cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של קמבודיה
רצח העם בקמבודיה
החיים ב"קמפוצ'יאה הדמוקרטית" היו קשים ואכזריים. באזורים רבים של המדינה הוצאו המונים להורג על עבירות כגון דיבור בשפה זרה, הרכבת משקפיים, חיפוש אחר מזון, או אף אבלות על יקיריהם שמתו. המשטר חיפש במיוחד את אנשי העסקים והפוליטיקאים מן המשטר הישן, ואלה, ומשפחותיהם, הוצאו להורג ללא רחמים. אנשי הקמר רוז' עצמם היו מוצאים להורג אם לא עמדו במכסת ה"קונטררבולוציונרים" שנמצאו והוצאו להורג.
אין הסכמה באשר למספר הקורבנות של מדיניות מטורפת זו. יש לקחת בחשבון הן את הרוגי מלחמת האזרחים שקדמה לעליית פול פוט לשלטון, הן את שנות האימה, והן את ההרוגים במלחמה עם וייטנאם שלא איחרה לבוא. מספר של שלושה מיליון קורבנות ניתן על ידי ממשלת ה-PRK שהחליפה את ממשל הקמר רוז'. גורמים אחרים מעריכים את מספר הקורבנות כפחות משני מיליון, פרויקט רצח העם של אוניברסיטת יל מעריך את מספר ההרוגים ב-1.7 מיליון, ארגון אמנסטי הבינלאומי נקב במספר 1.4 מיליון ומחלקת המדינה של ארצות הברית נקבה במספר 1.2 מיליון. פול פוט עצמו נקב במספר 800,000, אך ברור כי היה לו אינטרס להמעיט במספר המיתות. ה-CIA העריך את מספר המוצאים להורג בין 50,000 ל-100,000 איש. על מנת להבין את המספרים יש להדגיש כי המדובר באומדן של כעשרים אחוז מאוכלוסיית קמבודיה שאיבדו חייהם בתקופה זו.
יחסי החוץ של המשטר החדש
יחסיה של "קמפוצ'יאה הדמוקרטית" עם וייטנאם ותאילנד הוחמרו, ותקריות גבול החריפו את המאבק האידאולוגי הקיים ממילא. קמבודיה פיתחה יחסים טובים עם סין, והמאבק בין קמבודיה ווייטנאם החל לשאת אופי של מאבק בין גושי בין סין ובין ברית המועצות שהייתה הפטרונית של וייטנאם. המשבר אך החמיר כאשר החל הצבא הקמבודי תוקף כפרים בווייטנאם. בדצמבר 1977 נותקו היחסים עם האנוי, במחאה על ניסיונה של וייטנאם ליזום יצירתה של "פדרציה של הודו סין".
הסיבה לתמיכתה של סין ב-CPK הייתה הרצון למנוע תנועה לאיחוד הודו סין, ולשמור על העליונות הצבאית באזור. הסיבה בשלה תמכה ברית המועצות בווייטנאם הייתה על מנת ליצור חזית נוספת כנגד סין במקרה של מלחמה, ולתחום את ההתפשטות הטריטוריאלית הסינית. מאז מותו של סטלין היחסים בן סין תחת שלטון מאו ובין ברית המועצות היו קרירים. בסוף שנות השבעים ובתחילת שנות השמונים של המאה ה-20 ילחמו הצדדים במלחמת סין וייטנאם על רקע זה, כאשר לאירועים אלו תהיה השפעה על קמבודיה.
בסוף שנת 1978 פלשה וייטנאם לקמבודיה, והביסה בקלות את צבאו של פול פוט, שנמלט לגבול עם תאילנד, והמשיך משם את הלחימה. ניצחון זה לווה בגל עריקות של ראשי הקמר רוז', שחששו כי בין אם יערקו ובין אם לאו יואשמו בבגידה. בדצמבר 1978 הכריזה וייטנאם על ייסודה של החזית הקמבודית המאוחדת להצלה לאומית, בהנהגת הנג סמרין, איש צבא לשעבר בצבא קמבודיה. כוח האדם לחזית זו גויס מקומוניסטים קמרים לשעבר אשר נותרו בווייטנאם לאחר 1975 ואנשי משטרו של פול פוט, כהנג סמרין עצמו והון סן, אשר נמלטו מקמבודיה בשנת 1978.
השחרור הווייטנאמי
ב-10 בינואר 1979 הכריזה וייטנאם כי הנג סמרין הוא ראש המדינה החדשה, הרפובליקה העממית של קמפוצ'יאה. הצבא הווייטנאמי המשיך בלחימה כנגד כוחות הקמר רוז'. מאות אלפי עקורים החלו נוהרים לגבול תאילנד בבקשם מחסה. הקהילה הבינלאומית, אשר מעשי המשטר הפושע של פול פוט נחשפו בפניה במלוא חומרתם, הגיבה במתן עזרה מסיבית באמצעות יוניצף ומוסדות בינלאומיים אחרים. בשלב מסוים יותר מחצי מיליון קמבודים חיו במחנות לאורך הגבול עם תאילנד, ומאה אלף קמבודים במחנות בתוך תאילנד עצמה.
צבאה של וייטנאם שלט במרכזי האוכלוסייה וברוב שטחה של קמבודיה עד ספטמבר 1989. משטרו של הנג סמרין היה ממשלת בובות חלשה ובלתי אהודה. ההתנגדות העממית לשליטה הווייטנאמית גברה, והיו עדויות כי התנגדות זו קיבלה עזרה ממשטרו של הנג סמרין עצמו. בה בעת ביססו עצמם שאריות לוחמי הקמר רוז' ביערות באזורים נידחים, והתחברו ללוחמים לא קומוניסטים כנגד השלטון הווייטנאמי, אנשים שלחמו כנגד הקמר רוז' עצמם לאחר 1975, שרידי אנשיו של לון נול וכן ל"מולינקה" (התנועה לשחרור לאומי של קמפוצ'יאה הנאמנה לנסיך סיהאנוק). התנועה המאוחדת נקראה "הכוחות המזוינים המאוחדים לשחרור לאומי של העם הקמרי" ובראשה עמד ראש הממשלה לשעבר סון סן. תנועות אלו שבו והתפצלו לאחר מכן.
המלחמה נשאה אופי מחזורי כאשר במהלך העונה היבשה תקף צבא וייטנאם הממוכן והכבד, ובעונת הגשמים תקפו המורדים קלי התנועה. המשך המלחמה מנע את פיתוחה של הארץ ושיקום העם הקמבודי מן רצח העם שעבר בשנות שלטון הקמר רוז'.
ב-1986 טענה האנוי כי החלה להסיג כוחותיה מקמבודיה, אך זאת תוך מאמץ לחזק את משטר הבובות של הנג סמרין. במשך שנתיים נמשכה הנסיגה, כתוצאה של לחץ בינלאומי. משטרו של סמרין הנהיג רפורמות חוקתיות וכלכליות על מנת לאפשר את המשך קיומו לאחר הנסיגה הווייטנאמית. באפריל 1989 הכריזו האנוי ופנום פן כי בספטמבר 1989 ייסוגו הכוחות הווייטנאמיים מקמבודיה לחלוטין. במקביל התחזק צבאם של סון סן ושל סיהאנוק בצורה משמעותית. החייל הווייטנאמי האחרון עזב את קמבודיה בספטמבר 1989.
שיקומה של קמבודיה בחסות בינלאומית
בחודשים יולי ואוגוסט 1989 נפגשו בפריז, בחסות מזכ"ל האו"ם, נציגי 18 מדינות וכן ארבע המפלגות הקמבודיות העיקריות, כדי לדון בעתידה של קמבודיה לאחר שחרורה מן הכיבוש הווייטנאמי. מטרתם הייתה ליצור משטר יציב שימנע את שובם של הקמר רוז' ויספק לעם הקמבודי הגדרה עצמית ראויה.
הוועידה הצליחה להתקדם במתן ערבויות בינלאומיות לעצמאותה של קמבודיה ולנייטרליות שלה, תוכניות לשיקום הפליטים, ובנייה מחודשת של הכלכלה הקמבודית. ב-28 באוגוסט 1990 נחתם הסכם בין הפלגים הקמבודים שאיפשר את המשך הפעולות בכיוון שיקומה של קמבודיה. ב-23 באוקטובר 1991 התכנסה שוב ועידת פריז על מנת לחתום על הסכם מפורט בחסות האו"ם שהכריז על הפסקת אש, שיקומם של הפליטים בגבול תאילנד, פירוק מנשקם של המיליציות השונות, ובחירות חופשיות.
הנסיך סיהאנוק שב לפנום פן בנובמבר 1991 והחל בהליכי השיקום על פי ההסכמים שהושגו. כוח משימה של האו"ם לקמבודיה (UNAMIC) נפרש על מנת לשמור על השלום ולפקח על חזרתם לקמבודיה של כ-370,000 פליטים מתאילנד.
הבחירות החופשיות ותוצאותיהן
במאי 1993 נערכו בקמבודיה בחירות חופשיות בחסות האו"ם. אמנם בחלקים מסוימים של קמבודיה מנעו אנשי הקמר רוז' את קיומן של הבחירות, אך ארבעה מיליון קמבודים הביעו את דעתם בקלפי. הוקמה ממשלת קואליציה בראשותו של סיהאנוק, אשר נשאה אופי ליברלי ודמוקרטי, והצהירה כי בכוונתה לקדם את קמבודיה לכיוון של מונרכיה חוקתית, כאשר סיהאנוק הוכרז כמלך. הוכרז על חוקה שעיגנה את זכויות האדם.
התקופה שמאז הבחירות עד היום הייתה תקופה של שקט ויציבות בקמבודיה, למרות התפרצויות של אלימות פוליטית באזורי הספר.
