו, גם אם נבדלים זה מזה במוצאם. ואם אפיון שולל סוג כזה של אזרחות, איך הוא עצמו יכול להקרא "אלכסנדרוני"? הרי הוא נולד בלבה של ארץ מצרים, ואיך יכול היה להיות אזרח אלכסנדריה, אם הוא פוסל אזרחות הניתנת במתנה? ולשאלת אפיון, אם היהודים הם אזרחי העיר – מדוע אינם עובדים את האלים של האלכסנדרונים, אני משיב: אם מצרים אתם – למה אתם נלחמים זה בזה כל כך הרבה ולא יכולים להסכים בעניין אמונתכם? האם בגלל זה לא תקראו כולכם "מצרים"? והאם בגלל שאתם מגדלים וסוגדים לחיות הרעות שצוררות את בני-האדם, לא תקראו בכלל "בני אדם"? גם אם היה שמץ של אמת בדבריו של אפיון על כך שיהודי אלכסנדריה מעוררי מהומות – מדוע הטיח את האשמה ביהודים כולם? משום שידוע שיש אחווה בקרבנו? קל לראות שמחוללי המהומות האמתיים הם אזרחי אלכסנדריה הדומים לאפיון. כי כל עוד אזרחי העיר היו יוונים בלבד, לא הייתה מריבה ביניהם ובין היהודים. אולם כאשר גדל בקרבם מספר המצרים, פשה בהם גם הנגע הזה, ורק בגללם נפתחה הרעה הזאת, כי לא היו להם את המידות הטובות ואת החכמה שיש ליוונים, אלא התמכרו לכל המנהגים הרעים של המצרים והמשיכו להפעיל נגדנו את שנאתם העתיקה. ובעוד שרבים מהם השיגו לעצמם את אזרחות העיר שלא כדין, הם כינו בשם "זרים" את יהודי אלכסנדריה, שידוע לכל שקיבלו כולם את הזכות הזאת מהשלטונות. לכן גם ניסה אפיון להטיל בנו דופי כשטען שאין אנו מציגים צלמים של הקיסרים, כאילו הקיסרים לא ידעו על כך או שהיו זקוקים להגנת אפיון על כבודם.
חוניו ודוסתאי - אפיון היה צריך להכיר בתרומתם ולשבחם על שהצילו את אלכסנדריה, שבה הוא התאמץ כל כך להיות אזרח, כי בזמן שנלחמו אנשי אלכסנדריה בקלאופטרה השנייה, ראשי הצבא היהודים עשו הסכם שלום ושמו קץ למלחמת האחים במצרים. ולאחר מותו של פילומטור, יצא חוניו להילחם בתלמי פיסקון, כי היה נאמן למשפחת המלוכה ולא הפנה עורף לקלאופטרה השנייה גם בעת צרה. וההוכחה לאמון שנתנו מלכי בית-תלמי הקודמים ביהודים היא בכך שהפקידו בידיהם את הפיקוח על הנהר וחשבו כי הם ראויים לפיקוח על הממלכה כולה.
קלאופטרה השביעית - אפיון היה צריך להוכיח את האשה הזאת, שלא נבצר ממנה כל מעשה עָול ורשע, וזה רק כבוד לנו אם, לפי סיפורו, בימיה לא עלה לחם על שולחנות היהודים בזמן רעב. אולם ידוע היטב מה חשבו כל קיסרי רומא על היהודים באלכסנדריה, וגם חלוקת הדגנים לא עברה עליהם בדרך שונה מאשר על יתר האלכסנדרונים.
עלילת החמור ועלילת הדם
יוסף תוקף את אפיון ואומר שהיה מוכרח היה להיות טיפש גדול כדי לחבר את דברי השקר שלו על פסל החמור, שהעובדות סותרות אותם ואיש לא ימצא היגיון בהם, או שפשוט החל לספר משהו ולא היה מסוגל להשלימו. הוא אומר שעלילת הדם היוונית גדושה ברשע אכזרי ומלאה דברי נבלה, שקרים והשמצות כלפי היהודים, הכתובים ברשע ובזדון ונועדו להוליך שולל את האנשים שאינם טורחים לחקור את האמת ועל ידי כך להבאיש את ריחם של היהודים. הוא טוען שמדובר ב"חרפה" ותוהה האם "המדקדק הזה" לא קיבל על עצמו כאיש מדע להציע תיאור היסטורי אמיתי? הרי אפיון לא חקר את כל הדברים האלה אלא רק "הגיש דברי בדים אשר לא יאָמנו כי יסופרו" ולעג ליהודים כשהוסיף לשקריו את המעשייה שייחס למנסיאַס על גנבת ראש החמור:
עלילת פסל החמור - ליהודים היו תמיד אותם חוקים ואף אחד מאלה שכבשו את ירושלים ונכנסו לבית המקדש כמו פומפיוס, קראסוס וטיטוס, לא מצא שם דבר כזה. ואילו באמת נמצא דבר כזה אצלנו, הרי בוודאי שלא איש מצרי יוכל לגנות אותנו על כך: האם חמור גרוע יותר מעכברי-פרעה, תישים וחיות אחרות שנחשבו בעיני המצרים לאלים? אלא שאפיון עצמו היה בעל לב של חמור וללא בושה כמו כלב – בעלי חיים שהמצרים עובדים אותם, כי אין היהודים נותנים כבוד ומייחסים סמכות שלטון לחמורים כפי שהמצרים נוהגים לגבי תנינים ונחשים, שהרי אם יכיש אותם נחש או יטרוף אותם תנין – ייחשבו למאושרים כי זכו להיות ראויים על אלוהים.
