cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ביות תת-אדום
תכנונים שלאחר מלחמת העולם השנייה
באותה השנה כמו פרויקט ה-MX-798, שנת 1946, ויליאם ב. מקלין החל במחקרים של קונספט דומה ב-Naval Air Weapons Station China Lake. במשך שלוש שנים הוא פשוט בחן תכנונים שונים, מה שהוביל לתכנון הרבה פחות מסובך משל הפאלקון. כאשר הצוות שלו הצליח לפתח תכנון שהם האמינו שיוכל לעבוד, הם החלו לנסות להתאים אותו לרקטות החדשות מסוג Zuni 5-inch rocket. הם הציגו אותו ב-1951 והפרויקט הפך לרשמי בשנה הבאה. וולטר שירה ציין שבביקורו במעבדות הפיתוח הוא צפה בעין של ראש הביות עוקבת אחרי הסיגריה הבוערת שלו. לטיל ניתן הכינוי סיידווינדר על שם נחש מקומי, כשהשם היה מדויק ומתאים ביותר שכן ה"סיידווינדר" (בעברית עכסן עכני) הוא צפעוני גומה שצד על פי חתימת החום של הטרף שלו, ובנוסף נע בתבנית שאינה מאוד שונה מהטיל. הסיידווינדר נכנס לשירות ב-1957, ונעשה בו שימוש נרחב במהלך מלחמת וייטנאם. הוא הוכיח את עצמו כנשק טוב יותר מאשר הפאלקון, לפחות באופן יחסי. דגמי ה-B של הטיל השיגו יחס הריגה של 14%, בעוד דגמי ה-D בעלי הטווח הארוך בהרבה השיגו 19%. הביצועים והעלות הנמוכה יותר של הטיל הובילו את חיל האוויר לאמץ אותו גם כן.
סקווירה
יהודי סקווירה
בראשית המאה ה-19 פעל בעיר רבי נפתלי צבי, נכדו של רבי צבי בן הבעל שם טוב. בהמשך נוסדה מצאצאיו שושלת חסידית הנקראת חסידות סקווירא, המשתייכת לשושלת טשרנוביל. השושלת ממשיכה להתקיים בניו יורק, בה הקימה שכונה הנקראת ניו סקוויר (סקווירה החדשה).
ביות תת-אדום
תכנונים שלאחר מלחמת העולם השנייה
ראש הביות הראשון שנבנה מחוץ לארצות הברית היה ה-de Havilland Firestreak של הממלכה המאוחדת. פיתוחו החל תחת שם הקוד OR.1056 Red Hawk, אבל הוא נחשב למתקדם מדי, וב-1951 קונספט מתוקן קיבל את שם הקוד Blue Jay. כשהוא תוכנן כנשק נגד מפציצים, Blue Jay היה גדול יותר, כבד הרבה, וטס מהר יותר מאשר דומיו האמריקניים, אך היה בעל אותו טווח. הוא היה בעל ראש ביות מתקדם בהרבה, השתמש ב-PbTe וקורר לטמפרטורה של מינוס 180 מעלות צלזיוס בעזרת אמוניה כדי לשפר את ביצועיו. מאפיין אחד שמבדיל אותו מטילים אחרים היה מבנה האף שלו, שעוצב בצורה של פאון, צורה שנבחרה לאחר שנמצא שקרח נוטה להיווצר על כיפות חצי-כדוריות קונבנציונליות יותר. מבחן האש הראשון שלו נעשה ב-1955 והוא נכנס לשימוש על ידי חיל האוויר המלכותי באוגוסט 1958.
סקווירה
יהודי סקווירה
בשנת 1856 נולד למשפחה חסידית בסקווירה אשר צבי גינצברג שלימים נקרא בשם העט "אחד העם", והיה לאחד מראשי הוגיה של הציונות, ומייסד הזרם והוגה הרעיונות של הציונות הרוחנית, ומהחשובים במנסחי הזהות היהודית החילונית-לאומית. בגיל 12 העתיק אביו את מגורי המשפחה לאודסה.
ביות תת-אדום
תכנונים שלאחר מלחמת העולם השנייה
הפרויקט הצרפתי R.510 החל מאוחר ל-Firestreak ונכנס לשירות ניסיוני ב-1957, אך הוחלף מהר מאוד בגרסה מבוססת ביות מכ"ם פעיל, ה-R.511. שניהם לא היו מאוד אפקטיביים והיה להם טווח קצר מסדר גודל של 3 קילומטר בלבד, כך שהם הוחלפו בתכנון הצרפתי היעיל הראשון, ה-R.530, ב-1962.
סקווירה
תמורות בעיירה
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הוקמה הרפובליקה העממית של אוקראינה, קצרת הימים. בתקופה זו, בשנים 1917 – 1920, נערכו 6 פוגרומים ביהודים, בעיקר על ידי אנשיו של סימון פטליורה. בין המעשים נגד היהודים נמנו בין השאר מעשי אונס, שריפת בתים ושוד רכוש או השמדתו. בפרעות אלו נרצחו בסקווירה 191 יהודים. לאחר הפרעות פקדה את סקווירה מגפה בה מצאו את מותם יהודים רבים נוספים ויהודי העיר נמלטו לערים אחרות כקייב, אודסה ובילה צרקווה.
ביות תת-אדום
תכנונים שלאחר מלחמת העולם השנייה
הסובייטים הציגו את הטיל בעל ראש ביות תת-אדום הראשון שלהם, הוימפל K-13, ב-1961, אחרי הנדסה הפוכה של טיל סיידווינדר שנתקע בכנפיים של מטוס מיג-17 סיני ב-1958 במהלך משבר מיצרי טיוואן השני. ה-K-13 היה בעל ייצוא נרחב, והתמודד מול דודנו במהלך מלחמת וייטנאם. הוא הוכיח את עצמו כאמין פחות אפילו מה-AIM-9B עליו הוא התבסס, כשמערכת ההנחיה והמרעום שלו סבלו מכישלון מתמשך.
סקווירה
תמורות בעיירה
בראשית שנות העשרים, לאחר השתלטות ברית המועצות על אוקראינה (למעט חלקה המערבי ולמעט בוקובינה), נמצאה סקווירה תחת שלטון סובייטי שדיכא את חופש הפרט ואסר על פעילות דתית, פוליטית ועסקית. בתקופה זו היו היהודים שליש מתושבי העיירה. בשנת 1939 גרו בסקווירה 2,243 יהודים.
ביות תת-אדום
תכנונים מאוחרים יותר
לאחר שהמערכה בווייטנאם חשפה את הביצועים הרעים של טילים קיימים, החלו מספר ניסיונות להתמודד עם מגבלותיהם ולהכניס בהם שיפורים. בארצות הברית, שיפורים מינוריים לסיידווינדר הוכנסו בו מוקדם ככל האפשר, אבל האסטרטגיה הצבאית הכללית הייתה ללמד את הטייסים טכניקות שונות למצות את יכולות הטיל; טייסים הודרכו לנהל טוב יותר את תרחישי הקרב ולא לירות את הטיל מיד כאשר הם שומעים את צליל הנעילה, אלא לנוע למיקום כזה שהטיל יוכל להמשיך לעקוב אחרי המטרה גם אחרי השיגור. בעיה זאת הובילה לניסיונות לפתח טילים חדשים שיפגעו במטרות שלהם גם כאשר הם משוגרים תחת תנאים לא אידיאלים. בממלכה המאוחדת זה הוביל לפרויקט ה-SRAAM, שבסופו של יום הפך קורבן לדרישות הולכות ומשתנות עם הזמן. תוכניות אמריקניות דומות, ה-AIM-82 וה-AIM-95 Agile, היו גם הן בעל גורל דומה.
ראשי ביות חדשים החלו להופיע בשנות ה-70 והובילו לסדרה של טילים מתקדמים יותר. שדרוג משמעותי לסיידווינדר החל, והוכנס בו ראש ביות שהיה רגיש מספיק כדי לעקוב מכל זווית, מה שהעניק לטיל יכולת נעילה בספירה מלאה (all aspect) בפעם הראשונה. יכולת זאת שולבה עם תבנית סריקה חדשה שעזרה לדחות מקורות רקע (כמו אור השמש המוחזר מעננים) ולשפר את ההנחיה אל המטרה. מספר קטן של דגמי ה-L שפותחו נשלחו לממלכה המאוחדת קצת לפני המעורבות שלה במלחמת פוקלנד, שם הם השיגו יחס הריגה של 82%, כאשר ההחטאות היו באופן כללי אודות לכך שהמטרה טסה החוצה מהטווח של הטיל. המטוס הארגנטיני, שהיה מצויד בדגמי ה-B של הסיידווינדר וב-R.550 Magic, יכול היה לירות רק על הגזרה האחורית של המטרה, כך שהטייסים הבריטים פשוט נמנעו ממצב זה בכך שטסו ישירות אליהם. דגם ה-L היה כה אפקטיבי שהמטוסים הארגנטינים הובהלו להצטייד בנורי הטעיה, מה שהוביל לשדרוג אחר שהופיע בדגם M המאפשר לו לדחות באופן טוב יותר מטרות שגויות. דגמי ה-L וה-M הפכו לעמוד השדרה של כוחות אוויריים מערביים עם סיום עידן המלחמה הקרה.
צעד גדול אף יותר נעשה על ידי הסובייטים עם טיל הוימפל R-73, שהחליף את ה-K-13 ואחרים עם תכנון ששודרג באופן דרמטי. טיל זה הציג את היכולת להיות נורה על מטרות שנמצאות לגמרי מחוץ לשדה הראייה של ראש הביות; אחרי השיגור הטיל "יתכוונן" לכיוון שמציין המשגר שלו ולאחר מכן ינסה להינעל על המטרה. כשהוא משולב עם תצוגת קסדה עילית, ניתן היה לספק רמזים לטיל ולכוון אותו למטרה מבלי שהמטוס המשגר יצביע בתחילה לכיוון המקורב למטרה. יכולת זו הציגה יתרונות משמעותיים בשדה הקרב, והובילה לדאגה רבה בקרב כוחות מערביים.
הפתרון לבעיה שהציג ה-R-73 היה בתחילה ה-ASRAAM, פרויקט אירופי משותף שמטרתו לשלב בין היכולות של ה-R-73 לחיישן דימות. כיוון שהמדינות החברות בפרויקט הגיעו להסכמה רחבה, ארצות הברית הסכימה לאמץ את ה-ASRAAM כטיל לטווח קצר שלה, בעוד האירופים יאמצו את ה-AMRAAM כטיל לטווח בינוני שלהם. אף על פי כן, ה-ASRAAM סבל מעיכובים ודחיות בלתי אפשריים שכן כל אחת מהמדינות החברות החליטה על אמת מידה אחרת כחשובה יותר לטיב הביצועים של הטיל. ארצות הברית לבסוף פרשה מהפרויקט, ובמקומו אימצה את ראשי הביות החדשים שפותחו עבור ה-ASRAAM לצורך שילובם בגרסה אחרת של הסיידווינדר, ה-AIM-9X. שדרוג זה הרחיב כה הרבה את משך השירות של הסיידוויינדר שמעריכים כי הוא יישאר בשירות במשך מאה שנה, כאשר רבים ממטוסי הקרב העכשוויים יצאו משימוש. פרויקט ה-ASRAAM אכן, בסופו של דבר, פיתח טיל שאומץ על ידי מספר כוחות אירופיים, ורבות מהטכנולוגיות הללו הופיעו, חלקן תוך שיפורים משמעותיים, בטיל הסיני PL-10 והישראלי פיתון 5.
טילי כתף
הסובייטים החלו בפיתוח של שתי מערכות נשק כמעט זהות ב-1964, הסטרלה-1 והסטרלה-2. נדמה שהפיתוח הסובייטי עבר בהצלחה רבה יותר ממקבילו האמריקאי, שכן ה-9K32 סטרלה-2 נכנס לשירות אחרי מספר קטן יותר של שנות פיתוח מאשר הרד-איי. כשהוא במקור נחשב לתכנון מתחרה, ה-9K31 סטרלה-1 הוגדל מאוד לצורך שיגורו מכלי רכב ונכנס לשירות בערך באותו זמן. בממלכה המאוחדת החלו בפיתוח של טיל ה-Blowpipe ב-1975, אבל בפיתוח הטיל בחרו למקם את ראש הביות על המשגר במקום על הטיל עצמו, מתוך מחשבה להשתמש בראש ביות יחיד במשגר במקום לייצר אחד בעבור כל טיל, וכך לחסוך עלויות רבות. בדרך זו ראש הביות זיהה הן את מיקום המטרה והן את מיקום הטיל, ושלח תיקונים לטיל דרך קשר רדיו. כלי נשק מוקדמים אלו הוכיחו את עצמם כחסרי תועלת באופן יחסי, כאשר ה-Blowpipe נכשל בכמעט כל שימוש קרבי, בעוד הרד-איי היה בעל ביצועים טובים במקצת. הסטרלה-2 היה בעל ביצועים טובים יותר ונטען כי הוא השיג מספר פגיעות במטרה במזרח התיכון ובווייטנאם.
תוכנית שדרוג משמעותית לרד-איי החלה ב-1967, כרד-איי 2. מבחני האש לא החלו עד 1975, והמשלוחים הראשונים של הטיל בעל השם החדש FIM-92 סטינגר החלו להגיע ב-1978. ראש ביות rosette משופר נוסף לדגם B ב-1983, ומספר שדרוגים נוספים הופיעו. במהלך מלחמת אפגניסטן - ברית המועצות, טילים אלו השיגו אחוז הצלחה של 79% כנגד מסוקים סובייטים, אף על פי שנתון זה אינו בטוח. הסובייטים שיפרו באופן דומה את הגרסאות שלהם, והציגו את ה-9K34 סטרלה-3 ב-1974, את הטיל 9K38 איגלה ב-1983, ואת הגרסה החדשה שלו איגלה-S ב-2004.
סוגי ראש ביות
שלושת החומרים העיקריים בהם נעשה שימוש בחיישן התת-אדום הם ליד סולפיד (PbS), אינדיום אנטימוניד (InSb), וכספית-קדמיום-טלוריד (נקרא בקיצור HgCdTe). בחיישנים ישנים יותר נטו להשתמש ב-PbS, בעוד בחיישנים חדישים יותר נוטים להשתמש ב-InSb ו-HgCdTe. כל סוגי החיישנים הם בעלי ביצועים טובים יותר כאשר הם מקוררים, שכן כך הם יותר רגישים ומסוגלים לאתר גופים קרים יותר. ראשי ביות תת-אדום מוקדמים היו טובים יותר באיתור קרינה תת-אדומה עם אורכי גל קצרים יותר (הנפלטת מגופים חמים יותר, בהתאם לחוק וין), כמו הפליטות באורך גל של 4.2 מיקרומטרים של שטף הפחמן הדו-חמצני הנפלט ממנוע סילון. זה הפך אותם לשימושיים בעיקר בתרחישי רדיפת-זנב, בהם הסילון הנפלט הוא בעל נראות גבוהה וההתקרבות של הטיל אליו הובילה אותו אל המטוס. בקרבות אמיתיים תכונה זו הוכיחה את עצמה כלא אפקטיבית לחלוטין, שכן טייסים נטו לירות את הטיל מיד כאשר ראש הביות ראה את המטרה, ולשגר את הטיל בזוויות בהן מנועי המטרה מהר מאוד נעלמו מיכולת ההבחנה של ראש הביות. ראשי ביות כאלו, שרגישים במיוחד לטווח אורכי הגל בין 3 ל-5 מיקרומטרים, נקראים כעת ראשי ביות בצבע יחיד. בעיה זו הובילה לפיתוח ראשי ביות חדשים שרגישים הן לסילון הנפלט והן לתחום אורכי הגל הארוכים יותר שבין 8 ל-13 מיקרומטרים, שנבלעים פחות על ידי האטמוספירה, כך שמתאפשר להבחין במקורות כהים יותר כמו גוף המטוס. תכנונים כאלו נקראים כעת טילים בעלי יכולת נעילה בספירה מלאה. ראשי ביות חדישים אף יותר משלבים מספר גלאים ונקראים מערכות שני צבעים.
ראשי ביות בעלי יכולת נעילה בספירה מלאה מצריכים קירור כדי לאפשר להם את רמת הרגישות הגבוהה הדרושה כדי להינעל על סיגנלים בעוצמות פחותות יותר המגיעים מחזית ומצידי המטוס. חום רקע שנפלט מחלקו הפנימי של ראש הביות, או מחלון החיישן המחומם אווירודינמית, יכולים בקלות להתגבר על הסיגנל החלש המגיע לחיישן מהמטרה (חיישני CCD במצלמות סובלים מבעיות דומות; הם קולטים הרבה יותר רעש בטמפרטורות גבוהות יותר). טילי נעילה בספירה מלאה מודרניים כמו ה-AIM-9M Sidewinder והסטינגר משתמשים בגז דחוס כמו ארגון כדי לקרר את החיישנים שלהם ולאפשר להם להינעל על מטרה בטווחים ארוכים יותר ובזוויות שונות.
תבניות סריקה ומודולציה
הגלאי בראשי ביות מוקדמים היה לא כיווני, ונקלט בו אור משדה ראייה (FOV) רחב מאוד, לעיתים 100 מעלות או יותר. מטרה שממוקמת בכל מקום שהוא בתוך שדה הראייה תפיק את אותו הסיגנל. כיוון שהמטרה של ראש הביות הוא להביא את המטרה למרחק קטן מרדיוס ההרג של ראש הקרב של הטיל, הגלאי חייב להיות מצויד במערכת אופטית כלשהי שמגבילה את שדה הראייה לזווית צרה יותר. זה בדרך כלל מושג באמצעות הצבת הגלאי בנקודת המוקד של טלסקופ מסוג כלשהו.
זה מוביל למצב של מלכוד 22. כששדה הראייה מצומצם, ראש הביות נעשה מדויק יותר, וזה גם עוזר להעלים מקורות רקע, מה שעוזר לשפר את העקיבה וההנחיה. מצד שני, הגבלה יתר על המידה של שדה הראייה מאפשרת למטרה לחמוק החוצה בקלות משדה הראייה וללכת "לאיבוד" (כך שראש הביות אינו מסוגל למצוא אותה יותר). כדי להצליח להנחות את הטיל באופן יעיל לטווח מתאים מהמטרה, עקיבה בזוויות של מעלה אחת היא אידיאלית, אולם כדי לעקוב אחרי המטרה באופן רציף ובבטחה, שדות ראייה מסדר גודל של 10 מעלות או יותר הם רצויים.
מצב זה מוביל למספר תכנונים שנעזרים בשדה ראייה רחב באופן יחסי כדי לאפשר עקיבה קלה, ואז מעבדים את הסיגנל בדרך כלשהי כדי להשיג דיוק נוסף הדרוש להנחיה. בדרך כלל ראש הביות כולו מוצב על מערכת גימבל שמאפשרת לו לעקוב אחר המטרה בזוויות רחבות, כאשר הזווית בין ראש הביות למטוס המשגר את הטיל משמשת כדי להפיק תיקוני הנחיה (בשלב ההנחיה הראשונית). תכנונים אלו מגדירים מחדש את מושג שדה הראייה של טיל, ומובילים למונחים של שדה ראייה רגעי (IFOV - instantaneous field of view) שהוא הזווית שהגלאי רואה, ושדה הראייה הכולל, הידוע גם כ'זווית העקיבה' (tracking angle) או 'יכולת ראות מחוץ לקו הראייה' (off-boresight capability), אשר כולל גם את התנועה של ראש הביות כולו בתוך הטיל. כיוון שראש הביות אינו יכול לנוע באופן מיידי, מטרה שנעה במהירות רבה בניצב לקו הראייה של הטיל אליה יכולה לגרום לאובדן המטרה משדה הראייה הרגעי, מה שמוביל למונח של קצב עקיבה (tracking rate), שבדרך כלל מבוטא במעלות לשנייה.
המרכיבים העיקריים של ראש הביות של טיל הם: המערכת האופטית (שיכולה לכלול עדשות ומראות), מסנן אופטי בתחום התת-אדום, המודולטור האופטי, וחיישן התת-אדום. המודולטורים האופטיים (שידועים בשמם האנגלי "reticles") הם בדרך כלל הרכיב המורכב ביותר בראש הביות, וצבאות שונים בדרך כלל שומרים את המידע עליהם מסווג. להלן מובאת סקירה של עקרונות פעולה שונים של ראשי ביות.
סריקה ליניארית
כמה מראשי הביות הגרמניים המוקדמים ביותר נעזרו בפתרון הסריקה הליניארית, בו סדקים אנכיים ואופקיים (במעין מבנה של סריג) נעו קדימה ואחורה בפני הגלאי, או, במקרה של ראש הביות Madrid, שני מוטות מתכתיים היו מוטים כדי לחסום פחות או יותר את האות. באמצעות השוואת הזמן שבו הבזק התת-אדום נקלט למיקום של הסורק המכני באותו רגע, הזווית האופקית והזווית האנכית של מיקום המטרה ניתנות לקביעה. אף על פי כן, ראשי ביות אלו הם בעלי החסרון האינהרנטי ששדה הראייה שלהם מוגבל על ידי הגודל הפיזי של הסדק. אם הסדק קטן מדי אז הדמות של המטרה תהיה קטנה מדי מכדי ליצור אות משמעותי, בעוד ייצור הסדק בגודל פיזי רב מדי עשוי להפוך את ראש הביות לבלתי מדויק. מסיבה זו, לסורקים ליניאריים יש מגבלות דיוק אינהרנטיות. בנוסף, התנועה הדואלית של הסורק הליניארי היא מורכבת ולא אמינה מכנית, ובאופן כללי יש לעשות שימוש בשני גלאים נפרדים.
סריקה סיבובית (Spin-scan)
רוב ראשי הביות המוקדמים נעזרו בטכניקה שנקראת סריקה סיבובית, ובאמצעי מכני שנקרא reticle (או chopper); המילה האנגלית reticle לקוחה מהמילה הלטינית reticulum, שפירושה רשת קטנה, או רשתית. מילון ידוע מגדיר את המושג "כמערכת של קווים, תילים וכו', המוצבת במישור המוקד של מכשיר אופטי". אמצעים מכניים אלו היו למעשה פלטה שקופה עם סדרה של מקטעים אטומים לאור המצוירים עליה, שמוצבת בפני גלאי התת-אדום. הפלטה (או הדיסקה) הסתובבה בקצב קבוע, מה שגרם להפרעות מחזוריות בדמות של המטרה. מעתה והלאה נתייחס לרכיב ה-reticle באמצעות המונח העברי דיסקת הרשתית; התפקיד שיש לרכיב זה בראש הביות הוא לסייע בבניית התמונה המרחבית, באנלוגיה לרשתית של העין האנושית.
מערכת ה-Hamburg
מערכת ה-Hamburg שפותחה במהלך המלחמה היא הפשוטה ביותר, והקלה ביותר להבנה. במערכת זאת, כמחצית מדיסקת הרשתית נצבעה בשחור ואילו המחצית האחרת נותרה שקופה. במסגרת תיאור זה נתייחס לדיסקה שמסתובבת בכיוון השעון כפי שהיא נראית מהחיישן; נתייחס לנקודת הזמן של הסיבוב בה הקו שמפריד בין מחצית הדיסקה השחורה למחצית השקופה הוא אופקי והמחצית השקופה היא למעלה כאל שעה 12 בכיוון השעון. מחולל אותות יוצר תבנית AC גלית שיש לה אותה תדירות כמו קצב הסיבוב של הדיסקה. האות שנוצר במחולל תוזמן כך שיימצא בנקודה של מתח חיובי מקסימלי בשעה 12. עבור דמות מטרה שממוקמת בנקודה העליונה, תא פוטו-וולטאי הממוקם מאחורי הדיסקה יתחיל לראות את המטרה כאשר הדיסקה תהיה בשעה 9 (בכיוון השעון), ויפסיק לראות אותה בשעה 3. במשך זמן זה, הגל שמפיק מחולל האותות יהיה בעל ערך חיובי (מתח חיובי), מאפס למקסימום ובחזרה לאפס.
כאשר המטרה נעלמת (והתא מפסיק לקלוט אור תת-אדום), הפלט של התא מפעיל מתג אשר הופך את הסימן של האות החשמלי של מחולל האותות. לדוגמה, כאשר הדיסקה מגיעה לשעה 3 והמטרה נעלמת, התא מפעיל את המתג. באותו רגע תבנית הגל מתחילה את החלק השלילי של המתח, כך שהמתג מחליף אותה בחזרה לחלק החיובי. כאשר הדיסקה מגיעה לשעה 9 התא מופעל שוב, כשהפעם הוא לא נאלץ להפוך את הסיגנל, שכן אות המתח נכנס לחלק החיובי שלו שוב. הפלט שנוצר מהתא הזה הוא לפיכך סדרה של חצאי-גלי סינוס, תמיד חיוביים. האות עובר לאחר מכן יישור כדי להפיק פלט DC, במקרה זה חיובי, שנשלח למערכת הבקרה ופוקד על הטיל לפנות מעלה.
תא שני המתוכנן כך שיפעיל מתג כרבע זמן מחזור מוקדם או מאוחר יותר (למשל בשעות 12 ו-6), משלים את המערכת. בהתייחס לאותה המטרה, במקרה זה גל ה-AC הגיע לשיאו החיובי בשעה 12, שם המתג הופך את סימנו לשלילי. סיבוב הדיסקה יוצר לפיכך סדרה של חצאי-גלי סינוס, תמיד שליליים. כאשר סדרה זאת מועברת דרך אותו מיישר הזרם של התא הראשון, הפלט הכולל של שתי סדרות הגלים, של התא הראשון והשני, הוא אפס. זה אומר שכאשר דמות המטרה נמצאת במיקום קבוע, הטיל לא צריך לפנות ימינה או שמאלה (בשפה קינמטית ניתן לומר שהטיל והמטרה נמצאים במסלול התנגשות). אם, לעומת זאת, דמות המטרה משנה את מיקומה הזוויתי, למשל כאשר המטרה נעה ימינה (בכיוון השעון), ההפעלה של המתג על ידי התא לא תתרחש פעם בחצי מחזור, שכן ההבדל בין זמני הפעלת המתג יהיה מעט ארוך יותר מחצי זמן מחזור עקב התנועה של דמות המטרה במגמה זהה לסיבוב הדיסקה השקופה למחצה (כאשר דמות המטרה נעלמת, היא כבר נמצאת במקום אחר). במקרה זה ממוצע האות המתקבל במיישר הזרם יהיה חיובי, מה שמעיד על הצורך לתיקונים של הטיל לימין, ואות זה מועבר ישירות למערכת הבקרה של הטיל לצורך ביצוע תיקוני היגוי היחסיים לעוצמת האות. מבחינה מעשית, אין באמת צורך בתא פוטו - וולטאי שני; במקום זאת שני האותות ניתנים ליצירה מתא בודד באמצעות שימוש בקו השהיה חשמלי או באות ייחוס שני בעל הבדל מופע של 90 מעלות ביחס לראשון.
קונספטים מאוחרים יותר
חברת AEG פיתחה מערכת מתקדמת בהרבה במהלך המלחמה, וזו יצרה את הבסיס לרבים מהניסויים בראשי ביות שבעידן שאחרי המלחמה. במקרה זה הדיסקה נצבעה בסדרה של אזורים אטומים, לעיתים קרובות בסדרה של רצועות רדיאליות, בתבנית שמזכירה חיתוכי-פיצה. כמו במערכת ה-Hamburg, אות AC נוצר שתאם את תדירות הסיבוב של הדיסקה. בשונה מהמערכת הקודמת, האות אינו נכבה ונדלק עם הזווית, אלא שהוא מופעל מספר רב של פעמים במהלך מחזור סיבוב אחד. זה יוצר סדרה של פולסים השקולים לאות AC שני בתדר דומה לאות הראשון, אשר הפאזה שלו נשלטת על ידי המיקום של המטרה יחסית לדיסקה. באמצעות השוואת הפאזות של שני האותות, פעולה שהיא טריוויאלית מבחינה אלקטרונית, הן התיקון האנכי והן התיקון האופקי ניתנים לקביעה מאות יחיד. שיפורים אדירים למערכת נעשו במסגרת תוכנית הסיידווינדר, בה הפלט המתפתח במקלט שבראש הביות הוזן ישירות לקסדה של הטייס שם הוא יוצר צליל הולך וגובר הידוע כ'טון הטיל', אשר מעיד שהמטרה נראית על ידי ראש הביות.
במערכות מוקדמות האות הזה הוזן ישירות למשטחי הניהוג, וגרם לתנועות חדות בהגאים שמנסות להביא את הטיל חזרה למסלולו המקורי, מערכת בקרה שידועה גם כ-"bang-bang". מערכות בקרה מסוג bang-bang הן בלתי יעילות אווירודינמית בצורה קיצונית, במיוחד כאשר המטרה נמצאת בקרבת ציר הטיל ומשטחי הניהוג פשוט מתחילים להתנודד קדימה ואחורה בלי שום אפקט. זה מוביל לשאיפה להפוך את הפלטים האלו לחלקים יותר, או למדוד את הזווית יחסית לציר ולהזין את המידע הזה למשטחי הניהוג גם כן. ניתן להשיג זאת באמצעות אותו הדיסק ומעט עבודה על הסידור הפיזי של המערכת האופטית. כיוון שהמרחק הפיזי בין הפסים הרדיאלים גדול יותר בחלקה החיצוני של הדיסקה, הדמות של המטרה על התא גם היא גדולה יותר, כך שהתא מפיק פלט גדול יותר. אפקט זה מביא לכך שהאמפליטודה של האות גדלה עם הזווית יחסית לציר הטיל. אף על פי כן, האמפליטודה של האות תשתנה גם כאשר הטיל מתקרב למטרה (עוצמת התאורה של המטרה גדלה עם ההתקרבות אליה), כך שמערכת זו אינה מערכת שלמה בפני עצמה וצורה כלשהי של בקרת שבח אוטומטית (automatic gain control) נדרשת. מערכות סריקה סיבובית יכולות גם להעלים את השפעותיהם של מקורות קרינה "מורחבים", למשל עננים המחזירים אור שמש או חול מדברי לוהט. כדי לעשות זאת, דיסקת הרשתית מותאמת באמצעות עיצובה כך שמחצית אחת שלה תהיה מכוסה לא עם פסים רדיאליים אלא בגוון בעל שקיפות של 50% (החלק האפור באיור). הפלט של מערכת כזאת הוא גל סינוס בעבור מחצית סיבוב ואות קבוע בעבור החצי השני. החלק הקבוע של האות משתנה בערכו עם עוצמת התאורה הכוללת של השמיים. כיוון שמטרה מורחבת תתפרש על פני מספר מקטעים, היא תגרום לאות בעוצמה קבועה, וכל אות שמקרב אות קבוע יסונן אלקטרונית. כלומר, מקורות קרינה נקודתיים בקירוב "יקלטו" על ידי ראש הביות כסדרה של פולסים, ולאחריה פולס יציב, בעוד מקורות קרינה "מורחבים" ייקלטו על ידיו כפולס אחיד, שכן שטף האור שחולף דרך החלק השקוף למחצה מהווה ממוצע של החלק השקוף ואטום לסירוגין (על כן שקיפותו תוכננה להיות 50%). כך מתאפשר, באמצעות אלקטרוניקה מתאימה בראש הביות, להבחין בין מקורות נקודתיים ומקורות רקע.
בעיה משמעותית עם מערכת הסריקה הסיבובית היא שהסיגנל המתפתח כאשר דמות המטרה קרובה למרכז צונח לאפס. זה מתרחש מכיוון שבקרבת המרכז, אפילו הדמות הקטנה של המטרה מכסה מספר מקטעים זוויתיים (שכן הפסים הרדיאלים נעשים צרים יותר ויותר עם ההתקרבות למרכז הדיסקה), מה שמפיק אות דומה לזה שיוצר מקור מורחב (אות קבוע בעוצמתו), כך שאות זה מסונן. אפקט זה הופך ראשי ביות כאלו לרגישים במיוחד לנורי הטעיה, שנעים בכיוון שונה מהמטוס ולכן מפיקים אות הולך וגובר בעוד האות שמפיק המטוס (שדמותו עדיין נמצאת במרכז הדיסקה) חלש או לא קיים כלל. בנוסף, כאשר הטיל מתקרב למטרה, שינויים קטנים בזווית היחסית מספיקים כדי לגרום לדמות שלה לנוע החוצה מאזור המרכז ולהביא ליצירת אותות קלט בשנית. עם נעזרים בבקר bang-bang, תכנונים כאלה מתחילים להגיב יתר על המידה במהלך השניות האחרונות של ההגעה למטרה, מה שמביא למרחקי החטאה גדולים, ומצריך לצייד את הטילים בראשי קרב כבדים.
סריקה קונית
נתייחס לדוגמה למערכת בה ציר המראה המשנית של ראש הביות מוטה ב-5 מעלות יחסית לציר הטלסקופ, ולמקרה בו המטרה ממוקמת על ציר הטיל. כשהמראה מסתובבת, היא גורמת לדמות של המראה להיות מוחזרת בכיוון ההפוך, כך שבמקרה זה דמות המטרה נעה במעגל ברדיוס זוויתי של 5 מעלות יחסית לציר הדיסקה. פירוש הדבר הוא, שבסידור כזה אפילו מטרה ממורכזת (כלומר שנמצאת על ציר הטיל) תייצר סיגנל משתנה כאשר דמותה חולפת על פני הסימונים על הרשתית. לשם השוואה, במקרה זהה לזה, מערכת כמו spin-scan הייתה מפיקה אות קבוע בעוצמתו כאשר דמות המטרה הייתה נמצאת בשטח "המת" (center null area). נורי הטעיה שנצפים על ידי ראשי ביות מסוג סריקה קונית יצליחו לגרום לבלבול גם להם, אך הם לא יצליחו להתגבר באופן מובהק על האות הישיר מהמטרה כמו במקרה של מערכות spin-scan, שם נור ההטעיה יוצר אות חזק בעוד האות הישיר מהמטרה מסונן.
הפקת המידע על האזימוט של המטרה ממערכת כזאת נעשית באופן דומה לזו של מערכת הסריקה הסיבובית, באמצעות השוואת אות הפלט לאות התייחסות הנוצר על ידי המנועים שמסובבים את המראה המשנית. עם זאת, הפקת מידע על הזווית יחסית לציר הטיל היא משימה מורכבת יותר במקרה זה. במערכת הסריקה הסיבובית זהו משך הזמן שאורכים הפולסים שמקודד את הזווית הזאת, אולם, במערכת הסריקה הקונית זה לא כך, שכן הדמות קרובה למרכז רוב הזמן. במקום זאת, זהו האופן שבו הפולסים משתנים במשך מחזור סריקה אחד שמאפשר לגלות את הזווית הזאת.
כיוון שהזווית של המטרה יחסית לציר הטיל גורמת לדמות שלה להסתובב במעגל שאינו ממורכז במרכז הרשתית, הסיגנל שנוצר הוא מאופנן תדר (באנגלית: FM - frequency modulated), עם תדירות שעולה ויורדת במהלך מחזור סיבוב. עומק האות המאופנן (השינוי בין התדר המינימלי לתדר המקסימלי שלו) עומד ביחס ישר לזווית יחסית לציר הטיל, כך שהאות המאופנן נשלח לדמודולטור שמפענח את התדרים מהם מורכב האות הלא-אחיד בתדר. יתרון משמעותי אחד שיש לסריקה הקונית הוא שהאות המאופנן מספק פתרון פשוט כיצד להניע בצורה חלקה את משטחי הניהוג, ומביא לאווירודינמיקה יעילה בהרבה. זה משפר רבות את הדיוק; טיל בעל ראש ביות מסוג spin-scan המתקרב למטרה יהיה נתון לאותות רציפים כאשר המטרה נעה פנימה והחוצה מציר הטיל, מה שגורם לבקרי ה-bang-bang להנחות את הטיל תוך ביצוע תיקונים פראיים במסלולו, זאת בעוד אות ה-FM של מערכת סריקה קונית מעלים לגמרי את האפקט הזה ומשפר את סבירות השגיאה המעגלית לכדי מטר אחד בלבד.
ברוב מערכות הסריקה הקונית האופטיקה מתוכננת כך שדמות המטרה תהיה קרובה ככל האפשר לשפת הרשתית, משום שכך עומק האות המאופנן הוא הגדול ביותר והמערכת רגישה יותר לשינויים בו. לעיתים זה גורם לדמות המטרה לחרוג לגמרי מגבולות הדיסקה (למשל כאשר המראה מצביעה הרחק מהמטרה). כדי להתמודד עם בעיה זאת, עיגול סביב מרכז הדיסקה נצבע בתבנית של 50% שקיפות (בדרך כלל בדפוס צביעה שמזכיר לוח שחמט), כך שכאשר דמות המטרה נכנסת לאזור זה עוצמת הפלט הנוצר קבועה. לאזור זה יש תפקיד ייעודי; לסייע ברכישה מחודשת של המטרה כאשר דמותה נוטה לברוח אל מחוץ לדיסקה. זה מתאפשר אודות לכך שעקב התנועה הסיבובית של המראה, משך הזמן בו הדמות שוהה מחוץ לדיסקה עודנו קצר, כך שבמהלך המסלול המעגלי של הדמות היא נכנסת למשך זמן מסוים לאזור השקוף למחצה. בכל פעם שהאלקטרוניקה קולטת אות אחיד זה סימן לכך שדמות המטרה מתחילה לחרוג מהתחום הרצוי, וכיוון שהמיקום בו הדמות נכנסת לאזור השקוף למחצה הוא מנוגד בדיוק לנקודה במסלולה המעגלי בה היא נעלמת מחוץ לדיסקה (כלומר מתרחש בדיוק כחצי זמן מחזור מאוחר יותר), מתאפשר לקבוע את העיתוי בו הדמות נעלמת וכך גם את אזימוט המטרה. מבחינת האלקטרוניקה והמכניקה השימוש במידע זה הוא לצורך הנעת מערך ראש הביות כולו כך שירכוש שוב את המטרה, ומסלול דמותה יהיה מצוי כולו בתחום הדיסקה.
ראשי ביות "מערך-צלב"
ראשי ביות מסוג "מערך-צלב" (crossed array seekers) מדמים את הפעולה של הרשתית במערכת סריקה קונית באמצעות המערך הפיזי של הגלאים עצמם. תאים פוטו-וולטאיים קלאסיים היו בדרך כלל בעלי צורה עגולה, אלא שהתקדמויות בטכניקות בנייה וייצור המבוססות על פיזיקה של מצב מוצק אפשרו להם להיות מיוצרים בכל צורה שהיא. במערכת מערך-צלב ארבעה גלאים מלבניים מסודרים בצורת צלב (+). סריקת המרחב מקדימה לראש הביות מבוצעת בצורה דומה לסריקה הקונית, באמצעות סיבוב המראה המשנית, מה שגורם לדמות של המטרה לחצות כל אחד מהגלאים בתורות.
בעבור מטרה שנמצאת במרכז שדה הראייה של ראש הביות, הדמות שלה סובבת מסביב למרכז המערכת האופטית וחוצה כל אחד מהגלאים בנקודה יחסית דומה. זה גורם לאות מכל גלאי להיות זהה לאותות מהגלאים האחרים עד כדי הפרש זמן של רבע מחזור סריקה. אולם, אם המטרה אינה ממורכזת, מסלול הדמות יהיה מוטה במקצת (לא ממורכז). במקרה זה המרחק בין הגלאים הנפרדים יגרום למשך השיהוי בזמן בין ההופעות מחדש של האות להשתנות, כך שמשך הזמן יהיה ארוך יותר בעבור חלקים של מסלול הדמות שרחוקים ממרכז המערך, וקצר יותר בעבור חלקי מסלול קרובים יותר. מעגלים שמחוברים למראות מפיקים אות ייחוס כבקרה, בדומה לסריקה קונית. השוואה אלקטרונית בין האות שיוצר מערך הגלאים לאות הייחוס מאפשר לייצר את תיקוני המסלול הנדרשים.
בתכנון זה, מתאפשרת יכולת דחיית נורים משופרת בהרבה. מכיוון שכל אחד מארבעת הגלאים הוא בצורה מלבנית צרה מאוד, יש להם באופן אפקטיבי שדה ראייה צר מאוד, שאינו תלוי בסידור המראות של הטלסקופ. זה מספק "חלון מרחבי" צר מאוד למקורות תת-אדום אחרים (חוץ מהמטרה) להיקלט בגלאים, ובכך מונע קליטת אותות מנורים ואמצעי הטעיה אחרים. כדי להשלים את הליך דחיית אמצעי ההטעיה, נחוצה גם פונקציית מימוש "שערי זמן" (Time gates) צרים, שמאפשרים רק לאותות שמיוצרים על ידי כל גלאי בפרק זמן קצר יחסית להיות מועברים למערכת הבקרה (כלומר לעבור את הליך סינון האותות האלקטרוני). לפני שיגור הטיל, מיקום המטרה מקודד לתוך הזיכרון של ראש הביות, וראש הביות קובע מתי צפויה דמות המטרה לחצות את הגלאי הבא. מרגע זה ואילך כל האותות שמתקבלים מחוץ למשכי הזמן הקצרים שקובעת מערכת הבקרה נדחים. כיוון שנורים נוטים להיעצר באוויר זמן קצר לאחר שחרורם, הם מוצאים את עצמם במהרה מחוץ לשערי הזמן שהכתיבה מערכת הבקרה. הדרך היחידה להטעות מערכת כזאת היא לשחרר באופן רציף נורים כך שבכל רגע נתון ישנם כמה קרובים למטוס המטרה, או להשתמש בנור נגרר.
ראשי ביות מסוג "שושנה" (Rosette seekers)
החסרון בראשי ביות מסוג שושנה הוא שהם מפיקים פלט מורכב מאוד. עצמים בתוך שדה הראייה של ראש הביות מפיקים אותות נפרדים לגמרי כאשר הוא סורק את השמיים; המערכת עשויה לראות את המטרה, הנורים, השמש, העננים והקרקע בזמנים שונים לגמרי, על אף שמבחינה מרחבית חלקם עשויים להיות סמוכים מאוד אחד לשני. כדי לעבד את המידע הזה ולזהות מתוכו את המטרה, האותות הנפרדים נשלחים לזיכרון מחשב. במשך זמן המחזור של סריקה מלאה מנגנון זה מפיק תמונה דו־ממדית, מה שהעניק לראש ביות זה את השם פסאודו-מדמה (pseudo-imager). אף על פי שפרוצדורה זאת הופכת את המערכת למורכבת יותר, התמונה הנוצרת מספקת הרבה יותר מידע. בדרך זאת נורים ניתנים לזיהוי ולדחייה בשל הגודל הקטן שלהם, עננים בשל הגודל הגדול שלהם וכו'.
מערכות דימות בתת-אדום
טילי חום מודרניים עושים שימוש במערכות הדמיית תת-אדום (IIR), בהן חיישן ה-IR/UV הוא מערך דו־ממדי של חיישנים המסוגל להפיק תמונה בתת-אדום, ממש כמו ה-CCD במצלמה דיגיטלית. טילים כאלה דורשים יכולת עיבוד אותות גבוהה בהרבה אך עשויים להיות מדויקים בהרבה וקשים בהרבה להטעיה באמצעות מטרות דמה. בנוסף להיותם חסינים יותר בפני נורה הטעיה, ראשי ביות חדשים אלו הם גם בעלי סיכוי נמוך יותר להיות מוטעים באמצעות הינעלות על השמש כמטרה, טריק נפוץ להימנע מטילי חום. באמצעות שימוש בטכניקות עיבוד אותות מתקדמות, ראש הביות יכול להיעזר גם בצורת המטרה כדי למצוא את החלק הפגיע ביותר שלה, ולהנחות את הטיל אל חלק זה. כל טילי האוויר אוויר המערביים לטווח קצר, כמו ה-AIM-9X Sidewinder וה-ASRAAM, הטיל הסיני PL-10 SRAAM והטיל הישראלי פיתון 5, נעזרים בראשי ביות מבוססי דימות תת-אדום, זאת בעוד הטיל הרוסי R-73 עדיין עושה שימוש בראש ביות תת-אדום מיושן יותר.
ההיבט המקשה ביותר בראשי ביות אלו הוא, כפי שצוין מקודם, שהם דורשים כוח חישוב גדול מאוד לצורך מימוש אלגוריתמי עיבוד התמונה שלהם. לשם הדגמה, מערך חיישני תת-אדום דו־ממדי טיפוסי מכיל 128x128 פיקסלים (כל חיישן הוא פיקסל) כשלכל אחד יש פלט של עד 10 ביטים, בעוד קצב רענון התמונה הרצוי הוא 100Hz. מערך כזה מפיק מידע בקצב של 16Mbits/s, ואת כמות המידע הזאת אלגוריתמי העיבוד צריכים לנתח. מסיבות אלו בדיוק, טילים חדישים אלו לא צפויים להחליף לגמרי את הטילים הסטנדרטיים בעלי ראשי ביות מבוססי רשתית, לפחות לא בעשורים הקרובים. נכון להיום, המחיר הגבוה בהרבה של ראשי ביות אלו גרם לתפוצה שלהם להיות מוגבלת יחסית, זאת שכן טילים מיושנים בעלי ראש ביות מבוסס רשתית בדרך כלל משיגים את המטרה שלהם. השימוש בטילים יקרים אלו נעשה בדרך כלל לפי שיקולי עלות-תועלת; כאשר השיקולים המבצעיים דורשים פגיעה במטרות מפתח בסיכוי גבוה יותר.
אמצעי נגד
ישנן שתי דרכים עיקריות להטעות ראש ביות תת-אדום: שימוש בנורי הטעיה או בשבשי תת-אדום.
נורי הטעיה
ראשי ביות מוקדמים לא דימו את המטרה, כך שכל עצם קורן בתת-אדום בתוך שדה הראייה שלהם היה יוצר פלט. נור הטעיה ששוחרר על ידי המטרה היה גורם להבזק שני להופיע בתוך שדה הראייה, מה שהפיק אות זוויתי שני, כך שהיה קיים סיכוי שראש הביות יכוון עצמו אל הנור במקום אל המטרה. כנגד ראשי ביות מבוסי סריקה סיבובית מוקדמים טכניקה זאת הייתה יעילה במיוחד כיוון שההבזק של המטרה היה מינימלי במהלך השלב האמצעי של ההנחיה (midcourse guidance), כך שאפילו אות כהה מהנור היה נראה ונעקב. אם זה קורה (הטיל מתחיל להנחות עצמו אל הנור), הנור ייעלם בשלב מסוים (כשהטיל חולף על פניו) והמטוס עשוי להיראות שוב. עם זאת, אם המטוס נע החוצה משדה הראייה של הטיל במשך זמן זה, מה שקורה מאוד מהר, ראש הביות של הטיל לא יוכל לרכוש שוב את המטרה.
פתרון אחד לבעיה שמציגים נורי ההטעיה הוא להשתמש בראש ביות שמבחין בשתי תדירויות תת-אדום עיקריות (dual-frequency seeker). ראשי ביות קודמים נעזרו בגלאי יחיד שהיה רגיש לחלקים המאוד חמים של המטוס ולסילון הפליטה, מה שהפך אותם מתאימים לתרחישי רדיפת-זנב. כדי לאפשר לטיל לבצע עקיבה מכל זווית, גלאים חדשים נוספו למערכת שהיו גם רגישים יותר וגם בעלי יכולת להבחין בתדירויות אחרות. יכולת חדשה זו סיפקה דרך להבחין בין המטרה לנורי ההטעיה; שני הגלאים יראו מיקומים שונים למטוס המטרה - גוף המטוס (הקר יותר) לעומת הסילון הנפלט ממנו (החם יותר) - זאת בעוד נור ייראה באותו מקום בשתי התדירויות. בדרך זו ניתן היה לעשות אלימינציה של האות מהנור.
מערכות מורכבות יותר עשו שימוש בעיבוד אותות, במיוחד מערכי-צלב (Crossed array seekers) וראשי ביות rosette. למערכות אלו היה שדה ראייה רגעי כה צר שהפלט שלהן ניתן היה לעיבוד כדי להפיק תמונה, בעקרון פעולה דומה לזה של סורק שולחני. באמצעות זכירת המיקום של המטרה מסריקה לסריקה, עצמים שנעים במהירויות גבוהות יחסית למטרה ניתנים היו להסרה באמצעות שיטת האלימינציה. תהליך זה ידוע בשם 'סינון קולנועי' (cinematic filtering). בתהליך דומה עושים שימוש במערכות דימות תת-אדום, אשר מדמות באופן ישיר במקום לסרוק, כשבנוסף יש להן יכולת נוספת של אלימינציה של מטרות קטנות באמצעות מדידה ישירה של הגודל הזוויתי שלהן.
שבשי תת-אדום
מערכות ביות מוקדמות קבעו את הזווית למטרה דרך התזמון של קבלת האות מהמטרה. זה הפך אותם לנוחים לשיבוש באמצעות שידור אותות שגויים שהם כה חזקים שהם נראים אפילו כאשר החלק האטום של דיסקת הרשתית של ראש הביות מכסה את החיישן. שבשים מוקדמים כמו ה-AN/ALQ-144 עשו שימוש בבלוק מחומם של צורן קרביד כמקור תת-אדום, והקיפו אותו בתריס מכני גלילי מסתובב המכיל סדרה של עדשות מרכזות הממקדות את התאורה של הבלוק על ראש הביות של הטיל. מערכת זאת נראתה לראש הביות של הטיל כסדרה מהבהבת של כתמי תת-אדום בהירים הנעים לאורך השמיים, באופן שמשבש את חוש התזמון של ראש הביות וגורם לו לפרש את מיקום המטרה באופן שגוי. גרסאות מודרניות יותר עושות שימוש בלייזר תת-אדום הקורן על מראה שסובבת במהירות. כשאלומת הלייזר פוגעת בראש הביות היא נקלטת כהבזק אור שאינו שייך לסדרת ההבזקים מהמטרה, מה שמשבש את תבנית התזמון שנעשה בה שימוש כדי לקבוע את הזווית למטרה (בדומה לשבש ה-AN/ALQ-144). כאשר השיבוש מצליח, שבשי תת-אדום גורמים לטיל לטוס באופן אקראי.
שבשי תת-אדום מצליחים הרבה פחות כנגד ראשי ביות מודרניים מבוססי דימות, כיוון שאלו לא נסמכים על תזמון במדידות שלהם. במקרים אלו, השבש עשוי להיות מזיק, שכן הוא מספק סיגנל נוסף באותו המיקום כמו המטרה. מספר מערכות מודרניות ממקמות כעת את השבשים שלהם על פודים נגררים נתיקים, ונסמכות על כך שהטיל יתביית על האות החזק מהפוד, אולם מערכות עיבוד תמונה מודרניות יכולות להפוך גם שיטה זאת ללא אפקטיבית, שכן הן מצריכות שהפוד ייראה דומה ככל האפשר למטוס המקורי, ובכך מסבכות את התכנון.
בטכניקה מבוססת לייזר מודרנית יותר אין צורך בסריקה, ובמקומה משתמשים בצורה כלשהי של אמצעי גילוי כדי לזהות את הטיל ולכוון את הלייזר ישירות עליו. טכניקה זו מעוורת את ראש הביות ברציפות, והיא שימושית כנגד ראשי ביות מודרניים מבוססי דימות. אמצעי נגד תת-אדום כיווניים (DIRCMs - directional infrared countermeasures) אלו הם מאוד אפקטיביים, אולם הם גם יקרים מאוד ובאופן כללי מתאימים למטוסים שאינם מתמרנים, כמו מטוסי מטען ומסוקים. המימוש של טכניקה זאת נעשה סבוך אף יותר מבחינה מעשית, זאת שכן ניתן לצייד את ראשי הביות של הטילים במסננים אופטיים לפני מערך החיישנים כדי להסיר תדרים לא רצויים, מה שמצריך שהלייזר יכוונן עצמו לתדירות של ראש הביות. מעט עבודה נעשתה על פיתוח מערכות עם הספק כה גבוה שהן יוכלו להזיק לחרוט האף של הטיל או למסננים בתוך הטיל, אך מערכת כזאת נותרת מעבר לטכנולוגיה העכשווית.
עקיבה
ברוב טילי החום המונחים ראש הביות מוצב על גימבל. זה מאפשר לראש הביות להצביע על המטרה גם כאשר הטיל לא. יכולת זו חשובה משתי סיבות עיקריות. האחת היא שלפני ובמהלך השיגור, הטיל לא יכול תמיד להצביע על המטרה. במקום זאת, הטייס או המפעיל מכוון את ראש הביות אל המטרה באמצעות מכ"ם, תצוגת קסדה עילית, כוונת אופטית או לפעמים באמצעות תמרון המטוס כך שהאף של המטוס או משגר הטיל יצביעו ישירות על המטרה. ברגע שראש הביות רואה ומזהה את המטרה, הוא ממסר זאת חזרה למפעיל שאז "משחרר לחופשי" את ראש הביות (כלומר מאפשר לעין הטיל לעקוב אחרי המטרה באופן עצמאי). אחרי נקודת זמן זו ראש הביות נשאר נעול על המטרה, אפילו אם המטוס או פלטפורמת השיגור נעה. כאשר הנשק משוגר, הוא עשוי לא להיות מסוגל לשלוט על הכיוון עליו הוא מצביע עד שהמנוע מאתחל את פעולתו והטיל מגיע למהירות גבוהה מספיק כדי שמשטחי הניהוג שלו יוכלו לשלוט אווירודינמית בכיוון תנועתו. עד אז, ראש הביות הגימבלי צריך להיות מסוגל לעקוב אחרי המטרה באופן עצמאי.
לבסוף, גם כאשר הטיל נתון תחת בקרת טיסה חיובית והוא בדרכו ליירט את המטרה, קרוב מאוד לוודאי שהוא לא יצביע ישירות עליה; למעט המקרה שבו המטרה נעה בדיוק החוצה או פנימה מהפלטפורמה המשגרת, המסלול היעיל ביותר ליירט את המטרה לא יהיה הנתיב שנוצר כאשר הטיל מצביע כל העת כל המטרה (במה שמכונה "מרדף כלב"), זאת שכן המטרה משנה את מיקומה הזוויתי בשדה הראייה של הטיל. טילי החום הראשונים פשוט הצביעו על המטרה ורדפו אחריה; זה היה לא יעיל ביותר. טילים חדשים יותר הם חכמים יותר ונעזרים בראש הביות הגימבלי כדי לממש אלגוריתם הנחיה המכונה הנחיה פרופורציונלית המאפשר להימנע מאוסצילציות במסלול ולטוס במסלול יירוט יעיל.
אהבה זה כל הסיפור
אהבה זה כל הסיפור (באנגלית: Love Actually) הוא סרט בריטי מסוגת הקומדיה הרומנטית משנת 2003 שנכתב ובוים על ידי ריצ'רד קרטיס. התסריט מתעמק בהבטים השונים של האהבה דרך הסיפורים של קבוצה רחבה של אינדיבידואלים, שרבים מהם נקשרים ככל שהסיפור מתפתח. עלילת הסרט מתחילה חמישה שבועות לפני חג המולד ובסופו אפילוג שמתקיים חודש לאחר מכן. "אהבה זה כל הסיפור" הוא אחד מסרטי חג המולד הפופולריים ביותר בבריטניה.
עלילה ודמויות
הסרט נפתח בקריינות של דייוויד, המספר כי תמיד כשהוא שוקע בעצבות עקב מצבו העגום של העולם, הוא חושב על קבלת פני הנוחתים בטרמינל של נמל התעופה לונדון הית'רו ועל האהבה הטהורה והפשוטה שחברים ומשפחה חשים כאשר הם מקבלים את פני אהוביהם. בהמשך מציג הסרט את סיפורי האהבה של מספר דמויות וסצנת הסיום מתרחשת בנמל התעופה לצלילי השיר "רק אלוהים יודע" של הביץ' בויז. הסצנה מסתיימת במונטג' של אנשים אנונימיים בנמל התעופה המקבלים את פני אהוביהם. תמונותיהם הולכות וקטנות וממלאות את המסך עד שמתקבל לב גדול.
בילי מאק וג'ו
עם עזרתו של האמרגן שלו ג'ו (גרגור פישר), אגדת הרוקנרול בילי מאק המזדקן (ביל ניי) מקליט וריאציית חג מולד לשיר הקלאסי "אהבה תמיד מסביב" (Love Is All Around) למרות ההודאה הכנה שלו שזה "תקליט רקוב", הזמר מקדם את השיר בתקווה שהוא יהפוך לשיר במקום הראשון במצעדי חג המולד.
בזמן מסע הפרסום שלו, בילי מבטיח להופיע עירום אם השיר שלו יגיע למקום הראשון, והוא מקיים את ההבטחה כאשר זה קורה. לאחר שהוא חוגג את ניצחונו אצל אלטון ג'ון, בילי באופן מפתיע מגיע לדירתו של ג'ו ומסביר שחג המולד הוא זמן להיות עם האנשים שאתה אוהב, ושהוא כרגע שם לב שג'ו הוא האדם שהוא אוהב. הוא מזכיר לג'ו שהיו להם חיים נפלאים בזמן הטיולים סביב העולם יחד במשך השנים והוא מציע ששניהם יחגגו יחד את חג המולד, ישתכרו ויצפו בפורנו. הסיפור של בילי וג'ו הוא היחיד שמציג אהבה אפלטונית ושתי הדמויות האלה לא קשורות לשאר הדמויות בסרט אף שמראים כמה משאר הדמויות צופות בטלוויזיה בזמן שבילי מאק מופיע. בסוף הסרט בילי מאק מגיע לשדה התעופה עם אישה גבוהה ויפהפייה. הוא מתייחס אליה כאחת משתי (ויכול להיות שיותר) החברות שלו. ג'ו פוגש אותו בשדה התעופה.
ג'ולייט פיטר ומארק
ג'ולייט (קירה נייטלי) ופיטר (צ'ואיטל אג'יופור) מתחתנים בטקס יפהפה שמצולם על ידי מארק (אנדרו לינקולן), החבר הטוב ביותר של פיטר והשושבין שלו. כשהצילומים המקצועיים של החתונה מתבררים כנוראיים, ג'ולייט מופיעה בדירה של מארק בתקווה לקבל את צילומיו, למרות העובדה שתמיד הוא היה קר ולא חברותי כלפיה. מתברר שהווידאו מכיל רק קלואז-אפים שלה, והיא מבינה שהוא מאוהב בה. מארק נבהל ומסביר לה שהקור שלו כלפיה הוא שימור עצמי. בערב חג המולד מארק מופיע בדלת ביתם של ג'ולייט ופיטר, מעמיד פנים שהוא זמר ועם תקליט ושלטים הוא מסביר לה שבשבילו היא מושלמת. כאשר הוא עוזב ג'ולייט רצה אחריו לתת לו נשיקה וחיבוק מבין לפני שהיא חוזרת לפיטר. מארק אומר לעצמו "די, די עכשיו", אולי כדי להסביר לעצמו שהוא צריך להמשיך בחייו עכשיו.
ג'יימי ואורליה
הסופר ג'יימי (קולין פירת') מופיע בהתחלה בהכנות להשתתף בחתונתם של פיטר וג'ולייט. חברתו (סיינה גילורי) מפספסת את הטקס לכאורה בעקבות מחלה, אך כאשר ג'יימי חוזר לביתו באופן לא צפוי לפני קבלת הפנים, הוא מגלה אותה מעורבת ביחסים מיניים עם אחיו (דן פרדנבורג). שבור לב, ג'יימי פורש לבדידות הקוטג' שלו בצרפת על מנת לשקוע בכתיבתו.
שם הוא פוגש את עובדת משק הבית הפורטוגזית אורליה (לוסיה מוניז), אשר לא מדברת אנגלית. למרות מחסום השפה הם מצליחים לתקשר אחד עם השנייה. ג'יימי חוזר לאנגליה, שם הוא משתתף בקורס ללימוד פורטוגזית. בערב חג המולד הוא מחליט לנטוש את משפחתו על מנת לטוס למרסיי. במסעדה הפורטוגזית בה עובדת אורליה בתור מלצרית, הוא מציע לה נישואין בפורטוגזית והיא מסכימה באנגלית שגם היא למדה לאחרונה. הסרט מסתיים עם ג'יימי ואורליה, כעת מאורסים, שבים ממרסיי לאנגליה.
הארי, קארן ומיה
הארי (אלן ריקמן) הוא מנהל של סוכנות עיצוב. למיה (אייקה מאקטאסץ'), מזכירתו החדשה, יש כוונות מיניות כלפיו. לחג המולד הוא קונה לה שרשרת יקרה ממוכר התכשיטים רופוס (רואן אטקינסון). בינתיים אשתו של הארי, קארן (אמה תומפסון), עסוקה בלהתמודד עם ילדיהם, דייזי וברנרד אשר מופיעים במחזה בית ספר ועם אחיה דייוויד וחברה דניאל שזה עתה איבד את אשתו בגלל מחלת הסרטן. קארן מגלה את השרשרת בכיס המעיל של הארי ומניחה שזאת מתנה בשבילה, אך הארי נותן לה דיסק של ג'וני מיטשל לחג המולד. היא מיד מסיקה שהארי מנהל רומן, ובוכה בחדרה לפני שהיא מגיעה למחזה של ילדיה עם בעלה. לאחר המחזה מתעמתת קארן עם הארי והוא מודה שהוא התנהג בטיפשות. אשר למיה, מראים אותה מחייכת כאשר היא מודדת את השרשרת מול המראה. הארי חוזר הביתה מטיול בחו"ל וקארן והילדים נמצאים בשדה התעופה על מנת לקבל את פניו. הארי שמח לפגוש בילדיו שוב, הברכות שלו עם קארן יותר מאופקות אך מעידות שעל אף התקרית הם מוכנים לתת לנישואין שלהם עוד הזדמנות.
דייוויד ונטלי
אחיה של קארן, דייוויד (יו גרנט), הוא צעיר, נאה ורווק שנבחר לאחרונה לראש ממשלת בריטניה. נטלי (מרטין מק'קוטצ'ון) היא חברה חדשה בצוות משק הבית ברחוב דאונינג 10 ובאופן קבוע מביאה לו תה וביסקוויטים. נראה כי יש קליק ביניהם, אבל חוץ מפלירטוטים מתונים אף אחד מהם לא עושה את הצעד הראשון. כאשר נשיא ארצות הברית (בילי בוב תורנטון) מבקר, הגישה השמרנית שלו והסירוב המוחלט שלו להרגיע שום מדיניות משאירים את היועצים הבריטים מתוסכלים. רק לאחר שדייוויד נכנס ומוצא את הנשיא מנסה לפתות את נטלי הוא נוקט עמדה למען הממלכה המאוחדת בכנס תקשורתי בטלוויזיה ואומר שבריטניה היא ארץ דגולה בגלל דברים כמו: הארי פוטר ורגלו הימנית של דייוויד בקהאם ומביך את הנשיא כאשר הוא אומר ש"חבר שמאיים עלינו הוא לא חבר יותר". דייוויד מודאג שחיבתו לנטלי משפיעה על השיפוט הפוליטי שלו, הוא מבקש שהיא תשלח למקום אחר. מאוחר יותר, כאשר הוא מסתכל על כרטיסי ברכה לחג המולד, דייוויד נתקל בברכה שאומרת:"אני בעצם שלך. באהבה, נטלי שלך". מעודד בגלל הברכה הוא מחליט למצוא אותה. לאחר דפיקות רבות בדלתות של אנשים, כולל דלת ביתה של מיה, דייוויד לבסוף מוצא את נטלי בבית משפחתה. בתקווה להיות לבדו קצת עם נטלי הוא מציע לקחת את כולם למחזה של בית ספר שאחייניתו ואחיינו מופיעים בו. השניים צופים בהצגה מאחורי הקלעים, ומערכת היחסים שלהם מוצגת לקהל כאשר וילון בבמה מורם בסוף הגדול ודייוויד ונטלי נתפסים כאשר הם חולקים נשיקה נלהבת.
דניאל וקרול, סם וג'ואנה
דניאל (ליאם ניסן) איבד לאחרונה את אשתו ג'ואנה למחלה ממושכת, אשר משאירה אותו ואת בנו החורג סם לבד. דניאל מוכרח להתמודד עם האחריות הפתאומית שלו ועם סוף חיי האהבה שלו, (הוא טוען שזה נגמר מזמן אלא אם כן קלאודיה שיפר תופיע בפתח ביתו). סם גם אומלל מסיבה כלשהי שלבסוף מתבררת כאהבה לילדה מבית ספרו, ששמה גם ג'ואנה. הוא מניח שהיא בכלל לא מודעת לקיומו. לאחר שראה את הווידאו החדש של בילי מאק בחלון ראווה של חנות, יש לו תוכנית שיוצאת מנקודת הנחה ש"בנות אוהבת מוזיקאים... אבל למוזרים ביותר יש חברות". עם עידודו של דניאל, סם מלמד את עצמו תיפוף ולבסוף הוא מופיע כמתופף בהופעתה של ג'ואנה כאשר היא שרה "כל מה שאני רוצה לחג המולד זה אותך" באותו מחזה בית הספר הנזכר לעיל. לרוע המזל התיפוף של סם לא מצליח לגרום לכוונותיו להיות ברורות, והוא ודניאל מנסים לתפוס את ג'ואנה ומשפחתה בשדה התעופה כאשר הם מתכוננים לטוס לארצות הברית למשך החגים. בינתיים, ממש לפני שדניאל וסם עוזבים את בית הספר, דניאל נתקל בהורה אחר, קרול (מגולמת על ידי קלאודיה שיפר) ויש ביניהם קליק. ברגע שדניאל וסם מגיעים לשדה התעופה, המשגיח מסרב לתת לסם להיכנס אך דעתו מוסחת בגלל נוסע אחר, רופוס מוכר התכשיטים, וסם מצליח להיכנס ולברוח מהשומרים. דעת הצוות מוסחת בגלל ההופעה של בילי מאק בעירום על מסך הטלוויזיה וסם מצליח להגיע לג'ואנה ולהתוודות על אהבתו ממש לפני שהיא עולה למטוס. הוא מוחזר על ידי השומרים לאביו החורג, אך ג'ואנה רצה חזרה על מנת לתת לו נשיקה בלחי. בניצחון הוא קופץ לזרועותיו של דניאל. בסוף הסרט, דניאל וקרול נמצאים בשדה התעופה, יד ביד, עם בנה של קרול וסם שמחכה לשובה של ג'ואנה מארצות הברית.
שרה וקארל
שרה (לורה ליני), לראשונה מופיעה בחתונתם של פיטר וג'ולייט, יושבת לצד חברה ג'ימי. אנו לומדים שהיא עובדת בסוכנות העיצוב של הארי ומאוהבת במשך שנים בבמאי העיצוב קארל (רודריגו סאנטורו), אובססיה לא כל כך סודית אשר מוכרת להארי והוא מפציר בה להתוודות על רגשותיה כיוון שזה חג המולד וקארל יודע בכל מקרה. לרוע המזל לכל המודאגים לשרה יש אח חולה נפש ומאושפז אשר מתקשר לסלולרי שלה בלי הרף. שרה מרגישה אחראית לאחיה ותמיד שמה את חייה בעדיפות שנייה על מנת לתמוך בו. ההזדמנות של שרה לתנות אהבים עם קארל לאחר מסיבת חג המולד של החברה שלה, (שמתארחת בגלריית אומנות שמנוהלת על ידי מארק), מפוספסת לאחר שאחיה שוב מתקשר אליה ברגע הכי לא מתאים. בערב חג המולד היא מאחלת לקארל חג מולד שמח כאשר הוא עוזב את המשרד, והוא רוצה לומר משהו, אך הוא עוזב והיא פורצת בדמעות לפני שהיא מתקשרת לאחיה.
ג'ון וג'ודי
סיפור שהוסר לחלוטין בגרסה המצונזרת של הדי וי די של הסרט: ג'ון (מרטין פרימן) וג'ודי (ג'ואנה פייג'), שעד לנקודה זו לא הכירו אחד את השנייה, עובדים ככפילים לסצנות מין בסרט פורנו. החבר של קולין, טוני, הוא חלק מצוות ההפקה של הסרט ומחלק להם הוראות. תוך כדי המעשים המיניים הבוטים והעירום שנראה לעיתים קרובות, הם מנהלים שיחות חולין, בהן השניים מגששים אחר מערכת יחסים אחד עם השנייה. לבסוף אוזר ג'ון אומץ ומזמין את ג'ודי לדייט, וזו נענית לו בשמחה. השניים צופים במחזה בית הספר ביחד עם אחיו של ג'ון. בסוף בשדה התעופה, טוני, בזמן שהוא מחכה לקולין, נתקל בג'ון וג'ודי שרק חזרו מטיול יחד. ג'ודי מראה בשמחה טבעת אירוסין על אצבעה.
סולטאני
סולטאני (בטורקית: Sultani) היה מטבע זהב עות'מאני במשקל 3.45 גרם, אשר הוטבע לראשונה בתקופת הסולטאן מהמט השני במאה ה-15. הוטבע גם במִטבעות במצרים, טריפולי ואלג'יריה. לסולטאני היו שמות רבים; הוא נקרא אַלְטוּן (כלומר זהב, או זהוב), וגם אשרפי או שריפי, פלוֹרִי או פלוֹרִין, ו-שַאהִי. במקורות העבריים נקרא המטבע: אדום זהב, ובראשי תיבות: א"ז, ו-פֶּרַח.
גוסטב השלישי, מלך שוודיה
גוסטב השלישי, מלך שוודיה (Gustav den Tredje, 24 בינואר 1746 סטוקהולם - 29 במרץ 1792 סטוקהולם) היה מלך שוודיה משושלת הולשטיין-גוטורפ החל מ-12 בפברואר 1771 ועד ליום הירצחו 29 במרץ 1792. היה בנם הבכור של אדולף פרדריק, מלך שוודיה, ושל לואיזה אולריקה מפרוסיה, אחותו של פרידריך הגדול. התנגד לזכויות היתר שהאריסטוקרטיה נהנתה מהן אחרי רפורמות שבוצעו לפני הגעתו לשלטון (בתקופה הקרויה בשוודיה "עידן החרות"), וניסה באמצעות הפיכה ו"מסמך האחדות והביטחון" ב 1772 להשכין מחדש על כנה את המונרכיה האבסולוטית בארצו. שוחר אמנויות, העלה את ההוצאות הציבוריות באופן שנוי במחלוקת, הקים את האקדמיה המלכותית השוודית ומוסדות אקדמיים אחרים, התחיל את בניית האופרה בסטוקהולם והנהיג אופנת לבוש חדשה שנקראה "התלבושת הלאומית". גוסטב השלישי ניסה לשמור ואף להרחיב את גבולות המדינה מזרחה על ידי מלחמה עם רוסיה (1790-1788), עם הצלחה מועטה. נרצח בגיל 46 על ידי קנוניה של אצילים.
התואר
תאריו כמלך היו:
ילדותו
גוסטב נולד ב-24 בינואר 1746 בסטוקהולם, ובכך היה המלך השוודי הראשון שנולד בשוודיה מאז קרל השנים עשר. גוסטב היה בנם של אדולף פרדריק, מלך שוודיה ולוביסה אולריקה לבית ההונצולרן, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה וסופיה דורותיאה מהנובר.
אביו תואר כאב ובעל טוב אך חסר כישורים מיוחדים, שניסה לשווא לפחות פעמיים (ב"הפיכת 1756", מיוזמת אשתו לוביסה וב-1768 בעידוד גוסטב הצעיר עצמו) להשתחרר משלטון הפרלמנט והמועצה שהנהיגו בפועל את הממלכה. החיים הפוליטיים התאפיינו באותם הימים במאבקי כוח במיוחד בין שני הפלגים האריסטוקרטיים העיקריים -הקרויים ה"כובעים" וה"גלימות".
מורה חשוב נוסף, היה ההיסטוריון אולוף פון דאלין (1708-1763) שעורר בתלמידו אהבה למולדת, להיסטוריה שלה, לשפתה ולתרבותה. גוסטב שלט באותה מידה בשפות השוודית והצרפתית והיה מיומן ברטוריקה. גילה דמיון מפותח, כישרונות ספרותיים ואהב דרמה וטקסים מרשימים. העריך את הספרות ואת האמנויות היפות ובדומה לסביו, פרידריך הגדול, אהב להיות מוקף במלומדים. כתב מחזות בעלי נושאים פטריוטיים.
אווירת התככים בחצר המלכות הרגילה אותו מגיל קטן לאמנות העמדת הפנים.
נישואיו
הפרלמנט כפה על הנסיך, עוד בגיל 4 אירוסין לסופיה מגדלנה, נסיכת דנמרק, בתו של מלך דנמרק, פרדריק החמישי מבית אולדנבורג. בהתאם לתוכנית, כשהיה בן 20 התחתן איתה. תהליך הנישואים התחיל ב 1 באוקטובר 1766 בארמון כריסטיאנסבורג בקופנהגן על ידי טקס שלא בנוכחות הנסיך והסתיים בטקס בסטוקהולם ב-4 בנובמבר 1766.
הוריו התנגדו לנישואים אלה, וגוסטב עצמו, אחרי תקופה של התלהבות, נעשה אדיש כלפי בת זוגו. לפי מקורות מסוימים בני הזוג גילו ביחסי האישות אי-אלו מכשולים אנטומיים ונזקקו לעזרה חבר משותף, אדולף פרידריק מונק, שקיבל רשות להיכנס לטרקלינם ברגעים האינטימיים על מנת לסייע להם בעצותיו איך לקיים יחסי מין.
אחרי עלייתו של גוסטב על כס המלכות לבני הזוג נולדו בסופו של דבר שני ילדים: הנסיך גוסטב אדולף, לימים המלך גוסטב הרביעי אדולף, והנסיך קרל גוסטב, דוכס סמולנד שמת בינקותו בגיל של 7 חדשים. רכילויות שנתמכו על ידי המלכה האם, טענו שגוסטב השלישי לא היה אביו הביולוגי של בנו ויורשו.
נפוצו אף שמועות כי לגוסטב היו נטיות הומוסקסואליות. במיוחד הועלו רמזים כאלה לגבי קשריו עם שני אצילים צעירים שבחצרו - הרוזן אקסל פון פרסן והברון גוסטב ארמפלט. גיסתו, אחות אשתו, התייחסה לכך ביומנה.
לדעת ההיסטוריון אריק לנרוט אין סימוכין עובדתיים להשערות אלה.
המשבר בשנת 1768
שיטת הממשל שהשפילה את משפחת המלוכה הפכה למאוסה בעיני יורש הכתר גוסטב. הכוח שצבר הריקסדג (הפרלמנט) והמועצה שלו (ראד) והשחיתות ששררה בשני המחנות היריבים שהסכימו לקבל שוחד ממעצמות זרות, נחשבו בעיניו לסכנה ממשית לעצמאותה ולרווחתה של שוודיה. מפלגת "הכובעים" זכתה לתמיכה, כולל כספית, מצרפת בעוד מפלגת ה"גלימות" הייתה יותר ויותר תלויה בתרומותיה ובלחציה של המעצמה השכנה, רוסיה.
הנסיך גוסטב היה נחוש להחזיר את מאזן הכוח במדינה אל בית המלוכה. לפיכך בנסיבות התרעומת שיצרו בדעת הקהל גזירות של מפלגת ה"גלימות" השלטת ומדיניותה המוטה לטובת רוסיה, גוסטב שכנע את אביו המלך ליזום כינוס הפרלמנט בישיבה שלא מן המניין. אולם כשידן של ה"כובעים" הייתה שוב על העליונה, ראשי פלג זה סירבו לקיים את ההבטחה שנתנו למלך לתמוך ברפורמה שתחזיר את המשילות לבית המלוכה.
הביקור בצרפת ובפרוסיה והעלייה על כס המלכות
בין 4 בפברואר ובין 25 במרץ 1771 ביקר גוסטב בפריז ואישיותו עוררה שם התלהבות גדולה, שכללה שבחי המשוררים והפילוסופים ומחמאות הנשים. עם הרבה אישים שפגש המשיך להיות בקשר מכתבים לאורך חייו. גוסטב ניהל שם מגעים שהוכנו מראש עם מדינאים דגולים כמו הדוכס שואזל שייעץ לו לגבי הדרכים שבהן יש לבצע מהפך בשיטת השלטון בארצו. עוד לפני תום ביקורו דאגה צרפת להבטיח לשוודיה סבסוד שנתי ללא תנאי בשווי של מיליון וחצי ליברות. כמן כן, הרוזן וורז'ן, מאשפי הדיפלומטיה הצרפתית, הועבר מקושטא (הלוא היא קונסטנטינופול) כדי לשמש כשגריר בסטוקהולם.
בעיצומו של הביקור בצרפת נודע לנסיך על מותו הפתאומי ב-12 בפברואר 1771 של אביו, המלך אדולף פרדריק. מפריז הוא שיגר לפרלמנט בשוודיה מסר מרגיע שבו הצהיר כי מתכוון להמשיך במדיניות אביו.
בחזרתו מצרפת למולדת, המלך החדש ביקר בפוטסדם, אצל דודו, מלך פרוסיה, פרידריך הגדול. פרידריך הבהיר לגוסטב שהוא ערב יחד עם רוסיה ודנמרק לשמירת החוקה השוודית כפי שהייתה אז והמליץ מאוד למונרך הצעיר שיאמץ בממלכתו עמדה של מתווך בלי להשתמש באמצעים אלימים.
ההפיכה
בחזרתו לשוודיה מביקוריו בצרפת ופרוסיה, גוסטב הוכתר בתאריך 29 במאי 1772 כמלך תחת השם "גוסטב השלישי, מלך השוודים, הגוטים והוונדים". הוא הראה רצון להירתם לתווך בין הפלגים הניצים בפרלמנט. ב-21 ביוני 1771 פתח את ישיבת הריקסדאג בנאום שריגש רבים. זאת הייתה בפעם הראשונה מזה למעלה ממאה שנה שהמלך פנה לריקסדאג בשפת האם - שוודית.