cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תנועת העבודה הציונית העולמית
צעירי תנועת העבודה הציונית העולמית הם המסגרת העולמית של הצעירים והתנועות, הכלולות בתנועת העבודה הציונית העולמית, בשיתוף תנועת "המחנות העולים" ותנועת "הבונים דרור" העולמית. התנועה הצעירה, שהחלה את פעילותה מחדש בשנת 2009, כוללת צעירים יהודים בישראל ובעולם בגילאי 18-35 אשר מזדהים עם ערכי הציונות החברתית-סביבתית. מבנה צעירי התנועה מורכב מהמזכירות, מהוועידה העולמית ומהצוותים הגאוגרפיים, המהווים גשר בין ישראל לבין צעירים בקהילות ברחבי העולם. יו"ר צעירי תע"צ כיום הוא יוני יצחק.
פמפורובו
פמפורובו (בבולגרית: Пампорово) הוא אתר סקי פופולרי במחוז סמוליאן שבדרום בולגריה, אחד הידועים בבלקן. האתר נמצא בין יערות אורן ומבקרים בו בעיקר לצורכי גלישת סקי וסנובורד. זהו גם אזור תיירותי בקיץ. מרכז פמפורובו מציע מספר ברים ומלונות. זהו גם אחד מאתרי הסקי הדרומיים ביותר באירופה. האתר מתאים למשפחות ומותאם למתחילים ולמקצוענים.
מיקום
האתר ממוקם בדרום הרי רודופי בגובה של 1620 מטרים מעל גובה פני הים. הפסגה הגבוהה ביותר באזור, סנז'נקה (בבולגרית: Снежанка) היא בגובה 1928 מטר, ומתנשאת לגובה מאות מטרים מעל האתר. פמפורובו נמצא במרחק של כ־260 ק"מ מסופיה, 85 ק"מ מדרום לפלובדיב, 15 ק"מ צפונית לסמוליאן ו־10 ק"מ מדרום לצ'פלארה.
סקי
באתר הנופש 55 ק"מ של מסלולי סקי ו־38 ק"מ של מסלולי קרוס קאונטרי. באתר 18 מעליות עם קיבולת של 13,000 אנשים לשעה וארבע מפלסות שלג. מייצרי שלג המכסים 90% משטח האתר מבטיחים לגולשים גלישה מהנה ונוחה. יותר מ־100 מדריכי סקי מוכשרים, רהוטים בשפות שונות, זמינים לעזרת מתחילים, ובינוניים, בסקי ובסנובורד.
אקלים
החורף בפמפורובו נוטה להיות מתון, אך ישנם כ־150 ימי שלג בכל שנה. השילוב הזה עוזר לעונת סקי ארוכה באתר. פמפורובו ידוע בשל ימי השמש הרבים בזמן החורף, בדרך כלל כ־120 ימים מדצמבר עד מאי. הטמפרטורה הממוצעת במשך חודש ינואר היא 3 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
צבעוניים (קבוצה אתנית)
המונח צבעוניים (באנגלית: Coloureds) בדרום אפריקה מתייחס לקבוצת אוכלוסייה המורכבת מבני תערובת של צאצאי המתיישבים האפריקאנרים ובני שבטים אפריקאיים, אליהם נתערבבו גם חלקים ממוצא של עמי דרום-מזרח אסיה. בארצות הברית, זהו מונח בלתי תקין פוליטית המתייחס בעיקר לאפריקאים או אינדיאנים.
בדרום אפריקה
האוכלוסייה הצבעונית נוצרה, ברובה, כתוצאה מהעובדה שבראשית ההתיישבות האירופית בכף התקווה הטובה היו המתיישבים הבורים הלבנים אוכלוסייה שכללה בעיקר גברים. מיעוט הנשים במושבה הביא לתופעות של ניצול מיני של בנות העבדים השחורים והאסייתים, שכתוצאה ממנו נולד דור של בני תערובת בחוותיהם של המתיישבים. בני תערובת אלה זכו ליחס של התנכרות הן מצד האוכלוסייה הלבנה והן מצד האוכלוסייה השחורה, והתפתחו בקהילות נפרדות של עצמם.
בשנות שלטון האפרטהייד וההפרדה הגזעית שהנהיג, קיטלג אותם הממשל כגזע בפני עצמו, בצד הלבנים והשחורים, למרות שבפועל אין להם מאפיינים גזעיים ואתניים ברורים וחד-משמעיים. הוקצו להם אזורי מחיה משלהם, בתי ספר נפרדים וכדומה. עם זאת, כתוצאה משנות האפליה וההפרדה, ותחושתם כדחויים הן מצד המיעוט הלבן והן מצד הרוב השחור, פיתחו תרבות פוליטית משלהם ונאבקו על זכויותיהם. הם לא נהנו מזכויות היתר של הלבנים, אך בתקופות מסוימות זכו לזכויות יתר מועטות על פני השחורים. גם האוכלוסייה ההודית הגדולה בדרום אפריקה קוטלגה על ידי השלטונות במעמד שווה ערך לצבעוניים.
הצבעוניים בדרום אפריקה מונים כ-4 מיליון איש (כ-9% מהאוכלוסייה, מעט פחות מהלבנים). מבחינה דתית, מרביתם נוצרים קלוויניסטים המשתייכים לכנסייה ההולנדית-רפורמית, עם מיעוט מוסלמי. רובם המכריע (כ-90%) דובר את שפת האפריקאנס כשפת אם.
בארצות הברית
בארצות הברית ובבריטניה, הוראת המונח צבעוניים (Colored, באיות אמריקאי), נקרא People of Color ("אנשים של צבע" בתרגום חופשי לעברית), והוא שונה במקצת ומתייחסת בעיקר לאפריקאים או אינדיאנים. יש להבחין בין השימוש במונח בהקשרו הדרום אפריקני לזה האמריקני, כשבצפון אמריקה מונח זה נחשב לכינוי מבזה שאינו תקין-פוליטית כיום.
קישורים חיצוניים
Färgad
השריר כופף שורש היד הגומדי
השריר כופף שורש היד הגומדי (TA: Musculus flexor carpi ulnaris) ממוקם במדור הקדמי של האמה, הוא התיכון מבין השרירים הכופפים של האמה. השריר מניע את כף היד לכיוון כיפוף ולכיוון קירוב.
תיאור
לשריר כופף שורש היד הגומדי שני ראשים הנאחזים בעצם הזרוע ובגומד באזור המרפק. הראש הזרועי (Caput humerale musclusflexoris carpi ulnaris) נאחז בעילית העלי התיכונה של עצם הזרוע, הראש הגומדי (Caput ulnare musclusflexoris carpi ulnaris) נאחז בזיז המרפק ובגבול האחורי של הגומד.
עם כניסתו לאמה, עובר עצב הגומד בין שני ראשיו של כופף שורש היד הגומדי.
חלקו המרוחק של השריר נאחז בעצם העדשה, באנקול של עצם האנקול (מעצמות שורש כף היד) ובעצם המסרק החמישית.
עצבוב
השריר כופף שורש היד הגומדי מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים השביעי והשמיני (C7, C8) דרך עצב הגומד.
יוסטיניאנוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית
תקופת שלטונו הראשונה
תקופת שלטונו לא הייתה סוגה בשושנים, הן מבית והן מחוץ. לאחר פלישה מוצלחת הוא כרת שביתת נשק עם הערבים, והעניק להם זכות שלטון משותף על ארמניה, איבריה וקפריסין. הוא גירש 12,000 מרונים נוצרים ממולדתם לבנון כדי לאפשר לערבים לשלוט באסיה הקטנה, מה שהוביל לכך שהערבים כבשו את ארמניה בשנת 692.
בשנת 688 ניצח יוסטיניאנוס את הבולגרים ניצחון מוחץ. בינתיים, המחלוקות המרות שעלו בכנסייה בשל רדיפתו צמאת-הדם של יוסטיניאנוס את המניכאיזם, והעושק (בעזרת אנשיו סטפנוס ותאודטוס) שבעזרתו השביע את תשוקתו לפאר ואת תאוותו להקמת בניינים יקרים גרמו לנתיניו למרוד נגדו. בתקופתו נהגו לתלות את פושטי הרגל החייבים מס, כשראשם מטה, מעל מדורה קטנה הבוערת לאט ומעלה עשן.
גלות
בשנת 695 פרץ המרד תחת הנהגתו של לאונטיוס, ולאחר שכרת את אפו של יוסטיניאנוס (ומכאן קיבל את כינויו) הוא הוגלה לחרסון שבקרים. לאחר חלוף שלוש שנים הודח לאוניטוס, גם אפו נכרת והוא נכלא על ידי טיבריוס, שהיה לקיסר. יוסטיניאנוס השני היה שם אף דמה מזהב במקום אפו הכרות.
יוסטיניאנוס נמלט מחרסון לאחר כמעט תשע שנים ונשא את תאודורה, אחותו של איבוסירוס גליאבנוס (בוסיר גלבן), הכגן של הכוזרים. הם קיבלו בית בעיר פנגוריה שבחצי האי טאמאן. בוסיר קיבל הצעת שוחד מטיבריוס כדי שיהרוג את גיסו, ושלח שני בכירים כוזרים - פפטזייס ובלגיטזין - כדי שיבצעו את המעשה. אולם תאודורה הזהירה את יוסטיניאנוס. יוסטיניאנוס הזמין את מבקשי נפשו, אחד, אחד, למעונו וחנק אותם בעזרת חבל וברח מהעיר.
יוסטיניאנוס ברח לטרבל, שליט הבולגרים בחבל הבלקן. הלה הציע את תמיכתו בתמורה לתמיכה כספית וכתר קיסר. יוסטיניאנוס הסתער על קונסטנטינופול עם צבא של 15,000 פרשים בולגרים, אך לא הצליח לכבוש את העיר בכוח. לכן חדרו הוא וכמה מרעיו לעיר דרך אמת מים שלא הייתה בשימוש, ארגנו את תומכיהם, ותפשו את העיר בהפיכה צבאית לילית. יוסטיניאנוס הוציא להורג את יריביו לאונטיוס וטיבריוס, כמו גם אלפים מתומכיהם, ושב לכס הקיסרות בשנת 705.
תקופת שלטונו השנייה
תקופת קיסרותו השנייה התאפיינה במלחמה כושלת נגד הבולגרים, שהיו תחת הנהגתו של טרבליס, ניצחונות ערביים באסיה הקטנה, והתקפות של אנשיו על עריו שלו - רוונה וחרסון, שם העניש ביד קשה את האצילים והפליטים. יוסטיניאנוס נפגש עם האפיפיור קונסטנטינוס והשניים נשאו ונתנו על פשרה.
שלטונו העריץ של יוסטיניאנוס גרם לפרוץ מרד נוסף נגדו. העיר חרסון מרדה בהנהגתו של פיליפוס ורדאניס, שנעזר בכוזרים. הכוחות שנשלחו לדכא את המרידה הצטרפו עד מהרה למורדים, ופנו כנגד עיר הבירה. זו נכבשה ופיליפיקוס הוכרז כקיסר. יוסטיניאנוס נמלט אל הבולגרים ונרצח באסיה הקטנה בדצמבר 711. הוא היה הקיסר האחרון לבית הרקליוס.
תיאור בדיוני של חייו של יוסטיניאנוס מופיע בספרו של הארי טרטלדאב משנת 1998: Justinian.
MIMO (תקשורת)
MIMO (באנגלית, ראשי תיבות של Multiple Input, Multiple Output) הוא מודל מתמטי לתקשורת באמצעות מספר אנטנות.
רקע
כל אות (סיגנל) שמשודר, סובל מרמה כלשהי של הפרעות. ההפרעות נקלטות יחד עם האות הרצוי ומקשות על פיענוח האות הרצוי. כאשר משתמשים ביותר מאנטנה אחת לקליטה, כל אנטנה קולטת את האות הרצוי בתוספת של הפרעות שונות. בצורה דומה, כאשר משתמשים ביותר מאנטנת שידור אחת, כל אות שמגיע מכל אנטנה סובל הפרעות שונות. שיטת ה-MIMO מנצלת את הריבוי באנטנות השידור ובאנטנות הקליטה, על מנת שהמקלט יקבל מגוון של אותות, שכל אחד סבל מהפרעה בצורה אחרת, בזמן אחר, ובעוצמה אחרת - ומתוך כל האותות הנקלטים, המקלט מחלץ את האות הרצוי בצורה מדויקת יותר. גם אם האות האלחוטי המגיע אל האנטנות הוא חלש ומשובש, תצליח טכנולוגיה זו לשחזר אותו ובאופן אפקטיבי תגדיל את קצב העברת הנתונים.
יתרונות
היתרון בשימוש בשיטה זו הוא טווח שידור גדול יותר ויעילות ספקטרלית גבוהה יותר מאשר בשימוש באנטנה יחידה. במודל זה משתמשים ברשתות אלחוטיות בתקנים 802.11n וב-WiMAX.
MIMO מגבירה את הניצול של רוחב הסרט הזמין ואת ביצועי הרשתות המקומיות באמצעות אנטנות חכמות. רשת בתקן 802.11n יכולה באופן תאורטי להגיע לקצב נתונים של 248Mbps, ולקצב מעשי של 74Mbps (בהשוואה לקצב של 20Mbps בממוצע ברשתות 802.11a ו- 802.11g.
התפלה
התפלה היא הפרדת מים מהמומסים בהם, המבוצעת בעיקרה במטרה להפוך מים שאינם ראויים לשתייה, כמו מי ים ומים מליחים לכאלו שכן. המילה "התפלה" נגזרת מהמילה "תפל" – חסר טעם, מכיוון שהתהליך מסיר את מליחותם, "טעמם", של המים.
סיבות להתפלה מלאכותית
התפלת מי ים מהווה בראש ובראשונה פתרון למחסור במי שתייה הנשאבים ממאגרים טבעיים. התפלה מאפשרת אספקת מים שפירים באופן רציף, ללא תלות באקלים ובכמויות הגשמים.
בנוסף, צריכת מים מותפלים ממתנת את השאיבה ממקורות טבעיים ובכך מתאפשר שימור מקורות מים טבעיים ושיקום הסביבה האקולוגית הסמוכה להם.
מים כחומר גלם ומוצר
ישנם תהליכים רבים המסוגלים להפחית ריכוזי מלחים מתמיסות. קיימים שלושה סוגי מי גלם עיקריים המשמשים להתפלה: מים שפירים, מים מליחים ומי ים.
שיטות התפלה
שיטות התפלה מסווגות לפי תהליכים שונים:
הסברים לשיטות
אוסמוזה הפוכה משמשת להתפלת מי ים ומים מליחים לצורך אספקת מי שתייה או מים לחקלאות. בשיטה זו מתבצע תהליך הפוך לאוסמוזה רגילה, שבה מתקיים מעבר של מולקולות מים מתמיסה שריכוזה נמוך (מכילה מעט מומסים) לתמיסה שריכוזה גבוה (מכילה מומסים רבים) דרך קרום בררני. באוסמוזה הפוכה מתקיים מעבר מים מהתמיסה שריכוזה גבוה לתמיסה שריכוזה נמוך באמצעות הפעלת לחץ. הקרום הבררני מונע מעבר של מולקולות המומס ומאפשר מעבר של מולקולות המים בלבד. במתקני התפלה בטכנולוגיה זו מקובל לבצע את הכנת המים על ידי תהליך אולטראפילטרציה ("סינון-על"). בשיטת הזיקוק הרב-שלבי משתמשים בקיטור כמקור אנרגיה לאיוד המים. את התהליך מבצעים במספר דרגות שבכל אחת מהן שורר לחץ שונה וטמפרטורה שונה. כך שניתן לחזור על התהליך מספר פעמים תוך ניצול החום הכמוס שיוצרים אדי מים כאשר הם מתעבים, על מנת לחמם את המים של הדרגה הבאה. החימום גורם לאיוד חלק מהמים וחוזר חלילה. בצורה זו ניתן לקבל מכל קילוגרם קיטור, מספר ליטרים של מים מותפלים. בשיטת זיקוק דחיסת האדים, מזרימים מי ים לתא שבו שורר ריק, דבר זה גורם לאידוי חלק מהמים, מדחס מכני דוחס את האדים ובכך מעלה את הטמפרטורה שלהם, אלה מתעבים על צינורות תוך מסירת החום הכמוס שלהם למים הנכנסים למתקן ומסירת האנרגיה הדרושה לאיודם. שיטה אחרת להתפלה היא בהשמת המים תחת לחץ גבוה, והעברת אתן דרכם. כמעט מייד, גבישים מופיעים למעלה, המורכבים ממים מזוקקים ואתן. ניתן להמס גבישים אלה, ואז מזרימים את המים למיכל נפרד. מבנה מולקולות אלה גורם להן להיווצר מאתן ומים בלבד, כאשר המלח נותר מאחור. לפעמים נוצר גם מלח בישול כתוצר לוואי של התהליך. תהליך האלקטרודיאליזה מבוסס על יצירת שדה חשמלי בין שתי אלקטרודות שביניהן נמצאות ממברנות חדירות למחצה משני סוגים, אלו המעבירות יונים חיוביים בלבד ואלו המעבירות יונים שליליים בלבד. כאשר המים מועברים במרווחים שבין הממברנות, נודדים שני סוגי היונים לאלקטרודות השונות. בתהליך זה מסולקים רק יוני המלחים ולא שאר החומרים המרחפים. בתהליך ההקפאה, מולקולות המים מסתדרות במבנה מרחבי שאינו משאיר מקום למלחים. התהליך נקרא גם תהליך זרחין על שם אלכסנדר זרחין. התהליך מבוסס על איוד והקפאה בו-זמנית של מי הים בתא אחד ועל עיבוי האדים תוך הפשרת הקרח בתא אחר. שניהם בתוך מכל אחד. הן הקרח המופשר והן האדים המתעבים – הופכים למוצר נטול מלח. תהליך של סיפוח, המנצל תכונות של חומרים מסוימים, כדי להחליף יונים (חיוביים או שליליים), הקשורים אל חומרים אלו בכוחות אלקטרוסטטיים – ביונים בעלי אותו מטען המצויים בתמיסה. תהליך שבו משתמשים בממברנות חצי חדירות אשר דוחות יונים וחומרים מומסים דוגמת רוב החומרים האורגניים. התהליך משמש בעיקר לריכוך מים קשים ולסילוק מזהמים אורגניים.
תוצרי לוואי והסביבה הימית
תוצר לוואי של מפעלי התפלה הוא תמלחת – מים המכילים מלחים בריכוז גבוה. שחרור התמלחת לים פוגע בסביבה הימית ובבעלי חיים ימיים.
צריכת אנרגיה
התפלה היא תהליך הצורך אנרגיה. פעמים רבות מופקת אנרגיה זו משריפת דלקים מאובנים ובכך מעלה את רמות הפליטה של פחמן דו-חמצני ומזהמי אוויר אחרים. עם זאת, אורי להב ורפי סמיט מהטכניון פרסמו מאמר שבו הראו שצריכת האנרגיה הנדרשת להתפלת מים היא שולית לעומת צריכת האנרגיה הנדרשת לכלי רכב ומזגנים וכי חיסכון של 3% בצריכת האנרגיה יכסה את כל התוספת הנדרשת לצורך התפלת מים.
שטחי חוף
בתהליך האישורים להקמת מתקני התפלה בישראל נדרשים המתכננים לבצע מודלים שנועדו לבחון את השפעתו הסביבתית של מתקן ההתפלה. מודלים אלה מבוצעים על ידי המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית בטכניון.
עודפי בור
על פי מחקר שביצעו חוקרים בישראל והתפרסם בנובמבר 2007, התברר שהשקיה במים מותפלים עלולה לגרום לנזקים לגידולים חקלאיים. זאת כיוון שמים מותפלים חסרים מינרלים החיוניים לבריאותו של הצמח. בשנת 2004 שיפרה חברת מקורות את תהליך ההתפלה, עם הוספת אמצעים לסילוק בור מהמוצר, שתרמו למניעת הנזקים לגידולים החקלאיים.
מחסור במגנזיום
שתיית מים היא מקור לכ-20% מכמות המגנזיום ההכרחית לגוף. בתהליך ההתפלה מוסר המגנזיום מן המים. יש המצדדים בהשבת מגנזיום למים מותפלים, לעומתם יש המצדדים בחלוקת תוסף מגנזיום לצריכה אישית משיקולי יעילות ועלות ציבורית. מחסור במינרל זה מתבטא גם בשיעורו הנמוך בגידולים ופירות בפרט המושקים במים מותפלים, גורם מכפיל להשפעת המחסור במינרל ההכרחי לפעילותו התקינה של הגוף.
חשדות למחסור ביוד
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 התגלה על ידי חוקרים מהאוניברסיטה העברית והמרכז הרפואי אוניברסיטאי "ברזילי", חשד שהעלייה בשימוש במים מותפלים קשורה במחסור יוד ולכן בהפרעות כתוצאה ממחסור יוד. ממחקר ישראלי עולה כי חלה עלייה בעשור האחרון בשימוש בתרופות לטיפול בתחלואת בלוטת התריס, דבר העלול להעיד על עלייה בשכיחות המחסור ביוד. עוד נמצא כי ערכי תירוגלובולין (thyroglobulin – Tg) מוגברים בדם קשורים במחסור יוד בתזונה ובזפקת.
מנתוני סקר ארצי ראשון שנערך בישראל עולה עוד כי בקרב 62 אחוזים מהילדים בגיל בית הספר ובקרב 85 אחוזים מהנשים ההרות שנבדקו, רמות היוד שנמצאו היו נמוכות מהמינימום המומלץ על ידי ארגון הבריאות העולמי. בשנה שקדמה לעריכת הסקר, כמות המים שהופקה ממתקני ההתפלה היוותה כ-50% מכמות המים השפירים המסופקת לכל הצרכים וכ-80% מכמות המים המסופקת לצרכים הביתיים והתעשייתיים. הסקר נערך ב-229 יישובים ברחבי ישראל וכלל מדגם מייצג של מעל 2,000 משתתפים מכל מגזרי האוכלוסייה העיקריים בישראל (ערבים, יהודים חילונים ויהודים חרדים). לאחר הסקר פרסם משרד הבריאות המלצות חדשות בנושא, בדגש על נשים הרות וכאלה המתכננות להרות.
התפלה בעולם
התפלת מי ים נפוצה במדינות המזרח התיכון, צפון אפריקה ואיים מבודדים.
כווית היא המדינה הראשונה שבנתה מפעל התפלת מי ים גדול בשנות ה-60 של המאה ה-20, והיא המדינה היחידה המשתמשת בשיטה זו גם לחקלאות ולא לשתייה בלבד. מתקן ההתפלה הגדול בעולם כיום נמצא באיחוד האמירויות הערביות; כושר ההתפלה השנתי שלו עומד על כ-230 מיליון מ"ק.
בהודו בשנת 2010 הופעל מתקן התפלת מי-ים מינג'ור, המתקן הגדול במדינה המשתרע על שטח של כ-60 דונם.
התפלה בישראל
מאזן המים של ישראל הוא שלילי, כלומר המדינה משתמשת ביותר מים מכמות הגשם הממוצעת. מיום הקמתה של מדינת ישראל לא חדלה סוגיית המחסור במים בארץ להטריד את קברניטיה, ועל כן חיפשה ישראל מאז ומתמיד פתרון לבעיית המים, כשרעיון ההתפלה עומד בבסיס רוב התוכניות.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הוקם באילת מתקן להדגמת תהליך זרחין שהומצא על ידי אלכסנדר זרחין, ושהיה מבוסס על הקפאת חלק ממי הים המוזנים למתקן הנמצא תחת ואקום, הפרדת הקרח הנוצר מהתמלחת הנותרת והתכתו לקבלת מים מותפלים, שכן הקרח הקופא אינו מכיל מלח. תהליך זה הסתבר כלא יעיל (אף על פי שאלכסנדר זרחין חלק על מסקנה זו) ונזנח. המדחס שהיווה את לב המתקן, שימש כחלק מרכזי במתקני זיקוק אדים דחוסים שיוצרו על ידי החברה המקימה ששמה שונה בהמשך ל-"איי. די. אי. טכנולוגיות (הנדסת התפלה)". חברה זו הקימה בעולם מתקני התפלה בשיטות שונות. בתחילת שנות ה-70 הקימה החברה באילת מתקן התפלה שפעל על עקרון הזיקוק הרב-שלבי. מתקן זה פעל בהצלחה מספר שנים כשהקיטור הדרוש להנעתו התקבל מדוד קיטור ייעודי שהיה חלק ממתקן זה.
החלטת הממשלה מיוני 2008 (מספר 3533) קבעה כי יש להגדיל את היקף התפלת מי הים בישראל מ-505 מיליון מ"ק בשנה, עד שנת 2013 ול-750 מלמ"ש, עד לשנת 2020.
נכון לשנת 2018, יש בישראל חמישה מפעלים מרכזיים להתפלת מי ים: באשקלון, באשדוד בפלמחים, בשורק ובחדרה. בנוסף קיים תכנון למפעל שישי בסמוך לקיבוץ שמרת. כל המפעלים המרכזיים מתפילים את המים בשיטת האוסמוזה ההפוכה. השפעתם הסביבתית של מתקנים אלה נבדקת בקפידה באמצעות מודלים שמבוצעים על ידי המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית בטכניון.
בדצמבר 2022 השיקו חברת מקורות ורשות המים מערכת להולכת מים חדשה שתזרים מי ים מותפלים מהים התיכון ועד לכנרת בהתאם לצרכים, בעלות של כמיליארד שקלים. מטרות המערכת: שמירה על מפלס הכנרת המשתנה בשנות בצורת ועוד, כך שיישמר מקור המים הטבעי ומאגר המים הלאומי לשעת חירום. בנוסף שמירת מקור אספקת מים לאורך השנה לצורכי המשק השונים, כולל חקלאות ושמירת היכולת לספק מים מהכנרת לממלכת ירדן בהתאם להסכמי השלום שנחתמו בין שתי המדינות.
חיים בוטבול
חיים בוטבול (حاييم بوطبول, נולד בשנת 1937 בפאס) הוא זמר מרוקאי, מבין אחרוני הזמרים היהודים המרוקאים שמטפחים את הזֶמר המרוקאי העממי. מאביו ירש בוטבול את אומנות המלחון, סגנון מוזיקלי מרוקאי שהתפתח מתוך המוזיקה האנדלוסית הקלאסית.
בשנות השישים יצר יחד עם סלים הללי, וגם הלחין בעצמו יותר מ-80 שירים.
יחסי בלארוס–הולנד
יחסי בלארוס–הולנד הם יחסי החוץ בין בלארוס להולנד.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1994. שתי המדינות חברות מלאות בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
לא קיים מגע ישיר בין שתי המדינות ברמת הממשלה, שכן האיחוד האירופי החליט ב-1997 שרמה כזו של מגע מעניקה לגיטימציה לממשלה שלדעת האיחוד האירופי אינה נבחרת באופן דמוקרטי. לבקשת הולנד, החליט האיחוד האירופי באוקטובר 2008 לרכך את מגבלות הוויזה; נותרו הגבלות מסוימות אחרות, כגון הקפאת נכסים פיננסיים של בלארוס, וממשלת הולנד מתנגדת לנורמליזציה של היחסים בין בלארוס לאיחוד האירופי.
ההולנדים התנגדו להזמנת הנשיא לוקשנקו להשתתף בפסגה במאי 2009 בווינה, שם הייתה אמורה לצאת התוכנית; הזמנה כזו, טוען שר החוץ ההולנדי מקסים ורהגן, "תעשה טריוויאליזציה של רקורד זכויות האדם העגום שלו".
אמנם אין מגעים ממשלתיים ישירים, ומשרד החוץ ההולנדי אומר שאין "יחסי תרבות אינטנסיביים" בין שתי המדינות (למעשה, בלארוס אפילו לא זכאית לסיוע כספי הולנדי), אכן קיימים יחסים בין שתי המדינות ברמות שונות.
סיוע לילדים בלארוסים
במשך שנים רבות ילדים שסובלים מהשלכות אסון צ'רנוביל נופשים בחו"ל, כ-1500 עד 2000 הגיעו מדי שנה להולנד. בשנת 2008, בלארוס סירבה לתת ויזה לאותם ילדים לאחר שילדה בלארוסית בת 16 הגישה בקשה למקלט בארצות הברית; בלארוס גם טענה שחלק מהילדים לא חזרו מחופשות בארצות הברית ובאיטליה. Stichting Rusland Kinderhulp, הארגון האחראי על אירוח אותם ילדים בהולנד, הפעיל לחץ על שגרירות בלארוס בהאג לפתוח מחדש את הגבולות. הודעה פורסמה בסביבות חג המולד 2008 כי לאחר חודשים של משא ומתן בין שתי המדינות, קבוצת ילדים הורשתה לבלות את חג המולד בהולנד וכי איסור הנסיעה נדחה עד 20 בינואר 2009.
תגובה לבחירות לנשיאות בלארוס ב-2006
אירועים סביב הבחירות לנשיאות בלארוס ב-2006, שספגו ביקורת רבה מצד מדינות אירופה וארצות הברית, הוסיפו מתח ליחסים הקשים ממילא בין המדינות. כמה פוליטיקאים הולנדים שהיו אמורים לשמור על טוהר הבחירות אך אשרת השהייה שלהם בוטלה, הפגינו בגבול בלארוס.
הנשורת מהבחירות הביאה למעצרם של סטודנטים בלארוסים רבים, וחלקם איבדו את דרכוניהם. בקשה של מפלגה פוליטית הולנדית לממשלת הולנד להקל את דרישות הדרכון לסטודנטים כאלה נדחתה על ידי שרת האינטגרציה וההגירה ההולנדית, ריטה ורדונק, למרות שוורדונק אכן הבטיחה להפעיל לחץ פוליטי על ממשלת בלארוס אם תסרב להעניק היתר נסיעות לאותם תלמידים. הולנד אכן ניסתה ללחוץ על ממשלת בלארוס; למשל, שר החוץ ההולנדי שכנע את האיחוד האירופי כי יחרים את פסגת אינטרפול שתוכננה להתקיים במינסק. קבוצות בהולנד, בינתיים, מוחות על מה שהן מכנות היעדר חופש פוליטי ודתי בבלארוס.
חוות שקמים
חוות שקמים (שמות קודמים: "חוות גולדברג", "חוות מרעית") היא חווה חקלאית הנמצאת בתחומי המועצה האזורית שער הנגב, בין העיר שדרות לקיבוץ דורות. החווה משתרעת על שטח של כ-3,800 דונם, וחוצים אותה שני נחלי אכזב - נחל שיקמה ונחל דורות. חוות שקמים היא יישוב לא מוכר. על חלק מהאדמות שכן בעבר הכפר הערבי הוג'. בשטח החווה אזור עם עתיקות. החווה מפורסמת עקב בעליה משנת 1972 אריאל שרון. כיום החווה בבעלות בניו עמרי וגלעד.
היסטוריה
אריאל שרון ואשתו לילי נתנו למקום את שמו הנוכחי, חוות שקמים, על שם עצי השקמה הגדלים במקום. הם ניהלו את החווה באמצעות חברה בשם "שקמים חווה חקלאית", שחברת בת שלה, מפעלי צאן ישראליים בע"מ, חתומה על חוזה חכירת החווה עם רשות מקרקעי ישראל. בחווה עוסקים בגידול צאן ובקר, ירקות, הדרים, אבטיחים וכותנה. הבקר הוא מהזן האיכותי "סימנטל". בשטח החווה שני בתים גדולים: האחד נועד לאריאל שרון ובנו עמרי, והשני - לבנו גלעד ומשפחתו. כדי למנוע ניגוד עניינים בין תפקידיו של שרון כשר לבין בעלותו על החווה, הועברה החווה לנאמנות ב-1981, וב־1989 עברה הבעלות לידי הבנים עמרי וגלעד.
בזמן מלחמת לבנון הראשונה (החל מ-1982) ובתקופת תוכנית ההתנתקות (2005) נערכו הפגנות מול החווה, נגד מדיניותו של שרון.
לילי שרון נפטרה במרץ 2000 ונקברה ב"גבעת הכלניות" (תל הוג') שמול החווה בניגוד לחוק. בג"ץ הכשיר את הקבורה בדיעבד.
בתקופה בה כיהן שרון כראש ממשלה בשנים 2001–2006, היה נוהג לכנס בחווה בימי שישי את האנשים המקורבים אליו ביותר, מה שזכה לכינוי "פורום החווה". מקובל להניח שההחלטות החשובות ביותר של המדינה ושל שרון התקבלו למעשה בפורום זה.
בשנים 2010–2013 הוקמה במקום תחנת כוח פוטו-וולטאית לייצור חשמל. אולם בגלל שהחווה אינה מוחכרת בתנאי נחלה, נקבע שהחווה הסולארית אינה חוקית והיא לא חוברה לרשת החשמל.
ב-13 בינואר 2014, נטמן אריאל שרון לאחר הלווייתו ב"גבעת הכלניות" לצידה של רעייתו, לילי.
פרשות
החווה נקשרה למספר פרשות ואירועים, בהם הועלו חשדות למעשים לא כשרים:
בדצמבר 2004 הוערך שווי החווה ב-11.5 מיליון דולר, לעומת כחצי מיליון דולר ששילם עבורה שרון ב-1972.
פרחים הצמיחו קוצים
"פרחים הצמיחו קוצים" הוא הרומן השלישי בסדרת הפרחים (הידועה גם כסדרת דולנגיינג'ר) של הסופרת האמריקאית ו. ס. אנדרוז. הוא יצא לאור בשנת 1981, שנה לאחר יציאת קודמו בסדרה, "עלי כותרת עפים ברוח".
עלילה
בניגוד לשני הספרים הקודמים בסדרה, הסיפור ב"פרחים הצמיחו קוצים" מסופר, לסירוגין, מנקודת מבטם של האחים ג'ורי ובארת, ילדיה של גיבורת הסדרה, קאת'י, הנשואה כעת לדר' כריסטופר שפילד. כריסטופר הוא בעצם אחיה כריס, אשר היחסים האסורים עמו החלו בעת שהיו כלואים בעליית הגג, אך עובדה זו נשמרת כמובן בסוד מוחלט. הם מגדלים יחד את בארת, בנה של קאת'י מיחסיה עם אביה החורג. בארת' ווינסלאו הוא ילד מגושם, מריר וכועס, בעוד ג'ורי, שאביו ג'וליאן היה רקדן בלט שנהרג בתאונת דרכים בספר הקודם, הוא נער יפה תואר ומוכשר, השואף ללכת בעקבות אמו ולהפוך לרקדן בלט מפורסם.
כאשר שכנה חדשה ומסתורית מגיעה להתגורר בסמוך לבית המשפחה, בארת' המרדן מתחבר אליה ולמשרתה, ג'ון עמוס, מבלי לדעת שאותה שכנה זקנה היא בעצם סבתו, קורין, אשר ממנה נמלטו הוריו שנים רבות קודם לכן, כאשר היו כלואים באחוזת פוקסוורת'. השכנה משכנעת את בארת לשמור את עובדת קיומה ואת יחסיהם בסוד, וג'ון משכנע את בארת הצעיר כי המין הנשי מושחת וכי נשים כמו אמו, החושפות את גופן על הבמה, הן מופקרות. כאשר ג'ון נותן לבארת לקרוא את יומנו של מלקולם פוקסוורת' (מבלי שבארת ידע שהוא היה סבה של אמו) בארת נסחף בתוך דמותו של מלקולם ומשתכנע שהמין הנשי הוא אכן בזוי.
תוך כדי התרחשויות אלה, קאת'י נפצעת במהלך ריקוד ומגלה כי לא תוכל לרקוד שוב. בעודה מרותקת לכיסא גלגלים, היא מתחילה להעלות את זכרונותיה על הכתב.
כאשר משפחתו מבחינה בשינויים בהתנהגותו של בארת, קאת'י מגלה את האמת אודות השכנה המסתורית ומתעמתת עימה. בארת מסייע לג'ון בתוכניתו לכלוא את שתי הנשים במרתף ביתה של קורין ולהרעיבן למוות, אך לבסוף מסכל את התוכנית ומציל את אמו כאשר הוא מבין שהוא בעצם אוהב אותה. הבית עולה בלהבות ולמרות שקאת'י ניצלת, קורין וג'ון נספים בשריפה. בסופו של דבר קאת'י מצליחה לסלוח לאמה כאשר היא מובאת למנוחות.
מופת
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טקסונומיה
טַקְסוֹנוֹמְיָה (מיוונית – τάξις: סידור; νόμος: שיטה, חוק) היא סיווג שיטתי של עצמים מאותו תחום. הסיווג הנפוץ ביותר הוא מדרגי (הירארכי), אולם ייתכן גם סיווג שמרשה יחסים יותר מורכבים או פחות מורכבים בין הדברים הממוינים. למשל, סיווג מכונית גם כרכב קרקעי וגם כרכב ממונע; או סיווג של צמחים לפי צבע פרחיהם, המקובל במגדירי צמחים עממיים.
הטקסונומיה בעבר
בעבר השתמשו במילה טקסונומיה רק במשמעות של מיון עולם הטבע. בתחום זה מקובל עד היום המידרג שהציע בשנת 1735 המדען השוודי קארולוס ליניאוס, למרות שהמדענים שינו במשך השנים את הגדרת חברי כל מדרג, כפי שאפשר לקרוא בערך מיון עולם הטבע.
דוגמה לסיווג לפי המידרג של ליניאוס:
הטקסונומיה כיום
כיום הורחבה משמעות המילה טקסונומיה לציון מיון בתחום כלשהו, כולל בארגון ידע בארגונים, באינטרנט, וכדומה. בתחום המודרני של ניהול ידע נחשבות טקסונומיות מעט פחות רחבות מאונטולוגיות.
כדי להבחין בין טקסונומיה במובנה המורחב והכללי, לבין הטקסונומיה במובנה המקורי מתחום הביולוגיה, טבעו בשפה האנגלית את המונח Alpha Taxonomy. בוויקיפדיה העברית נבחר להשתמש לתחום הביולוגי במונח מיון עולם הטבע.
דוגמאות לטקסונומיה בתחומים שאינם קשורים למיון בעולם החי:
הטקסונומיה והאדם
יש הטוענים שמוח האדם התפתח במהלך האבולוציה לסיווג טבעי של הכרתו את העולם למערכות ממוינות כדוגמת אלה המצוינות לעיל. השקפה זו יונקת בין היתר מהאֶפִּיסְטֶמוֹלוֹגְיָה (תורת ההכרה) של עמנואל קנט. אנתרופולוגים הבחינו שסיווגים מוטמעים במערכות חברתיות ותרבותיות מקומיות, וממלאים תפקידים חברתיים שונים. אחד המחקרים הידועים והמשפיעים ביותר בנושא הוא צורות היסוד של חיי הדת מאת אמיל דורקהיים. התאוריות של קנט ודורקהיים השפיעו גם על קלוד לוי-שטראוס, מייסד האנתרופולוגיה הסטרוקטורלית. לוי-שטראוס כתב שני ספרים חשובים בנושא הטקסונומיה: טוטמיזם והמוח הפראי.
טקסונומיות כגון אלה שנותחו על ידי דורקהיים ולוי-שטראוס מכונות לעיתים טקסונומיות עממיות, כדי להבחין בינן לבין הטקסונומיות המדעיות, המתיימרות להיות אובייקטיביות ואוניברסליות.
ראו גם
סוגי טקסונומיה נוספים מתוארים בוויקיפדיה האנגלית, בערכים:
אורינוקו
נהר האורינוקו (בספרדית: Orinoco) הוא הנהר השלישי באורכו בדרום אמריקה, לאחר האמזונאס והפרנה, והשלישי בספיקתו בעולם לאחר נהרות האמזונאס וקונגו. הוא זורם בשטחי ונצואלה וקולומביה, ונשפך לאוקיינוס האטלנטי בדלתה גדולה מול האי טובגו.
גאוגרפיה
אורכו של האורינוקו הוא 2,400 ק"מ, ואגן הניקוז שלו מכסה שטח של כ-880,000 קמ"ר. מקורותיו, המוקפים ביער הגשם של האמזונס, נובעים מהרי רמת גיינה שבדרום ונצואלה ובברזיל. מהלכו מתעקל בקשת גדולה ממערב צפונה, אז נשפכים אליו נהרות מרכסי האנדים הצפוניים: קורדיירה דה מרידה (ונצואלה) והקורדיירה המזרחית (קולומביה), שם הוא משמש גם כגבול בין ונצואלה לקולומביה. לאחר מכן זורם האורינוקו מזרחה דרך סוואנות וערבות-בר אל חוף האוקיינוס האטלנטי, אליו הוא נשפך בדלתה גדולה וביצתית.
יובליו הראשיים של האורינוקו הם הנהרות גווירה ומטה (קולומביה), אפורה, קורה וקרוני (ונצואלה). במוצאו של הנהר ברמות גיינה, הוא מתפצל לשני ערוצים: אחד מהם הוא האורינוקו עצמו, שאליו זורמים כשני שלישים ממי הנהר, והשני הוא הנהר המיוחד במינו קסיקיארה, שמחבר בין אגן הניקוז של האורינוקו לזה של האמזונאס, ומוליך את השליש הנותר אל הנהר ריו נגרו וממנו לנהר אמזונאס.
אזור בו עובר הנהר נקרא "אורינוקויה".
היסטוריה
שמו של הנהר נגזר מן השפה הילידית ווראו, בהוראת 'מקום-חתירה' (güiri-noko). במשך אלפי שנים יושב אזור האורינוקו בידי שבטים אינדיאנים. האירופאי הראשון שהגיע לשפך האורינוקו היה כריסטופר קולומבוס, במסעו השלישי לאמריקה בשנת 1498, שעל אף שהבחין בערבוב המים המתוקים שמזרים הנהר למרחבי האוקיינוס, לא השכיל להבין שנהר עצום שכזה עובר ביבשת גדולה, ובכך החמיץ למעשה את גילוי אמריקה הדרומית. בין המפורסמים שבחוקרי האורינוקו נמנו אלכסנדר פון הומבולדט, שבילה כשנה וחצי בחקירת יערותיו בסירות רעועות וברגל בחברת ידידו אמה בונפלאן, וכן סר וולטר ראלי, שהאמין כי ימצא את עיר הזהב האגדית אל דוראדו ביערות האורינוקו. ראלי שכנע את אליזבת הראשונה מלכת אנגליה לממן את מסעו. הוא נכשל בניסיונו, לאכזבת מלכת אנגליה, אף שחזר לבריטניה עם תיאורים נלהבים על מערכת החי והצומח של האורינוקו.
בעלי חיים
הדלתה הגדולה של האורינוקו היא מבוך של תעלות, איים וצמחייה מוריקה, בה חיים שפע של בעלי חיים: קורמורנים, דגי פיראנה, דולפינים, קפיבארה, שלדגים, פומות, יגוארים, קופי קפוצ'ין, נחשי בואה ואנקונדה, איגואנות ועוד. בדלתת האורינוקו חי מין של תנין בשם תנין האורינוקו, שהוא מין התנין היחיד החי באזור תפוצה אחד בלבד בעולם כולו.
דמוגרפיה
הערים העיקריות על נהר האורינוקו הן סיודד בוליבר (312,691 איש), סיודד גואיאנה (800,000 איש), וטוקופיטה (80,000 איש). בשטח הדלתא חיים כ-24 אלף איש מבני השבט האינדיאני ווראו (Warao).
דגל קוסטה ריקה
דגל קוסטה ריקה אומץ ב-27 בנובמבר 1906. הדגל האזרחי מעוצב מ-5 פסים אופקיים המורכבים מ-3 צבעים, הצבע הכחול מסמל את השמים, הזדמנויות, אידיאליזם והתמדה. הצבע הלבן מסמל שלום, תבונה ושמחה. האדום מסמל את הדם שנשפך על ידי קדושי העצמאות, החום והחיבה של העם ונדיבות.
יד המקרה היא שדגל קוסטה ריקה דומה להפליא לדגל תאילנד למעט היפוך הצבעים ויחס הממדים, המהווים את ההבדל בין שני הדגלים.
אלברכט שוברט
גנרל אלברכט שוברט (בגרמנית: Albrecht Schubert; 23 ביוני 1886 – 26 בנובמבר 1966) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
שוברט נולד ב-23 ביוני 1886 בגלאץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1904 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-27 (מגדבורג ה-2 - לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה), ובשנת 1907 הועבר לרגימנט הגרנדירים ה-10 (שלזיה ה-1 פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה). בשנת 1911 מונה שוברט לקצין שלישות, ובשנת 1912 הועלה לדרגת אובר לוטננט. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה לקצין מטה בדיוויזיית המילואים ה-21, וב-28 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן. בשנת 1915 מונה לקצין חימוש בדיוויזיית הלאנדווהר, ובשנת 1917 מונה כקצין מטה בקורפוס ה-5. ב-20 בנובמבר 1917 מונה לקצין אג"ם בדיוויזיה ה-111, וב-19 בפברואר 1918 מונה לקצין אג"ם בדיוויזיה ה-202. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף שוברט לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. באביב 1924 מונה שוברט למפקד פלוגה 10 ברגימנט הרגלים ה-8 (פרוסי), וב-1 בפברואר 1926 הועלה לדרגת מיור. ב-1 באוקטובר 1926 מונה לקצין מטה בקבוצת הארמייה השנייה, וב-1 בפברואר 1931 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. בתחילת 1931 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-12, וב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 בפברואר 1934 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-12, וב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-12, וב-1 במרץ 1938 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 באפריל 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ה-44.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה שוברט מפקד הדיוויזיה ה-44, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-17 במסגרת הארמייה ה-14, וב-23 באוקטובר 1939 מונה למפקד הקורפוס ה-23. במהלך המערכה על צרפת לחם שוברט עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-16, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-12 במסגרת קבוצת ארמיות A, וב-1 ביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
במהלך מבצע ברברוסה פיקד שוברט על הקורפוס שבפיקודו בתחילה כעתודת קבוצת ארמיות צפון, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, ובאוגוסט 1941 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-17 בספטמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-23 במאי 1942 מונה שוברט למפקד זמני של הארמייה התשיעית במקום ולטר מודל שנפצע בקרבות, ופיקד עליה עד ה-10 ביוני. ב-25 ביולי 1942 פרש שוברט מתפקידו, והועבר לעתודת המילואים.
ב-20 בינואר 1943 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-28 בפברואר 1943 מונה למפקד המחוז הצבאי ה-11. ב-21 באוגוסט 1943 מונה למפקד המחוז הצבאי ה-17, ובאפריל 1945 פרש שוברט מתפקידו, והועבר לעתודת המילואים.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה התגורר שוברט בעיר בילפלד, עד למותו ב-26 בנובמבר 1966, והוא בן 80 שנים.
סוואמי
סוואמי (מסנסקריט: स्वामी) הוא תואר כבוד בהינדואיזם, לגברים ולנשים כאחד. משמעות השם במונח בסנסקריט ל"זה היודע, אשר הוא אדון לעצמו", "המשוחרר מן החושים". סוואמי הוא תואר המוסף לשם על מנת להדגיש את העובדה שהנושא בתואר הוא אדם מלומד, להצביע על שליטתו ביוגה, להדגיש את התמסרות לאלים ולמורו הרוחני (גורו או סוואמי אחר). מספר יוגים וגורואים נושאים בתואר סוואמי, בהם ויוקנאנדה, סיוואנאנדה, יוקטסוואר גירי, ויוגנאנדה.
למונח ההינדי יש השפעה גם על מונחים בשפות אחרות: בבנגלית המונח "סאמי" מתאר חכם דת (כמו בהינדית ובסנסקריט), אך גם "בעל" (בן זוג). במלאית למונח סואמי משמעות דומה.
סוואמי יכול להיות גם חלק משם משפחה הודי.
אני מאמין (שחקי שחקי)
אני מאמין, הידוע גם במילותיו הראשונות, שחקי שחקי, הוא שיר שכתב המשורר שאול טשרניחובסקי (1875 –1943) באודסה בשנת 1892, ונכלל בשנת 1898 בקובץ שיריו הראשון, "חזיונות ומנגינות".
הספרייה הלאומית המרכזית פירנצה
הספרייה הלאומית המרכזית של פירנצה (איטלקית Biblioteca Nazionale Centrale di Firenze) בפירנצה היא אחת משלוש הספריות הלאומיות באיטליה, ביחד עם הספרייה הלאומית ברומא ונאפולי.
אני מאמין (שחקי שחקי)
השיר
בשיר שמונה בתים בני ארבע שורות כל אחד. השורה הרביעית בכל בית מתחרזת עם השורה השנייה בו. ההטעמה בשיר היא מלעילית, לפי ההברה האשכנזית. למשל, בשורה הראשונה, "שחקי, שחקי על החלומות" מוטעמות ההברות "שח" במילה "שחקי" ו"לו" במילה "חלומות".
הספרייה הלאומית המרכזית פירנצה
הספרייה הוקמה בשנת 1714 כאשר אנטוניו מליאבקי (Antonio Magliabechi), מוציא לאור איטלקי מפורסם תרם את כל אוספו הספרותי (שהכיל כ-30,000 פריטים) לעיריית פירנצה. החל בשנת 1743 נקבעה חובת הפקדה בספרייה של עותק מכל עבודה שיצאה לאור ברחבי טוסקנה, והספרייה, שעד אז נקראה "ביבליוטקה מלייבקיאנה" (Biblioteca Magliabechiana), נפתחה לציבור הרחב ב-1747. בשנת 1861 התאחדה הספרייה עם ה"ביבליוטקה פלטינה" (Biblioteca Palatina - "ספריית הארמון"), גם היא מפירנצה, והשתיים היו ל"ספריה הלאומית". בשנת 1870 שונה שם הספרייה ל"הספרייה הלאומית המרכזית", וחובת ההפקדה הורחבה לכל רחבי איטליה.
בשנת 1935 עברה הספרייה למבנה על גדות נהר ארנו, וחלקים נרחבים ממנו נהרסו בשיטפון שפקד את העיר בשנת 1966. השיטפון גרם להרס של כמעט שליש מפריטי האוסף.
אני מאמין (שחקי שחקי)
השיר
השיר מבטא תקווה אוטופית, ורעיונות כהומניזם , סוציאליזם , אחוות עמים וציונות.
הספרייה הלאומית המרכזית פירנצה
משנת 1985 מפעילה הספרייה קטלוג מקוון חינמי לציבור, והוא נגיש באתר האינטרנט של הספרייה. בספרייה היכל כתבי יד נדירים, היכל למוזיקה, בו נערכים קונצרטים מדי פעם, וישנן תערוכות ארעיות בנושאים שונים.
אני מאמין (שחקי שחקי)
השיר
הועלו מספר הצעות להפוך את השיר להמנון מדינת ישראל, לצדה או במקומה של "התקווה", מאת חברי הכנסת מוחמד ברכה ואברהם בורג. שכן השיר הוא בעל מסר אוניברסלי ולכן הוא עדיף בעיניהם מ"התקווה" בעלת הצביון היהודי המובהק. השיר משמש היום כהמנון רשמי של "הנוער העובד והלומד", של תנועת "המחנות העולים" ושל תנועת "השומר הצעיר". השיר שולב בסידור התפילה של היהדות הרפורמית בישראל, תפילת האדם, שיצא לאור בשנת 2021.
הספרייה הלאומית המרכזית פירנצה
בספרייה יש כיום כששה מיליון ספרים, ועוד מספר רב של כתבי עת, מגזינים ועיתונים.
קישורים חיצוניים
Italienische Nationalbibliothek
אני מאמין (שחקי שחקי)
השיר
שורה מהשיר משמשת כחלק מעיצוב שטר של 50 שקל חדש, שנכנס למחזור בספטמבר 2016 ונושא את דמותו של טשרניחובסקי -.
תרגום ליידיש
השיר תורגם ליידיש בידי אורי ניסן גנסין, בשם "איך גלויב", ופורסם בשנת 1900 בשבועון הציוני "די ולט", שיצא לאור בווינה. תרגום נוסף ליידיש, בידי י.י. שווארץ, יצא לאור בשנת 1957, בספר "לידער און אידיליעס".
לחן
השיר הולחן על ידי טוביה שלונסקי (אביהם של המשורר אברהם שלונסקי והמלחינה ורדינה שלונסקי). טשרניחובסקי היה מבאי ביתה של משפחת שלונסקי, ובאחד מביקוריו קרא בפניהם את מילות השיר. מסופר כי שלונסקי התאים את הלחן לשיר תוך זמן קצר.
יש הטוענים כי הלחן איננו מקורי: לדברי חוקר המוזיקה החסידית והזמר העברי יעקב מזור, אברהם צבי אידלסון הגדיר את הלחן "עממי", בעוד שעל פי חוקר הזמר העברי אליהו הכהן, מקורו של הלחן בשיר רוסי על נהר דון. בישיבות ליטאיות היו שייחסו אותו לרבי אברהם אליהו קפלן, משום שהוא הושר עם שירו של קפלן "שקעה חמה".
השיר מולחן במשקל מורכב של תשע שמיניות, ערוכות בשלשות שבהן כל שמינית ראשונה מודגשת ויוצרת התאם עם ההטעמה המלעילית כבהגייה האשכנזית.
ברבות הימים השיר זכה לעיבוד של גיל אלדמע.
השיר זכה לביצועים רבים, בין השאר על ידי אריק לביא, נחמה הנדל, רונית אופיר, רונה קינן ואבישי כהן.
ביום העצמאות ה-71 למדינת ישראל בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל שרה שירי מימון את השיר.
סאטיאדה
סאטיאדה (באנגלית: Satiada) או סטאדה (באנגלית: Sattada) הייתה אלה במיתולוגיה הקלטית שפולחנה היה נפוץ בבריטניה בתקופה הרומית.
מזבח המוקדש לאלה התגלה בוינדולאנדה (Vindolanda) (צ'סטרהולם של ימינו). הכתובת מציינת כי המזבח הוקדש לאלה על ידי שבט הטסטוורדי (Textoverdi) - שבט מקומי שהתגורר במקום.
פקיעין
פְּקִיעִין (בערבית: البقيعة, אלְ-בֻקַיְעַה) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל. היישוב נמצא בגובה שבין 590–650 מטר מעל פני הים. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1958. המועצה שוכנת בגליל העליון, מערבית לבית ג'ן ודרום-מזרחית למעלות-תרשיחא. כ-78% מתושבי היישוב הם דרוזים, כ-21% ערבים-נוצרים, 1% מוסלמים ואישה יהודיה, מרגלית זינאתי בת היישוב היהודי העתיק.
תקופת הברונזה והברזל
על פי הארכאולוג יוחנן אהרוני בספרו "התנחלות שבטי ישראל בגליל העליון", נמצאו בתל חרשים מדרום וצמוד לפקיעין של היום מכלול של מבנים מתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל (המאה ה-13 לפנה"ס), בהם נמצאו מפעל לבניית כלים מברונזה וכן קנקנים עם "שפת צווארון" בדומה לקנקנים אחרים שנמצאו באזור יהודה מאותה התקופה. על פי יצחק בן-צבי בספרו "שאר ישוב", תל חרשים (ח'רבת א-תליל) הייתה מקום ההתיישבות הקדום בפקיעין. במקום נמצא מבנה מבוצר קטן מתקופת הברזל I ובית מלאכה של חרש ברזל שנתן לתל את שמו וכך גם ליישוב חרשים הסמוך. בתל נתגלו שכבות גם מן התקופה הפרסית וההלניסטית. על פי אהרוני לאורך בקעת פקיעין ובסמוך לה היו כעשרה מקומות התיישבות בתקופת הברזל בארץ ישראל, ביניהם חרבת אסל, חרבת עובד, חרבת ג'וס ועוד.
התקופה הרומית והביזנטית
כפר בקע (בקה) מוזכר מספרו של יוסף בן מתתיהו מלחמת היהודים כגבולו הצפוני של הגליל העליון.
כפר בשם פקיעין מוזכר בתוספתא על מסכת סוטה פרק ז, משנה ט:
ההבדל בין הגרסאות רלוונטי לזיהויה של פקיעין מימי המשנה. אם הנוסח הנכון הוא "בפקיעין" אזי פקיעין מימי המשנה מצויה בין לוד ליבנה, הרחק מפקיעין שבגליל. אם הנוסח הנכון הוא "מפקיעין", אין לשלול בוודאות את זיהויה של פקיעין הגלילית של ימינו כפקיעין מימי המשנה. בספרות התנאים מקור נוסף שיש הנוהגים לראות בו כמדבר בפקיעין בימי המשנה.
במדרשים רבים בימי מרד בר כוכבא נזכר כי רבי שמעון בר יוחאי ובנו אלעזר נמלטו מפני השלטון הרומאי והסתתרו במערה. במדרש קהלת רבה י, יא מובא סיפור הדברים בנוסח הבא:
ניתן לסבור שהביטוי "במערתא דפקע" מכוון למערה בכפר פקיעין. בפקיעין מערה המזוהה עם מערה זו. במקור מקביל מדרש זה הנמצא במדרש פסיקתא דרב כהנא על פרשת בשלח הגרסה היא "במערתא דבקע", וגם כאן יש המבקשים לראות בכך ביטוי המכוון למערה בכפר פקיעין. בגרסתו של הרב אליקים כרמולי למדרש זה נאמר "במערתא ואתבקע ונפיק להון חרובין למיכל". גרסה זו ורבות אחרות שאינן מזכירות את הדיבור "במערתא דבקא" או "במערתא דפקא" אלא "במערתא" בלבד, מקשות על זיהוי פקיעין כמקום בו עוסקים המדרשים. לאור זאת אין ודאות שפקיעין של ימינו היא פקיעין עיירתו של רבי יהושע בן חנניה ובמערה אשר בה הסתתרו רבי שמעון בר יוחאי ובנו. על פי יצחק בן-צבי שמה של פקיעין בזמן בית שני היה "תקוע", ישוב המוזכר בהקשר לזיתיו המשובחים, וכמקום בית מדרשו של רבי שמעון בר יוחאי. עם זאת, זיהוי אחר לתקוע הגלילית הוא בחורבת שמע, הסמוכה למירון.
ימי הביניים
תחילתו של היישוב המוסלמי והדרוזי במקום הוא במאה ה-11, ואילו הנוצרים נמצאים בכפר מאז התקופה הביזנטית בארץ ישראל. פלחים (עובדי אדמה) יהודים בפקיעין הוזכרו בשנת 1522 (רפ"ב) בספרו של הנוסע רבי משה באסולה, שספר על מנהג שרווח בקרב יהודי ארץ ישראל לפקוד את פקיעין בפסח שני. באותה העת נקרא הכפר בשמו הערבי 'בקיעה'. גם בתשובה בשו"ת המבי"ט מכונה הכפר בשמו הערבי. בשנת תק"ב 1742 שהו ר' חיים אבן עטר וחבורתו במקום עד שהחליטו לעבור לירושלים. השם פקיעין מופיע לראשונה בשנת 1765 אצל רבי שמחה בן יהושע אשר מספר על הכפר וקורא לו בשם 'פקיעין'. לפי דבריו באותה העת היו בכפר כחמישים יהודים 'בעלי בתים' כלומר חמישים משפחות יהודיות. חסידים שהגיעו לארץ ישראל במסגרת עליית תלמידי הבעל שם טוב והתיישבו בצפת, נרדפו בה בעקבות הפולמוס נגד החסידות. חלקם עברו בשנת 1781 להתגורר בטבריה והנותרים עברו בשנת 1785 לפקיעין. בשנת 1837 (תקצ"ז) באה קבוצה נוספת של יהודים אשכנזים להתיישב בפקיעין אך התיישבות זאת נכשלה. ככלל הורכבה ברובה יהדות פקיעין מיהודים מוסתערבים. לפי רשימות המיסים של הממשל העות'מאני ("דפתר"), היו ביישוב באמצע המאה ה-16 בין 33 ל-45 משפחות יהודיות, בהן משפחת תומא-הכהן, משפחת כהן-עודי, ובני משפחת זינאתי, שנשארה בכפר עד יום זה. יתר תושביו היו דרוזים ונוצרים. המסורות המשפחתיות של משפחות אלו רואות בהן יהודים שלא גלו מהארץ מעולם, ולכן הן אינן משתייכות לאחת מעדות ישראל שהתפתחו בגולה.
המאה ה-19
רבים מחוקרי ארץ ישראל במאה ה-19 שיערו שישוב יהודי התקיים באתר פקיעין מימי בית שני.
היהודים בפקיעין נותרו מבודדים מאחיהם בערים הקרובות והתפרנסו מעבודת אדמה, כמו יהודי שפרעם. הם לא שלחו שד"רים, ורק החזן של הקהילה היה עולה לירושלים מדי פעם לקבץ נדבות - וכך ידעו יהודי ירושלים על קיומם. אברהם לונץ ציין בלוח ארץ ישראל שהיהודים בעיר דמו לערבים בכל פרט ומנהג מלבד חוטמם, ושהנשים העבריות נראו בדיוק כמו נשות הדרוזים והנוצרים.
ב-1765 חיו בכפר 50 משפחות יהודיות על פי עדותו של שמחה מזאלאזיץ. בשנת ה'תקל"ח 1778, עלה המנהיג החסידי רבי מנחם מנדל מויטבסק לארץ וראשית התיישבותו עם חסידיו היה בפקיעין וכך אמר: "אם אזכה להיות בפקיעין שנה שלמה - אביא את המשיח". אולם בגלל תקיפת זאבים את ילדי המקום, נדמה היה לו כי יש כאן התערבות של כוחות הרע ולכן, עזב הוא וחסידיו את פקיעין. ב-1789 דווחה איגרת חסידים על 20 משפחות בלבד, כפי שהעיד שנית דוד דבית הלל בשנת 1824. על פי המפקד שערך משה מונטיפיורי, בשנת 1839 היו בפקיעין 20 משפחות יהודיות.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בפקיעין בשנת 1870, וכתב כי בכפר 700 נפש, בהם דרוזים, נוצרים מהזרם היווני אוניאטי והיווני אורתודוקסי, ומשפחות יהודיות אחדות. הוא כתב כי בכל קיץ מגיעים לגור ביישוב כמה מאות יהודים בני טבריה, יוצאי אירופה, שבורחים מהעיר בעונה החמה ושמחים לפגוש בפקיעין את הקהילה היהודית הקדומה ששרדה. הוא הוסיף כי על מדרוני הכפר ישנם "גני חמד המושקים בפלגים רבים", הבנויים על טרסות חקלאיות, ועל גביהן עצי לימון, תפוז, רימון, תאנה, חבוש ותות, לצד גפנים אדירות, וגם ערבות, אגוזות ועצי חרוב. הוא תיאר גם את הכנסיות של הכפר ואת בית הכנסת החדש של היהודים.
בשנות השבעים של המאה ה-19 נמצאו בעיר כ-70 יהודים או תריסר משפחות על פי רחמים יוסף אופלטקה (1876) ומשה ריישר. ב-1883 דיווח לורנס אוליפנט כי אוכלוסיית פקיעין כוללת 80 משפחות דרוזיות, 40 משפחות נוצריות-יווניות ו-20 משפחות יהודיות המונות כ-120 נפש ואברהם בארג אמד את מספר היהודים במאה נפשות. יחיאל מיכל פינס שהתגורר בצפת וביקר בפקיעין מצא שם 87 יהודים ו-22 משפחות, כולם עובדי אדמה דוברי ערבית, כפי שפרסם במאמר בעיתון המליץ בשנת 1886. הוא הוסיף וסיפר כי גבו מהם אוספי המיסים סכום משולש מזה ששילמו שאר בני הכפר, כפי שציינו גם מבקרים אחרים. לקראת סוף המאה ה-19 נחשפו יהודי פקיעין לתמיכה לה זכו בני המושבות והחלו גם הם לאסוף תרומות עבור רכישת אדמות והקמת בתים. דוד שו"ב מצא בפקיעין 18 משפחות יהודיות ב-1893. אברהם לונץ קבע שבפקיעין היו ב-1895 כ-20 משפחות יהודיות.
המאה ה-20
בשנת 1911 ביקר במקום הפעיל הציוני יוסף לוריא ודיווח שמצבה הכלכלי של הקהילה התדרדר. 14 תושבים עזבו לארצות הברית והנותרים, העובדים כפועלי דחק בשכר זעום, מבקשים עזרה ברכישת אדמות לעיבוד חקלאי מהמשרד הארצישראלי.
בשנת 1922 ביקר במקום יצחק בן-צבי, שהיה אז מראשי היישוב היהודי וחוקר, ובעקבות הקשר שנוצר עם יהודי פקיעין סייע להם בדרכים רבות, כדוגמת סיוע בהקמת בית ספר ושכירת מורה, ובתחומים נוספים. ביוזמתו תיעדה רבקה אלפר את קורותיה של משפחת זינאתי בספרה 'אנשי פקיעין'. בשנת 1929, במאורעות תרפ"ט, הגן מוח'תאר הכפר, עבדאללה צאלח, על יהודי פקיעין ומנע מתושבי הכפר הסמוך סוחמאתא לפגוע ביהודי הכפר.
במפקד האוכלוסין בשנת 1931 נמנו בפקיעין 799 תושבים ו-190 בתים. באותה העת הרכב האוכלוסייה בכפר היה 412 דרוזים, 264 נוצרים, 71 מוסלמים ו-52 יהודים.
היישוב היהודי הלך והתדלדל בשל המצב הכלכלי הרעוע באזור הספר, התפתחות היישוב החדש בארץ שמשכה אליה חלק מהמשפחות המקומיות, וההתדרדרות במצב הביטחוני עקב הסכסוך הישראלי-פלסטיני בתקופת המנדט הבריטי ומיקומה של פקיעין בסביבה ערבית צפופה. ביולי 1938, בעקבות המרד הערבי הגדול ואירוע טרור בו נהרגו ערבים רבים בחיפה בידי האצ"ל, פשטו אנשי כנופיות מתרשיחא וסוחמאתא על יהודי פקיעין, במטרה להורגם כנקמה. חלק מתושבי פקיעין הדרוזים סייעו לתושבים היהודים להסתתר, בעוד מרבית תושבי המקום עמדו מנגד. אנשי הכנופיות לכדו שניים מבני משפחת זינאתי ותכננו להוציאם להורג בכיכר המעיין במרכז הכפר, ונסוגו מכוונתם רק בעקבות התערבותו של כאמיל חוסיין אפנדי שהובהל למקום, ובלחץ שכני המשפחה שהציעו עז כפדיון נפש עבורם. בעקבות האירוע עזבו שארית יהודי פקיעין את המקום, ועברו לחיפה, חדרה ומגדל.
בשנת 1942 חזרה לכפר משפחת זינאתי, אחת מהמשפחות היהודיות הוותיקות בפקיעין. בראשית מלחמת העצמאות נאלצה המשפחה לעזוב שוב את המקום, אך חזרה אליו בתום המלחמה.
לאחר הקמת מדינת ישראל
בשנת 1953 הופעל לחץ על תושבי פקיעין, בעלי קרקעות בגבעה בשם ראס עבאד החולשת על הכפר מצפון, למכור את אדמותיהם לקרן הקיימת לישראל. התושבים סירבו בתוקף, אולם לאחר שהוסכם שיקבלו קרקע חלופית הסכימו למכור חלק מאדמותיהם. מושב העובדים פקיעין חדשה הוקם בשנת 1955 על הגבעה. אחדים מבני משפחת זינאתי הצטרפו לגרעין המתיישבים אשר הורכב משתי קבוצות עולים ממרוקו.
בשנת 1958 הוקמה בפקיעין מועצה מקומית נבחרת ויוסף חסין עלי (בק) היה לראש המועצה הראשון. בטקס ההקמה נכח מפקד פיקוד צפון יצחק רבין, מאחר שהכפר היה עדיין תחת הממשל הצבאי על ערביי ישראל. עד לאותה העת התנהלו ענייניו של הכפר על ידי המוכתר שמונה על ידי הממשל הצבאי. לפי ספרו של ד"ר הלל כהן, גורמים בשב"כ ובממשל הצבאי ניסו למנוע את הקמת מועצה נבחרת משום שחששו שהקמתה תביא לחיזוקה של מפלגת מק"י ברחוב הדרוזי.
במהלך השנים פעל יצחק בן-צבי לחידוש היישוב היהודי בפקיעין, וסייע בהקמת המושב פקיעין חדשה. בין הדוחפים להחזרת יהודים לכפר היה האדריכל שמחה יום-טוב, שפעל רבות בעניין ישוב יהודים בכפרים מעורבים בשנות ה-60 של המאה ה-20, מתוך שאיפה להנציח את מורשת המוסתערבים. יום-טוב קיבל עזרה מהנשיא בן צבי ואף ערך כינוס של כ-70 אנשים מקהילת יהודי פקיעין ב-9 באפריל 1963 בחול המועד פסח. מותו של בן-צבי זמן קצר לאחר מכן ב-23 באפריל 1963 ככל הנראה שיבש את התכנית לחזרת היהודים לכפר. כחלק מהנסיונות הוקם בבית הכנסת העתיק ובמבנה ששימש את יהודי פקיעין כבית ספר, סניף של ישיבת התפוצות מירושלים בסוף 1972. בסניף למדו כ-12 תלמידים, כולם עולים חדשים מארצות הברית.הישיבה נסגרה כעבור זמן קצר.
בשנות ה-2000 החלו עמותות יהודיות ברכישת בתים ביישוב על מנת ליישב בהם יהודים. מנגד לניסיונות לקיים דו-קיום הצטברו עדויות להתנכלויות של החברה הדרוזית בפקיעין לחלק מהיהודים המתגוררים בה ולקבוצות המבקרות במקום.
באוקטובר 2007, פרצו עימותים קשים בכפר, בעקבות הצבת אנטנה סלולרית בפקיעין החדשה, כ-300 מטר מבתי הכפר. המגבר של האנטנה שהוצב בלול של תושב פקיעין החדשה הוצת. לטענת התושבים הקרינה מהמגבר גורמת לסרטן. בעימותים נפצעו 31 תושבים מירי של המשטרה. דו"ח הוועדה המשטרתית שחקרה את האירועים קבע כי הפיקוד והשליטה באירוע לקו בחסר, אך לא הוגשו כתבי אישום נגד שוטרים שפתחו באש באירוע.
ביוני 2019 הופקדה תוכנית המתאר העירונית של פקעין, בה בין היתר יבנו כ-1,800 יחידות דיור.
דמוגרפיה
76% מאוכלוסיית פקיעין היא דרוזית, 22.3% נוצרים והיתר ערבים מוסלמים. עוד מתגוררות בכפר משפחות יהודיות ספורות.
שכונת פקיעין מערבית - בוקייעה אל ע'רביה
פקיעין מערבית (בערבית "בוקייעה אל ע'רביה" البقيعه الغربيّة), היא שכונה עם רוב נוצרי המצויה צפונית מערבית לפקיעין, במרחק כ-3 קילומטר. בין פקיעין מערבית לפקיעין נמצאת פקיעין החדשה. פקיעין מערבית הוקמה תחילה על ידי תושבים נוצריים של פקיעין ולאחר מכן הצטרפו תושבים דרוזים לשכונה. הכפר החל בבית אחד שנבנה על ידי נעים מח'ול, שבנה בית על אדמתו ללא היתר בניה. בג"ץ הוציא צו ביניים שמנע את הריסת הבית ולאחר מכן הושגה פשרה וניתן למח'ול להמשיך לקיים את ביתו. בהמשך, בהשתדלות של נשיא המדינה יצחק בן-צבי, שהיה מקורב למשפחת מח'ול, ניתנו היתרי בנייה לעוד תושבים של פקיעין. כיום השכונה התפתחה לכ-300 בתים בהם מתגוררים מעל 700 תושבים.
בית הכנסת העתיק של פקיעין
בשנת 1873 (תרל"ג) שופץ ונחנך בית הכנסת במרכז הכפר, במימונו של יהודי מביירות בשם רפאל הלוי. כתובת המנציחה את תרומתו חקוקה על משקוף המבנה. המסורת המקומית מספרת שבית הכנסת הוקם במקום בית מדרשו של רבי יהושע בן חנניה. בשנים 1926 ו-1930 התגלו בבית הכנסת שני לוחות אבן עתיקים אשר הוצבו בבית הכנסת בשימוש משני בעת הקמתו . התברר כי אלו לוחות אבן מימי בית שני אשר היו ככל הנראה חלק מבית כנסת קדום . על שני לוחות האבן תבליטים: באחד של מנורה ולמרגלותיה שופר ומחתה מצדה האחד ולולב מצדה השני. על לוח האבן השני תבליט שער מפואר ולצידו שני עמודים שמעליהם מעין קונכייה. מקובל להניח שהתבליט מתאר ארון קודש.
חזית בית הכנסת הופיעה בגבו של שטר 100 ש"ח ממחזור קודם, מכיוון שיצחק בן-צבי שדיוקנו מופיע על השטר, חקר בין היתר בספרו שאר ישוב את היישוב היהודי בפקיעין והיה פטרונו.
מערת רשב"י
מערת רבי שמעון בר יוחאי (הנקראת בפי הדרוזים והנוצרים "מערת בני יעקב") היא מערה בפקיעין (לשעבר: "בוקיעה"), בה לפי מסורת מאוחרת מהמאה ה-16 התחבאו רבי שמעון בר יוחאי ובנו רבי אלעזר במשך 13 שנה מפני הרומאים.
כיום רוב המערה חסומה עקב מפולות וניתן להיכנס רק לתחילתה. רבים נוהגים לפקוד את המערה בהילולת הרשב"י ל"ג בעומר, ללמוד בה זוהר ולהדליק נרות. יהודים וערבים כאחד נוהגים להניח נרות, מטבעות ופכי שמן, בפתח המערה.
קבר רבי יוסי דמן פקיעין
בשיפולי פקיעין נמצא קברו של התנא רבי יוסי דמן פקיעין, שנקרא על שם המקום. בספר הזוהר מובא שרבי יוסי דמן פקיעין נקבר בידי התנא אלעזר וה"חבריא". כיום מסביב לקבר יש גינות ירק ונובע מעין "אל-בלד".
על פי המסורת, כל מי שהייתה לו התלבטות מיוחדת היה פוקד את הקבר ומבקש שיצליח בזכות הצדיק. האגדה מספרת שרבי אברהם (ראבה) תומא שהתגורר בפקיעין, ראה פעם פתח קטן במערת הקבר, תומא הכניס מקל כדי לבדוק את עומק המערה ומייד הרגיש שהמקל נמשך מידו. באותו לילה נגלה אליו הצדיק ואמר לו שמשום שהפריע לו באמצע תפילת שמונה עשרה, בנו ייפטר מן העולם, וכך היה.
תלות גומלין מורכבת
תלות גומלין מורכבת, היא גישה השייכת למסורת הנאו-ליברלית, שקמה כמענה לריאליזם הפוליטי וספיחיו.
גישת "תלות הגומלין המורכבת" מנסה להסביר את מורכבותם של הקשרים בין שחקנים בינלאומיים ושחקנים על-לאומיים ועצם פגיעותם של השחקנים הללו לאור מורכבות הקשרים.