cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם סמית (מילונאי)
עבודתו האקדמית
בתקופה זו החל סמית מתעניין במילונאות. החיבור הראשון שפרסם היה "מילון לקדמוניות יוון ורומא" (Dictionary of Greek and Roman Antiquities) שהופיע בשנת 1842 ושאת חלקו הגדול כתב בעצמו. ב-1849 ראה אור ה"מילון לביוגרפיות ולמיתולוגיה של יוון ורומא" (Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology). מילון ל"גאוגרפיה של יוון ורומא" (Dictionary of Greek and Roman Geography) הופיע ב-1857, אשר בכתיבתו השתתפו כמה מטובי המלומדים והחוקרים בתחום.
תוך כדי כך הוציא לאור, ב-1850, את הראשון מבין כמה מילונים לבתי הספר, וב-1853 החל בפרסום סדרת הספרים Principia, המהווה ציון דרך חשוב בהוראת השפות היוונית והלטינית בבתי הספר. אחר כך ראו אור "המדריכים לתלמיד בהיסטוריה ובספרות" (Student's Manuals of History and Literature), אשר הכרך מתוכם העוסק בספרות אנגלית התפרסם בלא פחות מ-13 מהדורות. הוא עצמו כתב את הכרך שעניינו היסטוריה של יוון. כאשר ההוצאה לאור שותפתו נקלעה לקשיים, הצטרף למיזם המוציא לאור ג'ון מארי (John Murray).
ב-1855 השלים סמית את עריכת המילון הלטיני-האנגלי המבוסס על חיבוריהם של פורצ'ליני ופרוינד (Latin–English Dictionary based upon the works of Forcellini and Freund), שהתפרסם בהוצאת ג'ון מארי ונדפס פעמים אחדות במשך למעלה משלושים וחמש שנים. המילון אינו עוסק רק בלטינית "קלאסית" (100 לפנה"ס – 100 לספירה), אלא כולל ערכים רבים שלא ניתן למוצאם במילונים אחרים בני התקופה, כולל המילון של לואיס ושורט (Lewis and Short).
אפשר שהספרים החשובים ביותר שערך סמית הם אלה העוסקים בנושאים אקלסיולוגיים. עימם נמנים "מילון כתבי הקודש" (Dictionary of the Bible), 1860-1865; "מילון לקדמוניות הנצרות" (Dictionary of Christian Antiquities), 1875-1880, שנכתב בשיתוף עם הארכי-דיאקון סמיואל צ'ית'ם (Samuel Cheetham); ו"מילון אישים בנצרות" (Dictionary of Christian Biography), 1877-1887, יחד עם ד"ר הנרי וייס (Henry Wace).
"האטלס" (The Atlas), שבעריכתו השתתף סר ג'ורג' גרוב (George Grove), הופיע ב-1875. מ-1853 עד 1869 שימש סמית' כבוחן בלימודים קלאסיים באוניברסיטת לונדון, ולאחר פרישתו נתקבל כחבר בסנאט. הוא היה חבר בוועדה שעסקה בענייני זכויות יוצרים, ובמשך שנים רבות רשם (registrar) של "קרן הספרות המלכותית" (Royal Literary Fund). סמית' ערך את מהדורת 1854-1855 של גיבון, שכללה את הערותיהם של פרנסואה גיזו והנרי הארט מילמן.
ב-1867 נתמנה לעורך של כתב העת המדעי Quarterly Review, תפקיד בו החזיק עד מותו.
אלרגיה לשום
אלרגיה לשום היא אלרגיית מזון נפוצה, בה נוצרת תגובה דלקתית בעקבות מגע העור עם אבקת צמח השום או עם שמניו.
האלרגיה נפוצה בעיקר בקרב אנשים אשר נדרשים לעבד שום במסגרת עבודתם, כדוגמת שפים.
אלרגיה לשום גורמת להתפרצות דרמטיטיס בעור. החומר העיקרי שיוצר את התגובה הדלקתית הדיאליל דיאליליד כימי שיחד עם תרכובות שונות כגון דיסולפיד ואליצין שנמצאים בשמנים של צמחים מסוג הAllium כגון שום, בצל וכרישה.
האלרגיה לשום ידועה מאז שנת 1950 לפחות.
הטיפול באלרגיה כולל הימנעות מכל מגע עם שום ומוצריו, וטיפול בעזרת אור אולטרה סגול באזורים בהם נחשף העור ונפגע.
כח המחץ (סרט, 1987)
כח המחץ (באנגלית: G.I. Joe: The Movie) הוא סרט אנימציה אמריקאי משנת 1987 אשר הופק כספין אוף לסדרת אנימציה כח המחץ אשר מבוססת על ליין צעצועים של הסברו. הסרט הופק על ידי חברת Sunbow וחברת Marvel Productions, בעוד שהאנימציה עצמה הופקה ביפן על ידי אולפני טואי אנימציה.
הסרט נוצר בשיא הפופולריות של סדרת האנימציה "כח המחץ" והוא נועד לצאת לאקרנים זמן קצר לפני הסרט "רובוטריקים: הסרט". עם זאת, בתחילה חל עיקוב בלתי צפוי בהפקה של הסרט ובשל כך הסרט של הרובוטריקים יצא לאקרנים קודם. בהמשך, משום שהסרט של הרובוטריקים ו"פוני הקטן: הסרט" שגם מחברת הצעצועים "הסברו" נכשלו בקולנוע הסרט הופץ ישירות לווידאו, ובהמשך הסרט פוצל גם למיני-סדרה בת חמישה פרקים אשר שודרה יחד עם סדרת האנימציה.
האנימציה של שיר הפתיחה הארוך קוצרה והוא הפך בעברית לשיר הפתיחה של הסדרה בהמשך, בביצועו של עמי מנדלמן. בשיר הפתיחה רואים את כח קוברה תוקף את פסל החירות וכח המחץ מגנים עליו.
תקציר העלילה
ארגון קוברה מתכנן הפעם להשתלט על העולם באמצעות נבגים קטלניים אותם הוא מתכנן לשחרר אל תוך האטמוספירה של כדור הארץ. על מנת לבצע זאת, ארגון קוברה חייב להשיג משדר אנרגיה מיוחד וכוח המחץ מנסה למנוע ממנו להוציא את תוכניתו הזדונית לפועל.
אסף שביט
אסף שביט הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה בדימוס, שכיהן כמפקד חטיבת יהודה, מפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה, וכמפקד יחידת מגלן.
שירות צבאי
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1983 התנדב ליחידת שלדג. בשלדג עבר שביט מסלול הכשרה כלוחם. עם תום המסלול יצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב ליחידת שלדג כמפקד צוות לוחמים. שביט השלים מספר תפקידי פיקוד ביחידה ולאחר מכן פיקד על סיירת גבעתי. בשנים 1993-1992 פיקד על גדוד שקד. בשנים 1995-1994 שימש כמפקד יחידת מגלן, והוביל אותה בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון. לאחר מכן מונה ב-1996 למפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה, ונפצע קשה במהומות מנהרת הכותל. שביט השתקם, הדריך בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים, וניסה לשוב ב-1999 לשירות מבצעי, ולפקד על חטיבת יהודה. נוכח מצבו הרפואי פרש מצה"ל.
אביגיל מיי אלקוט ניריקר
ראשית חייה
אביגיל מיי אלקוט נולדה ב-26 ביולי 1840 בקונקורד, מסצ'וסטס, הצעירה מבין ארבע הבנות שנולדו לעמוס ברונסון אלקוט ואביגיל סוואל אלקוט.
אחותה הייתה הסופרת לואיזה מיי אלקוט, שתמכה בלימודיה באירופה ועמה ניהלה מערכת יחסים קרובה, אם כי לואיזה מיי קנאה לעיתים בחיי המשפחה של אחותה, כמו גם ביכולתה להשיג את מה שרצתה והייתה זקוקה לו.
היא הייתה כשרונית באמנות מגיל צעיר, ודמותה הייתה אחת האחיות ב"נשים קטנות" של לואיזה מיי אלקוט, שתוארה כך: "היא מעולם לא הייתה מאושרת כמו בעת שהעתיקה פרחים, עיצבה פיות או איירה סיפורים עם דמויות מוזרות."
חינוך ציבורי
היא למדה הוראה בבית ספר ציבורי בבוסטון, החל מינואר 1853. מאי הייתה גננת בגן הילדים הראשון שהקימה אליזבת פאלמר פיבודי. החל מחודש דצמבר 1860, מיי הייתה בסירקיוז, ניו יורק, שם לימדה צורה מוקדמת של טיפול באמנות בבית המחסה של ד"ר וילבור. לאחר מכן חזרה הביתה באוגוסט 1861 או 1862 כדי להתחיל ללמד אמנות בבית הספר קונקורד המנוהל על ידי חברו של אביה פרנקלין בנג'מין סנבורן.
אמנות
עם התרחבות ההזדמנויות החינוכיות במאה ה-19, נשים אמניות נעשו מקצועניות, כולל הקמת אגודות אמנות משלהן. עבודות האמנות שיצרו הנשים נחשבו לנחותות, וכדי לעזור להתגבר על כך, נשים הפכו ל"קולניות ובטוחות יותר ויותר" בקידום עבודתן, וכך הפכו לחלק מהדימוי המתהווה של "האישה החדשה" המשכילה, המודרנית והחופשייה יותר. אמניות "מילאו תפקידים מכריע בייצוג האישה החדשה, הן על ידי ציור תמונות של הנשים והן בהדגמת מהלך חייהם."
