cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אגריפה מנניוס לאנאטוס
ביוגרפיה
בשנת 494 לפנה"ס, הורגשה תסיסה כללית ברומא בקרב מעמד הפלבס נגד הפטריקים. הסיבות לתסיסה זו היו ככל הנראה השעבוד שגרמו ההלוואות, המחסור בקרקע והשירות הצבאי. הפטריקים לא עשו דבר לתיקון המצוקה, ולפיכך באותה שנה עזבו הפלבס בהמוניהם את העיר ועקרו אל גבעת האוונטינוס, או על פי גרסאות אחרות למונטה סקרו (ההר הקדוש). הנטישה נחשבה למרד כיוון שהיא התפרשה עזיבת הגוף האזרחי והפסקת מילוי החובות כלפי המדינה. הפטריקים, שחששו מכך שהפלבס יטלו בסופו של דבר נשק כנגד הרפובליקה, החליטו שיש לשכנע אותם לחזור לעיר. הסנאט הרומי בחר במנניוס כשגרירו אל הפלבס.
מנניוס המשיל את מצבה של רומא למצבו של אותו איש. הסנאט, הוא הבטן שדואגת לספק מזון לשאר האיברים ומוציאה החוצה את הפסולת. והם, הפלבס, שאר האיברים המאמינים שרק הם הטורחים והסנאט והפטריקים אינם עושים דבר. לנאומו זה הייתה השפעה רבה, והפלבס הסכימו לחזור לרומא לאחר שנעשו רפורמות שהבטיחו את מעמדם בעתיד. עם זאת, אין ודאות שמנניוס אכן נשא נאום כזה. הסיפור מופיע בווריאציות שונות כבר במקורות מוקדמים יותר כדוגמת קסנופון, וניכרת לו השפעה גם במקורות מאוחרים יותר כדוגמת חיבורו של קיקרו "על החובות", ואף האיגרת הראשונה אל הקורינתים.
על פי טיטוס ליוויוס, מנניוס מת בשנת 493 לפנה"ס, אולם לא הותיר אחריו די כסף כדי לכסות את הוצאות הלוויה, ועל כן הוא נקבר בתרומות אנשי העיר.
אזכוריו בתרבות
מנניוס נזכר במחזהו של ויליאם שייקספיר "קוריולנוס". הוא נזכר שם כידידו הטוב ביותר של גאיוס מרקיוס קוריולאנוס, והוא נזכר באופן אנכרוניסטי לאורך כל המחזה אף על פי שהמחזה מתחיל בשנת 493 לפנה"ס, השנה שבה מנניוס מת כאמור. על אופיו של מנניוס כפי שהוא מתואר במחזה, ניתן ללמוד מדברי מנניוס עצמו: "אִישׁ עָלֵז אָנֹכִי, מִבְּנֵי הַפַּטְרִיקיִּים, הָאוֹהֵב כּוֹס יַיִן טוֹב, אֲשֶׁר לֹא בָא אֶל-קִרְבּוֹ אַף נֵטֶף-מַיִם אֶחָד מִמֵּי הַטִּבֶּר. אוֹמְרִים עָלַי, כִּי אֵין לִבִּי נוֹטֶה לִקְרֹא תָמִיד חֵן-חֵן לְכָל-הַבָּא רִאשׁוֹן לִצְעוֹק חָמָס; מִתְעַבֵּר אֲנִי וּמְהִיר-חֵמָה לְשֵמַע תְּלוּנוֹת דַּלּוֹת בִּמְאֹד מְאֹד; אִישׁ אָנֹכִי, אֲשֶׁר-יָקְרוּ לוֹ אֲחוֹרֵי הַלַּיְלָה שִׁבְעָתַיִם מִמֵּצַח הַבֹּקֶר. אֵת אֲשֶׁר-יַחֲשֹׁב לִבִּי, אוֹתָהּ אֲדַבֵּר, וְאֶת-חֲמָתִי אֶשְׁפֹּךְ עִם-רוּחַ פִּי.
מנניוס אגריפס והמשל הקשור בו, משל הכרס, מוזכר בכרך הרביעי של 'החברה הגאונה' מאת אלנה פרנטה (עמ' 402), בהקשר מעצרו של פסקואלה, הפעיל הקומוניסטי, חבר הילדות של המספרת.
קישפיריט
יהודי קישפיריט
בקישפיריט חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
ורטבורג 353
ורטבורג 353 (בגרמנית: Wartburg 353) היא מכונית משפחתית קטנה מתוצרת יצרנית הרכב המזרח גרמנית Automobilwerk Eisenach (שם מלא: "VEB Automobilwerk Eisenach AW") אשר יוצרה בין השנים 1966–1989.{{הערה|{https://www.motor1.com/news/118936/soviet-bloc-cars-wartburg-353/ "ורטבורג 353"] motor1.com/news/118936/soviet-bloc-cars-wartburg-353}}
דגמי "ורטבורג 353" שירתו גם כניידות משטרה ואמבולנסים אשר התבססו על דגם הסטיישן.
יוצרו 1,125,190 יחידות.
==תצורות==
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–הרפובליקה של קונגו
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–הרפובליקה של קונגו (או יחסי קינשאסה–ברזוויל) הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (שבירתה קינשאסה) לבין הרפובליקה של קונגו (שבירתה ברזוויל).
היסטוריה
היחסים בין שתי המדינות היו לבביים בזמן שלטונו של מובוטו ססה סקו.
בעשור השני למאה ה-21 החלה מתיחות בין השתיים. בשל הסתננות מורדים דרך הגבול המשותף, מאשימה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו את שכנתה בכך שלא דאגה לסידורי אבטחה טובים בגבול בין השתיים. לעומת זאת, טוענת הרפובליקה של קונגו ששכנתה מתערבת בענייניה הפנימיים אך לא עושה דבר בנוגע לטיפול בבעיותיה הפנימיות שלה עצמה.
עוד דבר שהרגיז מאוד את הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הוא שהרפובליקה של קונגו לא מסגירה אליה מורדים שארגנו וביצעו פיגועי טרור ובמקום זאת נותנת להם מקלט מדיני.
דוכסות סבויה
דוכסות סבויה (באיטלקית: Ducato di Savoia) הייתה דוכסות היסטורית בצפון-מערב איטליה, אשר הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה. הדוכסות הוקמה בשנת 1416, ובשנת 1720 קיבל בית סבויה ששלט בדוכסות את ממלכת סרדיניה. הדוכסות נכבשה על ידי צרפת בשנת 1792, ונשלטה על ידי הצרפתים עד לשנת 1814. במהלך איחוד איטליה נמסרה הדוכסות בשנת 1861 לצרפת, כחלק מהסכם טורינו.
הקמת הדוכסות
בשנת 1416 העלה זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את אמדאו השמיני, רוזן סבויה למעמד של דוכס, ובשנת 1418 איחד אמדאו את כל נחלות בית סבויה לאחר מותו של לודוביקו מסבויה-אכאיה. בשנת 1424 צירף אמדאו לנחלותיו את נסיכות פיימונטה. במהלך שלטונו של אמדאו התשיעי, דוכס סבויה, הייתה השליטה בדוכסות נתונה בעיקר בידי אשתו יולנד מוולואה, בתו של שארל השביעי, מלך צרפת, והדוכסות הייתה בעקבות כך תחת השפעה צרפתית חזקה.
מיקומה של סבויה בהרי האלפים הציב אותה בין שני אזורי השפעה, צרפת מחד וצפון איטליה מאידך. סבויה כמעט שלא התפתחה בתקופת הרנסאנס, עריה היו מעטות וקטנות, ועיקר פרנסתה הייתה על חקלאות. למיקומה הגאוגרפי של סבויה הייתה חשיבות צבאית. במהלך המלחמות הבלתי פוסקות בין צרפת לספרד על השלטון בצפון איטליה הייתה לסבויה חשיבות לצרפתים משום שדרכה אפשר היה לפלוש לאיטליה. סבויה הייתה חשובה לספרדים כחיץ בין צרפת לשטחים הספרדים באיטליה. בשנת 1563 העביר אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה את בירת הדוכסות משאמברי לטורינו, שהייתה חשופה פחות להתערבות צרפתית.
המאה ה-16
בשנת 1498 מת שארל השמיני, מלך צרפת, ובמקומו עלה לשלטון לואי השנים עשר, מלך צרפת. בשנת 1499 פלש לואי השנים עשר לאיטליה וכבש את דוכסות מילאנו, ובכך הייתה הדוכסות מוקפת בשטחים צרפתיים. בשנת 1504 בעקבות סדרה של מקרי מוות של דוכסים ללא יורשים, עלה לשלטון קרלו השלישי, דוכס סבויה. במהלך הסכסוך בין בית הבסבורג לממלכת צרפת, תמך קרלו בקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1523 תקף פרנסואה הראשון, מלך צרפת את הצבא הקיסרי בלומברדיה, אך הובס ונאלץ לסגת. שנה לאחר מכן שוב תקף פרנסואה הראשון באיטליה, תוך שצבאו זורע הרס וחורבן בדוכסות, אך שוב הובס בקרב פאביה ונלקח בשבי. במהלך המהומות שהיו בז'נבה בין הקתולים לפרוטסטנטים, סייע קרלו לקתולים, אך הובס בשנת 1534 ושוב בשנת 1535. בשנת 1536 פלש הצבא הצרפתי לתחומי הדוכסות, כחלק מהמאבק עם בית הבסבורג, וקרלו יצא לגלות לאחר כיבוש הדוכסות על ידם. באותה שנה גם קנטון וו סופח לברן, אולם שליטי סבויה הכירו בכך רשמית רק בהסכם לוזאן ב-30 באוקטובר 1564.
בשנת 1553 מת קרלו השלישי, דוכס סבויה, ובנו אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה ירש את נחלותיו, אולם מכיוון שהדוכסות הייתה תחת כיבוש צרפתי, המשיך אמנואלה פיליברטו בשירותו בצבא הקיסרי. בשנת 1557 הוביל אמנואלה פיליברטו את הפלישה הספרדית לצפון צרפת, ואף נחל ניצחון מוחץ בקרב סן-קנטן. בשלום קאטו-קמברזי שנחתם בשנת 1559 בין צרפת לספרד, הוחזרה דוכסות סבויה לאמנואלה פיליברטו. באותה שנה התחתן אמנואלה פיליברטו כפי תנאי ההסכם עם מרגריט מצרפת, דוכסית ברי, בתם של פרנסואה הראשון, מלך צרפת וקלוד, נסיכת צרפת, ממנה נולד לו בנו היחיד - קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה.
אמנואלה פיליברטו היה אסטרטג פוליטי מיומן, והצליח להחזיר לדוכסות את רוב השטחים שנכבשו ממנה קודם לכן על ידי הצרפתים והספרדים. בנוסף בשנת 1562 הוא העביר את בירת הדוכסות משיאמברי לטורינו, והחליף את השפה הרשמית בדוכסות מלטינית לאיטלקית. מאוחר יותר ניסה לרכוש את מרקיזות סאלוצו, אולם נכשל במשימתו.
המאה ה-17
בשנת 1580 מת אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, ובנו קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו. כל תקופת שלטונו ניסה קרלו אמנואלה להרחיב את נחלתו ולהשתלט על מדינות אחרות. בשנת 1588 השתלט קרלו אמנואלה על סאלוצו, וב-1602 ניסה לכבוש את ז'נבה, אך נכשל במשימתו. לאחר מות חתנו פרנצ'סקו מונזגה, דוכס מנטובה בשנת 1613, תפס קרלו אמנואלה את מונפראטו, אך נאלץ לוותר עליה בשנת 1617.
בתחילת מלחמת שלושים השנים לחם קרלו אמנואלה בספרדים, אולם, בשנת 1627 כרת ברית עם ממלכת ספרד לכיבוש מונפראטו וחלוקתה, אך בתגובה לכך כבשה ממלכת צרפת חלקים מפיימונטה, ובזמן ההכנות לגירוש הצרפתים מת לפתע קרלו אמנואלה משבץ פתאומי ב-26 ביולי 1630, ובנו ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו. ויטוריו אמדאו נקט מדיניות פרו-צרפתית, ואף לחם לצידם במהלך מלחמת שלושים השנים, ועל ידי כך הצליח להחזיר לשלטונו את רוב הנחלות שהשתייכו לאביו.
מדוכסות לממלכה
בשנת 1684 תפס ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה את השלטון, וגירש את אמו מריה ג'ובאנה בטיסטה מסבויה-נמור משטחי הדוכסות. ויטוריו אמדאו הנהיג בשטחי הדוכסות משטר אבסולוטי, ודיכא בכוח את המרידות נגדו. על אף נישואיו לאן מארי ד'אורליאן שהייתה נסיכה צרפתית, ביקש ויטוריו אמדאו להשתחרר מהתלות בממלכת צרפת, והצטרף לקואליציה הגדולה נגד לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולחם נגדו במהלך מלחמת תשע השנים, אולם, בשנת 1696 ניצל ויטוריו אמדאו את התנאים המדיניים, וחתם על חוזה שלום נפרד בתנאים נוחים עם צרפת. במהלך מלחמת הירושה הספרדית הצטרף בתחילה ויטוריו אמדאו לצרפת, אולם, בשנת 1703 עבר לצידו של בית הבסבורג, ולצבאו היה חלק בניצחונו של הנסיך אויגן מסבויה בקרב טורינו בשנת 1706. בשלום אוטרכט בשנת 1713 קיבל ויטוריו אמדאו תוספת שטחים נרחבה לנחלותיו, וביניהם האי סיציליה, ואף הוכתר כמלך. בשנת 1718 נאלץ ויטוריו אמדאו למסור את סיציליה לידי קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך קיבל בתמורה את סרדיניה, ועל ידי כך הקים בשנת 1720 את ממלכת סרדיניה.
כיבוש צרפתי
סבויה נכבשה בידי הצבא המהפכני הצרפתי ב-1792. חבל הארץ צורף למחוז מון בלאן (département du Mont-Blanc), מחוז צרפתי שהיה קיים בשנים 1815-1792. בעקבות הוצאתו להורג של לואי השישה עשר, מלך צרפת בינואר 1793 פרץ בסבויה מרד. כוחות בית סבויה שכללו את תושבי סבויה, פיימונטה ועמק אאוסטה הצליחו לכבוש את אנסי, אבל הובסו בקרב מריבל (Méribel) ב-13 בספטמבר 1793. סבויה עתידה הייתה להישאר בידי הצרפתים עד 1815.
סיפוח לצרפת
בשנת 1848 ניסתה הרפובליקה הצרפתית השנייה לספח את סבויה, וכוחות שנשלחו מליון, פלשו לשיאמברי והכריזו על סיפוחה לצרפת. השמועה על ניסיון הסיפוח התפשטה ברחבי סבויה, ואיכרים חמושים בקלשונים וחרמשים התרכזו במטרה לעלות על שיאמברי. הצרפתים גורשו מהעיר בידי האוכלוסייה המקומית, ורבים מהם נטבחו.
במטרה לכרות ברית כנגד אוסטריה במלחמת לאיחוד איטליה נפגש ראש ממשלת ממלכת פיימונטה-סרדיניה, קמילו בנסו די קאבור ב-21 ביולי 1858 בחשאי עם קיסר צרפת נפוליאון השלישי בעיירה פלומביאר לה בן (Plombières-les-Bains) שבמחוז ווז'. במהלך הדיונים הסכים קאבור למסור את ניס ואת סבויה לצרפת בתמורה לתמיכה צבאית במלחמה המתוכננת כנגד האימפריה האוסטרית. אף שהסכם פלומביאר היה סודי, נחשף קיומו במהרה.
הסכם טורינו שבו סופחו ניס וסבויה רשמית לצרפת נחתם בטורינו ב-24 במרץ 1860. תושבים בנפות הצפוניות של סבויה: שבלה ופוסיי הביעו רצון להסתפח דווקא לשווייץ השכנה, שאיתה היו לנפות הצפוניות קשרים כלכליים עתיקי יומין. על מנת לצמצם את השאיפה להסתפח לשווייץ הכריזה ממשלת צרפת על אזור סחר חופשי ששימר את קשרי המסחר ארוכי הימים הפטורים ממס שבין הקהילות הצפוניות של סבויה לבין ז'נבה. ב-22–23 באפריל נערך משאל עם שבו התבקשו הגברים במחוז לאשר את הסכם טורינו, שפירושו הצטרפות לצרפת או לדחותו. הייתה התנגדות מה לנוסח השאלה במשאל שלא כללה אפשרויות אחרות: הצטרפות לשווייץ, הישארות באיטליה או עצמאות מחודשת לחבל. תוצאות המשאל, על פיו תמכו 99.8% מהנשאלים בהצטרפות לצרפת, גררו האשמות על זיוף תוצאות הבחירות, בייחוד על ידי הממשלה הבריטית, שהתנגדה להתפשטות הטריטוריאלית של האויב הצרפתי המסורתי.
כתב העיתון הטיימס בסבויה ששהה בבונאוויל ב-22 באפריל כינה את ההצבעה "הפרסה הנחותה והבלתי מוסרית ביותר שהתחוללה אי פעם בתולדות העמים" הוא סיים את מאמרו במילים: במכתבו לשגריר בווינה, לורד אוגוסטוס לופטוס (Augustus Loftus), כתב שר החוץ הבריטי ג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון "ההצבעה בסבויה ובניס היא פרסה... אנחנו איננו משועשעים או מושכלים".
הסיפוח הוכרז רשמית ב-14 ביוני 1860. שני הסכמים נחתמו בין הקיסרות הצרפתית השנייה ובין ממלכת פיימונטה-סרדיניה ב-23 באוגוסט 1860, וב-7 במרץ 1861, על מנת ליישב את הנושאים הנותרים בהקשר לסיפוח.
סטארגירל (סדרת טלוויזיה)
סטארגירל (באנגלית: DC's Stargirl) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמת נעורים וגיבורי-על, שנוצרה על ידי היוצר ג'ף ג'ונס, ושודרה בשירות הזרמת המדיה DC Universe וברשת The CW. הסדרה מבוססת על גיבורת-העל באותו השם שנוצרה על ידי ג'ף ג'ונס ולי מודר עבור DC קומיקס, והיא עוקבת אחר קורטני וייטמור, תלמידת תיכון המגלה את המטה הקוסמי שהיה שייך לגיבור העל "סטארמן" ובעזרתו הופכת להיות ההשראה לדור חדש של גיבורי-על שמקימים מחדש את חברת הצדק של אמריקה.
עונתה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור ב-18 במאי 2020. הסדרה משודרת חלקית יום למחרת ברשת The CW, וזמינה גם בפלטפורמות הדיגיטליות של The CW. לקראת עלייתה לשידור של הסדרה, דמויות מהסדרה הופיעו באירוע הקרוס-אובר "משבר בעולמות האינסופיים", קרוס-אובר שביסס את הסדרה כקיימת על כדור ארץ מקביל לכדור הארץ בו מתקיימות סדרות "יקום החץ". ביולי 2020, הסדרה חודשה לעונה שנייה, במקביל להכרזה שהסדרה תעבור לידי רשת The CW כסדרת מקור.
תקציר העלילה
לאחר שתלמידת התיכון קורטני וייטמור מגלה מטה קוסמי רב עוצמה ובמקביל מגלה שאביה החורג, פט דוגן, היה בעברו עוזרו של גיבור-העל סטארמן, היא הופכת להיות השראה לדור חדש של גיבורי על שמקימים מחדש את חברת הצדק של אמריקה.
משני
בנוסף, גם דמותו של סולומון גרנדי, זומבי ענקי וחבר באגודת אי-הצדק של אמריקה. מופיעה באמצעות CGI.
פיתוח
ב-19 ביולי 2018, הוכרז כי שירות הסטרימינג DC Universe הזמין לסדרה עונה ראשונה בת שלושה עשר פרקים. התסריט לפיילוט היה עתיד להיכתב על ידי ג'ף ג'ונס, שגם יפיק את הסדרה לצידם של גרג ברלנטי, שרה שכטר ומליסה קרטר. הסדרה תוארה כ"עיבוד מחודש" לדמותה של סטארגירל.
כתיבה
ג'ונס תיאר את הסדרה כבעלת טון דומה לסרטי שנות ה-80 כמו "אי.טי. - חבר מכוכב אחר" ו"בחזרה לעתיד". הסדרה נפתחת עם מותם של חבריהם המקוריים של חברת הצדק של אמריקה, ומציגה את הדור הצעיר שהתחיל לפעול למען חברת הצדק של אמריקה. ג'ונס אמר כי "הדרך שלהם לא שלמה. הם לא יודעים איפה הם הולכים להיות או מה הם הולכים להיות. וכך, יש כל מיני טעויות שהם יכולים לעשות ובחירות שהם יכולים לעשות, ומי יודע מה יהיה הגורל האולטימטיבי שלהם?... זה מביא להמון כיף והמון טוויסטים בלתי צפויים." ג'ונס רמז לכך שכמעט כל מי שהיה חבר בחברת אי-הצדק בקומיקס יופיע בסדרה, ושהם יהוו השתקפות לחברי חברת הצדק של אמריקה. בריאיון על חברי חברת הצדק הקלאסיים כמו אלן סקוט וג'יי גאריק, ג'ונס כינה אותם "המדינאים הקשישים" וש"מדברים עליהם" ו"מורשתם... מורגשת לאורך כל הסדרה". היו גם "תוכניות לדברים בעתיד". ברק בסינג'ר חשה כי לצ'ארלס מק'ניידר, דוקטור מידנייט המקורי, יהיה "תפקיד משמעותי" במהלך העונה הראשונה, ואילו ג'ונס הוסיף כי העונה תציג את שבעת חיילי הניצחון כקבוצת גיבורי-העל הראשונה לפני חברת הצדק של אמריקה ותחקור את ההיסטוריה של המטה הקוסמי.
ליהוק
בספטמבר 2018, הוכרז כי ברק בסינג'ר לוהקה לדמותה של קורטני וייטמור / סטארגירל. ג'ונס ציין כי תהליך הליהוק לדמותה של סטארגירל היה קשה, ומאות שחקניות נבחנו לתפקיד. על ליהוקה של בסינג'ר, ג'ונס אמר, "מייד... ידעתי שהיא קורטני. יש לה את ההומור, יש לה את ההתלהבות, האנרגיה, האופטימיות המולדת, וברק באמת קולטת את רוחה של סטארגירל." בנובמבר 2018, אנג'ליקה וושינגטון לוהקה לדמותה של בת' צ'אפל / דוקטור מידנייט, איווט מונריאל לוהקה לדמות ה של יולנדה מונטז / ויילדקאט, וכריסטופר ג'יימס בייקר לוהק לדמותו של הנרי קינג / בריינווייב. בחודש שלאחר מכן, ג'וי אוסמנסקי לוהקה לדמותה של פאולה ברוקס / טיגרס, ניל הופקינס לוהק לדמותו של לורנס "קראשר" קרוק / ספורטמאסטר, ונלסון לי לוהק לדמותו של דוקטור איטו / דרגון קינג, חברי חברת אי-הצדק. בינואר 2019, לוק וילסון לוהק לדמותו של פט דוגן / .S.T.R.I.P.E. חודש לאחר מכן, קמרון גלמן לוהק לדמותו של ריק טיילר / איש השעה, יחד עם איימי סמארט שלוהקה לדמותה של ברברה וייטמור, ניל ג'קסון שלוהק לדמותו של ג'ורדן מאקנט / נטיף קרח, טריי רומנו לוהק לדמותו של מייק דוגן, והאנטר סנסון לוהק לדמותו של קמרון מאקנט. בפברואר 2019, ג'ייק אוסטין ווקר לוהק לדמותו של הנרי קינג ג'וניור ומג דה לייסי לוהקה לדמותה של סינדי בורמן.
צילומים
צילומי העונה הראשונה החלו ב-14 במרץ 2019, עם גלן וינטר כבמאי הפיילוט. סקוט פק היה אחראי על צילומי הסדרה. הצילומים התקיימו ברחבי אזור המטרופולין של אטלנטה, כולל: מרייטה, וירג'יניה – היילנד, דולות, לית'ה ספרינגס, דאלאס, כיכר מריטה, ווסט אנד, תיכון ווסטלאק, מרכז אטלנטה למחקר רפואי, תיכון קמפבל, מחוז פאדינג, סמירנה, קניון ארבור פלייס, וינינגס, מייבלטון, והתיכון המחוזי דאגלס.
מוזיקה
ביוני 2019, המלחינה פינאר טופרק חשפה שהיא תלחין את הפסקול עבור הסדרה.
שידור
הסדרה עלתה לשידור בשירות הזרמת המדיה DC Universe ב-18 במאי 2020. במקור, הסדרה התעתדה לעלות לשידור ב-11 במאי 2020. בנובמבר 2019, הוכרז כי רשת "The CW" תשדר כל פרק למחרת יום שידורו המקורי, כאשר כל פרק יהיה גם זמין בפלטפורמות המקוונות של הרשת לאחר שידורו. הסדרה תעלה לשידור ב-"The CW" ב-19 במאי 2020. הסדרה תשודר באיכות 4K Ultra HD ב-DC Universe. הוחלט כי השידור ב-CW יהיה חלקי, כשעד כעשרים אחוז מכל פרק ייחתכו לטובת פרסומות.
עם הפקת עונתה השנייה, הסדרה עתידה להפוך לסדרת מקור רשמית של רשת "The CW".
שיווק
ב-7 בדצמבר 2019, הטיזר טריילר הראשון לסדרה הופץ.
יקום החץ
סטארגירל וצוותה הופיעו בקצרה באירוע הקרוס-אובר "המשבר בעולמות האינסופיים" בינואר 2020, במהלכו נחשף כי סטארגירל שוכנת על ארץ-2 החדש, שנוצר במהלך אירועי הקרוס-אובר. סטארגירל הופיעה בעבר בשלושה פרקים במהלך עונתה השנייה של "אגדות המחר", בגילומה של שרה גריי.
ג'ונס ובסינג'ר התלהבו מהרעיון לקיום אירועי קרוס-אוברים משותפים עם יקום החץ. באפריל 2020, אמר ג'ונס, "כרגע הדאגה העיקרית היא לוודא שהסדרה הזאת נהדרת, שהדמויות האלה נהדרות, שיש להם סיפורים משלהן ושהם יקבלו את זמן המסך הראוי ואת הפרקים הנכונים להתפתח בכוחות עצמם. אז בתקווה שבעתיד נוכל לעשות משהו כיף, אבל העונה הראשונה עוסקת בוודאות בהפיכתה של סטארגירל לסדרה הטובה ביותר שהיא יכולה להיות." בסינג'ר הוסיפה כי כבר התקיימו דיונים ראשוניים על קיום קרוס-אובר עם "הפלאש", ושהיא מקווה שהם יצליחו לקיים קרוס-אובר עם מליסה בנויסט ו"סופרגירל".
בית הכנסת ציון המצוינת
בית הכנסת ציון המצוינת נמצא בחצר גליציה, ברובע המוסלמי של העיר העתיקה בירושלים. בית הכנסת הוקם על ידי יהודים שעלו מגליציה בשנת ה'תרכ"ג 1863 בבית שכור ברחוב חברון בתמיכת האדמו"ר מזידיטשוב, ועבר למשכנו הנוכחי בשנת ה'תרמ"ו 1886, בית הכנסת נחרב במאורעות תרצ"ו ושוקם בשנות ה-80.
עד לחורבן
בשנת ה'תק"צ 1830 החלה עליית יהודי גליציה לירושלים, אז הקימו את הכולל הנקרא כולל אסטרייך גאליצען או כולל חיבת ירושלים לעדת גליציה. בשנת תרכ"ג הקימו את בית הכנסת ברחוב חברון ובשנת ה'תרמ"ו 1886 עברו למבנה שנבנה בתרומת שמואל משה וצפורה מבאלזוב שבפולין, בחצר גליציה הנמצאת מערבית לרחוב חברון ומזרחית לשוק הקצבים ברובע המוסלמי בירושלים. בית הכנסת היה בזמנו השני בשכונה לאחר בית הכנסת זית רענן שהיה הראשון.
בהמשך נקרא בית הכנסת גם דעם קייסערס שול (בית הכנסת של הקיסר) כשהכוונה לקיסר האוסטרי פרנץ-יוזף. על הקשר אילו היה הדוק לדוגמה בשנת ה'תר"ע 1910 ביום חמישי י"ג אב 18 באוגוסט חל יום הולדתו השמונים של המלך פרנץ-יוזף התקבצו אנשים רבים לבית הכנסת בשעה 2 לשעון ארץ ישראל של אז, ומשם יצאו לכותל המערבי לתפילה ולהודיה ולברך הנותן תשועה למלכים על הקיסר הנ"ל.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ר' מנחם מנדל ראבין ממקורבי האדמו"ר מלעלוב ר' דוד'ל בידמן היה החזן שם בימים הנוראים.
בית הכנסת נחרב בשנת ה'תרצ"ו 1936.
השיקום
כיום התפילות בבית הכנסת מתקיימות בנוסח אשכנז ולפי מנהגי הגר"א, כשיטת קהילת אדרת אליהו.
ארמדיל ארוך-אף שעיר
ארמדיל ארוך-אף שעיר (שם מדעי: Dasypus pilosus) הוא מין של ארמדיל מהסוג טטו. הוא אנדמי לפרו. הוא חי ביערות טרופיים לחים הרריים. האיום העיקרי עליו הוא איבוד סביבת מחיה.
אית'ן אלן בראון
אית'ן אלן בראון (באנגלית: Ethan Allen Brown; ) היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו השביעי, כסנאטור מטעמה, וכממונה על היחסים של ארצות הברית בברזיל.
ראשית חייו
אית'ן אלן בראון נולד בעיירה דריין שבקונטיקט. אביו היה רוג'ר בראון, חוואי מצליח שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית. בראון למד עם מורה פרטי והפגין מיומנות בצרפתית, לטינית ויוונית עתיקה. במשך חמש שנים הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתו של אלכסנדר המילטון, וב-1802 התקבל ללשכת עורכי הדין.
קריירה
ב-1803 עבר בראון לסינסינטי, אוהיו. ב-1810 הוא מונה כשופט בבית המשפט העליון של אוהיו, וב-1817 הוא נבחר מחדש. ב-1818 נבחר בראון כמושל אוהיו, וב-1820 נבחר לכהונה נוספת כמושל. הוא התפטר ב-3 בינואר 1822 כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית במקומו של ויליאם טרימבל שנפטר. בבחירות לכהונה נוספות בסנאט ב-1824 הוא הובס על ידי ויליאם הנרי הריסון.
מותו
אית'ן אלן בראון נפטר ב-24 בפברואר 1852, בעת שהשתתף בוועידת המפלגה הדמוקרטית, שהתקיימה באינדיאנפוליס. הוא נטמן בבית הקברות סיידר הדג' שברייזינג סאן, אינדיאנה.
ארנה ארמוס
ארנה ארמוס (באסטונית: Aarne Ermus; נולד ב-14 באפריל 1966) הוא קולונל אסטוני אשר שימש לתקופה קצרה כממלא מקום כמפקד כוחות ההגנה של אסטוניה (מקביל לרמטכ"ל).
ביוגרפיה
ארמוס נולד באביה-פאלואויה ב-14 באפריל 1966. הוא למד בבית הספר הצבאי באומסק והתגייס לצבא האדום. הוא שרת בתחילה כמפקד קבוצת חרמ"ש במזרח הרחוק הרוסי. ב-1989 הוא הועבר לדיוויזיית הטנקים ה-31 שהוצבה בצ'כוסלובקיה. לאחר פירוק ברית המועצות, חזר ארמוס למולדתו אסטוניה והתגייס לכוחות ההגנה שלה. ב-1994 הוא מונה למפקד גדוד קופריאנוב. ב-1996 הוא הועלה לדרגת מאיורקיס ומונה לראש מחלקת התכנון. ב-1999 הוא הועלה לדרגת קולונל-לייטננט ומונה לראש המטה הכללי. ב-30 ביוני 2000 הוא מונה לממלא מקום מפקד כוחות ההגנה של אסטוניה. הוא כיהן בתפקיד עד 21 בספטמבר של אותה שנה אז נכנס לתפקיד טרמו קאוטס. לאחר מכן כיהן כראש אגף המבצעים במשך חמש שנים. בין 2007–2013 הוא כיהן כמפקד מוסדות החינוך הצבאיים.
סיון פחימה
סיון פחימה (נולדה ב-7 בספטמבר 1983 באשקלון) היא כדורגלנית עבר ישראלית, אשר שיחקה בליגת הנשים הבכירה בישראל מאז הקמתה ב-1998 ועד 2017. שיחקה בנבחרת ישראל בין השנים 2001–2009.
קריירה
פחימה נולדה באשקלון ושיחקה כדורגל מגיל צעיר. בגיל 13 הצטרפה לקבוצת הפועל אשקלון לקראת הקמת ליגת הנשים בארץ ושיחקה בה בעונה הראשונה. בתום אותה עונה הציע לה עוזר מאמן הנבחרת ומאמן מכבי חיפה, איסר רביץ, להצטרף לחיפה החזקה. פחימה עברה להתגורר בקריות, הצטרפה לקבוצה כשהיא בת 15 בלבד ושיחקה בה במשך ארבע עונות עד התפרקות הקבוצה בשנת 2003. במהלך העונות האלו זכתה עם הקבוצה באליפות ובשני גביעים.
לאחר התפרקות הקבוצה עברה פחימה למכבי חולון, ושיחקה בה במשך 11 עונות, במהלכן זכתה עם הקבוצה בחמש אליפויות ובשמונה גביעים. בגמר הגביע ב-2009 הצטיינה והבקיעה שלושער.
ב-2014 עברה לשחק שלוש עונות במ.ס. קריית גת וזכתה איתה בגביע המדינה ובאליפות.
לאחר שנה של הפסקה שיחקה בעונת 2018/2019 בהפועל עירוני פתח תקווה מהליגה הלאומית ובסיום העונה פרשה מכדורגל.
מחוץ לכדורגל
משנת 2008 עובדת פחימה בחברת "דלק מנטה קמעונאות דרכים בע"מ", כמנהלת אזור.
בשנת 2018 נולד בנה הראשון, ליאו גבריאל.
ארמדיל ארוך-אף דרומי
ארמדיל ארוך-אף דרומי (שם מדעי: Dasypus hybridus) הוא זן של ארמדיל דרום אמריקאי מהסוג טטו. הוא חי בארגנטינה, בברזיל, בפרגוואי ובאורוגוואי. צבעו אפור-חום, אורכו 25-50 סנטימטר ומשקלו 1.5-2 קילוגרם. יש לו שריון להגנה מפני טורפים הבנוי משבע טבעות. הוא חי במחילות שאותן הוא חופר בעצמו. הוא ניזון בעיקר מחסרי חוליות, אך לעיתים אוכל גם ירקות, קליפות עץ ושורשים.
מארק הויזינחה
קריירה
הויזינחה השתתף ארבע פעמים במשחקים האולימפיים בשנים 1996, 2000, 2004 ו-2008 וזכה בשלוש מדליות. באטלנטה 1996, הויזינחה זכה במדליית הארד. בסיבוב הראשון הוא הפסיד בהחלטת שופטים לג'ון קי-יונג הדרום-קוריאני לאחר שהקרב נגמר בשוויון. הויזינחה נשר לקרבות הניחומים שם ניצח באיפון את סרג' ביוולה אבולו הקמרוני. בשני הקרבות הבאים הוא ניצח שוב באיפון את יוסוואני דספניה הקובני ואת ניקולס ז'יל הקנדי ועלה לקרב על מדליית הארד. בקרב על המדליה הויזינחה התמודד מול אדריאן קרויטורו הרומני וניצח באיפון 2 דקות ו-16 שניות לסיום.
באולימפיאדת סידני 2000, הויזינחה זכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג. בסיבוב הראשון הוא ניצח באיפון את יוסוואני דספניה הקובני לאחר תרגיל סיאו-נגי, בשמינית הגמר הוא ניצח באיפון את בריאן אולסון האמריקאי כשביצע תרגיל טאי-אוטושיסאה-קומי-וואזה. ברבע הגמר הוא ניצח בניקוד קוקה את אדריאן קרויטורו הרומני ובחצי הגמר הוא גבר באיפון על קית' מורגן הקנדי לאחר תרגיל סיאו-נגי מוצלח דקה ו-38 שניות מהפתיחה. בגמר הויזינחה התמודד מול קרלוס הונורטו הברזילאי וניצח באיפון כאשר דקה ו-38 שניות לסיום הוא ביצע תרגיל אוצ'י-מטה-גאשי מוצלח.
באולימפיאדת אתונה 2004, הויזינחה נבחר להיות נושא הדגל של המשלחת ההולנדית בטקס הפתיחה וזכה במדליית ארד אולימפית נוספת. בסיבוב הראשון הוא ניצח באיפון תוך 57 שניות את גרהרד דמפף הגרמני לאחר תרגיל אוצ'י-מטה. בשמינית הגמר הוא הפסיד להוואנג הי-טה הדרום קוריאני ונשר לקרבות בית הניחומים. לאחר שניצח בבית הניחומים את פשמיסלב מתיאשק הפולני בניקוד יוקו, את קית' מורגן הקנדי באיפון ואת אדוארדו קוסטה הארגנטינאי באיפון הוא עלה לקרב על מדליית הארד. בקרב על המדליה הויזינחה התמודד מול וינסטון גורדון הבריטי וניצח באיפון תוך דקה ו-51 שניות כאשר ביצע תרגיל בשם אורה-נגה.
הויזינחה מחזיק במדליית ארד מאליפות העולם (2005). באליפויות אירופה הוא זכה ב-12 מדליות; חמש מדליות זהב (1996, 1997, 1998, 2001 ו-2008), שתי מדליות כסף (2000 ו-2004) וחמש מדליות ארד (1994, 1999, 2002, 2003 ו-2005).
במהלך הקריירה הויזינחה זכה במעל ל-40 מדליות בטורנירים מהסבב העולמי וביניהן מדליות זהב מטורנירי טוקיו ופריז היוקרתיים. כמו כן, הוא זכה עשר פעמים באליפות הולנד. הויזינחה פרש מג'ודו תחרותי ב-8 בנובמבר 2008, כמה חודשים אחרי אולימפיאדת בייג'ינג 2008 ובין השנים 2010–2012 היה המאמן הראשי של נבחרת הנשים של הולנד בג'ודו.
קליי שירקי
קליי שירקי (באנגלית: Clay Shirky; נולד ב-1964) הוא חוקר מוביל בתחום הרשתות החברתיות המקוונות והשפעותיהן הארגוניות, העסקיות והפוליטיות. שירקי כותב בנושאי אינטרנט מאז 1996. בסיסו האקדמי הוא אוניברסיטת ניו יורק. כמו כן הוא כותב בניו יורק טיימס, וב-Wired, ומייעץ לארגונים גדולים. שירקי חבר בוועדה המייעצת של קרן ויקימדיה.
קורות חייו
לאחר סיום תואר ראשון באוניברסיטת ייל בשנת 1986 עבר להתגורר בניו-יורק. שירקי היה לפרופסור הראשון בתחום המדיה החדשה במחלקה לתקשורת במכללת האנטר, שם פיתח תוכנית לימודים לתואר שני באומנויות בשילוב עם טכנולוגיות האינטרנט.
רעיונותיו
ספרו החשוב ביותר פורסם בשנת 2008 ונקרא "הנה באים כולם: ארגונים ללא ארגונים". שירקי מציג עמדה אופטימית מאוד בנוגע לפוטנציאל של הרשת לשנות מציאות פוליטית. הוא טוען, כי מאז שהופיעו כלי תקשורת המונים כמו גוגל, ויקיפדיה ופייסבוק, ההמונים מדברים עם ההמונים, מתארגנים, ויוצאים לפעולה בשטח. זאת ועוד, בזכות רשתות חברתיות עלות שיתוף הפעולה בין בני אדם רבים נעשתה זולה יותר ביחס לעלות התקשורת של ממשלות וארגונים. הירידה בעלות השיתוף והמהירות בה אנשים מתארגנים באמצעות הרשתות החברתיות הדירה את רגליהם של המבנים הארגוניים המסורתיים. שירקי מסביר כיצד שיטות של מיקור המונים ושיתוף פעולה בין חברי רשת חברתית, תוך שימוש בכלי שיתוף ובטכנולוגיות אינטרנט, יכולים לקדם מטרות חברתיות. הוא מצביע על ארבעה שלבי מפתח, על מנת להוציא פרויקט באשר הוא לפועל: שיתוף, שיחה, שיתוף פעולה ופעולה קולקטיבית.
ספרו השני "עודף קוגניטיבי", שיצא לאור בשנת 2010, מהווה המשך לרעיונות אותם ביטא בספר "הנה באים כולם". בספר זה מסביר שירקי, כיצד שעות הפנאי של המערב נוצלו לרב לצפייה בטלוויזיה, אלא שעם פריצתו של האינטרנט אנשים החליפו את מסך הטלוויזיה במסך המחשב - שינוי שהוביל לניצול הזמן הפנוי לטובת פרויקטים משותפים כדוגמת מיזם ויקיפדיה, הפרויקט הקנייתי Ushahidi ועוד.
שירקי מגלה כי, אנשים לא היו מכורים לטלוויזיה בגלל שהם אהבו זאת, אלא בגלל שזו הייתה ההזדמנות היחידה שניתנה להם. בעידן האינטרנט, כך מתברר, גילו האנשים את אהבתם לשני דברים: ליצור ולשתף. השיתוף, לדבריו של שירקי, אינו מתבטא רק בתמונות מצחיקות שאנשים שולחים זה לזה, אלא מביא עמו שיתוף של מאמצים וידע תוך כדי שימוש בטכנולוגיה וברשתות חברתיות, על מנת לבנות פרויקטים שיקדמו את האדם והחברה.
חילוקי דעות
כמה חודשים לפני שפרצה המהפכה במצרים טען מלקולם גלדוול, כתב השבועון "הניו יורקר", שכל הדיבורים על אודות פייסבוק כמחוללת מהפכות חברתיות אינם נכונים. ה"אקטיביזם בפייסבוק לא מגביר את המוטיבציה בקרב אנשים שנדרשים להקריב קורבן אמיתי, אלא מגביר את המוטיבציה לעשות דברים שאנשים עושים כאשר אין להם מספיק מוטיבציה כדי להקריב קורבן אמיתי". מהפכות אמיתיות זקוקות להיררכיה, ארגון וחלוקת משימות ואלו בדיוק מסוג הדברים שרשתות חברתיות, דוגמת פייסבוק, אינן טובות בהן, שכן הן מייצרות מבנה חברתי שטוח: אין מנהיגות מרכזית, אין סמכות ולכן קשה להגיע לקונצנזוס. גלדוול הגיע למסקנה שכדי שאנשים ייצאו לרחוב ויסתכנו במגע עם שוטרים עוינים, במעצר או באלימות, צריך קשרים חזקים – קשרי ידידות של ממש. את הקשרים שיוצרים באמצעות רשתות חברתיות הוא הגדיר כקשרים חלשים. להערכתו, אנשים לא ייצאו לרחוב רק כי מישהו שהם הכירו בפייסבוק אמר להם לעשות את זה. שירקי דחה את הטענות של גלדוול. הוא הסביר כי ישנם גם אנשים שרוח המהפכה מפעמת בלבם והם מוכנים להקריב. מעבר לכך, הדבר המרכזי שפייסבוק מעניקה לאזרחים היא תשתית להתארגנות: היא מאפשרת להמון להיות מתואם.
יבגני מורוזוב, עיתונאי בלארוסי, הביע ספק רב באשר ליכולתה של רשת האינטרנט להשפיע על תהליכי דמוקרטיזציה במדינות דיקטטוריות. יתר על כן, מורוזוב מזהיר מפני השימוש שעלולים לעשות מנהיגים עריצים בטכנולוגיות האינטרנט החדשות על מנת להפיץ תעמולה קיצונית ולרדוף את מתנגדי הממשל, כשם שהדבר נעשה באיראן בזמן "המהפכה הירוקה". בספרו "אשליית הרשת: הצד האפל של חירות האינטרנט", שיצא לאור ב-2011, טוען מורוזוב, כי רשתות חברתיות יוצרות אשליה של חירות, שכן דווקא באמצעותם יכול משטר רודני לטפטף ביתר קלות אידאולוגיה קיצונית. הוא טבע את המונח "ספינטרנט" (Spinternet) כדי לבטא את הספין שממשלות שמתחילות לשלוט באינטרנט עושות לכלי הזה.
הפארק הלאומי בנדינגילו
הפארק הלאומי בנדינגילו הוא פארק לאומי שהוקם ב-1992 בחבל הארץ אקווטוריה, במחוזות אקווטוריה התיכונה ואקווטוריה המזרחית, הנמצאים כיום בדרום סודאן. הפארק נמצא בשטח מיוער בסמוך לנהר הנילוס הלבן, ומשתרע על פני 10,000 קמ"ר.
הפארק ידוע ב"נדידה הגדולה" השנייה בגודלה בכדור הארץ (גדולה ממנה רק הנדידה בסרנגטי) של בעלי החיים שבו כמו מיני אנטילופה שונים, צבי סוף הסוואנה, קובוס שחור-רגל, והוא מהווה בנוסף בית גידול לאוכלוסיות עופות רבות ולבעלי חיים גדולים כגון הג'ירף. הפארק מכיל גם אדמות ביצה שמתפרשות עד מחוז ג'ונגליי. למרות חיות הבר הרבות שחיות בו, נמצא הפארק בזיכיון של החברה הצרפתית הבינלאומית לחיפוש גז ונפט, טוטל.
ב-6 ביולי 2011, שלושה ימים לפני שדרום סודאן התנתקה מסודאן והכריזה על עצמאותה, ראשי המנהל פתחו באופן רשמי את הפארק בטקס גזירת סרט במעמד מושל מחוז אקווטוריה התיכונה ומנהל השלוחה הסודאנית של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי. הפארק הוא אחד מהפארקים הלאומיים המתויירים בעולם וחלק מהכנסותיו מיועדות להקל על העוני הרב ופיתוח שירותים חיוניים שחסרים במדינה.
Ya no me llames
Ya no me llames (באנגלית: Don't call me anymore; בעברית: אל תתקשר אליי יותר) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הארגנטינאית טיני, בשיתוף הזמר-יוצר והמפיק המוזיקלי אווי און דה דראמס. השיר יצא לאור ב-25 במרץ 2020, על ידי חברות התקליטים וורנר מיוזיק גרופ וקינג אווי LLC.
השיר הגיע למקום ה-15 במצעד השירים שבארגנטינה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי לוסיה וילה, לורה וילה, דה קריסטומן, טיני ואווי און דה דראמס והופק על ידי און דה דראמס, שעבד על להיטים של אמנים שונים כמו "", "Love with a Quality" ו-"Follow" של הזמרת-יוצרת הקולומביאנית קרול ג'י וכדומה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-18 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-26 במרץ 2020, יממה לאחר צאתו כסינגל. הקונספט של הקליפ הוא המערב הישן של אמריקה, תוך שבתחילתו ניתן לראות תיבת דואר ואת שם השיר ובהמשך את טיני, כשהיא לבושה בסגנון המערב הפרוע שצוין קודם לכן.
לאופולד לופלר
לאופולד לופלר, (בפולנית: Leopold Löffler; 27 באוקטובר 1827 – 6 בפברואר 1898) היה צייר ריאליסטי פולני של התקופה הרומנטית המאוחרת. הוא היה צייר פופולרי במחצית השנייה של המאה ה-19 כשפולין הייתה מחולקת ותחת שלטון זר.
ביוגרפיה ועבודתו
במשך 30 השנים הבאות גר לופלר מחוץ לפולין, בעיקר באוסטריה, אך גם במינכן ובפריז, שם המשיך את לימודיו באקדמיות המקומיות לאמנות.
גליציה, בה התגוררה משפחתו, הפכה למחוז המזרחי ביותר של האימפריה ההבסבורגית. לופלר החל קריירה מצליחה כאמן, וצייר סצינות קרב עבור הארכידוכס רודולף בין שאר המשימות היוקרתיות. עבודתו זכתה להערכה רבה על ידי אנשי החצר של פרנץ יוזף הראשון מאוסטריה. בשנת 1866 הפך לחבר באקדמיה לאמנויות בווינה. עם זאת, לופלר עזב את בירת האימפריה לקרקוב בשנת 1877, לאחר שהוזמן על ידי יאן מטייקו לכהן כפרופסור בבית הספר לאמנויות יפות. המוסד התרחב בשנת 1873 כמוסד עצמאי להשכלה גבוהה. בין תלמידיו הבולטים היו אמני העתיד של תנועת פולין הצעירה, כולל סטניסלב ויספיאנסקי, ליאון קובלסקי וּויצ'ך וייס.
הוא נפטר בקרקוב ב־6 בפברואר 1898 בגיל 70.
מחלוקת
אף על פי שליאופולד לופלר החשיב את עצמו כתומך גדול בחופש ובריבונות לאומית, לפחות חלק מעבודותיו שצוירו לחצר המלכות האוסטרית מהללות גם את הניצחונות הצבאיים של ההבסבורגים על מדינות פחות ברות מזל.
בשנת 1860 הפיק לופלר ציור זירת קרב עבור הארכידוכס רודולף, שהראה את הקיסר המנצח רודולף הראשון מגרמניה בשנת 1278, שהשמיד את השליט הצ'כי אוטוקאר השני של בוהמיה בקרב על מרצפלד. הקרב הוכרע עקב מתקפה מהמארב, מעשה לא מכובד לפי כללי האבירות.
ההפסד לקח את תקוות החופש הצ'כית במשך מאות שנים.
תיאורים אמנותיים כאלה, המונעים אידאולוגית של ההיסטוריה האימפריאלית של אוסטריה-הונגריה לא תרמו לפופולריות של לופלר בארץ מולדתו תחת שליטה זרה.
שחקן (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גטו דאוגבפילס
גטו דאוגבפילס (ידוע גם כגטו דווינסק) היה גטו שהוקם במעוז של ראש הגשר הצף מעל נהר הדאוגבה, שהיווה חלק ממבצר עתיק ליד דאוגבפילס, העיר השנייה בגודלה בלטביה, בעקבות כיבושה של לטביה על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה בקיץ 1941.
רבים ממעשי ההרג הקשורים לגטו התרחשו ביער פוגליאנקה הסמוך. הוא אמנם ידוע בתור גטו, אולם למעשה היה בו מבצר עתיק שהוסב לבית סוהר על מנת להחזיק יהודים באופן זמני לפני שנרצחו ביער פוגליאנקה. מקומות דומים בשטחי גרמניה נקראו מחנות ריכוז.
תחילת השואה בדאוגבפילס
לפני מלחמת העולם השנייה, דאוגבפילס הייתה מרכזה של קהילה יהודית משגשגת באזור לטגליה, ואחד מהמרכזים החשובים ביותר של התרבות היהודית במזרח אירופה. מרבית יהודי המחוז נספו בידי הנאצים לאחר הכיבוש הגרמני של לטביה.
בקיץ 1941, כ-12,000 יהודים חיו בדאוגבפילס. טור ענק של פליטי מלחמה, ובכלל זה יהודים מליטא וכן חיילי הצבא האדום שהופרדו מיחידותיהם, נעו בצפון מזרח הכביש מקובנה לדאוגבפילס, בבריחה מהצבא הגרמני המתקדם. בדאוגבפילס הפליטים ציפו למצוא ביטחון או אולי לעלות על רכבת לכיוון מזרח. חלק מהפליטים היהודים הצליחו להגיע לגבול הסובייטי, אך שומרי נ.ק.וו.ד. מנעו מהם לעבור. בסופו של דבר חלקם הורשה לעבור, אבל זה היה מאוחר מדי עבור רובם. לאחר כמה ימים של הפצצות אוויריות, הצבא הגרמני כבש את דאוגבפילס ב-26 ביוני 1941, אבל עדיין נלחם בסביבה הקרובה למשך כמה ימים. אש בערה בעיר, שהנאצים מאוחר יותר בחרו להאשים את היהודים בהצתתה.
ב-29 ביוני 1941, בהוראת מפקד המשטרה הלטבית בדאוגבפילס, הוצבו ברחבי העיר שלטים גדולים בגרמנית, רוסית ולטבית, בהם נקראו כל הגברים היהודים מתחת לגיל 60 להתאסף בבוקר בשוק המרכזי. חלקם הועסקו בקבירת גופות של אזרחים וחיילי הצבא האדום שנהרגו בלחימה, ולאחר מכן, בקבירת סוסים מתים. רבים אחרים נאלצו לחפור לעצמם קבר ונרצחו על ספו.
הרג המוני של יהודים בלטביה היה חלק מתוכנית כוללת שפותחה בדרג הגבוה ביותר בממשל הנאצי. חלקים מהתוכנית יושמו כבר במדינות אחרות, כגון שרפת בתי כנסת (גרמניה) וגטואיזציה (פולין). לטביה הציגה פיתוח חדש בשואה - יישום של הרג המוני מייד עם כיבושה של המדינה.
האס דה ניסה לעורר רגשות אנטישמיים אצל המקומיים הלטבים, באילוץ יהודים לחפור קברי אחים של לטבים שנרצחו על ידי הנ.ק.וו.ד. בזמן הכיבוש הסובייטי, שהחל ביוני 1940. זה היה חלק מתוכנית כוללת שלהם לשייך את היהודים עם הקומוניזם והרוסים, שלא היו פופולרים בלטביה. בהוצאות להורג הראשונות, שומרים לטביים נהגו לשאול את היהודים הממתינים למותם, האם ברצונם לשיר "קטיושה", שהיה שיר פטריוטי רוסי. האשמת היהודים בהיותם קומוניסטים ובהצתת דאוגבפילס החלה לחלחל. כך למשל עיתון בדאוגבפילס (Daugavpils Latviešu Avize) פרסם מאמר מערכת, שתאם את המאמץ הגרמני להאשים את היהודים בזוועות הקומוניזם:
ב-28 ביוני 1941, יומיים לאחר נפילת דאוגבפילס, הנאצים אספו את היהודים בבית הכנסת, ולאחר מכן הוציאו אותם וירו בהם. יהודים אחרים נרצחו באופן אקראי כשהתהלכו ברחוב. למחרת, הצבא הגרמני החל לרכז את הגברים היהודים של דאוגבפילס ולהכפיף אותם לטרור, השפלה וכליאה בתנאים אכזריים וצפופים. ניצולים דיווחו: "הם היו תופסים יהודים ברחובות דווינסק ולוקחים אותם לבית הסוהר שבו הם היו מתייסרים קשות. הם נאלצו לשכב על הקרקע ולקפוץ שוב, ומי שלא יכול היה לעשות זאת מספיק מהר נורה.
משטרת העזר הלטבית שמרה על בית הסוהר שבו הוחזקו הגברים היהודים. העבודה הפכה לקשה מנשוא, כי האסירים נאלצו, פשוטו כמשמעו, לעבוד עד מוות. משימה אחת כללה גלגול בלוקים ענקיים של אבן לראש גבעה, אחרת כללה סחיבת קורות כבדים מספר קילומטרים. שומרים גרמנים פגעו באסירים בשוטים כרצונם.
היהודים החלו להיות מוגבלים יותר ויותר. הם נצטוו ללבוש את הטלאי הצהוב והנאצים אסרו עליהם להשתמש במדרכות אלא לרוץ באמצע הכביש, אסרו עליהם לדבר עם מי שאינו יהודי, ולקרוא עיתונים.
טבח פארק הרכבת
ב-7 ביולי 1941, משטרת לטביה עצרה 1,250 אנשים, בהם 1,125 יהודים, והחזיקה בהם בבית הסוהר המרכזי בדאוגבפילס. מבין ארבעת מעשי הטבח שהתרחשו בדאוגבפילס, שניים התרחשו בפארק מסילת הרכבת המכונה גם "הגן של עובדי הרכבת", אחד בשטח האימונים הצבאי, ואחד ליד בית הקברות מצפון לעיר.
סידני אוונס, ניצול טבח פארק הרכבת, נתן את תיאורו לטבח: ב-8 ביולי 1941, הגרמנים אלצו מספר יהודים לחפור תעלות בפארק המסילה. ביום שלמחרת, ב-9 ביולי 1941, החל הגרמנים לירות ביהודים ולדחוף את הגופות לתוך התעלות. את הרעש של היריות, שהתרחשו במרווחי זמן קבועים, אפשר היה לשמוע בעיר. השומרים במבצע הזה היו לטבים והמפקחים היו גרמנים. קצין גרמני אחד זמזם את השיר הנודע "פולקת חבית הבירה" כשהוא יורה באנשים בחלק האחורי של הראש. הגרמנים מילאו את כל התעלות שנחפרו בגופות של האנשים שנרצחו ב-9 ביולי, אבל עדיין היו הרבה אנשים שהם התכוונו להרוג. בסופו של ההרג, הניצולים הועסקו בחפירת קברים חדשים ובכיסוי האדמה על הגופות בחפירות הקודמות. למחרת, ב-10 ביולי 1941, ההרג התחדש. חיים קריצקי, ניצול נוסף, דיווח על מה שהתרחש ביום זה בבורות:
קריצקי ניצל כשלגרמנים התברר שטעו בחישוב מספר הגופים שהם יכולים למקם בבורות, ולא היה יותר מקום בתעלות. הם הורו ליהודים שנותרו לכסות את הבורות. כל מי שלא עבד מספיק מהר כדי לכסות את הגופות נצטווה לשכב עליהם ונורה על ידי הקצין הגרמני, שצרח עליהם "יותר מהר, יותר מהר", והשתולל בהיסטריה. מספר ההרוגים אינו ברור. לוינס טען שאלפים נהרגו. הגרמנים דיווחו ב-11 ביולי על 1,150 יהודים שנרצחו. הגרמנים הפרידו מאוחר יותר את אלה שזיהו את עצמם כבעלי מלאכה, כגון נגרים, מאנשי המקצוע. כמה מבעלי המלאכה הוחזקו בחיים במשך זמן מה, אבל אנשי המקצוע נרצחו מייד.
הקמת הגטו
הקמת הגטו החלה ב-18 ביולי 1941, כפי שאושר על ידי פרנץ ולטר שטאלקר, מפקד האס-דה באזור הכיבוש אוסטלנד: "בחודש יולי, לאחר שהגל הראשוני של הירי שכך, הגרמנים והמקבילים הלטביים המקומיים ריכזו 14,000 יהודים מדאוגבפילס ומאזורים מרוחקים של לטגליה ודחסו אותם לתוך המבצר העתיק, 'המצודה' בדאוגבפילס".
ב-25 ביולי 1941, הגרמנים הוציאו צו שעל כל היהודים לעבור למחרת לתוך הגטו. בנוסף לכל יהודי דאוגבפילס שהתאספו, צעדו לתוך המבצר יהודים מליטא ומהאזור שמסביב לדאוגבפילס. חלקם נאלצו ללכת עד 50 קילומטרים. השומרים הלטביים אכפו פקודותיהם על ידי הכאת העובדים עם שוטים ארוכים. ניצולת הגטו פאולה פרנקל-זלצמן תארה את הסצנה: "ביום שלישי בערב שמענו צעקות ממרחק. הצעקות התקרבו יותר ויותר עד שהבנו שמדובר בצעקות של יהודים מעונים. למחרת גיליתי שלתוך הגטו נאספו היהודים שנותרו מכל הכפרים בסביבה ומכל הדרך לריגה. נאמר לאוכלוסייה הלטבית שהם כבר לא יראו יהודים, אפילו לא במוזיאון...".
זאובה, המפקד הגרמני של גטו דאוגבפילס, בלט באכזריות הקיצונית שלו. הוא הוציא להורג אנשים שהפרו את הכללים שלו, במיוחד רבים מאלה שהבריחו מזון. ההוצאות להורג נערכו מול כל האסירים בכיכר הפנימית של הגטו, על מנת להפחיד ולהשפיל אותם.
השתתפות לטבים מקומיים במעשי ההרג בדאוגבפילס הייתה תחילה מינימלית, אך אחרי שבועיים של הכיבוש הגרמני היא הפכה לנרחבת. יחידת אס-דה לטבית הוקמה בדאוגבפילס, כמו גם יחידה של משטרת העזר הלטבית. ארגונים אלה רדפו, הגבילו ובסופו של דבר הרגו את יהודי גטו דאוגבפילס, אם כי לצורך ההרג הגדול, הובא מריגה קומנדו ארייס הידוע לשמצה.
ההכנות
פעולות ירי המוני המשיכו ברציפות באזור דאוגבפילס בסוף יולי, כאשר הוקם הגטו, עד סמוך לסוף אוגוסט. ב-27 ביולי 1941 אלפי אנשים נדחסו לתוך המצודה העתיקה הקטנה, שלא היו בה כמעט מתקנים סניטריים ולא אוכל. ביום 1 באוגוסט, המשטרה היהודית הודיעה כי הוכן מחנה חדש, לא הרחק מהגטו, ועל היהודים שלא היו תושבי דאוגבפילס לאסוף את חפציהם ולעבור לשם. לדברי פרנקל-זלצמן:
אנשים רבים היו להוטים לעזוב. טור של 2,000 אנשים יצא תחת שמירה של משטרת העזר הלטבית. כמה ימים לאחר מכן, אולי ב-6 באוגוסט 1941, הוצעה הצעה דומה לכל ההורים עם ילדים קטנים.
הרצח ביער פוגליאנקה
במקום ללכת למחנה חדש, האסירים הוצעדו לקבוצה של קברים שהוכנו בשטח אימונים של הצבא הלטבי לשעבר ביער פוגליאנקה. גרמנים ולטבים דחפו אותם לבורות ירי שנחפרו בעבר וירו בהם. תינוקות לא נורו, אלא פשוט נזרקו לבור ונקברו חיים. כיסוי העפר שנערם על הקברים היו דק למדי, ושני נערים שנפצעו קל בלבד והיו בחלק העליון של הגופות, חפרו את דרכם החוצה ונמלטו מהמקום. שימוש בשטח מיוער כדי להסתיר את מעשי הרצח, היה אופייני לפעולות ההרג ההמוני של הנאצים. בשבועות הראשונים של אוגוסט 1941, האס דה ערך "בחירות" נוספות בגטו, בחירה מי יחיה ומי ימות. היו גם פעולות גדולות ב-18 וב-19 באוגוסט. מרבית האמהות, הילדים, הקשישים והחולים נאספו ונורו. התבצע גם טבח של 400 ילדים מבית היתומים. מי שנבחר לעבודה על ידי הגרמנים, נדרש למסמך הידוע בשם "שיין". בעוד מסמך זה לא היה ערובה להבטיח בהכרח אי שילוח לירי, חוסר במסמך היה מבטיח כמעט בוודאות מוות.
החיים בגטו
דאוגבפילס לא דמה לגטאות אחרים, במובן של אזור בתוך עיר המותאם אישית ליהודים. זה היה בית כלא מאולתר ליהודים, כדי להחזיק בהם עד שיוכלו לחסלם. היהודים הקימו מועצה משלהם של כ-12 אסירים, מעין יודנראט שהורכב ברובו מאנשי מקצוע ואנשים ידועים, על מנת לנהל את ענייניו הפנימיים של הגטו, שבתחילה מנה יותר מ-14,000 איש. מישה מוסנזון, מהנדס, היה מנהיגם. חלק מההכנסות מעבודתם של האסירים הוקצו למועצה היהודית.
בגטו הופרדו גברים ונשים. פועלים מיומנים שוכנו בנפרד וקיבלו טיפול טוב יותר, כולל מנות טובות יותר של מזון. הנאצים ניצלו את האסירים בגטו לעבודה, אולם היו גם מקרים בודדים של עזרה. למשל, שני חיילים גרמנים, מודעים לכך שהאס-דה מוציא להורג יהודים שלא היה להם עבודה, העמידו פנים שקבוצה בת 30 יהודים דרושים להם לעבודה ובכך הצילו, לפחות לזמן מה, את חייהם. אוונס תיאר את המצב מנקודת מבטו כיהודי שהורשה לעבוד כעובד מיומן:
השלטונות הגרמנים, פעמים רבות בסיוע המשטרה היהודית, אכפו את המשמעת בגטו בתליית אנשים שנתפסו כמפרים את הכללים הרבים שלהם, כפי שהעידה אחת האסירות:
הטבח בנובמבר 1941
בסוף ספטמבר 1941, רצחו הנאצים כ-30,000 יהודים בלטביה, בעיקר בעיירות קטנות. שלושה מרכזי אוכלוסייה גדולים של יהודים נותרו עדיין, בריגה, לייפאיה ודאוגבפילס. מ-8 עד 10 בנובמבר 1941, הגרמנים הוציאו להורג את רוב היהודים שנותרו בגטו דאוגבפילס, בסביבות 3,000 איש. הירי במקרה זה, של כ-3,000 בני אדם, בוצעו על ידי קומנדו ארייס תחת פיקוח גרמני. ייתכן שנועד לשמש כהכנה לטבח יער רומבולה ליד ריגה בסוף נובמבר ותחילת דצמבר, שהיה גדול הרבה יותר בהיקפו.
ניצול שעבד בבית החולים בגטו תיאר את הטבח:
כמה אסירים ניסו לשרוד בהסתתרות במספר מקומות, כולל בבית השימוש, בבארות בתוך המצודה העתיקה. בארבעת החודשים הבאים הוסתרו יהודים בבית החולים על ידי האחיות, תוך סכנת מוות לעצמן. מיולי עד נובמבר 1941, הנאצים הרגו לפחות 15,000 יהודים בדאוגבפילס. בגטו נותרו רק כ-900 איש אחרי הירי בנובמבר.
בעקבות הטבח בנובמבר, מספר יהודים עם אשרות עבודה הוצבו מחוץ לגטו במבצר הגדול יותר, המכונה לעיתים המצודה, בצד הצפוני של נהר דווינה. כאן הם ביצעו שירותי עבודה שונים עבור צבא גרמניה. אף על פי שמזונם היה מועט, הם טופלו טוב יותר מהיהודים שנכלאו בגטו, כיוון שהמצודה הייתה תחת שליטת הצבא הגרמני, כשיחידות משטרת עזר לטביות לא נראו במקום.
חיסול הגטו ב-1 במאי
על פי אוונס, שהיה במצודה ושמע את הסיפור כמה ימים לאחר מכן:
אכזריות יוצאת דופן ליוותה את הרג ה-1 במאי. בין היתר, הנאצים איתרו ילדים בוגרים בגטו, העמידו אותם מול הקיר וירו בהם.
העברה לקייזרוואלד
בסוף חודש אוקטובר 1943, היו עדיין כמה יהודים שעבדו עבור הצבא הגרמני ושוכנו במצודה. ב-28 באוקטובר 1943, הנאצים ויחידת העזר הלטבית אספו את האנשים האלה והעבירו אותם למחנה הריכוז קייזרוואלד. בשלב זה, חלק מהיהודים הצליח למצוא או לקנות נשק, ונעשתה התנגדות לפעולה זו. אחרים הרגו את בני המשפחה שלהם, ולאחר מכן את עצמם כדי למנוע את המוות הצפוי על ידי הגרמנים. כמה ברחו או התחבאו, עם עזרה של לפחות שני חיילים גרמנים. מספר קטן מאוד (כ־26 בסך הכל) הורשו להישאר במצודה לבצע את העבודה עבור הצבא הגרמני. ב-4 בדצמבר 1943, המשטרה הלטבית עצרה את היהודים האחרונים האלה, כשהם משאירים רק שלושה ניצולים שהיו עדיין במחבוא במצודה.
אמדן הקורבנות
מספרם המדויק של הקורבנות אינו ברור. לוינס מעריך כי מתוך 16,000 היהודים שחיו בדאוגבפילס כשהעיר נפלה לידי הגרמנים, רק 100 שרדו את הכיבוש הנאצי. הוא לא עשה הבחנה בין מעשי ההרג הראשונים, הגטו ומחנה ריכוז קייזרוואלד. פרופסור אזרגאיליס חישב כי כ-28,000 יהודים חיו בדאוגבפילס ומחוז לטגליה כאשר הכיבוש הנאצי החל. מתוכם הנאצים הרגו כ-20,000, מהם 13,000 נהרגו בדאוגבפילס, ו-7,000 בעיירות הקטנות במחוז.
ריכוך ארטילרי
שלבים
השלבים בריכוך הארטילרי משתנים לפי שלב התמרון הצבאי וקצב האש הארטילרית המונחתת אל היעד ועל היעד. שלבי הריכוך הארטילרי הם לפי הסדר הבא:
טיווח
ירי לטיווח המטרה - הוא ירי ארטילרי תוך ביצוע תיקוני אש והגעה לדיוק כזה המבטיח בהמשך, ירי לתוך המטרה בשלבים הבאים לקראת ההתקפה. הטיווח מבוצע על ידי קצין המוסמך לכך בכוח התוקף (מפקד הכוח או הקש"א), מעמדות רחוקות הצופות אל היעד.
הטרדה ואש מכינה
התארגנות לקראת הסתערות וניהול אש רתק מרחוק (אל היעד). טפטוף בקצב הטרדה על היעד. מיועד בדרך כלל כשמו - להטריד ולהפריע לאויב להגן על מעוזו ולמנוע ממנו לזהות את כוונות היריב, וכן את עיתוי ההתקפה וההסתערות המדויקים.
שיתוק
ניהול אש ותנועה אל היעד תוך חיפוי מטווחים רחוקים והורדת הראשים של האויב. נועד למנוע מהאויב להיערך להגנה ולזהות את מאמצי הכוח התוקף, שהעיקרי בהם הוא ההגעה אל היעד.
השמדה
המשך תנועה והסתערות אל היעד, הורדת ראשים, השמדה תוך הסבת מקסימום נפגעים לאויב, וקצב מקסימלי עד להגעה לטווח הביטחון. כל זאת תוך מניעה מהאויב להיערך להגנה ומניעת זיהוי המאמצים ביניהם המאמץ העיקרי.
על היעד
חדל אש בטווח ביטחון על מנת למנוע פגיעה מאש כוחותינו. בשעת הקרב, טווחי הביטחון בדרך כלל קצרים יותר מאלה הנהוגים בשעת האימונים.
זליכה שיהאבי
זליכה שיהאבי (1903–1992) הייתה מנהיגת נשים מוסלמית ממזרח ירושלים.
ביוגרפיה
שיהאבי נולדה בשנת 1903 בירושלים לאיצהאק שיהאבי, מהמשפחות הידועות בירושלים. היא למדה בבית ספר של אחיות ציון. בשנת 1929 השתתפה בייסוד הסניף הירושלמי של התאחדות הנשים הערביות ובשנת 1937 מונתה לראש הסניף הירושלמי, עמדה בה החזיקה עד מותה ב-1992. באותה תקופה התפצלה תנועת הנשים לשניים, ושיהאבי שהייתה מזוהה עם משפחת חוסייני, עמדה בראש התאחדות הנשים הערביות שהייתה יותר פוליטית וחתרה לשיתוף עם ארגוני נשים ערביות במדינות אחרות. בשנת 1944 אמרה שיהאבי שנשים פלסטיניות לא תדרושנה זכויות מעבר למה שמותר על פי הקוראן, וכי טרם הגיע הזמן לדרישת זכויות פוליטיות לנשים.
בשנת 1953 לא הורשתה על ידי השלטונות הירדניים להשתתף בוועידה של התאחדות הנשים, אלא אם תסכים להשתתף כנציגת ממלכת ירדן. בתור פרו נאצרית הייתה שיהאבי בעימות עם השלטונות הירדניים. בשנות ה-60 ניהלה את הסניף לאם ולילד במזרח ירושלים. בשנת 1964 הייתה בוועדה המכינה של המועצה הלאומית הפלסטינית. ביולי 1965 ישבה בראש קונגרס של ההתאחדות הכללית של נשים פלסטיניות במזרח ירושלים. אולם שיהאבי גרסה שאין לערב את ארגוני צדקה בפעילות פוליטית גלויה מדי ולאחר זמן הפסיקה לעמוד בראש ההתאחדות הכללית של נשים פלסטיניות שהייתה מזוהה עם אש"ף.
לאחר מלחמת ששת הימים השתתפה שיהאבי בארגון הפגנות נשים, והפיצה תעמולה נגד היחס של השלטונות הישראליים לפלסטיניים. ב-6 בספטמבר 1968 גורשה על ידי שלטונות ישראל לממלכת ירדן, בטענה שהיא ארגנה הפגנות אלימות נגד ישראל ושארגונה העביר כספים למחבלים. מיד לאחר גירושה החלו חמדי כנען, ראש עיריית שכם, והמשוררת פדווא טוקאן בפעילות להשבתה לירושלים. לאחר כחודשיים, באמצע נובמבר 1968, הושג הסדר על פיה שיהאבי התחייבה להימנע מהפרת החוק והסדר הציבורי והורשתה לשוב לירושלים.
שיהאבי מעולם לא נישאה ובמותה הותירה אחריה את בית משפחת שיהאבי שהיה לקונסרבטוריון במזרח ירושלים.
נאוה ביק
נאוה אדלר - ביק (נולדה ב-30 ביולי 1948) היא מפיקת הצגות ילדים ונוער ישראלית.
קורות חיים
נולדה בתל אביב ולמדה בגימנסיה הרצליה. ב-1972 קבלה תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, בפקולטה למדעי הרוח בחוג לספרות ובחוג לאומנות התיאטרון.
ב-1973 קבלה תעודת הוראה בפקולטה לחינוך באוניברסיטה העברית. ב-1977 סיימה מסלול לחינוך יוצר ודרמה יוצרת בסמינר הקיבוצים.
היא החלה לעסוק בתיאטרון ילדים משנת 1981 בתחילה בהוראת תיאטרון לילדים טעוני טיפוח כולל הפקת הצגות וחינוך לתיאטרון במסגרות חינוך.
ב-1991 הקימה את תיאטרון "נאוה הפקות" ושמשה בו כמנכלי"ת ומנהלת אמנותית. התיאטרון החל את דרכו כחברת הפקות קטנה והפך עם השנים לתיאטרון יוצר, איכותי ומוביל בישראל. במסגרת התיאטרון הופקו עשרות הצגות תיאטרון ותיאטרון –מחול איכותיות לילדים עם מיטב היוצרים. התיאטרון בהקמתה ובניהולה העסיק לאורך השנים עשרות רבות של יוצרים, שחקנים, מחזאים, במאים, תפאורנים, מעצבי תלבושות, מוזיקאים, כוריאוגרפים ותאורנים. תיאטרון עטור פרסים, אשר ייצג את מדינת ישראל בפסטיבלים שונים בעולם מטעם אסיטז' . ביק יצרה שיתופי פעולה עם תיאטראות ילדים מקצועיים והפקות משותפות (כגון תיאטרון אורנה פורת, תיאטרון ארצי לנוער ועוד) מתוך רצון לקדם את התחום. במהלך השנים הוצגו הצגות התיאטרון בפסטיבלי ילדים שונים. כן ייצגה את ישראל בקונגרסים בינלאומיים מטעם הנהלת אסיטז'. כגון בדנמרק, גרמניה, אוסטרליה, פולין ועוד.
משנת- 1994 ועד היום – חברת הוועד המנהל בארגון אסיטז' ישראל.
ב-1996 יזמה הקמת עמותת א.ל.ה- עמותה לתיאטראות ולאומנויות הבמה לילדים ונוער. עמותה המאגדת בתוכה את התיאטראות הנתמכים בארץ ועוזרת לקידומם. חברת הנהלה מיום הקמת העמותה. כיום מכהנת כיו"ר עמותת א.ל.ה.
ב-1998 קבלה פרס הצילינדר הנודד על שם זאב יוסיפון על ידי אמנות לעם לתיאטרון על "הצטיינות בהפצת האמנות ביישובי הפריפריה".
ב-2000 הקימה עמותה ציבורית בשם "העמותה לטיפוח תרבות לילדים ונוער" שבמסגרתה יזמה פרויקטים ציבוריים תרבותיים בתחום התיאטרון לילדים ונוער והפיקה הפקות בעלות תכנים חברתיים למגוון רחב של שכבות גיל הילדים.
ב-2009- שופטת בפסטיבל הצגות הילדים בחיפה.
ב- 2020 הוענק לה פרס מפעל חיים מטעם ארגון אסיטז'.
משפחה
נשואה לישעיהו (אישי) ביק ולהם שלוש בנות ובן. בתה, השחקנית טלי ביק, נשואה למוזיקאי אריאל קשת, בנם של יונה אליאן וששי קשת.
פרסים
1996- "הקץ של העץ"- מחזה- יענקל'ה יעקובסון. בימוי- דניאלה מיכאלי - מקום ראשון בתחרות בפסטיבל חיפה.