cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג' מקגוורן
לימודים גבוהים וראשית הקריירה
ב-1952, החל להתקרב אל המפלגה הדמוקרטית. מקגוורן נכנס לחיים הפוליטיים בעקבות נאום של המועמד לנשיאות עדלי סטיבנסון בוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1952, והפך לפעיל במסע הבחירות הכושל של סטיבנסון. הוא פרסם שבע כתבות שהיללו את הדמוקרטים. לבנו היחיד, שנולד לאחר הוועידה, קרא סטיבן. במהלך מסע הבחירות, פגש לראשונה את ריצ'רד ניקסון, אויבו לעתיד. הוא טען שתיעב את ניקסון מהשנייה הראשונה בה החל ניקסון לעלוב בגיבורו הפוליטי. סטיבנסון הפסיד, אולם מקגוורן נשאר פעיל בפוליטיקה. In early 1953, מקגוורן עזב את האוניברסיטה והפך למזכיר הכללי של המפלגה הדמוקרטית בדקוטה הדרומית, תפקיד שנמסר לו לאחר שקראו את כתבותיו. הדמוקרטים היו חלשים במדינה, והחזיקו בשני מושבים בלבד במועצה המחוקקת. לקחת את התפקיד היה התאבדות פוליטית, אולם מקגוורן חפץ בהתחלת קריירה פוליטית. מבחינתו, כניסה לפוליטיקה הייתה מסלול טבעי לאחר ההשתתפות במלחמה.
את השנים לאחר מכן השקיע בחיזוק המפלגה במדינתו, ויצר רשת מצביעים גדולה. בבחירות של 1954 השיגו הדמוקרטים עשרים וחמישה מושבים. בין 1954 ל-1956, ייעץ למועצה הדמוקרטית הלאומית. בתו החמישית, מרי, נולדה ב-1955.
בית הנבחרים
ב-1956 התמודד מקגוורן על מושב בבית הנבחרים מטעם המחוז הראשון של דקוטה הדרומית. הוא התמודד מול הרולד לובר, שכיהן בבית הנבחרים כבר ארבע כהונות. בעזרת רשימת המצביעים שאסף, ניהל מסע בחירות בתקציב נמוך, והשקיע 12,000 דולר כשלווה 5,000 אחרים. אישיותו השקטה משכה את הבוחרים, ואילו לובר סבל מכעס בגלל מדיניות ממשלו של דווייט אייזנהאואר כלפי החקלאות. כשמעמדו של מקגוורן השתפר בסקרים, טען לובר שתמיכתו של מקגוורן בכניסת הרפובליקה העממית של סין לאומות המאוחדות ותמיכתו בהנרי וולאס היו כיוון שהיה קומוניסט. בנאומו מסוף מסע הבחירות, טען מקגוורן שתמיד תיעב את הקומוניזם ואת כל צורות העריצות. הוא זכה לניצחון מפתיע, כשהוא משיג 116,516 קולות לעומת 105,835 ליריבו. הוא היה הדמוקרט הראשון שנבחר לקונגרס מטעם דקוטה הדרומית מזה עשרים ושתיים שנים. המשפחה הקימה בית במרילנד.
ב-1958, התמודד על כהונה נוספת, והפעם מול המושל הרפובליקני ג'ו פוס, מעוטר מדליית הכבוד במלחמת העולם השנייה, שנחשב למועמד המוביל. מקגוורן ניהל מסע בחירות מוצלח ונאם נאומים רבים. הוא נבחר ברוב קטן.
בקונגרס ה-86, התמנה מקגוורן לוועדת בית הנבחרים לנושאי חקלאות. הוא נחשב ללוחם הנחוש ביותר על זכויות החקלאים. הוא העביר חוק תלושי מזון חדש. הוא היה אחד מתשעה חברי קונגרס שנשלחו לוועדה הפרלמנטרית של נאט"ו ב-1958 וב-1959. יחד עם הסנאטור יוברט האמפרי, תמך מקגוורן בשינוי חוקי החקלאות מתקופת אייזנהאואר ומתן דגש לשימוש בעודפי התוצרת לסיוע למדינות העולם השלישי, זאת כדי לקדם את השלום והיציבות העולמיים. במהלך כהונתו, נחשב לליברל, ותמך בהצעות האמריקנים לפעולה דמוקרטית. הוא התמקד בשני תחומים מרכזיים: שיפור רמת החיים לחקלאים ומלחמה ברעב, תחומים להם הקדיש את חייו.
ב-1960, ניסה מקגוורן להתמודד לסנאט מול הסנאטור הרפובליקני קארל מונדט, שהיה דמות פוליטית מוכרת, שמקגוורן התנגד אליו בשל המקארתיזם שלו. המירוץ סבב סביב נושאים כפריים, אולם הקתוליות של ג'ון קנדי, שהתמודד על הנשיאות, פגעה בדמוקרטים במדינה הפרוטסטנטית. מקגוורן פלט כמה פליטות פה במהלך מסע הבחירות והעיתונות תקפה אותו. הוא טען שהיה מדובר במסע הבחירות הגרוע ביותר שלו, ושיצא מאיזון בשל שנאתו למונדט. מקגוורן השיג 145,217 קולות בלבד לעומת 160,579 למונדט, אולם היה זה שליש מההפרש שבו הפסיד קנדי לסגן הנשיא ריצ'רד ניקסון במדינה.
הממונה על תוכנית מזון לשלום
כאחראי, דחף מקגוורן לשימוש רב יותר בעודפי מזון, בטענה שעל ארצות הברית לחלוק במזון שלה. הוא היה עצמאי יחסית ולא נתון למרות מחלקות המדינה או החקלאות. הוא עבד עם יועצי קנדי וביקר בדרום אמריקה כדי לדון בנושא העברת עודפי חיטה, ואף נכח בפגישות של ארגון המזון והחקלאות. ביוני 1961, חלה בדלקת כבד בגלל חיסון מזוהם שקיבל לקראת הנסיעה לדרום אמריקה. הוא נעדר מעבודתו במשך חודשיים.
בסוף 1961, פעלה תוכנית מזון לשלום בעשרות מדינות, ועוד עשרה מיליון אנשים זכו לעודפי המזון יחסית לשנה הקודמת. בפברואר 1962, ביקר מקגוורן בהודו ופיקח על הרחבת תוכנית המזון לתלמידים. התוכנית כיסתה חמישית מהתלמידים ההודים, ובאמצע 1962 כ-35 מיליון ילדים ברחבי העולם. בביקור ברומא, שיבח אותו האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה על פועלו, וגם חקלאי דקוטה הדרומית תמכו בו על כך שמצא שווקים לעודפי המזון. תוכנית זו שימשה בסיס לתוכנית המזון העולמית של האו"ם, שמקגוורן סייע בהקמתה בדצמבר 1961. היא החלה בחלוקת אוכל לאזורים שונים ברחבי העולם והפכה לסוכנות ההומניטרית הגדולה ביותר שנלחמת ברעב.
מקגוורן לא אהב את העבודה הממסדית ורצה לנסות שוב להיבחר לסנאט. בתמיכת הנשיא קנדי, התפטר מתפקידו ב-18 ביולי 1962. קנדי טען שמקגוורן הפך את התוכנית לכוח משמעותי ברחבי העולם, ושיפר את רמות החיים של בעלות הברית האמריקניות, מה שסייע לחסימת הקומוניזם. היה זה אחד מההישגים הבולטים של ממשל קנדי, והנשק החזק ביותר שלו בעולם השלישי.
הבחירות ב-1962 ותחילת כהונתו
באפריל 1962 הכריז שיתמודד שנית לסנאט, הפעם מטעם המושב השני. הוא התכוון להתמודד מול פרנסיס קייס, הסנאטור הרפובליקני. מותו של קייס ביוני הוביל לכך שהתמודד מול סנאטור ממונה, ג'וזף בוטום, שהיה סגן המושל לשעבר. רוב מסע הבחירות עסק בממשל קנדי. בוטום טען שמשפחת קנדי מנסה לקנות את המושב בסנאט. מקגוורן הדגיש את בריחת הצעירים מהמדינה, וזכה לתמיכה חזקה מצד איגוד החקלאים. הסקרים הראו הובלה קטנה של בוטום ומקגוורן חלה שוב בדלקת הכבד לקראת סוף מסע הבחירות. במהלך האשפוז, החל לשקול ברצינות ריצה לנשיאות. אשתו אלינור ניהלה את מסע הבחירות של בעלה. הבחירות היו צמודות ודרשו ספירה מחדש, אולם הוא הצליח להיבחר בהפרש של 597 קולות, כך שהיה הסנאטור הדמוקרטי הראשון מהמדינה מזה עשרים ושש שנים, והסנאטור הדמוקרטי השלישי מאז צירופה לארצות הברית.
מקגוורן נכנס לסנאט בינואר 1963, ומונה לוועדת הסנאט לחקלאות וליערנות, ולוועדה לנושאי פנים. בוועדת החקלאות, תמך במחירי תוצרת גבוהים ובשליטה על ייבוא. מערכת היחסים שלו עם אורוויל פרימן, מזכיר החקלאות, הייתה מתוחה. פרימן היה פחות אהוד בקרב החקלאים, והעימות איתו הפך את מקגוורן לאהוד במדינתו. הסנאטור טד קנדי השתמש בניסיונו של מקגוורן בנושאי חקלאות. מקגוורן לא היה פעיל במיוחד בוועדה לנושאי פנים עד ל-1967, כשמונה למזכיר ועדת המשנה לענייני אינדיאנים. מזכיר הפנים הנרי ג'קסון התעמת איתו רבות בתקופה ההיא. על פעילותו למענם העניקו לו אנשי שבט הסו את הכינוי "נשר לבן גדול".
בנאומו הראשון במרץ 1963, שיבח את תוכנית ברית הקדמה של קנדי, אולם התנגד למדיניות האמריקנית כלפי קובה. באוגוסט 1963 תבע לקצץ חמישה מיליארד דולרים מתקציב הביטחון. הוא התנגד להרתעה גרעינית. בשנות השישים ניסה בכל שנה להקטין את תקציב הביטחון. בנוסף התנגד לתוכניות ביטחוניות רבות, בעיקר בנושאי טילים, והתנגד למתן סיוע צבאי לארצות זרות. ב-1964 פרסם ספר בנושא המאבק ברעב. הוא דרש את הרחבת התוכנית האמריקנית נגד הרעב, וחוק בסנאט הוסיף עוד 700 מיליון דולר לתוכנית.
מקגוורן העדיף להתמקד בנאומים ולא הצטיין בחקיקה. הוא לא הצליח להתקבל לוועדת החקיקה של הסנאט. חוקים מעטים בלבד נשאו את שמו, והוא נחשב למחוקק לא פורה במיוחד, אם כי ניסה לשנות חוקים של אחרים. מקגוורן היה ליברל מובהק, והצביע בהתאם לעמדות של ארגונים ליברלים.
ההתנגדות למלחמת וייטנאם
מקגוורן היה לסנאטור הראשון שביקר את מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם, כאשר כינה אותה בנאומו בספטמבר 1963 "כישלון מוסרי ותבוסה פוליטית", על רקע רדיפת הבודהיסטים על ידי ממשלת דרום וייטנאם.
הנאום לא זכה לתהודה רבה, ומקגוורן לא אמר דברים משמעותיים נגד המלחמה לאחר רצח קנדי. הוא פקפק בה יותר משאר הסנאטורים, אולם למרות זאת, הוא המשיך להעניק גיבוי לנשיא לינדון ג'ונסון כאשר זה העמיק את המעורבות האמריקאית במדינה לאחר החלטת מפרץ טונקין. מקגוורן האמין שיש לתת למפקד הכוחות סמכות מוגבלת להגיב להתקפות. הוא תמך בחוק כדי להביע תמיכה בג'ונסון. למחרת היום הביע את החשש שלו שבכך תתערב ארצות הברית יותר בווייטנאם. מקגוורן הותקף בידי מתנגדי המלחמה על הצבעתו, והוא טען שהתחרט על תמיכתו בהחלטה.
מקגוורן תמך בהגדלת ההקצבות לדרום וייטנאם בין 1966 ל-1968, כשהוא לא רוצה לפגוע בצבא. עם זאת, ב-1967 הגביר את נאומיו נגד המלחמה. ג'ונסון הזמין את היונים לבית הלבן כדי לנסות להסביר להם את עמדתו. לאחר ביקור באוגוסט 1967, טען מקגוורן שג'ונסון עצמו הרגיש רע בגלל המצב בווייטנאם.
הבחירות לנשיאות ולסנאט ב-1968
באוגוסט 1967, ביקשה תנועת המתנגדים לנשיא ג'ונסון אדם שיאתגר את הנשיא בבחירות של 1968. האדם הראשון שבחרה בו התנועה היה הסנאטור רוברט קנדי, שסירב, ובספטמבר 1967 פנתה התנועה למקגוורן. מקגוורן, לאחר לבטים רבים, סירב להתמודד, מחשש שיסכן את סיכוייו להיבחר שוב לסנאט. התנועה הצליחה לשכנע את הסנאטור יוג'ין מקארתי להתמודד. הוא היה אחד מהסנאטורים ה"יוניים" היחידים שלא ניסו שוב להתמודד לסנאט.
בבחירות המקדימות, הצליח מקארתי בהתחלה. רוברט קנדי נכנס למירוץ, הנשיא ג'ונסון פרש ואת מקומו תפס סגן הנשיא יוברט האמפרי. מקגוורן תמך בקנדי, אולם מקארתי והאמפרי היו ממדינת מינסוטה השכנה ולכן הוא העדיף להישאר נייטרלי במירוץ. מקגוורן אירח את שלושתם במהלך מסע הבחירות המקדימות בדקוטה הדרומית, בו ניצח קנדי לצד ניצחונו בקליפורניה באותו הלילה. מקגוורן דיבר עם קנדי בטלפון דקות ספורות לפני ההתנקשות בו.
מוחמד הנדי
מוחמד הנדי (בערבית: محمد هندي; נולד ב-29 באוקטובר 1995) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת המגן השמאלי במכבי פתח תקווה.
ג'ורג' מקגוורן
הבחירות לנשיאות ולסנאט ב-1968
לאחר כמה ימים, הפצירו עוזריו של קנדי במקגוורן לתפוס את מקומו ולהתחרות על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות. הם כעסו על מקארתי בשל התחרות מולו והתנגדו להאמפרי אידאולוגית, ולא רצו לתמוך באחד מהם. מקגוורן שקל את הבקשה, ונאלץ לוודא כי אחיו של רוברט, טד קנדי, אינו מעוניין להתמודד על התפקיד, ובנוסף דאג לגבי סיכוייו להיבחר מחדש לסנאט. באותה השנה החל לנקוט בעמדה מרכזית יותר מבחינת הצבעותיו בסנאט. בסוף יולי, נעצרה בתו תרזה על אחזקת מריחואנה. לבתו של מקגוורן היו חיים קשים, והיא סבלה מדיכאון ומאלכוהוליזם. תחת החוק החדש בדינה, יכלה תרזה להיכנס לכלא לחמש שנים לפחות. מקגוורן ידע שהבוחרים השמרנים במדינה ידחו אותו בגלל מעצר בתו. העובדה שצו החיפוש על תרזה לא היה תקף הובילה לזיכויה. מקגוורן הסכים להתמודד והכריז על כך ב-10 באוגוסט 1968, בוושינגטון, שבועיים לפני הוועידה הדמוקרטית הלאומית תוך כדי שהוא מציג את עצמו כיורשו של קנדי. הוא טען שיוג'ין מקארתי לא רוצה להיות נשיא באמת. האמפרי הוביל מיד עם פתיחת הוועידה, אולם מקגוורן הצליח למשוך בערך שלוש מאות צירים שתמכו בקנדי. במהלך הוועידה גינה את פעולות משטרת שיקגו כנגד המוחים מחוץ לאולם הוועידה. מקגוורן לא הצליח להשיג עוד צירים בתוך המפלגה ומועמדים משניים לקחו ממנו קולות. הוא סיים במקום השלישי עם 146.5 צירים, הרבה מאחורי מקארתי, שהשיג 601, והאמפרי שהשיג 1760.25 צירים.
מוחמד הנדי
קריירה
הנדי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל עכו וכאשר סיים את גיל הנוער חתם בהילאל אל-קודס מליגת העל הפלסטינית במדיה שיחק עונה אחת. בקיץ חזר לישראל וחתם בהפועל עפולה מהליגה הלאומית. כעבור שנה, חתם במכבי הרצליה עמה ירד בסיום העונה לליגה א'.
ג'ורג' מקגוורן
הבחירות לנשיאות ולסנאט ב-1968
מקגוורן תמך בהאמפרי, לכעסם של מתנגדי המלחמה שקראו לו בוגד. האמפרי הפסיד מאוחר יותר בבחירות הכלליות לריצ'רד ניקסון הרפובליקני. מקגוורן חזר להתעסק בהתמודדותו לסנאט, וניצח את המושל הרפובליקני לשעבר ארצ'י גובורד. הבוחרים תמכו במקגוורן לאחר מעצר בתו, אולם התנגדו ליחסו למשטרת שיקגו. אולם מקגוורן ניהל מסע בחירות נמרץ והתמקד בכהונתו המוצלחת. הוא זכה ב-57% מהקולות, הניצחון הקל ביותר שהשיג בקריירה שלו.
מוחמד הנדי
קריירה
ב-27 ביוני 2018 חתם בהפועל אכסאל. ב-17 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בהפסד 3-1 להפועל רמת השרון.
ג'ורג' מקגוורן
אמצע כהונתו בסנאט וההתנגדות למלחמת וייטנאם
בוועידה הלאומית של 1968, העביר מקגוורן הצעה להקמת ועדה שתבצע רפורמה בהליך המועמדות. ב-1969, נבחר לנהל את הוועדה לנושאי מבנה המפלגה ובחירת הצירים. תומכי קנדי ומקארתי השפיעו עליה והיא הקטינה את מעמדם של המנהיגים המפלגתיים בהליך המועמדות, העלתה את תפקיד האספות המפלגתיות ומערכות הבחירות המקדימות, וקבעה מכסות לייצוג שחורים, נשים וצעירים. הוועדה גם הובילה לעלייה במספר מערכות הבחירות המקדימות, גם בקרב המפלגה הרפובליקנית. הליך המועמדות לנשיאות השתנה לנצח, ורבים דנו בשאלה האם מקגוורן שינה את המצב לטובה.
מוחמד הנדי
קריירה
ב-12 באוגוסט 2019 הצטרף למ.ס. כפר קאסם.
ג'ורג' מקגוורן
אמצע כהונתו בסנאט וההתנגדות למלחמת וייטנאם
הדיווחים על רעב ותת-תזונה במדינה הובילו להקמת וועדת ההזנה של הסנאט ביולי 1968, אותה ניהל מקגוורן. במרץ 1969 ערך עם הוועדה סיור בעיירה של מהגרי עבודה. הרעב הקשה הוביל לזעזוע עמוק בקרב חברי הוועדה. בשנה הזאת נאבק מקגוורן בדרומיים בקונגרס ובממשל ניקסון בנושא הרחבת תוכנית תלושי המזון. הוא נאלץ להתפשר בכמה נושאים, אולם חוק מ-1970 הצליח לבסס תוכנית תלושי מזון לאומית בחינם.
מוחמד הנדי
קריירה
ב-20 ביולי 2020 חתם במכבי פתח תקווה מליגת העל. ב-25 בנובמבר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בניצחון 1-2 נגד בית"ר ירושלים. ב-26 בנובמבר 2021 האריך את חוזהו בקבוצה בשנתיים נוספות.
ג'ורג' מקגוורן
אמצע כהונתו בסנאט וההתנגדות למלחמת וייטנאם
מקגוורן היה נטול ידע ועניין בכלכלה, אולם התנגד לחלוטין להקפאת השכר והמחירים שעליה הכריז הנשיא ניקסון ב-1971. הוא טען שהממשל, במקום להאט את האינפלציה ולהקטין את האבטלה, הוביל לרמת האבטלה והאינפלציה הגבוהה ביותר מאז 1961. התוכנית 60 דקות סיקרה אותו בדו"ח מ-1971 על פוליטיקאים ליברלים שתמכו בשילוב גזעי בבתי ספר אולם לא ביצעו את אותו הדבר לגבי ילדיהם. לטענתו של מקגוורן, היה זה עניין פרטי שלו.
יותר מכל, נודע מקגוורן על התנגדותו המתמשכת ועל ניסיונו להביא לסיומה את המלחמה בווייטנאם, שנוהלה כעת על ידי ניקסון. במרץ 1969, היה לסנאטור הראשון שביקר את מדיניותו של ניקסון בווייטנאם, מה שנחשב להפרת אמות המידה המקובלות של הסנאט. מקגוורן כעס במיוחד מכיוון שתוכנית מזון לשלום השקיעה משאבים רבים בדרום וייטנאם על חשבון מדינות מוכות רעב אחרות. עד סוף השנה, דרש מקגוורן הפסקת אש מידית והסגה של כל הכוחות האמריקניים מהאזור תוך שנה. באוקטובר 1969, נאם בפני מאה אלף מפגינים בבוסטון שקראו לסיום המלחמה, ובנובמבר נאם בפני 350,000 שמחו מול אנדרטת וושינגטון. לאחר מכן החליט שההפגנות רק פגעו בניסיון לסיים את המלחמה וביקר את מנהיגי התנועה להתנגדות למלחמה, יואי פ. ניוטון, אבי הופמן וג'רי רובין, בטענה שהם פזיזים.
מקגוורן התמקד בהליכים חקיקתיים כדי לסיים את המלחמה, ואף הגיש תיקון ברוח זו, שדרש נסיגת כוחות אמריקניים מווייטנאם עד לסוף 1970. הסנאטורים דנו בנושא החוק כדי לנסות ולמתן אותו, וניסו למשוך את הנסיגה עד לסוף 1971. במאי 1970, לקח מקגוורן משכנתה שנייה על ביתו בוושינגטון כדי לממן שיחה בת חצי שעה על התיקון ב-NBC. השידור הוביל לתרומות של עוד 500,000 דולרים לנושא, ורוב הציבור החל לתמוך בו. הניסיון נבלם בידי ארגון קבוצות התנגדות בידי אנשי ניקסון, שטענו שמקגוורן הוא אמן הכניעה, ודרשו חופש פעולה לנשיא במדיניות חוץ. בספטמבר 1970, נדחה התיקון בסנאט ברוב של חמישים וחמישה לעומת שלושים ותשעה. במהלך הדיון על החוק, נשא מקגוורן נאום חריף במיוחד, בו הטיח בעמיתיו כי "כל סנאטור בחדר הזה אחראי לשליחתם של 50 אלף אמריקאים צעירים אל מותם המוקדם".
הסנאט זעם על ההצהרה הזאת. מקגוורן טען שהתכוון לפגוע בסנאטורים המתנגדים לתיקון באופן אישי. מקגוורן האמין שהמלחמה לא הייתה מוסרית והשמידה את הטוהר המוסרי של אמריקה.
לאחר דחיית התיקון, הקצין מקגוורן. הוא טען שסגן נשיא דרום וייטנאם מנהל רשת שמוכרת הרואין לחיילים אמריקנים. בעקבות הצעת ועדת הביטחון של הסנאט שיש להחזיר את החיילים לקמבודיה, הכריז מקגוורן שנמאס לו מקשישים שחולמים על מלחמות בהן נאלצים הצעירים להילחם, והציע לסנאטורים להילחם בעצמם. הוא טען שמדיניות ניקסון שסיפקה נשק לדרום וייטנאם הובילה לסבסוד הריגת אזרחי וייטנאם. בריאיון לפלייבוי טען שהו צ'י מין הוא ג'ורג' וושינגטון של צפון וייטנאם.
התיקון שוב עלה להצבעה ב-1971, והפעם נעשה ניסיון להשיג יותר תמיכה בו. רוב גדול מהציבור תמך בתיקון, ומקגוורן החליט להוריד את שמו מהתיקון כדי לאפשר לסנאטורים שהתנגדו לו אישית לתמוך בחוק. ביוני 1971, שוב נדחה החוק. מקגוורן היה בטוח שהדרך היחידה לסיים את המלחמה הייתה להחליף את הנשיא.
הבחירות לנשיאות ב-1972
ב-18 בינואר 1971, בנאום ששודר בטלוויזיה של דקוטה הדרומית, הכריז מקגוורן כי יתמודד שוב על מועמדות המפלגה לנשיאות. עם פתיחת המירוץ נחשב מקגוורן לבעל סיכויים נמוכים לזכות והגיע למקום החמישי בסקרים אחר המועמדים המובילים, אד מאסקי והאמפרי. הכרזת מקגוורן, יותר משנה וחצי לפני הבחירות, על כניסתו, הייתה הכניסה המוקדמת ביותר למירוץ מאז אנדרו ג'קסון, והדבר נועד לסייע לו להתגבר על יריביו. עד לינואר 1972, רק שלושה אחוזים מהדמוקרטים תמכו בו. מנהל מסע הבחירות שלו, גארי הארט, הסנאטור לעתיד ומתמודד בבחירות של 1984, החליט על אסטרטגיה בה יתמודד מקגוורן מול מאסקי באזורים ספציפיים כדי שיצליח לארגן טוב יותר את המשאבים שלו.
בנאום כניסתו, הכריז מקגוורן שיסיג כל חייל מווייטנאם, ושישפר את המצב הכלכלי לאחר הקטנת תקציב הביטחון. הנשיא לעתיד ביל קלינטון, והילרי רודהאם ניהלו את מסע הבחירות של מקגוורן בטקסס.
המערכת החדשה הובילה לכך שמקגוורן התמקד בעשרים ושמונה המדינות שערכו אספות בחירה, בהן יהיה לו קל וזול יותר לנצח. מקגוורן הגביר את הרטוריקה הפופוליסטית שלו, ושיטותיו הנחו לאחר מכן את ג'ימי קרטר ואת דונלד טראמפ.
הנשיא ניקסון, שהניח כי מקגוורן הוא המועמד הדמוקרטי אותו יהיה לו הכי קל לנצח, נקט בתכסיסים שונים כדי להבטיח את ניצחונו בבחירות המקדימות. בתקופה זו התחוללה פרשת ווטרגייט, אולם חלקו של ניקסון בפרשה נודע רק לאחר הבחירות. מאסקי נכשל בגלל ארגון רע והיטפלות מצד אנשי ניקסון. מקגוורן הגיע למקום השלישי באספת הבחירה באיווה.
מעט לפני הבחירות בניו המפשייר, חוסלו סיכוייו של מאסקי לאחר שנחשף מכתב בעיתון מקומי. המכתב, שזויף בידי אנשי ניקסון, טען שמאסקי קילל צרפתים-קנדים, מה שפגע בו בקרב האוכלוסייה הצרפתית בניו אינגלנד. לאחר מכן נטען שאשתו ג'יין שתתה לשוכרה במהלך מסע הבחירות וסיפרה בדיחות גסות. מאסקי הגן על אשתו בנאום מחוץ למשרדי העיתון במהלך סופת שלגים. על אף שטען שנמסו על פניו פתיתי שלג, טענה העיתונות שהוא בכה, מה שפגע במוניטין שלו. בפריימריז בניו המפשייר מקגוורן הגיע למקום השני, צמוד למאסקי. התמיכה והמשאבים במאסקי הידלדלו, והאמפרי, שחזר לסנאט, ניסה להתמודד מול מקגוורן, כשגם מושל אלבמה ג'ורג' וולאס מנסה להתמודד לאחר שניצח בבחירות המקדימות בפלורידה ב-14 במרץ. מקגוורן ניצח את האמפרי ואת וולאס ב-4 באפריל בוויסקונסין, ומשך את הפועלים. לאחר מכן ניצח בבחירות במסצ'וסטס ב-25 באפריל. מקגוורן החל להפוך למועמד המוביל. הוא נכנס מאוחר לבחירות באוהיו ב-2 במאי, בחירות שנחשבו להימור בטוח עבור האמפרי, אולם בהן הצליח מקגוורן להגיע למקום שני צמוד להאמפרי. וולאס והאמפרי עדיין ניצחו במערכות בחירות, אולם ניסיון התנקשות בוולאס במאי הוביל ליציאתו מהמירוץ, ומקגוורן הצליח לשלוט במדינות בעלות אספות הבחירה. הקרב האחרון התרחש בקליפורניה, בה השקיע האמפרי ושידר כמה תשדירים שתקפו את מקגוורן. ב-6 ביוני, ניצח מקגוורן בבחירות בהפרש של חמישה אחוזים וזכה בכל הצירים. ב-20 ביוני ניצח בניו יורק והבטיח את מועמדותו. אולם ההתקפות של האמפרי כנגדו ותיוגו כקיצוני הובילו להידרדרות בסקרים מול ניקסון.
מקגוורן זכה לתמיכת כמה ידוענים, ביניהם קרול קינג, לורן באקול, ג'יימס טיילור, פול ניומן, גולדי הון, לינדה רונסטאדט, ברט לנקסטר, ג'ק ניקולסון, פיטר, פול ומרי, וורן בייטי ושירלי מקליין. ברברה סטרייסנד ארגנה מופע לגיוס כספים עבור מקגוורן, שמשך שמונה עשר אלף אנשים, אולם ההוצאות הובילו לרווח של 18,000 דולרים בלבד. יומיים לאחר הבחירות במסצ'וסטס, פרסם העיתונאי רוברט נובאק ציטוט סנאטור דמוקרטי בעילום שם (מאוחר יותר התברר שהיה זה תומאס איגלטון, כמה חודשים לפני שנבחר להיות סגנו של מקגוורן): "העם לא יודע שמקגוורן מייצג חנינות, הפלות ולגיליזציה של סמים. כשאמריקה המרכזית (middle America) - אמריקה המרכזית והקתולית במיוחד - יגלו על כך, הוא מת". בהמשך המירוץ לנשיאות נאלץ מקגוורן להתמודד עם השמצות מצד אנשי ניקסון, שתייגו אותו כתומך ב"חנינות, הפלות ולגליזציה של סמים".
מקרה חריג התרחש במהלך הבחירות בנברסקה. מושל המדינה פרנק מוריסון ניסה לטעון שמקגוורן לא תומך בלגליזציה של סמים, או של הפלות, דבר שהוביל לאכזבה בקרב הצעירים.
במהלך הבחירות המקדימות, התמקד מקגוורן בתנועות שורשיות ועקף את מרכזי המפלגה המסורתיים. הוא ניצל את התמיכה שזכה לה מצד מתנגדי המלחמה ותומכי הרפורמות. אלפי סטודנטים היו מעורבים במסע הבחירות שלו. בנוסף הרוויח מניצחונו בשמונה מערכות הבחירות המקדימות החשובות יותר. הוא היה חלש יחסית בדרום ובמערב התיכון התעשייתי, ואף קיבל פחות קולות מהאמפרי ומעט יותר מוולאס.
מקגוורן קידם מצע שתמך בנסיגה מווייטנאם בתמורה לשחרור שבויים אמריקניים ומתן חנינה לסרבנים שעזבו את המדינה. בנוסף, תמך בהקטנה של שלושים ושבעה אחוזים בתקציב הביטחון במשך שלוש שנים. הוא הציע להעניק אלף דולר לכל אזרח אמריקני. הוא תמך ברפורמה במערכת הרווחה, במס הכנסה שלילי ובפישוט הביורוקרטיה. עם זאת, עדיין נחשב לליברל מדי והצעותיו בתחומי פנים הורדו מהמצע באוגוסט. זאת למרות העובדה שהצעות כמס הכנסה שלילי, שנתמכו בידי מילטון פרידמן ואף בידי ממשל ניקסון, היו שמרניות בעיקרן. החוקים שמקגוורן הציע היו אוניברסליים ולא כוונו אך ורק לעניים. מקגוורן גם תמך בתיקון לחוקה שיבטיח שוויון זכויות.
החוקים החדשים לבחירות המקדימות ולבחירת הצירים הובילו לאתגרים שונים. דמוקרטים מסורתיים כאיגודי העובדים והמנהיגים העירוניים סבלו מתת ייצוג. תומכי מקגוורן הצליחו להשיג את רוב המושבים, אולם רבים הרגישו שלא מדובר בייצוג של הבוחרים של המפלגה. מושל ג'ורג'יה ג'ימי קרטר הוביל תנועה נגד מקגוורן. לאחר מכן קמה התארגנות של דמוקרטים ממדינות הדרום ושל פועלים מאוגדים שהתנגדו למקגוורן בשבועות האחרונים לפני הוועידה. רק בלילה הראשון של הוועידה הדמוקרטית הלאומית במיאמי ביץ' הצליח מקגוורן לאשרר את ניצחונו בקליפורניה והבטיח לעצמו מספיק צירים כדי להיבחר. לאחר מכן התרחשו עימותים בנוגע למצע, והמצע שאושר היה הליברלי ביותר שהיה עד אז. ב-12 ביולי, נבחר מקגוורן באופן רשמי למועמדות. הוא השתלט על מוסדות המפלגה והצליח להעביר הצעות ליברליות. לאחר מכן פנתה הוועידה לבחירה בסגנו. לאחר שזכה במועמדות, הציע מקגוורן לטד קנדי (שסקרים חשפו שישפר את מעמדו של מקגוורן) לרוץ עמו כמועמד לסגנות הנשיאות, אך זה סירב. מקגוורן רצה להשיג סגן קתולי שהיה קשור לעבודה המאוגדת, ולתפקיד נבחר הסנאטור תומאס איגלטון ממיזורי. בלילה האחרון של הוועידה, עימותים בין הצירים על זהותו של הסגן (גם ארצ'י בנקר זכה לתמיכה בקרב הצירים המיואשים) הובילו לדחיית נאומו של מקגוורן. מקגוורן נאם את נאומו רק בשלוש לפנות בוקר, ובמקום לנאום מול שבעים מיליון צופים נאם מול חמישה עשר מיליון בלבד.
שבועיים לאחר נעילת הוועידה, נודע כי איגלטון עבר טיפולים בנזעי חשמל נגד דיכאון ממנו סבל בתחילת שנות השישים. כעבור כמה שנים התברר שאיגלטון סבל מהפרעה דו־קוטבית. מקגוורן, שלא ידע זאת קודם לכן, גיבה תחילה את איגלטון, בעיקר בשל ההזדהות איתו עקב מאבקה של בתו בדיכאון, והצהיר כי הוא תומך בו "באלף אחוזים". אנשים רבים עוד תמכו באיגלטון, אולם מספר רב של עיתונאים ופוליטיקאים פקפקו ביכולתו לכהן כסגן נשיא, ואף כנשיא ותהו האם מקגוורן יוכל להתמודד עם הנטל. בעקבות ביקורת ציבורית בנושא, נוסף להתייעצות של מקגוורן עם רופאים בולטים ורופאים שטיפלו באיגלטון, קיבל מקגוורן את התפטרותו של איגלטון. הייתה זאת הפעם היחידה בה מועמד לתפקיד סגן הנשיא מטעם מפלגה גדולה נאלץ לפרוש. לאחר שחמישה מועמדים סירבו למלא את מקומו של איגלטון, ביניהם גם טד קנדי, אדמונד מאסקי, יוברט האמפרי ואברהם ריביקוף, בחר מקגוורן בסרג'נט שרייבר, שגריר ארצות הברית בצרפת וגיסם של האחים קנדי. הצהרותיו הסותרות של מקגוורן עוררו רושם לא עקבי, גרמו נזק לתדמיתו ולדבריו השפיעו בצורה "קטסטרופלית" על המירוץ לנשיאות.
מסע הבחירות לא היה טוב למקגוורן. ניקסון לא ערך מסע בחירות, והוא בעיקר נסמך על ההילה שלו לאחר ביקורו בסין באותה השנה והוועדה לבקרה על נשק שהתרחשה במוסקבה. בנוסף, הצהיר הנרי קיסינג'ר שהשלום בווייטנאם עומד להגיע. הרפובליקנים תקפו את מקגוורן וטענו שהיה חלש בנושאי ביטחון ועודד את האויב. ניקסון טען שמקגוורן רוצה "שלום בכל מחיר" בווייטנאם, ולא "שלום עם כבוד" כפי שהוא הציע. מדיניותו של ניקסון שכללה את העברת נטל הלחימה לכוחות וייטאמיים מקומיים זכתה לתמיכה רבה. מקגוורן לא הדגיש את ניסיונו הצבאי במסע הבחירות. הוא טען שהיה מדובר בטעות פוליטית, אולם שלא רצה לפאר את עצמו. העובדה שהיה מזוהה עם שינוי חוקי הבחירות המקדימות והוביל להקטנת השפעתם של מנהיגי המפלגה, הובילה לכך שהתקשה להשיג את תמיכת הנשיא ג'ונסון. איגודי הפועלים נותרו נייטרליים ולא תמכו במקגוורן. הדמוקרטים מהדרום, בהנהגת ג'ון קונלי, מושל טקסס, תמכו בניקסון. ניקסון השתמש בתקציב גדול פי שניים ממקגוורן.
ניקסון ביקש מעוזריו להשתמש במסמכים ממשלתיים כדי לנסות למצוא חומר על מקגוורן ועל התורמים שלו. תומכי ניקסון תקפו את מקגוורן באופן ציבורי וניקסון הפיץ עליו כותרות שליליות. ביוני 1972, פרצו אנשים למטה הוועדה הדמוקרטית הלאומית במתחם ווטרגייט. הפרשה לא נחשפה במהלך הבחירות, ורוב התקשורת התמקדה בקושי של מקגוורן ולכן הנושא לא זכה לחשיפה. פעולות ניקסון לא השפיעו על תוצאות הבחירות לכאן או לכאן.
ניקסון הצליח להשיג תמיכה מהדרום באמצעות הקטנת תמיכתו בזכויות האזרח. מקגוורן השווה בין ניקסון להיטלר בנושא הפריצה לווטרגייט.
לאחר הצהרתו של קיסינג'ר שוועידת השלום בפריז עומדת להשיג הסכם לסיום המלחמה, טען מקגוורן שלניקסון אין תוכנית לסיום המלחמה.
בבחירות הכלליות ב-7 בנובמבר, הובס מקגוורן על ידי ניקסון. הנשיא המכהן זכה ברוב של 60.7 אחוזים מקולות המצביעים וב-520 אלקטורים, לעומת 37.5 אחוזים ו-17 אלקטורים בלבד ליריבו - היה זה ההפרש השני בגודלו בתולדות הבחירות. מקגוורן ניצח רק במסצ'וסטס ובוושינגטון הבירה, ואף לא ניצח בדקוטה הדרומית (אם כי היה מדובר במדינה רפובליקנית מסורתית). הוא ניצח רק ב-134 מחוזות. מדובר בתוצאה הגרועה ביותר מבחינת מחוזות עבור מועמד של מפלגה מרכזית.
שנותיו האחרונות בסנאט
לאחר הפסדו בבחירות, אף שהמשיך בפעילותו הפוליטית, במשך שנים התקשה מקגוורן להתאושש מהתבוסה המוחצת., אשתו אלינור לקחה זאת קשה אף יותר, ולאחר הבחירות אף שקלה להעביר את המשפחה לאנגליה. המפלגה הדמוקרטית הורידה את בעלי בריתו מעמדות השפעה בתוך המפלגה, והוא לא זכה למעמד חזק בתוך המפלגה. ב-20 בינואר,1973, מעט זמן לאחר השבעתו השנייה של ניקסון, נאם מקגוורן וביקר את ניקסון, מה שהוביל לביקורת קשה כלפיו. מקגוורן הקפיד להתבדח בנושא ההפסד שלו, ואף טען שתמיד רצה להפסיד בבחירות. עם זאת, הוא המשיך לכעוס על ההפסד שלו. ניקסון התפטר באוגוסט 1974 בגלל פרשת ווטרגייט. מקגוורן טען שהחנינה אותה העניק הנשיא החדש ג'רלד פורד לניקסון בספטמבר 1974 הייתה לא ראויה, בהתחשב שעוזריו של ניקסון הלכו לכלא.
מקגוורן המשיך לנסות לשרוד מבחינה פוליטית. בבחירות לסנאט ב-1974, נראה היה שיפסיד בגלל התמודדותו הכושלת. במאי 1973, הוא כבר החל את מסע הבחירות שלו לסנאט. ליאו תורנס, אסיר ששוחרר מצפון וייטנאם לאחר שש שנים, טען שמקגוורן סייע לאויב בהצהרותיו. מקגוורן טען שללא מלחמה לא היו שבויים, ושתמיד רצה לסיים את המלחמה. תורנס הפך למועמד מטעם הרפובליקנים, אולם המלחמה לא הפכה לנושא במהלך מערכת הבחירות. מסע הבחירות התמקד בעיקר בנושאי חקלאות וכלכלה בשל המיתון של אותן שנים. תורנס טען שמקגוורן התמקד בעיקר בניסיונו להיבחר לנשיאות ובהוצאות גבוהות בניסיונו להיבחר שוב לסנאט. מקגוורן טען שתורנס הוא טרמפיסט שהגיע ממינסוטה כדי להשיג משרה פוליטית. בשנה של פרשת ווטרגייט, בה זכו הדמוקרטים לניצחונות רבים, הצליח מקגוורן להיבחר שוב בנובמבר 1974 עם 54% מהקולות.
לאחר ניצחונו, שקל מקגוורן להתמודד שוב לנשיאות בבחירות של 1976, אולם המפלגה הדמוקרטית לא רצתה שיתמודד שוב. מקגוורן לא חיבב את ג'ימי קרטר והצביע לפורד. רק ב-2007, לאחר מותו של פורד, חשף מקגוורן שתמך בו. מקגוורן שינה את עמדתו בנושאי דרום-מזרח אסיה ב-1978 בגלל רצח העם בקמבודיה. הוא טען שרצח העם גרם לשואה להיראות זניחה, ותמך במעורבות צבאית בינלאומית בקמבודיה כדי להדיח את שלטון הקמר רוז'.
ועדת הסנאט לנושאי תזונה הרחיבה את פעילותה וניסתה להביא למדיניות הזנה לאומית. ב-1977, פרסמה כללי תזונה שנועדו להילחם בבעיות בריאותיות. הדו"ח, שנקרא "דו"ח מקגוורן", דרש מהאמריקנים לאכול פחות שומן, כולסטרול וסוכר מעובד, ויותר סיבים ופחמימות מורכבות. ההמלצות כבר היו ידועות בקרב הקהילה הרפואית, אולם הוועדה פרסמה את הכללים בציבור. תעשיות הבקר, החלב, הביצים והסוכר התנגדו להמלצות, גם כאלו מדקוטה הדרומית. הוועדה הובילה לארגון מחדש של מחלקות ממשלתיות ובעתיד הפכה למרכז למדיניות תזונתית.
בבחירות לסנאט ב-1980, היה מקגוורן אחד מהסנאטורים הליברלים שהמועצה לפוליטיקה שמרנית ניסתה להדיח. המועצה ועוד קבוצות מתנגדות להפלות התמקדו בתמיכתו של מקגוורן בחוקים למען הפלות. לראשונה נאלץ מקגוורן להתמודד בתוך מפלגתו. יריבו הרפובליקני היה ג'יימס אבדנור, שסיים את כהונתו הרביעית כחבר קונגרס, היה אהוד בקרב החקלאים אולם היה שמרן. אבדנור הדגיש את הליברליות של מקגוורן ואת ניתוקו, לכאורה, מדקוטה הדרומית. מקגוורן הדגיש את מעורבות המועצה לפוליטיקה שמרנית, ואבדנור נאלץ לגנות אותה. מקגוורן השקיע תקציב גדול פי שניים מאבדנור וביקר את סירובו של אבדנור להתעמת מולו. הוא הצליח לצמצם את הפער, אולם בבחירות של 1980 הובס לחלוטין, והשיג רק 39% מהקולות. מקגוורן היה אחד מהדמוקרטים הרבים שאיבדו את תפקידיהם בשורת הניצחונות הרפובליקניים, שכונתה "מהפכת רייגן".
לאחר הסנאט והבחירות של 1984
מקגוורן לא התחרט על ההפסד שלו. אף על פי שההפסד כאב לו, הוא הבין שתושבי דקוטה הדרומית רצו מועמד שמרן יותר. עם זאת, הוא סירב להאמין שהליברליזם סיים את תפקידו. הוא נותר פעיל בפוליטיקה, ובינואר 1981 הקים את הארגון הפוליטי "אמריקנים למען היגיון". הארגון תמך בליברלים והתנגד לימין הנוצרי. ב-1982, שינה את שם הקבוצה לוועדה לפעולה פוליטית, שגייסה 1.2 מיליון דולר למען מועמדים ליברלים בבחירות לקונגרס ב-1982. הוא פירק את הוועדה כשהחליט להתמודד שוב על הנשיאות.
ב-1984 ניסה מקגוורן שוב להתמודד על המועמדות הדמוקרטית לנשיאות. רבים חששו שיובך בניסיון ההתמודדות, ומקגוורן עצמו ידע שלא יוכל לנצח, אולם הרגיש מחויב לנסות לגרום למפלגתו לפנות לכיוון ליברלי יותר. ללא רצון אמיתי לנצח, הוא פרסם תוכנית בת עשר נקודות למדיניות חוץ ופנים. המועמדים האחרים לא תקפו אותו והוא נחשב ל"מצפון" של המפלגה.
למקגוורן לא היה יותר מדי כסף בבחירות, אף על פי שכמה ידוענים תמכו בו. הוא הפתיע רבים כשבאספות הבחירה באיווה הגיע למקום השלישי מתוך כמה מועמדים, אולם הגיע למקום החמישי בבחירות בניו המפשייר. מקגוורן התחייב לפרוש אם לא יגיע למקום הראשון או השני במסצ'וסטס, ופרש לאחר שסיים את הבחירות במסצ'וסטס במקום השלישי, אחרי גארי הארט, שניהל את מסע הבחירות שלו ב-1972, ווולטר מונדייל. מקגוורן תמך במונדייל. מקגוורן אירח את סאטרדיי נייט לייב ב-14 באפריל 1984.
מקגוורן נאם בפני ועדת המצע של המפלגה, ובוועידה הדמוקרטית הלאומית נאם כנגד הנשיא רייגן ושיבח את המפלגה. הוא זכה לתמיכתם של ארבעה צירים. מקגוורן פעל למען מונדייל וג'רלדין פררו, אולם השניים הפסידו לרייגן בבחירות הכלליות בתבוסה שהייתה התבוסה הקשה ביותר מאז תבוסתו של מקגוורן.
בשנות השמונים, היה מקגוורן עמית מחקר במכון למחקרי מדיניות בוושינגטון. בספטמבר 1987, הרצה בנושא יחסים בינלאומיים בווירג'יניה.
מקגוורן ביצע כמה השקעות נדל"ן בוושינגטון והתעניין בתפעול מלונות. ב-1988, השקיע את הכסף שהרוויח מנאומיו לצורך שיפוץ פונדק בקונטיקט. המלון פשט רגל ב-1990. ב-1992 פרסם את גרסתו לגבי ניהול המלון. הוא טען שהמיתון של אותה התקופה פגע בו, וגם הרגולציה הממשלתית, שלטענתו פגעה בעסקים הקטנים. מקגוורן טען שאם היה יודע במהלך כהונתו בסנאט את הקושי הביורוקרטי, היה פועל בנושא. השמרנים אימצו את הצהרתו.
לאחר מכן שקל להתמודד בבחירות של 1992. דמוקרטים רבים החליטו להימנע מכך בגלל האהדה הגדולה לנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש לאחר מלחמת המפרץ, ומקגוורן רצה לנהל מסע בחירות שלא יהיה קשור למלחמה, בה תמך. במאי 1991, הכריז שלא ירוץ ושעדיף שמועמד צעיר יותר ינהיג את הליברלים. במקום זאת, מונה לנשיא המועצה למדיניות במזרח התיכון, מוסד ללא כוונת רווח שנועד ללמד אמריקנים בנושאים של המזרח התיכון. הוא כיהן בתפקיד בין יולי 1991 ל-1997.
בין ה-12 ל-13 בדצמבר, נפלה בתו תרזה לתוך בור מושלג בוויסקונסין, כשהייתה שיכורה, ומתה מהיפותרמיה. מקגוורן חשף את העובדה שבתו נאבקה באלכוהוליזם מזה שנים. הוא כתב לאחר מכן את סיפור מאבקה של בתו תרזה באלכוהוליזם, ספר שיצא ב-1996. בספרו טען שהקריירה שלו רק החמירה את מצבה. הספר הפך לרב מכר ובעזרת הרווחים הקים מקגוורן מרכז לטיפול באלכוהוליזם על שם בתו. הוא טען שהיה מדובר באירוע הקשה בחייו.
שגריר ארצות הברית בסוכנויות האו"ם למזון ולחקלאות
באפריל 1998 נבחר מקגוורן על ידי הנשיא ביל קלינטון לשגריר ארצות הברית בסוכנויות האו"ם למזון ולחקלאות, תפקיד בו כיהן כשלוש שנים. מועמדותו הוכרזה ב-19 בפברואר, וב-6 במרץ אישר הסנאט את מועמדותו. ב-10 במרץ מונה באופן רשמי, והוא עבר לרומא ב-14 באפריל. מקגוורן טען שלא רדף אחרי התפקיד.
במסגרת תפקידו שב לפעול לצמצום הרעב בעולם, ודרש להקטין את מספר הרעבים בעולם בחצי עד ל-2015. הוא תכנן תוכניות מפורטות, דרש הגדלת משלוחי עודפי מזון למען תלמידים במדינות זרות, וקבע מטרות. הוא עבד תוך שיתוף פעולה עם עמיתו לסנאט לשעבר, בוב דול, לצורך השגת תמיכה לתוכנית תלושי מזון וסיוע תזונתי לנשים בהריון בארצות הברית בסנאט.
תוכנית משותפת של מקגוורן ודול נוסדה בשנת אלפיים, וסיפקה מעל עשרים ושניים מיליוני ארוחות לילדים בארבעים ואחת מדינות במשך שמונה שנים. תוכנית החינוך והתזונה שלו ושל דול עוגנה בחוק ב-2002. היא זכתה לתקצוב של 300 מיליון דולר בשנת אלפיים ומאה מיליון דולר בכל שנה לאחר מכן. נעשו ניסיונות להגדיל את התשלום לתוכנית בין 2007 ל-2008, והיא זכתה לעוד שמונים מיליון דולרים ב-2009. בין 2011 ו-2012, זכתה למימון של 200 מיליון דולרים בשנה. התוכנית הרחיבה את מספר התלמידים. באוגוסט 2000 העניק קלינטון למקגוורן את מדליית החירות הנשיאותית. ב-2001 פרסם מקגוורן ספר שהציע תוכנית לחיסול הרעב תוך שלושים שנים. בינואר 2001 ביקש ממנו הנשיא ג'ורג' ווקר בוש להישאר בתפקידו.
באוקטובר 2001, מונה מקגוורן לשגריר עולמי של האו"ם בנושאי רעב עולמי, הסוכנות שהקים לפני ארבעים שנה. הוא היה פעיל שם גם לפני מותו. מקגוורן היה חבר בחבר הנאמנים של תוכנית המזון העולמית. בנוסף סייע לקבוצות למען החקלאות.
ב-2001 פורסם ספר רב מכר שעסק בטייסי המפציצים במלחמת העולם השנייה. לראשונה הכיר הציבור את מקגוורן הלוחם.
מקגוורן המשיך להרצות ולהופיע בציבור, וגם עם דול. ב-2005 פרסמו השניים חיבור שדרש את חיסול הרעב העולמי. בין 2003 ו-2005, ניהל חנות ספרים, עד שמכר אותה. ב-2003 עבר לפלורידה, כשאשתו סובלת ממחלות לב.
באוקטובר 2006, הוקמה ספרייה על שם מקגוורן באוניברסיטה בדקוטה הדרומית. מטרת הספרייה היא להכין את התלמידים לשירות ציבורי. הנשיא לשעבר קלינטון נכח בטקס הפתיחה. אלינור הייתה חולה מכדי לבוא, וב-25 בינואר 2007 מתה בביתם. מאורח יותר ב-2007, חגג מקגוורן את יום הולדתו השמונים וחמישה.
גם לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, המשיך מקגוורן להביע מדי פעם את דעתו בענייני היום. במהלך כהונתו של ג'ורג' בוש הבן כנשיא התבטא מקגוורן בחריפות נגד מלחמת עיראק, וב-2006 כתב ספר שהציע תוכנית לנסיגה. ב-2004 תמך בוסלי קלארק. בינואר 2008, במאמר שפורסם בוושינגטון פוסט, קרא להדחת בוש וסגן הנשיא דיק צ'ייני, והאשים כי הם הפרו את חוקת ארצות הברית ואת החוק האמריקאי והבינלאומי ושיקרו לציבור. הוא טען שהם גרועים יותר מניקסון. במהלך מערכת הבחירות לנשיאות שנערכה באותה שנה העניק מקגוורן את ברכתו למועמד הדמוקרטי ברק אובמה. בתחילה תמך בהילרי קלינטון. הוא טען שיש להתמקד באחדות המפלגה ובביקורת כלפי המועמד הרפובליקני, ג'ון מקיין.
סוף חייו ומותו
ב-2009, עבר מקגוורן לסנט אוגוסטין ביץ', קליפורניה. ספרו השביעי יצא בסוף 2008. הוא עסק בדמותו של אברהם לינקולן. ב-2009 יצא מקגוורן לסיבוב חתימות על ספריו, וביקר בספרייה הנשיאותית על שם ניקסון. ולאחר שנפל בדצמבר 2011 הובהל לשם שוב, כשהיה בדרכו להתראיין בנוגע למערכת הבחירות בה השתתף. בינואר 2012, קידם את ספרו האחרון, "מה המשמעות של להיות דמוקרט". הוא אושפז שוב באפריל 2012 בגלל התעלפויות. ב-19 ביולי 2012, חגג את יום הולדתו התשעים באירוע מטעם תוכנית ההזנה האמריקנית, בו נכחו פוליטיקאים ליברלים, והסנאטור הרפובליקני מדקוטה הדרומית, ג'ון ת'ון. ב-27 ביולי 2012, מת בנו של מקגוורן, סטיבן, בגיל שישים. בתו אן סיפרה על מאבקו של אחיה באלכוהוליזם. באוגוסט 2012, חזר מקגוורן לסו פולס, דקוטה הדרומית, קרוב למשפחתו. הופעתו הציבורית האחרונה הייתה ב-6 באוקטובר 2012, כשהציג את יצירתו של אהרן קופלנד, "דיוקן לינקולן".
ב-26 ביולי 2015, פרסם עיתון מקומי כתבה שחשפה את המסמכים שה-FBI אספו על מקגוורן, כולל פקודה מצד ג'ון אדגר הובר לצותת למקגוורן. העיתון חשף את מלוא התיק של מקגוורן.
מורשתו
בגלל תבוסתו לניקסון ב-1972, ניסו מרבית המועמדים הדמוקרטיים להימנע מקשרים אל מקגוורן. ב-1992, עדיין חששו מועמדים להיראות כמנותקים מהעם כמותו. לאחר 1972, הרפובליקנים החלו להתנהג כאילו כל מועמד דמוקרטי, בלי קשר לדרומיותו, תמיכתו במלחמות או גישתו המרכזית, היה בעצם תואם-מקגוורן ליברל. התנועה השמרנית הגדירה את עצמה כמתנגדת לליברלים כמקגוורן, ותומכת בממשל מוגבל, ריסון פיסקלי ומדיניות חוץ תקיפה. מקגוורן עצמו נחשב לחלש בנושאי ביטחון, על אף שטען שלא היה פציפיסט ושיש להילחם לפעמים. ב-2001 טען מקגוורן שהוא אמנם ליברל, אבל לא כמו שהרפובליקנים הציגו אותו. הוא הרגיש שעמדותיו הובילו לבידודו הפוליטי. בנוסף טען שהוא תומך בערכי המשפחה, ותהה כיצד יכול היה לכהן בקונגרס מטעם דקוטה הדרומית במשך עשרים שנה אם היה ליברל.
מקגוורן נחשב לסמל של השמאל האמריקני, בעיקר במהלך תקופת וייטנאם וניקסון. עמדותיו נבעו מחוויותיו האישיות ומהליברליות שלו. הוא נחשב לגדול מבקרי המלחמה.
מקגוורן היה זה שהוביל לשינוי מערכת הבחירות המקדימות בארצות הברית בשתי המפלגות הגדולות. הוא העדיף לתת כוח למפלגה ברמה הלאומית ולא ברמה המקומית. מסע הבחירות שלו ב-1972 הוביל לשינוי במערכות הבחירות המקדימות. הדבר הוביל לפירוק קואליציית הניו דיל ולעלייתם של קבוצות צעירות יותר, ביניהן התנועה לזכויות ההומוסקסואלים, הנשים, מתנגדי המלחמה ותומכי הרפורמה בממשל. תבוסתו של מקגוורן הובילה לכך שהאגף הליברלי הוכתם למשך שנים, ולניסיון למשוך את המפלגה אל המרכז. מקגוורן עצמו התבדח וטען שפתח את הדלת של המפלגה, רק כדי שחצי מהדמוקרטים יעזבו אותו. מקגוורן נחשב למועמד הליברל האמיתי האחרון.
הקריירה של מקגוורן לאחר הפסדו בבחירות שיקמה את מעמדו. הוא נחשב לעובד ציבור הגון. מאבקו של מקגוורן ברעב נחשב למורשת הבולטת ביותר שלו. הוא טען שזה התחום בו הוא רוצה שייזכר. בפעילותו למען הרעב השיג יותר מרבים מהנשיאים. בנוגע לתפילת השלווה, טען מקגוורן שהוא מסרב לקבל את הדברים שאין ביכולתו לשנותם, וימשיך לנסות לשנות אותם.
חייו האישיים
מקגוורן נשא לאשה את אלינור ב-1943, בזמן שהיה בחופשה משירותו בחיל האוויר, ולשניים נולדו חמישה ילדים. אלינור מתה ב-2007.
לצד פעילותו הפוליטית ואחריה, כתב מקגוורן או השתתף בכתיבתם של ספרים רבים בנושאים שונים, בהם אוטוביוגרפיה וסיפור מאבקה של בתו תרזה באלכוהוליזם.
הכי ישראלי
הכי ישראלי הוא אלבומה החמישי של להקת הרגאיי הישראלית התקווה 6. האלבום יצא לאור ב-14 בינואר 2015. את כל השירים באלבום כתב והלחין עמרי גליקמן, סולן הלהקה (מלבד השיר "שימי לי עוד רום" אותו הלחין אלבורוזי).
אסטריקס כובש את אמריקה
אסטריקס כובש את אמריקה (בצרפתית: Asterix in Amerika, באנגלית: Asterix Conquers America) הוא סרט הנפשה מסורתית צרפתי-גרמני, מסוגת קומדיה והרפתקאות לכל המשפחה, המבוסס על ספר הקומיקס "אסטריקס מגלה את אמריקה", הספר העשרים ושניים בסדרת הקומיקס "אסטריקס" שכתב רנה גוסיני ואייר אלבר אודרזו.
תקציר העלילה
אסטריקס ואובליקס יוצאים ליבשת אמריקה כדי להציל את הקוסם שלהם, לאחר שהרומאים שבו אותו והשליכו אותו מעבר לים עד לאמריקה. בדרכם הם נתקלים בשבט אינדיאנים, קוסם אליל מרושע ונסיכה אינדיאנית יפה שמתאהבת באובליקס, שמציל את חייה. עליהם לחזור לכפר בזמן כדי שיוכלו להכין שיקוי קסמים מחדש לפני שהרומאים התנפלו על הגאלים.
דושקו טרייצ'בסקי
מועדונים
דושקו טרייצ'בסקי למד כדורגל בעירו סקופיה והחל קריירה מקצועית בשנת 2010. בשנת 2011 הוא חתם על חוזה עם טטקס טטובו וכעבור שנה עבר לרבוטניצ'קי בה שיחק מספק עונות. בתקופה זו הוא זכה עם קבוצתו באליפות הליגה בעונת 2013/14 ופעמיים בגביע בעונות 2013/14 וב-2014/15.
בשנת 2018 הוא עבר לשחק בקפריסין ובעונת 2019 נקלט בדוקסה קאטוקופיה הקפריסאית.
1964 בארצות הברית
1964 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 188 שנה מיום היווסדה.
אלכסה בליס
אלכסיס "לקסי" קאופמן (באנגלית: Alexis Kaufman; נולדה ב-9 באוגוסט 1991) הידועה יותר בשם הבמה שלה, אלכסה בליס היא מתאבקת אמריקאית, המופיעה בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית הדגל Raw.
ביוגרפיה
בליס נולדה וגודלה בקולומבוס, אוהיו, בשם אלכסיס "לקסי" קאופמן. היא נחשפה לספורט כבר בגיל חמש, כאשר השתתפה בענפי ספורט כמו סופטבול, קיקבוקס והתעמלות. היא גם לקחה חלק בתחרויות פיתוח גוף ואף התחרתה בארנולד קלאסיק.
NXT (2013–2016)
בליס הוחתמה על ידי ה-WWE במאי 2013 לליגת הפיתוח של הארגון, NXT. ב-24 ביולי בפרק של NXT, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה על המרקע, כאשר היא מברכת את אלופת הנשים של NXT, פייג'. באוגוסט, היא צורפה לאתר של ה-WWE, ונקבע שם הזירה שלה - אלכסה בליס.
היא ערכה את הופעת הבכורה שלה ברוסטר הרשמי ברסלמניה 30 ב-6 באפריל 2014, כשהיא גילמה תפקיד בכניסה של המתאבק טריפל H. עד לנקודה זו בליס תיפקדה בתור כרוז ומראיינת מאחורי הקלעים, ואת הופעת הבכורה שלה בזירה, בליס ערכה ב-8 במאי בפרק של NXT, כשהיא משתתפת בטורניר על אליפות הנשים של NXT. בסיבוב הראשון היא ניצחה את אלופת הדיוות לשעבר, אלישיה פוקס, אך בחצי הגמר הפסידה לשארלוט.
לאחר שלקחה הפסקה מהזירה עקב פציעה, בליס חזרה לפעילות ב-11 במרץ, לאחר ניצחון על כרמלה בפרק של NXT. שבוע לאחר מכן, היא ניצחה את אלופת הנשים של NXT, סשה בנקס, על ידי ספירת חוץ בקרב לא על האליפות, מה שהוביל לקרב על האליפות שבוע אחרי, שם היא הפסידה.
ב-18 במאי בפרק של NXT, בליס ניצחה את כרמלה, לאחר הסחת דעת של אלופי הזוגות בלייק ומרפי. ב-20 במאי, באירוע NXT TakeOver: Unstoppable, בליס עזרה לאלופי הזוגות בשמירה על התואר נגד אנזו אמורה וקולין קאסידי, מה שגרם לציוות בין השלושה ולהפיכתם לדמויות "רעות". בסוף יולי, בליס עזרה לשניים לשמור על האליפויות, הפעם נגד איידן אינגליש וסיימון גוץ', לאחר הקרב סטרה לצמד. לצמד הובטח קרב חוזר על האליפות באירוע NXT TakeOverː Brooklyn, קרב שבו הם ניצחו והפכו לאלופי הזוגות החדשים לאחר שדמות בשם "מכנסיים כחולות" עצרה את בליס מלהסיח את דעתם של השניים.
בחודשים אוקטובר ונובמבר, בליס החלה בריב נגד ביילי על אליפות הנשים של NXT, לאחר שהפריעה בחגיגות שמירת האליפות שלה, מעשה שכיוון את אלכסה לעבר האליפות. ב-18 בנובמבר, בקרב בין השתיים, בליס לא הצליחה לגרוף לטובתה את התואר. באמצע ינואר 2016, בליס התחרתה בקרב באטל רויאל שמטרתו הייתה לקבוע את הטוענת לכתר. בקרב ניצחה כרמלה. לאחר הפסדם של בלייק ומרפי לאוסטין אריס ושינסקה נקאמורה ב-18 במאי, בליס ובלייק נטשו את מרפי, מעשה שפירק את כל השלישייה. מכאן ואילך, בליס התמקדה בקריירת היחידים שלה, מה שבסופו של דבר הוביל אותה לרוסטר הראשי של ה-WWE, לתוכנית סמאקדאון.
אלופת הנשים של סמאקדאון (2016–2017)
באירוע העצמאי הראשון של סמאקדאון, באקלאש, בליס התחרתה בקרב הדחות משושה כדי לקבוע את אלופת הנשים של סמאקדאון, היא הודחה על ידי נעמי, ומי שניצחה וזכתה באליפות הייתה בקי לינץ'. יומיים לאחר מכן, בסמאקדאון, בליס ניצחה קרב נשים מחומש, לאחר שניצחה את נעמי, ניקי בלה, כרמלה ונטליה כדי להיות הטוענת לכתר לאליפות הנשים של סמאקדאון בקרב שיערך בינה לבין לינץ' באירוע ללא רחמים, קרב שבסופו של דבר לא נערך עקב פציעה שספגה לינץ' ומי שהחליפה את לינץ' הייתה נעמי, שניצחה את בליס. קרב האליפות נדחה לפרק של סמאקדאון ב-8 בנובמבר, קרב שבו לינץ' הגנה על תוארה בהכנעה, למרות שרגלה של בליס הייתה על החבל התחתון (דבר שאמור לגרום לשופט לבטל את נעילתה של לינץ' ולאפשר לקרב להמשיך). השתיים שיתפו פעולה ביחד עם ניקי בלה, כרמלה ונעמי בקרב הדחות באירוע סדרת ההישרדות, קרב שבו הפסידו. ב-22 בנובמבר בפרק של סמאקדאון, שיין מקמהן הודיע שיערך קרב חוזר ביניהן לאירוע TLC: שולחנות, סולמות וכיסאות, סוג הקרב היה קרב שולחנות שמטרתו הייתה להטיח את היריבה על השולחן כדי שיישבר, אלכסה ניצחה בקרב וזכתה באליפות הנשים של סמאקדאון לראשונה בקריירה. עלילה חדשה החלה כאשר לינץ' ובליס השתמשו בגימיק של דמות חדשה הנקראת "לה לוצ'דורה" בקרבות שלהן אחת נגד השנייה כדי להסתיר את זהותם. כשהריב ביניהן התעצם עם הזמן, נמצאה אישה אחרת שהשתמשה בדמות ובתחפושת של הלוצ'דורה במטרה לעזור לבליס. ב-17 בינואר, בפרק של סמאקדאון, לינץ' הפסידה לבליס בקרב כלוב נשים הראשון מסוגו בארגון, לאחר שהלוצ'דורה עזרה לבליס לנצח. לאחר הקרב נודע שהאישה מתחת למסיכה היא לא אחרת מהמתאבקת מיקי ג'יימס, מה שגרם לחזרה של ג'יימס לאחר שש שנים שלא הופיעה ב-WWE, והפעם בתור הדמות הרעה. ב-12 בפברואר באירוע "תא ההדחות" בליס הפסידה את התואר לנעמי. שבוע לאחר מכן ב-21 בפברואר נעמי הוכרחה לפנות את התואר בגלל פציעתה, ובקרב שנערך על התואר באותו הערב בין בליס לבקי לינץ', בליס ניצחה והפכה בפעם השנייה לאלופת הנשים של סמאקדאון. הידידות בין בליס ומיקי ג'יימס הסתיימה זמן קצר לאחר מכן, והשתיים נפגשו לקרב שבו ג'יימס ניצחה את בליס בקרב שהתואר לא היה על כף המאזניים. ברסלמניה 33 בליס הפסידה את התואר שוב לנעמי בקרב משושה שכלל גם את מיקי ג'יימס, כרמלה, נטליה ובקי לינץ'. בליס הפסידה גם בקרב החוזר על התואר ב-4 באפריל.
אלופת הנשים של Raw (2017–2018)
ב-10 באפריל בליס ערכה את הופעת הבכורה שלה בתוכנית הדגל Raw כשהיא מועברת מסמאקדאון במסגרת הסופרסטאר שייק-אפ (הדראפט לשעבר), ומתערבת בסגמנט של ביילי וסשה בנקס. שבוע לאחר מכן בליס ניצחה בקרב מרובע בינה לבין בנקס, מיקי ג'יימס וניה ג'קס והפכה לטוענת לכתר לאליפות הנשים של Raw. ב-30 באפריל 2017 באירוע פייבאק זכתה בליס באליפות הנשים של Raw אחרי שניצחה את ביילי ובכך הפכה לראשונה בעידן החדש של האליפויות שהחזיקה גם באליפות הנשים של סמאקדאון (פעמיים) וגם באליפות הנשים של Raw.
ב-13 באוגוסט, בליס הפסידה בקרב לאמבר מון כתוצאה מפסילה של אלישה פוקס. באירוע סאמרסלאם, שנערך ב-19 באוגוסט, בליס נוצחה על ידי ראוזי והפסידה את התואר. ב-3 בספטמבר, בליס ניצחה את נטליה כתוצאה מהכנעת בריח. ב-10 בספטמבר, בליס ומיקי ג'יימס הפסידו בקרב זוגות לרונדה ראוזי ונטליה. באירוע גיהנום בכלוב, שנערך ב-16 בספטמבר, בליס לא הצליחה לנצח את רונדה ראוזי בקרב החוזר שלה על האליפות. יומיים לאחר מכן, נודע שבליס נפצעה בזרועה השמאלית בגלל תקיפותיה של ראוזי ומשום כך לא יכלה לקחת חלק לצד ברון סטרומן בעונה השנייה של אתגר ה-Mixed Match Challenge. לא נמסר לכמה זמן תשבית הפציעה את בליס, אך נמסר כי היא מצפה לחזור כבר לאירוע אבולושן, שייערך ב-28 באוקטובר, אך באירוע זה לא הצליחה להשתתף, כשמי שהחליפה אותה הייתה אלישיה פוקס.
הרגע של בליס והעלילה עם ניקי קרוס (2018–היום)
באירוע סדרת ההישרדות, שנערך ב-18 בנובמבר, בליס שימשה כקפטנית של קבוצת Raw (לא במסגרת תחרותית עקב פציעתה) במסגרת קרב הדחות הנשים המסורתי, שבו קבוצתה ניצחה את קבוצת סמאקדאון לאחר שניה ג'קס הייתה השורדת האחרונה, והדיחה את אסקה. ב-26 בנובמבר, הג'נרל מנג'ר הנבחר של Raw, ברון קורבין, העניק לבליס את הסמכות הניהולית לשמש כמפקחת של מחלקת הנשים של התוכנית Raw.
פילמוגרפיה
ב-24 ביוני 2019, ה-WWE הוציאו לאור סרט תיעודי על בליס אשר עקב אחר חייה בתוך הזירה ומחוצה לה במשך שנה שלמה מרסלמניה 34 לרסלמניה 35 כחלק מהסדרה 365 ששודרה בערוץ ה-WWE Network.
טיפול אמבולטורי
טיפול אַמְבּוּלָטוֹרי (בעברית: טיפול באשפוז יום או טיפול יום) הוא טיפול רפואי הכולל ייעוץ או התערבות רפואית אחרת הניתנת למטופל בבית חולים או במרפאה, ובהם המטופל משתחרר מהמתקן הרפואי באותו היום שבו הגיע אליו. בדיקות וטיפולים רפואיים רבים למחלות, או טיפולי רפואה מונעת ניתנים במסגרת אמבולטורית, כולל ניתוחים קטנים והליכים רפואיים אחרים, כולל רוב טיפולי השיניים, בדיקות אבחוניות רבות; כגון: בדיקת דם, צילום רנטגן, אנדוסקופיה, ביופסיה, בדיקת CT ו-MRI. טיפולים אמבולטוריים אחרים כוללים ביקורי רופא דחופים, טיפולי רפואה שיקומית ואף התייעצויות טלפוניות.
אתרי טיפול אמבולטורי
אתרים בהם יכול להינתן טיפול אמבולטורי כוללים:
ג'וב הארימן
ג'ובּ (איוב) הארימן (אנגלית: Job Harriman; 15 בינואר 1861 – 26 באוקטובר 1925) פוליטיקאי סוציאליסט ואוטופיסט אמריקני. התמודד בשנת 1900 לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית תחת יוג'ין דבס שרץ לנשיאות מטעם המפלגה הסוציאליסטית האמריקנית. לאחר מכן התמודד פעמיים לראשות העיר לוס אנג'לס כשהוא זוכה לתשומת לב ותמיכה רבה. הגה וייסד את קומונת לאנו דל ריו בקליפורניה, שמאוחר יותר עברה למושבה ניו לאנו בלואיזיאנה.
שנים ראשונות
נולד ב-15 בינואר 1861 במחוז קלינטון באינדיאנה. התגורר עם משפחתו בחווה עד גיל 18. בצעירותו ספג השפעה דתית מהוריו, ולאחר שסיים לימודיו באוניברסיטת באטלר ב-1884, עסק בכמורה, אך החל לפתח ספקות ביכולותיה של הדת המאורגנת להשפיע באופן משמעותי על חייהם של האנשים הפשוטים, ומאוחר יותר כפר ברעיונות הדת המאורגנת.
ככל שנע הארימן מאמונה רוחנית לפילוסופיה מטריאליסטית, הוא התחבר להגות הסוציאליסטית. בייחוד הושפע מהאוטופיה 'מבט לאחור' מאת אדוארד בלאמי. הוא עבר לסן פרנסיסקו כדי להקים מועדון לאומי המוקדש לניסיונות ליישם את רעיונותיו של בלאמי. מאוחר יותר, ככל שהעמיק בכתבי קרל מרקס, התרחק עוד יותר מרעיונות הסוציאליזם הדתי והתקרב לרעיונות המרקסיסטיים. בהמשך עזב הארימן את הכנסייה לחלוטין, למד משפטים והקים משרד עורכי דין.
ב-1902 כתב: "בספק ולא באמונה טמונה גאולת העולם. האמונה היא אשליה ותרמית: מלכודת, כלא. היא מאיימת על התבונה. באמצעות הפחד מפני ייסורים נצחיים מוחצת הדת את הפעילות האינטלקטואלית. באמצעות פולחן הגיבורים היא הורסת את האינדיבידואליות. באמצעות תקוות לעתיד לבוא היא מונעת את צמחיתן של אידיאלים להווה. היא הופכת אותנו גזע של פחדנים אינטלקטואליים. היא משנה במעט אם בכלל את יחסינו האחד לשני. אבל הספק משחרר אותנו".
הארימן נישא לאחותו של שותפו לחדר בקולג', מארי תיאודוסיה גרי, ב-1895 נולדו לזוג תאומים, בן ובת, אך בתו נפטרה בילדותה.
קריירה פוליטית
ב-1900 במסגרת מגעים בין הארגונים המזרחיים והמרכז-מזרחיים של ה-SDP הוסכם כי הארימן ירוץ לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית תחת המועמד לנשיאות יוג'ין דבס.
הארימן רץ גם פעמיים בעשור השני של המאה ה-20 לראשות עיריית לוס אנג'לס. בפריימריז ב-1911 זכה ל-44% מהקולות, והיה מועמד מוביל לראשות העיר. עם זאת, הוא הסתבך בפרשת הפיצוץ בבניין מערכת העיתון הלוס אנג'לס טיימז. בפיצוץ הואשמו שני פעילים סוציאליסטים, האחים ג'ון וג'יימס מקנמרה. אנשי המפלגה הסוציאליסטית נרתמו לנסות ולסייע להם, והארימן היה אחד מעורכי הדין שהתגייסו לכך יחד עם עורך הדין קלרנס דרוו (Clarence Darrow). הארימן לא היה מודע למעשה לאשמתם של השניים, והאמין כי הוא מגן על נאשמים חפים מפשע שהופללו. לפיכך, הופתע מחתימת הסכם עסקת טיעון, שהוביל דרוו, במסגרתו הודו השניים במעשה. לצערו, ההודאה הגיע לפני מועד הבחירות לראשות העיר והקשר שלו לפרשה פגע בקמפיין שלו אנושות. הוא הפסיד בבחירות אלו לג'ורג' אלכסנדר. ב-1913, רץ פעם נוספת לראשות העיר, וקיבל 26% מהקולות בפריימריז.
המושבה הסוציאליסטית לאנו
בעקבות תבוסתו השנייה בקמפיין לראשות העיר לוס אנג'לס, עזב הארימן את הפעילות הפוליטית המפלגתית, והחל לפעול להקמת קהילה אוטרקית בהתאם לעקרונות סוציאליסטיים. לצד קבוצה של משקיעים שהיו שותפים לאמונתו, הקים חברת מניות אשר רכשה כ-2000 אקרים וזכויות מים באזור עמק אנטילופ, ליד מדבר מוהאבי שם ייסדו מושבה בשם לאנו דל ריו.
הקמת הקהילה פורסמה בעיתונות הסוציאליסטית ומניות נמכרו למתיישבים, תוך שהקומונה מבטיחה לבאים שכר קבוע ושוויון זכויות בקהילה. ההתיישבות שהחלה ב-5 משפחות צמחה עם הזמן ללמעלה מ-1000 אנשים. אוהלים הוחלפו במבני קבע, והוקמו מנסרה, כבשן, בית שימורים ומאפייה לצד שדות של אספסת ותירס. הקומונה רכשה עיתון משלה, The Western Comrade, שמאוחר יותר שינה שמו ל-The Llano Colonist ונערך על ידי הארימן.