cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלקאן
מאפיינים כלליים
העדרה של קבוצה פונקציונלית גורם לכך שכל האלקאנים חסרי צבע. האלקאנים הקצרים ביותר הם גזים בטמפרטורת החדר; אלקאנים בעלי שרשראות המכילות למעלה מ-20 פחמנים יהיו בדרך כלל מוצקים רכים (וזלין, למשל).
על מתן שמות לאלקאנים, ראו מונחון IUPAC. שמו של אלקאן מורכב מתחילית המציינת את מספר אטומי הפחמן במולקולה, ומהסופית -אָן. לאלקאנים טבעתיים (ציקלואלקאנים) מתווספת התחילית צִיקלוֹ-.
נגזרות של אלקאנים
כשאלקאן נסגר לטבעת מתקבל ציקלואלקאן (אלקאן טבעתי). הציקלואלקאן הפשוט ביותר הוא ציקלופרופאן, המורכב מטבעת (משולש, למעשה) בת שלושה אטומי פחמן. בין הקשרים הקוולנטיים שבמשולש שווה-צלעות זה קיימת זווית בת 60 מעלות; דבר זה גורם למתח במולקולה ולאי-יציבות. הציקלואלקאנים הבאים בסדרה (ציקלובוטאן (4 אטומי פחמן), ציקלופנטאן (5) וכן הלאה) יציבים הרבה יותר.
אלקאן שאחד מאטומי המימן שלו הוחלף בהלוגן (כלור, ברום, יוד או פלואור) נקרא הלואלקאן או אלקילהליד. במתן שמות להלואלקאנים יש להוסיף תחילית המציינת את ההלוגן, ספרה המציינת את מיקום ההלוגן לאורך השרשרת הפחמנית וקידומת יוונית המציינת את מספר אטומי ההלוגן מאותו סוג. לדוגמה, 2,3-דיכלורוהקסאן מציין מולקולה המכילה 6 אטומי פחמן (הקסאן) ושני אטומי כלור (דיכלורו) הקשורים לאטום הפחמן השני והשלישי בשרשרת.
מקורות ושימושים
בשל היותם של האלקאנים התרכובות האורגניות הבסיסיות ביותר, הם משמשים רבות בתעשייה הכימית כחומרי גלם להפקת חומרים מורכבים יותר, כגון אלקנים ואלדהידים. שימושם הידוע ביותר של האלקאנים הוא כחומרי שרפה (בעירה); כך, למשל, גז הבישול הוא תערובת של בוטאן-פרופאן; למעשה, רוב חומרי הדלק בשימוש יומיומי הם אלקאנים, ובתוכם רוב נגזרות הנפט. הנפט נוצר כששרידיהם הביולוגיים של יצורים חיים מרקיבים ומתפרקים בבטן האדמה, בהיעדר חמצן, במשך מיליוני שנים. הקבוצות הפונקציונליות השונות ניתקות מהתרכובות האורגניות המרכיבות את האורגניזמים, ורק השלדים הפחמימניים - האלקאנים - נותרים.
Sachsenring P240
דגם קבריולה שרד "Sachsenring P240"
4 דגמי שרד, מסוג קבריולה נבנו לרגל חגיגות "20 שנים ל-גרמניה המזרחית GDR" שנערכו ב-7 באוקטובר 1969 בנוכחות צבא העם הלאומי.
טירות וחומות המלך אדוארד בגוויניד'
טירות וחומות המלך אדוארד בגוויניד' (באנגלית: Castles and Town Walls of King Edward in Gwynedd) הם אתר מורשת עולמית שהוגדר על ידי אונסק"ו וממוקם בגוויניד', ויילס. האזור כולל את הטירות בומריס והרלך, וכן הטירות והחומות קרנארבון וקונווי. אונסק"ו רואה את אתרים אלו כ"דוגמאות הטובות ביותר לאדריכלות צבאית של סוף המאה ה-13 ותחילת המאה ה-14 באירופה".
את הביצורים הללו בנה אדוארד הראשון, מלך אנגליה לאחר פלישתו לצפון וויילס בשנת 1282. אדוארד הביס את הנסיכים הוולשים המקומיים והחל להשתלט על האזור וליישב אותו. הוא יצר עיירות מבוצרות חדשות, המוגנות על ידי טירות, בהן יכלו מהגרים אנגלים להתיישב ולנהל את השטחים. הפרויקט היה יקר מאוד ומתח את המשאבים המלכותיים עד קצה הגבול. בשנת 1294 התרחשו מרידות וולשיות בהנהגתו של מדוג אפ לוולין. טירות קונווי והרלך היו מוכנות ושרדו את המרד, אך קרנארבון, שהעבודה עליו הושלמה רק חלקית, הותקף וננזק. לאחר מכן, חידש אדוארד את תוכנית הבנייה והורה על תחילת העבודה בבומריס. אולם מלחמותיו של אדוארד בסקוטלנד החלו לדרוש מימון מלכותי, ובמהרה הואטה העבודה בשנית. עבודות הבנייה על כל הביצורים הופסקו עד 1330, מבלי שקרנארבון ובומריס הושלמו לחלוטין.
הביצורים מילאו חלק חשוב בסכסוכים בצפון ויילס במאות הקרובות. הם היו מעורבים בעלייתו של גלינדור בראשית המאה ה-15 ובמלחמות השושנים בסוף אותה המאה. על אף הירידה במשמעותיות הצבאית בעקבות שושלת טיודור שישבה בכס המלוכה החל משנת 1485, הטירות עמדו לשירות במהלך מלחמת האזרחים האנגלית במאה ה-17. בעקבות המלחמה הורה הפרלמנט על הקטנה, או השמדה מכוונת של חלקים מקונווי והרלך, אך החשש מפלישה פרו-רויאליסטית מסקוטלנד הבטיח כי קרנארבון ובומריס יישארו על כנם. הם הפכו לפופולריים בקרב אמנים מבקרים בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, ומספר המבקרים גדל ככל שהגישה לאזור השתפרה בתקופה הוויקטוריאנית. המדינה הבריטית השקיעה רבות בטירות ובחומות במהלך המאה ה-20, ושחזרה רבות מתכונותיהם מימי הביניים. בשנת 1986 הוכרזו האתרים כאתר מורשת עולמית, כדוגמאות מצטיינות לביצורים וארכיטקטורה צבאית שנבנו במאה ה-13, וכעת הם מופעלים כאטרקציות תיירותיות על ידי סוכנות המורשת הוולשית Cadw.
במשך רוב המאה ה-20, הטירות והחומות נחשבו בעיקר כמבנים הקיימים לצורכים צבאיים. השימוש הרב במצודות קונצנטריות, ברביקנים ובתי שערים הובילו את הארכאולוג ד. ג. קת'קארט קינג לתאר אותם כ-"זניט בניית הטירות האנגלית", והאדריכל סידני טוי העריך אותן כ-"כמה מהטירות החזקות ביותר בכל תקופה או מדינה". בסוף המאה ה-20, ובמאה וה-21, הדגישו היסטוריונים רבים כדוגמת מייקל פרסטוויץ' ואביגיל ווית'לי את תפקידי האתרים כארמונות וסמלים של הכוח המלכותי. מיקומם של טירות כמו קרנארבון וקונווי נבחרו על פי חשיבותם הפוליטית וכן על תפקידיהם הצבאיים, ונבנו על גבי אתרים השייכים לנסיכים הוולשים. הטירות הכילו דירות וגינות מפוארות, מתוך כוונה לתמוך בפאר חצרות המלכות גדולות. בטירת וחומת קרנארבון שולבו עבודות אבנים יקרות, שנועדו ככל הנראה לחזק את יוקרתו האישית של אדוארד. תפקידו המדויק של האדריכל המלכותי ג'יימס מסנט ג'ורג' בפרויקט הבנייה עדיין לא ברור לגמרי ומהווה נושא לוויכוח עבור אקדמאים. עם זאת, המקורות העיקריים מצביעים על כך שהוא מילא תפקיד מפתח, ותיאר אותו כ"מגיסטרו ג'ייקובו דה סנטו ג'ורג'יו, מגיסטרו אופרציונום רגיס בוואליה" (Magistro Jacobo de sancto Georgio, Magistro operacionum Regis in Wallia) או "מאסטר ג'יימס מסנט ג'ורג', מאסטר עבודות המלך בוויילס" (Master James of Saint George, Master of the King’s Works in Wales).
רקע כללי
טירות וחומות המלך אדוארד בגוויניד' נבנו כתוצאה ממלחמות השליטה על ויילס בסוף המאה ה-13. מלכי אנגליה והנסיכים הוולשים נאבקו על השליטה באזור מאז שנות ה-70 של המאה ה-11, כשהאצילים והמתיישבים הנורמנים והאנגלים הרחיבו אט אט את שטחיהם לאורך כמה מאות שנים. אולם בשנות ה-60 של המאה ה-13, המנהיג הוולשי ל'ואלין אפ גריפיד' ניצל את מלחמת האזרחים בין הנרי השלישי לברוני המורדים באנגליה כדי להפוך למעצמה הדומיננטית, והוכר רשמית כנסיך ויילס על פי חוזה מונטגומרי.