החל משנת 1859 למדה מיי אלקוט אמנות בבית הספר של המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון. לאחר מכן ביקרה בפריז ולמדה באקדמיה ז'וליאן בשנת 1870 והציגה בשתי הערים, כמו גם במקומות אחרים בארצות הברית ובלונדון. היא ציירה בעיקר פרחים, אך גם יצרה עותקים מצוינים בליתוגרפיה. היא למדה אנטומיה באמנות אצל ויליאם רימר בבוסטון, וכן למדה עם ויליאם מוריס האנט, בין היתר.
קריירה
לאחר הלימודים בפריז, היא חילקה את זמנה בין בוסטון, לונדון ופריז. כוחה היה בהעתקה וכציירת טבע דומם, בשמנים או בצבעי מים. הצלחתה כמעתיקה של וילאם טרנר הייתה כזו שקיבלה את שבחיו של מר ג'ון ראסקין, ונתנה חלק מעבודותיה לשם העתקה של התלמידים בבתי הספר של דרום קנזינגטון בלונדון.
היא גרה בלונדון ולמדה אמנות נוף כשפגשה את ארנסט ניריקר. הזוג התחתן ב־22 במרץ 1878 בלונדון. מיי הייתה בת 38, וארנסט ניריקר, סוחר טבק וכנר שווייצרי היה בן 22. ארנסט תמך בקריירת האמנות של מיי ועזר לה. בני הזוג התגוררו בפרבר פריזאי לאחר הנישואים.
בשנה שלאחר מכן היא הכינה את הציור "לה נגרה" שהוצג בסלון פריז, שנחשב ליצירת המופת שלה. זהו ציור ריאליסטי של אישה שחורה המציג את האינדיבידואליות הייחודית שלה מבלי להיות רומנטית או ארוטית.
סוף חייה
ב־8 בנובמבר 1879, בפריז, ילדה מיי בת, לואיזה מיי "לולו". שבעה שבועות לאחר מכן, ב־29 בדצמבר 1879, מיי נפטרה, אולי מסיבוכי הלידה. על פי רצונה, אחותה לואיזה מיי אלקוט, גידלה את לולו עד מותה בשנת 1888, ואז עברה לולו לאביה, ארנסט ניריקר, בציריך, שווייץ.
בשנת 2002, נערכה תערוכת עבודותיה וחייה, "שיעורים, רישום וחלומות: מיי אלקוט כאמנית", הייתה התערוכה הגדולה הראשונה של עבודותיה.
דיוקן עצמי (דוד בן-שאול)
"דיוקן עצמי" (1992) הוא הדפס מאת הצייר הישראלי דוד (דדי) בן-שאול.
תיאור
ההדפס "דיוקן עצמי" של דוד בן-שאול נוצר בשנת 1992 בסדנת ההדפס ירושלים. הוא הודפס בטכניקה מעורבת המתבססת על תצריב ואקווטינטה במהדורה של 12 עותקים. בן-שאול בחר להציג את עצמו בתיאור מונומנטלי, והוא ממקם את דמותו במרכז הגיליון. הדמות עוטה מעין גלימה צהבהבה-חומה על רקע אטום וכהה. גופה וכתפיה ניצבות בזווית שמאלה, כלפי הצופה, אולם ראשה פונה אל החזית, דבר המעניק לתיאור דינאמיות המוגדשת גם על ידי האור הנופל על צידו השמאלי של הדיוקן. על אף האופי המונומטאלי של הדימוי, בן-שאול עושה שימוש במשיכות צבע, שנוצרו בטכניקה של אקווטינטת סוכר, כך שמתקבל תיאור אקספרסיבי, הבונה ומרכיב את הדימוי בסגנון האופייני ליצירתו המאוחרת של האמן.
לאטוריצה
הנהר נשפך ליד העיירה זמפלין, אל נהר האונדובה, יובלו של נהר הבודרוג, שהוא עצמו אחד מיובליו של הטיסה.
חלק מן הנהר הוכרז באמנת רמסר כאזור ביצות בעל חשיבות עולמית.
סאלם אל-האג'רי
סאלם עלי סאלם אל-האג'רי (בערבית: سالم علي سالم الهاجري בתעתיק: סאלם עלי סאלם אלהאג'רי; נולד ב-10 באפריל 1996 בקטר) הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת א-סד מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
קריירת מועדונים
אל-האג'רי גדל באקדמיית אספייר ובמחלקות הנוער של א-סד ואויפן. ב-1 בינואר 2016 חזר לא-סד, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הקטרית.
קריירה בינלאומית
ב-17 בינואר 2017 ערך אל-האג'רי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בתיקו 1-1 נגד נבחרת מולדובה במשחק ידידות. הוא היה חלק מסגל נבחרת קטר בטורניר גביע אסיה 2019, בו זכתה נבחרתו, וכן בטורניר קופה אמריקה 2019.
נכלל בסגל נבחרת קטר לטורניר מונדיאל 2022.
רוברט אפטון
רוברט ויליאם אפטון (באנגלית: Robert William Upton; 3 בפברואר 1884 – 28 באפריל 1972) היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת ניו המפשייר, שייצג אותה לקצרה בסנאט של ארצות הברית בשנים 1953–1954. הוא היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
ביוגרפיה
אפטון נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס, למד בבתי הספר הציבוריים שבעיר, ובשנת 1907 השלים לימודי משפטים באוניברסיטת בוסטון. באותה שנה התקבל ללשכות עורכי הדין של ניו המפשייר ומסצ'וסטס, ולאחר מכן החל לעסוק בעריכת דין בקונקורד, בירת ניו המפשייר. במהלך 1911 היה חבר בבית הנבחרים של ניו המפשייר, ובשנים 1918, 1930, 1938 ו-1948 היה ציר בוועידות החוקה המדינתיות בניו המפשייר. בשנה האחרונה אף הוסיף לכהן כנשיא הוועידה.
ב-14 באוגוסט 1953 מונה אפטון אל הסנאט של ארצות הברית למלא באורח ארעי את מקומו של הסנאטור צ'ארלס טובי, שנפטר בעודו מכהן. כהונתו נפרשה מיום מינויו עד ל-7 בנובמבר 1954. בבחירות המקדימות של הרפובליקנים לקראת הבחירות המיוחדות שהתקיימו למילוי שארית כהונתו של טובי, הפסיד אפטון לעמיתו הרפובליקני נוריס קוטון. משתמו חייו הפוליטיים שב אפטון לעריכת דין. בערוב ימיו היה חבר במועצה המעורבת לחנינות וערעורים בבון שבגרמניה המערבית ב-1956, והיה שגריר מיוחד של ארצות הברית בליבריה באותה השנה.
הוא פרש מעיסוקיו המשפטיים בשנת 1970, וב-1972 הלך לעומלו בקונקורד. אפטון נטמן בבית העלמין בלוסום היל (Blossom Hill Cemetery).
עורק תרדמני
העורק התרדמני (TA: Arteria carotis, באנגלית: Common Carotid Artery), הנקרא גם עורק התרדמה, עורק הראש ועורק הקרוטיד, הוא העורק הראשי המספק דם מחומצן לראש ולצוואר.
אנטומיה
1. העורק התרדמני החיצוני (The External Carotid Artery) - הקדמי והתיכון יותר מבין שני הפיצולים.
2. העורק התרדמני הפנימי (The Internal Carotid Artery) - האחורי והצדי יותר מבין שני הפיצולים.
העורקים הימני והשמאלי אינם סימטריים. העורק התרדמני השמאלי (Left Common Carotid) מתפצל ישירות מקשת אבי העורקים, לצד העורק התת-בריחי השמאלי המספק דם לגפה השמאלית העליונה. העורק התרדמני הימני (Right Common Carotid) מתפצל מגזע הזרוע והראש, שהוא עורק משותף שממנו מתפצל גם העורק התת-בריחי הימני. עם זאת קיים גיוון באוכלוסייה במבנה העורק ובצורות בהן הוא יוצא מקשת אבי העורקים.
הקוטר הממוצע של העורק התרדמני אצל מבוגרים גברים ונשים הוא 6.5 מ"מ ו-6.1 מ"מ בהתאמה
חשיבות קלינית
העורק התרדמני משמש לעיתים למדידת דופק, בעיקר במקרים בהם האדם נמצא במצב של הלם. מדידת הדופק מתאפשרת על ידי לחיצתו בעומק הגבול הקדמי של שריר מפנה הצוואר, ובגובה הגבול העליון של סחוס בלוטת המגן (Thyroid cartilage).
היצרות תסמינית בעורקי התרדמה יכולה להופיע אצל אנשים עם טרשת עורקים
מערב בחר אל-ע'זאל
מערב בחר אל-ע'זאל (ערבית: غرب بحر الغزال; הגייה: ר'רב בחר אל-רזאל) היה אחד מעשרת מחוזות דרום סודאן בין השנים 2011 ל-2015. המחוז שכן בחבל בחר אל-ע'זאל. שטחו היה 93,900 קמ"ר, אוכלוסייתו הייתה כ-333,431 (נכון ל-2008) ובירתו הייתה העיר ואו. המחוז חולק לשלוש נפות: ראג'ה, נהר ג'ור (Jur) וואו.
