cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Exit (פקודה)
exit (אנגלית: Exit; "יציאה") היא פקודה במערכות ההפעלה יוניקס ליציאה מתוכנית, סגירת מסוף, מעטפת, משתמש והתנתקות מרשת יוניקס.
לפקודה זו קיימות מספר חלופות: logout, lo, bye, quit וקיצור המקשים.
סביבת Unix
פקודת  ליציאה ממשתמש Root:
קישורים חיצוניים
רשימת פקודות יוניקס (באנגלית)
רשימת פקודות CMD (באנגלית)
BTR-70
ה-BTR-70 (מרוסית: БТР-70 קיצור של: Бронетранспортер המתורגם נושא גייסות משוריין) הוא נגמ"ש אמפיבי בעל 8 גלגלים, המשמש בדגם הבסיס שלו להובלה ולחימה של חיילים בשדה הקרב. ה-BTR-70 שודרג ופותח כפלטפורמה לעשרות גרסאות למטרות שונות.
הכלי פותח במהלך סוף שנות ה-60 כדגם עוקב ל-BTR-60 בסדרת ה-BTR ונכנס לראשונה לשירות הצבא האדום באוגוסט 1972. מלבד ברית המועצות הכלי יוצר במדינות שונות בעיקר כאלו שהיו חלק מברית ורשה והוא עדיין נמצא בשירות כיום במספר מדינות.
תיאור
ה-BTR-70 היינו המשך ישיר של פיתוח ה-BTR-60 ומהווה שדרוג של ה-BTR-60PB. פיתוחו החל בסוף שנות ה-60 בברית המועצות, אך הוא נכנס לשירות רק בשנת 1978 והוצג באופן פומבי לראשונה רק בשנת 1980.
הכלי דומה מאוד בצורתו לקודמו, ה-BTR-60, ההבדלים החיצוניים העיקריים הם קדמת כלי רחבה יותר ושריון בחלק הקדמי אשר מעניק יותר מיגון לצמיגים הקדמיים, כמו גם מיגון רב יותר על הנגמ"ש כולו. ה-BTR-70 אמפיבי לחלוטין (בדומה לדגמים המאוחרים של קודמו), כאשר ההנעה במים נעשית על ידי מנוע סילון מים אחד והכלי מגיע למהירות 10 קמ"ש לערך במים.
הנגמ"ש מחולק פנימית לאזור צוות הנגמ"ש בקדמת הכלי ותא לוחמים בחלק האחורי. צוות הנגמ"ש כולל נהג ומפקד היושבים זה לצד זה בקדמת הכלי, כאשר מקלען מפעיל את המקלע הכבד בצריח. תא הלוחמים מכיל מושבים ל-7 לוחמים היושבים גב אל גב כאשר הם פונים כלפי צידי הכלי, זאת כדי להשתמש בחרכי הירי. מלבד יכולותיו האמפיביות של הכלי, ה-BTR-70 כולל יכולת סינון אב"כ ואיטום הכלי כדי לפעול בסביבות עוינות מבחינת אב"כ. צריח הנגמ"ש הוא צריח מסוג BPU-1 אשר בתוכו מותקן מקלע כבד 14.5 (KPVT) ומקלע מקביל 7.62 (PKT) שהופעלו על ידי מקלען בעמדת הצריח מאחורי הנהג והמפקד, צריח מסוג זה מותקן גם על ה-BTR-60PB וה-BRDM-2. ה-BTR-70 כולל שני פתחים בצידי הכלי (בין זוג הסרנים הקדמי לזוג האחורי), שני פתחים בגג תא הלוחמים אשר נפתחים כלפי חוץ ומאפשרים לחימה ושיגור טילים מתוך הכלי, ושני פתחים על גג החלק הקדמי לשימוש המפקד והנהג.
הנגמ"ש תוכנן על ידי צוות מהנדסים של מפעלי גא"ז בניז'ני נובגורוד ובמשך 5 שנים (עד לשנת 1981) היה מיוצר במפעל זה. החל משנת 1981 ייצורו עבר למפעל אחר בעיר ארזמס.
ה-BTR-70 משרת כיום בעיקר במדינות הגוש הסובייטי וברית ורשה לשעבר ביניהם רוסיה (כ-2,000 כלים), אוקראינה (כ-1,026 כלים), פקיסטן (כ-750 כלים) ובלארוס (כ-446 כלים). מלבד מדינות אלו, משרת הנגמ"ש על דגמיו השונים במספרים מצומצמים במדינות נוספות בעיקר במרכז אסיה.
יתרונות וחסרונות
ה-BTR-70 היווה שיפור משמעותי ביחס לקודמו, אולם העיקרון של שני מנועי הבנזין נשמר. למרות שמכלי הדלק של ה-BTR-70 הופרדו מתא המנוע, המנועים צרכו 72 ליטר ל-100 ק"מ על הכביש או 116 ליטר בנסיעת שטח. הסיכון להתלקחות הדלק ולשריפה עדיין גבוה משמעותית בהשוואה לכלי רכב המונעים בדיזל. בנוסף, הדלתות החדשות בין זוג הגלגלים השני והשלישי היו קטנות למדי והקשו על הכניסה והיציאה של החיילים מן הכלי ואליו.
דגמים עיקריים
ברית המועצות ורוסיה
אוקראינה
גרמניה המזרחית
רומניה
הרשות הפלסטינית 50 כלים מסוג BTR-70, מעודפי הצבא הרוסי נתרמו על ידי רוסיה לרשות הפלסטינית באישור מדינת ישראל בשנת 2008. הכלים נמסרו דרך ירדן במטרה לעזור למנגנוני הביטחון הפלסטינים להילחם נגד ארגוני המחבלים.
ניקול איזנמן
ניקול איזנמן (נולדה ב-1965 בוורדן שבצרפת) היא אמנית פלסטית יהודייה-אמריקאית, שנודעה בציוריה הפיגורטיביים, המושפעים מפופ ארט, קומיקס, אמנות הרנסאנס והבארוק, הסוריאליזם, האקספרסיוניזם הגרמני ושלבים אחרים מתולדות האמנות, וה"משחקים" ברמזים למיתוסים ולתרבות הפופולרית נוגעים לנושאים של מיניות, סאטירה חברתית, קומדיה וקריקטורה.
ביוגרפיה
ניקול איזנמן נולדה בוורדן בצרפת, בעת שאביה שירת שם כפסיכיאטר צבאי. היא גדלה בסקארסדייל, ניו יורק. למדה במחלקה לציור של בית הספר רוד איילנד לעיצוב בעיר פרובידנס, רוד איילנד, אותו סיימה בשנת 1987 עם תואר ראשון בציור. ב-1986 זכתה בפרס רומא במסגרת תוכנית המצטיינים האירופית של בית הספר הזה. סבתא רבתא שלה הייתה הציירת אסתר המרמן, שנמלטה מאוסטריה לאחר האנשלוס.
איזנמן החלה את הקריירה שלה בניו יורק בשנות ה-1990. אייזנמן יצרה בציוריה הנאו-ריאליסטיים בדרך שובבה משהו, אמירות חדשות, עכשוויות על בסיס יסודות סגנון וקומופוזיציה לקוחים מתולדות האמנות, החל מהרנסאנס והציור הקלאסי (טיציאן, רובנס, דרך הציור ההיסטורי וציורי "ז'אנר" ועד לפיקאסו ולאמנות המודרנית. על ידי כך אמנותה מזכירה את זו של הצייר האיטלקי רנאטו גוטוזו (1986-1912). ביצירותיה מתחברים זה בזה יסודות של תרבות מדינה, כמו קומיקס, פורנוגרפיה, יומני חדשות ופרסומות בטלוויזיה.
בשנים 2003–2009 לימדה אייזנמן כפרופסור במכללת בארד (Bard College) באננדייל-און-האדסון.
בשנים 1994 ו-1995 הציגה, יחד עם רחל לחוביץ' (ילידת 1964) וג'נין אנטוני (ילידת 1964) ואחרות, תערוכות במכון לאמנות עכשווית בלונדון, במוזיאון החדש של ניו יורק, וכן ב"ניו וייט גאלרי" בלוס אנג'לס תחת הכותרת המשותפת Bad Girls ("בנות רעות"). הן ייצגו דור צעיר של אמניות אמריקאיות בעלות עמדות פמיניסטיות, שביטאו מסרים של ביקורת חברתית עם קונוטציות מיניות-פמיניסטיות.
בביאנלה של ויטני בשנת 1997 הציגה איזנמן את "ויטני מפוצץ" - "Exploding Whitney", ציור קיר גדול, שתיאר את המוזיאון בהריסות. במיצג מלווה בציור ביטאה האמנית את השקפתה בסוגיית הקשר בין אמנות למסחר. ב-2007 אירח ה"קונסטהאלה" של ציריך מיצג מקיף של איזנמן שהועלה גם בלה פלאטו, (איל דה פראנס) בפריז. בשנת 2010 השתתפה איזנמן בתערוכה בנושא "Shifting the Gaze. Painting and Feminism" ("מבט אחר: ציור ופמיניזם") במוזיאון היהודי בניו יורק הציגה איזנמן את הציור "סדר" (Seder).
איזמן חיה ופועלת בניו יורק. בשנים 2002–2015 הייתה מיוצגת על ידי חברת לאו קניג-מרגרט קלינטון. בימינו היא מיוצגת בניו יורק על ידי גלריית אנטון קרן, בלוס אנג'לס על ידי סוזן פילמטר (Vielmetter) ובברלין על ידי גלריית ברברה וייס.
חייה הפרטיים
איזנמן היא לסבית מוצהרת.
