cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיל סורי
היסטוריה ותיאור
באמנות הסורית הקדמונית היה שימוש בחטי הפיל הסורי לצורך גילופי שנהב. יצור כלים משנהב בסוריה התרחש במהלך האלף הראשון לפני הספירה כאשר הארמים עשו שיבוצי שנהב מרהיבים לרהיטים שונים. יש הסוברים כי הציד לשנהב הוא שהביא בסופו של דבר להכחדה שלהם ב-100 השנים האחרונות לפני הספירה.
תפוצה ובית גידול
הפילים הסורים היו נפוצים במערב אסיה. החל מדרום איראן דרך מרכז וצפון עיראק לדרום אנטוליה עם גלישה של הטווח דרומה לעבר צפון ומערב סוריה, ואף היה מצוי בלבנון ובישראל. בית הגידול של הפילים כלל יערות מנגרובים, חורשים, וכנראה גם באזורים הרריים.
מחלוקת על השימוש במלחמה
פילים "סורים" מוזכרים לעיתים קרובות במהלך התקופה ההלניסטית. המלכים הסלוקים ששלטו בסוריה החזיקו מאות פילים לצורך השימוש בהם כפילי מלחמה, ואף שמסתבר לומר שהפילים היו ממוצא סורי בשל שליטת הממלכה באזורי תפוצתו, יש הסוברים כי אלו הם דווקא פילים הודים שנרכשו על ידי המלכים הללו במהלך כיבושיהם המזרחיים. מקורות עתיקים כדוגמת סטראבון ופוליביוס מזכירים כי המלכים הסלוקים סלאוקוס הראשון ואנטיוכוס השלישי החזיקו מספרים גדולים של פילים הודים מיובאים. בין אם הפילים ההודים יובאו עקב מחסור בפילים סורים ובין אם הם יובאו עקב היותם מאומנים יותר ללחימה, השימוש בפילים הסורים לצורך מלחמה עדיין לא ברור.
המנהיג הקרתגי - חניבעל, החזיק פיל מלחמה מפורסם שכונה סורוס ("הסורי"), אשר בשל משמעות שמו בלטינית הוצע שהוא היה פיל סורי (ניתן לראות גם את הדמיון בין שמו לשם המדעי של הפיל הסורי - asurus). ההיסטוריון מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס טען כי סורוס היה הפיל הכי חזק וגדול בצבאו של חניבעל. למרות התיאורים הפופולריים, הפילים במלחמות קרתגו היו דווקא שייכים לתת-המין הקטן של פיל אפריקני - פיל צפון אפריקני אשר גם הוא הוכחד בתקופה מוקדמת יחסית על ידי הרומאים. עם זאת, פילו של חניבעל שעל פי התיאורים היה גדול בהרבה מהשאר השתייך כנראה למין האסייתי. בדומה למחלוקת לגבי זהות הפיל בצבאות הסלוקים, גם לגבי פילו של חניבעל אין זה ברור אם מדובר בפיל סורי או בפיל הודי.
מנזר קלרבו
מנזר או אבאציית קלרבו (בצרפתית: Abbaye Clairvaux) היה מנזר ציסטרציאני ששכן בכפר וויל-סו-לה-פרטה (Ville-sous-la-Ferté), 15 ק"מ מבאר-סיר-אוב ו-10 ק"מ דרומית לעיר טרואה, בעמק האוב, במחוז אוב בחבל שמפאן בצפון-מזרח צרפת. הוא היה אחד מחמשת המנזרים הראשיים של הנזירים הציסטרציאנים בצרפת. הבניין המקורי שהוקם בשנת 1115 על ידי ברנרד הקדוש (ברנאר מקלרבו) ומלוויו שנשלחו לכאן על ידי אב המנזר של סיטו, האנגלי אטיין (סטיבן) הרדינג, הוא כיום חורבות. המנזר נהנה בזמנו מיוקרת אישיותו של ברנארד הקדוש. הבניין הנוכחי הוקם ב-1708. יחד עם לה פרטה, פונטיני ומורימון היה מנזר קלרבו חלק מקבוצת מוסדות דת מיסודו של מנזר סיטו, המנזר הציסטרציאני הראשון. הוא עצמו הקים בהמשך 80 מנזרי - שלוחות ישירות. הוכר בשנת 1926 כמורשת היסטורית על ידי משרד התרבות של צרפת. בימי המהפכה הצרפתית המנזר נסגר. בימי האימפריה הצרפתית הראשונה, אחרי שנת 1808, בנינייו נרכשו על ידי המדינה שהקימה בו בית סוהר מרכזי, כעת בית סוהר בעל ביטחון מרבי La Maison centrale de Clairvaux.
מיקום גאוגרפי
המנזר הוקם באזור שלו בלבו של היער הצרפתי ("היער הגאלי"), למרגלות רמת הלאנגר (Plateau de Langres), בגבול חבלי שמפאניה ובורגונדיה (בורגון), שם יצרו ברנאר הקדוש ומלוויו במטרה זו קרחת יער שכונתה "עמק האבסינת".
ההקמה
הקמת המנזר התרחשה בתקופת ההתפשטות הראשונית של מסדר הציסרציאנים. בשנת 1115 מנזר-האם ביישוב סיטו - מנזר סיטו -הקים שתי שלוחות "אבאציות" - מנזרים ראשיים - לה פרטה (La Ferté) ופונטיני (Pontigny). עם הקמת המנזר הרביעי, מנזר מורימון בחבל שמפאן, הוחלט לעלות על קרקע שנתרמה על ידי קרוב משפחה של המייסד, ברנאר מקלרבו, על אדמות שבבעלות רוזן שמפאן, איג מטרואה, בדיוקסיית לאנגר (לימים דיוקסיית טרואה), ולהקים בה מנזר ציסטרציאני חמישי. מנזר זה, מנזר קלרבו, הוקם ב-25 ביולי 1115 בקרחת יער מבודדת שנוצרה על ידי הנזירים במקום שכונה אחר כך "עמק האבסינת", על גדת נחל אוב. המקום נקרא בלטינית גם "clara vallis" כלומר "עמק מואר", ומשם השם הצרפתי שלו - קלרבו. מייסדי המנזר היו כאמור הנזיר ברנאר שנודע כ "ברנאר מקלרבו" (לימים ברנרד הקדוש) ועוד תריסר נזירים, לפי המנהג הציסטרציאני. את מיקום המנזר בחרו בקפידה כדי שיתאים לדרישות המסדר:ריחוק מהעולם וגישה לזרם מים, לצורך תברואה ואפשרות להקים טחנת קמח ולנהל משק אוטארקי. מצד שני נמצא האתר שני קילומטר מרחק מן הדרך הרומית הגדולה שחיברה את מילנו עם בולון.
קלרבו הראשונה 1135-1115
המבנים הראשונים של המנזר, בנויים מעץ, אחר כך מאבן, יצרו מנזר הולם את כללי בנדיקטוס הקדוש - מסביב לקלויסטר נבנו קפלה, חסר שינה ורפקטוריום. הכוך של ברנאר התחבר עם הקפלה. בשנים 1115–1135 הסביבה עובדה, גם היער נוצל ואפיק נחל האוס הוסט. המנזר שלט על אחוזה עשירה שכללה כרמים, נפחיות, שדות, מכרות מלח ויערות. רחוק מלהיות אוטארקי, שכן קרוב לדרכם של ירידי שמפאן והפך לצומת מסחר חשוב. סמוך לשדותיו נבנתה רשת אסמים.
קלרבו השנייה 1708-1135
בשל פעילותו המגוונת, הפך המנזר צר מדי והחל משנת 1135 הוחלט לבנות אחד חדש 400 מ' מזרחית מהמקום הראשון. הכריזמה והיוקרה של ברנאר מקלרבו משכה אל המנזר חניכים רבים מרחבי אירופה: בשנים 1115–1153 888 נזירים (ביניהם "פוסטולנטים" ב"טרום-חניכות") עברו דרך קלרבו, ביניהם גם אפיפיור לעתיד - אאוגניוס השלישי. עוד בחייו של ברנאר מקלרבו נזירים אלה הקימו 68 מנזרים בצרפת, איטליה, גרמניה, אנגליה, ספרד ופורטוגל. בשנת 1152 הארכיבישוף מלונד (שוודיה), אסקיל, ביקר אצל ברנאר בקלרבו והתרשם מאוד מפעילותו. בשנת 1177 הוא פרש מתפקידו והתיישב כנזיר במנזר קלרבו, בו נפטר בשנת 1781. בעת מותו של ברנאר ב-20 באוגוסט 1153 חיו במנזר כ-700 נזירים. בניית המנזר השני לא הושלמה עדיין. כנסייתו נחנכה בשנת 1174, השנה שבו הוכרז ברנאר מקלרבו לקדוש של הכנסייה הקתולית. אורכה היה 105 מ' ורוחבה 44 מ'. היו לה ספינה ראשים ושתי ספינות משניות ו-11 חלקים. היה בה טרנספט בעל אורך 54 מ' שכלל 8 מזבחים מרובעים אחד מול השני. הסגנון היה סגפני לפי עקרונו של ברנאר - "דבר לא יסיח את העין מהאל". היה לה צלב מעץ וכנראה, החל מן המאה ה-13 - פסל הבתולה הקדושה. הכנסייה צוידה בבית מקהלה גדול עם דאמבולטוריום (או אמבולטוריום), מסביב לקברו של ברנאר, עם תשע קפלות. מחדר השינה בית מדרגות הוביל לכנסייה, כדי לאפשר לנזירים ללכת לתפילה הלילית.
