cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חשמונאים
החשמונאים היו שושלת מלוכה יהודית ששלטה בארץ ישראל בחלק מהתקופה ההלניסטית, במאה ה-2 לפנה"ס עד המאה הראשונה לפנה"ס. הם היו צאצאיו של מתתיהו הכהן, אשר הנהיגו את מרד החשמונאים נגד השלטון הסלאוקי בתקופת הבית השני, ולאחר מכן העמידו כוהנים גדולים, מלכים ושליטים. החשמונאים היו המשפחה השלטת ביהודה מעלייתו של מתתיהו הכהן (167 לפנה"ס) ועד מותו של אחרון מלכי בית חשמונאי, אנטיגונוס השני בשנת 37 לפנה"ס. לאורך מרבית התקופה הזו, תקופה של הרחבת גבולות הממלכה לראשונה מאז מות צדקיהו, אחרון מלכי בית דוד, הייתה יהודה ממלכה עצמאית בה שלט שליט חשמונאי, כמלך או ככהן גדול. לאחר נפילת מלכי בית חשמונאי לא קמה עוד ישות יהודית עצמאית בארץ ישראל, למעט תקופות קצרות בימי המרד הגדול ומרד בר כוכבא, וזאת עד להקמת מדינת ישראל במאה ה-20, כאלפיים שנה לאחר נפילת בית חשמונאי. החשמונאים הוכחדו עד האחרון שבהם בידי הורדוס, וצאצאיו של הורדוס ממרים החשמונאית אינם נחשבים עוד לבני בית חשמונאי כי אם לבני בית הורדוס.
מוצא ורקע היסטורי
בתקופת שיבת ציון הייתה ארץ ישראל חלק מן האימפריה הפרסית עד שנכבשה בידי אלכסנדר הגדול בשנת 332 לפנה"ס. לאחר מותו נשלטה בידי יורשיו מבית תלמי, מלכי מצרים התלמיית. היישוב היהודי בארץ היה אחד מכמה מרכזים של קיום יהודי. מרכזים חשובים נוספים היו בבבל ובמצרים. יהודי האי יב (אלפנטינוס) אף בנו לעצמם בית מקדש משלהם. המזרח התיכון בתקופה זו היה אזור בעל תרבות הלניסטית, ותרבות זו הייתה לתרבות השלטת, בין אם ישב השליט באנטיוכיה או באלכסנדריה.
בשנת 200 לפנה"ס, בימי המלך אנטיוכוס השלישי מהשושלת הסלאוקית, כבשו מלכי בית סלאוקוס את ארץ ישראל מידי מלכי בית תלמי המצרים. בתחילה נקט אנטיוכוס השלישי גישה אוהדת כלפי היהודים, אך יורשיו, סלאוקוס הרביעי ואנטיוכוס הרביעי (אפיפנס), שאפו להפיץ בקרב כל נתיניהם את התרבות ההלניסטית, וגזרו גזירות על קיום הדת היהודית. ההתערבות הסלאוקית החלה בהדחת הכהן הגדול חוניו השלישי ומינויו של יאסון אחיו במקומו. יאסון ביקש להפוך את ירושלים לפוליס הלניסטית ושילם לשלטונות כסף בתמורה למינויו. בסופו של דבר הודח גם יאסון על ידי מתייוונים קיצוניים שסברו שהוא מתון מדי, ובמקומו מונה מנלאוס שבזז את אוצרות בית המקדש והנהיג בו עבודת אלילים.
מתתיהו הכהן, בן יוחנן בן שמעון החשמונאי, היה כוהן ממשמרת יהויריב שעבר מירושלים לכפר מודיעין במאה השנייה לפנה"ס, בימי אנטיוכוס אפיפנס. משפחתו הייתה משפחת כוהנים יהודית משבט לוי. למתתיהו היו חמישה בנים - יוחנן הגדי, שמעון התרסי, יהודה המכבי, אלעזר החורני, ויונתן הוופסי. מתתיהו וחמשת בניו לא יכלו לעמוד שווי נפש אל מול גזירותיו של אנטיוכוס. כאשר הגיע לעירם מודיעין פקיד בשם אפלס, על מנת לכפות את גזירות השמד שהטיל המלך, הרגו מתתיהו ובניו את הפקיד, וכן כמה מן היהודים המתייוונים שביקשו להקריב קורבנות לאלילים. קריאתו של מתתיהו, "כל המקנא לתורה והעומד בברית - יצא אחריי!" - כקריאתו של משה רבנו, "מי לה' אלי!", בעקבות הסגידה לעגל הזהב - הייתה פתיחה לתקופה סוערת בתולדות עם ישראל, תקופה של מרד, של עצמאות, ולבסוף של סכסוך אחים ואובדן העצמאות, היא תקופת החשמונאים.
מקור השם ופירושו
בספר מקבים א' נזכרים שמות אבותיו של מתתיהו הכהן: "מתתיהו בן יוחנן בן שמעון", אולם לשם "חשמונאי" אין זכר בארבעת "". הוא מופיע בכתבי יוסף בן מתתיהו, שמוסיף אותו לשמות אבותיו של מתתיהו (יוחנן ושמעון) הנזכרים בספר מקבים א: "מתתיהו בן יוחנן בן שמעון בן חשמונאי". במקומות אחרים, יוסף בן מתתיהו משתמש בשם הזה ככינוי למשפחה כולה: "בני חשמונאי" ו"החשמונאים". כך נראה גם מתוך השימוש בעברית במשנה: "בני חשמונאי"; ובתלמוד: "בית חשמונאי". המונח "חשמונאים" מופיע בספרות חז"ל; בתלמודים ובתרגומים הארמיים, וגם בתפילת "על הניסים".
פרופ' שמואל קליין סבור כי מקור השם הוא היישוב חשמון שבנגב יהודה וכי אבותיו של מתתיהו התיישבו שם בשובם מגלות בבל. הסבר אטימולוגי אחר הוא כי מקור המילה הוא חשמן. כך נראה מתוך השימוש בפיוט מעוז צור: "יוונים נקבצו עלי, אזי בימי חשמנים". וכך כותב ר' שלמה זלמן הנאו: "חשמנאי מלשון יאתיו חשמנים תהלים ס"ח". ר' דוד אבודרהם כותב: "בימי מתתיה בן יוחנן כהן גדול חשמונאי ובניו, פירוש יוחנן המכונה חשמונאי". ומסכים עמו ר' שלמה זלמן הנאו: "ודלא כדעה אחת שחשמונאי הוא שמו של גיסו של יוחנן".
לא ידוע מה היו שמותיהם המקוריים של "ספרי המקבים". הם מכונים כך בכתבי היד של התרגום היווני למקרא, הספטואגינטה. שמם שאול מכינויו של יהודה המקבי. ייתכן שהשם הזה ניתן לספר מקבים א על ידי המתרגם שלו ליוונית, אולם סביר יותר שניתן על ידי המעתיקים או העורכים של קובץ הספטואגינטה, ואולי אף אלה הנוצרים. בכתבי אבות הכנסייה מופיעים השמות Μακκαβαïκά או Μακκαβαῖοι לכלל ספרי המקבים. אולם השם "מקבים" ברבים אינו מופיע בספרים עצמם וגם לא במקורות יהודים עתיקים אחרים. מנגד, שמואל ספראי כותב שאב הכנסייה אוריגנס בן המאה השלישית ראה את הספר בקרב הקהילה היהודית בא"י וכותב ששמו של הספר בעברית הוא: "מלחמת לוחמי ה'". בנוסף, אב הכנסייה אפיפניוס מסלמיס בן המאה הרביעית מזכיר את הספר בשם: "משנת בני חשמונאי". הספר מצוי בכתיב "מכבים" בספר יוסיפון (המאה ה-10) והיה נפוץ בימי הביניים.
יהודה המכבי
יהודה המכבי (המקבי) היה השלישי מחמשת בניו של מתתיהו החשמונאי. בשנת 166 לפנה"ס מונה יהודה על ידי אביו למנהיג המרד, כיוון שהיה "איש גיבור ובן חיל מנעוריו" ובעל יכולת פיקוד ומצביאות גבוהה. יהודה למד את שיטות הלחימה של הצבא היווני, והחל ליזום מתקפות פתע שכוונו כנגד נקודות החולשה של הכוחות הסלאוקים. זאת מאחר שלחימה פנים מול פנים מול הצבא היווני המאומן והגדול הייתה חסרת-סיכוי. יהודה ניצל בצורה מתוחכמת את אזורי ההר בהם ניתן להסוות כוחות גרילה, וערך מארבים, פשיטות והתקפות פתע, תוך התמחות בקרבות לילה וניצול הטופוגרפיה ההררית וכך הצליח בשורת קרבות, כאשר הוא מגבש סביבו גרעין של כמה אלפי לוחמים נועזים ומוכשרים ואת אהדת אנשי יהודה.
לבסוף הצליח יהודה לשחרר את בית המקדש (אירוע שאותו חוגגים היהודים בחג החנוכה). בהמשך יהודה שלח את שמעון התרסי אחיו לטהר את הגליל, ובעצמו יצא לכבוש הגלעד, הרי אדום ופלשת. תוצאות קרבות אלה אפשרו יצירת ממלכה יהודית בעלת שטח רציף בשליטתם של יהודה ואחיו. יהודה הצליח לנצל באופן מושכל את החולשות הפוליטיות של הממלכה, ואף לכרות ברית עם רומא. בשנת 160 לפנה"ס נהרג יהודה, לאחר שלא הצליח לגייס מספיק לוחמים נגד בכחידס בקרב אלעשה. אף שיהודה הפסיד בקרב, הוא היווה מקור השראה לאחיו ולמורדים שהמשיכו בדרכו.