יו'שיונ'ג
יוּ'שְׂיונְ'ג (בסינית מסורתית ומפושטת: 鬻熊, בפין-יין: Yùxióng. המאה ה-11 לפנה"ס) הידוע גם בכינוי יוּ' דְזְה או מאסטר יוּ' (鬻子, בפין-יין: Yùzǐ) היה שליט קדום של המדינה הסינית העתיקה שנקראה מאוחר יותר צ'וּ. הוא היה בן ברית ומורה למלך ון מג'ואו, המלך הראשון בשושלת ג'ואו. בפיסות הבמבוק של צִ'ינְגְחְווָה נכתב שמו "שׂוֵּ'שְׂיונְ'ג" (穴熊, בפין-יין: Xuéxióng מילולית: "דב מערות").
יוּ'שְׂיונְ'ג השתייך לשבט מִי (芈). בנו ויורשו שְׂיונְ'ג לִי אימץ את הסימן השני בשמו של אביו, שְׂיונְ'ג, כשמה של השושלת המלכותית בצ'ו. כיום שם משפחה זה ניצב במקום ה72 ברשימת שמות המשפחה הנפוצים בסין.
ייחוס
על פי האגדות שתועדו ברשומות ההיסטוריון של סה-מה צ'יין, יוּ'שְׂיונְ'ג היה צאצא של הקיסר הצהוב ושל נכדו ויורשו ג'וואנש'ו. ווּחְווֵי, נינו של ג'וואנש'ו מונה לאחראי על האש בממשלו של הקיסר קוּ, וקיבל את התואר ג'וּז'ונְג - ניצב האש. לבנו של ווּחְווֵי, לוּג'ונְג (陸終), היו שישה בנים שכולם נולדו בניתוח קיסרי. הצעיר מביניהם, גִ'ילְייֵן (季連), אימץ את שם המשפחה מִי והיה לו בן בשם פֿוּג'וּ' (附沮). שׂוֵּ'שְׂיונְ'ג היה בנו של פֿוּג'וּ'.
סה-מה צ'יין טען כי יוּ'שְׂיונְ'ג היה צאצא של שׂוֵּ'שְׂיונְ'ג, ולא מדובר באותו אדם, אולם מפיסות הבמבוק של צִ'ינְגְחְווָה עולה כי אלו שני שמות לאותו אדם.
ספרו
ליוּ'שְׂיונְ'ג מיוחס הספר "יוּ' דְזְה" (鬻子), ספר מדיני-פילוסופי קדום המסווג סדרך כלל תחת הקטגוריה "דאואיזם" או תחת "אסכולת הזוטות", אם כי תוכנו מעיד כי הוא לא בהכרח מתאים לחלוקה הרעיונית של מאה האסכולות. נראה שהספר עבר תהפוכות רבות, חלקים נרחבים ממנו אבדו והוא התפזר וסודר מחדש עד שהגיע למצבו כיום: מגילה אחת בת 14 פרקים (מתוך 22 במקור), המכילה פסקאות בודדות לפרק, כאשר כותרת הפרק לא תמיד קשורה לתוכנו.
הספר נשמר בעיקר הודות לפרשן היחיד שלו בהיסטוריה, הנזיר פאנג שינגגווי מתקופת שושלת טאנג. מלבד פרשנות זו זכה הספר להתעלמות של המלומדים בהיסטוריה הסינית, ואזכוריו מופיעים בעיקר בקטלוגים כגון אלו הנמצאים בספר האן. הוא נחשד לעיתים כזיוף, בעיקר על רקע ציטוטים מאוד שונים שהובאו לכאורה מתוכו בתקופות שונות, אולם היו גם מי שייחסו זאת לכמה ספרים שקיבלו את הכינוי "יוּ' דְזְה".
קבלת תואר אצולה
יוּ'שְׂיונְ'ג נפטר במהלך שלטונו של המלך ון מג'ואו, ואת מקומו ירש בנו, שְׂיונְ'ג לִי. לאחר ששושלת ג'ואו הדיחה את שושלת שאנג, העניק המלך צ'נג (שלט בשנים 1021-1042 לפנה"ס), נכדו של המלך ון, את תואר האצולה "דְזְה" (子) לשְׂיונְ'ג יִי נינו של יוּ'שְׂיונְ'ג. בנוסף לתואר הוענקה לו גם נחלת צ'ו, שבדורות הבאים התפתחה לאחת הממלכות החזקות ביותר בתקופת האביב והסתיו.
ולרמן
"בקרוב הוולרמן תגיע" (באנגלית: Soon May the Wellerman Come), הידוע בשם "ולרמן" (Wellerman), הוא שיר עממי אשר נכתב בין השנים 1860–1870. השיר מתייחס אל "ולרמן", אוניית משא השייכת לאחים ולר האנגלים שהיגרו לניו זילנד. תוכן השיר כבש במהרה את ליבם של הימאים בזכות המילים "היא תביא לנו סוכר, תה ורום" – מצרכים אשר היו צורכים באופן קבוע בימים ההם. בשנת 2020 ו-2021, עיבדה את השיר חבורת זמרים בריטים "דה לונגסט ג'ונס" והמוזיקאי ניית'ן אבנס  ונהיו ויראלים ברשת החברתית "טיקטוק". הם הובילו "הפיכה מוזיקלית" בנושא השירים הימיים.
רקע היסטורי
ציד הלווייתנים בניו זילנד התחיל במאה ה-18 המאוחרת ונמשך עד שנת 1965. בשנת 1831, האחים האנגלים אדוורד, ג'ורג' וג'וזף ולר, אשר היגרו לסידני בשנת 1829, ייסדו תחנת ציד באוטאקו שליד העיר דנידין באי הדרומי של ניו זילנד, כשבע עשרה שנה לפני ההתיישבות הראשונה של הבריטים בעיר דנידין. בנאום חגיגות המאה בשנת 1931, נזכר המושל הכללי של ניו זילנד, הלורד בלדיסלאו, כיצד כשהאחים ולר היו במסעם לניו זילנד "הביאו את 'לוסי אן' (אונית משא) הרבה רום ואבק שרפה...". משנת 1833 מכרו האחים ולר לווייתנים בניו זילנד מבסיסם באוטאקו, אותם כינו "אוטגו", בקירוב להגיית המאורים המקומית. עובדיהם נקראו "ולרמנים" (באנגלית: Wellermen). שלא כמו לווייתנים באוקיינוס האטלנטי ובצפון האוקיינוס השקט, עסקו ציידי לווייתנים בניו זילנד בציד בקרבת החוף, מה שדרש מהם לעבד את פגרי הלווייתנים ביבשה. התעשייה משכה ציידי לווייתנים לניו זילנד ממגוון רקעים מקיף, לא רק מהאיים הבריטיים אלא גם את הילידים האמריקאים, תושבי האוקיינוס השקט ואת האבוריג'ינים. הציידים היו תלויים ביחסים טובים עם בני המאורים המקומיים ותעשיית ציד הלווייתנים שילבה את המאורים בכלכלה העולמית ויצרה מאות נישואי תערובת בין ציידי לווייתנים למאורים המקומיים, כולל אחד האחים ולר, אדוארד ולר אשר נישא עצמו לנשים מאוריות מה שקישר אותו לאחת המשפחות המאוריות הבולטות ביותר, משפחת אליסון.
בשיא פריחתה בשנת 1834, ייצרה תחנת אוטאקו 310 טונות שמן לוויתן בשנה והפכה למרכז רשת שכללה שבע תחנות והקימה מפעל רווחי ביותר עבור האחים ולר. התחנה העסיקה עד 85 אנשים באוטקו בלבד. מבסיס אוטאקו הוולרים הסתעפו לתעשיות מגוונות כמו: עץ, פשתן, תפוחי אדמה, דגים מיובשים, חפצי אומנות ואפילו קעקועים, דברים אלה היו מבוקשים מאוד ורווחים מאוד בסידני. עם זאת, בתחשב בכך שמושבת ניו זילנד לא תוכרז עד 1840, התייחסו לוולרים כסוחרים זרים והושפעו ממכסיי יבוא בריטיים על שמן לוויתן. בשנת 1835, השנה בה מת ג'וזף ולר באוטקו, השתכנעו האחים בצורך לנטוש את התחנה גם כשהסתעפו ברכישות אדירות של אדמות בניו זילנד, שהסתכמו בכמעט 3,000,000 דונם עד 1840. הצלחתם של האחים ולר בתעשיית צייד הלווייתנים הייתה חולפת. הם הוכרזו כפושטי רגל בשנת 1840 לאחר ניסיונות כושלים לרכישת קרקעות רחבות היקף בניו סאות' ויילס. תחנת אוטאקו נסגרה בשנת 1841. באותה שנה קבע בית המשפט לתביעות בניו סאות' ויילס כי רכישת הקרקעות בניו זילנד של האחים ולר אינה תקפה מבחינה חוקית. לאחר מכן האחים ולר "נעלמו כלא היו" מדפי ההיסטוריה הניו זילנדית. עם זאת, צייד הלווייתנים בניו זילנד נמשך עד שנות השישים של המאה העשרים.
תקציר השיר
מילות השיר מתארות ספינת ציד לווייתנים בשם "Billy o' Tea" והמצוד שלה אחר לווייתן מסוג אובלנה. השיר מתאר כיצד צוות הספינה מקווה שה"וולרמן" תגיע ותביא להם אספקת מותרות, כאשר המקהלה תצהיר "בקרוב הוולרמן תגיע ותביא לנו סוכר, תה ורום". העובדים בתחנות ציד הלווייתנים לא קיבלו שכר אלא שולמו במשקאות חריפים, טבק ובגדים. בתעשיית צייד הלווייתנים בניו זילנד של המאה ה-19, היו האחים ולר בעלים של ספינות שמכרו מזון לסירות צייד לווייתנים. המקהלה ממשיכה את צוות הספינה כשהם שרים את תקוותם "יום אחד תגמר הלשון, נקח את עצמנו ונלך". המונח "תגמר הלשון" מתייחס למנהג חיתוך רצועות של סומק לוויתן והפיכתן לשמן. השורות הבאות מפרטות את נחישותו של הקפטן להביא את הלוויתן המדובר, גם כאשר הזמן חולף וסירות ציד לווייתנים רבות הולכות לאיבוד בניסיון למצוא אותו. בשורה האחרונה של השיר מתאר המספר כיצד ה-Billy o' Tea עדיין נמצאת במאבק מתמשך עם הלוויתן, כאשר "ולרמן" מבצע "שיחות עידוד" לקפטן והצוות.
היסטוריה
ההערכה היא שהשיר נכתב בניו זילנד בסביבות 1860–1870. על אף שלא ידוע מי המחבר של השיר, ייתכן שהוא נכתב על ידי מלח בגיל ההתבגרות או צייד לווייתנים אשר שירת בחוף. כמו כן ייתכן שהוא שימש כשיר "גזירת הלוויתן", אותו היו הציידים שרים כשהם שוחטים את הלוויתן. במקור נאסף השיר בסביבות 1966 על ידי מורה למוזיקה מניו זילנד ומהדר שירי העם "נִיל קוֹלקהוּון" (באנגלית: Neil Colquhoun) כשהיה בשנות השמונים לחייו, שמע את השיר מדודו, כמו כן גם את השיר "ג'ון סמית' א.ב.". השיר הודפס בגיליון "העלון" בשנת 1904, שם הוא יוחס לאדם בשם ד"ה רוג'רס. ייתכן שרוג'רס היה דודו של וודס וכי רוג'רס עבד כמלח בגיל העשרה או כצייד לווייתנים בחוף באמצע המאה ה-19, והלחין את שני השירים בשנותיו המאוחרות ובסופו של דבר העביר אותם לאחיינו כשהזדקן. בשנת 1973 נכלל "בקרוב הוולרמן תגיע" בספרו של ניל קולקהוון "שירי עם ניו זילנדים".
הקלטה
השיר בוצע והועתק לעיתים קרובות, עם למעלה מעשרה עיבודים שהוקלטו בין 1967 לבין 2005. בשנת 1990 הקליטה להקת פולק מניו אינגלנד שכללה את גורדון בוק, אן מאיו מיור ואד טריקט קאבר לשיר, בשביל האלבום שלהם "And So Will We Yet". בשנת 2013 הקליטה ה-Wellington Sea Shanty Society גרסה לשיר. ביצוע ידוע במיוחד לשיר בוצע על ידי להקת זמרים בריטים הקרויה The Longest Johns שבסיסה בבריסטול. הקאבר נכלל באלבומם "Between Wind and Water", שכלל גם את אוסף השירים הימיים שלהם, ויצא בשנת 2018. בעקבות ההתעוררות של השיר ברשת המדיה החברתית "טיקטוק" חבר ב-Wellington Sea Shanty Society העיר כי ההקלטה שלהם חוותה פרץ חדש של פופולריות.
תאופיק אבו ואיל
תאופיק אבו ואיל (בערבית: توفيق ابو وائل; נולד בשנת 1976) הוא במאי ערבי-ישראלי, זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2021.
אודות
תאופיק אבו ואיל נולד באום אל-פחם ולמד בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב ובין השנים 1996 ל-1998 עבד בארכיון הסרטים באוניברסיטה. אחר כך לימד דרמה בבית הספר ע"ש חסן ערפה ביפו.
הוא צילם מספר סרטים קצרים ודוקומנטריים, בהם "לחם, חשיש והירח" (1997), "אני עוזב, את נשארת" (1998), "יומנה של זונה ממין זכר" (1999) ו"מחכים לסאלח אל-דין" (2001). סרטו הראשון באורך מלא, "עטאש", זכה להצלחה רבה. זהו סרט דובר ערבית, העוסק במשפחה ערבית המתגוררת באזור מבודד לאחר שבת המשפחה נאנסה והואשמה בחילול כבוד המשפחה. הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל קאן, שם זכה בפרס הביקורת. כעבור כשנה זכה ביחד עם סרטה של קרן ידעיה, "אור", בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים. היה מועמד בשש קטגוריות לפרסי אופיר מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וזכה בפרס הצילום.
ב-2011 יצא סרטו "התפוררות", העוסק בזוג המתגורר במזרח ירושלים.
באוגוסט 2019, עלתה הסדרה "הנערים", ברשת HBO האמריקאית העוסקת בחטיפתו ורציחתו של מוחמד אבו ח'דיר. את הסדרה יצר יחד עם שני היוצרים הישראליים חגי לוי ויוסף סידר. זו הסדרה השנייה של רשת HBO שאינה בשפה האנגלית.
אבו ואיל הוא הבמאי ואחד היוצרים והכותבים, יחד עם גיא סידיס ונירית ירון, של הסדרה עלומים המשודרת בכאן 11 החל מאוקטובר 2021 ועוסקת בחבורת נערים בבית ספר לנוער בסיכון.
אליזבת פרסטר-ניטשה
תרזה אליזבת אלכסנדרה פרסטר-ניטשה (בגרמנית: Therese Elisabeth Alexandra Förster-Nietzsche), הידועה כאליזבת פרסטר-ניטשה (10 ביולי 1846- 8 בנובמבר 1935), הייתה אחותו של הפילוסוף פרידריך ניטשה והקימה את ארכיון ניטשה בשנת 1894.
פרסטר-ניטשה הייתה ידועה בדעותיה האנטישמיות ובתמיכתה בלאומנות הגרמנית ובמפלגה הנאצית, אשר התפתחו בעקבות חתונתה לברנהרד פרסטר, מורה תיכון שהפך לפעיל ימין קיצוני. בעקבות כך, לאחר מותו של אחיה פרידריך ניטשה, שינתה פרסטר-ניטשה כתבים וספרים רבים של אחיה כך שיתאימו לאידאולוגיה שלה ושל בן זוגה, לרוב בדרכים שעמדו בסתירה לתפיסתו של ניטשה עצמו. כתוצאה מניכוס זה, יוחסה הפילוסופיה של ניטשה בעיני רבים לאידאולוגיה הנאצית ולמיליטריזם. עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, ארכיון ניטשה קיבל תמיכה כלכלית ופרסום בעקבות דעותיה של פרסטר-ניטשה, והיטלר אף היה נוכח בהלווייתה של פרסטר-ניטשה יחד עם חברי מפלגה וגנרלים גרמנים אחרים.
פרסטר-ניטשה האמינה בעליונות הגזעים הטבטוניים ונישאה למסית אנטישמי, ברנהרד פרסטר. בשנות ה-80 של המאה ה -19, נסע הזוג לפארגוואי והקימו את נואבה-גרמניה, מושבה ארית טהורה כביכול, אך המפעל נכשל ופרסטר התאבד. עקב משבר כלכלי חמור, נכשלה אליזבת להנציח את שם בעלה כגיבור לאומי וכל ניסיונותיה לשמר את המושבה כאי של נצרות טבטונית כשלו. לאחר התמוטטותו הנפשית של אחיה, פרידריך ניטשה בשנת 1889, שימשה אליזבת כאפוטרופוס וסעדה אותו בווימאר עד למותו בשנת 1900. היא שימרה את זכויות היוצרים לכתבי היד שלו ואף שינתה את שם ביתה ל"ארכיון ניטשה". לאורך כל חייה, היא סירבה לספק גישה ציבורית ליצירותיה של אחיה, וערכה אותן כראות עיניה.
כתביו המסולפים של ניטשה שנערכו תחת פרשנותה המעוותת של אליזבת זכו להכרה נרחבת. היא אספה כמה מכתביו המאוחרים של ניטשה תחת הכותרת "Der Wille zur Macht" ("הרצון לעצמה") ופרסמה זאת כמסה שלמה ואחידה. תחילה פורסמה כחלק מהביוגרפיה בת שלושת הכרכים של ניטשה (1895–1904), לאחר מכן במהדורת כרך אחד (1901) ולבסוף במהדורה מחודשת של שני כרכים (1906), שנחשבה בעיני רבים כמגנום אופוס של ניטשה. היא עיוותה את רעיונותיו של ניטשה בעבודה זו ובאחרות. פרשנויות אלו גרמו במידה רבה לתפיסה מוטעית של ניטשה כפילוסוף מוקדם של הפאשיזם. לאחר מותה, חזרו חוקרים אל כתבי המקור של ניטשה וזיהו עד כמה סילופיה של אליזבת שונים מכתביו. היא חיברה יחד מקטעים מכ-30 מכתבים ולעיתים קרובות שינתה חלקים. גילוי הזיופים שלה והטקסטים המקוריים השפיעו עמוקות על הפרשנות המאוחרת לפילוסופיה של ניטשה.
ניר זמיר
ניר זמיר (נולד ב-17 בדצמבר 1957) הוא ראש מועצה אזורית בני שמעון, חבר קיבוץ להב.
ביוגרפיה
ניר זמיר נולד בקיבוץ להב שבצפון הנגב, לרבקה, מורה וספרנית, ולצבי, שהיה מנהל החשבונות הראשי של הקיבוץ.
את שירותו הסדיר עשה בחטיבת הצנחנים. בשירות המילואים לחם במלחמת לבנון הראשונה.
סיים תואר ראשון בגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. עבר קורס דירקטורים מטעם איגוד התעשייה הקיבוצית, קורס יושבי ראש בתעשייה הקיבוצית בבית הספר לניהול באוניברסיטת תל אביב והשתלמויות שונות במיומנויות ניהול ושיווק.
משפחה
בשנת 1985 נישא לגלית לבית ארזי, בת קיבוץ עין החורש. לזוג ארבעה ילדים.
תפקידים ציבוריים
בשנים 1991–1994 כיהן כמזכ"ל תנועת השומר הצעיר בישראל וכיו"ר מועצת תנועות הנוער בישראל.
בשנים 1995–1998 שימש כמזכיר וכמנהל הקהילה בקיבוץ להב.
החל מ-2002 שימש כמנכ"ל תשלובת שוקת. בשנת 2011 נבחר ליו"ר פעיל של תשלובת שוקת וחברת קלב, וב-2016 כיו"ר פעיל של חברת קלב מחקר ופיתוח ויו"ר קיבוץ להב עסקי, כלכלי וקהילתי.
בשנת 2018 נבחר בבחירות לרשויות המקומיות בישראל לראש מועצה אזורית בני שמעון, לאחר שהשיג רוב של 53.77% (2,647 קולות) מול שגב כהן מבית קמה.
בתקופת כהונתו בנתה המועצה האזורית את מפעל מיון ומיחזור הפסולת הגדול בישראל ב"דודאים", והקימה שני מרכזים מועצתיים: בקמפוס בקיבוץ שובל הכולל מרכז צעירים ויזמות, תיכון "עדני הנגב" לחינוך מיוחד הצמוד לתיכון מבואות הנגב, מרכז ותיקים מחודש ומרכז חברתי לנוער; ובמרכז ג'ו אלון ביער להב מרכז לחיבורים בחברה הישראלית, המהווה מוקד אזורי לחיים משותפים בנגב ולפעילות חינוכית לקבוצות מגוונות בחברה הישראלית, בדגש על חיבור לטבע.
המועצה הקימה מרכז חוסן קהילתי להתמודדות עם מצבי חירום, וחממה טכנולוגית חדשה. זמיר שם את נושא השלכת הפסולת על סדר היום הציבורי ושיפר את נושא הביטחון האישי.
זמיר התנדב בתפקידים ציבוריים שונים, בהם יו"ר התיכון האזורי "מבואות הנגב" (7 שנים), חבר במליאה ובהנהלת המועצה האזורית בני שמעון (15 שנים), דירקטור במועצות המנהלים של מפעל "דולב", מפעל "סולב", מעדני בשר השוקת, חבר ההנהלה המשקית של קיבוץ להב ודירקטור בהנהלת אזור תעשייה עידן הנגב.
ארי אברהם סמג'ה
הרב ארי אברהם סמג'ה (נולד בי"ב בתשרי ה'תשכ"ו, 11 באוקטובר 1965) הוא רב שכונת רמת שלמה בירושלים ורב המרכז הרוחני נר יוסף בשכונה ומחבר סדרת הספרים "הליכות השולחן ערוך החמישי".
ביוגרפיה
למד בישיבת אדר"ת ובישיבת כרם ביבנה. בגיל 19 עבר לישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה בירושלים, בראשות הרב שלום כהן. נשא לאישה את גילה, בתו של הראשון לציון הרב אליהו בקשי דורון. לאחר נישואיו התגורר ברובע היהודי.
בשנת 1987 החל למסור שיעור שבועי ברשת מורשת של "קול ישראל" בנושא ערכים בפרשת השבוע. לאחר כמה שנים נוספה תוכנית בנושא המשפט העברי.
בשנת 1991 החל ללמוד בכולל אברכים בישיבת מיר. בשנת 1993 החל ללמוד רבנות ודיינות במכון הרי פישל. בשנת 1995 החל לשמש כרב בשכונת פסגת זאב בירושלים. בשנת 2002 החל לכהן כרב שכונת רמת שלמה בירושלים.
בשנת 1997 החל לשמש כרב צבאי ביחידת נ"מ בגבול הצפון.
בשנת 2001 התמנה למנהל תוכניות לחינוך המוכר שאינו רשמי בתחומי יהדות וחברה במרכז הארצי להשתלמויות "בית יציב" של משרד החינוך. בשנת 2005 החל לשמש מנהל תוכנית למשגיחים וראשי ישיבות בתחום היהדות ופסיכולוגיה במכון ון ליר בירושלים. הקבוצה עסקה בין היתר בבעיית נוער חרדי נושר.
הרב סמג'ה פעל ליצירת מפגשים בין דתיים על ידי ארגונים כמו Hommes de Parole. במרץ 2010, בעקבות חיכוכים בין נערים מרמת שלמה לכפר שועפט הסמוך, יזם הרב סמג'ה מפגש עם 'מוכתר' שועפט ונכבדיו.
כתב טור שבועי בעניינים שבין אדם לחברו בעיתון המודיע בצרפתית במשך כשנה. בשנת 2017 כאשר חודשה הפצת העלון "מעיין השבוע" של רשת החינוך "בני יוסף" מונה לעורכו, וכתב בו גם טור הנושא בשם "הליכות השבוע".
בשנת 2020 חזר לשדר ב"כאן מורשת", במסגרת "בית מדרש משודר".
משנתו
הרב סמג'ה עוסק במשך שנים במצוות שלא נכללו בשולחן ערוך, הן בעניינים שבין אדם למקום, כמו אהבת השם, יראת השם ושמחה במצוות, והן בעניינים שבין אדם לחברו, כמו "לא תיקום ולא תיטור" "תוכחה" "ואהבת לרעך כמוך" ועוד. בכך עוסקת סדרת ספריו "הליכות השולחן ערוך החמישי". לדעתו יש להתייחס למוסר ומידות כהלכה פסוקה שנאמרה בעיקר לתלמידי חכמים ולא רק לפשוטי העם.
קיונטה ג'ורג'
קיונטה דארנל ג'ורג' (באנגלית: Keyonte Darnell George; נולד ב-8 בנובמבר 2003) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הקלע.
קריירה
ג'ורג' נולד וגדל בלואיסוויל, טקסס, ושיחק בתיכונים מקומיים, אביו הוא הכדורסלן ג'ייסון סיגרס ששיחק שנים רבות בליגות הכדורסל בישראל. בעונתו הראשונה בתיכון העמיד ממוצעים של 21 נקודות, 4 ריבאונדים ו-1.9 חטיפות למשחק. בעונתו השנייה העמיד ממוצעים של 23.9 נקודות, 5.1 ריבאונדים, 2.3 אסיסטים ו-2.1 חטיפות למשחק. בעונתו השלישית עבר לתיכון מקומי אחר והעמיד בו ממוצעים של 24.8 נקודות למשחק, ובעונתו האחרונה בתיכונים בחר לעבור ל-IMG Academy שבפלורידה. באוגוסט 2021 ייצג את נבחרת ארצות הברית בגביע העולם עד גיל 18 בכדורסל 3x3 בטורניר שנערך בהונגריה, הוביל את נבחרתו לזכייה במדליית הזהב ונבחר ל-MVP של הטורניר.
לאחר שסיים תיכון, קיבל ג'ורג' הצעות ממספר אוניברסיטאות, אך בחר לשחק עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת ביילור. בעונת 2022/2023 העמיד ממוצעים של 15.3 נקודות, 4.2 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים ב-28.6 דקות למשחק, וב-11 בינואר 2023 קלע שיא קריירה של 32 נקודות בניצחון קבוצתו 83–78 על מערב וירג'יניה. הוא נבחר במקום ה-16.
ב-28 במרץ 2023 הכריז כי יתמודד בדראפט 2023 ב-NBA. הוא נבחר במקום ה-16.
גוסטב שבש
שבש דגל בגרסה מוקדמת של טוטאל פוטבול, כשכל שחקן מסוגל לשחק בכל העמדות. תחתיו הונגריה זכתה לרצף של 22 משחקים רצופים ללא הפסד. במהלך זמן זה, הונגריה הפכה לאלופה אולימפית בשנת 1952 ולאלופת מרכז אירופה בשנת 1953. הביסה פעמיים את נבחרת אנגליה בכדורגל, 3–6 בשנת 1953 ו-1–7 ב-1954, וסיימה במקום השני במונדיאל 1954 לאחר הפסד מפתיע 2–3 בגמר לגרמניה המערבית. לאחר הפסד זה הונגריה הגיעה לעוד רצף מרשים של 18 משחקים ללא הפסד, שהגיע לסיומו ב-19 בפברואר 1956, עת הפסידה 1–3 לנבחרת טורקיה בכדורגל.
למרות רצף הניצחונות, שבש פוטר לאחר התבוסה 4–5 נגד נבחרת בלגיה בכדורגל ב-3 ביוני 1956. הוא נשאר פעיל בכדורגל לאורך כל חייו, עבד כמנהל וכיהן בתפקידי אימון ב-Újpesti Dózsa SC, בודפשט הונבד וב-Diósgyőri VTK.
שבש נפטר ב-30 בינואר 1986.
הונגריה נגד אנגליה
שבש התכונן לצמד המשחקים בקפדנות רבה. הוא השאיל מה-FA האנגלי כדורים כבדים יותר בשביל אימון יותר טוב ושינה את מיקום מגרש האימונים של הנבחרת למגרש בממדיו של ומבלי. הוא גם סידר משחקי אימון מול קבוצות ונבחרות שמשחקות בסגנון האנגלי כדי להתכונן טוב לשיטת המשחק נגדם. בדרך ללונדון עצרו בפריס למשחק חימום נגד קבוצתו לשעבר של שבש, אולימפיקה בילנקורט, אותה הביסו 1–18. נבחרת אנגליה כללה שחקנים כמו: סטנלי מתיוס, סטן מורטנסן, בילי רייט ועוד כוכבים. הונגריה הביסה אותה 3–6 עם שלושער של נאנדור הידגקוטי וצמד של פושקש בהצגה ענקית. במשחק השני שנערך בהונגריה הפעם הביסה אותה 1–7 עם עוד משחק מרשים.
מונדיאל 1954
הונגריה הגיעה למונדיאל עם ביטחון לאחר שלא הפסידו משחק משנת 1950. הם עברו בקלות את שלב הבתים עם ניצחונות 0–9 נגד קוריאה הדרומית ו-3–8 נגד גרמניה המערבית. ברבע גמר פגשה את ברזיל במשחק חם מאוד. הונגריה ניצחה 2–4 ובסיום המשחק התחילה קטטה בה שבש סיים עם ארבעה תפרים כתוצאה מבקבוק שבור. בחצי פגשה הונגריה את אורוגוואי, הזוכה הנוכחית של אותו מונדיאל, והמשחק נגמר בתוצאה 2–2 לאחר 90 דקות. בהארכה צמד של שנדור שלח אותה למשחק הגמר לאחר ניצחון 2–4. הונגריה קיוותה לשחזר את התבוסה לה הנחילה לגרמניה המערבית בשלב הבתים, אך ההונגרים הפסידו בגמר 2–3 במשחק שזכור בשם:"הנס של ברן".
אלינה לבשין
אלינה לבשין (בגרמנית: Alina Levshin; נולדה ב-10 בספטמבר 1984) היא שחקנית קולנוע גרמניה, הידועה בתפקידה הראשי בסרט נערות קרב.
שנותיה הראשונות
לבשין נולדה בעיר אודסה שבאוקראינה, בתקופה שהייתה חלק מברית המועצות. כשהייתה בגיל שש, עברה עם משפחתה מברית המועצות לגרמניה. בין השנים 2006 עד 2010 למדה לבשין משחק, בקולג' לסרטים וטלוויזיה "Konrad Wolf" שבפוטסדאם.
קריית משחק
לבשין הייתה אחת הדמויות המרכזיות בסדרת הפשע הטלוויזיונית "Im Angesicht des Verbrechens" (לנוכח הפשע), סדרה אשר זכתה בפרס הטלוויזיה הגרמנית "Deutscher Fernsehpreis" בשנת 2010.
המכון האפריקאי הבין-לאומי
המכון האפריקאי הבין-לאומי (באנגלית: International African Institute; בראשי תיבות: IAI) הוא מכון מחקר ללימוד שפות אפריקאיות שנוסד בשנת 1926 בלונדון, תחילה בשם המכון הבין-לאומי לשפות ותרבויות אפריקאיות - IIALC). פרדריק לוגארד כיהן כיו"ר הראשון (מ־1926 עד מותו ב־1945); המנהלים המשותפים הראשונים היו דידריך הרמן וסטרמן (1926 עד 1939) ומוריס דלאפוס (1926).
המשימה שהציב לעצמו המכון היא "לקדם את השכלת הציבור בנוגע ללימודי אפריקה, שפותיה ותרבויותיה". פעילותו כוללת סמינרים, כתבי עת, מונוגרפיות, אסופּות, ועידוד מחקר באפריקה עצמה.
אלינה לבשין
קריית משחק
בשנת 2011, בהקרנת הבכורה של הסרט "נערות קרב", שנעשתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסאו פאולו, זכתה לבשין בפרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה הראשי בסרט.
המכון האפריקאי הבין-לאומי
מאפריל 1929 עד 1950 העניק המכון פרסים על יצירות ספרות בשפות אפריקאיות.
אלינה לבשין
קריית משחק
בשנת 2013 שיחקה לבשין במיני-סדרה מבית ZDF; "דור מלחמה" אודות מלחמת העולם השנייה.
לאחר נישואיה, מתגוררת לבשין בברלין עם בעלה ובתה הקטנה שנולדה בדצמבר 2011.
המכון האפריקאי הבין-לאומי
פרסומים
פרסומי המכון מופיעים במסגרת כמה סדרות, בהן סדרת ספרייה אפריקאית בינלאומית וסדרת סמינרים אפריקאים בינלאומיים. מכרך 41, בשנת 2011, יוצאת סדרת הספרייה האפריקאית הבינלאומית לאור על ידי הוצאת אוניברסיטת קיימברידג'; כרכים 7–40 זמינים מהוצאת אוניברסיטת אדינבורו.
הארכיונים של המכון האפריקאי הבינלאומי מוחזקים באגף הארכיונים של ספריית בית הספר לכלכלה של לונדון.
בשנת 1928, פרסם המכון את "האלפבית של אפריקה", במטרה להקל על תקנוּן של שיטות כתב מבוססות על הכתב הלטיני לכתיבת שפות אפריקאיות.
קמיצה (אצבע)
אצבע קמיצה היא האצבע הרביעית בכף יד של אדם. היא ממוקמת בין האמה לזרת.
הקמיצה קצרה יותר מה'אמה' וארוכה יותר מהזרת. אך היחס בינה לבין האצבע המורה משתנה מאדם לאדם, אך על פי רוב היא ארוכה יותר מהאצבע. ראו להלן על יחס אצבעות. הקמיצה מתאפיינת בכך שקשה יותר לזקוף אותה אחורה וטווח התנועה שלה מצומצם יותר, מאשר של האצבעות האחרות, כפי הנראה שריד לתקופה בה האבות הקדמונים של בני האדם נהגו לנתר בין העצים והיו זקוקים למנגנון נעילה, כאשר היו נאחזים בענפים, על מנת שלא ליפול.
בתרבויות רבות נהוג לענוד את טבעת הנישואין על אצבע הקמיצה של יד שמאל.
מקור השם
השם 'קמיצה' מופיע בתלמוד במסכת מנחות.
מקור השם הוא בעבודת הקמיצה שהייתה נעשית במנחות, כשכהן היה קומץ את סולת המנחה בשלוש אצבעותיו: אצבע אמה וקמיצה. קמיצה אם כן היא האצבע האחרונה בטקס הקמיצה, ומכאן שמה.
אורך הקמיצה
אורך הקמיצה והיחס בינה לבין האצבע המורה מסומן לעיתים ב-2D:4D, ונמדד בדרך כלל ממקום החיבור של האצבע לכף היד עד לקצה האצבע. האורך הזה עשוי להשתנות מאדם לאדם.
קיימת טענה כי היחס מושפע מהחשיפה לאנדרוגנים, כגון טסטוסטרון, בעת ההתפתחות ברחם.
על פי רוב אצל גברים האצבע המורה קצרה מן הקמיצה ואצל נשים היא שווה לה או ארוכה ממנה. מגוון מחקרים הדגימו קשר בין יחס 2D:4D לבין תכונות פיזיות והתנהגויות מסוימות.
יחסי בלארוס–גאורגיה
יחסי בלארוס–גאורגיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין רפובליקת בלארוס לבין גאורגיה.
היסטוריה
לפני 1918 היו שתי המדינות חלק מהאימפריה הרוסית ועד שנת 1991 היו שתיהן חלק מברית המועצות ותפקדו כרפובליקות אוטונומיות סובייטיות סוציאליסטיות. בשנת 1992, מיד לאחר קריסת ברית המועצות כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים.
לאחר פגישה של נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו עם שר החוץ הגאורגי איוואן מרבישווילי התחייב הנשיא הבלארוסי כי "בלארוס מתחייבת לשים את היחסים עם גאורגיה בראש מעייניה, להתחיל ולחדש אותם ואף להגביר אותם".
מאקרו
ראו גם
}}
30 שנה למהפכת אוקטובר
"30 שנה למהפכת אוקטובר" (1947) היא כרזה שעיצב יוחנן סימון לציון 30 שנה ל"מהפכת אוקטובר".
תיאור
בשנת 1947 יצר יוחנן סימון, חבר קיבוץ גן שמואל, כרזה עבור תנועת "השומר הצעיר" לציון 30 שנה למהפכה הבולשביקית, בראשות ולדימיר איליץ' לנין. מהפכה זו הביאה להקמת שלטון קומוניסטי בברית המועצות. הייתה זו אחת משורה של כרזות שעיצב סימון לתנועה.
סימון עיצב את הכרזה בטכניקה של חיתוך לינול (לינולאום), טכניקה הקרובה לחיתוך עץ. במרכז הכרזה פועל, המסמל את "האדם החדש", ומעוצב בסגנון קוביסטי. סביב הדמות מופיעים ייצוגים של המהפכה בדמות הפלת עמוד עם כותרת יונית, יד האוחזת ברובה, ידיים המניפות דגל אדום ועוד, לצד אלמנטים של בנייה מחודשת, בדמות לבני בנייה מסודרות בקדמת התיאור. על התיאור מופיעה האימרה "כל דורש שלום, קידמה וסוציאליזם לימין מדינת הפועלים הראשונה".
אוניברסיטת ליסבון
היסטוריה
אוניברסיטת קוימברה, האוניברסיטה הפורטוגלית הראשונה, הוקמה בליסבון בין השנים 1288 ו-1290, כאשר דיניש, מלך פורטוגל פרסם את המנשר Scientiae thesaurus mirabili, שהעניק מספר הרשאות לתלמידי ה- studium generale בליסבון, מה שמוכיח שהיא נוסדה כבר באותו תאריך. הייתה השתתפות פעילה בפעילות חינוכית זו על ידי הכתר הפורטוגלי ומלכו, באמצעות התחייבותו לשלם חלק מהסבסוד של דמי הלימוד. מוסד זה עבר מספר פעמים בין ליסבון לקוימברה, שם התיישב לצמיתות ב-1597.
האוניברסיטה הנוכחית של ליסבון היא תוצאה של מיזוג של שתי אוניברסיטאות ציבוריות לשעבר של ליסבון: אוניברסיטת ליסבון לשעבר, שנוסדה ב-1911 והאוניברסיטה הטכנית של ליסבון, שנוסדה ב-1930. תהליך המיזוג החל בשנת 2011 והוכנס לחוק ב-31 בדצמבר 2012. כאמור בצו מס' 266-E/2012, האוניברסיטה החדשה של ליסבון החלה את קיומה המשפטי ביום שבו נכנס הרקטור החדש שנבחר לתפקידו, ב-25 ביולי 2013.