הקלויסטר נבנה במחצית השנייה של המאה ה-12 ועבר שינויים במאות הבאות. מסביבו אורגנו בית האחים החילונים, המטבח, הרפקטוריום (חדר האוכל), אולם החימום (שנקרא פעם קלפקטוריום) ובית הנזירים. באחרון נמצאו בקומה הראשונה חדר השינה של הנזירים ובקומת הקרקע - הסקריפטוריום. בפני הכניסה לרפקטוריום נמצא כיור לנטילת הידיים. האדריכלות הציסטרציאנית בקלרבו וגם בפונטנה נועד לשרת את צורכי הנזירים. היו בהם מבנים שנועדו לחיי היום-יום (בתי הנזירים והחילונים, האולמות המשותפים - טחנות, מטבחים וכו') והיה בניין שנקרא "אבאציאלי" שנועד לתפילה.
האידיאל הציסטרציאני דרש לנהל חיים המבוססים על תפילה ועבודת כפיים. ולכן הספרייה הראשונה במנזר כללה רק ספרי דת ספורים. בשנת 1224 רכז המנזר קלרבו בית בפריז כדי לאכסן מוסד אקדמי לנזירים. ב-1246 הוקמה בו מכללת סן ברנאר שבו סטדונדטים ציסרציאנים הכינו את עבודת התואר שלהם בתאולוגיה.
המנזר הצטיין מאוחר יותר בספרייה גדולה שכללה 1700 כתבי יד מן המאה ה-15 וכן 3.800 כתבי יד ו-35000 ספרים מודפסים מן המאה ה-18.
הפצת תורת הנזירות הציסטרציאנית
מנזר קלרבו היה הפורה ביותר בין כל המנזרים הציסטרציאנים בעיקר הודות לכריזמה של ברנרד הקדוש. חניכיו הפיצו את תורתו בצרפת cab, בשנת 1153 מתוך 345 מנזרים ציסטרציאנים 167 היו שלוחות של מנזר קלרבו. במהלך הזמן ברחבי אירופה הקימו או אימצו בוגרי המנזר 80 מנזרים שהיו שלוחות ישירות שלו ובסך הכל עוד 350 מנזרי-שלוחות בכל אירופה.
קלרבו השלישית, 1792-1708
במאה ה-18 נשארה קהילת המנזר משגשגת עם 200,000 דונם של יערות, כרמים ושדות ראויים לעיבוד חקלאי. מתוך שאיפה לשיפור תנאי המחיה החליט המנזר בשנת 1708 להרוס חלק גדול מהבניינים מימי הביניים ולבנות מנזר מונומנטלי בסגנון קלאסיציסטי. נזמר רק בית החילונים מכיוון שהפך בינתיים לקפלה.
המהפכה
בשנת 1789 בעקבות צו מ-2 בנובמבר 1789 שהעמיד את נכסי הכנסייה הקתולית לרשות האומה, נמכר המנזר כ"נכס לאומי". בשנת 1792 תעשיינים קנו את האתר על מנת למקם בו בתי חרושת. בית מלאכה לזגוגית הוכנס לתוך המנזר עצמו. אמנם הם פשטו רגל והמקום נקנה מחדש על ידי המדינה בשנת 1808 כדילהופכו לבית סהר.
בית הסוהר המרכזי של קלרבו
הפיכת מנזרים לבתי כלא במאה ה-19 הייתה נפוצה למדי (ראו מון סן מישל, מנזר פונטוורו Fontevraud ואחרים) ונקשרה ברפורמת במערכת הפלילית שהנהיגה בשנת 1808 בהתאם בהחלטות נפוליאון הראשון - עונש חדש:"שלילת החירות". המנזרים על חומותיהם וכוכיהם נראו הולמים היטב את מטרה זו. בנוסף התושבים מצאו במוסדות העונשין האלה תחליף כלכלי מסוים במקום הקהילה הדתית.
מתחם המנזר נתפס כולו על ידי בית הסוהר.:בניין החילונים היה לכלא לנשים אחר כך לבית מלאכה, לטקסטיל, שבו היזמים המקומיים העסיקו את כוח האדם מקרב הכלואים. הקלויסטר הגדול הפך לבית כלא גדול לגברים, ובו נכלאו בין היתר, החל משנת 1812 החיילים המרדנים של הצבא הגדול של נפוליאון. באותה שנה נמכרה כנסיית המנזר נמכרה כדי לשמש כמחצבת אבן שנועדה לעזור בהחזרת חובות המוסד. אמנם מנהל הכלא פוטר בקבות החלטה זו מכיוון שבנסיבות האלה היו נשארים האסירים ללא מקום תפילה. בשנת 1847 פרצה שערורייה לגבי מפעל האסירים אחרי שבמהלך 30 חדשים 700 אסירים מצאו את מותם בגלל תנאי החיים בו: כליאה לילית ללא השגחה בתאים גדולים, נתונים לחסדי עבריינים אלימים וראשי כנופיות, תזונה זעומה ורעילה מורכבת מלחם מעורבב עם גיר שנועד לתת לו מראה של "לחם לבן" ועבודות פרך. במאה ה-19 נועד הכלא להכיל 2700 אסירים, מתוכם 500 נשים ו-550 ילדים. עם האסירים המפורסמים נמנה קלוד זה, ששימש השראה לסופר ויקטור הוגו. חוק משנת 1875 חייב שימוש בתאים אינדיבידואליים. בגלל חוסר אמצעים אחרים ארגנה הנהלת בית הסוהר תאים שכונו "כלובי תרנגולות" (מיטות מוקפות כל אחת בסורגים לאורך פרוזדורים). הם היו בשימוש עד שנת 1970.
קארלו לוקאנוב
קארלו טודורוב לוקאנוב (בבולגרית: Карло Тодоров Луканов; 20 באוקטובר 1897, פלבן, נסיכות בולגריה - 15 ביולי 1982, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה פוליטיקאי ומשפטן בולגרי, אשר בין השנים 1956–1962 כיהן כשר החוץ של הרפובליקה העממית של בולגריה.
קורות חייו
קארלו לוקאנוב נולד בפלבן. אביו טודור לוקאנוב (1946-1874) כיהן כחבר האספה הלאומית הבולגרית. הוא סיים בית ספר תיכון בעיר הולדתו, לחם במלחמת העולם השנייה, ובהמשך ב-1917 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של בולגריה. לוקאנוב רכש השכלה אקדמית במשפטים באוניברסיטת סופיה. ב-1925, לאחר הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה נעצר, הועמד לדין בשל פעילות חתרנית ונדון לארבע וחצי שנות מאסר. שנה מאוחר יותר זכה לחנינה ושוחרר. בין השנים 1926 - 1944 התגורר בברית המועצות ושם הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. בין השנים 1936–1938 לחם בשורות הבריגדות הבינלאומיות במהלך מלחמת האזרחים בספרד. לאחר שובו למוסקבה הועסק בקומינטרן ובתחנת הרדיו המחתרתית הבולגרית "חריסטו בוטב".
ב-1944, לאחר הפיכת חזית המולדת של בולגריה שב לוקאנוב לבולגריה והשתלב במנגנון המפלגה הקומוניסטית הבולגרית. הוא נבחר לוועד המרכזי של המפלגה, ובין 1952–1954 כיהן כסגן ראש ממשלת בולגריה. בין 1954 - 1956 כיהן כשגריר בולגריה בברית המועצות, פינלנד ומונגוליה. בין 1956 - 1957 כיהן שוב כסגן ראש הממשלה, ובמקביל בין 1956 - 1962 כיהן כשר החוץ של בולגריה. בין 1963–1966 כיהן כשגריר בולגריה בשווייץ. הוא המשיך לכהן בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית עד 1976. בנו אנדריי לוקאנוב כיהן כראש ממשלת בולגריה.
אלפונסו דה-פורטגו
אלפונסו אנטוניו ויסנטה אדוארדו אנחל בלאס פרנסיסקו דה בורחה קבזה דה וקה אי לגיטון (בספרדית: Alfonso Antonio Vicente Eduardo Angel Blas Francisco de Borja Cabeza de Vaca y Leighton, 11 באוקטובר 1928 - 12 במאי 1957) נודע בשם אלפונסו דה-פורטגו היה נהג מרוצים ספרדי שנהרג במהלך מרוץ בו השתתף. דה-פורטגו היה גם טייס והתחרה בהחלקה במזחלת באולימפיאדת החורף בשנת 1957.
ביוגרפיה
דה-פורטיגו נולד בלונדון, נצר לאחת השושלות החשובות בספרד. אביו, אנטוניו קבזה דה וקה, מת במהלך משחק פולו. אמו, אולגה לגיטון, ממוצא אירי, הייתה נשואה לפרנסיס ג'ון מקי, שהיה מבוגר ממנה ב-40 שנה. פרנסיס, שהיה הבעלים של בית השקעות, שלח יד בנפשו לאחר שחלה במחלה קשה והוריש לאולגה הון רב. לאחר מותו של פרנסיס נישאה לאנטוניו ולזוג נולד בנם, אלפונסו. אלפונסו היה דובר ארבע שפות והתחרה במגוון רחב של תחרויות ספורט: פולו, רוכב סוסים במרוצי מכשולים, שחייה, טניס וקליעה. בגיל 17 קיבל רישיון טיס.
קריירת מרוצים
דה-פורטיגו החל להתחרות במרוצי מכוניות בשנת 1953 לאחר שלואיג'י קינטי, יבואן של דגמי פרארי לארצות הברית, ביקש ממנו להצטרף אליו כנהג משנה במרוץ הקרארה פאנאמריקה. בשנת 1954 התחרה במירוץ 1000 הק"מ של בואנוס איירס. דה-פורטיגו ניצח בשישה מרוצים חשובים ביניהם הטור דה-פראנס למכוניות, הגרנד פרי של פורטו ופעמיים בגביע המושל של נסאו. במירוץ שהתקיים בנסאו בשנת 1956 נצמד דה-פורטיגו למכונית שלפניו עד למרחק סנטימטרים ספורים, תוך שהוא נוסע במהירות גבוהה. בלימה של הרכב שלפניו חייבה אותו לבלום בחוזקה ושתי המכוניות החליקו לאורך 180 מטרים.
בשנים 1956 ו-1957 התחרה בחמישה מרוצים עבור קבוצת פרארי במסגרת אליפות הפורמולה 1. השיג השיא היה מקום שני בגרנד פרי בריטניה.
מזחלות שלג
בשנת 1956 החליט לייצג את ספרד ולהתחרות בגלישה במזחלת במסגרת אולימפיאדת החורף שהתקיימה בקורטינה ד'אמפצו, איטליה. הוא ערך מספר אימונים בודדים בגלישה בשווייץ, לאחריהן קנה מזחלת. למרות שזאת הייתה התחרות הראשונה עבורו סיים במקום הרביעי והיה רחוק רק 0.16 שניות מזכייה במדליה. באליפות העולם שהתקיימה בשנת 1957 בסנט מוריץ, שווייץ זכה במדליית הארד.
מותו
ב-12 במאי 1957 לקח דה-פורטגו חלק יחד עם אדמונד נלסון, נהג המשנה, במרוץ המילה מילייה. כ-70 ק"מ לפני ברשה, נקודת הסיום של המרוץ, התפוצץ צמיג הפרארי 335S בה נהג. כתוצאה מהפיצוץ נכנס הרכב לסחרור וסטה לתוך קהל הצופים. מפגיעת הרכב נהרגו תשעה צופים, בהם חמישה ילדים. שניים מהילדים ההרוגים נפגעו מחתיכות בטון, שנקרעו מהכביש והועפו באוויר. נלסון ודה-פורטיגו נהרגו באופן מיידי, גופותיהם הושחתו בצורה קשה.
בעקבות התאונה הקשה הופסקו כל מרוצי הכביש באיטליה. התאונה סימנה את סופו של מרוץ המילה מילייה, שלא שב להתקיים עוד באופן תחרותי.
לאחר מותו נקראה אחת הפניות במסלול מזחלות השלג של סנט מוריץ על שמו של דה-פורטיגו.
חייו האישיים
בשנת 1949 נישא לקרול מק'דניאל, נערת שעשועים אמריקאית. לזוג נולדו שני ילדים. בשנת 1957 היה הזוג בתהליכים סופיים של גירושים על מנת שיוכל לממש ככדין את נישואיו לדוגמנית דוריאן ליי. במהלך נישואיו ניהל רומן גם עם השחקנית לינדה כריסטיאן.
הפיגוע באוטובוס בנמל התעופה בורגס
הפיגוע באוטובוס בנמל התעופה בורגס אירע ב-18 ביולי 2012, בשעה 17:30, כאשר מחבל מתאבד ששמו מוחמד חסן אל-חוסייני התפוצץ באוטובוס במגרש החנייה של נמל התעופה בורגס שבבולגריה ובו 42 תיירים ישראלים, רובם בני נוער, בדרכם מנמל התעופה למלונות שלהם, לאחר שהם הגיעו לבולגריה בטיסה של אייר ויאה מתל אביב שנחתה בשעה 16:50. בפיגוע נרצחו חמישה ישראלים ואזרח בולגרי אחד, ונפצעו יותר מ-30.
רקע
בחודשים שקדמו להתקפה, נעשו מספר פיגועים וניסיונות לביצוע פיגועים או התקפות נגד אזרחים ישראלים בחו"ל ונגד דיפלומטים ישראלים בהודו, בגאורגיה, בתאילנד ובקפריסין. ארגון חזבאללה ואיראן נמצאו מעורבים בחלק גדול מההתקפות הללו. בניסיון פיגוע בקפריסין, שנערך ימים ספורים לפני ההתקפה בבולגריה, היה מעורב אדם שעבד עבור ארגון חזבאללה. בינואר 2012 נמצאה חבילה חשודה באוטובוס שהסיע תיירים ישראלים מטורקיה לבולגריה.
הפיגוע
ב-18 ביולי 2012, בשעה 17:30 בערב, מחבל מתאבד התפוצץ באוטובוס במגרש החנייה של נמל התעופה בורגס שבבולגריה ובו תיירים ישראלים.
לפי השלטונות הבולגריים, נגרם הפיצוץ על ידי מחבל מתאבד אשר תועד על ידי מצלמות האבטחה של שדה התעופה בעת שהוא חיכה במגרש החניה כשעה שלמה.
בעקבות הפיגוע שדה התעופה בורגס נסגר לתנועה. יורדנקה פנדקובה, ראש עיריית סופיה, בירת בולגריה, הורתה להגביר את הנוכחות המשטרתית בכל המקומות הציבוריים הקשורים לקהילה היהודית בעיר.
למחרת הפיגוע הועברו מרבית הפצועים הישראלים לבתי חולים בישראל, לאחר שהוטסו מבולגריה במטוס של חיל האוויר הישראלי. שלושה פצועים קשה נותרו בבולגריה.
חקירת הפיגוע
אף גורם לא נטל אחריות לפיגוע, אך ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, הצהיר כי "כל הסימנים מצביעים על איראן" כגורם האחראי לפיגוע. על פי עיתון "הארץ" טענה זו מגובה במידע מודיעיני מפורט, לפיו הגנרל קאסם סולימאני, ראש כוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית האיראניים, עמד מאחורי הפיגוע וכי משמרות המהפכה האסלאמית האיראניים, המשרד למודיעין ולביטחון לאומי של איראן, וארגון חזבאללה סייעו להוציא לפועל את הפיגוע. הפיגוע התרחש ביום השנה ה-18 של הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה שכוון גם הוא נגד מטרות ישראליות ויהודיות, ויוחס אף הוא לאיראן ולחזבאללה.
יום למחרת הפיגוע פורסם כי המחבל מבורגס היה אזרח שוודי, מהדי מוחמד רזאלי, איש "הג'יהאד האיסלאמי העולמי", שאומן בפקיסטן ובאפגניסטן, ונכלא במשך שנתיים בגואנטנמו.
ב-18 ביולי 2014, מלאת שנתיים לפיגוע, פורסם כי סוכנות הביון הבולגרית מצאה בבדיקת DNA שאזרח לבנוני בשם מוחמד חסן אל-חוסייני הוא שביצע את פיגוע ההתאבדות. אל-חוסייני שיתף פעולה עם חסן אל חאג'-חסן בעל אזרחות קנדית ומליאד פרח המחזיק באזרחות אוסטרלית.
ההליך המשפטי
בחודש יולי 2016, כארבע שנים לאחר קרות הפיגוע, נפתח הליך פלילי בבית המשפט המיוחד לפשעים בסופיה בירת בולגריה, במסגרתו הוגש כתב אישום כנגד שני המחבלים אשר היו שותפים בביצוע הפיגוע. הואיל והמחבלים לא נתפסו, נפתח המשפט בהיעדרם ומונו להם עורכי דין בולגרים מטעם הסניגוריה הציבורית הבולגרית. בחודש מרץ 2017, הגישו קורבנות הפיגוע הישראליים, הן המשפחות השכולות והן פצועי הפיגוע, בקשה להצטרף להליך הפלילי כתובעים אזרחיים, אליה כרכו תביעת פיצויים.
בספטמבר 2020 בית המשפט הבולגרי הטיל מאסר עולם על שני המחבלים הלבנוניים שהיו שותפים לפיגוע, השניים נשפטו כשהם עצמם נעדרו מהדיון.
אלברט אנקר
תולדות חייו
אלברט אנקר נולד באינס בקנטון ברן, בנו של הווטרינר סמואל אנקר (שהיה אז חבר האספה המכוננת של קנטון ברן). קיבל שיעורי ציור ראשונים בין השנים 1845–1848. בין השנים 1849–1851 למד בגימנסיה בברן וסיים עם תעודת בגרות. בהמשך למד לימודי תאולוגיה באוניברסיטה של האלה בגרמניה. בגרמניה ספג השראה מאוספי האמנות הגדולים וב-1854 שכנע את אביו להסכים לבחירתו בקריירה של אמן. הוא עבר לפריז, ובין 1855–1860 למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות.
אנקר התקין סטודיו בעליית הגג בבית הוריו והשתתף בקביעות בתערוכות בשווייץ ובפריז. בשנת 1864 התחתן עם אנה רויפלי, נולדו להם שישה ילדים מתוכם שרדו ארבעה - לואיז, מארי, מוריס וססיל - אשר מופיעים בכמה מציוריו של אנקר. ב-1866 עוטר במדליית זהב ב"סלון פריז" על ציוריו "ילדה ישנה ביער" (1865) ו"הכנת שיעורים" (1865).
ב-1878 עוטר כאביר לגיון הכבוד. בין 1870–1874 היה חבר מועצת קנטון ברן, בה צידד בהקמת מוזיאון ברן לאמנויות יפות.
ב-1901 סבל משבץ אשר פגע ביכולתו לעבוד. רק לאחר מותו ב-1910 הוצגה תערוכה שהוקדשה לו, במוזיאון לאמנות והיסטוריה בנשאטל.
עבודתו
במהלך לימודיו יצר אנקר סדרת עבודות בנושאים היסטוריים ותנ"כיים, ביניהן דיוקנאות של מרטין לותר וז'אן קלווין. אולם זמן קצר לאחר שחזר לאינס, הוא פנה לנושא שעתיד להיות מזוהה עמו: חיי היום-יום של אנשי הקהילות הכפריות. ציוריו מציגים את האנשים באופן פשוט ובלתי יומרני, ללא אידיאליזציה של חיי הכפר, אך גם ללא הבחינה הביקורתית של התנאים החברתיים שניתן למצוא בעבודות של בני זמנו כגון אונורה דומייה, גוסטב קורבה, ז'אן-פרנסואה מילה. למרות שאנקר צייר כמה סצינות בעלות חשיבות חברתית, כגון ביקורי מלווים בריבית או שרלטנים בכפר, בשל השקפת העולם הנוצרית החיובית והאידיאליסטית שלו, לא נטה בדרך כלל להבליט סוגיות מאתגרות.
