cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קתרין מקינון
הטרדה מינית
מקינון החלה להתעניין בסוגיות הנוגעות להטרדה מינית כאשר שמעה שעוזרת מינהלה באוניברסיטת קורנל התפטרה לאחר שסירבו להעבירה כשהיא התלוננה על ההתנהגות המטרידה מצד הממונה עליה, ונמנעו ממנה הטבות של מובטלת מכיוון שהיא התפטרה בשל סיבות "אישיות".
ב-1977, במהלך לימודיה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ייל, כתבה מקינון נייר עמדה על הנושא של הטרדה מינית לפרופסור תומאס אמרסון. שנתיים לאחר מכן, פרסמה מקינון את Sexual Harassment of Working Women (הטרדה מינית של נשים עובדות), שם היא טוענת שהטרדה מינית היא סוג של אפליה מינית, תחת פרק מס' 7 של חוק זכויות האזרח מ-1964.
בספרה טוענת מקינון כי הטרדה מינית היא אפליה מינית מכיוון שהמעשה מעצים את חוסר השוויון החברתי של נשים לעומת גברים (ראו לדוגמה עמ' 166-118; 174). היא מבחינה בין שני סוגים של הטרדה מינית (ראו עמ' 42-32): האחד הוא "דבר תמורת דבר", והכוונה היא להטרדה מינית שבה נעשים כנועים תמורת אפשרות תעסוקה (עמ' 32); והשני הוא מצב קבוע של הטרדה בעבודה (עמ' 32). בשנת 1980 עקבה הוועדה להזדמנות תעסוקה שווה אחר הרעיון שהתוותה מקינון, ואימצה הנחיות האוסרות על הטרדה מינית, הן על בסיס "דבר תמורת דבר" והן ביחס להטרדה היוצרת סביבת עבודה עוינת.
ב-1984 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית במשפט Meriter Saving Bank v. Vinson, שהטרדה מינית עלולה להפר את החוקים נגד אפליה מינית. בעניין מריטר הכיר בית המשפט גם בהבחנה בין הטרדה מינית של "דבר תמורת דבר" לבין הטרדה של סביבת עבודה עוינת. מקינון חזרה במאמר משנת 2002 על דבריו של ויליאם רנקוויסט, השופט דאז, שכתב את פסק דין שהתקבל פה אחד: "אין צל של ספק, שכשמנהל מטריד מינית כפופה לו בשל מינה, הרי שמדובר באפליה על בסיס מיני".
ספרה של מקינון הטרדה מינית במקום העבודה: מקורה של אפליה מינית, הוא ספר החוק האמריקני השמיני המצוטט ביותר מאז 1978, לפי מחקר שפרסם פרד שפירו בינואר 2000.
פורנוגרפיה
בשנת 1980 לינדה בורמן (שהופיעה בסרט הפורנוגרפי גרון עמוק כ"לינדה לאבלייס") סיפרה שבעלה לשעבר, צ'אק טריינור, אילץ אותה באופן אלים להשתתף בסרט זה וסרטים פורנוגרפיים נוספים. בורמן שטחה את האשמותיה במסיבת עיתונאים, ביחד עם מקינון, חברות נשים נגד פורנוגרפיה, והסופרת הפמיניסטית אנדריאה דבורקין, שהביעו את תמיכתן. לאחר מסיבת העיתונאים נועדו דבורקין, מקינון, גלוריה סטיינם ובורמן והחלו לדון באפשרות השימוש בחוק זכויות האזרח הפדרלי על מנת לתבוע נזיקין מטריינור ומיוצרי "גרון עמוק". לינדה בורמן התעניינה אולם נסוגה מכך לאחר שסטיינם גילתה כי חל על התביעה חוק ההתיישנות (Brownmiller 337).
מקינון ודבורקין המשיכו לנסות לגייס את זכויות האדם כגישה אפשרית למלחמה בפורנוגרפיה. מקינון התנגדה לטיעונים מסורתיים נגד הפורנוגרפיה, בהתבסס על טענות של מוסריות התמימות המינית. כמו כן היא התנגדה לשימוש בחוק המסורתי של מעשה מגונה פלילי, על מנת לדכא את הפורנוגרפיה. במקום להוקיע את הפורנוגרפיה בשל הפרת "אמות מידה קהילתיות" של הגינות מינית או צניעות, אפיינו מקינון ודבורקין את הפורנוגרפיה כצורה של אפליה מינית, ותרו אחר הדרך להעניק לנשים את הזכות לתבוע נזק תחת חוק זכויות האזרח.
מקינון אף כתבה בכתב העת "חוק החירויות האזרחיות של זכויות האדם" ב-1985: "אם אתם סבורים שרוב הנשים נשאלו לגבי השתתפותן בפורנוגרפיה, התבוננו מקרוב מפעם לפעם על הברכיים החשופות, החבלות, המלקות מההצלפות, השריטות, החתכים העמוקים. רבים מהם אינם מדומים. דוגמנית של פורנוגרפיה קלה יחסית אמרה: "אני יודעת שהתנוחה נכונה ברגע שהיא כואבת". נראה שחשוב מאוד לצופים שהאירועים בפורנוגרפיה יהיו אמיתיים. בגלל סיבה זו נהפכת הפורנוגרפיה כמניע לרצח, כמו בסרטי "סנאף", שבהם מישהו מעונה למוות על מנת לעשות סרט מין. הם קיימים."
השלכות בינלאומיות של עבודתה
בפברואר 1992 קיבל בית המשפט העליון של קנדה את התאוריות של מקינון במידה רבה. זאת בכל הנוגע לשוויון, ולהתנגדות לפורנוגרפיה. בית המשפט ציטט באופן נרחב את המסמך שהיא כתבה במשותף בפסיקה נגד מפיץ הפורנוגרפיה ממניטובה דונלד באטלר (פסיקת באטלר).
פסיקת באטלר הייתה שנויה במחלוקת; לפעמים נטען שמשלוחים של ספרה של דבורקין, שותפתה של מקינון, "פורנוגרפיה" נתפשו על ידי סוכני המכס הקנדים על פי תקנות אלה, כמו גם ספרים של מרגרט דיראס ודייוויד ליביט. הספרים אכן נתפשו על ידי המכס, אולם לא כתוצאה מפסיקת באטלר. לעומת זאת תביעות מוצלחות על פי פסיקת באטלר היו נגד כתב העת הלסבי הסאדו-מאזוכיסטי Bad Attitude, כמו גם על בעליה של חנות ספרים ללסביות והומוסקסואלים שמכרו אותו. הרשויות הקנדיות פשטו גם על גלריה לאומנות, והחרימו ציורים שנויים במחלוקת המתארים ניצול ילד. פעילי חופש הביטוי וזכויות גאים רבים טענו כי החוק נאכף באופן סלקטיבי ומכוון אל קהילת הלהט"ב.
מקינון ייצגה נשים בוסניות וקרואטיות שהאשימו סרבים ברצח עם ב-1992. היא ייצגה את התובעת ס. קאדיק, בתביעה של קאדיק נגד המנהיג הסרבי רדובאן קרדז'יץ' שהוגשה בניו יורק. בית המשפט פסק לטובת התובעת, והיה הראשון שאישר כי אונס, זנות כפויה והריון כפוי הם מעשים המהווים רצח עם. על פי מקינון, הגישות המסורתיות של זכויות אדם טעו בהזניחן את הניצול הייחודי המופנה כנגד נשים (כלומר אלימות מינית), הן בזמן מלחמה והן בעת שלום.
מקינון עבדה גם על מנת לשנות חוקים, או את פרשנותם ויישומם. זאת היא עשתה במקסיקו, ישראל והודו.
תאוריה פוליטית
עבודתה של מקינון מתמקדת במידה רבה במשמעות השוויון בחוק ובחיים. שוויון מסורתי מיישם את המושג האריסטוטלי של שוויון - שהוא, הטיפול בדומה באופן דומה, ובשונה באופן שונה. בתאוריות של מקינון ניגודו של השוויון אינו שונות, אלא היררכיה כמבנה חברה. לדבריה: "השוויון דורש לקדם את שוויון המעמד בשביל קבוצות נחותות באופן היסטורי, ולפרק את ההיררכיה החברתית". לפי דעתה של מקינון, דורש הדבר גישה עצמאית לשוויון משפטי של ההיררכיה. זאת בעוד שבעבר היה די במושגים מופשטים של שוויון.
מקינון תופשת את האפיסטמולוגיה כתאוריות של ידיעה ואת המדיניות כתאוריות של כוח. היא מסבירה זאת: "המשמעות של העובדה שיש לך כוח היא, בין השאר, כשמישהו אומר: "זה מה שזה", מתייחסים לכך. חוסר כוח משמעותו שכשמישהו אומר "זה מה שזה", לא מתייחסים לכך. הדבר נהפך להיות לשתיקה נהגית, משקיפים על הנוכחות של ההיעדרות, מאמינים שאלו שהופשטו באופן חברתי מאמינותם, מקשרים באופן ביקורתי מה שחולף עבור סיבה פשוטה, הנחוצה לאפיסטמולוגיה של הפוליטיקה."
ב-1996 חישב פרד שפירו שמאמרה מ-1983, "Feminism, Marxism, Method, and the State: An Agenda for Theory" היה המאמר ה-96 הכי מצוטט בכתבי עת למשפטים, למרות שהוא פורסם בכתב עת שאינו משפטי.
ביקורת על מקינון
במהלך מה שמכונה "מלחמות המין הפמיניסטיות", החלו פמיניסטיות המתנגדות לנקודת מבט אנטי-פורנוגרפית, כמו אלן ויליס וקארול ואנס, להתייחס לעצמן כ"פרו-סקס" או "פמיניסטיות חיוביות כלפי מין". עם זאת, פמיניסטיות אנטי-פורנוגרפיות חלוקות בדעתן על המשמעויות המפורשות והמרומזות של תוויות אלה. פמיניסטיות "פרו-סקס" טוענות כי חוקים אנטי-פורנוגרפיים שהומצאו בידי מקינון ודבורקין קוראים להסרתם, צינזורם או השליטה על החומר המובע מפורשות מינית. "מלחמות המין" שתולדותיהן בתנועה הפמיניסטית פוצלו לשני מחנות מנוגדים לגבי השאלה בדבר פורנוגרפיה, הסכמה, חופש מיני, והקרבה של חופש הדיבור לשוויון.
