cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים
כיבוש מוצבי הרדאר
למרות החששות הכבדים, היה הקרב על מוצבי הרדאר קצר. האש הארטילרית וההפצצות האוויריות גרמו לנזק כבד במוצבים הירדניים, והקושי העיקרי של גדוד 104 (בפיקוד רס"ן יגאל בן דוד), שעליו הוטלה משימת הפריצה דרך מוצבים אלה, היה פריצת נתיב בשדה המוקשים שהקיף את המוצב. חלק מן המוקשים היו מוקשים שהונחו על ידי צה"ל עוד בימים שלפני המלחמה, אך על מיקומם לא נמסר לכוחות הפורצים. פלוגה א' של הגדוד הסתערה על מוצב רדאר 1 והשלימה את כיבושו עד 19:25 בערב. באותו זמן, תקפה פלוגה ב' את מוצב רדאר 2 באיגוף מזרחי, והשלימה את כיבושו עד אותה שעה. כוח המג"ד, עם פלוגת השריון המסופחת, התעכב במשך כמה שעות במעבר דרך שדה המוקשים תחת אש ארטילרית, ולאחר מכן בהתגברות על תעלת נ"ט ומכשולים נגד טנקים.
במקביל הופעל גדוד 163 של חטיבת ירושלים, בפיקוד סא"ל שהיה ערוך להגנה באותה גזרה, ועם ההבקעה ביקש לקחת חלק בהתקפה. פלוגה של הגדוד הסתערה על מוצב רדאר 3 והשתלטה עליו עד השעה 22:00. השלב הראשון של ההבקעה בגזרה זו הסתיים בשעה 2:00 לפנות בוקר, כאשר כוח המג"ד של חטיבה 10 מלווה בשריון הצליח לעבור את המכשולים לעבר המוצבים, והחל בתנועה לקראת הסתערות על הכפר בידו. בשעה 4:00 לפנות בוקר כבש הגדוד את הכפר ואת מוצב ג'בל א-שייח שלידו. פלוגת הטנקים שהייתה מסופחת לגדוד הועברה לגדוד 106 (בפיקוד אהרן גל), והגדוד עצמו התארגן להגנה מפני התקפה מצפון.
כיבוש מוצבי שיח עבד אל עזיז וחרבת לאוזה
ציר הפריצה השני של חטיבת הראל היה ממבשרת ירושלים, לכיוון הכפרים בית סוריכ ובידו, דרך המוצבים שיח עבד אל עזיז וחרבת לאוזה, שהיה מרוחק מעט יותר וגבוה מן המוצב הראשון. מוצבים אלה היו מאוישים בפלוגה אחת של הלגיון הערבי, והיו מוגנים בשדות מוקשים, גדרות תיל ומכשולים נוספים. חלק משדות המוקשים הונחו על ידי ישראל בימים שלפני המלחמה, כהגנה מפני מתקפה ירדנית אפשרית, אך גם כאן לא נמסר עליהם לכוחות הפורצים. לאחר המלחמה הסתבר כי הפיקוד הירדני אכן הורה על התקפה ממוצבים אלה לכיוון הקסטל, המרוחק מהם כקילומטר וחצי בלבד, ואולם הפקודה בוטלה תוך זמן קצר.
משימת הפריצה בציר זה הוטלה על גדוד 106. הגדוד סבל אבדות כבר בשטח ההיערכות בקסטל, וספג אבדות רבות נוספות במהלך ההסתערות דרך שדות המוקשים. למרות ההפגזות וקשיי התנועה הצליחה פלוגה ט' של הגדוד לכבוש את מוצב שיח עבד אל עזיז עד השעה 19:30, תוך חיפוי טנקים ומרגמות. פלוגות כ' ול' שהסתערו על מוצב חרבת לאוזה נהדפו פעם אחת, אך לאחר שביצעו איגוף נרחב ממזרח הסתערו שוב על המוצב והשלימו את כיבושו עד השעה 22:30. אבדות גדוד 106 היו 15 הרוגים ו-42 פצועים, בין ההרוגים היה מפקד פלוגה ט',. לאחר כיבוש המוצבים המשיך הגדוד לכפר בית סוריכ, השתלט עליו ללא קרב, והגיע לצומת בידו בשעה 4:00 לפנות בוקר.
כיבוש בית איכסא, נבי סמואל, בית חנינא ותל א-זהרה
במקביל לפריצה של גדוד 104 וגדוד 106, ניסתה החטיבה למצוא ציר נוסף להבקעה, ממזרח. גדוד 95 עם הסיירת החטיבתית החלו את הטיפוס מעמק הארזים, מצפון להר המנוחות, לכיוון בית איכסא ונבי סמואל. הסיירת החטיבתית התפצלה מתנועתו של הטור הגדודי, טיפסה אל בית איכסא וכבשה את הכפר ללא קרב כבר בשעה 17:45. זמן קצר לאחר מכן השתלטה הסיירת על הצומת שבין נבי סמואל לבית חנינא, כדי למנוע מעבר תגבורת ירדנית לכיוון בידו. פלוגות הטנקים של גדוד 95 עלו במקביל בציר קשה (דרך שכונת רמות אלון של היום), מעט מזרחה משם. העלייה הייתה קשה מאוד, וטנקים רבים של פלוגת הצנטוריונים נתקעו וסבלו נזקים מכניים רבים. למרות זאת, הצליחו חמישה טנקי שרמן ולאחריהם פלוגת החרמ"ש להגיע לצומת שאותו החזיקה הסיירת. הגדוד, יחד עם הסיירת, השתלט על בית חנינא ובשעה 3:30, עם אור ראשון, התבסס על תל א-זהרה השולט על הדרך מירושלים צפונה, ופתח באש על כוחות ירדניים שהיו על הדרך.
בעקבות כלל התקיפות, השלימה חטיבת הראל את החלק הראשון והמכריע של משימתה: החטיבה הגיעה ראשונה לבמת ההר לפאתי ירושלים מצפון, לפני הירדנים, וניתקה את ירושלים המזרחית מן הצפון.
שתי דרכי הפעולה בחבירה להר הצופים
כאמור לעיל, מטרת העל של צה"ל בירושלים הייתה התחברות מהירה ככל האפשר עם מובלעת הר הצופים, כדי למנוע מן הירדנים הישג מהיר שעלול היה לגרום לישראל נזק רב, גם בשל שליטת הר הצופים במבואות הצפוניים של ירושלים, וגם מן הבחינה של דעת הקהל הישראלית והבינלאומית. בתוכניות שנערכו בפיקוד מרכז במשך השנים הועלו שתי אפשרויות לחבירה עם מגיני ההר: הבקעה דרך מוצבי צפון הפרוזדור והגעה עד תל אל פול – המשימה שהוטלה על חטיבת הראל; וחבירה ישירה דרך הקו העירוני המבוצר. אלוף הפיקוד חשש שחטיבת הראל לא תצליח להתגבר על השטח הקשה ועל התנגדות המוצבים הירדניים בזמן הקצר שעמד לרשותה. לפיכך, עם העברתה של חטיבה 55 לפיקוד מרכז, החליט האלוף להטיל עליה את ההבקעה דרך הקו העירוני, בשכונת שיח' ג'ראח, אל הר הצופים. בניגוד לחטיבת הראל, שהייתה צריכה לעבור דרך של כ-35 ק"מ עד ליעדיה, היו הצנחנים צריכים לעבור כשני קילומטרים בלבד עד להר הצופים, אך דרך זו הייתה מוגנת היטב על ידי המוצבים הירדניים בבית הספר לשוטרים, גבעת התחמושת, גבעת המבתר והגבעה הצרפתית. חטיבה 55 הייתה חטיבת חי"ר מעולה, ואלוף הפיקוד סמך על יכולתה הגבוהה שתאפשר את הצלחת משימתה. ואולם כבר בשלב זה הרשה לעצמו אלוף הפיקוד, עוזי נרקיס, להציב יעד נוסף. הוא אמר למח"ט הצנחנים, מוטה גור:.
התארגנות ותוכניות
כפי שהוזכר, החטיבה הייתה אמורה לצנוח מעבר לקווי האויב. בשל כך, צוידה החטיבה בהתאם, בציוד שנועד לאפשר לצנחנים להילחם במשך שעות ללא סיוע. הציוד נארז לצניחה, ללא ציוד מסורבל שעלול היה להכביד על הצנחה, ובמארזים ייעודיים להצנחה. כל אלו הכבידו על הלחימה בירושלים, כאשר היה צורך לשנות את ההתארגנות הלוגיסטית ולהתארגן מחדש למתאר לחימה שונה. עם ההחלטה להעביר את החטיבה לירושלים היה עליה להגיע לעיר במהירות; כמו חטיבת הראל, גם גדודי חטיבה 55 היו צריכים להתמודד עם עומס תנועה כבד שהיה בדרך אל העיר, ועם האש הארטילרית שנורתה על ידי צבא ירדן מפקדי הכוחות השונים בחטיבה הכירו את הזירה רק באופן כללי, מסיורים בשנים קודמות. חסרו לחטיבה אמצעי מודיעין שונים כמו מפות וצילומי אוויר, ובשל הלחץ הרב היה על הכוחות להיערך במהירות ללא זמן להכרה מעמיקה יותר של השטח.
בערב 5 ביוני התקיים התדריך של מפקד חטיבה 55, אלוף-משנה מרדכי גור, עם אלוף הפיקוד נרקיס, במפקדה שבבית ההסתדרות ברחוב שטראוס. ב-22:00 דנו נרקיס, נציג המטכ״ל רחבעם זאבי והמח״ט גור על שעת השי״ן המתאימה, לאור הצורך הדחוף לחבור למובלעת הר הצופים לפני שתותקף.