יונתן הוופסי
בשנת 157 לפנה"ס התחדשה המלחמה, ובכחידס הטיל מצור על אנשיהם של יונתן ושל אחיו שמעון, אשר החלו בפעולות גרילה מאזור מדבר יהודה. בכחידס הובס בקרב זה והחליט לעזוב את גבולות יהודה. יונתן הקים את מושבו במכמש, אך לא ישב בירושלים. בארבע השנים הבאות שרר תיקו לא רשמי בין יונתן המנהיג הלא רשמי של יהודה והסלאוקים. מצב זה נמשך כאשר יונתן ממתין לשעת הכושר אשר תוביל אל עצמאותה המלאה של יהודה. בתקופה זו נהרג יוחנן על ידי שבטי נוודים בעת שפעל בשליחות אחיו.
בשנת 153 לפנה"ס התחולל המפנה, כאשר הסלאוקים הסתבכו בסכסוכים פנימיים בתוך ממלכתם ושני הצדדים היריבים, המלך דמטריוס הראשון והטוען לכתר אלכסנדר באלאס, פנו אל יונתן בבקשה לכרות עמו ברית. יונתן ניצל את הסכסוך לטובתו, תוך שהוא מצליח לנווט בין הצדדים לסכסוכים הפנימיים של הממלכה הסלאוקית ובכל פעם מקבל מצד אחר לסכסוך יותר הישגים. כך קיבל יונתן רשות לכבוש את ירושלים ולבצר את חומותיה, מקבל מינוי ככוהן גדול מידי אלכסנדר באלאס ונהיה למעשה שליט ואסאל של הממלכה הסלאוקית בחלק משטחי ארץ ישראל. בהמשך, יונתן נתבקש להגיש סיוע צבאי כמתחייב מההסכם בינו לבין באלאס ויונתן נענה ויצא לקרבות באזור יפו, אשדוד ואשקלון. כגמול על עזרתו, ובעיקר על הצלחותיו, העניק באלאס ליונתן את העיר עקרון וסביבתה, ובכך נסללה הדרך להתפשטות טריטוריאלית של יהודה מעבר לגבולותיה המסורתיים.
בהמשך המאבק על ראשות השלטון הסלאוקי נחל אלכסנדר באלאס הפסדים מידיו של דמטריוס השני, שביקש לחדש את הברית עם יונתן ומתוך שיקולי תועלת, העניק ליהודה פטור ממסים. יונתן לא נשאר בצד זה זמן רב, אלא עבר למחנהו של מתנגדו של דמטריוס, דיודוטוס טריפון, אשר אישר את מעמדו של יונתן ואיפשר לו למנות את אחיו, שמעון, לנציב על אזור מישור החוף. היה בכך כדי לסמל את ראשית צמיחתה של מלכות בית חשמונאי. שמעון עשה חיל בתפקידו החדש: הוא כבש את בית צור והרחיק ממנה את חיל המצב הסלאוקי. כן ביצר את חדיד בשפלה, ליד לוד.
יונתן טיפח ופיתח קשרי חוץ חשובים לחיזוק מעמדה הבינלאומי של יהודה ולעשיית צעדים לקראת ריבונותה. הוא חידש את הברית עם רומא, אותה כרת לראשונה אחיו יהודה, חיזק את ידידותו עם תלמי השישי המצרי ואף רקם קשרים עם בני ספרטה שבדרום יוון. למהלך זה הסתמן, כך דומה, מאפיין פרו-הלני מובהק. מהלכים אלה תאמו את תפישתו המדינית של יונתן: ניצול מלחמות האזרחים בסוריה, שימוש בתפקיד בכיר ("רע המלך") בחצר הסלאוקית ושיגור כוחות לוחמים יהודיים עד לאנטיוכיה הרחוקה.
יש הרואים את תחילת הפילוג הכיתתי בתקופת שלטונו של יונתן, שלקח לעצמו את כתר הכהונה הגדולה, בנוסף לשלטון המדיני, וזאת מכוחם של השליטים הסלאוקים. במעשה זה ריכז יונתן בידיו סמכויות רבות, אולי רבות מדי, ואף עירב את השלטון הזר במינוי הכהן הגדול (-הוא עצמו); היו שראו בכך חזרה למצב של טרום-המרד, ובחרו לפרוש מן המחנה אל המדבר.
שמעון
על-פי צוואת מתתיהו נועד בזמנו יהודה המכבי להיות מוביל החזית הצבאית של המרד, ואילו המנהיג להלכה ובפועל בתחום המדיני, הייעוצי, אמור היה להיות שמעון ("והוא יהיה לכם לאב" כהתנסחות מתתיהו על-פי ספר מקבים א' ב סד). אלא, שדומה כי נסיבות השעה - ימי החירום והמרד - הותירו את שמעון מחוץ להנהגה עד ש"נגמרו" כל האחים, למעט, כאמור - הוא עצמו.
את מקומו של יונתן תפס אחיו שמעון, אשר פתח במלחמה עם טריפון, שנאלץ לסגת מיהודה. במהלך הנסיגה ניסה טריפון להשתמש ביונתן כקלף מיקוח, אך כאשר ניסיונות אלו נכשלו, הרג את יונתן. כאן בפעם הראשונה, מתמנה שמעון להנהגה על ידי אספה חגיגית, מעין ספונטנית, של העם. על פי ספר חשמונאים א' יג, ח-ט, קורא העם "אתה נשיאנו תחת יהודה ויהונתן אחיך. הילחם מלחמתנו וכל אשר תצוונו נעשה".
שמעון כרת ברית עם אויבו של טריפון, דמטריוס השני. עקב הברית הוכרזה יהודה לישות כמעט עצמאית וריבונית, שאינה משלמת מס לממלכה הסלאוקית. שנה זו (142 לפנה"ס), שבה קיבלה הממלכה את עצמאותה, נחשבה אז לשנה הראשונה לספירה החדשה, וממנה החלו למנות את השנים בימי ממלכת החשמונאים (שכוננה רשמית זמן מה לאחר מות שמעון. ראו בהמשך), אשר הייתה הממלכה העצמאית הראשונה מאז ימי צדקיהו אחרון מלכי בית דוד.
שמעון ניצל את מעמדו החדש והשיג הישגים צבאיים: כיבוש גזר (כיבוש שכלל מצור, הגליית המקומיים, טיהור העבודה הזרה מהעיר ויישוב מחדש על ידי יהודים), יפו (כנ"ל) ופתיחת פתח לים. הישג משמעותי נוסף היה כיבוש מצודת החקרא והכנעת חיל המצב הסלאוקי שישב בה. החקרא הייתה מטרד בלתי פוסק בימי יהודה ויונתן, שניסו לכבשה פעמים רבות ללא הצלחה, ומעוזם האחרון של המתייוונים. עם מעשיו החשובים של שמעון בתחום מדיניות החוץ נמנה גם חידוש הברית עם רומא.
בתחום מדיניות הפנים פעל שמעון למתן לגיטימציה לשלטון שושלת החשמונאים, מסוג זה שהייתה בעבר לשלטון בית דוד. בשנת 140 לפנה"ס כינס שמעון את "אספת העם". אספה זו הייתה מכונסת אך במקרים חריגים, בהן נדרשה החלטה קונסנסואלית בעניין הרה גורל. כך למשל כינסה עזרא הסופר על מנת להחליט בעניין "הנשים הזרות", ונחמיה כינסה על מנת להכריז על חתימת "האמנה". בעתיד תכונס האספה בימי המרד הגדול על מנת למנות את "ממשלת המרד". אספה זו כונסה על מנת לתת לגיטימציה לשלטונו של שמעון ושלטון יורשיו. שמעון הוכרז כ"נשיא וכוהן גדול" וכן "שר צבא". אספת העם אישרה איפוא לשמעון את ההנהגה והעניקה לו סמכויות שלטון ביהודה: בתחומי ההנהגה הפוליטית ("נשיא"), ההנהגה הדתית-פולחנית ("כהן גדול") וההנהגה הצבאית ("שר צבא"). סמכויות אלה, מתוך שעברו בירושה למשפחתו של שמעון ולבניו אחריו "לעולם" (כנוסח בעל מקבים א'), העניקו בסיס משפטי רשמי לשושלת בית חשמונאי. הייתה זו מעין מלוכה ללא כתר מלכות רשמי. כמו כן הוחלט שאין לבטל החלטה זו של אספת העם ואין לכנס אותה אלא בהסכמת שמעון. גם ללבושו של שמעון בטקס זה - "ארגמן וזהב" - יש משמעות המצביע על אדרת מלכות שנמסרה לו. תואר "מלך" (וביוונית - "באסיליאוס") לא הוענק לשמעון, מה שמצביע על כפיפותו למלך הסלאוקי.
כקודמיו, ובעיקר כבימי יונתן, נהנה שמעון מהמאבקים בחצר המלוכה הסלאוקי ומהשינויים שחלו בתוכה. בשנת 139 לפנה"ס נפל דמטריוס השני בשבי הפרתים ובמקומו עלה אחיו, אנטיוכוס השביעי "סידטס" לכס המלוכה. מתוך שרצה לזכות בתמיכתו של שמעון אישר המלך את מעמדו וזכויותיו ואף העניק לו את הרשות לטבוע מטבעות. באיגרת שכתב סידטס לשמעון הוא מציין כי "וירושלים והמקדש יהיו חופשיים, וכל הנשק אשר בנית, אשר תמשול בהם יישארו לך ..." (מקבים א' יד, ז). רשות ההטבעה הייתה מסימני הריבונות של יהודה, אף על פי ששמעון אולי לא ניצל אותה (טרם נתגלה אפילו מטבע אחד אשר ניתן לייחס אותו לשמעון החשמונאי).
במרוצת הזמן הסתכסך שמעון עם יורשו של דמטריוס השני, הוא אנטיוכוס סידטס, אשר שלח צבא כנגדו, צבא שהובס על ידי בניו של שמעון, יוחנן הורקנוס הראשון ויהודה במערכת עקרון שליד אשדוד ב-137 לפנה"ס. כעבור שלוש שנים נרצחו שמעון ובניו מתתיהו ויהודה במזימה שחרש אנטיוכוס בעזרת חתנו של שמעון, תלמי בן חבוב מיריחו, בחודש שבט 134 לפנה"ס.
