cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טטיאנה לבדייבה
אלופה אולימפית
באולימפיאדת אתונה 2004 זכתה לבדייבה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.07 מטר ובמדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.14 מטר.
בשנת 2005 החמיצה לבדייבה את אליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי בגלל פציעה, אבל זכתה לבדה בפרס מיליון הדולרים בליגת הזהב של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית כאשר ניצחה בשש תחרויות שונות בקפיצת המשולשת.
באולימפיאדת בייג'ינג זכתה במדליית כסף בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת, אך מדליות אלו נשללו ממנה בינואר 2017 לאחר שהורשעה באימרוץ.
אנפה קיסרית
אנפה קיסרית (שם מדעי: Ardea insignis) היא מין של אנפה גדולה מהסוג אנפה החיה בצפון-מזרח הודו ובדרום-מזרח אסיה. אנפה זו כמעט נכחדה בטבע.
זוהי האנפה השנייה בגודלה לאחר אנפת גוליית. גובהה מגיע ל-127 ס"מ, מוטת כנפיה ל-54–57 ס"מ ומשקלה ל-2–5.6 ק"ג. זוהי אנפה אפורה בעלת צוואר ארוך ובעלת נוצות לבנות משתלשלות על צווארה ומעל כנפיה. המקור שחור והסנטר לבן. הבטן לבנה והרגליים אפורות עם קרומי שחייה.
היא נפוצה סביב ביצות ויערות טרופיים בצפון הודו, בהוטן, בורמה ובנגלדש ואולי גם בנפאל. כמו רוב האנפות היא דייגת מוכשרת התוקפת את קורבנה עם מקורה הארוך במהירות.
האנפה כמעט נכחדה בטבע עקב פגיעה בבית גידולה ופיתוח מואץ של נהרות באזור חיותה.
Right Here (שיר של ג'סטין ביבר)
Right Here (בעברית: כאן) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הקנדי ג'סטין ביבר לאלבום האולפן השלישי שלו, Believe. בשיר אף משתתף הזמר הקנדי דרייק. השיר נכתב על ידי ביבר, דרייק, אריק בלינגר, והיט-בוי, אשר הפיק את הרצועה. וידאו קליפ של השיר פורסם בערוץ היוטיוב של ביבר בפברואר 2013.
וידאו קליפ
קליפ המציג את מילות השיר הועלה על ידי חשבון ה-VEVO הרשמי של ביבר ב-26 בפברואר 2013. השיר צבר למעלה מ-40 מיליון השמעות בספוטיפיי.
נדים ג'ומאייל
ביוגרפיה
נדים ג'ומאייל נולד בעיירה הנוצרית בכפיא שבהר הלבנון למשפחה נוצרית מרונית מהמעמד הגבוה, וגדל ברובע האשרפייה שבמזרח ביירות, שם הוא מתגורר.
משפחת ג'ומאייל היא אחת מהמשפחות הנוצריות הבולטות בפוליטיקה הלבנונית. המשפחה מזוהה עם מפלגת הכתאיב אשר עם מייסדיה נמנה סבו של נדים, פייר ג'ומאייל. אביו של נדים, בשיר ג'ומאייל, נבחר לנשיא לבנון בשנת 1982 אך נהרג בהתנקשות באותה השנה, בטרם הספיק להיכנס לתפקיד, אמו של נדים, סולנג' ג'ומאייל, הנה אחת מחברות הארגון הפוליטי "קורנת שהוואן" ובשנת 2005 נבחרה לפרלמנט הלבנוני. דודו, אמין ג'ומאייל, היה נשיא לבנון גם כן. גם בניו של אמין הם פוליטיקאים: בנו הבכור, פייר אמין ג'ומאייל כיהן כשר התעשייה בממשלת לבנון אך נהרג בהתנקשות, ואילו בנו הצעיר, סאמי ג'ומאייל הוא חבר פרלמנט מכהן. לג'ומאייל אחות גדולה בשם יומנה (ילידת 1980), אחותו מאיה (ילידת 1978) נהרגה בשנת 1980 בהתפוצצות מכונית תופת.
בתום לימודיו התיכוניים, פנה ללימודי משפטים באוניברסיטת פנתאון-אסאס שבפריז, בירת צרפת. עם קבלת התואר בשנת 2004 שב ללבנון ולמד משפט ציבורי באוניברסיטה הלבנונית. עם שובו ללבנון לאחר לימודיו היה לחבר פעיל במפלגת הכתאיב, הוא השתתף בארגון ההפגנות נגד הסדר הסורי בלבנון וייסד את תנועת "לבנון תחילה" (בערבית: لبنان اولاً ; תעתיק מדויק: לבנאן אולא) אשר קראה לנסיגה הסורים מלבנון ובה היו חברים בני דתות שונות. התמחה בעריכת דין במשרד עורכי דין ידוע ובשנת 2007 נסע לקטר לשנת עבודה במשרד.
משנת 1986 ועד לשנת 2005, בלחץ סורי, נבחרו לראשות מפלגת הכתאיב מועמדים פרו-סורים אשר התנגדו למשפחת ג'ומאייל ופעלו להדיח את נציגיהם מפרלמנט הכתאיב (הגוף אשר בוחר את נשיא המפלגה). נדים ג'ומאייל יחד עם אלי כראמה ייסד את "האופוזיציה של הכתאיב", תנועה אופיזיציונית במפלגת הכתאיב, על מנת לפעול כנגד הנציגים הפרו-סוריים במפלגה, ובשנת בשנת 2002 חבר ל"תנועת הרפורמות בכתאיב" שייסד אמין ג'ומאייל על-מנת להדיח את נשיא המפלגה הפרו-סורי דאז, כרים פקראדוני. פעולות אלו צלחו ובשנת 2005 נבחר אמין ג'ומאייל לנשיא המפלגה.
נדים ג'ומאייל הוא פוליטיקאי אנטי-סורי, חבר בקואליציית 14 במרץ ודעותיו הפוליטיות נחשבות ללימין-מרכז בפוליטיקה הלבנונית. הוא מקורב למפלגת "הכוחות הלבנוניים" ולמנהיגה, סמיר ג'עג'ע, וידוע בידידותו עם חברת הפרלמנט, העיתונאית נאילה תווייני. בדומה לשאר חברי מפלגתו, קורא ג'ומאייל לפירוק חזבאללה מנשקו. בבחירות הכלליות בלבנון שנערכו ב-7 ביוני 2009 התמודד ג'ומאייל מטעם מפלגת הכתאיב במחוז ביירות ("אשרפייה"), הוא זכה ב-19,340 קולות ונבחר לפרלמנט.
כביש הטבעת של מוסקבה
כביש הטבעת של מוסקבה (רוסית Московская кольцевая автомобильная дорога או МКАД) הוא כביש הטבעת החיצוני של העיר מוסקבה, בירת רוסיה. אורכו 108.9 ק"מ והוא מוכר ככביש מהיר מאז שנת 2001.
היסטוריה
הכביש נסלל החל בשנת 1956 וחלקו הראשון נפתח לתנועה ב-1960. ב-1962 הושלמה סלילתו של הכביש לכל אורכו. בעבר, בשל תאורה מעטה, נודע הכביש בקרב נהגים בכינוי "הכביש אל המוות".
עד שנות ה-80 שימש כביש הטבעת כגבולהּ המוניציפלי של העיר מוסקבה. מאז החל תהליך של סיפוח פרברים השוכנים מחוץ לכביש הטבעת אל העיר מוסקבה ותחנת רכבת תחתית ראשונה מחוץ לו נחנכה בשנת 2002. בשנות ה-90 הורחב הכביש מארבעה לעשרה נתיבים וכל הצמתים הוחלפו במחלפים. מעל הכביש נבנו גשרים להולכי רגל ובמרכזו הוקמה גדר בטיחות מבטון.
בשנת 2001 נאסרה תנועת רכב איטי בכביש והוא הוכרז ככביש מהיר. מהירות הנסיעה המקסימלית המותרת לאורך כביש הטבעת היא 100 קמ"ש.
להורדת העומס על הכביש נבנה כביש הטבעת המרכזי.
לאה ברלין
לאה ברלין (1881 – 8 ביולי 1962) הייתה חלוצה, סוציאליסטית ומהפכנית ישראלית.
קורות חיים
לאה ברלין נולדה בליאדי בפלך מוהילוב שברוסיה, (אז רוסיה הלבנה, כיום בבלארוס), למשפחת סוחרים חסידים אמידה. בראשית המאה ה-20 הייתה פעילה בחוגים מהפכניים רוסים, אך בתקופת לימודיה בברלין התחברה לחוגים יהודיים, ובהשפעתם ניצלה ביקור משפחתי בוורשה להברחת נשק למחתרת בברסט-ליטובסק שברוסיה. בהמשך עברה דרך ריגה ווילנה בדרכה חזרה לברלין, שם השתלמה בטכנאות שיניים. את מקצועה זה לימדה באוניברסיטת קייב, תוך שימוש בו כמסווה לפעילותה המהפכנית שם. בגלגוליה הרבים עברה בווינה ובפריז, שקסמה לה באופיהּ המיוחד ובהמוני הסטודנטים והמהפכנים, הבוהמיינים והפליטים הפוליטיים שפגשה שם. בין השאר התוודעה שם אל משפחת המשורר שלום אש.
הידיעה על כישלון עסקיו של אביה השיבה אותה לריגה, ובעצת המשפחה נסעו היא ואביה לארץ ישראל בדרכונים מזויפים.
