cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנהיים דאקס
2014 - 2018: הצלחות בעונה וכשלונות בפלייאוף
עם רכש מוצלח ובראשו אחד מכוכבי ההתקפה של הליגה, ראיין קסלר שהגיע מונקובר קנאקס, סיימו הדאקס את העונה הרגילה של 2014/15 עם 109 נקודות ובמקום הראשון בחטיבה המערבית. ההצלחה נמשכה בשני הסיבובים הראשונים בפלייאוף עם ניצחונות על ויניפג ג'טס וקלגרי פליימס, כאשר הם שומטים משחק אחד בלבד בשתי הסדרות (מול הפליימס). בגמר החטיבתי מול שיקגו בלאקהוקס לא הצליחו הדאקס לממש יתרון 3:2 בסדרה, נוצחו בשני המשחקים האחרונים והודחו.
2018 - ההווה: מחוץ לפלייאוף
התחלה טובה של העונה הרגילה ב-2018/19 העלתה את הדאקס לצמרת הבית הפסיפי, אך ככל שהתקדמה העונה דעכו ביצועי הקבוצה והיא הידרדרה במורד הטבלה, ובסופו של דבר לא היוותה גורם במירוץ לפלייאוף והחמיצה אותו לראשונה מאז 2012. מאז לא עלתה הקבוצה לפלייאוף.
היריבות עם לוס אנג'לס קינגס
לדאקס יריבות מסורתית עם לוס אנג'לס קינגס עקב היותן של לוס אנג'לס ואנהיים ערים שכנות בדרום קליפורניה. היא מכונה "עימות הכביש המהיר" (freeway faceoff) בשל היותן של שתי הערים מקושרות בנסיעה קצרה על הכביש הבין-מדינתי 5.
סגל שחקנים
נכון ל-31 במרץ 2023
יחסי אוסטרליה–ברזיל
יחסי אוסטרליה–ברזיל הם יחסי החוץ בין ברזיל לאוסטרליה. ברזיל ואוסטרליה הן המדינות הגדולות בחצי הכדור הדרומי.
היסטוריה
אוסטרליה פתחה את נציגותה הדיפלומטית הראשונה בריו דה ז'ניירו בשנת 1945. ברזיל פתחה את נציגותה הראשונה בקנברה בשנה לאחר מכן.
באוגוסט 2008 ביקר באוסטרליה שר החוץ הברזילאי, סלסו אמורים, ונפגש עם ראש הממשלה קווין ראד. שתי המדינות הודיעו על משא ומתן על פעולות משותפות בתחומי הסחר; השקעות; חקלאות; כרייה; אנרגיה; מדע וטכנולוגיה; חינוך; ספורט ותרבות. ישנן גם אפשרויות שיתוף פעולה בין סוכנות המחקר החקלאית בברזיל אמברפה לבין CSIRO (ארגון המחקר המדעי והתעשייתי של חבר העמים), כמו גם בין CNPq (מועצת פיתוח טכנולוגית ומדעית) לבין מועצת המחקר האוסטרלית.
יחסי סחר
קיים סחר ניכר בין שתי המדינות. הסחר הדו-כיווני בין אוסטרליה לברזיל הסתכם בשנת 2007 - 1.98 מיליארד דולר. הסחר כלל יצוא של 938 מיליון דולר לברזיל ויבוא של 1,040 מיליון דולר מברזיל. הייצוא העיקרי לברזיל כלל פחם, עפרות ניקל ותרופות, וכן כלי רכב מנועיים - קומודור הולדן נמכר על ידי ג'נרל מוטורס ברזיל כשברולט אומגה מאז 1999. היבוא העיקרי מברזיל כלל מטוסים, מזון לבעלי חיים, עיסת נייר ופסולת, מיצי פירות וברזל גולמי.
שיתוף פעולה בינלאומי
שתי המדינות מובילות חברות בקבוצת קיירנס והיא בגוש זה, משא ומתן על חקלאות על במה עולמית נעשה כמו עם האיחוד האירופי, ארגון הסחר העולמי וארצות הברית.
החל משנת 2002 התלוננו ברזיל ואוסטרליה יחד עם תאילנד ופיג'י לארגון הסחר העולמי וטענו כי האיחוד האירופי הפר את כללי החווה של ארגון הסחר העולמי באמצעות חריגה ממגבלות הסובסידיות לייצוא שהוגדרו במסגרת הסכם החקלאות משנת 1994 של גוף הסחר. התלונה אושרה על ידי ה-WTO. ההחלטה תועיל ליצרני הסוכר במדינות הנגועות.
אמנות
נכון לשנת 2017 סוכמו בין המדינות 8 הסכמים דו צדדיים בין אוסטרליה לברזיל הכוללים סחר, הסגרה, בוררות וויזות.
נציגויות דיפלומטיות
ברזיל מחזיקה באוסטרליה שגרירות בקנברה וקונסוליה כללית בסידני. אוסטרליה מחזיקה בברזיל שגרירות בברזיליה וקונסוליות בסאו פאולו וריו דה ז'ניירו.
ספלוליים
ספלוליים (שם מדעי: Aristolochiaceae) היא משפחה בסדרת הפלפלאים. היא נקראת בעקבות שם הסוג הגדול במשפחה, ספלול. זהו גם הסוג היחיד במשפחה שמיוצג בצמחיית הבר של ארץ ישראל.
במשפחה הסוגים הבאים:
תפוצה
המשפחה נפוצה באמריקה הצפונית,אירופה,אסיה,אפריקה,אמריקה הדרומית,אמריקה המרכזית,אוסטרליה,גינאה החדשה ואיי האוקיינוס השקט.
ספר הגולגולות
ספר הגולגולות (באנגלית: The Book of Skulls) מאת הסופר רוברט סילברברג יצא לאור באנגלית בשנת 1972 ובשנת 1980 תורגם לעברית על ידי נוגה ברוקס בהוצאת לדורי.
הספר זכה בפרס נבולה בשנת 1972 ובפרס הוגו בשנת 1973.
תקציר
הספר מתאר את מסעם הפיזי והנפשי של ארבעה סטודנטים אל הזכייה בחיי נצח. מסעם מתחיל בחופשת הפסחא של האוניברסיטה, מצפון לניו יורק ומסתיים באריזונה החמה והיבשה, בה מקווים הארבעה למצוא את המקום המתואר ב"ספר הגולגולות", מקור מסתורי עתיק-יומין שמצא הבלשן שבחבורה בספריית האוניברסיטה, ותרגמו לאנגלית.
החברים בתחילת שנות ה-20 לחייהם דרים יחדיו במעונות האוניברסיטה והם שונים מאוד איש מרעהו:
המחיר של הזכייה בחיי נצח של שניים מבני החבורה הוא מותם של השניים האחרים, בהתאם לכתוב במקור המסתורי: שניים ימותו ושניים יזכו בחיי נצח - על אחד מהם להקריב עצמו מרצונו (להתאבד), ואת השני יקריבו הנותרים.
בתחילת המסע נראה כי זהו המחיר היחידי אך בהמשך המסע, מתברר כי עליהם לשלם בחשבון נפש נוסף, עמוק ויקר.
הספר כתוב בגוף ראשון מפי כל אחד מבני החבורה: אלי, נד, אוליבר וטימוטי. אופן זה של הגשת הסיפור מביא את הקורא לנבכי נפשו של כל אחד מהגיבורים ומאפשר לו לראות את המתרחש מנקודת מבטו של המספר.
ספר הגולגולות: הסרט
על הכריכה של הספר בהוצאה Del Rey (ינואר 2006) פורסמה הודעה על הקרנתו העתידית של סרט המבוסס על הספר. הסופר רוברט סילברברג הסביר בהודעה בפורום שכתב ביאהו, כי הבמאי המיועד היה ויליאם פרידקין, אך הפרויקט לא הגיע אל סיומו.
אל המנזר
אלי, סטודנט שלומד שפות באוניברסיטה, מגלה כתב ישן בשם "ספר הגולגולות" בספריית האוניברסיטה, והבטחת חיי הנצח המונחת לפניו בכתב זה לא תתן לו מנוח עד שיממש אותה.
אלי מתחיל לדון עם נד בנושא. למרות הבדלים מהותיים, יש גם מן הדמיון בין נד לבין אלי: שניהם נמוכי קומה, שניהם רוחניים ושניהם "חריגים" חברתיים (הומוסקסואל ויהודי).
נראה שכל אחד נכנס להרפתקה זו מסיבה שונה. טימוטי הוא ספקן לאורך רב הדרך; עבורו מדובר בטיול לאזור מדברי, בילוי חופשת הפסחא (תרגום כותר הספר מספרדית הוא "חופשה במדבר"). אפשר לומר שטימוטי הוא ההפך הגמור של אלי. אוליבר, נער-החווה מקנזס שהציב לעצמו אתגרים על מנת לברוח ממוצאו נמוך-היוקרה, הוא סטודנט מצטיין לרפואה. הוא מעוניין בחיי נצח כפרס-הצטיינות, וכדרך לנצח את המוות ולהדבירו - הסיבה בגללה גם בחר להיות רופא. מות אביו בהיותו בן 11 מזין ומתדלק את רצונו זה.
בתחילת הספר יש תחושה שאלי או נד הם שישימו קץ לחייהם, ונד, המשורר, מתייחס לזה ברומנטיקה ומתוך נקודת מבט אמנותית. נד, הנמוך שבחבורה, ספג בילדותו חינוך קתולי נוקשה ולמרות זאת אינו מסתיר את נטייתו המינית וגאה בה.
הספר מתחיל עם מסעם והמאורעות בדרך מהווים הזדמנות לקורא להכיר את ארבעתם לעומק.
הקורא מנסה לאורך הספר לנחש מי מהם יקבל חיי נצח ומי מהם ימות.
