cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף יחזקאל ראג'פורקר
ביוגרפיה
יוסף נולד בשנת 1834 בהודו תחת השלטון הבריטי, אביו יחזקאל יוסף ראג'פורקר היה מפקח בתי הספר המיסיונריים שהוקמו על ידי ארגון הכנסייה החופשית במחוז בומביי (מומבאי) ומחוז קולבה אשר בהודו.
יוסף חונך על ידי מורים מיסיונרים נוצרים בריטיים, שעל אף היותם מיסיונריים נוצרים לא ניסו להמיר את דתו אלא להפך עודדו את עניינו בדת היהודית. יוסף למד עברית מאביו יחזקאל וחינך את עצמו בנוסף ברזי השפה העברית ודקדוקה.
ליוסף נולדו 3 בנים: רחמים, משה ומנשה ובת: יעקובת.
בנו של בן דודו היה ראש העיר של בומביי אליהו מוסס ראג'פורקר, קרובת משפחה נוספת היא העיתונאית הישראלית, יפעת ראובן (ראג'פורקר).
קריירה
בשנת 1856 התקבל כמורה בבית הספר על שם דוד ששון בבומביי וחמש שנים לאחר מכן קודם באופן מפתיע לתפקיד מנהל בית הספר בשנת 1861, תפקיד אותו מילא מעל ל-40 שנים.
יוסף עסק בתחום החינוך והרחבת הידע בקרב הקהילות היהודיות בהודו ועידוד התחום האקדמאי, בין תלמידיו נמנים אף מספר אישים יהודים מפורסמים כגון סר אדוארד ששון חבר בפרלמנט הבריטי, סר דויד ששון ותלמידיו נפוצו לכל קצוות האימפריה הבריטית, סין, אפריקה ואף לארצות הברית.
יוסף הגה ופרסם תפילות מיוחדות לרגל חגיגות מאה השנים לבית הכנסת "שערי רחמים" בשנת 1896. בנוסף הגה תפילות מיוחדות לקהילת יהודי רוסיה שעקב פוגרומים מצאו דרכם להודו, ואף הגה תפילות להשגחה משמיים ורחמנות כאשר פרצה מגפה קשה בבומביי בשנת 1900.
יוסף היה דמות מוערכת מאוד בקרב קהילת בני ישראל, קהילת יהודי בגדאד אשר היו בהודו ואפילו בקרב מלומדים בריטיים רבים.
הוא פרסם מעל ל-20 ספרים ותרגומים לספרים מהשפה האנגלית והעברית לשפה המראטהית.
לאחרונה היו מספר ניסיונות להוציא את ספריו במהדורות חדשות אך זכויות היוצרים אינם בידי צאצאיו ולכן נתקלו בקשיים משפטיים.
ולקו קאדייביץ'
ולקו קאדייביץ' (בסרבית באותיות לטיניות: Veljko Kadijević, בסרבית בכתב קירילי: Вељко Кадијевић; 21 בנובמבר 1925 – 2 בנובמבר 2014) היה גנרל בצבא העממי היוגוסלבי (JNA). הוא היה שר ההגנה ברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה מ-1988 עד התפטרותו ב-1992, כך שלמעשה היה מפקד ה-JNA במלחמת עשרת הימים בסלובניה ובשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות של קרואטיה.
חייו
קאדייביץ' נולד בכפר גלאווינה דוניה (Glavina Donja) שבקרבת העיירה אימוצקי שבדלמטיה, קרואטיה, אז חלק מממלכת יוגוסלביה, לאב סרבי ולאם קרואטית. ב-1941 הוא הצטרף לפרטיזנים היוגוסלבים של טיטו, שלחמו במדינות הציר שפלשו למדינה. ב-1943 הצטרף באופן רשמי למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה. לאחר המלחמה הוא למד באקדמיה הצבאית, ולאחר מכן בזו הגבוהה יותר בבלגרד. במהלך שנות ה-80 הפך לבן טיפוחיו של שר הביטחון בראנקו מאמולה (Mamula), ומאוחר יותר לסגנו. הוא החליף את מאמולה ב-1988. לאחר שתמך בראש הממשלה אנטה מרקוביץ' ובמאמציו לשמור על הפדרציה, החל מ-1990 הפך לבעל ברית מסויג של נשיא סרביה סלובודן מילושביץ' והתרחק ממרקוביץ'. לאחר הכישלונות בסלובניה ובקרואטיה, מרקוביץ' דרש את התפטרותו ב-1992. לאחר פרישתו עבר להתגורר בסרביה.
כשבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר זימן אותו כעד בסתיו 2001, הוא טס למוסקבה ביום המחרת. הוא ביקש מעמד של פליט ב-2005, וקיבל אזרחות רוסית ב-2008 בהוראתו של הנשיא דמיטרי מדבדב. לאחר מספר הרשעות בפשעי מלחמה, ב-2007 המשטרה הקרואטית, ומאוחר יותר האינטרפול הוציאו צו מעצר. לאחר שקיבל אזרחות רוסית, ממשלת קרואטיה שלחה בקשה לרוסיה להסגרתו. בקשה זו נדחתה. הוא נפטר ב-2014 במוסקבה.
ישיבת לייקווד
ישיבת לייקווד (שמה הרשמי: "בית מדרש גבוה") היא ישיבה ליטאית, אחת משתי הישיבות הגדולות בעולם (יחד עם ישיבת מיר).
היסטוריה
ישיבת לייקווד שוכנת בלייקווד, ניו ג'רזי. היא הוקמה על ידי הרב אהרן קוטלר בשנת 1943 בלייקווד עם גרעין מייסד של כעשרה תלמידים. עם פטירתו של הרב אהרן קוטלר (ב-1962) הגיע מספר התלמידים ל-120. לאחר פטירתו כיהן כראש ישיבה בנו של הרב אהרן, הרב שניאור קוטלר, עד לפטירתו (בשנת 1982). בשנת 2012 הישיבה מנתה כ-6,500 תלמידים, כשני שלישים מהם נשואים ונמצאים במסגרת הכולל של הישיבה.
הלימודים בישיבה מתנהלים בתשעה בתי מדרש: בית המדרש הישן (800 מקומות), בית שלום (1,300 מקומות), בית אליהו (900 מקומות), בית אהרן (900 מקומות), קליימן (750 מקומות), מזרח (450 מקומות), מערב (750 מקומות), חדר אוכל (800 מקומות) ובית המדרש שברחוב החמישי (fifth street).
מקומות הלימוד בהיכלי הישיבה נמסרים לקבוצות מוגדרות. כל קבוצה צריכה להגיש לוועדה המסדרת רשימת משתתפים ואת נושאי הלימוד שמשתתפיה חפצים בו. בראש הקבוצה צריך לעמוד תלמיד בעל ותק של מעל חמש שנים בישיבה ושגילו מעל שלושים. בדרך כלל העומד בראש החבורה מוסר שיעור שבועי לבני החבורה בלבד, אך הדבר נתון לשיקול דעת הקבוצה. ישנן חבורות שאין בהן שיעורים כלל, וישנן חבורות שבהן כל אחד מבני החבורה מוסר שיעור במחזוריות קבועה מראש. נכון לשנת 2010 מחולקת הישיבה ל-260 חבורות.
לרשות בחורי הישיבה עומדות שלוש פנימיות למגורים (1,500 מקומות).
שלוש ספריות תורניות גדולות, המכילות כ-15 אלף ספרים כל אחת, ושבע ספריות קטנות משמשות את לומדי הישיבה, בראשות הספרן הראשי, הרב בנימין שפיגל.
מכון משנת רבי אהרן, בראשותו של הרב צבי רוטברג הפועל ליד הישיבה, עוסק בהוצאה לאור של ספרות תורנית, בעיקר פרי עבודתם של רבני הישיבה ותלמידיה.
תוכנית הלימודים בישיבה
בישיבה נלמדות כל מסכתות הש"ס מלבד המסכת הקבועה לפי המחזור (בשונה מרוב הישיבות שבהן לומדים רק "מסכתות ישיבתיות" מסדרי נזיקין ונשים בעיקר). הישיבה מחולקת ל-260 קבוצות (המכונות "חבורות"), שכ-130 מהן מתמקדות כל אחת בנושא אחר (שאר מסכתות, תוכנית דף ליום או עמוד, משניות זרעים טהרות, הלכה).
ישיבת לייקווד סייעה להעתקת מודל חברת הלומדים של הגבר החרדי המקדיש כל ימיו ללימוד תורה ואינו עסוק בפרנסה אל יהדות ארצות הברית.
צוות הישיבה (מלבד ראשי הישיבה)
מנהלי הישיבה
ג'יימס סט. ג'יימס
ג'יימס סיינט ג'יימס (באנגלית: James St. James; נולד כג'יימס קלארק, ב-1 באוגוסט 1966) הוא מקדם מסיבות ודמות מרכזית בסצנת המועדונים של ניו יורק, ומחבר הספר "Disco Bloodbath" (או בשמו העדכני: Party Monster). הוא התפרסם בשל אורח חייו, אשר כלל נטילת סמים, מסיבות ותלבושות משונות.
עלילה
ספרו של סיינט ג'יימס, שכותרת המשנה שלו היא "סיפור מופלא אך אמיתי על רצח בארץ המועדונים", עוסק באווירת "חבורת הקלאברים", צעירים אשר היו מעורבים בסצנת המסיבות, ובראשם סיינט ג'יימס וחברו הטוב מייקל אייליג. אייליג רצח את סוחר הסמים שלו, והודה בכך - בהשפעת הסמים - בתוכנית אירוח בטלוויזיה. הספר עובד לסרט תיעודי (1998) ולסרט עלילתי (2003), עם מקולי קאלקין בתפקיד אייליג וסת' גרין בתפקיד סיינט ג'יימס.
