cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנחת יהודה שונא הנשים
תפיסת עולם רווחת של הנשיות
מתחילתה של המקאמה מביא המחבר תפיסת עולם רווחת של הנשיות, כפי שהיא נתפסת על ידי המיליה הגברי - כזו המכשפת ואשר בכוחה לשנות את סדרי העולם וחוקי הטבע. "... והגבעות התקלקלו / והארצות התחלחלו... / והארץ תהיה שממה..." (105-120). ככאלו האשמות בתחלואי החברה, שהרי רק בעטיין של נשים נוצרים "כל ריב וכל נגע" (123), ואין אף דרך להילחם בהן, כיוון שהכול עולה בתוהו "כי מי יתיר עבותות אשר הנשים אורגות" (122). נוכח כוחן הגדול של הנשים, השפעתן השלילית ופשעיהן ניצבים הגברים כחסרי אונים, הנשים בנכליהן ועורמתן פונות אל יצר לבם החלש ומסיטות אותם לדבר פשע וחוב, כמו כן הן גורמות להם לריחוק דתי "נשיהם הטו את לבבם" (121). האישה הניצבת במקאמה דורשת כל מיני מטעמים ותענוגים. הנשים משאירות לגברים עצמות מהמעדנים שהן אוכלות: "כל נתח טוב תאכל מן המטעמים / ותגיש לפניך רק עצמים" (214). האישה, כמו יופייה החולף, רודפת ללא הרף אחרי תאוות העולם העובר ומראה לנו את סוג הנפש הבהמית חומרית הקיימת בה. כמו כן, אין הן נשארות נאמנות לגברים הזנים ומפרנסים אותן, ונואפות ללא הרף - "ואיש אחר ישכבנה" (145). עד כי לבסוף הנשים מרוששות אותם, ממיטות עליהם חרפה ומחריבות את כל עולמם: "כי ייקח אישה מכל מחמד נפשו יבשה / ימיו מעט ורעים ודבריו אינם נשמעים / פניו לא יחשוך מכלימות ורוק...( 174-176), אביונות יצרו צעדי אונו ויבוש מקורו ויחרב מעיינו /מחלתו תגדל / ומהיות אביון לא יחדל" (176-177) מכאובים ומחלות גם כל ימיו מכאובים / ושנתו נהייתה עליו / המק בשרו והוא עומד על רגליו / ומעדני נעוריו יבלו ויכלו" (178-179).
הפנייה לסיפורי המקרא
על פי המקאמה, לאחד גרמה טעם עפר כל ימי חייו בכל אוכלו, ואת השני הפכה לאדם שלעמל יולד ובשל כך דרכו לנדוד למצוא את טרפו. לאחר מכן, הוא מסיק מן הפרט על הכלל ומגיע לתובנה מופלאה, חוה אימנו היא אם כל חטאת, וכיון שכך, בנותיה גם הן הולכות בדרכה הערמומית וקלוקלת. יהודה אבן שבתאי אינו עוצר כאן וממשיך ומונה את הנשים ברעותיהן וקלקולן. יעקב ובניו נרדפים על לא עוול בכפם בשל האם הדגולה, רחל, ומי שבכלל גרם לסכסוך המתוקשר וארוך השנים בין שני אחים, יעקב ועשיו, זו בכלל האם, שרק בגללה עשיו הוא אבי אדום, שונא היהדות ומחריב האומה מעל אדמתה.
ההאשמות נמשכות והנשים נתפסות כמרעות לגברים בזדון, והאחרונים קורבנות תמימים, שהרי בשל דינה התמה שלראות בבנות הארץ יצאה] היא שהביאה על עצמה את אינוסה בידי שכם בן חמור. ולא רק זאת אלא אף הגדילה לעשות ובשלה נחרבה עיר שלמה, בה נהרגו עשרים וארבעה אלפי גברים. "ועל אודות דינה / הייתה לאחיה שטנה" (131).
חורי האף של חטא העגל, גם הוא מקורו על פי הכתוב במקאמה, בשל הנשים אף על פי שהמקרא מוכיח שמי התפרק מנזמיו היו הגברים בעוד הנשים בכלל סירבו. הנשים הן בכלל כה חסרות תקנה עד כי יש לראות באישה עונש אלוקי, שהרי אברהם האב קיבל מתנת שמים, לא הייתה לו בת: "ואברהם על יושר פועלו בת לא הייתה לו" (133-134).
מטרת הפנייה אל סיפורי המקרא
כל אלו ועוד מראות את שפלות האישה ואת זרעי הרוע הטמונים בה. על פי קריאה זו ביצירה, לאחר סקירה קצרה זו, קשה שלא לראות במקאמה שלפנינו, "מנחת יהודה שונא נשים", יצירה המטיפה לשנאה וריחוק נשי, הכוללת בתוכה התנזרות מינית. כור ההיתוך של האדם שעליו נאמר, "על כן יעזוב איש את אביו ואת אימו ודבק באשתו והיו לבשר אחד", מוצג באור שלילי כמלכודת אותה טומנת האישה לגבר כדי להופכו עבד לצרכיה ורצונותיה. כך נוצרת ראייה או הצגה דיכוטומית הרואה את הגבר כרוחני ואת האישה כגשמית, את הגבר כיצר הטוב ואת האישה כיצר הרע, פנים וחוץ. יופייה של האישה חיצוני ומטעה, כאשר פנימיותה רחוקה מימנה. פן בולט זה, הרואה באישה שלילה, מתחזק עוד יותר בעצם החלפת הכלה המקורית, איילה שלוחה, במיועדת אחרת, שחורה כעורב שפניה חרולים. הדבר מראה לנו, הלכה למעשה, את התמורה שעוברת האישה עם נישואיה. מרחלה תמימה מלאת טוהר לאישה שמקורה בשדים וחיצונים, כאשר בין בני משפחתה המורחבת יש למצוא משלחת מלאכי רעים, את לילית ואף את מלאך המוות בכל הדרו.
מנחת יהודה כמיזוגימית - שלילת הנישואים
טובה רוזן רואה ב"מנחת יהודה שונא הנשים" טקסט הספוג בשנאת נשים, ועוד יותר - כמצהיר בגלוי את שליליותו של מוסד הנישואין. ביצירתו, מתאר לנו יהודה אבן שבתי את תחכמוני, העומד למות ומצווה את בנו לבל יעשה את הטעות אותה עשה אביו בצעירותו ואל יישא לו אישה "כי מי יתיר עבותות אשר הנשים אורגות". האב מתאר נאום התגלות של מלאך עליון שהתגלה לו ומונה בפניו רשימה נשים מרושעות, ולאחר מכן מזהיר אותו לבל ייקח לו אישה.
מניין שנות חייו של תחכמוני
עם מותו של תחכמוני, מציג לנו המחבר פרט קטן בדבר שנות חייו. תחכמוני, כך נודע לנו מן הכתוב, חי מאה שנים אף על פי שחייו היו מאה ועשרים שנים.
בן מאה שנה / בהנחה ועדנה / היה תחכמוני בהאסף רוחו / לא כהתה עינו ולא נס לחה / מלבד עשרים שנה / היה למשל ושנינה / כי היה בהם נשוי בימי עלומיו / על כן לא באו במספר ימיו (295–297)
עשרים שנות חייו אלו אינם באים כחלק מן המניין, כמו לרמוז לנו ששנים אלו היו שנות נישואין ועל כן אין הוא מונה אותם בשנות החיים. לאחר מות האב אוסף הבן את חבר מרעיו, להם הוא מטיף את משנתו והם מחליטים לפרוש מחברת בני האדם כיוון שכמעט ואין מקום פנוי מן הנשים בעולם. הם מחליטים לעבור אל נחל הבשור, המקום בו יפיצו את בשורת הפרישות החדשה. במקום יישובם נטול הנשים, נחל הבשור מתואר כאזור אוטופי, "גן-עדני" ממש. אחת בשנה, במשך חודש שלם, יוצאים זרח וחבריו "לעשות נפשות" לדתם המיזוגימית, וכך יצאו לשכנע את הגברים שיעזבו את נשותיהם, ואת הצעירים הניאו מכוונתם להינשא. פעולתם של זרח ומרעיו עושה פירות ורבים ממירים את דת למיזוגימיה, דת שונאי הנישואים. אך דווקא בשיא הצלחתה של תנועת המהפכה נופל זרח, נביא התוכחה, בקונספירציה נשית אל חיק הנישואים.
חולשה
הגבר, ולא האישה, הוא שמוצג בצורה שלילית וחסרת תקומה. לעומתו, האישה, בינות השורות, מהוללת וזוכה לשירי שבח ותהילה. ביצירה הגבר נתפש כשוטה קל דעת הנוטה לעיוורון בכל פעם בו עומדת אישה לפניו, הרגש הוא שמושל בו, היצר מניע אותו ללא הרף ולא הרציונל, על כן הוא זה שמצווה לפנינו "הער שכלך / פן יהיה דבר עם לבבך בלייעל" (שורה 194). דוידזון טוען כי בחיבור אומנם ישנה אזהרה מפני נישואים פזיזים, אך בד בבד יחד עמה ישנה התקפה כלפי שונאי הנשים, הגברים, המוצגים בצורה נגטיבית. האב, בהמשך צוואתו אומר "בני אל תיתן לנשים חילך" (שורה 224). אך הגבר כה חסר דעה עד אשר: "כי יחזו גבר בים סוער / טבע ויבא אחריו רעו (251).
הגברים מתוארים בשלילה יתירה, כחסרי אופי וחלשים, סכלים הרצים לטבוע לאחר שצפו בחברם טובע. הרי ללא הרף ראו המה את שלהבות התאווה "כמה גיבורים השפילו / כמה יגונות הנחילו / כמה גיבורים כשלום" (256), ועדיין לא למדו מוסר ולא השכילו עצה, ותאוותם שולטת עליהם ולא רוחם, עדיין חומדים הם את יופי הנשים. הרי הם נוטים אחר תשוקותיהם "ימסו אסוריו כי יצר לב האדם רע מנעוריו". בראותו אישה, מסיר הוא את כל איסוריו החלים עליו ושוכח הוא להתגבר על יצרו.
כסילות
"מנוול ורשע נקי וצדיק יכונה ידמה טהור לב ודובר שלום... ותרדוף אחר ההבל" (552-561). דמות הגבר הסכל ושטוף התאווה, הצבוע, מתקיים בזרח, שונא הנשים ומחרימן, שבסופו של דבר פותה על ידי "זוהר הלחיים ואודם השפתיים" (591). כאשר כזבי לא מצליחה לפתות את זרח לישא אישה, היא מחליטה להציע לו שוחד בדמות של עשרה גמלים טעונים כסף אך הוא דוחה אותה בבוז: "כי בעושר יכחש בעמיתו / לבעליו לרעתו" (581).
בקומו לאור הבוקר "והנה היא לאה", זרח יושב ומקונן לא על מזלו, כי אם על אשר: הכסף אזל ונשאר הדופי / אין זוהר ואין יופי (751) אנו שבים ורואים זאת שוב כאשר שלושת רעיו מייעצים לו לרכוב אל ארץ פלשתים, אך הצעתם נדחית על ידי זרח הצועק, כאחד הריקים והכסילים: "בעליהם לאסירי ברזל נמשלו / בכסף ייגאלו" (886-887)
בפעם האחרונה שזרח עושה זאת היא בגרשו את אשתו לפני כל העיר, הרי שהוא עושה זאת בשם אלוקי הכסף: והנה הכסף בידי / ושהדי עמדי / על דבר האמת ואל תפחדהו ואל תרהו / כי המשפט לאלקים הוא (893- 894)
מנחת יהודה כפרודיה
סאטירות על מנהגים וטקסים נוצריים הוקראו בקהיליות יהודיות בחג הפורים, ואחת ההשערות שהועלתה על ידי אליוט הורוביץ, רואה בסיפור ככזה שנועד להקראה בפורים ואולי אף כסאטירה פורימית על הנצרות.
פרודיה על ההתגלויות המקראיות
בסצנת ההתגלות, ישנו מראה של עיצוב סגנוני פרודי על ההתגלויות המקראיות, שעניינה לעורר תמיהה וצחוק בקרב השומעים. ניסיון הגושפנקא לשוות רצינות לאמיתות דבריו ושליחותו, מרמזת כי אין להתייחס לדבריו ברצינות, שכן ידעו שספרות דידקטית אין בה שום נטילת תוקף של אמת על ידי התגלויות נבואיות. באמצעות פרודיה מקראית אנו מכוונים לדברי חז"ל כי "הנבואה ניתנה לשוטים" וכך יש להתייחס אל יצירתו, דברי צחוק ולעג. קריאה נוספת תאפשר לראות בכך לעג ואזהרה מנביאי שקר.
פרודיה על צוואות
על פי גישה זו, צוואתו של תחכמוני, היא פרודיה על נוסח הצוואות שהיה קיים באותם ימים. הצוואות, נכתבו במסרים על הדרך הנכונה שיש ללכת בה, והיו מלאים בריבוי החזרה על המילה, בני. החזרות הרבות על המילה בני בצוואתו של תחכמוני, "ועתה בני שמע בקולי", "שמע בני וקח אמרי" יש בה כדי להעיד אל הקונוטציות הקימות בספר משלי. ספר משלי כתוב כפניה מוסרית של אב אל בנו, כמעין צוואה של אב לפני מותו. רושם המסר היוצא מן הצוואה הוא מוסרי, "החזק במוסר אל תרף ידך", אך המסר של תחכמוני לבנו נוגד את ערכי העולם המוסרי בו הוא קיים.
פרודיה על הכתובה
הכתובה הנקראת בחתונתם של זרח ואיילה שלוחה, שמה ללעג וקלס את הסגנון הרשמי של הכתובה, המסמך המפרט את התחייבות הבעל כלפי אשתו בימי נישואיהם. כמוהר, נותן זרח מאה ערלות, ומעניק לה מחלות ומארות לרוב. המקאמה מאופיינת ככזו הכתובה לפורים. השעשוע הרב שבה, שהופיע והותר אך ורק בימי הפורים, ממדי ההומור הרבים והפרודיות הקיימות הופכות את המקאמה לכזו שנכתבה במיוחד עבור חג הפורים. האלגוריה הבין דתית, גם היא, שאושרה להיכתב רק עבור חג הפורים מוכיחה, כנראה, כי המקאמה נכתבה עבור חג זה. כאשר זרח בוער באש תאוותו ודוחק לנישואין מידיים, טקס הנישואין המזורז של זרח מלא החשק, נערך בי"ג באדר, ערב פורים. עובדה זו מבליטה את סממניה הקרנבליים של היצירה ככזו שנכתבה עבור פורים.
יחסי גרמניה–סמואה
יחסי גרמניה–סמואה הם היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין המדינה העצמאית של סמואה.
סקירה כללית
במרוצת המאה ה-19 קיבלו על עצמם רוב התושבים את הנצרות בהשפעת מסיונרים אנגלים ואחרים. בשנת 1899 הייתה סמואה המערבית לקולוניה גרמנית, בעוד האיים המזרחיים היו למושבה אמריקאית.
ב-29 באוגוסט 1914, בתחילת מלחמת העולם הראשונה, נכבשה סמואה הגרמנית על ידי חיל משלוח מניו זילנד. ניו זילנד המשיכה להחזיק באי עד שנת 1962 תחת משטר נאמנות של האו"ם, אז הפכה סמואה המערבית למדינה עצמאית.
הרפובליקה הפדרלית של גרמניה וסמואה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-18 במאי 1972.
כלכלה ופיתוח
היחסים הכלכליים הדו-צדדיים מוגבלים. הסחר הדו-צדדי בין גרמניה לסמואה הוא מאוד צנוע. על פי נתוני משרד הסטטיסטיקה הפדרלי, גרמניה ייצאה סחורות בשווי 2.858 מיליון אירו לסמואה בשנת 2019 וייבאה סחורות בשווי 299,000 אירו מהמדינה.
סמואה הייתה בעבר מדינה בראש סדר העדיפויות של שיתוף הפעולה הגרמני באוקיינוס השקט. כעת, שיתוף הפעולה בפיתוח מתרחש בעיקר באירופה. לתקופה שבין 2014 ל-2020, גרמניה תמכה בסמואה בהיקף של 20 מיליון אירו לפרויקטים של שיתוף פעולה בפיתוח עם סמואה וכן 4.5 מיליון אירו נוספים לקידום אנרגיות מתחדשות. גרמניה תומכת בפיתוח מדינת האי באוקיינוס השקט באמצעות תרומותיה לקרן האירופית לפיתוח (EDF).
ה-Deutsche Gesellschaft für International Zusammenarbeit (GIZ) מבצעת גם פרויקטים שונים בארצות האוקיינוס השקט, מהם נהנית סמואה. מטרת הפרויקט האזורי התמודדות עם שינויי אקלים באזור איי האוקיינוס השקט היא לחזק את יכולות ההסתגלות לשינויי האקלים באזור באמצעות מתן שירותי ייעוץ. המימון הכולל לפרויקט לאורך תקופת 2020 מסתכם ב-53.472 מיליון אירו.
גרמניה גם עוסקת באופן פעיל בתמיכה בסמואה, במיוחד בקידום מיקרו-פרויקטים ברמה העירונית.
בפרויקט משותף עם הארכיון הלאומי של ניו זילנד, גרמניה מסייעת לרשות הארכיון והרשומות הלאומית של סמואה לבנות יכולות לדיגיטציה ושימור חומרים היסטוריים.
סטניסלב שוויטל
ד"ר סטניסלב שוויטל (בפולנית: Śwital, Stanisław; ) היה רופא פולני ומנהל בית חולים בפרברי ורשה, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה יהודים ממוות בידי הנאצים.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
ד"ר שוויטל הוסמך לרפואה ב־1939. היה פעיל בתנועת ההתנגדות הפולנית והשתתף במרד ורשה בסוף קיץ 1944. ב־15 בנובמבר 1944 פנתה אליו הרופאה היהודיה אלינה מרגוליס, שעבדה לצדו בבית החולים בתור נוצרייה, וביקשה שיעזור לסייע בהוצאת ניצולים יהודים, חברי הארגון היהודי הלוחם. הלוחמים, שהשתתפו במרד גטו ורשה ובמרד ורשה. הסתתרו במרתף ברחוב פרומיק ברובע  בורשה. מחבואם היה בסכנת גילוי משום שהנאצים בנו ביצורים בקרבת מקום. ד"ר שוויטל אסף צוות של חמישה מעובדי בית החולים שניהל ושלח אותם אל העיר ההרוסה כדי להציל את אחרוני המורדים, תוך שימוש בתגים של הצלב האדום על זרועותיהם כסיפור כיסוי. חלק מהיהודים המסתתרים הועלו על אלונקות ופונו משם. בין הניצולים שפונו היו יצחק צוקרמן, צביה לובטקין, טוביה בוז'יקובסקי, ג'וליאן פישגרונד, זיגמונט ורמן ומארק אדלמן. שוויטל אשפז את הניצולים באחד מאולמות בית החולים כדי שהגסטפו לא ימצאו אותם, ובכך סיכן את עצמו. בנוסף לכך עמד בקשר הדוק עם הרופא יאנוש קורצ'אק, וסייע בארגון עזרה ליהודים בגטו. בקיץ 1943 טיפל במשך מספר שבועות בילד יהודי בן 3, שנכווה קשות במשך מספר שבועות. הוא מצא לו מקלט בטוח והעניק לו טיפול רפואי.
לאחר המלחמה
ד"ר שוויטל סטניסלב המשיך להתגורר בברנוב ושימש כראש מרכז הבריאות המקומי וכרופא מחוזי. הוא שמר על קשר די הדוק עם הניצולים, במיוחד עם זיגמנוט ורמן, אך לאחר מותו של ורמן ב-1965 הקשר התרופף.
הכרה והנצחה
ד '' ר שוויטל הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם ב-1 בינואר 1981 הטקס לזכרו התקיים בוורשה. בנוסף התקיים גם טקס ביד ושם וניטע עץ לזכרו.
רעידת האדמה בארזינג'אן (1939)
רעידת האדמה של ארזינג'אן פקדה את מזרח טורקיה בשעה 1:57:23 לפנות בוקר (שעון מקומי) ב-27 בדצמבר 1939 עם עוצמה 8-8.2 בסולם ריכטר, של 7.8 בסולם מגניטודה לפי מומנט (Mw) ועוצמה מקסימלית של XII (אקסטרים) בסולם מראקלי. זוהי רעידת האדמה החזקה ביותר שתועדה בטורקיה, מאז רעידת האדמה בצפון אנטוליה ב-1668 שהייתה חזקה יותר. רעידת האדמה הייתה בין האירועים הגדולים ברצף של רעידות שהשפיעו על טורקיה בהעתק צפון אנטוליה בין 1939 ל -1999.ברעידה התרחש, עם תזוזה אופקית של עד 3.7 מטר בקטע באורך 360 ק"מ באזור ההעתק. ברעידת האדמה נספו 39,968 אנשים, ונפצעו כ-100,000, מה שהפך אותה לאסון הטבע עם הכי הרבה נפגעים בטורקיה של המאה ה-20.
רקע
העתק צפון אנטוליה באסיה הקטנה הוא עיקרי שבו הלוח האירו-אסיאתי מחליק על פני המיקרו-לוח האנטולי הקטן יותר. השבר משתרע על פני 1,600 ק"מ ממזרח טורקיה ועד לים מרמרה. אזור ההעתק היה ונשאר פעיל מאוד. ארזינג'אן נהרסה ברעידות אדמה לפחות 11 פעמים מאז 1,000 לספירה. בין 1942 ל-1967, אירעו שש רעידות אדמה גדולות לאורך אותה שבר, בהן שלוש מעל 7 בMw.
רעידת אדמה
עם מוקד רעש סמוך לעיר ארזינג'אן, שבר רעידת האדמה התפשט מערבה לאורך של 400 ק"מ. עד היום ניתן לראות את קרעי פני השטח שנוצרו. נוצר קרע של עד 360 ק"מ על פני השטח. חושבה תזוזה ממוצעת של בין 2.3 מטר ל-8.8 מטר. תזוזות אנכיות נמדדו ב-0.5–2.0 מטר. ההחלקה האופקית המקסימלית הייתה 10.5 מטר. הרעידה נמשכה 52 שניות. undefined הרעידה גם גרמה לצונאמי בגבהים של 1-3 מטר שפגע בחוף הים השחור. מרעידת האדמה של 1939 קידמה קרעים לכיוון מערב לאורך ההעתק הצפון אנטולי. מאז 1939 עשר רעידות אדמה בעוצמה של 6.7 קרעו חלק של 1,000 ק"מ מההעתק.
נזק
רעידת האדמה גרמה נזק חמור לכ-116,720 מבנים. כיוון שהרעידה התרחשה בחורף היה למחלצים ולסיוע קשה אף יותר להגיע לאזורים הפגועים.
לאחר הרעידה
ההרס המוחלט של רעידת האדמה גרם לטורקיה לאמץ תקנות בנייה סיסמיות. הנזק שנגרם לעיר ארזינג'אן היה כה נרחב, עד שמיקומה הישן ננטש לחלוטין והיא נוסדה מחדש 4 קילומטר צפונית-מערבית למיקום הישן.
בשנת 2023 שוב התרחשה רעידת אדמה בטורקיה, ונשיא טורקיה רג'פ טאייפ ארדואן השווה את האסון לזה של 1939. אולם מבחינת הרוגים, הרעידה האחרונה הייתה קטלנית יותר מזו של 1939, ונהרגו בה למעלה מ-50,000 איש.
ברק הימן
ביוגרפיה
הימן גדל בכפר ידידיה, בן למשפחה בת חמישה בנים. את משפחתו ובני זוגו תיעד אחיו בסדרה "בדרך הביתה", וכן בסרט "The Queen Has No Crown" (למלכה אין כתר) שנוצרו מתוך מאות קלטות בהן צילם את משפחתו וחבריו במשך שנים אחדות. ב-2003 הצטרף ברק לחברה בה הוא שותף עם אחיו "סרטי האחים הימן" ומאז היה מעורב בעשרות סרטי וסדרות תעודה. ב-2006 הפיק וביים את סרטו הראשון "גשר על הוואדי" המציג את שנתו הראשונה של בית ספר יסודי המשותף ליהודים ולערבים. הסרט זכה בפרסים בפסטיבלים כמו אלה בשנגחאי, בפראג ובקייב. שנה לאחר מכן יצא הסרט "סטלגים: שואה ופורנוגרפיה בישראל" אותו הפיק (במאי ארי ליבסקר).
חבר המועצה הציבורית של הקרן החדשה לישראל.
הפמליה (סרט)
הפמליה (באנגלית: Entourage) הוא סרט קולנוע דרמה קומית אמריקאי, המהווה המשך לסדרת הקומדיה המצליחה הפמליה, מבית היוצר של הרשת HBO. הסרט יצא לאקרנים ביוני 2015, בבימויו של יוצר ובמאי הפמליה דאג אלין, ובכיכובם של שחקני הסדרה אדריאן גרנייה, קווין קונולי, קווין דילון, ג'רי פררה וג'רמי פיבן.
חברת ההפקה שמפיצה את הסרט היא האחים וורנר. הסרט צולם בלוס אנג'לס, קליפורניה.
עלילה
וינסנט צ'ייס (אדריאן גרנייה), כוכב קולנוע הוליוודי אשר נפרד מאשתו לאחר תשעה ימים של נישואים, רוצה לעשות משהו חדש בקריירה שלו. הוא פונה אל ארי גולד (ג'רמי פיבן) - לשעבר הסוכן שלו וכיום ראש אולפן בהוליווד - אשר מציע לו תפקיד ראשי בהפקת האולפן הראשונה שלו. וינס אומר שהוא יככב בה רק אם הוא גם יביים. שמונה חודשים לאחר מכן, "הייד" - עיבוד עתידני של הספר הקלאסי "ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד" - סרט הבכורה של וינס כבמאי, נמצא באמצע שלב הפוסט-פרודקשן עם חריגה של 15 מיליון דולר בתקציב. וינס, הזקוק לתקציב נוסף על מנת להשלים את הסרט, פונה אל ארי ומבקש ממנו תוספת של 10 מיליון דולר. על אף חוסר שביעות הרצון שלו, ארי טס לטקסס על מנת להיפגש עם לרסן מק'קרדל (בילי בוב תורנטון), המממן של הסרט, ועם בנו טראוויס (היילי ג'ואל אוסמנט), על מנת לגרום להם להשקיע עוד כסף. לאחר היסוסים, לארסן שולח את טראוויס עם ארי בחזרה ללוס אנג'לס, כדי שבנו יצפה בסרט בהקרנה פרטית של וינס.
וינס ואריק מגלים כי טראוויס נוטר טינה לוינס באופן אישי, המקנא בו בגלל מערכת היחסים שלו עם אמילי רטאייקאוסקי (אמילי רטאייקאוסקי), בה התאהב. השניים מספרים על כך לארי, שמתפרץ לישיבה בה משתתפים ג'ון, דיינה, לארסן וטראוויס, ומשתף אותם במידע שהתגלה לו. לארסן נוזף בבנו, ומודיע שימשיך לממן את הסרט, בתנאי שארי יפוטר בשל יחסו המזלזל לטרוויס. במקביל, סלואן (עמנואל שריקי), לשעבר בת-זוגו של אריק, הנמצאת בהיריון עם תינוקם המשותף, כורעת ללדת. היא יולדת תינוקת, ששמה ריאן מרפי.
ארי מגיע לבית החולים ומודיע לחבורה שפוטר ממשרתו באולפן וקיבל חלק מרווחי הסרט כפיצויי פיטורים. הסרט הופך לשובר קופות, ומרוויח מעל ל-450 מיליון דולר ברחבי העולם. בטקס חלוקת פרס גלובוס הזהב, "דרמה" זוכה בפרס לשחקן המשנה הטוב ביותר. דרמה ההמום עולה לבמה לקבל את הפרס, אך במקום נאום קבלה, כמקובל, הוא רק צועק את אמרת הכנף המפורסמת שלו: "!VICTORY" ("ניצחון!").
לויד לי (רקס לי), לשעבר עוזרו האישי של ארי, מתחתן עם בחיר-ליבו בחתונה מפוארת בנוכחות כל החבורה. בעודם מצטופפים יחד לתמונה משותפת, בילי וולש (ריס קוירו) מעלה רעיון לפרויקט חדש - סרט קולנוע שעלילתו תתבסס על חוויותיהם האישיות של החבורה. אריק מעיר שזה נשמע לו כמו רעיון טוב לסדרת טלוויזיה.
הפקה
בספטמבר 2012 כתיבת התסריט הושלמה על ידי דאג אלין, ונודע כי עלילת הסרט תתחיל כחצי שנה לאחר סיום הסדרה. בינואר 2013 קיבל הסרט רשמית אור ירוק למען התחלת הפקתו, וכן נודע כי אלין יביימו ואולפני האחים וורנר יפיצו אותו. צילומי הסרט התחילו באופן רשמי ב-19 בפברואר 2014 בלוס אנג'לס ולאחר מכן המשיכו במיאמי. צילומי הסרט נקטעו לזמן מסוים עקב שבירת רגלו של קווין קונולי כאשר צילם סצנת פוטבול עם ראסל וילסון. דבר זה אילץ לבצע שינויים בתסריט, נוכח המאורע. חלק מצילומי הסרט נערכו בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-72 על השטיח האדום.
ג'יילן וילסון
ג'יילן וילסון (באנגלית: Jalen Wilson; נולד ב-4 בנובמבר 2000) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הסמול והפאוור פורוורד בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קנזס.
משטרת מחוז אוסלו
משטרת מחוז אוסלו (בנורווגית: Oslo politidistrikt) הוא מחוז המשטרה הגדול ביותר בנורווגיה.
מאז 1 בינואר 2016, מחוז המשטרה מורכב משלוש עיריות: אוסלו, אסקר וברום. אוכלוסיית המחוז כוללת כ-800,000 איש. במשטרת אוסלו יש שבע תחנות משטרה המופקדות על עבודות שיטור, כולל משימות שמירת סדר, מניעת פשיעה וחקירה באזורים הסמוכים וביצוע חקירת פשיעה חמורה.
מקרי סמים חמורים ומקרי שוד נחקרים על ידי המדור לפשע מאורגן, מקרי רצח ומקרים בהם בוצעו עבירות מין נחקרים על ידי האגף לאלימות ופשעי מין, ואילו צורות חמורות של חקירת פשע כלכלי על ידי האגף לפשיעה כלכלית וסביבתית. מחלקת התעבורה והים כוללת את משטרת הנמל והיא מחלקה מומחית לעבירות פליליות בים.
מטה המשטרה נמצא בכתובת Grønlandsleiret 44 באוסלו.
פתחו את השער
פתחו את השער: שירי ילדים - הוא אחד מספרי הילדים הידועים של המשוררת היהודייה קדיה מולודובסקי, שחיברה אותם במקור ביידיש. הספר מהווה לקט משיריה הידועים ביותר של המשוררת, שתורגמו לעברית על ידי נתן אלתרמן, לאה גולדברג, פניה ברגשטין, אברהם לוינסון, ויצא לראשונה בשנת 1945 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. איורי הספר נעשו על ידי תרצה.
הספר זכה להצלחה רבה, יצא במהדורות שונות ואיורים שונים, והוא אחד מספרי הילדים הפופולריים. כותר הספר נלקח משמו של השיר הראשון בלקט. בנוסף, כולל הספר את שירי הילדים: "הילדה איילת", "מעשה בחבית" "גלגוליו של מעיל", ועוד.
על הספר
קדיה מולודובסקי שימשה כגננת עברית ברוסיה עד שנת 1935, אז היגרה לניו יורק. את שיריה היא כתבה ביידיש על ועבור ילדי הגן ברוסיה, שחיו בתנאי מצוקה.
אחד משיריה (גלגוליו של מעיל) מספר על מעיל גדל מידות שנתפר על ידי חייט עני לבנו הבכור, גדליהו גוץ, ואשר עבר בירושה לכל האחים והאחיות לפי סדר לידתם במהלך השנים, עד אשר התבלה לחלוטין ונעלם עת לבש אותו צעיר הבנים השובב, פרץ. השיר מדבר אמנם על תנאים של עוני וחוסר יכולת לספק בגדים חדשים לילדים, אך נכתב בהומור ומשדר שמחת חיים.
שיר אחר מספר על הילדה איילת, שעל אף גילה הצעיר מוטלים עליה תפקידים רבים של עזרה להוריה בבית, אך כבר במטלה הראשונה שהיא עוסקת בה, היא משחקת עם הכפתורים שהיא אמורה לתפור ומפליגה בדמיונה איתם למחוזות רחוקים. בשיר "מעשה בחבית" מתחבאה ילדה קטנה בתוך חבית מזעמו של אביה, אותה היא הופכת לארמון חלומותיה.
הספר מכיל שירים נוספים שחושפים ילדות ללא צעצועים, ללא פינוק של הורים, העסוקים בתלאות החיים, ועם זאת, אלו שירים מלאי דמיון והומור כי "קדיה יודעת להלביש מחלצות אהבה בתוך פרבר עוני".
תרגומי השירים לעברית
תרגומי השירים הראשונים של קדיה מולודובסקי הופיעו בארץ בשנת 1934 בעיתון דבר. פנינה היילפרין, רבקה דוידית ושמשון מלצר היו בין המתרגמים. שמות הגיבורים של השירים עוברתו מהמקור היידי לשמות: יקטן, "יגיל והמעיל" וכדומה, כדי לקרב אותם לילדי הארץ.
בשנת 1945 הוציא הקיבוץ המאוחד, ביוזמתו של הפעיל התרבותי, זאב יוסיפון (יוסקוביץ), את הספר "פתחו את השער" המכיל את מבחר שיריה של קדיה מולודובסקי בתרגומם של טובי המשוררים בארץ: נתן אלתרמן, לאה גולדברג, פניה ברגשטיין ואברהם לוינסון. הספר עוטר באיוריה המיוחדים של תרצה טנאי וכלל גם את מאמרו של יעקב פיכמן על המשוררת ושיריה.
בין השירים שנכללו בספר: "פתחו את השער" ו"נעליים" בתרגומה של פניה ברגשטיין; "הילדה איילת", "סנדליים", "גלגוליו של מעיל", "המכתב", "הקטטה" ועוד, בתרגומו של נתן אלתרמן; "מעשה בחבית", "מעשה בגיגית" ועוד - בתרגומה של לאה גולדברג; "כף אורז", "אצל איש עני ואביון" בתרגומו של אברהם לוינסון.
בראיון שנתנה קדיה מולודובסקי, שיבחה המשוררת את הוצאת הספר הנאה, וסיפרה ש"היום המאושר ביותר בחיי היה כשקיבלתי מארץ ישראל את ספר שיריי 'פתחו את השער' "
הבית הפותח את השיר: "פתחו את השער" לקדיה מולודובסקי, במקור ביידיש ובתרגומה לעברית של פניה ברגשטין:
ייחודו של הספר
הוצאת ספר של שירי ילדים המתורגמים מיידיש, כשההווי שלהם מבוסס על מציאות גלותית, הייתה פעולה יוצאת דופן בישראל של שנות הארבעים. התרבות הארץ ישראלית, ובמיוחד זו הקיבוצית, טרחה להדגיש את קווי האפיון של ילדות חופשית ומשוחררת בארץ ישראל. אין בספר כל זיקה לציונות והשמות לקוחים מאוצר השמות שנהגו לתת בגולה: גדליהו, לייזר, ביילה, וכדומה. ואכן, בתרגומים הראשונים של השירים נהגו לשנות את השמות לכאלו שיש להם נופך עברי.
הוצאת הספר מהווה "דוגמה מעניינת לתהליך מתן תו ההכשר לדגם הדומסטי הגלותי והכנסתו לתרבות הארץ ישראלית, כל שכן לתרבות הקיבוצית, שקודם לכן השקיעה מאמצים רבים לקעקע את דגם הבית והילדות הגלותי", מסבירה מיכל חכם. במסגרת תחילת עידן הפיוס עם הגולה, לא מסתירים השירים את ההווי הגלותי של חיים ללא צעצועים, בגדים שעוברים בירושה מאח לאחותו, או שמות גלותיים. ככל שחולפות השנים חוזרים התרגומים להיות נאמנים למקור שכתבה קדיה מולודובסקי.
מהדורות והפקות נוספות של הספר
לאור הצלחתו של הספר הוציא הקיבוץ המאוחד במהלך השנים מהדורות רבות של הספר. החל מהמהדורה ה-17, תשנ"ה, החל לצאת הספר באיוריו הצבעוניים של מושיק לין. בנוסף, יצאו עשרות גרסאות מוקלטות של שירי הספר.
הברדלס
עלילה
הספר מתחיל במאי 1860, עם נחיתתו באי של ג'וזפה גריבלדי. על הנסיך דון פבריציו קורברה, נסיך סאלינה, בעליהם של אלפי דונמים של אדמה ומאות נתינים בסיציליה, להחליט האם יצטרף לכוח העולה החדש של ממלכת איטליה המאוחדת בהנהגתו של גריבלדי תחת שלטון בית סבויה או יישאר נאמן לבית בורבון, פטרוני משפחתו מימים ימימה. למעשה מכיר הנסיך בכך שהוא חי בתקופה היסטורית ופוליטית שהכרעתו האישית בה חסרת חשיבות של ממש והוא וארצו מהווים כלי-משחק בידי כוחות גדולים ממנו. אחד ממשפטי המפתח בספר הוא: "אני שייך לדור אומלל, שתלוי על בלימה בין הזמנים הישנים לחדשים, ולא נוח לו לא כאן ולא כאן."
העלילה מתקדמת על קו של התפוררות מקבילה הן של הארמונות והאחוזות והן של היחסים הבין-אישיים במשפחות האצולה המנוונות ("בגלל הנישואים בין דודנים, שהיו רווחים בגלל עצלנות מינית וחישובי קרקעות... נמלאו הטרקלינים בימים ההם במין המון של נערות קטנות-קומה עד מאוד, ירוקות-עור להפליא ועילגות לשון עד בלי נשוא").
הספר מסתיים עם מותו של הנסיך ומותה של התקופה, ערב מלחמת העולם הראשונה.
כתיבת הספר והוצאתו לאור
הספר נכתב בפלרמו בין 1954 ו-1956 והושלם בטרם התבשר המחבר על כך שלקה בסרטן הריאות. בימי חייו של תומאזי די למפדוזה נדחה הספר על ידי מוציאים לאור. רק שנה לאחר מותו ראה הרומן אור בהוצאת פלטרינלי (Feltrinelli) לאחר שאלמנתו של תומאזי די למפדזה העבירה את כתב היד לג'ורג'ו באסאני (מחבר "גן פינצי קונטיני"), שהיה עורך בהוצאה זו. עד מהרה זכה הרומן למעמד של יצירת ספרות נשגבת, וב-1959 זכה תומאזי די למפדוזה לקבל, לאחר מותו, את הפרס הספרותי הגבוה ביותר באיטליה, פרס סטרגה.
עם צאתו לאור ספג הספר ביקורת פוליטית מימין ומשמאל. הימין השמרני תקף את התיאור הגרוטסקי של הריקבון הפיזי והרוחני של החברה האצילית והכמורה. השמאל, מצדו, תקף את התיאור החומל, המבין והסלחני למעמד זה, שבא מתוך האצולה עצמה, שנתפסה על ידי השמאל כמעמד נצלני ורודני. המבקרים הספרותיים והציבור ככלל, באיטליה ומחוצה לה, הכירו באיכויות הספר הן כסיפור והן כמעשה אמנות וזיכו אותו הן בהצלחה מסחרית והן בהוקרה ביקורתית ואמנותית, בעוד הביקורת הפוליטית היטשטשה עם השנים. אחד הראשונים שהיללו את הספר היה הסופר האנגלי א.מ. פורסטר.
מהדורות בעברית
ההוצאה העברית הראשונה של הרומן יצאה ב-1961 בתרגומה של פנינה בת-שלה, בסדרת "הספריה לעם" של הוצאת עם עובד. הספר יצא במספר הדפסות בסדרה זו.
ב-1994 יצאה מהדורה נוספת שכללה גם סיפורים קצרים מאת המחבר ועריכה של התרגום על ידי אמציה פורת.
ב-2009 יצאה מהדורה נוספת, שכללה סיפורים נוספים מן העיזבון, נספח ואחרית דבר מאת מיכל פלג ומשה רון.
הרפובליקה העממית של קונגו
הרפובליקה העממית של קונגו (בצרפתית: République populaire du Congo) הייתה מדינה סוציאליסטית מרקסיסטית-לניניסטית שהתקיימה ברפובליקה של קונגו מ-1969 עד 1992.
הרפובליקה העממית של קונגו נוסדה בדצמבר 1969 כמדינה המרקסיסטית-לניניסטית הראשונה באפריקה שלושה חודשים לאחר הדחת ממשלתו של אלפונס מסמבה-דבאט בהפיכה בספטמבר 1968. מפלגת העבודה הקונגולית השלטת מינתה את מריאן נגובי לנשיא אשר הכריז על קונגו כממשלה קומוניסטית חד-מפלגתית המיושרת עם ברית המועצות. נגואבי נרצח ב-1977 וירש אותו יואכים יומבי-אופנגו ששלט עד שהופל ב-1979. דניס ססו-נגוסו ירש את יומבי-אופנגו, אישר את שלטון ה-PCT בקונגו עם חוקה חדשה, יצר קשרים הדוקים יותר עם צרפת ואיפשר השקעות זרות גדולות יותר במדינה. הרפובליקה העממית של קונגו עברה לדמוקרטיה רב-מפלגתית קפיטליסטית בעקבות פירוק ברית המועצות ב-1991, תוך החזרת השם והדגל הקודמים של המדינה במרץ 1992. אנדרה מילונגו מונה לראש ממשלת מעבר בזמן שסאסו נשאר כנשיא.
דמוגרפיה
ברפובליקה העממית של קונגו חיו 2,153,685 תושבים ב-1988, אשר השתייכו ל-15 קבוצות אתניות, אם כי רוב האנשים היו בני קונגו, סנגהה, מ'בוצ'י או טקה. במדינה חיו גם 8,500 אירופאים, רובם ממוצא צרפתי. צרפתית הייתה השפה הרשמית, אך שפות מוכרות אחרות כללו את קיטובה ולינגלה. רוב האוכלוסייה התרכזה באזורים עירוניים כמו ברזוויל. שיעור האוריינות במדינה היה 80%, אך גם תמותת התינוקות הייתה גבוהה.
רקע כללי
אלפונס מסמבה-דבאט, שהפך לנשיא הרפובליקה של קונגו ב-1963, היה ראש המדינה האפריקאי הראשון שהכריז על עצמו בגלוי כמרקסיסט. הוא הקים מערכת חד-מפלגתית ב-1964 סביב המפלגה הפוליטית שלו, תנועת המהפכה הלאומית (Mouvement National de la Révolution). מסמבה-דבאט נבחר למזכיר הכללי של תנועת המהפכה הלאומית ואילו אמברוז נומזלה הפך למזכירה הראשון. המפלגה היחידה בקונגו נתמכה על ידי מיליציה עממית חמושה היטב, ה-Defense Civile, בראשות אנג' דיווארה. עם זאת, עד 1968 הפגנות מתגברות הביאו את מסמבה-דבאט לכלוא את אחד ממנהיגיה, קפטן מריאן נגובי.
הכרזה
משראה שהאופוזיציה השמאלנית המיליטנטית לא מוותרת, מסמבה-דבאט בסופו של דבר נכנע והכריז על חנינה, ושחרר את מריאן נגואבי, בין שאר האסירים הפוליטיים באמצע 1968. בעקבות החנינה, מסמבה-דבאט ויתר על כוחו בספטמבר ופינה את מקומו לתקופה של חוסר יציבות. לבסוף, ב-31 בדצמבר 1968 הפך מריאן נגובי לראש המדינה. המנהיג החדש הכריז באופן רשמי על מדינה בעלת אוריינטציה סוציאליסטית בדמות "רפובליקה עממית" ב-31 בדצמבר 1969. הממשל הפך לריכוזי מאוד בברזוויל ותפקידי הממשלה העיקריים נשלטו על ידי מפלגת הפועלים של קונגו - Parti congolais du travail (PCT) - לאחר ביטול האספה הלאומית של הרפובליקה הקודמת. ה-PCT המרקסיסטית-לניניסטית ערכה קונגרס מכונן בבירה בין ה-29 ל-31 בדצמבר 1969, והפכה למפלגה היחידה של המדינה החדשה. מריאן נגואבי הציגה עוד מספר מדיניות קומוניסטית - כמו הלאמת אמצעי הייצור - בשנים שלאחר מכן. נגואבי נרצח ב-1977 וירש את מקומו הקולונל יואכים יומבי-אופנגו, ששלט עד פברואר 1979, אז עלה דניס ססו-נגוסו לשלטון.
באותו אופן כמו מדינות קומוניסטיות אפריקאיות אחרות בתקופת המלחמה הקרה, הרפובליקה העממית של קונגו חלקה קשרים הדוקים עם ברית המועצות. אסוציאציה זו נותרה חזקה לאחר רצח נגואבי ב-1977. עם זאת, ממשלת PCT שמרה גם על קשר הדוק עם צרפת לאורך כל קיומה.
מעבר
באמצע 1991 הסירה הוועידה הלאומית הריבונית את המילה populaire ("עממית") מהשם הרשמי של המדינה, תוך כדי החלפת הדגל וההמנון שהיו בשימוש תחת ממשלת PCT. הוועידה הלאומית הריבונית סיימה את ממשלת ה-PCT, ומינתה ראש ממשלת מעבר, אנדרה מילונגו, שקיבל סמכויות ביצוע. הנשיא דניס ססו-נגוסו הורשה להישאר בתפקיד בתפקיד טקסי במהלך תקופת המעבר.
בלה פביאן
בלה פביאן (במקור פוירמן, בהונגרית: Fábián Béla; 13 באוגוסט 1889, טאיה – 23 בדצמבר 1966, סן חואן) היה עורך דין, פוליטיקאי, פובליציסט יהודי-הונגרי. חבר האספה הלאומית של הונגריה (הפרלמנט ההונגרי) במשך 17 שנים.
קורות חיים
בלה פוירמן נולד במשפחה יהודית כבנם של בעל בית מרזח, לאיוש פוירמן ושל פאני רוזנברג. הוא למד באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). כמתמחה לעריכת דין היה מזכירו של וילמוש ואז'וני. במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא ב-1915, אך עד מהרה נפל בשבי. במהלך השבי ערך את העיתונים "יום א' של השבויים" ו"Priamurje" עבור שבויי מלחמה ההונגרים. בפברואר 1918 נמלט עם ארבעה חבריו בשבי וחזר להונגריה דרך מנצ'וריה, מונגוליה ורוסיה. בהונגריה פתח בתעמולה עיתונאית נמרצת נגד רוסיה הסובייטית והפך לשופט בית משפט עד העלייה לשלטון של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. הוא נעצר במהלך הרפובליקה הסובייטית על התנהגותו האנטי-קומוניסטית. בשנים 1920–1922 היה חבר במועצת העיר בודפשט. הוא שיחק תפקיד מרכזי ב"מפלגה הדמוקרטית הלאומית". מ-1922 עד 1939 ייצג את המפלגה הדמוקרטית הלאומית ואת המפלגות "האופוזיציה הליברלית" ו"הדמוקרטית המאוחדת" באספה הלאומית ההונגרית. לצד היותו עורך דין עצמאי מאז 1920, הוא פיתח גם פעילות פובליציסטית וספרותית. ביצירותיו, עמדותיו כדמוקרט וכליברל בורגני היו מעורבות עם הדעות אנטי-קומוניסטיות ואנטי-סובייטיות חריפות. ב-1934 התבטא נגד ההכרה הדיפלומטית של הונגריה בברית המועצות. בין שתי מלחמות העולם הוא היה דמות בולטת ביהדות הונגריה ונקט עמדה נגד ההתנצרות גם בזמן רדיפות. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא היה נשיא "ועדת הלוחמים" (Hadviseltek Bizottsága) של יהדות הונגריה ("ועדת הלוחמים" היהודים, נוהלה במשותף על ידי הקהילות היהודיות הלאומיות של הנאולוגיים ושל האורתודוקסים וארגנה איסוף פרטי לבוש עבור יהודים בשירות העבודה - עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי במלחמת העולם השנייה - שנשלחו לחזית המזרחית). הוא נעצר מייד לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה ב-21 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה) וגורש תחילה לאושוויץ, לאחר מכן למחנה הריכוז אורניינבורג, משם למחנה הריכוז זקסנהאוזן ולבסוף למחנה הריכוז אוהרדרוף. הוא שרד, שוחרר ולא חזר יותר להונגריה. הוא התגורר מספר שנים בפריז ולאחר מכן השתקע בארצות הברית, שם הפך לאחת הדמויות המובילות בפזורה ההונגרית. הוא ניסה לייצג יהודים אנשי שרות העבודה לשעבר, לאסוף את עדויותיהם ולאתר את החיילים ההונגרים לשעבר בגדודים אלה שברחו לארצות הברית כדי להעמידם לדין. הוא עמד לצד הקרדינל יוז'ף מינדסנטי כשהועמד לדין בהונגריה והואשם באנטישמיות. הוא היה חבר בוועד הלאומי. לאחר המלחמה כיהן כנשיא "אגודת האסירים הפוליטיים ההונגרים" לשעבר.
אשתו הייתה אילונה שוורץ, בתם של דיולה שוורץ ופאולה קוהנר, אותה נשא בבודפשט ב-3 בינואר 1924.
עבודותיו העיקריות
בשפת המקור: בתרגום:
אופון
אופון (בהונגרית: Uppony) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית אופון נמצאת בירידה שנים רבות מ-482 תושבים בשנת 1990 עד 227 תושבים בשנת 2018 (ירידה של מעל 50%).
בכפר חיו מעט יהודים לתקופת זמן מוגבלת.
Westside Connection
ביוגרפיה
Westside Connection התחילו להופיע ביחד ב-1994 באלבום הבכורה של מאק 10, "Mack 10", בשיר "Westside Slaughterhouse". כמה חודשים לאחר מכן הלהקה הופיע ביחד באלבום 'Curb Servin של הראפר WC, בשיר "West Up!". באותה תקופה הלהקה החלה לעבוד על אלבום הבכורה שלהם, Bow Down, ששוחרר ב-22 באוקטובר 1996.
ב-1997 Westside Connection התארחו באלבום של מאסטר פי, West Coast Bad Boyz II, עם השיר "Bangin'" .נוסף לכך, ב-1999 הלהקה התארחה בפסקול של הסרט Thicker than Water עם השיר "Let It Reign" וב-2002 היא התארחה בפסקול של הסרט Friday After Next עם השיר "It's the Holidaze".
ב-9 בדצמבר 2003, הלהקה הוציאה לאור את האלבום השני שלה Terrorist Threats, שכלל את הסינגל "Gangsta Nation" השיר הופק על ידי Fredwreck והתארח בו הראפר נייט דוג. "Gangsta Nation" הפך להיות השיר המפורסם ביותר של הלהקה והגיע למקום ה33 במצעד בילבורד הוט 100 ולמקום ה22 במצעד שירי הR&B\היפ הופ של בילבורד.
ב-2005 הלהקה התפרקה בשל סכסוך בין מאק 10 לבין אייס קיוב.
אנז'ליק קיג'ו
אנז'ליק קיג'ו (באנגלית: Angélique Kidjo או בשמה המלא Angélique Kpasseloko Hinto Hounsinou Kandjo Manta Zogbin Kidjo; אנז'ליק קפאסלוקו הינטו הונסינו קנג'ו מאנטה זוגבין, נולדה ב-14 ביולי 1960) היא זמרת-יוצרת, שחקנית, ואקטיבסטית בנינית זוכת חמישה פרסי גראמי, הידועה במוזיקה המגוונת שלה ובווידאו קליפים יצירתיים. המוזיקה שלה הושפעה ממקורות רבים כגון: אפרו-פופ, רומבה, ג'אז, גוספל ומוזיקה לטינית, כמו גם מדמויות מרכזיות בעולם המוזיקה בתקופת ילדותה: ג'יימס בראון, נינה סימון, אריתה פרנקלין, ג'ימי הנדריקס, קרלוס סנטנה. על פי דבריה, קיג'ו "עובדת עם כל מי שמאמין שמוזיקה היא כלי של שלום". בשבילה "מוזיקה היא האמנות היחידה שיכולה לקשר בין כל העולם". קיג'ו דוברת חמש שפות באופן שוטף: פון, צרפתית, יורובה, גן, ואנגלית. היא שרה בכולן ויש לה שפה ייחודית משלה הכוללת מילים המשמשות כשמות לשירים כמו "Batonga" ו-"Malaika".
ראשית הדרך
קיג'ו נולדה בעיר קוטונו, בדהומיי הצרפתית (כיום בנין). אביה משתייך לבני פון מווידה ואימה משתייכת לעם יורובה. היא גדלה לצלילי המוזיקה המסורתית של בנין, של פלה קוטי, מרים מקבה, ג'יימס בראון, אוטיס רדינג, סטיבי וונדר וקרלוס סנטנה. כשהייתה בת 6 היא הופיעה עם אימה בלהקת התיאטרון, והדבר תרם לקשר החזק שלה עם מוזיקה וריקודים מסורתיים. היא החלה לשיר במקהלת בית הספר הנקראת "Les Sphinx" ונחלה הצלחה כבר כנערה מתבגרת בזכות הביצוע שלה לשיר של מרים מקבה "Les Trois Z" שהושמע ברדיו הלאומי. היא הקליטה את האלבום "Pretty" עם המפיק הקמרוני אקמבי ברילאנט ועם אחיה אוסקר. האלבום הכיל שירים רבים בניהם מחווה לזמרת המפורסמת בלה בלו, אחת מדמויות ההערצה שלה. הצלחת האלבום אפשרה לה להופיע בכל מערב אפריקה.
מאבקים פוליטיים מתמשכים בבנין מנעו מקיג'ו להפוך לאמנית עצמאית במדינה שלה, מה שהוביל אותה לעזוב את ארץ לידתה ולעבור לפריז בשנת 1983. בפריז קיג'ו מצאה עצמה עובדת במספר עבודות מזדמנות על מנת לשלם את שכר הלימוד ל-CIM, מוסד נחשב ללימודי מוזיקת ג'אז בפריז, שם פגשה את בעלה המוזיקאי והמפיק, ז'אן הבראל, שאיתו היא הלחינה את רוב המוזיקה שלה ונישאה לו ב-1987. ב-29 במרץ שנת 1993 נולדה בתם נעימה.
את קריירת השירה שלה בפריז החלה קיג'ו כזמרת ליווי של להקות מקומיות. ב-1985 הפכה לסולנית של הרכב ג'אז/רוק אירופאי-אפריקאי שנקרא "Jasper Van't Hof's Pili Pili". לקראת סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הקליטה אלבום סולו שנקרא "Parakou" בחברת ההפקות "Open Jazz Label". קריס בלקוול, המייסד של חברת ההקלטות איילנד רקורדס גילה את קיג'ו והחתים אותה בשנת 1991. היא הקליטה ארבעה אלבומים לפני שבלקוול עזב את החברה. בשנת 2000 היא הוחתמה בניו-יורק על ידי חברת ההקלטות קולומביה רקורדס והקליטה אצלם שני אלבומים.
Ayé
אלבום זה יצא לאור בשנת 1994. האלבום הופק על ידי דייוויד זי במיניאפוליס ועל ידי וויל מואט בלונדון. האלבום כולל את הסינגל "Agolo" שהיה מועמד לפרס גראמי.
Fifa
בשנת 1995 סיירו קיג'ו וז'אן הבראל ברחבי בנין לשם הקלטת מקצבים מסורתיים שיוכלו ליצור את הבסיס המוזיקלי לאלבום "Fifa". קרלוס סנטנה הופיע בשיר "Naima" אשר אותו כתבה קיג'ו והקדישה לבתה. הסינגל "Wombo Lombo" והווידאו קליפ שלו היו הצלחה מסחררת בכל אפריקה בשנת 1996.
טרילוגיה
בשנת 1998 קיג'ו החלה בכתיבת טרילוגיית אלבומים (Oremi, Black Ivory Soul and Oyaya) החוקרת את השורשים האפריקאיים של המוזיקה באמריקה, במטרה "לעקוב אחר המוזיקה שהובאה על ידי העבדים לאמריקה לברזיל, קובה, הקריביים, ניו-אורלינס".
Oremi
אלבום שהופק על ידי פיטר מוקרן וג'ון הברייל והוקלט בניו-יורק. "Oremi" הוא אוסף של שירים המשלבים השפעות אפריקאיות ואפרו-אמריקאיות.
Black Ivory Soul
בשנת 2000 נסעה קיג'ו לסלבדור בברזיל כדי להתחיל להקליט גרסאות מוזיקליות של כלי הקשה המבוססות על מסורת אפרו-ברזילאית.
!Oyaya
האלבום הופק על ידי סטיב ברלין מה"Los Lobos" ועל ידי הפסנתרן אלברטו סאלס. האלבום הופיע בשנת 2004. הוא משלב בתוכו מוזיקה לטינית, קאריבית וגיטרות אפריקאיות.
Djin Djin
קיג'ו הוציאה לאור את האלבום ב-2007, הרבה אורחים הופיעו בו, לדוגמה: ג'וש גרובן, קרלוס סנטנה, אלישה קיז, פיטר גבריאל, זיגי מארלי ועוד. השם של האלבום מתייחס לצליל פעמון באפריקה שמברך על כל יום חדש. "Djin Djin" שהופק על ידי טוני ויסקונטי, זכה בפרס גראמי על אלבום המוזיקה העכשווי הטוב ביותר וזכה בפרס "NAACP Image Awards" בקטגוריית אלבום המוזיקה העולמי יוצא הדופן.
Õÿö
האלבום יצא לאור באירופה ובאמריקה בשנת 2010. האלבום משמש כמחווה למוזיקה שקיג'ו שמעה בילדותה בבנין. הוא מאגד בתוכו מוזיקה מסורתית, שירים של מרים מקבה, מוזיקת נשמה קלאסית משנות ה-60 וה-70 ואפילו שיר בסגנון בוליווד. Õÿö היה מועמד לפרס על אלבום המוזיקה העכשווי הטוב ביותר בגראמי מספר 53.
Spirit Rising
אלבום שהופק מתוך הופעה חיה של קיג'ו ב"PBS", יצא לאור בצפון אמריקה בשנת 2012. האלבום מכיל מקבץ שירים מכל הקריירה שלה ושיתופי פעולה עם אמנים נוספים.
EVE
האלבום יצא לאור בשנת 2014, הוקדש לכל נשות אפריקה בשל החוזק והיופי שלהן. לפי דבריה "EVE" הוא "אלבום זיכרון של הנשים האפריקאיות" שהיא גדלה איתן ו"תיעוד לגאווה והחוזק שמסתתרים מאחורי החיוך שמסווה את צרות היום-יום". היא טיילה בקניה ובבנין, תיירה את המדינות לאורכן ולרוחבן על מנת להקליט וללכוד מקצבים הרמוניים וזימרה מסורתית של מקהלות נשים. האלבום הגיע למקום הראשון של מצעד המוזיקה העולמית של "Billboard" ואף דורג במקום הראשון מתוך 12 אלבומי מוזיקה עולמיים בשנת 2014 על ידי תחנת רדיו צרפתית בין-לאומית. השיר שפותח את האלבום, "M’Baamba" הופיע ב"עשרת הגדולים" של ה-"New York Times" בשנת 2014. בנוסף, זכה האלבום לפרס אלבום המוזיקה העולמי הטוב ביותר של טקס גראמי ה-57.
SINGS
בתאריך 31 במרץ 2015 קיג'ו הוציאה אלבום של שיתוף פעולה שלה ושל התזמורת הפילהרמונית של לוקסמבורג. האלבום הכיל תשע גרסאות אורכסטרה של שירים מאלבומיה הקודמים ושני שירים מקוריים, "Nanae" ו-"Otishe". העיתון האוסטרלי "The Australian" ציין כי זהו האלבום הכי אמביציוזי של קיג'ו ובו היא מביעה מחווה לגיבורה שלה מרים מקבה. "Sings" מכיל בתוכו איכויות של מוזיקה קלאסית עם הגרוב של הג'אז ועם הלהט של מקצבים אפריקאים וברזילאיים. האלבום זכה בפרס גראמי על האלבום המוזיקלי הטוב ביותר.
Remain In Light
האלבום יצא לאור בשנת 2018. קיג'ו שיתפה פעולה עם המפיק ג'ף באסקר כדי ליצור את האלבום שהיווה פרויקט חדש של האמנית במטרה לשייך את מוזיקת הרוק לאפריקה. אלבום זה הוא מחווה לאלבום רוק משנות ה-80 בעל אותו השם של להקת "Talking Heads" משנות ה-70 שהושפע רבות ממוזיקה מערב אפריקאית. גרסתה של קיג'ו חוגגת את הגאונות של "Talking Heads" על ידי השירה האופורית שלה, מוזיקת האורכסטרה ובחירת מילים בשפות מבנין.
עיסוקים נוספים
בשנת 2022 שיחקה לצדה של ויולה דייוויס בסרט הקולנוע האמריקאי "לוחמת" (אנ') בבימויה של ג'ינה פרינס בית'ווד (אנ').
ספר זיכרונות: Spirit Rising, My Life, My Music
קיג'ו כתבה ספר זיכרונות שנקרא "Spirit Rising" יחד עם רייצ'ל וונריק. הספר פורסם על ידי הרפר קולינס בתאריך 7 בינואר 2014. דזמונד טוטו, איש דת בכיר בכנסייה בדרום אפריקה, כתב את הפרפרזה בספר הזיכרונות בעוד הזמרת/שחקנית אלישיה קיז כתבה את המבוא בו התבטאה: "אנז'ליק קיג'ו מגלמת נשיות וגבורה כהוכחה לפועלה הרב למען ילדים, כשגרירה של האומות המאוחדות... אם לא הכרת את אנז'ליק, לא חיית, משום שאין אדם אחד שיהיה בנוכחותה ולא ישתנה". ביל קלינטון אמר כי "הדבר היחיד שיותר גדול מקולה של אנז'ליק הוא ליבה". בנוסף, אמר כי "הספר מתעד חיי מוזיקה מלאי השראה, אקטיביזם, וקריאה נלהבת לשלום, חופש וזכויות לאנשים בכל העולם".
מעורבות חברתית
משנת 2002 קיג'ו מתפקדת כשגרירת רצון טוב של יוניסף, קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים. כחלק מפעילותה בארגון היא נסעה למדינות רבות באפריקה כגון: טנזניה, מלאווי, אתיופיה, זימבבואה וכן סוריה. כשגרירת יוניסף הביעה לא פעם את דעותיה ואמרה כי בשבילה "חינוך הוא הכרחי כי הכל סובב סביבו. לדוגמה, מדיניות של בריאות ופיתוחים שונים". עוד אמרה כי "אנשים צעירים הם התקווה של היבשת שלי וכשאני צופה בהם כל החלומות נראים אפשריים". כחלק מפעילותה ביוניצף השתתפה במפגשים חשובים, דיברה והופיעה באירועים ציבוריים והתראיינה רבות במדיה.
בשנת 2006 קיג'ו ייסדה קרן בשם "Batonga", קרן שמטרתה חינוך והעצמה של נערות מתבגרות מאפריקה, יחד עם מרי לואיז כהן וג'ון פיליפס. הקרן מספקת לתלמידות השכלה גבוהה כדי שתוכלנה להנהיג שינוי באפריקה. הקרן עושה זאת על ידי מתן מלגות, בניית בתי ספר, עידוד הרשמה לבתי ספר, שיפור תקנים של מורים ולימוד, אספקת ציוד לימודי, בחינת שיטות לימוד מגוונות וחדשות והגדלת מודעות קהילתית לחשיבות החינוך לבנות. מאז הקמתה סיפקה קרן "Batonga" מעל 5,000 שנות לימוד אקדמאיות לבנות מחמש מדינות אפריקאיות שונות המשלבות תמיכה הוליסטית, מלגות ותמיכה למשפחותיהן. בנוסף, בזכות הקרן ל-8,727 סטודנטים יש גישה לבארות מים ולבתי שימוש בבתי ספר בבנין. כמו כן, יותר מ-222,000 סטודנטים מהאזורים העניים ביותר בבנין נועלים נעלי TOMS על מנת להגיע לבית הספר. באתיופיה יש 10,000 סטודנטים ומשפחות בעלי גישה לספרים בזכות פעילותה של הקרן.
בשנת 2005 בכנס של ארגון הסחר העולמי בהונג-קונג השתתפה קידג'ו בקמפיין לארגון אוקספם להעלאת המודעות לתופעת העוני הגלובלי. בשנת 2007, נסעה עם הארגון ועם קבוצה של נשים מנהיגות לקניה ולגבול של דארפור על מנת לבחון את המצב שם.
קידג'ו הנחתה את הטקס למען מנהיגות אפריקאית בשם הקרן "Mo Ibrahim", ארגון המתמקד בחשיבות המנהיגות ושלטון באפריקה. את הטקס הנחתה מספר פעמים במספר מדינות שונות, לדוגמה: שנת 2007 באלכסנדריה, מצרים, שנת 2008 בדר א-סאלם, טנזניה. כמו כן, הנחתה ושרה מספר פעמים בקונצרט "אפריקה חוגגת דמוקרטיה" אשר אורגן על ידי הקרן "Mo Ibrahim".
בשנת 2008, כחלק מהמאבק הגדול שלה למען האומה האפריקאית, קיבלה את תואר הכבוד של בנין.
ממרץ 2009 קיג'ו משתתפת בקמפיינים למען זכויות נשים באפריקה. הקמפיינים האלו אורגנו על ידי ה"FIDH", הפדרציה הבינלאומית לזכויות אדם. בספטמבר 2009 יוניצף ו"Pampers" השיקו קמפיין למיגור החיידק טטנוס וביקשו מקיג'ו להפיק את השיר "You Can Count On Me" על מנת לתמוך בקמפיין. כל הורדה אינטרנטית של השיר תרמה חיסון לאם או לאישה בהריון.
בתאריך 16 ביולי שנת 2010 מינתה הוועדה של האיחוד האפריקאי את קיג'ו לאחת מ-14 שגרירי השלום שתומכים בהטמעה של תוכנית השלום והביטחון לאותה שנה. באותה שנה תרמה קיג'ו את השיר "Leila" לפרויקט שנקרא "Enough Project" לשם גיוס כספים למטרת הגנה והעצמה של הנשים בקונגו ולמען עידוד אנשים ברחבי העולם להשמיע את קולם למען השלום בקונגו.
בשנת 2011 שיתפה קיג'ו פעולה עם "Foro in the Dark" יחד עם ילדות ברזילאיות בשיר "Aquele Abraco" כחלק מאלבום צדקה בחסות הארגון "Red Hot". אלבום זה נועד להעלאת מודעות וגיוס כספים ללוחמה באיידס.
בשנת 2013 הנחתה קיג'ו ערב שכולו חגיגה של המורשת התרבותית של מאלי, ערב זה התרחש במטה אונסק"ו בפריז. האירוע כלל הופעות של מיטב אמני מאלי.
בשנת 2015 חתמה קיג'ו על מכתב שהונפק על ידי ארגון "One Campaign" במטרה לאסוף חתימות רבות ולשלוח אותו לאנגלה מרקל, קנצלרית גרמניה, ולפוליטיקאית דרום אפריקאית ואקטיביסטית אנטי-אפרטהייד. מכתב זה נשלח על מנת לדחוק בהן לדון ולהתמקד בנושא נשים מכיוון שכל אחת מהן משתתפת בדיוני פסגה במדינה שלה.
קיג'ו תורמת כסף לקמפיין "Art Of Saving A Life" שנוצר על ידי הקרן של ביל ומלינדה גייטס.
ב-25 בספטמבר 2015 הופיעה קיג'ו ושרה בפתיחה של ה-"United Nations General Assembly" בניו-יורק כתמיכה בהשקת מטרות עולמיות למען קיימות יחד עם שאקירה.
ג'ורג' מילס הארפר
ג'ורג מילס הארפר (אנגלית: George Mills Harper; 5 בנובמבר 1914 קריק לין, שבמיזורי - 29 בינואר 2006, טלהסי, שבפלורידה) היה קצין בחיל הים האמריקאי בתקופת מלחמת העולם השנייה ופרופסור אמריטוס לספרות אנגלית. הארפר זכור היום בעיקר בשל היותו חוקר ספרותי של המשורר והמיסטיקן האירי, ויליאם בטלר ייטס, שהיה חתן פרס נובל לספרות (1923). הוא ידוע בשל פרסומיו הפוריים ובשל ספריו ברי הסמכא על פעילותו המיסטית של ייטס, שנמשכה במהלך כל ימי חייו של המשורר והעניין שגילה בנושאי תורת הנסתר, עניין שהחל והתפתח מוקדם בקריירת השירה של ייטס ובמקביל אליה. הארפר עסק, במידה פחותה בהרבה, גם בחקר אקדמי של הניאופלטוניות של ויליאם בלייק.
שירות צבאי
כשהתגורר בצ'אפל היל, צפון קרוליינה, הארפר הצטרף לצי האמריקני ב-4 במאי 1942, והוחלט לשבצו ל-Frontier Base Mayport, פלורידה. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בתור קצין מנהלה של תחנת הקליטה והאספקה הימית, שהייתה שייכת למפקדת הצי האמריקאי באוראן, אלג'יריה. כמו כן הארפר שימש כמפקד הפלוגה הימית בנאפולי, איטליה. הארפר שוחרר משירות חובה פעיל ב-3 באוקטובר 1946. הוא נשאר ביחידת המילואים של הצי האמריקני עד לפרישתו. במהלך קריירת המילואים שלו, שימש הרפר כקצין מפקדה, בגדוד המילואים הימי, השייך לאזורים 6–9, במחוז הצי השישי, דורהאם, צפון קרוליינה. הוא עבר לטלהאסי, פלורידה בשנת 1970. הוא פרש מהצי האמריקני ב-5 בנובמבר 1974.
קריירה אקדמית
הארפר קיבל את הדוקטורט שלו באנגלית בשנת 1951 מאוניברסיטת צפון קרוליינה. הוא אף קיבל תואר פרופסור מצטיין באנגלית על שם רוברט או. לוטון, אוניברסיטת מדינת פלורידה. הוא שימש בעבר פרופסור ודיקן המכללה לאמנויות ומדעים בווירג'יניה טק ויו"ר המחלקה לאנגלית באוניברסיטת פלורידה ובאוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'אפל היל. הוא היה הסופר והעורך של 12 ספרים, בעיקר על המשורר האירי ויליאם באטלר ייטס. בין ספריו הרבים שפורסמו על וו.ב. ייטס, היו השחר המוזהב של ייטס, וו. ב. ייטס ווו. טי. הורטון, תיעודה של חברות מיסטית וייטס ותורת הנסתר (כעורך). פרסומים נוספים היו: מהדורה ביקורתית של חזון ייטס (1925) (עורך עם וולטר קלי הוד), וסדרות הספרים: היצירה של חזון ייטס וניירות חזון ייטס. הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד של טריניטי קולג', דבלין, אירלנד, על תרומתו למחקר על ייטס.
בהתייחס לתרומותיו של הארפר למחקר על ויליאם בלייק, הארפר כתב ופרסם את ספרו "הניאופלטוניות של ויליאם בלייק". תרומה נוספת ללימודי הניאופלטוניות הייתה שיתוף הפעולה שלו עם קתלין ריין בכתיבת הספר תומאס טיילור הפלטוניסט: כתבים נבחרים.
חיה זיידנברג
חיה זיידנברג (1926 – 1 בפברואר 1948) הייתה צעירה שהוצאה להורג על ידי אנשי הלח"י בראשית מלחמת העצמאות באשמת בגידה.
ביוגרפיה
זיידנברג נולדה לראובן לוי ופנינה לבית זיידנברג במשפחה בת חמישה ילדים בתל אביב. זיידנברג החלה לעבוד בדואר במקום אחיה פסח לאחר שזה התגייס לצבא הבריטי. בדואר למדה זיידנברג אנגלית וערבית וגם הכירה את דאוד יסמיני, צעיר ערבי-נוצרי, בן למשפחה אמידה מיפו, שאמו הייתה ממוצא איטלקי.
עם הזמן נוצר בין השניים קשר רומנטי. כאשר הקשר נודע להוריה ניסתה אמה להפריד בין השניים, עברה עם בתה לשדרות דב הוז בחולון ופתחה חנות ירקות ביישוב. חיה עבדה כזבנית בחנות. על פי עדותה של גיסתה, טובה זיידנבג, ניהלה חיה זיידנברג רומן במשך ארבע שנים עם יסמיני. איש הלח"י נחמיה בן תור טען כי הקשר בין השניים נמשך שש שנים, וכך עולה מהודאתה שלה טרם הוצאתה להורג. בתחילת 1948 התקבלה חיה לעבודה כאחות במרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל בבת ים.
דאוד (או "דייוויד" בפי זיידנברג) יסמיני, היה ממפקדי ארגון הנג'אדה הערבי, שהיה כוח ערבי לוחם במלחמת העצמאות. הוא נחשד ככל הנראה על ידי שירות הידיעות של "ההגנה" (הש"י) בכך שהוא מנסה לסייע לארגונים הערביים במלחמתם נגד היישוב היהודי. הש"י האזין לשיחות טלפון שבהן ניסה יסמיני להשפיע עליה שתעשה "משהו" לטובת הערבים, אולם מעקב של "ההגנה" אחרי זיידנברג במשך שבועיים לא העלה דבר, פרט לאותן שיחות (שמקורן היה ביפו). אז ככל הנראה, הודלף הדבר לאנשי הלח"י.
על פי המסופר בספרו של יעקב בנאי, "חיילים אלמונים", מאזיני הלח"י קלטו שיחה שהתנהלה בין חיה לבין דאוד, ובה דאוד ניסה לשכנע אותה שתפעל בשבילו כדי להעביר פצצה לתל אביב:
ב-1 בפברואר 1948 הגיעו אחדים מאנשי הלח"י לדירתה של זיידנברג בחולון ולקחו אותה לפרדס בהדר רמתיים (היום: הוד השרון), שם המתין לה בית דין שדה ששפט אותה. יעקב בנאי סיפר: "תחילה ניסתה להכחיש הכול, אך כשהוקראה לה השיחה הטלפונית הודתה שיסמיני הוא אהובה. אמנם הבטיחה לו להחדיר את הפצצה, אך לא התכוונה לעשות זאת באמת. ביום ראשון הייתה מודיעה לו על 'חרטתה'".
בנאי מספר כי לאחר שהודתה פרצה בבכי:
אנשי הלח"י הורו לזיידנברג לכתוב הודאה בכתב ידה:
באותו ערב פרסם הלח"י כרזה בה נכתב:
לאחר מותה
בני משפחתה של זיידנברג למדו על הוצאתה להורג דרך כרוזי הלח"י. הם חיפשו את גופתה ללא הצלחה במשך שלושה שבועות.
ההוצאה להורג עוררה הדים ביישוב העברי. כמעט כל אמצעי התקשורת גינו את המעשה, ומעשים נוספים שביצע הלח"י באותו שבוע, כמו שוד אריגים מחנות בתל אביב, שוד של שתי מכונות כתיבה ואיומים על מפקד משטרת תל אביב שלמה רוזנשטיין שיצא כנגד "המהרסים מבפנים" בהרצאה במועדון העיתונות.