מבצע נפילה
מבצע נפילה (באנגלית: Operation Downfall) היה מבצע מתוכנן של בעלות הברית לפלישה ליפן, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה. המבצע בוטל בעקבות כניעת האימפריה היפנית לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי ולאחר שברית המועצות הכריזה מלחמה על יפן.
המבצע הורכב משני תת-מבצעים: מבצע אולימפיק ומבצע קורנט. מבצע אולימפיק היה אמור להתחיל באוקטובר 1945, ומטרתו הייתה כיבוש שלישו הדרומי של קיושו, האי היפני הדרומי, תוך שימוש באיי אוקינאווה, שנכבשו מעט לפני כן. מבצע קורנט אמור היה להתחיל באפריל 1946, בפלישה של בעלות הברית סמוך לטוקיו הבירה שעל האי הונשו. סיוע אווירי היה מתוכנן להגיע מבסיסי טיסה שנכבשו במבצע אולימפיק. אילו מבצע נפילה היה יוצא לפועל, היה זה המבצע האמפיבי הגדול בהיסטוריה.
הגאוגרפיה של יפן גרמה לכך שגם היפנים ידעו מה תהיה תוכנית הפלישה של בעלות הברית למדינה. הם חזו בדיוק רב את תוכנית הפלישה וכך התאימו לה את תוכנית ההגנה שלהם, "מבצע קטסוגו". היפנים תכננו להשקיע את רוב משאביהם בהגנה על קיושו, ולהשאיר חלק מכוחות המילואים שלהם לתוכניות הגנה אחרות.
איסמאל דוקורה
איסמאל לנדרי דוקורה (בצרפתית: Ismaël Landry Doukouré; נולד ב-24 ביולי 2003 בליל שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת שטרסבורג מליגת העל הצרפתית.
קריירת מועדונים
דוקורה גדל במחלקות הנוער של ליל וואלנסיין. ב-17 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ואלנסיין, בתיקו 0-0 נגד סושו במסגרת המחזור השביעי בליגת המשנה הצרפתית לעונת. בסך הכל ערך 28 הופעות ליגה במועדון.
ב-29 בינואר 2022 חתם דוקורה על חוזה לארבע שנים וחצי בשטרסבורג מליגת העל הצרפתית. ב-7 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על ברסט במסגרת המחזור ה-37 בליגה לעונת 2021/2022.
קריירה בינלאומית
דוקורה היה חלק מסגל הנבחרת האולימפית של צרפת לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
ארכוביתיים
מִשְׁפַּחַת הָאַרְכֻּבִּיתִיִּים (שם מדעי: .Polygonaceae Juss) היא משפחת צמחים גדולה בסדרת הציפורנאים, הנקראת לפי הסוג ארכובית. היא מקיפה, עשבים, שיחים, מטפסים ועצים קטנים (לא במזרח אפריקה הטרופית). המשפחה כוללת כ-61 סוגים כ-1,375 מינים, ובארץ ישראל היא מיוצגת על ידי 10 סוגים ו-40 מינים. זוהי משפחה גדולה, קוסמופוליטית - מיניה נמצאים בכל יבשות העולם, אך מרביתם נמצאים באזורים ממוזגים של ההמיספירה הצפונית. הם מאכלסים בתי גידול שונים: ממדבריות קיצוניים לגדות נחלים, ומצידי דרכים ליערות גשם. שונות זו בבתי-הגידול באה לידי ביטוי גם בנציגי המשפחה בישראל.
שם המשפחה המדעי משמעו בלטינית "רב-ברך", דהיינו "הרבה מפרקים" על שום הייחודיות של המפרקים במשפחה זו. ומכאן שמה בעברית ארכובית (ברך).
תיאור מורפולוגי
מרבית בני משפחה זו הם עשבים רב-שנתיים, ומיוצגים בה במידה מועטה יותר גם מספר טיפוסי-חיים אחרים כגון עשבים חד-שנתיים, שיחים קטנים, מטפסים ועצים.
התכונה המאפיינת ביותר את המשפחה, היא הפרקים הברורים שעל גבעול הצמח, שהם לרוב נפוחים. פרקים אלו נראים כברך (בארמית: ארכובה), ומכאן שם המשפחה.
העלים של צמחי משפחה זו פשוטים, ומסודרים באופן מסורג על הגבעול. עלי-הלוואי יוצרים צורה דמוית נדן צמודה לגבעול, המכונה 'שופר'. פרחי משפחה זו לרוב מקובצים באשכול, שיבולת או קרקפת. הם קטנים באופן יחסי, אך לרוב מתקבל מראה פרחוני בשל קיבוץ הפרחים. כותרת הפרח לעיתים בעלת צבע בולט, ולעיתים בעלת צבע ירוק; מספר עלי העטיף 3–6, ומספר האבקנים (איבר הרבייה הזכרי של הצמח) 9-6.
הפרי האופייני למשפחה הוא מטיפוס אגוזית, ובה זרע אחד.
ארכוביתיים בצמחיית ארץ-ישראל
40 מינים ב-8 סוגים ממשפחה זו מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ-ישראל. על פי קריטריון של מספר המינים, זוהי המשפחה ה-17 בחשיבותה בצמחיית ארץ-ישראל. מיניה מאכלסים בתי גידול שונים: כ-9 מינים מצויים בבתי גידול לחים כדוגמת ביצות, בעיקר מהסקציה Persicaria שנכללת תחת הסוג ארכובית, וכן מיני חומעה.
אשתו של הנוסע בזמן
אשתו של הנוסע בזמן (באנגלית: The Time Traveler's Wife) הוא רומן הביכורים של הסופרת האמריקאית אודרי ניפנגר אשר יצא לאור בשנת 2003. סרט קולנוע המבוסס על הספר יצא לאקרנים בשנת 2009.
הרומן מגולל את סיפור אהבתם של גבר בעל פגם גנטי הגורם לו לנסוע בזמן באופן בלתי צפוי, ואשתו, אשר צריכה להתמודד עם ההיעדרויות התכופות שלו, והסכנות בהן הוא נתקל. ניפנגר, שבזמן כתיבת הרומן חוותה תסכולים בתחום הרומנטי, כתבה את הסיפור כמטפורה למערכות יחסיה הכושלות. הרומן, אשר מסווג כז'אנר מדע בדיוני ורומנטי כאחד, משלב בתוכו סוגיות של אהבה, הפסד ובחירה חופשית. ניפנגר משתמשת ברעיון הנסיעה בזמן כדי לחקור יחסים של אי תקשורת ומרחק במערכות יחסים. בנוסף היא מעלה שאלות עמוקות של אקזיסטנציאליזם.
ארכוביתיים
ארכוביתיים בצמחיית ארץ-ישראל
8 מינים אופייניים לבית גידול מדברי, בייחוד מינים מהסוג חומעה, וכן אמיך קוצני, שבטוט מצויץ, וגפוף קוצני. לעומתם, 7 מינים מאכלסים מקומות מופרעים, כדוגמת צידי דרכים ושולי שדות, בייחוד מינים מהסוג ארכובית ופלופיה.
אשתו של הנוסע בזמן
תקציר העלילה
הרומן כתוב לסירוגין מזוויות הראייה של הנרי דטאמבל (נולד ב-1963), ספרן בספריית ניוברי הנמצאת בשיקגו, ואשתו, קלייר אבשייר (1971), אמנית המתמחה בפיסול בנייר. להנרי פגם גנטי ייחודי: מעת לעת הוא יוצא למסע בזמן, ללא שליטה. היציאה לזמן (ולמקום) אחר אינה לזמן קבוע מראש. הוא מגיע למקום החדש למשך זמן לא מוגדר - לעיתים דקות, לעיתים ימים, כשהוא עירום, ללא אפשרות להעביר כסף, תעודות או רכוש, וללא שליטה על המקום שאליו יגיע. לכן הוא נדרש, במקרים רבים, לעסוק בהישרדותו הפיזית, על ידי גנבת או מציאת בגדים, אוכל, או כסף לרכישתם. כאשר יחזור להווה לא יוכל להעבירם עמו. הנרי מדלג בזמן באופן בלתי נשלט מילדותו (גיל 5), ובמהלך הזמן למד לשרוד במסעותיו.
כאשר הנרי וקלייר נפגשים לראשונה, ב-1991, הוא בן 28 והיא בת 20. למרות שהנרי מעולם לא פגש את קלייר, היא מכירה אותו מאז היותה בת שש. קלייר מראה להנרי את היומן שבו תיעדה את פגישותיה איתו החל משנת 1977 וכלה ב-1989. המפגשים בעבר מתבצעים בין הנרי כגבר בשנות השלושים לחייו, לבין קלייר כאשר היא עדיין ילדה או נערה. הנרי החוזר בזמן ופוגש אותה, כבר יודע שהיא תהיה אשתו, שכן בהווה הוא נשוי לה. המפגשים בין השניים מתוארים בצורת יומן תוך דילוג קדימה ואחורה בין התאריכים.
ארכוביתיים
ארכוביתיים בצמחיית ארץ-ישראל
קבוצה נוספת אופיינית למרומי החרמון, שכן תנאי הגידול שם שונים משאר הארץ, בשל רום ההר והקור ששורר בו. בחרמון מייצגים משפחה זו מיני ארכובית שונים, ריבס חרמוני, וגפוף החרמון.
