cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ים ברואר
קריירת אימון וניהול
בנובמבר 1990 מונה ברואר לג'נרל מנג'ר של קבוצת מינסוטה טימברוולבס, לקראת עונתה השנייה ב-NBA. בשתי עונותיו בתפקיד רשמו הטימברוולבס מאזן כולל של 44 ניצחונות ו-120 הפסדים (26.8%).
הסימפוניה התשיעית של בטהובן
הרכב
כלי הקשה: טימפני, תוף בס (לפרק הרביעי בלבד), משולש (לפרק הרביעי בלבד), מצילתיים (לפרק הרביעי בלבד).
קולות (כולם רק בפרק הרביעי): סולו סופרן, סולו אלט, סולו טנור, סולו בריטון, מקהלה: סופרן, אלט, טנור ובס.
כלי קשת: כינור ראשון, כינור שני, ויולות, צ'לים, קונטרבסים.
הסימפוניה במאה ה-20
הסימפוניה התשיעית תופסת מקום חשוב בתרבות העולמית כיום. היא מושמעת לעיתים תדירות מאוד בטקסים ואירועים רשמיים רבים, ואף משמשת כהמנון האיחוד האירופי. בנוסף לכך, היא מצוטטת מבחינה מלודית לעיתים קרובות ביצירות אמנותיות אחרות בתחום הספרות, הקולנוע, ואף ביצירות מוזיקליות שונות.
ההמנון
בשנת 1972, המנצח הרברט פון קאראיין ערך מחדש את הפרק הרביעי ("האודה לשמחה") למה שמוכר כיום כהמנון הרשמי של האיחוד האירופי. לפני כן, שימשה הגרסה הערוכה כהמנון של גרמניה המערבית לאחר מלחמת העולם השנייה, במשחקי האולימפיאדה בין השנים 1958-1968. העיבוד של הרברט פון קאראיין אומץ על ידי האיחוד האירופי כהמנון בשנת 1985.
הלגיון הוולוני
הלגיון הוולוני הוא השם שניתן לבריגדת מתנדבים אנטי קומוניסטים מוולוניה, אזור של דוברי צרפתית בדרום בלגיה, שלחמו בשורות הורמאכט ובשלב מאוחר יותר בוואפן אס אס בתקופת מלחמת העולם השנייה. הבריגדה הוקמה ביוזמתו של לאון דגרל - פוליטיקאי בלגי ששיתף פעולה עם הנאצים. הבריגדה השתתפה במערכה הצבאית בחזית המזרחית. בספטמבר 1944 היא הפכה לדיוויזיה במסגרת הוואפן אס אס, אולם בפועל כוחה לא עלה על בריגדה מוגברת.
גבול ישראל–לבנון
גבול ישראל–לבנון (בישראל נקרא גם גבול הצפון) הוא קו גבול זמני הידוע בשמו הנוסף, 'הקו הכחול', העובר בחלקה הצפוני של מדינת ישראל, מראש הנקרה במערב ועד הר דב במזרח, ומפריד בינה ובין לבנון.
הלגיון הוולוני
ורמאכט
הפשיזם היה די פופולרי בבלגיה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, במיוחד בוולוניה, אזור דובר צרפתית בדרום הארץ. בשנת 1930 ייסד פוליטיקאי ולוני בשם לאון דגרל את "המפלגה הרקסיסטית" שהייתה מפלגה בעלת אידאולוגיה פשיסטית-קתולית שאהדה את המפלגה הנאצית בגרמניה והייתה אנטישמית ואנטי קומוניסטית. המפלגה זכתה בבחירות שנערכו בשנת 1936 לייצוג קטן בפרלמנט. כחבר פרלמנט בלגי נפגש דגרל עם היטלר ומוסוליני והושפע מהם רבות.
במאי 1940 פתחה גרמניה במבצע לכיבוש ארצות השפלה, ובלגיה בתוכן. הרשויות בבלגיה חששו שהרקסיסטים ישתפו פעולה עם הכובשים, על כן דגרל יחד עם עוד מספר חברים בולטים במפלגה הושמו במעצר. לאחר כניעת בלגיה שחררו הנאצים את כל האסירים הפוליטיים ודגרל בתוכם. לאחר שחרורו קיווה דגרל שהנאצים יסייעו לו להקים מדינה ולונית עצמאית שתהיה בשליטת המפלגה הרקסיסטית, אולם הנאצים גילו עניין מועט בדגרל ובקשותיו נדחו שוב ושוב. דגרל ראה שהגרמנים לא מעוניינים במפלגה שלו, והחל לשאת נאומים באופן פרטי בהם הלהיב בלגים לשרת בצבא הגרמני ולהילחם בקומוניסטים.
גבול ישראל–לבנון
הסכם סייקס–פיקו
עד לימי המנדט הבריטי היו ארץ ישראל, סוריה ולבנון חלק מן האימפריה העות'מאנית. עוד במהלך מלחמת העולם הראשונה פעלו המעצמות לחלוקת השטח ביניהן: הסכם סייקס–פיקו משנת 1916, שנחתם בין הדיפלומטים מארק סייקס הבריטי ושארל פרנסואה ז'ורז'-פיקו הצרפתי, קבע את גבולו הצפוני של השטח הבינלאומי שאמור היה להיות בשטחה של ארץ ישראל, בניהולן המשותף של בריטניה, צרפת, איטליה, רוסיה ונציג ערבי בקו העובר מחוף הים התיכון, מעט צפונית לעכו באזור אכזיב ועד לצפון מערב הכנרת, באזור טבחה. בריטניה אמורה הייתה לקבל לשליטתה הישירה את מפרץ חיפה עם הערים חיפה, עכו ועמק זבולון. צרפת הייתה אמורה לקבל לשליטתה הישירה את כל השטח מצפון לשטח הבינלאומי. זאת כדי לשלוט על לבנון וחוף הים שלה.
הלגיון הוולוני
ורמאכט
הגרמנים החליטו בסופו של דבר על הקמת לגיון וולוני שיילחם בקומוניסטים, בזמן שדגרל שהה בפריז במהלך קמפיין הכרה במפלגתו. הוא מיהר לחזור לבלגיה, ולמרות שהיה חסר כל ניסיון צבאי קודם הגיש בקשה להתקבל כקצין בלגיון. הגרמנים דחו את בקשתו, מכיוון שהיה חסר הכשרה צבאית, ועל כן הוא התגייס ללגיון כחייל פשוט. הפיקוד על הלגיון החדש נמסר לז'ורז' ג'ייקובס, קפטן בדימוס בצבא הבלגי. באוגוסט 1941, הלגיון, שמנה 860 איש, נשלח לפרוסיה המזרחית לצורך אימונים. באוקטובר שונה שם היחידה ל"רגימנט חיל הרגלים ה-373", היא צורפה לקבוצת ארמיות דרום, שנשלחה לאוקראינה.
גבול ישראל–לבנון
המאבק על אצבע הגליל
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה בו נכבש כל האזור על ידי חיל המשלוח המצרי בפיקודו של הגנרל הבריטי אדמונד אלנבי, נוצר מצב שבו לא ראתה עצמה בריטניה מחויבת לאמור בהסכמי סייקס–פיקו ככתבם וכלשונם, ולעומת זאת, מדיניותה הרשמית, המוצהרת בהצהרת בלפור צידדה בהקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל. התנועה הציונית הפקידה את דרישותיה הטריטוריאליות בידי ועידת השלום בפריז (1919) שבצפון כללו את השטח עד מצפון לנהר ליטני, שבו ראתה מקור מים חיוני לבית הלאומי העתידי, וכן את מקורות נהר הירדן, שבצפון מזרח כללו את החרמון ורמת הגולן עד למרחק של כ 16 ק"מ מערבית למסילת הברזל דמשק–מדינה (המסילה החג'אזית).
הלגיון הוולוני
ורמאכט
לאחר שהוכנסו השינויים הללו, נשלח הגדוד לאזור העיר דניפרופטרובסק על נהר הסוורסקי דונץ, לצד מתנדבים סקנדינבים מדיוויזיית "ויקינג". הוולונים הגנו על הכפר Gromovayabalka, בפברואר 1942 פתחו הסובייטים בהתקפה גדולה על הכפר, במהלכה נכבש רובו. פאולי נתן לאנשיו זמן קצר להתארגנות, ואז פתח בהתקפה חדשה. בהתקפה נהרגו כשליש מאנשי הגדוד, אולם הכפר נכבש חזרה, והוולונים זכו בכבוד והערכה מצד עמיתיהם הגרמנים. דגרל עצמו הועלה לדרגת פלדוובל (מקביל לסמל בצה"ל).
אס אס
במהלך מבצע כחול, נשלח הגדוד להגן על קווי האספקה. במאי 1942 הועלה דגרל לדרגת לויטננט (מקביל לסגן בצה"ל), ואף זכה בצלב הברזל. במהלך אותה שנה נפגש דגרל עם גנרל הוואפן אס אס פליקס שטיינר, דגרל התרשם מאוד מהאס אס, והשניים התיידדו. בדצמבר הוא הצטווה להגיע לברלין כדי לארגן את גיוסו של לגיון וולוני חדש, אולם בהשפעתו של היינריך הימלר, הוחלט על שילוב הוולונים באס אס. ב-1943 בוצע השילוב בפועל, ו-1,600 ולונים נכנסו לשירות האס אס תחת השם "הלגיון הוולוני". על היחידה החדשה פיקד גנרל של האס אס, ודגרל מונה כשני לו.
גבול ישראל–לבנון
המאבק על אצבע הגליל
צרפת לא ביססה את שלטונה באזור ולא שלחה אליו כוחות צבא מספיקים אלא נאחזה בתחילה לאורך החוף, באזור צור וצידון. את המצב ניצלו ערביי המקום כדי למרוד בשלטון הצרפתי, ואף להתנכל לכפרי הנוצרים באזור עליו פרשה צרפת את חסותה. כנופיות רבות של בדואים פעלו באזור, בעידוד מסוים של הבריטים. על רקע זה, ועל רקע הרצון ליצור "עובדות בשטח" מצד היהודים והערבים כאחד הותקפה תל חי במרץ 1920 והבדואים התקיפו את צמח ב-24 באפריל 1920. במקביל, התנהלו דיונים בין בריטניה לצרפת על מיקומו של הגבול. ב-24 באפריל 1920 הוחלט בוועידת סן רמו לתת לבריטניה מנדט לניהולה של ארץ ישראל (ומסופוטמיה – עיראק) ולצרפת מנדט לנהל את סוריה ולבנון, כדי לקדם את השטחים הללו לקראת עצמאות.
הלגיון הוולוני
אס אס
בדצמבר 1943 כבשו הסובייטים את יער טקלינו, מנתקים בכך את הכוחות הגרמניים בסמאליה וצ'רקאסי. המטרה העיקרית של הסובייטים הייתה לכתר ולהשמיד את כל הכוחות הגרמניים בכיס קורסון (קרב קורסון-צ'רקאסי). אחרי מספר התקפות שנכשלו, החליטו הגרמנים להכניס את הלגיון הוולוני לפעולה. אנשי האס אס היו ספקניים מאוד באשר להצלחתם, ומספר חיילים גרמנים אף הפיצו במחנה שלטים שעליהם נכתב "קרקס ולוניה מופיעים חינם מחר בין 6:00 ל-8:00". למרבה ההפתעה הצליחו הוולונים להדוף את הרוסים מהעמדה, אם כי רק באופן זמני. הכוחות הסובייטים הצליחו ב-28 בינואר לכתר את הכוחות הגרמניים בערים צ'רקאסי וקורסון, וגנרל וילהלם שטמרמן מונה למפקד העליון של הכוחות המכותרים.
גבול ישראל–לבנון
סימון הגבול המנדטורי
ב-23 בדצמבר 1920 נחתם בפריז הסכם "האמנה הפרנקו-בריטית" בין בריטניה לצרפת. צרפת נסוגה מדרישתה לקבוע את קו הסכם סייקס–פיקו כקו תיחום בין שטחי המנדט של צרפת ובריטניה, ובכך ויתרה על מקצת משטחי הגליל, אך הותירה בידיה את נהר הליטני, חלק ממקורות הירדן, את מרבית הגולן ואת הר החרמון. הנימוק הצרפתי היה הצורך באפשרות לנצל את מי הליטני כדי לפתח את לבנון וכן שמירת רצף דמוגרפי של המתואלים השיעים שישבו משני צידי נהר הליטני.
הלגיון הוולוני
אס אס
שטמרמן ניסה לפרוץ את טבעת הכיתור, במקביל לניסיונות חילוץ שנשלחו מבחוץ. אך בקושי הצליחו בפברואר הגרמנים להיחלץ, כשהם מותירים מאחור אבדות כבדות. הגרמנים טענו כי נהרגו 20,000 איש, ואילו 30,000 הצליחו להחלץ מן הכיתור. הרוסים טענו כי נהרגו 55,000 איש ונלקחו בשבי 18,000 שבויים. מבין אנשי הלגיון הוולוני שרדו רק 632 איש. במהלך הקרב נהרג המפקד הגרמני של הלגיון ודגרל נטל את הפיקוד, הוא עצמו נמלט עוד באמצעו דרך האוויר יחד עם כמה גנרלים בכירים, אולם נפצע במהלך ההימלטות, ולכן הוענק לו "צלב האבירים" בידי היטלר עצמו, והוא הועלה לדרגת שטרומבנפיהרר (מקביל לרב-סרן בצה"ל). הגרמנים ערכו מצעד של שרידי הלגיון ברחובות בריסל, והציגו את דגרל כגיבור. בעקבות כך גדלה ההתגייסות ללגיון, וביוני 1944 הוא נשלח חזרה לחזית עם דגרל כמפקד העליון.
גבול ישראל–לבנון
סימון הגבול המנדטורי
הגבול יצא מצמח, חצה את הכנרת, עלה עד לשפך נחל משושים לכנרת ומשם מעל מורדות הגולן עד נקודה בסמוך לכפר בניאס תוך שמירת שטחים נרחבים מצדו המזרחי של הירדן מצפון לכנרת בידי צרפת, ומשם פנה מערבה, שמר את מטולה בשטח המנדט הבריטי, וירד דרומה עד לנקודה המצויה בסמוך לכפר הגדול סאסא, ומשם, תוך פיתולים מסוימים, מערבה לנקודה מדרום לראש הנקרה. התוצאה הייתה יצירתה של אצבע הגליל, וכך נשארו בשטח המנדט הבריטי מטולה, תל חי חמארה וכפר גלעדי, שבמשך שנתיים היו מצויות מחוץ לתחומיו. רבים ייחסו את שינוי הגבול והכללת אצבע הגליל בתחומי ארץ ישראל, ומכאן בתחומי המדינה היהודית העתידית, להתיישבות היהודית במטולה ובתל חי, אך למעשה לנוסחה התנכ"ית "מדן ועד באר שבע" וההסכמה להשאיר את כל הנהר הקדוש לנוצרים, נהר הירדן, בתחומי הארץ הקדושה – ארץ ישראל, היה משקל מרכזי בהחלטה.
הלגיון הוולוני
אס אס
הלגיון נסוג יחד עם הגרמנים במהלך מבצע בגרטיון, ועד סוף אוגוסט של אותה שנה נותרו מבין אנשיו רק 200 איש. הלגיון נסוג לברסלאו.
גבול ישראל–לבנון
סימון הגבול המנדטורי
במרץ 1921 הסכימו צרפת ובריטניה על יצירת ועדת סימוּן למתווה הגבול הבינלאומי החדש, על פי הסיכום מדצמבר 1920, אך נקבע כי התוואי הסופי של הגבול כפוף לשינויים בעקבות מדידות מפורטות שתערכנה בשטח. את המדידות ערכה ועדה בראשות הצרפתי פּוֹלֶה (Paulet) והבריטי ניוּקוֹמב (Newcombe), וההסכם שנוסח בעקבות פעולתה זכה לשם הסכם ניוּקוֹמב–פּוֹלֶה. הוועדה פעלה בין מרץ 1921 לפברואר 1922. כל עוד נמשכו המדידות היה קו הגבול המדויק בלתי ברור. במפקד שערכו השלטונות הבריטיים בארץ ישראל בשנת 1922 לא נכללו התושבים שמצפון לקו דובייל כולל תושבי מטולה וכפר גלעדי שאף הצביעו בבחירות לפרלמנט הלבנוני שישב בביירות כך גם תושבי הכפר הגדול חלסה (היום קריית שמונה) ושאר הכפרים הערביים בסביבה. ב-7 במרץ 1923 נקבע סופית מיקום קו הגבול בשטח. זאת לאחר שמסמני הגבול ניסו להביא לכך שכל אדמות הכפרים שנשארו בצד אחד של הקו, יישארו עם הכפרים. וכן להשאיר את כל שטחי השבט הבדואי הגדול בני פדיל בתחום אחד – הצרפתי. כתוצאה מכך צרפת ויתרה על שטח מחצית הכנרת, שטח קרקע גדול במזרח הכנרת מהכפר נוקייב ועד לחמת גדר ושטח באזור קיבוץ ברעם (אז הכפר בירעם), זאת תמורת העברת הקו מול סוריה עד לאזור ממזרח וקרוב לנהר הירדן כולל השטחים ברמת הגולן ממזרח לירדן. כן שמרה צרפת בידיה את כביש קוניטרה – בניאס – צור (דבר שגרם להותרת מעיינות הבניאס והחצבאני בשטח הצרפתי). לעומתם קיבלו לידיהם הבריטים את כל הכנרת ואת נהר הירדן ומקורו הראשי, מעיין הדן (כנראה מתוך רעיון לנצל אותה למפעל הידרו אלקטרי). גבול זה, שנקבע במשא ומתן בין המעצמות, הפך לקו שביתת הנשק בין ישראל ללבנון לאחר מלחמת העצמאות.
הלגיון הוולוני
אס אס
פלישת בעלות הברית לבלגיה בשנת 1944, הביאה לנהירה של מתנדבים חדשים ללגיון. ובאוקטובר הוא שודרג לדרגת דיוויזיה. למרות השדרוג במעמד, הכוח האמיתי של הלגיון נותר כוח של בריגדה כ-8,000 לוחמים. הלגיון נשלח תחילה לדרום הנובר ואחר כך לבראונשווייג במטרה להמשיך באימונים. ללגיון הוולוני הצטרפו גם חיילים חדשים בני עמים אחרים, ביניהם צרפתים מדיוויזיית שרלמאן וספרדים מהדיוויזיה הכחולה. רוב המתגייסים החדשים היו חסרי כל הכשרה צבאית, כך שרק כ-4,000 מביניהם היו מוכנים לפעולה. אלו נשלחו לאזור פומרניה, הם סופחו לארמיית הפאנצר ה-11 של האס אס בפיקודו של פליקס שטיינר.
גבול ישראל–לבנון
הסכם שכנות טובה בגבולות המנדט הבריטי והצרפתי (1926)
לאחר חתימת הסכם ניוקומב פולה ב-1923 החל משא ומתן בין הצדדים שנועד לפתור בעיות מנהליות לאורך הגבול שהותווה וב-2 בפברואר 1926 חתמו בירושלים הנציב העליון הבריטי לארץ ישראל והנציב העליון הצרפתי לסוריה וללבנון על הסכם שכנות טובה בין ארץ ישראל ובין סוריה ללבנון.
הלגיון הוולוני
אס אס
הלגיון היה אמור לקחת חלק בהתקפה גדולה שנועדה להקל על החיילים הגרמנים המכותרים בכמה ערים בפולין. המתקפה הושקה ב-15 בפברואר 1945, וזכתה להצלחה ראשונית. עם זאת, לאחר שהגרמנים הגיעו ליעדי ההתקפה, המצב השתנה וההגנה הסובייטית החלה להתחזק, ולמרות שהגרמנים הסבו לסובייטים אבדות כבדות, המתקפה נתקעה, ובסופו של דבר פתחו הגרמנים בנסיגה. ב-1 במרץ השיקו הסובייטים מתקפת נגד, בשלב זה מפקדי הלגיון התכנסו על דעת עצמם ושחררו חלק מהמתנדבים שביקשו להפסיק במאבק חסר הסיכוי. 23 קצינים ו-625 לוחמים בחרו להישאר, והם רוכזו בגדוד אחד אחרון, שצויד במקלעים, מרגמות, ורובים אוטומטיים. בסוף אותו חודש, גדוד שני נוצר מהלוחמים של יחידות התותחנים וההנדסה, אולם הם מעולם לא נשלחו לקרב בפועל.
גבול ישראל–לבנון
הסכם שכנות טובה בגבולות המנדט הבריטי והצרפתי (1926)
על פי ההסכם המנהלי הורשו תושבי המנדטים משני עברי הגבול לנוע בחופשיות ללא צורך בדרכונים בשבילי הגבול. התושבים להם זכויות קציר, עיבוד או השקיה או בעלי קרקע מעבר לגבול ימשיכו לממש זכותם זו כבעבר ולצורך כך יוכלו לחצות את הגבול בחופשיות ללא דרכונים. לעניין ביטחון הציבור ניתנה זכות המרדף מעבר לגבול אחר מבצעי פשעים חמורים למשטרות שני הצדדים. הזכות להניע כוחות צבאיים באזורי הגבול נשמרה לצדדים תוך עדכון הצד השני.
הלגיון הוולוני
אס אס
המתקפה הסובייטית הסופית על מפקדת הלגיון הגיע לבסוף ב-20 באפריל, הבלגים נערכו לה כמיטב יכולתם, אולם נהדפו בידי יתרונם המספרי הבולט של הסובייטים. הבלגים נכנעו, ודגרל עצמו נמלט ובילה את שארית חייו בגלות. בית המשפט בבלגיה האשים אותו בבגידה שלא בפניו ודן אותו למוות על ידי כיתת יורים. דגרל מת בשנת 1994.
גבול ישראל–לבנון
הסכם שכנות טובה בגבולות המנדט הבריטי והצרפתי (1926)
זכויות הדיג והשיט בכנרת בים החולה ובירדן הורחבו לכל נתיבי המים באזור הגבול.
הוחלט שחילוקי דעות שלא ייפתרו בין השלטונות המקומיים יועברו לטיפולה של ועדה משותפת בהרכב של שני נציגים של ארץ ישראל אחד של לבנון ואחד של סוריה ויו"ר בסכמתם של הנציבים.
המרד הערבי הגדול
באפריל 1936 פרץ המרד הערבי הגדול. כבר משלביו הראשונים של המרד היה ברור כי הצלחתו תלויה בסיוע שאותו יקבלו המורדים מבחוץ. באוגוסט 1936 הגיע לארץ ישראל פאוזי אל קאוקג'י, יליד לבנון, ששימש כמפקד הצבאי של המרידה, ועימו מאות חמושים שחצו את הגבול מסוריה ומירדן. המורדים ניסו להשתלט על אזורים שלמים בארץ, ולהשליט שם את שלטונם. אזור הגליל ההררי, בו לא היו כלל נקודות יהודיות בין יישובים ערבים רבים, ובו קיבלו המורדים אספקה רציפה של כוח אדם, תחמושת ונשק מתומכיהם בסוריה ובלבנון, נראה כאידיאלי למטרה זו.
בריטניה פנתה לשלטונות הצרפתים לסייע לה בסגירת הגבול, אך ללא הועיל. הממשלה הבריטית הייתה בשלב זה בעלת ניסיון וידע בדיכוי מרידות בשטחי שלטונה. במלחמת הבורים השנייה, בתחילת המאה ה-20, הצליחו הבריטים לדכא את לוחמי הקומנדו הבורים באמצעות חלוקת השטח לתאי שטח המגודרים ביניהם בגדר תיל (תוך שימוש חלוצי באמצעי זה שהומצא אך בשנת 1876 בארצות הברית ושימש במיוחד לתיחום עדרי בקר), ושליטה בתאי השטח המבודדים. ברור היה כי את הגבול שבין ארץ ישראל, סוריה ולבנון יש לגדר ולתחם באופן שישלוט במעבר בין המדינות, ויפגין נוכחות אקטיבית בריכוזי האוכלוסייה הערבים בגליל.
השלב הראשוני בהשתלטות על השטח העוין בגליל היה סלילת כביש הצפון. הכביש נסלל, בתחילה כדרך עפר, בחודשים פברואר עד אוקטובר 1937. מטרת הכביש הייתה לחסום הסתננות מהצפון, ולאפשר לכוחות להגיע במהירות ובכוח רב אל הכפרים הערבים שעמדו על תוואי הכביש. בשל כך, ובשל התוואי ההררי והקשה, נסללה הדרך לא על הגבול ממש, אלא במרחק מה ממנו. לאורך הכביש נבנתה גדר ביטחון ובסמוך לה תחנות משטרה מבוצרות (מצודות טגארט) ומצדיות שכונו פילבוקס (קופסת גלולות בשל צורתן). מיקום הגדר והכביש השאירו את אצבע הגליל, מצפון לראש פינה, מחוץ לגדר אך הריבונות הבריטית נשמרה גם באזור זה.
הסכם שביתת הנשק עם לבנון בתום מלחמת העצמאות
הסכם שביתת הנשק עם לבנון, אחד מהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, נחתם ב-29 במרץ 1949. צה"ל פינה את 14 הכפרים שנכבשו על ידו בתחום לבנון עד נהר הליטני, וצבא לבנון פינה את ראש הנקרה – קו הגבול המנדטורי בין ארץ ישראל ללבנון הפך לקו שביתת הנשק של ישראל עם לבנון, כחלק מהקו הירוק. סימון הקו מחדש הושלם ב-18 בינואר 1951.
ישראל פעלה להרחיק אוכלוסייה לא יהודית מהגבול, על מנת למנוע מעבר גורמים עוינים בין ישראל ללבנון בחסות האוכלוסייה, ובמסגרת זאת פונו עקורי איקרית ובירעם מבתיהם. עם זאת, בקרבת הגבול נותרו אנשים מהשבט הבדואי ערב אל עראמשה שחלקו התגורר בלבנון, ובמהלך שנות ה-50 היה מעבר יומיומי בין ישראל ולבנון של אנשי השבט.
מלחמת ששת הימים
בשנת 1972 חנכה ישראל כביש חדש וגדר ביטחונית לאורך הגבול עם לבנון.
מלחמת לבנון הראשונה
מלחמת לבנון הראשונה החלה בהשתלטות של צה"ל על חלקה הדרומי של לבנון בראשית יוני 1982, ובשיאה כבש צה"ל את ביירות, מעבר לקו 40 הק"מ שעליו הצהירה ממשלת ישראל מלכתחילה. בספטמבר 1983 החל צה"ל בנסיגה הדרגתית ובשנת 1985 נסוג צה"ל מחלק ניכר של השטח שכבש, אך המשיך להחזיק ברצועת הביטחון בדרום לבנון, מצפון לגבול הצפון.
מחיר הדמים ששילם צה"ל על השהות ברצועת הביטחון הוביל ללחץ ציבורי גובר לפינויה, כמו זה של ארגון "ארבע אמהות". בין האירועים שהגבירו את הלחץ הציבורי לפינוי היו אסון השייטת, אסון המסוקים ונפילתו של מפקד יחידת הקישור ללבנון, תא"ל ארז גרשטיין.
ב-24 במאי 2000, בעקבות הוראתו של ראש הממשלה, אהוד ברק, נסוג צה"ל מלבנון, לאחר 18 שנות שהייה שם. האו"ם, בשיתוף עם מדינת ישראל, קבע את "קו נסיגת כוחות צה"ל" וסימן אותו בחביות בצבע תכלת (הצבע של דגל האו"ם) והקו ידוע היום כ"הקו הכחול".
ב-28 בינואר 2005, התקבלה החלטה 1583 של מועצת הביטחון של האו"ם לגבי כוחות יוניפי"ל הנמצאים בגבול ישראל–לבנון.
מלחמת לבנון השנייה ולאחריה
מלחמת לבנון השנייה החלה בהפגזה ארטילרית של חזבאללה על יישובי גבול הצפון באזור שלומי, שלוותה בחטיפת שני חיילי צה"ל, אהוד גולדווסר ואלדד רגב שהיו בסיור לאורך הגבול. במהלך הלחימה היבשתית שהתפתחה חצו כוחות צה"ל את גבול הצפון במקומות אחדים. במלחמה ישראל כבשה מחדש גם את צפון הכפר ע'ג'ר – שטח שנמצא בלבנון וממנו נסוגה לאחרונה בשנת 2000. תושבי הכפר ע'ג'ר הפכו לאזרחים ישראלים בעקבות חוק רמת הגולן מ-1981, ובתקופת רצועת הביטחון רבים מהם בנו בתים בחלק הצפוני של הכפר, בטריטוריה לבנונית.
בשנים שלאחר המלחמה נהנתה ישראל משקט כמעט מוחלט בגבול לבנון, שהופר לעיתים רחוקות בירי רקטות. אירועים בולטים:
בעשור השני של המאה ה-21 ביצר צה"ל אזורים בגבול הצפון, באמצעות לוחות בטון מזוין, סוללות עפר, מגדלים ממוגנים ושדרוג של גדר הגבול, על מנת למנוע מחזבאללה לתקוף יישובים הסמוכים לגבול, בפרויקט שנקרא "אבן משתלבת". נכון לשנת 2018, יש עדיין 13 נקודות שבהן הגבול שנוי במחלוקת. ב-4 בדצמבר 2018 פתח צה"ל במבצע מגן צפוני לגילוי, איתור וניטרול מנהרות טרור שחפר חזבאללה משטח לבנון לתוך שטח ישראל.
עד שנת 2022, הוצב מחסום בכניסה לכפר ע'ג'ר, והכניסה הייתה מותרת רק לתושבי היישוב ולחיילי צה"ל, או בכפוף לאישור ממשרד הביטחון ובליווי מדריך מקומי. בספטמבר 2022, לאחר שמועצת ע'ג'ר הקימה גדר שחוסמת את המעבר לכפר מלבנון, הוסרו המחסומים בכניסה לכפר ומגבלות הכניסה אליו מישראל. שטח הכפר מוגדר עדיין כ"שטח צבאי סגור לכניסה", וזאת במסגרת "הקו הכחול" שנקבע לגבול ישראל-לבנון, אך לא מתקיימת אכיפה של איסור הכניסה, ולמעשה צה"ל הסיר את המחסומים במרכז הכפר, והוא פתוח באופן מלא לכלל אזרחי ישראל, וכלול כולו בשטח ישראל.
ב-14 באוקטובר 2020, התחיל משא ומתן בנוגע לגבול הימי בין ישראל לבין לבנון. ההסכם פורסם ב-12 באוקטובר 2022 ונכנס לתוקף ב-27 באוקטובר 2022.
נויה פרייה פרסה
נוֹיֶה פְרַייֶה פְּרֶסֶה (גרמנית: Neue Freie Presse, NFP, 'עיתונות חופשית חדשה') היה עיתון יומי שראה אור בווינה בירת אוסטריה החל ב-1 בספטמבר 1864 ועד האנשלוס (סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית), ערב מלחמת העולם השנייה (1938).
העיתון, שפנה בעיקר לשכבה המשכילה הליברלית, מיצב את עצמו עד מהרה כעיתון המוביל של הקיסרות האוסטרו-הונגרית ההבסבורגית.
היסטוריה
עורכי העיתון ומייסדיו היו העיתונאים אדולף ורתנר (Werthner), מיכאל אטיין (Etienne) ומקס פרידלנדר (Friedländer). עם העיתונאים שכתבו בעיתון נמנו הסופרים מקס נורדאו, בנימין זאב הרצל, ארתור שניצלר, שטפן צווייג, הוגו פון הופמנסתאל, תאודור הרצקה, פליקס זאלטן (מחבר הספר "במבי"), ראול אוארנהיימר, שכתב בו פיליטונים וביקורת תיאטרון, העיתונאי גזה זילברר (Geza Silberer; כתב בשם העט Sil-Vara), מוריץ בנדיקט (Moriz Benedikt) ומבקר המוזיקה אדוארד הנסליק – כולם, וכן המייסד מקס פרידלנדר, היו יהודים או ממוצא יהודי. כן כתבה בעיתון ברטה פון זוטנר, כלת פרס נובל לשלום.
בשנת 1872 נפטר פרידלנדר, ומוריץ בנדיקט נכנס לתפקיד העורך בפועל ואחד מבעליו כבעל מניות בתאגיד Österreichische Journal-A.G ("עיתונות אוסטרית בע"מ"), שרכש את מניותיו של פרידלנדר. ב-1879 נפטר גם מיכאל אטיין, ואדוארד באכר (Eduard Bacher) היה לעורך הראשי של העיתון, וכיהן בתפקידו עד 1888; מאז ועד 1908 ערך את העיתון כעורך-שותף יחד עם בנדיקט, שערך את העיתון כעורך ראשי מ-1908 ועד מותו ב-1920.
בשיאו העסיק העיתון מעל 500 עיתונאים קבועים. והיה העיתון בעל התפוצה השלישית בגודלה לפני מלחמת העולם הראשונה (ב-1904 ראו אור 50,000 עותקים, ב-1912 66,000 עותקים) בשנת 1920 הופצו 90,000 עותקים.
ב-12 במרץ 1938 נכנס צבא גרמניה הנאצית לווינה. 22 עורכים יהודים מתוך 37 חברי המערכת פוטרו מיד במטרה להפוך את העיתון ל"ארי", בהם העורך הראשי מאז 1918, יוליאן שטרנברג (Julian Sternberg). עד יוני פוטרו כל עובדי העיתון שלא יכלו לספק הוכחות למוצא ארי. ב-18 ביוני הולאמה חברת "עיתונות אוסטרית בע"מ", ובינואר 1939 התמזג העיתון לתוך Neuen Wiener Tagblatt ("עיתון יומי וינאי חדש"), שהיה בשליטת הממשלה הנאצית.
ב-1946 נוסד בווינה העיתון Die Presse, שביקש להמשיך את מסורת העיתון הוותיק.
ים הארכיפלג
ים הארכיפלג (בפינית: Saaristomeri, בשוודית: Skärgårdshavet) הוא החלק של הים הבלטי שבין המפרץ הפיני למפרץ הבוטני, בתחומי המים הטריטוריאליים של פינלנד. הארכיפלג שנתן את שמו לים הוא הגדול בעולם במספר האיים שבו, אף על פי שרוב האיים קטנים מאוד ומרוכזים באזור קטן. הים עצמו רדוד ועומקו הממוצע 23 מטרים. אוניות גדולות אינן מסוגלות לעבור ברוב התעלות שבין האיים.
גאולוגיה
האיים החלו לבצבץ מן הים זמן קצר לאחר עידן הקרח האחרון. התהליך נמשך עדיין בשל רתע בתר קרחוני (post-glacial rebound), כאשר שוניות סלעים חדשות ואיים נוצרים לאיטם והאיים הקיימים מתרחבים ומתמזגים עם איים אחרים. קצב ההתרוממות בגין הרתע הוא בין 4 ל-10 מילימטרים בשנה. קצב הסחיפה של האיים איטי מאוד בהשוואה לקצב ההתרוממות מכיוון שהאיים בנויים מגרניט ומגנייס, שני סוגי סלע קשים במיוחד.
דמוגרפיה ומנהל
האיים מחולקים בין הפרובינציה של פינלנד המערבית והאזור האוטונומי של אולנד. קו הגבול בין הפרובינציות משתרע בצורה כללית לאורך קיהטי (Kihti), שטח ים פתוח יחסית. יחד עם האיים שבקרבת החוף השוודי מהווה האזור אירוריג'ן (שטח השייך לשתי מדינות בו מתנהל שיתוף פעולה מקומי לטובת האזור כולו).
מספר התושבים הקבועים באיים נע סביב 60,000, כש-27,000 מתוכם חיים באולנד. ברוב היישובים העירוניים באזור מתגוררים דוברי שוודית שזו שפתם היחידה בלבד או שהם מהווים רוב. הנמלים העיקריים בסביבה הם טורקו ביבשת ומרייהאמן באיי אולנד.
לפינים רבים יש בתי קיץ באיים שבאזור הידועים ביופיים. בשל עובדה זו מוכפלת אוכלוסיית איים רבים ואף יותר מכך בתקופת הקיץ. המתאכסנים בקיץ הם בעיקר דוברי פינית בניגוד לתושבים הקבועים. קולטרנטה (Kultaranta), משכן הקיץ הרשמי של נשיא פינלנד שוכן באי לואונונמה (Luonnonmaa), חלק משטח של העיר ננטלי.
מאפיין ייחודי בדמוגרפיה של האיים הוא שיעור גבוה של לידות התאומים. הנטייה ללידת תאומים לא זהים היא בחלקה תורשתית, והגנים הגורמים לכך נפוצים בין תושבי הארכיפלג. במאות ה-18 וה-19 היה היחס בין לידת תאומים ללידות רגילות באיי הארכיפלג הגבוה ביותר באירופה, וגבוה בצורה משמעותית מיחס זה בחלק היבשתי של פינלנד. הגורם המרכזי לכך הייתה התזונה שהתבססה על הדיג. דגים הם מקור מזון מצוין לחלבונים ולשומנים בלתי רוויים, והם זמינים גם כאשר גידול יבולים חקלאיים נכשל בשל מחלות או מזג אוויר. מצד שני, דיג הוא מקצוע מסוכן שגורם למספר מקרי מוות רב, ולכן יש יתרון בלידות מרובות. בשל קוטנם של האיים אנשים נישאו בדרך כלל לבני דודים מדרגה ראשונה או שנייה ובכך העשירו את מאגר הגנים בגנים הרצויים.
כלכלה ותקשורת
האיים נהנים בדרך כלל מרמת מחיה גבוהה בהשוואה לזו שבפינלנד גופא. דיג ועיבוד דגים הן תעשיות עיקריות. הארכיפלג נודע בשל מוצרי המליחים הבלטיים וטרוטת עין-הקשת המעובדים בו. החקלאות באיים מוגבלת בשל שטחם הקטן וטבעם הסלעי. עם זאת, האקלים באיים נוח יותר מאשר בפינלנד גופא, וכמה איים, בייחוד רימטילה (Rymättylä), ידועים באזורים היבשתיים הקרובים כמקומות מהם מגיע היבול הראשון של תפוחי אדמה בקיץ. החשיבות של התיירות לכלכלת האיים גדלה מדי שנה.
קהיליות האיים שבצד ה"פיני" של "קיהטי" מקושרות בעזרת "כביש טבעת הארכיפלג", שרשרת של גשרים ומעבורות. איים השוכנים רחוק יותר מקושרים על ידי מעבורות, ובמקרה של אולנד, נמל תעופה קטן. המעבורות מסווגות לשתי קטגוריות. הנסיעה במעבורות ה"צהובות" (בפינית lossi) היא חינם והן פועלות בנתיבים הקצרים שבין איים (גדולים) סמוכים. צורתן דמוית דוברות. המעבורות ה"לבנות" (בפינית yhteysalus) הן ספינות ודמי הנסיעה בהן נמוכים. הן פועלות לאורך הנתיבים הארוכים המכסים כמה איים קטנים המרוחקים זה מזה. מעבורות גדולות יותר מחברות בין הערים הפיניות, טורקו והלסינקי לאולנד ולשוודיה.
במהלך חורפים קרים נסללים "כבישי קרח" רשמיים בין כמה מהאיים, דבר המקל בצורה משמעותית את התעבורה, כיוון שאפשר לנהוג במכונית (או אפילו מטענית, אם הקרח עבה מספיק) מהיבשת לאיים. מצד שני, במהלך האביב, כאשר הקרח מפשיר, או בסתיו, כאשר הקרח רק נוצר, עובי הקרח דק מדי מכדי לאפשר אפילו הליכה, אבל עבה מדי מכדי שסירות יוכלו לעבור דרכו. מצב זה עלול להשאיר חלק מהאיים בהם חסר מזח לספינות גדולות מנותקים במשך ימים או שבועות.
נתיבי שיט חשובים חוצים את ים הארכיפלג. הניווט דרכו מסוכן בשל מבוך האיים, העומק המשתנה והסלעים המרובים. מסיבות זו מפוזרים באיים מגדלורים רבים בגדלים משתנים והעושים שימוש באיתותים שונים.
טבע ושמירת טבע
האיים מהווים בית גידול ייחודי ורבגוני עבור חיות הבר. האיים הגדולים יותר דומים לאזורי החוף של פינלנד היבשתית, בעוד שבשוניות הסלעים הסביבה שונה בצורה קיצונית. אין עצים על האיים הקטנים, אך עם זאת הם מהווים בית גידול עשיר לצמחייה. האיים מקבלים שעות שמש רבות יחסית, והתקופה בשנה שבה יכולים הצמחים לגדול ארוכה יחסית. הצמחים מדושנים על ידי גואנו. מצד שני, רוח בלתי פוסקת כמעט ושכבת קרקע דקה עד בלתי קיימת מגבילה את יכולת הצמיחה. המליחות הנמוכה מאוד של הים הבלטי מפחיתה מאוד מהסכנה שמהווים נתזי של מי ים.
התנאים יכולים להשתנות בצורה קיצונית אפילו בתוך אי קטן אחד. באי שקוטרו לא עולה על כמה עשרות מטרים יכולים להיות שטחים קטנים של ביצות כבול של מים מתוקים, בריכות מים עומדים של מים מליחים, שיחים, אחו, סלעים חשופים, חופים מוכי רוח ומפרצים קטנים מוגנים. הפנוטיפ של צמחים רבים השתנה כתגובה לסביבה. לדוגמה, עצי הערער על איים קטנים גדלים לגובה של פחות מחצי מטר, אבל מכסים שטח של כמה מטרים רבועים.
האיים הם מקלט לעופות ימיים. המינים כוללים את הברבור המצוי, ה-Cepphus grylle, הטבלן המצויץ וכמה סוגים של שחפים. לאחרונה החלו להתפשט בארכיפלג מושבות של קורמורנים גדולים ומספרם הולך וגדל. חובבי הטבע אינם רואים תופעה זו בעין טובה, מכיוון שהקורמורנים הגדולים נוהגים לקנן במושבות צפופות ובסופו של דבר מרעילים את הצמחים סביבם בלשלשת.
האיום הגדול לסביבה הוא אאוטריפיקציה הנגרמת בעיקר בשל חקלאות ובריכות דגים. אומנם מקצועות אלו מצויים תחת פיקוח כיום בפינלנד, אבל ההשפעה של פיקוח זה מוסווית בשל הירידה הכללית במצבו של הים הבלטי. אזורים רבים בארכיפלג מוגנים בפני פעילות אנושית פשוט בשל היותם בלתי נגישים. קיימים בארכיפלג שמורות טבע קטנות רבות והפארק הלאומי הארכיפלג הדרום מערבי, בהם עלייה על האיים מותרת למדענים בלבד.
היסטוריה
האיים החלו לבצבץ מן הים (בשלב המכונה ים יולדיה) לפני כ-10,000 שנה. הממצאים הארכאולוגיים העתיקים ביותר מתוארכים לתקופה סביב 4,000 לפנה"ס ומייצגים את "תרבות כלי הכבול-מסרק".
הארכיפלג שוכן במקום אסטרטגי, המגן על נתיבי הגישה לסטוקהולם, טורקו וכל המפרץ הבוטני. משום כך בוצרו האיים על ידי האימפריה השוודית במהלך ימי הביניים. נתיב דואר מלכותי עבר באיים הצפוניים במאות ה-16 וה-17. ב-1809 נאלצה שוודיה למסור את האיים לרוסיה, והם הפכו חלק מהדוכסות הגדולה של פינלנד.
פינלנד זכתה בעצמאותה מרוסיה ב-1917. זמן קצר אחר כך פנו התושבים דוברי השוודית של איי אולנד לשוודיה בבקשה שתספח את האיים. הבקשה זכתה לתמיכה מסויגת בשוודיה, אך הובילה למשבר אולנד. חבר הלאומים נקרא לפתור את הבעיה, וב-1921 העניק חבר הלאומים לפינלנד את הריבונות על כל הארכיפלג, למרות התנגדותם של רוב תושבי אולנד. עם זאת, ניתנה לאיי אולנד אוטונומיה נרחבת ומצבה כאזור מפורז אושר מחדש.
ניקולס בקטל
ניקולס ג'וזף בקטל (באנגלית: Nicolas Joseph Bechtel; נולד ב-15 בפברואר 2005) הוא שחקן אמריקאי. ידוע בעיקר בשל גילום דמותו של ספנסר קסדין באופרת הסבון "ג'נרל הוספיטל" של ABC ובקומדיית המצבים "הארלי באמצע" של ערוץ דיסני.
ראשית חייו
בקטל הוא בנם של ניק וג'ולי בקטל. הוא נולד ב-15 בפברואר 2005 בעיר פונטנה שבקליפורניה. יש לו אחות גדולה, ניקול. שמו האמצעי, ג'וזף, ניתן לו על שם סבו מצד אמו, שבקטל קרוב מאוד אליו.
קריירה
בשנת 2012 בקטל הופיע לראשונה בטלוויזיה, בפרק של אופרת הסבון "ימי חיינו" של רשת NBC, בתפקיד ג'וש. במאי 2013 בקטל הופיע לראשונה באופרת הסבון "ג'נרל הוספיטל", בתפקיד ספנסר. ב-2014 הודיע בקטל כי הוא לוהק לסדרת הדרמה הקומית "רד בנד סוסייטי" בבימויו של סטיבן ספילברג ובהפקה של רשת פוקס. בסדרה, הוא יגלם את גרסתו הצעירה של הדמות ג'ורדי (בגילומו של נולן סוטיליו במקור). בקטל הופיע בשלושה פרקים בסדרה. בשנת 2015, בקטל לוהק לפיילוט של דיסני לסדרה "הארלי באמצע". הסדרה עלתה לראשונה במרץ 2016. בשנת 2016, בקטל גילם את דמותו של השחקן רוב קרדשיאן בדרמת הפשע של רשת FX, "אמריקה נגד או. ג'יי. סימפסון: סיפור פשע אמריקאי". בשנת 2018 נודע כי הסדרה "הארלי באמצע" בוטלה לאחר שלוש עונות. בשנת 2019, בקטל לוהק, יחד עם חברו ניית'ן פרסונס מ"ג'נרל הוספיטל", לסרט הביוגרפי של ג'רמי קאמפ, I Still Believe, אשר עלה לאקרנים במרץ 2020. ב-20 בינואר 2020, בקטל הופיע בפרק אחד של "ג'נרל הוספיטל" בדמותו של ספנסר. לאחר מכן התברר כי זו הייתה הופעתו האחרונה של בקטל בתפקיד, שכן הדמות נבנתה מחדש בשנת 2021.
בנג'מין ברפמן
בנג'מין "בן" ברפמן (באנגלית: Benjamin Brafman; נולד ב-21 ביולי 1948 בברוקלין) הוא עורך דין יהודי-אמריקאי. התפרסם בתור סנגור של נאשמים ידוענים.
שנותיו הראשונות
ברפמן נולד למהגרים יהודים מאירופה. אמו, רוז, הייתה היחידה במשפחתה שהצליחה להימלט מצ'כוסלובקיה לניו יורק בשנת 1938, ואביו סול נולד בווינה, ממנה נמלט עם הוריו לאחר ליל הבדולח, בשנת 1939. ברפמן גדל בקראון הייטס ובהמשך בשכונה היוקרתית בל הארבור בניו יורק. הוא קיבל חינוך אורתודוקסי קפדני, ולמד בישיבת תורה ודעת. הוא בוגר של ברוקלין קולג' ואוניברסיטת אוהיו, ובעל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת ניו יורק. בצעירותו עבד לתקופה קצרה בתור סטנדאפיסט ב"רצועת הבורשט" בהרי קטסקיל.
קריירה משפטית
ברפמן החל את הקריירה המשפטית שלו במשרד התובע של ניו יורק בשנים 1976–1979. עם פרישתו בשנת 1980, הוא פתח בניו יורק משרד עורכי דין למשפט פלילי עם דגש על עבירות צווארון לבן. בשנת 1997 נבחר ברפמן על ידי הניו יורק מגזין ל"עורך הדין הפלילי הטוב ביותר בניו יורק".
ברפמן התפרסם כעורך דין פלילי של מספר נאשמים בולטים. כך, לדוגמה, הוא הצליח להשיג בשנת 1999 זיכוי מלא פה אחד של הראפר פי דידי (שון קומבס) מאשמת שוחד והחזקה בלתי חוקית בנשק. כמו כן הביא לזיכויו של המחוקק הניו-יורקי דוב היקינד, וייצג, בין היתר, את אנשי המאפיה וינסנט "הסנטר" גיגאנטה וסמי "השור" גווראנו, את הראפר ג'יי זי בשנת 2001, ובשנת 2004 השתתף בצוות ההגנה של מייקל ג'קסון במשפט בו הואשם בהתעללות בילדים. בשנת 2011 ייצג את ראש קרן המטבע הבינלאומית לשעבר דומיניק שטראוס קאהן לאחר שהואשם בעבירות מין.
חיים אישיים
ברפמן מתגורר בלורנס בניו יורק, ונשוי ללינדה, ספרנית. בנו דוד הוא ראש כולל ומנהל תלמוד תורה ברמת אשכול, ואחיו הגדול אהרן כיהן כמנהל ישיבת פאר רוקאוואי. ברפמן מכהן כחבר דירקטוריון במכון לחקר השואה מיסודו של דייוויד ויימן, וכשומר מצוות, הוא מתזמן את מועדי המשפטים בהם הוא משתתף כך שלא יחולו בשבתות ומועדי ישראל. כמו כן הוא מרצה לעיתים תכופות בנושאי הגנה פלילית, ופעיל במגוון רחב של ארגוני צדקה.
גזינה פרזה
גזינה פרזה (בגרמנית: Gesine Froese; נולדה בשנת 1947) היא עיתונאית גרמנייה.
ביוגרפיה
פרזה נולדה בעיירה רנדסבורג (Rendsburg) שבשלזוויג-הולשטיין.
בהיותה סטודנטית למנהל עסקים החלה לעסוק בדוגמנות. ב-1969 הוזמנה להשתתף בתחרות מיס גרמניה, וזכתה בה. הזכייה בתחרת כללה חתימת חוזה לשנה עם חברת אופל שארגנה את התחרות.
היא לקחה חלק בטקס בחירת מיס תבל 1969.
לאחר שנת כהונתה היא עבדה כעורכת בתיכון והשלימה את לימודיה באוניברסיטת אולדנבורג.
ב-1970 התארחה בפרק של תוכנית הבידור "Zum Blauen Bock" של Das Erste.
היא תכננה בתחילה להיות מורה אך במקום זאת נשכרה כעורכת על ידי "די צייט". לאחר מכן עבדה בעיתון "Deutsches Allgemeines Sonntagsblatt".
ב-1980 השתתפה במשחק הטלוויזיה "Die Montagsmaler" בפרק מיוחד בו השתתפו מלכות יופי.
ב-1991 החלה את עבודתה ככתבת באמריקה הלטינית.
מ-1995 משמשת ככותבת וסופרת עצמאית וכתבה מספר ספרים.
הרי טולה
הרי טולה (באנגלית: Tula Mountains) הם קבוצה של הרים, המצויים בסמוך ממזרח למפרץ אמונדסן, בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה.
גילוי ההרים
ההרים התגלו ב-14 בינואר 1930 על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה בפיקודו של דאגלס מוסון.
מקור השם
מוסון קרא לאזור "רכס טולה" (Tula Range) על שם הספינה (הבריג) של ג'ון בריסקו "טולה" (Tula) ממנה בריסקו גילה את ארץ אנדרבי בשנת 1831.
בשנת 1958 משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה, סקרה את האזור באמצעות מזחלות, והציעה לקרוא לו "הרי טולה" במקום "רכס טולה".
היקף
היקף של צורה סגורה דו-ממדית הוא אורך העקומה שסוגרת אותה. באופן כללי, עבור קבוצה כלשהי במישור, אם השפה שלה ניתנת לתיאור כמסילה סגורה ופשוטה, ההיקף של הקבוצה יהיה אורך המסילה. היקף מסומן בדרך כלל באות P.
המקרה הפשוט ביותר בו עוסקת הגאומטריה הוא המצולע בו ההיקף הוא סכום אורכי הצלעות המרכיבות אותו. במקרים מורכבים יותר, כמו במעגל או אליפסה, היקף הצורה מחושב על ידי חישוב ההיקפים של סדרת מצולעים שהולכת ומתקרבת לצורה הרצויה, כאשר היקף הצורה הוא הגבול של סדרת ההיקפים של המצולעים.
אי-שוויון איזופרימטרי קובע שעבור כל הצורות הגאומטריות הסגורות בעלות שטח קבוע, ההיקף המינימלי מתקבל אצל המעגל, שם מעגל בעל רדיוס r ושטח הוא בעל היקף  (כאשר \pi הוא הקבוע המתמטי פאי). אין צורה בעלת היקף מקסימלי עבור שטח נתון. למשל לכל שטח נתון ניתן לבנות מלבן שהיקפו גדול כרצוננו (על ידי הקטנת הרוחב והגדלת האורך). קיימות אפילו צורות סגורות בעלות היקף אינסופי ושטח סופי, לדוגמה הפרקטל פתית השלג של קוך (להרחבה ראו פרדוקס קו החוף).
נוסחאות
עיגול: (r שווה לרדיוס העיגול ו-d שווה לקוטר העיגול)
משולש: a + b + c\, (a,b,c הם שלוש צלעות המשולש, בלי סדר)
מלבן: 2(l+w) (l ו-w הם אורך ורוחב המלבן בהתאמה)
סיכון יחסי
באפידמיולוגיה, סיכון יחסי (Relative Risk, Risk Ratio, RR) הוא היחס בין ההסתברות שהאירוע יתרחש בקבוצת החשופים לבין ההסתברות שהאירוע יתרחש בקבוצת הלא חשופים שמבטא למעשה את הסיכון בקרב מי שחשוף לעומת הסיכון בקרב מי שלא חשוף. סיכון יחסי לרוב מחושב במחקרים קליניים ובמחקרי עוקבה. במחקרים אלו, מעקב אחר הפרטים בשתי הקבוצות לתקופת זמן מסוימת מאפשרת לתעד את הארעות המחלה בכל קבוצה ולחשב את התדירות של המחלה בשתי הקבוצות. חשוב לזכור, כי קביעת הסיכון היחסי אינה מספקת כדי לקבוע אם החשיפה היא המשפיעה על הארעות המחלה מכיוון שקשר בין חשיפה למחלה יכול להימצא גם בשל השפעה הפוכה - של המחלה על החשיפה, או שהקשר מתקיים בגלל גורם שלישי, שמשפיע הן על החשיפה והן על המחלה. גורם כזה נקרא ערפלן.
עקרונות מרכזיים
אם +R  הוא סיכון להיארעות המחלה בחשופים / ההסתברות שאירוע מסוים יתרחש בקבוצת החשופים
אז הסיכון היחסי למחלה הוא:
RR=R/1-R
בהשוואה פשוטה בין קבוצות הניסוי לקבוצת הביקורת:
- אם RR=1, אז אין הבדל בסיכון בין שתי הקבוצות.
- אם RR<1, אז פחות סביר שהאירוע יתרחש בקבוצת ה"חשופים" לעומת קבוצת ה"לא-חשופים".
- אם RR>1, אז יותר סביר שהאירוע יתרחש בקבוצת ה"חשופים" לעומת קבוצת ה"לא-חשופים".
בעזרת הטבלה הבאה ניתן לבצע חישוב מלא של הסיכון היחסי למחלה בקרב החשופים לעומת הלא חשופים: כאשר a הוא משתנה של מספר החולים שהיו חשופים, b הוא משתנה של מספר האנשים הלא חולים שהיו חשופים, c הוא משתנה של מספר החולים שלא היו חשופים ו- d הוא משתנה של מספר האנשים הלא חולים שהיו לא חשופים.
ע"פ הטבלה הנ"ל, הסיכון היחסי RR למחלה בחשופים ביחס ללא חשופים הוא:
(RR=R+/R-= (a/a+b)/( c/c+d
לדוגמה, אם ההסתברות לפתח סרטן ריאות בקרב מעשנים הוא 20% ובקרב לא מעשנים הוא 1%, ניתן יהיה לחשב את הסיכון היחסי ללקות בסרטן ריאות המקושר לעישון בעזרת הטבלה הבאה: אז הסיכון היחסי ללקות בסרטן ריאות המקושר לעישון הוא 20%, ע"פ החישוב הבא:
RR=(a/(a+b))/(c/(c+d))= (20/100)/(1/100) =20%
כלומר, למעשנים יש סיכוי של פי 20 לפתח סרטן ריאות לעומת לא מעשנים.
כשהיארעות המחלה היא נמוכה, יחס צולב הוא בקירוב סיכון יחסי
אם a קטן באופן משמעותי מ- b אז,
ובדומה לכך, אם c קטן באופן משמעותי מ- d אז,
ולכן,
אוסקמן
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1720 כמבצר במהלך מסע לאיתור זהב במעלה האירטיש שנערך בהוראת הצאר פיוטר הגדול. המבצר מופיע על מפות המשלחת בשם "אוסט-קמניה". ב-1868 הפכה העיר שצמחה במקום לבירת אובלסט סמיפלטינסק.
בתקופה הסובייטית הייתה העיר מרכז לכרייה ועיבוד של מגוון מתכות חשובות כאורניום, בריליום, נחושת, עופרת, טנטלום, כסף ואבץ. ב-1952 הוקם על האירטיש סכר הידרואלקטרי גדול לשירות תחנות הכוח ההידרואלקטריות של אוסט-קמנוגורסק (Усть-Каменогорская ГЭС) ותחנת הכוח בוחטרמינסקאיה (Бухтарминская ГЭС). עקב היותה מרכז תעשייה גרעינית וחלק מפרויקט הגרעין הסובייטי, הייתה העיר במעמד של "עיר סגורה" (עיר עם מגבלות כניסה ויציאה, אך עם רמת חיים גבוהה יחסית לעובדי התעשיות האסטרטגיות החשובות והסודיות). חלק מתשלובת "מפעלי המתכת אולבה" היה מתקן סודי לעיבוד והעשרת אורניום. העיר המרוחקת כ-3,030 ק"מ ממוסקבה ונתונה תחת פיקוח הדוק, היוותה גם "עיר גזירה" אליה נשלחו מתנגדי-משטר. בהם שליט ברית המועצות לתקופה קצרה, גאורגי מלנקוב, שנשלח לעיר ב-1961 לשמש כמנהל מפעל הידרואלקטרי ושהה בה כשלושים שנה, עד מותו.
בספטמבר 1990 אירעה התפוצצות במפעל הבריליום של תשלובת מפעלי אולבה, שיצרה ענן רעיל שהפך את העיר לאזור אסון אקולוגי.
העיר מהווה עדיין מרכז לתעשיות מתכת ואנרגיה. ב-2013 הודיעה חברת אווטוואז שבכוונתה להקים בעיר מפעל לייצור כלי רכב שייחנך ב-2016.
מבני דת
בעיר 4 מסגדים, 6 כנסיות אורתודוקסיות ובית כנסת יהודי חב"ד.
ערים תאומות
הערים התאומות של אוסקמן הן:
כביש 35
כביש 35 הידוע גם בשם "כביש חוצה יהודה" בחלקו המזרחי, הוא כביש רוחב בדרומה של ישראל. הכביש מתחיל בצומת ברכיה באשקלון, עובר דרך חבל לכיש וקרית גת, חוצה את הקו הירוק במחסום תרקומיא ומסתיים במפגש עם כביש 60 ליד חברון. אורכו של כביש 35 הוא כ-57 ק"מ.
היסטוריה
בימי "המנדט הבריטי" חיבר הכביש את חברון לעזה. בשנות ה-30 הנסיעה בכביש בין חברון ובית גוברין הייתה דלה ביותר והוערכה ב 3-4 מכוניות ביום. בשנת 1934 שופץ הכביש כדי לתת עבודה לפלאחים באזור.
בשנות ה-60 היה הכביש בין אשקלון וקריית גת משובש ביותר. כך תואר הנסיעה בו במעריב: "כל מי שנסע בשנים האחרונות על כביש עיראק סואידן ... יוכל לחבר אודיסיאה פרטית משלו שיהיו בה טלטולי דרך, "מחלות ים", ענני אבק ומי בוץ, מלחמות נהגים על זכות קדימה לרכבם בתוואי הצר וקרבנות בנפש בתאונות לאין ספור". בשנת 1965 הוחל בסלילה מחדש של הכביש.
בשנת 1981 הושלמה סלילתו של תוואי חדש של הכביש בין בית גוברין לצומת הזכוכית. התוואי החדש עקף את הכפרים באזור. מטרתו הייתה לחבר את קריית ארבע ויישובי גוש עציון בנתיב ישיר ומהיר לשטח ישראל. תוואי זה קיבל את השם "כביש חוצה יהודה".
בין השנים 2001 ל-2006, הושלם שדרוג קטע הכביש בין אשקלון לקריית גת לכביש דו-מסלולי ודו-נתיבי.
בשנת 2011, הותקנו בכביש מצלמות מהירות. אחת המצלמות, שהותקנה בצומת גבעתי, נעקרה באמצעות כלי מכני כבד במרץ 2012.
גאוגרפיה
הכביש מישורי ברובו בתחומי הקו הירוק ומתחיל בגובה של כ-50 מטרים מעל פני הים, ועולה עליות מתונות באזור בית גוברין עד לאזור מחסום תרקומיא, שם עולה בחדות ומגיע עד לרום של כ-950 מטרים מעל פני הים.
שימוש בשירותי ההצלה
בשירותי הכבאות וההצלה, משמש הקו הגאוגרפי של הכביש להגדרת הגבול ממנו מותר להדליק שרפות (בדרך כלל מדרום לו מותר ומצפון לו אסור).
פיגועים לאורך הכביש
פיגועים שאירעו בתוואי הכביש העובר בשטחים:
ידעוני
יִדְּעֹנִי הוא אדם העושה מעשי פולחן, על מנת לגלות את העתידות באופן מיסטי. האיסור לעשות מעשה ידעונ י הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות.
ה'ידעוני' דומה ל'בעל אוב' בכך שעושה מעשי פולחן, וכן דומה לקוסם – שמטרתו היא ניבוי העתידות.
מקור האיסור
בתורה ישנה קבוצת איסורים שנכתבו בפרשייה אחת ועוסקים כולם בענייני כישוף:.
איסור ידעוני מופיע בעוד מקומות בתורה וכך נאמר בספר ויקרא:
איסור יידעוני כולל שני איסורים:
דרך עשייתו
ברמב"ם כתב כך בהגדרת האיסור:
עוף ששמו 'ידוע'
ברמב"ם כאמור נזכר ה'ידוע' כעוף. בחינוך כתב שהיא חיה בשם אבני השדה שמוזכרת בספר איוב:
סמאריטן (סרט, 2022)
סמאריטן (מאנגלית: Samaritan) הוא סרט גיבורי על אמריקאי משנת 2022, שבוים על ידי יוליוס אייברי ונכתב על ידי ברגי פ' שוט.
הסרט מהווה מעין גרסה אפלה של סרטי גיבורי על, ומבוסס על נובלה גרפית באותו השם מאת שוט, מארק אוליבנט ורנזו פודסטה. הסרט הופק בשיתוף פעולה בין חברת ההפקות "מטרו גולדווין מאייר" (MGM) לבין חברת ההפקות "Balboa Productions" בבעלותו של סילבסטר סטאלון, שגם מככב בסרט בתפקיד הראשי. לצד סטאלון, מככבים בסרט ג'אבון וולטון, פילו אסבאק, דשה פולאנקו ומויסס אריאס.
הסרט הופץ על ידי החברות "יונייטד ארטיסטס" ואולפני אמזון, עלה להקרנה בשירות ההזרמת המדיה "פריים וידאו" מבית אמזון ב-26 באוגוסט 2022, וקיבל ביקורות מעורבות.
עלילה
סמאריטן (בעברית: שומרוני) ואחיו התאום נמסיס (בעברית: "אויב מושבע") נולדו וגדלו בעיר הבדיונית "גרניט סיטי" ושניהם החזיקו בכוחות-על עוד מילדותם. בבגרותם, הפכו סמאריטן ונמסיס לגיבור ונבל-על, בהתאמה, והחלו להילחם אחד בשני. באחת הפעמים, השניים נלחמו זה בזה בתוך תחנת הכוח בעיר שהחלה לעלות באש, ונהרגו בפיצוץ שהתרחש. למרות זאת, מעריציו של סמאריטן מאמינים שהוא עדיין בחיים.
בהווה, נער בן 13 בשם סם קלירי מנסה לסייע כלכלית לאמו, ומקבל הצעת עבודה מגנגסטר בשם רזה. העבודה משתבשת, אך מנהיג הכנופיה, ששמו סיירוס, מתרשם לטובה מסם ונותן לו 110 דולר. רזה וחבריו תוקפים את סם לאחר מכן כנקמה, אך נהג משאית זבל בשם ג'ו סמית', שחי בדירה הסמוכה לזו של סם עוצר בעדם. בקרב מול רזה, ג'ו מפגין יכולות על אנושיות וסם חושד שג'ו הוא בעצם סמאריטן שחי בזהות בדויה. בינתיים, סיירוס מוצא את פטישו של נמסיס, מכריז על עצמו כנמסיס החדש ומחולל מהומות ברחבי העיר.
ג'ו מציל ילדה מפיצוץ שנגרם על ידי הכנופיה של סיירוס והשמועה אודות חזרתו של סמאריטן מתפשטת ברחבי העיר. סיירוס, המגלה את זהותו הסודית של ג'ו ואת הקשר שלו עם סם, חוטף את סם כדי למשוך את ג'ו להילחם בו. במהלך הקרב, מתברר שסמאריטן אכן מת בפיצוץ בתחנת הכוח ושג'ו הוא בעצם נמסיס, ששרד את הפיצוץ והחליט להפסיק להיות נבל. ג'ו מצליח להרוג את סיירוס ולשבור את הפטיש, אך גופו מתחמם באופן מסוכן בגלל השימוש בכוחותיו, והוא כמעט מת. סם מצליח לפתוח צינור מים במטרה לקרר את ג'ו ומציל את חייו. הטמפרטורה של ג'ו מתייצבת והוא וסם בורחים ביחד דרך אחד החלונות. ג'ו עוזב ושומע את סם ברקע מספר לצוותי החדשות שסמאריטן הציל אותו.
הפקה
בשנת 2019, הוכרז שאולפני MGM רכשו את התסריט לסרט משוט ושהסרט יופק על ידי חברת ההפקות של סטאלון. בטרם כתיבת התסריט, שוט עיבד את עלילת הסיפור למספר חוברות קומיקס שהופצו על ידי "מית'וס קומיקס". בספטמבר 2019, יוליוס אייברי הצטרף לצוות כבמאי.
בפברואר 2019 אושר שסטאלון יככב בתפקיד הראשי וישמש כמפיק. בפברואר 2020, מרטין סטאר, מויסס אריאס, דשה פולאנקו, פילו אסבאק, ג'אבון וולטון, ג'ראד אודריק, ומייקל ארון מיליגן הצטרפו לצוות השחקנים בסרטים. במרץ 2020, השחקנית נטשה קארם הצטרפה לצוות השחקנים.
בספטמבר 2019, נקבע שהצילומים יחלו בשנת 2020 באטלנטה. התאריך שנקבע היה 26 בפברואר 2020. ב-14 במרץ, הפקת הסרט נעצרה בעקבות מגפת הקורונה והצילומים המשיכו רק ב-8 באוקטובר 2020.
המלחינים ג'אד קורזל וקווין קינר הלחינו את פסקול הסרט וחברת התקליטים Lakeshore Records הפיצה את אלבום הפסקול.
הפצה
בתחילה, הסרט היה מיועד להגיע לבתי הקולנוע בארצות הברית ב-20 בנובמבר 2020, אך ההפצה נדחתה פעמיים: ל-11 בדצמבר 2020 ואחר כך ל-4 ביוני 2021. הסרט הגיע לשירות הזרמת המדיה "אמזון פריים" בארצות הברית במאצעות "אולפני אמזון" ו"יונייטד ארטיסטס".
ביקורות
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes" הסרט קיבל דעות חיוביות בשיעור של 40% טריות, על סמך 100 ביקורות, עם דירוג ממוצע ממוצע של 5/10.
פקארד לייט 8
פקארד לייט 8 (באנגלית: Packard Light Eight) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית מכוניות היוקרה האמריקאית פקארד (שם מלא: "Packard Motor Co") אשר יוצרה בשנת 1932.
סך הכול יוצרו 6,785 יחידות.
דגמי "פקארד לייט 8" היו קרויים גם: "Packard Light Eight 900" והשתייכו לסדרה 900 (series 900).
מחירו של דגם "סדאן", 4 דלתות עמד על 1,750 דולר (שנת 1932).
אבי צבי
אבי צבי (נולד בשנת 1970) הוא איש תקשורת וניהול ישראלי, מנכ"ל פרטנר תקשורת וקודם לכן מנכ"ל גוף התקשורת "רשת".
ביוגרפיה
צבי נולד בישראל. שירת בצה"ל כראש לשכת ראש מנהל גיוס באכ"א. בהמשך כיהן בתפקידים בתחומי הצרכנות והשיווק. הקים תחת אריה סקופ את חטיבת הקמעונאות במיקרוסופט ישראל, ניהל את הפיתוח העסקי של מחשבת מ.ל., חברת הפצה לייצוג ושיווק של משחקי מחשב ולומדות. בתום 4 שנים, ועם הקמתה של חברת Yes הטלוויזיה בלוויין הצטרף לצוות ההקמה בתפקיד מנהל ערוצי הפצה, האחראי על הקמת מערך המשווקים של החברה. החל משנת 2000 כיהן כמשנה למנכ"ל חברת האינטרנט נטוויז'ן.
לאחר פרישתו מנטוויז'ן בשנת 2007 ניהל את עופר מדיה, חברת ההשקעות של האחים עופר לתחומי המדיה, התוכן והתקשורת. בתקופה זו כיהן כדירקטור ב"רשת" ובחברת החדשות של ערוץ 2. בשנת 2009, עם פרישתו של יוחנן צנגן, מונה למנכ"ל "רשת". ב-2 בדצמבר 2018 פורסם כי צבי ביקש מבעלי המניות של "רשת" לפרוש מתפקידו. עוד פורסם כי צבי יקבל מניות בחברה הממוזגת של רשת-עשר.
בתחילת יוני 2021 החל לשמש כמנכ"ל פרטנר תקשורת. באפריל 2022 הודיע על התפטרותו, בעקבות חילופי הבעלים בחברה.
צבי נשוי לרווית ברניב, יו"ר תנובה, והוא אב לשניים (הילדה הראשונה, מנישואיו הראשונים). מתגורר בתל אביב.
יחסי נאורו–סין
יחסי נאורו–סין הם יחסי החוץ בין נאורו וסין.
היסטוריה
ב-31 במרץ 1976, נשיא נאורו האמר דה רוברט, מלווה בשגריר סין בתאילנד צ'י דזה מין, ביקר בתערוכת הרפובליקה העממית של סין שהתקיימה בבנגקוק. בספטמבר של אותה שנה, דה רוברט שלח מברק תנחומים על מותו של מאו דזה-דונג. מ-24 בפברואר עד 2 במרץ 1979, ביקר שגריר סין בפיג'י מי גווג'ון בנאורו וניהל שיחה ידידותית עם נשיא נאורו האמר דה רוברט.
משה בן חביב
רבי משה בן רבי שלמה אבן חביב (תי"ד, 1654 - תנ"ו, 1696) היה הראשון לציון וראש ישיבה בירושלים.
ביוגרפיה
רבי משה בן חביב, נולד בסלוניקי שביוון, לרבי שלמה בן חביב, נצר לאחת המשפחות המיוחסות ממגורשי ספרד וחתנו של ר' זרחיה גוטה. אילן היוחסין של משפחתו מגיע עד רבי יוסף חביבא, בעל "נימוקי יוסף" על הרי"ף. בין בני משפחתו מדורות קודמים נמנים גם רבי יעקב בן חביב, מחבר הספר "עין יעקב" על אגדות התלמוד ובנו המהרלב"ח.
בגיל חמש עשרה, הגיע רבי משה לירושלים, שם למד בישיבת בית יעקב של רבי יעקב חגיז ונשא לאישה את בתו. לאחר שזו נפטרה בצעירותה, נשא לאשה את בתו של החכם רבי יהונתן גאלנטי, אביו של הראשון לציון וראש הישיבה, רבי משה גאלנטי, הנודע בכינוי "הרב המג"ן".
צאצאיו
בתו נישאה לחכם רבי מכיר כולי, אביו של רבי יעקב כולי מחבר הספר "ילקוט מעם לועז". בת אחרת נישאה לרבי משה ישראל, מרבני רודוס ואלכסנדריה.
תפקידו, תורתו וספריו
כבר עם הגעתו לירושלים והוא עודו נער, נודע רבי משה בכישרונותיו הברוכים. וחכמי ירושלים וכן רבו הרב יעקב חגיז, ראו בו שווה בין שווים ונשאו ונתנו עמו בהלכה.
בשלב מסוים, נשלח רבי משה כשד"ר לטורקיה, אולם מלבד עצם קיומה של השליחות, דבר לא ידוע עליה. ב-1678 תועד כשד"ר בבלגרד.
עם פטירת גיסו, הרב המג"ן, בשנת ה'תמ"ט (1689), התמנה במקומו כראשון לציון וכראש ישיבה. ובבית דינו שימשו כדיינים: רבי יעקב מולכו, רבי יום טוב צהלון ורבי יוסף בר יוסף מחכמי ירושלים.
אם כי כבר בעודו נער צעיר לימים, נודע רבי משה בן חביב בגאונותו הרבה וידיעתו רחבת ההיקף בכל חלקי התורה, הרי שעיקר התמחותו בפסיקה ההלכתית הייתה בדיני אישות, בפרט בתחום הסבוך של התרת עגונות. הוא אף חיבר שני ספרים בנושא זה, "גט פשוט"" ו"עזרת נשים", הנחשבים עד היום כספרי יסוד הלכתיים בדינים אלו.
רבי משה, כתב ספר נוסף בשם "שמות בארץ" מפרי תורתו וחידושיו על התלמוד, המחולק לשלושה חלקים: ספר זה נחשב מאוד בעיני הדורות שבאו אחריו. ר' יהושע פאלק, בעל הספר "פני יהושע" על הש"ס, כתב:
הספר זכה להגהות מר' עקיבא איגר ור' יוסף שאול נתנזון.
ספר השו"ת שלו טבע בים, אך למרות זאת נתפרסמו ממנו תשובות רבות במספר קבצים, ביניהם "קול גדול" בשנת תרס"ז בירושלים.
עוד בטרם מלאו לו ארבעים ושלוש נפטר הרב בן חביב והוא לא זכה להוציא לאור את ספריו שנותרו בכתב יד. אולם, לכשבגר נכדו (בן בתו) רבי יעקב כולי שהתגורר אז בצפת, עמל הוא רבות בהגהתם ועריכתם לדפוס. בעת ההיא כבר לא היה קיים בית דפוס בארץ ישראל ורבי יעקב נאלץ לנסוע במיוחד לקונסטנטינופול שבטורקיה, על מנת להדפיסם. הוא אכן הגיע לשם בשנת ה'תע"ד (1714), אך רק בשנת ה'תפ"ב (1722), כעשרים וחמש שנה לאחר פטירתו של המחבר, יצאו לאור הספרים בסיועו של "החכם השלם, רבי חיים אלפאנדרי".
רבי משה בן חביב, כיהן עד יומו האחרון כרבה של ירושלים וכריש מתיבתא והוא נפטר בשנת ה'תנ"ו (1696).
מגניפיקט (באך)
מגניפיקט ברה מז'ור הוא הלחנה של יוהאן סבסטיאן באך לטקסט של המזמור מגניפיקט, והיא ממוספרת 243 ברשימת יצירות באך. תחילה יצר באך גרסה בסולם מי במול מז'ור (שממוספרת 243a) לכבוד חג המולד 1723. ב-1733 עיבד את היצירה לרה מז'ור לכבוד חג הביקור. הטקסט הלטיני הוא מזמור שאמרה מרים, אם ישו לאחר שהתבשרה שהיא נושאת את ישו ברחמה.
מבנה
היצירה מבוצעת על ידי חמישה סולנים: שני סופרן, אלט, טנור ובס, מקהלה בת חמישה קולות, שלוש חצוצרות, חליל, שני אבובים, שני אבוב ד'אמורה, שני כינורות, ויולה, טימפני ובאסו קונטינואו.
פרקי היצירה הם:
היסטוריה
את הגרסה הראשונה ליצירה (במי במול מז'ור) כתב באך ב-1723, כשהיה מנהל המוזיקה בלייפציג, לכבוד תפילת ערבית של חג המולד 1723. לטקסט של מזמור מגניפיקט הוא הוסיף ארבעה קטעים שעניינם חג המולד והם שולבו ביצירה. ב-1733 עיבד את היצירה לסולם רה מז'ור והשמיט ממנה את קטעי חג המולד. היצירה בוצעה לראשונה באותה שנה, בכנסיית תומאס הקדוש בלייפציג, בחג הביקור שחל אז ב-2 ביולי.
יום המורה
במדינות רבות מצוין ב-5 באוקטובר יום המורים העולמי, שנועד בעיקר להוקיר את עבודתם של המורים בחינוך דור העתיד, ובכמה מדינות מצוין יום דומה במועד אחר. גם בישראל מצוין יום המורה והוחלט להצמידו לחג החנוכה ולקבעו בכ"ג בכסלו. בכמה מהמדינות שבהן החג נחגג ישנה חופשה בת יום אחד.