cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיל האוויר המצרי
מלחמת העצמאות ועד מבצע קדש (1948-1956)
לאחר הכרזת הקמת מדינת ישראל, הכריזה מצרים על מלחמה. כבר ב-15 במאי 1948 תקף חיל האוויר המצרי את תל אביב וכעבור שלושה ימים התרחשה הפצצת התחנה המרכזית הישנה של תל אביב. מספר מטוסי ספיטפייר מצריים אבדו לאחר שפעמיים תקף החיל בשוגג את שדה התעופה ברמת דוד ופגע במספר מטוסים של חיל האוויר המלכותי (RAF). ב-3 ביוני 1948 ספג חיל האוויר המצרי את אבדותיו הראשונות מידי חיל האוויר הישראלי כאשר מודי אלון הפיל צמד מטוסי DC-3 דקוטה אשר הפציצו את תל אביב. חיל האוויר המצרי המשיך להשתתף בלחימה עד לסיומה, אם כי איבד את העליונות האווירית, ממנה נהנה בשבועות הראשונים שלאחר הכרזת המלחמה.
בין מלחמת העצמאות (המכונה במצרים מלחמת 1948) ועד אמצע שנות החמישים הצטייד חיל האוויר המצרי במטוסי קרב מערביים בהם מטוסי ומפייר ומטאור. ב-1955, לאחר מגעים עם ברית המועצות, ביצעה מצרים עסקה ראשונה לרכישת נשק סובייטי. הייתה זו עסקה בהיקף גדול מאוד שנחתמה עם צ'כוסלובקיה במטרה להותיר את ברית המועצות נייטרלית במזרח התיכון. בעסקה נרכשו מטוסי קרב מתקדמים ובהם מטוסי מיג-15, מיג 17, מפציצים סילוניים מדגם איליושין Il-28 ומטוסי תובלה מדגם איליושין Il-14. כחלק מקליטת המטוסים הגיעו צוותי הדרכה סובייטים וצ'כוסלובקים למצרים כדי להדריך את צוותי האוויר המצריים. בתקופה זו מצרים שיתפה פעולה עם צ'כוסלובקיה, שוודיה ושווייץ בפיתוח וייצור מטוס האימונים באקר 181 (Bücker Bü 181), שהיה המטוס הראשון שיוצר על ידי התעשייה האווירית המצרית.
ממבצע קדש ועד מלחמת ששת הימים (1956–1967)
הכרזתו של נאצר על הלאמת תעלת סואץ הביאה את ממשלות בריטניה, צרפת וישראל להכריז על מבצע סואץ, למרות שחיל האוויר המצרי (כמו הצבא המצרי כולו) ספג אבדות קשות, משבר סואץ נחשב להישג פוליטי של נאצר וזאת לנוכח נסיגת הכוחות הבריטיים, הצרפתיים והישראלים מסיני. משבר סואץ הביא להידוק היחסים עם ברית המועצות, שהפכה לספקית הנשק העיקרית של מצרים. כחלק משיקום הצבא המצרי רכשה מצרים את מטוס המיג 17 ומיג 19 שהיו למטוס הקרב העיקרי של מצריים. בשנת 1961 הצטייד חיל האוויר במטוס הסובייטי החדיש מיג 21 שהפך במהרה למיירט העיקרי ונשאר מטוס "קו ראשון" בשני העשורים שלאחר מכן. בנוסף נרכש מטוס התקיפה סוחוי 7.
מלחמת ששת הימים (1967)
חיל האוויר הישראלי פתח את מלחמת ששת הימים עם מבצע מוקד, בו הצליח להפתיע את מדינות ערב ולהשמיד תוך מספר שעות חלק גדול ממטוסי חילות האוויר הערביים. גלי התקיפה הראשונים כוונו כנגד חיל האוויר המצרי שכל מטוסי ההפצצה הגדולים והבינוניים ורוב מטוסיו האחרים הושמדו בעודם על הקרקע. למרות המכה הקשה שספג, הצליח חיל האוויר המצרי להוציא כ-150 גיחות תקיפה כנגד כוחות צה"ל בהמשך המלחמה. סמוך לאחר מלחמת ששת הימים הזרימה ברית המועצות כמויות נשק גדולות למצרים, ביניהם מטוסים חדשים עבור החיל. לאחר בנייתו המחודשת הצליח חיל האוויר המצרי לבצע מספר תקיפות כנגד מוצבים ישראלים באזור תעלת סואץ. בעקבות מחדלי המלחמה נשפטו מפקד חיל האוויר הגנרל מוחמד צידקי מחמוד, ראש אג"ם של חיל האוויר גנרל גמאל א-דין מחמוד עפיפי, מפקד גזרת סיני בריגדיר עאבד אל חמיד עבד ומפקד ההגנה האווירית איסמעיל מוחמד לביב.
מלחמת יום הכיפורים (1973)
לחיל האוויר המצרי היה חלק משמעותי במתקפה הכללית המתואמת כנגד ישראל שפתחה את מלחמת יום הכיפורים כאשר בסמוך לשעה 14:00 חדרו מעל 200 מטוסי תקיפה ויירוט למרחב האווירי הישראלי ותקפו מטרות איכות ישראליות (בעיקר בסיסי חיל האוויר ומפקדות בסיני). המתקפה כללה מלבד גיחות הפצצה רבות גם שיגור מספר טילי שיוט מדגם קלט ממפציצים כבדים מדגם טופולב 16 והנחתה של כוחות קומנדו לעומק סיני באמצעות מסוקי סער. בהמשך המלחמה חיל האוויר המצרי מצא את עצמו מתמודד מול גלי תקיפה של חיל האוויר הישראלי שחדרו מבעד לסוללות הנ"מ בהן נגרמו אבדות לשני הצדדים. בימיה האחרונים של המלחמה כחלק מהמגננה הכללית של הצבא המצרי ביצע חיל האוויר המצרי מאמץ גדול בתקיפת כוחות צה"ל שכבשו שטחים ממערב לתעלת סואץ בגיחות אלה ספג החיל המצרי אבדות כבדות והישגיו היו מועטים. למרות שאיבד כ-220 מטוסים מתוך 660 המטוסים ערב המלחמה, מלחמת יום הכיפורים נחשבת למלחמה המוצלחת של חיל האוויר המצרי.
לאחר המלחמה החליטה מצרים לנתק את קשריה הצבאיים עם ברית המועצות ופנתה למשא ומתן עם ישראל, אשר הביא לחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
העידן המערבי
לאחר חתימת הסכמי השלום עם ישראל, החלה מצרים בתהליך מודרניזציה של הצבא המצרי. כלי נשק מערביים נרכשו בעוד כלי הנשק הסובייטיים החלו לצאת מהשירות. חיל האוויר המצרי רכש ב-1982 את מטוסי ה-F-16 הראשונים (כחלק מתוכנית Peace Vector), כאשר 42 מטוסים נרכשו בתחילה ובהמשך נרכשו עוד 178. ב-1986 רכשה מצרים את מטוס המיראז' 2000 וקיבלה רישיון לייצר את מטוס האלפא ג'ט (Alpha Jet), מטוס צרפתי-גרמני היכול לשמש כמטוס אימונים מתקדם וכמטוס תקיפה קל, את מטוס האימונים אמבראר 312 טוקאנו (Embraer EMB 312 Tucano) של חברת אמבראר הברזילאית, ומסוקי גאזל. ב-1987 רכשה מצרים שישה מטוסי E-2C הוקאיי, מטוסים המשמשים לבקרה ולהתרעה מוקדמת (AWACS). במהלך שנות ה-90 יצאו מהשירות כל מטוסי המיג 23, סוחוי 7, איליושין 28 וטופולב 16.
לאחרונה עושה מצרים מאמצים להשיג טילי אוויר-אוויר בעלי טווח מעבר לשדה הראייה (Beyond Visual Range - BVR). הניסיונות לרכוש טילים מסוג זה מארצות הברית נכשלו, בעיקר בשל התנגדות ישראל, וכיום מצרים עוקבת בדריכות אחר פיתוח מטוס ה-JF-17 המשותף לסין ולפקיסטן ונחשבת לאחת הלקוחות הפוטנציאליים של המטוס.
בלי מה
בלי מה הוא ספר שיריו השני של המשורר עמיחי חסון, שרואה אור בהוצאת מוסד ביאליק כחלק מסדרת "כבר לשירה", בעריכת ליאת קפלן. הספר זכה בפרס רעיית נשיא המדינה לשירה עברית לשנת 2018, על היות הספר "אבן דרך בשירה הישראלית הצעירה" ובציון לשבח בפרס ברנר לשירה לשנת 2019.
שירי הספר
הספר כולל ארבע שערים, בהם בולטים שירים העוסקים בשאלות תאולוגיות. רבים משרי הספר מתרחשים ברחבי העיר ירושלים, בין היתר בעמק המצלבה, חורשת הירח קבר יאסון והמושבה הגרמנית. מבקר השירה עדו ניצן טוען כי "השירים אינם עוסקים בירושלים כאידאה רוחנית או פוליטית או כרעיון ערטילאי וכמושא לכמיהה, שנאה או צער. השירים מתרחשים בירושלים והיא משמשת בהם כתפאורה חיה. כך, מתאר חסון את ירושלים כזירת התרחשות תוססת וחיה, שלא עליה נכתבים השירים, אלא בתוכה הם מתרחשים". המבקרת עלית קרפ כתבה על שיר השיטוט הלילי "אנגלוס נובוס" המתרחש בין שכונות רחביה ושערי חסד: "זהו שיר שמתכתב עם יצירות רבות, ובעיקר כמובן עם הציור אנגלוס נובוס, מעשה ידיו של הצייר פאול קלה. הציור מוצג במוזיאון ישראל ונתן בין היתר השראה למסה מפורסמת של וולטר בנימין, שגם היא זוכה להתייחסות בשיר. 'אנגלוס נובוס' בגרסת חסון הוא מקשה אחת של תוכן וצורה ומשקף הוויה ירושלמית דתית-למדנית-ססגונית-ארוטית. הססגוניות שלה, שמדיפה חיוניות, אבל איננה אלימה."