אשתו של הנוסע בזמן
כתיבת הספר
כסופרת מתחילה, התקשתה ניפנגר למצוא סוכן ספרותי. לבסוף שלחה ביוזמתה את כתב היד להוצאת מקאדם/קייג, ולאחר שהוצעו הזכויות על היצירה במכירה פומבית, בחרה ניפנגר להוציא את הספר אצלם. הספר נעשה רב-מכר לאחר שידיד המשפחה, הסופר סקוט טורו, המליץ על הספר בתוכנית הבוקר "The Today Show".
ניפנגר היא אמנית, העובדת כמרצה בתוכנית הבין-תחומית לאמנויות הספרים בקולומביה קולג' בשיקגו, שם היא מכינה בשקדנות מהדורות של ספרים מאוירים ידנית. את "אשתו של הנוסע בזמן", ניפנגר החליטה שהיא מוכרחה להוציא כרומן: "עלה לי רעיון לשם הספר, וכשאני מציירת יש לי שולחן ציור גדול כזה מכוסה בנייר חום, ואני רושמת את הרעיונות שלי על הנייר. אז רשמתי את השם ואחרי זה התחלתי לחשוב עליו. לא הצלחתי לחשוב על דרך להפוך את זה לספר תמונות, מאחר שקשה להעביר תחושות של זמן באמצעות תמונות סטילס, אז החלטתי לכתוב רומן".
ארכוביתיים
ארכובית החוף צמח מוכרז בסכנת הכחדה
הצמח מוכרז בישראל, כנמצא בסכנת הכחדה, כי החוף, שהוא בית גידולה, נמצא בסכנה בגלל בנייה מואצת וצמצום רצועות החול והכורכר. ב-2021, נשתלה ארכובית החוף בגן מקלט לצמחים נדירים בשמורת הטבע עין אפק, לשם שימורה.
אשתו של הנוסע בזמן
ביקורת והצלחה
נכון למרץ 2009 מכר הספר 2.5 מיליון עותקים ברחבי ארצות הברית והממלכה המאוחדת. מבקרים רבים התרשמו מנקודת המבט של ניפנגר על נסיעה בזמן. חלקם שיבחו את האפיון העמוק והרגשי שהעניקה לגיבורי הסיפור, ואחרים מתחו ביקורת על סגנון כתיבתה, שאופיין כמלודרמטי ועל כך שהעלילה רגשנית באופן נדוש.
ארכוביתיים
חשיבות המשפחה לאדם
יחסית לגודלה, למיני משפחה זו אין חשיבות כלכלית גדולה עבור האדם; עם זאת, למספר מינים בה נודע שימוש רחב היקף.
למזון משמש המין פגופירון נאכל, הקרוי בעברית בטעות בשם כוסמת ונודע בשמו האנגלי Buckwheat. גידול זה נפוץ בעיקר באזורים קרירים, והשימוש בו למאכל הוא בהיקף רחב. מינים מהסוגים ריבס וחומעה משמשים למאכל כעלים טריים.
אשתו של הנוסע בזמן
קישורים חיצוניים
ביקורות ספרים:
ארכוביתיים
חשיבות המשפחה לאדם
ברפואה העממית נודעים שימושים שונים למיני הארכובית. הם אף משמשים ליצירת תכשירים קוסמטיים, אך נמכרים לרוב תחת השם הלטיני, 'פוליגנום'.
כצמחי נוי משמשים מספר מינים ממשפחה זו, כדוגמת המטפס אנטיגון דק-עוקצים, שלו פרחים ורודים יפים.
סוגי המשפחה
בצמחיית ארץ-ישראל גדלים 40 מינים מ-8 סוגים, על פי סדר סיסטמטי:
מקסימיליאן פון אדלסהיים
קריירה מוקדמת
פון אדלסהיים נולד ב-6 ביולי 1897 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, לקצין הפרוסי פרנץ פון אדלסהיים, שהיה בנו של השר הבאדני לודוויג פון אדלסהיים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס פון אדלסהיים לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט האולאנים של המשמר ה-2, ולחם עמו במהלך המלחמה. ב-15 בדצמבר 1915 הוא הועלה לדרגת לויטננט, ובתחילת 1917 הוא הועבר לרגימנט הרגלים ה-59. על פעולותיו בקרבות קיבל פון אדלסהיים את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ המלחמה פיקד פון אדלסהיים על גדוד האופניים ה-1, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין, המערכה על צרפת ומבצע ברברוסה, כחלק מדיוויזיית הפרשים ה-1, וב-30 ביולי 1941 הוענק לו על פעולותיו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 באוקטובר 1941 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הפרשים ה-22, אשר היה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-24, ואשר הפך בתחילת ינואר 1942 לרגימנט הרובאים ה-26, ובתחילת יולי 1942 הפך לרגימנט הפאנצרגרנדיר ה-26, ולחם עמו במבצע מקרה כחול ובמהלך קרב סטלינגרד. ב-7 בנובמבר 1942 מונה למפקד חטיבת הפאנצרגרנדיר פאנצר ה-20, אשר הייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-20, וב-23 בדצמבר 1942 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 במרץ 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-24 שהוקמה מחדש בצרפת, וב-1 ביוני 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. באוגוסט 1943 נשלחה הדיוויזיה לאיטליה, ובנובמבר אותה שנה נשלחה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרב דנייפר כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה. בינואר 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השישית, ובאפריל לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה השמינית במבצע יאשי-קישינב הראשון. ב-1 במרץ 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-20 באוגוסט 1944 הוא מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-24. ב-22 בספטמבר 1944 הוא מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-48, וב-23 באוקטובר 1944 הוענק לו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בדצמבר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל השריון, ובתחילת מאי 1945 הוא מונה למפקד היחידות הנכנעות של הארמייה ה-12, עמן נפל בשבי האמריקני ב-7 במאי 1945.
לאחר המלחמה
באביב 1947 שוחרר פון אדלסהיים מהשבי, ולאחר שחרורו הוא התגורר בקונסטנץ, עד למותו ב-26 באפריל 1994.
סרגיי קולוטובקין
סרגיי ויקטורוביץ' קולוטובקין (ברוסית: Серге́й Викторович Колотовкин; נולד ב-28 בספטמבר 1965, מגניטוגורסק) הוא כדורגלן עבר סובייטי ורוסי ומאמן.
קריירת משחק
קולוטובקין החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הנוער של קבוצת מטאלורג והיה גם חבר בהרכב נבחרת הנוער של ברית המועצות. ב-1982 נשלח לבית הספר לכדורגל מספר 62 בלנינגרד ושיחק במועדון הכדורגל זניט לנינגרד, תחת המאמן פאבל סאדירין.
הוא שיחק בליגת העל הסובייטית, תחילה במדי זניט ולאחר מכן בצסק"א, עמה זכה באליפות ברית המועצות בעונת 1990 וזכה עמה גם בגביע הסובייטי בכדורגל בעונת 1990/1991.
הוא שיחק גם בליגת העל הרוסית בכדורגל במדי צסק"א ובקבוצות דינמו מוסקבה, טיומן וברוסטלמאש.
בעונת 1993/1994 הצטרף לבית"ר ירושלים מליגת העל הישראלית כשבהמשך עבר להפועל צפרירים חולון. בתום העונה חזר לרוסיה.
בשנת 2002 פרש ממשחק פעיל.
הוא שיחק במדי נבחרת רוסיה בכדורגל בשני משחקים בלבד בשנת 1992 — במשחקים נגד ו.
קריירת אימון
מרבית קבוצות הכדורגל שסרגיי אימן היו קבוצות מליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה, השלישית בחשיבותה, כדוגמת קבוצת ראוטוב ו"זבזדה סרפוחוב", או קבוצות חובבניות כדוגמת "סטוליצה" מליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה, שפורקה בעונת 2015.
אלסטר
אטימולוגיה
שם הפרובינציה באנגלית נגזר משמם של שבטים שישבו בימים קדומים בחבל זה - האולאדים (Uladh), ומהסיומת staðr, שמשמעותה בנורדית עתיקה ארץ או טריטוריה, כך שמשמעות השם היא "ארץ האולאדים". שמה האירי - Cúige Uladh - נגזר אף הוא משם השבטים (Cúige פירושו חמישית, זכר לימים שבהם היו קיימות חמש פרובינציות, כלומר פרובינציית האולאדים). שמה הלטיני של הפרובינציה הוא Ultonia.
גאוגרפיה
שטחה של אלסטר הוא 21,552 קילומטר רבוע, ואוכלוסייתה מונה 2.1 מיליון תושבים.
אלסטר מורכבת מתשעה מחוזות היסטוריים של אירלנד. שישה מהם, אנטרים, ארמה, דאון, פרמנה, לונדונדרי וטיירון מרכיבים את צפון אירלנד, ומהווים חלק מהממלכה המאוחדת, ושלושת האחרים, קאוואן, מחוז דניגול ומונאהן הם חלק מאירלנד. במחוזות אנטרים ודאון מתגוררים יותר ממחצית תושבי אלסטר, שכן בלפסט, העיר הגדולה באלסטר ובירת צפון אירלנד, שוכנת בשטחם.
יוניוניסטים (תומכי האיחוד עם בריטניה) רבים מכנים את צפון אירלנד בשם אלסטר, אף על פי שהיא כוללת רק חלק מאלסטר.
