cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רעידת האדמה באיזמיט (1999)
אירועי ליל 17 באוגוסט 1999
20 דקות לאחר רעידת האדמה העיקרית התרחשה רעידת המשנה החזקה הראשונה במגניטודה 4.6, ובמשך הימים הבאים התרחשו מספר רעידות משנה נוספות במגניטודה גבוהה מ-4.0. רוב רעידות המשנה התרחשו מזרחית למוקד רעידת האדמה העיקרית בגלג'יק.
הנזק
ההערכות הראשונות של כ-40,000 קורבנות התבררו כמופרזות, ובסיום פעולות החילוץ קבעו הרשויות הטורקיות כי מספר ההרוגים כתוצאה מרעידת האדמה עמד על 17,480 בני אדם ו-505 נעדרים. עם זאת, גם נתונים אלה מוטלים בספק וסביר שמספר ההרוגים גבוה בהרבה. לנתונים יש להוסיף מספר בלתי ידוע של חסרי קורת גג שאיבדו את חייהם במשך החורף של 1999–2000. מספר הפצועים הוערך ב-43,953 בני אדם ואילו מספרם של חסרי קורת גג הוערך בכ-600,000 (החששות הראשונים דיברו במיליון איש לפחות). מדינות רבות חשו לעזרתה של טורקיה ומשלחות חילוץ מ-12 מדינות הגיעו לאזור האסון. גם משלחת ישראלית של פיקוד העורף שזכתה להערכה רבה על פועלה, השתתפה במאמצי ההצלה, ואף חילצה את הילדה הישראלית שירן פרנקו מהריסות בניין. באזור הוקמו ערי אוהלים למען הפליטים, וההרוגים נקברו בקברי אחים על מנת למנוע התפשטות מחלות במזג האוויר החם של חודש אוגוסט.
גם מבנים ומתקני התעשייה המרוכזים בצפיפות באזור ספגו נזקים כבדים. נזק קשה נגרם לתשלובת בתי הזיקוק של "טיפרש" שכלל התמוטטות מבנים, מגדלי קירור ומנופים וכן פגיעה קשה בצנרת הנפט. אש שפרצה במקום השתוללה משך מספר ימים והביאה לפינוי כל האוכלוסייה ברדיוס של כ-5 ק"מ מהאתר. החוקרים התרשמו כי גם המבנים התעשייתיים שהוקמו ברובם לאחר שנות השישים של המאה ה-20, סבלו מתקני בנייה ירודים, ולמעשה שום אתר תעשייתי חשוב באזור הרעש לא חמק מנזקים בהיקף רחב. בנוסף נגרם נזק לנמלי הים בסביבה, במיוחד לבסיס חיל הים הטורקי בגלג'יק, וכן לציוד וסחורה.
רעידת המשנה בדוזג'ה
פחות משלושה חודשים לאחר רעידת האדמה באיזמיט, ב-12 בנובמבר 1999, פקדה את האזור רעידת המשנה החזקה ביותר, במגניטודה 7.2. מוקד הרעידה שגבתה לבדה 763 קורבנות, היה בדוזג'ה, כ-120 ק"מ מזרחית לאיזמיט ולמוקד הרעידה העיקרית. דוזג'ה נפגעה גם ברעידה העיקרית.
אדה קלוש (פסל)
אדה קלוש (במקור אליאס (אליהו) קליין, בהונגרית: Kallós Ede; הודמזוושרהיי, 17 בפברואר 1866 – בודפשט, 11 במרץ 1950) היה פסל וצייר דיוקנאות הונגרי-יהודי. יצירותיו מוצבות ברחבי הונגריה. אחדות מיצירותיו ביצע עם הפסל ההונגרי-יהודי אדה טלץ'.
ביוגרפיה
קלוש (קליין) נולד כבנם של אלברט קליין וססיליה לובק. הוא למד אמנות בבודפשט ואחר כך בפריז אצל אנרי-מישל-אנטואן שאפו (בצרפתית: Henri-Michel-Antoine Chapu; ספטמבר 1833 - 21 באפריל 1891) היה פסל צרפתי במסורת נאוקלאסית מעט שונה והיה ידועה בשימוש באלגוריה ביצירתו. בהונגריה זכה קלוש להצלחה עם פסלו בשם "דוד" שהוצג בהיכל האמנות בבודפשט. יצירה זו היא תזכורת יוצאת דופן של פיסול בסגנון הנטורליזם (אמנות), שהביאה אותו לקבלת הזמנות רבות לפסלים במרחב הציבורי, הן פסלים דקורטיביים והן מצבות. בנוסף לז'אנרים הפיסוליים שהוזכרו לעיל, הוא צייר גם דיוקנאות, כולל אוטוקאר פרוהסקה (ניטרה, 10 באוקטובר 1858 - בודפשט, 2 באפריל 1927) היה כומר, סופר, פילוסוף, פוליטיקאי, תאולוג, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים, חבר הפרלמנט ונציג בולט של האנטישמיות המודרנית בהונגריה בין שתי מלחמות העולם והבישוף הקתולי של מחוז סקשפהרוואר) ושל האדריכל ההונגרי-יהודי גזה מרקוש. אשתו של קלוש הייתה אטלקה רצ'וב.
מדינת האבו
מדינֶת הַאבּוּ (בערבית: معبد مدينة هابو) הוא שמו בערבית של אתר ארכאולוגי בנקרופוליס של תבאי על גדתו המערבית של הנילוס מול לוקסור שבמצרים העליונה. האתר ידוע בעיקר כמקומו של מקדש המתים לאל אמון שבנה המלך המצרי רעמסס השלישי מהשושלת ה-20 תקופת הממלכה החדשה. יש הסבורים כי מקור שם האתר בערבית כיום הוא במשמעות "העיר של חַפּוּ" כי בקרבת מקום נמצא מקדש קבורה לאדריכל אמנופיס בן חפו, אדריכלו של פרעה אמנופיס השלישי. ייתכן גם שהשם שימר את המונח "הְבּוּ" שם מצרי עתיק נוסף לציפור המקודשת איביס.
פרסומו של המקדש נובע מהכתובות והתבליטים שנמצאו על קירות המקדש המתארים את ניצחונו של רעמסס השלישי במלחמתו בגויי הים. כתובות ותבליטים אלו הם אחד המקורות החשובים בחקר גויי הים, מהעת העתיקה.
האתר הוכרז בשנת 1979 כאתר מורשת עולמית.
האזור בו נמצא המתחם
מקדש הקבורה של רעמסס השלישי ממוקם בקצהו של המדבר הלובי כארבעה קילומטרים ממערב ללוקסור, בירת מחוז אל-אוקסור. המקדש שוכן באזור הנקרופוליס של תבאי שהייתה בירת מצרים העתיקה בימי השושלת ה-18 בתקופת הממלכה החדשה במאות ה-16 - 13 לפנה"ס.
המקדש נמצא בכפר קטן ששמו בערבית כיום מדינֶת הַאבּוּ. הכפר שוכן כ-2 ק"מ מדרום לרעמסאום, אשר שם באותה העת ניצב פסל הנצחה גדול של פרעה רעמסס השני. הנקרופוליס כולל אתרים ארכאולוגים נוספים כמו מקדש של חרמחב, מקדש המתים של אמנחותפ השלישי, מקדש המתים של מרנפתח, דיר אל-בחרי, שני פסלי הענק של ממנון, מקדש תחותמס הרביעי. כ-800 מטר מצפון מערב למקדש הקבורה של רעמסס שלישי, נמצאת הכניסה לעמק המלכות.
בימי השושלת ה-18 נבנה במקום מקדש לאל אמון על ידי המלכים תחותמס השלישי וחתשפסות, כנראה על שרידי מקדש קדום יותר. מיקום זה הניע כנראה מאוחר יותר את רעמסס השלישי לבנות במקום מקדש לאל אמון.
בתקופת השושלת ה-20 המקום היה מרכז מנהלי של תבאי ממערב לנילוס. המקום שימש כמקום מפגש לפועלים והאמנים השובתים של דיר אל-מדינה, שהמתינו במקום, עד שדרישותיהם התקבלו. בסוף השושלת ה-20 היה האתר מקום מקלט לאוכלוסייה בעת מלחמתו של הכהן הגדול לאל אמון בכרנך כנגד משנה למלך כוש. האתר הורחב בתקופה יוונית-הרומית.
בין המאות ה-1 ועד ה-9 שכנה במקום עיר קופטית בשם Jeme, ובתוך המקדש בחצר השנייה נבנתה כנסייה קופטית.
מקדש רעמסס השלישי
המקדש הוא מבנה גדול מפואר הבנוי מאבן חול. זה המקדש השמור ביותר בכל קומפלקס המקדשים של תבאי ששרדו. מתחם המקדש הוא בגודל של 300 מטר על 210 מטר, והוא כולל בתחומו כ-7,000 מ"ר של קירות עם תבליטים ועיטורים. מתחם המקדש מוקף בשרידי קיר מלבני בוץ, ייתכן ואלה שרידים של קירות מבוצרים שהקיפו את מתחם המקדש. הכניסה למתחם היא דרך בית שער מבוצר מסוג מקדש מגדול מבנה ארכטקטוני שמקורו בסוריה. סוג זה של בית שער הוא ייחודי באזור למקדש זה, ונתן למקדש תחושה של מבצר.
לאחר השער בצד ימין נמצא המקדש לאל אמון, ומשמאל הקפלות של הכוהנות לאל אמון.
בהמשך מגיעים למקדש עצמו. הקירות החיצוניים של המקדש מכוסים בתבליטים חשובים. הקיר החיצוני הצפוני מכוסה בתבליטים המצרים את הקרבות עם גויי הים. הקיר הדרומי מכוסה בתבליטים המתארים פסטיבלים פולחניים, המשאבים הכלכליים ששימשו לבניית המקדש שנתרמו על ידי המלך בעת חנוכתו.
אל מבנה המקדש נכנסים דרך הפילון הראשון. רוחבו של הפילון בבסיסו 10 מטר ואורכו 60 מטר. הפילון מוביל לתוך חצר פתוחה שהיא החצר הראשונה. רוחבה הוא 47 מטר ועומקה 40 מטר. מצדה הימני של החצר שורת עמודים שצלעותיהם בצורת ריבוע, כשבחזיתו של כל עמוד פסל ענק של רעמסס שלישי בדמותו של האל אוזיריס. על גבי העמודים עצמם חרותות כתובות ותבליטים. בצידה השמאלי של החצר שורת עמודים עגולים המתרחבים בחלקם התחתון, בצד זה נמצא פתח המוביל לשרידי ארמונו של רעמסס השלישי שנמצא מחוץ למקדש בצידו הדרומי. מהחצר הפתוחה נכנסים דרך כבש לפילון השני. מהפילון נכנסים לחצר השנייה המכונה גם "חצר של החגים" זו חצר פריסטילית. שטחה של חצר זאת כשטח החצר הראשונה. החצר מוקפת בכל צדדיה באכסדראות הנתמכים בעמודים. בצד המזרחי והמערבי עמודים מרובעים שבחזיתם שרידי פסלים, בצד הצפוני והדרומי העמודים התומכים בצורת מגילות פפירוס. חלק מהציורים והעיטורים בחצר זאת מוקדשים לפסטיבלים הדתיים לכבודו של האל סקר (Seker)-אוזיריס. על הקיר של האכסדרה המערבית הוספו דמויותיהם של בניו ונכדו שירשו אותו לפי סדר עלייתם לשלטון: רעמסס הרביעי, רעמסס השישי, נכדו רעמסס השביעי ורעמסס השמיני.
מאולם זה דרך כבש נוסף העובר באכסדרת עמודים מגיעים לפילון השלישי. מפילון זה נכנסים להיפוסטיל (אולם עמודים גדול), שגגו לא שרד. באולם זה 24 עמודים שרק בסיסם שרד. בצידו הדרומי מערבי של האולם נמצאים ארבעה חדרים שכנראה שימשו כבית האוצר של המקדש. על קירות החדרים ציורים של ערימות זהב כסף ואבנים יקרות. בצד הצפוני נמצאים עוד מספר חדרים המוקדשים לאלים שונים. ממערבו של אולם עמודים זה, נמצא אולם עמודים נוסף הנתמך על ידי שמונה עמודים. באולם זה נמצאות שתי קבוצות של אולמות צדדיים. הקבוצה הדרומית מוקדשת לאל אוזיריס, הקבוצה הצפונית מוקדשת לאלי שמש שונים. בהמשך נמצא אולם עמודים שלישי בעל שמונה עמודים, הדומה במבנהו לשני הקודמים. האולמות הצדדים הדרומיים מוקדשים לאלים הורוס ומות, ובצפון לאלים אמון-רע, מות, אניד (Ennead), מין וח'ונסו.
בפפירוס האריס א שנמצא בקבר ליד מדינת האבו, מתוארים מעשיו של המלך רעמסס השלישי בתקופת מלכותו. בין יתר הדברים שעשה מתאר הטקסט את בניין המקדש לאל אמון במדינת האבו, מקדש מאבן חול עם חומה ומגדלים. הוא מילא את מחסני הארמון בזהב כסף ואבני חן. את האסמים מילא בשעורה וחיטה. ונטע מסביב המקדש עצים.
בתקופה הקופטית, שכנה כנסייה בתוך המקדש. שרידי הכנסייה הוסרו. חלק מהתבליטים בקירות המקדש שונו והוסבו לגילוף המתאים לכנסייה הקופטית.
גויי הים: כתובות ותבליטים
בשנת מלוכתו השמינית הוכרח רעמסס השלישי לטפל בפלישה כנגד גויי הים. את ניצחונו הוא מתאר על גבי תבליטים מפורטים וכתובות החקוקות על הקירות החיצוניים של המקדש, ועל הקיר של הפילון השני בצד של החצר הראשונה. על הקירות הוא תיאר שני קרבות, קרב ימי וקרב יבשתי. גויי הים מתוארים שהתקדמו בשני טורים. טור אחד באוניות עם חרטום בצורת ברווז ניסה לחדור למצרים דרך זרועות הדלתה, טור שני התקדם עם נשים וטף בעגלות רתומות לארבעה שוורים לאורך החוף. גלגלי עגלות המשא של גויי הים הן מלאות ללא חישורים. עגלות אלה הן הוכחה טובה שגויי הים הגיעו כמהגרים ולא רק כלוחמים. מרכבות הקרב של גויי הים הן בעלות גלגלי חישורים. במרכבה נוהג לוחם אחד, ומאחוריו שני לוחמים המחזיקים רומחים.
על קיר הפילון השני בצידו הדרומי, בצד המופנה לחצר הראשונה, נמצא תבליט נוסף המתאר את חיילי גויי הים השבויים. הולכים בשיירה וחיילים מצריים נוגשים בהם. חיילי גויי הים לרוב מגולחים, אבל בתבליט השבויים מוצגים מספר חיילים עם זקן.
מקדש אמון
מיד לאחר הכניסה דרך בית שער המבוצר לכיוון דרום שוכן המקדש לאל אמון. המקדש מתקופת השושלת ה-18, נבנה על ידי תחותמס השלישי וחתשפסות. המקדש עבר שינויים רבים בתקופת השושלות 20, 25, 26, 29, 30 והתקופה היוונית-הרומית.
מול המקדש נמצאות הקפלות של הכוהנות הגדולות לאל אמון אמנרידיס הראשונה (Amenirdis I) מהמאה ה-8 לפנה"ס, שפנופט השנייה (Shepenupet II) מהמאה ה-7 לפנה"ס וניקטוקריס (Nitocris I) מהמאה ה-6 לפנה"ס
מקדש איי וחרמחב
מצפון למקדש רעמסס השני, ליד קיר לבני הבוץ נמצאים שרידי המקדש של המלכים איי וחרמחב שני המלכים האחרונים מהשושלת ה-18 מהמאה ה-14 לפנה"ס. השרידים הם במצב השתמרות גרוע.
חפירות ארכאולוגיות
מאז שנת 1924 נעשות באתר פעולות של חפירה תיעוד ושימור על ידי המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
מונין
מונין (מצרפתית: Monin) הוא שם מותג לסירופ במגוון רב של טעמים (למעלה מ-100 טעמים שונים), המשמשים בעיקר כמרכיבים בקוקטיילים.
היסטוריה
מטה החברה נמצא בעיר בורז' בצרפת. היא הספקית המובילה של סירופים בצרפת. היא מייצרת גם ליקרים, רסק פירות, תרכיזים ועוד. לקוחותיה הם מוסדות קולינריים כגון מסעדות, פאבים, מלונות.
בשנת 1996 בנו של פול מונין, אוליבייה מונין, הקים מפעל ייצור בפלורידה, שהפך את חברת מונין לאחד היצרנים המובילים בעולם של סירופים איכותיים.
ענת חדיד
ענת חדיד (בערבית: عنات حديد; נולדה ב-17 בספטמבר 1975) היא השחקנית הדרוזית-ישראלית הראשונה שזכתה לפרסום ברמה הארצית.
קורות חיים
חדיד נולדה וגדלה בעיר הדרוזית, דלית אל-כרמל, שעל מורדות הכרמל. חדיד למדה בתיכון חוגים שבחיפה. בתום לימודיה התיכוניים למדה אדריכלות ואיפור מקצועי לטלוויזיה, בטרם החליטה לפנות לתחום המשחק.
בוגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה לשנת 2003.
קריירה
לראשונה הופיעה חדיד בסיטקום "משפחה דה לוקס" בתור ילדת המשפחה סלוא לצד בסאם זועמוט (אבי המשפחה), נסרין פאעור (אם המשפחה) ומייסרה מסרי (בן המשפחה). הסדרה שודרה בערוץ הראשון בשנים 2001-2000. הסדרה עוסקת בעיקר בקונפליקטים של בני המשפחה עם אבי המשפחה מנקודת מבט קומית.
כמו כן, הנחתה חדיד תוכניות רדיו בשפה הערבית; בין השנים 1996–1998 ברדיו "אל-בלד", ובשנת 2003 ברדיו א-שמס. היא קיבלה תגובות שונות על פועלה בתחום זה.
בשנת 2005 השתתפה חדיד בפסטיבל מסרחיד להצגות יחיד בשפה הערבית שנערך בעכו. בפסטיבל זה הועלתה ההצגה "אנה וקיטי", עיבוד ערבי ראשון מסוגו ל"יומנה של אנה פרנק" בכיכובה של חדיד. ההצגה עוררה עניין ציבורי וחדיד זכתה לחשיפה בעקבות משחקה בה. אף שהיא מעדיפה להימנע מהשוואות והקבלות, צוטטה חדיד בראיון על ההצגה: "זה לא בסדר מה שעושים לעם הפלסטיני".
שנה לאחר מכן, בפסטיבל מסרחיד 2006, זכתה חדיד בשני פרסים ("פרס ההצגה הטובה ביותר" ו"פרס המשחק הטוב ביותר"), על כיכובה בהצגה "ג'וזפין" שנכתבה על יד רביד דברה, תורגמה ובוימה על ידי סאלח עזאם. בנוסף ב-2006, הופיעה בתפקיד משני בסרט הקולנוע "הבועה" של איתן פוקס וגל אוחובסקי, בתור אמו של אשרף בצעירותה.
