cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
M60 פטון
M60 בעולם
15,000 טנקי ה-M60 שנבנו, כמו ה-M48 שקדמו להם, שירתו בצבאות מערביים ואחרים, ביניהם צבאות גרמניה, אוסטריה, טורקיה, ירדן, מצרים, תאילנד, ואיראן. בכל הצבאות הם עברו שדרוגים רבים, כולל שדרוג של המנוע, והוספה או שדרוג של לוחות מיגון ריאקטיבי, אמצעי ראיית לילה, מערכות בקרת אש, אמצעי מיסוך ועוד. כמות טנקי ה-M60 שמשרתים בעולם, במיוחד במדינות כמו ברזיל, מצרים וטורקיה, הביאו לכך שחברות רבות מציעות חבילות שדרוג ל-M60, חלקן קטנות וחלקן מקיפות. בין חבילות ההשבחה המקיפות המוצעות לטנק קיימות חבילות השבחה ישראליות בשם "סברה" ו"סברה II", שכוללות החלפת מנוע, שדרוג מערכות בקרת אש, שינויים בצריח, החלפת תותח ה-105 מילימטר בתותח 120 מילימטר, ועוד. חבילת הסברה יושמה בחלקה על צי ה-M60 הטורקי, וכמאתים טנקים טורקיים שודרגו על ידי התעשייה הצבאית.
קישורים חיצוניים
תמונות הטנק:
ארנסט תלמאן (אי)
האי ארנסט תלמאן (בספרדית: Cayo Ernest Thaelmann, בגרמנית: Ernst-Thälmann-Insel) הוא אי במפרץ קסונס השייך לקובה. ב-1972 העניקה קובה במתנה את האי לגרמניה המזרחית, אולם לאחר איחוד גרמניה מחדש, נותר מעמדו של האי לא-מוגדר. ב-2001 ויתרה ממשלת גרמניה באופן רשמי על כל זכויותיה על האי.
גאוגרפיה
גודלו של האי הוא 7 קמ"ר והוא עשיר בצמחייה ובבעלי חיים מסוגים שונים, אולם אינו מיושב בבני אדם.
היסטוריה
ב-19 ביוני 1972 ביקר פידל קסטרו בברלין המזרחית ונפגש עם אריך הונקר. במהלך הפגישה, הוציא קסטרו מפה, והצהיר שהוא מעניק לגרמניה המזרחית במתנה את האי בלנקו דל סור (Cayo Blanco del Sur), כמחווה לידידות בין שתי המדינות. לרגל כך, הוכרז על שינוי שמו של האי ל"ארנסט תלמאן" על שמו של הפוליטיקאי ארנסט תלמאן אשר נחשב לגיבור עממי בגרמניה המזרחית.
שלטונות גרמניה המזרחית נהנו מאוד מהמתנה, ומאותה עת הופיע האי במפות כקולוניה מזרח-גרמנית לכל דבר. שלטונות גרמניה המזרחית יזמו גם בניית פסל בדמותו של תלמאן באי. הלוט מעל הפסל הוסר כבר ב-18 באוגוסט של אותה שנה, בטקס שנערך בהשתתפות כמה נציגים מזרח גרמניים וכמאה נציגים קובניים. ב-1975 הפיקה הטלוויזיה המזרח-גרמנית סרט תיעודי על האי, ולצורך כך שלחה אליו את שני זמרי הפופ המצליחים פרנק שובל ואורורה לקאסה. השניים שרו באי את השיר "Insel im Golf von Cazones" שנכתב והולחן במיוחד לשם כך. ב-1980 ביקר הונקר באי במסגרת ביקור גומלין שערך בקובה.
האירוע גרם למשבר דיפלומטי ביחסי גרמניה-קובה, ומשרד החוץ הקובני פרסם הודעה על פיה הענקת האי לגרמניה המזרחית הייתה "מחווה ולא מתנה". ממשלת גרמניה מיהרה גם היא לפרסם הודעה רשמית על פיה היא אינה תובעת בעלות על האי.
המדינה לכאורה רפובליקת מולוסיה, "הכריזה מלחמה" בשנת 2000 על האי תלמאן, בטענה כי העובדה שהוא אינו נזכר באף אחד מהמסמכים הרשמיים של איחוד גרמניה גורמת לכך שהוא למעשה השריד האחרון של גרמניה המזרחית.
אמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה
אמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה (בגרמנית: Amalie Auguste Prinzessin von Bayern; 13 בנובמבר 1801 - 8 בנובמבר 1877), הייתה נסיכה בווארית ואשתו של יוהאן, מלך סקסוניה.
ביוגרפיה
אמליה אוגוסטה נולדה ב-13 בנובמבר 1801 במינכן, למקסימיליאן הראשון, מלך בוואריה ואשתו קרולינה מבאדן, בתם של קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ואמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט. היא הייתה תאומה זהה של המלכה אליזבת מפרוסיה (אשתו של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה) ואחותה של סופי, נסיכת בוואריה, אמם של הקיסרים פרנץ יוזף הראשון מאוסטריה ומקסימיליאן הראשון ממקסיקו.
ב-21 בנובמבר 1822 התחתנה אמליה אוגוסטה עם יוהאן, נסיך סקסוניה, ממנו היו לה 9 ילדים. בשנת 1851 מונתה אמליה אוגוסטה ליו"ר "אגודת נשי דרזדן", ארגון שהוקם על ידי אחותה מריה אנה, מלכת סקסוניה, אשתו של פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה. בשנת 1854 מת גיסה פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה, ובעלה עלה לשלטון במקומו כיוהאן, מלך סקסוניה. בשנת 1873 מת בעלה יוהאן, ובנה אלברט, מלך סקסוניה עלה לשלטון במקומו, וב-8 בנובמבר 1877 מתה אמליה אוגוסטה בביתה בדרזדן.
משפחתה
ב-21 בנובמבר 1822 התחתנה אמליה אוגוסטה עם יוהאן, מלך סקסוניה, ממנו היו לה 9 ילדים:
מרינוס משכם
מרינוס (ביוונית: Μαρῖνος ὁ Νεαπολίτης; נולד בסביבות 440 או 450 לספירה) היה פילוסוף נאופלאטוני יליד פלאביה ניאפוליס (שכם) בארץ ישראל בתקופה הביזנטית. הוא היה תלמידו של פרוקלוס באתונה.
חייו
מרינוס נולד בשכם והיה כנראה שומרוני, או אולי יהודי. בשלב מוקדם הומר לדת היוונית הישנה, מעידים מקורות בני הזמן; שמואל קרויס מניח שזהו רק הד לעובדה שהשתייך לזרם הפילוסופי האתונאי. לדברי פוטיוס, מרינוס ויתר על דתו השומרונית "משום שהיא סטתה מדתו של אברהם והכניסה בה חידושים, והוא התאהב בפגניות. אף על פי כן, באמצעות עבודה קשה, הוא עלה בפרסומו על תהילתם של רבים מוכשרים ומבוגרים ממנו". מדבריו של דמאסקיוס אנו למדים שהוא היה חלש בגופו.
חיבוריו
חיבורו העיקרי של מרינוס הוא הביוגרפיה "חיי פרוקלוס", המקור העיקרי למידע על חייו של פרוקלוס. מועד פרסום הביוגרפיה קבוע באמצעות ראיות פנימיות לשנת מותו של פרוקלוס, שכן הוא מזכיר ליקוי חמה שיקרה כאשר תסתיים השנה הראשונה שלאחר אותו אירוע. החיבור פורסם לראשונה יחד עם חיבוריו של מרקוס אורליוס בשנת 1559; הוא פורסם מחדש בנפרד על ידי יוהאן אלברט פבריציוס בהמבורג בשנת 1700, ונערך מחדש בשנת 1814 על ידי ז'אן פרנסואה בואסונאד דה פונטארבי  עם תיקונים והערות.
מרינוס גם חיבר פרשנות (או מבוא) לחיבור "נתונים" של אוקלידס, ופרשנות ל"פרשנות קטנה" של תאון מאלכסנדריה. ישנו גם טקסט אסטרונומי ששרד, הדן בשביל החלב.
חיבוריו האבודים כללו פירושים על אריסטו ועל "פילבוס"  של אפלטון. בסודא נאמר שהוא השמיד את האחרון מכיוון שאיסידורוס מאלכסנדריה, יורשו בראשות האקדמיה, הביע את הסתייגותו ממנו.
פוטיוס מביע בביבליותקה שלו את דעתו על הגותו של מרינוס: "ברור שמרינוס, אם לשפוט על פי מה שאמר ומה שכתב, שלא הסתכם בהרבה, לא היה יוצר מעמיק של הרעיונות הפוריים המצמיחים דעות נבונות על טבעם של דברים".
פרנו
פרנו (באסטונית: Pärnu, בגרמנית: Pernau, ברוסית: Пярну) היא העיר החמישית בגודלה באסטוניה והיא עיר נמל. העיר שוכנת במרחק 129 ק"מ דרומית לטאלין, משמשת בירת מחוז פרנו ודרכה עובר הכביש טאלין-ריגה. אוכלוסיית העיר מונה כ-43,5 אלף תושבים (2008). פרנו משמשת מאז שנת 1996 כ"בירת הקיץ" של אסטוניה.
בזכות האקלים המתון והמיקום הגאוגרפי של העיר, היא מוכרת כעיר קיט ונופש באזור הבלטי ובסקנדינביה.
ימי הביניים
כיום מניחים שהיישוב הראשון בשטח אסטוניה של היום הוקם בסביבות 9000 לפני הספירה בשפך הנהר פרנו. בימי הביניים התקיימו שני יישובים בשפך הנהר. מקובל להחשיב את שנת 1251 כשנת ייסודה של העיר, בשנה זו הוקם קרוב לוודאי היישוב ואנה-פרנו (Vana-Pärnu, בלטינית: פרונה Perona), כלומר פרנו הישנה, בידי הבישוף של אזל-ויק על חוף הנהר סאוגה. היישוב סבל מתחרות קשה מצד היישוב הסמוך של המסדר הליבוני וניזוק קשות בהתקפת שודדי ים ב-1473.
היישוב השני, הסמוך, נקרא אוס-פרנו (Uus-Pärnu, בלטינית: אמבקה Embeke), כלומר פרנו החדשה, והוקם ב-1265 בקרבת מבצר של המסדר הליבוני, שהיה חלק מן המסדר הטבטוני. יישוב זה נקרא מאוחר יותר פרנאו (Pernau), שהוא העיר הנוכחית. פרנו הייתה חברה בברית ערי הָנזֶה, ברית שבה היו חברות ערים בצפון אירופה ובאגן הים הבלטי, שהוקמה מטעמים מסחריים בעיקר. העיר שימשה כנמל חשוב בליבוניה, בשל העובדה שמי הים במפרץ אינם קופאים בחורף.
ב-1533 נהרסה "פרנו החדשה" כתוצאה מהצתה מכוונת. הכומר של "פרנו הישנה" הואשם במעשה. במהלך מלחמת אזרחים שפרצה נשרפה גם פרנו הישנה. המסדר הטבטוני מסר את פרנו החדשה לידי האיחוד הפולני-ליטאי ב-1560.
במהלך מלחמת ליבוניה (1558—1583) פלשו הרוסים לליבוניה, ב-1562 כבשו השוודים את העיר, ב-1575 נכבשה העיר שוב בידי הרוסים ובהסכם שביתת הנשק של יאם זפולסקי (Jam Zapolski) שסיים את המלחמה, חזרה העיר לידי איחוד הפולני-ליטאי. ב-1599 נהרסה העיר פרנו הישנה, והוצא צו איסור על בנייתה מחדש.
ב-1617 נכבשה העיר על ידי השוודים והחלה בתקופת שקט וצמיחה. ב-1696 הורחב שטח השיפוט שלה פי 2.5 והסתיימה הקמתם של ביצורים. במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, הועברה אוניברסיטת טרטו לפרנו ופעלה בעיר בשנים 1699–1710. בשנת 1710, נכבשה העיר על ידי האימפריה הרוסית. האוניברסיטה נסגרה ובעיר פרצה מגפת דבר. הסכם ניסטאד, שנחתם ב-1721 בין הרוסים לשוודים וחתם את המלחמה, העביר את העיר לשלטון רוסי.
תחת האימפריה הרוסית
בזמן השלטון הרוסי נקראה העיר ברוסית פרנוב (Пернов). כמו ביתר ערי אסטוניה ולטביה, בני האצולה בפרנו היו ברובם גרמנים בלטיים (גרמנים אתניים שהתיישבו באסטוניה ובלטביה וצאצאיהם), אשר דיברו גרמנית. הגרמנים הבלטיים שלטו במנהל המקומי, בתרבות, בדת ובחינוך עד לשלהי המאה ה-19.
אסטוניה העצמאית (הרפובליקה הראשונה) 1918-1940
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נוסדו בעיר תעשיות המתכת והטקסטיל. באותן שנים, וגם בשנות ה-30, נבנו בפרנו בתי מלון ובתי הבראה רבים, ונפתחו בתי קפה ובתי קזינו. בשנת 1926 קיבלה העיר הכרה רשמית כעיר הקיט הראשונה באסטוניה והחלה בניית מרחצאות הבוץ. ב-1937 נפשו בעיר כ-7,000 איש, מהם כ-4,000 היו תיירים מחוץ לארץ. בשנה זו נחנך קו ספנות לסטוקהולם. בשנת 1939 חגגה העיר 100 שנה להפיכתה לעיר-נופש ונחנך גשר הרכבת הארוך באסטוניה, במרכז העיר.
מלחמת העולם השנייה
ב-22 ביוני פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות וב-8 ביולי 1941 נכנסו לעיר יחידות הצבא הגרמני. הצבא האדום הפציץ והרס את העיר העתיקה והעיר שוחררה מהכיבוש הנאצי ב-23 בספטמבר 1944. בכך החלה תקופת הכיבוש הסובייטי.
ברית המועצות 1944-1991
לאחר מלחמת העולם השנייה נבנו בעיר מפעלי טקסטיל ובתי הבראה חדשים, ותעשיות העץ והמזון המשיכו להתפתח. בשנות ה-50 החלה ההגירה ההמונית של רוסים למדינה, חלקם התיישבו בפרנו. בשנת 1952 הוקם מחוז פרנו והחל תכנון מרכז העיר החדש. בשנת 1958 הפך מפעל שימורי הדגים בעיר לגדול מסוגו בארצות הבלטיות. בשנת 1976 מנתה אוכלוסיית העיר כ-50 אלף תושבים: כ-80% מתוכם היו אסטונים וכ-20% רוסים. בשנות ה-70 וה-80 ביקרו בעיר כ-70 אלף תיירים בעונה, רובם ככולם מרוסיה ומרפובליקות אחרות של ברית המועצות. בשנת 1986, בעקבות הגלאסנוסט, התקיימו לראשונה פסטיבלים בינלאומיים בעיר, ובשנת 1990 נפתח נמל פרנו שוב לכלי שיט זרים.
אסטוניה העצמאית מ-1991
באפריל 1988 החלו מהלכי העצמאות המחודשת, שהסתיימו בהכרזת הפרלמנט האסטוני על חידוש העצמאות ב-20 באוגוסט 1991. בעיר התחוללו שינויים רבים, בהם החזרת השמות המקוריים לכל הרחובות, שנשאו שמותיהם של מנהיגים קומוניסטיים או היו קשורים לתקופה הסובייטית; כל המבנים בעיר, שהולאמו בעידן הסובייטי, הוחזרו לבעליהם החוקיים או ליורשיהם; בתהליך ההפרטה נמכרו כל בתי המלון, בתי ההבראה והמפעלים בעיר לחברות פרטיות מקומיות או זרות. שוב הותרה יזמות פרטית, ועקב זאת משקיעים ויזמים רבים פתחו בעיר את עסקיהם.
ב-1994 הסתיימו העבודות במרינה, וב-1996 קיבלה פרנו את התואר בירת הקיץ של אסטוניה. באותה השנה נפתחה בעיר השלוחה של אוניברסיטת טרטו, שמוכרת גם בשם מכללת פרנו. ב-2001 חגגה העיר 750 שנה להיווסדה, וב-2006 נחנכה הטיילת החדשה בחוף הים.
הקהילה היהודית
מאחר שאסטוניה לא נכללה בתחום המושב, חיו בפרנו, לפי מסמכים היסטוריים מסוף המאה ה-16, רק יהודים בודדים. רק הסוחרים מהדרגים הבכירים והחיילים המשוחררים, שתרמו לצבא 25 שנה בעל-כורחם, הורשו להתיישב באזורים הפנימיים של רוסיה וגם באסטוניה. ההגירה הגדולה לעיר החלה רק עם שיחרורם של חיילי ניקולאי הראשונים מהצבא הרוסי.
ב-24 בפברואר 1918 הכריזה אסטוניה על עצמאותה והחלה מלחמת השיחרור (1918 - 1920), שכללה שתי חזיתות (נגד הצבא הגרמני ונגד הגדודים של הקומוניסטים האסטונים, שהקימו בעיר נרבה מעין רפובליקה של הפועלים האסטונים). לצידם של האסטונים נלחמו על עצמאות מדינתם החדשה גם רבים מיהודי פרנו. ב-10 בדצמבר 1918 השתתפו שלושת נציגי הקהילה היהודית של העיר באספה הראשונה של יהודי אסטוניה, שנערכה בטרטו.
ב-1926 חוקק הפרלמנט האסטוני את "חוק האוטונומיה התרבותית", לפיו זכו כל המיעוטים במדינה באפשרות להקים בתי ספר ולקיים חיי תרבות וקהילה באופן עצמאי במימון המדינה. הקהילה היהודית של פרנו נהנתה מהחוק החדש ומוסדות יהודים רבים פעלו בעיר עד לסיפוחה של המדינה על ידי ברית המועצות בקיץ 1940. לפי נתוני מפקד האוכלוסין, שנערך באסטוניה בשנת 1936, גרו בפרנו 248 יהודים.
הגזירות והגירוש לסיביר שהשלטון הסובייטי הטיל על היהודים הציל אותם מהרוע הבלתי-הפיך, שהכובשים הנאצים הביאו עימם. רוב יהודי פרנו הספיקו להימלט לאזורים הפנימיים של ברית המועצות, אך היו כאלה שלא יכלו לעזוב או שפחדו לנסוע לרוסיה ותלו תקוות בתרבותם של הגרמנים, ולא האמינו לסיפורים על השמדת היהודים.
כל הגברים היהודים שנשארו בעיר, 44 במספר, נעצרו על ידי הנאצים, הועברו לבית הסוהר של טאלין ושם נורו למוות. את הנשים עם הילדים הביאו לבית הכנסת, שם הפרידו ביניהם, את הנשים הביאו ליער וירו בהן למוות. את 35 הילדים היהודים, שנשארו ללא אמהותיהם בבניין בית הכנסת, המיתו באוכל מורעל. עד סוף דצמבר 1941 לא נותרו עוד יהודים באסטוניה, למעט המעטים שהסתתרו מהנאצים. 137 מיהודי פרנו נספו בשואה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה חזרו לעיר רוב היהודים שנמלטו לרוסיה בשנת 1941. בית הכנסת לא נהרס בהפצצות, אך היהודים לא הורשו להתפלל בו. ליהודים המקומיים הצטרפו מהגרים יהודים רבים מרפובליקות אחרות של ברית המועצות, חלקם קציני צבא ובני משפחותיהם.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 בילו בפרנו יהודים רבים ממוסקבה ומלנינגרד את חופשותיהם; מניחים שבאותן שנים כ-500 משפחות יהודיות בילו את חופשותיהן בעיר. פרנו משכה אותם, שכן לעומת האווירה האנטישמית והמשטר המדכא ששררו אז בשאר האזורים של ברית המועצות, הייתה באסטוניה אווירה של פתיחות וחופש יחסי באותן שנים. הרפובליקה הבלטית הצטיירה בעיני אזרחי ברית המועצות כמעין חו"ל נגיש ופתוח, ללא כל צורך בהנפקת דרכון והוצאת אישור יציאה ואשרת כניסה. העיר הציעה מבחר גדול יותר של מוצרים בחנויות, מסעדות ובארים רבים, וברחובות הסתובבו תיירים מפינלנד. פרנו משכה אליה גם אנשי רוח רבים, יהודים ולא יהודים כאחד - שחקני תיאטרון, סופרים ומוזיקאים. באותן שנים היו נפוצות בקרב היהודים בדיחות רבות על פרנו, מתוכן שתי דוגמאות: "השפה הרשמית של פרנו בקיץ היא יידיש"; "ערפאת הציג לישראל אולטימטום: אם צה"ל לא ייסוג מהשטחים אותם כבש במלחמת ששת הימים, אש"ף יזרוק פצצה על פרנו".
גאוגרפיה
פרנו שוכנת לחופו הצפון-מזרחי של מפרץ פרנו, שהוא חלק ממפרץ ריגה, ממוקמת במרחק 129 ק"מ מדרום לבירה טאלין וכ-190 ק"מ צפונית לבירת לטביה ריגה. העיר נמצאת על-יד שפך הנהר פרנו, ולה רצועת חוף באורך כ-3 קילומטרים. החוף חולי ורדוד מאוד, לכן נוטים מי הים להתחמם בנקל. החוף נחשב אידיאלי לרחצה של משפחות עם ילדים. המפרץ גורם למיתון הטמפרטורות בעיר באופן כללי.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2008 גרו בפרנו 43,488 תושבים, בהתפלגות האתנית הבאה:
כלכלה, תחבורה ותשתיות
דרך העיר עובר כביש טאלין-ריגה, המוכר יותר באזור תחת השם "ויה באלטיקה". כביש זה מחבר בין ורשה להלסינקי ועובר דרך פולין, ליטא, לטביה, אסטוניה ופינלנד.
אתרי תיירות
פרנו, כעיר קיט, מציעה בתי-הבראה ובתי מלון רבים, בהם מתארחים אסטונים רבים ותיירים בעיקר מפינלנד, שוודיה וגרמניה.
הפריצה ההמונית לחשבונות iCloud של ידוענים (2014)
בין החודשים אוגוסט עד אוקטובר 2014 הודלפו בארבעה מקרים שונים מאות תצלומי עירום פרטיים של מעל ל-100 ידוענים אשר נגנבו במקור על ידי האקרים שפרצו לחשבונות ה-iCloud של הידוענים וגנבו משירות האחסון את תמונותיהם הפרטיות. חברת אפל אישרה כי ההאקרים שאחראים לגנבת התמונות הצליחו לגנוב את הקבצים באמצעות מתקפת דיוג (פישינג) ממוקדת. חלק מהידוענים אישרו בתקשורת כי התצלומים שנגנבו והופצו אותנטיים בעוד שחלק אחר מהידוענים ציינו כי מדובר בזיופים.
גנבת התמונות
התמונות נגנבו לאחר שהאקרים השיגו גישה לחשבונות ה-iCloud של הידוענים אשר מגבה באופן אוטומטי תמונות בהתקני iOS כגון מכשירי iPhone. חברת אפל, אשר מפעילה את שירות האחסון iCloud, בדקה היטב בהמשך את מקרי הפריצה לאותם החשבונות ודיווחה כי הגישה לחשבונות ה-iCloud של הידוענים הושגו באמצעות מתקפת דיוג (פישינג) ממוקדת, ולא נבעה מכשלים במנגנוני האבטחה של שירות ה-iCloud.
ההדלפות
ב-31 באוגוסט 2014 בוצעה ההדלפה הראשונה אשר כללה תצלומי עירום פרטיים של מעל ל-100 ידוענים. הקורבנות של ההדלפה הראשונה כללו בין היתר את השחקניות ג'ניפר לורנס, מרי אליזבת' וינסטד, קירסטן דנסט, ויקטוריה ג'סטיס, קיילי קווקו, הזמרות ריהאנה ואריאנה גרנדה, הכדורגלנית ג'יל סקוט, הדוגמנית קייט אפטון, ושחקן הבייסבול ג'סטין ורלנדר. חלק מהידוענים אישרו בתקשורת כי התצלומים שנגנבו והופצו אותנטיים. המשתמש האחראי להדלפה הראשונה, אשר תיאר את עצמו בתור "אספן" ולא "האקר", הפיץ בתחילה את התמונות שהודלפו במערכות הפורומים מבוססות התמונות 4chan ו-Anon-IB, והציע למכירה תמונות נוספות בתמורה למטבעות ביטקוין. בהמשך הופצו התמונות על ידי משתמשים רבים נוספים באופן נרחב באתרי אינטרנט שונים, ובמיוחד בפורומים של Imgur, Reddit ו-Tumblr וברשתות החברתיות.
ב-20 בספטמבר 2014 בוצעה ההדלפה השנייה של תצלומים שנגנבו במסגרת הפריצה ההמונית לחשבונות iCloud של ידוענים. הקורבנות של הדלפה זו כללו בין היתר את הכדורגלנית הופ סולו, השחקניות היידן פנטייר, ונסה הדג'נס, אוברי פלאזה, מרי קייט אולסן, גבריאל יוניון, וקייט בוסוורת', הזמרת אבריל לאבין, כוכבת הריאליטי קים קרדשיאן, והדוגמנית אמילי רטאייקאוסקי.
תגובות
בריאיון לוול סטריט ג'ורנל, מנכ"ל אפל טים קוק ציין בתגובה להדלפות כי חברת אפל מתכננת לנקוט בצעדים נוספים על מנת להגן על הפרטיות של משתמשי ה-iCloud.
ב-1 באוקטובר 2014 נשלח לחברת גוגל מכתב מטעם פרקליטי 12 מקורבנות ההדלפה ובו איום לתבוע את החברה בכ-100 מיליון דולרים משום שגוגל סירבה להסיר את התמונות שהודלפו מתוצאות החיפוש והאתרים הנמצאים בשליטתה (יוטיוב ובלוגר).
תלמוד ישראלי
תלמוד ישראלי, הדף היומי לילדים, הוא ארגון חינוכי שהוקם בשנת תשס"ו על ידי מאיר וצילית יעקבסון, במטרה לעודד את לימוד התלמוד לילדים בבתי הספר, במוקדים קהילתיים ובבית.
היסטוריה
בשנת 2012 התמנה הסופר ואיש החינוך אבי רט לעורך הראשי של המיזם. בשנת 2014 מונה כיו"ר חבר הנאמנים רו"ח חיים פרייליכמן.
במרכז פעילות הארגון נמצאת מהדורה של התלמוד הבבלי לילדים, בעריכת מאיר יעקבסון ואבי רט, בשבעה כרכים, בהם קטעים נבחרים מתורגמים מארמית לעברית, מנוקדים, מפוסקים ומחולקים לפסקאות, לצד ביוגרפיות קצרות של חכמי התלמוד, סיפורי התלמוד, תמונות, סרגל היסטורי ועוד.
בנוסף לתלמוד מפיץ הארגון ערכת העשרה שבועית ללימוד, והיא ניתנת להורדה בדף הפייסבוק שלו. הערכה כוללת מושגים וערכים יהודיים, ישראליים וציוניים, המשלימים את הלמידה בתלמוד הישראלי.
בחג השבועות ה'תשע"ד (2014), נערך מבצע לימוד ארצי של "תלמוד ישראלי" ובמסגרת תיקון ליל שבועות למדו הורים וילדים בכל רחבי הארץ, מתוך ערכת לימוד מיוחדת שהוכנה לחג.
משנת 2015 שותף המינהל לחינוך דתי במשרד החינוך למפעל והוא פועל ב-200 בתי ספר ברחבי הארץ.
לקראת סיום מחזור הלימוד של הדף היומי, בשנת 2019 ערך "תלמוד ישראלי" חידון להורים וילדים מכל רחבי הארץ ומיהדות התפוצות בתיאטרון ירושלים במתכונת חידון התנ"ך העולמי על סוגיות "תלמוד ישראלי". בארגון החידון היו שותפים מדיסון פארמה, עיריית ירושלים, המינהל לחינוך דתי במשרד החינוך והמזרחי העולמי. מבין 15 העולים לגמר זכה בתואר חתן התלמוד הישראלי, נעם ניסים שריקי מבית אל, בתואר חתן התפוצות זכה איתן רוזנשטוק, מניו יורק.
יחד עם ערוץ מאיר לילדים יצרו את תוכנית הטלוויזיה "תלמוד ישראלי עם אסי וטוביה" שממחישה מקרים מהתלמוד בצורה עכשווית, בסוף כל תוכנית טוביה רוזנפלד שואל שאלה ומפנה את הילדים לעיון ב"תלמוד ישראלי".
הפסקת חשמל
הפסקת חשמל או העלטה או החשכה (מאנגלית: Blackout) היא אובדן קצר או ממושך של יכולת לספק חשמל לאזור מסוים. הגורמים העיקריים להפסקות חשמל בבתים פרטיים, הם פעולת מבטח או ממסר פחת עקב תקלה. הפסקות חשמל נרחבות יותר נגרמות בשל עבודות תחזוקה (הפסקות יזומות), קצרים או פגיעה בקווי מסירת חשמל, תקלות בשנאים או בחלקים אחרים של המערכת. במקרים נדירים, תקלות שכאלה יכולות להשאיר יישובים ואף מדינה שלמה ללא חשמל. במקרים נדירים וקיצוניים יותר, הפסקת החשמל עלולה להיגרם גם עקב בעיות בפעילותה של תחנת כוח שלמה.
להפסקות חשמל השפעה שלילית משמעותית בעיקר במקומות שבהם בטיחות הציבור נמצאת בסכנה. כתוצאה מכך, מוסדות כגון בתי חולים ומפעלים המחזיקים ציוד שאסור להפסיק את פעולתו באמצע (כמו מכונות הנשמה) דואגים להתקין מקורות גיבוי, כגון גנרטור או מכשיר אל-פסק, אשר מתחילים לפעול אוטומטית כאשר זרם החשמל החיצוני פוסק. מערכות קריטיות אחרות, כגון טלקומוניקציה, נדרשות לכוח חירום נוסף.
סוגים של הפסקת חשמל
הפסקות חשמל מתאפיינות בתופעות שונות, הנוגעות למשך והשפעתה של הפסקת החשמל: נפילת מתח היא אובדן רגעי של כוח שבדרך כלל נגרם על ידי פגם זמני של קו מתח גבוה. העברת חשמל מתחדשת באופן אוטומטי אם סיבת התקלה נעלמה באמצעות מערכות "חיבור חוזר אוטומטי". במידה וסיבת התקלה לא נעלמה, מתרחשת תופעה הנקראת "חיבור חוזר לא מוצלח" ונדרשת בדיקה לסיבת התקלה על ידי אנשי התחזוקה. נפילת מתח רגעית או ירידת מתח רציפה יכולים לגרום לירידה בעוצמת האור של נורות חשמל, לבעיות בתפקוד של ציוד, תקלות בציוד או אפילו פעולה שגויה במערכות (כגון מחשב). הפסקת חשמל (העלטה או החשכה, מאנגלית "Blackout") מתייחסת לאובדן מוחלט של אספקת חשמל לאזור, והיא הצורה החמורה ביותר של הפסקת חשמל. הפסקות חשמל עשויות להימשך בין מספר דקות עד מספר שעות בהתאם לאופי של הפסקת החשמל, והתצורה של רשת החשמל.
הגנה על מערכת החשמל
בכל רשתות החשמל קיימות הגנות על מנת למנוע עומס יתר של רכיבי הרשת אשר עלול לפגוע בהם קשות. חלקים של המערכת נוהגים לנתק את עצמם משאר המערכת באופן אוטומטי במצב של עומס יתר, בדומה לפעולת נתיכים במשקי בית. ברשת מסועפת, ניתוק רכיב כלשהו יגרום להעברת העומס לרכיבים אחרים. במידה וגם הם יכנסו לעומס יתר הם עלולים להתנתק. שרשרת תקלות מסוג זה עלולה להביא להחשכה אזורית נרחבת ולעיתים אף להחשכה ארצית. עם זאת, במידה ומערכות ההגנה לא ינתקו את המרכיב המועמס מעבר ליכולתו, הוא עלול להנזק ולהוביל להשפעה חמורה יותר על יכולת אספקת החשמל.
הגנה על מערכות מחשב מפני הפסקות חשמל
מערכות מחשבים והתקנים אלקטרוניים אחרים מכילים מעגלים הרגישים לאובדן נתונים או לנזק לחומרה. מצב זה יכול להיגרם בעקבות הפסקות חשמל, נפילות ועליות של מתח החשמל. התקנים כאלו כוללים ציוד רשתות ונתונים, מקרני וידאו, מערכות אזעקה ומחשבים. על מנת להגן עליהם, ניתן להשתמש במערכת אל-פסק אשר מסוגלת לספק מתח חשמלי באופן זמני במקרה של הפסקת חשמל רגעית, או במקרים של עליות וירידות מתח (אירועים בהם מתח עלול לגדול או לפחות לכמה שניות או לזמן רב), אשר עלול לגרום נזק לחומרה. כאשר מתח החשמל חוזר, המערכת ממשיכה לספק מתח להתקנים למשך מספר שניות לפני שהיא מעבירה אותם בחזרה למתח החשמל של רשת החשמל כדי להגן מפני נחשולי מתח שעלולים להתרחש עם חזרת החשמל. להפסקות חשמל ארוכות, נעשה שימוש בגנרטורים אשר מתחילים לפעול מיד עם תחילת הפסקת החשמל. במקרה זה מערכות האל-פסק, מספקות מתח זמני בזמן שהגנרטורים מתחילים לעבוד ולספק מתח קבוע, כדי למנוע את הפסקת פעולת הציוד כתוצאה מפרק הזמן שבו הפסקת החשמל מתחילה ועד שהגנרטורים מופעלים ומתחילים לספק חשמל.
הפסקות חשמל בישראל
על פי נתוני רשות החשמל, בין השנים 1996–2018 משך הזמן הכולל (לאורך כל השנה) בו לא הייתה אספקת חשמל נע בין 350 ל-150 דקות לצרכן (בממוצע).
ליטא באירוויזיון
ליטא השתתפה באירוויזיון כ-23 פעמים החל מהצטרפותה לתחרות ב-1994 ונעדרה מהתחרות 6 פעמים ב-1995, 1996, 1997, 1998, 2000 ו-2003.
ליטא היא המדינה הבלטית הפחות-מוצלחת בתחרות מפני שמעולם לא ניצחה בתחרות, מעולם לא סיימה את התחרות בתור אחת מחמש המדינות המובילות בגמר והישגה הטוב ביותר בגמר התחרות הוא המקום ה-6 אותו השיגה ב-2006, אולם מהחלת שלב חצאי-הגמר ב-2004, ליטא הצליחה להעפיל לגמר התחרות מספר פעמים רב יותר מאשר שכנותיה הבלטיות.
היסטוריה
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991, ביקשה ליטא להצטרף לשורות התחרות ב-1994 כמדינה עצמאית לאחר הצטרפותה לאיגוד השידור האירופי.
ב-1999, כאשר שבה לתחרות ארבע שנים לאחר שפרשה, הדבר לא נחל הצלחה, והיא סיימה את גמר התחרות במקום ה-20. ב-2000, שנה לאחר שובה לתחרות, ליטא לא הורשתה ליטול חלק בתחרות עקב התוצאה הנמוכה ב-1999, המקום ה-20 עם 13 נקודות.
ב-2003, ליטא לא הורשתה בשנית ליטול חלק בתחרות עקב התוצאה הנמוכה ב-2002, המקום ה-23 עם 12 נקודות, שהוא, נכון ל-, יחד עם התוצאה ב-2009, המיקום הגרוע ביותר בתולדות ליטא בגמר התחרות.
הישגים
ליטא נטלה חלק בתחרות כ-23 פעמים: מתוכן היא הגיעה פעם אחת למקום השישי בגמר התחרות שהוא הישגה הטוב ביותר בתחרות ב-2006 כאשר להקת "LT United" הופיעה עם השיר "We Are the Winners" שסיים את גמר התחרות עם 162 נקודות, ואף הגיע למקום החמישי בשלב חצי-הגמר עם 163 נקודות.
לתחרות ב-2016 שלחה, שוב, את דוני מונטל עם השיר "I've Been Waiting For This Night" שסיים את התחרות, בערב הגמר, במקום ה-9 עם 200 נקודות, הניקוד הגבוה ביותר אותו השיגה ליטא בשלב הגמר של התחרות, והיה מדובר בפעם היחידה בה ליטא סיימה במקום ה-9. ליטא היא המדינה הבלטית הפחות-מוצלחת בתחרות כאשר היא מעולם לא ניצחה בתחרות ומעולם לא סיימה את התחרות בתור אחת מחמש המדינות המובילות בגמר התחרות.
היעדרויות
ליטא נעדרה מ-6 תחרויות אירוויזיון לאורך השנים:
ליטא, אשר סיימה במקום האחרון עם אפס נקודות כבר בפעם הראשונה בה נטלה חלק בתחרות ב-1994, החליטה בתגובה לפרוש לצמיתות מהתחרויות בין השנים 1995-1998. ליטא שבה לתחרות ב-1999, אולם לרשות השידור הליטאית היו בעיות תקציביות ולכן איגוד השידור האירופי אפשר למשלחת הליטאית להגיע לירושלים יום לאחר הגעת כל המשלחות בתחרות.
במהלך שנות ה-2000 המוקדמות, ליטא הייתה אחת המדינות המושפעות בתחרות מהחלטתו של איגוד השידור האירופי לפסול מדינות שהגיעו להישגים נמוכים בתחרות בשנים קודמות, כדי לאפשר למדינות חדשות להצטרף לתחרות. נבע הדבר מריבוי המדינות שביקשו לקחת חלק בתחרות, דבר שחייב את איגוד השידור האירופי לסנן את המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות. שתי שיטות לסינון נקבעו לשם כך: סינון של השירים הפחות טובים ומניעה ממדינות שהישגיהן בשנים קודמות היו נמוכים לקחת חלק בתחרות. באותן שנים, הוחלט לערוך הצבעה מוקדמת של צוותי שיפוט מכל המדינות שלוקחות חלק על סמך גרסאות מוקלטות של השירים, ולנפות מן התחרות את השירים שהגיעו לשבעת המקומות האחרונים. זאת, כתוצאה מהצורך לנפות את מספרן הגדל של המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות בשל תוצאות נמוכות בתחרות, ליטא לא לקחה חלק בתחרויות האירוויזיון בשנים 2000 ו-2003. ניפוי שיר לאחר שנבחר בתחרות מקומית, תוך השקעת משאבים בארגונה, גרמה אי-נחת בקרב רשתות השידור הלוקחות חלק בתחרות, ולפיכך שונתה המדיניות בשנים שלאחר מכן. כדי לפתור מחלוקות, החל מ-2004 הונהגה שיטת חצאי-גמר.
בדצמבר 2009, רשות השידור הליטאית הודיעה כי עקב מחסור בתקציב ובעיות כלכליות ליטא תפרוש מהתחרות ב-2010. אולם, ליטא הצליחה להשיג מקורות מימון ובסוף נטלה חלק בתחרות.
ליטא באירוויזיון 2009
בתגובה לפעולותיה של רוסיה בדרום אוסטיה ומלחמת גאורגיה–רוסיה, איימה ליטא להחרים את התחרות ב-2009 אם "רוסיה תמשיך להפגין כוח ולהתעלם מהמשפט הבינלאומי". בנוסף, התפרסמו דיווחים כי גם אסטוניה עלולה לא ליטול חלק בתחרות ב-2009, אם כי, למרבה האירוניה, ליטא ואסטוניה העניקו את מרב הנקודות לרוסיה ב-2008. באוגוסט 2008, שרת התרבות האסטונית, לייני ג'נס, דיווחה על החרם המשותף של המדינות הבלטיות, אסטוניה, ליטא ולטביה, על התחרות. מקבילה, שר התרבות הליטאי, ג'ונאס ג'וקאס, אמר כי "מוקדם מדי לדון בחרם" שכן "החלטות ספונטניות עשויות להחריף את מאמצי הדיפלומטים ולהחריף את המצב". מאוחר יותר לטביה הכחישה בתוקף את דיווחי החרם המשותף על התחרות והודיעה כי היא תיטול חלק בתחרות ב-2009, רשות השידור האסטונית אישרה בספטמבר 2008, כי בשל לחץ וביקוש ציבורי, אסטוניה כן תיטול חלק בתחרות ב-2009 וליטא כן נטלה חלק בתחרות שהתקיימה במוסקבה ב-2009. אולם, התחרות ב-2008 הייתה הפעם האחרונה בה ליטא העניקה לרוסיה את מרב הנקודות בתחרות וכאשר גאורגיה שבה לתחרות ב-2010 היא העניקה לה את מרב הנקודות וכך גם בשנה שאחריה.
איקונין
בספרות היהודית מופיעה המילה איקונין בהשפעת התרבות ההלניסטית, כך שבתלמוד הירושלמי מופיעה המילה "איקונין" ללא כל הסבר, אולם בתלמוד הבבלי שנכתב בסביבה פרסית נוסף למילה "איקונין" הסבר "דמות-איקונין" שבהמשך נהפך ל"דמות דיוקני" או ל"דיוקן".
צלמיות בנצרות המוקדמת וביהדות
אזכור ראשון של צלמיות מופיע כבר ביהדות, בספר דברי הימים ב', כששלמה המלך מעטר את המקדש עם דמויות של כרובים:
ארכאולוגים חשפו מספר פסיפסים המתארים אירועים תנ"כיים בשרידים של בתי כנסת עתיקים וכן ציורי קיר המתארים סצנות תנ"כיות בבית הכנסת בדורה אירופוס. באותו בית כנסת מיוצג אלוהים בסצנות שונות על ידי יד (יד אלוהים, אצבע אלוהים) ולא נעשה ניסיון לתאר את דמות אלוהים בציור. גם בבית הכנסת בבית אלפא מופיע ייצוג של אלוהים המתואר כשמש ממנה מושטת כף יד.
איקונוגרפיה (יצירת האיקונין וחקר הנושא) צברה חשיבות בנצרות בשל האמונה בהתגלמות הקדושה בחומר.
אוסביוס מקיסריה, הגמון נוצרי ומראשוני ההיסטוריונים של הכנסייה, מתעד סיפור נפוץ אודות האיקונין הראשון בנצרות. בסיפור זה (על־פי אחת מגרסאותיו), שלח המלך אבגרוס מאדסה מכתב לישו בירושלים, וביקש ממנו לבוא ולרפאו מחוליו. ישו לקח פיסת בד פשתן ולחץ אותה אל פניו, כך שהתקבל "תדפיס" (Mandylion) של פניו על הבד, ושלח את הבד אל המלך. בד זה נותר באדסה, על־פי האגדה, עד למאה ה־10, ואז נלקח לקונסטנטינופול. הוא אבד ב־1204 כשהעיר הותקפה במהלך מסע צלב. בד זה והדמות שעליו היוו תבנית לציורי ישו מאז.
יוספוס מדווח גם כי ראה איקוניות רבות של ישו, פאולוס, ופטרוס שהיו ישנים למדי, כמו גם שראה פסל ארד של ישו מחוץ לביתה של אישה שנרפאה ממחלה קשה לאחר תריסר שנים; האישה מוזכרת בברית החדשה, אך לא הפסל.
במערות קבורה נוצריות עתיקות נמצאו גם ציורים פשוטים של ישו, כמו גם תיאורים של סצנות מתוך הברית הישנה. מערות אלה ("קטקומבות") שמשו לא רק לקבורה, אלא גם להסתתרות של הנוצרים מפני רודפיהם הרומאים. מסופר גם כי לוקאס צייר לפחות שלוש איקונות של מריה הקדושה; יש המאמינים כי אחת מאלה שרדה עד ימינו, והועברה לתיחווין שברוסיה בשנת 2004.
האיקונוגרפיה שגשגה תחת האימפריה הביזנטית החל מהמאה ה־5 או ה־6.
איקונוקלאזמה (ניפוץ אלילים) והרפורמציה
החל מהמאה ה-8 התפתחה בנצרות מחלוקת חריפה, לעיתים אלימה, סביב נושא הסגידה לתמונות, שלאחדים נראתה תמימה וראויה לשבח, ולאחדים נראתה כצורה של עבודת אלילים. מחלוקת זו הובילה לעיתים קרובות לאיקונוקלאזמה – ניפוץ המוני של איקוניות. כך, לדוגמה, האיסור המוחלט על איקונין שהטיל לאו השלישי בשנת 730 בכל רחבי האימפריה הביזנטית, והניסיון הפחות מוצלח של יורשו, לאו השישי, לחזור על איסור זה בשנת 813.
תמונות דתיות היו גם אחת מנקודות המחלוקת של הרפורמטורים הפרוטסטנטים, שעודדו או יזמו איקונוקלאזמות בחלקים שונים של אירופה, ועדיין נמנעים באופן כללי מאיקונין, הן בבתים והן בכנסיות.
איקונין במסורות הנוצריות המזרחיות
השימוש באיקונין התפתח מאוד ברוסיה לאחר המרתה לנצרות אורתודוקסית בשלהי המאה ה-10. הם הפכו נפוצים במיוחד בכנסייה האורתודוקסית, בכנסייה האורתודוקסית המזרחית, ובכנסייה הקתולית המזרחית.
בשימוש מסוג זה, איקונין יכול להיות ציור גדול בקיר הכנסייה או ציור קטן על עץ. בבתים דתיים רבים ברוסיה, למשל, יש איקוניות מסוג זה התלויים על קירות. יש היסטוריה עשירה ותבניות עשירות של סמליות דתית המקושרת לאיקונין. הנוצרים האורתודוקסים מכנים אותם לעיתים "חלונות לגן־עדן". בכנסיות מזרחיות אלה, מרכז הכנסייה מופרד באופן טיפוסי מהמזבח בעזרת "איקונוסטאזיס", קיר של איקונין.
איקונין מוארים לעיתים קרובות בעזרת נרות או כדים ובהם שמן ופתילה (ההעדפה נתונה לנרות משעוות דבורים ולשמן זית בשל בעירתם הנקייה מעשן). מעבר למטרה הפרקטית של הארת הציורים בכנסייה חשוכה בימים שבטרם החשמל, יש כאן גם סמליות של "הארת" הקדושים בידי ישו, "אור העולם".
כשנוצרים אורתודוקסים מביעים כבוד או מייחסים קדושה לאיקונין, הם מבינים כי הקדושה שייכת רק לדמויות או למאורעות המתוארים באיקונין, ולא לאיקונין עצמו. כדי להבהיר זאת להמוני העם, נאסרה הסגידה לאיקונין בידי אותה מועצה ממש שטענה בזכות השימוש בהם, המועצה האקומנית השביעית (המפגש השביעי של מועצת הכנסייה העולמית). בקדשם את האיקונין, מודים הנוצרים האורתודוקסים בכך שעולם החומר אינו בהכרח רע, והוא יכול לשמש גם את האל. הקדוש הנוצרי יוחנן מדמשק ציין כי האייקונוקלאסטים, שתקפו את השימוש באיקונין, מצאו את עצמם מכחישים את הטוב שבעולם החומר (וזוהי, על־פי האמונה הנוצרית, כפירה, משום שישו עצמו הופיע בעולם החומר, וחזר לחיים כבשר ודם).
איקונוס
איקונוס (IKONOS) היה לוויין הצילום הראשון שהיה מסוגל לצלם אתרים בכדור הארץ ברזולוציה של מטר על בסיס מסחרי. הוא צילם תמונות מולטיספקטרליות (בצבע) ברזולוציה של 4 מטר, ופאנכרומטיות (בשחור לבן) ברזולוציה של מטר. התמונות שסיפק החלו להימכר ב-1 בינואר 2000, והוא חדל לפעול במרץ 2015. מקור השם "איקונוס" מהמילה היוונית ל"תמונה" - eikōn.
מארה (נהר)
נהר מארה (Mara) הוא נהר הזורם בנפת נארוק בקניה ומחוז מארה בטנזניה ונשפך לאגם ויקטוריה. הנהר חוצה את נתיב ההגירה של פרסתנים בין שמורות הטבע סרנגטי ומסאי מארה.
נתיב הנהר
אגן הניקוז של הנהר משתרע על שטח של 13,504 קילומטרים רבועים, שמתוכם כ-65% שייכים לקניה ו-35% לטנזניה. ממקורותיו במתלול מאו ברמות של קניה, זורם הנהר לאורך 395 קילומטרים ונשפך לאגם ויקטוריה. ספיקת המארה היא 37.5 מ"ק לשנייה, כ-4.8% מהספיקה הכוללת לאגם ויקטוריה.
איקונוס
היסטוריה
לצורך קידום הפרויקט הוקמה חברת "ספייס אימאג'ינג", מיזם משותף של קונצרן לוקהיד מרטין וחברת ריית'און. ב-25 באוקטובר 1995 קיבלה חברת"ספייס אימאג'ינג" רישיון מרשות התקשורת הפדרלית לשדר טלמטריה מהלוויין, ברצועת שירותי הלוויין של חקר כדור הארץ - שמונה גיגה-הרץ. לפני השיגור שינתה "ספייס אימאג'ינג" את שם מערכת הלוויין ל-IKONOS.
מארה (נהר)
האזורים שבאגן הניקוז
את אגן הניקוז ניתן לחלק בצורה גסה לארבעה אזורים על פי אופי הפעילות האנושית.
איקונוס
היסטוריה
בעקבות הכנות לשיגורים של לווייני צילום אזרחיים בארצות הברית, על ידי "ספייס אימאג'ינג" וחברות אחרות, הפעילה מדינת ישראל לחץ על הממשל האמריקני לפרסם מגבלות בנוגע לפירוט הצילומים מהלוויינים. מטרת המגבלות שביקשה ישראל להטיל היא למנוע צילום של אתרים ביטחוניים אסטרטגיים בישראל. עקב כך נאסר על חברות המשווקות צילומי לוויין למכור צילומים ברזולוציה של פחות מ-2 מטר. בנוסף, נאסר עליהן לספק תמונות בזמן אמת אלה לפחות 24 שעות אחרי שצולמו, כדי לאפשר לממשל האמריקני למנוע העברת צילומים בעלי חשיבות צבאית בעת עימותים צבאיים של ארצות הברית ברחבי העולם.
שני לוויינים תוכננו במקור לפעול. IKONOS-1 שוגר ב-27 באפריל 1999 ממרכז החלל שליד בסיס חיל האוויר ונדנברג בדרום מדינת קליפורניה, אך עקב תקלה חשמלית הלוויין לא נפרד מהמשגר כראוי, כתוצאה מכך לא הצליח להגיע למסלול המיועד, ונפל לאטמוספירה מעל דרום האוקיינוס השקט.
מארה (נהר)
אקולוגיה
נהר המארה הוא מקור חיוני לבעלי החיים הרועים בסמוך. אף שבתקופת היובש הוא יכול להראות רדוד, הוא יכול להתרחב לפי שניים מרוחבו הרגיל לאחר גשמים כבדים. כמות המים הגדולה יוצרת אשדות בנהר, שעלולים לגרום למחסור במזון לטורפים שאינם יכולים לחצות את הנהר על מנת לצוד.
איקונוס
היסטוריה
באוקטובר 1999, חברת אופק צילומי אויר קיבלה את זכויות הייצוג בישראל של חברת "ספייס אימג'ינג", בעלת הלוויין. כמו כן קיבלה אופק את הזיכיון לשיווק מוצרי הלוויין בישראל.
מארה (נהר)
אקולוגיה
נהר המארה נמצא באמצע מסלול הנדידה של מיליוני פרסתנים, בהם הגנו הכחול, מיני אנטילופות והזברה, שנודדים פעמיים בשנה בין שמורות הטבע סרנגטי ומסאי מארה. בנהר שורצים תניני יאור רבים המנצלים עובדה זו וטורפים את בעלי החיים המנסים לחצות את הנהר. בשבילם, תקופת הנדידה היא תקופת שפע, בה הם ממלאים את כרסם בבשר ואף אוגרים מזון לתקופות בהן המזון דל יותר.
איקונוס
היסטוריה
בדצמבר 2000, אישר הממשל האמריקני לחברת "ספייס אימאג'ינג" למכור צילומי לוויין של כדור הארץ מהלוויין ברזולוציה של 50 ס"מ.
מארה (נהר)
אקולוגיה
בין שנות ה-50 של המאה ה-20 ל-2006 חל שינוי משמעותי בכמויות המים העונתיות בנהר במובן זה שכיום השיא והשפל בספיקת המים גבוהים ממה שהיו בעבר. שינוי זה מיוחס לשינויים בשימוש בקרקע באזור אגירת המים: הצמצום בתכסית הצמחייה גורמים לזרימה מהירה יותר של הנגר העילי. בנוסף גרמו השינויים המהירים בגובה פני המים באגם ויקטוריה לבעיה נוספת באזור שפך נהר המארה לאגם. עקב כך הפכה תופעת השיטפונות לתדירה וחלקים גדולים מאזור השפך שהיו בעבר ביצה עונתית הפכו לביצה קבועה.
איקונוס
היסטוריה
באוקטובר 2001, עם תחילת מלחמת אפגניסטן, החליט הפנטגון לרכוש את הזכויות הבלעדיות על כל תצלומי הלוויין של אפגניסטן, כדי למנוע מאמצעי תקשורת מערביים להתבונן בתצלומי לוויין של תוצאות ההפצצות האמריקאיות במדינה. לאחר שתצלומים שכבר נעשו על ידי איקונוס היו מפורטים במיוחד. על פי החוק האמריקאי, למחלקת ההגנה של ארצות הברית סמכות חוקית להורות על הפסקת צילומי לוויינים אזרחיים ששוגרו מארצות הברית, כדי למנוע מאויביה לעשות שימוש בתצלומים בשעה שארצות הברית שרויה במלחמה. ואולם במקרה זו הוחלט לרכוש את הזכויות מהחברה. המתחרה הישראלית, חברת "אימאג'סאט אינטרנשיונל", ניצלה את המצב ומכרה צילומי לוויין של הפצצת אפגניסטן ב-10,000-5,000 דולר לתצלום לגופי תקשורת שונים ברחבי העולם.
בינואר 2006 נרכשה חברת "ספייס אימאג'ינג" על ידי חברת Orbimage, שמה של החברה הממוזגת שונה ל-GeoEye, חברה שנרכשה בעצמה על ידי חברת DigitalGlobe בינואר 2013. DigitalGlobe הפעילה את IKONOS עד שפסק לפעול ב-31 במרץ 2015.
אני יריתי באנדי וורהול
אני יריתי באנדי וורהול (באנגלית: I Shot Andy Warhol) הוא סרט אמריקאי-בריטי עצמאי משנת 1996, המספר על חייה של ואלרי סולאנס ועל מערכת היחסים שלה עם האמן אנדי וורהול. זהו סרט הביכורים של הבמאית הקנדית מרי הארון. בסרט מככבת לילי טיילור בתפקיד ואלרי סולאנס, ג'ארד האריס משחק את תפקיד אנדי וורהול, ומרתה פלימפטון מגלמת את חברתה של סולאנס, סטיבי. סטיבן דורף משחק את קנדי דרלינג, אחת ה"סופרסטארז" של וורהול. את פסקול הסרט כתב ג'ון קייל מהוולווט אנדרגראונד, למרות מחאותיו של חבר הלהקה לשעבר לו ריד. יו לה טנגו מגלמים להקה אנונימית המזכירה את הוולווט אנדרגראונד.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה במדור Un Certain Regard בפסטיבל קאן ב-1996. כדי לחגוג את יום השנה ה-30 של פרס טדי, נבחר הסרט להקרנה כחלק מפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ברלין ה-66 בפברואר 2016.
עלילה
הסרט נפתח רגעים לאחר הירי, כאשר ואלרי סולאנס (לילי טיילור) במעצר בגין הירי של אנדי וורהול (ג'ארד האריס). הסרט אז חוזר לעבר בסדרה של פלאשבקים המציירים את ילדותה הקשה, והצלחתה בלימודי פסיכולוגיה באוניברסיטה. כאן, ואלרי מגלה שהיא לסבית, שהיא יודעת לכתוב, וכן שיש לה נקודת מבט ייחודית לגבי העולם. היא נוסעת לניו יורק כדי להצליח בתור סופרת ומחזאית, אך עד מהרה מבינה כמה ההצלחה חמקמקה. ואלרי מעורה בחיי הפרינג' של ניו יורק. דרך חברתה סטיבי (מרתה פלימפטון), היא פוגשת את קנדי דרלינג (סטיבן דורף), אישה טרנסג'נדרית שנמנית בין ה"סופרסטארז" של אנדי וורהול, ודרכה היא פוגשת גם את וורהול.
ואלרי רוצה שוורהול יפיק מחזה שהיא כתבה, Up Your Ass, אך וורהול וחבריו רואים בסולאנס קוריוז משעשע. וורהול מתעלם מבקשותיה, וחברו מוריס ג'ירודיאס (לותייר בלוטו), המו"ל של הוצאת ספרים אולימפיה, רוצה שהיא תכתוב עבורו רומן פורנוגרפי. אחרי שהיא חותמת איתו על חוזה, היא מתחרטת ומרגישה מנוצלת כשהיא מבינה שתקבל רק פרוטות מהכנסות הספר. היא הולכת ומבקשת מוורהול שיחזיר לה את כתב היד שמסרה לו, והוא טוען שהוא אבד. ואלרי, שמרגישה בשלב זה מושפלת ורדופה, ונשלטת על ידי וורהול וג'ירודיאס, פורצת בזעם והופכת את שולחן הכתיבה של וורהול.
ביקורת
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון של 77% ביקורות חיוביות. באתר Metacritic יש לו ציון משוקלל של 75/100, המבוסס על 20 מבקרים, ציון אשר נחשב ל"ביקורות חיוביות באופן כללי".
יחידת נחשון (חיל המודיעין)
יחידת נחשון הייתה טייסת המזל"טים של חיל המודיעין שהוקמה ב-1976 ונסגרה בשנת 2000 עד סגירתה הפעילה היחידה כטב"מים מסוג "סורק", "זהבן", סרצ'ר-1 וסרצ'ר-2.
היסטוריה
בשנת 1969 הגה שבתאי בריל, קצין בחיל המודיעין (היום סגן-אלוף במיל'), רעיון לצייד טיסנים במצלמות לצרכים צבאיים. הוא ורס"ן שלמה ברק מחיל האוויר שכנעו את רמ"ח איסוף, אברהם ארנן, להקצות 1000 דולר לניסוי ובנו בעזרת היחידה הטכנולוגית באמ"ן את האב טיפוס הראשון. הניסוי הראשון נערך בכפר סירקין והוכתר כהצלחה.
גיחת הצילום המבצעית הראשונה של האב טיפוס הייתה מעבר לתעלת סואץ ביולי 1969 באמצע מלחמת ההתשה. המזל"ט צילם 50 תמונות טובות. בעקבות הטיסה המבצעית המוצלחת הוחלט על ידי ראמ"ן ורמ"ח איסוף להקים צוות פיתוח מיוחד לקידום הנושא. אחרי מלחמת יום הכיפורים חברת תדיראן מערכות התחילה בפיתוח מקצועי של מזל"טים. תדיראן פיתחה את המזל"ט מסטיף (( Mastiff Mini RPV (Remote Piloted Vehicle). הטיסה הראשונה הייתה ב-1975. ב-1976 הוקמה יחידת נחשון תחת פיקודו של עמוס תמיר והכטב"ם נכנס לשירות בצה"ל תחת שם סורק-1. בשנת 1977 פותח הדור השני, שנכנס לשירות מבצעי ב-1979 תחת השם סורק-2. בשנת 1982 פותח הדור השלישי, שנכנס לשירות מבצעי תחת השם סורק-3. באותה השנה נכנס לשירות ביחידת נחשון גם מזל"ט ה"זהבן" (פותח ויוצר במפעל מזל"ט - מיזם משותף של תדיראן מערכות והתעשייה האווירית).
יחידת נחשון נסגרה בשנת 2000, כל כלי הטיס של היחידה וחלק ממפעילי הכטב"מ הועברו לטייסת 200 ולבית הספר לכטב"מ.
שרלוטה, נסיכת שאומבורג-ליפה
שרלוטה, נסיכת שאומבורג-ליפה (בגרמנית: Charlotte, Prinzessin zu Schaumburg-Lippe; 10 בספטמבר 1864 - 16 ביולי 1946), הייתה אשתו השנייה של וילהלם השני, מלך וירטמברג.
ביוגרפיה
שרלוטה נולדה ב-10 בספטמבר 1864 בארמון ראטייבוריצ'ה שבבוהמיה, לוילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ולבטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של פרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-דסאו ומריה לואיזה שרלוטה, נסיכת הסן-קאסל.
בשנת 1890 נסעו וילהלם ושרלוטה לאנגליה, שם התחבבה על כולם, וכפי שאמרה עליה מרי, דוכסית יורק: "חיבבנו מאוד את שרלוטה, היא נשמה טובה וישרה, די נוצצת, ונראה שהיא מסתדרת היטב עם כל חברי בית וירטמברג".
לאחר מותו של דוד בעלה קרל הראשון, מלך וירטמברג, עלה בעלה וילהלם לשלטון בממלכת וירטמברג. וילהלם היה מלך מאוד פופולרי, והיה מכונה "האדון המלך", אולם שרלוטה לא הייתה כל כך פופולרית, והעדיפה לחיות חיים פרטיים ככל יכולתה. שרלוטה שהתעניינה באמנות ובתרבות, הייתה פעילה מאוד בחיי התרבות של הממלכה, ולעיתים קרובות הלכה לאופרה ולתיאטרון. לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, נאלץ וילהלם להתפטר מתפקידו ב-30 בנובמבר 1918, ובני הזוג התגוררו בבבנהאוזן, וקיבלו קצבה שנתית ממדינת וירטמברג.
אנטופול
אנטופול (בלארוסית: Антопаль ["אנטופאל"]; רוסית: Антополь ["אנטופול"]; יידיש: אנטיפאליע) היא עיירה במחוז בריסק בדרום-מערב רוסיה הלבנה שהייתה בין שתי מלחמות העולם בנפת קוברין במחוז גרודנה בחבל פולסיה שבפולין. עד מלחמת העולם השנייה והשואה מספר היהודים היווה כ-80% מתושבי העיירה במשך לפחות 45 שנים.
גאוגרפיה
העיירה סמוכה לבריסק (ברסט) וקוברין בקרבת מסילת הרכבת פינסק-ברסט וליד הנהר פריפט הנשפך לדנייפר.
עד סוף מלחמת העולם הראשונה
השלטון באזור עבר לסירוגין מרוסיה לפולין, והאוכלוסייה כללה: ביילורוסים, אוקראינים, פולנים ויהודים. יהודים חיו בפולסיה כבר באמצע המאה ה-14 והתיישבו באנטופול באמצע המאה ה-17.
ב-1706 כבשו השוודים את העיירה ובייחוד נפגעו מהכיבוש השוודי היהודים, שרבים מהם נרצחו.
במסע נפוליאון לרוסיה ב-1812 התחוללו קרבות רבים באזור.
ב-1830 וב-1863 הפולנים מרדו ברוסים. היהודים תמכו במורדים הפולנים ונענשו קשות על ידי הרוסים.
ב-1858 התרחשה שרפה גדולה בעיירה ובתים רבים נפגעו.
במלחמת העולם הראשונה בקיץ 1915 הגרמנים כבשו את האזור. הרוסים בנסיגתם הציתו את אנטופול ורבים מבתיה נהרסו. הגרמנים שלטו באזור עד נובמבר 1918. תחת שלטונם היה עוצר בכל לילה וצעירים נלקחו לעבודות כפייה.
בין שתי מלחמות העולם
בעקבות מלחמת העולם הראשונה הצטמצמה אוכלוסיית העיירה בחצי, אך עדיין יחס היהודים מתוך תושביה נותר על כ-81%.
ב-1918 (תרע"ח) פרצה מלחמת אזרחים בין גורמים שונים: הפולנים, הקומוניסטים, הלגיונרים והבלחוביצים, והסובלים העיקרים מכך היו היהודים.
בשנים 1921-1919 התנהלו קרבות עזים בין הרוסים לפולנים שניצחו והאזור הצטרף לפולין העצמאית.
ב-1939 חיו בה כ-3,000 תושבים שמהם כ-2,300 יהודים.
במלחמת העולם השנייה
לאחר פלישת הגרמנים לפולין ופרוץ המלחמה, ובעקבות ההסכם בין גרמניה לברית המועצות, החלק המזרחי של פולין שכלל את אנטופול, עבר לשליטת ברית המועצות. ב-25 ביוני 1941 (ל' בסיוון תש"א) נכנסו הנאצים לאנטופול. באוקטובר הוקם גטו שלתוכו הוכנסו בנוסף ליהודי העיירה גם מהכפרים בסביבה ומהעיירות הסמוכות הורודץ, שרשוב וז'אבינקה. בגטו הצטופפו כ-2,500 איש. לאחר מספר שבועות הגטו חולק לשניים: "גטו אנטופול" (בקיצור "גטו א'"), סביבו הוקמה גדל תיל וקרשים, ובו רוכזו בעלי המקצוע שהיו דרושים לגרמנים ובני משפחותיהם. ליושבי גטו א' הונפקו תעודות מיוחדות. ב"גטו ב'" רוכזו היהודים האחרים.
בגטו פסקו החיים המשפחתיים והתרבותיים. בבקרים היו יוצאים מהגטו לעבודות יזומות של סלילת כבישים, ניקיון וחקלאות. שני הגטאות חוסלו בארבע אקציות. בסוף יולי 1942 הושמד "גטו ב'" כששוכניו, יחד עם קבוצת יהודים מגטו אנטופול, הובלו לתחנת הרכבת, ממנה נסעו יחד עם יהודים מקוברין, פינסק, ינוב ודרוהיצ'ין ליער ברונה-גורה (Brona Gora), בין בריסק למינסק, ושם נורו במכונות ירייה. אחר כך הושמד גם גטו אנטופול בשלוש אקציות נוספות. אקציה שנייה הייתה בסוף אוגוסט 1942. ב-15 באוקטובר 1942 הקיפו הגרמנים את הגטו מלווים באנשי המשטרה היהודית. זאת הייתה האקציה האחרונה ובגטו נותרו 300 איש. עד 16 באוקטובר 1942 (ה' בחשוון תש"ג) חוסלו כמעט כל יהודי העיירה בברונה גורה (brona gora), ומתוך היהודים שחיו בעיירה לפני המלחמה שרדו שמונה בלבד, בהם פנחס צ'רניאק, אשתו ובתו.
אנטופול שוחררה ב-22 ביוני 1944 (א' בתמוז תש"ד).
הקהילה היהודית
ראשית היישוב היהודי היה ככל הנראה בשנת שס"ד (1604) כשהעיירה עברה לבעלותם של האצילים ממשפחת זאמויסקי. ידוע בוודאות על ישיבת יהודים בעיר באמצע המאה ה-17. בכיבוש השוודי בתס"ו (1706) נרצחו יהודים רבים באזור ובהם מאנטופול. סבל רב סבלו היהודים גם בכיבוש הגרמני במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת האזרחים לאחריה. לאחר שנתיים של שליטה קומוניסטית במלחמת העולם השנייה כבשו הנאצים את האזור ונכנסו לאנטופול בל' בסיוון תש"א (25 ביוני 1941). עד ה' בחשוון תש"ג (16 באוקטובר 1942) הושמדה כמעט כל הקהילה, ורק שמונה שרדו.
בעיירה היו שישה או שבעה בתי כנסת ובתי מדרש, ביניהם בית הכנסת המרכזי שבו רוב יהודי אנטופול התפללו, שטיבל חסידי, ובית המדרש "החומה שהיה עשוי לבנים ונחנך בתרמ"ח והיה המפורסם ביותר. הקהילה הפעילות מסודות חסד שונים: קופת גמ"ח, בנק הלוואה וחיסכון, חברות "ביקור חולים", "לינת צדק" ו"מעות חטים", ובית יתומים. כן הקהילה הפעילה מערכת חינוך ובה "חדרים" ותלמוד תורה, ושתי ישיבות מצומצמות. באחת מהן לימד הרב שלמה לוין כמלמד ראשי ולצדו הרב יוסף יוזפא צבי דוידובסקי, והשנייה התקיימה במשך שנים רבות בביתו של הרב בנימין שהעביר את השיעורים והיה ידוע רק בשמו הפרטי וכונה "ר' בנימין ראש ישיבה". לפני כן עמד בראש ישיבה קטנה בקרלין, ובאנטופול למדו אצלו גמרא רבים מבני העיירה.
עד תנועת ההשכלה כל חיי העיירה התנהלו לפי ההלכה היהודית ואף באדיקות כשלמשל, הבנות לא למדו כלל. תנועת ההשכלה השפיע על כך שיהי שני בתי ספר יסודיים פרטיים לבנות, ובית ספר יסודי עברי פרטי נוסף שהחל כבית ספר למתחילים שבו למדו רק בנות הפך לבית ספר רגל מרשת "תרבות" שבו למדו בנים ובנות יחדיו. כן נוסף "חדר מתוקן" שבו למדו גם עברית, חשבון ורוסית. עדיין רוב הילדים למדו במוסדות הלימוד המסורתיים. בין שתי מלחמות העולם פעל גם בית יתומים שנפתח בתרפ"א. בתרצ"ו החל לפעול גן ילדים פרטי שהספיק להתקיים כ-5 שנים עד הכיבוש הנאצי.
הפעילות התרבותית עד תנועת ההשכלה התבססה על לימוד מקורות היהדות בתורה שבכתב ובכלל התנ"ך ובתורה שבעל פה והיו רק ספריות תורניות בבתי המדרש ובתי הכנסת. בעקבות תנועת ההשכלה נוסדו כמה ספריות ציבוריות שהחשובה שבהן הייתה הספרייה על שם י"ל פרץ שכללה אלפי ספרים בעברית, ביידיש, בפולנית וברוסית. בנוסף הוקמו ספריות עבריות בידי קבוצות ציוניות שהחשובה מביניהן הייתה ספריית השומר הצעיר. אחרי שנת תר"ף (ראשית שנות ה-20 של המאה ה-20) נפתחה מחדש ספריית י"ל פרץ לאחר שהופסקה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, אך מצבה הכלכלי היה קשה. רק בזכות מגביות הספרייה שרדה עד סתו תרצ"ט (ספטמבר 1939). הועלו הצגות ביידיש בידי החוג לדרמה וקן "השומר הצעיר".
יהודי אנטופול היו ידועים כאמידים ובעלי יוזמות ומגוון העיסוקים של יהודי הקהילה היה רחב: מסחר ועסקים קטנים כחנויות, מלאכה, חקלאות, תעשייה (בעיקר מפעלים לעיבוד תוצרת חקלאית וטחנות קמח ובניין), צווארון לבן, הוראה וחינוך. היו מהם גם בעלי אחוזות.
מת על מטאל
רקע כללי
התוכנית החלה את שידוריה ב-31 בינואר 2007, ושודרה בתחילה בתחנת "רדיו הר הצופים" בירושלים בימי רביעי, ולאחר מכן עברה למוצאי שבת בשעה 23:00 (משבצת שהייתה קבועה לאורך שנים). לאחר כשנתיים התוכנית החלה להיות משודרת בסינדיקציה גם בתחנת הרדיו "הרדיו הבינתחומי" (106.2FM), עד שתחנת "רדיו הר הצופים" הפסיקה את פעילותה והתוכנית הפסיקה להיות משודרת שם מטבע הדברים. עד 2016 התוכנית שודרה בתחנת "הרדיו הבינתחומי" בלבד, אך ניתן היה להאזין לה דרך אתר הפודקאסטים Icast. בהמשך מת על מטאל פתחה עמוד פודקאסט עצמאי באתר "Podbean" וכן אתר רשמי לתוכנית - באתרים אלו ניתן להאזין לארכיון הכולל את כל תוכניות מת על מטאל שאי פעם הוקלטו. במהלך חודש יוני 2016, מת על מטאל החלה להיות משודרת גם בתחנת הרדיו האינטרנטית "רדיו הקצה" (Kzradio.net) במקביל לשידורה ברדיו הבינתחומי על גלי ה-FM. החיבור בין רדיו "הקצה" לתוכנית "מת על מטאל" התבשל במשך שנים בין מייסד ושדרן התחנה הוותיק "קוואמי" (אייל פרידמן) וצוות מת על מטאל, ובמהלך חודש יוני 2016 החלו שידורי מת על מטאל גם בתחנה זו. התוכנית עצמה משלבת הומור, מידע ואקטואליה מסצנת המטאל, ראיונות עם להקות מישראל ומחוצה לה, וכן מגוון רחב של מוזיקת מטאל מכל התקופות והסגנונות.
הפורמט של התוכנית הוא עיסוק בנושאים שונים בכל משדר, כאשר ישנה "מעטפת" מסוימת לכל תוכנית ונושא אותו היא סובבת. הפרקים השונים עוסקים בלהקות מסוימות או תאריכים שונים בעלי משמעות. כך למשל, שודרה תוכנית המוקדשת ל"שר הטבעות" במקביל ליציאת הסרט "ההוביט", ובסמוך ליום השואה שודר פרק ספיישל ליום השואה: תוכנית פחות הומוריסטית מהרגיל, בה נוגנו שירים בנושאי השואה ומלחמת העולם השנייה.
בתוכנית התארחו עשרות אמנים מסצנת המטאל העולמית וכן מזו הישראלית, בין השאר התארחו סולן ומנהיג להקת Megadeth דייב מאסטיין, מתופף להקת Slayer לשעבר דייב לומברדו, באסיסט ומנהיג להקת Cannibal Corpse אלכס וובסטר ורבים אחרים.
טקס פרסי מת על מטאל
לקראת סוף כל שנה אזרחית צוות מת על מטאל מסכמים את השנה במוזיקת המטאל העולמית במסגרת "טקס פרסי מת על מטאל", אלבומי הלהקות ששוחררו באותה השנה מתחרים זה בזה בתתי הקטגוריות השונות, כאשר האלבום המנצח זוכה להשמעת שיר מתוכו. בחירת הזוכים בתחילת הדרך הייתה אך ורק על ידי הצבעת צוות השדרנים, אך עם השנים קהל המאזינים הפך ליותר ויותר מעורב ואף הביא לכך שהטקס כלל שני פרסים: "פרס בחירת השופטים", ו"פרס בחירת הקהל". ב"טקס פרסי מת על מטאל 2018" הפורמט השתנה שוב, וחזר למצב בו ישנו רק פרס אחד. משקל קולות הקהל לראשונה קיבל משקל כבד יותר משל שופטי מת על מטאל כיחידים, כך שרק במקרה בו שני השופטים בוחרים באותו אמן בקטגוריה מסוימת, בחירתם יכולה להעפיל על בחירת הקהל.
דאנטה (כדורגלן)
דאנטה בונפים קוסטה סנטוס (בפורטוגזית: Dante Bonfim Costa Santos; נולד ב-18 באוקטובר 1983 בסלבדור שבברזיל), ידוע בשמו הפרטי דאנטה, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם במועדון הכדורגל הצרפתי ניס.
קריירת מועדונים
דאנטה החל את קריירת המשחק שלו במועדון הברזילאי ז'ובנטודה, ולאחר שנתיים יצא לתחנתו הראשונה באירופה, המועדון הצרפתי ליל. לאחר שמיעט לשחק בקבוצה, עבר לבלגיה, תחילה לקבוצת שרלרואה, ובהמשך לסטנדרד לייז' איתה זכה באליפות ליגת העל הבלגית ובסופר קאפ הבלגי בשנת 2008. שנה לאחר מכן, הצטרף לבונדסליגה כאשר עבר אל בורוסיה מנשנגלדבך. לאחר ששיחק שלוש שנים בקבוצה, במהלכן הפך לאהוב על האוהדים והיה לאחד הבלמים החזקים והיציבים בבונדסליגה, נמכר בקיץ 2012 תמורת 4.7 מיליון אירו למועדון הפאר הבווארי, באיירן מינכן.
את שערו הראשון בבאיירן מינכן הבקיע דאנטה בניצחון 0–5 על הנובר 96. בבאיירן מינכן הפך דאנטה לחלק משמעותי מזכיית המועדון בטרבל בעונתו הראשונה בקבוצה 2012/13, כאשר הציג יכולת טובה מאוד לאורך כל העונה תחת המאמן יופ היינקס, והיווה עוגן חשוב בהגנת הקבוצה, בצוותא עם ג'רום בואטנג וחאבי מרטינס. דאנטה הצטיין בניצחון 0–4 על ברצלונה בחצי גמר ליגת האלופות, ובמשחק הגמר מול בורוסיה דורטמונד גרם אמנם לפנדל לאחר הכשלה על מרקו רויס, אך הציג יכולת טובה, במשחק בו באיירן מינכן ניצחה בתוצאה 1–2 וזכתה בתואר. בעונת 2013/14 המשיך דאנטה להיות שחקן הרכב בבאיירן מינכן תחת המאמן החדש פפ גווארדיולה, אך ספג ביקורות רבות לאחר שהקבוצה הובסה בחצי גמר ליגת האלופות בתוצאה 0–4 על ידי ריאל מדריד. בעונת 2014/15 ירד מעמדו של דאנטה בקבוצה, לאחר שביצע מספר טעויות בהגנה, והוא מיעט לשחק בהרכב.