ריצ'רד האריס
ריצ'רד ג'ון האריס (באנגלית: Richard St. John Harris; 1 באוקטובר 1930 - 25 באוקטובר 2002) היה שחקן קולנוע, זמר ופזמונאי אירי. זוכה פרס גראמי, פרס גלובוס הזהב ומועמד לשני פרסי אוסקר לשחקן הטוב ביותר. האריס היה שייך לדור השחקנים הפרועים והמוכשרים מאירלנד ומבריטניה שכלל את אלברט פיני, ריצ'רד ברטון ופיטר או'טול.
ביוגרפיה
ריצ'רד האריס נולד בלימריק שבאירלנד למשפחה בת תשעה ילדים. למד בבתי ספר של הישועים. היה שחקן רוגבי מוכשר ואף זכה במספר גביעים עם הקבוצה שבה שיחק. כשהיה בן 19 לקה בשחפת ובכך באה לקיצה הקריירה הספורטיבית שלו. הוא נשאר אוהד מושבע של קבוצת הרוגבי של מונסטר עד מותו, ונכח במשחקים רבים של הקבוצה.
כשהחלים ממחלתו עבר לגור בלונדון, והתכוון להיות במאי תיאטרון. כיוון שלא מצא קורסים מתאימים, התחיל ללמוד משחק ב"אקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון" (LAMDA). עוד בהיותו סטודנט שכר האריס מקום והעלה הצגת תיאטרון בבימויו, את המחזה "Winter Journey" של קליפורד אודטס. ההצגה זכתה לשבחי הביקורת אך נכשלה בקופות, והאריס שאיבד בהפקה את כל חסכונותיו, נותר חסר בית ונאלץ לישון במשך שישה שבועות במרתף פחם.
אחרי סיום לימודיו הצטרף האריס לסדנת התיאטרון של ג'ואן ליטלווד, והתחיל לקבל תפקידים בתיאטראות לונדון, תפקידו הראשון היה בשנת 1956 במחזה "The Quare Fellow".
ב-1957 התחתן עם אליזבת ריס-ויליאמס, והתגרש ממנה ב-1969. שלושת ילדיהם הם השחקנים ג'ארד האריס, ג'יימי האריס והבמאי דמייאן האריס. האריס התחתן בשנית עם אן טורקל, שחקנית אמריקאית שהייתה צעירה ממנו ב-16 שנה, והתגרש גם ממנה.
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בשנת 1958 בסרט " Alive and Kicking", כששיחק בסרט "המרד על הקיין", על אף שהיה אלמוני יחסית, התעקש ששמו יופיע שלישי אחרי שמותיהם של טרוור הווארד ומרלון ברנדו. התפקיד הראשי הראשון שלו היה בשנת 1963 בסרט "מחירו של גבר" (This Sporting Life), גילם את דמותו כורה פחם צעיר ומריר, ההופך להיות שחקן רוגבי שזוכה לתהילה. על תפקידו זה זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן ומועמדות ראשונה לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. האריס זכה להכרה ולשבחים על תפקידו ב"רב-סרן דנדי" סרטו של סם פקינפה לצידו של צ'רלטון הסטון. בסרט גילם דמות של מהגר אירי המצטרף לחיל הפרשים בצבא הקונפדרציה בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
האריס גילם את דמותו של המלך ארתור בעיבוד הקולנועי למחזמר "קמלוט", ובמשך שנים רבות הופיע בתפקיד זה על הבמה. הוא הקליט מספר אלבומים, ושירו "MacArthur Park" היה להיט והגיע ב-1968 למקום השני במצעד הבילבורד האמריקני, ולצמרות מצעדי הפזמונים באירופה.
בשנות השבעים הופיע במספר רב של סרטים, ביניהם ב-1970 שיחק בתפקיד אוליבר קרומוול בסרטו של הבמאי קן יוז "קרומוול". בשנת 1974 הופיע במותחן ג'אגרנאוט. בשנת 1977 הופיע בתפקיד הראשי בסרט "הרפתקה בלב ים" לפי ספר של אליסטר מקלין.
ב-1971 ביים ושיחק בסרט בלומפילד בישראל לאחר שהבמאי אורי זוהר פרש מהפקת הסרט.
מאוחר יותר שיחק בסרטים זוכי האוסקר "בלתי נסלח" וגלדיאטור (בתפקיד מרקוס אורליוס). להאריס הוצע התפקיד לגלם את אלבוס דמבלדור מנהל בית הספר הוגוורטס, אך הוא סירב לו בראשונה. לאחר שנכדתו אמרה שלא תדבר איתו לעולם אם יסרב לתפקיד, קיבל האריס את התפקיד ורכש דור חדש של מעריצים. האריס גילם את דמבלדור בשני הסרטים הראשונים בסדרה. ב-2003 אפשר היה לשמוע את קולו בסרט האנימציה "Kaena: The Prophecy", שיצא אחרי מותו והוקדש לו.
האריס היה חבר במסדר אבירי מלטה, ובאופן בלתי צפוי קיבל גם תואר אבירות בדנמרק. הוא נפטר בגיל 72 מלימפומת הודג'קין, שבועיים לפני שיצא הסרט "הארי פוטר וחדר הסודות". השחקן האירי מייקל גמבון החליף אותו בתפקיד אלבוס דמבלדור.
השנה הגאופיזית הבין-לאומית
השנה הגאופיזית הבין-לאומית (שג"ב) הייתה מיזם בינלאומי שנערך מ-1 ביולי 1957 ועד 31 בדצמבר 1958 והוכרז על ידי המועצה הבינלאומית של ארגוני מחקר. במיזם השתתפו 67 מדינות.
חקר החלל באמצעות לוויינים
ארצות הברית וברית המועצות שיגרו לוויינים במהלך שנה זו, כאשר ב-4 באוקטובר 1957 ברית המועצות שיגרה את ספוטניק 1 שהיה הלוויין הראשון ששוגר לחלל. שיגור הלוויין על ידי ברית המועצות היווה את גולת הכותרת של הפעילות המדעית-טכנולוגית במיזם.
קישורים חיצוניים
מחקר היסטורי מקיף על השנה הגיאופיזית הבינלאומית ותרומתה לשיתוף פעולה בינלאומי בתחום החלל (ראה אור ב - 2012)
Tequila (שיר של ג'קס ג'ונס, מרטן סולבג וריי)
"Tequila" (בעברית: טקילה) הוא סינגל של הדיג'יי הבריטי ג'קס ג'ונס, התקליטן הצרפתי מרטן סולבג והזמרת הבריטית ריי, שיצא ב-21 בפברואר 2020. הסינגל נכתב על ידי ג'קס ג'ונס, מרטן סולבג, מארק ראלף, MNEK, רה, ג'ין ג'ין וג'יימי ספלנקס והופק על ידי ג'קס ג'ונס, אלכס טפר, מארק ראלף ומרטן סולבג.
נכון לספטמבר 2021, הסינגל הושמע למעלה מ-63 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של הסינגל יצא לראשונה בערוץ היוטיוב של ג'קס ג'ונס ב-21 בפברואר 2021. נכון לספטמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-13 מיליון פעמים.
נשיא זימבבואה
נשיא זימבבואה הוא ראש המדינה, ומשמש גם כמפקד העליון של הכוחות המזוינים של זימבבואה.
תפקיד הנשיא נוצר בשנת 1980 עם קבלת העצמאות של זימבבואה מבריטניה. כנען בננה, שהיה שר מתודיסטי, מונה לנשיא הראשון עד שנת 1987, כשהתפקיד הפך לטקסי בעיקרו. עמדת הכוח האמיתית הייתה זו של ראש ממשלת זימבבואה, רוברט מוגאבה, שהפך לנשיא בשנת 1987 וכיהן כראש המדינה במשך 29 שנים.
הנשיא מכהן גם כראש ממשלה מאז 1987. בשנת 2009 התפקיד הוחזר, אך בוטל שוב בשנת 2013.
על פי חוק, הנשיא מכהן במשך חמש שנים וכהונתו מוגבלת לשתי קדנציות.
קרם דמירביי
קרם דמרביי (בטורקית: Kerem Demirbay, נולד ב-3 ביולי 1993 בהרטן שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני ממוצא טורקי המשחק בגלאטסראיי בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירת מועדונים
דמרביי שיחק שנים רבות כילד בשאלקה 04, ואחר כך שיחק גם בוטנשייד 09 ובבורוסיה דורטמונד, שם החל לשחק בקבוצת המילואים בשנת 2012. דמרביי הציג יכולת טובה בקבוצת המילואים אך לא קיבל הזדמנות בקבוצה הבכירה של בורוסיה דורטמונד. בפגרת החורף של עונת 2013/14 עבר דמרביי להמבורג בהעברה חופשית, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–3 לוולפסבורג באפריל 2014. דמרביי לא הצליח להשתלב בהמבורג וסבל מפציעות רבות, ולמעשה ערך שלוש הופעות בלבד בקבוצה הבכירה של המועדון, לה היה שייך במשך שלוש עונות, והופיע עוד מספר פעמים בקבוצת המילואים. בעונת 2014/15 הושאל דמרביי מהמבורג לעונה אחת בקייזרסלאוטרן, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה. דמרביי הפך מיד לשחקן הרכב קבוע, וסיים עם הקבוצה במקום הרביעי, מרחק שתי נקודות מהמקום השלישי שמוביל למבחני העלייה לבונדסליגה. עם תום עונת ההשאלה חזר דמרביי להמבורג, ושיחק בקבוצה במשחקי ההכנה בקיץ, אך הושאל שוב בקיץ 2015, והפעם לפורטונה דיסלדורף, גם היא מהבונדסליגה השנייה. בעונת 2015/16 התמודדו דמרביי ופורטונה דיסלדורף במאבקי תחתית, אך דמרביי נהנה מעונת שיא אישית, בה הבקיע עשרה שערי ליגה ב-25 הופעות.
בקיץ 2016, עם תום תקופת ההשאלה בפורטונה דיסלדורף וסיום חוזהו בהמבורג, עבר דמרביי להופנהיים, שם חתם על חוזה עד ליוני 2019. דמרביי הציג יכולת טובה מאוד בעונת 2016/17, והבקיע מספר שערים, כשהוא משתף פעולה בהתקפת הקבוצה עם אדם שאלאי, אנדריי קרמריץ' וסנדרו ואגנר, ומסיים את העונה בצמרת הבונדסליגה. הצלחתו של דמרביי הקנתה לו זימון לנבחרת גרמניה. בתאריך 24 במאי 2019, חתם דמרביי על חוזה בשורות באייר לברקוזן עד שנת 2024.
ב-1 באוגוסט 2023 חתם בגלאטסראיי.
קריירה בינלאומית
דמרביי, שמוצאו טורקי, בחר כנער לייצג את טורקיה, על אף שלא היה ברשותו דרכון טורקי. במרץ 2015 זומן דמרביי על ידי מאמן נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21 הורסט רובש לסגל הנבחרת, אך נפצע ונופה ממנו. בהמשך אותה שנה זומן שוב על ידי רובש, לסגל הגרמני לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2015, אך לא שותף אפילו דקה.
דמרביי היה עדיין רשאי לבחור איזו נבחרת ירצה לייצג כבוגר, וב-17 במאי 2017 קיבל הצעה מהתאחדות הכדורגל הטורקית לשחק בנבחרת טורקיה במשחק מוקדמות מונדיאל 2018 נגד נבחרת קוסובו. דמרביי דחה את ההצעה. באותו יום, דמרביי קיבל זימון לסגל נבחרת גרמניה לגביע הקונפדרציות 2017 על ידי המאמן יואכים לב, ונענה להזמנה. דמרביי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה ביוני 2017 בתיקו 1-1 מול נבחרת דנמרק במשחק ידידות, כאשר החליף בדקה ה-77 את לאון גורצקה. את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים הבקיע דמרביי בניצחון 1–3 על נבחרת קמרון במסגרת שלב הבתים של גביע הקונפדרציות 2017.
שערוריות
במשחק ליגה במדי פורטונה דיסלדורף בנובמבר 2015, הורחק דמרביי בכרטיס אדום על ידי השופטת ביביאנה שטיינהאוס, והואשם בסקסיזם כאשר אמר לאחר ההרחקה כי לשופטות אין מקום במגרשי הכדורגל. כעונש חינוכי על התנהגותו, שפט דמרביי במשחק ליגה לנערות.
מאיר ויניק
מאיר ויניק (1885 – 15 במרץ 1966) היה מהנדס וכימאי. זוכה פרס ישראל לחקלאות לשנת ה'תשט"ז.
ביוגרפיה
ויניק נולד באודסה שבברית המועצות, קיבל חינוך עברי ולאחר שלמד כימיה בפוליטכניון בוורשה והוסמך כמהנדס, עלה לארץ ישראל ב-1906, התיישב בראשון לציון וייסד את המעבדה ליין ביקב המקומי.
ויניק נמנה עם המורים הראשונים במקווה ישראל והיה מבוני התחנה המטאורולוגית בראשון לציון בשנת 1912. בשנות הארבעים של המאה העשרים הוקמה במקוה ישראל תחנת ניסיונות חקלאית, שניהל מאיר ויניק. התחנה עסקה בעיקר בשתי בעיות: בשני התחומים הגיעה התחנה לידי מסקנות מעשיות חשובות.
ויניק היה נשוי למרים (לבית גולדברג), שתפקדה כעוזרתו הראשית בתחנת הניסיונות, הייתה בין העוזרות הראשונות במכון לביוכימיה של האוניברסיטה העברית, והראשונה בארץ בחקירה מיקרוביולוגית של הקרקע.
אחותה של מרים, גיסתו הייתה הד"ר רינה (רוזה) יונוביץ.
יוסף כנאפו
הרב יוסף כנאפו (ה'תקפ"ג, 1823 – ר"ח כסלו ה'תרס"א, 20 בדצמבר 1900) היה רב ומקובל, מרבני מרוקו.
ביוגרפיה
נולד במוגדור למשה כנפו, במשפחה בת שלושה בנים, דור שלישי ל"נשרפי אופראן" - קהילה שלמה שמתה על קידוש ה' בעיירה אופראן, לאחר שסירבה להתאסלם.
בגיל 13 כבר החל ללמוד את תורת הקבלה, ונסע בצעירותו למרקש ללמוד אצל הרב אברהם קוריאט ("ברית אבות"), בן דודו של הרב אליהו בן אמוזג.
הקדיש את חייו ללימוד תורה והוראה, וכתב 39 ספרי קודש (הספר הראשון "זבח פסח" נדפס ב-1874). בחייו נדפסו שבעה ספרים. רובם הוצאו לאור בבית הדפוס של הרב אליהו בן אמוזג בליוורנו איטליה, שאף כתב להם הקדמות. ספרים נוספים הוצאו בדפוס של שלמה בילפורטי וחבריו. סירב לקבל עליו משרת רבנות, עסק בכתיבה בבית המדרש והתפרנס מספריו בדוחק רב.
נישא לזהרה (שעלתה לאחר מותו בגפה בגיל 70 לירושלים, כדי להקבר בה). לזוג נולדו שלשה ילדים, שני בנים - הרב דוד והרב משה, ובת. בנו הרב דוד כנפו, היה לימים אב בית הדין של קהילת מוגדור. בין צאצאיו נמנים אמנים, סופרים, חוקרים וקצינים בכירים בצה"ל.
הרב יוסף כנאפו נפטר בתרס"א (1901) בעיר מוגדור, בה נטמן.
על שם אחד מספריו, צאצאיו הקימו בארץ עמותה ששמה "אות ברית קודש", שעוסקת בהנחלת מורשת יהודי מרוקו.
אסתר המלכה (מחזה)
אסתר המלכה הוא המחזה האחרון שכתב נתן אלתרמן. המחזה, שהיה למעשה מחזמר, הוזמן על ידי תיאטרון הקאמרי ב-1965 והועלה על הבמה לראשונה ב-6 בפברואר 1966 בבימויו של גרשון פלוטקין, שביים גם את "פונדק הרוחות", הפזמונים הולחנו על ידי סשה ארגוב. עלילת המחזה התבססה באופן רופף על עלילת מגילת אסתר ושאבה ממסורת ה"פורים שפיל" היהודי-אירופי ומעלילות "אלף לילה ולילה". המחזה היה כישלון חרוץ והועלה 38 פעמים בלבד. בזיכרון הציבורי-תרבותי נותר מהמחזמר שיר אחד, "שיר ערש" ("היכל ועיר נדמו פתע..."), שזכה לביצועים רבים.
הרקע לכתיבת המחזה
בשנת 1965 הייתה סוגת המחזמר פופולרית מאוד בישראל. תיאטרון הבימה הציג את "אוליבר!", גיורא גודיק העלה באולם אלהמברה ביפו את "כנר על הגג" ובתיאטרון חיפה התחלפו מחזות הזמר "פיטר פן" ו"הרשלה". הנהלת הקאמרי, שכבר העלה בהצלחה רבה את "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" של אלתרמן החליטה להזמין מהמשורר מחזמר נוסף, שפזמוניו, כמו פזמוני "שלמה המלך", יולחנו על ידי סשה ארגוב ושיבוסס על שאיבה ממקורות עבריים ויהודיים. ביסוס מחזה מוזיקלי על פורים-שפיל בניחוח "שוק המציאות" המזרחי נראה כהימור בטוח.
הדמויות
אלתרמן השתמש במגילת אסתר כנקודת מוצא, ומתוך הנחה שעלילתה שגורה וידועה לצופים, שינה את עלילתה כליל, המציא דמויות, העלה דמויות שוליות למרכז הבמה (בעיקר ושתי וזרש) ודחק אחרות לשוליה (בעיקר מרדכי והמן).
תמצית העלילה
המחזה נחלק לשתי מערכות – חמש תמונות במערכה הראשונה ושש בשנייה.
בתמונת הפתיחה נפגשים בהלול וד"ר שיפרתי בחנות השטיחים של בהלול, הממוקמת בהווה במרכז המסחרי של תל אביב ומובלים באישון לילה לשושן הבירה ולתקופת מגילת אסתר. הם פוגשים במונדריש שמוביל אותם לעולם המגילה. מונדריש מנגן בנשף שעורך אחשוורוש, שם מתייצבת כנגדו ושתי המארגנת יחד עם זרש "שביתת מין" בסגנון ליסיסטרטה על מנת להשפילו ולנתק קשר עם הגברים. עקב כך עורך אחשוורוש תחרות בחירת מלכה חדשה, סוקר נשים יפות רבות, עד כי איננו מסוגל עוד לעמוד בכך ונמלט לחדריו, שם הוא מגלה באקראי נערה יהודייה לא יפה במיוחד – אסתר, שהגיעה למקום עם אהובה עזגד. כך קורה שאחשוורוש בוחר דווקא בה לאשה.
