cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טירת נוישוונשטיין
היסטוריה
לודוויג, אשר כבר מגיל צעיר התעניין בסיפורי העם הגרמניים על אביר הברבור לוהנגרין, ראה את עצמו בשגיונותיו כהתגלמותו המודרנית של האביר והקדיש את בניית הטירה לאביר שהברבור הוא סמלו, כמו גם הסמל של רוזני המחוז בו נבנתה. לאחר שהושלמה רוב הבנייה, קרא לודוויג למלחין ריכרד וגנר אותו העריץ ואשר אחת מהאופרות שלו עסקה בסיפורו של לוהנגרין, להתגורר עמו בטירה. לכבוד האורח עיטר המלך את חדריו בשטיחי קיר המתארים את תוכני האופרות שלו.
הטירה נבנתה על שרידיה של טירה מתקופת ימי הביניים. שרידים אלו היו היסוד למבנה החדש והבסיס ההשראתי לסגנון בו נבנה, סגנון נאו-רומנסקי המאדיר את תקופת אבירי ימי הביניים אשר נתפסה כרומנטית ביותר בעיני המלך הצעיר.
על אף דרישותיו של המלך השאפתן, בניית הטירה ארכה זמן רב מהצפוי, ובשלבים מסוימים של הבנייה נדרשו האמנים השוקדים על המלאכה לעבוד גם במשמרות לילה כדי לעמוד בלוח הזמנים הנוקשה שהציב המלך. עם השלמת שער הכניסה, החלק הראשון שנבנה, העתיק לודוויג את מגוריו לטירה למספר שנים, כדי שיוכל לפקח מקרוב על העבודות.
אולם ככל שהתקדמה הבנייה, הלך המלך לודוויג והתרחק מחברת אנשים. הוא הפך מתבודד וסגפן, ובא במגע עם אנשי חצרו רק כשהיה מחויב לכך. בד בבד עם תהפוכות הנפש של המלך, שינה ללא הרף את הוראות הבנייה וחדרים פנימיים שינו את ייעודם ועברו הסבות, דבר שהאט אף יותר את בניית הטירה.
טקס החנוכה הרשמי של הטירה נערך בשנת 1880, אף שרבים מאגפיה טרם הושלמו, והמלך עצמו עבר להתגורר בה בשנת 1884.
בנייתה של הטירה החדשה לא הסתיימה עם מותו המסתורי של לודוויג בשנת 1886. ביוני 1886 החליטה ממשלת בוואריה להדיח את המלך שהתגורר בטירה באותה העת. ב-11 ביוני הגיעה משלחת הדחה בפיקודו של ברנרד פון גודן לטירה, והמלך אולץ לעזוב את המקום עוד באותו הלילה. לודוויג הושם תחת השגחתו של פון גודן, וב-13 ביוני מתו שני האנשים בנסיבות מסתוריות בסמוך לאגם שטרנברג שליד טירת ברג. לאחר הלווייתו של המלך, שהספיק להתגורר באזור המגורים שבטירתו רק 117 ימים, הופסקו עבודות הבנייה, והאתר, על החדרים הפרטיים שבו, נפתח לקהל הרחב בתשלום, עת מרבית החדרים בתוך הארמון נשארו עדיין במצב בלתי מוגמר. לודוויג מעולם לא התכוון לפתוח את הטירה לציבור, אך עד מלחמת העולם הראשונה היוותה הטירה מקור הכנסה יציב עבור משפחת המלוכה של בוואריה. תחילה הורשו המבקרים לנוע בטירה בחופשיות, אך המנהג הופסק היות שנגרם נזק לרהיטים.
את סיומה הרשמי של הבנייה נהוג לציין בשנת 1891, כשבע שנים לאחר שהפכה לאתר תיירות, אולם סיום העבודות מתייחס רק למבנים שבנייתם כבר הייתה בעיצומה, ולמעשה חלקים שלמים בתוכניות הבנייה המקוריות מעולם לא הוצאו לפועל. אחד מחלקים לא בנויים אלו הוא "המגדל הענק", אשר היה אמור להתנוסס במרכזה של החצר הפנימית ולגמד את שאר מגדליה וצריחיה של הטירה לנוכח גובהו האדיר.
בניגוד לשמועה שנפוצה במהרה לאחר מותו של המלך, הוצאות בניית הטירה לא באו מקופת המדינה הבווארית, אלא מומנו מכיסו הפרטי של המלך.
כיום
כ-1.3 מיליון תיירים מבקרים מדי שנה בטירה והיא מהווה את אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר באירופה. משיקולי ביטחון, ניתן לבקר בטירה רק במסגרת טיול מודרך הנמשך 35 דקות. קיימים גם טיולים מודרכים מיוחדים בטירה המתמקדים בנושאים ספציפיים. בחודשי השיא יוני-אוגוסט, מבקרים בטירה כ-6,000 אנשים ביום ואורחים ללא הזמנה מראש עלולים לחכות שעות בתור. רכישת כרטיסי כניסה מבוצעת רק במרכז הכרטיסים בהוהנשוואנגאו. החל מפתיחתה של הטירה לקהל הרחב, ביקרו בה יותר מ-60 מיליון מבקרים (מעודכן ל-2008). בשנת 2004, הסתכמו הכנסות הטירה מביקורים ב-6.5 מיליון יורו.
הטירה כהשפעה לטירות אחרות
נוישוונשטיין היא מקור ההשראה לעיצוב טירת היפהפייה הנרדמת בפארק דיסנילנד, אותה בנה וולט דיסני לאחר ביקורו בבוואריה, דיסנילנד פריז ודיסנילנד הונג קונג. טירת סינדרלה, המוצבת בדיסניוורלד ובדיסנילנד טוקיו, אינה מבוססת עליה אלא על טירת ד'אוסה בצרפת, וכן ממספר טירות נוספות, כגון: טירת פונטנבלו, ארמון ורסאי, טירת שנונסו, שאטו דה פיירפונדס, טירת שאמבור, טירת שומון, האלקסר של סגוביה, טירת מושנה וקתדרלת טין.
בטירה נערכו צילומי הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים". טירת נוישוונשטיין הופיעה בסרט "צ'יטי צ'יטי בנג בנג" משנת 1968 כ"טירת וולגריה".
הטירה גם הופיעה במגוון ספרים, כמו "ארץ האגדות".
זינגר הנטר
זינגר הנטר (באנגלית: Singer Hunter) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית האופנועים והמכוניות הבריטית Singer Motors אשר יוצרה בין השנים 1954–1956 בבריטניה.
אברהם ברוידס
זוהה כ"משורר הנוער העובד". שיריו פורסמו בביטאון התנועה "במעלה". בעת פרעות תרפ"ט טבע ברוידס באחד משיריו את הסיסמה, שהייתה לסיסמת הנוער העובד (לימים הנוער העובד והלומד) עד היום.
ביוגרפיה
אברהם למד בחדר מתוקן ובגימנסיה העברית בווילנה (ע"ש ד"ר אפשטיין) – מוסדות שדגלו בשיטת העברית בעברית. אביו היה מעורב מאוד במסגרות החינוכיות הללו, כנציג וועד ההורים. שירו הראשון שנתפרסם ("על אף הכל!") אף הפך להמנון הגימנסיה והולחן בידי א. תמרי. אברהם הצעיר החל להיות פעיל בביטאוני הגימנסיה "כוכב המזרח" ו"לפידים". הוא שימש כעורך הגיליונות (וכן ערך במשך תקופה מסוימת גם את עיתון הילדים "השחר"). בעיתונים אלה פרסם את שיריו הראשונים, פעמים רבות תחת שם העט "אבי"ב" (אברהם בן יצחק ברוידס). בתקופה זו היה חבר השומר הצעיר והחלוץ הצעיר ואף מכשיר עצמו, בעצת אביו, לעליה בבית הספר המקצועי של אורט. הוא נסע לוורשה שם התוודע לסופר אהרון לובושיצקי שאף הדפיס שניים משיריו ב"הכוכב". עם שובו לווילנה התקרב לחוג הסופרים "הזמן" ובייחוד לסופרים י"א טריווש וש"ל ציטרון. באייר תרפ"ג (1923) עלה אברהם עם משפחתו לארץ ישראל. רבים מכתביו שלפני העלייה אבדו כשנפלה אחת המזוודות בה היו צרורים למים, בירידה מן האוניה. המשפחה התגוררה כמה חודשים ביפו ולאחר-מכן עברה לתל אביב. אברהם סייע לפרנסת המשפחה ולמצוקתה הכלכלית כאשר עבד כפועל בניין, ביישור חולות, סלילת כבישים, בקטיף ובמפעל לגפרורים. הוא הצטרף ל"גדוד מגיני השפה". בתקופה זו יזם התארגנות של נוער עובד, וב-1924 הוא השתתף בייסוד ההסתדרות הכללית של הנוער העובד העברי. ב-1926 נבחר כחבר בוועידת התנועה, ובאותה שנה הקים יחד עם דוד כהן את עיתון "במעלה" - ביטאון הנוער העובד. בתקופה זו נערכו מפגשיו הראשונים עם המשורר ח"נ ביאליק והסופרים י' רבינוביץ' ואשר ברש, שהדפיסו אחדים משיריו בעיתון "הדים". הוא אף יזם מפגש בין ביאליק לברל כצנלסון (עורך עיתון "דבר") שבעקבותיה נרתם ביאליק למאבק לעבודה עברית. בין השנים 1926–1928 עבר לירושלים על מנת ללמוד בבית המדרש למורים (בהנהלת דוד ילין) בהמלצתו של ביאליק. אולם מצבו הכלכלי לא אפשר לו ללמוד באופן מסודר והוא הסתפק בשמיעת הרצאות באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא התפרנס מעבודה בהקמת מבנה בית הספרים הלאומי בגבעת רם. מחלת הבילהרציה שתקפה אותו אילצה אותו לבסוף לשוב לבית הוריו בתל אביב.