שם הספר
משמעות שם הספר בְּלִימָה היא "לא כלום, מאום", אך חסון בחר לפרק את המילה לשתי מילים נפרדות "בלי מה", בצורה המאפשרת פרשניות נוספות. על פי מבקרת השירה נועה שקרג'י: "שם הספר מדגיש את חשיבות המדיום בקובץ השירים הזה, חשיבות גדולה יותר מזו של המסר. למעשה, אם הספר לא היה נקרא 'בלי מה', הוא היה נקרא על שם הרכיב העדין, הסודי והמהותי ביותר בשירה: איך. כותרת הספר היא טעמי המקרא של הקריאה בו; לאמור, כדי לקרוא את 'בלי מה' כפי שהוא, מומלץ להניח, לפחות בקריאה ראשונה, את כל ה'מה' – את המידע העלילתי שלו, בצד." לעומתה, רואה מבקר השירה גיא פרל את שם הספר ככותרת הנקשרת להלך הרוח השורה על הפואטיקה: "בשירים רבים נפשו של הדובר יוצאת אל המרחב המיסטי, אל ההתמזגות, אך הוא אינו שומט עצמו לתוכה כי אם נותר בנקודת הבלימה, שאפשר להבין אותה גם כנקודת הבלי־מה, נקודת חוסר המשמעות, על סיפו של מרחב מיסטי בלתי ממומש."
בחתימת הספר מופיע צילום מתוך טיוטה בכתב ידו של המשורר אבות ישורון, שנמצאה על ידי הלית ישורון בארכיון המשורר במכון גנזים, בה מפרק ישורון את המילה בלימה באופן זהה, כצירוף נפרד: בלי מה. תחת צילום הטיוטה כתב חסון כי גילה על כך בזמן שסיים לביים את הסרט התיעודי "ישורון: 6 פרקי אבות" על אודות המשורר ובמקביל סיים את העמדת כתב היד של הספר.
הכרה ופרסים
כתב היד של הספר זכה למענקי תמיכה של מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, משרד התרבות והספורט וקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב. לאחר שראה אור זכה "בלי מה" בפרס רעיית נשיא המדינה על שם ד"ר גרדנר סימון לשירה עברית לשנת תשע"ח, בראש ועדת הפרס עמד הסופר פרופ' חיים באר והוא הוענק לראשונה בידי רעיית הנשיא נחמה ריבלין במשכן הנשיא בירושלים.
שירים מהספר תורגמו והופיעו במספר כתבי עת ואנתולוגיות בשפות זרות, בין היתר באנגלית (בתורגמן של מעין איתן,, אסתר קמרון וליסה כץ), ספרדית (בתרגום חֶרַרדוֹ לוין), הונגרית (בתרגום גאבור באלאז), רוסית (בתרגום לריסה בספאלובה), רומנית (בתרגום מנחם פאלק) וגרמנית (בתרגום גונדולה שיפר). השיר "אמריקה" בתרגומה לאנגלית של ויויאן אדן עמד במרכזו של פרק בפודקאסט Israel Story. השיר "אוכל נפש" הופקו כווידאו-שיר ומספר שירים מהספר הולחנו בידי מוזיקאים, בין היתר בידי אלירן סויסה, הרכב אתנו-ג'אז Caifas והזמר דוד לביא שהוציא לאור בשנת 2021 את הסינגל "הקפה ראשונה", לחן וביצוע שלו לשיר מתוך "בלי מה".
אירית דקל
אירית דקל היא שחקנית, יוצרת וזמרת ישראלית.
ביוגרפיה
אירית דקל נולדה ברחובות וגדלה בחיפה. לאחר שביצעה שנת שירות כבת גרעין בקיבוץ שדה בוקר התגייסה לצה"ל ושירתה כלוחמת בגדוד קרקל. לאחר שחרורה, למדה בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים ולאחר מכן בבית הספר למשחק בית צבי, וסיימה את לימודיה בשנת 2010. בנוסף ללימודיה בבית צבי למדה פיתוח קול בסגנונות ג'אז, קלאסי ולאדינו. היא שיחקה בהצגה דו רה מו בתיאטרון המדיטק.
בשנת 2011 הצטרפה לתיאטרון גשר ושיחקה בו בהצגות "מראט המסכן שלי", "פְּרִימָדוֹנָה" ו"הלוך ושוב".
בשנים 2012–2014 הגישה לצד יענקל'ה מנדל את התוכנית "נפגשים בשישי" בערוץ הראשון של רשות השידור. שיחקה בסדרה "שנות ה-80", בתפקיד אחייניתו של מרסל (אריק משעלי).
בשנים 2013–2016 יצרה והשתתפה במופע בשם "בואנה הבנות" מופע מחווה לשירי חוה אלברשטיין.
ב-2015 השתתפה בסדרה איפה אתה חי? בתפקיד עליזה, וביצעה אף את שיר הנושא של הסדרה. בסוף שנה זו עברה דקל ללונדון. היא ביצעה הופעות בבריטניה והופעות כמופע הפותח של האמנית ההולנדית קארו אמרלד.
בשנת 2016 שודר הסרט הדוקומנטרי "יהודיה" אותו יצרה דקל וביימה רוני אבולעפיה.
ב-2017 יצא אלבומה השני Hello המכיל מספר סוגות ביניהן רוק ופרוגרסיב רוק.
האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים
האקדמיה למוסיקה ולמחול על שם רובין בירושלים היא קונסרבטוריון, בית ספר תיכון, ומכללה אקדמית להכשרת נגנים, זמרים, מלחינים, רקדנים ומנצחים הפועל בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם שבירושלים, אף שמדובר במוסד נפרד. נשיא האקדמיה הוא מיכאל קלינגהופר.
היסטוריה
הכנר אמיל האוזר ייסד בשנת 1933 את "הקונסרבטוריון הארץ-ישראלי למוזיקה" בירושלים במטרה לתת חינוך מוזיקלי מקיף לתלמידים מקצועיים וחופשיים. האוזר היה אז מנהלו הראשון של המוסד, אלפרד שרדר מ"מ ראש הוועד, ד"ר גיאורג לנדאואר הגזבר, ומרת אהובה פיקרד המזכירה.
באוקטובר שנת 1945 נפתח סניף בתל אביב של המוסד אך מתח תמידי שרר בין שני חלקיו. בעקבות התמרמרות העובדים כנגד ההנהלה בשנת 1947 שינה המוסד את מבנהו ואף את שמו ל"קונסרבטוריון הירושלמי החדש והאקדמיה למוסיקה". תחילה פעלה האקדמיה בחדרים שנשכרו בבית החינוך לילדי עובדים על שם ארלוזורוב ברחוב בצלאל ועם ריבוי התלמידים נשכר גם בניין ברחוב הלל. כלי הנגינה שבהם נעשה שימוש היו, למעשה, רכוש נטוש. מסלול הלימודים בקונסרבטוריון היה בן עשר שנות לימוד, באקדמיה ובסמינר להכשרת מורים - שלוש.
לאחר תקופה סוערת של מאבקים פוליטיים, מקצועיים ואישיים התפצל הקונסרבטוריון: יוכבד דוסטרובסקי ניהלה את החלק "הפורש" - לימים "האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים" - וטל מונה בשנת 1948 לנהל את החלק "המקורי", תפקיד אותו מילא עד דעיכתו של המוסד בשנת 1952.
בשנת 1960 הוקמה המחלקה למחול ושם המוסד שונה פעם נוספת ל"האקדמיה למוסיקה ולמחול על שם רובין בירושלים". הלימודים במחלקה זו התבססו על שיטתה של מרתה גרהם.
בשנת 1963 הקימה המוזיקולוגית פרופסור אסתר גרזון-קיוי, את המוזיאון לכלי נגינה באקדמיה למוזיקה, שבה כיהנה כמרצה בכירה עד צאתה לגמלאות בשנת 1976.
בשנת 1985 עברה האקדמיה לקמפוס ע"ש ספרא באוניברסיטה העברית בגבעת רם, ושוכנה בבניין ששימש לפנים את בית הספר לעבודה סוציאלית. את הבניין, שבשל ערכו האדריכלי הוכר לימים ע"י עיריית ירושלים כמבנה לשימור, תכננו האדריכלים שולמית נדלר, מיכאל נדלר ושמואל ביקסון. בשנים הבאות, עם התפתחות האקדמיה למוסיקה הוסיפו האדריכלים המקוריים של הבניין (הפעם גם בשיתוף האדריכל משה גיל שהצטרף למשרד האדריכלים המקורי) אגפים חדשים ובהם בית ספר תיכון ואולמות קונצרטים. הגם שהיא אינה תלויה מבחינה אקדמית או מינהלית באוניברסיטה העברית מתקיים שתוף פעולה בין שני המוסדות, כדוגמת העמדת אולם "וייז" של האוניברסיטה לרשות האקדמיה.
מבנה ופעילות
האקדמיה מורכבת משלושה מוסדות: קונסרבטוריון, בית ספר תיכון, והאקדמיה הגבוהה. בשני הראשונים לומדים כ-900 תלמידים, ובאקדמיה הגבוהה כ-700 תלמידים. מבנה זה נועד לאפשר הכשרה שיטתית של מוזיקאים ורקדנים מגיל 4 ועד להשלמת תואר שני. מנהל בית הספר התיכון הוא טל דברה.
