cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריכרד קרונר
קורות חיים
בנוסף למחויבותו להגל, פרסם קרונר ב-1931 את הספר: "Kulturphilosophische Grundlegung der Politik" ("בסיס תרבות-פילוסופי של הפוליטיקה"), שבו מתח ביקורת על רעיון "המדינה המוחלטת" שבו דוגלים הפשיזם והבולשביזם כאחד. ייתכן שהגישה הפוליטית השמרנית אך הדמוקרטית שהובעה בספר הייתה אחת הסיבות לכך שאחרי שהנאצים "תפסו את השלטון", הפריעו להרצאותיו, אם כי כמשתתף פעיל במלחמת העולם הראשונה הוא רשמית עדיין לא היה מושפע מחוק לשיקום שירות המדינה המקצועי. זה הוביל להעברה כפויה לאוניברסיטת גתה בפרנקפורט ב-1934. שם הומלץ לו בדחיפות לפרוש מרצונו כדי למנוע נזק אישי נוסף. קרונר קיבל את העצה והלך אל גיסתו קלייר קאופמן (1897–1942), שלמדה אף היא אצל ריקרט ב-1935 בברלין. ב-1938 החליט לבסוף להגר לאנגליה, שם לימד באוניברסיטת אוקספורד במשך שלוש שנים. ב-1940 עבר לבסוף לארצות הברית, שם לימד פילוסופיה של הדת ב בניו יורק מ-1941 ועד פרישתו ב-1952.
עין אל-חילווה
עין אל-חילווה (מערבית: عين الحلوة, מילולית: "המעיין המתוק/היפה") הוא מחנה פליטים פלסטינים הגדול מסוג זה בלבנון. המחנה ממוקם בפרברי העיר צידון, כ-50 ק"מ מצפון לגבול ישראל.
הכשרת כלים
בהלכה, הכשרת כלים היא פרוצדורה המתבצעת על מנת להכשיר לשימוש כלי בישול, אפייה ומאכל שנעשה בהם שימוש קודם במאכלים לא כשרים באופן שגרם להיבלעות טעם האיסור בדפנות הכלי.
עין אל-חילווה
המחנה הוקם ב-1948 על ידי הוועד הבינלאומי של הצלב האדום כדי ליישב בו פליטים מכפרים ערביים בארץ ישראל: עמוקה, ספוריה, שעב, טייטבא, מנשייה, אל-סימירה, אל-נאר, אל-סופסף, חיטין, ראס אל-אחמר, אל-טירה ותרשיחא שבנפות צפת ועכו שבגליל העליון. עם תושביו המוכרים של המחנה נמנה הקריקטוריסט נאג'י אל-עלי, שגלה ללבנון עם משפחתו בגיל 10 בעת מלחמת העצמאות.
הכשרת כלים
הכשרת כלים נעשית גם לצורך השמשת כלים לבישול חלבי לאחר שבושל בהם בשר ולהפך, או לצורך שימוש בכלים במהלך חג הפסח כשנעשה בהם שימוש קודם במאכלי חמץ. ככלל, ההכשרה נעשית באותו אופן שבו נבלע האיסור בדופני הכלי ("כבולעו כך פולטו").
עין אל-חילווה
בתחילת המאה ה-21 התגוררו במחנה למעלה מ-70,000 בעלי מעמד פליט. בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה הגרו אליו פליטים סורים ומצבת האוכלוסייה מתקרבת ל-120,000 תושבים.
הכשרת כלים
מקור הדין
בספר במדבר מסופר שלאחר מלחמת מדיין, חזרו הלוחמים עם שלל מדיין בידיהם, ואלעזר הכהן צווה אותם להכשיר את כלי המדיינים בטרם ישתמשו בהם:.
עין אל-חילווה
מלחמת לבנון הראשונה
ביוני 1982, במהלך מלחמת לבנון הראשונה, התנהלו במחנה עין אל-חילווה קרבות בין לוחמי צה"ל ומאות מחבלים שנלחמו מאחורי אוכלוסייה אזרחית במחנה וסירבו להיכנע. הקרבות סביב המחנה היו קשים וארוכים. המחבלים היו מצוידים באמצעי לחימה רבים. על הקרב בעין אל-חילווה אמר תא"ל יצחק מרדכי, שתחת פיקודו כמפקד עוצבת הגליל פעלו הכוחות שלחמו וכבשו את המחנה:
הכשרת כלים
מקור הדין
חז"ל בארו שכתוצאה מבישול מאכל בסיר, טעמו נבלע בדפנותיו. וכיוון שבעת בישול נוסף בסיר, הטעם שנבלע בדפנות נפלט אל התבשיל ונבלע בו, קבעה התורה שיש להכשיר את הכלים שבלעו איסור, אם רוצים לעשות בהם שימוש חוזר. חשש בליעה זה אינו קיים במאכלים קרים שאינם חריפים.
עין אל-חילווה
לאחר המלחמה
במהלך התקופה שלאחר המלחמה עברו למחנה פליטים ממחנה נבטיה (نبطية), שנפגע קשות בקרבות ומאוחר יותר נחרב. במהלך תקופה זו היוו את הכוח הדומיננטי במחנה ארגונים שנתמכו על ידי סוריה, ובייחוד ארגונו של אבו נידאל. בסוף שנות ה-80 עלה בידי פת"ח להשתלט על מוקדי הכוח במחנה. ב-1993 הצליח כוח בראשותו של מוניר אל-מקדח, המקורב לחזבאללה ולאיראן, להשתלט על המחנה. אל-מקדח השתלב מאז מחדש בפת"ח.
הכשרת כלים
כללי ההכשרה
על פי ההלכה חלק מהכלים ניתנים להכשרה באמצעות הליך שגורם למזון שנבלע בדפנות להיפלט החוצה.
כליזמר (מסורת מוזיקלית)
כְּליזְמֶר (הלחם של המילים כלי־זמר) היא מוזיקה יהודית שמקורה ביהדות מזרח אירופה, ושורשיה מצויים גם במסורות מוזיקליות מקומיות. כלי הנגינה העיקריים המשמשים במוזיקה זו הם קלרינט, כינור, תוף, קונטרבס, ואקורדיון. בעבר היה הכינור הכלי הנפוץ ביותר, אך כיום נגינה על קלרינט היא הנפוצה ביותר בקרב כליזמרים. ניגון הכליזמרים נעשה לעיתים על ידי נגן בודד אך לרוב מאורגן כלהקה הכוללת בין שלושה לשלושה עשר נגנים. להקות קטנות של כליזמרים כוללות כלי סולו (קלרינט/כינור), כלי בס (הקונטרבס) וכלי הקשה (תוף) ששימש למקצב. בלהקות גדולות היו שני כינורות כאשר אחד מהם משמש כינור שני, וכן שני חלילים או חצוצרות, קונטרבס וכלי הקשה מסוגים שונים: צימבאַל, תוף או מצלתיים.
הכשרת כלים
כללי ההכשרה
הכלל המרכזי שננקט בתלמוד לעניין זה, הוא "כבולעו כך פולטו". כלומר, באותו אופן שבו "בלע" הכלי את טעם המאכל, כך יש להוציא ולפלוט אותו. קיימת מחלוקת עקרונית, בעלת משמעות הלכתית רבה, לגבי כלל זה: דעת השולחן ערוך היא, שיש לבחון כל כלי לפי רוב שימושו, ולכן אם רוב השימוש בכלי מסוים הוא ללא חום - אינו צריך הכשרה, גם אם לפעמים משתמשים בכלי זה בחום. לעומתו הרמ"א פוסק, שיש להחמיר ולנהוג בכל כלי לפי השימוש החמור יותר שנעשה בו, כך שגם אם רוב שימושו לא היה בחום, ורק לפעמים משתמשים בו בחום - הוא צריך הכשרה. לדוגמה: כוסות שתייה - לפי השו"ע אינן צריכות הגעלה, כי השימוש העיקרי שלהם הוא לשתייה פושרת או קרה, ואילו לפי הרמ"א - הן צריכות הכשרה, כי לפעמים משתמשים בהן לשתייה חמה.
כליזמר (מסורת מוזיקלית)
נגינת הכליזמרים במזרח אירופה ליוותה את מרבית אירועי מחזור החיים בקהילות השונות ובכלל זה אירועי שמחה ואבל. כיום, מוזיקת הכליזמרים מנוגנת בעיקר בחתונות וכן בשמחות קהילתיות וכלל־יהודיות אחרות, דוגמת הכנסת ספר תורה ואירועי ל"ג בעומר במירון. מתחילת שנות האלפיים ישנה עדנה מחודשת למוזיקת הכליזמרים בישראל, ומתקיימים פסטיבלים ואירועי כליזמר רבים ברחבי ישראל, שאורכם מערב אחד ועד שלושה ימים. פסטיבלים כאלו יש מדי שנה בצפת, ברעננה, בעמק חפר, ועוד.
הכשרת כלים
כללי ההכשרה
ישנם כלים שאינם ניתנים להכשרה כלי חרס ודומיהם (לדעת הרמ"א גם כלי זכוכית), משום לא ניתן "להוציא" מהם את הטעם ה"בלוע" בדפנותיהם, וכן כלים שלא ניתן להעבירם את התהליכים הללו בלא שיינזקו.
כליזמר (מסורת מוזיקלית)
נגני כליזמרים מפורסמים כיום הם גיורא פיידמן, ישראל זוהר, מוסא ברלין, חיליק פרנק, ברני מרינבך, אנדי סטטמן, חנן בר סלע, נחמן צוקר ואברהם בלטי.
עין אל-חילווה
לאחר המלחמה
מכיוון שצבא לבנון אינו מורשה להיכנס לשטח המחנה, הוא מכונה לעיתים בתקשורת הלבנונית "אזור עברייני" על ידי התקשורת הלבנונית, ונמלטו אליו מספר רב של מבוקשים על ידי השלטונות הלבנוניים. עיתונאי לבנוני כינה את המתרחש במחנה ב-2004 כ"אנרכיה".
כליזמר (מסורת מוזיקלית)
תקופה
רובה של פעילות של להקות הכליזמרים היה בסוף המאה ה־19 ועד תחילת המאה ה־20, אך עד היום ישנה מסורת כליזמרים משתמרת.
עין אל-חילווה
לאחר המלחמה
ב-2007 התפתחו עימותים בין הרשויות הלבנוניות לבין גורמים בארגון הטרור הסוני-פונדמטליסטי "פתח אל-אסלאם" (המקורב לסוריה אך גם לאל-קאעידה) אשר פועלים מתוך מחנות הפליטים וארגון טרור אסלאמיסטי-ג'יהאדיסטי נוסף, "ג'נד א-שאם" (جند الشام) פועל בלא מפריע מן המחנה.
כליזמר (מסורת מוזיקלית)
תקופה
מהמאה ה-15 והלאה היו להקות הכליזמר מצויות כמעט בכל ערי התפוצות באירופה, והיו מוזמנות אף לחגיגות של נוצרים ומועדפות עליהם - בשל צניעותם ופיקחותם של הכליזמרים. העדפה זו גררה בעקבותיה פעולות מצד הנגנים הנוצריים והרשויות המקומיות, אשר התבטאו בגזירות, הגבלות, הטלת קנסות ומיסים כבדים, אשר הכליזמרים היהודים בערי גרמניה נאלצו לעמוד בהם. במאות ה-16–18 הרשויות אף הגבילו את מספר חברי הלהקה והימים והשעות בהם הותרו לנגן. לעיתים, היו אלו רבני הקהילות עצמם שהטילו הגבלות על הכליזמרים מטעמים הלכתיים. למרות זאת, להקות הכליזמר היו רבות ונגנים מערים שונות כגון פראג, וורמס ואופנבך על המיין התפרסמו ברחבי אירופה.
עין אל-חילווה
לאחר המלחמה
ב-2007 פרסם היומון הערבי "א-שרק אל-אווסט" כתבה שתיארה את התנאים הקשים במחנה, שהפכו פעילים בתנועות שמאל חילוניות לפעילי ג'יהאד.
כליזמר (מסורת מוזיקלית)
תקופה
באירועים יהודיים, לעיתים רבות הופיעו הכליזמרים כשהם מלווים בבדחנים.
עין אל-חילווה
לאחר המלחמה
מדי פעם ישנם קרבות בין חמושים במחנה ובעימותים בין אנשי פתח וקבוצות איסלאמיות נהרגו 10 אנשים באפריל 2017. ב-18 באוגוסט החלו בעיר עימותים חריפים בין קבוצות חמושות יריבות, ביניהן- פתח, חמאס, הג'יהאד, דאעש, ג'בהת אלנוסרא ועוד.
הכשרת כלים
שאלות חדשות בדיני ההכשרה
שאלה נוספת שהתעוררה בפני הפוסקים בדור האחרון היא מה דינם של כלי מתכת בני ימינו, שמחמת התפתחות הטכנולוגיה וההיגיינה אינם בולעים טעמים אל דפנותיהם באופן שעלול להשפיע על טעמו של התבשיל הבא שמתבשל בהם.
כליזמר (מסורת מוזיקלית)
מאפיינים מוזיקליים
שורשי מוזיקת הכליזמר צמחו מתוך התרבות היהודית-אירופאית, והושפעו בעיקר מניגונים מסורתיים, חזנות יהודית ומוזיקת תיאטרון יידיש. למרות זאת, מוזיקת הכליזמר נשענת גם על הרפרטואר המוזיקלי של אותה התקופה במזרח ובמרכז אירופה, כגון מוזיקה בלקנית, צוענית ויוונית, שאומצו על ידי נגני כליזמר יהודים.
הכשרת כלים
אופני הכשרת כלים
הכשרת הכלים מתחלקת לארבע רמות שמבוססות על העיקרון "כבולעו כך פולטו":
כליזמר (מסורת מוזיקלית)
מאפיינים מוזיקליים
המאפיינים המוזיקליים המרכזיים של הכליזמר כוללים שימוש במודוסים (למשל מודוס אהבה רבה ומי שברך), מלודיות מורכבות שדורשות יכולת טכנית גבוהה, ומקצבים מהירים. מאפיינים אלו מעצבים את מוזיקת הכליזמר כסוערת, סוחפת ומלאת רגש, בהתאם לשימושה באירועי שמחה ואבל.
הכשרת כלים
הגעלת כלים
הגעלת כלים היא תהליך שנועד להוציא מכלי את ה"טעם" הבלוע בדפנות הכלי ממאכל שהתבשל בהם לפני כן, או ממאכל שעורה לתוכם.
כליזמר (מסורת מוזיקלית)
מאפיינים מוזיקליים
כמו כן, מוזיקת הכליזמר מתאפיינת במעבר בין סולמות שונים ואלתורים ספונטניים של המנגן, שגורמים למוזיקה להישאר אותנטית יותר, ומאפשרים פרשנות אישית ומגוונת של המוזיקה. זאת כיוון שעיקר אומנותם של הכליזמרים הייתה מבוססת על שמיעה מוזיקלית טובה ועל כושר האלתור, מהסיבה שרובם כלל לא ידעו לקרוא תווים. לרוב, רק הנגן הראשי בלהקה היה מיומן בקריאת תווים, ואילו שאר הנגנים ליוו אותו בהתבסס על חוש מוזיקלי מפותח.
הכשרת כלים
הגעלת כלים
הגעלה כוללת שני סוגי הכשרה: הטבלה במים רותחים ועירוי (שפיכה) מכלי ראשון.
כליזמר (מסורת מוזיקלית)
בירושלים
העדויות הראשונות להימצאותם של כליזמרים בישראל הן כבר ממחצית השנייה של המאה ה-19, בתקופת היישוב האשכנזי בירושלים. העדויות מצביעות לפחות על להקה אחת, שחבריה היו: אלטער פיולער בכינור, חיים פייפער טשערנאוויצער שניגן בכלי נשיפה הדומה לקלרינט, ומתופף אלמוני. כמו כן, ידוע על כמה כנרים כליזמרים נוספים שניגנו בירושלים באותה התקופה. האירועים בהם ניגנו הכליזמרים בירושלים היו בעיקר סביב אירועי החתונה, החל מהובלת הכלה אל המקוה וכלה בחגיגות השבע ברכות. הכליזמרים בירושלים לא נהנו ממעמד כלכלי וחברתי גבוה יותר, ואין אף עדות על כליזמרים שנגינתם הייתה להם למקור פרנסה. ניתן לייחס זאת לעובדה שהקהילה הייתה ענייה, ורק מעטים יכלו לשלם בעבור נגינתם של הכליזמרים. בנוסף, בשל תקנה שנקבעה בשנות השישים והשבעים, נאסר לנגן בירושלים בחתונות לאות אבל על חורבן העיר, ובשל ערבוב בין המינים, שנגרם בשל העובדה שמופעי כלייזמר בירושלים היו נדירים ולכן משכו קהל רב.
הכשרת כלים
הטבלה במים רותחים
ההגעלה מתבצעת על ידי הטבלת הכלים במים רותחים, הגורמים לטעם המאכלים שבושלו ונבלעו בו, להיפלט.
כליזמר (מסורת מוזיקלית)
ביפו ובמושבות הדרום
בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 פעלה במושבות הדרום להקת כליזמרים מיפו. בלהקה היו חברים שלושה נגנים: אברהמל שניגן בכינור, שייקה "פייפער" - בקלרינט, ובערל - בתוף. הלהקה השתתפה באירועי הכנסת ספר תורה ובחתונות. ישנו תיעוד כי בשנת 1902 הלהקה ניגנה ב"חתונה שחורה" - חתונה של יתום ויתומה המתקיימת בבית עלמין כסגולה לעצירת אסונות. באותה תקופה השתוללה בישראל, כמו במקומות רבים בעולם, מגפת הכולרה - והחתונה התקיימה בבית הקברות הישן בתל אביב, ביום הקמתו, כסגולה לעצירת המגפה.
בעולם
מאמצע שנות השבעים עד סוף המאה הקודמת התרחשה תחיית כליזמרים בארצות הברית ובאירופה, בהובלתם של מוזיקאים רבים, כמו גיורא פיידמן, להקת הכליזמורים, זאב פלדמן, אנדי סטטמן ולהקת קונסרבטוריון הכליזמר. הם שאבו את הרפרטואר שלהם מהקלטות ומוזיקאים שנותרו בז'אנר הכליזמר האמריקאי. נגני קלרינט כמו דייב טאראס ומקס אפשטיין הפכו להשראה לדור של מוזיקאים בסוגת הכליזמר המתחדש. בשנת 1985, הנרי ספוזניק ואדריאן קופר הקימו את KlezKamp - פסטיבל כליזמר במדינת ניו יורק על מנת לשמר את מוזיקת הכליזמר ואת תרבות היידיש בכלל. בשנות ה-80 נרשם גל שני של תחייה, כאשר גבר העניין בביצועי כלי-מיתר בעלי השראה מסורתית יותר, דווקא בקרב לא-יהודים מארצות הברית וגרמניה. מוזיקאים החלו להתחקות אחר כליזמרים אירופאים ותיקים יותר על ידי האזנה להקלטות, מציאת תווים והקלטתם של הכליזמורים המעטים שנותרו במזרח אירופה. מבצעים מובילים בסגנון זה הם ג'ואל רובין, ייל שטרום, אנסמבל הכליזמרים של שיקגו, להקת הכליזמרים Maxwell Street, הכנרים אלישיה סוויגלס, סטיבן גרינמן ואלי רוזנבלט, והחלילן אדריאן גרינבאום.
הכשרת כלים
הטבלה במים רותחים
כיום, הגעלה מתבצעת לרוב לפני פסח, כאשר יש צורך להכשיר כלים רבים משימושם היום-יומי לשימוש בפסח. עם זאת, רבים נוהגים לקנות מערכות כלים חדשות לצורך פסח. הרבנות הראשית לישראל נוהגת להציב לפני פסח חביות ענק במקומות שונים בארץ לרווחת הציבור. נהוג להוסיף למים חומר ניקיון (כדי לפגום בטעם המאכל שאותו מפליטים). יש לסיים את ההגעלה לפסח דווקא לפני סוף זמן אכילת חמץ (= שעה חמישית בשעות זמניות) של יום י"ד בניסן.
עירוי מכלי ראשון
לכלים שהשימוש בהם אינו על האש ממש (כסירים), אלא שימושם הוא ככלי המקבל מן הסיר (כקערה). באופן זה יש להערות על הכלי מים רותחים מכל צדדיו.
כליזמר (מסורת מוזיקלית)
בעולם
העניין סביב כלייזמר נתמך על ידי מוזיקאים ידועים בסגנון ג'אז אוונגרד, כגון ג'ון זורן ודון ביירון, שלעיתים משלבים כליזמר עם ג'אז.
הכשרת כלים
עירוי מכלי ראשון
באופני ההגעלה שעל ידי מים (-למעט ליבון) צריך שאחד משני התנאים יתקיים:
כליזמר (מסורת מוזיקלית)
בעולם
בשנת 2008, פרויקט "The Other Europeans", במימון מספר מוסדות תרבות של האיחוד האירופי, התקיימה שנת מחקר שדה אינטנסיבי במולדבה בהובלתם של אלן ברן והחוקר זאב פלדמן, שרצו לחקור שורשי כליזמר ומוזיקה רומנית, ולמזג את המוזיקה של שני הסגנונות האלו. הלהקה שנוצרה בעקבות המחקר מופיעה כעת בעולם.
הכשרת כלים
עירוי מכלי ראשון
בדיעבד אם לא התקיים אף אחד מהתנאים ניתן להוסיף למי ההגעלה קודם ההכשרה חומר שיפגום בטעם הנפלט מן הכלי (כמו סבון).
ליבון
ישנם מקרים שבהם לא מועילה הגעלה על ידי מים בלבד, ולצורך הכשרתם יש צורך ללבן את הכלי על ידי אש. בחלק מהמקרים די בליבון קל יותר, ובמקרים אחרים נדרש 'ליבון חמור':
כליזמר (מסורת מוזיקלית)
בארץ
הקלרינטיסט אברהם לייב בורשטיין, אחד מנגני הכליזמר הידועים בישראל, הקים את אגודת הכליזמרים בירושלים, על מנת לשמר ולקדם את מוזיקת הכליזמרים בישראל, והמקום הפכך למרכז ללמידה וביצוע של מוזיקת כליזמר.
החל משנת 1987 נערך פסטיבל הכליזמרים הבינלאומי בצפת. כמו כן, החל מהעשור השני של המאה ה-21, נערך מדי קיץ פסיטבל הכליזמרים הבינלאומי של ירושלים, בהשתתפות נגני כליזמר מכל העולם, בניהולו המוזיקלי של חנן בר סלע.
בעקבות התעוררות ההתעניינות במוזיקת כליזמרים בארץ ובעולם, הוקמו מספר להקות כליזמר, ביניהן להקת Flying Bulgar Klezmer Band בקנדה, ותזמורת הכליזמר הצועני של ברצלונה.
הכשרת כלים
ליבון חמור
ליבון חמור לכלים שמשתמשים בהם ללא מים, אלא ישירות על המתכת (כמו רשת צלייה). מחממים את הכלי עד שיצאו ממנו ניצוצות או עד שיאדים.
ליבון (קל וחמור) נהוג לעשות על ידי מבער (ברֶנֶר).
הכשרת כלים לאחר קנייתם
יש שהחמירו להגעיל כלים חדשים שיוצרו על ידי גויים מחשש שמרחו אותם בשומן מן החי שאינו כשר, אך מצד הדין אין זה חובה.
בזיליקת פטרוס הקדוש
הבזיליקה האפיפיורית של פטרוס הקדוש בוותיקן (באיטלקית: Basilica Papale di San Pietro in Vaticano) היא המבנה המרכזי של קריית הוותיקן. בזיליקת פטרוס הקדוש היא מבנה הדת הנוצרי הגדול בעולם, ויכול להכיל בתוכו עד כ-60,000 איש. היא ידועה כ"כנסיית האם" של הנצרות הקתולית ונחשבת לאחד האתרים הקדושים ביותר לנצרות. הבזיליקה תוארה כ"בעלת מקום ייחודי בעולם הנוצרי" וגם כ"גדולה מכל כנסיות העולם הנוצרי". במסורת הקתולית, היא מקום קבורתו של פטרוס הקדוש, שהיה אחד משנים עשר השליחים של ישו ולפי המסורת גם הבישוף הראשון של רומא ולכן גם הראשון בשושלת האפיפיורית.
יש המאמינים כי קברו של פטרוס הקדוש ממוקם מתחת למזבח הבזיליקה, אם כי הראיות הקיימות לכך הן נסיבתיות בלבד. מסיבה זו, רבים מהאפיפיורים נקברו בבזיליקת פטרוס הקדוש משחר התקופה הנוצרית.
בזיליקת פטרוס הקדוש היא מאתרי צליינות הידועים בעולם. זאת, בשל הפולחן הדתי המבוצע בה ובשל הקשריה להיסטוריה הדתית הנוצרית, לאפיפיוריות, לקונטרה-רפורמציה, ובשל קשריה עם מספר אמנים ידועים, שהידוע שבהם הוא מיכלאנג'לו. הבזיליקה נחשבת לכנסייה הנוצרית הגדולה ביותר. בניגוד לאמונה הרווחת, הבזיליקה אינה קתדרלה, מאחר שאינה מקום מושבו של בישוף (בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו נחשבת למקום מושב הבישוף של רומא). מעמדה הכנסייתי המדויק הוא בזיליקה אפיפיורית.
על פטרוס הקדוש
פטרוס הקדוש היה אחד משליחיו החשובים ביותר של ישו והאפיפיור הראשון בהיסטוריה. בעת כיבוש ירושלים ב-49 לספירה הוא ברח לרומא, היה למנהיג קהילה נוצרית רומאית ושם הואשם בהצתת שרפה שהתחוללה באותה העת ברומא על ידי הקיסר נירון, והוצא בהמשך להורג בשנת 64 לספירה. פטרוס הקדוש נצלב כמו ישו, אך ביקש במפורש להיצלב בצורה הפוכה לישו - כשרגליו למעלה - כדי שצליבתו לא תדמה לצליבת ישו רבו. בסופו של דבר נצלב פטרוס באמצע האצטדיון של נירון (שבנה אותו קודם קליגולה) ברומא. מאז מקודשת גבעה זאת לנצרות (ובייחוד המיקום המקורי בו הוצב האובליסק לידו נצלב פטרוס) והפכה למקום צליינות רחב ולליבה של הכנסייה הקתולית בכל העולם.
השפעתה של הבזיליקה על אדריכלות אירופה
השפעתה של בזיליקת פטרוס הקדוש על האדריכלות באירופה, במיוחד על אדריכלות הבארוק הייתה עצומה. היא נחשבה ועדיין נחשבת לדוגמת המופת של מבנה הכיפה בכנסיות בעולם, ורבים ניסו לחקות אותה – בהם כריסטופר רן בקתדרלת סנט פול והאינווליד בפריז. גם האבות המייסדים של ארצות הברית ביססו את הכיפה של מבנה הקונגרס של ארצות הברית על סמך הכיפה של הבזיליקה. השפעה גדול במיוחד הייתה לבזיליקה על בזיליקה אחרת הנמצאת בחוף השנהב, בזיליקת גבירתנו של השלום ביאמוסוקרו.
חשיבותה העולמית של הבזיליקה על פי אונסק"ו
בקריטריון הראשון להפיכת קריית הוותיקן לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו מנצחת בחשיבות הגדולה ביותר הבזיליקה:
השפעתה של הבזיליקה גם מוזכרת בקריטריון השלישי:
הסגנון האדריכלי מוזכר בנוסף גם בקריטריון הרביעי:
לפני הקמת הבזיליקה הישנה
המבנה הראשי הראשון הידוע כיום שעמד במקום זה בתקופת האימפריה הרומית היה קומפלקס גני אגריפינה עד שהקיסר גאיוס קליגולה בנה במקום אצטדיון שכבר אז הכיל את האובליסק המפורסם בהליופוליס הקיים גם היום במרכז כיכר פטרוס הקדוש. כשעלה לשלטון הקיסר נירון הוא פיאר עד מאוד ופיתח את האצטדיון. בסמוך לאצטדיון עבר כביש מהיר (ביחס לאותם הימים) בשם ויה קורנליה (Via Cornelia).
לפני הקמת הבזיליקה עמד במקום בבירור נקרופוליס גדול פגאני ונוצרי כאחד, שם לפי המסורת (וגם לפי ממצאים חדשים) ייתכן כי נקבר פטרוס הקדוש.
בזיליקת פטרוס הקדוש הישנה
בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא אינה הראשונה שהוקמה במקום זה בנקרופוליס של רומא העתיקה. לפניה הייתה בזיליקה עצומה בגודלה שכיום מכונה "בזיליקת פטרוס הקדוש הישנה". היא נחנכה ב-323 לספירה על ידי הקיסר קונסטנטין, והתקיימה במשך כ-1,200 שנה. לפי האמונה קונסטנטינוס הגדול ראה צלב זוהר באמצע השמיים, מלווה בהתגלות הכתובה במילים הבאות:
היא מוקמה סביב מתחם צליבתו ההפוכה של פטרוס הקדוש כך שהמזבח היה במקום צליבתו המשוער. המסורות היו חלוקות מאוד בעניין מקום צליבתו של פטרוס הקדוש, ולפי אחת הגרסאות האובליסק היה המקום בו נצלב. מאוחר יותר הוזז האובליסק למקומו הנוכחי. בתחילת ימי הביניים הבזיליקה הייתה נתונה לבזיזות משום שעמדה מחוץ לחומות רומא, ולכן האפיפיור לאו הרביעי החל לבנות את החומות והמגדלים שחלקם שרדו עד היום ומהווים את חומות הוותיקן. שדרת עמודים חיברה בין הבזיליקה הישנה לבין טירת סנטאנג'לו הסמוכה. מידות הבזיליקה הישנה הן כ-123 מטר לאורך, מהכניסה אל האפסיס, וברוחב של 63.4 מטר. היא הייתה מורכבת בצורת צלב המכיל בתוכו 5 ספינות. את 5 הספינות אפשר לחלק ל-4 שורות המבדילות בין כל ספינה ולספינה, כשכל אחת מהן מכילה 22 עמודים. היא הייתה מעוטרת בפסיפסים מדהימים, שמעטים מהם שרדו עד היום. במהלך המשך ימיי הביניים, כשהאפיפיורות הקתולית הייתה באביניון טיפול בבזיליקה הישנה לא היה דחוף במיוחד. מצב זה השתנה עם חזרת האפיפיורות לרומא, ואז הוחלט לחדש אותה (משום שהייתה במצב רעוע מאוד באותה התקופה). דו"ח מאוחר יותר שכתב לאונה בטיסטה אלברטי קבע כי הבזיליקה נמצאת במצב הנדסי בעייתי במיוחד. במהלך ההיסטוריה ניסו אפיפיורים להציע תוכניות לחידוש הבזיליקה.
תוכניות לחידוש הבזיליקה
הראשון שבהם היה ניקולאוס החמישי: ניקולאוס הציב למשימה את ברנארדו רוסלינו אך תוכניותיו לא יצאו לפועל. הן לא יצאו לפועל עקב פטירתו של ניקולאוס ב-1455. ההנחה הראשונית הייתה שהמבנה יהיה בצורת צלב לטיני. המבנה נשאר במצבו במשך זמן רב ולא תוחזק כיאות. האפיפיורים עד לאותה תקופה ניסו לחדש את הבזיליקה תוך כדי שמירה על המבנה העתיק אך בעת שלטונו של האפיפיור יוליוס השני, הוא הורה להרוס את המבנה כולו ולבנות בזיליקה חדשה לגמרי. רבים התנגדו לו וראו בזה צעד קיצוני מדי, מפני שלבזיליקה הישנה הייתה חשיבות עצומה מתחילת ההיסטוריה של הכנסייה הקתולית. חלקים מסוימים (בעיקר עבודות אומנות) מהבזיליקה הישנה והמזבח שומרו, אך כמעט כל המבנה נהרס ככלל, לרבות עמודי שלמה שלפי המסורת הגיעו במקור מבית המקדש הראשון.
צעדו הראשון של יוליוס היה לשכור אדריכל, ואת הזכות נתן לדונטו ברמנטה, שתכנן בעצמו גם את גלריית אופיצי בפירנצה.
מברמנטה ועד מיכלאנג'לו
יוליוס השני קיבל כמה וכמה הצעות לצורתה של הבזיליקה החדשה אך בחר בצורת הצלב היווני, שהוצעה על ידי דונטו ברמנטה. במרכז הצלב הייתה אמורה להבנות כיפה בהשראת הפנתאון ברומא. יוליוס השני כינס 35 קרדינלים באביב של שנת 1506 והניח את אבן הפינה. ברמנטה הספיק לעבוד יחסית הרבה על הבזיליקה, ורוב העיטורים שתכנן הושלמו, בנוסף לקשתות של הספינה הראשית שגם הן היו כבר בשלבי בנייה. עוד בשנת 1507 עמד מעגל הפועלים של הצוות ההנדסי של הבזיליקה על כ-2,500 איש. דונטו ברמנטה נפטר בשנת 1514, ובמקומו מינה יוליוס את גואנילו דה סנגלו (Giuliano da Sangallo) ואת פרה ג'יקונדו דה ורונה (Fra Giacondo da Verona) למשימה. הם בעצמם עבדו ביחד עם האומן הנודע רפאל, שהיה אהוב במיוחד בקרב חוג הבנאים והאדריכלים של הבזיליקה וזכה מהם לאהדה רבה. פרה נפטר בשנת 1515 וגואנילו בשנת 1516, ותהליכי העבודה חוו טלטלה נוספת. רפאל עצמו המשיך להוביל את הפרויקט כשהוא האדריכל היחידי עד מותו בשנת 1520.
אחרי מותו של רפאל פרץ שוב המתח בין תומכי הצלב הלטיני והצלב היווני ולבסוף בוצעה הרחבה של המבנה לצורת צלב לטיני. המחלוקת המשיכה להתקיים, במיוחד במהלך שנותיהם של האדריכלים אנטוניו דה סנגלו (Antonio da Sangallo) ובלדזרי פרוזי (Baldassari Peruzzi). הם עשו ניסויים במבנה ושינו את התוכניות במהלך הבנייה. תחת הובלת התנהלו עבודות הבנייה באיטיות למדי. סנגלו תמך בתוכנית הצלב הלטיני לבלזיליקה, אך יוליוס השלישי, שהיה באותו הזמן האפיפיור, לא היה בטוח בעבודתו של סנגלו. לאחר מותו של זה האחרון רצה האפיפיור לקבל תשובה החלטית האם הכיוון אותו הוביל סנגלו נכון. את הבדיקה הטיל יוליוס השלישי על מיכלאנג'לו, וביקש ממנו חוות דעת עניינית על מצבה של הבזיליקה. מיכלאנג'לו נבהל, וגרם ליוליוס השלישי לפטר את הסגנים שהיו עתידים לתפוס את מקומו של סנגלו. צעד זה הזמין את תחילת תקופתו של מיכלאנג'לו בתכנון הבזיליקה. דגם העץ של סנגלו שרד עד היום.
בתקופתו של מיכלאנג'לו ואחריה
מיכלאנג'לו שתפס את העבודה על הבזיליקה בשנת 1548, רצה לקחת מוטיבים מתוכניתו המקורית של דונטו ברמנטה ולהחזירם אל המבנה. הוא עצמו בנה את הכיפה הגדולה של הבזיליקה אף על פי שלא ראה אותה שלמה מעולם. מיכלאנג'לו פיקח על המיזם במשך כעשרים שנה עד מותו בשנת 1568 שהיה החלק הקריטי ביותר בכל הבנייה של כל הבזיליקה (ושדרש את התכנון הרב ביותר). מיכלאנג'לו עצמו החזיר את הצורה המקורית – צורת הצלב היווני של ברמנטה. בנוסף לכך נתקל מיכלאנג'לו בבעיה שהחרידה אותו בתכנונו של סנגלו. סנגלו התכוון להרחיב את הבזיליקה אפילו יותר ולהוסיף לה 2 מגדלים עצומים. עד לכאן למיכלאנג'לו לא הייתה אף התנגדות, אך ההבנה שהמגדלים וההרחבה הנוספת של סנגלו תופסים כל כך הרבה מקום עד לכדי כך שלמעשה הם יצטרכו בבוא הימים להרוס את הקפלה הסיסטינית ואת הארמון הראשי של הוותיקן בשבילם. מיכלאנג'לו גם לא אהב את העובדה שבזיליקה תהיה מאוד חשוכה בחלל הפנים שלה עקב מיעוט החלונות בה. מיכלאנג'לו אפילו אמר שגם אם חיילים יעבדו במשך כל הלילה על ניקוי הבזיליקה לקראת היום שלמחרת הם לא יצליחו לגמור את מטלתם. את כל עבודותיו המרובות ביצע מיכלאנג'לו ללא כלל שכר (מרצונו החופשי). אך הייתה כוונה מרובה למעשה זה מצד מיכלאנג'לו (לא מבחינה כספית דרך אגב, אף על פי שהוא היה איש עשיר למדי). הכוונה הראשית של מיכלאנג'לו בצעד זה הייתה להתיר לו להשמיט חלקים מרובים מהתוכנית של סנגלו, במיוחד את הרחיבו את הבזיליקה לטעמו יותר מדי. חשוב לציין בנוסף כי מיכלאנג'לו לא היה חסיד כל וכלל לברמנטה, ושנא אותו אפילו עוד כשקיבל את התפקיד. הסיבה שהוא תמך כל כך בתכנונו הייתה העובדה שהוא אהב והעדיף את תוכניתו של ברמנטה יותר מכל תוכנית אחרת שהוצעה. מיכלאנג'לו עבד ביעילות, תוך כוונה לגמור את המבנה מהר ככל האפשר בזמן הקצר ביותר, במחיר המועט ביותר, בפאר המרבי ביותר ותוך הימנעות מהריסת הבסיס הקיים. יוליוס השלישי נתן גם למיכאלנגלו את משרת ראש חברת פבריקה (שהייתה חברת הבנייה של הבזיליקה באותה התקופה). תובנה חשובה שהנחתה את מיכלאנג'לו הייתה שעדיף שהבניין יהיה איכותי יותר במראהו מאשר בגודלו. לכן כשעבד מיכלאנג'לו על החלק החיצוני של המבנה הוא השקיע בו רבות (זאת הייתה עיקר עבודתו). התוכנית של מיכלאנג'לו הייתה מובנת על פי סדר אדריכלי מובהק, כך שכל חלק בבניין עומד בפני עצמו. מיכלאנג'לו גם לא עבד לפי חוקים אדריכליים נוקשים, כמו אלו של האדריכלות הקלאסית. הוא יצר לפי שיקול דעתו ובכך גרם לניצנים לאדריכלות חדשה לגמרי – אדריכלות הבארוק. ברבות הימים נהפכה בזיליקת פטרוס הקדוש לדוגמה הטובה ביותר של סוג אדריכלות זה. ג'יאקומו דלה פורטה (Giacomo della Porta) החליף את מיכלאנג'לו והמשיך את הבנייה פחות או יותר לפי אותה המתכונת. במשך השנים 1606 ל-1626 הוספו לבזיליקה מגדלי פעמונים על ידי ברניני שהוסרו לאחר מכן והמבנה הורחב לצורת צלב לטיני לפי בקשתו של האפיפיור פאולוס החמישי. ב-8 בנובמבר 1626 הושלמה בנייתה של הבזיליקה על ידי האפיפיור אורבן השמיני.
