cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאומיות
התפתחות רעיון הלאומיות
גישה מאחדת קובעת כי המרחק בין שתי התפיסות בדבר מקורה של הלאומיות אינו כה גדול, כיוון שגם בעלי הגישה הפרימורדיאלית וגם המודרניסטים מכירים בקיומם של סוכני חיברות שפעלו במאה התשע עשרה על מנת להנחיל ולקבע את הלאומיות הנשענת על אירועים – על פי גישת הראשונים או על מיתוסים מומצאים על פי המודרניסטים, המקשרים את האנשים בינם לבין עצמם ובינם לבין טריטוריה מסוימת.
הגישה המודרניסטית
בגישה המודרניסטית מצדדים אישים כמו ארנסט גלנר, אריק הובסבאום ובנדיקט אנדרסון. הובסבאום טוען כי לאומיות היא תוצר מודרני מומצא, פרי מעשיהן של אליטות שלטוניות, אשר משתמשות בלאומיות כאמצעי להמשך שלטונן. הפער בין היותו של הלאום המודרני מומצא ובין התפיסה ההפוכה הרווחת, נוצר באמצעות מנגנונים שונים, בהם גם היסטוריונים שהכפיפו את ההיסטוריה והזיכרון לרעיון הלאומי בעזרת נרטיבים ושיח לאומי.
על פי תאוריית הלאומיות של גלנר, המהפכה התעשייתית יצרה חברה בעלת קודים משותפים. על מנת שהמוני הפועלים יוכלו לתפקד במערכת הכלכלית המצריכה ניידות ויכולת הפעלה משותפת במגוון המוסדות היצרנים, הם רכשו ידע משותף. גלנר רואה בבית הספר הממלכתי, שהוא עוד מנגנון שרק המדינה המודרנית יכלה להקים ולקיים, את המקום שבו אוכלוסיית ההמון רכשה ידע וזהות משותפים.
גם החוקר בנדיקט אנדרסון חקר את הנושא והזדקק להמהפכה התעשייתית בבואו להסביר את תופעת הלאומיות. אומנם הוא רואה בדפוס, שהומצא במאה החמש עשרה, את הגורם להיווצרותם של לאומים, אולם מהפכת הדפוס, שחיסלה את המונופול הדתי על הידע ואיפשרה את התגבשותן של שפות לאומיות, הסתיימה גם כן במאה התשע עשרה כחלק מהמהפכה התעשייתית.
החוקרת חדוה בן-ישראל תיארה את היווצרותן של אומות בשלושה שלבים: האחד, האומה המודרנית התעצבה במהלך של תהליכי מודרניזציה, לרבות שיפור התחבורה, שגיבשו את האוכלוסייה לקבוצה המודעת לייחודה ואחדותה. שנית, הצטרפותו של מרכיב פוליטי לתודעה האתנית, ולבסוף, גיוס ההיסטוריה והתרבות כדי לתת לאומה מימד רוחני ולעיתים אף גשמי באמצעות חלוקת דרכונים, דגלים ושירת המנון.
הגישה האתנו-סימבולית
אנתוני סמית, תלמידו של ארנסט גלנר, דגל בגישת ביניים לה קרא "אתנו-סימבולית". לפי סמית, לא ניתן לראות את האומות המודרניות כיצירה מודרנית לחלוטין בשעה שאותן קהילות עצמן, במקרים רבים, התקיימו גם בתקופות קודמות והן נושאות את אותו שם ואת אותו מטען תרבותי וסימבולי. סמית הגדיר כי המונח 'אתניות' הוא המקבילה הקדם-מודרנית ל'לאומיות' המודרנית. בראייתו של סמית, ה"לאומיות" מהווה התפתחות של ה"אתניות" שקדמה לה (בניגוד לגישה המודרניסטית).
הלאומיות המודרנית
הרעיון הלאומי במובנו האתני, לפיו עם זכאי לטריטוריה משלו שבה יוכל לתת ביטוי לתרבותו המיוחדת, התפתח במאה ה-19 באירופה בהשראת הוגים כיוהאן גוטפריד הרדר ויוהאן גוטליב פיכטה. הוא התבטא בתנועה הלאומית הגרמנית, שהיוותה תגובה לכיבוש הצרפתי ולרעיונות השוויון האוניברסליים של המהפכה הצרפתית, ותבעה את איחוד כל הנסיכויות הגרמניות למדינה אחת. הוא התבטא גם בתנועה הלאומית היוונית ובמלחמת העצמאות היוונית, שהביאה לעצמאות יוון משלטון האימפריה העות'מאנית ב-1832, ובתנועה הלאומית האיטלקית, שהושפעה מדמויות כמו ג'וזפה מציני וג'וזפה גריבלדי והביאה לאיחוד איטליה ב-1861.
רעיון הלאומיות הלך והתפשט במהלך המאה ה-19 ברחבי אירופה, וההמונים החלו לדרוש כינון מדינות לאום שונות. הביטוי המשמעותי ביותר של דרישה זו היה באביב העמים בשנים 1848 ו-1849, שבו התחוללה סדרה של מרידות ברחבי אירופה, חלקן הגדול על רקע דרישה להכרה בזכות להגדרה עצמית של לאומים שונים.
מראשית המאה ה-20 המשיך רעיון הלאומיות להתפשט. קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה העות'מאנית בעקבות מלחמת העולם הראשונה הביאה לכינונן של מדינות לאום רבות, וחבר הלאומים אף הכיר בזכותם של לאומים להגדרה עצמית. לאחר מלחמת העולם השנייה והקמת ארגון האומות המאוחדות חלחל רעיון הלאומיות אף אל מעבר לגבולות אירופה, וארצות רבות שהיו נתונות תחת שלטון קולוניאליסטי החלו לדרוש אף הן שחרור לאומי, וכך זכו עשרות רבות של מדינות באסיה ובאפריקה בעצמאות מדינית.
במהלך המאה ה-20 הייתה גם תקופה אפלה בתולדות הרעיון הלאומי, כשמגמות לאומניות קיצוניות הגיעו לשיאן, שמצאו את ביטוין בפריחת המשטרים הפאשיסטיים בספרד, בפורטוגל ובאיטליה ובמשטר הנאצי בגרמניה, משטרים שהשתמשו בלאומיות להצדקת קיצוניותם.
בסוף המאה ה-20, נדמה היה שתם תור הזהב של הלאומיות. בעקבות תהליך הגלובליזציה חלה ירידה בחשיבותה של מדינת הלאום, וירדה לכאורה חשיבותו של מושג הלאומיות. על המרכזיות שלו החלו לערער הן מושגים רחבים יותר, כגון תפיסה אוניברסליסטית של האנושות, והן מושגים צרים יותר של קבוצה אתנית, קבוצה דתית וכדומה (וראו גם גלובליזציה). . למעשה, חוקרים רבים טענו לתום עידן הלאומיות ולעידן פוסט-לאומי חדש.
עם זאת, במקביל למגמות הפוסט לאומיות שהתבטאו, למשל, בהתחזקות האיחוד האירופי על פני החלוקה הלאומית, חלו בסוף המאה העשרים גם תופעות בולטות של פריחה לאומית מחודשת. במזרח אירופה, באזורים שהיו בשליטת ברית המועצות, חלה התעוררות לאומית חזקה אצל העמים השונים, הן במדינות הבלטיות, הן בארצות שבשני צידי הרי הקווקז, והן באוקראינה, מולדובה ועוד. יוגוסלביה היא דוגמה בולטת לפדרציה שהתפרקה למרכיביה הלאומיים. גם במערב אירופה ישנה התעוררות לאומית אצל מיעוטים הדורשים עצמאות, כמו הבסקים בספרד, הסקוטים והאירים בבריטניה, הקורסיקאים והברטונים בצרפת, והאוסטרים בדרום טירול. זאת במקביל להמשך תביעות של עמים לא אירופיים לעצמאות, כמו הכורדים בטורקיה, בעיראק ובסוריה, הטמילים בסרי לנקה, והפלסטינים בישראל.
פיגועי 11 בספטמבר 2001, והאווירה הציבורית בעקבותיהם, במיוחד בארצות הברית, נטלו אף הם חלק בחיזוק המגמה הלאומית אצל חלקים בציבור, וחיזקו את ההסתמכות המחודשת על מדינות הלאום כבסיס הארגון החברתי, תופעה המכונה לעיתים נאו-לאומיות. דחיית חוקת האיחוד האירופי ביוני 2005 במשאלי העם שנערכו בצרפת ובהולנד, מעידה כי מוקדם מדי להספיד את הלאומיות גם בארצות מערב אירופה המבוססות, אך מאידך, אשרורה של אמנת ליסבון ב-1 בדצמבר 2009 מעלה שוב את השאלה.
כמו כן, התחזקות של מפלגות ימין קיצוני כמו המפלגה הנציונל-דמוקרטיה של גרמניה, האיחוד הלאומי בצרפת וניצחון דונלד טראמפ בבחירות 2016 לנשיאות ארצות הברית, וגם פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי – מראות על התחזקות הלאומיות.
ביקורת הלאומיות
מראשית צמיחתו, הוטחה ברעיון הלאומיות ביקורת, בעיקר מצד תנועות חברתיות שטענו לבכורה של עקרונות מארגנים אוניברסליים אחרים. ראשיתה של הביקורת הייתה מהכיוון הסוציאליסטי. הסוציאליסטים טענו כי הלאום הוא קבוצה חברתית מגבילה, ועל האדם להכיר בכך כי החשיבות העליונה בארגון החיים החברתיים היא של המעמד. הוגים מרקסיסטים אף טענו כי הלאומיות היא בגדר תודעה כוזבת, המשרתת את בעלי ההון על-מנת לאפשר את שליטתם בפועלים, ולמנוע אחדות כלל עולמית, פורצת גבולות, של הפרולטריון. נגד ביקורת זו ניתן לטעון שרק בעלות משותפת על אמצעי הייצור של קבוצה מגובשת, החולקת בנוסף לכך מרקם חיים משותף, תוכל להבטיח שוויון והיעדר ניכור בין חבריה. לפיכך לאומים שונים החיים זה לצד זה באחווה ושיתוף הדדי, ולא פירוקן של מסגרות השתייכות קטנות לטובת שלטון ריכוזי שעלול להיות מנוכר לעובדים, עשוי להיות הגשמה ריאליסטית יותר של החזון הסוציאליסטי.