שלטונם של יונתן ושמעון הוביל את החשמונאים ממעמד של משפחת כוהנים מאזור הררי ונידח של הארץ, המובילה מרד כנגד השלטון החוקי, למעמד של שליטי הארץ (אם כי עדיין נרתעו משימוש בתואר "מלך"), המקובלים הן על השלטון החיצוני והן על העם בכללותו.
יוחנן הורקנוס
בקשתו של תלמי בן חבוב להשתלט אחר הרצח על יהודה סוכלה, ואת כס הנהגת העם ירש יוחנן הורקנוס, בנו של שמעון, וזאת באישור אספת העם. עקרון ירושת בית חשמונאי, שעליו הוסכם באספת העם של שנת 140 לפנה"ס, התממש אפוא במלואו.
החברה ביהודה בימי הורקנוס
ככל שהלכה הממלכה הסלאוקית ושקעה בשחיתות ובסכסוכים פנימיים, כך עלתה קרנה של ממלכת החשמונאים וגדל כוחה. ימי יוחנן הורקנוס היו ימי תהילה צבאית וכיבושים חיצוניים, אך גם של התפתחות רוחנית חשובה.
לאחר שעול הגזירות החיצוניות הוסר, החל בעם תהליך של מחשבה דתית והגות פנימית, שבא ללבן את שאלות היסוד של הקיום היהודי. בית חשמונאי, שנראה בתחילתו כהתגשמות המאוויים הדתיים, הפך לשלטון כמעט חילוני, בנוסח מלכי האזור. עוד בימי יונתן הפכה להבת אש המרד לחישוב פוליטי ותמרון בין שליטים זרים. שלטונו של יוחנן, על אף שנאמר עליו כי הוא ניחן בנבואה ושבת קול נגלתה אליו וסיפרה לו על ניצחון בניו על אנטיוכוס, לא מילא אחר מאוויי חלק מן העם אשר שאף לקיומה של מלוכה דתית, אשר שלטונו הארצי של יוחנן הלך והתרחק ממנה.
המחשבה הדתית בימי יוחנן הביאה להתפלגות העם לכמה כתות: כת האיסיים שהאמינה בחיי פרישות וטהרה; כת הצדוקים עליה נמנו המעמדות העליונים וחלק מן הכוהנים, שהאמינה בקיום מצוות התורה שבכתב אך לא בתורה שבעל פה, והייתה קרובה יותר לחוגים ההלניים ותרבותם, וכת הפרושים שהאמינה גם בקיום מצוות התורה שבעל פה וייצגה את המוני העם הפשוט, ודרשה כי ענייני המדינה יתנהלו על פי פרשנותם למצוות התורה. יוחנן הסתכסך עם הפרושים והחל לנטות אל הצדוקים, ובכך רואים את תחילת ירידת קרן בית חשמונאי בעיני העם.
יוחנן היה הראשון מבין המנהיגים החשמונאים שלצד שמו העברי מתנוסס שם יווני, מה שמצביע על תהליך של הלניזציה (התייוונות) בקרב המלוכה החשמונאית.
אריסטובולוס הראשון
בשנת 104 לפנה"ס מת יוחנן הורקנוס והוא בן שישים, והותיר אחריו את בניו - אריסטובולוס הראשון (הוא יהודה אריסטובולוס), אנטיגונוס הראשון, אלכסנדר ינאי, ואבשלום.
יוחנן הורה בצוואתו שמישרת הכהונה הגדולה תימסר לבנו בכורו, אריסטובולוס, ושאר התפקידים והמישרות - השלטון הממלכתי - יעבור לידי אלמנתו. אולי חרד יוחנן מפני ריכוז הסמכויות בידי אדם אחד, בעיקר כשמדובר באישיות כמו אריסטובולוס, שהיה רודף שררה ואכזר, שעלול להרוס במחי יד אחת את כל המפעל שבנו החשמונאים מאז פרוץ המרד בשנת 167 לפנה"ס.
הורקנוס, כנראה, לא רצה לפגוע בעקרון השושלתיות של בית חשמונאי, ולכן הפקיד את המישרה החשובה בידי בנו בכורו, שעליו יכולה לפקח האם-המלכה, אלמנתו, אשר כאשה הייתה מנועה מלשמש ככוהנת גדולה.
אריסטובולוס לא הסתפק בתואר "נשיא", אלא שם כתר מלכות על ראשו. בתקופתו של אריסטובולוס הגיעה מידת ההתיוונות בחצר המלוכה לשיאים חדשים, והתבטאה בדימוי של מלוכה הלניסטית מקומית בתחום הפוליטי, כלכלי, חברתי, צבאי ואף תרבותי. אריסטובולוס כינה עצמו "פילהלנוס" (אוהב היוונים). כדי לסלק כל מתחרה מדרכו, כלא את אמו בבית הסוהר עד שגוועה שם ברעב, ואת אחיו אנטיגונוס, שחזר לירושלים מנצח מן המלחמה לכיבוש הגליל, רצח.
אריסטובולוס המשיך במדיניות קודמיו: הוא השתלט על הגליל, פרט לרצועת החוף המערבי, וכפה את הגיור על שבט היטורים הערבי לאחר שכבש את ארצם.
מקץ שנת שלטון אחת הלך אריסטובולוס לעולמו לאחר מחלה.
אלכסנדר ינאי
לאחר מותו של אריסטובולוס הראשון עלה על כיסאו אחיו, אלכסנדר ינאי, (שאף נשא לאישה כיבם את אלמנתו שלומציון המלכה). מבחינת מדיניות החוץ המשיך אלכסנדר ינאי במדיניות הכיבושים של אביו. עם מותו בשנת 76 לפנה"ס היו גבולות ממלכתו רחבים ביותר, וכללו אף שטחים נרחבים בעמק הירדן אותם כבש מן הנבטים, וכן את הגולן ועמק החולה, ושטחים נוספים כגדר, ועזה. במלחמותיו ידע ינאי עליות וירידות, ולעיתים נזקק לסיוע של זרים, אם ממצרים או שכירי חרב.
הצלחתו הצבאית של אלכסנדר ינאי טבעה בים הסכסוכים המהותיים-אידאולוגיים הפנימיים בין הפרושים והצדוקים. הפרושים תבעו מתן סמכויות רחבות יותר לסנהדרין והפרדה בין משרת הכהונה הגדולה לבין משרת המלוכה. ינאי ראה עצמו כשליט יחיד, ואף היה הראשון שטבע מטבעות בהם מופיע הביטוי "מלך" וללא ציון "חבר היהודים".
בעוד שהפרושים ראו בסנהדרין ובנציגי העם שותפים מלאים לשלטון, העדיף ינאי לשלוט ללא שותפים. הפרושים ראו בכך סטייה מהחלטת מועצת העם בימי שמעון, אשר היוותה את הבסיס לשלטונו של ינאי. הסכסוכים הפנימיים האלו הובילו בסופו של דבר למלחמת אחים, שכתמריץ לה שימשה העדפתו של ינאי את סיעת הצדוקים, וסכסוך עם גיסו, שמעון בן שטח, ראש סיעת הפרושים. הסכסוך נמשך 6 שנים, ולפי עדותו של יוסף בן מתתיהו הפיל חמישים אלף הרוגים, כשינאי מדכא את ההתקוממות באכזריות רבה בעזרת חיל שכירים. במסגרת הענישה הוא הורה להמית בצליבה כשמונה מאות מורדים. אף על פי שהמספרים נחשבים בעיני חוקרי זמננו כמופרכים מעיקרם, יש בהם כדי להצביע על עוצמת הבעייתיות שבתחומי ממלכתו של אלכסנדר ינאי.
צוואת ינאי
כאיש מלחמות ניהל אלכסנדר ינאי את ממלכתו, וכאיש מלחמות נהרג בשעה שצר על אחת הערים בעבר הירדן המזרחי. בשנות מלכותו האחרונות ביקש לאחות את הקרע בינו לבין העם, ואף ציווה על אשתו, שלומציון אלכסנדרה, להשלים עם הפרושים, כי הבין לבסוף שמלך לא יוכל לשלוט בעם על חודם של כידונים ולהתבסס על חיל שכירים.
בשעה שנפטר ינאי, בשנת 76 לפנה"ס, התפלגה ירושתו והתפצלה לשלושה בעלי תפקידים: אשתו שלומציון נטלה את כתר המלוכה, בנה הבכור, הורקנוס השני, היה לכוהן גדול והפיקוד על הצבא נמסר לבן הצעיר, יהודה אריסטובולוס השני.
האם הייתה זו צוואתו של ינאי או יוזמתה של שלומציון, אין לדעת בבירור. על כל פנים, שלומציון הייתה מנועה כאשה מלשמש בתפקיד כהונה וגם הפיקוד על הצבא היה זר למגדרה ולהכשרתה. פעולה זו הייתה טובה כדי לקרב את לב הפרושים אליה, שכן עניין זה - האחיזה בשני הכתרים: כתר הכהונה הגדולה וכתר המלכות ואף הפיקוד על הצבא - היה למורת רוחם של הפרושים ועורר את חמתם על בית חשמונאי.
יחס שלומציון לפרושים
שלומציון, לאור צוואת ינאי ומתוך ראייה פרגמטית, קידמה את סיעת הפרושים: היא הכירה בתקנותיהם והעניקה להם תפקידים מדיניים חשובים, עד כדי כך שהשפעתם על קביעת המדיניות הייתה רבה ביותר. את הפרושים הנהיג שמעון בן שטח, שלפי המסורת היה אחיה של שלומציון. הוא היה נשיא הסנהדרין ומשנה לו היה יהודה בן טבאי כאב בית הדין. ביוזמת שניהם הייתה התקופה מבורכת בפעילות משפטית ותחיקתית. במסכת אבות מובא משמו של שמעון בן שטח המשפט החשוב הבא: "הווי מרבה לחקור את העדים והווי זהיר בדבריך, שמא מתוכם ילמדו לשקר" (אבות א' ט').
