cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ים ירחי
גיל
גיל הבזלת נקבע הן על ידי תיארוך רדיומטרי ישיר, והן בטכניקה של ספירת מכתשים. בשיטה הרדיומטרית נמצא כי הגיל נע בין 3.16 ל-4.2 מיליארדי שנים. לפי שיטת ספירת המכתשים, גיל הסלעים הצעירים ביותר הוא 1.2 מיליארדי שנים. עם זאת, נראה שרוב הבזלת התפרצה לפני כ-3 עד 3.5 מיליארדי שנים. רוב ההתפרצויות הגעשיות התרחשו בצד הקרוב של הירח, והזרמים הצעירים ביותר נמצאים באוקיינוס הסערות. בצד הרחוק אירעו התפרצויות מעטות, וכולן מוקדמות. רוב ההתפרצויות אירעו בקרבת אגנים נמוכים שנוצרו מפגיעת מטאורים, או שזרמי הלבה התנקזו לשם. עם זאת, השטח הגדול ביותר של סלעים געשיים, אוקיינוס הסערות, לא מתאים לאף אגן פגיעה ידוע.
פיזור
המאריה אינם מפוזרים באופן שווה על פני הירח, ורובם ממוקמים בצד הקרוב של הירח. הסיבות לכך עדיין נתונות לדיון בקהילה המדעית. יש שפע של הסברים, שגויים ברובם, באשר לסיבה האפשרית להתפלגות מרחבית זו:
הרכב
בזלת המאריה מחולקת באופן כללי לשלוש סדרות, בהתבסס על הכימיה של האלמנט העיקרי בה, טיטניום. מדוגמאות סלעים שנאספו במשימות אפולו, נראה היה שהבזלת מקובצת לסדרות בדידות: בזלת high-Ti, בזלת low-Ti ובזלת very low-Ti. לאחר משימת קלמנטיין שאספה נתונים גלובליים בחישה מרחוק, הוברר שבין הסדרות השונות יש רצף מתמשך של ריכוזי טיטניום, ושסדרת high-Ti אינה מצויה בשפע. תכולת הטיטאניה (TiO2) בבזלת המאריה עשויה להגיע ל-15% ממשקל הסלע, בעוד שבבזלת בכדור הארץ התכולה נמוכה משמעותית מ-4%. חלוקות גיאוכימיות אחרות מתבססות על ריכוז האלומיניום והאשלגן.
ימות ואוקיינוסים
ה"ימות" (Maria) וה"אוקיינוס" (Oceanus) שעל הירח:
"ים החלומות" (Mare Desiderii) שזוהה בעבר אינו מזוהה כיום כים.
ימות נוספות על הירח הם:
אגמי הירח (Lacus)
ימות קטנות על גבי הירח מכונות "אגמי הירח" ובלטינית "lacus":
מפרצים (Sinus) וביצות (Paludes)
מפרצי הירח מכונים בשם הלטיני "sinus", וביצות הירח מכונות בשם הלטיני: "palus":
מפרץ נוסף הוא מפרץ הערפילים (Palus Nebularum) הממוקם ב-38.0° צפון, 1.0° מזרח. אולם מפרץ זה לא הוכר רשמית.
אנדרטת האונייה מיין
אנדרטת האונייה מיין (אנגלית: USS Maine Mast Memorial) ניצבת בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, ליד וושינגטון, בירת ארצות הברית. היא הוקמה לזכר החללים מקרב אנשי הצוות של אוניית המערכה מיין של צי ארצות הברית, שנהרסה בפיצוץ ב-15 בפברואר 1898, בעת שעגנה בנמל הוואנה שבקובה.
רקע - אסון האונייה מיין
אוניית המערכה מיין נכנסה לשירות בצי ארצות הברית בשנת 1895. ב-25 בינואר 1898 נשלחה לקובה במהלך מלחמת העצמאות שם, בעת שהייתה תחת שלטון ספרד, ועגנה בנמל הוואנה. ב-15 בפברואר בשעה 21:40 נהרסה האונייה כתוצאה מהתפוצצות מחסני אבק השרפה שלה. 4.5 טון של מטעני אבק שרפה התפוצצו והרסו כליל את השליש הקדמי של האונייה, שבו נמצאו מגורי החוגרים. השליש המרכזי, שניזוק קשות, והשליש האחורי, שנשאר שלם ברובו, שקעו במימי הנמל. חלקה העליון של האונייה נותר מעל פני המים. המספר המדויק של הימאים והנחתים שנהרגו באסון איננו ידוע ומוערך בכ-264. 89 אנשי צוות שהיו על סיפון האונייה שרדו. מרביתם היו קצינים, שהמגורים שלהם נמצאו באחורי האונייה, וביניהם קברניט האונייה.
חוקרי האסון הגיעו למסקנה כי התפוצצות מוקש ימי הביאה להתפוצצות מחסני אבק השרפה (אם כי כיום סבורים כי קרוב לוודאי שהגורם להתפוצצות היה אחר, כנראה שרפה פנימית). בעקבות זאת הפנתה דעת הקהל בארצות הברית אצבע מאשימה לעבר ספרד. האסון היה הזרז שהביא לפרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד.
הריסות האונייה נותרו שקועות בנמל הוואנה למעלה מעשר שנים. לאחר קבלת חוק בקונגרס במאי 1910 פתח צבא ארצות הברית במבצע הנדסי מורכב לחילוץ השרידים. בסיומו, ב-16 במרץ 1912, נגרר גוף האונייה מהנמל למרחק של 6.5 קילומטרים מחוף קובה והוטבע במים בעומק של כ-1,100 מטרים.
סמוך לאחר האסון נקברו 25 מההרוגים באי קי וסט שבפלורידה. עוד 163 נקברו בבית הקברות קולון בהוואנה. בדצמבר 1899 הועברו ארונות ההרוגים מהוואנה לארצות הברית ונקברו ב-28 בחודש בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. לאחר חילוץ שרידי האונייה ב-1912 הובאו לארצות הברית עוד כ-74 גופות שנמצאו בתוכם ונקברו בארלינגטון ב-20 במרץ באותה שנה.
הקמת האנדרטה
בשנת 1900 נבנתה בבית הקברות ארלינגטון האנדרטה הראשונה לאונייה (ראו להלן).
ההחלטה למשות את שרידי האונייה ב-1910 באה לאחר שנים של שתדלנות, ונועדה לפינוי הנמל, לאיתור שרידי הנעדרים באסון וכן לשם שימוש בחלקים מהאונייה להקמת אנדרטה מרכזית לכבוד הנספים באסון. החוק שחוקק הקונגרס הקציב כסף למשיית האונייה כמו גם למימון הקמת האנדרטה.
במרץ 1912 הובא לארצות הברית התורן הראשי של האונייה, אשר הוחלט לשלב אותו באנדרטה שתיבנה. כאתר לבניית האנדרטה נבחר שטח אדמה בקרבת החלקה שבה נקברו הנספים באסון התפוצצות המיין, מעט ממערב לאמפיתיאטרון הזיכרון שבבית הקברות.
בניית האנדרטה החלה בנובמבר 1913, על פי תכנונו של האדריכל נתן וייאט' (Nathan C. Wyeth). טקס חנוכת האנדרטה נערך ביום הזיכרון, 30 במאי 1915 במעמד נשיא ארצות הברית וודרו וילסון.
האנדרטה
האנדרטה היא מבנה מאוזוליאום עגול בעל גג כיפה רדוד, בהיקף של 27 מטרים ובגובה של 4.6 מטרים, המדמה את מראהו של צריח תותח. התורן הראשי של האונייה מתנשא מעל המבנה, חולף דרך גגו בנקודת המרכז שלו וקבוע בקרקע במרכז רצפת המבנה. התורן מיוצב באמצעות כבלים הנמשכים מחלקו העליון אל היקף גג המבנה. המבנה בנוי מבטון מזוין, המצופה מבחוץ בגרניט ומבפנים בשיש. רצפת המבנה מצופה במוזאיקה. בהיקף קיר המבנה קבועים 11 חלונות צרים וארוכים ובהם שבכות ארד. על גבי 23 משטחים בקיר החיצוני נחרתו שמות ההרוגים באסון. למבנה פתח אחד שבו שתי דלתות. הדלת הפנימית עשויה עץ וצמוד אליה פעמון האונייה שרק מחציתו שרדה ונמשתה מאתר טביעת האונייה. הדלת החיצונית היא שער ארד מעוצב. בתי לפיד מעוצבים מאבן ממוקמים משני צידי פתח הכניסה למבנה וכתובת זיכרון חרותה מעליו.
דרך סלולה מקיפה את האנדרטה. ממזרח לה, על גבי משטח בטון, ממוקמת האנדרטה הראשונה שנבנתה בבית הקברות לאונייה מיין: עוגן גדול במשקל של 1.8 טון הנושא לוח זיכרון. לשני צידיו מוצבות על כנים מרגמות ספרדיות שנלקחו שלל בפיליפינים במהלך המלחמה נגד ספרד. בשנת 1962 נבנתה באתר מרפסת הנושאת את חלקי האנדרטה הראשונה.
ב-30 במאי 2015 נערך באתר האנדרטה טקס לציון מאה שנים להקמתה.
האנדרטה כמאוזוליאום
בשלושה מקרים שימשה האנדרטה כאתר קבורה זמני:
יחסי צ'כיה–שוודיה
יחסי צ'כיה–שוודיה הם יחסי החוץ בין צ'כיה ושוודיה.
סקירה כללית
במהלך מלחמת שלושים השנים לחמה ממלכת שוודיה לצד הפרוטסטנטים הבוהמים נגד האימפריה הרומית הקדושה הקתולית שנשלטה על ידי בית הבסבורג.
לאחר מלחמת העולם הראשונה כוננה שוודיה יחסים דיפלומטיים עם צ'כוסלובקיה, ובשנת 1921 פתחה את שגרירותה בפראג. לאחר פירוק צ'כוסלובקיה המשיכו היחסים עם צ'כיה, ובשנת 2007 פתחה שוודיה את שגרירותה בסטוקהולם. בשנת 1995 הצטרפה שוודיה ל, ובשנת 2004 הצטרפה אליו גם צ'כיה. יותר מ-200 חברות שוודיות פועלות בצ'כיה, והיחסים הכלכליים בין המדינות ממשיכים לצמוח.
קוטר בגובה חזה
קוטר בגובה חזה (באנגלית: Diameter at breast height, בראשי תיבות DBH) הוא שיטה תקנית לבטא את הקוטר של גזע של עץ ניצב. שיטה זו היא אחת המדידות הנפוצות ביותר בתחום הדנדומטריה.
קוטר של גזעי עצים נמדד בגובה החזה של אדם מבוגר. עם זאת, גובה זה מוגדר באופן שונה במדינות שונות ובמצבים שונים. המוסכמה כיום היא 1.3 מטרים מעל פני הקרקע. בחלק מהמדינות, דוגמת אוסטרליה, ניו זילנד, בורמה, הודו, מלזיה ודרום אפריקה מודדים את קוטר הגזע בגובה 1.4 מטרים, אבל בשל המחקר הפעיל מאוד בנושאי אלומטריה כפי שיושמו לגבי עצים ויערות, המוסכמה של 1.3 מטרים מתאימה טוב יותר. בעבר נהגו בארצות הברית להשתמש בגובה של 4.5 רגלים (1.37 מטרים). הקוטר הנמדד יכול להשתנות באופן משמעותי עם הגובה. עצי נוי נמדדים בדרך כלל בגובה 1.5 מטרים מפני הקרקע.
עם זאת, כמה חוקרים טוענים שיש לבטל את המונח DBH משום שהגבהים שבהם מודדים את הקוטר כל כך משתנים ומשום שהם יכולים להשפיע מאוד על חישובים בתחום הייעור כדוגמת ביומסה. במקום זאת הם מציעים מדד חדש Dx שבו ה-x מסמן את הגובה המדויק מהקרקע (ולאורך הגזע) שבו מודדים את הקוטר. לדוגמה, D130 מציין קוטר שנמדד בגובה 130 סנטימטרים מהקרקע ולאורך הגזע.
על מדרון, נקודת ההתייחסות "מעל הקרקע" נלקחת בדרך כלל כנקודה הגבוהה ביותר על הקרקע הנוגעת בגזע, אך יש המחשבים זאת בממוצע בין הנקודה הגבוהה והנמוכה ביותר. אם נקודת ה-DBH נופלת על אזור בגזע שהתנפח, נהוג למדוד את ההיקף מתחת לאזור הנפוח בנקודה שבה הקוטר הוא הקטן ביותר. הגדרות מעורפלות אחרות לקביעת המקום המדויק שבו למדוד את הקוטר מתוארות במאמר של Dahdouh-Guebas & Koedam מ-2006.
טריטק (Treetec), חברה שמקום מושבה במלבורן פיתחה מחשבון מקוון חינמי לקבוע את ה-DBH עבור עצים עם גזע מפוצל בהתייחס לתקן האוסטרלי להגנה על עצים באתרי פיתוח (AS 4970-2009 Protection of Trees on Development Sites).
שני המכשירים הנפוצים ביותר למדידת DBH הם סרט מידה למדידת ההיקף וקליבר:
פומיקי
פומיקי (בגרמנית: Meister Eder und sein Pumuckl) היא סדרת ילדים גרמנית שמשלבת הנפשה עם צילום רגיל, בת 52 פרקים שהופקה לטלוויזיה בשנים 1982– 1989. גיבורי הסדרה הם פומיקי, שדון קטן ובעליו, הנגר מר אדר. פומיקי הוא אחת הדמויות הפופולריות ביותר מבין תוכניות הילדים בגרמניה, ודורות של ילדים גדלו עליו.
במקור נוצרה דמותו של פומיקי על ידי אליס קאוט לתוכנית ילדים ברדיו בוואריה ב-1961. בהמשך הופקו סדרת טלוויזיה, שלושה סרטים והצגה, אשר מתארים את המשך עלילותיו של השדון הקטן. בישראל, שודרה הסדרה בערוץ הראשון ב-1988.
1961: תוכנית הרדיו
דמותו של פומיקי נוצרה בשנת 1961 על ידי הסופרת הגרמנית אליזבת (אליס) קאוט כאשר כתבה סיפור קצר על דמות השדון השובבה עבור תוכנית ילדים ברדיו הממלכתי של בוואריה (השייך לרשות השידור הגרמנית). דמותו השובבה של פומוקל (בשמו המקורי) זכתה להצלחה מידית בקרב הקהל הצעיר. הפרק הראשון של תוכנית הרדיו שודר ב-21 בפברואר 1962 והפרק האחרון שודר ב-25 בדצמבר 1973. בסך הכול, הופקו 88 פרקים בתוכנית הרדיו.
1965: הספרים
בשנת 1962 ערכה אליס קאוט תחרות למציאת המראה של פומיקי באקדמיה לאמנות גרפית במינכן. הזוכה הייתה המאיירת ברברה פון ג'ונסון. בשנת 1965 יצא הספר הראשון של פומקל אשר אויר על ידי ג'ונסון. בשנים 1965 - 1978 יצאו לאור עשרה ספרים של פומיקי אשר הכילו 60 סיפורים שונים, על ידי מו"ל משטוטגרט בשם האראלד-וורלאג. בשנת 1991 פורסם ספר נוסף של פומיקי אשר הכיל שישה סיפורים נוספים. בסך הכול, פורסמו 66 סיפורים שונים של פומיקי.
1969: התקליטים
משנת 1969, הופקו 33 תקליטים אשר התבססו על עלילת תוכנית הרדיו. את דמותו של פומיקי גילם בתקליטים האנס קלארין ואת דמותו של מר אדר גילם אלפרד פונגרץ. לאחר מותו של אלפרד פונגרץ הופקו שישה תקליטים נוספים בהם גילם גוסטל באיירהאמר את דמותו של מר אדר. בעקבות הצלחת הסרט והצלחת העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה, הופקה מהדורה חדשה של התקליטים בפורמט קלטות אשר כללו 86 פרקים, בהן גוסטל באיירהאמר גילם את מר אדר.
1982: הסרט "Meister Eder und sein Pumuckl"
בשנים 1979 - 1982 הופק הסרט "Meister Eder und sein Pumuckl". פומיקי מופיע בסרט ובכל הסרטים והסדרות שנוצרו בהמשך כדמות מצוירת בסביבה אמיתית.
1982 - 1988: סדרת הטלוויזיה "Meister Eder und sein Pumuckl"
העונה הראשונה של הסדרה שודרה בגרמניה בשנים 1982–1989 וכללה 26 פרקים באורך חצי שעה כל אחד. הסדרה הופקה עם שחקנים חיים כאשר רק דמותו של פומיקי מונפשת. הסדרה הופקה בגרמניה כשהחלק המונפש הופק על ידי חברה הונגרית מבודפשט.
הסיפור הוא, כאמור, על השדון פומיקי. שדונים נראים למישהו רק אם הם נדבקים לחפץ הנמצא בבעלותם, פומיקי נדבק לצנצנת הדבק של מר אדר, ומאז נשאר להתגורר עמו. פומיקי מעולל תעלולים רבים ומסתבך בצרות כאשר השניים מבקרים בכפר נופש, כאשר השניים הולכים לגן החיות, כאשר פומיקי מקבל כאב בטן מאכילת קצפת, כאשר פומיקי עוזר למר אדר לסדר את האמבטיה, וכאשר תעלול אחד באפריל שפומיקי תכנן לבצע מסתבך.
הסדרה חזרה עם 26 פרקים נוספים בשנת 1988.
הסדרה המקורית שודרה במקומות רבים בעולם, בהם ישראל, יוון, ברזיל, יפן, אוסטרליה, דנמרק, סין ועוד. בכל שפה שמו המקורי של פומוקל משתנה בהתאם לנוחות ההגיה – בישראל הוא נקרא פומיקי, בספרד פומוקי ובהונגריה פומוקלי וכדומה.
1994: הסרט "Pumuckl und der blaue Klabauter" (פומיקי ושדון הספינה הכחול)
סרט נוסף של פומיקי יצא לאקרנים בשנת 1994. במהלך צילומי הסרט נפטר השחקן גוסטל באיירהאמר אשר גילם את דמותו של מר אדר. בשל מותו של באיירהאמר לפני השלמת הסרט, הוחלף קולו של מר אדר בדיבוב של השחקן וולף אויבה.
1999: סדרת טלוויזיה "Pumuckls Abenteuer" (הרפתקאות פומיקי)
בשנת 1999 הופקה סדרת הנפשה נוספת בת 13 פרקים. עקב מותו של גוסטל, העלילה הועברה לספינה והתמקדה בהרפתקאותיו של פומיקי לצד טבח הספינה. העונה השלישית לא זכתה לפופולריות לה זכו שתי העונות הראשונות של הסדרה אשר שודרו במהלך שנות ה-80.
2000: המחזמר "Meister Eder und sein Pumuckl"
ב-21 באוקטובר 2000 הושק במינכן המחזמר "מר אדר והפומיקי שלו" ("Meister Eder und sein Pumuckl"). במחזמר צפו מעל ל-250,000 צופים לאורך התקופה בה הוא הוצג.
2003: הסרט "Pumuckl und sein Zirkusabenteuer" (הרפתקאות פומיקי בקרקס)
בשנת 2003 הופק סרט נוסף ובו חזר פומיקי למקורות. במקום דמותו של מר אדר, שובץ קרוב משפחתו של אדר, מר פרדיננד אדר. השחקן שגילם אותו היה האנס קלרין, אשר דיבב את קולו של פומיקי בסדרות הקודמות (בגרמנית), ועקב בעיות במיתרי הקול שלו, שכבר לא היה מסוגל להפיק את קולו הצווחני של פומיקי, הוחלט להעבירו לתפקידו של אדר. את קולו של פומיקי מדבב בסרט שחקן חדש בשם קאי טסצנר.
ולטר קאופמן
ולטר ארנולד קאופמן (בגרמנית: Walter Arnold Kaufmann; 1 ביולי 1921 – 4 בספטמבר 1980) היה פילוסוף, מתרגם, משורר וצלם גרמני-אמריקאי ממוצא יהודי. עסק רבות בפרידריך ניטשה, בגאורג הגל, באקזיסטנציאליזם ובפילוסופיה של הדת. הוא פעל להעלאת המודעות לתרומתם של הגל וניטשה בקרב הפילוסופים האנליטיים בארצות הברית, וריכוך העוינות כלפיהם. גם סגנונו היה יותר קולח ופרובוקטיבי מהנהוג בסביבתו המקצועית.
קורות חייו
קאופמן נולד בפרייבורג שבגרמניה לאם יהודייה ואב מומר. הוא גדל כנוצרי פרוטסטנטי, אולם החל לפקפק בשילוש הקדוש בגיל אחת-עשרה, החליט לקבל את היהדות ועזב בגיל שתים עשרה את הכנסייה באופן פורמלי. הוא קרא אודות הדת ולמד בשנים 1937–1938 בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בברלין במטרה להפוך לרב. אולם בינואר 1939 היגר קאופמן לארצות הברית, בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה. תוך לימודיו בוויליאמס קולג' הוא איבד את אמונתו באלוהים, אבל לא הפסיק להתעניין בדת, לצד הפילוסופיה. במלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר האמריקני ובשירות המודיעין הצבאי. לאחריה, השלים עבודת דוקטורט תוך שנתיים באוניברסיטת הרווארד. מ-1947 עד מותו לימד קאופמן פילוסופיה באוניברסיטת פרינסטון, וערך ביקורים באוניברסיטאות בהיידלברג, קנברה, והעברית.
יצירתו
עבודת הדוקטורט של קאופמן עסקה במשנתו של ניטשה בנוגע לערכים. דיסרטציה זו שימשה גרעין לספרו (1950) על ניטשה.
מאוחר יותר נתפרסמה יצירה רחבה ומקיפה יותר שלו: Discovering the Mind, ובה שלושה כרכים: (א) גתה, קאנט, והגל (ב) ניטשה, היידגר, ובובר (ג) פרויד לעומת אלפרד אדלר ויונג.
את משנתו האישית, בתחומי המוסר והדת (או הכפירה בדת), תיאר קאופמן בשני ספרים: 'אמונתו של כופר' (1961) וכן 'ללא אשם וצדק: מחרדת החלטה לאוטונומיה' (1973). ארבעת הערכים להם הטיף כערכי החיים הנכונים: אמביציה תוך ענווה, אהבה, אומץ, וכנות.
על משנתו של הגל
על הגל הגן מטענותיו של קרל פופר, לפיהן שיטתו הפילוסופית אחראית במידה רבה להתפתחות אידאולוגיות טוטליטריות במאה ה-20, ולנאציזם בפרט. קאופמן הצביע על בעיות מתודולוגיות ופרשנויות בעייתיות בספרו של פופר החברה הפתוחה ואויביה, כגון שימוש בתרגומים חופשיים ומקטועים, חוסר עדויות נסיבתיות לכך שהגל השפיע על אנשים מסוימים, התעלמות מכתבים נאציים מקובלים (למשל של אלפרד רוזנברג) והפילוסופים שנידונים בהם (למשל ארתור שופנהאואר), כמו גם ממחקרים קודמים על הגל, התייחסות יתרה למניעיו של הגל וביטול כמה מדעותיו כמס שפתיים.
קאופמן התנגד לפרשנות כתבי הגל כהגנה על המלוכה הפרוסית. הוא ציין, כי הגל משתמש במושג "המדינה" לציון אוטופיה שתתגשם עם ההתפתחות ההיסטורית, ואילו מדינות נוכחיות הן בהכרח פחות צודקות. "המדינה" גם לא תהיה טוטליטרית כפי שפופר טוען, אלא תממש את החירות כמטרה עליונה ותשמור על שלטון החוק והזכויות המהותיות של כל בני האדם. הגל לא מעריך את "המדינה" והעמים השונים שבלטו במהלך ההיסטוריה על פי הצלחתם או עוצמתם, אלא מבקרם, בהשפעת הנצרות, באופן תוכני-מוסרי, וטוען שהצליחו בהתאם למידה בה איפשרו חירות אישית. מלבד זאת, הוא התנגד נחרצות ל"נאציונל-ליברליסטים", קבוצה לאומנית קיצונית בזמנו ולפילוסוף האנטישמי יאקוב פרידריך פריס (Fries), ותמך בשוויון זכויות ליהודים.
קאופמן מצא בהגל אישוש לאתאיזם שלו עצמו: אין לחפש ישות אלוהית הקיימת כביכול בעולמות אחרים מעבר לרוח הקיימת בעולמנו.
מאיר בר אוריין
מאיר בר אוריין (גלרנטר) (17 ביולי 1929 - פברואר 2013) היה סגן ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
חייו
בר אוריין נולד בווינה בירת אוסטריה, בנם של מיצי ויוסף בר אוריין. בגיל 4 עלה לארץ ישראל וגדל בכפר הנוער בן שמן. ב-1946 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת דגניה א'. שירת בגדוד השלישי בחטיבת יפתח ובמלחמת העצמאות לחם בקרבות על צפת, לטרון והנגב. בתפקידו האחרון היה סגן מפקד פלוגה במשלט הגופרית ליד קיבוץ בארי, נפצע והשתחרר מהשירות.
הוא היה חבר קיבוץ עמיעד וריכז את ענף הפלחה במשק. באמצע שנות החמישים עזב את הקיבוץ והצטרף לשב"כ, הוא שירת כראש חוליה בתחום מודיעין מסכל. לאחר שנה עבר למוסד, שירת ביחידה מבצעית מחוץ לישראל, לאחר מכן היה ממקימי אגף "תבל", האגף שמופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים. שירת כסגן מפקד ומפקד מטה המוסד באירופה. ב-1984 מונה לראש אגף המינהל וסגן לתפקידים מיוחדים של ראש המוסד ושירת בתפקיד עד פרישתו מהשירות ב-1991.
לאחר פרישתו כיהן במגוון תפקידים ציבוריים, בהם יו"ר עמותת קשת אילון מ-1996 עד 2011 (על שמו נקרא אולם הקונצרטים בקיבוץ אילון), דירקטור בחברת אשדר בשנים 2007 עד 2012, חבר בוועדה לבדיקת מינויים של דירקטורים בחברות ממשלתיות, חבר בוועדה לחלוקת כספי עיזבונות המדינה, דירקטור וחבר בוועדת ביקורת בחברת ירושלים שוקי הון, וחבר בוועדה למניות בנק דיסקונט.
בר אוריין היה בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מבית הספר למדעי המדינה באוניברסיטת חיפה, בוגר המכללה לביטחון לאומי, ובעל תואר שני מאוניברסיטת חיפה. היה נשוי לירדנה, אב לבת בשם דליה, וסב לשלושה נכדים. הוא הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ גבעת השלושה.
הכל מואר (סרט)
הכל מואר (אנגלית: Everything Is Illuminated) הוא סרט דרמה-קומי שהוקרן לראשונה בשנת 2005. הסרט נכתב ובוים על ידי לייב שרייבר, והכוכבים הראשיים בו הם אלייז'ה ווד ויוג'ין הוץ. הסרט מתבסס על הרומן "הכול מואר" מאת ג'ונתן ספרן פויר.
עלילה
במהלך המסע פוגשים השלושה אנשים פשוטים שחיים באזורים כפריים, ומתוודעים לעוני שהותיר השלטון הסובייטי במדינה. ג'ונתן צמחוני, ומפני שאלכס והסב קרניבורים מושבעים הם חושבים שהוא משונה. לג'ונתן יש מנהג מוזר: במהלך המסע הוא מוציא מתרמילו שקיות אטימה ואוסף חפצים שונים למזכרת, בהם ניתן למנות חרק שמצא במסע, תפוח אדמה מבושל, וחול מטרוכנברוד. כבר בתחילת הסרט רואים את ג'ונתן בצעירותו אוסף באובססיביות חפצים שונים שנועדו להזכיר ולתעד את הקרובים אליו.
ככל שהם מתקרבים ליעד הסב נהיה תמהוני ומתחיל להסתגר. לבסוף הם מגיעים לאזור העיירה ושם הם פוגשים זקנה חביבה שמתלווה אליהם. היא מובילה אותם לאנדרטה שנמצאת בלב היער ומספרת את הסיפור של העיירה טרכימברוד. במלחמת העולם השנייה, הנאצים ועוזריהם חיסלו כמעט את כל אנשי העיירה ביריות. היא מספרת שהחיילים קיבצו את כל תושבי העיירה וביקשו מאביה, הרב של העיירה, לירוק על ספר התנ"ך אבל הוא מסרב. אומרים לו שאם הוא לא יירק הם ירו באחותה שהייתה אז בהיריון, והאב עדיין מסרב. החיילים ירו בכולם אבל לא בקשישה, מפני שראו את שיערה האדמוני, חשבו שהיא לא יהודייה וכך היא ניצלה.
סבו של אלכס נזכר שהיה חלק מקהילה זו בעברו. הסב רואה בדמיונו כיצד החיילים דרכו את הנשק לעברו ולעבר יתר הגברים שעמדו לצידו וירו מספר צרורות. אחד מהכדורים פגע במצחו, והירייה הותירה צלקת גדולה שליוותה אותו לשארית חייו. היה זה נס שהוא לא נהרג, ושהוא קם לאחר מספר שעות מגיא ההריגה. אותה קשישה הייתה שם כשהוא התעורר, והיא אספה חפצים שונים של הנרצחים. מבטיהם הצטלבו לזמן מה, אבל אז הוא קרע מעליו את הטלאי הצהוב, ברח מהעיירה והתכחש ליהדות בשארית חייו. החבורה מגיעה לביתה של הקשישה ובו היא מראה להם מחסן גדול ובו משקפיים, שעוני יד, שערות, מעילים, כובעים ועוד חפצים אישיים של הנרצחים. ג'ונתן מציג לה תמונה של סבו בצעירותו, והיא מספרת לו שהוא עזב את העיירה שבועות ספורים לפני הטבח הנאצי. בתמונה רואים את הסב מחבק עלמה יפה והזקנה מספרת שזאת אחותה. היא ניגשת לאחת הקופסאות שבמחסן ומוציאה ממנה צנצנת ובה שמורות הטבעות שסבו של ג'ונתן קנה לה. ג'ונתן מנסה לשלם לה כסף לאות הוקרה על איסוף חפצי הנרצחים אך היא מסרבת. הם נפרדים ממנה, לנים בבית מלון ובלילה סבו של אלכס מתאבד במקלחת. אלכס אמר שהוא לא מבין למה סבו עשה זאת, אבל לאחר מכן רואים שהוא נקבר לפי מנהגי היהדות, ושכל משפחתו מתחילה לנהל אורח חיים יהודי.
אלכס וג'ונתן נפרדים, וכשג'ונתן נוחת בנמל התעופה הוא רואה את האנשים שראה במסע. החלק הזה של הסרט בא להראות שכל האנשים בכל מקום בעולם מעוניינים באותו הדבר: כולם רוצים שיזכרו אותם ולא להישכח.
מוזיקה
פסקול הסרט הולחן על ידי המוזיקאי פול קנטלון (Paul Cantelon). בפסקול נכלל השיר "Start Wearing Purpul" של הלהקה האמריקנית-אוקראינית "גוגול בורדלו". סולן הלהקה, יוג'ין הוץ הוא שמגלם את דמותו של אלכס בסרט. כמו כן נכלל בפסקול יצירות סקא פאנק של הלהקה הרוסית "לנינגרד" שנכתבו על ידי סרגיי שנורוב.
מקלע לואיס
מקלע לואיס הוא מקלע קל פועל על בסיס קרור אוויר ומוזן ממחסנית עגולה. היה המקלע הקל העיקרי של צבא בריטניה במלחמת העולם הראשונה.
מפרט טכני
מקלע לואיס (גרסת החי"ר):
רקע
הלואיס פותח על ידי אלוף-משנה אמריקאי בשם אייזק לואיס בשנת-1911. הוא ביקש להכניס אותו לשירות בצבא ארצות הברית, אך נתקל בסירוב. לואיס המתוסכל פרש ועבר לבלגיה, שם הציג את הנשק בפני הצבא הבלגי. הבלגים התלהבו מהעיצוב והחלו לייצורו בסוף שנת 1913. לאחר מכן החל ייצור גם בבריטניה. עם פלישת צבא גרמניה לבלגיה ב-1914 הצטיינו מקלעי הלואיס בלחימה, וצבא בריטניה אימץ את הנשק ב-1915. מאות אלפי מקלעי לואיס יוצרו והותקנו במכוניות משוריינות, טנקים, ומטוסים. בנוסף שימשו את החי"ר הבריטי כנשק סיוע נייד, שכן היו קלים בהרבה מרוב מקלעי התקופה.
הכוחות הבריטים התקינו אותו על צריחי השריוניות הראשונות שפעלו בחזית סיני וארץ ישראל. בניגוד לחזית הארופאית שהייתה סטטית וכלי הרכב סבלו מקשיי ניידות, הרי החזית במזרח התיכון התאפיינה בשטחים פתוחים ברובם מדבריים בהם לשריוניות היו יתרונות רבים לעומת החיילות הרכובים על סוסים וגמלים. כאמור ציידו הבריטים את שריוניות הרולס רויס שהפעילו בחזית המזרח תיכונית במקלעי לואיס.
האמריקאים איחרו להכניס את המקלע לשימוש, ולכן הנשק שירת תקופה קצרה בלבד, עד שהוחלף על ידי רובה הבראונינג האוטומטי (BAR). הלואיס המשיך לשרת את הצבא הבריטי עד 1936, עת נכנס הברן כמקלע קל לשירות. בארץ החלו להחליפו בברן רק מאוחר יותר והוא היה בשנת 1936, שנת פרוץ המאורעות - המקלע הנפוץ ביותר בקרב הכוחות הבריטים.
מאפייני הנשק
הלואיס הצטיין במשקל נמוך יחסית למקלעי התקופה, שאיפשר שימוש על ידי חי"ר מסתער. המשקל הקל היה תוצאה של שימוש במנגנון קירור אוויר, בניגוד לקירור המים המקובל בתקופה. מנגנון קירור האוויר הגדול הקיף את הקנה ויצר מראה ייחודי לנשק. הנשק הוזן על ידי מחסנית עגולה של 47 כדורים (90 במטוסים), שמוקמה מעל הנשק, והסתובבה בעת הירי. כדי להגדיל את היציבות בעת הירי - הותקן למקלע דורגל.
שימוש במקלע לואיס על ידי המשמרות הנעים
בשנות השלושים בעקבות המרד הערבי הגדול ותקיפת היישובים היהודים בארץ, הוקמו והופעלו על ידי משטרת המנדט יחידות המשמר הנע. היחידות היו שייכות ליישובים השונים ופעלו כיחידות מקומיות. על מנת לאפשר ניידות, סיפקה המשטרה הבריטית לאותן היחידות טנדרים עם ארגז פתוח עליו הותקנה חצובה ועליה הורכב מקלע לואיס. מקלע הלואיס שהיה נשק חדשני בתקופת מלחמת העולם הראשונה, נחשב בשנות השלושים והארבעים לנשק מיושן ולכן הבריטים מסרו אותו ליחידות המשמר הנע. צוותי הטנדרים היו נוטרים שפעלו ברישיון ובחסות משטרת המנדט הבריטית (Palestin Police). על שולי הכובעים המקופלים וכן על השרוולים היו משולשים בצבעים שונים שציינו את האזורים השנים של המשמרות הנעים. לכל אזור היה משולש בצבע שונה. למשמר הנע היה בנוסף סמל מיוחד בו נראה הטנדר עם מקלע הלואיס.
השימוש בבריגדה היהודית
המתנדבים הראשונים לצבא הבריטי בארץ ישראל עברו אימונים שכללו במסגרת חיל הרגלים שימוש ברובים ובמקלעים. המקלע הנפוץ ביותר לפחות בשנים הראשונות היה מקלע הלואיס.
מת מצווה
מת מצווה על פי ההלכה הוא אדם שמת ואין מי שמופקד על קבורתו. כל הנתקל במת מצווה חייב לקוברו, גם אם כתוצאה מכך ייגרם לו הפסד מרובה או יתבטל ממצווה חשובה (אפילו כזו שדינה כרת, כגון קרבן פסח). קבורתו נחשבת לחובה משום כבוד הבריות. גם נזיר וכהן גדול שאסור להם להיטמא למתים (ואפילו לאביו ואמו), מותרים להתעסק בקבורת מת מצווה. אחת מהתקנות המיוחסות ליהושע בן נון היא ש"מת מצווה קונה מקומו". כלומר, ניתן לקבור אותו במקום בו הוא נמצא, גם אם זהו שטח פרטי.
המונח בהשאלה
בהשאלה מקובל להשתמש במונח "מת מצווה" לתיאור נושאים תורניים שונים שכמעט ואין עוסקים בהם, כדוגמת לימוד מסכתות מסוימות (בעיקר מסדר קודשים וסדר טהרות) או קיום מצוות לא שכיחות, כדוגמת פדיון פטר חמור או ראשית הגז. כך נכתב בספר חסידים:
מפרץ ברטונס
המפרץ משתרע בין מספר ערים ועיירות במדינת וירג'יניה, הראשית והגדולה שבהן היא ואצ'אפריג. מלבדה יש יישובים נוספים שנמצאים לחופי המפרץ או בסמוך עליו; עם היישובים האלו נמנים לוקוסטוויל, קלר, מלפה ודוהרטי.
מפרץ ברטונס משמש דייגים רבים באזור ומהווה אחד מהמקומות המרכזיים בהם שטות ועוגנות סירות דיג באזור.
פרנץ קוניג
פרנץ קוניג (בגרמנית: Franz König; 3 באוגוסט 1905 – 13 במרץ 2004), היה ארכיבישוף של הכנסייה הקתולית בווינה וחשמן החל משנת 1958.
ביוגרפיה
פרנץ קוניג נולד בכפר באוסטריה תחתית הבכור מ-9 ילדי המשפחה. הוא למד בבית ספר קתולי במלק והמשיך לאוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית ברומא בה קיבל דוקטורט בפילוסופיה בשנת 1930 ובתאולוגיה בשנת 1936.
ביולי 1952 קוניג מונה לבישוף טיטולרי בסנקט פלטן. בשנת 1956 הוא מונה לארכיבישוף של וינה. בשנת 1958 הוא מונה לחשמן על ידי אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה. זה היה צעד לא צפוי כי באותה תקופה ממשלת אוסטריה לא הייתה מוכנה להמשך קונקורדט שנחתם על ידי אנגלברט דולפוס. פעילות נמרצת של קוניג איפשרה חתימה הסכם חדש בין הצדדים בשנת 1961.
קוניג היה שותף ל-3 ישיבות קונקלבה בשנים 1963 ו-1978 (פעמיים).
קוניג פעל רבות להמשך פעילות של הכנסייה בארצות הגוש הסובייטי. פעילותו איפשרה לסיים מעצר של ארון מרטון בשנת 1967 לאחר 11 שנים. הוא ביקר מספר פעמים את יוזף מינדסנטי ששהה בשגרירות ארצות הברית בבודפשט החל משנת 1956. בסופו של דבר בשנת 1971 מינדסנטי קיבל אפשרות לעזוב את השגרירות ועבר לווינה. קוניג היה דמות מרכזית בבחירת של יוחנן פאולוס השני לתפקיד.
למרות תמיכתו בבחירת יוחנן פאולוס השני יחסיו עם האפיפיור היו מתוכים ובשנת 1985 קוניג התפטר מתפקיד ארכיבישוף של וינה. המלצתו ליורש לא התקבלה.
בשנת 1990 קוניג היה בין מקימי האקדמיה האירופית למדעים ואומנויות ובשנת 1996 נבחר לחבר אקדמיה זו.
בשנת 1998 אלויזיה סטפינאץ, חברו של קוניג עוד מתקופת הלימודים ברומא מונה לאפיפיור.
קוניג נפטר במהלך שינה ב-13 במרץ 2004. הוא נטמן בקתדרלת סטפנוס הקדוש בווינה.
על פעילותו לקוניג הוענקו עיטורים של אוסטריה, פולין, הונגריה וסלובקיה. בשנת 2002 הוענק לו פרס ברונו קרייסקי.
שיתופים
שיתופים הוא ארגון המתמחה בפיתוח והובלה של מגוון פלטפורמות לשיתופי פעולה ולשיח בין מגזרי בו מעורבים בכירים במשרדי הממשלה, מנכ"לים חברתיים, פילנתרופים המעורבים בעשייה החברתית וראשי המגזר העסקי. הארגון הוקם בשנת 2006 על ידי פילנתרופים ויזמים חברתיים מישראל, מאירופה ומארצות הברית, מתוך חזון משותף של יצירת חברה אזרחית, פלורליסטית ויוזמת, שתיצור שיח המחבר בין ארגונים חברתיים, משרדים ממשלתיים ופילנתרופים בישראל.
שיתופים מסייעים להפוך תהליכים מורכבים למדויקים ומכווני מטרה. ההיכרות עם שלושת המגזרים מאפשרת ליצור שיח משותף אפקטיבי, ולרתום את הגורמים החיוניים למסע בדרך להשגת המטרה. שיתופים מפתחים ומובילים אסטרטגיות להשפעה חברתית, המבוססות על מתודות ברורות, מדידות ומוכחות ליצירת שינוי. העשייה מתבססת על ניהול יוזמות ותהליכים, פיתוח של ידע יישומי, פיתוח מקצועי וייעוץ לבעלי עניין ולמובילי מהלכים להשפעה חברתית משותפת בישראל.
קולקטיב אימפקט ומרחבי השפעה
שיתופים פועלים לקידום גישת קולקטיב אימפקט (Collective Impact) כאסטרטגיה לפתרון בעיות חברתיות בישראל. בבסיס הגישה עומדת הנחת היסוד כי פתרון בעיות מורכבות אינו אפשרי על ידי פעילותו של ארגון יחיד, וכי גם שיתופי פעולה בין ארגונים לרוב אינם נותנים את המענה הנדרש. לכן, יש צורך בשיתוף פעולה ארוך טווח בעל מאפיינים ייחודיים.
מודל הפעולה, אשר פותח בארצות הברית על ידי חברת הייעוץ FSG, מדגיש את המרכיבים הדרושים למהלך מערכתי לפתרון בעיה חברתית מורכבת: בניית הסכמה, מחויבות, פעולה ומדידה משותפת של בעלי עניין מכל המגזרים – ציבורי, עסקי, פילנתרופי ושלישי.
ברוח גישה זו, פותח מודל ייחודי הנקרא  "מרחב השפעה". מרחב השפעה הוא מסגרת פעולה למנכ"לים של ארגונים חברתיים מהמגזר השלישי, הפועלים לקידום סוגיה חברתית משותפת. המטרה היא לאפשר למנכ"לים אלו ולארגונים שבראשם הם עומדים להעצים את השפעתם על הסוגיה החברתית באמצעות מרחב הפעולה המשותף.
שתי אסטרטגיות מרכזיות אלו מטרתן לקדם השפעה חברתית מערכתית-  קולקטיב אימפקט כמודל המשלב פעולה ושותפות של שלושת המגזרים, ומרחב השפעה כמסגרת ייעודית של המגזר השלישי. שתי אסטרטגיות אלה, הנשענות על גישה תאורטית ומתודולוגית משותפת, יכולות לפעול כל אחת בנפרד או במודל המשלב ביניהן.
תהליכי שיתוף בממשלה
שיתופים מפעילים תהליכי שיתוף בין מגזריים במשרדי ממשלה ובגופים ציבוריים, על מנת לקדם פתרונות לסוגיות חברתיות-מערכתיות. תהליכי השיתוף כוללים הפעלת שולחנות עגולים, בהם לוקחים חלק נציגים מהמגזר השלישי, המגזר העסקי והממשלה.
בעשור האחרון מוביל ארגון שיתופים מגוון רב של תהליכי שיתוף בין-מגזריים במשרדי ממשלה ובגופים ציבוריים. מאז 2008 ליוו שיתופים מעל 30 תהליכי שיתוף עבור 8 משרדי ממשלה, תהליכים אלו שיתפו אלפי בכירים מהממשלה, מהמגזר העסקי-פילנתרופי, מהחברה האזרחית ומשתתפים נוספים במעגלים רחבים. תהליכים אלו סייעו לחקיקה והחלטות ממשלה, בניית מודלים חדשניים של שיתוף, פיתוח תשתיות בין-ארגוניות, כניסה לתחומי פעילות וקהלי יעד חדשים ועוד.
5פי2 – היוזמה להרחבת מעגל המצוינות
היוזמה להרחבת מעגל המצוינות, הקרויה "חמש פי שניים", החלה בשנת 2013 על ידי גורמים פילנתרופיים ועסקיים שחברו יחד עם משרד החינוך במטרה להכפיל את מספר התלמידים בישראל המסיימים תיכון במגמות מתמטיקה, מדעים והנדסה ברמת 5 יחידות לימוד. הרקע ליוזמה היה הירידה במספר התלמידים שלמדו חמש יחידות מתמטיקה בין השנים 2006 ו-2012, מ-12,900 ל-8,869 תלמידים, ירידה של כ- 30%.
ב-2015 הכריז שר החינוך נפתלי בנט על "התוכנית הלאומית לקידום המתמטיקה", שיעדיה הם הכפלת מספר הלומדים בחמש יחידות מתמטיקה עד 2019 ל-18,000 לומדים, והכפלת מספר המורים המלמדים 5 יחידות – מ-1,000 ל-2,000 מורים. במסגרת התוכנית הועלה הבונוס הניתן על חמש יחידות מתמטיקה בהשכלה הגבוהה כתמריץ, ל-30 נקודות לפחות בהשוואה ל-25 נקודות בעבר.
בשנת 2016 עמד מספר הניגשים לבגרות במתמטיקה חמש יחידות לימוד על 12,800 תלמידים, ובשנת 2017 – 16,664 תלמידים אך משרד החינוך לא פרסם נתונים מפורטים.
פיתוח פילנתרופיה
שיתופים משפיעים על פיתוח תרבות של פילנתרופיה אסטרטגית בישראל. פילנתרופיה פעילה, אפקטיבית ומכלילה (inclusive) היא אחד מעמודי התווך של חברה אזרחית בריאה ומשגשגת: היא מספקת מנוע כלכלי לצמיחה, חדשנות וקיימות של ארגוני המגזר השלישי, ונותנת ביטוי לאזרחות פעילה.
במטרה להרחיב את מפת המשאבים הפילנתרופים בישראל, מספקים שיתופים לפילנתרופים ולבכירים בקרנות, הזדמנויות לקחת חלק ביוזמות להשפעה חברתית רחבה במודל קולקטיב אימפקט,  ובמקביל מציעים העשרה, פיתוח מקצועי ולמידת עמיתים עבור בכירים משלושת המגזרים – השלישי, העסקי והממשלתי.
ניהול חברתי
ארגון שיתופים עוסק בקידום ובחיזוק ההשפעה החברתית של מנכ"לים מהמגזר השלישי, ומסייע להם להתפתח מקצועית ואישית. זאת באמצעות פורום שיתופים למנכ"לים, הטמעת תפיסות הניהול החברתי במסגרות נבחרות ומתן מענה מקצועי לפניות מנכ"לים.
אמיר קין
אמיר קין (נולד ב-1959) היה הממונה על הביטחון במערכת הביטחון (מלמ"ב) בשנים 2007–2015.
ביוגרפיה
בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער "בני עקיבא". שירת בצה"ל בחטיבת גולני ולאחר שחרורו פנה ללימודי גאוגרפיה וארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן. לאחר מכן החל לעבוד במשרד הביטחון. הוא הצטרף למלמ"ב ועסק בתחומים של אבטחת מידע ואבטחת קשרי חוץ של משרד הביטחון ושל התעשיות הביטחוניות. הוא שימש כראש לשכתם של מנכ"ל משרד הביטחון דוד עברי ואילן בירן ולאחר מכן שימש כנציג משרד הביטחון באוסטרליה במשך כשלוש שנים. לאחר מכן שימש קין במשך כשש שנים כעוזר למנכ"לי משרד הביטחון עמוס ירון, יעקב תורן, גבי אשכנזי ופנחס בוכריס.
באוגוסט 2007, כ-20 שנה לאחר שהחל לעבוד במשרד הביטחון, מונה קין לתפקיד המלמ"ב במקומו של יחיאל חורב על ידי שר הביטחון אהוד ברק. הבחירה בקין התקבלה בהמלצת ועדת איתור בראשות מנכ"ל משרד הביטחון, פנחס בוכריס. גם חורב המליץ על קין לשמש כמחליפו. בשנת 2014 נמנה עם הנחקרים בפרשת מסמך הרפז, והמשטרה המליצה להעמידו לדין משמעתי. תיק החקירה נסגר מחוסר אשמה. קין סיים את תפקידו בנובמבר 2015.
לאחר פרישתו מונה לנשיא חברת אניוויז'ן (AnyVision), העוסקת בטכנולוגיות לזיהוי פנים.
קרל רתיינס
רקע כללי
רתיינס נסע למצרים כסטודנט גרמני צעיר לגאוגרפיה, גאולוגיה, אסטרונומיה, מטאורולוגיה וביולוגיה. בהתראה קצרה, וללא תכנון, המשיך במסעו ונסע לאתיופיה בשנת 1908, וקיבל את הצעת חברו לבקר את דודו שכיהן שם ככומר. במהלך שהותו במדינה זו, פגש את יהודי תיגראי בחבש וחקר את תולדותיהם, דתם ותרבותם.
בשנת 1911 הוא סיים את הדוקטורט שלו אצל אריך פון דרייגלסקי עם התזה, Beiträge zur Landeskunde von Abessininen ("תרומות לחקר הגאוגרפיה של חבש"), בה הציע למנחה שלו לכתוב עבודת המשך בשם Die Juden in Abessinien, לקבלת תואר שיאפשר לו להדריך כפרופסור. המחקר שלו על יהודי אתיופיה פורסם בשנת 1921. לאחר תקופה קצרה במכון הזואולוגי הממלכתי במינכן, עבד רתיינס בין השנים 1911 ל־1921 במכון הקולוניאלי של המבורג ואז עבד בארכיון הכלכלי העולמי (Welt Wirtschaftsarchive), עד לפיטוריו מטעמים פוליטיים בשנת 1933, עקב סירובו להצטרף למפלגה הנאצית. במהלך שנות עבודתו בארכיון הכלכלי העולמי, היה מרצה גם במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת המבורג.
איסור כניסה לסעודיה
בשנת 1927 נסעו קרל רתיינס, הרמן פון ויסמן ומזרחן בשם אריקה אפיץ לג'דה, ערב הסעודית, במטרה לערוך סקר גאולוגי של אותה מדינה ולתעד את החי והצומח באזורים שבין ג'דה למכה. בג'דה הזמין אותם דניאל ואן דר מיולן, שהיה דיפלומט וקונסול הולנדי בג'דה, להישאר בביתו בזמן שהמתינו לוויזה של המלך אבן סעוד. תשובת המלך הגיעה אליהם לאחר עשרה ימים, בהם אסר עליהם במפורש להיכנס לתוך ארצו. שלושת החוקרים היו מאוכזבים ומתוסכלים. הם עזבו את ג'דה על ספינה שהביאה אותם למזרח אפריקה. שם הם לא היו מעוניינים לחזור באותה תקופה לאירופה, לאחר שלא מילאו את משימתם. לכן, הם החליטו לבקר בדרום ערב, שלא הייתה יעד בתכנון המקורי של מסעם.
פורץ דרך בתימן
רתיינס, עם שני בני ארצו, ירד מסירה שהביאה אותם לראשונה לתימן בשנת 1927. בהגיעם לחודיידה, קרל רתיינס כתב למשפחתו בהמבורג שכשהוא נכנס לתימן הוא "עזב את הציוויליזציה מאחוריו; אין בנקים, לא בתי מלון ולא שגרירויות. אין מכוניות, וגם לא דרכי אספלט. אין בית דואר בחודיידה; אפשר להשתמש בטלגרף רק בחודיידה ובצנעא. ישנם רק שני בולים בשימוש במדינה והם אינם מוכרים במקומות אחרים מחוץ לתימן. בבתים אין מים זורמים; וגם אין חשמל. בבתי המשפחות כמעט ואין רהיטים. המהפכה התעשייתית לא הגיעה למדינה הזו. מרבית המוצרים מיוצרים בעבודת יד; אין שימוש במכונות ולא בכלים טכנולוגיים". בהשוואה לאירופה, הוא הרגיש כאילו חזר בזמן לימי הביניים. תימן הייתה מבחינתו כמו מסע בזמן של חמש מאות שנה לאחור.
רתיינס ומלך תימן
כבר בביקורו הראשון התפתחו יחסים טובים עם המלך, האימאם יחיא חמיד אלדין (1864–1948) וחמשת בניו הגדולים, שכולם עבדו בשירות המדינה ושימשו כשרים, או לחלופין שימשו בתפקידים בכירים בבית המשפט. רתיינס גם פיתח מערכת יחסים טובה עם ראש הממשלה, עבדאללה אל עמרי, איתו הוא תקשר באנגלית. היה לו קשר טוב עם שר החוץ, מוחמד רגיב, איתו תקשר בצרפתית. רתיינס ועמיתיו היו האורחים הרשמיים של האימאם יחיא. הם שוכנו בבית ההארחה הרשמי בביר אל עזב, ליד הרובע היהודי בצנעא. במכתביו לבני המשפחה ולחברים, הוא תיאר שוב ושוב כיצד הוא נהנה מאירוח המלך וחש שחייו בצנעא הם כמו פרק שנלקח מסיפורי אלף לילה ולילה.
רתיינס ושני עמיתיו הופקדו על החפירה הארכאולוגית הראשונה בתימן. האימאם יחיא שלח את שלושת החוקרים הגרמנים לחוּקה (Huqqa) כדי לחפור קבר עתיק. רתיינס לא הצליח לשכנע את האימאם ששלושתם אינם ארכאולוגים. שלושת החוקרים הגרמנים יצאו לחוּקה ליד חגה (Hagga) עם משלחת של חמישים חיילים ומפקח. בעזרת חמישים עובדים מקומיים הם חשפו קבר מהמאה השנייה לספירה. רתיינס הניח כי בתימן, תחום הארכאולוגיה נמצא בחיתוליו וכי יש לפתח ולהרחיב אותו. עם זאת, הוא טען כי המחקר צריך להיעשות בצורה מקצועית תוך שימוש בשיטות מדעיות. מסיבה זו רתיינס ביקש מהאימאם יחיא להקים רשות עתיקות וכן מוזיאון בו ניתן לאחסן ולשמור על הממצאים הארכאולוגיים. רתיינס גם הציע לאימאם להזמין מגרמניה צוות הכולל ארכאולוג ופילולוג לשפות שמיות עתיקות על מנת לפקח על החפירות, לתעד את הממצאים ולפענח את הכתובות בשיטות המדעיות המשמשות באירופה.
האימאם היה מוכן לבנות מוזיאון, אך לא הסכים להזמין חוקרים מומחים מאירופה. רתיינס עצמו לימד שופט מקומי כיצד להעתיק כתובות ולתעד פריטים. קאדי בשם סאדיק הועמד על ידי האימאם כמנהלו הראשון של המוזיאון הארכאולוגי. היה זה המוזיאון הארכאולוגי הראשון בחצי האי ערב. המוזיאון בעדן הבריטית הוקם עשור לאחר מכן. לא הייתה זה ההישג היחיד שרתיינס הצליח להשיג. אולם המוזיאון בצנעא לא תמיד היה פתוח. קשיים פוליטיים וכלכליים גרמו לסגירתו. במהלך מלחמת העולם השנייה המוזיאון נסגר, אך שוב נפתח לאחר המלחמה. קלאודי פאיאן (Claudi Fayan) עבדה כרופאה בצנעא בתחילת שנות החמישים והיא יזמה את פתיחת המוזיאון מחדש, וכן פעלה לפתיחת מוזיאון אתנולוגי-תרבותי בצנעא. המוזיאונים נסגרו שוב במהלך מלחמת האזרחים שפרצה בתימן בשנות השישים. פיוטור גרז'יניביץ' (Fiotor Grazjenevitch), שנשלח לתימן מסנט פטרסבורג לעבוד בבית חולים בתעיז, התעניין גם הוא בארכאולוגיה של תימן והיה חלק ממשלחת רוסית שנשלחה לחפור כמה אתרים מצפון לצנעא. הוא גם הפעיל לחץ לפתיחתו מחדש של המוזיאון הארכאולוגי בצנעא.
רתיינס נדהם מכך שלא קיים שום גוף ציבורי שיפקח על הסחר בשוד העתיקות בשווקים של צנעא, תעיז, חודיידה, עמראן, דמאר וצעדה. הוא הבחין בסוחרים בשווקים שמכרו לתיירים פריטים עתיקים ללא חשש. יתר על כן, הוא היה עד לשיחות עם סוחרים זרים ותיירים שהזמינו פריטים ספציפיים מאזור מסוים, ובכך גרמו לתושבים לחפור ולשדוד קברים עתיקים ואת האוצרות שהכילו ולהציע את הפריטים למכירה בשוק. רתיינס היה משוכנע שצריך להפסיק את סחר העתיקות ושיש לתעד ולשמור את כל הממצאים והתגליות תחת פיקוח השלטונות במדינה. בנוסף, רתיינס סבר כי על המורשת התרבותית הקדם-אסלאמית להיות חלק מתוכנית הלימודים בהיסטוריה בבתי הספר, ושיש ללמד את המקומיים אודותיה. עקב כך, המליץ לאימאם יחיא לפרסם תקנה האוסרת על הוצאת עתיקות מהארץ. ראש הממשלה ושר החוץ תמכו בדעתו והמליצו על כך לאימאם לטובת המדינה. האימאם הסכים, ובשנת 1931 פרסם צו האוסר על מכירה וייצוא של עתיקות מבלי לקבל תחילה היתר בכתב. יוזמה זו נתפסה כצעד חשוב גם בעיני גורמים נוספים באזור.
קרל רתיינס גם יזם הקמת תחנה מטאורולוגית. האימאם הסכים לפרויקט שלו והציע לו להיות אחראי על הקמת התחנה. הוא קיבל חמישים חיילים שיסייעו לו. רתיינס התחיל בשרטוט התוכנית של הבניין, אך נאלץ לחפש עצים וחומרי בנייה נוספים במחוזות הרחוקים מצנעא ולהעביר אותם לעיר הבירה. הוא הזמין קש לכיסוי גג המבנה מאזור חודיידה. התחנה הוקמה תוך מספר חודשים בלבד. תחנת Wetter Dienst ("השירות המטאורולוגי") בהמבורג תרמה מכשירי מדידה רבים שאותם הביא רתיינס לתימן. בתחנה אספו רתיינס ותלמידיו נתונים על רוח, אקלים, טמפרטורות ומשקעים שלוש פעמים ביום. התוצאות נשלחו באמצעות טלגרף לתחנת שירות מזג האוויר בהמבורג. זה היה חידוש נוסף שהביא רתיינס לתימן ותרם למודרניזציה של המדינה. על אף שרתיינס לא היה הראשון שאסף מידע על מזג האוויר והאקלים בתימן, ניתן לראות את עבודתו כחלוצית במובן זה שהמדינה יזמה ותמכה בה. נתונים מסוג זה נאספו בעבר על ידי חוקר קודם, קרסטן ניבור, שבשנת 1763 מדד את הטמפרטורות והמשקעים בשבועות הראשונים שלו בתימן. אדוארד גלזר, שבילה יותר זמן בצנעא וביקר בתימן בסוף המאה ה -19, הביא מגרמניה גם מכשירים למדידת הטמפרטורה, הלחות והמשקעים. גלזר עשה זאת מהמרפסת של בית ההארחה בו התגורר. בעוד שעבודתם של ניבור וגלזר בתחום זה הייתה חלוצית, משך עבודתם היה קצר ועל כן לא ניתן היה להשוות את נתוניהם לנתונים שהיו יכולים להיאסף במשך תקופה ארוכה יותר. אולם תוכניתו של רתיינס הייתה שהעבודה בתחנה תימשך תקופה ארוכה. לצורך כך, הוא הכשיר מספר מקומיים כדי שיאספו ויעבירו את הנתונים.
רתיינס היה לעזר גם בשיפור שירותי הדואר והתקשורת של תימן. רתיינס הציע לאימאם יחיא לרשום את ארצו ב"איגוד הדואר והטלגרף הבינלאומי". האימאם הורה למנהל הכללי בסניף הדואר של צנעא לסייע לו במאמצים אלה, בזמן שרתיינס נסע לברלין להזמין בולים חדשים שיוכרו גם מחוץ לתימן. לאחר סיום ההכנות המקדימות לסניף הדואר החדש, הגיש רתיינס בקשה לצרף את תימן תחת חסות האימאם כחברה באיגוד הדואר והטלגרף הבינלאומי. תימן הצטרפה לרשת התקשורת העולמית והפכה לחברה בשנת 1931, המדינה הראשונה בחצי האי ערב שעשתה זאת.
בתימן חקר רתיינס את המערכת הפוליטית והמשפטית של אנשי החצר, כולל המאפיינים הדמוגרפים של תימן, ויידע את קוראיו על המיעוטים שחיים במדינה, ועל מעמדם החברתי והמשפטי. הוא הקדיש סקירה מיוחדת לקהילה היהודית בתימן, בספר שכותרתו "אדריכלות יהודית בצנעא, תימן", ספר המפרט את ההיסטוריה והתרבות בדור האחרון, הכולל את תיעוד המלאכות והתרבות החומרית של היהודים בצנעא.
יהודי תימן
רתיינס התעניין באופן אישי ביהודי תימן, צילם אותם וכתב על הרובע היהודי והארכיטקטורה שלו. במהלך ביקורו של רתיינס אצל הרב הראשי (בשנת 1927 או בשנת 1931), הוא העתיק את שמות העיירות והכפרים שהתיישבו בהם יהודים בתימן מתוך רשימה שהרב העמיד לרשותו שנלקחה מרישומי המס, שעליהם הופקד הרב ועליהם נתן דין וחשבון למלך. בסך הכל הוא מנה 371 קהילות יהודיות בתימן.
משפחתו
בנו של רתיינס, קרל רתיינס, הצעיר (1914–1994), היה גיאומורפולוג, שהתמחה בחקר קרחונים אלפיני והכיר היטב את המזרח, במיוחד את אפגניסטן.
מורשתו
האוסף של רתיינס כולל למעלה מ -2,500 פריטים אתנוגרפיים יהודיים. הוא הציע לגברת הדסה קלברי-רוזנבליט מהסוכנות היהודית בארץ-ישראל לקנות ממנו את הפריטים שהיו מהם מספר עותקים. היא העבירה את הצעתו לאוניברסיטה העברית שקנתה ממנו כמעט 2,000 פריטים. רתיינס תרם רבות לשימור התרבות התימנית בקרב יהודי תימן בארץ ישראל. בזכות פעילותו, התאפשר קיומן של תערוכות והרצאות על התרבות היהודית התימנית העשירה, תוך כדי הצגת התלבושות והתכשיטים.
באוסף שלו נמצאים כארבעת אלפים תצלומים (פוזיטיב ונגטיב), שהם האוסף החזותי הגדול ביותר שנעשה עד כה על ידי חוקר יחיד בתימן, ומתעדים את המדינה ואנשיה בתקופת שלטונו של האימאם יחיא חמיד אלדין ומתארים עולם ותרבות שכבר מזמן נעלמו ואינם עוד.
בביקוריו בתימן בשנים 1927, 1931, 1934 ו -1938, הוא אסף, העתיק או קנה מאות כתוֹבוֹת מהתקופה החימירית ותקופת האסלאם הקדומה, רכש עתיקות ואסף דוגמאות אתנוגרפיות בשווקים השונים ברחבי תימן. הוא העמיס את האוסף שצבר על כ־100 גמלים והעביר אותו לחודיידה ומשם המטען נשלח להמבורג. רתיינס גם ביקר בפרוטקטורט הבריטי בעדן ורכש שם עתיקות בשווי אלפי לירות.
מרבית פריטי האוסף שהביא מתימן מאוחסנים כיום במוזיאון האתנולוגיה בהמבורג ( Museum für Völkerkunde Hamburg ), ביניהם מאות כתובות מהתקופה החימירית והאסלאמית הקדומה, כתבי יד בערבית ובעברית ואלפי פריטים הקשורים לאתנוגרפיה ולתיעוד התרבות החומרית בתימן. בשנת 1939 רכש שלמה זלמן שוקן (1877–1959) כ־800 חפצים מהאוסף האתנוגרפי של יהדות תימן, והשאיל למוזיאון בצלאל לאחר השתדלותם של אריך בראואר והדסה פרלמן-קלברי-רוזנבליט. עם הקמת מוזיאון ישראל בשנת 1965, האוסף המקורי של קרל רתיינס במוזיאון בצלאל, ובו יותר מ -1,000 תצלומים (מתוכם כ 200 כאלו הנוגעים לקהילה היהודית בתימן), הופקד בידי אביבה מולר-לנצט לשם העברתו למוזיאון ישראל, שם הוא נמצא כיום בהשאלת קבע למחלקה לאתנולוגיה, כיום חלק מאגף מנדל לאמנות וחיים יהודיים, תחת הכותרת "אוסף זלמן שוקן".
טרבור ברוקינג
טרבור דייוויד ברוקינג (נולד ב-2 באוקטובר 1948) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק כקשר התקפי, מאמן ופרשן ספורט, וכיום מנהל פיתוח הכדורגל בהתאחדות הכדורגל האנגלית.
ברוקינג שיחק לאורך כל הקריירה בקבוצת וסטהאם יונייטד, למעט הופעות ספורות בקבוצות אחרות טרם פרישתו. הוא נחשב לאחד מגדולי שחקניו של המועדון בכל הזמנים, וזכה עמו פעמיים בגביע ה-FA. כמו כן, היה לשחקן העונה של המועדון חמש פעמים, מתוכן שלוש ברציפות. ברוקינג ערך 47 הופעות במדיה של, אותה ייצג בין היתר בטורנירי יורו 1980 ומונדיאל 1982. לזכותו חמישה שערים במדי הנבחרת.
לאחר פרישתו היה לפרשן כדורגל ברשת BBC ובמשחק המחשב Pro Evolution Soccer, ניהל עמותות ציבוריות ציבוריות, היה למאמן הזמני של וסטהאם, והחל משנת 2004 מכהן בתפקידו הנוכחי בהתאחדות האנגלית.
לאורך השנים זכה להערכה והוקרה על תרומתו לכדורגל, בין היתר קיבל תואר אבירות מאת המלכה ב-2004, וזכה להקמת יציע על שמו באצטדיונה הקודם של וסטהאם בוליין גראונד ב-2009. באותה שנה זכה להיכנס להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי. לאחר סגירת האצטדיון ומעבר הקבוצה לאצטדיון האולימפי בלונדון, זכה ברוקינג ליציע על שמו באצטדיון החדש.
קריירת משחק
ברוקינג החל את קריירת המשחק כבר בגילאי הנוער, וכשהיה בן 15 כבר התאמן במדיהן של שתי קבוצות לונדוניות מובילות, טוטנהאם הוטספר וצ'לסי. שתי הקבוצות הציעו לברוקינג חוזה נוער, אך דווקא וסטהאם יונייטד ומאמנה רון גרינווד, שעקבו אחרי השחקן, זכו בשירותיו. וסטהאם הייתה היחידה שאפשרה לברוקינג להמשיך את לימודיו. ברוקינג בחר בקבוצתו של גרינווד, וזאת על אף שצ'לסי ומאמנה טומי דוקרטי הציעו להוריו של השחקן רכב ו-500 ליש"ט.
ברוקינג הצטרף לווסטהאם ב-24 ביולי 1965, ושיחק תחילה בקבוצת הנוער של המועדון. הוא קודם לסגל הקבוצה הבוגרת על ידי גרינווד בעונת, והשתלב ברוטציה של המאמן כבר באותה העונה, עם תשעה שערי ליגה ב-25 הופעות. בדצמבר 1969, במהלך עונתו השלישית במועדון, שבר ברוקינג עצם בקרסול, שהשביתה אותו לתקופה ארוכה. ברוקינג שקל לפרוש ממשחק בגלל תקופת ההחלמה המתארכת, אך הצליח לשוב למגרשים, ובעקבות עזיבתו של מרטין פיטרס התפנה עבורו מקום קבוע בהרכב הקבוצה החל מעונת. באותה עונה ערך ברוקינג ארבעים הופעות ליגה, וזכה בפעם הראשונה בתואר שחקן העונה של המועדון.
במהלך העונות הבאות זכה לתשומת לב ממאמנים בכירים בליגה, בהם בריאן קלאף מדרבי קאונטי וביל ניקולסון מטוטנהאם. תשומת הלב התגבשה להצעות כספיות נכבדות עבור רכישתו של ברוקינג, שלא יצאו לפועל. בעונת זכה לראשונה בתואר עם המועדון, לאחר שווסטהאם הניפה בסיום העונה את גביע ה-FA. ברוקינג פתח בהרכב במשחק הגמר, בו גברה קבוצתו 2-0 על פולהאם. בזכות הזכייה השתתפה הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות גביע עונה אחר כך. וסטהאם הפגינה יכולת מרשימה בטורניר, והעפילה עד למשחק הגמר, בו פגשה את אנדרלכט. וסטהאם עוד עלתה ראשונה על לוח התוצאות, אך נכנעה ליום התקפי מוצלח של הבלגים ונוצחה בסיום 4-2.
על אף ההצלחה האירופית המפתיעה, בליגה לא הצליחה וסטהאם להתרחק מסכנת הירידה. בתום עונת, אחרי שלוש עונות של מאבקי הישרדות, נשרה וסטהאם לליגת המשנה. בעונת רשמו ברויקנג וקבוצתו הישג נדיר, כשהצליחו לזכות בגביע האנגלי בזמן היותם קבוצת ליגה שנייה. ברוקינג היה לכובש השער היחיד במשחק, בו גברה וסטהאם 1-0 על ארסנל, כשהכניע את פט ג'נינגס בנגיחה בדקה ה-13. עונה אחת אחר כך, ובתום שלוש עונות בליגת המשנה, סיימה וסטהאם במקום הראשון ושבה לליגה הבכירה.
ברוקינג הוסיף לשחק במדי וסטהאם עד לסיום עונת. בסך הכול ב-17 עונות במדי וסטהאם כבש ברוקינג 102 שערים ב-647 הופעות (88 שערי ליגה ב-528 הופעות), והוא רביעי בטבלת מלכי ההופעות של וסטהאם. הוא זכה חמש פעמים בתואר כדורגלן העונה של וסטהאם, ונחשב לאחד מגדולי שחקניה בכל הזמנים.
ברוקינג, שסיים באופן מעשי את קריירת המשחק עם עזיבתו את וסטהאם, חזר להופעה בודדת במהלך עונת במדי ניוקאסל בלו סטאר החובבנית, ולשתי הופעות נוספות במדי קורק סיטי האירית, בטרם פרש ממשחק פעיל בגיל 37.
נבחרת אנגליה
ברוקינג ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ב-3 באפריל 1974, במשחק ידידות מול, שהיה האחרון של המאמן אלף רמזי כמאמן הנבחרת. לצדו של ברוקינג ערכו חמישה נוספים את הופעת הבכורה שלהם במדי האנגלים. המשחק הסתיים בשוויון 0-0.
ברוקינג שיחק במדי אנגליה בטורנירי מוקדמות יורו 1976 ומוקדמות מונדיאל 1978, את שניהם סיימה הנבחרת ללא הצלחה. במוקדמות המונדיאל כבש ברוקינג את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת, בניצחון 2-0 על בנובמבר 1977, כשלוש וחצי שנים לאחר הופעת הבכורה שלו.
לאחר ששותף בשישה משחקים במסגרת מוקדמות יורו 1980, מהם הצליחה אנגליה להעפיל, זומן ברוקינג לסגל אנגליה ליורו 1980 על ידי מאמן הנבחרת ומאמנו הראשון כשחקן בוגרים בווסטהאם, רון גרינווד. ברוקינג פתח בשוויון 1-1 מול, לא שותף בהפסד 1-0 לאיטליה וחזר להרכב למפגש מול. במשחק זה כבש ברוקינג את השער הראשון במשחק בדרך לניצחון 2-1 בסיום, אלא ששוויון 0-0 בין האיטלקים לבלגים העלה את שתיהן לשלב הבא, ואנגליה הודחה כבר בסיום שלב הבתים.
ברוקינג סייע לאנגליה לשוב גם לטורניר מונדיאל 1982, כשכבש פעמיים בארבעה משחקים בהם שותף בטורניר המוקדמות. הוא זומן על ידי גרינווד לסגל אנגליה למונדיאל, אך החמיץ את כל שלב הבתים הראשון עקב פציעה. הוא חזר לשחק רק במשחקה השני של אנגליה בשלב הבתים השני, והאחרון שלה בטורניר, מול ספרד. ברוקינג החליף את גרהאם ריקס כחצי שעה לסיום, במשחק בו נפרדו הנבחרות בשוויון 0-0. אנגליה, שהייתה זקוקה לניצחון כדי לסיים ראשונה בבית, נותרה מחוץ לשלב הבא.
ההופעה הקצרה מול הספרדים הייתה האחרונה של ברוקינג במדי הנבחרת. בסך הכול רשם 47 הופעות במדי אנגליה, בהן כבש חמישה שערים.
לאחר הפרישה
ב-1984, במקביל לפרישתו ממשחק, הצטרף ברוקינג ל-BBC כפרשן במשחקים ששודרו ברדיו ובטלוויזיה, וכן בתוכנית המרכזית בנושא כדורגל של הערוץ ובפרשנות למשחקי מונדיאל ואליפויות אירופה. ברוקינג עדיין ממשיך לפרשן עבור הערוץ, ובין השנים 2002 ל-2006 אף היה לפרשן בסדרת המשחקים Pro Evolution Soccer, בין הכותר השני לשישי בסדרה.
ברוקינג כיהן במשל זמן רב כמנהל בוועדות ומועצות בעולם הכדורגל והחברה. בין 1987 ל-1997 היה לנשיא מועצת מחוז מזרח לספורט וליצירה, ובין 1999 ל-2002 עמד בראשה של חברת ספורט אינגלנד, גוף ציבורי הכפוף למשרד הספורט בממשלת בריטניה, שמטרתו לבנות בסיס למערכת ספורט חברתית, תוך הגברת מספר העוסקים בספורט כבר בגילאים צעירים ולפיתוח כישרונות ספורטיביים מרקעים שונים.
באפריל 2003, לאחר שמאמן וסטהאם גלן רודר התמוטט עקב גידול מוחי, נקרא ברוקינג להחליפו כמאמן זמני עד לתום העונה. ברוקינג, חבר הנהלת המועדון במשך שנים רבות טרם האירוע, לקח את הקבוצה שלושה מחזורים לסיום, כאשר היא נלחמת על חייה בפרמייר ליג. ברוקינג הוביל את וסטהאם לניצחון 1-0 בחוץ על מנצ'סטר סיטי, ולניצחון בתוצאה זהה על צ'לסי. במחזור הנעילה פגשה וסטהאם את ברמינגהאם סיטי בחוץ. המשחק הסתיים בשוויון 2-2, שהוריד את וסטהאם לליגת המשנה עם 42 נקודות, כמות שיא לקבוצה שירדה בתום העונה.
בינואר 2004 הצטרף ברוקינג להתאחדות הכדורגל האנגלית, בתפקיד מנהל לפיתוח הכדורגל. במסגרת תפקיד זה קיבל חופש פעולה מוחלט על חטיבות האימון והפיתוח בכדורגל האנגלי, וכן ניתן לו חלק בהחלטה על מינוי מאמנים חדשים לנבחרת אנגליה. לברוקינג היה חלק משמעותי במציאת המחליף לסוון-יוראן אריקסון, עד למינויו של סטיב מקלארן לתפקיד במאי 2006.
הוקרה
לאורך תקופתו בעולם הכדורגל זכה ברוקינג להוקרה על תרומתו ועל יכולתו. כבר ב-1981 זכה לתואר חבר במסדר האימפריה הבריטית. בשנת 1999 קודם לדרגת מפקד, וב-2004 זכה לתואר אבירות מאת המלכה.
בשנת 2009 נכנס ברוקינג להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי. ב-8 באוגוסט באותה השנה, הודיעה וסטהאם על שינוי שמו של יציע המאה באצטדיון בוליין גראונד שבאפטון פארק ליציע סר טרבור ברוקינג. עם המעבר של וסטהאם לאצטדיון האולימפי בלונדון והריסתו של בוליין גראונד בפתיחת עונת, נקרא יציע על שמו של ברוקינג גם באצטדיון החדש.
עמיר מנור
עמיר מנור (נולד ב-31 בדצמבר 1979) הוא במאי קולנוע ועיתונאי ישראלי.