cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'אנה גור
Jewish Soul Food from Minsk to Marrakesh
במשך שנים רבות, גור הייתה מעורבת במיזמים שונים לשימור המטבחים היהודיים והובילה את פרויקט "תיבת הזכרונות" במגזין ובאתר "על השולחן". שיאו של התהליך היה ספר זה, אשר ראה אור ב-2014 בהוצאת Shocken האמריקאית. לפי גור, מטבחים של עדות ישראלי, שהם חלק מהותי ורב ערך בתרבות היהודית, עומדים כיום בסכנת הכחדה, שכן כמעט לא נותרו יהודים בקהילות שבהן נוצרו. המקום היחיד שבו כל המטבחים הללו עדיין קיימים ופעילים הוא ישראל, שם הוא מהווה אבן שואבת למטבח הישראלי המתפתח. אולם למרות הפופולריות של מתכוני העדות, גם כאן יש סיכוי יותר מסביר שמרבית "מתכוני הסבתא" יאבדו בחלוף הדורות. גור מאמינה שהדרך היחידה לשמר מטבח הוא לבשל אותו,
והתפיסה הזאת מונחת ביסוד הספר שמביא לקהל קוראי השפה האנגלית אוסף של כ-100 מתכוני עדות הרלוונטיים למטבח המודרני. הספר זכה לביקורות חיוביות.
בשנת 2015 ראתה אור מהדורה הולנדית של הספר.
קישורים חיצוניים
כתבות אודות ז'אנה גור וספרה The Book of New Israeli Food בכלי התקשורת בעולם ובארץ
יואל זילברג
יואל זילברג (30 במרץ 1927 – 18 בפברואר 2013) היה במאי קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלי; זוכה פרס אופיר (פרס הקולנוע הישראלי) על מפעל חיים.
ביוגרפיה
זילברג נולד בתל אביב, בן לשחקן האהל בן ציון זילברג. בגיל שנתיים התגרשו הוריו ואביו, שהתקשה בגידולו, שלח אותו בגיל 4 להיות ילד חוץ בקבוצת גניגר. בגיל 10 התגלה כישרונו המוזיקלי ואביו החזירו לתל אביב, שם החל ללמוד נגינת פסנתר; תחילה בקונסרבטוריון העירוני, אצל מיכאל טאובה ולאחר מכן כתלמיד פרטי של פרנק פלג. זילברג ייעד לעצמו קריירה בתחום זה. למד בתיכון חדש. במלחמת העצמאות התגייס לחי"ש והיה בין מייסדי הצ'יזבטרון. בתחילה שימש כאקורדיוניסט, ולאחר מכן כשחקן. לאחר שנפגע בתאונת דרכים, נאלץ לוותר על הנגינה.
כבמאי תיאטרון
ביחד עם מנחם גולן נסע לבריטניה ללמוד בימוי בבבית הספר הנודע "אולד ויק" (Old-Vic school), אחר כך עבד כמנהל במה ועוזר במאי בתיאטרון בלונדון. לאחר ששב לישראל ב-1955 החל לעבוד ב"הבימה". במהלך שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 עבד בעיקר כבמאי תיאטרון ב"בימה" ואחר כך ב"אהל".
בשנת 1960 עיבד וביים בתיאטרון האהל את המחזה "הבוגד" מאת הנרי דנקר, בהשתתפות אריק איינשטיין.
בשנת 1964 שב ל"הבימה" וביים את המחזה "הפריזאית" מאת אנרי בק.
בשנת 1974 ביים את ההצגה שגם כתב "בעלי במילואים", בכיכובם של לילית נגר וז'ק כהן.
בשנת 1983 ביים בתיאטרון הבימה את המחזה "יושה עגל" על פי ספרו של ישראל יהושע זינגר.
בשנת 1996 כתב וביים את המחזמר "הגיבן מנוטרדם" על פי ספרו של ויקטור הוגו, בהפקת תיאטרון יובל, ולירן הפקות.
בשנת 2005 ביים ב"קאמרי" את הצגת היחיד "לנסקי", בכיכובו של יוסי גרבר, על המאפיונר היהודי אמריקאי מאיר לנסקי.
במהלך השנים ביים זילברג עשרות הצגות ומופעי זמר, והיה פעיל כבמאי עד סמוך למותו.
קריירה קולנועית
בשנת 1960 הוסרט בארץ הסרט "אקסודוס", וזילברג נתקבל לעבוד כעוזר לבמאי אוטו פרמינגר. לאחר מכן החל בקריירה קולנועית. בתחילה שימש כעוזר במאי בסרטים זרים שצולמו בארץ. בשנת 1962 השתתף בצילומי הסרט "שני אויבים", ב-1964 ביים את הסרט משפחת שמחון ובשנת 1966 סייע בצילומי הסרט "יהודית", שעסק במלחמת העצמאות ובו כיכבה סופיה לורן.
כבמאי הייתה יצירתו הראשונה הסרט הנוסטלגי "עץ או פלסטיין", אותו ביים לצד נתן אקסלרוד בשנת 1962. סרט זה, בהכנתו השתתף גם אורי זוהר היה תערובת של קטעי יומנים ישנים וקריינות מימי היישוב בארץ, וזכה להצלחה רבה.
בשנת 1984 החל לעבוד עבור חברת "קנון גרופ" של מנחם גולן ויורם גלובוס. הוא התמחה בבימוי סרטי ריקודים כ"למבדה" ו"ברייקדאנס". בין השנים 1984 ו-1993 ביים בארצות הברית ובגרמניה מספר סרטי ריקודים, וכן מספר סרטי פעולה.
בשנת 1993 ביים באולפני אולפני ג.ג. בנווה אילן את הסרט "כלא הנשים", סרט דובר אנגלית בכיכובם של גיליה שטרן ואורי גבריאל.
בשנת 1995 היה אחראי ללהיט המצליח של ערוץ 2 שהיה אז בתחילת דרכו: סדרת הדרמה היומית "רמת אביב גימל". הסדרה בכיכובם של ליאור מילר ויעל בר זוהר שודרה במשך 6 עונות וזכתה להצלחה רבה. אך בשנת 2000, תבע את חברת ההפקה "אולפני ג.ג." על סכום של 800 אלף שקל, בטענה שלא קיבל את חלקו ברווחים.
בספטמבר 2008 העניקה לו האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה פרס על מפעל חיים.
הלך לעולמו ב-18 בפברואר 2013, בגיל 85, ונטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. הותיר אחריו את רעייתו, מרים, שלושה ילדים, ונכדים. כלתו היא מלכת היופי לשעבר יאנה קלמן, נכדתו היא הבמאית דפנה זילברג, ונכדה נוספת היא השחקנית אלכס זילברג.
מריון רוס
מריון רוס (באנגלית: Marion Ross; נולדה ב-25 באוקטובר 1928) היא שחקנית אמריקאית. רוס התפרסמה בזכות תפקידה בקומדיית המצבים "ימים מאושרים" ובסדרת הדרמה "גשר ברוקלין". הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט "כוכב הערב".
ביוגרפיה
רוס עבדה כאו-פר במיניאפוליס לשם מימון לימודי הדרמה שלה ב"מרכז המוזיקה מק'פייל". לאחר שסיימה בהצטיינות את לימודיה ב-San Diego State University הופיעה רוס במחזות קיץ בקליפורניה, שם התגלתה לראשונה על ידי במאי המופעים. בשנת 2001 קיבלה רוס כוכב טלוויזיה על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד. לרוס שני ילדים, שחקן הקולנוע ג'ים מסקימן והמפיקה אלן פלאמר מנישואיה הראשונים לפרימן מסקימן.
קריירת משחק
רוס החלה את הקריירה שלה בסוף שנות ה-50 בסרטים "סיפורו של גלן מילר" ו"חיית המחמד של המורה". שיחקה בסדרה "המופע של גרטרוד ברג" את סוזן, בתה של גיבורת העלילה שרה גרין. רוס גרפה את רוב הפרסום שלה ושתי מועמדויות אמי בזכות הופעותייה ב-11 עונות הסיטקום "ימים מאושרים" בהן שיחקה את מריון, אמו של גיבור הסדרה ריצ'י קנינגהאם (רון הווארד). שיחקה לאחר מכן בשתי עונות סדרת הדרמה המצליחה "גשר ברוקלין" והועמדה לנתי פרסי אמי נוספים.
רוס הועמדה ל פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בתור עוזרת הבית רוזי דונלופ בסרט "כוכב הערב", סרט ההמשך לדרמה "תנאים של חיבה".
לרוס תפקידים רבים בטלוויזיה. ביניהם ניתן למנות את תפקידה כאמו של דרו קארי בסדרתו "המופע של דרו קארי", טריקס אמו של ריצ'רד גילמור בסדרה "בנות גילמור" וברניס פורמן, אימו של רד פורמן במופע שנות ה-70. בקולנוע הופיעה למשל בפרודיה "סופרהירו" בתור דודתו של הנער ריק ריקר (דרייק בל), בקומדיה "פרצוף סמיילי" ובדרמה "המוזיקה שבפנים". בשנת 2014 הופיעה לצד אריק מביוס ורוב אסטס בסרט מקורי של ערוץ הולמרק "מכתבי אהבה לחג המולד", המבוסס על הסדרה באותו שם.
נסכים (קורבן)
נסכים הם קורבן מנחה מיין וסולת חיטים בלולה בשמן שהוקרבו בבית המקדש לצד קורבן עולה או שלמים. המילה "נסכים" משמשת לעיתים ליין בלבד ולעיתים כשם קיבוצי ליין עם מנחת הסולת והשמן.
מרכיבי הנסכים
הנסכים מורכבים משני חלקים:
בנוסף, בחג הסוכות התקיים גם ניסוך מים. מיקום הנקבים לניסוך היה בפינה המערבית-דרומית של קרן המזבח. המים נשפכו בנקב המערבי והיין בנקב המזרחי.
כמות הנסכים
כמות היין הסולת והשמן משתנה על פי בהמת הקורבן: כבש רביעית הין יין (שלושה לוגים, ליטר בערך), עשרון סולת (מעט יותר מקילו וחצי) , ושמן בכמות זהה לזו של היין:
בקר חצי הין יין (שישה לוגים, כשני ליטר), שלושה עשרונים סולת (שלוש עשיריות האיפה, כחמישה ק"ג) , ושמן בכמות זהה לזו של היין:
קרבנות עם נסכים מיוחדים
כבש העומר רביעית הין יין (שלושה לוגים, ליטר בערך), שני עשרונים סולת (מעט למעלה משלושה ק"ג) , ושמן שליש הין (ארבעה לוגים, ליטר ושליש בערך).
כבשי המצורע ביום טהרת המצורע הוא מביא איתו שלושה כבשים עולה חטאת ואשם, ועם כל אחד משלושתם הוא מביא נסכים כמו של כבש רגיל
מקור רכיבי הנסכים
לנסכים נבחרו גידולי האזורים המובחרים ביותר. היה אסור להביא יין מבושל. בבית המקדש היה ממונה מיוחד שתפקידו הוא לקניית הנסכים ובדיקת איכותם. הנוהג המקובל היה שבעל הקרבן רוכש את הנסכים במקדש מהממונה על הנסכים ששמו היה יוחנן בן פינחס, אבל אם הביאם מביתו- הרי הם כשרים, וסומכים עליו ששמרם בטהרה. . גוי המביא קרבן עולה אינו מביא נסכים, אלא גזברות המקדש מספקת אותם עבורו.
הקרבנות שלהם מצורפים נסכים
עולת בהמה והשלמים טעונים נסכים, בין אם היה זה קרבן יחיד ובין אם היה זה קרבן ציבור, כגון קרבן התמיד. שאר הקרבנות פרט לעולה ושלמים (חטאת, קורבן אשם, בכור, מעשר בהמה ופסח), וכן עולת העוף, אינם טעונים נסכים. יוצאים מכלל זה חטאת המצורע ואשמו, בהם קבעה התורה תוספת נסכים. הדבר נובע מן העובדה שקרבנות אלו אינם באים על חטא, ולכן יש בהם ביטוי של שמחה.
בבית המקדש השלישי
בנבואת יחזקאל לא מוזכר אודות מצוות ניסוך היין כפי שהוזכר בתורה. לפי פירוש הרמב"ם השיעורים שהוזכרו הם רק בקרבנות ה שיהיו בחנכת המזבח בבית השלישי, כשם שבקרבנות המילואים שבתורה הנשיאים הקריבו דברים שלא נוהגים לדורות. ולפי רש"י הקרבנות המתוארים ביחזקאל הם מה שהקריבו בחנוכת הבית שבימי עזרא (פרק ח). אולם לפי פירושו של אליעזר מבלגנצי, ייתכן כי בבית המקדש השלישי לא יוסך יין בעת הקרבת התמיד בגלל הכשלת העם ביין בעת בית המקדש הראשון. אולם בהקרבת קרבנות השבת, חג וראש חודש כן יוסך היין כדין.
פרארי מונזה SP
פרארי מונזה SP (באיטלקית: Ferrari Monza SP) היא מכונית ספורט במרכב רודסטר בסיווג ברקטה בעלת מושב אחד או שני מושבים, שמיוצרת על ידי פרארי בייצור מוגבל (500 יחידות) משנת 2018. היא נחשפה בספטמבר 2018 והוצגה בתערוכת הרכב של פריז באוקטובר 2018.
היא מיוצרת בשתי גרסאות SP1 בעלת מושב אחד ודלת אחת, SP2 בעלת שני מושבים ושתי דלתות.
עיצוב
המכונית היא חלק מתוכנית איקונה של פרארי להציג דגמים בעיצוב מיוחד בייצור מוגבל. היא מעוצבת ממש כמו מקלארן אלבה תא הנוסעים נמצא בחלקו האחורי של המכונית בכדי לאפשר הכנסת מנוע V12 למכונית.
אבשלום לניאדו
אבשלום לניאדו (נולד ב-1963) הוא פרופסור בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
פרארי מונזה SP
מפרט טכני
היא כוללת מנוע בנזין V12 צילינדרים בנפח 6.5 ליטר המספק כ-810 כ"ס ב-8,500 סל"ד ומומנט מרבי של 73.3 קג"מ ב-7,000 סל"ד. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים. התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש אורכת 2.9 שניות והמהירות המרבית עומדת על 300 קמ"ש. צריכת הדלק המשולבת עומדת על 14.9 ליטר לכל 100 ק"מ.
אבשלום לניאדו
ביוגרפיה
לניאדו נולד וגדל ברמת אביב. למד לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב ואת התואר השני עשה באוניברסיטת ברמינגהאם שבאנגליה. את הדוקטורט עשה באוניברסיטה הראשונה של פריז ואותו סיים בשנת 1995. נושא הדיסרטציה היה "נכבדי הערים באימפריה הביזנטית המוקדמת" והיא יצאה בשנת 2002 כספר.
מחקריו עוסקים בתקופה הביזנטית המוקדמת, מראשית המאה הרביעית לספירה עד אמצע המאה השביעית לספירה.
באחד ממחקריו שואל לניאדו מדוע בעלי תפקידים במאות החמישית והשישית נושאים שמות רבים (לעיתים אף שלושה עשר שמות לבעל תפקיד אחד). בהסתמך על מקור משפטי מן המאה השישית הוא טוען כי בחלק מהמקרים מדובר בהוספת שמו של אדם בכיר לשמותיו של בעל תפקיד כהכרת תודה על סיועו בקבלת התפקיד, או כמעשה חסד מצדו של הבכיר, או תמורת תשלום.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
מאורעות תרפ"ט
מאורעות תרפ"ט (1929; בפי הערבים: ثورة البراق, תעתיק: תַ'וּרַת אל-בֻּראק, "מהפכת אל-בוראק", כינוי ל, או: אַחְדאת', "מאורעות"; השם הרשמי באנגלית: The Disturbances of August 1929, "מהומות אוגוסט 1929") היו סדרה של פרעות אלימות, מעשי טרור ורצח מצד ערביי ארץ ישראל נגד היישוב היהודי בארץ ישראל, שאירעו בין י"ז - כ"ג באב ה'תרפ"ט, 23 - 29 באוגוסט 1929. במאורעות נרצחו 133 יהודים ו־339 נפצעו, ויישובים וקהילות ברחבי ארץ ישראל ננטשו ונחרבו; הבולט בהם בחברון, בה אירע טבח.
מצד הערבים נהרגו 116 ונפצעו 232, מרביתם בידי שוטרים בריטים כחלק מדיכוי המהומות, ומקצתם על ידי יהודים בפעולות נקם.
בעקבות המאורעות מונתה ועדת שו לחקירת האירועים. הוועדה הגישה ב־1930 את דו"ח הופ-סימפסון, ובעקבותיו הוצא לאחר מכן הספר הלבן של פאספילד.
פרשת הכותל 1928–1929
בליל יום כיפור, 23 בספטמבר 1928, התכנסו מאות יהודים להתפלל ברחבת הכותל וקבעו מחיצה בין נשים וגברים, בניגוד לסטטוס-קוו בימי המנדט שהתבסס על גזירת השלטון העות'מאני על היהודים שלא להציב ברחבת הכותל שום דבר קבוע מספסל ועד ארון. למחרת, בשעה 6:30 בבוקר יום כיפור, יצא קצין המשטרה דאגלס דאף עם כעשרה מאנשיו, חמושים בנשק ומצוידים בקסדות פלדה, כדי להסיר את הפרגוד ששימש כמחיצה. בעודם יורדים ברחוב דוד, ליוו אותם השכנים הערבים בצעקות "מוות לכלבים היהודים". דאף טלטל את שמש הכותל הישיש בכתפיו והורה לאחד הסמלים להרוס את הפרגוד. סגן מושל ירושלים התנגד למחיצה, ובכך גרם להתמרמרות בקרב היהודים. נציגיהם פנו לממשלת המנדט הבריטי לביטול איסור המחיצה. נגד היהודים יצא המופתי של ירושלים, חג' אמין אל-חוסייני. הערבים ראו במעשה היהודים ניסיון השתלטות על הר הבית, וטענו כי הכותל הוא חלק מחומת החרם א-שריף, אחד המקומות הקדושים לאסלאם, והחלו בהתגרויות ביהודים. בקרב ההמון הופץ ציור ובו תמונת מסגד "כיפת הסלע" כשהדגל הציוני מתנוסס עליו, בטענה כי מדובר בציור מן התעמולה הציונית, המעיד על שאיפות היהודים להשתלט על הר הבית. לדברי המזרחן יהושע פורת, פרשת הכותל אפשרה לאל-חוסייני והמועצה המוסלמית העליונה, לספק ממד דתי למאבק הלאומי נגד היהודים ובדרך זו לגייס את תמיכת השכבות העממיות, "שהסיסמאות הלאומיות לא דיברו אל ליבם עד אז". מיד לאחר התקרית הם פתחו במסע תעמולה נמרץ להגנת מסגד אל-אקצא ושמירת זכויות המוסלמים בכותל, שהוחשב כקדוש למוסלמים בהיותו חלק מחומת המסגד.
ב-1 בנובמבר 1928 כינס המופתי אמין אל-חוסייני ועידה אסלאמית המונית בירושלים, לדיון במשבר הכותל. הגיעו כ-500 משתתפים, חלקם אנשי דת מוסלמים מסוריה, לבנון, עבר הירדן, המגרב, הודו ומצרים. משתתפי הכנס הציגו את הספסלים והמחיצות של היהודים כמזימה ציונית להשתלט על הר הבית כולו, ותבעו להגביל את הפעילות היהודית בכותל. בכינוס זה הוקמה "ועדה להגנת אל-בוראק א-שריף והמקומות הקדושים האסלאמיים" עם סניפים בערים שונות בארץ, שהחלה בפרסום כרוזים ועצומות מחאה הקוראים להגנת מסגד אל-אקצא. בעקבות הלחץ המוסלמי, הגיש שר המושבות ב-19 בנובמבר הצהרה רשמית בפני הפרלמנט ("ספר לבן"), שבה הודיע שהממשלה חייבת מכוח סעיף 13 בכתב המנדט לשמור על הסטטוס-קוו, לפיו העדה היהודית רשאית להביא לכותל רק את תשמישי התפילה שהיו מותרים תחת המשטר הטורקי, ואילו הקמת המחיצה הייתה חידוש שפרץ את הסטטוס-קוו. ב-17 בדצמבר פרסמו השלטונות הבריטיים נייר מדיניות המאשר את הבעלות המוסלמית על סמטת הכותל, אך גם את זכותם של היהודים להתפלל בה. אולם למרות "הספר הלבן", המשיכו היהודים להביא ספסלים לכותל.
מאז הוועידה האסלאמית, עיקר יוזמותיה של המועצה המוסלמית העליונה התרכזו בסכסוך הכותל. על פי הנחייתה, החל המואזין של המסגד הסמוך לקרוא את המוסלמים לתפילה דווקא בשעות התפילה של היהודים, ואורגנו טקסי זיכר רעשניים. במאי 1929 שיפצה המועצה המוסלמית העליונה מבנים על הר הבית, ופתחה פתח חדש בחומה הסמוכה לכותל, כדי להפנות את העוברים והשבים אל סמטת הכותל. כמו כן, הוחל גם בבניית אגף נוסף לבניין בית הדין השרעי, כדי לאפשר מכלול נוסף של הטרדות. המוסלמים שיפצו מסגד וזאווייה של העדה המוגרבית בצמוד לכותל ופתחו את שעריהם לכיוון מקום התפילה של היהודים, דבר שהגביר מאוד את הנוכחות והתנועה של מוסלמים ליד הכותל. אחד הדרשנים החשובים בירושלים, השיח' חסן אבו סעוד, קרא בדרשותיו להגדיל את הנוכחות המוסלמית באזור הכותל, וכך האזור המרוצף הצמוד לו, שעד אז נהגו לעבור בו רק מוגרבים מעטים שבתיהם נמצאו בקצה המתחם, הפך למעבר הומה אדם. עם החיכוך, החלו להתרחש על דרך קבע תקריות אלימות בין מוסלמים ליהודים. המוסלמים פתחו בפעולות פרובוקטיביות באזור הכותל, שנועדו להפריע לתפילת היהודים, ובקיץ 1929 אף תקפו ופצעו יהודים בדרכם לכותל. באוגוסט 1929 הכריז המופתי אל-חוסייני בדרשתו: "כל ההורג את היהודי - מובטח לו מקום בעולם הבא". בעקבות ההידרדרות, נוסדו בערים אחדות "ועדים למען הכותל המערבי" בראשות יוסף קלאוזנר, שמטרתם הייתה ליצור לחץ ציבורי על מוסדות היישוב לפעולה תקיפה בהגנת הכותל. קלאוזנר קרא לערוך הפגנות מבלי לחשוש משפיכות דמים, וגם העיתון "דואר היום" קרא לערוך הפגנות, בניגוד לעמדת המוסדות הלאומיים, שקראו לשמור על איפוק.
ירושלים
בתגובה להתגרויות המוסלמים, בתשעה באב ה'תרפ"ט, 15 באוגוסט 1929, קיימו צעירי בית"ר תהלוכת הפגנה גדולה לעבר הכותל המערבי דרך שער שכם. ברחבת הכותל נישאו נאומים, הונף דגל הלאום והקהל שר את "התקוה". המפגינים קראו: "הכותל - כותלנו, ובוז לממשלה". למחרת, 16 באוגוסט, חגגו המוסלמים את יום הולדתו של הנביא מוחמד ברחבת מסגד אל-אקצא ויצאו להפגנת תגובה להפגנה היהודית. בהנהגת השיח' אבו סעוד, ירדו חלקם אל הכותל ושרפו ספרי קודש יהודיים ופתקאות שהוטמנו בין אבני הכותל. הארי לוק, ממלא מקום הנציב העליון, הכריז כי "לא נשרפו ספרי תפילה, אלא רק דפים של ספרי תפילה". למחרת, ב-17 באוגוסט, פרצה תגרה בשכונת הבוכרים לאחר שצעיר יהודי גנב ירקות מחלקה של ערבי. בתגרה נהרג יהודי. בהמשך התנפל המון יהודי על צריפי אנשי ליפתא שליד שכונת הבוכרים ואחד מהם נפגע קשה. לוויית ההרוג שהתקיימה ב-20 באוגוסט הפכה להפגנה שכללה קריאות נקם של היהודים כלפי הערבים. ביום חמישי 22 באוגוסט החלו להגיע כפריים ערבים רבים, חלקם חמושים, למתחם הר הבית, לקראת תפילות יום שישי. אחר הצהריים נפגשו שלושה נציגי ההסתדרות הציונית ובהם יצחק בן-צבי, עם נציגי המופתי ובהם ג'מאל אל-חוסייני ועווני עבד אל-האדי, בביתו של המזכיר הראשי לממשלת המנדט, הארי לוק, אולם הצדדים לא הצליחו להגיע להסכם על הודעת הרגעה משותפת לקראת תפילות יום שישי. לוק לחץ עליהם להודיע לפחות שנפגשו. היהודים הסכימו, אולם הערבים סירבו.
המוסלמים תקפו גם שכונות נוספות בירושלים, כגון מאה שערים, בית וגן ושכונת הבוכרים. ביריות על בית החולים משגב לדך נפצע קשה הרופא ד"ר נחום קורקידי. הפורעים תקפו גם את בית הכרם, הרסו בתים בתלפיות והשתלטו על רמת רחל. בזמן המאורעות ניסו תושבי הכפר דיר יאסין שוב ושוב לנתק את הכביש המוליך מירושלים לתל אביב.
חברון
הפרעות התפשטו למחרת (שבת, 24 באוגוסט) לחברון, שם נערך טבח שבמהלכו נרצחו 67 יהודים, ילדים נשחטו לעיני הוריהם, הורים לעיני ילדיהם, איברים נכרתו, אנשים נשרפו חיים, נשים וילדות נאנסו ובתי היהודים נבזזו. הטבח התרחש כאשר הקצין הבריטי האחראי במשטרת חברון, ריימונד קפראטה, לא נוקף אצבע לעצור בעד הרוצחים ושני פרשי משטרה בריטים מביטים על הטבח בלא לעשות דבר. רק כשהרוצחים החלו להתקרב אל אותם בריטים והם עצמם הרגישו מאוימים, ירה אחד מהם לאוויר, הרוצחים נמלטו וכך הסתיים הטבח. גם היישוב מגדל עדר הסמוך לחברון נעזב וננטש לאחר שתושביו הוזהרו על ידי ערבים ידידים. משפחת עזרא שהתגוררה בחברון, ולה היו חברים ערבים רבים ביישוב, ניצלה מהטבח בזכות ערבים ידידים שהסתירו אותם, אולם הקהילה היהודית העתיקה שישבה בעיר מאות שנים נמחקה כולה. כמה חודשים לאחר הטבח שבה קהילה יהודית קטנה לעיר, אולם זו פונתה סופית בשנת 1936.
צפת
ב-29 באוגוסט 1929 בשעה 17:30 פרצו פורעים ערבים לרובע היהודי בצפת שלא היה מוגן. מזוינים במקלות ובסכינים הם פרצו לבתים דקרו והרגו את תושבי הרובע והעלו את בתיהם באש. ההשתוללות נמשכה כ־20 דקות והופסקה על ידי המשטרה הבריטית שחשה למקום והרגה שניים מהפורעים. מספר הנפגעים היהודים היה 18 הרוגים ו-80 פצועים. בין הניצולים היה ישראל טל לימים סגן הרמטכ"ל.
יישובים אחרים
יהדות עזה, אשר הייתה קהילה קטנה בעלת עבר היסטורי ארוך בעיר, התכנסה כולה בבית מלון שם התגוננה נגד ההמון הערבי. לבסוף חולצו היהודים על ידי הבריטים, אולם לא הורשו לחזור לעיר אלא כדי לקחת את רכושם. בעקבות כך הקיץ הקץ על קהילה יהודית עתיקת יומין אשר התיישבה בעזה מימי בית שני.
קהילות יהודיות קטנות בשכם, רמלה, ג'נין ועכו פונו על ידי הבריטים.
יהודי תל אביב-יפו וחיפה הצליחו להדוף את מתקפות הערבים בעזרת פעילי ההגנה וצעירי בית"ר, אך גם בהם נמנו הרוגים ופצועים, בהם 6 הרוגים ו-33 פצועים בתל אביב-יפו, ו-7 הרוגים ו-61 פצועים בחיפה. גם הקהילה היהודית בבית שאן הותקפה אבל המשטרה הבריטית הצליחה להגן עליה. הקהילה המשיכה להתקיים עד מאורעות 1936.
ב-24 באוגוסט הותקפה המושבה מוצא על ידי אנשי הכפר הערבי קאלוניה הסמוך. הם פרצו לבית משפחת מקלף ורצחו שבע נפשות: את אבי המשפחה ואשתו, את בנם ושתי בנותיהם, ושני אורחים שהיו בבית. אחרי הרצח, שדדו הפורעים את הבית והעלו אותו באש. אחד מהאורחים שנרצחו בבית משפחת מקלף היה הרב הישיש שלמה זלמן שך, דיין בבית דינו של הראי"ה קוק ביפו שנפש במקום. הילד מרדכי מקלף, לעתיד הרמטכ"ל השלישי של צה"ל, הצליח לברוח עם אחיו ואחותו.
המושבה הר-טוב הותקפה ותושביה נמלטו ממנה. הערבים שרפו אותה עד היסוד. ב-25 באוגוסט גם המושבה הקטנה כפר אוריה נעזבה, נבזזה והועלתה באש.
ב-26 באוגוסט הותקפה המושבה באר טוביה. התושבים הסתגרו באורווה והתגוננו עד שחולצו על ידי הבריטים. המושבה נהרסה עד היסוד. בהתקפה נהרג רופא המושבה ד"ר חיים יזרעאלי ושני תושבים נוספים. באותו יום הותקפו גם גדרה ומשמר העמק.
ב-28 באוגוסט הותקפה חוות חולדה. בהתקפה נהרג מפקד המקום אפרים צ'יזיק. הבריטים חילצו את התושבים והמקום נעזב ונהרס.
ב-29 באוגוסט נערך מסע רצח בעין זיתים.
תוצאות המאורעות
מאורעות תרפ"ט שככו רק ב-3 בספטמבר 1929, ורק אחרי התערבותם של כוחות בריטיים, שדיכאו את הפורעים. במהלך שבוע המאורעות נרצחו 133 יהודים ונפצעו 339. מקרב הערבים נהרגו 116 ונפצעו 232, מרביתם על ידי כוחות הביטחון הבריטיים.
הודעת הנציב העליון
בעקבות המאורעות, פרסם הנציב העליון הבריטי ג'ון צ'נסלור הודעה חריפה:
הצהרה חריפה זו, שכוונה כלפי הערבים, עוררה זעם בקרבם כלפי הנציב העליון, וכעבור מספר ימים הוא פרסם הצהרה שנייה, הקובעת שתיערך חקירה לגבי התנהגות שני הצדדים.
צעדים של הממשלה
שלטונות המנדט הכריזו על השבתה זמנית של כל העיתונים הערבים משום שראו בהם אחראים להסתה לאלימות ולהפרת הסדר הציבורי. מיד לאחר ההתפרצויות, מיהרו ההנהגה והעיתונות הפלסטינית להתנער מאחריות להן, בטענה שהן לא היו רצויות לערבים, ובמקום זאת טענו שהייתה זו התנפלות יהודית על ערבים. לאחר תחילת המאורעות שינו עיתוני האופוזיציה את גישתם ושיבחו את מאבק החוסיינים והמועצה המוסלמית העליונה על "אל-בוראק א-שריף". העיתון "מראת א-שרק", תומך האופוזיציה, הלך בעקבות ביטאונו של המופתי, "אל-ג'אמעה אל-ערביה", ופרסם שקרים שהיהודים חילקו ממתקים מורעלים בשווקים הערביים. בפקודת השלטונות, נסגרו שני העיתונים למשך חודש.
לדעתו של יהושע פורת, התפרעויות הדמים פרצו "לאו דווקא כתגובה להפגנת היהודים" שבוע קודם לכן, אלא היו תוצאה ישירה של האירועים מאז פרשת הכותל בספטמבר 1928 ושל ההכרה של נשיא המועצה המוסלמית העליונה, אמין אל-חוסייני, בכך שהסכסוך בכותל הוא בעל רגישות דתית ולכן עשוי ללכד את הציבור המוסלמי בכל הארץ, אך מאידך אינו עלול לגרום להרעת יחסיו עם הנציב העליון, שקיבל את עמדתו בנושא. חלקו המכריע של אל-חוסייני בסכסוך על הכותל הפך אותו למנהיג הפלסטיני החשוב ביותר. ההתפרעויות גרמו להסערת הרוחות בציבור הערבי והביאו לתנופה בפעילות הוועד הפועל הערבי, שראה בהן הזדמנות לחידוש המאמץ לשינוי המדיניות הבריטית. עם זאת, המופתי מיהר להתנער ממעשי ההרג וטען שהם גרמו נזק לעניין הערבי.
בעקבות המאורעות זימנה הממשלה הבריטית את ועדת שו. בוועדה זו, קו הטיעון הערבי היה שבמאורעות הייתה התנפלות יהודית על ערבים. ב-17 בינואר 1930, בזמן שהותה של ועדת שו בארץ ישראל, שלח הנציב העליון ג'ון צ'נסלור תזכיר סודי ומקיף אל שר המושבות, בו הציע "לבטל את המעמד המועדף במיוחד של היהודים" בהשוואה לערבים, ולהגביל את העלייה היהודית ואת מכירת הקרקעות המצויות בידי ערבים ליהודים. באוגוסט 1930 הוגש דו"ח הופ-סימפסון ובאוקטובר 1930 הוצא הספר הלבן של פאספילד. ביוני 1930 שהתה בארץ ועדת הכותל המערבי מטעם חבר הלאומים, שהגישה את הדוח שלה בדצמבר אותה שנה.
ענישה ופיצויים
ממשלת המנדט הודיעה ב-25 במרץ 1930 על הקצבת 100,000 לא"י לפיצוי הנפגעים, תוך הדגשה שמדובר בתשלום בתור חסד. מכיוון שהתקציב אינו מכסה את הנזקים נקבע שישולם רק פיצוי חלקי שיגיע לכ־25–35% מהרכוש שנהרס על פי הערכת שמאי ממשלתי. בפועל הפיצויים כיסו רק אחוז קטן מהנזקים וזכו לתרעומת בקרב היישוב. על מספר כפרים הושתו קנסות קיבוציים בסך 17,840 לא"י.
ברחבי הארץ הורכבו בתי משפט מיוחדים של שופט אחד, בהם ישבו שופטים בריטים בלבד. לפניהם נשפטו כ-1,300 איש, שרובם הגדול ערבים. 28 אנשים נידונו למיתה, מתוכם 26 ערבים שלקחו חלק בטבח בצפת ובחברון. כל הנידונים למוות ערערו לבית המשפט העליון, שאישר 17 פסקי דין מוות, כולם נגד ערבים. את שאר פסקי הדין המיר בתקופות מאסר. פסק דין מוות נגד שוטר יהודי הומר ב-15 שנות מאסר ואילו בפסק דין מוות נגד יהודי אחר לא הושלם הערעור בעניינו. בתגובה, הציפו הערבים את הנציב העליון בבקשות להמיר את עונשי המוות במאסר עולם ובדרישה שתישלל מנורמן בנטוויץ' היהודי האפשרות להשתתף בדיונים בבקשותיהם, כפי שנמנע ממנו לטפל בתביעות הקשורות למהומות. הוועד הפועל הערבי פעל לכך שגם אישים ערבים ומוסלמים מחוץ לארץ ישראל יבקשו חנינה עבור הנידונים למוות. ב-2 ביוני 1930 פרסם הנציב העליון את החלטתו לאשר סופית את עונשי המוות רק לשלושה מהרוצחים האכזריים ביותר: עטאא אחמד אל-זיר, מוחמד ח'ליל אבו ג'מג'ום מחברון ופואד חג'אזי מצפת. חג'אזי כתב לסגן-נשיא הוועד הפועל: "לבי מלא שמחה ואושר על שום שעתיד אני להיתלות למען פלסטין", אך עם זאת ביקש להמשיך לנסות "לשכנע את השלטונות להציל את חיי". לאחר מספר ימים כתב מכתב לוועד הפועל בו הכחיש את ההאשמות וייחס את העדות נגדו ל"איבה אישית". ב-17 ביוני נתלו בעכו שלושת הנידונים למוות. הוועד הפועל הערבי פרסם גילוי-דעת, בו תוארו שלושת התלויים כ"חלוצי החירות והעצמאות" וכ"קורבנות האימפריאליזם התאוותן הזר ומדיניות הדיכוי".
השפעת המאורעות על החברה היהודית והחברה הערבית
הצלחת ה"הגנה" בפעולות ההגנה, במקומות שבהם פעלה, העלתה את קרנה. עם זאת, בשל מעשי הרצח והפגיעות המזעזעות, קמו קולות מתוך ההגנה שטענו כי אין לשבת תמידית ב"חיבוק ידיים" וכי יש לנקוט קו תקיף יותר כלפי הצד הערבי. הדבר הביא לפילוג שיצר את "ארגון ההגנה ב'", או כפי שנקרא לימים, ה"אצ"ל".
מכלל ההרוגים הערבים, נהרגו 9 נשים. המאורעות נתנו את הדחף לפעילות פוליטית של הנשים הערביות בארץ ישראל. בעקבות המאורעות התארגן ציבור הנשים הערביות לראשונה כגוף פוליטי בעל מסגרות ארגוניות מוגדרות. לנשים ניתנה עתה לגיטימציה לקחת חלק בחיים הציבוריים והפוליטיים, ואף הותר להן לעשות זאת בקבוצה ארגונית המיוחדת להן.
בהוטן
ממלכת בְּהוּטָן/בְּהוֹטָן (לפי האקדמיה ללשון העברית בּוּטָאן) היא מדינה ללא מוצא לים בהרי ההימלאיה המזרחיים. היא גובלת מצפון במחוז האוטונומי הטיבטי, ומדרום בהודו. המשטר במדינה הוא מונרכיה חוקתית. כלכלתה המסורתית התבססה בעיקר על חקלאות לצריכה עצמית. החקלאות תפסה רק כ-55% מהתמ"ג בממלכה, מאז שהפכה ליצרנית חשמל ואנרגיה הידרואלקטרית. בירת בהוטן והעיר הגדולה ביותר בה היא טהימפהו, והעיר פונטשולינג משמשת כמרכז הכלכלי של המדינה.
בהוטן היא אחת המדינות המבודדות ביותר בעולם. תיירות והשפעות זרות מנותבות על ידי הממשלה כך שלא יתערבו בהלך הדת הבודהיסטית הטיבטית בקרב תושבי המדינה. השפה הרשמית היא דזונגקה (פירוש השם: "שפת אנשי הדזונג").
בהוטן מתוארת רבות כשריד האחרון של התרבות הבודהיסטית המסורתית בהימאליה. חוקת בהוטן מאפשרת לכאורה חופש דת, אך זוכים לו רק בודהיסטים מזרם המהאיאנה והינדואיסטים. משנת 1990 תועדו מקרים רבים של הפרת זכויות האדם בבהוטן, בהם גירושם של כ-100,000 מבני ה לנפאל לאחר שהפגינו בעד דמוקרטיה במדינה.
מקור השם
מקורו של השם "בהוטאן" איננו ברור. מספר היסטוריונים הציעו שייתכן שמדובר בהטיה של המילה בהוטה-אנט (Bhota-ant) משפת הסנסקריט, אשר פירושה "סוף טיבט" בשל היותה בדרום השטח הטיבטי. אפשרות נוספת היא הטיה נוספת מהסנסקריט, הפעם של המילים בהו-אוטטן (Bhu-uttan), שפירושן בעברית "רמות". המדינה השתמשה בשם "בהוטן" החל מסוף המאה ה-19.
שמה המקומי של המדינה, דרוק יול (מבוטא דרו יו) - משמעו "ארץ הדרקון"; בנוסף היא נקראת "דרוק טשאנדאן"- "ארץ דרקון הרעם", כי הרעם אמור להיות קול שאגת הדרקון.
למדינה היו שמות אחרים במהלך ההיסטוריה, כגון: לו מון (Lho Mon) - ארץ החושך הדרומית, לו צנדנג'ונג (Lho Tsendenjong) - ארצו הדרומית של הברוש הצנדני, וכן לומן קאז'י (Lhomen Khazhi) - ארץ ארבע הגיחות הדרומית.
הדגל
הדגל מחולק באלכסון לשני חלקים נפרדים: כתום וצהוב. הצבע הצהוב מסמל את המסורת האזרחית ואת סמכותו של המלך (משום שלבושו של המלך הוא בדרך כלל צהוב) והכתום מייצג את הבודהיזם. באמצע נמצא דרקון שחור ולבן גדול.
הדרקון הוא דרקון "דרוק", דרקון רעם מהמתולוגיה הבהוטאנית. הדרקון לבן כדי לסמן את טוהר המחשבה והמעשה. הדרקון נמצא בין שני הצבעים כדי לסמל את החשיבות השווה של מסורת אזרחית ונזירית במדינה. הדרקון נושא ארבעה תכשיטים בטפריו כדי לסמן את עושרה וביטחונה של המדינה.
היסטוריה
כלים, כלי נשק ומבני אבן מספקים הוכחה שבהוטן הייתה מיושבת כבר בסביבות המאה ה-20 לפנה"ס. מספר תאוריות משערות שמדינת לומון (Lhomon "החשיכה הדרומית") או מוניול (Monyul הארץ החשוכה) הייתה קיימת בין המאה ה-5 לפנה"ס למאה ה-6 לספירה. השמות לומון צנדנג'ונג ולומון קאז'י תועדו בכתבים טיבטים והודים עתיקים.
האירוע המתועד הקדום ביותר בבהוטן היה מעברו של הקדוש הבודהיסטי פאדמאסאמבהאווה (אשר נקרא גם גורו רינפוצ'ה) במאה ה-8. ההיסטוריה הקדומה של בהוטן איננה ברורה, זאת עקב הריסת רוב התיעוד בשריפה בפונאקה, בירתה העתיקה של הממלכה, בשנת 1827. עד למאה ה-10 ההתפתחות הפוליטית של בהוטן הושפעה בעיקר מההיסטוריה הדתית שלה. מספר תת-כתות של בודהיזם צצו וקיבלו את חסותם של האצילים המונגוליים והטיבטים המקומיים. לאחר דעיכת האימפריה המונגולית במאה ה-14, התחרו כתות אלו זו בזו על עליונות פוליטית ודתית. לבסוף זכתה כת הדרופקה בשלטון הפוליטי והדתי במהלך המאה ה-16.
עד לתחילת המאה ה-17 הורכבה בהוטן ממספר יחידות פיאודליות יריבות. היא אוחדה לבסוף על ידי המנהיג הצבאי והלאמה הטיבטי שאבדראנג נגאוואנג נאמג'ייאל, אשר נחשב למייסד הממלכה. כדי להגן על הממלכה מפלישות טיבטיות, בנה נאמג'ייאל מספר דזונגים (מבצרים) בלתי חדירים מסביב למדינה והפיץ מנגנון חוקים שעזר להשליט את מרות השלטון הריכוזי על האצילים המקומיים. בהוטן הדרדרה לאנרכיה לאחר מותו של נאמג'ייאל בשנת 1652. הטיבטים תקפו את בהוטן בשנת 1710, תוך כדי ניצול התוהו ובוהו בממלכה. הם תקפו שוב בעזרת המונגולים בשנת 1730. שתי ההתקפות סוכלו ושביתת נשק נחתמה בשנת 1759.
במהלך המאה ה-18 שלטה בהוטן בממלכת קוץ'-ביהאר, אשר שכנה מדרום לה, החל בשנת 1722. בשנת 1774 ביקשה קוץ'-ביהאר עזרה מהודו, שהייתה אז תחת שלטון חברת הודו המזרחית הבריטית והיא עזרה לקוץ' ביהאר להניס את הכובשים הבהוטניים ולבסוף אף לתקוף את בהוטן עצמה בשנת 1774. הסכם שלום נחתם כאשר בהוטן הסכימה לחזור לגבולותיה הקודמים. למרות זאת, השלום היה מתוח והתקלויות-גבול עם הבריטים המשיכו במהלך מאה השנים הבאות. התקלויות אלו הובילו לבסוף למלחמת דואר על השליטה בעמקי הדואר באזור בנגל. לאחר תבוסתה של בהוטן במלחמה נחתם הסכם סינצ'ולה בינה לבין הודו הבריטית. כחלק מהפיצויים הושכרו הדוארים לממלכה המאוחדת בתמורה ל-50,000 רופיות. הסכם זה סימן את סוף העוינות בין הודו הבריטית לבהוטן.
לקראת סוף המאה ה-18 מאבקי כוח בין העמקים היריבים פארו וטרונגסה הובילו למלחמת אזרחים בממלכה. בסוף המלחמה עלה לשלטון מושל טרונגסה, אוג'ין וונגצ'וק (Ugyen Wangchuck). מבסיס כוחו במרכז בהוטן וונגצ'וק הביס את יריביו הפוליטיים ואיחד את בהוטן על אף מספר התקוממויות אזרחים שעלו נגדו.
בשנת 1907 הוכרז אוג'ין וונגצ'וק כראש בית המלוכה במדינה. ההחלטה התקבלה פה אחד על ידי אספת נזירים בודהיסטים בכירים, חברי ממשלה וראשי משפחות חשובות. הממשלה הבריטית הכירה במהרה במונרכיה החדשה ובשנת 1910 בהוטן קיבלה את ריבונות הכתר הבריטי בתמורה לחופש פוליטי בענייני הפנים. לאחר שהודו קיבלה את עצמאותה מהממלכה המאוחדת ב-15 באוגוסט 1947, ניתנה האפשרות לממלכות כמו בהוטן להצטרף להודו. בהוטן בחרה להישאר עצמאית. ב-8 באוגוסט 1949 הכירה הודו בעצמאותה של בהוטן. לאחר מכן חתמה בהוטן על הסכם עם הודו, אשר בעקבותיו החליפה המדינה החדשה את בריטניה כנותנת החסות לממלכה.
לאחר כיבוש טיבט על ידי הצבא הסיני בשנת 1951 סגרה בהוטן את גבולה הצפוני והחלה לחזק את קשריה עם הודו. כדי להוריד את הסיכון שנשקף מסין, החלה בהוטן בתוכנית פיתוח שנתמכה בעיקר על ידי הודו. בשנת 1953 ייסד המלך ג'יגמי דורגי וונגצ'וק (Jigme Dorji Wangchuck) את הרשות המחוקקת בממלכה - אספה כללית בת 130 חברים. מטרת הקמת הרשות המחוקקת הייתה לקדם בהדרגה רעיונות דמוקרטיים במדינה ולנסות להרחיקה מהשפעתה של סין הקומוניסטית. מאמצים נוספים מצד דורגי כללו הקמת ועדת מייעצת מלכותית בשנת 1965 וקבינט מדיני בשנת 1968. בהוטן התקבלה כחברה באו"ם ב-1971. ביולי 1972 ירש גיימי סיינגי וונגצ'וק (Jigme Singye Wangchuck) את אביו דורגי לאחר מותו ועלה לכס המלכות בגיל 16.
צווים שהוכרזו בשנות ה-80 על ידי הממשלה, כללו חוקים שמטרתם לשמר את זהותה התרבותית של בהוטן כ"אומה אחת - עם אחד". לדוגמה, כל אזרח בבהוטן מחויב בלבוש בסגנון התרבות הבהוטנית. חוק זה כלל גם את המהגרים מנפאל שגרו באותה התקופה במדינה.
מדיניות זו ספגה ביקורת עזה מפעילים למען זכויות האדם וכן מקהילת המהגרים בממלכה, שטענו כי החוקים האלו נוצרו כדי לרודפם. מזווית הראייה של הבהוטנים היה זה ניסיון לשמר את התרבות הבודהיסטית של הרי ההימלאיה. עבור המהגרים הנפאלים בבהוטן, הצווים נראו כניסיון הבהוטנים לשמר את השלטון על ידי אכיפת התרבות הבהוטנית עליהם, זאת על חשבון זכויות האדם, פלורליזם ועקרונות דמוקרטיים.
המתיחות האתנית בין הנפאלים והבהוטנים התעצמה עוד יותר בשנות ה-80 המאוחרות, לאחר שהממשלה החלה ביישום חוק האזרחות משנת 1985. חוק זה קבע שרק מהגרים נפאלים שלהם מסמכים רשמיים המעידים שחיו בבהוטן לפני שנת 1958 יוכלו להיחשב כאזרחים. חוק זה הוביל ליצירת ארגוני מחאה רבים שמחו כי נעשה עוול לתושבים הנפאלים. המחאות הפכו אלימות בשנת 1991 ובעקבותיהן מתו כ-300 אנשים ורבים נעצרו. לאחר מחאות מממשלת נפאל שוחררו רוב האסירים על ידי ממשלת בהוטן. אף על פי כן, לא הושג פתרון למצוקת הנפאלים בבהוטן ולפחות 100,000 מהם עדיין נמצאים במחנות נציבות האו"ם לפליטים בסיקים שבצפון הודו ובנפאל, לאחר שגורשו מהממלכה.
בשנת 1998 החל המלך סיינגי ברפורמות פוליטיות גדולות לקראת שינוי המשטר למונרכיה חוקתית. הוא העביר את רוב סמכויותיו לראש הממשלה ותמך בחוק המאפשר הדחת המלך על ידי רוב של שני שלישים מהאספה הכללית. בתחילת 2005 הוכרזה חוקה חדשה בממלכה, שאושרה ביולי 2008. בדצמבר 2006 התפטר המלך גיימי סיינגי וונגצוק לטובת בנו, ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וק (Jigme Khesar Namgyel Wangchuck). קבוצת נפאלים, פליטים מבהוטן, ביקרו את המהלכים האלה כניסיון להסב את תשומת הלב מבעיית הפליטים במדינה.
גאוגרפיה
בהוטן היא מדינה ללא מוצא לים. בצפון בהוטן ישנה רצועה של פסגות הרים קרחוניות, בעלות אקלים קר ביותר בנקודות הגבוהות ביותר. רוב הפסגות בצפון הן בגובה של 7,000 מטרים ויותר. לפי מדידות סיניות מודרניות, הנקודה הגבוהה ביותר היא גאנגק'אר פואנסום (Gangkhar Puensum), בגובה 7,570 מטרים. פסגה זו נחשבת לגבוהה ביותר בעולם אשר פסגתה לא נכבשה עד היום.
ה"הרים השחורים" במרכז בהוטן יוצרים אגן-נהר בין שתי מערכות נהרות גדולות: המו צ'הו (Mo Chhu) והדרנגמה צ'הו (Drangme Chhu). הפסגות בהרים השחורים נעות בגובהן בין 1,500 מטרים ל-2,700 בערך. נהרות שוצפים כרו ערוצים באזורים הנמוכים ברכס זה.
הנהרות הגדולים במדינה הם טורסה (Torsa), ראיידק (Raidak), סאנקוש ודראנגמה-צ'הו (בהודו נקרא מאנאס Manas). הם תומכים ביערות במחוז המרכזי בבהוטן, אשר מרכיבים את עיקר תעשיית היערות בממלכה. רוב האוכלוסייה מרוכזת באזור הרמות המרכזיות.
בדרום הממלכה נמצאים גבעות שיוואליק (Shiwalik), המכוסות ביערות עצים נשירים, עמקי נהרות עשירים באדמת סחף והרים המתנשאים לגובה של כ-1,500 מטרים. הגבעות למרגלות ההר משתפלות למישור הדואר הסובטרופי. רוב הדואר נמצא בהודו, אך 10 - 15 ק"מ ממנו משתרעים לתוך ממלכת בהוטן.
נהרות שמוצאם בשלג הנמס בהרים עוברים בדוארים ונשפכים לנהר ברהמפוטרה בהודו.
יותר משני שלישים מבהוטן מכוסים ביערות. האקלים משתנה לפי הגובה מסובטרופי בדרום לאקלים ממוזג ברמות ועד לאקלים קוטבי עם שלג בכל ימות השנה בצפון. בעמקי בהוטן ניתן לזהות חמש עונות שונות: קיץ, מונסון, סתיו, חורף ואביב. גשמי המונסון חזקים יותר במערב בהוטן בעוד שהדרום מאופיין בקיצים חמים ולחים. מרכז ומזרח בהוטן נהנים מאקלים נוח וממוזג עם קיצים חמים וחורפים קרירים.
לבהוטן יש שלושה אזורים שנוים במחלוקת עם סין: רמת דוקלם, עמק יקרולינג ועמק פסמונג.
פוליטיקה
במהלך השנים שבה ועלתה השאלה האם בהוטן היא מדינה ריבונית. בתקופת השלטון הבריטי בהודו, הוכרה בהוטן כאוטונומיה. הבריטים עזרו לביסוס המלוכה במדינה ואפשרו לה לנהל את ענייניה הפנימיים. יחסי החוץ וענייני הביטחון נותרו בשליטת הבריטים. בשנת 1949, לאחר עצמאות הודו, חתמו בהוטן והודו על הסכם אשר המשיך את מערכת היחסים הזו, כאשר הודו תופסת את מקומה של בריטניה. לפי ההסכם, הודו הסכימה לא להתערב בענייניה הפנימיים של בהוטן בעוד זו הסכימה "להישמע ולהתחשב בעצותיה של הודו בכל הקשור ליחסי החוץ". כמו כן, ההסכם ביסס את הסחר החופשי ושיתוף הפעולה בין המדינות. בהוטן מוגדרת כיום כמדינה ריבונית והיא חברה באו"ם מאז 1971.
העומד בראש מדינת בהוטן הוא ה"דרוק גיאלפו" (Druk Gyalpo) - מלך הדרקון. האוחז בתואר כעת הוא ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וק. אף על פי שתוארו ניתן בירושה, ניתן להדיחו על ידי רוב של שני שלישים בפרלמנט, האספה הכללית (אשר שמה הוא ט'שוגדו - Tshogdu). החברים באספה הכללית מונים 154 ונבחרים כנציגי עיירות (105 נציגים), נציגים דתיים (12 נציגים) ונציגים שנבחרו על ידי המלך (37). כל החברים מכהנים במשך שלוש שנים. הבחירות בבהוטן מתבצעות לא באופן אישי אלא לפי תאי משפחה - כל משפחה היא בעלת קול אחד ולא כל אזרח.
בשנת 1998 הועברו רוב תחומי האחריות של המלך למועצת השרים, הקבינט המדיני, אשר נקרא לאנג'י שונגצוג (Lhengye Shungtsog). חברי מועצת השרים נבחרים על ידי האספה הכללית מבין חבריה לכהונות בנות חמש שנים. תפקיד ראש הממשלה עובר בסבב בין חמשת החברים במועצת השרים שקיבלו את מספר הקולות הרב ביותר. ב-2005 פורסמה טיוטה לחוקה שתאפשר, בין השאר, את קיומן של מספר מפלגות בממלכה והפחתת סמכויותיו של המלך. החוקה אושרה ביולי 2008.
המלך מתפקד כבית הדין העליון לערעורים. מלבדו, בית המשפט העליון המלכותי הוא הסמכות השופטת הגבוהה ביותר בממלכה. רוב החוקים הבהוטנים מבוססים על מערכת המשפט ההודית והבריטית. מינוי השופטים נעשה על ידי המלך ומשך הכהונה של השופטים הוא כראות עיניו.
בדצמבר 2006 ויתר המלך על כתרו לטובת בנו ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וק, שהצהיר כי יקדם רפורמות בארצו. ב-24 במרץ 2008 נערכו לראשונה בחירות כלליות לבית הנבחרים, בהשתתפותן של שתי מפלגות, והמדינה אימצה חוקה ביולי 2008.
בבחירות זכתה "מפלגת השלום והשגשוג של בהוטן" ב-45 מבין 47 המושבים שעמדו לבחירה, ומנהיגהּ ג'יגמה טהינליי מונה באפריל לראש ממשלה.
כלכלה
כלכלת בהוטן היא מהקטנות והלא-מפותחות ביותר בעולם, אולם השנייה בעולם בצמיחה הכלכלית עם 22.4% צמיחה (2012), בעיקר בשל בניית הסכר ההידרואלקטרי. היא מבוססת על חקלאות, תעשיות יער ומכירת חשמל להודו. החקלאות מהווה את עיקר המחייה לכ-55% מהאוכלוסייה, בעיקר דרך רעיית צאן וגידולים חקלאיים שנועדו לקיום מעבדיהם בלבד. החקלאות מניבה בעיקר אורז, תירס, גידולי שורש, פירות הדר, דגן, מוצרי חלב וביצים. פיסול צלמים דתיים הוא עיסוק שכיח ומכירת פסלים מוזהבים של הבודהה ושאר דמויות דת בודהיסטים לתיירים מביאה גם היא הכנסה.
המגזר התעשייתי הוא מינימלי. רוב מיזמי הפיתוח, כגון בניית כבישים, תלויים למעשה, בקבלנים הודים. עיקר התוצרת התעשייתית היא בטון, מוצרי עץ, פירות מעובדים, משקאות אלכוהוליים וסידן קרבידי (המשמש לייצור גז אצטילן).
בהוטן מייצאת בעיקר חשמל, הל, גבס, עץ, עבודות מלאכת יד, בטון, פירות, אבנים יקרות ותבלינים. המדינה מייבאת כמעט באותו היקף שהיא מייצאת (בשנת 2006 350 מיליון דולר יצוא ו-320 מיליון יבוא). בין המוצרים המיובאים ניתן למצוא דלק, חומרי סיכה, דגן, מכונות, כלי רכב, בדים ואורז. השותפה העיקרית ליבוא ולייצוא בבהוטן היא הודו.
בתגובה לביקורת בעיתונות על קצב גדילת הכלכלה בבהוטן, ענה המלך כי האושר של אזרחיו חשוב יותר מהתמ"ג. הכרזה זו זוכה להד, בין השאר במחקרו של זוכה פרס נובל דניאל כהנמן, בקשר בין כלכלה משגשגת לאושר התושבים. ההכרזה מסמלת את המחויבות של הממלכה לקיום כלכלה לפי הערכים הבודהיסטים המקובלים בתרבותה.
דמוגרפיה
גודל אוכלוסיית בהוטן שוער בעבר בספר העובדות העולמי של ה-CIA כמונה מספר מיליונים, אך לאחרונה השלטון הבהוטני פרסם תוצאות מפקד אזרחים רשמי המונה כ-750,000 תושבים. פעילים נפאלים טוענים שהנקיבה במספר מצומצם זה היא ניסיון למזער את מספר המהגרים הנפאלים במדינה. גרסה אחרת מסבירה את ההבדלים כהכרה בהגזמה באוכלוסייה בשנות ה-70, לאחר שהממשל חשב כי מדינה בת פחות ממיליון תושבים לא תתקבל לאו"ם.
צפיפות האוכלוסייה, כ-45 לקמ"ר, מסתירה את העובדה שרוב שטחה של בהוטן איננו ניתן ליישוב במצבה הכלכלי הנוכחי. האוכלוסייה מתרכזת בעיירות, במישורים הדרומיים ובעמקים - שם ניתן לגדל גידולים חקלאיים. יותר ממחצית התושבים חיים ברמות המרכזיות בבהוטן; כ-40% נוספים מתגוררים בדרום ו-10% הנותרים פזורים בהרים הצפוניים ובאדמות המזרח. טהימפהו, עיר הבירה, היא ביתם של כ-114,000 תושבים (נכון ל-2017).
כמחצית מהאוכלוסייה הם ילידי בהוטן הנקראים נאגלופ והם קרוביהם של השבטים הטיבטיים. הקבוצות האתניות הבולטות הן לוצשאמפה שהיגרו מנפאל והשהרצופ (מאסאם – מחוז צפוני מזרחי של הודו).
השפה הרשמית היא דזונגקה, שמקורה בטיבט. הכתב, אשר נקרא בפי הבהוטנים צ'הוקי (Chhokey - שפת דהארמה), זהה לכתב הטיבטי. גם אנגלית מוכרת כשפה רשמית. בכפרים ההררים והמרוחקים מדוברים ניבים רבים שאת חלקם דוברים אנשים ספורים בלבד.
דת
הדת הרשמית של בהוטן ודתם של כ-75% מהתושבים היא בודהיזם טיבטי ממסורת הוג'ריאנה. בהוטן היא המדינה היחידה בעולם שבה וג'ריאנה היא דת רשמית. כחמישית מהבהוטנים מאמינים בדתות הינדואיסטיות וכמו כן ישנו מיעוט זעיר של מוסלמים. הבודהיזם תופס מקום מרכזי בחיי הציבור של הבהוטנים: מבנים המשמשים מוסדות שלטון מחולקים לאגף ממשלתי ולאגף בודהיסטי דתי, פסטיבלים רשמיים מתקיימים במקדשים בודהיסטים, למנהיג הרוחני של הבודהיזם במדינה מעמד בכיר והוא משתתף באירועים רשמיים ביחד עם המלך וראש הממשלה. כ-3% מהתושבים הם נזירים בודהיסטים.
חינוך
בבהוטן יש חינוך חינם אבל אין חינוך חובה. חינוך חינם נהוג עד כיתה י"א. עבור תלמידים שעוברים את הבחינות בסוף כיתה י"א, החינוך הוא חינם גם בכיתה י"ב. החל מכיתה ד' הלימודים הם בשפה האנגלית. במדינה יש שתי אוניברסיטאות ובנוסף להן מספר מכללות. כמו כן קיים בית-ספר גבוה בו נלמדת האמנות המקומית הייחודית של ציור על קירות בתים. בגלל מזג האוויר הקשה בחורף לא מתקיימים לימודים במשך 3 חודשים. באזורים כפריים הולכים תלמידים מרחקים גדולים במשך זמן ארוך על מנת להגיע לבית-הספר. לפתרון הבעיה החלה הקמת בתי-ספר קהילתיים ביישובים אלה. בבתי-ספר קהילתיים מספר קטן של מורים ומספר קטן של תלמידים.
תרבות
עם זאת בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בעולם הוחלט לבטל את האיסור על מכירת טבק במדינה.
יחסי חוץ
בהוטן מקיימת יחסים דיפלומטיים עם 54 מדינות בלבד ועם האיחוד האירופי, שאינן כוללות את המדינות הגדולות כמו ארצות הברית, מקסיקו, רוסיה וסין.
יחסים עם ישראל
החל מחודש דצמבר 2020, בהוטן מקיימת יחסים דיפלומטיים מלאים עם מדינת ישראל. עוד קודם לכן, היו קיימים בין המדינות יחסים בתחום החקלאות, וסטודנטים מבהוטן לומדים נושא זה בישראל.
אלייזה אקטון
אליזבת אקטון המוכרת כאלייזה אקטון (באנגלית: Elizabeth "Eliza" Acton; 17 באפריל 1799 - 13 בפברואר 1859) הייתה משוררת אנגליה וכותבת ספרי בישול. אקטון כתבה את ספר הבישול "הבישול המודרני למשפחה" (Modern Cookery for Private Families) - אחד מספרי הבישול הראשונים בשפה האנגלית, המיועדים למשפחה ולמבשלת הביתית, ולא לשף מקצועי או מבשלת מקצועית. ספר זה היה ספר הבישול הראשון בו פורטו מרכבי המתכון בראשיתו (דבר המקובל כיום בכל ספרי הבישול), וכן היה זה ספר הבישול הראשון בו צוינו משך הזמן של הבישול או האפייה. כמו כן - היה זה ספר הבישול הראשון בו הוצג מתכון לכרוב ניצנים. על בסיס ספר זה התבסס ספרה של איזבלה ביטון "ספרה של הגברת ביטון לניהול משק הבית".
השף דיליה סמית' ציינה כי אקטון הייתה מבין כותבי המתכונים הטובים ביותר בשפה האנגלית וכינתה את מתכוניה "תור הזהב של הבישול האנגלי".
ספר הבישול של אקטון הודפס עד שנת 1914- ומתכוניה מופיעים גם בספרי בישול מודרניים.
קורות חיים
אקטון נולדה בכפר באטל (Battle) שבסאסקס, והייתה בתם הבכורה של אליזבת מרסר (Elizabeth Mercer) וג'ון אקטון (John Acton). לאקטון היו חמישה אחים. זמן קצר לאחר לידתה עברה המשפחה לסאפוק ושם גדלה. בהיותה בת שבע עשרה פתחה אקטון בית ספר לנערות בקליידון הסמוכה לאיפסוויץ'. בית הספר פעל במשך ארבע שנים. בשל מצבה הבריאותי עברה לצרפת לזמן קצר, ועם שובה, בשנת 1826 פרסמה את ספר שיריה, ובו 52 שירי אהבה.
בשנת 1845 יצא לאור ספר הבישול שלה אשר זכה להצלחה רבה ולהשפעה רבה. הספר נמכר בכ-70,000 עותקים, ואקטון קיבלה בגינו 900 ליש"ט (השווים, נכון לשנת 2010 כ-70,000 ליש"ט).
בשנת 1857 יצא לאור ספר הבישול השני שכתבה - "ספר הלחם האנגלי" (The English Bread Book), הכולל מתכונים רבים וסקירה היסטורית של אפיית לחם באנגליה, כמו גם דעתה של אקטון נגד מזון מתועש.
אקטון נפטרה בשנת 1859 ונקברה בהמפסטד.
לקריאה נוספת
אנאבל אבט,המטבח האנגלי של מיס אלייזה, הוצאת תכלת, 2022.
ריאד ביידס
ריאד ביידס (בערבית: ريـاض بـيـدس נולד ב-1960) הוא סופר ערבי-ישראלי, מחברם של מספר רומנים וסיפורים קצרים.
ביוגרפיה
ביידס נולד בשפרעם ולמד ביסודי ובתיכון בעיר. למד ספרות, היסטוריה, פילוסופיה והיסטוריה של האמנות באוניברסיטת חיפה. בסוף שנות ה-70 החל לפרסם את סיפוריו. בעברית פורסמו סיפוריו בכתבי עת ובעיתונים. בשנת 1998 יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ובתרגום של גדעון שילה, קובץ הסיפורים הקצרים פרי עטו, 'הרעב וההר'.
מספריו
קובצי סיפורים קצרים: רומנים:
נאוהיפריון
נאוהיפריון (שם מדעי: Neohipparion; מילולית: "היפריון (פוני ביוונית) חדש") הוא סוג של סוס נכחד, שחי באמריקה הצפונית ובאמריקה המרכזית של תקופת המיוקן והפליוקן שלפני 15 עד 6 מיליון שנה בערך מימינו. סוס זה דמה במראהו להיפריון מאותה תקופה והוא הוגדר ב-1903 בידי החוקר J. W. Gidley. הוא סווג לפני כן לסוג Hesperohippus שהתבטל.
הסוס הקדום היה מהיונקים הגדולים הנפוצים ביותר בתקופתו באמריקה הצפונית והמאובנים שלו התגלו בקבוצות גדולות, לעיתים של מעל 100 פרטים יחד. המאובנים התגלו באזורים רבים מאלבמה עד לפלורידה ונברסקה ודרומה עד למקסיקו. הוא היה נדיר יחסית בחוף המערבי, אך ייתכן שהגיע עד לקליפורניה.
במראהו דמה לסוס המודרני. עם זאת היה מעט קטן יותר ובעל מבנה שיניים טוחנות בעלות כתר גבוה יותר, מבנה שנעלם אצל הסוסים המודרניים שהם בעלי שורש חזק ורחב יותר לשיניהם. בניגוד לסוסים המודרניים הוא היה בעל 3 אצבעות בכף רגלו, אך רק אחת מהם נגעה בקרקע מה שעזר לו לנוע במהירות יחסית.
על סמך מבנה שיניהם היו סוסים אלו לוחכי עשב מוצלחים שהותאמו ללעוס צמחייה קשיחה ששררה בערבות אמריקה. עם זאת ההתייבשות שאירעה בסוף הנאוגן גרמה להכחדתם.
טים ברנרס-לי
סר טימותי (טים) ג'ון ברנרס-לי (באנגלית: Timothy John Berners-Lee; נולד ב-8 ביוני 1955) הוא מדען מחשב אנגלי, שנודע כממציא "הרשת הכלל עולמית" (World Wide Web). זוכה פרס טיורינג לשנת 2016 "על המצאת הרשת הכלל עולמית, הדפדפן הראשון, והפרוטוקולים והאלגוריתמים הבסיסיים המאפשרים לרשת לגדול".
בשנת 1980, כאשר עבד כיועץ הנדסת תוכנה עבור CERN (מעבדת מחקר החלקיקים האירופית בסמוך לז'נבה שווייץ), פיתח ברנרס-לי פרויקט בסיסי בשם "Enquire" שיאפשר אחסון מידע וקישור אסוציאטיבי. זה היה הבסיס הרעיוני לרשת הכלל עולמית (WWW) שפיתח מאוחר יותר, כאשר שב לעבוד ב-CERN בשנת 1984.
בשנת 1989 הציע ברנרס-לי מערכת היפרטקסט גלובלית שבה יוכלו אנשים לחלוק מידע ולקשר מסמכים כך שתיווצר רשת קורים (Web) בינלאומית של מידע מקושר באמצעות קישורי-על. לשם כך הוא פיתח בסביבת NeXTStep שפה מיוחדת, HTML, שכללה תחביר אחיד לקישורים בין מסמכי הרשת (URL/URI), תוכנת שרת ותוכנת לקוח (דפדפן), שהשתמשו בפרוטוקול HTTP.
העבודה על הפרויקט החלה באוקטובר 1990, בדצמבר כבר שימשה המערכת באופן פנימי ב-CERN וב-6 באוגוסט 1991 נפתח שירות ה-WWW הפנימי של CERN לכלל רשת האינטרנט. אתר ה-WWW הראשון באינטרנט היה info.cern.ch. מאז, התפתחה רשת ה-WWW באופן נרחב והיקף השימוש בה באינטרנט שני רק לשימוש בדואר האלקטרוני.
ברנרס-לי ו-CERN לא רשמו פטנטים על המצאות אלו, ולכן ניתן להשתמש בהם באופן חופשי, בלי לשלם תמלוגים.
כיום עומד טים ברנרס-לי בראש ארגון World Wide Web Consortium הקובע את תקני ה-WWW. הארגון, שנוסד על ידי ברנרס-לי בשנת 1994, פועל כגוף עצמאי בחסות MIT (המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס). הארגון משמש כיום כאחראי על התקינה לשפת HTML ומפרסם תקנים עדכניים שלה. כמו כן, הארגון מפרסם תקנים אחרים העוסקים בשפות מידע אחרות כגון XML, VoiceXML, CSS ורבים נוספים.
שנותיו
ברנרס-לי נולד בלונדון. הראשון מתוך ארבעת ילדיהם של מרי לי וודס ושל קונוויי ברנרס לי, שעבדו שניהם על אחד המחשבים הראשונים למטרות מסחריות, פרנטי סימן 1.
עבודתו הנוכחית
בחודש נובמבר 2009, השיקה חברת ברנרס-לי-World Wide Web Foundation, "לקדם את האינטרנט כדי להעצים את האנושות על ידי השקת תוכניות טרנספורמטיביות על ידי בניית יכולת מקומית למנף את האינטרנט כמדיום לשינוי חיובי".
ברנרס-לי הוא אחד הקולות החלוציים לטובת נייטרליות הרשת, וכן הביע את הדעה כי ספקיות האינטרנט צריכות לספק "קישוריות ללא תנאים", וצריכות שלא לשלוט ולא לפקח על פעילות גלישה של לקוחות ללא הסכמתם.
לי טוען כי על חופש המידע צריך להגן. הוא מפנה את האצבע המאשימה כלפי הרשתות החברתיות הגדולות כמו פייסבוק, לינקדאין ומייספייס שיוצרות "איים" עצומים של מידע אותו הן סוגרות רק למשתמשים שלהם ומונעות שיתוף שלו, כלפי ספקי האינטרנט שפוגעים ברוחב הפס לאתרים וחברות שלא משתפים עימם פעולה וכן כלפי ממשלות שמנטרות את הרגלי הגלישה של האזרחים שלהן.
"רשתות חברתיות מאיימות על הערכים המרכזיים של רשת האינטרנט על ידי איסוף מידע מהמשתמשים ושמירה שלו. החל באנשי הקשר שלהם, התמונות ועד כתובות הדואר האלקטרוני. ולאחר שאספו מידע זה, הן משתפות אותו רק עם המשתמשים באתר שלהן", טוען לי. "כל אתר כזה הופך לאי של מידע מנותק מהאחרים. ככל שאתה נכנס פנימה לאותו אי, ככה אתה נהיה יותר שבוי שלו. הרשת החברתית נהיית הפלטפורמה המרכזית של המשתמש באינטרנט, ואין לו שליטה על המידע בתוכה", הוא מסביר.
לי גם מתנגד להצעה של גוגל וורייזון לגבי סטנדרטים של "רשת נייטרלית", לפיה מידע שעובר בין רשתות אלחוטיות או קוויות יהיה נתון לחסדי ספקיות התקשורת שיוכלו להפלות חלק מהמידע בהתאם לתוכן שלו. צריך לזכור כי האינטרנט בתחילתה נבנתה במטרה לאפשר שיתוף של מידע. העיקרון היה בסיסי: לאפשר לכל אחד, בכל מקום, לשתף מידע עם כל אחד אחר בלי מגבלות.
לי טוען שהאחריות לחופש המידע ברשת היא שלנו, הגולשים. לדבריו, האינטרנט היום שייך למספר חברות גדולות ששולטות ברשתות החברתיות, במנועי החיפוש, בייצור הסמארטפונים ובפיתוח מערכות ההפעלה. אלמנטים מרכזיים אלו שדרכם עובר המידע מרשת האינטרנט ואליה יכולים להביא למצב של פירוק הרשת לאיים של מידע ואנחנו הגולשים נמצא עצמנו בעתיד נתונים לחסדיהם של תאגידים גלובליים.
לי מכהן במועצת המנהלים של הפקולטה למדעי המחשב במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס MIT. הוא עומד בראש "קבוצת מידע מבוזר", המפתחת פרויקט Solid, במשותף עם מכון מחקר של קטר QCRI, שמטרתו לשנות את האופן בו יישומי האינטרנט פועלים כיום וכתוצאה מכך לשפר משמעותית את כל נושא הבעלות על מידע ופרטיות.
ענת פלג
ענת פלג (נולדה ב-2 באוקטובר 1957) היא חוקרת ישראלית בתחום התקשורת והמשפט, ובעבר כתבת רדיו לענייני משפט בקול ישראל. מכהנת כמנהלת המרכז לתקשורת ומשפט באוניברסיטת בר-אילן, ומרצה בנושא יחסי המשפט באוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת תל אביב. מכהנת כיו"ר ועדת האתיקה הפנימית של תאגיד השידור הציבורי כאן 11.
ביוגרפיה
נולדה ב-1957, בתם של דליה גותן (לבית ציזלינג), שהייתה יו"ר מועצת ארגוני נשים בישראל ומראשי תנועת הנשים ויצו בישראל, ושל עורך הדין יעקב גותן. פלג היא נינתם של לאה ודוד איזמוז'יק, ממייסדי תל אביב.
בשנים 1978-1983 למדה לתואר ראשון בספרות אנגלית ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-2004 חזרה לספסל הלימודים באוניברסיטת בר-אילן, והשלימה תואר שני ב-2006 ודוקטורט בתקשורת בשנת 2010.
פלג היא חברת נשיאות מועצת העיתונות בישראל, וחברה בוועדה הציבורית, בראשות שופטת בית-המשפט העליון בדימוס, עדנה ארבל, להגנה על הציבור מפני פרסומים פוגעניים ברשת. בעבר כיהנה כיו"ר תא כתבי המשפט באגודת העיתונאים בתל אביב. היא מרצה בהשתלמויות שופטים, עורכי-דין ובכנסים בינלאומיים בנושא משפט ותקשורת.
נשואה לד"ר ישראל פלג, ואם לשניים.
עבודה עיתונאית
במסגרת שירותה הצבאי בשנים 1978-1975, שימשה כעורכת תוכניות דוקומנטריות בתחנת הרדיו הצבאית גלי צה"ל. עם שחרורה עברה לעבוד בקול ישראל ובטלוויזיה הישראלית. עבדה במשרה מלאה בקול ישראל בין השנים 2011-1983.
במשך 17 שנים, בין השנים 1993-2010, התפרסמה ככתבת קול ישראל לענייני משפט בתל אביב. במסגרת תפקידה סיקרה משפטים מפורסמים רבים שבמרכזם אישי ציבור, ידוענים וראשי פשע מאורגן. במקביל הייתה פרשנית בתוכנית "ערב חדש" בטלוויזיה החינוכית.
במקביל לסיקור תחום המשפט, עסקה בסיקור תיאטרון ותרבות ברשת ב'.
בין השנים 1988-1992, במסגרת שליחותו של בעלה כקונסול כללי בפילדלפיה, ארצות הברית, כתבה פלג מדורים קבועים לעיתונים "העיר" ו"את" בישראל. כן כתבה תסריט והפיקה סרט הדרכה לילדים הזקוקים לניתוח.