cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל
ערב יום הזיכרון
טקס מרכזי, הנפתח מיד לאחר צפירת הזיכרון, נערך ברחבת הכותל בירושלים בהשתתפות נשיא מדינת ישראל, הרמטכ"ל ובני המשפחות השכולות, ובו מודלקת אבוקת זיכרון על ידי נשיא המדינה ביחד עם בן או בת למשפחה שכולה. במהלך האירוע נושאים דברים נשיא המדינה והרמטכ"ל ונאמרת תפילת אל מלא רחמים. במקביל אליו מתקיימים טקסי זיכרון במרבית היישובים בארץ. אחד מהטקסים הגדולים נערך על ידי ארגון "זוכרים" בהשתתפות משרד הביטחון, המוסד לביטוח לאומי ועיריית ירושלים.
טקס הזיכרון ל מתקיים בערב יום הזיכרון במשרד החוץ בירושלים, במעמד שר החוץ, משפחות הנופלים, עובדי משרד החוץ ונציגי הסגל הדיפלומטי המוצבים בישראל.
בחלק מהיישובים נוהגים לערוך בערב יום הזיכרון, לאחר הטקס הרשמי, ערב שירי לוחמים ושירי זיכרון, כגון האירוע "שרים בכיכר" הנערך בכיכר רבין בתל אביב.
יום הזיכרון
ביום הזיכרון, בשעה 11 לפני הצהריים, נשמעת ברחבי ישראל צפירת דומיה בת שתי דקות, שלאחריה מתקיימים טקסי זיכרון בכל בתי הקברות הצבאיים. טקס האזכרה הממלכתי המרכזי מתקיים בהיכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל, השוכן בבית הקברות הצבאי בהר הרצל, בנוכחות נציגי מדינות זרות, נשיא המדינה, ראש הממשלה והרמטכ"ל. בשעה 13:00 נערך בנוכחות אנשי ציבור אלה טקס האזכרה הממלכתי לחללי פעולות האיבה, ברחבת אנדרטת חללי פעולות האיבה שבהר הרצל בירושלים.
בטקסים בבתי הקברות הצבאיים נוהגים להוריד את הדגל לחצי התורן, לומר תפילת קדיש ולקרוא תפילת "יזכור" מיוחדת ליום זה. נישא נאום של נבחר ציבור, חזן קורא את תפילת "אל מלא רחמים" בגרסה לזכר חללי מערכות ישראל, מניחים זרים ברחבת האנדרטה מטעם מוסדות וארגונים שונים ומסיימים לרוב במטח ירי כבוד של חיילי צה"ל.
אירועים נוספים מתקיימים באנדרטאות השונות, בבתי יד לבנים, במוסדות חינוך, בבסיסי צה"ל, באתרי זיכרון ובמוסדות ציבור. בטקסים אלו נוהגים להציג מסכת בזמר ובקטעי קריאה לזכר הנופלים.
בין האירועים הנוספים שנערכים ביום זה:
זכר חללי פעולות האיבה
בתחילת המאה ה-21 החליטה הממשלה שגם חללי פעולות האיבה יוזכרו ביום זה, תוך הפרדה בין טקס הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל לטקס הזיכרון לחללי פעולות האיבה. המחלוקת בשאלות אלה עודנה נמשכת.
מניין החללים
ערב יום הזיכרון ה'תשפ"ג (2023), מניין חללי מערכות ישראל מאז שנת 1860, המציינת מפנה דרך בהיסטוריה של היישוב היהודי בארץ ישראל, עמד על 24,213.
מניין זה כולל את כל מי שנהרג או נפטר מכל סיבה שהיא בהיותו בשירות מערכת הביטחון, ולא רק הרוגים בפעילות מבצעית (ולא את האזרחים שנרצחו בפעולות טרור). ד"ר יגיל הנקין מעריך את מספרם של ההרוגים באופן ישיר מפעילות מבצעית בכ-12,000.
מניין האזרחים שנרצחו בפעולות האיבה מימי ראשית הציונות עמד ביום הזיכרון 2023 על 4,255, ומהכרזת המדינה מניינם עמד על 3,236.
טרנטולה אדומת ברכיים מקסיקנית
טרנטולה אדומת ברכיים מקסיקנית (שם מדעי: Brachypelma smithi), היא מין של טרנטולה יבשתית הנפוצה בהרי סיירה מדרה במקסיקו. מדובר במין גדול ממדים ובעל תוחלת חיים ארוכה האופיינית למינים רבים של טרנטולה. מין זה מהווה בחירה פופולרית בקרב מגדלים.
תיאור
אדומת הברכיים הבוגרת היא בעלת גוף כהה, וכתמים כתומים על מפרקי הרגליים. המפרק השני כולו כתום-אדמדם. צבעיה של הטרנטולה מודגשים במיוחד לאחר השלת עורה. החלקים השחורים כהים מאוד, והמפרקים נוטים לגוון אדום.
אורך גופה של הנקבה הבוגרת כ-10 ס"מ ומוטת רגליה כ-15 ס"מ. משקלה של הנקבה כ-15 גרם. הזכר דומה בצורתו לנקבה, אך גופו קטן במעט, רגליו ארוכות יותר ובעלות זיזים בולטים המבחינים אותו מהנקבה. בעזרת זיזים אלה מונע הזכר מהנקבה לנשוך אותו בזמן ההזדווגות, שכן בדומה למינים שונים של עכבישים (דוגמת אלמנה שחורה), עלולות טרנטולות נקבות לאכול את הזכר במהלך ההזדווגות.
תוחלת חיים
אדומת הברכיים גדלה באיטיות, ומגיעה לבגרות מינית מאוחר יחסית. אורך חייה הממוצע של הנקבה נע בין 20 ל-30 שנה, ושל הזכר עד 10 שנים.
התנשלות
בדומה לכלל הטרנטולות, גם אדומת הברכיים היא מיגלומורפית וחייבת להתנשל על מנת לגדול. במהלך ההתנשלות מתחדשת קליפתה החיצונית של הטרנטולה, וגפיים חסרות מתחדשות בהדרגה מנשל לנשל. טרנטולה צעירה שטרם סיימה את תהליך הגדילה תשיל את עורה מספר פעמים בשנה, בעוד שטרנטולה בוגרת תשיל את עורה בערך אחת לשנה. לקראת ההתנשלות תרד רמת הפעילות של הטרנטולה המשמרת אנרגיה לקראת תהליך הנשל, והיא תפסיק לאכול. הכתם הבהיר בבטנה של הטרנטולה משחיר בהדרגה, דבר המעיד על קיומו של עור חדש מתחתיו. במהלך ההתנשלות תשכב לרוב הטרנטולה על גבה, ותשהה בתנוחה זו מספר שעות. בסיום התהליך תיוותר הטרנטולה כשעורה חדש ומבהיק, אך מקומט. הדם שיזרום לתוך העור החדש ימתח אותו. מאחר שניביה של הטרנטולה הם חלק מהשלד החיצוני שלה, עליה לחכות יומיים נוספים עד להתקשות השלד החיצוני החדש בטרם תוכל לחזור ולאכול.
התנהגות
בדומה לרוב הטרנטולות מהעולם החדש, אדומת הברכיים המקסיקנית בועטת מבטנה שערות צורבות כאשר היא חשה מאוימת. מדובר בשערות היוצרות גירוי ברקמות ריריות כגון עיניים וחלל הפה, כדרך להגנה מפני טורפים. דרך נוספת בה מתמודדת אדומת הברכיים עם טורפים היא באמצעות הנפת ארבע רגליה הקדמיות אל על בתנוחה מאיימת, הגורמת לטורף פוטנציאלי לתפוש אותה כגדולה יותר מכפי שהיא במציאות (בדומה לחתול המקמר את גבו כשהוא חש מאוים). אדומת הברכיים היא בעלת רעילות נמוכה לבני אדם, למעט במקרים של תגובה אלרגית. מין זה נחשב לרגוע, וכמעט ולא מוכרים מקרים שבהם מין זה נשך אדם.
אדומת הברכיים חופרת מחילות עמוקות באדמה. המחילות מסייעות להן להגנה מפני טורפים, ומשמשות כמסתור במארב לטרף. הנקבות יבלו את מרבית חייהן במחילות, הממוקמות לרוב באזורי צמחייה. פתח המחילה גדול אך במעט מגופה של הטרנטולה, ואורכה של המחילה הוא בערך פי שלושה ממוטת הרגליים של הטרנטולה. המחילה מובילה לתא שגודלו מספיק על מנת לאפשר לטרנטולה להתנשל בתוכו שממנו מובילה מחילה נוספת וקצרה יותר לתא שבו הטרנטולה נחה ואוכלת. כשהטרנטולה אוכלת או מטילה ביצים היא מכסה את פתח המחילה בקורים, עלים ואדמה.
דונה פרטו
דונה פרטו (באנגלית: Donna Ferrato; נולדה ב-5 ביוני 1949) היא צלמת עיתונאית ואקטיביסטית אשר ידועה בכיסוי שלה של תחום האלימות במשפחה והתיעוד שלה של השכונה טרייבקה בניו יורק.
ביוגרפיה
פרטו עבדה במגזינים כגון לייף, טיים מגזין, פיפל, הניו יורק טיימס ו-Mother Jones. הצילומים שלה זכו בפרסים רבים והופיעו בתערוכות יחיד שלה במוזיאונים וגלריות מסביב לעולם. היא הייתה חברת ועד מנהל של קרן יוג'ין סמית' והייתה הנשיאה והמייסדת של הארגון ללא מטרות רווח Domestic Abuse Awareness למניעת אלימות במשפחה.
מרדכי יהודה רוזנק
הרב ד"ר מרדכי יהודה (לאופולד) רוזנק (בגרמנית: Leopold Rosenak; 11 בספטמבר 1868, אלול תרכ"ח – 15 באוגוסט 1923, ג' באלול תרפ"ג) היה רבה של העיר ברמן שבגרמניה.
ביוגרפיה
נולד בנאדאש, עיירה בקרבת פרסבורג שבסלובקיה, לשמואל, סוחר, ולדבורה. בגיל צעיר מאוד נשלח ללמוד בנייטרא אצל דודו, הרב אליעזר רוזנר, שהיה ראש הישיבה. אחר כך נשלח ללמוד בישיבת פרשבורג שבראשה עמד שמחה בונם סופר, ה"שבט סופר". למד שם במשך כמה שנים ונסמך להוראה. למד פילוסופיה ופילולוגיה בברלין, ואחר כך כתב דוקטורט באוניברסיטת ברן שבשווייץ, על דקדוק עברי על פי אבן עזרא.
בשנת 1895 (תרנ"ו) מונה לרב בעיר ברמן שבצפון גרמניה. באותה שנה נישא לבֶּלָה, בתו של הרב שלמה קרליבך, רבה של ליבק, ושל אסתר, משוררת, בתו של הרב אלכסנדר זוסמן אדלר, רבה של ליבק לפני הרב קרליבך. הקהילה הייתה קהילה ליברלית יחסית מבחינה דתית, בעוד הוא היה אורתודוקסי. בתור רבה הראשון של עיר ליברלית וחילונית באופיה היה עליו לייסד את המוסדות היהודיים בה, כולל מערכת כשרות, מקווה ומוסדות חינוך.
בשנת תר"ע, במלאת 40 שנה לשבת חמיו, הרב שלמה קרליבך, על כס הרבנות בליבק, יצא ספר יובל. הרב רוזנק תרם לספר מחידושיו, וקרא להם "מאמר מרדכי". החידושים היו על מסכת ברכות ועל כמעט כל סדר מועד, מלבד מסכת סוכה, מסכת תענית ומסכת מגילה. כוונתו הייתה להוציא חלק שני, אך בימי חייו לא יצא הדבר אל הפועל. בכתב יד נמצאו חידושיו על כל שאר מסכתות הש"ס, ובשנת תש"ע (2010) יצאו חידושיו על המסכתות הנותרות מסדר מועד על ידי נכדיו, בצירוף מה שיצא לאור בספר היובל לרב קרליבך.
פוגרומים ורדיפות ביהודי מזרח אירופה הובילו רבים מהם להגר לארצות המערב. גרמניה הייתה תחנת מעבר זמנית, ולפעמים אף מושב של קבע, עבור אותם יהודים. הרב רוזנק השקיע רבות בעזרה לפליטים אלו, עד שהגירתם הופסקה ב-1914 עם תחילת מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה נמשכה ההגירה של האוסטיודן, ובשל סגירת גבולות ארצות הברית בפני אותם מהגרים נותרו רבים מהם בברמן. גם הפעם עזר וסייע הרב רוזנק ליהודים העניים. הוא ייסד ב-1901 את ה-Komitee für hilfsbedürftige jüdische Auswanderer (קוֹמִיטֶה פִיר הִילְפְסְבֵּדִירְפְטִיגֶה יִידִיֶשׁה אָוּסְוַנְדֵרֵר, ועדה למהגרים יהודים נזקקים). הוא פעל באגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית ובאגודה למלחמה באנטישמיות (Verein zur Abwehr des Antisemitismus, פֵרָיִן צוּר אַבְּוֵר דֵס אַנְטִיסֵמֵטִיסְמוּס). הצליח להוביל את חברת נורדויטשר לויד, שבאוניות שלה הגיעו רבים מהפליטים לארצות הברית, לפתוח מטבחים כשרים בספינות הקיטור שלה.
כחלק מעזרתו לפליטים נסע בשנת תרע"ג (1923) לארצות הברית, ודן עם הרשויות בנושאי הסיוע לפליטים. בדרכו חזרה, בהיותו באונייה בלב ים, נפטר. גופתו הובאה בחזרה לגרמניה והוא נקבר בברמן.
בנו יצחק צבי (איגנאץ) היה עורך דין ומשפטן; בימי מלחמת העולם השנייה, בשנת 1938, ברח יצחק עם משפחתו לארצות הברית. בנו של יצחק צבי, מיכאל, היה פילוסוף של החינוך היהודי, ובנו של מיכאל, אבינועם, שימש כראש החוג למחשבת ישראל שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
על שמו רחוב Rosenakstraße בשכונת גרפלינגן (Gröpelingen) שבברמן. בית רוזנק (Rosenak-Haus), ששימש בית כנסת של הקהילה היהודית בברמן, וכיום בשימוש הקהילה היהודית בתור אתר זיכרון, נקרא גם הוא על שמו.
ליו-פיג'ו סוג V4C3
ליו-פיג'ו סוג V4C3 (בצרפתית: Lion-Peugeot Type V4C3) היא מכונית קטנה בסגנון "Torpedo" מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית Lion-Peugeot  אשר יוצרה בין השנים 1912–1913 בצרפת.
ליו-פיג'ו
ליו-פיג'ו הייתה יצרנית רכב צרפתית עצמאית לשעבר. זהו השם שתחתיו בשנת 1906 רוברט פיג'ו (1873 – 1945), פייר פיג'ו (1871 – 1927) וג'ול פיז'ו (1882 – 1957), ללא תלות בעסקי המכוניות של פיג'ו, החלו לייצר מכוניות.
כדי להבין מדוע היו שני עסקי רכב של "פיג'ו" יש להתייחס למחלוקת המשפחתית שהגיעה לשיאה בשנת 1896 כאשר ארמאן פז'ו עזב את העסק המשפחתי שכונה באותו שלב "Les Fils de Peugeot Frères".
בשנת 1910 התאחדו שתי יצרניות הרכב המשפחתיות מכוניות פיג'ו ו"ליו-פיג'ו" והיוו את העסק "Société des Automobiles et Cycles Peugeot", אך העסק הממוזג המשיך להשתמש בשם "ליו-פיג'ו" עבור דגמים קטנים יותר שירשו מהעסק העצמאי לשעבר עד שנת 1916.
תרגום "Lion" מצרפתית לעברית: אריה.
איתמר צייד החלומות
איתמר צייד החלומות הוא ספר ילדים מאת דויד גרוסמן שראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 1990. הספר הוא חלק מסדרת "סיפורי איתמר" המספרים על ילד ג'ינג'י בעל אותו השם.
הספר שימש כאחד משלושת הסיפורים בסרט "איתמר מטייל על קירות" ועובד גם למשחק מחשב של קומפדיה.
עלילה
הספר מתאר את איתמר שסובל מסיוטים על שד כחול. השד מפחיד את איתמר מאוד והוא אינו מסוגל עוד להמשיך ולחלום עליו. בעצת אביו איתמר בונה מלכודת ולוכד את השד, ומגלה כי השד קטן מאוד ושמו הוא "תמראי" (אנגרמה של "איתמר"). השד, שנבוך ליפול ב"מלכודת הטיפשית" שהוצבה לו, הבטיח לאיתמר שבחלומותיו יראה לו כל פעם רק חלק קטן מגופו כדי שיתרגל. למחרת בבוקר התגלו על האוהל כתמים כחולים שכנראה שייכים לשד.
משחק המחשב
לאור הצלחת הספר, פיתחה חברת משחקי המחשב הישראלית, קומפדיה, משחק מחשב בעל שם זהה. המשחק יועד לגילאי 4-8 ומתבסס על עלילת הספר באמצעות משחקונים, שמלווים בקטעי אנימציה בין משחק אחד לשני.
סנטה קולומה
בעיירה נמצאת כנסייה עתיקה המכונה "כנסיית סנטה קולומה". הכנסייה, שעיקרה נבנה במאה ה-10 וצריחהּ נבנה במאה ה-12, היא הכנסייה העתיקה ביותר באנדורה. בכנסייה נמצאים שרידים של ציורי קיר שצוירו במאה ה-12. אזור סנטה קולומה ההיסטורית, הכולל את הכנסייה ואת השטחים החקלאיים שסביבה, הוצג בשנת 1999 כמועמד לתואר אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, תחת קטגוריית "אתר תרבות".
בעיירה פועלת קבוצת הכדורגל של סנטה קולומה, שנחשבת לאחת הבכירות בליגת העל האנדורית והייתה קבוצת הכדורגל האנדורית הראשונה שניצחה במשחק במסגרת גביעי אירופה (1-0 נגד קבוצת מכבי תל אביב הישראלית במסגרת הסיבוב הראשון של גביע אופ"א בשנת 2007).
ברידג'רטון (סדרת ספרים)
ברידג'רטון היא סדרה של שמונה רומנים רומנטיים היסטוריים שנכתבו על ידי ג'וליה קווין. הספרים יצאו לאור בין השנים 2000 עד 2006, הם עוקבים אחר שמונת האחים של משפחת ברידג'רטון האצילה כשהם מנווטים בחברה הגבוהה בלונדון בחיפוש אחר אהבה, הרפתקאות ואושר.
הרומנים עובדו על ידי שונדלנד לסדרת טלוויזיה בשם "ברידג'רטון" שעלתה לשידור בשנת 2020 בנטפליקס.
הדוכס ואני (2000)
בשנת 1813 סיימון באסט, דוכס הייסטינגס, חוזר ללונדון לאחר תקופה ארוכה מחוץ לעיר. ללא ידיעת שאר החברה הלונדונית, סיימון הוזנח קשות על ידי אביו עקב גמגום חמור שהציק לו בילדותו. בשל כך, סיימון פיתח מוניטין של אדם מתנשא ויהיר בשל שתיקותיו הארוכות כדי לכסות על הגמגום שלו. כשהוא הולך לפגוש את הסנדקית שלו, ליידי דנברי, סיימון מגלה אישה צעירה שמותקפת על ידי גבר. לפני שהוא יכול לחלץ אותה, היא מכה באגרופיה את הגבר. כשסיימון סר לעזור לה, הוא מגלה שהיא דפני ברידג'רטון, אחותו של חברו הטוב, אנתוני ברידג'רטון.
סיימון מגלה במהירות שכדוכס נאה, הוא נחשב לרווק מבוקש במיוחד. כשהוא מגלה שדפני היא האישה היחידה שהוא יכול לסבול, הוא מציע לה להעמיד פנים שהוא מחזר אחריה כדי שגברים אחרים יראו בה מושכת וכדי שאמהות יחשבו כי הוא מעוניין בה ויעזבו אותו בשקט. אנתוני מסתייג מהחיזור בין סיימון ודפני גם לאחר שנודע לו שהוא מזויף. בכל זאת הוא מאפשר לזה להימשך כשהוא מבין שדפני מחוזרת יותר מאי פעם. דפני וסיימון מתחילים להתאהב זה בזה במהלך החיזור המזויף שלהם. במהלך נשף דפני מנסה לפתות את סיימון, ומובילה אותו החוצה לגן, בו הם מתנשקים. הם מתגלים על ידי אנתוני שדורש מסיימון להתחתן עם דפני לאחר שהוא סיכן אותה. לאחר שסיימון מסרב, אנתוני מאתגר אותו לדו-קרב. בידיעה שסביר להניח שסיימון ימות, דפני מסכלת את הדו-קרב ומפצירה בסיימון להינשא לה כדי שכבודה ישמר. סיימון מסכים בחוסר רצון להתחתן עם דפני לאחר שאמר לה שלעולם לא יוכל להביא ילדים לעולם.
דפני וסיימון מתחתנים במהירות. לפני נישואיהם, ויולט מנסה להסביר את המעשה מימוש הנישואים לדפני, שמוצאת את ההסבר של אמה מעורפל ומבלבל. מכיוון שסיימון אמר לה שהוא לא יכול להביא ילדים לעולם, היא מאמינה בתחילה שהוא סובל מאין-אונות, אבל הם מסוגלים לקיים יחסי מין כך ששניהם מוצאים סיפוק. לירח הדבש שלהם סיימון לוקח את דפני לאחוזה שבה גדל. דרך עוזרת הבית מגלה דפני על הגמגום של סיימון. דרך הרמיזות המעורפלות של עוזרת הבית, דפני גם מבינה שסיימון מנע ממנה בכוונה להביא ילדים לעולם ואינו עקר. זה מוביל לקרע בין הזוג ודפני מחליטה לא לקיים יחסי מין עם סיימון כל עוד הוא לא רוצה להביא ילדים לעולם.
סיימון המדוכא יוצא להשתכר. כשהוא חוזר הביתה דפני מקיימת איתו יחסי מין. לאחר המעשה, סיימון כועס, יוצא מהבית ומודיע לדפני לכתוב לו רק אם היא בהריון. דפני חוזרת ללונדון. לאחר חודשיים דפני כותבת לסיימון כדי לומר לו שהיא בהריון. סיימון חוזר אליה ומגלה שהמחזור שלה רק התעכב. הוא מתוודה שהוא מתגעגע אליה והיא אומרת לו שגם אם לילד שלהם היה גמגום היא תאהב את הילד שלהם באותה מידה. השניים מתפייסים ומחליטים להתחיל לנסות להביא ילדים.
בשנת 1817, לאחר שלוש בנות, דפני מביאה לעולם סוף סוף ילד שהם קוראים לו דייוויד.
באפילוג שני, מתגלה מאוחר יותר שבגיל 41 דפני נכנסת להריון עם ילד חמישי. היא זוכה גם לביקור של קולין ואשתו שבאים לראות את סיימון כדי לקבל עצה מכיוון שהם חוששים שלילד שלהם יש ליקוי בדיבור. סיימון לא בטוח מה לומר להם ומחליט לפתוח את המכתבים שאביו המנוח השאיר לו ומגלה שאין בהם שום דבר בעל ערך. הוא שורף אותם והוא ודפני מדברים על כמה הם נרגשים להפוך שוב להורים.
העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "ברידג'רטון" ,שעלתה בשנת 2020, מהווה עיבוד טלוויזיוני לספר, כשפיבי דינבור ורגה ז'אן פייג' מגלמים את דפני וסיימון, בהתאמה.
הוויקונט שאהב אותי (2000)
ספר זה עוסק בויקונט ברידג'רטון והאח הבכור במשפחה, אנתוני, ומתרחש בשנת 1814. אנתוני מחליט שהגיע הזמן להתמסד, והוא מצא את המועמדת המושלמת - אדווינה שפילד. בעודו מנסה לחזר אחריה הוא נאלץ להתמודד עם אחותה הבכורה, קייט, אשר אינה מחבבת אותו ונחושה להגן על אחותה מנישואין לאנתוני.
הצעה מג'נטלמן (2001)
הספר השלישי בסדרה מתמקד באח השני לבית ברידג'רטון, בנדיקט.
סופי בקט היא בתו מחוץ לנישואים של רוזן. לאחר שאביה מת, סופי נאלצת להיות המשרתת של אמה החורגת האכזרית. בערב של נשף מסכות אותו מארחת משפחת ברידג'רטון מתחמקת סופי מביתה ומשתתפת בנשף. כשפניה מוסתרות במסכה, היא רוקדת עם בנדיקט לפני שהיא נאלצת לברוח בחצות, ומותירה אותו מוקסם ממנה.
לחזר אחרי מר ברידג'רטון (2002)
הספר הרביעי בסדרה מתמקד באח השלישי לבית משפחת ברידג'רטון, קולין. מושא האהבה שלו היא פנלופי פת'רינגטון, המיודדת עם משפחת ברידג'רטון. בעוד אלואיז ברידג'רטון היא חברתה הקרובה ביותר, פנלופי תמיד הייתה מאוהבת בקולין. עלילת הספר מתרחשת כ-10 שנים לאחר הרומן הראשון, בשנת 1824. קולין סוף סוף רואה את פנלופי באור אחר - ומגלה שלנערה הביישנית והנעימה יש צדדים מסתוריים.
העונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "ברידג'רטון", שצפויה לעלות בשנת 2023, תהווה עיבוד טלוויזיוני לספר, עם לוק ניוטון וניקולה קוכלן מגלמים את התפקידים של קולין ופנלופי, בהתאמה.
לסיר פיליפ, באהבה (2003)
הספר החמישי בסדרה מתמקד בילדה החמישית לבית ברידג'רטון, והבת השנייה, אלואיז. לאחר שמנהלת התכתבות עם אלמן ומדען מפורסם בשם סר פיליפ קריין, אלואיז בת ה-28 מחליטה לעשות קפיצת מדרגה ולקבל את הצעת הנישואים שלו. היא עוזבת את בית משפחתה כדי להתחתן עם גבר שמעולם לא פגשה.
כשהוא היה מרושע (2004)
הספר השישי בסדרה מתמקד בפרנצ'סקה, הילדה השישית לבית ברידג'רטון והבת השלישית. בשונה מהספרים הקודמים בסדרה, המתרחשים בבירת אנגליה, לונדון, ספר זה מתרחש בסקוטלנד. פרנצ'סקה היא נערה שקטה ומסויגת, אך גם שנונה.
בספר זה מופיעים לראשונה בני הדודים ג'ון ומייקל סטירלינג. כשמייקל רואה לראשונה את פרנצ'סקה, הוא מתאהב בה ממבט ראשון. אך פרנצ'סקה כבר מאורסת לבן דודו, ג'ון. עלילת הספר מתרחשת על פני תקופה של כמה שנים.
בשתי העונות הראשונות של הסדרה גילמה רובי סטוקס את דמותה של פרנצ'סקה, אך דמותה לוהקה מחדש והחל מהעונה השלישית, השחקנית האנה דוד תגלם אותה.
זה נמצא בנשיקה שלו (2005)
הספר השביעי מתמקד בבת הזקונים במשפחה, הייסינת'. בספר זה, הייסינת' - המתוארת כנערה חכמה ומוחצנת - פוגשת את גארת' סנט קלייר, הנכד של ליידי דנברי. הייסינת' מציעה לעזור לגארת' לתרגם יומן ישן שנכתב באיטלקית שעשוי להכיל מידע הדרוש כדי להבטיח את עתידו.
בסדרת הטלוויזיה, השחקנית פלורנס האנט מגלמת את הייסינת'.
בדרך לחתונה (2006)
הספר השמיני והאחרון בסדרה עוקב אחר הבן הצעיר לבית משפחת ברידג'רטון, גרגורי. גרגורי שואף למצוא אהבה אמיתית, בדיוק כמו הוריו. הוא מכיר את הרמיוני ווטסון, אבל למרבה הצער, היא כבר מאוהבת במישהו אחר. חברתה הטובה של הרמיוני, לוסינדה אברנתי, מציעה לעזור לו לזכות בה. אבל לוסי מתחילה להתאהב בגרגורי עצמה.
בסדרת הטלוויזיה, השחקן וויל טילסטון מגלם את גרגורי.
ביקורות
מגזין פיפל דירג את "הוויקונט שאהב אותי" כספר הטוב ביותר בסדרת ברידג'רטון עבור חוג "מאויבים לאוהבים".
"הדוכס ואני" ספג ביקורת על הכללת מין ללא הסכמה בין סיימון ודפני, שהסתכם באונס בנישואין. המבקרים ציינו כי קווין נכשלה בהכרה בקשיים של גברים קורבנות אונס, במיוחד מאחר שסיימון עבר טראומה לאחר האירוע.
"בדרך לחתונה" זכה בפרס הסופרים רומנטיים של אמריקה (RITA) בשנת 2007.
מכירות
הרומנים, שזכו להצלחה לאחר צאתם לאור, זכו לעלייה במכירות הספרים כשהסדרה "ברידג'רטון" עלתה בדצמבר 2020, ושוב, בעונתה השנייה במרץ 2022. מספר ספרים בסדרה היו רשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
עיבוד טלוויזיוני
סדרת הספרים עובדה על ידי שונדלנד, עבור נטפליקס, לסדרת טלוויזיה בשם "ברידג'רטון" שעלתה לשידור בשנת 2020. הסדרה עוקבת אחר עלילת הרומנים כשכל עונה מתמקדת באח אחר של ברידג'רטון ובחיפוש אחר נישואים.
ז'אן פיאז'ה
ז'אן פיאז'ה, בשמו בלידה ז'אן-ויליאם-פריץ פיאז'ה (בצרפתית: Jean Piaget או Jean-William-Fritz Piaget; 9 באוגוסט 1896 נשאטל – 16 בספטמבר 1980 ז'נבה) היה פסיכולוג שווייצרי שתרם רבות להתפתחות הפסיכולוגיה ההתפתחותית והפסיכולוגיה הקוגניטיבית. פיאז'ה גם פיתח את שיטת הניסוי בפסיכולוגיה, הנשענת על הצגת חידות לאנשים וניתוח הסיבות לשגיאות בתשובותיהם.
תאוריית ההתפתחות הקוגניטיבית שלו והשקפותיו האפיסטמולוגיות נקראות כיום "אפיסטמולוגיה גנטית".
בשנת 1955 הקים את "המרכז הבין-לאומי לאפיסטמולוגיה גנטית" בז'נבה וניהל אותו עד מותו בשנת 1980. המרכז הפיק שיתופי פעולה רבים, ולכן נחשב בספרות המדעית כ"מפעלו של פיאז'ה".
לדברי הפסיכולוג הגרמני ארנסט פון גלזרספלד, ז'אן פיאז'ה היה "חלוצה הגדול של התאוריה הקונסטרוקטיביסטית של הידיעה". עם זאת, רעיונותיו לא הפכו פופולריים עד שנות השישים של המאה העשרים.
בסוף המאה ה-20, פיאז'ה היה מבין הפסיכולוגים המצוטטים ביותר באותה תקופה, שני רק לפרדריק סקינר.
ביוגרפיה
כאשר שינה את תחום התעניינותו לפסיכולוגיה התפתחותית, הוא חקר את התפתחותה של התודעה אצל הפרט, בהתאם לגילו הביולוגי. פיאז'ה התחיל את מחקרו הפסיכולוגי בניתוח שגיאות בפתרונות שעשו ילדים בתגובה למבחני מנת משכל. כאשר נולדו לו ילדים משלו, הוא ערך עליהם תצפיות מדעיות ואלו היוו בסיס לרעיונות תאורטיים רבים שהעלה בתחום זה.
בנוסף לכך, פיאז'ה עסק רבות בחינוך והשפיע רבות על העשייה החינוכית בעולם. ב-1955 ייסד בז'נבה מרכז ל"אפיסטמולוגיה גנטית", מונח שהטביע ושתיאר את התפתחותם של מבני החשיבה אצל הילד. תורתו של פיאז'ה היא בבחינת חומר חובה לכל סטודנט לחינוך במדינות רבות, כולל בישראל.
פיאז'ה נבחר על ידי המגזין "טיים" כאחד ממאה האנשים שעיצבו את המאה ה-20. ספרו הידוע ביותר של פיאז'ה, "תפיסת העולם של הילד", נמכר במיליוני עותקים, ונחשב עד היום לספר יסוד בתחום.
בסיס דפנה
בסיס דפנה היה בסיס קדמי של חיל הים, שפעל בתקופת מלחמת ההתשה, מלחמת יום הכיפורים והשנים שלאחריה בהר קסיוס, לחופה הצפוני של ימת ברדוויל שבצפון חצי האי סיני, תחת אחריות בסיס אשדוד. כתוצאה מכיבוש חצי האי סיני ורצועת עזה, במלחמת ששת הימים התארך מאוד חוף הים התיכון של מדינת ישראל. פיקוד חיל הים הגיע למסקנה שקיים צורך בבקרה רצופה על הגבול המערבי של סיני, קו הפסקת האש ומבואות פורט סעיד וזאת מכיוון שלא ניתן היה להסתפק במידע שהתקבל לסירוגין מסיורי כלי שיט. הבסיס הוקם ביוני 1970 מייד לאחר האירוע של טיבוע ספינת הדיג אורית ופורק במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים בשנת 1979.
גאוגרפיה
ימת ברדוויל היא לגונה של הים התיכון הנמצאת לאורך החוף הצפוני של חצי האי סיני. קצהָ המזרחי נמצא במרחק כ-30 קילומטרים ממערב לאל עריש. אורכה כ-90 קילומטרים ורחבה, בנקודה הרחבה ביותר, כ-22 ק"מ. עומקה של הלגונה אינו עולה על שלושה מטרים. הימה מופרדת מהים התיכון על ידי שרטון המקיף אותה משלושה צדדים (למעט הצד הדרומי), שרוחבו בין עשרות מטרים לקילומטר וחצי, וגובהו מגיע עד לשישים מטרים מעל פני הים. הימה מתחברת אל הים התיכון בשני פתחים הנקראים . במפות צה"ל קיבלו את הכינוי "בועז 1" למערבי ו"בועז 2" למזרחי.
במהלך מלחמת ששת הימים כבש צה"ל את הימה. לאחר הכיבוש הוזמן קבלן אזרחי בשם יונה לרר לבצע עבודת חפירה ימית בפתח המזרחי כדי לאפשר מעבר דגי סְפָּרוּס זהוֹב הידוע בשם דניס ושיט סירות בין הימה לים התיכון. בחודש יולי 1967 ארגן אגף העתיקות שלוש משלחות מחקר שהיו בראשותו של משה דותן, בניהול האגודה למחקר תת-ימי בישראל ובסיוע חיל הים. בין היתר נערכו סקרים תת-ימיים בימה ואותר מטוס דו מנועי ממלחמת העולם השנייה ובו שרידי אדם. על שרטון החול המפריד בין הימה לים הפתוח התגלתה באר מים בנויה ובה מי שתייה, ששימשה כפר קטן של בדואים שהתגוררו על השרטון והתפרנסו מציד ציפורים ברשתות, מדייג ומדגים שנפלטו על ידי גלי הים. ליד הבאר התגלו חרסים ושברי שיש נושאי כתובות מתקופות שונות. בנוסף, התגלתה על השרטון תלולית ובה שרידי יישוב רומי המכונה הר קסיוס.
הפעילות המצרית בגזרה
במהלך מלחמת ההתשה התברר כי מתקיימת פעילות מצרית רבה בחופי סיני, פעילות שלא פסקה גם לאחר קרב רומני (קרב ימי) שהתרחש ביולי 1967. כוחות משייטת 13 שסרקו את אזור הימה לאחר כיבושה ובדקו את הבדואים והדייגים במקום, גילו כי הם עומדים בקשר עם המצרים בפורט סעיד. בחודש נובמבר 1969 בוצעו פעולות התקפיות של הצי המצרי כנגד מוצבי צה"ל בבלוזה וברומני.
ב 13 במאי 1970 טיבעה ספינת טילים מצרית מדגם אוסה את ספינת הדיג אורית, שעסקה בדיג מול חופי סיני. באותו זמן ביצעה אח"י סער סיור בט"ש מצפון לאל עריש ונמצאה באותו כיוון כמו האורית, גילתה את פעילות סטי"ל האוסה וירי טיל שחשבה שנורה עליה. פעילות האורית באזור לא הייתה ידועה לאח"י סער.
משימות בסיס דפנה
המשימות שהוגדרו לבסיס היו:
הקמת המוצב ומיקומו
התוקפנות המצרית כנגד כלי שיט אזרחי ופגיעתם במטרה קטנה בטיבוע ספינת הדיג אורית ב 13 במאי 1970 זעזע את פיקוד חיל הים.
בזמן קצר הוכנו גדרות עם מוקשי תאורה, מחפורות ונשלחה ניידת מכ"ם במטרה לכסות את הפעילות הימית באופן רציף על ידי מכ"ם וכדי לזהות את כלי השיט הצבאיים. כדי להאריך את טווחי הגילוי הותקן גם מכשיר לגילוי וזיהוי שידורי מכ"ם אורנה. על התורן הגבוה הורכבו אנטנות לקשר. במקום הופעלה תחנת מכ"ם שסיפקה תמונה מקומית על כלי השיט באזור החוף. במהלך מלחמת יום הכיפורים סייע המוצב ושימש ממסר קשר בין כלי שיט בים למפקדת חיל הים. התחנה אוישה במוכ"מים (שעברו קורס מוכ"מי ספינת טילים).אלחוטנים וקשרים למשמרות ומכונאים וטכנאים לתחזוקה מחיל הים.
טווחי הפלגה ומרחקים של בסיס דפנה:
מוצב מוגן
הגישה אל המוצב שהיה על ראש הגבעה בגובה 70 מטר, מהים ומהימה הייתה פתוחה. הגבעה הוקפה במערכת כפולה של גדרות תיל. בין הגדרות הוטמנו מוקשי תאורה ותיל ממעיד. נחפרו גם עמדות הגנה. תחנת המכ"ם שוכנה במחפורת מוגנת וכך גם מקלט למגורים. לימים נבנה בונקר ממוגן ששיכן בתוכו את המכ"ם, המגל"מ ומרכז ידיעות הקרב של בסיס דפנה. את המחפורות החליפו בונקר ועמדות מבוטנות בהיקף הבסיס שהפך למעוז מאורגן היטב, גם בהשוואה למעוזים על קו התעלה. להגנת המוצב נמצאו במקום שלושים חיילי חיל רגלים בדרך כלל אנשי מילואים בפיקוד שני קצינים שקיימו ביניהם תורנות. מרפאה עם רופא וחובש מחיל הים.
הסיירת הימית
אחריות הבסיס הייתה לתחזק ולהפעיל את כלי השיט המבצעיים בימה. בעיקר היו אלה 4 ספינות יתוש שהוגדרו כסיירת ימית בפיקוד שני קצינים שהיו כפופים מבצעית ישירות לבסיס אשדוד ולוגיסטית לבסיס דפנה. מפקד הבסיס היה אחראי לתפעולם של היתושים אך לא הייתה לו הסמכות המבצעית להפעילם. השיקול העיקרי לבחירת היתוש היה רדידות המים בימה. היתוש (כלי שיט) נבחר היות שהוא מונע בטורבינות מים ללא מדחפים, כך שניתן היה להפעיל אותם במקומות רדודים שהשוקע נמוך.
בתחילה נקשרו היתושים אל ספינת מצרית שהוחרמה בעת הברחה לטובת הבסיס. לצורך עגינת קבע לספינות היתוש הוכנה בבסיס אשדוד דוברת שירות שהושטה והועגנה בתוך ימת ברדוויל בקרבת הבסיס. עם הזמן הותקן על גבי הדוברה מנוף להרמת יתושים לתחזוקתם. על הדוברה הוחזקו גם מכלי דלק שמן למנועים ומיכלי מים לאנשים. כמו כן, נבנה מבנה המגורים ששימש את צוות הסיירת.
הרחפות
על אף השוקע הנמוך של היתושים אירעו מקרים רבים של עלייה ו"התיישבות" על שרטון. תנועתם של היתושים בימה הלא ממופה הייתה רצופה תקלות. לשיפור התנועה ויכולת הסיור גילה תא"ל הדר קמחי שהיה אז נספח צה"ל וראש משלחת הקניות של משרד הביטחון בבריטניה חברה בצפון אנגליה שבנתה רחפות נוסעים קטנות. צוות ימאים מהסיירת עם מפקד היחידה, עוזי טישל, נשלחה לאנגליה ולמדה לתפעל את הרחפת. שתי רחפות נרכשו והופעלו בתקופה 1975 -1979. הרחפות צוידו במכ"ם, קשר ומוצבי נשק ופתחו את יכולת הסיור בביטחון מלא תוך עליה על החוף במקומות שעד הופעתן לא הייתה גישה.
כלי שיט נוספים
מדי יום הייתה מגיעה מבסיס אשדוד ספינת "דבור" במשימת בט"ש לאזור הבסיס מצד הים. מדי שבוע הייתה מגיעה לבסיס מצד הים נחתת לצורכי תספוקת לוגיסטית.
במהלך תקופת פעילות הבסיס התבצעו על ידי קבלן ימי אזרחי (יונה לרר) עבודות חפירה ימית בכלי שיט אזרחיים שמטרתם פתיחת המעברים המקשרים את הימה לים התיכון. המעבר המזרחי נקרא "בועז 2" והמעבר המערבי - "בועז 1", סמוך לחוף רומני.
התעבורה בין נחל ים לבסיס דפנה
ימת ברדוויל רדודה מאוד ברב שטחה. בקיבוץ נחל ים הוקמה חוליה קדמית שהפעילה סירות שטוחות שקיימו את התעבורה עם הבסיס. המרחק בין הבסיס לנחל ים היה כ־20 ק"מ. הסירות נקראו "הצהובות" עקב צבען והללו היו מונעות ב-4 מנועי חיצון. בהמשך הייתה גם סירת "דל קיי" בצבע ירוק שנקראה- "הירוקה" וסירה להובלות כבדות שכונתה "הלבנה".
לתפעול הקשר בין בסיס דפנה לבסיס האם באשדוד הייתה גם חוליה קדמית של דפנה בבסיס אשדוד.
השפעות מזג האוויר
הבסיס היה ממוקם על אי מבודד בקרבת מדבר. בבסיס שררו תנאי מדבר; רוחות וסופות חול. השחיקה בציוד ובאנשים הייתה רבה. כל הפעילות המבצעית והתחזוקתית נעשתה תוך מאבק בסופות החול המלח והזבובים. השירות במקום היה קשה.
לבוש צוות הבסיס היה בגד ים וסנדלים. עם קבלת הפיקוד על הבסיס הביא רס"ן עמי שר-אל את נוהלי חיל הים שרכש בפלגות הטרפדות ושייטת ספינות הטילים הוכנסו נוהלי לבוש משמעת והתנהגות צבאית מלאה כולל מסדרי בוקר והנפת דגל הלאום בדומה לנהוג ביחידות של כלי שיט בחיל הים. בכלל זה בגדי עבודה צבאיים ונעליים גבוהות. נכתבו נוהלים רבים בכתב שכיסו את כל תחומי פעילות הבסיס.
כפיפות וארגון מבצעי
המעוזים בסיני היו בשליטה של פיקוד דרום. בסיס -מוצב דפנה שיועד לשרת את משימות חיל הים הוגדר כבסיס קדמי תחת פיקוד בסיס אשדוד. חיל הים ראה את פעילותו העיקרית של הבסיס לכיסוי מבצעי אלקטרוני לכוון הים התיכון ולא הסכים להעמידו בכפיפות (ת"פ) לפיקוד דרום. המוצב חייב אבטחה יבשתית שהייתה תחת פיקוד ממשל אל עריש. מפקד הבסיס המשיך לקבל מכתבים והוראות גם ממשל אל עריש. עקב המצאות 2 כוחות שונים בבסיס התעוררה מחלוקת – מי ינהל אותו. פיקוד דרום גרס שזו אחריותו, חיל הים התנגד (מדובר בתקופה טרום מלחמת יום כיפור).
אלוף פיקוד דרום, אלוף אריאל שרון ביקר בבסיס דפנה יחד עם מפקד חיל הים בנימין תלם שאירח אותו. שרון לא הסכים בשום פנים ואופן לקבל את לבוש החיילים בסנדלים ומחה באוזני מפקד חיל הים. כאשר הוסבר לו שזה לבוש מאושר על ידי חיל הים מחה על כך לרמטכ"ל. בנימין תלם מספר שהייתה לו שיחה עם הרמטכ"ל דוד אלעזר ונעילת הסנדלים קיבלה גם את אישורו.
מצוות התלויות בארץ
מצוות התלויות בארץ הן שורה של מצוות הקשורות לעבודת הקרקע. מצוות אלה נוהגות לרוב רק בארץ ישראל, ורובן קשורות לתמיכה סוציאלית הן כלפי העניים והן כלפי שבט לוי המנועים מעבודה. ככלל, המצוות התלויות בארץ אינן נוהגות בחו"ל, אלא רק בארץ ישראל. כמו כן, לדעת רוב הפוסקים, בימינו אין חייבים בהם מדאורייתא אפילו בארץ ישראל, מאחר שדרוש רוב ישראל היושב על אדמתו, וחיובם כיום הוא רק מדרבנן.
בסיס דפנה
כפיפות וארגון מבצעי
יחסים בין אישיים היו חשובים לפתרון בעיות. מפקדי הבסיס, כל אחד בזמנו, נהלו מערכות הכרה הדדית עם "השכנים" החיילים שהוקצו לאבטחתו מפיקוד דרום. המחלוקת המתמשכת הסתיימה עם הגעתו של רס"ן עמי שר- אל. עמי יצר קשרי גומלין מצוינים עם מושל אל עריש יצחק שגב ונוצר שיתוף פעולה פורה. עמי נהג לבקר ולהיפגש את מושל אל עריש כל פעם שהיה בדרכו לבסיס וכל פעם בדרכו לחופשה צפונה, דבר שהביא להבנה הדדית טובה יותר.
מצוות התלויות בארץ
בניגוד למצוות התלויות בארץ, שאר המצוות הן 'חובת הגוף', זאת אומרת שאין חיובים תלוי כלל במקומו של האדם, וחיובים הוא בכל מקום שנמצא.
בסיס דפנה
תחזוקה ותנאי שירות
התנאים בבסיס היו שונים מאלה שבכל יחידות חיל הים. צורת ההספקה העיקרית בשנותיה הראשונות של היחידה הייתה באמצעות נחתת מכוון ים התיכון וטרקטור שהיה ממתין בתחתית הבסיס על החוף והיה כלי התעבורה העיקרי גם ממקום נחיתת ה"צהובות" ועד הגעתו תוך נסיעה לא קלה על דיונות החול למרומי גבעת הבסיס. הריחוק מבסיס האם ומתשתית התחזוקתית של חיל הים דרש הרבה יזמה ואלתורים טכניים. כשירות היתושים ומכשירי המכ"ם, ה"אורנה" והקשר נעשתה במאמץ רב לנוכח תקלות וצרכים של חלקי חילוף. השאיפה להקלת תנאי השירות בבסיס חייבה אספקה טרייה יום יומית. האספקה הגיעה לבסיס באמצעות הסירות הקטנות - "צהובות" או הסירה הגדולה - "לבנה" של החוליה הטכנית שישבה בנחל ים. האספקה של מים ודלקים וצרכים כבדים כלשהם המשיכה להגיע מבסיס אשדוד אחת לשבועיים באמצעות הנחתות. למנועים החיצוניים של ה"צהובות" היו תקלות רבות וזה חייב כמעט באופן שוטף תגבור/החלפת מנועים שהיו מגיעים מבסיס האם באשדוד. אפשרויות הרחצה - בשנותיו הראשונות של בסיס דפנה, אפשרות הרחצה הייתה רק במי הים. מיכל המים המתוקים בנפח 5 מ"ק שימש לשתייה. צינור פולאתילן בקוטר 3 אינץ' הונח מחוף הים אל מעלה הגבעה והנחתת שהייתה מגיעה פעם בשבוע העבירה את המים למעלה הגבעה באמצעות משאבה שבנחתת. רחצה במים מתוקים הייתה מזערית. משמעת מים הונהגה מעת לעת עקב קיבולת מים נמוכה של מיכלי המים בבסיס. בימי החורף כאשר הנחתת לא הייתה יכולה להגיע לבסיס עקב תנאי ים קשים היו מצבים שמשמעת המים הייתה עוד יותר קשוחה.
רפואה - בתחילה לא שובץ רופא וגם מסדרי חולים לא התקיימו. בעת מלחמת יום הכיפורים סופחו רופאים במילואים: ד"ר יורם בייט וד"ר אריה שוורץ. ונוצרו עמם יחסי חברות וקרבה. לאחר המלחמה אויש הרופא באופן קבוע. לא היו הרבה חולים יחסית לתנאי התברואה הנמוכים. מקרה פציעה אחת של המכונאי שנפל מגנרטור ונחתך קלות בצידו הימני. המפקד והרופא החליטו אז להזעיק מסוק מחמ"ל נחל ים ששלח מסוק. לאחר כשבועיים חזר הפצוע בריא.
מצוות התלויות בארץ
כל סדר זרעים שבמשנה ובתלמוד ירושלמי, מלבד מסכת ברכות, מוקדש למצוות אלו.
תחומי הארץ
לגבי מצוות התלויות בארץ כל העולם נחלק לחמשה חלקים: ההגדרות המדויקות של תחומים אלה היו נושא למחקרים הלכתיים רבים, אחד הראשונים והחשובים שבהם היה ספר תבואות הארץ.
בסיס דפנה
תחזוקה ותנאי שירות
בידוד מהעולם - לא ניתן היה לפגוש מישהו ולא לצאת מהבסיס המנותק, סדר החופשות היה שלושה שבועות בתפקיד ושבוע חופש.
שותפים לא רצויים – עכברי המדבר, זבובים, נמלים וצרעות היו חלק מהווי החיים. התגברו על אמצעי ההדברה. עכברי המדבר אכלו את הבגדים בארונות.
מצוות התלויות בארץ
מתנות כהונה ולוייה
מצוות אלו נועדו לתמוך במנהיגות הדתית והרוחנית בירושלים ובשאר הארץ (תרומות ומעשרות). אותה מנהיגות רוחנית של שבט לוי שלא קיבלה חלק ונחלה בארץ ולכן מנועה מעבודה חקלאית.
מתנות עניים
מקורן של המצוות במקרא מוזכר פעמים רבות כך למשל בספר דברים פרק כד:
בסיס דפנה
תחזוקה ותנאי שירות
תברואה - הייתה הקפדה גם כשיש משמעת מים תמיד להשאיר מעט מים למטבח. בעת סערות כשלא הגיעו מים על ידי הנחתת אזי הטרקטור היה מוריד את כלי המטבח לחוף הים ושם היו שוטפים אותם במי ים. הרופא ביצע ביקורת תברואה יומית במטבח ובדיקת ניקיון ונטילת צפרניים של הטבח. עובדת הביקורת ותוצאותיה נרשמו ביומן התברואה.
מצוות התלויות בארץ
מתנות עניים
כפי שנראה מצוות אלו הן סוציאליות במהותן, ומטרתן המוצהרת היא פריסת רשת ביטחון כלכלית לשכבות החלשות, בלי לגרום לעניים לחזר על הפתחים ולהתבזות בבקשת צדקה. כפי המסופר במגילת רות על רות המואביה (שהייתה גם גיורת וגם אלמנה): "וַתֵּלֶךְ וַתָּבוֹא וַתְּלַקֵּט בַּשָּׂדֶה אַחֲרֵי הַקֹּצְרִים וַיִּקֶר מִקְרֶהָ חֶלְקַת הַשָּׂדֶה לְבֹעַז אֲשֶׁר מִמִּשְׁפַּחַת אֱלִימֶלֶךְ:" (פרק ב' ג').
בסיס דפנה
תחזוקה ותנאי שירות
שירותים - רס"ר היחידה היה אחראי על חפירת בור שירותים חדש כשהבור הישן היה מתמלא וכן היה מטיל סיד לתוך הבורות.
מצוות התלויות בארץ
מתנות עניים
על פי המתואר בפסוקים, בתקופה המקראית כל שנה שביעית, כל התוצרת החקלאית הייתה נעזבת לטובת העניים, פעמיים נוספות בכל מחזור של שבע שנים, בשנים השלישית והשישית, עשירית מהתבואה הייתה ניתנת להם, ובכל יתר הזמן היו נהוגות מצוות הלקט, פאה ושכחה, שהיו משאירות מעט מהתוצרת של החקלאים לעניים מבלי לפגוע בהם. כך הייתה פרושה רשת ביטחון של הקהילה לטובת החלשים. מעין מוסד לביטוח לאומי עתיק.
בסיס דפנה
תנאי סיירת היתושים
תנאי אנשי הסיירת היו יותר משונים. בתחילה מזרנים על סיפון הספינה המצרית העוגנת. שיפור ממזרנים ובהמשך למיטות מתקפלות מוצבות בשורה אחת לפי הסדר והוותק: מפקד, מפקדי ספינות עד הימאי האחרון.
מצוות התלויות בארץ
מתנות עניים
יש הרואים במצוות הנתינה לעניים, עידוד לעבודה, מכיוון שהעניים אינם מקבלים מן המוכן, אלא צריכים להתאמץ לבוא לשדה וללקט אחר הלוקטים או לחפש את השכחה והפאה, ולפי רוב מאמציהם ישאו פרי, וגם מכיוון שהם יוצאים אל השדה ומתחככים בעובדים, נפתחים בפניהם שערים להיכנס אל מעגל עבודה יצרני.
בסיס דפנה
תנאי סיירת היתושים
כשהגיעה דוברת המגורים כתוספת לדוברת העגינה, שודרגו התנאים במקצת. היתושים הפכו לחלק מהנוף הקבוע בימה. לאחר כחצי שנה הדוברה חזרה לשדרוג נוסף. על סיפונה נבנתה מחומר פלסטי מוקצף מבנה שכלל שלושה חדרים: מטבח, חדר מפקדים, וחדר חיילים. מקלחות לרחצה לא היו.
הדוברות המחוברות יחדיו היו מסתובבות עם כיוון הרוח בימת ברדוויל, ועליהן עשרה חיילים. מרוחקים מהציוויליזציה ומתמודדים עם אתגרים של הישרדות. כל ארוחה, או טלפון למשפחה ולחברה או הרחצה במקלחת חייבה הפלגה לחוף בסירה ואחר כך נסיעה למוצב בקומנדקר ועם הזמן בטרקטור. ואחרי המקלחת חזרה לדוברות. החול מנצח והגוף מתכסה גרגרי חול קטנים ודוקרים. כל זאת רק כאשר לא הוכרזה משמעת מים תעבורת הקשר בין הבסיס לדוברות ודרך מרכזיית הבסיס אל מחוצה לו היה באמצעות קו נל"ן שהיה פרוס ממרומי הגבעה מטה ללשונית החול בימה וממנה במים עד הדוברות עצמן, קו זה היה נקרע לעיתים קרובות ושוב היו נאלצים לפרוס קו חדש, מצב זה מאוד הקשה על צוות היתושים.
התחבורה לבסיס האם
כאמור הגישה למוצב הייתה בדרך הים התיכון בכלי שיט מבסיס אשדוד, או בסירות מתוך ימת ברדוויל דרך החוליה בנחל ים או במסוקים. יציאה לחופשות היו חיילי הבסיס יוצאים בסירה מבסיס דפנה לקיבוץ נחל ים, המרחק היה גדול, הראות לעיתים קרובות לקויה, הניווט היה בעזרת עמודים ונצנצים שהיו מסמנים את הנתיב לדפנה. המנועים החיצוניים של ה"צהובות" נשחקו ויצאו מכלל שימוש לעיתים קרובות, לעיתים היה נשכר דייג מקומי שיסייע ויבצע את ההובלה של החזרת החיילים מחופשה והוצאת חיילים לחופשה.. הדרך בים ארכה כשעתיים וחצי. גם כאשר כבר הגיעו החיילים לנחל ים, היה עליהם לחכות להזדמנות של טרמפ או לאוטובוס שעבר בימי ראשון וחמישי בלבד. כתוצאה מכך, היו מגיעים לביתם באיחור גדול. לא מעט מקרים שה"צהובות" היו מתיישבות בימה, והיה צורך לרדת למים ולדחוף אותם, העיכובים הללו גרמו למורת רוח אצל החיילים בבסיס שהמתינו בקוצר רוח להגעת ה"צהובות" על מנת להוציאם לחופשה אחרי 3 שבועות בבסיס המבודד.
הפלגה בימה בשעות החשיכה נעשתה רק במקרים חריגים ביותר. רכישת הרחפות אפשרה תנועה מהירה וקלה יותר. הקמת יחידת הרחפות נעשתה בטקס עם מפקד חיל הים בנימין תלם נכחו חמישה אורחים וארבעה אנשי צוות.
חולית נחל-ים
חולית נחל ים הייתה מרכיב חשוב בתפקוד בסיס דפנה. דרכה עברו פריטי ציוד רגילים וגם מיוחדים ולא מוכרים. השטה בכלי שיט קטנים חייבה בקרה קפדנית לפני שהם עולים סירות. לפעמים היה צורך להשאיר ציוד בחוליה בנחל ים עקב משקל או עקב סוג החומר שלא אפשר הובלתו ביחד עם אנשים. .על חולית נחל ים פיקד רס"ר בקשי שעליו ואנשיו הוטלה אחריות והקפדה על בטיחותם של הנוסעים בהם היו כאלה שאינם יודעים להתנהג בים. מפקד החוליה בקשי מימש את אחריותו התעמת לפעמים עם בכירים ממנו ולא נתן לחרוג מהוראות הבטיחות. עקב ההקפדה על בטיחות והשירות המסור הופעל מערך הסעות יעיל בים וביבשה. אנשי החוליה ידעו מתי ואיך להפחית במשקל הסירות הקטנות, מתי להוריד אנשים מהסירות, מתי להגיד לנוסעים שהציוד המיוחד שיש להם בחגור לא מאפשר להם הובלה בהישט. מפקד החוליה בקשי השגיח גם על ה"לבנה" שלא תערבב חומרים מיוחדים עם אנשים ושלא תעמיס יתר על המידה. נושא הפלגות לילה נידון רבות בין מפקד החוליה ומפקדי הבסיס, והוחלט להעדיף בטיחות לא להפליג בלילה . עם זאת נעשתה הכנה לצורך אילוץ להפליג בלילה. גם ביבשה בקשי ווידא מפקד חולית נחל ים תנועה בטוחה. באחת מסבבי היציאה לחופשה בקשי עצר בנחל ים את האוטובוס הצבאי כשהתברר לו שהנהג איננו כשיר.
הבקורות והביקורים
בנוסף לביקורים הרבים מאוד של גורמי חיל הים הגיעו לבסיס דפנה גם משלחות רבות מכלל צה"ל. היו אלה גורמי מטה וגורמים מקצועיים של פקוד דרום, גורמי ביקורת של פקוד דרום, גורמי ביקורת של צה"ל, קצין רפואה ראשי, מקצין חימוש ותחזוקה ראשי, בודקי מים, בודקי מזון, בודקי תחמושת וכיוצא בזה. הביקורים הקשו מאוד על מפקד הבסיס, שהיה צריך להיות דרוך, לתת מענה לשאלות חלקן מטרידות, ולרצות את כולם. המבקרים רצו לראות ללמוד לשאול ולבדוק את הפלא במדבר- איך מנהלים בסיס קטן ששולט על זירה ימית בתוך הימה ובכוון תצפית לים התיכון. יחד עם חוליה תעבורה עורפית בנחל ים. . אי המקבל את המזון, חלקי חילוף ותספוקת תחזוקה כאמור מקיבוץ נחל ים, דרך הימה. ואספקת המים והדלק דרך הים התיכון. הבסיס הממשיך להתקיים ולתפקד גם שיש סערת חול או סערת חורף. בסערות שלא מאפשרות תנועת סירות תספוקת ממעגן נחל ים וכשלפעמים גם לא מתאפשר לקבל מים מהנחתת.
תחנת מכ"ם אל עריש
בבנין הממשל באל עריש התמקמה תחנת מכ"ם של בסיס אשדוד. התחנה אוישה ב-12 מפעילות מכ"ם שני נגדים וארבעה תצפיתנים במילואים.
הפעילות
מייד עם התבססות ספינות היתוש בבסיס בתחילת שנת 1973 נשלחו לסיורים בימה בואכה דרך היציאה "בבועז 1" עד לקו הפסקת האש מול פורט סעיד.
בסיס דפנה במלחמת יום הכיפורים
התארגנות
התרעה למלחמה התקבלה ביום ו' 5 אוקטובר. מפקד בסיס דפנה סרן עמי שר אל, שהה בחופשה בביתו והוזעק לתדרוך אצל סא"ל איתן ליפשיץ מפקד בסיס אשדוד, בסיס האם של בסיס דפנה. מיד לאחר התדרוך יצא עמי שר אל ברכב לכוון בסיס דפנה כשאליו מצטרף סג"ם גבי שילה שמשימתו הייתה להגיע כנציג חיל הים ל מעוז בודפשט, המוצב הצפוני ביותר של צה"ל ב קו בר-לב. נסיעה זו עברה בתוככי העיר עזה, דרך העיר אל עריש בואכה קיבוץ נח"ל ים, שם הייתה ממוקמת החוליה הקדמית של בסיס דפנה. עם הגעתו של עמי שר אל לבסיס דפנה הוא ריכז ותדרך את כל חייליו לקראת המלחמה.
כוח קומנדו מצרי נחת על הציר שבין מעוז בודפשט ליישוב רומני (סיני) אבל לא הגיע לקרבת בסיס דפנה. בלילה הראשון למלחמה הגיעו ספינות טילים של חיל הים והתמקמו למארב צמוד לרצועת החוף של ימת ברדוויל בסמוך לבסיס דפנה. באותו לילה התרחש הקרב הימי הראשון בגזרה, הקרב החל כאשר ספינת קרב מצרית התקרבה לבסיס דפנה מבלי להתגלות ושיגרה מטח של 20 רקטות על הבסיס. הרקטות נפלו בדיונת חול צפונה לבסיס ולא גרמו נזק.
תרומת בסיס דפנה לגילוי האויב בקרבות הימיים
משך כל ימי הלחימה תחנת המכ"ם של בסיס דפנה ובמיוחד מכשיר "אורנה" ( מגלה כוון מכ"ם ) סיפקו לסטי"לים של חיל הים בכל עת שהיו מגיעים לגזרה נתוני כיוון לשידורי מכ"ם של גזרת החוף והים המצריים. כיווני המכ"ם שהוזרמו לסטי"לים על ידי בסיס דפנה סייעו לבצע חיתוך עם כיווני המכ"ם הנקלטים על ידי הסטי"לים וכך אפשרו להגדיר במדויק את מיקום ספינות האויב. בכך סייע בסיס דפנה לקרבות הימיים בגזרה המצרית הקרובה ותרם באופן משמעותי תרומה מבצעית טקטית. בלילה השני למלחמה "התיישבה" ספינת הטילים אח"י חנית (סער 3) על שרטון חול ברצועת החוף מזרחית למוצב בסיס דפנה. פעולות החילוץ נעשו בעזרת ספינות טילים אחרות. הספינה חולצה בסופו של מאמץ משולב באמצעות גוררת אזרחית מגויסת שהגיעה מ נמל אשדוד בפיקודו של רס"ן מיל' מיכה זנד. בבוקר 8 באוקטובר, הסטי"ל אח"י מזנק התקרב לנמל פורט סעיד ב"סיור אלים" כשעליו מפקד שייטת הסטי"לים אל"ם מיכאל ברקאי. ספינות טילים מצריות יצאו מהנמל במגמת תקיפה פעולה אשר נצפתה במכ"ם ובמגלה כוון המכ"ם של בסיס דפנה והועברה לספינות הטילים ששהו בגזרה.
תרומת בסיס דפנה בהיבט הקשר
עמי שר אל (שהיה בתפקידו הקודם מפקד ספינת הטילים אח"י חץ (סער 3) ואשר סיים את פיקודו כחצי שנה לפני פרוץ המלחמה) מצא את עצמו מעורב בתעבורת הקשר בקרבות הימיים, באותם לילות שספינות הטילים של חיל הים הגיעו לגזרה המצרית. בעת שעמי שר אל ניהל את חפ"ק בסיס דפנה הוא האזין באופן קבוע לעורק הקשר (ת"ג) של הפיקוד החילי ולכל תעבורת הקשר שהתנהלה בין מפקד שייטת הסטילים אל"ם מיכאל ברקאי לבין מפקדת חיל הים. עמי שר אל הבחין שדיווחי הקרב של מפקד השייטת למפקד חיל הים האלוף בנימין תלם והוראות מפקד חיל הים למפקד השייטת, כלל לא נקלטים ובפועל, הם לא שומעים אחד את השני. עמי שר אל התערב ונכנס לרשת הקשר ופעל כממסר אנושי בין מפקד חיל הים למפקד שייטת הסטי"לים. בתום המלחמה שיבח מפקד חיל הים את פעולת ממסור התקשורת אותה יזם והפעיל עמי שר אל שבלעדיה היה נתק דו צדדי מוחלט בין מפקדת חיל הים לכוח הימי.
חפ"ק מפקד בסיס אשדוד
תרומת בסיס דפנה כחפ"ק מפקד בסיס אשדוד
בפעילות שייטת 13 בגיזרה ניהל מפקד בסיס אשדוד סא"ל איתן ליפשיץ את הפעילות ממפקדה קדמית בחדר המבצעים של בסיס דפנה. במהלך האירועים שתי סירות סנונית (סירה) של שייטת 13 חדלו מפעילות כארבעים מייל מחוף סיני. שתי סירות יתוש (כלי שיט) יצאו לקראתן מבסיס דפנה דרך הפתח המערבי של הימה המכונה "בועז 1" וכיוונו אותן לכניסה המזרחית של ימת ברדוויל ומשם לדוברת סירות היתוש (כלי שיט).
בסיס איסוף למבצע ליידי
כוח שייטת 13 לתקיפת נמל פורט סעיד שכלל שני כלי שיט מסוג חזיר יצא מתוך בסיס דפנה והפליג לאזור התקיפה בנחתת אח"י אשקלון. פעולת איסוף הכוח לאחר סיום המבצע הייתה מתוכננת כ-2,000 מטר מפתח נמל פורט סעיד. לאיסוף יצאו סירות גומי ושתי יתוש (כלי שיט). זמן איסוף אחרון הגיע אך סא"ל איתן ליפשיץ שכנע שניתן להמתין שעה נוספת. כך הצליח להפגיש חזיר אחד שחזר עם כח האיסוף וגרר אותו לבסיס דפנה. בעת האיסוף בים הופגז הכוח מתותחי 130 מ"מ מכווני מכ"ם בחופי מצרים. חזיר שני שביצע את הפעולה, לא יצא את הנמל חזרה ולא הגיע לנקודת האיסוף. מפעיליו, לוחמי הקומנדו הימי סגן עודד אמיר וסמ"ר עלי קמחי נעדרים עד היום. עם השתלטות צה"ל על תעלת סואץ הועברו ארבע סירות יתוש (כלי שיט) מבסיס דפנה במשאיות לבסיס פנרה שבאגם המר.
סיכום
מעגן בים התיכון
בשנת 1977 קיבל מיכאל ברקאי את הפיקוד על חיל הים. בתחילת תפקידו הגה את הרעיון של הקמת מעגן בחוף הבסיס בים התיכון, כד לאפשר עגינה בטוחה לספינות דבור. לשם כך הוטל על מפקד בסיס אשדוד סא"ל משה לוי לבנות שובר גלים מצפון לבסיס. בניית שובר גלים באבן היא הוצאה יקרה ולכן החליט להשקיע במקום גופי כלי שיט שסיימו את שירותם הימי. רס"ן דני אבינון מיחידת הנצלה ימית פיקח, ובצורה מבוקרת הושקעו הצוללת אח"י דולפין, אח"י נגה (ק-22) ונחתת ישנה. המעגן נבנה ללא תכנון של מהנדסים ימיים. הקמת שובר הגלים נמשכה עשרה ימים בלבד. מדי פעם נכנסו דבורים לעגינה. המעגן נקרא "מעגן מיכאל" על שם מפקד חיל הים ובפי הימאים "פורט מוסה" על שם מפקד בסיס אשדוד. תנועת החול בחוף סיני רבה ולא ניתן היה להבטיח את עומק המים וההערכות שבריכת המעגן תיסתם בחול התממשו במהרה.
פינוי
במסגרת הסכם השלום עם מצרים פונה שטח המוצב. חלק כלי השיט השקועים בים חולצו הובלו לעומק הים והוטבעו. המקום נעזב ב 10 מאי 1979 לאחר שהבונקרים פוצצו על ידי חבלנים. את הצוללת לא ניתן היה להזיז והיא פוצצה במקום.
אירוע מוזר
אירע שנתפשה הברחת חשיש. הרבה סוליות עטופות בפלסטיק בתוך גלגל רחב. מפקד הבסיס שהיה מאוד אחראי היה משוכנע שמישהו ישים יד על חלק מהסחורה המוברחת ויעשה חגיגה, הורה להחביא את כל הסחורה בחדרו מתחת למיטה. כך היה בטוח שהכל יישאר במקומו. בבוקר, המפקד שהיה משכים קום לביקורת, לא הופיע. מסתבר כי אדי החומר התפשטו באוויר החדר והמפקד התמסטל שלא מרצונו ונשאר רדום כך שלא ניתן היה להעירו עד הצהריים.
ציונים לשבח
מפקד שייטת ספינות הטילים מיכאל ברקאי הגדיר את בסיס דפנה כספינת טילים. הוא ראה בבסיס דפנה חלק מהכח הלוחם והוקיר את השירות שביצע במלחמה. כאשר קיבל אל"ם ברקאי את עיטור המופת הכריז שהעיטור שייך לכל לוחמי ספינות הטילים וכלל בכך גם את בסיס דפנה.
לסיכום
הפעלת בסיס דפנה נעשתה תוך קשיים רבים לצוות היחידה ויזמה ואלתור מתמשכים. הבסיס מילא את תפקידו בצורה מעולה. לחיל הים הייתה תמונה על מה שקורה באזור ונמנע מגורמים עוינים לפעול. הפעולה העיקרית שציינה את חיוניות הבסיס קרתה במוצאי יום הכיפורים 1973. הבסיס הופגז ברקטות מהים אך לא ניזוק. בסיס דפנה סייע לסטי"לים בניווט והכוונה לספינות אויב ופתר בעיות נתק בקשר בין מפקד שייטת הסטי"לים ומפקדת חיל הים.
קרל השני, דוכס בראונשווייג
קרל השני, דוכס בראונשווייג, (30 באוקטובר 1804 – 18 באוגוסט 1873), היה דוכס בראונשווייג בין השנים 1815–1830.
ביוגרפיה
קרל נולד בבראונשווייג ב-30 באוקטובר 1804, לפרידריך וילהלם, נסיך הכתר של בראונשווייג-וולפנביטל ולמריה, נסיכת באדן, בתם של קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ואמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט. בשנת 1815 נהרג אביו במהלך קרב קאטר ברה, וקרל עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, מונה דודו ג'ורג', נסיך ויילס לעוצר עד לבגרותו. כשהגיע קרל לגיל 18, פרצה מחלוקת בינו לבין ג'ורג', קרל טען שגיל הבגירות הוא 18, ואילו ג'ורג' טען שהוא גיל 21. לבסוף הושגה פשרה ביניהם, ובהגיעו לגיל 19 תפס קרל את השלטון. בשנת 1827 טען קרל שכמה מהחוקים שנחקקו בקטנותו אינם חוקיים, מה שהביא לסכסוך בינו לבין ממלכת הנובר. לבסוף התערבה בסכסוך הקונפדרציה הגרמנית, וכפתה על קרל לקבל את כל החוקים. שלטונו של קרל השני היה אבסולוטי, ובעקבות כך פרצו מהפכות בדוכסות בשנת 1830, וקרל נאלץ לברוח מהמדינה, ואחיו וילהלם, דוכס בראונשווייג עלה לשלטון במקומו. בתחילה פעל וילהלם רק כעוצר, אולם שנה לאחר מכן הכריז על עצמו כדוכס. קרל שברח מהדוכסות ניסה לחזור בכוח הדיפלומטיה לשלטון, אולם לא הצליח להשיג תמיכה מהמעצמות. קרל חי את שארית חייו בעיקר בפריז ובלונדון, ולאחר מלחמת צרפת–פרוסיה עבר לז'נבה, שם חי עד למותו ב-18 באוגוסט 1873, ובמותו הוריש לעיר את כל רכושו הרב.
אודה
אוֹדָה (מיוונית עתיקה: ᾠδή) היא סוגה של שירה לירית. מבנה האודה מורכב משלושה חלקים עיקריים: סטרופה, אנטיסטרופה ואפודה. האודה היא פואמה מבנית שתפקידה לשבח או להלל מאורע או דמות, לרוב על ידי שימוש בתיאורי טבע ונוף. מקורה בשירי ההלל היוונים והלטינים, שנכתבו לאירועים רשמיים.
אודות יווניות היו במקור קטעים שיריים, שאותם ליוו כלי נגינה, כמו למשל במחזה "אנטיגונה" מאת סופוקלס המכיל אודות רבות. בהמשך, האודות הפכו לחיבורים אינדיבידואליים, כדוגמת ארבעת ספרי האודות של הורטיוס, ולעיתים הן שימשו כמזמור או דוקלמו בעל-פה.
במאות ה-17 וה-18 החלו משוררים בריטיים לכתוב אודות במבנה מודרני יותר, כדוגמת חמש האודות של ג'ון קיטס מ-1819 ("אודה לכד יווני", "אודה לפסיכה" ועוד) או האודות של פרסי ביש שלי.
סיפורו של ד"ר וואסל
סיפורו של ד"ר וואסל (באנגלית: The Story of Dr. Wassell) הוא סרט מלחמה ביוגרפי משנת 1944 בבימויו של ססיל ב. דה-מיל, עם גרי קופר בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על ספר בשם זה מאת ג'יימס הילטון. התסריט והסרט מבוססים על סיפורו האמיתי של ד"ר קורידון וואסל ששירת כרופא בצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, הצליח לפנות פצועים מג'אווה לאוסטרליה ועוטר על כך בצלב הצי.
הצילומים נערכו במקסיקו והסרט היה מועמד לפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר.
ססיל ב. דה-מיל מופיע בקדימון לסרט כשהוא מאזין לנאומו של הנשיא פרנקלין דלנו רוזוולט על פעלו של ד"ר וואסל ומספר לצופים כי מיד לאחר ששמע את הנאום הוא החליט להפיק את הסרט. ההפקה ארכה 15 חודשים והסרט שוחרר לאקרנים ב-1944. זה סרט תעמולה לצבא ארצות הברית ובפסקול מושמעים המנון ארצות הברית והמנון צי ארצות הברית לאורך כל הסרט.
העלילה מתפתחת בפלשבקים ומספרת את סיפורו של ד"ר וואסל עוד לפני שגויס לצי ארצות הברית.
תקציר העלילה
מרץ 1942, היפנים פולשים לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים. הסיירת האמריקאית מארבלהד מביאה חיילים פצועים לנמל בג'אווה שם מחכה להם רכבת בית חולים בפיקודו של ד"ר קורידום "קורי" וואסל (גרי קופר). בסיוע האחיות בטינה (סיניי האסו) וטרימרטיני (קרול ת'רנסטון) הוא מטפל בפצועים והם מועלים לרכבת שמסיעה אותם לבית חולים במעבה הג'ונגל.
בן הפצועים נמצא גם פינג (פיליפ אן) שעבד עם וואסל בסין והוא מספר לפצועים על הרופא.
ד"ר וואסל היה רופא כפרי בארקנסו שטיפל באיכרים עניים ששלמו לו בחזירים. יום אחד הוא ראה מודעה שדרושים רופאים מתנדבים למיסיון בסין. במודעה הייתה גם תמונה של אחות יפה. וואסל מגיע לכפר על גדת היאנג צה ופוגש בבחורה שראה במודעה והיא מציגה עצמה בשם מדלין (לאריין דיי). וואסל מתאהב בה ומתחיל בעזרתה לחקור מחלה טפילית שמפילה חללים רבים באוכלוסייה הכפרית. היריב שלו הוא ד"ר וויין שמתמנה לראש המחקר וואסל נשלח לכפר מרוחק. הוא מצליח להוכיח שמפיצי המחלה הם חלזונות אך מתבשר שד"ר ווין גילה זאת לפניו ומוכרז כגיבור. וואסל המיואש מתפטר מהמיסיון ומתגייס לצי ארצות הברית.