טימוטי המדויק, ההחלטי, הריאלי, אם יזכה בחיי נצח אולי יהפוך לשליט רב עוצמה באמצעות הירושות שיש ברשותו.
בהגיעם אל המנזר, הם נדרשים לחיות חיי נזירים לא קלים. בסביבה זו אלי ונד פורחים, אוליבר, למרות עליה בתחילה, מתחיל לדעוך אט אט, וטימוטי מתרגז על בזבוז הזמן ועל כך שאין במקום חיי נצח שניתן לזכות בהם.
התפנית
חוויה קשה שארבעתם נאלצים לעבור, וידוי על דבר מה קשה שעשו, מהווה תפנית בגישה שלהם.
טימוטי מתוודה על אונס אחותו הקטנה. אוליבר מתוודה על משכב זכר שחווה בהיותו בן ארבע עשרה. נד מתוודה על הנאה שחש ממות (התאבדות) שני אנשים שהיו מאוהבים בו, בני זוג הומוסקסואלים שאירחו אותו בביתם לתקופה ממושכת. לאלי הכי קשה להתוודות. הוא מנסה להתחמק בדרכים עקלקלות אך נד, זה שנבחר להקשיב לו, לא מרפה ממנו. לבסוף מתוודה אלי שהמלגה שזכה בה, התקבלה במרמה: הוא גנב מאמר מבלשן רומני מוכשר שהכיר את אביו.
זוגות הווידוי הועלו בהגרלה: אלי בפני נד, אוליבר בפני אלי, נד בפני טימוטי, טימוטי בפני אוליבר (עבור אוליבר אונס אחות אינו דבר זר – הוא חי במקום קטן בו גילוי עריות היה עניין של מה בכך).
ה"רביעייה", מתפרקת כאשר טימוטי מחליט לעזוב בבוז עמוק את יתר השלושה, למרות שהוזהר שאם יעזוב את השטח, יירצח בידי האחים במנזר.
ברגע העזיבה, אלי, אשר הגיע לרמת רוחניות גבוהה, מבין שזהו הרגע להקריב את האחד מתוך הארבעה, ורוצח את טימוטי על ידי ריסוק עורפו. עוד לפני שהם מספיקים לחשוב מי הוא השני שימות, שיתאבד, מתגלה גופתו של אוליבר אשר שם קץ לחייו מאחר שלא יכול היה לחיות עם עצמו לאחר שגילה את האמת על עצמו : הוא הומוסקסואל והתקרית בגיל ארבע עשרה לא הייתה טעות. אוליבר לא היה מוכן להשלים עם נטייתו המינית; לילה לפני כן הוא ונד פרקו סוף-סוף את המתח המיני הרב ששרר ביניהם.
אז מגיעים רגעי ההיסוס וחוסר האמונה: האם באמת זכו בחיי נצח? איך יוכלו לדעת? איך ידעו כמה זמן עבר מאז הם שם?
תוכניותיו של אלי לאופן בו יבלה את חיי הנצח שלו לא מתממשות והוא נשאר במנזר; האם בגלל הרצח שביצע אינו יוצא את המנזר, או מתוך פחד לגלות שכלל לא זכה בחיי נצח?
הספר דן, בין היתר, בשאלה עד כמה רחוק יכולה האמונה להוביל את המאמין, ומה קורה למוסר המקובל כשהאדם חי חיי נצח.
קישורים חיצוניים
יש_בדף_תבנית_OCLC_טקס
ביאה דרך איברים
בהלכה ביאה דרך איברים היא כינוי למגע מיני שאינו "ביאה כדרכה" (יחסי אישות וגינאליים) ולא ביאה שלא כדרכה, אלא חיכוך איבר המין ושפיכת הזרע בכל מקום בגופה של האשה (שאינו הנרתיק).
ביאה דרך איברים אינה נחשבת לביאה על פי ההלכה. עם זאת, לדעת כמה פוסקים, במצבי דחק מסוימים בהם אין אפשרות לקיים את הביאה ואת מצות עונה בדרך הרגילה, ביאה זו מותרת ואינה נחשבת להוצאת זרע לבטלה.
מצבי היתר
אף שהתלמוד במסכת נידה משווה את מעשה הביאה דרך איברים להוצאת זרע לבטלה, כאשר הדבר לא נעשה מתוך רצון להשחית את הזרע אלא מאילוצים שונים, כגון במצבים שבהם ישנו איסור רפואי לקיים יחסי אישות תקינים, או כשיש מניעה טכנית המונעת אפשרות זו לזמן ממושך, ישנם פוסקים המתירים לקיים תשמיש דרך איברים.
אחד המקורות להיתר זה אלו דברי הרמב"ם בהלכות איסורי ביאה (על פי חלק מהנוסחאות ):
הרב שמואל קדר כותב שבמצב של אילוץ רפואי המונע אפשרות לקיים יחסי אישות תקינים, מותר לקיים את היחסים באופן של 'דרך איברים', וזה אף עדיף על ביאה שלא כדרכה, שיש בה עינוי לאשה, והיא גם מגונה יותר. גם בשו"ת קדושת אמת י"ב, מביא בשם כמה פוסקים להתיר כאשר ישנה מניעה רפואית וכדומה לקיום יחסים ווגינאלים, וכך היא דעתו של הרב אליהו בן סימון, שקיבל את הסכמתו של הרב יצחק יוסף לדבריו.
פירינטו טמפרה
פירינטו טמפרה (בפינית: Tampereen Pyrintö), היא קבוצת כדורסל פינית מהעיר טמפרה, המשחקת בליגה הפינית והליגה הבלטית.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1941 כחלק מ"מועדון הספורט פירינטו" שקיים עוד משנת 1898. בסיום עונת 1950/51 העפילה הקבוצה לראשונה לליגה הבכירה. בעונת 1957/58 סיימה את העונה כסגנית של האלופה "קוטקן טואבן". בעונת 1968/69 זכתה בתואר הראשון שלה, הגביע הפיני. בעונות 2009/10, 2010/11 זכתה בשתי אליפויות רצופות. בעונת 2012/13 זכתה בגביע הפיני לאחר ניצחון 73-78 בגמר מול קבוצת נילן לואימה. בעונת 2013/14 זכתה באליפות השלישית לאחר ניצחון 1-3 בסדרת הגמר מול קטאיה יואנסו.
השתתפות באירופה
בעונת 2011/12 השתתפה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בשלב המוקדמות של היורוצ'לנג', אך הפסידה בשלב המוקדמות לקבוצת סולנוקי אולאי מהליגה ההונגרית בסיכום שני מפגשים. בעונת 2012/13 השתתפה הקבוצה בשלב הבתים של היורוצ'לנג'. בעונת 2013/14 משתתפת הקבוצה במסגרת הליגה הבלטית, בה הגיעה עד לשלב חצי הגמר והפסידה לקבוצת שאולאי הליטאית.
עזריה רפופורט
עזריה רפופורט (13 במאי 1924 – 27 בינואר 1997) היה שחקן, עיתונאי, כתב וקריין בקול ישראל.
ביוגרפיה
עזריה רפופורט נולד בתל אביב הקטנה, בנם של אליהו רפופורט, ויוכבד בת הרב צבי לרינמן. הוריו היו ציונים ילדי העיר ביאליסטוק בפולין שעלו לארץ ישראל בשנת 1919 והיו פעילים בתנועת הציונים הכלליים. את שמו הציע המשורר יהודה קרני (שהיה דודהּ של אמו - אחי אמהּ). הוא למד בבית הספר אחד העם ובגימנסיה "בלפור" בתל אביב. כנער למד בסטודיו למשחק של צבי פרידלנד. היה חבר בהגנה וב-1942 התגייס לצבא הבריטי, בו שירת בפלוגה מס' 20 בבאפס במצרים ובלוב.
בפברואר 1946 השתחרר, נרשם ללימודים בבאוניברסיטה העברית בירושלים והחל לשדר שיחות וחדשות ב"קול ירושלים" ולכתוב בעיתון "הארץ". בזמן המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות גויס על ידי בני מהרשק לפלמ"ח. לאחר שהיה חוזר מפעולה, היה יושב וכותב ידיעות ל"הארץ", בספטמבר 1948 מונה באופן רשמי לכתב צבאי באזור ירושלים. רפופורט נסע לארצות־הברית עם משלחת צה״ל לציון יום השנה הראשון למדינת ישראל, שם פגש את הבמאי איליה קאזאן, וקיבל רשות לשבת בחזרות ב׳אקטורס סטודיו׳, שם קאזאן ביים את ההפקה הראשונה של המחזה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר.
קריירת משחק
לאחר שחזר מהביקור בארצות הברית התקבל לתיאטרון ההבימה ושיחק במחזות: "אותלו", "אילוף הסוררת", "אמא קוראז' וילדיה", "בקץ הימים", "ברברה בלומברג", "מותו של סוכן" ו"שועלים קטנים". ב-1953 עזב את הבימה, שיחק ב"אהל" במחזה "אדם מספר 15".
כן שיחק במספר בסרטים: בשנת 1952 שיחק בתפקיד יוחנן המטביל בסרט "שלומית", בשנת 1955 שיחק ב"גבעה 24 אינה עונה" כקצין נאצי לשעבר המשרת בצבא המצרי, בשנת 1956 בסרט "מעשה במונית", ב-1967 השתתף בסרט "האם תל אביב בוערת?", ב-1989 שיחק בסרטו של יהודה ג'אד נאמן "רחובות האתמול", ב-1995 שיחק בסרט "זכרון דברים" בבימויו של עמוס גיתאי.
ב-1958 השתתף במופע לכבוד עשור לישראל בתוכנית הטלוויזיה של אד סאליבן, ואחר כך יצאה עם המופע לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית.