בשנת 1928 התמנה בהמלצת ביאליק למזכיר אגודת הסופרים העברים בארץ ישראל, תפקיד שאותו מילא במשך 36 שנים, עד צאתו לגמלאות בשנת 1964. ב-1931 נשלח מטעם "החלוץ" לפולין דרך וינה. ב-1932 התחתן עם לאה (קורלנדר). ב-1963 כיהן כשליח ההסתדרות לארצות הברית. בשנת 1978 זכה בתואר יקיר תל אביב.
הוא נפטר בתל אביב בה' באייר תשל"ט 1979, בגיל 72, לאחר מחלה קשה שארכה כשבע שנים, ונטמן בבית הקברות טרומפלדור. על שמו רחובות בשתי ערים בישראל, תל אביב ובאר שבע וגן באשדוד.
יצירתו
שיריו של ברוידס מאופיינים בליריות ובפשטות הביטוי. הנושאים המרכזיים שעליהם כתב בצעירותו שאובים מחייו כנער עברי עובד בארץ ישראל. על אף אופייה ה"פוליטי" של שירתו, יש להבדיל אותו ממשוררים רבים אחרים בני תקופתו בכך שהוא לא התמקד רק ב"אוונגרד" בדמות החלוץ החקלאי העושה מלאכתו בשמחה, אלא דווקא בדמותו של העובד העברי הפשוט הסובל ממצוקת חייו ותנאיו הכלכליים. העמדת הפרט כנושא לשירה פוליטית העמידה את כתיבתו במתח שבין הכתיבה הדידקטית-המגויסת לבין כתיבה אקספרסיוניסטית-חווייתית. מתח נוסף עמו התמודד בכתיבתו היה המתח שבין התוכן החלוצי-ציוני-יהודי לבין המסר המעמדי-סוציאליסטי.
גם שימושו הצנוע והעממי באמצעים האמנותיים בולט על רקע משוררי התקופה שנטו יותר ליצירת שיר בעל מבנה אמנותי מורכב. הכינוי "משורר הנוער העובד" ניתן לו לא רק משום שהיה ממקימי התנועה ואחד מדובריה הבולטים בתרבות, אלא גם מפני שנושאי שירתו ואופייה הפשוט והעממי ביטאו הן את שפתם והן את רחשי לבם של חבריו לתנועה. בבגרותו, הרבה ברוידס לכתוב גם על נושאי המשפחה וההורות. רבים משיריו הולחנו.
שירו "למשמר האזרחי" הולחן על ידי גיל אלדמע, בשנת 1945. שירו "על גבעה שם בגליל", המספר על יוסף טרומפלדור הולחן בשלושה לחנים שונים (על ידי מנשה רבינא, יואל ולבה ונחום נרדי). השיר בלחנו של נרדי בוצע על ידי אריק איינשטיין באלבומו ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ב'.
בשנת 1948 זכה ב"פרס ברנר לספרות יפה" על ספרו "מאדם לאדם", בשנת 1957 זכה בפרס קוגל על ספרו "שרשים בסלע". בשנת 1958 זכה ב"פרס עיריית רמת גן ע"ש למדן" על ספרו "אל השחר הגנוז".
בנימין כהן (איש ציבור)
בנימין כהן (29 בדצמבר 1935, ג' בטבת ה'תרצ"ו - 17 באוגוסט 2018, ו' באלול ה'תשע"ח) היה ראש המועצה האזוריות האלה מטה יהודה ומזכ"ל, יושב ראש ומנכ"ל מרכז המועצות האזוריות. בשנים 1954 - 2007, תקופת פעילותו העיקרית כאיש ציבור, כיהן במגוון תפקידים ציבוריים בשלטון המקומי.
אברהם ברוידס
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
בנימין כהן (איש ציבור)
ביוגרפיה
בנימין נולד לראובן ולבתיה כהן, הראשון מבין שלושה ילדים. הוא גדל בסקיז, עיר במרכז כורדיסטן האיראנית. בשנת 1950 עלה ארצה עם משפחתו. בתחילת דרכם הגיעו ל"שער העלייה" ליד חיפה, ולאחר שהות קצרה עברו למחנה העולים ליד בית ליד, שם שהו כשלושה חודשים. לאחר מכן, נשלחו הוא ומשפחתו להקים מושב חדש בהרי ירושלים- מושב נס הרים.
שליחות ציבורית
בשנת 1955, בהיותו בן 19, מונה לתפקיד המזכיר של מושב נס הרים. היה זה תפקידו הציבורי הראשון, ובמסגרתו טיפל בעניינים השוטפים של המושב ובבעיות הרבות אשר היו כרוכות בהקמת יישוב חדש באותם ימים.
בשנת 1959 נבחר לראש המועצה האזורית "האלה", אליה השתייך המושב באותם ימים. הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1964, כשמועצת "האלה" אוחדה עם שלוש מועצות אזוריות נוספות למועצה האזורית הגדולה בארץ- "מטה-יהודה". בנימין מונה לעמוד בראש המועצה ומילא את תפקיד זה במשך שלוש כהונות וחצי (כ-14 שנים רצופות). התקופה ההיא הייתה מלאה אתגרים ונדרשה עבודה רבה לצורך פיתוח האזור וקידום המשק החקלאי, החינוך, התרבות, הרווחה ועוד. לאחר שנים של פעילות ענפה כראש המועצה, פרש מתפקידו בשנת 1978.
בשנים 1978–1981 שימש כמנהל בחברה לפיתוח התיירות בשם "מבואות ירושלים". ב-1982 החל לעבוד במרכז המועצות האזוריות (באותה תקופה, ארגון המועצות האזוריות)- ארגון המאגד את כל המועצות האזוריות בישראל ומעניק להן מענה וסיוע בתחומים שונים. במסגרת ארגון זה, בנימין שימש בהתחלה בתפקיד המזכ"ל, בהמשך יושב ראש וגם בתפקיד המנכ"ל. התחלופה בין התפקידים התקיימה בגלל נוהג הרוטציה בתפקיד היו"ר בין נציב המושבים ונציג הקיבוצים. את תפקידיו אלו במרכז המועצות האזוריות מילא במשך 25 שנה, עד לפרישתו בשנת 2007.
במקביל לעבודתו במרכז המועצות האזוריות מונה כחבר בדירקטוריונים שונים הקשורים לשלטון המקומי ולגופים ציבוריים נוספים, כגון הנהלת מפעל הפיס והחברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי. במסגרות אלו היה פעיל בתחומים שונים ותרם מניסיונו הרב. לאחר פרישתו ממרכז המועצות האזוריות ב-2007, עבד כמנכ"ל עמ"ל- העמותה המרכזית לשירותים לזקן. את תפקידו זה סיים ב-2009.
בנימין המשיך לכהן כחבר בדירקטוריונים שונים, פעל בנושאים ציבוריים והתנדב בתחומים שונים.
משפחה וחיים אישיים
כהן למד במכון להשכלה ומחקר בבית ברל, בו למדו מטעם המדינה אנשים שיועדו להשתלב במגזר הציבורי. עם זאת, רוב ידיעותיו וכישוריו באו לו מהיותו אוטודידקט והוא מעולם לא התפנה להשלים את השכלתו באופן פורמלי. במרץ 2014 יצא לאור ספר פרי עטו בשם "בשמחת פניכם", שמתאר את קורות חייו, האישיים והציבוריים.
בנימין נשא לאישה את בתיה, וחי במושב נס הרים. הוא היה אב לחמישה ילדים. בכורו, אבישי כהן, הוא איש ציבור בעצמו - בין השאר הוא ניהל את אגף תיאום ובקרה במשרד ראש הממשלה, ושימש כמנכ"ל נמל אילת משנת 2010 ועד להפרטתו בשנת 2013. עד שנת 2018, הוא עמד בראש חברת "יפה נוף", שהיא חברת התשתית של מטרופולין חיפה.
בנימין נפטר ביום שישי, 17 באוגוסט 2018, ו' באלול ה'תשע"ח. הוא נקבר בבית העלמין של נס הרים.
ארמן לוי (מינרלוג)
אַרְמַן לֵוִי (בצרפתית: Armand Lévy;; 14 בנובמבר 1795 – 29 ביולי 1841) היה מינרלוג צרפתי, ממוצא יהודי, שעיקר פרסומו בשיטת הכתיב שהציע לתיאור מרחבי של גבישים.
קורות חיים
לוי החליט להישאר באנגליה ולימד בלונדון מתמטיקה. ב-1820 הוא פגש בהנרי היולנד (Henry Heuland), סוחר מינרלים שירש מדודו, ג'ייקוב פורסטר (Adolarius Jacob Forster), בעצמו סוחר מינרלים, אוסף עשיר של מינרלים שאותו הגדיל היולנד במשך 14 שנים ומכר תמורת סכום גדול באותה שנה לצ'ארלס המפדן טרנר (Charles Hampden Turner). היולנד, שידע כי לוי למד באקול נורמל סופרייר ושיער לכן כי למד בשיעורים שהעביר המינרלוג והקריסטלוגרף הנודע רנה ז'יסט אאיאי, הציע לו לעבוד אצלו בקיטלוג האוסף שנמכר לטרנר ובהכנת אטלס בו ישורטטו כל צורות המינרלים שבאוסף. לוי שהסכים הלך בעקבותיו של מינרלוג צרפתי אחר ז'אן-בטיסט לואי רומה דה ל'איל שביצע עבודה דומה שנים רבות לפני כן עבור דודו של היולנד, ג'ייקוב פורסטר. בין השאר הכיל האוסף 109 יהלומים שלוי ציין אחר־כך כי לא ניתן לאתר את מקורם רק על פי צורתם החיצונית ושיער כי רובם הגיעו מברזיל. במסגרת מטלה זו התיידד לוי עם ויליאם הייד וולאסטון (ממציא גוניומטר ההחזר, מכשיר חשוב בזיהוי מינרלים), דייוויד ברוסטר (מדען סקוטי שעסק באופטיקה) וג'ון הרשל (בנו של האסטרונום הנודע ויליאם הרשל מגלה אוראנוס ואסטרונום ידוע בזכות עצמו) וזכה להערכתם. בין השנים 1826 ל-1828 היה לוי חבר באגודה הגאולוגית של לונדון (Geological Society of London).
ב-1820 פגש לוי בהארייט דרוּאיט (Harriet Drewet) בת ה-17 בעת הצגת תיאטרון, השניים נישאו שנתיים אחר־כך ולזוג נולדו כמה ילדים.
ב-1827 הוצעה לו משרת פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת לונדון, אבל מועמדותו הוסרה בשל מוצאו הצרפתי. באותה השנה סיים לוי את הקיטלוג של האוסף של היולנד ואת אוסף השרטוטים שהכין. על פי הצעתו של לוי החליט היולנד להדפיס את הספר בבלגיה שבה היו הוצאות ההדפסה זולות יותר. לוי עקר לבריסל באוגוסט 1827 לפקח על ההדפסה. הכנת לוחות השרטוט ארכה זמן ובינתיים הוצעה לו משרה, שאותה קיבל, להורות מכניקה, אסטרונומיה, קריסטלוגרפיה, גאולוגיה ומינרלוגיה באוניברסיטת לייז' שזה עתה הוקמה בעיר לייז' שבבלגיה ובנובמבר 1828 הוא נטש את המשך הכנת הספר. ב-3 באפריל 1830 התקבל לוי לאקדמיה למדעים של בריסל (Académie des Sciences et Belles-Lettres de Bruxelles.). בלגיה הייתה אז חלק מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה תחת שלטונו של וילם הראשון מלך הולנד ולכבודו קרא לוי למינרל סיליקטי שנתגלה באותה שנה במכרה האבץ בוויֵי מונטאן (Vieille-Montagne) שבמורסנט "וילמיט". באותה שנה פרצה מהפכת יולי בצרפת שהדיחה מהשלטון את שארל העשירי מבית בורבון והעלתה לשלטון את לואי פיליפ מבית אורליאן. השלטון החדש שכוּנה "המונרכיה של יולי" היה ליברלי יותר גם ביחסו למיעוטים. באוגוסט אותה שנה מרדו הבלגים בשלטון ההולנדי והקימו מלוכה עצמאית. מאורעות אלו גרמו ללוי לעזוב את בלגיה ולחזור לצרפת לאחר 13 שנות גלות. בפריז זכה לוי סוף סוף במשרת מורה למתמטיקה באקול נורמל סופרייר וב-1831 התמנה לפרופסור למינרלוגיה באוניברסיטת פריז בקולג' המלכותי על שם שארלמאן.
עבודתו
תחום העניין העיקרי של לוי היה המתמטיקה, אבל הצורך להתקיים אילץ אותו להתמחות במינרלוגיה. משערים כי בשנים בהם למד באקול נורמל סופרייר הוא עקב אחר השעורים שנתן המינרלוג הנודע רנה ז'יסט אאיאי, אך יומן הנוכחות של הקורסים של אאיאי אינו כולל את שמו. תרומתו העיקרית למינרלוגיה הייתה שיפור שיטת הסימון לפאות הגביש שהמציא אאיאי והוא השתמש בשיטה משופרת זו בתיאור אוסף המינרלים של פורסטר-היולנד-טרנר. כיום אף על פי שהשיטה המקובלת לסימון פאות הגביש היא שיטתו של ויליאם האלוס מילר, המכונה על שמו אינדקס מילר, נעשה לעיתים שימוש בשיטת אאיאי-לוי שהיא פשוטה ליישום.
התקופה שעסק בקיטלוג מדידת זוויות ורישום האוסף של פורסטר-היולנד-טרנר (כיום מצוי האוסף במוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון) הניבה את גילויים של מספר רב של סוגי מינרלים ביניהם: פורסטריט, בבינגטוניט, ברוקנטיט, רוזליט, ברוקיט, הרשליט, פיליפסיט ובודנטיט, כמו גם מינרלים שהתברר אחר־כך בבדיקה מעמיקה כי היו רק סוגים של מינרלים שנתגלו קודם לכן. הדעות הקדומות כנגד מוצאו היהודי מנעו הכרה בו כמגלה המינרלים והאקדמיה הצרפתית למדעים סירבה לקבל ב-1840 את גילוי המינרלים, בייחוד את הווילמיט, שהציג לוי בפניה. רק ב-1844, לאחר מותו, הצליח המינרלוג הצרפתי אלפרד קלואזו (Alfred Louis Olivier LEGRAND DES CLOIZEAUX 1897-1817), שהיה תלמידו, לכלול את ממצאיו של לוי בשנתון המכרות (Annales des Mines).
מקורות
הערך מתבסס על:
ארמון מדאמה
ארמון מדאמה וקאזאפורטה דליי אקאיה (באיטלקית: Palazzo Madama e Casaforte degli Acaja) הם ארמונות בטורינו במכלול המעונות המלכותיים של בית סבויה. הארמון נמצא באחת הככרות המרכזיות של העיר "פיאצה קסטלו" (Piazza Castello). השם של הארמון, המורכב משני שמות: "מדאמה" ו"אקאיה", מבטא רציפות היסטורית לקיומו של מבנה שלטוני במשך תקופה של כאלפיים שנה. בארמון מצויים השלבים הבאים בתולדותיו: שער רומאי עם ארבע כניסות, מצודה קטנה מימי הבינים, מצודת בית אקאיה, ארמונות שתי השליטות - "כריסטין מרי מצרפת" ו"מרי ז'אן-בטיסט דה סבואה - נמור" (באיטלקית: מריה ג'ובאנה בטיסטה מסבויה-נמור) מבית סבויה, בהיותו מושב הסנאט הוצגה בו גלריית תמונות מלכותית. מאז 1934 הארמון מאחסן את המוזיאון לאמנות עתיקה.
תולדות המקום
מתחילת המאה ה-1 לפנה"ס, נמצא באתר הארמון השער בחומה הרומאית של העיר, "אוגוסטה טאורינורום" (Augusta Taurinorum), השם ההיסטורי של טורינו ממנו יצא דקומנוס מקסימוס, (decumanus maximus) הרחוב המרכזי בציר מזרח - מערב של העיר הרומית. בשני שערים ששוחזרו במיקום המקורי, היו ארבעה פתחים שהובילו לכיוונים הבאים: כניסה לעיר, יציאה ממנה, לדרך מזרחה ללומברדיה ולדרך לבירה רומא.
מאוחר יותר, מבני העיר הרומית, עברו לבעלות משפחת האצילים, "סבויה-אקאיה", ענף משנה של בית סבויה. בראשית המאה ה-13 הם הפכו את המבנים למצודה (Castello). במאה ה-14 "לודוביקו די אקאיה" בנה מחדש את המצודה בצורת ריבוע, עם חצר פנימית בתוכה, אולם כניסה ומגדלים גליליים בכל אחת מהפינות. אפשר להבחין במבנה זה מאחורי הארמון. המבנה עצמו היה לבית אירוח של בית סבויה.
בשנת 1637 העוצרת לדוכס קרלו אמנואלה ה-II, הדוכסית כריסטין מרי מצרפת, בחרה את הארמון למגוריה. היא החליטה על בניית תקרה לחצר ועל שיפוץ החדרים הפנימיים. לאחר ששים שנה, עוצרת נוספת מריה ג'ובאנה בטיסטה מסבויה-נמור כינתה את הארמון בשם החיבה "מדאמה" (בצרפתית Madame). היא הזמינה את האדריכל פיליפּוֹ יוּבָרָה לעצב את הארמון בסגנון החדש של הבארוק כאשר ביקשה כי הקירות החיצוניים יצופו באבנים לבנות. האדריכל הספיק לצפות רק את חזית הארמון. הקומה התחתונה של המבנה בנויה מאבני גזית, שמעליהן חלונות גדולים, מחולקים על ידי עמודים עגולים ועמודים מרובעים, לפי הסדר. בחלק העליון של האולם יש "קורדונטה" (Cordonata), מקושטים באגרטלים ובפסלים בשיש לבן.
לאחר מכן היו לארמון שימושים אחדים:
מוזיאון העיר לאמנות עתיקה
ארמון מדאמה מארח את ה"מוזיאון לאמנות עתיקה". במוזיאון אוסף נדיר של עתיקות מ"גאנדארה" ( Gandhara) בצפון פקיסטן ומזרח אפגניסטן, אשר מקורו מחפירות של משלחת איטלקית ב"מקדש בוקטרה" (Butkara Stupa) בפקיסטן. בחורף 2007 נפתחה במוזיאון תערוכה "בעקבות אלכסנדר הגדול מסלוקיה שעל שפת החידקל עד "גאנדארה" בצפון פקיסטן.
יואל מרקוס
יואל מרקוס (5 בפברואר 1932 – 23 בפברואר 2022) היה עיתונאי ופובליציסט ישראלי, חבר סגל "הארץ". זוכה פרס מפעל חיים מטעם העיתונות (2007) ופרס סוקולוב למפעל חיים (2017).
