cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ייליך
יהדות
הוא מונומנט תרבותי מוגן. המקום הוא אתר בית הקברות השני של הקהילה היהודית לאחר שהצבא החרים את האתר הקודם ב-1816. בית הקברות פעל עד 1942 ויש בו עדיין כ-50 מצבות. האנדרטה שהוקמה בשנת 2001 בסמוך לבית הקברות מנציחה את התושבים היהודים ממחוז יוליך שנרצחו על ידי הנאצים.
דתות אחרות
בייליך פועל מרכז אסלאמי.
מרכז המחקר של ייליך
הוא אחד ממתקני המחקר הגדולים באירופה.
חתן פרס נובל פטר גרינברג, שזכה בפרס בשנת 2007 על אפקט ההתנגדות מגנטית עצומה בתחום הפיזיקה יחד עם אלבר פר, עבד במשך 32 שנים במרכז המחקר ייליך ועבד כאורח במרכז המחקר ייליך עד מותו ב-2018 נפטר בשנת 2018 כאורח במכון פטר גרינברג הקרוי על שמו.
מרכז המחקר של היום נבנה במקור כמקום לכורים הגרעיניים MERLIN (FRJ-1) ו-DIDO (FRJ-2), שמאז נסגרו ופורקו. ליד מרכז המחקר נמצא הכור הניסיוני AVR, שגם הוא נסגר, ומפעל המחזור של חומר הביקוע הגרעיני של ייליך.
רחובות ביוליך נקראו על שם ליאו ברנדט, מייסד מרכז המחקר, על שם קרל היינץ בקורץ, יו"ר הדירקטוריון הוותיק של מרכז המחקר, ועל שם רודולף שולטן, היו"ר הוותיק של המועצה הטכנית של מרכז המחקר ומפתח הכור הגרעיני מסוג.
מדע שימושי
קמפוס ייליך עם הפקולטות לכימיה וביוטכנולוגיה, טכנולוגיה רפואית ומתמטיקה תעשייתית וטכנולוגיית אנרגיה הוא חלק מ.
המכון הסולארי
המכון הסולארי ייליך של, הקיים מאז 1991, מילא תפקיד מפתח בפיתוח תחנת הכוח להדגמה תרמית סולארית ולבדיקה, תחנת הכוח של.
שר (זמרת)
במהלך קריירה שנמשכת יותר מחמישים שנים, שר עסקה בתחומים רבים בתעשיית הבידור לרבות שירה, תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה. זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, בפרס גראמי, בפרס אמי, בשלושה פרסי גלובוס הזהב ורבים אחרים. לשר 26 אלבומי סולו, 5 אלבומי אולפן יחד עם בעלה לשעבר סוני בונו ועשרות אלבומי אוסף. מכירת אלבומיה מסתכמת בלמעלה מ-180 מיליוני תקליטים. נחשבת לאחת האמניות המצליחות ביותר בעולם ומכונה בתקשורת "אלילת הפופ".
שר החלה את דרכה בשנות ה-60 כחלק מצמד הפולק רוק סוני ושר, יחד עם בעלה דאז, סוני בונו. פריצתם הגיעה בשנת 1965 כאשר השיר שלהם I Got You Babe הפך ללהיט ענק בארצות הברית, בריטניה וקנדה, בעוד שר בת 19 בלבד. עד 1967 הזוג מכר יותר מ40 מיליון אלבומים. שר החלה קריירת סולו במקביל להצלחה הזוגית, בשנת 1966 עם הלהיט (Bang Bang (My Baby Shot Me Down, אותו כתב לה בעלה. בשנות ה-70 הפך הצמד למנחי תוכניות טלוויזיה פופולריות ביחד ולחוד. לאחר הגירושין, המשיכה שר בקריירת שירה עצמאית כאשר הסגנונות המועדפים עליה התפתחו והשתנו במרוצת השנים בין דיסקו בשנות ה-70, רוק בשנות ה-80, פופ בשנות ה-90, ודאנס בשנות ה-2000.
את קריירת המשחק שלה החלה בברודוויי בשנת 1982. ב-1983 ביצעה את המעבר לקולנוע ושיחקה במספר סרטים מוצלחים, ביניהם סילקווד עליו הייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית המשנה ומסכה עליו זכתה בפרס דקל הזהב לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן. בשנת 1987 כיכבה בסרט מוכת ירח עליו זכתה בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 1998 הוציאה את אלבום האולפן המצליח ביותר שלה, Believe. שיר הנושא של האלבום הפך לאחד ההשירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים. השיר כלל שימוש חלוצי באוטו-טיון, אשר כונה ״אפקט שר״, ונכנס אל המקום הראשון בבילבורד הוט 100 ובכך זיכה את הזמרת בשני שיאי גינס: הזמרת המבוגרת ביותר (52) עם להיט במקום ראשון, והפער הגדול ביותר בין להיטי מקום ראשון בין 1973 ו-1998.
בשנת 2002 יצאה שר לסיבוב הופעות שאמור היה לסמל את פרידתה ועזיבתה את עולם הבידור והבמות. למרות זאת, ממשיכה עד היום להופיע ולהשתתף בסרטים. האחרון שבהם, מאמה מיה! Here We Go Again, לווה באלבום האולפן ה-26 שלה, Dancing Queen. האלבום קודם בטור עולמי שכלל הופעות באוסטרליה, צפון אמריקה ואירופה. ב-2018 קיבלה את פרס מרכז קנדי היוקרתי. נכון ל-2020, היא האמן היחיד בהיסטוריה עם להיט במקום הראשון בכל עשור בבילבורד הוט 100, למשך שישה עשורים.
מחוץ לעולם הבידור שר ידועה כפעילה פוליטית אשר תומכת במפלגה הדמוקרטית וכתומכת בזכויות להט"ב ובמאבק במלחמה באיידס.
בשנת 2018 הועלה לראשונה הצגה "המופע של שר" המבוססת על הלהיטים של הזמרת.
1946–1961: ראשית חיים
שר נולדה באל סנטרו, קליפורניה שבארצות הברית ב-20 במאי 1946, למשפחה נוצרית. אימה ג'קי ג'ין קראוץ' (שינתה את שמה בהמשך לג'ורג'יה הולט) היא שחקנית ודוגמנית ממוצא בריטי וגרמני. אביה הביולוגי היה ג'ון סרקיזיאן, נהג משאית ממוצא ארמני, שהתמכר לסמים והימורים. הוריה נפרדו כששר הייתה צעירה מאוד והקשר שלה עם אביה נותק. מאוחר יותר נישאה הולט לבנקאי ז'ילבר לה-פייר, שאימץ את שר (בתור שרילין לה-פייר) ונולדה לה אחות קטנה, ג'ורג'יין. עקב בעיית דיסלקסיה חמורה לא הצליחה שרילין להתקדם בלימודים ונאלצה לעזוב את בית הספר בגיל 16.
על אף ששמה הפרטי הוא שרילין, כונתה הזמרת על ידי משפחתה בשם "שר" בילדותה, שם אותו היא נושאת עמה בלא שם משפחה גם בחיה הבוגרים והמקצועיים.
בראיונות מאוחרים סיפרה שר שהחליטה כבר בגיל צעיר שרוצה לעסוק בתחום הבידור, כאשר הלכה לסרט קולנוע יחד עם אמה, הסרט דמבו הפיל המעופף של אולפני דיסני.
לאחר שנשרה מבית הספר עברה שר ללוס אנג'לס שבקליפורניה כדי לנסות את מזלה במשחק, אך תוכניותיה השתנו אחרי שפגשה את סוני בונו, שעבד באותה תקופה אצל המפיק פיל ספקטור. הפרש הגילאים בין סוני (אז בן 27) ושר לא הפריע להם להתאהב ולהתחתן. לאחר שסוני שמע במקרה את חברתו שרה לעצמה, הוא שכנע את ספקטור לשמוע אותה שרה. המפיק התרשם לטובה והזמין את שר להקליט קולות ליווי לכמה מהזמרים שאיתם עבד, ביניהם להקת בנות פופולרית באותן שנים, "The Ronettes".
בשלב מסוים החליט סוני לנסות להפוך את שר הסולנית לחלק מדואט. כך נולד הצמד המפורסם "סוני ושר". כבר השיר הראשון שהקליטו יחדיו, "I Got You Babe", התפרסם והפך ללהיט ונכנס למקום הראשון ברשימת מאה הסינגלים החמים של בילבורד. במהרה הצליחו סוני ושר להכניס חמישה שירים בו זמנית למצעד 20 שירים הטובים של ארצות הברית - הישג שרק הביטלס ואלביס פרסלי הגיעו אליו קודם לכן. סוני ושר הופיעו בכל רחבי העולם והפכו ליקירי תוכניות האירוח - והשתתפו בכל תוכנית נחשבת של אותה תקופה. עם הזמן התגברה שר - שבתחילת הקריירה נתפסה כחוליה החלשה של הצמד על פחד הבמה שלה, והפכה מהצלע הביישנית והשקטה של הצמד, לצלע הפרובוקטיבית יותר. בנוסף החלה שר להתפרסם כמובילת אופנה, בתלבושותיה הנועזות, והיוותה השפעה רבה על האופנה בכך שסגנונה: מכנסיים מתרחבים ובגדים בגזרה חופשית בסגנון ההיפי, הפכו ללהיטים בחנויות.
