cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'ואו דה נובה
1507
אחרי כיבוש מוסקט, ז'ואו דה נובה המותש הגיש בקשה רשמית לאלבוקרקי לעזוב את השייטת שלו ולהמשיך להודו (לכאורה לבקש תגבורת מהמשנה למלך המשנה אלמיידה). כשבקשתו נדחתה, נובה מחה והוחזק במעצר. בהמשך הוא זכה לחנינה ושוחרר, מכיוון שהיה צורך בפיקודו בקרב הורמוז באוקטובר 1507.
1508
זמן קצר לאחר הקרב, נובה עמד שוב במרכז סדרת תלונות מחודשת, הפעם על הקמת מצודה בעיר הורמוז. בתחילת 1508, במהלך בניית המצודה, חמקו שלוש מאוניות הסיור מעיניו של אלבוקרקי והפליגו להודו, מתוך כוונה להגיש תלונות רשמיות נגד אלבוקרקי אצל פרנסיסקו דה אלמיידה בקוצ'ין. ז'ואו דה נובה לא היה ביניהם. אלבוקרקי החליט לשחרר אותו, בתקווה שעל ידי המחווה המאוחרת הזו, נובה עשוי לטהר את שמו. הוא לא עשה זאת. כשהיה בקוצ'ין, ז'ואו דה נובה הצטרף לשלושת הקברניטים האחרים בפתיחת תיק רשמי נגד אלבוקרקי.
1509
ז'ואו דה נובה נפטר זמן קצר לאחר מכן, ביולי 1509, רק כמה שבועות לפני שאלמיידה מסר את כתב האישום נגד אלבוקרקי. יש שטוענים כי אלבוקריקי שילם על הלוויה של ז'ואו כאות הוקרה על עזרתו בכיבוש מיצרי הורמוז.
כרמל לויתן
כרמל לויתן (נולד ב-2 במרץ 1972) הוא שחיין ישראלי בעבר, אלוף ישראל במשחה ל-200 מטר חזה (1990), חבר נבחרת ישראל בשחייה ומאמן שחייה. הוא היה מנהל ומאמן ראשי של מכבי פארק המים רעות, וכיום המאמן הראשי של אקדמיית השחייה בווינגיט.
ביוגרפיה
כרמל גדל ונולד בקיבוץ יגור. כילד עסק בענפי ספורט רבים ככדורסל, ג'ודו, והתעמלות. בגיל 10 הפכה השחייה לענף הספורט המרכזי יותר בחייו. הוא שחה בקבוצת הפועל יזרעאל בהדרכתו של נח רם. בגיל 15 כבר שחה בנבחרת ישראל לנוער ובהמשך צורף לנבחרת ישראל לבוגרים.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-13, שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1989 סיים לויתן במקום שישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:29.16 דקות, שני מבין השחיינים הישראלים. חודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף אוגוסט הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:29.28 דקות, אחרי אייל שטיגמן ממכבי תל אביב (2:28.41 דקות) ולפני הדר אברו מהפועל עמק חפר (2:30.07 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:09.97 דקות, אחרי אייל שטיגמן (1:07.04 דקות) וערן דורון ממכבי תל אביב (1:09.59 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בשנת 1990 זכה במדליית זהב במשחה ל-200 חזה בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 2:25.16 דקות. ב"משחה נועם" (בריכת 25 מטר) שנערך בסוף דצמבר 1991 הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:23.44 דקות, אחרי אנדריי רוזנטול שקבע שיא ישראלי חדש של 2:18.62 דקות. הוא שירת כספורטאי מצטיין בצה"ל ופרש משחייה הישגית לאחר שיחרורו.
קריירת מאמן
לאחר שחרורו מהצבא, החל כרמל את דרכו כמאמן קבוצת הנוער של מועדון מכבי חיפה במשך כ-3 שנים. בהמשך אימן קבוצות ילדים באגודת זבולון, והמשיך לאגודת כוכב יאיר כמאמן ראשי במשך כשנה. הוא נסע ל-7 חודשים לארצות הברית ושם עבד כעוזר מאמן באוניברסיטת מינסוטה בקבוצת הבנים. עם חזרתו לארץ עבד כמאמן ראשי בקבוצת השחייה של הפועל קריית טבעון במשך כשנה וחצי (אימן את מרווה חרפק). בספטמבר 2003 הצטרף לפארק המים רעות כמאמן ראשי וכמנהל בית הספר לשחייה. מאז הוא מנהל את תחרות השחייה הארצית על שם גל רודובסקי.
מאז שהגיע כרמל בשנת 2003 למועדון השחייה מכבי פארק המים רעות, הביא את המועדון להישגים מרשימים וממנו יצאו אלופי ישראל בשחייה ושיאני ישראל בשחייה כמו: עמית בכר, יעל דניאלי, גלי זילברברג, גיא שילון, נמרוד חייט, טל טהורי, שחר מנחם, אור סבטייה, יהב שחף, דקל שחף ועוד. בשנת 2017, קבוצת השחייה של מכבי פארק המים רעות מדורגת במקום שלישי בישראל לבוגרים ובמקום ראשון לנוער.
בקיץ 2017 שימש כרמל כמאמן ראשי של נבחרת ישראל בשחייה למכביה העשרים.
בספטמבר 2021 מונה למאמן השחייה הראשי באקדמיה למרכז המצוינות במכון וינגייט, לאחר 18 שנים כמאמן ראשי של אגודת מכבי פארק מים רעות.
חייו האישיים
כרמל מתגורר במודיעין-מכבים-רעות, נשוי ואב לשתיים.
כנפתן חלק-זנב
כנפתן חלק-זנב (שם מדעי: Mobula munkiana) הוא מין של דג סחוס ממשפחת הטחניים השייך לסוג כנפתן. דג זה חי במערב אוקיינוס השקט ממפרץ קליפורניה עד לפרו וכן באיים שונים באוקיינוס.
הוא חי בימים הטרופיים והממוזגים של מערב האוקיינוס השקט ונודד בהם בנחילים גדולים. הוא ניזון מזואופלנקטון אותו הוא מלקט עם פיו העצום בעל המסננת ולעיתים יצוד גם להקות דגים קטנים.
הכנפתן ידוע בקפיצותיו מעל המים, לעיתים תוך ביצוע גלגול שלם, אותם הוא מבצע לבדו או בקבוצות.
שריבפורט
שריבפורט (אנגלית: Shreveport) היא העיר השלישית בגודלה במדינת לואיזיאנה שבארצות הברית והעיר המרכזית במטרופולין הרביעי בגודלו בלואיזיאנה. היא מדורגת במקום ה-109 בגודלה בין ערי ארצות הברית. שריבפורט שוכנת על גדת הנהר האדום (Red River). העיר נוסדה בשנת 1836 על ידי חברת העיר שריב (Shreve Town Company), חברה שקמה כדי לפתח עיר במפגש שבין הנהר האדום, אשר נפתח לתנועת כלי שיט, לבין נתיב המסחר היבשתי לרפובליקת טקסס. שריבפורט שוכנת סמוך למפגש הגבולות המשולש בין המדינות ארקנסו, לואיזיאנה, וטקסס ומהווה את מרכזו הכלכלי של אזור זה.
מתיישבים ראשונים
העיר שריבפורט הוקמה בנקודת המפגש שבין הנהר האדום (Red River) לבין נתיב המסחר שהוביל לרפובליקת טקסס. החל משנת 1832 החל כוח של חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית בפיקודו של קפטן הנרי מילר שריב לפנות קטע שאורכו כ-290 ק"מ על הנהר האדום מהצטברות של גזעי עצים סחופים, אשר מנעה תנועת כלי שיט בנהר. העבודה הושלמה בשנת 1839. לאחר פינוי הנהר ופתיחתו לשיט הוקמה העיר בסיועו של קפטן שריב, באמצעות חברת העיר שריב. העיר ואף החברה המקימה נקראו על הנרי שריב.
העיר הוקמה בשלב ראשון על חלקת קרקע שנמכרה לחברה המקימה על ידי אינדיאנים משבט קאדו, בשנת 1835. בשנת 1838 נוסד מחוז קאדו והעיר הפכה לעיר מחוז. כפי שנותרה עד היום. ב-20 במרץ 1839 התאגדה העיר באופן רשמי בשם שריבפורט. בתחילה הורכבה העיר משישים וארבעה מבנים במתווה רחובות שתי וערב, שמונה רחובות שכיוונם מזרח-מערב ושמונה שכיוונם צפון-דרום.
שריבפורט הפכה עד מהרה לנמל מרכזי לספינות נהר מסחריות אשר הובילו בעיקר כותנה ומוצרי חקלאות. בשריבפורט פעל אף שוק עבדים, אף שמסחר בעבדים במקום היה בממדים פחותים מאלה שבשאר אזורי המדינה. בשנת 1860 התגוררו בשריבפורט כ-2,200 תושבים חופשיים וכ-1,300 עבדים.
מלחמת האזרחים
לאורך המלחמה נותר הנהר האדום פתוח לשיט, אולם עומק המים בנהר פחת, דבר שלא איפשר לספינות מלחמה של האיחוד לשוט עד לעיר. בשנת 1914, לאחר שחלק ניכר מן התנועה המסחרית באזור נעה על מסילות ברזל, הוזנחה אחזקת נתיב המים והוא נחסם שוב לתנועת כלי שיט. בשנת 1994 שוקם נתיב המים פעם נוספת בעזרת חיל ההנדסה האמריקאי והוקמה על הנהר שורת תאי שיט שאיפשרה את חידוש תנועת ספינות הנהר. בימינו מקדמת העיר את פיתוח הנמל.
המאה ה-20
בין השנים 1903–1917 פעל בעיר רובע חלונות אדומים ובו שורה ארוכה של בתי מרזח, בתי זונות, ואולמות ריקודים. ברובע התקיימה פעילות תרבותית ערה ונגני ג'אז ורגטיים בולטים הופיעו בו.
בין השנים 1948–1960 שודרה משריבפורט תוכנית רדיו שבועית פופולרית בשם Louisiana Hayride, בה הופיעו כמה מן המוזיקאים הבולטים בארצות הברית באותה תקופה, בהם האנק ויליאמס ואלביס פרסלי. בשנת 1963 רעשה ארצות הברית לאחר שהתפרסם כי הזמר סם קוק ותזמורתו נעצרו בשריבפורט לאחר שניסו להתאכסן במלון של רשת הולידיי אין שנועד ל"לבנים בלבד". בחודשים שלאחר האירוע הקליט קוק את להיטו A Change Is Gonna כחלק מן המאבק של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו קמים בשריבפורט מוסדות קזינו על ספינות נהר, זאת כדי לעקוף הגבלות משפטיות שחלו על הקמת מוסדות קזינו על היבשה. תעשיית ההימורים הביאה לפריחת העיר התחתית ואזורי גדת הנהר, ולחידוש פני העיר.
גאוגרפיה ואקלים
העיר שוכנת על גדה מוגבהת מפני הנהר האדום. שולי העיר מוקפים ביערות אורן, שדות כותנה, ביצות, ותעלות מים.
אקלימה של העיר הוא אקלים סובטרופי גשום. בעיר כמויות משקעים גבוהות, עם ממוצע שנתי של 1,200 מ"מ. הממוצע החודשי נע בין 76 מ"מ באוגוסט, עד ליותר מ-130 מ"מ משקעים בחודש מאי. בחודשי הקיץ מתרחשות באזור לעיתים קרובות סופות רעמים המלוות בגשם כבד, ברד וטורנדו. בחודשי החורף מזג האוויר בדרך כלל מתון, ב-35 ימים בשנה בממוצע הטמפרטורה היא 0 או מתחת לאפס, ולעיתים מתרחשות באזור סופות קרח, או גשם קפוא. חודשי הקיץ חמים וגשומים, ובממוצע הטמפרטורה עולה על 32 מעלות צלזיוס ב-91 ימים בשנה, עם לחות גבוהה עד גבוהה מאוד, לעיתים מעל 90% לחות.
דמוגרפיה
במפקד שנערך בעיר בשנת 2000 נמנו בה 200,145 תושבים, ב-78,662 בתי אב. צפיפות האוכלוסין הייתה כ-749 תושבים לקמ"ר. בחלוקה אתנית, 50.8% היו אפרו-אמריקאים, 46.66% לבנים, 0.79% ממוצא אסייתי, ו-0.31% אינדיאנים. מאז שנת 2000 קיימת הגירה שלילית בעיר והיא איבדה כ-0.8% מאוכלוסייתה עד לשנת 2004.
כ-19% מן המשפחות בעיר הן מתחת לקו העוני, 22.8% מסך התושבים בעיר. 33.3% מן התושבים מתחת לגיל 18 הם מתחת לקו העוני ו-16.3% מן התושבים מעל גיל 65.
מנוסת הבהלה בקרנבל האיטי (2015)
ב-17 בפברואר 2015, החל מסביבות השעה 02:48, אירעה מנוסת בהלה, במהלך קרנבל האיטי המסורתי, בבירת האיטי, פורט-או-פרנס.
בדיווחים הראשוניים נאמר כי לפחות 16 בני אדם מתו בתאונה, ולאחר כמה שעות המספר תוקן ל-18 הרוגים (15 גברים ושלוש נשים) על ידי שר התקשורת של האיטי, רוטשילד פרנסואה ג'וניור. משרד ההגנה האזרחי הצהיר כי 20 בני אדם נהרגו בתאונה. בנוסף, 78 בני אדם נפצעו.
המנוסה התרחשה לאחר שגבר ניתקע בחוטי חשמל והתחשמל. לאחר מכן, עמוד החשמל החל להישרף, ושאר האנשים שהיו באזור החלו להימלט, תוך דריסת ומחיצת אנשים אחרים. האיש שנתקע בחוטי החשמל פונה לבית החולים, ומצבו הוגדר יציב.
עקב האירוע
ראש ממשלת האיטי, אוונס פול, הכריז על שלושה ימי אבל רשמיים בהאיטי בתגובה לתאונה, וגורמים ממשלתיים הודיעו על הלוויה ממלכתית של הקורבנות, שנערכה ב-21 בפברואר 2015. בנוסף, מצעד נערך ברחוב בו נעשתה התאונה, לזכר הקרבנות. מישל מרטלי, נשיא האיטי, הביע את "אהדתו הכנה" לקורבנות.
לאחר מספר ימים, שר התקשורת הודיע כי יעשו מיזם יחד עם חברת החשמל למען בטיחות האנשים והתושבים.
קארין אלהרר
קארין אלהרר-הרטשטיין (נולדה ב-9 באוקטובר 1977, כ"ז בתשרי ה'תשל"ח) היא חברת הכנסת מטעם מפלגת יש עתיד וחברת הוועדה לבחירת שופטים. עורכת דין במקצועה, שימשה כמנהלת מערך הקליניקות המשפטיות באוניברסיטת בר-אילן וכיו"ר הוועדה לביקורת המדינה. היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד שרת האנרגיה.
ראשית חייה
אלהרר נולדה וגדלה בחולון למוטי וקולט אלהרר, ילידי מרוקו. בוגרת תיכון קוגל. סיימה תואר ראשון במשפטים במסלול האקדמי המכללה למינהל, ותואר שני במשפטים עם התמחות בזכויות אדם בבית הספר למשפטים של אמריקן יוניברסיטי (Washington College of Law, American University), בוושינגטון די. סי. שבארצות הברית, במסגרת תוכנית המשפטנים של הקרן החדשה לישראל. במהלך לימודי התואר השני התמחתה במסגרת ארגונים אמריקאיים העוסקים בזכויות אנשים עם מוגבלות: AAPD – ארגון הגג של אנשים עם מוגבלות; ו-MDRI, העוסק בזכויות ובשילוב בקהילה של אנשים עם מוגבלות נפשית בארצות מתפתחות.
תחום המשפט
לאחר סיום לימודיה, בשנת 2005, שבה לישראל, והחלה לעבוד בקליניקה המשפטית לזכויות אנשים עם מוגבלות בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן. ב-2008 מונתה לתפקיד מנהלת מערך הקליניקות המשפטיות של הפקולטה. בתקופת ניהולה הוקמו במסגרת המערך, קליניקה למשפט עברי וקליניקה לזכויות קשישים וניצולי השואה, והמערך גדל לשמונה קליניקות משפטיות.
תחום החקיקה
אלהרר פעילה בתחום החקיקה לקידום זכויות אנשים עם מוגבלויות. היא הגישה מספר עתירות עקרוניות בתחום זה, שתרמו לשינויים בנושא העסקת סייעות אישיות והסעות במסגרות החינוך המיוחד ובפעילות מול המוסד לביטוח לאומי באשר לתשלום גמלת ילד נכה לילדים עם לקות בתחום הקשת האוטיסטית.
פעילות ציבורית
חברה בוועדה המייעצת לנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, ובוועדת הסיוע המשפטי של לשכת עורכי הדין בישראל; חברה בוועד המנהל של ארגון קשר, המסייע למשפחות של ילדים ובוגרים עם מוגבלות; חברת המועצה הציבורית של ארגון כל-זכות; חברת המועצה הציבורית של ארגון מידות לבדיקת היעילות של עמותות בישראל.
הכנסת ה-19
באוקטובר 2012 הצטרפה אלהרר למפלגת יש עתיד והוצבה במקום העשירי ברשימת מועמדי המפלגה בבחירות לכנסת ה-19. היא נבחרה לכנסת לאחר שמפלגתה זכתה ב-19 מנדטים, ושימשה כחברה בוועדת הכספים, בוועדת הכלכלה, בוועדת החוקה, חוק ומשפט ובוועדת האתיקה. שימשה כראשת קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל-מונקו וכיושבת-ראש השדולה למען שילוב ילדים עם מוגבלויות במערכת החינוך.
ביוני 2014 החלה לכהן כיו"ר הוועדה המיוחדת לדיון בהצעת חוק השידור הציבורי. הוועדה הכינה לקריאה שנייה ושלישית את חוק השידור הציבורי החדש, שקבע כי ב-2015 תיסגר רשות השידור ותחתיה יקום תאגיד שידור ציבורי חדש. פעילות הוועדה עוררה מחאה מצד ועדי העובדים ברשות השידור ומצדם של חברי כנסת מהאופוזיציה. עובדי הרשות אף הפגינו מול ביתה של אלהרר. ביולי 2014 סיימה הוועדה את הדיונים בהצעת החוק. שבועיים לאחר מכן אושר החוק במליאת הכנסת. ביום תחילת החוק פוטרה ההנהלה הבכירה ברשות השידור וסמכויות הניהול עברו לידיו של הכונס הרשמי במשרד המשפטים עד ליום הקמתו של תאגיד השידור החדש, במסגרת הרפורמה ברשות השידור.
הכנסת ה-20 וה-21
לקראת הבחירות לכנסת ה-20 הוצבה במקום השמיני ברשימת יש עתיד לכנסת, ונבחרה לכהונה שנייה לאחר שמפלגתה זכתה ב-11 מנדטים. עם הרכבת הקואליציה, והישארותה של מפלגתה באופוזיציה, מונתה לכהן כראש הוועדה לענייני ביקורת המדינה בכנסת עד ל-24 באוקטובר 2017, אז החליפה אותה בתפקיד שלי יחימוביץ'.
בישיבתה של הוועדה לביקורת המדינה, באולם הסנאט של אוניברסיטת חיפה, בנושא זיהומי האוויר בחיפה, ח"כ אלהרר הזהירה בדברה על הזיהומים בחיפה: "מדובר בפצצת זמן מתקתקת". לדבריה, "כולם מודעים - וכמעט לא עושים דבר. זו סכנה יומיומית לאזרחי הצפון, ואסור למדינה להפקיר את תושבי מפרץ חיפה, מבחינה ביטחונית ובריאותית. לא ניתן לעוד ועוד דו"חות לחלוף בלי לעשות דבר".
בשנת 2016, זכתה באות "אבירת איכות השלטון" מטעם התנועה למען איכות השלטון בישראל.
בשנת 2017, זכתה באות "הפרלמנטר המצטיין" של המכון הישראלי לדמוקרטיה.
הכנסת ה-22 וה-23
בבחירות לכנסת העשרים ואחת בשנת 2019, לאחר השתלבותה של מפלגת יש עתיד ברשימת כחול לבן, הוצבה במקום ה-16, ונבחרה לכהונה שלישית בכנסת כשהרשימה קיבלה 35 מנדטים.
אלהרר הוצבה באותו המיקום גם בבחירות לכנסת ה-22 וה-23 ונכנסה לכנסת.
הכנסת ה-24 - שרת האנרגיה
ב-5 במאי 2021, מונתה אלהרר ליו"ר הועדה המסדרת בכנסת ה-24.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הוצבה במקום הרביעי ברשימת "יש עתיד" ונכנסה לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ל-17 מנדטים. עם הקמת ממשלת ישראל ה-36 מונתה לשרת האנרגיה ונכנסה לתפקידה ביוני 2021. אלהרר היא האישה הראשונה העומדת בתפקיד זה והשרה הראשונה בישראל המתניידת בכיסא גלגלים.
ב-31 באוגוסט, הכריזה אלהרר על הפסקת מתן רישיונות לחיפוש נפט יבשתי בישראל, אך בפועל לא עצרה חיפושי נפט וגז חדשים בערבה, בטענה שלא תעשה זאת לרישיונות שכבר התקבלו. על צעד זה ספגה ביקורת מארגוני הסביבה.
היא קידמה את הצטרפות ישראל ליוזמה אמריקאית-אירופית להפחתה של פליטות המתאן.
באוקטובר 2021, חתמה על הסכם להגדלת אספקת העברת המים לירדן.
בנובמבר 2021, בועידת האקלים בגלאזגו, לא יכלה להיכנס לאולם הנאומים בגלל בעיית נגישות . ראש ממשלת בריטניה בוריס ג'ונסון, התנצל בפניה בפגישה רשמית, איתה ועם ראש ממשלת ישראל, נפתלי בנט.
ב-15 בדצמבר 2021, הודיעה על החלטתה להפסיק את מתן הרישיונות לחיפושי גז טבעי בתחומי ישראל לשנת 2022.
ב-14 ביוני 2023, נבחרה לנציגה מטעם הכנסת בועדה לבחירת שופטים ברוב דחוק של 58 בעד ו-56 נגד.
חקיקה
בין החוקים שנחקקו ביוזמת אלהרר לאורך שנות כהונתה כחברת כנסת,
חיים אישיים
אלהרר מתמודדת עם מחלת ניוון שרירים, ומתניידת באמצעות כיסא גלגלים. היא נשואה ואם לשני ילדים. מתגוררת בראשון לציון. אלהרר דוברת עברית, אנגלית וצרפתית.
תנין מערב-אפריקני
תנין מערב-אפריקני (שם מדעי: Crocodylus suchus; קרוי גם תנין המדבר) הוא מין בסוג תנין שהוגדר על ידי אטיין ז'ופרואה סנט-אילר כמין נפרד מהמין תנין היאור (C. niloticus). המחקר שלו לא התקבל על מרבית החוקרים עד לעת האחרונה, בה נבדקו קבוצת גולגולות של תנינים וחידשו את קיום המין הנפרד.
מאפיינים
לתנין זה ישנה לסת מעוגלת מעט יותר מתנין היאור והוא גם כהה יותר בהרבה מקרים. במספר מקומות תנינים אלה יכולים לעמוד בפני יובש ואקלים צחיח על ידי הסתתרות במערות או מתחת לאדמה ותרדמה עד לרדת הגשמים. בשל נוהג זה הם קרויים תניני המדבר, אף שאינם נמצאים בסביבות מדבר אמיתי. הם קטנים יותר מתניני היאור וגם פחות תוקפניים מהם.
מאחר שמין זה פוצל מתנין היאור רק ב-2015 יש לבצע סקרי אוכלוסיות בטבע כדי לקבוע מהו גודלו הממוצע ולהעריך את גודלו המרבי. לפי הביולוג קולין סטיבנסון, בהסתמך על דיווחים מאוכלוסיות במערב אפריקה שנחשבו בעבר לתניני יאור, אורכו המרבי של זכר בוגר הוא כ- ושל נקבה בוגרת. לפי הערכות אחרות, אורכו הממוצע הוא כ-.
הם חיים באפריקה שמדרום לסהרה במדינות: מאורטניה, בנין, ניגריה, ניז'ר, קמרון, צ'אד, הרפובליקה המרכז אפריקנית, גינאה המשוונית, סנגל, מאלי, גינאה, גמביה, בורקינה פאסו, גאנה, גבון, טוגו, חוף השנהב, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו ואוגנדה.
תניני המדבר נחשבו לקדושים בתרבות המצרית הקדומה והאל המצרי סובק תואר כבעל פני תנין ותואר כעוזר לפוריות, לחוזק ולעוצמה הצבאית וקברי מלכים עוטרו בראשי תנינים.
אלנייה איירמאק'י M-346 מאסטר
אלניה איירמאקי M-346 מאסטר (איטלקית: Alenia Aermacchi M-346 Master) הוא מטוס אימון סילוני על קולי. המטוס פותח במקור בשיתוף פעולה בין חברת אלניה איירמאקי האיטלקית וחברת יאקובלב הרוסית, והיה אמור להיקרא Yak/AEM-130. בשנת 2000 פורקה השותפות, וחברת אלנייה איירמאקי (שמוזגה ב-2016 לתאגיד הענק קבוצת לאונרדו) המשיכה בפיתוח המטוס בעצמה, בעוד חברת יאקובלב המשיכה בפיתוח מטוס משלה, שסימולו יאקובלב יאק-130. M-346 הוא מטוס אימונים לשלב האימון המתקדם בקורסי טיס צבאיים. טיסתו הראשונה התקיימה ב-2004. המטוס מופעל ב-2023 על ידי חילות האוויר של איטליה, ישראל, סינגפור, יוון ופולין. בחיל האוויר הישראלי מכונה המטוס לביא.
פיתוח
בשנת 1993 חתמה חברת איירמאקי הסכם לשיתוף פעולה עם חברת יאקובלב. על פי ההסכם הייתה אמורה איירמאקי לספק לחברה הרוסית סיוע פיננסי וטכני לייצור מטוס אימון חדש אשר היה בפיתוח מאז שנת 1991 עבור חיל האוויר הרוסי. המטוס שהיה בשלבי פיתוח נועד להתחרות במטוס האימון מיקויאן מיג AT. בנוסף, ההסכם איפשר לחברת איירמאקי לבצע שינויים ושיפורים במטוס החדש, ולהתאים אותו לשוק המערבי. המטוס החדש, יאק 130, טס לראשונה ב-1996 והובא לאיטליה בשנת 1997 כדי להחליף את מטוס האימון האיטלקי המתיישן איירמאקי MB-339. שמו של המטוס באותו שלב היה Yak/AEM-130. בפברואר 1996 הודיעה ממשלת רוסיה כי תספק מימון בסיסי לתוכנית והתחייבה לרכוש עד 200 מטוסים עבור חיל האוויר הרוסי.
באוקטובר 1998 דווח כי המיזם המשותף הופך בהדרגה להיות בהובלה איטלקית, בשל היעדר בסיוע פיננסי מצידה של רוסיה. ביולי 2000 דווח כי המטוס יסומל מחדש כאיירמאקי 346, וכי חלקה של החברה האיטלקית מגיע ל-50% ממניות המטוס, לעומת 25% בידי כל אחת מהחברות הרוסיות יאקובלב וסוקול. חודש לאחר מכן פורסם כי השותפות פורקה, בשל "סולמות זמן שונים במימון המטוס" וכל אחת מן השותפות המשיכה בפיתוח מטוס אימון משלה. בהסכם פירוק השותפות קיבלה חברת יאקובלב את הזכות לשווק את המטוס בחבר המדינות, באלג'יריה, הודו וסלובקיה וחברת איירמאקי קיבלה את הזכות לשווק את המטוס במדינות נאט"ו, בין השאר.
הדגם שיוצר בסופו של דבר על ידי חברת אלניה איירמאקי, M-346, עבר שינויים רבים מהדגם שפותח לכתחילה במיזם המשותף. כל הציוד שבמטוס הוא מתוצרת מדינות מערביות, כמו מערכת בקרת טיסה דיגיטלית שפותחה בשיתוף פעולה בין BAE סיסטמס, מרקוני וטלהאוויו (Teleavio). איירמאקי בחרה במנוע טורבומניפה מתוצרת חברת הניוול, דגם F124 במקום המנוע שתוכנן במקור, למטוס המשותף, שהיה אמור להיות מתוצרת סלובקיה. נבחנה גם אפשרות לעשות שימוש במנוע מתוצרת רולס-רויס-טורבומקה. ב-7 ביוני 2003 הושלם האבטיפוס הראשון של המטוס, וטיסת הבכורה התקיימה ב-15 ביולי 2004. באפריל 2008 זכתה חברת CAE הקנדית במכרז לפיתוח סימולטור טיסה למטוס.
בחודש ינואר 2005 חתם משרד הביטחון היווני על מזכר הבנות, על פיו תהיינה תעשיות ביוון שותפות ביוזמת בניית המטוס. בשנת 2006 חתמה חברת איירמאקי על הסכם שיתוף פעולה תעשייתי עם התעשייה האווירית היוונית. ביולי 2007 טס M-346 לאיחוד האמירויות הערביות לצורך ניסויים במזג אוויר חם והערכה מבצעית על ידי חיל האוויר של איחוד האמירויות. במרץ 2008 חתמה חברת ENAER הצ'יליאנית על הסכם הבנות עם איירמאקי.
ב-10 באפריל 2008 הושק אבטיפוס נוסף, שכונה בחברה "דור חדש". מטוס זה נבנה בתצורה הסופית של המטוס, עם כן נסע חדש ומעצור אוויר מאחורי חופת תא הטייס, בדומה למעצור האוויר המותקן במטוס סוחוי Su-30. חלקים שונים נבנו מחדש מחומרים מרוכבים אשר הפחיתו כ-700 ק"ג ממשקל המטוס ושיפרו את ביצועיו בהאצה מהירה, קצב טיפוס, יכולת תמרון ומהירות מקסימלית, כמו גם הביאו להגדלת יכולת נשיאת הדלק ב-200 ק"ג. ב-18 בדצמבר 2008 הודיעה החברה כי המטוס הגיע למהירות מקסימלית של 1.15 מאך (678 קשר, 1,255 קמ"ש). לטענת החברה, זו הייתה הפעם הראשונה בה חצה מטוס מתוצרת איטלקית את מחסום הקול. במאי 2008 חתמה חברת בואינג על הסכם הבנות עם איירמאקי לשיתוף פעולה בשיווק המטוס, מכירות ואימון טייסים.
ב-20 ביוני 2011 ניתן לחברת אלניה איירמאקי רישוי למטוס על ידי המינהל הכללי לחימוש אווירי של משרד הביטחון האיטלקי. לצורך עמידה בתקני משרד הביטחון האיטלקי ביצע המטוס 180 טיסות מבחן.
ה-M-346 תוכנן לכתחילה כמטוס אימון סילוני לא חמוש, אך בנובמבר 2015 נמסר כי חברת אלניה איירמאקי קרובה להשלמת גרסה בעלת יכולת מבצעית. זאת לאחר ניסויי חימוש שנערכו בסוף 2014, ובכללם ירי טילי אוויר-אוויר איריס-טי, מתוצרת גרמניה. גרסה חמושה של המטוס שנקראה M-346 LCA (ראשי תיבות של Light Combat Aircraft, מטוס קרבי קל) הוצעה ב-2015 לפולין. על פי דיווחים הייתה לגרסה זו יכולת לשגר טילי אוויר-קרקע מדגם ברימסטון ואף טילי אוויר אוויר, לשימוש כנגד מטרות קטנות כמו מסוקים, מטוסים קלים וכלי טיס בלתי מאוישים.
תאגיד לאונרדו פינמכניקה, שנוצר בתחילת 2016, מקדם את ה-M-346 כמטוס לשתי משימות: מטוס אימונים סילוני מתקדם ומטוס לתרגול קרב אוויר לא זהה. כדי לדמות ביצועים ומאפייני טיסה של מטוסי אויב מסוימים ניתן לאפיין בהתאם את מערכת בקרת הטיסה, וכך להפעיל את המטוס במשימות ביום אויב.
תכנון
M-346 מאסטר נועד להוות מטוס אימון מתקדם, שנועד לשלב האחרון בקורס טיס צבאי, ומטרתו להכשיר טייסי קרב במטוסי קרב מתקדמים. למטוס שני מנועי טורבו-מניפה F124 מתוצרת האניוול, המאפשרים לו טיסה במהירות מעל מהירות הקול ללא שימוש במבער אחורי, וזאת לצורך הוזלת מחיר המטוס והוצאות התפעול. לטענת חברת אלניה-איירמאקי ביצועי הטיסה של המטוס נופלים רק מאלו של מטוסים בעלי מבער אחורי. במהלך תכנון המטוס נשמרו עקרונות של "תכנון מול מחיר" ו"תכנון מול תחזוקה", וזאת כדי להפחית את עלויות הרכישה והתחזוקה. על פי דיווחים, עלות שעת טיסה של המטוס היא כעשירית מעלות שעת טיסה של מטוס הקרב המתקדם יורופייטר טייפון. מעבר לתפקידו כמטוס אימון, פותחו במטוס מלכתחילה יכולות נוספות כמו סיוע אווירי קרוב ושיטור אווירי.
למטוס מערכת בקרת טיסה דיגיטלית מתקדמת מסוג טוס-על-חוט מתוצרת חברת מרקוני האיטלקית בשיתוף פעולה עם חברת התעשייה האווירית BAE הבריטית, עם ארבע מערכות גיבוי. מערכת זו, בשילוב העיצוב האירודינמי של ה-M-346, המתבסס על עקרונות עילוי מערבולת (vortex lift) המגדיל את כושר התמרון והשליטה של המטוס, מאפשרת יכולת תמרון גבוהה ושליטה במטוס גם בזווית התקפה גבוהה, מעל 30°. מערכת בקרת הטיסה נשלטת ממוט ההיגוי והמצערת, שעליהם מותקנים חלק גדול ממתגי וכפתורי הפעלתה, תפיסה המכונה HOTAS. ניתן להגביל את זווית ההתקפה ואת מגבלות כוחות הג'י, ובשילוב מעטפת הביצועים הרחבה של המטוס יכול ה-M-346 לחקות ביעילות את ביצועיהם של כמה מטוסי קרב מתקדמים או להעלות באופן הדרגתי את רף הקושי של המתאמן. למטוס מערכת חירום הניתנת להפעלה על ידי הטייס, המחזירה את המטוס לנתיב טיסה מאוזן בעת הצורך.
לטענת אלניה איירמאקי, מערכת האוויוניקה הדיגיטלית של המטוס מקבילה למערכות של מטוסי קרב מתקדמים כמו הסאאב JAS-39 גריפן, לוקהיד מרטין F-22 ראפטור ויורופייטר טייפון, דאסו ראפאל, ועוד. מכיוון שעלות שעת טיסה ב-M-346 זולה בהרבה מעלות שעת טיסה במטוס קרב מתקדם, ניתן לאמן את הטייסים במטוס במקום במטוסי הקרב, והוזיל את עלות האימון. הארכיטקטורה של מערכות האוויוניקה היא מודולרית, ומאפשרת הוספת מערכות חדשות במהלך הזמן, ובכך מאפשרת פוטנציאל התפתחות. למטוס קוקפיט זכוכית (Glass cockpit) מתקדם עם אפשרות להתאמת אמצעי ראיית לילה. בתא הטייס שלושה צגי LCD צבעוניים רב תכליתיים, תצוגה עילית, ומערכת תצוגת קסדה עילית אופציונאלית. קיימת גם מערכת זיהוי דיבור המשולבת בכמה פונקציות כמו מערכת הניווט.
אחד המאפיינים החשובים של המטוס הוא מערכת אימון טקטי (tactical training system, ETTS) המוטמעת במערכות המטוס. מערכת האימון יכולה לדמות מערכות שונות כמו מכ"ם, פוד ניווט, מערכות נשק ומערכות לוחמה אלקטרונית. בנוסף, מערכת ה-ETTS יכולה לתקשר עם מערכות אמיתיות הנמצאות במטוס, כמו סוגי חימוש שונים. המערכת יכולה לפעול באופן עצמאי; במצב זה מוזנים למערכת לפני ההמראה נתונים של ההדמיה המבוקשת, או לחלופין מועברים במהלך הטיסה בתקשורת נתונים בין המטוס לתחנה קרקעית. לאחר הטיסה ניתן להשתמש במידע שנאסף במערכת לצורך תחקור והערכה. החברה מציעה גם מערכת אימון משולבת (Integrated Training System, ITS) שבה ניתן לשלב את האימון בעת הטיסה עצמה עם לימוד יסודי של המטוס עוד בטרם המראה.
ל-M-346 תשע נקודות לתליית חימוש, ובסך הכל יכול המטוס לשאת עד 3,000 ק"ג של חימוש, תוך שמירה על יחס דחף:משקל גבוה. הטייס יכול לקבל מידע על החימוש שברשותו על הצגים הרב-תכליתיים בתאו. למטוס אמצעי הגנה עצמית הכוללים מקלט התרעת מכ"ם, משגרי מוץ ונורים, מערכות לוחמה אלקטרונית אקטיבית, ומערכת להקטנת חתימת המכ"ם של המטוס. בנוסף ניתן להתקין על המטוס פוד לרכישת מטרות, מכ"ם בקרת אש, ועוד.
ניתן להסב את המטוס לביצוע משימות קרביות בקלות וגם בתנאי שדה. למטוס יכולת לבצע משימות סיוע אווירי קרוב, תקיפת אוניות ואף לחימה אווירית במסגרת שיטור אווירי. כדי לבצע משימות אלו יכול המטוס לשאת חימוש מגוון, שיכול לכלול (בין השאר) פוד מקלע בקוטר 12.7 מ"מ, טילי אוויר-אוויר מסוג סיידווינדר AIM-9 או איריס-טי, סוגים שונים של טילי אוויר-קרקע וטילים נגד ספינות, פצצות שימוש כללי, פצצות מונחות לייזר ורקטות. כמו כן ניתן להתקין על המטוס פוד לניווט וסיור ופוד ללוחמה אלקטרונית. רכישת המטרות ושיגור החימוש נעשים דרך כוונת הקסדה והצגים הרב-תכליתיים. מערכות בקרת הטיסה והאוויוניקה מתוכננות כך שתהיה כפילות שתאפשר להמשיך להפעיל את המטוס גם אם יספוג נזקים.
טווח המטוס הוא 1,470 מיילים ימיים (2,723 ק"מ) עם שלושה מכלי דלק נתיקים. ניתן להאריך את הטווח באמצעות תדלוק אווירי המתבצע באמצעות הניתן לפירוק.
היסטוריה מבצעית
ב-28 בספטמבר 2010 הוכרז כי חיל האוויר של סינגפור בחר לרכוש 12 מטוסי M-346 כמטוס אימון מתקדם משרד הביטחון הסינגפורי הודיע כי חוזה הרכישה הוא ל-12 מטוסי אימון, זאת באמצעות חברה סינגפורית פרטית (ST Aerospace) שתהיה אחראית לאחזקת המטוסים, בעוד חברת בואינג תספק מערכות לאימון הטייסים. בפברואר 2014 נמסר כי אספקת המטוסים מתקרבת לסיומה.
ב-18 בנובמבר 2011 התרסק אבטיפוס M-346 שהיה בתצוגה אווירית באבו דאבי בעת שהמריא בדרכו חזרה לאיטליה, צוות המטוס ניצל מן התאונה בעזרת כיסאות מפלט ללא פגיעות חמורות
בתחילת 2012 בחר חיל האוויר הישראלי במטוס ה-M-346 כמחליפם של מטוסי הסקייהוק המיושנים שלו, כמטוס לאימון מתקדם. ב-2 ביולי 2012 אושרה תוכנית הרכישה בכנסת והמטוס החל להיכנס לשירות חיל האוויר הישראלי במהלך שנת 2014, במסגרת טייסת ההדרכה, טייסת 102 ("הנמר המעופף"). המטוס זכה לכינוי לביא, כהוקרה לפרויקט הלביא שבוטל. בסך הכל רכש חיל האוויר הישראלי 30 מטוסים מדגם זה.
החל מ-2010 נערכת החברה האיטלקית להשתתף במכרז הענק של חיל האוויר של ארצות הברית להחלפת מטוסי האימון המתיישנים שלו מדגם נורת'רופ T-38 טאלון. המכרז, הנקרא תוכנית T-X, הוא לייצור 350 מטוסי אימון, אך ייתכן שהחברה שתזכה במכרז תזכה במכרזים נוספים עבור מטוסי תקיפה קלים ומטוסי אימון עבור צי ארצות הברית, וייתכן שסך ההזמנות יעבור את 1,000 המטוסים. בין המתמודדים במכרז יהיו מטוס ה-KAI-T50A גולדן איגל, המיוצר בשיתוף פעולה בין חברות קוריאה אירוספייס אינדוסטריז ולוקהיד מרטין; מטוס המסומל T-X ומתוכנן בשיתוף פעולה בין חברות סאאב ובואינג; מטוס המיוצר על ידי חברת נורת'רופ גראמן; סקורפיון המיוצר על ידי חברות טקסטרון ואיירלאנד; וכן ה-M-346, המוצע על ידי אלניה איירמאקי. החברה האיטלקית תכננה בתחילה לגשת לבדה למכרז, ואם תזכה להעביר את ייצור המטוסים לארצות הברית. ואולם בהמשך החליטה על מציאת חברה בארצות הברית שתהיה הקבלן הראשי לייצור המטוס. בשלב הראשון של המכרז נמסר כי שיתוף הפעולה יהיה עם חברת ג'נרל דיינמיקס אך החברה האמריקנית נסוגה מהעסקה במרץ 2015. בתחילת 2016 הודיעה חברת ריית'און כי תשתף פעולה עם חברת אלניה איירמאקי, שבינתיים מוזגה לתאגיד לאונרדו-פינמכניקה. שתי החברות תיגשנה למכרז בשיתוף חברת CAE הקנדית, שתספק את מדמה הטיסה, וחברת האניוול, שתייצר את מנועי המטוס, שזכה לסימול המחודש T-100. ב-27 בספטמבר 2018 נמסר כי חברת בואינג זכתה במכרז, ותייצר את מטוס האימונים הבא בשיתוף חברת סאאב.
חימוש
תשע נקודות נשיאת חימוש: (2 בקצות הכנפיים [1/9]; 3 מתחת לכל כנף [2/3/4/6/7/8] ; 1 מתחת לגוף המטוס [5]) למגוון אמצעי חימוש, הכוללים מארזי תותחים, רקטות, פצצות, טילי אוויר-אוויר וטילי אוויר-קרקע (סה"כ עד 3 טון חימוש). נקודות חיבור 4/5/6 הן 'רטובות' (יכולות לשאת מכלי דלק נתיקים).
ז'וליאן לפרס
חיים אישיים
לפרס נולד בפריז כבנם של זמרת ומנצח בתזמורת, הוא גדל באנטיב.
הוא למד משפטים באוניברסיטת ניס סופיה אנטיפוליס בניס.
הגשה
לפרס זכה בתחרות מגישים שאורגנה על ידי תחנת הרדיו "RMC" ומ-1973 עד 1978 שימש כמגיש בתחנה.
ב-1988 החל להנחות את משחק הטלוויזיה "Questions pour un champion".
מ-1992 ועד 1995 הנחה לפרס את תחרות מיס צרפת.
ב-2002 הנחה את תחרות מיס אירופה לצד דיאנה היידן.
ב-1999, 2000, 2005, 2007 ו-2008 היה פרשן הטלוויזיה הצרפתית לתחרות האירוויזיון.
ב-1998 הנחה את התוכנית "C'est l'été" בערוץ France 3.
מוזיקה
בין 1978–1979 הקליט ארבעה שירים.
עבודות אחרות
ב-2009 הופיע בפרסומת ברדיו ל-"Saint-Yorre", מותג מים מינרלים.
ב-2011 היה חבר בצוות השופטים של "Prix Iznogoud", פסטיבל קומדייה הנערך בהשראנט הימי.
ב-2011 גם פרסם את הספר שכתב "Les fautes de Français ? Plus jamais !".
הוא הופיע בתפקיד עצמו במספר סרטים.
דיסקוגרפיה של The Mamas & the Papas
ההקלטות של The Mamas & the Papas יצאו מטעם דנהיל רקורדס עד 1967, כאשר החברה נמכרה והלייבל השתנה ל- ABC-דנהיל. סביב 1973, ABC-דנהיל נפטרה מכל הקלטות ה-multi-track מהסשנים ומכל המאסטרים במונו, כי הם נחשבו למיושנים ויקרים מדי לאחסן. כתוצאה, אבדו הקלטות המקור של אמנים שהפכו לאיקוניים בהיסטוריה של הפולק-פופ, כמו The Mamas & the Papas וחבריהם ללייבל Three Dog Night, ומאז כדי להוציא אלבומים שלהם נדרש ליצור גרסאות דיגיטליות מהמאסטרים של האלבומים בסטריאו, לעיתים קרובות מהקלטות דור שני או שלישי. זאת הסיבה שאיכות הקול של ההוצאות המחודשות לאלבומי The Mamas & the Papas אינם תואמים את הגרסאות הטובות ביותר משנות ה-1960. ב-2012, Sundazed Records מצאה מאסטר מונו של הסינגל If You Can Believe Your Eyes and Ears בבריטניה, והוציאה אותו על ויניל, ובמהדורה מוגבלת של 500 דיסקים.
סיביו (מחוז)
שטח
מחוז סיביו משתרע על שטח של 5,432 קילומטרים מרובעים, כלומר 2.28% משטחה של רומניה.
אזור ההר
בחלק המזרחי של המחוז מתרוממים הרי פגראש (Munții Făgărașului) שהם הגבוהים ברומניה כולה, עם פסגותיהם - נגויו (Negoiu), צ'ורטיה (Ciortea), ורטופו (Vârtopu), ונטאוריה לוי בוטיאנו (Vânătoarea lui Buteanu ). גובהם מגיע ל-2,000-2.500 מטרים. הרים אחרים הם הרי לוטרו (Munții Lotrului) והרי צ'ינדרל (Munții Cindrelului).
אקלים
האקלים של מחוז סיביו הוא יבשתי-ממוזג עם הפרשי טמפרטורות בהתאם לצורות התבליט. הטמפרטורות הממוצעות השנתיות נעות בין C° 9.4 בעמק האולט ויורדות מתחת ל-C° 0 על פסגת נגויו. כמויות המשקעים השנתיות הן בין 650 מילימטר באזור הבקעה ועולות מעל ל-1,300 מילימטר באזור ההר.
דמוגרפיה
נכון ל-31 באוקטובר 2011, היו במחוז סיביו 375,992 תושבים וצפיפות האוכלוסין הייתה 69.2/קמ"ר.
עיור
המחוז החמישי בעיור ברומניה: תושבים עירוניים: 277,574 (65.8%) תושבים כפריים: 144,150 (או 34.2%)
פוליטיקה
מועצת מחוז סיביו, שחודשה בבחירות המקומיות ב-2020, מורכבת מ-32 נציגים ("יועצים"). הרכב מועצת המחוז הוא כלהלן:
חלוקה מנהלית
במחוז סיביו יש 2 רשויות עירוניות (מוני'ציפיו), 9 ערים ו-53 כפרים גדולים (קומונות):
ונדי סנדלר
ונדי סנדלר (נולדה בשנת 1949) היא בלשנית שחוקרת פונולוגיה ופרוזודיה של שפות סימנים והתפקיד של הגוף ביצירת מבנה לשוני. פרופסור אמריטה באוניברסיטת חיפה, שם ייסדה את המעבדה לחקר שפות הסימנים ועומדת בראשה. פיתחה מודלים לשוניים שחושפים גם את הדמיון וגם את ההבדלים בין שני הסוגים של שפות טבעיות. מחקרה גם מתעד ומנתח את תהליך היוולדותן והתפתחותן של שפות חדשות.
ביוגרפיה
סנדלר מתגוררת בחיפה. היא נשואה ליואב מוריה, פרופסור למתמטיקה בטכניון, אם לבת וסבתא.
ברון הצוענים
ברון הצוענים (בגרמנית: Der Zigeunerbaron) היא אופרטה בשלוש מערכות של המלחין הווינאי יוהאן שטראוס הבן אשר הועלתה לראשונה בתיאטר אן דר וין ב-24 באוקטובר בשנת 1885. ההצגה מבוססת על המחזה "סאפי" של מור יוקאי ההונגרי.
במהלך שנות חייו של שטראוס, האופרטה קצרה הצלחה מרובה, שנייה לאופרטה הכי פופולרית שלו - העטלף.
היסטוריה
שטראוס כתב את האופרטה במשך שנתיים, זמן ארוך יחסית ליצירות אחרות שלו. עבודתו של שטראוס על האופרטה הופרעה ונקטעה בסתיו 1883 עקב הרעלת ניקוטין והתקפי-התעלפויות. שטראוס נאלץ להחלים בפְרָנצֵן-בָּאד (כיום פרנטישקובי לאזנייה) בחבל בוהמיה שבצ'כיה. עבודתו של שטראוס על המערכה השלישית נקטעה גם היא, כאשר אשתו השלישית אדלה שטראוס חלתה ונשלחה, בליווי בעלה, לעיר הקיט אוסטנדה. רק בשנת 1885 הושלמה עבודתו על האופרטה, זאת לאחר שינויים נוספים רבים שביצע הליבריתן שניצר. תחילתהּ של היצירה ניחנה בקצב מהיר וחלק והיא מושפעת מן הסגנון ההונגרי, בדומה לפולקה "יחי ההונגרים" (Éljen a Magyar! op. 332). יצירותיו המוקדמות של שטראוס ניחנו באופי דומה. במקור, רצו שטראוס ושניצר ליצור אופרה, אך לאחר שינויים שינתה היצירה את אופייה לכדי אופרה קומית.
תקוותו של שטראוס, להעלות את ברון הצוענים על בימת האופרה התגשמה רק בשנת 1910, בה הועלתה האופרה באופרה של וינה ובזמפר-אופרה בדרזדן.
חלק מהיצירות המוזיקליות של האופרטה נותרו פופולריות ומפורסמות עד היום, כגון:
ההצגה עובדה לסרט שלוש פעמים: ב-1935, ב-1954 וב-1962.
רקע
זהו סיפור ססגוני המתרחש בהונגריה של המאה ה-18. המלחמה הותירה את הונגריה הרוסה. הפאשה הטורקי, שליט טימישוארה, נאלץ לברוח מן העיר והותיר את בתו בזהות בדויה בידי מטפלת צוענייה. משפחת בארינקאי האמידה, שהייתה מיודדת עם הפאשה, נאלצה אף היא לצאת לגלות.
העלילה כוללת בעל-קרקעות צעיר החוזר מגלות, נערה צוענייה, המתגלה כבתו של פאשה טורקי ובעליו החוקיים של אוצר חבוי, מלכה הוגדת-עתידות צוענייה, ראש עיר מלא בהערכה עצמית מופרזת, נציב מלוכה שובבי, שליט צבאי, חבורה של צוענים וגדוד הוסרים.
ישראל יהודה אדלר
ישראל יהודה (יש"י) אדלר (2 באפריל 1870, א' בניסן ה'תר"ל – 22 בדצמבר 1948, כ' בכסלו תש"ט) היה מורה עברי ונדבן. היה פעיל מאוד בחיי הציבור בארץ. מראשוני המורים העבריים, נמנה עם מייסדי גימנסיה הרצליה ועם מייסדי שכונת אחוזת בית ורמת גן.
קורות חיים
ישראל יהודה אדלר נולד בשנת 1870 בעיירה יאנובה הסמוך לפינסק שברוסיה הלבנה (אז באימפריה הרוסית) לשלמה אדלר ולחנה לבית סגלוביץ. היה מסור לרעיון הציוני ונדד כמלמד מעיר לעיר. הוא גם היה בין הראשונים אשר הכניסו את לימוד השפה העברית לחדר המתוקן וייסד את חברת "חובבי שפת עבר".
ברון הצוענים
מערכה ראשונה
אזור גדות-הביצה, בקרבת העיר טימישוארה
ישראל יהודה אדלר
קורות חיים
בשנת 1904 עלה לארץ ישראל יחד עם יחיאל יחיאלי, אשתו ובנותיו נותרו מאחור בהומל (ובהמשך בפינסק) ורק ב-1907 עלתה המשפחה ארצה.
ברון הצוענים
מערכה ראשונה
הסצנה נפתחת עם טירה נטושה בצידה המרוחק של הבמה. בקדמת הבמה נראה כפר נטוש בחלקו כאשר רק בית אחד נראה משגשג באופן מתקבל על הדעת. בצריף אחד, ידוע לשמצה, מתגוררת צוענייה זקנה בשם ציפרא. ניתן לשמוע את שירת הספנים בעודם עובדים. אוטוקר, בנה של מירבלה (האומנת של ארסנה, בתו של שופאן הקמצן) עמל בחפירות אחר אוצר, אשר אמור להימצא באזור - כך הוא מאמין. זוהי שגרתו של אוטוקר. וככל שחיפושיו עולים בתוהו, כך מצב רוחו יורד וכעסו עולה. ציפרא מציצה מחלונה ולועגת לו על נסיונותיו הכושלים. היא נוהגת לצפות בו מזה כמה שבועות, ומביעה זלזול בנסיונותיו ובבזבוז זמנו, בעוד שאר הצוענים משקיעים את זמנם בעבודה "מכובדת וישרה" - כמנהג הצוענים. היא מתריעה בפניו, כי אם ימשיך במסע הזה, אשר לא יניב פירות, הוא יסיים ללא פרוטה, ומעבר לכך, לא יתחתן כפי שקיווה, עם אהובת ליבו, ארסנה.
ישראל יהודה אדלר
קורות חיים
ראשית פעולתו בארץ ישראל הייתה ארגון הלימודים במושבה רחובות. באותה תקופה לימדו ביידיש ואדלר הכניס לימוד עברי יחד עם משה סמילנסקי, אהרון דוד גורדון ואחרים. בין היתר הנהיג הצגת מחזות תנ"כיים בבית הספר וארגן ספרייה במקום.
ב-1905 שימש מורה ב בית הספר לנערות של יחיאלי ביפו ופתח את הוצאת הספרים "קהלת" להדפסת ספרי לימוד בעברית וירחון, "החינוך".
ברון הצוענים
מערכה ראשונה
שאנדור בארינקאי, בנו של בעליו המנוח של הטירה הנטושה, אשר הושפל וקיבל אות-קלון על קשריו עם השליטים הטורקיים לשעבר, מגיע לעיירה לאחר גלות בת עשרים שנים, מלווה בקונטה קארנרו, נציב מלכותי, אשר הועסק על ידו כדי לעזור לו לפתור את בעיותיו. קארנרו ממליץ להתחיל במלאכה וקורא לציפרא שתשמש כעדה. הם מבקשים לקרוא לשופאן. בזמן הזה, מספר קארנרו לשאנדור על בתו היפהפייה של שופאן. כדי להעביר את זמנם, בעודם ממתינים לשופאן, הם מדברים עם ציפרא, צוענייה העוסקת בגילוי עתידות. היא טוענת כי ידעה שיום אחד שאנדור בארינקאי יחזור, חוזה את עתידו של שאנדור ומגלה לו כי הוא עתיד לזכות באושר רב ולגלות אוצר חבוי כאשר יינשא לאישה נאמנה, אשר תגלה בחלומהּ היכן טמון האוצר. כאשר ציפרא מתבקשת לומר לקארנרו את עתידו, היא מגלה לו כי הוא ישיב לעצמו את אוצרו אשר אבד לו. קארנרו נותר תמוה ומבולבל, שכן, לא זכור לו שאי-פעם איבד אוצר!
ישראל יהודה אדלר
קורות חיים
בשנת 1909 היה אדלר מבין 66 חברי אגודת אחוזת בית להקמת פרבר עברי צפונית ליפו, לימים תל אביב. בהגרלת המגרשים זכה במגרש האחרון באחוזת בית, ברחוב אחד העם 26, והקים בו את ביתו. נבחר פעמיים לוועד המתיישבים, במסגרת זו פעל להעברת המוסדות הציבוריים מיפו לתל אביב. ביתו, שבו הייתה ספרייה גדולה, היה בית-ועד לסופרים ומשוררים. את ספרייתו הגדולה תרם לעיריית תל אביב. בשנת 1920 נבחר לוועד קהילת יהודי יפו ותל אביב.
ברון הצוענים
מערכה ראשונה
קארנרו פונה לשופאן, השכן המתגורר בסמוך לשטח הטירה הנטושה. ברצונו לבקש ממנו לשמש כעד שני. אולם שופאן מספר לכולם על הצלחתו הכבירה בחוות החזירים שלו ובעבודת הרבייה שלו. הוא מוסיף כי כל חייו מוקדשים לנקניקיות ויין ויש לו זמן מועט לאמנות, ולכן אינו בקי בקריאה ובכתיבה. שופאן מבוהל ומדוכדך מהשכן החדש שהופיע פתאום. עד בואו של שאנדור, נהנה שופאן מהאדמה הנטושה של הטירה, והשתמש בה ללא אישור, לצרכיו האישיים בגידול ורביית חזירים. הוא מסכים להיווכח בטענותיו של שאנדור אך מזהיר אותו כי הוא יודע גם לנהוג ביד קשה ולהיות שכן וכחן.
ישראל יהודה אדלר
קורות חיים
ב-1917 (מלחמת העולם הראשונה) נאלצה המשפחה לעזוב את תל אביב במסגרת גירוש תל אביב. ישראל יהודה והבת הגדולה נדדו לגליל בעוד ששאר המשפחה עברה לשכונת עין גנים שבפתח תקווה שם חיו בצריף ששכרו.
ברון הצוענים
מערכה ראשונה
שאנדור מציע לשכנו החדש כי נבון יהיה ליישב את הסכסוך בטרם החל, בכך שיסכים לנישואיו עם בתו היפה - ארסנה. לשם כך, ארסנה מתבקשת להגיע ונשלחים לקרוא לה, אולם במקומה, מגיעה ראשונה מירבלה, האומנת שלה. מתברר כי מירבלה היא לא אחרת מאשר אשתו האובדת של קארנרו. לכן, במובן מסוים, חלק מנבואתה של ציפרא כבר התגשמה. קארנרו לא מביע שמחה מרובה לנוכח הגילוי והאיחוד המחודש בין הזוג נראה נטול עליזות. מירבלה מספרת כי סברה כל השנים שבעלה נהרג ב"קרב בלגרד" (במלחמה האוסטרו-טורקית מ-1716-1718).
ישראל יהודה אדלר
קורות חיים
אדלר היה פעיל גם בארגון קרן היסוד, שפעל להקמת יישובים בארץ ישראל. הוא מכר את ביתו ותרם את הכסף, 10,000 לירות א"י, לקרן היסוד, כדי להקים, בשנת 1944, את עשרת הבתים הראשונים לפועלים אשר עבדו בכפר ג'דה (שלימים נקרא על שמו, רמת ישי) בתנאי שהמתיישבים ישמרו על מסורת ישראל, ובשנת 1944 הוחל בהקמת עשרה בתים ביישוב. לאות תודה על תרומתו הגדולה, קראו לכפר על שמו – רמת ישי (יש"י = ישראל יהודה).
ברון הצוענים
מערכה ראשונה
ארסנה מגיעה, מצועפת בכבדות, ולמרות שהמקהלה מברכת ומהללת את הכלה המיועדת, ארסנה אינה משתפת פעולה, כיוון שהיא מאוהבת באוטוקאר. ארסנה מורידה את צעיפה וחושפת את פניה היפים. שאנדור מוקסם מיופייה ומבקש את ידה באופן רשמי, אך היא מסרבת בטענה כי היא צאצאית למעמד האצולה ותוכל להתחתן רק לאריסטוקרט. שופאן מסביר לשאנדור כי עליו לשנות את מעמדו אם ברצונו להתחתן עם ארסנה. בעודו נותר מהורהר, שאנדור שומע קול שירה הנובע מגרונה של נערה צוענייה, המהללת את נאמנותם של הצוענים כלפי חבריהם. זוהי סאפי, בִּתָהּ של ציפרא. שאנדור מייד נמשך אחר יופייה הקודר ומספר לה כי את השירה הזו שמע בילדותו הרחוקה, לפני שנאלץ לצאת לגלות. הוא מסכים להצעתה של סאפי לסעוד עימה ועם ציפרא.
ישראל יהודה אדלר
קורות חיים
אדלר היה איש צנוע ושומר מסורת. נישא בתרנ"א (1891) לברכה בת אסתר וישעיה מרדכי אייזנברג (החסיד מפינסק, ממשפחת הצדיק מאפטא) ולזוג נולדו ארבע בנות. בתו אלישבע הייתה אשתו של ד"ר הירש ליב גורדון, רופא, חוקר רב-תחומי במדעי הרוח ועיתונאי עברי ויידי בארצות הברית.
ברון הצוענים
מערכה ראשונה
אוטוקר וארסנה נפגשים ונשבעים זה לזה באהבה נצחית ואינם מודעים לכך שהאחרים צופים בהם. הוא מעניק לה מדליון וכתגובה, שאנדוֹר מתמלא זעם ומרמור. הצוענים חוזרים מיום עבודתם וציפרא מציגה את שאנדור כאציל ובעל האחוזה המקומי החדש שלהם. הצוענים בוחרים בו לעמוד בראשם והוא מוכרז באופן רשמי כברון הצוענים. הוא פונה לשופאן ודורש לקיים את זכותו החוקית ולהתחתן עם ארסנה. שופאן אינו מתרשם כל-כך מהר. סאפי מקבלת בברכה את שאנדור בנחלתו החדשה ונשבעת לו אמונים. מתוך ניצול המצב הנוכחי, שאנדור אומר כעת כי היה מעוניין לשאת לאישה את סאפי. שופאן וארסנה ממורמרים למדי לנוכח שינוי החלטתו של שאנדור ומאיימים בפעולת תגמול. חבורת הצוענים נושאים את שאנדור בארינקאי משם באווירת ניצחון.
ישראל יהודה אדלר
קורות חיים
אדלר נפטר ב-1948 בגיל 78 בתל אביב, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בעיר.
ברון הצוענים
מערכה שנייה
בטירה, בשעת הזריחה ביום שלמחרת
שופאן מופיע ומספר לצוענים כי כרכרתו נתקעה בבוץ ודורש מהם לבוא ולמשות את כרכרתו מן הבוץ! הצוענים מסרבים לקבל את פקודותיו, מתנגדים ואף גונבים את שעונו וכספו. זעקותיו ודמעותיו של שופאן מביאים אל הבמה את קארנרו, מירבלה, אוטוקאר, ארסנה ושאנדור, לבוש בבגדי ברון צועני, מלווה בידי סאפי. שאנדור מציג את סאפי כאשתו אך קארנרו דורש לדעת מי השיא אותם. הם עונים לו כי הם קיבלו הנחיה על ידי הכוכבים וכי הציפורים היו עדות להחלפת הנדרים שלהם. טקס זה אינו הולך יד-ביד עם הדרישות הקפדניות של החוק ושופאן ומירבלה מאמצים טון מוסרי גבוה יותר ומביעים את דעתם בנוגע לפרשה.
באותה העת, מוצא אוטוקאר כמה גושי זהב קטנים ששאנדור השאיר, ומתמלא בשמחה אינסופית. שאנדור מעיב על שמחתו באומרו כי האוצר כבר נמצא ונלקח. באותו רגע, נשמעות חצוצרות ומגיעה חבורת מגייסים תחת פיקודו של הרוזן פטר הומונאי, חבר ותיק של שאנדור בארינקאי. הרוזן מחפש אחר מתנדבים לגיוס לצבא ללחימה נגד ספרד במלחמת הירושה האוסטרית. שופאן ואוטוקר מצטרפים למלחמה בעל כורחם.
קארנרו מבקש מהרוזן הומונאי לתת את דעתו ואת תמיכתו הרשמית לכך שנישואיו של שאנדור לסאפי אינם תקפים, אולם הומונאי תומך בשאנדור. לכך מתווספים סיבוכים נוספים: ציפרא מגלה לכולם כי סאפי אינה בתה האמיתית ויתרה מכך, היא בתו של הפאשה האחרון בהונגריה, והיא למעשה נסיכה אמיתית. שאנדור מבין כי לא יוכל להתחתן עם מישהי מדרגה כה נעלה, על אף הצהרתה של סאפי כי תמיד תמשיך לאהוב אותו. שאנדור מחליט להצטרף גם הוא להוסרים, והגברים כולם יוצאים בצעדה לעבר הקרב, מותירים מאחוריהם את שלוש הנשים שבורות הלב.
מערכה שלישית
וינה, שנתיים לאחר מכן
כולם חוגגים לאחר הניצחון הקרוב. שופאן מופיע ומספר על מעשיו הנצלניים והמחפירים שביצע בספרד, עטור במדליות צבאיות. הברון הומונאי, שאנדור בארינקאי ואוטוקאר חושפים כי הם גיבורי הקרב והפכו לאצילים אמיתיים. לכן, אין כל התנגדות לחתונתן של סאפי עם שאנדור, ואוטוקאר עם ארסנה.
שאנדור בארינקאי מסיים את האופרטה ושר:
האופרטה בישראל
ברון הצוענים הועלה לראשונה בישראל באופרה הישראלית ב-1971 בעברית לליברית של הלל ברגמן-אביחנן.
מעסומה אבתכאר
מַעסוּמֶה אֶבּתֶכָּאר (בפרסית: معصومه ابتکار; נולדה כנילופאר אבתכאר; נולדה ב-21 בספטמבר 1960) הייתה סגנית נשיא איראן עד 1 בספטמבר 2021 ואחראית על ענייני נשים ויחסים במשפחה. היא מונתה לתפקידה ב-9 באוגוסט 2017. בעבר כיהנה כראש הסוכנות לאיכות הסביבה בין השנים 1997 ל-2005, מה שהופך אותה לאישה הראשונה שחברה בקבינט של איראן מאז 1979, והשלישית בהיסטוריה. לראשונה התפרסמה כ"מרי", דוברת הסטודנטים אשר כבשו את שגרירות ארצות הברית ולקחו בני ערובה בשנת 1979. מאוחר יותר עמדה בראש הסוכנות להגנת הסביבה של איראן במהלך כהונתו של הנשיא מוחמד ח'אתמי, והייתה חברת מועצת העיר של טהראן מ-2007 עד 2013.
חינוך ומשפחה
נילופאר אבתכאר נולדה בטהראן למשפחה במעמד הביניים. אביה של אבתכאר למד באוניברסיטת פנסילבניה, והיא גרה עם הוריה בעיירה דרבי שבפילדלפיה במשך שש שנים. כשחזרה לאיראן היא נרשמה לבית הספר "איראן-זמין" (בית הספר הבין-לאומי של טהראן). מאוחר יותר, לאחר סיום הלימודים, היא הפכה לתומכת של האסלאם הפוליטי של עלי שריעתי והחלה ללבוש כיסוי ראש מסורתי בצבע שחור, שמכסה את כל גופה מלבד פניה.
לאבתכאר תואר .B.Sc במדעי המעבדה מאוניברסיטת שהיד בהשתי, ותוארי .M.Sc ו-.Ph.D באימונולוגיה מאוניברסיטת תרביאת מודרס, בה היא עדיין מלמדת. היא נשואה לסייד מוחמד האשמי, איש עסקים במגזר הפרטי. יש להם שני ילדים.
קריירה אקדמאית
אבתכאר שימשה כחברת סגל באוניברסיטת תרביאת מודרס בטהראן. כעוזרת פרופסור לאימונולוגיה, היא הרצתה בנושאים: נגיפי אימונולוגיה, נגיף HIV, הזדקנות, אימונולוגיה של מערכת העצבים ובכמה נושאים נוספים. עד כה התפרסמו 41 מאמרים שכתבה בתחום האימונולוגיה. בנאום שנשאה בקונגרס הבינלאומי ה-11 לאימונולוגיה בטהראן, היא ציינה את ההשפעה המזיקה, לטענתה, של הסנקציות הבין-לאומיות על קידום המדע באיראן, והוסיפה כי הסנקציות לא צריכות להיות מופנות באופן ישיר כנגד אומה או עם. אבתכאר חברה במספר ועדות מחקר ובנוסף משמשת כמבקרת ארבעה כתבי עת אימונולוגיים מקומיים ועוד שניים בין-לאומיים.
טענות על התנהגות שאינה הולמת
ב-7 באוקטובר 2008, מנוע החיפוש "היט-בלסט" (eTBLAST), שעוסק במציאת דמיון בין טקסטים שונים, העלה כי 85% מתוך מאמר שפורסם על ידי מעסומה אבתכאר הועתק מתוך כמה מאמרים שונים שפורסמו בעבר. המאמר, על חלבוני ציטוקינים וזיהום אוויר, פורסם בשנת 2006 בכתב עת איראני העוסק באימונולוגיה. כמה שבועות לאחר הדו"ח של "היט-בלסט", הכתב שחשף את הסיפור ציטט את אחד ממחברי העיתונים המקוריים (איאן מודווי, רופא רעלים במכללת קינגס בלונדון): "המאמר מורכב מטלאים-טלאים של עבודות של אנשים אחרים, מילה במילה". בנוסף ציין הכתב כי לא הצליח להשיג את תגובתה של אבתכאר וכי היא לא הגיבה להודעות ששלח לה. בדצמבר 2008 נמחק מהמאגר מאמרה של אבתכאר. הנושא זכה לתשומת לב פוליטית רבה באיראן. אבתכאר פרסמה הודעה בה הודתה כי טעתה והתנצלה על כך, אך לא חסכה את ביקורתה כלפי חברת "היט-בלסט", ותהתה מדוע לא טרחה להודיע לה מראש על ממצאיה בטרם פורסמו לציבור הרחב.
קריירה חברתית ופוליטית
בשנת 1981 הייתה אבתכאר לעורכת הראשית של העיתון האנגלי "כיהאן אינטרנשיונל", שנבחר על ידי הנשיא, ח'אתמי, נציגו של האייתוללה חומייני. היא עבדה במערכת העיתון עד 1983. בשנת 1991 ייסדה את המכון ללימודי נשים ומחקר. החל משנת 1992 הייתה הבעלים והמנכ"לית של כתב העת "פרזאנה" (Farzaneh) - כתב עת ללימודי נשים ומחקר. אבתכאר מונתה לראש משרד התיאום של "ארגון הנשים הלא-ממשלתי" (Women's NGO) ולסגנית ראש הוועד הלאומי עבור הכנס העולמי הרביעי על נשים בבייג'ינג בשנת 1995. מאוחר יותר נבחרה כנשיאת רשת Women's NGO באיראן.
אקטיביזם ראשוני ותפקידה במשבר בני הערובה
אבתכאר שימשה כדוברת הסטודנטים במשבר בני הערובה האמריקאים ב-1979, כאשר קבוצת הסטודנטים המוסלמים שכונתה "נאמני קו האמאם" פרצו לשגרירות ארצות הברית והחזיקו 52 בני ערובה אמריקאים במשך 444 ימים. היא נבחרה בזכות שליטתה הטובה בשפה האנגלית והופיעה באופן קבוע בערוצי הטלוויזיה האמריקנית כמתרגמת וכדוברת הסטודנטים. בהופעותיה בתקשורת הציגה את העמדות הרשמיות של הסטודנטים האיראנים. העיתונות הזרה כינתה אותה "מרי" והחטופים קראו לה "טייגר לילי".
אבתכאר (ביחד עם פרד א. ריד) כתבה ספר אודות ההשתלטות על שגרירות ארצות הברית: השתלטות בטהראן: הסיפור מבפנים על החטיפה בשגרירות. כלי התקשורת המערביים תיארו באופן שיטתי את מעורבותה של אבתכאר באופן שלילי, כפי שכתב ריד: "במשך עשרים שנה הגרסה ה"גלובלית" שרווחה בציבור תיארה את הסטודנטים כצעירים בעלי כוונות טובות אך נאיביות במקרה הטוב, ובמקרה הפחות טוב כקיצונים אסלאמיים חסרי אחריות". העיתונאית איליין סקיולינו כתבה על השקפתה של אבתכאר:" כשנשאלה על ידי כתבת חדשות ABC יום אחד אם היא יכלה לראות את עצמה מרימה אקדח והורגת את בני הערובה, היא השיבה: "כן, כאשר אני רואה אקדח אמריקאי מורם מול האחים והאחיות שלי ברחובות, כמובן". כשנשאלה על ידי סקיולינו בסוף שנות ה-90 על עברה כדוברת הסטודנטים במשבר בני הערובה, מדוע זה לא הופיע בקורות החיים שלה, ומדוע שינתה את שמה מנילופאר למעסומה, אבתכאר לא התנצלה ולא חיפשה תירוצים על תפקידה. לטענתה, שימוש בבני ערובה היה הכיוון הטוב ביותר שניתן היה לנקוט על ידי איראן באותה עת. סקיולינו פרסמה את הראיון בניו-יורק טיימס.
סגנית הנשיא - קדנציה ראשונה (1997 - 2005)
מינויה של אבתכאר הוביל לגילוי עברה וחזרתו לסדר היום הציבורי. בארצות הברית הועלו שאלות לגבי מודעתו והבנתו של הנשיא ח'אתמי באשר למידת מעורבותה של אבתכאר בהחזקת בני הערובה האמריקאים, והביעו את כעסם על המינוי. אנשי אקדמיה רבים, כמו גם אנשי רוח, פרסמו בכתביהם את דעתם על המינוי של אבתכאר, בהתייחס לעברה המפוקפק. בעקבות המינוי אף הכריזו כמה שגרירים בטהארן כי לא יהיו מוכנים להיפגש עמה ולא יאפשרו קשרים רשמיים עם משרדה.
סגנית הנשיא - קדנציה שנייה (2013 - 2017)
בתחום החינוך בוצעו שורה של צעדים להעלאת המודעות, ביניהם קמפיין גדול לקידום החינוך הסביבתי, הכולל טקסטים הקשורים לסביבה, ופרסומו של הספר "בני האדם והסביבה". בנוסף לכך, גם ארגונים לא ממשלתיים ועמותות שונות הצטרפו לגל ההצלחות ותמכו במדיניות ובפיקוח שהובילה אבתכאר. במהלך כהונה זו קודמה גם מעורבותו של המגזר הפרטי בניהול אזורים מוגנים (שמורות טבע) ושימור חיות הבר באמצעות חקיקה. כמו כן הוצגה חקיקה מיוחדת עבור הקמה של תוכניות לשימור מינים הנמצאים בסכנת הכחדה בפעם הראשונה. פקחים בשמורות הטבע זכו לתהליך הכשרה יסודי ומעמיק, משכורות גבוהות יותר מבעבר ושיפור מעמדם בחברה האיראנית. גם ארגונים בינלאומיים כמו אונסק"ו תרמו את חלקם, ונעשו שיתופי פעולה רבים שתרמו לחקלאים מקומיים והכשרתם, שימור מינים מקומיים, כנס ראשון של האו"ם על מאבק באבק וסופות חול, סמינרים בנושאי דת וסביבה ועוד פרויקטים רבים אחרים.
גם בתחום התרבות ניכרה השפעתו של המשרד להגנת הסביבה בראשותה של אבתכאר. הפסטיבל הבינלאומי החמישי לסרטים ירוקים זכה להתחדשות. התקיימו ארבעה סבבים של תערוכת איכות הסביבה הבינלאומית והוענקו פרסים ארציים בתחרות התעשייה הירוקה. קמפיינים ארציים החלו להתפרסם תחת הסיסמאות "לא לפלסטיק", "הפחתת הפסולת"; "שימור אנרגיה", ועוד קמפיינים רבים נתמכו וקודמו. הוועדה הארצית לקיימות חיזקה את מעמדה הסקטוריאלי והפכה לגוף יעיל לקידום הקיימות ברמה הארצית.
מטילדה אוונס
ד"ר מטילדה אוונס, (באנגלית: Matilda Evans; 13 במאי 1866 – 17 בנובמבר 1935), הידועה גם בשם מתילדה ארבלה אוונס הייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה בעלת רישיון פעיל לעסוק ברפואה בקרוליינה הדרומית ותמכה בשיפור שירותי הבריאות לאפרו-אמריקאים, במיוחד לילדים.