cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אירלנד
שלטון אנגלי
ב-1801 העביר הפרלמנט האירי החלטה כי אירלנד תאוחד עם "הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה", שנוצרה מאיחוד של אנגליה וסקוטלנד ב-1707. כתוצאה מהאיחוד נוצרה "הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד". בעקבות האיחוד שונה דגל הממלכה המאוחדת שעד אז שילב בין דגלי אנגליה וסקוטלנד, ונוסף לו צלב אדום נטוי באלכסון, המייצג כביכול את סנט פטריק, הפטרון של אירלנד. "הצלב של סנט פטריק" הוסף על גבי הצלב הלבן של סקוטלנד, באופן שנותן לסקוטלנד עדיפות על-פני אירלנד. למעשה, "הצלב של סנט פטריק" לא היה סמל אירי מעולם, ואף השימוש שלו בקרב היוניוניסטים (תומכי האיחוד עם בריטניה) בצפון אירלנד, משני. נראה כי זה היה סמלה של משפחת המושל שמונה על אירלנד מטעם הממלכה המאוחדת.
קרחון נמסיס
לקריאה נוספת
• Herzfeld U.C. (2004), Combination of SAR and Radar Altimeter Data: Lambert Glacier/Amery Ice Shelf, Atlas of Antarctica. Springer, Berlin, Heidelberg
אירלנד
הרעב הגדול
בשנת 1846 החל "רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד", אחד מהאירועים הטראומטיים ביותר בהיסטוריה האירית. באותה תקופה, ממגוון סיבות חקלאיות, כלכליות וחברתיות נוצרו תנאי רעב אשר המיתו מאות אלפים מתושבי האי. הגורם המיידי להיווצרות הייתה פטריית הכימשון, שהתפשטה בכל האי וכילתה את רוב היבולים של פריט המזון הבסיסי של רוב תושבי האי, תפוח האדמה. כתוצאה מהרעב שנמשך שלוש שנים, מתו מעל חצי מיליון איש, ומיליונים אחרים היגרו לארצות הברית, בריטניה, קנדה ואוסטרליה.
קרחון נמסיס
לקריאה נוספת
• Hultzsch, N., Wagner, B., Diekmann, B., & White, D. (2008), Mineralogical implications for the Late Pleistocene glaciation in Amery Oasis, East Antarctica, from a lake sediment core., Antarctic Science, 20(2), 169-172. https://doi:10.1017/S0954102007000880
אירלנד
תנועות השלטון העצמי ויוניוניזם
בשנות ה-70 של המאה ה-19, חזרה שאלת השלטון העצמי האירי למרכז העניין הציבורי והפוליטי באירלנד בהובלתו של צ'ארלס סטיוארט פרנל, מייסד המפלגה הפרלמנטרית האירית, אך תומכי השלטון העצמי, ביניהם ראש הממשלה הבריטי ויליאם גלאדסטון, לא הצליחו להעביר חוק שלטון עצמי בפרלמנט. לצד הדרישה לעצמאות, קמה בצפון אירלנד תנועת היוניוניזם, שביקשה להישאר חלק מהממלכה המאוחדת. תושבי בלפסט ואלסטר, הפרוטסטנטים ברובם, חששו כי מתן שלטון עצמי לאירלנד יטביע את הצפון התעשייתי והמשגשג באיכרים קתולים עניים, אשר כצעד ראשון להפגנת עצמאותם יטילו מכסים והגבלות על המסחר עם אנגליה אשר היווה את רוב פרנסתם. כמו כן, הם חששו שהקתולים יטילו הגבלות עליהם, כמו שהפרוטסטנטים הטילו על הקתולים בעבר. המאבק למען העברת חוק השלטון העצמי של אירלנד המשיך עד שנות ה-1910, וכשהיה נראה שיעבור, הקימו היוניוניסטים בצפון אירלנד את ארגון מתנדבי אלסטר שמטרתו הייתה מניעת מתן העצמאות למדינה. פריצת מלחמת העולם הראשונה דחתה את יישום ההחלטה שלבסוף התקבלה, אך בינתיים באירלנד שינו מאורעות המאבק לעצמאות את פני המפה הפוליטית.
האמנה האנגלו-אירית ומלחמת האזרחים
ביולי 1921 הוכרזה הפסקת אש, והתחדש המשא ומתן בין ממשלת בריטניה לנציגים אירים בהובלת ארתור גריפית', רוברט ברטון ומייקל קולינס, במטרה לחתום על האמנה האנגלו-אירית, שתעניק שלטון עצמי לאירלנד במסגרת ריבונית של הממלכה המאוחדת וכחלק מחבר העמים הבריטי. כעת, התנועה הרפובליקנית התפצלה בין אלו שתמכו בעצמאות חלקית על פי תנאי האמנה, ואלו שדרשו עצמאות מלאה מבריטניה, כולל במחוזות צפון אירלנד. ב-6 בדצמבר 1921, אישר הדאל אירן את האמנה ברוב זעום, וב-6 בדצמבר 1922 הפך כל האי אירלנד למדינת אירלנד החופשית. כעבור חודש, שישה מחוזות צפון אירלנד בעלי רוב פרוטסטנטי הצטרפו בחזרה לממלכה המאוחדת כפי שהותר להם על פי ההסכם.
מדינת אירלנד החופשית וחוקת 1937
ויליאם תומאס קוסגרייב, שעמד בראש הממשלה הזמנית עד הקמת מדינת אירלנד החופשית, מונה לראש ממשלתה. המחוקק כלל את הדאל אירן כבית תחתון, והוסיף את השנד ארין (Seanad Éireann), או הסנאט, כבית עליון. מכיוון שהיה על כל חברי הדאל להישבע אמונים לכתר הבריטי, נבחרי שין פיין הרפובליקנים סירבו לקחת את מושביהם. חברי הדאל תומכי האמנה הקימו את מפלגת קומן נה גייל, שהייתה לרוב בבית המחוקק בין השנים 1922 ל-1927, כשרק מפלגת הלייבור באופוזיציה פעילה, ואז שלטה כמפלגת מיעוט עד 1932. איימון דה ואלירה ניסה לבטל את מדיניות החרם של שין פיין, וכשנכשל בכך, הקים את מפלגת פיאנה פול, שהצטרפה לדאל ב-1927, וב-1932 הייתה למפלגה הגדולה ביותר. ב-1931 העביר הפרלמנט הבריטי את חוק וסטמינסטר, אשר שחרר את הסמכות של הממלכה המאוחדת לחוקק עבור המדינה החופשית וריבונויות אחרות של הממלכה, צעד חשוב בהפיכתה של אירלנד למדינה ריבונית, מצב שניצל דה ואלירה, כעת ראש הממשלה. הוא ביטל את שבועת האמונים לכתר, ופתח במלחמה כלכלית נגד אנגליה. ב-1937, הוא ניסח חוקה חדשה, שעברה במשאל עם ביולי של אותה השנה, ובכך הגיעה המדינה החופשית לסופה, וקמה רפובליקת אירלנד.
החוקה החדשה גרמה לפיצול נוסף בין הפעילים הרפובליקנים הוותיקים. הוא נתן סמכויות חוקתיות לכנסייה הקתולית, והקטין את זכויות הנשים אשר הובטחו בחוקה הזמנית המקורית שנכתבה עם הצהרת העצמאות כעשרים שנים קודם לכן. חלק מהנשים הרפובליקניות הנבחרות, שהיו גם חלק מן המאבק המזוין לעצמאות אירית, בחרו בשלב זה לפרוש מן הפוליטיקה האירית.
הרפובליקה האירית
הרפובליקה האירית הוכרזה רשמית ב-1949, אז אומץ חוק הרפובליקה. הקשרים שהיו בכל פעם לרופפים יותר בין אירלנד לבין בריטניה נותקו סופית ואירלנד חדלה להיות חברה בחבר העמים הבריטי. בדצמבר 1955 הצטרפה אירלנד לאו"ם. אירלנד הצטרפה לאיחוד האירופי בשנת 1973. במהלך שנות ה-70 חוותה אירלנד משבר כלכלי, אך שינויים במדיניות הכלכלית הובילו לצמיחה חדה בין שנות ה-90 לשנות ה-2000, תקופה שמכונה "הטיגריס הקלטי" (An Tíogar Ceilteach). ב-2007, עם המשבר הכלכלי העולמי גם כלכלת אירלנד ספגה מהלומה, אך מאז שנת 2014 נמצאת שוב בצמיחה.
במהלך החצי השני של המאה ה-20 הייתה ממשלת אירלנד מעורבת עמוקות במציאת פתרון הסכסוך בצפון אירלנד. הסכם השלום של שנת 1998 אושר במשאלי עם בשני צידי הגבול. על פי ההסכם הכירה אירלנד בכך שמרבית תושבי צפון אירלנד מבקשים להישאר כחלק מן הממלכה המאוחדת, ולפיכך ויתרה אירלנד על תביעתה לריבונות על צפון אירלנד, והסירה אותה מחוקתה. בריטניה מצידה הכירה בקשרים העמוקים בין צפון אירלנד לרפובליקת אירלנד, ושצפון אירלנד תישאר חלק ממנה עד שהעם בשני צידי הגבול יחליטו אחרת, ובמקרה כזה, על אירלנד ובריטניה גם יחד לכבד ולבצע החלטה זו.
פוליטיקה
אירלנד היא רפובליקה, בה מערכת פרלמנטרית וממשלה. נשיא אירלנד, המשמש כראש המדינה, נבחר לתקופה בת שבע שנים, ויכול להיבחר לשתי תקופות כהונה. תפקידו של הנשיא הוא סמלי ברובו, אך עדיין יש לו מספר תפקידים וסמכויות על פי החוקה, בביצועם הוא נעזר בגוף מייעץ בשם "מועצת המדינה".
ראש ממשלת אירלנד מכונה באירית טישֵך (Taoiseach); במילה זו נעשה שימוש אף באנגלית (בעיקר בדיווחי חדשות). ראש הממשלה ממונה על ידי הנשיא לפי המלצת הפרלמנט, ולכן הוא על פי רוב מנהיג מפלגת הרוב בפרלמנט, או מנהיג קואליציה של מפלגות המהוות רוב.
הפרלמנט ובו שני בתים, מורכב מן הבית העליון, הסנאט, ומן הבית התחתון, הדול (Dáil). בסנאט שישים חברים: אחד-עשר מתמנים על ידי ראש הממשלה, שישה נבחרים על ידי האוניברסיטאות ו-43 נבחרים מתוך פאנלים של מועמדים. בדול 166 חברים, המכונים TD - Teachtaí Dála (מקביל לראשי התיבות ח"כ). חברי הדול נבחרים בבחירות אזוריות לפי שיטת הקול היחיד הנייד. על פי החוקה האירית יש לערוך בחירות לפחות אחת לשבע שנים. על פי החוק הבחירות נערכות אחת לחמש שנים.
המפלגות העיקריות באירלנד כוללות את פיאנה פול (המפלגה הרפובליקנית), מפלגת השלטון העיקרית בהיסטוריה של אירלנד. מאז ייסודה בשנת 1926 הייתה המפלגה בשלטון במשך 55 שנים (שלא ברציפות) ורוב נשיאי אירלנד וראשי ממשלתה יצאו משורות מפלגה זו. המפלגה השנייה בגודלה, המשמשת כמובילת הקואליציה והמפלגה הגדולה במדינה, היא פינה גייל, אשר הוקמה בשנת 1933 מאיחודן של כמה מפלגות. ראש ממשלת אירלנד הנכחי, ליאו ורדקר הוא גם ראש המפלגה. מבחינה היסטורית היו פינה גייל וקודמותיה תומכות בחוזה האנגלו אירי, אשר הקים את מדינת אירלנד החופשית שקדמה לאירלנד, על חלק משטח האי אירלנד, ופיאנה פול הייתה מפלגתם של המתנגדים לחוזה. הלייבור, מפלגה סוציאל-דמוקרטית היא השלישית בגודלה. מפלגה נוספת היא המפלגה הדמוקרטית הפרוגרסיבית, מפלגה ליברלית ימנית אשר נוסדה בשנת 1987 על ידי TD מפיאנה פול ומפינה גייל, בקואליציה ומשורותיה מונתה סגן ראש הממשלה.
מפלגות אחרות הן שין פיין שהיא הזרוע הפוליטית של ה-IRA, הצבא האירי הרפובליקני, הלוחם לאיחודו של האי. המפלגה טוענת כי היא המשכה של מפלגת שין פיין ההיסטורית שהוקמה בשנת 1905, אך מאז עברו על מפלגה זו גלגולים רבים, וטענה זו מוטלת בספק. במהלך שנות קיומה דישדשה המפלגה בשולי הפוליטיקה באירלנד, אך לאחר הפסקת האש בצפון בשנות ה-90, גדל באופן משמעותי מספר תומכיה, אך עדיין שולית ביחס לשלוש המפלגות הגדולות. מצב זה השתנה במהלך העשור השני של המאה ה-21 והיא הפכה לאחת משלוש המפלגות הגדולות. כן פעילה באירלנד מפלגה ירוקה.
אחת הדמויות הידועות ביותר בפוליטיקה האירית ברחבי העולם היא מרי רובינסון, נשיאת אירלנד לשעבר, אשר בין 1997 ו-2002 שימשה כנציבת האו"ם לזכויות האדם.
ב-25 במאי 2018 בוטל סעיף בחוקה האירית האוסר על הפלות, לאחר משאל עם בנושא. סעיף זה אושר אף הוא במשאל עם בשנת 1983, ב-2014 הוכנס תיקון לחוקה שאפשר ביצוע הפלה במקרים של סכנה לחיי האם.
ב-5 ביולי 2018, העביר השנאד האירי חוק המכריז על התאריך 21 בינואר כיום העצמאות של אירלנד, יום השנה לאספה הראשונה של הדאל אירן ב-1919. באספה זו אושרה הצהרת העצמאות האירית.
כלכלה
אירלנד סבלה במשך שנים מעוני ומבריחת תושבים כתוצאה ממצבה הכלכלי הירוד והתבססה בעיקר על חקלאות. בשנות ה-90, במקביל להאצה בתיעוש, החלה תופעה שכונתה "הנמר הקלטי" שאופיינה בצמיחה מהירה של הכלכלה האירית והפכה אותה מכלכלה כושלת לכלכלה צומחת - המשק האירי צמח בממוצע בכ-10% בין השנים 1995–2000. אירלנד השיקה ב-1999 את האירו ביחד עם שאר מדינות האיחוד האירופי.
בשנת 1972 אירלנד חתמה על אמנת ההצטרפות לאיחוד האירופאי.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלה הממשלה האירית הסדרה של צעדים שמטרתם לטפל באינפלציה, להוריד את עול המיסים, לשפר את איכות כוח העבודה ולעודד השקעות זרות בתחומי המדינה. המשק האירי הוא משק מודרני וקטן יחסית הנשען על מסחר. החקלאות, בעבר הסקטור החשוב בכלכלה האירית, הוחלפה בתעשייה שהיום אחראית לכ-46% מן התמ"ג, 80% מן היצוא ולכ-29% מכוח העבודה. אף על פי שיצוא הוא המנוע העיקרי שמניע את הכלכלה האירית גם העלייה בצריכה הפרטית וההתאוששות בענף הבנייה ובהשקעות העסקים תורמות לצמיחה הכלכלית.
עיר הבירה דבלין, מוקמה במקום ה-22 בסקר עולמי שבחן את יוקר המחיה בערים שונות ברחבי העולם.
גאוגרפיה
אירלנד וצפון אירלנד שוכנות באי האירי שנמצא במזרח האוקיינוס האטלנטי. שטחו 84,421 קילומטר רבוע (האי השלישי בגודלו באירופה), אורכו (מצפון לדרום) 485 קילומטר, רוחבו (ממזרח למערב) 275 קילומטר, ואורך קו-החוף שלו 1,448 קילומטר. ממערב לאי משתרע האוקיינוס האטלנטי, מצפונו התעלה הצפונית, ממזרח הים האירי המפריד בין אירלנד לבריטניה ומתחבר לאוקיינוס דרך תעלת סנט ג'ורג' והים הקלטי, בדרום מזרח האי.
החלק המרכזי של האי הוא שפלה. המוקפת בשטחים הרריים. החוף המערבי של אירלנד בין מחוז קורק ומחוז דניגול מורכב ברובו מצוקים תלולים שמסתיימים בים. ההר הגבוה ביותר הוא Carrauntoohil וגובהו 1,041 מטר. דרום מערב אירלנד כולל את אזור נהר שאנון, הנהר הארוך באי, אשר חוצה את האי מצפון-מזרח לדרום-מערב ונשפך אל הים ממערב לעיר לימריק. האזור הדרום מערבי מכיל מספר רב של אגמים שבהם ניתן לדוג. בנוסף לאגמים יש בדרום מערב האי הרים קשוחים ומישורים פוריים. באזור זה נמצא גם מישור בורן, מישור ענק של אבן גיר.
אקלים
האי מושפע מאוד מהזרם הצפון אטלנטי, שהוא ההמשך הצפון מערבי של זרם הגולף הבא מהקריביים. חום המים בזרם גורם למזג אוויר מתון יחסית באי. הקיץ איננו חם אם כי הטמפרטורה יכולה להגיע ל-30 מעלות צלזיוס; בחורף הטמפרטורות מגיעות לעיתים לקיפאון, אך השלג נדיר. גשם יורד כמעט כל השנה, בממוצע ב-275 ימים. כמויות הגשם הגדולות גורמות לכך שהאי מכוסה בשטחי דשא וצמחייה ירוקים כל השנה, ולכן הוא מכונה בשם "אי הברקת" (Emerald Isle).
חי וצומח
אדמת אירלנד פורייה ביותר ומכוסה בצמחייה ירוקת-עד. היערות אינם רבים ושטחי דשא ומרעה מכסים את רוב שטחו של האי. הגידול התרבותי הנפוץ ביותר הוא תפוח האדמה. העם האירי הסתמך במשך שנים ארוכות על גידול תפוחי אדמה למחייתו; פטרייה שהרסה בעבר את יבולי תפוחי האדמה הובילה לרעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד. גידול נפוץ נוסף הוא השעורה. עולם החי באי אינו מגוון. באי נפוץ גידולם של צאן, חזירים ובקר. באי אין כלל נחשים, והמסורת האירית מספרת כי אלו גורשו משטחו של האי על ידי פטריק הקדוש.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2020, מתגוררים באירלנד כ-4,977,400 תושבים. באירלנד אחוז הילודה הגבוה ביותר באיחוד האירופי עם 1.8 ילדים לאישה בממוצע. ב-1 בינואר 2019, הפכו ההפלות במדינה לחוקיות.
מספר הנתינים הזרים באירלנד עומד על כ-544,357 תושבים, שמהווים כ-12% מהאוכלוסייה הכללית. מספר זה גבוה פי 2.5 מהמספר שנמדד במפקד של שנת 2002. חמשת הלאומים העיקריים המתגוררים באירלנד הם פולנים (122,515), בריטים (103,259), ליטאים (36,552), רומנים (29,186), לטבים (19,933), ברזילאים (13,640) וספרדים (12,112).
מצבו של העם האירי ייחודי בכך שרוב רובו חי מחוץ לגבולות מדינת הלאום שלו. בהשוואה לכ-5 מיליון אירים החיים באירלנד, בארצות הברית חיים למעלה מ-30 מיליון תושבים שמוצאם אירי. קהילות גדולות נוספות קיימות בבריטניה ובקנדה.
דת
פטרוניה של אירלנד הם הקדוש קולומבה, פטריק הקדוש, ובריג'יד מקילדייר. יום פטריק הקדוש מצוין ב-17 במרץ באירלנד ומחוצה לה והוא מוכר כיום הלאומי של אירלנד.
היהודים באירלנד
יהודים התיישבו באירלנד עוד בימי הביניים, אך הקהילה היהודית מעולם לא הייתה גדולה ולא עלתה במספרה על אלפים בודדים. הגירה משמעותית לאירלנד החלה רק בשנות השמונים של המאה ה-19. ב-1971 התגוררו בצפון אירלנד כ-968 יהודים וברפובליקה האירית כ-2633 יהודים. רוב יהודי הרפובליקה האירית יושבים בדבלין ובצפון אירלנד יושבים היהודים בבירה בלפסט.
הרב הראשי הראשון של מדינת ישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, כיהן קודם לכן כרב הראשי של אירלנד. בנו, חיים הרצוג היה לנשיאה השישי של מדינת ישראל. לאחריו כיהן הרב יעקב שכטר כרבה הראשי של אירלנד. בשנים 2004–2013 דווחו למשטרה האירית 55 אירועים אנטישמיים. נכון ל-2011 גרים באירלנד כ-2,000 יהודים.
שפות
החוקה האירית מגדירה את השפה האירית כשפה הלאומית והראשונה של אירלנד, אך מכירה גם במעמדה של האנגלית, שהיא בפועל השפה המדוברת ביותר באי, באופן כמעט מוחלט. נכון לשנת 2006, כ-39% מתושבי המדינה הגדירו את עצמם כבעלי מסוגלות בשימוש בשפה האירית. האירית נותרה שפת הקהילה רק במספר אזורים כפריים, בעיקר במערב המדינה, אזורים אשר מוכרים בשם גיילטאכט. מלבד אזורים אלו, הייצוג הבולט ביותר של השפה האירית באירלנד הוא בשלטי דרכים, אשר מחויבים להיות כתובים בשתי השפות. רוב המודעות לציבור והתקשורת הכתובה מודפסות בשפה האנגלית, כמו גם מתן השירותים הממשלתיים לאזרחים, אשר אמורים כביכול להינתן בשתי השפות, אך בפועל ניתנים כמעט תמיד באנגלית. מאידך, ישנן מערכות תקשורת המשדרות בשפה האירית בלבד כמו תחנת הטלוויזיה TG4, תחנת הרדיו "רדיו נא גיילטאכטה" ועיתונים רבים המודפסים באירית. כלל הפקודות הרשמיות הניתנות במסגרת כוחות ההגנה האירים הן בשפה האירית.
תרבות
לאורך מאות רבות התבססה התרבות האירית על זו הקלטית, ואירלנד נותרה אחת משש המדינות הקלטיות. בעקבות הפלישה האנגלו-נורמנית במאה ה-12 והכיבוש הבריטי ההדרגתי של האי, הושפעה התרבות האירית מאלו האנגלית והסקוטית. לכן, חולקת התרבות האירית מאפיינים מסוימים עם העולם האנגלו-סקסי, עם אירופה הקתולית ועם המדינות הקלטיות האחרות. הפזורה האירית, מהגדולות והנרחבות שבעולם, תרמו לגלובליזציה של התרבות האירית, תרבות אשר הפיקה דמויות מפתח רבות באומנות, במוזיקה ובמדע.
ספרות
אירלנד תרמה תרומה משמעותית לעולם הספרות הן בשפה האנגלית והן בשפה האירית. הסיפורת האירית המודרנית החלה בשנת 1726 עם פרסומו של הספר מסעי גוליבר של ג'ונתן סוויפט. עם הסופרים האירים החשובים הנוספים של המאה ה-18, ניתן למנות את לורנס סטרן וספרו טריסטרם שנדי ואת אוליבר גולדסמית' וספרו The Vicar of Wakefield. סופרים אירים רבים פרצו לתודעה במהלך המאה ה-19, וביניהם מריה אדג'וורט', ג'ורג' מור וברם סטוקר וספרו משנת 1897, דרקולה. מבין סופרי המאה ה-20 ניתן למנות את ג'יימס ג'ויס וספריו דבלינאים, דיוקן האמן כאיש צעיר ויוליסס ואת הסופרים בריאן או'נולן, אליזבת בואן, עדנה או'בריאן, רודי דויל וג'ון באנוויל. בתחום סיפורי הילדים, בולט הסופר אואן קולפר. בין המשוררים האירים הידועים ביותר ניתן למנות את פטריק קוונה, ואת זוכי פרס נובל לספרות ויליאם בטלר ייטס ושיימוס היני.
ההיסטוריה של התיאטרון האירי מתחילה עם התפתחותו של שטח השליטה האנגלי סביב העיר דבלין במאה ה-17, ובמהלך השנים תרמה אירלנד באופן נרחב לדרמה האנגלית. בתחילת דרכו, התיאטרון האירי שימש בעיקר למטרות פוליטיות, אך ככל שנפתחו תיאטראות נוספים וככל שעלתה הפופולריות של התחום, התיאטרון העלה הצגות יותר ויותר מגוונות. תיאטראות רבים בדבלין יצרו קשרים עם מקביליהם בלונדון, והצגות בריטיות רבות הוצגו על במות אירלנד. אולם, רוב המחזאים האיריים עזבו את המדינה כדי לבסס את עצמם בתחום. במאה ה-18, היו שני המחזאים האיריים אוליבר גולדסמית' וריצ'רד ברינסלי שרידן מהמצליחים שבמחזאי לונדון. בתחילת המאה ה-20, תיאטראות רבים באירלנד החלו לקדם מחזות איריים ולטפח מחזאים, במאים ושחקנים מקומיים, מה שאפשר ליוצרים האיריים להתבסס באירלנד במקום בבריטניה או בארצות הברית. עם המחזאים האיריים הבולטים של המאה ה-20 ניתן למנות את זוכי פרס נובל ג'ורג' ברנרד שו וסמואל בקט, וכמו כן את אוסקר ויילד, שון או'קייסי, בריאן פריל, ברנדן בהאן ויו לאונרד.
מוזיקה
אירלנד נודעת בזכות המוזיקה האירית המסורתית, אשר מנוגנת על ידי להקות מכל רחבי העולם. המוזיקה האירית שמה על מאפייניה המסורתיים, על אף השפעות הגלובליזציה התרבותית, ואף השפיעה על סגנונות אחרים כמו קאנטרי או מוזיקה עממית אמריקאית. המוזיקה כוללת לרוב שימוש בחליל, כינור וחמת חלילים. בתחום המוזיקה הפופולרית, יוצרים אירים רבים זכו לפרסום עולמי. ביניהם: U2, שינייד או'קונור, בוב גלדוף, ווסטלייף, בויזון, ריברדאנס, הסקריפט, ואן מוריסון, הקורס, הקרנבריס, אניה, ג'דווארד, נייל הורן ועוד. ישנם גם הרכבי מוזיקה קלאסית פעילים באירלנד ושלושה ארגוני אופרה אשר מעלים מופעים גדולים בבירה דבלין ומופיעים בתיאטראות נוספים ברחבי המדינה, וכמו כן מעלים את פסטיבל האופרה בווקספורד בין החודשים אוקטובר ונובמבר.
אירוויזיון
בתחרות האירוויזיון מחזיקה אירלנד בשלושה שיאים:
לארה סטון
לארה קתרין סטון (נולדה ב-20 בדצמבר 1983) היא דוגמנית הולנדית.
ביוגרפיה
סטון נולדה בעיירה בצפון הולנד לאם הולנדית ואב אנגלי. היא התגלתה ברכבת המטרו בפריז בעת שהייתה בחופשה עם משפחתה. כשהייתה בת חמש עשרה השתתפה בתחרות מראה השנה של עלית ולמרות שלא זכתה בתחרות היא הרשימה את ההנהלה של סוכנות עלית וחתמה על חוזה עימם. היא הופיעה בתצוגות אופנה של ז'יבנשי וקלווין קליין.
מגזין ניו יורק דירג אותה כ"אחת מעשר הדוגמניות המובילות לצפות בהן" במהלך שבוע האופנה בניו יורק. היא דגמנה ל-H&M ורוברטו קוואלי ובפברואר 2009 הופיעה על השער של מגזין ווג פריז הצרפתי. סטון דורגה כאחת הדוגמניות המובילות של שנות ה-2000.
חיים אישיים
סטון נישאה לשחקן דייוויד ואליאמס בשנת 2010. ב-2013 נולד בנם. הזוג התגרש בשנת 2015.
מריסה מילר
מריסה לי מילר (באנגלית: Marisa Lee Miller; נולדה ב-6 באוגוסט 1978) היא דוגמנית אמריקאית.
ביוגרפיה
נולדה בשם מריסה לי ברטטה (Marisa Lee Bertetta) בסנטה קרוז, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית. התחנכה בבית ספר נוצרי פרטי. לה שתי אחיות צעירות, היא התגלתה בגיל שש עשרה על ידי שני סוכני דוגמנות איטלקיים והחלה לדגמן באיטליה.
היא התפרסמה ב-1997 כשהופיעה בגיליון הראשון של המגזין "Perfect 10".
מ-2002 ועד 2008 היא הופיעה בכל אחד מגיליונות בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד וב-2008 היא הופיעה על שער המגזין.
מ-2007 היא החלה לשמש מלאכית של ויקטוריה'ס סיקרט.
היא הצטלמה לשערי המגזינים מקסים וקוסמופוליטן.
הופיעה כדוגמנית בפרק של הסדרה "הפמליה", והתארחה גם בסדרות "גארי הרווק" ו-"איך פגשתי את אמא". ב-2013 השתתפה בסרט המדע הבדיוני "שוטרים מעולם אחר", לצד ראיין ריינולדס.
זבו
זֶבּוּ (שם מדעי: Bos taurus indicus) הוא תת-מין מבוית של בקר הבית (הסוג פר במשפחת הפריים). בהמה זו נמצאה בעבר בארץ ישראל וכיום נפוצה בעיקר בהודו שם היא קדושה להינדואיזם, וכן באזורים רבים באפריקה. הזבו ניכר בגבנון קטן על עורפו.
ביהדות
לזבו יש סימני טהרה, כך שמבחינה הלכתית הוא כשר לאכילה, אולם החזון איש אימץ את דעת הש"ך הסבור שכדי להכשיר לאכילה אין די בסימני טהרה אלא יש להצריך בנוסף גם מסורת של אכילה, בשנת ה'תשס"ד התעורר פולמוס בדבר כשרותו בעקבות משלוחי בשר זבו מדרום אמריקה.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של ברהמס
הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של ברהמס בסי במול מז'ור אופוס 83, הוא קונצ'רטו לפסנתר, שנכתב בין השנים 1878 עד 1881, על ידי המלחין הגרמני יוהנס ברהמס. קונצ'רטו זה נכתב בפער של 22 שנים מן הקונצ'רטו הראשון שלו לפסנתר. קונצ'רטו זה הוקדש על ידי ברהמס למורו.
קונצרט הבכורה של יצירה זו נערך בבודפשט ב־9 בנובמבר 1881, עם ברהמס כסולן והתזמורת הפילהרמונית של בודפשט, וזכה להצלחה מיידית.
היצירה בנויה מארבעה פרקים:
אינסטרומנטציה
היצירה כתובה לתזמורת וסולן.
Allegro appassionato
הסקרצו שבפרק זה הוא בסולם רה מינור. גם הוא בנויה בצורת הסונטה וכולל בתוכו טריו כחלק מהפיתוח. הפסנתר והתזמורת מציגים את הנושא וזה מפותח עד להופעת חלק שקט. מיד לאחר חלק זה מזנקים הפסנתר והתזמורת לחלק סוער ודרמטי של פיתוח הנושא. לאחר חלק זה מבוצע מעבר של סולם (לרה מז'ור), החלק הזה הוא נמרץ, מתחיל בתזמורת המלאה עד לפני שמקטע שקט נוסף מתערב. לאחריו הפסנתר משולב באפקט התזמורתי ומבוצעת חזרה על הנושא שבחלק זה. החלק ההתחלתי חוזר בצורה מגוונת מאוד. הנושא של הסקרצו דומה מאוד לזה של הסקרצו בסרנדה של ברהמס ב-רה שנים רבות קודם כתיבת יצירה זו.
Andante
בתוך הקונצ'רטו הצ'לו מנגן את הנושא בשלוש הדקות הראשונות, לפני כניסת הפסנתר. עם זאת, המלודיה העדינה יותר אותה מנגן הפסנתר מפנה את מקומה לנושא סוער ב- סי במול מינור. כשהסערה שוככת, עדיין במפתח המינורי, הפסנתר מנגן מוטיב מעבר שמוביל לסולם פה דיאז מז'ור. הצ'לו נכנס שוב, במפתח הלא נכון, בידיעה שהוא צריך לחזור ל- סי במול מז'ור. הפסנתר והתזמורת עושים מעבר לסיום הנושא במפתח המקורי סי במול מז'ור. לאחר שהפסנתר מנגן את מוטיבי המעבר, הפסנתר חוזר במהירות על החלק האמצעי במפתח מז'ורי לפני הקודה שמסיימת את הפרק.
קישורים חיצוניים
http://webarchive.loc.gov/all/20100520234849/http://w3.rz-berlin.mpg.de/cmp/brahms_piano_con2.html
עמוס נור
עמוס נור (נולד ב-9 פברואר 1938) הוא גאופיזיקאי אמריקאי בולט ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה, שגדל והתחנך בישראל.
נור נחשב לאחד הסמכויות האקדמיות המובילות בעולם הפיזיקה של הסלע. הוא יישם את תוצאות הפיזיקה של הסלע להבנת תהליכים טקטונופיזיקליים בקרום כדור הארץ, שעיקרם הוא תפקידם של נוזלים בתהליכים המתרחשים בקרום ובמשאבי אנרגיה. נור היה חלוץ השימוש במדידות מהירוּת סייסמיות כדי לאפיין את המצב המשתנה של מאגרי נפט וגז, כאשר נפח הנוזל בסלע משתנה במהלך השאיבה. התהליך זכה לכינוי "ניטור סיסמי בעל ארבעה ממדים". הוא פרסם למעלה מ-240 מאמרים והדריך עשרות מועמדים לדוקטורט ולתואר שני. נור היה במחלקה לגאופיזיקה בסטנפורד משנת 1970 ועד פרישתו ב-2008, והוא נשאר קשור לבית הספר כפרופסור אמריטוס. לאחר פרישתו, נור הצטרף לאינגריין, חברה שעזר להקים ב-2007, ושבה הוא כיום מנהל טכנולוגיה ראשי.
קורות חיים
נור יליד חיפה, למד בבית הספר הריאלי בעיר. במסגרת שירותו הצבאי שימש כקצין בחטיבת הצנחנים. בשנת 1962 סיים את לימודיו לתואר בגאולוגיה באוניברסיטה העברית, למד תקופה קצרה אצל בשווייץ, והמשיך ללימודי דוקטורט במחלקה לגאופיזיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס - MIT בארצות הברית, אותם סיים בשנת 1969.
קריירה אקדמית
כבר כסטודנט צעיר לתואר שני ב-MIT, נור גילה תגליות שתהיה להן השפעה מרחיקת לכת. הוא היה הראשון שביצע ניסוי שבאמצעותו הסביר אנאיזוטרופיה (פיצול גלי גזירה) הנגרמת על ידי לחץ בסלעים. עבודתו על התכונות האלסטיות של סלע שבור מהווה חלק גדול מהבסיס הניסיוני והתאורטי לשיטות מודרניות לאיתור ומיפוי שברים סיסמיים. הוא היה בין הראשונים שראו בניסוי שמהירות סייסמית רגישה ללחץ אפקטיבי ורוַוָית נוזלים, תופעות שהפכו לאבני היסוד של גילוי וניטור סיסמי של מאגרי נפט ופחממנים אחרים.
עם הצטרפותו של נור למחלקה לגאופיזיקה, ייסד שם את פרויקט Stanford Rock Physics and Borehole Geophysics (SRB), אחד מקונסורציית האוניברסיטה-תעשייה המוקדמת במדינה, וכזה שיהפוך למודל לשיתוף פעולה פורה בין האקדמיה ותעשיית הנפט. תחת הנהגתו, פרויקט SRB הפך למרכז מוביל למחקר ופיתוח בניסויים, תיאוריה ויישום של פיזיקת סלע. מאז תחילתו של SRB, נור וכמעט 100 תלמידי הדוקטורט והתואר השני שלו, פיתחו וביססו את פיזיקת הסלע כטכנולוגיה בוגרת החיונית לחקירה, לאפיון מאגרים ולניטור Time-Lapse. למעשה, נור היה הראשון שהציע את עקרונות פיזיקת הסלע לניטור סיסמי 4D של הפקת נפט וגז. הוא הדגים באופן כמותי כיצד לחצים משפיעים על התפלגות השברים וכיצד אלה משפיעים על האנאיזוטרופיה. זה היה הבסיס המעבדתי והתאורטי של כמעט כל השיטות הסייסמיות המודרניות לאפיון שברים.
בשנות ה-70, הוא הציע התרחבות-דיפוזיה כמנגנון העומד בבסיס יחסי VP/VS חריגים שנצפו לפני כמה רעידות אדמה, מה שהוליד ויכוחים עצומים ועשרות מאמרים.
בשנת 1976 הוא נבחר לעמית של האיחוד הגיאופיסי האמריקאי, ובשנת 1980 לעמית של האגודה הגאולוגית של אמריקה. בשנת 2001 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית להנדסה. בשנת 1996 הוא זכה בחברות כבוד של SEG 1996. רעיונותיו על טקטוניקת סיבוב בלוקים הובילו להבנה טובה יותר של יחסי מתח בסביבות מורכבות בין לוחות. סרטו הדוקומנטרי "נפילת החומות - רעידות אדמה בארץ הקודש", שילב עדויות גיאופיזיות, ארכאולוגיות ומקראיות כדי לחקור את ההשפעה של רעידות אדמה גדולות על חברות עתיקות ומודרניות . הוא הרחיב בעניין זה בספר שכתב בשם "אפוקליפסה" . פרק 7 בו, מתמקד ברעידות האדמה לאורך ההיסטוריה באזור ארץ ישראל . מחקרים נוספים שקיים והדריך עסקו ברעידות האדמה שהתרחשו באזור ארץ ישראל במהלך ההיסטוריה . על סרט וידאו שעסק ברעידות האדמה בארץ הקודש, זכה בשנת 1991 בפרס תפוח הכסף מטעם הפסטיבל הלאומי בארצות הברית לסרטים חינוכיים ווידאו.
נור גם הרצה בהרחבה על "נפט ומלחמה" והסיכונים הכרוכים בתחרות הגלובלית הגוברת על אנרגיה.
ZSU-57-2
ZSU-57-2 (אובייקט 500) הוא מערכת נ"מ מתנייעת (SPAAG) סובייטית מתוצרת ברית המועצות, החמושה בשני תותחים אוטומטיים בקוטר 57 מ"מ. 'ZSU' פירושו Zenitnaya Samokhodnaya Ustanovka (רוסית: Зенитная Самоходная Установка), כלומר "מערכת נ"מ מתנייעת", המספר '57' מייצג את קליבר התותחים במילימטרים ו-'2' מייצג את המספר של הקנים. זאת הייתה מערכת הנ"מ המתנייעת עם מזקו"ם שיוצרה בייצור המוני הסובייטית הראשונה. בברית המועצות היה לה הכינוי הלא רשמי "Sparka", כלומר, "זוג", כהתייחסות לזוג התותחים האוטומטיים שבהם הרכב מחומש.
סקירה
בהתבסס על ניסיון העבר עם עיצובי מערכות נ"מ מתנייעות, המהנדסים הסובייטים תכננו רכב שהשתמש בשלדת T-54 מותאמת, עם ארבעה זוגות גלגלים בכל צד במקום חמש, ושריון הרבה יותר דק. הרכב היה חמוש עם זוג תותחי 57 מ"מ S-68 אוטומטיים בתוך צריח גג פתוח חדש, גדול ומסתובב. ה-ZSU-57-2 מורכב משלושה תאים: נהיגה בחזית, לחימה באמצע ומנוע הילוכים מאחור. הגוף הוא מרווח יותר בהשוואה ל-T-54 בגלל השריון הדק יותר ויש מקומות שונים עבור ציוד. הפריסה הכללית, עם רוחבי הרכבה של המנוע, היא אותו הדבר.
שריון
שריון ה-ZSU-57-2 הוא פלדה מגולגלת מרותכת המספיקה כדי להגן על הרכב מפני כדורים בקוטר 7.62 מ"מ חודרי שריון ממרחק 250 מטרים.
עובי השריון הוא כדלקמן:
פלמנזי
פלמנזי (ברומנית: Flămânzi) היא עיר במחוז בוטושאן בצפון מזרח רומניה, המונה נכון ל-2011 כ-10,136 אלף נפש.
העיר ממוקמת בקצה המערבי של המישור המולדבי (Câmpia Moldovei) צפונית לנהר מילטין ובחלקו הדרומי של מחוז בוטושאן.
פלמנזי נמצאת בקרבת הקומונות: קופלאו, פרג'ני, פרומושיקה, לונקה וחליפיצ'ני ובמרחק של כ-420 ק"מ מהעיר בוקרשט.
היסטוריה
פלמזי הוזכרה לראשונה בשנת 1605 ועל שטחה התגלו שרידים ארכאולוגיים מהתקופה הקדומה.
בשנת 1907 הכפר היה נקודת המוצא למרד האיכרים הגדול ברומניה והחל על אדמתו של חוכר קרקעות יהודי בשם מוכי פישר, שנהג להחכיר לאיכרים קרקעות כחכירת משנה וסירב לחתום עם איתם על חוזים המאפשרים להם לקבל תשלום חלקי על העבודה.
בשנת 1977 נבנתה, על ידי הפסל גבריל קובלשי, אנדרטה לזכר המאורעות ולציון 70 שנה למרד.
בשנת 2004, הוכרזה כעיר ומספקת שירותים גם לשני הכפרים צ'יטובני ופריסאני.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על פעילויות בתחום החקלאות, הריהוט והטקסטיל.
ספורט
החל משנת 1977 פועל בעיר מועדון הכדורגל פלאקרה פלמנזי (Flacăra Flămanzi), אשר משחק בליגה הרביעית ברומניה.
שחקן הכדורגל מיחאי בורדיאנו שהיה מועמד להצטרף לקבוצת מכבי תל אביב נולד בעיר.
ערים תאומות
לפלמנזי הסכם ערים תאומות עם:
אפקה זונדרלנד
חייו
זונדרלנד החל להתאמן בהתעמלות כשהיה בן 4. להישגים הראשונים בזירה הבינלאומית הגיע באליפות אירופה בהתעמלות לנוער שנערכה בליובליאנה ב-2004. הוא זכה במדליית כסף בתרגיל המתח וסיים במקום הרביעי בקרב-רב. באותה שנה זכה באליפות הולנד בקרב-רב, לאחר שגבר על האלוף היוצא, אחיו הגדול הֶרֶה.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה במלבורן ב-2005 העפיל זונדרלנד לשלב הגמר בקרב-רב. הוא וג'פרי ואמס היו ההולנדים הראשונים בהיסטוריה שרושמים הישג כזה. בשלב הגמר סיים במקום ה-11. באליפות אירופה שנערכה באותה שנה בדברצן סיים רק במקום ה-15. באליפות אירופה שנערכה בוולוס ב-2006 הצליח יותר, העפיל לשלב הגמר בתרגיל המתח, וסיים במקום השישי. באותה שנה זכה פעם נוספת באליפות הולנד בקרב-רב.
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם ב-2007 רשם זונדרלנד את ההישג המשמעותי הראשון שלו, כשזכה במדליית הארד בתרגיל המקבילים. כן סיים במקום השישי בקרב-רב, ההישג הגבוה ביותר שמתעמל הולנדי הגיע אליו אי פעם. באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט באותה שנה סיים במקום הרביעי בתרגיל המתח, ובאולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים במקום השביעי בקרב-רב.
בשנת 2009 נרשמה התקדמות נוספת בהישגיו של זונדרלנד, כשזכה במדליית הכסף בתרגיל המתח באליפות העולם שנערכה בלונדון. בנוסף, סיים במקום השישי בתרגיל המקבילים. באליפות אירופה שנערכה באותה שנה במילאנו, הסתפק במקום החמישי בתרגיל המתח. בעקבות הישגיו באותה שנה, נבחר זונדרלנד לספורטאי השנה בהולנד.
באליפות העולם שנערכה ברוטרדם ב-2010 זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית כסף. תוצאה דומה השיג באליפות אירופה שנערכה באותה שנה בבירמינגהאם. באליפות אירופה הבאה, שנערכה בברלין ב-2011, הוכתר כאלוף אירופה במתח, וכן זכה במדליית הכסף בתרגיל המקבילים. בעקבות הישגיו אלה נבחר זונדרלנד פעם נוספת לספורטאי השנה בהולנד. באליפות העולם שנערכה בטוקיו באותה שנה הצליח פחות, וסיים במקום החמישי במתח, ובאליפות אירופה שנערכה במונפלייה ב-2012 לא הצליח לעלות לגמר באף מכשיר.
באולימפיאדת לונדון (2012) רשם זונדרלנד את הישג השיא שלו בקריירה, כשזכה במדליית הזהב בתרגיל המתח. בכך, היה להולנדי הראשון שזוכה במדליה אולימפית בהתעמלות מאז נבחרת הנשים ההולנדית עשתה זאת באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
במקביל לקריירה בהתעמלות, נרשם זונדרלנד ללימודי רפואה באוניברסיטת חרונינגן בשנת 2006, והשלים את לימודיו והוסמך כדוקטור לרפואה בשנת 2018, לאחר שפרס אותם לאורך 12 שנים. נשוי ללינדה ואב לשני בנים.
מרווין האמליש
מרווין פרדריק האמליש (באנגלית: Marvin Frederick Hamlisch; 2 ביוני 1944 – 6 באוגוסט 2012) היה מלחין יהודי-אמריקאי. הוא אחד מ-16 אנשים נכון ל-2020, בסך הכל, שזכו בפרס אמי, פרס גראמי, פרס אוסקר ופרס טוני גם יחד. זאת ועוד, הוא גם אחד מהשניים שזכו בכל ארבעת הפרסים הללו וגם בפרס פוליצר (השני היה ריצ'רד רוג'רס). האמליש זכה גם בשני פרסי גלובוס הזהב.
נעורים ולימודים
האמליש נולד בניו יורק להורים יהודים, ילידי וינה, לילי שכטר ומאקס האמליש. אביו היה אקורדיוניסט ועמד בראש תזמורת קטנה של מוזיקה קלה. האמליש היה ילד פלא. כבר בגיל חמש ניגן משמיעה בפסנתר מוזיקה ששמע ברדיו. חודשים אחדים לפני שמלאו לו שבע, בשנת 1951, התקבל למה שקרוי היום המכינה הקדם-מכללתית של ג'וליארד. הוא המשיך את לימודיו בקווינס קולג' וסיים בתואר ראשון בשנת 1967. בין מחזות הזמר שהיו אהובים עליו בנעוריו היו גברתי הנאוה וסיפור הפרברים.
קריירה
משרתו הראשונה של האמליש הייתה כפסנתרן חזרות למצחיקונת של ברברה סטרייסנד. זמן קצר לאחר זאת, שכר אותו המפיק סם שפיגל לנגן בפסנתר במסיבותיו. הקשר הזה הוביל לפסקול הסרט הראשון שלו, "השחיין".
שירים ומוזיקה לקולנוע
אף כי אלבום הבכורה של לייזה מינלי כלל שיר שהאמליש כתב בנעוריו, הלהיט הראשון שלו הופיע רק בהיותו בן 21. את השיר הזה, "אור שמש, סוכריות על מקל וקשתות בענן", שנכתב יחד עם הווארד ליבלינג, הקליטה לסלי גור והוא הגיע למקום ה-13 במצעד 100 הלהיטים של קיץ 1965. פסקול הקולנוע הראשון שלו היה לסרט "השחיין". סם שפיגל שכר אותו לכתיבת המוזיקה לסרט על סמך נגינתו בפסנתר במסיבה. בהמשך כתב מוזיקה לכמה מסרטיו המוקדמים של וודי אלן, בהם קח את הכסף וברח ובננות. נוסף לכך היה האמליש שותף לכתיבת השיר "לילות קליפורניה" (גם הפעם עם ליבלינג), שלסלי גור הקליטה לאלבום הלהיטים שלה באותו שם משנת 1967.
בין יצירותיו הידועות בשנות ה-70 היו עיבודים למוזיקת הרגטיים של סקוט ג'ופלין לסרט העוקץ, כולל שיר הנושא לסרט, "הבדרן". השיר הגיע לפסגת מצעד הפזמונים ונמכר בקרוב ל-2 מיליון עותקים בארצות הברית לבדה. ב-1973 חיבר את הפסקול לסרט "להציל את הנמר". האמליש נחל הצלחה רבתי בשיר כך היינו בשנת 1974 וזכה בשניים מפרסי האקדמיה שלו לשנת 1974. כמו כן זכה בארבעה פרסי גרמי בשנת 1974, שניים מהם על "כך היינו". בשנת 1975 כתב את מה שתהיה, למשך 12 שנותיה הראשונות של התוכנית, מוזיקת הנושא של "בוקר טוב אמריקה", שנבנתה סביב ארבעה צלילים. באותה שנה חיבר את המוזיקה לסרט "האסיר מהשדרה השנייה" בכיכובם של ג'ק למון ואן בנקרופט. הוא היה שותף לכתיבת "איש אינו עושה זאת טוב יותר" לסרט מסדרת ג'יימס בונד, "המרגל שאהב אותי" מ-1977. שותפתו לכתיבה הייתה קארול באייר סאגר והשיר היה מועמד לפרס אוסקר. בהזדמנויות שונות עבד עם הזמר ג'וני מאתיס בהופעות חיות ומאתיס הקליט רבים משיריו הקלאסיים באולפן.
ב-1979 חיבר את המוזיקה לסרטים "פרק ב'" ו"להתחיל מחדש".
בשנות ה-80 נחל האמליש הצלחה במוזיקה לסרטים "אנשים פשוטים" (1980) ו"בחירתה של סופי" (1982). בשנת 1986 היה מועמד לפרס האקדמיה על שורת המקהלה, הגרסה הקולנועית לשורת המקהלה. ב-2001 חיבר את הפסקול לסרט "פרנקי וג'וני". המיזמים האחרונים שלו כללו את "שלושה גברים ותינוקת" והישגו האחרון, "המודיע", משנת 2009, בכיכובו של מאט דיימון ובבימוי סטיבן סודרברג.
נוסף לכתיבתו לסרטים, חיבר האמליש "שיר נושא לפיבודי" לתוכנית הלילה "לייט נייט" עם דייוויד לטרמן.
הקומיקאית גילדה רדנר, בדמות ליסה לופנר, מהללת את מרוין האמליש. בסרט הקונצרטי "גילדה בהופעה חיה" היא מנגנת את "כך היינו" בפסנתר ומספרת את עלילת הסרט.
מוזיקה לבמה
היצירה הראשונה הגדולה שהאמליש חיבר לבמה הייתה ב-1972, נגינת פסנתר לגראוצ'ו מרקס ב"ערב לגראוצ'ו" בקרנגי הול. האמליש השתתף במופע הן כשותף התמים והן כמלווה בעוד מרקס (בגיל 81) העלה זכרונות מן הקריירה שלו בעסקי השעשועים. ההצגות הוקלטו על סט של שני תקליטים ונשארו פופולריות מאוד.
אז חיבר האמליש את המוזיקה למחזמר שורת המקהלה, שעלה בברודוויי בשנת 1975 ועליו זכה הן בפרס טוני והן בפרס פוליצר; "שורת המקהלה" נחל הצלחה עצומה והוצג על הבמה 6,000 פעמים. כן חיבר את "הם מנגנים את השיר שלנו", המבוסס באופן רופף על יחסיו עם קארול באייר סאגר. ההתייחסות אל שאר כתיבתו לבמה הייתה מעורבת.
זמן קצר לפני מותו, כתב האמליש את הגרסה המוזיקלית של "הפרופסור המפוזר", על פי סרט של ג'רי לואיס מ-1963, בבימויו של לואיס עצמו (כמו הסרט). הצגת הבכורה הייתה ב-24 ביולי 2012, במרכז לאמנויות הבמה של טנסי בנאשוויל, בכוונה להגיע לברודוויי, אבל גורלה מוטל בספק עקב מותו של האמליש.
ניצוח
האמליש נלווה כמנהל מוזיקלי ומעבד לסיור הקונצרטים של ברברה סטרייסנד בארצות הברית ובאנגליה בשנת 1994, כמו גם לתוכנית הטלוויזיה המיוחדת שלה, "ברברה סטרייסנד: הקונצרט", שעליה קיבל שניים מפרסי האמי שלו. כמו כן ניצח באותה תקופה על כמה סיורים של לינדה רונסטאדט, שהבולט בהם הוא מסע ההופעות "מוקדש לזה שאני אוהבת" משנת 1996 לפני קהל מאזינים עצום בזירות ענק ובאצטדיונים.
האמליש כיהן בתפקיד מנצח ראשי לתזמורות הקלות של התזמורת הסימפונית של פיטסבורג, התזמורת הסימפונית של מילווקי, התזמורת הסימפונית של סן דייגו, תזמורת סיאטל, התזמורת הסימפונית של דאלאס, התזמורת הפילהרמונית של באפאלו, התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית והתזמורת הסימפונית של פסדינה.
מותו
מרווין האמליש מת ב-6 באוגוסט 2012, בלוס אנג'לס, קליפורניה, בן 68. אסושיאייטד פרס תיארה אותו כמי שכתב "שירים ומוזיקה לסרטים מן האהובים ומאריכי-החיים ביותר בהיסטוריית הקולנוע". סטרייסנד מסרה הודעה לעיתונות שבה אמרה, כי "הודות לברק ולזריזות של מחשבתו, לנדיבותו ולחוש ההומור המלבב שלו, היה אדם שתענוג להימצא במחיצתו." אריתה פרנקלין הגדירה אותו "קלאסי ויחיד במינו" ואחד מגדולי המעבדים והמפיקים בכל הזמנים". ראש התזמורת הסימפונית והקלה של פסדינה ציין, כי האמליש "טבע חותם ייחודי ומקורי מאוד במוזיקה האמריקאית והעשיר את מאגר השירה האמריקאית הגדולה ביצירות שהלחין בעצמו".
בשעה שמונה בערב ה-8 באוגוסט הועמו אורות החזית של 40 תיאטראות ברודוויי למשך דקה כמחווה להאמליש, אות כבוד השמור לנפטרים, שהרימו תרומה משמעותית לתיאטרון.
יצירתו
התזמורת הסימפונית של דאלאס ביצעה סוויטה סימפונית נדירה של האמליש בשם "אנטומיה של שלום" (סוויטה סימפונית לתזמורת מלאה/מקהלה/ילד זמר-סולן) ב-19 בנובמבר 1991. היצירה בוצעה גם בקרנגי הול ב-1993 ובפריז ב-1994 ביובל ליום הפלישה לנורמנדי. תזמורת דאלאס הקליטה את היצירה ב-1992. "אנטומיה של שלום" היה ספר מאת אמרי רֶבֶז (Emery Reves), שביטא את השקפותיו של הפדרליסט העולמי, שאלברט איינשטיין ורבים אחרים היו שותפים להן בשלהי שנות ה-40 של המאה ה-20, מיד לאחר מלחמת העולם השנייה.
יחסי לבנון–קטר
יחסי לבנון–קטר הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הלבנונית לבין מדינת קטר.
יחסים פוליטיים
היחסים הפוליטיים בין לבנון לקטר הם יחסים חמים המלווים בשיתופי פעולה רבים. שגריר לבנון בקטר הביע אופטימיות בעניין היחסים בטווח הקרוב ואמר כי "קטר היא שחקנית אזורית ובינלאומית פעילה והיחסים בין שתי המדינות מבוססים על כבוד הדדי ואמון והם מתרחבים לעוד ועוד תחומים בכל שנה ושנה. העם הלבנוני לא יישכח את תמיכתה של קטר לעצירת ישראל במלחמת לבנון השנייה והצבת החיילים מטעם האו"ם באזור. כמו כן קטר עזרה ללבנון בשחרור שבויים וחיילים לבנונים ממלחמת לבנון השנייה ואני מאוד מעריך זאת." יש לציין שהנשיא וראש הממשלה הלבנוניים בירכו את קטר ביום הלאומי שלה וקיבלו חזרה ברכה מאמיר קטר, תמים בן חמד אאל ת'אני ואמיר קטר האב חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני.
You're Beautiful
You're Beautiful (בעברית: את/ה יפה) הוא סינגל של הזמר-יוצר האנגלי, ג'יימס בלאנט, שנכתב על ידי ג'יימס בלאנט, סשה סקרבק ואמנדה גוסט, והופק על ידי טום רות'רוק. השיר, שיצא ב-30 במאי 2005, מופיע באלבום הבכורה של בלאנט, Back to Bedlam.
פרסי בחירת הנוער 2013
טקס פרסי בחירת הנוער לשנת 2013 התקיים ב-11 באוגוסט 2013 באמפיתיאטרון גיבסון שבקליפורניה, שבאותה השנה נסגר והוסב למתקן באולפני יוניברסל, ושודר בערוץ פוקס. את הטקס הנחו השחקנים דארן כריס ולוסי הייל ולאורכו הופיעו האומנים וואן דיירקשן, פאראמור, פלורידה ג'ורג'יה ליין עם נלי ודמי לובאטו. בטקס זה הוענקו שלושה פרסים מיוחדים; השחקן והמנחה אשטון קוצ'ר קיבל את פרס Ultimate, האומן ניק ג'ונאס קיבל את פרס השראה מטעם Acuvue ואילו האומנית מיילי סיירוס קיבלה את פרס אייקון האופנה של Candie.
You're Beautiful
ביקורת
About.com העניק לשיר ארבעה וחצי כוכבים מתוך חמישה, באומרו כי "הכוח הפשוט של כתיבת השירים של בלאנט יעיל בהעברת הכאב של ההבנה שהוא לעולם לא יהיה עם מושא אהבתו".
השיר דורג במקום השביעי במצעד עשרת השירים הכי מעצבנים של המגזין רולינג סטון. הערוץ VH1 דירג את השיר במקום ה-95 ברשימת 100 השירים הגדולים של העשור הראשון.
פרסים ומועמדויות
השיר היה מועמד בפרסי הגרמאי לשנת 2007 ב-3 קטגוריות: הקלטת השנה, שיר השנה וביצוע סולו הפופ הגברי הטוב ביותר.
השיר זכה בפרס האינטרנט של BMI.
עליית יהודים להר הבית
עליית יהודים להר הבית היא תופעה דתית שבמסגרתה יהודים עולים להר הבית, המקום בו על פי המסורת היהודית ניצבו בית המקדש הראשון והשני. העלייה נמצאת במוקד פולמוס מדיני, ביטחוני והלכתי, ומספר ארגונים פועלים במטרה להגביר או לצמצם את התופעה.
במאה ה-21 עליית יהודים להר הבית הפכה לתופעה רחבה, כאשר עשרות אלפי יהודים מציבורים שונים וביניהם חרדים, חילונים ודתיים לאומיים עולים להר בכל שנה. כמו כן עולים תדיר חברי כנסת, אישי ציבור ועיתונאים.
מריו מוסה
מריו מוסה (בקרואטית: Mario Musa; נולד ב- 6 ביולי 1990 בזאגרב) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת המגן שמאלי באלומיניג'.
עליית יהודים להר הבית
לאחר חורבן בית המקדש השני
בתלמוד הבבלי ובמדרשי חז"ל יש התייחסויות מפורשות לכניסת תנאים להר הבית ולמקום המקדש לאחר החורבן. למשל באליהו רבה, מדרש המתוארך, לפי דעות שונות, בין המאה השלישית והעשירית לספירה:
מריו מוסה
ביוגרפיה
מריו מוסה החל את דרכו כמגן שמאלי בקבוצת הנוער של דינמו זאגרב. בעודו בגיל 19, עם סיום היפרדותו מקבוצת הנוער, חתם מוסה בדינמו לארבע שנים. על מנת שהשחקן יוכל לצבור דקות משחק, החליטה דינמו זאגרב לקראת עונת להשאיל את השחקן לארבע שנים ללוקומוטיבה מליגת העל הקרואטית. מיד עם סיום ההלוואה וסיום החוזה של השחקן בדינמו זאגרב, לוקומוטיבה רכשה את כרטיס השחקן והחתימה את מוסה לשנתיים במועדון. לאחר סיום החוזה בלוקומוטיבה, בעונת  דינמו זאגרב החליטה להחזיר את השחקן למועדון בו התחיל את הקריירה והחתימה אותו על חוזה חדש. לראשונה מזה שש שנים, מתוכם ארבע שנים בהם היה תחת חוזה של הקבוצה, צבר מוסה דקות משחק בקבוצת נעוריו.
עליית יהודים להר הבית
לאחר חורבן בית המקדש השני
בנוסף, בתלמוד הירושלמי מובאת משם רבי פינחס, דור רביעי-חמישי לאמוראי ארץ ישראל, עדות ראייה לפיה החכמים חולצים נעליהם תחת המשקוף של שער הר הבית (לצורך כניסה להר).
מריו מוסה
ביוגרפיה
ב-23 באוגוסט 2016 הושאל מריו מוסה לעונה אחת מדינמו זאגרב למכבי חיפה עם אופציה לרכישה בסיום העונה . את הופעת הבכורה ערך במחזור השני לעונה מול בני יהודה. במהלך עונת 2016/17 שוחרר מוסה ממכבי חיפה.
עליית יהודים להר הבית
השערת דינור בנושא בית כנסת בהר
ההיסטוריון בן-ציון דינבורג (דינור) פרסם בשנת תרפ"ט (1929) בכתב העת "ציון" מאמר ובו העלה השערה לפיה בתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל, למן המאה השביעית לספירה ועד לכיבוש ירושלים על ידי הצלבנים בשנת 1099 לסירוגין, היה קיים בהר הבית בית כנסת שבו התפללו יהודים.
על פי השערת דינור, בית הכנסת היה צמוד לכותל המערבי מצידו הפנימי, סמוך לשער השלשלת, במקום שבו נבנה מאוחר יותר מתחם המחכמה, או דרומה מעט. בית הכנסת נבנה לראשונה בימי הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב, נותר על כנו גם לאחר בניית כיפת הסלע ומסגד אל-אקצא בתקופת הח'ליף עבד אל-מלכ, והיה ברשותם הגמורה של היהודים עד ימי הח'ליף אל-מאמון. עם כיבושה של ארץ ישראל על ידי הפאטימים נבנה בית הכנסת מחדש על ידי פלטיאל הנגיד ועמד על תילו עד ימי הגזירות של הח'ליף אל חאכם, וחרב ביום י"ז באב, ד'תשע"ח. לאחר ביטול גזירותיו של אל חאכם, בימי החליף עלי אלט'אהר שב ונוסד בית כנסת בחלל תת-קרקעי בהר הבית, שמכונה בשם "המערה" באיגרות שנמצאו בגניזה הקהירית.
לפי דינור, שתי רעידות אדמה גדולות שהחרידו את ארץ ישראל בשלהי שנת 1033 ובראשית 1034 עשו שמות גם בבית הכנסת המחודש. המערה המשיכה לשמש כבית הכנסת עד לחורבן הגדול, המוחלט, של קהילת ארץ ישראל עם הגעת מסעי הצלב בשנת 1099. דינור משער כי בעדותו של הרמב"ם על עלייתו להר הבית (להלן) כוונתו היא למקומו של בית כנסת זה, שהיה בשטח ההר, ונחרב שנים לא רבות קודם לכן.
השערותיו של די-נור שנויות במחלוקת, וכיוון שמעולם לא נערכו חפירות מסודרות במקום, לא ניתן לגבותן בממצא ארכאולוגי כלשהו.
במאה השביעית
בפירושו לספר תהילים של החכם הקראי סלמון בן ירוחם, בן המאה העשירית, כותב המחבר כי בתקופה שלאחר הכיבוש הערבי במאה השביעית, נהגו יהודי ירושלים להתפלל בהר הבית:
עליית הרמב"ם להר הבית
עדות זו מצטרפת לאיגרת אחרת לרבי יפת הדיין, שבה הרמב"ם ציין ששניהם, יחד עם אביו ואחיו של הרמב"ם, "ארבעתנו הלכנו בבית ה' ברגש", הלשון אשר בה משתמש הרמב"ם במשנה תורה לתיאור ההליכה בעזרה:
רבים כתבו שלא ייתכן שהרמב"ם נכנס לתוך מקום בית המקדש, דבר האסור בטומאת מת גם לפי פסק הרמב"ם בעצמו בספר משנה תורה. מנגד, אחרים מסבירים שכוונת הרמב"ם היא שהוא נכנס להר הבית המותר בכניסה בטומאת מת, אך לא למקום המקדש עצמו, ושם עמד נוכח חורבות "הבית הגדול והקדוש". יש שהסבירו שאין הכוונה להר הבית אלא לבית כנסת גדול בירושלים. הם הביאו כראיה לדבריהם את דברי המהרי"ק: הרב עובדיה יוסף הביא בשם רבי יעקב חי זריהן שכוונת הדברים לבית הסמוך להר הבית הקרוי 'מדרש שלמה'.
בתקופת הראשונים והאחרונים
רבי אברהם בר חייא הנשיא, שחי במאה ה-12, כותב בספרו "מגילת המגלה":
וכתב רבי מנחם המאירי בפירושו לש"ס:רבי שמואל בר שמשון כותב באגרותיו על אשר ביקר בירושלים עם רבי יהונתן הכהן מלוניל:
הרדב"ז פסק על פי המסורת כי מקום קודש הקודשים הוא בכיפת הסלע והזכיר היתר שבזמנו נאסר על היהודים להיכנס לשטח ההר ותחת זאת היו עולים על עליות מסביב או נכנסים חלקית להר דרך מנהרות. וכתב:
כך טוען האדמו"ר מקלויזנבורג, רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, מחבר שו"ת דברי יציב:
התקופה הממלוכית והעותמאנית
במשך למעלה מ-700 שנה שבהן ירושלים הייתה תחת כיבוש מוסלמי, שקבעו שהכניסה להר אסורה למי שאינו מוסלמי, ממילא יהודים לא יכלו להיכנס להר הבית. כך היה תחת השלטון הממלוכי, וכך המצב נמשך גם במרבית תקופת השלטון העות'מאני. רק בשנת 1839, בעקבות רפורמות טנזימאט בממסד ובחקיקה העות'מאנית, ניתנה הרשות ללא־מוסלמים להיכנס למתחם הר הבית, אולם לשם כך היה נדרש להשיג אישור מיוחד מפחת העיר. אולם עדיין ביקורי יהודים לא היו רווחים, גם עקב הקושי הטכני וגם עקב איסורים הלכתיים.
ב־26 ביולי 1855, ביקרו בהר הבית משה ויהודית מונטיפיורי, בלוויית ידידים, בהנחייתם של כאמל פחה ומפקד הצבא שלו. הם סיירו במתחם תחת שמירת חיילים חמושים, ובמהלך הסיור נכנסו אל המעבר התת־קרקעי שמתחת למסגד אל־אקצא, המוביל אל "השער הכפול". הביקור עבר ללא גילויי עוינות מצד המוסלמים, אולם עורר גינויים מצד גורמים יהודיים בירושלים.
תקופת המנדט הבריטי וממלכת ירדן
לאחר הכיבוש הבריטי נאסרה מיד עליית לא-מוסלמים להר הבית, אך למעשה בלחץ כנסיות אנגליות פרוטסטנטיות הפקודה בוטלה והמצב הוחזר לקדמותו. אף על פי כן, ניהולו השוטף של האתר נותר בידי הווקף, ששליטתו בהר התחזקה ב-1922, כאשר חאג' אמין אל-חוסייני, נשיא המועצה המוסלמית העליונה, העביר את משרדו מבניין ממשלתי אל הר הבית. מאז נמנעה כניסת לא-מוסלמים להר במקרים רבים, והרשויות לא פעלו בנושא.
כאשר הלורד ארתור ג'יימס בלפור, שהיה נוצרי, בא לביקור בארץ ב־1925, מנע הווקף את עלייתו להר הבית, ומשטרת המנדט לא ניסתה להתנגד לכך. בשנת 1929 סגר הווקף את הר הבית לחלוטין בפני יהודים.
התקופה הירדנית
במהלך מלחמת העצמאות ב־1948 השתלט הלגיון הירדני על מתחם הר הבית. גם בתקופת שלטונו, עד לכיבוש ההר בידי ישראל במלחמת ששת הימים לא התאפשרה כניסת יהודים ישראלים להר הבית (כמו ליתר השטחים שבשליטת ירדן).
מאז ששת-הימים עד האינתיפאדה השנייה
במלחמת ששת הימים שוחרר הר הבית מידי הירדנים והועבר לבעלות ישראלית. עם זאת, מדינת ישראל מסרה לידי הווקף את השליטה במתחם, ובמשך עשרות שנים רק יהודים מעטים עלו להר הבית. הרבנות הראשית התנגדה לעליית יהודים, וגם המדינה העדיפה להימנע מהתעסקות בהר הבית, ולתת ליהודים את הכותל. בין העולים בתקופה הזו אפשר למנות את הרב שלמה גורן, תנועת נאמני הר הבית ואנשי מכון המקדש. ארגונים נוספים הוקמו למען בניין בית המקדש וחידוש עבודת הקורבנות, וביניהם: התנועה לכינון המקדש, שוחרי המקדש (בראשות פרופ' הלל וייס), חוזרים להר ועוד.
בשנת 2001 הרב יוסף פלאי והרב יצחק שפירא הקימו את אגודת 'אל הר המור' שתקדם את נושא העלייה להר והחלו לעודד אותה בפומבי. כמות העולים הייתה מזערית, אך עצם השינוי הוביל להתעסקות מחודשת בנושא בעולם הישיבות, שהוביל להתגברות העלייה להר.
מאז האינתיפאדה השנייה עד היום
ב-28 בספטמבר 2000 עלה אריאל שרון, להר הבית, יחד עם כמה חברי הכנסת מהליכוד. במהלך הביקור פתחו הערבים במהומות אלימות שמטרתן למנוע כניסת יהודים להר. בעקבות המהומות החליטה המשטרה למנוע כניסת יהודים להר למשך כשלוש שנים.
מאז האינתיפאדה השנייה גבר העיסוק הציבורי בנושא, נוספו ארגונים הקשורים לעלייה ומספר העולים גדל משמעותית. בשנת 2013 נרשמו 8,528 עליות של יהודים להר הבית, בשנת 2019 נרשמו 37,708 עליות, ובשנת 2022 נרשמו 51,483 עליות.
ביום ירושלים, תשעה באב, שלושת הרגלים ומועדים נוספים אחרים, כמות העולים גדולה מהרגיל. הדבר כרוך בהכנות הן מצד ארגוני העלייה והן מצד המשטרה, אף שלעיתים הדבר מוביל לעומס ולחצים בכניסה להר.
מגבלות על עליית יהודים להר
הכניסה להר מותרת בימים א' עד ה', בתקופת שעון חורף בשעות 7:00–10:30 בבוקר ו־12:30–13:30 בצהריים. בתקופת שעון קיץ בשעות 7:00–11:00 בבוקר, ו־13:30 ל-14:30 בצהריים. הר הבית סגור לגמרי בימי שישי, שבת וימי החג המוסלמים. בחודש רמדאן מאפשרים כניסה רק בשעות הבוקר ובחלק מהשנים רק בעשרים הימים הראשונים של החודש.
הכניסה למסגדים ולמבנים בהר אסורה (החל משנת 2003), וניתן להיכנס דרך שער המוגרבים בלבד, המצוי ברחבת הכותל המערבי. עם זאת, ניתן לצאת מכל השערים, כולל שערי שוק העיר העתיקה ברובע המוסלמי.
המבקרים חייבים לעבור בדיקה ביטחונית. אסור להתפלל או להשתחוות בכל שטח המתחם. הכניסה בקבוצה המלווה בשוטרים, וההליכה במסלול ובקצב המוגדר על ידם בלבד. בעבר גם לוו הקבוצות על ידי אנשי וקף.
אסור להכניס למתחם תשמישי קדושה יהודיים ואף אסור להכניס דגל ישראל. כמו כן אסור להכניס כלים מוזיקליים ואסור לשיר בשטח ההר.
התנגדות מוסלמית לעליית יהודים להר
הר הבית באסלאם משמש כמקום בעל חשיבות גבוהה, ועליית יהודים אליו נתפסת בצורה שלילית בקרב חלק מהמאמינים באסלאם. אחד הגורמים לפריצת המאורעות בירושלים לפני כמאה שנה היו הטפות אמין אל-חוסייני על כך ש"אל-אקצא בסכנה".
התנגדות הלכתית לעלייה להר הבית
בימים הראשונים שלאחר שחרור הר הבית במלחמת ששת הימים, הגיע קהל רב לכותל המערבי. רוב הבאים עברו דרך הר הבית בטומאה וללא טבילה, ובכך גם עשו את הר הבית קיצור-דרך ('קפנדריא') לכותל, שלא כהלכה. יומיים לאחר שחרור הר הבית במלחמת ששת הימים, התכנסה מועצת הרבנות הראשית ודנה בהוראות הנוגעות לציבור אחר כיבוש הר הבית והכותל המערבי, וקיבלה החלטה לאסור באופן גורף עליית יהודים להר הבית בשל חשש מכשול. את ההחלטה גיבו ותיקפו עם השנים רבנים שונים מהציבור החרדי ומהציבור הדתי לאומי.
תמיכה בעלייה
תומכי העלייה פועלים ממניעים שונים. חלקם עושים זאת מחמת הגבלת כניסת יהודים להר הבית, שלדבריהם מהווה אפליה כלפי יהודים, והם מבקשים שוויון זכויות וחופש פולחן ליהודים כמו למוסלמים ולבני דתות אחרות. חלק מהעולים פועלים מתוך מניע דתי, עלייה למקום המקדש מתוך שאיפה לבנותו או להתפלל במקום בו עמד.
תמיכה בעלייה על רקע ביטחוני
תומכי העלייה טוענים שהשליטה בהר, שנשמרת רק בזכות העלייה אליו, מצביעה על הריבונות בשאר שטחי המדינה. אורי צבי גרינברג ניסח זאת כך: "מי ששולט בהר הבית, שולט בירושלים. מי ששולט בירושלים שולט בארץ־ישראל". חסידי גישה זו מסבירים שדווקא יצירת אזורים שאליהם יהודים לא נכנסים היא זו שפוגעת בסיכוי לחיים משותפים.
לדעתם, הדרת רגלי היהודים מההר תהווה כניעה לטרור, ורק מעודדת עוד טרור, כפי שניסח זאת אראל סג"ל: "עבור הערבים, ויתור של ישראל על הר הבית יהיה הוכחה ניצחת לקיומנו כחולות נודדים". הוויתור על ההר מעצים את תקוות הפלסטינים שנוותר גם על ירושלים ואולי אף על מדינת ישראל כולה, ובכך מעודד אותם להגביר את האלימות כלפי המדינה.
ארגונים המעודדים עלייה להר
ישנם מספר ארגונים העוסקים בעידוד העלייה להר. ריבוי הגופים נובע מגישות שונות ביחס למאבק, שאיפות ומניעים מגוונים ומקהלי יעד שונים.
בידינו – למען הר הבית
עמותת בידינו – למען הר הבית הוקמה על ידי תום ניסני, פעיל באם תרצו, בשנת 2014. התנועה כוללת שיתוף פעולה של חילונים ודתיים, והיא כיום הגוף הגדול ביותר הפועל להעלאת יהודים להר הבית. בעת הקמתה נקראה התנועה "סטודנטים למען הר הבית", ובשנת 2021 שונה שמה לשם הנוכחי. מטרת התנועה היא "לחבר את עם ישראל להר הבית ולהביא לשינוי המצב, לתיקון האפליה ולהחזרת הר הבית לידי עם ישראל כולו".
העמותה פועלת במספר זירות. בזירה המשפטית, בפגישות עם שרים וחברי כנסת, בהקמת שדולה למען הר הבית בכנסת, בתקשורת, בפעילויות הסברה ובהעלאת יהודים להר הבית.