cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גלוסטר מטאור
סקירה כללית
עיצובו של המטאור היה שמרני יחסית, ולא שולבו בו מאפיינים רבים של מטוסי קרב סילוניים מתקדמים יותר, דוגמת כנפיים משוכות לאחור. המטוס היה עשוי כולו מתכת, והיה בעל כני נסע בתצורה משולשת עם כַּן חרטום. כנפי המטוס היו ישרות ונמוכות, ומנועי הטורבו סילון של המטוס היו מותקנים בבתי מנוע משולבים בכנף. הגה הכיוון היה גבוה יחסית, כדי שלא יכנס לזרימת האוויר הלא סדירה של שובל הסילון של המנועים. דגם F.1 סבל מבעיות שהיו אופייניות למטוסי הסילון המוקדמים, ובהן בעיות יציבות במהירות גבוהה הקרובה למהירות הקול. על מוט ההיגוי והדוושות פעלו כוחות גדולים שנגרמו בשל התנתקות זרימת האוויר מעל משטחי הזנב העבים והצריכו שינויים גדולים במערכות הקיזוז. בדגם T.7 גוף המטוס המאורך צמצמם את חוסר היציבות האווירודינמית שהיה אופייני לדגמים המוקדמים יותר.
מבנה
המטאור יוצר בעיקר מסגסוגות אלומיניום ונבנה באופן מודולרי מחמש יחידות נפרדות: החרטום; החלק הקדמי של גוף המטוס שכלל את תא הטייס, בתי התותחים, וכן הנסע הקדמי; החלק המרכזי שכלל את רוב האלמנטים המבניים ובהם החלק הפנימי של הכנף הסמוך יותר לגוף, בתי המנועים, מכלי הדלק, תופי התחמושת, וכני הנסע הראשיים; חלק הגוף האחורי ויחידת הזנב. שיטת בנייה זו נבחרה כדי לאפשר ייצור במפעלים שונים וכן כדי לאפשר את פירוק המטוס בעת העברה ותובלה. המטוס יוצר על ידי מספר קבלני משנה בשל העומס הרב שהיה על חברת גלוסטר ועל קבוצת הוקר סידלי, שעסקו גם בייצור מטוסים אחרים כמו הוקר הוריקן והוקר טייפון. החל מדגם F.4 ואילך החלה חברת ארמסטרונג ויטוורת' לייצר מטוסי מטאור במלואם, במקביל לפס הייצור של גלוסטר. חברת אוויון פיירי הבלגית ייצרה מטוסי מטאור ברישיון, עבור חיל האוויר הבלגי, וחברת פוקר ההולנדית ייצרה את המטוס ברישיון עבור חיל האוויר המלכותי ההולנדי.
מנועים
מנועי המטאור F.1 היו מנועי טורבו סילון RB.23 ולנד (Welland) מתוצרת רולס-רויס, שיוצרו ברישיון על פי התוכניות של פרנק ויטל. אלו היו מנועי הסילון הסדרתיים הראשונים בבריטניה. מנועים אלו התעלו על מנועיו של המסרשמיט Me 262 באורך חייהם ויעילותם. במטוס הגרמני הותקנו המנועים כשהם תלויים מתחת לכנפיים, ואילו במטוס הבריטי שולבו בתי המנוע בין קורות הכנף.
מנועי המטאור הפיקו יחדיו 3,400 ליברות דחף, ובעזרתם הגיע המטוס למהירות מקסימלית של 670 קמ"ש בגובה 3,000 מטרים, לטווח של 1,610 ק"מ. במנועים שולבו מתנעים הידראוליים שפיתחה חברת רולס-רויס. הם הופעלו בלחיצה על כפתור בתא הטייס והניעו את המנועים הראשיים. המנועים סיפקו כוח להפעלת משאבות ריק, לגנרטור וחטיבת אביזרים שהייתה ממוקמת על הקורה הקדמית של הכנף. תפקיד נוסף של המנועים היה הספקת אוויר חם לתא הטייס. הטייס שלט ידנית בקצב האצת המנועים, אך הסתבר שהאצה מהירה מדי עלולה להביא להזדקרות מדחס. לאחר שינויים ושיפורים במנוע ובמטוס ירדה בצורה ניכרת הסבירות לתקלה כזו. במהירות גבוהה נטה המטאור לאבד את יציבותו האורכית, במיוחד בתנאי מזג אוויר גרועים, והדבר הביא לתנועת התפתלות "נחשית" המכונה גלגול הולנדי. סגירת המשנק להקטנת המהירות פתרה בנקל בעיה זו.
על סמך הלקחים שהופקו ממנוע הוולנד ייצרה רולס-רויס בשיתוף פעולה עם פאואר ג'טס את מנוע דרוונט (Derwent). מנוע זה הותקן בדגמים של המטאור, והביא לשיפור משמעותי בביצועי המטוס. מטוסי המטאור שימשו כפלטפורמות ניסוי למנועים של מגוון חברות, בהן רולס-רויס, ארמסטרונג-סידלי, בריסטול אירופליין, מטרופוליטן-ויקרס ודה הבילנד, שפיתחו מנועי סילון משלהן.
ביצועים
במהלך פיתוח המטוס היו גורמים במשרד האווירייה הבריטי שהטילו ספק בביצועים העתידיים של מטוס המטאור, וסברו שמהירותו תהיה בוודאי גדולה ממטוסי הבוכנה, אך ביצועיו הכלליים יהיו שווים לאלה של מטוסי הבוכנה המתקדמים של אותה תקופה, כמו הנורת' אמריקן P-51 מוסטנג או ריפבליק P-47 ת'נדרבולט, או נחותים מהם. המטאור יועד למשימות יירוט בלבד מכיוון שיכול היה לטוס מהר יותר ממטוסי האויב. במבחני השוואה שנערכו בין המטאור F.3 להוקר טמפסט סימן V, נמצא שהמטאור עלה על מטוס הבוכנה כמעט בכל המדדים, למעט היבטים אחדים של יכולת התמרון. בשל כך שונה ייעודו של המטוס, והוגדרו לו מגוון משימות. טייסים שטסו לפני כן במטוסי בוכנה תיארו את הטיסה במטאור כ"מרגשת".
אובדן מטוסים
חיל האוויר המלכותי הבריטי איבד 890 מטוסי מטאור מכל הדגמים במהלך כל שנות שירותם, מהם 153 בשנת 1953. 450 טייסים נהרגו בתאונות אלה. בין הגורמים לתאונות הייתה צריכת הדלק הגבוהה של המטוס שהביאה למשך טיסה של שעה אחת בלבד. גורם נוסף היה קושי רב בהטסת המטוס אם אחד מהמנועים הפסיק לפעול. קושי זה נגרם ממומנט הסבסוב החזק שנבע מהמרחק הרב בין שני המנועים ובין כל מנוע למרכז המסה. שיעור התמותה של הטייסים בתאונות היה גבוה מפני שמטוסי המטאור מן הדגמים המוקדמים לא כללו כסא מפלט, וטייסים שנאלצו לנטוש את המטוס במהירות גבוהה נתקלו בכוחות ג'י חריפים ושובל אוויר חזק שיוצרים מנועי הסילון. נוסף על כך בשל מבנה זנב המטוס היה סיכוי רב שהטייס יפגע בהגה הגובה במהלך נטישתו. כיסאות מפלט הותקנו בדגמים מאוחרים יותר של המטאור (F.8, FR.9, PR.10) ובכמה דגמים נסיוניים. עוד במהלך פיתוח המטוס העירו טייסי הניסוי על הקושי לנטוש את המטוס בשל מבנהו ומיקומו היחסי של תא הטייס ובשל המנגנון בעל שתי הידיות שנדרש כדי להשליך את החופה.
מלחמת העולם השנייה
טייסת 616 של חיל האוויר המלכותי הבריטי, שהפעילה לפני כן את מטוסי הסופרמרין ספיטפייר סימן VII, הייתה לטייסת הראשונה לקלוט את מטוסי המטאור. ההסבה למטאור נעשתה בתחילה בסודיות רבה. לאחר קורס הסבה שנערך בפארנבורו לשישה מהטייסים המובילים, קיבלה הטייסת את המטוס הראשון (מתוך 14 שסופקו בהערה הראשונה) ב-12 ביולי 1944. עד סוף החודש הוסמכו 32 טייסים על המטוס החדש.
המטאור הופעל בתחילה כנגד טילי השיוט הגרמניים מדגם V-1. המטוסים הוזנקו נגד טילי שיוט שנתגלו במסכי המכ"ם, במטרה להפילם בתותחים. המפגש הראשון התרחש ב-27 ביולי מעל קנט. בשל תקלות שונות, בעיקר בתותחים, לא הושגה הפלה. הפעם הראשונה שבה הצליחו מטוסי מטאור להפיל טיל V-1 הייתה ב-4 באוגוסט. עד סוף המלחמה נרשמו לזכות טייסי מטאור 14 הפלות של טילי V-1.
באוקטובר החלה טייסת 616 באימונים עם טייסי חילות האוויר של צבא ארצות הברית (United States Army Air Forces). מטרת האימונים הייתה צבירת ניסיון לכוחות האמריקאים ופיתוח טקטיקות להתמודדות כנגד מטוסי קרב סילוניים, בעיקר מול מסרשמיט Me 262. בתרגילים תקף מבנה מטוסי מטאור מבנה של כ-100 מפציצים מהדגמים B-17 מבצר מעופף ו-קונסולידייטד B-24 ליברייטור, שהיה מלווה ב-40 מטוסי קרב מדגם נורת' אמריקן P-51 מוסטנג וריפבליק P-47 ת'נדרבולט. התרגילים לימדו כי מטוסי סילון עשוים לנצל את יתרון המהירות שלהם בצלילה ולתקוף את מבנה המפציצים מלמעלה, ולאחר מכן לחמוק על ידי מעבר דרך המבנה לפני שמטוסי הליווי יוכלו להתערב. הלקח המבצעי היה כי יש למקם את מטוסי הליווי בגובה 5,000 רגל (מעט יותר מ-1,500 מטר) מעל מבנה המפציצים כדי שיוכלו ליירט את מטוסי הסילון בתחילת הצלילה אל המפציצים. מעבר ללקחים שנלמדו על ידי המפציצים ומטוסי הקרב הבוכנתיים, גם טייסי המטאור רכשו ניסיון חשוב בתרגילים אלה.
בדצמבר 1944 קיבלה טייסת 616 מטוסי מטאור F.3, שהחליפו את המטוסים מדגם F.1 שהפעילה עד אז. במטוסים אלה היו שיפורים רבים, בין השאר בחופה, בקיבולת הדלק, ובשיפורים שונים במבנה. בתתי-דגמים מאוחרים יותר הוחלף גם המנוע לדגם משופר יותר ובתי המנוע הוארכו, שדרוג זה הוסיף 120 קמ"ש למהירות של המטוס על ידי פתרון חלק מבעיות הזרימה האווירודינמיות שנגרמו על ידי השינוי בדחיסות בשל עיצובם של בתי המנוע הישנים.
בתחילה לא הורשו מטוסי המטאור לטוס מעל שטח אירופה בשל החשש שאחד המטוסים יופל או יתרסק והטכנולוגיה הבריטית תיפול בידי הגרמנים. בינואר 1945 הוחלט על שינוי המדיניות, וארבעה מטוסים מטייסת 616 הועברו לבסיס מלסברוק (Melsbroek, ליד בריסל) בבלגיה וסופחו לחיל האוויר הטקטי השני של חיל האוויר המלכותי הבריטי. המטוסים הוצבו בבסיס בעקבות תקיפות גרמניה את שדה התעופה כחלק ממבצע מבצע בודנפלטה, המתקפה האווירית האחרונה של הלופטוואפה, ובה נפגעו מטוסים על הקרקע בבסיסים רבים. למרות תפקידם בהגנה אווירית, שבה לא הם לא היו צפויים לפגוש מטוסי סילון גרמנים, הטייסים קיוו שנוכחותם תגרום ללופטוואפה לשלוח מטוסי מסרשמיט Me 262 כנגדם כדי להיכנס לקרב אווירי סילוני ראשון מסוגו. בשלב זה של המלחמה עדיין נאסר על טייסי המטאור לטוס מעל שטח בשליטה גרמנית או מזרחה מאיינדהובן.
לאחר המלחמה
הביקוש לדגם F.4 היה גבוה, ולכן חולק הייצור בין מפעלי גלוסטר וארמסטרונג וויתוורת'. רוב המטוסים מדגם זה לא סופקו לחיל האוויר המלכותי אלא לחילות אוויר אחרים: 100 מטוסים סופקו לחיל האוויר הארגנטינאי, 38 לחיל האוויר המלכותי ההולנדי, 48 לחיל האוויר המלכותי הבלגי, ו-20 מטוסים לחיל האוויר המלכותי הדני. כעשרים טייסות בחיל האוויר המלכותי צוידו במטוסי מטאור מדגם זה.
בשנת 1949 נבחן דגם דו מושבי לאימונים, שנקרא T.7. הדגם התקבל על ידי חיל האוויר המלכותי והצי המלכותי הבריטי, ונמכר כחלק מעסקות מכירת מטוס הקרב. דגם האימון לא כלל דיחוס בתא הטייס, יכולת לשאת חימוש וכלל מכשור מינימלי בלבד בתא האחורי (של המדריך). יוצרו יותר מ-650 מטוסים מדגם זה, והמטוס נותר בשימוש חיל האוויר המלכותי עד שנות ה-70 של המאה ה-20.
עם הופעתם של מטוסי סילון חדישים, החליטה גלוסטר לרענן את דגם F.4, תוך שמירה על פס הייצור הקיים. הדגם שיוצר, F.8, היה הדגם הסופי והמתקדם בסדרת המטאור, והיה מטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר המלכותי עד לכניסתם לשירות של מטוסי ההוקר הנטר והסופרמרין סוויפט. אב הטיפוס הראשון של ה-F.8 היה מטוס F.4 משופר; אב הטיפוס המלא (שיוצר מלכתחילה כדגם F.8) טס לראשונה ב-12 באוקטובר 1948. טיסות מבחן הראו בסיום התחמושת שהמטוס נשא הוא איבד את יציבותו הסטטית. כדי לייצב את המטוס הוחלף זנב המטוס בזנב אחר, בעל קווים ישרים יותר לעומת הזנב המעוגל יותר של הדגמים המוקדמים.
דגם F.8 הוארך ב-76 ס"מ כדי להעביר את מרכז הכובד לאזור נוח יותר ולמנוע את הצורך במשקולות איזון, כפי שנעשה בדגמים קודמים. המנועים שודרגו למנועי דרוונט 8s, שסיפקו 3,600 פאונד דחף כל אחד. בנוסף נעשו חיזוקים מבניים, הותקן כסא מפלט מתוצרת מרטין בייקר וחופת בועה ששיפרה את ראות הטייס. בין 1950 ל-1955 היווה המטאור F.8 את עמוד השדרה של חיל האוויר המלכותי, ושירת במלחמת קוריאה, אם כי היה ברור שהמטוס מיושן יחסית למטוסי הסילון החדישים שלחמו באותה מלחמה, המיג 15 הסובייטי והנורת' אמריקן F-86 סייבר.
מטוסים ראשונים מדגם F.8 הועברו לחיל האוויר המלכותי באוגוסט 1949. כמו דגם F.4, גם דגם F.8 זכה להזמנות ייצוא רבות. 240 מטוסים נמכרו לבלגיה, ורובם יוצרו ברישיון במפעלי פוקר בהולנד. 160 מטוסים נרכשו על ידי הולנד ו-20 על ידי דנמרק; חיל האוויר המלכותי הדני הפעיל מטוסי מטאור כמטוסי קו ראשון גם לאחר שאלו יצאו משירות בחילות אוויר אחרים. חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הזמין 94 מטוסים, שגם הם שירתו במלחמת קוריאה. למרות אמברגו הנשק שהוטל על מדינות המזרח התיכון, סופקו מטוסים מדגם זה למצרים, סוריה וישראל. מטוסי מטאור ישראליים ומצריים היו בשימוש במבצע קדש. ברזיל הזמינה 60 מטוסים מדגם F.8 ועוד 10 מדגם T.7 באוקטובר 1952. ברזיל שילמה על המטוסים ב-15,000 טון של כותנה לא מעובדת.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 פותחו גרסאות צילום, אימונים וקרב לילה של מטוסי המטאור. מטוסי הצילום היו מדגם FR.9, והיו מבוססים על דגם F.8 שהוארך ב-20 ס"מ. בחרטומו של הדגם הותקנה מצלמה נשלטת מרחוק וחלון, ונוספו לו מכלי דלק בגחון ובכנפיים. מלבד חיל האוויר הבריטי נמכרו מטוסים מדגם זה לאקוודור (12 מטוסים), ישראל (7 מטוסים) וסוריה (2 מטוסים).
הדגם לקרב לילה היה NF.11, שנבנה בין 1951 ל-1954. גרסה מיוחדת של המטוס, שהותאמה לאקלים המזרח התיכון. מטוסים אלה הופעלו על ידי חיל האוויר המלכותי בעת מבצע מוסקטר. למטוסים אלה היו מספר בעיות: מכיוון שהיו מבוססים על דגם T.7, הם נשאו את החופה בעלת המסגרת האופיינית למטוסי האימון, שהקשתה על הראות, במיוחד בעת נחיתות לילה. מכלי הדלק הנתיקים שהיו תלויים על הכנפיים נטו להתפרק בעת ירי מתותחי המטוס, ותיאום הכוונות לתותחים נטה לצאת מאיפוס בשל הרעידות בכנפיים. למרות בעיות אלו נרכש גם דגם זה על ידי מדינות זרות: 24 מטוסים נמכרו לבלגיה, 20 מטוסים לדנמרק, ו-41 מטוסים לצרפת. מטוסים מעודפים של חיל האוויר המלכותי נמכרו גם: שניים לצרפת, שישה לסוריה, ישראל ומצרים כל אחת.
דגם FR.9 היה מיועד למשימות טקטיות בגובה נמוך. בנוסף לדגם זה, פיתחה גלוסטר את דגם PR.10, שנועד למשימות בגובה רב. אב הטיפוס הראשון של דגם זה המריא ב-29 במרץ 1950; בהמשך הוסב אב הטיפוס למטוס הסדרתי הראשון. דגם זה היה מבוסס על דגם F.4, והיה בעל הכנפיים הארוכות יותר של אותו דגם. תותחי המטוס הוסרו, חופת המטוס הוחלפה, והותקנו בו שלוש מצלמות: אחת בחרטום ושתיים בחלקו האחורי של גוף המטוס. המטוסים סופקו לחיל האוויר המלכותי החל מ-1950, אך כבר ב-1956 הוחל בהוצאת המטוס משירות מבצעי, משום שכניסתם לשירות של טילי נ"מ בעלי טווח גדול והופעתם של מטוסי צילום חדישים, בעלי מהירות וסייג רום גבוהים בהרבה הפכו את המטוס למיושן.
אוסטרליה
חיל האוויר האוסטרלי עשה שימוש נרחב במטוסי המטאור במהלך מלחמת קוריאה. טייסת 77 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הייתה חלק מכוחות חבר העמים הבריטי שנשלחו למלחמה כחלק מכוחות האומות המאוחדות. המטוסים עמם הגיעה הטייסת לקוריאה היו מטוסי P-51 מוסטנג, אך אלה לא היו יכולים להתמודד מול מטוסי המיג 15 הסובייטים. בשל כך הוחלט על החלפת מטוסי הבוכנה במטוסי מטאור. לאחר הסבה למטוסי סילון שנערכה ביפן שבה הטייסת לקוריאה באפריל 1951 וכעת הייתה מצוידת ב-30 מטוסי מטאור מדגמי F.8 ו-T.7. נשקלה האפשרות לצייד את הטייסת במטוסים מדגם מתקדמים יותר, כמו הנורת' אמריקן F-86 סייבר וההוקר הנטר, אך אלו טרם היו זמינים, ולכן נעשה שימוש במטאור למרות נחיתותו מול המטוסים הסובייטיים בתחומים שונים, כולל מהירות ויכולת תמרון בגובה רב.
ב-29 ביולי 1951 החלה הטייסת לבצע גיחות מבצעיות. רוב המשימות היו תקיפת מטרות קרקע, והמטוסים התקשו בביצוע משימות ליווי מפציצים בגבהים לא אופטימליים מבחינתם. מפגש ראשון העם מטוסי מיג 15 היה ב-29 באוגוסט, כאשר שמונה מטוסים נתקלו בשישה מטוסי מיג, באזור שכונה "סימטת המיגים" (MiG Alley), אזור בצפון קוריאה שבו התרחשו חלק גדול מקרבות האוויר במלחמה. מטאור אחד הופל ושניים ניזוקו, ללא אבדות לצד השני. ב-27 באוקטובר השיגה הטייסת הפלה אפשרית ראשונה, וששה ימים לאחר מכן נרשמו עוד שתי הפלות אפשריות. ב-1 בדצמבר התחולל קרב אוויר גדול שבו לחמו 12 מטאורים מול כ-40 מטוסי מיג 15. בקרב זה השיגה הטייסת שתי הפלות ודאיות, במחיר של ארבעה מטאורים שהופלו.
בסוף 1951 הוטלו על טייסת 77 בעיקר משימות תקיפת מטרות קרקע, בשל ביצועיהם הטובים בגובה נמוך והמבנה העמיד שלהם, שהקנה להם שרידות גבוהה. עד פברואר 1952 ביצעה הטייסת יותר מ-1,000 גיחות במשימות תקיפה. במאי 1952 החלה הטייסת לבצע משימות אוויר-אוויר. המפגש האחרון בין מטוסי מטאור למטוסי מיג 15 היה במרץ 1953, ובו נרשם ניצחון אווירי לזכות הטייסת. עד סוף המלחמה רשמה הטייסת 4,836 גיחות, בהן הפילה שישה מטוסי מיג 15, השמידה 3,500 מבנים וכ-1,500 כלי רכב. הטייסת איבדה 30 מטוסים, רובם הופלו באש נ"מ בעת משימות תקיפה.
ב-1955 החל חיל האוויר המלכותי האוסטרלי לקלוט מטוסי F-86 סייבר מייצור מקומי, שסימנם היה CAC סייבר. במקביל, החלו מטוסי המטאור להידחק ממקומם כמטוסי קו ראשון לטובת תפקידים משניים ומשימות אימון. חלק מהמטוסים הוקצו לטייסות מילואים, ואחרים הוסבו לשמש כגוררי מטרות או כמטוסים ללא טייס ששימשו כמטרות אימונים. טייסת 75 הייתה הטייסת האחרונה שהפעילה מטוסי מטאור; הטייסת הפעילה גם צוות אווירובטי שהיה מורכב ממטוסי מטאור, שנקרא "המטאוריטים".
ארגנטינה
ארגנטינה הזמינה 100 מטוסי מטאור מדגם F.4 במאי 1947 ובכך הייתה למדינה הזרה הראשונה שהפעילה מטוסי מטאור. רכישת המטוסים הפכה את חיל האוויר הארגנטינאי לחיל האוויר השני באמריקה שהפעיל מטוסי סילון.
מרידה שנייה נגד שלטונו של פרון פרצה ב-16 בספטמבר 1955. מהפכה זו כונתה רבולוסיון ליברטדורה (ספרדית: Revolución Libertadora, מהפכת השחרור), והסתיימה בהדחתו של פרון. במהלך המרד, שנמשך עד ה-23 בספטמבר, עשו שני הצדדים שימוש במטוסי המטאור. מטוסים שהופעלו על ידי נאמני הממשלה הפציצו משחתות ונחתות של המורדים ליד ריו סנטיגו ב-16 בספטמבר וכן תקפו את נמל התעופה פאחאס בלאנקאס ליד העיר קורדובה, ופגעו במספר מפציצים מדגם אברו לינקולן של המורדים. המורדים השתלטו על שלושה מטוסים והפעילו אותם לתקיפת כוחות של נאמני הנשיא ליד העיר קורדובה. במהלך הגיחות של מטוסי המורדים אבד אחד המטוסים בשל תקלת מנוע, שנגרמה עקב תדלוקו בבנזין רגיל ולא בדלק סילוני.
ארגנטינה רכשה מטוסי F-86 סייבר, ומטוסי המטאור הנותרים הועברו למשימות תקיפה. לצורך ביצוע משימות אלה הותאמו למטוסים נקודות לנשיאת פצצות ורקטות וצבעם המתכתי של המטוסים הוחלף בצבעי הסוואה. המטוסים נטלו חלק בדיכוי מרידות נוספות, בספטמבר 1962 ובאפריל 1963. מטוסי המטאור הוצאו משירות ב-1970.
מצרים
מצרים הזמינה מטוסי מטאור ב-1948, אך הטלת אמברגו בריטי עיכבה את אספקת המטוסים. החל מאוקטובר 1949 החלה אספקת המטוסים, ועד מאי 1950 סופקו למצרים 12 מטוסים מדגם F.4 ושלושה מטוסי אימון מדגם T.7. 24 מטוסים נוספים מדגם F.8 הוזמנו ב-1949, אך אספקתם של אלה בוטלה בשל אמברגו. בדצמבר 1952 נעשתה הזמנה נוספת של 12 מטוסים שיצאו משירות בחיל האוויר המלכותי הבריטי. ארבעה מטוסים סופקו ושמונה נוספים הועברו ב-1955, ובנוסף אליהם סופקו גם שלושה מטוסי אימון מדגם T.7 ושישה מטוסים לקרב לילה מדגם NF.13, כולם מטוסים מעודפי חיל האוויר המלכותי. מכירת המטוסים הייתה חלק מניסיון בריטי לטפח יחסים טובים עם מצרים, מאמץ שהופסק בשל השתלטות מצרים על תעלת סואץ, שהובילה למלחמת סיני ומבצע מוסקטר.
מטוסי מטאור מצריים הופעלו נגד כוחות צה"ל בסיני במהלך מלחמת סיני, בעיקר בתקיפת מטרות קרקע, וכנגד כוח המשימה הצרפתי-בריטי של מבצע מוסקטר. מטוס NF.13 גרם נזק למפציץ בריטי מדגם ויקרס וליאנט. כוח המשימה הצרפתי-בריטי תקף שדות תעופה במצרים והשמיד כמה מטוסים על הקרקע. ולאחר המלחמה החליט חיל האוויר המצרי להימנע מקרבות באזור סיני.
סוריה
מטוסי המטאור היו מטוסי הסילון הראשונים של חיל האוויר הסורי המתהווה, שרכש 25 מהם בין השנים 1952–1956. בריטניה הסכימה לספק את המטוסים, אך לא מכרה לסורים מטוסי אימון או מכ"ם. עם התקרבותה של סוריה למצרים בנשיאות גמאל עבד אל נאצר הפסיקה בריטניה את תמיכתה, והטייסים הסורים החלו להתאמן עם עמיתיהם במצרים. במהלך מלחמת סיני ביצע חיל האוויר המלכותי הבריטי טיסות סיור רבות מעל סוריה מבסיסם בקפריסין. לסורים לא הייתה מערכת מכ"ם שתוכל להתריע על טיסות אלה, והם הסתמכו על מערכת של תצפיתנים שהעבירו מידע בטלפון. ב-6 בנובמבר 1956 הצליחו מטוסי מטאור סוריים, שקיבלו מידע באמצעות התצפיות, להפיל מטוס בריטי מדגם בריטיש אלקטריק קנברה מעל חומס. ב-1957 החלה סוריה לקלוט מטוסים מתקדמים יותר מדגם מיג-17, שהחליפו את מטוסי המטאור.
צרפת
חיל האוויר הצרפתי, שהיה בשלבי בנייה מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה, היה להוט לרכוש מטוסי קרב סילוניים. לאחר גילוי עניין במטאור נשלחו לצרפת ב-1948 שני מטוסים מדגם F.4 להערכה. ב-1953 רכשה צרפת 25 מטוסים חדשים מבריטניה. 16 מטוסים נוספים מדגם NF.11, שהוצאו משירות בחיל האוויר המלכותי, נרכשו ב-1954 והחליפו את מטוסי הדה הבילנד מוסקיטו בתפקידי קרב-לילה. בנוסף רכשה צרפת 14 מטוסי אימון מדגם T.7. מטוסי המטאור הוחלפו ב-1957 במטוסים מתוצרת צרפת מדגם סוד אוויאסיון ווטור. כמה ממטוסי המטאור הצרפתיים הופעלו במלחמת אלג'יריה, ואחרים שימשו לתרגול צוותי הווטור בקרב לילה. חמישה מטוסים מדגם NF.11 הועברו למרכז לניסויי טיסה ב-1958 ומאוחר יותר הצטרפו אליהם גם שני מטוסים מדגם NF.13 ושניים מדגם NF.14. המטוסים שימשו כמטוסי מרדף (המלווים את מטוס הניסוי בעת הטיסה) וכן שימשו לניסויים למערכות שונות, בהם מערכות מכ"ם וטילים שונים. מטוסי המטאור שימשו כמטוסי ניסוי למערכות שונות עבור מטוס הנוסעים העל-קולי, הקונקורד.
ישראל
ישראל ניסתה לרכוש מטוסי קרב סילוניים כבר בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, לאחר שסוריה ומצרים החלו בהצטיידות במטוסים כאלה, בעיקר מטוסי מטאור (כאמור לעיל) וגם מטוסי דה הבילנד ומפייר שנמכרו למצרים ב-1953. חיל האוויר הישראלי היה מצויד באותה תקופה במטוסי קרב בוכנתיים מימי מלחמת העולם השנייה, שלא היו יכולים להתמודד עם מטוסי הסילון. פנייה של ישראל לארצות הברית בבקשה שתמכור לה מטוסי קרב מדגם ריפבליק אוויאיישן F-84 תאנדרג'ט נענתה בשלילה, ובחינת מטוסי קרב שפותחו באותה עת בצרפת לא העלתה מטוס מתאים. בסופו של דבר החליטה ממשלת בריטניה לאשר מכירת מטוסי מטאור לישראל, כדי לשמור על האיזון בינה לבין סוריה ומצרים.
בתחילת 1953 נחתמה עסקה עם חברת "גלוסטר" הבריטית לקניית 11 מטוסים מדגם F.8 וארבעה מטוסים מדגם T.7, בשווי 2,200,000 דולר. ראשוני המטוסים הוטסו ארצה על ידי טייסי חיל האוויר המלכותי, נחתו תחילה בקפריסין (שהייתה עדיין מושבה בריטית) ונמסרו לצה"ל ב-17 ביוני 1953. שני המטוסים הראשונים שהגיעו היו מדגם T.7 לאימון, ובטקס קבלתם נתן להם ראש הממשלה דוד בן-גוריון את השמות "סופה" ו"סער". שני המטוסים הבאים, גם הם מדגם T.7, זכו לשמות "רעם" ו"ברק", אך המנהג הופסק לאחר ארבעת המטוסים הללו והמטוסים הבאים לא כונו בשמות. זו הייתה הפעם הראשונה בה רכשה מדינת ישראל מטוסים חדשים מקו הייצור ולא מטוסים משומשים. לאחר הגעת מטוסי האימון הגיעו גם מטוסי הקרב. כל המטוסים נקלטו בטייסת 117 שהוקמה לצורך זה, ונקראה בהתאם "טייסת הסילון הראשונה".
דגם חמישי שנרכש על ידי ישראל היה דגם שיוצר בבלגיה על ידי חברת אוויון פיירי. דגם זה היה מבוסס על דגם T.7, אך יחידת הזנב הייתה של דגם F.8, ולפיכך כונה דגם T.7/8 או מטאור 7.5. הדגם היה מיועד לקרב והיה חמוש ובעל תכונות טיסה טובות יותר מאלו של דגם T.7. בין 4 בדצמבר 1956 ל-25 בינואר 1957 הגיעו לישראל ארבעה מטוסים מדגם זה. המטוסים שימשו תחילה לצילום אווירי, אך בשל הצורך במטוסי קרב הוסרו מרוב המטוסים, למעט שניים, המצלמות. שניים מהמטוסים מדגם T.7 הוסבו למטוסי צילום בסוף 1955, והחליפו בתפקיד זה את מטוסי הדה הבילנד מוסקיטו המתיישנים. מטוסי הצילום הוצבו בגף צילום 115, שהפך ביולי 1956 לטייסת 115.
ההיתקלות הראשונה בין מטוסי מטאור למטוסים מצריים אירעה ב-20 באוגוסט 1955. שני מטוסים ישראליים, שהוטסו על ידי סרן יהודה פרי וסגן מול רביעיית מטוסים מדגם דה הבילנד ומפייר מצרית שחדרה לשטח ישראל. בקרב שהתפתח הצליח לבון לפגוע במטוס מצרי, אך לא ניתן היה לוודא שאכן הופל, ובשל כך לא נרשמה הפלה.
ההפלה הוודאית הראשונה נרשמה ב-1 בספטמבר 1955. באותו בוקר התקבלה התרעה מיחידת הבקרה המרכזית ברמלה על חדירת ארבעה מטוסי ומפייר מצריים בגובה נמוך, מצפון לרצועת עזה. בשעה 6:52 הוזנקו לעברם זוג מטוסי מטאור שהוטסו על ידי סרן אהרן יואלי וסרן יואש ("צ'אטו") צידון, שהיו בכוננות בחצור. יואלי הפיל שניים מהמטוסים המצריים, ועל כך עוטר בעיטור העוז. זו הייתה ההפלה הסילונית הראשונה במזרח התיכון.
לקראת מבצע קדש פרסה טייסת 117 לתל נוף, שהיה קרוב יותר לזירת הלחימה. במלחמה עצמה הופעלו מטוסי המטאור בעיקר בתקיפת מטרות קרקע, במשימות אמנעה אווירית ובמשימות צילום. זאת, בשל החשש במפקדת חיל האוויר ממטוסי המיג 15 העדיפים. עם זאת, מטוסי מטאור ליוו את מטוסי הדקוטה בדרכם למשימת ההצנחה במעבר המיתלה, מבצע מכבש. בסך הכל ביצעו המטוסים במלחמה 77 גיחות.
במהלך השנים לא אבד אף מטוס מטאור בשל פעילות אויב, אם כי כמה סבלו נזקים, בעיקר מאש נ"מ. עם זאת, כמה מטוסים אבדו במשך השנים בתאונות אוויריות. ב-8 בפברואר 1957 התרסק בים התיכון, בין טירת כרמל לחיפה, מטוס מטאור מטייסת הסילון הראשונה שהיה בגיחת אימון. הטייס, סג"ם, הוכרז כחלל שלא נודע מקום קבורתו.
מטוסי המטאור שימשו כמטוסי היירוט המובילים במשך שנה אחת בלבד, עד שהחלו להגיע מטוסי האוראגן הראשונים, אם כי גם לאחר הגעתם המשיכו להיות בכוננות יירוט. עם הגעת מטוסי המיסטר IV ב-1956 וקליטתם בטייסת 101 ("הקרב הראשונה") הפכה טייסת 117 לטייסת אימונים, ובה התקיים קורס האימון המתקדם. גם מטוסי קרב-לילה של טייסת העטלף הוסרו מתפקידים מבצעיים כאשר החלו להיקלט בטייסת מטוסי הווטור, באפריל 1958. מטוסי המטאור הפכו למטוסי אימון במערכות מכ"ם, ניווט ואלקטרוניקה ולאחר מכן הועברו לטייסת 117.
בפברואר 1962 החלה טייסת 117 להיערך לקליטת מטוסי הדאסו מיראז' 3, ומטוסי המטאור החד מושביים האחרונים הועברו לטייסת 110 ("אבירי הצפון"). המטוסים הדו-מושביים הועברו לטייסת 107 ("אבירי הזנב הכתום"). ב-1964 נסגרה טייסת 107 והמטאורים שהיו בה הוצאו משירות. המטאורים האחרונים ששירתו בטייסת 110 הוצאו משירות בפברואר 1970. מטוס אחד מדגם NF-13 הועבר לתעשייה האווירית, בה שימש לפיתוח מערכות מד הגובה של הטיל גבריאל. לאחר מכן הועבר למוזיאון חיל האוויר. בסך הכל שירתו בחיל האוויר 35 מטוסי מטאור מ-5 דגמים.
אדי ג'ונסון (כדורגלן)
כשחקן מרכזי בנבחרת ארצות הברית עד גיל 17 ולאחר שהתאמן באקדמיית IMG לכדורגל שבפלורידה, ג'ונסון היה לאחד השחקנים הצעירים ביותר שחתם ב-MLS. הוא נבחר על ידי מועדון כדורגל דאלאס בסיבוב השני של הסופרדראפט 2001. בשלוש השנים הראשונות שלו בליגה, מיעט לשחק, וכשניתנו לו הזדמנויות הוא לא היה יציב. בעונות אלה ג'ונסון הבקיע שבעה שערים בלבד.
ג'ונסון הראה את יכולתו בסוף שנת 2003 בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שהתקיימה באיחוד האמירויות הערביות. הוא הבקיע ארבעה שערים (שלושה מהם בבעיטות עונשין) והוסיף בישול אחד כדי לזכות בנעל הזהב כמבקיע המצטיין, מה שהפך אותו לשחקן הצעיר ביותר שהגיע להישג הזה בהיסטוריית ה-MLS.
ג'ונסון ערך הופעת בכורה ואף הבקיע שער בכורה במדי נבחרת ארצות הברית הבוגרת נגד נבחרת אל סלוודור ב-9 באוקטובר 2004, הוא הצטרף לקבוצה מצומצמת של שחקנים אמריקאים שהבקיעו את שערם הראשון במוקדמות גביע העולם בכדורגל. הוא הבקיע שלושער בהופעתו השנייה, במרווח זמן של 17 דקות נגד נבחרת פנמה, ארבעה ימים לאחר מכן. ג'ונסון הבקיע סך של שבעה שערים בשישה משחקי מוקדמות גביע העולם, והרוויח לעצמו זמן משחק מוגבל בגביע העולם בשנת 2006.
בינואר 2005, הציעה בנפיקה ליסבון, מה שהיה יכול להיות שיא-MLS, סכום העברה של 5 מיליון דולר עבור ג'ונסון, אך ג'ונסון והליגה שניהם דחו את ההצעה. ב-31 בדצמבר 2009 ג'ונסון הושאל לאריס סלוניקי עד לשארית העונה. בינואר 2011 הושאל לאלופה פרסטון נורת' אנד. ב-17 בפברואר 2012 חתם בקבוצה סיאטל סאונדרס עד 2014. בתחילת 2014 החל לשחק בדי.סי יונייטד שם שיחק עד נובמבר 2015 עת נאלץ לפרוש ממשחק פעיל לאחר שהתגלתה אצלו מחלת לב.
שקע הבזלת של דלתון
שקע הבזלת של דלתון הוא מאר, שקע גאולוגי, המצוי ליד מאגר המים דלתון, דרומית למושב דלתון במזרח הגליל העליון.
היסטוריה גאולוגית
מצפון להרי צפת הייתה רמה הררית שעברה תהליכי סחיפה ממושכים ועליה זרמה בזלת שמקורה בהרי געש כבויים: הר אדמון, הר דלתון והר יוחנן. רמה זו נקטעה על ידי העתק שנוצר בנחל חצור (א-ריחניה). קיטוע זה השקיע את חלקה הצפוני של הרמה (רמת עלמה, כפי שהיא מוכרת היום) בכ-100 מטרים לעומת רמת דלתון.
מאר נוצרת כאשר מגמה לוהטת זורמת באה במגע עם מי תהום והחום העז הופך את המים לקיטור דחוס, בשלב מסוים גורם לחץ הקיטור הדחוס להתפוצצות היוצרת לוע משני.
שקע דלתון תחום בסוללה של סלעי בזלת. בין סלעי הבזלת מצויים גם סלעי גיר ו"כדורי אליהו". סלעי גיר אינם נמצאים בסביבת השקע, וההערכה היא כי הפיצוץ שיצר את המאר קרע סלעים מקירות הדיאטרם שמתחת למאר והעיף אותם יחד עם החומר הגעשי מבעד ללוע שנוצר.
המנון אוגנדה
הו אוגנדה, ארץ היופי (באנגלית: Oh Uganda, Land of Beauty) הוא ההמנון הלאומי של אוגנדה. ההמנון נכתב והולחן על ידי ג'ורג' ווילברפורס קקומה ואומץ בשנת 1962.
טקסס אינסטרומנטס
טקסס אינסטרומנטס (באנגלית: Texas Instruments, ובקיצור TI) היא חברה אמריקאית שעוסקת בפיתוח ובייצור של מוצרי מחשוב בתעשיית המוליכים למחצה - לרבות מעגלים משולבים לטלפונים סלולריים, מעבדים ומחשבונים. החברה נחשבת לאחת מהחברות הגדולות ביותר בעולם בתחומה.
מטה החברה נמצא בדאלאס שבטקסס, ארצות הברית ויש לה גם מרכז פיתוח באזור התעשייה הצפוני של רעננה ומפעלי ייצור במדינות שונות ביניהן במדינת טאמיל נאדו בהודו.
היסטוריה
בשנות ה-70 ובשנות ה-80 החברה התמקדה בפיתוח מכשירי חשמל ביתיים - לרבות שעונים, מחשבונים, מחשבים אישיים וחיישנים. בשנת 1997 חטיבת מוצרי הביטחון נמכרה לחברת ריית'און. מניות החברה נסחרות בבורסת נאסד"ק, ונכללות במדד S&P 500. החברה עוסקת כיום גם בפיתוח וייצור שבבים ומוצרי ננו-טכנולוגיה.
איבאן ברנד
ביוגרפיה
איבאן רייך נולד במשפחה יהודית כבנם של מעצב ואמן העורות לאיוש ברנד (רייך) ושל מריה פרנק. הוא איבד את אביו כשהיה צעיר.
ברנד קיבל תואר בכלכלה מהאוניברסיטה ההונגרית לכלכלה (1949), דוקטורט בכלכלה (1958), דוקטורט במדעי הכלכלה (1978). ברנד כיהן לאורך הקריירה שלו בתפקידים רבים ומגוונים:
ברנד עסק בכלכלה חקלאית, בעיקר באפקטיביות של השקעות חקלאיות, בשאלות פעילות ההשקעות ומדיניות הפיתוח הקשורה אליה, בקורלציות בין ביקוש להון, ציוד טכני של עבודה ופריון עבודה ותיאוריות של צמיחה חקלאית. ברנד השיג תוצאות משמעותיות בניתוח מסלולי הצמיחה של הכלכלה ההונגרית, חקירת התנאים הלא כלכליים של פיתוח כלכלי, והערכת האפשרויות ארוכות הטווח שלה.
כינדזמראולי
כּינדזמָרַאוּלי (בגאורגית: ქინძმარაული, ברוסית: Киндзмараули, קינדזמראולי) הוא יין אדום חצי מתוק, המיוצר מענבי הספראווי, בנפת ק'וורלי, שבמחוז קאחתי, גאורגיה.
החיים על פי דביר
החיים על פי דביר היא תוכנית טלוויזיה תיעודית ישראלית שעלתה לשידור ב-18 בדצמבר 2018 בערוץ כאן 11. התוכנית עוקבת אחר השחקן והקומיקאי דביר בנדק, בניסיונותיו למצוא דרכים להאריך את תוחלת חייו.
האישה מצרפת
האישה מצרפת היא דמות מקראית מסיפורי אליהו הנביא בספר מלכים א (פרק יז). הייתה זו אישה אלמנה שהתגוררה בצרפת שבצידון, ואליהו הסתתר אצלה מפני אחאב ואיזבל בזמן הרעב שהוא הטיל על הארץ.
החיים על פי דביר
נושא התוכנית
במרץ 2014 דביר בנדק עבר ניתוח קיצור קיבה, שגרם לו להשיל ממשקלו 63 קילוגרמים. במסגרת השינוי באורח החיים שלו, הוא יוצא לחקור אחר הסכנות הבריאותיות האחרות האורבות לו. התוכנית מלווה על ידי ד"ר איתי גל, כתב הבריאות של אתר ynet.
האישה מצרפת
הסיפור על האישה
לאחר שיבש נחל כרית, שם שהה אליהו בתחילת ימי הבצורת, שלח אותו אלוהים אל האישה מצרפת. אליהו מבקש מהאישה לתת לו לחם, האישה מספרת לו בייאוש שאין לה יותר מ"מְלֹא כַף קֶמַח בַּכַּד וּמְעַט שֶׁמֶן בַצַּפָּחַת", מה שיספיק רק לארוחה אחת אחרונה לה ולבנה. בעקבות זאת אליהו מבטיח לה שאם היא תאכיל אותו אז "כַּד הַקֶּמַח לֹא תִכְלָה וְצַפַּחַת הַשֶּׁמֶן לֹא תֶחְסָר עַד יוֹם תֵּת ה' גֶּשֶׁם עַל פְּנֵי הָאֲדָמָה".
כעבור זמן מה, חלה בנה של האישה ומת, והיא פנתה אל אליהו בתלונה שהמחלה באה באשמת שהותו אצלה: "מַה לִּי וָלָךְ אִישׁ הָאֱלֹהִים, בָּאתָ אֵלַי לְהַזְכִּיר אֶת עֲוֹנִי וּלְהָמִית אֶת בְּנִי". אליהו לקח את הבן לחדרו, והשתטח ונשכב עליו שלוש פעמים. הוא התפלל לה' שישיב את נפש הבן, וכך היה, ומתוך כך הבינה האישה שאליהו הוא אכן נביא ה'.
בספרות חז"ל
האישה מצרפת נחשבת לאחת מ-23 הנשים הצדיקות והישרות שהיו בישראל.
בתרבות הפופולרית
השיר "כד הקמח" מאת נעמי שמר מבוסס על סיפור האישה מצרפת.
טובה חסין
טובה "טובהל'ה" חסין (נולדה ב-7 ביולי 1947) היא מעצבת אופנה ישראלית.
חייה
נולדה בשם טובה מרון בקיבוץ משמרות. את שנות ילדותה העבירה בבית הילדים עם החבר הטוב, שלום חנוך. שירתה בצבא כפקידה בצנחנים. טובל'ה בילתה בגזירה ובתפירה עד שבשנות ה-70 עברה לתל אביב ועבדה כמוכרת בגדים. החנות הראשונה שלה נפתחה בשותפות מקצועית עם הבדרנית ציפי שביט. אחרי סגירת הבוטיק של השתיים, הפכה טובל'ה לאחת מכוהנות האופנה של תל אביב, כשפתחה חנות בגדים בצפון דיזנגוף בשנות ה-90. מבחינה עסקית, ניהל אותה בעלה עמית חסין.
בין השנים 1968–2013 הייתה נשואה לעמית חסין, איש צבא לשעבר ואיש עסקים ולהם שלוש בנות, בהן מעצבת האופנה נעמה חסין.
בשנת 2015 הצטרפה בתה נעמה חסין לבית האופנה "טובל'ה" ויחד הן השיקו את הקו המשותף "טובל'ה פלוס". התצוגה הראשונה שלהן הייתה עבור קולקציית סתיו חורף 2016.
בשנת 2018 טובל'ה העבירה את המושכות לבתה נעמה חסין שיצרה לבדה את התצוגה והקולקציה של אותה השנה, ועברה לתפקיד הארט דיירקטור.
השתתפה בטלוויזיה בתוכנית הדוקו-ריאליטי "גולסטאריות" (עונת הנשים של "גולסטאר"), בתוכניות הדוקו "דוקוסלב" ו"סיפורי בדים", בתוכנית הראיונות "שניים", ובשעשעועון הסאטירי "פפראצי".
אי האלמוגים (ספר)
אי האלמוגים או בשמו המלא אי האלמוגים: סיפורו של האוקיינוס השקט (באנגלית: The Coral Island: A Tale of the Pacific Ocean) הוא רומן הרפתקאות משנת 1858 מאת הסופר הסקוטי רוברט מייקל בלנטיין.
הספר מהווה את אחת היצירות הראשונות מסוגת ספרות הנוער והפך במהירות לרב-מכר. הספר העניק השראה לספרו המפורסם של רוברט לואיס סטיבנסון, אי המטמון.
הספר מספר על הרפתקאותיהם של שלושה נערים נטושים על אי בדרום האוקיינוס השקט לאחר שניצלו מספינה טרופה.
אלכס אנסקי
אלכס אנסקי (נולד ב-26 במאי 1939, ח' בסיוון ה'תרצ"ט) הוא שחקן, קריין ושדרן רדיו ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בשם אלכסנדר אנסקי (אברבנאל) ב-1939 בסופיה שבבולגריה לגיזלה, שדרנית רדיו ושחקנית, ואליעזר אנסקי, במאי תיאטרון ופעיל ציוני. החל לשחק בתיאטרון הילדים שייסד אביו, "במתנו" של תיאטרון "האהל". אנסקי הוא בוגר בית הספר הדרמטי של "הבימה". ובוגר בית הספר הגבוה לתקשורת של RCA בניו יורק. אנסקי היה חבר בצוות התעמולה של הליכוד ב-1977. ב-1978 פרסם בהוצאת זמורה ביתן את הספר "מכירת הליכוד", העוסק באחורי הקלעים של הקמפיין.
קריירה ברדיו
החל משנות השבעים, הגיש במשך שנים רבות את תוכנית הבוקר "שבע אפס שבע" בגלי צה"ל, שלימים ירדה מהאוויר וחזרה במתכונת מחודשת בשנת 2001. לאחר מכן שידר את התוכנית בתחנות רדיו אזוריות. עד לשנת 2005, הגיש בערבי שבת את התוכנית "שעה היסטורית" עם ההיסטוריון מיכאל הרסגור (למעלה מ-420 תוכניות). ניהל את מחלקת הקריינים של התחנה, והגיש לתקופה את התוכנית "קולה של אמא".
בעשור השני של שנות האלפיים הגיש אנסקי בגלי צה"ל תוכנית אישית אקטואלית בימי שישי ושבת. ב-2017 תקף בתוכניתו את חבר הכנסת משה גפני, שקרא לאברכים ללמוד תורה ולא להתגייס לצה"ל. לטענת אנסקי, גפני מסתמך על "מעשיות שנמצאות רק בפירושים, במדרשים – שמקצתם מדרשים מאולצים באגדות, ולא סתם מאולצים – מגוחכים, ומאחורי כולם יש אינטרס". בעקבות הדברים נשמעה ביקורת מצד הממסד הדתי, שקרא לפטרו מהתוכנית.
בינואר 2021 עזב את גלי צה"ל והצטרף לתחנת הרדיו כאן קול המוסיקה, שם הוא מגיש את התוכנית "שחרית אישית עם אלכס אנסקי". אנסקי מרבה לתרום את קולו לפרסומות רדיו, וכן מנחה טקסים וערבי ספרות ומוזיקה.
קריירה בתיאטרון
במקביל לקריירה ארוכת שנים ברדיו הופיע אנסקי גם על במות התיאטרון, בהבימה, הקאמרי, תיאטרון חיפה, תיאטרון באר שבע ותיאטרון במת השחקנים בהצגות: "אלפי", "ממלא מקום", "מכתבי אהבה", "פיגמליון", "שברי זכוכית", "עולמה של איימי", "הורדוס", "אנטיגונה", "צעקי ארץ אהובה", "מלקולם הקטן ומלחמתו בסריסים" וכן הופעות יחיד במונודרמות "אני לא דרייפוס", "נבלות" ו"ברוורס". בסתיו 2014 העלה הצגת יחיד בשם "נפילה בשידור חי", שכתב אריה קרישק וביים אלכס כגן, על ימי השידור האחרונים של שדרן בכיר ונודע. ההצגה שמה דגש מיוחד על המחאה והמצוקה, (לרבות מותו של משה סילמן בהצתה עצמית). ההצגה זכתה לביקורות מהללות והוצגה בכל רחבי ישראל, כאשר אנסקי מופיע גם בבתים פרטיים. באביב 2015 יצאה ההצגה להופעות בפריז, רומא וניו-יורק.
בשנת 2018 הוכרז אנסקי בין הזוכים בפרס על מפעל חיים מטעם אמ"י (ארגון אמני ישראל).
בשנת 2019 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
מאמצע שנת 2020 החל להריץ עיבוד בימתי יחיד שלו ל"כתב הגנה" לסוקרטס.
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע
בין השנים 2004–2005 גילם את עו"ד יגאל אפלבוים בטלנובלה "השיר שלנו". ב-2007 גילם את דב גרינבאום בעונה הראשונה של הסדרה "מסכים", וגילם את רמי בסדרת הטלוויזיה "בשורות טובות". ב-2008 גילם את אבא של איה (לירון וייסמן) בסדרת הטלוויזיה "חמישה גברים וחתונה". ב-2009 גילם את אלי אלמדון ומאיר פדידה בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "האלופה". בין השנים 2009–2010 גילם את אמנון גרין, מנהל תיכון גרין, בסדרת הטלוויזיה "חצויה". ב-2010 גילם את רובי בסרטה של מיכל בת-אדם "מאיה". כמו כן תרם את קולו לקריינויות בסרטים וסדרות כמו "רחוב סומסום" ו"פנטזיה" (בגרסה הישנה והמקוצרת של סרט זה) וגם במשחק המחשב הישראלי "בעקבות המילים האבודות" (שיצרה חברת קומפדיה באמצע שנות התשעים). בשנת 2014 הוזמן, ביחד עם מוני מושונוב, לככב בסרט הבולגרי-ישראלי "רפסודיה בולגרית" שצולם כולו בבולגריה. אף שהסרט זכה לביקורות פושרות הוא עורר התרגשות רבה בקרב הקהילה הבולגרית בארץ. באביב 2016 השתתף כקריין בהפקת האופרה הקאמרית "אנה פרנק" בבימויו של אלכס כגן (ששיתף עמו בעבר פעולה במחזה "נפילה בשידור חי"). באותה שנה אף הופיע בסרטו של דני וולמן -"סיפור אהבה ארץ ישראלי" בתפקיד הנשיא יצחק בן צבי. ב-2018 השתתף בקומדיה "המועדון לספרות יפה של הגברת ינקלובה".
חיים פרטיים
אנסקי נישא שלוש פעמים. מנישואיו הראשונים הוא אב לבן. מנישואיו השניים, לשרי אנסקי, הוא אב לשניים: העיתונאית והבשלנית מיכל אנסקי והלל אנסקי. נישואיו השלישיים היו לחמוטל, שהייתה ראש לשכת המסחר ישראל-צרפת, ממנה התאלמן ב-2023.
אקרופוליס החדשה
אקרופוליס החדשה (באנגלית: New Acropolis) הוא ארגון ללא מטרות רווח בינלאומי אשר מגדיר עצמו כ"בית ספר לפילוסופיה בסגנון קלאסי", אך יש חוקרים הטוענים שהארגון הוא למעשה תנועה דתית תאוסופית נאו-שמרנית או אף כת בעלת מאפיינים פשיסטיים, אליטיסטיים וגזעניים.
הארגון מעביר קורסים לקהל הרחב ולחברים בו בנושא תרבויות עתיקות, אתיקה ופילוסופיה מעשית. הארגון הוקם בשנת 1957, על ידי חורחה אנחל ליברגה ריצי בארגנטינה, ובהדרגה התרחב לארגון בינלאומי. הארגון צמח על ברכי התנועה התיאוסופית, שהחזיקה בעקרונות מיסטיים שונים ושילבה מסורות רוחניות ממערב וממזרח. עם זאת, התנועה התאוסופית מכחישה כל קשר לארגון בגלל קשריו של מייסדה, ליברגה, ושל הארגון כולו לתנועות פאשיסטיות. כל הפעילים, המנהלים והמורים באקרופוליס החדשה פועלים בהתנדבות.
מאז פטירתו של ליברגה בשנת 1991, מנהלת את הארגון תלמידתו דֶליה שטיינברג גוזמן.
פוליטיקה ואידאולוגיה
לפי יוצא הארגון מיגל מרטינז, הארגון דוגל בשמרנות קיצונית, היררכיה חברתית נוקשה ורעיונות חברתיים ופוליטיים המושפעים מאפלטון, ניטשה, וקונפוציוס, וככזה רואה בדמוקרטיה שיטה בעייתית. המודל האידיאלי לחברה לפי הארגון הוא מודל קאסטות קשיח בהנהגת מעמד כהנים דתי.
ההיסטוריון וחוקר הכתות ניקולס גודריק קלארק טוען ש"המבנה הארגוני וההסמלה של אקרופוליס החדשה חב רבות למודלים פשיסטים". גם חוקרים אחרים, לדוגמה הפסיכיאטר וחוקר תופעת הנאו-נאציזם ז'אן אבְּגְראל, כותבים שהארגון שואב השראה רבה מסמלים ורעיונות נאציים, וספציפית מרעיונות הקשורים לעליונות הגזע הלבן.
האגודה התאוסופית בה ליברגה היה חבר לפני הקמת הארגון ניתקה קשר עם הארגון והחרימה את מייסדו בגלל קשריו עם ארגונים קיצוניים, ביניהם ארגונים נאו-נאצים.
בישראל
בשנת 1986 הגיע לישראל פייר פאולין, תלמידו של פרננדו שוורץ, מייסד ומנהל אקרופוליס החדשה בצרפת, במטרה להקים סניף ראשון בישראל. הסניף הראשון הוקם בתל אביב. הארגון מפיץ את "מגזין אקרופוליס" היוצא אחת לעונה ועוסק בנושאים שונים.
ביקורת
בבלגיה ובצרפת נכלל הארגון בשנת 1995 ברשימת קבוצות וארגונים שנחשבו לכתות, אולם עשור לאחר מכן בשנת 2005, הוסר שמו מרשימת הכתות בצרפת. עם זאת, הממונה הבין משרדי על הכתות בצרפת אמר למגזין וייס ב-2014 כי "אקרופוליס החדשה עדיין נמצאת תחת מעקב ואנחנו עדיין חושדים שהיא כת".
מר אמריקה של AAU
מר אמריקה של AAU (באנגלית: AAU Mr. America) הייתה תחרות פיתוח גוף שנערכה תחילה בידי "האגודה העולמית לפיתוח הגוף והגזרה" (WBFA) ומומנה על ידי איחוד אתלטים חובבים (AAU). היא נערכה לראשונה ב-4 ביולי 1939 והזוכה נקרא "America's Best Built Man" (בתרגום חופשי: "האדם הבנוי ביותר של אמריקה"). בשנת 1940 שונה שמה כפי שהיא נקראת היום תחרות מר אמריקה.
באמצע שנות ה-40 ייסדו ג'ו ובן וידר את ארגון ה-IFBB כאלטרנטיבה ל-AAU. הם ערכו את התחרות המתחרה מר אמריקה של IFBB בשנת 1949 באופן חד פעמי ואז משנת 1959 והלאה.
בשנת 1999, אחרי שישים שנות פעילות, הצביעו חברי ארגון AAU לבטל את התחרות.
בשנת 2004, איגוד פיתוח הגוף והכושר העולמי (WBFA) הודיע כי רכש את הזכויות על השם מר אמריקה ויחדש את התחרויות תחת אותו דגל.
בשנת 2020 תתחדש התחרות כאירוע ללא שיוך ארגון ספציפי אותו קידם מארק טאוריאלו. התחרות תתקיים באוקטובר 2020 באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי.
הגירוש מגן עדן
הגירוש מגן עדן (La Cacciata dei progenitori dall'Eden) - פרסקו של תומאסו די סר ג'ובאני די מונה קאסאי, המכונה מזאצ'ו מתקופת הרנסאנס המוקדמת (המאה ה-15: 1425–1428) התמונה נמצאת בקפלת בראנקצ'י.
תוכן היצירה
ביצירה מוצג רגע הגירוש של אדם וחוה מגן עדן, סצנה מהברית הישנה. יש הרואים ביצירה זו פריצת דרך באומנות משום שהיא מייצגת את תפיסות העולם החדשות ברנסאנס.
האדם ביצירה שפוף וידיו על פניו.
פרשנות
ישנה פרספקטיבה הבנויה על קווי אלכסון: צל הרגליים שמשתרך מאחורי אדם וחווה, ובעיקר, הקו שמפריד את השמיים מהארץ מעוצב באופן אלכסוני על מנת להדגיש שהדמויות נעות לפנים. קיימת הקצרה בדמותו של מלאך האלוהים שנמצא מעל אדם וחווה, שתורמת אף היא לתחושה של חלל תלת־ממדי. קיימים גם מעברים עדינים בין אזורים מוצללים בגוף של הדמויות באופן שמשווה להן נפח ותלת־ממדיות.
בניגוד ליצירות אומנות מימי הביניים ולאחר מכן, ניתן לראות ביצירה זו הומניזם בולט, זאת בניגוד למסורת האומנותית. יש הרואים בדרך התיאור של אדם וחווה בתמונה כדרך תיאור הרוויה ברגש ואנושיות: סבל, כאב, בושה, זעקה, הבאה לידי ביטוי גם בארשת פניהם של אדם וחווה וגם בתנועות גופם.
זוהי אחת היצירות הראשונות מאז העת הקלאסית שמתארות את גוף האדם באופן שמבקש להיות נטורליסטי. מסיבה זו הפרופורציות האנטומיות אינן מושלמות ואפשר לראות שידיו של אדם קצרות מדי ביחס לגופו, ושידה השמאלית של חוה ארוכה מדי.
צנזורה ושיחזור
בסוף המאה ה-17, שלוש מאות שנה אחרי שהתמונה צוירה, הדוכס הגדול של טוסקנה, קוזימו דה מדיצ'י, ציווה להוסיף עלי תאנה שיכסו את ערוותן של שתי הדמויות. העלים נמחקו כשהתמונה עברה ניקוי ושחזור בשנות ה-80 של המאה העשרים.
הבדלים מהתיאור המקראי
יש כמה הבדלים בין התמונה לתיאור שנמצא בספר בראשית:
סדרת קושי
באנליזה מתמטית, סדרת קוֹשי, הקרויה על שם המתמטיקאי הצרפתי אוגוסטן לואי קושי, היא סדרה שאבריה הולכים ומצטופפים ככל שמתקדמים בסדרה. באופן מדויק יותר לכל מרחק חיובי \varepsilon, קטן ככל שיהיה, יש איבר בסדרה שממנו והלאה ההפרש בין כל שני איברים קטן מ-\varepsilon.
לא מספיק לדרוש שההפרש בין כל שני איברים עוקבים הולך וקטן, לדוגמה בסדרה:
אך עם זאת, ככל שערכי n גדלים, כך גם ערכי a_n גדלים באופן שרירותי. ולכן, לכל אינדקס n ומרחק d, קיים אינדקס m גדול מספיק שעבורו (מתקיים עבור: ). ולכן, לא משנה כמה נתקדם בסדרה, איברי הסדרה לעולם לא יתקרבו זה אל זה, ולכן סדרה זו אינה סדרת קושי.
השימושיות של סדרות קושי נובעת מכך שבמרחבים מטריים שלמים (מרחבים בהם כל סדרות קושי מתכנסות לגבול) הקריטריון להתכנסות סדרה תלוי אך ורק באיברי הסדרה, בניגוד להגדרת ההתכנסות שתלויה גם באיברי הסדרה וגם בגבול עצמו. תכונה זו מנוצלת באלגוריתמים, בהם ניתן להראות כי תהליך איטרטיבי מייצר סדרת קושי.
במספרים הממשיים
סדרה נקראת סדרת קושי אם לכל  קיים N מתאים לו, כך שלכל n,m > N מתקיים. הגדרה זו תקפה לא רק עבור מספרים, אלא בכל מרחב מטרי, כשמחליפים את התנאי האחרון.
בכל מרחב מטרי, כל סדרה מתכנסת היא סדרת קושי. מאידך ישנם מרחבים מטריים בהם יש סדרות קושי שאינן מתכנסות. מרחב מטרי שלם הוא כזה שבו לכל סדרת קושי בו קיים גבול. המספרים הממשיים הם דוגמה למרחב מטרי שלם. דוגמה למרחב מטרי שאינו שלם היא הקטע הפתוח עם המטריקה המושרית מהמספרים הממשיים, שכן הסדרה  היא סדרת קושי שאין לה גבול בקטע.
רודולף קארושק
רודולף קארושק (בהונגרית: Charousek Rezső Rudolf; מבטאים קרושק 19 בספטמבר 1873 – 18 באפריל 1900) היה שחמטאי יהודי-הונגרי. לשיא יכולתו הגיע בשנת 1897 כאשר היה מדורג רביעי בעולם. קארושק דורג בין עשרת הטובים בעולם בין השנים 1894 ל-1898.
ביוגרפיה
קארושק היה שחקן מבריק, אך הקריירה שלו הייתה קצרה ביותר, עם מותו בגיל 27 משחפת. ראובן פיין תיאר אותו כג'ון קיטס של השחמט.
קארושק גילה את השחמט בהיותו תלמיד משפטים. התלהבותו מהמשחק הייתה כה רבה שהביאה אותו להפסקת לימודיו ולהפיכה לשחמטאי מקצוען. הוא קשר קשרי ידידות עם השחמטאי והמהנדס ההונגרי גזה מארוצי, עמו שיחק לעיתים קרובות. קארושק היה כה עני, שלא יכול היה לקנות עותק מספר הפתיחות של פול רודולף פון בילגייר, ולכן העתיק אותו בספרייה הציבורית. סובל מתת-תזונה, לקה קארושק בשחפת.
קארושק היה אחד השחקנים הבודדים עם תוצאה חיובית מול עמנואל לסקר; הוא ניצח את אלוף העולם בתחרות נירנברג בשנת 1896. לסקר התרשם עמוקות מהמשחק ואמר "עלי יהיה להתמודד על אליפות העולם עם קארושק בעתיד". באביב אותה שנה חלק מקום ראשון עם מיכאל צ'יגורין בתחרות היובל של בודפשט, אך הפסיד בדו-קרב לקביעת המנצח. איגוד השחמט של ברלין ארגן תחרות לכבוד 70 שנים למועדון. קארושק זכה בתחרות זו, ובפרס של 2,000 מארק גרמני. בתחרות קלן 1898 זכה במקום שני משותף ולאחר מכן ניצח בתחרות ארבעת האמנים בבודפשט לפני מרוצ'י.
הסופר הצ'כי גוסטב מירינק כיבד את קארושק (לאחר מותו) בספרו הידוע ביותר הגולם בכך שהעניק לאחד מהגיבורים - סטודנט לרפואה ושחמטאי את השם אינוסנט קארושק.
ויסקי
ויסקי (Whisky בכתיב סקוטי, Whiskey בכתיב אירי) הוא משקה חריף מזוקק נפוץ, המופק על ידי התססה כהלית של דגנים וזיקוק נוזלי התסיסה. את תוצר הזיקוק, שנהוג לכנות באנגלית New-Make, מיישנים בחביות עץ אלון, לרוב מפוחמות בחלקן הפנימי. אחוז האלכוהול המינימלי בויסקי הוא 40% אלכוהול בנפח.
את הוויסקי ניתן להגיש במגוון דרכים והוא משמש למספר רב של קוקטיילים, אך כששותים אותו נקי נהוג להגישו בכוס אולד פאשנד (המכונה לעיתים לוֹאוּ בוֹל) לעיתים עם קוביות קרח. בעשור הראשון של המאה ה-21 החלו להגיש גם בכוס ויסקי גלנקיירן, כוס המעוצבת להוביל את ניחוח הוויסקי לאף השותה ולכן נחשבת הכוס הטובה ביותר לשתות בה ויסקי.
קופרודוקציה
קופרודוקציה (מלטינית, הרכב של קוֹ, "יחד", ופרודוקציה, "ייצור") פירושה, במובן הרחב, יצירה משותפת, כלומר שיתוף פעולה בין אנשים, חברות, מדינות וכדומה.
ויסקי
היסטוריה ומקור השם
כששיטות זיקוק אלו התפשטו לסקוטלנד ואירלנד במאה ה-15 שמם תורגם מאקווה ויטה ל"אוּשקֵה בּאַ" (אירית: uisce beatha, סקוטית: uisge beatha) שמשמעו בשפות קלטיות הוא גם "מי החיים". עם הזמן הביטוי קוצר לאושקה בלבד ומשם שונה לוויסקי.
קופרודוקציה
בתחום הפוליטיקה ניתן למצוא קופרודוקציות כמו הפרלמנט האירופאי או מועצת הביטחון של האו"ם כאשר מדינות מתאחדות לשם השגת כוח רב יותר והישגים רבים יותר. קופרודוקציות בתחום הכלכלה ניתן לראות באיחודן של שתי חברות, לחברה אחת, כמו שטראוס עלית ויפאורה-תבורי.
משימות חלל רבות מבוצעות על ידי קופרודוקציות, כשהבולטת שבהן היא תחנת החלל הבינלאומית, שם מתקיימות קופרודוקציות בין נאס"א לסוכנות החלל הפדרלית של רוסיה ולמדינות רבות אחרות, ובהן ישראל.
ויסקי
סוגים נפוצים
ישנם מספר דרכים לחלק את הוויסקי לקטגוריות, חלקן נוגעות להרכב הדגנים וחלקן למסורת ההתססה והזיקוק אליה הוויסקי משתייך.
הרכב דגנים
מבחינת הרכב הדגנים ישנם שני סוגים עיקריים של ויסקי:
ישנם שילובים שונים בין שני הסוגים האלה:
מסורות זיקוק והתססה גאוגרפיות
במקומות שונים בעולם התפתחו מסורות זיקוק והתססה שונות, ולכן לוויסקי מאזורים שונים איכויות שונות.
סקוטלנד
ויסקי סקוטי נקרא לעיתים סקוטש, בעיקר בצפון אמריקה, והוא ויסקי שמיוצר בסקוטלנד לפי חוק הוויסקי הסקוטי. הוויסקי הסקוטי הוא אחד מסוגי הוויסקי הפופולריים ביותר בעולם ויש לו חשיבות תרבותית וכלכלית רבה בסקוטלנד. התנאים המרכזיים בהם ויסקי צריך לעמוד בשביל להיקרא ויסקי סקוטי הם שיותסס ויזוקק בגבולות סקוטלנד ושיתיישן לפחות שלוש שנים בחבית עץ אלון. בנוסף, ויסקי סקוטי מזוקק לפחות פעמיים.
אירלנד
ויסקי אירי היה בעבר המשקה המזוקק הפופולרי ביותר בעולם, אך הפופולריות שלו החלה לדעוך בסוף המאה ה-19, עד העשורים האחרונים בהם חזרה לצמוח.
ויסקי אירי הוא כל ויסקי שזוקק באירלנד ויושן שלוש שנים לפחות בחביות עץ, לא בהכרח אלון. ויסקי מאלט אירי לרוב מזוקק שלוש פעמים וויסקי גריין לעיתים מזוקק פעמיים. הוא ידוע בטעמו העדין והחלק ביחס לסוגי הוויסקי הסקוטי.
ארצות הברית
לפי מנהל המזון והתרופות האמריקאי ישנם שישה סוגי ויסקי המיוצרים בארצות הברית:
לפי החוק האמריקאי אין לזקק ויסקי מעל ל-80% אלכוהול בנפח לפני דילול (זאת בניגוד לוודקה, אותה אין לזקק מתחת ל-95% לפני דילול) ואין למלא חבית בוויסקי מעל 60% אלכוהול. אין לדלל או להוסיף לתזקיק דבר חוץ ממים.
מפני שיש חובת יישון על ויסקי אמריקאי אבל לא מצוין פרק הזמן אותו יש ליישן את הוויסקי ישנם בקבוקי ויסקי המיושנים למספר דקות בודדות בחביות עץ, אלו נקראים לרוב ויסקי ש"נגע בעץ". בנוסף, ויסקי שיושן יותר משנתיים יקרא "סטרייט".
ויסקי יפני
יפן מייצרת ויסקי סינגל מאלט ובלנדד מאז שנת 1870, אך עד שנת 2000 רוב הוויסקי יוצר לשוק המקומי. מאז הוויסקי היפני צבר תאוצה וכיום הוא נחשב אחד ממסורות זיקוק הוויסקי הנחשבות בעולם, וויסקי מיפן זוכה בתחרויות שבעבר נשלטו על ידי מזקקות מאירלנד וסקוטלנד. הוויסקי היפני דומה במסורת הזיקוק שלו לוויסקי הסקוטי, אך ביפן משתמשים בזן מקומי של אלון ליצור החביות הנקרא אלון מיזוּנארה.
ייצור הוויסקי
הוויסקי מיוצר בשישה שלבים:
קוקטיילים על בסיס ויסקי
קיימים מספר קוקטיילים קלאסיים על בסיס ויסקי כמו: ה'ראסטי נייל' שמכיל ויסקי (סקוטש לרוב) וליקר הדבש דרמבוי (שגם הוא מבוסס על ויסקי). ה'מנהטן' וה'ויסקי סאואר' הם קוקטיילים קלאסיים נוספים המכילים ויסקי.
ייצור ויסקי בישראל
אסקוט היה מותג הוויסקי הישראלי הראשון, אך ייצורו הופסק לאחר שהפסידו בתביעה על גנבת עין שהוגשה על ידי מספר יצרני ויסקי בינלאומיים בעקבות כך שהחברה שיווקה את משקאותיה כ"ויסקי סקוטי".
בתחילת שנת 2014 החלו מספר יצרנים ישראלים לייצר ויסקי ישראלי. בהם יקב פלטר, אשר רכשו מזקקת קוניאק מסורתית ובין שאר התזקיקים מייצרים גם ויסקי, מזקקת מילק אנד האני אשר החלה לייצר בשנת 2014 את הוויסקי סינגל-מאלט הישראלי הראשון ומזקקת רמת הגולן.
בתאריך 21 במאי 2017 השיקה מזקקת מילק אנד האני את הסינגל מאלט ויסקי הראשון בישראל. מדובר בוויסקי הראשון שהגיע ליישון של 3 שנים לפחות, ואשר יכול להיקרא ויסקי על פי הסטנדרטים העולמיים, במהדורה של חבית בודדה שזוקקה על ידי המזקק הראשי של המזקקה, תומר גורן; ובוקבקה כחלק מ"סדרת הניסויים" של המזקקה, ל-391 בקבוקים וב־46 אחוזי אלכוהול.
למוריה
למוריה הוא שמה של יבשת תאורטית בין הודו ומדגסקר ששקעה בים. התיאוריה בדבר קיומה של למוריה נועדה להסביר את הדמיון בין שני המקומות המרוחקים שבא לידי ביטוי בגאולוגיה, בצומח ובחי. לאחר התקבלות תאוריית נדידת היבשות, השערת קיומה של למוריה ננטשה על ידי העולם המדעי. אנשי תנועת העידן החדש אימצו את למוריה כיבשת שתושביה הקדומים היו בעלי יכולות רוחניות מפותחות, אצלם החלו כל התורות השאמאניות.
מקור השם
במאה ה-19 הייתה בעיה למאמינים ברעיונות של צ'ארלס דרווין על האבולוציה, כיצד מצויים מינים דומים מאוד של בעלי חיים במקומות שונים ונפרדים. הלמורים היוו קושי מיוחד לזואולוגים. הלמור הוא קוף למחצה המצוי רק במדגסקר ובמספר איים סמוכים, אך שרידים של למורים נמצאו גם בהודו ובמלזיה. כמה זואולוגים העלו השערה בדבר קיומה של יבשת באוקיינוס ההודי שחיברה בין מדגסקר להודו, יבשת שהתקיימה לפני מיליוני שנים ושקעה בים. הזואולוג האנגלי פיליפ שלאטר (Phillip L. Schlater) הציע את השם "למוריה" (LEMURia), עבור ארץ הלמורים האבודה שבאוקיינוס ההודי. למעשה קדם לשלאטר הזואולוג הצרפתי ז'ופרואה סנט-אילר, שעשרות שנים קודם לכן הציע אף הוא הצעה דומה, אך לא קרא בשם לאותה ארץ אבודה.
ארנסט היינריך הקל, חוקר טבע גרמני ו"דרוויניסט" מושבע, השתמש בתאוריה על למוריה על מנת להסביר מדוע לא נמצאו מאובנים של האדם הקדמון. אם מקורו של האדם הוא מיבשת ששקעה באוקיינוס ההודי, אזי כל המאובנים של השלב החסר בהתפתחות האדם מצויים מתחת למים. ובלשונו של הקל "שלאטר כינה יבשת זו למוריה, על שם הקופים למחצה שאפיינו יבשת זו".
כיום ידוע שהשערות אלו היו רחוקות מן האמת, שכן מנגנון נדידת היבשות מלמד אותנו שאכן היה קשר יבשתי בין חלקים אלו - ואף על פי שלא הייתה יבשה ששקעה בין מדגסקר להודו, שתי הארצות עצמן היו במגע יבשתי.
כמו כן, האנתרופולוגים גילו שרידים רבים של האדם הקדמון באפריקה. אך במאה ה-19 היה הד רב לתאוריות של הקל. רבים קראו והעריכו אותן. כתוצאה מכך, השם למוריה היה ידוע היטב בין המשכילים באירופה ובאמריקה.
למוריה משנה כיוון
הלנה בלבצקי (Elena Petrovna Blavatsky) (נולדה כהלנה האהן 1831–1891) מנביאות העידן החדש ומייסדת תנועת התיאוסופיה, פרסמה ספר בשם: "הדוקטרינה הסודית". בספר זה נכתב כי היא שמעה על למוריה ב"ספר של דזיין" (Book of Dzyan) אשר לטענתה חובר באטלנטיס והוצג לה על ידי ה"מהטמות". עם זאת, בכתביה היא מכבדת את פיליפ שלאטר כאדם שהמציא את השם "למוריה".
מאדאם בלאבצקי מיקמה את למוריה שלה באוקיינוס ההודי, לפני 150 מיליון שנה. ייתכן גם כי המקור לרעיונותיה בדבר היבשת ששקעה באוקיינוס ההודי הן אגדות בשפת סנסקריט על יבשה בשם רוטס (Rutas) ששקעה מתחת לים. היא תארה את יושבי למוריה כגזע השורשי השלישי להתיישב בכדור הארץ. לדבריה הם היו יצורים דו-מיניים שהטילו ביצים, וניחנו בכישורים על חושיים הודות לקיומה של "עין שלישית". לדבריה, הגזע נכחד משגילה את המיניות. עד אז החיים בלמוריה היו אוטופיה.
רעיונותיה של מאדאם בלאבצקי הם שהפכו את המושג "למוריה" מגשר יבשתי שנועד להסביר בעיה בתורת האבולוציה, למושג מיסטי. השם למוריה כמושג מיסטי נשמר הודות לספרים רבים שנכתבו אחרי תקופתה ועד היום.
דוגמאות לספרים שהשפיעו על תחילת תנועת העידן החדש: