cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פובליוס סרוויליוס קסקה
תולדות חייו
קסקה נולד למשפחה ממוצא פלבאי והיה צאצא של גאיוס סרוויליוס קסקה גאמינוס שכיהן כקונסול של שנת 203 לפנה"ס. קסקה היה בעל בריתו של יוליוס קיסר ונלחם לצידו בזמן מלחמת האזרחים כנגד פומפיוס.
לאחר ניצחונו של קיסר ומינוי לדיקטטור לכל ימי חייו בשנת 44 לפנה"ס נוצרה תסיסה במעמד הסנאטורי ולבסוף קשר נרקם כנגד קיסר בהנהגתם של מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס, על אף שקסקה היה חלק מהסיעה הקיסרית הוא הסכים להצטרף לקשר של ברוטוס וקסיוס.
עדני חשוף-ראש
עדני חשוף-ראש (שם מדעי: Diphyllodes) הוא סוג של ציפורים טרופיות ממשפחת העדניים בו שני מינים. הם חיים ביערות הגשם של גינאה החדשה ובעיקר מערב גינאה החדשה ובכמה איים באינדונזיה.
מינים אלה הם הקטנים ביותר במשפחה ואורכם יכול להגיע ל-16 ס"מ. הם בעלי שכמיות מפוארות במגוון צבעים העוזרים למשוך נקבות. הזכרים בכל המינים גדולים ומקושטים יותר מהנקבות.
פובליוס סרוויליוס קסקה
תולדות חייו
קסקה נלחם בקרב פיליפי שנערך בשנת 42 לפנה"ס ובו התעמתו הכוחות הרפובליקאים וכוחות הטריאומווירט השני, לאחר תבוסתם ומותם של ברוטוס וקסיוס, קסקה המיואש בחר להתאבד.
עדני חשוף-ראש
המין עדני מלכותי הופרש מהסוג לסוג יחידי.
סעדיה בנבנישתי
הרב סעדיה "רבנו" בנבנישתי (1876–1957) היה מורה ומחנך בירושלים, בבוכרה, בסוריה ובלבנון, מנהיג הקהילה היהודית בקוריינטס שבארגנטינה, וחבר בית הדין של העדה הספרדית בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בירושלים ב-29 בפברואר 1876 (ד' באדר ה'תרל"ו) לרחל ולרב בכור יוסף בנבנישתי. בילדותו למד בבית הספר דורש ציון, ומשם המשיך לישיבת תפארת ירושלים, שם למד אצל הרב יצחק אשכנזי והרב בן ציון אברהם קואינקה.
בגיל 18 סיים את לימודיו והחל לשמש כמורה לעברית, לדקדוק ולתלמוד בתלמוד תורה של העדה הספרדית בירושלים שהיה תחת ניהולו של הרב נסים אלישר. בהמשך שימש במשרות הוראה שונות בבית הספר דורש ציון ובבית יתומים מקומי. נישא ליוכבד בת אברהם מזרחי שהייתה אחייניתו של הרב נחמן בטיטו, ופעלה רבות באגודת "בנות ירושלים".
לאור הצלחתו בתחום ההוראה, נשלח בשנת 1911 (ה'תרע"א) למוסקבה שברוסיה, ומשם עבר לח'אנות קוקנד, שם שימש כמורה בבית הספר של הקהילה היהודית בעיר במשך שבע שנים, ולצד זאת גם כשוחט וכמוהל. בסיום תפקידו עבר לבוכרה, שם שהה במשך כשנתיים.
בשנת 1920 (ה'תר"ף) חזר לירושלים, ולאחר תקופה קצרה הוזמן על ידי הרב חזקיה שבתי, ששימש כרבה של חלב שבסוריה בתקופה זו, לבוא לשמש בעירו כמורה בבית הספר של חברת כל ישראל חברים ובתלמוד תורה למשך ארבע שנים. בסיום תפקידו שם עבר לביירות שבלבנון, שם שימש כמורה במשך כשנתיים.
בשנת 1927 (ה'תרפ"ז) עבר להתגורר בקוריינטס שבארגנטינה, שם שימש כמנהיגה הרוחני של הקהילה הספרדית המקומית, וסיפק להם את כל צורכי הדת. בשנת 1937 (ה'תרצ"ז) חזר לירושלים, ומונה לשמש כחבר בבית הדין של העדה הספרדית בעיר.
הלך לעולמו בחודש אוגוסט 1957 (אב ה'תשי"ז) ונקבר בהר המנוחות.
תאוגוניה
התאוגוניה (ביוונית עתיקה: Θεογονία, בתרגום לעברית: הולדת האלים) היא אפוס יווני עתיק שנכתב על ידי המשורר הֵסִיוֹדוֹס בערך במאה השמינית לפנה"ס. בשירה כלולים פרטים היסטוריים וגנאלוגים על אודות האלים היווניים והקוסמולוגיה העתיקה, כפי שהיו מוכרים להסיודוס מן המסורת שבעל-פה בזמנו.
השירה היא בין השירות המשפיעות ביותר על המיתולוגיה היוונית וככל הידוע עלילות האלים מוזכרות בה לראשונה. התאוגוניה היא ניסיון ליישב מסורות שונות על האלים לכדי רשימת תולדות עקבית, אך פרטי מסורות סותרות השתמרו במיתוסים שונים. האורפיזם, למשל, גרס השתלשלות שונה מזו המתוארת בתאוגוניה.
Engadget
Engadget הוא בלוג טכנולוגיה, המפרסם ידיעות טכנולוגיות באופן יומיומי. אתר זה מופיע בשפות: אנגלית, גרמנית, ספרדית, סינית מסורתית, סינית פשוטה, יפנית, פולנית וקוראנית.
היסטוריה
Engadget הוקם על ידי אחד ממקימי האתר "גיזמודו", פטר רוג'ס. Engadget הייתה חברה ברשת בלוגים אשר AOL רכשו ב-2005, מאז האתר ברשות החברה.
ב-21 במרץ 2011, פרש יהושוע טופולסקי מתפקידו כעורך האתר והודיע כי הוא מוריש את תפקידו כעורך לטים סטיבנס. ב-15 ביוני 2013, הודח טים סטיבנס מתפקידו כעורך האתר על ידי AOL, סיבות הדחתו עדיין לא ברורות. AOL מינו את מארק פרטון מהאתר "gdgt" כעורך האתר.
אפליקציה
ב-30 בדצמבר 2009, שחרר האתר את האפליקציה הראשונה שלו למכשירי האייפון והאייפוד טאצ'. האפליקציה בשביל מערכת ההפעלה WebOS שוחררה ב-1 בינואר 2010, בטענה שזוהי האפליקציה ה-1,000 בחנות האפלקציות של WebOS. כשבוע לאחר מכן, ב-8 בינואר 2010, שוחררה אפליקציה בשביל מערכת ההפעלה של בלאקברי. אפליקציה בשביל מערכת ההפעלה אנדרואיד, שוחררה ב-25 במרץ 2010. ב-15 בדצמבר 2010, התאים האתר את אפליקציית האייפון והאייפוד טאצ' גם למכשיר האייפד. מאוחר יותר, ב-28 ביולי 2011, התאים האתר גם את אפליקציית האנדרואיד לטאבלטים הפועלים של מערכת ההפעלה אנדרואיד. לאחר שחרורן של אפליקציות אלו, לאתר הייתה אפליקציה כמעט לכל מערכת הפעלה ניידת. האפליקציה מאפשרת לקרוא כתבות, לשתף כתבות באמצעות פייסבוק, טוויטר או בדואר אלקטרוני.
גמילה מעישון
גמילה מעישון היא תהליך הפסקת העישון. תהליך זה אינו פשוט בשל ההתמכרות הנגרמת כתוצאה מפעולת העישון.
גורמים להתמכרות לעישון
מכיוון שהתמכרות לעישון יכולה להיגרם מכמה סיבות; ראשית יברר המטפל (פסיכולוג או רופא) יחד עם המטופל מהן הסיבות העיקריות שגורמות אצלו את ההתמכרות ובהתאם לכך יתאים את הטיפול. להלן מספר טיפולים אפשריים וניתן לשלב מספר טיפולים יחדיו ליעילות מרבית:
שיטות לגמילה מעישון
על פי מחקרים שנערכו בנושא ההתמכרות, נכון לשנת 2015, הדרך היעילה ביותר לגמילה מוצלחת מעישון, ובעלת שיעורי ההצלחה הגבוהים ביותר לאחר שנה, היא שילוב של תמיכה התנהגותית, כמו סדנאות גמילה, עם טיפול תרופתי מסודר, אשר מקל על תסמיני הגמילה כמו מתח או קשיי ריכוז.
עם זאת, מחקרים שבדקו את התנהגות הנגמלים, מצאו ש-75% מהם עשו זאת בפועל ללא התערבות טיפולית, באמצעות שיטות שונות של כוח רצון ומוטיבציה.
התמודדות עצמית עם גמילה מעישון
על אדם הבוחר להגמל מעישון להתמודד עם כמה גורמים, והם ההרגלים שסובבים את פעולת העישון, ההתמכרות הפיזיולוגית לניקוטין, והתלות הפסיכולוגית בעישון.
על פי האגודה למלחמה בסרטן, התחלה של תהליך מוצלח של גמילה מעישון, היא בהחלטה נחרצת, שמקורה בהבנה עמוקה של הנזק האישי הנגרם מהעישון, ובכך שיתרונות הגמילה עולים על החסרונות, לצד אמונה בכך שכל מעשן מסוגל להגמל, לא משנה עד כמה הוא מרגיש "מכור", או כמה פעמים ניסה להצליח ונכשל.
שלבים מוקדמים לגמילה יכולים לכלול את הגברת המודעות להרגלים, שינוי ההרגלים (לדוגמה, החלפת סוג הסיגריות), קביעת גבולות נחרצים (דוגמת "לא לעשן בבית") ושיתוף בני משפחה וחברים בתהליך. שלבים אלו יכולים להגביר את סיכויי ההצלחה בתהליך הגמילה עצמו.
עזרים לגמילה מעישון
לרשות הנגמל מעישון עומדים מספר כלים שיכולים להגביר משמעותית את סיכויי הצלחת הגמילה, כאשר סדנאות הגמילה הן הגורם הבודד המשמעותי ביותר להצלחה, ושילוב של תמיכה מקצועית עם טיפול תרופתי הוא בעל הסיכויים הטובים ביותר להצליח.
חשיבותה של תמיכה מקצועית או חברתית לתהליך רבה. מחקרים שבדקו את תרומתן של סדנאות גמילה מקצועיות, הראו שאלו מגדילות משמעותית את הסיכוי של אדם להצליח בתהליך. בישראל, נכון לשנת 2018, סדנאות אלו מוצעות חינם דרך כל קופות החולים במגוון שפות. תמיכה חברתית יכולה להגיע גם מכיוונים נוספים כמו קבוצות לתמיכה ברשתות חברתיות, או שיחות קבועות של ייעוץ טלפוני המוצעות דרך קופות החולים ללא תשלום.
שילוב תרופתי של התקופות המוכרות על ידי קופות החולים, מגביר בממוצע את סיכויי ההצלחה. נכון לשנת 2019 בישראל, מוצעים לנגמלים הטיפולים הבאים:
על פי מחקר מטא-אנליזה שנערך באוניברסיטת תל אביב האפקטיביות של תרופות אלו משמעותית בחודשים הראשונים, אולם יורדת בהדרגה, כך שלאחר 12 חודשים נטילת התרופות מגבירה את הסיכויים לגמילה-ארוכת-טווח עבור כ-8% מהנגמלים בממוצע, זאת לעומת קבוצת הביקורת (בקרב השיטות שנבדקו בממוצע 20% לגמילה לאחר שנה עם נטילת תרופות, לעומת 12% לגמילה ללא נטילת תרופות).
יעילותה של רגולציה כגורם מסייע לגמילה מעישון
מחקרים שונים הראו שהשימוש באזהרות בריאות גרפיות על חפיסות הסיגריות יכול להביא להגדלת מספר הניסיונות לגמילה מעישון ולהפחתת כמות הסיגריות במהלך היום, וכן הראה שהוא האמצעי היעיל ביותר לכך מבין אלו שנבדקו. קבוצת חוקרים קנדית שפרסמה מאמר בנושא בכתב העת המדעי American Journal of Public Health, מצאה שכ-20% מהמעשנים דיווחו שהאזהרות הגרפיות גרמו להם להפחית את מינון העישון שלהם.
מחקרים שבחנו את האפקטיביות של מעבר לחפיסות סיגריות אחידות במראן - אשר מצד אחד מקשות על שיווק הסיגריות באמצעות מראה החפיסה, ומצד שני מבליטות את האזהרות השונות שעל החפיסה. הספרות המחקרית מראה שיש קשר בין שימוש בחפיסות אחידות לבין רצון להגמל מעישון, אולם הקשר מורכב יחסית. ייתכן שהאפקטיביות של החפיסות האחידות היא בעיקר בכך שהן מחזקות שימוש בסוגי אזהרות מסוימים, למשל, אזהרות גרפיות.
גורם נוסף אשר משפיע במידה מסוימת, גם אם עקיפה, על מגמות של גמילה מעישון הוא מתן חסות מסחרית מטעם חברות הטבק, למשל, באירועי ספורט ובידור, פסטיבלים ואירועי בילוי. נראה שכאשר מותרת בחוק חסות מטעם חברות הטבק, מתחזק הדימוי של המותג בפרט ושל העישון בכלל, ומצב זה מפחית בפועל את הסיכוי של מעשנים לנסות להיגמל.
The Great Escape
The Great Escape (בתרגום חופשי: הבריחה הגדולה) הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת הרוק הבריטית בלר, שיצא ב-11 בספטמבר 1995 דרך Food וגם וירג'ין רקורדס. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים בבריטניה והופיע במקום הראשון בעשירייה הראשונה ביותר מעשר מדינות ברחבי העולם. פחות משנה לאחר צאת האלבום הוא הוסמך לפלטינה משולשת בבריטניה. האלבום זכה לשבחים כמעט אוניברסליים עם יציאתו, אם כי מעמדו המבוקר פחת מאז.
רקע
האלבום הוא בסגנון אלבום קונספט, כלומר, רוב השירים מקושרים על ידי נושא דומה - בדידות וניתוק. דיימון אלברן גילה לאחר מכן שחלק גדול מהאלבום עוסק בעצמו (למשל "Dan Abnormal" הוא אנגרמה ל"דיימון אלברן" - Damon Albarn).
"Mr. Robinson's Quango" היה השיר הראשון שהוקלט לאלבום, ואילו "It Could Be You" היה האחרון, במאי 1995. התואר האחרון נלקח מסיסמת הפרסום המקורית של מפעל הפיס הלאומי של הממלכה המאוחדת בסך מיליוני לירות, אשר עורר עניין ציבורי רב לאחר הקמתו בשנה הקודמת, אף שהליריקה עצמה מתייחסת להימורים רק בדרכים העקומות ביותר.
היריבות עם אואזיס
ב-14 באוגוסט 1995 בלר הוציאה לאור את הסינגל הראשון מתוך האלבום "Country House". באותו התאריך, במקביל ללהקה, אואזיס, שהייתה ביריבות עם בלר, הוציאה לאור את הסינגל החדש שלהם מתוך אלבומם השני שהיה עוד בתהליך היצירה, "Roll With It".
בסופו של דבר, "Country House" מכר 274,000 עותקים ואילו "Roll With It" של מכר רק 216,000 עותקים. אך בסופו של דבר, אלבומם של אואזיס "?What's The Story) Morning Glory)" הצליח הרבה יותר מאלבומם של בלר.
דיימון אלברן הביע סלידה מהאלבום בראיונות מאוחרים יותר, ותיאר אותו כ"מבולגן" ואחד משני ה"תקליטים הרעים" שעשה בקריירה שלו (השני הוא אלבום הבכורה Leisure).
אימג' קומיקס
אימג' קומיקס (באנגלית: Image Comics) היא הוצאה לאור של חוברות קומיקס השלישית בגודלה בארצות הברית, לפי מדד צרכנים מינואר  2014. החברה הוקמה בשנת 1992 על ידי שבעה ממובילי המאיירים בתעשייה במטרה לאפשר ליוצרים לפרסם את עבודתם ללא ויתור על זכויות היוצרים לדמויות. הצלחת החברה שינתה לטובה את מעמדם של היוצרים בתעשיית הקומיקס.
הקמה
בתגובה, שמונה יוצרים הכריזו על הקמתה של אימג' קומיקס: טוד מקפרלן (הידוע בעקבות עבודתו ב-Spider-Man), ג'ים לי (X-Men), מארק סילבסטרי (Wolverine), רוב ליפילד (X-Force), אריק לרסן (The Amazing Spiderman), ג'ים ולנטינו (Guardians of the Galaxy), וילס פורטשיו (The Uncanny X-Men) וכותב אקס-מן המופלאים כריס קלרמונט. מניות חברת מארוול נפלו ב-3.25 דולר למניה למשמע החדשות.
מצע העבודה של אימג' קומיקס כלל שתי הנחיות - החברה לא תחזיק בשליטה על יצירתו של האמן אלא האמן עצמו, ואף מפרסם בחברה לא יתערב מבחינה יצירתית או פיננסית בעבודתו של אחד משותפיו לעבודה. אימג' קומיקס עצמה לא תשלוט בכל זיכיון שהוא למעט שם החברה והלוגו שלה, שהפכו לסמליה המסחריים. כל שותף בחברה הקים סטודיו משלו ופרסם את עבודותיו תחת השם אימג' קומיקס אך היה בעל שליטה אוטונומית משלו ללא כל השפעה מהעורכים המרכזיים האחרים. קלרמונט לא הצטרף לשותפות, ופורטשיו נאלץ לעזוב עקב סיבות אישיות:
מבין היצירות הנוספות עליהן חתומה אימג' קומיקס נמנים: The Crow, Bone, The Walking Dead, The Maxx, Invincible, New Men, Phantom Jack, ועיבודי קומיקס לבאטלסטאר גלקטיקה, G.I. Joe, Teenage Mutant Ninja Turtles ו-Battle of the Planets.
הסופר קאפ האיטלקי 2013
הסופר קאפ האיטלקי 2013 היה המהדורה ה-26 של הסופר קאפ האיטלקי. הוא נערך ב-18 באוגוסט 2013, בסטאדיו אולימפיקו, שברומא, איטליה. המשחק שוחק בין אלופת הסרייה א' לעונת 2012/13, יובנטוס, לבין מחזיקת הגביע האיטלקי של אותה העונה, לאציו. יובנטוס ניצחה במשחק בתוצאה 4-0. כתוצאה מכך, יובנטוס זכתה בגביע הסופר קאפ האיטלקי השישי בתולדותיה, והשוותה את השיא של מילאן.
מיכאל קרון דהלי
מיכאל קרון דהלי (נולד ב-6 ביוני 1983; בדנית: Michael Krohn-Dehli) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת דפורטיבו לה קורוניה    ובנבחרת דנמרק.
