cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הילדים עם העיניים השחורות
הילדים עם העיניים השחורות (או הילדים שחורי העיניים) הם אגדה אורבנית על יצורים על טבעיים בדמות ילדים בגילאים 6 עד 16 לערך, עם עור לבן חיוור ועיניים שחורות נטולות אישונים, שלפי דיווחים נראו מבקשים טרמפים או מקבצים נדבות, או נצפו בפתחי בתי מגורים. סיפורים על ילדים שחורי עיניים הופיעו בתרבות הפופולרית מאז סוף שנות התשעים.
היסטוריה
ישנה טענה שמקור האגדה הוא בשנות השמונים, מפרסומים שנכתבו על ידי הכתב בריאן בית'אל על "רשימת תפוצה הקשורות לרוחות רפאים" הנוגעת למפגשים לכאורה עם "ילדים שחורי עיניים" באבילין, טקסס, פורטלנד ואורגון. עם זאת, מרב המקורות העוסקים בתופעה החלו להופיע בסוף שנות התשעים.
בשנת 2012, הופק סרט האימה "הילדים שחורי העיניים" בעזרת פרויקט מימון המונים שנעשה באתר Kickstarter, מנהלו של הפרויקט ציין כי הילדים שחורי העיניים הם "אגדה אורבנית שכבר מרחפת באינטרנט שנים, אני תמיד חשבתי שזה סיפור מרתק".
בסוף ספטמבר 2014, הציג הצהובון הבריטי "הדיילי סטאר" בעמודו הראשון שלושה סיפורים על תצפיות לכאורה של ילדים שחורי עיניים. התצפיות נלקחו ברצינות על ידי ציידי רפאים, חלקם מאמינים שילדים אלו יכולים להיות חייזרים, ערפדים או רוחות רפאים.
מערת החלב
מערת גבירתנו מרים (בערבית: مغارةآلسثئ - "מעארת א-סיתי"), המוכרת יותר בשם מערת החלב (בלטינית: Crypta lactea), היא קפלה קתולית-פרנציסקנית השוכנת כ-200 מטרים דרומית-מזרחית לכנסיית המולד בבית לחם.
המסורת הנוצרית
לפי המסורת הנוצרית הסתתרה המשפחה הקדושה במערה בעת טבח החפים מפשע בידי הורדוס, טרם נמלטה למצרים. המסורת ממשיכה כי בעת שמרים הניקה את ישו, נשרה טיפת חלב אל הקרקע, והפכה אותה ללבנה. נוצרים ומוסלמים כאחד, מאמינים כי פירורי האבן מהמערה מעשירים את חלב ההנקה ותורמים לפוריות. אמהות מניקות מערבבות את האבקה במי השתייה שלהן, ואלה המבקשות להרות מניחות אותה מתחת למזרניהן. לפי מסורת נוספת שמקורה, ככל הנראה, במאה ה-7, נקברו החפים מפשע במערה. מסורת שלישית ממקמת את סגידת האמגושים לישו במערה זו.
האתר
המערה חצובה בסלע גיר רך ופריך, וגרם מדרגות מוליך אליה. שלושה עמודים תומכים בתקרתה, ובצידה המזרחי ניצב מזבח. מעל המערה קמה כנסייה במאה ה-5 וממנה שרדו קטעי פסיפס שבו נראים צלבים. במאה ה-14 תפסו הפרנציסקנים את החזקה במקום והקימו בו כנסייה חדשה ב-1872. כנסייה זו הוגדלה וחודשה באופן משמעותי בשנת 2007 כדי לאפשר עריכת טקסים רבי משתתפים. קירות הכנסייה החדשה לבנים וחלקים כמעט לחלוטין, רצפתה עשויה שיש וספסלי הישיבה עשויים מעץ בהיר.
מסופודה
בני קבוצה זו היו בעלי צוואר ארוך, זרועות ארוכות וגולגולת מרובעת בעלת שיניים דקות שנועדו לאכילת צמחים, ולא רק אוכלי כל כמו מינים קדומים יותר בקבוצת דמויי הזאורופודים. מינים אלה גם החלו לגדול ולאבד בהתאם את היכולת ללכת על שתיים, אף על פי שהמינים המוקדמים עוד יכלו לעשות זאת כדי לקטוף עלי עצים.
המאובנים של חברי הקבוצה התגלו לאורך כדור הארץ, אשר כבר כלל יבשת יחידה - פנגיאה, ממנה עברו הדינוזאורים ממקום אחד לשני במישור רציף.
אמברוסיה מכונסת
אמברוסיה מכונסת (שם מדעי: Ambrosia confertiflora) היא מין צמח עשבוני רב-שנתי ממשפחת המורכבים. מקורו בדרום-מערב ארצות הברית וצפון מקסיקו.
תיאור
הצמח מגיע לגובה שבין 30 סנטימטרים לכמעט שני מטרים, עם גבעולים זיפניים זקופים בצבע ירוק פלומתי עד חום. העלים מאונים פלומתיים, עד כ-16 סנטימטרים באורכם, הנישאים על פטוטרות בעלות תוספות מאונות דמויות כנפיים. כמו למינים אחרים בסוג, בתפרחת ראשים אבקניים וראשים עליים. הראש העליי מניב פרי קוצני אחד או שניים, באורך עד חצי סנטימטר.''
הצמח מתייבש עד לשורשיו בחורף, אבל צומח במהירות באביב, ופורח מאמצע הקיץ.
אוסטרליה
האמברוסיה המכונסת הוכרזה כמין פולש בניו סאות' ויילס משנות ה-50 של המאה ה-20.
ישראל
המין הגיע לישראל, ככל הנראה, ב-1990, בתערובת מזון לבעלי חיים שסופקה מארצות הברית לחקלאים באזור שכם. משם הוא התפשט לאזור עמק חפר והשרון.
נזקיו בארץ רבים – בתחום החקלאות, דחיקת צמחייה מקומית מבתי גידול לחים, פגיעה בתשתיות, גינות ופארקים, וגרגרי האבקה שלו הם גורם אלרגני חמור.
סארה בנת יוסף אל-אמירי
סארה בנת יוסף אל-אמירי (בערבית: سارة بنت يوسف الأميري, נולדה באיחוד האמירויות בשנת 1987 ) היא שרה לטכנולוגיות מתקדמות במשרד התעשייה והטכנולוגיה המתקדמת בממשלת איחוד האמירויות הערביות, יו"ר סוכנות החלל של איחוד האמירויות ומועצת המדענים של איחוד האמירויות הערביות וסגנית מנהל הפרויקטים של משימת תקוות מאדים באיחוד האמירויות.
ראשית חייה וחינוך
אל-אמירי נולדה באיחוד האמירויות הערביות בשנת 1987. היא למדה מדעי המחשב ב, ובעלת תואר ראשון ושני. היא התעניינה מגיל צעיר בהנדסת תעופה וחלל אבל גדלה בתקופה שבה לאיחוד האמירויות הערביות לא הייתה תוכנית חלל.
מחקר וקריירה
אל-אמירי החלה את הקריירה שלה במכון האמירויות למדע וטכנולוגיות מתקדמות, בו עבדה בפרויקטים על על הלוויינים DubaiSat-1 ו- DubaiSat-2. ב-2018 היא מונתה ליו"ר מועצת איחוד האמירויות למהפכה התעשייתית הרביעית. בשנת 2016 כהנה בתפקיד ראש מועצת המדענים של האמירויות.
בשנת 2016 היא הובילה את פרויקט המדעי של איחוד האמירויות משימת תקווה מאדים, הופ. הפרויקט בוצע בשותפות עם אוניברסיטת קולורדו בולדר, אוניברסיטת קליפורניה, ברקלי ואוניברסיטת אריזונה סטייט. בנובמבר 2017 היא הייתה נציגת האמירויות הראשונה שהרצאתה בתוכנית TED הבינלאומית במסגרת Dubai Salon על משימת Hope Mars בלואיזיאנה. חללית המשימה שוגרה ביולי 2020 והגיעה למאדים בפברואר 2021 ביום השנה ה-50 לאיחוד האמירויות הערביות. בשנת 2015, הפורום הכלכלי העולמי כיבד אותה כאחת מ-50 המדעניות הצעירות על תרומתה למדע, טכנולוגיה והנדסה בפורום הכלכלי העולמי.
באוקטובר 2017 מונתה אמירי לשרה למדעים מתקדמים בקבינט של איחוד האמירויות. במאמץ להגביר את שיתוף הפעולה המדעי העולמי, אל אמירי סיירה במוסדות מדעיים בארצות הברית בנובמבר 2017. היא הייתה ברשימת 100 הנשים של ה-BBC שהוכרזה ב-23 בנובמבר 2020. בפברואר 2021 היא נבחרה לרשימת העיתון טיים להיות בין 100 האנשים המשפיעים ביותר לשנת 2021.
סרגוסי
סרגוסי הוא שם משפחה יהודי הנפוץ בקרב יהודים-ספרדים שמקורו בעיר סרגוסה שבספרד. {{פירושונים|
ראו גם
}}
אולימפיאדת הנכים אלברוויל (1992)
במשחקים הפאראלימפיים השתתפו 365 ספורטאים (288 גברים ו-77 נשים) מ-24 מדינות, שהתחרו ביניהם בשלושה מקצועות: סקי אלפיני, ביאתלון וסקי למרחקים. המשלחת האמריקאית זכתה בכמות המדליות הרבה ביותר במשחקים עם 45 מדליות, מהן 19 מדליות זהב, 16 מדליות כסף ו-9 מדליות ארד פאראלימפיות.
טמינה סנוקה
שרונה מואנה-מארי רייהר סנוקה-פולמלו (באנגלית: Sarona Moana-Marie Reiher Snuka-Polamalu; נולדה ב-10 בינואר 1978) היא מתאבקת אמריקאית, המופיעה בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית הדגל Raw. היא מתאבקת דור שני, כאשר היא הבת של חבר היכל התהילה של ה-WWE, ג'ימי סנוקה.
חיים אישיים
לסנוקה שורשים מפיג'י ומסמואה. היא בתו של חבר היכל התהילה של ה-WWE, ג'ימי סנוקה. אחיה הוא המתאבק ג'יימס, הידוע יותר בשמות הבמה שלו ב-WWE, דיוס וסים סנוקה. סנוקה היא אמא לשתי בנות.
ב-2 בדצמבר 2016, אביה של סנוקה, ג'ימי, היה במקום אשפוז לחולים סופניים, כשנודע שנותרו לו כשישה חודשים לחיות עקב מחלה סופנית. הוא נפטר ב-15 בינואר 2017 בגיל 73 בפומפנו ביץ', פלורידה.
אריה סובר
ביוגרפיה
סובר סיים לימודיו לתואר ראשון ושני בחוג לתיאטרון, והחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב בעקבות מלגה שקיבל מממשלת צרפת, למד בפריז, שם קיבל את התואר דוקטור באוניברסיטת פריז VIII: המרכז האוניברסיטאי הניסיוני ונסן - סן דני. כמו כן למד בבית הספר הלאומי לקרקס בפריז (École nationale du cirque).
סובר עוסק שנים רבות בחקר ההומור והצחוק, פרסם מאמרים רבים ושישה ספרים בתחום. הוא ייסד בשנת 2009 את "האגודה הישראלית לחקר ההומור", ייסד ועורך שני כתבי עת מדעיים בחקר ההומור: בשנת 2011 ייסד את כתב העת "הומור מקוון": כתב העת המדעי העברי הראשון והיחיד בחקר ההומור, ובשנת 2012 ייסד את כתב העת הבינלאומי לחקר ההומור "Israeli journal of humor research".
סובר כתב וביים מחזות קומיים רבים למבוגרים וילדים, וחלקם הועלו על הבימות ברחבי ישראל. בין ההצגות שביים: "תעשה לי טובה" בכיכובו של זאב רווח, ו-'הפינאל הגדול' בכיכוב של באסם זועמות (כוכב סדרת הטלוויזיה 'המסעדה הגדולה'). המחזה "לימבו" אותו כתב, עלה לראשונה על בימת תיאטרון צוותא בתל אביב בבימויה של רנה ירושלמי. בנוסף, סובר ביים וניהל אמנותית מופעים, הצגות, תצוגות אופנה הומוריסטיות ואירועים אמנותיים.
מורטון קליין
מורטון קליין (באנגלית: Morton Klein, נולד ב-1947) הוא נשיא ארגון ציוני אמריקה מאז 1994 וגם נכון ל-2020. מבין מנהיגי הארגונים היהודיים האמריקאים הוא נחשב למקורב ביותר למשפחתו של דונלד טראמפ.
קורות חיים
קליין נולד ב-1947 במחנה עקורים בגונזברג (Gunzberg), גרמניה, להורים ניצולי השואה. אימו, שרה (לבית גרינר) קליין נולדה בפולין, ברחה מהנאצים לסיביר ועם תום מלחמת העולם השנייה החליטה לנסוע לאמריקה. הדרך למחוז חפצה עברה באותו מחנה עקורים בגרמניה, שם פגשה את אביו של קליין. האב, חסיד סאטמר, רב וסופר סת"ם, הרמן קליין נולד בצ'כוסלובקיה. כל שמונת אחיו ואחיותיו נרצחו בשואה ורק הוא הצליח להינצל מאושוויץ וכך הגיע אף הוא לאותו מחנה עקורים. שם השניים הכירו ושם נולד בנם הבכור מורטון קליין.
ב-1950, כשקליין היה בן פחות מ-4 היגרה המשפחה לארצות הברית והשתקעה בפילדלפיה. כעבור שנתיים נולד אחיו היחיד סמואל, לימים פרופסור לרפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת וושינגטון. האב עזב את חסידות סאטמר עקב יחסה העוין למדינת ישראל ולציונות והמשפחה חיה ברובע עוני של פילדלפיה, שהיה מאוכלס רובו ככולו באפרו - אמריקאים. אפילו לצורכי ביגוד נאלצו להיעזר בארגוני סיוע. רק כשהיה קליין בן 16 השתפר מצבם עד כי הצליחו לעבור לרובע אחר של פילדלפיה, רובו יהודי, שהיה גם אמיד יותר.
קליין השתלם בלימודי קודש, אך הצטיין במיוחד במתמטיקה ובכימיה וקיבל בשל כך מלגה ללימודי מתמטיקה וכלכלה באוניברסיטת טמפל. סיים תואר ראשון ועבד שנתיים כמורה למתמטיקה בבית ספר תיכון. אחר כך קיבל מלגה נוספת ולמד בעזרתה וסיים באוניברסיטת טמפל תואר שני (MBA) בסטטיסטיקה. התקבל לעבודה ממשלתית בוושינגטון הבירה, כאנליסט בכיר למדיניות בריאות, ושירת בתפקיד זה שלושה ממשלים אמריקאים שונים של ריצ'רד ניקסון, ג'רלד פורד וג'ימי קרטר. פרסם במהלך שנות ה-80 שורה של מחקרים חדשניים על הקשר בין תזונה למחלות לב, שהוציאו לו מוניטין בקנה מידה ארצי.
יחד עם שני עמיתים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס הוא היה הראשון שטען בהסתמך על מחקר מדעי כי ויטמין סי מפחית ב-40% את הסיכון להתקף לב. מאמרם של השלושה פורסם בכתב העת הרפואי Epidemiology ועורר תגובות כה רבות עד כי המגזין "דיסקברי" ציין אותו בזמנו כ"אחד מ-50 המחקרים החשובים שפורסמו בארצות הברית ב-1992".
שימש במשך כ-20 שנה כעוזרו הקרוב של המדען לינוס פאולינג, שזכה פעמיים בפרס נובל בכימיה. חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת אריאל שבשומרון. נשוי לריטה ואב לילדים. חולה בתסמונת טורט כמעט כל חייו וב-2013 אף היה אורח הכבוד בכנס מיוחד על המחלה, שהתקיים באוניברסיטת אריאל.
נשיא ארגון ציוני אמריקה
את פעילותו הציבורית החל קליין כבר בשנות ה-80, לנוכח היחס העוין שהתקשורת גילתה באותה תקופה כלפי ישראל. הוא הגיב על הדיווחים והפרסומים כנגד ישראל, במאמרים בעיתונות היהודית ובג'רוזלם פוסט הישראלי. ב-1990 החל להיות פעיל בקבוצה פרו ישראלית מקומית בפילדלפיה, בשם Camera, שעסקה בצורה ממוסדת יותר בתגובות לתקשורת האנטי ישראלית. ב-1992 נבחר לנשיא סניף פילדלפיה של ארגון ציוני אמריקה ובנוסף, באותה שנה גם נגע בשדה הפוליטי, כשסייע לסנטור דאז, היהודי הרפובליקני ארלן ספקטר לנצח מועמד דמוקרטי ליברלי בו תמכה מרבית הקהילה היהודית, אך לטענת קליין המועמד היה אנטישמי ואנטי ישראלי. פעילויותיו אלה משכו את תשומת לבם של אחדים מראשי ארגון ציוני אמריקה ואלה בקשוהו להתמודד על נשיאות ארגון ציוני אמריקה. הוא נענה ובסוף 1993 אכן ניצח אחרי מערכת בחירות קשה את הנשיא הקודם של הארגון ג'ים שילר ונבחר לנשיא הארגון. הוא נכנס לתפקיד זה בפועל בראשית 1994.
מאז נחתמו הסכמי אוסלו התמקדה פעילותו בחשיפת יאסר ערפאת, קליין טען שערפאת הוא אויב מספר אחד של ישראל ושל העם היהודי. הוא הקים לשם כך בוושינגטון משרד מיוחד, שהעסיק במשרה מלאה צוות של תחקירנים שכל תפקידם היה לקיים מעקב צמוד ורצוף אחרי כל הצהרה של ערפאת ושל בכירים בצמרת הרשות הפלסטינית ולתעד כל התבטאות ותגובה שהם משמיעים ומפרסמים. הוא גם הקים לשם כך מוקד מידע אלקטרוני, שתפוצת הנמענים שלו כללה 5,000 שמות של אישי ציבור, פוליטיקאים וראשי ארגונים בצפון אמריקה ובישראל.
במקביל נודע קליין כאחד הלוביסטים המוכרים ביותר בלובי הישראלי, בלובי היהודי ובגבעת הקפיטל בכלל, במיוחד בקרב הרפובליקנים. לדבריו, "סנאטורים וחברי בית הנבחרים אינם מסוגלים להבין מדוע וכיצד יש בישראל מנהיגים ופוליטיקאים שמדברים ודנים על מדינה פלסטינית. אני מכיר חברי קונגרס שפשוט המומים מכל העניין".
ב-1998 מינה ממשל ביל קלינטון את פרופסור ג'ון רות', חוקר שואה ידוע, למנהל הלימודים במוזיאון השואה הלאומי האמריקאי. פרופ' רות' השווה שנים אחדות קודם לכן את מדיניותה של ישראל כלפי הפלסטינים למדיניות הנאצים כלפי היהודים. קליין, יחד עם הפרשן השמרן ג'ורג' ויל פתחו במערכה ציבורית נגד המינוי והוא אכן נבלם. מערכה דומה של קליין, אף היא בתקופת ממשל קלינטון הביאה להתפטרותו של ג'ו זוגבי, אנליסט פרו ערבי, זמן קצר לאחר מינויו לעוזר תת-שר החוץ לענייני המזרח הקרוב. ביוני 1999 מינה ממשל קלינטון את סלאם אל מריאטי, מנהל השדולה המוסלמית בארצות הברית, לחבר בוועדה למלחמה בטרור. קליין יחד עם ארגונים יהודים נוספים סיכלו את המינוי בעודו באיבו.
גם לתוכנית ההתנתקות קליין התנגד בתוקף, ובנושא זה היה אחד המנהיגים היהודיים-אמריקאיים הבודדים שעשו כן. בהצבעה שנערכה בוועידת הנשיאים של הארגונים היהודיים, כשהועלתה תוכנית ההתנתקות על הפרק, 51 נשיאי ארגונים הצביעו בעד הנסיגה, כולל ראשי האורתודוקסים המודרניים כמו ה-OU, נשות אמונה ואמי"ת. קליין, בראשות ארגון ציוני אמריקה היה היחיד שהצביע נגד.
בתקופת נשיאותו בארצות הברית של ברק אובמה התגלה קליין כמבקר הקולני ביותר של מדיניות הממשל האמריקאי כלפי ישראל. בזמן שמרבית המנהיגים היהודים סירבו להכיר בעוינות של אובמה כלפי ישראל, קליין גונה על כך שקידם את מה שתואר כמדיניות פרו-ישראלית קיצונית מדי.
לקראת הבחירות בארצות הברית ב-8 בנובמבר 2016, קליין היה היחיד מבין ראשי הארגונים היהודיים שקרא להצביע לדונלד טראמפ. לדבריו, "בתקשורת מבינים היום מי אנחנו, מצטטים אותנו כמו כל ארגון אחר בעולם היהודי ויותר, ומבינים שאנחנו הארגון היהודי היחיד שהתנגד להסכמי אוסלו וליציאה מגוש קטיף. פעם אמרו שאנחנו קיצונים וזרוע של 'כהנא', היום מבינים שזה לא נכון". מורטון קליין, נשיא הארגון הימני המוקע וה"קיצוני", היה הראשון מבין מנהיגי יהדות ארצות הברית שהוזמן לביקור בבית הלבן. אחרי חצי יובל במדבר, קליין מוצא עצמו לפתע כשליח נאמן, מוציא ומביא בין ממשל ארצות הברית לקהילה היהודית ולישראל.
ג'ון בראון (כדורסלן)
ג'ון בראון השלישי (באנגלית: John Brown III; נולד ב-28 בינואר 1992) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד במונקו מליגת העל הצרפתית והיורוליג.
ראשית חייו
בראון נולד בג'קסונוויל, פלורידה. הוא גדל עני מאוד בדיור ממשלתי בעיר, ועבר בין דירות שונות עם חדר שינה אחד עם אמו, סבתו ואחיו הקטן. כשהיה בכיתה י"א ילדה אמו את אחיו הצעיר, ג'רון, והוא הפך למחליף לאביו עבור אחיו.
קריירה בתיכון
בראון למד בשלושה בתי ספר תיכוניים שונים בג'קסונוויל: תיכון אנדרו ג'קסון, פירסט קוסט וארלינגטון קאונטרי דיי. הוא אובחן כסובל מלקויות למידה.
כששיחק בארלינגטון ב-2009/10 נבחר בראון לשחקן השנה בפלורידה דרג 1A, לאחר שהעמיד ממוצעים של 17.9 נקודות, 12.1 ריבאונדים ו-2.3 חסימות למשחק, והוביל את קבוצתו בכל שלוש הקטגוריות. הקבוצה סיימה במאזן 23–6 וזכתה באליפות פלורידה דרג 1A.
בשנים 2010/11 חילק בראון את השנה כששיחק באקדמיה הנוצרית בראלי, קרוליינה הצפונית, ובבית הספר הנוצרי באולדסמר, פלורידה. הוא נאלץ להשתתף במכינות האלה ולא לשחק בשנתו הראשונה במכללות כדי להיחשב ככשיר על ידי ה-NCAA.
קריירת מכללות
לאחר שלא שיחק בעונת 2011/12 הצטרף בראון לאוניברסיטת היי פוינט. הוא נבחר ל השנה בביג סאות' והפך לפרשמן השני אי פעם שנבחר לחמישיית העונה באזור. ב-28 משחקים הוא העמיד ממוצעים של 16.4 נקודות, 6.1 ריבאונדים, 1.7 חטיפות ו-1.2 חסימות ב-25.9 דקות למשחק.
כ נבחר בראון לשחקן השנה באזור הביג סאות'. הוא פתח בחמישייה בכל 31 המשחקים של היי פוינט והעמיד ממוצעים של 19.5 נקודות ו-7.7 ריבאונדים.
כ נבחר בראון לחמישיית העונה בביג סאות' בפעם השלישית ברציפות, והפך לשחקן החמישי בהיסטוריה של הליגה שעושה זאת. ב-32 משחקים הוא פתח 29 פעמים והעמיד ממוצעים של 19.3 נקודות, 6.0 ריבאונדים, 1.2 אסיסטים, 1.2 חטיפות ו-1.0 חסימות ב-31.1 דקות למשחק. בפברואר 2015 הוא כונה על ידי פרשן ESPN ג'יי בילאס כינה את בראון "המטביע הטוב ביותר בכדורסל המכללות".
כ בעונת 2015/16 הפך בראון לשחקן הראשון בתולדות הביג סאות' שנבחר לשחקן השנה ושחקן ההגנה של השנה באותה עונה, והפך לשחקן השני בלבד שנבחר לחמישיית העונה בכל ארבע השנים. הוא גם הפך לראשון שזוכה בפרס השחקן השישי של העונה פעמיים בתולדות הליגה. בראון חתם את העונה הסדירה עם 19.6 נקודות (שלישי באזור), 60.2 אחוזי שדה (ראשון), 7.1 ריבאונדים (שישי), 1.75 חסימות (שלישי) ו-3.25 ריבאונד התקפה למשחק (ראשון). הוא גם הגיע ל-2,000 נקודות בקריירה בינואר 2016. הוא נפצע ברגלו במהלך טורניר הביג סאות', מה שהשפיע על אימוני לפני הדראפט.
קריירה מקצועית
בשל הפציעה שעבר בסוף שנתו האחרונה השתתף בראון רק בשלושה אימונים במהלך השבוע האחרון של אימוני קדם-דראפט ה-NBA. לאחר מכן הוא לא נבחר בדראפט ה-NBA 2016 ושיחק רק 12 דקות במשחק אחד עבור שארלוט הורנטס בליגת הקיץ של ה-NBA באורלנדו.
ב-12 באוגוסט 2016 חתם בראון ב מהסרייה א'2 האיטלקית. ב-34 משחקים בעונת 2016/17 הוא העמיד ממוצעים של 19.9 נקודות, 8.1 ריבאונדים, 1.8 אסיסטים ו-1.9 חטיפות למשחק.
ב-28 ביולי 2017 חתם בראון באוניברסו טרוויזו מהסרייה א'2. ב-39 משחקים בעונת 2017/18 הוא העמיד ממוצעים של 16.9 נקודות, 6.6 ריבאונדים, 1.2 אסיסטים ו-1.4 חטיפות למשחק.
ב-18 ביולי 2018 חתם בראון בניו באסקט ברינדיזי מהסרייה א'. ב-33 משחקים בעונת 2018/19 הוא העמיד ממוצעים של 14.3 נקודות, 6.4 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים למשחק.
ב-16 ביולי 2019 חידש בראון את חוזהו בברינדיזי. ב-21 משחקי ליגה הוא העמיד ממוצעים של 11.8 נקודות, 6.1 ריבאונדים, 1.4 אסיסטים ו-1.9 חטיפות למשחק. בעונת בליגת האלופות בכדורסל הוא העמיד ממוצעים של 11.6 נקודות, 4.9 ריבאונדים, 1.2 אסיסטים ו-1.5 חטיפות.
ב-9 ביולי 2020 חתם בראון בקבוצה הרוסית אוניקס קאזאן מהליגה המאוחדת של VTB. ב-31 משחקי ליגה הוא העמיד ממוצעים של 9.5 נקודות, 5.5 ריבאונדים, 1.6 אסיסטים ו-2.2 חטיפות למשחק. הוא גם העמיד ממוצעים של 10.8 נקודות, 6.3 ריבאונדים, 1.2 אסיסטים ו-1.9 חטיפות ב-24 משחקי יורוקאפ בעונת . הוא נבחר לחמישיית העונה השנייה של היורוקאפ ולשחקן ההגנה של העונה ב-VTB.
ב-28 ביוני 2021 חידש בראון את חוזהו בקאזאן לשנתיים. בפברואר 2022 הוא קבע שיא יורוליג בחטיפות לעונה בודדת, 66, ושבר את שיאו של מאנו ג'ינובילי מ-2001. מאוחר יותר באותו חודש הוא מימש את זכותו לעזוב את המדינה בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ב-11 באפריל 2022 חתם בראון בברשה מהסרייה א'. בשבעה משחקים הוא העמיד ממוצעים של 9.3 נקודות, 5.6 ריבאונדים, 1.6 אסיסטים ו-2.1 חטיפות למשחק.
חיים אישיים
בראון היה קרוב מאוד לאמו ולסבתו, שתיהן נפטרו במהלך קריירת המכללות שלו בהיי פוינט. יש לו אח גדול, ג'בון, ואח צעיר, ג'רון.
פאב מלו
פאבריסיו "פאב" פאולינו דה מלו (בפורטוגזית: Fabricio "Fab" Paulino de Melo; 20 ביוני 1990 — 11 בפברואר 2017) היה כדורסלן ברזילאי אשר שיחק בעמדת הסנטר.
קריירת המכללות
מלו שיחק באוניברסיטת סירקיוז במשך שנתיים, כאשר בשנתו השנייה הוא זוכה בתואר שחקן ההגנה של ה"ביג איסט".
קריירת ה-NBA
הוא שיחק במשך רוב העונה בליגת הפיתוח של ה-NBA, שם הצליח יפה, כולל משחק אחד עם טריפל דאבל שכלל 15 נקודות, 16 ריבאונדים ושיא של ליגת הפיתוח, 14 חסימות. מלו חזר לבוסטון, ובמשחקו הראשון ב-NBA חטף חטיפה אחת. את הסל הראשון שלו הוא קלע בניצחון 116-95 על הלוס אנג'לס לייקרס.
באוגוסט 2013 הועבר מלו לקבוצת הממפיס גריזליס בתמורה לדונטה גרין, אך לאחר כשבועיים נופה מסגל הקבוצה, וחתם בדאלאס מאבריקס. כעבור כחודש נופה מסגל המאבריקס.
ב-11 בפברואר 2017 מת מלו בביתו שבז'ואיז דה פלורה, כנראה כתוצאה מהתקף לב.
ים אפולו (אונייה)
ים אפולו (באנגלית: MV Apollo Sea) הייתה אוניית צובר בבעלות סינית, ששקעה בסמוך לקייפטאון ביוני 1994. דליפת נפט מהאונייה הטובעת גרמה לאסון סביבתי גדול שהוביל למותם של אלפי עופות ימיים, כולל פינגווינים אפריקאים, מין הנמצא בסכנת הכחדה. כל 36 אנשי הצוות של הספינה מתו בטביעה, שככל הנראה התרחשה במהירות גדולה עד כדי כך שלא הספיקו לשדר אותות מצוקה. האינדיקציה הראשונה לכך שהספינה שקעה הייתה הופעת הפינגווינים המכוסים בשמן. בתחילה חשבו שמקור הזיהום הוא דליפה ממכלית הנפט הספרדית "Castillo de Bellver" ששקעה באזור בשנת 1983. בהמשך הבינו שהמקור הוא המכלית "ים אפולו". על סיפון האונייה היו כ-2,400 טון (2,700 מטר מעוקב) של נפט כשיצאה מהנמל ארבע שעות לפני ששקעה. מאוחר יותר נחשף כי אות מצוקה אוטומטי נשלח ישירות לבעלים באמצעות לוויין מהמיקום המשוער של דליפת הנפט, ובסופו של דבר החברה הודתה באובדן האונייה וקיבלה על עצמה את האחריות לדליפה.
השפעה סביבתית
שש שנים לאחר מכן נפגע האזור שוב בצורה דומה בשל דליפת נפט שאירעה מהמכלית "Treasure".
אוסטרלופיתקוס אפריקנוס
אוסטרלופיתקוס אפריקנוס (שם מדעי: Australopithecus africanus; "פיתקוס" מיוונית: πίθηκος, קוף-אדם, "אוסטרלו" מלטינית: australis, דרומי, "אפריקנוס" = מיבשת אפריקה) הוא מין נכחד של הומינין מן הסוג אוסטרלופיתקוס, שחי בדרום אפריקה כ-2.5 מיליון שנה לפני זמננו, בעידן הפליסטוקן, וייתכן שהיה אב קדמון של האדם.
מאובני מין זה הם הראשונים מן הסוג אוסטרלופיתקוס שהתגלו למדע, בשנת 1924, בדרום אפריקה, על ידי הפלאואנתרופולוג והרופא האוסטרלי ריימונד דארט. הם גם היו שרידי ההומינינים הנכחדים הראשונים שהתגלו באפריקה, ובכך היוו את האישור הראשון להשערתם של צ'ארלס דרווין ותומאס הנרי האקסלי שביבשת זו החלה האבולוציה של האדם.
בדומה לשאר מיני אוסטרלופיתקוס, אפריקנוס הלך זקוף על רגליו האחוריות, אך המוח שלו היה קטן משמעותית ממוח האדם, ודומה בגודלו למוחות קופי האדם מודרניים.
הילד מטאונג
בתחילת המאה ה-20, עובדי מחצבת אבן גיר באזור טאונג, סמוך לקימברלי שבדרום אפריקה, היו חושפים באופן שגרתי מאובנים שונים בעת עבודתם. המעניינים מביניהם נלקחו כמזכרות על ידי מנהלי חברת המחצבות, ואחד מהם החזיק גולגולת כזו מעל האח שבביתו. בשנת 1924 הבחינה בה ידידת המשפחה ג'וזפין עדנה סלמונס, והבינה שעשויה להיות לה חשיבות מדעית רבה. סלמונס הייתה האשה הסטודנטית הראשונה שלמדה אצל ריימונד דארט, אנטומאי אוסטרלי ששנתיים קודם לכן קיבל משרה באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג. סלמונס שכנעה את מנהלי החברה לשלוח את המאובנים לדארט.
המרשים מבין הממצאים היה גולגולת קטנה של פרט צעיר מאוד (בדיעבד נקבע על פי שיניו שגילו בעת המוות היה שלוש או ארבע שנים) שזכתה לכינוי "הילד מטאונג". הגולגולת כללה פנים ולסת תחתונה כמעט מושלמים. דפנות קופסת המוח לא שרדו, אבל הגולגולת הכילה אנדוקאסט מושלם - דפוס של המוח שנוצר בעת ההתאבנות. הגולגולת דמתה לגולגולות קוף-אדם, אבל דארט הבחין שהפוראמן מאגנום (החור שדרכו מתחבר המוח לחוט השדרה) היה בעמדה תחתית, ובכך העיד שבעלי הגולגולת הלך בקומה זקופה.
דארט הגדיר את המאובנים בשם המדעי אוסטרלופיתקוס אפריקנוס, והציג את ההשערה שהם "החוליה החסרה", כלומר מאובן הביניים שבין קופי-האדם לאדם. אבל באותן שנים דעה מקובלת יותר בקרב הפלאואנתרופולוגים, שהתבססה על הגולגולת המזויפת של איש פילטדאון, הייתה שהאבולוציה של מוח גדול קדמה לאבולוציה של הליכה זקופה. הילד מטאונג היה המאובן ההומיניני האפשרי הראשון שהתגלה באפריקה, בתקופה שבה הפלאואנתרופולוגים האירופאים העדיפו לחפש את אבות המין האנושי באירופה (מאובן לא-אירופאי חשוב נוסף, אדם ג'אווה מדרום-מזרח אסיה, זכה אף הוא באותן שנים להתעלמות כמעט מוחלטת). בנוסף, גולגולות של פרטים צעירים מאוד הן קשות יותר להגדרה טקסונומית. לכן הפלאואנתרופולוג הבריטי הנודע סר ארתור קיית הציע שהילד מטאונג היה קוף-אדם, קרוב לוודאי תינוק של גורילה. במשך שנים רבות ניהל דארט מאבק להכרה בתגליתו, אך רק בשנות ה-50, כאשר איש פילטדאון הוכח סופית כזיוף, התאפשרה קבלת הסוג אוסטרלופיתקוס כהומינין נכחד על דעת כל הקהיליה המדעית בתחום.
מרת פלס
הפלאונטולוג הדרום-אפריקני (ממוצא סקוטי) רוברט ברום תמך בעמדתו של דארט במשך כל השנים הללו. בשנת 1938 הוא גילה באתרי ערש המין האנושי ליד פרטוריה מאובני הומינינים שדמו לאפריקנוס אך היו מגושמים יותר. הם סווגו למין אחר הידוע כפראנתרופוס רובוסטוס או אוסטרלופיתקוס רובוסטוס, וגילויים בדרום-אפריקה תמך גם באפשרות קיומו של אפריקנוס. באותה שנה גם סיווג ברום אנדוקאסט (דפוס מאובן מן החלק הפנימי של גולגולת) שהתגלה באחד מאתרים אלו כהומינין ממין אחר, שלו העניק את השם המדעי "פלסיואנתרופוס טרנסוואליס" (Plesianthropus transvaalensis). בשנת 1947 גילו ברום ותלמידו ג'ון רובינסון באתר סטרקפונטיין בדרום-אפריקה גולגולת נוספת מושלמת כמעט לחלוטין, הידועה בספרות המדעית בסימון הקטלוגי STS-5 ומפורסמת יותר בכינויה הפופולרי "מרת פלס", אף כי כיום סוברים שהיא השתייכה לפרט זכר. שני מאובנים אלו סווגו מאוחר יותר כאוסטרלופיתקוס אפריקנוס.
הנס זקס (פסיכואנליטיקאי)
הנס זקס (בגרמנית: Hanns Sachs; 10 בינואר 1881, וינה, אוסטריה — 10 בינואר 1947, בוסטון, ארצות הברית) מראשוני הפסיכואנליטיקאים, חבר בוועדת השישה של זיגמונד פרויד החל מ-1912 וחבר אישי קרוב של פרויד, שתיאר אותו כמי שאמונו בו הוא בלתי מוגבל על אף שההיכרות ביניהם קצרה.
ביוגרפיה
זקס היה בנם של עורך הדין סמואל זקס והרמינה לבית הלר. בראשית דרכו עבד גם הנס עצמו כעורך דין, אך אחרי ששמע את הרצאותיו של זיגמונד פרויד באוניברסיטה, הצטרף ב-1910 לחברה הפסיכואנליטית הווינאית. כבר בשנה שלאחר מכן הציג מאמר בקונגרס השנתי של החברה.
ב-1912 החל לערוך את הביטאון Imago, שעסק בשימושים לא רפואיים של פסיכואנליזה.
לאחר שלא גויס לצבא בשל קוצר ראייה סייע לפרויד בתקופת מלחמת העולם הראשונה בהפקת ביטאונים פסיכואנליטיים. ב-1919 נטש סופית את עיסוקו בעריכת דין ועבר לעבוד כמטפל. ב-1920 העביר את הקליניקה שלו מווינה לברלין, וב-1932 עבר לבוסטון. גם לאחר המעבר לארצות הברית נשאר בקשר עם פרויד.
זקס פרסם מאמרים חשובים שעסקו בחלומות (1912) ובחלומות בהקיץ (1920). עוד פרסם מאמרים על קליגולה, על הסופר אגו הנשי ועל הקשר שבין קולנוע ופסיכואנליזה.
ב-1939 ייסד ביחד עם פרויד את הביטאון American Imago, העוסק בתפקיד של הפסיכואנליזה בתרבות, בספרות ובתאוריה החברתית בת זמננו.
ז'ול דופרה
ביוגרפיה
הוא מונה לקצין של לגיון הכבוד הצרפתי ב-1848.
הוא הראה העדפה לשימוש באפקטים דרמטיים של שקיעה, שמים וים סוערים כנושאי ציוריו. בשלב מאוחר בחייו שינה את סגנונו, והגיע לפשטות רבה יותר בהרמוניות הצבע שלו. בין העבודות העיקריות שלו ניתן למנות את הבוקר והערב בלובר, ואת חציית הגשר המוקדם באוסף וואלאס. .
בתו תרז-מארת-פרנסואה הפכה גם היא הפכה לציירת.
השושלת האנטיגונידית
השושלת האנטיגונידית (ביוונית: Δυναστεία των Αντιγονιδών) הייתה שושלת של מלכים הלניסטיים ששלטה במוקדון במשך תקופה ארוכה.
מייסד השושלת, אנטיגונוס מונופתלמוס ("שתום העין"), היה קצין בצבאו של אלכסנדר הגדול, ובמהלך מלחמות הדיאדוכים השתלט על שטח פריגיה. הוא ניסה לאחד את שטחי האימפריה של אלכסנדר לכדי ממלכה אחת בראשותו, אולם נהרג בקרב איפסוס בשנת 301 לפנה"ס. בנו דמטריוס פוליורקטס ("הצר על הערים"), הצליח להשתלט על כתר מוקדון תוך שהוא מדיח את השושלת האנטיפטרידית, אולם הודח ממלכותו בידי סלאוקוס הראשון. לאחר תקופת אנרכיה, בנו של דמטריוס אנטיגונוס השני ("גונאטס"), הצליח להשתלט מחדש על המלוכה וצאצאיו שלטו על מוקדון עד כיבושה בידי הרפובליקה הרומית בשנת 168 לפנה"ס.
מאיה מעוז
מאיה מעוז (נולדה ב-7 ביולי 1973) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
מעוז נולדה בשנת 1973 ברמת גן. היא בוגרת בית הספר התיכון "תלמה ילין". שירתה בלהקה צבאית ולמדה משחק במחזור ל"ד (1996) של בית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי". במסגרת לימודיה, זכתה ב-13 מלגות הצטיינות (ירושלמי, זעירי, רודנסקי, קרן אמריקה – ישראל ועוד). עם סיום לימודיה הייתה מועמדת לפרס אנשי השנה בקטגוריית התיאטרון, ובשנים 1998 ו-1999 הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי. בשנת 1998 נבחרה לאחת מעשרת הצעירים המבטיחים של ישראל במסגרת חגיגות שנת היובל למדינה. בשנת 2001 הייתה מועמדת שוב לפרס התיאטרון הישראלי, בקטגוריית שחקנית המשנה. בשנת 2009 זכתה בפרס השחקנית המצטיינת ע"ש ישראל פלס מטעם פסטיבל "פותחים במה" העשירי של תיאטרון בית ליסין. בשנת 2016 זכתה בפרס השחקנית המצטיינת בטקס פרסי התיאטרון הלאומי הבימה. בשנת 2019 זכתה בפרס הדסה ומיכאל קלצ'קין על תפקידה כמרתה במחזה "מי מפחד מוירג'יניה וולף". כמו כן, זכתה בפרס הקרן ע״ש ליא קניג וצבי שטולפר לשנת תשפ״ב 2022 על תפקידה בהצגות ״מי מפחד מוירג'יניה וולף״, ״זרים מושלמים״, ״בקשתה האחרונה של רווקה״, ״עוד חוזר הניגון״, ועל תרומתה הרבה לתיאטרון הלאומי ״הבימה״.
בשנת 1998 כאשר שיחקה בהצגה "אותלו", הותקפה מעוז באלימות על ידי השחקן ג'וליאנו מר ועזבה את ההצגה. לכשתקף מר גם את מחליפתה, הוא הורחק מן ההצגה והשחקן יורם טולדנו נקרא להחליפו, כאשר גם מעוז שבה לשחק בהצגה.
בתיאטרון
בתיאטרון חיפה: בשנת 1996 גילמה את לילית בהצגה "תשובה" מאת נוריאל טוביאס, בבימויו של אילן תורן. בשנת 1997 גילמה את הרפר בהצגה "מלאכים באמריקה" מאת טוני קושנר, בבימויו של רוני פינקוביץ'. באותה שנה גילמה את טייבל'ה בהצגה "טייבל'ה והשד שלה" מאת יצחק בשביס זינגר, בבימויו של מיכאל רזניקוביץ'. בשנת 1998 גילמה את דזדמונה בהצגה "אותלו" מאת וויליאם שייקספיר, בבימויו של יוסי פולק. בשנת 1999 גילמה את מריה בהצגה "להיות או לא להיות" מאת ארנסט לוביטש, בבימויו של רוני פינקוביץ'.
בתיאטרון בית ליסין: בשנת 2000 גילמה את ליסה בהצגה "הרומן הראשון שלי" מאת דונלד מרגוליס, בבימויו של אבישי מילשטיין. בגין משחקה בהצגה זו, מעוז הייתה מועמדת בקטגוריית שחקנית המשנה בטקס פרסי התיאטרון לשנת 2001. בשנת 2005 גילמה את גליה בהצגה "יומנים" מאת אורן יעקובי, בבימויה של קארין סיגל. בשנת 2008 גילמה את רבקה בהצגה "עלמה ורות" מאת גורן אגמון בבימויו של מיכה לבינסון. בשנת 2009 גילמה את שרה בהצגה "פרינסס מרי 7" מאת יואב מיכאלי, בבימויו של רוני פינקוביץ'. בגין משחקה בהצגה זו, זכתה מעוז בפרס השחקנית המצטיינת מטעם פסטיבל "פותחים במה" העשירי של תיאטרון בית ליסין.
בתיאטרון באר שבע: בשנת 2004 גילמה את וואלס ברייאר בהצגה "לא כולל שינה" מאת ליסה לומר, בבימויו של אלון אופיר.
בתיאטרון המסחרי: בשנת 2002 גילמה את הלנה במחזמר "קטנטנות" מאת סמדר שיר, בבימויו של משה קפטן. בשנת 2007 גילמה את מלכת נרניה במחזמר "נרניה" מאת ק.ס לואיס, בבימויו של משה קפטן.
בתיאטרון הקאמרי: בשנת 2011 גילמה את עדנה בהצגה "האסיר בלב העיר" מאת ניל סיימון, בבימויו של אלון אופיר. באותה שנה גילמה את ציקי בהצגה "בעל למופת" מאת יהושע סובול, בבימויה של איה קפלן. בשנת 2013 גילמה את מארי בהצגה "הם יורים גם בסוסים" מאת הוראס מק'קוי, בבימויו של שלומי מוסקוביץ'.
בתיאטרון הבימה: בשנת 2014 גילמה את דמותן של הוויקונטית דה בוסיאן והמבשלת בהצגה "אבא גוריו" מאת אונורה דה בלזק, בבימויה של שיר גולדברג. באותה שנה גילמה את נעמי מואב בהצגה "זרעים של שתיקה" מאת רובי פורת-שובל, בבימויו של משה קפטן. בשנת 2015 גילמה את יוקסטה בהצגה "אדיפוס – תיאור מקרה" מאת סופקלס, בבימויו של חנן שניר. באותה שנה גילמה את זילפה בהצגה "יהוא" מאת גלעד עברון, בבימויו של אילן רונן ואת אלן אלקוק בהצגה "מה עושים עם ג'ני" מאת ד.ר. ויילד, בעיבודו ובימויו של הלל מיטלפונקט. בגין משחקה בהצגה זו, זכתה מעוז בפרס השחקנית המצטיינת בטקס פרסי התיאטרון הלאומי הבימה. בשנת 2017 גילמה את מרגרט ברדלי בהצגה "אמא אמרה שאסור" מאת שרלוט קיטלי, בבימויה של אתי רזניק. באותה שנה גילמה את איילת בהצגה "ספיניג" מאת אשכול נבו, בבימויו של רועי שגב ואת נטשה בהצגה "שלוש אחיות", מאת אנטון צ'כוב ובבימויו של חנן שניר. בשנת 2018 גילמה את מרתה בהצגה "מי מפחד מוירג'יניה וולף" מאת אדוארד אלבי, בבימויו של אילן רונן, ואת פילומנה בהצגה "פילומנה" מאת אדוארדו דה פיליפו, בבימויו של רוני פינקוביץ'. באותה שנה גילמה את דמותה של אפי בהצגה "זרים מושלמים", בעיבודו של ארז דריגס ובבימויו של נתן דטנר. בשנת 2021 גילמה את איילת בהצגה "בקשתה האחרונה של רווקה" מאת נעם גיל ובבימויו של יגאל זקס, ואת רחל מרכוס במחזה "עוד חוזר הניגון" מאת מוטי לרנר בבימויו של משה קפטן. ממאי 2022 מגלמת את ככה-ככה בהצגה "הרטיטי את ליבי" מאת חנוך לוין, בבימויה של מירי לזר. בשנת 2022 החלה לגלם את חנה קשמן במחזה מניין נשים מאת נעמי רגן ובבימויה של לילך סגל.
כמו כן, השתתפה בשלושה פסטיבלי מחזות קצרים בצוותא, במחזות: "סבון", "יודה'לה" ו-"סניף אטלנטה".
בטלוויזיה ובקולנוע
בשנת 2004 השתתפה בסדרה "מעורב ירושלמי".
בשנת 2014 השתתפה בסדרה "פלפלים צהובים" בתפקיד ד"ר רחלי שחק.
בשנת 2016 השתתפה בסרט "הפורצת" ובסדרות "כל העולם במה-שייקספיר לילדים".
בשנת 2019 השתתפה בסדרה "מצולמים" של HOT בתפקיד אריאלה הפסיכולוגית.
חיים אישיים
בשנת 2003 נישאה לבמאי משה קפטן ולהם שני ילדים. ב-2018 השניים נפרדו.
טיטו רבאט
אסטב (טיטו) רבאט ברגדה (בספרדית: Esteve "Tito" Rabat Bergada, נולד ב-25 במאי 1989) הוא רוכב מרוצים ספרדי המתחרה מאז 2016 בסדרת ה-MotoGP. בשנת 2014 זכה באליפות הקטגוריה Moto2.
היסטוריה
רבאט החל את הקריירה המקצוענית שלו כמתמודד באליפות ספרד בקטגוריית 125 סמ"ק. בעונת 2005 התחרה במרוץ האחרון של הסבב העולמי, שהתקיים בולנסיה וסיים במקום ה-24. בעונת 2007 השתתף לראשונה בעונה מלאה ואף השיג את הפודיום הראשון בקריירה, כשסיים במקום השלישי בתחרות שהתקיימה בסין. בשתי העונות הבאות לא הצליח להגיע לפודיום נוסף, הישג אותו רשם שוב רק במהלך עונת 2010. בעונת 2011 עבר להתחרות בסבב ה-Moto2. את עונת הבכורה בסבב סיים במקום העשירי ובעונתו השנייה התקדם בשלושה מקומות וסיים במקום השביעי. בעונת 2013 רשם את ניצחון הבכורה ובמהלך העונה הוסיף עוד שני ניצחונות וארבעה פודיומים, שהובילו אותו אל המקום השלישי בסיום העונה.
בשבעת המרוצים הראשונים של עונת 2014 רשם ארבעה ניצחונות ושני פודיומים ובהמשך העונה הוסיף עוד שלושה ניצחונות ושלושה פודיומים רצופים והבטיח לעצמו את הזכייה בתואר האליפות במרוץ הלפני האחרון בעונה. בעונת 2015 התקשה רבאט במאבק על התואר מול יוהאן זרקו, שהוביל מתחילת העונה. רבאט רשם שלושה ניצחונות ושישה פודיומים, אך סיים את העונה במקום השלישי.
בעונת 2016 עבר להתחרות בקבוצת מארק וי.די.אס בקטגוריה הבכירה. לאחר שתי עונות בקבוצה עבר לקבוצת אניביטיה, קבוצת הלווין של דוקאטי. במהלך מקצה האימון שקדם לגרנד פרי בריטניה נפגע בתאונה, שבר את רגלו ועבר ניתוח שהשבית אותו מפעילות עד לסיום העונה.
Voice Mate
Voice Mate (נקרא בעבר Quick Voice ו-Q Voice) היא עוזרת וירטואלית שזמינה כאפליקציה מובנית עבור טלפונים חכמים שונים של LG. האפליקציה משתמשת בממשק משתמש בשפה טבעית כדי לענות על שאלות, להציע המלצות ולבצע פעולות על ידי העברת בקשות לשירותי אינטרנט שונים. Voice Mate מבוססת על העוזרת האישית של Maluuba.
חלק מהיכולות של Voice Mate כוללות קביעת פגישות, פתיחת אפליקציות, הגדרת אזעקות, עדכון אתרי רשתות חברתיות כמו פייסבוק או טוויטר וניווט. Voice Mate מציע גם ריבוי משימות יעיל.
הסכם ג'נטלמני
הסכם ג'נטלמני הוא הסכם בלתי רשמי בין שני צדדים או יותר. הסכם כזה הוא לרוב הסכם שנערך בעל פה, אם כי הוא יכול להיות כתוב, או כהסכמה לא מילולית מתוך מוסכמה או נימוסים. סוג הסכם זה מתבסס על הכבוד של כל אחד מהצדדים בקיומו ולא מסדיר אמצעי אכיפה על קיום ההסכם. בכך הוא נבדל מחוזה משפטי אשר יכול להיאכף במידת הצורך.
שופט העליון הבריטי הארי וייזי עמד על אופיו של ההסכם הג'נטלמני:
דוגמה להסכם ג'נטלמני מתחום היחסים הבינלאומיים היא ההסכם הג'נטלמני משנת 1907 בין ארצות הברית ליפן, שבו סוכם כי יפן לא תעודד הגירה לארצות הברית ואילו ארצות הברית לא תקדם חקיקה נגד ההגירה היפנית אליה ותנקוט צעדים לביטול האפליה נגד יפנים בתחומה.
התערבות ג'נטלמנית היא התערבות בה ההפסד הוא בבושה שבהפסד והפרס הוא בכבוד שבזכייה.
האגודה הישראלית לאפילפסיה
האגודה הישראלית לאפילפסיה (אי"ל) הוקמה ב- 1985 כשמטרתה לפעול לשיפור השירותים לרווחת מבוגרים וילדים עם אפילפסיה בישראל. האגודה שואפת לפעול למען שיפור איכות חייהם של אנשים עם אפילפסיה. לסייע לכל אדם עם אפילפסיה במגוון ההתמודדויות שהחיים מעמידים בפניו ובפני משפחתו. לקיים מצב בו אדם עם אפילפסיה לא יופלה לרעה, יזכה לשוויון הזדמנויות ויוכל לממש את עצמו בחברה.
תולדות
מטרת האגודה הרשמית הייתה: "להקים קבוצות תמיכה להורים, ילדים ומבוגרים נפגעי אפילפסיה". בתחילה הפעילה אי"ל קבוצות הורים ונתנה בעיקר שירותי ייעוץ. ב-1988 הצטרפה עובדת שפיתחה מערך גיוס משאבים, יצרה קשר עם קרנות והתמקצעה בתחום התרופות האנטי-אפילפטיות. המנהלת הייתה נעמה ארזי-מלכוב. היא הרחיבה את שירותי האגודה גם לאוכלוסייה הערבית. בשנת 2000 התמזגו שלוש האגודות שהיו אז ועסקו באפילפסיה – אי"ל שפעלה בירושלים, אפי שפעלה בתל אביב והמרכז לאפילפסיה בחיפה – לתוך אי"ל. מאז, פעלה אי"ל כעמותה אחת עם שלושה סניפים: בירושלים, תל אביב וחיפה. מנהל האגודה המאוחדת היה יוסֵי אונטרמן. עד 2004 הייתה אי"ל הגוף היחיד שעסק באפילפסיה בארץ. בשנה זו הוקם "מרכז חינוך לאפילפסיה ע"ש אניטה קאופמן", תחת חסותו של בית החולים סורוקה. יש שיתוף פעולה מסוים בין שני הגופים בנושא הסברה על אפילפסיה. ב-2012 הוקפאה פעילותו של סניף חיפה בשל בעיות תקציביות. ביוני 2013 נבחרה הנהלה ציבורית חדשה לאגודה ובראשה דנה אהרון כיושבת ראש. בהנהלה חברים גם נוירולוגים המתמחים באפילפסיה.
מטרות האגודה
בעקבות המיזוג בשנת 2000 הגדירו מחדש את מטרות האגודה על פי הצעותיו של המנכ"ל. האגודה פונה לשתי קבוצות:
השירותים הניתנים על ידי האגודה הם:
שיתופי פעולה בין ארגונים
אי"ל חברה ב-IBE- International Bureau for Epilepsy. הדבר מאפשר לארגון להשתתף בכנסים בינלאומיים. בשל בעיות תקציביות מתקיים הקשר דרך האינטרנט. חברות ב-IBE מאפשרת שיתופי פעולה ומספקת משאבים כגון חוברות הסברה וסרטונים המתורגמים על ידי אי"ל ומופצים לאוכלוסיית היעד של הארגון.
ישיבת חפץ חיים (כפר סבא)
ישיבת צעירי אגודת ישראל - חפץ חיים היא ישיבה קטנה שפעלה בשנות ה-40 וה-50 בכפר סבא. בראשה עמד הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן.
היסטוריה
בראשית שנות ה-40 פעלה בכפר סבא ישיבת "עזרא" שהרב אברהם ריניק ייסדה ועמד בראשה. לימדו בה גם הרב אהרן יעקב קלפפיש והרב נחום (צורף) גולדשמיד שניהל את הישיבה בפועל. בנוסף פעלה במגדיאל הסמוכה ישיבה לנערים צעירים יותר שנקראה על שם ה"חפץ חיים", ובראשה עמד הרב דב מעייני.
בחול המועד פסח תש"ג (1943) התקיימה בפתח תקווה הוועידה הארצית השלישית של תנועת צעירי אגודת ישראל (צא"י). אחת ההחלטות שהתקבלו הייתה הקמת ישיבה לבני היישוב החדש בארץ ישראל, ואכן בחודש אייר תש"ד הוקמה הישיבה במגדיאל. מייסד הישיבה ומנהלה היה אברהם ריין. גם היא נקראה על שם החפץ חיים, שנפטר עשור קודם לכן. לאחר מספר חודשים הועתק משכנה של הישיבה לכפר סבא.
לר"מים התמנו הרבנים נחום גולדשמיד, דוד רוטברג (אחיו של הרב זלמן רוטברג), יעקב משה הנפלינג ושמואל אליהו אורלנסקי. הבוחן היה הרב משה סולובייצ'יק, שהיה אז תלמיד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה. הרב גולדשמיד כיהן באותה תקופה כרב שכונה ביפו במקום חמיו שנפטר בשנת תש"ג, ולא היה יכול לעמוד בראשה. הרבנים רוטברג וסולובייצ'יק לא הסכימו לקבל את התפקיד, מכיוון שלא היו נשואים. בתחילת זמן קיץ תש"ו (1946) התמנה הרב שטיינמן לראשות הישיבה בעצת החזון איש, לאחר שהיה עד אז מאברכי בית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה.
בתחילה שכנה הישיבה במבנה קטן ברחוב אוסטשינסקי 7 בכפר סבא. כעבור זמן עברו הלימודים לבית הכנסת הגדול בעיר.
פעילות הישיבה מומנה מכספי תרומות של תושבי כפר סבא. כמו כן נסע ריין לארצות הברית למסע גיוס כספים.
Over It
Over It הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית סאמר ווקר. האלבום יצא לאור ב-4 באוקטובר 2019, על ידי חברות התקליטים LVRN ואינטרסקופ רקורדס. האלבום נתמך על ידי שלושה סינגלים, "Playing Games", "Stretch You Out" ו-"Come Thru". בנוסף, האלבום מכיל בתוכו גרסת רמיקס לשיר "Girls Need Love" מתוך המיקסטייפ, Last Day of Summer, בהשתתפות דרייק. בנוסף לדרייק, האלבום מכיל הופעות אורח של ברייסון טילר, אשר, 6lack, PartyNextDoor, א בוגי ויט דה הודי וג'נה אייקו. האלבום הופק ברובו על ידי בן זוגה של ווקר, לונדון און דה טראק. האלבום נתמך על ידי סיבוב הופעות בשם First and Last Tour, שהחל ב-25 באוקטובר 2019.
קידום
פרסומת "אולד סקול" פורסמה בערוץ היוטיוב של ווקר ב-30 בספטמבר לקידום האלבום, שהושוותה לפרסומות של אלבומי R&B משנות התשעים. כמה ימים לפני צאת האלבום, ווקר קידמה את האלבום על ידי הצבת טלפונים ניידים שונים בערים שונות שצוירו בנושא האלבום. היה צריך לחייג למספר טלפון כדי להאזין לאלבום כמה ימים לפני כן. לאחר צאת האלבום, ווקר התארחה בתוכנית ספיישל בתחנת הרדיו ביטס 1 יחד עם ארי לנוקס, כחלק מסדרת "R&B Now".
ביקורת
האלבום זכה לשבחים ביקורתיים יחד עם צאתו. ב-Metacritic, קיבל האלבום דירוג ממוצע של 86 מתוך 100, בהתבסס על 6 ביקורות, מה שמעיד על "שבחים אוניברסליים".
הצלחה מסחרית
האלבום הגיע היישר אל המקום השני במצעד הבילבורד 200, עם 134,000 יחידות שקולות לאלבום (מתוכן 14,000 מכירות אלבום טהורות) בשבוע הראשון. שבוע הבכורה שלו ציין את שבוע הסטרימינג הגדול ביותר לאלבום R&B של אמנית, מבחינת הזרמות אודיו לפי דרישה. האלבום הוביל גם את מצעד אלבומי ה-R&B במשך 14 שבועות רצופים ונכון ליולי 2020, לא ירד מתחת למקום השביעי במצעד. ב-7 במאי 2020 הוענק לאלבום תואר הפלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, על למעלה מ-1,000,000 מכירות ויחידות שקולות לאלבום משולבות בארצות הברית.
בתי קולנוע לואוס
בתי קולנוע לואוס (באנגלית: Loews Cineplex Entertainment,  Loews Incorporated, Loew's או Loews) הייתה רשת בתי הקולנוע הגדולה ביותר בצפון אמריקה. הרשת נוסדה בשנת 1904 על ידי מרקוס לואו. בין 1924 ל-1959 הייתה חברת-האם של חברת ההפקה וההפצה MGM ויצרה את הגוף החזק ביותר בתחום ההפקה, ההפצה וההקרנה של סרטי קולנוע. ב-2005 מוזגה אל רשת AMC Theatres. עד 2017 נשאו בתי הקולנוע של הרשת את המותג Loews, אך אז מותגו מחדש לתוך המותגים AMC, AMC Classic and AMC Dine-In.
היסטוריה
ב-1904 החל מרקוס לואו לפתח רשת של מתקני ניקלודאון בסינסינטי, אוהיו להקרנת סרטים קצרים. בהמשך הסב אולמות וודוויל להקרנת ראינוע ויצר רשת של אולמות קולנוע ייעודיים שנפרסו בערים לכל רוחב ארצות הברית, בעיקר בהחוף המזרחי והמערב התיכון.
בשנת 1924, מתוך רצון לשלוט על כל שרשרת הייצור של הפקה, הפצה והקרנה של סרטי קולנוע, רכש לואו שלושה אולפני קולנוע מהוליווד: סרטי מטרו, סרטי גולדווין של סמואל גולדווין ואדולף צוקור ואולפני מאייר. כך נוצרה חברת ההפקה מטרו גולדווין מאייר (MGM), כחברה בת של לואוס. הדבר יצר שינוי מבני בתעשיית הקולנוע האמריקאית והפך אותה לאוליגופול הנשלט על ידי קבוצות ענק של חברות אולפנים שיש להם זרוע הפצה ורשת בתי קולנוע בבעלותן. ב-1948 החל הממשל הפדרלי להאבק בתופעה המנוגדת לחוקי ההגבלים העסקיים ולפי פסק דין בית המשפט העליון של ארצות הברית United States v. Paramount Pictures, (Inc., 334 U.S. 131 (1948) שנקרא גם Hollywood Antitrust Case of 1948). פורקה ב-1959 חברת ההקרנה - בתי הקולנוע לואוס - מחברת ההפקה וההפצה MGM. רשת בתי הקולנוע נרכשה על ידי חברת ההחזקות של לורנס ורוברט טיש.
בשנת 1985 נמכרה הרשת לסרטי טריסטאר, ב-1987 הפכה טריסטאר לחלק משותפות Columbia Pictures Entertainment, שנרכשה ב-1989 על ידי סרטי סוני. ב-1994 יצרה סוני יחד עם מג'יק ג'ונסון רשת בתי קולנוע שיועדו למרכזי הערים הגדולות תחת המותג Magic Johnson Theaters שפעלה בלוס אנג'לס, ניו יורק ומרילנד עד 2010.
ב-1998 מוזגה הרשת עם Cineplex Odeon Corporation מקנדה ליצירת רשת Loews Cineplex Entertainment, שהפכה לאחת מרשתות בתי הקולנוע הגדולות בעולם, עם אולמות בארצות הברית, קנדה, מקסיקו, דרום קוראה וספרד. אולם ב-2001 הכריזה הרשת על פשיטת רגל ולאחר סדרת מיזוגים ומכירת נכסים, נרכשה ב-2005 על ידי רשת AMC Theatres.
Loew's wonder theaters
ב-1930 פתחה הרשת חמישה בתי קולנוע מפוארים וגדולים במיוחד, במבנים בעלי ערך ארכיטקטוני והיסטורי בסביבות ניו יורק תחת השם "Loew's wonder theaters" (תיאטרון הפלאות של לואו)". במנהטן ("רחוב 175"), ברוקלין ("קינגס"), ברונקס ("פרדייז"), קווינס ("ולנסיה") וג'רזי סיטי. רובם הפכו לכנסיות ומרכזי תרבות קהילתיים. רק הקולנוע בג'רזי סיטי משמש עדיין כבית קולנוע להקרנת קלאסיקות.
מיקרוהילאים
מיקרוהילאים (שם מדעי: Microhyloidea) היא על-משפחה מתת-סדרת ניאובטרכיה (Neobatrachia) שבסדרת חסרי הזנב.
אלו צפרדעים הנמצאות בשלב הראשוני של הצפרדעים המפותחות (Neobatrachia) והן בעלות גוף עגלגל ולסת שקועה מעט. לחלקם פיות צרים וקצרים ואחרים בעלי לסת מתרחבת. הם מטילים ביצים שמחלקם בוקעות צפרדעים בוגרות ולא ראשנים. הם חיים ביערות טרופיים או אזורי ביצות ברחבי האזורים הטרופיים בעולם.
משפחות
בעל-משפחה זו מצויות המשפחות:
לעיתים מוסיפים גם את תת-משפחת האסטילוסטרניים (Astylosterninae) שבמשפחת הארטרולפתיים למשפחה עצמאית.
גביע דייוויס 1984
גביע דייוויס 1984 הייתה התחרות ה-73 במניין מאז ייסוד התחרות.
לתחרות נרשמו 62 נבחרות. התחרות נערכה בחסות חברת אלקטרוניקה יפנית NEC.
מחזיקת הגביע נקבעה במשחקי הבית העליון בו נכללו 16 נבחרות. יתר הקבוצות שובצו בבתים אזוריים (2 בתי אירופה, בית אמריקה ובית המזרח). מנצחי הבתים האזוריים קיבלו זכות לעלות לבית העליון במקום 4 נבחרות החלשות של הבית העליון.
מחזיקת הגביע נבחרת אוסטרליה הפסידה בחצי הגמר של הבית העליון לנבחרת ארצות הברית. המשחק על התואר התקיים בין נבחרת ארצות הברית לבין נבחרת שוודיה בגטבורג. הוא הסתיים עם התוצאה 1:4 לטובת שוודיה.
הבית העליון פלייאוף
28-30 בספטמבר
העברות לקראת שנת 1985
בעקבות המשחקים בין 8 נבחרות שהפסידו בשלב המוקדמות של הבית העליון אקוודור, הודו, גרמניה המערבית ויוגוסלביה נותרו בבית העליון. דנמרק, בריטניה, ניו זילנד ורומניה ירדו לבתים אזוריים.
בעקבות משחקי הבתים האזוריים צ'ילה, יפן, ברית המועצות וספרד עלו לבית העליון.
ישראל בגביע דייוויס
בשנת 1984 נבחרת ישראל שובצה בתת-הבית אירופה א' ונפגשה עם נבחרת פולין.
לאחר ניצחון על פולין הנבחרת שיחקה נגד שווייץ.
בעקבות ניצחון זה נבחרת ישראל עלתה למשחק נגד ברית המועצות על ראשות הבית. מנצחת המשחק הייתה מקבלת זכות לעלות לבית העליון בשנת 1985. המשחק הדרמטי הסתיים עם התוצאה 3:2 והוכרע במפגש האחרון בו שחר פרקיס הפסיד לאלכסנדר זברב.
מחוז לואיזיאנה
מחוז לואיזיאנה, היה ייעוד רשמי וזמני של ממשלת ארצות הברית לחלק של רכישת לואיזיאנה שלא אורגן בטריטוריית אורלינס (החלק של רכישת לואיזיאנה מדרום לקו 33, שהוא כיום גבול מדינות ארקנסו - לואיזיאנה). המחוז התקיים רשמית מ-10 במרץ 1804 עד 4 ביולי 1805, אז אוגד כטריטוריית לואיזיאנה.
האזור שמצפון לארקנסו של ימינו מכונה בדרך כלל לואיזיאנה עילית. למחוז לואיזיאנה של ארצות הברית היו שני גלגולים: הראשון, כמחוז צבאי בניהול פדרלי (10 במרץ 1804 - 30 בספטמבר 1804); לאחר מכן כטריטוריה מאורגנת (1 באוקטובר 1804 - 4 ביולי 1805) בשטח השיפוט של טריטוריית אינדיאנה.
מחוז בשם דומה "מחוז לואיזיאנה" היה גם בעבר חטיבה מנהלית תחת השלטון הספרדי והצרפתי.
המחוז הצבאי של לואיזיאנה (1804)
בחקיקה שנחקקה ב-31 באוקטובר 1803, הקונגרס קבע הוראות לממשלה זמנית של השטח שנרכש מצרפת. הנשיא הוסמך להשתמש בכוחות צבאיים כדי לשמור על הסדר, אם כי השלטון האזרחי המקומי היה אמור להמשיך כפי שהיה תחת השלטון הצרפתי והספרדי.
שלטון צבאי זה היה בתוקף מ-10 במרץ 1804 — התאריך הרשמי של ההעברה מידי צרפת (המכונה יום שלושת הדגלים) — עד 30 בספטמבר 1804. בשלב זה, המחוז חולק עוד יותר לחמש חטיבות או מחוזות מנהליים: ניו מדריד, קייפ ג'יררדו, סט.ג'נבייב, סנט צ'ארלס וסנט לואיס.
עמוס סטודארד שירת בתקופה זו כמפקד המחוז.
המחוז האזרחי של לואיזיאנה (1804–1805)
ב-26 במרץ 1804 חוקק הקונגרס חקיקה אשר נכנסה לתוקף ב-1 באוקטובר 1804, שהרחיבה את סמכותם של המושל והשופטים של טריטוריית אינדיאנה לספק סמכות שיפוט זמנית על מחוז לואיזיאנה.
מאוחר יותר באותה שנה, מושל טריטוריית אינדיאנה, ויליאם הנרי הריסון, והשופטים הטריטוריאליים דייוויס, גריפין וונדנברג כוננו בית משפט בבירת המחוז של סנט לואיס וחוקקו חוקים לאזור.
ב-4 ביולי 1805, מחוז לואיזיאנה הוגדר מחדש כטריטוריית לואיזיאנה (1805–1812), כאשר הוא כונן ממשלה טריטוריאלית משלו, בדגם של טריטוריית אינדיאנה.
דאגות התושבים
על פי תנאי החוק להקמת הממשלה הזמנית, היו אמורים המושל והשופטים של טריטוריית אינדיאנה להיפגש פעמיים בשנה בסנט לואיס. עם זאת, המתיישבים ממערב לנהר המיסיסיפי התלוננו בחריפות על ההסדר. ההתנגדות הוצגה על ידי:
אזרחים נסערים של מחוז לואיזיאנה נפגשו בסנט לואיס בספטמבר 1804 כדי לחתום על הצהרה רשמית במחאה על הסיפוח. בין החותמים היו אוגוסט צ'וטו.
אירוע בולט בתקופה זו היה החתימה על הסכם סנט לואיס, שבו ויתרו השבטים האינדיאנים סאק ופוקס על צפון מזרח מיזורי, צפון אילינוי ודרום ויסקונסין לארצות הברית. טינה על הסכם זה גרמה לשבטים לעמוד לצד הבריטים במהלך מלחמת 1812 בפשיטות לאורך נהרות מיזורי, אוהיו ומיסיסיפי ועוררה את מלחמת הבלאק הוק ב-1832.
ב-3 במרץ 1805, הקונגרס חוקק חקיקה המארגן את מחוז לואיזיאנה לתוך טריטוריית לואיזיאנה, החל מ-4 ביולי 1805. השלטון הטריטוריאלי היה מאורגן בדומה לזה של טריטוריית אינדיאנה.
רפאל מדוף
רפאל מדוף (באנגלית: Rafael Medoff, נולד ב-1959) הוא היסטוריון יהודי-אמריקאי, מנהל מייסד של המכון דייוויד ויימן לחקר השואה בוושינגטון הבירה, הידוע במחקריו בנוגע לתגובת ארצות הברית לשואה ולהיבטים אחרים מתולדות יהדות ארצות הברית והציונות.
הקריירה האקדמית
מדוף סיים דוקטורט בישיבה יוניברסיטי בניו יורק בשנת 1991. בשנת 2001 היה חוקר אורח בתחום לימודים יהודיים במכללת פרצ'ייס של האוניברסיטה הממלכתית של ניו יורק. הוא לימד היסטוריה יהודית, בין השאר, באוניברסיטת המדינה של אוהיו בקולומבוס.
כמו כן שימש כחבר מערכת בכתבי העת "American Jewish History" ,"Southern Jewish History", "Shofar" ו"Menorah Review". הוא חבר במועצה האקדמית של "החברה להיסטוריה של יהודי אמריקה" (American Jewish Historical Society). הוא היה אחראי במסגרת חברה זו לפרסום סדרת "פרקים בהיסטוריה של היהדות האמריקאית" (1995) והיה עורך הביטאון המדעי של החברה, American Jewish History (2001-1999) ואחר כך עורך שותף של מדור הספרים שלה (2006-2002).
רפאל מדוף שימש גם כיועץ של החברה להיסטוריה יהודית של וושינגטון רבתי, ושל החברה להיסטוריה יהודית של מרילנד.
ספרים
מדוף חיבר או ערך כ-14 ספרים על ההיסטוריה של יהדות ארצות הברית, הציונות והשואה. מסותיו ומאמריו הסוקרים ספרים הופיעו בכתבי עת אקדמיים רבים.
הדממה המרעישה: מנהיגים יהודים אמריקאים והשואה
ספרו הראשון,The Deafening Silence: American Jewish Leaders and the Holocaust, פורסם בשנת 1987 על ידי שפולסקי בוקס, השלוחה בארצות הברית של ההוצאה לאור הישראלית סטימצקי. איגוד הספריות היהודיות בארצות הברית הגדיר אותו "ספר מרשיע שלא ניתן להתעלם ממנו" ו"תרומה חשובה לחקר תקופת השואה".