cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קתרזיס
הגישה הרפואית
הקתרזיס הוא שילוב של שני מצבים המתבססים על שני פירושים: פירוש דתי, הטוען כי הכוונה לטיהור מאשם באמצעות טקסי דת מסוימים, ופירוש רפואי, הטוען כי הכוונה לסילוק של חולי מסוים באמצעים רפואיים. מאחר שה"פואטיקה" נטולת ההסבר הברור לקתרזיס אינה מאפשרת להכריע בין שני הפירושים, פנה התאורטיקן ברנייס לקטע מהפרק השמיני ב"פוליטיקה" של אריסטו, שהוא המקור החשוב ביותר בהכרעה זו. הקטע מדבר על יכולת המוזיקה להביא לקתרזיס כשהיא מעצימה את הרגשות המצויים אצל אנשים מסוימים במידה קיצונית כזו, שמסלקת את אותם רגשות, ובכללם הרגשות חמלה, פחד והתלהבות, בהותירה את המאזינים בתחושת הקלה גדולה; כך גם גישה זו מתארת מוזיקה דתית של לחנים קדושים, שכפי שבכוחה לעורר את נפשם של אחוזי דיבוק לטירוף, בכוחה גם להרגיעם כחיסון אשר מסלק את המחלה לא על ידי דיכוי המרכיב המחולל אותה, אלא על ידי תגבורו במידה מסוימת כך שניתן יהיה להוציאו החוצה. ומכאן הקישור הרפואי.
הגישה המבנית
הקתרזיס הוא תהליך המתייחס לחומר הנפשי שהמחזה מעורר, ולא שינוי שעוברת נפשו של הנמען. תהליך זה מציין את עיבודו של אותו חומר נפשי בעזרת מרכיבים מבניים של המחזה ובראשם זיהוי הגיבור הטראגי על ידי נמעני היצירה, כדמות שביצעה מעשה נורא, אך אינה טמאה כי ביצעה אותו בלי כוונת זדון. כך, יכולים הנמענים להרגיש חמלה כלפי דמות הגיבור הטרגי ולהעמיד את עצמם במצבה. אם-כן, הקתרזיס הוא שלב ביניים במבנה היצירה, אשר קודם לתחושת החמלה ולכן גם קודם להנאה הטרגית.
הגישה הקוגניטיבית
הייצוג האמנותי הוא פעילות המבוססת על לימוד והסקה. כלומר, מטרתו של תהליך הייצוג האמנותי היא תבונית. מאחר שההנאה מהייצוג האמנותי היא הנאה אינטלקטואלית, גם הקתרזיס, שנוצר מהמפגש עם אירועים מעוררי פחד וחמלה, הוא אינטלקטואלי, שכן הוא מוביל אותנו להבנת הטבע הכללי של החוויות האנושיות של פחד וחמלה. בנוסף, תיאורי הפחד והחמלה אצל אריסטו מדגישים את הצד התבוני ולא הרגשי ובכך משקפים את היות התאוריה של ה"פואטיקה" בכללותה תאוריה קוגניטיבית העוקבת אחר תהליכים הקשורים בתובנות שכליות ולא תאוריה נפשית השואפת למפות תהליכים רגשיים. אם-כן, פירושו של המונח "קתרזיס" צריך לעלות בקנה אחד עם התאוריה כולה, ולכן יש לתרגמו "הבהרה" אינטלקטואלית.
הגישה הרגשית
הקשר בין האירועים המתרחשים על הבמה לבין התפיסה שתופס אותם הקהל מתבטא בכך שהתחושה הטרגית תלויה בתגובתם הרגשית של הנמענים לייצוג של האירועים הטרגיים. מעבר להזדהות עם הדמויות, הצופים צריכים להאמין שאותם אירועים טרגיים יתרחשו בחייהם. הבנת הצופים כי אין להם שליטה על-כך, כאשר התרחשות האירועים אינה תלויה במידת מוסריותם, גורם ללחץ נפשי בקרבם, ואותו לחץ מביא את הדחף לצפות בטרגדיה. כך גם העיצוב האמנותי הכה מציאותי של הטרגדיה מאפשר את הקתרזיס של אותו פחד, כשהעלילה הטרגית נראית כאפשרות שאותם אירועים יתרחשו בחיי הצופים. כך, הקתרזיס הוא הקלה רגשית מהתחושות המעיקות שקיימות מלכתחילה בקרב הקהל כלפי האפשרות שהאירועים הטרגיים יהפכו לחלק מחייהם.
הגישה המוסרית-קוגניטיבית
יש להבחין בין הקתרזיס הרפואי והקתרזיס הפולחני ואז לעבדם יחד כדי להתאימם להקשר הטרגי; לקתרזיס יש ממד הומאופתי וממד רפואי, כאשר הקתרזיס אינו אמצעי ריפוי הומאופתי לנמעני הטרגדיה כמו המוזיקה, אלא כלי להתמודדות מאוזנת עם רגשות כגון פחד וחמלה, כך שרגשות אלו יתפקדו כהלכה, ומכאן ההתבססות על הגישה המוסרית. התמודדות מאוזנת זו מתלווה לתבונה, בניגוד לדחף וליצר שמתלווה להעצמת הרגשות בגישה הרפואית; הצופה מודע לכך שהוא מגיב לייצוג אמנותי של אירועים מעוררי פחד וחמלה ולא לאירועים ממשיים, כך שהקתרזיס הוא חלק בלתי נפרד מהחוויה הטרגית כולה, שהיא חוויה תבונית בעיקרה. כך, הקתרזיס מורכב מהקשר שבין מוסר הרגשות והתבונה הקוגניטיבית.
הגישה הרגשית-קוגניטיבית
כאמור, הגישה הקוגניטיבית קושרת בין "קתרזיס" לבין "הבהרה". ניתן לראות בטקסטים שקדמו לאפלטון, מורו של אריסטו, כי היו מילים שהתייחסו לניקיון או לבהירות, שנגזרו מאותו שורש של המילה "קתרזיס". הגישה הקוגניטיבית ממקמת את הקתרזיס הרפואי והפולחני כמקרה ספציפי בתוך העיקרון הכללי של פירוש הקתרזיס כ"הבהרה". על אותו עיקרון נוצר בכתבי אפלטון קישור מטפורי בין קתרזיס לבין ידע, כשהקתרזיס מתפרש כניקוי הנפש ממרכיבים המחבלים ביכולתה להתבונן בידע בבירור, ובכלל זה במושא החקירה התמידי של הנפש, האמת. אצל אריסטו נוספים רגשות הפחד והחמלה כערכים בפני עצמם, מעבר להיותם אמצעים לבהירות השכלית המיוחלת, ולפיכך הם תורמים לתהליך ההבהרה העצמית לא פחות מתהליכים תבוניים. כך גם בנוסף לראייה הכרתית-שכלית בלבד של השפעת הטרגדיה על הצופה לפי אפלטון, אריסטו רואה את השפעת הטרגדיה גם כרגשית וגם כקוגניטיבית.
הגישה הרפואית-רגשית-קוגניטיבית
הקתרזיס הוא תהליך אלופתי, כלומר מבוצע על ידי ריפוי מחלות באמצעות חומרים הגורמים לתופעות המנוגדות לאלה של המחלה; מקורות מתקופות הסמוכות לתקופת כתיבת הפואטיקה ומאותה חברה יוונית שבה נכתבה הפואטיקה מתארים את הקתרזיס כריפוי הנוצר ממאבק בין ניגודים. כמו כן, הקתרזיס מופיע לרוב בכתבי אריסטו בהקשר ביולוגי ורפואי, כהפרדה בין החומרים המזיקים לגוף לחומרים המועילים לו, המאפשרת את הסדר הפיזי על ידי סילוק המזיקים מהגוף. כך מושווה הקתרזיס הרפואי לקתרזיס הנפשי המסייע להחזרת האיזון הנפשי בדרך של הנגדת תחושות כאב ותחושות הנאה; הצופה בטרגדיה מתבונן בייצוג של אירועים מבישים המעוררים בו אמונות ותשוקות מבישות יחד עם רגשות הפחד והחמלה, כשהשניים שייכים לאותו סוג של רגשות אך מנוגדים זה לזה. אז, התעוררות הרגשות המבישים מביאה להתמודדות תבונית (קוגניטיבית) עם אותן תופעות רגשיות, שמובילה לסילוקם מהנפש יחד עם רגשות הפחד והחמלה ולכן גם לחידוש של הסדר המוסרי-רגשי הבריא. כך, הקתרזיס מורכב מיסוד רפואי, יסוד רגשי (מהרגשת המוסריות) ויסוד קוגניטיבי.
Power Metal (אלבום)
Power Metal ("מטאל כוחני") הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת המטאל האמריקאית פנטרה. האלבום הופץ בשנת 1988 על ידי חברת התקליטים העצמאית מטאל מג'יק השייכת לג'רי אבוט, אביהם של חברי הלהקה ויני פול ודיימבאג דארל, מפיק וכותב שירים בסגנון קאנטרי, אשר תפקד גם כאמרגן הלהקה וגם כמפיק האלבומים העצמאיים שלה, תחת השם "The Elder"/"The Eldn" ("הבכיר"/"המבוגר"). הקלטות האלבום בוצעו באולפני פנטגו, שנמצאים בעיירה פנטגו, בטקסס, ארצות הברית.
שוב, כ"מנהגה" של פנטרה, "Power Metal" הוא הכבד מבין ארבעת האלבומים הראשונים של הלהקה, והוא האלבום אשר סוגר את מה שנקרא בפי המעריצים "תקופת הגלאם" של הלהקה. בניגוד לשלושת האלבומים הקודמים, שהלהקה הוציאה בשנים עוקבות (אלבום בשנה, בין השנים 1983 ל-1985), האלבום הזה יצא בהפרש של 3 שנים מקודמו. בזמן הזה פיל אנסלמו החליף את טרנס לי בתפקיד סולן הלהקה. הפעם, עם הסולן החדש, הסגנון המוזיקלי של פנטרה השתנה, וכבר כמעט ואיבד את האלמנטים מסגנון הגלאם מטאל/הארד רוק איתו התחילו.
כלוריד
המונח "כלוריד" מתייחס לעיתים גם לתרכובת כימית בה אטום כלור אחד או יותר קשורים בקשר קוולנטי במולקולה. לכן, כלורידים יכולים להיות תרכובות אורגניות או אי-אורגניות. הדוגמה הפשוטה ביותר לתרכובת כלוריד אי-אורגנית היא מימן כלורי - חומצה הידרוכלורית, שהוזכרה לעיל. דוגמה פשוטה לתרכובת אורגנית המכילה כלור (אורגנוכלוריד) היא כלורומתאן (CH3Cl), המכונה גם מתיל כלוריד.
קיימים גם חומרים אי-אורגניים בהם אטום הכלור קשור בקשר קוולנטי, לדוגמה:
אחת הדרכים למדידת כמות כלוריד במדגם היא באמצעות ארגנטומטריה.
בגוף האדם
יוני כלוריד חשובים לתהליך חילוף החומרים בגוף האדם, ומסייעים בשמירה על מאזן החומציות בגוף. ריכוז הכלוריד בדם נשמר ברמה הרצויה על ידי הכליות. ליוני כלוריד תפקידים פיזיולוגיים חשובים. לדוגמה, במערכת העצבים המרכזית, פונקציית העיכוב של גליצין וחלק מפעולת GABA תלויים בקליטת יון כלוריד לנוירונים ספציפיים. כמו כן, החלבון המשמש להעברת יוני כלוריד וביקרבונט, Band 3, משתמש ביוני כלוריד על מנת להגביר את קיבולת הפחמן הדו-חמצני של הדם, בצורת יוני ביקרבונט.
ערכי נורמה בבדיקת דם עבור כלוריד נעים הין 95 ל-105 מיליאקוויוולנט (mEq) לליטר. ערכי הנורמה עשויים להשתנות מעט בין מעבדות. התצרוכת היומית המומלצת (DRI) לפי מכון הרפואה של האקדמיה הלאומית של ארצות הברית היא בין 2,300 ל-3,600 מיליגרם ליום, עבור זכר בן 25.
יחסי גרמניה–סרי לנקה
יחסי גרמניה–סרי לנקה הם היחסים הדו-צדדיים בין גרמניה לסרי לנקה. היחסים בין המדינות כוננו בשנת 1953. באוקטובר 2013 נחגגו 60 שנה לכינון היחסים בברלין. עם תום מלחמת האזרחים במדינה ב-2009, גרמניה הייתה שותפה חשובה בתהליך השיקום והסיוע ובפיוס בין קבוצות אתניות שונות. בנוסף, גרמניה ושותפיה באיחוד האירופי שמים לב לזכויות האדם במדינה ולפיתוח המצב ההומניטרי.
יחסים כלכליים
גרמניה היא שוק המכירות השלישי בחשיבותו של סרי לנקה. בשנת 2014, הסתכם היבוא הגרמני של סחורות מסרי לנקה, המורכב בעיקר מגומי, תה וטקסטיל ב-473.3 מיליון אירו. הייצוא הגרמני של מכונות, הנדסת חשמל ומוצרים כימיים וכן כלי רכב הסתכם ב-218.1 מיליון אירו. גרמניה היא המשקיעה השנייה בחשיבותה מבין מדינות האיחוד האירופי בסרי לנקה. באמצעות השקעה של 51 חברות גרמניות, נוצרו 11,700 מקומות עבודה בסרי לנקה. מאז 1951 נחתמו הסכמי סחר שונים, ששימשו בסיס לשיתוף פעולה דו-צדדי. בשנת 1979 נחתמה אמנה למניעת כפל מס, אשר הקטינה את שיעורי המס על דיבידנדים עבור שתי המדינות.
בין ההסכמים שנחתמו בין המדינות:
חינוך
בשנת 1999 מכון דרום אסיה היידלברג (SAI) פתח סניף בקולומבו. בשנת 2014 הצליחו SAI ואוניברסיטת קולומבו להעמיק את מערכת היחסים ביניהם באמצעות מזכר הבנות. מכון גתה מבוסס בקולומבו מאז 1957. המחויבות של המכון מתמקדת בעיקר בתחומי חילופי תרבויות ומתן הזדמנויות להכשרת שפות.
תיירות
תיירים גרמנים מהווים את קבוצת התיירים השלישית בחשיבותה עבור סרי לנקה עם 85,470 מטיילים בשנת 2013. השפל התיירותי שנגרם בגלל הצונאמי בשנת 2004 ומלחמת האזרחים שנמשכה עד 2009, התאוששה בשנים שלאחר מכן על ידי מספר הולך וגדל של מבקרים. בשנת 2014 סרי לנקה חלה צמיחה תיירותית של כ-21% בקרב מטיילים גרמנים.
הפיגוע במלון גרנד בברייטון
הפיגוע במלון גרנד בברייטון שבבריטניה התרחש ב-12 באוקטובר 1984, כאשר פצצת השהיה שהניח איש ארגון הצבא האירי הרפובליקני הזמני התפוצצה במלון. היה זה ניסיון התנקשות בחייה של ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר ושרי ממשלתה, ששהו במלון לרגל ועידת המפלגה השמרנית שנערכה בעיר. תאצ'ר לא נפגעה, אך 5 אנשים נהרגו בפיגוע ו-34 נפצעו.
הפיגוע
חבר הצבא הרפובליקני האירי הזמני פטריק מגי (Patrick Magee), בן 33, התאכסן במלון בסוף השבוע של 14 עד 17 בספטמבר 1984 תחת השם הבדוי רוי וולש. הוא שהה בחדר מס' 629 ובמהלך שהותו שם הטמין מטען חומר נפץ תחת אגן האמבטיה בחדר. לטענת חפרפרת בריטית באותו ארגון היה המטען במשקל של תשעה קילוגרמים. הוצמד אליו מתקן השהיה שהותקן מרכיבי מכשיר וידאו טייפ.
המטען התפוצץ ב-12 באוקטובר בשעה 02:54 לפנות בוקר, ערב יומה האחרון של הוועידה בת השבוע. חלקים משלוש קומות בחלקו המרכזי של הבניין קרסו והותירו חור פעור בחזיתו. חלק מהנפגעים נפלו מהקומה השישית דרך ההריסות. לדברי מכבי האש ניצלו חיי רבים כאשר הבניין הבנוי היטב בסגנון הוויקטוריאני נותר עומד על תילו.
חמישה אנשים נהרגו בפיגוע – חבר הפרלמנט אנתוני ברי מהמפלגה השמרנית, פעיל אזורי בכיר של המפלגה ושלוש נשים – נשותיהם של פעילים במפלגה. אחת ההרוגות ובעלה לנו בחדר שבו הוטמנה הפצצה. 34 אנשים אחרים נפצעו ואושפזו, וביניהם שר המסחר נורמן טביט.
מרגרט תאצ'ר, ששהתה בסוויטה בקומה הראשונה של המלון, הייתה עדיין ערה בעת ההתפוצצות ועסקה בהכנת נאומה לוועידת המפלגה. ההתפוצצות גרמה נזק חמור לחדר הרחצה שלה, אך חדר השינה וחדר הישיבה שלה לא נפגעו. תאצ'ר ובעלה, שלא נפגעו, הובלו דרך ההריסות אל מחוץ למלון והוסעו לתחנת המשטרה בברייטון.
לאחר הפיגוע
זמן קצר לאחר ההתפוצצות, בשעה 04:00, נתנה תאצ'ר ריאיון לכתב ה-BBC והודיעה שהוועידה תתקיים כמתוכנן. אחד מיועציה שכנע את מפעילי חנות מרקס אנד ספנסר בעיר לפתוח אותה בשעה מוקדמת, כדי שאלו שאיבדו את כל חפציהם בפיגוע יוכלו לקנות לעצמם בגדים חדשים.
בהמשך היום נשאה תאצ'ר את נאומה בוועידה, כמתוכנן. היא השמיטה ממנו את רוב הדברים שתכננה להגיד נגד מפלגת הלייבור. היא גינתה את ההתקפה והכריזה שהניסיון להרוס את הדמוקרטיה הבריטית באמצעות טרור לא יצלח. לאחר נאומה בוועידה נסעה תאצ'ר לבית החולים לבקר את הפצועים.
למחרת נטל הצבא האירי הרפובליקני אחריות להתקפה.
עיתונאי הטלגרף דייוויד יוז כתב כי הפיגוע היה ההתקפה הנועזת ביותר על הממשלה הבריטית מאז מזימת אבק השרפה. משם ואילך הוחמרו מאוד אמצעי הביטחון שננקטו במסגרת ועידות פוליטיות בבריטניה.
יאיר פרג
יאיר פרג (17 באוגוסט 1929 – 25 בספטמבר 2001) היה מדען ופרופסור לבוטניקה וגנטיקה של צמחים.
ביוגרפיה
פרג נולד בתל אביב-יפו בשנת 1929 וגדל בשכונת בורוכוב בגבעתיים. בילדותו היה חבר בתנועת "הנוער העובד והלומד", שירת בארגון "ההגנה" ובהיותו בן 17 התגייס לפלמ"ח.
במלחמת העצמאות שירת בגדוד השלישי של חטיבת יפתח. על אף שהיה חולה אסתמה קשה השתתף בכל קרבות החטיבה. בסוף המלחמה היה ממייסדי קיבוץ צרעה שבפרוזדור ירושלים והחל בלימודי בוטניקה באוניברסיטה העברית. לאחר מכן למד לימודי דוקטורט באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית והיה למומחה בולט בתחום הפטריות.
פרג הוא המדען הישראלי הראשון שהחל לעבוד בתחום של גנטיקת המיקרו אורגניזמים עם יוצרי אנטיביוטיקה. עזר בהקמת הגן הבוטני באוניברסיטת תל אביב. כבוטנאי למד פרג את צמחיית חבל מודיעין ואף תכנן להוציא קטלוג צמחים בנושא זה. הוא אף גילה בגבעת התיתורה זן נדיר של נורית, נורית צהובה עם מעבר לאדום.
במלחמת יום הכיפורים שהה בשנת שבתון באנגליה, ממנה חזר באופן עצמאי והצטרף ללחימה בסיני.
בשנת 1986 פרש פרג לגמלאות. תחילה התיישב בשילת ולאחר מכן נמנה עם מייסדי מכבים. באותה עת החל להקדיש מזמנו לפיתוח אתרים באזור מודיעין ובארץ כולה. שנים רבות עמד בראש "העמותה לשימור אתרים ונוף במודיעים" והיה בעל תפקיד חשוב במאבק להצלת גבעת תיתורה. בין מאבקיו האחרים: מניעת סלילת כביש באתר הארכאולוגי חירבת אל מידיא, התרעה על ריכוז רדון ותיעוש יתר באזור מודיעין.
פרג היה חבר בחברה להגנת הטבע, במליאת רשות הגנים הלאומיים ובחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי. כתב למעלה מ-150 מאמרים וכתבות בנושא מודיעין, במספר עיתונים נחשבים.
בשנת 2011 יצא לאור הביוגרפיה שלו שנכתבה על ידי רעייתו גיסיה פרג, סיפור חייו של פרופ' יאיר פרג, איש פלמ"ח, מדען באוניברסיטה העברית בירושלים, ומעל הכל - לוחם למען שמירת הטבע ומורשת העבר.
קדנסיה
קדנסיה (Cadency), או אות חניכה היא שיטה להבדיל בין שלטי אצולה דומים, השייכים לבני אותה המשפחה.
הקדנסיה נחוצה משום שבשיטות הרלדיות רבות עיצוב מסוים של שלט אצולה יכול לשמש רק אדם אחד בכל זמן נתון. עם זאת, מכיוון שעיצובים הרלדיים ניתנים בירושה, שלטי האצולה של רוב בני משפחה מסוימת יידמו לשלט האצולה של בן המשפחה המבוגר ביותר (הנקרא שלט חלק). הם נוצרים על ידי הוספת סימנים הנקראים אותות חניכה או בריסוּרוֹת (Brisures). הבריסורות דומות למטענים אך קטנות מהם, והן לרוב פטורות מחוק הטינקטורה.
אנגליה
שיטת הקדנסיה האנגלית כוללת שילוב הבריסורות הבאות בשלט החלק:
בהרלדיקה האנגלית לא קיימת חובה עבור אישה לשאת שלט אצולה ייחודי ולכן אין לבנות בריסורות מיוחדות, והן נושאות את שלט האצולה של אביהן על גבי מגן מעוין. בנו הבכור של בן בכור מעוטר תגית בעלת חמישה קצוות. נכדים אחרים משלבים את הבריסורה שלהם בזו של אביהם, דבר שתוך מספר דורות עלול לגרום לבלבול (מכיוון שאחיין ודודו עשויים לשאת אותם אותות) וסיבוך (בשל ריבוי סימני הקדנסיה שיצטברו). עם זאת, בפועל, אותות קדנסיה אינם בשימוש נפוץ כיום, וגם כאשר הם נמצאים בשימוש, נדיר לראות יותר משתי בריסורות על שלט אצולה.
אף כי ספרי העיון בנושא מסכימים כולם עם שיטת הקדנסיה שלעיל, ברוב הדוגמאות ההרלדיות (כריכות ספרים עתיקים, מונומנטים כנסייתיים, הטבעות בסכו"ם כסף וכו') קיימת התעלמות מוחלטת מקדנסיה. המכללה להרלדיקה בלונדון - הסמכות ההרלדית עבור אנגליה וויילס - לרוב אינה מתעקשת על שימוש באותות קדנסיה, ובאתר האינטרנט שלה אף לא מצוינת החובה להשתמש בהם.
משפחת המלוכה
תאורטית לא קיימים חוקי קדנסיה עבור בני משפחת המלוכה וזאת מכיוון שהשליט מחליט על חוקים אלו אד הוק. בפועל, מספר מסורות נהפכו לחוקים לא רשמיים. עם הולדתם, בני משפחת המלוכה אינם זכאים לשלט אצולה. בשלב מסוים בחייהם (לרוב בגיל שמונה-עשרה) הם עשויים לקבל שלט משלהם. שלט זה יהיה תמיד שלט הריבונות של השליט מובדל בתוספת של סרט כסוף, בעל שלושה או חמישה קצוות. כדי להבטיח ייחודיות בהענקה של שלט חדש - יחובר הסרט גם לציצה ולתומכים, בנוסף למגן. כדי למנוע הצטברות אותות רבים מדי על הציצה נהוג כיום שלא לעטר אותה. הציצות בשלטי האצולה של המשפחה המלכותית, לעומת זאת, תמיד מוצגות עם עיטור. ניתן לומר כי סרט כסוף הוא סמל אצולה מובהק וכי רצוי שבנים בכורים מחוץ למשפחת המלוכה ישתמשו בסרטים מצבע אחר, לרוב אדום.
על שלטו של נסיך ויילס מצויר סרט כסוף חלק ובאופן מסורתי גם שאר שלטיהם של בני המשפחה בסדרה שלמה של סמלים בקצות הסרט כדי להבדיל ביניהם. להבדלה בין שלטי האצולה של הנסיכים ווליאם והארי נוסתה טכניקה חדשה - שימוש בסמל הצדפה, המייצג את משפחתה של אימם, משפחת ספנסר.
סקוטלנד
הקדנסיה הסקוטית מערבת שיטה סבוכה המשתמשת בבּוֹרדוּרוֹת (Bordures), או מִסגרוֹת במגוון צבעים (טינקטורות) אשר מתווספות לשלט החלק ומהוות סימני קדנסיה. בניגוד לנהוג באנגליה - בה אין חשיבות לשם המשפחה של אציל - בשיטת השבטים הסקוטיים, רק אדם אחד בלבד רשאי לשאת שלט חלק של שם משפחה מסוים. כל שאר בעלי אותו שם המשפחה, גם אם אינם קרובי משפחתו, מחויבים להחזיק בשלט אצולה המשקף את השלט החלק בצורה כלשהי. בסקוטלנד, כמו באנגליה, משמשים הסרט בעל שלושה הקצוות לסימול בן בכור והסרט בעל חמישה הקצוות לסימול בנו הבכור של בן בכור. כן גם מסיר הבכור את הסרט ומאמץ את סמלו של אביו עם מותו. עם זאת, בניגוד לאנגליה, בסקוטלנד ניתן להוריש את הסרט לזכר הבא בשרשרת הירושה של שלט חלק גם אם אינו בנו של בעל השלט (למשל אחיין).
China (אלבום של ואנגליס)
China הוא אלבום מוזיקה אלקטרונית יוונית מאת המוזיקאי היווני ואנגליס. האלבום ראה אור בשנת 1979 על ידי אולפני נמו והופץ על ידי תקליטי RCA. האלבום עוסק באווירה סינית. שירי האלבום מנוגנים בסולמות סיניים, ולעיתים נשמעים גם צלילים "סיניים". כמו כן, גם שמות הרצועות קיבלו סגנון סיני. רצועות בולטות הן Chung Kuo, The Dragon, The Tao of Love ועוד רבות.
וולפמורגנתאלר
וולף-מורגנתאלר (בלועזית: Wulffmorgenthaler) היא רצועת ובקומיקס יומית, שנכתבת ומאוירת על ידי מיקָאֵל ווּלף ואנדֶרס מורגנתאלר הדנים. שמה של הרצועה הוא הֶלחֵם של שמות המשפחה של יוצריה.
רצועת הוולף-מורגנתאלר פורסמה לראשונה במגזין העיצוב המקוון k10k.net, לאחר זמן קצר החלה להתפרסם באתר עצמאי, בזכות הפופולריות הרבה והביקורות האוהדות. עד כה פורסמו אלפי רצועות יומיות.
ביוני 2012, שונה שם הקומיקס ל-Wumo.
יוצרי הסדרה
מיקאל וולף (Mikael Wulff), נולד ב-1972, הוא קומיקאי וכותב דני. בנוסף לכתיבה הוא משתתף במופעי סטנד-אפ בסקנדינביה וכותב לתוכניות טלוויזיה.
סגנון והומור
לרצועה סגנון הומור ייחודי המתבטא בשבירת טבואים חוזרת ונשנית. בין הנושאים החוזרים בקומיקס הם האפיפיור, היטלר, מין ביזארי, התאבדות, ורצח.
ליקנופס
ליקנופס (שם מדעי: Lycaenops) הוא סוג של זוחל מקבוצת התראפסידה שחי בתקופת הפרם לפני 270.6-251 מיליון שנה. מאובניו נמצאו באפריקה הדרומית. נמצאו 4 מינים שלו.
יצור זה הזכיר במראהו סמילודון קטן ודינוזאור טורף, אך הוא לא היה יונק ולא דינוזאור. אורכו הגיע ל-1 מ', משקלו ל-15 ק"ג, הוא נע על ארבע רגליים, היה בעל כתפיים חזקות וכנראה יכל לזנק במהירות ואולי גם לטפס על עצים. לסתותיו נטו כלפי מטה ובקצוותיהם היו זוג ניבים חדים.
הם היו ציידים קטנים שהשתמשו בשיניהם כדי לטרוף יצורים קטנים, בעיקר לטאות ודיצינודונטים. מבנה חייו כנראה דמה לזאבים המודרניים.
כל הליקנופסים נכחדו לפני 251 מיליון שנה, קצת לפני תקופת הטריאס בה הופיעו הדינוזאורים.