ביקורת נוספת על רעיון הלאומיות הגיעה מכיוונים פוסט מודרניים. לפי גישות אלו, עצם הטענה כי הלאום הוא בהכרח העיקרון המארגן של החיים החברתיים היא הנחה מהותנית, המניחה את קיומו של הלאום כישות חברתית בעלת קיום אובייקטיבי, שאינו תלוי בנסיבות חברתיות, בעוד שמבקרים אלו טוענים כי הלאום הוא ישות שנוצרה בדרכים של הבניה חברתית ואין לה קיום מעבר לקיום ההיסטורי והזמני.
תסמונת סוויר
תסמונת סוויר (Swyer Syndrome) מכונה גם חוסר התפתחות מוחלטת של גונדות זכריות (XY Gonadal Dysgenesis), מדובר בצורה לא נפוצה של gonadal dysgenesis. בתסמונת סוויר, החולה יהיה בעל מטען גנטי של זכר (46,XY), אך איברי המין יהיו נקביים.
פתולוגיה והסתמנות
במהלך ההתפתחות העוברית התקינה, טסטוסטרון (הורמון אנדרוגני) מקדם את ההתפתחות של מערכת המין הזכרית ואילו ההורמון אנטימילריאני (AMH), מדכא את התפתחות של מערכת המין הנקבית. בתסמונת סוייר יש הפרעה בייצור של AMH והאנדרוגנים, וכך על אף שמבחינה גנטית מדובר בזכר, מתפתחים נרתיק (vagina), צוואר הרחם (cervix), רחם וחצוצרות. מרבית המקרים מאובחנים בעקבות בירור של העדר הופעת וסת ראשונה (primary amenorrhea). הפונות יתייצגו עם איברי מין פנימיים וחיצוניים נקביים ושיער ערווה (pubic hair).
טיפול
עם האבחנה מומלצת כריתה של הגונדות (אשכים) שנמצאות חבויות בבטן או באגן, כיוון שיש 20%-30% סיכוי של התפתחות שלהם לגידול סרטני.
במידה ומעוניינים בהתפתחות שדיים יינתנו אסטרוגן ובהמשך גם פרוגסטרון לתמיכה בסימני המין הנקביים.
במידה ומעוניינים בהריון, ניתן לסייע בכך באמצעות קבלה של ביצית מתורמת, הפרייתה עם זרע והחזרה של עובר לחולה בתסמונת סוויר, במסגרת טיפולי פוריות.
האסכולה הפריפטטית
האסכולה הפריפטטית (περιπατητικός) הייתה אסכולה פילוסופית שנוסדה על ידי אריסטו באתונה בשנת 335 לפנה"ס.
אריסטו נהג ללמד כשהוא מתהלך בחברת תלמידיו בשבילים מכוסים (peripatoi ביוונית). שבילים אלה הקיפו את בנייני הליקיאון. המונח היווני (peripatein) מתייחס למי שמתהלך ומשוחח בעת ובעונה אחת, ומכאן הכינוי "פריפטטים", שדבק בתלמידי אריסטו בליקיאון. הפריפטטים היו מדענים ומלומדים שהקדישו את זמנם למחקר ועסקו בזואולוגיה, בוטניקה, ביוגרפיה, היסטוריה של המדע, פילוסופיה, ספרות ומשפטים.
אחרי מות אריסטו בשנת 322 לפנה"ס תלמידו תאופרסטוס עמד בראש אסכולה זו. אחרי מות תאופרסטוס בשנת 287 לפנה"ס ירש את מקומו סטראטון מלאמפסאקוס, אך האסכולה הפריפטטית לא שרדה זמן רב, ולימוד המדעים עבר מאתונה המתרוששת לאלכסנדריה שבמצרים, והליקיאון הלך ונשכח.
בראש בית הספר עמדו:
לאסכולה זו השתייכו אודמוס מרודוס, אריסטוקסנוס, דיקארכוס וקליארכוס.
סמל כימי
דוגמאות: שמו הלטיני של החמצן - Oxygenium, ולכן הסמל שלו הוא O. שמה הלטיני של הכספית Hydrargyrum, ולכן היא מסומנת Hg. סמלו של הרובידיום הוא Rb.
הסמלים הכימיים הראשונים הומצאו בראשית המאה ה-19 על ידי ג'ון דלטון, אשר השתמש בסמלים מיוחדים שהוא עצמו המציא. הדבר אמנם הקל על רישום נוסחאות כימיות, אך הקשה מאוד על מדפיסים, שנאלצו לייצר תווים נוספים על-מנת שיוכלו להכניס את הסימולים לספרים. לכן, כעבור כמה עשרות שנים הציע הכימאי השוודי יונס יעקב ברצליוס להחליף את הסמלים של דלטון בסמלים שמורכבים מאותיות האלפבית הלטיני, ולהתאים לכל יסוד סמל לפי שמו, שזוהי גם השיטה הנהוגה כיום.
Npm (תוכנה)
npm (ראשי תיבות של Node Package Manager) הוא מערכת ניהול חבילות לשפת התכנות JavaScript המתוחזקת על ידי חברת npm, Inc. המערכת מוגדרת כברירת מחדל עבור Node.js - סביבת ריצה פופולרית של JavaScript. המערכת מורכבת מ-CLI, גם הוא נקרא npm, ומבסיס נתונים מקוון של חבילות פרטיות ציבוריות ובתשלום, הנקרא npm registry. הגישה לרישום מתבצעת דרך צד הלקוח, וניתן לעיין בחבילות הזמינות ולחפש דרך אתר npm. מנהל החבילות והרישום מנוהלים על ידי npm, Inc.
החשיבות של npm באה לידי ביטוי בכך שהוא מאפשר בקלות רבה לשתף פרויקט התלוי בחבילות\ספריות שונות (dependencies), באמצעות שמירת שם וגרסה בקובץ הנקרא
npm כתובה כולה ב-JavaScript ופותחה על ידי אייזק ז. שולטר, שקיבל השראה מפרויקטים דומים אחרים כמו:PEAR )PHP) ו- CPAN (Perl).
ראשי תיבות
הוא רשמית "קיצור רקורנימי רקורסיבי עבור 'npm is not a package manager'. עם זאת, בתחילת הדרך ראשי התיבות התייחסו ל-"Node Package Manager". הרחבת השם שונתה בשנת 2014.
תיאור
npm נכללת כפיצ'ר מומלץ בתוכנית ההתקנה של Node.js. המערכת מורכבת מCLI המתקשר עם רישום מרחוק (remote registry). אופן זה מאפשר למשתמשים לצרוך ולהפיץ את מודולי ה-JavaScript הזמינים ברישום. החבילות ברישום הן בפורמט CommonJS וכוללות קובץ מטא-דאטה בפורמט JSON. למעלה מ-1.3 מיליון חבילות זמינות ברישום המרכזי. מאחר שהרישום אינו כולל תהליך בדיקה, חלק מהחבילות האמורות עלולות להיות באיכות נמוכה, לא מאובטחות או זדוניות. על מנת להתמודד עם בעיה זו, npm מסתמכת על דיווחי משתמשים כדי להסיר חבילות בעייתיות. npm חושפת סטטיסטיקות כמו מספר הורדות, כדי לסייע למפתחים לשפוט את איכות החבילות.
שימוש
npm יכולה לנהל חבילות המהוות צימוד (dependency) מקומי של פרויקט מסוים (כלומר, חבילות\ספריות שהקוד שאנחנו כותבים זקוק להן כדי לרוץ), וגם חבילות התקנה של כלים גלובליים של JavaScript. יכולת חשובה של npm בהקשר זה, היא התקנת כלל החבילות הרלוונטיות לפרויקט, בפקודה אחת בלבד, דרך קובץ בשם. בקובץ זה, ניתן לציין גרסה רצויה של כל חבילה מבוקשת לצורך הפרויקט, וכך מתאפשר למפתחים לעדכן אוטומטית את החבילות שלהם ובו בזמן להימנע משינויי שבירה לא רצויים כתוצאה מהבדלי גרסאות.
קובץ ה- שמור ביחד עם קוד הפרויקט ומפרט באופן מסודר אודות החבילות הרלוונטיות לקוד. דוגמה בסיסית לתוכנו של הקובץ, נראית כך: בדוגמה לעיל, השם והגרסה מתייחסים לתוכנה אותה אני בונה, ואשר קובץ ה- הוא חלק ממנה. תחת השדה dependencies נמצאת ספריה פופולרית בJavaScript בשם lodash, אשר הקוד שלי זקוק לה, בגרסה 4.17.4, כדי לרוץ. תחת השדה devDependencies נמצאות חבילות אשר אני זקוק להן רק בפיתוח, ולא בסביבת הפרודקשן (היכן שהתוכנה בסופו של דבר מיועדת לרוץ). משמעות הסימנים ^ ו-~ על יד מספר הגרסה, משמעותם היא מה תת-הגרסה החדשה ביותר שניתן להתקין. במקרה של ^, למשל בדוגמה לעיל, אם קיימת ל-lodash תת-גרסה 4.17.8, היא החדשה יותר וNPM תתקין אותה בעת ההרצה, אך לא כאשר קיימת תת-גרסה חדשה, למשל 4.18.0. כאשר מופיע הסימן ~, תתעדכן גם תת-הגרסה. למשל בדוגמה לעיל, אם קיימת ל-gulp תת-גרסה של 3.2.0, היא זו שתותקן, אך לא 4.0.0.
