cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברית המועצות במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת סיאול (1988)
בסיף, זכתה נבחרת הרומח במדליית זהב, ואלכסנדר רומנקוב זכה גם במדליית ארד. סייף הדקר אנדריי שובלוב זכה במדליית ארד אישית וקבוצתית, ונבחרת החרב זכתה במדליית כסף. המתאגרף ויאצ'סלב ינובסקי זכה במדליית זהב, נורמגומד שנבזוב זכה במדליית כסף, וטימופיי סקריאבין ואלכסנדר מירושצ'יננקו זכו במדליות ארד. בהתעמלות אמנותית, זכתה מרינה לובץ' במדליית זהב ואלכסנדרה טימושנקו זכתה במדליית ארד. רביעיית החותרות ושמיניית החותרים זכו במדליות כסף, ושמיניית החותרות זכו במדליית ארד. בג'ודו, זכה ולדימיר שסטקוב במדליית כסף, וארבעה ג'ודאים נוספים זכו במדליות ארד: אמירן טוטיקשווילי, גאורגי טנדזה, באשיר ורייב וגריגורי וריצ'ב. השייטים התאומים טונו ותומאס טוניסטה זכו במדליית כסף בדגם 470, ובתחרות המקבילה לנשים זכו לריסה מוסקלנקו ואירינה צ'וניחובסקה במדליית ארד. הקשת ולדימיר יאשייב זכה במדליית ארד, וכך גם וחטאנג איגורשווילי בקרב חמש מודרני.
בענפי הכדור, ארבע נבחרות סובייטיות זכו במדליות זהב. נבחרת הכדורסל, בכיכובו של ארווידאס סאבוניס, הדיחה את נבחרת ארצות הברית בחצי הגמר, ובמשחק הגמר הביסה את נבחרת הכדורסל של יוגוסלביה בתוצאה 63–76. נבחרת הכדורגל הפתיעה את נבחרת ברזיל בשורותיה שיחקו שחקנים כרומאריו ובבטו, וניצחה אותה במשחק הגמר 1–2, לאחר הארכה. איגור דוברובולסקי הבקיע שישה שערים לזכותה של ברית המועצות במהלך הטורניר, והיה סגן מלך השערים. נבחרת הכדוריד זכתה בתואר לאחר ניצחון במשחק הגמר על המארחת, קוריאה הדרומית, ואילו נבחרת הנשים בכדורעף עשתה זאת לאחר שגברה על נבחרת פרו. נבחרת הגברים בכדורעף זכתה במדליית הכסף לאחר הפסד לנבחרת ארצות הברית. שלוש נבחרות סובייטיות זכו במדליית ארד: נבחרות הנשים בכדורסל, לאחר שהפסידה לארצות הברית בחצי הגמר, וגברה על יוגוסלביה במשחק על המקום השלישי; נבחרת הגברים בכדורמים, לאחר שהפסידה לארצות הברית בחצי הגמר, וגברה על גרמניה המערבית במשחק על המקום השלישי; ונבחרת הנשים בכדוריד, שדורגה שלישית בבית הגמר, אחרי המארחת, קוריאה הדרומית, ונורווגיה.
אולימפיאדות החורף
ברית המועצות השתתפה בתשע אולימפיאדות החורף שנערכו בין 1956 ל-1988.
את מרבית המדליות צברו הסובייטים בסקי למרחקים, החלקה מהירה והחלקה אומנותית. נבחרת ההוקי קרח שברה את ההגמוניה הקנדית בענף עם הצטרפותה של ברית המועצות למשחקים, ויצרה הגמוניה משל עצמה, לאחר שזכתה ב-7 מדליות זהב ב-9 אולימפיאדות. בכל אולימפיאדות החורף בהן השתתפה דורגה ברית המועצות במקום הראשון בטבלת המדליות, למעט שתיים: אולימפיאדת גרנובל (1968), בה הקדימה אותה נורווגיה, ואולימפיאדת סרייבו (1984), בה הקדימה אותה גרמניה המזרחית.
אולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956)
כבר במשחקים הראשונים בהם השתתפה, באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956), דורגה במקום הראשון בטבלת המדליות, לאחר שספורטאיה זכו ב-16 מדליות, מהן 7 מדליות זהב. הענף הבולט היה החלקה מהירה. יבגני גרישין ויורי מיכאילוב חלקו את מדליית הזהב במרוץ ל-1500 מטר, עם שיא עולם חדש (2:08.6 דקות). גרישין קבע גם שיא עולם ב-500 מטר (40.2 שניות), וסגנו היה רפאל גראץ'. בוריס שילקוב קבע שיא אולימפי ב-5000 מטר (7:48.7 דקות), ואולג גונצ'רנקו זכה במדליות ארד ב-5000 וב-10000 מטר. בסקי למרחקים, זכתה רביעיית השליחים הסובייטית במדליית הזהב במרוץ ל-10X4 ק"מ. שניים מחבריה זכו גם במדליות ארד אישיות, פבל קולצ'ין במרוצים ל-15 ול-30 ק"מ, ופיודור טרנטייב במרוץ ל-50 ק"מ. בהוקי קרח זכתה הנבחרת הסובייטית במדליית הזהב, וגולשת הסקי האלפיני יבגניה סידורובה זכתה במדליית ארד בסלאלום.
אולימפיאדת סקוו ואלי (1960)
בסקי למרחקים, זכו נשים סובייטיות בשלושת המקומות הראשונים במירוץ ל-10 ק"מ: מריה גוסקובה בזהב, ליובוב קוזירבה בכסף ורדיה ירושינה בארד. שלושתן זכו גם במדליית כסף במרוץ השליחות ל-5X3 ק"מ. ניקולאי אניקין זכה בשתי מדליות ארד, במרוץ ל-30 ק"מ ובמרוץ השליחים ל-10X4 ק"מ. שני ספורטאים נוספים זכו במדליות ארד, אלכסנדר פריבלוב בביאתלון וניקולאי גוסקוב בסקי נורדי משולב. נבחרת ההוקי קרח זכתה אף היא במדליית ארד, לאחר שדורגה בבית הגמר אחרי נבחרות ארצות הברית וקנדה.
אולימפיאדת אינסברוק (1964)
הישגיה של ברית המועצות באולימפיאדת אינסברוק (1964) השתפרו עוד יותר, ל-25 מדליות, מהן 11 מדליות זהב, והיא שוב דורגה במקום הראשון. לידיה סקובליקובה הייתה הספורטאית הבולטת במשלחת, לאחר שניצחה בכל ארבעת המרוצים בהחלקה מהירה. בשלושה מהם גם קבעה שיאים אולימפיים. אירינה יגורובה זכתה במדליות כסף במרוצים ל-500 ול-1000 מטר, ולנטינה סטנינה זכתה במדליית כסף במרוץ ל-3000 מטר, טטיאנה סידורובה זכתה במדליית ארד ב-500 מטר וברטה קולוקולצבה זכתה במדליית ארד ב-1500 מטר. אנץ אנצון זכה במדליית הזהב ב-1500 מטר, ויבגני גרישין, שאיבד את תואריו, חלק במדליית הכסף במירוץ ל-500 מטר עם ולדימיר אורלוב ועם הנורווגי אלב גייסטוואנג.
קלבדיה בויארסקיך זכתה בכל מדליות הזהב האפשריות בסקי למרחקים. יבדוקיה מבשילו זכתה במדליית כסף במרוץ ל-10 ק"מ ובמדליית ארד במרוץ ל-5 ק"מ, והאלופה היוצאת במרוץ ל-10 ק"מ, מריה גוסקובה, זכתה במדליית ארד, ואלווטינה קולצ'ינה זכתה במדליית ארד במרוץ ל-5 ק"מ. אצל הגברים, זכה איגור וורונצ'יחין במדליית ארד במרוץ ל-30 ק"מ ובמרוץ השליחים ל-10X4 ק"מ.
הביאתלט ולדימיר מלנין זכה במדליית זהב, ואלכסנדר פריבלוב זכה במדליית כסף. צמד המחליקים האמנותיים לודמילה בלואוסובה ואולג פרוטופופוב זכה במדליית זהב, והחל ברצף זכיות סובייטי בתחרות זו, שנמשך עד פירוק ברית המועצות, ולאחר מכן נמשך על ידי מחליקים רוסיים, ונשבר רק באולימפיאדת ונקובר (2010). ניקולאי קיסליוב זכה במדליית כסף בסקי נורדי משולב, ונבחרת ההוקי קרח השיבה לעצמה את התואר האולימפי, לאחר שסיימה את הטורניר במאזן ניצחונות מושלם.
אולימפיאדת גרנובל (1968)
באולימפיאדת גרנובל (1968) ירדו משמעותית הישגיה של ברית המועצות, ל-13 מדליות, מהן 5 מדליות זהב. לאחר 3 אולימפיאדות רצופות בהן הוליכה את טבלת המדליות, היא איבדה את הבכורה לנורווגיה ודורגה במקום השני.
בניגוד לעבר, לא היו ענפים דומיננטיים במיוחד, והמדליות התפזרו על פני שישה ענפים. נבחרת הביאתלון זכתה במדליית זהב במרוץ השליחים ל-7.5X4 ק"מ. שניים מחבריה זכו גם במדליות אישיות במירוץ ל-20 ק"מ: אלכסנדר טיכונוב במדליית כסף וולדימיר גונדרצב במדליית ארד. בהחלקה מהירה זכתה ליודמילה טיטובה במדליית זהב ב-500 מטר ובמדליית כסף ב-1000 מטר. לודמילה בלואוסובה ואולג פרוטופופוב שמרו על תוארם בהחלקה אמנותית, וסגניהם היו טטיאנה ז'וק ואלכסנדרה גורליק. קופץ הסקי ולדימיר בלוסוב זכה במדליית זהב בקפיצה מגבעה גבוהה, הראשונה בענף זה. במקצה הסקי למרחקים ל-5 ק"מ, זכתה גלינה קולקובה במדליית הכסף, ואלוונטינה קולצ'ינה במדליית ארד שנייה ברציפות. שתיהן זכו גם במדליית ארד במרוץ השליחות ל-5X3 ק"מ. ויאצ'סלב ודנין זכה במדליית כסף במקצה הגברים ל-50 ק"מ. נבחרת ההוקי קרח זכתה בפעם השנייה ברציפות בתואר האולימפי, על אף הפסד בודד לצ'כוסלובקיה. שחקן הנבחרת אנטולי פירסוב נבחר לפורוורד הטוב בטורניר.
אולימפיאדת סאפורו (1972)
באולימפיאדת סאפורו (1972) שבה ותפסה ברית המועצות את הבכורה, עם 16 מדליות, מהן 8 מדליות זהב.
מחצית מהמדליות הושגו בסקי למרחקים. גלינה קולקובה זכתה בשני המרוצים ליחידות, ל-5 ול-10 ק"מ, וכן זכתה עם הנבחרת במדליית הזהב במרוץ השליחות ל-5X3 ק"מ. אלווטינה אוליונינה זכתה במדליית כסף במרוץ ל-10 ק"מ. אצל הגברים בלט ויאצ'סלב ודנין, שזכה במדליות זהב במרוץ ל-30 ק"מ ובמרוץ השליחים ל-10X4 ק"מ, ובמדליית ארד במרוץ ל-50 ק"מ. פיודור סימשב זכה במדליית כסף במרוץ ל-15 ק"מ.
גם הפעם תפסו שני זוגות מברית המועצות את המקומות הראשונים בהחלקה אומנותית. אירינה רודנינה ואלכסיי אולנוב זכו בזהב, וליודמילה סמירנובה ואנדריי סוראיקין זכו במדליית הכסף. סרגיי צ'טוורוחין זכה במדליית כסף בתחרות היחידים. בביאתלון, זכתה נבחרת השליחים במדליית הזהב, אך חבריה לא הצליחו לזכות במדליות במקצה היחידים. בהחלקה מהירה ל-500 מטר זכתה ורה קרסנובה במדליית הכסף, וליודמילה טיטובה איבדה את תוארה וזכתה בארד. במקצה המקביל לגברים, זכה ולרי מורטוב במדליית ארד.
נבחרת ההוקי קרח זכתה במדליית זהב שלישית ברציפות. ולרי חרלמוב היה למלך השערים של הטורניר, עם 16 שערים, ובשורות הנבחרת שיחקו כוכבים כאנטולי פירסוב, ויקטור קוזקין, ויטאלי דבידוב ואלכסנדר רגולין.
אולימפיאדת אינסברוק (1976)
אולימפיאדת אינסברוק (1976) הייתה אולימפיאדת החורף המוצלחת ביותר של ברית המועצות, עם 27 מדליות, מהן 13 מדליות זהב. באותה העת היה זה גם הישג שיא של נבחרת כלשהי בכל אולימפיאדות החורף. נורווגיה השוותה את שיא 13 מדליות הזהב באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002), וקנדה צברה 14 מדליות זהב באולימפיאדת ונקובר (2010).
בסקי למרחקים זכו הסובייטים ב-10 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. נבחרת השליחות ל-5X4 ק"מ זכתה במדליית זהב, ושלוש מחברותיה זכו גם במדליות אישיות: ראיסה סמטנינה זכתה במדליית זהב במרוץ ל-10 ק"מ ובמדליית כסף במרוץ ל-5 ק"מ. גלינה קולקובה זכתה במדליית הארד במרוץ ל-10 ק"מ. היא גם סיימה שלישית גם במרוץ ל-5 ק"מ, אך נפסלה לאחר שהתברר כי השתמשה בספריי נגד גודש באף, המכיל אפדרין. הפדרציה הבינלאומית לסקי והוועד האולימפי הבינלאומי אפשרו, עם זאת, את השתתפותה ביתר התחרויות. במקומה, זכתה במדליית הארד נינה פיודורובה. במקצה הגברים ל-15 ק"מ זכה ניקולאי בז'וקוב במדליית הזהב, ויבגני בליאייב זכה במדליית הכסף. סרגיי סבלייב זכה במדליית הזהב במרוץ ל-30 ק"מ, ואיוואן גרנין זכה במדליית הארד. ארבעתם זכו גם במדליית הארד במרוץ השליחים ל-10X4 ק"מ.
בהחלקה מהירה זכו הסובייטים ב-9 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. טטיאנה אוורינה זכתה במדליות זהב במרוצים ל-1000 ו-3000 מטר, ובמדליות ארד במרוצים ל-500 ול-1500 מטר. גלינה סטפנסקאיה זכתה במדליית הזהב במרוץ ל-1500 מטר. יבגני קוליקוב ניצח במרוץ ל-500 מטר, וסגנו, ולרי מורטוב, זכה גם במדליית ארד במרוץ ל-1000 מטר. יורי קונדקוב זכה במדליית כסף במרוץ ל-1500 מטר.
אירינה רודנינה החליפה את בן זוגה בהחלקה האמנותית לזוגות, ויחד עם אלכסנדר זייצב זכתה במדליית זהב שנייה ברציפות. בריקוד על הקרח זכו שני זוגות סובייטים במקומות הראשונים: ליודמילה פחומובה ואלכסנדר גורשקוב בזהב, ואירינה מויסייבה ואנדריי מיננקוב בארד. ולדימיר קובלב זכה במדליית כסף ליחידים. בביאתלון זכה ניקולאי קרוגלוב במדליית הזהב, ואלכסנדר אליזרוב במדליית הארד. שניהם זכו גם במדליית הזהב במרוץ השליחים.
נבחרת ההוקי קרח זכתה בתואר האולימפי הרביעי ברציפות, לאחר שסיימה את משחקיה ללא הפסד. ארבעה שחקנים סובייטים דורגו בראש טבלת מבקיעי השערים, כאשר שלושה מהם, אלכסנדר מלצב, ולדימיר שדרין וויקטור שלימוב, הבקיעו 14 שערים כל אחד וחלקו בתואר מלך השערים של הטורניר.
אולימפיאדת לייק פלאסיד (1980)
באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) זכו הספורטאים מברית המועצות ב-22 מדליות, מהן 10 מדליות זהב, ודורגו בראש טבלת המדליות בפעם השלישית ברציפות.
אלכסנדר טיכונוב זכה במדליית זהב רביעית ברציפות עם נבחרת השליחים בביאתלון. אנטולי אליאבייב זכה גם במדליית זהב במרוץ היחידים ל-20 ק"מ ובמדליית ארד במרוץ הספרינט ל-10 ק"מ. אירינה רודנינה ואלכסנדר זייצב זכו במדליית זהב שנייה ברציפות בהחלקה אמנותית. עבור רודנינה הייתה זו מדליית זהב שלישית ברציפות. סגניהם היו אף הם מברית המועצות, מרינה צ'רקסובה וסרגיי שחראי. בריקוד על הקרח זכו נטליה ליניצ'וק וגנאדי קרפונוסוב במדליית הזהב, ואירינה מויסייבה ואנדריי מיננקוב זכו במדליית הארד.
נטליה פטרוסיובה קבעה שיא אולימפי בהחלקה מהירה ל-1000 מטר (1:24.10 דקות) וזכתה גם במדליית ארד במקצה ל-500 מטר. יבגני קוליקוב איבד את תוארו מאינסברוק וזכה במדליית כסף במרוץ הגברים ל-500 מטר, וולדימיר לובנוב זכה במדליית ארד במקצה ל-1000 מטר. לראשונה זכו ספורטאיות מברית המועצות במדליות אולימפיות בלוז': ורה זוזוליה זכתה במדליית זהב ואינגרידה אמנטובה זכתה במדליית ארד.
נבחרת ברית המועצות בהוקי קרח נחשבה לנבחרת הטובה בטורניר, וההערכות היו כי תזכה בתואר האולימפי בפעם החמישית ברציפות. עם זאת, היא הפסידה במפתיע בבית הגמר לנבחרת ארצות הברית, שהורכבה בעיקר משחקני מכללות אלמונים ברובם, בתוצאה 3–4, במשחק שזכה לכינוי "נס על הקרח". בעקבות ההפסד סיימה ברית המועצות במקום השני בבית, וזכתה במדליית כסף.
אולימפיאדת סרייבו (1984)
באולימפיאדת סרייבו (1984) עלה מספר המדליות בהן זכתה ברית המועצות ל-25, אך מספר מדליות הזהב ירד ל-6, הנמוך ביותר מזה 16 שנים, ולראשונה מאז דורגה במקום השני בטבלת המדליות, אחרי גרמניה המזרחית.
בהחלקה מהירה זכו הסובייטים ב-9 מדליות. איגור מלקוב זכה במדליית זהב במקצה ל-10000 מטר ובמדליית כסף במקצה ל-5000 מטר. סרגיי פוקיצ'ב זכה במדליית זהב ב-500 מטר. סרגיי חלבניקוב זכה בשתי מדליות כסף, במרוצים ל-1000 ול-1500 מטר. באחרון זכה אולג בוז'ב במדליית ארד. נטליה פטרוסיובה זכתה במדליות ארד במרוצים ל-1000 ו-1500 מטר, ובמדליית ארד נוספת זכתה נטליה גלבובה, ב-500 מטר.
בסקי למרחקים, שמר ניקולאי זימיאטוב על תוארו במרוץ ל-30 ק"מ, וסגנו היה אלכסנדר זביאלוב. שניהם זכו גם במדליית כסף במרוץ השליחים. ראיסה סמטנינה זכתה בשתי מדליות כסף במרוצים ל-10 ו-20 ק"מ. ההגמוניה הסובייטית בהחלקה אמנותית לזוגות נמשכה גם אחרי פרישתם של רודנינה וזייצב, ובתואר זכו הפעם ילנה ולובה ואולג וסילייב. צמד נוסף, לריסה סלזנבה ואולג מקרוב, זכה במדליית ארד. בריקוד על הקרח זכו נטליה בסטמינובה ואנדריי בוקין במדליית כסף, ומרינה קלימובה וסרגיי פונומרנקו זכו במדליית ארד. קירה איוואנובה זכתה במדליית ארד בתחרות היחידות.
נבחרת הביאתלון, גם ללא טיכונוב, זכתה במדליית זהב חמישית ברציפות, אך אף אחד מהביאתלטים לא זכה במדליה אישית. בלוז', זכה סרגיי דנילין במדליית כסף, וולרי דודין זכה במדליית ארד. במקצה הזוגות, זכו יבגני בלואוסוב ואלכסנדר בליאקוב במדליית כסף. גולשי המזחלות ולדימיר אלכסנדרוב וזינטיס אקמאניס זכו במדליית ארד, הראשונה בענף זה. נבחרת ההוקי קרח שבה וזכתה בתואר האולימפי, לאחר שסיימה את כל משחקיה ללא הפסד.
אולימפיאדת קלגרי (1988)
באולימפיאדת קלגרי (1988), האחרונה בה השתתפה ברית המועצות, היא שבה לראש טבלת המדליות, עם מספר המדליות הגבוה בו זכתה אי פעם - 29. 11 מתוך המדליות היו מדליות זהב.
בסקי למרחקים זכו הסובייטים ב-13 מדליות, מהן 5 מדליות זהב. טמרה טיחונובה זכתה במדליית זהב במרוץ ל-20 ק"מ ובמדליית כסף במרוץ ל-5 ק"מ. וידה ונציינה זכתה במדליית זהב במרוץ ל-10 ק"מ ובמדליית ארד במרוץ ל-5 ק"מ. ראיסה סמטנינה זכתה במדליית כסף במרוץ ל-10 ק"מ ובמדליית ארד במרוץ ל-20 ק"מ. בכך הגיעה סמטנינה למאזן של 9 מדליות אולימפיות בארבע אולימפיאדות. מחליקה נוספת, אנפיסה רזצובה, זכתה במדליית כסף במרוץ ל-20 ק"מ. רזצובה וטיחונובה זכו גם במדליית זהב במרוץ השליחות ל-5X4 ק"מ. מיכאיל דוויאטרוב זכה במדליית זהב במרוץ ל-15 ק"מ, ואלכסיי פרוקורורוב זכה במדליית זהב במרוץ ל-30 ק"מ. ולדימיר סמירנוב זכה במדליית כסף במרוץ ל-30 ק"מ ובמדליית ארד במרוץ ל-15 ק"מ. שלושם זכו גם במדליית כסף במרוץ השליחים ל-10X4 ק"מ.
יקטרינה גורדייבה וסרגיי גרינקוב זכו במדליית הזהב בהחלקה אמנותית לזוגות, והדיחו את האלופים מסרייבו, ולובה ווסילייב, שזכו במדליית הכסף. בריקוד על הקרח, התקדמו שני הזוגות הסובייטים במקום אחד בהשוואה לסרייבו - בסטמיאנובה ובוקין זכו בזהב, וקלימנובה ופונומרנקו זכו בכסף. מחליק אמנותי נוסף, ויקטור פטרנקו, זכה במדליית ארד. נבחרת הביאתלון זכתה בתואר האולימפי בפעם השישית ברציפות. חבר הנבחרת ולרי מדוודצב זכה במדליות כסף במרוצים ל-10 ול-20 ק"מ, וסרגיי צ'פיקוב זכה במדליית ארד במרוץ ל-20 ק"מ.
ניקולאי גוליאייב קבע שיא אולימפי בהחלקה מהירה ל-1000 מטר (1:13.03 דקות), ואיגור ז'לזובסקי זכה במדליית ארד. גולשי המזחלות ולדימיר קוסלוב ויאניס קיפורס זכו במדליית זהב ראשונה בענף זה, וכן זכו גם במדליית ארד במקצה הרביעיות. יורי חרצ'נקו זכה במדליית ארד בלוז', ואלאר לוואנדי, שזכה אף הוא במדליית ארד, היה לסובייטי הראשון שזוכה במדליה אולימפית בסקי נורדי משולב מזה 24 שנה.
נבחרת ההוקי קרח שמרה על תוארה, על אף הפסד לפינלנד בבית הגמר. שלושה משחקני הנבחרת הובילו את רשימת מבקיעי השערים בטורניר: ולדימיר קרוטוב (15), איגור לריונוב (14) וויאצ'סלב פטיסוב (14).
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ: width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף
בענפי הקיץ: width="20px"|
מחלוקות
הנבחרת האולימפית הסובייטית הייתה ידועה לשמצה בכך שעקפה את החוקים הנוגעים לספורטאים חובבים. כל הספורטאים הסובייטים החזיקו בכמה משרות נומינליות, אך למעשה היו בחסות המדינה והוכשרו במשרה מלאה. לדברי מומחים רבים, זה נתן לברית המועצות יתרון עצום על ארצות הברית ומדינות מערביות אחרות, שהספורטאים שלהן היו סטודנטים או חובבנים אמיתיים. ואכן לברית המועצות היה מונופול על המקום הראשון בדירוג המדליות לאחר 1968 ועד להתמוטטותה היא ניצבה במקום השני רק פעם אחת, במשחקי החורף 1984, אחרי אומה אחרת מהגוש המזרחי, גרמניה המזרחית. חוקי החובבים נרגעו רק בסוף שנות השמונים ובוטלו כמעט לחלוטין בשנות התשעים, לאחר נפילת ברית המועצות.
סמים
על פי העיתונאי הבריטי אנדרו ג'נינגס, קולונל ק.ג.ב. הצהיר כי אנשי הסוכנות הוצבו בתככי הרשויות למלחמה בסמים בספורט מהוועד האולימפי הבינלאומי כדי לערער על בדיקות הסמים וכי ספורטאים סובייטים "חולצו ב[מאמצים אדירים]" בולימפיאדת הקיץ 1980. מחקר אוסטרלי משנת 1989 טען ש"אין כמעט זוכה במדליה במשחקים במוסקבה, בוודאי שאין זוכה במדליית זהב, שאינו על סם כזו או אחר: בדרך כלל כמה סוגים. המשחקים במוסקבה היו יכולים באותה מידה להיקרא משחקי הכימאים."
מסמכים שהתקבלו בשנת 2016 חשפו את תוכניות ברית המועצות בדבר מערכת סימום ברחבי המדינה לקראת אולימפיאדת הקיץ 1984 בלוס אנג'לס. המסמך, שמתוארך לפני החלטת המדינה להחרים את המשחקים, פירט את פעולות הסטרואידים הקיימות של התוכנית, יחד עם הצעות לשיפורים נוספים. התקשורת,הוכנה על ידי ד"ר סרגיי פורטוגלוב מהמכון לתרבות גופנית. פורטוגלוב היה גם אחת הדמויות המרכזיות המעורבות ביישום תוכנית הסמים הרוסית לפני אולימפיאדת הקיץ 2016.
נושאי דגל
פקידים סובייטים ציפו מנושאי הדגל להראות דוגמה לאדם אטרקטיבי, חזק פיזית וספורטאי מכובד. הוא היה אמור לשאת את הדגל בטקס האולימפי ביד אחת ללא תמיכה ברתמה. זה הציב משימה פיזית אדירה מכיוון שהדגל שקל 16 ק"ג בשנות ה-60 ורוח פתאומית עלולה להגביר עוד יותר את העומס הפיזי. מכאן שנושאי הדגל הסובייטי בטקס הפתיחה של אולימפיאדת הקיץ נבחרו מבין מרימי משקולות כבדים או מתאבקים, שלא נאלצו להתחרות למחרת. פקידים סובייטים ציפו גם שנושא הדגל יזכה במדליית זהב באולימפיאדה. זה הביא למצבים אבסורדיים באולימפיאדת הקיץ 1952 ו-1956, כאשר נושאי הדגל שנבחרו, יאקוב קוצנקו ואלכסיי מדבדב בהתאמה, לא הורשו להתחרות מכיוון שהבכירים לא האמינו שהם יזכו במדליית זהב. שניהם היו מרימי משקל כבדים ברמה הגבוהה ביותר. קוצנקו הגיע למקום השני באליפות העולם ב-1950 ומדבדב זכה בתואר העולמי בשנים 1956 ו-1957.
מרכז חושן
יחידת חושן (לשעבר מתנ"ץ) הוקמה ב־16 בפברואר 2004 ואחראית על הפעלת מערכי התקשורת בצה"ל, בין השאר על מתן שירותי טלפוניה, תקשורת נתונים רחבת סרט, וידאו ותשתיות תקשורת אופטיות.
ליחידה כפופים גם שלושה גדודי תקשוב מטכ"ליים:
גדוד אמירים (376)
גדוד אמירים, המכונה "גדוד הקשר הארצי", הוקם ביוני 1955 כדי לתת מענה מהיר ומיידי לכל אירוע, ולכל נקודה בה אין תשתית או תנאים לתקשורת תקינה. לפעילויות חירום, מבצעים ובעת מלחמה. הגדוד הפעיל ציוד דוגמת תק"ש רד"ט (תא קשר לרדיו טלפון) על זחל"ם, לפריסה מהירה של תקשורת לנקודות מרוחקות. בשנת 1969 החל הגדוד גם להפעיל את מכ"ם הקשת, ולצורך כך הוקמה מחלקה מיוחדת, שאחר כך הפכה לגדוד נפרד - "גדוד נשר". בשנות ה-80 החל הגדוד להשתמש גם בציוד תקשורת לווינית. ביולי 2017, עבר הגדוד ממחנה צריפין לנגב.
גדוד קשר ארצי מטכ"לי נייד, העובד עם הזרועות, הפיקודים והיחידות השונות. ברשות הגדוד כלי רכב וציוד קשר המוכנים לתת מענה מהיר ומיידי לכל אירוע ולכל נקודה בה אין תשתית או תנאים לתקשורת תקינה. בין השאר, מפעיל הגדוד תחנות ניידות של המערכת הסלולרית המוצפנת "ורד הרים". הגדוד כולל פלוגות שונות, חלקן מבצעיות ומבצעות עבודה בשטח. לגדוד מסורת ותיקה של מבצעים ופעילויות שונות בהן לקח חלק.
משימת הגדוד כפי שהוגדרו:
גדוד צמרת (383)
גדוד צמרת (גדוד 383) הוא גדוד תקשוב מטכ"לי. ייעודיו הם הקמה, הפעלה, תמיכה והטמעה של מערכות תקשורת מידע ובקרה, חוזי (וידאו) ומחשבים, על מנת לאפשר שליטה ופיקוד למטה הכללי וסיוע לזרועות ברגיעה, במבצעים ובחרום. הגדוד מהווה את הגורם התקשובי המרכזי המקשר בין המטה הכללי לזרועות צה"ל ולגופי הביטחון. בנוסף, הגדוד מפעיל מערכות תקשוב מגוונות בדגש על המערכות המבצעיות, אחראי על מתקני התקשורת במחנה רבין ועל הפצת החוזי בצה"ל. במסגרת הגדוד קיימת פלוגת קשר המוטסת, החיילים משרתים בה בתפקיד מפעיל קשר מוטס, ויעודם הוא סייע ליחידות העילית של צה"ל בפעילות שמתבצעת באזורים מרוחקים.
גדוד איתנים (858)
גדוד איתנים (גדוד 858) – גדוד תקשוב מרחבי אשר ייעודו הוא קליטה, הטמעה, תפעול ואחזקה בשגרה ובחירום, של מערכות התקשורת הנייחת רחבת הסרט ותקשורת הסלולר הצבאית בצה"ל ובזרועות הביטחון – מהליבה, דרך מתקני ההפצה ועד למתקני הגישה. בנוסף, הגדוד אחראי על חיבור מערך נפרס למערך נייד - הן בחיבור עורקי הרד"ט של החטיבות והאוגדות הפורסות בשטח ועושות שימוש ברדיו/טלפון – הן בחיבור תחנות קשר הניידות למרכזי המערכת והן בחיבור צומתי תקשורת מרכזיים. בכל מפקדה של פיקוד מרחבי הגדוד ממוקם.
מרכז ההכשרה בחושן
מרכז ההכשרה 'איריס' שביחידת חושן אמון על ההכשרה המקצועית של מערך הטכנאים בצה"ל, שאחראי על תפעול ואחזקת כלל אמצעי התקשורת במטה ובשטח. תפקידו להפוך את צה"ל לגוף מרושת ובכך להגביר את יעילותו בפעילות המבצעית ופעילות המטה בשגרה ובחירום. המערך מספק מענה מבצעי של יכולות שליטה ובקרה על המערכות השונות בצה"ל בתהליך הטמעתן ותפעולן, קישוריות בין זרועית תוך תכנון, בקרה ותחזוקה, וטיפול בתקלות של מערך התקשורת בכלל יחידות  צה"ל. הוא מפעיל בין היתר שירותי טלפון, תקשורת נתונים רחבת סרט, וידאו ותשתיות תקשורת אופטיות, על מנת לייצר תמונת מצב הכוללת את כל הנתונים האפשריים.
אורך ההכשרה הוא כשלושה עד ארבעה חודשים ובסיומו מקבלים בוגרי הקורסים תעודת הסמכה מקצועית.
מרכז ההכשרה ממוקם בצריפין ואליו מתקבלים בוגרי עתודה טכנולוגית, שוחרים של אגף התקשוב וההגנה בסייבר וכן הנדסאים וטכנאים במקצועות האלקטרוניקה והתוכנה המעוניינים בשירות משמעותי בתחום.
אנשי המערך משובצים בכלל היחידות מרמת המטכ"ל ועד הגדוד המבצעי, לצד שירות ביחידת חושן וגדודיה.
אליפות העולם באופני כביש - עלית גברים
מקצה העלית גברים באליפות העולם באופני כביש הוא המקצה הראשי באליפות ונחשב לאירוע השיא בה. המנצח זוכה ללבוש את חולצת הקשת במשך העונה הבאה.
בניגוד למרוצים אחרים, התחרות הזו היא תחרות לאומית, לכן הרוכבים מייצגים את הנבחרות שלהם ולא את הקבוצות שלהם.
היסטוריה
האליפות הראשונה התקיימה בנורבורגרינג, גרמניה, 1927. אלפרדו בינדה מאיטליה ניצח בה. האליפות מתקיימת בסוף עונת האופניים, לרוב אחרי הוואלטה אספנייה ולפני הג'ירו די לומברדיה.
אלפרדו בינדה (1927, 1930, ו-1932), פטר סאגאן (2015–2017), אוסקר פריירה (1999, 2001, 2004), ריק ואן סטינברגן (1949, 1956–1957), ואדי מרקס (1967, 1971 ו-1974) הם שיאני הניצחונות באליפות.
אלחנדרו ולוורדה הוא הרוכב עם כמות המדליות הכי גבוהה, 7. 4 מהן מארד, 2 מהן מכסף ו-1 מהן מזהב.
פליציה בלומנטל
פֶליציה בּלוּמֶנטל (Felicja Blumental; 28 בדצמבר 1908 – 31 בדצמבר 1991) הייתה פסנתרנית יהודייה.
חייה
בלומנטל נולדה בשנת 1908 בוורשה שבפולין, למשפחה חובבת מוזיקה ולאב כנר. היא החלה ללמוד פסנתר בגיל חמש והופיעה לראשונה בנגינה בגיל עשר. בקונסרבטוריון הלאומי בוורשה למדה פסנתר אצל זביגנייב דְזֶ'בְיֶיצקי (Drzewiecki), ממייסדי תחרות שופן הבינלאומית לפסנתר, למדה קומפוזיציה אצל המלחין קרול שימנובסקי. אחר-כך למדה בשווייץ אצל הפסנתרן יוזף טורצ'ינסקי (Turczyński), שנודע במחקריו על שופן ובביצועיו את יצירות שופן.
בשנת 1938, בעקבות התגברות האנטישמיות באירופה ערב מלחמת העולם השנייה, עזבו בלומנטל ובעלה מרקוס מיזנה את פולין לניס, אחר-כך מצאו מקלט בברזיל. בלומנטל קיבלה אזרחות ברזילאית, והפכה לחסידה של מוזיקה ברזילאית ושל מלחינים ברזילאים. בהמשך דרכה עברה להתגורר במילאנו משנת 1962, ובלונדון משנת 1973.
הרפרטואר של בלומנטל היה מגוון ואף הרפתקני, והשתרע מהבארוק הפורטוגזי ועד ליצירות דרום אמריקאיות בנות-זמנה. בין הקלטותיה נכללו יצירות נשכחות רבות מאת מלחינים כגון קארל צ'רני, פרדיננד ריס וג'ון פילד. המלחין הברזילאי וילה לובוס כתב עבורה את הקונצ'רטו החמישי שלו, לאחר ששמע והתרשם מביצועהּ את ה"בכיינה ברזיליירה" מספר שלוש לפסנתר שלו. המלחין הפולני קשישטוף פנדרצקי הקדיש לה את יצירתו "פרטיטה לצ'מבלו ולתזמורת", והקלטה של יצירה זו בביצוע בלומנטל זכתה בפרס אקדמיית שארל קרו (L'Académie Charles Cros) הצרפתית בשנת 1975.
בלומנטל זכורה בעיקר בזכות ביצועיה את יצירות שופן, והקלטותיה את המזורקות שלו נחשבות לפרשנויות מופת שלהן.
בלומנטל נפטרה בשנת 1991 בתל אביב, במהלך אחד מסיבובי ההופעות הרבים שלה בישראל, ונקברה בבית העלמין קריית שאול שבעיר. מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה בתל אביב אשר בו נמצאת הספרייה למוזיקה של העיר נקרא על שמה, ובו נשמרים גם התווים וההקלטות שהיו ברשותה. בתהּ, הזמרת אנט סלין, הייתה בין המארגנים של הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה על שם פליציה בלומנטל, המתקיים כל שנה מאז שנת 1999.
סן-דני (ראוניון)
זוהי העיר הגדולה ביותר באי ראוניון, ונכון לשנת 2019 גרו בה 158,810 תושבים, מתוכם 131,557 תושבים חיים בעיר עצמה, והשאר גרים בסנט מארי, עיירה קטנה שהיא פרבר של סן-דני.
סן-דני הוקמה על ידי אטיין רניול בשנת 1669, ובשנת 1738 הוכרזה כבירת ראוניון.
נמל התעופה הקרוב ביותר לעיר הוא נמל התעופה רולאן גארוס, שהוא גם נמל התעופה המרכזי של ראוניון.
נסיך וייטנאם, באו ואנג, הוא יליד ותושב העיר.
בעיר סן-דני שוכנת האוניברסיטה – "האוניברסיטה של האי ראוניון".
שירה פליקס
שירה פליקס (נולדה ב-1 ביולי 1973, א' בתמוז ה'תשל"ג) היא מנחה, כתבת ובמאית טלוויזיה ישראלית.
קורות חייה
פליקס נולדה וגדלה ברעננה, הבכורה מבין שלושה ילדים. בוגרת תיכון אוסטרובסקי. שירתה בצה"ל כמפקדת מחלקה של טירוניות וצוערות קצונה בבה"ד 12. את לימודיה לתואר הראשון בפסיכולוגיה ובתקשורת עשתה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2002 עברה ל"חדשות ישראל", החברה שסיפקה חדשות לערוץ 10 לפני שהייתה לו חברת חדשות משל עצמו. ב-2003, עם הקמת חברת החדשות של ערוץ 10, מונתה לכתבת בכנסת, לאחר מכן לכתבת רווחה, כתבת מגזין ומגישת מהדורת החדשות בימי שבת. בין היתר נשלחה ליוסטון לסקר את פרשת התרסקות מעבורת החלל קולומביה.
פליקס ביימה את הסרט "סינדרלה" על מורן אטיאס, שהייתה אז ישראלית אנונימית שהצליחה מאוד באיטליה. ב-2005 נבחרה להגיש את תוכנית הראיונות "הסיפור שלי" - תוכנית יומית שאירחה אנשים עם סיפורי חיים מעניינים. החל משנת 2007 מגישה שירה פליקס את "המקצוענים 10", תוכנית בוקר בערוץ 10, בה היא מראיינת מומחים מתחומים שונים ומהפוליטיקה. כמו כן, היא משמשת מגישה אורחת בתוכנית הרדיו "גומרים הולכים" ברדיו תל אביב.
ב-2011 החלה פליקס להגיש סדרת כתבות ופינה קבועה בשם "איפה הם היום" בתוכניתו של אמנון לוי, "פנים אמיתיות". פליקס חוזרת במסגרת הפינה לסיפורים שהיו במרכז החדשות.
פליקס נשואה לאורי פכטר ולזוג שלושה ילדים.
קרים פאף
קרים פאף (באנגלית: Creme Puff; 3 באוגוסט 1967 – 6 באוגוסט 2005) הייתה חתולה אשר האריכה ימים באופן יוצא דופן עד לגיל 38 שנים ו־3 ימים, הרבה מעבר לתוחלת החיים הממוצעת של חתול, שהיא בין 10–15 שנים. לפיכך זכתה בתואר "החתול המבוגר ביותר אי פעם" על ידי ספר השיאים של גינס.
שליף
בסלנג "שְלִיף" הוא דף המכיל גרסה מקוצרת של הערות אשר נועדו לעיון מהיר.
שליפים נקראים כך משום שתלמידים מסוגלים לשלוף אותם ממקום מחבוא בלי ידיעתם של המורים כדי לרמות במבחנים ללא חומר פתוח, בהם התלמידים נבחנים על ידע שלמדו בעל פה.
השליף נכתב לעיתים קרובות על פיסת נייר קטנה, אשר ההערות בה כתובות לרוב בכתב זעיר.
בעידן המודרני ניתן להשתמש בכלים שונים להפקת שליפים, מלבד עט ונייר, כגון הקטנת חומר העיון לממדים קטנים בעזרת מכונת צילום. ניתן גם להשתמש בשליף שאינו על גבי נייר, כגון מידע השמור בטלפון סלולרי, במחשבון ובאמצעים אלקטרוניים אחרים.
מלבד שימוש ככלי לרמאות בבחינות, שליף יכול להוות גם כלי עזר ללמידה, כלי לסיכום ותמצות החלקים החשובים בתוכן, בדומה לפתק בזק. יכולים להיות לו גם שימושים טכניים, ככלי עזר, לשליפה מהירה של מידע טכני, למשתמש שאינו מיומן, שנדרש לזכור בעל פה.
לודוויג קווידה
לודוויג קְוִוידֵה (בגרמנית: Ludwig Quidde; 23 במרץ 1858 – 4 במרץ 1941) היה פציפיסט גרמני, שזכור בעיקר עקב ביקורתו החריפה כלפי וילהלם השני, קיסר גרמניה.
קורות חייו
קווידה נולד למשפחת סוחרים בורגנית בברמן. הוא התעניין בהיסטוריה ונטל חלק בפעילויות האגודה הגרמנית לשלום. כבר כשהיה צעיר התנגד למדיניותו של אוטו פון ביסמרק, קנצלר ממלכת פרוסיה והקיסרות הגרמנית. ב-1881 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת גטינגן. ב-1894 פרסם עלון בן 17 עמודים בשם "קליגולה: מחקר על אי שפיות קיסרית" (Caligula. Eine Studie über römischen Caesarenwahnsinn) המכיל 79 הערות שוליים על אודות הקיסרות הרומית של המאה ה-1 לספירה; עם זאת, קווידה משך הקבלה משתמעת בין הקיסר הרומי המושחת קליגולה לווילהלם השני, המאשימה, דה פקטו, את השליטים בשיגעון גדלות. המחבר התעקש על פרסום החוברת תחת שמו האמיתי, התעקשות ששמה קץ לקריירה האקדמית שלו כהיסטוריון, כאשר בכמה תקופות ביקורות קצרות הסבירו את ההקבלות בהן עשה שימוש. לאחר שהשמיע הערה נבזית כנגד הקיסר וילהלם הראשון, הורשע פלילית ב"העלבת הוד מלכותו" ונידון לשלושה חודשי מאסר, אותם ריצה בכלא שטאדלהיים (Stadelheim) במינכן.
בתום מלחמת העולם הראשונה, קווידה, בדומה לגרמנים רבים אחרים, התנגד נחרצות לחוזה ורסאי מסיבות מיליטריסטיות גרמניות; קווידה בעיקר גינה את ההגבלות על הצבא הגרמני ואת האסון הכלכלי הממשמש ובא שייגרם באמצעות תשלום פיצויים גבוהים שנגזרו על האומה הגרמנית. הוא, ופציפיסטים קיוו כי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ינצח וכי בתנאים חמורים אלה יזרע את זרעיה של מלחמה חדשה:
כאשר היטלר עלה לשלטון ב-1933, קווידה ברח לשווייץ והתיישב בז'נבה עד ערוב ימיו. הוא היה אופטימי לאורך חייו. בגיל 76 פרסם את המאמר "שלום הציבור ושלום העולם" (1934) בשעה שבה המיליטריזם היה במגמת עלייה בתקופה הנאצית; קווידה האמין כי טכנולוגיה מודרנית עשויה לשמש גורם מרתיע מפני מלחמה:
לודוויג קווידה נפטר בגלות השווייצרית מדלקת ריאות ב-1941, והוא בן 82.
קתרינה טיחונובה
קתרינה טיחונובה (ברוסית: Катери́на Ти́хонова; נולדה ב-31 באוגוסט 1986) היא רקדנית רוסייה.
ביוגרפיה
טיחונובה נולדה בדרזדן ושמה המלא הוא "יקטרינה ולדימירובה פוטינה", היא בתם של ולדימיר פוטין וגרושתו לודמילה פוטינה.
היא למדה בבית ספר גרמני במוסקבה, היא סיימה תואר בלימודי מזרח אסיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
היא נוהגת להשתתף בפורום הכלכלי העולמי בדאבוס.
כרקדנית היא ובן זוגה לריקודים איוואן קלימוב הגיעו למקום החמישי באליפות ריקודים שנערכה בשווייץ.
ב-2013 נישאה לקיריל שמאלוב, איש עסקים ובנו של איש העסקים ניקולאי שמאלוב, בני הזוג מחזיקים בנכסים בשווי שני מיליארד דולרים.
מאז היבחרו של אביה פניה לא נחשפו לציבור, ב-2015 פרסם רויטרס תחקיר עליה ובו נחשפו פרטים אודותיה, על פי הסוציולוגית אולגה קרישטנובסקיה היא משתייכת לדור של "האריסטוקרטיה החדשה" והיא יורשת הסטטוס של המעגל הקרוב לפוטין.
ב-2017 נשיא ארגון הריקודים תחתיו היא מופיעה אישר את פרטי התחקיר. ב־2018 נפרדה מקיריל שמאלוב.
וארפרין
התרופה גורמת לנטרול פקטורי קרישה המשתתפים במנגנון בניית קריש הדם: פקטורי הקרישה השונים (מסוג 2, 7, 9 ו- 10) אשר מסונתזים בכבד, עוברים תהליך של קרבוקסילציה באמצעות ויטמין K אשר גורם לשפעולם. התרופה וארפרין מעכבת את תהליך הקרבוקסילציה, וכתוצאה מכך גורמת לחוסר פעילות של פקטורים אלו. במקרים שה-INR הוא מעל 10 ויש סכנה לדימום, מטפלים במתן ויטמין K.
הווארפרין הוא גורם טרטוגני. נטילת התרופה בזמן הריון עלולה לגרום למומים בעובר.
היסטוריה
בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים, פרצה מחלת בקר בצפון ארצות הברית ובקנדה. הפרות מתו מדימומים לא נפסקים עקב פציעות קלות מאוד ומדימומים פנימיים שנגרמו ללא סימן חיצוני או הסבר. ב-1921 וטרינר קנדי בשם פרנק שופילד (Frank Schofield) גילה כי הפרות ניזונו מתחמיץ עבש שהוכן מתלתן מתוק. שופילד גילה שמרכיב בעובש פעל כנוגד קרישה חזק מאוד. ב-1929 וטרינר אמריקני בשם ל. מ. רודריק (L.M. Roderick) הוכיח כי התהליך נגרם עקב חוסר בפרותרומבין מתפקד.
הרכיב בעובש שפעל כנוגד קרישה התגלה רק ב-1940 על ידי הכימאים מאוניברסיטת וויסקונסין קארל פאול לינק (Karl Paul Link) והרולד קמפבל (Harold Campbell). המרכיב הפעיל זוהה כנגזרת של קומרין, ‎4-hydroxycoumarin. בשנים הבאות התגלו וסונטזו עוד מספר רב של נוגדי קרישה דומים. נוגד הקרישה הראשון ששווק באופן מסחרי היה dicoumarol ב-1941. לינק המשיך בפתוח נוגדי קרישה חזקים יותר על בסיס קומרין ולבסוף פיתח ב-1948 את הווארפרין (מקור השם W.A.R.F - Wisconsin Alumni Research Foundation + הסיומת arin להדגשת הקשר ל -coumarin). הוואפרין פותח כרעל נגד מכרסמים.
מנגנון הפעולה המדויק התגלה רק ב-1978, ווארפרין מעכב את האנזים אפוקסיד רדוקטאז ובכך מפריע למטבוליזם של ויטמין K. מחקרים רפואיים על החומר החלו ב-1951, לאחר שניסיון התאבדות על ידי בליעה של ווארפרין הסתיים בהחלמה מלאה. התגלה שהוא נוגד קרישה עדיף על dicoumarol וב-1954 הוא אושר כתרופה נוגדת קרישה בבני אדם. אחד המשתמשים הראשונים בתרופה היה אייזנהאואר, נשיא ארצות הברית באותה תקופה שעבר התקף לב ב-1955.
סטראוכימיה
קומדין מכיל מרכז סטריאו ומורכב משני אננטיומר. זה הוא racemate, כלומר תערובת של 1: 1 של ( R ) - ו-  S  - טופס:
נוגדי קרישה חדשים
בגלל הקשיים בטיפול בקומדין פותחו נוגדי קרישה חדשים (N.O.A.C - New Oral Anti Cuagulants ), הפועלים על ידי עיכוב פקטורים עיקריים בתהליך הקרישה: טרומבין (פקטור II) ופקטור Xa. בישראל מאושרים לשימוש 3 נוגדי קרישה חדשים:
העצב התועה
כל יתר 11 עצבי הגולגולת, מעצבבים רק את הראש הצוואר והכתפיים. העצב התועה הוא יוצא דופן מיתר עצבי הגולגולת, כי הוא ממשיך אל בית החזה ואל הבטן, ולכן שמו vagus מלשון נדידה ותעייה מהדרך.
העצב יוצא מהמוח המוארך עובר את הגולגולת דרך הנקב הצווארי (jugular foramen) יחד עם עצבי הגולגולת התשיעי והאחד עשר. סעיף פנימי של עצב הלוואי (העצב ה-11) מתאחד לתוך העצב התועה, שממשיך במסלול לכיוון מטה בין העורק התרדמני הפנימי לבין וריד הצוואר הפנימי, ומשם לכיוון בית החזה והבטן. עובר מבית החזה אל הבטן דרך פתח הוושט שבסרעפת.
עצבוב איברים ומערכות
העצב התועה מספק הולכה של מערכת העצבים הפאראסימפתטית כמעט לכל האיברים הפנימיים בצוואר, בבית החזה ובבטן, למעט בלוטת יותרת הכליה.
המכון של צרפת
המכון של צרפת (בצרפתית: L'Institut de France) הוא איגוד־גג של חמש האגודות המדעיות הגדולות בצרפת. נכון לשנת 2011 חברים במכון כ־1,000 ארגונים וכן מוזיאונים וספריות. המכון מעודד מחקר ותומך ביצירה באמצעות פרסים, מלגות ומענקים שהסתכמו בסך הכל בלמעלה מ־27 מיליון אירו בשנת 2017. בנוסף המכון ממונה על מורשת חשובה המורכבת מאחוזות ואוספים מאז סוף המאה ה־19.
המכון הוקם ב־25 באוקטובר 1795 על ידי ממשלת צרפת. נכון לשנת 2017, נשיא המכון הוא קסבייה דרקוס (Xavier Darcos).
אקדמיות
המכון מורכב מחמש אקדמיות:
לירוי גראמן
לירוי ראנדל "רוי" גראמן (באנגלית: Leroy Randel "Roy" Grumman; 4 בינואר 1895 - 4 באוקטובר 1982) היה מהנדס אווירונאוטיקה, טייס ניסוי ותעשיין אמריקאי. בשנת 1929 ייסד את חברת גראמן איירקראפט אינג'ינירינג קורפוריישן, לעתיד חלק מתוך חברת האם נורת'רופ גראמן.
ילדותו וצעירותו
לירוי גראמן נולד בהאנינגטון שבניו יורק. משפחתו, שהיו לה שורשים בקונטיקט ניהלה מבשלת שיכר מזה שנים רבות. כשהיה ילד, אביו ג'ורג' טייסון גראמן ניהל חנות הובלה ולעתיד עבד בשביל משרדי הדואר. כבר בגיל צעיר, הפגין "מייק האדום" (כינוי שהודבק לו בשל צבע שיערו) עניין בתעופה ומטוסים. באותה עת למד בבית הספר התיכוני בהאנינגטון.
בשנת 1916 החל גראמן ללמוד לתואר BSc בהנדסת מכונות באוניברסיטת קורנל. את עבודתו הראשונה העביר במחלקת ההנדסה של חברת ניו יורק טלפון (באנגלית: New York Telephone Company). לאחר שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם הראשונה, גראמן התגייס לצי הצבאי האמריקני ביוני 1917 בתור מכונאי מדרגה שנייה, והוא נשלח ללמוד קורס התמחות במנועי "סאבצ'ייסר" באוניברסיטת קולומביה.
קריירת תעופה
אף על פי שהיה כשיר לטיסה, גראמן לא עמד בדרישות הרפואיות שנדרשו ממנו כטייס, מאחר שאובחן באופן שגוי כבעל רגליים שטוחות. אך לאחר שהגיש ערעור למחלקת החקירות לטייסים מתלמדים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) נתגלתה הטעות והוא הוכנס באופן ישיר למסלול אימוני הטיס הראשוניים במיאמי. הוא סיים את האימונים בהצלחה בפנסקולה, פלורידה בספטמבר 1918.
לאחר שירות חובה של מחזור אחד, הצי האמריקני שלח את גראמן בחזרה ל-MIT על מנת שילמד את התחום בו עסק כמקצועו העיקרי שנים לאחר מכן: הנדסת אווירונאוטיקה. תחום זה היה חדש וראשוני ביותר באותה התקופה. לאחר השלמת הקורס גראמן קודם בדרגתו לדרגת לוטננט והחל לעבוד כטייס ניסויי בספינות תעופה בנמל פילדלפיה.
בשנת 1919, הצי הצבאי האמריקני הציב את גראמן לעבודה בחברת לואנינג להנדסת אווירונאוטיקה בעיר ניו יורק בתור הנדסאי מבצעים, שם תפקידו העיקרי היה לפקח על ייצור 52 מטוסי לואנינג M-8 חד-כנפי (באנגלית: Loening M-8 monoplane). בנוסף על הפיקוח חלק מתפקידו היה גם להטיס את המטוסים החדשים לטיסות ניסיון. מנהל המפעל גרובר לאונינג היה כה נפעם מעבודתו היעילה והמסורה של גראמן, עד שהציע לו קידום לתפקיד בכיר הרבה יותר. וכך, באוקטובר 1920 גראמן עזב את עבודתו והפך לטייס ניסויי על מגוון ספינות טיסה בסוג לואנינג, ובאותה התקופה החל גם לתכנן ולעצב מודלים ופיתוחים בתחום זה.
חברת גראמן להנדסת אווירונאוטיקה
לגיוס הכספים לפתיחת המפעל החדש, גראמן מישכן את ביתו עבור 16,950$ ואימו של סווירבול לוותה 6,000$ מעובדיה. מהר מאוד הצטרפו לצוות המקימים אדם בשם אד פור, מנהל העסקים של חברת לואנינג וא. קלינטון טוול שהגיע מוול סטריט. חמשת האנשים האלה יהוו את המעגל הארגוני המרכזי של החברה בחמשים השנים שיעקבו. לחברה קראו על שם בעל המניות הרבות ביותר ונשיאה הראשון, הלא הוא לירוי גראמן.
החברה רכשה ב-2 בינואר 1930 מוסך של אולם תצוגה נטוש בבאלדוויין, ובאמצעות חלקים מיותרים ממפעל לואנינג הישן החלו לבנות ולהתמחות בבניית מצופים וחלקים אחרים מאלומיניום. בחברה היו כעת רק שמונה עשר אנשים, ובפרויקט הראשון הזה, עוד היה אפשר לראות את גראמן וסווירבול, המנהל הראשי וסגנו, על ברכיהם וידיהם ממיינים ומסווגים אומים וברגים. ובעוד שסווירבול החברותי זכה לשם חיבה מצד העובדים, "ג'ייק", גראמן היה ידוע בפי כולם אך ורק כ"מר גראמן". העובדים רכשו לו וליכולותיו המרשימות בתכנון כבוד רב, ורק חבריו הקרובים ביותר ומשפחתו קראו לו "רוי".
גראמן רשם על שמו את "פטנט ציוד הנחיתה הנסוג למטוסים" ב-1932, אותו ביסס על עיצובים שעשה בעת שעבד עוד בלואנינג. תקרית זו ביססה את קשרי החברה החדשה עם הצי האמריקני. וכך הוציאה החברה לאור את המודל הצבאי הראשון שלה, מטוס קרב דו מושבי F-11. גראמן היה ידוע בתור מהנדס שביכולתו לחזות מראש כל תקלות שעלולות להופיע בהמשך וביד אחת גם לנחש את פתרונן.
בנוסף על הקשר של החברה עם הצבא פותחו גם מודלים לשוק המסחרי, הראשון בשם "גוז" G-21, והשני "גאלאוק" G-22, גרסאות מאוזרחות של מטוס קרב גראמן F3F, שמבוסס על נושאת מטוסים.
התרחבות
מאחר שהחברה התרחבה, היא הועברה ב-1931 לרובע גדול מעט יותר – וואלי סטרים, לאחר מכן לפארמינגדייל ב-1932 ולבסוף בתפייג' ב-1937. גראמן הודיע כי שיא ההתפשטות של החברה יהיה המספר "250". לטענתו, מספר עובדים גדול מזה יהווה נקודה לאיבוד שליטה על החברה. אך מיד לאחר הצהרה זו, רואה החשבון של החברה טוול, הודיע לגראמן כי בהתאם לבדיקתו האחרונה מועסקים בחברה כבר למעלה מ-256 עובדים. בהמשך עלה מספר העובדים מ-700 בשנת 1939 ל-25,500 עובדים בשנת 1943, והחברה הפכה ליצרנית המטוסים העיקרית של הצי האמריקני.
סגנון ניהול
על אף ביישנותו, גראמן היה ידוע בתור מנהל ש"מלכלך את הידיים", והוא ניהל שיח חופשי עם סגל מנהליו כמו גם עם העובדים בקומות הנמוכות ביותר במפעל. קשריו עם סווירבול היו יוצאי דופן. שניהם עבדו ברצון באותו המשרד; שניהם הצהירו כי לא יבוא ריב ביניהם שלא ייפתר באופן מיידי ורגוע, לפני שמישהו מהם יעזוב את המשרד.
קיץ 1944 היווה תקופה לא קלה עבור גראמן. את שחרור הלחצים הוא ביצע בצורה מעט לא שגרתית; הוא קרא לטייס הניסויי סלדן "קוני" קונברס וביקש לבדוק מטוס F-6F הלקט שהוצד לחזית. לאחר שבדק את תא הטייס במשך עשר דקות גראמן הוריד את קונברס מהמטוס, התניע ומהר התרומם אל על לטיסת הרגעה של חצי שעה. על אף שזו הייתה הפעם הראשונה מזה שנים שטס במטוס קרב, הוא טען שעשה זאת כדי לקחת את הצרות שלו למעלה ולהשאירן שם. כשנחת התעקש לשלם את הדוח על עברת טיסה, וכן הוסיף לתשלום ארבעה דולר נוספים על "עבירות שעשה באוויר ולא הובחנו".
מלחמת העולם השנייה
למרות הקשיים של מלחמת העולם השנייה, חברת גראמן הצליחה להחזיק בקשריה הצבאיים והאזרחיים. למעשה, חלה תפנית לטובה לאחר שב-1940 צרפת ובריטניה הזמינו מטוסים מסוג F4F ויילדקט, הראשונים מעיצוביו של גראמן למטוסים חד מנועיים. בהמשך המלחמה החברה תססה ופרויקטים רבים הושקו והושלמו, ביניהם המטוסים החד מנועים הגדולים ביותר עד למלחמה זו: מפציץ הטורפדו TBF אוונג'ר, F7F טייגרקט וF8F ברקט.
לקראת סוף המלחמה גראמן חלה בדלקת ריאות והוא נאלץ לקבל הזרקת פניצילין. כתוצאה מההזרקה ראייתו נפגעה מאוד, וכן הוא נראה פחות במסדרונות החברה.
לאחר המלחמה
כמו כל החברות לייצור נשק, חברת גראמן נתקלה בשפל גדול בעקבות סיום המלחמה ומספר העובדים צנח לכ־5,400. הפיטורים היו קשים ביותר משום שבחברה הייתה נהוגה תרבות עבודה שיתופית וחברתית. לבסוף, רק 126 עובדים הכריזו כי הם מתכוונים להמשיך ולעבוד בחברה. בסופו של דבר סווירבול החליט שעליו לפטר את כל העובדים. אך גראמן בכל זאת שמר על העובדים הווטרנים למודי הניסיון שעבדו בחברה עשר שנים או יותר. גראמן עזב את משרתו כמנהל החברה ב-1946, אך המשיך והחזיק בתפקידי ניהול משניים.
עדיין בשיתוף עם שאר חברי הגרעין הראשוני גראמן וסווירבול בנו מחדש את החברה. ראשית היה עליהם לחדש את הקשר עם הצבא האמריקני, ונפתח קו יצור חדש למטוסי קרב. גראמן יזם ותכנן לראשונה קו יצור של מטוסי סילון, F9F פנתר ב-1949, על אף שהתנופה הגדולה ביותר של החברה לאחר המלחמה הייתה ב-1960 עם מטוסי A-6 אינטרודר וב-1970 עם מטוסי F-14 טומקט. על אף התעשייה הצבאית הנרחבת של החברה, שמונת חברי הגרעין הגיעו להחלטה משותפת להתרחב לאופקים טכנולוגיים נוספים.
באותה עת גראמן החל להתעניין ולהטות את החברה להצטרף לתוכנית אפולו, התוכנית שבמסגרתה שוגרו האסטרונאוטים הראשונים לירח וחזרו בשלום ב-1969. יכולתו לראות המשיכה לפחות, עד כי נאלץ לעטות משקפי שמש גם בזמן עבודתו במשרד.
חיים מאוחרים
למרות שפרש מתפקידו כיושב ראש החברה ב-19 במאי 1966, הוא המשיך בתפקידי ניהול משניים עד ה-15 ביוני 1972. הוא המשיך להופיע במתקני החברה גם לאחר פרישתו, עד שמצבו הבריאותי לא איפשר לו זאת בשנות השמונים המוקדמות, כאשר חלה בסוכרת ונגזלה ממנו "שארית ראייתו". גראמן ומשפחתו שבו לביתם בלונג איילנד, ושם שהו עד למותו של לירוי גראמן בבית החולים מקומי ב-4 באוקטובר 1982, בשנת השמונים ושבע לחייו.
עיטורים
לגראמן הוענקו עיטורים רבים, ביניהם עיטור המצוינות הנשיאותית (1948); תואר דוקטור בהנדסה הוענק לו מידי המוסד הגבוהה ללימודים טכניים בברוקלין (1950); עיטור דניאל גוגנהיים לפורצי דרך בתחום האווירונאוטיקה, ופרס האקדמיה הלאומית למדעים בהנדסה אווירונאוטית (1968).
ב-1972 גראמן נכלל בהיכל התהילה הלאומי לתעופה ולהיכל התהילה לטכנולוגיה של לונג איילנד ב-2002. וב-1953, בעקבות תרומה בסך 110,000$ נקראו על שמו שני בניינים באוניברסיטת קורנל בה למד.
ג'ונטי סקינר
ג'ון "ג'ונטי" אלכסנדר סקינר (באנגלית: John "Jonty" Alexander Skinner נולד בקייפטאון) הוא שחיין עבר דרום-אפריקאי. שיאן עולם לשעבר במשחה היוקרתי ביותר ב-100 מטר חופשי.
ביוגרפיה
בשנים 1973 ו-1974 זכה סקינר באליפות דרום אפריקה בשחייה במשחה ל-100 מטר חופשי.
1975
בשנת 1975 עבר סקינר לארצות הברית על מנת ללמוד באוניברסיטת אלבמה. אותה שנה זכה סקינר באליפות המכללות של ארצות הברית (NCAA) ב-100 יארד חופשי.
1976
בשיא כושרו בשנת 1976 היה מוכן סקינר להופיע באולימפיאדת מונטריאול (1976) אך בשל מדיניות האפרטהייד במדינתו לא הורשו ספורטאיה של דרום אפריקה להשתתף במשחקים, ולכן נמנעה ממנו האפשרות לנסות לזכות במדליית הזהב.
שיאן עולם
באליפות ארצות הברית שנערכה בפילדלפיה ב-14 באוגוסט 1976, כ-20 ימים לאחר המשחקים האולימפיים, קבע סקינר שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה מדהימה של 49.44 שניות, לפני דייוויד מקאג וגארי שץ. שיא זה החזיק מעמד כ-5 שנים ונשבר על ידי ראודי גיינס מארצות הברית (49.36 שניות). באותו היום קבע סקינר במשחה ל-50 מטר חופשי שיא עולם חדש נוסף של 23.86 שניות.
1977
באליפות החורף של ארצות הברית בשחייה בשנת 1977 קבע סקינר שיא עולם חדש במשחה ל-100 יארד חופשי בתוצאה של 43.92 שניות ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה שיורד מגבול 44 שניות, לפני האלוף האולימפי ג'ים מונטגומרי (44.01 שניות) וג'ו בוטם. באליפות ארצות הברית שנערכה באותה שנה זכה סקינר במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.60 שניות.
1978
באליפות החורף של ארצות הברית שנערכה בשנת 1978 קבע סקינר במשחה ל-100 יארד חופשי שיא עולם חדש נוסף של 43.64 שניות.
קריירת אימון בשחייה
סקינר החל לאמן בשנת 1978 כמאמן ראשי בשחייה של אוניברסיטת אלבמה, שבה למד. לאחר כ-3 שנים עבר לקליפורניה לאמן במועדון השחייה של סן חוזה, עד שנת 1988. הוא הוביל את קבוצתו לזכייה בחמישה תוארי אליפות ארצות הברית בשחייה לנוער ובשנת 1986 זכה עם קבוצתו באליפות ארצות הברית בשחייה לבוגרים. לאחר מכן שימש סקינר בתפקיד מאמן ראשי במועדון השחייה של אוניברסיטת טסקלוסה שבאלבמה 3 שנים.
מאמן נבחרת ארצות הברית
בין השנים 1994–2000 שימש סקינר מאמן נבחרת ארצות הברית בשחייה ועבד עם גדולי השחיינים בעולם.
משנת 2000 משמש סקינר מנהל התמיכה הטכנית בנבחרת ארצות הברית בשחייה ותפקידו לתאם מבדקים, תחרויות ואת הערכות המקצועיות לגבי השחיינים הבכירים.
Thalys
Thalys (מבוטא טאליס - השם חסר משמעות והומצא על ידי מחשב) הוא שירות רכבות מהירות בינלאומי, שהחל כקו הרכבת המהיר בין פריז לבריסל. מסילת הרכבת של ה Thalys משותפת עם היורוסטאר ועם שירות הרכבות הצרפתי TGV. ה-Thalys מקשר בין פריז, אמסטרדם, אוסטנדה, קלן ואסן, והשירות מופעל על ידי Thalys International. החברה מפעילה שירות עונתי גם למרסיי ולבור-סן-מוריס. בשנת 2012 נסעו כ-6.6 מיליון נוסעים ברכבות החברה.
היסטוריה
ההחלטה להקים קו רכבת מהיר בין פריז, בריסל, אמסטרדם וקלן התקבלה ב-1987. ב-28 בינואר 1993, SNCF, NMBS/SNCB, Nederlandse Spoorwegen ודויטשה באן חתמו על הסכם להפעיל במשותף את הקו תחת השם Thalys, וב-1995 הוקמה Westrail International על ידי חברות הרכבות של צרפת ובלגיה על מנת להפעיל את השירות. ב-4 ביוני 1996 יצאה הרכבת הראשונה מפריז. זמן הנסיעה לבריסל היה 2:07 ולאמסטרדם 4:47.
בשנת 1997 הושלמה הבניה של מסילת הרכבת HSL 1, המחברת בין הגבול של צרפת ובלגיה לבריסל. חיבור זה איפשר לרכבת לנסוע במהירות של 300 קמ"ש לאורך כל הדרך. ב-14 בדצמבר 1997 יצאה רכבת ה-Thalys הראשונה מפריז שנסעה על מסילת HSL 1. זמן הנסיעה מפריס לבריסל קוצר ל-1:25. באותו הזמן שירות ה-Thalys החל לפעול בקלן ואאכן בגרמניה, ובערים ברוז', שרלרואה, גנט, מונס ואוסטנדה בבלגיה.
ב-19 בדצמבר 1998 החל שירות עונתי לאתרי הסקי במרסיי ובור-סן-מוריס.
במאי 1999 נפתח קו מהיר חדש לנמל התעופה שארל דה גול, והחל שירות רכבות ישירות מבריסל לנמל התעופה, יחד עם הסכמי שותפות קוד עם אייר פראנס, אמריקן איירליינס ונורת'ווסט איירליינס. ב-28 בנובמבר 1999 החברה שינתה את שמה ל-Thalys International.
השירות בין בריסל לקלן שודרג בדצמבר 2002 כשרכבות ה-Thalys החלו לנסוע על מסילת הרכבת HSL 2 (מסילת רכבת בין לוון לאנס).
בשנת 2003 החל שירות לנמל התעופה של בריסל.
ב-2007 דויטשה באן רכשה 10% מהחברה.
ב-2009 קוצר זמן הנסיעה בין בריסל וקלן ב – 19 דקות כשנפתחה מסילה חדשה – HSL 3 המקשרת בין לייז' לאאכן. בניית המסילה הושלמה בשנת 2007, אך רכבות ה-Thalys החלו להשתמש במסילה זו רק ב-2009 מכיוון שהרכבות לא צוידו באותה תקופה במערכת האיתות ETCS (לפני כן המסילה הייתה בשימוש ה - ICE, שירות הרכבות המהיר בגרמניה).
דש (ביגוד)
דשים הם זוג רצועות בד המקופלות בחזית המקטורן או במעילים. הדשים נמצאים לרוב על חליפות ג'קטי ספורט ובלייזרים. בדרך כלל הם מיוצרים על ידי קיפול הקצוות הקדמיים של החליפה, ותפירתם לצווארון (החלק שנמצא מאוחרי הצוואר). יש שלושה סוגים שונים של דשים: דשים מחורצים (הסוג הרגיל הנפוץ ביותר), הדשים המחודדים הרשמיים יותר (לרוב בפראק וקפוטה) ודשי צעיף (לרוב בטוקסידו).
דש מחורץ
הדש המחורץ נתפר לצווארון בזווית המתעקלת כלפי מטה, ויוצר מראה של חריץ בדש. הוא הדש הסטנדרטי למקטורנים בעלי טור אחד של כפתורים, מקטורן בעל שני טורי כפתורים עם דשים מחורצים הוא דבר נדיר. גודל החריץ משתנה בין חליפה לחליפה, וחריץ קטן מכונה גם "פה דג" (מאנגלית:fishmouth). דש מחורץ הוא סוג הדש הראשון שהומצא, וגם סוג הדש הנפוץ ביותר.
דש מחודד
הדש המחודד הוא סוג הדש הרשמי ביותר, הוא משמש במקטורנים בעלי שני טורים של כפתורים, מעילי זנבות לערב (עניבה לבנה), מעילי זנבות לבוקר (לבוש בוקר) ,וטוקסידו (גם עם טור אחד, וגם עם שני טורים של כפתורים). בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים נחשב הדש המחודד לבחירה מסוגננת. באותה תקופה עבר הדש המחודד גם לבגדי יום, בגלל הפופולריות העולה של מעילי ארוחת ערב בעלי דש מחודד. חיתוך דשים מחודדים בחליפה בעלת טור אחד של כפתורים נחשבת למשימה קשה גם אצל חייטים מנוסים.
תכונות של דשים
לדש השמאלי יש חור שנועד להחזיק פרח או סיכה ייעודית, וכדי להחזיק פרחים לדש יש בחלק האחורי שלו חוט שדרכו משחילים את הגבעול או את החוט של הפרח אם מדובר בפרח מלאכותי. רוחב הדש השתנה הרבה פעמים מאז המצאתו. האופנה הנוכחית היא דשים צרים. אבל כמה מעצבים טוענים שרוחב הדש צריך להיות קצת אחרי אמצע הדרך בין איפה שהצווארון המקטורן נגמר לתפר של השרוולים.
פונון
פונון בפיזיקה הוא אופן תנודה מקוונטט המתקיים בגבישים מוצקים, ובנוזל-על של הליום 4. בעקבות האינטראקציות הבין אטומיות בגביש המוצק תזוזות האטומים מקיימות משוואת גלים, שפתרונה הוא בקירוב גל מתקדם בצורה הרמונית. מבחינה זו פונון מתאר קוואזי-חלקיק בחומר, הנושא את שדה הכוחות הבין אטומיים. מחקר הפונונים הוא חלק חשוב בפיזיקה של מצב מוצק, משום שלפונונים תפקיד חשוב בקביעת התכונות הפיזיקליות של מוצקים, ובכללן מוליכות תרמית ומוליכות חשמלית. באופן כללי, פונונים המאופיינים באורך גל גדול מהווים את גלי הקול המתפשטים במוצק, ומכאן שמם פונון, קול ביוונית. פונונים בעלי אורך-גל קצר יותר אחראיים לקיבול החום במוצקים. במבודדים תרמיים, פונונים הם גם המנגנון המרכזי המאפשר הולכת חום.
פונונים הם המקבילה הקוונטית של אופני תנודה נורמליים, הידועים גם בפיזיקה קלאסית, ומתקיימים כאשר חלקים בעצם מתנודדים באותה תדירות. לפי תוצאה ידועה של מכניקה קלאסית, תנודה נתונה כלשהי של העצם ניתנת לביטוי כסופרפוזיציה של אופני תנודה נורמליים, בתדירויות שונות. למרות שבמכניקה הקלאסית אופני תנודה הם תופעה גלית, הרי במכניקה הקוונטית מביאים בחשבון גם את התכונות החלקיקיות שלהם, ומטפלים בהם כאל חלקיקים, הקרויים פונונים.
הפונונים הם בוזונים בעלי ספין אפס.
תנודה בגביש יכולה להיווצר כתוצאה מדחיסה או מתיחה של המרחק בין אטומים שכנים, פונון כזה נקרא פונון אורכי (LA), או על ידי תזוזה בניצב לציר ההתקדמות, כעין פעולת גזירה בדומה למיתר גיטרה. פונון כזה יקרא פונון רוחבי (TA), והוא כולל שתי דרגות חופש, הפורשות את המישור הניצב להתקדמות במרחב התלת־ממדי. תנודה בנוזל על נקראת רוטון, או מקסון: רוטון הוא עירור, כאשר יחס הפיזור של העירורים הייסודים מראה רגעים קרובים למינימום באנרגיה (כאשר המומנטום עולה) וכאשר המומנטום קרוב למינימום, הפונון נקרא מקסון.