ב-2007 שיחקה בסדרה "אגדת דשא" בערוץ 10, בתור עמאן.
חדיד שיחקה במחזה "שרופים" שהועלה בתיאטרון הערבי-עברי ביפו בשנת 2010.
בשנים 2019-2020 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "פאודה" מבית yes, בתור נור-אום בשאר.
חיים אישיים
נשואה ליזיד, פרסומאי ומייסד רדיו "אל-בלד", ואם לבן. מתגוררים בדלית אל-כרמל.
פלגת הארמייה B (האימפריה הגרמנית)
פלגת הארמייה B הייתה פלגת ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית.
היסטוריה
ב-19 בספטמבר 1914 הוקמה פלגת הארמייה B, בפיקודו של גנרל הנס גדה. פלגת הארמייה הגנה באזור אלזס, במקום הארמייה השביעית שהועברה צפונה. ב-3 בספטמבר 1916 פרש גדה מתפקידו עקב מחלה קשה, ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל אריך פון גינדל שפיקד על פלגת הארמייה עד לסיום המלחמה.
ב-11 בנובמבר 1918 עם חתימת הסכם שביתת הנשק, פורקה פלגת הארמייה.
30 באוקטובר 1918
בסוף המלחמה, כללה פלגת הארמייה את היחידות הבאות:
דגל וייטנאם
דגל וייטנאם (בווייטנאמית: cờ đỏ sao vàng, מילולית - "הדגל האדום עם הכוכב הצהוב") הוא דגלה הלאומי של הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם. הדגל הוא דגל מהפכני אדום שעליו מוטבע הכוכב האדום הקומוניסטי.
היסטוריה
דגל וייטנאם אומץ על ידי הווייט מין ב-1941, כוח גרילה שלחם בכיבוש היפני של וייטנאם במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-2 בספטמבר 1945 הכריז הוייט מין על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם, והדגל היה לדגלו.
למרות הצהרת העצמאות של הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם, צרפת תבעה בעלות על וייטנאם במסגרת הודו-סין הצרפתית, אך הסכימו לעצמאות מסויימת במסגרת האיחוד הצרפתי. השיחות בין צרפת לוייט מין התמוטטו בתוך זמן קצר, מה שהוביל למלחמת הודו-סין הצרפתית. אחרי קרב דיין ביין פו ב-1954 הסכימו הצרפתים לוותר על צפון וייטנאם, ובוועידת ז'נבה חולקה וייטנאם לאורך קו הרוחב 17, וצפון וייטנאם הוכרה כמדינה עצמאית.
לאחר ההכרה במדינה, אימצה המדינה דגל רשמי בעל כוכב צר יותר ב-30 בנובמבר 1955.
במקביל, הוקמה ב-1949 הרפובליקה של וייטנאם, שהוכרה עד 1954 כריבון של כל וייטנאם. המדינה אימצה דגל צהוב אותו חצו שלושה קווים אופקיים אדומים. הדגל היה בשימוש עד לתבוסת הרפובליקה של וייטנאם במלחמת וייטנאם ב-1976, שהביאה לכיבוש הדרום בידי הצפון.
עיצוב
יחס הממדים שלו הוא 2:3 ובמרכזו כוכב צהוב בעל חמישה קודקודים, המסמל את מנהיגות המפלגה הקומוניסטית הווייטנאמית. הצבע האדום מסמל הצלחה ומהפכה. חמשת הקודקודים מסמלים את העובדים, האיכרים, החיילים, האינטלקטואלים והצעירים.
צבעי הדגל הם צבעים לאומיים ותיקים של וייטנאם, ששימשו גם את דגל דרום וייטנאם ואת דגל הקיסרות הווייטנאמית.
גבריאל דה טארד
גבריאל טארד (Gabriel Tarde; 12 במרץ 1843 – 13 במאי 1904) היה סוציולוג וקרימינולוג צרפתי, נחשב לאחד מאבות המחקר העוסק בהשפעת התקשורת על ההמון, וכאבי אסכולת שיקגו לחקר השפעת התקשורת.
קורות חייו
טארד נולד בעיר סארלט, במחוז דורדון, ולמד משפטים בטולוז ובפריז. מ-1869 עד 1894 הוא עבד כשופט שלום ושופט חוקר במחוז. בשנת 1900 נתמנה לפרופסור בפילוסופיה מודרנית בקולז' דה פראנס. ככזה, הוא היה המבקר הבולט ביותר בזמנו של האסכולה של דורקהיים בסוציולוגיה.
קרימינולוגיה
טארד עסק בקרימינולוגיה בתקופה בה עבד כשופט. בעקבות מחקריו אלו טארד נחשב לנציג הבכיר של "האסכולה הצרפתית" בקרימינולוגיה. מחקריו בקרימינולוגיה היוו בהמשך בסיס למחקריו בסוציולוגיה.
המחשבה הקבוצתית
טארד יצר כמה מהרעיונות הבולטים בתחום התקשורת כמו מחשבה קבוצתית במאמרו THE PUBLIC AND THE CROWD מתאר דה טארד את שלבי יצירתו של "האספסוף" ומשווה אותו עם הציבור החושב האינטליגנטי והמשכיל. במאמר זה, מציב טארד לעצמו בעיה: איך נוצרת הדעה הקיבוצית הקולקטיבית ואיך בכלל נוצר קולקטיב שיש לו רעיון מאחד ואידאולוגיה משותפת? מאיפה הרעיונות האלו באו? האם ניתן לומר שהם היו "באוויר" עד שאיך שהוא נוצרה קבוצה שלמה הפועלת על פיהם?
טארד מגיע למסקנה שדעה למעשה לא קיימת ברמה הציבורית אלא רק ברמה האישית האינדיבידואלית עד שמגיע מישהו שנותן לה קול בכלי התקשורת ואז היא הופכת להיות דעתם של אנשים רבים. המקור האמיתי לדעה הזאת אינו האיכר העובד בשדות ומחזיק בדעה זאת ורק כמה בני משפחה ושכנים יכולים לשמוע אותה, אלא איש התקשורת הפובליציסט המפיץ אותה בצורה מאורגנת, מתוחכמת, מובנת ומוסברת היטב, ובכך משכנע את הקהל גדול של אלפים. מרגע שדעה זאת כפי שהתגלגלה בידיו מגיעה אליהם היא משכנעת אותה והופכת לדעה של ההמון אשר פועל על פיה. בכך הופכים היחידים לקולקטיב בעל רעיון אחיד כפי שלא היו קודם לכן.
במאמרו טוען טארד שאין לראות באספסוף הגדול למרות מספרו אלא מעין "הד" של מי שיצר אותו איש התקשורת העיתונאי שיצר את הרעיונות שעליהם חוזר האספסוף בקול אדיר יותר ומפיץ אותם. איש התקשורת הוא המוח המארגן והאספסוף הוא הגוף שכעת פועל על פי רעיונות אלו. טארד מתאר למעשה את עולמו שלו בפריז של סוף המאה ה-19 שבו כמה כמה עיתונאים יוצרים דעה ציבורית של ההמונים שקוראים את עיתוניהם עולם שמעצבי דעות ציבור חזקים הם למעשה חזקים כמו פוליטיקאים ו"כס המלוכה" הוא שלהם. במאמרו הוא מתאר את תהליך היווצרות האנטישמיות בצרפת, ותולה התפתחות זו באמצעי התקשורת: "לא ידוע לי על שום אזור בצרפת ששם העובדה שאף אחד שם לא ראה מימיו יהודים מנעה ממישהו להיהפך לאנטישמי וזאת מאחר שהאנשים שם קראו כל הזמן עיתונים אנטישמיים".
חשיבות והשפעת מחקרו
טארד מקדים את מסורות ההשפעה. עוד לפני המסורת הראשונה שהתפתחה כאסכולת מחקר, וההתייחסות שלה לגבי תקשורת המונים ותפקידה בחברה הייתה אופטימית יותר. היא לא בחנה השפעה, כך שכל צורת ההסתכלות והחשיבה שלה הייתה שונה. השאלה שהטרידה את החוקרים באסכולת שיקגו היא "מה היא פני החברה האמריקאית בעת כניסת תקשורת ההמונים", מדובר על סוף המאה ה-19. מה שגישה זו חשבה היא שתקשורת ההמונים תהווה איזשהו אמצעי שיאפשר חיבור עם כל חלקי החברה ויתרום לביסוס חברה טובה יותר, מאוחדת יותר. מכיוון שטארד רואה בעיתונות כלי הכרחי להיווצרותה של דמוקרטיה בחברת ההמונים. נקודת המפתח של דה טארד היא המושג דעה, כצירוף אמונות ודעות של שיקולי דעה כתגובה למצב מסוים. דעת הקהל היא צירוף הדעות של חברה באותה ארץ, באותה נקודת זמן. טארד מנסה לפרק גם את מושג זה, לדעה ציבורית שכוללת מסורת (מורשת, עבר) וגם היגיון (שיקולי דעות רציונליים של אליטה).
גביע המדינה בכדורסל 1969/1970
גביע המדינה בכדורסל לעונת 1969/1970 היא התחרות ה-11 מאז היווסדו של המפעל.
מכבי תל אביב זכתה בתואר בפעם התשיעית בתולדותיה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל תל אביב.
הגמר
מכבי תל אביב זכתה בגביע התשיעי בתולדותיה.