על מנת להתקין חבילה (dependency) מסוימת, למשל lodash, באופן שבו החבילה גם תתווסף לקובץ ה- בקוד, עלי לכתוב את הפקודה הבאה בשורת הפקודה:
פיצ'ר נוסף שמאפשרת npm הוא יצירת סקריפטים, באופן בו פקודה קצרה מוגדרת מראש בקובץ, תריץ בשורת הפקודה סקריפט מסוים. כך למשל, הקוד הבא מביא לכך שבהרצת הפקודה npm start, ירוץ קובץ app.js (כיוון שהפקודה node נועדה להריץ קובצי node.js):
חלופות
ישנן מספר חלופות קוד פתוח ל-npm בכל הנוגע להתקנת JavaScript מודולרי, כולל,  ,   ו- Yarn (מערכת ששוחררה על ידי פייסבוק באוקטובר 2016). עם זאת, כל החבילות האמורות תואמות לרישום של npm, ומשתמשות בו כברירת מחדל. ההבדלים בין החבילות באים לידי ביטוי בחוויות שונות בצד הלקוח, המתמקדות בדרך כלל בשיפור ביצועים ודטרמיניזם בהשוואה ל-npm.
רישום
npm מסתמכת על בסיס נתונים NoSQL מסוג Couch DB לניהול נתונים זמינים לציבור.
מלאך
מלאך הוא ישות על-טבעית לרוב טרנסצנדנטלי, הקיימת לפי האמונה בדתות השונות, בהן יהדות, נצרות ואסלאם. בדרך כלל מתואר המלאך כיצור שמימי רוחני הנשלח לבצע משימה אלוהית או כמעביר את דבר האל לבני האדם (בדומה לנביא האנושי).
בתרבות הפופולרית, שהושפעה מהאיקונוגרפיה הנוצרית מתוארים המלאכים כישויות יפות דמויות אדם, עם כנפי ברבור לבנות על גבם והילה מעל ראשם.
מלאכים בתנ"ך
בעברית מקראית, בדומה לשפות שמיות נוספות (כמו ערבית ואמהרית) משמעות המילה מלאך היא שליח (מהשורש הנדיר ל-א-כ) והיא משמשת לתיאור שליח שנשלח על ידי אדם או על ידי האל. ישנן כמה עשרות דוגמאות לכל אחת מן ההופעות הללו. בלשון חכמים, הצטמצמה משמעות המילה מלאך למובן של שליח של האל.
בסיפורי המקרא מובאות התגלויות רבות של מלאכים לבני אדם, ובהן שלושת המלאכים ששולח אלוהים אל אברהם אבינו; המלאכים המודיעים ללוט כי עליו לעזוב את סדום; המלאך שבא לבשר למנוח על הולדת בנו שמשון; המלאך שנשלח אל גדעון בן יואש, כדי לשכנעו כי עליו להנהיג את ישראל במלחמה במדיין; ועוד. המלאכים מופיעים בדרך כלל בדמות אנשים, ויש בכוחם להיות בלתי נראים כדוגמת המלאך שחסם את אתונו של בלעם. למלאכים בדרך כלל אין שמות פרטיים, ובשני סיפורים המלאך דוחה את הבקשה לומר את שמו, אך בספר דניאל מוזכרים שני מלאכים בשמותיהם: מיכאל וגבריאל.
בחלק מהמקרים, יוצרת התגלות המלאך פחד אצל האדם הפוגש בו ומזהה אותו כמלאך, עד כדי חשש לחייו, שכן המלאך הוא סוג של ישות על טבעית השייכת ל"פמליה של מעלה".
בחזיונות המרכבה של הנביאים ישעיהו ויחזקאל מתוארים מלאכים בעלי כנפיים הסובבים את המרכבה האלוהית ונקראים כרובים ושרפים.
מלאכים במסורת היהודית
בנוסף למיכאל וגבריאל, מוזכרים במסורת היהודית מלאכים נוספים בעלי שמות דומים. בספרות חז"ל מוזכרים המלאכים אוריאל, סמאל ורפאל. המלאך מטטרון מוזכר בכמה מקומות בתור מלאך חשוב. על פי הקבלה אין להגות את שמות המלאכים, ויש להזכיר רק את תחילת שמם או לחלופין רק להרהר אותו במחשבה.
באגדה מצוי הביטוי לצבא מלאכי ה' - "פמליה של מעלה" מול "פמליה של מטה" שהם ישראל, ומסופר רבות על מלאכי השרת שאומרים שירה לפני האל. במדרשים ובתלמוד מוזכרים מלאכים בהקשרים רבים נוספים.
לפי הרמב"ם, המלאך המופיע בתנ"ך ובספרות חז"ל הוא לעיתים ישות שכלית רוחנית נבדלת מחומר, הזהה לשכל נבדל במטאפיזיקה האריסטוטלית, אך לעיתים הכוונה להאנשה של כוח מכוחות הטבע. כמו כן, לדעת הרמב"ם נבואות הנביאים נמסרות להם על ידי מלאך, אולם יש מבארים שכוונתו שכוח הדמיון מעורב בקבלת הנבואה, וזאת בשונה ממשה רבנו שקיבל את דבר ה' באופן בהיר וישיר, ללא התערבות כוח הדמיון.
מלאכים בקבלה
המלאכים על פי הקבלה הם מציאויות רוחניות, המוגדרות בעיקר על פי תכונה מסוימת, ועל פי התכונות והאופי המיוחדות לה. הם הוויות הפועולות בעולמות היצירה והבריאה כפי שבני האדם פועלים בעולם העשייה.
בניגוד לבני אדם, מלאכים מוגדרים כ"עומדים", כלומר - לא משתנים, והם מייצגים באופן קבוע מהות רגשית או שכלית אחת וחד-ממדית, שמגדירה את המלאך, ואיננה מורכבת ממערך שלם של הוויות כמו האדם.
חלק מן המלאכים הם עתיקים וקיימים מאז ומעולם, בעוד חלקם מלאכים שנוצרים כתוצאה מהמעשים והחוויות של יצורי העולמות.
בעולם היצירה, המלאכים מחולקים לקבוצות שכל אחת מהן נקראת "מחנה של מלאכים", וכולל בתוכו פרטים רבים שקשורים לרגש מסוים של המחנה - לדוגמה, מחנה של אהבה, שכולל בתוכו מלאכים שונים שכל אחד מהם מייצג גוון אחר של אהבה, או מחנה של יראה, בו כל אחד מהמלאכים הוא גוון אחר של יראה.
בעולם הבריאה הגבוה יותר, קיימים מלאכים הנקראים "שְׂרַפִים" בגלל היותם קרובים יותר לאלוקות וכמיהתם להתקרב ולהשרף בה. השרפים הם התגלמויות של דרגות של השכל העליון, כשכל אחד מהם הוא צד מסוים של הוויה שכלית בדרגה וצורה מסוימת.
בעולמות הרע או הקליפה, הקיימים מתחת לעולם שלנו, קיימים מלאכים מסוג אחר: מלאכי חבלה, שבניגוד למלאכי העולמות העליונים, מייצגים רגשות ודחפים של של הטמא והרע ולא של הקדושה, ולכן הם נוצרים ממעשים, מחשבות ורצונות של רע ולא ממעשים של טוב, ומובילים את השפע מהאדם לעולמות הטומאה.
מלאכי החבלה מפתים לעשות רע מתוך עולמות הרע בהם הם נמצאים, ופועלים על האדם בצורות חומריות ורוחניות, ומשמשים גם להענשה של החוטא על חטאיו על ידי ייסורים, כאבים ומשברים חומריים ורוחניים. בניגוד למלאכים של הקדושה, מלאכי החבלה הם טפילים של העולם הזה - וחיים מכח הבחירות הרעות שנעשות בו, בהיעדר יכולת להאחז ברע שבו, הם יעלמו ואינם חלק מתמונת העולם האידיאלית.
כשאדם עושה מצווה או עבירה ויוצר על ידה מלאך, הוא נצמד אליו והופך להיות חלק מההוויה הסובבת אותו. במהלך חייו של האדם ההשפעות הטובות או הרעות שלהם עקיפות באופן מסוים, אבל עם פטירתו אותם מלאכי החבלה מקיפים אותו ללא חציצה - ובעצם היותם מענישים אותו באופן ישיר מתוך הרע שהוא יצר בעצמו, וזוהי הירידה לגיהנום. לאחר שהם חדלים להתקיים בהיעדר חיות להאחז בה ולאחר שחוה את כל הכאב ברע שיצר, הנפש שלו מתנקה ויכולה להגיע למקומם של המלאכים שיצרה במעשיה הטובים ולהתענג בטוב שעשתה - וזוהי העלייה לגן עדן.
על פי הקבלה ישנם רבבות אלפי מלאכים, המוזכרים בשמות רבים נוספים ושאמונים על דברים שונים.
ספר הזוהר מבחין בין מלאכי שרת למלאכי חבלה, בין מלאכי חסד למלאכי דין ובין מלאכים בעלי אופי זכרי (משפיעים ומנהיגים) למלאכים בעלי אופי נקבי (מושפעים ומונהגים).
מלאכים בהלכה
יש הלכות ומנהגים רבים שקשורים למלאכים ביהדות.
חכמים תקנו את תפילת התכבדו מכובדים שתקנו לומר לפני הכניסה לבית הכסא מכיוון שהמלאכים המלווים את האדם לא יכולים להיכנס לשם.
