cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיראז' 5
כפיר
במקביל לפרויקט הנשר, נעשו בישראל ניסיונות להשתלת מנוע סילון אמריקאי J-79 מתוצרת ג'נרל אלקטריק (שנבנה ברישיון בישראל) בגוף המיראז' 5. ניסיונות אלו הולידו את מטוס הקרב הישראלי הראשון - הכפיר. גרסת ניסוי ראשונית שנקראה "טכנולוג" טסה לראשונה באוקטובר 1970. דגם משופר טס ביוני 1973. דגם הייצור נקרא כפיר C1, ייצורו החל באפריל 1975. השוני החיצוני הבולט ביותר היה תוספת משטחי הקנארד לשיפור התנהגותו וכושר תמרונו. 27 מטוסי כפיר C1 יוצרו עד לשינוי הדגם ל-C2, שכלל "שפם" לאורך החרטום, כנפוני קנארד שונים וגדולים יותר, כנף עם "שן מסור" ועוד שתי נקודות לחימוש חיצוני (סה"כ 9). שינויים אלו קיצרו את מרחק ההמראה של הכפיר לעומת קודמיו בעלי כנף הדלתא והקנו לו יכולת תמרון עדיפה במהירויות נמוכות.
שלשה קטליטית
שלשה קטליטית (catalytic triad) הוא מונח בביוכימיה המתייחס לרוב לשלוש חומצות אמינו הנמצאות באתר הפעיל של פרוטאזות וחיוניות לפעילותן.
לדוגמה, שלוש חומצות האמינו סרין, אספרטט והיסטידין הן השלשה הקטליטית במשפחת הסרין פרוטאזות. שלושתן פועלות יחד בביקוע קשרים פפטידיים בחלבונים. השלשה הקטליטית של ציסטאין פרוטאזות שונה רק בחומצה אמינית אחת מהשלשה של סרין פרוטאזות: החומצה האמינית ציסטאין מחליפה את סרין וממלאת תפקיד דומה לה. לעיתים המושג שלשה קטליטית מתייחס גם לשלשות חומצות אמינו אחרות הפועלות יחד ומקטלזות תגובות אחרות.
מיקום השלשה הקטליטית במבנה החלבון
השלשה הקטליטית נמצאת באתר הפעיל של אנזימים. על אף ששלוש חומצות האמינו בדרך כלל רחוקות אחת מהשנייה מבחינת רצף החלבון (המבנה הראשוני), בעקבות קיפולו ומבנהו התלת-ממדי (המבנה השלישוני) של החלבון נוצרת קרבה מרחבית בין חומצות האמינו ופעילותן כשלשה מתאפשרת.
דוגמה לפעילות של שלשה קטליטית
כימוטריפסין הוא אנזים המבקע קשרים פפטידיים בעזרת שלשה קטליטית המורכבת מסרין-195, היסטדין-57 ואספרטט-102. שלוש חומצות האמינו פועלות יחד ומבקעות את הקשר הפפטידי.
מנגנון פעולה זה מתרחש במספר שלבים:
ג'וינר לוקאס
גארי מוריס לוקאס (באנגלית: Gary Maurice Lucas, נולד ב-17 באוגוסט 1988) המוכר בשם הבמה ג'וינר לוקאס (Joyner Lucas), הוא ראפר, כותב שירים ושחקן אמריקאי.
קריירה מוזיקלית
ג'וינר לוקאס התחיל את הקריירה שלו תחת שם הבמה ג'י-סטורם. ב-2007, שינה את שם הבמה שלו ל"פיוצ'ר ג'וינר" והתחיל לעבוד עם דודו, סיירוס דה גרייט, ויצרו ביחד הרכב בשם "Film Skool Rejekts". באותה שנה, הוציאו את המיקסטייפ "Workprint: The Greatest Mixtape of All Time".
לוקאס המשיך בדרכו והוציא את המיקסטייפ הראשון שלו בשם Future Joyner בשם "Listen 2 Me in 2011". לאחר שהראפר פיוצ'ר הגיע לגדולה, לוקאס שמט את ה"פיוצ'ר" משמו והמשיך כג'וינר לוקאס.
ב-5 באפריל 2015 הוציא לוקאס את המיקסטייפ "Along Came Joyner"'.
מאז שנת 2017 לוקאס הוציא רמיקסים שונים לשירי היפ-הופ ידועים, בין הרמיקסים שעשה ניתן למנות את השירים: "גוצ'י גאנג" של הראפר ליל פאמפ, "פנדה" של הראפר דיזיינר ו"מאסק אוף" של הראפר פיוצ'ר.
ב-16 ביוני 2017 הוציא את המיקסטייפ "508-507-2209", המיקסטייפ נכנס למקום 7 בטבלת ה"Heatseekers Albums" של בילבורד.
ב-28 בנובמבר 2017 הוציא לוקאס את השיר "I'm Not Racist" בערוץ היוטיוב שלו אשר במהירות הפך לוויראלי, נכון ליולי 2019 השיר עומד על כ-124 מיליון צפיות.
בתחילת שנת 2018 הוציא לוקאס ביחד עם הזמר כריס בראון את השיר "Stranger Things" כחלק מהפרויקט המשותף של השניים "Angeles & Demos".
ב-1 באפריל 2018 הוציא לוקאס את השיר "Frozen", סינגל שלא מתוך אלבום.
ב-2 במאי של אותה השנה, הוציא לוקאס ביחד עם כריס בראון את השיר השני מתוך הפרויקט המשותף, "I Don't Die".
ב-31 אוגוסט יצא השיר "Lucky You" כחלק מאלבומו של הראפר אמינם "Kamikaze" בו לוקאס השתתף. השיר נכנס למקום 6 בבילבורד הוט 100.
ב-27 במרץ 2020 יצא לאור אלבום הבכורה של לוקאס, ADHD. האלבום כולל בין היתר את הלהיט "ISIS" בהשתתפות הראפר לוג'יק.
ירמי עמיר
ירמי עמיר הוא עיתונאי, בעיתונים ידיעות אחרונות, גלובס וערוץ 10, שחקן בתיאטרון הקאמרי, עורך תוכן בטלוויזיה ובאינטרנט, תסריטאי, סופר ומבקר התיאטרון של רשת ב' של קול ישראל.
ביוגרפיה
ירמי עמיר נולד בחיפה, הוריו היו ממקימי קיבוץ תל עמל. הוא שירת בשריון ולחם כטנקיסט במלחמת יום כיפור. עמיר הוא בוגר בית הספר למשחק "בית צבי".
לאחר שסיים את "בית צבי" הופיע בהצגות "יסורי איוב" ו"הזונה הגדולה מבבל" של חנוך לוין בתיאטרון הקאמרי, העלה את הצגת היחיד "חור באהבה" בהשראת סמואל בקט. כמו כן הופיע בפסטיבל עכו בהצגה "שחקנים נגד הקהל" של פטר הנדקה, ובתיאטרון לילדים ולנוער, ותיאטרון הפרינג'.
עמיר יצר וכתב את דרמת הטלוויזיה "סקס, שקרים וארוחת ערב", שביים דן וולמן והפיק מיכה שרפשטיין. הדרמה, שהוקרנה בערוץ 3 בכבלים, עסקה בחייהן של אלמנות מלחמה צעירות וביחס הצבוע והמתחסד של החברה כלפיהן. סמוך למועד הקרנת הבכורה בטלוויזיה הוגש בג"ץ נגד הקרנת הסדרה. שופטי בג"ץ, בראשות השופט העליון יצחק זמיר, אישרו את הקרנתה בשם חופש הביטוי והיצירה. הדרמה זכתה, בדרך כלל, לביקורות מעולות בתקשורת וקטעים ממנה הוקרנו בכנסת. עמיר ערך את סדרת הטלוויזיה "מי מפחד מצופית גרנט" בערוץ 10, שאירחה גיבורי תרבות ותקשורת. כשחקן בטלוויזיה - הופיע, בין היתר, בסדרות "כנפיים" ו"משפחת עזאני".
עמיר כתב שלושה ספרים: "ירמיהו כוס קקאו" (לילדים) ו"השליפות של המדינה" - שניהם בהוצאת ידיעות אחרונות - ו"יש לי בלעדיות", ספרו השלישי, שפורסם ביוני 2011. הספר יצא בהוצאת מסדה, עוסק בתקשורת, בתרבות ובמה שביניהן, ומבוסס על סיפורים אמיתיים, שעוסקים בחייהם של עיתונאים וורקוהוליים, אשר נקרעים בין הקריירה לאהבה.
עמיר עבד כ-20 שנים ככתב וכעורך בכיר בעיתון "ידיעות אחרונות", ועסק בעיקר בנושאי תרבות, בידור ואמנות. הוא כתב וערך במוספים "7 ימים" ו-"7 לילות", היה סגן עורך "7 לילות" והתמחה בראיונות עומק עם אמנים, יוצרים וגיבורי תרבות. בשנת 2006 עזב את "ידיעות אחרונות".
בנובמבר 2006 מונה לעורך מוסף התרבות של העיתון "גלובס". עמיר שימש, במקביל, גם כמבקר התיאטרון של "גלובס".
ירמי עמיר הגיש תוכניות רדיו ברדיו ללא הפסקה וברשת ב', שעסקו באקטואליה, תרבות, אמנות, בידור ופנאי.
בינואר 2012 נמנה עמיר על צוות העיתונאים הבכירים, שהקימו את "מגפון" - עיתון ישראלי עצמאי ברשת. "מגפון" הוקם על רקע המשבר בתקשורת הישראלית, הניסיונות לסגור את ערוץ 10 ולפגוע בחופש העיתונות ובחופש של העיתונאים. עמיר משמש ב"מגפון" כעורך התרבות ומבקר התיאטרון.
מיולי 2015 ירמי עמיר הוא מבקר התיאטרון של רשת ב', קול ישראל.
חיים אישיים
עמיר מתגורר ברעננה, נשוי להילה עמיר ואב לילדים
אוי קלט
אוּי קֵלֵט (בהונגרית - "Új Kelet", פירושו: "מזרח חדש") הוא עיתון ישראלי בשפה ההונגרית, המשכו של עיתון יהודי ציוני שהופיע בעבר בשפה ההונגרית בטרנסילבניה, רומניה. העיתון הוא כתב העת הישראלי הוותיק ביותר.
היסטוריה
העיתון החל את דרכו בעיר קלוז' (קולוז'וואר) בטרנסילבניה ביוזמת חיים וייסבורג, מנהיג ציוני בן העיר, ויצא לאור לראשונה ב-19 בדצמבר 1918 כשבועון. בשנת 1920 הפך ליומון. עורכו הראשון היה בלה סקיי שהוחלף על ידי ד"ר ארנה מרטון בשנת 1919. בשנת 1927 החל לערוך את העיתון פרנץ ימבור. לאחר סיפוחה מחדש של קלוז' להונגריה, אז בת בריתה של גרמניה הנאצית, בשנת 1940, עמד העיתון בסכנה בשל הקו הציוני שנקט, והשלטונות הורו על סגירתו. ד"ר מרטון עלה לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם השנייה ובשנת 1948 החל להופיע העיתון בעריכתו בתל אביב. בדצמבר 1952 נסגר העיתון ליום אחד, עקב עבירת צנזורה. לאחר מותו של מרטון (ב-1960), ערכה את העיתון הד"ר גיזלה מרטון. כסגן העורך המשיך לשמש העיתונאי דוד שן.
בין הכותבים הידועים בעיתון, בתקופת הופעתו בישראל, היו אלכסנדר זאובר, ישראל קסטנר (שכתב בעיתון עוד בטרנסילבניה, היה כתב ספורט ובהמשך היה כתב מדיני, וחזר לעבוד בישראל כעורך לילה, עד להירצחו), יוסף לפיד, אפרים קישון (אוסף טוריו שפורסמו בעיתון "אוי קלט" יצא לאור בהונגרית בשם Ige-mige, תורגם לעברית בידי אביגדור המאירי וראה אור בספר "העולה היורד לחיינו"), הסופר אילש קוצר, אוטו רפפורט, דוד דרורי ואשר דיאמנט.
משנות ה-60 ועד אמצע שנות ה-90 היה העיתון בבעלות "החברה המאוחדת לפרסומים והדפסות" - חברה בשליטת מפלגת העבודה שהוציאה לאור עיתונים בשלל שפות. בהמשך נמכר העיתון לג'ורג' אדרי. בשנות ה-70 היה שיתוף פעולה בינו לבין לוח מעריב, ומודעות לוח מעריב פורסמו במקביל באוי קלט.
ביאוולף
ביאוולף (באנגלית עתיקה: Beowulf) הוא שמה של פואמה אפית שנכתבה באנגלית עתיקה ונחשבת לאחת היצירות החשובות והקדומות ביותר אשר נכתבו על ידי אנגלו-סקסונים, בעת שלטונם באנגליה. האפוס הועלה על הכתב באנגלית עתיקה ככל הנראה בין שלהי המאה ה-10 לראשית המאה ה-11, אך ניתן להניח כי הוא מתבסס על טקסטים וסיפורים מוקדמים יותר. מחבר האפוס, אנגלו-סקסוני תושב אנגליה בן התקופה, איננו ידוע. כתב היד המקורי נמצא כיום בספרייה הבריטית בלונדון. הוא נפגע באופן חמור בשריפה אשר פרצה במקום בשנת 1731, אך הטקסט המלא שרד עקב קיומם של עותקים נוספים וכתבי יד מאוחרים.
בביאוולף מסופר על גיבור רב עוצמה שנאבק בהצלחה, הודות לכוחו הגופני, אומץ ליבו ונאמנותו, במפלצות מרושעות וחורשות רע. הפואמה מתרחשת באזור סקנדינביה על רקע מלחמה בין הדנים, השוודים והגאטים. העלילה מיוחסת כולה לגיבור מקרב הגאטים בשם ביאוולף, שלימים נהפך למלכם, ובמשך חייו הספיק להילחם בשלושה יצורים מיתולוגיים. השירים מלאים באפיונים מהמיתולוגיה הנורדית וכן בביטויים מהנצרות.
השירים אינם אסופת קרבות חסרת משמעות; הם נחשבים ליצירה מורכבת מהתקופה ההיא, השופכת אור על דרך חייהם של בני התקופה. באמצעות היצירה אפשר לבחון איך ראו שבטים גרמאניים בכלל והאנגלו-סקסונים בפרט את עברם ומוצאם. הפואמה עלתה על הכתב בתקופה בה אנגליה הייתה נוצרית, אך עלילתה והדמויות המופיעות בה מתוארות כקודמות לנצרות ובעלות מאפיינים פגנים, אך מושגים ומהמיתולוגיה והפולקלור הנוצרי מופיעים בפואמה (למשל, המפלצת גרנדל מתוארת כצאצאית של קין). עובדה זו הובילה לשתי תאוריות מתחרות בדבר זהות המחבר וזמן חיבור היצירה. תיאוריה אחת טוענת שהיצירה חוברה לראשונה בתקופה פרה-נוצרית והועברה בעל פה מספר דורות, וכן האלמנטים הנוצריים שמופיעים בה נוספו בשלב מאוחר על ידי מספרים נוצריים, בעוד התאוריה השנייה גורסת כי הפואמה חוברה מראש בתקופה הנוצרית ובידי מחברים נוצריים ואלמנטים פגנים שמופיעים בה נועדו לשוות לה מראה עתיק.
היצירה תרמה רבות לספרות המודרנית והשפיעה על סופרים כגון ג'. ר. ר. טולקין, ששאב רעיונות רבים מיצירה זו ליצירתו שלו, "שר הטבעות". היצירה גם נתנה השראה לסופר האמריקאי ג'ון גרדנר, שכתב את "גרנדל", המספר את סיפור ביאוולף מנקודת המבט של גרנדל.
מחקר אקדמי
ביאוולף נכתב באנגליה בשנים 975–1010 על ידי אנגלו-סקסונים, ומתאר מאורעות מחיי אבות אבותיהם. מוצאם של האנגלו-סקסונים הוא מהשבטים הגרמאניים תושבי סקנדינביה, אשר חיו שם עד למאה ה-5, ואז הם עזבו והתיישבו באנגליה שמעברו השני של הים הצפוני. קיימת הסברה כי היצירה מהווה העלאה על הכתב של שירים ומסורות בעל פה אשר היו רווחות במשך תקופה ארוכה בקרב האנגלו-סקסונים. לאורך השנים הועלו השערות שונות לגבי התקופה בה חוברו השירים בצורה הדומה לאלו שאנו מוצאים ביצירה עצמה.
רוב השמות המוזכרים בביאוולף, לרבות שמות הדמויות, המשפחות, השבטים והעמים, מוכרים גם במסורות ויקינגיות קדומות כמו הסאגות הנורדיות. רוב החוקרים טוענים כי כמה מהדמויות המוזכרות ביצירה, לרבות חלק ממלכי הדנים, התקיימו בסקנדינביה של המאה ה-6. אף על פי שרובם של האירועים המוזכרים ביצירה הם בדיוניים, היא כוללת גם אזכורים לאירועים שיש לנו ודאות גבוהה ביחס להתרחשותם במציאות, כגון העימותים בין העמים השונים המוצגים ביצירה. חוקרים אשר ניסו לתארך אירועים היסטוריים אלו, מצאו כי נראה שרבים מהם התרחשו במהלך אמצע המאה ה-6, בצורה העשויה לסייע לנו למצוא את התאריך המקודם ביותר בו חוברה היצירה. ממצא מאוחר ויוצא דופן אשר יש שניסו לקשור אותו לביאוולף, אותר בשנת 2006 במרכז שלן שבדנמרק במסגרת חפירות ארכאולוגויות שנערכו במקום. ארכאולוגיים מצאו מתחם מלכותי בן שלושה אולמות אשר אורך כל אחד מהם הוא כ-50 מטר, ועת בנייתו תוארכה למאה ה-6. חוקרים ניסו לזהות מתחם בתור אולם ה"האורוט" (Heorot), המוזכר בתחילת ביאוולף כאולם משתאות ענק ומפואר שבנה מלך הדנים הרותגר למען עמו.
כשירים בעל פה, יש המשערים כי ביאוולף חובר עוד בסקנדינביה והובא משם יחד עם האנגלו-סקסונים, אז הם העלו אותו על הכתב. גישה דומה טוענת שביאוולף מהווה למעשה תרגום לאנגלית של יצירת סקנדינביה מקורית. חוקרים אחרים הציעו כי מוצאם של השירים עליהם התבססה ביאוולף הוא במאה ה-7 ושהם נוסחו בממלכת מזרח אנגליה בעלת הקשרים ההדוקים עם הוויקינגים, כמאתיים שנים לאחר עזיבת האנגלו-סקסונים את סקנדינביה. דעות נוספות קושרות את מוצאה של היצירה לחצרי מלכים בתקופה מאוחרת יותר: לחצרו של אלפרד הגדול, מלך וסקס במאה ה-9, או לחצרו של קנוט הגדול, מלך דנמרק שמלך גם על אנגליה במאה ה-10. ג'ון רונלד רעואל טולקין האמין כי ביאוולף נכתב סביב שנת 700, דורות אחדים לאחר התנצרותה של אנגליה, ומהווה מסמך המשמר זיכרונות ממשיים מהפגניות האנגלו-סקסונית. לצד מקור סקנדינבי באשר להשפעה או ניסוח ביאוולף, הועלו גם השערות לגבי השפעה אירית (תאוריה שהעלה בין השאר וילהלם גרים), גרמנית, קלאסית (בהקשר זה הוזכרו האודיסיאה של הומרוס ואינאיס של ורגיליוס) וכנסייתית מאוחרת.
תרגום היצירה
עד למאה ה-19, חסרה עלילת ביאוולף תרגום של ממש ללשונות אחרים, ובמלואו הוא היה זמין רק בצורתו המקורית, באנגלית עתיקה. בשנת 1805, ההיסטוריון הבריטי שרון טרנר הוציא תרגום לחלקים נבחרים מהיצירה לאנגלית מודרנית. כעשר שנים לאחר מכן, פרסם החוקר האיסלנדי-דני גרימור ג'ונסון תורקלין תרגום מלא ראשון של היצירה ללטינית. שנים ספורות מאוחר יותר, בשנת 1820 פרסם ההוגה הדני ניקולאי גרונטוויג תרגום של ביאוולף לדנית. רק בשנת 1837, נכתב לראשונה תרגום מלא של ביאוולף לאנגלית מודרנית, על ידי ההוגה הבריטי ג'ון מיטשל קמבל; ולקראת סוף המאה, בשנת 1895, פרסם המתרגם ויליאם מוריס תרגום חשוב ליצירה שזכה לתהודה.
בשנת 1921 הפילולוג הגרמני פרדריק קלאבר פרסם חיבור רב חשיבות אשר כלל בין השאר תרגום שלו לביאוולף, הטקסט המקורי של היצירה ומילון מונחים מקיף. עד מהרה הפך החיבור של קלאבר ל"מקור המרכזי עבור סטודנטים לתארים מתקדמים בבואם לערוך מחקר" על ביאוולף. אדם נוסף שחקר את ביאוולף בשנות ה-20 היה ג'ון רונלד רעואל טולקין, אשר הוציא באותה העת תרגום משלו ליצירה. ספר זה (Beowulf: A Translation and Commentary) יצא לאור רק בשנת 2014 בעריכת בנו כריסטופר. במהלך המשך המאה ה-20 וראשית המאה ה-21, ביאוולף תורגם לעוד עשרות שפות נוספות, כאשר תרגומו משנת 1999 לאנגלית של חתן פרס נובל לספרות שיימוס היני, זכה כנראה לפרסום הבולט ביותר.
סקנדינביה הקדומה
עשרות שבטים ועמים שונים מוזכרים בביאוולף, חלקם ממלאים תפקיד חשוב בעלילה, כמו הגאטים, עמו של ביאוולף והדנים, העם לו הוא מסייע בתחילה. וחלקם, כמו הפרנקים והגפידים, אזוטריים יותר ונמצאים במקום שולי יחסית ביצירה. באופן מעניין, דווקא האנגלים והסקסונים, אבות אבותיהם של מחברי ביאוולף אשר חיו באזור בתקופת התרחשות העלילה, אינם זוכים בה לאזכור כלשהו.
הקרב הראשון: גרנדל
עלילת ביאוולף נפתחת עם הדנים. הם מתוארים כעם מרשים ורב-תהילה, ומאה השורות הראשונות של היצירה מוקדשות לתולדות השתלשלות המלכים הדנים, הצלחתם וגבורתם במלחמות. המספר סוקר ארבעה דורות של מלכים – סקילד (Scyld; או שילד), ביאואה (Beowa) או ביאוולף (Beowulf; נקרא גם "ביוולף הדני"), הלפדן (Healfdene) והרותגר.
בהמשך מתואר כי מלך הדנים הרותגר, בנה אולם משתאות ענק ומפואר לעמו בשם "האורוט" (Heorot):
לוחם צעיר בשם ביאוולף, בנו של המלך הגדול של בני גאט-היגאלק, שמע את דבר צרותיו של המלך הרותגר ובא לעזרתו. תחילה חייליו הדנים לא בטחו בו, אך אחרי שהתברר למלך כי ביאוולף הוא ממשפחה מיוחסת שהכיר (ואפילו את ביאוולף עצמו כילד קטן) אישר הרותגר לביאוולף לאסוף כמה מלוחמיו וללון באולם המשתאות.
בליל בואו של ביאוולף עם חבורת לוחמיו, נערך לכבודם בארמון משתה, שבמהלכו התקיים מעין טקס סמלי שנועד לאחד את קבוצת הלוחמים בני לווייתו (הקומיטטוס) של המלך, ולהבהיר את ההיררכיה ביניהם, ובו תופסת המלכה וֶאַלְחַתְ‘אוּ את התפקיד המרכזי:
בלילה יצאה גרנדל והחלה לתקוף את הלוחמים. ולאחר שהרגה אחד מהם, היא פנתה לתקוף את ביאוולף. ביאוולף נלחם בגבורה תוך כדי שהוא נאבק בגרנדל בידיים חשופות, פוצע אותו אנושות וכורת את ידו. לבסוף נמלט גרנדל לביתו שבתחתית האגם. ידו הכרותה של גרנדל נשארה עומדת על גג האולם כאות זיכרון למאורע. ביאוולף זכה להצלחה כה מרובה והוקרה כל כך גדולה מצד הלוחמים הדנים, שערכו לכבודו משתה מכובד יותר מזה שהיו נוהגים לערוך למלך ולמלכה. באפוס פני הדברים מתוארים בין השאר כך:
הקרב השני: אימו של גרנדל
על אמו של גרנדל סופרו עלילות רבות, מביניהם שהיא צאצא של קין. באפוס נכתב עליה בין השאר:
בלילה למחרת הקרב בו הוכרעה גרנדל, על רקע המשך חגיגות הניצחון, יצאה אמו של המפלצת ממקום מושבה שבמאורה תת-קרקעית שמתחת לאגם. עם יציאתה מהמחבוא היא הבחינה בלוחם דני, אותו חיסלה בזעם כנקמה על מה שאירע לבנה. אמו של גרנדל הצליחה לגרור את גופת הלוחם המת עד למאורתה. עם היוודע דבר מות הלוחם וחטיפת הגופה, המלך רותגאר, ביאוולף ומספר לוחמים החלו לעקוב אחר דרכיה של המפלצת עד שמצאו את מקום האגם אשר מתחתיו שכנה המאורה בה גרו גרנדל ואמה. כשהגיעו המלך וחייליו ביחד עם ביאוולף לאגם, הם גילו עד מהרה כי הוא שורץ הנחשים, וכי שלצד האגם על אחד מהסלעים עומד ראשו של הלוחם הדני שהרגה אמה של גרנדל קודם לכן. ביאוולף החל לצלול לתוך האגם, אך לפתע יצאה אמו של גרנדל ותקפה אותו. היא דחקה את ביאוולף אל מעין מאורה באמצע האגם, שם הם המשיכו להילחם. ביאוולף השתמש בראשית הקרב בחרב קסמים בשם "חרוטינג" שקיבל קודם מהלוחם אונפרת', שהיה אמן בכל הנוגע לחרש חרבות. לאחר שלא הצליח לגרום לפגיעה ממשית לאמו של גרנדל, הבין ביאוולף כי חרב הקסמים איננה כה יעילה. לפיכך, השליך אותה והחל להיאבק במפלצת בידיים חשופות. באמצע הקרב, איבד ביאוולף את שיווי משקלו, החליק ונפל אל הארץ. אמו של גרנדל ניצלה את ההזדמנות, ותוך כדי שהיא אוחזת סכין התקרבה אל ביאוולף. המפלצת הכתה בחוזקה את ביאוולף, אך זה ניצל בזכות שריונו. ביאוולף קם וירד בריצה אל קרקעית המאורה, שם מצא "חרב אלוהית", אשר הייתה כנראה פרי שלל של בזיזות שונות שערכה במפלצת לאורך השנים. כאשר הרים ביאוולף את החרב האלוהית, אשר הייתה כבדה במיוחד, הוא התקשה להניף אותה בעוצמה לעבר אמו של גרנדל, אך לאחר מספר ניסיונות, הוא הצליח לערוף את ראשה.
לאחר שהכריע את אמו של גרנדל, יצא ביאוולף לחפש את גרנדל עצמו, על מנת לברר אם נותר בחיים לאחר תבוסתו בקרב באולם "האורוט" יומיים קודם לכן. אחרי חיפושים, בעזרת לפידים אותם נשאו הלוחמים הדנים אשר התלוו אל ביאוולף, הם הצליחו לזהות את גופתו של גרנדל, שמת מפצעיו. על מנת לוודא את מותה של גרנדל, ביאוולף כרת את ראשה של המפלצת בחרבו. עם כריתת ראשה של גרנדל, מסופר:
לאחר מותן של המפלצת גרנדל ואמה האימתנית, ערכו הלוחמים הדנים משתה וחגיגה לכבודו של ביאוולף, באולם "האורוט". בסיום הפרשה, לאחר שהדנים הודו לו על העזרה החיונית, שב ביאוולף צפונה אל מולדתו, ארץ הגאטים. בארצו העביר את שגרת חייו, וזכה לכבוד ודברי שבח והלל רבים מפי כל, אשר שמעו על מעשי גבורתו. לפיכך, בהגיעו לגיל מבוגר הוכתר ביאוולף למלך הגאטים.
הקרב השלישי: הדרקון
חמישים שנה לאחר מכן, כשהגיע ביאוולף לגיל הקרוב ל-100, התרחש בדרום ממלכת הגאטים אירוע יוצא דופן. עבד אלמוני חדר אל תוך מאורת דרקון, ובאמצעות תכסיס הרואי הצליח לגנוב משם גביע מוזהב. כאשר נודע לדרקון את שאירע, הוא עזב את מאורתו בזעם והחל לזרוע הרס ולהטיל אימה ברחבי ממלכה. על אף גילו המופלג, החליט ביאוולף לצאת בעקבות הדרקון למסע ביחד עם 11 לוחמים גיבורים נוספים. לבסוף הם פגשו בדרקון, ובין הניצים החל וניטש קרב קשה. כבר בראשית הקרב, נמלטו עשרה מהלוחמים כשהם משאירים את ביאוולף עם לוחם אחד בלבד – גיבור בשם וויגלאף. לאחר קרב מפרך וקשה, הובס הדרקון, אך לא לפני שביאוולף נאלץ למות על מנת לגבור על האויב. לפני מותו העביר ביאוולף את צוואתו, וציודו הצבאי אל וויגלאף, אשר יצא מהמאורה לאחר מות הדרקון. מחוץ למאורה הוא מצא את עשרת הלוחמים שברחו בקודם לכן בסערת הקרב, והטיח בהם האשמות חריפות.
וויגלאף שב עם שוך הקרב אל מקום מושבו, כשהוא נושא את גופתו של ביאוולף. שם מילא את צוואתו הצנועה בה ביקש ביאוולף לשרוף את גופתו על המוקד, זאת כאשר כלי נשק שונים ערוכים סביבו, ולבסוף להיקבר במקום הצופה את גלי האוקיינוס. סיום האפוס מתאר את דברי ההספד של 12 מלוחמיו הטובים של ביאוולף:
שוק הכתנים
שוק הכתנים, "שוק מוכרי הכותנה", "שוק עושי הכותנה", או "שוק מנפצי הכותנה" (ערבית: سوق القطانين סוק אל-קטאנין), כיום "רחוב החנויות", הוא שוק מקורה ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים, המוביל אל אחד משערי הר הבית הקרוי על שמו, שער מוכרי הכותנה.
מבנה השוק
מבחינת מראהו כיום, השוק נשאר כמעט כמו שהוא מאז המאה ה-14. אורך השוק, התחום בשני צידיו בשערים מפוארים, הוא כמאה מטרים והוא בנוי על סוללה רחבה שנסללה מעל שרידי מבנים וקמרונות המגשרים על אפיק הגיא המרכזי, בין רחוב הגיא להר הבית.
ניכרת ההקפדה שהושקעה בבנייתו, הכוללת קמרונות מסוגננים, פתחי אוורור ותאורה, וגרם מדרגות רחב המוביל את ההולכים אל שער מוכרי הכותנה בהר הבית (באב אל-קטאנין, باب القطانين). השוק הוא דו-קומתי לכל ארכו, בקומת הקרקע יש כ-50 חנויות, ובקומה השנייה - דירות מגורים.
מלבד חנויות ממוקמים בשוק שלושה מוסדות:
בתי המרחץ
שלושת בתי המרחץ הוקמו ככל הנראה על בסיס בתי מרחץ מהתקופה הרומאית. קרבתם הרבה להר הבית, ייעדה אותם לשירות של עולי הרגל המוסלמים. בתי המרחץ היו פעילים עד שנות ה-80 של המאה ה-20. בתי המרחץ עברו שיפוץ נרחב וצפויים להפתח מחדש בקרוב.
חמאם אל-עֵין - מרחץ המעיין (או הבאר), בפינת השוק ורחוב הגיא, כיום נותר ממנו סביל הפונה אל רחוב הגיא. המים לחמאם ולסביל הובלו דרך אמת המים שהתקין תנכיז מאזור בריכות שלמה.
מוסתחם דרג' אל-עין - מרחץ זה התגלה במהלך חפירה ארכאולוגית בראשית שנות האלפיים. בכל החיבורים שקדמו לכך נכתב כי בשוק היו רק שני בתי מרחצאות.
ח'אן תנכיז
בצדו הדרומי של הרחוב, כשליש מהקצה המערבי של השוק נמצא הפתח לח'אן תנכיז. הפתח הוא מבנה איוון, ובתוכו פתחים לארבע חנויות, המהוות מעין "שוק בתוך שוק". הח'אן עצמו הוא חצר פתוחה ומסביבה חדרים.
ח'אן, אכסניה, עבור סוחרים ועולי רגל, הראשון שהוקם בתוך העיר. בשטחו נמצא כיום המכון ללימודי ירושלים של אוניברסיטת אל-קודס ומשרדי האגודה האיסלמית המארגנת את מסעות החג' עבור תושבי ירושלים.
היסטוריה
השוק הוקם על ידי מושל ירושלים בתקופה הממלוכית, האמיר תנכיז, בין השנים 1336–1337, כחלק מפיתוח המבואה הראשית להר הבית, השער המפואר שנקרא על-שם השוק, ממש מול כיפת הסלע.
השוק נבנה על הריסותיו של שוק צלבני חרב. בצדו המערבי, השוק החל ברחוב הגיא, והמשיך כמחצית הדרך להר הבית, כשנבנה השוק החדש, הכניסה המערבית נשארה באותו מקום, ואילו בצד המזרחי, השוק הוארך עד לכותל המערבי עצמו. השוק עצמו נותר בגובהו של רחוב הגיא, ומשני צדיו של שער הכותנה - מפנים ומחוץ, נבנו גרמי מדרגות בגובה כולל של 4 מטר.
השוק נבנה כחלק מתפיסה מודרנית ונועזת יחסית לזמן - הובלת העולים להר דרך מרכז מסחרי חילוני, מקורה ומזמין, כעין קניון. חלק מהכנסות השוק, הח'אן ובתי המרחץ הוקדשו למימון הפעילות הדתית במדרסת תנכזיה, המוסד הדתי המפואר שהקים תנכיז.
השוק נקרא על שום שירושלים הייתה מרכז מקומי של תעשיית הכותנה שגידלו בנחל איילון, תעשייה שפרנסה נשים טוות, מנפצים וסוחרים. עיריית ירושלים החליטה לקרוא לו "רחוב החנויות" כזכר לחנויות שהקיפו את בית המקדש והמוזכרות במקורות, ולפי מסורת יהודית לכנות בשם זה את הרחוב.
במהלך השלטון העות'מאני, נעשה ניסיון לשפץ את השוק, לקראת ביקורו של וילהלם השני, קיסר גרמניה, בשנת 1898. המורה העברי הנודע דוד ילין דיווח על ניסיון שיפוץ זה:
ב-1918 דיווח האדריכל צ'ארלס רוברט אשבי (Ashbee), שדלתות העץ הנאות של החנויות, שהותקנו ב-1898 נופצו בזמן מלחמת העולם הראשונה כדי להשתמש בעץ להסקה, החנויות התמלאו בעיי אשפה וגלי שפך עד לגובה שני מטרים והקמרונות עמדו בסכנת קריסה בכל בחורף המושלג של אותה שנה.
באותה שנה הקימו מושל ירושלים רונלד סטורס והאדריכל צ'ארלס רוברט אשבי את האגודה למען ירושלים. אחד ממיזמי האגודה היה ניקוי ושיקום השוק והפיכתו למרכז למלאכות מסורתיות עממיות כאריגה, נגרות, מסגרות, סיתות אבן, קרמיקה וזכוכית (הדבר עלה בקנה אחד עם אמונתו של אשבי, שהיה חבר בתנועת האמנויות והאומנויות, שדגלה בחזרה למלאכות מסורתיות).
חלק מהסדנאות נשארו עד ימינו. עם זאת, לסדנאות לא הייתה הצדקה כלכלית והן נסגרו עד מהרה. במרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939 ננטש המקום ומצבו הידרדר שוב.
רק בשנות ה-90 של המאה ה-20 שוקם שוב השוק ושופץ, הותקנו בו תאורה וריצוף וניתנו לסוחריו תמריצים. סטודנטים ומתנדבים באוניברסיטת אל-קודס עורכים במקום פסטיבל בכל רמדאן, הכולל גם הצגות רחוב ותצוגות אמנותיות בחללים השונים.
שמו של הרחוב בפי היהודים
בפי יהודי ירושלים נקרא השוק "החנויות" ("חנויעס"), תוך זיהוי מוטעה שלו עם הסטיו המלכותי שהיה בהר הבית. חוקר ארץ ישראל אברהם לונץ תיאר את השוק "שבעבר היה שוק צמר הגפן וכיום כולו חנויות סתומים בעפר", והמשיך:
כמו כן האמינו כי ארון הברית הוטמן תחת שער הר הבית שבקצה השוק, ועל כן נמנעו יהודי ירושלים להלך בו משום הקדושה. הרב חיים אלפנדרי למשל, מוסר כי שמע מ"חסידים ואנשי מעשה" שהם נמנעים ללכת ב"מסילה" זאת ולשאלתו על מנהגם ענו שיש לומר שארון הקודש גנוז תחת שער קיפונוס, שאותו זיהו עם שער הכתנים.
פעילות יהודית בשוק
דומה כי היהודי הראשון שפעל בשוק היה יצחק שור, חסיד רוז'ין שפתח ב-1848 יקב בחצר סמוכה לשוק מצפון. הקיר המזרחי של המרתף שבו שכן היקב היה המשכו של הכותל המערבי. בשוק פתחה כלתו, רוזה, בית ממכר ליין שבו נמכר יין ה"קונדיטון" שיוצר ביקב וכן משקאות חריפים נוספים כערק וברנדי. המקום נודע כ"חמארה רוזה" לאמור "הפונדק של רוזה".
בשנת תר"ס (1900) נרכשה חצר היקב על ידי הרב מנחם מנדל ראנד. בחצר גרו כ-30 משפחות יהודיות, ובהם רבנים נודעים (ר' נפתלי חיים הורוביץ, ר' שניאור זלמן פרומקין), ומשפחות נזקקות (ביניהן משפחת אליעזר בן-יהודה). ראנד, שהיה כהן, בחר בחצר הזאת בגלל קרבתה להר הבית ומתוך אמונה משיחית שכל יום הוא עשוי להיקרא לעבודה בבית המקדש. במרתף המשיך לפעול היקב של משפחת שור - היקב הראשון בירושלים. בפרעות תרפ"ט (1929), נשדדה החצר ונשרפה, והמשפחות היהודיות איבדו את בתיהם ואת כל רכושם, ועברו לבתי ראנד שבירושלים המערבית. כיום יש מספר דירות בקומה השנייה של השוק שבהן מתגוררים תלמידי ישיבת עטרת כהנים.
בשנת 1885 רכשה אלמנה בשם מושקע בת הקדוש ר' שלמה ליב חורבה במקום והחליטה להפוך אותה לטחנת קמח. אך המעשה הסתיים באסון:
לאחר מכן, ב-1886, רכשה את המבנה והציוד משפחת ברמן, מבעלי מאפיית ברמן והתחילה להפעיל במקום טחנת קמח.
בשנים האחרונות יהודים רבים מגיעים, כקבוצות או כיחידים, להתפלל במדרגות שער הכותנה כחלק ממנהג שהתחדש לעבור ולסובב בשערי הר הבית.
מאז שנת תש"פ מתקיים במקום מניין קבוע לתפילת שחרית כותיקין עם הנץ החמה בכל יום שישי ובראשי חודשים, מספר המשתתפים במניין עומד על כ-60 ומעלה בימי שישי רגילים, וכ-120 בראש חודש החל ביום שישי. רובם בני ישיבות ואברכים מהמגזר החרדי, וחלקם חברי ותומכי אגודת קדושת ציון. משנת תשפ"ב, המניין מתקיים גם בחול המועד סוכות ופסח ובחנוכה (כ-150 משתתפים), ולעיתים, מתקיים לאחריו סיבוב שערים סביב הר הבית עם מדריך. החל מחודש טבת תשפ"ג, המניין מתקיים גם בימי ראשון בבוקר. בין משתתפי המניין, לפרקים, ניתן למנות את הרב שלמה זעפרני, הרב יצחק ברנד, הרב נתן רוטמן והרב יוסף יואל קאהן.
שער הכותנה מתייחד בהיותו השער הקרוב ביותר למקום בית קודשי הקודשים, אף יותר מרחבת הכותל המערבי (שער הכותנה ממוקם גם הוא בכותל המערבי, בנקודה צפונית לקטע הכותל שמול רחבת הכותל). לפעמים המשטרה חוסמת ליהודים דתיים את המעבר לשוק מאמצעו או מתחילתו.
שער מוכרי הכותנה
השער בנוי בסגנון ממלוכי מפואר ואופייני, וכולל אבלק (תשליב אבנים) בצבעי אדום צהוב שחור ולבן וראשו מעוטר במוקרנס ("נטיפים").
השער, הנמצא כ-240 מטרים צפונית לקצה הדרום-מערבי של הכותל המערבי, ממוקם בדיוק כמעט מרבי מול כיפת הסלע, והוא השער הקרוב ביותר אליה מבין כל שערי הר הבית.
גווידו רני
גווידו רני (באיטלקית: Guido Reni; 4 בנובמבר 1575 – 18 באוגוסט 1642) היה צייר איטלקי בסגנון הבארוק הגבוה.
תולדות חייו
רֵני נולד בבולוניה למשפחת מוזיקאים, בנם היחיד של דניאל רני וג'ינבּרה דה פוצי. בגיל תשע החל לשמש כשוליה של הצייר הפלמי דניס קלבירט (Denis Calvaert) שהתגורר בבולוניה. לאחר זמן קצר הצטרפו אליו הציירים פרנצ'סקו אלבני ודומניקינו. כשהיה בן עשרים הקים עם שני תלמידים נוספים של קלבירט את בית ספר לציור בהובלת הצייר האיטלקי לודוביקו קראצ'י (Ludovico Carracci). כך נוצר גרעין של בית ספר מצליח לציירים שעברו לרומא בעקבותיו של אניבלה קראצ'י (Annibale Carracci).
בסוף 1601 עבר לרומא עם ידידו הצייר פרנצ'סקו אלבני כדי לעבוד עם קבוצה בניהולו של אניבלה קראצ'י על פרסקו בארמון פארנזה. בין 1601 ל-1604 היה הקרדינל פאולו אמיליו ספונדראטי פטרונו הראשי. ב-1604-1605 קיבל עבודה בעיצוב מזבח עם תיאור צליבתו של פטרוס. הוא שב לבולוניה וגר שם כמה שנים שלאחריהן חזר לרומא והיה לאחד הציירים המובילים שם בזמן כהונתו של האפיפיור פאולוס החמישי ובעידודו. בין 1607 ל-1614 היה בית בורגזה, ממנו הגיע פאולוס החמישי, לפטרונו. הוא יצר פרסקו על התקרה בארמון פאלאביצ'יני-רוספיליוזי (Palazzo Pallavicini-Rospigliosi) שנבנה על ידי בית בורגזה. הפרסקו הוא אחת מיצירותיו הידועות והוא מתאר את אפולו במרכבת השחר, מביא את האור לעולם בתחילת היום. תנוחות הדמויות בו צוירו בהשראת עיטורים של סרקופג רומי והוא מצויר באיפוק קלאסי ובפשטות יחסית לסגנונו הנועז והפרוע יותר של הפרסקו שצייר יחד עם מורו, קראצ'י, בארמון פארנזה (לדוגמה, הפרסקו מצעד הניצחון של בכחוס של קראצ'י). על פי חשבוניות שנמצאו, הוא קיבל תשלום של 247 סקודי ו-54 באצ'יו עם סיום העבודה, ב-24 בספטמבר 1616. הוא צייר גם את הפרסקאות שבקפלת פאולין שבבזיליקת סנטה מריה מג'ורה ובאגף משפחת אלדוברנדיני שבוותיקן.
במקביל לעבודותיו ברומא, צייר פרסקו בבזיליקת סן דומניקו שבבולוניה בשנים 1613–1615.
לאחר מכן עזב את רומא ונסע לנאפולי כדי לצייר את תקרת קתדרלת נאפולי, אך בגלל התנגדותם העזה של הציירים המקומיים למתחרים, הוא נאלץ לעזוב את העיר. על פי המסופר, המקומיים איימו להרעיל אותו או לפגוע בו בדרך אחרת, כפי שאכן קרה מאוחר יותר לדומנקינו. לאחר ששהה תקופה קצרה נוספת ברומא, חזר לבולוניה וייסד שם בית ספר חדש. הוא הוסיף עוד עבודות בבזיליקת סן דומניקו ב-1632. הוא קישט גם את קתדרלת רוונה. לאחר עזיבתו את רומא, הוא צייר במגוון סגנונות בהתאם לסגנון האקלקטי של רבים מחניכיו של קראצ'י. לדוגמה, יצירתו שמשון המנצח מבטאת את סגנון המנייריזם. בניגוד לכך, צליבת פטרוס ו-אטאלנטה והיפומנס מתארים תנועה אלכסונית דרמטית בשילוב אפקטים של אור וצל שמראים השפעה של קראווג'ו. טבח החפים מפשע שצויר בסגנון סוער ובגווני סגול מראים השפעה של רפאל. ב-1625 ביקר אצלו נסיך פולין, ולדיסלב זיגמונד ואזה במהלך מסעו למערב אירופה, ורכש ממנו מספר יצירות. נושאי ציוריו כללו בדרך כלל סצנות מן התנ"ך ומהברית החדשה וכן מהמיתולוגיה. הוא יצר גם תחריטים רבים, חלקם מבוססים על ציורים שלו וחלקם על ציורים של אחרים.
תלמידו המובהק ביותר הוא סימון קנטריני שצייר פורטרט של רני, המוצג בגלריה של בולוניה.
הוא מת בבולוניה ב-1640 ונקבר בקפלת הוורדים שבבזיליקת סן דומניקו בעיר, ליד הציירת אליזבטה סיראני. עבודותיו מוצגות בלובר, בגלריה הלאומית בלונדון, במוזיאונים הקפיטוליניים ובמוזיאונים נוספים.
וולפסברג
וולפסברג (בגרמנית: Wolfsberg, בסלובנית: Volšperk) היא עיר במדינת קרינתיה שבאוסטריה, הנחשבת לאחד ממחוזות קרינתיה. אוכלוסיית העיר מונה 24,978 תושבים לפי מפקד האוכלוסין בשנת 2013.
סביב העיר ישנם הרים רבים ומבצרים רבים. בעיר ישנם ממצאים כבר מתקופת הברונזה ומתרבות הלשטט. במאה ה-16 העיר הייתה מרכז של הרפורמציה.
העיר ידועה כמרכז תרבותי חשוב בקרינתיה ומעבר לה, ופעלו בה אומנים מפורסמים.
כלכלה
העיר הייתה בעבר מרכז מסחר ותחבורה, בעקבות מיקומה בין יודנבורג לדרום המדינה.
בעבר נכרו בעיר זהב וכסף, ושיא הכרייה היה במאה ה-16, אך במאה ה-19 ננטשה הכרייה בגלל אי-כדאיות. בעבר גם נכרה פחם ליד העיר, בעמק לאוואנט, אך הוא ננטש מאותה סיבה ב-1986.
כיום ישנן חברות תעשייתיות רבות במחוז וולפסברג, שחלקן חברות בת של חברות בינלאומיות גדולות. הן כוללות תעשיות תיירות, חקלאות, יערנות ותעשיות מתכת. בעיר יש גם נמל תעופה.
חלוקה דתית
להלן החלוקה הדתית של תושבי העיר נכון ל 2001:
אדריכלות
בניין העירייה נבנה בשנת 1888, הוא אחד הבניינים האטרקטיביים בעיר, ובו נמצא גם מגדל שעון. בכיכר הוהר שבעיר ישנם בתים עתיקים מן המאות ה-15 וה- 16 ובהם פתחים, חלונות ומרפסות מיוחדים. סביב העיר פזורים מבצרים רבים, ובעיר העתיקה נשתמרו חלקים מהחומה העתיקה שהקיפה את העיר ומגדל רקטורם מימי הביניים. בניין "פאורישס האוס" נחשב לבניין העתיק ביותר בעיר.
ערים תאומות
וולפסברג היא עיר תאומה של הערים:
גנבה ספרותית
גנבה ספרותית (בלועזית: פְּלַגְיָאט) היא שימוש לא ראוי או גנבה של מילים, מחשבות, רעיונות וביטויים של אדם אחד והצגתם כשייכים לאחר. לעיתים יש הרואים את תופעת הפלגיאט כשקולה להפרת זכויות יוצרים, אולם השתיים נבדלות זו מזו בשני עקרונות מרכזיים: האחד, בעוד שזכויות יוצרים מגינות על צורת הביטוי ולא על הרעיון עצמו, ביצוע גנבה ספרותית משמעותו שימוש ברעיון גם כאשר צורת הביטוי שונה. השני, זכויות יוצרים חלות לתקופה מוגבלת לאחר מות בעליהן, אך העתקת יצירה על ידי אדם והצגתה כשייכת לו לעולם תיחשב כגנבה ספרותית.
הגנבה הספרותית נפוצה במגוון תחומי היצירה, כגון: מוזיקה, תיאטרון, ספרות, עיתונאות ואקדמיה.
יש מקרים בהם הגנבה הספרותית היא לא מודעת, אצל אנשים הסובלים מקריפטומנזיה, הפרעת זיכרון, שמקשה על הסובלים ממנה להבדיל בין דברים שהגו בעצמם ובין דברים שקראו או שמעו.
הלשונאי והבלשן יצחק אבינרי הציע ב-1946 תחת המילה פלגיאט את המילה גְּנובֶת (במשקל פסולֶת) – ותחת פלגיאטור גנבר, אולם הצעותיו אלה לא קנו להן אחיזה.
מקור המונח פלגיאט
שורשיו של המונח פלגיאט טמונים במילה הלטינית Plagiarius, אשר משמעותה חוטף. מילה זו שימשה עד שלהי המאה ה-17 לתיאור מעשי חטיפה של ילדים ועבדים לצד ציון מעשי גנבה ספרותית. לדעת ההיסטוריונים, השוואת פעולת הגנבה הספרותית לגנבת העבד/הילד מלמדת על החשיבות הרבה שיוחסה ליצירה האמנותית וממחישה את תפיסת חומרת המעשה.
בימי הביניים
בימי הביניים כותבי שירים ופיוטים ניסו להתגבר על תופעה זו, באמצעות הצפנת שמם ביצירה. המקובל ביותר היה שימוש באקרוסטיכון - התחלת כל בית של השיר באות מהשם (לדוגמה - הפיוט לכה דודי).
ברנסאנס
בתקופת הרנסאנס השתפר מאוד מצבם של המשוררים והסופרים, כיוון שהאמנות עלתה למעמד חדש ועליון. הגנבה הספרותית בתחומים אלו הייתה מאוד לא מקובלת, ונחשבה לבגידה באמון הבסיסי בין אמן ואמנותו. לעומתם, המחזאים סבלו מבעיה קשה עוד יותר, היות שהגנבה הספרותית לא רק שהייתה חוקית אלא גם מקובלת, וכל תיאטרון היה מעלה אילו הצגות שרצה, שחלקן נכתבו על ידי מחזאי הבית, וחלקן נכתבו על ידי מחזאים זרים. להקות רבות לא עסקו בכתיבה כלל אלא רק העתיקו מלהקות אחרות. כדי למנוע העתקות, צריך היה כל מחזאי לכתוב את המחזה כך שיתאים בדיוק ללהקתו, ובכך להקשות על להקות אחרות להציגו. אצל ויליאם שייקספיר לדוגמה, אפשר לראות איך במחזות שונים הדמויות מקבילות זו לזו, ותפקידו של שחקן אחד הותאם לדמויות רבות במחזות שונים. רבים ממחזותיו של שייקספיר, כמו "הסוחר מוונציה", "המלט", ו"הנרי הרביעי" היו נחשבים כיום לגנבה ספרותית, כיוון שישנו שימוש רב בנושאים, בדמויות (פלסטף, למשל, ב"המלך הנרי הרביעי", הוא דמות שנגנבה מן המחזאות האיטלקית) ואפילו בטקסטים שנכתבו על ידי מחזאים קודמים.
בתקופת המהפכה התעשייתית
אחד השינויים העיקריים של המהפכה התעשייתית הוא המצאת זכויות היוצרים. בזמן שהומצא גם הפטנט הומצאו זכות היוצרים על כל קניין רוחני. על כן נעשו אותן גניבות בלתי חוקיות, ועל אף שהן המשיכו להתקיים מספרן קטן בצורה משמעותית. בבריטניה למשל כמעט שלא היו גניבות ספרותיות באותה עת.
גנבה ספרותית בעידן המודרני
בעידן המודרני התופעה חוזרת להתפשט, כיוון שקלות הפרסום וכמות יצירות אדירה מביאים לכך שהסיכוי להיתפס קטן מאוד. רשת האינטרנט מגבירה עוד יותר את זמינות התופעה, מכיוון שבעזרתה ההעתקה נעשית בקלות, ופרסום היצירה נוח מאוד. גם הקושי באכיפת החוק באינטרנט מקל על כך.
קונספירציות ותאוריות קשר
בנוסף, ואולי בגלל הקלות של ההעתקה, נוצרו עשרות קונספירציות בקשר ליצירות מסוימות, בטענה שהן מועתקות. דוגמה בולטת לתופעה זו היא סדרת הספרים "הארי פוטר" של הסופרת ג'יי קיי רולינג. בעבר נטען שהסופרת העתיקה אלמנטים רבים בספרה מספר אחר לא מוכר. כמו כן דובר על דמיון רב בין ספרה לבין סדרת הקומיקס של ניל גיימן (The Books of Magic). ניל גיימן עצמו הכריז שלדעתו הדמיון בין הספרים מקרי.
לקריאה נוספת
אקס ליבריס, מאת: אן פדימן: וידויים של קוראת מצויה,מאנגלית:יואב הלוי ורוני אמיר, אחוזת בית (הוצאה לאור), תשס"ו, עמ' 113-105
פגיעה עצמית
פגיעה עצמית היא תסמונת שבה אדם גורם לעצמו נזק גוף. התופעה עשויה להוות סימן לדיכאון, מצוקה, פגיעות מיניות או בעיות פסיכולוגיות אחרות. אף על פי שפגיעה עצמית איננה בהכרח ניסיון התאבדות כושל, ישנו מתאם בין פגיעה עצמית להתאבדות, שכן אנשים הפוגעים בעצמם לרוב סובלים מהפרעות דיכאון ומצוקה. לעיתים מונעת הפגיעה העצמית מעשה אובדני או מעכבת אותו: כשעולה באותו אדם דחף להתאבד, הוא פוגע בעצמו על מנת לנתב את הדחף לנתיב הרסני פחות. למעשה פגיעה עצמית היא ניסיון להקל על כאב נפשי שלעיתים מתחזק עד לכדי רצון למות, אך הפוגעים בעצמם לא פוגעים בעצמם כדי למות.
לפגיעה עצמית סיבות שונות. בחלק מן המקרים החבלה נעשית במטרה להקל על רגשות בלתי נסבלים או הרגשה של ריקנות, "חוסר תחושה רגשית". פגיעה עצמית נחשבת לרוב כטאבו. היא קשורה לעיתים במחלות או הפרעות נפשיות כגון הפרעת אישיות גבולית, פוסט-טראומה מורכבת ובאופן כללי היסטוריה של טראומה נפשית והתעללות, הפרעות אכילה, או מאפייני אישיות כגון פרפקציוניזם. במקרים אחרים הפציעה העצמית נובעת מיצר מזוכיסטי ומטרתה להביא לידי סיפוק מיני.
שכיחות התופעה
תופעת הפגיעה העצמית היא גדולת ממדים ונוגעת בשכבות שונות באוכלוסייה, כאשר נתונים שנאספו ממחקרים ברחבי העולם מעידים על כך שכ־17% מבני הנוער וכן 5.5% מן האוכלוסייה הבוגרת עוסקים בה במהלך חייהם.
שנים רבות, עיקר המחקר בנושא הפגיעה העצמית שאינה אובדנית התמקד בנשים, זאת מתוך ההנחה כי התופעה שכיחה יותר בקרב אוכלוסייה זו. כך ניתן לראות כי במחקרי העבר נמצא כי אחוז התופעה בקרב נשים גבוה פי ארבעה בהשוואה לגברים. עם הזמן, מגמה זו השתנתה, כך שבמחקרים החלו לערוך השוואות בין שני המגדרים. בחלק מן המחקרים נמצא כי אחוז הנשים המבצעות פגיעה עצמית גבוה יותר מאחוז הגברים. לדוגמה נתון שעלה במחקר שבוצע הצביע על כך שנשים דיווחו על מעורבות בפגיעה עצמית פי אחת וחצי יותר מאשר גברים. ממחקר נוסף שנערך בקרב 36,900 סטודנטים בקולג', נמצא כי 18 אחוז מכלל הנשים דיווחו על פגיעה עצמית, זאת לעומת 10% מכלל הגברים, כלומר אחוז הנשים היה כמעט פי שניים. מאידך, במחקרים אחרים נמצא כי האחוזים דומים הן בקרב נשים והן בקרב גברים.
מרבית המחקרים שנעשו בנושא הפגיעה העצמית התמקדו באוכלוסיות הכוללות מתבגרים או גברים ונשים בשלב הבגרות הצעירה, קרי תחילת שנות העשרים לחייהם, כאשר יש צורך לבחון היבט זה במחקרים נוספים בהם ישתתפו אוכלוסיות בגיל המבוגר יותר. עם זאת, הבנת תפקידו של המגדר בהיבט של הפגיעה העצמית היא בעלת רמת חשיבות גבוהה בכל אוכלוסיית גיל באשר היא, ויש בכוחה לתרום לגיבוש אופן ההתערבות וכן למאמצים שיש לגייס למניעת התופעה.
סיבות
סיבות אחדות לפגיעה עצמית, כפי שאלה מתוארות על ידי הסובלים מן ההפרעה, הן:
טיפול
אף על פי שפגיעה עצמית עשויה להצטייר כמסוכנת ומדאיגה, לרוב האנשים זו שיטה המאפשרת שליטה מסוימת ברגשותיהם.
רקע היסטורי
למרות שכיום הדבר נחשב למגונה ברוב התרבויות, בעבר הרחוק פגיעה עצמית הייתה אקט פולחני לגיטימי במספר לא מועט של תרבויות ודתות. כך למשל כוהני המאיה היו מבצעים "הקרבה עצמית" שכללה חיתוך ודקירה עצמית של גופם, והקרבת הדם לאלים. פגיעה עצמית כאקט פולחני פגאני לא הייתה זרה גם בקרב עממי המזרח הקדום, והיא אף מתוארת בתנ"ך, בקטע בו כוהני הבעל קוראים . היהדות אוסרת על פגיעה עצמית, כפרשנות לפסוק   והן על פי הרמב"ם. כיום, פגיעה עצמית כאקט פולחני נהוגה באסלאם השיעי כחלק מטקסי האבלות של יום העשורא. במסגרת טקסי האבלות, המתאבלים מצליפים על עצמם במגלבים ושלשלאות ברזל עד זוב דם, ואף חותכים את עצמם בסכינים או בחרבות.
הפעילה הסופרז'יסטית הבריטית קונסטנס לייטון תכננה לחרות על גופה את האות "V" (קיצור של Votes for women - זכות הצבעה לנשים) אך נעצרה על ידי הרשויות לפני שהספיקה לסיים את המעשה.
ניסיונות לסווג באופן מדעי פגיעות עצמיות
המונח "פגיעה עצמית" הופיע לראשונה בכתביו של החוקר ל.א. אמרסון בשנת 1913 כאשר ניסה לקשר בין חיתוך עצמי כ"עונש" לאוננות. בסדרת כתבים שהופיעה בין השנים 1935 ל-1938, הפסיכיאטר קארל מנינגר ניסה לחלק את הפגיעות העצמיות לסוגים שונים, על פי הרקע המשוער. הוא הסיק כי פגיעה עצמית היא דרך לא-קטלנית לבטא רצון למות. את הפגיעות העצמיות הוא חילק לשישה סוגים:
החוקר פ.נ. פאו (1969) הבחין בין שני סוגים של פגיעה עצמית: פגיעה "עדינה" (לא-קטלנית) ופגיעה "גסה". ה"עדינים" סווגו כצעירים, בעלי אפיזודות חוזרות של פגיעה עצמית, ולרוב אובחנו כסובלים מהפרעת אישיות גבולית. ה"גסים" היו מבוגרים יותר וביצעו פעולות אלו על רקע פסיכוטי. החוקרים א.ר. פאווזה ור.ג'. רוזנטל (1993) סיווגו את אלה המטילים מומים בעצמם בשתי קטגוריות: אלה המטילים מומים בעצמם מתוך "ענישה עצמית" כחלק מתרבותם (לרבות טקסים דתיים המוניים בהם מטילים המשתתפים מומים בעצמם), ואלה המטילים מומים בעצמם כחלק מסטייה חברתית.
החוקרים ב.וו. וולש ופ.מ. רוזן יצרו בשנת 1988 ארבע קטגוריות הממוספרות בספרות רומיות, כאשר קטגוריות II-IV מסווגות כ"הטלת מום" :
הבדלים מגדריים בפגיעה עצמית
מחקרים רבים מעידים על כך שפגיעה עצמית במהותה נחשבת כאסטרטגיית התמודדות אשר נשים וגברים כאחד עושים בה שימוש לשם ויסות רגשי. הידיעה כי הניהול והוויסות הרגשי שונה בין המגדרים, הובילה להנחה כי ייתכן וקיים הבדל גם באופן בו הפגיעה העצמית תבוא לידי ביטוי. ההבדלים מתבטאים בהיבטים שונים, כאשר הראשון מתייחס לשיטות בהן עושים שימוש לביצוע הפגיעה העצמית. בקרב נשים, ניכרת הנטייה לעשות שימוש בחיתוך, נשיכות, גירודים עד זוב דם, משיכות שיער וכן חיטוט בפצעים קיימים לשם מניעת הגלדתם. לעומתן, בקרב גברים ניכר כי נעשה יותר שימוש בגרימת כוויות, הכאה עצמית וכן הטחת ראש. בקרב נשים ניכרת לרוב הקזת דם בפציעה עצמה בעוד שנוכחות של דם כמעט ואינה מדווחת אצל גברים. בחינת ההיבט הנוגע לשיטה, הובילה להנחה כי ייתכן וההבדלים המגדריים נובעים מתפיסתן של שיטות מסוימות כ "נשיות" קרי חיתוך או גירוד, או לחלופין "גבריות" יותר, קרי הכאה עצמית וגרימת כוויות. במחקר נוסף שנערך בקרב סטודנטים הלומדים במספר אוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית, עלתה ההנחה כי ההבדלים הנוגעים לשיטה עצמה מקורם בקונפורמיות הקשורה לנורמות שונות בקרב המגדר הגברי, קרי שליטה ברגשות, קשיחות, נטילת סיכונים, תחרות ותוקפנות. מכאן לדוגמה גברים אשר יפעלו על פי נורמות אלו, יעשו שימוש בשיטות אשר יבטאו את מה שנתפס על ידם כמביע חוזק וחוסן.
ממצאים מעידים על כך שקיימים הבדלים מגדריים הנוגעים בתדירות אפיזודות הפגיעה, עוצמת הכאב, הטיפול בפצעים וכן הרגש הנלווה לפגיעה עצמה. בהשוואה לנשים, הגברים דיווחו על מספר גדול יותר של אפיזודות במהלך היום, כאב רב יותר כתוצאה מן הפגיעה וכן היעדר טיפול בפצעים. בנוסף, בהשוואה לגברים, הנשים דיווחו על רגשות שליליים יותר אשר ליוו את הפגיעה העצמית.
ההיבט השני מתייחס למיקום הגופני הפיזי בו מתבצעת הפגיעה העצמית. נמצא כי בקרב נשים הפגיעה היא באזורי הידיים והרגליים, בעוד שבקרב גברים היא מתרחשת לרוב באזורי הפנים, חזה ואיבר המין. ממצאים אלה מעידים על קיומו של דפוס מדאיג, כאשר בהשוואה למיקום הפגיעה בקרב נשים, ניתן לראות כי גברים יבחרו לבצעה באזורים הנחשבים רגישים יותר. פציעות אלה עלולות להיות בעלות השלכות חמורות יותר וכן ייתכן ומעידות על מצוקה נפשית גבוהה, כאשר הפגיעה העצמית המתרחשת באזור איבר מין בפרט היא בעלת משמעות סימבולית ועלולה להוות סימן לקיומן של תחושות שליליות הנוגעות לתחום המיני.
ההיבט השלישי מתייחס לפונקציה אותה הפגיעה העצמית משרתת וכן לסיבות האפשריות לביצועה. הן גברים והן נשים מדווחים על שימוש בפגיעה עצמית כאסטרטגיה באמצעותה יחוו ויסות רגשי. נוסף על כך, נשים דיווחו על תחושת שליטה עצמית, הענשה עצמית וכן דחף אשר לרוב יובילו אותם לביצוע הפגיעה. בקרב גברים לעומת זאת, הגורם לפגיעה נעוץ בחיפוש אחר פורקן, גירוי ושיא של אנרגיה מתפרצת, תוך רצון לחוות תחושת ריגוש. נמצא כי העיסוק בפגיעה העצמית בקרב גברים מתרחש כתגובה לתחושת כעס וכן לאחר שימוש באלכוהול או סמים.
קיימות מספר סיבות לכך שנשים עוסקות בפגיעה עצמית באופן מובהק יותר מגברים. האחת לוקחת בחשבון את הסוציאליזציה המגדרית הנוגעת בהיבט הרגשי, בעקבותיה נשים וגברים חווים ומבטאים רגש באופן שונה (לדוגמה אשמה מול כעס). ייתכן וההשפעה של היבט זה על נשים מובילה אותן דווקא לשימוש באסטרטגיות התמודדות שליליות, קרי פגיעה עצמית. סיבה שנייה נוגעת בגורמים ביולוגיים, כאשר נטען כי שוני הורמונלי בין נשים לגברים לדוגמה, עלול גם הוא. הפרשתו של הורמון הטסטוסטרון אצל גברים ייתכן ותוביל לפגיעה עצמית מסוג מסוים וכן לתחושות שונות הנלוות אליה, זאת בהשוואה להורמון האסטרדיול המופרש אצל נשים.
באשר לפונקציה אותה הפגיעה משרתת, ניכר כי גברים יבצעו פגיעה עצמית מסיבות בין אישיות, כאשר המוטיבציה לכך היא הרצון להשתייך לקבוצה או להפגין עמדת כוח. עוד נמצא כי בקרב גברים, לרוב הפגיעה אף תיעשה בנוכחותם של אחרים. להיבט קיימות השלכות שליליות כאשר הפגיעה העצמית עלולה להיות חלק מהתנהגויות מסכנות ופוגעניות שכוללות חיפוש ריגושים, אך למעשה מקובלות חברתית ונפוצות בקרב גברים. כך, בשונה מפגיעה עצמית אשר בקרב נשים מקושרת לרגשות שליליים ולכן נתפסת כבעיה המצריכה התערבות, ייתכן וקיומה בקרב גברים עלולה להתפספס ולו רק בשל ההנחה כי מדובר בהתנהגות "נורמטיבית". לעומת האוכלוסייה הגברית, נשים יבצעו פגיעה עצמית במקום המאפשר פרטיות וכן מסיבות תוך אישיות, אשר ילוו בתחושות של דיכאון ועצבות או רצון להימנע מזיכרונות כואבים.
בהיבט הטיפולי, הן אוכלוסיית הנשים והן אוכלוסיית הגברים יצאו מורווחות מהתערבות אשר מטרתה הגברת הוויסות הרגשי לצורך צמצום ומניעת הפגיעה העצמית. בעוד שבקרב נשים התערבות המכוונת להגברת התפיסה והערכה העצמית עשויה לתרום לתחושתן, נראה כי בקרב גברים ייתכן ויהיו אלה תוצאותיה של התערבות אשר תכלול מרכיבים הנוגעים לשליטה בדחפים וכעסים.
איברהים ג'אבר
איברהים "איבי" ג'אבר (באנגלית: Ibrahim "Ibby" Jaaber; נולד ב-3 בפברואר 1984 באליזבת, ניו ג'רזי) הוא כדורסלן עבר אמריקאי-בולגרי ששיחק בעמדות הקלע והרכז. גובהו 1.88 מטר.
ג'אבר נבחר פעמיים לשחקן השנה של ליגת הקיסוס, ב-2006 וב-2007. הוא לא נבחר בדראפט, אך למרות זאת שיחק בקבוצת דטרויט פיסטונס בליגת הקיץ של ה-NBA. לבסוף החל את הקריירה בקבוצת אייגלאו היוונית. באמצע העונה, לאחר שהוביל את הליגה היוונית בפרמטרים רבים (בהם קליעת נקודות וחטיפות) עבר לקבוצת היורוליג האיטלקית וירטוס רומא.
הוא שיחק בז'לגיריס קובנה בעונת 2012/13 אך במהלך העונה עזב אותה מסיבות אישיות וסיים את העונה בקבוצה המשחקת בליגת כדורסל האיראנית. בסוף עונת 2013 הוא פרש מכדורסל מקצועי.
ג'אבר שיחק בנבחרת בולגריה, עימה השתתף באליפות אירופה 2009.
איגוד האוניברסיטאות הטכנולוגיות העצמאיות
איגוד האוניברסיטאות הטכנולוגיות העצמאיות (באנגלית: The Association of Independent Technological Universities, בראשי תיבות: AITU) היא קבוצה של אוניברסיטאות הנדסיות אמריקאיות פרטיות שהוקמה בשנת 1957. מטרת האיגוד לשתף רעיונות ושיטות מקדמות חדשנות ויזמות, לקדם קריירה מוכוונת טכנולוגית ולקדם חינוך על-תיכוני בהנדסה ומדע. תפקיד איגוד האוניברסיטאות למלא תפקיד חיוני בהבטחת עתיד התחרותיות האמריקאית בשוק הגלובלי. להשגת המטרה, האיגוד מתמקד בשלוש נקודות עיקריות:
מוסדות חברים
איגוד האוניברסיטאות הטכנולוגיות העצמאיות נוסד על ידי חמש עשרה מכללות. במהלך השנים, שניים מהמוסדות המקוריים עזבו את האיגוד (לאחר שהתרחבו מהיקפם המקורי כאוניברסיטאות טכנולוגיות), ורבים מבין השלושה עשר שנותרו עברו שינויי שם ו / או מיזוגים. תשע מכללות נוספות הצטרפו להתאחדות. להלן רשימת המוסדות להשכלה גבוהה
רשימה נוכחית של אוניברסיטאות
שם האוניברסיטה, (בסוגריים שנת הייסוד) ומדינה נכון לשנת 2020:
פרנק נוקס
ויליאם פרנקלין "פרנק" נוקס (באנגלית: William Franklin "Frank" Knox 1 בינואר 1874 - 28 באפריל 1944) היה עיתונאי ומו"ל אמריקאי, מועמד המפלגה הרפובליקנית לסגן נשיא ארצות הברית במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1936 ומזכיר הצי בממשל פרנקלין דלאנו רוזוולט במשך רוב מלחמת העולם השנייה.
תולדות חייו
נוקס נולד בבוסטון, שני הוריו היו קנדים במקורם. כאשר מלאו לו תשע שנים עברה משפחתו לגרנד רפידס, מישיגן. במלחמת ארצות הברית–ספרד התנדב לרגימנט הפרשים המתנדבים הראשון ("Rough Riders"), שסגן המפקד שלו היה תאודור רוזוולט ושירת בקובה.
גם לקראת מלחמת העולם השנייה, צידד נוקס בהתערבות לעומת גישת הבדלנות שייצגה מפלגתו. בעיתונו הוא הטיף למתן כל סיוע אפשרי לבנות הברית, למעט כניסה למלחמה. ב-1940 הוזמן על ידי הנשיא רוזוולט (מן המפלגה הדמוקרטית), לכהן כמזכיר הצי, כחלק ממאמציו של רוזוולט ליצור ממשלה רחבה ככל האפשר לקראת עימות אפשרי. כמזכיר הצי הוציא נוקס לפועל את תוכניתו של רוזוולט להרחבת הצי על מנת לאפשר לו לפעול הן בחזית הפסיפית והן בחזית האטלנטית ונסע ברחבי העולם. הוא קרא בנאומיו לפעילות יותר פעילה של ארצות הברית בסיוע לבנות הברית ולאחר הכניסה למלחמה הזהיר מהסכנות לאמריקה.
נוקס הזדעזע מטבח לידיצה במאי 1942, כעונש קולקטיבי של הנאצים בשל חיסולו של ריינהרד היידריך ואמר "כשישאלונו בדורות הבאים על מה נלחמנו, נוכל לספר על לידיצה".
בעיצומה של המלחמה, ב-28 באפריל 1944, נפטר מהתקף לב במשרדו בוושינגטון די. סי.. נוקס נקבר בטקס צבאי מלא בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
על שמו נקראה משחתת שנכנסה לשירות באוקטובר 1944.
יהודה בן ברזילי הברצלוני
רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני (נקרא גם: רבי יהודה הנשיא מברצלונה; ר"י ברצלוני או ברגלוני, אלברצלוני, אלברגלוני) חי מסוף המאה ה-11 עד תחילת המאה ה-12 (על פי הלוח העברי באמצע המאה התשיעית לאלף החמישי). היה מגדולי חכמי ספרד. מחבר ספר העתים.
ביוגרפיה
יהודה בן ברזילי היה בן זמנו של אברהם בר חייא הנשיא, וידוע ויכוח שניהל איתו בדבר דחיית מועדה של חתונה. בר חייא שהיה אסטרולוג סבר כי יש לדחות את החתונה משיקולים אסטרולוגיים, ואילו רבי יהודה התנגד לכך בתוקף משיקולים הלכתיים. שיטתו בסוגיית סדר הפרשיות בתפילין היא כרבנו תם, והוא כותב שלא שמע מעולם על תפילין בשיטת רש"י, ושפסיקה כזו היא טעות סופר.
ספר העתים הוא ספרו המפורסם והעיקרי, עוסק בעיקרו בנושאי הלכות התלויות בזמן (סדר מועד וגם על מסכתות ברכות וחולין ועוד). רובו אבד, בשנת תרס"ג נדפסו חלקים ממנו ששרדו ועוסקים בהלכות שבת ועירובין. ספרים נוספים שחיבר: "יחס שאר בשר" - בדיני נשים (אבד), "ספר הדינים" - בדיני ממונות, מתוכו שרד החלק "ספר השטרות" ונדפס בשנת תרנ"ט וכן ליקוט ממנו שנדפס על ידי שמחה אסף בשנת תרפ"ז, ופירוש על ספר היצירה (שרד). וכן חיבר את ספר הבינות וביאר שם את כל שמות קודש וחול על סדר הפרשיות שבתורה.
השלמות לספר העתים מתוך קטעי גניזה נדפסו על ידי הרב אבידע (זלוטניק) ועדיאל ברויאר.
בספריו הוא מתבסס על ספרות הגאונים, ספרי הרי"ף ורבי שמואל הנגיד.
יהודה ברצלוני מתייחס אל איגרת חסדאי אבן שפרוט אל מלך הכוזרים בספר שמתוארך בין השנים 1090 ו-1105. הוא מפקפק באמינותם וחושש כי הם זיוף, וכותב "לא ידעתי אם אמת היה הדבר שנתגיירו הכוזרים שהם מבני תוגרמה או לא".
החיד"א משבחו בספרו שם הגדולים:
קישורים חיצוניים
חיבוריו:
טאסילו פון דר לאסה
הברון טאסילו פון דר לאסה (בגרמנית: Tassilo, Baron von Heydebrand und der Lasa; 17 באוקטובר 1818 – 27 ביולי 1899) היה שחמטאי גרמני והיה אחד מהחברים של הפליאדות של ברלין.
חייו
פון דר לאסה נולד בברלין. למד משפטים בבון ובברלין. משנת 1845 היה דיפלומט בשירות פרוסיה, ושירת בסטוקהולם, בקופנהגן, בריו דה ז'ניירו ובמקומות נוספים. הוא פרש מהשירות הדיפלומטי בשנת 1864 ולאחר מכן הקדיש את כל זמנו לנושאי השחמט.
לעולם השחמט המודרני הוא מוכר בעיקר כמי שסיים את כתיבת ספר הפתיחות המקיף הראשון Handbuch des Schachspiels, שעד היום מכונה בקיצור "הבילגר" על שמו של פול בילגר שהתחיל את כתיבת הספר אך לא זכה לסיימו.
בשנת 1850 פרסם פון דר לאסה בעיתון בשחמט הגרמני קריאה לתחרות שחמט בינלאומית, הראשונה אי פעם, שתתקיים בגרמניה. במקום זאת התחרות הראשונה מסוגה התקיימה בשנת 1851 בלונדון. פון דר לאסה לא שיחק בתחרויות, היות שהיה עסוק מדי, אך שיחק היטב גם נגד שחקנים מובילים כהווארד סטאונטון ואדולף אנדרסן. הוא חקר את ההיסטוריה של השחמט והיה תאורטיקן.