cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של נבחרת ישראל בכדורסל
מוקדמות
משחקי מוקדמות אליפות העולם החלו כעשרה חודשים לפני טורניר הגמר של אליפות אירופה 2022. בעקבות העפלתה של ישראל לטורניר הגמר של אליפות אירופה, היא העפילה אוטומטית לשלב השני של טורניר המוקדמות. בשלב זה, שנערך בשיטת בית וחוץ, שובצה ישראל לבית ד יחד עם נבחרות גרמניה, פולין ואסטוניה, כאשר שלוש הראשונות בבית מעפילות לשלב הבתים האחרון. ישראל פתחה את משחקיה בניצחון ביתי 61-69 על פולין ובניצחון חוץ באסטוניה 69-79. בשלושת משחקיה הבאים הפסידה ישראל בבית לגרמניה 71-67 וכן במשחקי החוץ בגרמניה 84-80 ובפולין 90-85 אחרי הארכה. ישראל סיימה את משחקיה בבית המוקדם בניצחון ביתי על אסטוניה 77–96 ובכך העפילה לשלב השלישי מהמקום השני בבית. בסיבוב השלישי שובצו גרמניה, ישראל ואסטוניה לבית עם נבחרות פינלנד, סלובניה ושוודיה כאשר כל הנבחרות גוררות עימן את תוצאות משחקיהן מהשלב הקודם. שלוש הראשונות העפילו לגביע העולם. ישראל פתחה את משחקיה בשלב זה בהפסד 79-73 בפינלנד ובהפסדים ביתיים 95-83 לשוודיה ו-75-62 לסלובניה. בעקבות הפסדים אלה, איבדה ישראל סיכוי להעפיל לאליפות העולם. במשחקיה הנותרים ישראל הפסידה בשוודיה 71-68 ואחר כך הפסידה בבית לפינלנד 97-95 אחרי הארכה. במשחקה האחרון ניצחה ישראל בסלובניה   79-87 וסיימה במקום החמישי בבית. מאזנה של הנבחרת בטורניר היה ארבעה ניצחונות ושמונה הפסדים.
מוקדמות הטורניר הקדם אולימפי פריז 2024
אריאל בית הלחמי מונה למאמן נבחרת ישראל במקומו של גיא גודס. ישראל השתתפה במוקדמות הטורניר הקדם אולימפי, שהמנצחת בו העפילה לטורניר הקדם אולימפי של הכדורסל באולימפיאדת פריז (2024). בסיבוב הראשון, שהתקיים באסטוניה, שובצה ישראל בבית א' עם, ו, כאשר שתי הראשונות מעפילות לשלב הבא. במשחקה הראשון ניצחה ישראל את מקדוניה 86–65, במשחקה השני גברה על צ'כיה 80–67 ובמשחק האחרון הפסידה לאסטוניה המארחת 65–67, אך העפילה לשלב הבא מהמקום הראשון בבית.
בחצי גמר הטורניר, שנערך בגליביצה, פולין, הפסידה ישראל ל 77–86 ואיבדה סיכוי להעפיל למשחקים האולימפיים.
מאזנה של הנבחרת בטורניר היה שני ניצחונות ושני הפסדים.
תמונות (פילוסטרטוס)
"תמונות" (ביוונית: Εἰκόνες, תעתיק: אייקונס) הם חיבורים ביוונית עתיקה המתארים ומסבירים יצירות אמנות שונות, שנכתבו על ידי שני מחברים מהמאה ה-3 לספירה, שניהם ידועים בשם פילוסרטוס.
כרך שלישי (המורכב מ-17 פרקים) נכתב על ידי נכדו של פילוסטרטוס מלמנוס, הידוע כפילוסטרטוס הצעיר.
מצה בריי
שם
לשמה של המצה בריי גרסאות רבות, והיא קרויה לפעמים גם געפּרעגלט מצה או מצה בראן או מצה ברעך או מצה בריַיט. בחלק מקהילות מזרח אירופה, כגון יהדות אוקראינה, נקראת געפרישטע מצה, כלומר "מצה שעשו אותה טרייה".
בעברית היא נקראת מצה מטוגנת או מַצִּיָּה.
גרסאות
את המצה בריי עושים ממצה בסגנון דומה לפרנץ' טוסט או חביתה מקושקשת או חלקה. להכנת המאכל מרטיבים שברי מצות וטובלים אותם בביצה. את הבלילה מטגנים בחמאה או בשמן צמחי למעין לביבות או כופתאות. מגישים חם או קר.
על בסיס מצה בריי, ניתן גם להכין פיצת מצה.
מאכל דומה היו בקהילות צפון אפריקה. עם חתיכות מצות שנשארו, היו נוהגים לטבול בביצה לטגן בשמן עמוק ולהוסיף סוכר או כל תוספת אחרת.
מאכל דומה הוא מצוקילס.
מצה גברנט
מצה גברנט מיידיש געברענט ( שרוף, חרוך ) או מצה מקושקשת היא מאכל מצות וביצים מסורתי לחג הפסח שהיה נהוג במזרח אירופה. בעוד שמצה בריי קלאסי מוגש כלביבה או גרסה של חביתה. מצה גבראנט היא גרסה מקושקשת בדומה לביצה מקושקשת. מוגשת לרוב עם קוטג', שמנת חמוצה או לבן
הברכה על מצה בריי
דעת החזון איש שברכתה המוציא, אולם הערוך השולחן כתב שברכתה מזונות. הרב דוב ליאור כתב שמצה היא בקושי לחם, לכן כשמשתנה צורתה - ברכתה מזונות.
הרב אליעזר מלמד כותב שיש ספק אם טיגון הוא כבישול או כאפייה, לכן יש לכתחילה לאכלה בתוך הסעודה.
אכילת מצה בריי בפסח
בקרב המקפידים שלא לאכול מצה שרויה בפסח חלוקים המנהגים: אלו המקפידים שלא לאכול גם מצה שרויה במי פירות - אינם אוכלים בפסח מצה בריי. אולם אלו המקפידים רק על הימנעות ממצה שרויה במים - אוכלים מצה בריי שטוגנה בשמן ובביצים אך ללא מים.
הערות שוליים
Matze
המנון סודאן
אנו צבא האל, צבא המולדת (בערבית: نحن جند الله, جند الوطن) הוא ההמנון הלאומי של סודאן. ההמנון היה המנון הכוחות הצבאיים שפעלו לעצמאות סודאן. הוא נכתב על ידי אחמד סאלח והולחן על ידי אחמד מרג'אן. בשל המצב הפוליטי המעורער במדינה, קיים ספק אם המנון זה ישמש את סודאן גם בשנים הבאות. ההמנון מושר בערבית.
הפארק הלאומי סידי א-טווי
הפארק הלאומי סידי א-טווי (בערבית: الحديقة الوطنية بسيدي الطوي) הוא פארק לאומי בתוניסיה שהוקם בשנת 1993 והוא מורכב משטחי עשב.
הוא ממוקם בחלקה הדרומי של תוניסיה, סמוך לגבול לוב. דרומית לפארק, 54 ק"מ משם, נמצאת העיירה בן גרדאן. בפארק חיים ראמי סהרה.
צלילים מן ההיכל
צלילים מן ההיכל היא סדרה תיעודית בנושאי מוזיקה קלאסית ומחול בהפקת הטלוויזיה החינוכית הישראלית ובהשתתפות התזמורת הפילהרמונית הישראלית. שמה בא ממקום הצילום: היכל התרבות בתל אביב.
בסדרה, שהופקה בשנת 1995, 27 פרקים, כל אחד באורך שעה. כל פרק מוקדש לנושא משלו, והוא מובא בצורה של קונצרט בליווי הסברים והדגמות.
משתתפים
בסדרה משתתפים אמנים רבים, ביניהם הרשומים להלן.
מנצחים
מנצחים בסדרה הם:
סולנים אורחים
בקונצרטים השתתפו סולנים אורחים רבים; ביניהם:
בוטב פלובדיב
מועדון הכדורגל המקצועי "בוטב" (בבולגרית: Професионален Футболен Клуб „Ботев“), המוכר בשם "בוטב" פלובדיב („Ботев“ Пловдив) היא קבוצת כדורגל מבולגריה, המייצגת את העיר פלובדיב. הקבוצה משחקת בליגת העל הבולגרית.
"בוטב" נוסדה ב-1912 וקרויה על שמו של הגיבור הלאומי הבולגרי חריסטו בוטב. היא זכתה בשתי אליפויות – ב-1929 וב-1967 ושלוש פעמים בגביע הבולגרי ב-1962, 1981 וב-2017. הקבוצה נחשבת לאחת הקבוצות הטובות בליגה ומשתתפת באופן קבוע במסגרות אירופיות. בין הישגיה ניתן למנות את הניצחון בגמר גביע המחזיקות ב-1963, ואת שלב שמינית הגמר של אותה המסגרת ב-1988.
במוקדמות הליגה האירופית לשנת 2017/2018 בשלב המוקדמות השני התמודדה הקבוצה מול קבוצת בית"ר ירושלים וניצחה אותה 1–5 בסיכום שני המשחקים.
הקבוצה נקראה בשנים 1968–1989 בשם "תראקיה", על שם חבל ארץ דרום-מזרח אירופאי היסטורי בו מצויה העיר פלובדיב.
מיקי כהן (גנגסטר)
מאייר האריס "מיקי" כהן (באנגלית: Meyer Harris "Mickey" Cohen; 4 בספטמבר 1913 – 29 ביולי 1976) היה גנגסטר יהודי-אמריקאי מלוס אנג'לס, שעמד בראש משפחת הפשע "כהן", ושמר על קשרים הדוקים עם המאפיה האמריקאית של שנות ה-30 עד שנות ה-60.
ביוגרפיה
מיקי כהן נולד למשפחה של מהגרים יהודים, יוצאי אוקראינה. בגיל 6 מכר עיתונים ברחוב, וסייע לאחיו הארי ולואי. עד מהרה הוא ושני אחיו נמשכו לעולם הפשע.
ב-1923, בגיל 9, מכר אלכוהול ועבד בבית מרקחת. באותה שנה נעצר לראשונה, אך בזכות קשריו של אחיו נחלץ מענישה, והמשיך למכור אלכוהול בלוס אנג'לס. בבגרותו עסק באגרוף, ומשעבר לניו יורק השתתף בתחרויות אגרוף מקצועניות. במהלך התחרויות דבק בו הכינוי "הגנגסטר מיקי כהן" (Gangster Mickey Cohen).
בתקופת היובש הוא התיישב בשיקגו, והצטרף לארגון פשיעה מקומי. הוא נאסר על רצח מספר מאפיונרים בעת משחקי קלפים. הוא שוחרר לאחר זמן קצר ועבד עבור ג'ייק גוזיק. אך לאחר ויכוח עם יריב במשחק קלפים נמלט משיקגו לקליבלנד ועבד עבור לו רוטקופף, שותפו של מאיר לנסקי ובאגסי סיגל. בשל מחסור בעבודה בקליבלנד, אפשר לו רוטקופף לעבוד עם סיגל בקליפורניה. הוא נשלח ללוס אנג'לס, ובעת שיתוף הפעולה עמם הקים את Flamingo Las Vegas בלאס וגאס.
ב-1976 נפטר בשנתו ונקבר בבית הקברות הילסייד ממוריאל פארק, בקלבר סיטי שבקליפורניה.
אנלי אלהנקו
אנלי אלהנקו (בשוודית: Anneli Alhanko; נולדה ב-11 בדצמבר 1953) היא רקדנית בלט שוודית.
ביוגרפיה
אלהנקו נולדה בקולומביה בעת שאביה כיהן שם בתפקיד דיפלומטי. כשהייתה בת ארבע, חזרה משפחתה לשוודיה ומיד לאחר מכן החלה ללמוד בלט.
מ-1963 ועד 1971 למדה בבית הספר השוודי המלכותי לבלט.
ב-1971 החלה לעבוד בבלט המלכותי, וכבר בשנתה הראשונה קיבלה את התפקיד הראשי ב"מפצח האגוזים".
ב-1973 התמנתה כרקדנית סולנית. היא הוזמנה להופיע במספר להקות, מופעי וארגוני בלט ברחבי העולם.
ב-1984 הופיעה בבלט ז'יזל בתיאטרון בולשוי במוסקבה תחת ניהולה של גלינה אולנובה.
ב-1984 גם ביצעה הופעה בסרט הבלט הטלוויזיוני "Abbalett".
היא הנחתה את האירוויזיון לרוקדים צעירים 1993.
ב-1993 גילמה בלרינה בסרט "Sista dansen", שבו שיחקו גם אווה פרולינג וסטלאן סקארסגארד.
ב-2003 הוצב דיוקן שלה בגלריה הלאומית לדיוקנאות בטירת גריפסהולם.
ב-2007 החלה לעסוק בלימוד בלט וב-2010 פתחה אקדמיה משלה.
השתתפה במספר תוכניות בטלוויזיה השוודית.
סרגיי סורוביקין
סרגיי ולדימירוביץ' סוּרוֹביקין (ברוסית: Сергей Владимирович Суровикин; נולד ב-11 באוקטובר 1966) הוא איש צבא רוסי בדרגת גנרל ארמייה, מפקד כוחות האוויר והחלל של רוסיה מנובמבר 2017. בעבר שימש כמפקד כוחות הצבא הרוסי בסוריה. מאוקטובר עד דצמבר 2022 שימש כמפקד הכוחות הרוסיים במבצע הפלישה לאוקראינה. בינואר 2023 הוחלף על ידי ולרי גרסימוב.
כמצביא, ידוע כי הכוחות תחת פיקודו נוטים לזרוע הרס רב בערים, כפי שהיה בצ'צ'ניה, בסוריה ובאוקראינה, ולפיכך הוא מכונה בתקשורת "גנרל ארמגדון".
ביוגרפיה
סורוביקין נולד וגדל בנובוסיבירסק. בשנת 1987 השלים את לימודיו בבית הספר הגבוה לפיקוד צבאי שבאומסק והוסמך לקצונה. שירת כמפקד מחלקה ומפקד פלוגה בחיל הרגלים. סורוביקין התנדב לכוחות המיוחדים של הצבא הרוסי, השלים את מסלול ההכשרה ובמסגרת הכוחות המיוחדים לחם במלחמת אפגניסטן. בהמשך שימש בשורת תפקידי מטה ופיקוד בכוחות היבשה. בשנת 1991 שימש כמפקד גדוד הרגלים ה-1 בדיוויזיית המשמר הממונעת ה-2. בשנת 2002 מונה למפקד דיוויזיית החי"ר הממונע ה-34. לאחר מכן שימש כמפקד דיוויזיית החי"ר הממונע ה-42, בין היתר במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה. בשנת 2008 מונה למפקד הארמייה ה-20. בהמשך שימש כראש אגף מבצעים במטה הכללי הרוסי. בשנת 2012 הוטל עליו להקים את המשטרה הצבאית של רוסיה. שנה לאחר מכן מונה למפקד המחוז הצבאי המזרחי.
בשנת 2017 כיהן כמפקד כוחות הצבא הרוסי בסוריה.
באוקטובר 2017 הוזכר כמועמד לעמוד בראש כוחות האוויר והחלל של רוסיה, וב-22 בנובמבר 2017 מונה רשמית לתפקיד.
ביוני 2022 דיווח משרד ההגנה הרוסי כי סורוביקין פיקד על הכוחות הרוסיים במהלך המתקפה בדרום אוקראינה שהתמקדה באזורים במחוז לוהנסק. ב-8 באוקטובר 2022 הוא מונה לפקד על הכוחות הרוסיים באוקראינה במבצע הפלישה. עד דצמבר אותה שנה.
ביוני 2023 פורסם ברוסיה כי סורוביקין נעצר בחשד למעורבות במרד קבוצת וגנר.
חייו האישיים
סורוביקין נשוי ואב לארבעה ילדים, שלוש בנות ובן.
החור השחור של כלכותה
החור השחור של כלכותה היה צינוק במצודת ויליאם שבכלכותה שבהודו. גודל הצינוק היה 5.5 מטרים אורכו ו-4.5 מטרים רוחבו. הצינוק נודע לשמצה שבתוכו נספו 123 בריטים ביום אחד.
רקע
ראשיתה של כלכותה בשנת 1690 בהיאחזות חברת הודו המזרחית הבריטית בתחום שבו לא היו אלא שלושה כפרים דלים, שאחד מהם נקרא קליקאטה. בשנת 1696 בנתה שם החברה את מצודת ויליאם (על שם ויליאם השלישי). במאה ה-18 הפכה המצודה שבמחוז בנגל למרכז מסחרי חשוב, למורת רוחו של השליט המקומי ((הנוואב של בנגל). הנוואב היה השליט המקומי, שכמוהו עדיין שלטו ברבים מן המחוזות בהודו, וחלקם לא אהדו את הסוחרים הזרים שהתחרו בניצול עושרה של מולדתם.
היסטוריה
כשמבוקש הודי ברח אל כלכותה בשנת 1756 סירב מושלו הבריטי של המבצר להסגירו לידי הנוואב של בנגל, סיראג' אוד-דאולה, שירש את השלטון מדי סבה של אשתו, עלי וארדי חאן. הנוואב החליט לפתוח במתקפה. ב-20 ביוני אותה שנה כבש צבאו את המצודה. רוב הבריטים הצליחו להימלט אך 146 מהם (מרביתם הודים בשירות חברת הסחר) נישבו. הם נכלאו בצינוק של בית הסוהר בתוך המצודה. כל הלילה נאבקו בחום הכבד על מעט אוויר שנכנס משני חלונות קטנים. למחרת בבוקר הוצאו משם רק 23 אנשים חיים. על מספר העצורים ומספר הניצולים ישנה מחלוקת, ולא ברור האם היה זה בידיעתו של סיראג' אוד-דאולה, אולם המיתוס התקבע כנקודת מפנה וכטראומה בריטית. שנה אחרי כן חזר רוברט קלייב וכבש את כלכותה, בסמנו את ראשית המעבר מחברת סחר לישות קולוניאלית.
הצינוק נהרס בעת בניית מבצר ויליאם החדש.
מורשת
מונומנט שנבנה לזכר האירוע בכיכר דלהאוז (היום גן ע"ש שלושה מוצאים להורג - B.B.D. Bage) ב-1901 נהרס בשנות הארבעים ושוחזר בחצר כנסיית סנט ג'ון הסמוכה.
מנואל השני, מלך פורטוגל
דום מנואל השני, מלך פורטוגל (בפורטוגזית: Manuel II, המכונה גם מנואל הפטריוט; o Patriota ו"המלך החסר"; o Rei Saudade; 19 במרץ 1889, ליסבון, ממלכת פורטוגל – 2 ביולי 1932, לונדון, הממלכה המאוחדת), היה מלכה האחרון של ממלכת פורטוגל טרם זו הפכה לרפובליקה, בין השנים 1908–1910.
מנואל, בנו השני של קרלוש, מלך פורטוגל, הוכתר לאחר ההתנקשות בחיי אביו ואחיו הבכור, לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל ללא כל ניסיון מקדים או לימודים בממשל. בשנותיו בשלטון פעל להביא לרפורמות אשר נועדו לחזק את מעמדה הבינלאומי של ממלכתו ולהביא לסיום התסיסה האזרחית אך ללא הצלחה ניכרת. למרות מאמצי הרפורמה, התנועה הרפובליקנית בפורטוגל המשיכה להתחזק בעוד המפלגות המלוכניות היו מרוכזות בעיקר במאבקים פנימיים. הדבר הביא בסופו של דבר להדחתו של מנואל השני ולסיום המונרכיה שנתיים בלבד לאחר הכתרתו.
מנואל אז יצא לגלות בממלכה המאוחדת. הוא נותר פטריוט נלהב של האומה הפורטוגזית ולמרות מספר ניסיונות להביא להפיכות שמטרתן להשיב את המלוכה, מנואל נותר בגלות עד לפטירתו והתנגד למלחמת אחים בפורטוגל לקביעת סגנון המשטר, בין אם היה מלוכני או רפובליקני. עם נפילת המלוכה, הרפובליקה הפורטוגזית החדשה נפלה לתקופה של משברים פוליטיים רחבי היקף ובתוך מספר שנים הוקמה הדיקטטורה הלאומית.
שנותיו הראשונות
מנואל השני נולד ב-19 במרץ 1889 בארמון בלם, ליסבון, בירת ממלכת פורטוגל, בשם המלא מנואל מריה פיליפה קרלוש אמליו לואיש מיגל רפאל גבריאל גונסגה פרנציסקו דה אסיס אוגניו דה סקסה קובורג גותה א ברגנסה (Manuel Maria Filipe Carlos Amélio Luís Miguel Rafael Gabriel Gonzaga Francisco de Assis Eugénio de Saxe-Coburgo-Gotha e Bragança), לקרלוש, מלך פורטוגל ואמלי, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן. מנואל השני הוטבל לנצרות הקתולית מספר ימים לאחר הולדתו. בטקס הטבלתו היה נוכח פדרו השני, קיסר ברזיל, שהודח מכיסאו ב-15 בנובמבר אותה השנה, ביום הולדתו של מנואל.
בגיל שש החלה אמו, שהייתה מורה במקצועה, ללמדו קרוא וכתוב במקביל לזמן שהחל בלימודיו הרשמיים בידי מחנכים פרטיים. בצעירותו מנואל הראה התעניינות רבה במוזיקה והיה בהמשך חייו מנגן מיומן באורגן האמונד. מנואל השני קיבל חינוך מלוכני תרבותי ובצעירותו לא הוכן לקראת אחריות שלטונית עתידית שכן היה זה אחיו הבכור, לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל, שהיה היורש המיועד לכתר הפורטוגזי של אביהם. בהמשך החל בקריירה צבאית ובשנת 1904 היה לצוער בשורות הצי המלכותי הפורטוגזי, הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של פורטוגל.
מלך פורטוגל
עוד במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, המוניטין של המלוכה הפורטוגזית בעיני האוכלוסייה הכללית היה בירידה. רוב מפלגות השלטון במונרכיה החוקתית היו מקורבות למלוכה ועל כן הופנתה כלפי המוסד המלוכני רוב האשמה על ההיחלשות ההדרגתית של פורטוגל במעמדה הבינלאומי. בשנת 1890 הטילה הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד אולטימטום פוליטי על פורטוגל שהביא את האחרונה לוותר על מושבות באפריקה ולהעבירם אל האימפריה הבריטית (שטחן של מושבות אלו חופף למדינות זימבבואה, זמביה ומלאווי). פורטוגל נשענה על קשרי הסחר שלה עם בריטניה ועל כן לא יכלה לנתק את קשריה עמה או לסרב לאולטימטום. העובדה שמנואל השני עצמו המשיך לשמר יחסים חמים עם בריטניה ואף היה בידידות אישית עם אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ומאוחר יותר גם ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, הייתה גורם מרכזי להתנגדות העממית לשלטונו.
מנואל השני הצביע על ראש הממשלה של אביו, ז'ואאו פרנקו (אנ'), כאחד האחראים על ההתנקשות. ז'ואאו פרנקו הודח, אך המלך לא הצליח לשקם את דימוי המונרכיה בעיני העם. פרנקו התפטר מתפקידו, ומנואל ביקש מהאדמירל פרנסיסקו ז'ואקים פריירה דו אמרל (אנ') לעמוד בראש ממשלה המורכבת ממספר שווה של חברים מתוך שתי המפלגות העיקריות, הרגנרטורים והפרוגרסיסטים. האדמירל בחר לשמש בתפקיד בורר בשביל אחדות פוליטית, אך המפלגות היו חלוקות בצורה עמוקה, ואף אחד מראשי המפלגות לא הופיע בקבינט. המאבק הפוליטי החריף בתוך הפוליטיקה הפורטוגזית סבב מספר נושאים אך העיקרי והחשוב ביותר מתוכם היה מאבק חלוקת הסמכויות בין הרשות המבצעת (המלך מנואל השני והקבינט) והרשות המחוקקת (בית הנבחרים ובית העמיתים; שני הבתים של הפרלמנט). ביום הדחתו של ז'ואאו פרנקו יצא בהצהרה הרשמית הראשונה שלו בתור מלך במהלכה דן על ההתנקשות באביו ואחיו :
אמרל המשיך לכהן גם לאחר שבחירות בליסבון הסתיימו עם ניצחון מפלגת הרפובליקנים. הפלג הפוליטי הרפובליקני היה אנטי-מלוכני והכוחות הקיצוניים בתוכו ארגנו את ההכנות למהפכה, בעוד המפלגות המונרכיסטיות הקימו קואליציה ממשלתית לא יעילה דרך המנדט שניתן להם מידי המלך. בדצמבר 1908 כישלון הפעולה של הפרלמנט הוביל את ראש הממשלה אמרל להתפטר ולהשיב את המנדט של ראשות הממשלה אל המלך מנואל. מנואל בתגובה מינה את הפוליטיקאי ארטור אלברטו דה קמפוס אנריקה (אנ'), בן למוצא של משפחה יהודית, לתפקיד ראש הממשלה. מכיוון שאנריקה לא היה חבר מפלגה כלשהי (אף על פי שנטה לתמוך בשמרנים), מנואל השני ציפה כי יוכל לפתור את המאבקים הפנימיים בתוך הפרלמנט. אנריקה עצמו לא צלח בפתירת המאבק ובאפריל החלה החלפת ראשי ממשלה לנוכח משבר פרלמנטרי שבמסגרתו חברי פרלמנט סירבו למלאות את תפקידיהם. בין מאי לדצמבר הצליח מנואל להביא לייצוב יחסי של הפוליטיקה המדינית לאחר שהעביר את מנדט ראשות הממשלה אל ואנססלו דה סוזה פריירה דה לימה (אנ') השמרני. לאחר התחזקות המפלגה הרפורמית בבחירות דמוקרטיות, מנואל העביר את המנדט לראש ממשלה מטעם המפלגה, פרנסיסקו דה וויגה בייראו (אנ'), בדצמבר 1909.
לנוכח התחלפות הממשלה החל משבר פוליטי מחודש אשר אפשר את התחזקותה של המפלגה הרפובליקנית אשר חיזקה את הטענה שממשלת המלך חסרת יכולת ניהולית של המדינה הפורטוגזית. המשברים הפוליטיים הובילו את מנואל להחליף מספר ראשי משלה בניסיון להקים קואליציה יציבה של תומכי המונרכיה. בשנתיים שבהן מלך הייתה פורטוגל בידי שש ממשלות שונות. בין הרפורמות שהנהיג מנואל השני היו חקיקות שהבטיחו את חופש העיתונות, הסדירו את זכויות האדם מבחינה חוקתית והותירו התמודדות בבחירות למפלגות אנטי-מלוכניות למיניהן, הגדולה שבהן היא המפלגה הרפובליקנית. בקיץ 1910 נסע מנואל לטיול ברכס הרי בוצ'קו (אנ') שבפנים חצי האי האיברי, אך בשובו פרצה המהפכה הרפובליקנית, שנתמכה בידי כוחות הצי הפורטוגזי על נהר טז'ו. ארמונו המלכותי הופגז בידי מהפכנים חמושים, ומנואל ברח תחילה לארמון הלאומי במפרה, הממוקם מצפון לליסבון. המהפכנים הכריזו על פורטוגל כרפובליקה, והמלך יצא לגלות בממלכה המאוחדת.
בגלות
בשנת 1913 התחתן מנואל עם אוגוסטה ויקטוריה, נסיכת הוהנצולרן, בתם של וילהלם, נסיך הוהנצולרן ומריה תרזה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות. החתונה התרחשה בטירת זיגמרינגן, הקיסרות הגרמנית, ונכחו בה מספר מנהיגי מדינות כגון וילהלם השני, קיסר גרמניה. בכל שנות נישואיהם לא היו לבני הזוג ילדים. בתקופת הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה היו רבים בתוך פורטוגל שעודם תמכו בשיבת המלוכה הפורטוגזית. המנהיג הפוליטי והצבאי, אנריקה מישל דה פייבה קוסיירו, פיקד על מספר ניסיונות להשיב את המלוכה. בשנת 1919 משבר פוליטי חריף אפשר לחונטה צבאית פרו-מלוכנית להכריז על רסטורציה של המלוכה הפורטוגזית. ללא עירובו הישיר, מנואל השני הוכתר בידי מנהיגי החונטה בתור מלך פורטוגל מחדש. מנואל סירב להשתתף באלימות שהייתה למלחמה בין פורטוגזים וצבא הרפובליקה הראשונה הפיל את החונטה.
מתוך קשריו עם המלוכה הבריטית הוענק למנואל תואר אביר מסדר הבירית מידי אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת בשנת 1909. כאשר פורטוגל הצטרפה למלחמת העולם השנייה עת הוכרזה עליה מלחמה בידי הקיסרות הגרמנית, מנואל הביע את תמיכתו במאמץ המלחמה נגד גרמניה והביע את רצונו בפני מלוכנים בפורטוגל שהאומה תהיה מאוחדת לכל הפחות עד לסופה של המלחמה. ב-2 ביולי 1932 מת מנואל בגלות, בטוויקנהאם שבלונדון. הוא נפטר במיטתו בהפתעה. קודם לכן באותו היום טען כי חולה בדלקן גרון ורופאו הציע לו לנוח. הוא נפטר בשעה 13:40. מנואל חי את שנותיו האחרונות בטוויקנהאם ובחר במקום זה למגוריו עקב היותו מקום הולדת אמו. מכיוון שלא היו לו ילדים, לאחר מותו עברו טענותיו לכתר הפורטוגזי לדוארטה נונו, דוכס ברגנסה, שהיה מהענף המיגליסטי של המשפחה (על שמו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל, אשר הודח מהשלטון והוחלף במריה השנייה, מלכת פורטוגל, שהחלה את הענף השושלתי שמנואל השני היה צאצא שלו). בצוואתו הוריש מנואל השני את כל רכושו אל המדינה הפורטוגזית והסנטימנט הפרו-מלוכני בפורטוגל נחלש. רוב תומכי המלוכה הצטופפו תחת תחת ממשלתו של אנטוניו דה אוליביירה סלזאר.
אבשלום (אמן)
"אבשלום" (26 בדצמבר 1964, אשדוד – 10 באוקטובר 1993, פריז) הוא כינויו האמנותי של מאיר אשל, אמן ופסל ישראלי-צרפתי.
ביוגרפיה
מאיר אשל, הבכור מארבעת ילדיהם של אלי ואדל אשל, נולד בשנת 1964 בעיר אשדוד. בגיל 14 עבר ללמוד בבית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה ועם סיום לימודיו, בשנת 1982, התגייס לצה"ל, ושירת כטכנאי מטוסים בבסיס חיל האוויר בחצרים.
בין השנים 1985–1987, לאחר שרותו הצבאי, חי אשל בדיונות מדרום לאשדוד, שם בנה לעצמו בקתת עץ והתפרנס מעשיית תכשיטים. בנוסף, הרבה לבקר בסיני. בראיון מאוחר תיאר אבשלום את תקופה זו: "את הבית הראשון שלי בניתי כשהייתי בן עשרים: השתחררתי מן הצבא במצב רע מאוד והלכתי למדבר. [...] לא ידעתי אז כלום על אמנות, הכרתי רק את השם פיקאסו אבל מעולם לא ראיתי עבודות שלו. [...] במשך שנה בערך חייתי עם בדויים בסיני, הייתה לי פנטזיה על חיים במדבר. האמנתי שאני יכול לעשות זאת, עד שהבנתי שזה לא מספק אותי." מתקופה זו נותרו מספר מועט של עבודות שיצר. יצירות אלו נושאות אופי בריקולאז'י. ב"תרבות" (1986), לדוגמה, יצר אשל דגמים עשויים עץ ונייר של סכין, מזלג, כף וכפית, התלויים בעזרת חוט בתוך קופסת קרטון כמעיין ממצאים אתנוגרפיים.
בעידודו של בולטנסקי, השתתף אבשלום לראשונה בתערוכה קבוצתית שנערכה בשנת 1987 ב"וילה פזייה" בפריז. בין השנים 1987–1991 יצר אבשלום סדרה של עבודות שבסיסן היה סידור של אובייקטים בחלל נתון. בעבודותיו המוקדמות מן הסדרה השתמש אבשלום בחפצי רדי מייד שנצבעו או שפוזרה עליהם אבקת גבס. במיצב "חדר בודד" (1987), לדוגמה, שהוצג בתערוכה קבוצתית ב"וילה אלזיה" בפריז, הציג אבשלום חלל מגורים שרוקן מכל ממד אישי. הקירות והרהיטים הבסיסיים שנותרו בו נצבעו בצבע לבן, שהעניק לחלל מראה נזירי. משנת 1988 ואילך החל אבשלום לייצר בעצמו חפצים ואובייקטים כאלו. ב"הצעה למגורים" (1990) לדוגמה, יצר מיכל לבן ובו סודרו אלמנטים גאומטריים עשויים עץ קרטון וגבס וצבועים לבן.
בשנת 1989 גילה אבשלום כי הוא נושא את נגיף ה-HIV בדמו. בנוסף, סעד את דודו, שנפטר אף הוא ממחלות הקשורות לנגיף ה-HIV. בשנת 1990 הכיר את האמנית מארי-אנז' גיימינו, בעת ששניהם השתתפו בתערוכה קבוצתית בקליסון (Clisson). גיימינו הפכה לבת זוגו לתקופה מסוימת.
בשנת 1991 עבר להתגורר ולעבוד באטלייה ששימש בעבר את הפסל ז'ק ליפשיץ. החלל הועמד לרשותו על ידי קרוב משפחה. היה זה חלל שמוקם בקומת הקרקע של מבנה בסגנון מודרניסטי שעיצב לה קורבוזיה באזור בולון. אבשלום שיפץ את החלל על ידי התקנת קירות גבס סביב הקירות הבנויים וריהוטו במספר מצומצם של רהיטים. באותה עת כבר התפרצה מחלת האיידס בגופו של אבשלום.
תחת הידיעה על מחלתו, וכשהוא מסתיר אותה מרוב מכריו, החל אבשלום ליצור פרויקט גדול ממדים שבבסיסו בנייה של שישה מבני מגורים שתכנן עבור עצמו. מבנים אלו, אותם כינה "תאים", יועדו להיות מוצבים בשישה מרכזי ערים ברחבי העולם (פריז, ציריך, ניו יורק, תל אביב, פרנקפורט וכנראה טוקיו) ולהוות, כדברי אבשלום בית ה"תפור לפי מידותי". אבשלום העיד כי העיצוב האנונימי של האדריכלות נועד ליצור ניכר "עד שהקיום שלי בו יהיה ממשי יותר מתמיד. [...] בעצם העובדה שאחיה בו, אצור אי-סדר במבנה; בעצם הנפח שאתפוס בו, חיי יתעצמו".
בעזרת יונה פישר, הוצגה בשנת 1992 במוזיאון תל אביב לאמנות תערוכת יחיד שלו. לרגל תערוכה זו הגיע אבשלום לראשונה לישראל מאז עזב אותה. בין המוצגים הבולטים בתערוכה הייתה העבודה "הצעה למגורים" (1992), שהציגה מבנה של חללים מרובעים המחוברים ביניהם בצינורות מעבר, ומעלים על הדעת תצורת מחילות. בנוסף, הוצג "תא מס' 1" (1992). כל ששת ה"תאים" נבנו כאב טיפוס בגודל 1:1 על פי תוכניותיו של אבשלום והוצגו כמכלול בתערוכת היחיד האחרונה של אבשלום במוזיאון לאמנות מודרנית של פריז בשנת 1993. מבין ששת ה"תאים", רק שנים נבנו בפועל. לצד "תא מס' 1", שהיה אמור להיות מוצב ברובע השלישי בפריז, אולם לא הוצב עקב בעיות רישוי. הושלמה בנייתו של "תא מס' 2" בשנת 1993, זמן קצר לפני מותו של אבשלום.
ב-10 באוקטובר 1993 נפטר אבשלום ממחלה הקשורה לנגיף ה-HIV. בשנת 2010 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו במרכז לאמנות עכשווית KW בברלין (Kunst-Werke Berlin). התערוכה הוצגה גם בהולנד (2012) ובביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו בתל אביב (2013), ועוררה התעניינות מחודשת ביצירתו.
הקרנת הבכורה של הסרט "שבע השנים של אבשלום", בימוי ותסריט דוד אופק ועמית עזז, התקיימה ב-29 במאי 2022, בסינמטק תל אביב. הסרט זכה ב"פרס חבר השופטים" בפסטיבל הסרטים הדוקומנטריים הבינלאומי דוקאביב 2022 והיה מועמד לפרס אופיר 2022, בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר. תקציר הסרט: "מאיר אשל, נער חופים בן 22 מאשדוד, קונה כרטיס לכיוון אחד לפריז וממציא את עצמו מחדש כאמן בשם אבשלום. מהר מאד הוא פורץ כמטאור בשמי סצנת האמנות, ומוצג במוזיאונים היוקרתיים ביותר בעולם: Centre Pompidou Paris, Tate Modern Gallery London, הביאנלה בוונציה, מוזיאון ישראל ועוד. הצלחתו של אבשלום הייתה קצרת מועד – כמעט 7 שנים עברו מאז הגעתו לפריז עד שבשיא הצלחתו, בגיל 28, הוא מת באופן טראגי. שנים מאוחר יותר, מתמנה אחיו הצעיר, דני אשל, למנהל העיזבון של אבשלום, ומשימתו הראשונה – מכירת יצירתו האחרונה של אבשלום. באמצעות המסע שלו אנו נחשפים לסיפורו הייחודי של האמן הישראלי יוצא הדופן".
בחודש מאי 2022, הושק על ידי משפחתו של אבשלום, אתר רשמי המכיל ארכיון של כלל יצירתו בכתובת www.absalonart.com.
ייגבה (מחוז)
מחוז ייגֶבה (באסטונית: Jõgeva maakond) הוא אחד מבין 15 מחוזות אסטוניה. הוא ממוקם בחלקה המזרחי של המדינה וגובל במחוז טרטו בדרום, מחוז ויליאנדי בדרום-מזרח, מחוז יארבה במערב, מחוז לאנה-וירו בצפון ומחוז אידה-וירו בצפון-מזרח.
היסטוריה
היישובים הראשונים בקרבת אגם פייפסי הוקמו על ידי דייגים בתקופה שבין 7000 ל-6000 לפני הספירה. מן המאה ה-13 היה האזור חלק מן המסדר הליבוני. המסדר הקים במאות ה-14 וה-15 את טירת לאיוסטה לשמירה על הגבול המזרחי. טירה זו שימשה בשנים 1700–1701, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, כמעון החורף של המלך השוודי קרל ה-12. בשנים 1570 עד 1577 שימשה פלטסאמאה כמקום מושבו של מלך ליבוניה, הדוכס מאגנוס. העיר ייגבה הוקמה בשנת 1876, בקרבת מסילת הרכבת מטאלין לטרטו. המחוז הנוכחי הוקם בשנת 1949 על ידי הרשויות הסובייטיות. גבולות המחוז הנוכחיים נקבעו בשנת 1962. עד לרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 מנה המחוז 13 נפות - 3 עירוניות והשאר כפריות.
גאוגרפיה
מחוז ייגבה גובל באגם פייפסי, האגם הגדול באסטוניה והרביעי בגודלו באירופה, שאף מופיע בסמל המחוז. במחוז נמצאים שתי שמורות טבע (באסטונית: looduskaitseala או בקיצור LKA) - אנדלה (Endla) בצפון ואָלָם-פֶדיה (Alam-Pedja) בדרום-מערב שיש לה חשיבות בקנה-מידה אירופי ומוגנת באמנת רמסר. במרכז המחוז שוכן אזור ווֹרֶמָאָה (Vooremaa) שמאופיין בגבעות מתונות ואגמים צרים וארוכים ביניהן. הנוף באזור זה נוצר כתוצאה מתנועת קרחונים בעידן הקרח האחרון. האגמים הגדולים ביותר הם סַאֲדייֶרב (Saadjärv) וקאיאווֶרֶה ייֶרב (Kaiavere järv). במחוז זורמים שני נהרות, מן הגדולים בנהרות אסטוניה - פילטסאמאה (Põltsamaa) ופֶדיה (Pedja). הנקודה הגבוהה יותר במחוז היא גבעת לאיוסה (Laiuse mägi) המגיעה לגובה של 144 מטרים.
תחבורה
במערב המחוז עובר הכביש הראשי (כביש מספר 2) המחבר בין טאלין לטרטו. במזרח המחוז עובר הכביש המחבר בין טרטו לייהבי.כביש חשוב נוסף הוא דרך פייבה (Piibe maantee) המחברת בין טרטו לרקוורה.
במקביל לדרך פייבה עוברת מסילת הברזל טאלין-טאפה-טרטו המשמשת כיום בעיקר להעברת סחורות ודלק.
ממשלת המחוז
בראש כל מחוז עומדת ממשלת המחוז (maakonnavalitsus) הנשלטת בידי מושל (maavanem), אשר ממונה בידי ממשלת אסטוניה לקדנציה בת חמש שנים. מאז 2004 משרת מושל המחוז מאוישת על ידי אייוואר קוֹק (Aivar Kokk).
נפות
המחוז מחולק ל-3 נפות כפריות (vallad).
נפות לשעבר:
שיר ערש של ברהמס
'''שיר ערש של ברהמס אופ. 49''' הוא ליד לקול ולפסנתר, שהלחין המלחין יוהנס ברהמס. שיר הערש הולחן בשנת 1868 בעיר בון שבגרמניה. זו אחת המנגינות הפופולריות ביותר של המלחין. נחשב לאחד משירי הערש הפופלרים לצד "מנצנץ כוכב קטן".
כתב היד של היצירה שמור כיום במוזיאון תרבות המוזיקה על שם גלינקה במוסקבה.
היצירה במקור הולחנה בסולם מי במול מ'זור (E-flat major), אך היום ישנם מספר רב של וריאציות לסולואים של פסנתר בסולמות שונים (המוכרים הם בפה מז'ור ובסול מז'ור).
היסטוריה
ברהמס ביסס את המילים של שיר הערש, לפי דואט מאת אלכסנדר באומן שיצא לאור בשנות ה-40 של המאה ה-19. שיר הערש הוקדש לידידתו של ברהמס, ברטה פאבר, לרגל לידת בנה השני. ברהמס היה מאוהב בה בצעירותו והלחין את שיר הערש בהשראתה. ברהמס לבסוף סיים להלחין את היצירה בנובמבר 1868. שיר הערש פורסם לציבור הרחב ב-22 בדצמבר 1869 בווינה והוצג על ידי לואיז דסטמן (זמרת) וקלרה שומאן (פסנתרנית). יש עדויות לכך שהשיר הושר בעברית כבר בפולין בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20. בשנת 1877, ברהמס ביסס את החלק הראשון של הסימפוניה השנייה שלו (אנ') בהשראת הלחן של שיר הערש.
ישנם אין ספור שימושים בשיר הערש בתיבות נגינה. את שיר הערש ניתן למצוא עכשיו בפסקול של למעלה מ-60 סרטים.
מילות המנגינה
הנה מילות המנגינה שלקוחות מאוסף שירי העם קרן הפלא של הנער: ממוזער|ביצוע שיר הערש לקול ול[[תזמורת משנת 1915.
הזמרת היא ארנסטין שומאן-היינק .]] מאוחר יותר, ברהמס הוסיף מילים לחזרה השנייה שנלקחו משיר משנת 1849 שכתב גאורג שרר : גרסה אחרת בעברית בעיבוד של אברהם בן ים נמצאת באתר זמרשת. (ראו הפנייה בקישורים חיצוניים).
רַד הַלַּיִל עַל תֵּבֵל,
שֶׁקֶט בָּא עַל יְקוּם.
כָּל הָאוֹר הָפַך לְצֵל,
יִשָּאֵר עַד יָקוּם.
לֹא תִּירָא הִרְהוּרִים,
עַל רֹאשְׁךָ שְׁכִינַת אֵל.
כִּי הִנֵּה לֹא יָנוּם,
שׁוֹמֵר יִשְׂרָאֵל.
חֲלוֹמוֹת מְתֻקִּים,
יִהְיוּ חֶלְקְךָ.
עַד הַשַּׁחַר יִשְׁמְרְךָ,
מַלְאָךְ עַל מִטַּתְךָ.
לֵיל מְנוּחָה, לֵיל שַׁלְוָה,
תִּמְתַּק שְׁנַתְךָ.
ביצוע היצירה
היצירה המקורית כתובה במי במול מז'ור. ברהמס משתמש במרווחים של טוניקה דומיננטה וסאב דומיננטה על הסולם מי במול מז'ור. המלודיה ביצירה נחשבת "סטאטית" וארוכה יותר והאוקרדים קצרים יותר וחלשים יותר. יד שמאל וימין לא מסונכרנות, כלומר המלודיה מובילה והבאס מגיע פעימה אחת אחרי המלודיה. הטכניקה הזאת מייצרת רוגע ושלווה ו"אורך" של השיר, דבר שמאפיין שיר ערש שנועד להרגיע ולהרדים ילדים.
שלומית דקל
שלומית דקל (נולדה ב-27 ביוני 1928) היא אשת חינוך ישראלית ולוחמת פלמ"ח. האישה הראשונה שהופיעה בטלוויזיה הלימודית בישראל, ובטלוויזיה בישראל בכלל.
ראשית חייה והעלייה לארץ ישראל
דקל נולדה בטאלין, בירת אסטוניה, לאברהם קוסוצקי ותמרה לבית צ'ורני. אביה, איש חינוך וראש התנועה הציונית בטאלין, פעל לקידום התנועה הציונית והעלייה לארץ ישראל ודיבר עם בתו בשפה העברית בלבד החל משנות ילדותה המוקדמות.
בשנת 1933, לאחר עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה, אביה של דקל נשלח כציר לקונגרס הציוני בלוצרן, שווייץ, בשנת 1935, ושם פגש את נציגי היישוב מפלשתינה ופעל לקבלת האישורים הנדרשים לעלייה לארץ ישראל. בשנת 1936, עלתה המשפחה לאוניה "פולוניה" בדרכה לפלשתינה. מרבית בני משפחתה של דקל באסטוניה נספו לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה. שלומית והוריה היו בין המעטים מיהודי אסטוניה שעלה בידם להימלט.
בגיל 16 התקבלה דקל לתוכנית לתלמידים מצטיינים בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים ובסיום התיכון המשיכה ללימודים בסמינר למורים. 1947, שנת הלימודים האחרונה של שלומית בסמינר למורים דוד ילין התקצרה בשל המצב המדיני, וכך התגייסה דקל לשורות הפלמ"ח.
לוחמת פלמ"ח
ב-29 ביוני 1946 נעצר אביה של שלומית בקיבוץ יגור במהלך השבת השחורה. במוצאי יום הכיפורים של אותה שנה, פגשה את יצחק דקל (דוקי). יצחק התגייס לשורות הפלמ"ח כבר ב-1943 לאחר שסיים את לימודיו בתיכון ליד"ה והצטרף לכוחות הרזרבה. כחצי שנה לאחר תחילת הלימודים באוניברסיטה, נקרא יצחק לשוב לחטיבת הראל כמפקד האמון על ליווי השיירות לירושלים. שלומית התגייסה בעקבותיו בשנת 1947 לחטיבה, תחת פיקודו של יצחק רבין.
שלומית ודוקי ליוו את השיירות האחרונות לירושלים, תוך הסתרת תחמושת ונשק על גופם, עד להפסקתן המוחלטת על ידי הבריטים בתקופה שקדמה להכרזת העצמאות ב-15 במאי 1948.
שלומית ויצחק דקל נישאו בנוכחות קהל אורחים מצומצם בהפוגה הראשונה של מלחמת העצמאות. לפני שחרורה מהשירות בפלמ"ח שרתה דקל בשני תפקידים נוספים - אלחוטאית באבו גוש ומורה לעברית בקיבוץ חולדה לחיילי גח"ל (גיוס חוץ לארץ).
עשייה חינוכית
אחרי שחרורה החלה דקל ללמד בבית הספר בית חינוך ע"ש חיים ארלוזורוב, נתנה שיעורים פרטיים בחשבון ולימדה עברית בבית ספר ערב לפועלים. בתקופה זו נולדו שלושת ילדיה: עופר, לאה ומיכל.
ב-1964, לאחר כעשור בתחום ההוראה, נבחרה דקל ללמד מתמטיקה על מסך הטלוויזיה, עוד בטרם הוקם הערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית.
ב-24 במרץ 1966, ב-12 בצהריים, הפכה דקל לאשה הראשונה בישראל שהופיעה בטלוויזיה, בשידור ההיסטורי בו נחנכה הטלוויזיה הלימודית. בטקס נאמו בין השאר שר החינוך זלמן ארן והלורד ויקטור רוטשילד.
את שיעורי המתמטיקה המשודרים כתבה והגישה דקל בעצמה, בלוויית הבובה "דודו" אותה הפעילה הבובנאית נעמי יואלי.
בשנת 1966, זכתה בפרס על השיעור "המעגל והעיגול" לכתות ז' בתחרות בינלאומית לשידורים חינוכיים בטוקיו, יפן, שנערכה על ידי שירות השידור היפני בחסות איחוד שירותי השידור האירופאים.
לאחר כחמש שנים בטלוויזיה וכמאה שיעורים משודרים, פרשה דקל מהמסך ושבה להוראה.
דקל סיימה בהצטיינות תואר ראשון בחינוך וספרות ובמקביל לימדה הוראת חשבון בסמינר למורים דוד ילין.
לאחר מכן המשיכה לתואר מוסמך ועבדה כמרכזת מסלול חטיבת הביניים במתמטיקה בסמינר, וכן לימדה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית. בהמשך סיימה שלומית תואר מוסמך בחינוך ובתקשורת ולמדה לתואר מוסמך נוסף ביידיש, שניהם באוניברסיטה העברית.
במסגרת הלימודים התבקשה שלומית על ידי פרופסור דניאל כהנמן, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2002, ופרופ' שלמה (סימור) פוקס שעמד בראש בית הספר לחינוך דאז, לכתוב תוכנית לימודים שתעסוק בחשיבה בתנאי אי ודאות. בהדרכת פרופ' כהנמן, ופרופ' עמוס טברסקי כתבה ספר לימוד, מדריך למורה ומאמרים יחד עם פרופ' רות בייט-מרום לשכלול החשיבה בתנאי אי ודאות.
לאחר פרישתה
לאחר פטירתו של דוקי בעלה בגיל 67 ופרישתה לגמלאות, התנדבה במתן תמיכה נפשית בארגון ער"ן (עזרה ראשונה נפשית), שם היא פעילה יותר מעשרים שנים. כמו כן, היא מרכזת בהתנדבות את תוכניות התרבות בארגון ותיקי ההגנה והתנדבה ביד ושם בתרגום מסמכים מיידיש לעברית.
ד"ר נעמי יואלי, תלמידתה לשעבר של שלומית בבית הספר ארלוזורוב ושותפתה לתוכנית הטלוויזיה כמפעילת הבובה דודו, כתבה על שלומית:
דקל תושבת ירושלים, אלמנתו של לוחם הפלמ"ח יצחק (דוקי) דקל, אם לשלושה וסבתא לנכדים ונינים.
יצחק אביגדור אורנשטיין
הרב יצחק אביגדור אורנשטיין (ד' בתמוז ה'תרנ"ד, 18 ביוני 1893 – י"ד באייר ה'תש"ח, 23 במאי 1948) היה איש ציבור, רב הכותל הראשון, ממגיני הרובע היהודי ומחלליו.
נולד בירושלים, נצר למשפחות ריבלין ואורנשטיין שהיו מעמודי התווך של היישוב האשכנזי בארץ מתחילת המאה ה-19, תלמידי הגר"א מחד וחסידי חב"ד מאידך.
קורות חיים
אורנשטיין נולד בירושלים לרב משה יהודה ליב אורנשטיין ולשושנה-רייזיל. יצחק אביגדור היה דור חמישי בארץ ישראל, צאצא לר' אורי אורנשטיין. בצעירותו למד בישיבות בירושלים בהן ישיבת אוהל משה, בשנת ה'תרע"ב (1912), עבר ללמוד בישיבת תורת אמת שנפתחה באותה שנה על ידי חסידי חב"ד בחברון והתקיימה שם עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בימי מלחמת העולם הראשונה בהם סבל היישוב בירושלים מחרפת רעב ומגפות שונות, נרתם לפעילות ציבורית למען הנזקקים ופעל בוועד העזרה ליהודי ירושלים. בתקופה זו גם הייתה סכנת גיוס בכפייה לצבא הטורקי או מאסר וגירוש לנתינים זרים. הרב ניצל את עובדת היות משפחתו בעלת נתינות ספרדית, על מנת לסייע לאלה שנאלצו להסתתר בשל נתינות מטעם מדינות אויב בעיני השלטון העות'מאני. ואף סייע להם ביציאה מהעיר ומגבולות הארץ.
בשנת ה'תרע"ד (1915) התחתן עם מושקה ליבה, בת הרב אשר יצחק וידמן ובלומה לבית הרב יהודה לייב סלונים. גם מושקה ליבה נולדה בארץ - בירושלים ה'תרנ"ח (ינואר 1898). מצד אביה הייתה דור חמישי לרב אברהם שלמה זלמן צורף, אבי משפחת סלומון וממנהיגי היישוב האשכנזי בירושלים. מצד אימה הייתה דור חמישי לרבי דובער שניאורי, האדמו"ר השני של חסידות חב"ד.
בשנת ה'תרע"ט (1919), החל בהוצאת "הדביר - ירחון לתורה וחכמת ישראל" בו התפרסמו מאמרים תורניים וספרותיים וכן פרסומים של ענייני ציבור. קובץ הדביר יצא במתכונת זו כחמש שנים.
היה דמות מרכזית בתנועת המזרחי, במסגרתה עסק רבות בענייני עלייה, התיישבות ועבודה, היה חבר הוועד הראשון של יהודי ירושלים, השתתף במספר קונגרסים ציוניים, ובכינון הרבנות הראשית לארץ ישראל.
בה'תרפ"א (1921) היה ממייסדי החברה הצעירה "הכפר העברי", אשר עיקר תפקידה היה הקמת כפרים ושכונות למען בני ישיבות שיעזרו לכונן את ארץ-ישראל והשתתף ביוזמות התיישבותיות נוספות.
בשנת ה'תרפ"ה (1925) היה ממייסדי המושבה נווה יעקב בצפון ירושלים שם גר עם אשתו וששת ילדיו, בה גם עברו את מאורעות תרפ"ט ומאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
בשנת ה'תרפ"ט (1929), נפגש לראשונה עם אדמו"ר חב"ד הריי"ץ בריגה, אשר התפעל ממנו מאוד והציע לו להיות מזכירו האישי בריגה, אולם הרב אורנשטיין ויתר על כך מפני חיבת הארץ וענייניה.
בשנת ה'תר"ץ, 1930 מונה כאחראי על הכותל מטעם הרבנות הראשית והוועד הלאומי, בעקבות פרסום מסקנותיה של ועדת החקירה המנדטורית לחקירת מאורעות תרפ"ט הידועה גם בשם משפט הכותל. בתפקיד זה כיהן עד נפילת הרובע היהודי במלחמת העצמאות.
החל משנות ה-30 היה בין מנהלי כולל חב"ד דור חמישי כאבותיו זה מאה שנה בארץ ישראל, ובשנת ה'תרצ"ח נתמנה מטעם האדמו"ר הריי"ץ למנהל הכולל. במסגרת זו דאג למאות משפחות עניות מחסידי חב"ד בארץ ישראל.
בשנת ה'ת"ש (1940) עבר עם משפחתו לגור בעיר העתיקה, וגם אשתו לקחה חלק בפעילותו הציבורית בעזרה לכל עניי העיר.
בשנת ה'תש"ה (1945) ייסד את ישיבת "מדרש שמואל", על שם האדמו"ר רבי שמואל שניאורסון, נשיא הישיבה היה האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון. הוא כיהן כראש הישיבה וחברי ההנהלה הנוספים היו הרב אלכסנדר יודאסין והרב יצחק נאה. הישיבה נסגרה בשנת 1948.
בעת המצור הערבי על העיר העתיקה, מונה לאחראי העניינים האדמיניסטרטיביים של כל תושבי הרובע ועסק בכך במסירות עד שנהרג הוא ואשתו בי"ד אייר ה'תש"ח. נטמנו בקבר האחים הזמני ברובע. כאשר התקבלה בירושלים הידיעה על מותו, שלח יצחק בן-צבי מברק אל דוד בן-גוריון בו כתב "שר וגדול נפל היום בישראל".
השאירו אחריהם שתי בנות וארבעה בנים שכולם נטלו חלק במלחמת העצמאות.
עיריית ירושלים קבעה רחוב על שמו בסמוך לכיכר הדוידקה בפינת הרחובות הנביאים ופינס.
הוצאת ירחון "הדביר" וחיבורים תורניים נוספים
בשנים ה'תרע"ט-ה'תרפ"ג (1919–1924) ערך את הירחון התורני הדביר "קבצים לתורה וחכמת ישראל" שיצא מטעם המזרחי הצעיר. במסגרת קובץ זה פרסם הרב אורנשטיין מאמרים פרי עטו, וכן דברים שכתב סבו הרב יעקב אורנשטיין. בירחון הדביר ה'תרע"ט קובץ ג-ד פרסם את המאמר חקוי ועצמיות כתשובה לסדרת מאמרים שפורסמו בעיתון חדשות הארץ בשם "הרבנות החנוטה" ו-"הרבנות הלוחמת" בעקבות החלטתה של הרבנות הראשית שלא להכיר במשפט המנדטורי כמשפט קבוע. על מאמר זה חתם בשם "איש ישראלי".
אורנשטיין כתב ופרסם מספר מאמרים מחקריים העוסקים במנהגים קדומים והלכות ארץ ישראל. אסף והחזיק בספרים וכתבים רבים וכן עמל במשך כעשרים שנה על הוצאת מספר כתבים לדפוס. הוא אסף והכין לדפוס את כתבי סבו הרב יעקב אורנשטיין, וכן שני ספרים מעזבונם של חכמים אחרים, אחד מאת הרב יואל דיסקין, "משנת יואל" על תולדות חסידות חב"ד ומייסדה, ואחד בשם "מנחת ריב"א" - חידושי ר' יצחק חריף מפיוטרקוב. במשך כעשרים שנה עסק בחיבורים נוספים פרי עטו ביניהם חיבור גדול ומקיף על הערוך לפי סוגיות הש"ס אך כל הכתבים הללו יחד עם ספרייתו העשירה נשרפו ואבדו עם פיצוץ ביתו האחרון בקרבות תש"ח.
פעולותיו בתנועת המזרחי ובכינון הרבנות הראשית לא"י
עם התחלת תקופת המנדט הבריטי בא"י, והתארגנותו מחדש של היישוב לאחר התקופה הקשה בזמן מלחמת העולם הראשונה, לקח חלק ביסוד "ישיבת המשתלמים" שהקימה מח' החינוך מטעם ועד הצירים בירושלים, שלימים הפך למוסד להכשרת מורים בשם מכללת ליפשיץ.
באותו הזמן החלה להתארגן מחדש תנועת המזרחי בארץ, הצטרף להסתדרות "הנוער הצעיר הארץ ישראלי" והיה חבר הוועד ומזכירו הראשון. היה בין מייסדי הסניף הירושלמי של התנועה שבהמשך נקרא שמה "המזרחי הצעיר". בהמשך התבטל ארגון זה ונטמע בארגון נוסף בשם הפועל המזרחי.
עם העברת מרכז "המזרחי העולמי" לירושלים ובואו של פרופ' חיים פיק חבר ההנהלה הציונית ומנהל מח' העלייה שלה, מונה למזכירו וקיבל את ניהול ענייני העלייה והעבודה במרכז העולמי של המזרחי.
הרב אורנשטיין היה בין יוזמי ומייסדי "ועד העיר ליהודי ירושלים" במטרה לאחד וללכד את הזרמים השונים בארץ בכלל ובירושלים בפרט כגוף ציבורי אחד תחת הנהגת התנועה הציונית. נבחר כאחד מחברי ועד העיר הראשון ובמסגרת זו פעל בייחוד בענייני עלייה ועבודה.
באותה עת גם לקח חלק בארגון "אספת הרבנים הראשונה בארץ ישראל" שבה הוקם "משרד הרבנות המאוחד" מאשכנזים וספרדים. והשתתף ב"אספת הרבנים השנייה" שהתקיימה בה'תרפ"א 1921, בה נבחרה הרבנות הראשית לא"י ובה נבחרו הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יעקב מאיר לרבנים הראשיים.
הרב אורנשטיין היה מעורב בפעיליות רבות של המזרחי לקח חלק בוועידות עולמיות, השתתף כציר מטעמם בוועידות הקונגרס הציוני הי"ב וה-י"ג שהתקיימו בגרמניה. והקונגרס ה-ט"ו שהתקיים בבזל.
בשנת ה'תרפ"ט (1929) הגיע לבגדאד וייסד בה סניף של תנועת המזרחי. כבר בשבת הראשונה בשהותו שם דרש בפני הקהל וחכמי העדה, בבית הכנסת הישן והמרכזי לפני למעלה מ-2000 איש בעניין מצוות יישוב ארץ ישראל ובניינה.
פעולותיו בענייני עבודה והתיישבות העברית
כמזכיר ארגון תנועת "המזרחי הצעיר" היה בין היוזמים והפועלים למען ייסוד יישובים חקלאיים על ידי צעירים מבני היישוב הישן מירושלים, יפו, חברון, צפת וטבריה וכן ליצירת קבוצות פועלים במושבות הקיימות עמ"נ להכשירם לעבודה חקלאית ויישובית.
הרב אורנשטיין ארגן קבוצות רבות של בחורי ישיבות מירושלים תוך ארגון מסגרת מתאימה עבורם במושבות. כמו כן ייסד וליוה שתי קבוצות חקלאיות: "קבוצת ירק" בפתח תקווה, ו"קבוצת הרמב"ם" בנחלת יהודה. בנוסף הקים הארגון בירושלים את מכון אהליאב בו למדו מלאכת יד ואומנות.
בשנת 1921 יחד עם דב נתן ברינקר, היה ממייסדי "אגודת הכפר העברי", להקמת יישובים חקלאיים. בין תקנות האגודה נקבע שעל כל חבר לרכוש אדמה של חמישה דונם לנטיעת עצי פרי, גדול ירקות, וניהול רפת ולול ושעל כל חבר לעבד את אדמתו בעצמו ובעל ידי בני משפחתו. האגודה רכשה אדמות מהכפר הערבי בית חנינה, תכננה והקימה בהם את המושבה נווה יעקב בצפון ירושלים בקרבת היישוב עטרות שהוקם מעט קודם.
עד לפרוץ מאורעות תרפ"ט התגוררו במקום מעל למאה תושבים, ובמקום עמדו כעשרים מבנים, כאשר תושבי המקום התפרנסו בעיקר מגידול בקר ואספקת חלב לעיר ירושלים. ביישוב זה גם ייסדו והכשירו צעירים לתפקידי שמירה והגנה.
בני היישוב והאגודה הכשירו במו ידיהם ומכספם את הכשרת היישוב ובנייתו ללא תמיכה ממוסדות היישוב ואף לא מתנועת המזרחי, מפני קשיים כלכליים וביטחוניים, קיומם כמובלעת רחוקה מהעיר היה קשה מאוד והמאורעות שפקדו את היישוב בשנות ה-20 וה-30 הביאו מעת לעת לדלדולו של היישוב. אף על פי כן היישוב התקיים עד נפילתו בתש"ח במלחמת העצמאות. הרב אורנשטיין נטל חלק פעיל בקניית אדמות והקמת היישוב כפר חיטים, בקניית חלק גדול מאדמות הכפר הערבי נבי סמואל, בקניית אדמות בירושלים בהם נמצאות מערות המיוחסות לקברי הסנהדרין, על אדמות אלה הוקמו שכונות סנהדריה ושיכון פאג"י. סייע ברכישת הקרקעות לשכונות בית וגן בירושלים ושכונת מונטיפיורי בתל אביב.
בשנת 1927 כשהשתתף כ-ציר בקונגרס הציוני הט"ו, שימש בתפקיד יושב ראש ועדת ההתיישבות.
גם לאחר שליחותו לבגדאד בשנת 1929 מטעם קרן ארץ ישראל של המזרחי, שמר על קשר מכתבים עם הקהילה היהודית ועודדם לרכישת קרקעות בארץ.
הרב אורנשטיין אף שימש כסגן נשיא אגודת אחווה תלפיות.
בשנת 1940 לרגל עבודתו כרב הכותל נאלץ לעבור ולהתגורר בעיר העתיקה, מצבה הסוציאלי של הקהילה היהודית בעיר העתיקה היה חלש מאוד והרב אורנשטיין החל לעסוק בתוכניות למשיכת כוחות צעירים למקום ויצירת פתרונות פרנסה.
ביוזמתו הוקם ועד ירושלמי בראשות יו"ר הוועד הלאומי, יצחק בן-צבי, הוועד הכין תוכניות להקמת בתי מלאכה ותעשייה זעירה, בניית בתים משותפים ורכישת מגרשים וחצרות נוספים ברובע היהודי בסמוך לחומה ובאזור רחוב הקראים. אך מפני הקשיים הכלכליים הרבים מרבית תוכניות אלה לא יצאו אל הפועל.
הרב אורנשטיין לקח חלק מרכזי בארגון התמיכה והסיוע לתושבי הרובע היהודי.
הרקע להיווצרות תפקיד רב הכותל
לאחר הצהרת בלפור ו-כיבוש ירושלים בידי הבריטים בשנת 1917, ועם סיום מלחמת העולם הראשונה והתקופה העות'מאנית בארץ ישראל בשנת 1918, הלכה והתגברה נוכחותם של יהודים תושבי הארץ ומבקרים מהתפוצות בכותל המערבי מתוך התחושה של ביטחון. אולם כבר ב-1921 החלו להירשם אירועים של פגיעה בבאי הכותל. אעפ"כ זרם הפוקדים את הכותל המשיך לעלות בהתמדה ובמיוחד בימי חג ומועד.
בשל העומס הרב במקום בימים נוראים הציבו היהודים ליום הכיפורים מספר ספסלים עבור הזקנים ומחיצה להפרדה. בעיצומו של יום הכיפורים ה'תרפ"ט (24 בספטמבר 1928) התפרצו שוטרים בריטים והסירו באלימות את המחיצה והספסלים. בעקבות מחאות היישוב היהודי בארץ ישראל ובעולם על תקרית בין שוטרים למתפללים שאירעה בסמוך לכותל ושבה נפגעו מתפללים יהודים, מינתה ממשלת בריטניה בהסכמת חבר הלאומים ועדה ל"קביעת הזכויות והתביעות השנויות במחלוקת של היהודים והמוסלמים בכותל המערבי" - ועדה זו כונתה בשם "ועדת הכותל הבינלאומית".
במקביל באותה שנה הייתה הסלמה והידרדרות ביטחונית קשה ששיאה החל ב-ט' באב במאורעות תרפ"ט והתפשטה לכל רחבי הארץ.
הידרדרות זו הביאה לכך שהסדרים בכותל המערבי היו אחד הנושאים העיקריים בהם דנה הוועדה הבריטית לחקר המאורעות. ולפיכך הוקמו מטעם היישוב היהודי שתי ועדות לצורך הטיפול בענייני הכותל. הוועדות היו מורכבות מנציגים של המוסדות הלאומיים, הרבנות הראשית, ואגודת ישראל. בעקבות ועדות אלה ייסדו ב-1930 את התפקיד הרשמי של רב הכותל.
לתפקיד זה מונה הרב אורנשטיין וכעוזרו וכשמש הכותל מונו הנכבדים רפאל מיוחס ולאחריו בנו יעקב מיוחס.
תפקידיו כרב הכותל היו:
הרב אורנשטיין כרב הכותל הראשון
הרב אורנשטיין היה מגיע מדי יום ביומו ברגל אל הכותל גם בשנים שבהן היה גר ביישוב נווה יעקב הרחוק, והיה שוהה במחיצת המתפללים בכותל רוב שעות היום. מפני שנאסר לשים בכותל כיסאות היה עומד כל היום ולעיתים יושב על הרצפה ובידו כרך של גמרא. גם אם הציעו לו השוטרים הבריטים לכבדו בכיסא שלהם היה מסרב בטענה שלא מגיע לו לשבת בשעה שאסור ליהודים אחרים לשבת. מפני שגם לא הייתה מחיצה בכותל, היה מקפיד על מקום קבוע בו עמד ושימש בעצמו כסמן של קו ההפרדה בין עזרת גברים לעזרת נשים. הרב אורנשטיין ניהל תיעוד ורישום של כל מה שקרה מדי יום בכותל בפרוטרוט והעביר דיווחים אלה לגורמים השונים שהיה מופקד מטעמם כרב הכותל. תיעודים אלה קובצו על ידי בנו לספר בשם יומן הכותל המערבי והם מתארים את האירועים הדמויות והמספרים של באי הכותל בין השנים ה'תר"צ (1930) ל-ה'תש"ח (1948). שם ניתן לראות גם אם אלו בעיות היה עליו להתמודד כרב הכותל בעיקר מול גורמים ערבים שניסו לפגוע בתפילת היהודים במקום. עם זאת כתפקידו הקפיד לשמור על יחסים טובים ומכובדים כלפי כל הגורמים ובכללם הנכבדים של הערבים. כמו כן כבא כוחם של המוסדות הלאומיים הקפיד שלא להיות מעורב בפעולות נגד חוקי המנדט ולכן לא יכל לקחת חלק בתקיעת השופר החתרנית שהייתה נערכת במוצאי יום כיפור.
ברובע היהודי עד המצור בתש"ח
בשנת ה'ת"ש נכנס הרב אורנשטיין לגור בעיר העתיקה, היישוב היהודי במקום התדלדל מאוד בעקבות מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ומנה כ-3,000 איש רובם עניים מאוד, רבים מהם זקנים, והמעטים מהם שעבדו יצאו לעבודות בעיר החדשה. כאשר הייתה מתיחות ברחוב הערבי היה היישוב מנותק מהעיר החדשה ועמד בסכנת רעב.
מתוך הכרה שבמצב כזה לא יוכל היישוב במקום להמשיך להתקיים, נטל על עצמו הרב אורנשטיין את המשימה להביא למשיכת כוחות צעירים לרובע, לחזק את האוכלוסייה היהודית ולפתח בה מקורות פרנסה.
בנוסף לתפקידו כרב הכותל, היה גם מרבני חב"ד בארץ והיה בין באי בית הכנסת צמח צדק שבעיר העתיקה. בהוראת האדמו"ר הריי"ץ ייסד את "חברת התהילים העולמית" ואת מרכזה קבע בבית הכנסת הנ"ל בו ישבו מדי יום מנין קבוע של קוראי תהילים לשלום עם ישראל בעולם. כמו כן ייסד מרכז חב"ד והקים בו את ישיבת "מדרש שמואל" על שם האדמו"ר מהר"ש בה למדו טובי האברכים בשעות הלילה. מוסדות אלו הצליח להביא לגידול מספר הלומדים והתושבים במקום.
בשנת ה'תש"א הקימו צעירים מהרובע היהודי ארגון בשם "התאחדות בני ירושלים העתיקה" והניחו יסודות לכמה מפעלים כלכליים. הארגון נתקל בעוינות מצד ועד פרנסי הקהילה אך קבלו את תמיכתו של הרב אורנשטיין שהצטרף לפעולתיהם.
הם ייסדו "קופת מלווה" שהלוותה כספים ליהודי הקהילה בלי ריבית ובתשלומים וללא הבדלי עדות ומפלגות. קופה זו הלוותה בהמשך גם לקופת ההגנה ולקופה הכללית בתקופת המצור. כמו כן הקימו "קופת עזרה" לתמיכה בעניים.
בנוסף הקימו בית מלאכה לעשיית קלף ובתים לתפילין ואת בית דפוס "הר ציון".
בתקופת המצור ועד נפילת הרובע היהודי במלחמת העצמאות
במלחמת העצמאות עם השמע היריות הראשונות על התחבורה לעיר העתיקה, קמה בהלה המונית והחלה עזיבה שבתחילה הייתה בלתי מאורגנת ובסופה לבשה ממדים של בריחה המונית מאורגנת. עם תחילת המצור ירד מספר התושבים בעיר העתיקה מ-2700 ל-1800. תושבי עדות המזרח תמכו במוסדות הציבור וההגנה אך חלק גדול מהעדה האשכנזית היה אנטי-ציוני והוועד המקומי של התושבים היה מתנגד חריף לכוחות ההגנה והפריע לפעולותיהם. במצב זה נחלץ הרב אורנשטיין לעזרת ההגנה ושימש בתפקיד מנהל האדמיניסטרציה האזרחית. הרב אורנשטיין ניסה לגשר בין הצדדים והצליח לשכנע חלק מהרבנים כי עזיבת הרובע פירושו הפקרת הכותל לידי הערבים, על ידי כך הצליח להביא לשיתוף פעולה הולך ומתרחב של התושבים עם ההגנה ולבלימת העזיבה של הרובע. לרב אורנשטיין הייתה גם השפעה על בני הישיבות ורבים מהם הצטרפו למשמר בעמדות המגן ועבודות הביצורים. בהוראת שעה התיר להם הרב אורנשטיין להשתתף בעבודות הביצורים אף בשבת מחמת פיקוח נפש.