יסמינה רזה
יסמינה רזה (בצרפתית: Yasmina Resa; נולדה ב-1 במאי 1959, פריז) היא מחזאית, שחקנית, סופרת ומתרגמת יהודייה-צרפתייה ממוצא הונגרי ואיראני. נחשבת לאחת המחזאיות הצעירות הבולטות של זמננו, בעיקר בזכות הצגותיה "אמנות" ו"החיים בשלוש גרסאות" שזכו להצלחה בינלאומית, כולל בישראל.
תולדות חייה
רזה נולדה בפריז להורים יהודיים, האב מהנדס ממוצא איראני והאם כנרת שנמלטה בגיל 20 מהדיקטטורה הסובייטית בהונגריה לצרפת. משפחת אביה עברה נדודים רבים. היא היגרה מספרד לפרס במאה ה-19 ובסוף המאה עברה למוסקבה. משם היגרה משפחתו חסרת כל לפריז לאחר המהפכה הרוסית ובעיצומה של מלחמת האזרחים ברוסיה, בשנת 1918. בני המשפחה נאלצו להעמיד פני מומרים כלפי חוץ בשל הלחץ להמיר את דתם לקתוליות בספרד, ולאחר מכן לאסלאם בפרס - שם שינתה המשפחה את שמה מגדליה לשם הפרסי הנפוץ "רזה". ברוסיה שונה שוב לרזאיוב, ולבסוף חזר הענף הישראלי של המשפחה לשם גדליה. בתקופת מלחמת העולם השנייה ניצל האב מהנאצים בזכות שמו לאחר שאמר שהוא איראני ומוסלמי.
היא גדלה בפריז בבית שבו היה למוזיקה מקום מיוחד בחיי המשפחה. לבד מהיות אמה כנרת, אביה המהנדס נהג לדבריה "ללבוש חלוק בית מול הילדים ולבצע את הסימפוניה החמישית של בטהובן על רקע הקלטה של התזמורת הפילהרמונית של ברלין". רזה חיה כיום בפריז עם בנה ובתה.
על יצירתה
לאחר שסיימה לימודי תיאטרון וסוציולוגיה באוניברסיטת נאנטר ומאוחר יותר בבית הספר הבינלאומי לתיאטרון של ז'אק לקוק, החלה לעבוד כשחקנית והופיעה בהצגות רבות של סופרים בני זמננו כמו גם של סופרים קלאסיים. בשנת 1987 החלה לכתוב בעצמה, והתוצאות לא איחרו לבוא. שני המחזות הראשונים זכו בפרס מולייר היוקרתי. התרגום שלה לצרפתית לעיבוד התיאטרלי של סטיבן ברקוף להגלגול של פרנץ קפקא, שנועד לביצוע על ידי רומן פולנסקי, היה מועמד לפרס מולייר לתרגום בשנת 1988. המחזה השלישי שלה, "אמנות", עלה להופעת בכורה בפריז בשנת 1994 והפך להצלחה מסחררת בעולם לאחר שתורגם ל-35 שפות. הוא קיבל מספר פרסים בינלאומיים (כולל פרס טוני ופרס לורנס אוליבייה) והיווה פריצת דרך בעולם התיאטרון העכשווי. עם התהילה הגוברת שלה בתור מחזאית התמעטו הופעותיה כשחקנית - למעט חשיפה מקרית במחזה שהפך להצלחה העיקרית השנייה שלה, "החיים בשלוש גרסאות".
להיסטוריה רבת התהפוכות של משפחתה השפעה רבה על יצירתה, בכך שגרמה לה להרגיש 'אאוטסיידרית' לדבריה. חיפוש דומה אחר שמירת הייחודיות היהודית וביטוי שלה ניתן לראות גם בביקורת שהעבירה על חלק מהחברה הישראלית עם העלאת ההצגה 'אמנות' בישראל:
על רקע הקוסמופוליטיות של משפחתה אומרת רזה כי "אף פעם לא היה לי בית. אבא שלי היה איראני, אמי הונגרית, סבי וסבתי קבורים איפשהו באמריקה, ועכשיו אני גרה במקרה בצרפת. השפה הצרפתית היא ביתי היחיד". זיקה מיוחדת זו לצליל של השפה הולמת את הערכתה למוזיקה ("אני רואה במוזיקה את הגדולה באמנויות"), ויש לה השפעה על התהליך היצירתי שלה, ועל מה שחשוב לה בעת הכתיבה, אך עם זאת היא אינה מובילה אצלה לאמנות לשם אמנות: "לא פעם קורה שאני משתמשת במילים כי הן נשמעות טוב בנקודה מסוימת, ולא כי הן נכונות בנקודה זו".
המחזות הטובים ביותר שלה עשירים בתוכן ובעימותים נוקבים, והדמויות שלהם מלאי חיות ורגש. המכנה המשותף לרוב הדמויות הראשיות שלה הוא שרובן באות מהמעמד הבינוני העליון היהודי, מה שמהווה התייחסות אוטוביוגרפית נוספת שרזה מודה שהיא קיימת במידה רבה באמנות שלה: "אני חושבת שאדם יכול לכתוב באמת רק על האובססיות של עצמו" עם זאת, לא מדובר אצלה בכתיבה על חוויות אישיות, אלא בחקירת אפשרויות. "בשבילי, הכתיבה היא חקירת נשמת האדם, פתיחת הלא נודע. הכתיבה מאפשרת לי לחיות חיים של אחרים".
ביחס לפרשנויות העולות לעיתים על כך שניכרת השפעה של אנטון צ'כוב בדרמות שלה, רזה מסכימה שניתן להחיל פרשנות כזו על שני המחזות הראשונים שלה. כמו כן, רזה רואה במחזות שלה כ"טרגדיות מצחיקות אולי, אך לא קומדיות טהורות". ההומור שלה הוא יהודי בעיניה. את היחס שלה לצחוק ואושר וההשפעה של האמנות עליהם רזה מתארת כך:
שני סרטים שכתבה, "עד הלילה" ו"הפיקניק של לולו קרויץ", הוקרנו באירופה. הרומן הראשון שלה, "המרקלוויר", יצא לאור בשנת 1997. ברומן שלה "שחר, ערב, או לילה" משנת 2007, היא משרטטת את דיוקנו של ניקולא סרקוזי, שאותו ליוותה במשך שנה לאורך הקמפיין שלו לנשיאות. המחזה השביעי שלה "אלוהי הקטל" (Le Dieu du Carnage) עלה בציריך ב-2007. הפקות המחזה בברודוויי ובלונדון בשנת 2008 זכו בפרס טוני ובפרס לורנס אוליבייה. בישראל עלה המחזה באותה שנה בתיאטרון בית ליסין בהשתתפותם של ליאור אשכנזי, מיה דגן, אלון נוימן, נעמה שפירא, בבימויו של הלל מיטלפונקט. בשנת 2011 כתבה ביחד עם ידידה הוותיק רומן פולנסקי את התסריט לסרט "Carnage" - עיבוד קולנועי למחזה אלוהי הקטל, בהשתתפות קייט וינסלט, ג'ודי פוסטר, כריסטוף ואלץ, וג'ון ס. ריילי. הסרט זיכה אותה בפרס הסזאר.
בינואר 2013 יצא לאור הרומן “Heureux les heureux” וזכה להצלחה גדולה. המחזה האחרון שכתבה הוא "Comment vous racontez la partie" (איך אתה מספר את המשחק) שיצא לאור במרץ 2011 והוצג באוקטובר 2012 בדויטשה תיאטר.
בתיאטרון הישראלי
הקומדיה "אמנות" שכתבה רזה הציגה בפריז ב-1994. היא הועלתה בתיאטרון בית ליסין ב-1996 בכיכובם של יוסי בנאי, ששון גבאי ואבי אוריה, המתרגם היה נסים אלוני. ב-2012 היא הועלתה בתיאטרון חיפה, בבימויו של נתן דטנר ובכיכובם של נורמן עיסא, אוהד קנולר ונתן דטנר.
במאי 2013 ערך המכון הצרפתי בתל אביב בשיתוף עם התיאטרון הלאומי "הבימה" אירוע מחווה לרזה.
בעברית
ספרים: תיאטרון:
היאבוסה
האסטרואיד איטוקאווה נע במסלול אקסצנטרי סביב השמש: בנקודה הקרובה ביותר לשמש (פרהיליון) הוא נמצא במרחק 0.953 יחידות אסטרונומיות ובנקודה הרחוקה ביותר (אפהיליון) הוא נמצא במרחק 1.6947 יחידות אסטרונומיות מהשמש. בכך הוא חוצה את מסלול כדור הארץ (שהוא, כהגדרה, יחידה אסטרונומית אחת).
ב-12 בספטמבר 2005 הגיעה היאבוסה לאסטרואיד איטוקאווה במרחק 20 קילומטרים. בצילומים שצילמה נראו אזורים של גבעות וכן שטח מישורי, שעליו היא תנסה לנחות. ב-12 בנובמבר היאבוסה התקרבה למרחק של 55 מטר מהאסטרואיד על מנת לשחרר נחתת זעירה (במשקל של 591 גרם) בשם מינרווה (על שם האלה הרומית מינרווה), שנועדה לקפץ על גבי האסטרואיד ולחקור אותו. עקב תקלה הגשושית התרחקה מהאסטרואיד והנחתת שוחררה ממרחק גדול מדי ופספסה את האסטרואיד.
ב-21 בנובמבר 2005 נחתה הגשושית על האסטרואיד, שהתה על פניו חצי שעה אך לא הצליחה להפעיל מנגנון ירייה על פני הקרקע שאמור היה לגרום לאבק לעלות למכשירי האיסוף שעליה, והיא המריאה שוב למסלול חניה. ב-26 בנובמבר 2005 הגשושית נחתה שנית על האסטרואיד ולמרות שמנגנון הירייה נכשל שוב, הגשושית כן הצליחה לאסוף דגימות מזעריות של אבק, שנכנס למכשירי האיסוף בעקבות הנחיתה עצמה. מפעילי הגשושית לא היו בטוחים באותו זמן אם אכן נאסף אבק כלשהו. לפי התכנון המקורי, בקיץ 2007 הייתה אמורה קפסולה ובה הדגימה לצנוח על כדור הארץ ולפתור את החידה, האם היא אספה דגימה אם לאו. אך עקב תקלות נוספות, לרבות נתקי תקשורת עם הגשושית, שנפתרו במהלך שנת 2006, הגשושית החמיצה את חלון הטיסה שלה לכדור הארץ ולפיכך נאלצו אנשי סוכנות החלל היפנית להציב אותה במסלול הקפה נוסף סביב השמש, ולהחזירה לכדור הארץ רק ביוני 2010. ב-13 ביוני נחתה הקפסולה באזור צבאי סגור באוסטרליה הדרומית, משם נשלחה ליפן.
בבדיקת הדגימה שהוחזרה, התברר כי הגשושית אכן הצליחה לאסוף מעט אבק מהאסטרואיד. בחינת כ-1,500 גרגירי אבק מהדגימה שנאספה גילתה כי מקורם באופן וודאי מהאסטרואיד איטוקאווה. מניתוח הדגימה החוקרים שיערו כי האסטרואיד היה בעבר חלק מאסטרואיד גדול יותר, וכי האבק שנאסף היה מונח על פני הקרקע שלו במשך שמונה מיליון שנים.
ארנון אפק
ארנון אפק פינק (נולד ב-18 במאי 1963) הוא רופא ישראלי, פרופסור לרפואה, מומחה לפתולוגיה ולמנהל רפואי. כיהן כמנכ"ל משרד הבריאות בשנים 2014 עד 2015 ומכהן כיום (2023) כמשנה למנהל המרכז הרפואי שיבא, מנהל בפועל של ביה"ח הכללי שיבא, ומנהל המחלקה למינהל רפואי בשיבא. זוכה אות יקיר שרות המדינה.
משמש כפרופסור מן המניין באוניברסיטת רייכמן והדקאן המייסד של בית הספר לרפואה ע"ש דינה רקנאטי, שהוגש לאישור המל"ג. היה ראש תוכנית הוראת הרפואה באנגלית (תוכנית ניו-יורק) באוניברסיטת תל אביב וחבר ההנהלה האקדמית של הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב. הוא פרופסור נלווה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ניקוסיה בקפריסין ויו"ר המועצה הלאומית לרפואה משפטית ולפתולוגיה במשרד הבריאות. משמש כיועץ הראשי בפועל של היחידה לקנאביס רפואי במשרד הבריאות. בנוסף, משמש יושב ראש משותף של איגוד מנהלי בתי החולים בישראל. ​בעבר היה יו"ר הפדרציה העולמית של ההסתדרות הרפואית וחבר הוועד המנהל של ועדת הבריאות של ה-OECD.
קורות חייו
אפק נולד בחיפה לשושנה, אשת חינוך וד"ר יגאל אפק, מהנדס. הוא גדל בתל אביב, למד בתיכון אליאנס, והשלים בהצטיינות לימודי רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית ו"הדסה" בירושלים בין השנים 1981 עד 1987. את הסטאז' עשה ב-1988 בבית החולים בילינסון ובין השנים 1993 - 2000, התמחה באנטומיה פתולוגית במרכז הרפואי שיבא. לאחר ההתמחות, בין השנים 2000 ל-2002, השלים בהצטיינות לימודי תואר שני במנהל מערכות בריאות (MHA) באוניברסיטת בן-גוריון, וכן התמחה בהצטיינות במנהל רפואי במרכז הרפואי שיבא ובהנהלת משרד הבריאות בין השנים 2002 - 2004. הוא בוגר תוכנית וקסנר לבכירים בבית הספר קנדי לממשל, אוניברסיטת הרווארד (WSLP16).
צה"ל
לאחר סיום לימודי הרפואה, בין 1989 ל-1991, השלים אפק את שירותו הצבאי בצה"ל בחיל הרפואה כרופא צבאי בתפקידים של רופא גדודי וחטיבתי בעוצבת "בני אור". בשנת 1992 החל את תפקידו בבה"ד 10 כמפקד קורס קציני רפואה. בשנת 2000 החל לשרת בפיקוד צפון, כסגן הרופא הפיקודי, עד שנת 2002. בין השנים 2004 ל-2007 שימש ראש ענף מיון רפואי ורפואה תעסוקתית ומנהל המחלקה למינהל רפואי במפקדת קצין רפואה ראשי. בתפקידיו בצה"ל קידם את השינוי בתפיסת המיון הרפואי ואת ההתנדבות לשירות צבאי. לאחר פרישתו, המשיך לשמש בתפקיד יועץ רפואי לחיל הרפואה. כיום הוא משרת במילואים כחבר בוועדת הלסינקי של חיל הרפואה בדרגת אל"ם (מיל').
ניסיון מקצועי
עם פרישתו מהצבא, מונה ב-2008 לתפקיד סגן מנהל המרכז הרפואי שיבא. במקביל, כיהן בשיבא גם כאחראי שעת חירום, יו"ר ועדת הסטאז' וההתמחות, ומנהל היחידה לתמיכה ניהולית.
ביוני 2014 החל לכהן כמנכ"ל משרד הבריאות, במקומו של פרופ' רוני גמזו, כמינוי של שרת הבריאות, יעל גרמן. הוא כיהן בתפקיד עד יולי 2015. בתפקידיו במשרד הבריאות קידם את עבודת המטה שהביאה למימוש הרפורמות בבריאות הנפש, שקיפות לציבור בפרסום מדדי האיכות, מודל הערכת הפגיות ואת התוכניות הלאומיות למניעה וטיפול בסוכרת ובשבץ מוחי. המלצות הוועדה הבין משרדית בראשותו, הביאה להחלטת הממשלה להקמת בית החולים על שם שמעון פרס בבאר שבע. הוא גם קידם את הרפורמה בקנאביס לשימוש רפואי, את הרפורמה במקצועות הבריאות (הוספת תפקידי עוזר רופא, אחות מומחית, מסייעים למתמחים) והקלת הליכי הרישוי לישראלים ולעולים.
בהובלתו, מינהל הרפואה קיבל את אות ההוקרה של נציבות שירות המדינה ליחידות מצטיינות בהתייעלות, וזכה בתעודת הוקרה לצוות שיפור בשירות המדינה (מקום שלישי) בנושא איכות הטיפול והשירות בפגיות. הרפורמה בבריאות הנפש אותה הוביל במשרד הבריאות הוגדרה על ידי שופטי בג"ץ במילים: "...התחושה היא שנעשית עבודה מקצועית".
עם סיום תפקידו במשרד הבריאות שב למרכז הרפואי שיבא לתפקידו כמשנה למנהל המרכז הרפואי ומנהל בית החולים הכללי בפועל. בנוסף לתפקידים אלו, משמש פרופ' אפק גם האחראי על הרופאים והאקדמיה.
בשנת 2018 הוא מונה ליו"ר הוועדה לבדיקת התוכנית ללימודי רפואה באוניברסיטת אריאל, שבעקבות המלצותיה הוקם בית הספר לרפואה על שם מרים ושלדון אדלסון באוניברסיטת אריאל.
ביולי 2019 מונה לשמש במקביל לתפקידיו בשיבא כיועץ הרפואי הראשי (בפועל) של היחידה לקנאביס רפואי במשרד הבריאות.
ביוני 2020 הורה בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב למוסד לביטוח לאומי להכיר באפק כנפגע עבודה בקבלו את הטענה שהתפרצות מחלת הסוכרת אצלו נבעה מהלחץ שחווה בעבודה כמנכ"ל משרד הבריאות.
תפקידים באקדמיה
בין 2011 ל-2013 שימש מרצה באוניברסיטת בר-אילן במחלקה למנהל וריכז קורס ניהול בית-חולים במסגרת תואר שני במינהל מערכות בריאות. בין השנים 2013 ל-2014 הרצה גם בתואר ראשון במנהל מערכות בריאות במרכז האקדמי למשפט ועסקים. מלמד החל משנת 2015, באוניברסיטת תל אביב ניהול מערכות בריאות - בבית הספר למוסמכים במנהל עסקים ע"ש ליאון רקנאטי, ואתיקה רפואית - בחוג לרפואת אסון והתוכנית הרב תחומית למנהלים לניהול מצבי חירום ואסון, של בית הספר לבריאות הציבור שבפקולטה לרפואה.
משנת 2018 מרצה גם בתוכנית ה-MBA הבינלאומית לניהול חדשנות ויזמות בתחום הבריאות בבית הספר אריסון למנהל עסקים שבמרכז הבינתחומי הרצליה.
​הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת רייכמן ומרצה בבית הספר למנהל עסקים. הוא משמש כראש חטיבת מדעי החיים בבית הספר לפסיכולוגיה באוניברסיטת רייכמן ומונה לתפקיד הדקאן המייסד של בית הספר לרפואה ע"ש דינה רקנאטי שהוגש לאישור המל"ג.
מחקר אקדמי
לאורך השנים פרסם למעלה מ-200 מאמרים בעיתונות הרפואית העולמית. מחקריו התמקדו בקשר בין השמנה וגורמי סיכון נוספים לתחלואה במחלות לב, כלי דם, סוכרת וסרטן בקרב בני נוער וחקר האימונופתוגנזה של טרשת עורקים.
