cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דגני בוקר
הדגנים נמכרים לרוב באריזות קרטון משפחתיות של 500, 750 גרם או קילוגרם אחד. לרוב, דגני פרימיום נמכרים באריזות קטנות יותר. ישנן גם אריזות אישיות, המכילות מנה יחידה, כדי לאפשר לקחת את ארוחת הבוקר לעבודה או ללימודים. אריזות כאלו ניתנות לעיתים גם בארוחת בוקר בטיסות. קופסאות הדגנים מציגות מידע תזונתי מפורט - פירוט כל המרכיבים וכל הערכים התזונתיים של המוצר, ולעיתים גם הסבר על חשיבותם של הוויטמינים והמינרלים המצויים בדגנים.
עקב המודעות הגוברת לסוגיות בריאותיות, יצרנים רבים משווקים כיום גרסאות מופחתות סוכר של מותגים פופולריים.
אנז'לה אטבקיאן
אנז'לה אטבקיאן (בארמנית: Անժելա Աթաբեկյան נולדה ב-11 באפריל 1938 בירוואן) היא נגנית קאנון, מוזיקולוגית, והיסטוריונית של האמנות. זוכת פרס "אמן העם" של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית (1986). פרופסור בקונסרבטוריון של ירוואן (2003).
ביוגרפיה
אנז'לה אטבקיאן נולדה בירוואן, בת לבית אטבקיאן, משפחת אצולה ארמנית עתיקת יומין. בשנת 1955 אטבקיאן סיימה לימודיה במכללת ירוואן למוזיקה על שם רומן מליקיאן, ומאוחר יותר גם למדה בקונסרבטוריון קומיטאס של ירוואן.
בין השנים 1956 ל-1993 היא הייתה הסולנית אנסמבל כלי הנגינה העממיים של חברת הטלוויזיה והרדיו הארמנית. בין 1959–2000 היא לימדה במכללת ירוואן למוזיקה, ומאז 1983, בקונסרבטוריון.
אטבקיאן ליקטה וערכה שני מדריכים מתודולוגיות למוזיקה. ב-1972, היא ייסדה את ההרכב הווקאלי-אינסטרומנטלי "האחיות אטביקיאן", וב-2012 היא הייתה חברה מייסדת של העמותה "אחדות מיליק".
מרכז הליכוד
מרכז הליכוד הוא המוסד העליון של מפלגת הליכוד, הרשאי להחליט בכל ענייני התנועה בין ועידה לוועידה. בין השאר, מוסמך המרכז לשנות את חוקת המפלגה. המרכז הוא הגוף הסמכותי בין ועידה לוועידה.
מרכז הליכוד, נכון לשנת 2022, הוא המרכז הרביעי מאז הקמת הליכוד. קודם להקמת הליכוד היה מרכז חירות.
הליכוד הוא הסניף הישראלי של הליכוד העולמי ולכן חברי המרכז חברים בהסתדרות הציונית העולמית. המרכז בוחר את נציגיו כצירים בהסתדרות העולמית.
הליך הבחירה
חברי הליכוד שצברו וותק של שנה וחצי מהתפקדותם למפלגה זכאים לבחור את הנציג המקומי. מדינת ישראל מחולקת לערים ולמועצות שהם סניפי הליכוד, לכל סניף ניתנים מספר נציגים על פי כמות בעלי זכות ההצבעה הרשומים במקום. בבחירות הבוחר מסמן מספר מועמדים לתפקיד חברי מרכז מטעם הסניף וכן את חברי מועצת הסניף. למרכז נבחרים אלו שזכו במספר הקולות הרב ביותר עד מילוי מכסת הנציגים של הסניף.
ועידת הליכוד
בזמן התכנסותו הראשונית של המרכז לאחר בחירתו נקרא מוסד זה ועידת הליכוד. בזמן זה ניתן לקבוע חוקים בהליך פשוט ביחס להמשך הן מצד הרוב הדרוש והן מצד הליך כינוס החברים.
כהונת המרכז
במרכז חברים כ-3,700 צירים המורכבים מחברי ליכוד שנבחרו בבחירות בסניפי התנועה בערים ומצירים מתוקף תפקידם. לאחר תקופת ועידת הליכוד המרכז ממשיך לפעול עד בחירת מרכז חדש ולקיום ועידה נוספת. המרכז רשאי ברוב של חבריו לשנות החלטה שנתקבלה בוועידה. החלטות המרכז נותרות בתוקף במהלך תקופת כהונתו, ומובאות לאשרור בוועידה הבאה לאחר קבלתן. אם הוועידה אינה מאשרת את תוקף החלטות המרכז היוצא, הן פוקעות.
עד 2006 היה המרכז אמון על בחירת חברי הכנסת של התנועה, אולם מספר שבועות לפני הבחירות הכלליות ב-2006 בחר המרכז לקבל את הצעתו של היו"ר דאז, בנימין נתניהו, ולשנות את חוקת התנועה כך שהסמכות לבחירת הח"כים תועבר למתפקדים. חברי המרכז בוחרים את תאריך ההצבעה לראשות התנועה ולהרכבת הרשימה, וכן החלטה על התקשרות של מפלגת הליכוד עם גוף פוליטי אחר דורשות החלטת מרכז ברוב קולות.
בתנועת הליכוד כ-118 אלף מתפקדים נכון לשנת 2019. מתפקדים אלו בוחרים את יו"ר התנועה ואת הרכב הרשימה.
לפי חוקת הליכוד, המרכז צריך להתכנס מדי שישה חודשים ולפחות פעם אחת בשנה.
כיום יו"ר המרכז הוא חיים כץ.
סנטרם (ברזיל)
סנטרם (בפורטוגזית: Santarém; מבוטא "סַנְטָרֵיְין") היא עיר במדינת פארה שבצפון ברזיל, בסמוך לשפך נהר טפז'וס לאמזונאס. זוהי העיר החמישית בגודלה לאורך האמזונאס, אחרי מנאוס, בלם, איקיטוס (שבפרו) ומקאפה, ובשנת 2011 התגוררו בה כ-297 אלף תושבים.
היסטוריה
העיר נוסדה ב-22 ביוני 1661, והייתה העיר השנייה שהקימו הפורטוגלים בצפון ברזיל, אחרי בלם. היא נקראה בתחילה אלדיאה דוס טפז'וס (Aldeia dos Tapajós, "כפר טפז'וס"). בשנים הבאות הגיעו לאזור מיסיונרים ישועים, שהחלו לפעול בקרב התושבים האינדיאנים באזור. ב-1697 הושלמה בניית מבצר לשם הגנה על היישוב. מבצר זה אינו קיים עוד. ב-14 במרץ 1758 העניק לה מושל גראו פארה מעמד של עיירה, ושמה שונה לסנטרם, על שם העיר סנטרם שבפורטוגל. ב-24 באוקטובר 1948 הוכרזה כעיר.
מיקומה של סנטרם, במפגשם של שני נהרות המהווים עורקי תחבורה חשובים, ובאמצע הדרך בין מנאוס לבלם, הפכו אותה למרכז כלכלי ותעבורתי חשוב. עיקר כלכלתה מבוססת על מסחר ושירותים, ואולם יש בה גם תעשייה (בעיקר עץ ומוצריו ומוצרי מזון המבוססים על תוצרת חקלאית ודגים). בסביבתה של העיר גידולים חקלאיים רבים כאורז, סויה ומניהוט מצוי.
העיר מהווה גם יעד תיירותי, בשל מספר מוקדי משיכה לתיירים המצויים בסביבתה. בתחום שיפוטה נמצאת העיירה אלטר דו שאו הידועה בשל חוף הנהר שלה, המזכיר במראהו חוף ים. חופים נוספים מצויים הן לאורך נהר האמזונאס והן לאורך נהר טפז'וס. סנטרם היא גם שער הכניסה ליער הלאומי טפז'וס, המשתרע על פני כ-5,450 קמ"ר ולפארק הלאומי אמזוניה, המשתרע על פני 9,940 קמ"ר. במרחק הפלגה של שעות ספורות מהעיר מצויות העיירות מונטה אלגרה, שבסמוך לה ציורי הסלע הקדומים ביותר שנמצאו בברזיל, והם בני כ-11 אלף שנים, ואלנקר, שבסביבתה מפלים מרשימים ותצורות סלע נאות.
פרט לנמל, משרת את סנטרם גם נמל התעופה סנטרם-מאסטרו וילסון פונסקו, בו פועלות חמש חברות תעופה המקיימות טיסות סדירות לערים שונות בברזיל. כבישים מחברים את סנטרם עם כמה מהערים הסמוכות לה, וכביש 163 מחבר אותה עם העיר קויאבה, 1,780 ק"מ דרומית ממנה. עם זאת, רק 44% מהכביש סלולים, ובעונה הגשומה הדרך בלתי עבירה עקב הבוץ.
פרנק בלאק
פרנק בלאק (אנגלית: Frank Black; נולד ב-6 באפריל 1965) הוא אחד משמות הבמה של המוזיקאי האמריקני צ'ארלס תומפסון, הידוע כזמר, הגיטריסט וכותב השירים העיקרי של להקת הפיקסיז. לאחר פירוק הלהקה, התחיל בלאק בקריירת סולו שזכתה להצלחה ביקורתית מסויגת ולהצלחה כלכלית מועטה.
סולן הפיקסיז
למרות התקופה הקצרה שבה פעלה הלהקה, והעובדה שהוציאה רק ארבעה אלבומים באורך מלא, היא הפכה לאחת מלהקות הרוק המשפיעות ביותר של שנות השמונים והתשעים של המאה העשרים.
הלהקה התפרקה ב-1993 עקב מתחים וחילוקי דעות, בעיקר בין פרנסיס ודיל. דיל החלה לאחר מכן בקריירת סולו מצליחה, בלהקה משלה בשם הברידרז. לאברינג וסנטיאגו הקימו יחד את להקת The Martinis, אשר הוציאה אלבום בודד.
קריירת סולו 1993-1996
בלאק פרנסיס שינה את שם הבמה שלו לאחר פירוק הלהקה לשם פרנק בלאק. הוא הוציא בשנים הראשונות לקריירת הסולו שלו את האלבומים "פרנק בלאק", "הטינאייג'ר המצטיין" (Teenager of the Year), ו"הכת של ריי" (על שם סופר המדע הבדיוני ריי ברדבורי). האלבום "פרנק בלאק" התחיל כפרויקט מתוכנן של גרסאות כיסוי לשירים, אך בלאק כתב מספיק שירים כדי ליצור אלבום מלא. האלבום כלל שימוש נרחב בסינטיסייזרים, והשתתפו בהקלטתו סנטיאגו, גיטריסט הפיקסיז, ואריק דרו פלדמן, אשר ניגן עם קפטן ביפהארט. האלבום כלל גרסת כיסוי לשיר "Hang on to your ego", גרסה מוקדמת של השיר "I know there's an answer" של הביץ' בויז, ואת המיני-להיט "לוס אנג'לס", מחווה לערים בשם לוס אנג'לס מלבד זו שבקליפורניה. בהופעות חיות ניגן בלאק לעיתים את "לוס אנג'לס" אחרי "נכנסים ללוס אנג'לס" של ארלו גאת'רי.
האלבום השני של בלאק, "הטינאייג'ר המצטיין", נחשב לטוב שבאלבומיו. האלבום הוא דוגמה למגוון הסגנונות המוזיקליים של בלאק, שכללו רגאיי וקאנטרי בנוסף לרוק האלטרנטיבי האופייני לו. האלבום כלל את השיר "Headache", שהוא השיר המצליח ביותר בקריירת הסולו של בלאק; את "ספידי מארי", שיר אהבה לג'ין מארי וולש, אשתו באותו הזמן, שכלל אקרוסטיקה של שמה; ואת "Freedom Rock", מחווה למוזיקה לא ממסדית. ה"כת של ריי" נחשב לאחד מהחלשים שבאלבומיו, אם כי הוא כלל את השיר "גברים בשחור", אשר זכה להצלחה מסוימת. בין שני האלבומים הוציא בלאק אלבום בהופעה חיה שהוקלטה בפריז.
הקתולים
ב-1997 הקים בלאק להקה משלו, הקתולים, עמם הקליט שישה אלבומים. כל ששת האלבומים הוקלטו בעת ביצועם, בשיטת live to two tracks (בשני ערוצים). חלק מהאלבומים כללו כעשרה אנשים אשר ניגנו בו זמנית. האלבום "כלב בחולות" (Dog in the Sand) נחשב לטוב שביניהם, ולאחד מהטובים שבאלבומיו של בלאק; הוא כלל שירים כגון "רוברט אוניון", מחווה לפיזיקאי רוברט זוברין, ו"האסון בסכר סט. פרנסיס" על התמוטטות סכר בקליפורניה ב-1928.
האלבום האחרון של בלאק עם הקתולים היה "Show Me Your Tears", אשר נושאו העיקרי היה התמוטטות נישואיו של בלאק. האלבום כלל את "הנחש", שיר על סימנים אסטרולוגיים סיניים, ו"Massif Central" על שם האזור בלב צרפת.
איחוד הפיקסיז וחזרה לשם Black Francis
לאחר פירוק הקתולים ב-2004, איחד בלאק מחדש את הפיקסיז לסיבובי הופעות מצליחים. כן הקליט שלושה אלבומים חדשים, ביניהם שניים שנופקו בנשוויל וכללו נגנים מתקופות הזוהר של מוזיקת רוק וקאנטרי. ב-2007 בלאק חזר לשם הבמה שלו כסולן הפיקסיז - בלאק פרנסיס. תחת שם זה הוציא אלבום סולו בשם "אצבע כחולה", מחווה לזמר ולצייר ההולנדי הרמן ברוד. בנוסף יצא אוסף בשם "The Best of 1993-2003", אשר כלל את השירים הידועים ביותר מקריירת הסולו של בלאק.
בשנת 2008 יצא לסיבוב הופעות באירופה, שנודע בשל הופעות סולו במהלך היום שלפני ההופעה, אותן כינה באלק "פרה-קור" (Precore). בהופעה שכזו באירלנד, נלקח בלאק על ידי המשטרה כדי לפזר את ההתקהלות שנוצרה. באותה שנה הוציא בלאק גם מיני-אלבום בשם "SVN FNGRS". ב-2009 הוציא 500 עותקים בלבד של "The Golem" - פסקול לסרט "הגולם" שיצא ב-1920.
ב-2010 יצא אלבומו "NonStopErotik". ב-2011 יצא האלבום "Abbabubba", שכלל מספר שירים חדשים לצד בי-סיידים ורימקסים מאלבומים קודמים. בהמשך אותה שנה הוציא אלבום משותף עם רייד פאליי בשם "Paley & Francis", ולאחר מכן הופיעו השניים מספר פעמים בהופעות משותפות. הם חזרו לסיבוב הופעות משותף בארצות הברית בפברואר 2013.
חיים אישיים
בלאק נשוי בשנית לוויולט קלארק, ולהם שלושה ילדים משותפים, לצד שני ילדיה מנישואיה הראשונים.
סונאטה מס' 21 (ולדשטיין) של בטהובן
סונאטה מס' 21 של בטהובן בדו מז'ור, אופוס 53, הידועה בשם "ולדשטיין", נחשבת לאחת הסונאטות לפסנתר הגדולות של לודוויג ואן בטהובן, וכמו כן היא גם נחשבת לאחת משלוש הסונאטות הגדולות לפסנתר מתקופת יצירתו האמצעית של בטהובן (האחרות הן סונאטת אפאסיונטה, אופוס 57 וסונאטת "הפרידה", אופוס 81a). סונאטת ולדשטיין חוברה במהלך השנים 1803 ו-1804 והוקדשה לאחד מפטרוניו המוקדמים ביותר של בטהובן וחברו, הרוזן פרדיננד פון ולדשטיין. ולדשטיין פגש את בטהובן לראשונה עוד בבון, והוא זה שלקח את בטהובן לראשונה בחייו לווינה, הבירה המוזיקלית של המאה ה-18, בשנת 1787. לאחר מכן, החליט בטהובן להשתקע בווינה בשנת 1792, גם זאת בהמלצת הרוזן ולדשטיין. ולדשטיין המליץ על בטהובן להיידן, שהיה אז בשיא הצלחתו ופרסומו בווינה, ובטהובן החל ללמוד אצלו קונטרפונקט והלחנה (במקור היה בטהובן אמור ללמוד הלחנה אצל מוצרט, אך מוצרט נפטר שנה לפני שבטהובן הספיק לעשות כן, בשנת 1791).
סונאטת ולדשטיין היא בין הסונאטות הראשונות של בטהובן שהן בעלות אופי, והיקף סימפוני, והיא נחשבת לאחת מהסונאטות הקשות ביותר מבחינה טכנית אצל בטהובן. סונאטת ולדשטיין ידועה גם בשם: לאורר, 'L'Aurora', זריחה באיטלקית, כנראה בשל הפתיחה של הפרק האחרון, רונדו, אשר פתיחתו השקטה והחולמנית מדמה את זריחתה של השמש.
צורה
לסונאטה יש שלושה פרקים:
הפרק הראשון- אלגרו קון בריו
הפרק הראשון בנוי בצורת סונאטה טיפוסית למדי. הנושא הראשון בדו מז'ור מאופיין בתנועה תמידית של שמיניות, שתנועה זו מעניקה לו את תחושת ההתקדמות והפעלתנות הרבה שבנושא. לאחר מעבר מינורי קצר, חוזר הנושא הראשון, אך הפעם בוואריאציה מסוימת: השמיניות הופכות לחלקי שש- עשרה. במהלך הגשר המוזיקה הולכת ומתרחקת מסולם הטוניקה של היצירה: דו מז'ור, עד אשר לבסוף מגיע הנושא השני בסולם מי מז'ור, שהוא סולם המדיאנטה של סולם הטוניקה של היצירה: דו מז'ור. לרוב נושא שני לא נכתב במדיאנטה, אם כי בדומיננטה, אף על פי שבטהובן עושה דבר דומה בפרק הראשון של הסונאטה לפסנתר מס' 16 אופוס 31 מס' 1, שבה סולם הטוניקה הוא סול מז'ור, אך הנושא השני מופיעה במדיאנטה- סי מז'ור. גם הנושא השני (כמו הנושא הראשון) מופיעה פעמיים: בפעם הראשונה באופי רגוע ונינוח, ואילו בפעם השנייה הוא מופיע בוואריאציה המלאה בטריולות. האקספוזיציה חוזרת על עצמה. הפיתוח של הפרק הוא מאוד יסודי, ובטהובן מפתח בו את שני הנושאים לסירוגין, ומתרחק לסולמות רחוקים מאוד. מספר רגעים לפני הריפריזה בטהובן מדגיש את הדומיננט-ספטאקורד של דו מז'ור והמוזיקה הולכת ונעשית קדחנית מאוד, עד לרגע הריפריזה. בריפריזה, משנה בטהובן את סולמו של הנושא השני. בפעם הראשונה הוא מופיע בלה מז'ור, ובפעם השנייה, בסולם הטוניקה, דו מז'ור. לפרקה הראשון של סונאטת ולדשטיין יש את אחת הקודה הארוכות של בטהובן, ובה ממשיך בטהובן לפתח את הנושאים, והקודה נושאת אופי אלתורי כמו של קדנצה בקונצ'רטו.
לאורך כל הפרק, מלבד הנושאים הראשיים מופיע מוטיב מלכד: תו מנוקד, ולאחריו שלושה חלקי 16, כאשר בדרך כלל המרחק בין התו הראשון לשני הוא טרציה. מוטיב זה מופיע כבר בפתיחת הפרק (התווים סול, סי לה סול שמנוגנים ביד ימין בתיבה השלישית) וממשיך לבלוט ביתר שאת, בעיקר בפיתוח הפרק.
הפרק השני- (Introduzione)- אדאג'יו מולטו
הפרק השני, אדאג'יו מולטו, הוא פרק איטי במשקל של שש שמיניות, ומלכנכולי ודרמטי ברובו, בפה מז'ור, למרות שהסולמות בפרק משתנים תכופות. הפרק הוא בעצם מעין הקדמה קצרה (Introduzione) לפרק הרונדו האחרון. לפרק אין סיום, והוא ממשיך באופן ישיר (Attacca) לפרק האחרון. במקור בטהובן תכנן שפרק אחר יהיה הפרק השני של הסונאטה אנדנטה פבורי (Andante favori), אך אחד מעמיתיו המלחינים של בטהובן העיר לו כי יחד עם שני הפרקים האחרים, אורכה של הסונאטה הוא ארוך מדי (כ־35 דקות), ובנוסף הוא טען כי ההקדמה הקצרה, הדרמטית והמסתורית, תהווה חלופה עדיפה על פני פרק ארוך וחינני. האנדנטה פבורי פורסם בנפרד (כ- WoO 57) לאחר צאתה לאור של הסונאטה, עם ההקדמה בתור הפרק השני.
הפרק השלישי- רונדו- אלגרטו מודרטו- פרסטיסימו
הפרק השלישי והאחרון הוא כאמור פרק בצורת רונדו, שבו הנושא הראשי (הרפרן) חוזר על עצמו מס' פעמים לאורך הפרק. הנושא הראשי של הפרק עדין וחינני מאוד. הנושא חוזר על עצמו בשתי וואריאציות: בראשונה הנושא מנוגן ביד ימין באוקטבות (בתחילה הנושא מופיעה דווקא ביד שמאל בזמן שההרמוניה מנוגנת ביד ימין), ובווריאציה השנייה הנושא מופיעה מעל לטריל ממושך ביד ימין, וביד שמאל ישנם סולמות מהירים. לאחר מכן, מופיע הנושא המשני (האפיזודה), שהוא סדרה של טריולות מהירות. לאחר פיתוח קצרצר בסולם לה מינור המוזיקה חוזרת לרוגע ולנינוחות והנושא הראשי של הפרק, כולל הווריאציות עליו חוזרות במלואן. לאחר מכן, ישנו נושא עצבני ולחוץ בדו מינור, שמנוגן באוקטבות בשתי הידיים. לאחר רגע שיא קצר בפורטיסימו מופיע הנושא הראשי של הפרק שמשמש גם כנושא מודלדטורי. לאחר מכן המוזיקה נושאת אופי מסתורי ושקט, עד לרגע החזרה על הנושא הראשי. אחריו, מושמע שוב הנושא המשני, אך הפעם זה מורחב מאוד, ומשמש להגעה לסולם סול מז'ור. לאחר מעבר שבו מודגש הדומיננט-ספטאקורד של דו מז'ור, משנה המוזיקה את המפעם, וממפעם מהיר אך מתון יחסית ששלט עד כה בכל הפרק, משתנה המפעם לפרסטיססימו, שהוא המפעם המהיר ביותר. בנוסף, משתנה גם המשקל למשקל מהיר יותר של אלה-ברווה. גם הפרק האחרון כולל קודה ארוכה מאוד אשר גם לה אופי אלתורי, והפרק נגמר באקורדים חגיגיים.
מנהיגות יהודית
תולדות התנועה
התנועה נוסדה בחודש נובמבר 1995, כשנתיים לאחר חתימת הסכמי אוסלו, על ידי מוטי קרפל, שמואל סקט ומשה פייגלין בניסיון להגיע להשפעה פוליטית ישירה, בעקבות כישלון מאמציה של תנועת "זו ארצנו" לעצור את תהליך אוסלו.
לאחר ניסיון לא מוצלח ב-1998 להביא לבחירתו של פרופ' ירמיהו ברנובר לתפקיד נשיא המדינה בחנו חברי הקבוצה דרכים אחרות למימוש רעיונותיהם וערכיהם. בשנת 1999 הריצו את מוטי קרפל בלבד בבחירות לכנסת ה-15 תחת רשימה עצמאית בשם "מנהיגות יהודית לישראל", אך פרשו מהמירוץ לפני הבחירות. ראשי התנועה נחקרו במסגרת פרשת עמותות הליכוד בשל חשד שהוקמה במימון הליכוד במטרה להשיג זמן שידור נוסף בשידורי תעמולת הבחירות בטלוויזיה. בשנת 2000 הם החליטו להצטרף לתנועת הליכוד. בכך הפכה תנועת "מנהיגות יהודית" לחטיבה בתוך תנועת הליכוד, הקרויה 'חטיבת מנהיגות יהודית בליכוד'.
בבחירות המקדימות בליכוד לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה, הצליח נציג חטיבת מנהיגות יהודית בליכוד, משה פייגלין, להגיע למקום הארבעים ברשימת הליכוד לכנסת, מיקום שנחשב לכישלון מבחינתו. בהמשך נפסלה מועמדותו על ידי ועדת הבחירות המרכזית (החלטה שאושרה לאחר מכן על ידי בג"ץ). הסיבה לפסילה הייתה הרשעתו בעבירת המרדה במסגרת הפגנות זו ארצנו ואי בקשה לקביעה שהעבירה איננה עבירה שיש עמה קלון, שהעובר עליה נדרש לתקופת צינון לפני שיוכל להתמודד בבחירות לכנסת.
בשנת 2005 עיקר פעולתה של התנועה היה בצירוף מתפקדים נוספים לליכוד, במאבק בתוכנית ההתנתקות ובגיוס תמיכה להחלפת ראש הממשלה אריאל שרון במועמדה.
לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה התמודד פייגלין על ראשות התנועה בבחירות הפנימיות. בבחירות אלו זכה פייגלין בכ-13% מהקולות, תוצאה שהוגדרה על ידו כניצחון. בהמשך הוא נמנע מלהתמודד לרשימה לכנסת בתמורה להכרזה של בית הדין של הליכוד כי העבירה שבה הורשע אין עמה קלון. בהמשך התמודד מיכאל פואה על משבצת המושבים ברשימת הליכוד, אך לא הצליח להיבחר.
בתחילת 2006 פרש מהנהגת התנועה מוטי קרפל, שהיה ממייסדיה, על רקע ויכוח בינו לבין חברי התנועה על שאלת המשך דרכה הטקטית של התנועה בליכוד. קרפל היה בדעה שעדיף לרוץ לכנסת בנפרד מהליכוד, בעוד רוב החברים האחרים סברו שיש להמשיך במסגרת הליכוד. לקראת הבחירות המקדימות ב-14 באוגוסט 2007 חזר מוטי קרפל לפעול במסגרת החטיבה.
בבחירות המקדימות לראשות התנועה שנערכו באוגוסט 2007, זכה משה פייגלין ב-23% מהקולות ואילו בבחירות האחרונות שנעשו בליכוד לראשות התנועה, ב-31.1.12 בהן התמודד מול בנימין נתניהו זכה פייגלין בכ-25% מהקולות. הפעם, לראשונה, רק כשליש מהקולות שקיבל היו מסניפי התנועה שמעבר לקו הירוק ואילו שני שלישים הגיעו מסניפי ליכוד ותיקים במרכז הארץ, שלא נמנו עד כה בין תומכיו.
הבחירות לכנסת השמונה עשרה
בבחירות המוקדמות לרשימת הליכוד לכנסת השמונה עשרה הציבה חטיבת מנהיגות יהודית חמישה מועמדים: משה פייגלין ברשימה הארצית, אסיה אנטוב ושמואל סקט במקומות המשוריינים לעולים, שגיב אסולין למקום המשוריין לצעירים, כנציג השפלה, ובעז העצני כנציג מחוז יש"ע. את קמפיין הבחירות שלה ניהלה החטיבה תחת הסיסמה "פייגלין, אפשר להאמין".
בנוסף למועמדים שהריצה, המליצה מנהיגות יהודית על הצבעה לרשימה הארצית עבור גלעד ארדן, בני בגין, גילה גמליאל, משה כחלון, אוסנת מארק, גדעון סער ורובי ריבלין. חטיבת מנהיגות יהודית גם הפיצה שמות מומלצים עבור חלק מהמחוזות ומומלצים נוספים לרשימה הארצית לבחירה אישית של כל מצביע. רשימת המומלצים נבנתה על סמך הרקורד של האישים בהתנגדות להתנתקות ובתמיכה בעמדות ימניות, אך גם על סמך מוכנותם של המתמודדים להזדהות עם מנהיגות יהודית. כך למשל, גילה גמליאל שלא הייתה בין המורדים המובהקים בימי ההתנתקות זכתה להמלצה של מנהיגות יהודית כי הביעה תמיכה פומבית באנשי מנהיגות וכיוון שהיא הועדפה למשבצת המשוריינת לאישה על פני מירי רגב.
מנהיג הליכוד, בנימין נתניהו, פעל בדרכים שונות להקטנת כוחה של חטיבת מנהיגות יהודית. בין השאר, שונתה שיטת בחירת העולים, כך שבחירתם נעשתה בנפרד מהרשימה הארצית, והוגדל מספר האנשים שכל מצביע רשאי לבחור, מ-10 ל-12. אף נטען שהארכת משך ההצבעה עד 1:00 בלילה נעשתה כדי לפגוע במועמדי מנהיגות יהודית.
נתניהו גם הודיע שהוא אינו מעוניין שחברי כנסת ישתתפו בכנס הבחירות המרכזי של חטיבת מנהיגות יהודית, ב-26 בנובמבר 2008, ואכן לא השתתפו חברי כנסת של הליכוד באירוע. אולם היו מספר מתמודדים שלא מחטיבת מנהיגות שהשתתפו בכנס, בהם איוב קרא, קטי שיטרית, יריב לוין ודני דנון (יו"ר הליכוד העולמי) - שהספיק להגיע אל סוף האירוע ואף לשאת שם נאום.
הצלחתה של מנהיגות יהודית הייתה חלקית. פייגלין נבחר למקום ה-20 ברשימת מועמדי הליכוד לכנסת. לבסוף נדחק למקום ה-36 לאחר ערעור שהוגש על ידי אופיר אקוניס. העולים של חטיבת מנהיגות יהודית לא הצליחו להיבחר, אולם נציגי הצעירים ויש"ע של מנהיגות יהודית - נבחרו. בנוסף, בין הנבחרים במחוזות האחרים, קטי שיטרית במחוז ירושלים, יריב לוין בשפלה, שהוא גם עורך דין שמייצג את מנהיגות יהודית, ודני דנון במישור החוף היו מומלצי מנהיגות יהודית. לעומת זאת, בתל אביב ובחיפה נבחרו נציגים אחרים מאלו שהומלצו על ידי מנהיגות יהודית, בעוד שבשאר המחוזות לא היו למנהיגות יהודית מומלצים.
מומלצי מנהיגות יהודית לרשימה הארצית הצליחו להתברג במקומות גבוהים יחסית, למעט אסנת מארק שלא נכנסה למקום ריאלי.
"לכתחילה"
לכתחילה היה עלון תקופתי בהוצאת "מנהיגות יהודית" העוסק בנושאי יהדות, אמונה, מדיניות ועם ישראל, ומופץ באופן קבוע בין חברי מרכז הליכוד ובבתי הכנסת בישראל, יחד עם עלוני פרשת השבוע. עורך העלון הראשון היה מוטי קרפל וכיום עורך אותו שי מלכה. הפצת העלון החלה בתשנ"ז ובמהלך שנת תשס"ו הופסקה הפצתו. בסיוון תשס"ח חודשה הפצת העלון לתקופה קצרה.
הבית הלאומי
בתקופת קדם תוכנית ההתנתקות הקימו שניים מתלמידי ישיבת עתניאל וחברי "מנהיגות יהודית" בתמיכת ראשי "מנהיגות יהודית" את ארגון הבת "הבית הלאומי". מטרת הארגון הייתה למנוע את קיומה של תוכנית ההתנתקות, ("הגירוש" בלשונם). במהלך פעילותו פעל "הבית הלאומי" בכמה מישורים, שהבולט שבהם היה ניסוי כלים, חסימת 39 צירי תנועה מרכזיים, אשר בעקבותיו נעצרו כ-300 פעילים. פעילות דומה שנוסתה תקופה קצרה אחר כך הנחילה הצלחה חלקית בלבד לארגון.
אבי דוידוביץ
ביוגרפיה
דוידוביץ, בנם של זלמה (סופיה, בולגריה, 1929 – ישראל 2020) וזיסמן (ויירושוב, פולין, 1921 – ישראל 2017), אח צעיר למשה, נולד בתל אביב. המשפחה התגוררה בתל אביב. דוידוביץ למד בבית הספר היסודי הדתי ביל"ו ובהמשך בתיכון עירוני י"א בתל אביב.
דוידוביץ התגייס לחיל ההנדסה הקרבית בצה"ל בנובמבר 1973. במחצית השנייה של חודש אפריל 1974, בתקופת הקרבות על שיא החרמון שלאחר מלחמת יום הכיפורים, היה דוידוביץ חניך בקורס מ"כים של חיל הנדסה שהועלה לחרמון הסורי. השתתפו גם ב"מבצע וודסטוק" שהתקיים ביוני 1974, ובו פוצצו כל המתקנים הצבאיים האחרים שהיו במובלעת הסורית שנכבשה במהלך המלחמה לקראת החזרתה לסורים עם החתימה על הסכם הפסקת האש.
לאחר סיום קורס קצינים שירת כמפקד מחלקה בקורסים לחבלנים גדודיים ופלסים בבית־הספר להנדסה צבאית בחיל ההנדסה הקרבית וכקצין הדרכה של בית הספר. במאי 1977 השתחרר מצה"ל בדרגת סגן.
במשטרת ישראל
ביוני 1977 התגייס דוידוביץ למשטרת ישראל. עסק בתפקידי חקירות ומודיעין. בשנת 1978 מונה דוידוביץ לראש מחלק סמים ביחידה המרכזית של מרחב המרכז. בין השנים 1979–1978 היה קצין המודיעין והבילוש של תחנת רמלה ובשנת 1980 קצין המודיעין והבילוש של תחנת פתח תקווה. בין השנים 1981–1982 היה ראש המשרד לחקירות ומודיעין בתחנת רמלה ובין השנים 1985–1983 ראש המשרד לחקירות ומודיעין בתחנת ראשון לציון. בשנת 1985 מונה לראש צוות חוקרים (בסיפוח) למפלג לחקירות פנים (מח"פ) שקדם למח"ש.
דוידוביץ מונה לראש מפלג בדרגת סגן-ניצב ביחידה הארצית לחקירות פשעים (יאח"פ), לימים היחידה הארצית לחשיפת פשיעה חמורה ובין לאומית (יאחב"ל).
בשנת 1988 התמנה לתפקיד ראש מדור חקירות במטה-הארצי בו היה שותף לקביעת מדיניות האכיפה של משטרת־ישראל ולהנחיה המקצועית במגזר החקירות. במסגרת זאת שימש בין השאר כראש הצוות הבין משרדי להתמודדות עם הסחר בבני אדם.
בשנת 2003 מונה לראש יחידת הביקורת הפנימית בדרגת ניצב-משנה. במסגרת זאת זכתה היחידה לראשונה בתולדותיה בתעודת הצטיינות מהמפכ"ל משה קראדי. בשנת 2006 התמנה לסגן ראש היאחב"ל לאחר שקודם לכן שימש כסגן ראש צוות חקירה מיוחד (צח"ם) בחקירת נשיא המדינה משה קצב.
דוידוביץ פרש לגמלאות ב-29 בפברואר 2008. בשנת 2014 התנדב לבקשת הפרקליטות הצבאית לשרת במילואים ביחק"פ – היחידה לחקירות פנים של צה"ל.
השכלה ואקדמיה
היה מרצה מן החוץ במשך מספר שנים במסלול האקדמי המכללה למנהל בקורס לפרופילאות פלילית במסגרת החטיבה לקרימינולוגיה. בנוסף לכך, דוידוביץ היה מרצה אורח במכללת שערי משפט (2015–2009) ובפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב (2012–2017).
חיים אישיים
נשוי לציונה, אב לשלושה ילדים וסב לשלושה. מתגורר בראשון לציון.
טובורג
טובורג (דנית: Tuborg) הוא מותג של בירה לאגר ענברית. מקור הטעם המובחן והייחודי של טובורג הוא לתת מסוג-CARA AMBER, תוך שימוש בשעורת אביב דו-טורית העוברת תהליך כפול של בישול לח, ולאחריו קלייה היוצרת שכבת קרמל עשירה.
טובורג מיוצרת מ-100% תערובת ייחודית של שלושה סוגי מאלט, תוך שימוש בשמרי לאגר מאז 1895, ושילוב זני כשות אירופאים.
הקמת המבשלה
מבשלת טובורג הדנית, הוקמה ב-13 במאי 1873, כאשר קבוצת אנשי עסקים בראשות היהודי הדני פיליפ ו' היימן רכשה חלקת אדמה הכוללת נמל באזור הילרופ שבדנמרק. הקבוצה הקימה את מפעל הייצור הראשון של טובורג, והשתמשה בנמל הפרטי עבור ייצוא של הבירה, בדגש על מדינות דרום אמריקה, שהיו שוק חדש ומבטיח. חזון הייצוא של טובורג נחשב חדשני במיוחד באותה התקופה והיווה פריצת דרך בחשיבה העסקית של מבשלות בירה ביבשת אירופה.
מקור שמה של המבשלה באכסניית טוס (בדנית: Thuesborg), ששכנה באזור המבשלה בסוף המאה ה-17.
טובורג החלה בשיווק בירה לאגר בהירה לשוק הדני ב-1875, וב-1880 הייתה המבשלה הראשונה לשווק בירה פילזנר-לאגר בדנמרק.
התפתחות המותג
בשנת 1888 השתתפה טובורג בתערוכה הנורדית התעשייתית לחקלאות ולאמנות, והציגה מגדל בצורת בקבוק טובורג בגובה 26 מטרים. הבקבוק הענק, ניצב עד היום בשטח המבשלה הראשונה של טובורג בהלראפ, והפקק שבראשו הוא נקודת תצפית על האזור כולו.
בשנת 1900 פרסמה טובורג את הפוסטר "האיש הצמא", שאויר בידי האמן הדני אריק הנינגסן. הפוסטר הודפס לראשונה בנובמבר 1900, והיה מסימני הזיהוי הבולטים של טובורג בגרמניה ובדנמרק לאורך שנים. כתר המלוכה הדני התווסף לסמל המבשלה בשנת 1914, כאשר טובורג נבחרה לספק המשקאות הרשמי של בתי המלוכה בדנמרק.
החזון העסקי הייחודי של טובורג בדגש על ייצוא, הביא את בירת טובורג לכל קצוות תבל כבר בתחילת המאה ה-20, גם ליפו ולירושלים. כבר בשנת 1908 ניתן היה למצוא מודעות פרסום לטובורג בעיתונות המקומית.
טעמי טובורג ברחבי העולם
מבשלת טובורג משווקת בירות ביותר מ-70 מדינות ברחבי העולם, ב-10 טעמים שונים, ביניהם טובורג ירוק, טובורג אדום, טובורג גולד, טובורג לימון, טובורג טוויסט, טובורג שחור ועוד. הבירות נבדלות זו מזו בטעמן ובאחוזי האלכוהול במשקה.
בירת חג המולד
בירת חג המולד של טובורג ה- JULEBRYG משווקת במהדורה מוגבלת למשך 10 שבועות בלבד בכל שנה. הבירה המיוחדת הושקה לראשונה בנובמבר 1981, ומאז מושקת בכל שנה ביום השישי הראשון של חודש נובמבר, שזכה לכינוי J-Day.
במסגרת יום ההשקה החגיגי של הבירה מתלבשים עובדי המבשלה בדנמרק בחליפות סנטה קלאוס כחולות ומבלים את היום כולו במשאיות בירה ובכרכרות רתומות לסוסים ברחבי הערים המרכזיות של דנמרק, על מנת להפיץ לראשונה את חביות הבירה באופן רשמי וחגיגי לאלפי בתי עסק ופאבים שהזמינו את הבירה המיוחדת חודשים מראש.
בשל עיצוב התווית של הבירה, המציג פתיתי שלג לבנים על רקע כחול, נודעה הבירה בשם "בירת השלג", ו-J-Day נודע בתור יומו של השלג הראשון.
טובורג בישראל
בירה טובורג היא בין הבירות הוותיקות והמוכרות בשוק הישראלי, כבר מתחילת המאה ה-20. משנת 1995 טובורג מיוצרת בארץ באופן בלעדי, על ידי מבשלות בירה ישראל באשקלון.
המתכון של בירה טובורג המשווקת בישראל מתבסס על מהדורת חג המולד של טובורג. טעם הבירה בישראל הוא תוצאה של פיתוח מתכון, המכיל שלושה סוגי לתת שונים, בראשם לתת הקארה אמבר.
טובורג במלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה דנמרק על ידי צבא גרמניה, ונותרה תחת שליטה נאצית בין השנים 1940–1945.
רבים מעובדי טובורג היו חברים במחתרת הדנית, שפעלה לשחרור דנמרק משליטת גרמניה, ומפעלי טובורג שמשו להסתרה של עשרות יהודים, שהוברחו לשוודיה באמצעות הנמל הפרטי של המבשלה.
כמות
כמות היא תכונה שיכולה להתייחס לגודל, מידה, שיעור או ערך של משהו. ניתן להשוות בין כמויות שונות על ידי שימוש במונחים כמו "יותר", "פחות", או "שווה", או על ידי הקצאת ערך מספרי המייצג את יחידת המדידה. מספרים הם כמותיים מעצם טבעם, בנוסף ניתן ליחס כמות גם מצבים שונים כמו תכונות, ממדים ומאפיינים של דברים. למשל: כבד-קל, ארוך-קצר, רחב-צר, קטן-גדול.
רקע
הכמות היא מושג עתיק במתמטיקה שהתקיים עוד בימיו של אריסטו וקודמיו. אריסטו התייחס לכמות כעל קטגוריה אונטולוגית ומדעית בסיסית.
דוגמאות נוספות
דוגמאות נוספות לכמויות שונות:
פנינה זלצמן
פנינה זַלצמן (24 בפברואר 1922 – 16 בדצמבר 2006) הייתה פסנתרנית ישראלית. כונתה "הגברת הראשונה של הפסנתר בישראל". הייתה פרופסור לפסנתר בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, שופטת בתחרות רובינשטיין ובתחרויות נוספות, כלת פרס ישראל למוזיקה לשנת 2006.
ביוגרפיה
זלצמן נולדה ב-1922 בתל אביב ללאה לבית קסטֶלָנֶיץ, גננת, ושמואל זלצמן, רואה חשבון. הוריה היו שוחרי תרבות וחובבי מוזיקה, שעודדו אותה מילדותה בלימודי הנגינה בפסנתר. כשהייתה בת שבע, הגיע הפסנתרן המהולל אלפרד קורטו להופיע בארץ ישראל, שמע את נגינתה והזמין אותה לבוא ללמוד אצלו בפריז. הוא כתב אודותיה לחיים ויצמן: "הילדה הזאת היא מוזיקה שמתגלמת בבן אנוש".
בהיותה בת שמונה התקבלה ללימודים באקדמיה, בתמיכת משפחת רוטשילד, כילדה יחידה בין סטודנטים בוגרים. בין מוריה היו איגור סטרווינסקי, פבלו קזאלס, ארתור רובינשטיין וארטור שנאבל.
בשנת 1936 סיימה את בית ספר היסודי "בלפור" בתל אביב.
במלחמת העצמאות הופיעה לפני חיילים. היא דחתה הצעות להתגורר בחוץ לארץ באמרה כי היא חושבת שזו בגידה. אחיה הצעיר (1927–1948), נהרג במלחמת העצמאות בביר עסלוג', בנגב.
בשנת 1960 יצאה למסע הופעות סביב העולם עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ובשנת 1963 הייתה הפסנתרנית הישראלית הראשונה שניגנה בברית המועצות, ורבים מהקהילה היהודית באו במיוחד לראותה.
החל מ-1973 הייתה פרופסור מן המניין בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, שבה הייתה חברת סגל משנת 1969. בין תלמידיה הרבים באקדמיה ומחוצה לה היו הפסנתרנים דרור אלימלך, אלישע אבס, נמרוד דוד פפר, עידו בר-שי, יוסי רשף, יונתן רזאל וירון רוזנטל.
במשך השנים הופיעה ברחבי העולם, באירופה, בארצות הברית ובקנדה, בסין וביפן, באוסטרליה ובניו זילנד, בדרום אמריקה ובאפריקה, תחת שרביטיהם של גדולי המנצחים בעולם כמו פול פאריי, גאורג שולטי, מרק לברי, נעם שריף, זובין מהטה, קרלו מריה ג'וליני, שארל מינש, יוזף קריפס, נוויל מרינר ומנדי רודן.
זלצמן כיהנה כשופטת בתחרות רובינשטיין מאז שנתה הראשונה, ושפטה גם בתחרויות רבות אחרות בארצות אירופה, בדרום אפריקה ובאוסטרליה.
בשנת 2006 זכתה זלצמן בפרס ישראל למוזיקה. בנימוקי השופטים נכתב, בין היתר:
זלצמן נפטרה באותה שנה בה קיבלה את פרס ישראל, ונקברה בבית העלמין ירקון.
במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה של עיריית תל אביב, הוסר הלוט ביולי 2014 מעל לוחית זיכרון בכניסה לביתה של פנינה זלצמן ברחוב דובנוב 20 א' בתל אביב.
בשנת 2021 הוסב שמו של רחוב 2380 בתל אביב לרחוב פרופסור פנינה זלצמן.
חיים אישיים
בשנת 1947 נישאה ליגאל וייסמן; בתה היחידה, יאירה, נולדה ב1953 (יאירה נקראה על שם אחיה של זלצמן, יאיר, כנר ידוע-שם שחזר מלימודיו בפריז כדי להלחם במלחמת העצמאות ונהרג ב1948). היא הותירה אחריה בת, העיתונאית יאירה יסמין, ושני נכדים, אורי וליאור.
קישורים חיצוניים
מפרי עטה:
להסה דה סלה
לָהסַה דֶה סֶלַה (בספרדית: Lhasa de Sela; 27 בספטמבר 1972 — 1 בינואר 2010), הידועה בכינויה כלהסה, הייתה זמרת ילידת ארצות הברית, שגדלה בילדותה במקסיקו ובארצות הברית והתגוררה במשך חייה הבוגרים בקנדה ובצרפת. לסה ידועה בקולה הייחודי ובשירתה בשפות השונות.
ביוגרפיה
להסה נולדה בביג אינדיאן, מדינת ניו יורק, לאב מקסיקני ממוצא פנמי-פולני-צרפתי-ספרדי, ולאם אמריקאית יהודייה ממוצא לבנוני-סקוטי-רוסי. בעשור הראשון לחייה נדדה עם משפחתה ברחבי ארצות הברית באוטובוס ילדים שהוסב למטרה זו, כשהוריה ושלוש אחיותיה, קיבלו השכלה ביתית מידי אִמה. היא התחילה לשיר בבית קפה יווני בסן פרנסיסקו, כשהייתה בת שלוש עשרה. בגיל תשע עשרה עברה למונטריאול ושרה במשך חמש שנים בבארים, שם פיתחה את החומר המוזיקלי על בסיסו הפיקה את אלבומה הראשון, La Llorona, אשר יצא ב-1997. באלבום זה, המכיל שירים דרום אמריקאיים מסורתיים לצד שירים מקוריים, ניכרות השפעות עמוקות מהמוזיקה המקסיקנית, אך קיימות בו גם השפעות של מוזיקה צוענית מזרח-אירופאית ושל רוק אלטרנטיבי. האלבום יצא לאור תחת חברה עצמאית ממונטריאול, בשם אודיוגרם (Audiogram) והביא לה הצלחה רבה, כולל פרס פליקס (Félix Award) עבור "Artiste québécois — musique du monde" בשנת 1997, ופרס ג'ונו (Juno Awards) הקנדי עבור זמרת מוזיקת עולם הטובה ביותר בשנת 1998.
אחרי מסע הופעות ממושך באירופה ובאמריקה הצפונית, עזבה להסה את קריירת השירה שלה ב-1999 ועברה לצרפת על מנת להצטרף לשלוש אחיותיה בחברת קרקס-תיאטרון בשם פּוֹצֶ'רוֹס (Pocheros). אולם לאחר תקופה חזרה למרסיי, שם שבה לכתיבת שירים. היא חזרה למונטריאול להפיק את אלבומה השני, The Living Road, שיצא בשנת 2003. בעוד ש-La Llorona נכתב רובו בספרדית, The Living Road כלל שירים גם בצרפתית. לאחר הוצאת האלבום יצאה להסה עם להקתה לסיבוב הופעות בן שנתיים, בשבע עשרה מדינות. היא הייתה זמרת אורחת של הלהקה האנגלית טינדרסטיקס (Tindersticks) ברצועה 'Sometimes it hurts' מתוך אלבומם 'Waiting for the moon', ומאוחר יותר הצטרפה לסולן הלהקה סטיוארט סטייפלס (Stuart Staples) לדואט ברצועה 'That Leaving Feeling', מתוך אלבומו 'Leaving Songs'. כמו כן היא התארחה באלבומים של הזמרים הצרפתיים ארתור ה' (Arthur H) וג'רום מינייה (Jérôme Minière), ובלהקה הצוענית צרפתית Bratsch.
להסה קיבלה את פרס מוזיקת העולם של ה-BBC עבור האומן הטוב ביותר באמריקה לשנת 2005. מכירות שני אלבומיה יחד מתקרבות לסף המיליון, ומקודמות בעיקר מפה לאוזן.
להסה נפטרה בביתה שבמונטריאול ב-1 בינואר 2010, לאחר 21 חודשי מאבק במחלת סרטן השד.
מילקי צ'אנס
מילקי צ'אנס (Milky Chance) הוא צמד מוזיקלי שמקורו בעיר קאסל שבהסן גרמניה, ומנגן בסוגות רוק, פולק, פופ ופולקטרוניקה. הצמד מורכב מהסולן קלמנס ריביין והתקליטן פיליפ דאוש.
את עיקר פרסומו קנה הצמד לאחר ששירם Stolen Dance הגיע למקומות הראשונים במצעדי מוזיקה רבים ברחבי העולם.
הצמד הופיע בישראל, בבארבי בשנת 2018.
אוליבר פלאנקט
אוליבר פלאנקט (באנגלית: Oliver Plunkett; 1884 – ?) היה שופט בכיר בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
בארץ ישראל
במאי 1929 מונה פלאנקט לנשיא מחליף לבתי משפט מחוזיים בארץ ישראל. ביוני 1929 הוא הוצב ביפו ושם דן במשפטם של פורעים ערבים שהשתתפו במאורעות תרפ"ט ושל יהודים שנקטו צעדי התגוננות. בינואר 1930 הוצב כנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה. היה זה כבר לאחר שוך המאורעות, אך עדיין נמשכו משפטיהם של הפורעים הערבים ושל יהודים שהחזיקו בנשק. כדרכו לא הפלה פלאנקט בין הנאשמים והרשיע או זיכה אותם בין אם היו אלה יהודים או ערבים. בשנת 1931 עבר לבית המשפט המחוזי בירושלים. בהמשך עשה גם תפקידים שונים, בין השאר ישב בבית משפט לקרקעות, ובסוף 1933 מונה לשופט מחוזי קבוע בירושלים.
בחודש פברואר 1940 נתמנה לנשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב. בראשית חודש דצמבר 1943 נתמנה לשופט בית המשפט העליון המנדטורי וחזר לירושלים. היה זה תפקידו השיפוטי האחרון בארץ ישראל. באפריל 1945 נתמנה לנשיא בתי המשפט המעורבים במצרים (Mixed Courts of Egypt), טריבונלים מיוחדים ששפטו בהם שופטים מצרים וזרים, בעיקר בריטים. מינויו אושר על ידי המלך פארוק. בחודש מאי 1945, בגיל 61, עזב השופט פלאנקט את ארץ ישראל בדרכו למקום כהונתו החדש במצרים. סיים את תפקידו זה כאשר בתי המשפט המעורבים בוטלו בשנת 1949. סיום תפקידו במצרים היה גם סיום הקריירה המשפטית שלו.
במהלך תקופה זו פרצה מלחמת העולם השנייה. עם ראשית התנדבות בני היישוב היהודי לצבא הבריטי התנדב גם הוא לאמן את המתגייסים מתל אביב בנושאו דרגת מייג'ור. בעת המלחמה פקדה את השופט פלאנקט ואשתו קורדיליה טרגדיה כפולה, כאשר שנים מחמשת בניהם נהרגו בקרב. בן אחד, אוליבר פיטר פלאנקט, טייס בחיל האוויר המלכותי, נהרג בשנת 1941 בהיותו בן 26 שנים. הבן האחר, גוואו פלאנקט, קצין בהגנה האנטי אווירית, נהרג בתוניסיה, בשנת 1943 בהיותו בן 25 שנים.
פסקי דין
בתקופת שיפוטו בארץ ישראל הפגין גישה נייטרלית ביחס לסכסוך הישראלי-ערבי ונקט גישה אובייקטיבית לגוף העניין הנדון. לעיתים פסק לטובת צד זה ולעיתים לטובת הצד האחר.
ב-22 באוקטובר 1929 הועמד לדין בפני השופט פלאנקט יהודי משכונת נוה שלום ביפו בשם יצחק אואדיס. הנאשם, סוחר דגים כבן 50, הואשם כי בימי המאורעות, ב-25 באוגוסט 1929, פתח ביריות אקדח מחלון ביתו ופצע מספר ערבים. הנאשם טען טענת אליבי, כי באותו יום סגר את ביתו ופינה את בני משפחתו לתל אביב. ההגנה העלתה על דוכן העדים רופא שהעיד כי הפגיעות בגופם של העדים העידו על זווית ירייה השוללת את האפשרות כי נורו מביתו של הנאשם.
ביומו השלישי של המשפט, ב-25 באוקטובר 1929, נשמעו עדי התביעה. ניכר היה כי העדים הם עדי שקר. עדויותיהם במשפט לא תאמו את עדויותיהם המוקדמות בפני השופט החוקר ואף לא יצרו גרסה אחידה של האירוע. לאחר חקירתם הראשית על ידי התובע וחקירתם הנגדית על ידי הסנגור, החליט השופט פלאנקט לזכות את הנאשם, וזאת ללא השמעת דברי סיכום מצד התובע ומצד הסנגור, באומרו:
בשכונת "אופק הים", שכונה יהודית מבודדת ליד מנשייה, שהוקמה בשנות ה-20 ביוזמת בנק אנגלו-פלשתינה, נרצח במאורעות אברך בשם ברוך רוזין על ידי המון משולהב שיצא ממסגד חסן בק, רוצץ את גולגולתו במוטות ברזל ופצע את שני בניו. אחד מן המשתתפים בהמון נתפס והועמד לדין בפני השופט פלאנקט על חלקו באירוע. אף על פי שהנאשם לא הואשם ברצח, דחה השופט פלאנקט את טענות הסנגור הערבי שאמר בבית המשפט על יום המאורעות: "זהו יום גדול בחיי האומה; ימים ושנים ינקופו והיום יזכר וראוי שיזכר", והוסיף: "היהודים ירו בעצמם על רוזין, כדי להראות לממשלה, כי יש לערבים נשק". ב-12 בנובמבר 1929 הרשיע השופט פלאנקט את הנאשם ודן אותו לשבע שנות מאסר ולתשלום קנס בסכום עתק של 250 לא"י.
ב-12 ביוני 1930 דן השופט פלאנקט לשבע שנות עבודת פרך ערבי שנאשם כי בינואר אותה שנה ירה ברובה לעבר מנהל המחצבה היהודי של עתלית.
פלאנקט ישב בדין במשפט רצח ארלוזורוב, בו הורשע אברהם סטבסקי ברצח ארלוזורוב ונגזר עליו עונש מוות, וצבי רוזנבלט זוכה, מאחר שבית המשפט לא מצא ראיה מהותית נוספת, כעדות מסייעת לזיהויו על ידי רעייתו של ארלוזורוב. בערעור בבית המשפט העליון המנדטורי זוכה גם סטבסקי, בהיעדר עדות מסייעת לעדותה של סימה ארלוזורוב.
למרות שממשלת המנדט קבעה עונש מינימום של חמש שנות מאסר על עבירות מסוימות כמו הצתה ונשיאת נשק, גזר השופט פלאנקט בחלק מהמקרים, בהתאם להנחית זקן השופטים מייקל מקדונל, שלא היה כפוף לרשות המבצעת, עונשים פחותים. ב-30 ביוני 1936 דן ערבי בשם עוסמאן אל כורדי, שהובא בפניו כנאשם בנשיאת נשק לשנתיים מאסר, בפוסקו כי אין הוא רואה את הוראות הממשלה כמחייבות אותו. ב-2 ביולי דן השופט פלאנקט ערבי אחר בשם מוחמד חסן עבדול-חלים לארבע שנות מאסר על נשיאת נשק. לעומת זאת גזר השופט פלאנקט ב-31 ביולי 1936 את דינם של שני צעירים יהודים, אהרון נחמה וחיים די-האן, ששמרו על מחצבה ליד ירושלים כשהם נושאים נשק, לשש ולשבע שנות מאסר.
מוזיאון הניאון
מוזיאון הניאון (באנגלית: Neon Museum) הוא מוזיאון לאמנות ניאון המציג שלטי ניאון מבתי קזינו ובתי עסק שונים. המוזיאון מוקדש לאיסוף, שימור, חקר והצגת שלטי ניאון אייקוניים.
היסטוריה
המוזיאון נפתח בשנת 1996 בצומת הרחובות לאס וגאס בולווארד ופרמונט, אך העתיק את מקומו בשנת 2012 למבנה בו שכן לה קונצ'ה מוטל, אותו תכנן בשנת 1961 האדריכל פול ויליאמס.
שמואל ורסס
שמואל וֶרְסֶס (Werses; 22 ביוני 1915, י' בתמוז תרע"ה – 18 באוקטובר 2010) היה חוקר ספרות ישראלי, מגדולי חוקרי ספרות ההשכלה, פרופסור לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ישראל לשנת תשמ"ט.
ביוגרפיה
שמואל ורסס נולד בווילנה. לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה "תרבות" החל ללמוד באוניברסיטת וילנה. מגיל 14 עד 19 עבד כמתנדב בייוו"א (מכון המחקר לספרות יידיש ותרבותה). בנעוריו עשה מספר ניסיונות בכתיבה ספרותית, חלקם ביידיש, ופרסם מספר סיפורים ורשימות בעיתונות יידיש בווילנה ובוורשה, חלקם תחת שם העט "א יונגער", רוב פרסומיו תחת שם העט היו בשבועון ואכנשריפט. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והמשיך ללמוד בחוג לספרות עברית שבאוניברסיטה העברית. שם עשה את לימודיו מהתואר הראשון עד השלישי, והושפע ביותר ממורו פרופ' יוסף קלוזנר. לאחר הגעתו לארץ ישראל חדל מכתיבת פרוזה. עבודת המ"א שלו שהוגשה בשנת 1939 לקלוזנר הוכתרה בשם "תקופת ההשכלה העברית בווילנה (הסופרים העבריים בדורם של רמא"ג ואד"ם הכהן)", והקיפה 316 עמודים בכתב יד. הוא תכנן לנסוע לווילנה על מנת לאסוף כתבי יד נוספים, אולם הפלישה הגרמנית לליטא סיכלה את תוכניתו. את עבודת הדוקטור כתב בהנחייתו של פרופ' שמחה אסף, ועבודת הדיסרטציה שלו (363 עמודים) הייתה בנושא "מחקרים בספרות המוסר של היהודים בספרד: מראשית המאה הי"ג ועד סוף המאה הט"ו". את תואר הדוקטור קיבל ב-1947.
לפני קום המדינה הרצה בסמינר למורים שבמחנות המעצר בקפריסין ובפני מדריכי תנועת נוער מבוגרים. לאחר קום מדינת ישראל לימד חיילים עולים חדשים ספרות עברית.
החל מ-1953 נמנה עם סגל החוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית, ובשנות ה-70 כיהן כראש החוג. בשנת 1967 התמנה כפרופסור חבר, וב-1975 היה לפרופסור מן המניין. ב-1983 פרש לגמלאות. שימש כמרצה אורח באוניברסיטאות חיפה, תל אביב, ובאר שבע.
זכה בפרס ישראל לחקר הספרות ב-1989.
מנישואיו לרחל (נפטרה ב-1941) נולדה בתו דבורה אלרן. אשתו השנייה, אסתר כספי, הייתה מתרגמת ומשוררת.
שמואל ורסס נפטר ב-18 באוקטובר 2010 בירושלים.
ארכיונו, הכולל תעודות אישיות, יומנים ופנקסים, התכתבות, חומרי הכנה ורשימות (וכן חומר משל אשתו אסתר כספי ואודותיה), נמסר למחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
מחקריו
מחקריו של שמואל ורסס חובקים ספרות יהודית בפרק זמן של מאתיים שנה, תקופה המשתרעת מראשית תקופת תנועת ההשכלה היהודית ועד לשנות ה-50 של המאה ה-20 ואף מעט אחרי כן.
ורסס הוא מגדולי חוקרי ספרות ההשכלה. הוא הרבה לחקור את הפואטיקה, הנושאים והז'אנרים השונים של ספרות ההשכלה (הסאטירה, הפרוזה המחורזת, הפיליטון, האוטוביוגרפיה והרומן. תיאר את האוריינטציה שלה לחסידות ולשבתאות ואת מערכת היחסים שלה עם ספרות אירופה הכללית. הוא חקר את היוצרים הבולטים של ספרות ההשכלה, כמו יצחק ארטר, י"ל גורדון, יוסף פרל, יהודה בן מרדכי הורביץ ואברהם מאפו. פרט לכך סיכם את תולדות המחקר בהּ.
ורסס חקר גם את הספרות העברית הקלאסית. הוא בחן את התמורות בנושאים ומאפיינים בספרות. הוא בחן את המקורות העממיים והמיתיים שספרות זו שאבה ממנה. זאת הוא עשה בסופרים שהם מעמודי התווך של ספרות זו: ביאליק, פיארברג, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, חיים הזז וש"י עגנון.
הוא חקר את תולדות כתבי העת העבריים, מן "המאסף" ועד העיתונות העברית בפולין שבין מלחמות העולם. הוא אף שלח ידו בחקר הספרות העברית החדשה.
לקריאה נוספת
ספר יובל
רשימת פרסומים
על ידידתו של משורר
הערכות כלליות
נמל התעופה ארכנגלסק-טלאגי
נמל התעופה ארכנגלסק-טלאגי ע"ש פיודור אברמוב (ברוסית: Аэропорт Архангельск (Тала́ги) имени Ф.А. Абрамова) הוא נמל תעופה השוכן כ-11 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר ארכנגלסק, בסמוך לכפר טלאגי שבצפון מערב רוסיה.
היסטוריה
מקור השם טלאגי בשני חוטורים (סוג של אחוזה) ובכפר קטן שהיה ממוקם בוולוסט בסולומבלסקי, אוייזד ארכנגלסק בגוברניית ארכנגלסק. נמל התעופה טאלאגי נבנה במקור בקיץ 1942 תחת פיקוחו של נציג הוועדה להגנת המדינה איבן פפנין כבסיס צבאי עם מסלול חצץ. לכוחות ההגנה האווירית הסובייטית (PVO) הייתה נוכחות בשדה תעופה זה משנת 1966 ואילך.
ב-22 ביוני 1999 הוכנס מטוס ה-מיג-31 לחניה נצחית לזכר הגדוד בעיירה הצמודה לנמל התעופה, טלאגי. מאז 1998, היחידה האווירית ה-89 יחידת התעופה העצמאית ה-89 של חיל האוויר הרוסי שוכנת במתחם נמל התעופה.
משנת 2014 ועד היום הוא הועבר לחטיבת התעופה המעורבת הנפרדת של המחוז הצבאי המערבי.
מאז נובמבר 2009, נמל התעופה קיבל אישור לקבלת איירבוס A319 ואיירבוס A320.
בשנת 2011 החל שיפוץ נמל התעופה בהשתתפות לנאירופרויקט (ברוסית: Ленаэропроекта). העבודות התבצעו בשלב הראשון מתוכנן לבנות תוספת בין שני המסופים. בקומת הקרקע של הבניין החדש, מצד אחד, יגיע אולם הגעה מודרני עם מסוע, ומצד שני אולם יציאה בינלאומי. בקומה השנייה יהיה חדר המתנה, הנחות תעופה ומספר מפעלים מסחריים. בפנייה השנייה מוצע לשחזר את הביתן הראשון. האזור הטכנולוגי יורחב לכיוון הרציף, והוא מתוכנן ליצור בלוק נפרד לנוסעי מחלקת העסקים. חניונים ימוקמו מימין לביתן הראשון. העלייה למטוס תיעשה ישירות ממתחם שדה התעופה באמצעות רמפות טלסקופיות. עם סיום העבודות, שדה התעופה יוכל לקבל ללא הגבלה, את כל המטוסים המודרניים. הגדילו באופן משמעותי את הבטיחות והנוחות של הטרמינל - יהיו מעליות נוספות, מסועים, מערכות אבטחה. תכנון הבניין החדש משלב את כל הדרישות לטכנולוגיה של שירותי שדה תעופה. בנוסף לדרישות התפקודיות, מפתחי הפרויקט לוקחים בחשבון אסתטיקה: מבנים ששוחזרו חיצונית עם ויטראז'ים וצבעים שונים יצטרכו להידמות לאורות הצפון.
אבי נוסבאום
אברהם (אבי) נוסבאום (נולד ב-12 בדצמבר 1980 בכפר סבא) הוא סטנדאפיסט, תסריטאי, שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה ישראלי.
ראשית דרכו
נוסבאום נולד וגדל בכפר סבא ולמד בתיכון "כצנלסון". את שירותו הצבאי עשה בחיל התותחנים. ושימש בין היתר כמפקד טירונים במחנה שבטה. הוא החל בקריירת הסטנדאפ בהופעות חובבים במועדון הקאמל קומדי קלאב בעת ששירת בצה"ל.
הוא פרץ לראשונה לתודעת הציבור במסגרת תוכנית המציאות "האקדמיה לצחוק" ששודרה בערוץ 2 ובביפ ב-2004, במסגרתה התחרו קומיקאים חובבים.
אף על פי שנוסבאום לא הגיע לגמר התוכנית, הוא המשיך להיות פעיל בעולם הבידור ובמקביל להופעות סטנדאפ שהעלה ברחבי הארץ, החל נוסבאום להופיע בטלוויזיה ולפעול כתסריטאי בין היתר בערב אדיר בערוץ 2.
לאחר האקדמיה לצחוק
בשנת 2005 הנחה את תוכנית הסאטירה "מכת מדינה" יחד עם הסטנדאפיסט אורי חזקיה. לאחר מכן הנחו השניים תוכנית בוקר בתחנת הרדיו האזורית רדיו 99 ("99esc" דאז) בשם "שבע-תשע". באותה תקופה שימש גם כחבר פאנל בתוכנית "פקקים" בערוץ הספורט.
החל משנת 2005 נוסבאום חבר בצוות הכותבים של תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת" בערוץ 2. ב-2007, במקביל לתפקידו זה, הופיע כמשתתף קבוע בפאנל הסאטירה וההומור "מהדורה מוגבלת" בערוץ ביפ.
בשנת 2008 השתתף נוסבאום בתוכנית הקומית "צחוק מעבודה" כסטנדאפיסט אורח בעונתה הראשונה של התוכנית, ובשנת 2009 הצטרף כחבר פאנל קבוע לתוכנית "מועדון לילה". בשנת 2010 החל נוסבאום להגיש את התוכנית "שבת צחוק", אשר שודרה בערוץ 2 בימי שבת בבוקר, ובה מתארח מדי שבוע קומיקאי ישראלי מוכר, וביחד הם צופים בקטעים קומיים שבוחר האורח. במקביל, הוא הנחה ביחד עם שי גולדשטיין את שעשועון המצלמה הנסתרת "נראה אותך" בערוץ 2. בשנת 2012 הנחה את התוכנית "איזה יום", בערוץ 2 לצד שי גולדשטיין ועידו רוזנבלום. כמו כן, החל להנחות את השעשועון היומי "אל תענו לי!" בערוץ 24.
בשנת 2011 החל להגיש יחד עם דוד ליפשיץ את תוכנית הלילה "ציפורי לילה מנבאות" בגלי צה"ל. נוסבאום שימש גם כמנחה מחליף בתוכניתם של "שי ודרור" ברדיו ללא הפסקה כאשר אחד מהשניים היה נעדר.
בשנת 2013 הוציא לאור באופן עצמאי את הספר "ספר סטטוס" ובו מבחר סטטוסים שפרסם בפייסבוק במהלך השנה.
בשנת 2014 החל לכתוב טור שבועי במוסף "שישבת" של העיתון "ישראל היום", והשתתף בתוכנית הסאטירה "כל העולם נגדנו" בערוץ הספורט שחזרה לרגל המונדיאל, ובהמשך גם שב לעונה החמישית של "מועדון לילה" בערוץ 2.
בשנת 2015 השתתף בעונת ה-VIP של "מאסטר שף" והיה המודח החמישי. באותה שנה החל להגיש פינה קבועה בתוכנית "שי בשידור" בהנחיית שי שטרן בערוץ 10, על תקן "הפרשן לעניינים מסובכים". ב-2016 הגיש קמפיין פרסומי של בנק דיסקונט. כמו כן, החל להגיש בשנה זו את התוכנית פרצופה של המדינה, שנקראה לאחר מכן "נוסבאום וגולדשטיין", יחד עם שי גולדשטיין.
משנת 2017 הוא הגיש בערוץ קשת 12 את התוכנית "איזה צחוק", בה, בדומה ל"שבת צחוק", הוא משוחח בכל שבוע עם קומיקאי מוכר והשניים צופים במבחר קטעים שהאחרון בחר.
בשנת 2023 צפוי נוסבאום להיות חלק מהפאנל בתוכנית המציאות "רואים את הקול" בקשת 12.
חיים אישיים
בשנת 2010 נישא נוסבאום לבת זוגו לירן. לשניים שתי בנות ובן. מתגורר בתל אביב.
שרשורים
מאפיינים
מבנה השרשורים כולל בעיקר מערכת רבייה, ללא מערכת עיכול, מערכת עצבים או מערכת חישה. השרשור סופג את מזונו ממערכת העיכול של הפונדקאי. צורת התולעים במחלקה זו דומה לשרשרת, ומכאן שמה העברי. השרשור בנוי מפרקים רבים, כל הפרקים למעט הראשון הם ברי-ניתוק, ולמעשה ניתן לראות בהם מושבה. אורכן עשוי להגיע לכדי מספר מטרים, והן יכולות לשהות מספר שנים בתוך המעיים של בעלי החוליות בתוכם הן גדלות. מבנה התולעים כולל ראש שמטרתו היצמדות - מתוך הראש יוצאים קרסים שנתקעים בדופן המעי ומונעים את הפרשת התולעים החוצה ביחד עם הפרשות המעי. חלק נוסף במבנה התולעת הוא פרוגלוטידים, פרקים דמויי שקים שמכילים בתוכם אלפי ביציות ותאי זרע. יחידות אלו נוצרות באזור הקדמי של התולעת והן הולכות ומבשילות. היחידות הבשלות, המכילות ביציות מופרות, מתנתקות מקרסיהן ומופרשות בצואה ועלולות להיות מועברות לבעלי חוליות אחרים, מהם גדלים שרשורים חדשים.
בכמויות גדולות עלולה להיווצר הרעלה עקב שחרור של טוקסינים על ידי התולעים, מה שייצור עלייה ברמת הסוכר ותחושת בלבול.
נביל דיראר
נביל דיראר (בערבית: نبيل ضرار, תעתיק עברי: נביל צ'ראר; נולד ב-25 בפברואר 1986) הוא כדורגלן מרוקאי המשחק בעמדת הקיצוני שמאלי בשבאב מוחמדיה ובנבחרת מרוקו.
קריירת מועדונים
דיראר נולד בקזבלנקה, אך התחיל את קריירת הכדורגל שלו בבלגיה. בשנת חתם בדיאגם ספורט. יכולתו המרשימה משכה את תשומת הלב של מועדונים רבים בבלגיה, ובקיץ חתם בווסטרלו, לאחר שנתיים עבר לקלאב ברוז'.
בעונתו הראשונה במועדון, סיים עם המועדון במקום השלישי שמוביל למוקדמות הליגה האירופית. בעונת דיראר היה שחקן מפתח בקבוצה, אך מעל לכל בלטה התנהגותו על כר הדשא ומחוצה לו: במשחק נגד מכלן דיראר ירק על פניו של ג'וני בויינס והורחק ל-2 משחקים; בספטמבר  נשלח להתאמן עם קבוצת המילואים לאחר שאיחר לאימון; בתחילת עונת, דיראר נשלח שוב להתאמן עם קבוצת המילואים למשך שבועיים לאחר שלא הגיע ליום האוהדים, אף על פי שטען כי לא הופיע מפני שהוא היה חולה; בעקבות ההפסד נגד לוקרן ב-23 באוקטובר, דיראר נשלח שוב להתאמן עם קבוצת מילואים לשלושה שבועות.
ב-30 בנובמבר 2011 דיראר הבקיע את השער הראשון בתחילת הקאמבק המדהים של קבוצתו נגד מריבור במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית לאחר שפגרה 0–3 וניצחה 3–4.
ב-31 בינואר 2012, דיראר חתם במונקו תמורת 7.5 מיליון אירו, והיה לשחקן היקר ביותר שנמכר מקלאב ברוז'. ב-13 בפברואר, ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0–1 בסטיה. ב-24 בפברואר דיראר הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1–2 נגד סטאד לאוואל.
ביולי, דיראר חתם בקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
בקיץ דיראר חתם בקסימפאשה מליגת העל הטורקית.
בקיץ חזר למרוקו וחתם בשבאב מוחמדיה מליגת העל המרוקאית.
קריירה בינלאומית
דיראר הוא בעל אזרחות כפולה, בלגית ומרוקאית. דיראר הודיע כי בכוונתו לשחק עבור נבחרת בלגיה, אך לאחר שהתברר כי שיחק בנבחרת הצעירה של מרוקו הוא נאלץ לשחק עבורה. ב-11 באוקטובר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010.
הלגיון הראשון פלביה קונסטנטיה
הלגיון הראשון פלביה קונסטנטיה (בלטינית: Legio I Flavia Constantia) היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה החמישית.
היסטוריה
המידע על הלגיון מועט. ידוע כי במהלך המאה החמישית הוא היה לגיון עצמאי שהוצב במושבות המזרחיות, אולם לא ידוע בדיוק היכן. שמו מעיד על כך שהוא הוקם בידי הקיסר קונסטנטינוס השני אשר שלט במחצית המזרחית של האימפריה. אין לבלבל בין הלגיון הזה לבין הלגיון הראשון פלביה גאליקנה קונסטטיה אשר הוצב בארמוריקה בחלק המערבי של האימפריה.
רכס הרי קולסרולה
רכס קולסרולה (בקטלאנית: Serra de Collserola, נהגה [ˈsɛrə ðə kɔʎsəˈɾɔlə]; סרה דה קולסרולה), או פשוט קולסרולה, הוא רכס הרים בין הנהרות בזוס וליוברגט. זהו חלק מרכס החוף הקטלוני.
רכס זה מפריד בין ברצלונה למישור ואלייס והפסגה הגבוהה ביותר שלו היא טיבידאבו, בגובה 512 מטרים. פסגות עיקריות נוספות הן: טורו דל פוי, פואג ד'אולורדה, טורו דה ואלדאורה, טורו דה לה מגארולה, פואג ד'אוסה ופואג מדרונה. העמקים של נהרות ליוברגט ובזוס, מישור ברצלונה, ואגן ואלייס, מסמנים את הגבולות הגאוגרפיים של מסיב קולסרולה.