הטיוטה של מיכלאנג'לו
ממצא חדש מאוספי גלריית הוותיקן מראה את אחד מהדפים המקוריים בהם השתמש מיכלאנג'לו בתכנון הכיפה. מיכלאנג'לו ידוע בכך שהשמיד רבים ממסמכיו לקראת סוף חייו, אך מסיבות מסוימות טיוטה זאת אכן נשמרה. לפיכך היא נדירה באופן מיוחד.
בתקופתו של ברמנטה
מבחינה הנדסית בשלבי התכנון הראשוניים הבזיליקה החדשה המתוכננת היוותה אתגר של ממש. לצורך השוואה, הבזיליקה בתכנון הראשוני (וכך גם כיום) מזדקפת על בסיסי קשתות עצומות. כל קשת כזאת תהיה חייבת יסודות קבועים וחזקים באדמה, בעומק של 25 מטרים לפחות (סך הכל 90 פירים ועמודים שונים). ההליך ההנדסי המורכב שהיו צריכים לעבור הפועלים באותה התקופה היה מסובך למדי – הם היו צריכים לחפור בסיסים עצומים בפנים האדמה, למלא אותם מחדש, לחפור אותם שוב וכך הלאה... סך כל גודל העמודים (כולל היסודות והקיר הנראה לעין) עומד על כ-60 מטרים. עבודות אלו בוצעו במהלך השנים הראשונות לבנייה, תחת פיקוחו של דונטו ברמנטה. ברמנטה בעצמו לא היה בטוח אם המבנה שתכנן יחזיק מעמד זמן רב, בעיקר עקב גודלו העצום. ברמנטה היה כל כך בלחץ יסודות הבזיליקה עד שבעוד שפועליו היו צריכים לערבב את הבטון שהשתמשו בו לבנייה בין 3–4 חומרים בעוד שהם השתמשו ב-10–12 חומרים, כל זאת על מנת להבטיח את יציבות הבזיליקה. מיכלאנג'לו שעבר באותה התקופה באזור אמר על כך לברמנטה, אך ברמנטה לא עשה דבר בקשר לכך.
בתקופתו של סנגלו
גואנילו דה סנגלו ביצע גם הוא חיזוק משמעותי במיוחד בבזיליקה: הוא העלה את מפלס הרצפה בכ-12.5 רגל, דבר שעלה לו כ-162,000 דוקטים. אף על פי שהיסטוריונים מסוימים עוד לא בטוחים מה הייתה הסיבה לפעולה זאת שנקט, היסטוריונים אחרים סבורים כי זאת אכן הייתה הסיבה.
בתקופתו של מיכלאנג'לו
מיכלאנג'לו היה מודע למאמציו של ברמנטה, אך ראה כי הם לא מספיק מועילים מבחינה הנדסית. שברים וסדקים הופיעו בתקופתם של סנגלו וורונה. סדקים אלו היו חייבים בטיפול דחוף. לשם כך עיבה מיכלאנג'לו את היסודות לקראת התחלת הבנייה של הכיפה הגדולה. הוא עיבה אותם בבטון עד כדי כך שהמרווחים בין העמודים העצומים השתנה משמעותית: מ-69 מטרים ל-58.5 מטרים.
חומרי הבנייה
טרוורטין היה חומר הבנייה העיקרי בו השתמשו לבניית הבזיליקה (מבלי לכלול את כמויות הברונזה העצומות של ברניני וכמויות הזהב המעטרות את פנים הכיפה של מיכלאנג'לו שיצר קוואליר ד'ארפינו). הטרוורטין ייצב את המבנה והקנה לו חוזק מבני רב (למרות החששות המרובים של ברמנטה). כמויות הטרוורטין שבפועל היו בשימוש היו עצומות, והוא הועבר ממרחק של 12 מיילים מהמכרה בטיבולי. ערמות עפר עצומות נוצרו בטיבולי עקב הדרישה הענקית והעומס שהוטל עליה והטרוורטין עצמו הועבר דרך נהר הטיבר ומשם משפת הנהר הצמודה לוותיקן אל מקום הבנייה עצמו על ידי פרדים ושוורים. בנוסף לטרוורטין שיש לבן גם נפוץ במיוחד במבנה (השתמשו בו בעיקר ליצירת הפסלים המרשימים של הבזיליקה כגון הפייטה והעמודים המונומנטליים של הבזיליקה. חומרי בנייה אחרים הגיעו ממבנים עתיקים ברומא כדוגמת הקולוסיאום. פירוק זה היה נפוץ לכל אורך ההיסטוריה של רומא לטובת בנייה של מבנים אחרים, ואכן כיום עדיין כוללת הבזיליקה אותם.
בעיות בחישוקי המתח של הכיפה
לאחר השלמתה של הבזיליקה, החלו להופיע סימנים לבעיה הנדסית בכיפה. בעיה זאת הייתה עצם הצבת מתח גדול מידי על החישוקים המגינים על הכיפה מקריסה. לחישוקים אלה הוחלט בסופו של חישוקים נוספים ולאטם את הסדקים בחישוקים הקיימים. חישוקים ראשונים נוספו לכיפה של מיכלאנג'לו בין השנים 1589–1592, על ידי האדריכל הראשי של מלאכת הבנייה ויורשו של מיכלאנג'לו בתפקיד, ג'יאקומו דלה פורטה. בעיה זאת צצה עוד פעם במאה ה-18 והוחלט להוסיף עקב כך חישוקים נוספים אפילו יותר.
החזית
ממדי החזית הם: על. על גג החזית מופיעים פסליהם של ישו ויוחנן המטביל, לצד פאולוס הקדוש ופטרוס הקדוש ושליחים נוספים. פסליהם של פאולוס ופטרוס גדולים ומרשימים יותר מאלו של השליחים. החזית כוללת בנוסף גם 2 שעונים, שאחד מהם משנת 1288. החזית עצמה נבנתה ותוכננה על ידי האדריכל קרלו מדרנו בסגנון הרנאנס הגבוה. על החזית מוצבת מרפסת מרשימה שנקראת Loggia of the Blessings, היא המרפסת המשמשת להכתרת האפיפיור החדש. מעל הכניסה ומתחת למרפסת ממוקם תבליט המתאר את נתינת המפתחות לפטרוס הקדוש על ידי ישו
הכניסה
הכניסה מכילה כמה וכמה דלתות ראשיות בכניסתה. את הדלת הימנית ביותר בנה אנטוניו אוורולינו בשנת 1455 והתאפיינה בחן רב, עוד כשהייתה קיימת הבזיליקה הישנה. מימינה נמצאת הדלת הקדושה שעיצב ויקו קונסורטי (Vico Consorti) מ-1950. הדלת הקדושה משמשת אך ורק את האפיפיור בשנת יובל לבזיליקה בלבד. מעל הדלת הקדושה מופיע הכיתוב:
אלו הן ההוראות לפיהן משתמשים בדלת.
הספינה הראשית
הספינה הראשית כוללת בצדדיה השונים קפלות עם פסלים הנוגעים בנושאים דתיים. הפסל המפורסם ביותר מכולם הוא הפייטה (Pietà) של מיכלאנג'לו. הקפלה הממשיכה את הקפלה של הפייטה היא קפלת אכילת לחם הקודש, עם אחת היצירות המפורסמות ביותר של ברניני ואחריו מופיע פסלו של גרגוריוס השלושה עשר שנבנה על ידי קמילו רוסקוני. בהמשך הבזיליקה מופיע פסלו של פטרוס הקדוש בעת הכתרתו, שמיוחס לאומן הימיי ביניימי ארנופולו די קאמביו (Arnolfo di Cambio). במקום ההצטלבות של הספינה הראשית עם הספינה המשנית עומדים 4 עמודים עצומים שמקור בהשראה מאיה סופיה באיסטנבול. אורכה של הספינה הראשית עומד על 218 מטר.
פסליהם של ארבעת הקדושים בספינה הראשית
פסליהם של 4 קדושים מופיעים בבזיליקה ומכילים בקרבתם (בתוך קפלות מיוחדות) את שרידיהם של קדושים אלו.
בלדקינו
על קברו של פטרוס מוצבת חופה ("בלדקינו" baldacchino, באיטלקית) המורכבת מארבעה עמודים בגובה של 96 רגל, אשר עוצבה על ידי הפסל האיטלקי ג'ובני לורנצו ברניני ונמצאת בדיוק מתחת לכיפת הבזיליקה. עמודי הבלדקינו מצופים בקישוט ספירלי, דבר שנותן תחושה של עלייה השמיימה המקושטים בעלי דפנה וזית. הבלדקינו עשוי מיותר מ-100,000 פאונד של ברונזה, וגובהו שווה לבניין בן 10 קומות. בבארוק התחושה היא אנטי סטטית, אין קווים ישרים אלא קימוטים, גלים, שבירות, קיפולים וכדומה. הבלדקינו נעשה כתוספת לאחר השלמת הבנייה (לא תוכנן במקור) מאחר שקנה המידה הגדול של הכנסייה לא איפשר לצופה לחוש את חוויית המקום בפריים אחד אלא תוך הזזת הראש כלפי מעלה ולכן הבלדקינו שימש כאיזון פרופורציונלי. בתוך הבלקדינו נמצאת יונה שפיסל ברניני כסימיון לרוח הקודש.
כדי לבנות את הבדקינו העצום הצטרך ברניני כמות ענקית של ברונזה, שאותה הוא השיג מהפורטיקו של הפנתאון ברומא. על כך נאמר:
מפתחות אורבנוס השמיני
סמל זה של האפיפיור אורבנוס השמיני חרוט על בסיס הבדלקינו. המפתחות מייצגים את אותם המפתחות שקיבל פטרוס הקדוש מישו, והם לקוחים בין היתר גם מתוך שלט האצולה האפיפיורי של אורבנוס.
האפסיס
האפסיס של ברני הקרוי בשם "הכס של פטרוס הקדוש בהדרו" הוא כנראה מדוגמאות הבארוק הטובות בכל הזמנים, והוא אחד ממוקדי הבארוק הבולטים יותר בבזיליקה. תקרת האפסיס המוזהבת מכילה תבליטים המתארים את חיוו של ישו ושליחיו. ברניני עצמו יצר את השיא של האפסיס והוא הכיסא הריק של פטרוס הקדוש. כיסא זה נוצר על ידי ברניני עצמו ומכיל בתוכו את הכיסא המקורי ששימש את פטרוס הקדוש לפי האמונה הנוצרית. הכיסא של ברניני עשוי מכמויות עצומות של ברונזה מצופה, והכיסא המקורי של פטרוס הקדוש נמצא בתוך הכיסא של ברניני העוטף והמגן עליו מכל עבר. המזבח של ברניני עצמו מכיל דמויות של מלאכים ועננים המקיפים את החלון העגול שבמרכזו יונה המסמלת את רוח הקודש. בנוסף לכל על הכיסא של ברניני מופיע תבליט בו נראה פטרוס הקדוש, מקבל במלא האחריות את המפתחות לגן העדן מידיו של ישו. הכיסא עצמו מכיל לצידו את פסליהם של 4 אנשי כנסייה ותאולוגים חשובים, והם: אוגוסטינוס, אתנסיוס, יוחנן כריסוסטומוס ואמברוזיוס. על פי אחד מחוקי אדריכלות הבארוק החשובים ביותר, נותנים הפסלים של תאולוגים אלו תחושה של זרימה ותנועה אל המבנה ובכך מקיימים חוק התנועה של הבארוק. במזבח מופיעים גם 4 דמויות המחזיקות את הכתר הקדוש. ייתכן בהחלט כי זאת היא לא פחות ממידע נסתר שאמור להראות למאמין הנוצרי כיצד לתמוך בכנסייה בזמנים קשים בה היא נמצאה באותה התקופה (בגלל הרפורמציה הפרוטסטנטית).
הפסיפסים
פסיפסי בזיליקת פטרוס הקדוש נמצאים במיקום המפגש של הספינה הראשית עם שאר חלקי הבזיליקה, בדיוק ליד הבלדקינו של ברניני. הפסיפסים עצמם נראים כפרסקו אך הם אינם. בנוסף קיימים פסיפסים נוספים עוד מתקופת הבזיליקה הישנה (רשימת פסיפסים מופיעה בהמשך הערך).
הכיפה
הכיפה עצמה מורכבת מ-2 כיפות נוספות: האחת היא כיפה פנימית והשנייה היא כיפה חיצונית המיוצבת על ידי חיזוקי ברזל שנוספו במהלך המאה ה-18 כדי לשמור על יציבות המבנה. ברמנטה עצמו התכוון לבנות כיפה אחת בלבד למבנה, אך התוכנית השתנתה לכיפה כפולה על ידי אנטוניו דה סנגלו כיוון שיצרה בעיות הנדסיות חמורות. מיכלאנג'לו יצר חיזוקים חשובים לכיפה, שמייצבים אותה עד היום. הכיפה כוללת בקצה שלה צלב עצום, שתהליך השמתו שם היה קשה במיוחד.
ליד קצה התורן של הכיפה הגדולה (מתחת לכיפה הקטנה יותר שמעל לכיפה הראשית) מופיע הכיתוב:
כשיצר מיכלאנג'לו את הכיפה הוא ביסס את המבנה שלה בבירור על הכיפה שהעריץ עוד משחר ילדותו, כיפת קתדרלת פירנצה. למעשה הוא אפילו ביקש ממכרים שהיו לו בפירנצה, לשלוח לו במיוחד את המידות המדויקות של הכיפה. ייתכן כי כוונתו המקורית של מיכלאנג'לו לכיפה הייתה לבנות אותה בצורה מעט מחודדת. מסתבר שייתכן שאפילו הרבה יותר מחודדת מאשר זאת הקיימת בפירנצה. כנראה הסיבה שגרמה למיכלאנג'לו לבנות אותה בצורה מעוגלת (או "כיפתית" יותר) הייתה סיבה טכנית: המבנה יצטרך לנשוא מעליו הרבה פחות משקל אם ימנע מלהיות מחודד כמה שרק אפשר. בנוסף לפי התוכנית המקורית של מיכלאנג'לו (חוץ מהעובדה שרצה בצלב יווני ולא בצלב לטיני) היו ארבע כיפות משנה לכיפה הגדולה שמתוכם הושלמו רק שתיים. עיצוב הפנים של הכיפה עצמה מתאר דמויות דתיות נוצריות לאורך ההיסטוריה של הנצרות. הכיפה עצמה אמורה להדמות את התחושה של גן העדן יותר מאשר את התחושה של מבנה שנבנה על ידי בני אדם; זו הסיבה שמופיעים כוכבים במרכז הכיפה (לקראת מקום ההתחברות עם "הכיפה הקטנה") שאמורים לדמות את השמיים. מעגל שורת האותיות המעוגלת שבבסיס הכיפה נמצאת הגלריה, מעליה 16 חלונות עצומים ומעליהם מתחילה סדרת העיטורים. 16 הדמויות הראשונות ממקום ההתחלה שמעל לחלונות הוא של 16 קדושים. מעליהם מופיעים דמויותיהם של מהאישים החשובים בנצרות והם: ישו, מריה, יוחנן המטביל, 12 השליחים ויוסף הקדוש. מעליהם מופיעים דמויותיהם המרהיבות של המלאכים המביאים כלים שישמשו במהלך הוויה דולורוזה. בתוך הצורות המעגליות והלאה מופיעים דמויותיהם של מלאכים. בקצה הכיפה עליונה ביותר בכל הבזיליקה ("הכיפה הקטנה") מופיעה דמותו גדולת הממדים של האל האב. כל הדמויות והעיטורים הפנימיים הם לא פחות מפסיפסים זעירים, כשקוויי מתארם נוצרו במשך שנים מרובות על ידי קוואליר ד'ארפינו ( Cavalier d'Arpino).
האנדרטה לקלמנס השלושה עשר
לקלמנס השלושה עשר מוקדשת אנדרטה שנבנה על ידי אנטוניו קנובה ב-1784. המבנה מבוסס על קברו של ברניני, ובאנדרטה מוצגות שתי דמויות: האמונה הנושאת את הצלב, ורוח המוות. בנוסף אליהן, צופים שני אריות אל עבר המתרחש.
קבר יוחנן פאולוס השני
יוחנן פאולוס השני קבור גם הוא בבזיליקה. ההערכה היא שכ-15,000 עד 20,000 איש מבקרים בקבר מדי יום.
האנדרטה לאפיפיור אלכסנדר השביעי
אנדרטה זו נבנתה על ידי הפסל ג'ובאני לורנצו ברניני לכבודו של האפיפיור אלכסנדר השביעי. קומפלקס ומערכת פסלים גדולה ומרשימה זאת מציגה את אלכסנדר השביעי ישוב על כיסא מפואר כשמתחתיו נמצאת דלת העשויה משיש. ליד הדלת עומד פסל של שלד המחזיק בידיו שעון חול – כל זאת מתוך כוונה להדגיש את אי הנצחיות של החיים.
מזבח השקר
מזבח השקר מכיל בתוכו ציור מאת Cristoforo Roncalli שנוצר עוד בשנת 1604. הציור ידוע בשם "העונש על הזוג חנניה וספירה" והוא מהחושבים שבבזיליקה. הציור מתאר את העונש שהובא על ספירה עקב השקר שספרה לפטרוס הקדוש. חנניה נראה כגופה הנישאת מרחוק, בחלק העליון של הציור. ספירה נפלה אל מולו של פטרוס, כפי שמתואר גם כך בציור. בנוסף מופיע בקפלה פסיפס מפואר.
פסל הברונזה של פטרוס הקדוש
פסל ברונזה זה הוא מהמפורסמים בעולם, והיצירות החשובות ביותר בבזיליקה. הוא נוצר עוד בימי הביניים. הדעות על יוצרו חלוקות עד היום, היסטוריונים מסוימים מצביעים על הפסל אמופולו די קאמביו ( Arnolfo di Cambio), ואחרים טוענים כי מקורו עוד במאה החמישית לספירה, עוד בתקופת האימפריה הרומית. המנהג המקובל כשעוברים על ידו הוא לנשק את קצה רגלו, בתור יראת כבוד, במיוחד אצל צליינים נוצרים אדוקים. אמונה זאת מקורה עוד בימי הביניים, במיוחד אצל צליינים אשא הלכו אל מקומות הקודש לנצרות וסיכנו את חייהם עקב כך. הם בקשו במיוחד מפטרוס לפתוח להם את שערי גן העדן, ובתור מחווה נשקו לו גם את רגל פסלו בבזיליקה הישנה כאות כבוד והערכה מעבר לתפילה שנשאו. נוסף לכך אפילו עוד יותר, בכל שנה נהוג לעטרו בקישוטים יקרים מפז ובבדים כדי לדמות אותו כאמיתי (ב-29 ביוני). מאוחרי הפסל הקיר מעוטר בפסיפסים המכילים דוגמאות מן הצומח בזהב ואדום. מול הפסל מונחת החנית של לונגינוס הקדוש. הכס שעליו יושב פיטר עשוי משיש, ונראה שנוצר עוד בתקופת הרנסאנס.
על הפסל חרוטות האותיות הבאות:
האגדה אודות הפסל
אמונה שרווחה במשך תקופת זמן ארוכה במיוחד וייתכן כי עדיין רווחת גם כיום הצביעה שהפסל נוצר מהברונזה שבה השתמשו הרומאים כדי ליצור את פסלו המפורסם של יופיטר, כל זאת בהוראתו של האפיפיור לאו הגדול. האגדה מסרת כי בעת שעתו של אטילה ההוני לכבוש את רומא מיהר אליו האפיפיור לאו הגדול ונפגש איתו מחוץ לגבולות העיר. כשהם נפגשו דמויותיהם של פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש הופיעו מעל ראשיהם במעמקי השמיים. הם אמרו כי הם לא יוותרו מלהציל את העיר כלל. אטילה ההוני נבהל ונסוג מרומא. לאות תודה בנה לאו הגדול את פסלו של פטרוס הקדוש לכבודם ולכבוד העזרה שנתנו לכל רומא. יצירה מתארת את מהלך אירוע זה קיימת עד היום ומצאת בקפלה דלה קולונה (Cappella della Colonna) הסגורה למבקרים.
פסיפס ההשתנות
פסיפס זה הוא העתק של הציור המקורי של רפאל שנמצא כרגע במוזאוני הוותיקן (משנת 1815) בתוך תחומי המדינה, והוא מתאר את תהליך ההשתנות שעבר ישו. הפסיפס מחליף במקומו את הציור המקורי, שעמד במזבח זה במשך מאות שנים. היצירה עצמה נוצרה לפי בקשתו של ג'וליאנו דה מדיצ'י (Giulio de' Medici) בשנת 1517. במקור הציור היה אמור להיות לקתדרלת נרבון לאותו האדם שבעתיד יהפוך לאפיפיור קלמנס השביעי אך הוחלט להישאר בתוך תחומי הוותיקן אחרי הכל. הציור מכיל בתוכו מאפיינים הקשורים לאומנות המנייריזם בנוסף. על הציור אמר האומן, האדריכל וחוקר תולדות האומנות המפורסם ג'ורג'ו וזארי:
הציור עצמו הועבר על ידי לא פחות מנפוליאון בונפרטה עוד בשנה מוקדמת ככל האפשר (שנת 1798) והוחזר למקומו הקבוע בבזיליקה בשנת 1815.
הפייטה
פייטה (באיטלקית: רחמים) היא פסלו המפורסם הראשון של מיכלאנג'לו בואונרוטי, ונוצרה בביקורו הראשון שלו ברומא שבמדינת האפיפיור באותה התקופה. היא נחשבת לדוגמת מופת המאמצת מוטיבים מהאדריכלות הגותית וממחישה אותם באומנות הרנסאנס החדשה שבאה לעולם. הפייטה נוצרה כפסל לקפלה של Jeande Billheres שהיה קרדינל צרפתי ושנקבר בבזיליקה מגוש שיש אחד בלבד. הפסל עצמו הוא בהחלט הפסל המפורסם בכל רומא כולה כיום. היא מבוססת על הפרופורציות והאופי התמים שהקנתה לה אומנות הרנסאנס. היא מציגה את מריה, אמו של ישו מחזיקה את גופתו המתה אחרי שנצלב בצער רב. התהליך עצמו המבוטא בפסל נקרא קינת מרים על ישו ומתאר את הבכי המר שבכתה מריה על אובדן בנה. ראשו של ישו שמוט אחורה, ונראה כי גופו מפוסל בצורה שתקנה לו ריפיון שרירים מלא המקביל מצב בו נמצא המת. פסלים בנושא זה היו נפוצים במיוחד באותה התקופה, ולכן מיכלאנג'לו לא היה הראשון מאומני הרנסאנס שבחר לייצג נושא זה. מיכלאנג'לו עבד על הפסל במשך כמעט 3 שנים, וגמר אותו כשהיה בן 24 בלבד. כחלק מאומנות הרנסאנס הגבוה, נתן מיכלאנג'לו ברק ייחודי לפסל, תוך כדי הדמיה של בדים ועור אדם בצורה מרהיבה לאותה התקופה. הפסל ממחיש את הידע הנרחב שהיה למיכלאנג'לו בכל תחום האנטומיה בצורה מבריקה בנוסף. היצירה מכילה את חתימתו של מיכלאנג'לו וייחודית גם בכך, מפני שזאת העבודה החתומה הראשונה שלו הקיימת כיום.
ייחודיות נוספת של הפסל הוא שמריה נראית בו כאישה צעירה, ולא כמבוגרת כלל, בניגוד למקובל באותה התקופה. כשהתבקש מיכלאנג'לו להסביר את בחירתו, הוא אמר כי העובדה כי מריה הייתה בתולה מנעה ממנה את הליך ההזדקנות. ב-1972 התרחש ניסיון השחתה של הפסל, ומאז הוא שוחזר בחלקו ומוגן על ידי חלון זכוכית עבה.
פסיפס המלאך של הסירה
זהו פסיפס ייחודי מהמאה ה-13, מתקופתה של הבזיליקה הישנה. הוא נוצר על ידי האמן האיטלקי הימי ביניימי ג'וטו די בונדונה, ומושב הקבע הנוכחי שלו הוא במערות האפיפיוריות. התנועתיות שבפסל הופך אותה להיות אחד מהחשובים במאפיין זה בעולם.
קפלת סבסטיאן הקדוש
קפלת סבסטיאן הקדוש היא אחת מהקפלות החשובות ביותר בבזיליקה והיא מכילה את קברו של יוחנן פאולוס השני בתוכה (משנת 2011). היא כוללת פסיפס עצום בגודלו של סבסטיאן הקדוש של Domenichino בנוסף, על הצלב אפוף במלאכים, לוח רומאי על סוס והמון רב. הפסיפס נוצר על ידי Pietro Paolo Christofari בסגנון אומנות הבארוק. גם פסליהם של פיוס האחד עשר ופיוס השנים עשר מופיעים שם, משני צדדיה של הקפלה.
קפלת הפייטה
קפלת הפייטה מכילה מוצג מרכזי אחד והוא הפסל "פייטה" של מיכלאנג'לו והיא הקפלה המפורסמת ביותר בבזיליקה כולה.
קפלת מיכאל הקדוש
קפלת מיכאל הקדוש נמצאת באחת מקצוות הבזיליקה ועוצבה על ידיד האומן לורנצו אוטיוני (Lorenzo Ottoni) וכיום היא מעוטרת בהעתק מחתיכות פסיפס זעירות. ההעתק מבוסס על הציור המפורסם מיכאל המלאך הקשת (St Michael the Archangel) שצייר האומן גווידו רני, והושם שם אחרי שהיצירה המקורית הועברה לכנסיית Santa Maria della Concezione dei Cappuccini.
מזבח העיבור ללא חטא
מזבח "העיבור ללא חטא" הוא שמו של אחד ממזבחות הבזיליקה העומד לפניו של פסיפס מרהיב. המתחם נוצר על ידי פייטרו ביאנקי (Pietro Bianchi) המציג את תהליך התעברותה של מריה אם ישו (מרים אם ישו) מזרע האלוהים. בפסיפס מופיע מריה כאשר מעופפים סביבה מספר דמויות וביניהם כמה וכמה קדושים חשובים. הקדושים הם: פרנציסקוס מאסיזי, יוחנן כריסוסטומוס ואנטוניוס מפדובה. בהמשך הוסף לפסיפס בשנת 1904 כחלק מפעולות שיזמו כנס נשים בינלאומי כתרומה לבזיליקה. לפני קיומו של הכתר על הפסיפס היה במקומו נזר שהוסף בעצמו ליצירה על ידי פיוס התשיעי ב-1854.
כיכר פטרוס הקדוש
כיכר פטרוס הקדוש שתוכננה על ידי ברניני והוזמנה על ידי האפיפיור אלכסנדר השביעי באפריל 1655. ממדי הכיכר הם: 240X196 מטרים. הכיכר אליפטית ויש לה מבנה של שתי אכסדראות צדדיות. התפיסה של ברניני הסבירה כי 2 אכסדראות אלו מסמלות את זרועות הכנסייה, המחבקות את העולם ואת המאמינים. זרועות אלו מכילות בסך הכל כ-284 עמודים דוריים ו-84 עמודים נוספים והן הוקמו 5 שנים מאוחר יותר, בשנת 1660. את האכסדראות מעטרים 140 פסלים פרי עבודתו של ברניני ותלמידיו המסורים, ומציגים דמויות דתיות ואפיפיורים לאורך ההיסטוריה. תכנון הכיכר נעשה מתוך הבנה של הפרספקטיבה של מי שעומד מול הכנסייה על מנת ליצור תחושה שהכיכר הרבה יותר גדולה. כך גם ברניני יצר את האשליה האופטית שכאשר אדם עומד במרכז הכיכר נראה לו רק עמוד אחד בכל שורה (אף על פי שישנם ארבעה). פרט לכך הכיכר אכן ענקית ומסוגלת להכיל מאות אלפי בני אדם. במרכז הכיכר עומד אובליסק בגובה 25 מטרים ושתי מזרקות. הזרועות הן אכסדרה מקורה של עמודים כדי להגן מפני הגשם בחורף והשמש בקיץ. על ריצפת הכיכר יש צורה של שמש. האובליסק עצמו הובא לרומא על ידי הקיסר קליגולה. האמונה שהתקיימה בימי הביניים הייתה שאפרו של הקיסר הגדול יוליוס קיסר טמון בכדור הברונזה שמעל לאובליסק לברניני באותה התקופה לא היו הרבה אפשרויות לבנייה, שכן היה לו שטח מצומצם יחסית במרכז רומא שהיה חייב לכלול את האובליסק במרכזו (האובליסק הועבר לשם ב-1586). קלו מדרנו הצטרף לברניני והוסיף לכיכר מזרקה מפוארת.
הכיכר יכולה להכיל כ-400,000 איש. כיום היא מכילה בקרבת מקום בנוסף תחנת רכבת בשם "סן פייטרו" המובילה אליה את התיירים המרובים מדי שנה.
אל הכיכר מובילה דרך מפוארת בשם via della Conciliazione. דרך זאת המעוטרת בעמודי רחוב מרשימים ובעיטורים מרובים, נבנתה על ידי מרסלו פיאסנטיני (M. Piacentini) על חורבות כפר ימי ביניימי קדום שנאלצו להרוס.
הנקרופוליס שמתחת לבזיליקה
החלוקה הקיימת כיום של השכבות הטופוגרפיות של הנקרופוליס הנמצא מתחת לבזיליקה היא הבאה:
הנקרופוליס של הוותיקן כולל מתחם גדול במיוחד שמתחיל במוזולאום A עד למוזולאום S. ממזולאום S ישנה גישה אל המערות האפיפיוריות שעוברת דרך מסדרון צר ומדרגות. בחלל עומדים כמה עמודים מסיביים שמחזיקים מעליהם את הבלקדינו של ברניני (ראה את המשך הערך). מכאן ואילך ניתנת גישה אל קברו של פטרוס הקדוש, שכדי להגיע אליו צריך לעבור דרך שער שיש עצום שבהם קונסטנטינוס הגדול. שער שיש זה נמצא באופן ישיר מתחת לבדלקינו. במהלך השנים בוצעו בשער שיש זה שינויים, והם: המתחם כולל בתוכו קפלה מפוארת לכבוד קברו של פטרוס הקדוש ועמודי שיש מתקופתו של קונסטנטינוס הגדול. הקפלה מובילה אל קברו של פטרוס הקדוש.
קברו של פטרוס הקדוש
במשך אלפיים שנה הייתה מקובלת בוותיקן המסורת שבמקומה של הבזיליקה (החדשה והישנה) נמצא קברו של פטרוס הקדוש. מבחינה ארכאולוגית, עד למאה ה-20 היה ידוע כי ישנו נקרופוליס, לפי המסורת פטרוס חי ברומא ונקבר בנקרופוליס הזה, שהכיל באותה התקופה מקדש קטן. על אף שמכאן נובעת אפשרות כי הוא אכן קבור שם, עד אז לא נמצא לו אף קבר. עד 1941 לא היו אף עובדות ממשיות, אך משנה זאת תגליות ארכאולוגיות נתנו מענה למסורת המקורית, והיום נראה כי הקבר והעצמות שנקברו בו היו כנראה שייכים לפטרוס הקדוש. יש כמה רמזים באזור הקבר ובקבר עצמו שמצביעים על כך: המת היה בשנות ה-60 או ה-70 לחייו, בדיוק באותו הגיל שפטרוס נפטר לפי המסורת. הוא גם לא היה אדם עשיר (דבר שמשתקף עקב הקבר שלו) בדיוק כמו פטרוס. הוא כנראה חיי ברומא, גם כמוהו, והוא נקבר באדמה עקב חתיכות אפר שנמצאו על העצמות. הרמז הגדול ביותר הוא גרפיטי הצמוד לקבר, האומר:
עדויות אלו מצביעות כי הסבירות כי זהו אכן קברו ואלו אכן עצמותיו של פטרוס גבוהה יחסית. על הגרפיטי מופיע סימן הכי רו (Chi-Ro) הידוע המסמל את פטרוס הקדוש, ובכך מבדיל אותו מאדם סתמי בשם פטרוס שחי גם הוא ברומא. בכל מקרה, העובדה שמאמינים ראו בקבר זה בתור קברו של פטרוס היא וודאית בהחלט – גם אותם יוצרי הגרפיטי וגם אנשי המסורת הנוצרית המאוחרת.
לפי מסורות אחרות פטרוס הקדוש קבור בקטקומבות שויה אפיה ברומא ולא בוותיקן כלל.
חשיבות קברו של פטרוס הקדוש בוותיקן מוזכרת כאחד הקריטריונים בהן עמדה קריית הוותיקן לקבלת התואר אתר מורשת עולמית:
אמנות ניאנדרטלית
אמנות ניאנדרטלית היא אמנות שיצר האדם הניאנדרטלי, אשר כוללת אמנות כתלית שהיא ציורי מערות, ואמנות ניידת, המתבטאת למשל בחריטה על עצמות ואבנים. היא מתוארכת לתקופה של 130–40 אלף לפנה"ס בקירוב, כאשר עיקר הממצאים מתוארכים סביב 40 אלף לפנה"ס ומעוררים מחלוקת האם היוצרים הם ניאנדרטלים או הומו ספיינס. בקטגוריית האמנות הכתלית ישנם ציורים אבסטרקטיים ושבלונות יד בצבעוניות מונוכרומית, שעיקר ריכוזם באזור פרנקו-קנטבריה (אזור המשתרע בין בצפון ספרד ודרום צרפת)
בהקשר של אמנות ניאנדרטלית ישנן כמה שאלות חשובות אשר שזורות אחת בשנייה.
"הולדת" האמנות
עד העת האחרונה ההשערה הרווחת הייתה שציורי המערות (אמנות כתלית) שנוצרו על ידי הומו ספיינס באירופה בתקופה הפלאוליתית העליונה, היוו את האמנות הראשונה. אחת הסברות לסיבה מדוע גישה זו הייתה דומיננטית במשך שנים רבות, היא הרצון לייחס אותה לאבות אבותיו של האדם המודרני, ההומו ספיינס, בנוסף לייצור רצף של מסורת אמנותית באירופה. בעשורים האחרונים מערערים על הטענה שהאמנות נולדה במקום אחד ומסוים. ציורי מערות שנמצאו באוסטרליה ובאפריקה הדרומית מתוארכים לאותה תקופה של האמנות האירופאית הפלאוליתית. במערת בלומבוס שבדרום אפריקה נמצאה אבן אוכרה ועליה חרוטים קווי זיגזג. היא מתוארכת ל-100 אלף לפנה"ס לפני זמננו לערך, ומיוחסת להומו ספיינס. אבן אוכרה עם סימונים דומים נמצאה באינדונזיה ותוארכה ל-500 אלף לפנה"ס. ככל הנראה זוהי עבודתו של מין אחר, הומו ארקטוס. באזור פרנקו-קנטבריה שבאירופה, התגלו עשרות מערות הכוללות עדויות לאמנות כתלית והן תוארכו עד לאחרונה סביב 40 אלף לפני הספירה. קיימת הסכמה גורפת בין החוקרים כי ממצאים אלה נחשבים לאמנות, אך הם שנויים במחלוקת בנוגע ליוצריהם - הומו ספיינס או ניאנדרטלים. בעקבות התפתחות בשיטות תארוך, נמצא כי אמנות כתלית במערות בספרד שתוארכה ל-65 אלף שנה לפני זמננו. מאחר שהומו ספיינס הגיע לאירופה רק ב-40 אלף לפנה"ס, תומך ממצא זה בגישה שהאמנות הראשונה נוצרה על ידי ניאנדרטלים.
שאלת הולדת האמנות קשורה באופן הדוק לשאלת הגדרת האמנות - אם כלים וקישוטים נחשבים לאמנות, הולדת האמנות קדומה במאות אלפי שנים.
הגדרת האמנות
נהוג לחלק את האמנות הפרהיסטורית לשני תחומים עיקריים: אמנות כתלית ואמנות ניידת. מירב העדויות אשר שרדו שייכות לקטגוריה של אמנות כתלית. אמנות ניידת כוללת פיסול תבליט וחריטה על מגוון רחב של חומרים. החומרים ששרדו הם חומרים שאינם מתכלים כגון אבנים, עצמות, קרני צבי ושנהב, ואילו עדויות לאמנות קדומה שנעשו על קליפות עץ, קלפי עור, טקסטיל וחול לא שרדו את פגעי הזמן. שימוש בפיגמנטים כמו אוכרה ומנגן, שויכו לניאנדרטלים כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20. יש הטוענים כי שרידי אוכרה אדומה מצביעים על כך שבני אדם עסקו בפעילויות אמנותיות כמו צביעת הגוף למעלה מ-200 אלף שנה באפריקה. עד לאחרונה היה מקובל להגדיר אמנות בעיקר כאמנות כתלית, ואילו סוגי קישוטים שונים נחשבו כמשניים, משום שדרשו יכולות קוגניטיביות פחותות כדי לייצרם. ציור על קיר דורש את הפקת הצבעים, חשיבה על הגוונים והנחתם על המשטח, מה שמצביע על חשיבה סימבולית וקוגניטיבית מפותחת. החל מהעשור האחרון של המאה ה-20, יותר ויותר מדענים נוכחו לדעת כי גם הפקת קישוטים (אמנות ניידת) דורשים תחכום מהיוצר. מעבר לכך, החשיבות של אמצעי הקישוט עלתה, מאחר שכעת מחשיבים אותם כאספקטים חשובים המעידים על המבנה החברתי של קבוצה ושל זהות היחיד. ציורי וקישוטי גוף ייתכן ואף מילאו תפקיד של העברת מסרים וליכוד בזמן מפגש בין קבוצות שונות. בנוסף, ישנה אפשרות כי קישוטים וחרוזי עצמות ושנהב שימשו כסימני שייכות קבוצתית.
היכולת הקוגניטיבית של ניאנדרטלים ליצור אמנות
יצירת אמנות מקושרת עם יכולת קוגניטיבית וסימבולית. הניאנדרטלים התפתחו במערב אירואסיה וחיו לבדם באירופה למשך יותר מ-200 אלף שנה, במהלכן שרדו כמה עידני קרח. האדם הניאנדרטל היה צייד מיומן ובעל מוח גדול כשל הומו ספיינס, ולמרות זאת במשך שנים רבות לא נחשב כמאופיין בהתנהגויות מודרניות. גם בנושא זה יש מחלוקת בין החוקרים. לפי גישת "מהפכת האדם", אמנות וסימבוליזם משויכים לאדם המודרני. בגישה זו התנהגות סימבולית מקושרת עם מהפכה תרבותית שהתרחשה כאשר האדם המודרני הגיע לאירופה לפני כ-40 אלף שנה. לפיהם, האדם המודרני היה היחיד שלו יכולות קוגניטיביות או אדפטיביות הדרושות ליצירת התנהגויות אמנותיות וסימבוליות.