ביוגרפיה
מרקוס נולד ב-1932 באיסטנבול שבטורקיה ועלה לארץ ישראל בגפו במסגרת עליית הנוער ב-1943 כשהוא בן 11. למד בכפר הנוער הדתי שליד כפר חסידים ולחם במלחמת העצמאות.
קריירה מקצועית
ב-1950 זכה בתחרות כתיבה שערך השבועון "העולם הזה", ובעקבות היכרות עם עורך "העולם הזה", אורי קיסרי, החל לכתוב ב"חרות", ביטאון תנועת החרות. בשנת 1953 עבר לכתוב בעיתון "הדור" של מפא"י. ב-1955 עבר לעיתון "דבר" ושימש בו כתב צבאי ופוליטי. הוא פרסם בעיתון טור בשם "בערבון מוגבל", ובו מקבץ של ידיעות קצרות, שכדברי מרקוס אין הקורא צריך לראותן כידיעות רשמיות ובדוקות, אלא לקבלן "בערבון מוגבל". בהמשך פרסם טור פובליציסטי בשם "דברים בגו". ב-1964 נשלח מטעם העיתון לצרפת, ב-1965 עבר לעיתון "הארץ" ועד 1968 שימש שליח "הארץ" במערב אירופה. הוא שב לישראל, ובשנים 1977–1980 היה שליח העיתון לארצות הברית. המשיך לכתוב חדשות ופובליציסטיקה בעיתון "הארץ", ונמנה עם חברי הנהלת המערכת.
ידיעות ומאמרים בולטים
שלושה שבועות לפני פרוץ מלחמת לבנון הראשונה פרסם מאמר בשם "פוקר הדמים", שבו הזהיר מפני המלחמה העומדת לפרוץ. סקופ חשוב של מרקוס היה הידיעה שפרסם בספטמבר 1983 על הסתגרותו של ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין בביתו ופרישתו מהחיים הציבוריים. סקופ נוסף שלו פורסם כאשר גילה לו ראש הממשלה אריאל שרון בפברואר 2004 את כוונתו לפנות התנחלויות מרצועת עזה ומהשומרון במסגרת תוכנית ההתנתקות.
ב-2016 פרש מכתיבת מאמרי דעה ב"הארץ".
חיים אישיים
מרקוס היה נשוי ללאה עד למותה ב-2012. נפטר ב-23 בפברואר 2022 בגיל 90.
יהדות אלבניה
יהדות אלבניה היא בעלת היסטוריה ענפה ומסתעפת אחורה כ-2,000 שנה וכיום מונה מאות בודדות של יהודים.
בעת העתיקה
ההיסטוריון האלבני אפוסטול קוטאני כתב בספרו "אלבניה והיהודים": "כנראה שהיהודים הגיעו לאלבניה כבר בשנת 70 לספירה כשבויים על ספינות רומיות שהגיעו לחופיה הדרומיים... צאצאים של שבויים אלו יבנו את בית הכנסת הראשון בעיר הנמל סרנדה במאה החמישית ... (אבל) מעט ידוע בנוגע לקהילה היהודית באזור עד למאה ה-15". בית הכנסת בסרנדה נתגלה בשנת 2003.
סבורים שבעיר הנמל דוראצו ישבו יהודים כבר בימי הרומאים. יהודי דוראצו נזכרים בשו"ת מהמאה ה-13 ומתועדים שוב במאה ה-14 בידי נוסע אנגלי (1322).
בתקופה ההעות'מאנית
בזמן שלטון האימפריה העות'מאנית על אלבניה, בתחילת המאה ה-16, הייתה התיישבות יהודית בערי הנמל של אלבניה, אלבאסאן, ולורה ודורס. משפחות יהודיות אלו היו לרוב ממוצא ספרדי וצאצאי היהודים הספרדים והפורטוגלים שגורשו מחצי האי האיברי בסוף המאה ה-15. היהודים מילאו תפקידים מסחריים וכלכליים חשובים בערים אלו.
דווח על כך שבשנת 1520 היו 609 בתי אב יהודיים בוולורה, שבה היה בית הכנסת היחיד של אלבניה, שנהרס במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1673, גרש הסולטן את משיח השקר שבתי צבי לנמל האלבני אולצין (כיום במונטנגרו) והוא מת שם כעבור 3 שנים.
במלחמת טורקיה-ונציה בשנת 1685 נמלטו רוב יהודי וולונה לבראט והנותרים נלקחו בשבי, וביניהם המקובל נחמיה חיון. בשנים 1822-1788 היו יהודי אלבניה נתונים לשרירות ליבו של המושל עלי פאשה.
שנות ה-30
הקהילה היהודית הוקמה בשנת 1930, כאשר מספר עשרות של יהודים היגרו למדינה המוסלמית ממדינות שונות באזור הבלקן. על פי המפקד האלבני של 1930, היו רשומים רק 204 יהודים באלבניה. בשנת 1935 קונסול אלבניה בניו יורק הזמין יהודים להתיישב במדינה, שהייתה זקוקה לבעלי מקצוע כמו רופאים ומהנדסים.
השואה ומלחמת העולם השנייה
גם המלך האלבני הגולה הציע ליישב יהודים בארצו בזמן המלחמה.
עם זאת, גורל יהודי אלבניה בתקופת השואה הייתה מורכבת, דינמית ומשתנה. בתקופת מלחמת העולם השנייה, חיו במדינה המוסלמית כמה מאות בודדות של יהודים, רובם ממדינות סמוכות שהגיעו בשל סיבות כלכליות ובעקבות רדיפות הנאצים. לאלבניה נקשרו מיתוסים של הצלת יהודים על ידי האוכלוסייה המקומית. אמנם אלבניה הייתה חלק מתוכנית 'הפתרון הסופי' של הגרמנים, כפי שעולה מהחלטת "ועידת ואנזה" שהתקיימה בינואר 1942, אבל לא היה 'פתרון סופי' באלבניה. מטרת שלטונם של הגרמנים באזור הייתה אחרת ובעיקר אסטרטגית - הניסיון למנוע את חופש הפעולה הבריטי באזור. לכך נוסיף את התנאים הגאוגרפיים והתשתיות המיושנות, מיעוט מספרי של היהודים וקושי לאתר חלק מהם בשטח הטופוגרפי ההררי של אלבניה ובכפרים המרוחקים.לצד זה ניתן למנות אינטרסים אישיים של נושאי תפקידים - הן האלבניים והן הגרמניים, 'מלחמת אחים' בין קבוצות ההתנגדות השונות באלבניה שניהלו לחימה נגד חברי משפחה שהיו פעמים בצד הנגדי והתמקדות האלבנים בשנאתם כלפי שכניהם הסרבים והיוונים. כן ניתן לציין את העיתוי של המלחמה והצורך של הגרמנים להיות נוכחים במקומות אחרים ולהיעזר,בלית ברירה, בכוחות מקומיים שהיו חסרי מוטיבציה ומיומנות צבאית שניצלו את המצב לתועלתם האישית והכלכלית. בנוסף, הגרמנים סיבכו את הכלכלה באלבניה שהייתה לפני כן בשפל ומצב זה השפיעה על חייו של האלבני הממוצע שהיה טרוד בקיומו היומיומי ונראה שה'בעיה היהודית' לא עניינה אותו
התקופה הקומוניסטית
לאחר השואה נשארו באלבניה כ-400 יהודים וכ-150 מהם עלו לישראל, עם קום המדינה. לכל אורך השלטון הקומוניסטי באלבניה תחת שלטונו הדיקטטורי של אנוור הוג'ה, הקהילה היהודית הייתה מבודדת מהעולם היהודי, אולם אין זה משקף נקיטת צעדים אנטי-יהודיים. כדי לגבש אחדות לאומית בת-קיימא, כמו גם את הסוציאליזם החדש, הרפובליקה העממית הסוציאליסטית של אלבניה  אסרה על קיומן של כל הדתות, ובכללן הדת היהודית, בהתאם לדוקטרינת האתאיזם המדיני. בתקופה הפוסט-קומוניסטית, ננטשה מדיניות זו וחופש הדת הותר. במובן זה, גורלה של הקהילה היהודית היה קשור בצורה שאין להתירה לגורלה של החברה האלבנית בכללותה.
בשנת 1969, כשמספר התושבים באלבניה כולה היה למעלה משני מיליון, חיו שם רק כ-200 יהודים, רובם ככולם בעיר הבירה טיראנה, רובם יהודים ספרדיים. לא היה להם ארגון קהילתי או מוסדות חינוך יהודיים. יהודים ספורים התגוררו בערים סקוטארי וואלונה.
לאחר נפילת הקומוניזם והתערערות המצב בארצות הבלקן, פנתה הקהילה היהודית ל וביקשה סיוע כדי לעלות לישראל. בין דצמבר 1990 לאפריל 1991 עלו כל היהודים שביקשו להגיע לישראל, כ-300 במספר. הם נקלטו במרכזי קליטה בבאר שבע, כרמיאל, קריית ים ואשדוד. הם עזבו בעיקר מסיבות כלכליות ולא בשל אנטישמיות, חלקם הגיעו לישראל תחילה כתיירים, דרך איטליה. כ-30 יהודים אחרים עברו לארצות הברית. כתריסר יהודים, שרובם היו נשואים ללא-יהודים, בחרו להישאר באלבניה. היחסים הדיפלומטיים עם אלבניה חודשו כמה חודשים אחרי מבצע העלייה.
במאה ה-21
ישנו בית כנסת בוולורה, אבל הוא כבר לא בשימוש. בחנוכה תשע"א (דצמבר 2010) חודשה הקהילה היהודית של אלבניה. הקהילה, המונה כ-200 איש, רובם בבירה טירנה, חנכה אז בית כנסת חדש בשם "היכל שלמה", שהחל לספק שירותים לקהילה היהודית בטירנה, וכן מרכז קהילתי יהודי בשם "משה רבנו" בעיר. במעמד הראשון לציון הרב הראשי לישראל הרב שלמה משה עמאר, הוכתר הרב יואל קפלן לכהן כרבה הראשי הראשון של אלבניה על ידי ראש הממשלה סאלי ברישה.
בשנת 2015 דווח כי באלבניה גרים כ-180 יהודים, והקהילה פועלת כחלק מקהילות יהודי אזור הבלקן, המונה כ-3,000 חברים.
קומיק-קון, סן דייגו
הכנס מציג תרבות פופולרית מז'אנרים רבים, ביניהם קומיקס, ובקומיקס, מדע בדיוני, פנטזיה, אנימציה, אנימה, מאנגה, ספרות אימה, משחקי וידאו, משחקי קלפים ורומנים גרפיים. כנס זה מארח אמנים רבים מתעשיית הבידור, לרבות קולנוע וטלוויזיה לצורכי קידום מכירות, ומחלקים בו פרסי תעשייה כגון פרס אייזנר. במקום מתקיימות סדנאות וסמינרים עם אנשי מקצוע מתחום הקומיקס, הקרנות בכורה של קדימונים לסרטים עתידיים, תחרויות תחפושות קוספליי ופסטיבל סרטים עצמאיים.
הכנס נוסד בשנת 1970 בידי קבוצת תושבים מקומיים, ולפי המגזין הכלכלי פורבס הוא הגדול ביותר מבין כל כנסי קומיק-קון שנערכים ברחבי העולם.
היסטוריה וארגון
לאחר ההתכנסות הראשונית, כנס הקומיקס של סן דייגו בן השלושה ימים, הגולדן סטייט קומיק-קון, משך 300 אנשים ונערך במלון יו.אס. גרנט מה-1 עד 3 באוגוסט 1970. מיקומים אחרים בשנים המוקדמות של הכנס כוללים את מלון אל קורטז, אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, וגולדן הול לפני שעבר הכנס למרכז הכנסים של סן דייגו ב-1991.
סמל הכנס עוצב על ידי ריצ'רד בראנינג וג'וש ביטמן ב-1995.
קומיק קון אינטרנשיונל הוא ארגון ללא מטרות רווח, והכנסות האירוע משמשות למימונו.
פרטיזן בלגרד (כדורגל)
פרטיזן בלגרד (בסרבית-קירילית: Фудбалски клуб Партизан Београдн) היא קבוצת כדורגל סרבית מעיר הבירה בלגרד, המשחקת בליגת העל הסרבית. המועדון הוא אחד משני המועדונים הגדולים בעיר, ואחד המועדונים המצליחים והמעוטרים בתולדות סרביה ויוגוסלביה, עם 27 אליפויות.
היריבה הגדולה ביותר של המועדון היא הכוכב האדום בלגרד, והמשחקים ביניהם מכונים הדרבי של בלגרד או "הדרבי הנצחי", ולרוב מלווים באלימות.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 1945, והגיעה להישג השיא כאשר העפילה לגמר גביע אירופה לאלופות 1966, בו הפסידה 1–2 לריאל מדריד.
בעונת הקבוצה שיחקה בליגת האלופות. בסיבוב המוקדמות השני ניצחה הקבוצה את קבוצת יורגודן משוודיה. בסיבוב המוקדמות השלישי ניצחה הקבוצה את קבוצת ניוקאסל יונייטד מאנגליה והעפילה לשלב הבתים. בשלב הבתים הוגרלה הקבוצה לבית הכולל את הקבוצות אולימפיק מרסיי, פורטו וריאל מדריד וסיימה את הבית במקום האחרון והודחה מהטורניר.
בעונת הופתעה פרטיזן כאשר הודחה מסיבוב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות בידי קבוצת ארטמדיה פטרז'לקה הסלובקית אחרי פנדלים (0:0 בסיכום שני המשחקים). הפתעה נוספת הנחילה לקבוצה מכבי פתח תקווה, כאשר פרטיזן עברה לשחק בסיבוב השני של גביע אופ"א (אחרי הדחתה מליגת האלופות), פרטיזן זכתה לניצחון טכני 2:0 במשחק הראשון שהיה אמור להתקיים ברמת גן, אך בוטל עקב שביתה כללית במשק. הקבוצה המשיכה לנצח עוד 3 משחקים, 2 בליגה ואחד בגביע לפני הגומלין. אבל במשחק הגומלין פתח תקווה הדהימה את פרטיזן עם 5:2 בחוץ, תוצאה שהדיחה אותה מהטורניר לאותה העונה. זה היה המשחק השני בסך הכול בשנתיים האחרונות שהפסידה פרטיזן משחק ביתי בכל המסגרות. לאחר ההפסד למכבי פתח תקווה התפטר מאמן הקבוצה ולדימיר ורמזוביץ' בעקבות לחץ כבד של האוהדים ובמקומו מונה ב-6 באוקטובר 2005 המאמן הגרמני יורגן רובר.
בעונת הוגרלה פרטיזן בלגראד בשלב הבתים של גביע אופ"א לבית 1 יחד עם אוסר מצרפת, גלאזגו ריינג'רס מסקוטלנד, ליבורנו מאיטליה ומכבי חיפה הישראלית. הקבוצה סיימה במקום האחרון בבית והודחה מהטורניר.
ב-13 בינואר 2012 מונה המאמן הישראלי אברהם גרנט לאימון פרטיזן בלגרד ובאפריל 2012, הקבוצה זכתה מעשית באליפות לאחר שהפער בינה למקום השני הגיע ל-12 נקודות, ארבעה מחזורים לסיום העונה.
בעונת הקבוצה שיחקה במוקדמות ליגת האלופות. בסיבוב המוקדמות השני הקבוצה ניצחה את קבוצת שיראק מארמניה. בסיבוב המוקדמות השלישי הקבוצה הפסידה לקבוצת לודוגורץ ראזגרד מבולגריה והודחה מהטורניר.
מיחוב
מיחוב (בפולנית: Michów; ביידיש: מיכעוו) הוא כפר במחוז לוברטוב שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-1,750 יהודים, רוב תושביו, ופעלו בו תנועות נוער ציוניות.
ב-6 עד 10 במאי 1942 גורשו כ-2,500 יושבי גטו מיחוב לגטו אופולה לובלסקי, ומשם שולחו תוך זמן קצר למחנה ההשמדה סוביבור.
דגל ניו סאות' ויילס
דגל ניו סאות' ויילס אומץ רשמית כדגל מדינת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה, על ידי ממשל המדינה, בשנת 1876.
הדגל הוא נס כחול בריטי שבמרכזו עיגול לבן ובאמצעו צלב ג'ורג' הקדוש. במרכז הצלב מצויר אריה מוזהב פוסע ועל כל אחת מזרועות הצלב כוכב מוזהב בן שמונה פינות.
הדגל אומץ בשל ביקורת של הימיה הבריטית על הדגל הקודם של המדינה, שהיה זהה לדגל ויקטוריה.
הדגל עוצב על ידי האדריכל ג'יימס ברנט ורב החובל פרנסיס היקסון. אף שלא ניתן הסבר לסמלי הדגל, הסמלים שעל הנס הכחול הם צורה פשוטה של סמל ניו סאות' ויילס מאותה עת.
דגלים קודמים
הדגל הראשון של ניו סאות' ויילס אומץ בשנת 1867 לערך. דגל זה היה נס כחול שעליו האותיות NSW במרכז הדגל. דגל זה עוצב בעקבות חוק ההגנה הימית הקולוניאלית של שנת 1865 אשר הורה שכל כלי השייט הימיים יניפו נס כחול שעליו סמל או שם המושבה.
בשנת 1870 אימצה המושבה דגל שהיה כמעט זהה לדגל של המושבה ויקטוריה. דגל זה היה נס כחול שעליו הצלב הדרומי ומעליו כתר. ההבדל היחיד בין דגל זה לדגל ויקטוריה היה שהכוכבים היו בצבע זהב במקום לבן, ומספר הפינות של הכוכבים (שנע בין חמש לתשע) היה שונה.
כפר פינס
כְּפַר פִּינֶס הוא מושב דתי בצפון השרון בפתחת ואדי עארה. נקרא על שם הרב יחיאל מיכל פינס, סופר ועסקן מאנשי חובבי ציון, והוקם בידי עולים ממרכז אירופה בשנת 1933.
היסטוריה
כפר פינס נוסד על ידי ארגון א' של הפועל המזרחי ששהה במשך מספר שנים בפתח תקווה. בשנת 1933 הקצתה הקרן הקיימת לארגון אדמות ליד כרכור ועוד טרם העלייה על הקרקע הוחל בקדיחת באר במקום. ככלל אנשי היישובים בסביבה סבלו המתיישבים מקדחת. בתחילת 1936 עלו בדואים מהסביבה על אדמות של הכפר וטענו לבעלות עליהם, אך קצין המחוז פסק לטובת הקרן הקיימת. בסוף מרץ 1936 הונחה אבן פינה לבית ספר ובית כנסת במושב.
בשנים הראשונות התנהל המושב ללא סיוע של ההסתדרות הציונית והפועל המזרחי דרש תקצוב לצורך ביסוסו. בשנות ה-50 נוספו למושב 30 משקים חדשים של עולים חדשים והמושב הגיע לגודל של כ-80 משקים. עם זאת, בחלק מהמשקים נרשמה תחלופת תושבים גבוהה וחברים רבים התחלפו.
אוכלוסייה
במושב כמאה ושלושים משפחות, המקיימות אורח חיים דתי לאומי על גווניו השונים. כפר פינס הוקם על ידי אנשי הפועל המזרחי שביקשו לחבר תורה ועבודה בארץ ישראל, בדומה לשכניו בכפר הרא"ה. גם כיום רואים עצמם תושבי היישוב ממשיכי דרכם ושואפים ליצור חברה של אנשי אמונה העובדים את אדמתם ומחוברים לכל גוני העם. ברוח זו מתקיימים בכל שנה אירועים משותפים עם יישובי המועצה האזורית מנשה כגון: תפילות ימים נוראים, הקפות שניות, בר מצוות וכן שבתות נוער משותפות.
בכפר בית כנסת פעיל המקיים תפילות ושיעורי תורה קבועים וסניף בני עקיבא. ילדי היישוב לומדים בבית ספר דתי אזורי שהחל לפעול בשנת תשע"ג בתחומי המועצה האזורית מנשה. בכפר אולפנה לבנות, אולפנת כפר פינס, אשר הוקמה על ידי הרב אלי ששר והייתה לאם האולפנות.
בעבר מרבית התושבים עסקו בחקלאות ולשם כך אף הוקמה אגודה שיתופית חקלאית. כיום רק מיעוט התושבים מתפרנסים מחקלאות, שבעיקרם מטעי אבוקדו, פרי הדר, חממות וגידולי שדה, כמו גם לולים לביצים, פטם ושתי מכוורות.
בשנת התשס"ח - 2007, לציון חגיגות 75 שנים לייסוד הכפר, נחנך במקום שביל טיול קצר בשם "שביל האלונים", העובר תחת עצי אלון ולצד עמדת שמירה נטושה, מראשית ימי הכפר.
אנשי ציבור שגדלו במושב
בשנת 1942 הצטרף למושב הרב ישעיהו שפירא, האדמו"ר החלוץ, ממייסדי תנועת הפועל המזרחי, שהיה אחיו של האדמו"ר מפיאסצנה בעל "אש קודש", ומי שחיבר בין היתר את השיר "אילו היה לי כח".
קבוצת אברהם שהקימה את כפר עציון בשנת 1943 התארגנה והתגוררה בכפר פינס בשנים שקדמו לעלייה לגוש עציון.
ראשי ישיבת הר המור, האחים הרבנים עמיאל ומרדכי שטרנברג, נולדו בכפר פינס בשנת 1948, לרב היישוב משה שטרנברג.
הרב חיים אביהוא שורץ מרבני הציונות הדתית ור"מ בישיבות מרכז הרב ובית אל נולד וגדל בכפר פינס.
בכפר פינס גדל הרב חנן פורת, לאחר נפילת כפר עציון בשנת 1948.
קישורים חיצוניים
אולפנת כפר פינס | כפר פינס באתר המועצה האזורית מנשה
פריד
פריד הוא שם משפחה ממקור גרמני. {{פירושונים|
ראו גם
}}
נולסוי
נולסוי (בפארואזית: Nólsoy ) הוא אי במרכז איי פארו. נולסוי ממוקם מזרחית לאי סטריימוי בו נמצאת הבירה טורסהאבן.
גאוגרפיה
באי נמצא יישוב אחד בשם "נולסוי", המצוי על חצי האי "סטונגין" בצפונו של האי. באי נמצא הר הנקרא "הוגיוגג'" שגובה פסגתו (המכונה "אגג'ארקלטור") 371 מטרים מעל פני הים (נולסוי הוא הנמוך באיי פארו). בדרום האי מצויים שני חצאי אי - אוקנאסטאנגי בדרום מזרח האי, ובורואן בדרום - ובקצה כול אחד מהם מצוי מגדלור שנבנה במאה ה-19 על ידי מבריחים על מנת לסייע בידם להתחמק מהמכשולים הימיים שבקרבת האי.
חתול (סוג)
חתול (שם מדעי: Felis) הוא סוג במשפחת החתוליים, תחילה מוינו החתולים לסוגים לפי גודלם (החתולים הקטנים), אך בעקבות התפתחות המדע והידע הגנטי סווגו מחדש לסוגים. מיני החתולים חיים בכל היבשות, למעט אוסטרליה. חלקם מצויים בסכנת הכחדה.
משה צוקרמן
משה צוקרמן (נולד ב-1949) הוא סוציולוג ישראלי ופרופסור אמריטוס במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
צוקרמן נולד בתל אביב להורים ניצולי השואה. הוריו היגרו לגרמניה ב-1960, והתגוררו בעיר פרנקפורט. בשנת 1970, בגיל 21, חזר צוקרמן לישראל, ולמד סוציולוגיה, מדעי המדינה והיסטוריה. שירת בצה"ל בשנים 1973–1980 כסוציולוג ארגוני בחיל האוויר. השלים דוקטורט בשנת 1986 באוניברסיטת תל אביב, ומאז 1990 לימד במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת ת"א. משנת 2000 עד 2005 כיהן בראש מכון מינרבה להיסטוריה גרמנית באותה אוניברסיטה. משנת 2009 משמש כמנהל הפעילות האקדמית במוזיאון פרויד בווינה.
עם תחומי המחקר של משה צוקרמן נמנים הגותה של אסכולת פרנקפורט, היסטוריה של מדעי החברה, תפיסה אסתטית ופילוסופיה של האמנות, והשפעת השואה על התרבות הפוליטית בישראל ובגרמניה. במסגרת מחקריו פרסם ספרים רבים בנושאים אלה. מבחינה פוליטית משתייך צוקרמן לשמאל, ותומך בכינון של פדרציה בין מדינת ישראל למדינה פלסטינית עצמאית.
ספריו
עורך:
מרק חסמן
מרק חַסמַן (ברוסית: Марк Хасман; 1929, קובנה, ליטא – 1992, באר שבע) היה שחקן ישראלי, שיחק בתיאטרון באר שבע.
קורות חייו
חסמן נולד ב-1929 בליטא. בשנת 1941, לאחר כיבוש ליטא על ידי ברית המועצות, נשלחה משפחתו לסיביר בשל פעילותו הציונית של אביו. עם בואו לסיביר התקבל לשנה השנייה ללימודים בבית ספר למשחק שבו הורו שחקנים ובמאים בעלי שם ששהו אף הם בגלות בסיביר. בתום לימודיו נשאר בסיביר ועבד בתיאטרון ביסק, בין השנים 1949 ל-1957. בד בבד למד ספרות רוסית באוניברסיטה. בשנים 1957–1980 היה שחקן בתיאטרון הרוסי הממלכתי בווילנה. הוא שיחק בקלאסיקה רוסית ומערבית וגם במחזות רוסיים ומערביים מודרניים. בשנת 1975 השתתף במלאת 30 שנה לניצחון הצבא הסובייטי על הצבא הגרמני, בו השתתפו כל התיאטראות בברית המועצות. במסגרתו חסמן זכה בפרס מטעם איגוד התיאטראות הממשלתי עבור תפקידו במחזה "ברשימות לא קיים" מאת ואסילייב. בנוסף לעבודתו בתיאטרון במשך עשרים שנה ערך והגיש תוכנית רדיו על אודות התיאטרון בליטא, ושיחק בטלוויזיה ובקולנוע.
זיהום הסביבה
זיהום הסביבה הוא כלל תופעות הזיהום הפוגעות בסביבה. תופעה נחשבת זיהומית כשהיא מפרה את האיזון האקולוגי, באזור מסוים או בעולם כולו. המונח זיהום הסביבה מתייחס בדרך כלל לזיהום הנובע מאסון סביבתי ומפעילות התעשייה.
מרק חסמן
קורות חייו
בראשית שנת 1980 עלה לישראל. כחודש וחצי לאחר עלייתו החל לשחק בתיאטרון באר שבע. בין ההצגות בהן שיחק: "יונו והטווס", "דה", "חיים בתיאטרון", "השחף", "שש נפשות מחפשות מחבר", "מותו של פקיד", "רוחות", "איוונוב" ועוד.
זיהום הסביבה
צורות של זיהום הסביבה
ישנן שתי צורות עיקריות של זיהום סביבה: זיהום מקומי וזיהום גלובלי. בעבר האמינו כי רק זיהום מקומי הוא בעייתי - למשל, שחרור של עשן בעת בערת פחם, הגורם לזיהום האוויר. כיום מכירים בכך כי צורות זיהום שונות הן בעלות השפעה גלובלית. אפקט החממה המוביל להתחממות עולמית הוא הנזק המוכר ביותר הנגרם בשל זיהום גלובלי.
לעיתים, דבר-מה הקיים בטבע באופן טבעי נחשב לזיהום סביבה כשהוא מגיע למקום אחר. למשל, אצות הגדלות באגמים ובחופי ימים נחשבות לזיהום כשהתרבותן נובעת מריבוי שיירים מתעשיות שונות, המשמשים להן כמזון; אותן אצות מתחרות בצורות החיים ששהו במקום בטרם הזיהום, ומפרות את האיזון האקולוגי.
מרק חסמן
קורות חייו
הוא היה חבר בנשיאות הכבוד של בית צבי. התפקיד הבולט שגילם היה במחזה "השטן ממוסקבה". בקולנוע שיחק בתפקיד משנה בסרטו של עמוס גוטמן, "נגוע".
זיהום הסביבה
צורות של זיהום הסביבה
דרך נוספת לחלק את זיהומי הסביבה היא לזיהום אישי וזיהום מסחרי. על אף שהזיהום המסחרי הוא תוצאה מובהקת של פעולות אישיות, רוב ההפגנות הן כנגד זיהום מסחרי, זיהום שבו תאגידים מזהמים את הטבע, לדוגמה מפעלים ששופכים את הפסולת שלהם לים, מייצרים עשן וכדומה.
מרק חסמן
קורות חייו
בשנת תשמ"א זכה בפרס מאיר מרגלית לאמנות התיאטרון עבור הופעתו בהצגה "חיים בתיאטרון" לדייוויד מאמט וגילום דמותו של לבדייב ב"איוונוב" לצ'כוב.
זיהום הסביבה
השפעות על האדם
זיהום הסביבה פוגע בסופו של דבר בבני האדם. במקרה של זיהום גלובלי, ההשפעות הן על העולם כולו. לדוגמה, הפשרת הקטבים תיצור בעיה כלל עולמית. אבל גם זיהום מקומי הוא הרסני לאדם: הוא גורם מגוון בעיות, החל בקשיים טכניים (כגון זיהום אור שמונע שימוש בטלסקופים באזורים עירוניים) ועד למחלות קשות: חומרים מזהמים באוויר, באדמה ובמים גורמים למחלות רבות ושונות, ובהן סרטן, זאבת, מחלות חיסוניות, אלרגיה ואסתמה.
בשנת 2016 פרסם ארגון הבריאות העולמי דו"ח לפיו 1 מכל 4 ממקרי התמותה בעולם מקורו בזיהום סביבה, וכמות מקרי המוות מגיעה ל-12.6 מיליון איש בשנה שמתים בגלל סיבות המקושרות לזיהום הסביבה.
מרק חסמן
קורות חייו
בשנת 1985 לקה בהתקף לב במהלך הצגת היחיד שלו "מותו של פקיד" (על פי סיפורי צ'כוב, בבימוי יורם פאלק) במוזיאון תל אביב; הוא הוחיה על ידי רופאים שישבו בקהל, וניצל.
בשנת 1989 השתתף בדרמת הטלוויזיה "הצטמצמות", על פי סיפור של רות אלמוג.
נפטר בשנת 1992 במהלך הצגת התיאטרון "מותו של סוכן" לארתור מילר.
מתקפת הטרור בניירובי (2019)
מתקפת הטרור בניירובי הוא פיגוע טרור אסלאמי אשר החל ב-15 בינואר 2019, כשמחבלים חמושים מארגון א-שבאב הסומלי הסתערו על מתחם בית המלון "דוסיט" ומשרדים בשכונת וסטלנדס בניירובי, קניה.
הפיגוע
המחבלים אשר מספרם נע בין 4 ל-6, הגיעו למתחם עם שני כלי רכב. בסביבות השעה 14:30 - שעון מקומי, נשמעו יריות ו-2 פיצוצים. אחד מהתוקפים הלך בחשאיות ופוצץ את עצמו ליד מסעדה. בעקבות הפיצוץ, כלי רכב שחנו בסמוך הוצתו והחלו לבעור. לאחר הפיצוץ, המחבלים הנותרים כפו על אנשי האבטחה באמצעות ירי שיפתחו להם את השערים, התבצרו במלון ופתחו באש.
כוחות מיוחדים מהיחידה ללוחמה בטרור נשלחו להילחם בהם, אליהם חברו בהמשך לוחם מטעם יחידת הקומנדו הבריטית, SAS ומספר לוחמים מיחידת אריות הים של צבא ארצות הברית. בעוד כשהיו בטוחים כי המתקפה כבר הסתיימה יום לפני והתוקפים נוטרלו, למחרת, בבוקרו של 16 בינואר נשמעו יריות נוספות. כוחות הביטחון הקנייתיים השלימו את ההשתלטות על המתחם למחרת, ב-16 בינואר בשעה 10 בבוקר. בפיגוע נהרגו 21 אזרחים, מתוכם, חמישה שאינם קנייתים. בנוסף לחמישה תוקפים שנהרגו. עוד דווח כי אחד המחבלים נעצר. פעילים מארגון א-שבאב האסלאמי נטלו את מלוא אחריותם למעשה הטרור. יש אשר השוו מתקפה זו עם מתקפת הטרור בקניון וסטגייט שבמהלכה נהרגו 67 בני אדם.
תחילה הודיע נשיא קניה, אוהורו קניאטה, כי 14 בני אדם נהרגו; בארגון הצלב האדום של קניה הודיעו כי מספר ההרוגים עומד על 24. אולם למחרת דווח על מותם של 21 בני אדם ו-5 תוקפים.
ארגון א-שבאב נטלו אחריות על הפיגוע, כשהם מצהירים כי המתקפה בוצעה "בתגובה להחלטתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ להכיר בירושלים כבירתה של ישראל".
אחרית דבר
עם תום אירועי המתקפה, הכריזה המשטרה על המקום כזירת פשע פעילה, וסגרה אותו לציבור. סוכנויות הביטחון הצליחו לאתר את מקום מגוריהם של חשודים נוספים בטרור. ב-17 בינואר הכריזו בארגון הצלב באדום של קניה על איתורן של כל הגופות אשר נעדרו. משטרת קניה שובחה על תגובתה המיידית שהצילה למעלה מ-700 איש ששהו במתחם בעת המתקפה. ב-19 בינואר 2019 דווח על מעצרם של 2 מסייעי טרור, כמו כן נעצרו 5 פעילי טרור נוספים, בתוכם קנדי בחשד למוערבותם במתקפה.
בריאן קראנסטון
בריאן לי קרנסטון (באנגלית: Bryan Lee Cranston; נולד ב-7 במרץ 1956) הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון אמריקאי. זוכה ארבעה פרסי אמי, פרס גלובוס הזהב ושני פרסי טוני. נודע בעיקר בזכות תפקידו בתור וולטר וייט בסדרה הדרמה עטורת השבחים "שובר שורות" ובזכות תפקידו בתור האל בסיטקום "מלקולם באמצע".
ביוגרפיה
קרנסטון נולד בהוליווד, לוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית בעיקרה ממוצא גרמני ואירי, אם כי סבו של אביו היה יהודי אוסטרי. הוא מוכר גם בשמות הבמה: לי סטון (Lee Stone) ופיל ויליאמס (Phil Williams).
קראנסטון החל את קריירת המשחק שלו אחרי הקולג' בעיקר בתיאטראות מקומיים בלוס אנג'לס. הוא החל לעבוד בקביעות בקולנוע ובטלוויזיה החל מסוף שנות השמונים, בעיקר בתפקידים קטנים.
הוא קיבל לראשונה הכרה בזכות תפקיד האורח שלו בחמישה פרקים של "סיינפלד" כטים ווטלי, רופא השיניים היהודי של ג'רי סיינפלד. כמו כן הוא שיחק בתפקידי אורח בסדרות רבות ביניהן: "מלך השכונה", "הברק", "תיקים באפילה", "איך פגשתי את אמא", "איש משפחה".
הוא הגיע גם למסך הגדול ושיחק במספר סרטים ביניהם: "להציל את טוראי ראיין", "סנגור במבחן " ו"מיס סאנשיין הקטנה".
תפקידו המשמעותי הראשון היה ב-1998 במיני-סדרה של רשת הכבלים HBO "מכדור הארץ לירח " בתור האסטרונאוט באז אולדרין.
בשנת 2000 זכה בהכרה בזכות קומדיית המצבים של רשת FOX, "מלקולם באמצע". הסדרה זכתה להצלחה גדולה ורצה במשך 7 עונות עד שנת 2006, והוא קיבל שבחים על תפקידו שזיכו אותו בפרסים ובמועמדויות רבות.
בשנת 2008 החל לשחק בסדרת הדרמה של רשת AMC, "שובר שורות". יוצר הסדרה וינס גיליגאן שעבד עם קראנסטון ב"תיקים באפלה", הציע לו את התפקיד של וולטר וייט, מורה לכימיה שמתבשר שהוא חולה בסרטן ריאות ומחליט לייצר ולהפיץ קריסטל מת' על מנת לעזור כלכלית למשפחתו.
הסדרה זכתה לשבחים ולפרסים רבים. קראנסטון זכה על הסדרה בפרסים רבים, כולל 3 פרסי אמי ברציפות, פרס גלובוס הזהב ו-2 פרסי גילדת שחקני המסך.
בשנת 2012 שימש קראנסטון כבמאי בפרק בעונתה התשיעית של קומדיית המצבים ״המשרד״.
בשנת 2015 שיחק בסרט "טרמבו " את התסריטאי דלטון טרמבו. על תפקידו בסרט זה היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר. באוגוסט 2015 החל לשחק בסדרת הפשע "סניקי פיט " שגם לקח חלק ביצירה ובכתיבה שלה ומשודרת ברשת אמאזון. בינואר 2017 עלתה העונה השנייה.
בשנת 2016 שיחק בדרמת הפשע "המסתנן " לצידם של ג'ייסון אייזקס, ג'ולייט אוברי, בנג'מין בראט ודיאן קרוגר. ומאוחר יותר השתתף בקומדיה "למה דווקא הוא " לצידו של ג'יימס פרנקו.
בשנת 2017 שיחק בסרט גיבורי-העל "פאוור ריינג'רס" בהפקתו של חיים סבן, בסרט גילם את זורדון, המנטור של הפאוור ריינג'רס.
בשנת 2018 דיבב את הכלב "צ'יף" בסרט "אי הכלבים" של וס אנדרסון.
בשנת 2020 שיחק בסדרת הטלוויזיה של רשת Showtime "כבודו" המבוססת על סדרת ישראלית באותו שם שיצרו רוני ניניו ושלמה משיח.
חיים אישיים
היה נשוי בשנים 1977–1982 למיקי מידלטון. מאז 1989 הוא נשוי לרובין דירדן, אותה הוא פגש על הסט של סדרת הטלוויזיה "זאב מעופף". הוא שיחק באותו פרק את הנבל והיא את בת הערובה. להם ילדה משותפת.
הוא אוסף כתחביב מזכרות בייסבול והוא אוהד מושבע של קבוצת הבייסבול לוס אנג'לס דודג'רס. בנאום הזכייה שלו על פרס אמי השלישי שלו, הוא הודה לאשתו ולבתו ואמר להן שהוא אוהב אותן "יותר מבייסבול".
בעת צילומי הסדרה "שובר שורות" התגורר באלבקרקי שבניו מקסיקו, שם צולמה. כיום מתגורר בלוס אנג'לס.
מפלי העיר ניו יורק
מפלי העיר ניו יורק או מפלי ניו יורק (באנגלית: New York City Waterfalls) היא יצירת אמנות פיסולית מעשה ידי הפסל אולאפור אליאסון. היצירה כוללת ארבעה מפלי מים הממוקמים לאורך גדות איסט ריבר בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. היצירה הוקמה בעלות של 15.5 מיליון דולרים ונחנכה ב-26 ביוני 2008.
תיאור היצירה
עלות הפרויקט בגובה של למעלה מ-15.5 מיליון דולר נאספה באמצעות תרומות. חברת בלומברג בבעלותו של ראש עיריית ניו יורק מייקל בלומברג תרמה 13.5 מיליון דולר. איגוד הפיתוח של מנהטן תחתית תרם שני מיליון דולר.
המפלים מזרימים מי ים מלוחים הזורמים לתוך איסט ריבר. בשל הרוחות העזות באזור נגרמו נזקים לעצים באזור טיילת ברוקלין, אשר נפגעו מנתזי המים המלוחים. בשל פגיעה זו צומצמו שעות הפעילות של המפלים ל-50 שעות בשבוע במקום 101 השעות המתוכננות.
סקובוי
סקובוי (בפארואזית: Skúvoy) הוא אי במרכז איי פארו.
גאוגרפיה
שטחו של האי הוא 10 קמ"ר, והוא ממוקם דרומית לאי סאנדוי. באי קיים יישוב אחד בשם "סקובוי", בחופו המזרחי של האי.
באי שני הרים: "קנוטור" אשר גובהו 392 מטרים, ו"הייגג'ורין מיקלי" אשר גובהו 391 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה
עד המאה ה-14 היה האי מיושב. במאה ה-14 המגפה השחורה הרגה את כל תושבי האי, למעט אישה אחת בשם ראנווה, שביקתתה עומדת על תילה עד היום. במיתולוגיה הפארואנית - הפארינגה סאגה האי הוא מקום מגוריו של סיגמונד ברסטרסון.
מיישגולה
מיישגולה (בליטאית: Maišiagala; בפולנית: Mejszagoła) היא עיירה במחוז וילנה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
מיישגולה נזכרת לראשונה בשנת 1254 כיישוב מבוצר שהגן על וילנה מפני פלישת המסדר הטבטוני, ובמאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר.
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, בשנת 1920, התנהלו סביב העיירה מספר עימותים צבאיים, ובשנת 1922 נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי מיישגולה
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-700 יהודים, כשליש מתושביה. עם העברת מחוז וילנה לשלטון ליטאי עצמאי בסוף 1939, ערכו הליטאים המקומיים פוגרום ביהודי היישוב. עם נסיגת הסובייטים מהאזור בפרוץ מבצע ברברוסה, נערך ביהודי העיירה פוגרום נוסף.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים, גויסו יהודיה לעבודות כפייה, ובסוף יולי 1941 רוכזו כולם בגטו באזור עני ביישוב, וחויבו בתשלומי כופר לשלטונות.
בסוף ספטמבר 1941 רצחו שוטרים גרמנים וליטאים את כל יושבי הגטו שבעיירה בסמוך לכפר וילנובה הסמוך.
קוטג'קור
קוטג'קור (באנגלית: Cottagecore) היא אסתטיקה אופנתית אינטרנטית, שתוארה גם על ידי מקורות מסוימים כתת-תרבות דור ה-Z, המאופיינת בחיים כפריים אידיאליים לכאורה. היא התפתחה במהלך שנות העשרים, ובשנת 2018 נטבע שמה ברשת החברתית טאמבלר. האסתטיקה כוללת כישורים ומלאכות מסורתיות כגון שיחור מזון, אפייה וקדרות. מטרתה היא לעזור ולספק את הרצון ל"צורה שאפתנית של נוסטלגיה", והיא נודעה ככלי עזר לבריחה מצורות רבות של לחץ וטראומה. בניו יורק טיימס תיארו אותה כתגובה להתמכרות לעבודה ולהופעת המיתוג האישי.
היא זכתה לתודעה בתחומים מקוונים רבים וברשתות החברתיות בשנת 2020 עקב ההסגרים ההמוניים שנגרמו כתוצאה ממגפת הקורונה. באתרים כמו טאמבלר נרשמה עלייה של 150% בשימוש באסתטיקה הזו בשלושת החודשים ממרץ ועד מאי 2020. המגמה הזו תוארה והוסברה ב-Vox. בגרדיאן תיארו את הקוטג'קור כ"תנועה חזותית הכוללת אורח חיים המתייחס לטוהר הבריאה".
האסתטיקה מדגישה את הפשטות ואת השלווה של החיים הפסטורליים ומהווה "נתיב בריחה" מסכנות העולם המודרני. היא זכתה לתודעה רבה בעקבות כך שהזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט השתמשה בה באופן דומיננטי כשהוציאה את אלבום האולפן השמיני שלה, Folklore, שתואר כ"עטוף כולו יערות, צילומי טבע בשחור לבן ואידיאליזציה של חיי הכפר".
רקע ותיאור
לפי האתר כלכליסט, האסתטיקה הזו היא "טרנד שתחת כנפיו נראה שפתאום כולם רוצים להתפטר מהעבודה, לעזוב את העיר, לגדל תרנגולות בחצר ולקטוף תפוחים, או לפחות להצטלם עם לוק ששואב השראה מחיים כפריים, וליתר דיוק – מהדימוי של החיים האלה. 'קחו פנטזיות מודרניות אסקפיסטיות על בתים קטנים, פשטות, רחיצה בנהר וילדות נטולת מסכים, שימו אותם בטרריום (מכל שקוף לגידול צמחים וחיות קטנות), הוסיפו אזוב, והרי לכם קוטג'קור', נכתב בניו יורק טיימס. האסתטיקה כוללת בתים פסטורליים ומבודדים, על גדות נחל או בתוך יער; גידולים אורגניים בחצר; סלסלות גדושות פרחי שדה שנקטפו זה עתה; מדפים עמוסים מרקחות ביתיות; לחמי מחמצת ופשטידות שיצאו מהתנור; קירות עמוסי תמונות, צלחות נוי ושאר פריטים; טבע אינסופי ומרחבי אחו; ושלל מלאכות יד".
ב-ynet סקרו את האסתטיקה באופן מקיף גם כן, שם נכתב כי "אלמנטים אלה (שכוללת האסתטיקה) פרחו לתפארת בתקופה האחרונה בחסות מגפת הקורונה, בה אולצנו כולנו לחזור ולהתכנס בבתים. התנועה האסתטית הפכה לסגנון שבא לידי ביטוי גם בתחום עיצוב הבית. הכמיהה והגעגוע למשפחה המורחבת הביאו ליצירת מימד נוסטלגי בחללי הבית, לשילוב של ישן לצד חדש, ולהצגה לראווה של פריטים שונים בעבודת יד. כל אלה מבקשים לעטוף את השוהים בבית בחמימות, כמו תחליף למה שנלקח מאיתנו ולא מתאפשר עוד".
ביקורת
המבקרים ציינו כי יש ניגודיות בין החיים הכפריים שהאסתטיקה מאופיינת בה לבין דברים שונים, תוך שציינו את השפעתה על האנושות.
ולנטין גאפט
ולנטין יוסיפוביץ' גאפט (ברוסית: Валенти́н Ио́сифович Гафт; 2 בספטמבר 1935 – 12 בדצמבר 2020) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-רוסי, אך היה מוכר בעיקר כשחקן תיאטרון והוענק לו תואר אמן העם של רוסיה הסובייטית.
ביוגרפיה
ולנטין גאפט נולד ב-2 בספטמבר 1935 במוסקבה. אביו, יוסיף רובימוביץ' גאפט, היה עורך דין מצליח ואמו גיטה הייתה עקרת בית. אחותו, רימה יוסיפובנה גאפט-שטרום המשפחה הגיעה למוסקבה מהעיר פרילוקי שבאוקראינה. כאשר היה גאפט בן 7 פלשו הנאצים לברית המועצות ואביו של גאפט, שהיה מיור בצבא האדום, נאלץ לחזור ולשרת בצבא.
כאשר הסתיימה המלחמה החל לימודיו באקדמיית הסטודיו של התיאטרון האמנותי של מוסקבה, שם למד בשנים 1953–1957. בקורסים למד ביחד עם שחקנים מפורסמים אחרים כמו אולג טבקוב ואנדריי מייגקוב. את תפקידו הראשון שיחק דווקא בקולנוע בשנת 1956, בסרטו של מיכאיל רום Убийство на улице Данте (רצח ברחוב דנטה). לאחר סיום לימודיו החל גאפט לעבוד במספר בתי תיאטרון ברחבי מוסקבה כגון תיאטרון מוסובייט, תיאטרון לנקום ותיאטרון הסאטירה. בשנת 1969 החל גאפט לעבוד באופן קבוע בתיאטרון סוברמניק, שם הופיע על הבמה עד מותו.