cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זכויות להט"ב באוסטריה
בפוליטיקה
לאחר שמפלגת הפורום הליברלי לא הגיעה לסף 4% האלקטורים בבחירות 1999, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת הירוקים החלו לקדם את הסוגיה הזו. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית קיבלה החלטה בסוגיית היחס השווה לזוגות חד־מיניים במהלך הכנס הדו־שנתי שערכה: הועלתה הצעה להסדרת זוגיות רשומה המתירה לזוגות חד־מיניים, בין היתר, לאמץ את הילד הביולוגי של בן או בת הזוג. בשנת 2004 מפלגת הירוקים הציעה לאפשר לזוגות חד־מיניים נישואי חוזה שיוסדרו באופן הדומה להצעתה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
עם זאת, ההתקדמות בחקיקת החוקים הייתה מצומצמת. בשנת 1998 אוסטריה החלה להכיר בזכותם של האזרחים להימנע ממסירת עדות נגד בן או בת הזוג שלהם, גם כאשר מדובר בזוגות חד־מיניים, בהתאם לתיקון הקוד הפלילי. ביוני 2002 בית המשפט החוקתי של אוסטריה ביטל את סעיף 209 בקוד הפלילי, מה שהוביל להוספת סעיף 207b כתחליף בעקבות הצעת הקואליציה של מפלגת העם האוסטרית ומפלגת החירות האוסטרית. סעיף 207b הוריד את גיל ההסכמה ל־14 עם הפרש גילאים שאינו גדול מ־3 שנים בין מקיימי יחסי המין. סעיף זה אוסר גם לקיים יחסי מין עם קטין מתחת לגיל 16 בתמורה לתשלום או לגמול. בעקבות החלטת בית הדין האירופי לזכויות אדם בשנת 2003, זוגות חד־מיניים החלו לקבל את אותן הזכויות של זוגות הטרוסקסואלים במסגרת נושאי חוזה. בשנת 2005 מפלגת הירוקים הביעה תמיכה נחרצת בזוגיות רשומה לזוגות חד־מיניים במהלך קמפיין הבחירות שערכה בווינה. ב־26 ביולי 2006 נישואים חד־מיניים הוכרו בפעם הראשונה על ידי המדינה, כאשר אנג'ליקה פראסל, אישה טרנסקסואלית עם שני ילדים, קיבלה אישור מבית המשפט החוקתי לשנות את מגדרה החוקי לנקבה, בעוד שהיא עדיין נשואה לאשתה.
קארין גסטינגר, שרת המשפטים האוסטרית וחברה לשעבר במפלגת הברית למען עתיד אוסטריה, נאבקה למען זכויותיהם של זוגות חד־מיניים בתחומי השיכון והטיפול הרפואי בדצמבר 2005. עם זאת, המאבק לא הצליח בסופו של דבר.
רוב התומכים בזכויות הלהט"ב באוסטריה התקשו להאמין שהקואליציה של השמרנים והסוציאל-דמוקרטים ב־2007 תוביל לצעדים משמעותיים ומהירים למען שוויון הזכויות. אף על פי ששרת המשפטים, מריה ברגר מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, הצהירה על כוונתה לקדם את זכויות הלהט"ב במדינה, היא ציפתה להתנגדות כבירה מצד מפלגת העם האוסטרית השמרנית, משום שמצבה בממשלה היה זהה למצבה של שרת המשפטים הקודמת גסטינגר.
יתר על כן, מריה פקטר, שכיהנה כיו"ר הוועדה הפרלמנטרית של הרשות השופטת וכשרת הפנים מטעם מפלגת העם האוסטרית, הביעה מספר פעמים את התנגדותה לזוגיות רשומה עבור זוגות חד־מיניים. למרות ההתנגדות, זוגיות רשומה אושרה בדצמבר 2009 ברוב של 110–64 מחוקקים. מפלגות שמרניות, בהן מפלגת העם האוסטרית ומפלגת החירות האוסטרית, נוטות להתנגד לזכויות להט"ב.
פוליטיקאים להט"בים מוצהרים
באוסטריה, פוליטיקאים להט"בים מוצהרים כוללים את אולריקה לונאצק, מנהיגת מפלגת הירוקים לשעבר וסגנית נשיא הפרלמנט האירופי. לונאצ'ק נבחרה למועצה הלאומית בשנת 1999, ונשארה חברה בה עד 2009. בשנת 2009, היא הפכה לחבר הפרלמנט האירופי הלסבית המוצהרת הראשונה. היא פרשה מהפוליטיקה בשנת 2017. בשנת 2017 הפך מריו לינדנר (SPÖ) לפוליטיקאי ההומוסקסואל הראשון שנבחר למועצה הלאומית. גרלד גרוש, חבר המועצה הלאומית בין השנים 2008–2013 ומנהיג המפלגה של הברית לעתיד אוסטריה בין השנים 2013–2015, יצא מהארון כהומוסקסואל בשנת 2013 רגע לפני פרישתו מהפוליטיקה בשנת 2015. חברת המועצה הפדרלית אווה דזידזיץ' (מפלגת הירוקים) וחברת בקהילת Gemeinderat ו-Landtag של וינה פייקה אל-נגאשי (ירוקים) שתיהן לסביות. באפריל 2019 נבחר גאורג דג'ונדה (SPÖ) כראש העיר ההומוסקסואל הראשון באוסטריה, בעיר אוברנדורף ביי זלצבורג.
ביוני 2019 יצאה מהארון שרת החינוך, המדע והמחקר איריס אליסה ראוסקאלה כלסבית והודיעה כי היא נשואה לאישה, ובכך, הפכה לשרה הלהט"בית הגלויה הראשונה בממשלת אוסטריה. מאז הבחירות הלאומיות 2019 שבעה פוליטיקאים במועצה הלאומית הם הומוסקסואלים מוצהרים. המפלגה הירוקה כוללת את המספר הגבוה ביותר של נציגי הלהט"ב עם ארבעה פוליטיקאים (אווה דזידזיץ', פייקה אל-נגאשי, דייוויד סטגמולר ומרי דיסוסקי). לצד יאניק שטי מהמפלגה הליברלית (NEOS), ישנם גם שני פוליטיקאים הומואים גלויים ממפלגת העם האוסטרית השמרנית, ניקו מרצ'טי ומרטינה קאופמן.
מחלוקות
הועלו ספקולציות רבות באשר לנטייתו המינית של ירג היידר, ששלט במפלגת החירות האוסטרית הימנית בשנת 1986 ומאוחר יותר הקים את המפלגה "הברית למען עתיד אוסטריה", המתונה יותר ממפלגת החירות (אף על פי שגם היא שמרנית בנושאים חברתיים). המחלוקת נמשכה לאחר מותו של היידר בתאונת דרכים ב־11 באוקטובר 2008. בשנת 2009 בית משפט אוסטרי הוציא צו שאסר פרסומים בנושא בשל "הפרת זכויות אישיות והזכות לפרטיות של ד"ר ירג היידר", לאחר שפורסמו טענות שלפיהן היידר לא היה הטרוסקסואל.
אירועי הקהילה הגאה
הקהילה הגאה מפותחת בכל הערים הגדולות יותר במדינה כגון וינה, לינץ, אינסברוק, זלצבורג וגראץ. בכל שנה עיריית וינה מארגנת מצעד גאווה בשם, "Regenbogenparade" (מגרמנית: "מצעד הקשת").
ארגוני להט"ב
ארגוני הלהט"ב הגדולים במדינה כוללים את "HOSI Wien" שנוסד בשנת 1979 והוא העמותה הוותיקה והגדולה ביותר של אוסטריה, פורם הלסביות, ביסקסואלים והומוסקסואלים האוסטרי (ALGF) שהיה פעיל מאז שנות ה-90 ואפרו קשת אוסטריה (ARA), הארגון הראשון של מהגרי להט"ב מאפריקה באוסטריה.
מיקל בק
מיקל ונגה בק (בדנית: Mikkel Venge Beck, נולד ב-12 במאי 1973 באורהוס שבדנמרק) הוא כדורגלן עבר דני ששיחק בעמדת החלוץ. לזכותו של בק 19 הופעות במדי נבחרת דנמרק, עמה השתתף ביורו 1996 וביורו 2000.
קריירת מועדונים
בק החל את הקריירה כנער במועדונים בראמברופדם וקולדינג, ובשנת 1992 החל לשחק בליגת העל הדנית כאשר חתם בבי 1909. בשנת 1993 עזב בק את דנמרק וחתם בפורטונה קלן מהבונדסליגה השנייה. בק החמיץ את כל המחצית הראשונה של עונת 1994/95 בגין פציעה בגב, אך לאחר שהשתקם מהפציעה בפברואר 1995, הבקיע בק בכל אחד מחמשת המשחקים הבאים, והדבר הוביל לזימונו לנבחרת דנמרק לראשונה במאי 1995, בה הבקיע בשלושה מתוך ששת המשחקים הראשונים שלו, ולבחירתו ככישרון הדני הצעיר לשנת 1995.