דקריים
דַּקָּרִיִּים (שם מדעי: Serranidae) היא משפחת דגים גדולה, מסדרת הדקראים, שקיבלה ממשפחה זו את שמה. המשפחה מכילה כ-450 מינים ביותר מ-70 סוגים, לרבות דגי הדקר השונים.
האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים
מבנה ופעילות
באקדמיה הגבוהה ארבע פקולטות:
דקריים
הרבה ממיני הדקריים הם קטנים מאוד ואורכם אינו עולה על 10 ס"מ, אך המין גדול במשפחה - דקר ענקי הוא אחד מדגי הגרם הגדולים בעולם, הגדל לאורך של 4.2 מטר ולמשקל של 600 ק"ג. כמותו גדול מאוד גם המין דקר גוליית אטלנטי שמגיע לאורך 2 מ' ולמשקל של 360 ק"ג.
מאפיינים
מינים רבים של דקריים בעלי צבעים ססגוניים, ורבים מהמינים הגדולים נתפסים באופן מסחרי לצורכי מזון. הם נמצאים לרוב בקרבת שוניות, במים טרופיים או סופטרופיים לאורך החופים. דקריים הם לרוב חסונים למראה בצורתם, בעלי פיות גדולים וקוצים קטנים במכסה הזימים. מאפיין נוסף שלהם הוא שורת שיניים חדות, לרוב בעלי זוג שיניים גדולות המגיחות מקדמת הלסת התחתונה.
כל הדקריים הם טורפים. למרות שכמה מינים, במיוחד מתת-משפחת הפזיתיים (Anthiinae), ניזונים מזואופלנקטון בלבד, הרוב ניזון מדגים סרטנאים וסילוניות. לרוב הם ציידים האורבים לטרפם, מסתתרים במחבואם בשונית ויורים עצמם לעבר טרף חולף. סביר להניח שצבעם הססגוני הוא מעין שיבוש הסוואתי, בדומה לפסים הכהים האנכיים של הטיגריס.
מינים רבים הם דיכוגמים, כלומר הם מתחילים את חייהם כנקבות ומשנים את מינם לזכרים בשלב מאוחר יותר של חייהם. הם מייצרים כמות גדולה של ביצים והפגיות (לארוות) הם פלנקטוניים, לרוב נתונים לחסדי זרמי הים עד שיהיו מוכנים להתיישב בתוך אוכלוסייה בוגרת.
מיון
במשפחת הדקריים קיימים 73 סוגים ובהם כ-450 מינים שונים.
אריס סלוניקי (כדורגל)
אריס סלוניקי (ביוונית: Αθλητικός Σύλλογος Άρης Θεσσαλονίκης) היא קבוצת כדורגל יוונית מהעיר סלוניקי, אשר משחקת בליגת העל היוונית. צבעי הקבוצה הם צהוב ושחור, ומגרשה הביתי הוא אצטדיון קליאנתיס ויקלאידיס.
הקבוצה נוסדה בשנת 1914, ולזכותה שלוש אליפויות הליגה היוונית (ב-1928, ב-1931 וב-1946) וזכייה אחת בגביע היווני, בשנת 1970. הקבוצה הגיעה לגמר הגביע 8 פעמים נוספות, והישגה הבולט במפעלים האירופיים הוא הגעתה לשמינית גמר גביע אופ"א בעונת 1979/1980. יריבתה הגדולה ביותר היא פאוק סלוניקי, והמשחק ביניהן מכונה "הדרבי של סלוניקי", אך מכיוון שלשתי הקבוצות אוהדים בכל צפון המדינה נהוג לכנותו גם "הדרבי של מקדוניה" או "הדרבי של צפון יוון".
היסטוריה
אגודת הספורט אריס סלוניקי נוסדה כמועדון כדורגל ב-25 במרץ 1914, על ידי 22 חברים צעירים בבית קפה בסלוניקי, ונקראה על שם ארס, אל המלחמה במיתולוגיה היוונית. המועדון צבר אהדה רבה ברחבי העיר, ובמהרה הוקמו באגודה קבוצות ספורט נוספות מלבד קבוצת הכדורגל. בטרם הוקמה הליגה היוונית נערכו אליפויות אזוריות, וב-1923 נערכה לראשונה אליפות אזור סלוניקי, בה זכתה אריס בתואר הראשון שלה. אריס זכתה גם בשתי האליפויות האזוריות הבאות (ב-1924 וב-1926), ובשנת 1928 הייתה האלופה הראשונה של הליגה היוונית, שכללה שלוש קבוצות בלבד עקב מחלוקת בין ההתאחדות שרק הוקמה לבין אולימפיאקוס, פנאתינאיקוס, וא.א.ק. אתונה, שלא השתתפו בעונה זו. בשנת 1932 זכתה אריס באליפות השנייה בתולדותיה, ובאותה שנה הגיעה לראשונה לגמר הגביע היווני, בו הפסידה לא.א.ק. אתונה. שנה לאחר מכן הגיעה שוב לגמר, והפעם הפסידה לאתניקוס פיראוס.
בשנת 1940 הגיעה אריס סלוניקי בפעם השלישית לגמר הגביע היווני, והפעם הפסידה לפנאתינאיקוס. ב-1946 זכתה הקבוצה בתואר האליפות השלישי בתולדותיה, וב-1950 הגיעה בפעם הרביעית לגמר הגביע היווני, והפסידה שוב לא.א.ק. אתונה. ב-1951 נחנך אצטדיון קליאנתיס ויקלאידיס (שנקרא תחילה "אצטדיון אריס" עד שהוחלט לקרוא לו על שם כוכב העבר של הקבוצה), ועד הקמתה של ליגת העל היוונית ב-1959 השתתפה הקבוצה במקביל גם באליפות מחוז מקדוניה וזכתה 14 פעמים בתואר האזורי. בשנות ה-60 וה-70 התמודדה אריס סלוניקי באופן קבוע בצמרת הליגה היוונית, והישג השיא שלה היה זכייתה היחידה בגביע היווני ב-1970, כאשר ניצחה את יריבתה הגדולה פאוק סלוניקי 1–0 במשחק הגמר.
עונתה המוצלחת ביותר של הקבוצה מאז הקמת הליגה היוונית המקצוענית הייתה כאשר סיימה כסגנית האלופה בעונת 1979/1980, כאשר רק הפרש שערים הכריע את האליפות לטובת אולימפיאקוס. באותה עונה הגיעה הקבוצה להישג השיא שלה במפעלים האירופיים, כאשר העפילה לשמינית גמר גביע אופ"א לאחר שהדיחה את בנפיקה ליסבון ואת פרוג'ה, והודחה על ידי סנט אטיין. בעונה שלאחר מכן סיימה הקבוצה במקום השלישי בטבלה, אך בהמשך שנות ה-80 נחלשה וירדה מגדולתה. בעיות כלכליות הביאו את הקבוצה לפשיטת רגל, ובשנת 1997 ירדה אריס סלוניקי לראשונה בתולדותיה לליגה השנייה ביוון.
הקבוצה חזרה לליגה הבכירה לאחר עונה אחת, ובשנת 2003 הגיעה לגמר הגביע היווני לראשונה מזה 33 שנה, ובו הפסידה 0–1 ליריבתה העירונית פאוק. בשנת 2005 הגיעה שוב לגמר הגביע והפעם הפסידה לאולימפיאקוס, אך באותה עונה ירדה בשנית לליגת המשנה. כעבור עונה אחת חזרה לליגה הבכירה, וב-2008 הגיעה שוב לגמר הגביע היווני, בו שוב הפסידה לאולימפיאקוס, וכן הגיעה לשלב הבתים בגביע אופ"א, לאחר שהדיחה במוקדמות את ריאל סרגוסה. בשנת 2010 העפילה הקבוצה לגמר הגביע היווני בפעם התשיעית בתולדותיה, והפעם הפסידה לפנאתינאיקוס. בעונה שלאחר מכן העפילה לשלב 32 האחרונות בליגה האירופית, והודחה על ידי מנצ'סטר סיטי.
תארים
אליפות יוון:
הגביע היווני:
גביע יוון רבתי:
ביקיני (אטול)
אטול ביקיני (Bikini או Pikini) הוא אחד מ-29 אטולים וחמישה איים המרכיבים את איי מרשל במיקרונזיה שבאוקיינוס השקט. האטול אינו מיושב מאז 1946 לאחר שתושביו התפנו ממנו, והוא הפך לאתר ניסויים בנשק גרעיני בין השנים 1946–1958, ובהם פיצוץ "קאסל בראבו" ב-1954 - פיצוץ פצצת המימן הראשונה אשר הוטלה מן האוויר. משמעות שמו של האטול במרשלית הוא "משטח" (Pik) "אגוז קוקוס" (Ni).
גאוגרפיה
האטול שוכן כ-1,300 קילומטרים מצפון לקו המשווה ו-797 קילומטרים צפונית מזרחית למג'ורו בירת איי מרשל. אורכו ממזרח למערב כ-38 קילומטרים ורוחבו מצפון לדרום מגיע לכ-20 קילומטרים. באטול 23 איים אשר מקיפים לגונה בשטח של כ-594.2 קילומטרים רבועים. במהלך הניסויים הגרעיניים שנערכו בביקיני התאדו ונעלמו שלושה מאיי האטול, אשר מנה 26 איים עד אז - בוקונאיג'ין (Bokonijien), נאם (Nam) ואירוקוג'לול (Aerokojlol).
הטמפרטורה באטול קבועה משך כל עונות השנה, ונעה בין 25 ל-30 מעלות צלזיוס, הן באוויר והן במים. החודשים יוני עד דצמבר מתאפיינים בלחות גבוהה יחסית ובהיעדר רוח, ואילו בין ינואר למאי, נושבת רוח ומזג האוויר יבש יחסית.
עד 1946
אטול ביקיני היה מיושב לפחות במשך 2,000 שנים. איי מרשל התגלו ליורדי ים ספרדים וגרמנים במאה ה-17, והפכו מקור לייצור קופרה. אטול ביקיני זכה לתשומת לב מועטה יחסית בשל אקלימו היבש יחסית לאטולים ולאיים האחרים באזור, ותועלתו החקלאית המשנית. למעשה האטול לא זכה לביקור האירופים עד שנות ה-20 של המאה ה-19, עת הנווט הגרמני אוטו פון קוצבו (Otto von Kotzebue) פקד אותו והעניק לו את השם "אטול אששולץ" (Eschscholtz Atoll) על-שמו של המדען יוהאן פרידריך פון אששולץ (Johann Friedrich von Eschscholtz). ב-1885 הוקמה המושבה גינאה החדשה הגרמנית (Deutsch-Neuguinea) של האימפריה הקולוניאלית הגרמנית, וביקיני, יחד עם יתר איי מרשל, היה לחלק ממנה.
בשנת 1914, בתחילתה של מלחמת העולם הראשונה, תפס הצי הקיסרי היפני את איי מרשל, ולאחר המלחמה, ב-1920, העניק חבר הלאומים לאימפריה היפנית את המנדט בהם. בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה ייחסו היפנים לאיים חשיבות אסטרטגית והקימו בהם מאחזים צבאיים. גם באטול ביקיני הוקם מאחז צבאי, וכאשר צבא ארצות הברית השתלט על אחד האטולים הסמוכים בחודש פברואר 1944, התאבדו חמשת החיילים היפניים בביקיני, והלכה למעשה נשלט האטול על ידי האמריקאים. לאחר המלחמה, הפקיד ארגון האומות המאוחדות את ניהול איי מערב האוקיינוס השקט בידי ארצות הברית, ואיי מרשל היו לחלק משטח החסות האמריקאי של איי האוקיינוס השקט (Trust Territory of the Pacific Islands).
פינוי התושבים
בחודש פברואר 1946 הגיע, בן וואיאט, המושל הצבאי האמריקאי של איי מרשל לאי ביקיני, וכינס את תושבים לאחר תפילת יום ראשון בכנסייה. הוא פנה אל הקהילה ושאל אם 167 התושבים יאותו לעזוב את האטול באופן זמני למען:
התושבים קיימו התייעצות ביניהם ומנהיגם נענה לבקשה באומרו כי "הכל בידי האל". בחודש מרץ 1946 פונו התושבים מהאי מרחק של כ-200 קילומטרים מזרחה, לאטול רונגריק הבלתי נושב. רונגריק קטן פי שישה מביקיני, אין בו אספקת מי שתייה ולפי אמונות מקומיות הוא רדוף רוחות רעות. האמריקאים הותירו ברונגריק מזון למספר שבועות, ומשזה אזל והתושבים החלו סובלים חרפת רעב, פנו אל האמריקאים בבקשה לשוב לארצם. לאחר החלטות שונות שקיבל הצבא האמריקאי פונו התושבים בחודש נובמבר 1948 לאי קילי (Kili), כ-700 קילומטרים דרומית-מזרחית לביקיני. בהמשך חתמו הביקינים על הסכם עם ממשלת ארצות הברית לפיו הם מוותרים על כל זכויותיהם בביקיני ועל זכות התביעה בגין הפינוי. בתמורה קיבלו התושבים את הזכויות באי קילי ובמספר איים נוספים, פיצויים במזומן בסך של 25,000 דולר וקרן בסך של 300,000 דולר.
אתר ניסויים
מייד לאחר הפינוי החלו ההכנות לקראת הכשרת האי למטרתו החדשה. 42,000 חיילים ואזרחים אמריקאים היו מעורבים בשרשרת הניסויים שהחלה באטול זמן קצר לאחר מכן. אל האי הגיעו בסך הכל 242 כלי שיט אמריקאים, וחלקם מוקמו בלגונה על-מנת שישמשו כמטרות. עוד הגיעו 156 מטוסים, 25,000 מוני קרינה ו-5,400 חיות מעבדה. החל ב-1 ביולי 1946 ועד 1958 נערכו באטול 23 פיצוצים גרעיניים בארבע סדרות.
מבצע פרשת דרכים
"מבצע פרשת דרכים" (Operation Crossroads) היה סדרת הניסויים הראשונה בביקיני, והיא נערכה כבר בקיץ 1946. סדרת הניסויים כללה שני פיצוצים בעוצמה של 21 קילוטון: המתקן הגרעיני "אייבל" (Abel) התפוצץ בגובה 158 מטר מעל לפני הים ב-1 ביולי 1946; המתקן הגרעיני "בייקר" (Baker) התפוצץ בעומק של 27 מטר מתחת לפני הים ב-25 ביולי 1946. הניסוי השלישי שתוכנן, צ'ארלי, בוטל לבסוף משום שהזיהום הרדיואקטיבי שנוצר בעקבות פיצוץ בייקר היה גדול מהצפוי.
מבצע קאסל
עוצמת הפיצוץ הגיעה ל-15 מגהטון, פי אלף מהפצצה אשר הוטלה על הירושימה, וחרגה מהצפי לעוצמה של 3 מגהטון בלבד. האיים בוקונאיג'ין (Bokonijien), נאם (Nam) ואירוקוג'לול (Aerokojlol) בצפון-מערבו של האטול התאדו ונעלמו, ובמקום הפגיעה נוצר מכתש בקוטר של כ-2.25 קילומטרים. בנוסף, חלק מציוד המדידה של הצבא האמריקאי הושמד. הנשורת הגרעינית מהפיצוץ יצרה ענן רדיואקטיבי אשר התפשט מזרחה בשל שינוי בכיוון הרוח. הזיהום הגיע לאחר מספר שעות אל האטולים רונגלאפ (Rongelap) ואיילינג'ינה (Ailinginae), ופגע בתושביהם, ופינויים החל רק לאחר יומיים. עוד פגעה הנשורת בחיילים אמריקאים שנטלו חלק בניסויים וב-23 אנשי צוות אוניית הדיג היפנית "דאיגו פוקוריו מארו" (Daigo Fukuryū Maru, 第五福龍丸) אשר שהתה באזור. זרמי הים נשאו מים מזוהמים מהנשורת לכל הכיוונים, ובמיוחד מערבה עד לחופי יפן, טאיוון והפיליפינים. משהתברר היקף הזיהום של פיצוץ "קאסל בראבו", נדחה ביצועם של יתר הפיצוצים ואחד מהם בוטל לחלוטין.
האלחוטן הראשי של הספינה היפנית, קוּבּוֹיאמה איקיצ'י, מת ב-23 בספטמבר 1954 כשהוא סובל ממחלת קרינה חריפה. מעבר למקרה מוות זה אשר ניתן לקושרו ישירות לזיהום הרדיואקטיבי, נרשמו בעיות רפואיות מתמשכות בקרב רבים מהנפגעים האחרים. הפיצוץ שנועד להישמר בסוד, הגיע לדעת הקהל העולמית וגרר מחאה, בייחוד ביפן, שנזעקה בשל ניסוי גרעיני אמריקאי שפגע שוב באזרחים יפניים, תשע שנים בלבד לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי. יחסיהם הדיפלומטיים של שתי המדינות נקלעו למשבר חמור, אשר נרגע לאחר ניסוח הסכם לפיו שילמה ממשלת ארצות הברית לאנשי צוות הספינה פיצויים בסך 2 מיליון דולר.
מבצע רדווינג ומבצע הארדטאק
לאחר מבצע קאסל נערכו בביקיני שתי סדרות ניסויים נוספים - "מבצע רדווינג" (Operation Redwing) שכלל שבעה פיצוצים באטול ביקיני (ופיצוצים נוספים באטולים אחרים) בקיץ 1956, ו"מבצע הארדטאק" (Operation Hardtack) בין אפריל לאוגוסט 1958 שכלל תשעה פיצוצים באטול ביקיני (ופיצוצים נוספים במקומות אחרים). לאחר מכן המקום נזנח עד 1968. במהלך התקופה בוצעו 44 פיצוצים אטומיים נוספים באטול אנווטאק (Enewetak) כ-300 קילומטרים מערבית לביקיני, וגם תושביו פונו.
מאז הפסקת הניסויים
בשנת 1967 החלה ארצות הברית לבחון את האפשרות להחזיר את תושבי ביקיני למולדתם, ובדיקות שנערכו על ידי האמריקאים הראו כי ממדי הקרינה בביקיני מאפשרים זאת. ביוני 1968 הורה הנשיא לינדון ג'ונסון על השבת 540 הביקינים לאטול בהקדם האפשרי, ושנה לאחר מכן, באוגוסט 1969 נוסחה תוכנית בת שמונה שנים לניקוי האטול מפסולת גרעינית, נטיעת עצי קוקוס, הקמת בתי מגורים והעברת התושבים בחזרה לביקיני. בסוף שנת 1972 הסתיים שלב הנטיעה, אך הסתבר כי סרטני הקוקוס באיים מזוהמים בקרינה. עקב כך הודיעו הרשויות האמריקניות כי ידחו את החזרת התושבים לאטול, אך לא ימנעו זאת מבודדים המעוניינים לשוב אליו באופן עצמאי, ושלוש משפחות מורחבות ניצלו את האפשרות. ההגירה לאטול נמשכה בקצב איטי עד שנת 1975, במהלכה הודיעו האמריקאים, על סמך בדיקות נוספות, כי המגורים בביקיני מסוכנים, כי מימיהם של חלק מהבארות אינם ראויים לשתייה וכי בשר הסרטנים ופירות העצים מסוכנים לצריכה אנושית. בנוסף התגלו שרידי פלוטוניום 239 ו-240 בכמויות נמוכות בבדיקות שתן שנלקח ממאה התושבים. במאי 1977 גילו בדיקות נוספות שרידים של חומרים רדיואקטיביים נוספים, הן במי השתייה (סטרונציום-90) והן בבדיקות בתושבים (צזיום-137). השלטונות הורו לתושבים לצרוך אגוז קוקוס בודד ביום לכל היותר, והחלו להעביר מזון לאי. המעקב אחר המצב באי נמשך, ובאפריל 1978 החליטו האמריקאים לפנות את התושבים מביקיני בתוך שלושה חודשים לכל היותר. בספטמבר 1978 התושבים פונו.
תביעה שהוגשה לבית הדין לתביעות גרעיניות (Nuclear Claims Tribunal) בשנת 1994 הסתיימה בפסק דין שהורה על פיצוי הביקינים בסכום של 563,315,500 דולר. בית הדין הוקם בשנת 1988 מכוח הסכם ההתקשרות החופשי (Compact of Free Association) בין ארצות הברית לאיי מרשל, פלאו והמדינות הפדרליות של מיקרונזיה, ורק חלק מסכום הפיצוי הועבר על ידי ארצות הברית בהתאם לפסק הדין. עקב כך הגישו הביקינים תביעה לבית משפט אמריקאי (Bikinian vs. U.S.) בשנת 2006, בדרישה לפיצוי בסך של 724,560,902 דולר.
בשנת 1997 קבעה הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית של האומות המאוחדות כי ניתן לשהות בביקיני אך לא לגור בו, וכי הסכנה העיקרית הנשקפת למבקרים במקום היא באכילה ממושכת של פירות שגדלו בו. החל ב-1996 החלה מתפתחת באטול תיירות צוללים הנמשכים אל הלגונה העמוקה שבה אתרי צלילה איכותיים סביב הספינות הטבועות הרבות במקום. עם זאת המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 הביא לסגירת הפעילות הרשמית של מועדון הצלילה המקומי, החל ב-2009.
בשנת 2010 הוכרז אתר הניסויים האטומיים באטול כאתר מורשת עולמית בשל כך שהוא ממחיש שלב משמעותי בהיסטוריה האנושית והוא משולב באירועים בעלי חשיבות אוניברסלית יוצאת מן הכלל. ועדת המורשת העולמית ציינה כי:
הפזורה הביקינית
בעת פינוי האטול בשנת 1946 התגוררו בו 167 תושבים מתוך 196 ביקינים בסך הכול. המפונים וצאצאיהם מונים כיום כ-4,285 אנשים, והם מתגוררים ברחבי איי מרשל, בעיקר בבירה מג'ורו (Majuro, כ-1,750 איש) ובאיים קילי (Kili, כ-1,200 איש) ואג'יט (Ejit, כ-275 איש). כ-700 נפש מתגוררים בארצות הברית ובמדינות אחרות מחוץ לאיי מרשל.
הברית עם הגבעונים
הברית עם הגבעונים הייתה הסכם שלום שנכרת על ידי הגבעונים ועם ישראל בגלגל ב-. הברית נכרתה מבלי שעם ישראל ידע שמדובר בגבעונים, כי משלחת הגבעונים שבאו לכרות עמם ברית הערימו עליהם וטענו שבאו מארץ רחוקה. תיאור כריתת הברית מופיע ב.
הגבעונים
מבחינת הגבעונים סימנה הברית שינוי דרמטי במצבם. הגבעונים נתקו את עצמם משאר ממלכות כנען, בהחלטתם לדאוג לאינטרסים שלהם במנותק מהאינטרסים של יתר ממלכות כנען (לכאורה או שלא לכאורה), ולכן החליטו כל ממלכות הדרום להילחם בגבעונים. הגבעונים בקשו מעם ישראל למלא את חובתם בברית ולעזור להם בקרב, וכך ניצלו מהשמדה. ההסכם גרם לגבעונים לרדת ממעמד של ישות עצמאית למעמד נחות ביותר: נתינים.
עם ישראל
נוצר תקדים שבו עם ישראל משלים עם קבוצות משבעת עמי כנען. לאחר שהתגלתה התרמית, הברית עוררה תרעומת על נשיאי ישראל, אך לבסוף, כשמונו הגבעונים לחוטבי עצים ושואבי מים, הכל בא על מקומו בשלום. כתוצאה מהברית, עם ישראל נאלץ לבוא לעזרת הגבעונים במלחמתם, ותוך כך כבשו את ממלכות הדרום, שזממו להילחם בגבעונים.
הפרת הברית
על פי המתואר בספר שמואל ב פרק כא מסתבר כי שאול המלך הפר את הברית עם הגבעונים בהמיתו אותם. הארץ נענשת בשלש שנות רעב, ועל מנת לכפר על הפרת הברית דורשים הגבעונים מדוד למסור לידיהם שבעה מבני שאול, אותם הם מוציאים להורג.
שיטת רבי שמואל
לפני שנכנסו עם ישראל לעבר הירדן המערבי, שלח לשם יהושע איגרות המודיעות שיש לתושבים 3 אפשרויות: להילחם, להשלים, או לברוח. מכיוון שהגבעונים החליטו להילחם בהתחלה, הם לא באו בבקשת שלום מעם ישראל. לאחר כיבוש יריחו והעי, הגבעונים הבינו שכדאי להם לכרות ברית עם ישראל, אך מכיוון שאחרו את המועד ובני ישראל עברו כבר את הירדן, נאלצו לבא אל בני ישראל ולהשלים איתם בערמה.
שיטת ר' יצחק בן טבלא
לפני שנכנסו עם ישראל לעבר הירדן המערבי, באו הגבעונים אל משה כדי להשלים עמם, אך משה לא הסכים לכך. משה גם ציווה את יהושע שאם גם אליו יבואו הגבעונים, יסרב להשלים עמם. לאחר כיבוש יריחו והעי, הגבעונים הבינו שכדאי להם לכרות ברית עם ישראל: אם עם ישראל יקיימו את הברית, הם יעברו על ציווי ה' לא לכרות ברית עם שבעת עמי כנען, ואם הם לא יקיימו את הברית, הם יעברו על השבועה שנשבעו לקיום הברית, וכך עם ישראל יענש ולא יירש את הארץ. מכיוון שעם ישראל כבר מכיר את הגבעונים, נאלצו לבא ולהשלים בערמה. למעשה, התוכנית כשלה, כי הנשיאים הפכו את הסכם השלום לתעודת כניעה ושעבוד.
חיפושית האמברוזיה
חיפושית האמברוזיה (שם מדעי: Xyleborus glabratus) הוא סוג של חיפושית מקבוצת חיפושיות האמברוזיה המהווה מין פולש למדינות רבות ביניהן ארצות הברית וישראל. חיפושית זו תועדה, כאשר היא נוברת בענפי וגזע העץ, כנושאת עמה פטרייה הגורמת למחלה פטרייתית המתבטאת בריקבון ותמותה של הענפים והגזע ואף יכולה לגרום להרג העץ כולו. מיני העצים הנפגעים לרוב הם אבוקדו אלון ודולב.
מאפיינים
חיפושית האמברוזיה היא חיפושית קטנה, שחורה או חומה, באורך של שני מילימטרים. גבה של החיפושית הוא ברובו חסר שיער ומבריק בהשוואה לחיפושיות אחרות. מקור החיפושית הוא מדרום מזרח אסיה. הזכרים הם הפלואידים, קטנים יותר, חסרי מעוף. הביולוגיה של החיפושית מתועדת באופן חלקי, אך יש להניח שהיא דומה לזו של חיפושיות אחרות, עם זחלים ומבוגרים המזינים את הפטרייה הסימביוטית שהיא נושאת בה, ולא את העץ של העץ המארח.
זחל
הזחלים של החיפושית דומים במראם לסוגים אחרים של חיפושיות אמברוזיה. הם המתפתחים כ"תולעת" לבנה וחסרת רגליים עם ראש מעוגל בצבע חום. זמן הגדילה של הזחל אורך בין חמישים לשישים יום.
החיפושית כמין פולש
אוכלוסיית החיפושית התפשטה לפחות בשתי דרכים שונות: דרך אחת הוא באמצעות נתיבי הגירה טבעיים של החיפושית. דרך שנייה היא באמצעות מכירה והובלה של עץ נגוע בזחלים של החיפושית, כתוצאה ממסחר בעצים נגועים. הפטרייה שגדלה בסימביוזה עם החיפושית, גדלה לאורך העצה של העץ, ומונעת זרימת מים וחומרים מזינים בכל הצמח. מוות העץ יכול להתרחש בין ארבעה לאחת עשרה שבועות.
החיפושית זוהתה לראשונה בארצות הברית בשנת 2002, בפורט וונטוורת', ג'ורג'יה. הוצע כי החיפושית הוכנסה לארצות הברית על ידי ארגזים עשויים מעץ נגוע. בישראל היא נחשבת למזיק והיא נמצאה בעצי אלון ודולב ואף פגעה רבות במטעי אבוקדו באזור השרון.
ז'ורז' מנדל
ז'ורז' מַנדֵל (בצרפתית: Georges Mandel; 5 ביוני 1885 - 7 ביולי 1944) היה מדינאי צרפתי יהודי. נרצח על ידי אנשי המיליציה הצרפתית של ז'וזף דארנן.
ביוגרפיה
מנדל נולד במחוז איוולין שבצרפת בשם לואי ז'ורז' רוטשילד (Louis George Rothschild), למשפחה יהודית בעלת הכרה לאומית צרפתית אשר נמלטה מאלזס עם כיבושה בידי גרמניה במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871. בנעוריו, הושפע מנדל מפרשת דרייפוס, אשר חיזקה בלִבו הן את ההכרה היהודית והן את הלאומיות הצרפתית.
מנדל החל לעבוד כעיתונאי בעיתון "ל'אורור", עיתונו של ז'ורז' קלמנסו, שבו פרסם אמיל זולא את מאמרו המפורסם "אני מאשים...!". שם גם נתן לעצמו את שם העט "ז'ורז' מנדל", על מנת שלא יזוהה עם משפחת הבנקאים רוטשילד (אשר אכן לא הייתה לו אליהם קרבת דם); השם מנדל הוא שם נעוריה של אמו.
בשנת 1919 נבחר מנדל לבית הנבחרים מטעם ז'ירונד, והחל בקריירה פוליטית עצמאית. קלמנסו אמר עליו: מנדל, שהיה מהבלתי תלויים באגף הימין של הפרלמנט, כיהן כשר הדואר בין השנים 1934–1935, תפקיד שבו זכה לפקח על עלייתו לאוויר של השידור הראשון של הטלוויזיה הצרפתית ב-26 באפריל 1935. בהמשך, לאחר נפילת ממשלת "החזית העממית", כיהן כשר המושבות בין השנים 1938–1940. מנדל יזם הגברת הגיוס לצבא של תושבי המושבות ובין השאר יזם הבאת כוחות צבא של שחורים מהמושבות באפריקה להגנת צרפת, בשנת 1938.
מתחילת שנות השלושים היה קולו של מנדל בין הקולות היחידים באירופה אשר התריעו מפני סכנת הנאציזם והתחמשותה מחדש של גרמניה. עוד בנובמבר 1933, פחות משנה לאחר עליית היטלר לשלטון, הפיץ מנדל עלון המתריע מפני הסכנה, שנראתה אז לרבים רחוקה ומעורפלת; בצרפת של שנות השלושים היה זה קול קורא במדבר. מנדל היה תומך נלהב בכינון ברית צבאית עם ברית המועצות. הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ואירועי הסכם מינכן טרפו את קלפיו, אך הוא נותר מתנגד קולני לנאציזם, וממחנה "התקיפים" בממשלות שבהן מספר התבוסתנים, אשר ראו בהיטלר לא סכנה שיש להישמר ממנה אלא כוח שיש לחבור אליו, גדל בהם והלך.
במלחמת העולם השנייה
עם הפלישה הנאצית לצרפת ב-10 במאי 1940 מונה מנדל לשר הפנים בממשלתו של פול ריינו. בתפקידו זה עשה כל שיכול בממשלה כדי לקדם את העמידה התקיפה כנגד הנאציזם, ולמנוע את התבוסתנים מלהיכנע. בשלבים רבים ומכריעים של הלחימה, בששת השבועות שבין הפלישה ובין כניעתה של צרפת, היה מנדל עמוד התווך של אלה הסבורים כי אין להיכנע לגרמנים וכי יש להמשיך את המלחמה בכל מחיר. שארל דה גול מספר בזיכרונותיו כיצד מנע ממנו מנדל מלהתפטר ב-13 ביוני 1940, תוך שהוא משכנע אותו כי המלחמה רק בראשיתה וכי עוד נכונו לו עלילות. אולם צירופו לממשלה של התבוסתן אנרי פיליפ פטן, ומינויו למפקד הצבא של מקסים וייגאן, הסיטו את נקודת הכובד בממשלה, כך שבסופו של דבר, לא היה ביד התקיפים לעצור את הכניעה, וראש הממשלה פול ריינו נאלץ להתפטר, ב-16 ביוני 1940, ולהעביר את הגה השלטון לידי פטן.
באותו היום, ב-16 ביוני הציע הגנרל הבריטי אדוארד ספירס למנדל להצטרף אליו ואל דה גול בטיסה ללונדון ולהמשיך משם את המאבק. מנדל סירב במילים: "אתה חושש לחיי בגלל שאני יהודי, ובכן, דווקא בגלל יהדותי עלי לסרב. אם אעלה אתך על המטוס הדבר ייראה כאילו נמלטתי, כאילו אני מפחד."
בעת שהתבררו ממדי התבוסה הצבאית הצרפתית היה מנדל מן המצדדים בהמשך הלחימה ממושבות צרפת בצפון אפריקה והקמת ממשלה צרפתית גולה שם. לאחר עליית פטן לשלטון והקמת ממשלת וישי נעצר מנדל, אך מיד שוחרר. הוא ניסה לארגן את יציאתם של נשיא הרפובליקה, נשיאי האספה הלאומית והסנאט ופרלמנטרים רבים לצפון אפריקה. בפועל, רק מנדל ועוד 25 פרלמנטרים צרפתים עלו על הספינה "מאסיליה" ב-21 ביוני 1940 והפליגו למרוקו, מתוך כוונה להוות את השלד לממשלה הגולה. עם הגיעו למרוקו נעצר מנדל על ידי הנציב הצרפתי שם, הגנרל שארל נוגס, מתומכי צרפת של וישי. הוא הוחזר לצרפת ונשלח למעצר בטירת שאזרון, שם כבר היו כלואים פול ריינו, אדואר דאלאדיה והגנרל מוריס גמלאן. ב-7 בנובמבר 1941 נידונו כל הארבעה על ידי המרשל פטן למאסר עולם, אותו נשלחו לרצות במבצר פורטלה. וינסטון צ'רצ'יל אשר תיאר את מנדל כ"ראשון בהתנגדות" וייתכן שהעדיף אותו על דה גול כמנהיגה של צרפת החופשית, ניסה לארגן את שחרורו, אך לשווא. מנדל נועד להיות בין הנאשמים העיקריים במשפט ריום שארגן פטן, בו ניסו אנשי משטר וישי להטיל את האשמה בתבוסת צרפת ובפרוץ המלחמה על ממשלות צרפת בראשות בלום, דאלאדיה וריינו, אך בסמוך לפתיחת המשפט, בתחילת 1942 נמחק שמו מרשימת הנאשמים. העדרו מהמשפט הועלתה על ידי ליאון בלום כהוכחה שהמשפט פוליטי.
עם כיבוש דרומה של צרפת בידי הגרמנים בנובמבר 1942 נמסרו מנדל וריינו לידי הגסטאפו ונשלחו למחנה הריכוז זקסנהאוזן שבאורניינבורג. לאחר מכן הועבר מנדל למחנה בוכנוואלד, שם כבר הוחזק לאון בלום. הוא הצליח לשרוד שם, אך עם התקדמות כוחות בעלות הברית לתוך צרפת לאחר הפלישה לנורמנדי ביוני 1944, מסר הגסטאפו את מנדל לידי אנשי המיליציה הצרפתית בראשותו של ז'וזף דארנן. מנדל הועבר לידיהם ב-4 ביולי, ושלושה ימים לאחר מכן, ב-7 ביולי 1944 נרצח בידי אנשי המיליציה ביער פונטנבלו שליד פריז, כנקמה על התנקשות הרזיסטאנס בשר התעמולה פיליפ אנריו. הוא נקבר בבית העלמין פאסי בפריז.
לזכרו
בשנת 1949 הוקמה אנדרטה לזכרו בטקס בנוכחות דה גול. בתו של מנדל החרימה את הטקס בגלל, מה שהיא כינתה, ניצולו הפוליטי של הטקס על ידי דה גול.
כיום עומדת אנדרטה לזכרו של מנדל בסמוך למקום בו נרצח, ליד כביש N7, בין פונטנבלו (בקרבתה נמצאת טירת פונטנבלו) והעיר נאמור.
נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי, אשר כיהן (בשנת 2005) בתפקידו של מנדל, שר הפנים של צרפת, כתב בשנת 1994 ביוגרפיה אוהדת של מנדל. הביוגרפיה עובדה לסרט שהוקרן בטלוויזיה הצרפתית.
ב-2006 נקרא על שמו של ז'ורז מנדל המחזור ה-56 של קציני המשטרה בוגרי "בית הספר הלאומי הגבוה של משטרת צרפת".
דאב, מלך סקוטלנד
דאב או דאף (באנגלית: Dubh או Duff, בגאלית סקוטית: דאב מק מל קולום- Dub mac Maíl Coluim באיות עתיק, Dubh mac Mhaoil Chaluim באיות מודרני, כלומר "דאב בנו של מלקולם", פירוש השם דאב בגאלית סקוטית הוא שחור; שנת לידתו לא ידועה. נפטר בשנת 967) היה מלך סקוטלנד משנת 962 לערך ועד מותו.
על פי ה"דואן אלבאנאך" דאב כונה "הנסער" (בגאלית סקוטית: Dén - "דֶן") ועל פי "דברי ימי מלכי אלבה" כונה דאב "השחור".
דאב היה בנו של מלקולם הראשון (מאל קולום מק דמונייל).
ספרים בני זמנו של דאב אינם מציינים פרטים רבים אודותיו, למעט העובדה שעלה לשלטון לאחר מותו של אינדלף בשנת 962.
"דברי ימי מלכי אלבה" מתארים קרב בין דאב לבין קולן, בנו של אינדלף, על פי דברי הימים דאב ניצח בקרב, אולם גורש מהממלכה. ה"אוריגינייל קרוניקל" מאת אנדרו מוייטון מציין כי דאב נרצח בפורס, ביום של ליקוי חמה (ולכן ניתן לתארך את הרצח ל-20 ביולי 966) "דברי ימי מלכי אלבה" מציינים כי דאב נהרג על ידי סקוטים (תיאור שמשמעו שקשרו נגדו), וכי הרצח התרחש בשנת 967. היסטוריונים סבורים כי קולן הוא שהרג את דאב ומלך אחריו.
ישנה סברה לפיה אבן סואנו הסמוכה לפורס היא מצבה שהוקמה לזכרו של דאב על ידי אחיו קנת השני.