הצעות חוק אנטי-פורנוגרפיות שחיברו מקינון ודבורקין בארצות הברית ניסו ליצור עילת תביעה לקורבנות בשל נזקי הפורנוגרפיה. מעט אחרי כן, עברו חוקים בקשר למעשים מגונים בקנדה (1985), וספרים וחומרים שנפלו תחת ההגדרה של פורנוגרפיה הוסרו. בית המשפט העליון של קנדה במשפט R מול Butler בשנת 1992, שתומכת בחוקים אלה, הסתמך באופן ניכר על טיעוניה של מקינון כי פורנוגרפיה היא צורה של אפליה מינית. מקינון היללה את החוק האנטי-פורנוגרפי הקנדי, זאת על אף שבאותו זמן התפיסה שקנדה צריכה לנטוש את חוק המעשה המגונה המסורתי בשלמותו לטובת זכויות האדם. היא גם הרחיקה עצמה מהאכיפה הסלקטיבית של חוק המעשה המגונה הקנדי נגד הומוסקסואלים ולסביות, בהחזיקה בדעה שחוקים אנטי-פורנוגרפיים לא צריכים לעשות שום אבחנה בין פורנוגרפיה גאה להטרוסקסואלית.
ביקורת אחרת על מקינון נשמעה מכיוונה של דונה האראווי, שיצאה כנגד התפיסה המהותנית של מקינון ביחס לנשים. לדידה, ה"אישה" על פי מקינון היא אישה מערבית, ותפיסה זו מתעלמת ומדירה נשים אחרות וכופה עליהן מודל מוגבל ומצומצם של מה המשמעות של להיות "אישה".
נבחרת גביע דייוויס של אוסטרליה
נבחרת גביע דייוויס של אוסטרליה היא נבחרת טניס הגברים הלאומית של אוסטרליה המשחקת בבית העליון של גביע דייוויס.
הנבחרת הופיע לראשונה כנבחרת אוסטרלאסיה בשנת 1905 ומשנת 1939 היא מתחרה כנבחרת אוסטרליה. במהלך התקופה היא זכתה בגביע 28 פעמים ו-19 פעמים הייתה סגנית מחזיקת הגביע.
נבטים (מאכל)
המאכל נבטים הוא אוסף נבטים - זרעים שעברו נביטה, למטרת אכילה במצב נא או לאחר בישול. הם רכיב מרכזי במטבח המזרח אסיאתי. חיסרון אפשרי בצריכת נבטים נאים הוא שזרעים נובטים עשויים להכיל חיידקים מזיקים. הנבט הוא מאכל בריא שצריכתו על בסיס יומי מהווה מקור של וויטמינים ומינרלים לגוף. בקיטנית עצמה ישנם וויטמינים ומינרלים, וכשמנביטים אותה היא מכפילה ומשלשת את כמות הוויטמינים והמינרלים.
דרך ההכנה
את רוב הזרעים והקטניות אפשר להנביט בקלות על ידי שרייה במים והנחה במצע לח לכמה ימים. הנבטה במצע של אדמה תספק נבטים ארוכים יותר. מניחים במקום חשוך עד להופעת השורשון ולאחר מכן במקום מואר ללא קרני שמש ישירות על מנת לאפשר פוטוסינתזה.כדי שלא ייווצר עובש נדרש לשטוף מדי פעם ושמירה על לחות מינימלית. בחנויות טבע ניתן לקנות "מנבטה" חשמלית ששומרת על כמות מים מבוקרת. יש המזהירים מפני צריכת נבטים שעלולים להכיל כמות רבה של חידקים, וממליצים לאוכלם מבושלים. בשנים האחרונות נפוצים מאוד נבטים מסוגים שונים בשווקים וחנויות כיון שמדובר בגידול עדין, מומלץ לבדוק את טריות המוצר מעיפוש.
נבטוטים
בשלב הראשוני לאחר השרייה גדל שורשון קטן לבן והזרע עדיין ניכר מכונים נבטוטים. אפשר לאוכלם חיים כתוספת לסלט או לבשלם. השרייה גם ללא נביטה (מכונה "טרום נבוט") משביחה את הערך התזונתי ומקצרת את זמן הבישול ולעיתים מאפשרת לאכול אף ללא בישול.
בהלכה
רוב הנבטים הנמכרים לאכילה מונבטים במגש על גבי צמר גפן או ספוג וככל גידולי מים ישנם ספקות בהלכה בדינם. גם בנבטים שצמחו באדמה שבעציץ יש דינים שונים. בגידול מים הסתפקו האחרונים האם לדמותם למה שגדל מעצמו ללא שום מצע אמנם יש מסתפקים בגידולי מים שמוספים להם חומרי הזנה שמא כך המים נחשבים כאדמה דלילה.
מעשרות ושביעית
נחלקו הפוסקים הם יש איסור זריעה בשביעית בגידולי מים. רבים נוהגים כהכרעת החזון אי"ש שמים אינם נקראים "שדה" ואין מצוות שמיטה נוהגת אם הוא בתוך הבית. הזרעים שאותם מנביטים חייבים בתרומות ומעשרות לפני ההנבטה אם הם כאלו שראויים לאכילה. הנבטים שגדלו לרוב הפוסקים אינם חייבים בתרומות ומעשרות ככל גידולי מים להרבה פוסקים אך כיון שהלכה זו מסופקת נוהגים להפריש תרו"מ בלא ברכה. במקרה שגדלו במצע של אדמה בכלי שאינו נקוב (נקרא כיום מצע מנותק) חייבים בתרו"מ אמנם מדרבנן ולא מדאורייתא.
ברכה
במקרה שהונבטו על מצע של אדמה (אף אם בעציץ שאינו נקוב) ברכתם בורא פרי האדמה אך בגידול מים נחלקו הפוסקים האם יש לברך על גידולי מים כברכתם הרגילה או ככמהין ופטריות שאינם יונקים מן האדמה כרגיל ולכן ברכתם שהכל. הרב בן ציון אבא שאול פסק לברך אדמה כברכת מי ן הקטנית שבמקורה גדלה באדמה. הרב משה שטרנבוך כתב שאפשר לברך גם אדמה אך אם רוצה לברך שהכל אינו טועה ויש שכתבו כתבו לברך שהכל ולו משום ספק
שבת
השריית זרעים במים כדי להצמיח אסורה בשבת משום מלאכת זורע. ואף זילוף מים בשבת במצע הגידול אסור מן התורה. אם הנבטים נמצאים עדיין על מצע הגידול אסור לנוטלם בשבת משום מלאכת קוצר ולכן צריך לעוקרם לפני שבת ואם לא עשה כן הם מוקצים כל השבת.
אוניברסידד דה צ'ילה
אוניברסידד דה צ'ילה (ספרדית: Club de Fútbol Universidad de Chile, לעיתים מכונה: "La "U) הוא מועדון כדורגל צ'יליאני מקצועי מהעיר סנטיאגו, בירת צ'ילה, שמשחק בליגת העל הצ'יליאנית. המועדון הוא השני במספר האליפויות במדינה, לאחר שזכה בתואר 18 פעמים. כמו כן, אוניברסידד דה צ'ילה הוא המועדון השני בלבד בצ'ילה שזכה באחד משני הטורנירים הגדולים בדרום אמריקה, כאשר בשנת 2011 זכה בגביע סודאמריקנה. בין השחקנים ששיחקו בקבוצה בעבר נמצאים: מרסלו סאלאס, מנואל פלגריני, לאונל סאנצ'ס, אדוארדו ורגאס וצ'ארלס אראנגיס.
לאוניברסידד דה צ'ילה אין אצטדיון רשמי. הם משחקים בדרך כלל באצטדיון הלאומי של צ'ילה, הנמצא בשכונה ניוניואה (Ñuñoa) בסנטיאגו. למועדון יש קהל מעריצים גדול מאוד בצ'ילה והוא אחד משלושת המועדונים המפוארים במדינה. בין שחקני העבר ששיחקו בקבוצה נמצאים: מרסלו סאלאס, מנואל פלגריני (שגם אימן את הקבוצה מאוחר יותר), לאונל סאנצ'ס, אדוארדו ורגאס וצ'ארלס אראנגיס. היריבויות הגדולות של המועדון הן נגד: קולו-קולו שנחשב למשחק עם היריבות הגדולה ביותר בצ'ילה הנקרא "סופרקלאסיקו" (El Superclásico) ונגד אוניברסידד קאתוליקה, הנקרא "הדרבי האוניברסיטאי" El Clásico Universitario. מאז 2008, למועדון יש גם קבוצת נשים שמשחקת בליגת העל של כדורגל הנשים בצ'ילה. ברמה הבינלאומית, המועדון הגיע ארבע פעמים לחצי גמר גביע ליברטדורס, ובשנת 2011 זכה בגביע סודאמריקנה לאחר שגבר על ליגה דה קיטו בתוצאה 0–4 בסיכום שני משחקי הגמר.
היסטוריה
המועדון הוקם ב-24 במאי 1927, כמו מועדון "דפורטיבו אוניברסיטריו" ונוצר ממיזוג של מועדון Náutico ו-Federación Universitaria. המועדון הוקם על ידי סטודנטים של האוניברסיטה של צ'ילה והוא היה מועדון הספורט של האוניברסיטה, עד 1980, אז התעמתה הנהלת האוניברסיטה עם נשיא המועדון (שניהם מונו על ידי משטרו של הרודן פינושה) והוחלט להפריד את המועדון מהאוניברסיטה.
