cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב קורסק
הפעולות בגיזרה הדרומית
בגזרה שהותקפה על ידי קבוצת ארמיות דרום היו לואטוטין שתי ארמיות בדרג הראשון (ארמיית המשמר ה-6 וארמיית המשמר ה-7), ושתי ארמיות נוספות (הארמייה ה-69 וארמיית הטנקים הראשונה) בדרג השני. עתודות החזית כללו שני קורפוסי טנקים וקורפוס חי"ר. ארמית המשמר ה-6, שספגה את המתקפה הגרמנית העיקרית, נדרשה להחזיק חזית שרוחבה 60 ק"מ (כמעט פי שניים מרוחב החזית של הארמייה ה-13 בגזרה הצפונית) עם שבע דיוויזיות חי"ר. היא כללה כ-80 אלף חיילים, בסיוע 150 טנקים מבצעיים (פחות מ-40 אחוז מתוכם מדגם T-34, והשאר טנקים קלים וטנקי החכר השאל אמריקנים מיושנים) וכ-2500 קני ארטילריה, אך עדיין הייתה רחוקה מלהוות יריב שקול לארמיית הפנצר הרביעית, שתקפה את חזיתה עם כ-1100 טנקים ותותחי סער. המודיעין הסובייטי לא הצליח לחזות במדויק היכן תונחת המתקפה הגרמנית בדרום בליטת קורסק, ולכן חלק גדול יחסית מהכוחות של חזית וורונז' הוחזקו בעתודה, במרחב ההגנה האופרטיבי, כדי שניתן יהיה להפנות אותם לתגבור הגזרות שיותקפו.
הטקטיקה בה נקט אריך פון מאנשטיין, מפקד קבוצת ארמיות דרום, במתקפה בגזרה הדרומית של בליטת קורסק, הייתה שונה מהטקטיקה בה נקטה הארמייה התשיעית בצפון הבליטה. בין השאר, מפני שכוח החי"ר שעמד לרשותו היה מצומצם יחסית. הוא לא השתמש בדיוויזיות החי"ר כדי לפלס דרך לדיווזיות הפאנצר, אלא תקף את מערך ההגנה הסובייטי באמצעות דיוויזיות הפאנצר והפאנצרגרנדיר שלו, כאשר יחידות החרמ"ש שלהן, שימשו כתחליף לכוחות החי"ר. היחידות התוקפות השתמשו בטקטיקה הידועה בשם "פאנצר קייל" (טריז שריון). 7 מ-9 הדיוויזיות הניידות, שהשתתפו במתקפה, כללו פלוגת טנקי טיגר (15-14 טנקים) כל אחת. פירוש הדבר היה שהשריון הכבד ביותר - הטיגרים או הפנתרים - היוו את חוד הטריז המשוריין, בעקבותיהם נפרסו הטנקים בעלי השריון הדק יותר (פאנצר סימן 3 ופאנצר סימן 4), ובבסיס הטריז נעו כוחות החרמ"ש בנושאי גייסות משוריינים. בדרך זו הוטלה ההבקעה הראשונית על הטנקים בעלי הכושר הרב ביותר להנחית ולספוג את המהלומות הקשות ביותר, ולפצח עמדות מבוצרות בקו ההגנה הקדמי, כדי לאפשר לטנקים הפגיעים יותר ולכוחות החרמ"ש לתקוף את עמדות החי"ר הסובייטי ולהשלים את הבקעת מערך ההגנה. בניגוד לטיגרים, טנקי הפנתר הופעלו באופן מרוכז. רגימנט הפנתר ה-39 (שתי בריגדות שכללו כ-200 טנקים) הועמד תחת פיקוד דיוויזיית העילית גרוסדויטשלנד, שיחד איתו כללה יותר כלי רכב משוריינים משתי דיוויזיות הפאנצר, שלחמו לצדה במסגרת קורפוס הפאנצר ה-48, גם יחד.
בתום יום הלחימה הראשון הצליח קורפוס הפאנצר ה-48, שתקף באגף השמאלי של ארמיית הפאנצר הרביעית, לחדור לעומק של 5–6 ק"מ בלבד. גשם כבד, שירד בלילה שקדם למתקפה, הפך את הקרקע לבוצית ביותר והקשה על תנועת כלי הרכב הגלגליים. בנוסף לכך נתקלו כוחות הקורפוס בהתנגדות סובייטית עזה, וספגו אבדות כבדות בשדות המוקשים. דיוויזיית גרוסדויטשלנד ספגה את האבדות הכבדות ביותר. היא איבדה 25 טנקים ותותחי סער שנפגעו ממוקשים, ורגימנט הפנתר (רגימנט הפאנצר ה-39) שסופח אליה, נתקע בלב שדות מוקשים עמוקים, ואיבד 40 טנקים כתוצאה ממוקשים ומאש נ"ט מרוכזת בעת שנחלצה לאחור.
טנקי הפנתר, שזו הייתה הופעת הבכורה שלהם בכוח גדול, לא עמדו בציפיות הגבוהות שתלה בהם הפיקוד הגרמני. התברר שמערכות הדלק והשמן שלהם אינן מוגנות כראוי, ונוטות להתלקח בקלות, ובנוסף לכך הם סבלו מתקלות טכניות, שהשביתו רבים מהם.
גם ביום השני למתקפה ההתקדמות של קורפוס הפאנצר ה-48 הייתה איטית, והפער בינו לבין קורפוס הפאנצר אס אס השני, שהתקדם היטב באגפו הימני, הלך והתרחב. שבר ענן גרם לעליית מפלס המים ביובל של נהר פנה שניצב בדרכו, והפך אותו למכשול נ"ט רציני, עובדה שנוצלה היטב על ידי המגנים הסובייטיים. השריון הגרמני, שניסה לחצות את הנחל הרחב והבוצי, ספג אבדות כבדות מאש בכינון ישיר של טנקים ותותחי נ"ט שהוצבו בגדה הנגדית, ומאש הארטילריה הסובייטית. הקורפוס זנח את ניסיונו לחצות את נהר פנה, והמשיך בהתקדמותו במקביל לגדה המערבית של הנהר.
גם קורפוס הפאנצר ה-3 מפלגת הארמייה קמפף לא הצליח להשיג התקדמות רבה. הקורפוס, שמשימתו העיקרית הייתה להגן על האגף הימני של ארמיית הפאנצר הרביעית, תקף את הגזרה שהוחזקה על ידי ארמיית המשמר ה-7 בסיוע הקורפוס ה-11. כוחות הקורפוס הצליחו אמנם לחצות את נהר דונייץ הצפוני ולהקים ראש גשר בגדה המזרחית של הנהר, מדרום מזרח לעיר בלגורוד, אך המשך התקדמותם מזרחה בכיוון קורוצ'ה נבלמה על ידי כוחות עתודה סובייטיים שהוטלו למערכה. המתקפה של דיוויזיית החי"ר ה-168 בסיוע דיוויזיית הפאנצר ה-6 באגף הצפוני של הקורפוס, לא זכתה להצלחה רבה. שתי הדיוויזיות תקפו מראש גשר קטן מעבר לנהר במיכאילובקה, מצפון-מערב לבלגורוד, אך נתקלו בשדות מוקשים צפופים ובאש ארטילרית מרוכזת, ספגו אבדות כבדות ולא הצליחו להשיג התקדמות משמעותית. מפקד הקורפוס, הרמן בריית, החליט להוציא את דיוויזיית הפאנצר ה-6 מראש הגשר, ולהעביר אותה דרומה, כדי לנצל את ההצלחה היחסית של דיוויזיית הפאנצר ה-7, באגף הימני של הקורפוס. כתוצאה מכך נוצר פער, שהלך והתרחב בימים הבאים, בין ארמיית הפאנצר הרביעית, שתקפה צפונה ממערב לבלגורוד, לבין פלגת הארמייה קמפף, שהתקדמה לכיוון צפון מזרח. הפיקוד הסובייטי מיהר לנצל את ההזדמנות כדי לתקוע טריז בין שתי הארמיות ולתקוף את כוחותיהם המתקדמים מהאגף. התקפות הנגד הסובייטיות אילצו את קורפוס הפאנצר ה-3 ואת קורפוס האס אס ה-2 לרתק כוחות ניכרים (כשליש מכוחם) להגנה על אגפם החשוף.
רק קורפוס הפאנצר אס אס ה-2 באגף הימני של ארמיית הפאנצר הרביעית, הצליח להשיג התקדמות נאה והתקדם למעלה מ-15 ק"מ ביום הראשון למתקפה. הקורפוס, שכלל 450–500 טנקים ותותחי סער (כולל 40 טיגרים) תקף גזרה, שהוחזקה על ידי שני רגימנטים סובייטיים שהשתייכו לשתי דיוויזיות שונות, ולא התקשה להבקיע דרך רצועת ההגנה הסובייטית הראשונה. אחד הגורמים המרכזיים להצלחה היחסית של הקורפוס הייתה, שהפיקוד שלו מיקד את התקפתו בגזרה צרה, ושמר חלק גדול מכוחותיו בעתודה לצורך ניצול הצלחות מקומיות, בעוד שני הקורפוסים התוקפים האחרים תקפו בחזית רחבה עם כל שלוש הדיוויזיות שלהם בקו אחד, ולא הותירו לעצמם עתודות מבצעיות. במהלך היומיים הבאים המשיך הקורפוס להתקדם במהירות יחסית, ובתום היום השלישי למתקפה (7 ביולי) חדרו כוחותיו עד לעומק של 28 ק"מ, הבקיעו דרך שתי רצועות ההגנה הסובייטיות הראשונות, והתקרבו לרצועת ההגנה השלישית.
כוחות השריון הגרמנים סבלו אבדות כבדות ביותר בימים הראשונים של המתקפה. דיוויזיית גרוסדויטשלנד, למשל, דיווחה ב-10 ביולי, שנותרו לה רק 20 טנקים כשירים מתוך 118 בהם פתחה את הקרב. קורפוס הפאנצר ה-48 דיווח באותו יום שנותרו לו רק 38 טנקי פנתר כשירים לפעולה מתוך 200. קורפוס הפאנצר ה-3 דיווח ב-11 ביולי שנותרו לו כ-170 טנקים ותותחי סער כשירים מתוך למעלה מ-400. אף על פי שחלק גדול מהטנקים שנפגעו לא הושמדו, וחלקם הוחזרו לפעולה תוך מספר ימים, עדיין מדובר היה ביותר ממחצית הכלים המשוריינים עימם פתחו הגרמנים את המערכה.
בצד השני, גם כוחות חזית וורונז' ספגו אבדות כבדות ביותר. ואטוטין הטיל את העתודות המשוריינות שלו לקרב בשלב מוקדם של המערכה, בניסיון לעצור את ההתקדמות הגרמנית. ארמיית הטנקים ה-1 וקורפוס המשמר המשוריין ה-5 תגברו את ארמיית המשמר ה-6 ותקפו את יחידות ארמיית הפאנצר הרביעית, בעוד קורפוס המשמר המשוריין ה-2 וקורפוס הרגלים ה-35 מעתודות החזית תגברו את ארמיית המשמר ה-7. כוחות השריון הסובייטיים תקפו שוב ושוב את הכוחות הגרמניים המתקדמים, בניסיון לכבוש בחזרה עמדות שולטות, וספגו אבדות כבדות מאוד מאש טנקים ותותחי הסער גרמניים (במיוחד מאש טנקי הטיגר, שתותחי ה-88 מ"מ שלהם יכלו להשמיד את הטנקים הסובייטיים מטווח של עד 2 ק"מ) וכן מתקיפות מהאוויר של מטוסי הלופטוואפה. כך למשל דיווח קורפוס הפאנצר אס אס ה-2 ב-7 ביולי, שבמהלך היום הושמדו בגזרתו 125 טנקים סובייטיים, ולמחרת היום דיווח הקורפוס על השמדת 290 טנקים נוספים. גם בהנחה, שהייתה הגזמה מסוימת בדיווחים הגרמניים לגבי אבדות הצד השני, ניתן ללמוד מהם לגבי חומרת האבדות שספגו כוחות השריון הסובייטיים במהלך התקפות הנגד הכושלות שלהם.
הפיקוד הסובייטי העליון, אשר חשש שכוחותיו של מאנשטיין יצליחו להבקיע את מערך ההגנה של חזית וורונז', נעתר לבקשתם של ואטוטין ושל ואסילייבסקי, נציג הסטבקה והורה כבר בליל 6/7 ביולי לחזית הערבה לשלוח שתיים מהארמיות שלה (ארמיית המשמר המשוריינת ה-5 וארמיית המשמר החמישית) לעזרת כוחותיו המותשים של ואטוטין. לאחר מסע מואץ של מאות ק"מ, הגיעו שתי הארמיות ב-9 ביולי לאזורי הערכות מאחרי חזיתו של ואטוטין, והיו מוכנות לבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית. בנוסף לכך, העביר הפיקוד הסובייטי את ארמיית האוויר ה-17 מהחזית הדרום-מערבית, כדי לתגבר את הכוח האווירי של חזית וורונז'.
לאחר שני ימי הלחימה הראשונים הואט מאוד קצב ההתקדמות של כוחות קבוצת ארמיות דרום. במרכז הבליטה הגרמנית נבלמה התקדמות קורפוס הפאנצר אס אס ה-2 כמעט לחלוטין לאחר שנתקל בכוחות הדרג השני של חזית וורונז'. כוחות הקורפוס ספגו שורת התקפות נגד של כוחות השריון הסובייטיים, ועברו למגננה. באגף השמאלי של ארמיית הפאנצר הרביעית, הצליח קורפוס הפאנצר ה-48 ב-9 ביולי, לאחר מאמצים רבים, להדביק את הפער בינו לבין קורפוס הפאנצר אס אס השני, ליישר עימו קו, ולטהר את השטח שנכבש מכוחות סובייטיים. אולם הוא עדיין היה רחוק מהשגת יעדיו הראשוניים, חציית נהר פסל וכיבוש אובויאן. נסיגת הכוחות הסובייטיים התבצעה באופן איטי ומסודר, ויחידות הנדסה שעבדו בלילות, הטמינו כ-55 אלף מוקשים חדשים בנתיבי ההתקדמות המשוערים של הכוחות הגרמניים.
במקביל להתקדמות ארמיית הפאנצר הרביעית חידשה גם פלגת הארמייה קמפף את התקדמותה, במטרה לסייע למתקפה של קורפוס הפאנצר אס אס השני. היא נערכה מחדש ושינתה את מרכז הכובד של המתקפה שלה. שלוש הדיוויזיות של קורפוס הפאנצר ה-3 רוכזו באגף הצפוני של ראש הגשר, שנכבש על ידי כוחותיו של קמפף בגדה המזרחית של הדונייץ בימים הראשונים של המתקפה הגרמנית. הן תקפו לכיוון צפון במקביל לנהר דונייץ הצפוני (בעברו המזרחי של הנהר), והצליחו לחדור לעומק מרחב ההגנה האופרטיבי הסובייטי. ב-11 ביולי הואצה התקדמות הקורפוס וכוחותיו גמאו 15 ק"מ במהלך היום. ב-12 ביולי עם שחר כבשה דיוויזיית הפאנצר ה-6 ראש גשר בגדה המערבית של הדונייץ, ויצרה איום ממשי על האגף המזרחי של הכוחות הסובייטיים שניצבו מול ארמיית הפאנצר הרביעית. ב-12 ביולי היו הכוחות הגרמניים אמורים להמשיך במתקפה במגמה להשלים את הבקעת מערך ההגנה של חזית וורונז'.
קרב פרוחורובקה
ב-12 ביולי נערך באזור פרוחורובקה אחד מקרבות השריון הגדולים בהיסטוריה. לפי תיאור הקרב במקורות הסובייטיים, עליהם הסתמכו רוב המחקרים שעסקו בקרב (כולל המחקרים המערביים) עד העשור האחרון של המאה ה-20, השתתפו בקרב כ-850 טנקים סובייטיים, מולם התייצבו 500–600 טנקים גרמניים, כל הטנקים שנותרו לארמיית הפאנצר הרביעית. הקרב תואר כקרב היתקלות קלאסי בין שני כוחות משוריינים גדולים, שהסתיים ללא הכרעה. שני הצדדים היריבים איבדו מאות טנקים במהלך הקרב, אך האבדות הכבדות שספגו כוחות השריון הגרמניים סתמו את הגולל על התקווה, שעוד נותרה לפיקוד הגרמני, להשיג הכרעה צבאית במערכה על בליטת קורסק.
מחקרים עדכניים על קרב פרוחורובקה, המסתמכים על חומרים מהארכיונים הגרמניים והסובייטיים, שנחשפו לאחרונה, מעלים תמונה שונה לחלוטין על מה שהתרחש בו. היקף הכוחות שהשתתפו בקרב, לפחות מהצד הגרמני, היה קטן בהרבה ממה שהיה מקובל לחשוב, והחשיבות שיוחסה לתוצאותיו הייתה מוגזמת. למעשה, לא מדובר היה על קרב אחד, אלא על מספר קרבות שהתנהלו במקביל לאורך גזרה רחבה למדי. הכוח העיקרי שנטל חלק בקרב מהצד הגרמני היה קורפוס הפאנצר אס אס ה-2. הוא כלל פחות מ-300 טנקים ותותחי סער כשירים לתנועה, שרבים מהם תוקנו באופן חפוז לאחר שנפגעו במהלך הלחימה. מולו עמדה ארמיית הטנקים ה-5 המתוגברת, שכללה למעלה מ-800 טנקים ותותחים מתנייעים, מתוכם כ-650 נטלו חלק בלחימה באזור פרוחורובקה (חלק מיחידות הארמייה הופנו מזרחה, כדי לבלום את התקדמות יחידות קורפוס הפאנצר ה-3, שחצו את הדונייץ).
הקרב העיקרי התנהל סביב פרוחורובקה, שם תקפו שני קורפוסים משוריינים מארמיית הטנקים ה-5, שכללו כ-400 טנקים ותותחים מתנייעים, את דיוויזיית הוואפן אס אס לייבשטנדרטה, שכללה כ-70 טנקים ותותחי סער מבצעיים (כולל 4 טנקי טיגר). המתקפה הסובייטית החלה זמן קצר אחרי עלות השחר, הפתיעה את הגרמנים שעסקו עדיין בהתארגנות לקראת המשך המתקפה המתוכננת שלהם, ואילצה אותם לעבור למגננה. במקביל תקפו כוחות משני קורפוסי טנקים (מוחלשים), שסופחו לארמיית הטנקים ה-5 את דיוויזיית דאס רייך שהגנה על האגף הימני של קורפוס הפאנצר אס אס ה-2. דיוויזיית טוטנקופף באגף השמאלי של הקורפוס, ניהלה קרב קשה נגד כוחות מארמיית המשמר ה-5.
רמת התיאום בין כוחות הקרקע והאוויר של הצבא האדום הייתה גרועה, ובנוסף לכך כוחות האוויר שסייעו לכוחות הסובייטיים בגזרה הדרומית של בליטת קורסק, ארמיות האוויר ה-2 וה-17, התרכזו בעיקר בסיוע לפעילות ההתקפית בגזרת קורפוס הפאנצר ה-48, ולכן לא נתנו חיפוי מספק למתקפה של ארמיית הטנקים ה-5 על קורפוס הפאנצר אס אס ה-2. כוחות הלופטוואפה, ששלטו בשמיים מעל אזור פרוחורובקה, תקפו את ריכוזי השריון הסובייטי, שנחשפו בשטח הפתוח, וגרמו להם אבדות כבדות. בנוסף לכך חלק מהכוחות התוקפים נתקלו בדרכם בתעלת נ"ט (סובייטית) עמוקה, שעיכבה את התקדמותם, ונחשפו לאש נ"ט גרמנית בעודם מנסים למצוא דרך לעקוף/לחצות אותה. התקפות כוחות השריון הסובייטי היו כה עזות, עד שבמספר מקרים הצליחו טנקים שלהם לחדור דרך הקווים הגרמניים, ולתקוף את עמדות הארטילריה בעורפם, לפני שנהדפו לאחור. הלחימה התנהלה לעיתים בטווחים קרובים מאוד. בסופו של דבר נהדפו כל ההתקפות הסובייטיות לאחר לחימה עזה, ולקראת ערב נסוגו שני הצדדים לעמדות המוצא שלהם, כדי להתארגן מחדש.