ב-1964 הופיע בתפקיד ראשי במחזה בואינג בואינג ב"".
קריירת תקשורתית
לאחר שעזב את תיאטרון הבימה ב-1953 החל לעבוד בעיתון "מעריב" כמבקר תיאטרון, מבקר קולנוע, עורך ובעל טור (גם בחתימת "ר. עזריה"). כמו כן היה כתב בשבועון "העולם הזה".
בשנות השישים שימש מנחה, מפיק ועורך בקול ישראל ואחר כך גם ב. באותה תקופה גם קריין את הסדרה "אנציקלופדיה לתולדות המוזיקה", שיצאה לאור בהוצאת "מסביב לעולם".
שימש גם כמנחה בטקסים ובפסטיבלים, בהם "המכבים", "הזמריה" וימי חגיגות העצמאות ובחנוכת משכן הכנסת החדש.
בשנים 1973-1977 שירת רפפורט כנספח תרבות בקונסוליה הישראלית בניו יורק. עבד בצמוד לשגריר ישראל באו"ם חיים הרצוג ולקונסול ישראל בניו יורק אורי בן ארי.
בתחילת שנות השמונים שימש עוזר ראש עיריית רמת גן להסברה ולתקשורת.
ב-1987 הנחה את טקס הענקת פרסי ישראל יחד עם גילה אלמגור.
חיים אישיים
בשנת 1952 נישא לרותי זקהיים, שחקנית בהבימה, ולבני הזוג נולדו שלושה ילדים: חנני, יעל והעיתונאית טלי ליפקין-שחק. רותי ועזריה רפופורט הם דודיה של הזמרת עדנה לב.
21 גרם
21 גרם (באנגלית: Grams 21) הוא סרט דרמה אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2003. הסרט בוים על ידי אלחנדרו גונסלס איניאריטו, ומככבים בו שון פן ונעמי ווטס.
עלילה
עלילת הסרט אינה ליניארית. להלן סיכום ליניארי, כרונולוגי של העלילה:
ג'ק ג'ורדן (בניסיו דל טורו) הוא אסיר לשעבר, באמצעות אמונתו הדתית החדשה התאושש מהתמכרותו לסמים ואלכוהול. פול ריוורס (שון פן), הוא פרופסור למתמטיקה, עם בעיית לב קשה, אשר נשאר לו זמן קצר לחיות אלא אם ישיג השתלת לב. אשתו של פול מבקשת ממנו תרומת זרע כדי שתוכל ללדת את ילדיו למרות מצבו. כריסטינה פק (נעמי ווטס), גם היא החלימה מהתמכרותה לסמים, וכעת חיה בפרברים עם בעל ושתי בנותיה. אלה שלושה סיפורים נפרדים, אשר בערב אחד מתקשרים, כאשר ג'ק דורס והורג ללא כוונה בתאונת פגע וברח את בעלה ובנותיה של כריסטינה, ליבו של בעלה נתרם בהסכמתה לפול.
עקב מות בעלה ובנותיה, כריסטינה חשה אבודה וחוזרת להשתמש בסמים. פול נחוש להתחיל בחיים חדשים, אך חש היסוס בקשר לרעיון של אשתו בניתוח והפריה מלאכותית כמאמץ אחרון להיכנס להיריון. במהלך התייעצות עם הרופא, פול מגלה כי אשתו עברה הפלה אחרי שנפרדו בעבר. ובזעם פול מסיים את הקשר. פול מסתקרן מי האדם אשר תרם לו את ליבו, הוא שוכר בלש פרטי, ומגלה כי הלב שייך לבעלה של כריסטינה ומתחיל לעקוב אחריה.
פול מוצא הזדמנות להיפגש עם כריסטינה, ולבסוף מגלה כיצד השניים מחוברים וזקוקים זה לזה, ומתחילים לפתח מערכת יחסים. כריסטינה מתחילה לחוש רצון לנקום בג'ק, ומדרבנת את פול לרצוח אותו. פול רוכש בלש פרטי אשר יגלה לו היכן ג'ק נמצא, הבלש אומר לו כי הוא חי במוטל, ובנוסף פול רוכש מהבלש אקדח. פול וכריסטינה נוסעים למוטל בו ג'ק מתגורר, במטרה להורגו. פול אינו מסוגל להרוג את ג'ק, שכן הוא בעצמו מבולבל, ודורש מג'ק להיעלם ולא לשוב לעולם. פול חוזר למוטל ומספר לכריסטינה כי הרג את ג'ק. מאוחר יותר, כאשר כריסטינה ופול ישנים, נכנס ג'ק לחדרם, מלא בייסורים פנימיים ורגשות אשם ודורש מפול להורגו. כריסטינה מתחילה להכות את ג'ק עם מנורת עץ כמה פעמים, פול מקבל התקף לב, ויורה בעצמו על מנת לא למות מחנק.
ג'ק וכריסטינה ממהרים לבית החולים. ג'ק אומר למשטרה כי הוא זה שירה בפול, אך שוחרר. העימות בין ג'ק לכריסטינה נשאר לא פתור (הם נפגשים בחדר המתנה, אך לא מוצג האם הם משוחחים). כריסטינה מגלה בבית החולים כי היא בהיריון. לאחר מותו של פול, נראה כי כריסטינה כשהיא בהיריון מפול, נכנסת ושוהה באחד מחדר בנותיה, מה שבעבר לא יכלה לעשות עקב מצבה הרגשי, וג'ק חוזר למשפחתו.
שיתוק העצב השלישי
העצב השלישי (Oculomotor Nerve) הוא אחד מ-12 עצבים קרניאליים והאחראי על עצבוב מספר שרירים הפועלים להזזת גלגל העין. כמו כן עצב זה מעצבב את שריר ה-Levator palpebrae, המעלה את העפעפיים. עצב זה מספק גם סיבים פרסימפתטיים אשר אחראים לכיווץ האישון. לעיתים קיימת פגיעה בעצב זה, בין אם מולדת או שמא נרכשת (במחלות ווסקולריות, טראומה, טרשת נפוצה וכדומה) אשר מביאה לתמונה קלינית אופיינית המתוארת להלן.
פיזיולוגיה ועצבוב של שרירי העין
תנועה של גלגל העין מתבצעת על ידי פעולה של שישה שרירים המחוברים לגלגל העין עצמו. שרירים אלו פועלים כדי להזיז את העין ל-6 מנחים עיקריים: העין זזה מדיאלית לכיוון האף על ידי שריר ה- Medial rectus וזזה הצידה (הסתכלות לצד, שלא לכיוון האף) על ידי שריר ה- Lateral rectus. שריר ה- Inferior oblique פועל להרמת גלגל העין כאשר היא מסתכלת מדיאלית, ושריר ה- Superior oblique פועל להורדת גלגל העין או להסתכלות מטה כאשר היא מסתכלת מדיאלית. שריר ה- Superior rectus מעלה את העין כאשר היא פונה הצידה, ושריר ה- inferior rectus מוריד את העין כאשר היא פונה הצידה (לטרלית). כאשר פעילות של אחד השרירים הללו נפגעת, העין אינה יכולה לנוע בכיוון של השריר שנפגע- בעיה זו קרויה אופתלמופלגיה. כתוצאה מכך העין סוטה לכיוון ההפוך מכיוון השריר הפועל עליה בגלל פעולתם של השרירים האחרים שנותרים ללא פגיעה. במקרים אלו, האדם עלול להתלונן על פזילה (דיפלופיה) מאחר שהעיניים אינן מתואמות בראייתן ושדה הראייה הנופל על הרטינה באזורים שונים יוצר אילוזיה של ראייה כפולה.
קליניקה
שרירי העין מעוצבבים על ידי שלושה עצבים קרניאליים: עצב מס. III (oculomotor), עצב מס. IV (trochlear) ועצב מס. VI (abducens). '''עצב מס. III''' אחראי על עצבוב שרירי העין הבאים: שריר ה- medial rectus, superior & inferior rectus ושריר ה- inferior oblique. כמו כן, כפי שצוין לעיל, מעצבב עצב זה את העפעפיים וכן מספק סיבים פרסימפתטיים האחראים על כיווץ האישון.
פגיעה מלאה בעצב זה, אם כן, תביא לתמונה קלינית שבה העין המטופל לא מסוגל להזיז את העין הפגועה לקרבת לאף, להעלותה או להורידה אלא רק מעט להזיזה הצידה. כמו כן תהיה צניחת עפעף (פטוזיס) והאישון לא יגיב לאור (לא יתכווץ).
פגיעה בגרעין העצב השלישי
גרעין העצב השלישי ממוקם בגזע המוח הדורסלי, קדמית לתעלת סילוויוס. בעוד שפגיעה בעצב השלישי המעצבב שרירי עין אחת בלבד תביא לפגיעה באותה העין, הרי שגרעין העצב השלישי מכיל סיבים משותפים לשתי העיניים עבור השריר המרים את העפעפיים. כמו כן, מכיל גרעין העצב השלישי עצבוב של שריר ה- superior oblique מהעין הנגדית. מכאן, שחוסר יכולת להרים את גלגל העין הנגדית למעלה, יחד עם חוסר יכולת להרים את העפעפיים בשתי העיניים, יכוון לפגיעה בגרעין העצב השלישי.
הדפסה דיגיטלית קרמית על זכוכית
הדפסה דיגיטלית קרמית על זכוכית היא פיתוח טכנולוגי, המאפשר הדפסה של תמונות, תבניות או טקסט על גבי זכוכית שטוחה וחלקה תוך שימוש בדיו קרמי. הדיו הקרמי עשוי מתרכובת של צבע פיגמנטי, אבקת זכוכית ומרכיב כוהלי.
לאחר ההדפסה על פני משטח הזכוכית, הזכוכית המודפסת מוכנסת לתנור לשם הטמעת הדיו הקרמי בתוך משטח הזכוכית והפיכתו לחלק אינטגרלי ממשטח הזכוכית.
הדפסה דיגיטלית קרמית על זכוכית פותחת בפנינו אפשרויות חדשות ושיפורים באופן הטיפול ועיצוב זכוכיות שטוחות כגון שליטה בדרגת שקיפות הזכוכית, אופן החלוקה וההחזר של האור, היכולת לחשב ולקבוע את מידת החום החודר לחלל החדר ואפילו הפחתה של היתקלויות ציפורים ואנשים בזכוכית.
היסטוריה
בשונה מנייר או קנבס, זכוכית היא חומר שקוף אשר איננו סופג צבע, לפיכך, על מנת לבצע דפוס דיגיטלי על זכוכית היה צורך להתאים את הדפוס הדיגיטלי על מנת להתגבר על המכשולים אשר הציבה הזכוכית בפני הדפוס הדיגיטלי. עד שנת 2007, שתי הדרכים המסורתיות להדפסה על זכוכית היו הדפסת UV על פני הזכוכית והדפסת סובלימציה. הדפסת סובלימציה, אשר פותחה בשנת 1930 היא הדפסה על נייר ודיו מתאימים אשר מועברים באמצעות חום אל פני הזכוכית. מדפסות UV הופיעו לראשונה רק באמצע שנות ה-90. בשיטת הדפסה זאת דיו מודפס ישירות על הזכוכית ומיובש על פני הזכוכית בעזרת גלי אור אולטרה סגולים.
מכיוון שבשיטה זו הדיו מודפסת על פני הזכוכית ואינה מוחדרת לתוך הזכוכית כמו הדפסה קרמית, הדפסה זאת נחשבת לפחות עמידה בעיקר בתנאי חוץ.
תהליך ההדפסה
הדפסה דיגיטלית קרמית על זכוכית מציבה מספר אתגרים אשר מוצאים מענה על ידי מספר פיתוחים טכנולוגיים. בדרגה העליונה, מדפסת להדפסה בפורמט רחב, דיו קרמי ותוכנה לעיצוב תמונות משולבים יחדיו באופן אינטגרלי כאשר כל חלק תורם את חלקו לתהליך ההדפסה.
לאחר ההדפסה על הזכוכית עם דיו קרמי, הזכוכית מולהטת על מנת ליצור היתוך בין הצבע הקרמי לזכוכית. בעקבות החום הרב בתהליך ההיתוך, קודם מתאדים חומרים אורגניים ומקשרי צבע, בשלב הבא מתבצעת ההתכה של פיגמנט הצבע בזכוכית ופיצוצים קטנים של חללים ורווחים בין חלקיקי הצבע והזכוכית שנסגרים ובשלב האחרון נוצרת שכבה חלקה בעלת התכונות והצבעים הרצויים.
תהליך היתוך מוצלח הוא כזה שבסופו מתקבל משטח זכוכית בעל עובי אחיד ללא בועיות ופיזור מדויק של הצבע בהתאם לדוגמה הרצויה.
מורשות (סדרת טלוויזיה)
מורשות (באנגלית: Legacies) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמה על-טבעית. המשודרת ברשת "The CW", והיא מהווה סדרה בת לסדרות "יומני הערפד" ו"המקוריים". פרק הבכורה שודר לראשונה ב-25 באוקטובר 2018.
במאי 2022, הוכרז שהעונה הרביעית תהיה העונה האחרונה של הסדרה.
תקציר העלילה
במשך העשור האחרון, הגיבורים והאנטי-גיבורים מסדרות האם "יומני הערפד" ו"המקוריים" סחפו קהל ברחבי העולם. הם הותירו מורשת מתמשכת של אהבה ומשפחה. דרמה חדשה מספרת את סיפורו של הדור הבא של יצורים על טבעיים בבית הספר סאלבטור לילדים על טבעיים. שם נמצאת הופ מייקלסון, בתם בת ה-17 של היילי וקלאוס; ליזי וג'וזי סולצמן, הבנות התאומות של ג'וזט ואלאריק סולצמן; וצעירים אחרים - הערפד מילטון גריסלי ורפאל חם המזג שלאחרונה עורר את קללת הזאב שלו ולנדון קירבי המסתורי. הילדים שואפים להיות האני הטוב ביותר שלהם למרות הדחפים הגרועים ביותר שלהם. האם המכשפות, הערפדים והאנשי זאב יגדלו להיות הגיבורים שהם רוצים להיות - או הנבלים שהם נולדו להיות? הם נלחמים כדי להגן על סודם, על עירם - מיסטיק פולס, ובסופו של דבר על העולם. הם יצטרכו להסתמך על הסיפורים והאגדות על אלו שחיו לפניהם כדי ללמוד כיצד להילחם נגד האויבים הבאים בדרכם.
עונה 1
העונה מספרת על הופ מייקלסון (הבת של קלאוס מייקלסון) וחבריה לספסל הלימודים בבית הספר סלבטור, שמותקפים על ידי מפלצות מסתוריות, וצריכים לעשות כדי לשמור על הסוד שלהם. לנדון קירבי בן אנוש מתאהב בהופ וגורם לדברים להסתבך. אבא שלו מאליבור (מפלצת שנוצרה כדי להשמיד מפלצות )יעשה הכל כדי להשתחרר מהכלא שנתקע בו.
עונה 2
בזמן שהופ תקועה בתוך הבטן של מאליבור, כולם שוכחים אותה ומנסים להבין מי נעלם להם מהחיים, כשהיא חוזרת היא מגלה שדברים לא נשארו כמו שהיו
עונה 3
הופ עדיין תקועה בראש של ג׳וזי ולא רוצה להתעורר, בגלל שהיא חושבת שלנדון מת, הנקרומנסר רוצה את הקסם האפל, וקבוצת העל מחפשת דרך להחזיר את לנדון. קלאו תלמידה חדשה מגיעה אל בית הספר ועוזרת להופ להתמודד עם המוות של לנדון אלאריק מגלה שקליאו מיוחדת יותר ממה שנראה לעין.
הפקה
באוגוסט 2017, הוכרז כי סדרת ספין-אוף של "המקוריים" שתתמקד בדמותה של הופ מייקלסון, בתם המשותפת של בן הכלאיים קלאוס מייקלסון ואשת הזאב היילי מרשל, נמצאת בפיתוח. ג'ולי פלק, יוצרת "המקוריים" ויוצרת-שותפה של "יומני הערפד", הייתה אמונה על כתיבת התסריט ויצירת הסדרה ופיתוחה. בינואר 2018, התברר כי הצילומי הפיילוט עבור סדרת הספין-אוף יופקו ברבעון השני של 2018. במרץ 2018 הוכרז כי למעשה לסדרה הוזמן פיילוט, אך במקום ליצור פיילוט מסורתי, פלק הציגה ל-"The CW" את טיוטת הפיילוט שאורכו נמשך כחמש-עשרה דקות. בנוסף, נודע כי כוכב "יומני הערפד" לשעבר, מאת'יו דייוויס יככב בתפקיד ראשי יחד עם אריה שאהאסמי, שמגלם את דמותו של לנדון, אחד מחבריה של הופ, ומופיע לראשונה בעונתה החמישית של "המקוריים", קווינסי פוס, קיילי ברייאנט וג'ני בויד. ב-11 במאי 2018, הוכרז שסדרת הספין-אוף תיקרא "מורשות" ("Legacies", באנגלית), ושהיא שובצה לעונת השידורים של 19–2018. באותו יום דווח כי דניאל רוז ראסל, שמגלמת את דמותה של הופ בעונתה חמישית של "המקוריים", תחזור לגלם את דמותה.
ג'וני מור
ג'ון בראיין "ג'וני" מור (באנגלית: John Brian "Johnny" Moore; נולד ב-31 במרץ 1958) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר היה פעיל בין השנים 1980–1992. ממוצעיו הכוללים לאורך 9 עונותיו בליגת ה-NBA הם 9.4 נקודות, 7.4 אסיסטים, 3.0 ריבאונדים ו-2.0 חטיפות למשחק.
במרץ 1998 הופרשה גופייתו, עם המספר "00", על ידי קבוצת סן אנטוניו ספרס.
קריירת מכללות
מור נולד וגדל בעיר אלטונה שבפנסילבניה, ובין השנים 1975–1979 למד באוניברסיטת טקסס באוסטין. ב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים כוללים של 13.2 נקודות ו-6.4 אסיסטים למשחק, ובסיום עונתו האחרונה נבחר לחמישיית העונה של המחוז הדרום-מערבי (SWC).
סן אנטוניו ספרס
בדראפט ה-NBA 1979 נלקח מור בבחירה ה-43 על ידי סיאטל סופרסוניקס, ומיד נמכר לסן אנטוניו ספרס. בשנים הבאות היה אחד המוסרים והחוטפים המובילים ב-NBA; בעונת היה מלך האסיסטים של ה-NBA עם 9.6 אסיסטים למשחק; בעונת  ניצב במקום השני בליגה באסיסטים (9.8) ובמקום השלישי בחטיפות (2.5); ובעונת  ניצב במקום השלישי באסיסטים (10.0) ובמקום השני בחטיפות (2.8). בשלושה משחקים שונים מסר מור 20 אסיסטים, ופעם אחת רשם 10 חטיפות באותו משחק. ב-8 בינואר 1985 כמעט השיג קוואדרופל-דאבל במשחק מול גולדן סטייט ווריורס, כשהעמיד שורה סטטיסטית של 26 נקודות, 13 אסיסטים, 11 ריבאונדים ו-9 חטיפות.