בשנת 1996 החל ארגון הקמר רוז' להתמוטט. בשנת 1997 עצרו חברי הקמר רוז' עצמם את פול פוט, ביימו סצנת משפט והכניסו אותו למעצר בית. באפריל 1998 הועבר פול פוט ממקום מושבו, עקב הימלטות מנהיג הקמר רוז' החדש, טה מוק, מצבאה של קמבודיה שהחל סוגר עליו. ימים לאחר מכן מת פול פוט, על פי הדיווחים, כתוצאה מהתקף לב.
באוקטובר 2004 התפטר סיהאנוק מתפקידו כמלך, בנו, נורודום סיהאמוני הוכרז כמלך החדש.
הולנד-דוזייר-הולנד
הולנד-דוזייר-הולנד היה צוות של פזמונאים ומפיקים מוזיקליים בארצות הברית בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20, שהורכב מהאחים בריאן ואדי הולנד ולמונט דוזייר. בין השנים 1962 ל-1967 עבד הצוות עבור חברת התקליטים מוטאון, והיה אחראי לרבים מהשירים המזוהים עם חברה זו ועם הצליל הייחודי שפיתחה, ובמיוחד עם הצלחת להקת הסופרימס. דוזייר ובריאן הולנד היו המלחינים והמפיקים, ואילו אדי הולנד כתב את המילים, ותכנן את הביצוע הקולי. כאשר הצוות נפרד מחברת מוטאון הם המשיכו לעבוד כצוות הפקה מוזיקלי ופזמונאים עד 1974.
היסטוריה
הצוות נפגש לראשונה בחברת מוטאון. אדי הולנד עבד עם מייסד החברה ברי גורדי עוד בטרם הוקמה החברה. בשנת 1958 הפיק גורדי עבור אדי הולנד, כמבצע, את הסינגל "You" בחברת התקליטים "מרקורי". הייתה זו אחת ההפקות הראשונות של גורדי. מאוחר יותר, אדי הולנד החל לעבוד עבור מוטאון כזמר, ובשנת 1961 הגיע למקום השלושים במצעד הפזמונים בארצות הברית עם הלהיט "ג'יימי".
אדי הביא עמו את אחיו בריאן, שעבד כפזמונאי, ואף הוא זכה להצלחה בשנת 1961 כאשר כתב עבור להקת ה"מרוולטס" את הלהיט "בבקשה אדון דוור" (Please Mr. Postman), שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים בארצות הברית. דוזייר עבד כזמר עבור כמה חברות תקליטים בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, ובהן חברת "אנה" שהייתה בבעלות אנה, אחותו של גורדי, וחברת הבת של מוטאון מ-לו-די (Mel-o-dy).
השלושה התאחדו באולמי מוטאון בדטרויט על מנת ליצור חומרים עבורם ועבור מבצעים אחרים, אך עד מהרה מצאו כי הם מעדיפים להיות פזמונאים ומפיקים מאשר להופיע בעצמם. בתקופת עבודתם עבור מוטאון כתבו עשרות שירים עבור אמני החברה. במיוחד היה להם חלק בהצלחת ארבע הפסגות והסופרימס, וברצף של חמישה סינגלים רצופים שהגיעו למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי שהחלו עם "לאן הלכה אהבתנו" (Where Did Our Love Go) שביצעו הסופרימס ב-1964.
השלישייה עזבה את מוטאון ב-1967 בשל סכסוך עם ברי גורדי בנוגע לתמלוגים וחלוקת הרווחים. הם ייסדו חברות תקליטים עבור עצמם כ"Invictus Records" או "Hot Wax Records", שזכו להצלחה בינונית. מוטאון תבעה אותם על הפרת החוזה שביניהם, והצוות תבע בתביעה שכנגד. ההתדיינות המשפטית הייתה אחת הארוכות בהיסטוריה של תעשיית המוזיקה בארצות הברית, וכתוצאה מכך נאלצו הולנד-דוזייר-הולנד להעניק קרדיט ללחן בתקליטים שהוציאו חברותיהם לצמד מלחינים בשם ויין ודאנבר. התביעה הסתיימה בפשרה בשנת 1977 בתשלום זניח של כמה אלפי דולרים ששילמו הולנד-דוזייר-הולנד למוטאון.
בתחילת שנות השבעים עזב דוזייר את הצוות על מנת לחדש את הקריירה שלו כזמר. הוא הוחלף בהרולד ביטי. הצוות החדש המשיך לעבוד עבור זמרים שונים, ביניהם אף זמרי מוטאון כמייקל ג'קסון והסופרימס, גם בתקופה בה התנהלה התביעה המשפטית.
לאחר התפרקות הצוות הקים דוזייר חברת הפקה משלו, לצד הופעה כזמר, בעוד שהאחים הולנד ממשיכים להחזיק בחברות שייסדו ביחד עם דוזייר, הפעילות עדיין בתחום ההפקה המוזיקלית.
יוהאן כריסטוף גוטשד
יוהאן כריסטוף גוֹטְשֶד (בגרמנית: Johann Christoph Gottsched; 2 בפברואר 1700 - 12 בדצמבר 1766) היה פילוסוף, סופר ומבקר מעידן הנאורות.
ביוגרפיה
גוטשנד נולד במנדלייבו, קלינינגרד, סמוך לקניגסברג, ברנדנבורג-פרוסיה, בנו של כהן דת לותרני. הוא למדפילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת קניגסברג, אבל מיד לאחר קבלת תואר מוסמך בשנת 1723, נמלט ללייפציג כדי להימנע מגיוס לצבא הפרוסי. בלייפציג נהנה מחסותו של י. ב. מנקה, שנודע בשם "פילנדר פון דר לינדה" כמשורר וכנשיא "החברה לשירה גרמנית" (Deutschübende poetische Gesellschaft) בלייפציג. בחברה זו נבחר גוטשד ל"סניור" בשנת 1725 וכעבור שנה ארגן אותה מחדש בשם "החברה הגרמנית".
כעורך השבועונים "Die vernünftigen Tadlerinnen" (1726-1725) ו"Der Biedermann"  (1727), החל גוטשד בקריירה של פעילות ביקורתית בלתי נלאית, והמשיך לז'ורנאלים ספרותיים אחרים. תחילה כיוון את ביקורתו בעיקר כלפי הפוזות הבומבסטיות והמגוחכות של האסכולה השלזית השנייה, ובהמשך קבע חוקים מחמירים לחיבור דברי שירה. הוא עמד על כך, שהספרות הגרמנית תהיה כפופה לחוקי הקלאסיציזם הצרפתי. חוקים שקבע לכתיבת מחזות לא היה עוד מקום לבומבסטיות וליצנות על הבמה הרצינית. הוא עמד בכל תוקף על שמירת חוקי התיאטרון הקלאסי.
במאמציו לתיקון הדרמה הגרמנית, נעזר גוטשד באשתו, לואיזה, כותבת פוריה ומתרגמת, ובשיתוף פעולה עם מנהל התיאטרון יוהאן נויבר ואשתו, קרולינה. הם הצליחו לחולל שינוי משמעותי במצב הבמה הגרמנית בהכנסת דרמות צרפתיות מתורגמות ומחזות מקוריים במקום הביצועים האופראיים שהיו מקובלים עד אז, ובהרחקת הליצנות הגסה מן הבמה הרצינית.
בשנת 1730 התמנה גוטשד לפרופסור במינוי מיוחד לשירה, וב-1734, לפרופסור מן המניין ללוגיקה ומטפיזיקה באוניברסיטת לייפציג.
הגינ הרגע, שגוטשד הרחיק לכת יותר מדי בביקורתו. הוא שירב להכיר ביצירותיהם של קלופשטוק ולסינג. ב-1740 הסתכסך עם הסופרים השווייצריים יוהאן יאקוב בודמר ויוהאן יאקוב ברייטינגר. בהשפעת אדיסון ומבקרים איטלקיים בני התקופה, עמדו על כך, שאין להגביל את הדמיון הפיוטי בכללים מלאכותיים. להמחשת טענותיהם, הצביעו על המשוררים האנגלים, בייחוד מילטון. גוטשד, אף כי לא התעלם מיופיין של יצירות הכותבים האנגלים, דבק בעקשנות בעיקרון, לפיו חייבים דברי שירה להיות תוצר של כללים קבועים, ובמחלוקת המשולהבת שסערה למשך זמן בין לייפציג לציריך, הובס גוטשד בסופו של דבר.
ב-1741, הסתכסך עם קרולינה נויבר בנוגע לענייני במה מעשיים, ואפילו הציב עצמו כיריב לאשתו. השפעתו דעכה במהירות, ולפני מותו, היה שמו סמל להשתטות קטנונית. הוא מת בלייפציג בגיל 66.
יצירות
יצירתו העיקרית של גוטשד הייתה "Versuch einer kritischen Dichtkunst für die Deutschen" (1730), המסה השיטתית הראשונה בגרמנית על אמנות השירה מנקודת ראותו של ניקולא בואלו. ה-"Ausführliche Redekunst" שלו משנת 1728 וה-"Grundlegung einer deutschen Sprachkunst" משנת 1748 היו חשובות להתפתחות הסגנון הגרמני ולטיהור השפה. הוא כתב מחזות אחדים, שמהם "Der sterbende Cato" משנת 1732, עיבוד של הטרגדיה של ג'וזף אדיסון ומחזה צרפתי על אותו נושא, שמר על מעמדו על הבמה לתקופה ארוכה. "Deutsche Schaubühne" (שישה כרכים, 1745-1740) הכיל בעיקר תרגומים מצרפתית, אבל גם כמה יצירות שכתבו הוא עצמו, אשתו ואחרים. בכך, סיפק לבמה הגרמנית רפרטואר גרמני. הביבליוגרפיה שלו של דרמה גרמנית, "Nötiger Vorrat zur Geschichte der deutschen dramatischen Dichtkunst" (1766-1757), שנועדה להכיל דין וחשבון של כל המחזות הגרמנים הקודמים, אם כי אינה שלמה, היא בכל זאת רבת-ערך. הוא היה גם עורך של כמה ג'ורנאלים, שהוקדשו לביקורת ספרות.
משפחה
אשתו הראשונה, לואיזה קולמוס, הייתה גם היא סופרת בעלת-שם. היא מתה בשנת 1762. לאחר תקופת אבל של שלוש שנים, ב-1765, התחתן גוטשד עם אשתו השנייה, ארנסטינה סוזנה קתרינה נוינז בת ה-19.
סוינוי
סוינוי (בפרואזית: Svínoy) הוא אי הממוקם בצפון מזרח איי פארו, מזרחית לאיים בורד'וי וויד'וי.
גאוגרפיה
האי מחולק לשני חצאי אי, ובו יישוב אחד בשם "סוינוי" בו גרים כל תושבי האי.
חופי האי תלולים, וברובם מורכבים ממצוקים - התלול בהם הוא מצוק אייסטורהוודי (Eysturhøvdi) בחופו הצפוני של האי, שגובהו 345 מטרים.
באי שלושה הרים: קלדופיול (Keldufjall) שגובהו 461 מטרים, האונארטינדור (Havnartindur) שגובהו 587 מטרים, ומולין (Múlin) שגובהו 442 מטרים.
מאה שנות ההשפלה
מאה שנות ההשפלה (סינית מסורתית: 百年國恥) הוא מונח היסטורי המתייחס לתקופה של התערבות ואימפריאליזם על ידי המעצמות המערביות ויפן בסין בין השנים 1839 ו-1949.
המונח הופיע ב-1915, סביב האווירה הלאומיות הסינית הגואה שהתנגדה לעשרים ואחת הדרישות של ממשלת יפן שהתקבלה על ידי יואן שה-קאי. מפלגות הקוומינטנג והמפלגה הקומוניסטית הסינית, תמכו מאוד בהפצת המושג ובהפיכתו לפופולרי.
היסטוריה
תחילתן של מאה שנות ההשפלה מתוארכות בדרך כלל לאמצע המאה ה-19, ערב מלחמת האופיום הראשונה, תקופת ההתמכרות הנרחבת לאופיום והתפרקותה הפוליטית של שושלת צ'ינג בעקבותיה.
בתקופה זו סבלה סין מפילוג פנימי גדול, הפסידה כמעט את כל המלחמות שבהן היא נלחמה, ולעיתים קרובות נאלצה להעניק למעצמות הגדולות ויתורים גדולים במסגרת ההסכמים עליהם חתמה. במקרים רבים נאלצה סין לשלם כמויות גדולות של פיצויים, לפתוח את נמליה למסחר, לחכור או לוותר על שטחים (כגון מנצ'וריה החיצונית וצפון-מערב סין לרוסיה, מפרץ ג'יאוז'ו לגרמניה, הונג קונג לבריטניה הגדולה, זאנג'יאנג לצרפת, וטייוואן וחצי האי ליאודונג ליפן) ולעשות ויתורים שונים על ריבונות ל"תחומי השפעה" זרים, בעקבות תבוסות צבאיות.
קץ ההשפלה
מועד קיצן של מאה השנים היה ונותר פתוח לפרשנויות שונות. צ'יאנג קאי-שק ומאו דזה-דונג הכריזו שניהם על סופה של תקופת ההשפלה בעקבות מלחמת העולם השנייה, כאשר צ'יאנג קידם את התנגדותו בזמן המלחמה לשלטון היפנים ולקידום מקומה של סין בין 'ארבע הגדולות' - בעלות הברית המנצחות ב-1945, ואילו מאו הכריז על קץ התקופה עם הקמתה של הרפובליקה העממית של סין בשנת 1949.
בשנת 1943 ננטשו על ידי בריטניה וארצות הברית סמכויות השיפוט שלהן בסין. ואילו צ'יאנג קאי-שק אילץ את הצרפתים למסור חזרה לידי סין את כל הוויתורים שלה עם תום המלחמה.
מדי פעם מוכרזת או מודגשת שוב סופה של התקופה. לדוגמה - בעת דחיית כוחות האו"ם במלחמת קוריאה, בעת האיחוד עם הונג קונג ב-1997, האיחוד מחדש עם מקאו ב-1999, ואפילו באירוח אולימפיאדת הקיץ 2008 בבייג'ינג.
השפעה
בהיסטוריוגרפיה של המפלגה הקומוניסטית הסינית והלאומיות הסינית המודרנית, תוך התמקדותה ב"ריבונות ובשלמות הטריטוריה [הסינית]", נעשה במושג 'מאה שנות ההשפלה' שימוש בתקריות שונות כגון הפצצת שגרירות סין בבלגרד על ידי ארצות הברית, תקרית האי היינאן, ומחאות העצמאות הטיבטית במהלך משלחת הלפיד של אולימפיאדת בייג'ינג. יש אנליסטים המצביעים על השימוש במושג לצורך הסטת ביקורת זרה על הפרות זכויות אדם בסין ועל תשומת הלב המקומית בסוגיות של שחיתות, תוך חיזוק תביעותיה הטריטוריאליות של סין וצמיחתה הכלכלית והפוליטית.
ביקורת
הכותבת ג'יין אי אליוט ביקרה את הטענה כי סין סירבה לעבור מודרניזציה או נכשלה בהבסת צבאות המערב כפשטניות, וציינה כי סין החלה במודרניזציה צבאית מסיבית בסוף המאה ה-19 לאחר כמה תבוסות, קנתה נשק ממדינות המערב ויצרה בעצמה נשק, כגון ארסנל האניאנג במהלך מרד הבוקסרים. בנוסף, מטילה אליוט ספק בטענה, לפיה 'החברה הסינית' נפגעה מהניצחונות המערביים, וזאת מאחר שאיכרים סיניים רבים (כ-90% מהאוכלוסייה באותה עת) כלל לא היו מודעים למאבקי השליטה, חיו מחוץ לתחומי הוויתורים הטריטוריאליים, והמשיכו בחיי היומיום שלהם, ללא הפרעה וללא כל תחושה של השפלה".
ההיסטוריונים מייחסים את פגיעותה וחולשתה של שושלת צ'ינג לאימפריאליזם הזר במאה ה-19 לחולשתה הימית של סין בעוד שעל היבשה הצליחה להשיג ניצחונות צבאיים על הכוחות המערביים. ההיסטוריון אדוארד ל' דרייר סבור כי "ההשפלות של סין במאה התשע-עשרה קשורות לחולשתה ולכישלונותיה בים. ערב מלחמת האופיום הראשונה לא היה לסין חיל-ים מאוחד, והיא לא לקחה בחשבון עד כמה היא פגיעה למתקפות מן הים. כוחות של חיל הים הבריטי באותה תקופה שטו והפליגו בכל מקום שרצו. ובמלחמת החץ (1856-60) לא הייתה לסינים כל דרך למנוע את המשלחת של חיל הים האנגלו-צרפתי ב-1860 מלהפליג למפרץ ז'ילי ולנחות קרוב ככל האפשר לבייג'ינג. מנגד, על היבשה, צבאות סיניים חדשים, אך רחוקים מלהיות מודרניים, דיכאו את המרידות של אמצע המאה, גרמו לרוסיה להגיע להסדר שלום עם גבולות שנויים במחלוקת במרכז אסיה, והביסו את הכוחות הצרפתים ביבשה במלחמת סין-צרפת (1884–1885). אך התבוסה בים, ועמו האיום שנוצר על תנועת ספינות הקיטור לטייוואן, הכריחו את סין לחתום על הסכם שלום בתנאים רעים עבורה."
יאיר בן ציוני
יאיר בן ציוני (נולד ב-1935) הוא מוותיקי הוטרינרים בישראל. הוא עסק במגוון תחומים: חיות משק, חיות מחמד, מחקרים ופרסומים מדעיים, שליחויות מקצועיות בחו"ל, בריאות המזון ומלחמה בכלבת.
קורות חיים
בן ציוני נולד בכפר הס לאמו חיה לבית קוגאן, ילידת סטרוקונסטנטינוב בפלך ווהלין שבאוקראינה המערבית (1907) אשר כל משפחתה הושמדה בשואה, ולאביו יעקב לבית ניימארק, יליד העיר ברסט ליטובסק (בריסק) (1901) שבפולין (נכון ל-2021 בבלארוס). סבו, בן ציון ניימארק, שמש כציר במספר קונגרסים ציוניים בבזל מטעם הציונים הכלליים וכן היה מייסדה ומנהלה של גימנסיה "תרבות" בבריסק, בה שמש אף כמורה לעברית.
הוריו עלו ארצה במסגרת העלייה השלישית והיו ממקימי מושב כפר הס. בן ציוני היה מדריך ופעיל בתנועת הנוער העובד גם במישור הארצי לאחר סיום כיתה י' בבית הספר המקומי בתל מונד המשיך וסיים את לימודיו בגימנסיה שלווה בתל אביב.