במלחמת העולם הראשונה הייתה בין תושבי הארץ נתיני רוסיה, שהעות'מאנים הגלו למצרים, ושם פעלה כמיטב יכולתה לסייע לגולים במצבם הקשה. גם לאחר המלחמה והחזרה לארץ ישראל שבשלטון המנדט הבריטי – ארץ ענייה, שדודה ומורעבת – התגייסה לעבודה בקרב משפחות מצוקה בירושלים, שם הקימה מתפרה לספק תעסוקה ופרנסה לנשים חסרות-כול, בחסות ועד הצירים. באותו זמן, בשנת 1919, פגשה את המשוררת האמריקאית ישע סמפטר, שהגיעה לארץ עם משלחת של נשות "הדסה" ונשארה בה. לאה ברלין וישע סמפטר – שתי נשים שונות בכל המובנים, ברקע, במוצא, בדרך חיים ובהשקפות עולם – התיידדו, התקרבו ולתקופה מסוימת היו שותפות לדירה בירושלים, אם כי כל אחת המשיכה בדרך חייה הנפרדת ושמרה על חוג ידידים משלה. בהמשך נפרדו דרכיהן לכמה שנים, כשישע עברה לגור ברחובות ולאה נדדה בין מקומות עבודה (בין השאר, ניהול בית ההבראה "ארזה") וחיפשה את מקומה בקיבוצים שונים, אך בשנת 1933 נענתה לקריאתה של ישע ובאה לחיות עמה ועם בתה המאומצת במושבה רחובות, משם עברו כעבור שנה לגבעת ברנר, להקים שם את חזונה של ישע, בית הבראה צמחוני.. בניית בית ההבראה הסתיימה ב-1934 ונפתח לציבור ב-1935. סמפטר ניהלה אותו עד פטירתה ממחלה בשנת 1938. לאחר מכן ניהלה ברלין את בית ההבראה, שמרה על אופיו הצמחוני והחליטה על קריאת המוסד "בית ישע" לזכר המייסדת. בעקבות ה"פילוג" בתחילת שנות ה-50 עברה ברלין לקיבוץ נצר סרני ובית ההבראה איבד את אופיו הצמחוני. את עשר שנות חייה האחרונות עשתה בנצר סרני. היא נפטרה בשנת 1962, בהיותה בת שמונים, והובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ.
הסופר משה שמיר כתב את הטרילוגיה רחוק מפנינים (יונה מחצר זרה, הינומת כלה ועד הסוף) על האישה, שהכיר בסוף מלחמת העולם השנייה ועם הזמן היה לבן משפחתה, כשנשא לאישה את בת-אחותה צביה. שמה בטרילוגיה הוא לאה ברמן, וישע סמפטר, ששמיר לא הספיק להכיר וכתב עליה מסיפורי לאה, נקראת בספריו "שלי שטיינר".
אמנות הרעש
"אמנות הרעש" (באיטלקית: L'arte dei rumori) הוא מניפסט שנכתב כמכתב בשנת 1913 בידי המוזיקאי לואיג'י רוסולו (Luigi Russolo) עבור המוזיקאי בלילה פראטלה (Balilla Pratella). המניפסט דן בחשיבותה של המוזיקה האלקטרונית כאמצעי לכינון מחדש של המוזיקה בעידן הפוטוריסטי.
תקציר המניפסט
המוזיקה העתיקה הייתה פשוטה ובוצעה בכלים פשוטים. בתרבויות העתיקות נחשבה המוזיקה כקדושה והיא נשמרה עבור טקסים פולחניים. ביוון העתיקה התבססה התאוריה המוזיקלית על המתמטיקה של פיתגורס, שלא אפשרה את היעדרה של הרמוניה. בתקופת ימי הביניים שונתה ועוצבה התאוריה היוונית, מה שהוביל למוזיקה כדוגמת המזמורים הגרגוריאנים. רוסולו מציין כי בתקופה זו המוזיקה נתפשה בצורה צרה כ"נפרשת בזמן" והאקורדים עדיין לא היו קיימים.
רוסולו מתייחס אל האקורד כאל "צליל שלם" - חלקים נפרדים הנכפפים אל כוליות שלמה. הוא מציין כי האקורד התפתח באופן הדרגתי, ראשית במעבר בין האקורד המשולש הקונסוננטי אל הדיסוננס המאפיין את המוזיקה ה"עכשווית" של המאה ה-20. בעוד המוזיקה העתיקה נסתה ליצור צליל מתוק וטהור, נזקקו המוזיקאים במהלך השנים לצליל מורכב יותר, בחפשם אחר אקורדים דיסוננטיים. צלילים אלו התקרבו אל "צלילי הרעש".
רוסולו משווה בין התפתחות המוזיקה לבין התפתחות והתפשטות המכונות. סביבת העבודה שלנו הולכת ומתמלאת בצלילי המכונות, דבר המעודד את המוזיקאים ליצור "פוליפוניה מורכבת", במטרה לעורר רגשות ולאתגר את חושינו. הוא מציין כי המוזיקה התפתחה לכיוון זה בחיפושה אחר גיוון בטונים ובגוון המוזיקלי שלהם.
על פי רוסולו, צליל מוזיקלי מוגבל במגוון הטונים שבו. בתזמורת מחולקים הכלים לארבע קטגוריות מרכזיות: כלי קשת, כלי נשיפה מעץ, כלי נשיפה ממתכת וכלי הקשה. רוסולו מבקש לשבור מסגרת זו באמצעות המגוון הבלתי מוגבל של "רעשים צליליים". בנוסף, הטכנולוגיה תאפשר לנו להפעיל מניפולציות שונות עליהם, בצורה שלא התאפשרה על ידי שימוש באמצעים מוזיקליים קודמים.
רוסולו מפרט שיש משפחות של צלילים שישרתו את התזמורת העתידית:
מאדאם בובארי
מאדאם בובארי הוא רומן שכתב הסופר גוסטב פלובר. רומן זה נחשב כגולת הכותרת ביצירתו הספרותית של פלובר, וכאחת מהיצירות פורצות הדרך בסוגת הריאליזם שבספרות המודרנית.
פרקי הרומן פורסמו לראשונה בהמשכים בחודשים אוקטובר עד דצמבר 1856 בעיתון היומי "La Revue de Paris" ועוררו סערה. הספר דן לראשונה, ובאופן גלוי, בניאוף. כלומר בחייה של אישה נשואה הבוגדת בבעלה. עם פרסום פרקי הספר הועמד גוסטב פלובר לדין על פגיעה במוסר הציבורי, ומשפטו החל בחודש ינואר 1857. לאחר זיכויו במשפט, בחודש פברואר באותה שנה, הפך הספר לרב-מכר.
גיבורת הרומן היא אֶמה בובארי, אשתו של רופא העיירה, בצרפת של המאה ה-19. אמה בובארי מקיימת יחסים של אהבה עם גבר מחוץ למסגרת הנישואין, ולאחריו עם גבר נוסף, זאת על מנת להימלט מהשיעמום וחוסר העניין שבשגרת חייה. אף על פי שעלילת הסיפור היא בנאלית ופשוטה לכאורה, מתבטא כישרונו האומנותי של פלובר ביכולת ליצור הבנה והזדהות של ממש עם גיבורת הסיפור, שמעשיה לא היו מקובלים חברתית, וביכולת לשזור את הפרטים והתבניות בספר, למסה הנחשבת גם כיום ליצירת אמנות.
בכתבה שפורסמה בטיים מגזין היוקרתי, בחודש ינואר 2007, דורג הספר מאדאם בובארי במקום השני מתוך עשרת המקומות הראשונים ברשימת הספרים הגדולים של כל הזמנים.
עלילת הספר
עלילת הספר מאדאם בובארי מתרחשת בעיירה בחבל נורמנדי שבצפון צרפת. סיפור המסגרת נפתח ומסתיים בסיפורו של שארל בובארי, אדם טוב לב אך מאופק ועצור רגשית, הנעדר יכולת ואמביציה.
בתחילתו של הספר, שארל הוא נער מתבגר עצור וביישן, המתלבש באופן מוזר, שמגיע לבית ספר חדש ומושם ללעג בקרב בני כיתתו. מאוחר יותר מפלס שארל את דרכו בלימודי רפואה. אימו היא הבוחרת עבורו אישה, אלמנה שבאה מבית אמיד. שארל נושא אותה לאישה, כפי שגבר במצבו אמור לעשות, ומתחיל לבסס עצמו במקצועו ולעבוד כרופא כפרי. שארל פוגש את אמה הצעירה כאשר הוא מגיע לביקור רופא אצל אביה החוואי, זמן קצר לאחר מכן מתה רעייתו והוא נושא את אמה לאשה. שארל אוהב את אמה אהבה עזה, שאינה נחלשת לכל אורך חייו.
אמה עוברת לגור עם בעלה הטרי בסמוך למרפאתו, בכפר קטן שאותו היא חווה כמשעמם, חסר ריגושים, וכמעט ללא חיי חברה. מצב בסיסי זה אינו משתנה כאשר הזוג עובר לגור בעיירה קרתנית בשם יונוויל, ונולדת להם בת, ברתה. אמה, שאינה חשה כל רגש כלפי בעלה ורואה בו אדם בינוני ומשעמם, נסחפת להיכרות ובהמשך להתאהבות בצעיר כריזמטי בשם ליאון המתגורר ביונוויל ומתאהב בה. אולם ליאון עוזב לעיר רואן בלי שהשניים הספיקו לממש ואף להצהיר על אהבתם. רודולף, אציל המתגורר בסמוך, פוגש באמה ויוזם עמה קשר רומנטי. היא מתאהבת בו כליל ומזהה בו את מושא תשוקתה וחלומותיה, כיוון שהיא מדמיינת שעמו תוכל לברוח ולחיות את החיים האחרים והסוערים אליהם היא עורגת. אולם רודולף איננו מעוניין במחויבות שכזו, והוא נוטש אותה, ומותיר אותה המומה, חולנית ומיואשת. בהמשך היא מחדשת את קשריה עם ליאון ונסחפת לרומן ארוך ונועז עמו. בעלה, שארל, לא יודע דבר על כל אלו. לאחר שאהבתו של ליאון כלפיה קהה, היא נגררת לחובות כלכליים המאיימים להביא לעיקול משק הבית הנמצא תחת אחריותה. הגברים שבחייה אינם מעוניינים לעזור לה, והיא מוצאת את עצמה בודדה, זועמת על גורלה ועל החברה. לבסוף אמה מוצאת את סופה הטראגי בהתאבדות.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה
הרומן עובד למספר סרטי קולנוע כמו גם מיני-סדרות טלוויזיוניות וסרטי טלוויזיה. העיבוד הראשון לקולנוע היה סרטו של הבמאי הצרפתי ז'אן רנואר משנת 1933. העיבוד הידוע ביותר הוא סרט משנת 1949 של חברת MGM בבימויו של וינסנט מינלי ובכיכובם של ג'ניפר ג'ונס, ג'יימס מייסון וואן הפלין. ב-1991 יצא סרטו של קלוד שברול בכיכובה של איזבל הופר.
ב-1964 עובד הספר עבור ה-BBC על ידי ג'יילס קופר, תסריט ששימש לסרט נוסף בשנת 1975. גרסה נוספת הועלתה ב-BBC בשנת 2000 לפי תסריט של היידי תומאס ובכיכובם של פרנסס או'קונור ויו בונוויל. בשנת 2014 הופק סרט קולנוע באורך מלא בכיכובה של מיה וסיקובסקה
אבא-סאווא
אַבָּא-סָאוָא, או אַבָּאסוּבּוֹ (Аба-Сава, המעיין היהודי) היה כפר יהודי ששכן כשבעה וחצי קילומטר דרומית מערבית לדרבנט ברפובליקת דאגסטן שברוסיה. הכפר, שישב במישור הררי, הוקם בשוליה הצפוניים של האימפריה הפרסית בשנת ה'תמ"ה (1685).
כתובות על המצבות בבית העלמין של היישוב הן העדויות העבריות הקדומות ביותר בקווקז כולו. על פי המחקר שנעשה לגילוי המצבות המתועדות באבא סאווא, מסתבר שהקהילה היהודית ביישוב נוסדה במחצית השנייה של המאה ה-17 על ידי מספר משפחות מאירופה.
כתוצאה מרדיפת היהודים באוסטריה וגרמניה באותן שנים היגרו חלק מהיהודים ליישוב. במלחמת רוסיה-פולין נלקחו חלק מהיהודים כשבויים לאזור הקווקז ולטורקיה, וחלקם הובלו ליישוב אבא סאווא. באותו זמן נכבשה אסטרחן בידי מנהיג התקוממות האיכרים ברוסיה, ויהודים אלו נוספו ליישוב היהודי. עד מהרה נעשתה אבא סאווא מוקד הגירה של יהודים שהיגרו בעקבות רדיפות, וההגירה ליישוב הלכה וגברה.
ידוע כי במאה ה-17 לא ישבו יהודים בדרבנט. אחת הסברות גורסת כי יהודי דרבנט יצאו מהעיר מרצונם.
במהלך המאה ה-18 יושבו בנסיכות דרבנט יוצאי פנים פרס נוספים מדתות שונות, בהם גם יהודים, על מנת לחזק נוכחות פרסית סביב למבצר דרבנט (שער החישוק), שהוא בעל חשיבות אסטרטגית – מעבר מישורי כ-3 ק"מ, שהוא הצר ביותר בין הרי קווקז לים הכספי. בנסיכות דרבנט בקרב דוברי פרסית בעלי דתות שונות נוצר ניב פרסי–דרבנטי, ובקרב יהודי הנסיכות – ניב פרסי-דרבנטי-יהודי. היישוב היהודי המשיך להתרחב גם צפונית לנסיכות דרבנט. ב-1742 הופיעו מצבות יהודיות בח'אנתה כייטג. ובשנת 1799 התיישבו יוצאי אבא-סאווא בעיר דרבנט.
הקהילה בכפר חדלה מלהתקיים לאחר החורבן שזרע בה הח'אן סורחיי מהח'אנתה השכנה ב-1799 (או 1797), ולאחר ששבה חלק מהיהודים. אולם בשנת 1799 קיבלו תושבי אבא סאווא היהודים אישור להתיישב בדרבנט מהשייח' עלי-ח'אן, נסיך דרבנט, שהיה בן לאם יהודייה. האחרון השתדל לטובת היהודים אצל השר סורכאיי-כאן שישחרר את השבויים היהודים. בקשתו נענתה חלקית והיהודים התיישבו בדרבנט באזור שהוקצה עבורם.
הקהילה התפרנסה מגידול פירות, כרמים, שורשים ליצור צבע (מרנה), יצור יין ודיג.
זרם ים
זרם ים הוא זרם המתקיים באופן קבוע למדי בימים ובאוקיינוסים.
זרם הומבולדט הקר הגורם להיווצרותו של המדבר החופי הצחיח של צ'ילה ופרו, אך גם להתפתחות שדות הדיג מול חופי פרו הנחשבים לעשירים בעולם. תופעת האל-ניניו, שהיא היפוך זמני של זרם זה, גורמת לשינויי אקלים הרסניים לאורך חופה המערבי של דרום אמריקה. השפעתו של אל-ניניו מגיעה עד לחופי אוסטרליה.
זרמי ים מעל פני השטח נגרמים בדרך-כלל בגלל רוחות, ובשל כוח קוריוליס הם נעים בדרך-כלל עם כיוון השעון בחצי הכדור הצפוני ונגד כיוון השעון בחצי הכדור הדרומי.
זרמים תת-ימיים נגרמים בדרך-כלל בשל הבדלים בצפיפות ובטמפרטורת המים. זרמים אלה נקראים לפעמים "נהרות תת-ימיים".
לזרמי ים יש גם השפעה רבה על תפוצתם של בעלי-חיים רבים. דוגמה נאה לכך הוא מחזור-החיים של הצלופח.
לזרמים ימיים קיימת השפעה חשובה על כלי שיט, כלי שיט אשר מפליג באזור בו קיים זרם ובמיוחד זרמים חזקים (לדוגמה: זרם הגולף) חייב להתחשב בו לצורכי ניווט, כדי לא לאבד את דרכו, בכלי שיט מודרניים קיימים הגאים אוטומטיים אשר מתקנים את הסטיות, אך כאשר הגאי מחזיק בהגה עליו לשים לב להשפעות הזרמים והרוחות על נתיב כלי השיט.
ההתחממות הגלובלית משפיעה גם על האוקיינוסים וזרמי הים. לפי הדוח השישי של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי אקלים, האדם גרם להתחממות האטמוספירה, היבשה והאוקיינוסים, וכתוצאה מכך קיים סיכון נמוך לשינויים בזרמי הים.
הפועל ירושלים
הפועל ירושלים היא אגודת ספורט ירושלמית השייכת לתנועת הפועל. האגודה נוסדה בשנת 1926. האגודה היא המובילה בעיר מבחינת ענפי הספורט הפועלים בשמה. כיום ענפי הספורט המובילים בה הם כדורסל, כדורגל, שחייה, כדוריד וכדורעף.
בעבר פעלו כל ענפי הספורט של הפועל ירושלים תחת מסגדרת משפטית אחת אשר נוהלה על ידי ההסתדרות. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הפריטה ההסתדרות את מועדוני הספורט שלה ובכך גם ענפי הספורט של הפועל ירושלים הועברו לניהול של עמותות שונות אשר נקנו על ידי בעלים שונים.
מועדון הכדורסל
מועדון הכדורסל של הפועל ירושלים נוסד ב-1943 וכיום הוא נחשב לאחד המועדונים הבכירים בישראל. הקבוצה זכתה באליפות המדינה ב-2015 וב-2017, זכתה שש פעמים בגביע המדינה וב-2004 זכתה בתואר השני בחשיבותו באירופה: גביע יול"ב. כמו כן, הקבוצה זכתה גם בשבע סגנויות אליפויות המדינה (1996, 1997, 1999, 2001, 2006, 2007 ו-2016), תואר בעל חשיבות רבה, עקב שליטתה הכמעט מוחלטת של מכבי תל אביב בכדורסל הישראלי.
נכון לעונת 2021/22, מאמן הקבוצה הוא יותם הלפרין ויו"ר הקבוצה הוא אייל חומסקי. הקבוצה משחקת בפיס ארנה הממוקם על הגבול בין השכונות מלחה וקטמונים שבירושלים.
מועדון הכדורגל
אגודת הכדורגל של הפועל ירושלים נוסדה ב-1926, ובמשך שנים רבות הייתה לקבוצה המובילה של העיר ירושלים. מגרשיה הביתיים התחלפו במהלך השנים: מגרש קטמון, אצטדיון ימק"א, אצטדיון טדי ואצטדיון גבעת רם. הישגה הגדול ביותר היה הזכייה בגביע המדינה בשנת 1973, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על הכח רמת גן. זאת לאחר הפסד שנה קודם לכן 1:0, בגמר מול הפועל תל אביב.
בשנות ה-80 וה-90 איבדה הקבוצה את ההגמוניה העירונית ליריבה העירונית בית"ר ירושלים והקבוצה התנדנדה בין הליגה הראשונה והליגה השנייה, ואף נפלה בעונת 2001 לליגה השלישית. הישג ראוי לציון בשנים אלו הוא ההגעה לגמר גביע המדינה בשנת 1998, בו הפסידה 2:0 למכבי חיפה.
בשנת 2007 הקימו אוהדי הפועל ירושלים את הפועל קטמון ירושלים - קבוצה בבעלות אוהדים אשר מטרתה הייתה להחליף את הבעלות על הפועל ירושלים.
כיום הפועל ירושלים הוא מועדון הכדורגל הבכיר בישראל אשר נמצא בבעלות אוהדים. זאת לאחר שבשנת 2020 קנתה "הפועל קטמון ירושלים" את הזכויות והמוניטין על השם "הפועל ירושלים" ומאז מפעילה את הקבוצה בשם זה.
מועדון הכדורסל נשים
מועדון הכדורסל נשים של הפועל ירושלים נוסד ב-1952 וכיום משחק בליגה הלאומית. הקבוצה זכתה פעם אחת באליפות המדינה. כמו כן, הקבוצה זכתה גם בשתי סגנויות גביע המדינה (1962, 1971). הקבוצה היא שריד אחרון ל"הפועל" המיתולוגית ועדיין שייכת להסתדרות – מועצת הפועלים שנותנת את חסותה לעמותה שמנהלת את האגודה. נכון לעונת 2009/10, מאמן הקבוצה הוא אורי מסיל ויו"ר הקבוצה הוא שמואל גול.
הקבוצה משחקת באולם שטראוס הממוקם ברחוב שטראוס 17, במרכז העיר ירושלים.
מועדון השחיה
אגודת הפועל ירושלים הנה האגודה המובילה בארץ בשחייה. היא הוקמה ב-1989 על ידי אגודת שחייני ירושלים. מאז קטפה כמעט את כל תוארי האליפות האפשריים. כיום המנכ"לית של האגודה היא הדר בן דרור.
בריכות האגודה הן: חוות הנוער הציוני, בית הנוער העברי, בית טיילור, נווה יעקב, בית החייל, בית שמש וכפרי עומר (שלוחה בנגב).
מועדון הכדורעף
קבוצת הכדורעף של הפועל ירושלים משחקת בליגת העל בכדורעף ומארחת משחקים באולם חוות הנוער הציוני שנמצא בשכונת קטמון בירושלים. לקבוצה קהל אוהדים גדול ביחס לליגה.
אתלטיקה
הפועל ירושלים קיימה לפחות מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 פעילות אתלטיקה.
לאיוש פישר (עורך דין)
לאיוש פישר (בהונגרית: Fischer Lajos; קצ'קמט, 1832 – קולוז'וואר, 15 באוגוסט 1910) היה עורך דין יהודי-הונגרי. פישר היה פעיל מאוד הן בתחום המשפטי עם פרסום עשרות מאמרים, מחקרים והתייחסויות להצעות חוק והן בתחום הקהילה היהודית אותה ייצג בפורומים רבים ונלחם למען זכויותיה.
ביוגרפיה
לאיוש פישר נולד במשפחה יהודית וסיים בית ספר תיכון בבקצ'קמט עיר הולדתו בממלכת הונגריה, בהיעדר אפשרות ללימודי תיכון יהודי באותה תקופה, למד בקולג' הקלוויניסטי. במהפכת 1848 בהונגריה המכונה שם "מלחמת העצמאות של 1849-1848", כנער בן 16, יצא כ"מתקומם עממי" למחנה נגד החיילים האוסטרים של רוט ופיליפוביץ' בצבאו של המצביא מור פרצל. לאחר מלחמת השחרור עבר את בחינות הבגרות שלו בפשט ובחר בקריירה משפטית. הוא נסע לווינה, שם סיים לימודי משפטים וקיבל תואר דוקטור במשפטים לאחר התמחות. הוא התחיל לעסוק שם בעריכת דין ולאחר מכן חזר והמשיך את פעילותו בפשט.
בסוף 1859, הצטרף למשרדו של עורך הדין נאנדור גרויס בקולוז'וואר, שם עבד עד לפירוק בתי המשפט הגרמניים שהוקמו על ידי השלטון האבסולוטי האוסטרי. לאחר שהוחזר הארגון המשפטי החוקתי הישן עבר את בחינת עורכי הדין שוב בבית המשפט המלכותי במארושוואשארהי. רשות החוק השיפוטי וקנצלרי של בתי המשפט בטרנסילבניה מינו אז את עורכי הדין למושב שיפוטי מסוים, כיהודי, הוא לא הורשה לעסוק בעריכת דין בעיר גדולה כקולוז'וואר, אך קיבל אישור לעיר השדה קולוז'. לפני השיקום המוחלט של החוקה ההונגרית, החלה התנועת היהודית להשתלבות היהודים במדינה ההונגרית, ובראשה בעיר קולוז'וואר עמד לאיוש פישר. הוא הקים אגודה הונגרית יהודית וקהילה יהודית (דתית) הונגרית נפרדת יחד אחרים בעלי דעות זהות לשלו וכן הקים בית כנסת שבה לצד העברית השתמשו בהונגרית במקום בגרמנית או ביידיש. במקביל, בנוסף למאבק והדרישות לשוויון הזכויות ליהודים, כתב מאמרים רבים בעיתונים. הקהילה היהודית המתקדמת שלחה אותו לפשט כנציגה בקונגרס היהודי.
לאחר שיחזורה ושיקומה המלא של החוקה ההונגרית, השתתף פישר בקולוז'וואר בעניינים הציבוריים של העיר ובמאבקי המפלגות הפוליטיות. בהיותו שייך למפלגה שדגלה בעקרונותיו של פרנץ דיאק, הוא לקח חלק משמעותי בעריכה וביצירת התקנות שנקבעו. כדי להביא את עקרונות מפלגתו לניצחון, פיתח פעילות עיתונאית עניפה באמצעות מספר מאמרים בנושאים פוליטיים ומוניציפליים. כהוקרה על פעילות זו מינה אותו ראש העירייה דאז לתובע של כבוד, לימים תובע ראשי של כבוד ולאחר מכן הוא היה חבר נבחר בוועדת הסמכות המשפטית בעיר והשתתף בתנועות החברתיות העירוניות (דומה לחבר מועצת עיר).
בנוסף, פיתח פישר עבודה ספרותית גדולה ומאמריו וכתביו פורסמו בחלקם באופן עצמאי ובחלקם בכתבי עת. בצעירותו תרגם וגם פרסם את נאומו המפורסם של תומאס בבינגטון מקולי למען מתן שוויון זכויות ליהודים.
דואתלון
דואתלון הוא תחרות ספורטיבית המשלבת ריצה ורכיבה על אופניים. התחרות מחולקת לשלושה שלבים – שלב ריצה ראשון, שלב רכיבה על אופניים ושלב הריצה השני, שמרחקה הוא מחצית מהריצה הראשונה. בישראל מתקיימים מספר דואתלונים, ובהם דואתלון אגם החולה, דואתלון פתח תקווה (חודש מרץ) ודואתלון ניצנה.
רכיבה על אופניים
שלא כמו במרוצי אופניים, בהרבה תחרויות דואתלון אסורה עדיין ההיצמדות לרוכב ("דראפטינג". איסור זה לא קיים במשחקים האולימפיים ובתחרויות המאורגנות על ידי ה־ITU). כתוצאה מכך רמת הקושי של הרכיבה בדואתלון גבוהה יותר – בדומה לתחרויות אופנים שהן מרוץ נגד השעון. בעת רכיבה בטריאתלון יעדיפו טריאתלטים רבים סיבוב מהיר יותר של הדוושות ושימוש בהילוכים נמוכים בהשוואה למקובל במרוצי אופנים, וזאת כדי להפחית את העומס על שרירי הרגלים הפעילים בריצה.
ריצה
שרירי הגוף עייפים מאוד עוד בטרם תחילת הריצה השנייה. ההשפעה של עייפות זו, יחד עם שינוי צורת התנועה של הגוף מהתנועה המונוטונית של רכיבה לריצה, חזקה מאוד ומתוארת לפעמים על ידי דואתלטים כיוצרת הרגשה של מעין "ריצת חלום" – תחושה שהרגלים נעות אך הגוף אינו מתקדם. תחושה זו עוברת לאחר כמה מאות מטרים של ריצה, כאשר הגוף מתרגל לתנועת הריצה. לשלב הראשון של הריצה מתווסף לפיכך גם קושי נפשי. כדי להתגבר עליו כוללים הדואתלטים באימוניהם תרגולים של מעבר זה.
חסידה מזרחית
חסידה מזרחית (שם מדעי: Ciconia boyciana) היא מין של חסידה גדולה ממשפחת החסידתיים החיה במזרח אסיה. היא נמצאת במזרח סין ורוסיה ובעבר גם ביפן וקוריאה מהן נכחדה.
מאפיינים
החסידה חיה בבדידות חוץ מבעונת הרבייה. היא מצויה בין גדות ביצות ונהרות ומחפשת חרקים, דגים, דו-חיים, זוחלים ויצורים קטנים נוספים.
חסידה זו נמצאת בסכנת הכחדה בבית גידולה בטבע.
יחסי כווית–צרפת
סקירה כללית
צרפת וכווית הן בעלות ברית מאז 1992, השנה בה נחתם הסכם ההגנה בין שתי המדינות. הברית עם כווית הייתה הברית הראשונה של צרפת במפרץ הפרסי. הנוכחות הצבאית הצרפתית במפרץ היא אסטרטגיה צרפתית להתחבבות בידי מדינות המערב, עקב לחימתה במדינה האסלאמית ובכוחות קיצוניים אחרים באזור.
על פי משרד החוץ הצרפתי בין כווית לצרפת יש "מערכת יחסים בטוחה המבוססת על אמון הדדי". זכר חזק נותר בכווית לתרומתה של צרפת לשחרור כווית ב-1991, והכפייה שלה יחד עם ארצות הברית את החלטות האו"ם בנוגע לתביעת עיראק בכווית; הכרה בגבול, תשלום פיצויים, החזרת שבויים וגופות חיילים לכווית.
צרפת מחזיקה בית ספר צרפתי בכווית.
מגפת הקורונה בסורינאם
מגפת הקורונה התפשטה לסורינאם ב-13 במרץ 2020. מקרה ההידבקות הראשון היה אדם שנסע מהולנד לסורינאם בתחילת מרץ של אותה השנה.
ציר זמן
ב-13 במרץ 2020, סגן נשיא סורינאם, אשווין אדן, הודיע על מקרה ההידבקות הראשון של בנגיף הקורונה במדינה. אותו המקרה סבב סביב אדם שנסע מהולנד ונמצא כאחד שנדבק בנגיף. כתוצאה מכך, הודיעה המדינה באופן גורף כי גבולותיה וכל שדות התעופה ייסגרו בחצות 14 במרץ.
ב-25 במרץ, פורסם כי יש במדינה שמונה חולים בסך הכול. ב-3 באפריל דווח כי יש סך של עשרה חולים ומקרה מוות אחד במדינה. במאי 2020, דווח על מקרה מוות, עשרה מקרי הדבקה ושמונה מקרי הבראה במדינה.
נכון לסוף ינואר 2021, ישנם בסורינאם 150 מתים, ו-8,174 מקרי הדבקה מתוכם הבריאו 7,377.
נפגע חרדה
בישראל, נפגע חרדה (באנגלית:  Anxiety victim) הוא אדם אשר נכח באירוע טראומטי, שכלל איום ממשי לשלמותו הגופנית או הנפשית עקב פעולות איבה. בתגובה לאירוע זה, האדם מפגין תגובות גופניות והתנהגותיות נפשיות של חרדה. הגוף מגיב באופן מיידי לאיום (באמצעות תגובת הילחם או ברח). התגובות כוללות: רעד, הזעה, דפיקות לב מואצות, עילפון, צעקות, קפיאה במקום, חוויה עזה של פחד, תחושת חוסר אונים, בכי ועוד.
הייסורים בגן (בליני)
"הייסורים בגן" הוא שמו של ציור מאת הצייר האיטלקי, בן תקופת הרנסאנס ג'ובאני בליני.
נושאים במחלוקת במשנתו של גרשם שלום
גרשם שלום, אבי תחום חקר הקבלה, נחשב בעיני רבים לאחד מגדולי חוקרי הקבלה של המאה העשרים. רבים ממחקריו תורגמו לשפות רבות ונלמדים גם כיום במוסדות אקדמיים ברחבי העולם. אחדים מהם מוערכים על ידי רבים כיצירות מופת עולמיות שהשפעתם חורגת מעבר לתחום מדעי היהדות. למרות זאת, התעוררו מפעם לפעם מחלוקות על חלק מקביעותיו, ואף הוא עצמו חזר בו בחלק מהן. חלק מהמחלוקות שהתעוררו בחייו זכו לפרסום רב והתנהלו בטונים צורמים. מחלוקות חדשות, רובן בתוך העולם האקדמי, התעוררו לאחר מותו, והן באו לערער חלק מקביעותיו, שנתפסו במשך שנים רבות כהנחות יסוד במדעי היהדות, שכמעט ואין עליהן עוררין.
נפגע חרדה
דרכי טיפול
רוב נפגעי החרדה יתאוששו תוך זמן קצר וישובו לתפקוד רגיל, כאשר ישנם מספר אלמנטים העשויים לסייע בהתמודדות. ההתחושה המרכזית של נפגע חרדה היא של חוסר שליטה וחוסר אמון ביכולת להתמודד עם האיום. לכן, הדרך הראשונית לסייע היא באמצעות הגברת תחושת השליטה.
נושאים במחלוקת במשנתו של גרשם שלום
שאלת מחבר ספר הזוהר וזמן חיבורו
קיימת מחלוקת בין שלום לבין רבנים בזרם היהדות האורתודוקסית בקשר לשאלת מחברו של ספר הזוהר וזמן חיבורו.
הייסורים בגן (בליני)
האיקונוגרפיה של הציור לקוחה מן הברית החדשה, ומתארת את "הייסורים בגן" - בתקופת הזמן שבין הסעודה האחרונה לבין מאסרו של ישו. על פי המתואר בברית החדשה, כרע ישו על ברכיו בגת שמנים שבהר הזיתים והתפלל אל האלוהים-האב. ישו השתמש בפניתו במטפורה של כוס, המסמלת את ייסוריו העתידים לבוא, וביקש להעביר אותה מעל פניו במידת האפשר. לאחר התפילה גילה ישו כי התלמידיו שהיו עמו - פטרוס, יוחנן ויעקב בן זבדי נרדמו.
נושאים במחלוקת במשנתו של גרשם שלום
שאלת מחבר ספר הזוהר וזמן חיבורו
ספר הזוהר מיוחס לפי המסורת היהודית לתנא רבי שמעון בר יוחאי. שלום סבר בתחילת דרכו כי הספר אכן מכיל "שרידי דורות קדומים", שרק נערכו על ידי ר' משה די ליאון (רמד"ל) ומקובלים אחרים בספרד במאה ה-13. היה זה נושא המאמר שכתב בכתב העת קריית ספר, בשנת תרפ"ה, והוא שב וחזר על כך, שנה מאוחר יותר, בטקס הפתיחה של המכון למדעי היהדות של האוניברסיטה העברית. עם זאת, לאחר שהמשיך לחקור את הספר ולשונו והשווה אותו לכתבים אחרים של הרמד"ל ולמקובלים אחרים בני אותו הדור, הוא חזר בו מקביעה זו וקבע כי רמד"ל הוא אומנם מחבר מרבית חלקי הספר. חיבור ספר הזוהר על ידי רמד"ל נעשה, לדעת שלום, בין השנים 1280 עד 1286 לערך, ולאחר מכן הוא גנז אותו והתפנה לכתיבת חיבורם של ספריו העבריים, אותם כתב בשמו האמיתי. לטענת שלום נכתבו חיבורים אלה כדי להכשיר את הקרקע לפרסומו של הזוהר מאוחר יותר. עוד טען שלום כי על אף העובדה שחלק מספר הזוהר נתפרסם כבר בשנת 1290, רק בשנת 1293 החל רמד"ל להפיץ את חלקי הזוהר באופן מסודר ברבים. מלאכת ההעתקה וההפצה של הספר נמשכה עד לשנת 1305, שנת מותו של רמד"ל.
הייסורים בגן (בליני)
בליני מתאר את האירוע כמתרחש בשעת הזריחה, בתוך נוף כפרי פתוח. המישור הקידמי של הציור מתאר מעין גבעה או משטח אדמה מוגבה, שסלע מזדקר בקצהו. ישו מתואר כורע על ברכיו ומפנה את גבו בזווית כלפי הצופה. מולו מתואר ילד-מלאך מכונף (פוטי) לבן, האוחז בידו גביע. הוא מופיע יחף ולובש בגד טוניקה אדום ומעליו טוגה כחולה. שלושת תלמידיו מתוארים בזוויות שונות. האחד נשען על גבי סלע וגופו מתואר בפרופיל, השני נשען על ברכו, ואילו האחרון מתואר שוכב בהקצרה חריפה. ברקע הנוף מופיע תיאור יהודה איש קריות הפונה אל קבוצת חיילים ובכך מוליך אל מאסרו של ישו.
נושאים במחלוקת במשנתו של גרשם שלום
שאלת מחבר ספר הזוהר וזמן חיבורו
במחקר מקיף שפרסם על הזוהר בספרו משנת הזוהר, חיזק ישעיה תשבי את דבריו של שלום וסיכם את מרבית הטענות וההוכחות כנגד קדמות הזוהר, אולם חלק עליו בקשר לשנים שבהן כתב רמד"ל את הזוהר. תשבי סבר כי מדובר בחלוקה מלאכותית אשר מעוררת בעיות רבות שקשה לישבן, אלא אם נניח שהמחבר כתב חלק מהספר עד שנת 1286, חלקים אחרים כתב בין שנת 1286 לשנת 1293, ואת מרביתו כתב לאחר שנת 1293.
הייסורים בגן (בליני)
ציורו של בליני דומה לציור מאת אנדראה מנטניה (Andrea Mantegna), שהיה גיסו של בליני. על פי הערכת חוקרי תולדות האמנות, שואבים שני הציורים את השראתם מרישום בנושא זה מאת יאקופו בליני (Jacopo Bellini), אביו של ג'ובאני.
נפגע חרדה
טיפול בטווח הקצר
משרד הבריאות קבע כי מודל מעש"ה, (שפותח על ידי ד"ר משה פרחי, ראש המסלול לחץ טראומה וחוסן במכללה האקדמית תל-חי) יהווה מודל לאומי להגשת עזרה ראשונה נפשית, שלפיו יוכשרו אנשי כוחות ההצלה והביטחון. המודל כולל ארבעה מרכיבים:
נושאים במחלוקת במשנתו של גרשם שלום
שאלת מחבר ספר הזוהר וזמן חיבורו
הרב מנחם מנדל כשר דחה את קביעותיהם של שלום ותשבי ולו רק בשל העובדה שהארמית בספריו של רמד"ל אינה ברמה של "הארמית המקורית והחיה שבזוהר". בנוסף, דחה את הנחותיהם של שלום ותשבי, תוך דקדוק בדבריהם והסתמכות על כתבי יד ומקורות קדומים.
כוחות מיוחדים (סרט)
כוחות מיוחדים (בצרפתית: Forces spéciales) הוא סרט פעולה צרפתי בבימויו של סטפן ריבוז'ה שגם כתב את התסריט ובכיכובם של דיאן קרוגר, דני מנושה, רז דגן ודג'ימון הונסו.
נושאים במחלוקת במשנתו של גרשם שלום
שאלת מחבר ספר הזוהר וזמן חיבורו
בראיון טלוויזיוני שערך דב אלבוים, מיום 30 באפריל 2010, עם ד"ר רונית מרוז מאוניברסיטת תל אביב, החוקרת מזה שנים רבות את רוב מהדורות כתבי היד של הזוהר, נטען כי קיימים למעשה המון "ספרי זוהר", וכל דור כתב, הוסיף או שינה, חלק מהנוסח שהיה לפניו. ד"ר מרוז ציינה בראיון כי אספה עד עתה 650 מהדורות שונות של כתבי יד של ספר הזוהר ולהערכתה קיימים כ-1,000 מהדורות. כתב היד הקדום ביותר שבידה הוא מהמאה ה-11, ומקורו בארץ ישראל, וכתבי היד המאוחרים ביותר, שעדיין מראים נוסחים שונים, הם מהמאה ה-14.
סוגיית מחבר הזוהר וזמן חיבורו ממשיכה אפוא גם כיום להיות במחלוקת לא רק בין האקדמיה ליהדות האורתודוקסית, אלא גם בין חוקרים בתוך העולם האקדמי, ואף בקרב אישים ורבנים מזרם היהדות האורתודוקסית ישנם קולות שונים בקשר לסוגיה זו.
שאלת שבתאותו של רבי יהונתן אייבשיץ
מחלוקת בין שלום לרב ראובן מרגליות ואחרים על קביעתו של שלום כי רבי יהונתן אייבשיץ אכן היה שבתאי (תמיכה לעמדתו בנושא של רבי יעקב עמדין), שעוררה בזמנה סערה גדולה. המחלוקת התפרצה לאחר בקורת שכתב שלום על הספר Jacob Emden: a man of controversy, מאת מורטימר ג' כהן (Mortimer J. Cohen).
אגב ויכוח זה התעוררה מחלוקת שנייה בין השניים בקשר לדרוש התנינים לנתן העזתי. שלום ראה בדברים שהכניס רבי אייבשיץ לספרו לוחות עדות (ספר סניגוריה שכתב כנגד המקטרגים עליו) בעניין זה הוכחה לשבתאותו, ואילו הרב מרגליות יצא כנגד קביעה זו, בטענה שזהו שם של מאמר בזוהר וכמו שכינוהו המקובלים, שלום הגיב לדברי מרגליות במאמר ארוך, בהמשך לאחר ששלום מצא הגהות של היעב"ץ לדרוש התנינים חזר בו.
שאלת מחברו של הספר חמדת ימים
מחלוקת עם אברהם יערי, לאחר פרסום ספרו של יערי תעלומת ספר: ספר חמדת ימים, מי חיברו ומה הייתה מידת השפעתו.
הספר נתפרסם לראשונה באיזמיר, בשנים תצ"א-תצ"ב, ללא שם מחברו, על ידי הרב יעקב ב"ר יום טוב אלגאזי, וזכה לפופולריות רבה בקרב העם, בפרט בארצות המזרח. רבי יעקב עמדין, צייד השבתאים הנודע, חשד כי מחבר הספר הוא נתן העזתי, ולפיכך אסר על לימוד מתוכו. דעתו של עמדין נתקבלה על ידי ההיסטוריונים צבי גרץ ודוד כהנא. האחרון אף הקדיש פרק שלם לכך בספרו על תולדות השבתאות. לעומתם, השתדל המקובל הירושלמי, הרב מנחם מנכין היילפרין, להוכיח כי לא נתן העזתי היה מחברו של הספר, אם כי לא הציע שם אחר במקומו.
לאחר חקירה מדוקדקת בארבעת כרכי הספר ובמקורות נוספים, טען יערי כי אכן לא נתן העזתי הוא מחברו של הספר, אלא רבי בנימין הלוי, שנולד בצפת ועבר שנים אחר כך לירושלים.
בדברי הביקורת שכתב על הספר קבע שלום כי רבי בנימין הלוי איננו מחברו של הספר. שלום טען כי הפרטים שייחס יערי לרבי בנימין הלוי אינם מיוחדים לאישיות מסוימת והולמים המון חכמים שהיו בשליחות ארץ ישראל לגולה ואף הוכיח שפרטים ביוגרפיים נוספים שכתב יערי עליו הם שגויים או בגדר השערה בלבד. הוא גם יצא כנגד דרכי החקירה של יערי והאופן שבו הסיק את תאריך חיבור הספר. כמו כן, דחה שלום את השערתו של יערי כי המחבר, שהיה זקן מופלג בשנים המיוחסות לו כתיבת הספר, הכתיב אותו לבנו. בנוסף הראה כי המחבר לא יכול היה להיות מצפת או מירושלים. גם טענתו של יערי כי מורו של המחבר, המוזכר פעמים רבות בספר, הוא רבי חייא רופא, נסתרה על ידי שלום. לבסוף, הראה שלום את זיקתו של הספר במקומות רבים לשבתאות.
יערי פרסם תגובה מפורטת לביקורתו של שלום, והשתדל להסביר ולסתור כל טענה מטענות שלום. שלום השיב ליערי ודחה את טענותיו אחת לאחת.
בין לבין, פרסם ישעיה תשבי, תלמידו של שלום, מספר מאמרים המפריכים את כל טענותיו של יערי ומצביעים על כך שהספר חוּבּר בקרב חוגו של רבי חיים אבולעפיא באיזמיר, נותן ההסכמה לספר, והכולל גם את רבי יעקב אלגאזי, המביא לדפוס של הספר לראשונה, וחבריו לבית המדרש "כתר תורה", וכן המדפיסים רבי יונה אשכנזי ורבי דוד חזן. תשבי קבע כי הספר חובר בחלק הראשון של המאה השמונה עשרה, כחלק מהפעילות השבתאית של החוג. מרבית ממצאיו של תשבי לעניין הספר הם המקובלים כיום בעולם האקדמיה.
כוחות מיוחדים (סרט)
עלילה
אפגניסטן, ארץ הטאליבן, שנת 2011. המלחמה של צבאות המערב נגד הטאליבן נמשכת במלוא עוזה. אלזה קזנובה היא עיתונאית פציפיסטית צרפתייה, המבקרת בחריפות את שתי הצדדים הלוחמים, אך נקלעת שלא ברצונה למצב חמור בו היא נחטפת וחייה נתונים בסכנה.
נושאים במחלוקת במשנתו של גרשם שלום
שאלת מחברו של הספר חמדת ימים
בנוסף לתשבי, פרסמו יעקב ברנאי ומאיר בניהו אף הם מאמרים, המצביעים על הזיקה השבתאית של הספר. לעומתם, טען משה פוגל, כי מחבר הספר השתמש אומנם בקטעי ליטורגיה ותיקוני תשובה שבתאים, אך עשה זאת בשל ערכם ואיכותם, ואין בכך כדי להצביע על שבתאותו. בנספח למאמרו, ערך פוגל דיון בקשר לדמותו של בעל חמדת ימים, והציע: "במקום לנסות ולהצביע על הדמות ההיסטורית שחיברה-ערכה את חמדת ימים עדיף להסתפק בשרטוט קווים המאפיינים את המחבר". מתוך כך, הוא הגיע למסקנה כי העבודה על הספר - הן כתיבה והן עריכה של קטעים קדומים שצרף המחבר לספר - ארכה עשרות שנים, משנת 1671 לשנת 1712, והייתה מפעל חייו, אם כי הוא לא הספיק להשלימה.
כוחות מיוחדים (סרט)
עלילה
שישה גברים מפיקוד המבצעים המיוחדים (COS) של הקומנדו הצרפתי הפרוסים עם הכוחות הצרפתיים באפגניסטן נקראים לשחרר את העיתונאית ובן לווייתה האפגני, אמין. על אף שהם מצליחים לשחרר את שני בני הערובה מכלאם, המבצע שמוביל המפקד קובקס עומד בסכנה כאשר הפינוי במסוק אינו מתאפשר עקב תגובת המורדים, מה שמאלץ את הקבוצה לברוח מעבר להר, כשרודפיהם בעקבותים, בתנאים קשים מאוד.
נושאים במחלוקת במשנתו של גרשם שלום
שאלת מחברו של הספר חמדת ימים
מחוץ לטענתו של רבי יעקב עמדין כי מחבר הספר הוא נתן העזתי והצעתו של אברהם יערי לראות ברבי בנימין הלוי כמחבר הספר, היו ניסיונות נוספים לזיהוי המחבר, כדלקמן: דוד פרנקל, שסבר כי המחבר הוא ישראל שלמה לינגו. ההצעה נדחתה על ידי שלום; ישעיה תשבי, שסבר בשנות הארבעים (קודם עריכת מחקריו הנ"ל), כי המחבר הוא ר' חזקיה דה סילוא, מחבר הספר פרי חדש, אך לא המשיך במחקר בשאלה זו; יעקב ברנאי, שהעלה השערה כי המחבר הוא רבי יעקב וילנא, אך נראה כי זנחהּ. מאיר בניהו, שסבר כי המחבר הוא יעקב אלגזי; והרב יעקב משה טולדנו, שהציע את רבי חייא ב"ר יוסף דיין כמחבר הספר.
כוחות מיוחדים (סרט)
הפקה
הסרט, שצולם בסיוע הצבא הצרפתי, היה בעל תקציב של 10 מיליון אירו. צוות הצילום צילם בבסיס הצבאי קיילוס, בג'יבוטי וכן בפריז, תוך שהשחקנים מתאתנים עם הקומנדו הימי. רוב הצילומים נערכו בטג'יקיסטן בדושנבה ובהרי פאמיר שמסביב, בתנאים קשים לפעמים עם תשתית לקויה, אקלים יוצא דופן, מדינה בסיכון, מאחר שטג'יקיסטן גובלת באפגניסטן. לוטננט-קולונל ג'קי פוקרו, לשעבר ראש מחלקת התקשורת של הצבא ומכיר טוב את ההתערבות באפגניסטן, ליווה את צוות הצילום לאורך הפקתו ושמו מוזכר בקרדיטים.
נפגע חרדה
טיפול בטווח הארוך
אצל רוב האנשים התסמינים יחלפו מעצמם תוך 24–48 שעות מתום האירוע. אם התסמינים נמשכים יותר משלושה שבועות, מומלץ לפנות לייעוץ פסיכולוגי או פסיכיאטרי.
== הבדלים מרכזיים בין נפגע חרדה לפוסט טראומה == התסמינים והתמונה הקלינית של נפגע חרדה דומים מאוד לאלה של הפוסט טראומה (PTSD), אך לא זהים להם. נפגע חרדה יאובחן במהלך האירוע או כשלושה ימים לאחריו, בעוד שאדם הסובל מ־PTSD מאובחן לפחות חודש אחרי האירוע. אצל רוב נפגעי החרדה התסמינים ילכו ויעלמו עם הזמן. רק 10% מאלו שאובחנו כנפגעי חרדה ימשיכו לסבול מפוסט טראומה.
נושאים במחלוקת במשנתו של גרשם שלום
חקר החסידות
הרב חיים ליברמן, שהיה חוקר חסידות וביביליוגרף, מנהל ספריית חב"ד ומזכירו האישי של האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון מליובאוויטש, יצא כנגד דרכי החקירה וקביעותיהם של שלום ותלמידיו בחקר החסידות, ולמעשה כנגד כל חוקר חסידות שאיננו חסיד.
ליברמן טען כי שלום ותלמידיו חסרים את הכלים להבנת ספרי חסידות, מגמתיים וממהרים להסיק מסקנות שגויות, על בסיס מידע חסר. עוד טען ליברמן כי בלהיטותם לתגליות חדשות מאשימים שלום ותלמידיו את גדולי ישראל בשבתאות, ללא הוכחות מוצקות. דברים אלה כנגד שלום נכתבו במחלוקת אחרת של ליברמן עם יוסף וייס, תלמידו של שלום. המחלוקת התעוררה בשל דברים שכתב וייס במאמרו על החסידות, שהתפרסם בכתב העת ציון. וייס כתב כי הרב יעקב יוסף כ"ץ, תלמיד הבעש"ט, שינה את נוסח הספרי על ספר במדבר בכמה תיבות, כדי לנסות ולהביא לשינוי היחס השלילי ל"בעלי שמות". ליברמן דחה תאוריה זו, ובין היתר הסתמך על מדרש מקביל הנמצא בילקוט שמעוני שם נמצאו גם כן תיבות אלו.
מחלוקת נוספת שנותרה ללא הכרעה, הייתה כנגד דברים שכתב שלום על שני מקורות מזמנו של הבעש"ט. שלום קישר את המקורות, הכוללים עדויות על קבוצות חסידים בסטנוב, למנהגים שבתאיים. שלום אף טען, לגבי אחת מהעדויות, מפי הרב משה מסטנוב בספרו משמרת קודש, כי מדובר בעדות ההיסטורית הראשונה על הבעש"ט. ליברמן דחה את פרשנותו של שלום וטען כי בספר אין כל קטרוג כנגד הבעש"ט וחסידיו הראשונים אלא כנגד בעלי בתים, שאינם תומכים בתלמידי חכמים לומדי תורה. שלום לא הגיב על כך מיד, אלא שנים רבות אחר כך, בהערת שולים למאמר אחר שכתב, על הבעש"ט, שם כתב כי לא השתכנע מדבריו של ליברמן. חוקרי החסידות מנדל פייקאז' ועמנואל אטקס סברו כי אכן שגה שלום בהבנת דבריו של הרב משה מסטנוב, אך ציינו כי אף אם עדות ספציפית זו אינה עדות ישירה כנגד הבעש"ט וחסידיו, היא משקפת את מנהגי אותו הזמן, לרבות מנהגי החסידים הראשונים.
שאלת המשיחיות בחסידות
מחלוקת בין שלום לבן-ציון דינור ואחרים (לרבות תלמידו הראשון של שלום, ישעיה תשבי) בקשר לשאלת המשיחיות בחסידות.
פועלה של התנועה הציונית בארץ ישראל ותפיסת השואה
שתי מחלוקות בין שלום לחנה ארנדט בקשר לדעותיה על התנועה הציונית ועל השואה.
המחלוקת הראשונה עם חנה ארנדט, משנת 1946, באה בעקבות מאמרה Zionism Reconsidered ("הציונות, הערכה מחדש"), בקשר לדעותיה על פועלה של התנועה הציונית בארץ ישראל, ולטענותיה כנגד הנטייה הגוברת של הציונים לצד הימיני של המפה הפוליטית וכן לחתירתם למדינה בכל מחיר, תוך התעלמות מהמיעוט הערבי. שלום, שהיה ממקימי ברית שלום, הגן על שאיפת הציונים למדינה והאשימהּ ב"תסביך אנטי פלשתינה". ארנדט הכחישה טענה זו והביעה את פליאתה על תמיכתו של שלום ברעיון הלאומיות, תמיכה שלדעתה עלולה להוביל בסופו של דבר לגזענות.
המחלוקת השנייה התעוררה בשנת 1963, ונסבה סביב הדברים שכתבה ארנדט בספרה אייכמן בירושלים: דו"ח על הבנאליות של הרוע, הכולל את רשימותיה של ארנדט ממשפט אייכמן, אותו סיקרה כשליחה מטעם הניו יורקר. ארנדט העלתה בספר שאלות נוקבות בקשר למשפט, בין היתר, בקשר לחלקו של העם הגרמני בשואה מול חלקו היחסי של אייכמן, שיתוף הפעולה של היודנראטים עם הנאצים, הפאסיביות וחוסר ההתקוממות של היהודים כנגד רוצחיהם. היא ראתה בשואה פשע כנגד האנושות ולא פשע מלחמה, שכן היהודים לא היו צד לוחם בה. שלום שלל את דעותיה של ארנדט על המשפט ודרך ניהולו בישראל, ואף האשימהּ בשל הדברים שכתבה שם בחוסר אהבת ישראל. על כך השיבה ארנדט כי מעולם לא אהבה קבוצת אנשים כקולקטיב אלא רק את חבריה כאינדיבידואלים. עוד טענה כי איננה 'אוהבת' יהודים אלא היא פשוט חלק מהם. עם זאת, לא רק שהייתה בעלת זהות יהודית מפותחת, אלא גם טענה כי בלתי אפשרי להתעלם מזהות זאת וכי יש לפעול בהתאם לחובות שהיא מטילה עליך. בעקבות מחלוקת זו נפסקה ידידותם. בשנת 2010 יצא, בגרמנית, ספר המתאר בהרחבה את מערכת היחסים ביניהם, לרבות המכתבים שהחליפו במהלך השנים.
שאלת האובייקטיביות של מדעי היהדות
מחלוקת בין ברוך קורצווייל לבין שלום וההיסטוריון פרופ' יעקב כ"ץ.
קורצווייל טען כי בלתי אפשרי להיות אובייקטיבי לחלוטין בכתיבת ההיסטוריה היהודית, והאשים את שלום כי ספרו שבתי צבי והתנועה השבתאית בימי חייו נגוע בכתיבה מגמתית במסווה של טיעונים אקדמיים. שלום עצמו סירב לענות לטענותיו של קורצוויל, ומי שעשו זאת היו פרופ' ישעיה תשבי וכן פרופ' יעקב כץ, אשר הותקף אף הוא באותו העניין, מספר שנים אחר כך.
על אף הביקורת של קורצוויל כנגד שלום, הוא בחר בספרו הנ"ל כספר החשוב ביותר שנכתב במדעי הרוח בעשר השנים מאז קום המדינה.
האם היה רבי ישראל סרוק תלמיד האר"י
מחלוקת בין שלום לש"א הורודצקי ואחרים על קביעתו של הורודצקי כי רבי ישראל סרוק היה תלמיד האר"י.
מקומה של המיסטיקה היהודית ביהדות
פרופ' אליעזר שביד חולק על קביעתו של שלום כי המיסטיקה היא "סוד עצמיותה וכוח התחדשותה של הדת היהודית מדור לדור".
פרופ' יוסף דן הגיב לדבריו של שביד וטען כי שלום לא ראה במיסטיקה מימד מרכזי ועיקרי של היהדות, אלא התמקד בה בהיותו חוקר מיסטיקה יהודית. עוד טען דן כי צריך לראות את דבריו של שלום בהקשר הנכון, של התקופה בה כתב את הדברים. בתקופה זו בזוּ אנשי חכמת ישראל למיסיטיקה היהודית וניסו להפחית מערכה, בעוד ששלום הראה כי המיסטיקה היא חלק בלתי נפרד מהיהדות.
מקורותיהם של ראשוני המקובלים
פרופ' יוסף דן חולק על השערתו של שלום כי ישנו קשר בין הגנוסיס לבין המקובלים הראשונים.
דן טוען כי עד היום לא הוכח במחקר האקדמי קשר או השפעה של הגנוסיס על המקובלים הראשונים.
קבלת האר"י - אופייה, תפוצתה ומידת השפעתה על השבתאות
פרופ' משה אידל חולק על קביעתו של שלום כי תפוצתה של קבלת האר"י ואופייה המשיחי יצרו קרקע נוחה להתפתחותה של השבתאות והתפשטותה בכל קהילות ישראל. עוד חולק אידל על שלום בשאלת המתח המשיחי שאפיין את קבלת צפת. לדעת אידל, קבלה זו איננה מאופיינת במתח משיחי יוצא דופן. ממילא, אין לתאר את המתח המשיחי של השבתאות כיונק ממקובלי צפת.
חשיבותה ועצם קיומה של מיסטיקה בזמן החדש
פרופ' בועז הוס חולק על דעתו של שלום כי אין מיסטיקה מקורית בימינו ולפיכך אין ערך לחקר המיסטיקה כיום, וטוען מנגד כי קביעה זו של שלום ואחרים היא קביעה ערכית ולא עובדתית.
אוסקר לופס הרננדס
אוסקר לופס הרננדס (בספרדית-קטלאנית: Òscar López Hernández, נולד ב-11 במאי 1980 בסרדניולה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת המגן השמאלי, ומאמן כדורגל בהווה. לופס החל את הקריירה שלו בברצלונה, ובהמשך שיחק בקבוצות כגון לאציו וריאל בטיס.
קריירה
בילדותו הצטרף לופס למחלקת הנוער של ברצלונה, שם גדל והתפתח כשחקן. ב-1997, בגיל 17, החל לשחק בברצלונה ג', קבוצת המילואים השנייה של המועדון. ב-2000 החל לשחק בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים הראשונה של המועדון, שהייתה אז בליגה השלישית. בברצלונה ב' ביסס את מעמדו בהדרגה, עד שבעונת 2002/2003 הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה. ב-25 במאי 2003, תחת אימונו של רדומיר אנטיץ', ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת, במשחק הליגה נגד רקראטיבו ולבה שהסתיים בניצחון 3–1 לזכות קבוצתו. שבוע לאחר מכן הופיע פעם שנייה בהרכב הקבוצה. בעונת 2003/2004, בעודו שחקן של ברצלונה ב', זכה לופס להזדמנויות נוספות ממאמן הקבוצה הבוגרת פרנק רייקארד הן במסגרת הליגה, הן במסגרת גביע המלך והן במסגרת גביע אופ"א, כשברוב משחקי הקבוצה חיכה על ספסלה. בסך הכול פתח בהרכב בארבעה משחקים ונכנס כמחליף בשבעה נוספים.
מכיוון שלא הצליח לבסס את מעמדו בברצלונה, הושאל למשך עונת 2004/2005 ללאציו האיטלקית. גם בלאציו התקשה להפוך לשחקן הרכב קבוע, אם כי הוא כן ערך 14 הופעות בסרייה א', שתי הופעות בקופה איטליה ועוד שלוש הופעות בגביע אופ"א. בסוף העונה בחרה לאציו לא לממש את האופציה להפוך את לופס לשחקנה באופן מלא, ולכן הוא הושאל פעם נוספת, הפעם לריאל בטיס הספרדייה. כבר ב-20 באוגוסט 2005, במשחק הסופר קאפ הספרדי נגד קבוצת האם שלו, ברצלונה, ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה. בטיס אמנם ניצחה 2–1 במשחק זה, אך מכיוון שברצלונה ניצחה במשחק הראשון 3–0 היא זכתה בתואר. במדי בטיס שיחק במסגרת ליגת האלופות ובהמשך שוב בגביע אופ"א. הוא זכה להשתתף בחלק משמעותי יחסית במשחקי הקבוצה - 18 משחקי ליגה, 5 משחקים בליגת האלופות, 2 משחקים בגביע אופ"א ועוד אחד בגביע המלך. ב-3 בדצמבר, במשחק נגד סלטה ויגו, הורחק לופס בכרטיס צהוב שני. לופס ריצה את השעייתו, וכבר במחזור הבא נגד אתלטיק בילבאו הורחק פעם נוספת, הפעם באמצעות כרטיס אדום ישיר. בסוף עונת ההשאלה השלימה בטיס את העברתו אליה תמורת 200 אלף אירו, ולופס חתם על חוזה לארבע שנים.
לצערו של לופס, מאמן הקבוצה הקודם לורנס סרה פרר הוחלף לפני תחילת העונה הבאה, ומחליפו בתפקיד לא בטח בו. משום כך, לקראת סוף חודש אוגוסט הושאל לופס לז'ימנסטיק טרגונה למשך עונה. לופס ערך שתי הופעות במדי ז'ימנסטיק לפני שנפצע באופן חמור בברכו, פציעה שבעקבותיה נאלץ לעבור ניתוח. משך ההחלמה הצפוי מפציעה זו היה בין ארבעה לחמישה חודשים, אך לופס לא הצליח להחלים כצפוי מהפציעה. במקביל, ז'ימנסטיק ירדה במהלך העונה לליגה השנייה. ההשאלה של לופס הוארכה לעונה נוספת, עונת 2007/2008, על מנת שיוכל לחזור כראוי מפציעתו. ב-8 בספטמבר 2007 הופיע במדי הקבוצה לראשונה מזה כמעט שנה, אך שבוע לאחר מכן, במשחק גביע קטלוניה נגד ברצלונה, נפצע פעם נוספת בברכו. כעבור חודשיים החלים מפציעתו והוא שב לשחק במדי הקבוצה. בסך הכול בעונה זו ערך 13 הופעות במדי ז'ימנסטיק בליגה השנייה.
בקיץ 2008 תמה תקופת השאלתו של לופס בז'ימנסטיק והוא שב לשורות ריאל בטיס. לדאבונו, הנהלת המועדון הבהירה לו כי הוא אינו רצוי בקבוצה ושעליו לחפש קבוצה חדשה לעבור אליה. מכיוון שלא הצליח בכך, נשאר בקבוצה מבלי שיהיה רשום בסגל שלה במשך כל עונת 2008/2009, שבה ירדה בטיס לליגה השנייה. בעונת 2009/2010 כן נכלל בסגל ואף ערך הופעה אחת, במסגרת הסיבוב המוקדם של גביע המלך בו הפסידה בטיס לקורדובה ב-2 בספטמבר 2009. אולם, זה לא היה מספיק עבור לופס, שבפברואר 2010 התיר את חוזהו במועדון וחתם בשורות נומנסיה. באפריל ערך את הופעת הבכורה במדי קבוצתו החדשה וב-11 במאי הבקיע שער ראשון בקריירה המקצועית שלו, בתיקו 1-1 עם ראיו ואיקאנו. במהלך עונת 2010/2011 הופיע במדי הקבוצה ב-8 משחקי ליגה בלבד, ובסיום העונה שוחרר מהקבוצה. רק בינואר 2012 מצא לו קבוצה חדשה - גו אהד איגלס ההולנדית, שם חתם על חוזה לחצי עונה עם אופציה להארכה. ב-19 בפברואר הבקיע את שערו היחיד במדי הקבוצה ב-7 הופעות, בהפסד 3–1 ל-אפלדורן. בסוף העונה לא מומשה אופציית הארכת החוזה שלו בקבוצה, ובגיל 32 החליט לופס לפרוש ממשחק.
לאחר שפרש ממשחק, החל לופס לעבוד כמאמן כדורגל, תחילה במחלקת הנוער של בדלונה. בנובמבר 2017 שב למחלקת הנוער של ברצלונה, בה גדל כשחקן, כעוזרו של דניס סילבה כמאמן קבוצת נוער ב'. לאחר שגארסיה פימיינטה קודם למשרת המאמן של ברצלונה אתלטיק באפריל 2018, קודמו דניס סילבה ולופס יחדיו לקבוצת נוער א'.
קסג
קסג (בהונגרית: Kőszeg; בגרמנית: Güns) היא עיירה של כ-12,000 תושבים בקצה המערבי של מחוז ואש בהונגריה ליד הגבול האוסטרי. היא מרכז נפת קסג.
בשל עברה העשיר, העיר מילאה לעיתים קרובות תפקיד משמעותי בהיסטוריה של הונגריה ואוסטריה. יישוב זה היה היחיד במחוז ואש שקיבל את התואר "עיר מלכותית" כבר ב-1328, שחוזק בדרגה נוספת בשנת 1648 כ"עיר מלכותית חופשית". בשנת 1532, קפטן הטירה מיקלוש יורישיץ' הגן על עירו מהתקפה של הטורקים העות'מאנים ובכך מנע את כיבוש מערב הונגריה ווינה. עמידתה המוצלחת של העיר הביאה תחילה לתהילה ולאחר מכן לשגשוג כלכלי. מכיוון שהיא נעקפה על ידי מלחמות לאחר מכן. היא הפכה בשל כך לאחת הערים העשירות ביותר בהונגריה מבחינת אנדרטאות ומונומנטים היסטוריים.
שלוש תרבויות מעורבות בעיר: הונגרית, גרמנית וקרואטית. רוב הגרמנים התיישבו תחת השלטון האוסטרי בן 200 שנה על העיר, בעוד הקרואטים היו שם עוד לפני כן, מייד לאחר ההתקפות הטורקיות.
גידול גפנים וייצור יין הוכנסו לאזור כבר על ידי הרומאים, מקור ששרד מזכיר זאת כבר ב-1279 וגם "ספר ביאת הענבים" משנת 1740 מעיד על כך ומתעד מאז את יבולי הענבים ותנובת היין כל שנה. בנוסף ליופיו הטבעי, עובי השלג הגדול ביותר בהונגריה נמדד באזור העיר (151 ס"מ) וגם שיא משקעים בשנה (1510 מ"מ).
מיקום
קסג ממוקמת בהונגריה, במערב טרנסדנוביה, באזור התיירות המערבי של טרנסדנוביה, בקצה המערבי של מחוז ואש, לאורך הגבול האוסטרי, 110 ק"מ דרומה מוינה, 260 ק"מ מערבה מבודפשט, 130 ק"מ מגראץ.
היסטוריה
חילוץ הממצאים בכרי הדשא של העיר לרגל הנחת כבלים אופטיים בשנת 2000 הוכיח את התיישבותן של מספר תרבויות ארכאולוגיות, כולל התרבות החקלאית הראשונה של מערב הונגריה, התרבות המעוטרת בקו של התקופה הנאוליתית התיכונה. בשנת 2009, במהלך חפירות לפני בניית מאגר הריכוז השיטפונות להפחתת השיטפונות של לוקשאז (היום אגם אברט) נחפרה תרבות עתיקה. חוות הווילות שנחפרו בסביבתה של העיר, כמו גם דרך הענבר הנמתחת לאורך הגבול הדרום-מזרחי, מתייחסות לתקופת האימפריה הרומית.