אדוארד הראשון הפך למלך אנגליה בשנת 1272. אדוארד היה בעל ניסיון רב בלחימה ובמצורים, לאחר שלחם בוויילס בשנת 1257, הוביל במשך שישה חודשים את המצור על טירת קנילוורת' בשנת 1266 והצטרף למסע הצלב לצפון אפריקה בשנת 1270. אדוארד ראה ביצורים אירופיים רבים, בהם עיצוב ובניית הטירה והחומה המתוכננות באיגוס-מורטס, גארד, אוקסיטניה, דרום צרפת. בתפיסת כס המלוכה, אחת הפעולות הראשונות של אדוארד הייתה שיפוץ והארכת המבצר המלכותי של מצודת לונדון. אדוארד היה אחראי גם על בניית רצף של עיירות מתוכננות, בדרך כלל מוקפות חומה, המכונות בסיטיידים (basitades) ברחבי גסקוניה כחלק מהניסיון לחזק את סמכותו באזור. אדוארד אף אישר להקים ערים חדשות ברחבי אנגליה.
בינתיים, היחסים בין אדוארד לל'ואלין התקררו וקרסו במהירות, מה שהוביל לכך שאדוארד פלש לצפון ויילס בשנת 1276 בניסיון לשבור את אחיזתו של ל'ואלין בשלטון. במהלך המלחמה בנה אדוארד מספר טירות מרכזיות במטרה לשלוט טוב יותר באזור ולספק מבנים שישמשו בסיסים למערכה. אדוארד הצליח במלחמה, וחוזה אברקונווי משנת 1277 אישר את השליטה האנגלית וחילק את מרבית אדמותיו של ל'ואלין בין אדוארד ואחיו.
מלחמת 83–1282
עד מהרה אדוארד ובני בריתו בקרב הנסיכים הוולשים החלו להסתכסך, ובתחילת 1282 פרץ מרד, שהובל על ידי אחיו של ל'ואלין, דוויד' אפ גריפיד'. אדוארד הגיב למרד בגיוס הצבא המלכותי, של 8,000 חיילים ו-750 פרשים, אותו הוא מיקם בצפון לעיירה רודלאן, בעוד שבדרום ובמרכז ויילס, כוחות מארצ'ר לורד התקדמו מכרמרתן וממונטגומרי. לאחר מכן ארגן אדוארד פלישה ימית לאי אנגלסי ויצר גשר זמני לחצות את היבשת. ל'ואלין נהרג באותו דצמבר, ובתחילת שנת 1283 נפל דוויד' נפל בשבי והוצא להורג.
במקום לחזור על ההסדרים המפוזרים של אמנות קודמות, אדוארד בחר להשתלט על ויילס ולהפוך אותה לקולוניה. החלק הנותר ממשפחת המלוכה של ל'ואלין ודוויד' הובס, וארצותיהם חולקו בין אצילים אנגלים גדולים. הממשל בוויילס עבר רפורמה, וההסדרים שנקבעו בחוק רודלאן, נחקקו ב-3 במרץ 1284. ויילס חולקה למחוזות ושיירים, וחיקתה את אופן שליטתה של אנגליה, עם שלושה מחוזות חדשים שנוצרו בצפון-מערב ויילס: קרנארבונשייר, מריונת'שייר ואנגלסי.
כחלק מתוכנית זו, בשנת 1283 הורה אדוארד לבנות טירות חדשות ועיירות מוקפות חומות ברחבי השטחים הכבושים, בין השאר כדי לעודד הגירה משמעותית לאזור מאנגליה. בין אלה היו אתרי המורשת העולמיים העתידיים, טירת קרנארבון וחומתה, המשקיפה על נהר סיונט; טירת קונווי וחומתה, השולטת על נקודת מעבר מעל נהר קונווי ; וטירת הרלך, המגנה על הנמל ועיירה אנגלית שזה עתה הוקמה. ככל הנראה תוכננה הקמת טירה ועיירה מוקפת חומה ליד העיירה החשובה מבחינה אסטרטגית, לאנפיס שבאנגלסי - בומריס העתידית - אך נדחתה בשל עלויות הפרויקטים האחרים.
העיירות החדשות היו מרכזים אדמיניסטרטיביים חשובים למבני הממשל האנגלים החדשים: קרנארבון והרלך היו מרכזי הכוח החדש, וקונווי אחראית על המחוז החדש. הטירות היו מרכזי צבא מרכזיים, אך תוכננו גם לתפקד כארמונות מלכותיים, המסוגלים לתמוך בבתי המלך והמלכה בנוחות ובטיחות. כמה מהפרויקטים נשאו גם חשיבות סמלית מיוחדת. קונווי הוצב בכוונה בראש מנזר אברקונווי, מקום קבורתם המסורתי של הנסיכים הוולשים; המנזר הועבר למרחק שמונה קילומטרים מהיבשה. השליטים הוולשים הילידים הוקירו את האתר הרומי לשעבר בקרנארבון על סמליותו האימפריאלית, וחלקים מביצורי הנסיכים הוולשים נלקחו והוחזרו באופן סמלי לבניית הטירה החדשה של אדוארד שם. טירת הרלך נקשרה לאגדה של בראנוון, נסיכה וולשית. אדוארד העסיק אדריכלים ומהנדסים מהימנים לניהול הפרויקטים. הבולטים ביותר הובאו לג'יימס מסנט ג'ורג', וגם לחברו הקרוב של אדוארד, אוטו דה גרנסון, לחייל סר ג'ון דה בונווילאר ולבנאי ג'ון פרנסיס. האנגלים בנו טירות בעקבות הסכסוך בשנת 1272, בדרך כלל גדולים ויקרים יותר משל השליטים הוולשים המקומיים, אך הביצורים החדשים היו בקנה מידה גדול עוד יותר. נגרים, חופרי תעלות ובונים באבן נאספו על ידי שריפים מקומיים מרחבי אנגליה וגויסו בצ'סטר ובבריסטול. מספר העובדים המעורבים בפרויקטים היה כה גדול, עד שהציב עומס משמעותי על כוח העבודה הלאומי של אנגליה. העלויות היו עצומות, הטירה והחומות של קרנארבון עלו 15,500 ליש"ט, הטירה והחומות של קונווי הגיעו לכ-15,000 ליש"ט וטירת הרלך עלתה 8,190 ליש"ט לבנייה.
הערים המוקפות חומה תוכננו כך שיתבססו הן על הבסטידים המקבילים בצרפת והן על עיירות שונות באנגליה. תושביהם החדשים היו מהגרים אנגלים, כאשר הוולשים המקומיים נאסרו לגור בין החומות. העיירות זכו לרמות שונות של הצלחה. הטירות הופקדו על ידי אדוארד בפני שוטרים. הוטל עליהם להגן עליהם, ובמקרים מסוימים הוסמכו גם להגן על חומות העיר. נבחרו חילי מצב קבועים של חיילים, 40 בקרנארבון, 30 בקונווי ו-36 בהרלך, מצוידים בקשתות ובשריונים. הטירות והעיירות היו כולן נמלים וניתן היה לצייד אותם דרך הים במידת הצורך, יתרון אסטרטגי חשוב שכן הצי של אדוארד היה כמעט בשליטה מוחלטת סביב קו החוף הוולשי. כל הטירות היו מצוידות בשער אחורי או במוצב שיאפשר להם להצטייד ישירות דרך הים, גם אם העיר נפלה.
המרד בשנים 1294–1295
הביצורים של אדוארד עמדו למבחן בשנת 1294 כאשר מדוג אפ ל"ואלין מרד בשלטון האנגלי, המרד הגדול הראשון מאז הכיבוש. נראה כי הוולשים מרדו בעקבות המיסוי, ולמדוג הייתה תמיכה עממית לא מבוטלת. בסוף השנה, אדוארד חזר לוויילס עם צבא גדול וצעד מערבה מצ'סטר, והגיע לטירתו בקונווי עד חג המולד. שם הוא נלכד, וננצר עד ינואר 1295, וצויד רק דרך הים, טרם הגיעו כוחות כדי להקל עליו בפברואר. הרלך הייתה תחת מצור גם היא, אך ניצלה הודות להגעת אספקה דרך הים מאירלנד. טירת קרנארבון עדיין לא הושלמה, והותקפה על ידי הכוחות הוולשים, שגרמו לטירה ולעיירה לעלות באש. באנגלסי כוחות וולשים הרגו את השריף המלכותי. באביב שלח אדוארד את התקפת הנגד שלו, בכוח של 35,000 חיילים, שהביס את המורדים לחלוטין והרג את מדוג.
בעקבות המרד הורה אדוארד לעבוד מחדש על תיקון והשלמת קרנארבון. ברגע שאנגלסי נכבשה מחדש, הוא אף החל להתקדם בתוכניות המעוכבות לביצור האזור. האתר שנבחר נקרא בומריס, והיה בערך מייל (1.6 קילומטרים) מהעיירה הוולשית לאנפיס (Llanfaes). ההחלטה שהתקבלה לבסוף הייתה להעביר את האוכלוסייה הוולשית כ-12 מייל (19 ק"מ) מדרום מערב, שם נבנה עבורם יישוב בשם ניובורו. גירוש הוולשים המקומיים פתח את הדרך להקמתה של עיר אנגלית, המוגנת על ידי הטירה המתוכננת. עבודות הבנייה החלו באתר בהנחייתו של ג'יימס מסנט ג'ורג'. הפרויקט היה יקר מאוד, ולעיתים קרובות נקלעו לבעיות כלכליות. למרות היעדר חומות העיר, היישוב שמסביב צמח במהירות.
עד 1300 רק הרלך וקונווי הושלמו כראוי: הסתיימה העבודה על חומות העיירה קרנארבון, אך חלק גדול מהטירה עדיין לא היה שלם, ובטירת בומריס, הקירות הפנימיים היו רק מחצית מגובהם המיועד, והיו פערים בקירות החיצוניים. בשנת 1304 הגיעה תוכנית הבנייה הכוללת בוויילס ל-80,000 ליש"ט, כמעט פי שישה מההכנסה השנתית של אדוארד. אדוארד הסתבך בינתיים ברצף ממושך של מלחמות בסקוטלנד שהחלו לדרוש את תשומת ליבו ומשאביו הכספיים, וכתוצאה מכך העבודה על הטירות הוולשיות הואטה שוב. בשנת 1306 אדוארד דאג מפלישה סקוטית אפשרית לצפון ויילס, מה שגרם לעבודות הבנייה להישאר טריות, אך נותר הרבה פחות כסף למימון הבנייה מבעבר. לבסוף, עד 1330 הופסקה כלל העבודה, וקרנארבון ובומריס מעולם לא הושלמו לחלוטין.
התדרדרות
לעיתים בוצעו תיקונים ושיפוצים. כאשר אדוארד השני ספג איומים ממשפחת מורטימר מארצ'ר לורד בדרום גוויניד', הוא הורה לשריף שלו, סר גרופוד לויד, להאריך את ההגנה שהובילה לבית השערים. אדוארד, הנסיך השחור ביצע עבודות נרחבות בקרנארבון לאחר שהשתלט על הביצור בשנת 1343.
בסוף המאה ה-14, טירת קונווי הייתה מעורבת בנפילתו של ריצ'רד השני. ריצ'רד שב מאירלנד באוגוסט 1399 ותפס מחסה בטירה מכוחות יריבו, הנרי הרביעי. הנרי פרסי, שליחו של הנרי הרביעי, נכנס לטירה לנהל משא ומתן עם המלך. הנרי פרסי נדר להגן על המלך אם הוא יסכים לעזוב את הטירה, אך כשריצ'רד עזב הוא נלקח בשבי מיד, ומת מאוחר יותר בשבי, בטירת פונטפרקט.
עליית גלינדור ומלחמות השושנים
המתיחות בין הוולשים לאנגלים נמשכה והוחמרה בשנת 1400 עם פרוץ עליית גלינדר. בתחילת הסכסוך, חיל המצב של הרלך היה מצויד באופן דל, וקונווי עמדה בפני בעיות ומחסורים. טירת קונווי נלקחה בתחילת הסכסוך על ידי שני אחים וולשים, שהשתלטו על המבצר, מה שאיפשר למורדים וולשים לתקוף ולכבוש את שאר העיר מוקפת החומה. קרנארבון הייתה תחת מצור בשנת 1401, ובאותו נובמבר התרחש קרב תותיל בסמוך, בין מגיניה של קרנארבון לכוח האויב. בשנים 1403 ו-1404 הייתה קרנארבון שוב תחת מצור על ידי כוחות וולשים בתמיכה מצד הכוחות הצרפתים, אך עמדה בפני ההתקפות. בומריס הסתדרה פחות טוב, כאשר הייתה תחת מצור, נלקחה על ידי המורדים בשנת 1403, ונכבשה על ידי כוחות המלוכה רק בשנת 1405. הרלך הותקפה ונלקחה בסוף שנת 1404, והפכה למפקדה הצבאית של גלינדור, עד שהכוחות האנגלים בפיקודו של הנרי החמישי החזירו את הטירה לידיהם במהלך חורף 1409-1408. עד 1415 הובסו כל המורדים.
עליית שושלת טיודור לכס המלוכה האנגלי בשנת 1485 הצביעה על סיום מלחמות השושנים ובישרה שינוי באופן הנהגתה של ויילס. הטיודורים היו וולשים במקור, ושלטונם הקל על האיבה בין הוולשים לאנגלים. כתוצאה מכך, הטירות הפכו פחות חשובות. הן הוזנחו, ובשנת 1538 דווח כי טירות רבות בוויילס היו "מושחתות ומוזנחות". נראה היה שהרלך לא תוקנה בעקבות המצור בשנת 1468, והייתה רעועה לחלוטין. קוונוי תוקנה ושוקמה על ידי הנרי השמיני בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-15, אך עד מהרה דרשה שוב לשוב תיקונים ושיפורים, ונמכר על ידי השלטון המלכותי בשנת 1627. התלונות על מצבה הגרוע של בומריס התגברו, ובשנת 1609 הוגדרה הטירה כ"רקובה לחלוטין" (utterlie decayed). קירותיה של טירת קרנארבון היו שלמים, אך הבניינים בפנים הוזנחו ונרקבו. בשנת 1610, יצר הקרטוגרף ג'ון ספיד רצף מפורסם של מפות ציוריות של העיירות בצפון ויילס, כולל הטירות וחומות העיר, שהפכו לתמונות אייקוניות של האתרים בתחילת המאה ה-17.
מלחמת האזרחים באנגליה ותוצאותיה
מלחמת האזרחים האנגלית פרצה בשנת 1642 בזמן תקופתו של צ'ארלס הראשון על כס המלוכה, בין תומכי המלך לבין תומכי הפרלמנט. הביצורים בצפון ויילס הוחזקו על ידי תומכי המלך ובמקרים מסוימים הפכו לחשובים אסטרטגית כחלק מדרך התקשורת בין כוחות המלוכה שפעלו באנגליה לבין מייבאי האספקה והתגבור מאירלנד. כוחות הפרלמנט התחזקו באנגליה, ובשנת 1646 הצליחו צבאותיו לפלוש לצפון ויילס. קרנארבון, בומריס וקונווי נכבשו באותה השנה. הרלך, המבצר האחרון שהיה בבעלות המלך, נכנע במרץ 1647, והצביע על סיום השלב הראשון של מלחמת האזרחים.
לאחר המלחמה הורה הפרלמנט להחליש את מעמד הטירות ברחבי הארץ, להשמיד או לפגוע במבנים בכוונה כדי למנוע את השימוש בהם בהתקוממויות מלכותיות שלאחר מכן. צפון ויילס התגלתה כמקרה מיוחד, שכן היו חששות שצ'ארלס השני עלול להוביל התקוממות פרסביטריאנית בסקוטלנד. קונווי, קרנארבון ובומריס אוצרו בתחילה על ידי הפרלמנט כדי להתגונן מפני מתקפה כזו.
בשנת 1660 צ'ארלס השני הוחזר לכס המלוכה והבעלות על הטירות התחלפה שוב. בומריס הוחזרה לשליטת משפחת בולקלי, שוטרי הטירה, שהסירה מיד מהטירה את כל החומרים שנותרו, כולל הגגות, וקונווי הוחזר למשפחת קונווי, שהסירה ממנה את החלקים העשויים עץ ועופרת. ממשלתו החדשה של צ'ארלס ראתה את טירת קרנארבון וחומות העיר כסיכון ביטחוני והורתה להשמיד אותם, אך צו זה מעולם לא בוצע, ייתכן שבעקבות העלויות הכרוכות בכך.
אטרקציות ציוריות
האתרים החלו לעבור בין בעלויות פרטית שונות. לורד תומאס בולקלי קנה את בומריס מהשלטון בשנת 1807, ושילב אותה בפארק שהקיף את ביתו המקומי. טירת קונווי הושכרה על ידי צאצאי קונווי למשפחת הולנד. בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, הטירות ההרוסות החלו להיחשב ציוריות ואיכותיות, ומשכו אליה מבקרים ואמנים מכל רחבי שטח. התופעה התעצמה מאירועי המלחמות הנפוליאוניות בתחילת המאה ה-19, שהקשו על אמנים בריטים לבקר ביבשת, והביאו רבים לנסוע לצפון ויילס במקום זאת. מבין אמנים אלה נכללו ג'ון קוטמן, הנרי גאסטינו, תומאס גירטין, מוזס גריפית', יוליוס איבטסון, פול סנדבי, ויליאם טרנר וג'ון וארלי. האתרים היו מכוסים קיסוס וצמחים אחרים. בשנות ה-30 של המאה ה-19, עבודות האבן של טירת קרנארבון החלו לקרוס, ושלטון המלוכה העסיק את הארכיטקט האנגלי אנתוני סלווין לביצוע תיקוני חירום.
תשתית התחבורה באזור החלה להשתפר לאורך המאה ה-19, והוסיפה לזרם המבקרים באתרים, כולל המלכה ויקטוריה לעתיד בשנת 1832. באמצע המאה ה-19 התקיים מחקר אקדמי על האתרים, המתמקד בקרנארבון וקונווי. האינטרס של השלטון המקומי והמרכזי החל להתגבר. בשנת 1865 עברה טירת קונווי לידי ההנהגה האזרחית של העיירה קונווי, שהחלה בעבודות שיקום על החורבות, כולל שחזור של מגדל בייקהאוס. משנות ה-70 של המאה ה-19 ואילך מימנה הממשלה תיקונים בטירת קרנארבון.
שיקום
בתחילת המאה העשרים החלה המדינה הבריטית המרכזית להשיג מחדש את השליטה באתרים. אמנם, שלטון המלוכה מעולם לא איבד את השליטה על קרנארבון, אך הרלך הועברה לשליטת משרד העבודה בשנת 1914, ולאחריה בומריס שהועברה בשנת 1925, וקונווי הועברה לבסוף לשליטת משרד העבודה בשנת 1953. המדינה השקיעה רבות בשימור האתרים. בשנות ה-20 של המאה ה-20, פורסמו תוכניות שימור רחבות היקף בבומריס ובהרלך, שהורידו את הצמחייה שכיסתה את המבנים, חפרו את החפיר ותיקנו את עבודות האבן, אך אחרת השאירו את האתרים על כנם ונמנעו משיקום מוחלט. עבודות נוספות בוצעו בקונווי בשנות החמישים והשישים, בהן פינוי מבנים חדשים יותר החודרים לחומות מהמאה ה-13.
המחקר האקדמי הרחיב טווחיו בתחילת המאה העשרים, וככל שמשרד העבודות לקח שליטה על הטירות, החלה להשתתף הממשלה בהוצאות על מחקרים אלה. היסטוריונים כמו סידני טוי וצ'ארלס פירס פרסמו עבודות באתרים, והמחקר נמשך בהנהגת ארנולד טיילור, שהצטרף למשרד העבודה כעוזר פקח בשנת 1935. דוחות אקדמיים גדולים פורסמו בשנות החמישים, והוסיפו למוניטין האתרים. בשלהי המאה ה-20, שחזורים מפורטים של הטירות צוירו על ידי אמנים, ובהם טרי בול, ג'ון באנברי ואיבן לאפר.
בשנת 1984 הוקמה Cadw, הסוכנות האחראית על שימור וניהול מספר מבנים ואתרים בעלי חשיבות למורשת, המשתייכת לממשלת ויילס, שלקחה על עצמה לנהל את ארבעת האתרים, והפעילה אותם כאטרקציות תיירותיות. בשנת 2007 נערכו מעל ל-530,000 ביקורים באתרים. בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, לטירות ולחומות העיר היה חלק בולט יותר בדיונים סביב הזהות הוולשית. Cadw הרחיבה את הפרשנות שניתנה לאתרים כדי לתת דגש רב יותר להשפעת בניית הטירות על תולדות ויילס, ולתפקיד הנסיכים הוולשים באירועים שהובילו לפלישה בשנת 1282.
אדריכלות צבאית
טירות וחומות המלך אדוארד בגוויניד' שילבו מגוון מאפיינים צבאיים שהתפתחו בסוף המאה ה-13. כתוצאה מכך, במשך מרבית המאה העשרים ראו היסטוריונים את אתרים אלה כפסגת האבולוציה של האדריכלות הצבאית המדעית. הארכאולוג ד. ג. קת'קארט קינג תיאר אותם כ"שיאה של בניית הטירות האנגלית", והאדריכל סידני טוי החשיב אותן כ-"כמה מהטירות החזקות ביותר בכל תקופה או מדינה". האתרים כללו מצודות קונצנטריות, בהן קירות הטירה הפנימיים היו סגורים לחלוטין בתוך ההגנות החיצוניות, כאשר הגובה והזוויות מחושבים כדי לאפשר לירות על תוקפים חיצוניים, כפי שנראה בהרלך ובבומריס. קונווי, לעומת זאת, נבנתה על סלעים, מה שהקשה על כל התקפה.
למרות נקודות החוזק הללו, כיום ידוע כי הטירות וחומות העיר כללו ליקויים שונים. הטירות היו גדולות בהרבה ממה שהיו צריכות להיות על מנת להגן מפני התקפה וולשית, אך ההיקף העצום שלהן הביא לכך שהשלטון המלכותי לא יכול היה להרשות לעצמו לתחזק אותן כראוי. הביצורים היו גדולים מדי, וכפי שההיסטוריון מייקל פרסטוויץ' הסביר, "פרויקטים קטנים יותר היו עשויים להיות יעילים יותר".
אדריכלות פלטיאלית וסמליות
מחקר אדריכלי בסוף המאה ה-20 וראשית המאה ה-21 התמקד פחות בהיבטים הצבאיים של הביצורים, אולם יותר בתפקידיהם כארמונות מפוארים וסמלים של כוח מלכותי. כל אחת מהטירות תוכננה כך שתתאים לתמוך בחצר המלוכה. בסוף המאה ה-13 פירוש הדבר היה שיש כמה אזורים של תאים פרטיים, מתקני שירות דיסקרטיים והסדרי אבטחה, וכך ייצרו למעשה ארמון מלכותי בזעיר. חלקם הצליחו לשרוד בשלמותם; לקונווי, למשל, יש את מה שההיסטוריון ג'רמי אשבי מחשיב כ"חדרי מלכות פרטיים טובים ביותר מימי הביניים באנגליה ובויילס", כולל גן פרטי לשימוש המלכה. כשנבנו, הטירות היו צבעוניות יותר מהיום, בהתאם לאופנות המאה ה-13.
הטירות הוכיחו באופן ברור על כוונותיו של אדוארד לשלוט בצפון וויילס באופן קבוע. קרנארבון בולטת במיוחד בשימוש בשימוש באבן מפוספסת וצבעונית בקירות, בפסלי נשרים ובמגדליה המצולעים, ולא העגולים. היה ויכוח אקדמי נרחב על פרשנות תכונות אלה. ההיסטוריון ארנולד טיילור טען כי סגנון עיצוב הטירה נלקח מחומות קונסטנטינופול.
השפעת סבוי
באתרים קיימים קישורים ארכיטקטוניים חזקים לטירות ולחומות העיר שנבנו בממלכת סבויה בצפון איטליה באותה תקופה. הדמיון בין שתי קבוצות המבנים צוין לראשונה על ידי ההיסטוריון ארנולד טיילור בשנות החמישים. הדמיון כולל קשתות חצי עגולות לדלתות, סגנון החלונות, מגדלים בצורה מדורגת, ומגדלים עגולים וגבוהים עם צריחים, שנמצאו בטירות; ניתן לראות את מאפיינים אלה בסבויה במבנים כדוגמת טירת שיון. רבים מדמיון זה נחשבו כתוצאה מהשפעתו של האדריכל הסבויי ג'יימס מסנט ג'ורג', שהועסק על ידי אדוארד הראשון, והביא עמו אדריכלים סבויים אחרים לצפון וויילס.
מחקר מתחילת המאה ה-21, לעומת זאת, העלה כי ייתכן שתפקידו של ג'יימס, והשפעתם של הסבויים, באופן כללי, היה מוגזם. עבודות האבן של האתרים בצפון ויילס איכותיות בהרבה מזו שבצפון איטליה, ותכונות עיקריות - כמו בתי השערים - אינן נראות בסבויה. מחקרים מצביעים על כך שנראה כי לג'יימס הייתה פונקציה חזקה יותר של ניהול הפרויקטים, ולא התכנון האדריכלי. יתר על כן, בחלק מהמקרים, המבנים הסבויים הרלוונטיים נבנו רק לאחר שג'יימס עזב את האזור, ולעולם לא נראו על ידי האדריכל. הדמיון בפרטים האדריכליים עשוי, אם כן, להיות תוצאה של תפקידם הרחב יותר של בעלי מלאכה ומהנדסים סבויים בפרויקטים, ולא של אדם יחיד.
טירת בומריס
ההיסטוריון ארנולד טיילור תיאר את בומריס כ-"דוגמה המושלמת ביותר לבנייה קונצנטרי סימטרית", ובמשך שנים רבות נחשבה הטירה כפסגת ההנדסה הצבאית בתקופת אדוארד הראשון. הטירה נחשבת על ידי אונסק"ו ל-"הישג אמנותי ייחודי", לאופן שבו משלב, "מבנים כפולים אופייניים מהמאה ה-13" וליופי של צורת והבנייה שלה.
טירת הרלך
טירת הרלך בנויה על שלוחת סלע הנקראת כיפת הרלך; האדמה מונמכת בחדות בצפון ובמערב, ותעלה שנחתכת בסלע מגנה על הגישות הנותרות לטירה. לטירה עיצוב קונצנטרי, עם קו הגנה אחד, היוצר חלק פנימי וחיצוני. הקיר החיצוני במקור היה גבוה במקצת מהיום. הרלך בנוי מאבן חול אפורה-ירוקה מקומית, בלוקים גדולים רגילים המשמשים למגדלים, וחומר מיוחד אחר, שייתכן שנלקח מהתעלה, המשמש לקירות. הכניסה הראשית לטירה הייתה כרוכה בחציית גשר אבן בין שני מגדלי גשר התעלה המזרחית ובית השער הראשי.
בבית השער שני מגדלי הגנה מסיביים "בצורת D" האגופים בכניסה. לבית השער שתי קומות עליונות, המתפצלות לחדרים שונים. בכל קומה שלושה חלונות גדולים המשקיפים על המחלקה הפנימית; בקומה השנייה שני חלונות מפוארים נוספים בצידי בית השער. בית השער היה מצויד באח ובמקור היו לו ארובות בולטות. החלק הפנימי נשמר על ידי ארבעה מגדלים מעגליים גדולים שהכילו צינוק וסדנת ארטילריה. סביב החלק הפנימי נבנו מבנים, בהם היו קפלה, מטבח, בנייני שירות, אסם ואולם גדול. ייתכן כי המבניים המקוריים נבנו במקור עם גימורים משולשים באופן דומה לטירת קונווי, אם כי מעטים מהם נותרו בעידן המודרני.
טירת קרנארבון וחומות העיר
טירת קרנארבון מחולקת למחלקה עליונה ותחתונה. המחלקה התחתונה הכילה מקומות לינה מלכותיים, ואילו העליונה כללה מתקני שירות ואירוח לחיל המצב. אלה מוקפים בקיר מסך, המוגן על ידי מגדלים מצולעים. לאורך הצד הדרומי של הטירה נבנו גלריות ירי הגנתי. ישנן שתי כניסות עיקריות, שער המלך, המוביל מהעיירה, ושער המלכה, המאפשרים גישה ישירה יותר לטירה. כל מה שנשאר מהבניינים הכלולים בטירה הם היסודות. אם קרנארבון הייתה שלמה כמתוכנן, היא הייתה יכולה להכיל בית מלוכה של כמה מאות אנשים. לדעתו של ההיסטוריון הצבאי אלן בראון, קרנארבון הייתה "אחד הריכוזים האדירים ביותר של כוח אש שנמצא בימי הביניים".
חומות העיר קרנארבון משתרעות לאורך 734 מטרים (2,408 רגל) במעגל ארוך סביב העיירה, המקיף 4.18 הקטאר (10.3 אקר). הם בנויים בעיקר מאותה אבן גיר פחמנית המשמשת בטירה. שמונת המגדלים לאורך החומה הם ברובם חסרי קירות בחלקם הפנימי, וכללו במקור גשרי עץ. שתי הכניסות המקוריות לעיר היו דרך השערים המערביים והמזרחיים. השער המערבי פנה אל הנמל, ונודע גם כשער הזהב, על שם השער הראשי בעיר קונסטנטינופול.
טירת קונווי וחומות העיר
טירת קונווי צמודה רכס חוף סלעי של אבן חול אפורה ואבן גיר, וחלק ניכר מהאבנים שבטירה נלקחה מהרכס עצמו, כנראה כאשר האתר שופץ לראשונה. לטירה צורה מלבנית והיא מחולקת למחלקה פנימית וחיצונית, עם ארבעה מגדלים גדולים מכל צד. הכניסה הראשית לטירה היא דרך הברביקן המערבי, הגנה חיצונית מול השער הראשי. הברביקן מכיל את משיקולי האבן הקדום ביותר ששרד בבריטניה. שער אחר הוביל במקור לנהר בו הוקם רציף קטן, המאפשר למבקרים מרכזיים להיכנס לטירה באופן פרטי ולצייד את המבצר דרך סירה. המחלקה החיצונית של קונווי הייתה צפופה במקור בבנייני ניהול ושירותים. המחלקה הפנימית הופרדה מהחוץ על ידי חומה, גשר ושער, שהוגנו על ידי תעלה שנחתכה בסלע. בפנים היא הכיל את חדרי בית המלוכה, הצוות שלהם ומתקני השירות. בצד המזרחי של המחלקה הפנימית נמצא ברביקן נוסף, הסוגר את גן הטירה.
חומות קונווי משתרעות לאורך 1.3 קילומטרים, במעגל משולש ארוך סביב העיירה, המקיף 10 הקטאר (25 אקר). הם בנויים לרוב מאותם אבן חול וגיר מקומיים המשמשים בטירה, וכן עם אבן ריוליט המשמשת לאורך החלקים העליונים של הקירות המזרחיים. כשנבנו לראשונה, ייתכן שהקירות סוידו. 21 המגדלים ששרדו הם לרוב חסרים קירות בחלק הפנימי, וכללו במקור גשרים מעץ. מערך ייחודי של שתים-עשרה לטרינות מימי הביניים נבנה בחומות העיר הדרומיות, ונועד במקור לשימוש עובדי הממלכה, העובדים במבנים סמוכים במאה ה-13.
שער פיירו
שער פיירו (בצרפתית: Porte du Peyrou) הוא שער ניצחון בעיר מונפלייה שבדרום צרפת.
השער ממוקם בקצה המזרחי של פארק גן פיירו (Jardin de Peyrou) פארק הסמוך למרכז העיר מונפלייה.
היסטוריה
השער תוכנן על ידי פרנסואה דורביי (François Dorbay) כשהוא מבוסס על מראהו של שער סן דני בפריז.
בנייתו של השער הושלמה בשנת 1693.
מראה השער
השער מחופה אבן לבנייה לא מסותתת, בחלקו העליון של השער, מעל קשת השער וחיפוי האבן, מצויה אנטבלטורה דורית.
השער מעוטר בתבליט הקדשה, ובכתובות המפארות את המלך לואי הארבע עשרה, אלה נוספו לשער בשנת 1715.
תבליטי השער מראים ארבעה אירועים עיקריים משלטונו של לואי הארבע עשרה, שהם מוצגים כאלגוריות:
בני אלון (כדורגלן)
בני אלון (נולד ב-13 בספטמבר 1950) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בהפועל חיפה בשנות ה-70 וזכה בתואר מלך השערים בשנת 1973.
ביוגרפיה
בצעירותו היה אלון שחקן טניס, והוא החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל חיפה. במהלך שירותו הצבאי שיחק בקבוצת הפועל אילת מהליגות הנמוכות, ובשנת 1972 שיחק לראשונה בקבוצה הבוגרת של הפועל חיפה. משחקו הראשון הוא הזכור ביותר בשורות הפועל חיפה, שכן הבקיע ארבעה שערים בניצחון 2:7 על בית"ר ירושלים. בהמשך אותה עונה מיעט לכבוש, אך עונה לאחר מכן היה מלך השערים של הליגה הלאומית (הליגה הבכירה דאז). בסך הכל כבש 58 שערים במדי הפועל חיפה, והוא מדורג במקום השלישי בטבלת מלך שערי הקבוצה בכל הזמנים. לאחר שעזב את חיפה בשנת 1979, שיחק תקופה קצרה במכבי רמת עמידר, עמה הגיע לגמר גביע המדינה בשנת 1980.
כיום הוא שוהה בגרמניה ועובד בסוכנות נסיעות אשר מארגנת, בין היתר, חבילות משחקי כדורגל לאירופה.
תארים קבוצתיים
הפועל חיפה
כד קטן
כַּד קָטָן הוא שיר לחג החנוכה שכתב אהרן אשמן, והולחן על ידי יואל ולבה.
השיר מספר את סיפור נס פך השמן שהתרחש לאחר שחרור בית המקדש השני במרד החשמונאים, כיצד "כד קטן", פך (כלי קיבול קטן לנוזלים) של שמן טהור, שכמותו אמורה הייתה להספיק להדלקת המנורה למשך יום אחד הספיק לשמונה ימים.
מושל נבדה
מושל נבדה (באנגלית: Governor of Nevada) הוא המושל וראש הרשות המבצעת של מדינת נבדה שבארצות הברית, והמפקד העליון של כוחותיה הצבאיים. המושל אחראי על אכיפת חוקי המדינה ובידיו הסמכות לאשר הצעות חוק שעברו בבית המחוקקים של המדינה או להטיל עליהן וטו, לכנס את בית המחוקקים בכל עת, ולהעניק חנינות, למעט במקרים של בגידה או הדחה.
כד קטן
השיר פורסם לראשונה בשנת 1948, בתוך חוברת שירים לילדים. במשך השנים הוקלטו לו ביצועים רבים והוא הפך לאחד מסמלי חג החנוכה.
פעמים כאשר השיר מושר על ידי ילדים נשמע שיבוש במילים "שמונה ימים שמנו נתן", שתי המלים "שמנו נתן" – סמוכות מאוד זו לזו מבחינה ריתמית ולא אחת הן בלתי מובנות לילדים, שמבטאים במקומם צלילים ומילים קרובות למה ששמעו כמו: "שמונה ימים שם נונתן", "שמונה ימים שם יונתן".
מושל נבדה
מושל נבדה הנוכחי הוא הרפובליקני ג'ו לומברדו, שהושבע לתפקידו ב-2 בינואר 2023.
סמואלס
ראו גם
}}
מושל נבדה
בחירת המושל
מושל נבדה מכהן בתקופת כהונה של ארבע שנים. הוא מוגבל לשתי תקופות כהונה, גם אם הן לא רצופות. במקרה שסגן המושל מושבע לתפקידו במקומו של המושל שכהונתו הסתיימה טרם זמנה, והוא מכהן יותר משנתיים משארית תקופת הכהונה של המושל הקודם, הוא רשאי להיבחר רק לתקופת כהונה מלאה אחת נוספת. המועמד לכהונה כמושל חייב להיות בן 25 לכל הפחות, וחייב להיות תושב נבדה במשך השנתיים שקדמו למועד הבחירות. המושל וסגנו לא מתמודדים בבחירות באותו פתק הצבעה, ולפיכך יכולים בהחלט להיות חברים במפלגות שונות. אחרי סגן המושל ניצבים בסדר הירושה הנשיא הזמני של הסנאט של נבדה, יושב ראש בית הנבחרים, ומזכיר המדינה.
היסטוריה
טרם הקמתה של, היה שטחה חלק מ וחלק מטריטוריית ניו מקסיקו. המושל הזמני הראשון של טריטוריית נבדה המוצעת היה הוויגי אייזק רופ, שנבחר לתפקידו בספטמבר 1859 ונכנס לתפקידו ב-15 בדצמבר אותה שנה. כאשר התאגדה הטריטוריה ב-2 במרץ 1861, מונה הרפובליקני ג'יימס ניי כמושל הטריטוריה על ידי נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן, והוא כיהן בתפקידו עד קבלתה של נבדה כמדינה בארצות הברית. נבדה הייתה למדינה ב-31 באוקטובר 1864, וניי נשאר בתפקידו כמושל בפועל עד אשר המושל הראשון של המדינה, הנרי בלסדל, הושבע לתפקידו ב-5 בדצמבר 1864.
30 מושלים, כולם גברים, כיהנו כמושלי נבדה מאז כינונה כמדינה ועד היום. שמונה מהם נולדו בשטחה של המדינה. המושל שמשך כהונתו היה הארוך ביותר הוא בוב מילר, שכסגן מושל כיהן בדיוק שנתיים במקום המושל שתחתיו כיהן כסגן, ריצ'רד בריאן, שהתפטר כדי לכהן בסנאט של ארצות הברית, ולאחר מכן נבחר בזכות עצמו לשתי תקופות כהונה, ובסך הכל כיהן עשר שנים כמושל. הכהונה הקצרה ביותר הייתה זו של פרנק בל, שכיהן בשארית תקופת כהונתו של צ'ארלס סטיבנסון שנפטר ארבעה חודשים טרם שהסתיימה כהונתו כמושל.
יואל בן שמעון
יואל בן שמעון, הידוע גם בשם פייבוש אשכנזי (נפטר בסביבות 1492) היה סופר ומאייר יהודי בן המאה ה-15 שפעל בגרמניה ובצפון איטליה. 11 כתבי יד שעיצב שרדו, ובהם הגדות של הפסח נודעות שאייר, הגדת וושינגטון והגדת נירנברג הראשונה.
ביוגרפיה
יואל בן שמעון הגיע מאזור הריין התחתון מקלן (ממנה גורשו היהודים ב-1424) או מבון. הוא עבד בגרמניה ובצפון איטליה בערך משנת 1440 ונסע הלוך ושוב בין שתי המדינות מספר פעמים, מעיר לעיר, כדי לעסוק במקצועו. בסביבות אמצע המאה עבר מגרמניה לצפון איטליה, לאזור הריינוס. עם המעבר לאיטליה סגנונו השתנה באופן משמעותי והוא הרבה לאייר ספרי רנסאנס מאוחרים מאותה התקופה. הדמויות שצייר נראו מציאותיות יותר ובפרופורציה ובפנים עדינות, לבושים בלבוש איטלקי עם מעילים צבעוניים, כומתות וכובעים ומשקפים מגמות באמנות האיטלקית. בשנת 1478 אייר את הגדת וושינגטון על גבי קלף, והיא שזורה באיורים בטמפרה וזהב.
יואל בן שמעון התמחה בציור הגדות לפסח, וכתבי היד שעיטר נמצאים בספריות מרכזיות בעולם בהם ספריית הקונגרס. היצירה האחרונה שתיארך ושרדה היא משנת 1485. יואל בן שמעון נפטר באיטליה בסביבות 1492.
פסק דין גנזך
פסק דין גנזך הוא פסק דין מנחה בדין הנזיקי הדן בשאלת הסבירות של עקרון הקטנת הנזק. לפי פסק הדין, אין לייחס חשיבות להרגשותיו הנפשיות הסובייקטיביות של הניזוק, אלא להתייחס אל האדם הסביר בנסיבות המקרה. כך, יש לבחון האם הניזוק הקטין את הנזק לפי דרישות האדם הסביר, ולא לפי תחושותיו הסובייקטיביות.
עובדות המקרה
המערער, שלמה גנזך, נפגע ברגלו בתאונת דרכים. רגלו קוצרה ומאז סבל מצליעה ונכות של 31.5%. לאחר התאונה הוא חזר לעבודה מלאה בשני בתי-ספר בהם עבד כמורה לפני התאונה. אולם, לאחר שנה פרש לפנסיה מוקדמת מאחת המשרות ולאחר שנה נוספת גם מהשנייה, לטענתו בגלל שלאור צליעתו חש השפלה לנגד עיני עמיתיו ותלמידיו. כן טען שנכותו גרמה לו לעייפות ותחושה כי אינו ממלא את תפקידו כראוי. הוא תבע מהביטוח פיצויים בשל הפרישה המוקדמת. הביטוח סירב לשלם וטען שאין קשר בין התאונה לפרישה המוקדמת.
בתחילה גם טען גנזך שבעקבות התאונה נמנע ממנו לעבוד כבודק בחינות בגרות, אולם בהמשך זנח טענה זו.
פסיקת בית המשפט
בית המשפט המחוזי פטר את חברת הביטוח מפיצוי גנזך בגין פרישה מוקדמת לפנסיה, וקיבל את טענת חברת הביטוח שלא הוכח קשר סיבתי בין הפרישה המוקדמת לתאונה.
בית המשפט העליון, בפסק דין שנכתב על ידי השופט תיאודור אור, בחן את המקרה על פי הכלל שחובתו של הניזוק להקטין את נזקו, כפי שהיה עושה אדם סביר, ובכלל זה למנוע נזק של הפסד כושר ההשתכרות, אם הוא מסוגל לחזור לעבודה. בית המשפט קבע שהמבחן לקבוע מתי ייחשבו מעשיו או מחדליו של ניזוק כסבירים הוא לפי מבחן האדם הסביר: האם אדם סביר במצבו של הניזוק, על כל מוגבלותו, קשייו ואי הנוחות הנגרמים לו במקום העבודה, היה חוזר או מתמיד בעבודתו אם לאו, ואין לתת משקל מכריע להרגשתו או רצונו הסובייקטיביים של הניזוק.
במקרה של גנזך, קבע בית המשפט, שהאדם הסביר היה ממשיך בעבודתו ולא פורש לפנסיה, ולכן אין לראות קשר בין פרישתו של המערער לפנסיה לבין התאונה שעבר, ממספר סיבות:
לגבי אי-הנוחות ואי-הנעימות בשל יחס מעבידיו ותלמידיו לנכותו, קבע בית המשפט שאין באלה כדי להצדיק את פרישתו מהעבודה. השופט אור כתב שאם לא יקבע כך, הרי בכל מקרה של נכות גלויה ניכרת יוצדק הניזוק בהימנעו לחזור למעגל העבודה.
השפעה
פסק דין גנזך מצוטט לעיתים קרובות במשפטי נזיקין. הכלל הבסיסי העולה ממנו הוא: "הניזוק אינו חייב לצאת מגדרו בנסותו למלא את חובת הקטנת הנזק, אך חייב הוא לעשות את שצפוי שאדם סביר יעשה להקטנת נזקו". פסק דין גנזך מצוטט בענייני אובדן כושר התקשרות בעקבות תאונות, אך גם במשפטי נזיקין אחרים.
בירגיט פרינץ
בירגיט פרינץ (אנגלית: Birgit Prinz; נולדה ב-25 באוקטובר 1977 בפרנקפורט) היא כדורגלנית עבר גרמנייה ששיחקה בעמדת החלוצה. פרינץ נחשבת בעיני רבים לאחת משחקניות הכדורגל הטובות בכל הזמנים. היא זכתה שלוש פעמים ברציפות בתואר שחקנית השנה של פיפ"א וכמו כן, היא סגנית מלכת השערים של גביע העולם בכל הזמנים עם 14 כיבושים.
מועדונים
ב-1992, החלה פרינץ לשחק כדורגל מקצועני כשהצטרפה לקבוצת פ.ס.וו פרנקפורט מההבונדסליגה. היא שיחקה בקבוצה שש שנים, במהלכן זכתה בשתי אליפויות ובשני גביעי מדינה. בשנתיים האחרונות שלה בקבוצה, ב-1997 וב-1998, סיימה כמלכת השערים של הליגה. ב-1998, עברה ליריבה העירונית, FFC פרנקפורט, שם נחלה הצלחה מרובה. ב-13 עונות בקבוצה, זכתה פרינץ בשש אליפויות בונדסליגה, בשמונה גביעי מדינה ופעמיים בתואר מלכת שערי הליגה (2001 ו-2007). הישג השיא שלה בקבוצה היה כאשר פרנקפורט זכתה שלוש פעמים בליגת האלופות ופעם נוספת הגיעה לגמר.
למשך עונה אחת, הצטרפה לקבוצת קרוליינה קארג' מליגת הכדורגל האמריקאית, ה-WUSA. במהלך עונה זו, זכתה הקבוצה באליפות הליגה כשהיא מחוזקת בשחקניות כמו פרינץ, האגה רייסה וקרלה אוברבק. אחרי גביע העולם ב-2003, קיבלה פרינץ הצעה מפתיעה מנשיא קבוצת כדורגל הגברים האיטלקית, פרוג'ה, להצטרף אליו ולחתום בקבוצה תמורת שכר של בין חצי מיליון למיליון אירו. למרות השכר הגבוה, פרינץ סירבה להצעה בטענה שמדובר ב"תעלול שיווקי" ומפחד מישיבת יתר על הספסל.
במהלך שנותיה בפרנקפורט זכתה פרינץ גם במספר רב של תארים אישיים; היא קבעה שיא של שמונה זכיות רצופות בתואר כדורגלנית השנה בגרמניה (2001-2008). היא נבחרה שלוש פעמים ברציפות לתואר כדורגלנית השנה בעולם (2003-2005), וארבע שנים רצופות סיימה במקום השני אחרי מרטה הברזילאית (2007-2010).
נבחרת גרמניה
ביולי 1994, כשהיא בת 16 בלבד, ערכה פרינץ את הופעת הבכורה שלה בנבחרת גרמניה במשחק נגד קנדה. היא נכנסה כמחליפה בדקה ה-72 וכבשה את שער הניצחון בדקה ה-89. שנה לאחר מכן, היא זכתה בתואר בינלאומי ראשון עם הנבחרת, כאשר כבשה בניצחון על נבחרת שוודיה בגמר אליפות אירופה. באותה שנה, הייתה חלק מסגל הנבחרת שסיים במקום השני בגביע העולם. במשחק הגמר, נגד נורווגיה, הפכה פרינץ לכדורגלנית הצעירה ביותר אי פעם שמשחקת בגמר הגביע העולמי.
בעשור הבא, הפכה פרינץ לאחת הכדורגלניות הבינלאומיות המצליחות ביותר. היא זכתה ארבע פעמים נוספות באליפות אירופה - ב-1997, 2001, 2005 ו-2009. היא שיחקה עם גרמניה בשלוש אולימפיאדות (סידני 2000, אתונה 2004 ובייג'ינג 2008), אך מעולם לא הובילה את הנבחרת ליותר ממדליית ארד. בגביע העולם ב-2003, הגיעה פרינץ לשיאה כאשר הובילה את גרמניה לזכייה היסטורית בטורניר, תוך כדי שהיא זוכה בתוארי כדור הזהב (השחקנית המצטיינת של הטורניר) ונעל הזהב (מלכת השערים). ארבע שנים לאחר מכן, בתור קפטנית, הייתה פרינץ שותפה מרכזית לזכייה השנייה ברציפות של הגרמניות בגביע העולמי.
ב-12 באוגוסט 2011, בגיל 33, לאחר שכשלה עם נבחרתה ברבע גמר המונדיאל, החליטה פרינץ לפרוש מכדורגל מקצועני.
פרינץ מחזיקה במספר לא מבוטל של שיאים לאומיים ובינלאומיים. עם 14 כיבושים, היא סגנית מלכת השערים של המונדיאל בכל הזמנים - שנייה רק למרטה הברזילאית. בנוסף, היא מחזיקה בתואר סגנית מלכת השערים של המשחקים האולימפיים בכל הזמנים עם עשרה כיבושים. פרינץ היא שיאנית ההופעות ושיאנית השערים בנבחרת גרמניה, 214 ו-128 בהתאמה, וכמו כן, היא הכדורגלנית הלא-אמריקאית בעלת מספר ההופעות הרב ביותר בהיסטוריה של הכדורגל.
סנה למנס
סנה למנס (בהולנדית: Senne Lammens; נולד ב-7 ביולי 2002 באייגם שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת השוער בקבוצת רויאל אנטוורפן מליגת העל הבלגית.
קריירת מועדונים
למנס גדל במחלקות הנוער של KRC באמברוז', FCV דנדר וקלאב ברוז'. בשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של קלאב ברוז'. ב-25 ביולי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 2-2 נגד אויפן במסגרת המחזור הראשון בליגת העל הבלגית לעונת. בסך הכל ערך שתי הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-8 ביוני 2023 חתם למנס על חוזה לארבע שנים ברויאל אנטוורפן מליגת העל הבלגית.
קריירה בינלאומית
למנס נכלל בסגל נבחרת בלגיה עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023.
ויליאם לודר
ויליאם לודר (באנגלית: William Lodder; נולד ב-7 בנובמבר 2000) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אוסטרלי.
ביוגרפיה
לודר נולד ב-7 בנובמבר 2000 בסידני, אוסטרליה.
קריירה
בשנת 2020 הופיע בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע האוסטרלי "קארטינג" לצד פרנסס או'קונור וקופר ואן גרוטל. בסרט מגלם לודר את ג'ק שהוא ואמו החד הורית כריסטי עוברים לגור בעיר קטנה במערב אוסטרליה. לצד הקשיים ג'ק מנסה להתגבר על מותו של אביו הופר מסרטן. הוא זכה לביקורות מעורבות על משחקו.
בשנת 2021 שיחק בתפקיד משני בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "Wakefield". באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "Love Me".
בשנת 2021 לוהק לתפקיד במיני סדרת הטלוויזיה "Bali 2002" המתארת את אירועי הפיגוע בבאלי בשנת 2002. הסדרה שודרה בערוץ 9 האוסטרלי ב-25 בספטמבר 2022.
מבצע ולקיריה
מבצע ולקיריה (בגרמנית: Operation Walküre) הייתה תוכנית חירום גרמנית במלחמת העולם השנייה להבטחת המשכיות הממשלה שהונפקה לצבא התחלופה של גרמניה (Ersatzheer), על מנת שיבצעו ויישמו אותה במקרה של התמוטטות הסדר האזרחי במדינה. כישלון של הממשלה בשמירה על הסדר הציבורי היה יכול להגרם כתוצאה מהפצצות ערים גרמניות על ידי כוחות הברית, או התקוממות של מיליוני עובדי כפייה שאיישו מפעלים גרמניים.
מפקד כוחות היבשה של הוורמאכט, הגנרל פרידריך אולבריכט, הגנרל-מיור הנינג פון טרסקו והאוברסט קלאוס שנק פון שטאופנברג שינו את התוכנית מתוך כוונה לנצל אותה לטובת לקיחת שליטה על ערים גרמניות, לפרק את האס אס מנשקו ולעצור את ההנהגה הנאצית לאחר שיתנקשו בהיטלר במסגרת קשר העשרים ביולי. מות היטלר נועד גם לשחרר את הצבא משבועת האמונים האישית אליו. לאחר הכנות ארוכות קשר העשרים ביולי יצא לפועל ב-1944, אך נכשל.
תכנון
התוכנית המקורית תוכננה כך שתוכל להתמודד עם הפרעות פנים מדינתיות במצבי חירום, היא תוכננה על ידי הצוות של גנרל פרידריך אולבריכט מתוקף תפקידו כראש משרד הצבא ואושרה על ידי היטלר. הרעיון להשתמש בצבא התחלופה על אדמת גרמניה לצורך ביצוע הפיכה היה קיים עוד קודם, אך הסירוב של מפקד צבא התחלופה הגנרל אוברסט פרידריך פרום, האדם היחיד למעט היטלר שיכול להפעיל את פקודת המבצע, לשתף פעולה עם התוכנית להפיכה, היוותה מכשול רציני לקושרי הקשר. יחד עם זאת, לאחר ניסיון התנקשות כושל בהיטלר ב-13 במרץ 1943, אולבריכט חש שתוכנית ההפיכה המקורית מספיקה, וכי יש להשתמש בצבא התחלופה לצורך ביצוע ההפיכה אפילו ללא שיתוף הפעולה של פרום. פקודת "ולקיריה" המקורית עסקה רק במוכנות קרבית של יחידות המילואים. אולבריכט הוסיף את החלק הנוסף "ולקיריה 2" אשר סיפק התייצבות מהירה של יחידות כקבוצות קרב מוכנות לפעולה. באוגוסט וספטמבר 1943, הגנרל-מיור הנינג פון טרסקו מצא כי התוספת של אולבריכט לוקה בחסר, והרחיב בצורה משמעותית את תוכנית "ולקיריה". הצהרה סודית החלה במילים: "הפיהרר אדולף היטלר מת! קבוצה בוגדנית של מנהיגי המפלגה ניסתה לנצל את המצב על ידי תקיפת החיילים לקרב שלנו כדי לתפוס את השלטון לעצמם". הוראות מפורטות נכתבו להשתלטות על משרדי ממשלה בברלין, המפקדה של הימלר במזרח פרוסיה, תחנות רדיו, מרכזיות טלפונים, תשתיות נאציות אחרות ומחנות ריכוז.
בתמצית, התוכנית של קושרי הקשר הייתה להטעות את צבא התחלופה על מנת שיתפוס שליטה על הממשלה האזרחית של גרמנית, בטענה שקרית כי האס אס מנסים לבצע הפיכה והתנקשו בהיטלר. תוכנית ההפיכה נכשלה.
פמיניזם קש
פמיניזם קש הוא סוג של טיעון איש קש, בהקשר של דיון על פמיניזם. זהו טיעון לפיו אלמנטים של הפמיניזם מוגזמים או מפוברקים בניסיון להפריך או לשבש עמדות או טיעונים פמיניסטיים. פמיניסטית קש, אם כן, היא דמות מומצאת על ידי המתנגדים לטיעונים הפמיניסטיים, אשר מנסים להפריך או להפחית בערך העמדה הפמיניסטית. היא לרוב מצוירת באמצעות סטראוטיפים, פשטנות יתר, או בעזרת מצגי שווא על מנת לערער על הפמיניזם ככלל.
השימוש בטיעון
פמיניסטית קש היא הגרסה הפמיניסטית לכשל הלוגי, איש קש. איש קש הוא אדם שמומצא על ידי הטוען דבר מה, במטרה להגחיך את העמדה הנגדית, ולגרום לה להיראות כלא אמינה. טיעון איש קש מוצלח בכוחו להסיט דיון למחוזות לא רלוונטיים. לעיתים, טענת איש הקש נועדת מלכתחילה להיות קלה להתקפה, ולכן ה"בונה" אותה בדרך כלל לא מציג את כל העמדה הנגדית, או מציג אותה בפשטנות יתר, מגזים אותה, או טוען למשמעות אחרת עבורה. וכך, הוא יכול בנקל "להפריך" את טענת היריב או עמדתו.
במובן הפמיניסטי, פמיניסטית הקש היא דמות מומצאת של "פמיניסטית" אשר משמשת כדי להתנגד לתנועה הפמיניסטית בכללה, ולהגחיך אותה. פמיניסטית הקש הטיפוסית מקדמת רעיונות קיצוניים, ללא פילוסופיה או תאוריה שעומדת מאחוריהם, ופעמים רבות – ללא מטרה ברורה או הגיונית. היא לרוב מתאימה לסטראוטיפים המוחלים על ידי מתנגדי הפמיניזם (היסטרית, לסבית, שמנה, שעירה, רווקה). הדמות השטחית הזו מאיינת את הרעיון שיש מגוון זרמים וסוגים של פמיניזם, שפמיניסטיות קיימות בכל רובדי החברה, בכל מעמד, דת, גזע, שיש להן מטרות ברורות, ובמיוחד - שהן מדברות ומתייחסות לנושאים אקטואליים. נשים רבות מדווחות שעל אף שהן מחזיקות בדעות שמתאימות לסוגי הפמיניזם השונים, הן מהססות או חוששות להזדהות כפמיניסטיות, בשל התדמית השלילית הזאת, הרווחת גם בתקשורת.
בקולנוע וטלוויזיה
על פי מסד הנתונים "TV Tropes", האוסף דוגמאות לסוגים של דמויות ורעיונות החוזרים על עצמם באמצעי התקשורת, דמות פמיניסטית הקש היא דמות שנוספת ליצירה אך ורק כדי לשלול את הלגיטימציה של הדמות עצמה, או כדי לייצר רגעים קומיים. על פי חוקרת התרבות והפעילה הפמיניסטית אניטה סרקיזיאן, דמות פמיניסטית הקש היא מהדמויות הנוראיות ביותר שנכתבות לטלוויזיה ולקולנוע, לא רק משום שהיא באה להגחיך את הפמיניזם ואת הפמיניסטיות, אלא משום שהדמות פעמים רבות באה דווקא כדי להפריד בין דמויות נשיות חזקות - אשר מוצאות חן בעיני פמיניסטיות - לבין הפמיניסטיות עצמן, כדי להרגיע את הקהל הצופה (והמחזיק בדעה שלילית לגבי פמיניזם) שהדמות האהובה אינה פמיניסטית. היא נותנת כדוגמה את דמותה הפופולרית של ורוניקה מארס. בכך, אומרת סרקיזיאן, תסריטאי הוליווד מייצרים מצג שווא של עולם הקיים רק בדמיונם, של עולם בו יש כבר שוויון מושלם, ולכן מי שמתעקשת להיאבק על שוויון, היא בעלת פגם אופי או מנטלי כלשהו.
יליזבטה גלינקה
ביוגרפיה
ילידת קירוב במשפחתו של איש צבא פיוטר סידורוב ותזונאית, מומחית לקולינריה ומגישת הטלוויזיה גלינה פוסקריובישבה. בנוסף ליליזבטה ואחיה, שני בני דודים שנשארו יתומים מגיל צעיר התגוררו במשפחתם.
היא השתתפה בעבודת ההוספיס הראשון במוסקבה, ואז, יחד עם בעלה, עברה לשנתיים למדינה השכנה, אוקראינה. בשנת 1999, ייסדה בקייב, הוספיס צמוד לבית חולים אונקולוגי. הייתה חברת מועצת המנהלים של קרן העזרה להוספיסים "ורה". הייתה מייסדת ונשיאת הקרן האמריקאית VALE Hospice International.
פעילויות
בשנת 2007 הקימה במוסקבה את הארגון הציבורי הבינלאומי "סיוע הוגן", בחסות מפלגת "רוסיה הוגנת", אף שהיא עצמה הכחישה כי השתתפה פעילות של המפלגה הפוליטית "רוסיה הוגנת". הארגון מעניק תמיכה כלכלית ומעניק סיוע רפואי לחולי סרטן גוססים, חולים בעלי הכנסה נמוכה וחסרי בית. מדי שבוע היו נוסעים מתנדבים לתחנת פבלצקי, מחלקים מזון ורפואה לחסרי בית ומעניקים להם סיוע משפטי ורפואי בחינם. על פי דו"ח משנת 2012, בממוצע כ-200 איש בשנה הארגון שלח לבתי חולים במוסקבה ובפרבריה . הארגון גם מארגן גם נקודות חמות עבור חסרי בית.
בשנת 2010, גלינקה, בשמה, אספה סיוע חומרי לטובת קורבנות שריפות יער ברוסיה. בשנת 2012 ארגנו גלינקה וארגונה אוסף חפצים לקורבנות שיטפונות בקרימסק שבדרום המדינה. בנוסף, היא השתתפה בגיוס כספים לקורבנות שיטפונות אחרים כשהצליחה לגייס למעלה מ-16 מיליון רובל.
באוקטובר 2012 הייתה חברה בוועדה הפדרלית של מפלגתו של מיכאיל פרוחורוב, מפלגת המצע האזרחי ובנובמבר 2012 צורפה למועצה הנשיאותית לפיתוח החברה האזרחית וזכויות האדם. עם פרוץ הסכסוך המזוין במזרח אוקראינה סייעה לאנשים המתגוררים בשטחי דונצק ולוהנסק. באוקטובר 2014 היא האשימה את הוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) בסירוב להעניק ערבויות למשלוח תרופות בתואנה "אנחנו לא אוהבים את המדיניות של הנשיא שלך". ראש המשלחת האזורית של ה- ICRC לרוסיה, בלארוס ומולדובה, פסקל קוטה, הכחיש את ההאשמות הללו. בסוף אוקטובר 2014, גלינקה העבירה ריאיון לפורטל פראבמיר, שם נאמר לכאורה המילים: "כמי שמבקרת באופן קבוע בדונצק, אני אומרת שאין שם חיילים רוסים, בין אם אוהבים לשמוע את זה או לא". גלינקה עצמה הכחישה גרסה זו של הטקסט, שלאחריה הודה הפורטל בטעותו ופרסם גרסה מתוקנת של הראיון: "כמי שמבקרת באופן קבוע בדונייצק, לא ראיתי שם חיילים רוסים". מאוחר יותר, בריאיון למגזין סנוב, הבהירה גלינקה שהיא מדברת רק על התצפיות האישיות שלה.
בפעולה הומניטרית בדונבס, גלינקה קיבלה את תמיכת הרשויות הרוסיות. בפרט, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין חתם על צו מספר 1134 בשנת 2014, שהפך לפרויקט האישי שלה של הוצאת ילדים חולים ופצועים מאזור הלחימה בדונבאס לפרויקט ממשלתי (בפרויקט היו מעורבים משרד החירום של רוסיה, משרד הבריאות והפיתוח החברתי, כמו גם ועדת החקירות של הפדרציה הרוסית.
יחד עם החזית העממית הרוסית, היא ארגנה את העצרת "אנחנו מאוחדים" במרכז מוסקבה ב-4 בנובמבר 2014, בה השתתפו מספר מפלגות רוסיות ופרלמנטריות. לדברי גלינקה, "מטרת הפעולה היא להראות שאנחנו למען אחדות ושלום, שאנחנו חייבים להיות מסוגלים לנהל משא ומתן. אם אנשים לא יודעים להקשיב אחד לשני, אז טרגדיות כמו הדונבס, <...> תזכורת לאחדות העם הרוסי, על הצורך לאחד את זה. כעת מתפתח מצב קשה מאוד ברחבי רוסיה. אלה הסנקציות והאשמות בלתי מבוססות".
בשנים 2015–2016 היא ביקרה את האזרחית האוקראינית נדז'דה סבצ'נקו, שהועמד לדין ברוסטוב על הדון, וסייעה לשחרר את הנאשמים בפרשיות דומות.
מאז 2015, במהלך המלחמה בסוריה, גלינקה ביקרה שוב ושוב במדינה במשימות הומניטריות - היא הייתה מעורבת במסירה והפצה של תרופות ובארגון הסיוע הרפואי לאוכלוסייה האזרחית בסוריה.
תחת יליזבטה גלינקה קיבלה קרן הסיוע שלה תרומות רבות, כולל מגורמים גדולים ברוסיה. בפרט, ויאצ'סלב וולודין תרם 5 מיליון רובל בכל שנה. ממשיכתה של גלינקה קסניה סוקולובה (שהפכה לנשיאת הקרן מיד לאחר מותה) גילתה 40 מיליון רובל בחשבונות הקרן. בנוסף, לרשות גלינקה עמד סכום מזומן משמעותי מכמות התרומות שלא נרשמו בחשבונות הקרן. מבין הסכומים הללו שילמה גלינקה משכורות לעובדי הקרן. לדברי סוקולובה, לאחר מות גלינקה, "קופת הקרן" הזו נעלמה.
מוות
ב-25 בדצמבר 2016 היא מתה בהתרסקות מטוס ליד סוצ'י. היא ליוותה משלוח תרופות לסוריה לבית החולים האוניברסיטאי תשרין בלטקיה. היא זוהתה בבדיקת ד.נ.א. בינואר 2017. ב-16 בינואר 2017, נקברה סמוך למנזר נובודביצ'י במוסקבה, בבית העלמין נובודוויצ'י, חלקה 4, שורה 28, קבר 22.
חיים אישיים
בעלה הוא עורך דין אמריקני ממוצא רוסי בשם גלב גלובוביץ' גלינקה, בנו של משורר ומבקר ספרות רוסי, מהגר הגל השני בשם גלב אלכסנדרוביץ' גלינקה, נכדו של העיתונאי אלכסנדר סרגייביץ' גלינקה (וולוז'סקי).
היו לה שלושה בנים (קונסטנטין ואלכסיי וילד מאומץ בשם איליה), הבכורים קונסטנטין ואלכסיי גרים בארצות הברית. איליה הצעיר מתגורר בסרטוב.
הייתה נוצרייה פרבוסלבית, התנגדה להמתות חסד.
ביקורת
בריאיון לערוץ הטלוויזיה Dozhd ב-27 בדצמבר 2016, תיאר סטניסלב בלקובסקי את גלינקה כ"דמות של יחסי ציבור". "היא הייתה אשת יחסי ציבור של המלחמה בדונבס, היא הייתה אשת יחסי ציבור של המלחמה בסוריה, ולכן יש לה במידה רבה אחריות מוסרית לכל דבר", אמר בלקובסקי. קטע זה הוצג בשידור חי, אך נחתך מההקלטה שפורסמה באתר האינטרנט של הערוץ. בלקובסקי אישר את הסרת הקטע כצעד "לטובת הערוץ".
מקומות על שמה
על שמה נקרא בית הבראה קליני צבאי לילדים בעיר יבפטוריה (01.16.2017).
בית החולים הרפואי הרפובליקני לילדים בגרוזני וההוספיס ביקטרינבורג נקראים על שמה.
ביום השנה למותה, ב-25 בדצמבר 2016, בעיר גורלובקה, שבשליטת הרפובליקה העממית של דונצק, נחנך לוח זיכרון ליליזבטה גלינקה.
בינואר 2019, נקרא על שמה בית הספר החדש מספר 214 ברובע פרבוומאיסקי בעיר נובוסיבירסק וכעת נקרא "בית הספר העל יסודי על שם יליזבטה גלינקה."
בתרבות הפופולרית
במאי 2017 פרסמה הרפובליקה העממית של לוהנסק בולי דואר עם הכתובת "תודה, ד"ר ליזה!".