לאורך פלייאוף, בו העפילה סן אנטוניו לגמר האזור המערבי, קלע מור 22.5 נקודות למשחק והוביל את כל שחקני ה-NBA בממוצעי אסיסטים (14.6) וחטיפות (2.5) למשחק, כמו גם באחוזי קליעה מהשלוש (52.9%).
השנים האחרונות
בשנת 1986 חלה מור בפטרת נדירה בשם Coccidioidomycosis ("קדחת העמק"), אשר גרמה לו להחמיץ משחקים רבים בעונות ו-. בשתי העונות הבאות שיחק לתקופות קצרות בניו ג'רזי נטס וב"טלסה פאסט ברייקרס" מליגת ה-CBA בטרם חזר לסן אנטוניו בעונת. בשנת 1992 חזר מפרישתו ושיחק בחמישה משחקים עבור קבוצת ז'ירונה הספרדית, בטרם פרש ממשחק באופן סופי.
אלים אמריקאים
אלים אמריקאים (באנגלית: American Gods) הוא רומן פנטזיה מאת הסופר הבריטי ניל גיימן. הרומן משלב מוטיבים היסטוריים ומיתולוגיים, לדוגמה הגירת העמים השונים לצפון אמריקה ועמם הגירת דתותיהם השונות. הספר יצא לאור ב-2001 והופץ באותה שנה, בין השאר, בממלכה המאוחדת ובארצות הברית. כשנה לאחר מכן הרומן תורגם לעברית על ידי ההוצאה הישראלית "אופוס". "אלים אמריקאים" הוא רומן הפרוזה הרביעי של גיימן, אשר בספריו הקודמים, ובסדרת הקומיקס "סאנדמן", עסק בקשר בין העולם האמיתי לזה הפנטסטי.
ב-2005 יצא הספר "בני אנאנסי" המתרחש בעולם המתואר ב"אלים אמריקאים".
ב-2017 יצאה סדרת טלוויזיה המבוססת על הספר. את הסדרה פיתחו בריאן פולר ומייקל גרין, ועונתה הראשונה שודרה בין אפריל ליוני 2017 ברשת Starz.
מבנה הספר
הספר מורכב מפרקים המסופרים ברובם מנקודת מבטו של גיבור הספר, המכונה "צל" - אסיר לשעבר, אדם מופנם ושקט. בין פרקי העלילה מסופרים קטעים הנראים בתחילה כמנותקים מעלילתו הראשית של הספר. חלקם עוסקים במהגרים בעתות שונות לאמריקה היבשתית, החל משבט נוודים בתקופת האבן וכלה במהגרים מודרניים יותר מאירופה ואסיה. הסיפורים משלבים לרוב יסוד על טבעי המיוחס לאלים של אותם מהגרים, אשר מגיעים לאמריקה ביחד עם המהגרים ונשארים גם אחרי שאחרון מאמיניהם מת.
חלק מקטעים אלו מסופרים מנקודת מבטם של ישויות ממיתולגיות שונות או מהפרהיסטוריה - עפרית ואלת פריון קדומה המנסים לחיות כאזרחים בשולי החברה בארצות הברית של ימינו, ילד שגדל בבידוד מוחלט ובאפלה והוקרב בטקס שנועד להפכו לאליל השבט, שבט טונגוזי שהאל שלו מצווה עליו לחצות את מיצרי ברינג ומאכלס את אמריקה. עם התקדמות העלילה נחשפים רמזים והקוראים מבינים בהדרגה את הקשר בין חלקים אלו לקו העלילה הראשי, ויכולים לפענח תעלומות בסיפור בדומה לספרות בלשית.
עלילת הספר
וונסדיי מנסה לשכנע את צל לעבוד עבורו וצל מסרב בהתחלה להצעה. כאשר הוא חוזר לעיר ומגלה שאשתו וחברו הטוב מתו בעת קיום יחסי מין במכונית החבר, מבין צל שלא נשאר לו דבר מחייו הקודמים בעיירת מגוריו, והוא מחליט להיענות להצעת העבודה של מר וונסדיי, אשר לוקח אותו לשירותיו כמעין עוזר אישי. כבר באותו זמן אנו נחשפים להיבטים תמוהים במר וונסדיי והאנשים עימם הוא מתרועע. כדי "לחתום" את העסקת צל הוא דורש ממנו לשתות תמד, ובין סעיפי החוזה מכניס סעיף שלפיו יהיה על צל לעמוד במשמרת על גופתו במקרה שימות. צל אף מבחין ביכולתיו של וונסדיי בהונאות, קטנות כגדולות.
הם פוגשים באדם הטוען שהוא לפרקון, שד אירי מיתולוגי אשר על פי האגדה יכול להוביל אנשים למטמון זהב. עם זאת, לפרקון זה נראה לצל כבחור רגיל למדי, ואף גבוה, בעוד שדמותם המודרנית של הלפרקונים היא לרוב נמוכת קומה. לאחר ליל הוללות גילה הלפרקון לצל כיצד לגשת למטמון סודי ואף נתן לו מטבע. צל מחליט להפרד מאשתו בטרם תטמן באדמה ובמחווה של פרידה זורק לקבר את אותו מטבע.
וונסדיי וצל פוגשים בצ'רנובוג (בסלאבית "אל שחור"), אדם מזדקן ממוצא מזרח אירופאי החי עם שלוש נשים, "האחיות זוריה". וונסדיי מנסה לשכנע אותו להצטרף אליו, אך הלה מסרב. לבסוף מצליח צל לשכנע את צ'רנובוג לאחר שהתערב על חייו במשחק דמקה. וונסדיי וצל עושים את הלילה בדירתם של צ'רנובוג והאחיות, ולמחרת השלושה נוסעים למקום מפגש תמוה - מעין מוזיאון של מוזריות וחפצי נוי וצעצוע ישנים. שם מצטרף אליהם מר נאנסי, גבר אפרו אמריקאי מזדקן. שלושת הגברים המזדקנים וצל עולים על סחרחרה גדולה וגרנדיוזית.
כהקף עין הם עוברים למעין עולם אחר, בו נחשף צל לזהותם האמיתית של השלושה - אלים מהמיתולוגיות העתיקות. הם מספרים לצל שכאשר בני אדם מאמינים בדבר-מה, הדבר קם והופך לאל. לבני האדם (בהתאם לאמונתם בו) האל נראה כבעל כוח רב, אך למעשה קיימת מעין מערכת הדדית, וככל שבני האדם מוכנים להקריב למענו יותר, כך יגבר כוחו של האל והוא בתורו יוכל להעניק להם חסדים וניסים. קורבנות אדם מוכרים כהקרבה גדולה במיוחד. אם בני האדם חדלים להאמין באל, הוא מאבד מכוחו ונדון לקיום נצחי כדמות רמוסה בשולי החברה. וונסדיי הוא אודין, מלך האלים במיתולוגיה הנורדית, שיום רביעי קרוי על שמו, צ'רנובוג הוא אל סלאבי, ומר אנאנסי הוא אל בדחן ומספר מעשיות מאפריקה. צל מגלה אט-אט את תוכניתו של אודין - לאחד את האלים הישנים לקרב כנגד האלים החדשים - אלי הטלוויזיה, האוטוסטרדות, הערים ושאר האושיות של תרבות הצריכה והגלובליזציה. לאלים אלו הסבו בני האדם את אמונותיהם, והאלים הישנים הולכים ומאבדים את כוחם. צל מגלה כי שני המחנות נמצאים על סיפה של מלחמה של ממש.
במהלך הספר מתברר שהמטבע שנזרק לקברה של לורה משאיר אותה בחיים. צל נפגש עם לורה לעיתים מזדמנות במהלך הספר, והיא עוקבת אחריו ושומרת עליו, מוודאת שדבר לא יקרה לו. אף על פי שלורה קמה לתחייה, גופה ממשיך להירקב והיא איננה חיה כפי שהייתה. זוהי בקשתה מצל - שיעזור לה לחזור לחיים כפי שהייתה. צל חש רתיעה מסוימת מפניה ומפני מצבו הפיזי של גופה ההולך ונרקב, אך הוא עדיין מדבר עימה ברכות ובאהבה. וונסדיי עצמו לא מופתע מהדבר ועובר על כך לסדר היום.
צל נלווה לאודין, השומר על זהותו כוונסדיי, במסעות שכנוע על אלים ושאר מושאי סגידה ארכאיים ממיתולוגיות שונות. שוב הוא נוכח ביכולתיו של אודין בנוכלות ורמאות.
בהדרגה מתחיל צל להבין שוונסדיי לא שכר את שרותיו במקרה, וכי הוא מייחס לו חשיבות, אם כי צל עדיין לא מבין מהי בדיוק. גם מחנה האלים החדשים מייחס לצל חשיבות רבה, שכן סוכנים של האלים החדשים, אנשים הנראים כאנשי ביטחון, רודפים אחריו. על מנת להסתיר את צל אודין לוקח אותו לעיירה מיוחדת - מקום שמשגשג בין כל העיירות המוזנחות ומוכות האבטלה שמסביב. כדי להעביר את הזמן עד שאודין יקרא לו שוב צל מעסיק עצמו בקריאה. הוא מגלה שמדי שנה נעלם בעיירה נער (או נערה), ושלמרבית הפלא המבוגרים כמעט שלא עוסקים בכך. הילדים והנוער זוכרים זאת היטב, חיים בפחד רב וחלקם אף בורח מהעיירה. צל מצליח להסתתר בעיירה מספר חודשים, אך לבסוף מצליחים סוכני האלים החדשים לאתר אותו והוא נעצר על ידיהם באשמת הפרת תנאי שחרורו מהכלא.
אנאנסי וצ'רנובוג מחלצים את צל מידי רשויות החוק. לאחר החילוץ הם מגלים לצל שפעולות האיבה כבר החלו: זונת רחוב שהייתה פעם בילקיס - מלכת שבא האגדית - חצי שדה וחצי בת אדם, נדרסה למוות ביד אחד מן האלים החדשים. נהג מונית, מהגר בלתי חוקי שסברו שהוא עפרית נרצח. גם אודין עצמו נרצח, בזמן שניהל משא ומתן עם "מר עולם" - מנהיג האלים החדשים.
צל, אנאנסי וצ'רנובוג יוצאים למקום מפגש כדי לקבל את גופתו של אודין מידי האלים החדשים. שם מגלה צל כי אחד מהמשרתים של האלים החדשים הוא לוקי, אל הנוכלות והתעלולים הנורדי, עמו בילה צל גם זמן מה בכלא מבלי שידע את זהותו האמיתית. גופתו של אודין מועברת לידי צל, אשר מחליט לעמוד בהתחייבותו כלפי מעסיקו לשעבר ולעמוד בלילות השימורים על גופתו. על מנת לעשות זאת על צל להקשר ל"עץ עולם" - עץ ענק המשמש כמעין אייקון דתי במיתולוגיה הנורדית ומקשר בין העולם התחתון לעולם בני התמותה ולמשכנות האלים.
צל נקשר ערום למרומי העץ ולמרגלות גופתו של אודין. ככל שחולפים הימים הוא סובל מרעב, צמא והזיות. לבסוף גופו קורס והוא נופח את נשמתו על העץ. הוא חווה מעבר לעולם הבא התואם במידת מה לאמונות המצריות הקדומות וכאשר נשאל כיצד ירצה לבלות את הנצח של מותו - צל בוחר בלא-כלום.
במקביל ללילות השימורים של צל מתאספים האלים החדשים והישנים לקרב הסופי, לאחר שמותו של אודין איחד את המחנה האחרון. סוכן של האלים החדשים נשלח על ידי "מר עולם" לעץ העולם, עליו נתלה צל, ולקחת ממנו ענף. לורה, אשר נמשכה למקום אחרי צל וזכתה לבסוף לחייה החדשים בזכות מעיינות "מי החיים" מהם ניזון העץ הורגת את עצמה ואת "מר עולם" ומקדישה את מותם לצל.
כח הקרבן מחייה את צל, הממהר למקום הקרב ומגלה לכל האלים - הישנים והחדשים - את האמת מאחורי המאורעות: לוקי הוא בעצם "מר עולם", אשר הנהיג את האלים החדשים כדי להביא למלחמה כוללת בינם לבין האלים הישנים, וזאת בשותפות מלאה עם אודין. השניים רקמו את המזימה כדי לגרום למלחמה ומוות בין האלים, מוות אשר יוקדש כעולה וזבח לאודין, שבהיותו אל מלחמה, ניזון ומתעצם ממנה. צל הוא בנו של אודין, והקרבתו על עץ העולם הייתה חלק מהמזימה, שכן הקרבת בן היא הקורבן האולטימטיבי ויש בה כוח עצום. אבל שיבתו לחיים, תוצאה לא צפויה של אהבת לורה ורצונה לכפר על בגידתה בו, גרמה להפסקת הלחימה ובכך נכשלה התוכנית.
הספר מסתיים בקשירת מספר קצוות פתוחים. צל חוזר לעיירה בה התחבא, מוצא את גופות הנערים הנעדרים ומתעמת עם זקן העיירה, שמתגלה כמין אלוהות מקומית, שהקריבה לעצמה את הנערים ובזכות הכח שקבלה מכך שמרה על העיירה ללא פגע. האפילוג מגלה כי צל החל לנדוד בעולם ובאיסלנד פגש שוב בגרסה המקומית של אודין, ומגלה כי לא כל ההופעות של אותו אל זהות, וחלק גדול ממעשהו של וונסדי נבע מקשיי האמונה באמריקה.
אלפתריוס וניזלוס
אֶלֶפְתֶרִיוֹס קִירְיאַקוּ וֶנִיזֶלוֹס (יוונית: Ελευθέριος Κυριάκου Βενιζέλος; 23 באוגוסט 1864 – 18 במרץ 1936) היה ראש ממשלת יוון ומחשובי הפוליטיקאים והמדינאים בתולדותיה.
חינוכו והצטרפותו לפוליטיקה
וניזלוס נולד במורניס, סמוך לחאניה שבכרתים. אביו, קיריאקוס וניזלוס, היה מהפכן כרתי, אשר הוגלה ב-1866 יחד עם משפחתו לאי סירוס (Σύρος) שבאיים הקיקלאדיים בעקבות התקוממות נגד השלטונות הטורקיים. וניזלוס למד משפטים באוניברסיטת אתונה, שם היה פעיל בעסקי הפוליטיקה של כרתים, אחר כך שב לאי והתפרנס כעורך דין ועיתונאי. שנה מאוחר יותר נבחר לאספה הלאומית כנציג המפלגה הליברלית שהוקמה באותה תקופה.
כרתים
וניזלוס תמך באיחודה של כרתים עם יוון, והיה ממנהיגי ההתקוממות של שנת 1897, בעקבותיה העניקו הטורקים והמעצמות לאי אוטונומיה. במהלך השנים 1897–1898 השתתף וניזלוס במשא ומתן עם המעצמות על מהות האוטונומיה. לאחר שהנסיך גאורגיוס מיוון מונה לנציב העליון של האי בנובמבר 1898, שותף וניזלוס בוועדת ה-16 שעסקו בניסוח חוקת האי, והוא לקח חלק מהותי בניסוח. וניזלוס דאג שהחוקה תכלול שוויון זכויות למיעוט המוסלמי ודאגה לזכויות הפרט ולקח חלק פעיל בגיבוש הסמכויות הנרחבות שהוענקו לנציב העליון. על פי ההערכות, הסיבה להענקת הסמכויות הנרחבות לנציב העליון הייתה האמונה שתפקיד הנציב הוא קצר ימים ובמהרה כרתים תאוחד לתוך יוון. לאחר מספר שנים התחרט וניזלוס על הסמכויות הנרחבות שנתנו לנציב העליון.
עם הקמת הממשלה של כרתים, נתמנה ווניזלוס לשר המשפטים שלו ב-17 באפריל 1899. במרץ 1901 פוטר וניזלוס על ידי גאורגיוס, על רקע מחלוקת טקטית ביניהם לגבי הדרך להביא לאיחוד כרתים עם יוון. גאורגיוס, שראה בענייני חוץ נושא לו הוא אחראי בלעדית, ניהל מגעים דיפלומטיים מול המעצמות, במטרה להביא להסכמתם לאיחוד עם יוון. וניזלוס ראה במגעים אלו בזבוז זמן, ופעל להקמת צבא של כרתים ולנסיגת כוחות המעצמות מהאי. וניזלוס סבר שמהלך זה יקל על הסתפחות ליוון בשעת כושר, אולם תומכיו של גאורגיוס הציגו את מהלכיו של וניזלוס כבגידה ברעיון האחדות היוונית-כרתית.
וניזלוס נעשה מנהיג האופוזיציה, וכשהגיעו העניינים לכדי משבר ב-1905, עמד בראש התקוממות מזוינת, שאילצה בסופו של דבר את הנסיך לעזוב את האי. את מקומו תפס ראש ממשלת יוון לשעבר אלקסנדרוס זאימיס, ווניזלוס הצטרף שוב לממשלה. במאי 1910, לאחר שהצירים היוונים באספת הנבחרים של האי נשבעו אמונים למלך יוון, מונה וניזלוס לראש ממשלת כרתים. וניזלוס השתדל לפייס את העותמאנים והמעצמות והבטיח לשתף את המוסלמים בממשלתו ולמנוע את הכינוס של אספת הנבחרים ממנו גורשו המוסלמים שלא הסכימו להשבע אמונים למלך יוון.
מן הפרלמנט אל ראשות הממשלה
ב-1910, בעקבות משבר פוליטי, פוזר הפרלמנט היווני באתונה. וניזלוס עבר אל אתונה להזמנת הליגה הצבאית, ובבחירות של 8 באוגוסט 1910 נבחרו הוא ואנשיו לפרלמנט, ברוב עצום, כשווניזלוס עצמו משמש נציגה של אתונה. באותו זמן הקים את מפלגתו הפוליטית, "קומה פילאלפתרון" (Κόμμα Φιλελευθέρων, המפלגה הליברלית). בעקבות הניצחון בבחירות התפטר מתפקידו כראש ממשלת כרתים וב-2 באוקטובר 1910 נבחר לראשות הממשלה. וניזלוס נבחר בשנית בבחירות של מרץ 1912.
מלחמת העולם הראשונה והקרע הלאומי
הסכסוך השני בין וניזלוס לקונסטנטינוס נתגלע במהלך מלחמת העולם הראשונה. אף שיוון נותרה נייטרלית בשנים הראשונות למלחמה, וניזלוס תמך בברית עם מדינות ההסכמה, בהאמינו כי בריטניה וצרפת ינצחו בה. קונסטנטינוס, לעומתו, העדיף את מעצמות המרכז ורצה כי יוון תישאר נייטרלית. על רקע מחלוקת זו התפטר וניזלוס מתפקידו ב-21 בפברואר 1915. בבחירות הבאות שנערכו ב-15 במרץ 1915, שוב ניצחה מפלגתו של וניזלוס והקימה את הממשלה. למרות הבטחתו כי יוון תישאר נייטרלית, נאלץ וניזלוס לזנוח מדיניות זו בעקבות התקפת בולגריה על סרביה, עימה הייתה יוון קשורה בברית. וניזלוס הכריז על גיוס כללי, אך חילוקי דעות קשים עם המלך הביאו שוב להתפטרותו, ובבחירות הבאות לא לקח וניזלוס חלק כמחאה על כך שהפרלמנט פוזר בניגוד לחוקה. תוך כדי אירועים אלה נחלצו לכאורה בנות הברית להצלת סרביה והנחיתו חיילים בסלוניקי.
המחלוקת בין וניזלוס לקונסטנטינוס הייתה הגורם לקרע לאומי (ביוונית Εθνικός Διχασμός, אתניקוס דיכאסמוס), אשר תוצאותיו ניכרו עוד עשרות שנים אחר כך. ב-1916, לאחר פלישת צבאות גרמניה, אוסטריה ובולגריה אל מקדוניה היוונית, הקימו תומכי וניזלוס תנועה צבאית בסלוניקי, שנקראה "הממשלה הזמנית של ההגנה הלאומית". כאן ייסדו מדינה חדשה, הכוללת את צפון יוון, כרתים ואיי הים האגאי.
במאי 1917, לאחר הגליית קונסטנטינוס ועלייתו לכס של בנו השני אלכסנדרוס, שב וניזלוס לאתונה, כרת ברית עם מדינות ההסכמה והכריז מלחמה על מעצמות המרכז ב-29 ביוני 1917. כוחות הצבא היווני (אף שנחלקו בין תומכי המלך לבין תומכי וניזלוס) החלו ליטול חלק בפעולות צבאיות נגד הצבא הבולגרי לאורך הגבול. בסתיו 1918 היווה הצבא היווני, עם תשע הדיוויזיות שלו, את החלק הגדול ביותר של חילות בנות הברית המוצבים ביוון.
ב-14 בספטמבר 1918, בפיקודו של הגנרל הצרפתי לואי פראנשה ד'אספרה, הנחיתו כוחות הברית התקפה רבתי על צבאות בולגריה וגרמניה. הצבא הבולגרי נטש עד מהרה את עמדותיו והחל נסוג לכיוון ארצו, וב-29 בספטמבר ביקשה ממשלת בולגריה הפסקת אש. הצבא היווני עוד הספיק ליטול חלק קטן במערכות הלחימה האחרונות של מלחמת העולם הראשונה.
לאחר סיום המלחמה השתתף וניזלוס בשיחות ועידת השלום בפריז, וחתם על חוזה ניי (27 בנובמבר 1919) והסכם סוור (10 באוגוסט 1920) כנציגה של יוון. בעקבות הסכמים אלה קיבלה יוון (באופן זמני) את מזרח תראקיה ואיזמיר. בעת שובו ליוון, בתחנת הרכבת גאר דה ליון בפריז, ניסו להתנקש בחייו. לאחר החלמתו שב לארצו ונתקבל בה כגיבור על ששחרר שטחים בהם חיה אוכלוסייה יוונית.
הסתלקותו מן הפוליטיקה ב-1920
חרף הניצחון במלחמה הפסיד וניזלוס בבחירות של נובמבר 1920, למורת רוחם של היוונים באסיה הקטנה שזכו זה לא כבר לחירות, והמלך קונסטנטינוס נקרא לשוב. בשל התבוסה פרש וניזלוס מן הפוליטיקה ועזב אל פריס.
עם סיומה של מלחמת יוון–טורקיה (1919-1922) חתם וניזלוס על הסכם לוזאן עם טורקיה כנציגה של יוון. בעקבות התקוממות בהנהגת גנרל יואניס מטאקסס נאלץ המלך גאורגיוס לצאת לגלות (אביו, קונסטנטינוס, סולק בפעם השנייה מן הכס שנה קודם לכן), וניזלוס חזר ליוון ונתמנה שוב לראש הממשלה. ברם, הוא התפטר פעם נוספת ב-1924, לאחר מריבה עם מתנגדי המלוכה, ומאוחר יותר עמד שוב בראש המפלגה הליברלית.
שובו לשלטון ב-1928
בבחירות שנערכו ב-5 ביולי 1928 גדל כוחה של המפלגה הליברלית, וב-19 באוגוסט אותה שנה היא הכריחה את הממשלה לערוך בחירות חדשות, בהן זכתה ב-228 מתוך 250 המקומות בפרלמנט. וניזלוס עמד בראש ממשלת יוון עד 1932, אז הפסידה מפלגתו בבחירות, למפלגת העם בהנהגת פנאגיס צלדאריס. במרץ 1933 ניסה אחד ממקורביו לבצע הפיכה שנכשלה, וביוני 1933 נעשה ניסיון שני להתנקש בחיי וניזלוס. נטיותיה הפרו-מלוכניות של הממשלה הובילו לניסיון הפיכה צבאית במרץ 1935, בהנהגת וניזלוס וגנרל ניקולאוס פלסטירס. בעקבות כישלון ההפיכה עזב וניזלוס את יוון פעם נוספת. הוא נמלט לרודוס וממנה לנאפולי ופריז.
גלותו ומותו
וניזלוס נמלט אל פריז ובה מת ב-1936 במלון ריץ. קהל תומכיו מהקהילה היוונית המקומית בפריז ליווה את גופתו אל תחנת הרכבת, והיא הובלה על ידי המשחתת היוונית "פבלוס קונטוריוטיס" אל חאניה שבכרתים ולא אל אתונה, כדי לא לעורר תסיסה. הוא נקבר ברוב טקס באקרוטירי שבכרתים.
הנצחה
על שמו נקרא נמל התעופה הבינלאומי של אתונה שנחנך בשנת 2001.
מענית
מַעֲנִית הוא קיבוץ על גבול השרון והשומרון, מדרום-מזרח לפרדס חנה-כרכור, בתחום המועצה האזורית מנשה.
היסטוריה
הקיבוץ נוסד בשנת 1935 במושבה כרכור, על ידי קיבוץ "אל-על" מפולין וליטא וקיבוץ ג' מצ'כוסלובקיה כולל צעירים יהודיים מהשומר הצעיר בסלובקיה שאורגנו על ידי חביבה רייק שהצטרפה לקיבוץ בעצמה ב-1939 בכח המאסף של הקבוצה לעליה למענית.
בשנת 1942, לקראת העלייה לקרקע, התאחד הקיבוץ עם חברי קיבוץ "אודים" שהגיעו מנחלת-יהודה, וביחד עלו כקיבוץ מענית להתיישבות במיקום הנוכחי ב-6 בספטמבר 1942,כשהילדים הראשונים כבר בני שלוש.
המילה "מענית" פירושו התלם הראשון הנחרש בשדה. השם ניתן בעקבות נאומו של אברהם הרצפלד בו המשיל את הקיבוץ למענית - תלם ראשון שבעקבותיו יבואו יישובים אחרים.
בתחום היישוב, בחלקו הדרום-מזרחי, נמצא תל נרבתה (בערבית ח'ירבת בַידוּס),במקום נמצאו ממצאים רבים של יישוב קדום, בהם גתות, קולומבריום, בורות מים ומערת קבורה. מקובל לזהות את התל עם העיר נרבתא, הנזכרת בתיאור המרד הגדול בכתבי יוסף בן מתתיהו.אם כי יש המזהים את נרבתא בח'ירבת אל-חמאם שבשומרון, כ-10 קילומטרים מדרום-מזרח למענית.
לקיבוץ יש מטעי אבוקדו, כרמים, ורפת חולבות.
הליכי הפרטה, תהליכים ארגוניים, וכלכליים
בשנת 1994 עוד בשיאו של המשבר וכחלק מהרצון להתמודד עם שאלת הדמוקרטיה הקיבוצית הוקמה "מועצת מענית", אליה הועברו חלק מסמכויות ניהול הקיבוץ בכך למעשה עבר הקיבוץ מן הדמוקרטיה הישירה לדמוקרטיה יחסית.
בשנת 1997 וכחלק ממסקנות המשבר הכלכלי מינתה המועצה "צוות לעדכון והתאמת תקציבים" לשם העמקת הליכי ההפרטה, וכן לשם בדיקה וניתוח של תקציביהם האישיים של חברי הקיבוץ. בדו"ח מפורט שהוגש במרץ 1998, המליץ הצוות להפריט שירותים נוספים, ובהם בריאות, מזון ותרבות אך לא לבצע שינויים בהסדרי עבודה ושיוך נכסים. אולם בשנת 1999 שונה תקנון הקיבוץ באופן הקובע שעם פירוק הקיבוץ יועברו נכסי הקיבוץ לחברים ולא לניר שיתופי. בספטמבר 2002 החליטה אספת החברים של הקיבוץ, ברוב של 98% מהקולות, על שינויים מבניים בניהולם ובהחזקתם של אמצעי הייצור של הקיבוץ ובין היתר הוחלט לשייך 37% מאמצעי הייצור של הקיבוץ לחברים, בהתאם לוותק שלהם בקיבוץ. באוגוסט 2004 החליטה אספת החברים של הקיבוץ ברוב של 94% לשייך את דירות המגורים בקיבוץ לחברי הקיבוץ. ב-2012 הוחלט על שיוך של 37% נוספים מאמצעי הייצור.
במהלך 2007–2008 התקבלו 20 בני/בנות קיבוץ חוזרים ובני זוגם כחברים חדשים בעצמאות כלכלית והוקמה שכונת-מגורים חדשה לקבוצה זו.
בשנת 2012 הקיבוץ נכנס לשותפות עם עוף ירושלים בהקמת מדגרה חדשה.
בשנת 2016 הופרט שכר העבודה ויוסדו קרנות עזרה הדדית בדגש הגנה סוציאלית.
עוד בשנת 2016 נמכר מפעל גלעם לקבוצת פימי וקיבוץ מענית נפרד מאחזקתו ההיסטרית וב-2018 מכר את אחזקותיו בחברת אנזימוטק לחברת פרוטרום.