דירוגים
לפי הדירוג האקדמי של אוניברסיטאות בעולם לשנת 2017, הידוע גם בשם דירוג שנחאי, אוניברסיטת ליסבון מדורגת במקום הראשון בפורטוגל ובין מקומות 151–200 בעולם. בתחום המקצוע הרחב של הנדסה/טכנולוגיה ומדעי המחשב, האוניברסיטה מדורגת במקומות 51–75 ברחבי העולם, בעוד שבדיסציפלינות המתמטיקה, הפיזיקה ומדעי המחשב היא מדורגת 101–150, 151–200 ו-151–200, בהתאמה.
בדירוג אוניברסיטאות בעולם של Times Higher Education (THE) 2017, אוניברסיטת ליסבון נחשבת לאוניברסיטה הגדולה ביותר בפורטוגל והיא מדורגת 401–500, בעוד שבדירוג האוניברסיטה העולמית של QS 2018 היא מדורגת 305 ( באופן כללי).
הנס ג'יאנג
הנס ג'יאנג (בגרמנית: Hans Gieng; מוזכר לראשונה ב-1525 – 1562, פריבור) היה פסל רנסאנס שווייצרי.
ביוגרפיה
שורשיו של ג'יאנג הם כנראה מאזור שוואביה, הוא הפך לאזרח של פריבור וחבר בגילדת הסוחרים, עבד כנראה בסדנת הפסלים של הנס גיילר והפך לממשיכו בשנת 1533, בעבר נטו לבלבל בין שניהם. עיקר פעילותו כפסל הייתה בפריבור הוא עבד גם בברן בשנות הארבעים של המאה השש עשרה. בין השנים 1554–56 בזולותורן ובשנת 1557 בסנט גאלן.
יצירותיו
סגנון עבודתו קרוב לאמנות שוואביה, החלק הדתי של עבודתו עדיין בסגנון אמנות גותית.
אניס (אירלנד)
אניס (באנגלית: Ennis; באירית: Inis) היא עיירה במערב אירלנד, בירת מחוז קלייר. אניס ממוקמת לאורך נהר הפארגוס, מצפון ללימריק ומדרום לגולווי. לפי מפקד האוכלוסין בשנת 2016, מנתה האוכלוסייה באניס 25,276 תושבים, מה שהפך אותה לעיירה הגדולה ביותר בקלייר, העיירה הגדולה ביותר בפרובינציית מנסטר וה-12 הגדולה באירלנד.
העיר ידועה בפאבים המוזיקליים שלה וברחובותייה הצרים והמתפתלים. רחובות העיר מקושטים בציורי קיר. סמטאות קטנות מתחברות לרחוב הראשי, לסמטאות צורת קשת והן נקראות בואייס (BowWays) - מילה ייחודית לעיר אניס.
היסטוריה
לעיר אניס נודע תפקיד חשוב בהיסטוריה הפוליטית של אירלנד. בעבר היה לעיר קשר הדוק למשפחת או'בראיין. העיר נבנתה ללא חומות, דבר שאיפשר לקתולים רבים לגור בה (קתולים לא הורשו לגור בערים מוקפות חומה). בשל כך עקרו סוחרים קתולים רבים מהעיר לימריק לעיר אניס, מה שתרם רבות לשגשוגה. היא שימשה כבסיס למשטרה הבריטית ורבים מבני העיר השתתפו במלחמת העולם הראשונה בשורות הצבא הבריטי.
פוליטיקה
בעיר פעלו מספר דמויות איריות בולטות לאורך ההיסטוריה:
מיכאל ורשביאק
מיכאל (מיקי) ורשביאק (נולד ב-4 ביוני 1946) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, מורה לתיאטרון ומנהל סטודיו למשחק ניסן נתיב.
ביוגרפיה
נולד ברחובות. שירת בנח"ל. בשנת 1969 סיים את לימודיו בסטודיו למשחק ניסן נתיב. בשנים 1970–1973 שיחק בתיאטרון הבימה בהצגות כמו "קליגולה", "חברים מספרים על ג'ימי", ו"הכנסת כלה". הופיע בהצגה צ'ה גווארה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ובמחזמר "זרעים של מסטיק". שימש כיד ימינו של ניסן נתיב, מנהל הסטודיו למשחק, במשך 22 שנה, ולאחר מותו בשנת 2008 מונה ליורשו בתפקיד.
שמואל לביב-לובין
שמואל "מונה" לביב-לובין (13 ביולי 1923 - 18 ביולי 2012) היה קלע ישראלי. השתתף באולימפיאדת הלסינקי (1952), האולימפיאדה הראשונה שבה השתתפה ישראל.
ביוגרפיה
לביב נולד וגדל בראשון לציון. בשנים 1941–1946 שרת ב וב, בדרגת קורפורל.
בשנים 1949 ו-1950 זכה באליפות ישראל בקליעה תחרותית.
באולימפיאדת הלסינקי סיים במקום 26 ברובה חופשי שלושה מצבים ל-300 מטר בתוצאה 973 נקודות (שכיבה - 367 נקודות, כריעה - 315 נקודות, עמידה - 291 נקודות).
בתחרויות הקליעה ב שנערכו בשנת 1957 זכה במדליית כסף ברובה חופשי ל-300 מטר בשלושה מצבים, בתוצאה של 984 נקודות, אחרי נחמיה סירקיס (985 נקודות) ולפני דב בן דב (972 נקודות), שניהם מישראל.
לביב השתתף באליפות העולם שנערכה בברית המועצות באוגוסט 1958.
נפטר ב-18 ביולי 2012. הותיר אחריו תאומים. התגורר בחדרה ועסק בחקלאות.
דייוויד ג'ונסון
דייוויד ג'ונסון (באנגלית: David Johnson; 10 במאי 1827 – 30 בינואר 1908) היה בן הדור השני של ציירי אסכולת נהר ההדסון.
ביוגרפיה
ג'ונסון נולד בניו יורק. הוא למד שנתיים בבית הספר של האקדמיה הלאומית לעיצוב וגם למד זמן קצר אצל אמן אסכולת נהר ההדסון ג'ספר פרנסיס קרופסי. יחד עם ג'ון פרדריק קנסט וג'ון ויליאם קסילייר, הוא היה ידוע בעיקר בהתפתחות הלומיניזם.
על גבי בד ציור שנעשה במפלי היינס, בשנת 1849, כתב ג'ונסון "היצירה הראשונה שלי מהטבע. נוצרה בחברה עם ג'יי.פי קנסט וג'ון קסילייר". עד שנת 1850 ג'ונסון הציג בקביעות באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק, שם הפך לחבר בשנת 1859; בשנת 1861 נבחר לאקדמאי מן המניין.
יצירתו
העבודות החתומות של ג'ונסון הן בדרך כלל בפורמט קטן, צבועות היטב, מטופלות בעדינות וצבעוניות עשירה. בהתבסס על רישומים ראשוניים ושפע עיון בעצים ספציפיים בסביבתם הטבעית, הציורים שלו הם ייצוגים מדויקים ומזמינים של הנוף הצפון-מזרחי ו"דוגמאות לסגנון שמכונה בהווה לומיניזם." ג'ונסון צייר כמה סצינות של אגם ג'ורג' בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 ותחילת שנות ה-70, כולל "נוף דרזדן, אגם ג'ורג'".
ההצלחה הגדולה ביותר של ג'ונסון הושגה באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19, כאשר הציג ציורים של אזורי נוף פופולריים כמו הרי קטסקיל, אגם ג'ורג' וההרים הלבנים, כמו גם סצינות פסטורליות של מדינת ניו יורק המרכזית, אזור שהוא היה המקום היחיד שאמן שהה בו לעיתים תכופות.
הוא הציג בהרחבה במרכזי אמנות אמריקאיים גדולים, כולל שיקגו, בוסטון ופילדלפיה, ובסלון פריז של 1877.
מכאן ואילך סגנון עבודתו השתנה ושיקף את השפעתו של אסכולת ברביזון הצרפתית. המעבר הסגנוני זכה לביקורת קשה מצד עמיתיו.
עם זאת, המעבר ייצג דילמה שעמדה בפני ציירי אסכולת נהר ההדסון שביקשו להישאר רלוונטיים ככל שהטעמים האסתטיים השתנו. הציור "בייסייד, ניו רושל, ניו יורק", היא דוגמה לעבודותיו המאוחרות של ג'ונסון, כאשר ההשפעה של אסכולת ברביזון גברה על סגנונו הקודם של אסכולת ההדסון.
ג'ונסון נפטר בוולדן, ניו יורק, בשנת 1908.
מוריץ הרמן יעקובי
מוריץ הרמן יעקובי (בגרמנית: Moritz Hermann von Jacobi; ברוסית: Борис Семёнович Якоби; 21 בספטמבר 1801 - 10 במרץ 1874) היה ממציא ופיזיקאי פרוסי ממוצא יהודי שהתגורר רוב חייו ברוסיה. אחיו של קרל גוסטב יעקב יעקובי, מתמטיקאי מפורסם.
חייו
יעקובי נולד בפוטסדם במשפחה יהודית. אביו היה בנקאי. הוא למד באוניברסיטת ברלין והמשיך באוניברסיטת גטינגן. עם סיום הלימודים החל לעבוד במשרד ממשלתי. בשנת 1833 הוא עבר לקניגסברג בה אחיו קרל גוסטב יעקב יעקובי היה מלמד באוניברסיטה. בהיותו בקניגסברג הוא הצליח לבנות מנוע חשמלי מהראשונים בעולם. בעקבות הפרסומים, הוא הוזמן להיות פרופסור באוניברסיטת דרפט. בשנת 1837 הוא הגיש דו"ח בנושא ניצול אנרגיה חשמלית למשרד החינוך של רוסיה. בעקבות הדו"ח הוא קיבל מלגה גדולה מהממשלה ועבר לסנקט פטרבורג. בשנת 1839 הוא בנה מנוע חשמלי שהיה מיועד לסירה. באמצעות המנוע, סירה ובה 14 נוסעים הייתה יכולה לשייט במהירות של 6 ק"מ בשעה.
בשנת 1838 הגיע יעקובי להמצאתו הגדולה - שיטת כיסוי מתכות באמצעות חשמל, שנקראה גלבנופלסטיקה, אז תחום חדש באלקטרוכימיה. על המצאה זו קיבל מדליית זהב בתערוכה עולמית בפריז בשנת 1840. בשנים 1842–1845 הוא ניהל בניית קו טלגרף בין סנקט פטרבורג לבין צארסקויה סלו.
במסגרת המחקרים שלו בתחום החשמל גילה חוק ההספק המרבי הנושא את שמו.
בהיותו מרצה באקדמיה להנדסה צבאית עשה מחקרים בתחום המיקוש הימי וקרקעי.
בשנת 1847 נבחר לחבר של האקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 1867 היה נציג רוסי בוועדת מדידות שהתקיימה בפריז. במסגרת הוועידה הוא היה בין התומכים בהנהגת השיטה המטרית.
נפטר מהתקף לב והוטמן בבית העלמין הלוטרני בסנקט פטרבורג.
מיכאל כהן (רב)
הרב (משה) מיכאל כַּהן (ה'תר"ט, 1849 – ה'תר"פ, 1920) היה הרב המחוזי ואב בית הדין של פולדה שבגרמניה.
ביוגרפיה
הרב כהן נולד בהילדסהיים שבגרמניה, בנם של נפתלי הרץ ורגינה כהן. למד בבית המדרש לרבנים בברלין והיה מתלמידי הרב עזריאל הילדסהיימר.
הרב כהן היה פעיל מאוד בחיי הדת בגרמניה ובמחוז רבנותו. ארגן מחדש את השחיטה הכשרה. השגיח על כתיבת ספרי תורה ותפילין, שכונו "תפילין של פולדה" והתקבלו גם על ידי יהודי מזרח אירופה. הוא ארגן כנסים שבהם לובנו בעיות דתיות בקהילות גרמניה. במלחמת העולם הראשונה ארגן תמיכה למשפחות שבהן שרתו בעלים בצבא ודאג לשבויים יהודים בגרמניה. בזמן עלילת דם בהונגריה, השיג אישור מבישוף חשוב שאין צורך בדם לצורכי פולחן.
הרב כהן נבחר לנשיא אגודה של יהדות עולמית שנוסדה על ידי רבנים מזרח אירופאיים.
המצאת השפופרת למציצה בברית המילה
בתקופתו של הרב כהן התפתח מדע הרפואה וגברה המודעות לזיהומים. בעקבות זאת הפכה המציצה בברית המילה מטרה להתנגדות כללית, ורבים מקרב היהודים האורתודוקסים ביטלו אותה למעשה.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 הרב כהן חקר את הנושא ונועץ בכתב ובעל פה עם רופאים בכל גרמניה, עד שהגיע למסקנה שעם שפופרת חלולה שבתוכה מעט צמר גפן ניתן לבצע את פעולת המציצה בלא חשש להידבקות במחלה, לא של התינוק על ידי המוהל ולא של המוהל על ידי התינוק, וכן להמעיט במידה מסוימת את הבעיה האסתטית הכרוכה במציצה הרגילה. ההמצאה שלו זכתה לתמיכתם של רופאים, ובראשם ד"ר רוברט קוך.
השפופרת קיבלה הסכמה, לכתחילה או לפחות בשעת הדחק, של גדולי הפוסקים בדור, ובהם: רבי יצחק אלחנן ספקטור, רבי יחיאל מיכל אפשטיין, הרב אברהם יצחק הכהן קוק ועוד. רש"ר הירש הגיב על ההמצאה בחיוב רב וכתב: "לכן שמח לבנו בקבלת ההצעה מצד הרופאים... שהציעו שיטה חדשה על ידה אין אפשרות של הדבקות וגם יוצאים בזה חובת מציצה לפי הש"ס והפוסקים" (שמש מרפא יורה דעה סימן נה). אולם לאחר שהביע את שמחתו, הוא מסייג וכותב כי "את הצעת השפופרת אנחנו לא מביאים עבור אלה שמוצצין בפה כדין, אלא עבור אלה שלא עשו עד עכשיו את המציצה, או משום פחד חולי או משום פקודת השלטונות".
לעומת זאת, רוב רבני הונגריה וארץ ישראל התנגדו לשפופרת, על פי הכלל "חדש אסור מן התורה".
סטפניה טורקביץ'
סטפניה טורקביץ' (באנגלית: Stefania Turkevych-Lukiianovych; 25 באפריל 1898, לבוב, אוקראינה - 8 באפריל 1977, קיימברידג', אנגליה) הייתה מלחינה, מוזיקולוגית, פסנתרנית ומורה למוזיקה אוקראינית-אנגלייה. נחשבת לאישה המלחינה הראשונה באוקראינה.
ביוגרפיה
את לימודי המוזיקה שלה החלה עם אימה, שהייתה תלמידתו של המלחין קרול מיקולי. מאוחר יותר רכשה השכלתה בקונסרבטוריון לבוב שבלבוב בהנחיית המורה ואסיל ברבינסקי, ולאחר מלחמת העולם הראשונה, המשיכה לימודיה באוניברסיטת לבוב ביחד עם אדולף שיבינסקי. מאוחר יותר, עברה לאוסטריה בה למדה באוניברסיטת וינה לצד גידו אדלר. לאחר מכן למדה באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה עם יוזף מרקס. בשנת 1919, הלחינה את היצירה הראשונה שלה The Liturgy המנציחה את קורבנות מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1925, עברה לברלין עם בעלה, האמן רוברט ליסובסקי והמשיכה ללמוד בה מוזיקה עם פרנץ שרקר וארנולד שנברג. לאחר מכן, המשיכה לימודיה בפרג עם זדנק ניידלי, אוטאקאר סין וויטסלב נובק. בשנת 1934, השלימה לימודי דוקטורט במוזיקולוגיה, שבה לאוקראינה והחלה ללמד הרמוניה ופסנתר בקונסרבטוריון לבוב. בין השנים 1940–1944, הרצתה בקונסרסטוריון לבוב.
בשנת 1946, נמלטה מהסובייטים והיגרה לאנגליה. באנגליה, עסקה בהלחנה אולם יצירות רבות שלה לא הוצגו לציבור. יצירותיה הוחרמו באוקראינה ונשכחו מלב, עד שהוצגו לציבור בלבוב בשנת 1994.
אברהם אליהו מייזס
הרב אברהם אליהו מייזס (בכתיב יידי: מייזעס, לעיתים: מייזיס תרס"א, 1901 בערך – י"ח בסיון תשכ"א, 2 ביוני 1961) היה ראש ישיבה ליטאי שהיה פעיל בהפצת יהדות ברוסיה הקומוניסטית. ב-1953 עלה לישראל והיה פעיל במאבקי היהדות החרדית עם המדינה לצד כהונתו כראש ישיבת תורה ויראה.
ביוגרפיה
נולד בסלוצק (כיום בלארוס). בילדותו התייתם משני הוריו וחי לבדו בעניות ורעב. בבחרותו למד בישיבת סלוצק של הרב איסר זלמן מלצר. לאחר מעברה של הישיבה לקלצק הוא פתח ישיבה מחתרתית ומסר בה שיעורים, עד שנסגרה על ידי הקומוניסטים. הוא ניסה לפעול להשארת הישיבה בטענה שבחורים מבוגרים מותרים על פי חוק ללמוד בישיבה, אך כשל במאבקו. הוא ניהל מאבק על פתיחת מאפיית מצות ושכר עורך דין שייצג אותו מול השלטונות, ואכן קיבל אישור לפתוח מאפייה, אך בהמשך הקומוניסטים סגרו אותה.
הוא עבר למינסק ופתח בה ישיבה בשם "ישיבת מסירות נפש". הוא הרצה בישיבה על חובת מסירות נפש על קיום המצוות. בין תלמידיו מישיבה זו היה הרב שאול ישראלי שעלה לארץ ישראל בהשפעתו.
הוא נעצר מספר פעמים אך המשיך בפעולותיו. לבסוף נשפט למאסר של 6 וחצי שנים והוגלה לסיביר שם שהה עשר שנים. הוא קיים מצוות בסיביר, שמר שבת והניח תפילין שהצליח להשיג, וישב בסוכה שבנה בבור מכוסה בסכך. הקומוניסטים תפסו אותו בתוך הסוכה והצליפו בו מכות אך הוא סירב לצאת מהסוכה. לפעמים נהג לשבור את קרח הנהר ולטבול בו.
לאחר סיום המלחמה נסע לצרפת וכיהן לצד הרב מרדכי פוגרמנסקי כראש ישיבה לפליטים ב"באהי", פרבר של פריז. הוא מסר בישיבה שיעור שבועי בעיון ושיעור במוסר.
בשנת תשי"ג (1953) עלה לארץ ישראל ומונה לראש ישיבת תורה ויראה. מיד עם בואו הצטרף למאבקי החרדים בירושלים. הוא השתתף בהפגנות השבת, בהפגנות על מועדון מעורב במאה שערים ובפרט בההפגנות על גיוס בנות. הוא היה נותן דרשת התעוררות ועידוד לפני ההפגנות, ולאחריה היו יוצאים המפגינים לרחוב. תוך כדי ההפגנה היה נוהג לדבר בלימוד עם סובביו. הוא היה מסרב לברוח כשהשוטרים היו מכים את המפגינים, ומספר פעמים אושפז בדרכו למעצר. הוא נהג לומר שכל מכה תחשב לאות הצטיינות בביאת משיח, וכל יום בכלא יחשב כשנה.
הוא היה פעיל בהקמת מאפיית המצות של תולדות אהרן, שנודעה בזמנו כמאפייה עם הידורים וחומרות רבות, כמו שולחנות זכוכית לרידוד המצות (ולא עץ כפי שהיה נהוג עד אז) ומקלות רידוד חדשים בכל 18 דקות.