אנסיקלופדיה אספאסה
האנסיקלופדיה אֵסְפַּאסַה, או בשמה הרשמי, Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana (או Enciclopedia Espasa-Calpe, על שם בית ההוצאה לאור) היא אנציקלופדיה ספרדית הכוללת 72 כרכים (ממוספרים 1–70, כרכים מספר 18 ו-28 הם כרכים כפולים), שיצאה לאור בין השנים 1908 ו-1930, בנוסף לעשרה כרכי מילואים שיצאו לאור בין השנים 1930 ו-1933. בין שנת 1935 לשנת 2003, 33 כרכים משלימים יצאו, וגם מפתח-עניינים, כרך מילואים אלפביתי ואטלס, כולם מונים בסך-הכל 118 כרכים. כל אחד מהם שונה באורכו. זוהי האנציקלופדיה המודפסת הגדולה בעולם, בת 105,000 עמודים ו-165,200,000 מילים, נכון לשנת 1986.
על-פי חישובי ההוצאה לאור, האנסיקלופדיה כוללת למעלה מ-165,000 עמודים ו-200 מיליון מילים. הגרסה בת 82 הכרכים גם מוערכת כבעלת למעלה מ-1,000,000 ערכים (Kister, עמוד 450).
עדכונים קלים בלבד נעשו לכרכים המקוריים, כמו למשל שכתובו של ערך ה-"bicicleta" (אופניים) משנת 1910 שמנה "אקדח רגיל (אז בעל קליע אחד - המתרגם) או אקדח תופי" ברשימת החפצים שמומלץ לקחת לטיול על אופניים.
בשנת 2003 יצאה גרסה ב-90 כרכים ובכריכה חדשה, שכללה את 82 הכרכים המקוריים יחד עם 8 כרכים מילואים חדשים בשם ה-"Complemento Enciclopédico 1934-2002" המספקים מידע חדש ומעודכן בסדר אלפביתי. כרכי המילואים הישנים אינם מודפסים עוד.
רייספדר
רייספדר (מגרמנית: Reissfeder) הוא כלי לשרטוט בדיו או בצבע. עשוי מידית שאוחזת ב"מלקחיים" ממתכת, אשר הרווחים בין חלקיו ניתנים לכיוון בעזרת גלגל שיניים.
בעבר שימש שרטטים לשרטוט קווים ישרים, זאת לפני המצאת הרפידוגרף ועטי שרטוט. כן שימש גרפיקאים לתיחום משטחי צבע לפני צביעה ידנית בצבע גואש של עיצובים, לפני המצאת המחשב.
קיים עד היום בערכות שרטוט משוכללות לצד המחוגה.
תמס בועתי של העור
תֶּמֶס בועתי של העור (בלטינית: Epidermolysis Bullosa, EB, אפידרמוליזיס בולוזה), הנקראת גם כששת העור, היא מחלה תורשתית מולדת הגורמת לפריחה באזורים שונים בגוף ובמקרים קשים יותר, רוב צבע הגוף נהפך לגוון אפור. למחלה זו לא נמצאה עדיין תרופה אך על מנת להקל על האדם החולה בה מומלץ לא להיחשף לשמש ולקחת כדורים מסוג גואיפנסין (Guaiphenesin).
מוכרים כיום יותר מ-300 וריאנטים קליניים המחולקים לשלוש קבוצות על פי גובה ההפרדה:
אבחון
לשם קביעת האבחנה יש לבצע בדיקה במיקרוסקופ אלקטרוני וכן צביעה אימונוהיסטוכימית על מנת לבחון מה סוג הפגיעה. יש להגן על הילדים החולים במחלה זו מפני טראומות מכניות חוזרות. גם אמבטיות חמות עלולות לגרום להופעה של נגעים חדשים.
טיפול
משלפוחיות גדולות נוהגים לשאוב את הנוזל עם מחט ומזרק, אולם אין לקלף את העור שעליהן. האבחנה המוקדמת של מחלה זו חשובה, בין השאר כדי לתת ייעוץ גנטי. שיטה ניסיונית כיום בפיתוח היא טיפול גנטי – לוקחים תאי עור של החולה ומגדלים למשטחי עור, מדביקים אותם ברטרו-וירוסים עם הגנים החסרים ובצורה כזו יוצרים משטח עור שמקורו בחולה אך הוא תקין גנטית – למעשה, לקלף את עור החולה הנגוע ולהשתיל עור מתוקן. הטיפול פועל בבעלי חיים ועוד לא נוסה על בני אדם.
בישראל
ביישוב דיר אל אסד יש ריכוז חריג של המחלה.
מוקרנס
מֻקָרנָס (ערבית ופרסית مقرنس; טורקית Mukarnas; ספרדית mocárabe) - עיטור דמוי נטיפי אבן מדורגים הנקראים בעברית "עיטור נטיפות".
סגנון המוקרנס פרח במצרים של המאה ה-12, עת שהייתה מוקד שליטתם של השושלת הפאטמית במזרח התיכון, כחלק מהתפתחות כללית באדריכלות הקשתות.
ייתכן שמקור העיטור באדריכלות הפרסית-סלג'וקית, והוא מעטר בדרך כלל את גומחת שער הכניסה למבנה ממלוכי מונומנטלי וכן מעברים וכרכובים כגון מבנה הנושא מרפסת או כיפה. נפוץ מאוד גם השימוש של מוקרנס כבסיס קשת זווית בפינת מבנה כיפתי. עומק המוקרנס (מספר שורות הנטיפים) מעיד על עושר המבנה ופארו. יש מבנים ובהם 15 שורות מוקרנס (המספר קשור כמובן גם לעומק גומחת השער - ה"פורטל").
בעלי המלאכה שהתקינו את המוקרנס היו אומנים נודדים. הם חתמו על יצירותיהם במקום נסתר באמצעות סימן סתתים וכמה משמותיהם ידועים עד היום.
צפיפות פיקסלים
צפיפות פיקסלים הוא מושג המתקשר לאיכות תמונה במסכים, הוא מבטא כמה פיקסלים נמצאים לאינץ' או סנטימטר.
הגדרה
צפיפות פיקסלים הוא יחידה שמבטא את זה ששכל שיש יותר ממנו (כלומר המספר גבוה יותר) - בהכרח התמונה חדה יותר לכל גודלי המסכים, זאת בניגוד לרזולוציה (כלומר מספר הפיקסלים במסך) שלא מעיד זאת לכל גודלי המסכים, אלא רק לאותו גודל של מסך.
רזולוציה זו כמות הפיסלים שיש במסך, ומסכים משתנים בגודלם בין מכשירים, כלומר מסך גדול עם רזולוציה גבוהה יותר לא בהכרח יותר חד ממסך קטן יותר עם רזולוציה נמוכה יותר, שכן יכול להיות שבעוד שהרזולוציה גבוהה יותר לפי יחס מסוים, המסך גדול הרבה יותר מאותו יחס, וזה פרט שיכול לגרום לאיכות התמונה להיות פחות חדה. היות שיש נתון קבוע (פיקסל) ונתון משתנה (המסך) - אין רזולוציה גבוהה יותר יכולה להגיד איזה מסך חד יותר.
עם זאת, צפיפות פיקסלים היא כמה פיקסלים יש באינץ' / סנטימטר, דבר שלא משתנה ולכן אם צפיפות פיקסלים במכשיר אחד גבוהה מצפיפות פיקסלים במכשיר אחר - בהכרח האיכות של התמונה בו יותר טובה, שכן המסך פה אינו פריט נצרך. היות שיש שני נתונים קבועים (פיקסל ואינץ' / סנטימטר) - בהכרח צפיפות פיקסלים גבוהה יותר יכולה לומר איזה מסך חד יותר.
טיבידאבו
טיבידאבו (בקטלאנית וספרדית: Tibidabo) הוא הר בגבולה המערבי של העיר ברצלונה שבקטלוניה שבספרד. גובה ההר 512 מטרים, והוא מהווה את הפסגה הגבוהה ביותר ברכס הרי קולסרולה המשתרע צפונית מזרחית לברצלונה בין הנהרות בזוס וליוברגט.
בשל גובהו הרב ניתן לראות את ההר מכל רחבי העיר ברצלונה.
תחבורה
אל הגבעה ניתן להגיע בפוניקולר ובאוטובוסים.
מקור השם
מקור שמו של ההר בברית החדשה בלטינית (וולגטה) בפסוק מהבשורה על-פי מתי:
או, הבשורה על פי לוקאס:
הסכם פותי
הסכם פותי היה הסכם זמני בין האימפריה הגרמנית והרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, שבו קיבלה גאורגיה הגנה והכרה מגרמניה. ההסכם נחתם ב-28 במאי 1918, על ידי הגנרל אוטו פון לוסוו מהצד הגרמני וראש הממשלה נואה רמישווילי ושר החוץ אקקי צ'חנקלי מהצד הגאורגי, בעיר הנמל הגאורגית, פותי.
המנהיגים הפוליטיים המובילים של גאורגיה ראו בהסכם עם גרמניה את הדרך היחידה להימנע מכיבוש על ידי האימפריה העות'מאנית, שהמשיכה במערכה צבאית נחושה נגד הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז, פדרציה חופשית של ארמניה, אזרבייג'ן וגאורגיה שקמה בעקבות מהפכת אוקטובר הבולשביקית, משנת 1917 ברוסיה. מצד שני ביקשה גרמניה לנצל את המצב כדי להבטיח את מיקומה לאור המלחמה המתמשכת, והיריבות הגדלה בין גרמניה לאימפריה העות'מאנית על ההשפעה והמשאבים בקווקז. במיוחד שדות הנפט של באקו בים הכספי ומסילת הברזל המשותפת, וצינור הנפט המקשר בין בתומי לבין הים הכספי.