קריירת מועדונים
קרון דהלי התחיל את הקריירה שלו במחלקות נוער מקומיות ובגיל 19 הגיע לאקדמיה של אייאקס אמסטרדם. ב-17 בספטמבר 2006 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-2 נגד רודה. לאחר מיונו של רונאלד קומאן למאמן הוא שוחרר ועבר לוואלבייק. ב-15 באוגוסט 2004 הוא ערך את הופעתו הראשונה בוואלבייק בתיקו 0-0 נגד חרונינגן. בקיץ חזר לאייאקס. לאחר שלא הרבה לשחק ב-31 בינואר 2007 הוא לספרטה רוטרדם עד לסיום העונה. בסיום העונה הוא חזר לאייאקס. ב-29 באוגוסט 2008 קרון-דהלי חתם בברונדבי. יומיים לאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו נגד פ.צ. קופנהגן. ב-21 באוגוסט 2012 חתם בסלטה ויגו.
ב-2 ביוני 2015 חתם בסביליה.
ב-29 בינואר 2018 חתם קרון דהלי בדפורטיבו לה קורוניה.
קריירה בינלאומית
ב-11 באוקטובר 2006 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דנמרק במסגרת מוקדמות יורו 2008 נגד. ב-29 במרץ 2011 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד במסגרת משחק ידידות. ב-9 ביוני 2012 הבקיע את שער הניצחון של נבחרתו נגד במסגרת יורו 2012. שמונה ימים לאחר מכן הוא הבקיע את השער השוויון הזמני בהפסד 2-1 ל שבסיומו דנמרק סיימה במקום ה-3 בבית והודחה מהיורו.
אברהם משה קליין
אברהם משה קליין (באוקראינית: Абрахам Мозес Кляйн, באנגלית ובצרפתית: Abraham Moses Klein או בקיצור A.M. Klein; 14 בפברואר 1909 – 20 באוגוסט 1972) היה משורר יהודי-קנדי שכתב באנגלית. ממייסדי הענף של שירה יהודית-קנדית באנגלית. חיבר גם יצירות פרוזה ועסק בכתיבה עיתונאית ובפעילות ציבורית.
ביוגרפיה
אברהם משה קליין נולד בשנת 1909 ברטנה שבאוקראינה. היגר כתינוק עם משפחתו האורתודוקסית, כנראה בשנת 1910, והמשפחה השתקעה במונטריאול. הוא למד בבית ספר קנדי, במקביל ללימודי יהדות שקיבל מאביו וממורים יהודיים פרטיים. סיים את בית הספר היסודי ואת התיכון בשנת 1922, ובשנת 1925 החל לימודיו באוניברסיטת מקגיל בכלכלה ובמדע המדינה. בראשית שנות השלושים החל לפרסם משיריו בכתבי עת ספרותיים במונטריאול, ואף ייסד וערך עם צעירים אחרים כתבי עת ספרותיים קצרי ימים.
רצועת הביטחון
רצועת הביטחון הייתה שטח בדרום לבנון הסמוך לגבול עם ישראל, שבו שהו צה"ל וצד"ל מיוני 1985 ועד לנסיגה לגבול הבין-לאומי ב-24 במאי 2000. ב-10 ביוני 1985 השלים צה"ל את היערכותו על גבול רצועת הביטחון לאחר שנסוג מרוב השטח שנכבש בשנת 1982 במלחמת לבנון הראשונה. השם רצועת הביטחון ניתן על ידי ישראל, כדי לשקף את מטרתה: יצירת שטח המפריד בין יישובי קו העימות שבצפון ישראל ובין מחבלים השוהים בלבנון, ובכך להגן על יישובים אלה.
אברהם משה קליין
ביוגרפיה
קליין הצטרף לתנועת סטודנטים יהודים וציונים, ואף ערך את ביטאונה, ופרסם בו מיצירותיו הראשונות. בשנת 1934 סיים לימודי משפטים והצטרף כשותף למשרד עורכי דין. במקביל היה נשיא תנועת הצעירים הציוניים בקנדה. משנת 1938 ואילך פרסם קליין שירים וסיפורים, מאמרים, מסות, ביקורת ועוד בעיתונות הקנדית-יהודית ושמו החל להתפרסם בציבור היהודי.
רצועת הביטחון
הרצועה כללה כ-10% מהשטח הכולל של לבנון, שכנו בה כ-150,000 תושבים שחיו ב-67 כפרים ועיירות שיעים, מרונים, ועיירה דרוזית אחת, חאצביא. מרכז הרצועה היה העיירה המרונית מרג' עיון, שנחשבה לעיירה החשובה ברצועה. בתקופת קיומה של הרצועה רבים מתושבי הכפרים שבה נמלטו אל מצפון לה. לתושבים שנותרו ברצועה היו קשרים רבים עם ישראל, רבים מהם עבדו בה, וקיבלו ממנה שירותים שונים. יחידת הקישור ללבנון הנפיקה אישורי עבודה לאלפי תושבי דרום לבנון שקרוביהם שירתו בצד"ל. הכניסה לישראל התקיימה דרך מעברי הגדר הטובה (מעבר ראש הנקרה, מעבר בירנית, מעבר תורמוס, מעבר תבנית, שער עגל ושער פאטמה ליד מטולה, שהיה מעבר הגבול המרכזי).
במהלך שהותה של ישראל ברצועת הביטחון החזיק צה"ל מספר מוצבים באזור, ותמך במיליציה מקומית – צד"ל – צבא דרום לבנון. צד"ל ניהל במידה רבה את חיי היום יום ברצועת הביטחון, והחזיק את כלא אל-חיאם. באזור שהו גם כוחות יוניפי"ל מטעם האו"ם, שנפרשו בדרום לבנון מתום מבצע ליטני ב־1978. רוחב הרצועה היה קילומטרים ספורים במערב, ומעט יותר במזרח.
אברהם משה קליין
ביוגרפיה
בשנת 1940 יצא לאור ספר שיריו הראשון של קליין, ובשנת 1945 התמנה למשורר תושב באוניברסיטת מקגיל. החל משנת 1946 החלו להתפרסם גם יצירות הפרוזה שלו, מאמריו ומסותיו, וזכו לפרסום נרחב בקנדה ובארצות הברית. לאחר הקמת מדינת ישראל ביקר בה ב-1949, וכתב שורה של כתבות אוהדות על ישראל ועל התנועה הציונית בעיתונות הקנדית, וכן נובלה בשם "המגילה השנייה" שנושאה הקמת מדינת ישראל.
רצועת הביטחון
ב-15 השנים שבהן שהה ברצועת הביטחון, בין 1985 ל-2000, צה"ל איבד 559 חיילים; כמעט פי חמישה מאשר במלחמת לבנון השנייה. ישראל לא הכירה ב־18 שנות השהייה הצה"לית בלבנון כמלחמה בפני עצמה, עד שבשנת 2020 החליט שר הביטחון וראש הממשלה החלופי, בני גנץ, לקבל את המלצת הרמטכ"ל אביב כוכבי ולהכיר בה כאחת ממערכות ישראל.
אברהם משה קליין
ביוגרפיה
א.מ. קליין זכה לשורה של כיבודים ופרסים ספרותיים נחשבים בקנדה. החל משנות החמישים יצאו ספריו בהוצאות ספרים גדולות ומכובדות בארצות הברית. בשל מחלה וניסיונות התאבדות פרש מהחיים הציבוריים הרבה קודם זמנו. שירתו של א"מ קליין לא תורגמה לעברית. על שמו של קליין מוענק מדי שנה פרס יוקרתי בשירה, מטעם אגודת הסופרים של קוויבק. לאונרד כהן, בן מונטריאול, הושפע מקליין והביע את הערצתו לשירתו בכמה שירים.
נפטר במונטריאול ב-1972.
רצועת הביטחון
דמוגרפיה וכלכלה
המצב הכלכלי ברצועת הביטחון היה טוב ביחס למצבה הכלכלי של לבנון, כאשר עיקר הפעילות הכלכלית הייתה מסחר עם שאר חלקי לבנון. מסחר התקיים גם עם ישראל, אם כי עיקר ההכנסה נבע מעבודה בתוך ישראל. אישורי העבודה בתוך ישראל ניתנו על ידי צה"ל או מנגנון הביטחון של צד"ל. מתן האישורים היווה את אחד הכלים ליצירת המוטיבציה להתגייסות לצד"ל ולשמירת הנאמנות לו. ההכנסה מעבודה בישראל, ביחד עם סיוע כלכלי אחר שהעניקה ישראל היווה מרכיב משמעותי בהכנסות של האוכלוסייה בדרום לבנון. הערכה הייתה שבישראל עבדו כ-2,500 מתושבי דרום לבנון.
רקע
אף על פי שהרצועה הוקמה רשמית ב-1985, בעקבות נסיגת צה"ל ממרבית דרום לבנון, הרי שורשיה נמצאים בראשית מלחמת האזרחים בלבנון. החל מ-1968 החל אש"ף להשתלט על דרום לבנון. עם תחילת מלחמת האזרחים ב-1975 הפכה השליטה של אש"ף באזור למטרד קשה לתושבים הנוצרים המקומיים שסבלו ממנו והם פנו לישראל על מנת שתעזור להם. החל מאמצע 1976 החלה ישראל לסייע לתושבים הנוצרים שמעבר לגבול באמצעות פתיחת הגדר הטובה במטולה ושיתוף פעולה צבאי עם צבא לבנון החופשית שהקימה בראשות סעד חדאד. לאחר מבצע ליטני הפכה רצועה רציפה לאורך קו הגבול למה שנקרא על ידי צה"ל "אזור דרום לבנון" (אד"ל), וכונה גם "מובלעת חדאד".
במהלך מלחמת לבנון הראשונה בוטלה לכאורה הרצועה אולם למעשה היא נשארה קיימת (בתור "אזור דרום לבנון") ואף התפשטה צפונה עד לאגם קרעון במרחק של 40 ק"מ מהגבול. קו זה אמנם שכן בתוך השטח שבשליטה ישראלית אולם בעוד שמצפון לו היה שיתוף פעולה עם הפלנגות הרי מדרום לקו היה צבא לבנון החופשית שותפה של ישראל.
הנסיגה לקו האוואלי ולקו חאצביא
בספטמבר 1983 הסתיים שינוי הפריסה הראשון של צה"ל, בהיערכותו בקו חדש, קו האוואלי. במסגרת ההיערכות מחדש פינה צה"ל ופירק 43 מחנות ו-22 מוצבים. שלב הנסיגה הראשון נמשך כחמישה שבועות.
לאחר הנסיגה פרצו מהומות דמים קשות בין הדרוזים לנוצרים בהרי השוף. אם קודם לנסיגה הישראלית, נתמכו אנשי הפלנגות הנוצריים על ידי כוחות צה"ל, הרי משהתפנה צה"ל מאזור השוף, הם נחשפו למתקפה מאורגנת היטב של הדרוזים במקום. רבים מתושבי המקום הנוצרים נטבחו והאחרים נאלצו לברוח מבתיהם זה מאות בשנים. הכוחות הצבאיים שלהם, בפיקוד סמיר ג'עג'ע, התבצרו בכנסייה בדיר אל קמר, כאשר חיילי צה"ל מספקים להם ציוד והגנה. לבסוף, בהסכם בין שני הצדדים שנערך בתיווך מפקדי צה"ל, שוחררו הנצורים מדיר אל קמר והועברו לביירות, תוך שימוש ברק"ם ובכלי רכב, שבחלקם היו צה"ליים.
שלב הנסיגה השני נמשך כארבעה שבועות ובמהלכו הושלמה הנסיגה מאזור אגם קרעון ומהגזרה המזרחית בלבנון. בסיום השלב הזה נערך צה"ל באזור העיירה חאצביא.
בסוף 1984 נעשתה במטכ"ל עבודת מטה לבחינת האפשרויות להיערכות הביניים של צה"ל באופן חד-צדדי, בגזרה המערבית בלבנון (שלב הנסיגה השלישי). הכוונה הייתה לפנות את כוחות צה"ל מהרצועה שמצפון וממערב לנהר הליטאני (מרחב משולש נבטיה) ומאזור ג'זין ולבסס את עיקר הפעילות שם על כוחות צד"ל. פעילות צה"ל באזור זה נקבעה להיות בעיקרה ניידת ולהתבסס על מינימום מתקנים קבועים בגזרה. לשם כך פונו מתקני האחזקה ממשולש נבטיה ואחזקת המרחב התבססה על מתקן מרג' עיון. קו ההיערכות החדש היה פתוח ביסודו, כאשר התנועה התבצעה במעברים מבוקרים. הצירים שחצו את הקו במקומות בהם לא הייתה ביקורת, נחסמו. קו הליטאני היווה קו ביקורת שני לתנועות לכיוון דרום והמחסומים לאורך גשרי הליטאני פעלו באחריות צה"ל.
הנסיגה לרצועת הביטחון
כאשר נכנס יצחק רבין לתפקידו כשר הביטחון בממשלת האחדות הלאומית, הוא יזם מהלך שהביא לשיחות הצבאיות בין ישראל ללבנון בנאקורה. השיחות התקיימו בין 5 בנובמבר 1985 למחצית השנייה של ינואר 1986. בשיחות אלו הציגה ישראל ללבנונים תפיסת ביטחון שהייתה מבוססת על נסיגת צה"ל מלבנון ושמירה על ביטחון הגליל באמצעות שתי רצועות חיץ מצפון לגבול הבינלאומי. רצועת החיץ הראשונה אמורה הייתה להיות מורכבת "מחטיבה טריטוריאלית" שתתבסס על צד"ל שייערך במרחב שבין הגבול הבינלאומי לבין נהר הזהרני, תוך נכונות לשלבו בבוא העת בצבא לבנון, רצועת החיץ השנייה הייתה אמורה להיות מורכבת מכוחות יוניפי"ל שייערכו בשטח שיפנה צה"ל בין נהרות הזהרני והאוולי, מהים התיכון ועד הגבול הסורי. הממשל הלבנוני, בהנחיית הסורים שדרבנו אותו לנקוט בעמדה קשוחה ובלתי מתפשרת כלפי ישראל, סירב ללכת לקראת ההצעות של ישראל בטענה שהן פוגעות בריבונות הלבנונית. הממשל הלבנוני סירב להכיר בלגיטימיות של צד"ל או להתיר את פריסת יוניפי"ל מצפון לאזור היערכותו הקיים, ותבע שצבא לבנון בסיוע יוניפי"ל יהיה הגורם היחיד שיופקד על שמירת הביטחון באזורים שיפונו על ידי צה"ל בהחלטת מועצת הביטחון 425 מ-1978. כאשר הסתבר שהשיחות בנאקורה אינן תכליתיות, גברה בישראל תחושת התסכול והבשילה ההכרה שהסיכויים להוציא את צה"ל מלבנון על בסיס סידורי ביטחון מוסכמים עם לבנון הם אפסיים.
ארבע החלופות שנבחנו בצה"ל
על רקע המבוי הסתום בשיחות נאקורה בחן צה"ל במהלך חודש דצמבר 1984 ובתחילת חודש ינואר 1985 ארבע חלופות להמשך היערכותו בלבנון:
צה"ל הציג את ארבע החלופות הללו בתחילת ינואר 1985 לפני שר הביטחון וממשלת ישראל. שר הביטחון וממשלת ישראל אימצו את החלופה הרביעית על יתרונותיה וחסרונותיה, בראש ובראשונה בגלל הרצון שלא להמשיך ולהחזיק בכוחות ניכרים בלבנון הנקלעים לחיכוך הולך ומחריף עם האוכלוסייה השיעית. כמו כן, חלופה זו נתפסה כדרך הולמת, שבאמצעותה אפשר להבטיח מידה סבירה של ביטחון לגליל יחד עם הוצאת צה"ל מלבנון והחזרתו לשגרה.
החלטה מספר 291 של ממשלת ישראל מ-14 בינואר 1985
ההחלטה יושמה במהלך חצי שנה. ב-10 ביוני 1985 צה"ל השלים את הנסיגה לרצועת הביטחון, למעשה נשארו בדרום לבנון כוחות צבא קטנים ומוצבי צה"ל הועברו לצד"ל, בשטח רצועת הביטחון נשארו קציני צה"ל ששימשו כחונכים ביחידות צד"ל ונקבע שצה"ל ייכנס וייצא מרצועת הביטחון על פי הצרכים המבצעיים וההתפתחויות בשטח.
הפינוי עלה כ-117 מיליארד שקל ישן שהם בערך של שנת 1985 כ-117 מיליון שקל חדש.
מטרותיו של אזור הביטחון
על פי התפיסה שהתגבשה בממשלה, נועד אזור הביטחון להבטיח אך ורק את שלום יישובי הגליל, תוך התנתקות מהמערכת הלבנונית הפנימית וויתור על השאיפות המדיניות שליוו את מדינת ישראל בעת מלחמת לבנון ולפניה. אזור הביטחון נתפס אפוא כאמצעי להבטחת יישובי הגליל על ידי מניעת טרור מלבנון. מקבלי ההחלטות ציפו שאזור הביטחון יאפשר לצה"ל להתמודד באופן היעיל ביותר ובמחיר האפשרי הנמוך ביותר עם קיומו הקבוע והמתמשך של הטרור משטח לבנון בין אם הוא טרור שיעי ובין אם הוא טרור פלסטיני, עד אשר יושגו הסדרים מדיניים במסגרת תהליך מדיני, אשר יתנו מענה טוב יותר לסוגיית ההתמודדות עם הטרור מלבנון.
העמדה הישראלית הייתה שישראל תישאר ברצועה ל"דורות" ובהתאם לכך פעלה לשכנע את תושבי הרצועה לתמוך בצד הישראלי.
הקמת צבא דרום לבנון
צבא דרום לבנון, שהוקם בשנות ה-70, היה בשנת 1985 בהנהגת גנרל אנטואן לאחד שראה עצמו כלבנוני ורק אחר-כך נוצרי ולכן פעל להפיכתו ממיליציה נוצרית לארגון צבאי המייצג את כלל תושבי דרום לבנון. מטרת צד"ל, לפי השקפת העולם של מפקדו, הייתה לשמור על השלווה ממנה נהנית אוכלוסיית אזור הביטחון, לעומת התוהו ובוהו השורר בשאר חלקי לבנון. בשנת 1987, בעקבות ההתקפות המאסיביות של חזבאללה על מוצבי צד"ל, ביצע צה"ל הערכה מצב מחודשת ושינה את שיטות הפעולה באזור הביטחון. יכולתם של אנשי צד"ל נבחנה מחדש והוחלט לשים דגש רב יותר במרכיב האימונים. משך הטירונות של חיילי צד"ל הוכפל מארבעה לשמונה שבועות, במקביל הוגברו האימונים ביחידות. האימונים נערכו במתכונית פלוגתית וכוונתן הייתה לתת תשובה לשיטת ההתקפות של חזבאללה. כמו כן בצה"ל הסיקו שאין טעם שצד"ל יאייש את כל המוצבים שנבנו לאורך קו אזור הביטחון. הוחלט לצמצם את מספר המוצבים ולעבות את הקיימים בעזרת חיל ההנדסה של צה"ל. מוצבי צד"ל נבנו במתכונת של מוצבי צה"ל עם עמדות מבטון מזוין, סוללות עפר וחדרי מגורים מוגנים לחיילי המוצב. כלקח מהתקפות חזבאללה שינה גם צה"ל את פריסתו בשטח על מנת שיוכל להגיב במהירות על כל התקפה.
צה"ל בקש לראות בצד"ל את יורשו של צה"ל ברצועת הביטחון. האו"ם לעומת זאת קיבל מנדט להחזיק בשטח שצה"ל פינה בדרום לבנון. כתוצאה מכך התחוללו מספר עימותים בין צה"ל לכוחות האו"ם שלא הכירו בתפקידו של צד"ל. למשל בשנת 1985 התחוללה תקרית בין חיילי צד"ל לבין היחידה הפינית של יוניפי"ל שהחמירה עד כדי חטיפת חיילים פיניים בידי צד"ל, לאחר שהכח הפיני מסר 11 חיילי צד"ל לידי תנועת "אמל" שהעבירה אותם לשבי בצור.
תנועת אמל
עיקר הלחימה נגד צה"ל בשלהי מלחמת לבנון בוצע על ידי קבוצות שיעיות שמתוכן בלטה תנועת אמל. הערכה הייתה שהגורם העיקרי שיפעל נגד אזור הביטחון יהיה תנועת אמל, ואליה יצטרפו קבוצות שיעיות נוספות. כמו כן הוערך שיהיה צורך לשוב ולהתמודד בעתיד גם נגד הטרור הפלסטיני.
כשנסוג צה"ל מלבנון, במאי 1985, רבתה התקווה שארגון "אמל", בהנהגתו של נביה ברי, ייהפך לכוח המרכזי בדרום לבנון ותיווצר מעין הבנה שבשתיקה, בין הארגון השיעי לבין צבא דרום לבנון בפיקודו של גנרל אנטון לחאד. ב-4 ביוני 1985 העריך שר הביטחון יצחק רבין, כי השיעים לא יתירו לאנשי אש"ף לחזור לדרום לבנון. בשיחה עם כתבים בוושינגטון אמר שר הביטחון, "השיעים נחושים בדעתם להילחם באש"ף". רבין העריך בשיחה עם שר ההגנה האמריקאי, כי "לא יחלוף זמן רב עד שהסורים יחלו לעודד פעולות טרור נגד ישראל מתוך שטח לבנון".
כך נקבע שגבולה הצפוני של רצועת הביטחון יהיה גבול הביטחון של ישראל ופרט למקרים בודדים יימנעו כוחות צה"ל מלחצות קו זה. במשך יותר משנה נראה כי הבנה זו אכן מתממשת. ארגון "אמל" מעולם לא השלים עם קיומה של רצועת הביטחון ואף הצהיר על כך בפומבי. לעיתים היו אנשי "אמל" מעורבים בהתקפות על עמדות צד"ל בדרום לבנון. אך התקפות אלו מעולם לא חרגו מהמסגרת של "תקריות מקומיות" ואפשר היה לחיות איתן. בעקבות העמקת המעורבות האיראנית והתמיכה האיראנית בחזבאללה, נשחק כוחו של "אמל" במלחמת התשה עם הארגונים הפלסטינים בבירות ובמחנות הפליטים ליד צידון. הטרור הפלסטיני דעך בעקבות תוצאות מלחמת לבנון ובעקבות הכרזת ערפאת בדבר הימנעות מטרור (1988), אך הוא לא נעלם לגמרי – את מקומו של הטרור הפלסטיני החליף הטרור השיעי של ארגון חזבאללה, טרור שהיה מסוכן ובעייתי לא פחות.
חזבאללה
לאחר נסיגת צה"ל לרצועת הביטחון, החל חזבאללה במתקפה נרחבת על צד"ל על מנת לגרום להתפוררותו. שיטות הפעולה כללו פגיעה בחיילי צד"ל ובקציניו והתקפות נרחבות על מוצבי צד"ל, בהשראת המתקפות האיראניות על הצבא העיראקי במלחמת איראן–עיראק.
ב-30 במאי 1986 חמישה חיילי צד"ל ובהם מפקד גדוד נורו בידי נאמני חזבאללה בכפר הנטוש רומאן שעל גבול רצועת הביטחון בגזרה המזרחית. ב-19 באפריל 1987 נהרגו כ-18 אנשי חזבאללה בקרב בקרבת הכפר שמרייה בדרום לבנון. לוחמי חזבאללה התקיפו שני מוצבים של צד"ל באזור מארג' עיון. קודם להתקפה הגדולה ביצעו לוחמי חזבאללה פעולת הסחה, ותקפו מוצב קטן של צד"ל במבואות העיירה ג'זין, במטרה לגרור למקום את תגבורות צה"ל וצד"ל, אולם הם לא הצליחו לכבוש את המוצב. כאשר לוחמי חזבאללה תקפו את מוצבי צד"ל באזור מארג' עיון, יחידות שריון ומסוקי חיל האוויר של צה"ל פגעו בהם ובכוחות הנסוגים.
התקפותיו הנרחבות של חזבאללה לא פוררו את צד"ל וגרמו לו לנפגעים רבים. כתוצאה מכך החל הארגון לעבור לסוג של מלחמת גרילה בחיילי צד"ל וצה"ל ברצועת הביטחון. בנוסף להתקפות על חיילי צה"ל וצד"ל הגביר חזבאללה את השימוש במטעני צד ומטעני צד אלקטרוניים. בשנת 1991 טען ארגון חזבאללה שצה"ל הצליח לפתח מכשיר מתוחכם המנטרל את מטעני הצד האלקטרוניים. מטענים אלו גרמו בשבועיים לפני כן למותם של שישה חיילי גולני ולפציעתם של חיילים נוספים. על פי חזבאללה התקין צה"ל את המכשירים, הפועלים בתדרים מסוימים, הן במטוסי חיל האוויר, הן בעמדות של צה"ל והן ברכבים הנעים בצירי התנועה בלבנון.
בשנה זו הקים חזבאללה יחידה של טייסי גילשונים בבסיס המרכזי של חזבאללה בבקעת הלבנון; הגילשונים היו יכולים לשאת אמצעי לחימה במשקל של עד 180 ק"ג. בשנות ה-90 ניסה חזבאללה להחדיר סוכנים לצבא דרום לבנון, ובשנת 1994 נכבש מוצב תלוסה בעקבות סיוע של חיילי צד"ל ומפקדיו שהיו בתוך המוצב.
1985 עד 2000
במהלך הפינוי הוחלף הפיקוד על צד"ל ונמסר לידיו של אנטואן לאחד שאף דרש וקיבל הסכמה ישראלית להחזקת מובלעת ג'זין מצפון לרצועה. בשנים הראשונות לאחר נסיגת צה"ל הייתה הרצועה שקטה יחסית, והפעילות של צה"ל הוגדרה על יד המטכ"ל כתעסוקה מבצעית. אולם עם השנים התגברה ההתנגדות הלבנונית, בהנהגת ארגון חזבאללה, לשהות הישראלית ברצועה. התנועה בדרכים הפכה מסוכנת, וכוחות צה"ל הסתגרו יותר ויותר במוצביהם. חזבאללה עשה מאמצים רבים לתקוף מוצבים אלה בהתקפות שצולמו ושודרו בתחנת הטלוויזיה של הארגון – אל-מנאר, לגרום לנפגעים בקרב חיילי המוצבים, ולהניף את דגלו בהם.
ביוני 1985, כחודש לאחר נסיגת צה"ל מלבנון לרצועת הביטחון, אמר אורי לוברני, מתאם פעולות הממשלה בלבנון, כי חלפה התקופה שישראל ראתה את לבנון רק מזווית אחת, הזווית הנוצרית. ישראל חותרת להידברות עם כל הגורמים, ואף מוכנה לסייע להם בשעת הצורך, גם אם הם פרו סורים. בתגובה לכך אמר גנרל לאחד, מפקד צד"ל ש"אמל" בנויה מאגפים רבים ומופעלת בחלקה על ידי סוריה, איראן וברית המועצות. ולכן אין זהו רעיון טוב, כמו כן לצד"ל חזק מבחינה צבאית, ומכיר את תושבי הכפרים והעיירות שבשטח רצועת הביטחון. בהוכחה מציג גנרל לחד את הקרב של 70 לוחמי צד"ל נגד שתי חטיבות מוסלמיות שניסו לתקוף את העיירה ג'זין. ביוני 1986 התנועה השיעית "אמל" דחתה את הצעת ישראל למסור את רצועת הביטחון לידיה תמורת הסדרים מתאימים.
כוחם של הנוצרים מרונים, העדה הדרוזית והפלסטינים בלבנון נחלש באופן משמעותי לעומת עליית כוחה של העדה השיעית. הזרם במחנה הנוצרי שנעזר בישראל ותמך בשיתוף פעולה עמה, ירד כמעט לחלוטין והתחזק כוחם של התומכים באוריינטציה סורית בקרב כול העדות. בקרב העדה השיעית בלטו ירידת כוחו של ארגון אמל, הגורם הפרגמטי יותר שהיה היריב העיקרי של צה"ל בשלהי מלחמת לבנון, ועלייתו של ארגון חזבאללה שהוקם ב-1982 לאחר מלחמת לבנון.
ממוצע הפיגועים כנגד כוחות צה"ל וצד"ל ברצועת הביטחון היה כ-60 פיגועים בחודש. חלק מהפיגועים היו התקפות של מתאבדים על עמדות או מוצבים של צה"ל או צד"ל. עד שנת 1986 התאבדו כשבע נערות במכוניות תופת, חלקן הושפעו מהשיר של כוכבת הזמר הלבנונית הנוצרית מרונית פיירוז -"אדמת הדרום" ששודר עשרות פעמים ביום בכל תחנות השידור הערביות. זהו שיר גבורה לאלמונים ולאלמוניות "בחזית ההתנגדות הלבנונית" שפעלה בדרום לבנון כנגד צה"ל וצד"ל. בעקבות שיר זה, חוברו והולחנו עוד עשרות שירים באותו נושא. בין השאר שירי גבורה למתאבדות.
מינואר 1984 ועד ספטמבר 1997 בוצעו תשע חדירות של חוליות מחבלים לשטח ישראל. ניסיונות חדירה נוספים סוכלו בתוך רצועת הביטחון. את כל ניסיונות החדירה לשטח ישראל ביצעו ארגונים פלסטינים פרו-סוריים (החזית של אחמד ג'יבריל, החזית בראשות ג'ורג' חבש ופורשי הפת"ח). החדירה החמורה ביותר התרחשה בשנת 1987 באירוע הידוע כ"ליל הגלשונים". בדצמבר 1993 חדרה חוליה של פורשי הפת"ח לאזור קיבוץ דן.
ההנחיה של ערפאת לאנשיו לא לפעול מלבנון הוצאה לראשונה בשנת 1988 לאחר שערפאת הכריז בז'נבה על התנערותו מטרור. ארגונים אחרים כמו "החזית הדמוקרטית" "החזית העממית" וארגונו של אבו נידאל לא שעו להוראתו של ערפאת.
בנובמבר 1991 החלה החמרה בפעילות חזבאללה עקב ועידת מדריד, צה"ל נערך לפעולה בדרום לבנון. אלפי כפריים שיעיים החלו נסים מכפריהם בדרום לבנון לאחר הפגזות ישראליות מאסיביות את עבר כפרים שיעים בצפון רצועת הביטחון ובדרום לבנון. בפעילותה ההתקפית בלבנון אותתה ישראל כי ביטחון אזרחיה עומד בראש סדר עדיפותיה, גם אם הדבר יפגע בשיחות השלום עם לבנון וסוריה. צה"ל וצד"ל הפעילו מצפון לרצועת הביטחון אסטרטגיה הנקראת "חיץ". פירושה שהאוכלוסייה האזרחית בכפרים הנותנים מחסה וסיוע לאנשי חזבאללה, אינם יכולים לקיים חיים נורמליים. תושבי כפרים אלה, ברצועתה שרוחבה כעשרה קילומטר מצפון לאזור הביטחון, נאלצו לבחור בין המשך סיוע לחזבאללה והמשך ההפגזות והפעילות האחרת של צה"ל וצד"ל לבין הפסקת הסיוע למחבלים והיכולת לשוב למתכונת הרגילה.
אירועים בולטים
1985 – עסקת ג'יבריל, חילופי שבויים בין ישראל לבין ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית של אחמד ג'יבריל, שנעשתה ב-21 במאי 1985, ובמסגרתה שוחררו 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים שהיו כלואים בישראל כנגד שלושה שבויי צה"ל.
1986 – שני חיילי צה"ל נחטפים ליד בינת ג'בל. בסריקות נהרג סמל מפלס"ר הנח"ל.
1986 – נפילתו של רון ארד בשבי. רון ארד היה נווט קרב בחיל האוויר הישראלי שעקב תקלה טכנית נטש את מטוסו ונפל בשבי ארגון "אמל" בלבנון ב-16 באוקטובר 1986. נחשב כנעדר ממאי 1988, אחרי שהועבר למקום לא ידוע, באיראן או בלבנון.
1987 – ליל הגלשונים – פיגוע טרור שבו נהרגו שישה חיילי צה"ל ונפצעו עשרה.
1987 – הקרב על מוצב שומריה "העליון". התקפה קרקעית ראשונה של מוצב צה"לי ברצועת הביטחון מאז הנסיגה ב-1986 וייצוב קו האוואלי-חצבייא.
1988 – פעולת צה"ל במיידון ובנועיימה, התנקשות במפקד צד"ל שנפצע קשה בניסיון התנקשות בחייו, לאחר ששהה חודשיים וחצי בבית החולים רמב"ם חזר לביתו בדרום לבנון.
1989 – מבצע עלם חמודות – חטיפת שייח' עובייד על ידי ישראל.
1990-1991 – לאחר שנים של כישלונות בזירה הלבנונית, עלה בידי סוריה לכפות את הסדר הסורי על לבנון באמצעות שורת מהלכים שהתבצעו בשנים 1990–1991. הסכם טאיף, הסכם האחווה בין סוריה ללבנון כלל הסכם הגנה משותף בין סוריה ללבנון, סילוק מישל עאון, כיבוש המובלעת הנוצרית על ידי הצבא הסורי, פירוק מרבית המיליציות המזוינות והצבת אישים לבנוניים פרו סוריים מובהקים עושי דברה של סוריה בעמדות המפתח בלבנון.
1992 – ב-16 בפברואר 1992 חוסל מנהיג חזבאללה עבאס מוסאווי בירי טילים ממסוק, מתוך הנחה כי מנהיגי חזבאללה ירסנו את פעילותם מחשש לחייהם ולחיי בני משפחותיהם, הנחה שהתבררה כמוטעית. במקום מוסאווי הועמד בראש ארגון חזבאללה השיח' חסן נסראללה. גירוש אנשי חמאס והג'יהאד האסלאמי ללבנון.
1993 – מבצע דין וחשבון.
1994 – פיצוץ בניין הקהילה היהודית "אמיה" בעיר בואנוס איירס שבארגנטינה, חטיפת מוסטפא דיראני על ידי ישראל, חדירת חזבאללה למוצב צה"ל באזור הביטחון והנפת דגל הארגון במוצב.
1995 – שינוי תפיסתי ביחס ללחימה בדרום לבנון. בשנת 1995 החליט הרמטכ"ל, אמנון ליפקין-שחק, על שינוי תפיסתי ביחס ללחימה בדרום לבנון – מפעילות ביטחון שוטף למלחמה. למרות השינוי התפיסתי ביחס ללחימה ברצועת הביטחון הלוחמים שלחמו ברצועת הביטחון לא קיבלו את אות מלחמת לבנון הראשונה.
1996 – מבצע ענבי זעם והחזרת גופותיהם של חללי צה"ל אלשייך ופינק. ב-20 ביולי 1996 הוחלפו שתי גופות חיילי צה"ל סמל יוסף פינק וסמל רחמים אלשייך שהוחזקו על ידי החזבאללה מאז שנת 1986 ב-123 גופות של חללים לבנונים. רובם אנשי חזבאללה וגופות בלתי מזוהות שנקברו בשטח ישראל וברצועת הביטחון לאחר שנהרגו בלבנון. כמו-כן שוחררו 45 עצורים של חזבאללה מכלא אל חיאם בתמורה ל-16 אנשי צד"ל שהיו בשבי החזבאללה.
1997- מבצע נוף פראי, מבצע צבאי שבוצע על ידי יחידת אגוז ב-12 בספטמבר 1997 בדרום לבנון.
1998 – ממשלת נתניהו קיבלה בצורה מותנית את החלטת האו"ם 425 התובעת מישראל לסגת מלבנון. בפברואר 1998, שיגר החזבאללה פצצות מרגמה לעבר מוצב כרכום, השוכן בגיזרה המערבית של אזור הביטחון. אחד הפגזים התפוצץ בתוך עמדת התצפית במוצב וגרם למותם של שלושה חיילי צה"ל. בעקבות האירוע, הפיק צה"ל שורה ארוכה של לקחים הנוגעים לביצור המוצבים בדרום לבנון. הוחלט אז להתחיל בפרויקט ענק, שתכליתו בניית מיגון מסיבי בכל מוצבי צה"ל, ובהמשך גם במוצבי צד"ל, באזור הביטחון בדרום לבנון. הפרויקט, שנקרא "חומות של תקווה", כלל בניית קירות ותקרות מגן עבים במיוחד מסביב למוצבים ובתוכם, במטרה להקטין למינימום את הסיכוי שחיילים ייפגעו מירי של פצצות מרגמה וטילים. לפרויקט הוקצו עשרות מיליוני שקלים.
1999 – נפילתו של מפקד יחידת הקישור ללבנון, תא"ל ארז גרשטיין.
1999- סיפוח הכפר ארנון לשטח רצועת הביטחון, בעקבות סדרת פיגועים באזור הבופור.
1999 – מבצע שבר ענן, כח של גולני, שהתמקם במבצר צלבני עתיק על גדת ערוץ נחל סלוקי בשם "קלעת דובאי", הופתע על ידי חוליית מחבלים מחזבאללה. שלושה לוחמי חזבאללה נהרגו. שני לוחמי גולני נהרגו ושלושה נפצעו.
2000 – נפילתו של הקולונל עקל אל-האשם מפקד החטיבה המערבית של צד"ל. בחודש מאי יצא צה"ל בפעולה אחידה וחד צדדית מלבנון.
נפגעי צה"ל בשנות הלחימה
בשנים 1982 - 2000 נהרגו כ-1,404 חיילי צה"ל, מתוכם כ-654 חיילים במלחמת לבנון הראשונה וכ-750 חיילים במלחמת רצועת הביטחון (כ-300 מתועדים עד מבצע ענבי-זעם ו-179 בין אפריל 1996 ועד מאי 2000 עם הנסיגה), עד הנסיגה לרצועת הביטחון נפצעו כ-3,750 חיילים. אין תיעוד מדויק למספר חיילי צה"ל שנפצעו במלחמת רצועת הביטחון, הערכה שמדובר במספר אלפים כולל לוחמים שאובחנו כסובלים מהפרעת דחק פוסט טראומתית. בשל כך יש הרבה ביקורת על ניהול הלחימה ועל ההחלטה להישאר.
כמו כן, אין נתון רשמי על מספר חיילי צד"ל שנהרגו ונפצעו בתקופה זו. הערכה היא שנהרגו בתקופה זו כ-660 חיילי צד"ל כ-250 נפצעו, כמו כן נהרגו כ-200 אזרחים דרום לבנונים.
אות הלחימה בדרום לבנון
אות מערכת שלום הגליל הוענק ללוחמים במלחמת לבנון הראשונה בין 5 ביוני 1982 ל-29 בספטמבר 1982. שאר הלוחמים שלחמו עד נסיגת צה"ל בשנת 2000 קיבלו את אות השירות המבצעי. בינואר 2012 הסכים שר הביטחון אהוד ברק לבדוק מחדש את בקשת הפורום רצועת הביטחון מלחמה ללא שם להענקת אות לחימה "ללוחמי רצועת הביטחון". באפריל 2020 הסכים שר הביטחון נפתלי בנט להקים ועדה שתבדוק כיצד ניתן להוקיר את החיילים ששירתו ברצועת הביטחון בלבנון מאמצע שנות ה-80 ועד שנת 2000. בין מלחמת לבנון הראשונה עד נסיגת צה"ל מלבנון (ספטמבר 1982 עד מאי 2000) קיבלו שישה לוחמים ציון לשבח על לחימתם.
בשנת 2020 החליט שר הביטחון וראש הממשלה החלופי, בני גנץ, לקבל את המלצת הרמטכ"ל אביב כוכבי וקבע כי התקופה שבין 30 בספטמבר 1982 ל-24 במאי 2000 תיחשב באופן רשמי למערכה, שתיקרא "המערכה ברצועת הביטחון בלבנון" . ב-1 במרץ 2021 אישרה הממשלה להעניק אות מערכה לחיילים ששירתו בה. האות הוענק גם ללוחמי צד"ל.
הנסיגה מרצועת הביטחון
בשנת 1999 יזם שר הביטחון משה ארנס את "תוכנית לבנון" שעיקרה פינוי מוצבים וצימצום מספר חיילי צה"ל ששהו בלבנון. בינואר 1999 פונה אחד המוצבים בגזרה המרכזית, לאחר שבאזור נהרגו כחמישה חיילים. במאי 1999, לפני היבחרו לראשות ממשלת ישראל הבטיח אהוד ברק שתוך שנה יוציא את כוחות צה"ל מלבנון. כאשר נכשלו מאמצי המשא ומתן בין ישראל לסוריה, משא ומתן שאם היה מצליח, היה אמור להביא להסדר גם בין ישראל ללבנון (בשל שליטתה למעשה של סוריה בלבנון עד 2005), הוביל ברק מהלך של נסיגה חד-צדדית אל הגבול. מכיוון שממשלת לבנון סירבה לדון בקביעת הגבול, תואם המהלך עם האו"ם בראשות שליחו לאזור, טריה לארסן.
ההכנות בצבא ליציאה מלבנון התמהמהו עקב התנגדות במטכ"ל לעצם הרעיון ומכיוון שבשנת 2000 היה עדיין הליך מדיני עם סוריה. הצבא היה מעורב במשא ומתן והרושם היה שניתן להגיע להסכם עם הסורים שיכלול גם הסדר בלבנון. השינוי הדרמטי התרחש במרץ 2000, לאחר פגישתם של קלינטון ואסד, כשהבינו בצה"ל ובמערכת הביטחון שאין הסכם. מכיוון שראש הממשלה אהוד ברק הכריז שבתחילת יולי צה"ל יסוג מרצועת הביטחון, נותרו לצה"ל כארבעה חודשים להתכונן למהלך זה. הראיה של צה"ל את הנסיגה החד צדדית הייתה שונה מזו של ראש הממשלה. מבחינת הצבא, היציאה הייתה יציאה טקטית, שנגרמה מהקושי להחזיק את רצועת הביטחון, מכמות נפגעים הרבה ומכך שהאפקטיביות של הלחימה אינה ברורה. כתוצאה מכך, ניתן לסגת לקו טקטי אחר שנמצא כ-500 מטר עד קילומטר מהגדר ולהישאר במקומות אסטרטגיים כמו רכס חממה מעל מטולה ושטחים שולטים אחרים. צה"ל גם הבין שעליו לתמוך בצד"ל ולבצע תקיפות אוויריות בלבנון כמקודם. רק לאחר זמן מה הפנימו בצה"ל שהנסיגה תהיה לקו הבינלאומי ובזאת תסתיים מלחמת רצועת הביטחון.
עם התקרבות הנסיגה הצפויה החל תהליך התפוררות של צד"ל, תהליך שהגיע בשיאו עם תהלוכת אבלים שחצתה את נחל סלוקי לכיוון הכפר קנטרה. משראו הצועדים שאין מעצור המשיכו בתהלוכה, נכנסו למוצב קנטרה הנטוש והמשיכו לכפר טייבה – ובכך גרמו להתפוררות גדוד 70 ובהמשך להתפוררות שאר החטיבה המערבית של צד"ל. תהליך זה זרז את החלטת צה"ל לסגת בהקדם.
בבוקר 24 במאי 2000 הודיע מזכיר הממשלה יצחק הרצוג על החלטת הממשלה לסגת מרצועת הביטחון, וכך, כ-18 שנה לאחר כיבוש השטח במלחמת לבנון הראשונה ואלפי הרוגים בצד הישראלי והלבנוני, יצא אחרון חיילי צה"ל מרצועת הביטחון. במהלך הנסיגה השאירו מאחוריהם החיילים תחמושת ומסמכים סודיים במוצבים, בידי חזבאללה נפלו אמצעי לחימה הכוללים די-9, נקפדון, משאיות, שבשי תקשורת, מרגמה 52, מרגמה 120 מ"מ, כלל הנשק והציוד של צד"ל: כמאה טנקים, עשרות נגמ"שים, עשרות קני חת"ם, טונות רבות של תחמושת, דלק וציוד. לא היו נפגעים בנפש לכוחות צה"ל, כאשר המוצבים המרכזיים פוצצו בידי הכוחות היוצאים בשיתוף חיל האוויר. רבים מחיילי צד"ל נמלטו בבהילות לישראל בהשאירם מאחוריהם את רכושם, ולעיתים את משפחותיהם, והחלו תהליך קליטה בישראל. חייל צד"ל אחד נהרג במהלך הנסיגה. לעומתם חזרו רבבות תושבים שנמלטו מהאזור צפונה בתקופת קיום הרצועה. בניגוד לרצונה של ישראל, צבא לבנון לא התפרס באזור, וכוחות חזבאללה הם אלו שהשתלטו עליו. ב-26 במאי 2000 נשא מזכ"ל חזבאללה השייח' חסן נסראללה את נאום קורי העכביש בעיירה בינת ג'בייל.
תיקוני גבול נוספים בוצעו בימים שלאחר הנסיגה בתיווך האו"ם, במסגרתם הוזזה גדר הגבול הבינלאומי ומספר מוצבי גדר חודרים ננטשו ופוצצו, בהם המוצבים טוליפ, חלקו הצפוני של המוצב ליבנה, והאחרון שבהם, המוצב הרדוף בגזרה המערבית, שעזיבתו חתמה את פרק הנוכחות של צה"ל ברצועת הביטחון בלבנון.
כפר רג'ר
הכפר ע'ג'ר (או רג'ר) שתושביו הם עלווים נכבש מסוריה בשנת 1967, הכפר סופח לשטח ישראל בשנת 1981 ותושביו קיבלו אזרחות ישראלית. מאז סיפוחו, ובעיקר מאז שליטתה של ישראל ברצועת הביטחון, הובילה התפתחות הבנייה של הכפר להרחבתו צפונה, לתוך שטחה הברור של לבנון. עם הנסיגה מרצועת הביטחון במאי 2000 שורטט מחדש קו הגבול המקורי ללא פשרות, וכך נמצא שחלקו הישן, הסורי, של הכפר נמצא עתה בתחום ישראל אך הרחבת הבנייה החדשה בכפר נמצאת בבירור בתוך השטח הלבנוני. בלית ברירה, חולק הכפר לשניים, וכך, חלקו הצפוני של הכפר מצא עצמו מחדש בשטח לבנון וחלקו הדרומי – בישראל.
מובלעת ג'זין
בינואר 1985 התבקש שר הביטחון לאפשר לגנרל אנטואן לאחד להגן על התושבים הנוצרים של אזור ג'זין ועל החיילים המקומיים ששיתפו פעולה עם צה"ל וצד"ל בעת מלחמת לבנון. תשובת שר הביטחון לגנרל לאחד (20 באפריל 1985) הייתה שישראל מוכנה שבג'זין יהיה כוח מקומי שיהיה קשור לצד"ל אך לא יהיה חלק ממנו. צד"ל יסייע לכוח הזה באמצעי לחימה, באימונים, במשכורות ובסיוע לוגיסטי. שר הביטחון קבע שבאזור ג'זין לא יישארו חיילי צה"ל. הוסכם שמובלעת ג'זין תכלול 36 כפרים ותהיה אזור נפרד מרצועת הביטחון שיתוחזק על ידי גדוד ג'זין שיהיה נפרד מהחטיבות הרגילות של צד"ל. את הגדוד הראשון הקימו מגויסים מהעיירה ג'זין וכ-175 מאנשי הפלנגות הנוצריות בפיקודו של סמיר ג'עג'ע אשר הוצבו בעיירה ג'זין סופחו לצד"ל. כמו כן סוכם עם נכבדים דרוזים מאזור חצבייה שתושבי הכפרים הדרוזים מינס ועין קיניה יענו לדרישת צד"ל וייגיסו מיכסה מסוימת של צעירים לצבא הדרום, אולם לא ברור כמה דרוזים גויסו לגדוד ג'זין. צה"ל וצד"ל נתנו גיבוי לכוחות במובלעת מכיוון שגזרה זו נתפסה כאזור חיוני למצב לחימה בעומק לבנון וכן לקשר עם הנוצרים. המוצבים עיישה וריחן הגנו על המובלעת. באוקטובר 1987 תותחי צד"ל הפגיזו את צידון עקב הפגזות כבדות בין צד"ל לבין המיליציה הנאצריסטית של צידון באזור ג'זין. ביולי 1999 נסוג צד"ל ממובלעת ג'זין. נסיגת צ"דל מג'זין הייתה תחת אש, פיצוץ מטעני צד והתקפות מצד חזבאללה. כ-120 מתוך 202 חיילי צד"ל הסכימו להישאר בג'זין, מתוכם נשפטו כ-85 לעונשי מאסר בין חצי שנה לשנתיים. בשעת הפינוי נותרו בעירה ג'זין כ-2,000 תושבים ועוד כ-1,500 בכפרי המובלעת הסמוכים.
היחס בחברה הישראלית לנסיגה
עצם מהלך הנסיגה והתנהלותה נותרה סוגיה שנויה במחלוקת בחברה הישראלית. יש הטוענים, דוגמת אורי מילשטיין, שהנסיגה שיקפה חולשה ישראלית וחוסר אונים של צה"ל למול לוחמת הגרילה של חזבאללה, והייתה כישלון ישראלי להתמודד מול חזבאללה, כישלון שנתן את אותותיו במלחמת לבנון השנייה.
גם המהלך עצמו של נטישת צד"ל בסיום תפקידו, ספג ביקורת נוקבת בחברה הישראלית, בשל הצורה שבה ישראל נטשה בני ברית. היו שטענו כי הדבר יגרום לכך, שלישראל יהיה קושי ליצור בריתות בעתיד.
מאידך, יש הטוענים, דוגמת ד"ר גיא בכור, כי חזבאללה השתמש בהתנגדות לישראל וצה"ל כסולם ומנוף לטפס בחברה הלבנונית ולתפוס בה מעמד בכיר (למשל, חזבאללה מנמק את הישארותו מיליציה חמושה בהגנה על לבנון מפני "התוקפנות הישראלית"), ולכן, כשיצאה מלבנון עשתה ישראל מהלך נכון, ושמטה את הסולם הזה מתחת לרגליו.
עלות הנסיגה מרצועת הביטחון הוערכה במיליארד ו-880 מיליון שקלים.
לאחר הנסיגה מרצועת הביטחון
ככלל, מצב הגבול הצפוני של ישראל השתנה דרמטית מאז הנסיגה, באותה תקופה, ידעו צה"ל והצפון ירידה דרסטית בכמות הרקטות והתקפות חזבאללה, ובכמות ההרוגים והפצועים. יישובי הצפון ידעו שיפור כלכלי נרחב וענף התיירות בצפון הארץ התרחב, בעיקר תחום הצימרים, והדבר איפשר קיום חיים נורמלי של תושבי גבול הצפון, שכמעט ולא התאפשר לפני כן. על אף הירידה בכמות ההרוגים, הפצועים, ירי הרקטות והאירועים מאז הנסיגה, מדי מספר חודשים נערכה התקפה מרוכזת ונקודתית של חזבאללה, בעיקר על מוצבי צה"ל, ובחלק קטן מן ההתקפות נהרגו גם מספר אזרחים. במשך כל תקופה זו נהרגו 6 אזרחים ו–14 חיילי צה"ל. בנוסף, נפצעו 14 אזרחים ו-53 חיילים. על אף שמדינת ישראל נסוגה מכל השטחים הריבוניים של לבנון וקיימה את כל החלטות האו"ם בנושא, המשיך חזבאללה לתבוע את חוות שבעא בהר דב וזאת על אף שלטענת ישראל מדובר בשטח שאינו לבנוני על פי המשפט הבינלאומי.
הנסיגה הביאה רבים ברחבי העולם הערבי להוקיר את פעילות ארגון חזבאללה, שאותו תפסו כמי שגרם לצה"ל לסגת מלבנון. מנהיג חזבאללה, חסן נסראללה, נשא נאום ניצחון שנודע לאחר מכן כ"נאום קורי העכביש", שבו אמר על מדינת ישראל: "יש לה נשק גרעיני והכוח האווירי החזק באזור, אך באמת היא חלשה יותר מקורי עכביש". כוונתו הייתה שהחברה הישראלית היא חברה נהנתנית הרגישה לפגיעה ברמת החיים בה, ובייחוד לכל פגיעה בחיי אדם. משום כך, אין לה כוח עמידה מתמשך בכל מאבק העלול לפגוע בחיי אדם וברמת החיים.
לאחר הנסיגה ישב חזבאללה על הגבול הבינלאומי וברחבי דרום לבנון, המשיך לצבור נשק רב (כפי שעשה עוד לפני הנסיגה), שרובו הועבר אליו מאיראן דרך סוריה והים ומיעוטו היה הנשק אותו השאיר צה"ל בנסיגתו, התמקם בעמדות מבוצרות (חלקן היו מוצבי צה"ל שננטשו) וביישובים האזרחיים, ופרש את רשת הסיוע האזרחי שלו באזור שהיה רצועת הביטחון. אנשיו המשיכו להצטייד בארטילריה רקטית ארוכת-טווח, כדי לקיים מאזן אימה שימנע מצה"ל לפלוש שנית ללבנון.
לקראת ביצוע הנסיגה הדגיש ראש הממשלה ברק, שאם לאחר הנסיגה תיפתח אש מצד לבנון לכיוון ישראל, "כל לבנון תבער". עם זאת, תגובות צה"ל על פעולות חזבאללה המוגבלות אחרי הנסיגה הסתכמו בדרך כלל בתקיפת ממוקדת של יעדים בדרום לבנון, כדי שלא להעלות את הלהבות ויצירת מלחמת כוללת. כך קרה גם לאחר חטיפת שלושת החיילים באוקטובר 2000.
גם ראש הממשלה שכיהן אחרי ברק – אריאל שרון, העדיף להגיב באיפוק לפעולות ההתקפיות המוגבלות של חזבאללה, שלרוב לא גרמו לנפגעים, מחשש שתגובה משמעותית תגרור את האזור למלחמה כוללת. במקביל לתלונות על ההפרות הלבנוניות, היו תלונות על כניסות רבות של מטוסים ישראלים לשטח האווירי הלבנוני, בעיקר לצורכי מודיעין.
בעקבות חתימת הסכם הסחר בין לבנון והאיחוד האירופאי בשנת 2002, קיבל על עצמו ארגון חזבאללה שלא לבצע כל מתקפה מעבר לקו הכחול – הגבול הבינלאומי בין ישראל ללבנון, אולם כבר במרץ אותה שנה הוא הפר את הסיכום באירוע טרור – פיגוע מצובה. תחילה הכחיש ארגון חזבאללה שהפיגוע נעשה מטעמו, ובסופו של דבר לא הייתה שום תגובה ממשית על פיגוע זה, גם לאחר שהובהר שידו של חזבאללה במעל. שרון הסתפק במגעים דיפלומטיים בלבד גם כאשר ממשלת לבנון בחסות חזבאללה היטתה את מי הווזאני, וכאשר במרץ 2005 היטו אנשי חזבאללה את מקורותיו של נחל עיון. היו שביקרו את המדיניות הזו וטענו שההבלגה שוחקת את כוח ההרתעה של ישראל, אך מנגד היו שתמכו בה.
ארגון חזבאללה ירה גם אש נגד מטוסים, בדרך-כלל לעבר מטוסי חיל האוויר הישראלי שביצעו גיחות צילום בשמי לבנון. הפגזים, שלא היו איום ממשי למטוסי החיל, נחתו פעמים רבות בשטח ישראל וגרמו לבהלה. ב-10 באוקטובר 2003 גרם פגז למותו של נער ישראלי.
זמן קצר לאחר הנסיגה – ב-7 באוקטובר 2000 – חטפו והרגו אנשי חזבאללה שלושה חיילים (, ו) בקו התפר שבין החרמון להר דב (קילומטרים ספורים דרומית לכפר הלבנוני שבעא ומול עמדה של האו"ם), ורכשו את החטוף אלחנן טננבוים מגורמים עברייניים שחטפו אותו. צה"ל לא הגיב במתקפה כוללת, אלא נקודתית. בשנת 2004 הגיעו ישראל וחזבאללה להסכמה על עסקת חילופי שבויים, שוחררו כ-400 אסירים לבנונים ופלסטינים תמורת שחרורו של טננבוים והשבתן של גופות שלושת החיילים (שנהרגו במהלך החטיפה), והדבר נחשב לניצחון לנסראללה. הצלחה זו העניקה השראה לניסיונות נוספים, בזירה הלבנונית והפלסטינית, לחטוף חיילי צה"ל כקלפי מיקוח. מנהיגי חזבאללה המשיכו לאיים שיחטפו ישראלים במטרה להחליפם באסירים ביטחוניים פלסטינים ובמספר אסירים לבנונים שנותרו בישראל, כשהמפורסם ביניהם הוא סמיר קונטר, שרצח את בני משפחת הרן בנהריה בסוף שנות השבעים. בנובמבר 2005 כשל אחד הניסיונות שלהם לממש איומים אלה.
תקוותיה של ישראל כי החלטה 1559 של מועצת הביטחון, שהתקבלה בסוף 2004 וחייבה את פירוק המיליציות החמושות בלבנון (כולל חזבאללה) מנשקן וכן מהפכת הארזים שהביאה לסיום השליטה הסורית בלבנון יביאו לפירוק חזבאללה, נכזבו. חזבאללה המשיך להתחמש ובמקביל נכנס לפוליטיקה הלבנונית, כשהוא מתבסס על הצלחת העבר וטוען שהוא הגוף היחיד שיגן מפני ישראל כשזו תחליט לתקוף. בבחירות, חזבאללה דחק את שאר המפלגות השיעיות (ובעיקר את אמל החילונית בהנהגת נביה ברי) לעמדה נחותה. בזמן מלחמת לבנון השנייה, שני שרים בממשלה הלבנונית של פואד סניורה היו מזוהים עם מפלגת חזבאללה, ובהם שר התשתיות. לאחר המלחמה, בעקבות התפתחויות פוליטיות שונות, הם עזבו את הממשלה. עם זאת, יש לחזבאללה מבקרים רבים בלבנון בעיקר בשל הקישור שלה עם הכיבוש הסורי ועם פגיעה בחילוניות המדינה הרב-לאומית הזו, שחלק ניכר ממנה אינו מוסלמי.