שמעון בן שטח ביקש לחזק את חיי המשפחה בישראל ולצורך זה דאג להרמת קרנה של האשה וניסח תקנות וחוקים להבטחת מעמדה. כך למשל, הוא הקשה על גירוש האשה, כדי שהבעל לא יפעל מתוך פזיזות וקלות דעת. כן דאג לגרושות ולאלמנות ואף נתן דעתו לחינוך הילדים בתקנתו: "שיהיו תינוקות הולכים לבית הספר" (תלמוד ירושלמי, כתובות ח' י"א).
הצדוקים נדחקים לפינה
מגמת קירובם של הפרושים לשלומציון ומסירת ענייני המדינה הפנימיים בידיהם, גרמה לכירסום במעמדם של הצדוקים (האצולה המקורבת לבית חשמונאי). הם הורחקו לאט-לאט מהשפעתם הגדולה, כמו מן הסנהדרין, אבל כדי שלא יראו עצמם מקופחים הפקידה שלומציון בידיהם את רוב המבצרים בשטחי הממלכה וכן הם הוסיפו להחזיק גם בכל המשרות החשובות בצבא.
מדיניות החוץ של שלומציון
בתחום זה הייתה מדיניותה של שלומציון מתונה. היא השלימה את המצור על רגב (השטח היחיד שנוסף לממלכה בזמנה), שבו החל בעלה ודאגה לחזק את ממלכתה ובעיקר את צבאה, ומשום כך, כנראה, לא הותקפה הממלכה על ידי שכניה. שלומציון מנעה את סכנת פלישתו של טיגרנס מלך ארמניה ליהודה. היא העדיפה לפייס אותו במתנות במקום להתמודד עמו בשדה הקרב והצליחה.
עם מותה של שלומציון בשנת 67 לפנה"ס באה אל קיצה תקופת הזוהר של בית חשמונאי, והחלה תקופה של ריב אחים ושקיעה. ההיסטוריון צבי גרץ כותב כי "כשם שהייתה שלומית אלכסנדרה (היא שלומציון) המלכה האחת ביהודה, אשר נשאר שמה לזיכרון כבוד בדברי ימי עמה, כן הייתה גם המלכה האחרונה לעם יהודה החופשי והעומד בזכות עצמו".
הריב בין הורקנוס ואריסטובולוס
לאחר מותה של שלומציון, נותרו שני בניה הורקנוס השני, הבכור, ואריסטובולוס השני הצעיר. הורקנוס היה לכאורה הזכאי לתואר המלוכה, ואף שירת כבר ככהן הגדול. אך אריסטובולוס, הצעיר והנמרץ ממנו, היה בעל מוטיבציה אדירה לזכות במלוכה. לאחר שאריסטובולוס העלה צבא על ירושלים, נאלץ הורקנוס לוותר על המלוכה. הוויתור נערך במעמד חגיגי בבית המקדש והשניים אף השיאו את בנו של אריסטובולוס, אלכסנדר, לבתו של הורקנוס, אלכסנדרה. נראה כי היה זה מטיבו של הורקנוס, הפאסיבי וחסר השאיפות, לוותר לאחיו, וכי ההדורים יושרו.
כאן עולה על במת ההיסטוריה של עם ישראל משפחה אשר לפי דברי ההיסטוריון צבי גרץ נצמדה אל החשמונאים כערפד ומצצה את דמם. אנטיפטרוס היה נכבד אדומי, אשר הפך ליועצו של הורקנוס, ושכנע אותו כי ויתורו על המלוכה היה שגיאה, ועליו לתקנה. שניים אלו חברו אל חרתת מלך הנבטים, ויחד עמו עלו על ירושלים, ושמו עליה מצור.
בואו של פומפיוס
בעוד אלו רבים ביניהם, מעשים הרי עולם התרחשו באזור: גנאיוס פומפיוס מגנוס, אחד מהאנשים החזקים ברומא, ערך מסע מלחמה נוסף לאסיה הקטנה כנגד מיתרידטס השישי, מלך פונטוס. במסגרת מלחמה זו כבש פומפיוס את ממלכת הסלאוקים, והפכה לפרובינציה בשם סוריה. האחים הניצים, שראו צבא אדיר חונה לידם, פנו אל פומפיוס כי יכריע ביניהם.
בפני פומפיוס הופיעו שלוש משלחות. אנשי הורקנוס, אנשי אריסטובולוס, ואנשי "העם" אשר דרשו לבטל את שלטון בית חשמונאי, אשר הפך את שלטון הכוהנים לשלטון מלכים. פומפיוס שמע את המשלחות, אך נמנע מלהחליט. לבסוף, בשנת 63 לפנה"ס חדר עם חייליו אל הארץ, כבש את ירושלים, אסר את אריסטובולוס, חילל את קודש הקודשים, והכריז על הורקנוס כ"אתנרך" דהיינו "נשיא העם", תואר הפחות מן התואר "מלך". אנטיפטרוס הפך לשליט בפועל, וניהל את ענייני הממלכה. חלקים נרחבים מן הממלכה נקרעו ממנה והפכו לפוליס חופשיות, ובהן ערי שפלת החוף, שומרון ובית שאן, וערים רבות בעבר הירדן (קבוצת ערים זו נקראה דקאפוליס).
התערבות זו סימנה את סופה של ממלכת החשמונאים העצמאית. אומנם הורקנוס, ולאחריו מתתיהו אנטיגונוס, עוד ישלטו ביהודה, במידה זו או אחרת של עצמאות, אך הדרך אל השיעבוד המלא לעול הרומאים נפתחה. תחת עול הרומאים מחד, ושאיפותיהם של אנטיפטרוס ובנו הורדוס מאידך, הסתמן בבירור סופה של השושלת החשמונאית, ועמו סופו של פרק זה של עצמאות ישראל בארצו.
שלטון הורקנוס
שלטונו של הורקנוס כ"אתנרך" לא היה יציב. אלכסנדר השני, בנו של אריסטובולוס ונכדו של אלכסנדר ינאי, מרד. יוספוס פלביוס טוען שהמנהיג אלכסנדר גייס צבא גדול וכבש את ירושלים. אלכסנדר לקח לעצמו את משמרת בית המקדש. שמו העברי של אלכסנדר השני היה יונתן, כשם סבו ינאי. אלכסנדר כמעט שם קץ לשלטונו של הורקנוס. הורקנוס ברח מירושלים ואלכסנדר בנה מחדש את חומתה. גביניוס הרומאי חדר לארץ, יצא למלחמה לקראת אלכסנדר ואלכסנדר הסגיר אליו את המבצרים הורקניה ומכוור ואחרי כן גביניוס השיב את הורקנוס לירושלים ונתן לו מחדש את משרת הכהונה הגדולה.
בתקופה זו התחזק מאוד מעמדו של אנטיפטרוס, וכן של בניו פצאל והורדוס אשר מונו למושלי מחוזות, וחיזקו את כוחם תוך כדי שהם מתמרנים בין שליטי רומא המתחלפים - יוליוס קיסר, מרקוס אנטוניוס ואוגוסטוס, ונאמנותם לשליט קונה להם מעמד ועמדות כוח על חשבון כוחו המידלדל של בית חשמונאי. בצעד שיביא אסון על בית חשמונאי השיא הורקנוס הזקן את נכדתו מרים החשמונאית להורדוס.
שלטון מתתיהו אנטיגונוס
אחרון מלכי חשמונאי היה מתתיהו אנטיגונוס. בנו הצעיר של אריסטובולוס השני, ראה במותם הטראגי של אביו ואחיו, ובשעבודו של דודו לרומאים ולעושי דברם אנטיפטרוס והורדוס. בשנת 40 לפנה"ס פלשו הפרתים לסוריה. הורקנוס נלקח בשבי, ונשלח לבבל, לאחר שאוזנו קוצצה, על מנת לפסול אותו מלשמש בכהונה הגדולה. פצאל, אחי הורדוס התאבד בכלאו, ואילו הורדוס נמלט לאדום. אנטיגונוס ישב עתה על כס אבותיו בירושלים, ונשא את התואר מלך.
הורדוס מצא את דרכו אל מרקוס אנטוניוס שליט החלק המזרחי של האימפריה הרומית. בהסכמה עם שותפו לשלטון אוגוסטוס, ששלט על החלק המערבי, החליטו השניים למנות את הורדוס למלך יהודה, ושלחו ביחד עם הורדוס צבא על מנת להשליטו על יהודה. לאחר מלחמה עזה נלכד אנטיגונוס והוצא להורג, בשנת 37 לפנה"ס, והורדוס היה למלך יהודה.
הכחדת החשמונאים בימי הורדוס
הורדוס היה למלך יהודה, אך דם החשמונאים טרם נכרת. בחצרו של הורדוס נמצאו עדיין אשתו מרים החשמונאית, סבה הורקנוס השני הזקן, אלכסנדרה בתו של הורקנוס, ולה שאיפות להשליט על הארץ את בנה אריסטובולוס השלישי. הורדוס ידע כי מלכותו, שהייתה בסופו של דבר שלטון של עבד אדומי אשר לקח את מקום מלכי בית חשמונאי בכח הזרוע, כשהוא נשען על חנופה לרומאים, לא תיכון כל עוד יש נצר לבית חשמונאי. בדרכי עורמה הביא את גיסו, אריסטובולוס השלישי, אשר מונה לכהן גדול בגיל 17, אל ארמונו ביריחו, ושם הטביעו, תוך שהוא מסווה את הפשע כתאונה שאירעה תוך כדי משחק בבריכה.
לאחר מכן הוציא הורדוס להורג את הקשיש הורקנוס בטענה שזה זמם להורגו. את מרים אשתו הוציא להורג בהתקף של קנאה, ולאחר מכן הרג אף את אמה, אלכסנדרה. מרים הייתה אחרונת החשמונאים שלא נתערב בהם דמו של הורדוס. ילדיה מהורדוס (שלושה בנים ושתי בנות), נחשבים יותר לאנשי בית הורדוס מאשר לאנשי בית חשמונאי. על מנת להכרית את בית חשמונאי כליל רדף הורדוס אף אחר צאצאי בבא, קרובי משפחה לבית חשמונאי, והרגם.
אף גורל ילדיהם המשותפים של הורדוס ומרים לא שפר עליהם. אחד הבנים מת בהיותו ילד. הבת שלומציון נישאה לפצאל, בן פצאל אחי הורדוס, והבת קיפרוס נשאה לאנטיפטרוס בן שלומית. משני הבנים הזכרים הנותרים אלכסנדר הבכור נישא לגלפירה בת מלך קפדוקיה אשר באסיה הקטנה, אך הוצא להורג על ידי הורדוס מחשש פן ימרוד בו. צאצאיו שלטו בארצות המזרח הקרוב כארמניה וקיליקיה, תוך שהם מאבדים כל זכר ליהדותם. אריסטובולוס, הצעיר, נישא לברניקי בת שלומית אחות הורדוס. אף הוא הוצא להורג בפקודת אביו. בנו הוא אגריפס הראשון, אשר היה למלך יהודה. בן אחר הוא הורדוס השני, מלך כלקיס.
המשנה מספרת כי בעת שקרא אגריפס את פרשת המלך בספר התורה, והגיע ל"לא תוכל לתת עליך איש נוכרי" זלגו עיניו דמעות, והנוכחים במקום קראו לו "אחינו אתה". נכדם זה של הורדוס ומרים נחשב לאדומי יותר מאשר ליהודי.
בתו של אגריפס הראשון ברניקי נישאה לדודה הורדוס השני וילדה לו שני ילדים בשם ברניקיון והורקנוס. בנו הוא אגריפס השני (כן היו לאגריפס הראשון שתי בנות נוספות בשם דרוסילה ומרים). שני אלו הלכו אחר טיטוס מחריב בית המקדש ואף הם אינם נחשבים לחשמונאים, ויש הסוברים כי עזבו כליל את היהדות. הטבלה הגנאלוגית המצ"ב משרטטת את הענפים העיקריים של צאצאי מרים והורדוס, וגורלם בקיצורים הכרחיים.
הערכה היסטורית של החשמונאים
בתולדות המשפחה החשמונאית אנו רואים התפתחות מבית כוהנים עממי, אשר סחף את העם למרידה אל מול האימפריה הסלאוקית, אל שושלת מלכים בעלת סממנים הלניסטיים, שלעיתים מלכה אף כנגד רצון העם, ונאלצה לעיתים להשתמש בכוח הזרוע על מנת לדכא מרידות פנימיות. המעבר ממשפחת כוהנים למשפחת מלכים היה רב משמעות, והחשמונאים הלכו ואיבדו את התמיכה העממית לשלטונם. במקביל לכל אלו, החלה המעורבות הרומאית בענייני המזרח הקרוב, שהלכה והתגברה עד לכיבושי פומפיוס, והעלאת הורדוס לשלטון.
תחילתה של השושלת במתתיהו הכהן וחמשת בניו, שואפי החירות, וסיומה של השושלת, במרחץ הדמים שערך בה הורדוס, הותירו בתולדות עם ישראל דימוי חיובי של השושלת, וכתקופה שיש להתגעגע אליה בימי החורבן והגלות שבאו בעקבות נפילתם. הציונות רואה עצמה כממשיכת דרכם במובנים רבים, ויצירות אמנות כספר "מלך בשר ודם" של משה שמיר העוסק בדמותו של אלכסנדר ינאי, מדגישות את הכוח והעוצמה שהיו בממלכה החשמונאית, כמו את הקו הטראגי שנלווה לבניה.
שלטון בית חשמונאי היה תקופה של עצמאות מדינית ועוצמה צבאית, אשר לא שבו ליהודים במשך כאלפיים שנה לאחר נפילתם. בכמה מקורות מעריכים את תקופתם כתקופה של זוהר ופריחה חומרית לעם היהודי ולתרבות היהודית. תקופה של רווחה כלכלית, שנבעה מהורדת נטל המיסים ששולמו למדינות החוץ ששלטו ביהודה, ומההתרחבות הטריטוריאלית של גבולות הממלכה, כמו גם מההשתלטות על נמלים ועל דרכי המסחר ואף התחזקות תרבותית ועמידה איתנה למול ההלניזם.
בדברי חז"ל החשמונאים הועמדו בשורה אחת עם מנהיגי ישראל שהחזיקו מעמד במצבים קשים ותרמו להישרדותו של העם היהודי. בתקופת הגלות הארוכה, קיומה של המדינה החשמונאית הריבונית עורר תקווה שגלגלי ההיסטוריה יחזרו על עצמן, ועם ישראל יצא שוב משעבוד מלכויות ויהיה עצמאי כמקדם. יחס חיובי לחשמונאים מופיע למשל אצל הרמב"ם והרמב"ן.
על פי אוריאל רפפורט "מדינת החשמונאים, שהוקמה על ידי ממשיכי דרכו של יהודה, עיצבה מציאות חדשה בארץ ישראל, בהופכה אותה לארץ של יהודים, ארץ שבה הפכו יהודים למשך מאות שנים היסוד הלאומי הדתי החשוב והחזק ביותר. הקמת מדינת החשמונאים נתנה לעם ישראל, גם אחרי שהיא עצמה נפלה, את העוצמה הדמוגרפית, הגאופוליטית והתרבותית הדתית, שאפשרה לו להתמודד על עצמיותו בשלטון רומא. היא יצרה בסיס כה חזק שלמרות האסונות שפקדוהו אפשר לאומה עצמה להינצל ולהוסיף ולהתקיים בארצה בגלויותיה, בשלטונם של עמים ומעצמות נוכריים."
באור שונה מתארת את תקופת החשמונאים רחל אליאור, בספרה "זיכרון ונשייה", העוסק במגילות מדבר יהודה, שבו היא מונה את כל ההתנקשויות הפוליטיות והחלאים הרעים שהיו נגועים בהם חלק משליטי בית חשמונאי כפי שמתוארים אצל יוסף בן מתתיהו. אף שהיסטוריונים כמו מנחם שטרן, בצלאל בר כוכבא ויהושע אפרון מסתייגים מתיאורים אלו שהתבססו על מקורות עוינים לחשמונאים כמו ניקולאוס איש דמשק, וסטראבון.
מבחינה רוחנית הייתה זו תקופה של ניסויים חברתיים ורוחניים. הכוהנים לבית צדוק, האיסיים כמו גם הפרושים הביאו עמם לדת היהודית רוחניות ומחשבה דתית עמוקה. מתקופה זו מגיעים אלינו ספרי ההיסטוריה שנותרו במסגרת הספרים החיצוניים (ספר חשמונאים א' וב', ספר יהודית, ועוד), ספרות אפוקליפטית וספרות מוסר כפרקים מספר דניאל, ספר חנוך א' וב', ספר היובלים ועוד, וכן מגילות מדבר יהודה.
להלן רשימת שליטי בית חשמונאי, עד לכיבוש יהודה בידי פומפיוס:
פיטר דרוקר
פיטר פרדיננד דרוקר (בגרמנית: Peter Ferdinand Drucker; 19 בנובמבר 1909 – 11 בנובמבר 2005) היה הוגה דעות יהודי-אמריקני יליד אוסטריה, אבי תורת הניהול המודרנית.
קורות חייו
דרוקר נולד וגדל בפרברי וינה למשפחה יהודית, למד בגרמניה משפט בינלאומי פרטי ועבד שם כעיתונאי. עם עליית הנאצים לשלטון ברח מהרודנות ההיטלריסטית לארצות הברית.
בתחילת הקריירה האקדמית שלו בארצות הברית, ב-1947, כתב ספר "העתיד של האדם התעשייתי", ובו פיתח את רעיונותיו מספרו הקודם (1939) "האדם הפוסט-כלכלי: שורשי הטוטליטריות". את הספרים לא כתב ככלכלן או כמומחה למנהל עסקים (תחום שעוד לא היה קיים), אלא כפרופסור לפילוסופיה ומחשבה פוליטית באוניברסיטת ורמונט.
בין קוראי "העתיד של האדם התעשייתי" היה גם מנכ"ל ג'נרל מוטורס, אלפרד סלואן, שהתרשם מהספר עד כדי כך, שהזמין את דרוקר ליישם למעשה את רעיונותיו האקדמיים, כיועצו ביצרנית המכוניות, שהייתה אחד התאגידים הגדולים בעולם. דרוקר נענה להצעה ואמר שמה שמשך אותו בהצעת המנכ"ל הייתה האפשרות "למפות את היבשת האפלה והבלתי נודעת של הניהול". את מסעו זה סיכם בשני ספרים: "מושג הארגון" מ-1950 ו"פרקטיקת הניהול" משנת 1954.
בשנות ה-80 הוזמן על ידי מנכ"ל ג'נרל אלקטריק, ג'ק וולש, לשמש כיועץ בחברה, שהתקדמה למעמד של החברה הגדולה בעולם לפי שווי השוק.
לאורך כל חייו קידם רעיונות מהפכניים כגון הגבלת שכר המנכ"ל לפי 20 מהשכר הנמוך ביותר בחברה שלו. "עובדי הידע", כך אמר, מונעים בעיקר על ידי הרצון לסיפוק ויצירה, ולכן אי אפשר לפקח עליהם ולנהל אותם בשיטות הישנות של פס הייצור. תפקיד המנכ"ל אליבא דדרוקר, הוא לאפשר לעובדיו לעשות עבורו 99% מהעבודה וגם להודות בכך בגלוי.
ב-2002 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית.
ב-2005 דורג על ידי ה"Financial Times" כ"הגורו המושלם מספר 1" (במקום השני דורג ביל גייטס ובשלישי ג'ק וולש).
רון בראון
רונלד הרמון בראון (באנגלית: Ronald Harmon Brown; 1 באוגוסט 1941 – 3 באפריל 1996) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמזכיר המסחר של ארצות הברית במהלך כהונתו הראשונה של הנשיא ביל קלינטון, בשנים 1996-1993. קודם לכן כיהן כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית, והוא האפרו-אמריקאי הראשון למלא תפקידים אלו. בראון נספה בעודו מכהן כמזכיר המסחר בהתרסקות מטוס חיל האוויר של ארצות הברית בקרואטיה.
ביוגרפיה
רון בראון נולד בוושינגטון הבירה וגדל בשכונת הארלם שברובע מנהטן בניו יורק, במשפחה מהמעמד הבינוני. את פעילותו הציבורית החל עוד כשהיה חבר בארגון חברתי ונדבני אפרו-אמריקאי בשם "ג'ק וג'יל". בראון למד בית הספר היסודי האנטר קולג' לתלמידים מחוננים ובמכינת רודס. אביו ניהל את מלון תרזה בהארלם, שם התגורר בראון וגדל. בילדותו הופיע בראון בפרסומת של פפסי-קולה, אחת מהפרסומות הראשונות שהוקדשו במיוחד לקהילה האפרו-אמריקאית.
כאשר למד במידלברי קולג', היה בראון החבר האפרו-אמריקאי הראשון באחוות סיגמא פי אפסילון. כתוצאה מכך בוטלה האמנה הארצית של האחווה במידלברי, והאחווה הפכה למקומית תחת השם סיגמא אפסילון. בראון התגייס לצבא ארצות הברית ב-1962, לאחר שסיים את לימודיו במידלברי, ושירת בדרום קוריאה ובאירופה, באותה השנה בה נישא לאלמה ארינגטון. לאחר שחרורו ב-1967 הצטרף בראון לליגה העירונית-לאומית (National Urban League), תנועה מובילה שפעלה למען שוויון כלכלי בארצות הברית. בינתיים, בראון נרשם לבית הספר למשפטים באוניברסיטת סנט ג'ון וקיבל תואר ב-1970.
ב-1976, בראון קודם לתפקיד סגן מנהל מיזמים וממשל של הליגה העירונית-לאומית. עם זאת, הוא התפטר ב-1979 כדי לעבוד כסגן מנהל מסע הבחירות של הסנאטור אדוארד קנדי, שהתמודד למועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג מסצ'וסטס בסנאט. ב-1981 הועסק בראון בידי משרד עורכי הדין "פטון בוגס" כעורך דין וכשדלן. במאי 1988, נבחר על ידי ג'סי ג'קסון לעמוד בראש צוותו בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית באטלנטה. בתוך כך החל לבסס את מעמדו במפלגה הדמוקרטית כמנהל מסע הבחירות של ג'קסון וככוכב עולה במפלגה.
בראון נבחר ליושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית ב-10 בפברואר 1989, ומילא תפקיד מרכזי בניהול הכינוס המוצלח של הוועדה ב-1992 ובמסע הנשיאותי המוצלח של ביל קלינטון בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992. בעקבות, כאשר הושבע קלינטון לתפקידו, החליט למנות את בראון למזכיר המסחר של ארצות הברית ב-1993. במהלך כהונתו עמדה מחלקת המסחר של ארצות הברית תחת שערורייה, לפיה נמכרו לכאורה מושבים במטוסים הפדרליים של ארצות הברית שיועדו למשימות מסחר בינלאומיות, לשם גיוס תרומות פוליטיות. ההאשמות מעולם לא נשאו פרי לכדי חקירה פלילית או רשמית, אך מחלקת המסחר אכן שינתה את מדיניותה בנוגע לבחירת המשתתפים במשימות מסחר בינלאומית על מנת שלא יקבלו אופי פוליטי.
ב-3 באפריל 1996 נספה בראון בתאונת מטוס. מטוס נוסעים של חיל האוויר האמריקאי שנחת בתנאי מזג אוויר קשים, פגע בצלע הר במרחק 3 ק"מ, במהלך גישתו לנחיתה בנמל התעופה של העיר דוברובניק. כל 35 יושבי המטוס נספו. ביניהם היה מזכיר המסחר בראון. המטוס שהיה מעורב בתאונה היה גרסה צבאית של מטוס בואינג 200–737. הוא הופעל על ידי כנף התובלה ה-86, שבסיסה היה בבסיס חיל האוויר רמשטיין בגרמניה. הטיסה, שכינויה היה IFO-21, המריאה מנמל התעופה הבינלאומי זאגרב ועליה 29 נוסעים וששה אנשי צוות. הנוסעים כללו משלחת של 12 אנשי מחלקת המסחר של ארצות הברית בראשותו של המזכיר בראון, חבר הקבינט בממשלו של הנשיא קלינטון. עוד נמצאו במטוס קבוצה של 12 אנשי עסקים אמריקאים, עובד של ה-CIA, עובד של מחלקת האוצר, עיתונאי מהעיתון הניו יורק טיימס וכן שני אזרחים קרואטים - מתרגם וצלם. המשלחת האמריקאית יצאה לבלקן לדיונים במסגרת המאמצים לשקם את כלכלת מדינות יוגוסלביה לשעבר לאחר מלחמת האזרחים שם. בחקירה מקיפה של חיל האוויר האמריקני הוטלה האחריות על בכירים במחלקת המבצעים של חיל האוויר ושונו נהלים בטיסה ונחיתה של מטוסים צבאיים.
יחסי ארצות הברית–ליטא
יחסי ארצות הברית–ליטא הם היחסים הדו-צדדיים בין ליטא לבין ארצות הברית.
ליטא היא אחת המדינות הכי פרו-אמריקנית, מבין עמי אירופה והעולם. כ-73% ליטאים הסתכלו על ארצות הברית באופן חיובי בשנת 2011. על פי סקר מנהיגות גלובלית שנערך בשנת 2012 כ-48% מהליטאים תמכו במדיניות ארצות הברית, כ-20% לא היו מרוצים ו-32% לא הגיבו על הנושא.
היסטוריה
ארצות הברית כוננה את היחסים הדיפלומטיים עם ליטא ב-28 ביולי 1922. לאחר הפלישה הסובייטית לליטא נסגרה נציגות ארצות הברית בליטא ב-5 בספטמבר 1940, אולם נציגות ליטא בארצות הברית המשיכה את פעילותה. ארצות הברית מעולם לא הכירה בסיפוח ליטא לברית המועצות, ועם קריסת ברית המועצות בשנת 1991 חידשה ארצות הברית את יחסיה עם ליטא. בשנת 2007 חגגו ארצות הברית וליטא 85 שנים של יחסים דיפלומטיים. רציפים. מאז 1992, ארצות הברית העניקה לליטא למעלה מ-100 מיליון דולר, לשיפור הכלכלה ולצרכים הומניטריים. שתי המדינות חתמו בשנת 1994 על הסכם סחר בין שתי המדינות, ועל הגנת קניין רוחני, ובשנת 1997 חתמו על הסכם השקעה דו צדדי. בשנת 1998 חתמה ארצות הברית על "אמנת השותפות" עם ליטא ושאר המדינות הבלטיות, שבה סוכם על שיפור בתחומי האבטחה, ביטחון, ונושאים כלכליים.
תוקידידס
קורות חייו
נאמר עליו שהיה טיפוס יבש, פסימי, ונטול הומור. סביר שהתחנך על ידי הסופיסטים, שהיו מחנכים בני עשירים באתונה של תקופתו. אצלם למד להטיל ספק בדברים ולא לקבלם כפשוטם, כמו גם את טכניקת הכתיבה שלו, ואת כישורי הערכת האמת שלו. עקרונות הכלכלה נעדרים לגמרי מחיבורו, ומכאן שכנראה לא למד דבר על הנושא.
לפני שנת 431, לא נטל תוקידידס חלק בולט בענייני הציבור באתונה. בשנות העשרים לחייו פרצה מלחמת הפלופונסוס, והוא שירת בצבא. בשנת 427 לקה במגפה, והחלים.
בשנת 424 לפנה"ס, נתמנה סטרטגוס (מצביא העיר). הוא לא הצליח להציל את העיר אַמְפִיפּוֹלִיס מידי המצביא ברסידאס במלחמה שנתמשכה באותה שנה. הוא הוּגְלָה למשך עשרים שנים. משנת 423 עד שנת 404 חי בתראקיה. במשך תקופה זו סבב בפלופונסוס, ונעזר במעמדו כגולה מאתונה כדי להתערב בין בני הברית הפלופונסיים. אפשר שהגיע גם לסיציליה והיה עד למערכה הסיקילית, מה שמסביר את ידיעותיו הרבות על המקום. בתקופה זו ערך חקירות חשובות.
בשנת 404 חזר לאתונה, בעקבות חנינה כללית שניתנה אחרי המפלה הצבאית, אך שהה בה רק זמן קצר, וחזר לתראקיה כדי להשלים את חיבורו. ספרו מתאר את קורות המלחמה עד שנת 411. הסוף הפתאומי של החיבור מרמז שאולי מת בפתאומיות, ויש ראיות משכנעות שלא חי מעבר לשנת 399. עצמותיו הוחזרו לאתונה והונחו בחלקת הקבר של משפחתו של קימון.
ההיסטוריון
עם זאת, תוקידידס שם בפי גיבוריו מילים ומשפטים, שלאור פעולותיהם ניתן לשער שנאמרו על ידם באופן כלשהו. על הנאומים שבספרו כתב: "שמתי בפי הנואמים דברים שהיו צריכים, לפי דעתי, להיאמר על ידיהם לפי מצב העניינים וקרובים ככל האפשר לכוונתם הכללית של הדברים שנאמרו באמת".
תוקידידס הוא ההיסטוריון הראשון הנוקט גישת ריאליזם פוליטי טהור. הוא מתבונן בדמויות שפועלות בעולם בריחוק של עיתונאי, בניגוד לחמלה של יוצרי המיתוסים והמשוררים. בפרק החמישי של חיבורו הוא מביא דיאלוג בעניין הפלישה לאי מלוס, שיכול לשמש לקח לכל המאמין שמנהיגים פועלים תמיד ביושרה.
