cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קהילת יהודי רימנוב
המאות 18–19
בשנת 1824 האוכלוסייה היהודית בעיר הסתכמה ב־543 נפש. בשנת 1870 מנתה הקהילה היהודית 1,183 נפש והיו להם שני בתי כנסת, שלושה רבנים, בית ספר דתי עם שישים תלמידים ושתי אגודות צדקה פעילות. רב הקהילה היה בריש פרגר - Berisch Preger. בשנת 1886 התגוררו בעיר 3,262 תושבים, מהם 1,391 יהודים. אוסקר קולברג, שביקר באותה תקופה אצל בעלי האחוזות ברימנוב, ציין: כל שנה ברימנוב אתה פוגש יותר יהודים גדולים בתורה, מגולחי שיער ופאות, בכובעים ענקיים או כובעים עם פרווה. אתה שומע את השפה היהודית (עברית ויידיש) בכל מקום. בשנת 1884 הוקמה חברת האשראי ברימנוב, שנוהלה על ידי זכריה ברגר, וכעבור שנה הוקמה אגודת החיסכון והקרדיטים בראשותו של יעקב פירסט.
המאה ה-20
בשנת 1900 מנתה הקהילה היהודית ברימנוב 2,861 נפש, כאשר 1,746 מהם חיו בעיר והקהילה היהודית היוותה 46.9% מהאוכלוסייה. בקהילה היו בין היתר שירות בריאות ובית תמחוי לטיפול באנשים החלשים בקהילה. בשנת 1918 למדו 70 נערים יהודים בבית הספר הציבורי לבנים, בזמן שמספר התלמידים הכללי היה 411. בבית הספר לבנות היו 20 תלמידות יהודיות בקרב 405 התלמידות.
פולין קיבלה את עצמאותה מחדש ב-1918 לאחר חתימת חוזה ורסאי. על סף השגת העצמאות העיר רימנוב חוותה פרעות, אי שקט ואַנְדְרָלָמוּסִיָה. רוסים מהכפרים מהכפרים הסמוכים לעיר בזזו חנויות יהודיות. רשויות השלטון העצמי של העיר התנגדו בתוקף למעשי הטרור הללו.
מפקד האוכלוסין הכללי בשנת 1921 הראה שיש בעיר 3,546 תושבים ו- 1,412 מהם יהודים.
פעילות פוליטית בין המלחמות
ר' אשר מרימנוב, היה מן התומכים בתנועת "חובבי ציון" בגאליציה, ובעיקר בייסוד מושבה בארץ-ישראל ליוצאי גאליציה. ר' אשר ישעיה נבחר לראש ועד החברה באספה שהתקיימה בטארנוב ב-1897. בראש ועד-הקהילה ברימנוב עמד במשך ארבעים שנה, מהעשור האחרון של המאה ה-19, שלמה זלנפריינט, שהיה ממנהיגי התנועה הציונית ואף השתתף בקונגרס הציוני הראשון. החוגים הציוניים החלו בפעולתם ברימנוב בסוף המאה ה-19 ואילו הארגונים הציוניים קמו בשנים הראשונות של המאה ה-20. ב-1904 נוסדה החברה הציונית הראשונה בעיר בשם "אחווה". לאחר ששותקה הפעולה הציונית בימי מלחמת- העולם הראשונה, היא נתחדשה ביתר שאת בראשית שנות ה-20.
ברימנוב, הוקמו הסניפים של "הבונד", "הציונים הכלליים", "המזרחי" והרוויזיוניסטים. קן "השומר הצעיר" פתח בפעילותו בשנות ה-20 והוא הוסיף להתקיים עד פרוץ מלחמת-העולם השנייה. בשנת 1924 הוקמו סניף "עזרה" וכן ארגוני נוער, "החלוץ הצעיר". בשנת 1929 נפתח קן "הנוער הציוני" וכעבור שנה הוקם סניף "ביתר". בבחירות לקונגרם הציוני בשנת 1929 קיבלו "הציונים הכלליים", 40 קולות, "המזרחי", 13, "התאחדות", 17 והרוויזיוניסטים, 1. ביחס דומה נחלקו הקולות בשאר הבחירות לקונגרסים הציוניים. סניפי המפלגות הציוניות וקני הנוער הציוני קיימו מועדונים משלהם ובהם ספריות וחוגי חובבים. משך זמן קצר, עד 1935 יצא לאור במקום כתב-עת בשם "רימאנובר ווארט". ב-1929 הוקם ברימנוב סניף של "אגודת ישראל".
רוב ילדי ישראל למדו בחדרים המסורתיים. בשנות ה-30 נפתח במקום בית ספר לבנות "בית יעקב" שהוקם על ידי "אגודת ישראל". ליהודים הייתה נציגות ניכרת במועצת העיר ; 45-40 אחוזים של חברי המועצה היו על-פי-רוב יהודים ; ובדרך-כלל יהודי כיהן גם כסגן יושב-ראש מועצת העיר.
בנוסף הוקמו העמותות "בית ישראל", "בית יצחק" וגמילות חסד, וספריית הפועלים היהודית על שם י.ל. פרץ. בעיר פעלה אגודת המלאכה היהודית "יד חרוצים", ומחלקה של איגוד האומנים היהודים המרכזית בפולין והתאחדות הסוחרים היהודים, שמנתה בשנת 1930, כ־120 חברים כולל באיגוד התרבות היהודי. למעלה מ -80% מעסקי המסחר בעיר היו של יהודים.
שואה קהילת יהודי רימנוב
כבר בשבועות הראשונים לכיבוש הנאצי גורשו היהודים מהעיר ואמרו להם לעבור לאזור הכיבוש הסובייטי שמעבר לנהר סאן. מרבית חברי הקהילה היהודית עזבו את העיר, אך חלקם חזרו לאחר מספר חודשים. בראש היודנראט עמד הרמן שפירא. הגטו אורגן באביב 1942 ברובע היהודי כביכול (סביב בית הכנסת). לשם הועברו יהודים מרימנוב והכפרים הסמוכים. ב־19 בנובמבר 1941, כ־100 איש נשלחו לגטו רימנוב מהעיר קרוסנו. בתקופת השיא חיו בגטו 1,600 איש. שואת יהודי רימנוב החלה ב־1 באוגוסט 1942. ביום זה הועברו כל הגברים הבריאים בגילאי 15 עד 35 למחנה ריכוז ליד העיר קרקוב שבפולין. ב־13 באוגוסט 1942 בבוקר, בוצע הגירוש הסופי של יהודי רימנוב. תושבי הגטו על פי ההערכות משתנות: 500 עד 800 איש הוסעו לכיכר השוק המוקפת בחיילי גסטפו ומשטרה האוקראינית. הסלקציה הראשונית נעשתה שם, ובו זמנית רכושם היקר של היהודים נשדד. החפצים שנותרו בבתיהם אוחסנו בבית הכנסת, והבתים הריקים והדירות נאטמו.
האנשים, שנאספו בכיכר השוק, חולקו לשלוש קבוצות. בערך 70 עד 100 גברים בריאים וחזקים נשארו בעיר. הם נועדו לתקן כבישים במשך מספר חודשים. הקבוצה השנייה כללה אנשים זקנים, נשים וילדים (גם הם כמאה), שנלקחו ל, נורו למוות ביער במדרונות הרי בלודנה ונקברו בקבר אחים יחד עם היהודים שנרצחו מהעיר דוקלה. הקבוצה הגדולה ביותר שרוכזה מהסלקציה, הובלה לתחנת הרכבת ב- Wróblik Szlachecki שליד העיר קרוסנו ושם הועברה למחנה ההשמדה בלז'ץ. בתחנת הרכבת, במהלך פריקת יהודי העיר מהקרונות, התאבד ד"ר עמנואל פרנקל בציאניד. בבית העלמין היהודי המקומי ברימנוב הרגו הנאצים כ־20 יהודים בכמה הוצאות להורג. אלתר הורוביץ, הרב האחרון של קהילת יהודי רימנוב, צאצא של חסידות ויז'ניץ מצד משפחת אמו, נרצח באושוויץ בשנת 1944.
מיהודי קהילת רימנוב נותרו אחרי המלחמה כ־300 ניצולים יהודים שלא חזרו לעיר.
המאה ה - 21
אין יהודים בעיר, רובם נרצחו בשואה.
ברימנוב מתקיימים ימי זיכרון שנתיים לקהילה היהודית ברימנוב, שמאורגנת על ידי תושבי העיר וצאצאי תושבים יהודים לשעבר. הפעילויות כוללות: נגינת להקת כליזמרים שמנגנים בבית הכנסת ובבית העלמין, סדנאות שירה ביידיש, הקרנות סרטים וטקס זיכרון בבית העלמין היהודי.
בבית הקברות השתמרו כ־800 מצבות שהעתיקות ביותר מהן משנת 1615 ורבות אחרות נלקחו לבנייה.
בית הכנסת הישן
בסוף המאה ה-16 הקימו יהודי רימנוב קהילה משלהם, כמו גם בית כנסת ובית קברות. בית הכנסת, היה ככל הנראה מעץ. בשנת 1593 נבזז בית הכנסת וזו הסיבה שקיומו בכתובים נודע מאז.
בית הכנסת הנוכחי
פליקס קיריק בספרו "העיירה רימנוב מהמאה ה-15 ועד לסוף המאה ה-17" כותב כי על פי הרשום בתיקי העיר רימנוב, בית הכנסת אושר לבנייה רק בשנת 1744. מאידך, מהתיעוד הרשמי שנרשם לאחר ביקורו של הבישוף של פשמישל יאן קרישטוף שמבק, עולה שכבר בשנת 1772 קהילת יהודי רימנוב בקשה להקים בית כנסת בעיר. קיים מידע משנת 1712, שיהודי רימנוב לוו 300 PLN מהכומר יאן גורזקובסקי, "שומר המזבח" מקרוסנו, לכן אנו יודעים בוודאות שבית כנסת היה בבנייה ברימנוב בשנת 1712.
אל מול הסתירות הללו הבלתי ניתנות ליישוב האדריכל מקרקוב, סטניסלב שצ'נק, שבדק למעלה מ־60 בתי כנסת בפולין ועל סמך ניתוח השוואתי הגיע למסקנה, כי בית הכנסת ברימנוב נבנה בתחילת המאות ה -16 עד ה -17. צורתו אַרְכָאִית יותר מבית הכנסת של קרקוב שנבנה בשנת 1648. מנקודת מבט מסוימת הפתרונות האדריכליים שהוטמעו בו ארכיים יותר מאשר בבית הכנסת בז'שוב משנת 1610. שצ'נק מצביע גם על האפשרות שבית הכנסת של קרקוב, יכול היה לשמש מודל לבית הכנסת ברימנוב אף על פי שהוא מדגיש, שבית הכנסת ברימנוב נראה שהוא הישן יותר.
אין להוציא מכלל אפשרות שהרישום ברשומה הרשמית לאחר ביקורו של הבישוף יאן קריסטשטש שמבק בשנת 1772 לא נוגעת לבית הכנסת שהיה קיים משנת 1712, אך למעשה הוא התייחס לבית כנסת חדש או לבית המדרש לבנים שהקהילה היהודית רצתה להקים. רישומי בית משפט השלום ברימנוב ברשימה משנת 1700, מוזכר לבק, מורה בית הכנסת, כלומר כבר באותם זמנים היה בית ספר דתי יהודי כלשהו בבית הכנסת שהיה פתוח בעיר. צריך לזכור שעבור הקהילה היהודית בית ספר היה חשוב הרבה יותר מבית כנסת, וששני מונחים אלה שימשו לחלופין.
בית הכנסת נבנה מאבני נהר, חלוקי נחל ואבנים שרופות, והוא שולב במערכת ההגנה של העיר. המבנה הראשי בעל צורה מלבנית בגודל 17 מטרים רוחב ו- 21 מטרים אורך, גובה קיר בגובה 11 מטרים ובעובי 2 מטרים. במקור היה לו גג דמוי פרמידה מכוסה רעפים. בשחזור מסוף המאה ה-19 שוחזר הגג. צורת הגג שונתה - היא כוסתה בפלטת גג והתקרה הפנימית הפכה מקמרון דמוי חבית לשטוחה יותר. הבימה, נתמכה על ידי ארבעה עמודים מרובעים בגודל 50 סנטימטרים רוחב ו- 50 סנטימטרים אורך, גובהם 8 מטרים המרוחקים זה מזה במרחק של 2.5 מטרים. כותרות העמודים עשויות טיח כמו בבית הכנסת הגדול בווינה, בסדר איוני. בנוסף, במהלך השיפוץ, גם חוזקה הפינה הצפונית-מזרחית של בית הכנסת. לצד בית הכנסת נבנה חדר תפילה לנשים שהיווה חדר נוסף ליד הקיר הדרומי. הוא לא קיים יותר (הוא נהרס בשנות החמישים), אך הפריסה הסימטרית של חלונות המחברים את המבנה עם בית הכנסת, כמו גם משקוף וחיבורי החלונות מוכיחים שהוא היה שם. החדר הנוסף המערבי נבנה בסוף המאה ה-19 במהלך השחזור הכללי של בית הכנסת. בשחזור שנעשה בשנות האלפיים נהרס החדר הזה והוא לא קיים יותר.
בבית הכנסת היה צריח/מגדל, שנבנה בצורה גלילית. הוא היה משולב בחלקו בחלל האולם המרכזי (בספינה (אדריכלות)) של בית הכנסת. המגדל היה מאבן בלבד. בתוכו היה גרם מדרגות מעץ. הוא שימש גם כחדר מעצר של הקהילה. מתחת למגדל בית הכנסת ברימנוב אין מבוכים כמו בבית הכנסת של לסקו.
בית הכנסת מוצב בכיוון מערב מזרח. בקיר המערבי ישנה גומחה ששימשה בעבר כארון קודש. מעל ארון הקודש, היו כתובות צבעוניות בעברית. באמצע הקומה השלישית היו ציורי קיר. בהם נראו נשר ונמר מתוך משלים ועל הקיר המערבי, היה דימוי של תפילה בכותל המערבי וארמון דוד. זוסיא עפרון, מנהל המשכן לאומנות במוזיאון עין חרוד בישראל, טען שציורים אלה ככל הנראה צוירו על בסיס גלויה שהייתה בידו של הצייר בשעה שצייר אותם. הצייר האמין שהוא צייר את ארמונו של דוד, אך למעשה הוא צייר את המנזר הכרמליתי שעל הר הכרמל. בשנת 2004 השתלט על חורבת בית הכנסת ועד איגוד הקהילות הדתיות היהודיות ברפובליקה הפולנית, במטרה לשחזר את בית הכנסת לצורתו המקורית ולאופיו התרבותי. אגודת יהודי רימנוב מניו יורק והרב מנחם אברהם רייך רכשו את בית הכנסת העתיק במחיר של כ־5,000 דולר אמריקאים, מוועד הקהילות היהודיות ועמדו בהתחייבות לשחזרו. ב־27 במאי 2005, יום לפני יום השנה ה-190 למותו של הרב הצדיק מנחם מנדל, התפללו בבית הכנסת ששופץ בחלקו חסידים רבים מפולין, ישראל וארצות הברית.
בית הכנסת ברימנוב, שימש בעבר מרכז המחוז היהודי בדרום פולין, ליד בית הכנסת היו חצרות האדמורים המפוארות מראשית המאה ה-19, חדר, בית לחסידים עניים, בית חולים ובנייני מרחצאות ליד הנהר. בניינים אלה נהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה וזמן קצר לאחר סיומה.
בית הקברות
בית הקברות היהודי מרוחק כ־200 מטר (לכיוון צפון-מזרח) מבית העלמין הקתולי, והוא משתרע על שטח של 2.64 דונם בערך. הוא ממוקם על גבעה המשופעת בחדות לכיוון הכפר. בית הקברות הוקם בסוף המאה ה-16, באותה תקופה בה הוקם בית הכנסת מעץ הראשון. לפני כן, ככל הנראה, נקברו יהודי רימנוב בבית העלמין לסקו, שהוקם בשנת 1548, שהיה הקרוב ביותר לרימנוב.
בראש גבעת בית הקברות ישנם שני אוהלי קבר. באחד מהם נמצא קברו של הרב מנחם מנדל, בשני - שני קברים של הרבנים: צבי הירש כהן ויוסף פרידמן. קברי צדיקי רימנוב נהרסו במידה ניכרת במהלך מלחמת העולם השנייה. הרב מנחם מנדל - בנו של יוזף יליד פשיטיק, נפטר ב־29 במאי 1815, הרב צבי הירש, בן יהודה לייב, נפטר ב־19 בנובמבר 1846, הרב יוזף מקוהן, נפטר בשנת 1913 והרב איצ'אק, נפטר בשנת 1929. האוהלים שוחזרו בשנות השמונים של המאה העשרים והם הפכו למקום עלייה לרגל לחסידים ממערב אירופה, ישראל וארצות הברית.
בתחתית הגבעה, בצד הפונה לכפר פוסדה גורנה, נמצאים קברים של חיילים אוסטרים ממוצא יהודי שנהרגו בסמוך לרימנוב במהלך מלחמת העולם הראשונה.
עצמותיהם של הרב הירש הורביץ ואשתו שרה ממשפחת פרידמן, הוצאו מקבריהם בתחילת שנות ה-60 של המאה העשרים ונלקחו לקבורה לישראל.
בשנות האלפיים בית הקברות גודר מחדש, כמו כן בוצעו בו עבודות סידור ושימור.
אקורדיון
אָקוֹרְדִּיּוֹן (לעיתים גַּרְמוֹשְׁקָה, ולפי האקדמיה ללשון העברית מַפּוּחוֹן בעברית) הוא כלי נגינה ממשפחת כלי המקלדת.
תיאור ומבנה האקורדיון
האקורדיון מורכב ממפוח המחובר לשתי מסגרות מלבניות; הצליל מופק על ידי מתיחת או כיווץ המפוח על ידי הנגן. זרם האוויר שנוצר בעת הפעלת המפוח מרטיט עלים – לשוניות מתכת המפיקות את הצליל (הלשוניות מקובעות בקצה אחד וחופשיות בקצה השני, כמו סרגל המוחזק בקצה שולחן, כך שחלקו באוויר).
לאקורדיון קבוצת כפתורים (מקלדת) בכל צד. בסוג המוכר ביותר של אקורדיונים, הכפתורים המופעלים ביד ימין של הנגן נראים כמקלדת פסנתר והטונאליות שלה זהה לזו של הפסנתר. הכפתורים המופעלים ביד שמאל משמשים כליווי בדרך כלל. שתי השורות האורכיות הקרובות למפוח מפיקות צליל בס מלווה. הטונאליות שלהן מושתתת על מעגל קווינטות עם עליה בכיוון מעלה, לאורך השורה. בשלוש השורות האורכיות הבאות, כל כפתור מפיק צליל אקורד. הכפתור הסמוך לכפתור הבס הוא אקורד המז'ור, כפתור אחריו בשורה הרוחבית – מינור ואחריו ספט־אקורד. באקורדיונים גדולים יותר, קיימת שורה אורכית נוספת בה הכפתורים מפיקים אקורד ספט־מוקטן. גם כפתורי האקורדים בנויים במעגל קווינטות כלפי מעלה, כל שורה רוחבית והבס שלה.
הן במקלדת "הפסנתרנית" הן במקלדת הליווי ישנם רגיסטרים לגיוון הצלילים. פעולת הרגיסטרים מבוססת על הפרדה או צירוף של מערכות הלשוניות של הטונים השונים, בדומה לעוגב והרמוניום. באקורדיונים משוכללים קיימות ארבע מערכות של לשוניות במקלדת הימנית, שלוש אוקטבות ומערכת נוספת של צליל "מזויף" כדי להשיג אפקט ויברציה בצירוף לשונית של הצליל המכוון ה"נכון". צליל זה אופייני במוזיקה העממית האירית וכן במוזט הצרפתי.
במקלדת הליווי עקרון הרגיסטרים דומה. האוקטבות הגבוהות יותר מאפשרות להרחיב את מגוון הנגינה במקלדת זו לתפקידים מלודיים וסולניים בליווי של מקלדת ימין, ולא רק כליווי בס ואקורדים. גם שם, מספר מערכות הלשוניות עולה ככל שהכלי משוכלל ומקצועי יותר. בשנת 1953 הוצג לראשונה אקורדיון "Free-bass", עם מערכת טונאלית מלאה במקלדת יד שמאל. מעתה היה ניתן לנגן ביד שמאל סולמות ברצף של 3–4 אוקטבות. המעבר בין המערכות ה"קונבנציונלית" – בס ואקורדים – והטונאלית נעשה בלחיצת כפתור, בדומה למעבר בין הרגיסטרים. תוספת זו, המותקנת כיום ברוב הדגמים המשוכללים, תרמה רבות להרחבת הרפרטואר הן של העיבודים הן של המוזיקה המקורית לאקורדיון.
בגרסה נוספת של האקורדיון, שתי המקלדות מופעלות באמצעות כפתורים. הטונאליות של המקלדת הימנית שונה מזו המסורתית של פסנתר. המנגן מפעיל רוב הזמן ארבע אצבעות ופחות את האגודל. השיטה של רצף הטונים במקלדת הכפתורים מאפשרת הגשמה קלה יותר של מעברים מהירים, מרווחים גדולים ורצפים כרומטיים.
כלי נוסף במשפחת האקורדיונים, בַּנְדוֹנֵאוֹ֫ן, מקורו בגרמניה אך עד מהרה נפוץ בארגנטינה, שם נוצרה מוזיקת הטנגו והוא הכלי המייצג אותה. בנדונאון מורכב משתי מערכות מקלדת כפתורים, אחת בכל צד של המפוח. זרם האוויר מפעיל לשוניות שונות המפיקות טונים שונים, בדחיקת המפוח ובמתיחתו. המקלדת המופעלת בידו השמאלית של הנגן, מפיקה טונים בודדים בכל כפתור ועל הנגן להרכיב את האקורדים המתאימים, שלא כמו באקורדיון, שבו כפתורי האקורדים מפיקים אקורדים "מוכנים".
היסטוריה
קיריל דמיאן, יליד טרנסילבניה, רשם פטנט על האקורדיון הראשון בשנת 1829 בווינה, אם כי מכשיר דומה הומצא בברלין כמה שנים קודם לכן. מאז עבר האקורדיון שיפורים ותוספות עד למוצר המוכר כיום.
כיום מיוצרים אקורדיונים בעיקר בארצות אירופה. החברות המובילות במומחיות ייצור הכלי הן ברובן באיטליה. הידועות שבהן: בוגארי, אקסלסיור, ויקטוריה, פיגיני, סקנדלי, סטימו סופרני ופאולו סופראני. חלקן מחלקות את הייצור והשיווק עם ארצות הברית, כדוגמת אקסלסיור ובל. יצרן אקורדיונים גדול נוסף, הונר (Hohner) קיים ופעיל בגרמניה מאז אמצע המאה ה־19. עם הקמתו ייצר מפוחיות פה בלבד, ובהמשך גם אקורדיונים.
נגני האקורדיון משתלבים בביצוע מוזיקה קלאסית, מוזיקה קלאסית קלה, ג'אז ומוזיקה אתנית בכל רחבי העולם, באופן שחוצה תרבויות ומסורות.
מבין המלחינים שכתבו לאקורדיון (ככלי סולן ובשילוב עם יצירות תזמורתיות) ניתן למנות את שוסטקוביץ (סוויטה לתזמורת טיילת משנת 1956 ממנה לקוח הולס המפורסם), פאול הינדמית (מוזיקה קאמרית מס' 1, משנת 1921), אלבן ברג (וויצק, משנת 1922), קורט וייל (אופרה בגרוש, משנת 1928), פייטרו פרוסיני (3 רפסודיות ועוד מגוון רחב של קטעים קצרים לאקורדיון סולן, בשנות ה־30–40 של המאה העשרים), דריוס מיו (פרליוד ופוסטליוד, משנת 1946), וצלב טרויאן (קונצ'רטו לאקורדיון ותזמורת משנת 1959), פול קרסטון (קונצ'רטו לאקורדיון ותזמורת, משנת 1960), מרק לברי (רפסודיה ישראלית לאקורדיון ותזמורת, משנת 1963), שאול בוסתן (קונצ'רטו לאקורדיון ומנדולינה בליווי אנסמבל נשיפה ומיתרים, משנת 2010) ויואב תלמי (אלגיה לכלי מיתר, טימפני ואקורדיון "הרהורים על דכאו", משנת 1996).
המבצעים הבולטים בעולם בתחום האקורדיון: מוגנס אלגארד (1935–1995) בדנמרק; רישאר גליאנו ולודוביק בייאר בצרפת; גרבסיו מרקוסיניורי (1927–2013), סימונה זנקיני, רומרו בנאטאלי, ג'אני קוסצ'יה ופיאטרו רופי באיטליה; ברטקו ביביץ' וסנדרה מילושביץ' בסלובניה ובסרביה, בהתאמה; קסניה סידורובה בלטביה; הווארד סוונדסרוד בנורווגיה; פיטר סואבה, טוני דאנון (1924–2011) ופרנק מרוקו (1931–2012) בארצות הברית; גרייסון מאיספילד בניו זילנד; יאסוהירו קובאיאשי ("קובה") ביפן; אמיל קרויטור ומריאן מקסיקנו ברומניה; יורי שישקין ברוסיה; אלכסנדרו סילי במולדובה; ורבים בברית המועצות לשעבר, שם מסורת האקורדיון היא רבת שנים ובין הנגנים רבים בוגרי אקדמיות למוזיקה, עם קתדרות להתמקצעות באקורדיון. אמן הבנדונאון הארגנטינאי אסטור פיאצולה (1921–1992) הביא את אמנות הנגינה מהסוגה העממית לכלל המרחב של אמנות המוזיקה ולאולמות הקונצרטים. באמצעות הרמה הגבוהה של נגינתו, סגנונו הייחודי ויצירות שכתב, הוא הציג לעולם המוזיקה את הטנגו הן בלבוש אתני עממי הן בגרסה קלאסית, עם שיתוף כלים נוספים עד לתזמורת סימפונית.
בישראל
בישראל מסורת האקורדיון נעה עם השנים בין המוזיקה העממית, ליווי מחולות עַם, זמרים ולהקות זמר ובין ביטויו ככלי מוזיקאלי אמנותי קלאסי ומגוון. הוא היה הכלי המרכזי לליווי שירה מתקופת היישוב ועד לאמצע שנות השישים, כפי שהדבר התבטא בלהקות הצבאיות וממשיכות סגנונן האזרחיות בצל ירוק והתרנגולים. למרות היותו כלי כבד יחסית שקשה להסחב איתו (משקלו עם הקופסה יכול להגיע לעשרה קילוגרם), הוא היה פופולרי בגלל הצליל החזק שניתן להפיק ממנו ללא שימוש באמצעי הגברה והיכולת שלו ליצור הרמוניות מורכבות. עמודי התווך באמנות הנגינה העיבוד והכתיבה לאקורדיון בישראל, הם יהודה אופנהיימר (1925–2012), משה אושרוביץ, תובל פטר, עמי גלעד, אתי תבל, עומר מאיר ולבר, ניקה קושניר, ינוש הורויץ שאול בוסתן ואמיל אייבינדר. חלקם העמידו תלמידים רבים ומבצעים בזכות עצמם.
בשנת 1963 חיבר המלחין הישראלי מרק לברי יצירה לאקורדיון בליווי תזמורת סימפונית ("רפסודיה ישראלית") עבור יהודה אופנהיימר. היצירה בוצעה על ידי אופנהיימר בישראל ובאירופה.
אמני אקורדיון מהמובילים בעולם נוהגים להופיע בישראל דרך קבע. אסטור פיאצולה הופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. במשך מספר שנים, רישאר גליאנו וקסנייה סידורובה, הופיעו כסולנים בליווי תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית.
בשנת 2000 הוקמה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ביזמתו של אמיל אייבינדר, קתדרה למוזיקה עממית וקלאסית בה האקורדיון הוא כלי מוביל. כמו כן, קיימים בישראל מספר הרכבים, חלקם בהשתתפות אקורדיונים וחלקם על טהרת האקורדיון. הבולטים ביניהם הם תזמורת הבוסתנאים, אותה ייסד שוקי מדנס ובהנהלתו המוזיקלית של מנצחה, אורי חודורוב; ותזמורת האקורדיונים של באר שבע, אותה ייסד ויקטור דרנבוים.
הסרט "ימי האקורדיון" שואל בעזרת חומרי ארכיון ומוזיקאים ותיקים האם משמיע האקורדיון את אקורד הסיום בישראל. משוחזרים צלילי האקורדיון שליוו את החלוצים, את הצ'יזבטרון, התרנגולים והלהקות הצבאיות והשירים שהתנגנו ברדיו בעשורים הראשונים של המדינה. הסרט מציג את המוזיקאים שעלו מברית המועצות ותרומתם לתרבות הישראלית כמורים וכנגנים. הצד הטכני של הכלי נחשף בעזרת מתקן אקורדיונים ואנשי הייטק המשדרגים אותו.
בריאות נשים באתיופיה
בריאות נשים באתיופיה מתייחסת לעוני בקרב הנשים ולמעמדן הנמוך באוכלוסייה מצד אחד, ומצד שני להתקדמות הרבה שהושגה הן במצב הבריאות הכללית באתיופיה והן בהפחתת תמותת אימהות. בריאות הנשים כוללת גם את שכיחות נגיף הכשל החיסוני (באנגלית: HIV) בנשים במדינה, את המנהגים המסורתיים המזיקים לנשים ואלימות נגדן.
רקע
אתיופיה היא המדינה העצמאית הוותיקה ביותר והשנייה המיושבת ביותר באפריקה. על פי מפקד אוכלוסין היא מנתה 90 מיליון תושבים ב-2015. היחס בין גברים לנשים כמעט שווה: נשים בגיל הפוריות מהוות 23.4% מהאוכלוסייה. קצב הפריון הכללי ירד מ-5.5 בשנת 2000 ל-4.1 בשנת 2014.
מצב הבריאות הכללי באתיופיה
תוחלת החיים הממוצעת באתיופיה עלתה מ-45 שנים בשנת 1990 ל-64 שנים ב-2014 והיא גבוהה מהממוצע האפריקאי (58 שנים), אך נמוכה מהממוצע העולמי של 70 שנים. ממוצע זה הופך את אתיופיה לאחת משש המדינות בעלות ההישגים הגבוהים ביותר מאז 1990. ההצלחה הושגה הודות לצניחה דרמטית בתמותה מתחת לגיל חמש (באנגלית: U5MR) והודות לשיפור בגורמים סוציו-אקונומיים אחרים בתחום הבריאות. התמותה מתחת לגיל חמש ירדה מ-204/1000 לידות חי ב-1990 ל-64/1000 לידות חי ב-2013. המטרה על פי ארגון הבריאות העולמי להורדת התמותה מתחת לגיל חמש, כפי שהוגדרה כאחת המטרות במסמך הארגון העולמי למילניום (באנגלית: Millennium Development Goals), הוגדרה כ-67/1000 לידות חי. כך השיגו האתיופים את מטרת ארגון הבריאות העולמי כבר ב-2013 ובכך הקדימה את המועד המשוער בכשנתיים.
בריאות אימהות
התקדמות רבה הושגה בהפחתת תמותת אימהות. על פי הערכת האו"ם הושגה הפחתה של 69%, מ-1400/100000 לידות חי ב-1990 ל-420/100000 לידות חי ב-2013. רווחה אימהית חיונית להתפתחות הלאומית. רוב התמותה האימהית מתרחשת בלידה. בעוד שלידות בעזרת גורמים מקצועיים הוכחו כמשפרות שרידות האם והילוד, באתיופיה, רוב הלידות מתבצעות בבית ואינן נתמכות בידי גורמים מקצועיים.
נשים ונגיף הכשל החיסוני האנושי
שכיחות HIV במבוגרים בגילאים 15–49 באתיופיה מוערכת בכ-1.5% (5.5% באזורים עירוניים, 0.7% כפריים). השכיחות בנשים כפולה בערך מזו בגברים, 1.9% לעומת 1%, בהתאמה.
אלימות כלפי נשים
הסוגים השכיחים ביותר של אלימות כלפי נשים באתיופיה כוללים אלימות גופנית (אלימות מצד שותף אינטימי) ואלימות מינית. סוגי אלימות שכיחים כוללים כפיית נישואין בניגוד לרצון האישה ואונס. מחקר שנערך בעיר קופלה באתיופיה ב-2004 הראה כי אלימות פיזית לאורך החיים ולאורך 12 חודשים בקרב נשים נשואות הייתה 64% ו-55% בהתאמה. מחקר נוסף שנערך באזור צפון-מערב אתיופיה בתיכון "דאבאט" ב-2005 הראה כי הטרדה מינית דווחה ב-44% מהסטודנטיות ו-33.3% מהסטודנטיות הפעילות מינית חוו אונס. מחקר נוסף שעסק באלימות מינית, ונערך באוניברסיטת אדיס אבבה ב-2004, עורר דאגה רבה מאחר ש-58% מהסטודנטיות הוטרדו מינית במהלך חייהן ו-41.8% בשנה בה נערך המחקר. 12.7% נאנסו ו-27.5% נמלטו מניסיון אונס.
תוכנית הרפורמה להקלה באישור הפלות
ארגון הבריאות האתיופי דיווח כי 16.2% מהנשים האתיופיות חוו הריון אחרון בלתי רצוי. הריון בלתי רצוי שכיח יותר בקרב נשים רווקות במצב כלכלי נמוך, ובקרב חסרות השכלה פורמלית. ההפלות הלא בטוחות מהוות סיכון בריאותי שכיח בקרב נשים אתיופיות. מחקר שנערך בקרב נשים באדיס אבבה הראה כי הריונות בלתי רצויים והפלות עקב כך קשורים לגילן הצעיר של הנשים, או לחוסר יכולתן הכלכלית של הנשים לדאוג לילדיהן. בשנת 2005 מתו 676 נשים לכל 100000 לידות חי באתיופיה. הפלות לא בטוחות הובילו לכשליש ממקרי התמותה האלה. מקרים אלה לא הובילו להקלה בחוקי ההפלות וקבוצות אנשי הדת במדינה תמכו בהפלות רק במקרים מסכני חיי האם. כמו כן כמקובל בחברות לא מתועשות בעלות רמת הכנסה נמוכה, קיימת באתיופיה התנגדות רבה להפלות. לאחר מאמצים של קבוצות רופאים שקיבלו את הכשרתם בעיקר במזרח אירופה, בה הפלות כלולות בחוק הבריאות הלאומי, התקבלה באתיופיה רפורמה המקלה על היכולת לבצע הפלה. לאחר הורדת ההתנגדות לרפורמה שהובעה על ידי הפטריארך של הכנסייה האתיופית האורתודוקסית, כוללת כעת הרפורמה אפשרות להפלה גם במקרים של אונס, גילוי עריות ופגמים עובריים. כמו כן מאפשרת הרפורמה הפלות במקרה של סיכון חיי האם או העובר, במקרים של מוגבלות האם או במקרים בהם אין מוכנות פיזית או נפשית של האשה ללידה. בנוסף, הצהרת האשה מהווה הוכחה מספקת לכשירותה.
הקמת מרכזים לרפואת נשים באתיופיה
על פי דוח הארגון האתיופי לדמוקרטיה ובריאות מ-2016, 30% מהנשים האתיופיות חסרות יכולת השפעה בנושאים משפחתיים וההחלטות נתונות בידי בעליהן, גם בהקשר לשימוש באמצעי מניעה ותכנון המשפחה. בעשר השנים האחרונות הקימו רופאים אתיופים חלוצים בתחום, מרכזים רבים לרפואת נשים בהם כוח אדם מיומן הן ברפואה והן בטיפול באם ובילד. הרופאים והמטפלים הקהילתיים מבקרים בבתי הנשים, מספקים אמצעי מניעה, ומרצים על תוכניות לתכנון המשפחה ולידה בטוחה. המרכזים כוללים גם טיפול נמרץ, בדיקות וטיפול בHIV וטיפול במחלות נשים וילדים. המרכזים זוכים לתמיכת ממשלת אתיופיה והקמתם היא מהפכה כלפי הנשים, המתחילות לזהות את העובדה כי בכוחן לדאוג לבריאותן ולרווחת ילדיהן. בשנת 2015 הוקם באתיופיה מרכז בינלאומי להתמחות ברפואת פריון שמטרתו להוביל להעלאת כוח האדם המקצועי בנושא. המרכז הוקם ביוזמתה של ד"ר פיסאה אשר שבה מלימודיה בארצות הברית לאתיופיה, ארץ מולדתה, והחליטה להקדיש עצמה לשיפור רפואת הנשים במדינה. באתיופיה חסרים רופאים המתמחים ברפואת נשים, בעיקר מאחר שרופאים רבים עוזבים את המדינה על מנת להתמחות במדינות אחרות ולא שבים. ד"ר פיסאה ועמיתיה, גינקולוגים ומיילדים, שואפים לשפר את הטיפול בנשים מאחר שבאתיופיה קיים מחסור במקומות נגישים לרפואת נשים ולרפואה כללית. נשים רבות באתיופיה נישאות ויולדות בגילאי 15–16, ולחלקן משפחות גדולות המשפיעות באופן שלילי על בריאותן ואיכות חייהן. עבודתה של ד"ר פיסאה ועמיתיה הובילה ליסוד מרכז בינלאומי שמטרתו להעלות את כוח האדם הרפואי המקצועי באתיופיה, על ידי לימוד הטיפול הרפואי בנשים בעיקר באזורים חקלאיים. חזונה של ד"ר פיסאה התגשם כאשר שר הבריאות של אתיופיה אימץ את התוכנית.
אסגארד
במיתולוגיה הנורדית, אסגארד (בנורדית עתיקה: Ásgarðr)הוא מקום מושבה של קבוצת האלים הידועה כאסיר, ומנובא שהוא יושמד במהלך הראגנארוק. אסגארד הוא כנראה אחד מתשעת העולמות ונמצא במקום הגבוה ביותר ביקום הנורדי. במקור היה אסגארד שמה של הטירה החשובה ביותר בעולם זה, ואילו העולם עצמו נקרא גודהיים (Godheim), אולם בעקבות בלבול בקרב החוקרים הראשונים, המונח "גודהיים" הוחלף ב"אסגארד" במרבית המקורות.
בניית החומה של אסגארד
בעקבות מלחמה בין שתי קבוצות האלים, האסיר והואניר, נהרסה חומת הטירה והיה צריך לבנות חומה חדשה. האלים, למרות מיומנותם בבנית היכלות מפוארים, לא ששו לבצע מלאכה זו. זר, שהגיע דרך גשר ביפרוסט, הציע לבנות מחדש את החומה תוך שנה וחצי ודרש בתמורה את ידה של פריה, אלת הפריון, את השמש והירח. אודין לא הסכים לתנאים אלה ולוקי הציע פשרה לפיה המלאכה תסתיים תוך שישה חודשים. הזר הסכים בתנאי שסוסו הקסום הקרוי סוודילפרי יוכל לעזור לו והאלים נעתרו לדרישתו. העבודה התקדמה בקצב מהיר, שכן הסוס היה מסוגל להעביר מעמסות גדולים וכבדים מאוד. האלים חששו כי המלאכה תסתיים בזמן והם יהיו חייבים בתשלום שהבטיחו. כדי להיחלץ ממצב זה, שינה לוקי את צורתו לצורת סוסה ופיתה את הסוס הרחק ממקום העבודה. במשך הלילה, רדף הסוס אחר לוקי ובעליו רדף אחריו. הזר, אשר לא עמד בלוח הזמנים, זעם והתגלה כענק כפור והאל ת'ור הרגו. סוסו של הענק סוודילפרי הצליח לבסוף להשיג את לוקי וכך נולד סלייפניר, סוסו בעל שמונה הרגלים של אודין.
ישנו חוסר ודאות לגבי שמו של הענק. יש הטוענים כי שמו היה הרימתורס (Hrimthurs). אולם אחרים מציינים כי השם הרימתורס מציין רק את השתייכותו השבטית לענקי הכפור (זאת משמעות השם - שילוב של h]rim] כפור ו-thurs ענק) ואילו שמו האמיתי לא ידוע.
מילוש תאודוסיץ'
מילוש תאודוסיץ' (בסרבית: Милош Теодосић; נולד ב-19 במרץ 1987 בוולייבו, סרביה, יוגוסלביה) הוא כדורסלן סרבי המשחק בעמדת הרכז בווירטוס בולוניה. משחק עבור נבחרת סרביה מאז שנת 2007.
תחילת דרכו
תאודוסיץ' התחיל לשחק כדורסל בקבוצת מטאלץ ולייבו מעיר הולדתו. לאחר מכן הוא חתם על חוזה מקצועני ראשון בז'לזניק בלגרד ובעונת 2005–2006 הושאל לבוראץ צ'אצ'אק מליגת העל הסרבית. בעונת 2006–2007 תאודוסיץ' חזר לז'לזניק בלגרד וב-16 משחקים בגביע יול"ב רשם 7.8 נקודות, 2.9 אסיסטים ו-2.1 ריבאונדים בממוצע למשחק, קבוצתו הגיע עד חצי הגמר שם הפסידו לריטאס וילנה.
אולימפיאקוס (2007–2011)
בעונת 2009–2010 תאודוסיץ' רשם 13.4 נקודות, 2.5 ריבאונדים, 4.9 אסיסטים ו-1.8 חטיפות למשחק ביורוליג ובכך הוביל את קבוצתו לפיינל פור שם הפסידו לברצלונה. לאור זאת תאודוסיץ' נבחר לחמישייה הראשונה ול-MVP של עונת היורוליג.
צסק"א מוסקבה (2011–2017)
בקיץ 2011, חתם תאודוסיץ' על חוזה לשלוש שנים בשווי 5.7 מיליון אירו בקבוצת הפאר הרוסית, צסק"א מוסקבה.
בעונתו הראשונה בקבוצה הוא הוביל את קבוצתו לגמר היורוליג שם הפסיד 62-61 לקבוצתו לשעבר אולימפיאקוס.
בעונת 2013–2014 הפסידה צסק"א בחצי גמר הפיינל פור למכבי תל אביב. זמן קצר אחרי האשים נשיא צסק"א את תאודוסיץ' וחברו לנבחרת ננאד קרסטיץ' על כך שלא השקיעו מספיק מאמץ במהלך העונה. אחרי העונה המאכזבת של צסק"א תאודוסיץ' האריך את חוזהו בשלוש שנים נוספות.
בעונת 2015–2016 תאודוסיץ' ביחד עם ננדו דה קולו יצרו את אחד הצמדים הקטלניים ביורוליג כאשר הובילו את צסק"א לגמר היורוליג שם ניצחו את פנרבחצ'ה אולקר 96-101 לאחר הארכה, וזכייה של הקבוצה ביורוליג אחרי 8 שנים. תאודוסיץ' רשם באותו משחק 19 נקודות, 7 אסיסטים, 5 ריבאונדים ו-2 חטיפות בדרך לזכייה אחרי ניסיונותיו הכושלים לפני כן.
לוס אנג'לס קליפרס (2017–2019)
ב-7 ביולי 2017 חתם על חוזה בסך 12.3 מיליון דולר לשנתיים במועדון לוס אנג'לס קליפרס שבליגת ה-NBA. ב-19 באוקטובר 2017 שיחק תאודוסיץ' את משחק הבכורה שלו ב-NBA בו קלע 6 נקודות ומסר 6 אסיסטים בניצחון על היריבה העירונית לוס אנג'לס לייקרס. במשחקו השני נגד פיניקס סאנס נפצע תאודוסיץ' ברגלו השמאלית ובכך נעדר ל-22 משחקים רצופים בעונה.
ב-13 ביולי 2019 חתם בקבוצה האיטלקית וירטוס בולוניה.
נבחרת לאומית
תאודוסיץ' שיחק בכל הנבחרות הצעירות של סרביה (עד גיל 16, 18 ו-20) ועם כולן זכה באליפויות אירופה, ואף נבחר ל-MVP של אליפות אירופה עד גיל 20 ב-2007.
הוא נכלל בסגל הנבחרת הבוגרת באליפות אירופה 2007, והוביל אותה עד לגמר אליפות אירופה ב-2009, בה גם נבחר לחמישיית הטורניר.
באליפות העולם 2010 בשלב רבע הגמר נגד נבחרת ספרד בשניות הסיום בשוויון 89-89 קלע תאודוסיץ' שלשה אדירה מ-9 מטר ששלחה את נבחרתו לחצי הגמר שם הפסידו לנבחרת טורקיה. לאחר מכן נבחר לחמישיית הטורניר.
הוביל את נבחרתו באולימפיאדת ריו 2016 עד לגמר שם הפסידו 96-66 לנבחרת ארצות הברית.
ארס 5
ארס 5 (באנגלית: Ares V, ידוע גם בשמו הקודם Cargo Launch Vehicle ובקיצור CaLV) הוא טיל שיגור שהוצע לפיתוח על ידי נאס"א כחלק מתוכנית קונסטליישן. שמו של ארס 5 מתייחס לאל המלחמה ארס במיתולוגיה היוונית, והמספר 5 בשמו הוא מחווה לטיל השיגור סטורן 5 ששיגר את חלליות אפולו לירח.
מבנה
ארס 5 מתוכנן כטיל שיגור מטען כבד, לשיגור של חומרה וחומרים לירח או לאתרים אחרים מחוץ לכדור הארץ. ארס 5 מחולק לשלושה שלבים: השלב הראשון והשני שישגרו את הטיל ומטענו אל החלל למסלול נמוך סביב כדור הארץ, והשלב השלישי (העליון) המוכר יותר כ"שלב העזיבה של כדור הארץ" שישגר את המטען (במשימות לירח את החלליות אוריון ואלטאיר) לכיוון הירח או לאתרים אחרים במערכת השמש (למשל מאדים).
השלב הראשון והשני
השלב הראשון של ארס 5 יפעיל כשני מנועי SRB ששודרגו ממנועי הדלק המוצק שבמעבורות החלל. השלב השני של הטיל יפעיל כשישה מנועי דלק נוזלי RS-68B שהם שדרוג של מנוע הדלק הנוזלי במעבורות החלל. הדלק של מנועי ה־RS-68B יהיה חמצן ומימן נוזליים. נאס"א התכוונה בתחילה להשתמש בחמישה מנועים ראשיים של מעבורות החלל (באנגלית: Space Shuttle Main Engines ובקיצור SSME) בשלב השני, אולם החליפה אותם למנועי ה־RS-68B בגלל האיכות הטובה יותר שלהם, מחירם הזול יותר והעיצוב הפשוט שלהם.
שלב העזיבה של כדור הארץ
השלב השלישי והעליון של ארס 5, המכונה "שלב העזיבה של כדור הארץ" (באנגלית: Earth Departure Stage ובקיצור EDS), הוא שדרוג של השלב השלישי של סטורן 5 שכונה S-IVB. הוא יונע על ידי מנוע רקטי J-2X שגם הוא שדרוג של מנוע מסטורן 5, שנקרא J-2, מנוע ה־J-2X ישמש גם כמנוע של השלב השני בארס 1. תפקידו של שלב העזיבה של כדור הארץ הוא להניע את החללית אלטאיר לאחר ההתנתקות שלה מארס 5 למסלול אורביטלי נמוך סביב כדור הארץ, שם הם יחכו לחללית אוריון. לאחר ההגעה של החללית אוריון לאלטאיר ולשלב העזיבה של כדור הארץ, יטיס השלב את החלליות אוריון ואלטאיר לירח. ניתן להשתמש בשלב העזיבה של כדור הארץ גם להעברת מטענים למסלול נמוך סביב כדור הארץ, ולהטסת חלליות לא מאוישות לאתרים אחרים מעבר לירח.
יכולת הנשיאה
טיל השיגור ארס 5 תוכנן להיות הטיל החזק ביותר שנבנה אי־פעם, עם יכולת נשיאה של עד 188 טון למסלול נמוך סביב כדור הארץ, וכ־77 טון לירח. יכולת נשיאת המשקל הזו גדולה פי שישה ויותר מכל משגר לוויינים וחלליות אחר שקיים כיום.
תפקיד בתוכנית קונסטליישן
ארס 5 היה טיל שיגור המטען הלא מאויש בתוכנית קונסטליישן. בניגוד לתוכנית אפולו ומעבורות החלל, בתוכנית קונסטליישן תוכננה להיות הפרדה בין שיגורי המטען הלא מאוישים לשיגור האסטרונאוטים. ארס 5 היה משגר את שלב העזיבה של כדור הארץ ואת החללית אוריון למסלול נמוך סביב כדור הארץ, שם הם יחכו לחללית אלטאיר, ולאחר ההתחברות של שתי החלליות, יוצת המנוע שבשלב העזיבה של כדור הארץ, והחלליות ישוגרו לכיוון לירח. הארס 5 תוכנן כך שיהיה ניתן יהיה להשתמש בו על מנת לשגר את החללית אוריון למשימה לאסטרואידים שקרובים לכדור הארץ.
שימושים נוספים
בנוסף לתפקידו כטיל שיגור המטען בתוכנית קונסטליישן, נאס"א תכננה לנצל את יכולת הנשיאה העצומה של ארס 5 לפרויקטים נוספים. אחת ההצעות לפרויקט שבו ניתן יהיה לנצל את ארס 5 הוא שיגור טלסקופ חלל על גבי הארס 5 לנקודת לגראנז' בין כדור הארץ לשמש. הטלסקופ יוכל לקבל נתונים בצורה טובה הרבה יותר בנקודת לגראנז' שבין כדור הארץ לשמש, וארס 5 יוכל לשגר טלסקופ כזה במשימה אחת. בנוסף, ניתן יהיה להשתמש בארס 5 לשיגור חלליות עתידיות, ולהשתמש בו לשיגור חומרים ומצרכים לבסיס מאויש עתידי על הירח.
ביטול תוכנית קונסטליישן
בהצעת התקציב של נאס"א לשנת 2011, שהוצגה לציבור ב־1 בפברואר 2010, נמסר על ביטולה המוחלט של תוכנית קונסטליישן, ביטול מיזמי הפיתוח של ארס 1 ו־5, ביטול פיתוח החללית אוריון CEV, ונטישת התוכנית לחזרה של אסטרונאוטים אמריקניים לירח בשנת 2020. ארצות הברית מתעתדת להסתמך על חלליות מאוישות שיפותחו על ידי המגזר הפרטי, וכן על שימוש מוגבל בחלליות סויוז רוסיות, לצורך שינוע צוותים אל תחנת החלל הבינלאומית וממנה.
במקום התוכנית לחזור אל הירח, הציע הממשל לפתח חללית רב תכליתית חדשה - האוריון MPCV - שתשמש את תוכנית החלל המאוישת של ארצות הברית ותחליף את האוריון CEV. הממשל הציע גם לפתח משימה שתנחית אסטרונאוטים על אסטרואיד על ידי האוריון MPCV, ולהקציב כספים לפיתוח מערכות הנעה חדשות, שיוכלו להביא אסטרונאוטים אל מאדים בזמן קצר יותר.
ארנון אדר
ארנון אדר (1 באפריל 1923– 8 ביולי 1984) היה מחשובי מעצבי הבמה והתאורה בישראל, ממקימי החוג לתולדות התיאטרון (יחד עם הבמאי פיטר פריי) ומייסד המגמה לעיצוב במה באוניברסיטת תל אביב, שם לימד בין השנים 1962–1975. בשנת 1968 היה ממקימי הארגון הבינלאומי למעצבי וטכנאי תיאטרון - OISTT בפראג (כיום OISTAT) ושל הסניף הישראלי. בוועד המנהל של הסניף הישראלי כיהנו גם האמן דני קרוון ומעצב הבמה אלי סיני, ומזכירת האגודה הייתה רות מרקוס. בשנת 1982, כהמשך לפעילות זו, יסדו אלי סיני ואחרים את העמותה של ארגון מעצבי הבמה - אמב"י.
ביוגרפיה
ארנון אדר (אדלסברג) נולד בדרזדן, גרמניה, ועלה ארצה ב-1939 בעקבות ליל הבדולח, עם הקבוצה האחרונה של עליית הנוער. הוריו נותרו בגרמניה ונספו בשואה. מאז ומתמיד רצה להיות מעצב במה; עוד בילדותו התייצב בפני מנהל האופרה של דרזדן עם הצעה לעיצוב במה לאחת האופרות, עם תוכנית משורטטת על נייר משבצות בקנה מידה. כשהגיע ארצה הנרייטה סאלד התרשמה מכישרונו בציור ושלחה אותו ללמוד בבצלאל, שם למד בין השנים 1941–1946. עם ההכרזה על מדינת ישראל בשנת 1948 ופרוץ מלחמת השחרור, התגייס לצה"ל ושרת שם עד שנת 1951. אדר המשיך לשרת במילואים כמעט עד יום מותו, כשהוא מפיק ומביים אירועים שונים לצה"ל.
בשנת 1953 נסע ללמוד עיצוב במה בבית הספר לדרמה באוניברסיטת ייל, יחד עם אשתו עפרה בורלא-אדר, בתו של הסופר יהודה בורלא, אשר למדה שם עיצוב תלבושות. כאשר חזר ארצה בשנת 1956 פתח את משרדו בתל אביב. בשנים 1959-1960 שימש כעוזר המנהל האמנותי של הסרט אקסודוס, שצולם ברובו בארץ. בשנת 1961 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב במגמת תיאטרון, שהייתה אז חלק ממדעי הרוח. הוא ופיטר פריי לחצו על שלטונות האוניברסיטה להפוך את לימודי התיאטרון לחוג וגם להוסיף אולם תיאטרון שבו יוכלו להעלות הצגות (אולם 140 בבניין גילמן). לאחר מספר הפגנות של תלמידי התיאטרון שצולמו בטלוויזיה (שהייתה אז בראשית דרכה ומצאה בהפגנות התלמידים חומר מעניין לשידור), החליטו שלטונות האוניברסיטה להקים את הפקולטה לאמנויות שבתוכה קם החוג לתולדות התיאטרון (כיום החוג לאמנות התיאטרון) ובתוכו המגמה לעיצוב במה, שאותה הקים וניהל ארנון אדר, עד 1975. בשנת 1967 נסע לקנדה כדי לעצב תאורה לביתן הישראלי באקספו מונטריאול ואחר כך הצטרף לתקופת השתלמות במשרדו של הנרי דרייפוס, אחד המעצבים הגדולים בארצות הברית. אך עד מהרה הוזעק ארצה על ידי טדי קולק, ראש עיריית ירושלים, כדי להאיר את העיר העתיקה, שנכבשה במלחמת ששת הימים.
בשנות חייו האחרונות עבד בעיקר בגרמניה, ועיצב תפאורות ותאורה לבתי אופרה שונים שם. ארנון אדר מת מהתקף לב בגרמניה בשנת 1984 והובא למנוחות בישראל.
תפיסתו העיצובית
אדר היה מעצב במה טוטאלי. אחד משעוריו הקבועים בשנים בהם הרצה באוניברסיטת תל אביב בחוג לתולדות התיאטרון היה "אספקטים חזותיים של התיאטרון". לדבריו, מעצב במה צריך לדאוג לכל האספקטים העיצוביים - לעצב גם את התפאורה, גם את התלבושות וגם את התאורה, כדי שעל הבמה תשרור תפיסה עיצובית אחת, המשרתת את המחזה. מסיבה זו עמד על כך שבחוג לתיאטרון ישתמשו במושג "מעצב במה" ולא "צייר תפאורות", שהיה מקובל עד אז בתיאטרון הישראלי, כי רוב התפאורנים אז היו ציירים שגם ציירו תפאורות להצגות. הוא התנגד לעיצוב שמשתלט על ההצגה, כי לדעתו על מרכיבי העיצוב צריכים לשרת את ההצגה ואת תפיסת הבמאי. לתפיסתו, מעצב הבמה הוא גם אמן וגם טכנאי, שיודע מחד לצייר ולהגיש סקיצות של הבמה והתלבושות, וגם מודל של התפאורה, כדי לעזור לבמאים להבין את האווירה וקנה המידה. אך מאידך עליו לדעת גם לשרטט תוכניות במה מדויקות, שלפיהן ניתן לבנות בנגרייה את התפאורה ולתכנן את התאורה.
בנוסף לעיצוב במה, אדר הכניס את מקצוע מעצב התאורה לישראל בכלל ולתיאטרון הישראלי בפרט. בעת שובו ארצה מארצות הברית, כל נושא התאורה בתיאטראות היה עדיין מאוד לא מפותח. הוא יעץ לתיאטראות רבים בנושאי כלי תאורה (פנסים) ולוחות תאורה, שנבנו אז במיוחד עבורו על פי תוכניותיו. והוא דאג לקבל אישורים כנציג של חברות תאורה בינלאומיות, גם כדי לייבא כלי תאורה מתאימים (מבלי לקבל אחוזים בתמורה), ובמקביל פנה לכמה בתי מלאכה בארץ כדי שיבנו כלי תאורה לפי השרטוטים וההנחיות שלו. הוא גם גילה שלרוב התיאטראות בארץ אין תוכניות במה מדויקות, והוא דאג להזמין אצל שרטט את תוכניות הבמה של מרב התיאטראות בארץ, כדי שיוכל לתכנון עבורם תפאורות ותאורה בצורה מדויקת. מנהלי תיאטראות ואדריכלים היו פונים אליו לקבל העתקים מהתוכניות. כמו כן פעל למען סטנדרטיזציה של אולמות ובמות התיאטרון, מתוך הבנה שרוב ההצגות של התיאטראות הגדולים נודדות בין הערים השונות וקשה בכל פעם להתאימן לאולם שונה.
אדר גם עיצב מספר קונכיות אקוסטיות לתיאטראות פתוחים ואירועים בחיק הטבע, כמו לתיאטרון הרומי בקיסריה (יחד עם פרופ' איזנהאור מאוניברסיטת ייל), לעיריית תל אביב - למופעים בפארק הירקון, או לאירועים בהר הרצל. הוא עיצב תאורה לבניינים שונים בישראל ומחוצה לה בשיתוף פעולה עם האדריכלים, והרגיל אותם לתכנן את תוכניות התאורה בשלבים מוקדמים של הכנת התוכניות, כדי שניתן יהיה לשלב מראש תאורה מתאימה. זאת מכיוון שהיה לו ניסיון עם הרבה מבנים ציבוריים שלא ניתן היה להאיר אותם בדיעבד בצורה מתאימה. אדר גם עיצב תאורה לאתרים רבים בארץ, במיוחד לאתרים היסטוריים שנוהלו על ידי רשות הגנים וכן אתרים שונים בירושלים העתיקה. בנוסף הפיק ביים ועיצב אירועים המוניים גדולים, החל ממצעדי צה"ל וכלה בחגיגות המוניות. כמו כן עיצב וביים מספר מחזות אורקוליים, כגון במגדל דוד ובמצדה - שם החיזיון שעוצב מחדש על ידי רות מרקוס מוצג עד היום.
עבודות נבחרות
Natinaltheater in Mannheim: "Lear"; Stadtische Buhnen in Wuppertal, "Die 5 Minuten des Isaac Babel"; Nationaltheater Mannheim “The Nose” by Shostakovich
עד שירימו עוגן
עד שירימו עוגן (באנגלית: Until They Sail) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית בשחור-לבן משנת 1957, בבימויו של רוברט וייז, עם ג'ין סימונס, ג'ואן פונטיין, פייפר לורי, פול ניומן וסנדרה די בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על סיפור בשם זה מהאנתולוגיה "Return to Paradise" של ג'יימס מיצ'נר (1950).
העלילה היא על ארבע אחיות בניו זילנד בתקופת מלחמת העולם השנייה ויחסיהן עם חיילי צבא ארצות הברית.
זה סרט הבכורה של סנדרה די ועל הופעתה בו זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה ומבטיחה.
השיר "עד שירימו עוגן" מושר בתחילת הסרט על ידי אידי גורמה ומתאר את היחסים הרומנטיים בין הבחורות לחיילים שמסתיימים כאשר הם מרימים עוגן ומפליגים לקרב.
הסרט צולם בכרייסטצ'רץ', וולינגטון והוליווד.
תקציר העלילה
חיילים צועדים למלחמה בכיכר הקתדרלה בכרייסטצ'רץ' כשהמונים מריעים להם. בין המריעים – ארבע אחיות של משפחת לסלי – אן (ג'ואן פונטיין), ברברה (ג'ין סימונס), דיליה (פייפר לורי) ואוולין (סנדרה די). בין הצועדים, אחיהם דיק ובעלה הצעיר של ברברה, מארק.
כרייסטצ'רץ' מתרוקנת מגברים וברברה מחליטה להתחתן עם פיל "שיינר" פריסקוט שלא גויס. היא מודיעה זאת לאחיותיה זמן קצר לאחר שהתבשרו על מותו של דיק. אן הבכורה והמאופקת מתנגדת לנישואין החפוזים אבל לבסוף מוותרת. פריסקוט הוא אדם גס וחסר נימוס והנישואין עולים על שרטון. כאשר הוא מגויס, מחליטה דיליה לעבור לוולינגטון לעבודה במטה הצי ושם היא פוגשת חיילים רבים. פריסקוט בינתיים נופל בשבי היפנים.
לאחר המתקפה על פרל הארבור מגיעים מאות לוחמי מרינס לכרייסטצ'רץ' הריקה מגברים. ברברה מזמינה את אחד מהם, ריצ'רד "דיק" בייטס (צ'ארלס דרייק) לביתם והוא מוצא חן בעיני אן שנחשבת ל"רווקה זקנה".
ברברה טסה לוולינגטון להיפגש עם דיליה ומתברר לה שהיא עדיין משתמשת בשם נעוריה ויש לה חבר חייל. דיליה מכירה לה את קפטן ג'ק הרדינג (פול ניומן) שתפקידו לחקור רקע של נשים מניו זילנד הרוצות להתחתן עם חיילים אמריקאיים כדי למנוע הכנסת נשים בלתי רצויות. ג'ק מספר לה כי הוא גרוש והם נפרדים. בינתיים נודע לה על מות בעלה מארק בצפון אפריקה.
דיק נפצע בקרב ואן מבקרת אותו. מתפתח קשר אהבה, הם מבקשים להתחתן והיא נכנסת להיריון. ג'ק מגיע לחקור עליה ונפגש שוב עם ברברה שכעת היא אלמנה. מתפתח ביניהם קשר שיודע עליות ומורדות. דיק נשלח לקרב טאראווה ונהרג. משפחתו מפרסמת מודעה בעיתון ומבקשת מידע עליו. אן עונה והמשפחה שולחת לה כסף וכרטיסים לאוקלהומה כדי שהיא והתינוק יגורו איתם.
עם תום המלחמה חוזר טומי, חבר הילדות של אוולין והם מחליטים להתחתן ולטוס לאוקלנד.
פיל פריסקוט חוזר מהשבי אך דיליה מקבלת אותו בקרירות ומבקשת להתגרש ממנו. בחמת זעם הוא רוצח אותה בחרב שלקח מהיפנים. ג'ק מעיד במשפט ומספר על שבעת החיילים שהיו להם קשרים עם דיליה ועדותו מכעיסה את ברברה. כאשר הוא מבקש ממנה להצטרף אליו ולעזוב את ניו זילנד היא מסרבת אבל לבסוף היא מבינה שתישאר לבד, אורזת את חפציה ומצטרפת אליו.
פרוטאין קינאז A
פרוטאין קינאז A (ובקיצור PKA) שייך למשפחה של אנזימים שפעילותם תלויה ברמת ה-cyclic AMP בתא. אנזים זה משמש במספר תפקידים בתא ובהם: בקרה על גליקוגן, סוכר ומטבוליזם של ליפידים. PKA הוא הטרו-טטרמר המורכב מדימר (שתי יחידות) רגולטורי ושתי יחידות קטליטיות.
פעילותו של PKA
PKA מזרחן חלבונים שונים וכך משפיע על פעילותם, יכול לשפעל או לעכב אותם. הזירחון נעשה בשיירים של תראונין או סרין. PKA משמש לתפקידים שונים בהתאם לאופי התא שבו הוא נמצא. לדוגמה, PKA מזרחן אנזימים רבים החשובים בתהליכי מטבוליזם.
מנגנון הפעילות
cAMP משמש כאפקטור אלוסטרי חיובי של האנזים. כאשר ריכוז ה-cAMP נמוך, תתי היחידות הקטליטיות קשורות לתתי היחידות הרגולטוריות. במצב זה היחידות הרגולטוריות חוסמות את האתר הפעיל של היחידות הקטליטיות ולכן הן אינן פעילות. כאשר ריכוז ה-cAMP עולה (לדוגמה בעקבות שפעול של אדנילאט ציקלאז על ידי חלבון Gαs) ה-cAMP נקשרים לאתרי הקישור ביחידות הרגולטוריות (שני אתרים בכל שרשרת רגולטורית; סה"כ 4 יחידות cAMP). הקישור משרה שינוי מבני באנזים וגורם לשחרור של היחידות הקטליטיות. לאחר ניתוקן מהרגולטוריות, תתי היחידות הקטליטיות פעילות.
עיכוב
PKA מבוקר על ידי רמת cAMP כפי שתואר קודם לכן. ישנה בקרה נוספת על תת-היחידות הקטליטיות על ידי פוספורילציה. הבקרה מתרחשת על ידי עיכוב בהיזון חוזר. אחד הסובסטרטים שמשופעל על ידי קינאז הוא פוספודיאסטראז שיודע להמיר cAMP ל-AMP, דבר אשר גורם לירידה ברמת ה cAMP אשר יכולים לשפעל את PKA.
גדעון רקמן
גדעון רקמן (באנגלית: Gideon Rachman; ) הוא עיתונאי יהודי-בריטי, מאז יולי 2006 בעל הטור הראשי לענייני חוץ בפייננשל טיימס.
חייו
נולד באנגליה להורים יהודים דרום אפריקאים ועבר חלק מילדותו בדרום אפריקה.
רקמן למד לתואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת קיימברידג', וסיים ב-1984 בהצטיינות יתרה.
החל את הקריירה שלו בשירות העולמי של הבי-בי-סי (1984–1987). במהלך התקופה 1987–1988 זכה למלגת פולברייט והיה לעמית מחקר בבית הספר וודרו וילסון באוניברסיטת פרינסטון. במהלך השנתיים הבאות היה כתב ה-סאנדיי קורספונדנט בוושינגטון.
כעורך בפיינשל טיימס, תחומי העניין העיקריים שלו הם: מדיניות חוץ אמריקאית, האיחוד האירופי וגלובליזציה.
בעבר כתב מאמרים כפרילאנסר עבור מגזין פרוספקט והיה עורך משנה בוואשינגטון קוורטרלי (1996–2006). הוא גם הופיע באופן סדיר בתוכניות טלוויזיה ורדיו והרצה בכנסים ואירועים אקדמיים ועסקיים.
יחסי דרום אפריקה–תאילנד
יחסי דרום אפריקה–תאילנד הם היחסים הדו-צדדיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין ממלכת תאילנד. לדרום אפריקה שגרירות בבנגקוק, ואילו לתאילנד שגרירות ביוהנסבורג.