המערכה השנייה נפתחת בפונדק אפלולי בשם "הפוּר", שם נחשפים בהלול וד"ר שיפרתי למזימת של זרש לרצוח את אחשוורוש באמצעות בגתן ותרש. מונדריש מעביר את הידיעה למרדכי. אסתר מבקשת ממרדכי שישחרר אותה מחובתה כמלכה הכולאת אותה בארמון, והלה מסרב בתואנה שיש לה שליחות אותה היא חייבת לבצע: היא חייבת להגיע לאשוורוש לפני המן, עוד באותו הלילה, על מנת להציל את היהודים. בלילה ההוא נדדה שנת המלך ומונדריש, בתפקיד ליצן החצר, שר לו את "שיר ערש" ("היכל ועיר נדמו פתע..."). אסתר מופיעה במפתיע בפני אחשוורוש ומזמינה אותו למשתה עם המן למחרת. לאחר שהזימה את מזימת המן, אסתר חוגגת את ניצחונה. היא מתנשאת ומשפילה את מרדכי ועזגד. בסיום מתקיימת תהלוכה גדולה ברחובות שושן שבה מוביל המן את מרדכי הלבוש בבגדי מלכות. עזגד, בייאושו ובקנאתו, מנסה לדקור את סוסו של מרדכי בסכין, דבר שהיה מוביל לרצח אחשוורוש במהומה מיד לאחר מכן על ידי בגתן ותרש. מונדריש עוצר בעדו והכול נגמר בסוף טוב. אחשורוש התם מבשר לקהל, שבו נמצאים גם בהלול וד"ר שיפרתי, שהוא גילה את דבר ניסיון הרצח, אך הוא סולח ואינו נוטר טינה לאיש.
הפקת הקאמרי
ההצגה עלתה בבימויו של גרשון פלוטקין, את התפאורה עיצב דוד שריר, הכוריאוגרפיה חוברה על ידי רות האריס וסשה ארגוב חיבר את המוזיקה.
השחקנים בתפקידים הראשיים היו שמעון סיאני בתפקיד בהלול, ניסן יתיר כד"ר שיפרתי, שמעון בר בתפקיד מונדריש, אברהם מור כאחשוורוש, זמירה חן בתפקיד ושתי ושולמית ירון בתפקיד אסתר המלכה.
התפאורה של שריר עוצבה ברוח סיפורי "אלף לילה ולילה", והאוריינטציה המזרחית בוטאה גם בתופעות לשוניות ודרמטיות. מאחר שמיקום ההתרחשויות משתנה מתמונה לתמונה (ככר בשושן, ארמון, פונדק וחצר הארמון) בוטאה בכל אחד מהמקומות אווירת שושן הקדומה כעיר מקראית-מזרחית.
הצגת הבכורה התקיימה ב-6 בפברואר 1966. כבר בבוקר שלמחרת כתב מבקר התיאטרון חיים גמזו במדורו "אמש בתיאטרון" בעיתון הארץ: "הצגה כבדה מדי, ראוותנית מדי... בין שפעי ססגוני התלבושות, המחולות, היציאות והכניסות... הולך ומתפזר, הולך ונמוג צליל ההומור וחן הווירטואוזיות של מעבד 'שלמה ושלמי'". פרט לאברהם מור ושמעון בר קטל גמזו את כל יתר השחקנים ובפרט את שולמית ירון, קבע שפלוטקין הוא הבמאי הלא-מתאים ואף לא התרשם מלחניו של ארגוב. שאר המבקרים לא איחרו להטיח ביקורות שליליות.
ארבע-עשרה אוקטבות (הרכב מוזיקלי)
ארבע-עשרה אוקטבות הוא שמו של הרכב מוזיקה ניסיונית שכלל את יוני רכטר, אבנר קנר והמתופף זוהר לוי ושילב רוק מתקדם, ג'אז ופיוז'ן. רכטר וקנר כתבו, שרו וניגנו בפסנתרים, ומכאן שם ההרכב – בכל פסנתר 7 אוקטבות ובשני פסנתרים 14 אוקטבות. ההרכב פעל בשנת 1974 וב-1975 יצא אלבומו היחיד הנושא את שמו: "ארבע-עשרה אוקטבות".
תולדות ההרכב
יוני רכטר ואבנר קנר נפגשו לראשונה עוד כשהיו תלמידי תיכון, כששיחקו בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב בכדורסל. ב-1974 נפגשו שוב, הפעם באקדמיה למוסיקה בתל אביב, גילו שהם בעלי טעם מוזיקלי דומה ואהבה לרוק מתקדם והחלו ליצור יחד. המפיק אשר ביטנסקי תמך בצמד והצליח לארגן להם מעט זמן אולפן (50 שעות) כדי לעודד יצירה מקורית שאינה במיינסטרים, אף שהיה ברור מלכתחילה שהאלבום לא יזכה להצלחה מסחרית (ואכן כך היה). עם זאת, האלבום "ארבע-עשרה אוקטבות" נחשב לאחד מחלוצי הרוק המתקדם בישראל והוא מוערך מאוד בקרב הקהילה הפרוגרסיבית בארץ.
מראה מעל הגשר
מראה מעל הגשר (באנגלית: A View from a Bridge) הוא מחזה מאת ארתור מילר אשר נכתב בשנת 1955. עלילת המחזה מגוללת את יחסיו של אדי קרבון, פועל נמל אמריקאי, עם משפחתו: אשתו ביאטריס, אחייניתו קתרין וקרובי משפחתה של אשתו האיטלקים, רודולפו ומרקו.
עלילה
אדי קרבון הוא פועל נמל אמריקאי ממוצא איטלקי, שחי עם אשתו, בי (ביאטריס), ועם אחייניתו היתומה בת ה-17.5 קתי (קתרין). אדי ובי הם חשוכי ילדים, והם מגדלים את קתי כבתם. בתחילת המחזה אדי מגונן וסמכותי כלפי קתרין. הוא מתייחס אליה כילדה אהובה, ולמרות שהתבגרה לנגד עיניו, קשה לו מאוד לקבל אותה כבוגרת. המצב משתנה לחלוטין כאשר מגיעים מאיטליה שני בני דודים של ביאטריס, מרקו ורודולפו. השניים, מהגרים בלתי חוקיים, הגיעו באניה לניו-יורק בתקווה לעזוב מאחוריהם רעב ואבטלה, וכדי לסייע ולבנות חיים טובים יותר עבור משפחותיהם שנשארו באיטליה. מרקו ורודולפו מתאכסנים/מסתתרים בביתם של אדי וביאטריס. אדי דורש במפגיע מבני משפחתו להסתיר אותם היטב מפני פקחי משטרת ההגירה, ולשמור על מוצא פיהם ולא לגלות לשכנים או למקורבים על הימצאם של המהגרים בביתו. מרקו, המבוגר מבין השניים, הוא בעל משפחה, שדואג לשלוח כספים לאשתו וילדיו הרעבים ללחם שנותרו באיטליה, ולרכוש תרופות לבנו החולה. רודולפו הוא צעיר, יפה ובלונדיני. הוא שר, רוקד ומקסים את קתרין, וכצפוי: שני הצעירים מתאהבים זה בזו.
אדי המגונן והסמכותי נפגע, והוא מוצא ברודולפו ליקויים וחסרונות רבים ומצביע עליהם: רודולפו הוא "לא בסדר", והוא מפגין איכויות נשיות, כגון חיבתו לבגדים נאים ולתפירה, בישול, שירה, וכדומה. אדי גם מנסה לשכנע את קתרין כי רודולפו אינו אוהב אותה אהבת אמת, וכל חפצו הוא להינשא עימה לשם קבלת דרכון אמריקאי, ואחר כך ינטוש אותה.
כאשר קתרין מודיעה למשפחה כי היא ורודולפו רוצים להתחתן, אדי הופך נואש ופונה לעזרת עורך הדין שלו. עורך הדין מודיע לו כי אין כל דרך חוקית להפריד בין הצעירים, והוא מציע לו לברך את קתרין ולהשלים עם החלטתה. אדי מבין כי הדרך החוקית היחידה העומדת בפניו למנוע את החתונה היא אם הוא יודיע לרשויות ההגירה על הימצאם של שני המהגרים הבלתי חוקיים בביתו. בשל אמונתו והצהרותיו כי "זהו כבוד" לתת מקלט למהגרים הבלתי-חוקיים, הוא מסרב לבגוד בהם. עם זאת, אחרי שבערב חג המולד הוא מקדים וחוזר הביתה מעבודתו ו"תופס" את קתרין ורודולפו מתנים אהבה, הוא מטלפן מיד לרשויות ההגירה, כדי להביא להסגרתם של שני בני הדודים.
קתרין אשר מתעקשת להתחתן עם רודולפו, עוקרת מהבית עם חפציה. אדי מבין עתה את משמעות מעשהו, ומאיץ בבני הדודים לעזוב מיד את הבית, לפני שייתפסו, אך מאוחר מדי - אנשי משטרת ההגירה מתדפקים על דלת הדירה ועוצרים את שני המהגרים.
מרקו מבין כי אדי הוא זה שהודיע על מיקומם למשטרת ההגירה. הוא מתפרץ לעומתו נואשות, מאשים את אדי בבגידה, וצועק כי בעקבות בגידתו ימות עתה ילדו החולה, ולכן הוא עתיד לבוא עמו חשבון, ולהתנקם בו.
בגידתו בשני המהגרים גורמת לאדי לאבד את כבודו בפני שכניו, חבריו, ובני משפחתו.
עורך הדין דואג לשחרורו של רודולפו מהכלא לחתונתו, שבעקבותיה יהפוך לאזרח אמריקאי שווה זכויות, כאשר מרקו אחיו משוחרר בערבות עד לגירושו לאיטליה, תוך הבטחה מפורשת שלא יפגע באדי לרעה.
הסצנה הסופית ושיאו של המחזה, מתרחשים ביום החתונה: ביאטריס, קתרין ורודולפו מתחננים בפני אדי שיסלח לקתרין ולרודולפו, יגיע לחתונתה של קתרין ויברך אותה. אדי מתרצה לבסוף ויוצא מהבית, שם קורא לו מרקו בשמו בקול: "אדי קרבון!". אדי שולף סכין ודורש ממרקו שיתנצל בפומבי בפני כל הסובבים על כי טען כי בגד בהם, ויחזיר לו את כבודו האבוד. מרקו מסרב, ואדי החמוש בסכין תוקף אותו. בקטטה שמתפתחת בין השניים, הופך מרקו החזק את להב הסכין כלפי אדי, וכשהם נופלים תוך כדי המאבק, נדקר אדי למוות.
אקט הסיום מהווה באופן סימבולי השלכה של יצר ההרס העצמי של אדי הגובר על האופי, הצורך בכבוד וההערכה העצמית שלו, שמובילים בסחרור לאובדנו.
הצגת הבכורה של "מראה מעל הגשר" נערכה ב-29 בספטמבר 1955 בתיאטרון קורונט (כיום תיאטרון יוג'ין או'ניל) בברודוויי. הבמאי היה מרטין ריט.
הפקות בישראל
תיאטרון "הבימה": 1956.
תיאטרון "הבימה": בימוי איציק ויינגרטן, בכורה 5 במאי 1990 בכיכובו של יוסי בנאי.
תיאטרון "הבימה": בימוי מיכה לבינסון, תרגום דן אלמגור. בכורה 25 בדצמבר 1999 בכיכובו של ג'וליאנו מר.
תיאטרון בית ליסין: בימוי ותרגום הלל מיטלפונקט. בכורה 25 בדצמבר 2009.
שמואל פאוסט
שמואל פאוסט (נולד ב-7 במרץ 1968, ז' באדר ה'תשכ"ח) הוא חוקר ספרות חז"ל ישראלי, מבקר ספרות ועורך במוסף "שבת" של העיתון מקור ראשון. משמש כראש התוכנית לתואר שני באגדה במכללת אפרתה.
ביוגרפיה
שמואל פאוסט נולד בירושלים. למד בישיבת נתיב מאיר, בישיבת ברכת משה במעלה אדומים ובבית מורשה בירושלים. בשנת 2010 קיבל תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת בר-אילן, על מחקר שכותרתו "תופעת הביקורת במעשי חכמים מן התלמוד הבבלי", שנעשה במסגרת התוכנית הבינתחומית לפרשנות ולתרבות. עומד בראש התוכנית לתואר שני באגדה והוראתה וראש המרכז להוראת האגדה במכללת אפרתה בירושלים.
בשנת 2011 ראה אור בהוצאת דביר ספרו אגדתא – סיפורי הדרמה התלמודית, המנתח עשרות מדרשי אגדה תלמודיים. הספר פורסם בעקבות מדורו של פאוסט "אגדתא" בעיתון מקור ראשון, שעליו קיבל את פרס שרת החינוך ליוצרים בתחומי התרבות היהודית לשנת תשס"ז. בנימוקי ועדת הפרס נאמר:
בשנת 2023 ראה אור בסדרת הקיפוד והשועל שבהוצאת דביר ספרו תהיו חכמים - חשיבה תלמודית למאה ה-21: חדשנות, יצירתיות, מנהיגות. הספר דן בדפוסי החשיבה שביסוד המדרש והתלמוד, כדרכים המתאימות להתמודדות עם אתגרים במציאות משתנה ובתנאי חוסר ודאות.
מלבד עבודתו האקדמית, משמש פאוסט כעורך משנה ועורך מדור הספרים במוסף "שבת" של העיתון מקור ראשון, וכן כותב ומגיש ההסכת "סטארט-עם" - על חדשנות, יצירתיות ויזמות בהקשר יהודי וישראלי, בערוץ ההסכתים של מקור ראשון. הוא חבר צוות התוכן ומנחה בכיר ב"אדרבה – בית יוצר לחשיבה יהודית". מרצה בקהילות יהודיות בעולם, בין השאר במסגרת Bereshit - European Jewish Community University.
בעבר ניהל את המחלקה ללימודי חוץ בבית מורשה בירושלים, ושימש כ-Program Director בקהילה היהודית בסיאטל, ארה"ב. לימד והנחה סדנאות כתיבה במרכז יעקב הרצוג ללימודי יהדות בעין צורים, היה ממקימי ועורכי המגזין הישראלי להיסטוריה "סגולה" והגיש את תוכנית הרדיו האישית "אלה הדברים" ברשת "כאן תרבות".
חיים אישיים
מתגורר במזכרת בתיה, נשוי ואב לארבעה.
ספריו
אגדתא – סיפורי הדרמה התלמודית, דביר תשע"א
תהיו חכמים - חשיבה תלמודית למאה ה-21, סדרת "הקיפוד והשועל", דביר תשפ"ג
אלכסנדר אבירם
אלכסנדר (אליק) אבירם (נולד בשנת 1935) הוא רופא ישראלי, מומחה ברפואה פנימית, נפרולוגיה ומינהל רפואי. שימש בעבר כמנהל בית החולים הדסה (תל אביב), בית חולים אסותא, וכמנהל הרפואי של מכבי שירותי בריאות.
ביוגרפיה
אבירם נולד בתל אביב ב-1935. בוגר בתי הספר הכרמל ותיכון עירוני א'. למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1954–1961. עם סיום ההתמחות ניהל את צוות השדה של המחקר הקליני הראשון על מחלות לב בקרב הבדואים בנגב ואחר כך התקבל להתמחות במחלקה פנימית א' בבית חולים הדסה בירושלים. עוד בהיותו סטודנט התעניין במחקר על תפקודי הכליה ואף צורף לצוות שהפעיל את הכליה המלאכותית הראשונה בארץ. לפיכך אך טבעי היה שהמשיך בהתמחות נוספת בנפרולוגיה והשתתף בהקמתה ופיתוחה של יחידת הדיאליזה של הדסה. ב-1968 זכה במלגה מטעם מכוני הבריאות הלאומיים של ארצות הברית (NIH) והיה עמית מחקר במכון הקרדיו-ווסקולארי של אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו. עם שובו ארצה חזר והצטרף לסגל החטיבה הפנימית והמעבדה למחקר קליני של הדסה בירושלים. בזכות מחקריו בשטח חילוף החומרים של הנתרן ביתר לחץ דם ובנושאים קרובים, ובזכות פעילותו הרבה בהוראה, הוענקו לו ב-1971 תואר מרצה בכיר ברפואה פנימית מטעם הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית ומעמד קבוע כרופא בכיר בבית החולים הדסה עין-כרם.
ב-1972 הוזמן על ידי מנהל המרכז הרפואי תל אביב, פרופ' אריה הראל, להקים ולנהל את המחלקה הנפרולוגית של המרכז אשר שכנה אז בבית חולים הדסה (לימים רוקח) שברחוב בלפור. המחלקה שירתה גם את בית חולים איכילוב ובית היולדות הקריה וקיימה מרפאות חוץ לנפרולוגיה ויתר לחץ דם. יחידת הדיאליזה שלה הפכה מהר מאוד לגדולה בארץ מבחינת מספר מטופליה.
ב-1985 העביר אבירם את המחלקה לידי תלמידיו והחל להתרכז בתפקידי ניהול בלבד. בין השאר היה מנהל המרכז הישראלי לדיאליזה והשתלות ויועץ מיוחד למנכ"ל משרד הבריאות, מ"מ מנכ"ל המרכז הרפואי תל אביב, המשנה למנכ"ל הסתדרות מדיצינית הדסה, חבר מועצת הבריאות, חבר וועדת סל הבריאות, יו"ר הוועדה לסימון תזונתי ויו"ר המועצה העליונה למזון.
ב-1987 התבקש אבירם על ידי קונצרן כלל לנהל את בית החולים אסותא שנרכש אז על ידו. בתקופתו עברה אסותא שינויים מרחיקי לכת והתפתחה להיות בית-חולים כללי שמורשה לעסוק בכל שטחי הרפואה והכירורגיה. ב-1994 נרכשה אסותא על ידי קופת חולים מכבי וב-1996 מונה אבירם להיות המנהל הרפואי של הקופה לצידו של המנכ"ל שבתי שביט.
ב-2002 פרש ממכבי ושימש עד 2018 כמנהל המדעי של המכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות.
אבירם נשוי לחינה (אלוני), סוציולוגית ומוסמכת בבריאות הציבור, ואב לשלושה.
וייל אי. קויוטי ורוד ראנר
'''וייל אי. קויוטי ורוד-ראנר (באנגלית: Wile E. Coyote and the Road Runner''') הן דמויות מצוירות בסדרת טלוויזיה הנמנית עם הלוני טונס של האחים וורנר.