cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גן הדובדבנים
נושאים
אחד מהנושאים בגן הדובדבנים הוא נושא הזהות, והשאיפה והציפיות אליה. ניתן לחלק את הדמויות לשלושה סוגים: משפחת גאייב (רנייבסקייה, גאייב, אניה וואריה), חברי משפחה (לופכין, פישצ'יק וטרופימוב), ו"מעמד המשרתים" (פירס, יאשה, דונישה, שרלוטה ויפיחודוב). האירוניה היא שנדמה שכמה מהם נמצאים שלא במקומם הטבעי- למשל ואריה, בתה המאומצת של אריסטוקרטית, היא למעשה מנהלת משק בית; טרופימוב, הסטודנט החושב, נזרק מהאוניברסיטה; יאשה מחשיב עצמו כחלק מהאליטה התרבותית הפריזאית; והן רנייבסקייה והן פישצ'יק מתרוששים, בעוד לופכין, שנולד כאיכר, הוא למעשה מיליונר.
בעוד ההשקפה המרקסיסטית נוכחת יותר במחזה, ההשקפה האלטרנטיבית היא שגן הדובדבנים היה מחווה של צ'כוב לעצמו. רבות מהדמויות במחזה מתכתבות עם עבודותיו המוקדמות והן מבוססות על אנשים שהוא הכיר בחייו האישיים. בית ילדותו של צ'כוב נרכש ונהרס בידי איש עשיר שאמו החשיבה אותו לחבר משפחה. בצליל פקיעת מיתר הגיטרה במערכות שנייה ורביעית מהדהדות עבודותיו הקודמות. לבסוף "הרובה הטעון" הקלאסי שמופיע בהרבה ממחזותיו של צ'כוב, מופיע גם כאן, אולם זהו המחזה היחיד שלו בו הרובה מופיע, אבל אינו יורה.
ההיסטוריה של ההפקה בעולם
המחזה עלה לראשונה ב-17 בינואר 1904, יום הולדתו של צ'כוב בתיאטרון האמנותי, בבימויו של השחקן-במאי קונסטנטין סטניסלבסקי. במהלך החזרות, שונה לחלוטין המבנה של המערכה השנייה והיא שוכתבה (כדי להכליל עובר אורח ואת קול פריטת המיתר הגווע מרחוק, על מנת לגרום לקהל לחוש אמפתיה כלפי האסון הממשמש ובא). בניגוד לרצונו של צ'כוב, גרסתו של סטניסלבסקי הייתה, ככלל, טרגדיה. צ'כוב היה מאוכזב מאוד מגרסתו של סטניסלבסקי וסבר שסטניסלבסקי "הרס" את המחזה, וקיים תקופת חזרות קצרה מדי (התיאטרון האמנותי ערך לקראתו חזרות במשך חצי שנה, בניגוד לתקופה המקובלת של 18 חודשים, או אפילו יותר). באחד ממכתביו הרבים בנושא זה, צ'כוב התלונן: "אניה, אני חושש, לא צריכה לדבר בנימה בכיינית כלל... אניה שלי אף פעם אינה בוכה, אף פעם לא שמתי בפיה טון בכייני. במערכה השנייה נקוות דמעות בעיניה, אולם היא מדברת בעליצות, ובחיוניות. למה סיפרת במברקך על כל כך הרבה דמעות שמופיעות במחזה ? איפה הן ? ... לפעמים אתה יכול למצוא מילים "באמצעות דמעות", אבל אני מתאר רק את ההבעות על פני השחקנים, ולא דמעות. ובמערכה השנייה אין שום בית קברות."
אשתו של צ'כוב אולגה קנייפר, גילמה את דמותה של מאדאם רנייבסקייה בהפקת התיאטרון האמנותי, וגם בהצגה ה-300 במספר של הפקת התיאטרון, ב-1943.
בהפקה משנת 1925 ב- Oxford Playhouse, בבימויו של ג'יימס ברנרד פייגן ובהפקה משנת 1934 בתיאטרון Sadler's Wells Theatre בלונדון, בבימויו של טיירון גות'רי, בתרגומו של יוברט בטלר, היו בין ההפקות הראשונות בשפה האנגלית.
המחזה עובד לטלוויזיה כשהלן הייז גילמה את דמותה של רנייבסקייה וסוזן שטרסברג גילמה את דמותה של אניה. הבמאי היה דניאל פטרי, והוא שודר כחלק סדרת Play of the Week television ב-1959.
הלהקה השייקספירית המלכותית הציגה את המחזה בהפקת שחור-לבן של רשת הטלוויזיה BBC. הליהוק היה: פגי אשקרופט שיחקה את רנייבסקייה, איאן הולם שיחק את טרופימוב, ג'ון גילגוד שיחק את גאייב, ג'ודי דנץ' שיחקה את אניה, דורותי טוטין שיחקה את ואריה. המפיק היה מישל סן-דניז, והיא הייתה בבימויו של מייקל אליוט, בשנת 1962, היא יצאה ב-DVD בידי BBC ב-2009.
הפקה בכיכובם של אירן וורת' כרנייבסקייה, ראול ג'וליה כלופחין, מארי בת הארט כאניה ומריל סטריפ כדונישה, בבימויו של אנדריי סרבאן. מעצב התפאורה התלבושות היה זוכה פרס הטוני סנטו לוקאסטו, והצגת הבכורה שלה התקיימה במרכז לינקולן ב-1977.
הפקה בבימויו של פיטר הול, בתרגומו של מייקל פריין ובכיכובם של דורותי טוטין כרנייבסקייה, אלברט פיני כלופכין, בן קינגסלי כטרופימוב ורלף ריצ'רדסון כפירס, הועלתה בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון ב-1978
וזכתה לתשואות ברחבי תבל. הפקה מינימליסטית בבימויו של פיטר גיל פתחה את אולפני ריברסייד בלונדון ב-1978,
וזכתה לביקורות חיוביות.
ב-1981, פיטר ברוק העלה הפקה בצרפתית (La Cérisaie) עם צוות שחקנים בינלאומי, בכללם אשתו של ברוק נטשה פארי כרנייבסקייה, נילס ארסטרופ כלופכין ומישל פיקולי כגאייב. ההפקה חודשה ב-Brooklyn Academy of Music ב-1988, אחרי סבבי הופעות באפריקה ובמזרח התיכון.
ב-1981, הפיקה BBC עיבוד של המחזה לטלוויזיה הבריטית בעיבודו של טרבר גריפית'ס, לפי תרגומה של הלן רפופורט, בבימויו של ריצ'רד אייר. ג'ודי דנץ', שבהפקת הBBC משנת 1962 גילמה את אניה, הייתה פה בתפקיד אמה רנייבסקייה ואילו ביל פטרסון גילם את דמותו של לופכין. אנטון לסר כטרופימוב, פרדריק טרבס כגאייב, אנה מאסי כשרלוטה וטימותי ספול בן ה-24 כיפיחודוב.
בסרט "גן הדובדבנים" כיכבה שרלוט רמפלינג בתפקיד רנייבסקייה, אלן בייטס כגאייב, אוון טיל כלופכין, מלאני לינסקיי כדונישה, ג'רארד באטלר כיאשה. הבמאי היה מייקל קקויאניס, והוא יצא לבתי הקולנוע בשנת 1999.
ארגון L.A. Theatre הקליט גרסה של המחזה שהופקה ב-2002 בכיכובם של מרשה מייסון, צ'ארלס דרנינג, הקטור אליזונדו וג'ניפר טילי. שחקנים נוספים היו ג'ורדן בייקר, ג'ון שרדייה, מייקל כריסטופר, טים דקיי, ג'פרי ג'ונס, כריסטי קיף, איימי פייץ וג'ואי סלוטניק.
תיאטרון Atlantic Theater Company 0 (ניו יורק, ניו יורק) ב-2005 הופיעה בתרגום חדש של "גן הדובדבנים", פרי עטו של תום דונגי, ששמה דגש על הקומי עפי שהמחזאי התכוון בהתחלה.
הפקה חדשה של המחזה בכיכובם של אנט בנינג כרנייבסקייה, אלפרד מולינה כלופכין, בתרגומו של מרטין שרמן ובבימויו של שון מתיאס. הצגת הבכורה הייתה באולם Mark Taper Forum בלוס אנג'לס בפברואר 2006.
תיאטרון Huntington Theatre Company באוניברסיטת בוסטון העלה את ההצגה בינואר 2007, בהשתמשו בתרגומו של ריצ'רד נלסון, בבימויו של ניקולס מרטין, עם קייט ברטון בתפקיד מאדאם רנייבסקייה, ג'ויס ואן פאטן בתפקיד שרלוטה איבנובה, ודיק לטסה כפירס.
ג'ונתן מילר ביים את המחזה במרץ-אפריל 2007, ב- Crucible Theatre בשפילד, אנגליה. ההצגה ציינה את שובו של מילר לבמה הבריטית אחרי היעדרות של קרוב לעשור וכיכבה בה ג'ואנה למליי בתפקיד רנייבסקייה.
ליבי אפל עיבדה וביימה את המחזה ב-2007 בעונתה האחרונה כמנהלת אומנותית של פסטיבל שייקספיר באורגון (אשלנד, אורגון). התרגום החדש מבוסס על התרגום המילולי המקורי של אליסון הורסליי, נחשב ל"אמריקני מאוד".
גרסת המחזה שבוצעה בהפקה הפותחת של פסטיבל התיאטרון צ'יצסטר הוצג בחודשים מאי-יוני 2008, עם שחקנים שכללו את דיים דיאנה ריג, פרנק פינלי, נטלי קסידי, ג'מה רדגרייב ומורין ליפמן.
תרגום חדש לגמרי של המחזה הופק בתיאטרון Blackeyed Theatre באביב 2009 בסבב הופעות בבריטניה, עם ארבעה שחקנים.
בספטמבר 2009, הועלה תרגום חדש של סטיוארט פטרסון, שהופק בתיאטרון Dundee Repertory Theatre, עם הבמאי האורח ולדימיר באצ'לר.
תרגום חדש של המחזה בפנג'אבי הועלה בספטמבר 2009 בידי סטודנטים מהמחלקה לתיאטרון באוניברסיטת פנג'אבי ב- Patiala, פנג'אב, הודו.
המחזה עלה בשפת אפריקאנס בשלהי 2009 בידי סטודנטים במחלקה לדרמה באוניברסיטת קייפטאון, דרום אפריקה.
תרגום חדש הועלה בפסטיבל ברייטון ובוצע בידי קבוצת dreamthinkspeak group. הם שיפצו חנות כלי בית ישנה ב- London Road והשתמשו בחנות כולה כבמה. הם קראו לה בשם Before I Sleep ואמרו שקיבלו השראה מהמחזה המקורי. ההצגה זכתה לביקורות חיוביות הן מהגארדיאן
והן מהאינדפנדנט היא זכתה למימון ממועצת האמנויות של אנגליה, הלוטו ורשימה ארוכה של עסקים מברייטון ומהוב.
באפריל 2010, באצטדיון Royal Lyceum Theatre באדינבורו המחזאי הסקוטי ג'ון בירן העלה גרסה של המחזה כ"קומדיה חברתית" סקוטית שמתרחשת בסקוטלנד בשנת 1979.
התיאטרון המלכותי הלאומי, לונדון, העלה הפקה חדשה של המחזה בכיכובם של זואי ואנאמייקר, ממאי ועד לאוגוסט 2011. הבמאי הווארד דייוויס והמחזאי אנדרו אפטון חברו שוב, ניתן לראות את ההפקה גם בבתי קולנוע ברחבי תבל בשידור של National Theatre Live.
התיאטרון הבוהמי המזרחי ב- Pardubice, צ'כיה העלה הפקה של המחזה בין 16 באוקטובר 2011 ל-14 בינואר 2012.
תיאטרון Vinohrady בפראג העלה הפקה בבימויו של Petr Novotný ובכיכובם של Dagmar Havlová ו-Jiřina Jirásková ו-Viktor Preis. הצגת הבכורה הייתה ב-5 בפברואר 2008.
תיאטרון Chamber Theatre Aréna באוסטרבה, צ'כיה העלה את המחזה בבכורה ב-21 במרץ 2009.
ההצגות בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי
1. הועלה לראשונה בתיאטרון הבימה, ב-28 במרץ 1939.
2. הועלה בשנית בתיאטרון הקאמרי ב-20 ביולי 1966.
3. הועלה ב-1 בפברואר 1975 בתיאטרון חיפה.
4. הועלה בתיאטרון הבימה ב-10 בדצמבר 1988.
5. הועלה בתיאטרון גשר ב-22 ביוני 2006.
6. הועלה בתיאטרון החאן ב-30 בספטמבר 2010.
7. הועלה בתיאטרון באר-שבע ב-6 במאי 2017.
ארץ המלך קרל
ארץ המלך קרל (בנורווגית: Kong Karls Land) היא קבוצת איים בארכיפלג סבאלברד שנמצא באוקיינוס הקרח הצפוני. האיים התגלו על ידי משלחת בריטית בשנת 1617. האיים מופו לראשונה פחות או יותר כראוי בשנת 1898, כאשר ביקרה בהם גם משלחת גרמנית (תיאודור לרנר על הספינה Helgoland) וגם משלחת שוודית (אלפרד ג' נתורסט עם הספינה אנטארקטיקה).
מרי דיגנם
מרי דיגנם (באנגלית: Mary Dignam; ) הייתה ציירת, מורה ומארגנת הזכורה בעיקר כמייסדת והנשיאה הראשונה של  (WAAC).
ארץ המלך קרל
האזור כולל שלושה איים מרכזיים: קונגסקויה, סוונסקויה ואבלויה ועוד שני איים: הלגונדויה וטירפטזויה. האזור כולו הוא חלק משמורת נורדוסט סבאלברד. הנוף הוא הרים בצורת רמה, בגובה של פחות מ-300 מטר, ומישורי חוף, סלעים גדולים בכל מקום שבו הסלע עשוי מבזלת, אחרת לרוב די בוצי. בחופים יש הרבה עצי סחף. הרושם הכללי הוא ארקטי גבוה ועקר. ארץ קונג קארלס מוקפת בקרח סחף צפוף במשך רוב ימות השנה. אין קרחונים, אלא כמה שדות שלג רב שנתיים.
מרי דיגנם
ביוגרפיה
מרי אלה ויליאמס נולדה ב, מערב קנדה. היא למדה אמנות בבית הספר לאמנות ועיצוב בלונדון, אונטריו. ב-1886 היא נסעה לניו יורק כדי להמשיך את הכשרתה ב, ואחריה לפריז, צרפת, בסדנת האמן בהנהלת (1850–1916) ולוק-אוליבייה מרסון (1846–1920).
ארץ המלך קרל
ארץ המלך קרל הוא האזור בעל צפיפות דובי קוטב הגבוהה בתבל.
מרי דיגנם
ביוגרפיה
ב-1886 הקימה דיגנם את מועדון האמנות לנשים, שהתפתח מאוחר יותר ל-WAAC. בתקופות הנשיאות שלה (1887–1913, 1935–1938), דינאם הייתה הכוח המניע מאחורי הפקת להנצחה של קבוט. זו הייתה ארוחת ערב עם שמונה מנות, 24 אנשים. הסט צויר על כלי חרס ומייצג נושאים קנדיים, שהוכן על ידי חברי WAAC לציון יום השנה ה-400 לגילוי קנדה של ג'ון קאבוט.
לאחר חזרתה לקנדה ב-1891, היא לימדה בבית ספר לאמנות לנשים בטורונטו, אונטריו ומאוחר יותר ארגנה את האולפנים הראשונים לאמנות של קולג' הנשים של מולטון באוניברסיטת מקמסטר. בשנת 1898, דיגנם וליידי, אשתו של , ארגנו לחברי הבית והסנאט מנוי של 1,000 דולר לרכישת הסט, שהוצג רשמית לליידי לרגל סיום בעלה את תפקידו כמושל הכללי של קנדה. מאוחר יותר היא עזרה לארגן את האגודה הבינלאומית של נשים ציירות ופסלות, ובשנת 1900, ייסדה את תערוכת האמנות הבינלאומית הראשונה של כל הנשים, הקוראת לחברי האגודה לאמנות נשים ולאמנות בינלאומית של נשים.
דיגנם הייתה חברה באיגוד האמנות של מונטריאול (1886–1931) (לימים (MMFA)), ב (OSA) (1912–1883), ב (RCA) (1924–1883) וב (CNE) (1900–1891). עבודותיה הוצגו ברחבי קנדה וניו יורק, לונדון ופריז. היא הציגה את עבודתה בארמון האמנויות היפות בתערוכה העולמית הקולומביאנית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
מוות
היא מתה ב-6 בספטמבר 1938 בטורונטו, אונטריו.
ויגאן (אנגליה)
ויגאן (באנגלית: Wigan) היא עיר במנצ'סטר רבתי, אנגליה. העיר ממוקמת כ-16 ק"מ דרומית-מערבית לבולטון, 19 ק"מ צפונית לורנגטון ו-27 ק"מ מערבית למנצ'סטר. ויגן היא העיר הגדולה ביותר ברובע המטרופולין של ויגאן והיא מרכז העסקים שלה. בעיר אוכלוסייה של 103,608 תושבים, ואילו ברובע המורחב, אוכלוסייה של 318,100 נפש. העיר היא חלק ממחוז לנקשייר ובעיר זורם נהר הדאגלס.
היסטוריה
השם ויאן, פירושו במקור "כפר" או "יישוב". ישנה גם טענה שזה בא מאנגלית עתיקה. שמה של העיר תועד בהיסטוריה באופנים שונים, בשנת 1199, בשם ויגאן, ובשנת 1240, בשם וויגין, הוחלט לבסוף על השם ויגאן כיוון שהופיעה כך ביותר כתבים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הפכה ויגאן לאחת הערים הראשונות בבריטניה שעברה בהן קו רכבת, היה זה הקו המחבר בין פרסטון, מנצ'סטר וליברפול. ויגאן הוגדרה בסוף המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20, כבירת הטקסטיל.
בשנת 1911 תוארה העיר כעיר תעשייתית. לאחר מלחמת העולם השנייה חלה תנופה ואחריה נפילה שממנה לא התעשתה תעשיית הטקסטיל של ויגאן עד היום. אמנם ענפי הכותנה והפחם של העיר ירדו במאה העשרים, אך תעשיית ההנדסה לא נכנסה למיתון. טחנת הכותנה האחרונה שעבדה בעיר, מאי מיל, נסגרה בשנת 1980.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2001, אוכלוסיית ויגאן מנתה 81,203 תושבים, צפיפות האוכלוסייה הייתה 11,474 תושבים לקילומטר, עם יחס של 100 גברים ל-95.7 נשים. מבין אלה מעל גיל 16, 28.9% היו רווקים ו -45.0% נשואים. 34,069 ממשקי הבית של העיר- 29.7%, כללו אדם אחד, 38.9% זוגות נשואים שגרים יחד, 8.5% היו זוגות משותפים ו-10.8% הורים יחידניים עם ילדיהם. מבין בני 16–74, 38.5% לא היו בעלי כישורים אקדמיים, נתון גבוה משמעותית מהממוצע עבור הרובע בכללותו ואנגליה.
עוד נמצא נכון למפקד 2001 כי 87.7% מתושבי וויגאן העידו על עצמם כנוצרים, 0.3% מוסלמים, 0.2% הינדים, 0.1% בודהיסטים, ו-6.2% חסרי דת.
ספורט
אצטדיון הדי. וו שבעיר, מכיל 25,138 מקומות. במקור נקרא האצטדיון, JJB. האצטדיון הוא מגרשה הביתי של מועדון הכדורגל של העיר, ויגאן את'לטיק, כמו גם את קבוצת הרוגבי המקצועית של העיר, ויגאן ווריורס. הלאטקיס עברו לאצטדיון עם הקמתו בשנת 1999 מביתם לשעבר, פארק ספרינגפילד, כמו גם הווריורס שעברו מביתם הקודם, סנטרל פארק.
רוגבי
מועדון הרוגבי של העיר הוא ויגאן ווריורס, (במקור נקרא Wigan FC), המועדון משחק בעיר מאז 1872. ויגאן היה למועדון בליגת הרוגבי מאז ועד היום והוסיף את סיומת הווריורס על שמו בשנת 1997. המועדון הוא המועדון האנגלי המצליח ביותר בספורט, הוא זכה ב-22 אליפויות בליגה וב-19 גביעים, כמו כן הוכתרו כאלופי העולם ארבע פעמים.
דנוטה קלייזינגר
דנוטה קלייזינגר (נולדה בשם דנוטה צ'לאפינסקה, בגרמנית: Danuta Kleisinger; 29 במאי 1924 – 27 באוגוסט 2017) הייתה חסידת אומות העולם אוסטרית ואזרחית כבוד של מדינת ישראל.
הצלה בשואה
בשנת 1942 נכלא יוז'ק פרזמן עם אמו שיינה בגטו ורשה. לפני המלחמה, אמה של דנוטה הייתה חברה של שיינה פרזמן ויוז'ק בנה היה חבר של דנוטה. לאחר הקמת הגטו דנוטה הבריחה אוכל וכסף עבור משפחת פרזמן לגטו ובכך סיכנה את חייהם וחייה.
ארוסה של דנוטה אוולד קלייזינגר שירת לאחר כיבוש פולין כקצין בוורמאכט הגרמני בתחנת הרכבת בוורשה. בסיועו של אוולד, דנוטה סיפקה ליוז'ק ויוסף קורמרזין תעודות ארי מזויפות ואישורי נהיגה. לפני התקוממות הגטו והרסו באפריל 1943 יוז'ק פרזמן וחברו יוסף קורמרזין ברחו בעזרת קלייזינגר לצד הארי של העיר. דנוטה הסתירה אותם בידיעתו ובהסכמתו של ארוסה, הקצין אוולד קלייזינגר, שלושה שבועות בדירתה. היא גם הצילה את אמו של יוז'ק, שיינה פרזמן. לאחר מכן יוז'ק ויוסף שהו בבית הוריו של אוולד בווינה. הם התחזו לעובדים חקלאיים נוצרים פולנים. המשפחה סיפקה אוכל ומצרכים חיוניים אחרים, והם חיו כבני משפחת קלייזינגר עד סוף המלחמה.
לדנוטה ואוולד קלייזינגר הוענק אות חסיד אומות העולם.
הר מרקהאם
הר מרקהאם או הר מרקהם (באנגלית: Mount Markham) הוא מסיב בעל שתי פסגות, ברכס המלכה אליזבת, חלק מרכס המלכה אלכסנדרה שבההרים הטראנס-אנטארקטיים, הממוקם באזור חוף שקלטון, של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
המסיב מקיף את הקצה הצפוני של רמת מרקהאם.
גובהה של הפסגה הגבוהה מבין שתי הפסגות 4,350 מטרים מעל גובה פני הים (והיא הפסגה הגבוהה ביותר ברכס המלכה אליזבת); פסגה זו היא הפסגה ה-16 בגובהה באנטארקטיקה. גובהה של הפסגה השנייה 4,280 מטרים מעל גובה פני הים.
לפי מקור אחר, להר שלוש פסגות גבוהות, שגובהן 3,749 מטרים מעל פני הים, 3,749 מטרים מעל פני הים, ו-3,368 מטרים מעל פני הים בהתאמה, וסביבן מספר פסגות נמוכות.
הפסגה הגבוהה של הר מרקהאם מתנשאת לגובה של 2,103 מטרים מעל סביבתה, היא הפסגה ה-16 בהתנשאותה באנטארקטיקה.
גילוי ההר
ההר התגלה ב-27 בדצמבר 1902 על ידי קבוצת הקוטב הדרומי (the Southern Polar Party) של המשלחת הלאומית הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת דיסקברי), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901 – 1904.
מקור השם
הפסגה נקראת על שמו של סר קלמנס מרקהאם, אשר, בהיותו נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית, יזם ותכנן את משלחת דיסקברי, ובחר את רוברט פלקון סקוט כמפקד המשלחת.
לקריאה נוספת
• EDMUND STUMP, What It's Like to Climb the Mountains of Antarctica,The Atlantic, NOVEMBER 17, 2011
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 253
• Bernard M. Gunn & Richard I. Walcott (1962), The geology of the Mt Markham region, Ross dependency, Antarctica, New Zealand Journal of Geology and Geophysics, 5:3, 407-426, DOI: 10.1080/00288306.1962.10420097
ליאון ויצ'ולקובסקי
ליאון יאן ויצ'ולקובסקי (בפולנית: Leon Wyczółkowski; 24 באפריל 1852 – 27 בדצמבר 1936) היה אחד הציירים המובילים של תנועת פולין הצעירה, כמו גם הנציג העיקרי של הריאליזם הפולני באמנות של בין מלחמות העולם. בין השנים 1895–1911 כיהן כפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות של יאן מטייקו בקרקוב, ומשנת 1934 בוורשה. הוא היה חבר מייסד באגודת האומנים הפולנים אגודת שטוקה.
ביוגרפיה ועבודה
הוא נולד ב־24 באפריל 1852 בהוטה מיאסטקובסקה ליד גרוולין. הוא היה בנם של מטאוש, סוחר זכוכית ואנטונינה לבית פלינסקה. הוא למד בבית ספר עממי בקמיונקה ליד לוברטוב, ואחר כך למד בגימנסיה, תחילה בסידלצה, ואז בבית הספר התיכון השלישי בוורשה.
בשנים 1869–1871 למד בשיעורי רישום בוורשה אצל אנטוני קמינסקי ורפאל הדזביץ', ובשנים 1872–1873 אצל וויצ'יץ' גרסון, צייר ריאליסטי, שנטש נושאים חברתיים ונוף לטובת ציור היסטורי ודתי. ללא ספק הייתה לגרסון השפעה משמעותית על החינוך והתחלה היצירה האמנותית שלו. הציור "קזימיר הקדוש ויאן דלוגוש" שצייר באותה העת, הוצג בחברה לעידוד אומנויות יפות בוורשה בשנת 1873, והצייר זכה להצלחה האמנותית הראשונה.
בשנת 1873 ביקר בתערוכה העולמית בווינה, שהציגה מגוון רחב של תופעות אמנותיות. בסתיו 1875 הוא עזב ויצא למינכן עד 1877 ולמד בסטודיו של הצייר ההונגרי אלכסנדר וגנר באקדמיה המקומית לאמנויות יפות [2]. לאחר שחזר לפולין, בשנים 1877–1879 למד באקדמיה לאמנויות בקרקוב בניהולו של יאן מטייקו, מוקסם לזמן קצר משיטות עבודתו. בהשפעתו הוא צייר את "בריחתה של מרינה מנששובנה" ומספר פורטרטים. בשנת 1878 ביקר בתערוכה האוניברסלית בפריז, שם ראה, בין היתר, ציורים של קלוד מונה.
בתחילה, רצונו האמנותי היה להתמסר לז'אנר הציור ההיסטורי עם ריאליזם מפורט. לאחר ביקורו בפריז, הוא שינה את כיוונו והחל ליישם פתרונות אופייניים לאימפרסיוניסטים הצרפתים. הוא צייר נופים דרמטיים, עירום וסצינות פסטורליות עם אפקטים של תאורת אימפסטו ואימפרסיוניזם (למשל, "הדייגים"). לזמן קצר הוא הגיע להשפעת הסימבוליזם (למשל, "דרואיד מאובן"), ובסביבות 1900 הכהה את לוח הצבעים שלו. עבודתו מאופיינת בעושר צורה ובאמצעים טכניים מורכבים. הודות לידידות עם פליקס מנגה ז'אסינסקי, הוא הרחיב את תחומי העניין שלו גם לסצינות מזרחיות.
ויצ'ולקובסקי הצטיין בציור סידורי פרחים ודומם. הוא צייר כמעט את כל אנשי האמנות של קרקוב.
תקופת וילקופולסקה-פומרניה
משנת 1922 הוא היה קשור לוילקופולסקה ופומרניה. לאחר מכן הוא תרם אוסף של יצירות אמנות מזרחיות למוזיאון וילקופולסקה בפוזנן, מכאן ואילך בילה את חודשי הקיץ בבית האחוזה שלו, כשהוא מוקף בפארק ובוסתן. יצר תמונות של עצים עתיקים: אלונים, אשוחית ואורנים ומרחבי שדות.
בשנת 1924 הוא תרם את העבודות הראשונות למוזיאון העירוני בבידגושץ'. בעקבות זאת הצטברו עבודותיו במוזיאון. במהלך חייו של האמן הוקדש אחד מחדרי המוזיאון ליצירתו. בשנים 1924 ו -1934 ארגן מוזיאון בידגושץ' תערוכות של יצירותיו. בנוסף הוא הציג את עבודותיו בקרקוב, ורשה, פוזנן ומחוצה לה.
הוא נפטר ב־27 בדצמבר 1936 בוורשה מדלקת ריאות.
טקסי הלוויה שהתקיימו ב -30 בדצמבר 1936 היו בבידגושץ', ווהשתתפו בהם אלפי אנשים. בהתאם לרצונו, הוא נקבר בבית העלמין בכפר בווטלנו ליד בידגושץ'.
ב־8 באפריל 1937, אשתו על פי צוואתו האחרונה של בעלה, העניקה לעיר בידגושץ' 425 עבודות, ספרי רישומים, מזכרות אישיות וציוד סדנאות. פעולת התרומה חייבה את בידגושץ' לטפל באוסף ולדאוג לקברו של ויצ'ולקובסקי.
סיריל אסלנוב
סיריל אסלנוב (Cyril Aslanov, נולד ב-15 במאי 1964) הוא בלשן ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית ומשמש כראש המדור ללימודים צרפתיים והמדור לרומאניסטיקה (שפות וספרות קטלאנית ואוקסיטנית) במוסד. תחום המומחיות שלו הן השפות הרומאניות ובעיקר הצרפתית והפרובאנסלית העתיקה.
ביוגרפיה
אסלנוב נולד בצרפת. למד לתואר ראשון ושני בבלשנות ושפות קלאסיות באקול נורמל סופרייר בין השנים 1984 ל־1988. השלים תואר ראשון נוסף בבלשנות ולימודים קלאסיים בסורבון בשנת 1985. בשנת 1992 סיים דוקטורט בסורבון ביוונית עתיקה ושפות קלאסיות בהנחיית פרופסור ז'אן-לואי פרפילו (Jean-Louis Perpillou). עבודת הדוקטורט הייתה בנושא "L'Adjectif épithète dans la Septante: étude syntaxique et sémantique". בשנת 1994 עלה לישראל ומאז מלמד באוניברסיטה העברית, בשנת 2003 מונה לפרופסור חבר.
דובר 20 שפות: עברית, ערבית, אנגלית, רוסית, צרפתית, איטלקית, ספרדית, פורטוגלית, גרמנית, יוונית, רומנית, הולנדית, דנית, שוודית, נורווגית, פולנית, צ'כית, סלובקית, סרבו-קרואטית, בולגרית ואיסלנדית.
במחקריו הוא בוחן את התפתחותן הדיאכרונית של אותן השפות וזיקותיהן לשפות אחרות בשילוב ניתוח מבני והשוואתי. כמו כן, הוא עוסק בחקר לשונות היהודים בדגש על הקשרן הרומאני ובהתפתחותה של השפה היוונית, בעיקר בשלהי העת העתיקה ובימי הביניים.
הוא חבר באקדמיה ללשון העברית.
ערביי הביצות
ערביי הביצות (בערבית: "عرب الأهوار", ערב אל-אהואר; מכונים גם מעדאן – معدان, או "שרוק" – شروگ, "אלה מהמזרח") הם תושבי אזור הביצות המשתרעות בדרום עיראק לפני התמזגותם של החידקל והפרת בשט אל-ערב, כולל ביצות חוויזה (هور الحويزة) שבדרום-מערב איראן. השם שניתן לערביי הביצות בשפה הערבית – "מעדאן" – מציין תרבות ייחודית, אף שהם משתייכים לשבטים שונים. פרנסתם של ערביי הביצות מבוססת בחלקה על תאואי נהרות וכן על גידולי שדה, כגון אורז. רבים מתושבי הביצות נעקרו ממקום מושבם במהלך מלחמת המפרץ בשנת 1991.
מתיאש צ'אני
מתיאש (מתיתיהו) צ'אני (במקור צינר, בהונגרית: Csányi Mátyás; 6 בדצמבר 1884 – 6 במרץ 1962) היה מלחין ומנצח יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
צ'אני נולד בסגד כבן רביעי ליאנוש (יוחנן) צ'אני (לשעבר צינר), בנקאי מהעיר סגד. בנעוריו החל לעבור הכשרה לרבנות, אולם בסופו של דבר זנח אותה ועבר ללימודי מוזיקה חילוניים. הוא למד בעיר הולדתו, סגד, ומאוחר יותר המשיך את לימודיו בבודפשט ובווינה. עם סיום לימודיו החל לעבוד כמנצח וכמלחין ב"תיאטרון סגד" בעיר ארד, שברומניה ובין השאר כתב אופרות, אופרטות ואוורטוריות.
בין יצירותיו המפורסמות: אופרות של קלאודיוס, פיטר אבה (אופרה דו-אופרתית, לטקסט שלו, ואחריו הרומן של זולא רומא, שהוצג ב -1910 בארד, בתיאטרון הלאומי של סגד בשנים 1911-1919); שיר השירים ג. אורטוריה (1919); מסה ג. אופרטה, הציגה בערד בשנת 1923, בשיתוף עם גלאטה פרנץ); ורד של אהבה (אופרה Revu, 1923); שיר השירים עם תפילה מקראית, עמנואל לעף (Szeged, 1929). הטקסט של האופרה המוזהב (1934) מאת מור ג'וקאי.
ב-1937 גירשה אותו ממשלת גוגה מארד, והוא שב עם משפחתו לעיר הולדתו. לאחר מלחמת העולם השנייה היגר מחדש לרומניה.
סיירת משמר הגבול
סיירת משמר הגבול או בראשי תיבות: סמ"ג היא יחידה משמר הגבול הקיימת במרחבים: דרום, ירושלים, מרכז, חוף וצפון. מטרתה מאבק והתמודדות ובהפרות סדר. היחידה היא המקבילה במג"ב ליחידת היס"מ במשטרה הכחולה.
היסטוריה
בשנת 1974 הוטלה האחריות לביטחון הפנים של מדינת ישראל על משטרת ישראל, בעקבות קבלת אחריות זו החל משמר הגבול להיות גורם משמעותי בלחימה בפשיעה ובהשלטת סדר בתוך שטח מדינת ישראל. בשנת 1983 הוחלט להקים במג"ב סיירת מובחרת ללחימה בפשיעה באזור המרכז, כך קמה סמ"ג 1, אחריה קמו יחידות סמ"ג כמעט בכל מרחבי מג"ב. עם השנים החלו הסמ"גים להתמחות בעיקר בנושא מאבק בהפרות סדר ואת נושא הלחימה בפשיעה נטלו יחידות כמו הימ"גים, יחידות הבט"א (ביטחון אישי) ויחידות שחר 101. יחידות הסמ"ג כפופות בכל מרחב למפקד מרחב מג"ב ומופעלות פעמים רבות על ידי המשטרה הכחולה.
הכשרה ואמצעים
לוחמי הסמ"ג מתחילים את דרכם בטירונות מג"ב (רובאי 05), ורק לאחר הטירונות הלוחמים המתאימים יוצאים לקורס יסמ"ג (שילוב של יס"מ וסמ"ג) ולאחריו הם מוכשרים כלוחמי סמ"ג.
הנשק האישי של לוחמי הסמ"ג הוא M16 מקוצר ואקדח מסוג יריחו או גלוק 19. הלוחמים עושים שימוש רחב באמצעים לפיזור הפגנות. לוחמי הסמ"ג משתמשים בנוסף במטול רימונים GL40 תוצרת IWI
יחידות
סמ"ג 2 - הפכה לימ"ס (יחידת מסתערבים) ירושלים בסוף שנות ה-90. סמ"ג 4 מוזגה עם סמ"ג 3.
CVV
CVV (ראשי תיבות של Card Verification Value; נהוגים גם שמות אחרים) הוא קוד בן שלוש או ארבע ספרות המודפסות (לא מובלטות) בכרטיס חיוב ובכרטיס אשראי כאמצעי אבטחה למניעת הונאה, בקניות ללא הצגה פיזית של הכרטיס (עסקה במסמך חסר, המתרחשת בקניות בטלפון או באינטרנט).
במרבית כרטיסי האשראי ה-CVV הוא בן שלוש ספרות בגב הכרטיס. בכרטיסי האשראי של אמריקן אקספרס ה-CVV הוא ארבע ספרות בחזית הכרטיס.
גם כאשר אתרי מסחר אלקטרוני שומרים במאגרי המידע שלהם את פרטי כרטיס האשראי, נאסר עליהם לשמור את ה-CVV. בדרך זו, גם אם פרטי כרטיס האשראי דולפים ממאגר המידע, הם אינם כוללים את ה-CVV, וכך ה-CVV מוכיח שמוסר פרטי הכרטיס בעת רכישה אכן מחזיק בכרטיס, והכרטיס מוגן משימוש בו על ידי מי שגנב את פרטי הכרטיס. סוחרים אינם חייבים לדרוש את קוד האבטחה לביצוע עסקה, כך שהכרטיס שפרטיו דלפו עדיין עלול להיות מועד להונאה באתרי מסחר אלקטרוני שאינם דורשים את קוד האבטחה.
קוד אבטחה זה פותח במקור בבריטניה בשנת 1995, על ידי עובד Equifax מייקל סטון, כקוד אלפאנומרי בן אחד עשר תווים. לאחר בחינה עם רשת Littlewoods ובנק NatWest, הרעיון אומץ על ידי האגודה הבריטית לשירותי סליקת תשלומים (APACS) והוחלף לקוד בן שלוש הספרות המוכר היום. מאסטרקארד החלה להנפיק מספרי CVV בשנת 1997 וויזה בארצות הברית הנפיקה אותם בשנת 2001. אמריקן אקספרס החלה להשתמש ב-CVV בשנת 1999.
השימוש ב-CVV אינו מגן מפני הונאות דיוג, שבהן בעל הכרטיס מרומה להזין את ה-CVV בין שאר פרטי הכרטיס. הגידול בהונאות דיוג הפחית את היעילות של ה-CVV כאמצעי למניעת הונאה. ישנה גם הונאה שבה מבצע הדיוג השיג את פרטי הכרטיס (אולי על ידי פריצת מסד נתונים של סוחר או מקבלה על רכישה) והוא נותן את המידע הזה לקורבנותיו, ובכך מרגיע אותם לתחושת ביטחון מזויפת לפני שביקש ה-CVV.
ג'יימס נובל טיינר
ג'יימס נובל טיינר (באנגלית: James Noble Tyner; 17 בינואר 1826 – 5 בדצמבר 1904) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית. טיינר נבחר לבית הנבחרים ב-1869 וכיהן בו עד 1875. בעת כהונתו בבית הנבחרים הוא התנגד להענקת סובסידיות לתעשיית הרכבות, קידם את התעשייה במערב ארצות הברית שהתפתחה בהדרגה, וטען נגד זכות הביול של חברי הקונגרס. ב-1873 הוא הצביע בעד מה שנקרא "חוק מחטף המשכורות", שקבע העלאת שכר משמעותית לנשיא ולחבר הקונגרס. תמיכתו בחוק מנעה ממנו להיבחר מחדש לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים. ב-1875 מינה אותו הנשיא יוליסס ס. גרנט כעוזר השני למנהל הכללי של דואר ארצות הברית, וב-1876 הוא מונה כמנהל הכללי של הדואר, תפקיד בו הוא כיהן עד תום נשיאותו של גרנט במרץ 1877. טיינר המשיך לשמש כעוזר מזכיר הדואר בממשלו של הנשיא רתרפורד הייז עד 1881. באוקטובר 1881 הוא אולץ להתפטר מתפקידו על ידי הנשיא צ'סטר ארתור, בשל הידע שהיה לו לכאורה על מעשי הונאה בחברות נתיבי הדואר ועל כך שהעניק לבנו, שאותו הוא מינה כמפקח על משרד הדואר בשיקגו, תוספת של 1,000 דולר לשכרו. בשנים 1889–1893 ובשנים 1897–1903 שימש טיינר כעוזר היועץ המשפטי של מחלקת הדואר של ארצות הברית. באפריל 1903 הוא נאלץ להתפטר מתפקידו זה על פי דרישתו של המנהל הכללי של הדואר הנרי קליי פיין, על רקע חקירה על מעשי שוחד מצידו ועל כך הוא הועמד לדין. טיינר זוכה במשפט מחוסר הוכחות לאחר שמשפחתו הוציאה באופן מעורר מחלוקת מסמכים רלוונטיים מהכספת במשרדו. בשנה שלאחר מכן הוא הלך לעולמו.
למעט מאמר ביוגרפי שנכתב אודותיו ב-1906, היה המחקר ההיסטורי המודרני על חייו ועל הקריירה שלו מוגבל. כמי שהגיע לוושינגטון די. סי. כנציג בית הנבחרים מהמערב התיכון וכרפורמטור, נקשרה הקריירה הפוליטית שלו למחלוקות ולשערוריות. הוא היה אחרון חברי הקבינט של גרנט ששירת בממשל הפדרלי במאה ה-20. טיינר שהיה בעל ידע רחב בתחום הדואר, מונה כנציג לקונגרסים הבינלאומיים של הדואר בשנים 1878 ו-1897. הוא תמך בנשיאים הרפובליקנים רתרפורד הייז וויליאם מקינלי.
ראשית חייו
ג'יימס נובל טיינר נולד בברוקוויל, אינדיאנה. משפחתו הייתה משפחה מכובדת באינדיאנה והוא היה אחד מ-12 ילדים. אביו היה ריצ'רד טיינר ואמו הייתה מרתה סדגוויק ויליס סוויפט נובל. סבו של טיינר, ויליאם א. טיינר, היה כומר בפטיסט שהטיף במזרח אינדיאנה במשך שנים רבות. אביו של טיינר היה איש עסקים מכובד באינדיאנה. דודו מצד אביו, נח נובל, היה מושל אינדיאנה בשנים 1831–1837 ודוד אחר שלו מצד אמו, ג'יימס נובל, היה סנאטור מטעם אינדיאנה בשנים 1816–1831. ב-1844 סיים טיינר את לימודיו באקדמיית ברוקוויל. בשנים 1846–1854 הוא עבד בעסק של אביו. הוא למד משפטים וב-1857 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בפרו, אינדיאנה.
ראשית הקריירה הפוליטית
בשנים 1857- 1861 שימש טיינר כמזכיר הסנאט של אינדיאנה. בבחירות לנשיאות של 1860 היה טיינר אלקטור מטעם המפלגה הרפובליקנית שהצביע עבור אברהם לינקולן והאניבל המלין. בשנים 1861–1866 הוא היה סוכן מיוחד של מחלקת הדואר של ארצות הברית.
חבר בית הנבחרים
ב-1869 נבחר טיינר מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית במקומו של דניאל פראט, שהתפטר כדי לשמש כסנאטור. טיינר ייצג את אינדיאנה מהיבחרו ועד 1875. בעת היבחרו שלטו הרפובליקנים הן בסנאט והן בבית הנבחרים. הוא נבחר מחדש ב-1870 וב-1872. טיינר נחשב לרפורמטור בשתי תקופות כהונתו הראשונות בבית הנבחרים. הוא נשא כמה נאומים בדיוני הבית וצוין על הקפדתו על דיוקים סטטיסטיים ועל ההיגיון שבדבריו.
ב-5 בפברואר 1870, בנאומו הראשון בבית הנבחרים, תמך טיינר בביטול זכות הביול. על פי זכות הביול, התאפשר לחברי הקונגרס לשלוח לקהל בוחריהם דברי דואר ללא תשלום. המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, ג'ון קרסוול, תמך גם הוא במהלך זה.
טיינר התנגד להענקת סיבסוד לשטחי קרקע עבור חברת הרכבת הצפון-פסיפית. הוא סבר שיש להסדיר בהדרגה את הבעלות על השטחים בין נהר המיסיסיפי לבין האוקיינוס השקט ולהעניק אותם למתיישבים בחינם כדי שיבנו עליהם את בתיהם. טיינר ראה בארצות הברית כמעצמה אימפריאלית וסבר שלאזרחיה יש את הזכות ליישב את המערב. ב-16 במאי 1870 הצהיר טיינר בנאום שנשא בבית הנבחרים, "ככל שאנו שואפים לראות את הארץ הזו שוכנת בין המיסיסיפי לבין האוקיינוס השקט ומיושבת באוכלוסייה חרוצה, עדיף להגיע למטרה זו בהדרגה, ולא לנקוט במדיניות מהירה מדי שבסופו של דבר תעכב את שיגשוגה ואת צמיחתה".
ב-3 במרץ 1873, ביום האחרון לכהונתו הראשונה כנשיא, לאחר שנבחר כבר לכהונה שנייה, חתם הנשיא גרנט על חוק שהגדיל את משכורת הנשיא מ-25,000 ל-50,000 דולר ואת משכורות חברי בית הנבחרים והסנאט מ-5,000 ל-7,500 דולר, כולל בונוס של 5,000 דולר. טיינר הצביע בעד חוק זה, כנספח סודי לחוק ההקצבות, שנודע כ"חוק מחטף המשכורות". אף על פי שהעלאת המשכורות לנשיא ולחברי הקונגרס היו בהתאם לחוקה, נחשפה הענקת הבונוס של 5,000 הדולר בעיתונות ונחשפה גם רשימת חברי הקונגרס שהצביעו בעדה. בונוס זה בוטל מאוחר יותר בינואר 1874. חוק מחטף המשכורות היה מאוד לא פופולרי בציבור, וכתוצאה מתמיכתו בו, לא עלה בידו של טיינר לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית לבחירה מחדש לבית הנבחרים באותה שנה.
במחלקת הדואר
בפברואר 1875 מונה טיינר על ידי הנשיא גרנט כעוזר השני למנהל הכללי של דואר ארצות הברית, תפקיד בו הוא שימש עד יולי 1876.
ב-12 ביולי 1876 מינה הנשיא גרנט את טיינר כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית. במקומו כעוזר השני מונה בן מדינתו וגנרל מלחמת האזרחים, תומאס בריידי. טיינר כיהן כמנהל הכללי של הדואר עד מרץ 1877.
לאחר תום נשיאותו של גרנט מונה טיינר על ידי הנשיא רתרפורד הייז כעוזר הראשון למנהל הכללי של הדואר ובתפקיד זה הוא שימש עד להתפטרותו באוקטובר 1881. כאשר החל ג'יימס גרפילד לכהן כנשיא במרץ 1881, החלו לצוץ שמועות על מעשי הונאה שהתרחשו במחלקת הדואר שבמסגרתם גרפו קבלנים מושחתים רווחים מופרזים מנתיבי דואר. הנשיא גרפילד הורה על עריכת חקירה בעניין על ידי המנהל הכללי של הדואר תומאס למואל ג'יימס. טיינר היה מצוי מאוד במהלכים הפנימיים של מערכת חוזי הדואר ועל פי חקירתו של ג'יימס הוא ידע ואפשר את רווחייהם של הקבלנים. ביולי הורה ג'יימס לטיינר להתפטר מתפקידו, אך באותה עת בוצע מעשה ההתנקשות בגרפילד ונבצר ממנו למלא את תפקידו, טיינר סירב להתפטר. אדם נוסף שהיה מעורב במעשי ההונאה היה בריידי. בחקירה נחשף שטיינר דאג לבנו למשרה מכניסה כמפקח הכללי של משרד הדואר בשיקגו, שהשכר בה היה 2,000 דולר לשנה. כאשר מת גרפילד מההתנקשות בו ב-19 בספטמבר, וסגנו צ'סטר ארתור היה לנשיא במקומו, הוא אילץ את טיינר להתפטר ב-17 באוקטובר.
טיינר היה נציג לקונגרס הדואר הבינלאומי שהתקיים בפריז ב-1878 ובזה שהתקיים בוושינגטון די. סי. ב-1897. הוא שימש כעוזר היועץ המשפטי הראשי של מחלקת הדואר בשנים 1889–1893, ושוב בין השנים 1897–1903.
חקירת השחיתות בדואר
ב-7 במרץ 1903 פתח הנשיא תאודור רוזוולט בחקירה על שחיתות במחלקת הדואר. באפריל רמז המנהל הכללי של הדואר הנרי קליי פיין לטיינר שעליו להתפטר בשל החשד למעורבותו בשחיתות. טיינר ורעייתו כריסטין פנו לפיין והפצירו בו להשאירו בתפקידו. פיין דחה את פיטוריו של טיינר ל-1 במאי, אך השעה אותו מתפקידו. מצב זה הותיר את טיינר במעמד שלהלכה הוא היה עדיין עוזר היועץ המשפטי הראשי של מחלקת הדואר, אך ללא סמכויות ממשיות. טיינר הנחה את רעייתו להוציא את מסמכיו הרשמיים מחדר הכספת במשרדו שבוושינגטון. ב-20 באפריל הגיעה כריסטין טיינר למשרד בשעה 16:00, שעת סגירת המשרד, והותר לה להיכנס לבדה למשרדו של טיינר, שכן היא לא עוררה שום חשד. לאחר מכן היא אפשרה לגיסתה ולאדם נוסף להיכנס למשרד מדלת אחרת כדי לפרוץ את הכספת וכך התאפשר לה להוציא את כל מסמכיו של בעלה. לאחר שארזה את המסמכים שלחה אותם כריסטין טיינר באמצעות שליח, שגם הוא נכנס למשרד דרך דלת אחרת, והביא אותם למעונו של טיינר. לאחר שעזבו כל האנשים דרך דלת אחרת, יצאה כריסטין טיינר מהמשרד בגפה ושבה לביתה. העניין התגלה מיד על ידי מנהל משרד הדואר ג'ורג' כריסטיאנסי, שדיווח על כך לפיין. פיין שלח שני חוקרים לביתו של טיינר, אך טיינר ורעייתו סירבו להתיר להם להיכנס או למסור להם את המסמכים.
ב-22 באפריל פיטר פיין את טיינר מתפקידו כעוזר היועץ המשפטי הראשי של מחלקת הדואר. ארבעה ימים לאחר מכן הכחישו טיינר ורעייתו שהם בצעו מעשה עוולה כלשהו. טיינר הצהיר שהוא שירת את ארצו בנאמנות וטען שפקידי מחלקת הדואר "יצאו מדעתם". הוא ציין שהוא המשיך לשמש בתפקידו כעוזר היועץ המשפטי לאחר ה-9 במרץ כדי לשמור על כבודו. רעייתו הצהירה שהיא ובעלה סומנו כגנבים על ידי מחלקת הדואר. היא אמרה שאף אחד לא מנע ממנה מלהיכנס למשרדו של בעלה ושלא נעשה שום דבר בהחבא. היא טענה שהיא החזירה מסמכים לכספת שלא היה בהם שום עדויות למעשה פלילי.
באמצע השנה נחקר טיינר על מעשי שחיתות במחלקת הדואר על ידי התובע המיוחד, צ'ארלס ג'וזף בונפרט ועל ידי העוזר הרביעי של המנהל הכללי של הדואר, ג'וזף ל. בריסטו. הוא הואשם בשלושה מקרים של הונאה ובמקרה אחד של שוחד. כמו כן הואשם העוזר הראשון למנהל הכללי של הדואר, פרי ס. הית'. הנשיא רוזוולט ציין שהחקירה בדואר חשפה מצב של "שחיתות נרחבת" במשרדי המחלקה. החשדות נגד טיינר ונגד הית' כללו רשלנות בניהול המשרד, קנוניה פלילית ומעורבות של ממש במעשי הונאה, שוחד וספסרות ברווחים. טיינר זוכה מאשמה מחוסר הוכחות, וזאת בשל העלמת המסמכים מהמשרד על ידי רעייתו. חקירתו של בריסטו הניבה 41 אישומים נגד 31 אנשים שהיו מעורבים במעשי ההונאה במחלקת הדוארר. ארבעה פקידים במחלקה התפטרו ו-13 אחרים פוטרו.
מותו
מאז יולי 1902 סבל טיינר משיתוק. החקירה על מעשי השחיתות דירדרה את מצב בריאותו עוד יותר. ג'יימס נובל טיינר נפטר בוושינגטון די. סי. ב-5 בדצמבר 1904. הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר.
יצחק וילנצ'וק
יצחק וילנצ'וק (7 בדצמבר 1894 - 28 בדצמבר 1974), היה מהנדס, פעיל ציוני ברוסיה, חבר ההגנה, חבר מועצת העיר תל אביב-יפו, איש ציבור ומנהל בכיר בארגונים מרכזיים במשק הישראלי.
ברוסיה
נולד בבריאנסק, דאז באימפריה הרוסית. לאחר תום לימודי התיכון ב-1912, עבר ללמוד הנדסת מכונות בפוליטכניקום בפטרוגרד (שמה דאז של סנקט פטרבורג). בשל תהפוכות תקופת מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר נמשכו לימודיו עד 1921. במהלך לימודיו עסק בפעילות ציונית, היה חבר הוועד המרכזי של ארגון הסטודנטים היהודיים החבר, והקים את סניפו של הארגון בפטרוגראד. ב-1917 אוחד ארגון "החבר" עם החלוץ, ווילנצ'וק מונה לעוזרו של יוסף טרומפלדור. ביום מהפכת אוקטובר (24 באוקטובר 1917 על פי הלוח היוליאני שהיה בשימוש ברוסיה באותה עת) נשלח עם מספר מחבריו לסקור את המהומות שפרצו בארמון החורף.
בין השנים 1921–1924 עבד כמהנדס במפעל למתקני חימום ואוורור, והמשיך בפעילות ציונית כחבר הוועד המרכזי של מפלגת העבודה הדמוקרטית היהודית חברתית (פועלי ציון). ב-1925 נאסר בשל פעילותו הציונית ונשלח למשפט בירוסלבל (המרוחקת 600 קילומטר מפטרוגראד) שם שהה שלושה חודשים עד משפטו. גזר דינו היה הגלייה לשלוש שנים באוסט-סיסולסק שבסיביר, המרוחקת כ-1,500 קילומטר מפטרוגראד. לאחר מספר חודשים בגלות הצליח להימלט באמצעות מסמכים מזויפים שהבריחה אליו אשתו והגיע למוסקבה.
בישראל
ב-1926 היה נציג תנועת החלוץ בוועידת החלוץ בדנציג, משם החל דרכו לארץ ישראל, במהלכה פגש בלונדון את פנחס רוטנברג ששכר אותו לעבודה בחברת החשמל שהקים בארץ ישראל. באוגוסט 1926 הגיע וילנצ'וק לארץ ישראל. בין השנים 1927–1930 הועסק כמהנדס המכונות הראשי בההקמת תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים.
בין השנים 1930–1949 היה המהנדס הראשי ובהמשך המנהל הכללי של חברת המים הארץ-ישראלית (Palestine Water Company), חברה בת של החברה הכלכלית לארץ ישראל. לאחר שנרכשה חברת המים על ידי מקורות בשנת 1949, היה וילנצ'וק מנהל מקורות בין השנים 1949-1955. במקביל היה משנת 1948 יועץ הממשלה לענייני חשמל וראש מינהל החשמל בירושלים.
בין השנים 1955–1963 היה יושב ראש מועצת המנהלים של חברת מחצבי ישראל.
בין השנים 1959–1973 היה משנה ליושב ראש הוועדה הממלכתית להתפלת מי-ים. היה מעורב בדיונים ומחלוקות שהתנהלו סביב השלכות הקמת המוביל הארצי והמוביל המלוח.
בתחום הביטחון
בין השנים 1932–1940 היה חבר מפקדת ההגנה בירושלים.
בשנות ה-40 היה חבר מפקדת המשמר האזרחי בתל אביב.
במהלך מלחמת העצמאות, בין השנים 1947–1949, מונה על ידי דוד בן-גוריון לנהל שני תחומים אשר נותקו מפעילות תעש בהנהגת חיים סלבין:
תפקידים ציבוריים
וילנצ'וק מילא תפקידים ציבוריים שונים במהלך השנים:
חיים אישיים
במהלך לימודיו בפטרוגראד הכיר את פנינה שטיינהרט (ילידת 1897), שהצטרפה לפעילות הציונית בהשפעתו. הם נישאו ב-1921. בנם הבכור בר-עתיד (ביל) ארד נולד ב-1925. עלו לארץ ישראל ב-1926. התגוררו תחילה בחיפה, שם נולד ב-1930 בנם השני נתן ארד. בשנה זו עברו לרחביה בירושלים, וב-1942 עברו לתל אביב. פנינה עסקה בפעילות ציבורית בין השאר באגודה למען תוצרת הארץ, ארגון אמהות עובדות, ובוועד למען החייל. בהיותה בת 45 התנדבה לחיל העזר לנשים בצבא הבריטי, מתוך רצון עמוק לתרום באופן משמעותי למאמץ המלחמתי. היא הוצבה בצידון, בלבנון. במהלך שירותה נפגעה פנינה בתאונת דרכים, ונפטרה מפצעיה ב-17 בספטמבר 1943. נקברה בבית הקברות נחלת יצחק.
יצחק וילנצ'וק נפטר ב-1974, נקבר בבית העלמין קריית שאול.
חברת מקורות הנציחה את פועלו בקוראה על שמו את "אגני יצחק" - אגני החילחול של המפעל לתפישת מי שיטפונות של נחלי מנשה.
לוק-אוליבייה מרסון
לוק-אוליבייה מרסון, צרפתית: Luc-Olivier Merson (21 במאי 1846 – 13 בנובמבר 1920) היה צייר ומאייר אקדמי צרפתי הידוע גם בזכות בולי הדואר ועיצובי המטבעות שלו.
ביוגרפיה
נולד בשם ניקולס לוק-אוליבייה מרסון בפריז, צרפת, הוא גדל במשפחה אמנותית, בנו של צ'ארלס-אוליבייה מרסון, צייר ומבקר אמנות. הוא למד אצל גוסטב צ'אסוונט באקול דה דסין ולאחר מכן אצל איזידור פיס בבית הספר לאמנויות יפות. עבודתו הראשונה של מרסון הוצגה בסלון פריז ב-1866 ושלוש שנים לאחר מכן זכה בפרס דה רומא. במהלך חמש השנים שעבד באיטליה, הוא התרכז בנושאים דתיים והיסטוריים לאמנותו.
בחזרתו לצרפת, בשנת 1875 הוא זכה במדליית הפרס הראשון בתערוכה של חברת אמנים צרפתיים. "נוטרדאם דה פריז", אחד מציוריו הידועים ביותר של מרסון, נוצר בשנת 1881 כתוצאה מהפופולריות העצומה של הרומן של ויקטור הוגו בעל אותו השם. עם הדימויים הגותיים המיסטיים שלו, סגנונו משקף את השפעתה של התנועה הסימבוליסטית שהתפתחה אז. מרסון יצר הזמנות דקורטיביות גדולות עבור מוסדות כגון ארמון הצדק, מוזיאון לואי פסטר והפסיפס בבזיליקת הסאקרה קור. הוא גם הכין את יצירות האמנות עבור ויטראז'ים, שניתן למצוא בכנסיית השילוש הקדוש ריטנהאוס בכיכר פילדלפיה, פנסילבניה. הערכתו עלתה במידה ניכרת לאחר שהוענקה לו מדליית זהב על ציורו בתערוכה העולמית של 1889, ובשנת 1892 הוא נבחר לאקדמיה לאמנויות יפות.
עד שנת 1900 תכנן מרסון בולי דואר עבור הדואר הצרפתי ולדואר מונקו. הוא לימד באקדמיה ויטי בשנת 1903. ב־1908 הוא קיבל חוזה עם הבנק של צרפת ליצור מספר עיצובים עבור כמה מהשטרות של המדינה. בין 1906 ל-1911 הוא לימד באקול דה-בו-ארט, עם סטודנטים כמו קלמנט סרו, שבסופו של דבר גם יעצב בעצמו בולים ושטרות. מרי דיגנם ומרי סרגנט פלורנס היו בין תלמידיו. כהוקרה על תרומתו לתרבות הצרפתית, הוענקה למרסון אות לגיון הכבוד.
מוות
מרסון נפטר בפריז ב-1920, עבודתו נשכחה במידה רבה כתוצאה מהפופולריות המוחצת של צורות האמנות האוונגרד כפי שנראו ביצירותיהם של האימפרסיוניסטים ותנועות אמנותיות אחרות.
בין תלמידיו של מרסון הייתה הציירת האמריקאית קלייר שוטלוורת והשווייצרית מרתה קונץ.
מדהובלה
מומטאז ג'האן בגום דהלאווי (14 בפברואר 1933 - 23 בפברואר 1969) הידועה בשם הבמה שלה מדהובלה (Madhubala) הייתה שחקנית ומפיקה הודית שעבדה כחלק מתעשיית הקולנוע ההינדית. היא דורגה כאחת השחקניות עם השכר הגבוה ביותר בהודו בעידן שלאחר העצמאות, שחפף עם עלייתו של הקולנוע ההודי והצלחתו הבינלאומית. בקריירה שנמשכה יותר מ-20 שנה, מדהובלה הופיעה בלמעלה מ-60 סרטים עד מותה ב-1969.
תפקידה של מדהובלה כאנרקלי בדרמה האפית ההיסטורית מוגול-א-עזאם (1960) שהיה הסרט הרווחי ביותר בהודו באותה תקופה ולמשך 15 שנה אחר כך, זיכה אותה בשבחי המבקרים ובמועמדות היחידה שלה לפרס פילמפייר לשחקנית הטובה ביותר. ההופעה שלה תוארה מאז על ידי המבקרים כאחת הטובות בהיסטוריה הקולנועית ההודית. היא המשיכה לעבוד בקולנוע בשנות ה-60. בנוסף, היא הפיקה שלושה סרטים תחת בית ההפקה שלה Madhubala Private Ltd., שהוקם על ידה ב-1953.
למרות שמירת הפרטיות החזקה, מדהובלה זכתה לסיקור תקשורתי משמעותי על פעילותה בתחום הצדקה, ועל מערכת היחסים שלה הארוכה שלה עם השחקן דיליפ קומאר, שנמשכה שבע שנים, ועם השחקן-זמר קישור קומאר, לו נישאה בסופו של דבר ב-1960. מתחילת שנות השלושים לחייה, היא סבלה מהתקפים חוזרים ונשנים של קוצר נשימה והמופטיזיס שנגרמו על ידי פגם במחיצה חדרית, שהובילו בסופו של דבר למותה ב-1969 בגיל 36.
ילדות ותחילת קריירה
מדהובלה בילתה את רוב ילדותה בדלהי וגדלה ללא כל בעיות בריאותיות. בשל הרעיונות האורתודוקסיים של אביהם המוסלמי, לא מדהובלה ולא אף אחת מאחיותיה מלבד זהידה למדו בבית הספר. מדהובלה למדה בכל זאת אורדו, הינדי וכן את שפת האם שלה, פשטו, בהדרכת אביה. היא הייתה צופה מושבעת של סרטים מאז ילדותה ונהגה לבצע את הסצנות האהובות עליה מול אמה ולבלות את זמנה בריקודים ובחיקוי דמויות קולנוע כדי לבדר את עצמה. למרות החינוך השמרני שלה, היא שאפה להיות שחקנית קולנוע דבר שאביה הסתייג ממנו קשות.
החלטתו של ח'אן השתנתה ב-1940 לאחר שפוטר מחברת העובדים בגלל התנהגות לא נאותה מול עובד בכיר. אמה של מדהובלה חששה מנידוי אם יאפשרו לבתם הצעירה לעבוד בתעשיית הבידור, אך ח'אן נשאר נחרץ. עד מהרה הועסקה מדהובלה בתחנת הרדיו "כל הודו " שם שרה יצירות של חורשיד אנואר. הילדה בת השבע המשיכה לעבוד שם במשך חודשים, שם היא התוודעה לראי בהדור צ'ונילאל, המנהל הכללי של הסטודיו בומביי טוקיס, הממוקם בבומביי. צ'ונילאל אהב מיד את מדהובלה, ובסופו של דבר הציע לח'אן לבקר בבומביי כדי לקבל הזדמנויות תעסוקה טובות יותר.
עבודה מוקדמת ומעבר לתפקידי מבוגרים (1942–1947)
בקיץ 1941, ח'אן, מדהובלה ובני משפחה נוספים עברו לבומביי והתיישבו ברפת שנמצאת בפרברי מלאד של בומביי. לאחר אישור מנהלי האולפנים, צ'ונילאל החתים את מדהובלה לתפקיד בהפקת בומביי טוקיס בסרט באסאנט (1942), בשכר של 150 רופי. הסרט שוחרר ביולי 1942 והפך להצלחה גדולה מבחינה מסחרית. אך למרות שעבודתה של מדהובלה זכתה להערכה, האולפן הפסיק את החוזה שלה מכיוון שלא היה צורך בשחקנית ילדה באותה תקופה. ח'אן המאוכזב נאלץ להחזיר את משפחתו לדלהי. לאחר מכן הוא מצא בעיר משרות זמניות בשכר נמוך אך המשיך להיאבק כלכלית.
בשנת 1944, המנהלת של בומביי טוקיס, השחקנית לשעבר דוויקה ראני שלחה את ח'אן לזמן את מדהובלה להיבחן לתפקיד בסרט ג'וואר בהטאה (1944). היא לא קיבלה את התפקיד אבל אביה החליט כעת להתיישב באופן קבוע בבומביי ולחפש עבורה תפקידים בסרטים. המשפחה שבה שוב למגורים הזמניים במלאד וח'אן ומדהובלה החלו לבקר לעיתים תכופות באולפני קולנוע ברחבי העיר בחיפוש אחר עבודה. עד מהרה נחתם עם מדהובלה חוזה לשלוש שנים עם האולפן ראנג'יט מוביטון של צ'נדלאל שאה, בתשלום חודשי של 300 ₹ הכנסתה הובילה לכך שח'אן העביר את המשפחה לבית שכור במלאד. [29]
באפריל 1944 נהרס הבית השכור בפיצוץ. מדהובלה ומשפחתה שרדו רק בגלל שהם הלכו לתיאטרון מקומי. לאחר שעברה לבית חברים, מדהובלה המשיכה בקריירת הקולנוע שלה, היא שיחקה בתפקידים משניים בחמישה סרטים: מומטאז מהאל (1944), דנה בהגאט (1945), רג'פוטאני (1946), פוולווארי (1946) ו פוג'ארי (1946); היא זכתה לקרדיטים תחת שם הבמה "בייבי מומטאז". בשנים הללו היא החלה להתמודד עם בעיות בריאותיות. במהלך צילומי הסרט פוולווארי ב-1945, מדהובלה הקיאה דם, מה שרמז על כך שמחלתה החמירה. בשנת 1946, היא נאלצה ללוות כסף ממפיק סרטים לטיפול באמה ההרה. להוטה לבסס דריסת רגל בתעשייה, בנובמבר 1946, בגיל 13, החלה מדהובלה לשחק בשני סרטים של הבמאי מוהאן סינהה שהיו אמורים להיות ההכנה שלה להופיע בתפקידי מבוגרים.
הפרויקט הראשון של מדהובלה בתפקיד ראשי היה הדאולת של סוהראב מודי אך הסרט נגנז לשנה הופעת הבכורה שלה כשחקנית מובילה הגיעה בדרמה של קידר שארמה, ניל כמאל, בה כיכבה לצד ראג' קאפור וביגום פארה. התפקיד הוצע לה לאחר שהבחירה הראשונה של שארמה, השחקנית קמלה צ'אטרג'י, מתה במפתיע. הסרט יצא לאקרנים במרץ 1947,הפך פופולרי בקרב הקהל ופרסם את מדהובלה. לאחר מכן היא התחברה מחדש עם קאפור בעוד שני סרטים: צ'יטור ויג'אי ודיל קי ראני, שניהם שוחררו ב-1947, ובעמאר פרם, שיצא בשנה שלאחר מכן. סרטים אלו היו מיזמים לא מוצלחים שלא הצליחו להניע את הקריירה שלה קדימה. במהלך תקופה זו, היא נאלצה לגבות סכום נמוך יחסית מהשכר הרגיל שלה כדי למשוך יותר הצעות. כדי להבטיח את משפחתה כלכלית, מדהובלה חתמה במהירות על 24 סרטים. באותה תקופה דוויקה ראני הציעה לה לאמץ את "מדהובלה" כשמה המקצועי.
הצלחה ונפילות (1948–1957)
מדהובלה מצאה את ההצלחה הביקורתית והמסחרית הראשונה שלה בדרמה לאל דופאטה, שהאינדיאן אקספרס הזכיר כפריצת דרך עבורה. היא זכתה לביקורות חיוביות נוספות על תפקידיה בפראי אג (1948), פאראס וסינגאר (שניהם 1949). בשנת 1949, מדהובלה שיחקה דמות פאם פאטאל בסרט מאהל של כמאל אמרהי סרט האימה הראשון של הקולנוע ההודי. כמה שחקניות, כולל סוראיה, נבחנו לתפקיד אבל אמרהי התעקש ללהק את מדהובלה. דמותה הייתה דמותה של קמיני, משרתת באחוזה עתיקה, שיומרתה לעלות מעמד מובילה לתוצאות הרות אסון. הסרט הופק בתקציב צנוע בשל אילוצים פיננסיים, כאשר לא חזו לו הצלחה רבה הסרט יצא לאקרנים באוקטובר 1949 והוכיח את עצמו כסרט פופולרי מאוד בקרב הקהל. הסרט, שיהיה הראשון מבין שיתופי הפעולה הרבים של מדהובלה עם השחקן והגיס שלה אשוק קומאר, התגלה כהצלחה קופתית, וכתוצאה מכך היא חתמה על שורה של תפקידים בכיכובה מול שחקנים מובילים של התקופה.
בעקבות שובר קופות נוסף בדולארי (1949), מדהובלה גילמה את מושא האהבה של אג'יט בדרמה החברתית של ק. אמרנת ' בקסור (1950) בשנה שלאחר מכן, מדהובלה כיכבה בסרט האקשן בבימויו של אמייה צ'קרווארטי בדל (1951), גרסה מחודשת של הרפתקאות רובין הוד. לאחר מכן היא שיחקה ברומן של מ. סאדיק, סאיין גם בדל וגם סאיין התגלו כהצלחות קופתיות גדולות. מדהובלה שיתפה פעולה עם השחקן דיליפ קומאר פעמיים ברציפות, בקומדיה " טרנה " משנת 1951 ובדרמה " סנגדיל " משנת 1952. סרטים אלה הצליחו היטב גם מבחינה כלכלית, והפכו את הזוג למוכר ומפורסם על המסך ומחוצה לו בקרב קהל רחב. בביקורת על טרנה נכתב, "מדהובלה נותנת את הביצועים הטובים ביותר בקריירת המסך שלה בסרט זה. נראה שהיא גילתה את נשמתה סוף סוף בחברתו של דיליפ קומאר."
ב-1956 פרץ סכסוך בין מדהובלה ואביה ח'אן לבין הבמאי ב"ר צ'ופרה על רקע צילום הסרט של נאיה דאור, שבו מדהובלה לוהקה לגלם את הגיבורה הנשית. צ'ופרה, תוך שהוא אומר עליה שהיא לא משתפת פעולה ולא מקצועית, החליפה את מדהולה בויאג'טימאלה ותבע את הראשון לפצותו. התביעה נמשכה כשמונה חודשים תוך פרסום ציבורי לפני שצ'ופרה משך אותה לאחר שנאיה דאור השתחרר לאקרנים.
במהלך השנים 1956–57, מדהובלה הפחיתה מעט את עומס עבודתה עקב התביעה ובעיות בריאות. גורו דאט פנה אליה ולנרגיס כדי לגלם אחת משתי הנשים המובילות (חברה לא נאמנה או זונה עם לב זהב) בהפקה שלו, פיאסה (1957). עם זאת, כשהן לא הצליחו לבחור בין שני התפקידים הראשיים, השחקניות העבירו את הסרט לשחקניות החדשות מאלה סינהה ו ווהידה רחמן. מדהובלה הופיעה בשני סרטים תקופתיים ב-1956, ראג' האת' ושירין פרהאד, שניהם היו הצלחות ביקורתיות ומסחריות. בשנה שלאחר מכן, היא גילמה יורשת במנוסה ב"שער הודו" של אום פראקש (1957), שהמבקרת דיפה גאלוט סברה כאחת ההופעות הטובות ביותר בקריירה שלה. לאחר מכן כיכבה מדהובלה בדרמה "אק סאל" (1957), שעקבה אחר חולה סופנית (מדהובלה) שמתאהבת בדמותו של אשוק קומאר. הסרט התגלה כפופולרי בקרב הקהל והפך ללהיט קופתי, ובכך ביסס מחדש את מעמדה של מדהובלה.
תחייה, שבחים ועבודות אחרונות (1958–1964)
מדהובלה התחילה את שנת 1958 עם קאלה פאני של ראג' חוסלה, בה שיחקה יחד עם דב אנאנד ונאליני ג'אייוונט, וגילמה עיתונאית חסרת פחד החוקרת רצח בן 15. לאחר מכן לוהקה לתפקיד עדנה מול אשוק קומאר ב- גשר הורה (1958), שיתוף הפעולה הראשון שלה עם הבמאי שאקטי סמנטה. מדהובלה ויתרה על שכר הטרחה שלה כדי לגלם את התפקיד של רקדנית קברט אנגלו-הודית, מה שסימן סטייה מהתפקידים הקודמים שלה של דמויות מתוחכמות. שני הסרטים זכו לביקורות חיוביות עבורה והפכו לשניים מהסרטים הרווחיים ביותר של השנה. היא עקבה אחר הצלחה זו עם שובר הקופות פאגום (1958).
שבשנת 1959 ו-1960 היא הופיעה בעוד ארבעה סרטים. ב-1960 הופיעה כאנרקלי בסרט מוגול-א-עזאם של הבמאי ק. אסיף תפקיד שנחשב עד היום לשיא הקריירה שלה הסרט בכיכובם של דיליפ קומאר ופריתוויראג ' קאפור, סובב על רקדנית חצר מהמאה ה-16, אנרקלי (מדהובלה), והרומן שלה עם הנסיך המוגולי סלים (קומאר). מאז אמצע שנות ה-40, אסיף דחה מספר רב של שחקניות עבור תפקידה של אנרקלי. מדהובלה הצטרפה לצוות ב-1952 וקיבלה תשלום מקדמה הגבוה ביותר עבור כל שחקן או שחקנית עד אז. תקופת הצילומים התבררה כמכבידה. מערכת היחסים שלה עם קומאר הסתיימה תוך כדי הצילומים והיו דיווחים על איבה בין השחקנים. מדהובלה הייתה מוטרדת גם מלוחות הזמנים הליליים ומרצפי הריקוד המסובכים, מהם התבקשה רפואית להימנע. היא נפלה תחת משקלן של שרשראות ברזל, כיבתה נרות בכף ידה, הרעיבה את עצמה במשך ימים כדי לתאר ייסורים בסצנות מסוימות, מים רבים השפריצו על פניה וכל גופה נצבע. [110] צילומי הסרט הסתיימו במאי 1959 והותירו אותה מותשת, פיזית ונפשית, עד כדי כך שהיא החלה לשקול פרישה.