cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המערכה במזרח התיכון במלחמת העולם השנייה
ארץ ישראל
היישוב היהודי בארץ ישראל, תמך ברובו במחנה בעלות הברית וראה בגרמניה הנאצית אויב של האנושות - וראשית לכל, אויב של העם היהודי. בפרוץ המלחמה הכריז דוד בן-גוריון "עלינו לעזור לאנגליה במלחמתה כאילו לא היה ספר לבן ולעמוד כנגד הספר הלבן כאילו לא הייתה מלחמה". החבירה אל הבריטים, בעוד השואה מתרחשת באירופה, ושערי הארץ נעולים בפני המבקשים להימלט ממנה, לא הייתה החלטה קלה, אך משהוחלטה, הייתה ההנהגה המוסדית של היישוב מחויבת לה באופן מלא. גם במהלך המלחמה, וגם כאשר היישוב המאורגן לוחם לצד הבריטים, המשיכו הבריטים במלחמתם בהעפלה, והיישוב בניסיונות להבריח את העולים ולקלוט אותם. תקרית טראגית אירעה בנובמבר 1940 כאשר ריכזו הבריטים על האוניה פאטריה מעפילים משלוש אניות מעפילים שנתפסו ליד חופי ארץ ישראל, במטרה לגרשם למאוריציוס. על מנת לעכב את הגירוש הטמינה ההגנה פצצה באוניה במטרה לגרום לה נזק קל, אך הנזק היה גדול מהמתוכנן והאוניה טבעה ולמעלה מ-200 מעפילים (יחד עם 50 חיילים בריטים) טבעו.
גם האצ"ל הצטרף אל אנשי ההגנה בתמיכה בבריטים, ומפקדו, דוד רזיאל אף נהרג בעיראק במהלך דיכוי מרד רשיד עאלי אל-כילאני. עם זאת, בשנת 1940 פרשו אנשי הלח"י מן האצ"ל, והתנגדו לבריטים התנגדות פעילה במהלך כל שנות המלחמה. אדם בשם נפתלי לובינצ'יק אף הגדיל עשות, ויצר קשר עם גורם נאצי בלבנון בשם ורנר אוטו פון הנטיג בהצעה לשיתוף פעולה לגירוש הבריטים מארץ ישראל. הגעתו של מנחם בגין לארץ ישראל, וגורמים נוספים, הביאו אף להכרזתו של האצ"ל על "הכרזת מרד" כנגד הבריטים, בפברואר 1944. בין הפעולות שבוצעו, ההתנקשות בלורד מוין, שר המדינה הבריטי למזרח התיכון, בנובמבר 1944. הבריטים הקצו כוחות רבים למלחמה כנגד ארגוני המחתרת. הגלו מאות מלוחמי האצ"ל והלח"י למחנות מעצר באפריקה, ואף רצחו את מפקד הלח"י, אברהם שטרן.
עם כל זאת, יש לראות ביישוב היהודי בארץ ישראל כבן ברית אקטיבי של בריטניה. במהלך המלחמה התנדבו 38,000 מבני היישוב לשרת בצבא הבריטי, מספר עצום ביחס ליישוב שמנה באותה עת כ־431,000 איש. אנשי הבריגדה היהודית, צנחני היישוב, אנשי החפרים, נשות חיל העזר לנשים ושאר המתנדבים, לבשו בגאווה את המדים הבריטים, ונלחמו בכל מקום אליו נשלחו, בחזית צפון אפריקה, בצרפת, ביוון, ובאיטליה.
המרד העיראקי
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הפכה עיראק למנדט בריטי. הבריטים העניקו עצמאות לעיראק, והמליכו עליה את פייסל הראשון. נקבע שבמקרה של מלחמה, עיראק תעניק לבריטים שימוש בבסיסים אוויריים באזור חבניה, וכן תיתן לבריטניה להשתמש במסילות הברזל, בנמלים ובשדות התעופה שלה. המצב בעיראק היה לא יציב, והיא סבלה מניסיונות הפיכה מצד גורמים ימניים קיצוניים. השגריר הגרמני בעיראק פריץ גרובה הפיץ בה תעמולה פשיסטית, ואף תרגם לערבית את "מיין קמפף". עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, קיימה עיראק את הבטחתה לבריטניה, ניתקה את היחסים עם גרמניה, סילקה את גרובה מהארץ, אך לא הכריזה מלחמה על גרמניה. כאשר הצטרפה איטליה למלחמה, עיראק אפילו לא טרחה לסגור את השגרירות האיטלקית בבגדאד, וזו הפכה למרכז הפעילות הפשיסטית האנטי-בריטית בארץ. סייע בכך המופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני, שביקר בעיראק אותה תקופה. עם פרוץ המלחמה ראש ממשלת עיראק היה נורי א-סעיד, המלך פייסל השני היה עדיין פעוט, על כן שלט בשמו העוצר עבד אל-אילה. גם א-סעיד וגם אל-אילה, היו שניהם פרו בריטים, אולם בהדרגה גדל כוח הצבא והימין הפשיסטי, עד שבמרץ 1940, אילצו את א-סעיד להתפטר, ובמקומו מונה כראש ממשלה רשיד עאלי אל-כילאני הפרו-גרמני.
ביוני 1940 נשלח שר בממשלה, נאג'י שוכת, על ידי אל-כילאני והמופתי לשאת ולתת עם השגריר הגרמני באנקרה, פרנץ פון פאפן. הוא הוסמך להסכים עמו על חידוש היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה, ושיתוף פעולה צבאי עם גרמניה, הכולל המרדת ערביי ארץ ישראל ולחימה בבריטים בשטחי ארץ ישראל. כן נשא עמו שוכת מכתב אישי מהמופתי להיטלר, בו הביע המופתי את הערכתו והערצתו אליו. השיחות והמכתב הועברו לידיעת משרד החוץ הגרמני, שהחל להדק את קשריה של גרמניה הנאצית עם תומכי הנאצים בעיראק. אולם ב-3 בפברואר אולץ אל-כילאני להתפטר, ובמקומו מונה טה אל-האשמי שניסה להחזיר את המצב לקדמותו. ב-2 באפריל 1941, בעזרת הצבא, ביצע אל-כילאני הפיכה, ומינה עצמו כראש ממשלה. העוצר נמלט ובמקומו מונה עוצר חדש פרו-נאצי. הקושרים סילקו או הוציאו להורג פוליטיקאים פרו-בריטיים רבים, אם כי רבים נמלטו לירדן.
ב-1 באפריל 1941 היה הוורמאכט בתנופה אסטרטגית באזור הים התיכון. מסע המלחמה בבלקנים וכיבוש יוון ויוגוסלביה התרחשו תוך כדי האירועים בעיראק, ובחודשיים שקדמו להפיכה נחת הגיעו כיבושי רומל לשיאם. התבססות מדינות הציר בעורף הבריטי במזרח התיכון, נראתה כסכנה אסטרטגית ראשונה במעלה. משטר פרו-נאצי בעיראק איים על נתיבי התחבורה החיוניים בין הראג' הבריטי ובין המזרח התיכון, ומעבר לכך, על מקורות הנפט. על אף שספקית הנפט העולמית הגדולה ב-1941 הייתה ארצות הברית והנפט מן המזרח התיכון היה רק 5% מהתפוקה העולמית, עדיין היה הנפט העיראקי מקור זמין שלא היה צריך לשנע דרך האוקיינוס האטלנטי שהיה אז אזור מלחמה, ולא היה צורך לשלם עבורו במזומן. בנוסף על כך, בעלות הברית חששו שהגרמנים ינסו לחדור דרך המזרח התיכון אל אזור הודו, לשם חבירה אל כוחות בעלתם בריתם האימפריה היפנית. ולפיכך הייתה בריטניה נחושה למנוע את חבירת עיראק למדינות הציר.
מטרתם של אל-כילאני וממשלתו הייתה, סילוק הבריטים באופן סופי מעיראק. העיראקים האמינו שבריטניה חלשה בשל המלחמה בגרמנים, ותסכים לנהל משא ומתן בלי קשר לחוקיות הממשלה. ב-8 באפריל, קיבל אל-כילאני מברלין את התשובה שרצה בה, "והיה ויתפתח מאבק לחירות נגד בריטניה, תגיש גרמניה - אם רק תמצא את הדרך לספקו - סיוע צבאי וכלכלי ללא השהיות." עוד באותו היום החלו הבריטים בהנחתת כוחות לעיראק. הבריטים סירבו לדרישתו של אל-כילאני להוציא את הכוחות, ורק הנחיתו כוחות נוספים, לפיכך החלו העיראקים בפעולות אנטי-בריטיות שהובילו למלחמת בריטניה-עיראק.
האיטלקים שלחו 11 מטוסים לעזרת העיראקים, ערביי ארץ ישראל ארגנו גם הם משלחת סיוע בפיקודו של פאוזי אל קאוקג'י, הגרמנים הקימו טייסת ושלחו אותה אל עיראק בפיקודו של הלמוט פלמי, צרפת שלחה גם היא אספקה ותחמושת דרך סוריה ולבנון. אולם ללא הועיל, הכוח העיראקי העיקרי הובס בחבניה, והבריטים הזרימו עוד ועוד כוחות דרך ארץ ישראל (בקרבות השתתפו גם אנשי אצ"ל בפיקודו של דוד רזיאל). מוסול ובגדאד נפלו, אל-כילאני נמלט לגרמניה, וב-31 במאי דוכא המרד לחלוטין והוחזרה הממשלה הפרו-בריטית.
הפלישה לאיראן
איראן, הייתה מדינה נייטרלית במהלך מלחמת העולם הראשונה, אולם בריטניה והאימפריה הרוסית התחרו זו בזו על השפעתן בה, בין היתר בשל מיקומה האסטרטגי וכן בשל מאגרי הנפט הגדולים שלה. בשנת 1919 חתמו בריטניה ואיראן על "ההסכם האנגלו-איראני", שנועד לבסס את השפעתה של בריטניה באיראן. אולם בשנת 1921, גנרל בשם רזא שא'ה, ביצע הפיכה צבאית, הכתיר את עצמו כשאה וייסד את "שושלת פהלווי". השאה החדש נחשב לפרו-בריטי, אולם בפועל סבר שהחוזה האנגלו-איראני משפיל את איראן, וסלד מכך שהמעצמות עושות באיראן כבשלהן. השאה שאף להפוך את ארצו מארץ ענייה וחלשה, למעצמה מזרח תיכונית מודרנית. לשם כך סבר השאה קודם כל יש להיפטר מהנוכחות הבריטית-רוסית האימפריאליסטית. אולם השאה הבין שכדי להפוך את ארצו למדינה מערבית, הוא זקוק לעזרת בעל ברית מערבי בתחילה ניסה לקשור קשרים עם ארצות הברית, אולם ניסיונות אלו נכשלו, בין היתר לאחר שב-1921 נרצח הקונסול האמריקני בטהראן. גרמניה נראתה עבור האיראנים כבעל ברית נוח, מהסיבה שלא היו לה אינטרסים באזור לפני כן, והיא לא נתפסה כאימפריאליסטית. האיראנים לא התלהבו מהנאציזם, אף על פי שהיטלר סבר שיש קרבת דם בינם לבין הגרמנים. האיראנים אף סייעו בהצלת יהודים בשואה.
בריטניה וברית המועצות, לחצו שתיהן על השאה לגרש את 2,000 הגרמנים שחיו בארצו, אולם השאה טען שבארצו ישנם רק 1,000 גרמנים וכי נוכחותם הכרחית לתעשייה האיראנית. ב-24 באוגוסט 1941, נמסר לשגריר הבריטי בטהראן שהגרמנים מגורשים מאיראן בקצב מזורז, אולם למרות זאת הבריטים והסובייטים לא חפצו בשליט איראני חזק, משום שהדבר הפריע לזיכיונות הנפט שלהם באזור. ביוני 1941, פלשה גרמניה לברית המועצות ("מבצע ברברוסה") עקב כך הפכו בריטניה וברית המועצות לבעלות ברית נגד האויב המשותף. הבריטים היו זקוקים לאיראן כדי להעביר אספקה לרוסיה, ועל כן ניצלו את סירובו של השאה לגרש את הגרמנים מארצו, ולאפשר לבריטים להשתמש במסילות הברזל האיראניות, כתירוץ לתקוף את איראן.
ב-17 באוגוסט הוגש אולטימטום לשאה ולראש הממשלה עלי מנסור לגרש את כל האזרחים הזרים מאיראן, השאה סרב, וב-25 באוגוסט, פלשו ללא הכרזת מלחמה כוחות סובייטים ובריטים לאיראן. השאה זימן ללשכתו את שגרירי בריטניה וברית המועצות ודרש מהם לדעת מדוע פלשו הכוחות לארצו ומדוע לא הוכרזה מלחמה. השגרירים השיבו שהדבר נעשה בגלל "התושבים הגרמנים". השאה שאל אותם האם הם יבטלו את הפלישה אם הוא יגרש את הגרמנים, השגרירים שתקו, מה שהבהיר לשאה שהגרמנים הם רק תירוץ, לפיכך הורה השאה על גיוס כללי. הצבא האיראני כלל בין 126,000 ל-200,000 חיילים סדירים, אולם ציודם היה דל ומיושן והם חסרו אימונים. השאה תכנן אמנם להפוך את צבאו לצבא מודרני חזק, אולם רפורמות אלו לא הושלמו עדיין. הכוח הפולש היה שקול פחות או יותר לצבא האיראני, אולם בניגוד לצבא האיראני מפקדיו היו מוכשרים ורבי ניסיון, והוא הסתייע בטנקים ארטילריה ומטוסים לרוב.
הפלישה החלה בהפצצות בריטיות על טהראן וקזוין, והפצצות סובייטיות על תבריז וארדביל. התוקפים פיזרו כרוזים הקוראים לאזרחים האיראנים להיכנע, והכריזו שלא באו לכבוש את איראן אלא לשחרר אותה מהשליט הפרו-נאצי. מפקדי הצבא האיראני הציעו לשאה להרוס את מסילות הברזל והכבישים, ולנקוט במדיניות של אדמה חרוכה, וכך לעכב את הפולשים. אולם השאה סירב בטענה שבניית המסילות נמשכה זמן רב מדי, והן עלו כסף רב. הבריטים הזרימו עוד ועוד כוחות דרך עיראק, ובמהרה החלה ההתנגדות האיראנית לקרוס. ב-28 באוגוסט נכנעה אהוואז, חיילים הודים התקדמו דרך מרכז איראן, אולם נתקלו בהתנגדות קשה מצד חיל האוויר האיראני, מפקד הכוחות ההודים ויליאם סלים, הזניק את חיל האוויר המלכותי הבריטי, שגבר על האיראנים בקרב האוויר, שישה מטוסים איראניים הופלו ואף מטוס בריטי. ב-1 בספטמבר נכבשה כרמאנשאה, במקביל התקדמו הסובייטים וכבשו את תבריז וארדביל, התנגדות אמיצה ציפתה להם בראשת, ולאחר מכן בראמסאר, כל האזרחים ממוצא גרמני, איטלקי, רומני, הונגרי, בולגרי, צרפתי ויפני, נמלטו בהמוניהם מאיראן דרך הגבול הטורקי. ב-17 בספטמבר נכנסו הכוחות הסובייטיים לטהראן, ב-18 בספטמבר וויתר השאה על כיסאו לטובת בנו מוחמד רזה שאה פהלווי, שהצליח להגיע להסכם שלום עם בעלות הברית במסגרתו נותרו כוחות בריטיים וסובייטיים באיראן עד 1946.
סוריה ולבנון
לאחר הקרבות בעיראק, הפכה שאלת שליטתן של סוריה ולבנון בידי אנשי צרפת של וישי לשאלה חשובה. מטוס גרמני שהופל בשמי עיראק סיפק את ההוכחות לסיוע שניתן ללופטוואפה בסוריה ובלבנון. הדבר הגביר את החשש של הבריטים כי סוריה ולבנון עתידות להיות לקרש הקפיצה של הנאצים לכיבוש ארץ ישראל מצפון ולהתקדמות לעבר תעלת סואץ ומצרים. החשש הוגבר עם כיבוש האי כרתים על ידי כוח גרמני מוצנח, והתגברה הדאגה שמא כוח מוצנח גרמני שיגיע מכרתים יוצנח בסוריה ולבנון.
בין אפריל ליוני 1941 הרכיב הגנרל הנרי מייטלנד וילסון שעליו הוטל הפיקוד על המבצע, כוח של כ-29,000 חיילים, שכללו בריטים, אוסטרלים, הודים, אנשי פלמ"ח כמורי דרך וסיירים, וכ-5,000 מאנשי צרפת החופשית. יחידות אלו יצאו לדרכן ב-8 ביוני 1941, אל מול התנגדות עזה. לאחר שב-19 ביוני נכנעו שני גדודים בריטים וגדוד הודי לאנשי וישי, לאחר שכותרו ליד דמשק, ולאחר שהתקדמות האוסטרלים בלבנון נעצרה אף היא, מעט אחרי נהר הליטני הובאה למקום תיגבורת של אנשי "כוח עיראק", של ארבע חטיבות נוספות. דמשק נפלה ב-21 ביוני, וקרבות קשים שנמשכו במהלך השבועות שלאחר מכן הביאו לתבוסת אנשי וישי ביתר סוריה ובלבנון. ב-14 ביולי חתם הגנרל אנרי פרנאן דנץ, מפקד כוחות וישי בסוריה ובלבנון על כתב הכניעה בעכו.
איראן
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התיר השאח לסוכנים גרמנים פעולה חופשית בטהראן, וסייע למרד רשיד עאלי אל כילאני בבגדאד. היה אף בכוונתו להעביר את משאבי הנפט של ארצו לשליטה גרמנית, דבר שהיה פוגע במאמץ המלחמתי של בעלות הברית פגיעה חמורה.
לאחר הצטרפות ברית המועצות למלחמה, הפכה עמדתה של איראן לקריטית. איראן יכלה לשמש כנתיב למעבר אספקה מערבית דרושה ביותר בעת המלחמה בחזית המזרח, וזאת כאשר האספקה, לה הייתה זקוקה ברית המועצות כאוויר לנשימה, הגיעה במסלול ארוך ומסוכן דרך ארכנגלסק ומורמנסק, או דרך ארצות הברית לולדיבוסטוק. מסלולים אלו היו מוגבלים בהיקף האספקה שניתן היה להעביר דרכם, והמסלול הארקטי עבר בשטח שהיה נתון לאיום ימי גרמני. עמדתה של איראן שהיוותה דרך מעבר נוספת אל ברית המועצות, ומסלול יבשתי דרוש ביותר להובלת אספקה, קיבלה חשיבות רבה.
דרישות הבריטים והסובייטים כי הסוכנים הגרמנים יעזבו את טהראן, הביאו אך להפגנות פרו גרמניות, ולסירוב השאח לנקוט פעולה כלשהי.
ב-25 באוגוסט 1941 פלשו כוחות בריטים, הודים וסובייטים לאיראן. השאח חויב לוותר על כיסאו ויצא לגלות, בתחילה במאוריטניה ולאחר מכן ביוהנסבורג. בנו של השאח מוחמד רזה שאה פהלווי הוכתר לשאח במקומו, והסכם בריטי סובייטי ערב לשלמותה הטריטוריאלית של איראן, ולנסיגת הכוחות הזרים משטחה עם תום המלחמה.
הערות שוליים
Middle East Theatre of World War II
מקור הפרוש
מקור הפָּרוּש (אנגלית: The Beak of the Finch) הוא ספר מסוגת מדע פופולרי, שנכתב על ידי ג'ונתן ויינר אודות זוג מדענים, פיטר ורוזמרי גרנט, אשר מחקרם הזואולוגי בחציה השני של המאה ה-20 בתחום ההתפתחות של ציפורי הפרוש, היה פורץ דרך בתחום הברירה הטבעית. הספר זכה בפרס פוליצר.
רקע
בני הזוג פיטר ורוזמרי גרנט היו חוקרים ומרצים לזואולוגיה באוניברסיטת פרינסטון. על פי המתואר בספר, הטרידה אותם המחשבה כי תאוריית הברירה הטבעית של צ'ארלס דרווין, לא הוכחה חד משמעית לפני כן ולא היה קיים תיעוד עקבי על מוצאו של אף מין קונקרטי. בני הזוג גרנט החליטו לקיים תצפית ממושכת למדי, כ-20 שנים רצופות, באי המבודד "דפנה מֵיג'וֹר" השייך לקבוצת איי גלאפגוס, על אוכלוסיית הפרושיים שמנתה באיי גלאפגוס כולם כ-13 מינים שונים.
ההגעה לאי כמעט בלתי אפשרית, וכך מתוארת בספר הלוליינות בה עלו החוקרים לאי:
הסיבה לכך שבני הזוג החליטו למקם את מחקרם דווקא שם, הייתה הבידוד הרב של קבוצת האיים ובייחוד של "דפנה מיג'ור" שכאמור, היה בלתי נגיש באופן בלתי רגיל. מצב זה הופך את המחקר למהימן ופשוט הרבה יותר, שכן, מסיבות ברורות, כדי לחקור אבולוציה של אוכלוסיית בעלי חיים רצוי למצוא אוכלוסייה הומוגנית ככל האפשר שהשפעות חיצוניות עליה אינן קיימות וכן שהגורמים שהשפיעו על התהוותה ברורים דיים. כך ניתן לעמוד על השורשים הביולוגיים של האוכלוסייה בבהירות וללא חשש שגורמים עלומים וזרים השפיעו עליה.
פרושי דרווין
המחקר המתואר בספר קשור לדרווין לא רק בזה שהוא נוגע לתורת האבולוציה, אלא גם בקשר ביוגרפי ישיר יותר. דרווין עצמו ביקר באיי גלאפגוס ב-1835 במסגרת מסעו באוניה ביגל. הוא צפה בין השאר בפרושים שבמקום, וגם לקח כמה מהם איתו לאנגליה.
הפרושים משכו את תשומת לבו של דרווין בגלל הגיוון הגדול בתכונותיהם ובממדיהם. עם זאת הצפייה בהם לא הייתה לו לעזר בביסוס תורת האבולוציה, והם לא נזכרים ב-״מוצא המינים״. שכן במסגרת התצפיות המעטות שהוא הספיק לבצע בפרושים, הוא לא הבחין בקורלציה בין התכונות של הפרושים ובין פרמטרים של הישרדותם. הוא לא הבחין למשל בקורלציה ברורה כלשהי בין צורות המקור של הפרושים ובין אופני התזונה שלהם. כך או כך, ביקורו של דרווין פרסם את פרושי גלאפגוס, ומאז דבק בהם הכינוי ״פרושי דרווין״.
משלחות שונות שביקרו באיים אחרי דרווין, לא זיהו גם כן קורלציה בין תכונות הפרושים ובין צורכי ההישרדות שלהם. כך שפרושי דרווין נחשבו כמקרה שדווקא מחליש את תורת הברירה הטבעית. זאת, עד לתצפיות של דייוויד לאק (David Lack) ב-1938. לאק זיהה קורלציה בין התכונות של הפרושים ובין סביבתם, בהקשר של תחרות בין מיני הפרושים השונים. זה התבטא למשל בכך שעל כל אחד מהאיים בנפרד, לא שכנו שני מיני פרושים עם אותו אורך מקור, ברוב המקרים. ובכמה מקרים שכן שכנו באותו אי שני מינים עם אורכי מקור דומים, הם שכנו בנפרד בחלקים שונים של האי. עם זאת, עובדת התחרות בין המינים נותרה כהשערה, שכן לאק לא ראה תחרות כזו בפועל. המחקר של הגרנטים הוכיח את קיומה של תחרות כזו בצפייה ישירה.
הולדת המחקר
הכוונה המקורית של רוזמרי ופיטר גרנט, במחקר שנפתח בשנת 1973, הייתה לערוך תצפיות בפרושי גלאפגוס במשך של מספר חודשים, לאסוף כמה שיותר נתונים ואחר כך לערוך ולנתח אותם. אלא שהממצאים שהחלו להצטבר הפתיעו את החוקרים. בפרט, התעוררה בהדרגה ההכרה שמתקיימים באוכלוסיית הפרושים כל התנאים לתהליכים של ברירה טבעית בזמן אמת, תהליכים שניתנים לצפייה.
החידוש המרכזי
כאן הטענה העיקרית של המחקר לחידוש, וזאת ביחס לאחד המרכיבים בהשקפתו המקורית של דרווין. דרווין האמין (בעקבות הגאולוג צ'ארלס לייל) שבטבע מתרחשים שינויים הדרגתיים ואיטיים מאוד, בסדרי גודל של מיליוני שנים. בפרט הוא האמין שאי אפשר לצפות בתהליכים של ברירה טבעית בזמן אמת. אפשר רק לצפות בתוצאותיהם, לאחר שהתהליך כבר הסתיים.
כנגד זאת, הגרנטים השתכנעו מהר יחסית כי דינמיקת החיים של פרושי גלאפגוס היא מקרה מובהק (ושאין סיבה נראית לעין לחשוב שהוא מקרה בודד) של מספר סוגים של תהליכי ברירה טבעית מהירים, שניתנים לצפייה במסגרת זמן של שנים בודדות.
התברר בהמשך לזה ששינויים יציבים, לא הפיכים, הם אמנם הרבה יותר איטיים. שכן מרבית תהליכי הברירה הטבעית הם הפיכים. בתנאים המיוחדים שבאיים מתרחשת, בעקבות בצורת קשה, גדילה באורך הממוצע של מקורי הפרושים. זה יכול להחזיק מספר שנים. אך עונת גשמים מבורכת מניעה (כך התגלה) תהליך אבולוציוני הפוך, של התקצרות באורכי המקורים. לכן השינויים המצטברים והיציבים תלויים בנתונים כגון התדירות של עונות בצורת לעומת התדירות של עונות מבורכות גשמים. לפי הערכות החוקרים הצטברות עד כדי שינויים בחלוקת המינים בתוך אוכלוסיית הפרושים צפויה לקרות בטווח של מאות שנים בודדות.
טענות נוספות
אחת הטענות הנלוות במחקר המדובר היא ליכולת להשיג מדידות מדויקות במסגרת של תצפית בטבע החי, וכן לחשיבות המהותית של מדידות כאלה. הרבה מן ההבחנות האמפיריות במחקר המדובר לא היו ניתנות להשגה בעזרת צפייה בעיניים בלבד, אלא בזכות העיבוד הסטטיסטי של הנתונים הרבים שנאספו באיים ושהוזנו בקפדנות למחשב (אגב, התנאים הקשים באיים לא אפשרו להביא לשם מחשב. הנתונים הרבים נצברו בקפדנות במחברות מיוחדות, חסינות מים, והוזנו למחשב רק במשך החודשים בשנה שבהם החוקרים לא היו באיים).
הישג נוסף, קשה לחיקוי בתצפית בטבע החי שלא בסביבה מבודדת כמו איי גלאפגוס, הוא שהחוקרים השיגו יכולת ממשית של חיזוי. על בסיס הממצאים המצטברים החוקרים בנו מודל מתמטי, שלוקח בחשבון הרבה נתונים, ושחוזה בין השאר את השינויים בהתפלגות ממדי המקורים של הפרושים באי מסוים לאורך ציר הזמן. חיזוי שבוצע על בסיס המודל, למספר שנים קדימה, התאמת ברמה גבוהה של דיוק.
משתנה נוסף שהחוקרים עקבו אחריו, מעבר לתכונות פיזיות כמו ממדי המקורים של הפרושים הוא השכיחות של זיווגים בין-מיניים, וכן יכולות ההישרדות והרבייה של בני כלאיים. בין השאר התברר כי תנאים פיזיים מסוימים גורמים להתרבות של בני כלאיים, הן בהולדה והן ביכולת ההישרדות. אחת ההשלכות היא שהרכבים מסוימים של תנאים פיזיים יוכלו לגרום, במשך מספר מאות שנים למחיקת ההבדלים בין מיני הפרושים על אי זה או אחר, ולהתמזגותם למין יחיד. בנושא זה החוקרים נעזרו גם במחקר גנטי.
.za
שמה של דרום אפריקה באנגלית הוא South Africa, באפריקנס שהיא השפה הרשמית, המדינה נקראת Suid-Afrika כלומר ראשי תיבות של שם המדינה בשתי השפות הן sa. הסיומת .sa הייתה פנויה עד 1994 ורק אז נתפסה על ידי סעודיה (Saudi Arabia), כלומר דרום אפריקה הייתה יכולה לתבוע ולקבל סיומת זו. אולם נבחרה הסיומת .za על שם המדינה בהולנדית Zuid-Afrika.
איסקרה
"אִיסְקְרָה" (מרוסית: Искра, "הניצוץ") היה עיתון פוליטי של גולים רוסים סוציאליסטים במערב אירופה בראשית המאה ה-20.
שם העיתון "איסקרה" ("הניצוץ) נגזר מהמוטו שלו "Из искры возгорится пламя" ("מהניצוץ תוצת האש"), הלקוח משיר שכתב איש הרוח הרוסי ולדימיר אודויֶבסקי בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-19 בתגובה לשיר של פושקין, שפנה אל הדקבריסטים הכלואים בסיביר.
העיתון הודפס לראשונה בדצמבר 1900 (על פי מקורות אחרים רק בינואר 1901), בלייפציג שבגרמניה, ולאחר מכן במינכן, בלונדון ובז'נבה.
בשנים 1901–1902 פורסם בעיתון זה המניפסט (שהופיע מאוחר יותר בצורת ספר) החשוב של לנין, Что делать? ("מה יש לעשות?").
משנת 1903 העיתון הפך לביטאון של המנשביקים, עד סגירתו בשנת 1905. העיתון הופץ בכ-8,000 עותקים. מייסדי העיתון "פראבדה" ראו עצמם כממשיכי איסקרה.
המעגל הקטן
המעגל הקטן הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית ששודרה בין השנים 1997 ל-2000 (שלוש עונות) בערוץ 2, בשעות השידור של הזכיינית רשת בימי שבת בבוקר ושישי אחר הצהריים. את התוכנית הנחה גל אוחובסקי, והיא עסקה במבחר תחומי תרבות "גבוהה" ו"פופולרית" (עם משקל רב יותר לאחרונה).
בשל נתוני צפייה נמוכים (שנבעו בין היתר משיבוץ התוכנית בשעות שבהן הצפייה נמוכה), היו צעדים לבטלה לאחר העונה הראשונה; אך נחתמה עצומה להשאירה.
בנוסף, התעוררו מספר שערוריות בעקבות פרובוקציות שהתרחשו בתוכנית. כך, למשל, לאחר הקרנת פרק של הסדרה "תקומה" בערוץ הראשון, רואיין בתוכנית העיתונאי שאול ביבי, שהגיב לפרק (העוסק במצוקתם של בני עדות המזרח, כמו למשל אירועי ואדי סאליב) בקריאה "מוות לאשכנזים". גם העיתונאי מנחם בן, אשר ידוע בהתבטאויות בוטות, התארח בתוכנית מספר פעמים.
שלום סבא
זיגפריד שלום סֶבָּא (Siegfried Shalom Sebba; 14 בינואר 1897, גרמניה – 12 בפברואר 1975, גרמניה) היה צייר, מעצב תפאורה, צלם ומאייר ספרים ישראלי.
תולדות חייו ויצירתו
סבא נולד בטילזיט שבמזרח פרוסיה ליעקב ומרים (לבית מייזל). היה בן הזקונים מבין חמשת ילדיהם. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הגרמני, שירת בחזית המערבית ואף נפצע. לאחר שחרורו מן הצבא למד ארכיטקטורה, מתמטיקה ופיזיקה בדנציג וקניגסברג ורכש את הכשרתו האמנותית בקניגסברג ובברלין. באמצע שנות העשרים וראשית שנות השלושים ערך מסעות בדרום-מזרח אסיה (אינדונזיה וחצי האי המלאי) (1924), אירופה וצפון אפריקה. לחלק מן המסעות יצא ככתב מאייר ומדווח בשליחות העיתון פרנקפורטר צייטונג (למשל, פינלנד בשנת 1925) וכן התלווה למשלחת המחקר של האנתרופולוג לאו פרובניוס (Leo Frobenius) למצרים העליונה ולנוביה (1926). בשנת 1927 יצא יחד עם הסופר יוזף רות לסיור בחבל הבלקן ואלבניה, שוב מטעם הפרנקפורטר צייטונג. כן ביקר בצרפת ובאלג'יריה (1930). עסק בציור, איור ספרים ועיצוב תפאורות במה להצגות בברלין, מינכן ודרמשטאדט. בשנותיו בגרמניה צייר בעיקר נופים ודיוקנאות (ובהם קורפוס מרשים של דיוקנאות עצמיים). בין השאר צייר דיוקנאות של חבריו היהודים פריץ אלברט ליפמן שזכה לימים בפרס נובל לרפואה ואחיו הדרמטורג הנודע, היינץ (1926), ושל השחקן והבמאי היהודי קורט גירון (1929). כן פרסם מאמרים בנושא עיצוב חלל הבמה בתיאטרון ובאופרה. עם עליית הנאצים לשלטון נמלט לבזל ומשם לסטוקהולם, שם המשיך לעצב תפאורות לבמה. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל והשתקע בגבעתיים, שם התגורר ברחוב הפסגה 28. עזב את הארץ בשלהי שנת 1967 והשתקע בהופהיים-אם-טאונוס שבמערב גרמניה שם חי עד יום מותו.
עם עלייתו לארץ ישראל זנח זמנית את הציור (למעט ציורים ורישומי הכנה שעשה לתלבושות הצגות בתיאטרון הבימה) ופתח בתל אביב (רחוב רנ"ק 13) סדנה לצילום ולייצור כלי נחושת דקורטיביים. חזר לציור בשנת 1944. בשנותיו בארץ צייר מספר ציורי קיר שהגדול שבהם, "אחווה" (1956-8), הושמד עם הריסת בית המלין בתל אביב בשנת 2018. ציור קיר קרמי גדול שעשה בשנת 1948 במלון השרון בהרצליה ("הדייגים העליזים", בביצוע השתתפה הקרמיקאית דבורה בלומנטל) כוסה לפני מספר שנים בלוחות גבס מצופים בטפט ונחשף שוב לעין הציבור באוגוסט 2022. מעבודותיו הקירוניות שרדו גם שלוש יצירות בטכניון בחיפה (שני ציורי פרסקו בנושאי "הבריחה מהטבע" ו"אילוף הטבע" ועבודת מוזאיקה, "השומר", בבניין פישבך, הפקולטה להנדסת חשמל (הטכניון), ועבודה לזכר הנופלים בבית יד-לבנים בגבעתיים. כן יצר קיר פסיפס גדול מלבנים הניצב במתחם הגן הארכאולוגי אשקלון (1954) וסורג מתכת דקורטיבי בבית הוועד הפועל של ההסתדרות בתל אביב (1955). סבא עיצב את התפאורה והתלבושות לארבע הצגות בתיאטרון הבימה בשנות השלושים והארבעים: "וילהלם טל" על פי מחזהו של פרידריך שילר (1936); "מרד המתים" של אירווין שו (1937); "המגפה הלבנה" של קארל צ'אפק (1938); "אדיפוס המלך" של סופוקלס (1947). החל משנת 1959 ועד שנת 1966 עיצב ואייר את כריכותיהם של תשעה ספרים שראו אור בהוצאת עם עובד (ספריה לעם).
סגנונו של שלום סבא מגלה השפעה חזקה של תנועת "החפציות החדשה" (Neue Sachlichkeit) הגרמנית ובמיוחד של מקס בקמן (Max Beckmann). משנות העשרים ועד ראשית שנות החמישים מופיעים בציוריו דמויות ועצמים כבדים ומסיביים בעלי נפחיות עגלגלה המודגשת בקווי מתאר עבים וברורים.
במסגרת מסורת הציור הישראלית, ניתן לראות בסבא את אחד האמנים הטרום-כנעניים הבולטים באותן השנים. ציורו המפורסם "הגז" משנת 1947 (אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות; הציור זכה בפרס דיזנגוף בשנת 1952) מחבר בין תפיסה כנענית אודות הקשר הפולחני בין אדם לאדמה ולחקלאות, לבין תפיסת "היהודי החדש" ("יהדות השרירים" של מקס נורדאו; "בראש ובראשונה – ידיים" של מאיר יערי). בציור אחר משנת 1946, "הרועה הצעיר" (גרסה נוספת של ציור זה נעשתה בשנת 1960), מופיע רועה צאן המחזיק בידיו טלה. הציור משתלב עם מוטיב "הרועה הנאמן" הנפוץ בתרבויות האזור: מדמותו של הרועה בתבליטים מסופוטמיים, ועד דמותו בדתות המונותאיסטיות (משה רבנו, ישו). ציורים אלה נעשו בהשראת ביקוריו התכופים של סבא בקיבוץ אפיקים שם התגורר ידידו הצייר לאו רוט.
עבודותיו של שלום סבא הוצגו בשלוש תערוכות יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות בשנים 1945, 1955 ו-1961. בתערוכה של שנת 1945 הציג סבא כמעט אך ורק עבודות שיצר מאז חזר לצייר כשנה קודם לכן. מרביתן של אלה נחלקו מבחינת נושאיהן לשלוש קבוצות עיקריות: סדנתו של הצלם (בציורים אלה בלט מוטיב מכונת ההגדלה המכוסה בבד אשר כונתה על ידי סבא "הסוס העיוור"); סדנת הפסל בלילה (עבודות שנעשו בעקבות ביקוריו של סבא בסדנאותיהם של משה ציפר ויצחק דנציגר, עמם היה מיודד); "מחזור מספר בראשית" שכללה שבע סצנות דרמטיות מספר בראשית. בתערוכה של שנת 1955 - תקופה בה הקדיש רבות מזמנו ומרצו לאמנות קירונית (ציורים ותבליטים) ברחבי הארץ - הציג סבא "חמש קומפוזיציות לציורי קיר על נושאים תנ"כיים" (כמתואר בכותרת קטלוג התערוכה). אלה היו חמישה תצלומים מוגדלים של חלק מסדרת רישומים קטני מידות, שחלקם נעשה בעיפרון וחלקם בטמפרה על נייר. רישומים אלה תיארו אירועים דרמטיים מספר בראשית וספר שמות:- נח משלח את היונה; אברהם בפרשת לך לך; עקדת יצחק; יעקב נאבק במלאך ומשה שובר את לוחות הברית. רישומים אלה היוו את סיכום מחקריו של סבא מאז שנת 1947 ואילך במה שכונה בפיו: "הרחבת החלל בתיאור הציורי". בכולם תואר המחזה בפרספקטיבה נועזת ובלתי שגרתית שהקנתה לו איכויות מונומנטליות.
בתערוכתו האחרונה במוזיאון (1961) הציג סבא את סדרת "האלמנטים" המהווה את שיא יצירתו המאוחרת. בסדרה זו קרא האמן תיגר על ההפשטה המוחלטת של חברי קבוצת אופקים חדשים. כמי שהיה אמון על מסורת "החפציות החדשה", סירב סבא לוותר על האובייקט כפי שעשו רבים מאמני קבוצת אופקים חדשים. בסדרת "האלמנטים" צייר סבא אלמנטים של מזון כחלב, ענבים, רימונים ועוד (בשנת 1960) ואלמנטים של חומרים כעץ, ברזל וכדומה (בשנת 1961). אלה הוצגו בדרך כלל כשהם מונחים על גבי משטחים נוקשים כאשר הן קווי המתאר הסגורים (מעין גריד בנוסח מונדריאן) והן (ובעיקר) הצבע מדגישים את חומריותם ו"מהותם" (ובמקרה של המזון אף טעמיהם) של האלמנטים ואת השתלבותם במרחב סביבם. לדברי קרלהיינץ גבלר - מחוקרי יצירתו של סבא - נהג האחרון להכין כשלושים גרסאות שונות של כל "אלמנט" בהן התקדם בצעדים קטנים ובדייקנות הולכת וגדלה אל נוסחה המוגמר והסופי של כל עבודה. "את תוקפם שואבים האלמנטים במידה רבה מתוך התפיסה המדויקת של מרקמיהם, מבנם, סמיכותם וצבעם הייחודי. האלמנט קובע באמצעות צבעו המיוחד, הקיים רק בו, את "המונוכרומיה המדורגת" של התמונה; כלומר - כל הצבעים המופיעים בתמונה הינם גוונים ושבירות לצבע הבסיסי והקובע של האלמנט הנדון. סבא מטפל בצבע האופייני ובמרקם העליון של התמונה - זה הנתפס מבחינה אופטית - במסירות וקפדנות כה רבים, והוא מוליכם עד לנקודה המדויקת ביותר. כך, ולמרות ההפשטה הטמונה בצירוף הצורות הלא-נטורליסטיות, אי אפשר להימנע מהחשק להשוותו לאמנים הקלאסיים...".
במהלך שנת 1961 יצר סבא ארבע עבודות גדולות יחסית במדיומים שונים (עירוב של קולאז', טמפרה, גואש ועוד על מצעי עץ ונייר) בעקבות ביקור בקיסריה ועתיקותיה. שלוש מהן כונו על ידו "ארכאולוגיה" והרביעית כונתה "קיסריה". עבודות אלו נעשו לאחר שיצר, כהרגלו, וריאנטים ורישומי הכנה רבים. בדיעבד היו אלו עבודותיו הגדולות האחרונות. לאחר ששב מגרמניה, שם הציג תערוכה בהופהיים-אם-טאונוס בשנת 1963, התמקד סבא באמנות הקולאז'. משנת 1964 ועד מותו בגרמניה בשנת 1975 יצר סבא למעלה ממאה קולאז'ים קטנים, שנושאיהם חידתיים, ואשר נצנוצי האור שלהם יוצרים עולם קסום ואפוף מסתורין. מעין "ברכת פרידה מהעולם החלדי המוכר".
שבעת העממים
שבעת העממים או שבעת עמי כנען הם העמים ששכנו בארץ ישראל בזמן יציאת מצרים, ומידם נכבשה הארץ, בידי בני ישראל. העמים הם: הכנעני, החתי, האמורי, החיווי, הפרזי, היבוסי והגרגשי.
מקורם של העמים
על פי מסורת המקרא, כנען היה בנו הרביעי של חם בן נח. בפרשת נח מובאת רשימה של בני כנען: "וּכְנַעַן יָלַד אֶת צִידֹן בְּכֹרוֹ וְאֶת חֵת. וְאֶת הַיְבוּסִי וְאֶת הָאֱמֹרִי וְאֵת הַגִּרְגָּשִׁי. וְאֶת הַחִוִּי וְאֶת הַעַרְקִי וְאֶת הַסִּינִי. וְאֶת הָאַרְוָדִי וְאֶת הַצְּמָרִי וְאֶת הַחֲמָתִי וְאַחַר נָפֹצוּ מִשְׁפְּחוֹת הַכְּנַעֲנִי".
רשימת העמים השוכנים בארץ המובטחת לעם ישראל מוזכרת למעלה מ-20 פעמים במקרא, אך רק פעם אחת בתורה (ופעמיים בספר יהושע) מוזכרים בה שבעה עמים: "כִּי יְבִיאֲךָ ה' אֱלֹהֶיךָ אֶל הָאָרֶץ אֲשֶׁר אַתָּה בָא שָׁמָּה לְרִשְׁתָּהּ וְנָשַׁל גּוֹיִם רַבִּים מִפָּנֶיךָ: הַחִתִּי וְהַגִּרְגָּשִׁי וְהָאֱמֹרִי וְהַכְּנַעֲנִי וְהַפְּרִזִּי וְהַחִוִּי וְהַיְבוּסִי שִׁבְעָה גוֹיִם רַבִּים וַעֲצוּמִים מִמֶּךָּ". רשימות אחרות מונות חמישה או שישה עמים, ומשמיטות את העמים החשובים פחות: הפרזי, הגרגשי, והיבוסי.
בתקופת האבות
הארץ נקראת לאורך התורה כולה "ארץ כנען", על שם אביהם של שבעת העמים היושבים בה. עם זאת, פעמים רבות מוזכרים אנשים בודדים או ערים שלמות כמשתייכים לעם מסוים. כך, למשל, ממרא, רעהו של אברהם הוא אמורי, אנשי חברון נקראים בני חת, נשות עשו חתיות גם הן, ואנשי שכם משתייכים לעם החוי.
מלבד שבעת העממים יוצאי כנען, נמצאים בארץ גם עמים נוספים: הפלשתים מוזכרים מספר פעמים בספר בראשית, אך בספר דברים מצוין שהם לא תושבים מקוריים של הארץ, אלא עם שהתיישב בה מאוחר יותר. בהמשך מוצאים בה עמים נוספים צעירים יחסית, צאצאי אברהם, כישמעאלים והעמלקים.
גורלם של העמים
בספר דברים מוזכר פעמים רבות ציווי אלוהי המוטל על בני ישראל להשמיד את שבעת העמים, ולא להשאירם בארץ ובוודאי שלא לכרות איתם ברית או להתחתן איתם.
בתלמוד הירושלמי מובא: "אמר רבי שמואל שלש פרסטיניות [אגרות] שלח יהושע לארץ ישראל עד שלא יכנסו לארץ: מי שהוא רוצה להפנות - יפנה, להשלים - ישלים, לעשות מלחמה - יעשה. גרגשי פינה והאמין לו להקב"ה והלך לו לאפריקי... גבעונים השלימו [ככתוב:] וכי השלימו יושבי גבעון את ארץ ישראל. שלושים ואחד מלך עשו מלחמה ונפלו". עם זאת, לא הצליחו ישראל לכבוש ערים רבות, הנזכרות בתחילת ספר שופטים.
הרמב"ם כתב שכיום כבר שבעת העממין לא קיימים, כי דוד המלך חיסל אותם ואלו שנשארו נאבדו בין האומות.
ריצ'רד מיינרצהגן
ריצ'רד מיינרצהגן (באנגלית: Richard Meinertzhagen; נולד ונפטר בלונדון, אנגליה, 3 במרץ 1878 - 17 ביוני 1967) היה קצין (קולונל) מודיעין בריטי, סופר וצפר חובב (אורניתולוג). ידיד הציונות.
במסגרת שירותו הצבאי לפני שהוצב בארץ ישראל היה בקניה ב-1902, השתתף בדיכוי ההתקוממות של שבטי הנאנדי וחיסל את מנהיגם.
בשנים 1917- 1920, שרת בחזית ארץ ישראל כקצין המודיעין של הגנרל אלנבי ובמסגרת זו היה האיש שהפעיל את רשת הריגול היהודית ניל"י. כתוצאה מהיכרותו עם אנשיה הוא הפך בעצמו לציוני.
למיינרצהגן מיוחסת "תרמית התיק" (Haversack Ruse) המפורסמת לפני קרב באר שבע, אשר הודות לה הוטעה הצבא העות'מאני לחשוב כי הבריטים יתקפו בעזה, בעוד ההתקפה כוונה למעשה לבאר שבע. תרמית זו תרמה רבות להצלחת הבריטים בכיבוש ארץ ישראל.
ב-1919 מונה לתפקיד קצין מדיני ראשי לארץ ישראל וסוריה והשתתף במשלחת הבריטית לוועידת השלום בפריז, בה, בין היתר, נדונו גם עתידה של ארץ ישראל וגבולותיה. במסגרת זו התגלתה ברבים אהדתו את התנועה הציונית ותמיכתו בה. הוא קיים קשרי חברות הדוקים עם חיים ויצמן, יו"ר ההסתדרות הציונית דאז, ונפגש עם אישים ציונים נוספים.
קורות חייו
מיינרצהגן נולד למשפחת אצולה מכובדת. מצד אביו היה בן ליוצאי גרמניה מן העיר מיינרצהגן שבמדינת צפון ריין-ווסטפליה, שעל שמה נקראת משפחתו, ומצד אמו היה בן לאצולה בריטית. משפחת אביו הייתה אחת העשירות בבריטניה. בילדותו התוודע לחוקרים מפורסמים, כמו הרברט ספנסר (הוגה רעיון הדרוויניזם החברתי) וככל הנראה, בהשפעתם הפך לחוקר בעצמו.
שירות בהודו ובאפריקה
עם תום לימודיו בבית הספר הארו הצטרף לאקדמיה הצבאית, הוסמך כקצין בדרגת סג"ם ונשלח להודו ב-1899 שם הצטרף ליחידת ה-Royal Fusiliers. זמן מה שהה גם בבורמה. ב-1900 הועלה לדרגת סגן.
הצבא הבריטי עסק אז בדיכוי מרד שבטי הנאנדי, שאדמותיהם הופקעו לצורך הקמת מסילת ברזל. המרד נמשך כ-11 שנה והונהג על ידי קויטאלל אראפ סאמואיי (Koitalel Arap Samoei). ב-1905, על פי יומני מיינרצהגן ומקורות נוספים, הוא הזמין את מנהיג המרד למשא ומתן על הפסקת אש, וכשהגיע האחרון למפגש, ירה בו באקדח. הפמליה חוסלה במכונות ירייה והאירוע הביא לדיכוי המרד. לאחר המרד הוא אסף פריטים שונים של בני השבט, כולל חפצים מקודשים וסמל מנהיגות שבטי. אלה הוחזרו בשנת 2006 לקניה.
מיינרצהגן עמד לדין צבאי, טען שפעל מתוך הגנה עצמית וזוכה. אולם בלחץ משרד המושבות, הוא הודח מתפקידו ונשלח בחזרה לאנגליה לתפקיד משרדי במאי 1906.
מלחמת העולם הראשונה
בתחילת מלה"ע הראשונה הוצב מיינרצהגן באגף המודיעין של חיל המשלוח הבריטי-הודי, ובשנת 1915 הוא קודם לדרגת רב-סרן ולתפקיד ראש אגף המודיעין הצבאי הבריטי במזרח אפריקה. בפברואר 1916 הוא קיבל את עיטור מסדר הכבוד על תפקודו.
בשנת 1917 נשלח למצרים על מנת ליטול לידיו את אגף המודיעין של הגנרל אלנבי ולרכז את המודיעין הקדמי בגזרת דיר אל-בלח שבצפון סיני (רצועת עזה של ימינו). שם פגש והפעיל את אנשי מחתרת ניל"י. דמותם ופועלם של אנשי היישוב היהודי, ובמיוחד אהרן אהרנסון כה הרשימה אותו, עד כי לפי עדותו הוא הפך מאנטישמי (כפי שחונך בילדותו) לפילושמי וציוני.
ההטעייה לפני הקרב על באר שבע
החל מחודש יולי חרש מיינרצהגן – בצוותא עם שני קצינים בכירים אחרים במטה אלנבי, וינדהם דידס וארצ'יבלד וייוול – מזימה אחרת, וזאת חרף התנגדותו של אלנבי. החל מחודש אוגוסט החלו מטוסים בריטיים לטוס מעל לקווי הטורקים ולהשליך אליהם חפיסות סיגריות ובהן מעט דברי תעמולה. בחלוף ימים אחדים התרגלו הטורקים לסיגריות ולאחר שהסתלקו המטוסים היו החיילים אוספים את החפיסות. הדבר נמשך עד ל-5 בנובמבר. ביום זה הושלכו אלפי חפיסות וכל סיגריה הייתה ספוגה באופיום.
עם תום המערכה על ארץ ישראל, קיבל מיינרצהגן דרגת ייצוג של סגן-אלוף, וחצי שנה לאחר מכן אף דרגת ייצוג של אלוף-משנה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה
מאז ספטמבר 1919 כיהן כקצין המדיני הראשי של הממשל הצבאי. הוא היה אחד העדים שהעידו לפני ועדת החקירה של פלין, שבדקה את מאורעות תר"פ בשבוע הראשון של אפריל 1920. הוא טען כי במהלך הפרעות התייצבה הפקידות הבריטית לצד הערבים. הוא אף האשים את בולס וקצינים אחרים בגרימת הפרעות. בין השאר נזקף לזכותו שחרורו של זאב ז'בוטינסקי מהכלא בירושלים, בעקבות מאורעות אפריל 1920 (פסח תר"פ). כתומך נלהב בציונות מחה בפני הלורד בלפור ולויד ג'ורג' (ב-14 באפריל 1920), על כך שהמדיניות שהותוותה בהצהרת בלפור אינה מיושמת כראוי. בתגובה לכך הודח מתפקידו בשל עקיפת סמכות. מיינרצהגן השתתף גם במשלחת הבריטית לשיחות השלום בוורסיי בתום המלחמה, וגם שם התעמת עם המדיניות הבריטית הרשמית, שהייתה פרו-ערבית לטעמו. בשנת 1925 מיינרצהגן השתחרר מן הצבא.
לאחר שירותו הצבאי
בתום שירותו במזרח התיכון התמקד באורניתולוגיה. הוא פגש בברון וולטר רוטשילד, מגדולי הזואולוגים ואוספי הציפורים בבריטניה, והחל לעבוד על אוסף הציפורים שלו בטרינג (כיום חלק מן המוזיאון לטבע הבריטי). שם פגש את אן קונסטנס ג'קסון, אורניתולוגית צעירה ממשפחה עשירה. השניים נישאו, נולדו להם שלושה ילדים, והם יצאו יחד למסעות מחקר. אחד המסעות היה לסיקים ולדאק שבצפון הודו. הם פרסמו יחד מאמר בכתב העת החשוב "איביס". מאוחר יותר פרסם מיינרצהגן לבדו מאמר גדול נוסף, ובו מפורטים לא פחות מ-14 מיני ציפורים לא מוכרים למדע. אחר כך חלה התקררות ביחסים בין השניים. אן שינתה את צוואתה והורישה את רוב הרכוש לילדיה. היא הותירה לו הכנסה שנתית, כל עוד לא ינשא שוב. ב-1928 נסע לפגוש את אשתו אן וילדיו בבית מבודד בסקוטלנד, Swordale. זמן קצר אחר כך אירעה תאונת ירי. חוקר מקרי המוות המקומי קבע כי אן פלטה כדור שחדר אל ראשה והרג אותה. לא היו עדים לאירוע מלבד מיינרצהגן.
בני משפחתה של אן האמינו שמיינרצהגן רצח את אן, או דחף אותה להתאבדות, למרות שלא היו לאמונה זו שום ראיות.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה גויס שוב מיינרצהגן בן ה-60 לצבא הבריטי (בדרגת רב-סרן) בתפקידי מנהלה ודוברות.
אחרית ימיו
על פי יומנו של מיינרצהגן, במלחמת העצמאות, בהיותו כבן 70, הגיע לנמל חיפה בספינה בריטית. הוא נטל רובה ותחמושת, יצא העירה, נכנס לאחת מעמדות ה"הגנה" ובמשך כחצי יום צלף ממנה על עמדות הערבים. אין לסיפור זה תימוכין משום מקור אחר, לא בריטי ולא יהודי, אולם, ידוע כי האנייה שעל סיפונה הפליג הייתה "אמפרס אוף סקוטלנד", שעגנה בחיפה, בדרכה מקהיר ללונדון, ב-25 באפריל 1948 ואף שהקרב על חיפה הוכרע למעשה כבר ב-22 באפריל, עם בריחתו של מפקד הכוחות הערביים, ידוע גם שחילופי אש ספורדיים המשיכו להתקיים עד לטיהור מלא של העיר ב-9 במאי, עובדה התומכת לכאורה בטענותיו.
מיינרצהגן הלך לעולמו ב-16 ביוני 1967, בגיל 89, זמן קצר אחרי מלחמת ששת הימים.
אורניתולוגיה וזיופים מדעיים
במסגרת שירותו הצבאי בקניה, צד באזור קאקאמגה את חזיר היער הענק (Hylochoerus meinertzhageni), אשר נקרא על שמו: Hylochoerus meinertzhageni.
ב-1990 החלו להתפרסם גילויים כי אוסף הציפורים שלו, הכיל זיופים ופריטים גנובים. ב-2005 פרסם המגזין "נייצ'ר" מאמר מחקר המגלה שהיקף המרמה של מיינרצהגן היה עצום. הוא גנב פריטים רבים ממוזיאון הטבע בלונדון והציגם כשלו. המחקר אילץ את האורניתולוגים לתקן מידע מדעי רב שהתברר כמזויף. כך לדוגמה, במקרה אחד זייף מיינרצהגן נתונים על ינשוף בשם Blewitt's owlet, וטען שצד אותו ב-1914 בהודו. בפועל, גנב מהמוזיאון לטבע פוחלץ שניצוד ב-1880 במיקום אחר, וזייף את הנתונים אודותיו. כתוצאה מכך נחשב הינשוף למין נכחד, עד שהתבררה התרמית, וב-1997 התגלו פרטים חיים של הינשוף באזור שהאדה בהודו.
ספרו "ציפורי ערב", התבסס על כתב-יד של חוקר בשם ג'.ל. בייטס ( G. L. Bates) שנפטר לפני שפרסם אותו. מיינרצהגן פרסם את הספר בשמו, מבלי לתת קרדיט הולם לבייטס. בנוסף לכך, הוסיף לספר פריטי מידע בדויים.
יחסו לציונות
מיינרצהגן העיד על עצמו ביומניו שהגיע לאהדת הציונות למרות האנטישמיות שספג בילדותו. הוא היה מלא הערכה ליהודים בארץ ישראל, בעיקר לאחר שפגש את אהרון אהרונסון, איש מחתרת ניל"י שפעלה נגד הטורקים, ואת חיים ויצמן. הוא כתב רבות על אהדתו לציונות ועל הקמת המדינה היהודית. הוא אף הציע לממשלת בריטניה להקצות ביוזמתה את אזור אל עריש להקמת גרעין למדינה היהודית, אך הרעיון לא נקלט. על פי יומניו, מיינרצהגן צפה גם את התפרקות האימפריה הבריטית ואובדן שליטתה בתעלת סואץ.
מיינרצהגן ביקר ב-1953 בארץ והתקבל בכבוד רב, כתומך ותיק של הציונות ומדינת ישראל. על שמו נקראה הכיכר שבה הוצב הפסל אמונה בירושלים, בצומת שדרות בר-לב ושדרות לוי אשכול.
יומני מיינרצהגן
ב-1959 פרסם מיינרצהגן ספר בשם "יומן מזרח תיכוני", המבוסס על יומניו. בין השאר הציע בו את הגבולות של המדינה היהודית העתידית, שבשטחה ייכללו רמת הגולן, חלק מעבר הירדן המזרחי וכן רוב חצי האי סיני. שטח המדינה שהציע כללה 86,880 קמ"ר. מאוחר יותר נטען כי היומן מכיל רשימות בדויות, או שנכתבו שנים רבות לאחר המועד בו נכתבו לכאורה.
אפיזודה שעליה דיווח ביומנו קשורה לפגישתו עם אדולף היטלר ב-1934, לפיה כשהאחרון הצדיע לו במועל יד וקרא "הייל היטלר", הצדיע לו בחזרה מיינרצהגן וקרא "הייל מיינרצהגן" בחיקוי. עם זאת, אין לפגישה זו תיעוד במקורות גרמניים. יומניו מכילים עוד עשרות אנקדוטות ואפיזודות נוספות שאין להן תימוכין ממקורות אחרים. עם זאת, בכמה פרשות מרכזיות, כמו תרגיל ההטעייה, גרסת מיינרצהגן התקבלה על ידי חוקרים והיסטוריונים בני זמננו שחקרו את הקרב. גם קצינים בריטיים בני תקופתו, וביניהם הגנרלים וייול ואלנבי, תמכו בטענותיו.
ספרים
אורה מורג, בעקבות מפות המדבר, ידיעות ספרים, 2010
קרחון סאפארבו
קרחון סאפארבו (באנגלית: Saparevo Glacier; בבולגרית: ледник Сапарево) הוא קרחון באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 1.8 קילומטרים; רוחבו של הקרחון 2 קילומטרים.
הקרחון מנקז את המדרונות הדרום-מערביים של רכס אימאון.
הקרחון ממוקם ממצפון-מזרח לקרחון קונגור.
הקרחון זורם צפונית - צפון-מזרחית מהר כריסטי, ודרום מערבית מפסגת מאטוצ'ינה, ונשפך אל מפרצון ודנה, הנפתח אל מעבר דרייק.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה לראשונה על ידי חוקרים בולגריים בשנת 2009.
מקור השם
הקרחון נקרא על שם הכפר ספאראבו שבדום-מערב בולגריה, וכן על שם העיר סאפארבה באניה (Сапарева баня) שבמערב בולגריה.
אבי בניהו
אָבִי בְּנָיָהוּ (נולד ב-12 באוקטובר 1959) הוא איש תקשורת ישראלי, בעבר דובר צה"ל בדרגת תת-אלוף, מפקד גלי צה"ל ויועץ התקשורת לשרי הביטחון יצחק רבין, שמעון פרס ויצחק מרדכי. עיתונאי ופרשן.
ביוגרפיה
בניהו נולד למשפחה ממוצא סורי-דמשקאי וגדל בשכונת יד אליהו בתל אביב. בנעוריו למד בתיכון "שבח" בעיר. בצעירותו היה מדריך ב"שומר הצעיר", ושם נחשף לתקשורת. בשירותו הצבאי שימש מש"ק מודיעין בחיל האוויר. בניהו הגיע לפני שירותו הצבאי לקיבוץ להבות חביבה במסגרת חברת הנוער "שחף". לאחר שירותו הצבאי נשאר להתגורר בקיבוץ להבות חביבה.
הוא החל את פעילותו התקשורתית בשנת 1982 ככתב העיתון "מעריב" באזור השרון. לאחר מכן היה פרשן צבאי בעיתון "על המשמר". ב-1992 מונה לראש ענף הקישור לעיתונות (עק"ל) בצה"ל, ביחידת דובר צה"ל.
ב-1 בנובמבר 1995, שלושה ימים בלבד לפני הירצחו, מינה אותו ראש הממשלה יצחק רבין, ליועץ התקשורת שלו בשבתו כשר הביטחון. לאחר רצח יצחק רבין נשאר בניהו בתפקיד תחת ראש הממשלה שמעון פרס, וכאשר הפסיד פרס בבחירות בשנת 1996 מונה בניהו ליועץ התקשורת של שר הביטחון יצחק מרדכי.
כשפוטר מרדכי מתפקידו יצא בניהו לחופשה ללא תשלום, וב-1999 מונה לפרשן צבאי בתחנת הרדיו גלי צה"ל. ב-1 ביוני 2001 נכנס לתפקיד מפקד גלי צה"ל בדרגת ייצוג של אלוף-משנה. בניהו שימש מפקד התחנה ועורך ראשי עד אוגוסט 2007.
באוגוסט 2007 מונה על ידי הרמטכ"ל גבי אשכנזי לדובר צה"ל במקום מירי רגב והועלה לדרגת תת-אלוף. במהלך כהונתו נכנס לבריטניה בשם בדוי מחשש שייעצר. באפריל 2011 סיים את תפקידו כדובר צה"ל והוחלף על ידי יואב מרדכי. הוא המשיך לשרת בצה"ל ועסק בפרויקט בתחום המדיה החדשה.
במאי 2011 נבחר לאיש השנה בתקשורת מטעם האיגוד הישראלי ליחסי ציבור ולדוברות. במאי 2012 הקים משרד לייעוץ תקשורתי-אסטרטגי, הממוקם במגדלי עזריאלי בתל אביב. בנובמבר 2012 השתחרר באופן רשמי מצה"ל לאחר חופשת שחרור שארכה כשנה.
בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
פרשת הרפז
לאחר שבאוגוסט 2010 דלף לתקשורת מסמך הרפז, הגיש בניהו בפברואר 2011 תביעת דיבה, נגד העיתונים "הארץ" ו"ידיעות אחרונות", ונגד חברת הפרסום מקאן אריקסון, בגובה של 2.5 מיליון ש"ח, בעקבות פרסום מודעת "הפוטש בקריה" בשני העיתונים, מודעה שרמזה על קנוניה לסיכול מינויו של יואב גלנט לרמטכ"ל. בהמלצת בית המשפט נפתח הליך גישור בין הצדדים, אך הוא נכשל.
ב-19 במרץ 2014 נעצר בניהו עם ארז וינר ובועז הרפז בהקשר לפרשה, וכעבור יום שוחרר למעצר בית. בינואר 2016 החליט היועץ המשפטי לממשלה על סגירת תיקי החקירה בעניינו.
חיים אישיים
בניהו נשוי לפנינה והם מתגוררים בקיבוץ להבות חביבה עם שלושת ילדיהם.
אהבת תפוח הזהב
אהבת תפוח-הזהב הוא קובץ שירים מאת דליה רביקוביץ. קובץ זה הוא ספר שיריה הראשון של רביקוביץ, אשר פורסם בהוצאת מחברות לספרות בשנת 1959, ומאז יצא במספר מהדורות.
יצירת קובץ השירים
עוד מילדות רביקוביץ הרבתה לכתוב שירה, ובגיל שתים-עשרה, בהיותה בקיבוץ גבע, כתבה שירים רבים. כשלמדה בתיכון חוגים בחיפה, פקד אותה גל כתיבה נוסף, שהצמיח חלק משירי "אהבת תפוח הזהב". בין היתר, כתבה בתקופה זו את השיר "תמונה". בעת שירותה הצבאי המשיכה לכתוב, ומכר המליץ לה לפנות אל לאה גולדברג. גולדברג התלהבה משיריה של רביקוביץ ושלחה אותם לאברהם שלונסקי, שפרסם אותם בכתב העת "אורלוגין", ובעקבות זאת, התפרסמו שיריה גם בכתבי העת "למרחב", "על המשמר" ו"מולד". שיריה של רביקוביץ היו נתונים להשפעה מגוונת: גולדברג ושלונסקי עצמם, נתן אלתרמן ויונתן רטוש, בלדות אנגליות וסקוטיות קדומות לצד שירה אנגלו-סקסית רומנטית ומודרנית, התנ"ך, המיסטיקה והקבלה ועוד. בנובמבר 1956 נחשף לשיריה ישראל זמורה, מנהל הוצאת מחברות לספרות, אשר רמז לה שביכולתה לפרסם ספר שירה. רביקוביץ נענתה לשירתו וב-1959 ספר ביכוריה ראה אור.
סגנון
מבחינה סגנונית, בשירי הקובץ קיים מגוון לשוני ולירי רחב. בשירים רבים קיים שימוש בעברית מקראית, לעיתים אפילו ארכאית, הכוללת מלים נדירות, כגון "פַּחַז", "מַדְוֵינוּ", ו"יִסְתּוֹלֵל". לצד זאת, ניתן לראות בשירים רבים לשון פשוטה להבנה, כגון פתיחת השיר "תרי"ג מצוות ואחת": "והאיש המת שב לביתו/ לספר לבניו על מותו/ לבל יחרדו בניו/ למשמע הדבר הנורא הזה". נוסח זה, הקרוב לפרוזה, חושף את כוונת המלים בצורה ברורה. בשירים רבים מתקיימת חריזה, אך אין שקילה אשר תביא לתחושת מוזיקליות זורמת.  הצורה השירית המועדפת בקובץ שירים זה היא בלדה.
תוכן
בשירי הקובץ שזורות זו לצד זו חוויות אישיות, לצד כתיבה הגותית משלית. בתוך כך בולט מוטיב מרכזי: תפוח הזהב, אשר אוהב את אוכלו, מכיוון שהוא מבחין ורואה אותו, אך יחד עם זאת מהווה עבורו משחית. מוטיב דומיננטי נוסף הוא הגעגוע לאב מת, אשר מהווה נושא מרכזי למקבץ השירים "עמוד התיכון". חוויית האובדן האישית, לצד הכתיבה המשלית האלגורית המלווה את הספר לאורכו, מהוות הגות הנובעת מתוך מצוקה אישית של רביקוביץ, כאשר שירים הנראים פשוטים מסתירים בתוכם רבדים עמוקים ונסתרים.
לאורך הקובץ יש שימוש רב בנוף אשר לעיתים עובר האנשה או מדומה לבעל חיים. בשיר "תמונה" נכתב "חורשות הכבשים הירוקים גלשו במורדות/ והים למטה שכשך והכחיל מן השמש". החורשות מדומות לכבשים, והים מבצע פעולה אנושית כשכשוך רגלים.
התקבלות
"אהבת תפוח הזהב" התקבל בהתלהבות רבה, וכחצי שנה לאחר פרסומו נכתב עליו "שהעלה מסביבו גלים רבים של התלהבות ושל הזדהות". הלל ברזל כתב כי "יש לראות בשיריה של דליה רביקוביץ הישג פיוטי ראוי לשמו", ומבקרים האדירו את מקוריות כתיבתה של רביקוביץ. יחד עם זאת, סגנון הכתיבה הארכאי של רביקוביץ היווה מוקד למחלוקת ספרותית ולביקורת מצד נתן זך, שכתב: "בידי דליה רביקוביץ עולה לעיתים להפעיל מלים ומשפטים אשר ניתן היה לשער כי אין להם חיים מחוץ לקונטכסט ההיסטורי שלהם..."
שירים בקובץ
עמוד התיכון
ארץ מבוא השמש
בובה ממוכנת
כתמי אור
תקופות השנה
אהרון קלוג
אהרון קלוג (באנגלית: Aaron Klug; 11 באוגוסט 1926 – 20 בנובמבר 2018) היה כימאי וביופיזיקאי יהודי בריטי יליד ליטא, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1982 על פיתוח מיקרוסקופ האלקטרונים הקריסטלוגרפי.
קורות חיים
אהרון קלוג נולד בליטא לשני הורים יהודיים, לזאר ובלה. בשנת 1928 עבר עם הוריו לדרבן שבדרום אפריקה, שם גדל. בהמשך, למד קלוג באוניברסיטאות ביוהנסבורג ובקייפטאון והחל את לימודיו ברפואה, אך עבר לכימיה ומשם ללימודי פיזיקה ומתמטיקה, וסיים תואר במדעים. מאוחר יותר למד באוניברסיטת קייפטאון קריסטלוגרפיה. לאחר סיום לימודיו, נשאר עוד וניתח תוצאות של קריסטלוגרפיה באמצעות קרני X של תרכובות אורגניות.
בין 1949 ל-1953 הוא השלים דוקטורט, בטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'. תחילה ניסה להתקבל למעבדה של מקס פרוץ וג'ון קנדרו, אולם לא היה שם מקום. על כן למד במעבדה של דאגלס הארטרי (Douglas Hartree). עם סיום הדוקטורט הוא עבר לקולג' בירקבק שבאוניברסיטת לונדון, לעבוד במעבדה של ג'ון דזמונד ברנל יחד עם רוזלינד פרנקלין, עמה עבד על וירוס מוזאיקת הטבק. בעבודות על הווירוס, חקר מבנים שקשורים ל-RNA ול-DNA והיה מהראשונים ששילבו שימוש בקרני X ובמיקרוסקופ אלקטרונים קריסטלוגרפי כדי לפענח מאקרומולקולות. קלוג מצא כיצד המולקולות מתגבשות וכן כיצד בנוי הכרומטין, כולל הנוקלאוזומים הקשורים אליו. בעזרת מחקריו, עזר קלוג לפתח את הביולוגיה המבנית.
ב-1962 עבר קלוג למכון הביולוגיה המולקולרית (MRC) באוניברסיטת קיימברידג', אותו ניהל בשנים 1986–1996. לאורך השנים, השתמש קלוג בשיטות שונות, בהן קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן, מיקרוסקופיה והדמיה מבנית, לצורך פיתוח מיקרוסקופ אלקטרונים קריסטלוגרפי, הישג עליו זכה בפרס נובל לכימיה. מיקרוסקופ אלקטרונים קריסטלוגרפי בונה מאוסף של תמונות דו-ממדיות של גביש, המצולמות מכיוונים שונים, תמונה תלת-ממדית שלו.
ב-1988, קיבל תואר אבירות, וב-1995 הצטרף כחבר במסדר ההצטיינות הבריטי. בשנים 1995–2000 נבחר להיות נשיא החברה המלכותית.
בישראל קרויים על שמו רחוב אהרון קלוג בראשון לציון, ומרכז אהרון קלוג למחקר משולב של המבנה הביומולקולרי ותפקודו באוניברסיטת בן-גוריון.
נפטר בקיימברידג' ב-20 בנובמבר 2018. היה נשוי לליבה בוברו (Liebe Bobrow) ולהם שני בנים. נכדו, ד"ר יואל קלוג, הוא בוגר המחלקה למדעים ביו-מולקולריים במכון ויצמן למדע, ונכון ל-2018, פוסט-דוקטורנט במחלקה לפתולוגיה של אוניברסיטת אוקספורד.
דמבה סק
דמבה סק (בצרפתית: Demba Seck; נולד ב-10 בפברואר 2001 בזיגינשור שבסנגל) הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת טורינו מהסרייה א' ובנבחרת סנגל.
קריירת מועדונים
סק גדל במחלקת הנוער של ספאל. בעונת הושאל לסאסו מרקוני מהליגה האיטלקית הרביעית, במדיה ערך 24 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים. לאחר עונה זו חזר לספאל, במדיה ערך 25 הופעות ליגה והבקיע שער אחד בסרייה ב'.
פובליוס ולריוס פובליקולה
פובליוס ולריוס פובליקולה (בלטינית: Publius Valerius Publicola) היה מגיסטראט רומאי בן המאה ה-6 לפנה"ס, אשר יחד עם לוקיוס יוניוס ברוטוס סייע בביטול המלוכה הרומית ובהקמת הרפובליקה הרומית. ולריוס כיהן כקונסול ארבע פעמים, והוביל את רומא בתקופת מלחמותיה כנגד האטרוסקים והסאבינים. המידע העיקרי על חייו מגיע מפלוטרכוס וטיטוס ליוויוס, אם כי במחקר המודרני הוא נחשב לדמות אגדית למחצה.
תחילת דרכו
תאריך לידתו של פובליקולה אינו ידוע. הוא היה נצר למשפחת הוולריי אשר הייתה ממוצא סאביני. אביו היה וולוסוס ולריוס, והיו לו שני אחים: מרקוס ולריוס וולוסוס ומאניוס ולריוס מקסימוס. בתקופתו הייתה רומא מונרכיה אשר נשלטה בידי מלכים ממוצא אטרוסקי. על פי פלוטרכוס, הוא התבלט בעושרו ובכוח דיבורו והשתמש בשניהם כדי להיטיב לפשוטי העם ברומא. בשנת 509 לפנה"ס, נאנסה האצילה הרומאית לוקרטיה בידי סקסטוס טארקוויניוס, בנו של מלך רומא לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס. לאחר המעשה, ביקשה לוקרטיה מאביה, ספוריוס לוקרטיוס טריקיפיטינוס, ומבעלה, לוקיוס טארקוויניוס קולאטינוס, לבוא לביתה בחברת ידידים נאמנים. ספוריוס ביקש מוולריוס לבוא עמו, וטראקוויניוס הביא עמו את לוקיוס יוניוס ברוטוס. לוקרטיה התאבדה לנגד עיניהם, ובעקבות כך, פתחו הארבעה במרד כנגד השלטון המלוכני. גרסה זו מופיעה בכל המקורות העתיקים, אם כי היסטוריונים מודרניים מפקפקים באמינות הסיפור.
באותה שנה ניסו קבוצת אצילים ליזום ברומא קשר לרציחת הקונסולים והשבת המונרכיה. בין השותפים בקשר היו אף שניים מבניו של ברוטוס. אחד מעבדיהם שמע על תוכניותיהם באקראי, ומיהר לספר על כך לוולריוס. ולריוס נדהם מהמידע, והחליט לפעול ללא כל דיחוי. הוא כלא את העבד בחדר וביקש מאשתו לשמור עליו. בינתיים יצא עם קבוצה גדולה ממשרתיו וחבריו אל ביתם של הקושרים, והשתלט על מגילות שהיו אמורות להישלח אל המלך הגולה, וכן אל הקושרים עצמם. החשודים והמגילות נגררו אל הפורום, ושם הוצגו בפני הקונסולים. ברוטוס דן להורג את שני בניו, אולם לאחר מכן עזב את האזור והורה לקולאטינוס לדון את האחרים. קולאטינוס נטה להסתפק בעונש של גירוש, אולם אז דרשו הקושרים לקבל לידיהם את העבד שהסגיר אותם. קולאטינוס נטה למלא בקשה זו, אולם ולריוס והמון העם הגנו עליו בגופם ודרשו מברוטוס לחזור ולשפוט בעצמו. ברוטוס הגיע, והחליט לערוך הצבעה. ברוב מוחץ, נערפו גם ראשיהם של שאר הקושרים.