עלילת היווני בהיכל - בניגוד לדברי הסופרים שיצאו להגן על כבודו, העלילה הזאת לא מנקה את אנטיוכוס מאשמת חילול הקודש, שהרי לא ידע מראש את מה שגילה רק לאחר שנכנס למקדש. ידוע שחוקינו שונים ואף מנוגדים לחוקי עמים רבים אחרים ואין עם או ממלכה שלא באו מהם אנשים להתגורר בארצנו, מדוע אם כן רק על היוונים בלבד קשרנו קשר לשפוך את דמם? וכיצד ייתכן שכל היהודים יֵאספו יחד אל מקום הקרבן הזה? וייתכן שקרביו של איש אחד יספיקו לרבבות אדם לטעום מהם? ומדוע לא ציין מי היה האיש הזה שנתגלה במקדש ולא נכתב שמו? ולמה לא שלח אותו אנטיוכוס למולדתו ברוב פאר והדר? הרי אם היה עושה כך, היה זוכה לשם של מלך בעל מצפון ואוהב מסור ליוונים, ועוד היה רוכש לו את תמיכת היוונים כולם בשנאה גדולה ליהודים.
גנבת ראש החמור - נראה שאפיון העמיס מטען כבד מדי של שקרים על "החמור הגדול" - והחמור הגדול היה הוא עצמו, כי הוא כתב על מקומות שלא קיימים ושגה במיקומן של ערים שכלל לא הכיר. כי אין בארץ אדום שום עיר שנקראת "דורא" ואמנם יש בפיניקיה עיר בשם הזה לרגלי הר הכרמל, אולם אין לה קשר עם עלילות אפיון, כי היא רחוקה 4 ימים מארץ אדום שמשתרעת ממול עזה. ומדוע הוא מאשים אותנו שאין לנו אלים משותפים עם עמים אחרים, אם אמנם אבותינו התפתו בקלות להביא אליהם את אפולו והאמינו כי ראו אותו מהלך על האדמה? והנה מדבריו מתברר כי לפני כן לא ראו היהודים האלה נר מעולם - אנשים שנוהגים לקיים חגי אורים כה גדולים! ומוזר איך איש מהמוני האנשים לא ראה את הנוכל כשהלך על הארץ, בעוד שהוא מצא את החומות עזובות משומרים ודווקא בזמן שיש מלחמה בין היהודים לאדומים. גובה שערי המקדש היה 60 אמות ונדרשו לפחות 200 איש לסגור אותם מדי יום, כי אסור היה להשאירם פתוחים. אבל נושא הנרות הזה פתח אותם לבדו בקלות כשהוא נושא בידיו את ראש החמור הגדול. והאם הביא את הראש הזה בחזרה לבית המקדש, או שמא היה זה אפיון עצמו שהחזיר אותו לשם, כדי שאנטיוכוס ימצא אותו בהתאם לעלילה השנייה של אפיון?
חוקי היהודים
השבועה להרע ליוונים - מאחר שכבר שיקר, צריך היה אפיון לומר: "למצרים". כי אז עניין השבועה היה תואם את שקריו הראשונים, שאבותינו גורשו על ידי המצרים על לא עוול בכפם. והרי רחוקים אנחנו מהיוונים במקומות מושבנו יותר מאשר במעשינו ומנהגינו, ולכן אין לנו סיבה לשנוא אותם או לקנא בהם. להפך, רבים מהם אף התייהדו, אך איש מאלה לא סיפר כי שמע על דבר שבועה כזאת, ונראה כי רק אפיון שמע זאת, כנראה כי הוא עצמו המציא אותה.
היהודים נתונים לשליטת עמים אחרים ואסונות רבים פקדו את בירתם - מדברי אפיון אפשר לחשוב כאילו לאנשי אלכסנדריה עירו תמיד הייתה ריבונות ומעולם לא השתעבדו לרומאים. והרי רק על עמים מעטים נגזר למשול על עמים אחרים וגם אלה נאלצים מדי פעם להשתעבד לאחרים, והנה לדברי אפיון, העם היחיד שקיבל את הזכות המיוחדת שלא להשתעבד לשליטי אסיה או אירופה, הם המצרים. וידוע לכולם, חוץ מאפיון, שהמצרים מעולם לא זכו ליום חופש אחד, אפילו לא מידם של עריצים מקומיים. הפרסים התעמרו בהם, החריבו את עריהם, הרסו את מקדשיהם ושחטו את החיות אשר נחשבות להם לאלים, ולאחר מכן הם היו משועבדים למקדונים ולא היו שונים מעבדים, בזמן שהיהודים היו עוד בני-חורין ואפילו שלטו בערים סביבם כ-120 שנה עד שהגיע פומפיוס, וגם לאחר שכל שאר המלכים נכנעו במלחמה, נשארו רק מלכי היהודים בעלי ברית של הרומאים בזכות נאמנותם. אך בניגוד לדרכו של אפיון, אין להחשיב זאת למצרים כחרפה, כי אין לגנות את נפגעי האירועים הללו, רק את מבצעיהם.
שחיטת בהמות הבית - היהודים שותפים במנהג הזה לכל יתר בני-האדם, וכשאפיון מגנה את הזובחים אותן הוא מתגלה כמצרי מלידה, כי אם היה יווני לא היה כועס על כך, שהרי גם הם נודרים להקריב לאלים מאות זבחים ובכל זאת לא הפך העולם שומם מצאן ובקר כפי שחשש אפיון, אך לעומת זאת, אם כולם היו נוהגים כמו המצרים, העולם היה מתמלא בחיות טרף וכתוצאה מכך נשאר שומם מבני אדם, שהרי המצרים שוקדים כל כך לגדל את חיות הטרף הללו ומחשיבים אותן לאלים.
המילה והחזיר - אילו נשאל אפיון, את מי הוא חושב מבין המצרים לחכמים והמאמינים ביותר, היה מסכים לכך שאלה הם הכהנים. והנה כל הכהנים המצרים נימולים ואינם אוכלים בשר חזיר, וגם יתר המצרים אינם מקריבים חזיר לאלים. והאם לא היה אפיון עִוֵר בשכלו, כשהחליט לפסול את היהודים במומי המצרים? בכך בעצם קטרג על המצרים, שהרי לא רק שהם מחזיקים במנהגים הללו, אלא, כפי שסיפר הרודוטוס, את המילה הם גם לִמְדו עמים אחרים.
גורדון רמזי
גורדון ג'יימס רמזי (באנגלית: Gordon James Ramsay; נולד ב-8 בנובמבר 1966) הוא שף סקוטי ידוע, אחד משלושת השפים הבריטיים אשר מסעדותיהם מחזיקות כיום בשלושה כוכבי מישלן. רמזי זכה בסך הכול ב-16 כוכבי מישלן עבור כל מסעדותיו ומחזיק כיום ב-8 מהם.
הוא התפרסם בבריטניה בעקבות הופעתו בתוכניות טלוויזיה הקשורות בתחרויות בישול, מזון ושיפור מסעדות ברחבי המדינה. החל מחודש מאי 2005 הוא מככב בתוכנית הטלוויזיה "מטבחי הגיהנום" של רשת פוקס בארצות הברית.
ילדות ונעורים
נולד בסקוטלנד, ובילדותו נדד רמזי עם משפחתו ברחבי הממלכה המאוחדת, זאת בעקבות כישלונות אביו במקומות עבודה שונים. באוטוביוגרפיה שלו תיאר את ילדותו כילדות של התעללות והזנחה מצד אביו השתיין ורודף הנשים. בגיל 16, עזב את בית הוריו, יחד עם אחותו הגדולה דיאן, ועבר לדיור מוגן.
כדורגל
בגיל 12 החל רמזי לשחק כדורגל בקבוצת ווריקשייר. בקיץ 1984 צורף לקבוצת גלאזגו ריינג'רס הסקוטית, אולם פציעה בברכו לא איפשרה לו להמשיך ולשחק כדורגל מקצועני. בגיל 19, לאחר שחוזהו עם הריינג'רס לא הוארך בגלל פציעתו, החל להתעניין ברכישת השכלה גסטרונומית.