סמל המועדון
סמל הקבוצה הוא ינשוף בצבעים כחול ואדום (כחול הוא צבע המדים של הקבוצה מאז הקמתו), מכיוון שאחד הכינויים של הקבוצה הוא "Los Chunchos" שפירושו "הינשופים".
חייב לזוז
תיאור הסרט
בסרט "חייב לזוז" מתאר אהוד בנאי את דרכו לאלבום הראשון שלו "אהוד בנאי והפליטים". ב"חייב לזוז" נשזרים זיכרונותיו של אהוד בעדויות של חברים שמלווים אותו מהתקופה ההיא, שנות ה-80 – כגון יואב קוטנר, גיל סמטנה, עובד אפרת, יובל בנאי, שוקי וייס, ניצן זעירא ויעקב גלעד. בנוסף, משתתפים בסרט מוזיקאים מובילים בסצנת הרוק הישראלית מזה למעלה מעשרים שנה, ביניהם רמי פורטיס, ברי סחרוף ושלומי ברכה.
בנאי, בן למשפחת הבידור הישראלית (בנו של השחקן יעקב בנאי ואחיינם של יוסי בנאי וגברי בנאי), עבר דרך ארוכה עד שהצליח הסינגל הראשון שלו ("א יידישע ראסטמן") להגיע לרדיו. הדרך להפקת האלבום הייתה מלווה גם היא בקשיים ולבטים רבים. בשנת 1985 חיפש עדיין אהוד בנאי בן ה-32 דרך כניסה לתעשיית המוזיקה הישראלית. בנאי הסתובב עשר שנים עם סקיצות לשירים שאיש לא רצה לשמוע. באותו הזמן, חלם גם יוסי אלפנט, יוצר וגיטריסט, לפרוץ את מעגל מועדוני הרוק האלטרנטיבי של תל אביב. את הפריצה לתודעת הציבור עשה אהוד עם חברו הטוב יוסי אלפנט. האלבום "אהוד בנאי והפליטים" הוא פרי שיתוף הפעולה בין אלפנט לבנאי ושאר חברי הלהקה: גיל סמטנה, ז'אן ז'אק גולדברג ונועם הלוי. בנאי ואלפנט ראו בעצמם "אאוטסיידרים" ויחדיו הובילו להקת רוק שגם שאר חבריה לא מצאו את מקומם בחברה ובתרבות של שנות ה-80. בנאי בחר לקרוא להם "הפליטים".
"אהוד בנאי והפליטים" היו להקה של תקליט אחד, שלא נמכרו ממנו עותקים רבים בזמנו, אך ריגש קובעי דעת קהל כיואב קוטנר ויעקב גלעד. הלהקה העלתה מופע בבימויו של שוקי וייס ההופעות נערכו לעיני מעטים, אך כללו תשוקה מוזיקלית ומחויבות טוטאלית.
הסיפור של "חייב לזוז" נע בין רמת גן, ראש פינה וכרכור לבין אמסטרדם וניו יורק. הוא מתאר הופעות הזויות לעיני בודדים בעפולה ובאילת וסיבוב הופעות בלתי צפוי בארצות הברית. במהלכו נחשפת חברות חד-פעמית של יוצרים שרק המוות יכול היה להפריד ביניהם.
בסרט משולבים להיטיהם של אהוד בנאי ויוסי אלפנט, כגון "עיר מקלט", "עגל הזהב", "עבודה שחורה", "זמנך עבר", "ערבב את הטיח", "סדר יום", "הלם כרך" ועוד.
הסרט, שהוקרן במסגרת תחרות פרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים 2008, הופק בסיוע ערוץ 8 - נגה תקשורת, שם גם שודר בבכורה טלוויזיונית בשנת 2009.
ביקורות
הסרט זכה לביקורות חיוביות בעיתונים בארץ בתקופת יציאתו. במוסף 7 לילות של העיתון ידיעות אחרונות מתאריך ה-19 בדצמבר 2008, "אם לא הבנתם עד היום מדוע אהוד בנאי מהלך קסמים על ימין ושמאל, דתיים וחילונים, הסרט 'חייב לזוז' יעשה את זה בשבילכם."
עוד כתב המבקר בן שלו במוסף גלריה: "מה שאינו מובן מאליו בהכרח, ויעידו אינספור סרטים דוקומנטריים בינוניים על מוזיקה ומוזיקאים, הוא שיוצרי "חייב לזוז", ובראשם הבמאי אבידע לבני והתסריטאים דרור נחום וגידי אביבי, הם מאזינים מצטיינים: אנשים שאוזנם רגישה לניואנסים הכי דקים והכי חשובים של המוזיקה".
המבקר יאיר רוה כתב על הסרט: "הסרט התיעודי הממש ממש מעולה "חייב לזוז" של אבידע ליבני, מספר את הסיפור על המפגש בין אהוד בנאי ויוסי אלפנט, מפגש שהוליד את "אהוד בנאי והפליטים", אחד האלבומים המופלאים ביותר ברוק הישראלי. הסרט הזה די הימם אותי".
דרצ'קה
דרצ'קה (בהונגרית: Derecske ביידיש דערעטשקע) היא עיר במחוז היידו-ביהר, בנפת דרצ'קה.
מיקום
העיר שוכנת בחלק המזרחי של הונגריה, בצפון המישור הגדול, 22 ק"מ מהעיר הגדולה דברצן, לאורך הכביש הראשי מס' 47.
היסטוריה
דרצ'קה השתייך תחילה למחוז ביהר, לימים למחוז היידו-ביהר. שמו של היישוב הופיע לראשונה ברשומות כתובות בשנת 1291. ממצאים ארכאולוגיים מראים כי אזור זה היה מיושב כבר לפני הכיבוש, כלומר לפני התיישבות המדיארים במרכז אירופה. דרצ'קה הייתה בעבר עיר שוק ומאוחר יותר עיר היידו (אנשי ההיידו היו דומים מאוד לקוזאקים של האימפריה הרוסית. ערי ההיידו היו יישובים של היידו שהיו להן זכויות של מנהל עצמי, צורת התיישבות הספציפית זו תאמה את אזורי השרות הצבאי של תושביהן). דרצ'קה עלתה שוב למעמד של עיר ב-1 בינואר 1991.
ההיסטוריה המודרנית של דרצ'קה החלה עם עידן חדש, כאשר האחוזה הגדולה (חלק של הכפר) הוענקה על ידי נסיך טרנסילבניה גאבור בתלן לקפטן הראשי של ההיידו אנדראש נאג' בקיץ 1608. במהלך שנות כהונתו הבאות, הכפר בא בקשר הדוק עם ההיידו. לאחר מכן, בקיץ 1631, יישב הנסיך ג'רג' ראקוצי הראשון את אנשי ההיידו של סבולץ' בדרצ'קה עם מכתב פריבילגיה, כך הפך היישוב לעיר היידו.
הקמת הקהילה
הקהילה היהודית בדרצ'קה נוסדה באמצע המאה ה-19. בשנת 1850 כבר ישבו ביישוב 20 משפחות יהודיות. בשנת 1851, ביוזמת הרב הראשי של המחוז, אהרון פריד זצ"ל, נבנה בית הכנסת הראשון, ובשנת 1853 נוסדה החברה קדישא המקומית. בשנת 1855 הוזמן הרב אליהו אייזנשטטר זצ"ל, מלומד גדול יליד וילנה, שהקים את הישיבה המקומית בשנת 1869. הרב הבא היה הרמן (צבי) ברמן זצ"ל, שפעל במקום בין השנים 1877–1879 ומאוחר יותר הפך למנהיג הרוחני של הקהילה המפורסמת בשאטוראליאויהיי. אחריו הגיע שלמה שרייבר, שהיה נכדו של הרב משה סופר (שרייבר), דמות מצטיינת באורתודוקסיה ההונגרית (שמכונה חתם סופר בשם יצירתו העיקרית). שלמה שרייבר עזב בשנת 1885 כדי לתפוס את מקום מושבו של הרב הראשי של קהילת ברגסאס שהייתה הרבה יותר גדולה. יורשו, יוסף יהודה סופר, ארגן מחדש את הישיבה והקים מנזה לעניי הקהילה. בשנת 1887 הוקם בית ספר יסודי יהודי ובשנת 1888 הוקמה "עמותת משניות" שארגנה את לימודי התלמוד של המבוגרים. בשנת 1903 עזב הרב והפקיד את המשימות בידי אחיו הצעיר הרב שמואל סופר. הקהילה הצומחת והמשגשגת גדלה מאוד עבור בית הכנסת הישן ולכן בשנת 1905 נבנה בית הכנסת החדש, שהיה מעוטר ומודרני. עם הידרדרות בריאותו של הרב, התפטר שמואל סופר בשנת 1917 ותפקידו לא התמלא במשך כמה שנים.
מלחמת העולם הראשונה
שמונים מבני הקהילה השתתפו במלחמת העולם הראשונה, מתוכם 12 נהרגו, רבים נפצעו והפכו לנכים. לאחר ייסורי המלחמה, בהנהגתו של רב צעיר, הרמן צבי כהן, צברה הקהילה כוח חדש והגיעה ל-530 נפשות, מתוכם 120 שילמו מסי קהילה. הישיבה התחזקה, כאשר 40–50 בחורי ישיבה למדו בה ברציפות. החנויות והמפעלים הכלכליים בדרצ'קה נוסדו בעיקר על ידי יהדות המקום ובכך הגבירו את המסחר והתעשייה. באותה תקופה עסקו רוב המשפחות במסחר: היו 13 סיטונאים, 28 קמעונאים, 19 רוכלים שמכרו דברים קטנים מבית לבית. בסך הכל, כולל 4 בעלי התי מרזח, עסקו 71 ראשי משפחות במסחר ובשירותים. את התעשייה ייצגו 20 אומנים ושתי טחנות קמח. מבין העובדים בתחום האינטלקטואלי, שניים היו רופאים, שני פקידי ממשל, עורך דין אחד וחמישה מורים. חמישה יהודים עיבדו חלקות חקלאיות משלהם. מאז הקמתה, היה לקהילה גם תלמוד תורה בנוסף לבית הספר היסודי והישיבה, שם רכשו הבנים ידע דתי יסודי. לרב הראשי, כרב רשם של לידות ומיתות, היה בתחום של שמונה כפרים קטנים בסביבה, לרבות קוניאר.
השואה
המשבר הכלכלי של 1929 פגע בכל הקהילה והחוקים היהודיים של 1938 ו-1939 והלאה (החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) הקשו מאוד על החיים של היהודים גם בדרצ'קה. משנת 1940 נלקחו הגברים לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) שממנו רבים לא חזרו, ולכן היה צריך לסגור למשל את הישיבה, בשנת 1943. הכיבוש הגרמני ב-1944 (מבצע מרגרטה) והגירושים למחנות הריכוז חתמו את גורלה של הקהילה בת כמעט מאה השנים. רוב היהודים בדרצ'קה גורשו תחילה לגטו אוראדיה ולאחר מכן לאושוויץ, משם חזרו מעטים מאוד. השורדים עזבו, רבים לישראל, רבים לשאר העולם. בית הכנסת ובנייני הקהילה האחרים נמכרו והביאו לסיום חיי הקהילה.
ג'ריאן גרנט
הולדין ג'ריאן גרנט (באנגלית: Holdyn Jerian Grant; נולד ב-9 באוקטובר 1992) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הרכז והקלע בטורק טלקום.
שיחק כדורסל באוניברסיטת נוטרדאם, ונחשב לאחד משחקני המכללות המובילים בעונת 2014/2015. לאחר שנבחר עם הבחירה ה-19 על ידי וושינגטון ויזארדס בדראפט ה-NBA 2015, זכויותיו נשלחו לאטלנטה הוקס, ואז הועברו שנית לניו יורק ניקס בליל הדראפט.
קריירת מכללות
אחרי ששיחק בתור תלמיד תיכון בבית הספר דה-מת'ה (DeMatha), גרנט הגיע לאוניברסיטת נוטרדאם כדי לשחק עבור המאמן מייק בריי. אחרי שלא שיחק בעונתו הראשונה בשל הרחקה, נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה בביג איסט אחרי שקלע בממוצע 12.3 נקודות ו-4.97 אסיסטים למשחק בעונת המשחק הראשונה שלו. בעונתו השנייה עם נוטרדאם, גרנט נבחר לחמישיית העונה השנייה בביג איסט, לאחר ממוצעים של 13.3 נקודות ו-5.5 אסיסטים למשחק.
לאחר עונת 2012-13, נוטרדאם עברה מליגת הביג איסט לליגת ה-ACC. על בסיס עונתו השנייה החזקה, גרנט נבחר, טרם העונה, לחמישיית העונה ב-ACC. גרנט החל את העונה בצורה מרשימנה, והוביל את נוטרדאם עם 19.01 נקודות למשחק למאזן של 8-4. אבל ב-23 בדצמבר 2013 נמצא גרנט לא כשיר מבחינה אקדמית למשחק בשארית העונה ונאלץ לפרוש מנוטרדאם. גרנט בחר לחזור לנוטרדאם לעונה נוספת ולא להכריז על מועמדות לדראפט ה-NBA 2014.
גרנט חזר לנוטרדאם לעונת 2014-15, והוביל מיד את הקבוצה למאזן 20-3. באופן אישי הייתה זו עונת הפריצה שלו, בתור מנהיג סגנון המשחק היעיל של הקבוצה. הוא נבחר במחצית העונה למועמד לפרס ג'ון אר. וודן ולגביע אוסקר רוברטסון. נוטרדאם בראשות גרנט סיימה את השנה עם מאזן 32-6 ואליפות טורניר ה-ACC; הם הגיעו לרבע גמר אזור המידווסט, שבו הפסידו לקנטקי הבלתי מנוצחים ב-2 נקודות.
ניו יורק ניקס (2015–2016)
גרנט נבחר בבחירה ה-19 על ידי וושינגטון ויזארדס בדראפט ה-NBA 2015. הזכויות עליו הועברו, עוד בליל הדראפט, בטרייד לאטלנטה הוקס, לפני שהועברו, פעם נוספת, בטרייד לניו יורק ניקס בתמורה לטים הארדוויי הבן. הוא שיחק עבור הניקס בליגת הקיץ של ה-NBA, שם קלע בממוצע 11.8 נקודות עם 3.2 ריבאונדים ו-4.8 אסיסטים בחמישה משחקים. ב-30 ביולי 2015 הוא חתם על חוזה הרוקי שלו עם הניקס. ב-2 בדצמבר, קלע שיא עונה של 12 נקודות בניצחון הניקס על אחיו ג'רמי ועל פילדלפיה 76'. ב-12 בינואר 2016 היה משחקו הטוב ביותר של גרנט בעונה זו, עם 16 נקודות ו-8 אסיסטים בניצחון 120-114 על בוסטון סלטיקס.
שיקגו בולס (2016–2018)
ב-22 ביוני 2016 הועבר גרנט בטרייד, יחד עם חוסה קלדרון ועם רובין לופז, לשיקגו בולס, בתמורה לדריק רוז, ג'סטין הולידיי ובחירת סיבוב שני בדראפט 2017. בחודש הבא, הוא עזר לבולס לזכות באליפות ליגת הקיץ של לאס וגאס, וזכה בפרס ה-MVP עם 24 נקודות, 10 ריבאונדים וחמישה אסיסטים במשחק הגמר. ב-15 בנובמבר 2016 פתח לראשונה במדי הבולס, ולקלע 18 נקודות וחמש חטיפות בניצחון 113-88 על פורטלנד טרייל בלייזרס. ב-26 בנובמבר הועבר זמנית לווינדי סיטי בולס, קבוצת ליגת הפיתוח של שיקגו. הוא חזר לקבוצת האם ב-27 בנובמבר, שב לקבוצת הפיתוח ב-9 בדצמבר, והוחזר לשיקגו בולס ב-10 בדצמבר. ב-10 באפריל 2017, קלע 17 נקודות והוסיף שיא קריירה של 11 אסיסטים בניצחון 122-75 מול אורלנדו מג'יק.
ב-26 בנובמבר 2017 קלע גרנט שיא קריירה חדש של 24 נקודות בהפסד 100-93 למיאמי היט. ב-29 בדצמבר קלע 11 נקודות, הוסיף 12 אסיסטים ושבעה ריבאונדים בניצחון 119-107 מול אינדיאנה פייסרס. ב-22 בינואר 2018 קלע 22 נקודות עם 13 אסיסטים בהפסד 132-128 לאחר שתי הארכות לניו אורלינס פליקנס.
אורלנדו מג'יק (2018–2019)
ב-7 ביולי 2018 הועבר גרנט לאורלנדו מג'יק בעסקה שעירבה שלוש קבוצות.
וושינגטון ויזארדס (2020)
ביולי 2020 חתם על חוזה בוושינגטון ויזארדס עד לסיום עונת.
ב-1 בדצמבר 2020 חתם גרנט על חוזה ביוסטון רוקטס, אך כשבועיים לאחר מכן שוחרר מהקבוצה, בטרם שיחק במדיה.
כתריאל פישל טכורש
הרב כתריאל פישל טְכורְֹש (בפולנית: Kazryel Fiszel Tchorz, נכתב גם: טכוזש; י"א בתשרי ה'תרנ"ז, 18 בספטמבר 1896 - כ"ח באלול ה'תשל"ט, 20 בספטמבר 1979) היה רב שכונת שפירא ואחראי הכשרות בתל אביב, חבר מועצת הרבנות הראשית, ממייסדי חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי והעומד בראשו.
ביוגרפיה
נולד בניישאווה שבפולין לאלכסנדר-סנדר גדליה טכורש שהיה למדן בתורה, חסיד וציוני. בנעוריו עבר לסלופצא ואחר כך לולוצלאווק, בה למד בישיבתו של הרב יהודה ליב קובלסקי ובגיל 17 הוסמך בה לרבנות. מגיל צעיר היה פעיל במזרחי.
היה בין מייסדי חדר של המזרחי בולוצלאווק בשנת תרע"ח (1918), ואף ניהל את החדר. חדר זה התייחד בתוכנית לימודים תורנית מוגברת שכלל שעות לימוד רבות יותר מאשר בתי ספר אחרים של המזרחי, ומשקל גדול יותר למקצועות הקודש. הרב טכורש אף הציע את התוכנית בפני חברי המזרחי כדגם לאימוץ בבתי ספר אחרים.
היה בין מייסדי צעירי מזרחי בפולין ובשנת 1921 נבחר לוועד המרכזי הזמני של הארגון. היה נוסע ברחבי פולין במטרה לעשות נפשות למזרחי. הוא הוזמן לכהן כרב בטומשוב לובלסק אבל סירב לתפקיד מכיוון שהתכוון לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל ונתמנה לרב שכונת שפירא ולאחראי על הכשרות מטעם רבנות תל אביב. בנוסף היה יו"ר ועד שכונת שפירא וחבר בוועד של השכונות העבריות ביפו. בתקופה זאת התמודד הוועד עם בעיות הביטחון של השכונות העבריות בשטח יפו ועם הבעיות המוניציפליות של שכונות יהודיות בעירייה ערבית. כרב השכונה נאבק נגד הכנסת בשר מהשחיטה נבדלת לשכונה, מאבק שהביא אף למעצרו.
טכורש היה גם פעיל בתנועת הפועל המזרחי. בוועידה השביעית, בשנת 1935, היה מראשי סיעת אל המקור הימנית. בשנים 1937-1939 נמנה עם הוועד הראשי המצומצם של המזרחי. לקראת הוועידה השמינית נמנה עם הסיעה המרכזית והיה חבר נשיאות הוועידה. הוא היה מנהל המרכז לתרבות ואחר כך כראש המחלקה לענייני דת וכראש חבר הרבנים של הפועל המזרחי, אותו הקים בקיץ 1948, אב תש"ח. בתפקידו זה היה עורך רבעון "שבילין".