בסוף 1965 הקליטה שר תקליט יחיד ראשון בשם "All I Really Want To Do" שהפך לאלבום זהב והחזיק מעמד שישה שבועות במצעד הלהיטים של בילבורד. בשנת 1966 יצא אלבומה השני - "The Sonny Side of Cher" שכלל את הלהיט "Bang Bang (My Baby Shot Me Down)" – אשר שהה במצעד הלהיטים חצי שנה. במקביל החליט סוני לחזק את הצלחת הצמד בעזרת קולנוע. הזוג מימן וצילם שני סרטים: "Good Times" ,"Chastity". שני הסרטים נכשלו בקופות ויחד עם האטה במכירות התקליטים כמעט הביאו את סוני ושר לפשיטת רגל.
1970-1979: תוכנית טלוויזיה, The Sonny & Cher Comedy Hour
בשנת 1971 נענו סוני ושר להצעה של רשת CBS והחלו להנחות תוכנית טלוויזיה משלהם, "The Sonny & Cher Comedy Hour" - שילוב של סטנד-אפ קומדי, אירוח ומוזיקה חיה. התוכנית זכתה להצלחה רבה והייתה מועמדת ל-15 פרסי אמי. שר זכתה גם בפרס גלובוס הזהב הראשון שלה עבור תוכנית זו. בעקבות הצלחת התוכנית המשיכו בני הזוג להוציא תקליטים, ושר חידשה את קריירת הסולו שלה. הסינגל "Gypsys, Tramps & Thieves" תפס את המקום הראשון ברשימת הלהיטים של בילבורד ב-1971. האלבום שיצא לקראת סוף אותה שנה באותו השם הגיע למקום ה-16 ברשימת 200 אלבומים של Billboard ונשאר ברשימה זו במשך 45 שבועות. בשנים 1973 ו-1974 הגיעו שני שירים נוספים של שר למקום הראשון: "Half-breed" ו-"Dark Lady". בשנת 1974 הוציאה שר את אלבום האוסף הראשון שלה.
ההצלחה של שר כזמרת פגעה ביחסים בין בני הזוג. בונו ושר התחילו בהליך גירושים ארוך שהסתיים רק בקיץ 1975, שכלל האשמות הדדיות והתנצחויות בלתי פוסקות דרך התקשורת. גירושי בני הזוג הביאו לירידה חדה בפופולריות של התוכנית של סוני ושר עד שב-CBS החליטו להפסיקה.
ביוני 1975, רק שלושה ימים אחרי כניסת הגירושים מסוני לתוקף, נישאה שר לזמר הרוק גרג אולמן. תשעה ימים אחרי החתונה גילתה שר שבעלה הטרי מכור לאלכוהול ולהרואין. נישואיהם של שר ואולמן החזיקו מעמד מספר שנים. בשנת 1976 ילדה שר את בנם המשותף אלייז'ה, עמו היא אינה שומרת על קשר.
בשנת 1979 קיצרה הזמרת את שמה לשר בלבד, בלי שם משפחה או תוספות אחרת. כמו כן שר החליפה את חברת התקליטים בה עבדה, ואת סגנונה המוזיקלי, והקליטה שני אלבומים בסגנון דיסקו. השיר "Take Me Home" נכנס לרשימת עשרת השירים המושמעים ביותר של בילבורד. שני האלבומים לא זכו להצלחה, למרות התמונות הפרובוקטיביות על עטיפתם.
1980–1989: קריירת משחק ואלבום Cher
ב-1980 הקימה שר בת ה-34 את להקת "שושנה שחורה" (Black Rose) והוציאה אלבום באותו שם שלא זכה להצלחה. בעקבות כישלון המכירות התפרקה הלהקה אחרי שנת פעילות אחת בלבד.
ב-1982 קיבלה שר תפקיד מרכזי במחזה Come Back to the Five and Dime, Jimmy Dean, Jimmy Dean שהוצג בניו יורק, בתיאטרון אוף ברודוויי (תיאטרון לא ממסדי). המבקרים שיבחו את משחקה של הזמרת, דבר שגרם לבמאי רוברט אלטמן להזמין את שר לשחק באותו תפקיד בסרט שביים על פי המחזה. עבור תפקידה בדרמה "Silkwood" שבה שיחקה יחד עם מריל סטריפ, זכתה שר למועמדות ראשונה שלה לפרס אוסקר לשחקנית משנה ואף קיבלה את "גלובוס הזהב" עבור אותו תפקיד.
בשנת 1985 שיחקה שר בדרמה "מסכה" עבורה זכתה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן ובמועמדות נוספת לפרס "גלובוס הזהב".
ב-1987 השתתפה שר, שכבר הפכה לשחקנית מוערכת ו"קופתית", בשלושה סרטים, בהם "המכשפות מאיסטוויק" שבו שיחקה לצד ג'ק ניקולסון, סוזן סרנדון ומישל פייפר, ו"מוכת ירח" בו שיחקה לצד ניקולס קייג' שעבורו זכתה ב"אוסקר" לשחקנית ראשית.
באותה שנה אובחנה שר כסובלת מתסמונת העייפות הכרונית, אולם על אף זאת חידשה את הקריירה שלה כזמרת. אלבומה החדש שנקרא פשוט - Cher - נמכר בכשמונה מיליוני עותקים בעולם והפך לתקליט פלטינה בארצות הברית. שני שירים מהאלבום ("I Found Someone" ו-"We All Sleep Alone") נכנסו לרשימת ה-Top 40 של בילבורד (מקומות 10 ו-14 בהתאמה). בשנת 1989 יצא התקליט "Heart of Stone" שנחשב להצלחה הגדולה ביותר שלה עד אז. האלבום נמכר ב-11 מיליון עותקים מסביב לעולם ובארצות הברית קיבל תואר "פלטינה משולש". מתוך ארבעה להיטים בולטים שנכנסו לרשימת ה-Top 40, שלושה מהם הגיעו גם לעשיריית המובילים: "If I Could Turn Back Time" (מקום 3), "After All" (מקום 6) ו-"Just Like Jesse James" (מקום 8).
1990–1999: Believe, הצלחה, סבב הופעות
ב-1990 שיחקה שר באחד התפקידים הראשיים בסרט "בתולות ים" (לצד וינונה ריידר וכריסטינה ריצ'י) והקליטה שני שירים לפסקול הסרט. השיר, "Shoop Shoop Song", הגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים במספר ארצות (כולל חמישה שבועות בראש המצעד הבריטי). בשנת 1991 הוציאה שר תקליט אולפן בשם "Love Hurts" שזכה להצלחה רבה באירופה - התקליט נמכר ב-10 מיליוני עותקים: אלבום "זהב" בארצות הברית ומולטי-פלטינה במספר ארצות אירופיות.
ב-1994 חידשה את הלהיט "I got you babe", כאשר במקום סוני שרו לצידה שני גיבורים מצוירים של תחנת ה-MTV - ביוויס ובאטהד. ב-1996, בגיל 50, הוציאה שר אלבום נוסף, בשם It's a Man's World ממנו נמכרו כ-3 מיליון עותקים.
בשנת 1998, זכה תקליט אולפן מס' 23 של הזמרת - "Believe", להצלחה רבה ברחבי העולם והיה לאלבום הנמכר ביותר של שר בכל הזמנים (האלבום הפך למולטי-פלטינה בארצות הברית והיה מועמד לפרס ה"גראמי"). השיר הפותח של האלבום (באותו שם) הפך לפזמון המזוהה ביותר עם שר, זכה ב"גראמי" והגיע למקום ראשון במצעדי הפזמונים ב-23 מדינות. בארצות הברית שהה הלהיט ארבעה שבועות במקום ראשון ובאנגליה - שבעה שבועות. הצלחת השיר הפכה את שר לזמרת המבוגרת ביותר שהגיעה למקום ראשון במצעד הפזמונים - בגיל 52. כמו כן, שר היא הזמרת היחידה שהצליחה להכניס להיטים לרשימת עשרת הלהיטים הגדולים במשך ארבעה עשורים. באלבום נכללו הלהיטים "Dov'è l'amore", "All or Nothing", ו-"Strong Enough".
במקביל להצלחה הרבה של "Believe", המשיכה שר לעסוק גם בתחומים אחרים: בסוף שנת 1998 יצא לאור ספר זכרונות שלה בשם "The First Time", ובשנת 1999 זכתה גם הקריירה הקולנועית שלה לעדנה, כאשר השתתפה בסרט של פרנקו זפירלי "תה עם מוסוליני", לצד השחקניות ג'ודי דנץ', לילי טומלין ומגי סמית'. באותה שנה זכתה שר לכבוד מיוחד - היא שרה את המנון ארצות הברית בפתיחת משחק הסופר בול. ביוני 1999 פתחה שר סיבוב הופעות עולמי בשם "?Do You Believe". ההופעה של 28 באוגוסט 1999 שהתקיימה במלון MGM Grand בלאס וגאס הוקלטה, שודרה בערוץ HBO והייתה מועמדת לפרס ה"אמי".
