cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוק העיטורים בצבא הגנה לישראל
הצעות חוק קודמות
הצעת חוק נוספת, שנקראה "הצעת חוק העיטורים, תשי"ח-1958", הועלתה לדיון במליאת הכנסת ב-15 בינואר 1958 על ידי חבר הכנסת מרדכי נורוק. חוק זה נועד להסדיר הענקת עיטורים לאנשים שסייעו למדינת ישראל, כמו ראשי ממשלה ומדינאים ממדינות זרות, חסידי אומות העולם, ועוד. ההצעה הועברה לדיון בוועדת חוץ וביטחון אך נראה שלא עלתה לקריאה שנייה ושלישית.
חקיקת החוק
מיד לאחר מלחמת ששת הימים הוחל בצה"ל בהכנת חוק עיטורים חדש. ב-7 ביולי 1969 הונחה הצעת החוק הממשלתית על שולחן הכנסת וב-1 בדצמבר 1969 אושר החוק בקריאה ראשונה. החוק אושר ב-20 בינואר 1970. במהלך ההצבעה נדחו הדרישות לתת לעיטורים שמות היסטוריים, כ"עיטור בר כוכבא" ו"עיטור המכבים".
העיטורים, עיצובם והענקתם
החוק קובע שלושה עיטורים: עיטור הגבורה, עיטור העוז ועיטור המופת.
בנוסף לאותות אלה קובע החוק הענקת אות מערכה, המציין את השתתפות נושא האות בקרב או במערכה מלחמתית. החוק גם קובע כי הרמטכ"ל, או מי שהוסמך על ידו, יוכל להעניק ציונים לשבח לחיילים שמעשיהם ראויים לציון, אך לא עמדו בקריטריונים המצדיקים הענקת אחד מן האותות הללו.
על פי הגדרת החוק לא ניתן לערער על החלטת שר הביטחון והרמטכ"ל: "הענקת עיטור מסורה לשיקול דעתו של המוסמך להעניקו, ואין אחר החלטתו ולא כלום". בדברי ההסבר להצעת החוק מודגש כי אין זכות לעתור, וכי ההחלטה על מתן עיטור לא תהיה כפופה לביקורת שיפוטית. את ההחלטה על עיצוב העיטורים מקבלת ממשלת ישראל בהמלצת שר הביטחון ואילו עיצוב אותות המערכה נתון לסמכותו של שר הביטחון.
החוק קובע גם שאם מקבל האות אינו בחיים בעת מתן האות, יוענק האות לשאר בשרו, לפי סדר זה: אלמנה או אלמן; בתו או בנו של מקבל האות; אמו; אביו; אח או אחות. עם זאת, מעניק האות יכול לחרוג מסדר זה על פי שיקול דעתו.
נשיאת העיטורים והגבלות על השימוש בהם
החוק מגדיר מצבים שבהם אסור למי שהוענק לו עיטור לשאת אותו: אסור לאדם הנמצא במאסר או במחבוש לשאת את האות, וכן אסור לאדם שעבר עבירות הפוגעות בביטחון המדינה, כפי שהוגדרו בחוק העונשין (ביטחון המדינה), תשי"ז-1957 (כיום ). בכלל עבירות אלה: המרדה, סיוע לאויב, ועוד. נשיאת העיטור אסורה גם על מי שעבר עבירות חמורות המפורטות בחוק השיפוט הצבאי, כמו סיוע לאויב, נטישת עמדה מול האויב, מסירת ידיעות לאויב, ועוד.
אסור להשתמש בעיטור או בחפץ הדומה לו למטרות פרסומת, ואסור לייצר דבר מה הדומה לעיטור, כדי להטעות כאילו המדובר בעיטור אמיתי, או למטרות פרסום. עם זאת, שר הביטחון רשאי לתת רישיון לייצור חפץ כזה. ייצור חפץ כזה ללא רישיון הוא עבירה, שהעונש עליה הוא מאסר או קנס.
בנוסף לעבירה זו מונה החוק מספר מעשים נוספים המוגדרים כעבירות, שהעונש עליהן הוא מאסר או קנס: מסירת מידע כוזב בעת החקירות לקראת קבלת אחד מהעיטורים וענידת עיטור שלא שניתן לעונד כחוק. ענידת עיטור שלא כחוק היא גם עבירה על חוק השיפוט הצבאי, האוסר על התחזות לבעל דרגה שאינה דרגתו של העונד אותה; ענידת עיטור שלא הוענק כדין לעונד אותו נחשבת להתחזות כזו ודינה מאסר.
הענקת עיטורים ליחידות
תיקון שני לחוק התקבל בכנסת ב-17 בדצמבר 1979. תיקון זה קובע אפשרות להעניק עיטור לא רק ליחיד אלא גם ליחידות שגודלן מכיתה ומעלה.
עיטורים וצל"שים שניתנו לפני החוק
חוק העיטורים חל על מעשים שנעשו החל מיומה הראשון של מלחמת ששת הימים, כ"ו באייר תשכ"ז, 5 ביוני 1967. עם זאת, החוק קובע כי עיטור גיבור ישראל שניתן לשנים עשר איש במלחמת העצמאות דינו כעיטור הגבורה, וכי ציונים לשבח שניתנו לפני תחילת החוק יומרו לעיטור המופת או לעיטור העוז, אם יעמדו במבחנים המפורטים בחוק. אותות מערכה שניתנו ללוחמים במלחמת העצמאות, מבצע קדש ומלחמת ששת הימים ייחשבו כאותות המערכה המוגדרים בחוק.
אותות מערכה
החוק המקורי קבע הענקת אותות מערכה לחיילים. התיקון הראשון לחוק, שהתקבל ב-19 בפברואר 1975, מוסיף כי גם שוטרים וסוהרים יהיו זכאים לאותות מערכה. סעיף נוסף בתיקון זה מסמיך את שר הביטחון להעניק אות מערכה גם ליחידים או לקבוצות שהחוק כפשוטו לא חל עליהם.
ב-20 במרץ 2017 אישרה הכנסת את חוק הוקרה לאזרחים במערכות ישראל, שמרחיב למעשה את מתן העיטורים ומאפשר הענקת אות מערכה גם לאזרחים ולגופים אזרחיים המוגדרים בחוק ההתגוננות האזרחית כ"ארגוני עזר": "ארגון, מוסד, מפעל או כל גוף אחר העושים שירות ציבורי ושר הביטחון הכריז עליהם, בהכרזה שפורסמה ברשומות, כעל ארגונים שעזרתם נדרשת להתגוננות אזרחית".
תקנות ופקודת מטכ"ל
סעיף 21 לחוק קובע כי "שר הביטחון ממונה על ביצוע חוק זה והוא רשאי להתקין תקנות בכל הנוגע לביצועו". הענקתם של אותות מערכה שהוחלט על הענקתם משנת 1980 ואילך מוסדרת בתקנות המפרטות את הזכאים לאות. תקנות אלה מסדירות את כללי הענקת אותות המערכה.
בנוסף, תקנות העיטורים בצבא-הגנה לישראל (ענידת עיטורים ואותות מערכה), תשל"ג-1973 קובעות את מבנה העיטורים ואת כללי ענידת העיטורים ואותות המערכה.
פקודת מטכ"ל 33.0807 ("עיטורים, ציונים לשבח, אותות הערכה ואותות הוקרה") חוזרת על חלק מהאמור בחוק ובתקנות ומוסיפה הנחיות לחיילי צה"ל בנושא זה.
העיטורים וענידתם
על פי התקנות, העיטור יורכב מהחלקים הבאים: בנוסף, קובעות התקנות את קיומו של תג, עיטור מוקטן.
העיטור נענד מעל הכיס השמאלי של החולצה. ניתן לענוד אותו על חולצה צבאית וגם על חולצה אזרחית. את העיטור המלא, כלומר הפארה עם הסרט, מותר לענוד רק ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ביום העצמאות ובאירועים ממלכתיים. שר הביטחון רשאי לקבוע אירועים נוספים שבהם ייענד העיטור המלא. את אות העיטור ניתן לענוד על החולצה בכל זמן, על פי הסדר המפורט להלן.
כפי שנקבע בחוק, אדם שזכה באותו עיטור פעמיים או יותר, לא יקבל עיטור נוסף אלא תג מוקטן של העיטור. התקנות קובעות כי מי שזכה פעמיים בעיטור, יתווסף לו עיטור מוקטן לסרט העיטור, ולא יענוד את העיטור פעמיים.
אדם שזכה במספר עיטורים יענוד אותם על פי סדר חשיבות, מעל מרכז הכיס השמאלי של החולצה, מלמעלה למטה, בסדר יורד: עיטורים (עיטור הגבורה ראשון, ולאחריו עיטור העוז והמופת), צל"שים (צל"ש רמטכ"ל ראשון, ואחריו צל"ש אלוף, מפקד אוגדה ומח"ט); ואותות מערכה.
ציונים לשבח
פקודת מטכ"ל קובעת גם את עיצובם של ציונים לשבח: סמל הצל"ש כולל ענף עלי זית וחרב מוצלבים, בדומה לסמל דרגת תת-אלוף. מידרג הצל"שים: צל"ש רמטכ"ל, המוענק על ידי ראש המטה הכללי, מורכב משלושה סמלי צל"ש. צל"ש אלוף יכול להיות מוענק על ידי מפקד פיקוד מרחבי, ראש אגף במטה הכללי, מפקד זרוע (היבשה, האוויר או זרוע הים), או מפקד גיס, והוא מורכב משני סמלי צל"ש. צל"ש מפקד אוגדה יכול להיות מוענק על ידי מפקד אוגדה או קצין חיל ראשי, ומורכב מסמל צל"ש אחד. צל"ש מפקד חטיבה ניתן על ידי מפקד חטיבה או מפקד מפקדה מקבילה, והוא ללא סמל. סמלי הצל"ש הניתנים במהלך מלחמה נענדים על אות המערכה, ואילו צל"ש שניתן על מעשה בזמן אחר נענד על אות בצבע זית.
