cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלפאוס (אי)
אורכו של האי 310 מטרים (בכיוון מערב - דרום-מערב); רוחבו של האי 120 מטרים.
האי ממוקם 660 מטרים מערבית - צפון-מערבית מכף סמית'; 3.7 קילומטרים מזרחית - צפון-מזרחית מנקודת דליאן; ו-1.06 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית מהאי בארלו.
מיפוי האי
האי מופה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009, ובשנת 2018.
מקור השם
האי נקרא על שם ספינת הדיג אלפאוס, שהייתה בבעלות החברה הבולגרית "דיג האוקיינוסים - בורגס" (בבולגרית: Океански риболов – Бургас), שאוניותיה דגו בסמוך לאיי ג'ורג'יה הדרומית, איי קרגלן, איי אורקני הדרומיים, איי שטלנד הדרומיים וחצי האי האנטארקטי בין השנים 1970 וראשית שנת 1990. הדייגים הבולגרים, יחד עם דייגים מברית המועצות, פולין וגרמניה המזרחית היו חלוצי תעשיית הדיג המודרנית באנטארקטיקה.
יחסי בנין–הודו
סקירה כללית
בנין תומכת ברפורמה ההודית להוספת מושבים במועצת הביטחון של האו"ם בהם מושב הודי. משרד החוץ של הודו ציין כי הקשרים של הודו עם בנין מתאפיינים בתמיכה בחילוניות ובדמוקרטיה. במהלך ביקורו של שר החוץ לענייני חוץ בבנין, השר ציין כי "אנו בהודו מעריכים את החברה הסובלנית והרב-אתנית ואת היותה מדינה דמוקרטית רב-מפלגתית. הודו, בהיותה הדמוקרטיה הגדולה בעולם, מעריכה את הישגיה של המדינה ורוצה לתרום להצלחותיה הנוספות".
יחסים כלכליים
בשנת 2016, ייצאה הודו לבנין סחורה בשווי 484 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם אורז, תה, תבלינים, מעגלים משולבים, חוטים מבודדים, ממתיקי סוכר, מוצרים אפויים, שוקולד, פסטה, ערכות קפה ותה, משאיות, טרקטורים, אופנועים, צינורות פלסטיק, נפט מזוקק, מלח ומוצרי ברזל. בנין ייצאה להודו סחורה בשווי 183 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם קשיו, קוקוסים, עץ מנוסר, נפט מזוקק, כותנה גולמית, בטריות חשמליות, קטניות יבשות, נייר ממוחזר וירקות.
למור אדום
למור אדום (שם מדעי: Eulemur rufus) הוא מין של פרימט מהסוג למור החי באי מדגסקר ונחשב בעבר כתת-מין של המין למור חום (Eulemur fulvus) אך הופרד למין עצמאי.
מאפיינים
אורך הגוף והראש של הלמור האדום 35 עד 48 סנטימטרים בתוספת הזנב שאורכו 45 עד 55 סנטימטרים ומשקלו 2.2 עד 2.3 קילוגרמים. הלמור דומה מאוד למין למור אדום-חזית (Eulemur rufifrons) ובדומה לו הוא בעל אף ופסים שחורים ופרווה בצבע חום-אדום (זה מקור שמו של הלמור). הלמור האדום חי ביערות נשירים יבשים במערב מדגסקר וניזון בעיקר מפירות, עלים, צוף פרחים וחסרי חוליות קטנים כמו תולעים וחרקים. הטורפים של הלמור האדום הם טורפי מדגסקר כמו הפוסה, עופות דורסים כמו עקב מדגסקר ואיה זרונית מדגסקרית וחנק קרקע מלגשי. לא ידוע הרבה על למור זה אך הוא נמצא בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות, שריפות וציד.
אראגצוטן
השם
משמעות השם "אראגצוטן" הוא "מרגלות אראגט" (ההר הגבוה של ארמניה) המחוז של ימינו נקרא כך לפי הקנטון אראגוצטן שבמחוז ההיסטורי איראררט שבארמניה העתיקה, שנשלט בזמנו על ידי משפחת האצילים אמטוני בחסות שושלת הארשקית.
היסטוריה
לפי מובסס חורנאצי אראמניאק, בנו של חאיק, אביה העתיק של האומה הארמנית, יחד עם משפחתו, התיישבו באזור הנוכחי של אראגצוטן. באתר הארכאולוגי "ורין נאוור"נמצאו בו שירידי בתי קברות מן המאה ה-24 ו-14 לפנה"ס
גאוגרפיה
מחוז ארגצוטן משתרע בצפון-מערב ארמניה על שטח של 2756 קמ"ר (9.3% מכלל שטח המדינה) הוא גובל בצפון עם המחוז שירק, בצפון-מזרח עם המחוז לורי, במזרח עם המחוז קוטאיק, בדרום עם המחוז ארמביר ובדרום מערב עם העיר ירבאן. במערב הנהר רחוריאן מפריד בינו ולנפת קארס שבטורקיה.
מבחינה היסטורית השטח הנוכחי של המחוז תופס בעיקר חלקים מהקנטונים אראגצוטן, ניג ושירק מממלכת ארמניה העתיקה.
תבליטי נוף
החלק הצפון-מרבי של המחוז נשלט על ידי רכס הרי אראגץ. בצפון-מזרח ובמזרח מתרוממים הרי פמבק ובהתאמה, צאגחוניאץ. הרי ארטני שולטים בתפון מזרח ובמרכז מזרח של המחוז. העמק הזעיר אחוריאן נמצא בקצה המזרחי של אראגצוטן. בדרום ובדרום-מזרח המחוז מכיל גם כן את החלקים הצפון-מערביים של מישור אררט. הגובה של המחוז משתנה מ-950 מ' עד 4090 מ' מעל מפלס הים. בהרי אראגץ הפסגה הגבוהה ביותר של המחוז ושל ארמניה כולה - 4.090 מ'.
מים
פרט לנהר אחוריאן, הנהרות קאסאג, גגראוט ואמברד הם מקורות המים העיקריים של המחוז. בהרי אראגץ נמצאים אגמים כמו קארי, לסינג, אמברד, טאגאבור וקוראגביור. בשנים 1967-1862 בנהר קאסאג נבנה מצבור המים אפאראן.
יאן אקרמן
יאן אקרמן (בהולנדית: Jan Akkerman; נולד ב-24 בדצמבר 1946) הוא גיטריסט הולנדי, המוכר בעיקר כחבר בהקת הרוק המתקדם פוקוס. לאחר עזיבת הלהקה הוא המשיך בקריירה עצמאית.
ביוגרפיה
יאן אקרמן נולד באמסטרדם. תחילה הוא ניגן באקורדיון אך בגיל 10 עבר לנגן בגיטרה ובשנת 1960 יצאה הקלטה הראשונה שלו. בגיל 14 הוא הצטרף ללהקה של חברו פייר ון לינדן שאיתו הוא שיתף פעולה גם בהמשך הקריירה.
בשנת 1969 הוא הצטרף לתייס ון ליר, הבסיסט מרטין דרזדן ולמתופף האנס קלאובר בהקמת להקת פוקוס. אלבומי הלהקה Focus II (הגיע למקום 9 בבילבורד 200) ו-Focus 3 הגיעו למעמד של תקליט זהב.
בשנת 1992 יאן אקרמן עבר תאונת דרכים, אך חזר להופיע בשנת 1993.
ג'יימס קיי קיירד
סר ג'יימס קיי קיירד (באנגלית: Sir James Key Caird, 1st Baronet; 7 בינואר 1837 – 9 במרץ 1916) היה ברון ומתמטיקאי סקוטי. אחד היזמים המצליחים ביותר בדנדי בין יצרני היוטה, שהשתמש בטכנולוגיה החדישה ביותר במפעליו באשטון ובקרייגי.
קיירד נודע בעניין שגילה במתן סיוע כספי למחקר מדעי. הוא היה אחד המממנים של המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית הכושלת של סר ארנסט שקלטון בשנים 1916-1914. סירת ההצלה של האונייה, הג'יימס קיירד, שבה הפליגו שקלטון ועוד חמישה מאנשי צוותו במסע אפי של 1500 ק"מ מאי הפיל אל ג'ורג'יה הדרומית, נקראה על שמו כאות הוקרה לתרומתו.
חייו
ג'יימס קיירד נולד בדאנדי, בנו של אדוארד קיירד (1889-1806), שייסד את הפירמה קיירד (דרנדי) בע"מ בשנת 1832.
קיירד האב היה אחד מיצרני הטקסטיל הראשונים שייצרו אריג מורכב משתי וערב של יוטה. ככל שהשימוש ביוטה נעשה פופולרי יותר, כן התרחבו ושגשגו עסקיה של משפחת קיירד.
קריירה עסקית
בשנת 1870 תפס ג'יימס קיירד את מקום אביו כראש "קיירד (דאנדי) בע"מ". בהנהגתו נבנו מפעלי אשטון מחדש, הורחבו וצוידו במילה האחרונה במיכון. ב-1905 צירפה אליה הפירמה גם את מפעלי קרייגי, שסיפקו עד אז לקיירד חלק גדול מחוטי הטוויה שלו. בסופו של דבר העסיקו שני המפעלים 2,000 עובדים. ה"אדוורטייזר של דאנדי" דיווח, שקיירד הוא מעסיק טוב, שמנהל עסק יעיל שהוא גם "מופת של רווחה לעובדים".