בשובו ארצה התקבל לעבודה ב"החקלאית", הארגון הווטרינרי של ההתיישבות העובדת, לטיפול בחיות משק, פרות, עיזים, כבשים וסוסים ששמשו אז כבהמות הובלה. הוא החל את עבודתו כממלא מקום נודד שהחליף רופאים ווטרינריים חולים או נופשים ברחבי הארץ. בהמשך התקבל לאזור קבע בעמק יזרעאל וקבע את מקום מושבו תחילה בעפולה ולאחר מכן במושב מרחביה. בן ציוני קיים השתלמויות וימי עיון לרפתנים בעמק יזרעאל וכתב מספר מאמרים ב"משק הבקר והחלב" ירחון התאחדות מגדלי בקר בישראל כן פרסם ב"רפואה וטרינרית" תיאור קליני על אירוע פוליפודיה בעגל ומחקר העוסק במקרה קליני של סרטן העצמות בכלב. (פראוסטאל אוסטאוסרקומה)
בשנת 1966 נישא לויקי לבית זון מזי"א ילידת פולין, עמה יצא לאיטליה ללימודי פוסט דוקטורט בנושאי אפידמיולוגיה ומיקרוביולוגיה, אותם סיים בהצטיינות. במלחמת ששת הימים שב ארצה מהשתלמותו בחוץ לארץ ובשוך הקרבות מונה, כקצין רפואה, לתפקיד פרוק, מיון ואיסוף השלל הרפואי המצרי בכל רחבי סיני.
במלחמת יום הכיפורים שמש כקצין בריאות הצבא (ברה"צ) פיקודי במרחב שלמה בסיני. עם שובו משרות המילואים שנמשך 6 חודשים, למד וסיים בהצלחה את שנת הלימודים הראשונה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, בשנה האקדמאית 1975–1976, במטרת הרחבת אופקים. כן למד אימונולוגיה במשך 4 סמסטרים של לימודי ערב בבית הספר ללימודי המשך ברפואה של אוניברסיטת תל אביב. אשתו ויקי המשיכה בלימודי הביולוגיה ולימים שמשה כמורה לביולוגיה בבית הספר התיכון האזורי "חוות הלימוד" שבמבואות עפולה.
בשנת 1969 נשלח ד"ר בן ציוני עם משפחתו לאירן על ידי ארגון מגדלי בקר במסגרת סיוע החוץ של ישראל, במטרה לפתח את משק הבקר לחלב במדינה זו ולהקים בה חווה מודרנית לדוגמה שתהיה בעלת רמה ותפוקה ישראליות ותהווה חלון ראווה למשק החלב הישראלי. החווה שהוקמה "חוות זרנן" נחלה הצלחה גדולה. תיאור וסיכומי נתונים פורסמו בארץ על ידי בן ציוני ותורגמו למספר שפות כתב "מעריב" אהרון פריאל כתב במאמרו "שביל החלב מלוד לטהרן" שד"ר בן ציוני הפך לאגדה בפי החוואים באירן ואכן החווה המודרנית הגיעה להישגים מרשימים והפכה לחווה רווחית ביותר שפרותיה מניבות יותר מהממוצע הארצי בישראל וכמעט פי 10 מהממוצע באירן. החווה זכתה למצעדי עליה לרגל של רבים ונכבדים וביניהם שרי החוץ והחקלאות הירדנים, עוד בטרם נחתם חוזה השלום בין שתי המדינות. כן בקרו במקום מומחים ממדינות שונות ובכלל זה מברית המועצות. במקביל נקרא ד"ר בן ציוני לייעץ לחוות נוספות ברחבי אירן וכן הדריך רופאים וטרינרים איראנים שחלקם אף הגיעו אליו לישראל להמשך ההשתלמות והוא אף יצא שוב לאירן מספר פעמים לתקופות קצרות. כך זכה להטביע חותמו על פיתוח משק החלב באירן. לאחר 4 שנות שהות חזרה משפחת בן ציוני ארצה והשתקעה בקרית טבעון. ד"ר בן ציוני המשיך את עבודתו במשקים החקלאיים ואשתו ויקי זנחה את הוראת הביולוגיה ולמדה ארכיטקטורה בטכניון, לימודים אותם סיימה בהצטיינות והמשיכה בעבודתה כאדריכלית במשך עשרות שנים.
בשנת 1976 קבל ד"ר בן ציוני תואר "מומחה ברפואה וטרינרית קלינית".
לאחר תקופה קצרה של עבודה מקבילה עם חיות משק וחיות בית נפרד ד"ר בן ציוני מריח הרפת וניחוח החציר ופתח מרפאה לחיות מחמד בקריית טבעון בשנת 1977 ובהמשך, מרפאות נוספות בחיפה ובקריות בהן הועסקו רופאים ווטרינריים נוספים. לימים מכר את המרפאות הנוספות והתרכז במרפאה הביתית בקריית טבעון עד לפרישתו בשנת 2016.
אשתו של ד"ר בן ציוני, ויקי, נפטרה ממחלה ממארת בגיל 57 ולזכרה הוציא ד"ר בן ציוני את ספרו "נשיכה ראשונה", מקבץ סיפורים קצרים על חיות ואנשים. במהלך עשרות השנים זכה לצבור חוויות מרתקות בעת שטיפל בבעלי חיים, קטנים כגדולים, ומעט מחוויותיו רכז בספר זה העוסק יותר בבני אדם, בעלי החיות ותגובותיהם המרתקות והבלתי צפויות, מאשר בחיות עצמן. בשנת 2018 כתב גרסה חדשה ומורחבת של הספר אשר תורגמה לאנגלית והופצה בעולם בהוצאת אמאזון בשם "Love at first bite"
בשנת 2000 השלים, יחד עם ד"ר בועז ארצי, שהיה אז סטודנט לרפואה וטרינרית וכיום פרופסור באוניברסיטת קליפורניה, מחקר שגילה שימוש חדש ב Lufenuron ששמש עד אז כתרופה ביולוגית להשמדת פרעושים, ובשימוש החדש כתרופה ראשונה במעלה לטיפול בפטריות של בעלי חיים. המחקר פורסם במגזין האמריקאי היוקרתי. Journal of the American Veterinary Medical Association וכן ב"הקליניקה" דו ירחון לרפואת חיות מחמד של עמותת הרופאים הווטרינרים ד"ר בן ציוני וד"ר בועז ארצי מכרו את הפטנט לחברת התרופות השווייצרית נוברטיס. חברת נוברטיס המשיכה ביצור הלופנורון שהפך לתרופה ראשונית במעלה נגד פטריות בבעלי חיים בעיקר בזכות היותה נטולת תופעות לוואי לעומת תרופות מקבילות בעלות תופעות לוואי חמורות. ד"ר יאיר בן ציוני וד"ר בועז ארצי הציגו את המחקר בכנס בינלאומי בסן אנטוניו, טקסס באפריל 2001 בפני 1200 רופאים וטרינרים. המחקר הכה גלים וד"ר בן ציוני הוזמן להרצות בכנסים וטרינרים רבים בארצות הברית, אירופה ואסיה ובין השאר הרצה בפקולטה לרפואה ווטרינרית באוניברסיטת דייוויס בקליפורניה. בעקבות תגלית השימוש בלופנורון לטיפול בפטריות נערכו מאות מחקרים בעולם כולו שאוששו את ההמצאה. בקנדה ובמקומות אחרים בעולם משמש הלופנורון, בתנאים מסוימים, לטיפול בפטריית ה Candida בבני אדם. מחקרים העוסקים בשימוש לבני אדם נערכים כיום במקומות שונים בעולם.
משפחה
לד"ר בן ציוני 4 בנים ובנות: אורי הבכור, ארכאולוג ומתכנן ערים המשמש כמנהל המועצה לשימור אתרי מורשת במחוז הצפון והעמקים, רוני, בוגרת "בצלאל" אשר נולדה באירן בתקופת שהות המשפחה שם, היא גרפיקאית עצמאית. גיא בן ציוני המוזיקאי, משמש כפרופסור לוויולה ולמוזיקה קאמרית באוניברסיטת לייפציג בגרמניה ומקיים קריירה חובקת עולם, ושירי הבת הצעירה היא רופאת ילדים בכירה בבית החולים "שניידר" בפתח תקווה מומחית ברפואה דחופה לילדים. לד"ר בן ציוני 11 נכדים.
ד"ר בן ציוני הוא נגן חליליות מילדות והוא הופיע במאות רבות של הופעות וערבי שירה בכל מהלך חייו.
מערך טורי
מערך טורי (אנגלית: Line of battle), או שדרת קרב, הוא מונח בלוחמה ימית, המתאר את היערכותן של אוניות מלחמה בטור, זו אחרי זו, כך שנוצרת שדרה ארוכה, קו של אוניות. הטקטיקה של המערך הטורי נוצרה עם התפתחות הטקטיקה הימית במהלך המאה ה-17. עד אמצע המאה התנהלו קרבות ימיים ללא סדר כלשהו. כל אונייה מצאה לעצמה אונייה יריבה, והתמודדה מולה בדו-קרב אחד מול אחד. ואולם, במהלך המאה ה-17 החלו הציים, בעיקר הצי הבריטי והצי ההולנדי, לסדר את כל אוניות המלחמה בשדרה, כלומר בטור עורפי. הצי היה נכנס לקרב בקו ארוך, וכך ניתן היה לרכז את האש של כל הספינות, או חלק גדול מהן, על מטרות מסוימות. בנוסף, בדרך זו היה מתגלה לאויב רק הצד החמוש והמוגן יותר של הספינות, ואילו הצדדים הפגיעים יותר - החרטום, ובמיוחד הירכתיים - היו מוגנים.
התפתחות
הלוחמה הימית בימי הביניים הייתה בעיקר באמצעות השתלטות פיזית על אוניית האויב (Boarding). אוניות המלחמה שאפו להתקרב עד לאונייה היריבה עד למגע ממש, ואז היו עוברים חיילים מסיפון לסיפון ומשתלטים על היריב. ואולם, החל מן המאה ה-16 החלו התותחים להיות הנשק העיקרי בקרבות ימיים. התותחים הלכו והשתכללו, קצב האש שלהם עלה ויכולת ההרס שלהם עלתה גם היא.
במאה ה-16 החלו להופיע גם אוניות מטיפוס חדש, הגליאון. ספינות אלה היו בעלות גוף ארוך יותר ו נמוך יותר, וכן חתך צר יותר. האורך הרב יותר איפשר יציבות רבה יותר בעת השיט יחד עם יכולת תמרון גבוהה יותר, והחתך הצר צמצם את התנגדות הרוח והגדיל את מהירות האונייה. המבנה החדש של הגליאון גם איפשר נשיאת תותחים רבים יותר לאורך צדי האונייה.
הקרב בין הצי הבריטי לארמדה הספרדית ב-1588 הוא דוגמה למעבר הטכנולוגי האמור. האוניות הספרדיות נשאו תותחים כבדים מאוד, במשקל 23 ליטראות, אך מטרתם של אלו הייתה סיוע להשתלטות הפיזית על אוניות האויב. האוניות עצמן היו יחסית מגושמות ואיטיות. לעומתן, האוניות האנגליות נשאו תותחים קלים בהרבה, בני 8 ליטראות, והיו בעלות יכולת תמרון רבה בהרבה. האנגלים שאפו להכריע את הקרב בעזרת תותחיהם בלבד, ולחמוק מניסיונות ההשתלטות הפיזית של הספרדים. שני הצדדים לא הצליחו להגיע לידי הכרעה, ורצף של טעויות ואסונות הוא שהכריע את הארמדה הספרדית.
עם השנים, כאמור, השתפרו התותחים והחלו להיות בעלי כוח הרס רב יותר ויותר. הקרבות הימיים החלו להתבסס בעיקר על אש התותחים; כאשר הציים היריבים התנגשו בחרה כל אונייה לעצמה יריב, והחלה בדו-קרב משלה. חוסר הסדר הקשה על ניצול מלא של כוח האש של הצי, גם מחשש לפגיעה באוניות ידידותיות, שהיו עלולות להיות בקו האש. בשל כך התגבשה במהלך המאה ה-17 תפיסת המערך הטורי. המערך הטורי השליט סדר בתנועת הצי, ואיפשר לכל האוניות בשדרת הקרב לנצל את מלוא כוח האש שלה, במטח דופן מלא. כמו כן, סידור האוניות במערך טורי איפשר לכל הצי לירות, ומנע מצב שבו חלק מהאוניות מוגבלות בירי בשל תנועת חברותיהן.
שינויים
יצירת המערך הטורי דרשה שינויים טכנולוגיים: כדי שאוניית מלחמה תוכל להיות חלק משדרת הקרב, היה עליה לשאת תותחים רבים, בעלי יכולת לירות קליעים כבדים יחסית. אונייה בעלת כוח אש נמוך לא הייתה יעילה ולא היה טעם לשלבה במערך. מעבר ליכולת הירי, היה על האונייה המשולבת בשדרת הקרב להיות מסוגלת לשאת פגיעות משמעותיות מצד האויב. דרישות אלה הולידו את אוניית הקו - אונייה המסוגלת להיות חלק מהקו, שדרת הקרב (באנגלית: Line of Battle Ship, שם שהפך ל-Ship of the Line). באמצע המאה ה-17 היו אוניות בעלות שני סיפונים שנשאו 50 עד 60 תותחים עיקר שדרת הקרב, אך במאה ה-18 תפסו את מקומן אוניות גדולות יותר בעלות 74 תותחים ויותר, ואף אוניות בעלות 100 תותחים ומעלה.
הפעלת שדרת הקרב דרשה גם שינוי ארגוני מהותי. כדי לארגן את הצי בשדרת קרב היה צורך בפיקוד מרכזי יעיל, באימונים רבים ובמשמעת גבוהה, הנשענים על תורת לחימה שנבנתה בדייקנות מתמטית. היה צורך בגוף של קצינים מקצועיים מנוסים, ובממשלה שתממן בצורה מסודרת את בניית האוניות המתאימות. זו הייתה הדרך לבניית ציים לאומיים גדולים יותר ויותר; עבר זמנם של היזמים הפרטיים שבנו אוניות והפעילו אותן כחלק מהצי הלאומי.
חסרונות
המערך הטורי היה יעיל כאשר צי האויב לא היה ערוך במערך דומה. כאשר שני הציים היו ערוכים במערך טורי, הפכו הקרבות להיות חסרי הכרעה: כל צד ניסה להישאר מחוץ לטווח צי האויב, ולירות אש תותחים בטווח ארוך בתקווה לפגוע ב וב וכך להוציא את אוניות האויב מכלל פעולה. הצי הצרפתי נקט טקטיקה כזו: אוניותיו היו נערכות ב, ומשם יורות בטווח ארוך אל הצי הבריטי שבדרך כלל נערך ב. האוניות הבריטיות היו סופגות נזקים ונאלצות לפרוש מן הקרב, והצי הצרפתי היה יכול לנתק מגע ללא נפגעים רבים. הוראות האדמירליות הבריטית היו נוקשות מאוד ואסרו את שבירת שדרת הקרב, ובשל כך עד 1782 לא ניצח הצי הבריטי בשום קרב נגד צי בגודל דומה. רק בקרב הקדושים, 9 - 12 באפריל 1782, שבר האדמירל הבריטי ג'ורג' רודני את המערך הטורי והביס את הצי הצרפתי שעמד מולו. גם בקרב טרפלגר (21 באוקטובר 1805) הצליח אדמירל הוריישו נלסון לשבור את המערך הטורי של הצי הספרדי-צרפתי המשולב על ידי יצירת שני טורים שהתקדמו בניצב לטור האויב.
עידן הקיטור
החל מאמצע המאה ה-19 השתנו לגמרי פניה של הלוחמה הימית עם השינויים המהפכניים שחלו בהנעת אוניות המלחמה, בחימושן ובמיגונן. אוניות הקו העשויות מעץ, המונעות בכוח הרוח והחמושות בתותחים נטעני לוע שהיוו את עיקרם של ציי המלחמה בתחילת המאה ה-19 פינו את מקומן לאוניות מונעות קיטור עשויות ממתכת, מוגנות בשריון ברזל ופלדה כבד, וחמושות בתותחים נטעני מכנס. השינויים הטכנולוגיים העצומים דרשו התאמות של הטקטיקות הימיות, ובמשך רוב המאה לא היה ברור כלל אם עידן המערך הטורי חלף מן העולם. ואולם, בתחילת המאה ה-20 הסתבר כי שדרת הקרב עדיין יעילה, אם כי בדרכים שונות. סידור הצי במערך טורי כדי לחצות את ה-T של צי האויב נחשב לתמרון מכריע, והצלחתו של הצי הקיסרי היפני לחצות את ה-T של הצי הרוסי הקיסרי בקרב צושימה (27 - 28 במאי 1905) הייתה המפתח לניצחונו בקרב. גם בקרב יוטלנד, הקרב הימי הגדול ביותר במלחמת העולם הראשונה (31 במאי - 1 ביוני 1916), הצליח הצי הבריטי הערוך בשדרת קרב לחצות את ה-T של הצי הגרמני הקיסרי, אך בשונה מקרב צושימה, במקרה זה הצליחו הגרמנים לחמוק מן הבריטים.
מונאמי
מונאמי (בקוריאנית: 모나미; באנגלית: Monami Co., Ltd; תרגום חופשי של השם מצרפתית: החבר שלי) היא חברה מסחרית קוריאנית העוסקת בייצור ציוד הדפסה, ציוד משרדי, עטים וכלי כתיבה אחרים. היא נוסדה בשנת 1960, וכיום היא חברה מובילה בנתח השוק הדרום-קוריאני.
נענע (פירושונים)
ראו גם
}}
רמית (עוף)
אורך הרמית 10-12 ס"מ ומשקלה עד 20 גרם. היא בעלת ראש גדול עם מסיכה שחורה על העיניים, מקור חרוטי אפור, גוף לבן עם כנפיים חומות וקצוות וזנב שחורים. היא קרובתו הרחוקה של הירגזי.
הרמיות מקננות בעיקר על עצים במרכז אירופה שם הן בונות על ענף זקור קן הבנוי מקורי עכביש ומסיבי צמחים. הקן בנוי הפוך עם פתח קטן לציפור ומתחתיו נמצא אזור הקינון.
הרמיות ניזונות מזרעים ומחרקים ובעונת הרבייה שני בני הזוג יוצאים ללקט מזון. הרמית הנקבה יכולה לבגוד בזכר אך להטיל את הביצים אצלו בקן. לעיתים היא גם עוזבת את הקן לגמרי והזכר נשאר לטפל בצאצאיו וגם באלה שאינם צאצאיו.
אמנדה רנטגן-מאייר
אמנדה מאייר-רנטגן (בגרמנית: Amanda Röntgen-Maier; 19 בפברואר 1853 – 15 ביולי 1894) הייתה כנרת ומלחינה שוודית. היא הייתה האישה הראשונה שסיימה תואר בלימודי ניהול מוזיקלי מן הקולג' המלכותי למוזיקה של סטוקהולם, בשנת 1869.
ביוגרפיה
אמנדה מאייר נולדה לבית מוזיקלי בלנדסקרונה וגילתה כישרון מוזיקלי מגיל צעיר. ראשית הכשרתה בכינור ובפסנתר הייתה אצל אביה. בגיל שש-עשרה החלה מאייר ללמוד בבית הספר המלכותי למוזיקה בסטוקהולם, שם למדה כינור, עוגב, פסנתר, צ'לו, הלחנה והרמוניה.
מאייר הופיעה בנגינת קונצ'רטי לכינור הן בשוודיה והן מחוצה לה. היא המשיכה ללמוד הלחנה אצל קרל ריינקה והאופטמן ריכטר בקונסרבטוריון של לייפציג וכינור אצל אנגלברט רנטגן, קונצרטמייסטר בתזמורת הגוונדהאוס באותה עיר. בתקופה זו חיברה סונאטה לכינור, שלישיית פסנתר וקונצ'רטו לכינור ותזמורת. הקונצ'רטו שלה לכינור בוצע לראשונה ב-1875, עם מאייר כסולנית, וקיבל ביקורות חיוביות.