גור תכנן פריצה בשתי נקודות בגזרה שניתנה לו, מבית הספר לשוטרים עד מעבר מנדלבאום. על גדוד 66, בפיקוד רב-סרן יוסי יפה, הוטלה המשימה לפרוץ משיכון פאג"י אל בית הספר לשוטרים, לכבוש את גבעת התחמושת, ולהגיע עד מלון "אמבסדור" בתחילת דרך שכם. עם ההגעה למלון יימצא הגדוד בנקודה סמוכה להר הצופים, כדי שיוכל לפרוץ אליו בהמשך, וכן ישלוט על חלקה הצפוני של שכונת ואדי אל-ג'וז.
על גדוד 71, בפיקוד רס"ן עוזי עילם, הוטלה המשימה לפרוץ בנקודה דרומית מעט יותר, צפונה ממעבר מנדלבאום. משימת הגדוד הייתה לכבוש את השכונות ואדי אל-ג'וז, באב א-זהרה והמושבה האמריקנית. כיבוש שכונות אלה היה מנתק את העיר העתיקה מצפון, לכיוון רמאללה ויריחו.
גדוד 28, בפיקוד סגן-אלוף יוסי פרדקין, נותר כעתודה חטיבתית בשלב הראשון. לאחר ההבקעה של גדוד 71, היה גדוד 28 אמור לעבור באותה דרך, ולהמשיך דרומה על דרך שכם ולאחר מכן על רחוב סלח א-דין לכיוון מוזאון רוקפלר. המטרה הייתה להביא את הגדוד לכיוון העיר העתיקה, כך שאם וכאשר תתקבל ההוראה להיכנס אליה יהיה הגדוד במיקום הקרוב ביותר. גדוד 28 נבחר על ידי המח"ט למשימה זו משום שאנשיו היו הוותיקים בחטיבה, ונלחמו עוד בפעולות התגמול בשנות ה-50 של המאה ה-20.
שעת התקיפה נקבעה בתחילה ל-23:00. ואולם ההתארגנות של הצנחנים התעכבה בשל הקשיים הלוגיסטיים הרבים, ותחילת ההתקפה נדחתה, בתחילה לחצות, ולאחר מכן לשעה 1:00 ושוב נדחתה לשעה 2:00. אלוף הפיקוד ולאחר מכן ראש אגף המבצעים במטכ"ל, אלוף-משנה יצחק חופי וסגן הרמטכ"ל, האלוף חיים בר-לב, הציעו לדחות את ההתקפה לבוקר, כדי שניתן יהיה לתת סיוע אווירי להתקפה. גור ומפקדי הגדודים התנגדו לדחייה לבוקר. הם סברו שהתקפה בלילה עדיפה, וזאת בשל עדיפותם של הצנחנים על הלגיון הערבי בלחימת לילה, וכן מכיוון שבאור יום יהיו הצנחנים גלויים לעמדות האויב. בנוסף, היה חשש ממתקפת נגד ירדנית, לאחר שנתקבלו דיווחים מן התצפית בהר הצופים על שריון ירדני (הטנקים של חטיבה 60) שנצפו נעים ממעלה אדומים לכיוון ירושלים. אלוף הפיקוד קיבל את עמדת הצנחנים, והמטכ"ל אישר את ההתקפה; במקביל, כפי שתואר לעיל, בוצעו גיחות של חיל האוויר הישראלי כנגד השריון הירדני. שעת הפתיחה הייתה לבסוף 2:30 לפנות בוקר, כשעה ורבע לפני אור ראשון.
סדר הכוחות של חטיבה 55 כלל 3 גדודים, סיירת חטיבתית, פלוגת הנדסה, 10 טנקים מגדוד השריון הפיקודי וארבע סוללות תותחים ומרגמות. הכוח הירדני שהגן על גזרת הפריצה של חטיבה 55 היה גדוד 2 של חטיבה 3 הירדנית. הירדנים היו מצוידים בתותחים ללא רתע, ועל הגזרה היה מטווח גדוד תותחי שדה וכן מרגמות. בשעה 2:30 לפנות בוקר, בעת תחילת הפריצה, היו החיילים הירדנים כבר אחרי 16 שעות של לחימה רצופה.
הקרב על בית הספר לשוטרים וגבעת התחמושת
בתחילת שנות השלושים בנתה ממשלת המנדט הבריטי את בית הספר לשוטרים בירושלים, מבנה בטון גדול. בסמיכות לו נבנה מתחם גבעת התחמושת, אשר שימש מצבור תחמושת לבית הספר. במאי 1948 כבשו הירדנים את כל המתחם, ובהמשך ביצרו אותו.
ב-6 ביוני בשעה 2:15, אור ליום שלישי, החל צה"ל בריכוך ארטילרי על בית הספר לשוטרים וגבעת התחמושת, בנוסף לירי טנקים. בשעה 2:30 החלה פלוגה ד' של גדוד 66 בפריצה. הפריצה התעכבה עקב גילויה של גדר תיל שלא הייתה ידועה לכוח הפורץ, ולאחר מכן ספגה הפלוגה אש כבדה מארטילריה ונשק קל. לאחר הפריצה של פלוגה ד' עברה פלוגה ב' בפרצה, וחייליה החלו להיכנס לתעלות הקשר הצרות שהובילו לבית הספר לשוטרים. הצנחנים הצליחו לחדור לתוך מבנה בית הספר לשוטרים ללא קשיים מיוחדים, מאחר שחיילי הלגיון הערבי נטשו את המבנה מיד עם תחילת ההרעשה ונסוגו אל תוך מוצב גבעת התחמושת. מוצב סמוך מדרום, מוצב "המטלית הצהובה", נכבש אף הוא ללא התנגדות מיד לאחר מכן, אף הוא מכיוון שגם חייליו נסוגו לתוך הגבעה. פלוגה ב' המשיכה בכיבוש התעלות המובילות למוצב גבעת התחמושת והבונקרים שבדרכה. הפלוגה מילאה את משימתה, והמ"פ הודיע למג"ד שהוא שולט על הכניסה המערבית למוצב. כוח הטנקים חדר אל חצר בית הספר לשוטרים, משם פנו שני טנקים דרומה, לעבר דרך שכם, בעוד שאר הטנקים עוכבו על מנת לשמש חיפוי לכוח הפורץ לגבעה לכיוון מוצב גבעת המבתר.
ואולם כאשר הגיעו הצנחנים לחלקה הצפוני של הגבעה החלה תמונת הקרב להשתנות. הכוח שלחם בתעלה המרכזית נתקל בהתנגדות קשה ונחשף גם לאש הלוחמים הירדנים שבגבעת המבתר. הכוח ספג אבדות רבות, והפלוגה התפוררה למעשה. מפקד פלוגה ג' הבין שמצב פלוגתו חמור, והודיע על כך למפקד הגדוד. התגבורת הראשונה שנשלחה לעזרה הייתה מחלקה מפלוגה א', שכזכור המשיכה הלאה לכיוון שייח' ג'ראח. מחלקה זו נכנסה לתעלה המזרחית והמשיכה צפונה עם שרידי פלוגה ג', בלחימה איטית מול התנגדות עזה בחלקה הצפוני של התעלה ההיקפית.
כאמור לעיל, שתי הפלוגות האחרות של הגדוד, פלוגה א' ופלוגה ד', המשיכו עד דרך שכם, וכבשו את הצומת האסטרטגי של שייח' ג'ראח. הגדוד השלים את משימתו עד השעה 5:15, שעת תום הקרב בגבעת התחמושת. ירושלים המזרחית נותקה מצפון (בנוסף להתמקמות חטיבת הראל מצפון לירושלים, כאמור לעיל), ולמעשה נוצר קשר עם הר הצופים. 36 צנחנים נהרגו בקרב, מהם 21 בגבעת התחמושת ו-14 בשלב הפריצה. עשרות רבות נפצעו. כמעט כל הכוח הירדני שהיה במוצב נהרג בקרב – כ-70 חיילים ירדניים.
כיבוש שכונות ואדי אל-ג'וז והמושבה האמריקאית
תוך כדי הקרב של פלוגה ג' עברו דרך הפרצה פלוגות א' וד'. פלוגה ד' התקדמה לשכונת ואדי אל-ג'וז: כוח אחד התקדם במהירות כדי לשתק עמדת מרגמות 81 מ"מ, ומצא אותה ריקה; כוח שני נע על הכביש הראשי של השכונה והשתלט עליו. כוח שלישי של הפלוגה השתלט על המושבה האמריקאית, מדרום לשכונת ואדי אל-ג'וז. פלוגה א' עברה דרך השכונה, התקדמה עד לקצה, והגיעה לנקודה ממנה שלטה על מוזאון רוקפלר. חיילי הפלוגה הבחינו בכוח ירדני יורד מהר הזיתים לכיוון העיר העתיקה, ובאמצעות סיוע ארטילרי שביקשו בלמו את התקדמותו. עד השעה 6:00 בבוקר השלים גדוד 71 את משימתו.
הקרב בדרך שכם
גדוד 28 המתין בשכונת שמואל הנביא כעתודה חטיבתית, בהמתנה להשלמת ההבקעה של גדוד 71. במהלך ההמתנה ספג הגדוד הפגזה קשה ולפלוגה ד' היו נפגעים רבים. במהלך ההפגזה נשכב החובש שלמה אפשטיין על החייל הפצוע שבו טיפל, שלמה חגואל, ובכך הציל את חייו של חגואל במחיר חייו שלו. למרות זאת, החל הגדוד את המתקפה בשעה 3:30 לפנות בוקר, דרך הפרצה שהבקיע גדוד 71. פלוגה א' של הגדוד הובילה את ההתקדמות, וכבר בשלב הראשון נקלעה לקרב קשה באזור "הבית השרוף", שכבר נכבש על ידי גדוד 71; לוחמים ירדנים שנטשו את הבית לאחר הקרב עם פלוגה ג' של גדוד 71 שבו אליו, ובקרב הקשה שהתפתח ספגה פלוגה א' נפגעים רבים. מפקדת החטיבה הורתה לפלוגת הטנקים מגדוד השריון הפיקודי שהמתינה עד שלב זה ליד מלון "אמבסדור" לנוע דרומה ולסייע לגדוד 28. הופעתם של הטנקים שינתה את המצב: האש הירדנית התרכזה בהם, מחד, ועוצמת האש של השריון הייתה משמעותית מאוד כנגד האש הירדנית.
על פי התוכנית המקורית אמור היה הגדוד לנוע לאורך רחוב צלאח א-דין, הנמשך ממזרח לדרך שכם. דרך שכם הייתה למעשה הצד הירדני של הקו העירוני, והמטרה הייתה להימנע מלחימה ישירות בעמדות שבקו זה. ואולם בלהט הלחימה טעו הצנחנים והמשיכו בדרך שכם עצמה. הלחימה הייתה מבית לבית, כאשר הלוחמים הירדניים נלחמים מעמדות מבוצרות היטב שהוכנו מראש. גם בגדוד וגם במטה החטיבה לא הבחינו בטעות של הגדוד, וגם כאשר דיווח המג"ד שהוא נלחם בבניין ימק"א לא הבינו במטה החטיבה את הטעות.
בשעה 6:00 בבוקר הצליחה פלוגה א' להשתלט על צומת הרחובות שמדרום לבניין ימק"א והקונסוליה האמריקאית, ונעה עוד דרומה. כחצי שעה לאחר מכן נתקלה הפלוגה בעמדה מבוצרת היטב שחסמה את המשך המעבר; העמדה הייתה ממוקמת בקצה סמטה שפנתה מערבה מדרך שכם, ונקראה לאחר מעשה "סמטת המוות". שלושה מלוחמי הפלוגה נהרגו בניסיון לכבוש את הסמטה, ללא הצלחה. פלוגה ג', שהחליפה את פלוגה א' בחוד בשלב זה, ניסתה גם היא, ושניים מאנשיה נהרגו גם הם בקרב. העמדה בסמטה עיכבה את התקדמות הגדוד למשך כשעתיים, והירדנים הוכנעו רק לאחר שטנק מ"פ השריון הצליח לפגוע בה והשמידה.
עם מעבר הסמטה היו הצנחנים סמוכים מאוד לחומת העיר העתיקה, והחלו להיפגע מאש החיילים הירדניים שעל החומה. המג"ד עם פלוגה ג' נע דרך בית הקברות א-סהירה, מצפון לחומה. פלוגה ג' כבשה את קצהו של רחוב צלאח א דין, והתמקמה במלון "ריבולי", מול שער שכם. פלוגה א' והטנקים נשארו בקצה דרך שכם, מול החומה.
הפלוגה המסייעת של גדוד 28 לא טעתה בדרכה; הפלוגה עלתה על רחוב צלאח א-דין, נעה עליו והגיעה עד למוזאון רוקפלר, אותו כבשה לאחר קרב קצר. כוח שהיה מורכב מחיילי פלוגה ד', הסיירת החטיבתית והסיירת של חטיבה 80 הצטרף לפלוגה המסייעת, והתמקם בסמוך למוזאון.
יום שלישי, 6 ביוני, בוקר: חטיבת הראל כובשת את המבואות הצפוניים של ירושלים
בעוד הקרב על גבעת התחמושת בעיצומו, ובמקביל להבקעת הקו העירוני על ידי גדוד 71, הגיעו הכוחות הראשונים של חטיבת הראל לכביש ירושלים–רמאללה, כפי שתואר לעיל. הכוח היה מורכב משישה טנקי שרמן ועשרה זחל"מים של גדוד 95, יחד עם סוללת מרגמות, ועוד ארבעה זחל"מים ושלושה ג'יפים של פלוגת הסיור החטיבתית. הכוח הישראלי פתח באש על הכביש, השמיד כלי רכב ירדניים, וחסם את התנועה צפונה. חטיבת הראל הייתה פרוסה באותו זמן לאורך כל הצירים שהובקעו בלילה; טנקים, זחל"מים וכלי רכב רבים אחרים היו תקועים לאורך הדרכים השונות, ואחרים נעו מזרחה בכביש הצר מבידו לנבי סמואל ולבית חנינא. למרות זאת, המשיך המח"ט את תנופת ההתקפה של החטיבה. קשיי התנועה גרמו גם לקושי רב בהעברת תחמושת ובעיקר דלק לכוחות המסתערים.
כיבוש תל אל פול
חיל האוויר הישראלי הפציץ בלילה את כוחות התגבור הירדניים שנעו ממעלה אדומים לכיוון תל אל פול. הכביש נחסם, ורק פלוגת טנקים מוקטנת ובה 7 טנקי פטון M48 הצליחה להגיע ליעדה. בשעה 5:30 בבוקר נוצר מגע אש בין הטנקים הישראליים לטנקים הירדניים. הירדנים הצליחו לפגוע בכמה זחל"מים ישראליים, שהיו ריקים מצוותם, ומאש הטנקים הישראליים נפגעו כמה טנקים ירדניים. הטנקים האחרים נסוגו לכיוון צפון מזרח.
בשעה 8:30 בבוקר קיים מפקד חטיבה 10, אלוף-משנה אורי בן ארי,. הוא החליט להכפיף את כל הכוחות שהמשיכו להגיע לכיוון תל א-זהרה לגדוד 106, בפיקוד סא"ל אהרון גל. גדוד זה יתקוף את תל אל פול, בחיפוי הטנקים של גדוד 95, בפיקוד סא"ל צביקה דהב, שהיו ממוקמים בתל א-זהרה. משם ימשיכו הטנקים והזחל"מים דרומה, יכבשו את גבעת המבתר ואת הגבעה הצרפתית, ויצרו קשר עם חטיבה 55 שהשלימה באותה שעה את כיבוש גבעת התחמושת ועם הר הצופים.
מפקד גדוד 106, סא"ל אהרן גל, הורה לשתי פלוגות טנקים ולפלוגת חרמ"ש להסתער על התל. פלוגת טנקים נוספת חיפתה על ההסתערות מתל א-זהרה, ופלוגת השריוניות נשלחה כדי לבצע חסימה מצפון לתל, לכיוון מזרח. ההתקפה על התל עצמו החלה בשעה 9:00 ועברה כמעט ללא התנגדות. אולם, פלוגת השריוניות נתקלה בכמה טנקים ירדניים, ואלה השמידו שתי שריוניות פאנהארד AML ישראליות. בקרב נהרג מפקד הפלוגה,. הטנקים הישראליים שעלו לפסגת תל אל פול השמידו שניים מהטנקים הירדניים, והשאר נסוגו.
כיבוש הגבעה הצרפתית וגבעת המבתר
המעבר דרך שועפאט היה מהיר וללא התנגדות, ואולם עם ההגעה לגבעת המבתר, נבלמה ההסתערות. כוח הטנקים שהתקדם ראשון נע מהר מדי, עבר את המוצב הירדני, ונחשף לגבעת התחמושת. טנק של גדוד השריון הפיקודי שהיה ליד מלון "אמבסדור" טעה בזיהוי הטנקים הישראליים של חטיבה 10, ירה ופגע באחד מהם. נהג הטנק,, נהרג ושאר הצוות נחלץ לעבר לשאר הטנקים הישראליים, שנסוגו לאחור. כוח החרמ"ש שנע בזחל"מים אחרי הטנקים הסתער ישירות אל מרכז המוצב, אך נתקל מכל עבר באש כבדה מתותחים ללא רתע ומקלעים. הזחל"מים נפגעו קשות מהאש שסביבם, ונסוגו. מיד לאחר מכן אירעה תקרית נוספת של אש ידידותית, כאשר מטוס ישראלי תקף את הכוח המסתער. אל"ם בן ארי הורה על נסיגה של כמה מאות מטרים לאחור, להיערכות מחדש.
לכוח שנערך מחדש הצטרפה תגבורת, פלוגת טנקים ופלוגת חרמ"ש, וכן פלוגה מגדוד 68 של חטיבת ירושלים, שהיה ערוך בסמוך. מח"ט "הראל" הורה לשלושה טנקים לתפוס את הגבעה הצפונית לגבעה הצרפתית ולירות משם על המוצב הירדני; הפלוגה מחטיבת ירושלים הסתערה על הגבעה הצרפתית, ואילו הכוח המתוגבר של חטיבת הראל הסתער שוב על גבעת המבתר. ואולם שתי ההסתערויות הסתיימו בלא קרב: הכוח הירדני בגבעת המבתר נטש את המוצב לאחר הדיפת ההסתערות הישראלית הראשונה, נסוג לגבעה הצרפתית ומשם נסוג כל הכוח מזרחה. הכוחות הישראליים השלימו את ההשתלטות על שתי הגבעות עד השעה 12:00 – פחות מ-24 שעות לאחר תחילת ההתקפה של החטיבה בפרוזדור ירושלים. משימות חטיבת הראל הושלמו במלואן: נוצר קשר עם הר הצופים, וירושלים נותקה מצפון. על פי הנחיית אלוף הפיקוד הועברה פלוגה אחת של החטיבה לטובת חטיבה 55, ושאר החטיבה הופנתה צפונה, לכיבוש רמאללה בצירוף פלוגה מגדוד 62 בחטיבה 16.
שאלת כיבוש העיר העתיקה
כבר מתחילת הלחימה בירושלים החלו שרים בממשלת האחדות הלאומית (שנקראה אז "ממשלת ליכוד לאומי") לפעול כדי להביא להחלטה על כיבוש מזרח ירושלים ואיחוד העיר. בראש הפועלים בנושא היו מנחם בגין, ששימש שר בלי תיק, ויגאל אלון, אז שר העבודה וסגן ראש הממשלה. בלילה שבין 5 ל-6 ביוני התקיימה ישיבת ממשלה מיוחדת במרתף הכנסת (בשל ההפגזות על העיר), ובה הסכימו כל הנוכחים כי ישנה הזדמנות היסטורית להשלים את איחוד ירושלים תחת שלטון ישראל. ההתלבטות שמולה עמדו השרים הייתה כפולה: היה ברור שעל הצדדים תיכפה הפסקת אש בתוך ימים ספורים, אם לא פחות, וישראל עלולה להחמיץ שעת כושר חד פעמית. מאידך, היה ברור שכיבוש ירושלים המזרחית ובעיקר המקומות הקדושים לאסלאם ולנצרות עלול להביא לחץ בינלאומי כבד על ישראל. חשש נוסף היה שקרב בתוך העיר העתיקה עלול להביא לפגיעה במקומות קדושים אלה, דבר שיגרום ביקורת חריפה מאוד על ישראל.
למרות התלבטויות אלה הסכימו כל השרים, כאמור, כי יש לכבוש את העיר העתיקה. שר הביטחון, משה דיין, לא נכח בישיבה, ולפיכך סיכם ראש הממשלה שדיין והרמטכ"ל, רב-אלוף יצחק רבין, יבדקו את אפשרות מימוש ההחלטה מן הבחינה הצבאית. לוי אשכול נפגש עם דיין עוד באותו לילה, יחד עם שר החוץ אבא אבן, יגאל ידין, ששימש יועצו הצבאי של ראש הממשלה. דיין התנגד להתקפה ישירה על העיר, מחשש לאבדות רבות ולנזק הרב שעלול להיגרם. הוא העדיף לכתר את העיר כדי שתיכנע.
בהתאם להחלטה זו של דיין נדחתה דרישתו של אלוף הפיקוד, עוזי נרקיס, להיכנס לעיר העתיקה כבר בבוקר 6 ביוני. בצוהרי אותו יום ביקר דיין, בליווי נרקיס, בהר הצופים (לאחר שחטיבות הראל ו-55 חברו אליו במהלך הבוקר) וצפה אל העיר העתיקה; גם במעמד זה סירב דיין לבקשה חוזרת של נרקיס להיכנס לעיר העתיקה. בישיבה של ועדת השרים לענייני ביטחון שהתקיימה באותו יום בשעה 16:00 בתל אביב התקבלה עמדתו של שר הביטחון. בשל כך, הוחלט שהצעד הבא יהיה השתלטות על מתחם אוגוסטה ויקטוריה וכיבוש רכס הר הזיתים, משימה שהוטלה על חטיבה 55, לביצוע באותו ערב.
התלבטות במטה הכללי של צבא ירדן על נסיגה מהגדה המערבית
בצוהרי 6 ביוני הייתה כל ירושלים המזרחית שמחוץ לחומות בשליטת צה"ל, למעט שכונת אבו טור שנכבשה אחר הצוהריים, ורכס הר הזיתים שנכבש למוחרת (ראו להלן). בגזרות אחרות בחזית הירדנית הצליחה חטיבת קרייתי לכבוש את לטרון ולטפס לבמת ההר (החטיבה חברה לחטיבת הראל בשעות הצוהריים ושתי החטיבות נעו צפונה לכיבוש רמאללה), ואילו בצפון השומרון הסתיים קרב עמק דותן בכיבוש ג'נין והאזור שסביבה על ידי צה"ל. שתי חטיבות השריון הירדניות נפגעו קשות; חטיבה 60 הופצצה על ידי חיל האוויר הישראלי, כאמור לעיל, וחטיבה 40 ספגה אבדות קשות בקרב בעמק דותן. נוכח השליטה האווירית המוחלטת של ישראל ועקב האבדות הקשות סבר גנרל עבד אל-מונעם ריאד שיש חשש אמיתי לגורלו של צבא ירדן, ולשלטונו של המלך חוסיין בכלל. ריאד האיץ במלך להגיע לאחד משני פתרונות: הפסקת אש מיידית, או נסיגה מהירה מהגדה המערבית.
חוסיין היה בין הפטיש לסדן: הוא חשש שנסיגה משטחי יהודה ושומרון עלולה לתת לגמאל עבד אל נאצר תירוץ להסיג את הצבא המצרי תוך כדי הטלת האשמה על ירדן; ואילו קבלת הפסקת אש עלולה להביא להתפרעויות של הפלסטינים בירדן ואף למרד בצבאו. מסיבה זו, חוסיין ניסה, בערוצים חשאיים, להביא להפסקת אש דה-פקטו, כלומר הפסקת הלחימה ללא הכרזה רשמית, אך ניסיונות אלה לא הצליחו.
יום שלישי, 6 ביוני, אחר הצוהריים: חטיבת ירושלים כובשת את אבו תור
החל משעות הבוקר הוחל בהכנות לכיבוש שכונת אבו תור, שמדרום לעיר העתיקה. אלוף הפיקוד הטיל את המשימה על החטיבה הירושלמית, ומטרתו הייתה להדק עוד יותר את כיתור העיר ולמנוע מצב של היווצרות מובלעת אם יוחלט על הפסקת אש. אלוף-משנה אליעזר אמיתי, מפקד החטיבה, החליט להפעיל למשימה זו את גדוד 163, בפיקוד סגן-אלוף מיכאל (מיכה) פייקס. ואולם היה צורך להעביר את הגדוד מאזור מוצבי הרדאר, ליד מבשרת ירושלים; כאמור לעיל, הגדוד סייע לחטיבת הראל בכיבושם במהלך הלילה הקודם. כדי להעביר את הגדוד לאבו טור היה צורך להעביר גדוד חי"ם למוצבי הרדאר כדי שיתפוס את העמדות שהחזיק גדוד 163. חיילי הגדוד הוסעו לעין כרם, אך הסתבר שאין אמצעי תחבורה להעביר את הגדוד משם לאבו טור, והחיילים נאלצו לעשות את הדרך ברגל עד למושבה הגרמנית. שעת פתיחת ההתקפה נקבעה לבסוף ל-15:00.
על קו הגבול באבו טור חלשו ארבע עמדות ירדניות. הן נקראו על ידי הישראלים, מדרום לצפון, עמדות "לולב", "אריה", "בית המחלקה" ו"בית התריסים הצהובים". מול עמדות "לולב" ו"אריה" הירדניות היו עמדות ישראליות, בעלות שם זהה. כל פלוגה בגדוד הייתה אמורה לתקוף עמדה אחת, במקביל.
פלוגה ג' תקפה בשעה 15:00 את עמדת "לולב", העמדה הירדנית הדרומית ביותר. העמדה הותקפה על ידי כוחות הקו בשני טילי (מטעני) ל' עוד ביום הראשון למלחמה ונהרסה. הכוח הישראלי איגף את העמדה מדרום, וכבש אותה. המ"פ הורה על המשך התקדמות לכיוון עמדה נוספת, עמדת "הלשון", שהייתה ממוקמת כ-300 מטרים ממזרח, ואולם עם המשך ההסתערות נתקלו החיילים הישראליים בצלף ירדני. זה הצליח להרוג חמישה מחיילי הפלוגה עד שאותרה עמדתו, והוא נהרג. במקביל לתקיפת עמדת "לולב" תקפה פלוגה ה' ("הפלוגה המיוחדת") את עמדת "בית המחלקה", העמדה השנייה מצפון. כבר בשלב ההיערכות לתקיפה נפצעו כמה מחיילי הפלוגה מהפגזה ירדנית. עם תחילת ההתקפה פרצו חיילי מחלקת החוד שתי גדרות בעזרת בונגלור, ואולם הסתבר להם שישנה גם גדר שלישית, שלא היו בידיהם אמצעים לפריצתה, ולכן נשכב אחד מהחיילים בשם מנחם הספרי על הגדר ושאר הכוח עבר עליו. צליפות מהר ציון הסבו לפלוגה מספר רב של פצועים, ביניהם המ"פ, ואולם הכוח הצליח להשלים את משימתו תוך שימוש במיסוך עשן.
התקיפות על שתי העמדות הנוספות החלו באיחור. התקיפה על עמדת "אריה" הירדנית החלה בהפעלת מטען ל', שגרם לעמדה הירדנית (בנוסף למטען ל' שנורה אל העמדה ביום הראשון של המלחמה) נזק כבד ונפגעים רבים. מיד לאחר מכן הסתערה פלוגה ד' על העמדה, כבשה אותה, והחלה בהשתלטות על הבתים שבין עמדת "לולב" הדרומית ועמדת "בית המחלקה". במהלך הקרב הצטרף חפ"ק המג"ד לכוחות המסתערים; בהיתקלות עם חיילים ירדניים שניסו לסגת נהרג המג"ד, סא"ל. פלוגה ב', שנועדה לתקוף את העמדה הצפונית ביותר, "בית התריסים הצהובים", ספגה אש כבדה כאשר נערכה להתקפה ליד בית המדפיס הממשלתי, בדרך חברון. 4 חיילים נהרגו ורבים נפצעו, וההתקפה התעכבה ב-45 דקות. למרות האבדות הצליחה הפלוגה לכבוש את יעדה, בסיוע טנקים של גדוד השריון הפיקודי שחיפו על ההתקפה מארמון הנציב ודרך עין רוגל בפאתי אבו טור הצפוניים וירו על העמדות הירדניות בהר ציון, ארטילריה ויחידת צלפים של החטיבה.
בשעה 18:00 הושלם כיבוש אבו טור. הקרב היה קשה במיוחד, גם בשל העובדה שהירדנים ציפו להתקפה וידעו מה יהיה הכיוון ממנה תבוא. 17 חיילים ישראלים נהרגו בקרב. הירדנים איבדו כ-50 חיילים, ושאר הכוח נסוג מזרחה.
יום שלישי, 6 ביוני, ערב, ויום רביעי, 7 ביוני, בוקר: חטיבת הצנחנים 55 כובשת את מתחם אוגוסטה ויקטוריה
כאמור לעיל, שר הביטחון משה דיין הכריע נגד כניסה לעיר העתיקה, וקבע שיש לכתר אותה עד לכניעתה. בשל כך, היעד הבא של פיקוד המרכז היה כיבוש רכס הר הזיתים, ובפרט מתחם אוגוסטה ויקטוריה שבראשו. השתלטות על הרכס הייתה מנתקת את ירושלים העתיקה ממזרח ובכך משלימה את כיתורה, לאחר ניתוקה מדרום ומצפון ביממה הקודמת. המשימה הוטלה על חטיבה 55, בסיוע פלוגת טנקים של חטיבת הראל. חטיבה זו הופנתה, כאמור לעיל, לרמאללה, אך על פי הנחיית אלוף הפיקוד הועברה פלוגה אחת תחת פיקוד חטיבה 55.
ניסיון ראשון: 6 ביוני, ערב ולילה – קרב גשר גת שמנים
על פי הנחיית הפיקוד, תכנן מח"ט 55, אלוף-משנה מוטה גור, את ההתקפה על הרכס. פלוגת הטנקים מחטיבת הראל התמקמה ליד מוזאון רוקפלר, ומשם ירו לעבר מטרות במתחם אוגוסטה ויקטוריה (ההפגזה הייתה אמורה להתבצע על ידי 9 טנקים, ואולם בתנועה מגבעת המבתר למוזאון רוקפלר טעו כמה מהטנקים בדרך, וחברו לצנחנים מאוחר יותר). פלוגה נ' מגדוד השריון הפיקודי הייתה אמורה לרדת ממוזאון רוקפלר, לפנות מיד שמאלה בדרך העולה להר הזיתים, ולעלות לאוגוסטה ויקטוריה. אחרי פלוגת הטנקים הייתה אמורה לנוע סיירת חטיבה 80, בפיקוד רס"ן מיכה קפוסטה (בן ארי), שסופחה לחטיבה 55 לאחר שמשימתה המתוכננת בסיני בוטלה. גדוד 71 היה אמור לעלות מנחל קדרון ולחבור לשני הכוחות. ההתקפה הייתה אמורה להתחיל בשעות אחר הצוהריים, כדי שתהיה באור יום.
ואולם מסיבות שונות התעכבה היציאה להתקפה, והתנועה החלה רק בשעה 19:30 בערב, עם אור אחרון. למפקדי הכוחות לא היו מפות ותצלומי אוויר, ובשל ירי ירדני בלתי פוסק מחומת העיר העתיקה לכיוון מוזאון רוקפלר, שבו התמקמה מפקדת החטיבה, לא היו מפקדי הכוחות יכולים לבצע תצפית על ציר התנועה המתוכנן. החשיכה שירדה הקשתה עוד יותר על ההתמצאות, ובשל כך טעה מפקד פלוגת הטנקים והמשיך ישר בדרך יריחו, במקום לפנות שמאלה. רק טנק אחד פנה על פי המתוכנן, אך נפגע מפצצת בזוקה ירדנית, וצוותו נטש אותו. הטנקים הישראליים המשיכו בדרך יריחו לדרום מזרח, והגיעו תוך זמן קצר לגשר גת שמנים (הידוע גם כ"גשר הסיירת"), שם התגלו לחומת העיר העתיקה ולעמדות החיילים הירדניים שהיו עליה.
החיילים הירדניים שהיו על החומה פתחו באש כבדה על הטנקים, והמ"פ הבין שטעה. הוא הורה לטנקים להסתובב ולנסות לחזור, וניסה לאתר את מיקומו הנכון בסיוע מפקדת החטיבה. הניסיונות נכשלו, ולכן הורה המח"ט לצוות של סיירת חטיבה 80 לאתר את הטנקים ולהחזירם. גם כוח הסיירת נחשף לאש מן החומה, והחל מאמץ לחילוץ הנפגעים הרבים. תחת האש הכבדה נפגע אחד הטנקים ועלה באש, וטנק המ"פ התהפך ונפל מן הגשר לערוץ נחל קדרון. כמה מן הג'יפים של הסיירת התנגשו זה בזה. לאחר מספר שעות הצליח מפקד הסיירת, קפוסטה, להשלים את חילוץ הפצועים. בקרב על הגשר נהרגו חמישה חיילים, מאנשי השריון והסיירת.
ההסתבכות על הגשר מנעה את ניסיון ההשתלטות על אוגוסטה ויקטוריה. בנוסף, סמוך לחצות התקבלה בפיקוד התראה מן התצפיות שעל הר הצופים על תנועה של עשרות טנקים וכלי רכב ירדניים לכיוון ירושלים. למעשה, זו הייתה תנועתו של גדוד 31, שהחל בנסיגה מזרחה, ואולם התנועה לא פורשה נכון על ידי הצד הישראלי. מח"ט 55 חשש מהסתבכות בקרב לילה מול שריון ירדני, והעדיף להיערך להגנה. אלוף הפיקוד הסכים, והוחלט לדחות את חידוש ההתקפה על הרכס לבוקר שלמוחרת.
ההחלטה על הכניסה לעיר העתיקה
במקביל לקרבות במזרח התיכון, נעשו מאמצים במועצת הביטחון של האו"ם להגיע להפסקת אש. בשעה 19:00 בערב על פי שעון ניו יורק, 1:00 לפנות בוקר על פי שעון ישראל ו-2:00 לפנות בוקר על פי שעון ירדן, הגיעו ארצות הברית וברית המועצות להסכמה על הפסקת אש בין הצדדים. המלך חוסיין הביע את הסכמתו, בתקווה שבכך תימנע המשך ההתמוטטות ביהודה ושומרון; הוא ביטל את הוראת הנסיגה שהוציא הגנרל עבד אל-מונעם ריאד שעה קודם לכן, והורה לכל היחידות להישאר במקומן ולהחזיק בעמדותיהן.
השר בלי תיק, מנחם בגין, שמע על הפסקת האש המתוכננת בחדשות הבי.בי.סי. אחד מסעיפי ההסכם שהוזכרו היה האיסור על כוחות צבא של שני הצדדים לנוע מעמדותיהם מיד עם כניסת הפסקת האש לתוקף, עם שחר. בגין חשש ממצב שבו תישאר העיר העתיקה מכותרת, אך לא בידי ישראל, מצב שיהיה "בכייה לדורות" כהגדרתו. הוא יצר קשר עם שר הביטחון, משה דיין, ודרש לאשר כניסה מיידית לעיר העתיקה. דיין, שהבין גם הוא שהזמן פועל לרעת ישראל, הסכים, אך תלה את הדברים באישור ראש הממשלה, לוי אשכול. בגין העיר את אשכול משנתו, וזה הסכים מיד וכינס בשעה 3:00 לפנות בוקר ישיבת מצומצמת, בה השתתפו דיין, בגין ויגאל אלון. בישיבה אושרה הכניסה לעיר העתיקה. דיין הנחה את פיקוד המרכז לבצע את הפריצה תוך זהירות מרבית מפגיעה במקומות הקדושים ובאוכלוסייה האזרחית.
כיבוש מתחם אוגוסטה ויקטוריה
בשעה 7:00 בבוקר החלה חטיבה 55 בניסיון נוסף לכבוש את רכס אוגוסטה ויקטוריה. החל משעה 8:00 בבוקר החל חיל האוויר הישראלי בהפצצת הרכס: ארבע רביעיות של מטוסי קרב מדגם סופר מיסטר של טייסת 105 ("העקרב") תקפו את הרכס והסבו למגינים הירדניים אבדות כבדות. בעקבות ההפצצה הסתערו על המתחם שני גדודים: גדוד 66, שהגיע מהר הצופים, וגדוד 71, שטיפס רגלית מנחל קדרון, בליווי סיירת חטיבה 80. שני הגדודים הסתערו בליווי טנקים. דרכו של גדוד 66 מהר הצופים לאוגוסטה ויקטוריה הייתה קצרה הרבה יותר, והגדוד השלים את כיבוש המתחם עד השעה 9:05, עם חלל אחד בלבד – מפקד פלוגה א', רס"ן.
סיירת חטיבה 80 והטנקים שעלו עמה להר המשיכו הלאה והשתלטו על הכפרים א-טור, אל עזרייה ואבו דיס.
הכניסה לעיר העתיקה
שמאל|ממוזער|[[משה דיין, יצחק רבין ועוזי נרקיס בשער האריות. מימין לשמאל: הרמטכ"ל יצחק רבין, שר הביטחון משה דיין ואלוף פיקוד המרכז עוזי נרקיס נכנסים לעיר העתיקה בירושלים דרך שער האריות לאחר הקרב על ירושלים.
מפנה את ראשו לאחור האלוף רחבעם זאבי]] ביום רביעי, 7 ביוני בשעה 6:15 בבוקר, הורה שר הביטחון רשמית לרמטכ"ל, רב-אלוף יצחק רבין, להיכנס לעיר העתיקה. הרמטכ"ל ושר הביטחון הורו לסגן הרמטכ"ל, אלוף חיים בר-לב, להגיע לירושלים ולפקח מקרוב על ביצוע הפקודה. אלוף פיקוד המרכז הנחה את מח"ט 55, מוטה גור, לבצע את הכניסה, אך זו לא הייתה יכולה להתבצע לפני כיבוש רכס הר הזיתים. בשעה 9:30, עם השלמת ההשתלטות על הרכס, ניתן האישור הסופי לכניסה.
כניסת חטיבה 55
חבורת הפיקוד של חטיבה 55 התמקמה ברחבת מלון אינטרקונטיננטל, ומשם נתן המח"ט את פקודת הכניסה לעיר. הכוח העיקרי נע לשער האריות, ובראשו חפ"ק המח"ט. אחריו נעו שתי פלוגות מגדוד 71, שזה עתה עלו לרכס הר הזיתים, גדוד 66, שגם הוא ירד מהרכס, גדוד 28, שהגיע ממוזאון רוקפלר, ומחלקת טנקים. פלוגה ד' מגדוד 71 נעה לכיוון שער האשפות ונכנסה לעיר לאחר הכוחות של חטיבת ירושלים. הם המשיכו לטהר את הרובע הנוצרי.
בשעה 9:45 הגיע זחל"ם המח"ט לשער האריות, עקף את הטנקים שלא היו יכולים להיכנס דרך השער הצר, ונע פנימה בתוואי רחוב ויה דולורוזה. כמה דקות לאחר מכן נכנסה חבורת הפיקוד להר הבית, יחד עם פלוגה א' של גדוד 71, שהגיעה ראשונה מבין פלוגות הגדוד. בשעה 10:00 הודיע מוטה גור ברשת הקשר את המשפט המפורסם:. דקות ספורות לאחר מכן הגיע אל ההר הרב הראשי לצה"ל, אלוף שלמה גורן. סגן מפקד החטיבה, משה סטמפל ומפקד פלוגה א', יורם זמוש, עלו אל בניין המחכמה וממנו הניפו את דגל ישראל מעל לכותל. זמן קצר לאחר מכן ירדו לכותל הרב גורן, אלוף הפיקוד, עוזי נרקיס, וסגן הרמטכ"ל, חיים ברלב. רחבת הכותל נמלאה בעשרות חיילים. מפקד הגדוד, עוזי עילם היה הראשון שתקע בשופר בכותל, ולאחריו הרב גורן.
ישראל הראל, שנמנה עם כוח צה"ל הראשון שנכנס להר הבית, מתאר כי "דיין פגש שם (בהר הבית) את נציגי הווקף, שהצהירו בפניו שהם מקבלים בהכנעה את השלטון הישראלי ומבקשים שהחיילים לא יפגעו בקדושת המקום".
כניסת החטיבה הירושלמית
כמעט באותה שעה שבה נכנס חפ"ק מח"ט 55 דרך שער האריות, נכנסו דרך שער האשפות שלוש פלוגות מגדוד 163 של החטיבה הירושלמית, בפיקוד מפקד הגדוד החדש, יוסף ברוש (כאמור לעיל, המג"ד הקודם, מיכאל פייקס, נהרג ביום שלפני כן בעת כיבוש אבו טור). הכוח כבש את הר ציון ללא קרב. לפני השעה 10 נכנסו פלוגות א' וד' של הגדוד דרך שער האשפות לעיר העתיקה ופאתי שכונת המוגרבים שליד הכותל. פלוגה ד', בפיקוד סרן אלי קידר (שהיה בין מגיני הרובע היהודי במלחמת העצמאות כנער), נעה אל תוך הרובע היהודי והרובע הארמני, ואילו פלוגה א בפיקוד יקי שרף נעצרה בפאתי שכונת המוגרבים לפי פקודת המג"ד כדי למנוע התקלות עם כוחות הצנחנים שהגיעו להר הבית. פלוגה ב' נכנסה לעיר כפלוגת העתודה.
השלמת ההשתלטות על העיר העתיקה
בשעה 11:00 הגיע מושל ירושלים מטעם ממשלת ירדן, אנוואר אל חטיב, לרחבת הר הבית, ושם חתם על כתב הכניעה. גדוד 66 של חטיבה 55, שנכנס לעיר העתיקה דרך שער האריות, ופלוגה ד' של גדוד 71, שנכנסה כאמור דרך שער האשפות, הצטרפו לטיהור הרובע המוסלמי והרובע הנוצרי. הפלוגות של חטיבת ירושלים טיהרו את הרובע היהודי והרובע הארמני. גדוד 28 ושתי פלוגות נוספות של גדוד 71 נכנסו דרך שער האריות וסייעו לטיהור הרובע המוסלמי והרובע הנוצרי. במהלך היום נמשכו היתקלויות בתוך העיר מול צלפים ירדניים, אך עד שעות אחר הצוהריים הסתיימה ההשתלטות על העיר.
סיום הקרב על ירושלים
בשעות הצוהריים הורה הפיקוד לחטיבה הירושלמית לנוע דרומה ולכבוש את העמדות הירדניות שמדרום לעיר. גדוד 62, בפיקוד סא"ל רוטשילד, נע מרמת רחל ותקף את מוצב מר אליאס ביחד עם פלוגה א' מגדוד 161 שכבשה את מוצב טבליה (גבעת המטוס). במקביל כבשה הפלס"ר החטיבתי את ג'בל אבו ע'וניים (כיום שכונת הר חומה) והמשיכה לגוש עציון וחברון דרך פאתי בית לחם. גדוד 62 המשיך דרומה יחד עם הפלס"ר. גדוד 161 נכנס לבית לחם, בית ג'אלה ובית סחור ומ"פ ד', סרן רפי בנבנשתי, קיבל לפנות ערב להפתעתו את הכניעה של נכבדי הכנסייה והעיר ונכבדי בית ג'אלה ובית סחור בחדר גדול בכנסיית המולד (זו הייתה הכניעה השנייה של הנכבדים לאחר שנכנעו קודם לכן לאנשי הפלס"ר בפרברי בית לחם). הוא הרגיע את הנכבדים, הודיע להם שהמושל הצבאי של הערים יגיע רק למוחרת היום ויודיע להם את ההוראות המתאימות ושלח אותם לביתם.
פולמוס
במשך השנים התעוררו ויכוחים על הדרך שבה התנהל הקרב על ירושלים.
תחילת הקרב
אורי מילשטיין טוען שהקרב החל, בגזרת ארמון הנציב, כיוזמה מקומית, בניגוד לכוונת הפיקוד העליון ובניגוד לפקודות מפורשות. לדעתו, לאלוף פיקוד המרכז, עוזי נרקיס, הייתה מוטיבציה רבה לחולל את הקרב, כתיקון ל"בכייה לדורות" של מלחמת העצמאות. נרקיס היה סגן מפקד הגדוד הרביעי של הפלמ"ח ועמד בראש כוח הפריצה לעיר העתיקה דרך "שער ציון" ב-19 במאי 1948. לאחר הצלחת הפריצה, נרקיס הורה על נסיגת הכוח בניגוד לפקודה מפורשת של מפקד ירושלים דוד שאלתיאל. מהלך זה גרם לנפילת הרובע היהודי בידי הלגיון הערבי. נרקיס הואשם על ידי דוד שאלתיאל, מפקד חטיבת עציוני, באחריות לכישלון, ואילו נרקיס הטיל את האשמה על שאלתיאל. מכל מקום, ברור שנרקיס חש שהוא עומד בפני הזדמנות היסטורית לתקן את המעוות.
לדברי מילשטיין, המותח ביקורת חריפה על תפקודו של נרקיס, אלוף הפיקוד עשה כל מאמץ כדי לעקוף את הרמטכ"ל ושר הביטחון, ולפתוח במלחמה. למעשה, טוען מילשטיין, ההתקפה על ארמון הנציב החלה אף ברמה נמוכה יותר. לדברי מילשטיין, מי שהורה על מתקפת הנגד בארמון הנציב היה קצין האג"ם של חטיבת ירושלים, רס"ן עמוס נאמן. על פי מילשטיין נאמן הורה על תחילת ההתקפה בהיעדר המח"ט ואלוף הפיקוד, וכאשר הגיעו טלפונים דחופים מן המטכ"ל שדרשו את עצירת המתקפה טען נאמן, יחד עם קצין האג"ם הפיקודי סגן-אלוף אריק רגב, שאין לו קשר עם הכוח המסתער. כך, טוען מילשטיין, החלה המלחמה, וזאת כתולדה של יוזמה מקומית בלבד.
אריה יצחקי דוחה תפיסה זו. הוא מסכים שנרקיס ראה בפתיחת המלחמה הזדמנות לתקן את הכישלון של 1948; נרקיס מעיד על כך בעצמו בספרו פעמים רבות. ואולם ההחלטה על פתיחת המערכה מול ירדן לא הייתה יוזמה מקומית, אלא התקבלה בישיבת ממשלה ביום הראשון של המלחמה. באותה ישיבה אישר ראש הממשלה לוי אשכול את הנחייתו של שר הביטחון משה דיין להעביר את חטיבת הראל לפרוזדור ירושלים, כדי שתחבור להר הצופים (באותה ישיבה אושרה גם תקיפת מטרות בירדן ובסוריה על ידי חיל האוויר, וכן את תקיפת ג'נין על ידי פיקוד הצפון).
קרב ההבקעה של חטיבה 55
הנושא העיקרי בו התמקדה הביקורת על דרך ניהול המערכה על ידי הפיקוד הישראלי במרחב ירושלים, היה קרב ההבקעה של חטיבה 55 בליל 6/5 ביוני. במהלך קרב זה נהרגו עשרות מלוחמי החטיבה, ואבדותיה היו כבדות בהרבה מאבדותיהן של שתי החטיבות האחרות שהשתתפו במערכה במרחב ירושלים (ראו להלן). תשומת הלב הופנתה במיוחד לקרב על גבעת התחמושת, בו נהרגו 24 לוחמים, ונחשב אחד הקרבות הקשים במלחמה כולה. הטענות מופנות כלפי אלוף פיקוד מרכז ומפקדת החטיבה; על גבורתם של הלוחמים אין עוררין.
בין הטענות שהועלו במשך השנים היו הטענות הבאות:
כנגד הביקורת נטען כי אלוף הפיקוד חש שעליו לעשות את המרב כדי לחבור להר הצופים בכל המהירות, כדי להקדים את חטיבה 60 הירדנית, שנעה – ככל שהיה ידוע בפיקוד המרכז – לכיוון ירושלים. אלוף הפיקוד לא היה יכול להמתין ולראות האם תצליח חטיבת הראל בהבקעה שלה ותגיע בזמן מצפון, ולא יכול היה לדעת בוודאות שחיל האוויר אכן הצליח להשמיד את התגבורות הירדניות. בשל כך, הדרך הנכונה מבחינתו הייתה הטלת חטיבה 55 לקרב כבר בלילה הראשון. גורם נוסף במערכת השיקולים של הפיקוד הייתה העובדה שחטיבה 55 הייתה חטיבת חי"ר מעולה, חטיבת קו ראשון של צה"ל. צירופה לפיקוד המרכז הייתה תוספת כוח משמעותית, ובהתאם לכך הוטלו עליה המשימות הקשות ביותר לביצוע.
מי שחרר את ירושלים?
בתודעה הישראלית נצרבה חטיבה 55 כ"חטיבת משחררי ירושלים", ועיקר התהילה על הניצחון ההיסטורי נפלה בחלקה. כך למשל, בספרו של משה נתן, "המלחמה על ירושלים", שיצא לאור כשנה לאחר המלחמה, חטיבת הראל כמעט ולא מוזכרת, ואילו החטיבה הירושלמית זוכה לאזכור קצר בהרבה מזה של חטיבה 55. הועלו טענות קשות על כך שחטיבה 55 "ניכסה לעצמה" את כל התהילה, והמעיטה בחלקן של החטיבות והיחידות האחרות. אין ספק שהכרזתו של מוטה גור "הר הבית בידינו" ותמונות הצנחנים ליד הכותל יצרו את הרושם הדרמטי ביותר. בעשורים האחרונים נעשה מאמץ לתאר ולחשוף את מאמציהן של כלל היחידות שהשתתפו בקרב על ירושלים.
אבדות ואותות
כאמור בפתיחת הערך, הקרב על ירושלים היה מן הקרבות המרים והקשים במלחמת ששת הימים כולה. חיילי הלגיון הירדני נלחמו באומץ ובעקשנות, והסבו אבדות כבדות לחיילי צה"ל. ההתמוטטות המהירה של מערך ההגנה הירדני במרחב ירושלים נבעה בעיקר מהחלטת הפיקוד העליון הירדני לסגת משטח הגדה המערבית. גם לחימתם של חיילי צה"ל התאפיינה בהתמדה ובגבורה רבה; הלחימה בשטח הבנוי הייתה מרכיב מרכזי נוסף שהביא למספר האבדות הגבוה.
בקרב על ירושלים נהרגו 182 חיילי צה"ל. כמחצית מן ההרוגים היו חיילי וקציני חטיבת הצנחנים. חטיבה 55 הייתה החטיבה שספגה את מספר ההרוגים הגבוה ביותר מבין כלל חטיבות צה"ל במלחמה. שלב ההבקעה בגזרת ירושלים היה העקוב מדם מכל שלבי ההבקעה בזירות השונות: בגזרת ירושלים נפלו 118 חיילים בשלב זה, לעומת 103 בגזרת הציר הצפוני בסיני ו-92 בגזרת רמת הגולן.
אבדות הלגיון הערבי מוערכות בכ-400 הרוגים, מתוכם 112 הרוגים בגדוד 2, שעמד מול חטיבת הצנחנים בצפון ירושלים, וכ-80 הרוגים מגדוד 31, שעמד מול חטיבת ירושלים בדרום. בתחילה דיווחו הירדנים על אלפי נעדרים, אך מספר זה התקבל משום שרבים מן החיילים חמקו אל כפריהם ביהודה ושומרון, ללא רישום או בקרה של הפיקוד.
שני הצדדים ספגו במהלך הלחימה גם מאות פצועים. כאמור לעיל, בירושלים המערבית נהרגו כ-20 אזרחים מן ההפגזות הירדניות, וכאלף נפצעו. אין מידע על מספר האבדות בקרב האוכלוסייה האזרחית הערבית בירושלים המזרחית.
49 מן הלוחמים בקרב על ירושלים עוטרו באחד מעיטורי צה"ל:
חיילי חטיבה 55 קיבלו מסמך הוקרה ומדליה על תפקידם בלחימה. המסמך חתום על ידי מוטה גור, מפקד החטיבה באותו זמן.
מורשת
תצלום הצנחנים בכותל המערבי הפך למזוהה עם הקרב ועם המלחמה כולה. לדוגמה, ב-2001 עמד התצלום במרכזו של פולמוס בדבר השימוש בו במסגרת תעמולת הבחירות של הבחירות לראשות הממשלה באותה שנה. בתשדירי הבחירות של אריאל שרון, הוצג התצלום. בעקבות זאת, הגישה סיעת שינוי עתירה ליושב ראש ועדת הבחירות המרכזית השופט מישאל חשין וטענה כי "השימוש בתמונה עשוי ליצור רושם שצה"ל מזוהה עם הימין". חשין דחה את בקשתם והתיר את המשך השימוש בתצלום ואף קבע כי.
השיר גבעת התחמושת הפך לפופולרי מאוד. יש שאומרים כי בלעדיו תהילת הקרב של גבעת התחמושת לא הייתה גדולה כל כך. הרמטכ"ל לשעבר מוטה גור, שהיה מפקד חטיבה 55, טען כי אלמלא השיר שפאר כל כך את הקרב, השבעת חיילי הצנחנים לא הייתה מתקיימת בגבעת התחמושת.
מניהרט פלאדי
מניהרט (מלכיאור) פלאדי (במקור מנחם שלמה זילברששטיין, בהונגרית: Palágyi Menyhért; פקש, 26 בדצמבר 1859 – דרמשטאדט, 14 ביולי 1924) דוקטור לפילוסופיה יהודי-הונגרי, מורה בתיכון, פילוסוף, פיזיקאי, חבר באגודת פטפי, אחיו של המשורר לאיוש פלאדי.
ביוגרפיה
לימודי בית הספר היסודי ניתנו לו על ידי אביו שלימד אותו גם לטינית וצרפתית. הוא סיים את בית הספר התיכון הריאלי בטימישוארה ובקושיצה ואז הפך לעוזר מורה של אביו. בשנה שלאחר מכן נכנס לכיתה השישית בגימנסיה בקושיצה ועבר שם את בחינות הבגרות. לאחר מכן הגיע לבודפשט ונרשם לאוניברסיטה הטכנית בשנת 1877 (שם רשום שמו כמנחם שלמה זילברשטיין); בשנת 1881 עשה תעודת הוראה לתיכון במדעי הפיזיקה, מתמטיקה והטבע. במהלך שנות האוניברסיטה כתב שתי עבודות מתמטיות, שאחת מהן (לימודי גאומטריה) פורסמה בשנת 1880 על ידי האקדמיה. לאחר מכן עסק בפילוסופיה ואחר כך כתב מאמרים אסתטיים-ביקורתיים, שהופיעו ב"זר" של אגודת פטפי, בפשטי נפלו ובעיתונים אחרים. פלאדי נבחר כחבר קבוע באגודת פטפי בשנת 1887 (אגודת פטפי הייתה קיימת בין השנים 1876 עד 1944 נוסדה במטרה להפיץ את האדרת שמו של המשורר הלאומי שנדור פטפי ולטפח ספרות הונגרית ברוח לאומית) וערך מספר הקראות באגודה. משנת 1886 עבד כמורה בבודפשט ומשנת 1889 גם כמורה מחליף בבית ספר המסחרי העליון של רובע 9. הוא גם לימד בבית הספר היסודי ברחוב מדבה. מאמריו פורסמו בכתב העת "ארץ-עולם" ב"שיר" (1891, 1893).(אסתטיקה מודרנית); בכתבי העת הטכניים (על ריבוי האינסוף); ב"זר" (1885) ועוד ועוד. הוא כתב על מושג היופי וההוד אצל קאנט, על הסיפורת של פיכטה, ושל ינה ראקושי על הטרגדיה; הוא היה איש צוות פנימי בביקורת הספרותית בכתב העת "עיתון הגברות" ( Hölgyek Lapja) בשנת 1886. מאמריו פורסמו בעוד עשרות עיתונים וכתבי עת.
כתביו
הוא ערך את "כתבי העת הספרותיים" (Irodalmi Lapok) בשנת 1882, מתוכם הופיעו רק ארבעה גיליונות; את כתב העת "הדור החדש" (Uj Nemzedék) שהיה כתב עת ספרותי בשנת 1887, מתוכו הופיעו רק עשרה גיליונות; בתחילת 1896, הוציא לאור את כתב העת "ההווה" (Jelenkor) כתב עת של סקירה שבועית ביקורתית, שהפסיק להופיע בשנת 1897
לשחרר את קנגורו תום
"לשחרר את קנגורו תום" הוא ספר הילדים הראשון מאת המשפטן הישראלי והסופר יצחק זמיר. הספר מעוטר באיוריה של אורית ברגמן והוצא לאור בשנת 2020 על ידי הוצאת שוקן.
תקציר העלילה
הספר מגולל סיפור על סבא יצחק וסבתא רנה המתגעגעים לנכדיהם שיצאו לטיול למשך שנה בהודו. מאז, הם שמרו איתם על קשר באמצעים אלקטרוניים. לאחר שסבא יצחק שומע שנכדיו רצו לאכול ג׳חנון אך המסעדה בכפר ששהו בו הייתה סגורה, הוא מחליט לשמח אותם ולשלוח להם ג׳חנון בדואר. כאשר סבא יצחק יוצא מן הבית הוא נתקל להפתעתו בפיל, שלאחר שיחה קצרה ממליץ לו לקנות ג'חנון מאריה, אריה שלא מזמן הקים חנות קטנה בין השיחים בכיכר המדינה. מכאן מתפתחת עלילה רבת הפתעות, ובמרכזה קנגורו שהגיע לעיר הגדולה ונכלא בבית המעצר אף שלא עשה כל רע. מכאן והלאה, מתנהל מהלך רצוף ושיטתי לשחרור הקנגורו מידיהם הבלתי גמישות של המשטרה ושל החוק – וכל זה תוך כיבוד החוק.
משמעויות נסתרות בעלילה
יצחק זמיר כתב סיפור הומניסטי מרתק ומעניין, שרכיביו הדמיוניים משולבים היטב במציאות הישראלית העכשווית. הוא פונה לילדים בקול מתון וברור של מי שמבין את חשיבות הדיוק והבהירות. מלבד העלילה היוצאת דופן, כוחו של הספר בסגנון האישי של הכותב משאיר מקום גם להומור ולעוקצנות שנונה. בנוסף, הילדים כקוראים לומדים על מערכת החוק והמשטרה בישראל, על מנגנון המשפט, על זכויות אדם בסיסיות, על קבלת השונה ועל ניצחון הצדק. קוראים שונים יחוו את הסיפור ברמות שונות. ייתכן שחלקם יבינו שבעלי החיים בסיפור – הפיל, האריה, הקנגורו וחבורת תומכיהם מהספארי – מייצגים את שולי החברה, את האנשים שזכויותיהם מוטלות בספק. הספר מלווה בערכי המשפט והתמיכה במי שנאבקים בחוסר צדק.
מוסר השכל
הספר מעביר את המסר שלבעלי חיים בדומה לבני אדם יש רגשות ורצונות, הם סובלים ושמחים. יש להם זכויות, ואסור לפגוע בהם. נוסף על כך הסיפור מעביר את המסר שסבא וסבתא יעשו כל מאמץ כדי לשמח את נכדיהם.
Run the World (Girls)
(Run the World (Girls (בעברית: שולטות בעולם (בנות)) הוא שיר של הזמרת האמריקאית ביונסה מאלבומה הרביעי 4 השיר יצא לאור כסינגל הראשון מן האלבום ב-21 באפריל 2011. השיר נכתב על ידי ווסלי פאנס, נאש, ביונסה נואלס, דייוויד טיילור, אדידג'ה פלמר וניק ואן דה וול, והופק על ידי סוויצ', נאש, ביונסה ושי טיילור. פיתוח השיר היה מונע על ידי רצונה של ביונסה ליצור משהו חדש ושונה, תערובת של תרבויות ותקופות שונות יחדם עם קול חדש, ומסר פמיניסטי שייתן לנשים כוח.
"(Run the World (Girls" זהו שיר מסוג פופ ו-R&B. שם השיר ומילותיו מתארות קידום של העצמה נשית בדרך אגרסיבית ובטוחה. השיר קיבל ביקורות מעורבות ממבקרי המוזיקה, שמצד אחד החמיאו לביונסה על קולה האגרסיבי והתוקפני, ומצד שני שטענו שהם רוצים לראות את ביונסה תחת כיוונים ונושאים חדשים. מבקרי המוזיקה השוואו את השיר לסינגלים אחרים של הזמרת כמו, "Independent Women" של הדסטיניז צ'יילד, ול-Single Ladies (Put a Ring on It). מבקרי המוזיקה גם קבעו כי השיר נוקט בגישה ישירה ותקיפה כלפי העצמה נשית.
הסינגל הגיע למקום ה-29 המצעד הבילבורד הוט 100 של ארצות הברית, והגיע לטופ 10 באוסטרליה, בלגיה, יפן, הולנד, ניו זילנד, נורווגיה, סקוטלנד וקוריאה הדרומית. כמו כן השיר הגיע לטופ 20 בבריטניה, צרפת, אירלנד, איטליה וקנדה. זאת ועוד, השיר הגיע למקום ה-4 במצעד ההשמעות הישראלי על פי "מדיה פורסט". לשיר צולם וידאו קליפ הנוהל על ידי פרנסיס לורנס, והוא צולם בקליפורניה במשך שלושה ימים. הקליפ זכה לשבחים רבים ממבקרים שטענו שביונסה התחילה מהפכת ריקוד ופרגן על בחירתה של ביונסה בכוראוגרפיה כבדה. השיר זכה בפרס לכוריאוגרפיה הטובה ביותר בטקס פרסי הווידאו של MTV לשנת 2011 והיה מועמד גם בקטגוריית "הקליפ הנשי הטוב ביותר". הסינגל הגיע למעמד זהב בארצות הברית ולמעמד פלטינה כפולה באוסטרליה.
ביונסה קידמה את "(Run the World (Girls" עם הופעות רבות, ביניהן, בטקס פרסי בילבורד לשנת 2011 וב-X פקטור הצרפתי. למרות שביצוע השיר בטקס הבילבורד התקבל היטב על ידי המבקרים, זה הצית מחלוקת סביב הייצור בשל דמיון חזותי לביצועים של כוכב הפופ האיטלקי Lorella Cuccarini. בנוסף, השיר בוצע בתוכנית הטלוויזיה המוזיקלית "Glee" בעונה השלישית בפרק השלישי.
ביוני 2021, נודע כי השיר יופיע במשחק הריקודים Just Dance 2022.
עונת 1966/1967 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל
עונת 1966/1967 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל הייתה העונה ה-12 של התחרות האירופית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי אופ"א. המשחק הראשון התקיים ב-7 בספטמבר 1966 ותחרות הסתיימה ב-25 במאי 1967.
בתחרות השתתפו 32 קבוצות. לתחרות נרשמה גם אלופת אלבניה, אך בסופו של דבר היה לא השתתפה. לראשונה השתתפה בתחרות אלופת ברית המועצות.
משחק הגמר נערך באצטדיון הלאומי שליסבון. התחרות הסתיימה בניצחון של סלטיק בפעם הראשונה בתולדות המועדון. זו הייתה הפעם הראשונה שקבוצה בריטית ניצחה בתחרות.
פול ון הימסט מאנדרלכט הבלגית זכה בתואר מלך השערים, לאחר שכבש חמישה שערים במשחק אחד.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 32 קבוצות. ריאל מדריד כמחזיקת הגביע קודמה ישירות לשמינית הגמר. יתר הקבוצות חולקו לזוגות ונפגשו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ לקביעת הקבוצה שתעפיל לשמינית הגמר. לאור ריבוי הקבוצות, חלק מהם השתתפו בשלב טרום מוקדמות.
בכל השלבים למעט משחק הגמר נערכו משחק בית ומשחק חוץ.
Nellie the Elephant
Nellie the Elephant (בתרגום מילולי לעברית: "נלי הפילה", בתעתיק לעברית: "נלי דה אלפנט") הוא שיר ילדים בריטי משנת 1956, שנכתב על ידי ראלף באלטר ופיטר הארט. השיר בוצע במקור על ידי השחקנית מנדי מילר, והוא מספר על פילה מואנשת בשם נלי שעוזבת את הקרקס בשביל לשוב חזרה לביתה במנדליי.
פעמון דלת
פעמון דלת הוא פעמון מכני או חשמלי הממוקם מחוץ לדלת הכניסה (בין היתר בדירה, משרד, חנות) המאפשר למבקרים להתריע בפני הדיירים על הגעתם.
Nellie the Elephant
רקע
השיר נכתב בשנת 1956 על ידי ראלף באלטר ופיטר הארט, כאשר הוא הוקלט בלונדון באותה שנה על ידי השחקנית מנדי מילר עם תזמורת בניצוח פיל קרדו. השיר עובד על ידי רון גודווין והופק על ידי ג'ורג' מרטין, ופורסם לראשונה באוקטובר 1956 על ידי חברת התקליטים פרלופון בתקליט. השיר הושמע אין ספור פעמים ב-BBC Radio בבריטניה בשנות החמישים ושנות השישים.
פעמון דלת
בבנייני דירות ישנה בדרך כלל מערכת פעמון כפולה - בכניסה ללובי של הבניין, ישנו לוח המכיל את פעמון הדלת של כל הדירות בבניין (לעיתים חייבים להקליד מספר הדירה) ובנוסף ישנו גם פעמון בדלת הכניסה של כל דירה. בדרך כלל, שם המשפחה נכתב על גבי פעמון הדלת.
Nellie the Elephant
רקע
השיר בוצע על ידי להקת הפאנק רוק Toy Dolls בשנת 1982, ומאוחר יותר יצא כחלק מאלבומם "Dig That Groove Baby" בשנת 1983. הביצוע הונפק כסינגל, והגיע למקום הרביעי במצעד הסינגלים הבריטי בשנת 1984. כמו כן השיר בוצע על ידי להקת הפופ Black Lace.
פעמון דלת
פעמוני הדלת מכילים לעיתים אינטרקום או מערכת וידאו המאפשרת לדיירים לחזות במבקרים מבעוד מועד, על מנת שיוכלו לאמת את זהותם ו/או מטרת הביקור שלהם בטרם פתיחת הדלת בפניהם.
כיום הפעמון החשמלי הוא סוג פעמון הדלת הנפוץ ביותר. אחד מסוגי פעמוני הדלת החדישים ביותר כוללת מצלמה מיניאטורית אשר מחוברת לאינטרנט ומאפשרת לבעלי הבית לתקשר עם האנשים שנמצאים מחוץ לדלת הכניסה, גם כאשר הם אינם בבית, באמצעות הטלפון החכם.
Nellie the Elephant
רקע
באוקטובר 2005, כחלק מתוכנית הרדיו "Desert Island Discs", השיר בביצועו המקורי נבחר על ידי ג'קלין וילסון כאחת ההקלטות שהייתה לוקחת איתה למדבר. בבריטניה הומלץ להאזין לשיר במהלך החייאה, מפני שהוא מחולק ל-105 פעימות (ביטים) בדקה.