בין השנים 2016 ל-2020 קלט הקיבוץ 48 משפחות בנים ובנות ובסך הכול מעל 100 חברים כחברי קיבוץ. בשנת 2020 נפרד הקיבוץ מהמעמד של עצמאות כלכלית והחל לקלוט את בניו כחברים שווים בקיבוץ.
במישור הכלכלי בשנת 2020 שונו יחסי הבעלות בקבוצת בר"מ כך שעוף ירושלים מחזיקה ב-74% וקיבוץ מענית ב-26%.
בשנים 2021-2020 התקבלו לקיבוץ כ-50 בנים ובנות ובני זוגם ומצויים בשלבים כאלו ואחרים של בניית ביתם במענית. נכון לסוף 2021 חיים במענית מעל 850 נפש ומתוכם 254 חברי וחברות קיבוץ.
אליציה שמפלינסקה
אליציה שמפלינסקה (בפולנית: Alicja Maria Szemplińska; נולדה ב-29 באפריל 2002 בצ'חאנוב) היא זמרת פולנייה, שזכתה בעונה ה-10 של הגרסה הפולנית של "The Voice" ב-2019. בשנה שלאחר מכן, זכתה בגמר הלאומי של פולין לאירוויזיון, "Szansa na Sukces", עם שירה "Empires", עמו הייתה אמורה להופיע באירוויזיון 2020, ברוטרדם, אך ב-18 במרץ 2020 בעקבות התפשטות מגפת הקורונה בעולם הוחלט לבטל את האירוויזיון.
אמנות אטרוסקית
לפני גיבוש החברה הרומית התקיימה באזור טוסקנה החברה האטרוסקית אשר שלטה במרכז איטליה, מהמאה ה-8 עד למאה ה-2 לפנה"ס. בנוסף, פיתחה תרבות עצמאית בתקופה המקבילה להתפתחות מצרים ויוון העתיקה. החוקרים מצאו מגוון ביטויים של השפעות החברה היוונית על התרבות האטרוסקית.
חוקרים משערים כי פגישתם של האטרוסקים עם היוונים התרחשה כבר בסוף המאה ה-8 לפנה"ס, עם יישובה של יוון. אולם, השפעה ברורה יותר החלה בתקופה שבין 550–460 לפנה"ס, אז ביססו האטרוסקים משטר יציב, במסגרתו התפתחו מאוד קשרי המסחר עם הערים היווניות. בסופה של אותה תקופה התרופפו קשרי המסחר והשפעת האמנות היוונית נעלמה עד לשנת 300 לפנה"ס. רק בשנת 150 לפנה"ס חזרה ההשפעה היוונית לאמנות האטרוסקית, עם כיבוש הערים האטרוסקיות בידי הרומאים.
מן הממצאים הארכאולוגים עולה תמונה של אמנות דתית בעיקרה. בין הנושאים הפופולריים באמנות זו היו נושאים הקשורים לאלים, לפולחן המוות ולפולחן אבות המשפחה המתים. יש לציין כי מרבית העדויות על האמנות הגיע מחפירות בשטחי בתי קברות אטרוסקים, על כן יכולה להיווצר תמונה לא שלמה של אמנות זו.
הפיסול האטרוסקי
בין הממצאים בולטת קבוצה של כדים עליהם מופיעות מסכות ופני דמויות שונות המתוארים עם מאפיינים ריאליסטים שונים. כדים אלו שימשו לפולחן המוות. דיוקנאות הופיעו גם בתיאורים על גבי סרקופגים אטרוסקים. רוב הסרקופגים שנשתמרו עשויים מטרקוטה צבועה ועל המכסה העליון שלהם מופיעות דמויות הנמצאות בתנוחת הסבה. בסרקופג הידוע בשם "סרקופג הזוג הנשוי", מסוף המאה ה-6 לפנה"ס מופיעים בני זוג בתנוחת הסבה. פני הדמויות מזכירים את סגנון הפיסול היווני הארכאי. על פני הדמויות מופיע לעיתים "חיוך ארכאי" ועיניהן מודגשות וגדולות. תיאור דמות דומה נמצא בפסל "אפולו מוואי" (Apollo of Veii), בו נוספת לתיאור הדמות ה"ארכאית", גם עיטור דקורטיבי בין רגליה של הדמות העומדת. בפסל "מארס מטודי", לעומת זאת, בולטת ההקבלה בין הפיסול האטרוסקי ליווני והנטייה הארכאית הופכת למעודנת יותר.
על רקע הרמה הטכנית הגבוהה של יציקת הפסלים (בדומה לפיסול היווני), בולטת ההשפעה ה"מזרחית" על הפיסול האטרוסקי. השפעה זו ובה הנטייה לדקורטיביות ולסגנון צורני לא נעלמה, כמו בתרבות היוונית, אלא המשיכה להתקיים זמן רב. נטייה זו בולטת גם בתאורי האלים האטרוסקים. למשל, פסל "הכימרה מארצו" מן המאה ה-5 לפנה"ס, העשוי מברונזה. פסל זה מציג שילוב בין תיאור מיתולוגי-פנטאסטי מסוגנן לבין ריאליזם בתיאור הפרופורציות והמבנה האנטומי. העניין של האמנים האטרוסקים בתיאור מפלצות בולט על רקע זניחת סוגי תיאור כזה באמנות היוונית.
עם שקיעתה של סירקוזה בעקבות המלחמה הפונית השנייה, בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס, החלה השפעה חזקה של הפיסול היווני ההלניסטי. אמנים יוונים חזרו להתיישב ברומא החל משנת 146 לפנה"ס, עם כיבושם של שטחי התרבות היוונית. מלבד אימוץ והתאמה של המיתולוגיה היוונית, הפכו גם הפסלים היוונים למצרך אופנתי בחוגי החברה הרומית. למרות השפעות אלה בולטת בפיסול של תקופה זו, לצד הריאליזם בתיאור, הנטייה לתיאור דיוקן הבעתי. לעיתים הדבר מודגש על חשבון הדיוק האנטומי. בפסל "הנואם", לדוגמה, מן המאה ה-1 לפנה"ס, מופיעה דמות גבר מבוגר המניף את ידו בהבעה.
שמות של אהבה
שמות של אהבה (בצרפתית: Le Nom des gens) הוא סרט קולנוע קומי-רומנטי צרפתי משנת 2010 בבימויו של מישל לקלרק. במרכזו של הסרט זוג שאין לו, כביכול, דבר במשותף.
הסרט זכה בשני פרסי סזאר: לתסריט ולשחקנית הראשית, שרה פורסטייה.
עלילה
באהיה בן-מחמוד היא בתם של אשת שמאל רדיקלית צרפתייה ואב מוסלמי אלג'יראי שרבים מבני משפחתו נהרגו מידי השלטונות הצרפתיים במלחמת העצמאות של אלג'יריה. בילדותה סבלה מהתעללות מינית מצד מורה לפסנתר. היא נוהגת לשכב עם גברים בעלי דעות ימניות כדי להעביר אותם לשמאל. לפי מיטב מסורת ילדי הפרחים היא אומרת: עדיפה האהבה על המלחמה, וכך היא מגדירה את העצמה כ"זונה פוליטית". לעומתה ארתור מרטין הוא וטרינר, פקיד במשרד הבריאות, מבוגר ממנה בהרבה, בן לאם יהודייה ניצולת שואה שהוריה נרצחו באושוויץ ולאורך השנים הדחיקה את זהותה, ואב ששירת כחייל באלג'יריה ועובד בכור גרעיני. על אף הפערים הגדולים השניים מתאהבים, נפרדים וחוזרים לחיות יחדיו. לבנם הם בוחרים לקרוא צ'אנג מרטן בן-מחמוד.
בסרט משתתף (בתפקיד עצמו) הפוליטיקאי הנערץ על ארתור, ראש ממשלת צרפת לשעבר, ליונל ז'וספן.
יצחק רפאל עציון
יצחק רפאל (הלוי) עציון (הולצברג) (בליטאית: Izakas Golcbergas; בפולנית: Izaak Holcberg; 1885–1981) היה איש חינוך ופעיל ציבור בתנועת "המזרחי", חתן פרס ישראל לחינוך (1979).
קורות חיים
עציון נולד בקובנה, נצר למשפחת סולובייצ'יק (אמו הייתה בתו של הרב חיים שמחה סולובייצ'יק, אחיו של רבי יוסף דב סולובייצ'יק בעל "בית הלוי"). למד בצעירותו לימודים כלליים ולימודי תלמוד באופן פרטי, ובשנת 1921 סיים לימודי מתמטיקה וביולוגיה באוניברסיטת חרקוב. בשנת 1920 החל לעבוד במכון הטכנולוגי בחרקוב תוך לימודי מתמטיקה באוניברסיטה, ובסיום לימודיו שב לליטא ופנה לעסוק בתחום החינוך.
בשנים 1921–1933 עמד בראש מוסדות חינוך שונים בקהילה היהודית בליטא: מנהל גמנסיה לבנות "יבנה" בעיר טלז (1921–1925 ובשנית בין 1927–1933), מנהל סמינר "יבנה למורים" בטלז (1925–1933) ומייסד ומנהל הגמנסיה לבנות בקובנה (1925–1926). בין השנים 1923–1925 שימש נציג היהדות החרדית בסיימאס הליטאי.
עציון היה בעל תואר דוקטור ונמנה בין מייסדי בית האולפנא האוניברסלי לתורה ומדע.
עבודתו זכתה לעיטור מנשיא ליטא (1931), פרס החינוך של עיריית תל אביב (1967) ופרס ישראל לחינוך (1979).
מספריו ופרסומיו
עציון פרסם עשרות מאמרים וספרי עזר למורים ומחנכים. מהחשובים שבהם: