cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליפות צרפת בטניס 1962
תחרות זוגות מעורבים
מנצחי תחרות 1961 דרלין הארד ורוד לייבר  לא השתתפו בתחרות. במשחק הגמר רנה שורמן ( דרום אפריקה) ובוב האו נפגשו עם לסלי טרנר בורי ופרד סטולי  וניצחו ב-3 מערכות.
1939 במוזיקה
קישורים חיצוניים
קטגוריה:1939 במוזיקה
ציר ה-HPA
ציר ההיפותלמוס-בלוטת יותרת המוח-בלוטת יותרת הכליה, או ציר ה-HPA, הוא מערכת הדחק העיקרית בגוף, ומתאר מערכת תגובה הורמונלית (נוירואנדוקרינית) שמעורבת בייצור הורמון הדחק קורטיזול על ידי בלוטת האדרנל. ציר ה-HPA מורכב מההיפותלמוס (H), בלוטת יותרת המוח (מבנה דמוי אפונה אשר ממוקם מתחת לתלמוס ונקרא באנגלית – Pituitary מכאן האות P), ובלוטות האדרנל (A) (איברים קטנים דמויי מטבע הממוקמים מעל הכליות). מערכת דחק זו נמצאה במגוון יצורים, כולל בני אדם. באמצעות הפעלת מנגנון אשר מוביל להגברת שחרור קורטיזול, ציר ה-HPA משפיע על שינוע ואגירה של אנרגיה באיברים ורקמות בגוף באופן שיאפשר התמודדות אופטימלית עם מצבי דחק. בנוסף, מעורב ציר ה-HPA בתהליכים במערכת העצבים המרכזית כמו למידה, זיכרון ורגשות וכן מווסת פעילות במערכת העיכול ובמערכת החיסון.
אנטומיה ומהלך
כאשר מערכות חושיות מזהות איום פוטנציאלי, הן מעבירות מידע לאמיגדלה – אזור מוחי אשר משחק תפקיד מרכזי בתגובות פחד. האמיגדלה שולחת מסר לגרעין של ההיפותלמוס שנקרא paraventricular nucleus) PVN). מההיפותלמוס משתחררים שני הורמונים – הורמון משחרר קורטיקוטרופין (cortictrophin-releasing hormone – CRH) והורמון נוסף הנקרא וזופרסין – אשר מתנהגים כמעבירי מסרים כימיים בין ההיפותלמוס והאזור הקדמי של בלוטת יותרת המוח. בתגובה להורמונים אלו, בלוטת יותרת המוח משחררת אף היא הורמון שנקרא הורמון אדרנוקורטיקוטרופי (ACTH. (ACTH מופרש מבלוטת יותרת המוח לתוך זרם הדם ובסופו של דבר מגיע לבלוטות האדרנל, שם הוא מעורר שחרור של מספר הורמונים שהידוע מבניהם הוא הורמון הקורטיזול. בנוסף לקורטיזול, משתחררים מבלוטת האדרנל גם הקטכולאמינים אדרנלין ונוראפינפרין. תפקידם של הורמונים אלו הוא להכין את הגוף לתגובה אופטימלית למצבי חרום על ידי הגברת משאבים לתפקודים חיוניים וצמצום משאבים לתפקודים שאינם דחופים. כך, קורטיזול וההורמונים הנוספים שמשתחררים מבלוטת יותרת הכליה, יובילו לעלייה בקצב פעימות הלב, קצב הנשימה והגברה של מערכות קשב וירידה בתפקוד של פונקציות גופניות לא חיוניות כגון מערכת העיכול.
לולאת משוב שלילית
בגלל פעילותו המשמעותית של קורטיזול על איברים ורקמות בגוף בתגובה למצבי דחק, חשוב לעצור את שחרורו כאשר מצבי הדחק מסתיימים (קורטיזול מסתובב בדם כשלוש שעות מרגע שחרורו עד לפירוקו). לשם כך, פועל מנגנון של משוב שלילי שבו קליטה של הורמון הקורטיזול (וכן הגלוקוקורטיקואידים אחרים) על ידי רצפטורים שנמצאים על פני נוירונים בהיפותלמוס, תוביל להפחתת שחרור ההורמון המשחרר CRH מההיפותלמוס. הפחתת שחרור CRH מההיפותלמוס מובילה בתורה לשחרור מופחת של ההורמון הטרופי ACTH מבלוטת יותרת המוח וזה מביא להפחתה עד הפסקה של שחרור הורמונים מבלוטת האדרנל, ובראשם הקורטיזול. הפסקת שחרור ההורמון ACTH מבלוטת יותרת המוח יכולה להיעשות גם ישירות על ידי רצפטורים לקורטיזול (ולגלוקוקורטיקואידים האחרים) שנמצאים שם ומפעילים משוב שלילי כבר ברמה זו של ציר הדחק.
המערכת החיסונית ומחלות
תפקידה של מערכת החיסון הוא להגן על הגוף מגורמים זרים ומסרטן. אחד מתפקידיה המרכזיים הוא ייצור תאי דם לבנים הממלאים תפקיד מרכזי בהגנה על הגוף מפני פולשים. תאים אלה נקראים לימפוציטים. לציר ה-HPA ומערכת החיסון מערכת קשרים הדדית כאשר לקורטיזול חלק מרכזי בוויסות הכמות ואופן הפעולה של הלימפוציטים. בתגובה לזיהום, מערכת החיסון משחררת ציטוקינים, בעיקר IL-1, אשר משפיעים ישירות על המוח. פעולתם מובילה לשרשרת תגובות נוירו-אנדוקריניות באזורים שונים במוח ובגוף, אשר אחראית בין היתר לשינויים במצב רוח ובהתנהגות אשר מאפיינים מצבי מחלה, כמו גם להפעלה של ציר ה-HPA. הפעלה של ציר ה-HPA תוביל להפרשה של קורטיזול אשר משפיע, בין השאר, על וויסות התגובה הדלקתית – מנגנון הגנה של הגוף אשר מתרחש בעת זיהומים ומחלות שונות ונשלט ברובו על ידי פעולת הלימפוציטים. עם זאת, להפעלה ממושכת של ציר ה-HPA ישנן השלכות על פעולתה של מערכת החיסון. מערכת התגובה לדחק מצמצמת פונקציות גופניות אשר אינן הכרחיות לתפעול הגוף בשעת חירום. מערכת החיסון היא אחת מהמערכות הללו. מחקרים רבים מראים כי באופן כללי ככל שמצב דחק הופך יותר כרוני, כך גוברת ההשפעה השלילית הפוטנציאלית על רכיבים שונים במערכת החיסון. ניתן לראות כי רמה מוגברת של גלוקורטיקואידים, בין אם ממקור פנימי או חיצוני, עלולה להוביל ללימפופניה – מצב בו קיימת רמה נמוכה באופן חריג של לימפוציטים. למשל, נמצא קשר בין דחק הקיים אצל סטודנטים בתקופת הבחינות להפחתה בעוצמת התגובה החיסונית. עם זאת, חשוב לציין שהקשר בין מחלות, דחק כרוני ורמות קורטיזול מורכב ובבואנו לבחון את התופעה יש לקחת בחשבון את המאפיינים השונים של אירוע הדחק והבדלים בינאישיים.
השפעה של דחק כרוני על ציר HPA
דחק כרוני משפיע על תפקוד ציר ה-HPA, אם כי ישנם ממצאים סותרים בנוגע לאופן השפעתו בכלל, ובפרט ביחס להשפעתו על פעילות ההורמון קורטיזול. ישנם מחקרים שדיווחו על רמות קורטיזול גבוהות יותר בקרב אנשים הסובלים מדחק כרוני בעוד שמחקרים אחרים מצאו כי ההשפעה של דחק כרוני על רמות הקורטיזול היא הפוכה.
מספר גורמים עשויים להסביר את ההבדלים שנמצאו באופן בו דחק כרוני משפיע על תפקוד ציר ה-HPA. ראשית, נמצא כי ישנה השפעה לזמן שעבר מרגע התרחשות אירוע הדחק: ככל שעבר זמן רב יותר מחוויית הדחק, כך רמות הקורטיזול וה- ACTH המופרשות במהלך היום היו נמוכות יותר וזאת לעומת עלייה לאורך היום ברמות קורטיזול בעת שגורם הדחק הכרוני עדין נוכח. כמו כן, נמצא כי ישנה השפעה של רגשות המתעוררים עקב מצב הדחק. כך לדוגמה, אשמה או תחושת מצוקה סובייקטיבית אשר מתעוררת לאור תחושת דחק קשורות בהפעלה של ציר ה-HPA. מאפיינים של גורם הדחק ומידת תחושת השליטה הסובייקטיבית של הפרט גם הם משפיעים על תגובתיות ציר ה-HPA. כך למשל, גורם דחק שמאיים על שלמותו הפיזית של הפרט, ונחווה כטראומטי ולא נשלט, יגרום לדפוס של שחרור קורטיזול גבוה ועקבי לאורך היממה. אם ישנה אפשרות לפרט לשלוט על השלכותיו של הדחק הכרוני, נראה הפעלה של ציר ה-HPA בשעות הבוקר. גורם נוסף בעל השפעה על תפקוד ציר ה-HPA הוא התפתחות הפרעה פסיכיאטרית לאחר דחק כרוני. כך למשל, בהתפתחות הפרעת דחק פוסט טראומטית לאחר גורם דחק כרוני, נראה דפוס של שחרור קורטיזול מועט במהלך היום ורמות מוגבהות של שחרור קורטיזול בשעות אחר הצהרים והערב. ממצאים אלו תואמים את הליקוי שנראה בציר ה-HPA בעת הפרעת דחק פוסט טראומטית, כאשר נראה רגישות יתר בלולאת המשוב השלילית של מערכת ה-HPA. גם כשלא מתפתחת הפרעה פסיכיאטרית, אך עולה תחושת מצוקה סובייקטיבית לאור דחק כרוני, ציר ה-HPA יופעל.
היבט נוסף הוא השפעת הסביבה ההתפתחותית על תפקוד ציר ה-HPA. קיים לא מעט מחקר אשר בדק את השפעת התעללות והזנחה בילדות על התגובתיות של ציר ה-HPA. בקרב מבוגרים עם היסטוריה של התעללות או הזנחה בילדות, ישנה הפחתה בנפח ההיפוקמפוס ואבנורמליות בתפקודו של ציר ה-HPA. הפחתה בנפח ההיפוקמפוס קשורה לאבנורמליות בתפקוד ציר ה-HPA, לתגובתיות יתר של הציר, המתבטאת בשינויים בוויסות המשוב השלילי כך שמשוחררים ריכוזי קורטיזול גבוהים. יש המשערים ששינויים אלו בנפח ההיפוקמפוס הקשורים בתגובתיות ציר ה-HPA, בקרב מבוגרים שחוו התעללות או הזנחה בילדותם, מצביעים על השתנות הדרגתית ברגישות של ציר ה-HPA לאור גורם דחק. בהמשך להשערה זו, שינויים אלו בתפקוד ציר ה-HPA, ייתכן ותורמים לרגישות להתפתחות הפרעות פסיכיאטריות שונות הקשורות לתגובתיות לדחק, כדיכאון. עם זאת, נדרש עוד מחקר על מנת להכריע האם תפקוד ציר ה-HPA אכן משתנה לאורך ההתפתחות עקב הזנחה/התעללות בילדות, והאם שינויים אלו בתפקוד הציר תורמים להתפתחות רגישות להפרעות פסיכיאטריות שונות בבגרות.
מודלים המציעים תגובה אחידה של ציר ה-HPA לגורמי דחק, הפחתה או עלייה ברמות הקורטיזול, אינם לוקחים בחשבון את מורכבות התמונה ויש להתחשב בגורמים נוספים: נקודת הזמן בה גורם הדחק, אופי גורם הדחק, מידת תחושת השליטה של הפרט, התפתחות הפרעה פסיכיאטרית והיסטוריה של התעללות/הזנחה בילדות. יתרה מכך, יש מודלים שמציעים כי אף גורמים אלו הם רק חלק מהתמונה וכי יש להתחשב בגורמים סביבתיים, גנטיים ואפיגנטיים נוספים על תפקוד והתפתחות ציר ה-HPA.
שכבת קרח יבשתית
שכבת קרח יבשתית או יריעת קרח הוא קרחון המכסה אדמה על פני שטח הגדול מ-50,000 קמ"ר. בימינו קיימות שתי שכבות קרח יבשתיות - באנטארקטיקה ובגרינלנד. במהלך עידן הקרח האחרון בשיא תקופת הקרח האחרונה, חלקים נרחבים באמריקה הצפונית כוסו על ידי ומעטה הקרח של וייכסל (Weichsel) כיסתה חלקים נרחבים מצפון אירופה ושכבת הקרח של פטגוניה כיסתה את אמריקה הדרומית.
שכבת קרח יבשתית היא גדולה יותר ממדפי קרח או קרחונים אלפינים. גופי קרח המכסים פחות מ-50 אלף קמ"ר נקראים כיפת קרח. כיפות קרח מנוקזות לרוב על ידי קרחונים.
שכבת הקרח האנטארקטית היא גוף הקרח הגדול בכדור הארץ, משתרעת על פני שטח של כ-14 מיליון קמ"ר ומכילה נפח של כ-30 מיליון ק"מ מעוקב של קרח. כ-90% ממסת הקרח בכדור הארץ מצויה באנטארקטיקה. הטמפרטורה הממוצעת על פני השטח של אנטארקטיקה עולה בכ-0.05°C בעשור מאז 1957. שכבת הקרח האנטארקטית מחולקת על ידי ההרים הטראנס-אנטארקטיים לשני חלקים: שכבת הקרח האנטארקטית המזרחית ושכבת הקרח האנטארקטית המערבית.
שכבת הקרח של גרינלנד מכילה די קרח לעלייה של כ-7.4 מטר במפלס מי הים העולמי הממוצע לו תימס.
ההתחממות הגלובלית משפיעה גם על שכבות הקרח. לפי הדוח השישי של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי אקלים, האדם גרם להתחממות האטמוספירה, היבשה והאוקיינוסים. קיים סיכון גבוה שהתחממות זו תמשיך ואיתה גם הפשרת שכבת הקרח.
מאנטואו
מַאנְטוֹאוּ (בסינית: 馒头; מסורתית: 饅頭, פין-יין: Mántou) הוא סוג של לחמנייה לבנה מאודה הנפוץ בצפון סין. אטימולוגיה עממית מקשרת את שמו של המאכל לסיפור על ג'וּגֶה לִיַאנג.
עונת 1950/1951 בפוטבול ליג
עונת 1950/1951 הייתה העונה ה-52 של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-19 באוגוסט 1950 והסתיימה ב-5 במאי 1951. בעונה זו התחרויות התקיימו בליגה הבכירה, בליגת משנה ובדיוויזיון השלישי שחולק ל-2 מחלקות.
הליגה הבכירה כללה 22 קבוצות. טוטנהאם הוטספר ושפילד ונסדיי היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון ביחס שערים דורגה במקום גבוה יותר. שיטה זו הייתה בתוקף עד לעונת 1976/1977.
טוטנהאם הוטספר שרק לקראת עונה זו חזרה לליגה הבכירה זכתה באליפות בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
בסוף העונה לליגת משנה ירדו שפילד ונסדיי ואברטון. במקומן לליגה הבכירה עלו פרסטון נורת' אנד ומנצ'סטר סיטי.
כדורגלנים מצטיינים
סטן מורטנסן מבלקפול כבש 30 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
הארי ג'ונסטון מבלקפול זכה בפרס כדורגלן השנה של התאחדות עיתונאי הכדורגל האנגלית.
ישיבת פחד יצחק
ישיבת פחד יצחק היא ישיבה גדולה ליטאית בשכונת הר נוף בירושלים. הישיבה נוסדה ב-1981 בידי הרב יונתן דייויד, והיא נקראת על שם רבו וחמיו, הרב יצחק הוטנר מחבר ספר "פחד יצחק".
יוחאי דמרי
יוחאי דמרי (נולד בשבט ה'תשכ"ה, 1965) הוא ראש המועצה האזורית הר חברון.
ישיבת פחד יצחק
היסטוריה
נוסדה בשנת ה'תשמ"א בידי הרב יונתן דייויד, תלמידו וחתנו של הרב יצחק הוטנר שעל שמו נקראת הישיבה. כבר בשנת ה'תשכ"ה תכנן הרב הוטנר את הקמתה של הישיבה, אולם נפטר לפני שהספיק לבצע זאת.
בשנים ה'תשנ"ב - ה'תשנ"ג כיהן אף הרב גבריאל יוסף לוי כראש ישיבה, לבקשת הרב דייוויד, אך לאחר מכן פרש לשם הקמת ישיבת באר התורה.
יוחאי דמרי
ביוגרפיה
נולד בבאר שבע בשכונה א', להורים שעלו בנעוריהם מתוניסיה. האם הייתה אחות בסורוקה והאב עבד כמסגר.
דמרי למד בבית הספר הממלכתי בארי ובישיבת בני עקיבא אהל שלמה אצל הרב אברהם סילברט. היה חניך ומדריך בתנועת בני עקיבא. במהלך כיתה י"א עבר לאופירה והיה שותף במסגרת המאבק נגד הנסיגה מימית.
אחרי התיכון למד בישיבת הכותל בראשותו של הרב ישעיהו הדרי. שירת בחטיבת גבעתי, זמן קצר לאחר שהחטיבה הוקמה מחדש, ושימש כחובש גדודי.
בתחילת שנת לימודיו הרביעית בישיבה פנה אליו הרב דן מרצבך וביקש להקים כולל בעתניאל עם החברותא שלו, הרב חיים רטיג, ויחד עם הרב בני קלמנזון שיעמוד בראשו. בין הלומדים והמלמדים אז היו הרב שג"ר, הרב יאיר דרייפוס והרב עמי עולמי. לאחר מכן שימש במשך שנתיים מזכיר וגזבר של היישוב עתניאל.
שימש מנהל מתנ"ס ולאחר מכן ראש מנהל החינוך במועצה האזורית שומרון.
חיים אישיים והשכלה
נשוי ליעל, עו"סית קלינית, ואב לתשעה. תושב עתניאל. דמרי הוא בעל תואר ראשון בהוראה ממכללת הרצוג ותואר שני במנהל עסקים, התמחות בפסיכולוגיה עסקית מהמסלול האקדמי המכללה למנהל. למד גם אימון וייעוץ ארגוני.
קולין קמפבל, ברון קלייד הראשון
קולין קמפבל, ברון קלייד הראשון (באנגלית: Colin Campbell; 20 באוקטובר 1792 - 14 באוגוסט 1863) היה קצין בצבא הבריטי. קמפבל נולד בגלאזגו שבסקוטלנד ושירת בצבא הבריטי מגיל 16 במשך 52 שנים, הוא קיבל את תואר הברונות על שרותו לאימפריה הבריטית, כמו גם תואר אבירות במסדר האמבט ומסדר כוכב הודו.
קמפבל מוכר במיוחד משום שפיקד על 'חטיבת ההיילנד' במהלך מלחמת קרים, בה עמד בראש "הקו האדום הדק" המפורסם בקרב בלקלווה. לאחר מלחמת קרים פיקד קמפבל במהלך המרד ההודי הגדול על כוח החילוץ שיצא לעזרת הנצורים בלקנאו ולאחר מכן מונה למושל מחוז אווד שהיה מהאזורים הפחות יציבים במהלך המרד. במשך השנים היה קמפבל גם למושל הכללי של הודו.
ישיבת פחד יצחק
היסטוריה
בהמשך מינה הרב יונתן דייוויד את תלמידו הרב חיים יצחק קפלן לר"מ בישיבה, לימים נתמנה הרב קפלן למשגיח בישיבת חברון אך נותר אף בתפקידו זה.
בתחילה הייתה הישיבה ככל ישיבה גדולה, המקבלת בחורים בסיום לימודיהם בישיבה קטנה, אך לאחר מכן שונתה ל"ישיבת קיבוץ" המקבלת רק בחורים שכבר למדו כמה שנים בישיבה גדולה.
הישיבה ממוקמת ברחוב הקבלן בהר נוף, ומונה כשבעים בחורים.
סגנון הישיבה
אופי הישיבה הוא כפי שהנהיג הרב הוטנר, המשלב את הרוח המקובלת בישיבות על פי הסבא מסלבודקה, עם עיסוק עמוק במחשבת ישראל, בדגש על משנת המהר"ל מפראג. הרב דייוויד מעביר מדי שבוע שיעור בספרי המהר"ל לאברכי הישיבה. מספר פעמים בשנה הוא מוסר "מאמר" בענייני המועד, על פי דרכו של מהר"ל.
סגנון הלימוד העיוני בישיבה שונה מרוב הישיבות הליטאיות, ושם דגש מיוחד על הבנה עמוקה בפשט הכתוב ודקדוק במילות הטקסט. כשהעיון בזה מבוכר על פני פלפולים רחבים ויצירת "מערכות".
הישיבה מתאפיינת במיוחד במרכזיות של מושגי "רב ותלמיד" שבה, הכוללים דגש רב על ההתלמדות מרב ועל כבודו, זאת כחלק ממורשת הוטנר. כך מדקדקים בישיבה, לדוגמה, שלא לצאת מחדרו של ראש הישיבה בגב אליו, לעמוד בעת כניסתו ויציאתו מבית המדרש, לכל אורך הדרך מהפתח אל מקומו וחזור, וכדומה. וככלל, ישנה בישיבה יראת כבוד נדירה וניכרת כלפי הרב דייוויד, המהווה הדמות הדומיננטית והמרכזית בישיבה.
כאמור, לישיבה מתכונת של "ישיבת קיבוץ", בנוסף, ישנם תלמידים שאינם עוברים ממקום לימודיהם אל הישיבה, אלא מגיעים אליה לתקופות מסוימות, במסגרת המכונה "חיזוק", ושבים לאחר מכן למקומם.
בישיבה אף קבוצת בני חוץ לארץ, בעיקר מצרפת, להם ישנו שיעור בפני עצמו.
בהיכל הישיבה שוכן הכולל מטעמה "אור אליהו" המונה כחמישים אברכים.
במבנה הישיבה נמצאת גם הישיבה הקטנה "זרע יצחק", ישיבה לצעירים שקרוייה גם היא על שמו של הרב יצחק הוטנר, בראשות הרב חיים גרין והרב עקיבא בירנבוים. הישיבה השתייכה בעבר לישיבת האם "פחד יצחק", ב-2004 נפרדה מהישיבה גדולה כיום היא שוכנת באותו הבניין בשכירות ובמקביל בונה את בניינה החדש ברחוב חי טייב.
מחוזות שווייץ
מחוזות שווייץ (בגרמנית: Bezirk, בצרפתית: Districts suisses) הם החלוקה המנהלית השנייה בשווייץ. רוב עשרים וששה הקנטונים של שווייץ מחולקים למספר מחוזות.
בניגוד למדינות אחרות בהם גם החלוקה הראשונה היא מנהלית בלבד, בשווייץ כל קנטון הוא עצמאי לחלוטין לגבי הארגון הפנימי שלו. ולכן הגדרות וסמכויות המחוז שונות מקנטון לקנטון, אך בכל אופן מקובל לכנות את החלוקה השנייה בשווייץ באופן כללי כמחוזות.
המחוזות קיימים ב-16 מתוך 26 הקנטונים השווייצרים. בשל המבנה הפדרליסטי של שווייץ, תפקידם עשוי להשתנות מקנטון אחד למשנהו. באופן כללי, הם משרתים רק את המינהל השיפוטי, לכל מחוז יש רק בית משפט אחד. בקנטון גראובונדן, למחוזות יש ריבונות פיסקלית ופוליטית משלהם.
שבעה קנטונים (אורי, אובוולדן, נידוולדן, גלרוס, צוג, בזל-שטאדט וז'נבה) מעולם לא חולקו למחוזות, והחלוקה המנהלית המשנית בהם היא ברמת רשויות מקומיות.
גם בקנטון אפנצל אינר-רודן ישנה רק חלוקה מנהלית אחת, אך היא נקראת בקנטון חלוקת מחוזות למרות שסמכויות המחוז שוות לסמכויות רשות מקומית בקנטונים האחרים של שווייץ.
מרסק הדגלים
מרסק הדגלים הוא אלטר-אגו אותו חלקו שלוש דמויות - קארל מורגנטאו, גיא ת'יראולט וקארל. כולם היו מנהיגי ארגון U.L.T.I.M.A.T.U.M - המחתרת החופשית והמשולבת לגמרי של הצבא הנייד לאיחוד האנושות (Underground Liberated Totally Integrated Mobile Army To Unite Mankind), ובקיצור "אולטימטום". הארגון הוא ארגון טרור אנרכיסטי, שמטרתו לבטל את מיסוד המושגים "מדינה" ו"לאומיות".
גרסה נשית של הדמות בשם קרלי מורגנטאו מופיעה בסדרת הטלוויזיה "הפלקון וחייל החורף" של שירות הסטרימינג דיסני+ בגילומה של השחקנית ארין קלימן.
קארל מורגנטאו
קארל מורגנטאו נולד בברן, שווייץ לבנקאי שווייצרי עשיר שנעשה דיפלומט. מורגנטאו רצה להיות דיפלומט כמו אביו, עד שאביו נדרס למוות במהומה בשגרירות לאטבריה. הוא הבין שעל האנושות לבטל את מושג הלאומיות, והחל להשתמש בטרור כדי להפיץ רגשות אנטי-לאומיים. הוא החזיק מאות בני-ערובה, עד שהובס בידי קפטן אמריקה. הוא ייסד את ארגון אולטימטום/U.L.T.I.M.A.T.U.M, ונעשה המנהיג. הוא חטף מטוס נוסעים והחזיק את הנוסעים כבני ערובה, והסכים לשחרר אותם בתנאי כניעתו של קפטן אמריקה. בסופו של דבר, הוא והארגון הובסו בידי הקפטן ו-S.H.I.E.L.D.
מורגנטאו גילה כי הגולגולת האדומה מממן את האולטימטום, וערק. הוא שרד כמה וכמה ניסיונות התנקשות בחייו, וחטף את קפטן אמריקה המחליף, ג'ון ווקר. הוא עזר לווקר, באטלסטאר ואיש ההרס נגד האולטימטום, וזאת כי הגולגולת משמש מעין סמל לאומי. מורגנטאו חזר להנהיג את האולטימטום, והוביל אותם באירועי "מעשים של נקמה" נגד מון נייט והמעניש, שהביסו אותם.הוא והאולטימטום ניסו ליצור אנרכיה בארצות הברית, אך מזימתם סוכלה בידי המעניש וגוסט ריידר.
הוא לכד את איש ההרס לוקה האמנזיה, אך במהלך קרב נגד ג'ון ווקר נפל למימי האוקיינוס הארקטי. הוא נמצא בידי תאגיד השמן רוקסון, ששטפו את מוחו, הפכו את עורו לאפור והעניקו לו כוחות-על. בקרב נגד קפטן אמריקה, הוא איבד את כוחותיו. בפשרה, מורגנטאו נעשה שליט האומה רומקיסטן בידי גדוד-V. ברצף אירועים שהפכו את קייבל לשליט רומקיסטן, דומינו התנקשה בחיי מורגנטאו.
גיא ת'יראולט
בעקבות חיסולו של מורגנטאו, סוכן האולטימטום הקנדי גיא ת'יראולט נבחר להמשיך את דרכו כמנהיג האולטימטום וכמרסק הדגלים. במהלך אירועי "מלחמת אזרחים", ת'יראולט תקף את שוק החקלאים של סנטה מוניקה כדי להראות את התנגדותו לחוק רישום העל-אנושיים, והובס בידי ה-Runaways. הוא נלחם בלגיון החופש, אך הובס ונכלא. הוא תקף מסעדה בניו-יורק, שם ריקי בארנס/הנווד הייתה בדייט. היא הביסה אותה, וזאת בעזרתו של פלקון.
ת'יראולט חטף בנקאי במזרח התיכון, ובכך הגיע לעימות עם ונום החדש, פלאש תומפסון. תומפסון נכנע לטבעו הרצחני של הסימביוט, ולאחר שהרג את סוכני האולטימטום שהיו במקום, אכל את זרועו הימנית של ת'יראולט. ת'יראולט שם במקום ידו תחליף קיברנטי. במהלך אירועי "אי העכביש", הוא הוביל את האולטימטום במתקפה על מטה האומות המאוחדות, אך הם הובסו בידי האוונג'רס, האוונג'רס החדשים ואיש-הצפרדע.
בגלל פעולותיו של סוכן האולטימטום גורמן, דדפול פוצץ את נושאת המטוסים המרחפת של האולטימטום, והרג סוכנים רבים. בתגובה, ת'יראולט והאולטימטום רדפו אחרי בתו של דדפול ואביה המאמץ. בקרב הסופי נגד דדפול, האולטימטום הובסו ות'יראולט אוים לחייו.
קארל
בישיבת צוות של האולטימטום, ת'יראולט זעם על כישלונותיהם האחרונים, והכה אחד מן הסוכנים. בתגובה, חברו קארל הרג את ת'יראולט ונעשה מרסק הדגלים החדש. קארל הוביל את האולטימטום לפשיטה על ביתה של אמילי פרסטון, ידידתו של דדפול שאימצה את בתו. הם נהדפו בידי קסמיו של מייקל הנקרומנסר, ופותו למלכודת בידי דדפול. הוא שחט את כל סוכני האולטימטום, והשאיר רק את קארל. לאחר שהודה כי זילזל בדדפול והחשיב אותו לשכיר חרב ליצן, קארל נהרג כאשר נורה בראשו בידי דדפול, שפירק את האולטימטום היות שהרג את כל הסוכנים.
נחום פינגר
נחום פינגר (נולד ב-30 בנובמבר 1939) הוא פרופסור מן המניין (אמריטוס) ומראשוני המחלקה להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. כיהן כרקטור אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2002-1994) וכסגן יו"ר המועצה להשכלה גבוהה (2012-2010).
ביוגרפיה
נחום פינגר נולד בשנת 1939 בעיירה נובוסליצה, שבבסרביה (כיום בשטח אוקראינה), בן יחיד לישעיהו-אברהם פינגר ולגולדה-מירה לבית בנצ'יק. אביו ורוב בני משפחתו נספו בגטאות ובמחנות הריכוז בטרנסניסטריה, והוא היה בין ילדי העיירה הבודדים ששרדו את השואה. ב-1946 הגיע כפליט, יחד עם אמו ודודתו אשר גידלוהו יחדיו, לעיר דז' שברומניה.
בינואר 1951 עלו לארץ ושוכנו במעברת מחנה דוד על יד חיפה, שם שהו במשך כ-4 שנים. ב-1954 עברו בני המשפחה להתגורר בשיכון פקר, שכונה שהוקמה ברמת השרון לצורך קליטת ניצולי השואה מנובוסליצה.
התחנך בבית הספר היסודי במעברה, במוסד "יקיר" בכפר הרא"ה, בתיכון "יבנה" בחיפה ובתיכון ביל"ו בתל אביב. עם סיום לימודיו בשנת 1957 התגייס לחיל השריון.
ב-1960 התקבל ללימודים באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, שם סיים תואר ראשון (1964), שני (1965) ושלישי (1970) בהנדסת תעשייה וניהול. בהמשך סיים באוניברסיטת קולומביה גם תואר שני (1975) ושלישי (1986) בחינוך מבוגרים.
בשנת 1972 חזר לארץ והצטרף לסגל אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מתוך תפיסה שראתה בהקמת אוניברסיטה בנגב נדבך חשוב במימוש החזון הציוני. היה ממקימי המחלקה להנדסת תעשייה וניהול, וכיהן כראש המחלקה בשנים 1975–1976 ובשנים 1978–1984. תחומי המחקר שלו כללו השפעת תמריצים ממשלתיים על ניהול, פריון בענפי התעשייה והשירותים, שיפור שיטות, איכות בתעשייה, וחינוך הנדסי-טכנולוגי.
בין השנים 1989–1994 כיהן כדיקן הפקולטה למדעי ההנדסה.
בשנת 1994 נבחר לתפקיד רקטור האוניברסיטה, בו כיהן עד שנת 2002 (שתי קדנציות). במסגרת תפקיד זה יזם הקמתן של מחלקות חדשות, תוכניות לימודים חדשות ושיתופי פעולה אקדמיים, אשר הביאו לפיתוחה של האוניברסיטה ולהרמת קרנה במישור הלאומי הבינלאומי.
בשנת 2007 מונה לחבר המועצה להשכלה גבוהה האחת-עשרה, וכיהן בה עד שנת 2012. במהלך תקופה זו כיהן גם כיו"ר ועדת המשנה להערכת איכות במועצה להשכלה גבוהה.
בשנת 2010 מונה לסגן יו"ר המועצה להשכלה גבוהה, בו כיהן עד שנת 2012.
נחום פינגר מתגורר בעומר, נשוי לד"ר מיה פינגר לבית מוסביצקי, אמנית ומרצה בתחום האומנות, ואב לשניים.
משנת 2004 מכהן כיו"ר ארגון יוצאי נובוסליצה, עמותה העוסקת בהנצחת מורשת יהודי העיירה נובוסליצה שבאוקראינה.
הוקרה
בשנת 1997 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת טרנסילבניה של בראשוב.
בשנת 2012 הוענק לו אות יקיר באר שבע.
בשנת 2014 הוענק לו פרס מפעל חיים מטעם לשכת המהנדסים והאדריכלים בישראל.
בשנת 2017 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה הטכנית של קלוז'-נאפוקה ברומניה.
בשנת 2022 הוענק לו אות בן-גוריון.
מערת רקפת
מערת רקפת היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי בהר הכרמל. זו מערה גדולה בה התגלו שרידים ארכאולוגיים מהתקופה הפלאוליתית התיכונה והעליונה, ובעיקר מסוף התקופה האפיפלאוליתית (התרבות הנאטופית). תוצאות החפירות האחרונות באתר מעידות כי המקום שימש כבית קברות ייחודי לציידים-לקטים נאטופיים, לפני כ-13,000 שנים. כשלושים בני אדם נקברו כאן, בסמיכות למספר גדול מאוד של מכתשי סלע. במערה השתמרו עדויות ארכאולוגיות, מהקדומות בעולם, לקיומן של סעודות קבורה, לייצור בירה ולקבורת חלק מהאנשים על מצע ריחני של פרחים.
האתר וסביבתו
סביבת המערה כיום היא חורש ים-תיכוני האופייני לאזור הכרמל. במהלך זמן קיומה של התרבות הנאטופית באתר שררו באזור תנאי סביבה ואקלים דומים להיום, בעיקר מרכיבים של חורש ים-תיכוני, לפי שרידי היונקים הקטנים (מכרסמים ואוכלי חרקים), הדו-חיים והזוחלים שנמצאו בשכבה הארכאולוגית ומייצגים את תנאי הסביבה. עם זאת, מדידת היחס האיזוטופי של פחמן בשרידי עצי השקד המפוחמים שנמצאו במערה מצביעה על תקופה גשומה יחסית בזמן קיומה של התרבות הנטופית (14―13 אלפי שנים לפני זמננו), מעבר לערכים של ההווה. בתקופת יישוב התרבות האוריניאקית במערה (בסביבות 35 אלפי שנים לפני זמננו) שרר יובש יחסי.
תולדות המחקר
המערה נבדקה לראשונה על ידי יעקב עולמי ב-1956. שתי משלחות חפרו באתר באופן שיטתי: תמר נוי ממוזיאון ישראל ואריק היגס מאוניברסיטת קיימברידג' חפרו במערה במשך שלוש עונות (1970–1972) וחשפו רצף סטרטיגרפי ארוך בשני החדרים הקדמיים של המערה. נוי והיגס גילו לראשונה את בית הקברות הנאטופי וחפרו חלק ממנו. בשנים 2004–2011 חודשו החפירות במערה על ידי משלחת של המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה בראשות דני נדל. משלחת אוניברסיטת חיפה התמקדה בעיקר בחפירת בית הקברות הנאטופי בקדמת המערה ובסקר מקיף של הטרסה.
תקופות ותרבויות
מערת רקפת הייתה מיושבת לסירוגין במשך עשרות אלפי שנים. השכבות שזוהו בחפירות הן:
בית הקברות הנאטופי
הקבורות הנאטופיות מרוכזות, רובן ככולן, בקרבת רצפת הסלע של המערה בצפון החדר הראשון, בשטח של כעשרים מ"ר. כשלושים שלדים התגלו כאן, דחוסים בשקע צר ועמוק ברצפת המערה ומפוזרים בקרבתו. ככל הנראה, אזור זה במערה שימש לקבורה חוזרת ונשנית במשך כ-2,000 שנה, על פי תאריכי פחמן 14 והעובדה שבמספר מקרים קברים חדשים פגעו בקברים קדומים יותר (כולם נאטופיים). ברוב המקרים נקבר רק אדם אחד בשקע שנכרה באדמה. עם זאת, קיימים מספר מקרים של קבורה זוגית. המחקר האנתרופולוגי מעיד כי גברים, נשים, ילדים ותינוקות נקברו במערה, בתנוחות שונות ומגוונות, ומעליהם ובקרבתם הוצבו אבנים וכלי אבן, לעיתים קרובות על הממד הצר - כמו מצבות.
סעודות קבורה
האדמה בבית הקברות מכילה שרידים רבים של כלים מאבן ועצם, ושל עצמות בעלי חיים שעליהן סימני שחיטה. הנאטופים במערת רקפת צדו, הביאו למערה ואכלו צבי מצוי, יחמור פרסי, חזיר בר, עז הבר, ארנבת, שועל, דלק, חתול בר, גירית מצויה ונמייה, וכן חוגלת סלעים ומספר מינים של עופות דורסים, צבים, נחשים ולטאות. מגוון זה דומה למגוון באתרים נאטופיים אחרים באזור, אך העצמות פחות שבורות ושרופות יחסית לפסולת המאכל המצטברת במשך הזמן באתרי המגורים הנאטופיים. ייתכן, לפיכך, כי שיירי הסעודות הושלכו בכוונה לתוך בור הקבורה (וכך נשמרו טוב יחסית), מה שעשוי להעיד שאלה שרידי סעודות קבורה טקסיות ולא ארוחות רגילות.
קבורת פרחים
תגלית יוצאת דופן בבית הקברות הנאטופי כוללת עשרות דפוסי צמחים שנמצאו בתוך ארבעה קברים, מתחת לשלדים האנושיים ולצידם. דפוסים אלה הם בעיקר של מינים עם גבעול בעל חתך מרובע. כמו כן נמצאו בקברים ריכוזים גבוהים של פיטוליתים (שרידי צמחים מיקרוסקופיים) וגם הם מעידים כי היה שימוש נרחב בצמחים בתוך הקברים. נראה כי הרצפה והדפנות של חלק מהקברים היו מצופים בשכבת בוץ לח, אולי טיח פשוט, שכוסה בענפי מרוות יהודה נושאי פרחים וצמחים אחרים. הצמחים עצמם, שהפיצו ריח חזק ונעים, נרקבו עם הזמן, אך הדפוסים שהשאירו הצמחים השתמרו, בצורתם האופיינית, בבוץ שהתקשה והשתמר. זוהי העדות הקדומה ביותר בעולם שהשתמרה לקבורה על מצע פרחים.
יחסי אוקראינה–איחוד האמירויות הערביות
יחסי אוקראינה-איחוד האמירויות הערביות הם היחסים הדו-צדדיים בין אוקראינה לאמירויות הערביות המאוחדות בתחומי הפוליטיקה, הכלכלה, החינוך, מדע, התרבות וכו'.
היסטוריה
איחוד האמירויות הערביות הכירה בעצמאותה של אוקראינה ב-2 בינואר 1992, והיחסים הדיפלומטיים כוננו ב-15 באוקטובר 1992.
במרץ 1993, אוקראינה פתחה את שגרירותה באבו דאבי, בירת איחוד האמירויות הערביות, ובאוגוסט 2001 - את הקונסוליה הכללית שלה בדובאי.
שגרירות איחוד האמירויות הערביות באוקראינה נפתחה ב-11 במרץ 2013 בקייב.
שיתוף פעולה מסחרי וכלכלי
היקף הסחר הכולל של המסחר והשירותים בין אוקראינה לאיחוד האמירויות ב-2018 הסתכם בכמעט 960 מיליון דולר אמריקני. מתוכם, יצוא הסחורות האוקראיניות לאיחוד האמירויות ב-2018 הסתכם ב-486.1 מיליון דולר אמריקאי, והיבוא האוקראיני מאיחוד האמירויות הסתכם ב-79.2 מיליון דולר אמריקני. מוצרי היצוא העיקריים הם מתכות ברזליות, שומנים ושמנים, זרעים ופירות שצמחו מזרעי שמן. המוצרים העיקריים של יבוא אמירתי לאוקראינה הם פלסטיק וחומרים פולימריים. היתרה החיובית לאוקראינה היא 406.9 מיליון דולר אמריקני.
היקף יצוא השירותים מאוקראינה לאיחוד האמירויות ב-2018 הסתכם ב-255 מיליון דולר אמריקני. מתוכם 218 מיליון דולר הם יצוא שירותי תחבורה. במהלך 2018, אוקראינה ייבאה שירותים בסך 139.3 מיליון דולר אמריקני מאיחוד האמירויות הערביות.
אוקראינים באיחוד האמירויות הערביות
על פי נתונים רשמיים, נכון ל-1 בינואר 2017, ל-11,145 אזרחי אוקראינה הייתה אשרת שהייה זמנית באיחוד האמירויות. מדובר בדרך כלל בנציגי גל ההגירה הראשון והשני, ובשנים האחרונות גדל מספר הקהילות עקב גידול במהגרי עבודה. באיחוד האמירויות ישנם מרכזי מגורים של אוקראינים בדובאי ובאבו דאבי.
אורי כהן אהרונוב
אורי כהן אהרונוב (16 בדצמבר 1950 - 18 ביוני 2015) היה עיתונאי ישראלי, ששימש ככתב לענייני משטרה בערוץ הראשון במשך למעלה מעשרים שנה.
ביוגרפיה
נולד בירושלים בשנת 1950. אביו, בנימין כהן אהרונוב, היה במשך שנים רבות עיתונאי, דיפלומט, ומזכיר הקונסוליה הצרפתית בירושלים. זכה בתואר יקיר ירושלים. משפחת כהן אהרונוב הייתה מראשי קהילת אנוסי משהד אשר עלתה לארץ מפרס בסוף המאה ה-18 והתבססה בשכונת הבוכרים בירושלים. כהן אהרונוב החל לעבוד בערוץ הראשון בראשית שנות השמונים. מספר שנים לאחר מכן מונה לכתב לענייני משטרה של הערוץ, ושימש בתפקיד זה עד לשנות חייו האחרונות.
התגורר בירושלים. בין השנים 1994-1991 היה נשוי לזמרת ריקי גל. השניים אימצו בת שנולדה ב-1991.
היה דודו של יאיא כהן אהרונוב.
נפטר ב-18 ביוני 2015 ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים
פעילותו כעיתונאי וכמפיק
סיקר את הפיגועים הגדולים בירושלים בשנות התשעים, וראיין את בנימין נתניהו בשנת 1993 בפרשת הקלטת הלוהטת. במשך שנים רבות שימש גם כראש דסק הפלילים של הערוץ, שכלל את כתבי המשטרה והמשפטים בירושלים ובתל אביב וכתבי הפריפריה.
ככתב לענייני משטרה, הייתה לו פעילות שוטפת בשטח עם צוותו לדווח ולתיעוד אירועים חריגים בכבישי הארץ.
אורי כהן אהרונוב שימש בין היתר ככותב ובמאי של שני סרטים תיעודיים. הראשון עסק באנוסי משהד.
הסרט השני הוא "אשמת זכאי" – על הרשעתו המוטלת בספק של רוני זכאי ברצח פינקי שולמן.
שמואל זביטקובר
יוסף שמואל זְבִּיטְקוֹבֶר (בכתיב יידי: זביטקאָווער. לעיתים גם: זוֹננברג, או ברגסון; בפולנית: Szmul Jakubowicz (Sonnenberg) Zbytkower; נפטר בכ"ה בתשרי ה'תקס"א, 14 באוקטובר 1800) היה סוחר בעל הון יהודי-פולני במאה ה-18, עסקן ציבורי-כלכלי, ספק צבאי, תעשיין, פילנתרופ, שתדלן ופרנס ועד ארבע ארצות, מקורב לשלטונות ובעל קשרי סחר עם מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי, וכן סוכן החצר של מלכי פרוסיה.
זביטקובר, שהיה בין האישים הבולטים במאה ה-18 ביהדות פולין בכלל וביהדות ורשה בפרט, הפך סמל לנדבנות ושתדלנות, וסביבו נרקמו אגדות רבות. נודע בפעילות ההצלה שניהל בעת טבח פראגה. לדברי עמנואל רינגלבלום, מתוך תעודות ומסמכים שנחשפו, נראה כי היה אדם תקיף שנהג בשחיתות, בקשרי הון-שלטון, בגאווה ובעריצות כלפי בני עמו. גם במסורת החסידית זוהרו מעומעם, ולצד מעשי החסד שלו הוא מוזכר כבעל עבירה.
צאצאיו היו אישים מפורסמים בפולין, בפרט כסוחרים, תעשיינים ובעלי הון; ובולטת בהם היא משפחת הברגסונים שבראשה עמדו בנו בר ברגסון וכלתו תמר'ל ברגסון.
ראשית חייו
בתעודות רשמיות הוא מופיע כ"שמואל יעקובוביץ" (שמואל בן יעקב) או כ"שמואל ויגדרוביץ" (שמואל בן אביגדור). אביו עסק במזיגה. השם זביטקובר הוא כינויו על שם הכפר "זביטקי" שבדרום פולין (בווייוודה שלזיה) שממנו בא לוורשה בהמשך חייו. לפי מסורת המשפחה, נולד בעיירה סצמין שבמחוז סצמין  (בווייוודה שוויינטוקז'יסקיה). שנת הולדתו אינה ידועה, וניתן לשער שהייתה היא בשנות ה-30 או שנות ה-40 של המאה ה-18 (בטווח ה'ת"ץ-ה'תק"י).
כסוחר, סוכן וספק
פעילותו הרחבה בענפי המסחר, התעשייה והאשראי שבימיו הקנתה לו מעמד רב. היה בעל העסקים והעשיר ביותר מבין כל יהודי ורשה בדורו. עסק בענף הבירה, שבו הוא החזיק בקרקעות משלו לגידול השעורים, וייסד מבשלה לייצור הבירה, וכן בתי מרזח ובתי קפה בהם הוא מכר את תוצרתו. עסק גם במסחר הבהמות, הבשר והעורות, וכן החזיק ברשותו בבית המטבחיים ובורסקי.
קשרי המסחר שלו היו מסועפים ובעלי היקף מרחבי גדול. בפרוסיה היו לו עסקים עם פוטסדאם, עיר הצבא הפרוסי שבה היו גופי ממשל רבים, אליה הוביל עורות; כך גם לעיר הפרוסית ברסלאו היה מוביל בהמות או גם עורות; במיטוי, בירת דוכסות קורלנד וסמיגליה, הוא רכש סוסים; לבירת האימפריה הרוסית סנקט פטרבורג היה נוסע הן לפגישות עם אנשי ממשל, לשם גביית חובותיו כספק הצבאי, והן למטרות מסחר. בשנת 1777 אף הוענק לו דרכון לנסיעה חופשית לסנקט פטרבורג.
בשנות ה-90, מעמדו היה איתן, והוא נהג בעצמו בהתאם. בשטח מגוריו – שכנראה כבר אז נקרא על שמו "שמולוביזנה" – נהגו הוא ואנשיו כברשות אוטונומית, ולא הציגו במעברים את דרכוניהם. זביטקובר לבש בגדי שרד, וחגג בהם למורת רוחם של האזרחים והפוגט שראו בכך עזות וחוצפה.
במהלך מרד קושצ'ושקו (1794) שעל ידי תדיאוש קושצ'ושקו, נמלטו זביטקובר ומשפחתו יחד עם הצבא הרוסי, כשהם מותירים אחריהם את הבתים, השדות והמפעלים שברשותו. לדברי רינגלבלום הרקע לבריחה היה שאלת האספקה שלו בשנים שלפני כן, שלא התנהלה ביושר. שלטון המהפכה החדש בדק את עסקיו של זביטקובר ואת חוזיו והתנהלותו מול בעלי האחוזות והממשל; אלו נבדקו מוועדה לוועדה, ועד לבית המשפט לענייני פלילים. באותה השנה התפרסמה בעיתון הממשלתי רשימה של מבוקשים לשם העמדתם למשפט על פשעים ובגידה במולדת; ברשימה נכללו שרים ופקידים גבוהים, ובהם זביטקובר. אצל מספר נחקרים הועלתה השאלה על מידת היכרותם עם זביטקובר. חלק מרכושו ועסקיו שבפראגה, שכללו מחסנים ובתי-חרושת, ובהם בית-החרושת לעיבוד עורות ומטחנות בגולדשנוב, נבזזו והוחרמו על ידי הפולנים שתפסו את השלטון. קרוביו ושותפיו נאסרו; לדעת פרופ' ו. טוקז' הם היוו מעין מפלגה רוסית, ונאשמו בהסתרת רוסים, ניירות ומרגלים לטובת רוסיה. למעשה, לא ידוע מה עלה בדינו, וככל הנראה לא הוצא פסק דין כלפיו; מכל מקום מחסניו ובתי החרושת שלו הולאמו לצבא המהפכה. בסופו של דבר דוכא המרד על ידי אלכסנדר סובורוב, והרוסים שבו לשלטון. בשנת 1795 חולקה פולין בשלישית, והעיר ורשה וסביבותיה סופחו לשטח הפרוסי.
בשנת 1797, בעוד ורשה תחת השלטון הפרוסי, פרץ סכסוך בינו לבין העירייה הוורשאית, הרשות הפרוסית המחוזית והשלטון הפרוסי העליון. זביטקובר שב מרוסיה עם משלוח גדול של מעילי פרווה, ופתח מחסן בפרוור הסמוך לקרקוב, שם היה סבור למכור את סחורתו. לאחר התקוממות מתחריו, ובראשם היהודי אליהו מברודי, התערב השלטון המקומי וסגר את המחסן. בין זביטקובר לעירייה פרץ מאבק ביורוקרטי, ובו טענה העירייה כי המסחר הקמעונאי נאסר על יהודים בוורשה, וכן ערערה על הזכות המסחרית של זביטקובר בוורשה, שכן לא היה נוכח בה עם כיבוש המקום והחלת ההסדר הפרוסי בו, ועוד טענה שעל פי ההסדר היה אסור ליהודים לעסוק במסחר ובמלאכה יחד - ואילו לזביטקובר היה באותה העת בורסקי ומבשלה. זביטקובר ניסה להדוף כל טענה נגדו, ועמד על כך שהוא תושב קבוע בוורשה כ-40 שנה. טיעון נגד שתפס מקום נכבד במאבק זה היה משרתו כפרנס ועד ארבע ארצות. עוד קָבל על כך שנטפלו דווקא לחנותו, ולא לשאר הסוחרים. השלטון המקומי נהג עמו אף הוא ביד קשה, אולם בי"א באדר ה'תקנ"ח (סוף פברואר 1798) הוא קיבל תעודת זיכיון המתירה לו לקבוע את מושבו בוורשה, כמו מחוצה לה, ולסחור בה חופשי. כעבור שבוע (בי"ט באדר, 7 במרץ) התקבלה הוראה הקוראת לפתוח את מחסנו.
נישואיו וחיי המשפחה
במהלך חייו היה נשוי לשלוש נשים. אשתו הראשונה הייתה שיינדל, וממנה נולדו שני בנים; השני היה בר ברגזון.
אשתו השנייה הייתה לייכן (מהשם העברי: לאה. כונתה גם "אליאונורה גבריאלה" או "אופרוז'ינה גבריאל". 1750–1836), ממוצא גרמני. אישה זו הייתה משכילה, כמו יהודיות רבות בגרמניה בתקופה ההיא, וסביר שאף סייעה לבעלה בעסקים המסועפים, וכן עם קציני הצבא הרוסי והפולני שלהם היה נותן אספקה. הנישואין עמה לא עלו יפה, והם התגרשו בשנת 1773, אחר שהיא ילדה ממנו בת יחידה בשם איידל (אטליה). מהלכי הגירושים היו בוטים וקשים. שמואל סירב לדאוג לצורכי בתו איידל לאחר הגירושים, ולייכן הגישה נגדו תביעה לבית המשפט. התביעה לוותה בהאשמות קשות, ונמשכה שבע שנים בגלגולים שונים. לאחר ניסיון יישוב ב-1776, שכשל, הגיעו הצדדים להסכם ביניהם, בשנת 1780 (ה'תק"מ). שמואל התחייב להפקיד בבנק עבור בתו סכום של 114 זהובים מדי כל שלושה חודשים, עד לחתונתה. מלבד זאת הפקיד שמואל בבנק תכשיטים לנדונייתה, ואלו צברו ריבית עד לחתונתה. שמואל עמד בהסכם במלואו, ומילא את מחויבויותיו עד לחתונתה בשנת 1792. לייכן נישאה מחדש לוולפגנג (משה) היימן מוורוצלב, "סוכן מסחרי מלכותי של פרוסיה", שהיה מלפנים סוכן של שמואל והביא עבורו מלח ממכרות המלח בווייליצ'קה. הזוג הופיע באותה השנה (1792) בבית המשפט, והיימן הצהיר על כך ששמואל עמד בהתחייבויותיו שעד החתונה, וכן השתתף בהוצאות החתונה, ועל כן לייכן פוטרת אותו מכל התחייבות כלפיה.
נישואיו השלישיים היו עם יהודית לוי מפרנקפורט על האודר, בת יהודה ליב בוקי, ממשפחת סוחרים בעלי השפעה (נפטרה ב-1830, ה'תק"ץ). השכלתה הייתה גבוהה, והיא דיברה בגרמנית וכן הייתה לה ידיעות בשפה הצרפתית. יהודית אף השתתפה בסעודות-יום-חמישי, שכינסו את שכבת האליטה של האינטלקטואלים הפולניים, לדון ולהתווכח על תופעות ספרותיות וחברותיות שונות. נישואיו עם יהודית נערכו בסביבות שנות ה-70 של המאה ה-18, ולפי רינגלבלום היה זה ב-1780 (ה'תק"ם). לפי הידוע במשפחה, ליהודית הייתה השפעה שלילית על אדיקותו של שמואל ובני ביתו ליהדות, והיא הכניסה רוח מודרנה לבית. כך לדוגמה היא גירשה מביתו יהודים שמרנים שהיו רגילים להיות אצלו. אופי נישואי בנותיה נותן סימוכים להשערה. יהודית חינכה את ילדיה בחינוך חילוני, וחלקם התנצרו בהמשך. יהודית הייתה מעורבת במידה רבה בעסקיו המסועפים, וחלקם היו בידיה. כמו כן היא הופיעה עמו כמעט בכל משפטיו. שמואל, שלא ידע לחתום בפולנית, הסתייע בשליטתה בצרפתית בעסקיו עם אנשי הצבא הפולנים, הרוסיים והפרוסיים. בשנת 1790, בשנותיו המאוחרות של שמואל, החתימה אותו יהודית על התחייבות הדדית לפיה הראשון מביניהם שימות, יוריש לשני את כל רכושם. רינגלבלום מסיק מכך כי שלום-הבית שלהם היה מעורער.
פטירתו ומצבתו
שמואל יבנין (יעוונין) כותב על פטירתו כי.
נקבר בבית הקברות היהודי ברודנו. על מצבת קברו נחקק:
במסחר
מסחרו הבולט ביותר היה באספקה לצבא הפולני והרוסי, וממנו הוא צבר הון רב. בתוך פעילותו בענף הייצור, ייסד בוורשה בית-בורסקי שהיה מהגדולים שבעיר. בענף תעשיית המזון הייתה ברשותו מונופול על מכירת הבשר הבשר הכשר בפראגה, וכן ייצר ומכר בירה. רכושו כלל מפעלים רבים ובהם בתי מטבחיים, מבשלה ובתי מרזח, מנסרות ובתי לבנים, וכן אחוזות ושדות רבות. במהלך מרד קושצ'ושקו, נמלט זביטקובר יחד עם הצבא הרוסי. חלק מרכושו ועסקיו, כולל בית-החרושת לעיבוד עורות ומטחנות בגולדשנוב, נבזזו והוחרמו על ידי הפולנים שתפסו את השלטון.
בירה
תחילת פעילותו במסחר החלה בחכירת מבשלת בירה, כשבשנת 1771 הוא חכר מסגן הקנצלר הליטאי - הרוזן פְּשֵדזיֶצקי אחוזה עם מבשלה, טחנת רוח ואסם. דמי החכירה היו 8,000 זהובים לשלוש שנים. המבשלה נחשבה לעסק די-גדול, וייצרה כ-1,000 חביות בשנה. לפשדזיצקי היה פטוֹר מתשלום מס המשקאות (דומה למס בלו), ובחוזה החכירה הוא התחייב לזביטקובר שאף הוא לא יצטרך לשלם את המס. בנוסף על כך התחייב פשדזיצקי בחוזה לזביטקובר על כך שיהיה פטור מחובת הכנסת החיילים הרוסיים, וכן החזקת העובדים ופיטוריהם הייתה בידו של זביטקובר. לעומת זאת התחייב זביטקובר לייצר לפשדזיצקי מכסה מסוימת של בירה בחינם.
לאחר כשנתיים נעשה זביטקובר לספק הצבאי של הרוסים, והוא חדל מלמלא את מחויבותו לפשדזיצקי. זביטקובר טען לעומתו כי לא מילא את מחויבותו לפטור אותו ממס המשקאות. הסכסוך כלל גם תביעה נוספת על זביטקובר בגין בניית מקווה בחצר החכורה שגרמה להצפה במרתף ולריקבון של חפצים שונים שהיו בו. הנזקים שמחמת המקווה גרמו גם לירידה בשווי המבשלה. סך הסכום שנתבע זביטקובר על כך היה 12,851 זהובים. המשפט נמשך זמן רב, ונדד בתוך מערכת המשפט. לאחר למעלה מעשור, בשנת 1787, הכריעה ועדת הכספים והיא חייבה את זביטקובר בסכום חלקי, עם קיזוז דמי מס המשקאות שנאלץ לשלם.
בעקבות הסכסוך, עזב זביטקובר את אחוזתו של פשדזיצקי, ועבר לחכור מבשלה. חכירת המבשלות נמשכה שנים רבות לאחר מכן, בהן הוא חכר - בשנת 1779 - אחוזה מפולני בשם אדמובסקי, וכן - בשנת 1783 - חכר הוא מבשלה חדשה מנסיכה לבית לובומירסקי בפראגה. גם במקרה זה פרץ סכסוך בין הצדדים, ושוב על סעיף מס המשקאות שעל פי החוזה היה זביטקובר פטור ממנו. במסגרת הסכסוך הוכה סביטקובר בידי יעקב קלרקובסקי, שהיה ככל הנראה חוכר המס, ונפצע קשה על ידו.
עסקה נוספת ערך זביטקובר עם משפחת האצילים גוֹסְטוֹמְסְקִי (Gostomski). לגוסטומסקי היה בית מרזח עם אכסניה, וזביטקובר עם אשתו יהודית שידלו אותם לעבור לחצרו של זביטקובר בטרגובק, וכך יוכלו להקים תחת זאת בית מרזח גדול במָקום הישן, שבו ימכרו את משקאותיהם ומשקאותיו של זביטקובר. בהמשך, לאחר שהוקם בסיס צבאי בסמוך לפראגה, הציע להם זביטקובר בית מרזח אחר תחת בית המרזח הישן שהיה ברשותם, והם ניאותו. זביטקובר פתח במקום בית קפה גדול, בו הוא מכר וודקה, ליקר, יין, תמד, דבש ושכר אנגלי. במקביל לזאת הוא הקים שלושה בתי מרזח, האחד - בבית המבשלה - לממכר וודקה ושכר-אצילים, השני - בשטח בית המטבחיים והבורסקי - לממכר וודקה ויין, ובית מרזח שלישי נוסף באחוזה לשעבר, שהייתה מוכרת בשם "מפחה". גוסטומסקי תבעו את זביטקובר על שלא עמד בדברו כפי תנאי ההסכם, וכן על כך שעובדיו של זביטקובר אכלו אצלם בסך של 300 זהובים. תוצאות התביעה אינן ידועות.
במהלך מרד קושצ'ושקו (1794) ואחריו בהריגה בפראגה, חרבה המבשלה של זביטקובר. לאחר דיכוי המרד והשבת השלטון לידיים הרוסיות, הקים זביטקובר מחדש מבשלה חדשה בשטח של כ-440 מטר רבוע.
כחלק ממסחרו בענף תעשיית הבירה, הוא החזיק בקרקעות משלו לגידול השעורים.
חננאל דורני
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תשכ"ז, 1967.
שמואל זביטקובר
מסחר הבשר והעור
עד שהתמנה לספק צבאי, הפעילות העיקרית שלו הייתה מסחר בבקר. רינגלבלום מניח כי הייתה לכך השפעה ממגוריו בפראגה, שכבר אז הייתה מפורסמת במסחר הבקר. עם תחילת מסחרו בענף, היה סוחר רגיל בלא מתווכים ומשרתים, והיה נודד בעצמו לשווקים כדי לקנות שוורים ולמוכרם. בהמשך, כאשר שימש ספק צבאי, התמנף יותר מסחרו בבקר. שניים מבניו, ברק ואבא'לה, סייעו לו בענף זה, כשחלק מהעסקים הם ניהלו יחד עמו, וחלק באופן עצמאי.
חננאל דורני
ביוגרפיה
למד במדרשית נעם בפרדס חנה ולאחר מכן בישיבת ההסדר קרני שומרון.
שמואל זביטקובר
מסחר הבשר והעור
מרשומות מהשנים 1782 ו-1783 עולה כי סחר גם בחזירים.
במקביל למסחר בבקר, סחר גם בבשר הבהמות השחוטות. מסחרו בבשר מונף בשנות ה-80 של המאה ה-18, בהן הוא זכה במונופול הבשר בהכשר פראגה. המונופול עבר מספר שלבים: תחילה הייתה לזביטקובר שותפות עם יהודי ורשאי בשם שמעון בן הענוך (חנוך) מלובלין, בה הם שילמו 9,000 זהובים לשנה עבור השחיטה בוורשה ובפראגה; שנה לאחר מכן אגודת הקצבים הפולנית הציעה סכום גדול יותר לזכייה במונופול, ובסופו של דבר היא הצטרפה לשותפות עמהם, כשזביטקובר ושמעון בן הענוך מונו למפקחי השחיטה בוורשה ובפראג, כשבידיהם סמכות בלעדית למינוי שוחטים; ב-1785 הצליח זביטקובר להתנתק מאגודת הקצבים הפולנית, וזכיינות השחיטה בפראגה הייתה בידו ישירות מידי המרשל. בשנים שלאחר מכן עמדו דמי החכירה השנתיים לממכר הבשר בפראגה על סך של 4,720 זהובים.
חננאל דורני
ביוגרפיה
כיהן בעבר כסמנכ"ל החברה לפיתוח השומרון. ומכהן כראש מועצת קדומים מאז 2007 (הבחירות במועצה הוקדמו בשנה אחת לפני הבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-2008 מחמת פרישה מוקדמת של ראש המועצה הקודמת, דניאלה וייס). בבחירות 2013 אף אדם לא הציג מועמדות מול דורני והוא המשיך לקדנציה שנייה בלי בחירות. בבחירות 2018 דורני רץ אל מול מועמד אחד, רואי מסורי, וניצחו עם 70% מהקולות. ב-2 בנובמבר 2017 נבחר ליו"ר מועצת יש"ע. הוא סיים את תפקידו בנובמבר 2019.
שמואל זביטקובר
מסחר הבשר והעור
בסיים הגדול שהוקם בשנת 1788 (ה'תקמ"ח) התקבל חוק חדש בעניין הבשר והעורות, ובו הופיע חיוב מסירת העורות לממשל להחתמתם עבור תשלום מסוים לכל עור ועור. החוק גרם לעליית מחירי הבשר. בעיתונות משנת 1789 מופיעה הצעתו של זביטקובר לזכייה במונופול הבשר הכשר לכל ורשה (שמנתה באותה השנה קרוב ל-100,000 תושבים) בתמורה לאספקת בשר במחיר זול יותר ממחיר שאר הקצבים המקומיים (גרוש פליז פחות מהאחרים), ובנוסף לכך הפרשת אחוז מסוים מההכנסות לטובת קופת הממשל; ההצעה נחשבת ליומרנית, נועזת ומפתיעה, והיה בה כדי נתינת מענה לעליית מחירי הבשר כתוצאה מהחוק החדש.
בהמשך הקים זביטקובר משחטה משלו, על מנת למקסם את הרווחים מהמסחר בבשר.
בין סעיפי החוק על עניין הבשר והעורות, התקבל בסיים הגדול חוק חדש נוסף שאסר החוק על יצוא עורות בלתי מעובדים, כדי לקדם את מסחר העור במדינה. החוק דחף מספר סוחרי עור לפתוח במדינה שורה של בתי חרושת חדשים לעיבוד עורות, כשכמה מהם מועתקים מדגמים של בתי חרושת פעילים מחוץ למדינה. זביטקובר, שכבר עסק במסחר הבקר והבשר וכן באספקה הצבאית לרוסים ולפולנים (מה שהקנה לו יתרון בעמידה תחת החוק החדש שאסר את יצוא העורות), הצטרף בקלות לחרשותני העור והקים בית בורסקי בפראגה. על פי נתונים שונים, נראה כי הבורסקי של זביטקובר נבנה לפי דגם של בורסקיות ותיקים והוא היה מהגדולים שבוורשה וסביבתה. בורסקי זה סיפק עורות לצבא. במהלך מרד קושצ'ושקו (1794) בית הבורסקי הולאם (כמו שאר רכושו) על ידי שלטון המהפכה של קושצ'ושקו והורחב למטרותיו בהוספת אגף נוסף שהוקם בתקציב של 910 זהובים.
סוכנות
שימש סוכן של מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי, לפחות משנת 1771. את משרת "משרת המלך" קיבל זביטקובר מפוניאטובסקי בשנת 1776, דבר שהקנה לו את הזכות לגור בוורשה. כבר בשנת 1771 הוא נשא בתואר קומיסר שהוענק לו מטעם פרידריך השני, מלך פרוסיה, וכך נשא בתואר דומה שהוענק לו על ידי מלך פרוסיה שאחריו, פרידריך וילהלם השני, בשנתו הראשונה לשלטון, 1787. מקורות שהשתמרו מעידים על היותו סוכן של חצר המלוכה הפרוסי, ובאישור משנת 1787 מופיע כי היה ספק של בית המלוכה הפרוסי.:
מקורות שהשתמרו מעידים על היותו סוכן של חצר המלוכה הפרוסי, ובאישור משנת 1787 מופיע בי היה ספק של בית המלוכה הפרוסי. רינגלבלום משער כי היה עליו לספק תוצרות חקלאיות, כמו סוסים לצורכי הצבא ועורות לבתי החרושת הפרוסיים:
אספקה צבאית
לאחר חתימת "ברית שלושת הנשרים השחורים" הסודית, פלשו צבאות פרוסיה, האימפריה הרוסית ואוסטריה בראשית אוגוסט 1772 לשטחי האיחוד הפולני-ליטאי והתמקמו בה בהתאם למסוכם. המורדים ניסו להתנגד בלחימה עיקשת במשך כחצי שנה, עד שמוגרו סופית באביב של 1773. לאחר מכן הפעילו מדינות הברית לחץ צבאי על מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי והסיים בדרישה שיכירו בחלוקה באופן רשמי. הדבר בוצע בשנת 1775.
בשנת 1773 (ה'תקל"ג), אחר שנטלו הרוסים את השלטון בפולין, מופיע זביטקובר כספק של הצבא הרוסי, וככזה הוא מופיע עד לשנת 1775 (ה'תקל"ה). הודות לתפקיד זה הוא צבר הון רב באופן מהיר. להערכת עמנואל רינגלבלום את תפקידו זה הוא קיבל הודות לקשריו עם המלך סטניסלאב פוניאטובסקי, שיש עדויות לכך שהיו לזביטקובר קשרים ישירים עם המלך סמוך לאחר תחילת כהונתו כמלך, כעשור לפני שקיבל זביטקובר את תפקידו כספק. את המינוי בפועל הוא קיבל מידי אדם פונינסקי, שהיה בעל המשרה הגבוהה ביותר בפולין, אחר המלך עצמו, והיו לו סמכויות רחבות לאשר מנויים כאלו ואחרים על פי החלטתו האישית.
תפקידו כספק גרר מספר משפטים ותביעות, במהלך השנים בהן שימש כספק ולאחריהן. בכתב אישום אחד מופיעה האשמה נגד פונינסקי על כך שקבע בחוזה כי בעלי האחוזות חייבים לספק את המכסה במועד הנקוב, ולעומת זאת זביטקובר רשאי לאחר את התשלום עבור המכסה; והתובע קובל בכלל על מינויו של זביטקובר היהודי על פני אצילים אחרים שלדעתו נאמנים יותר לממלכה, והוא מציין גם בתביעתו על כך שזביטקובר קיבל למעשה חסינות משפטית מפונינסקי בכך שכל דיון היה צריך להתבצע מול בית הדין של הקונפדרציה הכללית שבה נמנו אנשיו של פונינסקי. תביעה נוספת נגד זביטקובר עלתה בסיים הפולני בשנת 1775 (ה'תקל"ה). אציל בשם וינקלר, שהיה לבלר של זביטקובר, הסתכסך עם זביטקובר אחר שזה האחרון סירב לשלם לו משכורת של 400 אדומים לשנה. אחר שזביטקובר ערך מאזן של הוצאות והכנסות האספקה, והסיק על פי זאת כי הצבא הרוסי חייב לו כסף, לקח וינקלר את הניירת משמואל ואיים עליו שיערוך מאזן הפוך שעל פיו זביטקובר יהיה זה שחייב כסף לצבא הרוסי. הדבר הגיע לבית המשפט, ושם חויב וינקלר בקנס כספי על הוצאת דיבה. שלושה משפטים נוספים מופיעים מהשנים 1780–1781, שבהן האוכלוסייה הפולנית החלה להשתחרר מעט ממרות הרוסים, ובהם נתבע זביטקובר על אי תשלום עבור סחורה שסופקה לו.
גם זביטקובר מצדו לא קיבל את התשלום באופן ישיר ונוח, והיה עליו לפנות למפקדים שונים בבקשות נשנות לתשלום הכסף המגיע לו. בט' באייר ה'תקל"ה (9 במאי 1775) הוא עזב את משרתו כספק לצבא הרוסי, עם חוב של 40,000 אדומים שהיה צריך הצבא הרוסי לפרוע לו. לאחר הסכם עם גנרלים רוסיים ירד החוב ל-7,000 אדומים, עם תאריך פירעון של שבעה ימים מעת עשיית ההסכם. לאחר שלמרות כן לא נפרע החוב בפועל, נסע זביטקובר לפטרבורג לתבוע את חובו מידי השלטון הרוסי העליון, והוא נדחה בלך ושוב בין כמה גנרלים. כאשר עמד המלך סטניסלאב פוניאטובסקי להיפגש עם יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה בעניין ברית צבאית בין רוסיה לפולין, פנה אליו זביטקובר שישתדל אצלה לפעול לפריעת חובו, ופוניאטובסקי אכן מילא את בקשתו, ובנוסף לכך גם עירב בדבר את השר בזבורודקה. גם השגריר שטקלברג סייע בידי זביטקובר להשיג את תביעתו. לא ידוע מה עלה בגורל השתדלויות אלו של פוניאטובסקי והשאר.
במסגרת הסיים החדש ניסחו הפולנים בשנת 1791 את חוקת ה-3 במאי, שהעלתה את כוחה הרשמי של המדינה. החוקה כללה מספר שינויים שבאו לתקן את צורת השליטה בפולין - מאנרכיה למונרכיה חוקתית. מול המפלגה הפטריוטית ששלטה בסיים, פעלה מפלגת המלכות - המפלגה השמרנית (מפלגת האצילים הישנה) שהתנגדה למהלכים ולשינויים שהתרחשו; היא הקימה ברית של אצילים, שכונתה הקונפדרציה של טרגוביץ  ("ברית טַרגוביצה"), ופנתה לבקשת עזרה חיצונית מהאימפריה הרוסית ומאוסטריה. הרוסים, שחשדו כי מטרת הסיים היא שיבה לגבולות פולין מ-1772, ובכלל שאפו לספח אליהם שטחים מפולין, נענו לקריאה ושלחו גייסות שפלשו לפולין על מנת לתמוך במאבק של המפלגה הפרו-רוסית ולפרק את סיים ארבע השנים. עם פלישתם, כבשו למעשה הרוסים את פולין, כשמולם עומדת פרוסיה שבמקום לסייע בידי הממשל - בהתאם להסכם שנחתם עמה ב-1790 - נכנסת אף היא ונוגסת משטחי פולין. לאחר מספר קרבות הובסה המפלגה הפטריוטית וראשיה עזבו את המדינה. ב-23 בינואר 1793 חולקה פולין בשנית.
האספקה לצבא הרוסי הוטלה על המחוזות שתחת האימפריה הרוסית, כשלכל מחוז נקבע רף מסוים של תבואה ומספוא אותם הוא חייב לספק תמורת מחיר נקוב. החל משנת 1792 (ה'תקנ"ב) מופיע שוב זביטקובר כספק של הצבא הרוסי. את החוזה הוא ערך מול ההאטמאן שמעון מרצ'ין קוסקובסקי, מראשי הקונפדרציה של טַרגוביץ. במסמכים בני התקופה מופיע כי לאור הזמן הקצר שנקצב לבעלי האחוזות שבמחוז ורשה לספק את השחת, שהם לא ראו את עצמם כמי שיכולים לעמוד בו, הם ערכו חוזה עם זביטקובר שיספק עבורם את המכסה שהוטלה עליהם. מלבד ההתחייבות לספק בהמשך את המכסה הקצובה, התחייבו הם עבור כך סך של 1,150 אדומים לזביטקובר. מלבד מחוז ורשה, לא ידוע אם היה זביטקובר אחראי על המחוזות האחרים, וכן איך נהג עם שאר בעלי האחוזות שבאותם מחוזות. מתוך הרשומות, היקף המסחר של שמואל עמד באותה השנה מעל 200,000 זהובים. לדבריו של רינגלבלום, זביטקובר לא ניהל חשבונות מסודרים, ומעל בכספים רבים.
פעולת האספקה האחרונה הידועה מזביטקובר הייתה בשנת 1794 (ה'תקנ"ד). ערב מרד קושצ'ושקו, כשסממני מרידה בצבצו בשטח, הגנרל איגלשטרם ארגן יחד עם גנרלים נוספים צבא להגנת ורשה. על זביטקובר הוטל לארגן את האספקה לצבא, והוא ארגן זאת במחסן צבאי שהוקם בנובידבור מזובייצקי הסמוכה. עם פרוץ המרד, נפל המחסן לידי המורדים.
אשראי
אף בתחום האשראי היה פעיל ביותר, והלוואותיו הגיעו לעיתים לסכומים גבוהים במיוחד, מהן שהיו בעלות אלפי זהובים ואף יותר. בין הלווים אצלו נמנו אצילים, גנרלים, שרים ואנשי ממשל, ואף מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי.
נדל"ן
בתחילת דרכו המסחרית היה הוא חוכר אחוזות של אצילים. בהמשך היו לו משלו נכסי נדל"ן רבים באזור ורשה ובסביבתה, שבאו לו מבעלי חובותיו שלא הצליחו לפרוע לו את חובם. בהמשך גם ביצע עסקאות נדל"ן ברכישה מלכתחילה. הוא היה היהודי היחידי שהותר לו להיות בעל נכסי נדל"ן, וכבר בשנת 1776 הוא מופיע כבעל נכס שניתן לו תמורת חוב, וכך גם מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי מסר לו בשנת 1780 אדמה עם טחנת רוח תמורת חוב. הנכסים התפרסו בעיקר בסביבות ורשה: בוורשה, בפראגה, בגולנדזינוב, במריאנשטט, בקמיון ועוד, והם כללו אדמות, בתים ואחוזות, שדות וטחנות רוח. גם בניין בית החולים הרוסי היה בבעלותו. הכפר שווידר היה בבעלותו למשך 15 שנה, בהם ניתנה לו הזכות לנקז את האדמה, ולהקים בשטח בתי מרזח, מבשלות וטחנות קמח.