ההסכם נחתם יומיים אחרי הכרזת העצמאות של גאורגיה ב-26 במאי 1918, וארבעה ימים לאחר ועידת השלום העקרה, בין האימפריה העות'מאנית לבין המדינות של עבר-הקווקז, שהייתה בתיווך הגרמנים, שנסגרה ב-24 במאי 1918. בעידוד פרידריך קרס פון קרסנשטיין ופרידריך ורנר פון דר שולנברג, נסוגה גאורגיה מהפדרציה, והכריזה על עצמה כרפובליקה נפרדת. בחיפוש הנואש אחר בעלת ברית, ולנוכח מתקפה עות'מאנית מתחדשת, מיהרו השרים הגאורגים לפותי, שם פגשו במשלחת הגרמנית בראשות הרוזן וון לוסוו, שהמתין על סיפון הצוללת "מינה הורן". ב-28 במאי נחתם הסכם זמני, שבו קיבלה גאורגיה הכרה בעצמאותה ואת חסותה של האימפריה הגרמנית. הוועידה סיפקה לגרמניה, בין היתר, גישה חופשית וללא הגבלות למסילות הברזל של גאורגיה, לכל ספינותיה, ולכל נמלי הים שלה, החזקת נקודות אסטרטגיות על ידי כוחות המשלחת הצבאית, הכנסה למחזור של המטבע הגרמני בגאורגיה, ייסוד של חברת כריה משותפת גרמנית-גאורגית, והחלפת נציגויות דיפלומטיות וקונסולריות בין שתי המדינות. בנספח סודי נוסף הבטיח וון לוסוו לעזור בהשגת הכרה בינלאומית לגאורגיה, והגנה על אחדותה הטריטוריאלית. מיד לאחר מכן, עזבה המשלחת הגרמנית לקונסטנצה, כשאתה גם נציגות גאורגית שכללה את צ'חנקלי, זוראב אבליאשווילי וניקו ניקולדזה, שהוסמכו על ידי ממשלת גאורגיה לשאת ולתת על הסכם סופי עם ברלין. למרות זאת, סירבה גאורגיה בהחלטיות להצטרף למעצמות המרכז במלחמה, ועקב כך התארך המשא ומתן על ההסכם הסופי, משא ומתן שנכשל בסופו של דבר, בעקבות תבוסתה הצבאית של גרמניה בנובמבר 1918.
שיתוף הפעולה הגרמני-גאורגי היה לפיכך קצר, אך הועיל מאוד לרפובליקה הגאורגית החדשה, ותרם להישרדותה בשנת 1918 הסוערת.
רד אלינו לבקעה
כתיבת התוכנית
את התוכנית ביים דני ליטאי לצידו של המנהל המוזיקלי יאיר רוזנבלום, שאף הלחין חלק מהשירים.
ללהקה כתבו יוצרים רבים, ביניהם יורם טהרלב ("שירו של צנחן", "צ'ארלי צ'פלין", "מגע ידך", "הבלתי מאושרים", "טנגו ולנטינו", "סיסי", "בכי תמרורים", "המלווה", "כמה שמש"), נעמי שמר ("שנינו מאותו הכפר"), חיים חפר ("רד אלינו לבקעה" ("אי, כרמלה"), "ארץ המרדפים") ורימונה די-נור ("אהבה ים תיכונית"). למילותיהם כתבו לחנים סשה ארגוב, יאיר רוזנבלום ונעמי שמר. את המערכונים כתב בעיקר אפרים קישון.
מעורבותו של האלוף רחבעם זאבי (גנדי)
בשיר "שירו של צנחן" אשר הופיע בתוכנית הייתה הקפדה גדולה מצידו של זאבי. בחזרה הגנרלית לתוכנית הוא הגיע, ובסופה הוא פונה אל יורם טהרלב ויאיר רוזנבלום, מחברי השיר, ואמר שהלהקה לא יכולה להופיע עם השיר כמו שהוא, משום שטהרלב כתב "שייפתח עלי שייפתח", וזה כמו תפילה, שחיילים מתפללים שהמצנח ייפתח. כך יכולים החיילים לחשוב שהמצנח עלול לא להיפתח, וזה יוריד את המורל לצנחנים. זאבי עצמו הגה את הרעיון של הוספת כ|כ"ף קטנה: "כשייפתח".
מצעדי הפזמונים
שניים משיריה של הלהקה השתתפו במצעד הפזמונים של אותה שנה, תשכ"ט: "שירו של צנחן" ו"שנינו מאותו הכפר". את השיר "שנינו מאותו הכפר" שר דני וסלי כסולן והוא הגיע למקום החמישי במצעד. שירו של צנחן הגיע למקום השני אחרי "על כפיו יביא", שנכתב גם הוא על ידי טהרלב ורוזנבלום.
קולטני דופמין
קולטנים אלה מופעלים על ידי הדופמין שנמצא במרווח הסינפטי, ומעבירים את המידע לתא שעליו הם מקושרים. זהו המנגנון שבאמצעותו הדופמין ששוחרר מהתא הקדם-סינפטי פועל על התאים הפוסט-סינפטיים.
העברה סינפטית של דופמין
פעילות הדופמין במערכת העצבים היא מורכבת, כך שיכולות להיות לו השפעות שונות במקרים שונים. השפעות אלו מקושרות בין היתר לתהליכי העברה סינפטית של המוליך העצבי דופמין.
באופן כללי הדופמין מיוצר ומאוחסן בקצות הנוירונים ומשוחרר לסינפסות שלהם בעקבות דחף עצבי. כאשר הדופמין עובר את המרווח הסינפטי הוא מפעיל את הקולטנים המיוחדים לו בתא הפוסט סינפטי וכך הוא מעביר אליו את המידע.
הדופמין ממשיך לפעול על הקולטנים הבתר-סינפטיים כל עוד הוא נמצא במרווח הסינפטי. בתום פעולת הדופמין הוא מפונה מהסינפסה במספר דרכים. קולטנים קדם-סינפטיים תורמים לוויסות של כמות הפרשת הדופמין לסינפסה.
הדופמין יכול ליצור פוטנציאל פוסט-סינפטי מעכב או מעורר. אופן ההשפעה של הדופמין תלוי בסוג הקולטן שאליו הוא נקשר ובתא המחובר לקולטן זה.
מעבר לקשרים בין נוירונים ספציפיים, קיימות במוח גם שלוש מערכות דופמינרגיות - מערכת הקשב, מערכת החיזוק, ומערכת קידוד הזיכרון ההצהרתי, בהן הדופמין מתפקד כהורמון לכל דבר.
סוגים של קולטני דופמין
ישנם חמישה סוגים של קולטני דופמין. סוגי הקולטנים השונים מפוזרים באזורים מוחיים שונים, כך שבאזורים מסוימים יכולים להיות יותר או פחות קולטנים מסוג מסוים בהשוואה לאזורים אחרים.
DRD1 - קולטני דופמין D1
קולטני דופמין D1 (המכונים גם DRD1), הם קולטנים נפוצים יחסית. קולטני D1 הם קולטנים בתר-סינפטיים. גירוי קולטני D1 מביא לעלייה ברמת השליח השניוני cAMP בתא.
קולטני D1 נמצאים באזור הסטריאטום ובמיוחד באזורים האחראים על תנועה. באזור זה יש קשר הפוך בין פעולת האצטילכולין לבין פעולת הדופמין.
לקולטני D1 שבקליפת המוח הקדם-מצחית יש חשיבות גדולה לזיכרון העבודה. במהלך ביצוע של מטלה המתבססת על זיכרון העבודה, הדופמין פועל על קולטני D1 לצורך הפחתת יחס אות לרעש וייצוב של הדימוי המנטלי.
הריכוז של נשא הדופמין יכול להשפיע על אופן פעולתו של קולטן הדופמין D1. זאת משום ששינויים בביטוי של נשא הדופמין יכולים לשנות באופן דרמטי את משך הזמן והעוצמה של האות הדופמינרגי בקולטנים שלו.
DRD2 - קולטני דופמין D2
קולטני דופמין D2 (המכונים גם DRD2) הם קולטנים נפוצים יחסית. הם נמצאים באזור גרעיני הבסיס, כמו הגרעין הזנבי והפוטמן (Putamen), גרעין האקומבנס, ב-Olfactory Tubercle ובסטריאטום.
גירוי קולטנים אלו מפחית את רמת ה-cAMP. קולטני D2 יכולים להיות בתר-סינפטיים ויכולים להיות בעמדות קדם-סינפטיות. במקרים רבים הם משמשים כקולטנים עצמיים של התא הקדם סינפטי, אשר מווסתים את קצב ההפקה והשחרור של הדופמין.
קולטני D2 קשורים באופן משמעותי למערכת החיזוק. עלייה בזמינות של קולטני D2 קשורה לאימפולסיביות נמוכה, יציבות רגשית, אפקט חיובי ונטייה לחוויית זרימה.
הזרימה מאופיינת כתחושה הוליסטית שאנשים מרגישים כאשר הם פועלים בריכוז מלא והנאה פנימית. בהמשך לכך, הפעילות של קולטני D2 מקושרת גם ליכולת היצירתית של האדם.
ההשפעה החזקה של קולטני D2 על הסטריאטום מקושרת ליצירתיות באמצעות ההשפעה שלו על גמישות החשיבה, שהיא חלק חיוני מתהליך זה.
ירידה בכמות קולטני D2 מקושרת להשמנת יתר, אך לא ברור אם היא הגורם או התוצאה.