לאחר יורו 2000 נרכש בק על ידי ליל הצרפתית, תמורת חצי מיליון לירה שטרלינג. בק לא הסתדר עם מאמנו בליל, ואהיד חלילודז'יץ', שנהג לבצע רוטציות תכופות בהרכב הקבוצה. בפברואר 2002, לאחר שצבר 33 הופעות והבקיע חמישה שערים במדי ליל, הושאל בק שוב לאולבורג בולדספילקלאב. בק קיווה להיכלל בסגל נבחרת דנמרק למונדיאל 2002, אך נפצע לקראת הטורניר ולא זומן. לאחר שסיים את ההשאלה באולבורג, חזר בק לליל, אך סבל שוב מפציעה ארוכה, שהשביתה אותו לתקופה של 18 חודשים. בספטמבר 2003 החל להתאמן בקורדובה הספרדית, אך לאחר שני משחקי אימון נפצע שוב. גם בקריסטל פאלאס התאמן בק ולא ערך ולו משחק אחד, מאחר ששוב נפצע. עקב ריבוי הפציעות והקושי לחזור לכושר משחק ולהשיג חוזה במועדון כלשהו, פרש בק מכדורגל בשנת 2004, כשלמעשה ערך את משחקו האחרון בשנת 2002.
קריירה בינלאומית
בק ערך תשע הופעות במדי נבחרת דנמרק בכדורגל עד גיל 21, ובשנת 1995 כאמור ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת דנמרק, והבקיע שלושה שערים בשש ההופעות הראשונות שלו במדים הלאומיים. בק זומן ליורו 1996 על ידי המאמן ריצ'רד מולר נילסן. בטורניר זה פתח בק בתיקו 1-1 מול נבחרת פורטוגל, ונכנס כמחליף בהפסד 3-0 לנבחרת קרואטיה. במשחק השלישי, בו ניצחה דנמרק את נבחרת טורקיה, בק לא שותף. דנמרק הודחה בטורניר זה בתום שלב הבתים, ונפרדה מתואר אלופת אירופה, בו זכתה ביורו 1992. בק לא זומן למונדיאל 1998 לאחר הירידה בכושרו, אך ליורו 2000 בק זומן, לאחר עונה מרובת טלטלות אותה סיים היטב באולבורג בולדספילקלאב. בק נכנס כמחליף במשחק הראשון של דנמרק ביורו 2000, בו הפסידה דנמרק 3-0 לנבחרת צרפת, לא שותף בהפסד 3-0 לנבחרת הולנד, ופתח בהפסד 2-0 לנבחרת צ'כיה. בק ודנמרק סיימו את הטורניר עם אפס נקודות ואפס הבקעות. הופעתו של בק מול צ'כיה הייתה ה-19 והאחרונה שלו במדים הלאומיים. בק עשה מאמצים להיכלל בסגל הדני למונדיאל 2002, אך לא זומן לבסוף בעקבות פציעה.
בואינג 747 גלובל סופרטנקר
בואינג 747 גלובל סופרטנקר הוא מטוס הכיבוי הגדול בעולם (נכון לשנת 2016). המטוס מדגם בואינג 747 אשר משמש כמטוס נוסעים, הוסב למטרות כיבוי אש, ונמצא בבעלות פרטית של חברת Global SuperTanker Services LLC האמריקאית. המטוס יכול לשאת מעל ל-74,200 ליטרים של מים וחומרי כיבוי, למרחק של מעל ל-6,500 ק"מ והוא גם מהיחידים המצוידים במערכת לראיית לילה, המאפשרת לו לפעול גם בשעות החשכה.
המטוס פותח בשנת 2015 על ידי חברת גלובל סופרטנקר. המטוס הוא יורש לאוורגרין 747 סופרטנקר ומבוסס על הטכנולוגיות של המטוס הקודם, שנרכשו מבעליה של חברת אוורגרין. המטוס החדש, שנבנה על בסיס בואינג 400–747, יכול להטיל כ-75 טון מים או חומרים מעכבי בעירה. יש לו מנועים מיוחדים שיוצרים לחץ, זורקים את החומר מלמעלה ויוצרים אפקט של סופת גשם. המטוס יכול להטיל את החומר והמים בשמונה סבבים. נכון לנובמבר 2016, המטוס טרם קיבל אישור לכיבוי שריפות בארצות הברית.
בעקבות גל השרפות בישראל בנובמבר 2016 הזמינה ממשלת ישראל את המטוס לפעילות בישראל. המטוס הגיע ב-25 בנובמבר 2016, ולמחרת ביצע מספר גיחות כיבוי מעל היישוב נטף והרי ירושלים, במטרה לסייע בכיבוי השריפות.
בתאריך 3 בספטמבר 2021 פורסם שהמטוס מיועד לחזור לשירות בקרוב.
ועידת הכנסייה בהייריאה
ועידת הכנסייה בהייראיה הייתה ועידה אקומנית שכונסה על ידי הקיסר קונסטנטינוס החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית, מ-10 בפברואר עד 8 באוגוסט 754. בזמן עריכתה, נחשבה לוועידה האקומנית השביעית. הוועידה התקיימה בהייריאה (כיום שכונת פנרבחצ'ה באיסטנבול), ארמון קיסרי על הגדה האסיאתית של מיצרי הבוספורוס, סמוך לקונסטנטינופול. החלטתה החשובה ביותר של הוועידה הייתה לאסור על עבודת האיקונות, ועל כן היא ידועה כוועידה האיקונוקלאסטית. הוועידה האקומנית הבאה של הכנסייה, ועידת ניקיאה השנייה (787), ביטלה את ההחלטות של הוועידה בהייראיה, לא קיבלה את היותה אקומנית והכריזה על החלטותיה כבלתי-אורתודוקסיות.
הרקע לוועידה
האיקונות הן ייצוגים חזותיים, בדרך כלל של ישוע, מריה הקדושה, או של קדושים, המיועדות לצורכי פולחן בנצרות. העמדה הנוצרית הרשמית, החל מראשית הנצרות, התנגדה באופן עקרוני לייצוגים חזותיים – בהתחלה, ככל הנראה, בשל הרקע היהודי שלהם, ובהמשך, אבות כנסייה כאוריגנס וקלמנס מאלכסנדריה הביעו התנגדות שנוסחה גם במונחים פלטוניסטיים. ברם, למעשה, שרדו תיעודים רבים מן העת העתיקה המאוחרת של אמנות נוצרית. כותבים נוצרים מסוימים, על אף שהתפלמסו עם הפגאנים, לא דנו כלל באמנות נוצרית, אך היו כאלו שתקפו איקונוגרפיה נוצרית של ישוע אף לפני המאה ה-6 – על אף שהאותנטיות של טקסטים אחרונים אלו מוטלים בספק.
פולחן האיקונות היה כנראה נפוץ בקרב אנשים מכלל המעמדות, בעיקר באימפריה המזרחית. באופן כללי, חוקרים טוענים כי יש לראות פולחן זה בתוך ההקשר הרחב יותר של פולחן קדושים ושרידי קדושים, שבמסגרתו נתפסו הקדושים כמי שיכולים להתערב לטובת המתפלל אליהם בפני האל. שרידי הקדושים והאיקונות מילאו גם אחר צורך של נוכחות פיזית של האל ושל שליחיו בחיי המאמין. במאות ה6–7, התעצם השימוש הפולחני בייצוגים ויזואליים. פולחן האיקונות כלל בעיקר השתחוויה, תפילה הקטרת קטורת והדלקת נרות. בשנת 726 או 730, לאון השלישי, קיסר האימפריה הרומית המזרחית והראשון לשושלת האיסאורית, הוציא צו האוסר על עבודות האיקונות. בכך החלה התקופה המכונה "משבר האיקונוקלאזם", שלמעשה הורכבה משתי תקופות עיקריות של איסור קיסרי על איקונוקלאזם: בשנת 787, ועידת ניקיאה השנייה בראשות הקיסרית אירנה ביטלה את האיקונוקלאזם, ב-815 הוא הושב על כנו על ידי הקיסר לאון החמישי ובוטל סופית על ידי הקיסרית תאודורה השנייה בשנת 843.
קונסטנטינוס החמישי (קיסר 741–775), יורשו של לאון, המשיך את המדיניות האיקונוקלאסטית של אביו. ברם, בניגוד אליו, קונסטנטינוס היה תאולוג, ואף כתב ספר בשם "שאלות" (peuseis), המנמק את עמדתו האיקונוקלאסטית (פרגמנטים מן הספר השתמרו אצל ניקפורוס, שהתפלמס עמו לטובת האיקונות). טענתו של קונסטנטינוס הייתה כריסטולוגית בעיקרה: ייצוגים של ישו יכולים לייצג רק את טבעו האנושי, ועל כן הם מפרידים בין טבעו האנושי לאלוהי של ישו.
רקע, מהלך עניינים והחלטות
מספר שנים לפני הוועידה, קונסטנטינוס ערך דיונים עם אנשי דת ושאף לשכנעם בדעותיו האיקונוקלאסטיות. לבסוף, בשנת 754, בין ה-10 בפברואר ל-8 באוגוסט, כינס קונסטנטינוס את הוועידה בארמון האימפריאלי בהייריאה. הוועידה היתה, בעת קיומה, הוועידה האקומנית השביעית, תואר שנושלה ממנו על ידי ועידת ניקיאה השנייה בדיעבד. 338 בישופים נכחו בוועידה, בעיקר מאזור קונסטנטינופול אך גם מאיטליה, דלמטיה, יוון וסיציליה. אין שום ראיות שנציגים מטעם האפיפיור השתתפו בוועידה. תאודוסיוס, בישוף אפסוס, ניהל את הוועידה – בדרך כלל נוהלו ועידות על ידי פטריארך קונסטנטינופול, אך הקודם מת ועוד לא מונה לו מחליף. הוועידה, כנראה, הייתה בשליטתו של קונסטנטינוס, ואכן אישרה את המדיניות שלו, שהתנגדה לאיקונות.
הוועידה חזרה ואישרה את התפיסות הכריסטולוגיות של הוועידות הקודמות, והוסיפה עליהן איסורים הנוגעים לייצוגים חזותיים: יש לעבוד את האל "בעין הנפש" ולא באמצעות "צבעים גופניים", אסור לנסות לייצג לא את המהות האלוהית האינסופית ולא את האיחוד בין המהות האלוהית לאנושית, ולא את המהות האנושית של ישו. בשמם של מריה והקדושים יש לנקוב בתפילה בלבד, ו"תמונותיהם" נמצאות בנשמות המאמינים ולא בייצוגים ויזואליים מתים. הוועידה מטילה חרם על כל מי שלא עומד בהכרזות אלו.
הצדקות תאולוגיות לאיקונוקלאזם
ההחלטות (Acta) של הוועידה לא שרדו, אך ההגדרות (Horos) שלה נשתמרו במלואן בפרוטוקול של ועידת ניקיאה השנייה, שהביאה אותו על מנת להתפלמס עמו. בהורוס, הוועידה מציגה את עצמה כממשיכה וכמאשרת של הוועידות האורתודוקסיות הקודמות, וכהמשך של הנצרות הניקיאנית. הדיון בוועידה גם הוא כריסטולוגי בעיקרו. התומכים באיקונות דבקים למעשה בדוקטרינות שהוכרזו כמינות על ידי הוועידות הקודמות: נסטוריאניות או מונופיזיטיות, מפני שייצוג של ישו מציג או רק את טבעו האנושי, בנפרד מטבעו האלוהי (נסטוריאניות), או, אם הייצוג מייצג גם את הטבע האנושי וגם את הטבע האלוהי של ישו, הוא מציג את הטבע האלוהי כמוגבל וכזהה לטבע האנושי (מונופיזיטיות). ההגדרות מתעקשות על כך שבגלל האיחוד בין הטבע האנושי לאלוהי, גם גופו נעשה לאלוהי. לפיהן, הייצוג האמיתי היחיד של ישוע הוא הלחם והיין של האוכריסטיה, מפני שהם מצד אחד לא מאבדים את טבעם החומרי, ומצד שני נעשים לאלוהיים על ידי הסקרמנט.
ההגדרות התייחסו גם לייצוגים של מריה הקדושה ושל הקדושים – למרות שהטיעון הכריסטולוגי איננו נוגע אליהם, ההגדרות טענו כי אם ייצוגים של ישו אסורים, אזי אין צורך בייצוגים אחרים גם – ייצוגים אלו עושים עוול לכבודם של מריה ושל הקדושים, מפני שאמנות הייצוג שאולה מהפגאנים.
ההגדרות מבססות את ההתנגדות לייצוגים חזותיים על מגוון של מקורות – החל מהמקרא והברית החדשה ועד אבות הכנסייה. מן הברית החדשה מצוטט פאולוס (השנייה אל הקורינתים 5:16): "אם הכרנו את המשיח על-פי ראות אנושית, הרי כעת איננו מכירים אותו עוד באופן כזה". מבין אבות הכנסייה, מציגות ההגדרות את אפיפניוס מסלמיס, השולל ייצוגים חזותיים באופן חד משמעי (הוועידה בניקיאה טענה כי מקור זה מזויף). העדות הפטריסטית החשובה השנייה, שאותה מביאות ההגדרות, היא מכתבו של אוסביוס לקונסטנטיה, אחותו של הקיסר קונסטנטינוס הראשון, שבו הוא דוחה את בקשתה לציור של האל, מפני שלא ניתן לייצג את כריסטוס לאחר הקימה לתחייה.
לפי לסלי ברובאקר, ההגדרות מציגות תאולוגיה שבמרכזה השילוש הקדוש: הסמל היחיד שיש בו חשיבות הוא הצלב, המזכיר את צליבתו של ישו והיה הסמל של הקיסרים, החל מקונסטנטינוס הקדוש. הוועידה ביקשה להפריד באופן חד בין הבשר לרוח בעקבות זאת, נדחתה גם הפרקטיקה של פולחן שרידי הקדושים, אם כי לא עצם הפנייה אליהם. לפי ברובאקר, משמעות נוספת של החלטות אלו, הדוחות למעשה צורות אישיות של פולחן ומבקשות למקד את הפולחן באוכריסטה ובתפילה, היא התעצמות של הכנסייה כמוסד והשתלטותה על חיי הרוח של המאמינים.
השלכות הוועידה
לא ברור לחלוטין מה היו המשמעויות המעשיות של החלטות הוועידה. היו חוקרים שטענו שהוועידה כללה ציווי להרוס את כל האיקונות, ושמסע הרס כזה אכן נערך. חוקרים אלו טוענים שמסע ההרס הזה עורר התנגדות, שהתמקדה סביב הנזיר סטפנוס הקדוש – שאותו קונסטנטינוס הוציא להורג באכזריות. חוקרים מאוחרים יותר ערערו על טענה זו: לפי ברובאקר והלדון, ההגדרות של הוועידה אסרו על הריסת איקונות אקטיבית, וישנם מעט מאוד אירועים מתועדים של הרס איקונות – וגם אלו התרחשו זמן מה אחרי הוועידה. העדות הארכאולוגית היחידה ל"איקונוקלאזם" בתקופת קונסטנטינוס היא באולם המועצה בין כנסיית איה סופיה לארמון הפטריארך, שם הוחלפו פסלי קדושים בצלבים – אך גם אירוע זה אירע לפחות 12 שנים לאחר הוועידה. חוקרים אחרים דחו גם את הסיפור לפיו הוצאתו להורג של סטפנוס ורדיפת הנזירים שהתלוותה אליה היו בשל תמיכתם של אלו באיקונוקלאזם, וטענו כי קונסטנטינוס רדף את הנזירים מפני שהנזירות הלכה ונעשתה פופולרית, דבר שהיווה בעיה עבור האימפריה, מפני שנזירים לא שילמו מס והיו פטורים מן השירות בצבא.
התקבלות הוועידה
מסקנות הוועידה נדחו על ידי ועידת ניקיאה השנייה בשנת 787, והועידה הוכרזה כלא-אקומנית. ועידת ניקיאה כנראה התבססה על כך שהפטריארכים של המזרח (ירושלים, אלכסנדריה ואנטיוכיה) והאפיפיור, או נציגיהם, ככל הנראה לא נכחו בוועידה, וכן שלמעשה לא נכח בה גם הפטריארך של קונסטנטינופול, כפי שפורט לעיל – ההאשמה שהאפיפיור לא השתתף בוועידה גם מופיעה במפורש בהחלטות ועידת ניקיאה. ועידת ניקיאה הפריכה את טענות ועידת הייריאה כנגד הייצוגים, והכריזה על חובה של הצגת איקונות של ישו, של קדושים ושל מריה בכנסיות.
ארצות הברית במשחקים האולימפיים לנוער
ארצות הברית השתתפה בכל המשחקים האולימפיים לנוער שהתקיימו מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער האמריקאים 96 מדליות, מהן 34 מדליות זהב. מבין שש האולימפיאדות בהן השתתפה, באחת דורגה במקום הראשון ובאחת דורגה במקום השלישי. ארצות הברית מדורגת במקום החמישי בטבלת המדליות של כל הזמנים.
במשחקי הקיץ ארצות הברית מדורגת במקום השביעי עם 61 מדליות מתוכן עשרים מדליות זהב. הענף בו השיגו ספורטאי הנוער האמריקאים את מירב המדליות הוא אתלטיקה (13 מדליות, מהן ארבע מדליות זהב) ולאחריו שחייה (8 מדליות, מהן ארבעה מדליות זהב). ארצות הברית אינה מוליכה את טבלאות המדליות של כל הזמנים בשום ענף. אולם, ארצות הברית מדורגת במקום השני בענף הכדורסל יחד עם אחרי. בענף הכדורעף היא מדורגת במקום השלישי יחד עם ארגנטינה, ובענף הקליעה היא מדורגת יחד עם במקום השלישי. בענפים היאבקות ושיט היא מדורגת במקום הרביעי, ובענף הסיף במקום החמישי. עשרת ענפי הקיץ בהם לא התחרה נציג מטעם ארצות הברית במשחקים האולימפיים לנוער הם אופניים, הוקי שדה, התעמלות אקרובטית, כדורגל, כדוריד, כדוריד חופים, קטרגל, קליעה, קראטה וריקוד.
במשחקי החורף מדורגת ארצות הברית במקום החמישי עם 35 מדליות מתוכן 14 מדליות זהב. הענף הבולט ביותר הוא גלישת שלג בו מדורגת ארצות הברית במקום הראשון עם 11 מדליות, מהן 7 מדליות זהב. ארצות הברית מדורגת במקום השני בענף הסקי בסגנון חופשי עם תשעה מדליות, מהן 2 מדליות זהב, אחרי. ארצות הברית מדורגת במקום הרביעי בענפים הוקי קרח וקרלינג. בענפים החלקה אמנותית וסקי אלפיני היא מדורגת במקום החמישי. חמשת ענפי החורף בהם מתקיימות תחרויות כיום, ושאף ספורטאי נוער אמריקאי לא זכה בהם במדליה אולימפית לנוער הם בובסלי, החלקה מהירה במסלול קצר, סקלטון, קפיצות סקי וסקי הרים.
אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
המשלחת הראשונה של ארצות הברית למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה 82 ספורטאים שהתחרו ב-18 ענפי ספורט. המשלחת זכתה ב-21 מדליות, מתוכן 4 מדליות זהב. המשלחת האמריקאית הגיעה להישגים נאים בענף האתלטיקה בדומה למשחקים האולימפיים וזכתה בחמש מדליות - מדליית זהב, מדליית כסף ושלוש מדליות ארד. ההישגים בענף נרשמו בתחרויות הבנות בריצה למרחקים קצרים (100, 200 ו-400 מטר) ובמקצועות השדה (קפיצה לרוחק והטלת כידון). ענפים נוספים בהם בלטה המשלחת הם ג'ודו, בה היא זכתה בשתי מדליות זהב, סיף, בה היא זכתה בשתי מדליות כסף, טריאתלון, בה היא זכתה במדליית כסף ומדליית ארד, וטאקוונדו, בה היא זכתה בשתי מדליות ארד.
בענפי הכדור הגיעו הנבחרות להישגים נאים. נבחרת הבנות בכדורסל זכתה במדליית ארד, בעוד נבחרת הבנים הגיעה למקום הרביעי. בענף הכדורעף נבחרת הבנות זכתה במדליית כסף. לעומת זאת, אכזבה נרשמה בענף השחייה, כאשר מרבית הנציגים במקצי הבנים לא הצליחו להעפיל למשחי הגמר והמשלחת זכתה רק בשלוש מדליות, מדליית זהב אחת ושתי מדליות כסף. בענף הקפיצה למים בלט מיכאל היקסון שזכה במדליית ארד.
אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג היא הגדולה ביותר שארצות הברית שלחה עד כה. המשלחת מנתה 92 ספורטאים שהתחרו ב-19 ענפים. המשלחת דורגה במקום השלישי בטבלת המדליות עם 22 מדליות, מתוכן 10 מדליות זהב. בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור המשלחת הגיעה להישגים נאים בענף האתלטיקה עם זכייה בארבע מדליות, שתי מדליות זהב ושתי מדליות ארד. ענף נוסף בו בלטה המשלחת היה שחייה, בה היא זכתה בשלוש מדליות זהב ומדליית ארד ונציגיה עלו למרבית משחי הגמר. נבחרת הבנות בכדורסל זכתה במדליית זהב בטורניר וקייטי סמואלסון זכתה במדליית ארד בתחרות הזריקות לסל.
בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור, המשלחת הגיעה להישגים באיגרוף עם שתי מדליות זהב ומדליית כסף אחת, ובהיאבקות עם שלוש מדליות כסף. בענף ההתעמלות נרשמו הופעות טובות למתעמל, אלק יודר, ולמתעמלת האמנותית, לורה זנג, שזכו במדליית ארד כל אחד בנפרד. הופעה בולטת נוספת במשחקים הייתה של לוחמת הטאקוונדו, קנדל יונט, שסימנה כבר מגיל צעיר את רצונה להיות חלק מנבחרת ארצות הברית באולימפיאדת טוקיו (2020), שזכתה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל מעל 63 ק"ג.
אולימפיאדת הנוער אינסברוק (2012)
ארצות הברית השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מראשיתם באולימפיאדת הנוער אינסברוק. המשלחת כללה 57 ספורטאים שהתחרו בכל 15 ענפי הספורט. המשלחת זכתה בשמונה מדליות, מתוכן 2 מדליות זהב. המשלחת האמריקאית הציגה שליטה בענף הגלישת שלג עם זכייה בארבע מדליות, מדליית זהב אחת ושלוש מדליות כסף. המשלחת גם הגיעה להישג נאה בענף הלוז' עם זכייה במדליית זהב ומדליית ארד.
אולימפיאדת הנוער לילהאמר (2016)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר היא הגדולה ביותר שארצות הברית שלחה עד כה במשחקי החורף. המשלחת מנתה 62 ספורטאים שהתחרו בכל 15 ענפי הספורט. המשלחת דורגה במקום הראשון בטבלת המדליות עם 16 מדליות, מתוכן עשרה מדליות זהב. המשלחת המשיכה להציג שליטה בענף גלישת שלג עם זכייה בחמש מדליות זהב ומדליית כסף אחת. בסקי אלפיני בלט הגולש, ריבר רדמוס, שזכה בשלוש מדליות זהב. הישגים נוספים רשמו נבחרת הבנים בהוקי קרח שזכתה במדליית זהב והנבחרת המעורבת בקרלינג שזכתה במדליית כסף.
אולימפיאדת הנוער לוזאן (2020)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לוזאן מנתה 96 ספורטאים שהתחרו בכל 16 ענפי הספורט והייתה המשלחת הגדולה ביותר שארצות הברית שלחה למשחקי החורף האולימפיים לנוער. המשלחת זכתה באחת עשרה מדליות, מתוכן 2 מדליות זהב.
מדליות לפי משחקים
משחקי הקיץ width="20px"|
משחקי החורף
מדליות לפי ענף
משחקי הקיץ width="20px"|
משחקי החורף
אלברט סוצין
אלברט סוצין (Albert Socin; 24 באוקטובר 1844, בזל, שווייץ – 24 ביוני 1899, לייפציג, גרמניה) היה מזרחן ובלשן שווייצרי, שהתמחה בחקר הארמית החדשה, הכורדית והערבית בת זמנו על ניביה. סוצין נמנה עם מייסדי האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל. המהדורות הראשונות של מדריך בדקר לארץ ישראל ולסוריה חוברו על ידיו.
קורות חייו ופועלו
סוצין למד פילולוגיה באוניברסיטת בזל והשתלם בלימודי מזרחנות באוניברסיטאות ז'נבה, גטינגן ולייפציג. תואר דוקטור קיבל מאוניברסיטת האלה ב-1867. ב-1871 השלים את ההביליטציה האקדמית בלימודי מזרחנות בבזל, וב-1873 הועלה לדרגת פרופסור חבר. במרוצת השנים 1868–1879, עם עמיתו אייגן פרים, סבב במצרים, בארץ ישראל, בלבנון, בסוריה, בעיראק ובפרס וערך מחקר בלשונות המקומיות, בהן הסורית והכורדית, תוך תצפיות ותשאולים בקרב דובריהן. המסע הניב כתבי יד ודגמי ניבים בהיקף גדול. בשנים 1876–1890 שימש כפרופסור מן המניין ללשונות שמיות באוניברסיטת טיבינגן. ב-1890 ירש את הקתדרה של היינריך פליישר באוניברסיטת לייפציג, ועד מותו ב-1899 לימד בה את שפות המזרח. ב-1891 התקבל כחבר באקדמיה למדעים של מדינת סכסוניה.
סוצין היה ממייסדי האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל ותרם מאמרים לכתב העת שלה. כמו כן היה פעיל בהוצאת הדוחות המדעיים השנתיים של "חברת המזרח הגרמנית". אחת מתרומותיו החשובות למחקר החדש של ארץ ישראל במאה ה-19 הייתה קובץ הנתונים שפרסם ב-1879 על מערך היישובים וגודל האוכלוסייה במחוז ירושלים. הפרסום הציג רשימה אלפביתית של כל יישובי הקבע במחוז ונכללו בה מספר התושבים והבתים בכל יישוב.
סוצין נשלח ב-1873 למזרח התיכון מטעם ההוצאה לאור של קרל בדקר וחיבר את מדריך בדקר לארץ ישראל ולסוריה, שראה אור ב-1875 והיה ראשון מדריכי בדקר לארצות שמחוץ לאירופה.
סוצין תרם לעריכת מהדורת 1885 של מילון גזניוס לשפת המקרא. ספרו "דקדוק השפה הערבית", שתוקן ושׁוּפר ב-1913 על ידי קרל ברוקלמן, שימש שנים רבות כבסיס התִקני להוראת השפה.
קישורים חיצוניים
כתביו בארכיון האינטרנט
דוד ברבי
דוד ברבי (נולד ב-3 בנובמבר 1953) הוא משורר, פזמונאי ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה
דוד ברבי נולד במושב ניצני עוז שבשרון ומתגורר בו כל חייו. הוא חקלאי העוסק בגידול ירקות ופרחים ליצוא. כיהן כיו"ר ועד המושב וממשיך בפעילות ציבורית בארגון מגדלי הפרחים שבלשכת המסחר בתל אביב. ברבי בעל השכלה תיכונית, אולם כפי שהוא מעיד על עצמו הוא אוטודידקט, בעיקר בתחום השירה. עד שנות השלושים לחייו היה חבר בלהקת רוק/פופ שהורכבה מבני משפחתו. הלהקה התפרקה בשנת 1981 כשבן דודו, שהיה חבר בלהקה, נהרג בתאונת דרכים. ברבי גילה את קולו הספרותי בשנת 2009 בעקבות מותו של אביו, רחמים, שהקשר איתו היה חזק ומשמעותי. כהגדרתו, "התחלתי לכתוב שירה חמש דקות לאחר פטירתו של אבי". ברבי כתב פואמה לזכר אביו וכך נמשך לעולם השירה.
ברבי למד בסדנאות כתיבה במשך ארבע שנים בהנחיית מיטב המשוררים והסופרים, בהם מאיה בז'רנו, רן יגיל, רחל חלפי ויקיר בן-משה. הוא הושפע מהמשוררים אבי אליאס, רוני סומק ופרננדו פסואה, ובעיקר מרן יגיל שעורך את כל ספריו וברבי מכנה אותו "האב הספרותי שלי". לאחרונה ברבי פעיל גם בחיים הספרותיים בישראל.
ברבי הוציא לאור תשעה ספרים פרי עטו: "חוויה מתקנת", "מרחקי נגיעה", "ספינות מותרות", "מי יהלך", "אור ירח" ״צלצול מאחותי" ״פועלים. סניף קלנסואה״ ו ״נגיעות קול״ ״50 סונטות״ בו-בזמן החל להלחין שירי משוררים. עד כה הוציא לאור גם ארבעה אלבומים: "לכתוב שיר על אבא", "מפגש עם הריח", "מניפת המשוררים" ו"מי יהלך". האלבום "מניפת המשוררים" כולל 13 שירי משוררים מהשורה הראשונה: רוני סומק, אברהם חלפי, רפי וייכרט, מירון ח. איזקסון, יקיר בן-משה ועוד.
חיים אישיים
ברבי נישא לכוכבה במהלך שירות החובה שלו, והשלים שירות מלא כלוחם בתותחנים. לזוג ארבעה ילדים.
יצירותיו
ברבי הוציא לאור שמונה ספרים פרי עטו, בהוצאת "עמדה" בעריכת רן יגיל: "חוויה מתקנת", "מרחקי נגיעה", "ספינות מותרות", "מי יהלך", "אור ירח" ו"צלצול מאחותי", ״פועלים סניף קלנסואה״ ״נגיעות קול״ ״50 סונטות״ בו-בזמן החל להלחין שירי משוררים. עד כה הוציא לאור גם ארבעה אלבומים: "לכתוב שיר על אבא", "מפגש עם הריח", "מניפת המשוררים" ו"מי יהלך". האלבום "מניפת המשוררים" כולל 13 שירי משוררים מהשורה הראשונה: רוני סומק, אברהם חלפי, יחזקאל נפשי, רפי וייכרט, מירון ח. איזקסון, יקיר בן-משה ועוד.
יאיר גזבר
הרב יאיר גזבר (נולד בי"ד בטבת תשכ"ה 19 בדצמבר 1964) הוא ראש ישיבת ירושלים לצעירים, ממייסדי וממנהלי תתמ"ד "נחלה" בשכונת הר נוף בירושלים ור"מ בישיבת מרכז הרב.
ביוגרפיה
נולד וגדל בשכונת יד אליהו בתל אביב, לצבי חנוך וצביה גזבר. למד בישיבה התיכונית בשעלבים. בגמר התיכון, למד בישיבת קדומים אצל הרב יצחק בן שחר, ולאחר שנתיים וחצי עבר לישיבת מרכז הרב, שבה למד עד שנת ה'תשנ"ז, בה התמנה לר"מ על ידי ראש הישיבה הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא. במשך 19 שנה שימש ר"מ לבני שיעור א'. בשנת תשנ"ט היה ממייסדי תלמוד תורה ממ"ד "נחלה" בשכונת הר נוף בירושלים, וניהל אותו.
בשנת ה'תשע"ו התמנה לראש ישיבת ירושלים לצעירים ביחד עם הרב ירחמיאל וייס לקראת פרישתו בשנת ה'תשע"ז. בעקבות כך, צמצם פעילותו בישיבת מרכז הרב וחדל מלהיות ר"מ של שיעור א', אך הוא ממשיך להעביר בה שיעורים באמונה.
דניאל ז'ובים
דניאל ז'ובים (פורטוגזית: Daniel Jobim; נולד ב-23 בפברואר 1973) הוא פסנתרן, זמר ומלחין ברזילאי.
יאיר גזבר
משפחתו
נשוי ללאה, בתו של הרב שמואל יניב ואב לשמונה. מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים. אחד מבניו הוא הסופר ומעביר סדנאות הכתיבה יהודה גזבר־פניגשטיין. גיסו הוא חגי לובר (נשותיהם אחיות).
דניאל ז'ובים
קריירה
ז'ובים, יליד ריו דה ז'ניירו, הוא בנו של הגיטריסט פאולו ז'ובים ונכדו של טום ז'ובים. הקליט והופיע לצד אמנים כגון דוריבאל קאימי, ז 'ואו ג'ילברטו, קייטנו ולוסו, אנטוניו קרלוס ז'ובים, דונלד פייגן ,שיקו בוארקי, גל קוסטה, מריה בתניה, ליסה אונו, ג'ון פיצרלי, שון לנון, מייקל סמבלו, רוברטו קרלוס, ז'ילברטו ז'יל, מילטון נאסימנטו, סטיבי וונדר סטינג, ועוד. הוא עבד לצד אביו ב רביעת ז'ובים מורלמבאום, יחד עם ג'אק מורלמבאום (צ'לו), פאולה מורלמבאום (שירה). הרפרטואר מבוסס על עבודתו של סבא, עם עיבודים נאמן למקור, בשמירת על הסגנון שלו. הוא הופיע בברזיל, ארצות הברית ואירופה. ב-1995 זוכה בפרס גראמי, כמפיק של האלבום "אנטוניו ברזילירו", מאת אנטוניו קרלוס ז'ובים בקטגוריה הטוב ביותר בביצוע לטין ג'אז.
יאיר גזבר
חיבוריו
כמו כן, ערך והוציא לאור חלק מספריו של חמיו הרב שמואל יניב.
גוגי ומגוגי
גוגי ומגוגי היא סדרת אנימציה מצוירת בת 15 פרקים שהופקה על ידי הסטודיו לאנימציה ארמדילו הפקות מצוירות של ניר מולד, ושודרה בערוץ לוגי בשנת 2011.
עלילה
בכל פרק צמד האחים גוגי ומגוגי, היושבים זה מול זו בחדרם, מתווכחים על שלל נושאים תחומי חיים, רעיונות והמצאות (כגון חלומות, מסע בזמן, קומיקס, הנדסה גנטית, כלכלה, אמנות, מוזיקה, חושים, בעלי חיים, אגדות, גאוגרפיה). תוך כדי הדיאלוג ביניהם הם מנסים להבין את העולם סביבם, ומעלים רעיונות ושאלות נונסנסיים, ילדותיים, מקוריים, ודמיוניים. מעת לעת, הדמויות בתוכנית מפגינות גם ידע כללי אמיתי.
מיכאל פסמן
מיכאל פסמן (נולד ב-5 באוגוסט 1960) הוא שחמטאי ישראלי בעל דרגת אמן בינלאומי, שייצג את ישראל באליפויות העולם ואירופה לנוער בשחמט.
נכון לאפריל 2021, מדורג במקום ה-77 בישראל לפי מד כושר.
ביוגרפיה
מיכאל פסמן גדל בעיר ריגה, שבלטביה, עד לעלייתו לישראל בשנת 1973.
בישראל השתקע בבאר שבע, שם למד שחמט במועדון בניהולו של אליהו לבנט. הוביל את קבוצת הנוער של מועדון באר שבע לזכיות באליפויות המדינה והיה החניך הראשון של המועדון שהצליח בקנה מידה ישראלי ועולמי.
בשנת 1977 זכה באליפות ישראל לנוער ונבחר כנציג של ישראל לאליפויות העולם ואירופה לנוער לאחר שניצח בדו-קרב בן 6 משחקים את ניר גרינברג, שהיה אלוף העולם עד גיל 17.
הצטיין במשחקי הליגה העליונה לבוגרים. דורג בין הראשונים באליפות ישראל הפתוחה לבוגרים - בין היתר ניצח את אלוף ישראל נתן בירנבוים. במשחקי המכביה בהם ייצג את ישראל זכה ב-2 מדליות - מדליית ארד קבוצתית ומדליית זהב אישית בלוח ראשון, כשניצח, בין היתר, את חבר נבחרת הבוגרת של ישראל, יצחק רדשקוביץ'.
בוגר מדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ועבד כמתכנת מחשבים. בשנת 1987 החל בלימודי תואר שני בניהול מערכות מידע ומנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שאחריהם פתח עסקים פרטיים. לאחר סגירתם שב לתחום פיתוח התוכנה בו עסק לאחר סיום לימודיו לתואר ראשון. כיום עובד בחברת אלביט מערכות כמהנדס תוכנה.
שיחק בלוח ראשון בליגה לאומית בשנת 2002 וזכה במקום ראשון בתחרות בינלאומית בבאר שבע בשנת 2005, בה שיחקו מספר רבי-אמנים. קיבל דרגת אמן בינלאומי בשנת 2013.
זכה במדליית זהב בתחרות לקביעת ציון לדרגת אמן בינלאומי במכביה ה-20 ב-2017.
משנת 2019 עוסק בזמנו הפנוי בקומפוזיציה שחמטית - חיבור סיומי שחמט (אטיודים). מאז הגיע למספר מקומות ראשונים בתחרויות חיבור בינלאומיות, כאשר גולת הכותרת היא זכייה בגביע העולם של פיד"א (אגוד השחמט העולמי) לקומפוזיציה לשנת 2022.
מתגורר במיתר.
שירה ראשוני
שירה ראשוני (נולדה ב-21 בפברואר 1991) היא ג'ודוקא ישראלית המתחרה בקטגוריית המשקל של עד 48 ק"ג, זוכת מדליית ארד מאליפות אירופה 2022. ראשוני מחזיקה גם במדליית ארד מאולימפיאדת טוקיו 2020 בקטגוריית הנבחרות המעורבות כחלק מנבחרת ישראל.
ביוגרפיה
ראשוני נולדה בחולון בשנת 1991. בגיל חמש החלה לרקוד בלט לאחר שהוריה התנגדו שתתאמן בג'ודו. רק לאחר שנתיים של בלט, החלה ראשוני להתאמן בג'ודו. בוגרת תואר ראשון בכלכלה ומנהל מהמרכז האקדמי רופין.
קריירת ג'ודו
בתחילה הקריירה ראשוני לא נחשבה ככישרון יוצא דופן ולפיכך לא נכללה בנבחרת הקדטים. בגיל 17 עברה החלה להשתתף בתחרויות בינלאומיות בקטגוריית עד גיל 21.
באוקטובר 2012, זכתה ראשוני במדליית ארד בתחרות במסגרת גביע העולם שהתקיימה באיסטנבול שבטורקיה, ובדצמבר אותה שנה במדליית זהב באליפות ישראל. בשנת 2013, זכתה ראשוני במדליית זהב בתחרות גראנד פרי שנערכה בטשקנט שבאוזבקיסטן, ובמדליית ארד בתחרות גראנד פרי נוספת שנערכה באלמטי שבקזחסטן. באותה שנה, במהלך תחרות גראנד פרי בדיסלדורף, נפצעה ראשוני בברך שמאל. היא עברה ניתוח ובעקבותיו, נאלצה לוותר על השתתפות באליפות אירופה ובאליפות העולם, אף על פי שהשיגה את הקריטריון אליהן.
בשנת 2014, חזרה ראשוני מהפציעה וזכתה במדליית זהב בתחרות בסבב אליפות אירופה הפתוחה שנערכה בטאלין שבאסטוניה. באליפות ישראל באותה שנה הפסידה ראשוני בגמר וזכתה במדליית כסף.
בשנת 2015, השתתפה ראשוני בטורניר המאסטרס בג'ודו (כולל את 16 הג'ודאים הטובים ביותר בכל קטגוריית משקל) שנערך באותה שנה ברבאט שבמרוקו. היא הודחה בחצי הגמר על ידי ג'ודאית מונגולית והפסידה בקרב על מדליית הארד לג'ודאית טורקיה. בהמשך אותה שנה נערכה אליפות אירופה בג'ודו במסגרת משחקים האירופיים שהתקיימו בבאקו, וראשוני הודחה בסיבוב הראשון.
ב-17 באוקטובר 2015, זכתה במדליית הארד בטורניר גראנד סלאם פריז לאחר שניצחה את מרינה צ'רניאק מאוקראינה בקרב על הארד. ב-23 בינואר 2016, זכתה במדליית כסף בגרנד פרי הוואנה שבקובה.
ראשוני הייתה חברת המשלחת הישראלית לאולימפיאדת ריו, אך הודחה כבר בקרב הראשון לאחר שתי דקות, בעקבות החלטת שיפוט שהובילה לפסילתה. בשנת 2017 זכתה ראשוני במדליית ארד בגראנד סלאם באקו ובמדליית כסף בגראנד פרי אנטליה.
בגראנד פרי תל אביב 2019, ראשוני זכתה במדליית הזהב. היא התחילה את התחרות בשלב שמינית הגמר וניצחה באיפון את פרנצ'סקה ג'יורדה האיטלקייה שתי דקות ו-59 שניות מפתיחת הקרב. ברבע הגמר היא ניצחה בווזארי את סבינה גיליאזובה הרוסייה ובחצי הגמר ניצחה באיפון תוך 41 שניות את מרוסה סטאנגר הסלובנית שנכנעה לאחר תרגיל בריח. בגמר ראשוני התמודדה מול מרינה צ'רניאק האוקראינית וניצחה בווזארי לאחר שביצעה תרגיל או-סוטו-גארי מוצלח. באותה השנה הספיקה ראשוני לזכות בשלוש מדליות נוספות מהסבב העולמי; מדליית ארד מגראנד פרי חוחחוט, מדליית ארד מגראנד פרי מונטריאול ומדליית ארד מגראנד סלאם ברזיליה.
אולימפיאדת טוקיו 2020
באולימפיאדת טוקיו 2020, ראשוני זכה במדליית ארד עם נבחרת ישראל בקטגוריית הנבחרות המעורבות גברים-נשים, למרות שהיה אחד מבין שלושת הג'ודוקא הישראליים היחידים (ביחד עם ענבר לניר וברוך שמאילוב) שהיו רשומים אך לא-שותפו בקרבות הקבוצתיים (הג'ודוקא הישראלי אורי ששון הפסיד גם בקרב האישי וגם בקרב הקבוצתי היחידי שלו, שניהם מול טדי רינר הצרפתי, ובכל זאת קיבל את מדליית הארד האולימפית של הנבחרת המעורבת – והג'ודוקא הישראלית גילי כהן שהיא היחידה מהמשלחת לטוקיו 2020 שלא-הייתה רשומה לטורניר קבוצתי ספציפי זה,  ועל-כן לא קיבלה את מדליית הארד המשותפת האולימפית, לעומת כל שאר חברי וחברות המשלחת הישראלית שכן קיבלו).
באולימפיאדת טוקיו 2020, בתחרות האישית בקטגוריית המשקל של עד 48 ק"ג, ראשוני סיימה במקום החמישי לאחר שהגיעה לתחרות מדורגת במקום ה-12 מבין המתחרות. היא החלה את דרכה בסיבוב הראשון בו ניצחה באיפון את לוז אלברס הקולומביאנית לאחר שני ניקודי ווזארי. בשמינית הגמר היא ניצחה שוב באיפון תוך 51 שניות את המדורגת חמישית בתחרות, חוליה פיגוארואה הספרדייה, לאחר תרגיל חניקה שאילץ את יריבתה להיכנע. ברבע הגמר היא הפסידה באיפון לאורנצצג מונקבאט המונגולית לאחר שנכנעה לתרגיל בריח. ראשוני נשרה לקרבות בית הניחומים שם ניצחה באיפון את לין צ'ן-האו מטייוואן לאחר שהטילה אותה בעוצמה על גבה בתוך זמן ניקוד זהב ועלתה לקרב על מדליית הארד. בקרב על המדליה היא התמודדה מול אלופת העולם לשעבר דריה בילודיד האוקראינית, והפסידה באיפון בשניות הסיום לאחר ריתוק.
אליפות אירופה 2022
באליפות אירופה 2022 שנערכה בסופיה שבבולגריה, זכתה ראשוני במדליה אירופית לראשונה בקריירה כאשר זכתה במדליית הארד. היא התחילה את התחרות בסיבוב השני בו ניצחה בווזארי את מיריה לפוארטה הספרדייה בזמן ניקוד זהב. ברבע הגמר היא ניצחה באיפון את מיליצה ניקוליץ' הסרבית בתוך 20 שניות לאחר נעילת בריח שגרם ליריבתה להיכנע. בחצי הגמר הפסידה ראשוני בווזארי לקתרינה קוסטה הפורטוגלית ונשרה לקרב על הארד מול פרנצ'סקה מילאני האיטלקייה, אותה ניצחה 24 שניות מפתיחת הקרב בניצחון טכני לאחר מהלך לא חוקי של האיטלקייה.
2023
במרץ 2023 זכתה ראשוני במדליית כסף בגראנד סלאם אנטליה, טורקיה, בקרב מול בלנדי פון מצרפת.
חיים אישיים
מתגוררת באבן יהודה.
פרסים
מקור:
יחסי ישראל–קובה
יחסי ישראל–קובה מתייחסים ליחסים הדיפלומטיים בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה של קובה. היחסים בין שתי המדינות ידעו עליות ומורדות לאורך השנים והחל מ-1973 אין בין המדינות קשרים דיפלומטיים (קובה אף חזרה בה מהכרתה בישראל), אך מתקיימים קשרי תיירות ומסחר.
נכון ל-2022, קובה היא אחת משתי המדינות שחזרו בהן מהכרתן בישראל (בנוסף לאיראן) והמדינה היחידה באמריקה שאינה מכירה במדינת ישראל.
שנות ה-40: קום המדינה
כבר באמצע שנות ה-40 החלו מגעים דיפלומטיים בין התנועה הציונית לקובה. במאי 1944 ערך נתן אגמון (אז נתן ביסטריצקי) ביקור רשמי בקובה כשליח הקרן הקיימת לישראל. במהלך הביקור פגש את ראש הממשלה ומספר שרים, וערך אספה ציונית בה השתתפו כ-1,600 איש. הממשלה הקובנית גם כן ערכה כינוס תמיכה בציונות.
בפברואר 1945, בכינוס של ארגון מדינות אמריקה, הציעה ממשלת קובה לקבל החלטה "לדחות ולגנות את היחס הבלתי אנושי של הנאצים כלפי היהודים, ולהמליץ על מדינת ארץ ישראל כמדינה חופשית ודמוקרטית, ולהתיר עליה יהודית בלתי מוגבלת". בינואר 1946 אישר הסנאט של קובה החלטה ברוח זו.
ב-16 באוקטובר 1947 הודיע במפתיע שגריר קובה באו"ם, בכינוס שנערך בעיירה לייק סקסס, כי ארצו מתנגדת לתוכנית החלוקה ובכך, הייתה למדינה היחידה באמריקה המתנגדת להחלטה. העמדה שהציג השגריר הייתה בניגוד לעמדת הסנאט של קובה, ופעילים ציונים בקובה פעלו לנסות לשנות את עמדתו. ב-29 בנובמבר קובה הצביעה לבסוף נגד תוכנית החלוקה בעצרת הכללית של האו"ם. השגריר הקובני, ארנאסטו דיהינו, הסביר את המעשה באומרו כי: "קובה מתייחסת באהדה רבה ליהודים, ואף קלטה יהודים במספר ניכר, אבל חלוקתה של ארץ ישראל מנוגדת לצדק ולמשפט. בהצהרת בלפור נתנה בריטניה ליהודים דבר שאינו מגיע להם, מפני שאינם בני ארץ ישראל. עם כל הכבוד להשקפות היהודים, הרי הם זרים בארץ ישראל ושמענו בוויכוח זה שרוב אבותיהם מעולם לא ישבו בארץ; אולם אפילו סברה זו אינה נכונה, מכל מקום עזבו היהודים את הארץ בתקופה כה קדומה, עד שקיפחו כל זכות עליה, כשם שהאמריקאים קיפחו כל זכות לארצות מוצאם של אבותיהם האירופים". בנוסף אמר כי החלוקה היא "פגיעה בעיקר ההגדרה העצמית", לאור העובדה שלא נערך משאל עם בארץ ישראל על התוכנית, אך הוסיף כי "קובה מתייחסת באהדה לשאיפת היהודים לעלות לארץ ישראל מתוך טעמים דתיים, אולם דבר זה אינו מקנה להם את הזכות ליטול לעצמם את קנין זולתם".
קובה הכירה בישראל דה-פקטו ב-14 בינואר 1949, ובמרץ 1949 הצביעה בעד קבלת ישראל לארגון האומות המאוחדות כמדינה חברה. ב-20 במרץ 1949 הכירה בישראל דה-יורה.
במאי 1949 שלחה קובה נציג מסחרי לישראל, רפאל זילבר, יהודי תושב המדינה, שכיהן כיושב ראש ההסתדרות הציונית בקובה. ב-30 ביוני התקבל רפאל זילבר על ידי נשיא המדינה.
שנות ה-50 ושנות ה-60: חמימות
בתחילת שנות ה-50 מינתה מדינת ישראל את סנדר קפלן, יהודי קובני, פעיל ציוני שערך עיתון מקומי ביידיש לקונסול כבוד בקובה. בישראל מינתה קובה את דוד פרדמן כקונסול כבוד. בנובמבר 1954 מונה יוסף קיסרי כציר ישראל בקובה, במקביל לתפקידו כשגריר ישראל במקסיקו. בפברואר 1955 נטעה הקרן הקיימת לישראל יער בפרוזדור ירושלים על שם חוסה מארטי, הגיבור הלאומי של קובה. באוגוסט 1955 מינתה קובה את שגרירה באיטליה, אלברטו דה לה קַמפָּה אי רוֹף, גם כציר בישראל. ב-9 בנובמבר 1955, הגיש את כתב האמנתו לנשיא יצחק בן-צבי.
היחסים בין קובה לישראל היו חמימים בתחילת שנות ה-60. עקב החלוציות הסוציאליסטית בין שתי המדינות, התחממו בהדרגה יחסיה של ישראל עם קובה. לאחר סיום המהפכה הקובנית ועלייתו של פידל קסטרו לשלטון כראש ממשלה בינואר 1959, נרקמו יחסי ידידות בין הממשלה המהפכנית של קובה לבין ממשלת ישראל, ונפתחה לראשונה נציגות ישראלית דיפלומטית קבועה בהוואנה. המנהיגים הקובניים, גילו הערכה רבה לרוח החלוצית בישראל וראו את הקיבוץ כמודל לחיקוי.קסטרו תמך בישראל, בעיקר בשל האהדה שהייתה לו ליהודים כקורבנות של הנאציזם, והזדהותו עם מדינת ישראל כמדינה סוציאליסטית. כתוצאה מכך, מדיניות החוץ של קובה הייתה חיובית כלפי ישראל. דמות מפתח מרכזית בקשרים בין שתי המדינות הייתה הציר הקובני בישראל, ריקרדו וולף, יהודי יליד גרמניה, אותו מינה קסטרו בשנת 1961. וולף תרם בנדיבות למאבק של קסטרו בקודמו פולחנסיו בטיסטה, וזכה כתגמול להתמנות לציר קובה בישראל. בנוסף, מימן משלוח מומחים חקלאיים — חברי קיבוצים של השומר הצעיר. כדי לא לפגוע ביחסיה עם ארצות הברית, ישראל הסוותה את מעורבותה בסיוע החקלאי לקובה, והציגה אותה כפעילות פרטית של האגודה לקשרי ישראל־קובה, אם כי משרד החוץ הישראלי היה מעורב בכל המגעים.
אף על פי הידידות בין שתי המדינות, במהלך שנות ה-60 החל קסטרו לפתח בריתות הדוקות עם מדינות ערב, דבר שהחל להשפיע על היחסים. במשך השנים שלאחר מכן בין 1967 ל-1970, קובה שלחה סיוע צבאי למצרים במהלך מלחמת ההתשה כדי לסייע למדינה להשתלט חזרה על חצי האי סיני שנכבש על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
שנות ה-70 ושנות ה-80: ניתוק היחסים ועוינות
האהדה ההדדית בין ישראל לקובה הייתה מנוגדת למחויבויות הבינלאומיות של שתי המדינות, שהשתייכו למחנות עוינים בתקופת המלחמה הקרה. הקשרים המתהדקים בין קובה לבין אלג'יריה, ברית המועצות ומצרים, ומאוחר יותר עם התנועה הפלסטינית בראשות יאסר ערפאת, השפיעו על שינוי העמדה הקובנית כלפי ישראל, שהתבטאה באמצעי התקשורת המקומיים ובהצבעות אנטי-ישראליות מעל במות בינלאומיות.
בין השנים 1967–1973 קובה התבטאה נגד ישראל בתקשורת המקומית והבינלאומית. הממשלה הקובנית התמקדה בהוקעת השליטה הישראלית באזור יהודה ושומרון וחבל עזה, אך לא ערערה על זכות קיומה של מדינת ישראל. לצירות הישראלית בקובה הייתה חשיבות רבה לקהילה היהודית הקטנה שנותרה במדינה, אשר ראתה עצמה מוגנת על ידי הנציגות הישראלית.
ב-9 בספטמבר 1973, קסטרו ניתק את היחסים עם ישראל באופן מפתיע, במהלך נאום שנשא בוועידת המדינות הבלתי-מזדהות, שנערכה באלג'יריה בו הודיע כי ארצו תנתק את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל. הוועידה הסתיימה בקריאה שעל ישראל "לצאת מהשטחים הערבים שנכבשו ב-1967". באוקטובר 1973 סייעה קובה למצרים ולסוריה במלחמת יום הכיפורים נגד ישראל על ידי שליחת חיילים וציוד לסוריה. לאחר המלחמה לא התקיימו שוב יחסים דיפלומטיים בין קובה לישראל, בעוד ישראל וארצות הברית היו שתי המדינות היחידות בעולם מאז 1992 שהצביעו מדי שנה בקביעות בעד האמברגו של ארצות הברית נגד קובה בעצרת הכללית של האו"ם.
בנובמבר 1974 ממשלת קובה הזמינה את יאסר ערפאת לבקר בקובה, בדרכו חזרה מנאום בעצרת הכללית של האו"ם בניו יורק, שם הוזמן לנאום לראשונה.
ב-1975 הצביעה קובה בעד החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שהגדירה את הציונות כ-"צורה של גזענות ואפליה גזעית". ב-16 בדצמבר 1991, כ-16 שנה לאחר העברת ההחלטה, הצביעה נגד החלטה 4686 של העצרת הכללית שחזרה בה מקודמה ובכך, הייתה למדינה היחידה באמריקה שהצביעה נגדה.
בשנות ה-80, התירה ישראל למשלחות קובניות לבקר במדינה, כאורחות של גופים הקשורים למפלגה הקומוניסטית הישראלית וברית הנוער הקומוניסטי הישראלי.
שנות ה-90: התמתנות והגירה
התפרקות ברית המועצות ונפילת הקומוניזם באירופה גרמו למשבר כלכלי חמור בקובה, וחייבו את קובה לגלות פתיחות מסוימת מול מדינות בעולם המערבי כדי לשרוד כלכלית. במסגרת זו התפתחו יחסים בלתי פורמליים בין ישראל לקובה בנושאי תיירות, עסקים בתחום הנדל"ן, חקלאות ותעשייה. בנוסף, סיום המלחמה הקרה החליש את ההתנגדות האמריקאית לקיום קשרים רשמיים עם קובה.
בינואר 1990 דווח לראשונה על מגעים של ישראל עם קובה על חידוש היחסים הדיפלומטיים. במהלך 1991 העבירה קובה מסרים לישראל כי היא מעוניינת בשיחות מקדימות לקראת חידוש היחסים בין שתי המדינות. בנוסף, הותר לאנשי עסקים ישראלים לבקר במדינה. קובה גם העבירה בקשה לישראל לשלוח מומחים לחקלאות, טכנולוגיה ומחשבים לשטחה.
בפברואר 1992 ביקרו בישראל שני נציגים של חברת התיירות הממשלתית של קובה, "הוואנתור", וחתמו על הסכם לשיתוף פעולה תיירותי עם חברת התיירות הישראלית "נתור". על פי ההסכם שנחתם תיירים ישראלים יוכלו לקבל אשרת כניסה לקובה למשך 30 יום שאותו "נתור" תנפיק, ו-"הוואנתור" תספק להם שירותי קרקע, נסיעות ובתי מלון.
בשנת 1994, במהלך השבעתו של נלסון מנדלה לנשיא דרום אפריקה, נפגש הנשיא קסטרו עם נשיא מדינת ישראל עזר ויצמן.
בין השנים 1995-1999, ממשלתו של קסטרו אפשרה ל-400 יהודים קובניים לעלות לישראל בסיוע ממשלת קנדה במהלך מבצע שכונה "מבצע סיגר".
בשנת 1996, במהלך הלווייתו של נשיא צרפת לשעבר פרנסואה מיטראן, הנשיא קסטרו נפגש ושוחח עם שר הביטחון הישראלי שמעון פרס.
בשנת 2000 נפגשו הנשיא קסטרו וראש ממשלת ישראל אהוד ברק בפסגת המילניום בניו יורק.
המאה ה-21: בחינת היחסים מחדש
בשנת 2006 השר לענייני גמלאים, רפי איתן, והרב הראשי לישראל, הרב ישראל מאיר לאו, הוזמנו לפגישה לרגל חנוכת אנדרטה לזכר קורבנות השואה בבירה הוואנה.