הוא נהג להתבודד מראש חודש אלול ועד לאחר יום כיפור. נפטר בשנת תשכ"א (1961). מחותנו הרב שמואל וואזנר אמר בהספד עליו, שהוא לא סיפר את מרבית קורות חייו באומרו שאת קורותיו יספר בעולם הבא. נקבר בהר המנוחות.
חתניו הם הרב חיים וואזנר, גאב"ד זיכרון מאיר וראש ישיבת חכמי לובלין, הרב מאיר שטרן והרב יוסף רוט שהיה ראש מוסדות בית דוד בבני ברק. נכדו הוא העסקן הירושלמי-סאטמרי, אפרים שטרן.
בחזרה למחר
בחזרה למחר (באנגלית: Tomorrowland) הוא סרט הרפתקאות ומדע בדיוני של חברת וולט דיסני שיצא לאקרנים ב-22 במאי 2015. הסרט מבוסס במקור על האתר "ארץ המחר" הממוקם בפארקים של דיסני. את הסרט ביים בראד בירד, ומככבים בו ג'ורג' קלוני, יו לורי, בריט רוברטסון, ראפי קסידי, קתרין האן, טים מקגרו וקיגן-מייקל קיי.
עלילה
קבוצת מדענים מחליטה ליישם את מיזמיהם הרחק מעיני הציבור, בעיר עתידנית ביקום אחר, המכונה "ארץ המחר". מתקני שיגור לארץ המחר טמונים במקומות שונים כגון מגדל אייפל ואטרקציית "ארץ המחר" בדיסנילנד, והגישה אליהם ידועה רק לאותם מדענים.
דרכם של המדענים לגייס חברים חדשים היא באמצעות אנדרואידים המסוגלים לאתר אנשים בעלי חשיבה מיוחדת, וכן בעזרת תגים, שכאשר המיועד נוגע בהם, הוא רואה הדמיה של ארץ המחר.
אחד המדענים, פרנק (ג'ורג' קלוני), גורש מארץ המחר בעקבות המצאה שלו שגרמה לשערורייה. יום אחד הוא פוגש נערה מרדנית בשם קייסי (בריט רוברטסון), ששמעה על ארץ המחר מפי ילדה מסתורית בשם את'נה (ראפי קסידי) באמצעות תג הדמיה. קייסי מגלה רצון עז להגיע לשם. פרנק מנסה להסביר לה שמדובר ברעיון שתם זמנו, אך משתכנע שלמעשה יש לה ייעוד מכריע גורל ושהיא חייבת להגיע לארץ המחר.
בתחילת הסרט ובסופו נראים פרנק וקייסי מספרים על הגעתם לארץ המחר. סיפורו של פרנק קצר, ואילו קייסי מוסיפה את סיפורה, המגולל את עלילת הסרט ממבטה.
אסתר אווקה
אסתר אווקה (באמהרית: አስቴር አወቀ; באנגלית: Aster Aweke; נולדה ב-1959 או ב-1961, על פי מקורות שונים) היא זמרת אתיופית, שעבדה במשך שנים רבות בארצות הברית ומוכרת בה ובאירופה בז'אנר מוזיקת עולם. היא אחת הזמרות הפופולריות ביותר באתיופיה. בארצות הברית, היא מושווית לעיתים קרובות לאריתה פרנקלין ומכונית "השרה ווהן של אפריקה". היא גם ממוצבת מול הזמר המוביל של אתיופיה, מחמוד אחמד, בתור האמנית המובילה של מדינה זו.
רקע
אווקה נולדה בשנת 1959 בגונדר, אתיופיה. היא גדלה בעיר הבירה אדיס אבבה. אביה היה פקיד ממשלתי בכיר בממשלה הקיסרית.
קריירה מוזיקלית
בגיל 13, אווקה כבר הייתה נחושה בדעתה להיות מוזיקאית, והחלה להופיע בתיאטרון האגר פיקר באדיס אבבה.
בשנות העשרה המאוחרות שלה, היא החלה להופיע גם במועדונים ובתי מלון בבירה עם להקות כגון Continental Band, Hotel D'Afrique Band, Shebele Band וכן עם Ibex Band, לפני שהם נהיו מוכרים בעולם בתור Roha Band.
כשהשיקה את קריירת הסולו שלה, עודד אותה היזם המוזיקלי עלי טנגו, אשר מימן עבורה את הפקת חמש קלטות ושני סינגלים של המוזיקה שלה, אשר הפכו למוכרים ואהודים באתיופיה. ב-1981, אווקה כבר הייתה מיואשת מן האקלים הפוליטי הדכאני של השלטון הצבאי באתיופיה אשר קם בעקבות מותו של היילה סלאסי, ועברה לארצות הברית. היא התיישבה תחילה באזור המפרץ של קליפורניה, בכוונה להמשיך את השכלתה הגבוהה, אך אחר כך עברה לוושינגטון הבירה, שם קיימת אחת הקהילות הגדולות ביותר בעולם של גולים אתיופים, בכוונה להמשיך בקריירה מוזיקלית. שם, הפופולריות שלה הלכה וגדלה בקרב הקהילה האתיופית, והיא החלה לתור בסיבובי הופעות ברחבי ארצות הברית ואירופה ב-1985.
בשנת 1989 הופיעה לראשונה בפני אולם מלא בלונדון, אנגליה.
היא נשארה פופולרית גם באתיופיה במהלך תקופתה בארצות הברית. ב-1997, היא הופיעה באדיס אבבה עבור קהל של מעל ל-50,000 אנשים. הייתה זו הפעם הראשונה שחזרה למולדתה מעז עזיבתה, וכשירדה מהמטוס חיכה לה המון של אלפי אוהדים. ב-2003, אסתר גם ביצעה סדרת הופעות כדי לגייס כספים עבור סיוע וליוזמות חינוכיות באתיופיה. ב-9 במאי 2009, הופיעה אווקה מול קהל של 10,000 צופים במסגרת הפרויקט Peace Through Unity (שלום דרך אחדות), בהופעה בעיר הבירה לצד אמנים אתיופים נוספים. לאחר הפסקה ארוכה, אווקה חזרה לאדיס אבבה בשנת 2016, שם הופיעה בהופעה משותפת עם מדינגו אפוורק, זמר של מוזיקה אתיופית מסורתית ומודרנית.
כדי לקדם את הקריירה המוזיקלית הבינלאומית שלה, עברה אווקה ללוס אנג'לס, והוציאה בסך הכל כ-24 אלבומים. רבים משיריה נחשבים להמנונים לא רשמיים באתיופיה, והצלחתה בתור אמנית "מוזיקת עולם" היא בינלאומית. אלבומה השני, Kabu, עמד בראש מצעד CMJ New Music למשך ארבעה שבועות והיה בטופ-10 של מצעד בילבורד של מוזיקת עולם למשך 10 שבועות בשנת 1990.
הסגנון הייחודי של אווקה הושפע על ידי זמרים אתיופים אחרים, כגון ביזונש בקלה. סגנונה מאופיין בשילוב ג'אז, נשמה ו-R&B, והיא מלווה לרוב בנגני סקסופון, תופים ומרימבה, והוא תוצאה של הרנסאנס המוזיקלי שאירע באתיופיה, סנגל, ומספר מדינות אפריקאיות בשנות ה-1970, אשר אופיין במוזיקה קצבית, שירה עוצמתית וליווי של כלי מתכת. עם התפתחות הקריירה שלה בשנות ה-1980, היא החזירה לתוך השילוב כלים אתיופיים מסורתיים, כגון הקראר, או הנבל האתיופי. אווקה פחות מתלהבת מאוהדיה מן ההשוואות לאריתה פרנקלין, וחושבת שאולי יגיע היום שבו פרנקלין תכונה "האווקה האמריקאית".
חיים אישיים
אווקה נשואה ויש לה בת. היא חזרה לגור באדיס אבבה, עם גיחות תכופות חזרה לארצות הברית, במהלך העשור השני של המאה ה-21. היא פתחה בעיר בית קפה בשם "כאבו", אותו השם של האלבום הלהיט שלה משנת 1990.
בשנת 2011, השיקה אווקה יוזמה עסקית חדשה, בשיתוף בין בית הקפה בבעלותה, Kabu, באדיס אבבה, לבין יבואן גרמני, היא החליטה להרחיב גם לייצוא קפה. אווקה הביעה את הדעה ששוק זה, המבוסס על משאבים אפריקאים, נשלט מזה מאות שנים על ידי אירופאים, והגיע הזמן שגם אתיופיה תיקח חלק מהרווחים בתור יצרנית מובילה.
בווידאו ובתקשורת
אווקה השתתפה במגוון תוכניות רדיו וטלוויזיה, ביניהם בסדרת המוזיקה עתירת השבחים של רשת NBC, "Night Music", כאורחת מיוחדת של המארח, מוזיקאי הג'אז הידוע דייוויד סנבורן. היא הופיעה גם ברשת CNN, ברדיו BBC, ב-PBS, CBC, וערוץ 4 בלונדון.
הופעות בתקשורת המודפסת כוללות את וושינגטון פוסט, ניוזוויק, טיים, הניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס ועוד.
היא השתתפה בקליפ הווידאו של הרכב הנערות טייטו-יגנה, שיצא ב-2014 בשם Taitu-Yegna Music Group featuring Aster Aweke, והיה ללהיט באתיופיה
דן ערבות
דן ערבות (Dan Aravot) הוא מנתח לב-חזה ופרופסור לכירורגיה. הקים וניהל את יחידת השתלות לב ואת מחלקת ניתוחי לב במרכז רפואי כרמל (2003–2013). ערבות מנהל מערך ניתוחי לב וחזה בבילינסון, (הכוללת את היחידה לניתוחי לב בילדים בשניידר ואת היחידה לניתוחי לב במרכז רפואי קפלן) (משנת 2013).