DRD3 - קולטני דופמין D3
קולטני דופמין D3 (המכונים גם DRD3), נמצאים בחלק הקדמי של גרעין האקומבנס ובאזורים לימביים, כגון הגופים הממילריים ואזור הספטום, אך הם נפוצים יותר בסטריאטום, בהשוואה לאזורים אחרים במוח.
קולטנים אלו מווסתים את כמות הפרשת הדופמין אל תוך הסינפסה. גירוי קולטנים אלו מפחית את רמת ה-cAMP בתא.
DRD4 - קולטני דופמין D4
קולטני דופמין D4 (המכונים גם DRD4), מבצעים תפקיד חשוב בתיווך האותות הדופמינרגיים בסינפסה. גירוי קולטנים אלו מפחית את רמת ה-cAMP בתא.
הם נפוצים יותר בקליפת המוח הקדם-מצחית בהשוואה לאזורים מוחיים אחרים. הגן האחראי על DRD4 נמצא בכרומוזום 11p15.
DRD5 - קולטני דופמין D5
קולטני דופמין D5 (המכונים גם DRD5), נמצאים רק באזורים לטרליים של הגופים הממילריים ובאזורים ההיפוקמפיים.
גירוי קולטנים אלה מעלה את רמת ה-cAMP בתא. הגן של DRD5 נמצא קשור להפרעת קשב.
קולטנים עצמיים
קולטנים עצמיים מצויים בדנדריטים, בגופי התא ובכפתורים הסופיים של נוירונים דופמינרגיים. הפעלתם גורמת היפר-פולריזציה ומפחיתה את הירי העצבי. הם דומים ל-D2.
קבוצות של קולטני דופמין
חמשת קולטני הדופמין מחולקים לשתי קבוצות עיקריות: משפחת D1 ומשפחת D2. לקולטנים שבכל אחת מה קבוצות יש מאפייני איתות (Signaling) המשותפים לקולטנים האחרים באותה הקבוצה, עם זאת ישנם גם הבדלים בין סוגי קולטנים שונים באותה הקבוצה. כלומר, הקבוצות מאחדות בתוכן קולטנים שונים שחלק מהמאפיינים שלהם דומים.
לשתי המשפחות של קולטני הדופמין (משפחת D1 ומשפחת D2) יש תפקידים משלימים בשליטה הקוגניטיבית של התפקודים הניהוליים.
קולטני דופמין ממשפחת D1
משפחת D1 (באנגלית: D1-like dopamine receptors), כוללת את קולטני דופמין D1 ו-D5. קולטנים אלו מופעלים בעזרת אדניל ציקלאז (Adenyl Cyclase) על ידי חלבון G הידוע בשם Gso.
כל התרופות הפועלות על קולטני D1 פועלות גם על קולטני D5, על כן מחקרים פרמקולוגיים לא נוהגים להבדיל ביניהם. בהתאם לכך, ניתן להתייחס לשני קולטנים אלו גם בכינוי המשותף קולטני D1/5.
קולטני דופמין ממשפחת D2
משפחת D2 (באנגלית: D2-like dopamine receptors), כוללת את קולטני דופמין D3, D2 ו-D4. קולטנים אלו אינם זקוקים לאדניל ציקלז, והם מופעלים על ידי חלבון הידוע בשם Gio.
קולטני דופמין ממשפחת D2 עוסקים במודולציה של אותות מוטוריים.
השפעות על קולטני דופמין
הריכוז של נשא הדופמין יכול להשפיע על אופן פעולתם של קולטני הדופמין D1 ו- D2. זאת משום ששינויים בביטוי של נשא הדופמין יכולים לשנות באופן דרמטי את משך הזמן והעוצמה של האות הדופמינרגי בקולטנים שלו.
תרופות הפועלות על קולטני הדופמין
משום שלקולטנים שונים ישנה השפעה שונה, אחת המטרות של הפרמקולוגיה היא לפתח תרופות שתפעלנה באופן ספציפי על סוג מסוים של קולטנים מבלי שתשפיע על הסוגים האחרים. כך ניתן להעלות את יעילותה של תרופה מסוימת תוך צמצום תופעות לוואי בלתי רצויות.
התרופה מטוקלופראמיד שייכת למשפחת התרופות חוסמות קולטני דופמין. היא משמשת בעיקר לטיפול בבחילות והקאות אשר נגרמים עקב טיפולים כימותרפיים ולבעיות ושט וקיבה. כמו כן, התרופה משמשת לטיפול במיגרנה. מטוקלופראמיד ככל הנראה נקשר לקולטני דופמין מסוג D2 ופועל עליהם כאנטגוניסט. בנוסף פועל כאנטגוניסט על קולטני 5-HT3 וכאגוניסט לקולטני 5-HT4. התרופה פועלת כנוגדת בחילות והקאות בעקבות הפעילות האנטגוניסטית על קולטני הדופמין מסוג D2 הנמצאים במערכת העצבים המרכזית. במינונים גבוהים הפעילות האנטגוניסטית על קולטני 5-HT3 יכולה גם כן להקל על בחילות והקאות. פעילות מערכת העיכול מושפעת מפעילות מוסקרינית, פעילות אנטגוניסטית של קולטני D2 ופעילות אגוניסטית של קולטני 5-HT4.
אגוניסטים לדופמין
קיימות מספר תרופות המשמשות כאגוניסטים לדופמין. תרופות אלו מחקות את פעילותו של דופמין בתאים הפוסט סינפטיים וגורמים לשרשרת תהליכים תוך תאית בדומה לזה שנעשה על ידי הצמדות דופמין לקולטן.
השימוש הרפואי באגוניסטים לדופמין כולל טיפול במחלת פרקינסון, תסמונת הרגליים חסרות המנוחה, היפרפרולקטינמיה (בעיקר קברגולין) והפסקת הנקה (קברגולין). למשל, פרמיפקסול פועל על הקולטנים D2, D3 ומחקה את פעילותו של המוליך העצבי דופמין. בכך מביא להקלה על התסמינים של מחלת פרקינסון. באופן דומה לתרופה רופינירול יש אפיניות גבוהה לרצפטור D2 והיא מחקה את פעילותו של הדופמין. בכך מביא להקלה על התסמינים של מחלת פרקינסון.
מבחינה כימית והיסטורית, מקובל לחלק את משפחת האגוניסטים לדופמין לשתי קבוצות עיקריות:
הדרכים ברומא העתיקה
הדרכים ברומא העתיקה היו אחד המאפיינים הבולטים של האימפריה הרומית. אחד מהתחומים העיקריים שבהם הצטיינו הרומאים היה הכישרון ההנדסי שלהם, שבלט בעיקר בשני תחומים ציבוריים: בניית אמות מים וסלילת דרכים וגשרים. בשיאה כללה האימפריה כ־85,000 קילומטר של דרכים סלולות שקישרו בין כ־370 יעדים.
האימרה הידועה "כל הדרכים מובילות לרומא" לא הייתה אמירה סתמית. הדרכים הראשונות נסללו מרומא ליעדים שונים ברחבי חצי האי האפניני, שאותם הכניעה רומא. בהמשך, נזקקו הרומאים לדרכים על מנת להוביל אספקה לצבאם שכבש שטחים והגדיל את מרחבי הרפובליקה והקיסרות שלאחריה. כמעט לכל מקום שאליו הגיע הצבא הרומי, נסללה דרך. לאור הרחבת האימפריה הייתה לדרכי היבשה חשיבות בשליטה צבאית, כלכלית ומנהלית. הדרכים הרומאיות נקראו בדרך כלל על שם הקנסור שיזם את הקמתן.
למרות שאין ויכוח על חשיבותן של הדרכים הרומיות ועל היקפן, רווחת אי הבנה מהותית לגבי אופי בנייתן וצורתן, כפי שאפשר להתרשם מהתמונה המופיעה בפתיחת ערך זה, המוכתרת במלים 'ויה אפיה אנטיקה'. לא מדובר בשום אופן בכביש רומי, אלא בדרך המובילה לבית קברות.
המהנדס והחוקר הספרדי איסאק מורנו גאלו (Isaac Moreno Gallo) מוביל בשנים האחרונות מחקרי שטח מקיפים, המתבססים על ממצאים בשטח, תצלומי לווין ותצלומי אוויר ממטוסים ורחפנים, ומעמיד באור חיוור מאד את רוב מה שידוע בנושא. הוא מפריך חד משמעית את החוכמה המקובלת, לפיה לפיה אבנים גדולות וחלקות הן 'הדרך הרומית', וקובע שמדובר בשטות גמורה, שכן אין שום הגיון פונקציונלי בדרך כזו, למשל בתנאי מזג אוויר לחים. בנוסף, 'גישת האבנים הגדולות' לא עולה כלל בקנה אחד עם הממצא הידוע לגבי כלי הרכב ששימשו את הרומאים, מכרכרות מסע פרטיות ועד כרכרות משא כבדות.
שרידים יחסית רבים של דרכים רומיות ניתן למצוא בספרד, ומהשרידים עולה שהכביש הרומי דומה בכל מרכיביו לכבישים המודרניים: תשתית של אבנים גדולות יחסית, ועליה עוד כמה שכבות של חומר קל יותר, ובסופו של דבר חומר רך שעבר החלקה בדומה לגימור האספלט בימינו.