בספטמבר 2010, בעת ששוחח עם העיתונאי היהודי-אמריקאי ג'פרי גולדברג, הודיע פידל קסטרו כי הוא מאמין שלישראל "ישנה הזכות להתקיים כמדינה יהודית" והוסיף שצריך להבין למה הישראלים "חרדים לקיומם". קסטרו נזף בנשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, בעקבות הכחשת השואה שהביע והצהיר כי "דבר לא משתווה לשואה" וציין שלדעתו "אף אחד לא הוכפש יותר מהיהודים". קסטרו הביע גם כן דאגה ביחס לשאיפתה הגרעינית של איראן. בתגובה, ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ונשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, פרסמו דברי הערכה לדבריו של קסטרו אותן כינה נתניהו "הבנה עמוקה להיסטוריה של העם היהודי ומדינת ישראל".
במהלך 2014 בעקבות הליכי פיוס בין ארצות הברית לקובה, כולל מפגש בין ראול קסטרו לברק אובמה בדרך לבימת הנואמים בטקס האשכבה לנלסון מנדלה באצטדיון ביוהנסבורג, הוגשה בקשה אמריקאית רשמית להבעת תמיכה בפיוס, אך ישראל החליטה שלא לפרסם הודעת תמיכה דומה, עקב חוסר רצון להתעמת עם מתנגדי הפיוס בקונגרס האמריקאי, שרובם רפובליקנים הנמנים עם בעלי בריתה של ישראל שמתנגדים להתחממות היחסים.
באוקטובר 2017 ביקרה שרת התרבות והספורט מירי רגב בקובה, לאחר שמאז 1973, אף חבר ממשלתי או פקיד ישראלי לא ביקר באי. עם זאת, הביקור נועד לצורך חופשה פרטית, ולא כלל מפגש עם אנשי ממשל.
בדצמבר 2017 פורסם בתקשורת הישראלית כי ישראל קיימה מספר שיחות חשאיות עם קובה ואף בחנה אפשרות לכינון מחדש של יחסים דיפלומטיים. שיחות אלו התרחשו זמן קצר לאחר שארצות הברית החליטה לחדש את יחסיה עם קובה תחת מדיניותו של הנשיא אובמה.
במשרד החוץ הישראלי קושרים את היחסים של ישראל עם קובה בהתפתחויות היחסים של ארצות הברית עם קובה. היחסים הדיפלומטים בין המדינות לא התחדשו לאורך השנים בעקבות מספר גורמים עיקריים בהם יחסו של קסטרו לארצות הברית, בעלת ברית קרובה של ישראל, כאויבת, בדומה למדינות החברות של קובה וכמו כן, תלותה של קובה בסיוע הכלכלי של איראן ובנפט של ונצואלה שניתקה את יחסיה עם ישראל מאז 2009.
יחסים כלכליים
כבר לאחר הקמת המדינה, ישראל וקובה קיימו קשרי מסחר, כאשר עיקר הייבוא מקובה היה של סוכר וטבק. ב-1957 נפתח קו ימי ישיר בין ישראל, קובה ואמריקה הלטינית.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 ישראל מקיימת שוב קשרי סחר גלויים עם קובה. הפעילות הבולטת ביותר בנושא בוצעה על ידי איש המוסד לשעבר רפי איתן. פעילותו של איתן התבצעה באמצעות שתי חברות עיקריות: "GBM - GRUPO BM" בקובה ו-"ריסימקס" בישראל. החברות עסקו בתחומים מגוונים, כולל: נדל"ן, חקלאות, תעשייה, מסחר והיי-טק. "GBM" רכשה שטחים לגידול קני סוכר בקובה, ובהמשך גם שטחי פרדסים, והסתייעה בחברת אגרקסקו הישראלית כדי לשווק את הפרי לאירופה ולשבור את האמברגו האמריקאי על האי. בשנת 1997 ארצות הברית הטילה סנקציות על איתן והחברה. בהודעת מחלקת המדינה של ארצות הברית נאמר כי הרכוש שבו מחזיקה החברה הופקע מידי אזרחים אמריקאים בידי המשטר המהפכני של פידל קסטרו בשנת 1959. על פי "חוק הלמס-ברטון" מוטלות סנקציות בארצות הברית על חברות זרות הסוחרות או מקיימות פעילות עסקית בקובה ושבהן מעורב רכוש שהיה שייך לאזרחים אמריקאים.
"GBM" הייתה מעורבת גם בתחום ההיי-טק והתקשורת, ובין היתר הייתה המפיצה הבלעדית של חברת "ECI Telecom" הישראלית באמריקה הלטינית, בשנת 2003 פורסם כי "ECI" סגרה עסקת ענק בקובה בתיווכו של החברה. בשנת 2000 החלה "GMB" להקים בשותפות עם הממשלה הקובנית ואיש העסקים הרצל חבס, את ה-"מירמאר טרייד סנטר" - המרכז העסקי והמסחרי הגדול בהוואנה, הכולל 18 בניינים, בהשקעה של כ-200 מיליון דולר. ב-2005 זכתה קבוצת רד-בינת בחוזה להקמת תשתית התקשורת במתחם. במהלך השנים נפוצו שמועות רבות על קשריו האישיים של רפי איתן עם פידל קסטרו, אך הוא הכחיש אותם. בראיון עם כניסתו לפוליטיקה אמר איתן כי הוא "לא עובד עם פידל קסטרו". במאי 2006, כשר לענייני גמלאים בממשלת ישראל, נפגש עמו בגלוי לראשונה. בפברואר 2019, חשף אנריקה רוטנברג, שניהל את עסקיו של איתן בקובה, כי הם נפגשו עם קסטרו פעמים רבות, ולמעשה כל משא ומתן על עסקים במדינה התנהל איתו ישירות, אם כי לאחר שראול קסטרו (אחיו הצעיר של פידל קסטרו) מונה לנשיאות, ממשלת קובה לא חידשה את החוזים עם חברת "GBM".
ראיין היגה
רקע
היגה הוא ממוצא יפני, ממחוז אוקינאווה. הוא נולד בהילו, הוואי ב-6 ביוני 1990. הוא התחרה בג'ודו ומחזיק בחגורה שחורה. בנוסף, היגה סיים בהצלחה את שנות לימודיו בבית הספר התיכון וואיאקי ב-2008.
קטעי וידאו ב-YouTube
היגה ושון פוג'יושי החלו לפרסם קטעי וידאו של עצמם מבצעים ליפ סינק לשירים באמצע שנת 2006, במהלך לימודיהם בבית הספר התיכון וואיאקי. הם התקדמו במהרה ומעבר לשירים, הציגו גם מגוון רחב של תוכן קומי. מדי פעם סרטוניהם כללו הופעות אורח של טים אינוס, ראיין וילארול, קייל צ'אן וטארין נאגו.
בערב חג המולד של 2008, שני הסרטונים הפופולריים ביותר של היגה ופוג'יושי, "איך להיות גנגסטר" ו"איך להיות אימו", הוסרו מיוטיוב בשל הפרת זכויות יוצרים. ב-21 בינואר 2009, חשבון היוטיוב nigahiga הושעה באופן זמני והיגה נדרש להסיר עוד סרטונים המוגנים בזכויות יוצרים. עקב כך, הוסרו כל סרטוני הליפ סינק של היגה (מלבד "את יפה"), יחד עם רוב קטעי הווידאו האחרים שלו שכללו מוזיקה המוגנת בזכויות יוצרים. מאז, היגה התחיל להלחין את המוזיקה שהושמעה בערוץ בעצמו. "איך להיות גנגסטר" ו"איך להיות אימו" הועלו חזרה לערוץ nigahiga בשלהי אוגוסט 2009, אך הוסרו כמה ימים לאחר מכן, יחד עם "איך להיות נינג'ה" ו"איך להיות חנון". באביב 2010, "איך להיות נינג'ה", "איך להיות גנגסטר" ו"איך להיות אימו" פורסמו פעם נוספת.
לאחר שעבר היגה ללאס וגאס על מנת ללמוד רפואה גרעינית באוניברסיטת נבדה, רוב סרטוניו הוכנו על ידו בלבד, לפעמים תוך שיתוף פעולה עם משתמשי יוטיוב נוספים. מאז 2012, היגה הקים חברת הפקות, "Ryan Higa Production Company "(RHPC), הכוללת את שון פוג'יושי, העובדת על מנת לספק תוכן לערוץ nigahiga. ב-2016 היגה, ועוד יוטיוברים וחברים, יצרו פרודיה על להקת בנים מז'אנר הקיי-פופ הנקראת "Boys Generally Asian".
ערוצים
ערוץ היוטיוב nigahiga נוצר ב-20 ביולי 2006 על ידי היגה, פוג'יושי, אינוס ונאגו (שנודעו כ "צוות Yabo"). עד ל-21 בדצמבר 2010, נרשמו לערוץ 3 מיליון מנויים, והערוץ היה הראשון להשיג כמות כזו של מנויים. על פי היגה, שם הערוץ שלו הוא שילוב של "Niga", שפירושו "טרוף" ביפנית, ושל שם המשפחה שלו, "היגה".
בשנת 2011 הוא יצר ערוץ שני בשם HigaTV, שם הוא מפרסם וידאו בלוגים וסרטוני מאחורי הקלעים. נכון ליולי 2016, לערוץ HigaTV רשומים מעל 4.2 מיליון מנויים.
בשנת 2018 פוג'יושי הודיע על פרישתו מהערוץ.