בנו היחיד של דאב, קנת השלישי מלך בשנת 997.
צאצאיו של דאב (משפחת מקדאב או מקדאף) נשאו בתואר מורמאר פיף עד שנת 1371.
הפרעות רקע (מכ"ם)
הפרעות רקע (באנגלית: clutter) הן מונח לתיאור הדים לא רצויים במערכות אלקטרוניות, במיוחד בהתייחס למערכות מכ"ם. הדים לא רצויים כאלו יכולים להיות החזרים מהקרקע, פני הים, גשם, בעלי חיים/חרקים, מוץ מתכתי וטורבולנציות אטמוספיריות, ועשויים לגרום לבעיות ביצועיות רציניות במערכות מכ"ם.
מקדם הפיזור
מה שנחשב למכשול בעיני משתמש אחד עשוי להיות מטרה בעיני משתמש אחר. בדרך כלל מטרות נחשבות למפזרים נקודתיים ומכשול כמורחב, המכסה תאי טווח, זווית, ותאי דופלר רבים. המכשול עשוי למלא נפח (גשם) או להיות תחום במשטח (אדמה). בעקרון כל מה שדרוש כדי להעריך את החזרה (פיזור לאחור) הוא ידע של הנפח או השטח שמואר וההד ליחידת נפח η, או ליחידת שטח, σ°, (מקדם הפיזור).
הפרעות רקע עקב מכשול נפחי
גשם, שלג, ברד ומוץ הם דוגמאות למכשול נפחי. מטרה מוטסת, בטווח R, נמצאת בתוך סערת גשמים. מה האפקט על יכולת הגילוי של המכ"ם?
ראשית נמצא את הגודל של ההחזר מהמכשול. נניח שהמכשול ממלא את התא שמכיל את המטרה, שהמפזרים בתוך המכשול מפזרים את הקרינה באופן בלתי תלוי סטטיסטית ושכמות המפזרים מתפלגת באופן אחיד בתוך הנפח. נפח המכשול שמואר על ידי פולס ניתן לחישוב מרוחבי האלומה ואורך הפולס, כפי שמוראה באיור 1. אם c היא מהירות האור ו־\tau הוא האורך הזמני של הפולס המשודר אז החזרה מהמטרה היא בעלת רוחב פיזי של c\tau, וכך גם החזרה מכל אלמנט של המכשול. הרוחב הזוויתי האזימוטלי וההגבההתי של האלומה, במרחק R, הם \theta/2 ו־\phi/2 בהתאמה, כאשר מניחים שהתא המואר הוא בעל חתך רוחב אליפטי (חתך חרוט).
הנפח של התא המואר הוא לכן:
ובעבור זוויות קטנות הביטוי מתפשט ל:
המכשול מונח כמורכב ממספר גדול של מפזרים בלתי תלויים שממלאים את התא המכיל את המטרה באופן אחיד. ההחזר מהמכשול מחושב באמצעות משוואת המכ"ם הרגילה אבל שטח חתך המכ"ם מוחלף במכפלה של מקדם הפיזור הנפחי, \eta, בנפח של תא המכשול כפי שחושב לעיל. ההחזר מהמכשול הוא:
כאשר:
מספר הצבות מפשטות יכולות להיעשות. מפתח האנטנה הקולטת קשור לשבח שלה לפי:
ושבח האנטנה קשור לשני רוחבי האלומה שלה לפי:
באותה אנטנה נעשה שימוש גם בשידור וגם בקליטה ולכן ההספק המתקבל מהמכשול:
ממשוואת המכ"ם החזרה מהמטרה עצמה תהיה:
והתוצאה עבור הביטוי ליחס האות למכשול היא:
הפרעות רקע עקב מכשול משטחי
ההחזר ממכשול משטחי תלוי באופי המשטח, מידת חספוסו, זווית הפגיעה, התדירות והקיטוב. האות המוחזר הוא הסכום הפאזי של חזרות אינדיודואליות ממגוון של מקורות, כמה מהם מסוגלים לנוע (עלים, טיפות גשם, אדוות), וכמה מהם נייחים (עמודי חשמל, מבנים, שדרות עצים). דגימות אינדיבידואליות נבדלות זו מזו מתא רזולוציה אחד לאחר (שינוי מרחבי), ומשתנות בזמן בתוך תא רזולוציה נתון (שינוי זמני).
זווית פגיעת האלומה
עבור מטרה קרובה מספיק לפני כדור הארץ כך שפני הארץ והמטרה הם באותו תא רזולוציה שני מקרים אפשריים. המקרה השכיח יותר הוא זה שבו השטח המואר בכל רגע נתון הוא רק חלק מסך השטח שמואר על ידי האלומה (סך השטח = חלק המשטח שהאלומה חותכת), כפי שמוראה באיור 2.
מקרה אורך הפולס המוגבל
עבור מקרה פולס המוגבל באורכו השטח שמואר תלוי ברוחב האזימוטלי של האלומה ואורך הפולס, הנמדד לאורך המשטח. לכתם פס המואר יש רוחב באזימוט של:
האורך שנמדד לאורך המשטח הוא:
השטח שמואר על ידי המכ"ם נתון על ידי:
עבור רוחבי אלומה 'קטנים' ניתן לקרב זאת ל:
ההחזר מהמכשול הוא אז:
נציב את הביטוי לשטח המואר A ונקבל:
כאשר \sigma^o הוא מקדם הפיזור של המכשול.
המרת \theta למעלות והצבת ערכים מספריים נותנת:
זה מתפשט ל:
במקרה של מכשול משטחי יחס האות למכשול משתנה ביחס הפוך ל־R. חציית המרחק גורמת רק להכפלת היחס.
מקרה שני
החישוב דומה לזה שבדוגמאות הקודמות. במקרה זה השטח המואר הוא:
עבור רוחבי אלומות קטנים זה מתפשט ל:
ההחזר מהמכשול הוא כמו מקודם:
הצבת השטח המואר A נותנת:
זה ניתן לפישוט כ:
המרת \theta למעלות נותנת:
ההחזר מהמטרה נותר ללא שינוי לכן:
זה מתפשט ל:
כמו במקרה של מכשול נפחי היחס אות למכשול מקיים חוק היפוך ריבועי.
Anti-Cluttering
דרך אחת להימנע מהמגבלות שה־clutter יוצר על זיהוי מטרות היא זכירת המפה האחרונה שנוצרה בסריקה והשוואה עם המפה החדשה. רק מטרות שהוזזו משמעותית מוצגות כעת על תצוגת המכ"ם. שיטה זו מסננת משמעותית את כמות ה־clutter המופיע על התצוגה. דרך נוספת היא סינון מטרות באמצעות אפקט דופלר; ההסחה בתדר מאפשרת לקבוע את מהירות המטרות ולהשוות למהירויות אופיינית של clutter (כמו למשל עננים על גבי רוחות גבוהות, להקות ציפורים, לרוב אלו מטרות נייחות) ובכך להוסיף פונקציית סינון של clutter למכ"ם.
סטיבן הרפר
סטיבן ג'וזף הרפר (באנגלית: Stephen Joseph Harper; נולד ב-30 באפריל 1959) הוא פוליטיקאי קנדי שכיהן כראש הממשלה ה-22 של קנדה וכמנהיג המפלגה השמרנית, מפברואר 2006 ועד לנובמבר 2015. הוא סיים את כהונתו לאחר שהפסיד בבחירות לג'סטין טרודו.
ביוגרפיה
סטיבן הרפר הוא הבכור מבין שלושת ילדיהם של מרגרט וג'וזף הרפר. את לימודיו התיכוניים הוא סיים כמצטיין המחזור, בממוצע של 95.7, וייצג את בית ספרו בחידון הטלוויזיה הקנדי "שאף לפיסגה" (אנגלית: Reach for the Top) אשר נועד להפגין את כישוריהם של תלמידי תיכון מצטיינים.
עם סיום לימודיו התיכוניים החל הרפר ללמוד באוניברסיטת טורונטו, אולם הפסיק את הלימודים לאחר חודשיים ועבר לאדמונטון שבאלברטה, שם מצא עבודה בחדר הדואר בחברת הנפט אימפריאל אויל, שבה עבד אביו כרואה חשבון.
הוא שב ללימודים אקדמיים באוניברסיטת קלגרי, שם סיים תואר ראשון בכלכלה. בשלב מתקדם יותר בחייו הוא שב לאותה אוניברסיטה וסיים אף תואר שני בכלכלה, בשנת 1993. הרפר המשיך לבקר באוניברסיטה זו אף לאחר שבגר ולא אחת הגיע להרצאות אורח.
דרכו הפוליטית
ב-1985 הפך ליועץ ועוזר של חבר הפרלמנט ג'ים הוקס מהמפלגה השמרנית פרוגרסיבית, אך דווקא ביקר את הממשלה ועזב ב-1986 את המפלגה. מנהיג מפלגת הרפורמה הימנית פרסטון מנינג הציע להרפר להצטרף למפלגה החדשה. בגיל 28 נשא נאום בוועידת הפתיחה בוויניפג, מניטובה.
ב-1993 זכה בהתמודדות לפרלמנט במחוז קלגרי מערב. כאחד ממקימי מפלגת הרפורמה, היה מראשי קואליציית האיחוד של העם. ב-2002 ירש את סטוקוול דאיי כמנהיג המפלגה ושימש בפרלמנט כמנהיג האופוזיציה. בשנת 2003 הצליח לשכנע את מנהיג המפלגה השמרנית-פרוגרסיבית למזג בין שתי המפלגות וליצור מפלגת ימין מאוחדת שנקראה המפלגה השמרנית.
בינואר 2006 התקיימו הבחירות, והמפלגה השמרנית קיבלה את מספר הקולות הגבוה ביותר. ב-6 בפברואר 2006 מונה הרפר לראש ממשלת קנדה במקום פול מרטין הליברלי, לאחר 13 שנות שלטונה של המפלגה הליברלית. הרפר עמד בראש ממשלת מיעוט ונזקק לתמיכה של לפחות אחת ממפלגות האופוזיציה כדי להמשיך ולקיים את ממשלתו.
המפלגה השמרנית בהנהגת הרפר ניצחה בבחירות שנערכו ביוזמתו באוקטובר 2008, אך שוב לא עלה בידה להשיג רוב בפרלמנט, והרפר הקים שוב ממשלת מיעוט. במאי 2011 זכו הרפר ומפלגתו ברוב מוחלט בפרלמנט והרפר החל בתקופת כהונה שלישית.
בבחירות באוקטובר 2015 נחלה מפלגתו מפלה כאשר איבדה את השלטון לג'סטין טרודו מהמפלגה הליברלית, בנו של ראש הממשלה לשעבר פייר אליוט טרודו. הוא סיים את כהונתו בנובמבר באותה שנה.
הרפר וישראל
סטיבן הרפר נחשב ידיד גדול של ישראל. מתחילת כהונתו כראש ממשלה, גילה הרפר אהדה כלפי ישראל במאבקה נגד האסלאם הקיצוני, שאותו ראה כגורם שמסכן את השלום ואת היציבות בעולם. הוא ראה חשיבות בהידוק יחסי הידידות בין ישראל לקנדה. כמו כן הביע את תמיכתו בפתרון שתי מדינות לשני עמים כבסיס ליישוב הסכסוך במזרח התיכון.
עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה ביולי 2006, הרפר גיבה את תגובתה של ישראל לחטיפת החיילים בשטחה על ידי חזבאללה וכינה את תגובתה "שקולה". הגיבוי למדיניות הישראלית נמשך גם לאחר הריגתם של שבעה אזרחים קנדים-לבנונים ששהו בלבנון בעת הפצצות צה"ל. הרפר קבע כי "לישראל הזכות להגן על עצמה" וכי "החרפת הלחימה תהיה בלתי נמנעת אם החיילים החטופים לא ישוחררו במהרה." צעד זה סמל את שינוי הרוחות בממשל הקנדי עם בחירתה של המפלגה השמרנית למפלגת השלטון במדינה. תגובתו של הרפר עוררה זעם בעיקר בקרב האוכלוסייה המוסלמית בקנדה וגררה הפגנות נגדו. כחודש לאחר מכן, עם התמשכות הלחימה קרא הרפר לפעול למען הפסקת אש.
בינואר 2008 הודיעה ממשלת הרפר כי לא תשתתף בועידת האו"ם נגד הגזענות בשנת 2009, בגלל החשש שהוועידה תנוצל לקיום השתלחות חד-צדדית נגד ישראל כפי שנעשה בועידה הקודמת שהתקיימה בשנת 2001. קנדה הייתה המדינה הראשונה בעולם שהודיעה על החרמת הוועידה. בראשותו של הרפר כראש ממשלה פעלה קנדה רבות לקידום סנקציות על איראן על רקע שאיפותיה של המדינה האסלאמית לפתח נשק גרעיני.
בימי כהונתו של הרפר כראש ממשלה הוקם מוזיאון פדרלי לזכויות אדם בעיר ויניפג. אחד מאולמות המוזיאון מוקדש לנושא השואה. בשנת 2010 נשא הרפר נאום בוועידת אוטווה השנייה למאבק באנטישמיות, בשובו מגיא ההריגה בבאבי יאר:
בספטמבר 2013 פורסם כי המרכז לצפרות בעמק החולה ייקרא על שמו של סטיבן הרפר. ב-1 בדצמבר 2013 הופיע הרפר מול אלפים מאנשי הקהילה היהודית בקנדה בכנס של קק"ל והביע תמיכה בישראל.
בתחילת שנת 2014 הגיע לביקור בישראל ונאם בכנסת נאום פרו-ציוני, בו הגדיר את החרמות על ישראל כפנים של האנטישמיות החדשה והצהיר על מחויבותו לתמוך מדינית בישראל, ובזכותה להתקיים בביטחון. על הנאום זכה הרפר לתגובות חיוביות מאוד מהמערכת הפוליטית והציבור בישראל.
ערוץ 7
ערוץ 7 היא קבוצת תקשורת ישראלית, הפועלת ברשת האינטרנט ועוסקת בחדשות ובתוכן יהודי. הקבוצה מפעילה שלושה אתרי אינטרנט, בשפה העברית, בשפה האנגלית ובשפה הרוסית, הפונים לקהל גולשים בישראל ובמדינות דוברות אנגלית ורוסית. הרשת מזוהה במידה רבה עם המגזר הדתי-לאומי.
הרשת נמצאת בבעלות תאגיד Holyland Holdings, הרשום באיי מרשל, שבעלי השליטה בו הם משה גנץ ושילה סימנוביץ, שניהם אזרחי ארצות הברית.
היסטוריה
ערוץ 7 הוקם בתחילה כתחנת רדיו. ראשיתו של הערוץ הוא ביוזמה של הרבנית שולמית מלמד, אשתו של הרב זלמן ברוך מלמד, מתוך תחושה שהתקשורת בישראל מוטה שמאלה. היא רצתה להקים תחנת רדיו ופנתה לבעלה בבקשה שיסייע לה להתחיל במיזם. תחילה הוא סירב לבקשתה, אך לאחר כחצי שנה נעתר להפצרותיה. לעזרתה באו אנשי הישיבה של בעלה, יעקב כ"ץ (לימים חבר הכנסת מטעם האיחוד הלאומי) ויואל צור. בעזרת אליקים העצני ובעזרת תורמים, רכשה ספינה בעלות של קרוב לחצי מיליון דולר, ששמה הוסב לאוניית ארץ הצבי. על השם "ערוץ 7" הוחלט מכיוון שהיו באותה עת 6 תחנות רדיו ישראליות פעילות ואילו תחנת הרדיו "ערוץ 7" הייתה השביעית. הערוץ שידר שיעורי תורה, אקטואליה ושירים עבריים, חסידיים ומזרחיים.
בין מגישי הפינות והתוכניות בתחנה היו הרב הראשי לישראל ישראל מאיר לאו, יו"ר הכנסת דב שילנסקי, העיתונאי אורי אליצור, איש התקשורת אדיר זיק, אשר הביע לאורך ממשלת רבין ופרס (1992-1996) ביקורת קשה כנגד ראשי הממשלה, יהושוע מאירי ורבים אחרים. מדי בוקר שודרה בתחנה פינת הלכה בהגשת רב היישוב הר ברכה וראש הישיבה, הרב אליעזר מלמד, שבעקבותיה החל להוציא את סדרת ספרי ההלכה המוכרת והפופולרית "פניני הלכה". פינה בולטת נוספת הייתה הפינה "יש שואלים" אותה הגיש הרב זלמן ברוך מלמד.
התחנה שידרה בתחילה מאוניית "ארץ הצבי" שעגנה מול חופי תל אביב. על פי טענת מפעיליה עגנה האונייה מחוץ למים הטריטוריאליים של ישראל, אך בית המשפט קבע כי "בנוסף לשידורים מן האנייה (שבוצעו כאמור בעת שזו עגנה בדרך כלל בתחום המים הטריטוריאליים), בוצעו שידורי רדיו אלחוטיים של תחנת ערוץ 7 מאתרי שידור שונים שהוצבו על-פני היבשה במקומות שונים ברחבי הארץ". התחנה שידרה בתדר 918AM ולאחר פשיטה וחידוש הציוד עברה לתדרים 105.2FM ו-1143AM; באנגלית בשם INN-Israel National News בתדר 98.7FM ו-1539AM ובשפות רוסית, אנגלית וצרפתית.
ב-1999 יזם ח"כ צבי הנדל מהמפד"ל חוק שיאפשר את שידורי ערוץ 7, על בסיס הוותק של הערוץ. החוק אושר בכנסת, אך בג"ץ פסל אותו (ב-2002) עקב עתירה של אחדים מחברי הכנסת. בפסק הדין קבע בית המשפט העליון כי:
ב-20 באוקטובר 2003 הופסקה פעילות התחנה לאחר שבית משפט השלום בירושלים פסק נגדה. 10 ממנהלי התחנה וכן התאגידים שהפעילו אותה הורשעו בגין השידורים הבלתי חוקיים של התחנה, ונגזרו עליהם עונשי מאסר בפועל (שרוצו בעבודות שירות), מאסר על תנאי וקנסות.
כיום תחנת ערוץ 7 משדרת באופן חוקי דרך האינטרנט ומשמשת כאתר חדשות בעל כתבים, מבזקנים וכו'.
קבוצת התקשורת של ערוץ 7 מנוהלת על פי הדרכתו הרוחנית של ראש ישיבת בית אל הרב זלמן ברוך מלמד. בראש ההנהלה עומדת רעייתו, הרבנית שולמית מלמד. בתפקיד מנכ"ל אתר האינטרנט והעורך הראשי משמש עוזי ברוך.
inn - אתר האינטרנט
במהלך שנות ה-90, החלו לקום בישראל אתרי אינטרנט חדשותיים (עיתונות דיגיטלית) על ידי גופים שעסקו בתקשורת מסורתית. במסגרת זו הקימו אנשי תחנת ערוץ 7 אתר אינטרנט, שכלל תכנים שמקורם במערכת החדשות של הרדיו ובתוכניותיו השונות. במסגרת זו, ועל מנת לאפשר חשיפה לתכני ערוץ 7 גם מעבר לים, הוקם בתחנה גם אתר אינטרנט בשפה האנגלית.