בלייפציג פגשה את הפסנתרן והמלחין הגרמני-הולנדי יוליוס רנטגן, בנו של המורה לכינור של מאייר, אנגלברט רנטגן. אחרי מות אביו, נישא הזוג בשנת 1880 בלנדסקרונה ועבר לאמסטרדם. הנישואים שמו קץ להופעותיה הפומביות של אמנדה, אבל הזוג המשיך לארגן סלונים מוזיקליים והופעות מוזיקליות באירופה של אנטון רובינשטיין, יוזף יואכים ויוהנס ברהמס.
בשנת 1887 חלתה רנטגן-מאייר בשחפת. בתקופת מחלתה, שהה הזוג בניס ובדאבוס. יצירתה האחרונה הייתה רביעיית פסנתר, שחוברה במהלך נסיעה לנורווגיה בשנת 1891. היא מתה ב-1894 באמסטרדם.
אדיר נעמן
אדיר בניהו נעמן (נולד בי"ד בתשרי ה'תשמ"ה, 10 באוקטובר 1984) הוא ראש המועצה האזורית שפיר.
תולדות חייו
נולד לפנחס ולמרים, החמישי מבין שישה אחים וגדל במרכז שפירא. אביו פנחס הקים את הפנימייה הצבאית תורנית לפיקוד אור עציון במרכז שפירא, ופיקד עליה 18 שנים. למד בבית הספר היסודי האזורי שפיר. לאחר לימודי התיכון בישיבת אור עציון למד בישיבת ההסדר קרני שומרון. בשנת 2003 התגייס לצה"ל במסלול הסדר, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 101. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לחטיבת הצנחנים ומונה למפקד מחלקה בגדוד 101.
לאחר שחרורו מצה"ל למד הנדסה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והחל לעבוד באלתא מערכות. לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-2018 התמודד על ראשות מועצה אזורית שפיר מול ראש המועצה שכיהן באותה תקופה אשר אברג'ל ושני מועמדים נוספים ונבחר בסיבוב הראשון עם 46.94% מהקולות. ב-21 בנובמבר 2018 החל לכהן כראש המועצה.
נעמן נשוי לאילנית ואב ל-5, מתגורר במרכז שפירא.
סוד'ורוי
סוד'ורוי (בפארואזית: Suðuroy מה שמזכיר את המילה דרום באנגלית) הוא הדרומי ביותר באיי פארו. משמעות שם האי בפארואזית הוא "האי הדרומי".
האי נפרס על פני שטח של 166 קמ"ר וסמוך אליו נמצא האי ליטלה דימון שאינו מיושב, והוא הקטן ביותר מ-18 איי פארו.
בשנת 2005 חיו באי כ-5,000 איש, אך מאז חלה ירידה בתושבי האי ונכון לשנת 2017 חיו באי 4,607 תושבים
גאוגרפיה
שטח האי 166 קמ"ר ומתגוררים בו כ-4,600 תושבים (2016). הנקודה הגבוהה באי היא פסגת ההר גלוגרניר (Gluggarnir), שגובהו 610 מטרים.
גאלאן, מלך הפיקטים
גאלאן אריליך (באנגלית: Galan Erilich), היה מלך הפיקטים, בראשית המאה השישית.
על פי "דברי ימי הפיקטים" גאלאן מלך במשך 12 שנים לאחר מותו של דרסט השני. לאחר מותו של גאלאן עלו לשלטון דרסט בן אואודרוסט ודרסט בן גירום, אשר מלכו יחדיו.
למונט דוזייר
למונט דוזייר (באנגלית: Lamont Dozier; 16 ביוני 1941 – 9 באוגוסט 2022) היה פזמונאי ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
קריירה
דוזייר היה ידוע במיוחד כחלק מהצוות הולנד-דוזייר-הולנד, שהיה אחראי לכמה מהלהיטים המזוהים עם חברת מוטאון בשנות ה-60, וכתב את להיטיהם הגדולים של מבצעים כמרתה והוונדלאס, הסופרימס, ארבע הפסגות והאחים אייזלי. ביחד עם בריאן הולנד, שימש דוזייר כמפיק המוזיקלי של הצוות. לאחר שהצוות עזב את מוטאון בשנת 1967 ופתח חברות תקליטים משלו, החל דוזייר להופיע כזמר, ולהקליט במסגרת חברות אלו. דוזייר נפרד מהצוות בתחילת שנות ה-70.
דוזייר זכה להצלחות אף בשנות ה-80 כאשר כתב להיטים עבור זמרים כאליסון מויה וסימפלי רד. בשנת 1988 חבר לזמר פיל קולינס לכתיבת השיר "שני לבבות" (Two Hearts) עבור הסרט באסטר. השיר הגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים. במקביל המשיך להקליט ולהופיע בעצמו כזמר. בשנת 2004 הקליט גרסה עדכנית ללהיטי מוטאון שיצר בשנות השישים באלבום בשם "Reflections Of...". הגרסה המחודשת סיפקה עיון מחודש בצליל הפופי של מוטאון בשנות השישים, שדוזייר היה בין האחראים ליצירתו.
דוזייר נפטר ב-9 באוגוסט 2022. הותיר אחריו אישה, ברברה, ושלושה ילדים.
טיילור ג'נקינס
טיילור ג'נקינס (באנגלית: Taylor Jenkins; נולד ב-12 בספטמבר 1984) הוא מאמן כדורסל אמריקאי, המשמש כמאמנה הראשי של קבוצת ממפיס גריזליס מליגת ה-NBA.
ביוגרפיה
ג'נקינס נולד וגדל בדאלאס שבטקסס, ובבגרותו למד כלכלה ופסיכולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 2007 התמחה במחלקת הניהול של סן אנטוניו ספרס, וכשנה לאחר מכן מונה לעוזר מאמן בקבוצת הבת שלה מליגת הפיתוח, אוסטין טורוס. בעונת 2011/2012 זכה עם אוסטין באליפות ליגת הפיתוח כעוזר מאמן, ובסיום העונה קוּדם לעמדת המאמן הראשי של הקבוצה. בעונתו היחידה כמאמן הטורוס העמידה הקבוצה מאזן ניצחונות חיובי 27–23, והודחה בשלב חצי הגמר.
לקראת עונת מונה לעוזרו של מאמן אטלנטה הוקס, מייק בודנהולצר. בעונת השיגה אטלנטה את מאזן העונה הסדירה הטוב ביותר באזור המזרחי, 60–22, וארבעה משחקניה נבחרו להשתתף במשחק האולסטאר. במשחק האולסטאר עצמו אימן בודנהולצר את "נבחרת המזרח", וג'נקינס שימש כעוזרו. בפלייאוף 2015 העפילו ההוקס עד לשלב גמר האזור המזרחי, בו הובסו מול קליבלנד קאבלירס בתוצאה 0–4. בתקופתו באטלנטה שיתף פעולה עם שני עוזרי מאמן נוספים אשר הפכו בהמשך למאמנים ראשיים ב-NBA – קווין סניידר וקני אטקינסון – וכן עם נבן ספאחיה.
בקיץ 2018 עבר בודנהולצר לאמן את מילווקי באקס, וג'נקינס עבר יחד עמו כעוזר מאמן. הבאקס סיימו את העונה עם המאזן הטוב ביותר בליגה, 60–22, אך הודחו בשלב גמר המזרח מול טורונטו ראפטורס (2–4).
לקראת עונת מונה ג'נקינס למאמנה הראשי של ממפיס גריזליס, במקומו של ג'יי. בי. ביקרסטאף.
ג'נקינס זכה בתואר מאמן העונה בליגת ה-NBA לשנת 2021/22.
דעיכת מסלול לווייני
דעיכת מסלול לווייני (או דעיכת מקפת או דעיכת אורביט) היא נפילה הדרגתית של לוויין לכיוון כדור הארץ. במסלול נמוך הדעיכה נגרמת בעיקר בגלל כוח הגרר של האטמוספירה - התנגשות הלוויין עם מולקולות באטמוספירה מאטה את מהירותו. גורמי דעיכת מסלול נוספים הם חיכוך גאות ולחץ קרינה.
ככל שלוויין גבוה יותר, האטמוספירה דלילה יותר, ולכן כוח הגרר על הלוויין קטן יותר, עד שהופך לזניח. לוויינים במסלול לווייני נמוך (Low Earth Orbit) מקיפים את כדור הארץ בגובה שבין 200 ל-2,000 קילומטר מעליו. לוויין חייב מדי פעם לתקן את מסלולו (כיוונו ומהירותו), אחרת ישוב בהדרגה לכדור הארץ.
הירידה נעשית במסלול ספירלי, ועשויה לארוך בין ימים לאלפי שנים, לפי גובה המסלול. כשלוויין מגיע למרחק של 180 קילומטר מכדור הארץ, נותר רק זמן קצר עד כניסתו הבלתי נמנעת לאטמוספירה של כדור הארץ. רוב הלוויינים והעצמים האחרים מתכלים בחום שנוצר בעת חדירתם לאטמוספירה.
הלוויין הוותיק ביותר שעדיין לא שב לכדור הארץ הוא ונגארד 1 ששוגר ב-1958 והפסיק לפעול ב-1964. צורתו כדורית, גודלו כגודל פומלה, והוא שט סביב כדור הארץ במסלול אליפטי מאורך, עם פריגיאה של 655.6 קילומטר ואפוגיאה של 3,841.7 קילומטר. הוא צפוי להמשיך לחוג לפחות עד שנת 2250.
לוויינים גאוסינכרוניים, כגון לווייני תקשורת, משייטים גבוה יותר במרחק של 36,000 קילומטר. במרחק כזה הגרר של האטמוספירה הוא נמוך מאוד, ומסלולם של לוויינים אלה משתנה בעיקר עקב השפעות לחץ הקרינה וחיכוך הגאות, לכן תיקוני מסלול הכרחיים גם בלוויינים אלה. דעיכת מסלול מגבהים אלו כה איטית עד שטרם התרחשה כזו בפועל.
מסלולים נמוכים
אזור LEO, שבין 200 ל-2,000 קילומטר מעל כדור הארץ, הוא אזור הומה ובו נמצאים רוב הלוויינים, תחנות החלל, הטלסקופים והמעבורות. תחנת החלל הבינלאומית נמצאת בגובה של כ-400 קילומטר, טלסקופ החלל האבל בגובה כ-550 קילומטר, ובנוסף להם אלפי לוויינים שחלקם הגדול כבר אינם פעילים ומהווים פסולת חלל שמסכנת לוויינים אחרים. הלוויינים שיצאו משימוש מתקרבים בהדרגה לכדור הארץ במסלול ספירלי, כשהם מאבדים אנרגיה בגלל הגרר האסטמוספירי. המסלול האליפטי מתכווץ במהלך הדרך והופך מעגלי ככל שהוא מתקרב לכדור הארץ. עד גובה של 400 קילומטר זמן הדעיכה הוא בין ימים לשנים, ומעל גובה זה זמן הדעיכה עולה בחדות.
אורך חיים של לוויין שאינו מתקן את מסלולו, לפי גובה המסלול שבו הוא חג:
הגורמים המשפיעים על הדעיכה
התפרצויות סולאריות של השמש מגבירות את הגרר האטמוספירי. המועד והעוצמה של ההתפרצויות אינם ניתנים לניבוי מדויק, אך הן מתרחשות בצורה מחזורית בקירוב, וכל מחזור סולארי נמשך כ-11 שנה. הגרר האטמוספירי עולה בחדות בזמן המקסימום של ההתפרצות, וההשערה היא ששטף הקרינה החזקה מחמם את האטמוספירה, השכבות הדלילות יותר באזור LEO עולות מעלה, והשכבות הנמוכות והסמיכות יותר תופסות את מקומן. לפי מודלים שונים, ההבדל בצפיפות האטמוספירה בין מינימום ומקסימום פעילות של השמש הוא בשלושה סדרי גודל. באמצע מרץ 1989 היה מקסימום חזק של מחזור סולארי, ובעקבותיו היה צורך למקם מחדש מעל אלף לוויינים ששינו את מסלולם. הלוויין שחג במרחק של כ-500 קילומטר ומיועד לחקור את ההשפעה של פרצי השמש, "צנח מהמסלול כאילו נתקל בקיר לבנים", כפי שתיארו זאת החוקרים.
"חיכוך גאות" הוא כינוי לכוח הפועל על לוויין כתוצאה מכך שחלקו הפונה פנימה למסלול נע מהר יותר מצדו שפונה החוצה ונמצא במסלול גבוה יותר. העבודה שמבצע כוח זה מתבטאת בחימום הגוף שבמסלול (כך למשל ירחים כמו אנצלדוס שומרים על ליבה מותכת). האנרגיה שמועברת ללוויין באה על חשבון מהירותו במסלול, בדומה לפעולת חיכוך המאט גוף בתנועה. עם האטת המהירות מתחיל הלוויין לאבד גובה. תהליך זה איטי מאוד, אך עקבי.
לחץ קרינה ורוח השמש פועלים בשתי דרכים על הלוויין. באופן ישיר הם דוחפים את הלוויין מהשמש והלאה. פעולה זו מאטה את תנועת הלוויין לכיוון השמש בחלק אחד של המסלול אך מאיצה בחלקו השני. כך אין בממוצע האטה או האצה, אך המסלול עובר לאורך זמן הסטה כך שנקודת המסלול הקרובה לכדור הארץ והנקודה הרחוקה ממנו הולכות ונהיות קיצוניות יותר (הקרובה מתקרבת לארץ והרחוקה מתרחקת ממנו). זה בתורו גורם לעלייה בחיכוך באטמוספירה בנקודה הנמוכה ומאיץ את דעיכת המסלול.
תקנות לצמצום פסולת החלל
הרשויות הבינלאומיות הסכימו על תקנות לצמצום פסולת החלל. לוויינים בגובה LEO חייבים לחזור לכדור הארץ בתוך 25 שנה.
כדי להבטיח זמן חזרה של פחות מ-25 שנה, מפותחים אמצעים פאסיביים ואקטיביים. האמצעים הפאסיביים מגדילים את שטח פני הלוויין ובכך מגדילים את הגרר, וכוללים בעיקר מפרשים בצורות שונות שנפרשים לאחר שהלוויין סיים את תפקידו.
מסלולים גבוהים
במסלולים גבוהים יותר האטמוספירה קלושה וכוח הגרר אינו משמעותי. אזור GEO שבו נמצאים הלוויינים הגאוסינכרוניים, הוא הרבה פחות צפוף מ-LEO, אך הוא גם צר יותר, הצפיפות בו עתידה לעלות, וגם בו פסולת חלל ולוויינים שיצאו משימוש מהווים סכנה. האנרגיה הדרושה כדי להוריד לוויין מ-GEO חזרה לארץ היא גדולה משום ש-v∆ - ההפרש בין המהירות ההתחלתית למהירות הסופית - הוא גבוה, ופירוש הדבר שנחוצה כמות גדולה של דלק, ולא ריאלי לחייב לוויינים לשאת אותה. לכן לוויינים ב-GEO שסיימו את תפקידם אמורים לשמור כמות מספיקה של דלק כדי לעלות למסלול שגבוה ב-300 קילומטר מעל אזור GEO, שמכונה "מסלול בית קברות". שם הם לא יפריעו בעתיד הנראה לעין, אם כי בעתיד הרחוק מאוד יהיה צורך לפנות גם אותם ולהורידם לכדור הארץ.
בריאן הולנד
בריאן הולנד (באנגלית: Brian Holland; נולד ב-15 בפברואר 1941) הוא פזמונאי ומפיק מוזיקלי אמריקאי, הידוע כחלק מצוות הכותבים הולנד-דוזייר-הולנד בו היה חבר, ביחד עם אחיו אדי הולנד ועם למונט דוזייר. הצוות היה אחראי לרבים מהלהיטים של חברת מוטאון בשנות ה-60, וכתב עבור אמנים כמרתה והוונדלאס, הסופרימס, ארבע הפסגות והאחים אייזלי. בריאן הולנד ודוזייר שמשו כמפיקים המוזיקליים, בעוד שאדי הולנד כתב לרוב את המילים. בשנת 1967 עזב הצוות את מוטאון עקב סכסוך כספי עם הבעלים ברי גורדי, ופעל במסגרת חברות עצמאיות שייסדו, עד לשנת 1977.
בנוסף לכך הייתה להולנד קריירה קצרה כזמר בין השנים 1958 עד 1962, בחברות שונות, לרבות מוטאון. ביחד עם למונט דוזייר, כצמד קולי, הוציא סינגל יחיד בשנת 1963 ולאחר שעזבו את מוטאון, בשנות ה-70, המשיכו בפעולה כצמד קולי, ופרסמו מספר שירים בסגנון רית'ם אנד בלוז שזכו להצלחה בינונית. בשנים 1974 עד 1975 שב הולנד וניסה את כוחו כמבצע בודד.
חוסה אנטוניו רייס
חוסה אנטוניו רייס קלדרון (בספרדית: José Antonio Reyes Calderón; 1 בספטמבר 1983 – 1 ביוני 2019) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק כשחקן התקפי. נהרג בתאונת דרכים באזור סביליה.
קריירה
רייס הצטרף לקבוצת הנוער של סביליה בגיל 10. הוא הפגין כישרון רב ובזכות כך שיחק בכל רמות הנוער של המועדון. חתם על חוזה מקצוען בשנת 1999, והוא בן 15 בלבד. ערך את הופעת הבכורה שלו שנה אחת לאחר מכן, כשעלה מספסל המחליפים במשחק מול ריאל סרגוסה. מאוחר יותר זומן לסגל של הנבחרת עד גיל 17 לקראת היורו עד גיל 17.
בספטמבר 2003 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד במשחק מול נבחרת פורטוגל. הוא לא נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2004. רייס לא שיחק בנבחרת בעמדת החלוץ שאליה הוא רגיל, כיוון שהמאמן הקודם, לואיס ארגונס, העדיף להציב בקדמת חוליית ההתקפה את פרננדו טורס ואת דויד וייה, ומצד שמאל את דויד סילבה. משחקו האחרון בנבחרת היה במונדיאל 2006 מול נבחרת ערב הסעודית.
רייס ערך את הופעת הבכורה בארסנל בניצחון 2:1 על מנצ'סטר סיטי ב-1 בפברואר 2004. במשחקים שלאחר מכן הבקיע מספר שערים: יומיים לאחר הופעת הבכורה הבקיע שער עצמי במשחק גביע הליגה מול מידלסברו, חודש אחד לאחר מכן הבקיע שני שערים בניצחון על צ'לסי בגביע ה-FA (בנוסף לשער ברבע גמר ליגת האלופות) ושערים בשני המשחקים האחרונים של העונה שסייעו לארסנל לשמור על רצף משחקים ארוך ללא הפסד במסגרת הפרמייר ליג.
הוא הבקיע פעמים אחדות שלושער במשחקי הידידות של קיץ 2004. הייתה לו השפעה רבה על הפתיחה הטובה של עונת 2004/2005, לאחר שהבקיע בכל אחד מששת המשחקים הראשונים. אולם, לקראת אמצע העונה ולאחר ההפסד באולד טראפורד למנצ'סטר יונייטד, החל להפגין רמת משחק לא אחידה. למרות זאת הצליח לחזור לשחק ברמה מספקת, ובסיום העונה הבקיע שלושה שערים.
בתחילת 2005 דווח כי הוא סובל מגעגועים למולדתו, אף שהוריו ואחיו התגוררו עמו באנגליה. בפברואר 2005 החליטה תחנת רדיו ספרדית למתוח את רייס. בשיחה הבדויה שנערכה עמו התחזה אחד השדרנים לנשיא ריאל מדריד, ושאל את רייס על מעבר אפשרי למועדון הספרדי. לפי הדיווחים רייס אמר כי החיים בלונדון לא עונים על ציפיותיו, וכי הוא יקדם בברכה אפשרות של חזרה למולדתו. נטען גם כי רייס היה מעוניין לעזוב את ארסנל בגלל "אנשים רעים" הנמצאים שם.
ב-21 במאי 2005 היה רייס לשחקן השני בהיסטוריה (לאחר קווין מוראן) שמורחק מגמר גביע ה-FA בכרטיס צהוב שני. ביולי 2005 חתם על חוזה חדש למשך שש שנים והצהיר כי הוא "מצפה לקראת עונות רבות מוצלחות במועדון".
במהלך עונת 2005/2006 הצטיין במשחקים נגד ריאל מדריד, יובנטוס וויאריאל, ואף עלה כמחליף בהפסד 1:2 לברצלונה במשחק הגמר. אולם, באוגוסט 2006 הצהיר על חוסר רצונו להשתתף במשחק מוקדמות ליגת האלופות מול דינמו זאגרב, כיוון שזה ימנע ממנו לשחק בטורניר במדי מועדון אחר וישבש את מעברו האפשרי לריאל מדריד. ונגר הדיח אותו מההרכב, ובכך הגביר את חרושת השמועות על כך שהמעבר מארסנל קרוב מתמיד.
ארסן ונגר הגיב בזעם על כך שריאל מדריד משתמשת לכאורה בתקשורת בספרד על מנת לקדם את העברתו של רייס, וטען שאין זו הפעם הראשונה שהיא עושה כך. בסיום חלון ההעברות של קיץ 2006, הוסכם בין הנהלות המועדונים על כך שרייס יושאל לריאל מדריד למשך עונה אחת, כאשר בתמורה תשאיל ריאל לארסנל את ז'וליו בפטיסטה לאותה תקופה.
רייס הבקיע את שערו הראשון בבעיטה חופשית במשחק מול ריאל סוסיאדד ב-17 בספטמבר 2006. במשחק האחרון של עונת 2006/2007 ההתעניינות התקשורתית התמקדה בדייוויד בקהאם וברוברטו קרלוס ששיחקו בריאל בפעם האחרונה, אך רייס שזכה לבסוף במלוא תשומת הלב לאחר שהחליף את בקהאם הפצוע והבקיע שני שערים שסייעו לריאל לנצח 3:1 ולזכות באליפות הלה ליגה. ב-8 ביולי 2007 התמנה ברנד שוסטר למאמן ריאל, ובכך גברו הסיכויים שרייס יעבור למדריד באופן קבוע.
ב-29 ביולי דווח כי אתלטיקו מדריד קרובה מאוד לצרף את רייס לשורותיה, וונגר אישר את עזיבתו של רייס באופן סופי. למחרת עבר רייס את המבדקים הרפואיים והצטרף לאתלטיקו ב-31 ביולי למשך ארבע שנים. הנהלת ארסנל אמורה לקבל תמורת כרטיס השחקן שלו סכום של כ-8.1 מיליון לירות שטרלינג. רייס ערך את הופעת הבכורה באתלטיקו בניצחון 3:1 על לאציו במסגרת טורניר אמסטרדם (ארסנל זכתה בטורניר זה). בזמן ששיחק בארסנל הוא זכה בתואר השחקן המצטיין של הטורניר לשנת 2004. עונת 2007/2008 הייתה גרועה מבחינתו, והוא לא הצליח להבקיע ולו שער אחד ב-26 משחקים. ב-8 באוגוסט הודיעה הנהלת בנפיקה ליסבון על החתמתו של רייס בהשאלה למשך עונה אחת. בנפיקה רכשה רבע מכרטיס השחקן שלו תמורת 2.65 אירו, ורכשה את האופציה על יתר הכרטיס תמורת סכום שלא נחשף.
רייס ערך את הופעת הבכורה שלו במדי בנפיקה במשחק מול פיינורד, ודקה אחת לאחר שעלה מהספסל בעט בכדור שפגע רק בקורת השער. שערו הראשון הובקע במשחק מול ספורטינג ליסבון ב-28 בספטמבר, לאחר מסירה של פאבלו איימר הארגנטינאי. מאוחר יותר באותו שבוע הבקיע במשחק גביע אופ"א מול נאפולי, וסייע לבנפיקה להעפיל לשלב הבתים של הטורניר. ב-23 בדצמבר השלים באופן סופי את מעברו לבנפיקה. אולם בעונות 2010/2009, שב לשחק אתלטיקו מדריד.
בעונת 2010/2009 שיחק באתלטיקו מדריד, וזכה עמה בליגה האירופית, בו פתח בהרכב בניצחון 1–2 על פולהאם במשחק הגמר, ובסופר קאפ האירופי, בו הבקיע את השער הראשון בניצחון 2:0 על אינטר מילאנו.
מותו
ב-1 ביוני 2019 נהרג רייס בגיל 35 בתאונת דרכים ליד אוטררה, עיר הולדתו.
מחקירת התאונה עלה כי רייס, שנהג ברכב, נסע במהירות מופרזת של 237 קמ"ש. הוא איבד את השליטה ברכב כשאחד הצמיגים התפוצץ, הרכב סטה לצד הכביש, התהפך מספר פעמים ועלה באש. יחד איתו מתו עוד שני בני דודיו שהיו ברכב.
לפני תחילת משחק גמר ליגת האלופות 2018/2019 בין טוטנהאם לליברפול נערכה דקת דומיה לזכרו של רייס. שחקנים רבים פרסמו הודעות פרידה ברשתות החברתיות, כשחלקם גם הזכירו שרייס נסע במהירות מופרזת, וביקשו להעלות את המודעות על הסכנה שבכך.
לאות הזדהות, כל משחקי המחזור ה-41 של הליגה הספרדית השנייה שנערכו ב-3 ביוני 2019 נפתחו בדקת דומיה לזכרו.
שיאים
שיאן הזכיות בליגה האירופית: 5 זכיות.
השחקן הספרדי הראשון שזוכה באליפות אנגליה: 2004/2005
מסילת הברזל קארס-אחלכלכי-טביליסי-באקו
מסילת הברזל קארס-אחלכלכי-טביליסי-באקו או מסילת הברזל קארס-טביליסי-באקו (טורקית Bakü-Tiflis-Kars או BTK) הוא פרויקט קו רכבת אזורי מתוכנן המחבר בין טורקיה, גאורגיה ואזרבייג'ן. ההערכה הייתה שהפרויקט יסתיים בשנת 2010 אולם נדחה לשנת 2013. בפברואר 2014 הודיע שר התחבורה של אזרבייג'ן, זייה ממדוב, כי הפרויקט לא יושלם לפני המחצית השנייה של 2015. בספטמבר 2015 נדחתה שוב הפתיחה לתאריך לא ידוע ב-2016, ובעקבות פגישה חמישית בפברואר 2016, הכריזו משרדי החוץ של שלוש המדינות כי קו הרכבת יושלם בשנת 2017. קו הרכבת נפתח ב-30 באוקטובר 2017.
המסילה
בסך הכל מתוכננות לבניה 98 ק"מ של מסילה חדשה שתעבור מקארס לאחלכלכי מתוכם 68 ק"מ יעברו בשטח טורקיה ו-30 ק"מ יעברו בשטח גאורגיה. בנוסף יחודשו הקווים הקיימים בין אחלכלכי לטביליסי ובין טביליסי לבאקו, השייכים לרכבת גאורגיה, ויעברו מודרניזציה.
קו מסילת הברזל החדש מיועד לספק מסלול נסיעה אלטרנטיבי לקו הקיים, קו מסילת הברזל קארס-גויומרי-אחלכלכי, שיצא מכלל שימוש כבר בשנת 1993, כאשר טורקיה סגרה את גבולה עם ארמניה כתמיכה לאזרבייג'ן בסכסוך שלהם על נגורנו קרבאך שהביא למלחמת נגורנו קרבאך בין הארמנים והאזרים דוברי הטורקית. בינואר 2005, נחתם הסכם רב צדדי בין טורקיה, גאורגיה ואזרבייג'ן המסדיר את אופן ולוח הזמנים של המסילה. אולם האיחוד האירופי וארצות הברית הצהירו כי לא יתמכו ולא יסייעו בקידום תהליך בניית המסילה.
על פי ההסכם תממן אזרבייג'ן את תוואי המסילה שעובר בגאורגיה בהלוואה של 220 מיליון דולר למשך 25 שנה בריבית שנתית של 1% בלבד. הסכם ההלוואה המטפל בעניין כבר נחתם בין אזרבייג'ן לחברה הממשלתית הגאורגית "מראבא-קארסי ראילרואד אל.אל.סי". בספטמבר 2007, העבירה קרן הנפט הממלכתית של אזרבייג'ן את 50 מיליון דולר הראשונים של ההלוואה.
ב-21 בנובמבר 2007, פתחו באופן רשמי נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב, נשיא גאורגיה מיכאיל סאקשווילי ונשיא טורקיה עבדוללה גול את העבודות על מסילת הברזל בטקס הנחת אבן הפינה בכפר מראבא שבדרום גאורגיה, ופסי הרכבת הראשונים הונחו במרץ-אפריל 2008.