2000–2009: הצלחה בסיור, פרישה ומופע קבוע בוגאס
בנובמבר 2001 הוציאה שר את האלבום "Living Proof". הסינגל הראשון מהאלבום - The Music's No Good Without You - הגיע למקום השמיני במצעד הפזמונים הבריטי והאלבום כולו הגיע למקום התשיעי ברשימת Billboard 200. האלבום הניב מספר להיטי דאנס שהשתלבו במסע הופעות הבא של הזמרת - Cher's Living Proof: The Farewell Tour.
סיבוב הופעות בשם "Farewell Tour" אמור להיות האחרון בקריירה של הזמרת ולסכם את 40 שנות פעילותה הבימתית. שר שילבה בהופעתה שירים חשובים מכל התקופות, כמו כן הוקרנו על מסכי ענק קטעי וידאו, סרטים ותוכניות טלוויזיה בהם השתתפה. מסע הפרידה של שר מהקהל לקח שלוש שנים (2002–2005) והסתיים באופן רשמי ב-30 באפריל, בהופעת ענק בלוס אנג'לס, קליפורניה. שר ביקרה ב-20 מדינות שונות, בהן ארצות הברית וקנדה, מדינות אירופה, מקסיקו, אוסטרליה וניו זילנד. בסה"כ ראו את ההופעה בכמעט 200 ערים (בחלק מהם - יותר מפעם אחת). בכל מסע ההופעות התקיימו 325 הופעות, מה שהפך אותו למצליח ביותר בקריירה של שר ולאחד מן המוצלחים ביותר בכלל. על פי ספר השיאים של גינס, מהדורת 2007, Farewell Tour שהכניס כ-200 מיליון דולר, הוכרז כמסע ההופעות הרווחי ביותר של זמרת בתולדות המוזיקה, שיא בו החזיק במשך שנתיים.
ההופעה שהתקיימה ב-7 בנובמבר 2002 במיאמי, פלורידה, הוקלטה ושודרה בערוץ NBC האמריקאי. בעקבות התגובות הנלהבות, הוחלט להוציא את המופע ב-DVD. הדיסק שנקרא "Cher: The Farewell Tour Live in Miami" זיכה את שר בפרס אמי הראשון שלה.
באפריל 2003 הוציאה שר אלבום אוסף הנקרא "The Very Best of Cher" שהגיע למקום הרביעי במצעד הדיסקים של Billboard. האוסף נמכר ב-3.5 מיליוני עותקים והפך לאלבום פלטינה כפול. כמעט במקביל, באותה שנה, יצא גם האלבום "Live: The Farewell Tour" שכלל מספר שירים שהוקלטו במהלך סיבוב ההופעות.
בפברואר 2004 זכתה שר למועמדות נוספת לפרס גראמי עבור השיר "Love One Another". באותה שנה הוציאה הזמרת אלבום אוסף נוסף שזכה לביקורות אוהדות, אף על פי שיצא רק שנה אחרי אלבום האוסף הקודם.
לאחר ההפסקה של כשנתיים הודיעה הזמרת שהיא תחזור להופיע במאי 2008. היא שרה באולם הקולוסיאום של המלון Caesars Palace בלאס וגאס. החוזה נחתם ל-200 הופעות במשך 3 שנים. בהודעה לעיתונות אמרה הזמרת: "אני התחלתי להופיע בווגאס במלון Caesars Palace, כך שכאן אני סוגרת את המעגל". בהופעה הזו חזרה שר לשתף פעולה עם הכוריאוגרפית דוריאנה סנצ'ז שעבדה עמה גם בסיבוב ההופעות "Living Proof" וגם עם מעצב התלבושות בוב מקי.
2010–הווה: חזרה לבמה, חזרה לקולנוע ו-Dancing Queen
ב-24 בספטמבר 2013, יצא לאור אלבום הסולו ה-26 של שר, "Closer to the Truth". האלבום כלל את הסינגלים: "Woman's World" ו- "I Hope You Find It". האלבום הגיע למקום 3 במצעד האלבומים האמריקאי בילבורד 200 והפך לאלבום המצליח ביותר של שר בארצות הברית בכל הזמנים.
בסוף 2016, שר הכריזה על סיבוב הופעות באמריקה שיקרא: "Classic Cher", הופעתה הראשונה תחל ב-8 בפברואר 2017.
בשנת 2018 שיחקה בסרט מאמה מיה! Here We Go Again. ב-28 בספטמבר יצא האלבום ה-26 של שר "Dancing Queen". אלבום קאברים לשירים של להקת אבבא.
ב-2019 פרסמה בעמוד הטוויטר שלה שהיא עובדת על אלבום המשך שיכיל גרסאות כיסוי נוספות לשירי הלקה.
כגיי אייקון
במשך שנים רבות נחשבת שר לאחד האייקונים הבולטים בתרבות הלהט"ב בכל העולם. מלכות דראג רבות נוהגות לחקות את הופעותיה ומראיה האקסטרווגנטי בהופעותיהן. לפופולריות הרבה של שר בקהילת הלהט"ב תרמה גם העובדה שהזמרת החליטה לתמוך פומבית בבנה הטרנסג'נדר, צ'אז בונו. ב-1998 זכתה שר באות הוקרה מטעם הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה.
שר הופיעה פעמיים (בשנות 2000 ו-2002) בסדרת "ויל וגרייס" בתפקיד של עצמה וכמושא הערצה של ג'ק מק'פרלנד, דמות של הומו נשי מוחצן (בפרק של שנת 2002 חולם גיבור הסדרה ששר היא בעצם אלוהים). הופעות כדוגמת אלו תרמו להעצמה בקרב הקהילה.
שר הצהירה רבות על זיקתה לקהילה באמירות כדוגמת "היו שנים שרק הומואים היו לצידי ובלעדיהם לא הייתי שורדת", "אם אפסיק ללבוש פאות ובגדים נוצצים, מלכות דראג ברחבי ארצות הברית יפשטו רגל".
פוליטיקה ועבודה הומניטרית
להבדיל מבעלה המנוח סוני בונו שכל חייו תמך במפלגה רפובליקנית ובהמשך גם כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה, שר תמיד הצהירה על תמיכתה במפלגה הדמוקרטית. היא השתתפה במספר אירועים שמטרתם הייתה תמיכה במועמדים דמוקרטיים ועצמאיים. כך, למשל, הכריזה ב-1992 על תמיכתה במועמד העצמאי, רוס פרו, לתפקיד נשיא ארצות הברית. מספר פעמים ציינה שר בראיונות שהיא צופה קבוע בתוכניות ערוץ הכבלים C-SPAN שעוסק בכיסוי המתרחש בזירה פוליטית. כמו כן התקשרה שר לפחות פעמיים לאולפן פתוח של הערוץ כדי להביא את דעתה בנושאים פוליטיים וחברתיים שונים. הזמרת התקשרה בעילום שם אך זוהתה על ידי מנחי התוכנית או צופים.
שר ידועה גם בשל היותה פעילה חברתית ותומכת בקבוצות הומניטריות רבות. כך אחרי השתתפותה בסרט "Mask" שעסק בהתמודדות עם מחלת ילדים נדירה, שר שימשה כאחת הדוברות של Children’s Craniofacial Association וגם תרמה סכומים ניכרים לארגון זה. ב-1993 השתתפה הזמרת במסע התרמה לעם הארמני וב-1998 הנחתה יחד עם השחקנית אליזבת' טיילור אירוע התרמה למאבק באיידס. בנוסף לכך, הקימה שר קרן הנושא את שמה (Cher Charitable Foundation) שתורם כספים למטרות הומניטריות שונות.
בשנת 2016 שר הובילה מאבק עצמאי כנגד המועמד הרפובליקני דונלד טראמפ. לאורך השנה כולה שר צייצה בטוויטר רבות (לעיתים מספר פעמים ביום) את דעותיה השליליות על טראמפ תוך שהיא מתארת את טראמפ באמצעות סמליל (אמוג'י) של אסלה. שר התראיינה בטלוויזיה עשרות פעמים כאשר היא מזהירה מהתוצאות של הבחירות אם יבחר לנשיא. באותה השנה תמכה בהילרי קלינטון באופן אדוק והתלוותה לפמלייתה כדי לעודד הצבעות בעבורה.
דיסקוגרפיה
{{שלושה טורים|
אלבומים משותפים
}}
התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח
התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח (באנגלית: Civil Rights Movement) הייתה תנועה חברתית שניהלה מאבק ארוך, לא אלים בעיקרו, למען זכויות אזרח שוות ולהפסקת הפרדה ואפליה גזעית במסגרת החוק, בעיקר לאזרחים האפרו-אמריקאים של ארצות הברית.
תנועות רבות נוספות בארצות הברית נקראו בשמות דומים, אבל מונח זה משמש בעיקר לתיאור המאבקים בין 1955 ו-1968 לסיום האפליה כנגד אפרו-אמריקאים ולסיום ההפרדה הגזעית, במיוחד במדינות הדרום.
הלינץ' באמט טיל באוגוסט 1955, והחלטת אימו להשאיר את ארון הקבורה פתוח, כך שהאכזריות שבה נרצח בנה תהיה גלויה, הובילה להתגייסות של הקהילה האפרו-אמריקאית ברחבי המדינה.
התנועה אופיינה בקמפיינים נרחבים של אי-ציות אזרחי. מחאות לא-אלימות ואי-ציות אזרחי שהבליטו את אי השוויון של אפרו-אמריקאים. צורות של מחאה או אי-ציות אזרחי כללו חרמות כמו חרם האוטובוסים של מונטגומרי באלבמה (1955-56); סירוב לשלם קנס על ישיבה במקום המיועד ללבנים בלבד (פטרישה סטיבנס דיו), מחאות-ישיבה (sit-ins) כמו מחאת הישיבה בגרינסבורו בקרוליינה הצפונית (1960) או המחאה ב-נאשוויל, טנסי; צעדות כמו צעדת ברמינגהאם והצעדות מסלמה למונטגומרי באלבמה (1965); וכן מגוון גדול של פעילויות לא אלימות אחרות.
בשנות ה-1960 התנועה לזכויות האזרח ביצעה שתדלנות מול הקונגרס כדי להעביר מספר חוקים לביטול פרקטיקות מפלות. חוק זכויות האזרח מ-1964 אסר בצורה מפורשת הפליה על רקע גזע, צבע-עור, דת, מגדר או מוצא לאומי בתעסוקה; סיים יישום לא-שוויוני של דרישות של רישום מצביעים; ואסר על הפרדה גזעית בבתי ספר, בדיור או במקומות עבודה. חוק זכות ההצבעה מ-1965 שיקם והגן על זכויות בחירה עבור מיעוטים על ידי מתן הרשאה לפיקוח פדרלי על רישום תושבים ובחירות באזורים שבהם הייתה היסטוריה של תת-ייצוג של מיעוטים כבוחרים. חוק הדיור ההוגן (Fair Housing Act) מ -1968 אסר על הפליה במכירה או השכרה בתחום הדיור. אפרו-אמריקאים נכנסו מחדש לפוליטיקה במדינות הדרום, וברחבי המדינה אנשים צעירים קיבלו השראה להשתתף בפעילות.
הופעת "תנועת הכוח השחור" (Black Power movement) שהתקיימה בשנים 1965–1985, ביקרה את ההנהגה השחורה בגלל הגישה של שיתוף פעולה עם הממשל והלבנים ובגלל דרכי הפעילות הלא-אלימות, ודרשה תחת זאת עצמאות פוליטית וכלכלית של הקהילה השחורה.
ייצוגים פופולריים רבים של התנועה מתמקדים בדמותו של מרטין לותר קינג שזכה בפרס נובל לשלום בשנת 1964 על הישגיו בתנועה. עם זאת יש חוקרים הטוענים כי התנועה הייתה מגוונות מידי מכדי לייצג אותה על ידי אדם ארגון או אסטרטגיה בודדים. במאבקים למען זכויות אזרח שוות היו שותפות קבוצות רבות מלבד קהילות של אפרו-אמריקאים, בהן ניתן למנות תנועות רעיוניות כמו הליברלים או הקומוניסטים בארצות הברית, או תנועות שניסו לייצג את האינטרסים של קבוצות מסוימות שמולן התקיימה (ולעיתים עדיין מתקיימת) אפליה מצד החוק, או התייחסות מפלה ושוביניסטית מצד קבוצות אחרות. בין הקבוצות הללו ניתן למנות נשים, מקסיקנים, אינדיאנים, יהודים ולהט"בים.
רקע
הן החוקה של ארצות הברית והן התרבות במדינה זו שמו דגש על חופש לאזרח, וכן על הרעיון של העדר אפליה בין אזרחים. עם זאת, הדרך למימוש של רעיונות אלו בפועל, הייתה ועודנה כרוכה במאבק מתמשך כנגד דעות קדומות, אפליה הנובעת מאינטרסים כלכליים, שוביניזם או שמרנות דתית.
העבדות בארצות הברית
האפרו-אמריקאים החלו את חייהם בצפון אמריקה כעבדים שהובאו החל משנת 1610 למושבות שמאוחר יותר הפכו לארצות הברית. בחוקת ארצות הברית עצמה יש הכשר ברור לעבדות, אם כי הניסוחים הם זהירים ולא מפורשים. סעיף אחד קובע כי "הבאתם של אנשים" תותר במשך עשרים השנים הראשונות לקיום הברית, והכוונה היא להתרת סחר העבדים.
כל עוד מדובר בעבדים, קשה מאוד לדבר על מאבק לשוויון זכויות - במצב זה יש להתייחס קודם כל למתן זכויות בסיסיות כלשהן, וראשונה להן הזכות לחירות. היו שחורים שזכו בחירות משום שאדוניהם החליטו לשחררם, אך עיקר המאבק לביטול העבדות התבטא במאבק בין מדינות הצפון, שהתנגדו לעבדות, ובין מדינות הדרום, שהסתמכו על עבודת עבדים. מאבק זה הגיע לשיאו במלחמת האזרחים האמריקנית שבו לחמו גם עבדים.
שחרורם הסופי של העבדים אושר בדצמבר 1865 בתיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית.
אפליות לאחר שחרור העבדים, וכנגד קבוצות אחרות
בשנים אלו למרות החוקה האמריקאית הקוראת בין היתר להעניק זכויות שוות לכל אזרחי ארצות הברית ללא קשר לדת, גזע ומין עדיין היו נהוגים בארצות הברית חוקים אשר קיפחו את זכויותיהם של השחורים. מדיניות זו נקראה מדיניות ההפרדה שבה מתקנים ציבוריים כמו ברזי מים, ספסלים ציבוריים ועוד היו שמורים ל"לבנים" בלבד. בנוסף נותני שירות פרטיים כמו מסעדות אוטובוסים וכולי לא היו חייבים לשרת "שחורים", אך האפליה הבוטה ביותר הייתה במדיניות ההפרדה בבתי הספר הציבוריים.
בנוסף לאפליה זו, הייתה אפליה כנגד שחורים (ומיעוטים נוספים, כמו יהודים, או ציבורים אחרים כמו נשים), גם במקומות העבודה, בכל הקשור לקבלה לעבודה, שכר, או קידום מקצועי. צבע עורו של אדם, המדינה ממנה היגר ודתו היו עילה למניעת כניסתו לאוניברסיטאות, חוגים, מקצועות, פירמות או למשרות ציבוריות. אפליה זו נוצרה בגלל תנאים חברתיים-כלכליים (כמו השכלה ירודה יותר, ועוני גדול יותר בקרב מיעוטים). אפליה זו הייתה לעיתים רשמית (כמו אוניברסיטאות ללבנים פרוטסטנטים בלבד), או בלתי רשמית (מוסכמה לפיה מי שמועסק בדרגי הניהול הוא פרוטסטנטי ולבן (ואספ)). בנוסף, הייתה אפליה במקומות המגורים - שכונות מגורים רבות היו שכונות ללבנים בלבד, כאשר שחורים היו עוברים לגור בשכונה זו, הם היו עלולים להתקל בגילויי אלימות, שריפת הבית או רצח.
במדינות הדרום, שחורים שסירבו לקבל 'רמזים דקים', נתלו או נשרפו על ידי הקו קלוקס קלאן. במקרים רבים אלימות כנגד שחורים קיבלה עידוד, חצי קריצה או התעלמות מצד שופטים, מחוקקים ובעיקר מהמשטרה המקומית (שכללה גם אנשי קלאן לשעבר). ואילו במקרים אחרים, היו משפטים מוטים כנגד שחורים שהואשמו בעבירות כמו אונס או רצח על סמך ראיות מפוברקות, כאשר ההרשעות ניתנות על ידי חבר מושבעים לבן. חלק מהמשפטים הללו (כמו משפט רודני קינג או סקוטסבורו) קיבלו תהודה רבה והיו לבימות של מאבק ציבורי לזיכוי הנאשמים בפרט, ולמוקדים של דיון ציבורי על זכויות השחורים ומיעוטים בכלל.
מעשי הלינץ' הרבים ואווירת השנאה והפחד, ההפרדה והאפליה עודד שחורים רבים לעזוב את מדינות הדרום במה שמכונה "ההגירה הגדולה" (The Great Migration). עד 1910 מעל 90% מהשחורים בארצות הברית גרו במדינות הדרום, רובם במחוזות כפריים. בשנים 1916–1970 מעל 6 מיליון שחורים עזבו את האזורים הכפריים בדרום ארצות הברית. בסוף ההגירה הגדולה 53% מהשחורים נותרו בדרום, 40% עברו לצפון ו-7% עברו למדינות המערב, וכן השחורים עברו מהכפר לעיר. הדבר יצר גם התנגדות לשחורים ואפליה בקרב הלבנים בצפון בעקבות הצלחת התנועה לזכויות האזרח החלה בשנות ה-70 תנועה הפוכה של הגירת שחורים חזרה למדינות הדרום.