הפקודה קובעת עוד כי ניתן להעניק ציון לשבח גם ליחידה צבאית. על פי הפקודה ניתן לתת צל"ש לכל יחידה שגודלה מכיתה ומעלה. על פי הפקודה גם קבוצת אזרחים שפעלה במסגרת צבאית יכולה לזכות בציון לשבח.
אותות נוספים
בנוסף לקביעת תקנות לגבי העיטורים והציונים לשבח, קובעת הפקודה שני אותות נוספים: אות הערכה מטעם הרמטכ"ל, המוענק "כביטוי סמלי של הוקרה על מעשה בעל חשיבות עליונה שעשה אותו אדם, במישרין או בעקיפין, לחיזוקו של צה"ל, ואשר יש בו כדי לקדם באופן ניכר את ביטחון המדינה" ואות הוקרה מטעם האלוף, המוענק על ידי צה"ל לאזרח, שעשה מעשה רב-חשיבות למען צה"ל או למען ביטחון מדינת ישראל;
ההחלטה על הענקת העיטורים
ההמלצה על הענקת עיטור או צל"ש מועברת על ידי מפקדו של החייל או של היחידה לוועדה פיקודית, הממונה על ידי אלוף (אלוף פיקוד, מפקד זרוע, מפקד גיס או ראש אגף במטה הכללי). הוועדה מחליטה על מתן צל"ש אלוף, צל"ש מפקד אוגדה או חטיבה, או על המלצה על מתן צל"ש רמטכ"ל או עיטור. המלצה כזו מועברת לדיון בוועדה הממונה על ידי הרמטכ"ל, בנשיאות נשיא בית הדין הצבאי לערעורים, קצין בדרגת אלוף. הוועדה מוסמכת להחליט על הענקת צל"ש רמטכ"ל, עיטור העוז או עיטור המופת, וממליצה לשר הביטחון על הענקת עיטור הגבורה.
עיטורים לאנשי מערכת הביטחון שאינם חיילים
שנתיים לאחר קבלת חוק העיטורים קיבלה הכנסת את, הקובע את העיטורים ואת סדרם לאנשי משטרת ישראל ושירות בתי הסוהר. תיקון מס' 3 לחוק זה, שהתקבל בב' באדר ה'תשנ"ח, 16 במרץ 1998, מרחיב את תחולת החוק גם על מתנדבי המשמר האזרחי. מרחיב את תחולת החוק גם על לוחמי האש ומתנדבים.
פלקון (מערכת)
פלקון (EL/M-2075 Phalcon) היא מערכת מוטסת לשליטה והתרעה מוקדמת (להלן "מערכת להתרעה מוקדמת", ידועה באנגלית כ-AWACS: Airborne Early-Warning and Control System) המפותחת על ידי חברת אלתא מערכות הישראלית (חברה-בת של התעשייה האווירית לישראל).
לפי דעת מומחים, הפלקון היא מהמערכות המתקדמות ביותר בעולם מסוגה.
הפלקון משמשת כרגע בצבאותיהן של שלוש מדינות לפחות: ישראל (בכינוי "נחשון-עיטם"), הודו וצ'ילה, ושתי מדינות נוספות — סינגפור ואיטליה — הזמינו את המערכת. ישראל ביקשה למכור את המערכת גם לסין אך חזרה בה בעקבות התנגדות ארצות הברית.
מאפיינים ויכולות
מערכת הפלקון מורכבת ממספר גלאים, כשהעיקרי שבהם הוא מכ"ם מסוג מערך מופע (Phased Array) סורק-אלקטרונית אקטיבי (Active Electronically Scanned Array, ובקיצור AESA). בניגוד למכ"ם "רוטודום" — ההתקן החיצוני המותקן על מערכות התרעה מוקדמת אחרות, המכ"ם מסוג זה מורכב ממערך של אנטנות קליטה ושידור באופן שמאפשר לכוון אלקטרונית את אלומת המכ"ם, כך שאין צורך בהתקן שמסתובב וסורק באופן מכני. מכ"ם זה הוא בעל קצב-סריקה קצר ביותר יחסית למכ"ם הסורק-מכנית, ומאפשר התמקדות מיידית במטרה מסוימת.
מערכות המכ"ם של הפלקון יכולות להיות מותקנות על גוף המטוס, או מעליו בתוך חופה. בכל אופן, יתאפשר למכ"ם לכסות בסריקתו 360 מעלות סביב. בכך הוא מסוגל לעקוב ולאכן מטרות מתמרנות מהירות (למשל מטוסי קרב), מטרות הטסות בגובה-נמוך ואף מטרות קרקעיות, בטווח של מאות קילומטרים ובכל תנאי מזג אוויר.
בנוסף, מכילה מערכת הפלקון רכיב זיהוי עמית-טורף (בקיצור: זע"ט, באנגלית: IFF), וכן רכיבי מודיעין אלקטרוני (Electronic Surveillance Measures / Electronic Intelligence — ESM/ELINT) ורכיבי מודיעין תקשורת (Communication Surveillance Measures / Communication Intelligence — CSM/COMINT), המאפשרים לגלות, לנתח ולאסוף מידע על קורנים קרקעיים ואוויריים (לדוגמה: מערכות מכ"ם של סוללות נ"מ) ותשדורות תקשורת של רשתות הקשר של האויב.
בהסתמך על מערך הגלאים המרכיבים אותה, מערכת הפלקון מסוגלת ליצור היתוך-מידע בזמן-אמת, על-מנת לשפר את יכולת גילוי המטרות.
מערכת הפלקון מתאימה להתקנה על מספר כלי טיס, ובהם בואינג 707, בואינג 767, בואינג 747 ואיליושין Il-76. לצורך הפעלתה, מורכבות בפלטפורמה הנושאת את הפלקון עד 11 עמדות מפעילים.
היסטוריה
בשנת 1996 נחתם הסכם בין הרפובליקה העממית של סין לתעשייה האווירית, לאספקת 4 מטוסי ביון מתקדמים, המבוססים על מערכות מכ"ם מדגם "פאלקון". באותה עת, במזרח הרחוק, רק יפן וארצות הברית הפעילו מטוסים עם מערכות מכ"ם להתרעה מוקדמת, מדגם "איוואקס", וההסכם היה בעל חשיבות אסטרטגית לסין. המערכות היו אמורות להיות מורכבות על מטוסי תובלה בעל 4 מנועי טורבו-מניפה, מדגם איליושין Il-76, תוצרת חברת איליושין הרוסית. אלתא תכננה במקור לספק את המערכת על מטוס מדגם בואינג 707 (כפי שנעשה עבור מערכת "פלקון" שסופקה לחיל האוויר הצ'ילאני ב-1994), אולם סין דרשה לקבל אותה על מטוס מדגם איליושין-76 רוסי, מסוג שהיא מפעילה. פרטי העסקה נשמרו בחשאיות לבקשת סין, אך פרטים עליה הגיעו לארצות הברית. במהלך שנת 1999 החלה ביקורת על העסקה בכלי התקשורת בארצות הברית ובקונגרס. עקב כך פרץ משבר חמור ביחסי ארצות הברית–ישראל (משבר שכונה "משבר הפלקון") ולאחר לחצים כבדים ביטלה ישראל את העסקה.
בדצמבר 2001 דיווח הירחון "דיפנס ניוז" כי ישראל מתכוונת להשלים עסקה למכירת מטוסי ביון מסוג "פלקון" להודו תמורת כמיליארד דולר. במקביל דרשו הסינים מיליארד דולר פיצוי על ביטול העסקה. במרץ 2004, ישראל והודו חתמו על עסקה בהיקף של 1.1 מיליארד דולר, לפיה התעשייה האווירית לישראל תספק לחיל האוויר ההודי 3 מערכות פלקון. זהו הייתה העסקה הגדולה ביותר בתולדות היצוא הביטחוני של ישראל עד אז. במקביל, חתמה הודו על עסקה נפרדת עם תאגיד איליושין הרוסי לאספקת 3 מטוסי תובלה מדגם Il-76 על-מנת להוות פלטפורמה להתקנת הפלקון, בהיקף של חצי מיליארד דולר נוספים. עקב עיכובים באספקת המטוסים, אספקת המטוסים נדחתה ל-2009–10.
באפריל 2002 חיל האוויר הישראלי בחר בגאלפסטרים 5 (מכונה "נחשון") על-מנת להתקין בו את המערכת, ורכש 3 מטוסים מהדגם G-550 לצורך כך. המערכת מכונה "עיטם" (בניגוד לגרסת ה"נחשון" המיועדת למודיעין אותות ומכונה "שביט"). התעשייה האווירית לישראל ביצעה שינויים משמעותיים בגוף מטוסי הגאלפסטרים שנרכשו לצורך התאמתם לנשיאת מכ"ם המערכת. המכ"ם בו נעשה שימוש בחיל האוויר הוא גרסה מתקדמת יותר מדגם EL/W-2085, גרסה זו בעלת סנסור מתקדם יותר המעניק לה יכולות גבוהות יותר ובעלות נמוכה יותר מהמערכת הישנה.
בפברואר 2008 נרכשו 4 מטוסי גאלפסטרים G-550 דומים במסגרת החוזה של חיל האוויר הסינגפורי. נמסרה לסינגפור ב-2010. שם החליפה מערכת הפלקון את מערכות ההתרעה המוקדמת המותקנת על מטוסי E-2 הוקאיי (ששימשו גם בחיל-האוויר הישראלי, בכינוי "דיה", עד 1994).