משנת 1934 היה חבר במועצה המורחבת של הרבנות הראשית לישראל ובשנת 1965 נבחר לכהן במועצת הרבנות הראשית. פרסם מאמרים רבים בקובצי "התורה והמדינה" ובמות נוספות, והיה ממעצבי דרכה של הציונות הדתית בשאלות ציבוריות שעמדו על הפרק עם קום המדינה.
הרב טכורש היה ציר לקונגרסים הציוניים הי"ח-כ"ב והכ"ד וסגן חבר בוועד הפועל הציוני. כשבנו הוגלה לאריתריאה עקב היותו חבר האצ"ל, הוא שימש כראש ארגון הורי העצירים.
משה קראוס (חזן)
משה שמעון קראוס (15 באוגוסט 1922 – 29 במאי 2023) היה החזן הצבאי הראשי הראשון בצה"ל.
כתריאל פישל טכורש
ביוגרפיה
בשנת 1976 זכה בתואר יקיר העיר תל אביב-יפו. בשנת 1967 קיבל פרס הרב קוק לספרות תורנית.
משה קראוס (חזן)
ביוגרפיה
משה שמעון קראוס נולד באוז'הורוד שבצ'כוסלובקיה (בתחומי אוקראינה של ימינו) להוריו מאיר קראוס והניה בתו של רבי ישעיהלה מקרסטיר. בילדותו אהב לשיר ועל כן הזמין אותו החזן חיים רוזנברג מסבלוש להופיע כסולן בקונצרטים שלו לראשונה בגיל 8 שנים. כנער למד בישיבה בעיר מונקאץ' ולמד חזנות בגיל 16 אצל החזן לייבוש מילר וכן למד שירה קלאסית אצל פרופ' וולף תקופה קצרה. בשנת 1939 התמנה לחזן בעיר סיגט, ובשנת 1940 עבר לבודפשט לשמש בה כחזן. את תקופת מלחמת העולם השנייה שרד במחנה הריכוז ברגן-בלזן. לאחר המלחמה עלה למדינת ישראל והתגייס לצה"ל. תחילה שירת כמדריך בשריון, אך כשהוזמן לשיר את הברכות בחופה של חבר מהצבא, שמע אותו הרמטכ"ל דאז יגאל ידין והציע לו להתמנות לחזן הצבאי הראשי הראשון. כשביקש להשתחרר בתום שירותו הסדיר, זומן שוב אל ידין שביקש ממנו לחתום לשנתיים נוספות וקראוס נענה לבקשה.
לאחר שחרורו מצה"ל, בשנת 1952, עבר לאנטוורפן שבבלגיה שם כיהן כחזן הראשי של הקהילה. בעקבות בעיות בריאות מהן סבלה אשתו, המליצו להם הרופאים לעבור לאקלים חם יותר, ובשנת תשט"ז קיבל קראוס את הזמנת הקהילה ביוהנסבורג ועבר לדרום אפריקה. בעקבות המצב הפוליטי הקשה בדרום אפריקה, עבר קראוס בשנת תשכ"ח לכהן כחזן באוטווה בירת קנדה, שם התגורר עד פטירתו בשנת תשפ"ג.
משפחתו
משה שמעון היה הבכור מתוך 9 אחים, ואשתו רבקה יפה היתה ילידת גרמניה, ולא היו להם צאצאים.
מנזר הפטריארכיה של פץ'
מנזר הפטריארכיה של פץ' (סרבית: Пећка патријаршија, אלבנית: Patrikana e Pejës) הוא מנזר סרבי אורתודוקסי השוכן בסמוך לעיר פץ' שבקוסובו, ובו ארבע כנסיות. המקום משמש כמרכז הרוחני וכמאוזוליאום של הבישופים והארכיבישופים של סרביה.
היסטוריה
לא ברור מתי בדיוק הוקם המנזר. אחת הדעות היא כי הארכיבישוף סבאה (1175 - 14 בינואר 1235) היה בחיים כאשר האתר הפך למטוה (קרקע בבעלות ומנוהלת על ידי מנזר) של מנזר ז'יצ'ה, שבאותה תקופה היה מקום המושב של הארכיבישופות הסרבית. הארכיבישוף ארסניי הראשון בנה את כנסיית השליחים הקדושים, כיוון שרצה שמקום מושבה של הכנסייה הסרבית יהיה באזור בטוח וקרוב למרכז המדינה, וב-1250 לערך הוא הורה לקשט אותה. הארכיבישוף ניקודים הראשון בנה את כנסיית דמטריוס הקדוש ב-1320 מצפון לכנסיית השליחים, ומספר שנים לאחר מכן בנה יורשו, הארכיבישוף דנילו השני, את כנסיית הבתולה הקדושה הודגטריה מדרום לכנסיית השליחים, ודרומית לאחרונה הוא הקים את כנסיית ניקולאס הקדוש. בתקופתו של הארכיבישוף יואנקיי השני, בערך ב-1345, הוספו הפרסקאות לכנסיית דמטריוס שקודם לכן לא הייתה מקושטת. במהלך המאה ה-14 בוצעו שינויים קטנים בכנסיית השליחים, כך שחלקים מסוימים קושטו בתקופה מאוחרת יותר. בין המאה ה-13 למאה ה-15, וכן במאה ה-17, נקברו הפטריארכים והארכיבישוף הסרבים מפץ' בכנסיות אלה.
המתחם
שלוש מהכנסיות - כנסיית השליחים הקדושים, כנסיית דמטריוס הקדוש וכנסיית הבתולה הקדושה הודגטריה - נבנו בסמוך זו לזו והן מחוברות בנרתקס משותף, המעניק להן מראה של מבנה בודד הנושא שלוש כיפות. בכל אחת משלוש הכנסיות פרסקאות עשירים. קפלת ניקולאס הקדוש שוכנת במרחק מה מיתר שלוש הכנסיות. בעבר היו הכנסיות חלק ממתחם נזירי גדול, שהוקף בחומה ובה חמישה מגדלים. החומה ובה מגדל הנישא מעל השער נותרה במקומה, אך מבני המתחם החילוניים לא שרדו. בסביבת המתחם קמו כנסיות קטנות ומקומות פרישה רבים, ומקור שם העיר והמתחם "פץ'", במילה הסלאבית העתיקה שמשמעותה מערה. שטחו של השטח המוכרז הוא 15.3 דונם והוא חופף לשטח המתחם המוקף בחומה. סביבו שטח חיץ גדול בהרבה המשתרע על פני קילומטר רבוע.
הכנסייה המרכזית, כנסיית השליחים הקדושים, הוקמה בעשור השלישי של המאה ה-13, לפי עקרונות התכנון של אסכולת ראס. היא נבנתה מאבן, ויש בה ספינה בודדת וכיפה. כנסיית דמטריוס הקדוש הוקמה בתחילת המאה ה-14 מצפון ובצמוד לקודמתה. היא הוקמה מאבן ומלבנים, גם בכנסייה זו ספינה בודדת וכיפה אך היא קטנה משכנתה. ב-1328 הוקמה כנסיית הבתולה הקדושה מצידה הדרומי של כנסיית השליחים ובאותה עת הוקם גם הנרתקס המחבר בין השלוש. חללו המרכזי של הנרתקס מקורה בקמרון חבית, ומשני צדדיו של חלל זה שני מעברים. בעבר הייתה קבועה ארקאדה בצידו המערבי, אך פתחיה נחסמו במשך השנים.
דניאל צ'ארלס גרוס
ביוגרפיה
דניאל צ'ארלס גרוס נולד בשנת 1832 בוויטבי, אנגליה. הוא היה אחד משישה ילדים שנולדו לדניאל הנדרסון ושרה רייצ'ל גרוס.
משפחת גרוס היו שחקנים שטיילו ברחבי צפון אנגליה במשך רוב שנות ה-30 וה-1840. בעיתון לונדוני בשנת 1843 תואר תיאטרון בניהולו של מר דניאל הנדרסון גרוס כמי שנראה שמעסיק הרבה ילדים קטנים, המהווים את החברה שלו.
לאחר ששירת בצי הסוחר בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19, גרוס התחתן עם אשתו הראשונה, לואיזה אסקו, ב־8 ביוני 1856 בצ'אתאם, קנט, אנגליה. בתחילת המרד בהודו בשנת 1857 היה סגן בחיל ההנדסה המלכותי ושירת במזרח הודו, הוא התנדב לשירות עד דיכויו של המרד. הוא התגורר עם חותניו באנגליה בשנת 1861, אך בשנת 1865 הוא ואשתו עברו לטורונטו, אונטריו שם תיאר את עצמו לראשונה כאמן.
בשנת 1868 עברו גרוס ומשפחתו לברוקלין, ניו יורק, שם התגורר לאורך שארית חייו. לואיזה נפטרה בשנת 1875.
לאחר מותה התחתן גרוס עם אשתו השנייה מולי או מרי ג'יין ווייט. הנישואים השניים לא היו מאושרים ואחרי כמה שנים הם נפרדו. מרי חזרה למשפחתה בניו ברונסוויק, אך עד מהרה חזרה לניו יורק שם נפטרה בשנת 1881 מ"תשישות בגלל מאניה חריפה".
ב-25 במאי 1881 בוושינגטון הבירה התחתן גרוס פעם שלישית עם הרייט אסטלה סמית (1863–1914), גם היא הייתה אמנית. בין 1881 ל־1884 גרוס והרייט עשו טיול ברחבי העולם. הם חזרו לברוקלין אבל המשיכו בנסיעות כמעט עד מותו, ועזבו את ניו יורק שוב בשנת 1895 ושהו באוסטרליה עד 1898.
גרוס נפטר באלכסנדריה, וירג'יניה, בבית חמותו ב-24 בפברואר 1900.
קריירת ציור
גרוס למד באקדמיה המלכותית לאמנויות. עבודותיו המוקדמות ביותר הידועות מתוארכות ל-1864 ו-1865 ומורכבות מסדרת נופים במחוז קוויבק. אלה תוארו כציורי שמן פרימיטיביים בסגנון רומנטי.
הוא שרטט וצייר בצפון מזרח ארצות הברית, כולל מיין, עמק נהר ההדסון וקונטיקט. הוא המשיך לעבוד במחוזות קנדיים סמוכים. גרוס היה פעיל כצייר באזור הרי הרוקי משנות ה-1860 ועד 1880. מיקומים אמריקאים אחרים בהם צייר, כללו את פלורידה והגרנד קניון. חלק מיצירותיו שצוירו ממסעותיו להודו זכו לדירוג גבוה על ידי בני דורו, גרוס הצליח, ככל הנראה, מכיוון שרוב ציורי הבד שלו נמכרו לפני שהשלים אותם.
מסע מחקר לנהר המערבי
מסע מחקר לנהר המערבי (באנגלית: Western River Expedition או בקיצור (WRE)) הוא מתקן שתוכנן להיבנות בממלכת הקסם שבדיסניוורלד בפלורידה. המתקן תוכנן עבור ארץ המערב הפרוע שבממלכת הקסם, במקום בו נמצא כיום מתקן "שודדי הקאריביים". המתקן תוכנן על ידי המדמיין - מתכנן (imagineer) מרק דייוויס.
דניאל צ'ארלס גרוס
קריירת ציור
גרוס היה חבר באגודת האמנות בברוקלין, שם הציג בשנים 1869 ו-1875. רוב עבודתו של גרוס מתארת נופים פסטורליים, או סצינות רומנטיות עם חורבות. הוא היה מיומן גם בציור נוף ימי. סגנונו מעיד על זיקה לדור השני של אסכולת נהר ההדסון (בערך 1848–1900). מוזיאון סמואל דורקסי לאמנות מפרט את יצירותיו, כדוגמאות לאסכולת נהר ההדסון.
מסע מחקר לנהר המערבי
המתקן היה אמור להיבנות בתוך הר מלאכותי. המבקרים היו מפליגים ראשית במעלה מפל מים גדול ולכן מכן פוגשים את ה"מספר" במתקן - ינשוף בשם הוט גיבסון, ובהמשך רואים שוד בנק, אינדיאנים רוקדים ריקוד גשם, כלבי ערבה וביזונים, באר וסאלון הכולל נערות סאלון, בארמן, וכמה בוקרים, ולבסוף נופלים במורד מפל.
אם אטרקציה מתוכננת זו הייתה נבנית, היא הייתה היקרה והמורכבת ביותר מבין כל מתקני דיסני (וזו גם הסיבה שלא נבנתה). כמו כן על ההר המלאכותי צריכה הייתה להיות רכבת הרים (רכבת הר הרעם הגדול) וכן כפר אינדיאני ומקום שבו רוכבים על חמורים.
כוונת מתכנני ממלכת הקסם הייתה להקים במקום, במקום שודדי הקאריביים אטרקציה שתפנה למערב ארצות הברית, כשם ששודדי הקאריביים המצוי בפלורידה נראה אקזוטי לתושבי קליפורניה הרחוקה בה ממוקמת האטרקציה. בשל לחץ ציבורי הוחלט להקים במקום את אותה אטרקציה, ולאחר מכן נזנחה הכוונה להקים את "מסע המחקר לנהר המערבי" אולם אלמנטים של מתקן מתוכנן זה הפכו לחלק מ"רכבת הר הרעם הגדול" ו"הר הרסס".
פאקו איבנז
איבנז הלחין שירים מאת משוררים כפדריקו גארסיה לורקה, רפאל אלברטי, פבלו נרודה ומיגל ארננדס. הוא שר לרוב את שיריו בליווי גיטרה, אך הופיע גם עם שירים מאת ז'ורז' ברסנס.
ביוגרפיה
נולד בעיר ולנסיה שבספרד, לאב יליד העיר ולאם ממוצא בסקי, הוא הצעיר מבין ארבעה אחים. את ילדותו המוקדמת בילה בברצלונה, שם התגורר שוב מאז 1994. לאחר מלחמת האזרחים בספרד, משפחתו נאלצה לגלות בצרפת, מאחר שאביו היה לוחם אנרכו-סינדיקליסט של ה-CNT. בין חורף 1939 לתחילת הכיבוש הגרמני הם שהו בפריס. אביו נעצר ונכלא במחנה עבודה של הרפובליקנים הספרדים. אמו חזרה אז עם ארבעת ילדיהם לסן סבסטיאן בשביל עבודה, והתגוררה בכפר המשפחתי אדונה במחוז גיפוזקואה בחבל הבסקים, שם גר עד גיל 14. מאוחר יותר, זיכרונות ילדות אלה בכפר המשפחתי נאספו באלבומו Oroitzen (זוכר), המושר בבסקית. בשנת 1948 המשפחה הבריחה את הגבול ופגשה את האב בפרפיניאן. פאקו למד מאביו את מקצוע הנגרות, והחל ללמוד כינור, אותו החליף במהרה בגיטרה. הוא התיישב לצמיתות עם משפחתו בפריס בתחילת שנות החמישים, וגילה לראשונה את המוזיקה של ז'ורז' בראסנס, אדית פיאף, ז'אק ברל, ברברה, ואחרים בני התקופה, ונמשך לתנועת האקזיסטנציאליזם הצרפתית, שהייתה בעיצומה.
בשנת 1956, התצלום של אישה אנדלוסית לבושה בשחור עורר השראה לכתיבת שירו הראשון "הילדה הכי יפה", למילים מאת לואיס דה גונגורה. בשנת 1964 ערך את ההקלטה הראשונה שלו בשירים של גונגורה וגרסיה לורקה. אלבום זה, מרגע הופעתו, הפך ל"קלאסיקה" המשמשת מורי שפה וספרות ספרדית כחומר פדגוגי ועל ידי לוחמי חופש כסמל להתנגדות תרבותית.
בשנת 1958, לקח חבר של איבנז לסלבדור דאלי, הקלטה ביתית שלו עם כמה שירים של לורקה וגונגורה. כשסלבדור דאלי הקשיב לו, הוא רצה לפגוש את "הילד" שהכין את האלבום. כשנפגשו, נולד הרעיון שדאלי יכין את הציור לעטיפת האלבום ובדרך זו איבנז החל קשר הדוק, לא רק עם עולם השירה והספרות בכלל, אלא גם עם האמנות הפלסטית.
בשנת 1966, יחד עם פעילי תרבות שונים שהתיישבו בפריז, הקים את מועדון "לה קראקה" שם היו מוצגים מופעים בשפה הספרדית (הצגות תיאטרון, תערוכות ציור, ערבי ספרות, הופעות מוזיקליות והקרנות סרטים). באותה תקופה, ביתו של איבנז בפריז היה מרכז מעבר וקבלה עבור האמנים, הפוליטיקאים והאינטלקטואלים הספרדים הרבים שעברו בבירה הצרפתית, חלקם הגיעו כדי להימלט מהדיכוי של פרנקו.
לרגל יום השנה הראשון למרד הסטודנטים, ב-12 במאי 1969, הוא הופיע בקונצרט בסורבון. כרזה צהובה קטנה שהכין התלמידים והודבקה על העצים, על חלונות בתי הקפה, במסדרונות הכיתות, והכריזה על קונצרט של "פאקו איבנז, הקול החופשי של ספרד". סטודנטים באוניברסיטה הזדהו עם איבנז והא היה לאחד הסמלים של המחאה שלהם. באותה שנה הוציא את אלבומו השלישי עם שיריו של רפאל אלברטי, לואיס סרנודה, ליאון פליפה, גלוריה פוארטס, אנטוניו מצ'אדו, חוסה אגוסטין גויטיסולו. מעצב עטיפת האלבום היה אנטוניו סאורה. בדצמבר 1969 הוא הופיע באולם האולימפיה בפריז, הופעה שהוקלטה והייתה לאלבום כפול. באולימפיה הוא שר לראשונה שיר של ז'ורז' בראסנס שתורגם לספרדית.
בשנת 1970 פגש את המשורר פבלו נרודה בפריז, ששמע את שיריו מושרים לראשונה. "אתה צריך לשיר את השירים שלי, הקול שלך עשוי לשיר את השירה שלי ..." אומר לו נרודה. שנה לאחר מכן, ממשלת ספרד כללה את איבנז ברשימה ארוכה של אמנים שצונזרו, ונאסר עליו להופיע בשטח ספרד.
בשנת 1975, לאחר מותו של פרנקו, הוסרה הצנזורה על המוזיקה שלו, אך הוא עדיין נשאר בפריז. באותן שנים מתקיימים קונצרטים עצומים בספרד והוא מוזמן להשתתף, אם כי הוא בדרך כלל מסרב.
במערכת הבחירות בשנת 1982 הוא ערך קונצרט במדריד לפני אלפי אנשים, בתום מסע הבחירות של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית, שזכתה אז לראשונה בבחירות הכלליות.
ביצועים בעברית לשיריו
איבנז הופיע בישראל לראשונה ב-1965. כנראה בסיבוב הופעות זה שמעה נעמי שמר את שיר העם הבסקי שלפיו הלחינה את ירושלים של זהב. בשנת 2005 דווח בעיתון הארץ כי נעמי שמר התוודתה שבעת שהלחינה את השיר ירושלים של זהב הושפעה מהלחן של שיר עם בסקי בשם "פיו חושפה", ששמעה בביצועו של איבנז. איבנז גילה זאת שנים רבות לפני כן, אולם הוא לא התרעם על כך, אלא קיבל זאת באהבה.
באלבומו של דויד ברוזה "האשה שאיתי" נכללו השירים "כמו שאת" ו"בנהר של סביליה" שתרגם יהונתן גפן על פי לחנים של איבנז. כמו כן הקליט ברוזה גרסה עברית לשירו "La más bella niña", שתרגם גפן כ"הילדה הכי יפה בכפר". באוגוסט 1983 הגיע איבנז לישראל וערך סיבוב הופעות משותף עם ברוזה.
בשנת 1987 השתתף איבנז בישראל במופע "חמש אחרי הצהריים", ערב משירי לורקה, בו נטלו חלק גם צמד הדודאים והגיטריסט הישראלי באלדי אולייר. לאחר מכן יצא אולייר במשותף עם איבנז לסיבוב הופעות ברחבי ספרד וצרפת בשם "דואט ספרדי". שיאו של המופע היה בהופעה בהיכל האולימפיה בפריז. בספטמבר 1987 השתתף איבנז גם במופע לכבוד שלושים שנה לדודאים. איבנז הכיר את הדודאים במקור בשנות ה-60 בעת שהופיעו בפריז.
בשנת 2014 אירחה הזמרת רונה קינן את איבנז בסיבוב הופעות בצרפת.
מאחורי המספרים
מאחורי המספרים (באנגלית: Hidden Figures) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2016. הוא מבוסס על ספר בשם דומה מאת מרגוט לי שטרלי, העוסק בפעילותן של קתרין ג'ונסון, דורותי ווהן, מרי ג'קסון ונשים אפרו-אמריקאיות נוספות שנטלו חלק בתוכנית מרקורי של נאס"א (אנני איזלי לא מופיעה בסרט). את ג'ונסון מגלמת בסרט טראג'י פ. הנסון ומככבים בו גם אוקטביה ספנסר, ג'אנל מונה וקווין קוסטנר.
The Human League
The Human League (בעברית: הליגה האנושית) היא להקת גל חדש בריטית שהוקמה בשפילד בשנת 1977. הלהקה זכתה בפרס המוזיקה הבריטית בשנת 1982. להיטים שהוציאה הלהקה לאורך שנות ה-80 ועד שנות ה-90, כוללים בין היתר את: "Mirror Man" ,"(Keep Feeling) Fascination" ,"The Lebanon" ,"Human" ,"Tell Me When" ו-"Don't You Want Me".
מאחורי המספרים
תקציר העלילה
הסרט מספר את סיפור קשייהן של נשים אפרו-אמריקאיות, בדרך אל ההכרה בגאוניותן. שלושתן עבדו בסוכנות החלל נאס"א בתקופה בה התרחש אחד המבצעים הגדולים: שיגורו לחלל של האסטרונאוט ג'ון גלן, ב-20 בפברואר 1962, וההקפה הראשונה של כדור הארץ. הסיפור מביא לצופה את תהליך חציית גבולות המגדר והצבע בעבודתן של אותן נשים.
ביקורת ופרסים
הסרט קיבל ביקורות חיוביות מאוד. האתר "Rotten Tomatoes" נתן לסרט תוצאה של 93%, המבוססת על ידי 255 מבקרים.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר: בקטגוריות "שחקנית המשנה", "התסריט" ו"הסרט הטוב ביותר". הוא זכה בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית "אנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע".
The Human League
היסטוריה
בשפילד בשנת 1977, חבר מבית ספר של אוקי, מרטין ואר, יחד עם איאן קרייג מארש ועדי ניוטון הקימו להקה בשם "The Future". הם היו חלק מז'אנר שהשתמש בסינתיסייזרים במקום בכלי נגינה מסורתיים, שלימים נקרא סינת'פופ. ניוטון עזב בהמשך את הלהקה. ואר החליט ש-"The Future" זקוקה לסולן שיחליף את ניוטון. הבחירה הראשונה שלו, גלן גרגורי, לא הייתה זמינה. לאחר מכן ואר המליץ על פיליפ אוקי. על אף שלאוקי לא היה שום ניסיון מוזיקלי, הוא היה ידוע בשפילד, בעיקר בזכות חוש הלבוש האקלקטי והאופנוע הקלאסי שלו. ואר הלך לבקר את אוקי כדי לבקש ממנו להצטרף ל-"The Future". אוקי קיבל את ההצעה והצטרף ללהקה באמצע שנת 1977.
לאוקי היה פחות משבוע להקים להקה חדשה. במהלך לא מתוכנן אוקי הלך לדיסקוטק במרכז העיר שפילד בשם "The Daisy Crazy" ושם פגש את סוזן אן סאלי וג'ואן קת'רל שהיו שתי נערות מתבגרות אנונימיות לחלוטין וצירף אותן ללהקה. הן כבר היו מעריצות של היומן ליג באותה תקופה. אוקי כינה את ההחלטה לצרף את הזמרות ללהקה כהחלטה הטובה ביותר בקריירה שלו.
מלך ראוויטש
זכריה חנא בֶּרגנֶר (ביידיש: זכריה־חנא בערגנער; 7 בנובמבר 1893, ראדימנו, גליציה – 20 באוגוסט 1976, מונטריאול, קוויבק, קנדה), שנודע בשם העט מלך ראַוויטש (רָבִיץ'), היה משורר יידיש, עורך, מבקר ומספר. בנוסף, ראַוויטש תיעד את רפובליקת היידיש הבינלאומית במאה העשרים בלקסיקוני-האישים ובאוטוביוגרפיות שכתב, וכן בארכיונו שנמצא כיום בספרייה הלאומית בירושלים.
תולדות חייו
מלך ראוויטש נולד בראדימנו שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בנה של הממואריסטית הינדה ברגנר (הינדע בערגנער) לבית רוזנבלאט, אחיו הגדול של הרץ ברגנר.
החל לכתוב שירה ולפרסמה בגיל צעיר מאוד - בהיותו בן שש עשרה כבר ראו אור שיריו, בשנת 1912. הוא גויס לצבא הקיסרות האוסטרו-הונגרית, ושירת בו בעת מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1917, תוך כדי המלחמה, נדפס ספר שיריו הראשון ביידיש, "עשבי חורבות" (רואינענגראז).
מתום מלחמת העולם הראשונה הפך מלך ראוויטש למשורר נווד, "יהודי נודד" אמיתי. משנת 1921 עד שנת 1934 ישב בוורשה, והיה בין ראשי המדברים בספרות היידיש המודרנית החילונית. בוורשה ערך כמה קבצים ספרותיים (כמו כתב העת השבועי לספרות ותרבות "ליטערארישע בלעטער") והתחבר עם גדולי היוצרים בלשון יידיש. בשנת 1935 היגר עם משפחתו לאוסטרליה וישב בה כשנתיים, עד שנת 1937.
קודם להגירתו לאוסטרליה, נסע מלך ראוויטש למערב אוסטרליה בשנת 1933, באישור ממשלת אוסטרליה, במטרה לחפש מקום התיישבות בטוח ליהודים בחבל קימברלי שבצפון המדינה, במסגרת התוכנית שנודעה כ"תוכנית קימברלי". נסיעתו מומנה על ידי קבוצת אינטלקטואלים ואנשי עסקים יהודים, בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה והתגברות האנטישמיות בכל רחבי היבשת. מצויד בהיתר ממשלתי רשמי, וכשבאמתחו מכתב מאלברט איינשטיין ומצלמת קודאק, יצא ראוויטש מהיישוב אליס ספרינגס בליווי עוזר אבוריג'יני ונהג משאית ממוצא איטלקי. ראווטיש סקר את חבל קימברלי והסיק כי המקום מתאים להתיישבות יהודית מסיבית - בניגוד לארץ ישראל הקטנה, שבה אוכלוסייה ערבית משמעותית המתנגדת בתקיפות למפעל הציוני. כתוצאה מפרוץ מלחמת העולם השנייה, התחזקותה של התנועה הציונית בעקבות השואה והקמתה של מדינת ישראל, ירדה תוכנית קימברלי לטמיון.
מלך ראוויטש נסע וסייר בכל רחבי העולם היהודי. מנסיעותיו הרבות פרסם רשמי מסע בעיתונים, ולימים כתב את ספרו האוטוביוגרפי "ספר המסעות של חיי". בשנת 1941 התיישב בקנדה, ושמש כעורך כתב העת "קענעדער אדלער". בשנת 1954 עלה לישראל והצטרף לבנו, הצייר יוסל ברגנר.
מלך ראוויטש פרסם כארבעים כרכי שירה, סיפורת, מסה והגות ביידיש. ספריו נדפסו בערים וארצות שונות, ובהן בואנוס איירס שבארגנטינה, מונטריאול שבקנדה, וילנה שבליטא, ורשה, וינה ותל אביב. לעברית תורגמו רק ספרים בודדים. כן תורגמו ספריו לאנגלית וללשונות אחרות.
מבחר משיריו תורגם לאנגלית על ידי המשורר היהודי-קנדי סימור מיין, ויצאו לאור בקובץ בשם "Night Prayer" בקנדה בשנת 1993.
מכתבי מלך ראוויטש בעברית
מלך ראוויטש פרסם ביידיש כארבעים כרכים של שירה, רשמי מסע, זכרונות ביוגרפיות ועוד. לעברית תורגמו רק ספרים מעטים.
The Human League
היסטוריה
בשנת 1984 יצא האלבום "Hysteria" בחברת "וירג'ין רקורדס", שמכר 100,000 עותקים בבריטניה והגיע למעמד של אלבום זהב. בשנת 1986, אוקי קיבל הצעה לעבוד עם המפיקים האמריקאים ג'ימי ג'אם וטרי לואיס, וזה הביא להוצאת האלבום Crash והסינגל "Human"  שהפך ללהיט בינלאומי נוסף והגיע למקום הראשון בארצות הברית. עם זאת, עד שנת 1987 איבדה הלהקה את מרבית חבריה וכללה רק את אוקי, סאלי וקת'רל.
דיסקוגרפיה
מאז 1978 הוציאה היומן ליג תשעה אלבומי אולפן, שני אלבומי רמיקס, אלבום חי אחד, סינגלים וכמה אלבומי אוסף. ללהקה היו חמישה אלבומים ושמונה סינגלים בעשיריה המובילה בבריטניה והיא מכרה יותר מ-20 מיליון תקליטים ברחבי העולם עד לשנת 2010.
בנט לארסן
בנט לארסן (בדנית: Jørgen Bent Larsen; 4 במרץ 1935 - 9 בספטמבר 2010 בארגנטינה) רב אמן דני בשחמט, היה שש פעמים אלוף דנמרק בשחמט, וארבע פעמים מועמד לאליפות העולם, בשנים 1965, 1968, 1971 ו-1977. לארסן זכה בשלוש תחרויות בינאזוריות: אמסטרדם 1964, סוסה 1967 וביל בשנת 1976. במהלך הקריירה הארוכה שלו ניצח לארסן בעשרות תחרויות בינלאומיות וזכה בפרס האוסקר השחמטאי הראשון, בשנת 1967.
לארסן נחשב לשחקן החזק ביותר שנולד אי פעם בדנמרק, והחזק ביותר בסקנדינביה עד להופעתו של מגנוס קרלסן. משנות ה-70' המוקדמות חילק לארסן את זמנו בין לאס פאלמאס לבין בואנוס איירס, עם אשתו ילידת ארגנטינה.
תחילת הקריירה
לארסן ייצג את דנמרק בשתי אליפויות עולם לנוער. בשנת 1951 בברמינגהאם הגיע למקום החמישי, ובשנת 1953בקופנהגן הגיע למקום השמיני. למד הנדסה אזרחית אך לא סיים את לימודיו ובחר להפוך לשחמטאי מקצועני. בגיל 19 קיבל תואר אמן בינלאומי לשחמט (בשנת 1954) בזכות השגו - מדליית ארד על הלוח הראשון באולימפיאדת השחמט 1954. הוא זכה לראשונה באליפות דנמרק בשחמט בשנת 1954, וחזר על השגו בשנים 1955, 1956, 1959, 1963 ו-1964. בתחרות ראווה שהתקיימה באוסלו בשנת 1955 ניצח לארסן את פרידריק אולפסון, רב אמן ואלוף איסלנד בתוצאה 4.5-3.5. בתחרות שהתקיימה בקופנהגן בשנת 1956 ניצח בתוצאה 8/9.
רב אמן צעיר
לארסן נהיה לרב אמן בשנת 1956 בזכות תוצאתו באולימפיאדת השחמט 1956 - מדליית זהב על הלוח הראשון. הוא חלק מקום 1–2 עם סבטוזר גליגוריץ' בתחרות הייסטינגס בשנת 1956/7 בתוצאה 6.5/9. בתחרות דאלאס בשנת 1957 חלק לארסן מקום 3–4; בתחרות ניצחו סבטוזר גליגוריץ' ושמואל רשבסקי.
בתחרות האזורית של שנת 1957 חלק לארסן מקום 3–4, יחד עם יאן היין דונר בתוצאה 12.5/17; מכיוון שרק שלושה עלו לתחרות הבינאזורית קיימו שני השחקנים דו-קרב, בו ניצח לארסן 1–3 ועלה לתחרות הבינאזורית הראשונה שלו, תחרות שהתקיימה בפורטורוז בשנת 1958. בתחרות זו צבר לארסן 8.5/20 והגיע למקום ה-16, אך מיד לאחר מכן זכה בהישג נכבד - ניצחון בתחרות הבינלאומית שהתקיימה במאר דל פלאטה בתוצאה 12/15 לפני שורת רבי אמנים כגון ויליאם לומברדי, אריך אליסקסיס, אוסקר פאנו והרמן פילניק.
בתחרות הבינאזורית של שנת 1958 לא הצליח לארסן וחלק מקום 5–6 בתחרות ציריך עם 9.5/15 לאחר המנצח מיכאל טל, גליגוריץ', פאול קרס ובובי פישר. לאחר מכן הגיע לארסן למקום הרביעי בלבד בתחרות אזורית בשנת 1960 עם 5.5/9 ולא העפיל לתחרות הבינאזורית. הוא התאושש וחלק מקום 1–2 עם בוריסלב איבקוב בתחרות בברויק בשנת 1961. בתחרות ציריך חלק מקום 6–7 לאחר קרס שזכה בתחרות, וטיגראן פטרוסיאן שזכה במקום השני. בתחרות מוסקבה בשנת 1962 חלק מקום 7–11 עם 7.5/15 (המנצח: יורי אברבך).
מתמודד על אליפות העולם
בנקודת זמן זו החליט לארסן לגוון את סגנון משחקו, ובחלק מהמשחקים בחר להשתמש בפתיחות לא רגילות ואף מסוכנות, במטרה לגרום למתמודדים איתו לאבד את שווי משקלם. שיטה זו הביאה לשיפור בכושרו ולהתפתחות נוספת ברמת משחקו. בתחרות האזורית שהתקיימה בהאלה בשנת 1963 סיים במקום השני עם 13/19 לאחר לאיוש פורטיש וזכה בכרטיס השתתפות בתחרות הבינאזורית הבאה. בתחרות בלגרד בשנת 1964 חלק מקום 5–6 עם 10/17 (ניצח: בוריס ספסקי). בתחרות בברויק בשנת 1964 חלק מקום 5–7 עם 9.5/15, ניצחו קרס ואיוו ניי. תצוגה מרשימה של הפתיחות הבלתי רגילות הפגין לארסן בתחרות הבינאזורית שהתקיימה באמסטרדם בשנת 1964, שם חלק מקום 1–4 עם 17/23. יחד עמו חלקו את המקום בוריס ספסקי, מיכאל טל ווסילי סמיסלוב שלושה אלופי עולם בעבר ובעתיד. חלוקת המקום הראשון זיכתה את לארסן בהשתתפות בתחרות המועמדים על אליפות העולם.
בשנת 1970 חלק לארסן מקום שני בתחרות הבינאזורית בפלמה דה מיורקה עם 15/23 אחרי בובי פישר. לארסן הגיע לשיא של מד הכושר (שיטת ELO) בתחילת 1971, שלישי בעולם (לאחר פישר וספסקי), בדירוג 2660. בדו-קרב המועמדים ניצח את וולפגנג אולמן 5.5-3.5, אך הובס בחצי הגמר מול בובי פישר 0–6. פישר זכה בשנת 1972 באליפות העולם.
בשנת 1973 לא הצליח לארסן לעבור לשלב תחרות המועמדים מהתחרות הבינאזורית - הוא חלק מקום 5–6 עם 10/17; המנצחים היו ויקטור קורצ'נוי ואנטולי קרפוב. בשנת 1976 ניצח לארסן בתחרות הבינאזורית, אך הפסיד בתחרות המועמדים לפורטיש, בתוצאה 6.5-3.5. בתחרות הבינאזורית שהתקיימה בריגה בשנת 1979 סיים לארסן במקום השביעי עם 10/17, ולא התקדם לתחרות המועמדים.
שליטה בתחרויות 1965 - 1973
החל ממחצית שנות ה-60' נהנה לארסן מהצלחה רצופה בתחרויות על סביב לעולם, והוא ביחד עם פישר הפכו לשני השחקנים החזקים ביותר בעולם מחוץ לברית המועצות. לארסן שיחק באירועים רבים חזקים, ובאופן קבוע סיים לפני צמרת השחקנים הסובייטים. הוא ניצח בתחרות לה הבר בשנת 1966 בתוצאה 9/11, לפני לב פולוגייבסקי. בתחרות סנטה מוניקה באותה שנה סיים במקום השלישי עם 10/18 לפני ספסקי ופישר. לארסן ניצח בתחרות הוואנה עם 15/19 בהקדימו קבוצה חזקה שכללה את מארק טיימנוב, סמיסלוב, פולוגויבסקי, גליגוריץ' ופיליפ מירוסלב. לארסן חלק מקום 2–3 בתחרות דנדי עם 5.5/8 אחרי גליגוריץ'. בתחרות בברויק סיים רביעי עם 8.5/15 (המנצח: ספסקי). בתחרות מונטה קרלו חלק מקום 3–4 עם 6/9 אחרי פישר ויפים גלר. לארסן חלק מקום 1–2 בתחרות ויניפג בשנת 1967 עם 6/9 עם קלאוס דארגה לפני ספסקי וקרס. לארסן ניצח בתחרות פלמה דה מיורקה עם 13/17 לפני סמיסלוב, מיכאל בוטביניק, פורטיש, גליגוריץ' ובוריסלב איבקוב. בשנת 1967 זכה לארסן בפרס האוסקר השחמטאי הראשון שחולק.
בניגוד למרבית שחקני הצמרת, השתתף לארסן באופן קבוע בתחרויות שווייצריות מרובות משתתפים, וגם בהן נהנה מהצלחה גדולה. לארסן ניצח באליפות הפתוחה של ארצות הברית בשנים 1968 ו-1970, וכן באליפות קנדה הפתוחה באותן שנים.
לארסן חלק מקום 2 - 3 בתחרות פלמה דה מיורקה בשנת 1968 עם 13/17 ביחד עם ספסקי, ניצח קורצ'נוי. בשנת 1968 ניצח לארסן בתחרות מונטה קרלו עם 9.5/13, לפני בוטביניק, סמיסלוב, ולסטימיל הורט, רוברט ביירן, פורטיש ופאל בנקו. לארסן ניצח את הייקי וסטרינן 6-2 בדו-קרב בשנת 1969 ובאותה שנה ניצח בדו-קרב את מיכאל טל 5.5-2.5.לארסן ניצח בתחרות פלמה דה מיורקה בשנת 1969 עם 12/17, לפני פטרוסיאן, קורצ'נוי, הורט וספסקי ניצחון נוסף בתחרות בואסום עם 11/15 לפני פולוגויבסקי. בתחרות סן חואן חלק מקומות 6 - 7 עם 9/15 (המנצח: ספסקי).