ב-2017 הוא היה בצוות המוביל את כתיבת גיליון העיתון המיוחד על מערכת הבריאות בישראל של העיתון הרפואי Lancet, הגיליון Health In Israel, והשתתף בכתיבת שניים מהמאמרים בעיתון. פרופ' אפק מרצה אורח בכנסים רפואיים וכחוקר זכה בפרס גולדנברג, פרס קלרמן ובפרס האגודה הישראלית לטרשת עורקים.
תעשיית התרופות
בשנים 2014–2017 שימש כיו"ר הוועד המנהל של "קרן מחקרים רפואיים ליד ירושלים" המקבלת תרומות מעשר חברות תרופות.
חיים אישיים
ארהון אפק נשוי ללימור, רופאת שיניים לילדים, ואב לשניים. מתגורר בנתניה.
דינה בולוארטה
דינה ארסיליה בולוארטה סגארה (בספרדית: Dina Ercilia Boluarte Zegarra; נולדה ב-31 במאי 1962) היא פוליטיקאית פרואנית, המכהנת כנשיאת פרו מדצמבר 2022, והיא האישה הראשונה בתפקיד. היא מונתה לתפקיד לאחר הדחת פדרו קסטיו כתגובה להפיכה שהוא ארגן נגד הקונגרס במדינה. קודם לכהונתה כנשיאה הייתה סגנית נשיא פרו מיולי 2021 עד דצמבר 2022. שימשה גם משנת 2007 כראש ארגון RENIEC, הרשם הלאומי לזיהוי ולמעמד אזרחי של פרו.
ביוגרפיה
בולוארטה נולדה בצ'לוואנקה שבמחוז אפורימק. היא סיימה את לימודיה כעורכת דין באוניברסיטת סן מרטין דה פורס ועשתה תואר שני באוניברסיטה זו. היא עבדה בארגון RENIEC כעורכת דין והייתה ראש הארגון מאז 2007.
היא התמודדה ללא הצלחה לראשות עיריית רובע סורקיו בלימה ב-2018 וייצגה את מפלגת פרו החופשית. היא גם השתתפה בבחירות הפרלמנטריות ב-2020 אך לא השיגה מושב בקונגרס.
היא התמודדה לצד פדרו קסטיו, כסגניתו, בבחירות לנשיאות ב-2021 בהן ניצחו. ב-29 ביולי 2021, היא מונתה לשרת הפיתוח וההכלה החברתית בממשלתו של קסטיו, במקביל להיותה סגנית נשיא פרו. בינואר 2022, במהלך ראיון לעיתון La República, הצהירה בולוארטה שהיא מעולם לא אימצה את האידאולוגיה של פרו החופשית. מזכ"ל המפלגה, ולדימיר סרון, גירש אותה מהתנועה כתגובה. ב-25 בנובמבר 2022 היא התפטרה מתפקידה כשרת הפיתוח וההכלה החברתית, אך נותרה סגנית נשיא.
ב-5 בדצמבר 2022, לאחר הצבעה של 13 בעד ו-8 נגד, הוגשה תלונה חוקתית על ידי ועדת המשנה להאשמות חוקתיות נגד בולוארטה, בטענה שהיא הפעילה מועדון פרטי בזמן שהייתה שרת הפיתוח.
בהמשך אותו חודש, במהלך המשבר הפוליטי במדינה, כאשר פדרו קסטיו ניסה לפזר את הקונגרס של פרו במהלך הליכי ההדחה נגדו, גינתה בולוארטה את המהלך, כינתה אותו "התמוטטות של הסדר החוקתי", וקיבלה את הנשיאות לאחר הדחת קסטיו. בולוארטה היא הנשיאה האישה הראשונה בתולדות פרו.
בנאום הראשון שלה בקונגרס גינתה את הנשיא קסטיו, והכריזה על רצונה להקים ממשלת אחדות לאומית כדי לפתור את המשבר הפוליטי.
ממשלתה הכריזה על מצב חירום באורך חודש ב-14 בדצמבר 2022 כאשר המדינה התמודדה עם הפגנות שאף הדרדרו לאלימות.
סוכן סמוי (סדרת טלוויזיה)
סוכן סמוי (באנגלית: Wiseguy) היא סדרת דרמת פשע בעלת 4 עונות אשר שודרה בין השנים 1987 ו-1990 ברשת CBS האמריקאית. הסדרה הופקה על ידי סטיבן ג'יי קאנל. למרות ביטול הסדרה, היא זכתה להצלחה רבה והפכה לסדרת קאלט. בישראל שודרה הסדרה בערוץ הראשון ובערוץ המזרח התיכון בתחילת שנות התשעים.
הסדרה עוקבת אחר עבודתו של ויני טרנובה (קן וול), סוכן סמוי מטעם הסוכנות הבדיונית OCB (Organized Crime Bureau), מחלקת הפשע המאורגן ב-FBI. בשונה מסדרות אחרות, הסדרה מחולקת למספר קשתות סיפור בעלות אורכים שונים, ובכל אחת מהן חודר ויני לארגון פשע אחר, חוקר ומתקדם במעלה הארגון עד להפלתו והרשעת ראשיו. הסדרה עוקבת גם אחר לבטיו והדילמות העוברות על הפרוטגוניסט הראשי, שעצם הסתננותו לארגוני הפשע גורמת לו להתחבר לאנשים אותם הוא אמור לעצור.
השחקן קן וול זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה על השתתפותו בסדרה.
סוני סטילגרייב
הסדרה נפתחת ביציאתו של ויני מהכלא, לאחר מאסר בן 18 חודשים לביסוס זהותו הבדויה. מעט לאחר יציאתו מהכלא, נרצח איש ה-FBI שאימן אותו ושימש לו כדמות אב בידי האחים דייב וסוני סטילגרייב, אשר שולטים במאפיה של אטלנטיק סיטי. ויני מחליט לחדור לארגונו של סטילגרייב ולהפיל אותו, אך לאורך הזמן מתפתחת בין השניים חברות והוא חש נקיפות מצפון על בגידתו בסוני, אשר ראה בו חבר.
קשת סיפור זו נמשכה לאורך עשרת הפרקים הראשונים של העונה הראשונה.
מל פרופיט
ויני משתמש במוניטין שנוצר לו מההסתננות למשפחת הפשע סטילגרייב כדי ליצור קשר עם המתנקש רוג'ר לוקוקו (ויליאם ראס). אך הוא מגלה מטרה גדולה יותר: הבוס של רוג'ר, המיליארדר וסוחר הנשק מל פרופיט (קווין ספייסי) ואחותו סוזן (ג'ואן סוורנס). מל מכור להרואין ומעורער בנפשו. רוג'ר מתגלה כסוכן CIA מושתל, ולאחר מספר תקריות בינלאומיות הארגון נהרס.
קשת סיפור זו נמשכה לאורך שנים עשר הפרקים הבאים של העונה הראשונה.
עונה שנייה
העונה השנייה כוללת שלוש קשתות סיפור - סיפורו של ארגון גזעני ואנטישמי בראשות נוקס פולי (פרד תומפסון), סיפורו של עסקן בגדים (רון סילבר) ואביו (ג'רי לואיס) הנסחטים על ידי גנגסטר (סטנלי טוצ'י), וסיפורה של שחיתות בתעשיית המוזיקה.
עליונות לבנה
בסוף העונה הראשונה ויני נגעל מעצמו על כי בגד בערכי חברות ונאמנות. הוא מבקש לעזוב את OCB, אך מקפייק שולח אותו לחופשה למשך חצי שנה. ויני לא מתכוון לחזור לארגון, אך רציחתו של אחיו בידי ארגון גזעני ואנטישמי מאלץ אותו להסתנן לארגון, הנשלט בידי סוחר מכוניות משומשות ונוכל בשם נוקס פולי, במטרה למצוא את רוצחו של אחיו.
קשת סיפור זו נמשכה לאורך ארבעה פרקים ראשונים של העונה השנייה.
סחר בדים
דייוויד שטרנברג (סילבר) ואביו איליי (לואיס) הם בעלי עסק לממכר בגדים, והם נסחטים על ידי גנגסטר בשם ריק פינזולו (טוצ'י). דייוויד מבקש עזרה מ-OCB, וויני נשכר לשמש כמאבטח עבור האב ובנו. לאחר שנפצע בידי פושע, ויני מוחלף על ידי סוכן בדימוס שהורג את פינזולו אך אינו מצליח למנוע פגיעה בעסק של משפחת שטרנברג.
קשת סיפור זו נמשכה לאורך חמישה פרקים באמצע העונה השנייה.
תקליטי דד דוג
לאחר החלמתו, ויני פותח עסק בתעשיית המוזיקה בכיסוי ה-OCB כדי לחשוף שחיתות. הוא פוגש באייזק טוויין (פול וינפילד) ובאשתו אמבר (פאטי דארבנוויל). עד מהרה מתגלה כי איל ההון וינסטון נוקוויי (טים קארי) מרמה בחוסר רחמים את האמנים החתומים תחתיו ומעביר את כספיהם לחברות שלו. בעלילה זו מופיעים גם דבי הארי, דיידרה הול וגלן פריי בתפקידי אורח.
עונה שלישית
העונה השלישית כוללת שלוש קשתות סיפור - סיפור משפחתו של ויני, אשר נכנסת לחיי הפשע המאורגן, לאחר שאמו קרלוטה מתחתנת עם דון רודי איופו (ג'ורג א. פטרי), סיפור שחיתות ממשלתית המתחילה בחקירת מרמה ומסתיימת בסגירת חשבונות עקב מקרה מל פרופיט של העונה הראשונה, וסיפורה של עיירה קטנה הנתונה תחת מרותו של אדם הלוקח את החוק לידיו.
מלחמות המאפיה
בשני הפרקים האחרונים של העונה השנייה מתחילה עלילה בה דון איופו, אביו החורג של ויני, נורה ונפצע, מה שמותיר את ויני כראש משפחת הפשע. הוא חוקר את שאר חברי המשפחה, ביניהם אלברט סריקו (רוברט דאבי), קרלו ספולטה (מייקל צ'יקליס) ופיטר אלטורה (צ'אז פלמינטרי). לבסוף ויני מוציא מכלל פעולה את רוב העסק המשפחתי, רק כדי לגלות שדון איופו השתמש בו כדי לנקום ביריביו.
קשת סיפור זו נמשכה לאורך שני פרקים אחרונים של עונה שנייה וארבעה פרקים ראשונים של עונה שלישית.
וושינגטון הבירה
ויני נקרא למשרד המשפטים על מנת לחקור מזימה לזיוף ין יפני. הוא לא מודע שכל הסיפור הוא מלכודת בידי כמה מחברי הממשלה שמבקשים נקמה לאחר פרשת מל פרופיט. יוזמי המרמה, המבוססת על מבצע ברנהרד, מבקשים לסכל את כלכלת יפן תוך הדפסת שטרות מזויפים של ין יפני, הברחתם ליפן, ודיווח פומבי על הפרשה כדי להוריד מערכי המזומנים. לפי תוכניתם, השעיר לעזאזל שהאשמה תיפול עליו יהיה ויני. בעלילה זו מופיעים בתפקידי אורח נורמן לויד כגנרל לילנד מסטרס, סטפן ג'ויס כאדמירל וולטר סטריקן, ריי סטריקלין כסנאטור פיקרינג, סטן שו כמייג'ור ורנון ביגס וג'ורגן ג'ונסון כסנאטור ג'נט גצלוף.
קשת סיפור זו נמשכה לאורך ארבעת הפרקים הבאים של העונה.
לינצ'בורו/סיאטל
ויני הופך לשריף עיירה קטנה במדינת וושינגטון, היכן שאדם מקומי בשם מארק וולצ'ק משליט דיקטטורה. בדרך לתפיסתו של וולצ'ק, ויני עד להתחשמלותו של השריף המקומי (דייוויד סטראתיירן) והדבר מוביל לפלאשבקים ממקרה סטילגרייב. ויני קורא לרוג'ר לוקוקו שיחליפו, וזה משחרר את העיירה מעולו של וולצ'ק בשיתוף עם מקפייק.
לאחר מקרה וולצ'ק, ויני עובד בחברה לטיהור שפכים בסיאטל. הוא בורח מעבודתו עקב מזגו החם ועקב סכסוכים עם מנהלו, ומוצא מקלט בכנסייה. מקפייק מחפש אחר ויני ומוצא אותו בכנסייה, כאשר צלף מנסה לפגוע בוויני אך פוגע במקפייק במקום.
קשת סיפור זו נמשכה לאורך חמשת הפרקים האחרונים של עונה שלישית.
עונה רביעית
בעונה רביעית ואחרונה לא הופיע קן ואהל בתפקיד ויני טרנובה, אם כי בפרק הראשון של העונה מוזכר שמו. העלילה עוברת למשרד התובע המחוזי של ניו יורק, כשבתפקיד הראשי מופיע עורך הדין מייקל סנטנה (סטיבן באואר). בעונה זו הופיע מקסימיליאן של בתפקיד אורח כאמדו גוזמן.
משרד התובע המחוזי של ניו יורק/גוזמן
מקפייק מציע לסנטנה משרה ב-OCB, אך הארגון נסגר באופן מפתיע מסיבות פיננסיות. מקפייק, סנטנה והמציל נשכרים על ידי משרד התובע המחוזי כדי לחקור את העולם התחתון של ניו יורק בחשד למעורבות סמים בבית ספר על יסודי, המנוהל על ידי ג'סי היינס (בילי די ויליאמס).
קשת סיפור זו נמשכה לאורך ששת הפרקים היחידים שהופקו לעונה הרביעית טרם ביטול הסדרה.
סרט הטלוויזיה
בשנת 1996 יצא סרט טלוויזיה ברשת ABC בכיכובם של משתתפי הסדרה קן וול, ג'ונתן בנקס וג'ים ביירנס. עלילת הסרט מתעלמת מקורות העונה הרביעית, ובה ויני טרנובה עדיין חי ועסק בהאזנות סתר כעונש על שהיה שעיר לעזאזל של דון איופו בעונה שלישית, וייתכן גם משום שנטש את עמדתו בחקירת וולצ'ק. הוא נדרש להסתנן לשורות הארגון של בוס העולם התחתון פול קלנדר (טד לוין), וכמו סדרת הטלוויזיה גם הפעם הוא נתקל בדילמות הבגידה באלה שאותם למד להכיר.
ג'יימס אנגלטון
ג'יימס אנגלטון (אנגלית: James Jesus Angleton; 9 בדצמבר 1917 - 12 במאי 1987) היה מנהל הסגל של סיכול הריגול ב-CIA (תוארו הרשמי היה משנה למנהל למבצעים לסיכול ריגול). אנגלטון נחשב אחד משני המעצבים הבולטים של אופיו ופעולותיו של ה-CIA, זאת לצד מייג'ור ג'נרל ויליאם דונובן.
אנגלטון בלט בתקופת שירותו הארוכה בשרות ה-CIA ובהיותו לוכד המרגלים הבולט ביותר. אולם, זכורה אף העובדה כי הוטעה על ידי המרגל הסובייטי קים פילבי. כאשר חבריו של פילבי בשרות החשאי הבריטי, מקלין ובורג'ס, ערקו לברית המועצות, התברר מיד כי פילבי הקים בארצות הברית ובבריטניה רשת ריגול חסרת תקדים בגודלה וזאת למרות מאמצי סיכול ריגול בראשות אנגלטון. חשיפת רשת הריגול הסובייטית זיעזעה את אנגלטון ומאותה עת הוא היה ידוע ברגישותו חסרת הלאות לנוכח כל חשד של "חפרפרת" בשרות ה-CIA. היו שראו בחשדנותו הרבה גורם מפלג ומעורר מחלוקת בשרות הביון.
אנגלטון שימש כיועץ ראשי למספר מנהלי שרות ה-CIA ביניהם: אלן דאלס, וריצ'רד הלמס.
הקשר עם ישראל
בשנות ה-50 היה אנגלטון ממונה על הקשר בין ה-CIA ושירותי המודיעין של מדינת ישראל הצעירה. בתוקף תפקידו זה קיבל מישראל בשנת 1956 את תדפיס הנאום הסודי של ניקיטה חרושצ'וב, ודאג להדלפתו לעיתון הניו יורק טיימס. הישג זה של המודיעין הישראלי תרם רבות לקשרים המודיעיניים בין ישראל וארצות הברית. אנגלטון המשיך להיות איש הקשר עם המוסד עד סמוך להדחתו מה-CIA ב-1974, ובתוקף תפקידו נפגש ערב מלחמת ששת הימים עם ראש המוסד מאיר עמית שהגיע לוושינגטון בשליחות מיוחדת מאת ראש הממשלה לוי אשכול.
אפרים הלוי (ראש המוסד לשעבר), שהיה ידידו האישי של אנגלטון, כתב עליו:
אנגלטון נחשב לידיד גדול של ישראל. יוסי מלמן ודן רביב מתארים אותו בספרם מרגלים לא מושלמים כ"מליץ היושר החשוב ביותר של המדינה היהודית בחוגי הביטחון והמודיעין של ארצות הברית". לפי ספר זה, זמן קצר לאחר מותו של אנגלטון ב-1987 הציבה ישראל מצבה לזכרו בירושלים. המרכז למורשת המודיעין הקים על שמו קרן המחלקת מלגות לעידוד עבודות מחקר בתחום המודיעין והטרור.
גרשום גורנברג
גרשום גורנברג (אנגלית: Gershom Gorenberg) הוא סופר ישראלי יליד ארצות הברית המתמחה בהיסטוריה פוליטית של ישראל וביחסים ישראלים-אמריקנים. מכהן ככתב בכיר של The American Prospect, ירחון פוליטי אמריקאי.
ביוגרפיה
גורנברג גדל בקליפורניה, עבר לישראל ללמוד בתיכון ומאוחר יותר החליט להישאר. הוא בעל אזרחות כפולה. גורנברג קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז בשנת 1976, ותואר שני בחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1985. גורנברג גם למד לימודי דת מתקדמים במכון פרדס ללימודי היהדות ובישיבת המבתר בין 1977 ל-1980. הוא חי בירושלים, עם אשתו ושלושת ילדיו.
קריירה
גורנברג היה עורך וכתב של הג'רוזלם פוסט מ-1983 עד 1990. הוא מייסד, שותף בכיר, ובעל טור בג'רוזלם ריפורט, דו-שבועון חדשות ישראלי, מ-1990 עד 2006. ב-1996 הוא ערך מבחר מסות של הג'רוזלם ריפורט שפורסמו תחת הכותר "שבעים פנים: פירוש לתורה מדפי הג'רוזלם ריפורט". הוא שימש למשך זמן קצר, ב-2006, ככתבו הירושלמי של דה פורוורד, עיתון אמריקאי-יהודי. החל מ-2007 גורנברג הוא כתב בכיר ב-The American Prospect, ירחון פוליטי אמריקאי. גורנברג אף כותב בקביעות בניו רפובליק, ירחון אמריקאי פוליטי, ובמהדורה העברית של הארץ.
ניתוחיו של גורנברג על היבטים במערכת היחסים הישראלית-אמריקנית מופיעים לעיתים קרובות בעיתונים אמריקאים עיקריים, ביניהם הניו יורק טיימס, הוושינגטון פוסט, והלוס אנג'לס טיימס.
בג"ץ גרשום גורנברג
בספטמבר 2003, פנה גורנברג לארכיון צה"ל ומערכת הביטחון (גוף אזרחי, שפועל במסגרת משרד הביטחון ומהווה חלק מגנזך המדינה) בבקשה לעיין בחומר שיסייע לו בכתיבת ספר חדש על שנות ההתנחלות הראשונות. הארכיון דחה את בקשתו לעיין בחומר בטענה שהוא "רגיש מדי", למרות שמדובר במסמכים אזרחיים, וגורנברג עתר לבג"ץ באמצעות האגודה לזכויות האזרח.
בינואר 2010, דחה בג"ץ את העתירה, לאחר שהגיע למסקנה "כי חלו שינויים משמעותיים בהיבטים השונים של העתירה, ובכלל זה אף הוענקו לעותרים רבים מן הסעדים שהתבקשו על ידם". בין השינויים שהביאה העתירה פרסמה מערכת הביטחון את הקריטריונים לחשיפת חומרי ארכיון חסויים ולמתן מעמד של "חוקר מורשה", כמו כן נוצרו קטלוגים, רשימות מלאי ואינדקסים, שיועמדו לעיון הציבור.
ספריו
* The Unmaking of Israel. Harper. 2011. ISBN 0-06-198508-2
חבורה היפרבולית
בתורת החבורות, חבורה היפרבולית היא חבורה נוצרת סופית, שגרף קיילי שלה הוא היפרבולי. כיוון שהחלפת קבוצת היוצרים נותנת גרף קיילי קוואזי-איזומטרי לקודם, ומכיוון שהיפרבוליות נשמרת תחת קוואזי-איזומטריה, ההגדרה אינה תלויה בבחירת קבוצת היוצרים של החבורה.
את תכונת ההיפרבוליות של חבורה אפשר לנסח בדרכים שקולות רבות - בעיקר מתחום תורת החבורות הקומבינטורית והפעולה של חבורות על מרחבים מטריים. לדוגמה, החבורה היסודית של כל משטח רימן קומפקטי מגנוס גדול מ-1 היא היפרבולית.
את המושג הגדיר מיכאיל גרומוב ב-1978.
תנאים על ההצגה
חבורה נוצרת סופית היא היפרבולית אם ורק אם יש לה הצגת דן סופית. בפרט, חבורה היפרבולית היא חבורה מוצגת סופית. בעיית האיזומורפיזם פתירה עבור חבורות היפרבוליות לא מפותלות.
במובן סטטיסטי מסוים, כמעט כל חבורה נוצרת סופית היא היפרבולית.
תנאים על פעולה
מרחב מטרי נקרא "הגון" (proper), אם כל הכדורים הסגורים הם קומפקטיים. חבורה היא היפרבולית אם ורק אם היא פועלת נאמנה, כחבורה של איזומטריות, על מרחב מטרי הגון, כך שמרחב המנה ביחס לפעולה הוא קומפקטי. בפרט, החבורה היסודית של כל יריעת רימן קומפקטית מעקמומיות שלילית היא היפרבולית.
תכונות קלאסיות
כל החבורות הסופיות הן היפרבוליות. חבורה מפותלת יכולה להיות היפרבולית רק אם היא סופית.
בחבורה היפרבולית יש מספר סופי של מחלקות צמידות של תת-חבורות סופיות.
כל תת-חבורה ציקלית אינסופית של חבורה היפרבולית היא בעלת אינדקס סופי בנורמליזטור שלה. בפרט, לחבורה היפרבולית לא יכולה להיות תת-חבורה מהצורה.
כל תת-חבורה של חבורה היפרבולית, שאינה מכילה תת-חבורה חופשית לא אבלית, היא דמוי-ציקלית (כלומר, יש לה תת-חבורה ציקלית מאינדקס סופי).
המכפלה הישרה של חבורה היפרבולית בחבורה סופית היא היפרבולית, אבל המכפלה הישרה של שתי חבורות היפרבוליות אינסופיות אינה היפרבולית. מאידך, המכפלה החופשית של שתי חבורות היפרבוליות היא היפרבולית.
טור הילברט של חבורה היפרבולית (a_n הוא מספר האיברים מאורך n בחבורה, ביחס לקבוצת יוצרים S) הוא פונקציה רציונלית במשתנה t.
משערים שכל חבורה היפרבולית היא residually finite, אבל הדבר אינו ידוע לאשורו.
תכונות הומולוגיות
אם G היפרבולית, כל חבורות ההומולוגיה הן נוצרות סופית, וכמעט כל החבורות  טריוויאליות. אם G חסרת פיתול, אז גם כמעט כל החבורות הן טריוויאליות.
רמי כהן
ביוגרפיה
כהן שירת בחיל האוויר הישראלי והשתחרר בדרגת אלוף-משנה, בין תפקידיו בצבא היו קצין אג"ם של סיירת מטכ"ל אליו התמנה ב-1976 לבקשתו של מפקד היחידה הנכנס עמירם לוין, מפקד טייסת מבצעית ומפקד כנף 2 בחיל האוויר, ראש ענף ארגון בחיל אוויר, ראש מחלקת ביטחון שדה ומפקד היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669). הוא פיקד על היחידה בשנים 1981 עד 1983, כולל בתקופת מלחמת לבנון הראשונה ובמבצע הולנדי מעופף לחילוצה של ספינת הטילים אח"י געש שעלתה על שרטון בחוף ערב הסעודית.
בבחירות לכנסת ה-15 שובץ במקום השמיני ברשימת ישראל ביתנו, אך לא נבחר. הוא עסק בתחום ניהול השקעות, היה דירקטור בחברות מקבוצת פלד-גבעוני (בהם ז'ק מיטרני וחייל אחזקות) ומבעלי חברת קרן פלד השקעות שקרסה והותירה חובות גבוהים. ב-2001 מונה למנכ"ל בפועל של חברת הפחם הלאומית ולאחר מכן כיהן כמנכ"ל קבוע עד פרישתו ב-2004. שימש יועץ למע"צ. כמו כן סיפק שירותי ייעוץ בתחום המשכיות עסקית תפעולית ופיננסית בעת חירום בגופים ציבורים וייעוץ אסטרטגי לגופים שונים.
כהן בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני בלימודים צבאיים מבית הספר הגבוה למלחמה בפריז.
פלילים
ב־2014 נעצר לחקירה במסגרת פרשת השחיתות בישראל ביתנו. בעקבות החקירה הודיע בפברואר 2015 על התפטרותו. באוקטובר 2015 הודיעה המשטרה על המלצתה להעמידו לדין באשמת לקיחת שוחד, מרמה והפרת אמונים, הלבנת הון, זיוף תעודות ורישום כוזב במסמכי תאגיד.. במרץ 2021 הורשע בעבירות אלו וכן באיום על קצין משטרה, ובהמשך נגזרו עליו 30 חודשי מאסר וקנס של 180,000 ש"ח. במסגרת אותה פרשה הורשעה רעייתו בתיה בשיבוש מהלכי משפט לאחר שהודתה כי בעלה ניהל רישומים כוזבים במסמכי תאגיד, זיוף מסמכים במטרה לקבל דבר בנסיבות מחמירות. נגזרו עליה 6 חודשי מאסר על-תנאי וקנס.
יחסי אזרבייג'ן–רומניה
יחסי אזרבייג'ן–רומניה הם יחסי החוץ בין אזרבייג'ן ורומניה. נשיא אזרבייג'ן ביקר ברומניה באוקטובר 2004 ושתי המדינות חתמו עד כה על למעלה מחמישים הסכמים נפרדים.
היסטוריה
רומניה הכירה רשמית בעצמאותה של אזרבייג'ן ב-11 בדצמבר 1991. שגרירות רומניה באזרבייג'ן נפתחה ב-3 בנובמבר 1998, ושגרירות אזרבייג'ן ברומניה ב-19 במאי 2001.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-19 ביוני 1992. בעוד שהשתיים חולקות תחומים הדדיים במספר תחומים, ההתמקדות העיקרית הייתה בקשרי סחר ואנרגיה, עם משלחות סחר ושיחות תכופות בנוגע להמשך פיתוח קשרים כאלה והגדלת הסחר הדו-צדדי. הסחר שמקורו באזרבייג'ן גדול פי חמישה (161 מיליון דולר) המסחר שמקורו מרומניה (31.83 מיליון דולר).
כחברה קיימת, רומניה היא תומכת חזקה בחברות העתידית של אזרבייג'ן בארגון האמנה הצפון-אטלנטית (NATO), תוך שהיא מציינת את החשיבות האסטרטגית של המדינה עבור סחר וספנות, במיוחד במבט לעבר אפגניסטן.
ביקורים רשמיים
בשנת 2004 ערך נשיא אזרבייג'ן ביקור ממלכתי בן יומיים ברומניה, ובמהלכו קיימו שני המנהיגים פגישות פרטיות במגוון נושאים, לרבות, בין היתר, היחסים בין שתי המדינות והזדמנויות לשיתוף פעולה בנושא מלחמה בטרור. 11 הסכמים נפרדים נחתמו כתוצאה מפגישות אלה. כמו כן במהלך ביקור זה פתח הנשיא באופן רשמי בניין שגרירות חדש, תוך שימת דגש על תפקידה של השגרירות בהמשך ופיתוח היחסים בין העמים.
כנסיית סנט אנדרו שליד ארון הבגדים
היסטוריה
הכנסייה נזכרת לראשונה בתיאור משנת 1170 אולם קרוב לוודאי שנוסדה קודם לכן. במהלך המאה ה-13 הייתה הכנסייה חלק מטירת ביינארד - מגורי משפחת המלוכה באותה עת. ב-1361 העביר אדוארד השלישי ממצודת לונדון למבנה הסמוך לכנסייה את ארון הבגדים המלכותי - מחסן הבגדים הייצוגיים, השריונות, והכתר המלכותי. הכנסייה קיבלה את שמה בשל מבנה זה.
הן ארון הבגדים המלכותי והן הכנסייה נשרפו כליל בשרפה הגדולה של לונדון. הכנסייה נבנתה מחדש לפי תכנונו של סר כריסטופר רן (אחת מ-51 הכנסיות שתכנן לאחר השריפה). הכנסייה היא הפשוטה בכנסיות שתכנן והקמתה נשלמה בשנת 1695. הכנסייה נהרסה בשנית במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה. רק הקירות החיצוניים ומגדל הכנסייה נותרו עומדים. היא שוקמה ונחנכה מחדש בשנת 1961.
הכנסייה היא ניגוד לבנייני האבן מסביבה, בשל קירות הלבנים האדומות שלה. רוב עיטורי פנים הכנסייה נהרסו במהלך הבליץ, ולכן עוטרה בעיטורים רבים שהובאו מכנסיות אחרות שנהרסו. מקורה של שבשבת הכנסייה בכנסיית סנט מייקל באסישו שנהרסה ב-1900.
ויליאם שייקספיר נהג להתפלל בכנסייה כשעבד בתיאטרון בלקפריירס הסמוך. לזכרו מוצב בכנסייה שלט זיכרון.
מבקר חופשי
מבקר חופשי הוא ספר מאת אריק גלסנר המרכז ביקורת ספרות של המחבר על יצירות שונות, ומסביר את הרקע לכתיבת ביקורת הספרותית.
כנסיית גבירתנו של ארון הברית
הכנסייה הביזנטית בתל קריית יערים
המקום זוהה החל בתקופה הביזנטית עם קריית יערים העתיקה, אליה הובא ארון הברית, מבית שמש, לאחר ששוחרר משבי הפלשתים:
מבקר חופשי
הספר
בספר מרוכזות מסות ורשימות נבחרות מ-15 שנים בהם עסק המחבר בביקורת ספרות. במקביל נפרשים העקרונות והערכים שעל בסיסם נכתבו הביקורות. בהקדמה לספר נערך דיון מעמיק בתפקידו של המבקר ובצידוקים לקיומו של התפקיד.
כנסיית גבירתנו של ארון הברית
הכנסייה הביזנטית בתל קריית יערים
סיפור זה קידש את המקום לנוצרים, ובתקופה הביזנטית הוקמה כנסייה על התל, אולם היא נהרסה בעת כיבוש הארץ בידי הפרסים בשנת 614. באמצע המאה ה-7 הוקמה הכנסייה מחדש, אך היא הייתה קטנה וצנועה מקודמתה, והיא נהרסה באופן סופי בראשית המאה ה-11 וקיומה נשכח.
מבקר חופשי
הספר
הספר מחולק לשלושה חלקים, אשר פורשים את הנקודות החשובות במפת הספרות כיום ומצביעים על תופעות ומגמות שמבטאות רגעי שינוי והתפתחות תרבותיים בספרות:
בין היוצרים שנסקרו בספר נמנים: הומרוס, דוסטויבסקי, יעקב שבתאי, דוריס לסינג, שלמה ארצי, וולבק, קנאוסגורד, ד"פ וואלאס, א"ב יהושע, דרור בורשטיין, מאיה ערד ושהרה בלאו.
כנסיית גבירתנו של ארון הברית
הכנסייה הביזנטית בתל קריית יערים
ב-1141 עבר השטח עליו שוכן כיום הכפר אבו גוש לידי ההוספיטלרים, ואלה הקימו כנסייה אחרת, כ-400 מטר ממזרח לכנסיית גבירתנו של ארון הברית. כנסייה זו הידועה כיום ככנסייה הצלבנית במנזר הבנדיקטיני באבו גוש, הייתה בשימוש עד 1187, ושוב מסוף המאה ה-14 עת הוקם בה המנזר. שרידים ראשונים של הכנסייה הביזנטית על תל גבעת יערים התגלו במאה ה-19, והכומר וחוקר המקרא האמריקאי, אדוארד רובינסון, חידש את המסורת לפיה התל מזוהה עם קריית יערים המקראית. הוויכוחים אודות הסוגיה נמשכו עד שהתגלו שרידים נוספים בתחילת המאה ה-20 (ראו להלן), ומאז קיימת הסכמה כי התל הוא ככל הנראה היישוב המקראי.
מבקר חופשי
הספר
לצד הביקורת על יוצרים ויצירות ספציפיות, מנותח האופן בו משתקפות בספרות הישראלית מספר סוגיות, בהם יציאה בשאלה אפוקליפסה, מיניות ופוסט הומניזם.
כנסיית גבירתנו של ארון הברית
המנזר והכנסייה המודרנית
הכנסייה המודרנית הניצבת כיום על התל הוקמה על ידי האחות ז'וזפין רומב, חברת מסדר האחיות "יוסף הקדוש של ההתגלות". ז'וזפין רומב נולדה בשנת 1850 והגיעה לארץ ישראל בשנת 1869. היא התוודעה למשמעותו ההיסטורית של התל, בו נותרו שרידי מבנים עתיקים והוא כונה בפי תושבי הסביבה בכינוי "ג'בל מוקדס", היינו "ההר הקדוש". בשנת 1901 ביקרה האם הראשית העולמית של מסדר הנזירות בארץ, ולאחר שצפתה על הנוף מהתל, החליטה לרוכשו. היא הפקידה את המשימה בידיה של ז'וזפין. חלק מהשטח נרכש בשנת 1903 תמורת סכום של 20,732 פרנק צרפתי, יותר מפי ארבעה מהסכום שהוקצה לכך מלכתחילה, וסביב עובדה זו נרקמה מסורת בדבר נס שבמהלכו התרבו מטבעות הזהב. בשנת 1905 רכשה ז'וזפין את יתרת שטח הפסגה לאחר שאיכר מקומי חשף בה, בין היתר, שרידים של קיר חצי מעגלי ופסיפס. ב-17 במאי 1911 קידש הפטריארך של ירושלים את אבן הפינה למנזר, והקמת מבני המנזר ובית ההבראה החלה. הקמת המנזר נשלמה תוך שנה, אך בית ההבראה הושלם רק בשנת 1935 בשל קשיי מימון. מלחמת העולם הראשונה שפרצה ב-1914 הביאה לגירוש כל הנתינים הצרפתים מארץ ישראל, ועבודות הבניה פסקו.
מבקר חופשי
הספר
החלק הראשון מנתח לעומק את תפקיד הספרות ותפקיד הביקורת עליה. הבחנה מרכזית המדברת על "ההשפעה של המציאות הפוסטמודרנית על הספרות. ההגות הפוסטמודרנית נתנה גט כריתות לנרטיבי-העל הגדולים, לסיפורי המסגרת שאמורים למשמע את חיינו, הרבה בגלל אידאולוגיות גדולות בעבר שהתגלו כהרסניות, במיוחד לאור מלחמת העולם השנייה. והנה, רומנים מנסים למכור לנו סיפורים גדולים כאלה, שמצריכים אורך נשימה, שלעיתים רבות חסר במצב החדש, ולכן נראים כלא מתאימים לתקופה. בכך אפשר לפענח את תמונת הכריכה המוצלחת – אדם אחד קורא בספר הולך נגד כיוון אנשים רבים השקועים בסלולרי שלהם".
כנסיית גבירתנו של ארון הברית
המנזר והכנסייה המודרנית
במלחמת העצמאות שימש המנזר כבית חולים קדמי של חטיבת הראל, ואף הופעל בו חדר ניתוח, ללא מים וחשמל, בפיקודו של ד"ר יששכרי. מדי בוקר היו מגיעים פצועי והרוגי הקרבות מהלילה הקודם ולאחר מיון היו מטופלים ומנותחים. אחד הסיפורים המפורסמים, הוא הסיפור על מפקד הפלוגה הנערץ, ג'ימי, שנפל בקרב בבית שמש וגופתו הובאה למנזר. האב, הצייר שמי, הוזמן להפרד מבנו, הוריד את השמיכה מהגופה וצייר את פני בנו המת (יורם קניוק - תש"ח). עם השנים חדל בית ההבראה לשמש לייעוד זה, וכיום הוא משמש כאכסניה לעולי רגל. בכנסייה נערכים קונצרטים על בסיס קבוע.
מבנה הכנסייה
בכנסייה שתי קומות, והיא כוללת שלוש ספינות. הספינה האמצעית רחבה וגבוהה במידה ניכרת משתי הצדדיות. על הספינה המרכזית גג רעפים משופע, אך דבר זה אינו ניכר מתוככי המבנה שתקרתו ישרה ויוצרת עליית גג. גגות מעברי הצד משופעים ומצופים רעפים גם הם, ודבר זה נראה גם בתוככי חלל הכנסייה. בקירות הספינה המרכזית קבועים חלונות מעל לגגות מעברי הצד. בחזית הכנסייה המערבית אכסדרה מצופה באבן ירושלמית וקבועות בה חמש קשתות הנפרדות זו מזו באמצעות ארבעה עמודים. הקשת האמצעית גבוהה ורחבה מיתר הארבע, ומעליה כרכוב בצורת משולש. מעל לכרכוב שלושה חלונות שמשני צדדיהם חקוקה הכתובת "A LA VIERGE MARIE - ARCHE D'ALLIANCE" ("לבתולה מריה - ארון הברית"). בחזית קבועים עיטורים צבעוניים וצלב ניצב על הנקודה הגבוהה ביותר. החזית המזרחית עשויה מאפסיס גדול ומשני צדדיו שני חדרים צדדיים. מבחוץ חולש פסל המדונה והילד על החזית המזרחית. המדונה ניצבת על ארון הברית שבשני צידיו כרובים מכונפים הצופים דרומה וצפונה. הפסל משקיף לכיוון מזרח, לעבר מרכז הכפר אבו גוש ולעבר ירושלים, והוא נראה היטב מכל הסביבה. ראשה של הבתולה נוטה מעט כלפי מטה, לכיוון האדמה, "כמו כדי לשמוע את תחנוניה".