תוקידידס העריץ את פריקלס ותמך בעוצמתו הבלתי-רגילה מול העם, על אף סלידתו מדמגוגים ככלל. תוקידידס לא תמך בדמוקרטיה בכל לבו, אך חשב שהיא מוצלחת בהינתן מנהיג מוצלח.
חיבורו הידוע ביותר של תוקידידס, "תולדות המלחמה הפלופונסית", לא מקדיש זמן לדיון באמנויות או במאפייני החברה של אותה התקופה ומתמקד באירועי המלחמה עצמה. תוקידידס מתאמץ להציג כל אירוע באופן חי ומדויק ככל הניתן.
יוליה נצ'לובה
יוליה ויקטורובנה נצ'לובה (ברוסית: Юлия Викторовна Нача́лова; ינואר 1981 - 16 במרץ 2019) הייתה זמרת סובייטית ידועה ממוצא רוסי, שחקנית ומנחת טלוויזיה.
חיים אישיים
בין 2001-2004 הייתה נשואה לזמר דמיטרי לנסקוי.
ב-2006 נישאה ליבגני אלדונין, לזוג נולדה בת באותה שנה.
בין 2011-2016 הייתה במערכת יחסים עם שחקן ההוקי המקצועי אלכסנדר פרולוב
ב-2019 אושפזה בשל עליה חדה ברמת הסוכר בדם ונפטרה מבצקת מוחית ואלח דם בבית חולים במוסקבה.
מזי"א
מזי"א הוא שם משפחה יהודי אשכנזי. קיימות השערות שונות למקורו ומשמעותו של השם: ראשי תיבות של "מזרע ישראל איסרלן" ראשי תיבות של "מזרע יהודים אנוסים" או תרגום של "מן הנהר".
ממוזער|שמאל|350px|מודעת האבל בראשון לציון על מות רנה מזי"א
ברווז מושק
ברווז מושק (שם מדעי: Biziura lobata) הוא עוף מים ממשפחת הברווזיים המצוי בדרום אוסטרליה. מין זה הוא היחיד בסוגו, לאחר שקרובו ברווז מושק ניו זילנדי (Biziura delautouri) נכחד. והוא משויך לתת-משפחת ברווזים זקופי-זנב. הוא קיבל את שמו מהריח שהוא מפיק בעונת הרבייה.
תיאור
זהו ברווז שאורכו 60–70 ס"מ ומשקלו 2,398 גרם בזכרים ו-1,551 גרם בנקבות. למרות הבדלי הגודל הם די דומים במראם, בעלי פלומה חומה ואפורה המנומרת בלבן, הצוואר מוטה לאחור ועל העורף נוצות זקופות. אלו הברווזים הכי כבדים מהברווזים הנוהגים לצלול, לאחר האדרית שחורת-הכיפה. גופם שקוע מאוד במים והרגליים לא בולטות, אך עוזרות לשחייה. הזנב זקוף ובעל נוצות זקורות בצורת עלה. בעונת הרבייה הזכרים בולטים בעיקר בשק העור שתלוי להם מתחת למקור וצבעו חום. הזכרים מדיפים ריח מושק שהקנה לברווז את שמו.
אקולוגיה
מין זה מצוי בדרומה של אוסטרליה, במערב אוסטרליה, ויקטוריה ובאי טסמניה. הם חיים באגמים רחבים ועמוקים וביצות, והם יוצאים ליבשה לעיתים נדירות. כמו כן הם מעופפים גרועים ופגיעים ויעופו רק בעת צורך גבוה. הם ישנים בלילות באגמים עם רגל אחת מורמת וראש בתוך הכנפיים.
לעומת המגושמות ביבשה הם דווקא מהירים במים ויודעים לצלול טוב. הם מחפשים מתחת למים טרף קטן כמו חיפושיות מים, לובסטרים של מים מתוקים מסוג Cherax, חלזונות וצדפות ועוד חסרי חוליות, בתוספת עשבי ים ודגים. הם יכולים לצלול עד עומק 6 מ'.
הבוגרים חיים ביחידות בדרך כלל, אך הצעירים מתקבצים יחדיו. הם יכולים להגיע בטבע לגיל 20 שנה. הנקבות מקננות על גדות האגמים בין צמחי המים.
ברווזים אלה אינם בסכנה בטבע. לעיתים נדירות הם נורים בידי ציידים וכן הם מושפעים מעט מהתייבשות ביצות או חדירת מי ים אליהם.
רגליים קרות (סדרת טלוויזיה)
רגליים קרות (באנגלית: Cold Feet) היא סדרת דרמה-קומית בריטית בהפקת Granada Television עבור רשת ITV. את הסדרה יצר מייק בולן בהמשך לסרט הטלוויזיה באותו שם משנת 1997 שהיה חלק מהסדרה " Comedy Premieres". הסדרה עוקבת אחרי שלושה זוגות של חברים החווים עליות ומורדות בחיי האהבה שלהם. בהתחלה שלושת הזוגות היו אדם ויליאמס ורייצ'ל בראדלי (ג'יימס נסביט והלן בקסנדייל), פיט וג'ני גיפורד (ג'ון תומסון ופיי ריפלי), וקארן ודייוויד מרסדן (הרמיוני נוריס ורוברט בת'רסט). בהמשך הסדרה בני הזוג גיפורד מתגרשים ופיט מתחתן עם ג'ו אליסון (קימברלי ג'וזף). קארן ודייוויד גם נפרדים ויוצרים קשרים חדשים, היא עם מארק קוביט (שון פרטווי) והוא עם רובין דאף (לוסי רובינסון).
המפיקים בפועל של הסדרה המקורית היו בולן עם ראש מחלקת הקומדיה של טלוויזיית גרנדה אנדי האריס. המפיקים היו כריסטין לנגן, ספנסר קמפבל ואמה בנסון. 32 פרקים של חמש העונות של הסדרה המקורית שודרו החל מ-15 בנובמבר 1998 עד 16 במרץ 2003. חידוש של הסדרה עם כל צוות השחקנים המקורי פרט לבקסנדייל עלתה לשידור ב-5 בספטמבר 2016.
בסדרה המחודשת החל להופיע השחקן קלאק ספלמן בתפקיד מתיו בנם בן העשרה של אדם ורייצ'ל. עוד הצטרפו לסדרה קארן דייוויד בתפקיד אשתו השנייה של אדם אנג'לה זובאייר, וארט מאליק בתפקיד אדי איל ההון ואביה של אנג'לה שמתאהב בקארן מרסדן. פיט וג'ני מתחתנים שוב זה עם זו, ונישואיהם של דייוויד ורובין מתפרקים. ליאן בסט משחקת בתפקיד טינה ריינולדס, בת זוגו של אדם אחרי שהוא נפרד מאנג'לה.
רקע
הקשר בין יוצר הסדרה מייק בולן לטלוויזיית גרנדה החל בשנת 1994, כאשר הסוכן שלו מכר תסריט של דרמה קומית בשם "The Perfect Match" לראש מחלקת הקומדיה אנדי האריס. האריס חיפש תסריטים לטלוויזיה שיישקפו אח חייהם של אנשים בני דורו, בשנות השלושים שלהם, שלא היו מיוצגים בטלוויזיה. "The Perfect Match" מספר על גבר שמציע נישואים לחברתו במשחק גמר הגביע האנגלי, ואחר כך נאלץ להתמודד עם תשומת לב תקשורתית רבה. הסרט נוצר ושודר ב-1995. האריס ביקש מבולן להציג רעיונות נוספים למפיקה כריסטין לנגן. האריס כחובב של סדרות אמריקאיות כגון "שלושים ומשהו", "פרייז'ר" ו"בלוז לכחולי המדים", העלה את הרעיון ל"רגליים קרות" שהוא סיפור רגיל של "בחור-פוגש-בחורה". העלילה מסופרת משתי נקודות המבט, ויש שימוש באלמנטים של פנטזיה ופלשבקים כדי להתאים את האירועים לנקודת המבט. הרעיון ההתחלתי התרכז רק בבני הזוג אדם ויליאמס ורייצ'ל בראדלי (ג'יימס נסביט והלן בקסנדייל), אבל האריס חשב שזה יפחית את הסיכוי ש-ITV יזמינו סדרה שלמה לאחר הפיילוט. לכן בולן הוסיף לעלילה שני זוגות נוספים, פיט וג'ני גיפורד (פיי ריפלי וג'ון תומסון) החברים של אדם, ודייוויד וקארן מרסדן (רוברט בת'רסט והרמיוני נוריס) החברים של רייצ'ל.
תקציר עלילה
עלילת העונה הראשונה מתרחשת תשעה חודשים אחרי פרק הפיילוט. לאחר לידת בנם ג'ני ופיט לא ישנים כמעט. פיט מתמודד עם מות אביו בפרק 4. אדם ורייצ'ל מחליטים לשכור דירה ביחד. הוא מזועזע לגלות שהיא כבר נשואה לגבר אחר. כשאדם מתגורר אצל ג'ני ופיט, רייצ'ל שוכבת עם בעלה (לני ג'יימס), שזמן קצר אחר כך הוא עוזב, ובפרק 6 מתברר שהיא בהיריון. כשהיחסים בינה לבין אדם מתחילים לחזור לקדמותם, היא מספרת לו שייתכן שהוא אינו האב, והיא עוברת לגור בלונדון עד הלידה. קארן ודייוויד מעסיקים את רמונה כמטפלת לבנם הקטן, ג'וש. במסגרת עבודתה בהוצאה לאור קארן עורכת רומן של סופר נודע (דניס לוסון) אליו היא נמשכת. היא מתכוונת לשכב איתו בסיור לקידום הספר, אבל היא מגלה שהוא אינו נמשך אליה, ומרגישה מושפלת. דייוויד מנסה לשכב עם רמונה כדי לעורר את קנאתה של קארן, מה שגורם לחיכוכים בין בני הזוג. השניים פונים לייעוץ כדי לשפר את מצב הנישואים שלהם.
שישה חודשים אחרי האירועים בעונה הקודמת רייצ'ל חוזרת מלונדון ומספרת לאדם שהיא עשתה הפלה, ונראה שהקשר ביניהם הסתיים. שניהם מתחילים לצאת עם אחרים, הוא עם חברה לעבודה של פיט (רוזי קאוואלירו), והיא עם בחור צעיר ממנה (יו דאנסי). אבל אחר שאדם מאובחן כחולה בסרטן האשכים, הם מתפייסים וחוזרים להיות יחד. דייוויד מפוטר מעבודתו והוא מחליט להישאר בבית ולטפל בבנו ג'וש. אחרי התערבותה של קארן הוא מקבל משרה חדשה. היחסים בין קארן ודייוויד טובים יותר מאשר בעונה הראשונה, הם מבלים חופשה בפריז, ובפרק השישי קארן מודיעה שהיא בהיריון. נישואיהם של פיט וג'ני מתדרדרים כשהיא מגלה לו שהיא דלוקה על אדם. פיט שוכב עם החברה לעבודה - זו שאדם יצא איתה - וג'ני דורשת ממנו שיעזוב את הבית. בעקבות מחלתו של אדם הם רואים את מצבם בפרספקטיבה שונה, ומחליטים לתת לנישואיהם סיכוי נוסף. בפרק 6 שלושת הזוגות נוסעים ללינדיספרן לחגוג את המילניום החדש, שם היחסים בין ג'ני לפיט מחריפים שוב, ואילו של האחרים משתפרים.
חצי שנה אחרי הטיול ללידיספרן פיט וג'ני נפרדים. הוא עובר מדירה לדירה, עד שמוצא מקום עם בעל בית גיי. הוא מנהל רומן קצר עם רמונה, ואחר מתחיל לצאת עם מורה (פוקי קווסנל). ג'ני מנהלת מערכת יחסים עם מיליונר דוטקום (בן מיילס), שמקשט את ביתה בפרחים ולוקח אותה איתו לניו יורק. הרומן נגמר כשג'ני מבינה שהוא לא אוהב אותה. היא ופיט מתפייסים אחרי מחשבה על גירושים. דייוויד וקארן מביאים הביתה את התאומות שנולדו להם, ואמה של קארן (מל מרטין) עוברת לגור אצלם. קארן נפגשת עם חבר לשעבר (ריצ'רד דיליין) שנמצא במנצ'סטר בשל תערוכת צילום. דייוויד מתחיל לפתע להתעניין בפוליטיקה אחרי שפגש אקטיביסטית בשם ג'סיקה (יסמין בנרמן). הוא מתחיל ברומן איתה, אבל היא זורקת אותו אחרי שהיא נפגעת מחוסר הרגישות שלו. קארן מגלה את הרומן אבל היא נחושה בדעתה להישאר עם דייוויד בשביל הילדים. אדם ורייצ'ל רוצים להביא ילדים אבל מגלים שרייצ'ל אינה יכולה ללדת בגלל סיבוך מההפלה שעשתה. הם מחליטים להתחתן, ואדם מתפתה לאהובה ישנה (ויקטוריה סמורפיט) אותה הוא פוגש במסיבת הרווקים שלו בסוף שבוע בבלפסט.
ג'ני ופיט מצפים להולדת ילדם השני, אבל אחרי שהיא מפילה את העובר, ג'ני שוקלת מחדש את אורח החיים שלהם. בפרק הראשון היא מקבלת משרה בניו יורק, ונוסעת לשם עם בנה הקטן, אדם. פיט אומלל במשך זמן מה אבל לאחר מכן הוא מתחיל במערכת יחסים עם ג'ו אליסון, חברה של רייצ'ל. הכל הולך כשורה עד שג'ו צריכה לחזור לאוסטרליה מכיוון שתוקף הוויזה שלה פג. פיט הולך בעקבותיה ומצהיר על אהבתו והשניים מתחתנים (פרק 8). קארן ודייוויד ישנים בנפרד, עד שהיא מחליטה שהוא צריך לעזוב את הבית. הוא עובר לגור בביתו של פיט, ומתחיל לבקר אצל פסיכולוג (מייקל טרוטון). קארן מתחילה להתמכר לאלכוהול, ומחליטה אף היא ללכת לטיפול. היא מתחילה רומן עם מו"ל בשם מארק (שון פרטווי), והדבר מתגלה לדייוויד בפרק 8. אדם ורייצ'ל מחליטים לאמץ ילד, ומתחילים בהליכים הנדרשים. הם מרוצים כשמתברר שרייצ'ל נכנסה להיריון, ומוטרדים כשהעובדת הסוציאלית אומרת שהם אינם יכולים להמשיך בתהליך האימוץ. כשהם נוסעים לאוסטרליה לחתונתם של פיט וג'ו, רייצ'ל יולדת בן בלידה מוקדמת.
13 שנים אחרי העונה הקודמת אדם חי בסינגפור, וחוזר למנצ'סטר לבקר את חבריו ואת בנו מתיו (בגילומו של קלאק ספלמן). הוא מודיע להם על נישואיו הקרובים לאשת העסקים אנג'לה זובייר (קארן דייוויד). החדשות אינן מתקבלות בעין יפה, בעיקר אצל מתיו שרואה באנג'לה מי שתהיה תחליף לאמו רייצ'ל. כשהוא נאבק לפרנס את משפחתו בשתי עבודות, פיט נכנס לדיכאון, וג'ני מתייחסת לכך באדישות. כשחיי האהבה שלהם במשבר היא מתחילה לנהל רומן עם לקוח בשם טרוור גרין (ניקולס גליבס), שמתחיל לעקוב אחריה. פיט מטפל בקשיש בשם הארי (ג'יימס בולאם) ואחרי מותו הוא נשבר ושוקל להתאבד. דייוויד מסתבך בעבירות שנעשו במקום עבודתו ונלקח למעצר. אשתו רובין זורקת אותו מביתם המפואר. החם של אדם, אדי זובייר (ארט מאליק) מתחיל לחזר אחרי קארן והיא נענית לו, אבל מאוחר יותר היא מגלה שהם חיים בעולמות נפרדים. חבר לשעבר של ג'ני (רוברט וב) מגיע מניו יורק ונחוש בדעתו לראות את בתם המשותפת קלואי (מדלן אדמונדסון), שחושבת עדיין שפיט הוא אביה הביולוגי. אנג'לה, שמתקשה לחיות במנצ'סטר ולהיות אם חורגת למתיו, מחליטה לחזור לסינגפור ולהיפרד מאדם. הוא עצמו מתחיל להתאהב בבעלת הבית שלו טינה ריינולדס (ליאן בסט). במסיבת יום ההולדת ה-49 של אדם, ג'וש בנם של קארן ודייוויד חוזר מספרד יחד עם רמונה (ג'ייסי סאלס) שהייתה המטפלת שלו.
קארן פותחת בית הוצאה לאור בבית המגורים שלה, עם רמונה כעוזרת אישית. אדם נחוש בדעתו להתקדם ביחסיו עם טינה, ולגור יחד איתה. היא אינה רוצה לפעול בפזיזות, במיוחד שדייוויד עכשיו גר עם אדם ועם מתיו אחרי שהתגרש מרובין. ג'ני רואה פחות ופחות את בעלה שעסוק בעבודתו כנהג. יחסיהם של מתיו ואוליביה, בתה של קארן, עולים שלב, לתמהונם של אדם וקארן.
ברייתא דתחומין
ברייתא דתחומין (הברייתא של התחומים) היא ברייתא הנזכרת במקורות חז"ל, אשר מגדירה את גבולותיה ההלכתיים של ארץ ישראל לפי תחום עולי בבל, ואת דיני היישובים היהודיים באזורי הספר של הארץ, לעניין חיוב במצוות התלויות בארץ. הברייתא מובאת בתוספתא, בתלמוד הירושלמי ובמדרש ספרי דברים. העדות הקדומה ביותר לרשימת התחומין היא כתובת רחוב.
כתובת רחוב
כתובת רחוב היא כתובת פסיפס בעברית של לשון חז"ל, המתוארכת לסוף התקופה הביזנטית, המאות החמישית-שביעית לספירה. הכתובת מונה את הפירות והירקות האסורים בשנת השמיטה בבית שאן, ובהמשכה מצוטטת במלואה ברייתא דתחומין, תוך תוספת תחום סבסטיה.
מבנה הברייתא וזמנה
חלקה הראשון של הברייתא עוסק בתיאור גבולות הארץ המצומצמת, המכונה "תחום עולי בבל", וחלקה השני עוסק בשאלת חיובן במצוות התלויות בארץ של עיירות יהודיות בארבעה תחומים ייחודיים בארץ שבהם התגוררה באותה עת גם אוכלוסייה נכרית. לפי ההלכה שנקבעה, עיירות יהודיות הכלולות בתחום עולי בבל חייבות כברירת מחדל בקיום מצוות אלה ("אסורות" כלשון הברייתא), אלא אם נפטרו במפורש מקיום המצוות ("מותרות" כלשון הברייתא). זאת, בעוד שעיירות יהודיות שנמצאות מחוץ לתחום עולי בבל פטורות כברירת מחדל מקיום המצוות, אלא אם חויבו בכך במפורש. הברייתא אינה מתייחסת לתחומי הגליל ויהודה, שכן אזורים אלו היוו מרכזו של היישוב היהודי בארץ ישראל לאורך תקופת המשנה והתלמוד, ומכאן שחויבו במלוא המצוות התלויות בארץ.
באופן פרטני, מונה הברייתא ארבע ערים בארץ שנפטרו ממצוות התלויות בארץ בידי רבי יהודה הנשיא עצמו, בשל אוכלוסייה נכרית גדולה שהתקיימה בהן באותה עת:. בתיאור תחום קיסריה נזכרת גם העיירה כפר סבא.