נהגו לא לומר את הקטעים בסליחות בשפה הארמית בהיעדר מניין מכיוון שהמלאכים לא מבינים ארמית.
Playlist: The Very Best of Britney Spears
Playlist: The Very Best of Britney Spears הוא אלבום האוסף הלא רשמי של זמרת הפופ האמריקאית בריטני ספירס. האלבום יצא לאור ב-6 בנובמבר 2012, על ידי חברת התקליטים לגאסי רקורדינגס.
A Reality Tour
A Reality Tour הוא DVD המתעד הופעה של הזמר דייוויד בואי משנת 2003 באירלנד.
A Reality Tour מסע ההופעות שנועד לקדם את אלבומו Reality התחיל באוקטובר 2003 ותר באירופה, צפון אמריקה, אסיה, ניו זילנד ואוסטרליה. רפרטואר השירים כלל את הלהיטים של בואי מכל השנים לצד שירים מאלבומו האחרון. סיבוב ההופעות אשר גרף רווחי שיא, תוכנן להימשך עד יולי 2004, אך בואי נאלץ לסיים אותו כחודש לפני הסיום המתוכנן, היות שחש ברע במהלך הופעה בגרמניה.
לאחר מכן פרסם בואי כי עבר התקף לב קל אשר נוצר מעישון מסיבי ומסעי הופעות מפרכים. מאז האירוע שב בואי להופיע אך במסורה.
בחודש ינואר 2010 הופץ CD תחת אותו השם המכיל שירים שלא הופיעו במהדורת ה - DVD.
ירבוע מצוי
ירבוע מצוי (שם מדעי: Jaculus jaculus) הוא מין מכרסם ממשפחת הירבועיים החי במחילות באזורים חמימים ויבשים ברחבי העולם.
מקורו בטבע
הירבוע המצוי חי בעיקר באזורים יבשים כמו מדבריות וניזון בעיקר מצמחים. לירבוע אויבים רבים וביניהם: דורסי לילה, יונקים טורפים ובני אדם. תוחלת חייו של הירבוע המצוי היא כ-6 שנים והיא יכולה להתארך אם הוא גדל בתנאי שבי.
מבנה גופו
אורך גופו של הירבוע המצוי הוא כ-11 סנטימטרים ואורך זנבו כ-18 סנטימטרים ומשקלו נע בין 35 גרם ל-90 גרם. הירבוע בעל רגליים אחוריות הגדולות פי ארבעה מהרגליים הקדמיות והן משמשות לניתור ולהליכה בתנאי הסביבה בהם הוא חי. כמו כן כפות רגליו מכוסות שיער על מנת למנוע שקיעה של כפות הרגליים בחול.
חושים ותקשורת
כל חושיו של הירבוע מפותחים. העיניים, האפרכסת, ובועיות השמע שלו גדולות מאוד. יש לו שערות ארוכות מאוד על חרטומו שעוזרות לו בהתמצאות בסביבה ובמציאת מזון.
מאפייני החיים של הירבוע המצוי
הירבוע המצוי הוא בעל חיים יחידאי (סוליטרי) וכל אחד חי במחילה שחפר לעצמו. עומק המחילה יכול להגיע למטר אחד מתחת לפני האדמה, ואורכה יכול להגיע לחמישה מטרים. הירבוע המצוי הוא בעל חיים לילי. בלילה הוא מקפץ למרחקים בחיפוש אחר מזון, ואילו ביום הוא נח במחילתו.
הירבוע בישראל
בארץ ישראל קיימים שני מיני ירבועים: הירבוע המצוי והירבוע הגדול. את שני המינים הללו ניתן למצוא בנגב, במישור החוף ובערבה. לאורך השנים ירבועי ישראל נפגעו בעיקר בגלל עבודות בנייה וחקלאות שהרסו את בתי הגידול שלהם. נכון לשנת 1987 מסווגים/ מוגדרים ירבועי ישראל כבעל חיים המצוי בסיכון, ויש חוק רשמי של המדינה האוסר ציד או סחר בהם.
גרוטסקה
גרוֹטֶסקה (מצרפתית: Grotesque) הוא מונח בעל מספר פירושים:
מקור המושג בימי הרנסאנס, כאשר נתגלו בחפירות ברומא העתיקה, בבית הזהב, במפלס נמוך שהתפרש כמערה אם כי כלל לא היה מערה (באיטלקית Grotto), ובהן ציורי קיר ענקיים, דמיוניים ומגוחכים בעיני אנשי תקופת הרנסאנס. (pittura grottesca פירושו ציור מהסוג המתואר לעיל). הפופולריות של העיטור בגרוטסקות, ששימש בעיקר כמילוי שטח בפרסקאות גדולים, מסביב לתמונות ראשיות, חיבר בתוכו גם את מסורת המפלצות על הקתדרלות של ימי הביניים, ואת גילוי ציורי הקיר בבית הזהב, שהיה לפי רוח הרנסאנס, מקור השראה מתרבות העת העתיקה. ציורי גרוטסקות היו נפוצים מאוד במאה ה-16 וה-17, וגרוטסקות רבות, בהן הגרוטסקות בווילה ד'אסטה בטיבולי ובקסטל סנט-אנג'לו ברומא, מופיעות ברחבי אירופה, והיו ציירים שהתמחו בסוג עיטור זה.
בספרות
שימושים ראשונים בגרוטסקה כציון לאמצעי ספרותי קומי, ובגרוטסק כאמצעי ספרותי ממש, נעשו בצרפת, בשלהי המאה ה-15.
הגרוטסקה הספרותית עברה כמה שינויים של משמעות מאז המאה ה-15 ועד ימינו. בתחילה הייתה הגרוטסקה מיועדת לתיאור דמיוני מפחיד ומבעית, ולהטלת אימה ספרותית. לימים חלו בה שינויים לכיוון הקומי, לחידוד העיוות של המתואר, בעיקר דמויות של גיבורים, אך גם מקומות, נופים וערים. במאה העשרים, בגרמניה הווימארית, הגיעה הגרוטסקה לשיאים אמנותיים חשובים, באמנות הציור, הכרזה, הרישום והדפוס, וגם באמנות השיר הפוליטי והמחזה האוונגרדי.
בין גדולי אמני העולם שעשו שימוש נרחב בגרוטסקה ביצירתם היו המחזאי האיטלקי לואיג'י פיראנדלו, הסופר הרוסי ניקולאי גוגול ופרנץ קפקא. בין היוצרים הישראליים שעשו שימוש נרחב בגרוטסקה ביצירתם ניתן למנות את הסופר חיים הזז, את המחזאי חנוך לוין, ואת המשוררים דוד אבידן ונתן זך.
כסוגה ספרותית מצטרפת הגרוטסקה לסוגות קרובות של משפחת האמצעים הספרותיים הקומיים, ובהם הסאטירה, האירוניה, הפרודיה, הקומדיה.
בפיסול
גרוטסקה הוא פסל של מפלצת, חיה, דרקון או שד, הרווח באדריכלות הגותית. הגרוטסקה נפוצה בייחוד בקתדרלות וכנסיות. לפיסול הגרוטסקי היו מספר מטרות: הגרוטסק נבדל מגרגויל בכך שגרגויל משמש כמרזב ואילו הגרוטסק הוא פסל בלבד.
במיתולוגיה
שד המערות שואב נשמות מבני-תמותה וניזון מהן, אך לא יכול לפגוע בבני אלמוות.
אלכסנדר גולדברג
אלכסנדר (סשה) גולדברג (1906 – 1985) היה מהנדס כימיה ומנהל ישראלי, כיהן כנשיא הטכניון בשנים 1965–1973.
ביוגרפיה
אלכסנדר גולדברג נולד בווילנה בשנת 1906, בן לברכה (ברטה) ודב (בוריס) גולדברג. אביו היה כימאי ותעשיין ציוני. למד הנדסה כימית ב באנגליה, ועסק שם בניהול מפעלים שונים. ב-1948 עלה לישראל ומונה למנהל מחלקה במשרד הביטחון לתיאום מחקר ותעשייה צבאית.
שימש כיו"ר הקורטוריון של הטכניון, ובשנת 1965 מונה לנשיא הטכניון, וכיהן בתפקיד זה עד 1973. בשנת 1974 נבחר ליושב ראש אגודת דורשי הטכניון בישראל.
במאי 1974 מונה על ידי שר המסחר והתעשייה, חיים בר-לב, ליושב ראש ועדת המחירים הציבורית - ועדה המייעצת לממונה על המחירים בעניין מחירי מצרכים. הוא שימש בתפקיד זה עד מרץ 1978.
בשנת 1975 העניק לו הטכניון תואר דוקטור לשם כבוד.
בשנת 1978 היה יושב ראש אתג"ר - קבוצת אזרחים תומכי אריה גוראל לראשות עיריית חיפה.
Dynamic Host Configuration Protocol
Dynamic Host Configuration Protocol (בראשי תיבות: DHCP; בתרגום חופשי: פרוטוקול הגדרת מארחים דינמי) הוא פרוטוקול תקשורת המשמש להקצאה של כתובות IP ייחודיות למחשבים ברשת מקומית (LAN). בנוסף לכתובת ה-IP, שרת DHCP בדרך כלל יספק למחשב גם נתונים כמו ה-Subnet mask, כתובת שרת ה-DNS וכתובת שער הגישה (Gateway), כך שהמחשב יוכל להתחיל לתפקד ברשת ללא צורך בנתונים נוספים. DHCP הוגדר לראשונה בתקן באמצע שנות ה-90.
DHCP מתפקד בשכבת היישום של מודל ה-OSI ובשכבת היישום של מודל ה-TCP/IP. הוא פועל מעל פרוטוקול התעבורה UDP על גבי פורטים 67 (שרת) ו-68 (לקוח) ומעל פרוטוקול הרשת IP, כאשר כל עוד הלקוח לא קיבל כתובת IP הוא משתמש באפסים (0) על־מנת לייצג את כתובתו והוא מזוהה על פי הכתובת הפיזית.
בעוד שאופן פעולת הפרוטוקול נשאר זהה, ברוב המוחלט של המקרים בימינו אין שימוש בשרתי DHCP ייעודיים - שרת DHCP יהיה בדרך כלל באותו הרכיב המאפשר שירותים נוספים, כמו נתב, שרת DNS ועוד.
השימוש ב-DHCP ברשתות מקומיות פתח צוהר להתקפות שונות כגון הונאת DHCP. טכניקה זו יכולה להיות חלק מלוחמת סייבר. כדי לבצע מעקב אחר השימוש ב-DHCP ולוודא שלא נעשה בו שימוש לרעה ניתן להפעיל על מתגי הרשת המקומית אפשרות הנקראת DHCP snooping.
שלבי הפרוטוקול
להלן החבילות שנשלחות במהלך הפרוטוקול, בין הלקוח (המחשב המבקש כתובת) לבין שרת DHCP:
זמן הקצאה
לשרת DHCP קיימת אפשרות להקצות כתובת עבור לקוח ברשת המקומית לזמן מוגבל - זהו זמן ההקצאה (lease time). אם השרת אכן פועל באופן זה, הוא שולח את זמן ההקצאה בפאקטת ה-acknowledge. על פי שיטה זו, למחשב אין כתובת IP קבועה, אלא הוא 'שוכר' כתובת מהשרת.
במקרה של השכרת כתובת, המחשב חייב לפנות אל השרת שוב, כדי לקבל את הכתובת לזמן נוסף, או לקבל כתובת חלופית. פנייה כזו תתבצע כתלות בזמן, וגם בעת עליית המחשב. במקרה הראשון, כאשר מגיע חצי מזמן ההקצאה, פונה המחשב בבקשה נוספת אל השרת, על מנת להאריך את זמן השכרת הכתובת. במקרה שהשרת לא עונה (למשל כי הוא נפל), יחכה המחשב עוד חצי מהזמן הנותר (כלומר שלושת-רבעי (3/4) הזמן מזמן ההקצאה הכולל) וינסה לפנות שוב. כך ימשיך המחשב עד שיענה לו השרת. אם השרת לא עונה לו, ינסה המחשב לפנות אל שרת אחר במטרה להאריך את זמן ההקצאה של הכתובת. אם גם תהליך זה כשל, יפנה המחשב בבקשה לכתובת חדשה.
למרות שמקובל לחשוב שכתובות DHCP הן "דינמיות" בפועל לאחר שהונפקה כתובת למערכת היא תשתנה במקרה שמתבצע שחרור כתובת (Release) והשרת מספק את הכתובת למחשב אחר לפני בקשת החידוש, או במקרה של זמן חיבור ארוך מהמותר על פי הגדרות ה-Lease time בשרת ה-DHCP, או במקרה של אי חיבור לרשת במשך זמן רב.
שחרור כתובת
המשתמש יכול לבצע שחרור באופן עצמאי. מצב כזה קורה למשל כאשר המשתמש קיבל כתובת לזמן אינסופי אך הוא מתכוון לעזוב את הרשת המקומית, או לצורך טיפול בבעיית רשת כלשהי. כאשר המשתמש שולח בקשה לשחרור כתובת, אין הוא צריך לקבל תשובה על הצלחה/כישלון - שכן שחרור כתובות איננו חלק רשמי של הפרוטוקול, והלקוח "עושה טובה" לשרת שהוא משחרר את הכתובת.
חלוקת כתובות
שרת DHCP יכול לעבוד באחד משלושה מצבים:
בשרת DHCP ישנה אפשרות לעבוד בכל הדרכים לעיל בו זמנית - ניתן להגדיר כתובות לחלק מהמחשבים באופן ידני, והשאר באופן אוטומטי, עם או בלי הגבלת זמן.
תקשורת בין שרתי DHCP
אף על פי שלכל רשת מקומית מספיק שרת DHCP אחד, לעיתים מנהל רשת יכלול מספר שרתי DHCP - בעיקר לצורך גיבוי, שכן אם שרת DHCP יחיד נופל הרשת לא תוכל להתנהל באופן סדיר לאורך זמן. במקרה כזה, עלולה להיווצר התנגשות - למשל כאשר לקוח יבצע שחרור כתובת מהשרת שהקצה לו אותה.
כדי למנוע בעיות כאלה, לפרוטוקול נוספו במקרים מסוימים אפשרויות של תקשורת בין השרתים לצורך סנכרון.
APIPA
אם מחשב המבקש כתובת לא מקבל אותה לאחר זמן מסוים, הלקוח רשאי להקצות לעצמו כתובת מסוג APIPA - זוהי כתובת IP בטווח 169.254.0.1-169.254.254.254, אותה בוחר המחשב באופן אקראי. גם לאחר הקצאת הכתובת, ישאף המחשב לקבל כתובת חוקית ברשת משרת DHCP.
DHCP relaying
כדי להתמודד עם מקרה זה ולאפשר למחשבים להשיג כתובת גם ללא פנייה ישירה אל שרת DHCP, מוגדרים רכיבים ברשת בתור 'סוכני DHCP' - הם יקבלו את תעבורת ה-DHCP שמגיע מלקוח ברשת, ויידעו להעביר אותה ישירות אל שרת DHCP מוגדר; רכיבים אלו ידעו גם לקבל חזרה את התעבורה ולהחזיר אותה אל הלקוח, כך שהם מהווים מעין שרת פרוקסי לתעבורת DHCP.
במקרה שבו שרת DHCP אחד מוקצה למספר רשתות מקומיות, עליו לדעת מאיזו רשת מגיעה אליו הבקשה, כדי להקצות כתובת בהתאם - מידע זה ייקבע על פי הכתובת של הסוכן, שתועבר בשדה בפאקטה הנקרא GIADDR.
תעלת בונגו
תעלת בּוּנְגוֹ (ביפנית: 豊後水道) היא מצר המפריד בין האיים היפניים קיושו ושיקוקו.
תעלת בונגו, מחברת בין האוקיינוס השקט לים הפנימי סטו כשהנקודה הצרה ביותר בתעלה זו היא מצר הוֹיוֹ.
ברכת מציב גבול אלמנה
ברכת מציב גבול אלמנה היא ברכה שתקנו חכמים על ראיית יישוב חדש שהוקם בארץ ישראל לאחר שעם ישראל גלה מארצו וכעת מיישבה מחדש, כאשה שנותרה עזובה מבעלה כאלמנה, וכעת שבה אל ביתו.
הראשונים נחלקו האם הברכה נתקנה בעיקרה על ראיית כל מבנה, או דווקא על ראיית בית הכנסת. כיום המנהג לברך את הברכה על ראיית בית הכנסת.
מקור הברכה
ברכת מציב גבול אלמנה מוזכרת בתלמוד הבבלי במסכת ברכות:. ונפסקה בשולחן ערוך.
במשך שנות הגלות, כאשר היישוב היהודי בארץ היה דל, לא נהגו לברך ברכה זו כי קשה היה להגדיר את היישוב בארץ כיציב ולא הייתה בו כל כך נחמה. אך כאשר החלה ההתיישבות היהודית בארץ להתרחב, בעת עליית חובבי ציון ובעת היציאה מחומות ירושלים, החלו לברך ברכה זו על יישובים שנבנו בארץ.
מתי מברכים את הברכה
רש"י על הגמרא במסכת ברכות מבאר שמברכים את הברכה על יישוב . ובאר הבית יוסף: . יש אומרים שגם על יישובים החיים בצל פיגועים והתנכלויות אויב ניתן לברך כיוון שהם נחשבים יושבים לבטח הרבה יותר ממצב עם ישראל בגלות.
לדעת הרי"ף ברכת 'מציב גבול אלמנה' נתקנה על ראיית בית כנסת של יישוב ישראלי. אולם לדעת רוב הראשונים, בהם ר"ח, רש"י, רמב"ם,, הברכה היא על יישוב חדש ולאו דווקא בית כנסת. בפועל, כדי לצאת ידי חובת כל הדעות, המנהג לברך את הברכה בבית הכנסת שביישוב החדש.
לדעת הרב אליעזר מלמד שונה הדין לגבי ירושלים, מאחר שעליה עיקר אבל החורבן, יש לברך על כל בניית שכונה חדשה בתוכה למרות שהיישוב היהודי בה מבוסס וקדום.
להלכה כתב במשנה ברורה בשם הפרי מגדים שבימינו טוב לברך ברכה זו בלא שם ומלכות.
הרב צבי יהודה קוק כתב שהחשש והפחד בדורינו שמא יש כאן ברכה לבטלה, בשל מחלוקת הראשונים, וההחמרה עקב כך שלא לברך כלל - נגזרת מחסרון שלמות באמונה.
ג'יי אדגר
ג'יי אדגר הוא סרט אמריקאי שיצא בנובמבר 2011 והוא סרט דרמה ביוגרפי בבימויו של קלינט איסטווד ובכיכובו של לאונרדו דיקפריו. הסרט מתמקד בקריירה של ג'ון (ג'יי) אדגר הובר, ראש הלשכה לחקירות פדרליות (ה-FBI) משנת 1924 ועד מותו בשנת 1972.
תקציר
הסרט, הנע בין תקופות שונות בחייו של הובר, מתאר את הדרכים שבהן פעל תחת נשיאים רבים, להפוך את הלשכה לכלי מרכזי באכיפת החוק בארצות הברית, את נחישותו להגנה על ארצו, וגישתו, על פיה ביטחון המולדת הוא "בכל מחיר", אף אם מדובר בדרכים מפוקפקות. הסרט מתמקד גם ביחסיו הקרובים של הובר עם סגנו בראשות הסוכנות, קלייד טולסון (מגולם בידי ארמי האמר) ומזכירתו הלן גאנדי (נעמי ווטס).
נבחרת לפלנד בכדורגל
נבחרת לפלנד בכדורגל לגברים היא נבחרת הכדורגל של חבל לפלנד.
מאחר שאינה מייצגת מדינה, נבחרת חברה בקוניפ"א אך לא חברה באופ"א או בפיפ"א ולכן לא משתתפת בגביע העולם בכדורגל או באליפות אירופה בכדורגל.
הנבחרת שיחקה כמה משחקים מאז שנת 1985 כולל משחק נגד נבחרת אסטוניה. מטרתה של התאחדות הכדורגל של לפלנד הוא להגיע להכרה כנבחרת לאומית.
מאז שנת 2003 הנבחרת חברה ב-NF-Board המארגנת משחקי נבחרות שאינן מוכרות על ידי פיפ"א. משנת 2006 לפלנד משתתפת בגביע העולם של ויוה. בטורניר הראשון, בשנת 2006 זכתה בגביע, לאחר שהביסה את נבחרת מונקו. כעבור שנתיים, לפלנד אירחה את משחקי הגביע, והגיעה למקום השלישי, הישג אותו שיחזרה במשחקי ויוה בשנת 2009.
הרצח בגן הוואי
הרצח בגן הוואי היה רצח פלילי שאירע ב-10 באוגוסט 1947 בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
רקע
"גן הוואי" היה בשנות הארבעים מועדון לילה ומסעדה מצפון לתל אביב. הוא שכן בשטח לא בנוי בסמוך לגדה הצפונית של הירקון באזור פרדסים שלפני הכפר הערבי שייח' מוניס (סמוך לגשר הירקון של היום). המקום שימש כאתר בילוי הן לתושבי תל אביב והן לתושבי שייח' מוניס. המקום היה בבעלות משותפת של אִבְּרָאהִים אֶל-בֵּידָאס, תושב שייח' מוניס, שהקים את בית הקפה וקבוצת חיילים משוחררים יהודים.
בראשית שנת 1947 החל להתערער השקט היחסי ששרר בארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה, ביחסי יהודים-ערבים. כנופיות חמושות של ערבים החלו במעשי שוד וגנבה ביישובים היהודיים. פעולתן הייתה פלילית, אך נבעה גם ממניעים לאומניים.
הרצח
ב-10 באוגוסט 1947, בעקבות סכסוך בין פאוזי אַבּוּ כישכ, בן שבט אבו כישכ, ובין בֵּידָאס, פרצו חברי כנופיה ערבית אל תוך גן הוואי ההומה, פתחו באש והרגו את בעל בית הקפה וארבעה יהודים מאורחי המקום, בהם השחקן מאיר תאומי (אביו של השחקן עודד תאומי).
עדות אנינה קפלן: "ישבנו בגן הוואי. התזמורת ניגנה טנגו. לפתע ראינו אנשים עומדים בעמידה משונה, עם בגדי חאקי ומכנסיים קצרים. לא יכולנו לנחש מה הם יכולים לעשות. בֵּידָאס הבין וצעק להם בערבית: 'אחוי, אחוי. תפסיקו, אל תעשו את זה, חבל, חבל!' הם ירו, קצרו בקהל, והרגו את בֵּידָאס מול עינינו. רצנו החוצה ושכבנו בין השיחים."
הכנופיה, שמנתה כעשרה שודדים, תקפה את גן הוואי בסביבות השעה 22:10, כאשר המופע העיקרי עמד להתחיל, כשהיה מלא בכחמישים אורחים, רובם יהודים ומיעוטם בריטים וערבים. אנשי הכנופיה, לבושים במדי חאקי, קראו לאורחים להרים ידיהם. קמה מהומה, האורחים החלו במנוסה ושומר ערבי של המקום פתח באש על אנשי הכנופיה. הם השיבו אש וירו לעבר הקהל. מיריותיהם נהרגו בֵּידָאס וארבעה אורחים וארבעה עשר נפצעו. השודדים נכנסו לחדר-הבדרנים, חיפשו את הקופה ושדדו שעונים ותכשיטים מאורחים שלא הצליחו להימלט. בין הפצועים היה השותף הערבי של המקום ואחד השותפים היהודים. אחת האורחות נפלה במנוסתה למימי הירקון.
לפי אחת הגרסאות, היה הרקע לאירוע פלילי. בֵּידָאס סירב להשיא את בתו לאבו כישכ, וזה בתגובה, שכר את כנופייתו של סייף א-דין (גם הוא בן שבט אבו כישכ) כדי לשדוד את בית הקפה אלא שהשוד הפך לקרב יריות במהלכו נהרגו גם יהודים.
לש"י של ההגנה הגיע מידע על אפשרות ההתקפה על גן הוואי ומטה ההגנה שלח למקום את "המחלקה המגויסת", שאנשיה היו מגויסים בהתראה קצרה למשימות מיוחדות. אנשי המחלקה שמרו על המקום במשך כשבועיים ויומיים לאחר עזיבתם בוצעה ההתקפה.
השלכות
האירוע זיעזע את היישוב ועורר התנגשויות בגבול שבין תל אביב ליפו שנמשכו ארבעה ימים ובהן נהרגו ונפצעו יהודים וערבים ורכוש רב הוצת. "ההגנה" החלה בפעולות תגמול שבהן נהרגו הערבי ששימש מורה דרך לכנופיה שתקפה את גן הוואי והערבי שמן האוהל שלו יצאה הכנופיה להתקפה על הגן. ב-15 באוגוסט 1947 תקפו אנשי "ההגנה" פרדס ערבי שנקרא "פרדס אבו לבן", ששכן מזרחית לפרדס כץ, ליד צומת גהה של היום, אשר שימש מקום אימונים לאנשי הכנופיה שתקפה את הגן. אנשי "ההגנה" פרצו לבית שבפרדס ופתחו באש על אנשי הכנופיה, הרגו חלק מהם ויתרם נסו. לאחר בדיקת הבית, כשנראה היה כי הוא ריק מאדם, פוצצו אנשי "ההגנה" את הבית. בדיעבד התברר כי בבית הסתתרו שבעה בני המשפחה בעלת הפרדס, שהסתתרו בבאר מתחת לבית ונקברו בו. בהוראת הפיקוד העליון של ההגנה שולמו פיצויים לקרובי המשפחה שנהרגה.
אנשי הכנופיה, בהנהגתו של סייף א-דין אבו כישכ, היו אחראים גם להתקפה על אוטובוס 2094, שנחשבת ליריית הפתיחה של מלחמת העצמאות.
גן הוואי המשיך להתקיים עד לשנות השמונים.
הרמס 900
הרמס 900 הוא כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) טקטי לשהייה ממושכת, מתוצרת חץ הכסף, חברה-בת של אלביט מערכות הישראלית. הוא מיועד לשימוש מבצעי במסגרת דרגי החטיבה והגיס, בעיקר עבור משימות סיור ואיסוף מודיעין.
יעוד
כלי טיס זה מסוגל לשאת מטע"ד (מטען ייעודי) למשימות שונות, הכולל בין היתר מטע"ד אלקטרואופטי לצילום יום ולילה, מטע"ד מכ"ם מטיפוס SAR, ציין לייזר, מתקנים למשימות מודיעין אותות (SIGINT) וחימוש למבצעי תקיפה וסיכול ממוקד. ההרמס 900 מהווה הרחבה ושיפור של הכטב"ם הרמס 450 והוא מכיל מערכות רבות של הדגם המוקדם, כולל הציוד הקרקעי וקרון השליטה והבקרה. על ההרמס 900 מותקנים אמצעי לוחמה אלקטרונית להגנה על הכטב"ם.
דגם מתקדם של הכטב"ם קרוי הרמס 900 סטארליינר. כטב"ם מדגם זה התרסק באוגוסט 2020 בעת טיסת ניסוי.
תקופת שירות
דגם בקנה מידה מלא הוצג לראשונה בפומבי בסלון האווירי בפריז בשנת 2007. טיסת הבכורה של הכטב"ם נערכה ב-9 בדצמבר 2009. הרמס 900 נמצא בשירות זרוע האוויר והחלל של צה"ל וכינויו המבצעי "כוכב". בין היתר, הופעל הכטב"ם בפעילות מבצעית במבצע צוק איתן.
באוגוסט 2017 הושלמה קליטתו של ה"כוכב" בחיל האוויר והוא הוכרז כמבצעי.
חימוש
ההרמס 900 מסוגל לשאת עד 4 טילי אוויר-קרקע מסוג AGM-114 הלפייר או טילי אוויר-אוויר מסוג AIM-92 סטינגר המשמשים לירוט של כלי טיס. הוא מסוגל גם לשאת עד 2 פצצות מונחות לייזר מסוג GBU-12 פייבוואי או פצצות JDAM לסוגיהן המשמשות לתקיפת יעדים ולסיכולים ממוקדים.
יהודה באואר
יהודה באואר (נולד ב-6 באפריל 1926) הוא פרופסור אמריטוס במכון ליהדות זמננו שבאוניברסיטה העברית, המתמחה בחקר השואה. חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 2000, חתן פרס ישראל להיסטוריה של עם ישראל לשנת תשנ"ח (1998), יקיר ירושלים לשנת תשס"ח 2008, זוכה פרס א.מ.ת בחקר השואה לשנת 2016.
חייו ופועלו
יהודה באואר נולד בשנת 1926 בפראג, בירת צ'כוסלובקיה, בן יחיד לגוּסְטה לבית פריד וויקטור באואר, מהנדס. במרץ 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, עלה עם הוריו לארץ ישראל, בעלייה חוקית. המשפחה התיישבה בחיפה, שם למד באואר בבית ספר 'חוגים' וקיבל תעודת בגרות. היה חבר פלמ"ח, ולאחר מכן למד במשך שנה באוניברסיטה העברית בירושלים, וקיבל מלגה מממשלת המנדט ללימודים באוניברסיטת ויילס בקארדיף שבבריטניה. הוא שב לישראל, ולחם במלחמת העצמאות במסגרת חטיבה 9, חטיבת עודד, שנלחמה בגליל ובנגב. לאחר מכן שב לקארדיף וסיים את חוק לימודיו. בשנת 1961 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית, על עבודה בנושא "הפלמ"ח במדיניות הציונית, 1945-1939", בהדרכתו של פרופ' ישראל הלפרין. ב-1952 הצטרף לקיבוץ שובל שבנגב, השייך לתנועת השומר הצעיר, והיה חבר בו במשך 41 שנה. בדצמבר 1955 נישא לשולה, ונולדו להם שני ילדים. בשנת 1993 התאחד עם אהובתו השנייה, אילנה מרוז, בה התאהב לעדותו כבר בסוף שנות ה-50, אולם לא רצה לפרק אז את משפחתו. אילנה נפטרה ממחלה בשנת 2011.
באואר הוא מבכירי חוקרי השואה בעולם. ב-1961 הצטרף באואר למכון ליהדות זמננו שבאוניברסיטה העברית והחל מ-1968 עמד בראש המדור לחקר השואה במכון. מ-1977 היה פרופסור מן המניין ומופקד על הקתדרה על שם יונה מחובר במכון. בשנים 1978–1995 כיהן כמנהל האקדמי של המכון ליהדות זמננו. ב-1982 ייסד את המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות על שם וידאל ששון באוניברסיטה העברית, ועמד בראש גוף זה עד 1995. עמד בראש המכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם (2000-1995), והיה עורך כתב העת Journal of Holocaust and Genocide Studies. באואר היה פרופסור אורח באוניברסיטת מנואה בהונולולו שבהוואי, באוניברסיטת ייל, בקולג' סטוקטון שבניו ג'רזי ובאוניברסיטת קלארק. רוב החוקרים העוסקים בשואה בישראל הם תלמידיו ותלמידי עמיתו פרופ' ישראל גוטמן. באואר הוא אתאיסט מוצהר שאומר את דעותיו בפומבי בהרבה מהספרים שלו ומדגיש שהוא סולד מדתות בכלל ויהדות בפרט.
מאז 1997 הוא משמש כיועץ אקדמי לכוח המשימה הבינלאומי לחינוך, זיכרון ומחקר השואה, היה יועץ בכיר לכנס סטוקהולם 2000 בנושא השואה, יועץ בכיר לממשלה השוודית בנושאי שואה, ויועץ בכיר לכנס סטוקהולם 2004 בנוגע למניעת רצח עם. כיום (2011) הוא משמש יועץ אקדמי וחבר בוועד הפועל של יד ושם. באואר היה שותף מייסד וחבר מערכת של ילקוט מורשת, שהוא כתב העת המרכזי לחקר השואה בשפה העברית, והיה מעורכי האנציקלופדיה לשואה שראתה אור ב-1990 (עורך ראשי – ישראל גוטמן). היה יועץ לסרט "שואה" של קלוד לנצמן, לסדרה "מורשת" של אבא אבן, לסדרה "עמוד האש" של יגאל לוסין, ולסרטם של יהושע ולצקי ואביבה קמפנר "Partisans of Vilna', שבו כיכב אבא קובנר.
דיפלומטיה ומחתרת במדיניות הציונית, 1939–1945
זהו ספרו הראשון של יהודה באואר שנסב על תולדות היישוב העברי בארץ ישראל בתקופת השואה, והוא היחיד מבין ספריו שאינו עוסק בשואה עצמה. הספר עוסק בפלמ"ח על רקע המדיניות הציונית במלחמת העולם השנייה, והוא מתאר את הוויכוחים הפנימיים ביישוב על היחסים עם הבריטים לנוכח אירועי המלחמה. בספרו טען באואר שהנהגת היישוב ניסתה, הן על ידי דיפלומטיה והן על ידי פעולות מחתרתיות, להגיע לסוג מסוים של שלטון עצמי בארץ ישראל. בעת פרסום הדוקטורט בתש"ך הייתה זו תזה חדשה, ואילו כיום היא מקובלת.
תגובות בעת השואה: ניסיונות עמידה, התנגדות, הצלה
בספר זה תיאר באואר אספקטים שונים של התנגדות יהודית בתקופת השואה. באואר טוען שההתנגדות היהודית הייתה רחבה מאוד, בעיקרה בשמירה על המורל ובלי נשק ביד, אך הייתה גם התנגדות מזוינת כמו במרד גטו ורשה ובמקומות רבים אחרים.
יהודים למכירה?: משא ומתן בין יהודים לנאצים, 1933–1945
ספרו של באואר שראה אור ב-1995, בתחילה בהוצאת אוניברסיטת ייל, ותרגומו העברי התפרסם בהוצאת יד ושם, עוסק בנושא הצלת היהודים. בספר מפרט באואר את מקרי המשא ומתן בין יהודים לנאצים שבאמצעותו ביקשו יהודים להציל יהודים. זאת באמצעות שוחד ועל ידי משא ומתן פוליטי. על פי רוב עלו מאמצים אלו בתוהו. באואר חשף את המגעים החשאיים, בין השאר באמצעות הביון הגרמני הצבאי. מגעים אלה ניהלו בעיקר קבוצות יהודיות בתוך השואה, אבל גם ההנהגה היהודית בארץ ישראל וההנהגה היהודית באמריקה. בספרו התמקד באואר מאוד בהונגריה והגיע למסקנות מעט שונות ממסקנותיהם של אחרים, בעיקר בנושא פעילותן של ההנהגות היהודיות בסלובקיה ובהונגריה. הוא מתאר גם את הריב המתמיד בין קבוצות ויחידים יהודיים, אולם טוען שבעצם כולם ניסו בתום לב לעשות כמיטב יכולתם בתנאים בלתי אפשריים. באואר עסק גם במניעים הגרמניים למשא ומתן, והגיע למסקנה שאליה הגיעו במקביל גם חוקרים גרמניים, שהמניע הגרמני היה ניסיון להגיע למשא ומתן להפסקת המלחמה עם האמריקאים באמצעות היהודים. הגורמים שהיו מעורבים בכך היו הסוכנות היהודית בארץ ישראל, הג'וינט ואגודת ישראל באמריקה, ובתוך השואה היו מעורבים בכך: ההנהגה היהודית בסלובקיה וקסטנר בהונגריה. מגמתו של הימלר לדעת באואר הייתה לפתוח ערוץ משא ומתן עם האמריקאים, לקראת אפשרות של הסכם שלום נפרד אתם.
Rethinking the Holocaust
הספר ראה אור בהוצאת אוניברסיטת ייל, ותרגומו פורסם על ידי יד ושם בכותרת הרהורים על השואה. הספר דן בבעיות היסטוריוסופיות הקשורות לנושא השואה, בספרות המחקרית על מניעי הרוצחים, ובעיקר על התגובות היהודית. בין השאר מתייחס באואר לנושא המגדר ולנושא התאולוגיה היהודית כניסיון הסבר לשואה, ובניסיונות התנגדות והצלה שונים. כן מפריך הספר את המיתוס שכאילו מדינת ישראל היא תוצאת השואה. בסוף הספר מופיע נאומו בפני הבונדסטאג הגרמני ב-1998.
The Death of the Shtetl (מות העיירה)
הספר יצא במקורו באנגלית, בהוצאת ייל (2009), ובתרגום עברי מורחב ביד ושם (2011). הוא עוסק בחיי היהודים בספר הפולני (כיום מערב בלארוס ומערב אוקראינה) לפני ובעת השואה, ובתגובותיהם למאורעות שחוו אותן. באואר מגיע לתובנות חדשות ביחס למהות החיים היהודיים שם לפני השואה, וחורבן החיים האלה על ידי השלטון הסובייטי. הספר אינו עוסק בעיקרו ברצח על ידי הגרמנים ושותפיהם המקומיים, ורק מסכם את הידוע לנו בתחום זה. היודנרטים בעת השלטון הגרמני, החיים החברתיים והכלכליים, וניסיונות העמידה לחיזוק המוראל הם מהבעיות הנידונות בספר, ליד תיאורים של התמוטטות החיים היהודיים הפנימיים בחלק מן המקומות. כן נדונים ניסיונות ההתנגדות והמרד, הבריחה של השרידים ליערות והיחסים המורכבים שם עם ובתוך התנועה הפרטיזנית הסובייטית.
הג'וינט
באואר כתב שלושה ספרים על אודות הג'וינט וניסיונותיו לפני, בתוך ואחרי המלחמה לסייע ליהודים ולהציל יהודים, מתוך ויכוחים פנימיים ויחסים מסובכים עם הממשלה האמריקאית, וויכוחים מסובכים בין הג'וינט לארגונים אחרים והוא אף דן באנשים שהיו מעורבים בכך. הספרים יצאו באנגלית והם – My Brother's Keeper, American Jewry and the Holocaust ו-Out of the Ashes. לפני המלחמה ניסה הג'וינט ליצור נציגויות יהודיות מאוחדות, לא מטעמים אידאולוגיים, אלא פשוט על מנת שתהיה כתובת להעביר אליהם כספים והם אלה שהביאו להקמת נציגות יהודית מאוחדת של יהודי גרמניה בשנת 1933, שלא הייתה קיימת בגרמניה לפני כן. עיקר עזרת הג'וינט לפני המלחמה הייתה ליהדות פולין, אשר לפני המלחמה הייתה נתונה במשבר עמוק ביותר, וסיוע הג'וינט היה משמעותי מאוד בניסיונות לסייע לייצב את המצב הכלכלי-חברתי של היהודים.
ריצ'רד וילבור
ריצ'רד וִילבּוּר (באנגלית: Richard Wilbur; 1 במרץ 1921 - 14 באוקטובר 2017) היה משורר ומתרגם אמריקאי, זוכה פרס פוליצר לשירה לשנת 1957 ו-1989.
יהודה באואר
הג'וינט
תוך כדי המלחמה ניסה הג'וינט לעזור, כל עוד ארצות הברית הייתה נייטרלית, בעיקר על ידי משלוח מזון. אולם מהר מאוד הפכה הנהגת הג'ויינט באירופה, בעיקר בפולין, להיות עצמאית, כי לא הייתה בקשר של ממש עם ארצות הברית. אחרי פרוץ המלחמה בין גרמניה לארצות הברית בדצמבר 1941, הפך משרד הג'ויינט בוורשה לגורם מרכזי בניסיונות הנואשים לשמור על הקיום היהודי הפיזי. הוא היה לגורם המרכזי בניסיונות התנגדות ללא נשק, ובסופו של דבר היה הגזבר של הג'וינט, דוד גוזיק, לגזבר ולמגייס הכספים למען מורדי גטו ורשה.
ריצ'רד וילבור
קורות חייו
וילבור נבחר עמית של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1959. בשנת 1994 קיבל את המדליה הלאומית לאמנויות. בשנת 2012, זכה לתואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת ייל.
יהודה באואר
הבריחה
ספרו של באואר, "הבריחה" (שהוא תרגום של ספרו על אותו נושא באנגלית), עוסק בתנועת הבריחה - הנדידה המאורגנת הבלתי ליגלית של המוני יהודים ממזרח אירופה למרכזה ולדרומה, במגמה להגיע לארץ ישראל. תנועה זו לא הוכוונה מהארץ בראשית דרכה, ובשלביה המתקדמים יותר נוהלה על ידי שליחי הארץ והנהגות מקומיות במשותף. היא הייתה, לטענת באואר, אחד הגורמים המרכזיים בהקמתה של מדינת ישראל.
שואה, היבטים היסטוריים
ספר עברי זה הוא תרגום של מרביתם של שני ספרים שיצאו באנגלית (The Holocaust in Historical Perspective, The Jewish Emergence from Powerlessness) והוא סיכום של בעיות מרכזיות במחקר על השואה והמעבר מן השואה למדינת ישראל.
סיבתיות השואה
בעבודותיו טוען באואר כי השואה היא תוצאה קודם כל של האידאולוגיה ולא תוצאה של המבנים החברתיים הגרמניים, כפי שטוענים רבים מעמיתיו (כדוגמת הנס מוֹמזֶן, גץ עלי, ורבים אחרים). לדעתו עצם מלחמת העולם השנייה היא ראשית לכל מלחמה אידאולוגית. הנאצים פתחו במלחמה מסיבות אידאולוגיות, בעוד שהגורמים הכלכליים והמדיניים, עם כל חשיבותם, הם משניים לאידאולוגיה. זה היה, לטענתו, ההקשר שבתוכו צמחה מרכזיותו של הגורם האידאולוגי בהנעת השואה.
רצח עם
באואר עוסק מאז שנת 2000, בהרצאות ובמאמרים על הקשר שבין השואה לרציחות עם אחרות. הוא דן במקביל, בשונה ובמבדיל ביניהן. השואה, לדעתו, היא המקרה הקיצוני ביותר של רצח עם שידוע לנו עד כה, אך בעל מאפיינים דומים למקרי רצח עם אחרים. באואר טוען כי השואה אינה ייחודית, כי ייחודיות פירושה שמקרה מקביל אינו יכול לקרות שנית, ואילו האמת היא שדברים דומים, אם כי כמובן לא זהים, אכן יכולים לחזור. השואה היא מקרה ללא תקדים, אבל היא בעצמה תקדים. באואר כתב גם, במאמרים ובספרו Rethinking the Holocaust על רציחות עם נוספות - של הארמנים והצוענים, ולאחרונה על דארפור.
באואר טוען, בהרצאות ובמאמרים, שהיכולת לרצוח קבוצות אנושיות שלמות היא יכולת הטבועה בבני אדם, שמתבטאת לכל אורך ההיסטוריה, אבל למזלנו יש לאדם גם נטייה הפוכה והיא המביאה לניסיונות הצלה. הסברו לכך הוא אנתרופולוגי ולפיו התפתחותה של האנושות מבוססת על העובדה שהאדם הוא יונק טורף טריטוריאלי. אולם האדם הוא חיית טרף חלשה, הזקוקה לשיתוף פעולה חברתי כדי לשרוד. אנו חיות טרף מכיוון שאנו אוכלים בשר ודגים. אנחנו יכולים לשרוד רק באמצעות שיתוף הפעולה ובהתפתחות רגשות של אהדה, אהבה, והקרבה עצמית, אינסטינקטים הנוגדים את אינסטינקט ההרג.
סוגיות נוספות
במחקריו הביע את הרעיון כי השואה ניתנת להיחקר כאירוע היסטורי, משום שמדובר במעשים של בני אדם כנגד בני אדם אחרים, ואינה אירוע שהוא מעבר לתפיסה האנושית.
כן הביע את העמדה שאין לדון את קורבנות השואה, לרבות חלק גדול מאנשי היודנראט, לכף חובה, מאחר שהם עמדו בפני מבחן היסטורי ללא תקדים וללא הקבלה. בוויכוח שהתעורר בדעת הקהל הישראלי בענינו של ד"ר ישראל קסטנר, היה באואר מבין אלה שסברו כי קסטנר פעל בכוחותיו הדלים כנגד מכונת ההשמדה, במטרה להציל יהודים רבים ככל האפשר.
מחקרו העכשווי
באואר הוא חבר בוועדת המערכת של The Posen Anthology of Jewish Culture – אנתולוגיה לתרבות יהודית עליה אחראים 32 מומחים, מארצות הברית וישראל. האנתולוגיה עוסקת במכלול התרבותי היהודי - ספרות, שירה, כלכלה, דת, פילוסופיה, סרטים, ארכיטקטורה ועוד.
פעילות ציבורית
יהודה באואר היה בצוותא עם ישראל גוטמן חבר בצוות ההקמה של מוזיאון השואה בוושינגטון.
באואר הוא אביו מולידו וממקימיו של מיזם שהוקם ביוזמת הממשלה השוודית ונקרא כוח המשימה הבינלאומי לחינוך, זיכרון ומחקר השואה (International Task Force for Holocaust Education, Remembrance and Research). זהו ארגון בין-ממשלתי, שנכון לשנת 2011 חברות בו 31 ממשלות והוא עוסק בהפצת חינוך על השואה באירופה, באמריקה ואחר כך גם באמצעות האו"ם, כשהמטרה שבעתיד הוא יפעל בעולם כולו, כיום (2011) הוא יושב ראש של כבוד של גוף זה. באואר הוא יוזמם של שני כנסים שארגנה הממשלה השוודית בסטוקהולם, הראשון ב-2000 עסק בחינוך השואה והשני ב-2004 עסק במניעת רצח עם, באואר היה יועץ אקדמי לכינוסים וכתב את עיקר ניירות העמדה שלהם.
ב־27 בינואר 1998 (יום שחרור אושוויץ שלימים נקבע כיום הזיכרון הבינלאומי לשואה), נשא באואר נאום היסטורי בפני הבונדסטאג - הפרלמנט הגרמני, בנוכחות הקנצלר הגרמני ונשיא גרמניה. בעקבות ההחלטה באו"ם על קביעתו של יום הזיכרון לשואה בנובמבר 2005, נאם באואר בפני האספה הכללית של האו"ם ב-27 בינואר 2006.
באואר הוא ממייסדי ומחברי The Genocide Prevention Advisory Network. זוהי קבוצה בינלאומית של אקדמאים המנסים לפתח כלים למניעת רצח עם. הם אינם NGO (ארגון לא-ממשלתי ממוסד), אלא קבוצה בלתי פורמלית, שלכל אחד מהם מומחיות בשטחים שונים ומשתפים פעולה בתחומים שונים, אבל גם קונקרטית בייעוץ לממשלות מעוניינות (למשל ארצות הברית, שווייץ), לאחרונה בעניין דרפור. הקבוצה מונה חמישה עשר חברים מאמריקה, אנגליה, שוודיה, ארגנטינה ושווייץ ובאואר הוא היחיד מישראל.
בישראל משמש באואר כיו"ר כבוד של הוועד למען פליטי דרפור.
כיועץ האקדמי של יד ושם, משתתף באואר בפורום של ממשלת ישראל נגד האנטישמיות. זהו ארגון הנפגש פעם או פעמיים בשנה, ומיוצגים בו ארגונים יהודיים שונים וממשלת ישראל. במסגרת יד ושם הוא מלמד מורים מחוץ לארץ (ב־2007 הגיעו מורים מ-19 מדינות שונות).
יהודה באואר ייסד בראשית שנות השמונים בישראל את התנועה ליהדות הומניסטית חילונית, ארגון שהפך למפעל חינוכי ולמכללה בלי קירות שהייתה קרויה "מית"ר". מפעל זה נסגר בשל חוסר בתקציב.
ב-1992 הוצב במקום ה-100 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה.