cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מפלגת המתונים (שוודיה)
לאחר מספר תפקידים זוטרים בממשלות מרכז-ימין, הפכה המפלגה למפלגה המובילה באופוזיציה מול מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה, ומאז שתי המפלגות היו למפלגות המרכזיות בפוליטיקה השוודית. ב-1991 הקים ראש המפלגה קארל בילדט ממשלת מיעוט. זו הייתה הפעם הראשונה בה מפלגת אספת המתונים קיבלה את ראשות הממשלה. לאחר הפסד בבחירות 1994 הנהיגה המפלגה במשך 12 שנים את האופוזיציה עד לחזרתה לשלטון בעקבות בחירות 2006. בבחירות 2010 זכתה המפלגה ל-30.06% מקולות הבוחרים, והפכה למפלגה המרכזית בקואליציית הימין-מרכז, הברית, שכללה את מפלגת המרכז, המפלגה העממית הליברלית ומפלגת הנוצרים הדמוקרטים. הקואליציה הובסה בבחירות 2014.
ב-10 בינואר 2015, נבחרה אנה קינברג בטרה ליושבת הראש של המפלגה, והחליפה את פרדריק ריינפלט, ראש ממשלת שוודיה בשנים 2006–2014. תחת הנהגתו של ריינפלט, נעו עמדות המפלגה לכיוון מרכז בפוליטיקה השוודית. המפלגה תומכת בהפחתת מסים ובליברליזם כלכלי. באוקטובר 2017 נבחר ליושב ראש המפלגה אולף קריסטרסון, שהוביל קו ימני יותר מקודמיו.
מפלגת אספת המתונים חברה ב-International Democrat Union (בר"ת IDU) וב-European People's Party (בר"ת EPP) בפרלמנט האירופי.
היסטוריה
המפלגה נוסדה ב-17 באוקטובר 1904 בסטוקהולם, בכוונה להניע ארגון שיתמוך בקבוצת השמרנים שנוצרה בפרלמנט השוודי. במהלך המאה ה-19 השמרנים היוו חלק מהפרלמנט אולם לא הייתה מפלגה שתמכה בשמרנות. הימין השוודי אוים בשל הופעתן של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה (הוקמה ב-1889) והמפלגה העממית הליברלית (1902). המפלגה החדשה שהוקמה נקראה "התאגדות האנשים הבוחרים" (בשוודית: Allmänna valmansförbundet).
בראשית דרכה הייתה המפלגה לאומית ושמרנית. היא הדגישה את חשיבותה של הגנה חזקה, ותמכה המונרכיה במדינה וברעיון מדינת חוק. תחילה נקטה המפלגה בגישה של פרוטקציוניזם כלפי הכלכלה – תמיכה רחבה במכס על סחורות ייבוא כמו גם התערבות בכלכלה כגון סובסידיות לענף החקלאות. במהלך משבר מדיניות ההגנה בשנת 1914, המפלגה צידדה במלך גוסטב אך לא קיבלה את ממשלת הימין שמונתה בידי המלך והעדיפה "קבינט-מלחמה" עצמאי שמרני. בסופו של דבר הוקמה ממשלה ליברלית-סוציאל-דמוקרטית.
ארביד לינדמן הפך לגורם משפיע במפלגה וכיהן כראש ממשלת שוודיה בין השנים 1906–1911 (כיהן בהמשך בקדנציה נוספת בשנים 1928–1930). בשנת 1907 הציע בפרלמנט השוודי זכות בחירה לכל הגברים ובשנת 1912 נבחר רשמית למנהיג המפלגה. עם זאת, המפלגה הצביעה נגד זכות בחירה אוניברסלית לגברים ונגד זכות בחירה לנשים. חקיקה זו עברה לבסוף כיוון שהמפלגה הייתה במיעוט ובשל תמיכת הליברלים והסוציאל-דמוקרטים, למרות התנגדות הימין. לינדמן והישגיו כמנהיג הוערכו כבעלי חשיבות למפלגה החדשה.
בתחילת המאה העשרים סוציאל-דמוקרטיה ותנועת העבודה החליפו את הליברליזם ככוחות העיקריים המניעים לרפורמות קיצוניות. בתקופת הנהגתו של לינדמן המפלגה הגבירה את התנגדותה לסוציאליזם. בו בזמן, סוגיות סוציאליסטיות עוררו עניין פוליטי. המפלגה קיוותה להפחית מאיומן של המגמות המהפכניות על ידי פיוס מעמד הפועלים, ובממשלות שהנהיג לינדמן נעשו מספר רפורמות לקדמה חברתית. ממשלתו של לינדמן הייתה הראשונה שהחלה בהנהגת פנסיה ציבורית של המדינה.
בשנות העשרים הימין השוודי שינה מעט את עמדתו לכיוון השקפות הליברליזם הקלאסי בסוגיות כלכליות, בעיקר בשל השפעתו של הכלכלן הליברלי גוסטב קאסל. זמן קצר לפני השפל הגדול, בבחירות הכלליות שנערכו ב-1928 זכתה המפלגה ב-29.4% מקולות הבוחרים, הצלחתה הגדולה ביותר עד אז, על בסיס מצע אנטי-סוציאלי. הממשלה שהוקמה בהמשך בידי המפלגה לא קיבלה את הרעיון של כלכלת שוק אלא המשיכה במדיניות ההגנתית באמצעות תמיכה כספית נדיבה. הממשלה גם החלה בהסדרת הרגולציה בנושא חקלאות. באותה תקופה נוסדה התאחדות היצרנים, ששמה לה למטרה לנהל את הרגולציה ולקיים מונופולים בייבוא. ממשלתו של לינדמן הופלה בשנת 1930 לאחר שהסוציאל-דמוקרטים ומפלגת האנשים חופשיי הדעת התנגדו להצעה להעלאת המכס על תבואה.
במהלך שנות השלושים התחבטה המפלגה ביחס כלפי הנאציזם והפשיזם. תנועת הנוער של המפלגה, האיגוד הנציונאלי של צעירי שוודיה (Sveriges Nationella Ungdomsförbund), הייתה פרו-נאצית במוצהר. המפלגה האֵם לא אהבה את ההתפתחות הזו – לינדמן הצהיר שהשקפות פרו-נאציות אינן מקובלות במפלגה ובשנת 1933 האיגוד הנציונאלי של צעירי שוודיה הופרד מהמפלגה. בעוד המפלגה הקימה תנועת נוער חדשה בשם "ליגת הנוער המתון" או "השוודים הצעירים", ליבת הפעילים בתנועת הנוער הישנה הקימה מפלגה חדשה, "הליגה הלאומית של שוודיה".
מפלגת הימין (1952–1969)
בתחילת שנות החמישים שינתה שוב המפלגה את שמה ל"מפלגת הימין" (בשוודית: Högerpartiet) אך כינויה מחוץ לשוודיה נותר "המפלגה השמרנית". תחת הנהגתו של יארל יאלמרסון (Jarl Hjalmarson) בשנים 1950–1961 ביטאה המפלגה קול משמעותי נגד העלאת דרגות המס והגנה על צורת הקניין של רכוש פרטי, אותן ראתה המפלגה כחלק ממגמה גוברת לריכוזיות בידי המדינה.
בבחירות 1958 הפכה למפלגה הגדולה באופוזיציה ואולם, בבחירות של 1968 זכתה מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית ברוב מוחץ, עם למעלה ממחצית קולות הבוחרים ומפלגת הימין קיבלה כ-12% מקולות הבוחרים, המפלגה השנייה הקטנה ביותר.
מפלגת אספת המתונים (1969-הווה)
תדמיתה של המפלגה בקרב הציבור הפכה לקיצונית יותר ויותר ובמאמץ לשנות דימוי זה שינתה המפלגה את שמה בשנת 1969 ל"מפלגת אספת המתונים" (בשוודית: Moderata Samlingspartiet, לעיתים קרובות Moderaterna).
בשנת 1970 נבחר יסטה בומן למנהיג מפלגת אספת המתונים. תחת הנהגתו המשיכה המפלגה בשינוי איטי בהשקפתה, משמרנות לאומנית מסורתית לשמרנות אינטרנציונליסטית ליברלית. החל משנות ה-60 קראה המפלגה להצטרפותה של שוודיה לאיחוד האירופי. נקודת המבט של המפלגה הפכה ליותר סוציאלית וליברלית, שינוי שנראה כגורם מרכזי בייסוד מפלגת הנוצרים הדמוקרטים ב-1964, מפלגה שמרנית-סוציאליסטית. מפלגת אספת המתונים הצטרפה לממשלה בהנהגת טורביורן פאלדין, בה כיהן בומן כשר הכלכלה. המפלגות הלא סוציאליסטיות נותרו בשלטון עד שנת 1982 בהרכבים שונים. בבחירות של שנת 1979 הייתה המפלגה למפלגה השנייה בגודלה, מעמד עליו שמרה המפלגה גם בבחירות הבאות.
בשנת 1986 נבחר קארל בילדט, חמיו של בומן, לראשות המפלגה ובין השנים 1991–1994 הובילה מפלגת אספת המתונים קואליציה (בשיתוף מפלגת המרכז, המפלגה העממית הליברלית ומפלגת הנוצרים הדמוקרטים), כשבילדט מכהן כראש ממשלת שוודיה. בין היתר ממשלה זו הורידה מיסים ואת סך הוצאות המדינה והפריטה חברות שבבעלותה. בבחירות 1994 שמרה המפלגה על כוחה אולם שותפותיה הקואליציוניות קיבלו פחות מושבים בריקסדאג והסוציאל-דמוקרטים יצרו קואליציה. בבחירות 2002 ספגה המפלגה ירידה דרסטית באחוזי ההצבעה. בשנת 2003 נבחר פרדריק ריינפלט לראשות המפלגה.
לפני בחירות 2006 שינתה המפלגה את כיוונה הפוליטי, לכיוון המרכז-ימין. כדי לשקף את עמדותיה החדשות שינתה המפלגה את שמה ל"מתונים החדשים" (בשוודית: De Nya Moderaterna). עמדות אלו כללו נקיטת צעדים יזומים למניעת אבטלה, הורדת מיסים בשילוב רפורמות לחיזוק מדינת הרווחה השוודית. החל משנת 2006 אימצה המפלגה את הסלוגן "מפלגת הפועלים השוודית", סלוגן שהסוציאל-דמוקרטים עשו בו שימוש בעבר. לפני הבחירות הקימה המפלגה את "הברית למען שוודיה", ברית פוליטית בין מפלגת המרכז, המפלגה העממית הליברלית ומפלגת הנוצרים הדמוקרטים. בבחירות 2006 זכתה המפלגה לתוצאה הטובה ביותר שלה מאז 1928, עם כ-26% מקולות הבוחרים. לאחר הבחירות נעזרה המפלגה ב"ברית למען שוודיה" והקימה קואליציה עם מפלגות הברית, כשפרדריק ריינפלט משמש כראש ממשלה. בבחירות 2010 קיבלה המפלגה כ-30% מקולות הבוחרים אך שותפותיה לקואליציה קיבלו פחות קולות. ריינפלט נותר ראש הממשלה, אך בממשלת מיעוט.
בבחירות 2014 ירדה המפלגה ל-23.6% מקולות הבוחרים, וסטפן לוון ומפלגת הסוציאל-דמוקרטים קיבלו את ראשות הממשלה. בבחירות ב-2018 המשיך לרדת כוחה של המפלגה בפרלמנט, והיא זכתה ב-70 מושבים. על אף שכוחה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ירד גם הוא בחדות, הקואליציה של הסוציאל-דמוקרטים, הירוקים ומפלגת השמאל זכו יחד במושב אחד יותר ממפלגות הברית השוודית. בעקבות התוצאות הצמודות והצבעת אי-אמון בסטפן לוון ב-25 בספטמבר 2018, נכנסה המערכת הפוליטית השוודית למספר חודשים שבהם לא הצליח אף מועמד להקים ממשלה חדשה. אולף קריסטרסון ממפלגת המתונים קיבל ב-9 בנובמבר הזדמנות להקים ממשלה, אך הוא הפסיד בהצבעה 154–195. לאחר מספר ניסיונות כושלים נוספים להקים ממשלה, נבחר לוון שוב ב-18 בינואר 2019, והמתונים נותרו באופוזיציה. מעט יותר משבוע לפני כן הכריזו ראשי הברית השוודית על סיום שותפותם הפוליטית.
בבחירות בספטמבר 2022 איבדה המפלגה שני מושבים נוספים. עם זאת, לאחר כחודש של משא ומתן, הצליחו המתונים להגיע להסכם משותף (מכונה "Tidöavtalet") עם מפלגת הנוצרים הדמוקרטים והמפלגה העממית הליברלית, בעוד השוודים הדמוקרטים הסכימו לתמוך מבחוץ בקואליציה בראשות קריסטרסון בתמורה להשפעה על מדיניות הממשלה. בעקבות זאת הצליח מנהיג המתונים קריסטרסון ליצור ממשלת מיעוט, שהחלה לכהן ב-18 באוקטובר 2022. 13 מתוך 24 השרים בממשלה הם ממפלגת המתונים.
פאוזיה בנתי עבדאללה
פאוזיה בנתי עבדאללה, (במלזית: Fawzia Binti Abdallah, בשמה בלידה מרצלה מנדל (בגרמנית: Marcella Mendl) נודעה מאוחר יותר גם כ"ליידי מרסלה איברהים" (באנגלית: Lady Marcella Ibrahim, 9 בנובמבר 1915 וינה - 1 ביוני 1982 לונדון) הייתה נסיכה מלזית, ממוצא יהודי-רומני-אוסטרי, סולטאנה של ג'והור (1959-1940), אשתו הרביעית של איברהים, סולטאן ג'והור.
שנותיה המוקדמות באוסטריה
מרצלה מנדל נולדה בווינה בשנת 1915, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה לאדגר מנדל, סוכן מכירות יהודי לכלי רכב, יוצא רומניה, ולוולרין וילצ'ק, ילידת הונגריה. בהיותה בת 5, נפרדו הוריה, והיא נותרה בחזקת אמה. היא למדה בבית הספר לבנות "שוורצוואלד" בווינה ובנעוריה הצטיינה ביופייה ובשמחת החיים. היא נהגה לשחק ברידג' בסלונים של מלון "הארכידוכס קרל" ברחוב קרנטנר שבמרכז ווינה. בגיל 20 הייתה חברתו של המיליונר היהודי הוינאי ארתור דראך (1942-1894), מראשי תעשיית העצים ביוגוסלביה, אליו התלוותה לטיולים. מנדל בילתה תכופות בעיירות הקייט האוסטריות ואהבה לטייל בהרים.
בארצות הברית ובאנגליה
סיפוח אוסטריה על ידי היטלר בשנת 1938 העמידה את מנדל היהודייה בסכנה והיא נסעה יחד עם סוחר האמנות זיגפריד ויליצ'ק, בן דוד של אמה, לארצות הברית. בניו יורק היא למדה בקורס למזכירות ועבדה תקופה במשרדו של ויליצ'ק. בשנת 1939 העדיפה לעבור לגור בלונדון, בה התיישבה בינתיים אמה. מרצלה מנדל ואמה התגוררו במלון היוקרה "גרוסוונור האוס". בימי הקרב על בריטניה התגייסה מנדל כנהגת אמבולנסים של הצבא.
הנישואים עם הסולטן איברהים
במלון שבה גרה התארח באותה תקופה גם הסולטאן של ג'והור, אחת מסולטנויות שבחצי האי המלאי. הוא היה אז בן 67, והיה פנוי, אחרי הגירושים מאשתו השלישית הסקוטית, הלן ברתולומיו. הייתה לו מאהבת, רקדנית בשם לידיה ססיליה (סיסי) היל, שבאוקטובר 1940 נהרגה במתקפה אווירית על קנטרברי בעת שערכה שם קניות. כעבור שבועות ספורים, ב-28 באוקטובר 1940, התוודע הסולטאן למרצלה בת ה-25 כשהיא מכרה לו פרח פרג במסגרת התרמות במלון לטובת הצלב האדום. הסולטאן, שהיה אחד מעשירי העולם, במיוחד הודות ליצוא הגומי של ארצו, הוקסם על ידי "היופי הרומני" כפי שכונתה והציע לה נישואים. היא הסכימה לצורך העניין להתאסלם והחתונה התקיימה ב-6 בנובמבר 1940 באווירה אינטימית בקקסטון הול כשהעדים היו אמה של הכלה והעוזר האישי של הסולטאן, קפטן עבדאללה. שמלת הכלולות שלה הייתה מקושטת בסמל של ג'והור מעוטר בזהב וביהלומים כשבידיה נשאה זר סחלבים. מרצלה נאלצה לאמץ שם מוסלמי - "פאוזיה בנתי עבדאללה". אחרי ירח דבש נסעה עם בעלה לג'והור. התקבלה עם 21 מטחי תותח. בשנים 1940–1955 כונתה הנסיכה החדשה בדרך כלל "ליידי מרסלה איברהים".בהתחלה התייחסו אליה התושבים בהסתייגות ובחוסר אמון. בשנת 1941 מלזיה נכבשה על ידי היפנים שהשפילו את הזוג המלכותי והכריחו אותו לעזוב את ארמונם ולעבור לבית עלוב. ב-1945 הכיבוש היפני הסתיים והשלטון הבריטי הושב על כנו. החלו בהמשך ההליכים לקראת השגת העצמאות במסגרת פדרציה של סולטנויות. איברהים לא ראה בעין יפה את התפתחויות.
ב-18 בספטמבר 1950 ילדה הסולטאנה את תינוקת שקיבלה את השם טונקו מרים. לאיברהים היו 4 בנים מנישואיו הקודמים. ב-17 בספטמבר 1955 בנוכחות מנהיגים פוליטיים וצבאיים ממלזיה ומחו"ל קיים איברהים חגיגה מפוארת לכבוד "יובל היהלום" - מלאת 60 שנה לשלטונו ומלאת גיל 82.בהזדמנות זאת הוא ארגן הכתרה חגיגית של אשתו כסולטאנה של ג'והור. בסוף חייו העדיף איברהים לגור יחד עם פאוזיה ובתם בלונדון, כרגיל במלון גרוסוונור האוס. הוא הלך בו לעולמו ב- 8 במאי 1959. אשתו ישבה לידו עד לרגע הלווייה שהתקיימה במולדת.
שנותיה האחרונות בלונדון
פואזיה מרסלה שבה ללונדון יחד עם בתה. בעלה הוריש לה רק דירת פאר בלונדון ו-400,000 לירות שטרלינג. כמו כן קיבלה עד סוף חייה קצבה חודשית בשווי 1,000 דולר, כל עוד שלא תתחתן שוב. בתה, טונקט מרים התחתנה בשנת 1978 עם זמר הפופ בארי רייאן, אך התגרשה כעבור שנתיים. הסולטאנה עצמה נפטרה במלון גרוסוונור האוס ב-1 ביוני 1982 בעקבות מחלה חשוכת מרפא. היא הובאה לקבורה במאוזולאום סולטאן אבו בכר בג'והור באהרו.
אלפרד פון בקמן
אלפרד פון בקמן (בגרמנית: Alfred von Böckmann; 29 בספטמבר 1859 – 19 בנובמבר 1921) היה גנרל לוטננט גרמני אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
תחילת דרכו
בקמן נולד ב-29 בספטמבר 1859 בעיר פוטסדאם שהשתייכה אז לממלכת פרוסיה. ב-1880 הוא התגייס לצבא הפרוסי בדרגת לויטננט. ב-1907 הוא מונה לראש מטה הקורפוס ה-14 אשר הוצב בקרלסרוהה, וב-20 באפריל 1909 הועלה לדרגת אוברסט. במרץ 1911 מונה למפקד גדוד אשר הוצב בשוורין. בנובמבר 1912 מונה למפקד הבריגדה ה-75 אשר הוצבה באולשטין, וב-27 בינואר 1913 הועלה לדרגת גנרל מיור.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 היה בקמן מפקד הבריגדה ה-75. הבריגדה שלו נכללה במסגרת הדיוויזיה ה-37 אשר הייתה חלק מהקורפוס ה-20. הבריגדה נפרסה בחזית המזרחית והשתתפה בבלימת הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית וכן בקרב טננברג ובקרב הראשון על האגמים המזוריים. בסטפמבר 1914 הוא מונה למשך תקופה קצרה למפקד הדיוויזיה ה-41. ב-1915 הוא השתתף בקרב השני על האגמים המזוריים, וב-15 באוגוסט של אותה שנה מונה לראש מטה ארמיית הניימן תחת אוטו פון בלו. הוא השתתף עם הארמייה במתקפת גורליצה-טרנוב, ולאחר מכן בנסיגה הגדולה, וב-30 בדצמבר 1915 שונה שמה לארמייה השמינית. ב-5 באוקטובר 1916 הועברו בקמן ובלו לחזית המקדונית. בלו מונה למפקד קבוצת ארמיות פון בלו ובקמן מונה לראש מטה הקבוצה. כוחות הקבוצה נכשלו בכיבוש העיר סלוניקי, ובעקבות כך הוחלף בלו ב-22 באפריל 1917 בפרידריך פון שולץ. ב-8 באוגוסט של אותה שנה מונה בקמן למפקד קורפוס המילואים ה-3, וב-5 בספטמבר הועבר לפקד על הקורפוס ה-14. ב-1 בנובמבר 1917 מונה למפקד קורפוס המשמר היוקרתי. הקורפוס נכלל במסגרת הארמייה הרביעית והוצב בחזית המערבית. ב-9 באפריל 1918 השתתף הקורפוס בהתקפה של הארמייה על הכוחות הבריטים לכיוון נמלי תעלת למאנש, במסגרת קרב איפר הרביעי שהיה חלק ממתקפת האביב, אך המתקפה נכשלה בכיבוש יעדיה. בהמשך אותה שנה הותקף הקורפוס בידי מדינות ההסכמה במסגרת מתקפת מאה הימים, ונאלץ לסגת מעמדותיו. ב-12 באוגוסט 1918 הועבר בקמן לפקד על הקורפוס השלישי. הוא פיקד על הקורפוס עד סיום המלחמה, וב-30 בספטמבר 1919 פורק הקורפוס ובקמן פרש מהצבא.
בקמן נפטר בעיר באד וילדונגן ב-19 בנובמבר 1921 בגיל 62.
מטיגארי
מטיגארי (באנגלית: Matigari ma Njiruungi) הוא רומן מאת הסופר הקנייתי נגוגי וה ת'יונגו שנכתב בשנת 1986 ונחשב לאחד מהרומנים המשפיעים ביותר על הקולנוע האפריקאי, ועל יוצרים אפריקאים ברחבי העולם בפרט. ת'יונגו, אחד מגדולי היוצרים באפריקה, מגולל בספרו את מאבקו של 'מטיגארי מא נג'ירונגי' פטריוט מתנועת השחרור של המאו מאו השב מהיערות, לאחר מאבק ארוך שנים בהתיישבות הלבנה שהשתלטה על אדמות העם הקנייתי.
עלילה
מטיגארי עוזב את היערות, לאחר שהביס את המתיישב ויליאמס שהשתלט על אדמתו ולכן, מחליט להניח את נשקו. הוא קובר את נשקו תחת עץ תאנה ולאחר מכן, קורע מקליפת גזעו רצועה ומתעטף בה כ'חגורת שלום' כסמל לתום המאבק. מטיגארי יוצא למסע בארץ המשוחררת, במטרה לתקוע בקרן הצבא הפטריוטי בתרועת ניצחון ולכנס את בני עמו, המשולים למשפחתו, אל ביתם החדש. אולם, מרגע שהוא יורד מהגבעות הירוקות לעיר הגדולה, נחשף מטיגארי לראשונה לניאו קולוניאליזם המושחת ולעוני של בני עמו. כבר במפגשו הראשון עם המציאות הקפיטליסטית, נתקל מטיגארי בילדים עניים המתרוצצים במגרש הגרוטאות שמלקטים חפצים ומנוצלים על ידי המשטרה והשלטון המקומי. המחזות הקשים בהם נתקל מטיגארי גורמים לו להתעשת ולהבין שקיים פער בין המציאות בעיר הגדולה ובין תקוותו להקים בארצו המשוחררת בית חדש. מטיגארי פוגש במהלך העלילה את הנער היתום מוריוקי, את העלמה גות'רה ואת הפועל נגארורו וה קירירו, דמויות המייצגות את המעמדות המדוכאים. מטיגארי גואל את הנער מוריוקי מ'בית הקברות למכוניות' בו התגורר ומציל את גות'רה מניסיון אונס של המשטרה המקומית. בעקבות זאת, שמועות אודות גיבור לאומי משיחי בשם מטיגארי, מתחילות להתפשט במהרה ברחבי המדינה.
מטיגארי מתפעל מהשינויים שהוא רואה: אנשים נוהגים עכשיו במכוניות שלהם, והעיר גדלה במידה ניכרת. הוא מחליט להתחיל לחפש את אנשיו בבית חרושת. עם זאת, הוא מזועזע כאשר הוא מגלה כי כמה ילדים משלמים דמי כניסה כדי לחטט בזבל שבמזבלה. הילד השני, מוריוקי, מוביל אותו לחצר גרוטאות, ומסביר שהילדים משתמשים בגרוטאות של מכוניות ישנות. כאשר מטיגארי מנסה להגיע אליהם, הם זורקים עליו אבנים עד שהוא מחוסר הכרה.
פועל מפעל בשם Ngaruro מגיע לעזרתו של מטיגארי, מביא אותו למקום קריר שבו הוא יכול להתאושש מפציעות שלו. בדרך, מטיגארי מספר לנאגורו את הסיפור על איך הרג את מר ויליאמס אותו האשים בדיכוי וניצול של המקומיים: הוא רצה להרוג את מר ויליאמס כשהיה בטלפון, אך שמשרתו, מר בוי הגיח לפתע טורפד ניסיון זה. כשראה שהוא לא היה סיכוי נגד שני אנשים, מטיגארי נמלט כאשר מר ויליאמס ומשרתו רודפים אחריו. בסופו של דבר, מטיגארי הצליח להרוג את ויליאמס בהרים.
לאחר מכן מכן, מטיגארי מצליח סוף סוף להגיע לבר. עם זאת, נאגורו הפועל אינו יכול להישאר איתו, מאחר שהוא צריך לחזור למפעל מוקדם. מטיגארי מזמין אוכל ושתייה אבל לא אוכל כלום. במקום זאת, הוא מוטרד ברגע שהוא פוגש את הזונה גות'רה, אשר מסתתרת מפני שני שוטרים. כשהיא רואה אותם הולכים לכיוון הבר, היא מנסה לברוח. אבל השוטרים תופסים אותה לאחר שהם משסעים בה את הכלב המשטרתי. אולם מטיגארי נרתם לעזרתה ללא חשש, ומורה לשוטרים להפסיק לאיים על אנשים חפים מפשע. אומץ לבו ונחישותו של מטיגארי מרתיעה את שני השוטרים, אשר בסופו של דבר מניחים לגותרה.
כאשר מטיגארי יושב עם גותרה בבר היא מסבירה לו כי היא שונאת את המשטרה המקומית בשל הריגתם את אביה, שנעצר כי היה פטריוט אשר נלחם למען העצמאות. כדרך להודות למטיגארי על הצלת חייה, היא מחליטה להישאר איתו ולעזור לו להגיע הביתה. הקבוצה בסופו של דבר מגיע לאחוזה ענקית אשר מטיגארי טוען לאורך הספר שהיא שייכת לו. השניים נעצרים על ידי שני גברים, שמתברר שהם בניו של ויליאמס ומר בוי. רוברט ויליאמס הוא איש חזק, אשר מכר את הבית לג'ון בוי ג'וניור. השניים דורשים לראות את שטר הבעלות על האחוזה של מטיגארי. מטיגארי מסרב לשתף פעולה והוא נעצר כאשר הוא מנסה לפתוח את השער.
הוא מוצא את עצמו בתא חשוך עם אסירים אחרים, שנעצרו על פשעים שביצעו מתוך ייאוש, ובגין "הפצת הקומוניזם". מטיגארי חולק עם האסירים את מזונו. כשהוא מספר להם איך נעצר, האסירים נדהמים לראות לגלות כי מדובר בלוחם החופש המפורסם אשר שמו הולך לפניו בכל רחבי המדינה ובערוצי הרדיו.
לאחר שהחליפו את הסיפורים שלהם, האסירים משוחררים בנסיבות מסתוריות, מה שמוביל את מטיגארי להיות אגדה, ואף מושווה למלאך אלוהי בשל יכולתו העל-טבעית להימלט מהכלא.
אנשים מכל רחבי הארץ מוסיפים עוד פנטזיה לסיפוריו, מהללים אותו כקדוש. כאשר הוא נודד בארץ במהלך המסע שלו כדי למצוא אמת וצדק, הוא מנודה כל הזמן משם מאחר שהאנשים לא מזהים אותו כלוחם החופש המהולל. הוא עובר ממקום למקום ופוגש במקומיים שונים ומגוונים עד שאישה זקנה אומרת לו ללכת לתלמידים, כיוון שגם הם גם מחפשים את האמת. לאחר מכן, הוא מחליט ללכת לכנסייה ולהתייעץ עם הכומר המקומי. הכומר, בהיותו משתף פעולה עם הממשלה, אינו מסייע למטיגארי בחיפוש אחר האמת והצדק. במקום זאת, הוא מציע למטיגארי להשתתף בפגישה מאוחר יותר באותו יום ולדבר עם שר האמת וצדק עצמו. במפגש, שנצפה על ידי נציגים ממדינות מערביות, מוצגים האסירים שברחו עם מטיגארי לפני הציבור והורשעו על ידי שופטים וחבר מושבעים של נאמני הממשלה. האיש היחיד שאינו מורשע מתברר כאחד מהמלשינים של חברי הממשלה. מטיגארי מתעמת ישירות עם שר האמת והצדק, קורא לממשלתו שלא כדין ומאשים אותו בהיותו חלק מהכוח המדכא, המנצלת את אנשיהם. השר מגדיר את מטיגארי כמשוגע, ומורה לשולחו למוסד לחולי נפש. עם זאת, אנשי האספה מתחילים לשיר שירים על מהפכה, אשר נאסרה במהירות על ידי השר. לאחר הפגישה, הממשלה מחוקקת חוקים נוקשים יותר כדי לדכא את העם במאמץ לחסל את המחשבות המהפכניות שלו. בבית החולים לחולי נפש, מטיגארי מחליט לחפור את כלי הנשק שלו ולהילחם עם המדכאים באלימות, לאחר שהוא מבין כי המילים לבדן אינן יכולות לשרתו במסגרת החיפוש אחר האמת והצדק.
בעזרתם של מוריוקי וגותרה, הוא מצליח להימלט מן המוסד לחולי נפש. הוא מתכנן לחזור ולקחת את נשקו אשר קבר תחת עץ התאנה ולתקוף את ביתו של מר ויליאמס כדי להחזיר לעצמו את אדמתו. בדרך לעץ שבו קבורים הנשק והתחמושת אשר הוא הטמין בתחילת הסיפור. הקבוצה מצליחה לגנוב מרצדס מזוג שמקיים יחסי מין במכונית, אשר מאוחר יותר מתברר כי מודבר באשתו של שר האמת והצדק.
מטיגארי אינו מצליח להגיע אל העץ, ובמקביל מתחיל מרדף של המשטרה אחר מטיגארי אשר נוהג במרצדס דרך דלת הכניסה לביתו של מר ויליאמס. בדרך, הוא רואה המוני אנשים מחכים לנס שיקרה, כשהשמועה אודות חזרתו התפשטה כאש בשדה קוצים. הבית מתפוצץ בסופו של דבר, אבל מטיגארי אינו מצליח להימלט.
גותירה, מוריוקי ומטיגארי, מנסים לברוח מהמשטרה, שרודפים אחריהם ללא הרף. ממש לפני שהגיע הנהר, אשר מטיגארי אומר יוביל לביטחונם, הוא וגוטרה הם ירו למטה. גופם נופל לתוך הנהר ומעולם לא נמצא, המוביל מיתוסים חדשים ואגדות על מטיגארי לאחר ששרדו. מורוקי, היחיד ששרד את המאבק, מגיע לבסוף לעץ התאנה, חופר את רובהו של מטיגארי ומתחיל לשיר את שיר הניצחון.
מטיגארי מעלה בפני הדמויות אותן הוא פוגש במהלך העלילה שאלות וטענות שתושבי המדינה אינם מעזים לשאול תחת שלטון הדיכוי, ומספר להן אודות מאבקו הממושך במתיישב ויליאמס. הוא מציין שניהל, ייצר והפעיל את עסקי חוותו של ויליאמס, אך התוצרת והרווחים הלכו לכיסו של המתיישב שהשתלט על ביתו של מטיגארי. בהמשך מסעו, חוזר מטיגארי עם מוריוקי וגות'רה לחוות המתיישב, אך הפעם מתעמת עם בנו, רוברט ומשרתו ג'ון בוי. הוא דורש מהם בחזרה את ביתו ובעקבות זאת, נעצר ומושלך לכלא. שם, פוגש מטיגארי בתא המעצר, שיכור, איכר, סטודנט, מורה וגנב. מרגע שכל אחד מהאסירים בתא מגולל את סיפורו, הם מגלים שהמשותף להם הוא שנעצרו משום שהיוו איום על האליטה המקומית. לבסוף, הם נמלטים מהכלא באופן מסתורי יחד עם מטיגארי והשמועות אודות יכולותיו העל טבעיות ממשיכות להתפשט ברחבי הארץ.
המשמעויות הסמויות בספר
בהקדמה לספר, פונה הסופר ת'יונגו לציבור הקוראים ומציין שהסיפור, ההתרחשויות, הדמויות והמדינה הם דמיוניים וכותב "מי ייתן והסיפור יתרחש בכל מרחב שתבחר!". כך שלכאורה, ת'יונגו מציין שהספר אינו דן בתהליך היסטורי, מקום ספציפי או אירוע קונקרטי, אלא במצב סוציו-פוליטי. עם זאת, ניכר כי הספר דן בתהליך התמסדות הניאו קולוניאליזם במדינות אפריקה בכלל וקניה בפרט. כך למשל, בספר מתואר שלטון שהתמסד על ידי האליטה שתפסה את מקומו של השלטון הבריטי אשר נעלם בהדרגה, אך נותר כשלטון עקיף. זאת בדומה לתהליך בקניה. הספר מתאר כיצד התיישבותם של הבריטים באדמותיה הפוריות של קניה, דחקה את המקומיים מאדמתם החקלאית אל השטח הנחות לאחר שהשתלטו עליה ב-1895. ההתיישבות התרכזה בעיקר באדמות שבט הקיקויו בפרובינציה המרכזית ולכן, הם היו הנפגעים העיקריים ממנה. אלו שהיו מקורבים לשלטון מבין הקיקויו, זכו באדמות בשמורות הילידים וחלקם הפכו לאריסים, אך רובם נשארו חסרי כל. לכן, הם נאלצו להגר לעיר ולעבוד כשכירים בתנאי עבדות. ב-1945, החלו בני הקיקויו להביע את מורת רוחם מהדיכוי ופתחו בשביתות ומחאות עד שלבסוף הקימו את תנועת 'האיחוד האפריקני של קניה' (KAU) בראשות ג'ומו קניאטה. התנועה דרשה שוויון זכויות מלא, אך דרישותיה לא נענו ומחאותיה דוכאו. הספר משווה בין המציאות הפוסט קולוניאלית לתקופת השלטון הקולוניאלי המונופוליסטי שהפקיע מהמקומיים את ההון, הקרקעות ומשאבי הטבע כאשר רוב הרווחים זרמו מקניה לבריטניה.
הספר יצא לאור לראשונה בשפת הקיקויו ב-1986 והוא עוסק גם בתקופת שלטונו של הנשיא דניאל אראפ מוי, נשיאה השני של קניה. בתקופת שלטונו, חיזק מוי את כוחה הפוליטי של מפלגתו 'האיחוד הלאומי האפריקני של קניה' (KANU) שהייתה המפלגה הדומיננטית בקניה מאז זכתה לעצמאות ב-1963. תחת שלטונו של מוי רוכז הכוח המדיני בידי מפלגתו שדיכאה גורמים אופוזיציוניים מבית, ואף נחקק חוק שאסר על השתתפותן של מפלגות מתחרות בבחירות. בנוסף לכך, הפעיל מוי צנזורה על אמצעי התקשורת, ומעצר מתנגדים, כמו הסופר ת'יונגו עצמו, ללא משפט והגלייתם. בעקבות זאת, פרצו באותה תקופה מחאות סטודנטים כנגד מדיניות שלטונו של מוי בקניה. כך שלמעשה, הספר מתאר את מדיניות הדיכוי של מוי שכללה השתקת מתנגדי משטר, מעצר סטודנטים ומורים בעלי אידאולוגיות מרקסיסטיות וסגירת אוניברסיטאות.
מרד המאו מאו
פירוש שמו של 'מטיגארי מא נג'ירונגי' בשפת הקיקויו הוא 'הפטריוטים ששרדו את הכדורים' ולכן הוא מעיד על השתייכותו בעבר למרד תנועת ההתנגדות 'המאו מאו' שכלל פעולות גרילה נגד השלטון הבריטי ומשתפי פעולה מקומיים. מטיגארי מתאר בתחילת העלילה כיצד נשבע בשבועת הפטריוטים של המאו מאו ויצא למרד לאחר שנושל מאדמתו על ידי המתיישב ויליאמס. הספר מציג את טקס החניכה להצטרפות המאבק המזוין, שהתבצע באמצעות חיתוך העור. "דמם התמזג עם האדמה והם הפכו פטריוטים, מוכנים למאבק המזוין העתיד לבוא". התיישבותם של הבריטים שהשתלטו על אדמות העם הקנייתי, באה לידי ביטוי בעלילה בסיפורו של מטיגארי, שהקים וניהל את מפעל הקפה והתעשייה לעיבוד התה בחווה, שנגזלו ממנו על ידי המתיישב ויליאמס. הספר מתאר את המציאות הפוסט קולוניאלית, דרך עיניו של מטיגארי. כך למשל מגלה מטיגארי בתחילת העלילה כי אף על פי שהביס את המתיישבים ושיחרר את עמו, קניה בפרט ואפריקה בכלל מתפקדות כפריפריה של העולם העשיר.
אחת הסיבות לטינת הקיקויו ללבנים היה שטף המתיישבים ב"רמות הלבנות" לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 1952 חיו בקניה 42,000 מתיישבים לבנים ו־1.25 מיליון אפריקאים.
בשנת 1950 התנגדות הקיקויו ב"רמות הלבנות" הפכה לאלימה ובוצעו פעולות חבלה כנגד המתיישבים הלבנים. למרות זאת, אפילו נציגי הקיקויו בבית הנבחרים הקנייתי פקפקו בכך שלמאו מאו גודל משמעותי. בשנת 1952 הפעולות נגד האירופאים הפכו לשכיחות יותר והתפשטו למחוזות נקרו, נוישה ולקיפיה. באוקטובר המרד הפך למלחמה.
ריצ'רד וודוויל, רוזן ריברס הראשון
ריצ'רד וודוויל, רוזן ריברס הראשון KG (1405 – 12 באוגוסט 1469), היה אביה של אליזבת וודוויל וחמיו של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה.
ראשית חייו
ריצ'רד וודוויל נולד במיידסטון בקנט, והיה בנם של ריצ'רד ווידוויל (וודוויל), צ'מברלין של הדוכס מבדפורד, וג'ואן ביטלסגייט (או בדליסגייט), בתו של תומאס ביטלסגייט בנייטסטון בקהילה של אוטרי סנט מרי בדבון. הוא היה גם נכדו של ג'ון ווידוויל שהיה השריף של נורת'המפטונשייר (בשנים 1380, 1385, 1390).
נישואים וקריירה כאיש חצר
וודוויל הלך בעקבות אביו לשירות הדוכס מבדפורד. בשנת 1433 התחתן הדוכס עם ז'אקטה מלוקסמבורג בת ה-17; היא הייתה אשתו השנייה של הדוכס והוא היה מבוגר ממנה משמעותית ובריאותו לקויה. כשהדוכס מת ב-1435, ז'אקטה נותרה אלמנה נטולת ילדים ועשירה. היא נדרשה לבקש אישור מהמלך הנרי השישי לפני שתוכל להתחתן בשנית, אך במרץ 1437 התברר שהיא נישאה בסתר לריצ'רד וודוויל שהיה הרבה מתחתיה בדרגתה ולא נחשב לבעל מתאים לאלמנת דודו של המלך. בני הזוג נקנסו ב-1,000 ליש"ט, אך קנס זה בוצע באוקטובר של אותה שנה.
למרות ההתחלה הלא טובה הזו, הזוג הנשוי שגשג במהרה, בעיקר הודות לבולטות המתמשכת של ז'אקטה במשפחת המלוכה. היא שמרה על דרגתה והנדוניה כדוכסית מבדפורד, מה שסיפק בתחילה הכנסה של בין 7,000 ל-8,000 ליש"ט לשנה, אם כי עם השנים זה הצטמצם כתוצאה מהפסדים טריטוריאליים בצרפת וקריסת הכספים המלכותיים באנגליה. ריצ'רד וודוויל זכה לכבוד בדרגות צבאיות, בהן הוכיח את עצמו כחייל מעולה.
כבוד נוסף עבור שניהם הגיע כאשר הנרי השישי התחתן עם מרגרט מאנז'ו, שדודה היה גיסה של ז'אקטה (אחותה של ז'אקטה איזבל התחתנה עם דודה של מרגרט מאנז'ו, שארל דו מיין). בני הזוג וודוויל היו בין אלו שנבחרו ללוות את הכלה לאנגליה, והמשפחה הרוויחה עוד יותר באמצעות הקשר הכפול הזה למשפחת המלוכה. סר ריצ'רד הועלה לדרגת הברון ריברס ב-1448. בעקבות כך ילדיהם גדלו ונהנו מפריבילגיה ניכרת ומשלווה חומרית.
קריירה צבאית
וודוויל הועלה לדרגת קפטן ב-1429, שירת בצרפת ב-1433 והיה אביר של יורש העצר דוכס בדפורד ב-1435. הוא היה ב-Gerberoy בשנת 1435 ושירת תחת ויליאם דה לה פול, דוכס סאפוק, בשנים 1435–1436. לאחר מכן הוא לחם תחת סאמרסט ושרוסברי ב-1439 ותחת הדוכס מיורק בשנים 1441–1442, כאשר מונה לקפטן של אלנסון ולאביר דגל.
וודוויל קיבל את התואר ברון ריברס על ידי הנרי השישי ב-9 במאי 1448. שנתיים לאחר מכן, כסר ריצ'רד, הוא קיבל את תואר אביר מסדר הבירית ב-1450. הוא מונה לסנשאל של גסקוניה בשנת 1450 (אך לא הצליח להגיע אליה לפני נפילתה) ולאחר מכן ללוטננט של קאלה בשנים 1454–1455. הוא מונה לשומר נמלי סינק ב-1459 כדי להגן על קנט מפני פלישת הרוזנים היורקיסטים (אך נתפס בסנדוויץ').
במלחמות השושנים, הוא היה בתחילה לנקסטרי, אבל הוא הפך ליורקיסט כשחשב שהמטרה הלנקסטרית אבודה. הוא השלים עם אדוארד הרביעי המנצח, חתנו לעתיד. ב-1 במאי 1464, אדוארד התחתן עם בתו של ריברס אליזבת, אלמנתו של סר ג'ון גריי מגרובי. ריצ'רד קיבל את התואר רוזן ריברס ב-1466, מונה ללורד הראשון של האוצר במרץ 1466 ולקונסטבל של אנגליה ב-24 באוגוסט 1467.
אחרית חייו
כוחה של המשפחה החדשה הזו היה מאוד לא מקובל על המפלגה הברונית הישנה, ובמיוחד לרוזן מוורוויק. ריברס נחשב כבעל מעמד חברתי נמוך שעלה לגדולה, ובאפיזודה אירונית, חתנו לעתיד בשנת 1460, בעודו מקבל את כניעתו, נזף בו על שהעז, לאור לידתו הנמוכה, להילחם נגד בית יורק. מועצת המלך, בתגובתה המחרידה לנישואיו של המלך, אמרה בבוטות שמעמדו החברתי הנמוך של ריצ'רד וודוויל כשלעצמו פירושו שהמלך בוודאי יודע "שאליזבת לא הייתה האישה עבורו". בתחילת 1468, אחוזות ריברס נבזזו על ידי הפרטיזנים של וורוויק, והמלחמה שנפתחה בשנה שלאחר מכן נועדה להרוס את משפחת וודוויל. לאחר התבוסה היורקיסטית בקרב אדג'קוט ב-26 ביולי 1469, ריברס ובנו השני ג'ון נלקחו בשבי בצ'פסטו. לאחר משפט ראווה נמהר, הם נערפו בקנילוורת' ב-12 באוגוסט 1469.
בנו הבכור של ריצ'רד וודוויל, אנתוני, ירש את תואר הרוזן שלו.
ללורד ריברס הייתה משפחה גדולה. בנו השלישי, ליונל (נפטר ב-1484) הפך לבישוף של סולסברי. כל בנותיו התחתנו עם אצילים בכירים: קתרינה וודוויל, בתו השמינית, הייתה אשתו של הנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם.
"וודוויל" הוא האיות המודרני של השם: בזמנם נעשה שימוש ב"ווידוויל", "ויידוויל" וגרסאות אחרות.
משפחתו
לריצ'רד ולז'אקטה נולדו 15 ילדים:
רוברט גלובר, סומרסט הראלד, ציין 'ריצ'רד' אחר שנראה כאילו נולד לפני ריצ'רד הרוזן השלישי. 'ריצ'רד וודוויל' נכח בהטבלה של הנסיך ארתור (בנם של אליזבת מיורק והנרי השביעי) ב-24 בספטמבר 1486 בקתדרלת וינצ'סטר; סבתו של ארתור, אליזבת וודוויל, שימשה כסנדקית שלו, וגם אחיה הצעיר אדוארד נכח בטקס.
פי גלילות
פי גלילות מסופי נפט וצינורות בע"מ הייתה חברה ממשלתית, שניהלה מסופי נפט וצינורות נפט, כחלק ממשק האנרגיה של מדינת ישראל. החברה נקראת על שם עמק גלילות, שם הוקם המסוף הראשון שלה.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1959 במטרה להקים ולהפעיל את מסוף הדלק בעמק גלילות, בשטח השיפוט של רמת השרון. מדינת ישראל החזיקה 50% ממניות החברה, והיתר הוחזק בידי חברות הדלק, פז (22%), דלק (15%) סונול (13%) וחברת "סונפקו" (3%), חברה מארצות הברית שהייתה חברת האם של חברת סונול. בנוסף החזיקה בחברת בת בשם "מגל מפעלי גז לישראל בע"מ".
בהמשך נוספו לחברה 3 מסופי דלק: באשדוד, ירושלים ובאר שבע. שחברו ביניהם בצינורות דלק ולקו הדלק הראשי מבתי הזיקוק בחיפה.
113 דונם משטחו של המתחם בעמק גלילות הוחכרו גם לחברות הגז פזגז ואמישראגז, שהקימו בו מתקנים לאחסון גז, ומתקנים למילוי בלוני גז להפצה באזור המרכז. בסך הכל אוחסנו בפי גלילות כ-2,000 טון גז גז פחמימני מעובה ("גז בישול").
בשנים הראשונות היה מגיע הגז למתקן מבתי הזיקוק בחיפה בקרונות רכבת מיוחדים שנרכשו לצורך כך, על גבי שלוחת רכבת שנסללה ממסילת החוף.
המאבק לפינוי מסוף פי גלילות
בעת הקמתו סמוך לרמת השרון היה מסוף פי גלילות מרוחק יחסית משכונות מגורים. עם השנים התפתחה תל אביב במהירות צפונה ורמת השרון דרומה. כמו כן, באותן שנים התחיל להגיע הגז למתקן מבתי הזיקוק בחיפה בהובלה בידי מיכליות כביש גדולות, את המקום פקדו גם מדי יום מיכליות דלק ומשאיות לחלוקת גז. באוגוסט 1967 נחנך כביש 5 וקושר לכביש 2, סמוך למסוף והמקום היה גם לצומת מרכזי.
בשנת 1999, החלה השרה לאיכות הסביבה דליה איציק לפעול לסגירת המסוף באופן מידי, אך השר לתשתיות לאומיות, אליהו סוויסה, התנגד. בינואר 2000, השרה לאיכות הסביבה הוציאה צו המחייב את חברות הגז להפחית ב-30% את כמות הגז המאוחסנת באתר. במקביל עיריית תל אביב, שביקשה לקדם את תוכניות הבנייה מדרום לאתר, שכרה מומחה בינלאומי לאתרים מסוכנים. המומחה הציע לכסות את המכלים בבידוד דוחה אש, כמקובל באירופה, וכך שיירד טווח הסכנה מ-800 ל-200 מטר, טווח הסכנה המקובל על פי התקנים האירופיים. פעולת הכיסוי הייתה אמורה להימשך כשלושה חודשים ועלותה המקסימלית הוערכה בכ-40 מיליון שקל בלבד.
ביולי 2001, שר התשתיות, אביגדור ליברמן, הגיש תוכנית לפינוי המסוף בפי גלילות. על פי התוכנית, יועתקו המאגרים ל-10 אתרים במרכז ובשפלה, כדי להקטין את הסיכון. באותה עת התוכנית שגובשה הייתה להעביר את המתקן לאתר השפד"ן, השוכן ממערב לראשון לציון, ונמצא בשטח גלילי (ששטח שאינו שייך לשום רשות מוניציפלית). אך חברת פזגז, השרה איציק ותושבי הסביבה התנגדו למיקום זה.
במאי 2002 אירע הפיגוע בחוות הדלק והגז פי גלילות. בחודש דצמבר אותה שנה, נחתם הסכם לפינוי מתקני הדלק והגז ממתחם פי גלילות. לפי ההסכם, זכויות הבנייה העתידיות בשטח יימסרו לידי החברה, היא תשלם כ-60 מיליון דולר עבור 167 דונם שהיא חוכרת ממינהל מקרקעי ישראל, זאת לעומת הערכת שווי של 200 מיליון דולר לקרקע. בפברואר 2003, פינתה חברת פי גלילות את מאגרי הדלק במקום לאשדוד, אך מתקני אחסון הגז עוד המשיכו לפעול באתר. בינואר 2003, הסכים מינהל מקרקעי ישראל לשלם לחברת פזגז 10 מיליון דולר, כפיצוי על העתקת מתקניה.
המתחם פונה ונסגר סופית ביוני 2004. מאז המשיכה חברת פי גלילות להחזיק בשטח. על פי ההסדר שנקבע בהתאם להחלטה 933 של מינהל מקרקעי ישראל, קיבלה חברת "פי גלילות" זכות לחכירת הקרקע לפי ייעוד של מגורים משרדים ומסחר, תמורת 31% מהפרשי שווי הקרקע בין הייעוד החדש, לבין הייעוד הקודם.
לאחר שמתקני האחסון במקום פונו, 85 דונם השכרו לחברת יפנאוטו, יבואנית סובארו, שהקימה במקום מתקן אחסנה ולוגיסטיקה, שנחנך במרץ 2009. שטח נוסף הושכר לחברת בטר פלייס, שתכננה להקים תשתיות תפעול ותמיכה עבור כלי רכב חשמליים. בטר פלייס הקימה במקום מרכז תצוגה והדרכה שנפתח בפברואר 2010, ופעל עד סגירת החברה בתחילת 2013. בהמשך מספר חברות נוספות הקימו מגרשים למכירת מכוניות משומשות במתחם, ביניהם: קל אוטו קבוצת שלמה ואלדן, גם מספר משתלות הוקמו באזור: משתלת גלילות ומשתלת אוצר הטבע.
הפרטת החברה
במאי 2005, החליטה ועדת השרים לענייני הפרטה להפריט את חברת "פי גלילות" בהליך של מכרז. הוחלט על מכירת שלושת מסופי החברה באשדוד, באר שבע ובירושלים לגורם פרטי כאשר קרקע החברה בשטח רמת השרון תיוותר בתוך החברה. זאת מאחר ששווייה של חטיבת קרקע זו, בלב גוש דן, עתיד לשמש לטובת פיתוח נדל"ני, שיימכר בנפרד לטובת כיסוי חובות החברה. באוקטובר 2006, הגישו הבנקים - הבינלאומי, מזרחי-טפחות ולאומי, בקשה לבית המשפט לפירוק פי גלילות, לאחר שבמשך השנים צברה החברה חובות לבנקים בגובה 300 מיליון שקל. הבקשה נדחתה מאחר שהיו לחברה נכסים בשווי גדול פי כ-5 מהיקף החובות. חובות אלו נצברו בשל הירידה החדה שחלה החל משנת 2003 בהיקף ניפוק מוצרי הדלק לחברות הדלק, עקב סגירת המסוף ברמת השרון, ובשל ההשקעות הכבדות שהשקיעה, 85 מיליון שקל, בהרחבת מכלי אכסון לדלק באתר החברה באשדוד כתחליף לרמת השרון. חברת דור אלון עתרה לבג"ץ כנגד הסכם העברת מתחם הדלקים עליו חתמו מינהל מקרקעי ישראל ופי גלילות בדצמבר 2002, במטרה לקדם את פרויקט הנדל"ן המתוכנן על הקרקע. שווי הקרקע נאמד אז במיליארד שקל. על פי ההסכם, פי גלילות אמורה לממן את הוצאות טיהור הקרקע וכן בעלות הפינוי. ההסכם גם הסדיר את מעמדה של פי גלילות כחוכרת הקרקע. בעתירה בקשה דור אלון לבטל את ההסכם בטענה, כי הוא מעניק לפי גלילות טובות הנאה בשווי של מיליארד שקל על חשבון הציבור, ויתרון תחרותי לא הוגן לשלוש חברות הדלק השותפות במתחם (דור אלון לא הייתה שותפה בחברת "פי גלילות"). העתירה נדחתה ביוני 2008.
ביולי 2007 זכתה קבוצת דלק במכרז לרכישת מתקני חברת "פי גלילות" באשדוד, ירושלים ובאר שבע, תמורת 800 מיליון שקל. לאחר רכישתם הם הוחזקו תחת חברה חדשה בשם "דלק פי גלילות".
כחברת נדל"ן
לאחר הפרטת הפעילות חילקה החברה דיבידנד של 150 מיליון שקל, ובעקבות סגירת מסוף רמת השרון החלה החברה לפעול כחברת נדל"ן שעיסוקה קידום תוכניות הבנייה בשטח שפונה וסביבתו. האזור קיבל את השם "רובע גלילות". הפיתוח יביא ליצירת רצף בנוי בין תל אביב לרמת השרון בשטח הכלוא בין רמת אביב בדרום, כביש 5 בצפון, כביש 2 ממערב וכביש 20 ממזרח. הצעת תוכנית המתאר לאזור הוגשה כבר באפריל 1997 לוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה תל אביב, אך ב-2001 חברת "פי גלילות" פנתה לבית המשפט העליון בעתירה, שנדחתה, לעכב את הפקדת תוכנית.
באוקטובר 2015, מכרה חברת פז לחברת הנדל"ן ישראל קנדה, את החזקתה במניות פי גלילות. בנוסף מכרה 34 דונם במתחם, בשתי חלקות נפרדות, שבהם היא החזיקה ישירות וששימשו למחסן לוגיסטי של החברה וכמרכז הפצה ללקוחות חברת הבת, יצרנית חומרי האיטום לשוק הבנייה פזקר, תמורת 237 מיליון שקל בסך הכל.
במאי 2016, דיווחה קבוצת עזריאלי על מכירת החזקותיה בפי גלילות לידי חברת טריגו נדל"ן, כחלק ממהלך שכלל גם את מכירת חברת הדלק סונול לידי קבוצת משקיעים בראשות דודי ויסמן. במסגרת המכירה לטריגו מימשה עזריאלי את מניותיה בחברת פי גלילות, וכן קרקע בשטח של כ-6.4 דונם באותו במתחם, תמורת כ-130 מיליון שקל. אך בפועל העסקה הושלמה במרץ 2018.
ביולי 2017, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה מחוז תל אביב, אישרה את הפקדתה של תוכנית המתאר "רובע דרום גלילות" שקידמה רשות מקרקעי ישראל. היקף זכויות הבנייה שקובעת התוכנית כולל 9,800 דירות, מהן 800 עבור דיור מוגן, 700,000 מ"ר שטח עיקרי לתעסוקה ומסחר ועד 454,000 מ"ר שטח עיקרי למבנים ולמוסדות ציבור. למרות זאת הגישה חברת "פי גלילות" ובעלי קרקע תביעה נגד רשות מקרקעי ישראל, בטענה שבניגוד למובטח לא שיתפו אותם בהליכי התכנון, ועל כך שהתוכנית משאירה בשטח המתוכנן של החברה את עיקר זכויות הבנייה למגורים בסביבה, ומעבירה את זכויות הבנייה לשטחי תעסוקה ומסחר למגרשים אחרים.
פירוק החברה
ב-8 באפריל 2019, האספה הכללית של בעלי המניות של החברה אישרה את פירוקה מרצון ואת מינויו של עורך הדין שאול ברגרזון למפרק החברה. החלטה התקבלה לאחר שבדצמבר 2018, אישרה מועצת מקרקעי ישראל את המהלך, והאישור הסופי המתין להכרעת האספה הכללית. מטרת ההחלטה הייתה הסרת החסם לפיתוח קרקעות החברה.
בספטמבר 2020, בית משפט השלום בתל אביב הורה להפסיק את העסקתו של עו"ד יוסי שגב כמנהל המיוחד של קרקעות "פי גלילות", מכיוון שבעלי הזכויות בקרקעות הביעו חוסר אמון בשגב ואף חולקו על יושרו ובקיאותו בנושא התכנון והחלוקה.
פעילות
פעילותה העיקרית של פי-גלילות הייתה, אחסון אסטרטגי ומסחרי של מוצרי דלק, וניהול שרשרת אספקת הדלקים של מדינת ישראל. חברות הדלק היו מזמינות מלאי תזקיקים מבתי הזיקוק או מיבוא והם היו מוזרמים בתיאום בין פי-גלילות וחברת קו מוצרי דלק בע"מ (קמ"ד) (חברת בת של החברה הממשלתית תשתיות נפט ואנרגיה), בצנרת תת-קרקעית השייכת לקמ"ד, אל מכלי האחסון והניפוק שבמסופי החברה. שם היו התזקיקים עוברים בדיקות איכות, כולל הזרקת תוספים, טרם אספקתם ללקוחות לניפוק באמצעות מיכליות.
מסוף באר שבע
מסוף הדלק בבאר שבע ממוקם במערב העיר סמוך לכביש המוביל לחצרים. המסוף הוקם בתחילת שנות השבעים במטרה לאפשר אחסון וניפוק תזקיקי נפט למיכליות כביש באזור הדרום. שטח המסוף כ-70 דונם ויש בו 10 מכלים בנפח מיכול כולל של 70,000 ק"ל. הוא משמש גם להזרמת דלקים לבסיס חצרים.
מסוף ירושלים
מסוף הדלק ירושלים נמצא במורדות הדרומיים של שכונת הר נוף על הדרך המובילה למושב בית זית. המסוף נחנך בינואר 1969 במטרה לאפשר אחסון וניפוק תזקיקים למיכליות כביש לירושלים והסביבה. המסוף נבנה על צלע הר כאשר מכלי הדלק ממוקמים במפלס גבוה מעמדות מילוי המיכליות. מילוי המיכליות מתבצע על ידי כוח הכבידה ומושפע מהפרש הגובה בין מכלי הדלק לעמדת המילוי. שטח המסוף הוא כ-55 דונם ויש בו 8 מכלים עם נפח מיכול כולל של 30,000 קילוליטר. הדלק זורם למתקן בצינור תת-קרקעי ממתקן פי גלילות ברמת השרון.
במסגרת הליך ההפרטה של חברת "פי גלילות", אישר מינהל מקרקעי ישראל כי יתיר בנייה למגורים בשטח מסוף פי גלילות ירושלים. על המתחם וסביבתו, בסך הכל 150 דונם, מתוכננת שכונה בת 1,000 יחידות דיור. תכנון הבנייה למגורים בשטח החלה כבר בשנת 1998, על ידי העתקת מתקני חברת פי גלילות ובנייה בשטח זה ובשטח יער ירושלים. ב-2001 הוועדה מקומית לתכנון ולבנייה בירושלים המליצה על אישור התוכנית לשכונה ובה 1,000 יחידות דיור בבנייה רוויה, והעברת מתקני הדלק למתקן תת-קרקעי בנחל רבידה הסמוך. בשנת 2007, החליטה הוועדה המחוזית ירושלים לא לשנות את ייעוד הקרקע למגורים עד שלא תמצא קרקע חלופית למסוף הדלק. בשנת 2009, ביקשה "קבוצת דלק", לאחר שזכתה במכרז לרכישת המסוף, לפנות את המסוף למכור את הקרקע תמורת 200 מיליון שקל, אך המסוף לא פונה. החל משנת 2018, מקדמת רשות מקרקעי ישראל תוכנית חדשה לאזור שתכלול 2,300 יחידות דיור בשטח של 648 דונם בין השאר על חשבון שטחים ביער ירושלים.
"מגל" – מפעלי גז לישראל
חברת "מגל" – מפעלי גז לישראל בע"מ, נוסדה בשנת 1961 על ידי מדינת ישראל, חברות לחיפוש נפט, משווקי מוצרי נפט ומשקיעים פרטיים, במטרה לעסוק בשיווק והולכה של גז טבעי. חברת "פי גלילות" החזיקה ב-50% ממניות החברה. החברה הניחה תשתית צינורות להולכת גז טבעי באורך של כ-300 ק"מ, ממאגר הגז "ראש זוהר", שמדרום לערד, אל לקוחות החברה. הגז, שהופק בידי חברת הנפט לישראל (חנ"ל), נמכר באמצעות חברת מגל למפעלי ים המלח, למפעלי הפוספטים באורון, ולמפעלי תעשייה במישור רותם, בדימונה ובירוחם. בשנת 1969, נוסדה חברת הבת של חברת "מגל" - "גזטיב" – החברה להפצת גז טבעי בע"מ, במטרה לעסוק בשיווק והולכה של גז טבעי לצריכה ביתית ליישובים ערד, ירוחם ודימונה בשיטת "מהבאר למבער". אך למעשה חוברה לרשת רק העיר ערד ומספר שכונות בדימונה. הגז שימש לבישול ולחימום בתיהם של 7,500 מתושבי ערד.
דוחות מבקר המדינה
מבקר המדינה כתב דו"ח על פעילות החברה בשנת 1985, בו העביר ביקורת על מבנה וניהול החברה. למרות החלטת ממשלה לרכז את פעילות אספקת הדלק במדינה בחברה. היא פעלה במקביל לחברת האם "שירותי נפט" (ששמה שונה אחר כך לתשתיות נפט ואנרגיה), שבעצמה החזיקה בחברות בת נוספות. בנוסף העביר ביקורת על תנאי השכר הגבוהים בחברה, אף על פי שפעלה בהפסד. בדוח נוסף שפורסם ב-1992 העביר המבקר ביקורת על כך שהחברה לא פעלה למנוע זיהום של מקורות מים על ידי דלקים הדולפים ממתקניה.
בשנת 2002, משרד רואי חשבון חיצוני, שבדק עבור משרד התשתיות את תעריפי חברת פי גלילות, מצא כי הוצאות ההנהלה וכלליות בחברה גדלו מ-9 מיליון שקל בשנת 1996, ל-17 מיליון שקל במהלך 2001, וכי הוצאות השכר הריאליות של העובדים גדלו ב-70% במהלך אותן השנים.
בדו"ח ביקורת לשנת 2004, קבע המבקר כי המדינה לא אכפה במשך שנים את חוק ההגבלים העסקיים על החברה בשל מעורבותה העסקית בה והיא פעלה כמונופול בתחום ניפוק הדלק בישראל.
צב רך פפואני ענק צפוני
צב רך פפואני ענק צפוני (שם מדעי: Pelochelys signifera) הוא מין של צב ממשפחת צבים רכים המצוי במים מתוקים בגינאה החדשה.
צב זה קרוב למינים הענקיים צב רך אסייתי ענק וצב רך פפואני ענק ובעבר היה שייך למיניהם. הוא הפך למין עצמאי ב-2002.
כמותם זהו צב גדול מאוד. הוא נפוץ בביצות ובנהרות ושפכי נהרות בגינאה החדשה. הוא ניזון בעיקר ממזון מהחי.
לא ידוע על מין זה הרבה.
סאנדה לאדושי
סאנדה לאדושי (ברומנית: Sanda Ladoși; נולדה ב-2 בינואר 1970) היא זמרת רומנייה.
ביוגרפיה
לאדושי נולדה בטרגו מורש ובילדותה שרה במספר מקהלות והרכבים מוזיקליים, היא גם למדה נגינה בפסנתר ובגיטרה.
היא עברה לבוקרשט על מנת לפתח את קריירת המוזיקה שלה, בנוסף היא למדה משפטים באוניברסיטה פרטית בעיר.
בשנת 1993 יצא האלבום הראשון שלה "Când vine seara".
היא ביצעה דואטים עם מספר זמרים ידועים ברומניה והשתתפה כמה פעמים בפסטיבל מוזיקה במאמאיה.
בשנת 2004 ייצגה את רומניה באירוויזיון עם השיר "I Admit", שזכתה איתו בסלקציה נציונלה. בתחרות הגיעה למקום ה-18, עם 18 נקודות.
אצטדיון לופטוס וורספלד
אצטדיון לופטוס וורספלד (באנגלית: Loftus Versfeld Stadium) הוא אצטדיון כדורגל בפרטוריה שבדרום אפריקה. האצטדיון הוקם במקור בשנת 1923, ולקח חלק באירוח משחקי גביע העולם בכדורגל 2010.
היסטוריה
האתר בו הוקם האצטדיון שימש לראשונה למשחקי ספורט בשנת 1906, אז נקרא מגרש הספורט המזרחי. מבנה הבטון הראשון באתר נבנה על ידי מועצת העיר בשנת 1923. המבנה המקורי הכיל כ-2,000 מושבים בלבד, ולא היו בו מתקני ספורט נאותים. בשנת 1928 נוספו לאצטדיון חדרי הלבשה ושירותים.
בשנת 1932 נקרא האצטדיון על שם רוברט אואן לופטוס וורספלד, מאבות הספורט המאורגן בפרטוריה. למרות שבאופן רשמי שונה שם האצטדיון מספר פעמים, הוא תמיד נקרא בפי המקומיים אצטדיון לופטוס וורספלד. האצטדיון שודרג ושופץ מספר פעמים, בין היתר ב-1984 וב-2008.
מ-1998 ועד 2003 נקרא האצטדיון מינולטה לופטוס, על שם חברת מינולטה שמימנה את האצטדיון. ב-2003 שונה שם האצטדיון לסקיוריקור לופטוס, על שם חברת האבטחה סקיוריקור (Securicor). ב-1 בספטמבר 2005, הפכה חברת וודאקום למממנת האצטדיון, ושינתה את שמו בחזרה לאצטדיון לופטוס וורספלד.
שימוש לאירועי ספורט
האצטדיון משמש כמגרשה הביתי של קבוצת הרוגבי וודאקום בלו בולס המשחקת בליגת הרוגבי המקומית, וכן משמש כמגרשה של קבוצת וודאקום בולס, המשתתפת בתחרות הרוגבי הבינלאומית, הסופר 14. האצטדיון אירח את גמר תחרות הסופר 14 בשנת 2009, וכן אירח מספר משחקים במסגרת גביע הקונפדרציות 2009. במסגרת מונדיאל 2010, אירח האצטדיון 5 משחקים בשלב הבתים, ומשחק אחד בשלב שמינית הגמר.
מוזיאון האמנות המטרופוליני של טוקיו
מוזיאון האמנות המטרופוליני של טוקיו (ביפנית: 東京都美術館) הוא מוזיאון לאמנות בטוקיו, יפן. הוא ממוקם בפארק אואנו.
היסטוריה
בעולם האמנות היפנית, הצורך במוזיאון לאמנות מודרנית, שיוכל להציג יצירות בנות זמננו, כציורים וסרטים מאז תקופת מייג'י, היה נושא אשר דנו בו רבות, במיוחד כאשר התחילה תקופת טאישו עם עליית הקיסר יושיהיטו. באותה תקופה, נעשה שימוש בשיטה של תערוכות מתחלופת רבות ומוזיאונים זמניים שנבנו במהלך תערוכות מקומיות, כשהיו מספיק מתקנים מתאימים. הרעיון להקמת מוזיאון בידי משרד החינוך צץ ודובר למשך תקופה, אך לבסוף נשלל בגלל מחסור בתקציב מתאים.
לבסוף, תרומה בסך מיליון ין הוצעה לעיר טוקיו עבור הקמת המוזיאון, מאיש עסקים עשיר המכונה "מלך הפחם" של אזור טוקיו, קייטורו סאטו. ב-1926 הוקם המוזיאון על פי עיצוב של האדריכל שיניצ'ירו אוקאדה, במקומו של מוזיאון האמנות של מחוז טוקיו.
ב-2010 הוכרזו שיפוצים מסיביים במוזיאון. בפתיחה חלקית של המוזיאון, שנערכה ב-1 באפריל 2012,כלל המוזיאון מחודש היכל תערוכות ציבורי, מסעדה, חנות מוזיאון, מרכז מידע על אמנות, וטרקלין אמנות. לאחר ה-30 ביוני נפתח המוזיאון מחדש באופן מלא לציבור הרחב, ותערוכה מיוחדת נפתחה בהיכל האמנות המרכזי שלו.
אופי המוזיאון
כמעט מן ההתחלה, רוכזו אוספי האמנות (שמומנו בעיקר בידי חברות מסחריות, דוגמת עיתונים שונים), ואוסף האמנות הצרפתי העכשיו, כאוספים ציבוריים בהיכל המרכזי. המוזיאון זכה לביקורות רבות על כך שהשווה בכך בין אירופה וארצות הברית עמוסות המוזיאונים, ליפן, אשר תרבות המוזיאונים שלה הייתה רווחת הרבה פחות. לכן, דרשו המבקרים שהמוזיאון יבחר לעצמו משאילים עיקריים אשר באוספיהם (מתחום יפן, כמובן) יוכל להתרכז.
פתיחת המוזיאון והתגובות אליו השפיעו רבות על תחום המוזיאונים ביפן ועל מוסדות אחרים שנוסדו אחריו. לדוגמה, מוזיאון אוהרה לאמנות שנפתח בקורשיקי. ב-1930 והיה המוזיאון הראשון ביפן שהציג תערוכת קבע של אמנות מערבית. דוגמה נוספת היא מוזיאון עיריית קיוטו לאמנות (נפתח ב-1933) והמוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית (טוקיו) שנפתח אחרי מלחמת העולם השנייה, ב-1952.
לבוב (כדורגל)
לבוב ("לביב" בתעתוק מאוקראינית; באוקראינית: ТзОВ «Професійний футбольний клуб „Львів“»; רשמית "מועדון הכדורגל המקצועני "לבוב"") הוא מועדון כדורגל אוקראיני מהעיר לבוב, שהוקם בתחילה בשנת 2006. מאז 2011, הקבוצה מארחת את משחקי הבית בארנה לבוב, המכיל 34,915 מושבים.
לבוב (1992–2011)
בעבר התקיימה קבוצה עם שם זה, שנטלה חלק באליפויות העיר לבוב ואליפות מחוז לבוב והשתתפה גם באליפות הליגה הראשונה, אך לקבוצה שהוקמה בשנת 2006 אין קשר לקבוצה ההיסטורית.
לבוב (2006–2012)
המועדון הוקם במאי 2006 והעפיל לליגה הראשונה כמחליף למועדון האזוביק שפשט רגל וייצג את מחוז לבוב. המועדון נרשם ב-22 במאי 2006 כחברה בע"מ בשם "מועדון הכדורגל 'לבוב'". לנשיא המועדון מונה יורי קינדזרסקי.
בעונת הבכורה שלה הגיעה לבוב למקום ה-11 וכבשה 45 שערים. בתחילת העונה הבאה, בתחילת חודש ספטמבר 2007, המועדון עבר לאצטדיון החדש שנבנה קניאז'ה ארנה בדוברומיל, ממערב לסמביר. אצטדיון זה הוקם על ידי חברת הביטוח האוקראינית קניאז'ה והיא נותנת החסות הראשית של המועדון. המגרש הביתי הקודם של המועדון היה אצטדיון SKA בלבוב שלא עמד בדרישות התאחדות הכדורגל האוקראינית לליגה המקצוענית.
בעונת 2007/08 סיימה לבוב במקום השני בליגה הראשונה והעפילה לראשונה לליגת העל, מה שהפך את המועדון לאחד ממייסדי הפרמייר ליג החדש. בעונת 2008/09, למרות ניצחון סנסציוני במשחק הפתיחה 0–2 נגד שחטאר, לבוב ירדה בתום העונה לליגה הראשונה. המשחק המכריע עבורה התרחש בסיבוב האחרון מול קבוצה אחרת מלבוב, קרפטי, בדרבי של לבוב, כאשר הפסידה 1–2. בעונה הראשונה של המועדון בליגת העל לבוב אירחה באצטדיון אוקראינה יחד עם קרפטי במסגרת חוזה שכירות. בשנת 2009 העיר לבוב השכירה את האצטדיון לקבוצת לבוב. ברם, זמן קצר לאחר מכן הקבוצה פורקה בעקבות קשיים כלכליים.
לבוב (מאז 2016)
בשנת 2016 המועדון הוקם מחדש והוכרז כי ישתתף בליגה השנייה. במאי 2018 העפיל המועדון לליגת העל האוקראינית ומתמודד בה מאז עונת 2018/2019.
נשיאים
בשנים 2008–2009, חברת לוטו הייתה מלבישת הקבוצה.
יוזף בק (זמר)
יוזף בק (בהונגרית: Joseph Beck; פשט, 11 ביולי 1848,פשט–15 בפברואר 1903, ברטיסלאבה) היה זמר אופרה (בריטון) יהודי-הונגרי. בנו של זמר האופרה יוהאן נפומוק בק.
ביוגרפיה
בשנת 1895 הוא עזב את האופרה והקדיש את זמנו בטיפול באביו החולה.
תפקידיו
הוא התמחה בעיקר באופרה גרמנית אך שר גם ביצירות של מלחינים איטלקים וצרפתים:
צב רך ענק
צב רך ענק (שם מדעי: Pelochelys) הוא סוג של צב ממשפחת צבים רכים שחי בהודו ודרום-מזרח אסיה. בסוג זה המינים הגדולים ביותר במשפחה.
מאפיינים
אורכם של צבים אלה יכול לעלות 1.8 מטרים ומשקלם עד 120 ק"ג. השריון קטן וצבעו אפור עד חום. הוא רך ולא בולט והצוואר גדול וגם כפות הרגליים. הראש קטן ומוארך והוא חסר שיניים אך בעל חדק גדול.
צבים אלה הם שחיינים טובים למרות גודלם והם צוללים ומתחבאים לטרף קטן שהם תופסים.
הנחיות להתנהלות הכוחות ברוסיה
הנחיות להתנהלות הכוחות ברוסיה היו "צו פלילי" שהוציא הוורמאכט בראשות וילהלם קייטל ב-4 ביוני 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה. ההנחיות פירטו את ההתנהגות הצפויה של החיילים הגרמנים במהלך הפלישה לברית המועצות. אזרחים נכללו בהגדרה של קבוצות התנגדות. הצו קבע: "הבולשביזם הוא האויב הקטלני של העם הגרמני הנציונל-סוציאליסטי. להשקפת העולם המשחיתה הזו – ולאלה התומכים בה – מתנגד המאבק של גרמניה. מאבק זה מחייב דיכוי חסר רחמים ומאומץ נגד תועמלנים בולשביקים, בלתי סדירים, חבלנים ויהודים, וחיסול מוחלט של התנגדות אקטיבית ופסיבית כאחד. החיילים האסייתים, בפרט, הם בלתי ניתנים להבחנה, בלתי צפויים, מטופשים וחסרי רגש ותחושה".
עמר ברטוב כתב כי ההנחיות להתנהלות הכוחות ברוסיה פירטו "צעדים חסרי רחמים נגד תועמלנים בולשביקים, גרילה, חבלנים ויהודים, וקראו לחיסול מוחלט של כל התנגדות אקטיבית או פסיבית".
רשות ניקוז
רשות ניקוז היא תאגיד סטטוטורי, האמון על טיפול בניקוז המים וטיפוח נחלים באזור מסוים במדינת ישראל. רשויות הניקוז השונות החלו לקום בשנות ה-60 בהתאם ל"חוק הניקוז וההגנה מפני שיטפונות" (1957) ו"לצו הניקוז וההגנה מפני שיטפונות" (1960). רשויות הניקוז כפופות לשר החקלאות ואינן פועלות בשטחי יהודה ושומרון, מכיוון שחוק הניקוז אינו תקף באזורים אלו.