משפט סקוטסבורו
משפט סקוטסבורו התרחש בשנות ה-30 של המאה ה-20 בעיירה סקוטסבורו שבמדינת אלבמה, כאשר תשעה נערים שחורים, שהמבוגר בהם בן 21, הואשמו באונס של שתי נשים לבנות ברכבת. לאחר משפט, שנחשב לאחת מנקודות השפל של מערכת המשפט של דרום ארצות הברית, הורשעו כל הנאשמים ושמונה מהם נדונו למוות. ההרשעה נעשתה למרות בעיות ראייתיות קשות, בהן העובדה שאחת הנשים הכחישה לאחר מכן את קיומו של האונס. לאחר הליך משפטי ארוך, שנוהל ברובו בידי הפרקליט סמואל לייבוביץ' וכלל מספר ערעורים, זוכו רוב הנאשמים או זכו לחנינה, אחדים לאחר שנים רבות בכלא. הנאשם היחיד שנשאר במאסר, הייווד פאטרסון, נמלט מהכלא.
במהלך ההליך המשפטי חשף לייבוביץ בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית את העובדה שבמחוז ג'קסון, בו נערך המשפט, לא נקראים אזרחים שחורים לשמש כמושבעים. על מנת להסתיר זאת, זויף ספר המושבעים של המחוז. משפט סקוטסבורו הביא לקדמת הבמה התקשורתית את המתח בין הליברלים תומכי זכויות האדם שבסיסם היה במדינות הצפון, לבין הלך הרוח השמרני-גזעני בקרב התושבים הלבנים של מדינות הדרום.
בית המשפט העליון
בתחילת המאה ה-20 לא טרח בית המשפט העליון למנוע ממדינות ארצות הברית להגביל את זכויות האזרח. ב-1896 אף אישר בית המשפט את זכות המדינות להפריד בין גזעים. באמצעות שימוש בפורמליזם נוקשה, שהאדיר את זכויות המדינות, ביטל למעשה בית המשפט את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, ואפשר למדינות הדרום להתעמר באזרחיהן השחורים כמעט ככל העולה על רוחן.
ב-1954 התאחדו חברי בית המשפט העליון, בראשם הנשיא ארל וורן, בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, שבו נקבע לראשונה כי הפרדה גזעית אינה חוקתית. ניסיון לממש החלטה זו בשנת 1957 במדינת ארקנסו נתקל בהתנגדות עזה של מושל המדינה, התנגדות שגרמה להתערבות של כוח צבאי פדרלי כדי לאכוף את מימוש ההחלטה (אירוע הידוע כמשבר ליטל רוק).
ב-1967 מונה ת'ורגוד מרשל לתפקיד שופט בבית המשפט העליון, על ידי לינדון ג'ונסון. מרשל היה ליברל מובהק, וגם השחור הראשון על הכס. אך נוכחותו של מרשל נוטרלה מספר שנים מאוחר יותר על ידי ריצ'רד ניקסון, יורשו של ג'ונסון, אשר בקדנציה הראשונה שלו בבית הלבן, שינה את הרכב בית המשפט בהוסיפו ארבעה שופטים שמרנים, אשר ביחד עם שופט שמונה עוד בימי קנדי יצרו בלוק שמרני אשר הדגיש זכויות קניין וחופש מהתערבות ממשלתית. במסגרת זו אושררה סמכותו של מועדון להנהיג סלקציה גזעית בכניסה אליו.
דין בראון נגד מועצת החינוך של טופיקה 1954
באפריל 1951 מחו תלמידים שחורים בווירג'יניה על הפליה נגדם במערכת החינוך שהייתה בעלת הפרדה גזעית. תלמידים בבית הספר התיכון מוטון (Moton) מחו על הצפיפות ועל תשתיות מיושנות. מספר מנהיגים מקומיים של NAACP ניסו לשכנע את התלמידים להפסיק את המאבק נגד חוקי ג'ים קרואו של הפרדה בבתי הספר. התלמידים לא הסכימו להפסיק וכתוצאה מכך ה-NAACP הצטרף למאבק. הארגון המשיך עם חמישה תיקים שאיתגרו את מערכת ההפרדה, ואלו אוחדו בשלב מאוחר יותר למה שמכונה כיום דין בראון נגד מועצת החינוך של טופיקה.
בית המשפט המחוזי פסק כי מועצת החינוך פעלה כדין, בהסתמכו על פסק דין פלסי נגד פרגוסון ((1896) ‎163 U.S. 537) אשר קבע כי דוקטרינת "נפרד אבל שווה" היא חוקתית. שלושת השופטים אכן מצאו כממצא עובדתי כי חינוך השחורים בנפרד אכן פוגע בהם, אולם קבעו כי בתי הספר שווים מבחינת בניינים, תוכנית לימודים, והדרישות מן המורים.
בית-המשפט עמד לדחות את התביעות השונות ולאשר את מדיניות ה"נפרד אבל שווה" ברוב של 5 נגד 4. ואולם, במהלך הדיונים הלך לעולמו נשיא בית המשפט העליון, ובמקומו מונה ארל וורן. וורן לא רק שאכזב את הפלג השמרני ובפרט את הנשיא אייזנהאואר שמינה אותו, באמצו גישה ליברלית והטותו את הכף לטובת קבלת התביעה, אלא שהוא הצליח לשכנע בכך גם את ארבעת חבריו השופטים, וכך הגיע בית-המשפט להחלטה פה אחד. ב־17 במאי 1954 קרא ארל וורן את החלטת השופטים והכריז כי "חינוך נפרד הוא מפלה מטבעו". מבחינה משפטית פסק הדין הקצר נדרש, באופן מהפכני, לתאוריות מתחום מדעי החברה והפסיכולוגיה כדי לקבוע כי עצם ההפרדה יוצרת נזק ממשי בתדמיתו של התלמיד השחור, ולכן היא ממהותה בלתי שוויונית, ומפירה את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית. בהחלטה זו הפך בית המשפט העליון את פסק דין קמינג נגד מועצת החינוך מחוז ריצ'מונד משנת 1899 אשר קבע כי הפרדה היא חוקתית. פסק דין זה ביטל את דוקטרינת "נפרד אבל שווה" (separate but equal) שהייתה קיימת בארצות הברית למעלה מ־80 שנה, וקבע כי בתי ספר נפרדים אינם שווים מאחר שבתי ספר לשחורים בלבד מפלים מעצם טבעם את השחורים לרעה.
ב-18 במאי 1954 הייתה גרינסבורו בקרוליינה הצפונית העיר הראשונה בדרום שהודיעה על ביטול ההפרדה הגזעית בעקבות פסיקת בית המשפט. האינטגרציה בגרינסבורו עברה בצורה שלווה למדי בהשוואה למדינות דרומיות אחרות כמו אלבמה, ארנסו, וירגיניה ועוד שבהן אנשי ממשל בכירים קראו להתנגדות מאסיבית. בווירג'יניה חלק מהמחוזות העדיפו לסגור את בתי הספר הציבוריים במקום ליישם אינטגרציה, ובמקומם הוקמו בתי ספר פרטיים לנוצרים לבנים. אפילו בגרינסבורו נמשכה התנגדות לאינטרגציה, וב-1969 מצא הממשל הפדרלי כי היא אינה עומדת בתנאים של חוק זכויות האזרח (1964). מעבר למערכת משולבת מלאה של בתי ספר החל להתבצע רק בשנת 1971. במדינות צפוניות רבות לא הייתה הפרדה חוקית, אבל התקיימה בהן הפרדה דה פקטו נגד תלמידים שחורים.
רצח אמט טיל 1955
אמט טיל היה נער אפריקאי אמריקאי בן 14 משיקגו שביקר אצל קרוביו באזור Money שנמצא בדלתא של מיסיסיפי. לפי הטענה הוא שוחח עם אשה לבנה, קרוליין ברייאנט בת ה-21, בחנות מכולת - דבר שהפר את הנורמות המקובלות בתרבות של מיסיסיפי. כמה לילות לאחר השיחה הגיע בעלה של ברייאנט, רוי, יחד עם אחיו למחצה, ג. וו. מילאם, לבית שבו התארח טיל. הם חטפו אותו והביאו אותו לאסם, שם הכו אותו ועקרו אחת מעיניו. לאחר מכן ירו בראשו והטביעו את גופתו לנהר הטלהצ'י. גופתו נתגלתה לאחר שלושה ימים.
גופתו של טיל הוחזרה לשיקגו. אמו, מאמי טיל, שגידלה אותו לבדה, התעקשה לקיים הלוויה פומבית, ולהשאיר את ארון המתים פתוח, כך שהאכזריות שבה נרצח בנה תהיה גלויה לכולם. עשרות אלפי אנשים חלפו על פני הארון והשתתפו בהלוויה. תמונת הגופה המרוטשת התפרסמה בעיתונים וכתבי עת של הציבור האפריקאי-אמריקאי, ביניהם העיתון Jet שפרסם תמונה מפורסמת של מאמי טיל בוהה בגופתו המושחתת של בנה. הדבר גרם להכרה בינלאומית בגזענות בארצות הברית. הפרסום הרב הביא לתמיכה נרחבת בקרב הקהילה השחורה ולאהדה רבה בקרב הלבנים בכל רחבי ארצות הברית. ביקורת עזה נמתחה על מצב זכויות האזרח של הקהילה השחורה במדינת מיסיסיפי. גם עיתונים במיסיסיפי ורשויות שמירת החוק במדינה גינו את האלימות נגד טיל ודרשו צדק.
התגובות העזות גרמו לכך שהציבור הלבן במיסיסיפי חש מותקף, והטון בעיתוני המדינה השתנה בצורה דרמטית. העיתונים דיווחו על מהומות בשיקגו, שלא התרחשו במציאות. תמונותיהם של בריאנט ומילאם במדי צבא, שצולמו כעשור לפני כן, הופיעו בעיתונים; כתבות הללו ושבחו את יופייה ותומתה של קרוליין. שמועות על פלישה קרובה של שחורים זועמים ולבנים מן הצפון נפוצו בכל המדינה, ונתפסו ברצינות על ידי שלטונות החוק. האווירה הציבורית בקרב הציבור הלבן במיסיסיפי התנגדה להשפעת הצפון, וראתה בעצמה קבוצה חופשית שאינה כפופה לדעת הקהל הכללית. בעקבות השינוי באווירה ובדעת הקהל המקומית שינה השריף של מחוז טלהאצ'י את התייחסותו למקרה; ב-3 בספטמבר אמר כי הגופה זוהתה וכי התיק נגד בריאנט ומילאם "טוב למדי", הביע כעת ספקות לגבי זהות הגופה, והעריך שטיל בחיים. הוא טען שהגופה שנמצאה "הושתלה" על ידי ה-NAACP וכי הטבעת שנמצאה על אצבעו של טיל פוברקה גם היא. חבר מושבעים שהורכב כולו מלבנים זיכה במהירות את שני הרוצחים בתום משפט קצר. ב-1956 הסכימו בריאנט ומילאם להתראיין לכתב העת "לוּק" (Look), תמורת תשלום שנע בין 3,600 ל-4,000 דולר. הגנת הסיכון הכפול (Double Jeopardy) מונעת הגשת כתב אישום נגד נאשמים בעברה שממנה זוכו, ולפיכך יכול היה מילאם להודות כעת שירה באמט טיל. השניים לא חשו אשמים ולא חשו שעשו דבר מה שאינו ראוי.
רבים רואים ברצח ובמשפט את האירוע המרכזי שהביא לעליית כוחן של התנועות לזכויות האזרח בדרום ארצות הברית. ההיסטוריון Tim Tyson כתב כי הרצח לעולם לא היה הופך לפרשה היסטורית מטלטלת אם מאמי טיל לא הייתה מוצאת את הכוח להפוך את היגון הפרטי לנושא ציבורי. הדבר הוביל לכך שצעירים שחורים שגדלו באותו תקופה נרתמו לפעולה וראו את עצמם "בני דורו של אמט טיל". הרצח של אמט טיל הפך לסמל לאפליה המשפטית כלפי שחורים בדרום ארצות הברית. ביוזמת ה-NAACP יצאה מיימי טיל בראדלי לסיור בכל רחבי ארצות הברית, כדי לגייס תרומות ואהדה לתנועה; היה זה מן הסיורים המוצלחים ביותר שיזמה. חודשיים לאחר זיכויים של בריאנט ומילאם, סירבה רוזה פארקס לפנות את מושבה באוטובוס לנוסע לבן, פארקס אמרה כי הרצח והמשפט של אמט טיל היו הסיבה העיקרית למעשיה.
רוזה פארקס וחרם האוטובוסים של מונטגומרי 1956
ב-1 בדצמבר 1955 סרבה אשה שחורה בשם רוזה פארקס לפנות את מקומה באוטובוס לאדם לבן במונטגומרי אלבמה. באוטובוסים של מונטגומרי ישבו הלבנים בחלקו הקדמי של האוטובוס והשחורים בחלקו האחורי. כאשר נגמר המקום בחלק הלבן התיישבו לבנים בחלק האחורי והנהג היה מורה לשחורים לקום. רוזה פארקס סירבה לקום ממקומה בחלק השחור של האוטובוס. בעקבות מעשה זה נעצרה, נשפטה והורשעה.
האירוע נתפש כהזדמנות מושלמת בעיני א.ד. ניקסון, נשיא הסניף המקומי של NAACP במונטגומרי. ניקסון תר משך זמן מה אחר מועמד מתאים לקיום מאבק. פארקס, לעומת קודמיה, הלמה את שאיפותיו של ניקסון וזה הוסיף ובחר כדוברם של השחורים במרטין לותר קינג, שהיה תושב טרי במקום. קינג היסס תחילה, אך תחת לחצו של ניקסון אימץ את התפקיד.
בעקבות מעצרה של פארקס, הכריזה האגודה על חרם נגד חברת האוטובוסים, שידוע בשם חרם האוטובוסים של מונטגומרי. החרם נמשך 381 ימים ונועד לכפות על רשויות התחבורה העירוניות את הפסקת מדיניות ההפרדה הגזעית. החרם במונטגומרי נסמך על העובדה כי חלק ניכר מנוסעי האוטובוסים בעיר היו שחורים. היענותם של התושבים השחורים לקריאה לחרם הובילה להפחתה ניכרת במספר הנוסעים ולהפסדים ניכרים לחברת האוטובוסים העירונית. השחורים הלכו בעיקר ברגל, ובנוסף ראשי הקהילה השחורה ארגנו מערכת של הסעות באמצעות בעלי מכוניות שחורים מתנדבים, ואף דאגו לביטוח רכב למכוניות המתנדבות בלוידס לאחר שחברות הביטוח המקומיות, בלחץ העירייה, ביטלו את פוליסת הביטוח של הרכבים.
המאבק הוביל בסופו להחלטה (Browder v. Gayle) של בית המשפט העליון של ארצות הברית לקבוע ב-13 בנובמבר 1956 כי הפרדה גזעית נוגדת את חוקת ארצות הברית.
משבר ליטל רוק 1957
בעקבות הפסיקה בדין בראון נגד מועצת החינוך כי ההפרדה הגזעית בבתי ספר נוגדת את החוקה האמריקאית ולפיכך אינה חוקית, נרשמו בשנת 1957 תשעה ילדים אפרו-אמריקאים לבית הספר התיכון המרכזי של ליטל רוק, ארקנסו.
ב-4 בספטמבר 1957 ניסו התלמידים האפרו-אמריקאים להיכנס לבית הספר. אורוול פובוס, מושל ארקנסו וממתנגדי האינטגרציה, הורה לחיילי המשמר הלאומי לחסום בגופם את דרכי הגישה של הילדים. ב-23 בספטמבר שוב ניסו התלמידים להיכנס, ונחסמו בשנית. למחרת, ב-24 בספטמבר 1957, שלח הנשיא אייזנהאואר את הדיוויזיה המוטסת ה-101 לליטל רוק כדי לאכוף את החלטת בית המשפט העליון ולספק הגנה על גופם ועל זכויותיהם של התלמידים. פעולה זו נתפסה על ידי דרומיים רבים כפלישה שנייה של כוחות הצפון והביאה לתסיסה רבה ולפעולות אלימות מצד מתנגדי האינטגרציה. לבסוף, למדו תשעת התלמידים בבית הספר באותה השנה, אבל סבלו במשך תקופה זו מאלימות פיזית ומילולית. בשנה העוקבת, 1958, ליטל רוק סגרה את בתי הספר הציבוריים שלה, כדי להימנע מקיום האינטגרציה. במשך התקופה, בה סבלו התלמידים מהתעללויות שונות, הם זכו לסיוע ולייעוץ מדייזי בייטס, עיתונאית ופעילת זכויות אדם. בייטס ותשעת התלמידים קיבלו את מדליית ספרינגארן בשנת 1958.
מחאה לא-אלימה
רוב המחאות מטעם ארגוני השחורים בתקופה של המאבק למען זכויות האזרח היו מחאות ללא אלימות. שיטת אי-האלימות, שמתוארת גם כ"פציפיזם", היא ניסיון להשפיע על החברה בצורה חיובית. אף על פי שהפליה גזעית בוצעה באופן היסטורי ברחבי ארצות הברית כולה, האזורים האלימים ביותר בזמן המאה ה-20 היו מדינות הקונפדרציה לשעבר. בשנות ה-50 וה-60 המחאה של תנועות זכויות האזרח יצרה מתח מכוון, שמיקד את תשומת הלב הציבורית של תושבי ארצות הברית והעולם.
כדי להכין את המפגינים מבחינה פיזית ונפשית, מפגינים קיבלו הדרכה בשיטות מחאה לא אלימות. לפי פעיל זכויות האדם ברוס הרטפורד (Bruce Hartford) יש שני ענפים מרכזיים של אימון למחאה לא אלימה. השיטה הפילוסופית, שכוללת הבנת השיטה של אי-אלימות ומדוע היא נחשבת מועילה, ויש שיטות טקטיות שמלמדות מפגינים איך להפגין – איך לבצע הפגנה בישיבה, לקיים הפגנות עם שלטים, איך להגן על עצמך מפני מתקפה, איך לשמור על איפוק נפשי כאשר אנשים צועקים בפניך קללות גזעניות, או מתקיפים אותך. שיטה נוספת הייתה שירה שנועדה לעודד את המפגינים, לשמור עליהם מאוחדים ולהגן עליהם מפני שנאה ופחד.
השיטות הפילוסופיות של אי-אלימות בתנועה לזכויות האזרח בארצות הברית הושפעו בעיקר מהתורה של מהטמה גנדי של "אי-שיתוף פעולה" עם עם הקולוניליזם הבריטי בהודו. שיטה זו מכוונת להשיג את תשומת לב של הציבור כך שזה יתערב מבעוד מועד או יספק לחץ ציבורי לתמיכה בפעולה שכבר ננקטה. לפי הרטפורד, האימון הפילוסופי נועד לעצב את הגישה והתגובה המנטלית למשבר ולאלימות. הארטפוד ומפגינים דומים לו, שלמדו אי-אלימות טקטית, ראו בו דבר הכרחי כדי לשמור על בטיחות ומשמעת, ללמד מפגינים איך להפגין וליצור אמון הדדי בין המפגינים.
עבור פעילים רבים, מחאה לא אלימה הייתה דרך חיים או תרבות. עם זאת לא כולם הסכימו עם גישה זו. אחד מהם הוא ג'יימס פורמן שהיה פעיל ב – SNCC (ולימים עבר להפנתרים השחורים). באוטוביוגרפיה שלו פורמן טוען שמדובר רק בטקטיקה ולא בדרך חיים. רוברט מוזס חשב באופן דומה.
מחאות ישיבה 1958–1960
סטודנטים מקולג'ים אזוריים, שחורים ברובם, הובילו מחאת ישיבה בחנות של רשת Woolworth ב- גרינסבורו בקרוליינה הצפונית. ב-1 בפברואר 1960, ארבעה סטודנטים מקולג' לשחורים בלבד ישבו בדלפק ארוחת הצהריים של החנות באזור שנועד ללבנים בלבד. הסטודנטים שנודעו מאוחר יותר כ"הארבעה מגרינסבורו", קנו מוצרים קטנים במקומות אחרים בחנות ושמרו את הקבלות, משלא קיבלו שירות בדלפק הצהריים הם שאלו מדוע בכל מקום אחר בחנות הכסף שלהם שווה אבל לא בדוכן המזון. הם נשארו לשבת במקום עד סגירת החנות באותו לילה. למחרת הצטרפו אליהם 20 סטודנטים נוספים כולל סטודנטיות שחורות. המחאה קיבלה סיקור בתקשורת. ביום הרביעי של המחאה השתתפו בה 300 סטודנטים. שבוע אחד בלבד לאחר ההפגנה הראשונה המחאה התפשטה למספר ערים אחרות בדרום.
במהלך ההפגנות קיימו הסטודנטים מדיניות של אי-אלימות ממושמעת. קוד ההתנהגות הכתוב שלהם הפך למודל של מפגינים בערים אחרות:
טכניקת מחאת-ישיבה לא הייתה דבר חדש. בשנת 1939 ארגן עורך הדין השחור Samuel Wilbert Tucke מחאת-ישיבה בספרייה באלכסנדריה, וירג'יניה שהייתה אז בעלת הפרדה גזעית. בשנת 1960 הטכניקה שימשה כדי למקד את תשומת הלב הציבורית לתנועת המחאה. במרץ 1960 קבוצה של שישה סטודנטים מ-Atlanta University Center, פרסמה מסמך בשם "בקשה לזכויות אדם" (An Appeal for Human Rights) כפרסומת על פני עמוד שלם, במספר עיתונים מרכזיים במדינה, בו הביאו מחאה על סוגי הפליה שונים באטלנטה ובג'ורג'יה. באותו חודש הקימה הקבוצה תנועת סטודנטים בשם Atlanta Student Movement והחלה מחאות ישיבה. עד סוף שנה זו, מחאות ישיבה התפשטו לכל מדינות הדרום וגם למספר מדינות אחרות כמו נוואדה, אילינוי ואוהיו שהפלו נגד שחורים.
מחאות ישיבה התמקדו לא רק בדוכני ארוחת צהריים, אלא גם בפארקים, בחופי-רחצה, בספריות, באולמות קולנוע, במוזיאונים, ובמתקנים ציבוריים אחרים. באפריל 1960 פעילים שהובילו מחאות כאלה הוזמנו לכנס באוניברסיטת Shaw שהייתה אז אוניברסיטה לשחורים בלבד בקרוליינה הצפונית. כנס זה הוביל ליצירת ארגון "וועדת התאום לסטודנטים לא-אלימים" SNCC. ארגון זה קידם את הפעילות של עימות לא-אלים הלאה, והחל לארגן את נסיעות החופש. מפני שחוקת ארצות הברית הגנה על המסחר בין מדינות, הם החליטו לקרוא תגר על ההפרדה על ידי צוותים מעורבים מבחינה גזעית, שיסעו ממדינות הצפון למדינות הדרום.
נסיעות החופש 1961
"נסיעות החופש" היו נסיעות של פעילי זכויות-אדם, שחורים ולבנים, באוטובוסים ציבוריים של קווי בין-מדינתיים (גרייהאונד) למדינות בדרום ארצות הברית כדי לבדוק את היישום של פסיקת בית המשפט משנת 1960 בתיק בוינטון נגד וירג'יניה (Boynton v. Virginia), שקבעה כי הפרדה גזעית בנסיעות כאלה היא בלתי חוקתית. נסיעת החופש הראשונה יצאה מוושינגטון הבירה בארבע במאי, 1961, ויועדה להגיע לניו אורלינס ב-17 במאי.
במהלך נסיעות החופש נסעו פעילים ברחבי הדרום כדי לבצע אינטגרציה במקומות ישיבה באוטובוס ולבטל הפרדות בתחנות אוטובוסים, כולל בשירותים ובברזיות. דבר זה התברר כמשימה מסוכנת. אוטובוס אחד באניסטון אלבמה, הוצת והנוסעים נאלצו לברוח כדי להציל את חייהם.
ב ברמינגהאם, אלבמה, מודיע של ה-FBI הודיע כי "הממונה על ביטחון הציבור" (מפקד המשמר האזרחי) של העיר, יוג'ין קונור, נתן לאנשי ה- קו קלוקס קלאן 15 דקות לתקוף קבוצה של "נוסעי חופש" לפני שהמשטרה "תגן" עליהם. הנוסעים הוכו בצורה קשה. בתקרית דומה במונטגומרי, אלבמה, נוסעי החופש נסעו בעקבות רוזה פארקס, באוטובוס מעורב מ-ברמינגהאם. המון זועם תקף אותם, ו-22 נוסעים נפצעו, מתוכם חמישה אושפזו. התקיפות ההמוניות עצרו באופן זמני את נסיעות החופש.
ב-24 במאי 1961, נוסעי החופש חידשו את הנסיעות שלהם והגיעו לג'קסון מיסיסיפי. הם נעצרו במקום בגין "הפרת שלום הציבור" עקב שימוש במתקנים "ללבנים בלבד". ארגונים שונים ארגנו נסיעות חופש נוספות אל הדרום. בהגיעם לג'קסון הם נעצרו. עד סוף הקיץ, נכלאו במיסיסיפי יותר מ-300 נוסעי חופש. רוס בארנט, שהיה אז, מושל מדינת מיסיסיפי תמך במעצרים, וטען כי :"הכושי הוא שונה מאחר שאלוהים ברא אותו שונה כדי להעניש אותו".
דעת קהל אוהדת לנוסעי החופש, הובילה את ממשלו של ג'ון קנדי להורות למועצת התחבורה הבין-מדינתית להוציא הוראה חדשה בדבר אי-הפרדה, שנכנסה לתוקף ב-1 בנובמבר 1961. נוסעים הורשו לשבת בכל מקום באוטובוס, הורדו שלטים "ללבנים" ו"לצבעונים" בתחנות, אוחדו מתקני שתייה, שירותים והמתנה ודוכני מזון החלו להגיש לאנשים מכל צבע עור.
ארגון של רישום בוחרים
לאחר נסיעות החופש, ביקשו מנהיגים שחורים מקומיים ממיסיסיפי מ-SNCC לסייע לפקוד בוחרים שחורים ולבנות ארגונים קהילתיים שיוכלו לזכות בחלק מהכוח הפוליטי במדינה. מיסיסיפי אשררה מחדש את החוקה החדשה שלה מ-1890 עם סעיפים כמו מס-קלפיות, חיוב תושבות, ומבחני אוריינות, צעדים שגרמו לרישום לקלפיות להיות מסובך מיותר. תושבים שחורים גם הוסרו מרשימות המצביעים ובנוסף אלימות בזמן הבחירות הפחיתה עוד את השתתפות השחורים בבחירות.
עד אמצע המאה ה-20, מניעת הצבעה של שחורים בבחירות הפכה לחלק הכרחי בתרבות של עליונות הלבנים. בסתיו 1961, רוברט מוזס, מארגן מטעם SNCC, החל את קמפיין רישום הבורחים הראשון ב- McComb ובמחוזות אחרים בדרום-מערב המדינה. מאמץ זה נתקל בדיכוי אלים מצד אנשי חוק מטעם המדינה והרשויות המקומיות, מועצות האזרחים הלבנות וארגון הקו-קלאס קלאן. פעילים הוכו, היו מאות מעצרים של אזרחים מקומיים ורצח של פעיל בשם Herbert Lee.
באביב 1962, החל COFO בארגון רישום מצביעים בדלתה של המסיסיפי מסביב ליד גרינווד ובמקומות נוספים. ב-McComb נתקלה הפעילות באופוזיציה חזקה – מעצרים, מכות, יריות, מקרי הצתה ורצח. רשמי בוחרים השתמשו במבחני האוריינות כדי למנוע רישום של מצביעים שחורים בספר הבוחרים על ידי יצירת סטנדרטים שגם אנשים משכילים מאוד לא יכלו לעמוד בהם. בנוסף מעסיקים פיטרו עובדים שחורים שניסו להרשם כבוחרים ובעלי בתים פינו אותם מבתים שכורים. חרף פעולות אלה, במהלך השנים הבאות הקמפיין לרישום המצביעים השחורים התפשט ברחבי המדינה.
קמפיינים דומים עם תגובות דומות החלו בלואיזינה, באלבמה, בדרום-מערב ג'ורג'יה ובקרוליינה הדרומית. עד 1963 היו קמפיינים לרישום מצביעים בדרום חלק אינטגרלי בתנועת החופש. לאחר חקיקת חוק זכויות האזרח מ-1964 המאמץ העיקרי של התנועה היה להגן ולמסד רישום מצביעים למרות ניסיונות חסימה מצד המדינות. הדבר הוביל להעברת חוק זכות ההצבעה משנת 1965 שהכניס תנאים לאכיפת הזכויות החוקתיות של הצבעה לכלל התושבים.
אינטגרציה באוניברסיטאות במיסיסיפי -1956-1965
בספטמבר 1962, זכה ג'יימס מרדית' (James Meredith) בתביעה שאפשרה לו להיכנס לאוניברסיטת מיסיסיפי שהייתה ללבנים בלבד עד אותו זמן. הוא ניסה להיכנס לקמפוס שלוש פעמים אבל נחסם על ידי מושל מיסיסיפי, רוס בארנט שאמר "שום בית ספר במיסיסיפי לא יהיה מעורב כל עוד אני מושל". בית המשפט לערעורים מצא את המושל ואת סגן המושל פול ג'ונסון (Paul B. Johnson Jr) אשמים בזילות בית המשפט ותבע לאסור אותם לקנוס אותם בסך 10,000 דולר על כל יום של סרוב לאפשר למרדית' להיכנס לקמפוס.
רוברט קנדי שכיהן אז כתובע הכללי של ארצות הברית, שלח כוח של מרשלים. ב-30 בספטמבר 1962, נכנס מרדית' לקמפוס עם ליווי שלהם. באותו ערב החלה הפגנה אלימה של סטודנטים ולבנים אחרים שזרקו אבנים וירו על המרשלים שהגנו על מרדית'. שני אנשים נהרגו, כולל עיתונאי צרפתי. 28 מרשלים נפצעו מפצעי ירי ו-160 אנשים נוספים נפצעו. הנשיא ג'ון קנדי שלח כוחות של צבא ארצות הברית כדי להרגיע את המהומות. מרדית' החל להשתתף בשעורים ביום למחרת.
תנועת אולבני 1961-1962
חלק מהסטודנטים הפעילים ביקרו את ארגון SCLC מפני שלא השתתף בצורה מספקת בנסיעות החופש. בעקבות זאת רתם הארגון חלק ניכר מהמאמצים שלו לקמפיין ביטול הפרדה באולבני, ג'ורג'יה שהחל בנובמבר 1961. חלק מהפעילים ביקרו את קינג באופן אישי, על המרחק שלו מהסכנות שעמדו בפני פעילים מקומיים, דבר שזיכה אותו בכינוי "הלורד". קינג סייע לקמפיין שהובל על ידי מארגנים של SNCC ומנהיגים מקומיים.
הקמפיין נכשל בגלל טקטיקות מתוחכמות שהנהיג מפקד המשטרה המקומית לארי פריצ'ט (Laurie Pritchett) ובגלל מחלוקות בקהילה השחורה. ייתכן כי מטרות הקמפיין לא היו מספיק מדויקות. תחת הנהגת פריצ'ט המשטרה עצרה רבים מבין המפגינים, אבל ללא התקפות אלימות שיכלו לשלהב את דעת הקהל הלאומית ולעודד פעילות נוספת מצד שחורים. הוא גם קבע שמפגינים שנעצרו יילקחו לבתי כלא של יישובים סמוכים דבר שהשאיר מקום רב בבית המעצר שלו. פריצ'ט צפה גם כי נוכחותו של קינג כעציר תהיה סיבה לדעת קהל אוהדת למאבק השחורים ולכן דאג לשחרורו. קינג עזב בשנת 1962 בלי להשיג שום ניצחונות משמעותיים, עם זאת, התנועה המקומית המשיכה במאבק והשיגה הישגים משמעותיים בשנים שלאחר מכן.
מערכת ברמינגהאם 1963
מערכת ברמינגהאם הייתה מערכה שיזם מרטין לותר קינג בשנת 1963 למאבק בהפרדה הגזעית באלבמה. קינג הגדיר את ברמינגהאם "העיר המופרדת ביותר בארצות הברית". בעיר שבה חיו 350 אלף תושבים ומהם 60% "לבנים" לא היו כל נושאי משרות ציבוריות מקרב התושבים האפרו-אמריקאים. היחסים הבין גזעיים בעיר הדרדרו לעימות אלים שכלל שימוש בנשק חם ומטעני חבלה. ניסיון של איגודי זכויות אדם לפעול דרך ערוצים משפטיים נתקלו בחומה בצורה של גזענות. ב-1963 נרצחו ארבע ילדות אפרו-אמריקאיות בהתקפת טרור על ידי מטען נפץ שהונח ברחוב הכנסייה הבפטיסטית.
מנהיג התנועה לזכויות האזרח בברמינגהאם פרד שאטלסוורת' הזמין את מרטין לותר קינג ואת פעילי ה-SCLC לסייע למאבק בהפרדה הגזעית בעיר. ארגונים אלו החלו במאבק על חוקי ההפרדה שכונתה בשם "פרויקט C". במהלך החודשים אפריל ומאי 1963 נקטו המפגינים צעדים כתהלוכות מחאה ושביתות שבת. המשטרה פעלה בברוטליות מרובה, תוך שימוש בגז מדמיע ובכלבי תקיפה, ועצרה למעלה מ-3,000 איש, רבים מהם קטינים. נקודת המפנה לטובת המפגינים אירעה כאשר תלמידי בית ספר יצאו לרחובות במהלך שזכה לכינוי "מסע הצלב של הילדים" ועורר מחלוקת אך גם הטה את הכף בדעת הקהל בארצות הברית ובעולם המערבי. בתחילת חודש מאי הגיעה העיר לכדי קריסה כלכלית. ב 10 במאי הודיע מרטין לותר קינג כי הסכמה הושגה עם הרשות המקומית על הפסקת ההפרדה בעיר בתוך 90 יום. ביום 11 במאי הרסה פצצה את מלון גסטון בו שהה מרטין לותר קינג בעת המערכה ופצצה אחרת גרמה נזק לבית אחיו. בסופו של דבר קצרה המערכה הצלחה, וב-12 ביוני 1963 נשא הנשיא ג'ון קנדי נאום בו ביקש להבטיח את זכותם של כל האזרחים לקבל שירות ולהשתמש בכל התשתיות, בכלל זה בתי מלון, חנויות, תיאטראות, מסעדות ומוסדות דומים ומימוש הזכות להצביע בכל המדינות. לאחר מכן, ב-19 ביוני, הגיש קנדי לקונגרס הצעת חוק לשוויון זכויות.
במהלך המערכה נעצר מרטין לותר קינג. הכליאה הפכה לכלי במאבק הציבורי בעוד תומכיו פונים לתקשורת ואף לנשיא ארצות הברית תוך גרימת מבוכה לרשויות המקומיות. בכלא כתב קינג את המנשר המפורסם מכתב מבית הכלא של ברמינגהאם, שכלל את עיקרי אמונתו ודעותיו של קינג. החיבור היה תשובה ישירה לאנשי כמורה לבנים שהאשימו את קינג בהסתה למרדנות ודרשו ממנו לנהל את המאבק באמצעים משפטיים. קינג טוען כי חירות אינה ניתנת במתנה על ידי הצד המדכא אלא המדוכא חייב לדרוש את חירותו. קינג ממשיך ומתאר את החברה "הלבנה" העומדת מול המפגינים:
גל גואה של אי-נחת ותגובת קנדי 1963
בקיימברידג', מרילנד, עיר פועלים בחוף המזרחי, הובילה גלוריה ריצ'רדסון (Gloria Richardson) מארגון SNCC הובילה תנועה שדחפה לכיוון של ביטול ההפרדה הגזעית, אבל תבעה גם דיור ציבורי מוזל, הכשרה מקצועית, משרות ציבוריות ופרטיות לשחורים וסיום של האלימות המשטרתית. ב-11 ביוני, מאבקים בין שחורים ולבנים הקצינו למהומות אלימות, דבר שגרם למושל מרילנד, ג'ון מילרד טוז להכריז על ממשל צבאי. השיחות בין ריצ'רדסון לבין פקידים בכירים במרילנד לא הובילו לתוצאות, והתובע הכללי, רוברט קנדי התערב באופן ישיר כדי להביא להסכם על ביטול ההפרדה. ריצ'רדסון הרגישה כי ההשתתפות המתרחבת של שחורים עניים וממעמד העובדים חיזק את כוחה של התנועה. וכי לציבור השחור יש יותר חוכמה מאשר חלק מן המנהיגים שלו.