מקום נכבד ביצירתו תופסים 30 ציורי טבע דומם. מוצגים בהם שולחנות ערוכים, כפריים או עירוניים, על פי המסורת של ז'אן-בטיסט סימאון שארדן. המוצקות המציאותית של החפצים המצוירים משקפת את חזונו של אנקר על סדר-עולם יציב והרמוני. בנוסף יצר אנקר מאות ציורים בצבעי מים ורישומים מוזמנים, רובם פורטרטים ואיורים, בין השאר עבור מהדורת אוסף כתבי ירמיאס גוטהלף. על מנת להבטיח לעצמו הכנסה קבועה, אנקר אף עיטר למעלה מ-500 צלחות פיאנסה (חרס מעוטר) עבור הקדר האלזסי תאודור דק.
אנקר השיג במהרה את יעדיו האמנותיים ומעולם לא סטה מהדרך שהתווה לעצמו. עבודותיו מביעות פיוס והבנה ואמון שקט בדמוקרטיה השווייצרית. יצירותיו נעשו בכישרון רב ובהקניית ברק לסצינות יומיומיות על ידי שימוש מעודן בצבע ותאורה. הוא היה לצייר השווייצרי הפופולרי ביותר במאה ה-19 ועבודותיו זכו לפופולריות מתמשכת בזכות נגישותן לכל.כבר בהיותו סטודנט סיכם אנקר את יחסו לאמנות:.
בולי דואר רבים ואמצעי מדיה אחרים בשווייץ מאזכרים את עבודתו של אנקר. הסטודיו שלו באינס שומר כמוזיאון על ידי קרן אלברט אנקר.
משרד החוץ של בולגריה
משרד החוץ (בבולגרית: Министерство на външните работи) הוא משרד בממשלת בולגריה הממונה על יחסי החוץ של בולגריה. הוא נוסד זמן קצר לאחר התחייה הלאומית הבולגרית, כאשר שר החוץ הראשון נכנס לתפקידו ב-17 ביולי 1879. עד 1947, הוא היה ידוע כמשרד החוץ והדתות.
מאז אוגוסט 2022 שר החוץ הוא ניקולאי מילקוב.
סיני שיפר
קורות חייו
נולד בנמסטו שבהונגריה לאביו ר' יקותיאל זאב ולאמו הדסה לבית גרוס.
משנת ה'תרל"ה (1875) ועד שנת ה'תרמ"א (1880) למד בבית המדרש לרבנים בברלין אצל הרב עזריאל הילדסהיימר, והוסמך להוראה. כנדרש מרבנים בגרמניה, השלים לימודי השכלה כללית באוניברסיטת לייפציג. עבודת הדוקטורט שלו (1884) עסקה ב"ספר קהלת בתלמוד ובמדרש".
הוא נשא לאשה את אסתר פרל קריס, ממשפחה מיוצאי גליציה, ולהם נולדו שלוש בנות.
משרת הרבנות הראשונה שלו הייתה בקהילה בהנובר, ובשנת ה'תרמ"ג, 1883, התמנה לכהונת רב 'קהל היראים' בקרלסרוהה שבמדינת באדן בגרמניה. שם שימש ברבנות במשך ארבעים שנה עד לפטירתו הפתאומית בגיל ששים ושבע, כתוצאה מפציעה בתאונה בעת לכתו לבית הכנסת.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בקרלסרוה, לצד אשתו.
כתביו
כתב שו"ת סתרי ומגיני, וקונטרס 'תספורת הזקן'. מלבד זאת נדפסו חידושי תורתו גם בכתבי העת התורניים בני התקופה.
משפחתו
לרב שיפר ולאשתו היו שלוש בנות:
מגילת מקצת מעשי התורה
מגילת מקצת מעשי התורה (או MMT, 4Q394-4Q397), היא מגילה שנמצאה בין מגילות מדבר יהודה. המגילה מכילה עשרים ושנים עניינים, בהם חלוקות שתי קבוצות בדעותיהן. אף על פי שהמגילה מתארת חילוקי דעות, היא נכתבה באופן של כבוד כלפי הקבוצה החולקת.
תיאור המגילה
עשרות קטעים של המגילה נמצאו במערה 4 במערות קומראן בה נמצאו 15,000 חלקי מגילות ממגילות רבות. הקטעים חוברו יחד לכדי שש מגילות חלקיות: 4Q394, 4Q395, 4Q396, 4Q397 4Q398, 4Q399, אשר יחדיו כוללות כ-130 שורות, אשר על פי ההערכה מהוות שני שלישים מהטקסט של המגילה המקורית.
תיארוך המגילה
זוהי מגילה קדומה יחסית מבין המגילות שנמצאו בקומראן. המגילה מתארת בעצם את ייסוד כת קומראן, שנבע כתוצאה מכך שמנהיג הממלכה החשמונאית קיבל מסורת הלכתית שונה מהם. חוקרי המגילה מתארכים אותה למחצית המאה ה-2 לפנה"ס - סמוך לפיצול הכיתתי שהתרחש בזמן ההוא, כשהמלך החשמונאי ככל הנראה קיבל את ההלכה הפרושית.
שם המגילה
בסוף המגילה, הכותב משבח את הנמען, וכותב: "ואף אנחנו כתבנו אליך מקצת מעשי התורה שחשבנו לטוב לך ולעמך ש[ראינו] עמך ערמה ומדע תורה הבן בכל אלה ובקש מלפניו [מהאל] שיתקן את עצתך והרחיק ממך מחשבת רשעה ועצת בליעל בשל שתשמח באחרית העת במצאך מקצת דברנו כן ונחשבה לך לצדקה בעשותך הישר והטוב לפניו לטוב לך ולישראל".
כותבי המגילה
ככל הנראה את המגילה כתב מייסד הכת, שמכונה בכמה מגילות בשם "מורה הצדק". בסוף המגילה, הכת כותבת את מוצאה: "ואתם יודעים שפרשנו מרוב העם ומכל טמאתם ומהתערב בדברים האלה ומלבוא עמהם לגב אלה, ואתם יודעים שלא ימצא בידנו מעל ושקר ורעה, כי על אלה אנחנו נותנים את נפשנו" (ג:7-9) - משמע שהכת הייתה שייכת לזרם המרכזי של ההמון, אך לאחר שלטענתה רוב העם חטא והלך בדרך הלכתית אחרת, הם נאלצו לפרוש ולהיפרד ממנו, וכנראה זה גרם להתבדלותם.
בעבר זיהו רוב החוקרים את כת קומראן (כותבי מגילות מדבר יהודה) עם כת האיסיים, המוזכרת בספרי ההיסטוריונים של בית שני. זאת בשל הדמיון הרב בין התיאורים של כת זו אצל יוסף בן מתתיהו ואצל פילון האלכסנדרוני, לבין הממצאים הייחודיים שנמצאו באזור. עם זאת, מגילת מקצת מעשי התורה מחזקת את העמדה המזהה את אנשי קומראן עם הצדוקים או פלג שלהם, בגלל מספר הלכות במגילה התואמות את ההלכה הצדוקית כפי שהיא מופיעה בספרות חז"ל.
חנן אשל משער שהנמען של המגילה היה יונתן הוופסי שכונה מאוחר יותר על ידי כת קומראן "הכהן הרשע", אך שהמגילה נכתבה בתקופה טרם יצא המנהיג החשמונאי נגד מורה הצדק של הכת ועל כן עוד ייחסו לו אנשי הכת כבוד וקיוו שיאמץ את גישתם ההלכתית.
תוכן המגילה
נקודות המחלוקת במגילה כוללות:
קבלת קורבנות מגוים
הכת אסרה לקבל בהמות (לצורך קורבנות) ותרומות של נוכרים. לעומת זאת, הפרושים אמנם הגבילו את הדבר, אך התירו במצבים מסוימים.
מי אינו ראוי להיכנס למקדש
הכת אסרה על כמה אנשים פגומים בגופם או במוצאם להיכנס למקדש - עמוני, מואבי, ממזר, פצוע דכה, כרות שפכה, חירש וסומא. בניגוד לפרושים, שאמנם אסרו על ישראל-כשר להתחתן איתם (חוץ מחירש וסומא), אך לא אסרו עליהם להיכנס למקדש.
פרסום המגילה
פרופסור אלישע קימרון, שחקר וההדיר את המגילה, תבע בעזרת עורך הדין יצחק מולכו את הרשל שנקס ואחרים שפרסמו את ההדרת המגילה שהוכנה על ידי קימרון בלי רשותו ומבלי לציין את שמו. השופטת דליה דורנר קיבלה את התביעה, ופסק הדין אושר בבית המשפט העליון. על המשפט נכתב ספר.
רפאל חיים בנימין פרץ
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תק"ע (1810) לרבי אברהם פרץ שהיה דיין בקושטא ומחבר ספר אבני שהם ממנו למד תורה בצעירותו. למד בישיבה בקושטא מפי ראש הישיבה רבי משה פריסקו ונעשה לדיין בעיר. כיהן כרב בדרדנלים, בשנת התרכ"ז עבר לשמש כרבה של גליפולי, אז גם פרסם את ספרו הראשון, זכרנו לחיים חלק א', שם גם התכתבויות עם הרב אברהם פאלאג'י.
הסכים לספר של רבי שלמה חאלילייו, שו"ת "אמר שלמה" בשנת התרכ"ד. רבי חיים חזקיהו מדיני מזכיר אותו, ופעם אף כותב עליו: שלח שאלה בנושא הקדשות לגדול הדור בזמנו, רבי חיים פאלאג'י, שמכנה אותו בתשובתו:
בוטיק פריז
בוטיק פריז הוא סרט קומדיה ישראלי-צרפתי שיצא לאקרנים ב-23 ביוני 2022. זהו סרט קומדיה על חברות בין שתי נשים זרות בסמטאות הצרות של העיר העתיקה.
רפאל חיים בנימין פרץ
ביוגרפיה
נפטר בשנת ה'תר"ם (1880) לערך.