פנים הכנסייה מעוצב בפשטות. קירות המבנה צבועים בלבן, ובאפסיס הגדול קבוע צלב לטיני פשוט. הקומה השנייה של הספינה המרכזית נתמכת על יד שתי שורות עמודים בעלי כותרות קורינתיות, וביניהם קשתות. האור החודר לחלל המבנה דרך החלונות הסמוכים לתקרה, והקירות הלבנים, מדגישים את תקרת העץ המעוטרת בדמויות מלאכים. אלה לבושים בגלימות בגוון שנהב, והם סובבים דוגמאות של צלבים. הרקע לדמויות הוא כחול וביניהן קורות עץ בגוון ורוד. תקרות מעברי הצד משופעות והן מעוטרות במוטיבים מעולם הצומח. בקצה המזרחי של מעברי הצד, משני צדדי האפסיס, קבועים מזבחות, וברצפה שמתחתיהם שולבו פסיפסים מהכנסייה הביזנטית המקורית. מעבר למזבחות אלו נבנו שני חדרים צדדיים - ברצפת החדר הדרומי (מימין לאפסיס) מספר קברים, ובהם גם קברה של ז'וזפין רומב. החדר הצפוני (משמאל לאפסיס) משמש כמחסן. אבן הפינה של הכנסייה משולבת בעמוד הדרומי של האפסיס, וברצפת האפסיס עצמו שולבה אבן ששכנה בקדמת הבימה של הכנסייה הביזנטית ההיסטורית. בקיר המערבי שולבה אבן באורך של שמונה מטרים מהכנסייה הביזנטית ואשר הונחה מעל משקוף הכניסה. משמאל לכניסה ניצב פסלון מכונף של דוד המלך, כשהוא לבוש בשריון ואוחז בדגל ובחרב. הסיבה למיקומו של הפסל בכנסייה היא בכך שדוד המלך היה זה שהביא את ארון הברית מקרית יערים לירושלים:
ג'וקו וידודו
ג'וקו וידודו (באינדונזית: Joko Widodo; נולד ב-21 ביוני 1961) הוא נשיאה השביעי והנוכחי של אינדונזיה והראשון מבין נשיאי המדינה שאינו מגיע מהאליטה הצבאית והפוליטית של המדינה. עד לטקס השבעתו, שנערך ב-20 באוקטובר 2014, כיהן כמושל מחוז ג'קרטה. הוא ידוע בראשי התיבות של שמו ג'וקווי (Jokowi).
חייו המוקדמים וחינוכו
הוא נולד בשם מוליונו (מאוחר יותר החליף את שמו לג'וקו) בעיר סוראקרטה שבג'אווה כבן הבכור של משפחה ממוצא ג'אוונזי. מאחר שמשפחתו הייתה קשת יום, נאלץ לעבוד כבר בגיל בית ספר יסודי כדי לממן חומרי לימוד ודמי כיס. בגיל 12 החל לעבוד בנגריית הרהיטים של אביו. במהלך ילדותו חוותה משפחתו פינויים מהדירות בהן התגוררה, דבר שהשפיע עליו בהמשך דרכו, בעת שהתמקד בנושא הדיור, כשכיהן כראש עיריית סורקארטה, בשנים 2012-2005. לאחר שסיים תיכון למד באוניברסיטת גאג'ה מאדה בפקולטה ליערנות וסיים את לימודיו לתואר ב-1985. לאחר מכן, עבד תחילה במשתלת אורנים במחוז אצ'ה שבסומטרה, אך לאחר כשנתיים חזר למשפחתו ופתח עסק לעץ. העסק הצליח תחילה אך וידודו נפל קרבן להונאה ונזקק לסיוע כספי מבני משפחתו.
ראש העיר של סורקארטה
וידודו נבחר ב-2005 לראש עיריית סורקארטה. בתחילה פקפקו רבים ביכולתו של איש עסקים קטן להתמודד עם בעיותיה של העיר עם חצי מיליון תושבים (המכונה על ידי תושביה - סולו), אולם כבר לאחר שנה בתפקיד החל וידודו לקדם יוזמות בתחומים שונים, בהן: בניית שווקים מסורתיים, בניית טיילת, פיתוח פארקים ושמירה על השדרות העירוניות, מיצוב העיר כמרכז תרבותי ותיירותי, פיתוח פארק תעשייתי גדול ותוכנית ביטוח רפואי לתושבי העיר. וידודו צבר אהדה בקרב התושבים הודות לסגנונו הפתוח ותוך שמירה על כללי מנהל תקין, כמו איסור על בני משפחתו לגשת למכרזים של העירייה. כמו כן, צבר פופולריות על ידי שימוש בצעדים פומביים, כגון במקרה בו חברת החשמל הלאומית החשיכה את רחובות העיר כתוצאה מחוב בסך מיליון דולר של העירייה. וידודו הגיע אישית למשרדי חברת החשמל ושילם את החוב באמצעות שטרות ומטבעות תוך ביקורת פומבית על חברת החשמל על צעדיה שאינם שוקלים את טובת הציבור. הפופולריות לה זכה הביאה את שמו לתודעה הלאומית והוא צוין על ידי מספר אמצעי תקשורת אינדונזיים לאומיים כדמות מבטיחה. ב-2012, לאחר שנבחר כמושל ג'קרטה, זכה וידודו במקום השלישי בבחירת "ראש העיר המצטיין בעולם" (לאחר ראשי העיר של בילבאו ופרת'). בנימוקי הפרס נכתב: "בעת ששימש כראש העיר של סורקארטה - ידועה גם בשם סולו - הפך ג'וקו וידודו עיר מוכת-פשע למרכז אזורי לתרבות ולאמנות, שהחל למשוך תיירות בינלאומית. מסעו כנגד השחיתות הקנה לו את המוניטין של הפוליטיקאי הישר ביותר באינדונזיה. ג'וקו וידודו נמנע מלקבל שכר בעת כהונתו כראש העיר בסורקארטה."
מושל ג'קרטה
ב-2010 ו-2011, עוד בטרם מפלגתו בחרה בו כמועמד, כבר החל שמו לעלות בסקרים כמועמד למושל ג'קרטה. הוא התמודד בבחירות למושלות מחוז ג'קרטה בשנת 2012, מטעם המפלגה הדמוקרטית האינדונזית - מאבק ונתמך גם על ידי מפלגת התנועה לאינדונזיה הגדולה. בסיבוב הבחירות הראשון, שנערך ביולי 2012, זכה וידודו ל-43% מהקולות והקדים את המושל המכהן, פאוזי בובו, שזכה ב-32% מהקולות. בסיבוב השני של הבחירות, שנערך בספטמבר 2012, זכה וידודו ב-54% מהקולות לעומת 46% של בובו. כביטוי לרצונו לגשר על מתחים על רקע אתני ודתי בחר וידודו לרוץ למשרת המושל עם בסוקי צ'אהאיא פורנאמא, נוצרי ממוצא סיני, כמועמד למשרת סגן המושל (לאחר היבחרו לנשיאות החל צ'אהאיא לכהן כמושל). וידודו זכה בשל הבטחתו לפוליטיקה חדשה, והוא נבחר בהיותו בן 50.
כמו כן, קידם וידודו את בניית מערכת הסע ההמונים בג'קרטה. למערכת, שבנייתה נדחתה זמן רב, נערך טקס מפואר של תחילת העבודות באוקטובר 2013. בנושא החינוך קידם וידודו תוכנית של תמיכה בסטודנטים מעוטי יכולת על ידי סיוע ברכישת ספרי לימוד וביגוד. בתקופת כהונתו נסגרו שני שווקים מסורתיים שגרמו לעומסי תחבורה כבדים והועברו לבניינים סמוכים. ב-2013 נפתחו חמישה שווקים מסורתיים חדשים וב-2014 נפתחו ארבעה נוספים. בשווקים אלו לא נגבית שכירות מבעלי הדוכנים אך הם נושאים בעלות התחזוקה, המים והחשמל. כמו כן, עסק וידודו בבעיית ההצפות הקיימת בג'קרטה. הוא קידם שלושה פרויקטים: שניים של הרחבת מאגרים ואחד של נהר פסנגרהאן. הפרויקטים הללו חייבו פינוי אוכלוסייה שישבה על גדות המאגרים והנהר. מיזמי הפינוי והרחבת גופי המים בוצעו וב-2014 ירדה רמת ההצפות בג'קרטה.
וידודו הפעיל מספר מנגנונים להגביר את רמת השקיפות בממשל: הוא הפעיל נוהל שנקרא "Lelang Jabatan" (מכרז משרות ממשל) ובו לכל משרה שהוצעה במנגנון העירוני יכלו לגשת כל עובדי הממשל בתנאי שכישוריהם מתאימים ולאחר שעברו מבחן מסוים. תוצאות המכרז פורסמו ברבים. וידודו וסגנו פרסמו ברבים את שכרם החודשי ואת הביצוע הזמני של התקציב. כמו כן, הוא עודד מנגנונים של תשלום מיסים באמצעות המרשתת ושימושים דומים בנושאי רכש, תקציב ותזרים מזומנים. בנוסף, כל הישיבות בהן נטלו חלק וידודו וסגנו בסוקי, צולמו והועלו לערוץ היוטיוב של העיר. פעולותיו בנושאי התקציב הביאו לעלייה בתקציב העיר מ-41 טריליון רופיה אינדונזית ב-2012 ל-72 טריליון רופיה ב-2014.