נדבנות ומימון מחקר
ג'יימס קיירד צבר הון של ממש מעסקיו וחזר והשקיע חלק גדול מהונו בעיר הולדתו. התרומות הראויות ביותר להיזכר הן "אולם קיירד", החולש על כיכר העיר, ופארק קיירד בצפון העיר לתושבי דאנדי, הכולל גם טירה. "אולם מרייאט", שנבנה בתרומת אחותו אמה גרייס מרייאט, מתחבר אל אולם קיירד. בסך הכל, בין 1895 ל-1914 נתן ג'יימס קיירד 240,940 ליש"ט בתרומות למוסדות ולארגונים שונים בדאנדי ובמקומות אחרים. בשנת 1902 הציע קיירד 18,500 ליש"ט למנהלי בית החולים המלכותי של דאנדי להקמת בית חולים לטיפול בחולי סרטן. כמו כן העניק 1,000 ליש"ט בשנה למשך חמש שנים למימון מחקר "בטבעה של המחלה המסתורית הזאת". המתקן נפתח בשנת 1906 וקיבל את החולים הראשונים בינואר 1907. גם אביו לפניו הזכיר את בית החולים המלכותי של דאנדי בצוואתו, בין שאר מטרות צדקה.
קיירד קיבל תואר ברון ב-8 בפברואר 1913.
קיירד נודע בנכונותו להעניק תמיכה כספית למחקר מדעי. בשנת 1913, הגיש לחברה המלכותית שק בסך 5,000 ליש"ט, שנועד למימון מחקר פיזיקלי. קיירד הציע גם לאוניברסיטת דנדי תוכניות נרחבות למעבדת פיזיקה, אבל מועצת הקולג' דחתה הצעה זו ב-1905.
קיירד עזר לממן את המשלחת לאנטארקטיקה של סר ארנסט שקלטון בשנים 1916-1914 באונייה אנדיורנס. הגדולה בסירות ההצלה של האונייה, הג'יימס קיירד, שבה עשו שישה מצוות ה"אנדיורנס" מסע של 1,500 ק"מ, בתנאים קשים ומסוכנים מאין כמותם, מאי הפיל אל ג'ורג'יה הדרומית, נקראה על שמו בהערכה לתרומתו. קיירד עצמו מת חודשיים לפני ששקלטון הגיע אל סטרומנס, ג'ורג'יה הדרומית, ולפיכך לא הספיק להיוודע על דבר חילוצם המוצלח של אנשי "אנדיורנס", שאת מסעם עזר לממן. קיירד קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סנט אנדרוז.
קומונר
קוֹמוּנָר הוא מונח הנגזר מהמילה "קומונה" ומתאר אדם החי בקומונה בשיתוף עם אחרים. במדינת ישראל, משמש המונח בעיקר לתיאור ש"ש (נערים הדוחים את גיוסם לצה"ל בשנה כדי לעבור שנת שירות) המדריכים בתנועות נוער שונות, וחיים על פי רוב במסגרת של קומונה או "חוות הכשרה". בהיסטוריה שימש המושג גם על מנת לתאר את אנשי הקומונה הפריזאית משנת 1871.
אופי תפקידו של הקומונר משתנה בהתאם לאוכלוסייה ולסוג היישוב בו הוא עובד. קומונרים בוגרים הם קומונרים בוגרי תנועת נוער, המתפקדים בדרך כלל כמרכזי סניף תנועתי, והיקף האחריות שלהם בדרך כלל גדול יותר משל קומונר בשנת שירות.
תפקידי הקומונר בתנועות נוער
תפקידי הקומונרים משתנים בהתאם לתנועה ולסניף בהם הם פועלים:
אברהם יעקב סלוצקי
ביוגרפיה
בצעירותו למד לימודים תורניים קלאסיים, אך לאחר "החוקים הזמניים" שחוקקה ממשלת רוסיה נגד היהודים ב-1884, הפך לחובב ציון נלהב. בתחילה עבד במערכת כתב העת "המליץ", על מאמריו בכתב העת שעסקו בדרך כלל ברעיון הציוני נהג לחתום בפסבדונים איס"י הבבלי, המייצגים את ראשי התיבות של שמו וסיומו: אברהם יעקב סלוצקי. מאוחר יותר ירש מחותנו בית בנובגורוד-סיוורסקי, שאותה כינה בשם "קרתגו הצפונית". הוא עבר לגור בעיר והתפרנס מחנות גדולה שהייתה בבעלותו. הוא המשיך לשלוח לפרקים מאמרים לפרסום ב"המליץ".
הסופר וההיסטוריון שמואל ליב ציטרון אשר הקדיש פרק שלם לזכרו, בחיבורו "זכרונות ורשמים מימי בכורי חבת-ציון והציונות", מספר עליו בין היתר כמה היה נמרץ להשכנת שלום בקרב אנשי תנועת הציונות למרות הבדלי השקפות ביניהם. יזם וערך את שיבת ציון: קֹבץ מאמרי גאוני הדור בשבח יישוב ארץ ישראל, שראה אור בוורשה בשנת תרנ"ב, 1891–1892. שנערך לכבוד הוועד האודיסאי החברה לתמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה וארץ ישראל. הציונים החילוניים כינו את הספר בזלזול "היתר מאה רבנים לרעיון הציוני", אבל בחוגים החרדיים הייתה לקובץ השפעה גדולה.
בתשובה שפרסם הרצל לדברי הרב הראשי של וינה, ד"ר משה גִידֶמַן, שיצא נגד התנועה הציונית, מזכיר הרצל את ספרו של סלוצקי ומסתייע בו כך:
הוא יסד את מרכז חובבי ציון בביאליסטוק. לפי שמואל ליב ציטרון סלוצקי "היה הראשון אשר הורה והוגה את הרעיון על דבר יסוד "המזרחי" והוא בהשתתפות הגאון המנוח רבי יצחק יעקב ריינס ירו אבן פנתה של פדרציה זו, התופסת היום מקום כל כך חשוב בתוך הציונות הכללית.". לפי שלמה אשכנזי היה סלוצקי זה שהגה את השם "המזרחי", ראשי וסופי תיבות של "מרכז רוחני", ככינוי לתנועת הציונות הדתית.
סלוצקי התבסס כלכלית ותכנן לעלות לארץ ישראל, אך נרצח עם אשתו ביחד עם עוד עשרות יהודים בפרעות שערכו בנובגורוד-סיוורסקי אחד מהצבאות הנצים במלחמת האזרחים בשנת תרע"ח-1918, ככל הנראה הצבא האדום בראשית חודש אפריל (ניסן) (בשל כך הוא מתואר לעיתים בספרות העברית הדתית בתואר "הקדוש"). בני הזוג סלוצקי לא השאירו אחריהם ילדים. מקום קבורתם לא נודע.
ארנה ברודי
ארנה ברודי (בהונגרית: Bródy Ernő; מישקולץ, 12 בספטמבר 1873 – בודפשט, 15 באוקטובר 1961) היה עורך דין, פוליטיקאי, חבר האספה הלאומית של הונגריה, הונגרי-יהודי, אחת הדמויות הבולטות ביהדות הונגריה בין שתי מלחמות העולם. אחיינו של הסופר המפורסם שאנדור ברודי.
נעוריו, הקריירה שלו עד מלחמת העולם הראשונה
ברודי נולד במישקולץ בצפון הונגריה במשפחה יהודית דתית. היו לו ארבעה אחים. סבו היה בנימין זאב ברודי. אביו היה סוחר, שלמענו החל ברודי ללמוד בבית ספר מסחרי, אך לאחר סיום לימודיו החליט ללמוד משפטים והתקבל לפקולטה למשפטים באוניברסיטת בודפשט באמצעות התערבות דודו מצד אביו, הסופר שאנדור ברודי. בנוסף לכך, שוב בעזרת דודו, הפך לכתב הפרלמנטרי של היומון מדיאר הירלאפ (Magyar Hírlap), כלומר "ידיעות הונגריות", עוד כסטודנט למשפטים. במסגרת המדור בעיתון "דיוקנאות של מועמדים", בנוסף למספר פוליטיקאים מרואיינים אחרים, הוא גם ראיין את וילמוש ואז'וני, אותו הכיר עד אז בקושי, אך לאחר הריאיון נקשרה ביניהם עד מהרה הפך ידידות שהפכה לחברות קרובה. ברודי ערך סיור לימודים באירופה כדי להשלים את לימודיו, משם חזר להונגריה, לסיים את חובת שירותו הצבאי. לאחר מכן עבר את בחינות לשכת עורכי הדין והחל בפרקטיקה פרטית.
הוא זכה למוניטין כסניגור פלילי, המקרה הידוע ביותר שלו היה "חוברת זייזיג", בה הגן בהצלחה על הסופר ארפד זיגאני, שערך ופרסם בשנת 1905 עלון נגד שושלת הבסבורג, תחת שם העט זייזיג. כתוצאה מהמשבר הפוליטי הפנימי בהונגריה אחרי הבחירות בשנת 1905, שבה לראשונה בתולדות המפלגה הליברלית שזכתה בכל הבחירות עד אז משנת 1875 וניהלה את המדינה, הפכה למיעוט בפרלמנט. אז החל ברודי לעסוק באופן אינטנסיבי בפוליטיקה ובאותה שנה הצטרף למפלגתו של חברו החדש, וילמוש ואז'וני (המפלגה האזרחית הדמוקרטית), שם עד מהרה הפך חבר בחוג הפנימי בעזרת ידידותו עם ואז'וני וכישרון הנאום שלו. בבחירות 1906 הוא הפך לחבר פרלמנט במחוז וינוהרדיב. בשנת 1910 נבחר במחוז אוגוצ'ה. ברודי התוודע לבונים החופשיים בשנת 1912 והתקבל לתא בשם "דמוקרטיה".
במהלך מלחמת העולם הראשונה ואחריה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא התנדב ונלחם בה לאורך החזית הדרומית. כאות הוקרה הוא הועלה בדרגה והשתחרר בדרגת קפטן (סרן). בבחירות הראשונות אחרי 1910, אלה של שנת 1920, הוא נבחר לאספה הלאומית מטעם רובע 11 של בודפשט. בינתיים הוא לא השהה את עבודתו העיתונאית. הוא לא התמודד בבחירות ב -1922, אלא התרכז בעבודה של ועדת המחוקקים של הבירה. לאחר מותו של ואז'וני בשנת 1926, הוא נבחר לנשיא המפלגה, אשר אורגנה מחדש ושינתה את שמה ל"מפלגה הלאומית הדמוקרטית האזרחית". הוא כבר זכה במנדט כמועמד בבחירות 1926. תחת הנהגתו של ברודי, התמזגה המפלגה עם "מפלגת החקלאים הקטנים הבלתי תלויים", ועם "מפלגת החקלאים האזרחית". בשנת 1928 הם הופיעו כבר בשם: "המפלגה הליברלית הלאומית". מטעם מפלגה זו הוא זכה במושב בפרלמנט בבחירות בשנת 1931 ובשנת 1935, ולאחר ששמה שונה ל"מפלגת החירות האזרחית", גם בשנת 1939. לעיתים קרובות דיבר ברודי בפרלמנט נגד הצעדים והחוקים האנטי-יהודיים, ובנוסף לכך עסק בעיקר בסוגיות חברתיות.
הוא נכלא מיד לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה (19 במרץ 1944). הוא שוחרר מהמאסר בפברואר 1945, לאחר שחרור בודפשט על ידי הצבא האדום הסובייטי והיה חבר בוועד הלאומי של בודפשט והצטרף למפלגה האזרחית הדמוקרטית. תחילה התמנה לנשיא המפלגה בבודפשט, אחר כך לסגן הנשיא הלאומי, ולאחר הגירתו מחוץ להונגריה של שאנדור סנט-איוואני בשנת 1947 נבחר לנשיא. הוא גם הפך לחבר האספה הלאומית הזמנית. ב־31 במרץ 1949, מפלגתו, המפלגה האזרחית הדמוקרטית, התמזגה עם המפלגה הרדיקלית ההונגרית והקימה את הברית הדמוקרטית הרדיקלית, בה הוא הפך לנשיא, אך עם עליית הקומוניסטים לשלטון והנהגת משטר חד מפלגתי הם לא יכלו עוד להתמודד בבחירות בשנת 1949. ברודי פרש בשנת 1950; נשאר פעיל בקהילה היהודית עד מותו.
אנדרטת חיל הנחתים של ארצות הברית
אנדרטת חיל הנחתים של ארצות הברית (באנגלית: Marine Corps War Memorial) המכונה גם אנדרטת איו ג'ימה (באנגלית:  Iwo Jima Memorial) היא אנדרטה המוקדשת לחיל הנחתים של ארצות הברית, הממוקמת בסמוך לבית הקברות הלאומי ארלינגטון, בקרבת קריון הולנד, במדינת וירג'יניה שבארצות הברית.
האנדרטה היא פסל רחב ידיים, מעשה ידי הפסל פליקס דה ולדון, המבוסס על הצילום המפורסם "הנפת הדגל באיוו ג'ימה" שצולם על ידי הצלם ג'ו רוזנטל במהלך קרב איוו ג'ימה.
היסטוריה
העבודה על הפסל החלה בשנת 1951 ביציקת ברונזה המבוססת על התמונה. גובה הדמויות 9.8 מטרים, וגובה מוט הדגל 16 מטרים. לפסל בסיס עשוי גרניט ועליו שתי כתובות:
על בסיס הפסל מצוינים המיקום והתאריך של כל הקרבות העיקריים בהם השתתף חיל הנחתים.
האנדרטה נחנכה על ידי נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר ב-10 בנובמבר 1954 – יום השנה ה-179 לייסוד חיל הנחתים.
בשנת 1961 הכריז נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי כי דגל ארצות הברית יתנוסס מעל הפסל 24 שעות ביממה (וזהו אחד האתרים היחידים בהם מתנוסס הדגל באופן רשמי בכל שעות היממה).
האנדרטה משמשת כנקודת סיום המסלול המסורתית של מרתון חיל הנחתים.
פסלים דומים
תבנית הגבס המקורית של הפסל ניצבת בהרלינגן שבמדינת טקסס, באקדמיית הנחתים - בית ספר צבאי פרטי.
האנדרטה הלאומית איו ג'ימה הממוקמת בניווינגטון שבקונטיקט, מוקדשת ל-6,821 הלוחמים שנפלו בקרב איו ג'ימה ולה עיצוב דומה המבוסס אף הוא על אותה תמונה, אך לא מדובר בפסל זהה.
לאנדרטת חיל הנחתים שלושה עותקים מוקטנים:
פסל דומה ממוקם גם בפארק נהר פול שבמסצ'וסטס.
אירן אלפלדי
ביוגרפיה
אירן אלפלדי (שוורץ) נולדה במשפחה יהודית בצפון הונגריה כבתם של סוחר הקמח שמעון שוורץ ושל בטי קליין. בין השנים 1888 לבין 1899 למדה בחוג לשירה באקדמיה הלאומית המלכותית הלאומית למוזיקה ולדרמה (כיום שמה האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט). היא שינתה את שמה לאלפלדי בשנת 1891. אז המשיכה את לימודיה בקונסרבטוריון Gesellschaft der Musikfreunde בווינה אצל Johannes Reß.
בשנת 1895 הפכה לחברה בלהקת התיאטרון הגרמני בפראג, שם ערכה את הופעת הבכורה שלה בלוהנגרין בתפקיד אלזה בראבנטי.שם ב-15 בנובמבר 1903 שרה את מרתה בהצגת הבכורה של האופרה "ארץ השפלה" (Tiefland) מאת אז'ן ד'אלבר. שותפה באופרה היה דז'ה אראני (מקודם: דוד מאיר גולדברגר) בתפקיד פדרו. היא הופיעה מספר פעמים בהונגריה בתקופה שהופיעה על במות בתי האופרה בחו"ל. בשנת 1906 חזרה להונגריה לצמיתות. לאחר פרישתה בשנות ה-20 של המאה ה-20 עבדה כמורה לשירה ולפיתוח קול וכמנצחת מקהלה ב"בית הספר חטיבת ביניים לעלמות אנגליות" בעיר אגר.
מכון ירושלים לחקר שווקים
מכון ירושלים לחקר שווקים (באנגלית: Jerusalem Institute For Market Studies) הוא מכון מחקר שמטרתו היא קידום החופש הכלכלי והאישי בישראל.
המכון נוסד בשנת 2003 על ידי רוברט סאוור וקורין סאוור, שניהם בעלי תואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת ניו יורק. המכון מפרסם ניירות עמדה וסקרי דעת קהל בנושאי מדיניות ציבורית וכלכלית, ומקיים סדרת הרצאות לקהל הרחב. המכון חוקר גם את הקשר שבין כלכלה ויהדות, ואת נקודת המבט ההלכתית בנושאים כלכליים שונים. בשנת 2013 הוציא לאור המכון את הספר "מה שרואים ומה שאין רואים: חיבורים בכלכלה פוליטית", תרגום עברי לכתביו של הכלכלן הצרפתי פרדריק בסטייה.
המכון פועל לקדם פעולות וערכים ברוח הימין הכלכלי הליברלי כמו הפחתת היקף השירותים הממשלתיים, הפחתת מיסים, ליברליזציה של השווקים הפיננסיים ועוד.
מוחמד סאדק א-סדר
מוחמד מוחמד סאדק א-סדר (בערבית: محمد محمد صادق الصدر; תעתיק מדויק: מחמד מחמד צאדק אלצדר; 23 במרץ 1943 – 19 בפברואר 1999) היה איש-דת שיעי חשוב בדרגת אייתוללה גדול, שהיה אחד ממנהיגיה החשובים של השיעה בעיראק בשנות ה-90 של המאה ה-20 ונודע בגישתו האקטיביסטית והמתריסה כלפי שלטון הבעת'. גישה זו של א-סדר נודעה בשם "החווזה המעורבת" (אל-חווזה א-נאטקה) והיא הייתה תמונת ראי של תקופת "החווזה השותקת" של שנות ה-80, תחת האייתוללה אבו אל-קאסם אל-ח'ואי.
הכשרתו ההלכתית ומוריו
מוחמד סאדק א-סדר נולד בעיר הקדושה כאזמיה ב-23 במרץ 1943, למשפחת א-סדר הידועה כמשפחת אנשי-דת שיעים מפורסמת, החל ללמוד הלכה בגיל צעיר בחווזה של נג'ף בהדרכת מספר מורי-דת מפורסמים, ביניהם סייד טאלב אל-ריפאעי, חסן טראד אל-עאמלי ואחרים.
פעילותו הדתית והפוליטית
א-סדר הנהיג את הזרם השיעי הפוליטי שכונה "החווזה המעורבת", ולא חשש להתריס נגד שלטון הבעת' ורדיפתו את הציבור השיעי במדינה. לא פחות מכך התריס א-סדר נגד הסדר שכונה "החווזה השתקנית" שהנהיג בשנות ה-80 האייתוללה אבו אל-קאסם אל-ח'ואי, שנמנע מלמתוח ביקורת ישירה על השלטון או להתעמת איתו. א-סדר הנהיג את השיעה העיראקית באופן אקטיביסטי, הורה על נאמניו לעשות טוב ולאסור את עשיית הרע, לומר תמיד את האמת ולא לפחד מהמוות או להקריב את חייהם עבורו, בניגוד לדרכה של "החווזה השתקנית", שביכרה שמירה על שתיקה כדי לשמור על חיי השיעים במדינה בכל מחיר ולהימנע מלקלוע אותם לעימות ישיר עם המשטר. הוא זכה לכבוד ולפופולריות רבה בעקבות התעוזה שלו בהתמודדותו מול משטר הבעת', במיוחד כשדרש בפומבי את שחרורם של 106 אנשי-דת שיעים, שנכלאו לאחר המרידות בדרום עיראק במרץ 1991.
השפעתו הגדולה של א-סדר הייתה בפרבר השיעי בחלק המזרחי של בגדאד שהיה ידוע בעבר בשם מדינת "מדינת סדאם" (העיר של סדאם), אך נודע בשם הלא רשמי "מדינת אל-ת'ורה" (עיר המהפכה). בשכונה זו, משכונותיה הגדולות והמאוכלסות ביותר של בגדאד, שכל תושביה שיעים, גיבש סביבו א-סדר מספר רב של תומכים נאמנים והפך את המקום למוקד התנגדות למשטר הבעת'. א-סדר השתתף בהתקוממות העממית ב-1991 נגד משטרו לסדאם חוסיין ועד מהרה נעצר על-ידי כוחות הביטחון, ועונה על ידם. בשנת 1993 התעמת א-סדר עם הסמכות הדתית השיעית שפעלה תוך התנהלות עדינה מול המשטר בחווזה.
מותו
ב-19 בפברואר 1999, רדפה מכונית אחר רכבו של מוחמד סאדק א-סדר, לאחר שיצא ממתחם מסגד האימאם עלי לכיוון ביתו באזור אל-חנאנה שבנג'ף, כשהוא מלווה בשני בניו, מוּאַמַל ומוסטפא. במהלך המרדף, פגעה מכוניתו של א-סדר בעץ בצד הדרך, וברגע הפגיעה יצאו מתנקשים שפעלו מטעם משטר הבעת' מן המכונית שדלקה אחר מכוניתו והחלו לירות לעבר א-סדר ושני בניו. מואמל א-סדר נהרג במקום. מוחמד סאדק א-סדר שנפגע ראשון ממספר כדורים, נותר בחיים, ורק לאחר שהגיע לבית החולים נקבע מותו בגלל הירי. בנו השני, מוסטפא, הגיע אף הוא לבית החולים עם פצעי יריות אך גם מותו נקבע זמן קצר לאחר מכן.
לאחר מותו
לאחר רציחתו של א-סדר נפתחה התקוממות רחבת היקף של שיעיים עיראקים במחאה על הרצח. ההתקוממות נמשכה במשך מספר ימים שבמהלכם התקיימו עימותים אלימים בין מפגינים לבין כוחות הביטחון בשכונות המאוכלסות בשיעיים בבגדאד ובערים בעלות רוב שיעי כמו כרבלא, נאסריה, כופה, נג'ף ובצרה. ההתקוממות השיעית בעקבות רציחתו של א-סדר הובילה לעשרות הרוגים ההתקוממות השיעית בעקבות רציחתו של א-סדר הובילה לעשרות הרוגים ופצועים ולמאות מעצרים.
אחרי מותו של א-סדר, קראו נאמניו לשכונת "מדינת סדאם" בבגדאד, מעוז הזרם הסדרי שבראשו עמד, על שמו – מדינת א-סדר. שם זה מעולם לא התקבל כשמה הרשמי של השכונה אך היה מקובל כשם פופולרי של תושבי השכונה וכך היא מוכרת עד היום. אנשי הזרם הסדרי הוסיפו להיות פעילים בזירה השיעית גם בשנים האחרונות לשלטון הבעת' בעיראק, לאחר מותו של מנהיגם. בנו הצעיר של א-סדר, מוקתדא א-סדר, שלא היה עם אביו בעת הירצחו, הפך זמן קצר לאחר הרצח למנהיגו של הזרם הסדרי והפך אותו אחרי הפלת שלטון הבעת' ב-2003 לאחד מהזרמים הפוליטיים החשובים ביותר בתוך השיעה העיראקית. מוקתדא א-סדר עמד גם בשנות מלחמת האזרחים בעיראק בראשה של מיליציה שנקראה "צבא המהדי", שהתבססה על אנשי הזרם הסדרי הנאמנים לו ולאביו.
מכתביו הבולטים
במהלך חייו פרסם מוחמד סאדק א-סדר עשרות ספרי הלכה ומשפט אסלאמי וכן מספר ספרי עיון והיסטוריה. להלן מקצת מן הבולטים בספריו:
מבצע יאשי-קישינב הראשון
מבצע יאשי-קישינב הראשון, קרוי על שם שתי ערים גדולות (יאשי וקישינב) ברומניה, ומתייחס לקרבות שהתנהלו בין 8 באפריל ל-6 ביוני 1944, בין הכוחות הסובייטים לבין כוחות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה. לדברי דייוויד גלאנץ, ההתקפה הייתה פלישה מתואמת אל רומניה, שנערכה על ידי החזית האוקראינית השנייה והחזית האוקראינית השלישית של הצבא האדום, בהתאם לאסטרטגיה של יוסיף סטלין ליצור מוקדי כוח באזור הבלקן.
על פי התוכניות של הפיקוד הראשי של הצבא הסובייטי (הסטאבקה), שתי החזיתות הסובייטיות היו אמורות לפרוץ את קווי ההגנה החיוניים של כוחות הציר בצפון רומניה, ולסייע בהמשך ההתקדמות של הצבא האדום לאזור הבלקן כולו. המתקפה הסובייטית החלה בקרב טרגו פרומוס הראשון ובקרב פודו אילואיי, והגיעה לשיאה בקרב טרגו פרומוס השני. הכוחות הסובייטיים לא הצליחו להתגבר על ההגנות הגרמניות באזור והפעולה ההתקפית נכשלה, בעיקר בשל הביצועים הגרועים של הכוחות הסובייטיים ואפקטיביות ההכנות הגרמניות.
רקע
ב-5 במרץ 1944, מרשל איוואן קונייב, מפקד החזית האוקראינית השנייה, החל במבצע אומן-בוטושאן באוקראינה. המבצע הזה הצליח להפריד את כוחות קבוצת ארמיות דרום, וליצור פער בין ארמיית הפאנצר הראשונה לארמייה השמינית ב-17 במרץ. בתחילת אפריל הכוחות הסובייטים התקרבו לעבר הגבול הרומני.
בתחילת אפריל 1944 הסטאבקה הורתה לחזית האוקראינית השנייה ולחזית האוקראינית השלישית לתכנן מתקפה גדולה עם השלכות אסטרטגיות במערב רומניה. הכוונות האסטרטגיות של הסטאבקה היו לשבור את קווי ההגנה הגרמנית-רומנית בצפון רומניה, וללכוד את ערי המפתח יאשי וקישינב, ולאחר מכן להזרים כוחות עמוק לתוך השטח הרומני, ואם אפשר, לכבוש את פלוישט ובוקרשט.
הקרב
ב-5 באפריל צלחו כוחות החזית בפיקודו של קונייב את נהרות הדניסטר והפרוט, וכבשו את חוטין ודורוחוי, ופנו לעבר טרגו פרומוס ובוטושאן השוכנים כ-48 עד 97 ק"מ צפונית מערבית ליאשי, ונתקלו רק בהתנגדות רומנית קלה. ב-8 באפריל ציווה קונייב על הארמיות ה-27 וה-40 לנהל מתקפה מתואמת דרומה לאורך ציר טרגו פרומוס, תוך שיתוף פעולה הדוק עם ארמיית הטנקים השנייה, בפיקודו של סמיון בוגדנוב. בזמן שכוחות הסער של קונייב התקדמו לעבר טרגו פרומוס, הארמייה ה-52 בפיקודו של קונסטנטין קורוטיב וחלקים מארמיית הטנקים השישית בפיקודו של אנדריי גרבאצ'נקו אשר פעלו מצפון ליאשי, החלו בפעולות לצד הציר המוביל ליאשי, על מנת לתמוך במאמץ הראשי של כוחותיו של קונייב. כאשר כוחותיו של קונייב החלו את ההתקפה שלהם לעבר טרגו פרומוס, הארמייה השמינית בפיקודו של אוטו והלר הייתה מעורבת בקרבות קשים סביב הכפר פופריקאני, 9 ק"מ צפונית ליאשי, שבו לחמו שני קורפוסים סובייטים עם צוותי קרב משוריינים של הגרמנים, מה שהסיח את דעתם של הגרמנים מהמתרחש בטרגו פרומוס. על ידי ניצול ההסתערות של הארמייה ה-52 באזור יאשי, החלו שלוש ארמיות ההלם של קונייב להתקדם דרומה השכם בבוקר 8 באפריל. ההתקדמות הייתה איטית למדי עקב כבישים חסומים בבוץ במהלך הרספוטיצה (קרקע בוצית במיוחד בעקבות הפשרת השלגים), וכן בעקבות הקשיים בחצייה לגדה המערבית של נהר הפרוט מצפון-מערב ליאשי
המשימה הראשונית של כוחותיו של קונייב הייתה להגיע לטרגו פרומוס, פשקאן וטרגו ניאמץ 30 ק"מ ממערב ליאשי, וללכוד את שלוש הערים המוגנות בהפתעה. בעוד 3 דיוויזיות של הארמייה ה-51 התקדמו דרומה לעבר פשקאן, בעוד 2 דיוויזיות רובאים אחרות הגנו על אגפיהם מצפון-מערב לטרגו ניאמץ. עוד מזרחה משם, 7 דיוויזיות רובאים נוספות שהוקצו לקורפוס המשמר ה-35 ולקורפוס הרוברים ה-33 של הארמייה ה-27 התקדמו דרומה-מזרחה לאורך פרוט החל מ-7 באפריל, ואילצו את הדיוויזיה הרומנית ה-8 לסגת לכיוון חרלאו, 27 ק"מ מצפון לטרגו פרומוס. בינתיים, עוד 2 דיוויזיות של קורפוס הרובאים ה-33 הצטרפו ל-2 קורפוסים של ארמיית הטנקים השנייה, והדפו את הדיוויזיה הרומנית ה-7 בחזרה לעבר טרגו פרומוס.
הגרמנים התעשתו במהירות, וב-10 באפריל הגיעה לזירת הקרב דיוויזיית גרוסדויטשלנד, אשר מנתה 160 טנקים, ובהם 40 פנתרים ו-40 טיגרים. עד מהרה הפכה המתקפה לסדרת קרבות בודדים, אשר בהם נבלמו הכוחות הסובייטיים ונגרמו להם אבדות כבדות. בנוסף, הגרמנים העבירו לאזור את קורפוס הפאנצר ה-57, ובו דיוויזיית הפאנצר ה-24, ואת הקורפוס ה-52, ובעזרתם הצליחו עד לסוף מאי לבלום לחלוטין את המתקפה הרוסית.
לאחר מכן
לקראת אוגוסט 1944 נוצר באזור הבלקנים מצב מתאים למתקפה סובייטית חדשה. בעקבות מבצע בגרטיון והמתקפות הסובייטיות שבאו בעקבותיו בקיץ 1944, נאלץ הפיקוד העליון הגרמני להעביר מאזור זה לבלארוס, פולין וצפון אוקראינה 12 דיוויזיות, ובכך החליש במידה רבה את קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, שהגנה על שטח רומניה. קבוצת הארמיות נותרה עם 3 דיוויזיות ניידות בלבד (דיוויזיית הפאנצר ה-13, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-10, ודיוויזיית השריון הרומנית ה-1). בנוסף, הגרמנים בנו ברומניה מערך ביצורים חזק, שכלל שלוש רצועות הגנה עיקריות, ונשען על הנהרות דניסטר וסירט. מערך שהוכיח את עוצמתו במהלך הדיפת שורת מתקפות סובייטיות באפריל-יוני 1944 (מבצע יאשי-קישינב הראשון). אולם, ב-23 באוגוסט פתחו הסובייטים במבצע יאשי-קישינב, ועד מהרה כבשו את רומניה כולה, אשר עברה למחנה בעלות הברית, ולאחר מכן אף כבשו את בולגריה ויוגוסלביה, ואף הגיעו לפאתי בודפשט, הונגריה.
מגדל יהלום
הוא הגבוה מבין בנייני בורסת היהלומים, ובעת הקמתו היה הבניין השני בגובהו בישראל והגבוה ביותר ברמת גן. בבניין 80 אלף מטר רבוע לשימוש משרדים וחניון.
קיימת תוכנית להגדיל גובהו מ-36 קומות ל-76 קומות.
יום הזיכרון לקורבנות הדיכוי הפוליטי
יום הזיכרון לקורבנות הדיכוי הפוליטי (רוסית: День памяти жертв политических репрессий), הוא יום זיכרון שנתי לקורבנות הרדיפות והדיכוי של המשטר הסובייטי בברית המועצות. ארגון זכויות האדם ממוריאל עמד מאחורי היוזמה לקיום יום הזיכרון.
התאריך 30 באוקטובר נבחר לציון שביתת הרעב שהחלה באותו ביום בשנת 1974 בגולאג מורדוביה, במחאה על היחס הלא אנושי לאסירים.
היום מצוין ברחבי המדינות הסובייטיות לשעבר החל משנת 1991, חוץ מאשר באוקראינה אשר מציינת יום דומה בחודש מאי.
מאיה סונדי
מאיה סונדי (באנגלית: Maya Sondhi; נולדה ב-1983) היא שחקנית ותסריטאית בריטית.
ביוגרפיה
היא ידועה בעיקר מהופעותיה בסדרות הטלוויזיה "האזרח קהאן", "Family Affairs" ו"שחיתות".
חיים אישיים
לסונדי יש שני ילדים.
הסכוליום הכללי
הסכוליום הכללי הוא חיבור אשר כתב אייזיק ניוטון כחלק מספרו ה"פרינקיפיה מתמטיקה –עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע". החיבור פורסם לראשונה עם צאת המהדורה השנייה של הפרינקיפיה בשנת 1713. חיבור זה פורסם כתגובה לביקורות שהושמעו עם צאת המהדורה הראשונה משנת 1687 של הפרינקיפיה ובו הגן ניוטון על מסקנתו שבין כל שתי מסות בעולם פועל כוח משיכה מרכזי. בנוסף, הסביר שהתיאוריות האחרות ובראשן תאוריית המערבולות של דקארט וממשיכיו אינן תקפות, תיאר בקצרה את גישתו לפילוסופיית הטבע ואת הסבריו אודות כוח הכבידה האוניברסלי ואת מקומו של האל כחלק מפילוסופיה זו. החיבור כלל את אימרתו המפורסמת של ניוטון "אינני בודה השערות" כתגובה לביקורות מצד ממשיכי רנה דקארט אשר הושמעו על ניסוחיו אודות המשיכה הגראוויטציונית ככוח שניוטון עצמו לא ידע להסביר את סיבתו.
הקשר היסטורי - הסברים קרטזיאנים אודות תנועת הפלנטות והכבידה
בראשית המאה ה-17 הגישה הרווחת בפילוסופיית הטבע היית קרטזיאנית (מבוססת על גישתו של רנה דקארט). דקארט האמין כי ניתן להסביר את העולם כולו בעזרת חומר בתנועה בלבד. מבחינתו, כל גוף המצוי בתנועה בקו ישר ימשיך בתנועתו עד אשר יתנגש בגוף אחר, על כן כל שינוי בתנועה הוא תוצר של התנגשויות בין גופים. בהתייחס לתנועת הפלנטות תמך דקארט בטיעון כי חומר שהיה מצוי במצב של תנועה יסודית התגבש לכדי מערכת של מערבולות מסביב לפלנטות ובכך הכניס את הגופים השמימיים לתנועה במסלולם, עוד טען כי ההתנגשויות בין הפלנטות לאתר (פיזיקה) כתוצאה מתנועת המערבולות היא השומרת את הפלנטות סביב השמש מבלי שהן מתרחקות ממנה, כאשר במשך שנים נחשב האתר לחומר הממלא את כל המרחב ומהווה למעשה תווך להתנגשויות אלה. – בכך מבחינת דקארט, התקיימה הפרדה בין הכוח המניע את הפלנטות לבין כוח הכבידה הפועל על גופים כבדים בארץ. על פי דקארט, כוח הכבידה על כדור הארץ נוצר בשל התנגשויות דומות, כאשר אם לפלנטה יש כוח צנטריפוגלי רב יותר או פחות יותר, היא תידחף למערבולות הגבוהה או הנמוכה הסמוכה, כאשר המצב השני יאפיין את תכונת ה"כבדות" של עצמים כבדים הנופלים אל קרקע הארץ.
"הכוכבים, כולל הארץ, מסתובבים סביב השמש במערבולת הסולרית שלנו. ישנם אינספור מערבולות דומות ביקום: כל כוכב אותו אנו רואים בשמיים, על פי דקארט, הוא עצמו שמש במרכזה של מערבולת משל עצמו"
מבין ממשיכיו הבולטים של דקארט, ניתן למנות את כריסטיאן הויגנס אשר הושפע גם מה בגישה המתמטית-פיזיקלית לפילוסופיית הטבע בסגנון גלילאו גלילאי וניסח גישה משלו המבוססת על ניסוחי דקארט. בהתייחסו לכבידה, שיער הויגנס כי קיימים חלקיקים סאב-מיקרוסקופיים אשר מסתובבים מסביב לארץ במהירות גבוהה ובכל מישורי הסיבוב לקראת המרכז. הויגנס הבין את ההאצה הגרביטציונית אל עבר מרכז כדור הארץ כפי שזו מופיעה בגופים רגילים כנובעת מכוחות צנטריפוגליים של החלקיקים הקטנים עצמם – כאשר החלקיקים נעו החוצה, חומר רגיל בהתאמה נע פנימה בכדי לפנות מקום. הויגנס המשיך וחישב את המהירויות הנחוצות של אותם חלקיקים המצוים בתנועה סיבובית, כך שהתאוצה הגרביטציונית לקראת מרכז כדור הארץ המוצגת על ידי תנועת גופים, תתאים לממצאים האמפיריים. דרך הסברים אלו הציגו דקארט וממשיכיו גישה מכניסטית לפיה העולם הוא מכונה המורכבת מחלקים נעים אותם ניתן להבין ולהסביר, גישה זו זכתה לפופולריות רבה והיית לגישה המובילה במאה ה-17.
דחיית תאוריית המערבולות בסכוליום הכללי
בפתיחת הסכוליום הכללי, יוצא ניוטון נגד ההסבר המכניסטי של דקארט בדבר תנועת המערבולות. על פי ניוטון, סימון רדיוס מכל פלנטה אל עבר השמש יניב בהכרח יחס פרופורציונלי לזמני המחזור של תנועות חלקי המערבולת וזמני המחזורים של חלקי המערבולת חייבים להיות ריבוע המרחק אל השמש. בכך מתבסס ניוטון על חוק התנועה השני של יוהנס קפלר המנסח כי כאשר פלנטה נעה במסלול סביב השמש, ווקטור הרדיוס יכסה שטחים שווים בזמנים שווים על היקף אליפסה. על פי ניוטון, לא קיימת התאמה בין יחסי שטח הרדיוסים סביב הפלנטות לבין זמן המחזור הצפוי לפי הנחת המערבולות, התנועות הסיבוביות של השמש והפלנטות היו צריכות להיות בהתאמה לתנועות המערבולות שלהן באופן יחסי, אך התאמה זו איננה קיימת. בנוסף טען ניוטון כי פלנטות נעות בכוחות אקסצנטריים אשר לא יכולים להתקיים כל עוד נניח כי קיימות מערבולות.
"ההיפותזה בדבר מערבולות סובלת מקשיים רבים. אם בעזרת ציור רדיוס אל עבר השמש, כל פלנטה אמורה לתאר שטח יחסי לזמן, הזמנים המחזוריים של חלקי המערבולת חייבים להתאים לריבועי המרחק מן השמש... פלנטות נעות בתנועות מאוד אקסצנטריות לכל כיווני השמיים, תנועות אלה לא יכולות להתרחש אלא אם מבטלים את המערבולות."
בכדי לחזק את טיעונו, התייחס ניוטון לשביטים וטען כי הם נעים באופן אקסצנטרי ולכל הכיוונים ובאופן מהיר וחופשי דרך מסלולי הפלנטות תוך חציית המערבולות:
"וכלל התנועות הרגילות הללו אינן נובעות מסיבות מכניותת היות ששביטים נעים באופן חופשי ובמסלולים אקסצנטריים ולכל כיווני השמיים. ועם התנועות הללו השביטים חוצים באופן מהיר את מסלולי הפלנטות..."
הביקורות על הפרינקיפיה מתמטיקה
עם צאת המהדורה הראשונה של הפרינקיפיה מתמטיקה, ניוטון נאלץ להתמודד עם ביקורת רבה, הדמות המדעית המובילה ביבשת למשל, כריסטיאן הויגנס, פרסם ב-1690 תגובה חצויה לעבודתו של ניוטון כתוספת להדפסה מחודשת של מאמרו "דיון על הסיבה לגרביטציה" אשר הוצג לראשונה באקדמיה הצרפתית למדעים בשנת 1669. מצד אחד, היה משוכנע כי טיעונו של ניוטון בדבר היחס ההופכי לריבוע הגרביטציוני אשר משפיע על הירח הוא נכון ואף כי הוא נמצא בהתאמה לכוח הצנטריפטלי המחזיק את הפנלטות במסלולן. מצד שני טען הויגנס:
"איני מסכים לגמרי עם העיקרון שהוא (ניוטון) מניח בחישוביו, כי כל החלקיקים הקטנים אותם אנו יכולים לדמיין בשניים או יותר גופים שונים נמשכים אחד אל השני או נוטים להמשך באופן הדדי. בכך איני יכול להודות היות שאני מאמין כי אני רואה בבירור כי הגורם למשיכה שכזו אינו ניתן להסבר באמצעות עקרון מכני או בעזרת חוקי התנועה. וכן איני משוכנע כלל בנחיצותה של משיכה הדדית בין גופים שלמים, לאחר שהראיתי שאם אין כדור הארץ, גופים לא יפסיקו לנטות לעבר מרכז בגלל מה שאנו מכנים כוח המשיכה שלהם."
ביקורת נוספת על עבודתו של ניוטון פורסמה בכתב העת Journal des Sçavants:
'' "עבודתו של מר. ניוטון היא מכנית, המושלמת ביותר שכל אחד יכול לתאר, שכן לא ניתן לתת הדגמות מדויקות יותר מאלה שהוא מספק בשני ספריו הראשונים... אך חייבים להודות כי לא ניתן להתייחס להדגמות אלה בשום דרך אחרת פרט למכניות; ואכן הכותב מכיר בעובדה... כי הוא לא התייחס לעקרונות הללו בתור פיזיקאי, אלא רק כגאומטריקאי... בכדי להפוך את האופוס הנ"ל למושלם ככל הניתן, על ניוטון לספק לנו פיזיקה מדויקת כמו המכניקה שלו. הוא יספק הסבר זה לאחר שיחליף תנועות אמיתיות במקום אלה שכבר תיאר." ''
ובנוסף לביקורות אלה, כשנה וחצי לאחר פרסום המהדורה הראשונה של הפרינקיפיה, גוטפריד וילהלם לייבניץ פרסם את "חיבור אודות הסיבות לתנועות השמימיות" בו תיאר תאוריית מערבולות מתחרה המבוססת על תנועה 'קפלריאנית' (מבוססת על עבודתו של יוהנס קפלר) שהיית למעשה תואמת למסקנה של ניוטון עצמו כי כוחות צנטריפטליים בתנועה קפלריאנית נעות ביחס שהוא ההופכי לריבוע. בין השאר, הביקורות הללו אילצו את ניוטון להתמודד עם ביקורת על עבודתו ולחדד את טיעוניו נגד ההיתכנות של תאוריית המערבולות.
ההסברים הפיזיקליים מתמטיים בפרינקיפיה מתמטיקה והמתודולוגיה של ניוטון
רעיונותיו של ניוטון אודות הכבידה נבעו מעיסוקו בשאלה שניסח גלילאו גלילאי בשנת 1632 – אם כדור הארץ מסתובב על צירו, כיצד אובייקטים על פני השטח לא נוטים לעוף כלפי חוץ, בדיוק כפי שהיה מתרחש על פני השטח של גלגל כדרים. אחת מבדיקותיו הראשונות של ניוטון היית ניתוח של התנועה המעגלית של הירח מסביב לכדור הארץ היות שידע להעריך את מהירות תנועת הירח וכן את המרחק המשוער במונחים של רדיוסים מכדור הארץ. אם הירח מתנהג באותו האופן שבו גוף שקרוב לפני השטח של כדור הארץ היה מתנהג, והנטייה הצנטריפוגלית היית מאוזנת בעזרת הנטייה הגראביטציונית אל עבר כדור הארץ, אזי הנוסחה שניוטון הציג כי הכוח הגרביטציוני הפועל על הירח נחלש מכוחו שניתן למדידה על פני השטח של כדור הארץ ביחס שניתן לציין כ: 1 \ ריבוע רדיוס כדור הארץ לעומת 1 \ ריבוע רדיוס הסיבוב של הירח. זהו למעשה חוק ריבועי הפוך אודות כוח הכבידה, לפיו הכח נחלש ביחס ישר לריבוע המרחק:
1\r2 - 1\R2
r = earth radius R = moon’s orbital radius
לאחר שנים, טען ניוטון כי זנח חישוב זה היות שהנתונים בהם השתמש הפרו את היחס בין ההופכי לריבוע והתופעות הנצפות, עם זאת, הוא לעולם לא פסל את נכונות הקביעות שלו בדבר נוסחאות אלה. שכן המסקנות ב-7–1666 לא היו ברורות מכיוון שנתוני תאוצת הנפילה ותאוצת הירח הובילו לסטייה של 10%, וחישוביו האחרים התבססו על קירוב של תנועות מעגליות. על כן קביעותיו של ניוטון היו למעשה השערות עבודה אליהן לא התייחס כאמיתיות עד ששב לבעיה בסוף שנות השבעים, כנראה בעקבות חילופי המכתבים עם רוברט הוק, ועוד בטרם כתיבת הפרינקיפיה. לאחר שהחל לעבוד על כתיבת הפרינקיפיה, ניסח ניוטון ביתר בירור ולעומת עבודתו של דקארט כי אין שום צורך במגע ישיר בין גופים בכדי להעביר פעולה מגוף לגוף. ניוטון עסק ב'כוחות' שיכולים להשפיע על גוף ולשנות את מהירותו או כיוונו אך לא ראה צורך להציג מנגנון מכני כדי להסביר כיצד כוחות אלה פועלים או כדי להסביר מה מקורם. על כך קיבל ביקורות רבות אשר טענו כי הכניס "כוחות לא מוסברים" למדע ובכך גם היווה את האסכולה המתחרה לגישה הקרטזיאנית המבוססת על הסברים מכניסטיים בדבר חומרים נעים ומתנגשים. בניגוד לגישתם של לייבניץ ודקארט המבוססת על דדוקציה, ניוטון האמין בגישה אינדוקטיבית לעשייה המדעית המכונה הגישה ההיפוטטית דדוקטיבית. לפיה יש קודם כל לצפות בתופעות ורק לאחר מכן יש לנסח חוקים כלליים ולא ההפך. על כך טען ניוטון בסכוליום הכללי כי הוא אינו בודה השערות “Hypotheses non fingo”
"טרם הצלחתי לגלות את הסיבה לתכונות הללו של כוח הכבידה מן התופעות ואינני בודה השערות. שכן כל דבר שלא הוסק בתהליך דדוקטיבי מן התופעות חייב להקרא היפותזה; ולהיפותזות, בין אם מטה-פיזיות או פיזיות או מבוססות על איכויות נסתרות או מכניות, אין מקום בפילוסופיה הניסויית"
עוד כותב ניוטון כי בתהליך זה הצליח להסיק את חוקי התנועה והכבידה תוך התבססות על תצפיות מדויקות ומהן הסקת מסקנות וניסוח החוקים:
"בפילוסופיה הזו הנחות ספציפיות מוסקות מן התופעות ואחר כך מנוסחות באופן כללי דרך אינדוקציה. לפיכך, חוסר החדירות, הניידות והכוח האימפולסיבי של גופים וחוקי התנועה והכבידה גולו באופן הזה. ולנו הדבר מספיק כי כוח הכבידה אכן קיים ופועל על פי חוקים אשר הסברנו ואכן חל על כל התנועות של הגופים השמימיים ואלה נמצאים על פני הים שלנו."
תאולוגיה ומקומו של האל בפילוסופיית הטבע של ניוטון
ניוטון הסביר כי המערכת הפילוסופית אשר הוא מציע איננה יכולה להתקיים ללא הכוונה של ישות אינטליגנטית ריבונית. זהו אל ריבון יודע הכל, שולט בכל וכל יכול. הוא איננו הנצח או האינסוף, אלא נצחי ואינסופי וכן נמצא בכל זמן ובכל מקום. כל שידוע לאדם עליו הוא דרך רעיונות עליו ותכונותיו, אך אין האדם יכול להבין מה הוא חומר האלוהים. בכדי להדגים את תבוניות הישות הריבונית, מסביר ניוטון כי אם מרכזי כוכבים אחרים הם מרכזים של מערכות שונות – כלל המערכות נתונות לשליטת הריבון האלוהי, שהניח אותן במרחק רב זו מזו כדי שלא יפלו זו על זו. על פי ניוטון, יש לנו יכולת אפיסטמית לתפוס את האלוהים וללמוד עליו דרך התבוננות על התופעות בעולם, מן התופעות הללו אנו יכולים ללמוד על טבעו ורצונו של האלוהים ומכאן שעל פי ניוטון, האל הוא חלק מהפילוסופיה הטבעית.
"כל הגיוון בדברים שנוצרו, כל אחד במקומו וזמנו, יכלו לנבוע אך ורק מרעיונות ומרצון של ישות אשר קיימת בהכרח, אך על האל נאמר אלגורית כי הוא רואה, שומע, מדבר, צוחק, אוהב, שונא, חושק, נותן, מקבל, כועס, נלחם, בונה, יוצר ובונה... ולהתייחס לאל מתוך התופעות זה בהכרח חלק מפילוסופיית הטבע"
לקריאה נוספת
Mathematical Principles of Natural Philosophy''', University of California Press, 1999
ל'ואלין אפ גריפיד'
ל'ואלין אפ גריפיד' (בוולשית: Llywelyn ap Gruffydd; בערך 1223 - 11 בדצמבר 1282) הידוע גם בכינוי ל'ואלין האחרון או ל'ואלין השני היה הנסיך הוולשי החוקי האחרון שמלך על נסיכות ויילס העצמאית משנת 1258 עד למותו בקרב מול האנגלים ב-1282. לאחר מותו, אחיו דוויד' אפ גריפיד' ירש את נסיכות ויילס תוך כדי לחימה באנגליה עד שנלכד והוצא להורג באוקטובר 1283 מה שהביא לביטול הנסיכות על ידי אדוארד הראשון, מלך אנגליה באופן רשמי.
שלטונו של ל'ואלין אפ גריפיד'
ל'ואלין היה בנו השני של גריפיד' אפ ל'ואלין פוור, שהיה בנו הבכור של ל'ואלין הגדול - נסיך ויילס הראשון. דודו דוויד' אפ ל'ואלין כלא את אביו באנגליה וירש את כס הנסיכות, לאחר שאביו נהרג בשנת 1244 מנפילה בעת שניסה לברוח ממגדל לונדון, ל'ואלין אפ גריפיד' ואחיו הבכור נותרו הבאים בתור הירושה על ממלכת גוויניד' לבית אברפראו ונסיכות ויילס (זאת מאחר שדודם דוויד' לא הביא ילדים לעולם). חמש שנים לאחר מותו של ל'ואלין הגדול ועלייתו לשלטון של דוויד' אפ ל'ואלין, פרצה בשנת 1245 מלחמה בין הנרי השלישי, מלך אנגליה לדוויד', ב-1247 הוסג הסכם שחילק את ממלכת גוויניד' כך שהשטחים מזרח לנהר קונווי הועברו לשליטה אנגלית (כיום שטחי מחוז דנבישייר, קונווי, רקסהאם ופלינטשייר בצפון-מזרח ויילס).
ב-1272 עלה לכס בשלטון האנגלי אדוארד הראשון, סירובו של ל'ואלין לשלם מיסים לאנגליה בשילוב עם קשריו הפוליטיים למשפחת דה מונפור הובילו את המלך אדוארד להגדיר אותו כמורד ב-1276, שנה לאחר מכן גויס צבא אנגלי גדול שיצא לכיוון ויילס. הצבא האנגלי כבש את האי אנגלסי ונערך על הגבול לאורך נהר קונווי. כדי למנוע את הכיבוש האנגלי המלא של ויילס חתם ל'ואלין על הסכם אברקונווי אשר היווה את התחלת הסוף של נסיכות ויילס העצמאית ולמעשה הגדיר את סופה עם מותו של ל'ואלין. המלך האנגלי איפשר לל'ואלין להתחתן עם אהובתו סימון דה מונפור רק לאחר שקיבל את התנאים האנגליים, בהם הכרה במלך אנגליה וצמצום משמעותי לאדמות משפחתו בוויילס - הם נישאו ב-1276 בקתדרלת ווסטר.
בשנת 1282 התעוררו מחדש רוחות המרד כנגד האנגלים, אצילים ולשים רבים שתמכו במלך אנגליה עברו לתמוך בכס הוולשי ושוב יצא המלך אדוארד עם צבאו להילחם במורדים בדומה למהלכי המרד של 1277. ל'ואלין ככל הנראה לא היה מעורב באופן ישיר בתכנון המרד, אך לקח חלק בהנהגת הצבא הוולשי שלחם כנגד האנגלים. ביוני 1282 פקדה את ל'ואלין טרגדיה אישית כאשר אשתו סימון נפטרה, מעט לאחר הולדת בתם היחידה גוונל'יאן.
בשלבי הלחימה הראשונים היו לוולשים מספר הצלחות בבלימת האנגלים באנגלסי וצפון-מזרח ויילס, והמלך אדוארד אף הציע לל'ואלין להגיע להסכם בו יעביר את ויילס לשלטון האנגלי ובתמורה יקבל ל'ואלין תארים ואדמות באנגליה - ל'ואלין לא הסכים לכך. לקראת סוף 1282 ל'אולין השאיר את אחיו להגן על גבולות גוויניד' בצפון, בעוד הוא לקח מחצית מהצבא לדרום ויילס היכן שהתבססו אצילים אנגלים במארצ'ים הוולשים. ב-11 בדצמבר, במהלך הקרב על גשר אורווין (במרכז מחוז פוויס של ימינו) התפצל ל'ואלין מצבאו ונהרג בידי חיילים אנגלים במארב. לאחר מותו ראשו נשלח למלך אדוארד שישב עם צבאו באנגלסי ומשם נשלח למגדל לונדון שם הוצב על קצה חנית, ישנן עדויות לכך ש-15 שנים לאחר מותו ראשו של ל'ואלין נשאר מוצג בחומות המגדל.
מספר חודשים לאחר מותו של ל'ואלין, עם מורל ולשי נמוך, ביוני 1283 נתפס דוויד' שהמשיך לטעון לכתר הוולשי לאחר מות אחיו. דוויד' נשפט באנגליה והוצא להורג בתלייה, גרירה וביתור מה שהשלים את כיבושו של אדוארד, אשר ביטל את ממלכת גוויניד' ההיסטורית ונסיכות ויילס סופחה באופן רשמי לאנגליה. גוונל'יאן, ביתו היחידה של ל'ואלין, נמצאה על ידי האנגלים והועברה למנזר, שם חיה כנזירה עד שנפטרה ב-1337 כנראה מבלי לדעת מעולם שהייתה יורשת לנסיכות ויילס.
ים אמונדסן
ים אמונדסן הוא ים שולי של האוקיינוס הדרומי הנמצא מערבית לאנטארקטיקה, לחופי ארץ מרי בירד. כף פלאיינג פיש שבאי ת'רסטון הוא הגבול בין ים אמונדסן לים בלינגסהאוזן הסמוך לו מצפון. מדרום לים אמונדסן שוכן ים רוס.
המשלחת הנורווגית של השנים 1928–1929 תחת הקפטן נילס לארסן החליטה לקרוא לים זה על שם מגלה הארצות הנורווגי רואלד אמונדסן, שהיה מגלה הארצות הראשון שהגיע לקוטב הדרומי.
פילוסופיה של הנפש
פילוסופיה של הנפש (נקרא גם פילוסופיה של ה-mind או פילוסופיה של הרוח) הוא תחום בפילוסופיה אשר עוסק במהות הנפש, אירועים נפשיים, פונקציות נפשיות, תכונות נפשיות, תודעה ויחסם לגוף בכלל ולמוח בפרט.
בעיית הגוף-נפש נתפסת לעיתים כנושא העיקרי בתחום, אולם ישנם נושאים נוספים אשר אינם קשורים ליחס עם הגוף. דואליזם ומוניזם הן שתי האסכולות העיקריות בבעיית הגוף-נפש.
הדואליזם החל עם אפלטון, אריסטו, סמקיה והפילוסופיה ההודית, אולם נוסח בצורה מדויקת על ידי רנה דקארט במאה ה-17. הדואליזם טוען שהנפש בלתי תלויה בחומר קיים (דואליזם חומרי) ועל פי גרסה אחרת כי הנפש היא קבוצת תכונות בלתי תלויה אשר נובעת מהמוח אך לא ניתנת לרדוקציה (דואליזם של תכונות).
מוניזם הוא העמדה שהנפש והגוף אינם ישויות נפרדות אונטולוגית. עמדה זו פותחה בפילוסופיה המערבית על ידי פרמנידס במאה ה-5 לפני הספירה ומאוחר יותר על ידי הרציונליסט ברוך שפינוזה.
רוב הפילוסופים המודרניים של הנפש מעדיפים עמדה פיזיקלית רדוקציונית או לא-רדוקציונית, בהתאם להשקפתם על הדרך בה הנפש נקשרת לגוף (פיזיקליזם רדוקציוני טוען שכל המצבים הנפשיים והתכונות יוסברו, בסופו של דבר, על ידי המדע כתהליכים ומצבים פיזיולוגים, לעומתו פיזיקליזם לא-רדוקציוניסטי טוען שלמרות שהמוח הוא כל מה שיש לנפש, התוצרים ואוצר המילים בתיאורים נפשיים וההסברים שלהם הם חיוניים, ולא יכולים לעבור רדוקציה לשפה ולהסברים של רמה פיזיקלית נמוכה יותר). גישות אלו מושפעות מסוציוביולוגיה, מדעי המחשב, פסיכולוגיה אבולוציונית ומדעי המוח. פילוסופים אחרים, מעדיפים עמדה לא-פיזיקלית שמבקרת את הרעיון שהמוח הוא מבנה פיזיקלי טהור. ההתקדמות במדעי המוח עוזרת להבהיר חלק מנושאים אלו, למרות זאת, הם רחוקים מלהיפתר. פילוסופים מודרניים של הנפש ממשיכים לשאול כיצד איכויות החומר והאינטנציונליות של מצבים נפשיים ותכונות יכולות להיות מוסברות במונחים נטורליסטים.
טיעונים בעד
הטיעונים הנפוצים בעד דואליזם מתבססים על אינטואיציה של השכל הישר לפיה חוויות מודעות נפרדות מחומר דומם. אדם מן היישוב מזהה את הנפש עם העצמי, אישיות או נשמה; ודוחה את הרעיון שהנפש היא מוח; או להפך, הוא מוצא את הרעיון של ערך אונטולוגי יחיד כמכניסטי מדי או לא מובן. פילוסופים מודרניים של הנפש סבורים שאינטואיציות הן מבלבלות ולכן עלינו להשתמש בכישורים ביקורתיים יחד עם עדויות אמפיריות מדעיות כדי לבחון את הנחותינו ולקבוע האם יש להן בסיס אמיתי.
טיעון נוסף הוא שלנפשי ולפיזיקלי יש תכונות שונות אשר בלתי מתיישבות זו עם זו. לאירועים נפשיים יש איכות סובייקטיבית שאין לאירועים פיזיקליים. אפשר למשל לשאול מישהו כיצד מרגישה אצבע חרוכה, כמו כיצד נראים שמיים כחולים וכיצד נשמעת מוזיקה נחמדה, אולם יהיה זה חסר משמעות, או לפחות מוזר, לשאול מה מרגיש גלוטומט בהיפוקמפוס?
פילוסופים של הנפש מכנים את ההיבט הנפשי של אירועים קווליה (qualia) או "תחושה גולמית". קווליה לוקחת חלק באירועים נפשיים אשר נראים קשים לרדוקציה לפיזיקלי, להרגיש כאב, לראות צל מוכר או לראות כחול.
אם התודעה (הנפש) יכולה להתקיים באופן בלתי תלוי במציאות הפיזיקלית (המוח), צריך להסביר כיצד זיכרונות פיזיקליים נוצרים ביחס לתודעה. דואליזם צריך להסביר כיצד התודעה משפיעה על המציאות הפיזיקלית. אפשרות אחת היא שמדובר בנס. כך למשל טוענים Arnold Geulincx and Nicolas Malebranche כי היחס גוף-נפש דורש מעורבות ישירה של האל.
טיעון הזומבי מבוסס על ניסוי מחשבתי של טוד מודי אשר דייוויד צ'אלמרס פיתח בספרו The Conscious Mind. הרעיון הוא שלדמיין גוף של מישהו מאפשר להגות בקיומו ללא מצבי תודעה. צ'אלמרס טוען שסביר שיצור כזה קיים מכיוון שכל הנדרש הוא שהמדעים הפיזיקליים יצדקו בתיאורם את הזומבים. מדעים אלה לא משתמשים בתודעה או בחוויות נפשיות ולכן המעבר מסבירות לאפשרות יהיה קטן. דנט טוען בתגובה כי המובן של זומבי פילוסופי הוא לא קוהרנטי או שהוא מושג לא סביר. זאת מכיוון שעל פי הפיזיקליזם ישנן שתי אפשרויות בלבד, או שאפשר להאמין שכולם הם זומבים או שאף אחד לא יכול להיות זומבי. ההרהור בקיום או בחוסר קיום של זומבי היא תוצר העולם הפיזיקלי ולכן אין הבדל במי מהרהר בה. או במילותיו של דנט: "זומבים חושבים שהם מודעים, שיש להם קווליה, שהם סובלים מכאב - אולם הם פשוט טועים (על פי מסורת מצערת זו) בדרך שלא הם או אנחנו נוכל אי פעם לגלות!".
בהינדואיזם
בהינדואיזם הדואליזם הוא לא בין הגוף והנפש, אלא בין הנשמה (פרושה), שהיא נצחית, חלק מהאלוהות שקיים באדם, לבין החומר (פרקריטי), שהוא כל מה שלא נשמה או אלוהים. לפי תפיסה זו, נפש, הבנה, אגו, גוף, חושים תודעה וכדומה, הנם כולם חומר. זאת אומרת שהיחס בין הנפש לגוף הוא מוניסטי. הדואליזם מתקיים בין כל מרכיבי החומר לנשמה, שהיא קבועה ואינה יכולה להשתנות. קיימת היררכיה בחומרים שמרכיבים את האדם. מלמטה למעלה: הגוף והחושים, הנשימה והאיברים הפנימיים, הנפש, התבונה, האגו ובפסגת החומר - התודעה. מכיוון שחומרים אלו משתנים ומשפיעים אחד על השני, האינדיבידואל שואף לשפר את איכותם, כדי להגיע לשלווה. תפקיד הנפש הוא לרסן את החושים, לעדן את הגוף ולשרת את התבונה. הנפש ניתנת להזנה בלימוד, השכלה, שינון מנטרות, תפילות ותרגילי ריכוז.
מוניזם
על פי הפנומנליזם ייצוגים (או מידע חושים) של אובייקטים חיצוניים הוא כל מה שקיים. ברטרנד ראסל והפוזיטיביזם הלוגי תמכו בגישה זו בתחילת המאה ה-20. אפשרות נוספת, היא לקבל את קיומו של חומר בסיסי אשר אינו פיזיקלי או נפשי, כך שהנפשי והפיזיקלי יהיו תכונות חומר נייטרלי. ברוך שפינוזה תמך בעמדה זו וארנסט מאך תרם להפצתה. מוניזם נייטרלי מזכיר דואליזם של תכונה.
ביהביוריזם
ביהביוריזם שלט בפילוסופיה של הנפש במשך רוב המאה ה-20 ובעיקר במחצית הראשונה. הביהביוריזם פותח בפסיכולוגיה כתגובה לבעייתיות של האינטרוספקציה (התבוננות עצמית). לטענתם, האינטרוספקציה לא יכולה לבחון באופן זהיר ומדויק את החיים הפנימיים של הנפש ולא יכולה לשמש להכללות תחזיתיות. בלי הכללה והאפשרות לבחינה של אדם אחר, הפסיכולוגיה לא יכולה להיות מדעית. הפתרון הוא לוותר על הרעיון של חיים נפשיים פנימיים (ומכאן גם על נפש עצמאית אונטולוגית) ולהתמקד במקום זאת בתיאור של התנהגות נצפית.
במקביל להתפתחויות בפסיכולוגיה, התפתח ביהביוריזם פילוסופי (לעיתים מכונה ביהביוריזם לוגי). על פי הביהביוריזם הפילוסופי הצהרות אשר אינן מאומתות על חיי הנפש הפנימיים הם חסרי משמעות. עבורם, מצבים נפשיים אינם מצבים פנימיים שניתנים לאינטרוספקציה אלא תיאור התנהגות או נטייה להתנהג בדרך מסוימות, שנעשית על ידי גורם חיצוני במטרה להסביר ולחזות התנהגות של אחרים.
הביהביוריזם הפילוסופי נזנח בשלהי המאה ה-20 עם עליית הקוגניטיביזם. הקוגניטיביזם דוחה את הביהביוריזם בשל מספר בעיות בו. למשל, הביהביוריזם מתיימר להיות אנטי-אינטואיטיבי כאשר מישהו מדבר על התנהגות באירוע בו אדם חווה כאב ראש.
תורת זהות
פיזיקליזם תבנית (type physicalism) או תורת זהות-תבנית (type-identity theory) פותח על ידי ג'ון סמרט ואולין פליס בעקבות כישלון הביהביוריזם. לטענתם, אם מצבים נפשיים הם משהו חומרי אך לא התנהגותי, אזי מצבים נפשיים הם זהים כנראה למצבים פנימיים של המוח: מצב נפשי M איננו משהו שונה ממצב מוחי B. המצב הנפשי "משתוקק לכוס קפה" לא יהיה שונה מ"יורה נוירונים מסוימים באזורים מסוימים במוח".
תזת המימושים המרובים (multiple realizability) של הילרי פטנאם מהווה אתגר לטענה זו. אנו יודעים שלא רק בני אדם חווים כאב אלא מינים רבים של בעלי חיים. יחד עם זאת, אין זה נראה סביר שאורגניזמים שונים עם אותה חוויית כאב הם בעלי מצב מוחי זהה. אם כך, כאב איננו יכול להיות זהה למצב מוחי מסוים. מכאן גם כי תורת זהות לא תוכל להתבסס אמפירית.