בוטיק פריז
תקציר העלילה
שתי נשים זרות מארצות שונות בשם לואיז, עורכת דין מפריז, ונטע, ישראלית שחולמת להקים מלון במחנה יהודה, פוגשות זו את זו. ההיכרות ביניהן מובילה אותן להרפתקה בעקבות משאלה המסתתרת בין אבני הכותל בירושלים.
רפאל חיים בנימין פרץ
ספרו
זכרנו לחיים, ג' חלקים, את שני החלקים הראשונים (שאלוניקי תרכ"ז; אזמיר תרל"ב) הוציא בחייו, ובהם פסקי דינים בארבעת חלקי הטור על סדר הא' ב'. חלק ג' נותר בכתב יד ומצוי בגנזי מכון ירושלים.
לקריאה נוספת
ש' ואנונו, אנציקלופדיה לחכמי טורקיה, עמוד 503
אורי שרגא פייבל שרייאר
הרב אורי שרגא פייבל הלוי שרייאר (תקע"ט, 1819 - ליל ה' בכסלו ה'תרנ"ט, 18 בנובמבר 1898) היה רב, דיין ומהדיר ספרים אשכנזי מגליציה. נשיא הכבוד של כמה תנועות ציוניות בגליציה.
ביוגרפיה
נולד בבוהורודצ'אני. לרוניה טובה ולישראל משה שרייאר, שהיה סוחר עצים ממשפחה מיוחסת, דור שלישי לרבי אורי פייבל מדובינקה מחבר הספר "אור החכמה".
עם מות אביו בילדותו, התדרדר מצבה הכלכלי של המשפחה והם התפרנסו בדוחק מחנות מכולת שפתחה האם. אמו שלחה אותו לבית המדרש המקומי. רבי אברהם דוד מבוטשאטש שעבר בעיר, פגש אותו ושכנע את אמו למסור אותו לידיו כדי שיחנכו. הוא נסע עמו לביתו בבוטשאטש. בהמשך ההדיר והדפיס את ספריו של רבו זה וצירף להם את הגהותיו וחידושיו.
הרב אברהם דוד שידך אותו לבתו של אחד מנגידי בוצ'אץ', אליהו צבי גוטפריד, שקיבל על עצמו את פרנסת הילד עד לנישואיו. על חשבונו נשלח הילד לפודהייצה ללמוד אצל הרב נטע מלר. בהמשך למד אצל הרב שמחה יואל רובינשטיין מחבר "חלת לחם" שהתגורר בבוברקה הסמוכה ללבוב. בעת לימודיו בבוברקה הכיר את הרב יוסף שאול נתנזון והרב מרדכי זאב איטינגא, והשניים הסכימו שיישאר ללמוד תחת השגחתם עם הרב יצחק אהרן איטינגא שהיה צעיר ממנו בשנים ולימים כינה אותו בתשובותיו "מורי ורבי".
המכשף האפגני
המכשף האפגני (באנגלית: The Afghani Magician) הוא מותחן-אימה לנוער שכתבה סיגלית דיל. הספר יצא לאור בהוצאת "עם עובד" בשנת 2011.
תקציר העלילה
עלילת הספר מביאה את סיפורו של דוגרמה, נער עני שגר באפגניסטן הרחוקה. דוגרמה מגלה להפתעתו שאגדת העם המקומית אודות המכשף האפגני, היא נכונה, וכי אותו המכשף המסתורי רודף אחריו. עם עזרה מנערה מסתורית בשם ג'אדו, דוגרמה נכנס למרוץ נגד הזמן במטרה להבין מה אותו המכשף רוצה ממנו, לפני שיהיה מאוחר מדי.
פרויקט 57
פרויקט 57 היה מיזם לניסוי בנשק גרעיני בסביבה פתוחה שנערך על ידי ארצות הברית במטווח חייל-האוויר נליס בשנת 1957. אזור הניסוי, הידוע כאזור 13, גובל בחלק הצפון-מזרחי של אתר הביטחון הלאומי נבדה.
פרויקט 57 היה מיזם שמטרתו בדיקת בטיחות. חומרי הנפץ הנפיצים ביותר של הנשק הגרעיני פוצצו באופן אסימטרי כדי לדמות פיצוץ לא מכוון. המטרה של הניסוי הייתה לאמת שלא יהיו תוצרים גרעיניים כתוצאה מהפיצוץ, וכן ללמוד את היקף זיהום הפלוטוניום שיגרם ממנו.
האזור המזוהם גודר תחילה, והציוד המזוהם נקבר במקום. בשנת 1981, מחלקת האנרגיה של ארצות הברית חיטאה את האתר והוציאה אותו מכלל פעולה. מאות אלפי יארדים מעוקבים של אדמה ופסולת הוצאו מאזור 13 והושלכו במתקן פסולת באתר הביטחון הלאומי נבדה.
מעבדות רפא
מעבדות רפא בע"מ היא חברת תרופות ישראלית העוסקת בשיווק, ייצור והפצה של תרופות ותכשירים טיפוליים. החברה נוסדה בשנת 1949, על בסיס מעבדה שהוקמה 12 שנים קודם לכן, ופועלת מאז בירושלים.
פעילות
החברה היא חלק מקבוצת החברות הבינלאומיות NAPP/Mundipharma המאגדת חברות פרמצבטיות ממדינות שונות. חברות אלה הן חברות עצמאיות (Independent affiliate companies), בבעלות פרטית, הפרוסות ברחבי העולם, ומפתחות תרופות או רוכשות זכויות עבור תרופות בתחומי כאב, נשימה וסרטן.
במסגרת שיתופי פעולה עם חברות מובילות בעולם רפא פועלת במספר תחומי בריאות ובהם גסטרואנטרולוגיה, עור, פסיכיאטריה ותכשירים להשמדת כינים וטיפול בצלקות.
היסטוריה
בשנת 1937 הקים ד"ר ברוך שמואל לוין (בנו של ד"ר שמריהו לוין) מעבדת מחקר בראשותו באוניברסיטה העברית, ופיתח וייצר בה תרכיבי חיסון וטרינריים. בשנת 1948 החל ד"ר לוין לייצר אנטיביוטיקה לייצוא. מעבדתו של ד"ר לוין פעלה כחלק מהאוניברסיטה העברית וייצרה תרכיבי חיסון לחיילי צה"ל. בתום המלחמה נותק הקשר עם האוניברסיטה העברית, וחברת ב.ש. לוין הפכה למפעל עצמאי לייצור תרופות במרכז ירושלים. בשנת 1949 הקים ד"ר לוין חברת הפרמצבטיקה "מעבדות רפא". החברה הייתה חלוצה בישראל בתחומי מחקר, ייצור ושיווק של חומרים מקבוצת הפניצילין, טירוטריצין וסטרפטומיצין, שחלקם נמצאים בשימוש עד היום.
בשנת 1973 רפא החלה לשתף פעולה עם יצרנים בינ"ל, בהם ד"ר פאלק, בורינגר אינגלהיים ועוד. ד"ר לוין פרש ממעבדות רפא ומינה את בנו, שמריהו לוין, למנכ"ל ויו"ר החברה. רפא הובילה בישראל את תחומי הטיפול במחלות מעי דלקתיות ובהפרעות שינה.
בשנת 1985 הייתה רפא הראשונה להשיק בישראל מורפיום בטבליות שחרור מבוקר (MCR) לטיפול בכאב. כמו כן, היא משווקת תרופות אופיאודיות לשיכוך כאב סרטני ושאינו סרטני.
בשנת 1990 החלה החברה לפעול גם בתחום תרופות ללא מרשם (OTC), ובשנת 1993 נכנסה לתחום התרופות הגנריות.
בשנת 2013 נפתח מפעל הייצור החדש של החברה, שהותאם לדרישות הרגולטוריות של הרשויות באירופה (EMA) ובהתאם לסטנדרטים של משרד הבריאות בישראל.
בשנת 2020 נמכרה השליטה בחברה ממשפחת סאקלר שהחזיקה ברוב המניות לקרן פימי אשר שולטת גם בחברות רקח וקמהדע.
בחברה יחידת רגולציה וכן יחידה למעקב תרופתי (Pharmacovigilance), אשר אחראית על איסוף וניטור רציף של מידע המתקבל בנושא בטיחות ותופעות לוואי של המוצרים המשווקים על ידי רפא.
אגם ונדה
אגם ונדה (באנגלית: Lake Vanda) הוא אגם בעמק רייט, אשר בארץ ויקטוריה, ביבשת אנטארקטיקה.
האגם הוא כנראה גוף המים הגדול הטבעי בעל רמת המליחות השנייה הגבוהה ביותר על פני כדור הארץ העומדת על יותר מ-35%. האגם מכוסה בשכבת קרח של יותר משלושה מטר. מי האגם משוכבים ומליחות המים והטמפרטורה שלהם עולה עם עומק המים. האגם ניזון ממי הפשרת הקרחונים הזורמים בנהר אוניקס. עם הגברת הפשרת הקרחונים יש גידול בזרימת המים לאגם.
מליחות האגם גבוהה יותר ממליחות אגם עסל (34.8%) שבג'יבוטי וים המלח (34.2%). אולם, מליחותו נופלת מגוף המים הקטן הנמצא באגם דון חואן (44%) הנמצא אף הוא בעמק רייט.
שם ההר
שמו של ההר ניתן לו על ידי משלחת החקר של אוניברסיטת ויקטוריה מוולינגטון שבניו זילנד (שחקרה את האזור בין השנים 1958–1959).
האגם נקרא על שמה של כלבה שמפקד משלחת החקר של אוניברסיטת ויקטוריה השתמש בה למשוך מזחלת במהלך המשלחת הבריטית לחקר צפון גרינלנד.
פיל לבן (מוטציה)
פיל לבן (באנגלית: White elephant; ידוע גם כפיל לבקן), הוא מופע גנטי נדיר בקרב הפיליים המצוי בעיקר אצל הפיל האסייתי ובמידה פחותה יותר גם אצל הפיל האפריקני. הפיל הלבן מאופיין בצבע בהיר מאוד יחסית לפרטים רגילים כתוצאה ממפגש של גנים רצסיביים הגורם ללבקנות. הפיל הלבן אינו נחשב למין נפרד ואינו בסכנת הכחדה, למרות נדירותו. אף על פי שהפילים הלבנים תוארו לעיתים קרובות צחים כשלג, בפועל עורם אינו בהיר עד כדי כך וצבעם בדרך כלל חום אדמוני דהוי הנראה כוורדרד בעת שהפיל רטוב. הפילים הלבנים נחשבים בקרב עמים שונים במדינות הודו-סין לפילים קדושים שהמלאכה בהם אסורה ורבים מהם מצויים בחצרות מלכים. בהשראת העלות הגבוהה של החזקת הפיל הלבן נטבע גם הביטוי פיל לבן המתאר דבר שעלות החזקתו גבוהה ולא רווחית.
באסיה
מאז ימי קדם הפילים הלבנים נחשבו למקודשים במספר מדינות אסייתיות.
הודו
הדת שבה הייתה לפיל הלבן משמעות רבה היא ההינדואיזם. במיתולוגיה ההינדואית ישנו פיל לבן הקרוי איראוואטה השייך לאל אינדרה. לפיל זה הייתה יכולת לעופף והיו לו ארבעה חטים ו-3 ראשים; הוא מונה על ידי אינדרה למלך הפילים. איראוואטה נכנס מאוחר יותר גם במיתולוגיה של הבודהיזם, הג'ייניזם והטאואיזם.
על פי השירה האפית "מעשי בודהה", אמו של גאוטמה בודהה - מאיה - חלמה על פיל לבן קדוש שנכנס לה בגוף ללא כאב וזיהומים ובאותו לילה היא הרתה. אפילו בשעת הלידה היא לא חשה שום כאב ועל פי המסורת, האלים ברהמה ואינדרה חילצו אותו מהגוף. אירוע זה שבו הפיל הלבן בא מהשמיים נקראה במסורת הבודהיסטת סידהארטה, והוא נועד לרמז על ביאתו של יורשו של גאוטמה - מאהיטרייה בודהה. בשל כך על פי המסורת הבודהיסטית הפיל הלבן מסמל פוריות.
למלך הבודהיסטי של ממלכת מאגאדה - בימביסארה, אשר חי במאה ה-6, היה פיל לבן אחד אשר נתפס על ידו ביער כאשר הוא היה בתקופת המוסט. הפיל כונה על ידי המלך "סצ'אנאקה" שפירושו "השקיה" בשל כך שהפיל נהג להשקות את הצמחים ללא כל הכשרה מוקדמת. נאמר כי שוויו של הפיל ההוא היה למעלה ממחצית מהממלכה. המלך בימביסארה הוריש את הפיל לבנו יהאללאקומארה - מה שגרם לקנאה של בנו האחר אז'אטאשאטר שניסה להוציא אותו מידי אחיו בדרכים שונות. אירוע זה הוביל לשתי מלחמות גדולות בהיסטוריה של הודו - מאהאסילאקאנטאקה וראטה-מוסלה שבסופם הובס בימביסארה על ידי בנו אז'אטאשאטר, אם כי הפיל מת בסופה של המלחמה השנייה.
תאילנד
בתאילנד, הפילים לבנים אשר ידועים גם כ"פילים ורודים" הם באופן מסורתי סמל טוב המבשר על שגשוג הממלכה ושלטון המלוכה. מבחינה היסטורית, המעמד של מלכי תאילנד היה בהתאם למספר הפילים הלבנים שברשותם. הפיל המיתולוגי איראוואטה משמש כסמלה וכדגלה של הבירה בנגקוק. המלך הבורמזי באיננאנונג ביקש 2 פילים לבנים שנתפסו על ידי מאהה צ'אקראפהט - מלכה של ממלכת איאטטאיה אשר היה ידוע בתור "אדון הפילים הלבנים". סירובו של המלך הסיאמי היה אחת העילות לפתיחת סדרת המלחמות של הסכסוך הסיאמי-בורמזי בין בורמה לסיאם בשנת 1563 אשר מכונה גם "מלחמת הפיל הלבן" ואשר הסתיימה לבסוף בכניעתה של ממלכת איאטטאיה. נוסע אמריקני שביקר בתאילנד במאה ה-19 תיאר את תאילנד כ"ארץ הפילים הלבנים" כנראה בעקבות הפולחן סביבם בחצרות המלך בבירה. בעבר, הפילים הלבנים ניתנו כמתנות אל ידידים ובעלי ברית של המלך. מכיוון שהפילים צריכים הרבה טיפול ומחמת מעמדם אסור לעבוד בהם, העלות הכספית של החזקתם גבוהה ורק המלך או אנשים עשירים יכלו להרשות לעצמם להחזיק אותם. על פי סיפור אחד הפילים הלבנים ניתנים דווקא בין שונאים (כמו אציל שחינו סר בעיני המלך) על מנת שהמקבל יגיע לפשיטת רגל בשל העלות הכבדה של ההוצאות.
על פי חוק החזקת הפילים בתאילנד, כל הפילים הלבנים שמתגלים צריכים להיות מוצגים למלך בטקס מיוחד, ואם מדובר בפילי בר לרוב הם אינם נלקחים בשבי אלא מוחזרים לבר. הפילים הקרויים "לבנים" בתאילנד אינם בהכרח לבנים אלא מספיק שיהא להם עור חיוור מעט. לאחר שפילים כאלו אותרו, הם נכנסים לאחת מארבע הקטגוריות לפני שהם מוצעים למלך וככל שהקטגוריה נמוכה יותר כן יש סיכוי שהפיל יידחה. כדי שהפיל יוכל להיות מועמד עליו לעמוד בתנאים הבאים:
המלך ראמה השני הכניס את הפיל הלבן בדגל הלאומי בשנת 1809 והוא נשאר עם כמה שינויים במהלך השנים עד שנת 1917 שאז הדגל שונה על ידי ראמה השישי לעיצוב הנוכחי. לפי האגדה, במהלך שיטפון המלך ראמה השישי ראה את הדגל תלוי הפוך, ואת רגליו של הפיל הקדוש מופנות כלפי מעלה, וכדי למנוע את הישנות המקרה הוא שינה את הדגל. המלך ראמה הרביעי הנהיג במדינה בשנת 1861 את סדרת אותות הכבוד של מסדר הפיל הלבן שנחשבים לאותות הגבוהים ביותר בתאילנד. הפיל הלבן נמצא עד היום על הדגל של הצי המלכותי של תאילנד.
בבעלות המלך הקודם של תאילנד - ראמה התשיעי, היו כעשרה פילים לבנים - הישג גדול לעומת מלכים אחרים - כנראה בשל התקשורת המודרנית שגרמה לפרסום העניין בכל רחבי תאילנד. כל עשרת הפילים הלבנים מתו ונכון להיום לא ידוע על פילים לבנים בתאילנד. הפיל הלבן האחרון של המלך מת בשנת 2006.
לאוס
להיסטוריה של לאוס יש שורשים משותפים עם זו של תאילנד; בהתאם לכך גם במדינה זו הפיל איראוואטה מוכר היטב ומוכנה "ירוואן", והוא נחשב כדבר מבורך וכבעל זכויות יתרות. פירוש שמה של הממלכה העתיקה לן קסאנג ששלטה בלאוס הוא "מיליון פילים", וגם כאשר הממלכה התאחדה עם ממלכת לאוטיאן מואנג במהלך המאה ה-14, הפילים הלבנים נחשבו לסמל של כוח ויוקרה של המלכים.
בשנת 1478, פיל לבן ניתן במתנה למלך לאן קסאנג - סאי טיה קאפהוט; החדשות הגיעו למלך הווייטנאמי של ממלכת ווייטנאם הגדולה - לא טאנה טונג, אשר ביקש להשאיל את הפיל כדי שנתיניו יעריצו אותו. יורש העצר קאו-קון רגז על בקשתו וסירב לה, ותחת זאת שלח למלך הווייטנאמי חבילה המכילה צואת בעלי חיים. אירוע זה היה גורם לפלישת צבאו של המלך הווייטנאמי ללאוס ולהשלכות ההרסניות של המלחמה על שני הצדדים.
הדמות של איראוואטה הופיעה על דגלה של ממלכת לואנג פאראבאנג הקדומה, לאחר מכן עם מספר שינויים על דגלה של ממלכת לאוס ועל דגלה של הודו-סין הצרפתית (1893-1954), ולבסוף גם על דגלה של הממשלה המלכותית הגולה של לאוס. כן הוא הופיע על הסמל של ממלכת לאוס והממשלה המלוכנית הגולה.
בורמה
בדומה לתאילנד, גם בבורמה הפילים הלבנים היו נערצים על ידי המקומיים במשך מאות שנים, והיו נחשבים לסמל של כוח. חלק מהמלכים החשובים ביותר של בורמה נתנו לעצמם שמות שקשורים לפיל הלבן אשר נחשב גם לחיה קדושה. הבולט מביניהם היה באינאנוג, אשר כאמור לעיל כבש לראשונה בשנת 1564 את הממלכה הסיאמית של איאטטאיה והיה מייסד האימפריה הגדולה ביותר בהיסטוריה של העם הבורמזי. לאחר ניצחונו בקרב, באינאנוג נטל לעצמו את התואר "אדון הפילים הלבנים" מהמלך הסיאמי. אותו שם שימש מלך בורמזי נוסף בשנת בודאוופאיה ששלט מ-1782 עד 1819 ואשר כבש את ממלכת ארקן ואת ממלכת טאנינטהארי בסמוך לאוקיינוס ההודי, וכן מלך נוסף שהחריב סופית את ממלכת איאטטאיה הסיאמית בשנת 1767 - 400 שנים לאחר הקמתה.
למרות היסודות הקומוניסטים שלה, החונטה הצבאית השלטת כיום בבורמה, אמצה את המסורות השונות שהפיל הוא סמל של כוח ויוקרה. הדיקטטור או בה קין ניונט - ראש הממשלה בשנים 2003 ו-2004, בנה בית מגורים מפואר ביאנגון שבחזיתו שלושה פילים לבנים, אשר נותר יעד תיירותי מבוקש ומוקד עלייה לרגל גם אחרי שאו בה קין נכלא בשנת 2005. בשנת 2010, החונטה הצבאית ארגנה חגיגה גדולה בעיר הבירה נייפידאו שבה הוצג לציבור פיל לבן שנלכד בספטמבר של אותה שנה - אירוע שנתפס על ידי האופוזיציה כניסיון לחזק את התמיכה במשטר הצבאי. במהלך הטקס, הרשויות גם הציגו את הדגל הרשמי החדש של בורמה ושינו רשמית את השם של המדינה מברית מיאנמר לרפובליקה של איחוד מיאנמר. הפיל הלבן היה חי בשבי בסמוך לעיר הבירה. משנת 2010 עד 2014 היו ידועים במדינה כ-9 פילים לבנים. ב-27 בפברואר 2015, נמצאו פילים לבנים באזור באסין בדרום בורמה. מתוך הפילים הלבנים הנמצאים בשבי, 3 מוחזקים כיום בפאתי יאנגון, והשאר נשמרים בנייפידאו.
באפריקה
התופעה של לבקנות בקרב הפילים האפריקנים נדירה בהרבה מאשר אצל הפילים האסייתים. פילים אפריקנים לבנים מתאפיינים בעור אדמדם או ורוד, וההישרדות שלהם נמצאת בסיכון גבוה ביותר בשל הפוטנציאל לחלות במחלות קשות בעיניים ובעור כתוצאה מההתכווצות שלהם תחת מזג אוויר הרותח שבו הם חיים - זאת בניגוד לפילים האסייתים שחיים ביערות טרופיים מוצלים.
עד 2009 היה ידוע על 3 פילים לבנים באפריקה - כולם בפארק הלאומי קרוגר בדרום אפריקה. במארס של אותה שנה, נולד פילון לבקן בדלתת האוקבנגו בבוטסואנה. חוקרים שצפו בפילון במשך זמן רב טענו שיש לו סיכוי רב יותר לשרוד בטבע בשל התנאים הממוזגים של הדלתא המאפשרים לו לבלות מתחת לענפי עצים או בבריכות בוץ. בנוסף הם דיווחו שבמשך 2–3 חודשים מאז שנראה לראשונה הפילון נהג לשהות סמוך לצל של אימו - התנהגות ייחודית המרמזת שהוא מודע לרגישות של עורו לשמש ובהתאם לכך מנסה לשפר לעצמו את הסיכויים להישרדות.
באירופה
מבין הפילים הלבנים שהובאו לאירופה, אחד המפורסמים הוא הפיל אבו עבאס שניתן לקארל הגדול על ידי החליף של בגדד הארון א-רשיד. הוא הגיע לבירתה של האימפריה הרומית הקדושה בשנת 802 על ידי יצחק היהודי ששימש כמתורגמן במשלחת לא-רשיד ולא ידוע בבירור האם הוא היה פיל אפריקני או פיל אסייתי. בשנת 804 הוא שימש כנראה את קרל בקרב נגד הדנים בתור פיל מלחמה. הפיל הצליח לעמוד בתלאות החורפיות בצפון עד 810 שאז הוא מת כתוצאה מדלקת ריאות. עם זאת יש מחלוקת האם הוא אכן היה פיל לבן.
פיל לבן לא פחות מפורסם היה הפיל האנו, אותו נתן במתנה מנואל הראשון, מלך פורטוגל לאפיפיור החדש לאו העשירי. האנו נקנה על ידי האציל הפורטוגלי אפונסו דה אלבוקרקי ממלך קוצ'ין (לפי דעות אחרות הוא ניתן לו במתנה), והוא נשלח לרומא על פי בקשתו של המלך בשנת 1514 שם שהה במבנה מיוחד שנבנה למענו בין בזיליקת פטרוס הקדוש לארמון האפיפיור והפך לחביב במיוחד ברומא עד שמת משלשול ב-1516. האפיפיור לאו בעצמו הלחין שירה לזכרו שנחרטה על מצבתו.
בעולם המודרני
בקרב דוברי האנגלית, המונח "פיל לבן" מתייחס לדבר מרהיב ויוקרתי אשר הופך לעול ולמעמסה על בעליו עד שהוא מעוניין להתפטר ממנו - אף על פי שהוא עשוי להיות שימושי לאנשים אחרים. בביטוי זה משתמשים כדי לתאר פרויקטים ומיזמים שונים שהעלות שלהם נמצאה גבוהה בהרבה מהעלות המשוערת, פרויקטים גרנדיוזיים שהתועלת שבהם מועטה והעלות שלהם גבוהה, או פרויקטים יקרים שלא עמדו בצפיות שתלו בהם.
חומוס FULL טריילר
חומוס FULL טריילר הוא סרט קומדיה ישראלי שיצא לאקרנים ב-9 ביוני 2022.
כריס באב
כריס באב (באנגלית: Chris Babb; נולד ב-14 בפברואר 1990) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הקלע בבני הרצליה מליגת העל בכדורסל וליגת האלופות.
ראשית חיים
באב נולד וגדל בקנזס. כשסיים את כיתה ז' עברה משפחתו לארלינגטון, טקסס, שם למד בבית הספר אוקריג', העמיד ממוצעים של 31.2 נקודות וסייע לבית הספר להשיג מאזן של 26–3 ואליפות מחוזית כסיניור (שחקן בשנתו הרביעית והאחרונה). הוא גם העמיד ממוצעים של 8.1 ריבאונדים, 7.2 אסיסטים ושיא בית ספרי של 1,125 נקודות בארבע שנותיו בקבוצה.
קריירת מכללות
בעונתו הראשונה באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, באב שיחק מעט מאוד במדי הליונס, קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה. ב-32 משחקים הוא העמיד ממוצעים של 2.8 נקודות ו-1.1 ריבאונדים ב-10 דקות למשחק.
בעונתו השנייה הוא היה שלישי בקבוצה באסיסטים (69) וחטיפות (22), וקלע את מספר השלשות השני בגודלו בקבוצה, כשקלע 69 מ-185 (37.3%) מחוץ לקשת. ב-31 משחקים (מתוכם פתח ב-23), הוא העמיד ממוצעים של 9.3 נקודות, 3.2 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים ב-29.7 דקות למשחק.
בשנת 2011, הוא עבר לאוניברסיטת המדינה של איווה. לאחר עונת "חולצה אדומה", שבה לא שיחק עקב חוקי ההעברות של ה-NCAA, הייתה לו עונת ג'וניור טובה בצייקלונס, והוא המשיך להיות מדורג עשירי ב-12 המכללות הגדולות בשלשות למשחק עם 1.9. ב-34 משחקים (בכולם פתח בחמישייה) הוא העמיד ממוצעים של 7.8 נקודות, 4.1 ריבאונדים, 1.6 אסיסטים ו-1.0 חטיפות ב-33.1 דקות למשחק.
בנובמבר 2012 הושעה באב משני המשחקים הראשונים של עונת 2012/13 בשל הפרת חוקי הקבוצה. כשחזר נבחר לחמישיית ההגנה של 12 הגדולות. ב-33 משחקים (פתח בכולם) הוא העמיד ממוצעים של 9.1 נקודות, 3.4 ריבאונדים, 2.2 אסיסטים ו-1.1 חטיפות ב-32.7 דקות למשחק. הוא קלע 38.2% לשלוש בעונה זו, ושלשות היוו 5.2 מ-7.2 זריקות השדה שלו למשחק באותה עונה.
עונת 2013/14
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA לשנת 2013, באב הצטרף לפיניקס סאנס לליגת הקיץ 2013. ב-30 בספטמבר 2013 הוא חתם בבוסטון סלטיקס. עם זאת, הוא נחתך מסגל הסלטיקס ב-26 באוקטובר 2013. ב-31 באוקטובר 2013, הוא נרכש על ידי מיין רד קלאוס, קבוצת ליגת הפיתוח של הסלטיקס.
ב-28 בפברואר 2014, באב חתם על חוזה ל-10 ימים בבוסטון סלטיקס. ב-11 במרץ 2014, הוא חתם על חוזה נוסף ל-10 ימים בסלטיקס. ב-21 במרץ 2014, הוא חתם על חוזה רב-שנתי, לא מובטח, עם הסלטיקס.
חומוס FULL טריילר
תקציר העלילה
חתונה של עולה מצרפת והייטקיסט תמים נמצאת תחת מלחמת עולם של טיפוסים מחמישה מקומות שונים ומפוקפקים ביניהם: סוחרי נשק חרדים, מגדלי פרחים הומואים, מבריחים ערבים, גנגסטרים סלוניקאים והמבוקש מספר 1 בעולם.
כריס באב
עונת 2014/15
ביולי 2014, באב הצטרף לבוסטון סלטיקס לליגת הקיץ 2014. ב-25 בספטמבר 2014, הסלטיקס ויתרו עליו. ב-31 באוקטובר 2014 הוא נרכש מחדש על ידי המיין רד קלאוס. ב-4 בפברואר 2015, הוא נבחר למשחק האולסטאר של ליגת הפיתוח. ב-5 במרץ 2015, הוא קלע שיא קריירה של 33 נקודות בניצחון 121–110 של הרד קלאוס על אוסטין ספרס.
ב-6 באפריל 2015, באב חתם על חוזה רב-שנתי עם בוסטון סלטיקס, אך נשלח שוב לרד קלאוס. שישה ימים לאחר מכן, הוא הוחזר על ידי הסלטיקס לאחר שמיין הודחה מפלייאוף ליגת הפיתוח. הוא לא הופיע באף משחק עבור הסלטיקס בקדנציה השנייה שלו בקבוצה.
עונת 2015/16
ב-27 ביולי 2015, באב הועבר בטרייד, יחד עם ג'רלד וולאס, לגולדן סטייט ווריורס בתמורה לדייוויד לי. ב-23 באוקטובר 2015, הווריורס ויתר עליו לאחר שהופיע בחמישה משחקי קדם העונה.
ב-19 בנובמבר 2015, באב חתם עם רטיופארם אולם מהבונדסליגה הגרמנית. ב-32 משחקי ליגה באולם, הוא העמיד ממוצעים של 10.3 נקודות, 4.0 ריבאונדים ו-3.2 אסיסטים למשחק. הוא גם העמיד ממוצעים של 10.1 נקודות, 2.5 ריבאונדים, 1.7 אסיסטים ו-1.4 חטיפות ב-10 משחקי יורוקאפ בעונת 2015/16.
עונת 2016/17
ב-14 ביוני 2016, באב חידש את חוזהו ברטיופארם אולם לעונת 2016/17. הוא סיים את העונה הסדירה וקבע שיא חדש בבונדסליגה הגרמנית: 100 שלשות (מתוך 233 ניסיונות, 42.9% 3 בעונה הסדירה).
עונת 2017/18
ב-5 ביולי 2017, באב חתם על חוזה לשנתיים במועדון הרוסי לוקומוטיב קובאן. הוא נפרד מהקבוצה ביולי 2018.
עונת 2018/19
ב-15 ביולי 2018, באב חתם על חוזה בבשאקשהיר קולג'י מליגת העל הטורקית.
עונת 2019/20
ב-16 ביולי 2019 עבר באב ליוון ושיחק בפרומיתאס פטרס מליגת העל היוונית והיורוקאפ. הוא קלע 9.8 נקודות בממוצע למשחק במדי הקבוצה.
עונת 2020/21
ב-9 באוגוסט 2020, באב חתם בטלקום בון מהבונדסליגה הגרמנית. הוא העמיד בקבוצה ממוצעים של 17 נקודות, 3.1 אסיסטים ו-2.1 ריבאונדים למשחק.
ב-4 באוקטובר 2021 חתם באב בבני הרצליה מליגת העל בכדורסל. הוא זכה עימה בגביע המדינה 2021/2022 והגיע איתה לגמר עונת בליגה, לאחר שבמשחק השני מתוך שלושה בסדרת חצי הגמר נגד מכבי תל אביב, קלע באב 23 נקודות עם 8 מ-9 זריקות מהשדה ורשם מדד מרשים של 32 נקודות. בגמר הפסידה הרצליה להפועל חולון. בסיום העונה נבחר באב לחמישיית העונה בליגת העל.
מרילנד
מרילנד (באנגלית: Maryland ) היא מדינה במזרח ארצות הברית הגובלת בוושינגטון (מחוז קולומביה), בפנסילבניה, בדלאוור, בווירג'יניה ובמערב וירג'יניה. בירת המדינה היא אנאפוליס. מרילנד היא אחת משלוש עשרה המושבות המקוריות שמרדו בשלטון הבריטי במהלך המהפכה האמריקנית והקימו את ארצות הברית, והייתה למדינה השביעית שאישרה את חוקת ארצות הברית.
על פי נתוני לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, ההכנסה החציונית למשק בית במרילנד היא הגבוהה במדינות ארצות הברית, עם הכנסה חציונית של 70,545 דולרים בשנה למשק בית.
מקור השם
המדינה טוענת רשמית כי נקראה על שמה של המלכה הנרייט מארי, אשתו של מלך אנגליה צ'ארלס הראשון ואמם של צ'ארלס השני וג'יימס השני, על ידי ג'ורג' קלברט, לורד בולטימור הראשון, טרם מותו ב-1632.
היסטוריה
אזור מפרץ צ'סאפיק נחקר לראשונה על ידי קפטן ג'ון סמית', מייסד היישוב הראשון בארצות הברית ג'יימסטאון, כבר במאה ה-16 ונכלל בשטח שקיבל סר ג'ון קלברט, לורד בולטימור, מהמלך צ'ארלס הראשון. לורד בולטימור, שהיה קתולי, משך אליו גם פוריטנים שנרדפו גם הם באנגליה. ב-1621 הקים מושבה קתולית בניופאונדלנד, אך האקלים הקשה, האדמה הדלה והטרדות מצד הצרפתים גירשו אותו משם. הוא עבר לוירג'יניה, שנוסדה עוד במאה ה-16, אך נתקל בעוינות על רקע דתי. תחום המושבה שלו נקבע ממקורות מפרץ צ'סאפיק עד לקו רוחב 40, בו נמצאת היום העיר פילדלפיה.
מרילנד הייתה מושבת הכתר הראשונה שהזיכיון שלה הבטיח חופש דת, זכויות אזרחיות וחקיקה מקומית נפרדת. המושבה נוסדה ב-1634 על ידי 200 מהגרים, רובם קתוליים, שנכנסו לנהר הפוטומק וקנו מהאינדיאנים כפר על נהר סנט מרי, עשרה מייל במעלה מקום מפגשו עם הפוטומק. מדיניות התשלום לאינדיאנים והיחס ההוגן כלפיהם, יצרו בתחילה יחסים שלווים. החוזה שכרת לורד בלטימור עם האינדיאנים הניח את היסודות לחוזה דומה שכרת ויליאם פן שנים רבות אחר כך.
כריס באב
חיים אישיים
באב הוא בנם של מייק וניקי באב, ויש לו אח צעיר בשם ניק, ששיחק גם הוא באוניברסיטת המדינה של איווה ומשחק בבאיירן מינכן.
מרילנד
היסטוריה
מרילנד הייתה אחת משלוש עשרה המושבות אשר מרדו בממלכה המאוחדת ופתחו במלחמת העצמאות של ארצות הברית. ב-2 בפברואר 1781 מרילנד הייתה המדינה ה-13 המאשרת את תקנון הקונפדרציה. לאחר אשרור חוקת ארצות הברית, הפכה מרילנד למדינה השביעית בארצות הברית.
בדצמבר 1790 ויתרה מרילנד על חלק משטחה, לטובת הקמת עיר הבירה החדשה של ארצות הברית - וושינגטון די. סי., לאחר שב-16 ביולי 1790 נחתם החוק הקובע את מיקום העיר על גדת נהר הפוטומק. השטח נתרם לממשל הפדרלי על ידי מרילנד ומדינת וירג'יניה, שלבסוף קיבלה בחזרה את השטח שנלקח ממנה. ב-27 בפברואר 1801 נקבע שהעיר תהיה תחת פיקוחו ושליטתו של הקונגרס של ארצות הברית, אך לעיר יש גם ממשלה עצמאית עם סמכויות מצומצמות.
ב-24 באוגוסט 1814 כבשו כוחות הצבא הבריטי את העיר וושינגטון במתקפה שביצעו כחלק ממלחמת 1812. הנשיא ג'יימס מדיסון נמלט לווירג'יניה והבריטים שרפו את העיר, לרבות את הקפיטול ואת בית הנשיא. כדי לכסות את הפיח שכיסה את בית הנשיא נצבע הבית בלבן - מה שיצר אגדה כי מאז הוא נקרא הבית הלבן, אף על פי שצבעו היה לבן מרגע בנייתו.
התיקון ה-23 לחוקת ארצות הברית שאושר ב-29 במרץ 1961 אפשר למחוז קולומביה לשלוח נציגים למועצת האלקטורים הבוחרת את הנשיא ואת סגן הנשיא, ולמחוז יש 3 קולות אלקטורליים.
גאוגרפיה
מרילנד נמצאת במזרח ארצות הברית וגובלת בפנסילבניה בצפון, בדלאוור ובאוקיינוס האטלנטי במזרח, בווירג'יניה, במפרץ צ'ספיק, ובוושינגטון הבירה (מחוז קולומביה) בדרום, ובמערב וירג'יניה במערב. במרילנד נמצאים הרי האפלצ'ים ומפרץ צ'ספיק הנמצא בינה לבין וירג'יניה.
ממשל ופוליטיקה
מרילנד היא רפובליקה ובה שלוש רשויות שלטון: מבצעת - מושל מרילנד, מחוקקת - המורכבת משני בתים: בית המחוקקים של מרילנד והסנאט של מרילנד, ושופטת, בראשה עומד בית המשפט העליון של מרילנד. המדינה מאפשרת התערבות ישירה של האזרחים על ידי יוזמה אזרחית, משאל עם, Recall Election ואישור חוק. בירת המדינה הנוכחית היא אנאפוליס.
הרשות המבצעת במרילנד מורכבת מהמושל, סגן המושל, התובע הראשי, מזכיר המדינה, שר האוצר, State Controller, State treasurer, Insurance Commissioner, ושר החינוך. כל בעלי התפקידים נבחרים בנפרד לתקופה של ארבע שנים, ויכולים להיבחר לשתי קדנציות בלבד. ייתכן מצב בו ברשות המבצעת יושבים נבחרים ממפלגות שונות. הבחירות לתפקידים מתקיימות באותו הזמן.
בבית המחוקקים 47 חברי סנאט הנבחרים לתקופה של ארבע שנים ו-141 חברי אספה מחוקקת הנבחרים לתקופה של שנתיים. בחירות נעשות מדי שנתיים, ומחצית מחברי הסנאט מועמדים לבחירה בכל מערכת בחירות. המפלגה הדמוקרטית מחזיקה ברוב בשני בתי המחוקקים.
בבית המשפט העליון של מרילנד שבעה שופטים, הממונים על ידי המושל ומאושרים על ידי בית המחוקקים. שיטת המשפט היא שיטת המשפט המקובל האנגלי, אך ישנה השפעה של המשפט האזרחי הספרדי.