באוגוסט 2020 פורסם כי הודו מתכננת לרכוש מישראל 2 מערכות נוספות, בעסקה בשווי של מיליארד דולר.
שדרה
היסטוריה
כמו שדרת הספינקסים ואובליסקים בכניסה למקדשים מצריים עתיקים.
שדרות עצים היו פופולריות במיוחד גם בכניסה אל ארמונות ואחוזות באירופה החל מהמאה ה-15.
עם פיתוחן של תאוריות חדשות בתחום תכנון הערים, החלו להיבנות שדרות עירוניות כרחובות טקסיים אשר גורמים להולכי הרגל בהם תחושה אצילית ומיוחדת ומבדילה את השדרה מרחובות רגילים בעיר. בתכנון הערים המאוחר יותר המשמעות של שדרה יכלה להיות כל רחוב רחב מאוד בעל חשיבות רבה בשלד העירוני של העיר, או חשיבות גדולה למקום אליו הובילה השדרה. בשדרה כזו לא חייבת להיות גם שדרת עצים. כך לדוגמה במאה ה-19 הוקמו שדרות האורך הישרות של מנהטן והשדרות האלכסוניות המפורסמות של וושינגטון הבירה במקביל להקמת השדרות בתוכנית אוסמן להתחדשות פריז שבמסגרתה "נחצבו" שדרות רחבות ומפוארות דרך הרקמות העירוניות הקיימות. השדרות הפריזאיות, יותר מאשר השדרות בכרכים אירופאים נוספים, הן רחובות ישרים עם שורות עצים המקשרות בין מפרקים עירוניים מרכזיים שבהם מבני ציבור ומונומנטים גדולים וחשובים (כגון האופרה גרנייה, הלובר ושער הניצחון).
במהלך המאה ה-20 הוקמו בערים גדולות ברחבי העולם שדרות רחבות המשמשות גם כשדרה לאומית (להבדיל מכיכר לאומית) הנמצאות בעיר הבירה. בדרך כלל סביב שדרה זו מרוכזים מבני הממשל של המדינה, מוזיאונים לאומיים, חברות לאומיות, מוסדות תרבות חשובים, וגם מרכזי בילוי ומסחר. לעיתים משמשת שדרה זו גם בתור פסטיבלים או אירועים חשובים במדינה ולעיתים גם להפגנות כנגד הממשל וברוב הפעמים שדרות אלה מפגינות את עושרה התרבותי של המדינה בעזרת "מוצגי רחוב" כגון: אנדרטאות, פסלים, מזרקות, או גינון. ישנם ערים גדולות בהם ישנם גם כבישי טבעת בצורת שדרות המקיפות את מרכז העיר כגון: טבעת השדרות במוסקבה.
המונח האנגלי והצרפתי
המילה הלועזית Avenue (בצרפתית ואנגלית, בשפות נוספות קיים שם דומה) היא מלשון המילה "venue" או בשורשה "venir" שמשמעותה "לבוא"; אטימולוגיה המרמזת על פעולת ההליכה בשדרה. מונח זה מתאר שדרה שהיא רחוב עם שורת עצים, צמחייה או דרך נופית.
בישראל
בערי ישראל שדרות רבות מסוגים שונים ומתקופות שונות. בהשראת השדרות המפוארות של בירות אירופה הוקמו כבר במאה ה-19 שדרת העצים בכניסה אל מקוה ישראל וקצת מאוחר יותר גם במושבות הברון רוטשילד. שדרת הדקלים בעתלית בולטת לעין עד היום לנוסעים בכביש החוף.
בישראל קיימות מעט שדרות המזכירות סגנון של שדרות מפורסמות בעולם רובם נמצא בעיקר בתל אביב כגון: שדרות רוטשילד ושדרות ירושלים ביפו שהוקמו בתחילת המאה ה-20 בהשראה ישירה של שדרות אירופאיות עירוניות. יושמה הגישה התכנונית של הקמת שדרות לרווחת התושבים ובעיר עד היום משגשגות כמה שדרות עירוניות. לשדרות רוטשילד לדוגמה תפקיד מרכזי בתפקודה של תל אביב והיא יותר בעלת אופי של בנייני משרדים ובנייני תרבות ואילו שדרות ירושלים מתפקדת בתור אחד הצירים הראשיים של יפו ובעלת אופי הרבה יותר מסחרי. רוב השדרות הללו מתפקדות כרחובות דו-סיטריים עם חללים רחבים עבור גינות להולכי רגל, ושבילי אופניים עם גינות אורכיות בין שני נתיבי התנועה ועיקר תנועת הולכי הרגל בהן היא לאורך מרכז הרחוב ובין העצים.
בערים רבות בארץ, המתאפיינות רובן בבנייה מרווחת באופן יחסי ובתכנון כמעט מלא של העיר במהלך המאה ה-20, קיימות שדרות עצים כרחובות במרכזי הערים כמו גם רחובות ראשיים רבים הנקראים "שדרות" במקום "רחוב" לשם הדגשת חשיבותם, גם אם אינן מתפקדות כשדרות במובן הקלאסי של המושג.
העיר שדרות קרויה כך על שם שדרות האקליפטוסים שניטעו ברחובות העיר עם הקמתה. העצים הנפוצים עוד יותר בשדרות בארץ הם עצי הפיקוס אשר קיימים ברוב שדרות תל אביב ודקלי וושינגטוניה המעטרים שדרות ישנות יותר כמו זו בבית הספר החקלאי מקוה ישראל או שדרות ארלוזורוב בעפולה.
לוחמה אווירית במלחמת קוריאה
מלחמת קוריאה התאפיינה בתקופה קצרה בה הכוח האווירי הצפון קוריאני הצליח להשתלט על המרחב האווירי של קוריאה הדרומית, אך כשהכוחות האוויריים האמריקאיים התערבו בלחימה, הם השיגו במהרה עליונות אווירית. כוח האוויר האמריקאי היווה גורם מכריע בקרב מתחם פוסאן בו האטו התקיפות המסיביות את התקדמות הכוחות הצפון קוריאניים ושברו את המצור. כלל הפעילות הקרקעית של כוחות האו"ם גובתה במטוסי תקיפה, כגון סיוע קרוב לנחיתות, כדוגמת הנחיתה באינצ'ון שגרמה בסופו של דבר לנסיגת הצפון קוריאנים. לאחר שלב זה החלה התקדמות מהירה של כוחות האו"ם שפלשו לקוריאה הצפונית וקרבו לגבול עם סין. כוחות סיניים שארבו בצפון קוריאה פרצו בהפתעה והדפו את כוחות האו"ם דרומה, באותו הזמן טסו ראשוני מטוסי המיג 15 מקורפוס מטוסי הקרב ה-64 הסובייטי וכוח האוויר של חיל המתנדבים הסיני משדה אנטונג והגנו על רצועה אווירית צרה בצפון קוריאה שמאוחר יותר קיבלה את הכינוי "סמטת המיגים". במהרה התברר כי מטוסי המיג-15 גוברים בביצועיהם על כל מטוסי הקרב וההפצצה המערביים בזירה, ולכן נפרסה בזירה כנף קרב המצוידת במטוסי F-86. בשל חוסר הנכונות של המערב להיכנס לעימות ישיר עם סין, הוגבל כוח האוויר של האו"ם לפעולות בשטחה של קוריאה בלבד, ועל כן נאלץ כוח האוויר להסתמך על שיטות של סיוע אווירי קרוב ואמנעה אווירית בניסיון להכניע את האויב. עד ינואר 1953 היו מטוסי המיג סיכון משמעותי מאוד, וכתוצאה מהאבדות שגרמו למטוסי ההפצצה הכבדים, נאלצו האמריקאים להפעיל אותם בהפצצות לילה בלבד. תוספת מטוסי ה־F-86 בזירה עקב הצבת כנף קרב נוספת והסבת כנפות קרב-הפצצה למטוסים החדישים הביאו לשחיקה מסיבית בכוחות המיירטים עד שלא היו מסוגלים למלא את משימתם.
מלחמת קוריאה הייתה תקדים בשל היותה המלחמה המוגבלת הראשונה בעידן הגרעיני. מבחינת הלוחמה האווירית, פעלו במלחמה זאת לראשונה מטוסי סילון מהדור הראשון ומטוסי בוכנה יחדיו בצורה מסיבית. מטוסי הסילון הפגינו עליונות בביצועים שהפכו את מטוסי הבוכנה ללא רלוונטיים, ואלה הוחלפו במהרה במטוסי סילון לאחר המלחמה. כמו כן מטוסים מתוצרת מערבית וטייסים אמריקאיים פגשו לראשונה במטוסים מייצור רוסי המוטסים על ידי טייסים רוסים וסינים.
הרצון הסובייטי לשמור על מעורבותם בסוד, וכן העמימות והבדלנות הכללית של סין וקוריאה הצפונית, לא אפשרו מחקר מעמיק על מעורבותם של הראשונים, על כן התבסס המחקר המערבי על הלוחמה האווירית במלחמת קוריאה על תיעודי כוחות האו"ם עד התפרקות ברית המועצות.
זו היא המלחמה היחידה בה השתתף חיל האוויר של צבא השחרור העממי ובה התעצבו המבנה, תורת הלחימה ואופן ההפעלה של כוחות אוויריים המשפיעים עליהם עד היום.
שדה הקרב האווירי
קוריאה היא חצי אי באורך 807 קילומטר וברוחב 217 קילומטר באזור הרחב ביותר. לאורך חופו המזרחי מתאפיין חצי האי ברכסי הרים תלולים הנמשכים מצפון לדרום, כאשר הרכסים הגבוהים ביותר נמצאים בחלק הצפוני. רכסים אלה יוצרים שטח משובש המלא בגבעות שגובהן יורד במתינות לכיוון קו החוף המערבי. צדו המערבי של החוף, הפונה לעבר הים הצהוב מאופיין בקו חוף מעוקל ומולו איים קטנים רבים. גבולה הצפוני של קוריאה הוא נהר יאלו המפריד בינה לבין חבל מנצ'וריה שבסין. מזג האוויר בקוריאה מתאפיין בעונות מובחנות. החורף קר עם משקעי שלג כבדים וטמפרטורות של 4- מעלות מתחת לאפס וקיץ חם ולח במיוחד עם 41 מעלות בשיאו, כמו כן עונות מונסון גשומות.
הצפון היה מתועש יותר וכלל את מרבית המפעלים וכן מערכת פסי רכבת שנבנתה בזמן הכיבוש היפני, בעוד כלכלת הדרום הייתה חקלאית בעיקרה. חצי האי מקושר יבשתית עם חבל מנצ'וריה שבסין על ידי כמות גדולה של גשרים אסטרטגיים, ולכן נהנו הכוחות הקומוניסטיים מיתרון לוגיסטי, שאיפשר אספקת ציוד, חומרים וכוח אדם לתוך חצי האי דרך כבישים ורכבות. מאידך, כוחות האו"ם שפעלו בתחילת המערכה מתוך יפן המרוחקת בכ-200 קילומטרים מהיבשת, והמטוסים הממריאים ממנה נדרשו לטוס כ-40 דקות עד להגעתם לשדה הקרב. יתרה מכך, רוב הכוחות והציוד של האו"ם הגיעו מצידו השני של האוקיינוס השקט.
גזרות הלחימה וגבולותיהן
עם הופעת המיג-15 בזירה, הפך האזור הצפון מערבי של חצי האי ל"סמטת המיגים" (Mig Alley), משום שמרבית קרבות האוויר מולו התנהלו באזור זה. זאת בשל הקרבה של שדות התעופה שהיו בסיסי האם של טייסות המיג מצפון לגבול קוריאה-סין.
לאורך המערכה בלט האיסור של האו"ם, ששאף להימנע מעימות ישיר עם סין, הן על פלישה והן על תקיפה אווירית על אדמת סין. על כן, לרוב היו הטייסים הקומוניסטים בטוחים כאשר שהו בצידו הצפוני של הגבול עם קוריאה. טייסי האו"ם העידו שהרגישו תסכול עז כאשר היו מזהים מטוסי מיג-15 ממריאים משדות הצמודים לגבול קוריאה ולא יכלו לנצל את יתרונם.
הסובייטים לעומתם שאפו שהשתתפותם במערכה תישמר חשאית, ולכן פרט לטיסה מעל לגזרה שהוגדרה להם מראש, נאסר על טייסיהם לטוס בשמי קוריאה הצפונית ומעל לים. אמנם המטוסים הסובייטיים טסו לעיתים מעל הים, אך לרוב נמנעו מלעשות כן בגלל חוסר היכולת של כוחות ידידותיים לחלצם במקרה שהיו צריכים לנטוש.
חיל האוויר האדום
ב-13 בפברואר 1950 חתמה ברית המועצות עם הרפובליקה העממית של סין על הסכם ידידות שכלל הסכם שיתוף פעולה ביטחוני. מכיוון שלא היה לסין כוח אווירי משמעותי ומיומן, ההדרכה וכן ההגנה האווירית על מתקנים חיוניים בשטחה, בדגש על העיר שאנגחאי הוטלה על דוויזיית מטוסי קרב ה-106 הסובייטית. למרות ההגנה שיחידות סובייטיות אלה העניקו לשנגחאי בקרבות נגד הכוחות של המפלגה הלאומית הסינית שהתבססה בטאיוואן, הפכה משימתם ביולי 1950 להדרכה בלבד. בספטמבר הוצבה מטה הדיוויזיה וכן טייסת קרב אחת בדאלני. לאחר מכן שונה שם הדיוויזיה ל-50, וכל הטייסות שלה, פרט לחלק מטייסת קרב אחת שהמשיכה באימון טייסים סינים, הוצבו בגבול קוריאה.
עם הצטרפותה של סין למלחמה, לאחר שכוחות האו"ם הגיעו לנהר יאלו ב-26 באוקטובר, צירף חיל האוויר הרוסי את דיוויזיית מטוסי הקרב ה-151 של המשמר (טייסת עילית). באוגוסט 1950 הוצבו שלושה רגימנטים של מטוסי קרב של הדיוויזיה בבסיסים ליד אנשאן (Anshan), לְיָאוֹיָאנְג (Liaoyang) וליד מוקדן (Mukden; בימינו שן-יאנג). ב-24 בנובמבר 1950 אוחדו כל היחידות האוויריות והנ"מ הסובייטיות תחת קורפוס מטוסי הקרב ה-64 בפיקודו של גנרל-מיור איוון בלוב (ברוסית: Иван Белов) שהוקם לצורך זה. בנוסף, במהלך המלחמה סייע קורפוס מטוסי קרב ה-83 שהיה שייך לפיקוד המזרח הרחוק, כאשר מספר מיחידותיו צורפו לקורפוס ה-64 החל מנובמבר 1950 ועד לסתו 1951.
הרוסים שאפו לשמור על מעורבותם בקוריאה בסוד ועל כן מטוסיהם קיבלו רונדלים של חיל האוויר העממי של צפון קוריאה, ואנשיהם לבשו מדים סינים והשתמשו בשמות בדויים סיניים.
חיל האוויר של צבא השחרור העממי הסיני
חיל האוויר של צבא שחרור העם הוקם בשנת 1949 וכלל כמאה מטוסי שלל יפניים ואמריקאיים שננטשו על ידי כוחות המפלגה הלאומית הסינית. באפריל 1950 החלו היועצים הסובייטים להגיע לסין ואספקת המטוסים החלה זמן קצר מאוחר יותר. מבנה החיל התעצב סביב רגימנטים ודיוויזיות אוויר לפי הדוגמה הסובייטית. רגימנטים של מטוסי קרב כללו מטוסים ממלחמת העולם השנייה כגון La-9, La-11, Yak-9P ומעט מטוסי Mig-9 סילוניים מודרניים. המפציצים ומטוסי ההתקיפה שסופקו היו ה-Pe-2, Tu-2, Il-2 ו-Il-10. שאר המטוסים שסופקו היו מטוסי תובלה מדגמי Li-2, Yak-16 ו-Il-12. מטוסי הדרכה היו מדגמי Yak-11 ומטוסי Yak-12 לשימוש כללי. מטוסי שלל מיצור אמריקאי שנשארו בשירות כללו את ה-C-46, B-25H, C-47 ו-P-51.
בפרוץ המלחמה סופקו לחיל האוויר הסיני מטוסי מיג-15 שטסו לראשונה מעל קוריאה ב-1 בנובמבר 1950, באותו החודש הקימו חילות האוויר של סין וקוריאה הצפונית מטה פיקוד משותף תחת חיל המתנדבים הסיני ובפיקודם של קצינים סיניים. רוב הקורפוסים של מטוסי הקרב בקוריאה הפעילו את מטוסי ה-Yak-9P וה-Mig-9. ארבע מתוך היחידות הוסבו תוך חודשים ספורים למטוסי מיג-15. במתקפה של נובמבר 1951 לא הצליחו כוחות אלה להתמודד עם כוחות האוויר של האו"ם והסובייטים ציידו את הסינים בעוד מטוסי מיג-15 שהוטסו על ידי עשר דיוויזיות.
במהלך הלחימה טסו כ-800 טייסים סינים בשמי קוריאה על מטוסים מדגמי המיג-15, Tu-2, Yak-9P, La-9, La-11 ו-Po-2 בתמיכה קרקעית של כ-59,700 אנשים.
חיל האוויר של קוריאה הצפונית
לפי הערכות המודיעין של האו"ם, ביום הפלישה כלל חיל האוויר העממי של קוריאה הצפונית כ-132 כלים, 70 מתוכם מטוסי Yak-9P, ו-62 מטוסי Il-10 ו-La-9. לאחר נובמבר 1950, עם ארגון המטה המשותף עם חיל האוויר הסיני המשיך לפעול רגימנט אווירי אחד, והחל משנת 1952 הוקמו שלושה רגימנטים אוויריים של מטוסי מיג 15, אשר כללו סך הכל כ-125 כלים. לקראת סוף אותה השנה קרקע קים איל-סונג את הרגימנטים של מטוסי המיג עד סוף המלחמה.
חילות האוויר של המזרח הרחוק
בזמן מלחמת העולם השנייה הוכנסו כוחות האוויר באזור המזרח הרחוק תחת מפקדת חילות האוויר של המזרח הרחוק. בתום המלחמה, עם ארגון חיל האוויר האמריקאי, הוטלה על המפקדה משימת ההגנה האווירית על יפן, שבאותו הזמן לא הורשתה להחזיק בכל כוח צבאי, על איי ריוקיו, איי מריאנה והפיליפינים. משימתה המשנית הייתה שמירה על כוח תקיפה מתאים למשימות שונות, וכן יכולת לספק סיוע אווירי. עם הקיצוצים שחלו בסוף מלחמת העולם השנייה, התקשה החיל לעמוד במשימותיו המשניות והתרכז איפוא במשימתו העיקרית.
רוב כנפות הקרב של החיל צוידו במטוסי ה-F-80 שוטינג סטאר שהיו מטוסי הקרב הסילוניים הישנים בשירות חיל האוויר. מטוסים אלו לקו בטווח מצומצם של כ-360 קילומטרים. אפילו עם הוספת מכל דלק נתיק שהגדיל את הטווח ל-560 קילומטרים, נמצאו הבסיסים היחידים שיכלו לתמוך במטוס ביפן, ולכן יכולתם להגיע לקוריאה ולבצע משימה איזו משימה שלא תהיה הייתה מוגבלת מאוד. מסיבה זו, נאלץ החיל להשיג מטוס ישן אף יותר, אך כזה שיוכל להמריא מבסיסים אחרים וכן בעל טווח וזמן טיסה גדולים יותר. מפקד חיל האוויר החמישי לוטננט ג'נרל ג'ורג' סטרטמאייר הורה על הסבת שש טייסות מסך כוחותיו למטוסי F-51D (לאחר הקמת חיל האוויר האמריקאי כל מטוסי הקרב קיבלו את הסימון F במקום P).
בתחילת הלחימה פיקד ה-FEAF על כ-1,172 כלי טיס, כמחציתם מטוסי F-80, 47 מטוסי F-51, 42 מטוסי F-82, 73 מטוסי B-26, 27 מטוסי B-29, 179 מטוסי תובלה, 48 מטוסי ביון ו-252 מטוסים מסוגים שונים. אך מתוכם רק 657 מטוסים מחיל האוויר החמישי הוקצו ללחימה.
יחידות חיל האוויר האמריקאיות לא ביצעו סבבים כיחידות שלמות למשך תקופה מסוימת עד שהם הוחלפו ביחידה אחרת, במקום זה טייסים ביצעו סבבים כבודדים על ידי הגעה למכסת משימות.
חיל הים והנחתים
בתקופה שבין סוף מלחמת העולם לבין פרוץ הלחימה בקוריאה היה צי ארצות הברית בתהליכי צמצום חד ומעבר למטוסי סילון ראשונים הניתנים להפעלה מנושאות מטוסים, אך למרות זאת עדיין נשען ברובו על מטוסי קרב בעלי מנוע בוכנה כגון ה-F4U קורסייר, ה-F6F הלקאט וה-F8F ברקאט וכן טייסת אחת שהפעילה את ה-דאגלס AD סקייריידר. באזור דרום מזרח אסיה הוצב הצי השביעי שכלל נושאת מטוסים אחת מסדרת אסקס ואלי פורג' (באנגלית: USS Valey Forge) (CV-45) שהפעילה שתי טייסות F9F פאנת'ר ושתי טייסות שהטיסו את ה-F4U קורסייר. הצי השביעי פעל בשיתוף פעולה צמוד עם הצי הבריטי שהפעיל את נושאת המטוסים טריומף (HMS Triumph) שהטיסה את הסופרמרין סיפייר (הגרסה הימית של הסופרמרין ספיטפייר) וכמו כן את הפיירי פיירפליי. שתי נושאות המטוסים לוו על ידי מספר משחתות וביחד היוו את כוח המשימה TF-77.
כוחות קואליציה נוספים
אף על פי שארצות הברית היוותה את מרב הכוח במלחמת קוריאה, היה זה עדיין מאמץ משותף של כוחות האו"ם. כוחות האוויר הנוספים שהשתתפו במלחמה הם:
המיג מול הסייבר
למרות מגוון סוגי המטוסים הסילוניים בהם השתמשו כוחות האו"ם, התעלה המיג-15 על מרביתם בביצועיו ורק ה-F-86 סייבר היה שקול לו. בין שני המטוסים הללו התרחשו מרבית קרבות האוויר, והם אחראים על מרבית ההפלות של מטוסים בכל המלחמה.
השוואת תכונות
עם מהירות מרבית דומה, היו מטוסי הקרב הללו שונים זה מזה בכמה פרמטרים: למיג היו יתרונות בקצב טיפוס, גובה מרבי, יחס דחף-משקל וכן יכולת תמרון גבוהה בגובה רב; לעומתו, בגלל משקלו הכבד יותר היה ה-F-86 מסוגל להאיץ מהר יותר בצלילה והכנפונים המותקנים בשפת ההתקפה של כנפיו בשילוב עם עומס הכנף הנמוך שלו אפשרו יכולת תמרון גבוהה יחסית ליריבו בגבהים שמתחת ל-9,144 מטר. למעשה, מתחת לגובה זה ובמהירויות של מתחת ל-530 קילומטר בשעה בלט יתרונו במיוחד. כמו כן, היה למטוסים נתון מאך קריטי שונים. מאך קריטי הוא נתון מטוס שקובע באיזה שלב המטוס מתחיל לחוות תופעות מעבר מאך שבמטוסים עם כנפיים משוכות היו יוצרות תופעה של היפוך פקודת טייס. אצל מטוס המיג נתון המאך הקריטי היה M 0.92, כאשר מעל למהירות זאת ירדה יציבות המטוס בסבסוב בצורה חדה, מה שהיה גורם להחלקות שאי אפשר היה לתקן. תופעת היפוך היגוי הייתה גורמת למטוס להרים אף בחריפות להיכנס לסחרור או לחלופין להיכנס לתנאים בהם מבנה המטוס לא היה יכול לעמוד בהם ולעיתים היו הגה הגובה ואף כל מבנה הזנב נשברים. בנוסף, היה קצב הגלגול במהירויות גבוהות איטי מאוד. בנוסף לאלה לרוב לא תאמו כנפי המטוס, שנבנו במפעלים שונים ותחת בקרת איכות ירודה, אחת לשנייה מה שבנתון המאך הקריטי היה לעיתים גורם למומנט גלגול בלתי נשלט שאפשר היה לתקן רק בהאטה. במטוסים מדגם bis הותקנה לאחר זמן קצר מערכת שבמאך 0.92 הייתה פותחת את מעצורי האוויר לטובת האטה בצורה אוטומטית.
לעומת המיג, היה לסייבר מספר מאך קריטי גבוה יותר (0.95 M), אך עם זאת גם במעבר מספר מאך זה נשאר המטוס יציב יחסית והגה הגובה המונע בצורה הידראולית אפשר ניהוג, והותקן משטח הגה גובה אחיד מדגם E שעקב הגודל שלו היה יכול לשמור על יציבות המטוס ולאפשר ניהוג בכל מצבי הטיסה. למעשה היה המטוס מסוגל לעבור את מהירות הקול תוך צלילה מתונה ובתוכנית ניסוי לפני המלחמה הצליח להגיע למאך 1.03.
מבחינת הכוונת, כללו הגרסאות המוקדמות של המיג העתק של כוונת בריטית שתוכננה למקלע 303. אינץ' המותקנים על מטוסים בריטיים ולכן ההכוונה שלה לרוב לא התאימה למסלול הפגזים בפועל. למעשה, טייסי המיגים נאלצו לירות צרור איפוס על המטרה, לכוון את הכוונת ואז לירות שוב. זה יצר מצב בו מטוסי האויב היו רואים את הנותבים של הפגזים החולפים אותם ומתחילים בתמרוני התחמקות, מה שמנע הרבה פעמים מטייסי המיג לנצל את יתרון ההפתעה. בדגם bis הורכבה כוונת המותאמת לתותחי ה-23 מילימטר ששיפרה את הנתון אך עדיין ללא התחשבות בתותח 37 מילימטר. בכל דגמי הכוונות, בעת שילוב תנועה בציר הגלגול הייתה פנייה ב-ג'י גבוה מערערת את הג'יירו של הכוונת שהיה מתבדר והופך את תצוגת הכוונת הצפה ללא יציבה למשך הקרב, חולשה שנוצלה על ידי טייסי האויב שתמרון ההגנתי הראשון היה גלגול מהיר ופנייה חדה.
הכוונת האמריקאית שהשיגה קריאת מרחק ממכ"ם פשוט הייתה גם היא לא אמינה, והייתה בעייתית במיוחד בקרב בגובה נמוך ותוך הסתכלות מטה על תוואי השטח, במצב זה המכ"ם לא היה יכול לזהות את מטוס האויב ולתת קריאת מרחק מתאימה. למעשה, מרבית הטייסים, במיוחד ותיקי מלחמת העולם השנייה, העדיפו להשתמש במצב החירום של הכוונת שכלל כוונת קבועה בקרבות האוויר ולהעריך את ההיסט הדרוש מהמטרה המתמרנת בעצמם.
מבנה התא של המיג היה קטן, צפוף ולא נוח. כמו כן ישב הטייס נמוך בתוך התא ועם חופה קטנה ובעלת מסגרות גדולות שנתנו מעט חופש תנועה לראשו של הטייס ועקב כך גרמו לראות מוגבלת, במיוחד לעבר הגזרה האחורית של המטוס. בסייבר לעומתו הטייס ישב גבוה בתוך התא, והחופה האחידה אפשרה ראות מצוינת לכל הצדדים כולל לאחור. בנוסף, סידור המכשירים בתא היה נוח ואינטואיטיבי.
בנוסף לכל אלה השתמשו טייסי חיל האוויר האמריקאי בחליפות ג'י שהקלו על הטייסים בהתמודדות בהשפעות כוח ג'י בתמרונים חדים, בעוד שהציוד של טייסי המיג לא כלל חליפה כזאת עד לאחר מלחמת קוריאה, ובשל כך היה לטייסים האמריקאים יתרון ברור בקרבות אוויר מתמשכים בהם התמרונים היו מתישים את הטייסים הקומוניסטים הרבה יותר מהר.