דרום אוסטיה
דרום אוסֶטיה (באוסטית: Хуссар Ирыстон, חוּסַר איריסטוֹן; בגאורגית: სამხრეთ ოსეთი, סַמחרֶת אוֹסֶתי; ברוסית: Южная Осетия, יוּז'נַיָה אוֹסֶטיָה) היא מדינה ריבונית דה פקטו בדרום הקווקז שהתנתקה מגאורגיה, ואשר רוב תושביה הם אוסטים.
בתקופת ברית המועצות היה האזור מחוז אוטונומי במסגרת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הגאורגית. מאז הכרזת העצמאות של גאורגיה הכריז המחוז על עצמאותו מגאורגיה, ועל הקמת "הרפובליקה של דרום אוסטיה", מעשה שהביא לפריצת הסכסוך האוסטי-גאורגי בתחילת שנות ה-90.
דרום אוסטיה היא אחד משני מחוזות של גאורגיה (השני הוא אבחזיה) שפרשו מגאורגיה תוך סכסוך אלים בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 בתקופת מלחמת האזרחים הגאורגית.
לאחר המלחמה בדרום אוסטיה (2008), היא הוכרה כמדינה לראשונה על ידי הפדרציה הרוסית. דרום אוסטיה מוכרת כעצמאית (נכון ל-2021) על ידי רוסיה, ניקרגואה, נאורו, ונצואלה וסוריה בלבד. יתר מדינות העולם החברות באומות המאוחדות רואות בה חלק מגאורגיה.
גאוגרפיה
דרום אוסטיה שוכנת ברובה הגדול במחוז הגאורגי כארתלי הפנימית וגובלת מצפונה בסובייקט הפדרלי של רוסיה, רפובליקת צפון אוסטיה - אלניה. בתחומה נכללים נפת ג'ווה בצפון, העיר צחינוואלי רבתי, החלק הצפוני של נפת גורי, חלקים במערב נפת אוני ונפת סצ'חרה, נפת אחלגורי וחלקה הצפוני של נפת כארלי.
דרום אוסטיה משתרעת על כ-3,900 קמ"ר בחלק הדרומי של הקווקז הגדול, והיא מופרדת ברכסי הרים מצפון אוסטיה-אלניה, המאוכלסת יותר, שהיא חלק מהפדרציה הרוסית, ומגיעה כמעט לאגן נהר הקורה. הרפובליקה הררית במיוחד, ורובה נמצא מעל אלף מטרים מעל פני הים. כלכלת הרפובליקה חקלאית ברובה, אף שפחות מ-10% משטחה מעובדים. דגנים, פרות ויין הם המוצרים העיקריים. ענפי הבקר והיערנות הם ענפים מפותחים נוספים. קיים גם מספר קטן של מפעלי תעשייה, במיוחד באזור הבירה צחינוואלי.
דמוגרפיה
הרכבו הדמוגרפי המדויק של החבל אינו ידוע. לפני פתיחת העימות הגאורגי-אוסטי היו בערך שני שלישים מהאוכלוסייה אוסטים, ובין רבע לשליש מהאוכלוסייה גאורגים. המלחמות, שלוו בבעיית פליטים קשה ובנדידת אוכלוסין, הותירו אי ודאות רבה, על אף שהערכות מדברות על 45,000 אוסטים אתנים בשנת 2007.
מעמדו המדיני של החבל
הרפובליקה של דרום אוסטיה מורכבת ממבנה מסובך של אזורים בעלי רוב אתני אוסטי. הבירה צחינוואלי היא בעלת רוב אוסטי. הבירה, ורוב האזורים בעלי הרוב האוסטי, נשלטים בידי הממשלה. מורכבות זו הפכה את הסכסוך האוסטי-גאורגי למסובך, שכן כל ניסיון ליצור אזורים הומוגניים יהיה כרוך בהעברת אוכלוסין נרחבת.
הסטאטוס קוו הרעוע נותר על כנו בימי נשיא גאורגיה אדוארד שוורדנדזה. יורשו, מיכאיל סאקשווילי הפך את השלטת הריבונות הגאורגית על דרום אוסטיה למחויבות הראשונית של ממשלתו. סאקשווילי הצליח באמצעות הפעלת כוחות השלטון המרכזי לסיים את העצמאות דה פקטו של מחוז אג'ריה במאי 2004, וביקש ליישם פתרון דומה גם בדרום אוסטיה. לאחר העימות ב-2004 הגבירה הממשלה הגאורגית את מאמציה להביא את הסוגיה למודעות העולמית. ב-2005 הציג סאקשווילי את תוכניתו להשלטת ריבונות גאורגיה על החבל בפני האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה בשטרסבורג. לאחר מכן הביעו ארצות הברית והאיחוד האירופי את תמיכתן בתוכנית שהוצגה על ידי ראש הממשלה הגאורגי זוראב נור'אידלי למועצה המתמדת של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה בווינה ב-2005. ב-6 בדצמבר 2005 אימצה מועצת השרים של הארגון לביטחון ושיתוף פעולה שהתכנסה בליובליאנה החלטה התומכת בהצעת הסדר הקבע הגאורגית. התוכנית נדחתה על ידי הממשלה בדרום אוסטיה.
ב-13 ביוני 2007 הקימה גאורגיה ועדה ממשלתית, בראשות ראש הממשלה זוראב נור'אידלי, על מנת לפתח את מעמדה האוטונומי של דרום אוסטיה במסגרת המדינה הגאורגית. על פי הממשלה הגאורגית המעמד העצמאי יתקיים במסגרת של "דיאלוג כולל" עם כל הכוחות והקהילות בחברה האוסטית.
ב-7 באוגוסט 2008, יום פתיחת אולימפיאדת בייג'ינג, פתחה גאורגיה במתקפת פתע בדרום אוסטיה על מנת לבסס את שליטתה במחוז המורד. מנהיגי העולם, ובהם מזכירת המדינה האמריקנית קונדוליזה רייס, קראו לצדדים להכריז על הפסקת אש. לאחר יומיים, פתחה הפדרציה הרוסית במתקפת נגד, לאחר שראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין גינה את הפלישה ואמר כי זו לא תעבור ללא תגובה.
ב-26 באוגוסט 2008 הכריזה רוסיה על הכרתה בעצמאותה של דרום אוסטיה. ניקרגואה וונצואלה הכירו מאוחר יותר אף הן בעצמאות דרום אוסטיה.
ימי הביניים ותחילת העת החדשה
האוסטים הם צאצאי השבט הסרמטי, האלאנים, שבט דובר פרסית, שיישב את אזור הקווקז מהמאה ה-1. בתחילת ימי הביניים התנצרו האוסטים בהשפעת הגאורגים והביזנטים. בעקבות הפלישה המונגולית לגאורגיה ולדרום הערבה הרוסית, בתחילת המאה השלוש-עשרה, נפוצו האלאנים ממקום מושבם, דרומית לנהר הדון (כיום ברוסיה) דרומה ומערבה. אחת מקבוצות האלאנים התיישבה בצפון הקווקז באזור חבל אוסטיה. באזור זה יצרו צאצאי האלאנים שלוש ישויות טריטוריאליות נפרדות: "דיגור" במערב, שהייתה תחת השפעה של הקברדינים המוסלמים סונים. "טואלאג" בדרום, שהפכה לדרום אוסטיה של היום, חלק מהנסיכות הגאורגית ההיסטורית סאמאצ'אבלו, במקום שבו האוסטים מצאו מפלט מהמונגולים. "אירון" בצפון, הפכה למה שנקרא כיום צפון אוסטיה, תחת השליטה הרוסית משנת 1767. רוב האוסטים הם כיום נוצרים (כפי הנראה 61%), יחד עם זאת, ישנו מיעוט מוסלמי.
דרום אוסטיה תחת שלטון רוסיה וברית המועצות
עם סיפוח גאורגיה לאימפריה הרוסית בשנת 1801, אוחדו שני חלקי העם האוסטי ליחידה אחת, תחת מלכות המשנה של הקווקז. הקמתה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, בשנת 1918, ניתקה את דרום אוסטיה מהחבל האוסטי. החלק הצפוני של החבל הפך לחלק מהרפובליקה הרוסית הטרקית. בתקופת קיומה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, בין השנים 1918 ל-1920, פרצו באזור סדרת של מרידות אוסטיות, במהלכן הועלו דרישות לעצמאות. הממשלה הגאורגית המנשביקית האשימה את האוסטים בשיתוף פעולה עם הבולשביקים. על פי מקורות אוסטיים נהרגו במרידות אלה 5,000 אוסטים, ו-13,000 נוספים נהרגו לאחר מכן מרעב וממחלות.
הממשל הסובייטי של גאורגיה הסובייטית, שהוקם בשנת 1921, לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה, יסד, באפריל 1922, את הפרובינציה האוטונומית של דרום אוסטיה. ובמקביל הוקם, בשנת 1924, החבל האוטונומי של צפון אוסטיה. על אף שלאוסטים שפה משלהם, האוסטית, היו הרוסית והגאורגית לשפות הרשמיות במחוז. בתקופה הסובייטית, תחת השלטון הממשלה הגאורגית, נהנתה דרום אוסטיה ממידה מסוימת של אוטונומיה, כולל תרגול השפה האוסטית ולימודה בבתי הספר.
הסכסוך האוסטי-גאורגי
המתיחות באזור החלה לגאות במקביל להתחזקות התחושות הלאומיות בקרב הגאורגים והאוסטים בשנת 1989. לפני נפילת ברית המועצות חיו שתי הקהילות ששכנו בדרום אוסטיה בשלווה יחסית. הן קיימו ביניהן יחסים תקינים, ושיעור הנישואים המעורבים היה גבוה.
בעקבות עצמאות גאורגיה בשנת 1991, ובחירתו של זוויאד גמסחורדיה לנשיא, הכריזה הממשלה הגאורגית על השפה הגאורגית כשפה רשמית של המדינה (הגאורגית הייתה השפה הרשמית בתקופה הסובייטית יחד עם הרוסית, וכך נכתב גם בחוקת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה). הדבר עורר דאגה גדולה בדרום אוסטיה, שמנהיגיה תבעו שהאוסטית תהיה לשפה הרשמית של המדינה. המיעוט האוסטי המשיך לשאוף לרמה גבוהה יותר של אוטונומיה, אבל נאלץ להתמודד עם התגברות הרגשות הלאומיים.
בסוף שנת 1991 פרץ משבר אלים בו הותקפו כפרים אוסטים, ובמקביל הותקפה האוכלוסייה הגאורגית בערים, ובמיוחד בבירת המחוז, צחינוואלי. תוצאת המשבר הייתה 1,000 הרוגים אזרחים, ובריחתם של כמאה אלף אוסטים צפונה, אל צפון אוסטיה. כ-23,000 גאורגים נמלטו מדרום אוסטיה והתיישבו בחלקים אחרים של גאורגיה. אירועי מלחמת דרום אוסטיה התרחשו במקביל לאירועי מלחמת אבחזיה ומלחמת האזרחים הגאורגית. בסופה של המלחמה, ב-26 ביוני 1992, נחתם בסוצ'י הסכם דאגומי (Дагомысские соглашения) שהיתווה את "העקרונות ליישוב בדרכי שלום של הסכסוך האוסטי-גאורגי".
החלטת ברית המועצות על ניתוק קשריה הכלכלים עם הרפובליקות המתנתקות, הביאה להתמוטטות החברות התעשייתיות העיקריות של גאורגיה, משבר אנרגיה קשה והתרוששות האוכלוסייה. כתוצאה מכך הפכו הברחות הדלק-נפט, גז טבעי ודיזל לריווחיות מאוד. בנוסף לכך הייתה גאורגיה אחת מיצואניות הגדולות של מוצרים חקלאיים לברית המועצות. המשבר האלים של שנת 1991 הביא לקרקע פורה להברחות מגאורגיה ואליה, ששאב אליו ארגוני פשע מגאורגיה ורוסיה. השוק הראשי בו התבצעו העסקאות בסחורות המוברחות היה בארגנתי שליד צחינוואלי. הוא שימש כמנגנון קביעת מחירים למוצרים המוברחים לכל האזור. המסחר בשוק התפתח מתום מלחמת האזרחים הגאורגית ועד לסגירתו ביוני 2004.
ב-1992 נאלצה גאורגיה להסכים להפסקת אש, בשל האיום בהתערבות רוסית. ממשלת גאורגיה והבדלנים הדרום אוסטים הגיעו להסכם לפיו לא ישתמשו בכוח זה נגד זה, וגאורגיה הבטיחה שלא לנקוט בסנקציות כנגד דרום אוסטיה. עם זאת, מחזיקה הממשלה הגאורגית בשליטה בחלקים נרחבים מהמחוז, לרבות העיר אחלגורי. הוקם כוח לשמירת השלום שהורכב מרוסים, גאורגים ואוסטים. ב-6 בנובמבר 1992 שלח הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה כוח משימה לגאורגיה על מנת לנטר את הכוח לשמירת השלום. מאז, עד לאמצע שנות ה-2000, נשמר באזור השקט באופן יחסי. ביוני 2004 גרם מבצע גאורגי למניעת הברחות לעליית המתח באזור. פעולות של לקיחת בני ערובה, תקריות ירי ופיגועים הותירו עשרות הרוגים. ב-13 באוגוסט 2004 הוכרזה שביתת נשק נוספת, אך זו הופרה באופן תדיר.
הממשלה הגאורגית מחתה על התמיכה הגוברת שהעניקה רוסיה לדרום אוסטיה, ועל נוכחותה הפוליטית באזור. כן טענה כי כוחות שמירת השלום אינם נייטרליים ודרשה את החלפתם. ב-5 באוקטובר 2006 פסל חווייר סולאנה, שר החוץ של האיחוד האירופי, כל אפשרות להחלפת הכוח הרוסי בכוח משקיפים אירופי.
בין השנים 2004- 2007 השיגה גאורגיה שליטה בחלקים מהאזור, ובשנת 2007 הכריזה על הקמת "הישות המינהלית הזמנית של דרום אוסטיה", בהנהגתם של אוסטים אתנים, חברים לשעבר בממשלה הבדלנית. הישות אמורה הייתה לשאת ולתת עם הממשלה הגאורגית המרכזית על המעמד הסופי של החבל.
ב-7 באוגוסט 2008 פתחה גאורגיה במבצע לכיבוש צחינוואלי. כוח גדול של צבא גאורגיה נשלח לאזור שבשליטת המורדים בדרום אוסטיה, והחל בהפגזת הבירה צחינוואלי. בעקבות המבצע, הפציץ חיל האוויר הרוסי מטרות צבאיות ותשתיות גיאורגיות, ובהמשך השבוע אף פלש הצבא הרוסי לגיאורגיה וכבש שטחים נרחבים. ארצות הברית, האיחוד האירופי, בריטניה, צרפת, ומדינות נוספות גינו את הפלישה הרוסית. לפי סיכום הפסקת האש בין רוסיה לגיאורגיה, בסוף החודש הסתיימה הלחימה באזור, ודרום אוסטיה זכתה לעצמאות דה פקטו.
כלכלה
העימות עם גאורגיה הותיר את דרום אוסטיה מרוששת ובקשיים כלכליים חמורים. גאורגיה נקטה בצעדים כניתוק החשמל לרפובליקה, דבר שהביא את האוסטים לצרוך את החשמל שלהם דרך כבל חשמל שמקורו בצפון אוסטיה, שהיא חלק מהפדרציה הרוסית. רוב האוכלוסייה עוסק בחקלאות בסיסית. הנכס הכלכלי החשוב ביותר בשליטת דרום אוסטיה, אם לא היחידי, הוא מנהרת רוקי המחברת את גאורגיה לרוסיה. השליטה במנהרה מספקת שליש מהתקציב האוסטי, באמצעות מכסים והיטלים על התעבורה במנהרה. בשנת 2006 הודו הבדלנים כי ממשלתם ממומנת בשיעור של עד 60% על ידי רוסיה. התוצר הלאומי הגולמי של דרום אוסטיה מוערך ב-15 מיליון דולר.
הקריה הכלכלית על שם המלך עבדאללה
הקריה הכלכלית על שם המלך עבדאללה (בערבית: مدينة الملك عبدالله الإقتصادية; תעתיק: מדינת אלמלכ עבדאללה אלאקתצאדיה) היא עיר מתוכננת העומדת בבניינה במחוז מכה שבמערב ערב הסעודית, ומיועדת להוות – יחד עם ארבע ערים אחרות כמותה – מוקד למשיכת פעילות של עסקים מקומיים ובינלאומיים, במטרה לפתח את כלכלת הממלכה.
העיר
מיזם הקמת העיר הוכרז בשנת 2005 על ידי עבדאללה, מלך ערב הסעודית דאז. הקמת העיר וארבע ערים כלכליות אחרות כמוה נועדה להשיג מספר מטרות: העלאת האטרקטיביות של ערב הסעודית כיעד להשקעות בינלאומיות; גיוון הפעילות הכלכלית במדינה, שכלכלתה מבוססת בעיקרה על תעשיית הנפט; הפחתת צפיפות האוכלוסייה בערי המדינה; יצירת מקומות עבודה חדשים.
העיר ממוקמת לחוף הים האדום, במערב המדינה, כמאה קילומטרים צפונית לעיר ג'דה. שטחה הכולל המתוכנן הוא 173 קילומטרים רבועים. הקמתה הייתה אמורה להסתיים עד לשנת 2020, אך עד 2015 הושלמו רק 15% ממנה.
העיר חוברה למסילת הרכבת המערבית, הקושרת בינה לבין הערים מכה, ג'דה, מדינה ונמל התעופה הבינלאומי בג'דה ובינם לבין רשת הרכבות הארצית. תחנת הרכבת בקו זה המוקמת בעיר תוכננה על ידי האדריכל הבריטי נורמן פוסטר.
תקוות המתכננים היא שהקמת העיר תביא ליצירת עד מיליון מקומות עבודה חדשים.
פיתוח העיר נעשה על ידי התאגיד הפרטי אעמאר נכסים (Emaar Properties) בפיקוח הרשות הסעודית להשקעות.
בקרבת העיר ממוקמת אוניברסיטת המלך עבדאללה למדע וטכנולוגיה.
מריה תרזה
מריה תרזה (במקור הגרמני: מריה תרזיה; בגרמנית: Maria Theresia; 13 במאי 1717 – 29 בנובמבר 1780) הייתה הארכידוכסית של אוסטריה ומלכת בוהמיה והונגריה משנת 1740 ועד למותה, בת לבית הבסבורג.
עם בחירתו של בעלה פרנץ הראשון שטפן לקיסר האימפריה הרומית הקדושה (נודע כפרנץ הראשון) הייתה לקיסרית האימפריה הרומית הקדושה, אך השפעתה הלכה למעשה עלתה בהרבה על שלו. מאוחר יותר שימשה עוצרת במקביל לשלטון בנה יוזף השני. כשליטה על מרבית המדינות באירופה המרכזית, הייתה אחת הנשים החזקות והמשפיעות ביותר בתקופתה.
הרקע לעלייתה לשלטון
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה, נולדה בווינה ב-13 במאי 1717, ילדתו השנייה של אביה קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואשתו אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל. קרל השישי היה הנצר האחרון ממין זכר בבית הבסבורג, וקיווה עד אחרית ימיו כי אשתו תלד לו יורש עצר זכר, לאחר שלוש בנות ובן שמת בינקותו. ילדותה של מריה תרזה הייתה איפוא חפה מלחצים ואישיותה עוצבה בסביבתה התומכת של משפחתה. קרל השישי ציווה כבר בשנת 1713 על הסנקציה הפרגמטית, שלפיה תוכל בתו הבכורה לרשת את כסאו, אם לא יהיה לו יורש זכר. בכך ביטל את כללי הירושה שנהגו לפנים, אשר מנעו מנשים לרשת את כס אביהן. משום כך עמדה בפני מריה תרזה האפשרות לרשת את אביה עם מותו, שכן הייתה בתו הבכורה, לאחר שאחיה הארכי-דוכס לאופולד מת בשנת לידתו, 1716.
המאבק על הכס
משמת קרל השישי בשנת 1740, עמדה שאלת ירושתה את אביה בסכנה, וזאת על אף הסנקציה הפרגמטית. כתר הקיסרות נשלל מבית הבסבורג וניתן לבית ויטלסבאך, ממנו נבחר בשנת 1742 הקיסר קרל השביעי. רק בשנת 1745, עם מותו של קרל השביעי, נבחר פרנץ הראשון שטפן לקיסר האימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמנית, ומריה תרזה החלה להתכנות "קיסרית רומית", אף שלא הוכתרה בתואר זה מעולם. מריה תרזה הקפידה על מעמדה המלכותי ונהגה כשליטה אבסולוטית בחצר המלוכה, לא כשליטה לצד בעלה, אלא כשליטה היחידה. פרנץ נטה שלא להתעסק בפוליטיקה הבינלאומית, ומריה תרזה ריכזה את מירב הכוח השלטוני בידיה.
מצבה הרעוע של מריה תרזה כיורשת העצר, הביא את מלך פרוסיה פרידריך הגדול (1712–1786) לפתוח עוד בשנת מותו של קרל השישי (1740) במלחמת הירושה האוסטרית על ידי שליחת צבאו לשלזיה, שם כבש את אזורי התעשייה העיקריים של הארכידוכסות לטובת פרוסיה. אף שגם ממלכות בוואריה וצרפת פלשו לשטחה של אוסטריה, הפך פרידריך לאויבה העיקרי של מריה תרזה. מדיניות הפנים והחוץ שלה נועדה להכות את פרוסיה ולזכות שוב בשטחים שנכבשו.
רפורמות
מריה תרזה צוטטה באמרה כי נתיניה הם ילדיה הראשונים ובהתאם לכך אף פעלה,העבירה כמה וכמה רפורמות שתרמו למודרניזציה של אוסטריה. היא הכפילה את כוחו של צבא האימפריה ההבסבורגית והכבידה את נטל המיסים, כדי לממן את המנגנון הממשלתי והצבאי, היא איחדה את המנגנון השלטוני של אוסטריה עם זה של בוהמיה וכך הגבירה את ריכוזיות השלטון. היא ייסדה בית משפט עליון שתפקידו היה לקיים את החוק במדינות האוסטריות, והנהיגה חוק עונשין אחיד באוסטריה - Constitutio Criminais Theresiana. בין חידושיה הנוספים - רפורמות ברפואה, ורפורמה בחינוך שכללה חובת ביקור בבית הספר. רפורמות אלה חיזקו את הכלכלה.
לפי עצת הקאנצלר שלה, ונצל אנטון קאוניץ, הביאה לסיום הברית עם בריטניה. תחת זאת נקשרה עתה וינה בבריתות עם רוסיה וצרפת.
לאחר שניכרה השפעתן החיובית של הרפורמות, הכינה מריה תרזה את הצבא בשנת 1756 להתקפה על פרוסיה. פרידריך הגדול הקדים אותה ופלש לנסיכות הבוחר מסקסוניה - בת ברית של אוסטריה. בכך ניתן האות לתחילתה של מלחמת שבע השנים, אשר נסתיימה בשנת 1763 בשלום הוברטוסבורג, אשר העביר את שלזיה לפרוסיה, הפעם לתמיד.
מדיניות השפעה באמצעות נישואים
לאחר המלחמה ואובדנה של שלזיה, הייתה משימתה העיקרית של מריה תרזה עתה לשמור על השלום, והיא השיאה את כל ילדיה שהגיעו לבגרות לבני זוג ממיטב מלכי אירופה, בהתאם לצורכי הממלכה. תפקידם החשוב ביותר של ילדיה היה לחזק את הבריתות המלכותיות באמצעות קשרי נישואים. ציטוט מפורסם שלה הוא: "שאומות אחרות ילחמו, את, אוסטריה, הינשאי". קשרי הנישואים היו הפתרון המועדף של מריה תרזה לצורך הסכמים פוליטיים, על רקע קולות המלחמה באירופה.
משפחתה וילדיה
מריה תרזה נישאה ב-12 בפברואר 1736 בווינה לדוכס פרנץ הראשון שטפן (פרנץ מלורן), ובכך נוסדה שושלת הבסבורג-לורן. לפי המסופר, היו אלו נישואין מאהבה, ולא נישואי נוחות. לאחר נישואיה העניקה מריה תרזה לבעלה מעמד של עוצר משני על נחלותיה באוסטריה, תוך שהיא שומרת למעשה את מרבית הכח הפוליטי בידיה שלה. לאחר מותו של בעלה, פרנץ הראשון שטפן, שינתה מריה את התנהלותה. מותו העציב אותה מאוד, ובחמש עשרה השנים שחלפו עד למותה לבשה בגדי אבלות.
מריה תרזה העמידה מספר גדול של צאצאים - שישה עשר במספר, שחלקם מתו בגיל צעיר. כל בנותיה של מריה תרזה נקראו בשם "מריה" כשם ראשון ושם שני נוסף. הן נקראו כך על שם מריה הבתולה, שכן מריה תרזה הייתה קתולית אדוקה. למעשה, הבנות לא נקראו כלל "מריה" בחיי היום יום, אלא בשמותיהן השניים.
בעבור ילדיה היא הייתה אם שמכבדים אותה ויראים מפניה. אולם על מנת לאזן את דרישות התפקיד, ראתה מריה תרזה חשיבות רבה בשמירה על חיי משפחה תקינים, שעות במהלך היום שמוקדשות אך ורק למשפחה, ואף חופשה משפחתית בארמון לוקסמבורג פעם בשנה, שבו התנהלה המשפחה המלכותית כמשפחה לכל דבר ללא הטקסים והמסורות של חצר המלוכה. אפילו הלבוש של משפחת המלוכה היה שונה בעת חופשתם בארמון לוקסמבורג והילדים נהנו מחופשיות רבה שלא כבדרך כלל.
תמונה מפורסמת של משפחת המלוכה, מריה תרזה, פרנץ שטפן וילדיהם בחדר ארוחת הבוקר בארמון, שציירה מריה כריסטינה, בתה האהובה של מריה תרזה, תלויה בארמון שנברון לצד יצירות אמנות מוזמנות של ציירים שונים. תמונה זו מהווה דוגמה ליחסים החמים והקרובים בין מריה תרזה וילדיה, גם באמצעות הסצנה המוצגת בתמונה ובעיקר בגין החשיבות שניתנה ליצירה חובבנית של בתה, שקיבלה מקום של כבוד בארמון לצד ציורים מקצועיים יותר.
מריה ילדה שלוש בנות עד שנולד יורש העצר, בנה הבכור יוזף השני (1741–1790), שהיה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. אולם עד מותה, נותרה מריה תרזה עוצרת-שותפה בשלטונו. אחרי יוזף השני, נולדה בתה האהובה של מריה תרזה, היא מריה כריסטינה (היחידה שאישרה לה אימה להנשא מאהבה). מיום נישואיה ועד גיל 39, הגיל בו ילדה את בנה הצעיר ביותר, הייתה מריה תרזה עסוקה בהריונות ובלידות, וזאת במקביל למלחמות שניהלה מול אויבי אוסטריה ולשנות השלום שהגיעו לאחריהן. כמעט מיד לאחר שילדה את בנה הצעיר, החלה מריה תרזה לעסוק במטלת השידוך של ילדיה הבוגרים.
מריה תרזה ראתה את עצמה כאוטוריטה מרכזית בחיי ילדיה, היא ניהלה את חייהם ללא הרף, קבעה למי יינשאו, וגם לאחר נישואיהם הקפידה על תכתובת שבועית שבה הבהירה להם את תפקידם ומעמדם, גם אם בעקבות נישואיהם היה שווה לשלה.
את בנה, יוזף השני, יורש העצר, היא השיאה לאיזבלה, נסיכת פארמה. לאחר מותה היא לחצה עליו להנשא בשנית, למריה יוזפה, נסיכת בוואריה. נישואים אלה ארכו רק שנתיים, שכן מריה יוזפה חלתה באבעבועות שחורות ומתה. מריה תרזה שהגיעה לבקרה במיטת חוליה, חלתה אף היא, אך החלימה. לאחר מותה של כלתה לחצה מריה תרזה על בתה בת ה-16, שגם היא נקראה מריה יוזפה, לבוא עימה לביקור אבלים בקבר הטרי. הנסיכה הצעירה נדבקה כתוצאה מהביקור באבעבועות שחורות, אך היא, בניגוד למריה תרזה, מתה ממחלתה. מריה תרזה האשימה את עצמה עד יום מותה בגורלה של בתה.
בתה הצעירה ביותר של מריה תרזה הייתה מארי אנטואנט אשר בעודה ילדה הוסדרו נישואיה ללואי, יורש העצר הצרפתי, אשר הוכתר מאוחר יותר כמלך לואי השישה עשר. אולם חינוכה של מארי אנטואנט הוזנח לאורך כל ילדותה ומריה תרזה הזדעזעה לגלות כי בתה הקטנה המיועדת להיות מלכת צרפת כותבת לאיטה, קוראת מעט ואינה מרוכזת בלימודיה. תשומת הלב של מריה תרזה, מאותו רגע ואילך מוקדה בהכנתה של מארי אנטואנט לתפקידה, גם לאחר שזו נסעה לגורלה בצרפת. חלופת המכתבים בין מריה תרזה ומארי אנטואנט ידועה בציטוטי הביקורת הרבים שהעבירה מריה תרזה למארי אנטואנט במכתביה וכללו הנחיות התנהגות ואף עצות כיצד לגרום לבעלה, לואי ה-16, להתעניין בה ולהכניסה להריון.
את בנה לאופולד ביקרה בשל היותו קר באישיותו, היא התנגדה לפעילותה הפוליטית של בתה, מריה קרולינה, על פרדיננד היא אמרה כי הוא אינו מאורגן דיו, ואת מריה אמליה ביקרה על היותה מתנשאת ושאינה שולטת היטב בצרפתית.
יוצאות דופן בין ילדיה של מריה תרזה היו הארכידוכסית מריה אליזבת (שנקראה על שם אחותה אליזבת שמתה בינקותה) ומריה כריסטינה. מריה אליזבת נחשבה לנכס החשוב ביותר של הממלכה על שום יופיה, וכל ניסיונות השידוכים שנעשו לה נפסלו עקב היותם בלתי מספקים למעמדה. בסופו של דבר היא חלתה באבעבועות שחורות, החלימה, אך סבלה מצלקות שפגעו ביופיה, ולא נשאה. בשונה ממנה, מריה כריסטינה הייתה הבת המועדפת על אימה, והיחידה שלא ספגה ביקורת. מריה תרזה נקטה בצעדים יוצאי דופן עבור מריה כריסטינה, כאשר אישרה לה להינשא מאהבה לקרוב משפחתם שלא החזיק בתואר אצולה מרשים או בנכסים רבים. מריה תרזה העניקה לזוג נחלה באוסטריה, בקרבה אליה, על מנת שתוכל לבקרה תכופות. יחסה המיוחד של מריה תרזה למריה כריסטינה היה ידוע ומקור לקנאה ותרעומת מצד אחיה ואחיותיה.
אכזבתה העיקרית של מריה תרזה מילדיה הייתה כי הם לא העניקו לה את כמות הנכדים לה ציפתה, ואף מריה כריסטינה לא צלחה במשימה זו ולא העניקה לאימה נכדים.
יחסה ליהודים
מריה תרזה נחשבה לקתולית קנאית ובמדיניותה נהגה להפלות יהודים, פרוטסטנטים וישועים. יוצאים מן הכלל היו היהודים הספרדים שהיו בעלי נתינות של האימפריה העות'מאנית וניתן להם חופש רב יותר משום שנהנו מהחסות של הסולטאן.
בשנת 1740 בעת שקיבלה לידיה מריה תרזה, בין שלל תאריה, גם את תואר מלכת הונגריה, דרשה מיהודיה, להעלות מס בסך 50,000 פלארין לשנה. זאת למרות שעל פי החוק בהונגריה היה על היהודים לשלם רק מס סמלי, שהוטל עליהם על ידי מלכיה הקודמים. היהודים זעקו חמס, ולאחר ויכוחים רבים, התפשרה המלכה על הנחה למשך חמש שנים משנת 1746 ועד 1751 בהן ישולמו 20,000 פלארין לשנה "בלבד". אולם עם תום ההסכם, הגדילה המלכה את סך המס השנתי והוא הלך ותפח, עד שבשנת 1778 נדרשו יהודי הונגריה לשלם 80,000 פלארין לשנה.
בשנת 1744, ערכו המונים בפראג שבבוהמיה (כיום בירת צ'כיה), פרעות כנגד היהודים, בגיבויים של חייליה הקרואטים של מריה תרזה, שנשאה אף את כתר מלכת בוהמיה. הסיבה ה"רשמית" למהומות, הייתה אשמת שווא של שיתוף פעולה עם הצבא הפרוסי שהיה אז בעיצומה של מלחמת הירושה האוסטרית נגד הקיסרית. הקהילה היהודית של פראג מנתה אז קרוב ל-20,000 איש (כ-30% מהאוכלוסייה) והייתה מבין הגדולות בזמנה באירופה. במהלך הפרעות פרסמה מריה תרזה צו מלכותי שגזר גירוש מיידי על יהודי פראג ויהודי בודה שבהונגריה, על נשיהם וטפם. בחודש ינואר של שנת 1745, בעיצומו של החורף העז, הוכרחו היהודים לעזוב את פראג ובודה, להתרחק ממרכזי הערים הראשיות ולהגר ליישובים כפריים קטנים בבוהמיה והונגריה. במשך שלוש שנים, שממו פראג ובודה מיהודים.
במהלך אותן השנים, פנו המגורשים אל הנגיד היהודי יהודה ברוך, בנקאי הארמון של הסולטאן הטורקי מהמוט הראשון, וביקשו ממנו שיפעל עבורם לקבלת אזרחות עות'מאנית. לשאלת הסולטאן מדוע חפצים כל כך הרבה יהודים להגר לארצו, סיפר הבנקאי שלו על גירושם של היהודים. הסולטאן אוהב היהודים שלח אולטימטום למלכה. המלכה שהייתה מסובכת בלאו הכי במלחמה קשה, נרתעה מהאיום ועם תום המלחמה (בשנת 1748) מיהרה להשיב את המגורשים לבתיהם, לאחר שחייבה אותם לשלם קנס הגון. מריה תרזה התנצלה לפני הסולטאן וטענה כי "נפלה אי הבנה".
במטרה ליצור טשטוש בייחודיות היהודית ולשנות את אורח החיים היהודי, הוציאה מריה תרזה בשנת 1777 את קובץ "החוקים להסדרת החינוך היהודי" (Ratio Educationis, Systemaatica Gentis Judeaorum Regulatio), מסמך זה הגדיר בחוק את החיוב של הקמת בתי ספר יהודיים בהם יוענק ידע חילוני ויושם דגש על כלכלה, תרבות אירופאית וידע טכני, על חשבון לימודי היהדות וזניחת מנהגים והנהגות שונות המייחדות את היהודים. אולם החוק לא מומש עד החלת האמנציפציה על ידי בנה יוזף השני, בכתב הסובלנות שפרסם לאחר מותה.
יחסי אסוואטיני–יפן
יחסי אסוואטיני–יפן הם היחסים הבילטרליים בין ממלכת אסוואטיני לבין יפן. היחסים בין שתי המדינות נוסדו במאי 1971. לאסוואטיני שגרירות בקואלה לומפור, מלזיה האמונה על היחסים עם יפן, ואילו ליפן שגרירות בפרטוריה, בירתה של דרום אפריקה, האמונה על היחסים עם אסוואטיני.
סחר
נכון לשנת 2017, היקף הייצוא מיפן לאסוואטיני עמד על 1.26 מיליארד ין יפני וכלל בעיקר ייצוא פירות הדר ועיסות עצים. לעומת זאת, היקף הייצוא מאסוואטיני ליפן עמד על 90 מיליון ין, וכלל בעיקר רוכסנים ומכוניות.
לצד זאת, עמדו שווי מענקי התרבות מיפן לאסוואטיני על 92.1 מיליון ין.
NEMS
מערכות ננואלקטרומכניות (Nanoelectromechanical System – NEMS) הם התקנים המיוצרים על גבי שבבים הכוללים מעגלים משולבים יחד עם מכלולים מכניים בקני מידה ננומטרי. NEMS מהווה את הצעד הבא במזעור מערכות מיקרואלקטרומכניות –MEMS. ב-NEMS משולבים התקני ננואלקטרוניקה כמו טרנזיסטורים יחד עם מפעילים מכניים כגון משאבות או ננו-מנועים, ננופלואידיקה ועוד ובכך מאפשרים ייצור של חיישנים פיזיקליים, ביולוגיים וכימיים. השם NEMS מעיד על הממדים הננומטריים של ההתקן הבסיסי, אשר מאפייניו הם: מסה נמוכה, תדר תהודה מכני גבוה, פוטנציאל גבוה של אפקטים קוונטיים כמו אנרגיית נקודת האפס, ושימוש גבוה ביחס של שטח לנפח עבור חיישנים מבוססי פני שטח.
רקע
בגלל הגדלים שבהם פועלים מערכות ננואלקטרומכניות הם צפויים להשפיע באופן משמעותי בתחומים רבים של הטכנולוגיה וסופו של דבר להחליף את ה-MEMS. כפי שצוין על ידי ריצ'רד פיינמן בהרצאתו המפורסמת בשנת 1959, "יש שפע מקום בתחתית" ישנם הרבה יישומים פוטנציאליים של מכונות בגדלים קטנים יותר ויותר. הייצור והפעלה של התקנים בקני מידה קטן יותר הם בעלי יתרונות גדולים. בין היתרונות הצפויים: יעילות גבוהה יותר בצריכת חשמל ועלויות נמוכות יותר של ייצור. היכולת לקיים אינטגרציה בין מערכות מכניות, אלקטרוניות ואופטיות מאפשרות להמיר תהליכים מכניים לאותות חשמליים או אופטיים והפוך דבר המהווה בסיס ליצירת חיישנים בעלי רגישות גבוהה במיוחד.
הייצור של תבניות ננואלקטרוניות וננומכניות דווח לראשונה ב-1988 על ידי ארני ומקדונלד, שפיתחו תהליך ייצור באמצעות ליתוגרפיה של אלומת אלקטרונים ליצירת הדפסים בסיליקון. המטרה הראשונית הייתה לייצר מוליך למחצה עשוי מסיליקון בקנה מידה ננומטרי. אותה קבוצת חוקרים הרחיבה את הפיתוח שלהם לכוון ייצור של מפעילים מכניים תת-מיקרוניים בעזרת טיפים (חודים) של מיקרוסקופ מנהור סורק –STM. בשנת 1996 קלילנד ורואקס דיווחו על גרסה פשוטה יותר של התהליך אשר לא דרש תהליכי השקעה (CVD- chemical vapor deposition) ליצירת שכבות. תהליך זה גם עסק באיכול יבש כשלב עיבוד סופי, שהקל בהרבה את מתח הפנים והמגבלות אשר היו בתהליכי איכול ועיבוד רטוב. בנוסף הקבוצה זו גם הראשונה שדיווחה על יצור של מתנדים מכניים בגודל 150 ננומטר עם תדר תהודה בסיסי של 70.72MHz
תכונות התקני NEMS
התקנים ננואלקטרומכניים מבאים מהפכה בעולם של מדידות מאוד מזעריות, בעלי עוצמות מאוד נמוכות וכוחות חלשים, במיוחד בקנה מידה מולקולרי משקלם של המבנים בתוך התקני NEMS יכולים להגיע למשקל של כמה אטומים (10-18 גרם) ובעלי חתך עד כ-10 ננומטרים. מכאן מגודל הקטן ומשקל המועט מביא לכמה תכונות חשובות ויחודיות של NEMS:
עבודה בתדרי עבודה גבוהים במיוחד המסה הנמוכה מאפשרת לבנות מתנדים בעלי תדרי יסוד גבוהים במיוחד (מעל 10GHz) באמצעות תהליכים ננומכניים של המשטח. התקנים מכניים בתדרי עבודה גבוהים כאלה פותחים המון אפשרויות, כמו עיבוד אותות בתדרי מיקרוגל בעלי צריכה מאוד נמוכה וייצור של סוגים חדשים של מיקרוסקופים בעלי סריקה מהירה יותר.
מקדם Q גבוה אחת התכונות החשובות של NEMS היא ניצול  מרבי של אנרגיה, תכונה אשר מאפיינת את מקדם האיכות או מקדם Q   הגבוה של תהודה. כתוצאה מכך, NEMS רגיש במיוחד למנגנוני דעיכת חיצוניים החיוני לבניית סוגים רבים של חיישנים. בנוסף, רעש תרמומכני הדומה לרעש ג'ונסון בנגדים חשמליים, הוא נמוך שכן הוא עומד ביחס הפוך למקדם Q. תכונה זו חשובה עבור חיישני תהודה וסטייה, אשר מצמצמת תנודות מכניות אקראיות ובכך הופכת את התקני ה-NEMS לבעלי רגישות גבוהה לכוחות המופעלים עליהם.
צריכת אנרגיה נמוכה מאוד NEMS הם התקנים בעלי צריכה נמוכה מאוד של אנרגיה. התקן NEMS מופעל בקנה מידה של פיקווואטים (pW) כ-W 10 -12 אשר נותן יחס אות לרעש עד כ-106. אם כמה מיליוני התקנים כאלה הופעלו יחדם במעבד, הספק כולו יהיה רק כמה מיקרוואטים -μW.
יישומים
תחומים ליישום: • חישה: חישה של מסה, זיהוי ביומולקולרי, בניה והפעלה בקנה מידה אטומית. • שליטה מכנית וסיוע מכני לתעבורה של אלקטרונים בודדים. • שליטה מכנית בקשרים קוונטים. • ננופלואידיקה ומעבדה על שבב. דוגמאות ליישום מאזניים מולקולאריות - חיישני מדידה של מסה מולקולרית יכול לשקול מולקולות בודדות כגון ביו-מולקולות. התקן ה-NEMS מורכב מקורות דקות מאוד. כאשר מולקולות נקשרות לפני שטח הקורות הם משנות את התגובה הננומכנית של הקורות. קרן לייזר מוקרנת על פני משטח הקורה וחוזרת לגלאי. שינוי בזווית הקורה תסיט את הקרן החוזרת מן המשטח. כיפוף של הקורה מזוהה על ידי הסח החזר קרן לייזר המוקרנת על פני הקורה, הסח זה מהווה את אות החישה לקיום המולקולות על-פני משטח הקורה. גודל הכיפוף ולכן מידת ההיסח של הקרן החוזרת הוא מתכונתי לכמות המולקולות שעל פני משטח הקורה.
ננופינצטה - המבוססת על עקרון של ננו-סיבים בעלי ביצועים חשמליים והפעלה מכנית טובה, אשר חוברו לקצות שתי אלקטרודות צמודות המופרדות בחומר דיאלקטרי. מתח המופעל על אלקטרודות יוצר מטען קיבולי הפותח וסוגר את קצוות של סיבים החופשיים, תהליך מכני זה גורם לפעולה של ננופינצטה לתפוס או להניע מולקולות.
ייצור
קיימות כיום שתי גישות לייצור התקנים ננואלקטרומכניים: 1. הגישה Top Down -מלמעלה למטה משתמשת בשיטות המסורתיות של מזעור כגון: ליתוגרפיה (אופטית או אלומת אלקטרונים) לייצור התקנים. 2. הגישה Bottom-Up -מלמטה למעלה משתמשת בתכונות כימיות של מולקולות בודדות כדי לגרום לקונפורמציה בעזרת תהליך הרכבה עצמית-SAM. מחד זה מאפשר ייצור של התקנים קטנים בהרבה, ומאידך ישנה שליטה מוגבלת על תהליך הייצור. אחד היתרונות של NEMS הוא שיכולים לייצר אותם מסיליקון, גליום ארסניד ואינדיום ארסניד - אבני היסוד של תעשיית האלקטרוניקה - או חומרים תואמים אחרים. כתוצאה מכך, ייצור ההתקן משלב ייצור של אלמנטים אלקטרוניים כמו מעגלים משולבים עם אלמנטים מכניים על אותו השבב. הייצור האחיד של האלמנטים השונים על שבב אחד פותר את בעיית ההתאמה בין המבנים בייצור בקני מידה ננומטרי.
תהליכי ייצור של התקני NEMS
כמו ב-MEMS תהליכי הייצור הם תהליכי הייצור הפלנארי של תעשיית המוליכים למחצה. ישנם שלוש אבני בניין בסיסיות בטכנולוגית NEMS:
השקעה: תהליך זה הוא אחד מהתהליכים הבסיסיים בעיבוד NEMS ובתהליכי הייצור בתעשיית המוליכים למחצה בכלל. תהליך זה אמון על ייצור שכבות דקות. מדובר ברדיד דק בעובי של כמה ננומטרים ועד כ-100 ננומטר. תהליך ההשקעה נעשה בעיקר על ידי CVD- chemical vapor deposition. בדרך כלל, בתהליך CVD המצע ממוקם בתא כאשר אחד או יותר חומרים מגיבים בחלל התא  יוצרים השקעה של תוצרי התגובה על גבי מצע שבתחתית התא, כך נוצרת  שכבה דקה של חומר על פני השטח המצע. גזים (לעיתים קרובות בדילול מלא בגזים מובילים) מועברים לתא (בו נמצא המצע). כשהם עוברים מעל או במגע עם מצע מחומם, הם מגיבים, ובכך יוצרים שכבה מוצקה על המצע. טמפרטורת המצע היא קריטית ויכולה להשפיע על כך שהתגובות תתקיימנה.
איכול: ישנן שתי שיטות של איכול, איכול רטוב ואיכול יבש. איכול רטוב: מדובר בהטבלת המצע בחומצות מאכלות בכימיה הספציפית לשכבה המתאכלת. זוהי טכנולוגיה פשוטה, אשר נותנת תוצאות טובות אם מוצאים את השילוב המתאים בין החומר המאכל והפוטורזיסט כך שהאיכול יהיה ספציפי לשכבה החשופה ללא פגיעה בפוטורזיסט. התהליך יחסית פשוט אך, התהליך הוא אנאיזוטרופי ולכן ההגדרות של ההדפס יכולות להיפגע. איכול יבש: הטכנולוגיה הזו יקרה בהרבה בהשוואה לאיכול רטוב. איכול יבש רצוי במקרים כאשר תכונות של הרזולוציה חשובות ברוחב פס המודפס של התקן או שצריך שהצדדיים אנכיים היו עמוקים במצע ויש צורך בהגדרה ברורה.
בתהליך של איכול יבש נעשה בתא ואקום בו מקרינים אלומת יונים על גבי המשטח. המצע מוחזק בניצב לאלומת היונים, תהליך איכול הוא איזוטרופי. הבררנות באיכול השכבות היא יחסית נמוכה, משום שתהליך האיכול אינו רק כימי אלא גם פיזיקאלי ואינו מבדיל בין סוגי השכבות.
גרמנית תקנית
גרמנית תקנית או גרמנית גבוהה (בגרמנית: Standardhochdeutsch, Standarddeutsch, Hochdeutsch) היא הגרסה התקנית של הלשון הגרמנית. במקרים רבים, הגרסה התקנית שונה מאוד מהדיאלקטים הגרמניים, דוגמת שפות גרמניות עיליות ועוד. הכתיב התקין מוסדר על ידי המועצה הגרמנית לאורתוגרפיה.
יעקב הרפז
יעקב הרפז (נולד ב-1951) הוא נשיא קבוצת IMC, שימש בעבר כמנכ"ל ישקר.
ביוגרפיה
הרפז נולד בקריית מוצקין. שירת בצה"ל בחיל החימוש. במלחמת יום הכיפורים נפצע באזור תעלת סואץ ואיבד כף רגל, על אף הפציעה חילץ וטיפל בחברו לכוח והציל את חייו, על כך זכה לעיטור המופת. למד הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
לאחר סיום לימודיו עבד במעבדה לתהליכי עיבוד, ממנה הגיע ל"ישקר" כאיש פיתוח. אחרי מפגש עם סטף ורטהיימר עבר למכירות ושיווק. למד בקורס ניהול (PMD) בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד. ב-1984 מונה כמנהל השיווק של "ישקר". ב-1992 מונה כמנכ"ל החברה ובהמשך מונה לנשיא קבוצת IMC. אחרי מכירת החברה לוורן באפט התבקש להישאר בתפקידו. ב-1996 זכה בפרס התעשייה בקטגוריית המתכת, מטעם התאחדות התעשיינים בישראל.