את מחקריו הוא פירסם, בעיקר בספרדית, באכסניות המחקריות הרלבנטיות, ובנוסף הוא מציג את ממצאיו בהרצאות בספרדית, בליווי תמונות והוכחות, המתפרסמות ביוטיוב, כמו למשל ההרצאה הזו: https://youtu.be/IIy9VWnfu8I
חצי האי האפניני
[[קובץ:Map of Roman roads in Italy He.png|שמאל|ממוזער|300px|הדרכים העיקריות בחצי האי האפניני
]] המלחמות הסאמניטיות שפרצו בחצי האי האפניני במאה הרביעית לפני הספירה, הביאו את הרומאים למסקנה שאם ברצונם לשלוט בחצי האי, עליהם לבנות דרכים שיסייעו בידיהם בהובלת גייסות אל אזורי הקרבות. ויה אפיה, הדרך הראשונה שנבנתה החל משנת 312 לפני הספירה, הובילה בתחילה מרומא אל העיר קפואה שבקמפניה, חבל ארץ שהרומאים והסאמניטים נלחמו על השליטה בו. בהמשך הוארכה הדרך והגיעה עד לעיר הנמל ברונדיסיום בדרום איטליה. ויה אפיה נקראה כמקובל על שם הקנסור שיזם את סלילתה, אפיוס קלאודיוס קאיקוס.
ההתפשטות הרומאית לא הסתיימה בחלקו הדרומי של חצי האי. בשנת 223 לפני הספירה סלל הקונסול פלאמיניוס את ויה פלאמיניה, שהוליכה מרומא לארימינום (רימיני) ולאנקונה שעל חוף הים האדריאטי. ב־187 לפני הספירה נסלל המשכה מארימינום לבונוניה (בולוניה) ופלקנטיה (פיאצ'נזה) – ויה אמיליה. הדרכים שנסללו איפשרו לצבא הרומי להכניע את הליגורים ולהשתלט על מחוזותיהם. הדרכים אפשרו הקמת מושבות רומיות באזורים אלה, ומנגד – תושביהם המקוריים הוגלו לחבל סאמניום.
ויה קסיה נסללה מרומא לאזור טוסקנה של היום. היא החלה כחלק מויה פלאמיניה, והתפצלה ממנה, עברה דרך פלורנטיה (פירנצה) שבמרכז, דרך לוקה, ולבסוף והתחברה לויה אורליה באזור העיר לוני. זמן סלילתה ויזמיה אינם ברורים. ויה סלאריה היא דרך נוספת שיצאה מרומא, משער סאלאריה שבחומת אורליאנוס והגיעה לקסטרום טראיאנטינום שבחבל פיקנום (באזור העיר אסקולום). אורכה הכולל 242 קילומטר, והיא נקראה על שם המלח (sale) שהובילו בה.
סלילת הדרכים
ההכרזה על סלילת כביש בוצעה מכוח צו קיסרי או של הנציב. בתכנון הדרכים נלקחו בחשבון תכונות כלי התחבורה הקיימים: מהירות נסיעה – 30 קילומטר ליום, מטען עד חצי טון לעגלה ומניעה, ככל האפשר, של טלטולי דרך מהנוסעים. מצוידים בכוח עבודה זול, לא היססו סוללי הדרכים לקצר מרחקים על ידי חפירת מנהרות, בניית גשרים וחציית שדות מעובדים. אבן דרך שהוצבה בפרובינקיה דנובה מתארת זאת:
הביצוע כלל את השלבים הבאים:
תחזוקה ואבטחה
הרומאים דאגו גם לאבטחת הדרכים, לתחזוקה השוטפת ולהקמת תחנות דרך. כוחות ניידים נעו בדרכים למטרת אבטחה. כוחות הוצבו גם במצדים לאורך הדרכים. בימי שלום, עסק הצבא הרומי בעבודת הבנייה במטרה למנוע ממנו בטלה. גם האוכלוסייה המקומית נטלה חלק בפעולות התחזוקה במסגרת "עבודות החובה". הרומאים אישרו גם הקמת פונדקים בדרך ששרתו את התחבורה האזרחית. אבן דרך ממצרים מתארת את סלילת הדרך על ידי הקיסר אדריאנוס בתוואי שבו: "שפע בורות מים, מקומות מנוחה ומוצבים לסירוגין". במפת פויטינגר סומנו בבירור מקומות מנוחה, מקורות מים ומרחצאות.
אבן מיל
המונח "אבן מיל" (milestone) הוא המצאה רומית – אבני דרך לסימון מרחקים. עמודי הדרכים ברפובליקה, בגובה 1.80 מטר, ציינו את המרחק שעבר מתחילת הדרך, בדרך כלל מעיר ראשית. על עמודי הדרך נכתב תיאור הסלילה תוך הקדשה לקיסר השליט באותה עת. אבני הדרך הוצבו לאורך הדרכים, כאשר על כל 1,000 צעדים כפולים הוצבה אבן אחת.
מפת פויטינגר
מפת פויטינגר היא המפה הידועה ביותר של דרכים רומיות. המפה, כנראה מהמאה ה־3, מתארת את רשת "שרות הבלדרים" (Cursus publicus) של האימפריה הרומית אשר הוקמה על ידי אוגוסטוס קיסר (63 לפנה"ס – 14) על מנת להעביר איגרות מאת השליטים, הסעת פקידי ממשל, והעברת תקבולי מיסים מפרובינקיה רומית אחת לשנייה.
מרדכי מלעכוויטש
רבי מרדכי יפה מלעכוויטש (תק"ב (1742) – י"ג בשבט תק"ע (1810)) מתלמידי רבי שלמה מקרלין ומייסד חסידות לעכוויטש ממנה הסתעפו חצרות קוברין, סלונים, קוידנוב ונובומינסק. היה נשיא קופת מעות ארץ הקודש מטעם כולל רייסין.
ביוגרפיה
נולד בנעשוויז בשנת תק"ב לרבי נח הפרנס מנעשוויז ממנו נתייתם בילדותו. בתחילת דרכו היה נוסע לרבי לוי יצחק מברדיטשוב שהתבטא פעם כי עליו עומד שליש העולם אך לאחר מכן דבק ברבו המובהק רבי שלמה מקרלין. כמו כן נסע יחד עם רעו רבי אשר מסטולין (הראשון) לרבי ברוך ממז'יבוז'.
לאחר נישואיו המשיך להתגורר בנשוויז עד לאחר פטירת רבו רבי שלמה (בכ"ב בתמוז תקנ"ב, 1792) אז התחיל להנהיג עדה בלכוביץ' שבליטא (אז הייתה תחת השלטון הרוסי, כיום בבלארוס). חסידיו נאמדו באלפים. בשנת תקנ"ט נאסר על ידי הממשלה הרוסית עקב הלשנה של המתנגדים יחד עם רבי שניאור זלמן מלאדי ה"בעל התניא" ורבי אשר מסטולין ושוחרר בחודש כסלו באותה שנה.
משנתו
כרבו, המשיך את דרכה של חסידות קרלין המדגישה את חשיבות התפילה בהתלהבות. כן הדגיש בקרב חסידיו את הצורך באמונה פשוטה, וזאת על ידי שינון ענייני אמונה וי"ג עיקרי אמונה.
וכך היה מפרש את הפסוק (ירמיה ז, כח) "אבדה האמונה נכרתה מפיהם" – מדוע אבדה האמונה מלבם מפני שנכרתה מפיהם, שאינם חוזרים בפה. וכן כתוב (תהילים קטז, י) "האמנתי כי אדבר" – על ידי הדיבור נחקקה האמונה בלב.
דברי תורתו נדפסו בספרים: "דברי שלום" לנכדו הגה"ק רבי שלום מברייהין - קוידינוב, "משמרת שלום" ושאר חיבורים להנ"ל, "אור ישרים", "תורת אבות" ו"מירא דכיא".
וירג'יליו מאצוקי
וירג'יליו מאצוקי (באיטלקית: Virgilio Mazzocchi; 22 ביולי 1597 (טבילה) - 3 באוקטובר 1646) היה מלחין איטלקי מתקופת הבארוק, שנמנה עם מלחיני האסכולה הרומאית.
חייו
מאצוקי נולד בצ'יוויטה קאסטלאנה, אח צעיר לדומניקו מאצוקי. כמו אחיו, שחלק עמו כמה מאפיינים בקריירה שלו, היה עיקר יצירתו מוזיקת קודש ווקאלית.
מאצוקי ידוע כמי שכתב מוזיקה לקאפלות האפיפיוריות. לצד כמה כנסיות קטנות, היה פעיל בכנסיות חשובות יותר, כמו סן לורנצו וסן דאמאסו וסנטה מאריה אין וליצ'לה, אבל את עיקר מאמציו הקדיש לבזיליקת פטרוס הקדוש, שם, בחגיגות של 1637 לפטרוס ולפאולוס, ב-29 ביוני), ולציון הקדשת הבזיליקה (18 בנובמבר), עשה שימוש בשש מקהלות ושישה כלי נגינה במרומי הכיפה; בסביבות 1640 היו בין 12 ל-16 מקהלות ומקהלת הד במרומי הכיפה. מקהלת ההד הייתה רעיון של מאצוקי עצמו, שהמוזיקאים בני זמנו ראו בעין יפה.
מאעצוקי חיבר גם אורטוריות. בסביבות 1635 ניצח על יצירה של אחיו, דומניקו, "מקהלת הנביאים" בכנס האורטוריה (Congregazione dell'Oratorio).