הכשרה
ההכשרה הבסיסית שהטייסים הרוסים קיבלו הייתה כ-150–180 שעות טיסה במגוון מטוסי אימון בהם גם מטוסי קרב סילוניים. עם זאת היחידות שנכחו בתחילת המלחמה בזירת קוריאה היו אותו סגל שהיה אחראי על ההדרכה של חיל האוויר הסיני, שהיו ברובם ותיקי מלחמת העולם השנייה עם ניסיון של עשרות גיחות מבצעיות לזכותם וכ-300 שעות טיסה במטוסי סילון בממוצע. הטייסים הסינים לעומתם קיבלו הכשרה בסיסית ביותר שכללה כ-80 שעות טיסה מהן רק כ-20 על מטוסי סילון. נתון זה מסביר את שיעור התאונות הגבוה במיוחד בין טייסים הסינים. לדוגמה, בחצי הראשון של שנת 1951 סבלו הטייסים הסינים מלא פחות מ-100 תאונות קטלניות.
פן נוסף בהתנהלות הכוחות הסובייטיים במהלך המלחמה היא אופן הסבבים של הדיוויזיות והרגימנטים האוויריים שהיו מתחלפים ככל הכוח בבת אחת. בעוד היחידות החדשות היו רעננות, הן לרוב כללו טייסים טריים שרק סיימו את ההסבה למטוסי סילון והטקטיקות שהם השתמשו בהם לא הושפעו כלל מהנסיון של היחידות הוותיקות יותר, אשר השפיע לרעה על תפקודם בחודשים לאחר החלפתם, מה שמסביר את העלייה הגדולה בשיעור ההפלות של כוחות האו"ם החל מאביב 1952.
לעומת יריביהם הסובייטים, קיבלו הטייסים האמריקאים הכשרה נרחבת שכללה כ-345 שעות טיסה, מתוכם כ-80 שעות טיסה רק על ה-F-86. בנוסף, לא נהגו כנפות הקרב האמריקאיות להתחלף, במקום זה הטייסים היו עושים סבבים לפי כמות משימות מבוצעות. אחת ההשפעות של שיטה זאת שטייסים טריים המגיעים הישר מתוכנית ההכשרה יכולים להתנסות בפעילות מבצעית בסביבה של טייסים מנוסים וללמוד במקביל מניסיונם של האחרונים.
טקטיקה
מטוסי המיג הוחזקו כנשק הגנתי שהיה אמור ליירט מפציצי אויב ולמנוע מהם את ביצוע המשימה על ידי הפלתם או הנסתם לפני הפצצה. שתי שיטות היירוט היו הזנקה והציד החופשי. הציד החופשי היה מעין סיור התקפי בו מטוסי המיג היו סורקים שטח אווירי בנתיב משוער של כוח התקיפה של האויב במטרה ליירט אותו, בעוד ההזנקה הייתה יירוט על ידי מטוסים שממריאים בפקודה של בקר אווירי ליירוט מטוסי אויב.
באוויר הפך הכוח המוזנק לכוח הקדמי שהיה טס בגובה רב והיה הראשון שהיה יוצר מגע עם מטוסי האויב בשביל להעסיק את מטוסי הליווי. על מרבית הכוח שהיה ממריא כ-4 עד 8 דקות מאוחר יותר והיה טס בגובה בינוני הוטלה המשימה של השמדת המפציצים הכוח התוקף. על כוח נוסף שהיה ממריא 10-15 דקות מאוחר יותר, הוטלה המשימה של הגנה על מטוסי היירוט הנסוגים ממטוסי קרב שעשויים לעקוב אחריהם.
השיטה השנייה הייתה ליווי מטוסי התקיפה שהתבצעה על ידי הגנה שכבתית, כאשר רביעיית מטוסים ראשונה טסה מתחת לגובה בו מתחילים להיווצר שובלי התעבות (בסביבות ה-11,000 מטר), על מנת להיות פחות בולטים לאויב שהיה טס מעל לגובה המרבי של הסייבר. המבנה השני היה טס בגובה 7,500 מטר ומעט מאחורי המבנה הראשון. המבנה האחרון טס בגובה 6,000 מטר ומעט מאחורי המבנה השני כאשר כוח התקיפה טס בגובה דומה למבנה השלישי או מעט מתחתיו ומאחוריו. בשיטה זאת כל מבנה היה נכנס בתורו לקרב ולרוב הופעת מטוסי אויב לא הייתה מפרקת את כל השכבות, מה שהבטיח במידת מה הישארות של חלק ממטוסי הקרב המלווים עם כוח התקיפה לאחר היתקלות עם הכוח המוביל של מטוסי היירוט של האויב.
הפלישה
בפרוץ המלחמה ב-25 ביוני 1950, במקביל לפלישה הקרקעית, תקף חיל האוויר הצפון קוריאני את שדות התעופה בקימפו ובסיאול. חיל האוויר הדרום קוריאני שכלל מספר מטוסי תובלה וקישור לא היה יכול להתמודד עם האויב ולכן ביקש סיוע מהאמריקאים. במקביל האמריקאים החלו במבצע חילוץ של האזרחים שלהם מקוריאה הדרומית.
בתחילת המערכה האווירית שהחלה רשמית ב-27 ביוני עם הטלת המשימה על חיל האוויר החמישי, הוא השיג עליונות אווירית בזירת הפעולה שלו כמעט באופן מיידי בשל איכות מטוסיו, הן הסילוניים והן הבוכנתיים, והן בשל ההכשרה העדיפה של צוותי האוויר. ההפלה הראשונה במערכה נרשמה באותו היום, כאשר מבנה מטוסי F-82 הותקף על ידי מבנה מטוסי יאק-9 שיצאו ממסך עננות, הקרב נגמר עם שבע הפלות לטובת האמריקאים. כמו כן כנף קרב 8 התארגנה ככנף מעורבת שטסה עם צוותי אוויר דרום קוריאנים משדה תעופה טאגו.
למחרת החלו מטוסי חיל האוויר האמריקאי במשימות תקיפה ואמנעה כדי לעזור לדרום קוריאנים בבלימת האויב. למחרת מטוסי B-26 תקפו גשרים בנהר האן שבו היה ריכוז גדול מאוד של כוחות צפון קוריאנים החוצים אותו. מטוסי F-82 תקפו לראשונה בעזרת מכלים מלאים בנפלם שהיה יעיל מאוד עקב דביקותו והטמפרטורה הגבוהה שבה הוא בער. מלאי מכלי הנפלם הזמינים אזל במהרה וחיל האוויר החמישי נאלץ לרכוש מכלים מהתעשייה היפנית שלא היו מתאימים לחלוטין לנשיאה של שני מרעומים. במקום זה אלתרו צוותי הקרקע תצורה של מכל שכללה מרעום אחורי בלבד ופתח קדמי דרכו הנפלם היה יכול לזלוג, בזמן ירי תותחים הנפלם הזולג היה ניצת ובזמן פגיעה בקרקע היה פועל כמרעום קדמי.
מיד עם קבלת אישור תקיפה של שדות תעופה בקוריאה הצפונית תקף להק הפצצה ה-3 את שדה התעופה היג'ו ליד פיונגיאנג. בשלב זה המשיכו כוחות קוריאה הצפונית בהתקדמות המהירה שלהם לאורך חצי האי וכבשו את הבירה הדרום קוריאנית.
ב-5 ביולי הקים חיל האוויר החמישי מרכז מבצעים מאוחדים (Joint Operations Center או בר"ת JOC) בטאג'און כדי לייעל את משימות הסיוע לכוחות הקרקע, כאשר באותו היום הכוחות הרגלים האמריקאיים יצרו מגע לראשונה עם האויב. למחרת התבצעה ההפצצה האסטרטגית הראשונה על ידי B-29 אשר תקפו בית זיקוק בווסאן (Wusan) ומפעל כימיקלים בהנגנאם (Hungnam).
בשלבי הלחימה הראשונים התקשו מטוסי התקיפה הסילוניים למלא את תפקידם בשל מהירותם הגבוהה וזמן השהייה המוגבל מאוד מעל אזור הלחימה, הם התקשו לזהות מטרות אויב בוודאות ולתקוף היכן שצריך. יחידת הבקרים הקדמיים מה-JOC החלו להשתמש בג'יפים ומכשירי קשר בשביל לכוון את מטוסי התקיפה. משימתם הופרעה על ידי מכשירי הקשר שהיו רגישים ולא מתאימים לתנאי השטח וכן מוגבלים בטווח הקליטה שחייב צוותים להישאר צמודים לחזית ועל ידי כך הפכו למטרה נוחה. לכן, החלו הבקרים להשתמש במטוסי קישור, אך אלה היו איטיים מדי ולא משוריינים ובמהרה אלה הוחלפו במטוסי T-6 טקסן שהיו גם מהירים ועמידים יותר לאש אויב, מה שעזר למטוסי התקיפה לנצל את הזמן והטווח המוגבל שלהם ביתר יעילות. ב-7 ביולי הצטרפה טייסת 77 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי רשמית למערכה והוכפפה למטה ה-FEAF ומאוחר יותר לחיל האוויר החמישי.
בשלב הזה נאלץ מפקד FEAF גנרל סטרטמאייר להתמודד עם המטה של דאגלאס מקארתור ובראשו גנרל אדוארד מ. אלמונד שניסו "לשעבד" את ה-FEAF תחתיו ולנהל את הלוחמה האווירית בעצמו מיפן ולהתמקד בעיקר במשימות טקטיות. לאחר מספר התנצחויות אישר מקארתור את העצמאות של חילות האוויר, אבל עדיין דרש לעיתים תקיפות טקטיות של מפציצי B-29 הכבדים ומגביהי הטוס בחזית. מטוסים אלה לא היו יעילים מכיוון שהם לא יכלו להרוות אזור מסוים בפצצות בדומה לארטילריה ולא היו מדויקים מספיק בשביל לתקוף ליד כוחות ידידותיים ולכן מאמציהם במשימות אלה היו לשווא. דוגמה לכך הייתה התקיפה ב-17 ביולי בקרבת אנדונג (Andong) בה נפגעו אזרחים ולא כוחות צבאיים. ב-22 ביולי טסו לראשונה במלחמה מסוקי ה-H-5 של חיל האוויר האמריקאי מבסיסם בטאגו (Taegu).
קרב מתחם פוסאן
בשבוע הראשון של אוגוסט הכוחות הצפון קוריאנים הצליחו להגיע עד לאזור פוסאן (Pusan) ולכתר את כלל כוחות האו"ם. מרבית הכוחות האוויריים של האו"ם, פרט למטוסי בקרה קדמיים ומטוסי F-51 של צבא קוריאה הדרומית נסוגו ליפן, מה שהקטין את העומס על שדות התעופה. בעוד מקארתור תכנן נחיתה נועזת של כוחות הנחתים בגזרה צפונית יותר, ה-FEAF היה עסוק בתקיפות טקטיות כעזרה לכוחות הנצורים.
בזמן זה חולשתו של ה-F-51 החלה לבלוט. המטוס היה איטי יחסית למטוסי הסילון, ולכן היה חשוף יותר לאש האויב והמנוע הטורי בעל קירור נוזלי היה רגיש לנזק גם מנשק קל ולכן האבדות שלהם החלו לעלות בהתמדה. הכוחות הצפון קוריאניים ניסו פעם אחר פעם לפרוץ את המתחם שנוצר בפוסאן ולמרות הצלחות של משימות התקיפה של חיל האוויר שהיו בולמות את ההסתערויות של האויב, מקארתור היה מודאג ודרש תקיפה נרחבת של מטוסי B-29 בוואגוואן (Waegwan), אזור שבו היו אמורים להימצא כ-40,000 חיילי אויב. בחישוב ראשוני מטוסי מפקדת המפציצים של ה-FEAF יכלו להרוות שטח של 5 קילומטר רבוע בפצצות, הם נדהמו לגלות שהשטח שהוקצה להם היה בגודל של 60 קילומטר רבוע. עם זאת 98 מטוסי B-29 (כמעט כל מצבת המפציצים הכבדים בזירה) תקפו את האזור ב-16 באוגוסט, עם 3,084 פצצות במשקל 500 ליברות (כ-250 ק"ג) ו-150 פצצות במשקל 1,000 ליברות (כ-450 ק"ג). בטיסות לאחר הפצצה מטוסי חיל האוויר לא הצליחו לזהות כוחות או נזק שנגרם באזור כלל, אך קציני הצבא טענו שתקיפה זאת גרמה לנזק פסיכולוגי לאויב.
עם זאת הכוחות הצפון קוריאנים הוכו קשות על ידי מטוסי התקיפה, דוגמה לכך הם שני מקרים בהם כוחות דרום קוריאניים מצאו 600 ו-700 גופות של חיילי האויב מיד אחרי תקיפות של מטוסי F-51 ו-F-80. בתחילת ספטמבר הצפון קוריאנים ארגנו את המתקפה האחרונה והנואשת שלהם לתוך מתחם פוסאן, שוב מקארתור הורה על תקיפות טקטיות על ידי המפציצים הכבדים ומטוסי כוח משימה TF-77 של הצי וטייסות הנחתים שרק הגיעו לזירה הצטרפו לקרב. הפעילות של הצי היוותה בעיה גדולה למרכז הבקרה שמסכי המכ"ם שלהם הוצפו בעשרות מטוסי הצי שנהגו לבוא ככוח משימה גדול בדממת אלחוט וללא תיאום עם חיל האוויר. טייסי הצי נתקלו גם בבעיות, כאשר הם הגיעו לזירת הקרב הם גילו שהם מתקשים ליצור קשר עם הבקרים הקדמיים הן בשל הבדלי הקשר והן כיוון שהתדרים שהבקרים השתמשו בהם היו לרוב רווים בדיבור. ואפילו כאשר הם הצליחו ליצור קשר ולקבל הוראות מהבקרים, ההכוונה שהם קיבלו התבססה על מפות שחילקו את השטח לאזורים ממוספרים, בעוד הם עצמם ניווטו בעזרת נקודות ציון עם קווי אורך ורוחב. כמו כן הם מצאו שהמפות שלהם היו לא מעודכנות ולא מתאימות למצב. חלק מטייסי הצי היו מחליטים להמשיך לטוס ולתקוף עצמאית מטרות שהם בעצמם זיהו, ואילו החלק השני פשוט היה מבטל את המשימה וחוזר לנושאת המטוסים. בשקלול אחוז ביטולי המשימה שנגרם מבעיות תקשורת עם יחידות הבקרה עמד על 15 אחוז ביולי וקרוב ל-30 אחוז באוגוסט.
ב-12 בספטמבר הכוחות הצפון קוריאנים המותשים החלו לסגת לאט מעמדותיהם במתחם פוסאן, אך הלחימה מולם הייתה עדיין עזה ועיקשת.
ב-15 בספטמבר קורפוס X שהוא כוח משותף בין הנחתים הצבא האמריקאי וכוחות דרום קוריאניים, נחת בנמל אינצ'ון שבסיאול. כוחות הנחתים גובו על ידי הטייסות הייעודיות שלהם והן שכנעו את גנרל אלמונד שפיקד על הקורפוס שחיל האוויר לא עושה דיו כדי לעזור לכוחות הקרקע. הנחתים לא השתמשו רבות בתותחי ארטילריה ונשענו אם כן על הטייסות שלהם לסיוע באש. המטוסים היו לרוב בכוננות באוויר ולכן יכלו לתקוף תוך זמן קצר מרגע קבלת המשימה, כמו כן היה נדמה שאין רגע בו מטוסי הנחתים לא היו זמינים לתקיפה. אנשי חיל האוויר היו צריכים להסביר שבעוד טייסות הנחתים התרכזו במשימות סיוע אווירי קרוב והגנו על קו חזית קטן יחסית של כ-56 קילומטרים, חיל האוויר ביצע הרבה יותר סוגי משימות ופעל בקו חזית של כ-240 קילומטרים ולכן לא היה יכול לספק את אותה רמת סיוע אווירי כמו טייסות הנחתים.
ב-16 בספטמבר החלה מתקפת נגד של כוחות האו"ם שהיו נצורים במתחם פוסאן. כוחות דיוויזיית הפרשים הראשונה (שריון) נתקלו בהתנגדות עזה ולכן שוב על המפציצים הכבדים ניתנה המשימה לתקיפה טקטית. למחרת 42 מטוסי B-29 הפציצו בקרבת מקום. הפעם במקום שטח גדול התקיפה התרכזה בשני מוקדים בגודל של 457 מטר על 4,572 מטר שהם שני קילומטר רבוע כל אחת ועליהן הוטלו כ-1,600 פצצות 226 קילוגרם. אף על פי שהפעם הפעולה הצליחה וכוחות הדיוויזיה יכלו להתקדם, המשאבים והמאמץ שהושקעו בהפצצות אלה היו ביחס הפוך לתשואה שקיבלו מהן ותקיפה על ידי מטוסי תקיפה הייתה יכולה להיות הרבה יותר זריזה ומידית. באותו היום מטוסי חיל האוויר תקפו כוחות צפון קוריאנים שלחמו בדיוויזיית רגלים ה-2 והטילו עליהם כ-260 פצצות נפלם שהרגו כ-1,500 מחיילי האויב. ב-18 בספטמבר מטוסי חיל האוויר ביצעו 286 גיחות סיוע קרוב, ו-361 ב-19 בחודש. תרומתם של בקרי האוויר הקדמיים הייתה מכריעה, דוגמה לכך היה תקיפת שיירה של כ-30 טנקי T-34 שהתקדמה לכיוון כוחות האו"ם, שזוהתה מבעוד מועד על ידי בקר קדמי והותקפה על ידי מטוסי F-51 ו-F-80 שפגעו בכמחצית מהם והניסו את השאר.
לאחר מספר ימי לחימה קשים הנסיגה של הכוחות הצפון קוריאניים הפכה פתאום למנוסה וכוחות היבשה של האו"ם שעטו צפונה וב-26 בספטמבר נפגשו עם קורפוס X כ-30 קילומטר דרומית לסיאול. חיל האוויר החמישי תרם תרומה משמעותית לניצחון בקרב מתחם פוסאן. באוגוסט מטוסי חיל האוויר טסו 7,397 גיחות סיוע קרוב, כ-238 גיחות בממוצע ביום. בספטמבר התבצעו 6,440 גיחות סיוע קרוב, כ-215 גיחות בממוצע ביום. עם נתונים כאלה מפקדי הכוחות במתחם שיבחו את המאמץ של כוחות האוויר.
מטוסי הצי עם מאמציהם המרשימים בסיוע אווירי בזמן הקרב היו מוגבלים למדי, זאת מכיוון שחודשי הקיץ החמים הקשו מאוד על מטוסי הקרב הסילוניים שהתקשו לייצר דחף מספיק כדי לשאת כמות חימוש ודלק מספקים. לעיתים מטוסי ה-F9F נאלצו לטוס חמושים בתותחיהם בלבד, ללא פצצות או רקטות. והיו משתתפים ביעפי קלע במטרות קרקע בלבד ולרוב נשאו מספר מוגבל של רקטות ולא הטילו פצצות למשך קרוב לשמונה חודשים.
הנחיתה באינצ'ון
מבצע הנחיתה באינצ'ון נהגה על ידי מקארתור ובוצע למרות התנגדות עזה בדרגים גבוהים הן בממשל והן בצבא האמריקאי. למען המבצע גויס כל להק המשימה TF 77 שעובה מתחילת המלחמה והיה לכוח נושאות המטוסים הגדול ביותר מאז מלחמת העולם השנייה. הכוח כלל את נושאות המטוסים פיליפין סי (USS Philippine Sea), ואלי פורג' (USS Valley Forge), באדואנג סטרייט (USS Badoeng Strait), סיסילי (USS Sicily) ואה"מ טריומף (HMS Triumph) הבריטית. כהכנה למבצע על כוח המשימה הוטל לתקוף מטרות הן באזור אינצ'ון והן באתרים משניים כדי ליצור בלבול לגבי מיקום הנחיתה המדויק. מתכנני המבצע אף הגדילו לעשות והפיצו שמועה שהנחיתה תתבצע דרום מערבית לקומאן (Kuman) והורו על תקיפות בקרבת מקום. המנדט שניתן לכוח המשימה היה לבצע 40 אחוז מהתקיפות באזור אינצ'ון ו-60 אחוז דרומית וצפונית לה.
המבצע החל בבוקר 15 בספטמבר וספינות הנחיתה, כולל הכוחות הנוחתים הסתמכו על כוחות האוויר של להק המשימה TF 77 לכיסוי וסיוע אווירי. בסוף היום קרוב ל-15,000 חיילים הצליחו לנחות ולפעול מחופי אינצ'ון. בשלושת השבועות בין 6 ל-21 בספטמבר נושאות המטוסים האמריקאיות ביצעו מספר מרשים של גיחות. מפיליפין סי יצאו 878 גיחות, 826 מוואלי פורג', 545 מבוקסר, 474 מבאדואנג סטרייט ו-366 מסיסילי.(ההשתתפות המוגבלת של חיל האוויר האמריקאי נבעה ממחויבות של האמריקאים להגן על יפן מתוקף הפירוז של יפן ואיסור של בניית כוח צבאי, מה שגרם להקצאת טייסות לטובת המשימה).
המירוץ לנהר יאלו
מסוף ספטמבר עד 1 בנובמבר 1950 הכוחות הצפון קוריאנים היו בנסיגה מתמדת, תקיפות של מטוסי קרב התמעטו בגלל מיעוט הקרבות. מטוסי הבקרה הקדמיים בנוסף על תפקידם באיתור והכוונת תקיפות אוויריות החלו לפזר כרוזים הקוראים לחיילים צפון קוריאנים להיכנע והבטחות למעבר חופשי לדרום בתנאי זה. למרות זה במספר מקרים דוגמת ההצנחה 30 קילומטר צפונית לפיונגיאנג בה השתתפו 111 מטוסי C-119 ו-C-47, והצנחנים גובו ב-75 מטוסי F-51, 62 מטוסי F-80 ו-5 מטוסי B-26 שהיו אחראיים על השמדת 50 כלי רכב, 4 טנקים, 23 כרכרות שוורים, תותח ארטילריה ומספר מצבורי תחמושת ודלק.
הנסיגה של כוחות האויב מקוריאה הדרומית אפשרה חזרה של טייסות קרב-הפצצה מאדמות יפן לחצי האי, מה שאפשר נשיאה של יותר תחמושת ופחות דלק. כמו כן לראשונה כנף סילונית הצליחה לפרוס בקוריאה הדרומית על מסלול טאגו. המסלול באורך 1.9 קילומטר הוכן בחיפזון ונבנה על שדות אורז ולכן במהרה השטח שלו השתבש וגרם לריבוי תאונות.
ב-10 באוקטובר לראשונה צוות מסוק H-5 של חיל האוויר ביצע עירוי דם לטייס מחולץ בעת טיסה, הצוות קיבל עיטורי כוכב הכסף על התנהלותם בחילוץ. ב-18 באוקטובר מטוסי ביון מדגם RB-29 זיהו למעלה מ-75 מטוסי קרב בשדה אנטונג (Antung) בצד הסיני של נהר יאלו, מה שרמז על ההתערבות של כוחות סינים במלחמה. ב-19 באוקטובר כוחות האו"ם נכנסו לראשונה לבירת קוריאה הצפונית, פיונגיאנג וחיל האוויר החמישי סיפק חיפוי אווירי משמעותי בקרב זה. למחרת 71 מטוסי תובלה השתתפו בהצנחה של כ-2,800 חיילים וכ-300 טון ציוד כ-50 קילומטר צפונית לבירה. מבצע הצנחה זה המשיך עד ה-23 בחודש. מפקדת התובלה של חיל האוויר בתקופה זאת שינעה כמות גדולה של ציוד וב-25 באוקטובר קבעה שיא של הובלת 1,767 טונות של ציוד ברחבי קוריאה. באותו היום המפציצים הכבדים הפסיקו את הטיסות באופן זמני עקב מיעוט מטרות בקוריאה הצפונית.
ההתערבות של הסינים
ב-26 באוקטובר ביום בו כוחות דרום קוריאניים הגיעו לנהר יאלו, הם הותקפו בידי חיילים סיניים. מטוסי הביון וכן מטוסי הבקרה הקדמיים לא הצליחו לזהות את הכוחות מבעוד מועד שנהגו להסתתר תחת מחסות מאולתרים במהלך היום. הכוחות האמריקאיים החלו לסגת תוך לחימה קשה מאוד עם האויב. מטוסי חיל האוויר החמישי תמכו בצורה מסיבית בכוחות הקרקע לאורך כל הנסיגה. ב-28 מטוסי B-26 החלו לטוס במשימות סיוע קרוב בלילה כסיוע לדיוויזיה ה-25. המטוסים הוכוונו על ידי עמדות מכ"ם קרקעיות ונורי זרחן ששיגרו החיילים. מקרה מיוחד היה הנסיגה של דיוויזיית הרגלים השנייה של צבא ארצות הברית ששימשה כמשמר מאסף של הארמייה השמינית. הדיוויזיה נתקלה בכוח סיני גדול שהציב מחסום באורך של כ-10 קילומטר, הלחימה הקשה ביותר הייתה באזור מעבר צר. מפקד הדיוויזיה דרש סיוע של חיל האוויר שבתורו טס מאור ראשון לאור אחרון ובאחת התקיפות הרגו כ-500 חיילי האויב.
בואו של המיג
עם הנסיגה המתמדת של כוחות קוריאה הצפונית אחרי קרב מתחם פוסאן והנחיתה באינצ'ון הסינים והסובייטים החלו להתכונן ללחימה מול האמריקאים. בעוד הסינים העבירו כ-180,000 חיילים מעבר לנהר יאלו והתכוננו למלחמה התקפית הסובייטים עשו את כל המאמצים כדי להישאר בצד המגן. יחידות החי"ר והשריון הסובייטיות שהגיעו לסין באותה תקופה הגיעו ללא ציוד לחימה ויועדו להדרכה בלבד, כמו כן מטוסי התקיפה וההפצצה היו תחת הוראות ברורות לא להתקרב לגבול קוריאה, רק דיוויזיות האוויר של מטוסי הקרב הורשו להילחם וגם אז ככוח מגן ליירוט מפציצים בלבד כחלק מההבטחה שלהם להגנה אווירית על סין.
ב-1 בנובמבר מטוסי F-80 תקפו בסינואיג'ו הם זיהו כ-15 מטוסי יאק על הקרקע. עוד מספר מטוסי יאק תקפו מטוס B-29 ו-T-6 ולא הצליחו להפיל אותם, כמו כן מטוסי מיג-15 נכנסו לקרב אוויר עם מטוסי F-51 שהצליחו להימלט ללא פגע. ובאותו היום מבנה מטוסי F-80 הותקפו על ידי מטוסי מיג שטענו שהפילו שניים, אם כי ברישומים האמריקאיים הפלת שני המטוסים יוחסה לאש נ"מ.
ב-8 בנובמבר התרחשה תקיפה גדולה של כ-70 מטוסי B-29 על העיר סינואיג'ו בצמוד לגשרים שעל נהר יאלו, כחלק ממאמץ לנתק את הכוחות הסינים הגדולים בקוריאה הצפונית מקווי האספקה שלהם במנצ'וריה, התקיפה התבצעה במקביל לתקיפה על מתקני נ"מ בסמוך לגשר עצמו על ידי מטוסי F-51 ו-F-80. ומאוחר יותר הגשר הותקף ישירות על ידי 9 מטוסי B-29. מטוסי מיג ניסו ליירט את מטוסי התקיפה אך נכנסו לקרב אוויר עם מטוסי הליווי של המפציצים הכבדים. ההפלה הראשונה של מטוס סילון בקרב אוויר יוחס לקרב זה על ידי האמריקאים, אך ברישומים הסובייטים וכן לפי עדות הטייס שהופל לכאורה הוא הצליח לצלול ולהסתתר בערפילי הבוקר בקוריאה הצפונית ולהימלט לבסיסו בשלום, בעוד מכלי הדלק שהוא השליך מוקדם יותר יצרו שובל של אדי דלק וכן פיזרו אבק בפגיעה בקרקע, מה שיצר את הרושם שהמטוס נפגע והתרסק. הסובייטים טענו בתורם שההפלה הראשונה של מטוסי סילון הייתה -1 בנובמבר, שלא הופיעה כלל ברישומים האמריקאיים. בהסתמך על רישומים משני הצדדים ההפלה הראשונה של מטוס סילון הייתה ככל הנראה הפלה של מטוס מיג 15 ב-9 בנובמבר על ידי מטוס F9F של הצי.