היסטוריה
שתי המדינות ייסדו יחסים קונסולריים ב-9 במרץ 1992. כחצי שנה מאוחר יותר, בספטמבר, פתחה דרום אפריקה קונסוליה-כללית בבנגקוק. חודש אחר כך פתחה תאילנד קונסוליה-כללית ביוהנסבורג, שהייתה באותה עת המרכז הפיננסי של דרום אפריקה.
יחסים דיפלומטיים מלאים כוננו ב-9 בדצמבר 1993, ובתאריך זה שודרגו גם שתי הקונסוליות לשגרירויות, תוך שתאילנד פותחת שגרירות בפרטוריה שהחליפה את הקונסוליה הכללית שביוהנסבורג.
בשנת 2018 ציינו שתי המדינות חצי יובל לכינון היחסים הדיפלומטיים.
סחר
בשנת 2018 עמד היקף הסחר בין המדינות על 3.8 מיליארד דולר. עיקר הסחורות שייבאה דרום אפריקה מתאילנד בשווי כולל של כ-2.9 מיליארד דולר הוא כלי רכב ודגנים; עיקר הסחורות שייבאה תאילנד מדרום אפריקה בשווי כולל של כ-930 מיליון דולר הוא פנינים ואבנים יקרות ואלומיניום.
קרלי ראסל
חייו
ראסל החל בנגינת הטרומבון אך במהרה החליפו בקונטרה בס. הוא החל לנגן באופן מקצועי בגיל 18. בשנת 1943 החל להקליט עם התזמורת של בני קרטר. בשנת 1944 הוא הצטרף ללהקה של דיזי גילספי והחל בתקופה זו היה בתנופה אדירה והקליט עם כל הנגנים הנחשבים ביותר של הבי בופ. בין המוזיקאים איתם ניגן ראסל ניתן למנות את: ארט בלייקי (באחד ההרכבים המקוריים שמהם צמחו שליחי הג'אז של בלייקי), קליפורד בראון, מיילס דייוויס, סטן גץ, טאד דמרון, ג'וני גריפין, צ'ארלי פארקר, ת'לוניוס מונק, באד פאוול, דיזי גילספי, קולמן הוקינס והוראס סילבר.
חייל
חייל הוא כל אדם שהתגייס לשורותיו של צבא של מדינה ריבונית בשירות חובה, בהתנדבות, בשירות קבע או בשירות מילואים.
אפיון
חיילים הם חלק ממבנה היררכי וקפדני הקרוי צבא. במסגרת הצבא, מחולקים החיילים ליחידות שונות, בהן חיל רגלים, חיל הנדסה קרבית, חיל שריון, חיל ים וחיל האוויר.
לא כל החיילים הם לוחמים, על אף שרובם המכריע עוברים במהלך שירותם הכשרה בשימוש בנשק ברמה כזו או אחרת. למעשה בכל צבא רוב החיילים משרתים בתפקידים לא קרביים (כדוגמת תפקידי פקידות, לוגיסטיקה או מחקר ופיתוח), ורק מיעוטם (בערך 25%) קרביים.
החיילים מובחנים מאזרחים במשמעת וההיררכיה הפנימית הנוקשה של הצבא, היכולת של הקצינים להטיל עונשים על החיילים ועוד. אמנם גם בארגונים אחרים קיימים אמצעי משמעת, ובהם פיטורים, אך הצבא יכול להעניש את חייליו בסנקציות פיזיות, במעצר ומאסר בכלא צבאי ובצבאות מסוימים אף בעונש מוות. המשפט הצבאי שונה מהמשפט האזרחי ומחמיר ממנו ועל אכיפתו ממונה משטרה צבאית. החיילים לובשים מדים ועליהם דרגות, סמלים וסימני זיהוי המעידים על שיוכם הארגוני. לרוב, יחידות וחילות שונים מובחנים באמצעות כומתות זהות בצבעים שונים, תגי יחידה וסיכות. לזרועות שונות בצבא ייתכנו מדים בצבע שונה.
חיילים מובחנים זה מזה באמצעות דרגה המסמלת את מיקומם בהיררכיה הצבאית. הדרגות מתחלקות לדרגות חוגרים, דרגות נגדים ודרגות קצינים.
חייל שמשרת שנים רבות בצבא, והתקדם רבות בהיררכיה הצבאית, מכונה איש צבא.
קרביות החיילים
לא כל החיילים הם לוחמים, רובם הגדול משרת בתפקידים עורפיים ותפקידם לא כולל פעולות קרביות (כגון עובדי רס"ר, פקידים, מזכירות, אנשי חימוש ולוגיסטיקה, טבחים, מתכנתים וכדומה). במהלך הכשרתם החיילים (כולל שאינם לוחמים) רוכשים מיומנות והכשרה צבאית בנושא קליעה וירי, שדאות ומצבי לחימה שונים.
בצה"ל יש חלוקה ל-3 רמות קרביות:
טיפוסי חיילים קרביים
חיילים קרביים מתחלקים בדרך כלל לכמה סוגים: כבדים, קלים בינוניים וסדירים לעומת לא סדירים. החלוקה הזאת תקפה הן לפרשים והן לחיל רגלים. מקורה של החלוקה עוד בעת העתיקה והיא קיימת עד עצם היום הזה.
סדירים ולא סדירים
חיילים סדירים הם חיילים שמגויסים מתוקף צו חוקי של המדינה והם משרתים בדרך כלל תקופה מוגדרת היטב בכוחות המזוינים של אותה מדינה. חיילים סדירים מקבלים אימון אחיד וכלי נשקם מסופקים ברוב המקרים על ידי המדינה. החיילים הסדירים הראשונים היו ככל הנראה שומרי ראשם של המלכים בעת העתיקה ושכירי חרב.
חיילים לא סדירים זוכים לרמת חופש גדולה יותר מאשר החיילים הסדירים. בדרך כלל המשמעת ביחידות אלו רופפת יותר ואימונם לקוי בדרך כלל יחסית לכוחות הסדירים. אף שרוב צבאות העולם עברו לחיילים סדירים, יש מקום גם ללוחמים לא סדירים. בכמה וכמה צבאות בעולם מקובל שירות של אנשי מילואים, שמאומנים לתפקיד מסוים ומשוחררים לאזרחות לאחר תום האימון או השירות הסדיר שלהם, ונקראים לשירות רק בעת מלחמה. מודל זה מוזיל את העלות של החזקת החיילים, ומאפשר לצבא לגדול באופן משמעותי בזמן חירום.
בעת העתיקה וימי הביניים החיילים הלא סדירים היו בדרך כלל מיליציה שגויסה מקרב האזרחים. גם בעת החדשה השתמשו בחיילים לא סדירים דוגמת הקוזאקים לביצוע משימות שחיילים סדירים מתקשים בביצוען.
כבדים, בינוניים וקלים
חלוקה נוספת שקיימת לצד החלוקה לסדירים ולא סדירים היא החלוקה לקל וכבד. החלוקה הזאת לא מבטלת את החלוקה הקודמת. ייתכן שגם החיילים הסדירים וגם הלא סדירים יסווגו בתור הכבדים או בתור הקלים. החלוקה הזאת לא קיימת בצבאות מודרניים ונוהגים להפריד רק את החיילים הקלים משאר החיילים שאין להם בדרך כלל שם מיוחד או לעיתים קוראים להם "חיילי קו" כי הם נלחמו במערך קווי במאות ה-17 עד ה-19.
בצבאות מודרניים התיאור של החיילים הקלים מתייחס בדרך כלל לנשק מסייע דוגמת תותחים, מרגמות, רכב קרבי משוריין וכיוצא באלה. פלוגות קלות יהיו חמושות בנשק מסייע במספר קטן יותר יחסית לפלוגות הרגילות. בדרך כלל אלו הפלוגות הניידות בצבא. סיירת מטכ"ל, למשל, היא סוג של יחידה קלה.
המשמעות של "כבד", "בינוני" ו"קל" בצבאות של העולם העתיק וימי הביניים מתייחסת למשקל הציוד. הכוונה בראש ובראשונה לשריון ולסוג השריון. ככלל שהשריון כבד יותר, כך החייל יחשב לכבד יותר. כך חיילים ללא שריון או עם שריון דל יחשבו לקלים ואילו ההופליטים בעלי שריון במשקל של כ-30 ק"ג יסווגו ככבדים.
השריון קבע גם את צורת הלחימה של החייל. חייל בעל שריון כבד איננו נייד כל כך וחשוף מאוד להתקפות של החיילים הקלים, הניידים ממנו. כתוצאה מכך, החיילים הכבדים התקבצו תמיד לגושים גדולים דוגמת הפלנקס או מבנה צפוף אחר. סיבה נוספת לגושים גדולים היא גידול בכושר ההבקעה של החיילים הכבדים: לגוש גדול קל יותר להבקיע את שורות האויב.
מיון לפי צורת לחימה
כיום ההבדל העיקרי בין החיילים הקרביים היא פלטפורמת הלחימה:
קישורים חיצוניים
جندي (رتبة عسكرية) Militaire
צילום רחם
צילום רחם (באנגלית: Hysterosalpingography; ידוע גם כ-HSG וכ-Uterosalpingography) הוא הליך רדיולוגי, שנועד לחקור את הצורה של חלל הרחם ואת הצורה ואת העבירות של צינורות החצוצרות. בהליך זה, מזריקים חומר ניגוד לתוך תעלת צוואר הרחם וגם פלואורוסקופיה עם הגדלת תמונה. תוצאה נורמלית מראה את מילוי חלל הרחם ומילוי דו צדדי של החצוצרות עם חומר ההזרקה. קרע בצינורות נצפה כאשר יש דליפה של החומר לתוך חלל הצפק. לצילום תפקיד חיוני בטיפולי פוריות, במיוחד במקרה של חסימת צינור החצוצרות.