אבדות הצדדים היריבים במהלך הקרב נותרו שנויות במחלוקת. נראה שהמספר האמיתי של הכלים המשוריינים שנפגעו במהלכו קרוב יותר להערכות הממעיטות. ארמיית הטנקים ה-5 ספגה אבדות כבדות. 300-350 מהטנקים שלה נפגעו, מתוכם כ-200 הושמדו לחלוטין, והיא ספגה כ-5500 נפגעים. קורפוס הטנקים ה-29 איבד כ-70 אחוז ממצבת הטנקים שלו במהלך יום הלחימה. אבדות קורפוס הס"ס ה-2 היו קלות יחסית, ולפי מקורות גרמניים לא עלו על 60–80 טנקים ותותחי סער שנפגעו, מתוכם רק כלים בודדים הושמדו לחלוטין וכ-850 נפגעים. שדה הקרב נותר בשליטת הגרמנים, עובדה שאיפשרה להם לחלץ ולתקן חלק ניכר מהכלים המשוריינים שנפגעו במהלכו.
תוצאות הקרב לא היו חד משמעיות. כוחות הצבא האדום הצליחו אמנם לעצור את המשך ההתקדמות הגרמנית לכיוון פרוחורובקה, אך הם עצמם לא הצליחו להגיע להישגים כלשהם, ומתקפת הנגד הכושלת שלהם עלתה להם במחיר כבד. ייתכן שהפיקוד הסובייטי יכול היה לעשות שימוש נכון יותר בארמיית הטנקים הרעננה שעמדה לרשותו, שנפגעה קשות במהלך הקרב. ניתן לומר שהקרב הסתיים בניצחון טקטי גרמני, ובתיקו אסטרטגי, אולם הוא שכנע את הפיקוד הגרמני, שלרשות הצבא הסובייטי עומדות עדיין עתודות משוריינות רבות עוצמה באזור בליטת קורסק, ושלקבוצת ארמיות דרום אין יכולת להשיג הכרעה במערכה, ובכך אולי טמונה חשיבותו העיקרית.
ב-13 ביולי הורה ואטוטין לכוחותיו לעבור למגננה, והגרמנים ניסו לחדש את התקדמותם לכיוון פרוחורובקה, אך נבלמו על ידי כוחות סובייטיים חזקים. מאנשטיין ויתר על כוונתו המקורית לפרוץ את החזית הסובייטית ולהגיע לקורסק, והחליט להתרכז בניסיון למשוך לקרב את העתודות הניידות הסובייטיות, במטרה לשחוק אותן ולגרום להן אבדות, שלא יאפשרו לצבא האדום לפתוח במתקפה גדולה חדשה נגד הכוחות הגרמניים בחזית המזרחית. ההישג הגרמני המשמעותי ביותר במהלך הימים הבאים (13 - 15 ביולי) היה החבירה של כוחות ארמיית הפאנצר הרביעית עם קורפוס הפאנצר ה-3 מפלגת הארמייה קמפף ב-15 ביולי. סגירת הפער בין שתי הארמיות, לאחר לחימה קשה שארכה שלושה ימים, שחררה לפעולה כוחות גרמניים חזקים, שרותקו קודם לכן להגנה על אגפיהם, אך לא הצליחה לגרום לכיתור כוחות סובייטיים משמעותיים. פיקוד קבוצת ארמיות דרום הגיע למסקנה, שלא ניתן יהיה לפרוץ את מערך ההגנה הסובייטי, ללא תגבור משמעותי של הכוחות התוקפים באמצעות כוחות עתודה, כוחות שלא עמדו לרשותו. כוחן של היחידות הגרמניות התוקפות הותש כמעט לחלוטין. לארמיית הפאנצר הרביעית נותרו פחות ממחצית כלי הרכב המשוריינים איתם פתחה בקרב, ואילו העתודות הסובייטיות נראו כבלתי נדלות. בנוסף לכך, כוחות סובייטיים חזקים תקפו את שני האגפים של הבליטה, שיצרה המתקפה הגרמנית בחזית הסובייטית.
ב-17 ביולי הורה היטלר לקבוצת ארמיות דרום לסגת חזרה לעמדות המוצא שלה בעקבות מתקפה סובייטית חדשה שהחלה באותו יום על עמדות הארמייה השישית וארמיית הפאנצר הראשונה בקו נהר מיוס, מדרום לבליטת קורסק. המתקפה הסובייטית ריתקה את העתודות המועטות שנותרו לקבוצת ארמיות דרום, ואילצה את מאנשטיין להעביר במהירות חלק מדיוויזיות הפאנצר שלו מבליטת קורסק דרומה, כדי לסייע בבלימת המתקפה החדשה. הנסיגה הגרמנית מהשטח שנכבש בבליטת קורסק התבצעה בצורה איטית ומסודרת, תוך ניהול קרבות מאסף עזים נגד הכוחות הסובייטיים, שגם הם היו מותשים מהלחימה הקשה. רק ב-23 ביולי השלימו הגרמנים את נסיגתם לקו בו החזיקו ב-4 ביולי 1943.
נחיתת בעלות הברית בסיציליה
ב-10 ביולי, בעוד המתקפה הגרמנית על בליטת קורסק בעיצומה, נחתו כוחות אמריקאים ובריטים בסיציליה במסגרת "מבצע האסקי". ב-13 ביולי זימן היטלר למפקדתו את מפקדי שתי קבוצות הארמיות שהשתתפו במתקפה, גינטר פון קלוגה ואריך פון מאנשטיין, והודיע להם שהוא מתכוון לבטל את המשך מבצע מצודה, משום שהוא זקוק לעתודות זמינות למקרה שאיטליה תוצא מהמלחמה כתוצאה מהנחיתה בסיציליה. קלוגה הסכים איתו, שאי אפשר להמשיך במבצע במצב שנוצר (כזכור, הצבא האדום החל במתקפת נגד בגזרתו יום קודם לכן), אולם מאנשטיין, מפקד הזרוע הדרומית של המבצע, טען שאסור להפסיק את המבצע לפני שיובסו העתודות הניידות שהטילו הסובייטים למערכה בגזרתו. היטלר לא קיבל את דעתו, אך אישר לו לדחות את נסיגת כוחותיו במספר ימים.
יש הרואים בשימוש שעשה היטלר בנחיתה בסיציליה תירוץ, שאיפשר לו לבטל את המשך מבצע מצודה מבלי להודות בכישלון המתקפה הגרמנית. הם טוענים שב-13 ביולי כבר היה ברור שלא ניתן להשיג את יעדי המבצע, ולכן לא היה טעם להמשיך במתקפה בבליטת קורסק, שגם כך עלתה לצבא הגרמני במחיר יקר מאוד. הזרוע הצפונית של מתקפת המלקחיים הגרמנית כבר לא הייתה קיימת למעשה, והצבא האדום כבר החל במתקפת הנגד שלו מצפון לבליטה. בגזרה הדרומית, נכשלו כל מאמצי הכוחות הגרמניים לפרוץ דרך מערך ההגנה הסובייטי העמוק, וניסיון להמשיך בהתקפה רק היה גורם לאבדות נוספות ללא תועלת.
הצבא האדום עובר למתקפה
לפי תוכנית הפיקוד הסובייטי העליון, המתקפות מצפון ומדרום לבליטת קורסק נועדו להתבצע בעת ובעונה אחת. אולם שתי החזיתות, שנועדו לבצע את ההתקפה בדרום - חזית וורונז' וחזית הערבה - ספגו אבדות כבדות במהלך הדיפת המתקפה של קבוצת ארמיות דרום על בליטת קורסק. ז'וקוב וואסילבסקי שכנעו את סטלין לדחות את פתיחת מבצע רומיאנצב במספר שבועות, כדי לאפשר לשתי החזיתות להשלים את אבדותיהן, ולהכין את המתקפה בצורה אופטימלית. צפיפות הארטילריה בגזרה בה הונחתה המהלומה הסובייטית העיקרית הייתה חסרת תקדים, והגיעה ל-250 קני ארטילריה לק"מ של חזית. כאשר נפתחה לבסוף המתקפה הסובייטית ב-3 באוגוסט, הצליחו הכוחות הסובייטיים להבקיע את מערך ההגנה הגרמני כבר ביום הראשון למתקפה. חזית הערבה כבשה את העיר בלגורוד ב-5 באוגוסט וכוחותיה התקדמו דרומה לאורך הכביש לחרקוב, בעוד חזית וורונז', שתקפה ממערב לה, התקדמה במהירות לכיוון דרום ודרום מזרח וכבשה את העיר בוגודוכוב ב-7 באוגוסט. הכוחות הסובייטיים הגיעו עד למרחק קצר מחרקוב, ואיימו לכתר את הכוחות הגרמניים שהחזיקו בעיר. בשלב זה הנחיתה קבוצת ארמיות דרום שורת התקפות נגד חזקות על ראשי החץ הסובייטיים ממזרח לחרקוב. כוחות חזית וורונז' נסוגו במספר גזרות, אך לאחר שקיבלו תגבורות, הצליחו לבלום את המתקפה הגרמנית, ולחדש את התקדמותם. ב-23 באוגוסט שוחררה חרקוב לאחר קרבות קשים והחזית התייצבה מדרום לעיר ועל קו נהר פסל במערב. בהיסטוריוגפיה הסובייטית מסמן תאריך זה את נקודת הסיום של המערכה סביב בליטת קורסק.
הצבא הגרמני בחזית המזרחית נחלש מאוד בעקבות האבדות שספג במהלך קרב קורסק, והמתקפות הסובייטיות שבאו בעקבותיו. במענה לכך הורה הפיקוד הגרמני על נסיגה כללית לקו נהר הדנייפר, תוך ניהול קרבות מאסף, בתקווה שיוכל להקים קו הגנה "בלתי עביר" בגדה המערבית של הנהר. כוחות הצבא האדום, התקדמו בחזית רחבה מסמולנסק בצפון עד לים אזוב בדרום, ועד סוף ספטמבר 1943 הגיעו לקו נהר הדנייפר כמעט לכל אורכו, ואף הצליחו לתפוס מספר רב של ראשי גשר מעבר לנהר. בראשית נובמבר הצליחה החזית האוקראינית הראשונה, בפיקודו של ואטוטין, לפרוץ מראש גשר מצפון לקייב ולכבוש את העיר ב-6 בנובמבר. עד סוף השנה הצליח הצבא הסובייטי לשחרר את כל שטח אוקראינה ממזרח לנהר הדנייפר, ולהשתלט על שטחים נרחבים בגדה המערבית של הנהר. בפעם הראשונה מאז תחילת המלחמה נגד גרמניה הנאצית, הוכיח הצבא הסובייטי את יכולתו לנהל מתקפה רחבת היקף בכל עונות השנה (ולא רק בחורף), ולהתמודד בהצלחה עם התקפות הנגד של הכוחות הניידים הגרמניים.
סיכום
אפשר לומר שקרב קורסק סימן את ראשית הקץ של גרמניה הנאצית. הצבא הגרמני הצליח להתאושש משתי מפלות קשות שספג בחזית המזרחית - מתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה בחורף 1941/42, והשמדת הכוחות הגרמניים באזור סטלינגרד בחורף 1942/43 - אך לא הצליח להתאושש מהאבדות שספגו כוחותיו הניידים במהלך המתקפה הכושלת על בליטת קורסק, ומתקפות הנגד הסובייטיות שבאו בעקבותיה, ולהחזיר לידיו את היוזמה.
בקיץ 1943 כבר נטה מאזן הכוחות האסטרטגי במלחמה בחזית המזרחית באופן ברור לרעת גרמניה הנאצית. הגורמים העיקריים לכך היו הגידול העצום בתפוקת תעשיית הנשק הסובייטית, החל מהמחצית השנייה של 1942, והצלחתה לייצר עשרות אלפי טנקים ומטוסים מדגמים משופרים בשנה, ביחד עם הכורח של גרמניה להעביר יותר ויותר כוחות (בעיקר יחידות לופטוואפה) מהחזית המזרחית, כדי להתמודד עם האיום הגובר מצד בעלות הברית המערביות (בריטניה וארצות הברית). המתקפה הגרמנית בקיץ 1943 הייתה ההזדמנות האחרונה של גרמניה הנאצית לשנות את מאזן הכוחות האסטרטגי בחזית המזרחית לטובתה. הזדמנות זו הוחמצה. הצבא הגרמני לא היה מסוגל לפצות על האבדות שספג במהלך המערכה סביב בליטת קורסק, ואילו עוצמתו של הצבא הסובייטי הלכה וגברה ככל שחלף הזמן. מכאן ואילך עבר הצבא הגרמני בחזית המזרחית למגננה, והיוזמה האסטרטגית עברה לידי הצבא הסובייטי, שלא שמט אותה עד לסיום המלחמה. המתקפה על בליטת קורסק הייתה המתקפה הגדולה האחרונה שערך הוורמאכט בחזית המזרחית.
מפקד קבוצת ארמיות דרום, אריך פון מאנשטיין, טען שהמערכה בבליטת קורסק הסתיימה ללא הכרעה, משום שאף על פי שהגרמנים נסוגו ולא הצליחו להשיג את יעדיהם, הם הצליחו לגרום אבדות קשות לעתודות הניידות הסובייטיות שהוטלו למערכה. בראייה צרה, ניתן לומר שהוא צדק. הצבא הגרמני לא הובס בקרב קורסק, והאבדות שספגו כוחות הצבא האדום במהלך הקרב, עלו במידה ניכרת על אבדות הצד הגרמני. אולם תוך זמן קצר נוכח מאנשטיין בטעותו, ובתוצאות הרות האסון של האבדות שספגו כוחותיו הניידים במהלך המתקפה על בליטת קורסק. הצבא הסובייטי לא התקשה להשלים את אבדותיו בטנקים, ועדיין עמדו לרשותו עתודות משוריינות חזקות. פחות משבועיים לאחר סיום המתקפה הגרמנית, הותקפה קבוצת ארמיות דרום על ידי כוחות סובייטיים עדיפים, שכללו גם מספר ארמיות טנקים, והעתודות הניידות שנותרו למאנשטיין לא היו מסוגלות לבלום את מתקפת הנגד הסובייטית.
במהלך קרב קורסק הצליח הצבא הסובייטי, בפעם הראשונה מאז פתיחת המלחמה נגד גרמניה הנאצית, להתמודד בהצלחה נגד מתקפה גרמנית גדולה, שנערכה בתנאי קרקע ומזג אוויר נוחים יחסית לכוח התוקף, ולמצוא תשובה לטקטיקת הבליצקריג הגרמנית. אף על פי שהכוח הגרמני התוקף כלל כמחצית מהטנקים וכ-60 אחוז מהמטוסים, שעמדו לרשות הצבא הגרמני בחזית המזרחית, וצויד בכלי הנשק מהדגמים החדישים ביותר, הוא לא הצליח להבקיע את מערך ההגנה הסובייטי העמוק, וההתקדמות המרבית שהשיג, לא עלתה על 35 קילומטרים.
ניתן למנות מספר גורמים מרכזיים לכישלון המתקפה הגרמנית על בליטת קורסק :
א. התעקשות הפיקוד הגרמני לדבוק בתוכנית המתקפה המקורית שלו, גם לאחר שהיה ברור שגורם ההפתעה אבד, ושהצבא הסובייטי מרכז כוחות חזקים בבליטת קורסק, כדי להדוף את המתקפה הגרמנית הצפויה. כתוצאה מכך, הפיקוד הגרמני הטיל את כוחותיו הניידים למתקפה נגד יעד מבוצר בקנה מידה עצום, בזירה בה יתרונות הצבא הגרמני בלוחמת תנועה לא יכלו לבוא לידי ביטוי.
ב. תוכנית המערכה, שהוכנה על ידי הפיקוד הסובייטי העליון, יצרה תנאים אופטימליים להדיפת המתקפה הגרמנית עבור כוחות הצבא האדום בבליטת קורסק. הפיקוד הסובייטי העריך כמעט במדויק את תוכנית המתקפה הגרמנית, ואת הגזרות הצפויות לספוג את עיקר המהלומה הגרמנית, וערך את כוחותיו בהתאם. ההכנות הסובייטיות כללו יצירת מערך הגנה מבוצר לעומק בשטח בליטת קורסק, תיגבור שתי החזיתות שהגנו על הבליטה ביחידות שריון, ארטילריה וחיל אוויר מעתודות הפיקוד העליון, והכנת עתודה אופרטיבית חזקה (חזית הערבה) שהוצבה מאחרי הבליטה, במטרה להתערב במערכה בעת הצורך. ניתן לומר שקרב קורסק היה הקרב המתוכנן הגדול בהיסטוריה. כל הכוחות הסובייטיים בשטח הבליטה ידעו מהן המשימות המוטלות עליהם, תרגלו אותן, והתכוננו מראש לכל התרחישים האפשריים.
אבדות הצדדים היריבים
קשה לתת הערכה מדויקת של אבדות הצדדים היריבים במהלך קרב קורסק. ראשית, יש בעיה של קביעת התיחום בזמן ובמרחב של הקרב. בברית המועצות המונח "קרב קורסק" התייחס לא רק למתקפה הגרמנית על בליטת קורסק, אלא גם למתקפות הסובייטיות שנערכו בעקבותיה מצפון ומדרום לבליטה - מבצע קוטוזוב ומבצע רומיאנצב - ולפרק הזמן שבין 4 ביולי ל-23 באוגוסט 1943. הגרמנים, לעומת זאת, מתייחסים רק לפרק הזמן בו נמצאו כוחותיהם (לפחות קבוצת ארמיות דרום) במתקפה (4 - 16 ביולי), אף על פי שנסיגת כוחותיו של מאנשטיין מבליטת קורסק הסתיימה רק ב-23 ביולי. שנית, הנתונים לגבי אבדות הצבא האדום והוורמאכט במהלך הקרב אינם חד משמעיים, ולכן קיימות מחלוקות בין החוקרים השונים של הקרב, הן במערב והן בברית המועצות לשעבר, לגבי חומרת האבדות של הצדדים היריבים.
ההערכות ביחס לאבדות הצד הסובייטי במהלך הקרב בשטח בליטת קורסק (4 - 23 ביולי) נעות בין 178 ל-235 אלף נפגעים (הרוגים, פצועים ונעדרים, כולל שבויים). אבדות הצבא האדום בציוד כללו 1,600-1,900 טנקים ותותחים מתנייעים, ו-459-1,000 מטוסים. ההערכות ביחס לאבדות הצד הגרמני בימים 4 - 16 ביולי (השלב ההתקפי של קרב קורסק) הן 50–57 אלף נפגעים, 252-323 טנקים ותותחי סער שהושמדו לחלוטין, ו-159 מטוסים שהופלו.
אין מחלוקת על העובדה שאבדות הצבא האדום במהלך קרב קורסק היו כבדות במידה ניכרת מאבדות הכוח הגרמני התוקף. אולם נוכח העובדה שהצבא האדום לחם בקרב מגננה מתוכנן היטב, בתנאים אופטימליים מבחינתו, יחס אבדות של 4:1 או 5:1 (כשמדובר בטנקים ובמטוסים) לטובת הצד הגרמני נראה בלתי סביר. הסבר אפשרי לפער העצום בין אבדות הצדדים היריבים, לפחות בכלי רכב משוריינים (טנקים ותותחי סער), ניתן למצוא בעובדה שהגרמנים מתייחסים רק לכלים שהושמדו לחלוטין, בעוד שבצד הסובייטי מדובר על כלל הטנקים שנפגעו, שחלקם תוקנו והוחזרו לשימוש לאחר הקרב.
לפי המקורות הגרמניים, ב-13 ביולי מספר הטנקים ותותחי הסער המבצעיים בשלוש הארמיות שהשתתפו במתקפה, ירד ב-1,612 בהשוואה למספר הכלים המשוריינים שעמדו לרשותן ב-4 ביולי, ערב פתיחת קרב קורסק. כלומר, למעלה מ-60 אחוז מהכלים המשוריינים הגרמניים נפגעו במהלך תשעת הימים הראשונים של הקרב. יש לזכור, שמספר זה אינו כולל כלים רבים, שנפגעו קלות ותוקנו במהלך הקרב, וכן תגבורות שנשלחו לכוחות התוקפים במהלך הקרב. הגרמנים מודים ש-323 כלים משוריינים שלהם הושמדו לחלוטין, אך אינם מספקים נתונים לגבי גורלם של יתר הכלים, שנפגעו בדרגות שונות של חומרה. סביר להניח שחלקם הוחזרו לשירות מבצעי תוך פרק זמן קצר יחסית, אך מאות טנקים ותותחי סער הוצאו מקו החזית והושבתו למשך חודשים ארוכים לצורך תיקונים. עובדה זו משתקפת בירידה החדה שחלה באחוז הטנקים ותותחי הסער הכשירים לשירות בחזית המזרחית החל מיולי 1943. יש לזכור גם ששדה הקרב נותר בסופו של דבר בשליטה סובייטית לאחר נסיגת הכוחות הגרמניים מבליטת קורסק, ולכן הצבא האדום יכול היה לחלץ ולתקן לא מעט טנקים שנפגעו במהלך הלחימה, בעוד הגרמנים השאירו מאחור כלים משוריינים שנפגעו באופן קשה.
ראיה נוספת לחומרת האבדות שספגו הכוחות הממונעים הגרמנים במהלך קרב קורסק ניתן למצוא בעובדה, שכאשר הצבא הסובייטי עבר להתקפה מצפון ומדרום לבליטת קורסק, זמן קצר לאחר מכן, הכוחות הניידים שנותרו לקבוצת ארמיות מרכז ולקבוצת ארמיות דרום לא היו מסוגלים לבלום את המתקפות הסובייטיות, ולעבור למתקפת נגד (כפי שעשו פעמים רבות בעבר), והפיקוד הגרמני הורה על נסיגה כללית של כוחותיו לקו הדנייפר.
לקריאה נוספת
ספרות מחקר באנגלית
ניטרוגליצרין
ניטרוגליצרין הוא תרכובת נוזלית, כבדה, שמנונית ונפיצה מאוד. ניטרוגליצרין הוא תוצר הניטרציה של גליצרין.
לניטרוגליצרין שימוש צבאי בתור מרכיב חשוב בתערובת הדינמיט ושימוש ברפואה המודרנית. התרכובת נוסתה לראשונה בשנת 1847 על ידי הכימאי האיטלקי אסקאניו סובררו.
שימוש צבאי
לניטרוגליצרין מעולם לא היה שימוש צבאי בצורתו הטהורה בשל חוסר יציבותו הרבה והסיכון שכרוך בשימוש בו. רק בשנת 1867 הצליח הממציא השוודי אלפרד נובל להוסיף לניטרוגליצרין חומרים לא פעילים כמו פחם, ניטרוצלולוזה, נסורת עצים וכך ייצב את החומר כדי שיהיה בטוח לשימוש. לתערובת שהוא יצר הוא קרא דינמיט והדינמיט לקח חלק חשוב בתחום הצבאי ל-40 השנים הבאות. בנוסף לשימושו של הניטרוגליצרין בתערובת הדינמיט, הוא גם מרכיב חשוב באבק שרפה נטול עשן המשמש עד היום צבאות בכל העולם.
מלכי אנגליה
אנגליה הייתה ממלכה עתיקת יומין, אשר מקורותיה נעוצים בהפטרכיה שהתקיימה החל בסיום שלטון האימפריה הרומית באי הבריטי בשנת 410 ועד לאיחודה המלא של אנגליה תחת כתר אחד (של מלכי וסקס) בשנת 927. במאה התשיעית ובמאה העשירית פלש לאנגליה צבא דנמרק, ובמשך תקופות הולכות ובאות שימש מלך דנמרק גם כמלך אנגליה. בשנת 1066 פלש ויליאם מנורמנדיה לאנגליה, כבש אותה והיה למלכהּ. צאצאיו שולטים באי הבריטי מאז ועד ימינו אנו. בשנת 1649, לאחר ניצחון כוחות הפרלמנט במלחמת האזרחים האנגלית, הודח המלך צ'ארלס הראשון והוצא להורג, ועד שנת 1660 לא שלט מלך באנגליה (ראו: חבר העמים). בשנת 1707 התאחדה ממלכת אנגליה עם ממלכת סקוטלנד ליצירת ממלכת בריטניה הגדולה.
ניטרוגליצרין
מבנה כימי
נוסחה:
מלכי אנגליה
בית וסקס
הרשימה מתחילה במלך אתלסטאן מווסקס, כיוון שבתקופת שלטונו (בשנת 927) אוחדו הממלכות שהתקיימו בארץ אנגליה לכדי ממלכה אחת; עם זאת, הספירה בשמותיהם של המלכים עד ויליאם הראשון היא בהתייחס למלכי וסקס.
ניטרוגליצרין
מבנה כימי
שם: 1,2,3-Tris-nitrooxy-propane
צבע: צהבהב, אבל חסר צבע כאשר נמצא בצורתו הטהורה ביותר.
מלכי אנגליה
בית דנמרק
בשנת 1013 כבשו הדנים את אנגליה, ואתלרד ברח לגלות בנורמנדיה.
ניטרוגליצרין
מבנה כימי
מראה: נוזל שמנוני מעט.
מלכי אנגליה
בית וסקס
אחרי מותו של סוון זקן המזלג חזר אתלרד לאנגליה וכבש מחדש את כס המלוכה.
ניטרוגליצרין
מבנה כימי
צפיפות: 1.13 ב-15 מעלות צלזיוס.
מלכי אנגליה
בית דנמרק
אחרי קרב אסנדון ב-1016 חתם אדמונד על חוזה עם קנוט הגדול, לפיו כל אנגליה למעט וסקס תישלט על ידי קנוט. חודש לאחר מכן מת אדמונד וקנוט הפך שליט יחיד על כל אנגליה.
ניטרוגליצרין
מבנה כימי
נקודת היתוך: 13.2 מעלות צלזיוס.
מלכי אנגליה
בית וסקס
אחרי מותו של הארדיקאנוט חזר בית וסקס לשלטון בראשות אדוארד השלישי, המוכר בשם אדוארד המודה. אדוארד המודה מת ללא צאצאים, ולאחר מותו טענו שניים לכנס האנגלי: הרולד גודווינסון וויליאם מנורמנדיה. בעת מותו של אדוארד שהה הרולד באנגליה ולכן נהיה למלך, אך ויליאם ארגן באותה העת פלישה לאנגליה במטרה לכבוש אותה.
ניטרוגליצרין
מבנה כימי
מסה מולקולרי: 227.0872 גרם\מול.
מלכי אנגליה
המלכים הנורמניים
גיום דוכס נורמנדיה, שלימים ייקרא ויליאם "הכובש", פלש לאנגליה בספטמבר 1066 והחל במסע כיבושים שהוכרע בקרב הייסטינגס במותו של הרולד גודווינסון. הוויטנגמוט האנגלי בחר באדגר אתלינג כמלך, אך מהר מאוד נכנעו חבריו יחד עם תושבי אנגליה למציאות החדשה. ויליאם מנורמנדיה הוכתר בחג המולד של שנת 1066 למלך אנגליה, וצאצאיו שולטים בה עד לימינו אנו.
ניטרוגליצרין
מבנה כימי
מהירות התפוצצות: 7,700 מטר לשנייה.
מלכי אנגליה
בית בלואה
הנרי הראשון לא השאיר אחריו יורשים זכרים ישירים. בנו נהרג בטביעת ספינה בשנת 1120. הנרי הוריש את הכס לנכדתו מתילדה, שהייתה גם אלמנתו של היינריך החמישי קיסר האימפריה הרומית הקדושה. לפני שהחליט להוריש את הכס למתילדה, שקל הנרי להוריש את הכס לאחיינו סטיבן מבלואה. עם מותו של הנרי פלש סטיבן לאנגליה, והכתיר את עצמו למלך. הפלישה עוררה מלחמת אזרחים שנקראה בשם האנרכיה. מתילדה שלטה באנגליה במשך תקופה קצרה בין אפריל 1141 לנובמבר 1141, אך היא לא הוכתרה מעולם והיא לרוב לא נכללת ברשימת מלכי אנגליה.
ניטרוגליצרין
בתרבות
בסרט שכר האימה – סרט מתח משנת 1953 בבימויו של אנרי ז'ורז' קלוזו, מסופר על מסע להעברת ניטרוגליצרין.
מלכי אנגליה
בית פלנטג'נט
סטיבן ומתילדה חתמו על חוזה וולינגפורד, ובו הסכימו ביניהם כי בנה של מתילדה, אנרי פלאנטאז'נה, יירש את הכס האנגלי לאחר מותו של סטיבן כהנרי השני, מלך אנגליה. אביו, בעלה השני של מתילדה, היה ז'ופרואה החמישי, רוזן אנז'ו, על כן נקרא הבית גם "בית אנז'ו". השם "פלנטג'נט" (Plantagenêt, "פלאנטאז'נה" לפי ההגייה הצרפתית) מקורו בכינוי שניתן לז'ופרואה ומשמעותו צמח מקומי שבחר בו ז'ופרואה לסמלו.
בית לנקסטר
ריצ'רד השני היה מלך לא פופולרי, והוא הודח בהפיכת חצר על-ידי דודנו הנרי בולינגברוק, שעלה לשלטון בתור הנרי הרביעי. אביו של הנרי היה דוכס לנקסטר, ועל שמו נקרא בית המלוכה החדש, בית לנקסטר, שהוא נצר לבית פלנטג'נט.
בית יורק
עם מותו של אדוארד השלישי, עלה לשלטון נכדו הנרי הרביעי, שהיה הצאצא הבכיר ביותר (בנו הבכור של בנו הבכור המת של אדוארד). בזמן מלכותו של הנרי השישי, טען דוכס יורק דאז, ריצ'רד, שהוא הצאצא הבכיר יותר של אדוארד השלישי, שכן אביו היה נכדו של אדוארד, ואמו הייתה בת נינתו. בשנות מלכותו של הנרי השישי החלה מלחמת השושנים, ובמהלכת הודח הנרי (שהיה נתון גם לחוסר שפיות זמני). במקומו של הנרי עלה לשלטון אדוארד דוכס יורק, שהיה בנו של ריצ'רד.
בית לנקסטר
תומכי בית לנקסטר זכו בניצחון קצר במלחמת השושנים, והצליחו להשיב את הנרי הכלוא אל כס המלוכה, אך הוא הודח ממנו לאחר 191 ימים, ולאחר מכן נרצח יחד עם בנו, בהוראת אדוארד הרביעי.
בית יורק
לאחר תבוסתו של הנרי השישי מלך אדוארד הרביעי על אנגליה עד מותו, ולאחר מכן הומלך בנו אדוארד החמישי. אדוארד ואחיו הוזמנו על ידי דודם ריצ'רד למצודת לונדון, שם הושמו במעצר "הגנתי" ומאז עקבותם לא נודעו, וייתכן שהם נרצחו שם בהוראתו של ריצ'רד. הפרלמנט התכנס והכריז על אדוארד החמישי כעל ממזר, והכתיר את ריצ'רד למלך אנגליה.
בית טיודור
בית טיודור הוא נצר של ג'ון מגונט, שהיה בנו של אדוארד השלישי. לג'ון הייתה פילגש בשם קתרין, ובנם המשותף, ג'ון, היה הסבא-רבא של אדם בשם הנרי טיודור. טיודור היה חלק מבית לנקסטר, והוא לקח חלק פעיל בקרבות מלחמת השושנים. הוא הכריז על עצמו כיורש החוקי לכתר האנגלי, ויצא למלחמה נגד ריצ'רד מלך אנגליה. ריצ'רד נפל בקרב, ובית יורק הפסיד במלחמת השושנים. הנרי טיודור הוכתר כמלך בשם הנרי השביעי, ומיהר לשאת לאישה את אליזבת מיורק, שהייתה בתו של אדוארד הרביעי. בכך בא הקץ על המלחמה הכבדה בין שני הבתים, ונוסד בית טיודור כשילוב בין בית לנקסטר לבין בית יורק.
בית סטיוארט
אליזבת הראשונה לא נישאה ולא הביאה ילדים. עם מותה ירש את השלטון בן דודה הראשון ג'יימס, שהיה בנה של מרי, מלכת הסקוטים ונכד-נכדו של הנרי השביעי. כשעלה לכס האנגלי כיהן ג'יימס גם כמלך סקוטלנד, ובכך התהווה איחוד הכתרים בין אנגליה לסקוטלנד. רק בשנת 1707 הפכה האוניה הפרסונלית הרופפת לממלכה מאוחדת אחת, עם חקיקת חוקי האיחוד של 1707 והקמת ממלכת בריטניה הגדולה.
הרפובליקה של קרומוול - חבר העמים
מלחמת האזרחים האנגלית הסתיימה בהפסד המונרכיסטים ובניצחונם של כוחות הפרלמנט. צ'ארלס הראשון נשפט והוצא להורג בינואר 1649. במאי של אותה השנה חוקק הפרלמנט חוק המכריז על אנגליה כעל "חבר עמים", שהוא כביכול רפובליקה. בפועל שלט מנהיג כוחות הפרלמנט אוליבר קרומוול, כשליט יחיד רודני, שנקרא בשם "האדון המגן" (Lord Proteceor). בשנת 1653 צורפה גם סקוטלנד לחבר העמים.
שובו של בית סטיוארט
ריצ'רד קרומוול התפטר מתפקידו כאדון המגן במאי 1659, עקב חוסר האמון של הצבא בו. המדינה נשארה חסרת ראש במשך כשנה, עד שב-4 באפריל 1660, פרסם צ'ארלס השני, בנו של המלך המודח, את "הצהרת ברדה" בה הודיע שיעניק חנינה על כל הפשעים שבוצעו בתקופת מלחמת האזרחים לכל אלו שיכירו בו כמלך, למעט מספר קטן של אנשים שהיו מעורבים בהוצאתו להורג של אביו. ב-8 במאי הכריז הפרלמנט כי צ'ארלס השני היה המלך החוקי מאז הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון בשנת 1649. צ'ארלס חזר מגלותו ב-25 במאי, והוכתר למלך ב-23 במאי 1661. בכך הושלמה הרסטורציה האנגלית.
המתיחות בין הקתולים לפרוטסטנטים בממלכה הובילה בסופו של דבר למהפכה המהוללת, בה הוזמנה מרי, בתו הפרוטסטנטית של המלך הקתולי ג'יימס השני, יחד עם בעלה וילם הסטאדהולדר ההולנדי, על ידי אצילי הממלכה, לפלוש לאנגליה, להדיח את המלך המכהן ולמלוך תחתיו. וילם ומרי נענו לבקשה ב-1688. בתחילת 1689 הכריז הפרלמנט כי בריחת המלך כמוה כהתפטרותו. וילם (שנהיה לוויליאם) ומרי מלכו יחדיו כמלכים שותפים, ומאז לא ישב אדם קתולי על כס המלכות באי הבריטי. בשנים 1706 ו-1707 נחקקו חוקי האיחוד בפרלמנט האנגלי ובפרלמנט הסקוטי בהתאמה. החל מ-1 במאי 1707 אוחדו שתי הממלכות לישות אחת: ממלכת בריטניה הגדולה.
MIM-104 פטריוט
MIM-104 פטריוט (באנגלית: MIM-104 Patriot) היא מערכת נשק נגד מטוסים וטילים בליסטיים שיוצרה על ידי חברת ריית'און האמריקאית. במערך ההגנה האווירית בחיל האוויר הישראלי מכונה המערכת "יהלום". השם PATRIOT הוא למעשה ראשי תיבות של Phased Array Tracking Radar to Intercept On Target הודות לעקרון "מערך המופע" (Phased Array). כיוון שאנטנת המכ"ם היא מסוג Phased Array, הרי שהיא בנויה ממספר רב של אלמנטי שידור־קליטה כשלכל אחד ניתן להזין מופע (פאזה) שונה. דבר זה מאפשר להסיט את אלומת המכ"ם הן בשידור והן בקליטה לכיוון אחר בזמן אפסי, ולמעשה לסרוק את המרחב עליו אמון המכ"ם מבלי לבצע תנועה מכנית של האנטנה. בנוסף, לשיטה זו יתרונות בהתמודדות עם לוחמה אלקטרונית, למשל על ידי יצירת הגבר אפס בכיוון ממנו מגיע אות שמטרתו לחסום את המכ"ם וע"י כך להתגבר על החוסם עוד בשלב הקליטה.
הרעיון שעומד מאחורי מערכת הפטריוט עלה עוד בשנות ה־60. פיתוח המערכת החל בשנת 1976 והיא הייתה מבצעית כנגד מטוסים החל משנת 1982, וכנגד טילים בליסטיים משנת 1988. לפרסום רב זכתה מערכת הפטריוט בימי מלחמת המפרץ, אז נעשה בה שימוש נרחב. במהלך המלחמה, מינואר ועד פברואר 1991, נפרסו סוללות פטריוט של צבא ארצות הברית בערב הסעודית ובישראל במטרה ליירט טילי סקאד עיראקיים, אולם היא נמצאה כלא יעילה מספיק, כיוון שטיל הפטריוט התקשה בזיהוי ראש הקרב של טיל הסקאד ולעיתים פגע בטיל, אך לא פוצץ אותו. מאז שודרגו טילי הפטריוט מספר פעמים, ואף שולבו במערכות הגנה רב־שכבתיות. בעתיד מתכננת חברת ריית'און האמריקאית לשלב במערכת הפטריוט את ה־Stunner, הטיל המיירט של מערכת קלע דוד שפותח בידי חברת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות הישראלית, במיזם שנקרא PAAC-4.
מערכת הפטריוט נמכרה לישראל, גרמניה, ספרד, יפן, הולנד, יוון, פולין, טורקיה, בחריין, מצרים, כווית, קוריאה הדרומית, טאיוואן, ערב הסעודית ובלגיה. את הפלות הבכורה העולמיות שלו רשם הפטריוט ב־2014 בשירות מערך ההגנה האווירית של חיל האוויר הישראלי.
מבנה והנדסה
מערכת הפטריוט מורכבת ממספר משגרי טילי קרקע־אוויר המקבלים מידע ממכ"ם מערך מופע ונשלטים על ידי מרכז הבקרה Engagement Control Station (מכונה בקיצור ECS). כל רכיבי המערכת ניידים וניתנים להובלה ולפרישה מהירה. במהלך השנים זכה הפטריוט לשדרוגים משמעותיים, הן בתוכנה והן בחומרה. כל שדרוג משמעותי כונה בלוק וסדרת שדרוגים משמעותיים מאוד כונתה PAC עם מספר סידורי, כאשר PAC זה ראשי תיבות של Patriot Advanced Capability. הדור הנפוץ כיום הוא PAC-2 משופר ולצידו PAC-3 הכולל טילים אחרים, קטנים יותר.
מערכת הפטריוט קיימת בשתי תצורות: נייחת (נגררת) וניידת. המשגר הנייח M-901 נגרר על ידי משאית M983 של חברת "אושקוש" בעלת הנעה 8X8 המתאימה לנסיעת שטח. המשגר הנייד מורכב כיחידה אחת מתוצרת גרמניה על גבי משאית KAT1 של חברת "מאן". כל משגר פטריוט מדגמי "PAC-1" ו־"PAC-2" נושא עד ארבעה טילים, ומשגרי "PAC-3" נושאים עד 16 טילים (אם כי קטנים יותר). במשך השנים יוצרו גרסאות שונות לטילי הפטריוט. כך לדוגמה, נתוני דגם PAC-2 (גרסה משופרת בעלת יכולת התמודדות טובה יותר עם טילים בליסטיים): אורכו - 5.31 מטרים, משקלו 900 ק"ג והוא טס במהירות המגיעה ל־5.5 מאך.
מערכת הפטריוט מסוגלת ליירט כלי טיס עוינים מטווח של כ־160 ק"מ וטילים מטווח של כ־60 ק"מ וכן מצוידת במערכת זע"ט (זיהוי עמית־טורף) לזיהוי מטרות ידידותיות ועוינות ואף במערכת למניעת שיגור טילים בשוגג לעבר מטרות ידידותיות. מכ"ם הפטריוט (המכונה Radar Set - RS) מדגם AN/MPQ-53 מצויד באמצעי התמודדות כנגד לוחמה אלקטרונית (נ"לא או ECCM - Electronic Counter Counter Measures) מתקדמים. זהו מכ"ם מסוג מערך מופע (Phased Array). כיוון שאנטנת המכ"ם היא מסוג Phased Array, הרי שהיא בנויה ממספר רב של אלמנטי שידור־קליטה כשלכל אחד ניתן להזין מופע (פאזה) שונה. דבר זה מאפשר להסיט את אלומת המכ"ם הן בשידור והן בקליטה לכיוון אחר בזמן אפסי, ולמעשה לסרוק את המרחב עליו אמון המכ"ם מבלי לבצע תנועה מכנית של האנטנה. בנוסף, לשיטה זו יתרונות בהתמודדות עם לוחמה אלקטרונית, למשל על ידי יצירת הגבר אפס בכיוון ממנו מגיע אות שמטרתו לחסום את המכ"ם וע"י כך להתגבר על החוסם עוד בשלב הקליטה.
גדוד סוללות פטריוט יכול לתקשר עם מרכז בקרה גדודי: Information Coordination Center (בראשי תיבת: ICC), אשר מסוגל לשתף מידע עם סוללות פטריוט ונ"מ אחרות (כגון הוק), ולהקצות להן מטרות ליירוט.
הפטריוט בישראל
את מערך הפטריוט בישראל מפעיל מערך ההגנה האווירית בצה"ל, והכינוי שלו בצה"ל הוא "יהלום". הדגם הנוכחי של סוללות וטילי פטריוט הוא. כיום מוצבות בישראל מספר סוללות "יהלום" בעת שיגרה ובעת מלחמה (למשל, בעת מלחמת לבנון השנייה נפרשו מספר סוללות פטריוט סביב העיר חיפה; בשנת 2018 פורסם כי סוללות פטריוט מוצבות בצפת, בכרמל, בפלמחים ובאזור דימונה). ייעודו של הפטריוט הוא להפיל כלי טיס עוינים, הן מאוישים (כולל מטוסי קרב) והן בלתי־מאוישים, כמו גם לשמש כשכבת גיבוי במערך ההגנה הרב־שכבתי נגד טילים וליירט טילים לטווחים בינוניים־ארוכים במקביל למערכת קלע דוד וכגיבוי לחץ 2.
במלחמת המפרץ
קורס הטכנאים היה אמור לסיים את הכשרתו באפריל 1991 ובעלי שאר התפקידים היו אמורים לסיים את הכשרתם בסוף פברואר. אך עקב פרוץ מלחמת המפרץ בינואר 1991, ונפילת טילי הסקאד בישראל, חל שינוי בתוכניות. בסך־הכל הספיקה המשלחת הישראלית להשלים רק כחודשיים מתוך שלושת חודשי הקורס. הקורס של הטכנאים, לעומת זאת, נמשך חמישה חודשים, והם עדיין לא הגיעו לשלב בו יוכלו ליישם את הידע אותו רכשו. לפיכך, הכוח האמריקאי שנשלח לארץ כלל גם לוחמים וגם טכנאים. במקביל, סוללות פטריוט אמריקאיות שהיו מוצבות בגרמניה הועברו לארץ ונפרשו ברחבי גוש דן וחיפה. הסוללות נועדו לשמש תחליף זמני עד שהסוללות הישראליות, שכבר היו בארץ, יאוישו על ידי הצוותים הישראליים. בסוף ינואר קיבל מערך הנ"מ סוללות פטריוט נוספות, וזמן קצר לאחר מכן נפרשה גם סוללה הולנדית במרכז הארץ.
בארץ פעלו, אם כן, כמה סוגי סוללות: הסוללות האמריקאיות, הסוללות הישראליות וסוללה הולנדית. בסוללות האמריקאיות כל החיילים, כולל המפקדים, היו אמריקאים. בסוללה הישראלית המפקדים, הקצינים וחלק מהלוחמים היו ישראלים. שאר הצוות היה אמריקאי. הסוללה ההולנדית הייתה על טהרת ההולנדים בלבד. במהלך המלחמה היוו טילי הפטריוט את ההגנה היחידה מול טילי הסקאד העיראקיים. במהלך השנים שעברו מאז מלחמת המפרץ נערכו בפטריוט השבחות שונות, בעיקר בתחום התוכנה, לשיפור הדיוק בפגיעה בטק"ק.
במהלך הלחימה נורו עשרות טילי פטריוט נגד טילי הסקאד העיראקים, אך לא הצליחו ביירוט הטילים העיראקים עקב אי התאמה של מערכת ההנחיה בפטריוט למהירות העצומה של הסקאד. חלק לא ידוע ממטחי הפטריוט הצליחו אומנם ליירט את מטחי הטילים העיראקים אולם את נתוני היירוט מסרב צה"ל עד היום למסור.
בתחילת המאה ה־21
בעשור האחרון ביצעה ישראל מספר שדרוגים של המערכת על מנת להגדיל את יעילותה כנגד טילים, ואף שולבה בניסוי האחרון של הטיל "חץ 2" כמערכת גיבוי. בנובמבר 2009, במסגרת תרגיל 'ג'וניפר קוברה' 10, ביצעו צה"ל וצבא ארצות הברית ירי של 10 טילי פטריוט על אדמת ישראל ובמתקני שיגור על ספינות אמריקאיות.
במהלך מבצע צוק איתן, ב־14 ביולי 2014, יירט מערך ההגנה האווירית של צה"ל מעל אשדוד כלי טיס בלתי מאויש ששלח חמאס באמצעות טיל פטריוט. ב־17 ביולי יירט מערך ההגנה האווירית כטב"ם נוסף של חמאס, גם הוא באמצעות טיל פטריוט.
במלחמת האזרחים בסוריה
פריצת מלחמת האזרחים בסוריה והמעורבות של חזבאללה ואיראן בה תוך ניסיון לבסס תשתית טרור על גבול רמת הגולן הביא לעימותים אוויריים בין ישראל לסוריה, איראן וחזבאללה. העימותים כללו תקיפות אוויריות של ישראל כנגד מטרות צבאיות של סוריה, איראן וחזבאללה, ומנגד חדירות אוויריות של כלי טיס מסוריה אל עבר שטח ישראל. בחדירות אלו שוגרו טילי פטריוט נגד כלי הטיס החודרים וברוב המקרים הצליחו להפילם. כמו כן, בחזית זו רשם מערך ההגנה האווירית של ישראל הפלת בכורה עולמית של כלי טיס מאויש באמצעות הפטריוט.
להלן פירוט התקריות בהן שוגרו טילי פטריוט בחזית זו:
שורת המתנדבים
מקור שמה של התנועה
שם התנועה מקורו בשילוב של כינויו של ארגון "ההגנה", "השורה", יחד עם משפט מתוך השיר "חיילים אלמונים", ששימש כהמנון של האצ"ל והלח"י, "משורה ישחרר רק המוות". התנועה התפתחה כתנועה על מפלגתית ולכן הוחלט לקרוא לה "שורת המתנדבים".
התנדבות חברתית
התנועה קמה בשנת 1951 מתוך תא הסטודנטים של מפא"י, באוניברסיטה העברית בירושלים, אך פעלה שלא במסגרת המפלגה וחבריה באו מכל קצווי הקשת הפוליטית. בהמשך היא התרחבה וחברים נוספים באו מכל שכבות האוכלוסייה ברחבי הארץ ולא רק מקרב חוגי האקדמיה והסטודנטים באוניברסיטה העברית בירושלים. חברי השורה, בראשית תקופת פעילותם עסקו בפעולות התנדבות חברתיות בקרב ציבור העולים במעברות ובישובי העולים בפרוזדור ירושלים. פעולות אלו כללו הוראת השפה העברית לעולים והדרכתם בנושאי תזונה וכן סיוע לעולים בהתמודדות עם מוסדות השלטון. התנועה נוהלה על ידי העצני ורפפורט, שיצאו ובאו במסדרונות השלטון ובכנסת בהתנדבות מלאה ללא קבלת שכר, והיא זכתה לפופולריות עצומה בציבור, בימים של צנע, קיצוב, שוק שחור ואווירת נכאים כללית.
מנהיגי המדינה, ובפרט משה שרת ודוד בן-גוריון, ראו בחיוב את פעולתה, אף על פי שמנהיגי התנועה והתנועה עצמה לא פעלו במסגרת מפלגתם מפא"י.
חשיפת שחיתויות
השורה, שהחלה כגוף התנדבותי שמטרתו סיוע חברתי וחינוכי, הפכה במרוצת הזמן לגוף העוסק בחשיפת שחיתות ציבורית. עם התרחבות פעילות זו, נוצרו בתנועה שני אגפים: רפפורט והעצני התחלפו ביניהם כראשי אגפים אלה.
בראשית 1953 הציעו אנשי השורה, שכלי רכב ממשלתיים והסתדרותיים יסומנו בסימן היכר, על מנת שהציבור יזהה שימוש לא ראוי ברכבי שרד, וההצעה נתקבלה.
"סכנה אורבת מבפנים" - עמוס בן-גוריון
בשנת 1955 התפרסמה מטעם השורה חוברת בשם "סכנה אורבת מבפנים", שבה נידונה הנורמה הכללית הראויה להתנהגותם של פקידי ונבחרי הציבור. בין ההדגמות הרבות להתנהגות בלתי רצויה, סופר בחוברת על העדפות שהוענקו על ידי עמוס בן-גוריון (בנו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון), שהיה סגן המפקח הכללי של משטרת ישראל, לשלושה קבלני בניין ואנשי עסקים ממקורביו, במטרה לעזור להם בעסקיהם עם משרד הביטחון.
כמו כן סופר כי קצין משטרה בכיר הורה על סגירת תיק חקירה משטרתי הקשור לעסקה אשר בה היו מעורבים חשודים אחרים בביצוע עבירות פליליות, ובהם חברו של עמוס בן-גוריון, ישעיהו ("שייקה") ירקוני, בעלה של הזמרת יפה ירקוני.
עמוס בן-גוריון הגיש בעקבות זאת, בפברואר 1957, תביעת דיבה אזרחית לבית המשפט המחוזי בתל אביב, כנגד ארבעה מאנשי השורה החתומים על החוברת: אפלבאום, סימונסון, העצני ורפפורט.
העילה לתביעה
העילה העיקרית לתביעת הדיבה שהגיש עמוס בן-גוריון בפברואר 1957 נגד "שורת המתנדבים" הייתה טענתם של ארבעת אנשי השורה בחוברת הנ"ל, כי תיק חקירה משטרתי, תיק אירס"ו, כנגד חשודים בעבירות פליליות ובהם חברו האישי של עמוס בן-גוריון, שייקה ירקוני, נסגר, על פי מה שהשתמע מהכתוב בחוברת אף כי לא נאמר בה במפורש, בהשפעתו או על פי הוראתו של סגן המפכ"ל.
הפרשה המדוברת התחילה בכספים שקבלה הסוכנות היהודית מקרן השילומים הגרמנית אירס"ו. קרן אירס"ו מומנה על ידי גרמניה, במיליוני מרקים מכספי הנרצחים היהודים בשואה, שלא היו להם יורשים והסוכנות היהודית קבלה שילומים אלו "כיורשת העם היהודי".
הסוכנות החליטה להשתמש בכספים אלה לפיתוח ענף התיירות בארץ וקנתה באמצעותם בין השאר גם ציוד מלונאי, כגון סדינים, מפות שולחן, כלי אוכל ועוד. לביצוע הקנייה נבחרו שני מלונאים, אברהם דרזנר ואריך בראון וכן השתתפו בעסקה שייקה ירקוני חברו של עמוס בן-גוריון ואריה פילץ. על פי החשד, הגרמנים מכרו לקבוצה את הציוד המלונאי, תוך שהם נותנים לקונים קבלות על סכומים מנופחים, שהיוו תוספת של 25%. היות שהסוכנות היהודית שילמה לקונים את ההחזרים הכספיים על פי הקבלות המנופחות, יכלו אלה לשלם לגרמנים את המחיר שביקשו ולקחת לעצמם את ההפרש. משטרת ישראל פתחה תיק כנגד הרביעייה וחוקרים מטעמה נשלחו לגרמניה, אולם התיק נסגר לאחר זמן ללא סיבה מניחה את הדעת.
ההכנות למשפט של שורת המתנדבים
אנשי שורת המתנדבים חיפשו עורך דין שייצג אותם במשפט, אל מול אחד מבכירי עורכי הדין בארץ – מיכאל כספי (אביו של עו"ד רם כספי), אשר ייצג את עמוס בן-גוריון. כסף לשכר טרחה לא היה ברשות "השורה". הם פנו לכמה עורכי דין - מהידועים, המוכרים והמוערכים ביותר בארץ – וקבלו את הסכמתם של שלושה: עו"ד ארנולד אפלבאום, השופט המחוזי בדימוס, עו"ד שלמה תוסיה כהן, ועו"ד שמואל תמיר – שניהלו את ההגנה במשפטם בהתנדבות.
המשפט בבית המשפט המחוזי
המשפט נערך בבית המשפט המחוזי בתל אביב, בפני השופטים ד"ר זאב צלטנר נשיא ביהמ"ש המחוזי וראש ההרכב, ד"ר יצחק קיסטר לימים שופט בימ"ש עליון, ויצחק שילה. הוא נמשך חמישה חודשים, מדי יום ביומו. לאחר "משפט קסטנר", היה זה המשפט השני הארוך והחשוב ביותר, שעניין את כל הציבור בארץ. עשרות קציני משטרה בכירים הופיעו באולם מדי יום ויצרו בנוכחותם לחץ סמוי על השופטים.
מטעם התביעה, כעד תביעה ראשון, העיד המפקח הכללי של משטרת ישראל יחזקאל סהר. הוא עלה לדוכן העדים והכריז כי זהו "משפטם של המשטר והמשטרה". הוא העיד כי היכרותו עם תיק אירס"ו מצוינת וכי שייקה ירקוני, אינו מופיע בתיק, לא כחשוד ולא בכלל.
בא כוח הנתבעים ביקש מיד לפתוח בפניו לעיון את התיק הרלוונטי של המשטרה, ועל כך השיב בא כוח התובע כספי בהתנגדות ובטיעון שיש לשמור על חסיון תיק אירס"ו, ולא לפותחו לעיון הנתבעים, מטעמים של שלום הציבור ושל ביטחון המדינה.
עד למשפט זה, די היה בעדותו של איש משטרה על הנזק שייגרם עקב פתיחת תיק, והתיק נשאר סגור. בית המשפט המחוזי, בהמשיכו את המדיניות הזו, דחה את בקשת הנתבעים אנשי "השורה" לפתוח את התיק לעיונם. לאחר ערעור "השורה" בפני בג"ץ (באמצע המשפט בבית המשפט המחוזי), הפך בג"ץ את החלטת בית המשפט המחוזי, והורה להתיר את העיון בתיקי המשטרה. הוחלט על ידו בהחלטה שהפכה תקדימית, כי תיקים כגון אלה, ייפתחו בלשכת השופטים והם לבדם יעיינו בהם. לאחר עיונם של השופטים, הותר לפתוח את תיקי המשטרה בעניין, לצורכי הצדדים במשפט הדיבה. בעקבות העיון בתיקים נקרא המפקח הכללי לעדות פעם נוספת והודה במפורש כי לא דיבר אמת בעדותו. הוא טען כהסבר לכך, שהיה חולה אותה עת.
שמואל תמיר, בא-כוח הנתבעים שהיה מעורב במספר משפטים בעלי עניין ציבורי באותה תקופה, הפך את המשפט להאשמה נגד צמרת המשטרה.
במהלך המשפט נדרש אליקים העצני לגלות את מקורות המידע של "השורה". הוא סירב לגלותם ונידון ל-10 ימי מאסר על בזיון בית המשפט.
ב-18 ביולי 1957 ניתן פסק הדין של בית המשפט המחוזי לטובת התובע מר עמוס בן-גוריון, שכלל את הסעיפים הבאים.:
בנושא הראשון שהופיע בחוברת של שורת הדין, הקשרים בין עמוס בן-גוריון לשלושת קבלני הבניין, בית המשפט ציין כי אינו רואה בעין יפה את שותפותו של עמוס בן-גוריון בקואופרטיב לכריית זיפזיף וכן את שימושו בווילה של אחד משלושת אנשי העסקים שנזכרו בחוברת נשוא התביעה.
לפני מתן פסק הדין התפרסמו בעיתונות צילומים, בהם הופיע עמוס בן-גוריון, באופן הפגנתי, בחברת אביו ראש הממשלה. בית המשפט הביע בפסק דינו את מורת רוחו על פרסום הצילומים במהלך המשפט.
הפיצוי שהוטל על "השורה" לשלמו היה גבוה ביותר, והקשה על פעילות "השורה" לאחר מכן. ב"שורה" פעלו כ-750 מתנדבים קבועים. בעקבות פסק הדין, שהטיל דופי בהנהגת השורה ובפעולותיה, פחתו המתנדבים ופסקו התרומות שעזרו לקיום הפעילות ההתנדבותית הענפה. במקביל גם נפסקו התרומות השונות שהעניקו לארגון גופים רשמיים למיניהם. בעקבות כל אלה דעכה השורה, עד שהפסיקה את פעולותיה כליל עוד לפני שניתן פסה"ד בערעורה בביהמ"ש העליון.
המשפט בבית המשפט העליון
הנתבעים הגישו ערעור על פסק הדין לבית המשפט העליון באמצעות עו"ד שמואל תמיר. בית המשפט, בהרכב של השופטים משה לנדוי (ראש ההרכב), שמעון אגרנט ואלפרד ויתקון, הפך בעצם את פסק דינה של הערכאה הנמוכה יותר, אף כי רשמית התקבל הערעור רק בחלקו.
פסק הדין הסופי, שניתן ב-3 ביוני 1960, קבע את הדברים הבאים:
יחזקאל סהר, שנתמנה בינתיים לשגריר ישראל באוסטריה, חזר בעקבות פסק הדין לארץ. הפרקליטות העמידה את סהר לדין בבית המשפט המחוזי בתל אביב באשמת עדות שקר. ב-16 בינואר 1961 הרשיע בית המשפט המחוזי את סהר ודן אותו ל-9 חודשי מאסר על תנאי ולתשלום קנס בסך 15,000 לירות.
סהר ערער לבית המשפט העליון. בית המשפט העליון אישר את ההרשעה אף כי מצא פגם טכני בכך שסהר הועמד לדין על שלושה סעיפי אישום נפרדים בגין מעשה אחד, והפחית את הקנס לסך 5,000 לירות.
לאחר המשפט
פסק הדין של בית המשפט העליון חולל רעידת אדמה במפלגת השלטון, שמואל תמיר כתב בספרו: "כל ניסיונות הטשטוש עלו בתוהו. עכשיו כבר לא היה אפשר להיאחז במילים דו-משמעיות. ההגדרות היו ברורות, המסקנות היו חד-משמעיות והמהלומה על ראשו של השלטון – כבדה"