כמאסטרו די קאפלה אצל פרנצ'סקו ברבריני ובחצר האפיפיור, החל בשנת 1636, היה על מאצוקי לכתוב גם אופרות, כחלק מתפקידו. ברבריני, שהעדיף תחילה סיפורי קדושים, הרחיב את היריעה גם לעלילות קלאסיות ואנושיות. את ההפקה הראשונה של מאצוקי, "ל'אג'יסטו", או "הבז", מ-1637, ביסס הלבריתן ג'וליו רוספיליוזי (לימים האפיפיור קלמנס התשיעי) על סיפור מאת בוקאצ'ו. כעבור שנתיים הוצגה שוב האופרה, בשינויים מסוימים ובשם Chi soffre speri, בתיאטרון החדש של ברבריני. בשנת 1640 העלו החשמנים אנטוניו ופרנצ'סקו ברבריני את הטרגדיה של סנקה, "טרואדס", עם פרולוג וארבעה אינטרמדי מאת רוספיליוזי; כל המוזיקה, או כמעט כולה, הייתה של מאצוקי.
הוא מת בצ'יוויטה קאסטלאנה, לשם נסע עם זמריו לחגיגות הפטרונים הקדושים של העיר, לאחר מחלה פתאומית.
עונת 2018/2019 בליגת האלופות
עונת 2018/2019 בליגת האלופות היא העונה ה-64 בה מתקיימת האליפות, והעונה ה-27 שהיא מתקיימת במתכונת החדשה. האליפות נחשבת למפעל התחרויות הבכיר של אופ"א. משחק הגמר בין ליברפול לטוטנהאם הוטספר נערך באצטדיון ונדה מטרופוליטנו במדריד שבספרד. לראשונה במפעל הופעלה מערכת ה-VAR, החל משלב הנוקאאוט.
ריאל מדריד האלופה המכהנת שלוש עונות ברציפות, הודחה כבר בשלב שמינית הגמר.
בעונה זו השתתפה במפעל קבוצה ישראלית אחת: אלופת המדינה הפועל באר שבע, שהודחה בשלב המוקדמות השני על ידי דינמו זאגרב, ונשרה למוקדמות הליגה האירופית.
לוח זמנים
כל ההגרלות נערכו במשרדי אופ"א בעיר ניון, שווייץ, למעט אם נכתב אחרת
הקבוצות המשתתפות
מיקום הקבוצה בליגה המקומית של העונה הקודמת מוצג בסוגריים (TH: מנצחת ליגת האלופות, EL: מנצחת הליגה האירופית)
שלב המוקדמות הראשוני
שלושת המשחקים נערכו באצטדיון ויקטוריה גיברלטר, ללא שיטת בית-חוץ הנהוגה בשלבים אחרים. שלוש המפסידות עברו לשחק בשלב המוקדמות השני בליגה האירופית במסלול האלופות.
שלב המוקדמות הראשון
ההגרלה נערכה ב-19 ביוני 2018. 32 קבוצות השתתפו בשלב המוקדמות הראשון. הסיבוב הראשון נערך ב-10 וב-11 ביולי 2018 והסיבוב השני נערך ב-17 וב-18 ביולי 2018. קבוצה אחת העפילה משלב המוקדמות הראשוני ו-31 קבוצות הצטרפו בשלב זה. 16 המנצחות עלו לשלב המוקדמות השני במסלול האלופות ו-16 המפסידות עברו לשחק בשלב המוקדמות השני בליגה האירופית במסלול האלופות.
שלב המוקדמות השני
שלב המוקדמות השני חולק לשני מסלולים: מסלול האלופות, המיועד לקבוצות שזכו בליגה המקומית, ומסלול הליגה, לקבוצות שלא זכו בליגה המקומית. ההגרלה נערכה ב-19 ביוני 2018. 24 קבוצות השתתפו בשלב המוקדמות השני. הסיבוב הראשון נערך ב-24 וב-25 ביולי 2018 והסיבוב השני נערך ב-31 ביולי וב-1 באוגוסט 2018. במסלול האלופות שיחקו 16 המנצחות משלב המוקדמות הראשון בנוסף לארבע מצטרפות נוספות, במסלול הליגה שיחקו ארבע מצטרפות חדשות. 12 המנצחות עלו לשלב המוקדמות השלישי במסלול האלופות ובמסלול הליגה בהתאמה, 12 המפסידות עברו לשחק בשלב המוקדמות השלישי בליגה האירופית במסלול האלופות והמסלול הראשי בהתאמה.
שלב המוקדמות השלישי
שלב המוקדמות השלישי חולק גם הוא לשני מסלולים: מסלול האלופות, המיועד לקבוצות שזכו בליגה המקומית, ומסלול הליגה, לקבוצות שלא זכו בליגה המקומית. ההגרלה נערכה ב-23 ביוני 2018. 20 קבוצות השתתפו בשלב המוקדמות השלישי. הסיבוב הראשון נערך ב-7 וב-8 באוגוסט 2018 ובסיבוב השני נערך ב-14 באוגוסט 2018. במסלול האלופות שיחקו עשר המנצחות משלב המוקדמות השני בנוסף לשתי מצטרפות נוספות, במסלול הליגה שיחקו שתי המנצחות משלב המוקדמות השני בנוסף לשש מצטרפות חדשות. עשר המנצחות עלו לשלב הפלייאוף במסלול האלופות ומסלול הליגה בהתאמה, שש המפסידות ממסלול האלופות עברו לשחק בשלב הפלייאוף בליגה האירופית במסלול האלופות וארבע המפסידות ממסלול הליגה עברו לשחק בשלב הבתים בליגה האירופית.
שלב הפלייאוף
שלב הפלייאוף חולק גם הוא לשני מסלולים: מסלול האלופות, המיועד לקבוצות שזכו בליגה המקומית, ומסלול הליגה, לקבוצות שלא זכו בליגה המקומית. ההגרלה נערכה ב-6 באוגוסט 2018. 12 קבוצות השתתפו בשלב הפלייאוף. הסיבוב הראשון נערך ב-21 וב-22 באוגוסט 2018 והסיבוב השני נערך ב-28 וב-29 באוגוסט 2018. במסלול האלופות שיחקו שש המנצחות משלב המוקדמות השלישי בנוסף לשתי מצטרפות נוספות, במסלול הליגה שיחקו ארבע מנצחות משלב המוקדמות השלישי. שש המנצחות העפילו לשלב הבתים, שש המפסידות עברו לשחק בשלב הבתים בליגה האירופית.
שלב הבתים
ההגרלה נערכה ב-30 באוגוסט 2018. 32 קבוצות השתתפו בשלב הבתים, שש קבוצות העפילו משלב הפלייאוף ו-26 קבוצות הצטרפו בשלב זה.
שמינית הגמר
הגרלת המשחקים התקיימה ב-17 בדצמבר 2018. מחזור המשחקים הראשון התקיים ב-12, 13, 19, ו-20 בפברואר 2019. משחקי הגומלין התקיימו ב-5, 6, 12 ו-13 במרץ.שמינית הגמר הייתה אחת הדרמטיות שהיו בשנים האחרונות בליגת האלופות. היא כללה מספר מהפכים :
-מנצ'סטר יונייטד הפסידה 2-0 בביתה לפאריס סן ז'רמן, אך ניצחה אותה 3-1 בחוץ עם שער של מרקוס ראשפורד בדקה ה-92. -אייאקס הפסידה 2-1 בביתה לריאל מדריד, אך בגומלין ניצחה את ריאל עם 4-1 בברנבאו.
-אתלטיקו מדריד ניצחה את יובנטוס 0-2 בביתה עם שני שערים מאוחרים, אך יובנטוס ניצחה אותה בגומלין 0-3 עם שלושער של כריסטיאנו רונאלדו.
בנוסף פורטו ניצחה את רומא לאחר הארכה, טוטנהאם ניצחה את דורטמונד, ברצלונה הדיחה את ליון, ליברפול ניצחה את באיירן מינכן ומנצ'סטר סיטי ניצחה את שאלקה.
בסיכום שני המשחקים התוצאה הייתה 3–3 ומנצ'סטר יונייטד עלתה בזכות עדיפות בשערי חוץ
פורטו ניצחה בסיכום שני המשחקים ולאחר הארכה 4–3
טוטנהאם ניצחה 4–0 בסיכום שני המשחקים
אייאקס ניצחה 5–3 בסיכום שני המשחקים
ברצלונה ניצחה 5–1 בסיכום שני המשחקים
מנצ'סטר סיטי ניצחה 10–2 בסיכום שני המשחקים
יובנטוס ניצחה 3–2 בסיכום שני המשחקים
רבע הגמר
הגרלת המשחקים התקיימה ב-15 במרץ 2019. מחזור המשחקים הראשון התקיים ב-9 ו-10 באפריל 2019. משחקי הגומלין התקיימו ב-16 ו-17 באפריל 2019.
רבע הגמר היה דרמטי אף הוא. אייאקס המשיכה להפתיע וניצחה את יובנטוס שנחשבה לפייבוריטית 2-1 בחוץ, לאחר תיקו בהולנד במשחק הראשון.
טוטנהאם הצליחה להדיח את מנצ'סטר סיטי, שזכתה בכל התארים באנגליה באותה השנה לאחר משחק גומלין משוגע, שכלל 2-3 לסיטי תוך 21 דקות ושער של סיטי בתוספת הזמן שנפסל באמצעות ה-var בשל טענת נבדל.
בנוסף ליברפול וברצלונה העפילו לחצי הגמר אחרי ניצחונות כפולים על פורטו ומנצ'סטר יונייטד.
ליברפול ניצחה 6–1 בסיכום שני המשחקים
בסיכום שני המשחקים התוצאה הייתה 4–4 וטוטנהאם הוטספר עלתה בזכות עדיפות בשערי חוץ
אייאקס ניצחה 3–2 בסיכום שני המשחקים
ברצלונה ניצחה 4–0 בסיכום שני המשחקים