cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דיסנילנד שאנגחאי
הפתיחה ועלות הבנייה
בנוסף לאטרקציות ולשני המלונות, החברה בונה מערכת רכבות מהירה לשינוע מבקרים לאזורים שונים באתר (מונורייל).
חברת דיסני מחזיקה בכ-43% מהנכס ו-57% הנותרים נמצאים בשליטת שנגחאי שנדי.
דיסני שידרה בשידור חי את מופע הפתיחה החגיגי בעמוד הפייסבוק שלהם בליל ה-15 ביוני 2016. בוב איגר, יו"ר ומנכ"ל חברת דיסני הצטרף ל-3,000 אורחי כבוד וסלבריטאים בחגיגות הפתיחה שבמרכזן היה מופע ראווה של כוריאוגרפיה, אקרובטיקה, תלבושות, מוזיקה מהסרטים של דיסני, זיקוקי דינור, אפקטים מיוחדים ועוד. במופע השתתפו הפסנתרן בעל השם העולמי לאנג לאנג שביצע את השיר "לעזוב" (Let it Go) מהסרט לשבור את הקרח, כוכב הטלוויזיה והקולנוע המפורסם סאן לי, שהנחה את הערב, והמלחין עטור הפרסים טאן דון שניצח על התזמורת הסימפונית של שאנגחאי עם ביצוע בכורה של השיר "להצית את החולם שבפנים" (Ignite the Dreamer Within) שנכתב במיוחד עבור פתיחת הפארק.
מבנה הפארק
כמה "ארצות" ואטרקציות מוכרים שאפיינו פארקים אחרים של דיסני ברחבי העולם עוצבו מחדש או לא נכללו בדיסנילנד שנגחאי. את רוב הפארקים של דיסני תוחמות גבעות דשא ועליהן מסילת רכבת הקיטור המפורסמת, במטרה ליצור מחצה בין הפארק ומחוצה לו. בדיסנילנד שנגחאי, משום מה, הוחלט שלא לבנות גבעות אלו. את הכיכר המרכזית מול הטירה החליפה ריאה ירוקה ששטחה 44 דונמים שמכונה "גני הדמיון". ארצות מוכרות בפארקים של דיסני עוצבו מחדש ונקראו בשמות שונים, לדוגמה, ארץ ההרפתקאות שונתה ונפתחה תחת השם "אי ההרפתקאות" והרחוב הראשי של ארצות הברית שונה ונקרא "שדרת מיקי"; חלק מהארצות, כמו ארץ המערב הפרוע, לא נכללו כלל בפארק. טירת הסיפורים הקסומה היא הטירה הגבוהה ביותר שנבנתה בפארקי דיסני, ומתחתיה עובר מתקן מים בו הנוסעים שטים בסירות.
גני הדמיון
הארץ "גני הדמיון", שמתפרשת על 44 דונמים, מהווה את מרכז הפארק שכבתוכה נמצאים גנים סיניים רחבי ידיים בהם נמצאים פסלים של כל 12 החיות של גלגל המזלות הסיני, מוצגים על ידי דמויות דיסני. בין האטרקציות הנמצאות באזור זה ניתן למצוא את מתקן דמבו הפיל המעופף, קרוסלת הפנטזיה ו"יקום מארוול", בו נמצאות הדמויות מסרטי מארוול. עוד באזור זה מתקיימים הופעות ואירועים על במה גדולה מול טירת הסיפורים הקסומה והמצעד "סיפורי מיקי אקספרס", הארוך ביותר מבין מצעדי דיסני, בו מוצגים דמויות דיסני על קרונות המעוצבים בהשראת הסרטים בליווי מוזיקה ואורות. בגני הדמיון האורחים מתאספים כדי לצפות במופע הלילי "להצית את החלום, מיצג לילי מרהיב של קסם ואור".
ארץ הפנטזיה
ארץ הפנטזיה היא האזור הגדול ביותר בפארק והיא מעוצבת לפי סרטי האנימציה הקלאסיים של דיסני. בארץ זו נמצאת הטירה הגדולה ביותר מבין כל פארקי דיסני- טירת הסיפורים הקסומה, שנבנתה בהשראת סיפורי נסיכות דיסני ובתוכה נמצאת מסעדת "אולם הנשפים המלכותי" וחנות בוטיק של דיסני. דרך הטירה עובר המתקן "מסע אל מערת הקריסטל" ובו המבקרים שטים בסירות בנהר מלאכותי ועוברים דרך קטעים מסרטי דיסני (אלאדין, מולאן, פנטסיה, בת הים הקטנה והיפה והחיה) המוצגים במזרקות מעוצבות. בין האטרקציות הנמצאות באזור זה ניתן למצוא את רכבת המכרה של שבעת הגמדים, מעופו של פיטר פן, הרפתקאותיו הרבות של פו הדוב וחגיגת השירה בציבור של 'לשבור את הקרח'. אטרקציות נוספות וייחודיות באזור זה: מבוך אליס בארץ הפלאות ומתקן כוסות התה המסתובבות, מתקן בסגנון סרטי פו הדוב.
מפרץ האוצר
עיצוב מפרץ האוצר מבוסס על עיר נמל ספרדית במאה ה-18, באחד האיים הקאריביים, שנמצאת בשליטתו של קפטן ג'ק ספארו מסדרת הסרטים "שודדי הקאריביים". האטרקציה המרכזית של ה"מפרץ" היא "שודדי הקאריביים- הקרב על האוצרות בקרקעית הים", זהו מתקן מים בנושא שודדי הקאריביים. הנוסעים שטים בסירות שמונעות על ידי מגנט, ומסביבם מוצגים קטעים המתארים את הקרב בין ג'ק ספארו לדייוי ג'ונס (מוצגים בעזרת בובות אודיו-אנימטרוניקס) כשכל אחד מהם מנסה להשיג את האוצר של המפרץ, ששקוע מתחת למימיו.
אי ההרפתקאות
אי ההרפתקאות הוא האזור בפארק שמקביל לארץ ההרפתקאות בפארקים אחרים. הוא בנוי כעולם אבוד ומסתורי מלא באוצרות חבויים והאטרקציות המפורסמות בו הן "המפלים השואגים", "שיט בנהר" - שיט אבובים דרך "ההר השואג", שנבנה באזור זה, וסוארין- מתקן המדמה דאייה בדאון במקומות שונים בעולם. בנוסף, אי ההרפתקאות הוא ביתו של מופע "טרזן: קריאת הג'ונגל", מופע אקרובטיקה על במה שמבוצע על ידי שחקנים ופעלולנים.
ארץ המחר
ארץ המחר היא אזור בפארק שמעוצב כארץ עתידנית אוטופית. בניגוד לכל שאר הפארקים האחרים של חברת דיסני, את המתקן המוכר הר החלל החליף המתקן "טרון", רכבת הרים מכורה העוברת במבנה זכוכית עתידני שנבנה במיוחד בה הנוסעים רוכבים על סוג של אופנועים עתידניים במהירות גבוהה. בדומה לכך, במקום מתקן האסטרו אורביטר הקלאסי, נבנה המתקן "מנועי הסילון המסתובבים". עוד אטרקציות מוכרות באזור זה הן אתר השיגור של מלחמת הכוכבים ומשגרי החלל של באז שנות אור.
פליקס מוטל
פליקס יוזף פון מוטל (גרמנית: Felix Josef von Mottl; 24 באוגוסט 1856 - 2 ביולי 1911) היה מנצח ומלחין אוסטרי.
ביוגרפיה
פליקס מוטל נולד סמוך לווינה וטיפח קריירה מוצלחת בקונסרבטוריון הווינאי. הוא עשה לו שם כמנצח מחונן למוזיקה של וגנר ובשנת 1886 עמד בראש הצגת "טריסטן ואיזולדה" בפסטיבל ביירוית. בין השנים 1881 ל-1903 היה מנצח האופרה של קרלסרוהה ופעילותו שם פרסמה את שמו ברבים, בעיקר הודות להפקת יצירותיהם של וגנר ושל ברליוז. בשנים הבאות ביקר בלונדון ובניו יורק, שם היה מנצח אורח במטרופוליטן אופרה בשנת 1903. בשנת 1904 התמנה למנהל האקדמיה למוזיקה בברלין.
פליקס מוטל נפטר ב-2 ביולי 1911, 11 ימים לאחר שלקה בהתקף לב בשעה שניצח על הצגה של "טריסטן". המנצח יוזף קיילברת התמוטט בדיוק באותו מקום, בשעת ניצוח על אותה אופרה עצמה, ומת בשנת 1968.
מוטל נחשב לאחד המנצחים המבריקים ביותר בתקופתו. הוא חיבר כמה אופרות, שהמצליחה ביותר בהן הייתה "אגנס ברנהאואר" (ויימאר 1881), ומספר רב של שירים וקטעי מוזיקה אחרים.
קוטב שמיימי
הקוטב השמיימי הוא הנקודה הדמיונית על כיפת השמים שמהווה את נקודת המפגש של ציר כדור הארץ איתה. קיימות שתי נקודות כאלו: הקוטב השמיימי הצפוני והקוטב השמיימי הדרומי. סיבוב כדור הארץ מסביב לצירו גורם לכך שכל גרמי השמים נראים כאילו הם נעים במעגל סביב הקטבים.
זיהוי הקוטב השמיימי הצפוני
את הקוטב השמיימי הצפוני קל לזהות באמצעות כוכב הצפון שבקבוצת הדובה הקטנה, שנמצא במרחק של פחות ממעלה מהקוטב השמיימי הצפוני ובהירותו היא מדרגה 2, כך שניתן להבחין בו ולזהותו גם כשתנאי הצפייה אינם מיטביים ולמעשה ניתן לראותו גם מסביבה עירונית. כמו כן, מיקומו של כוכב הצפון בקצה היצול של האסטריזם "העגלה הקטנה" ובהמשך הקו המחבר את הגלגלים האחוריים של האסטריזם העגלה הגדולה, מקלים על זיהויו. דרכים נוספות לזהות את מיקומו של הקוטב השמיימי הצפוני הם בעזרת הכוכבים הבהירים ביטלג'וז ומנקלינן, שהקו המחבר אותם (ועובר גם דרך הכוכבים δ בעגלון ו-θ בעגלון) מצביע אל הקוטב השמיימי הצפוני (ואל כוכב הצפון) או בעזרת הכוכבים מרקב (α בפגסוס) ושאט (β בפגסוס) שהקו המחבר ביניהם, ומהווה את הצלע המערבית של האסטריזם הריבוע הגדול, מצביע גם כן אל הקוטב השמיימי הצפוני ומתחבר לכוכב הצפון.
זיהוי הקוטב השמיימי הדרומי
אין כוכב בהיר הנמצא בסמוך לקוטב השמיימי הדרומי והכוכב הקרוב ביותר אליו שניתן לצפייה בעין הוא σ באוקטנט שנמצא במרחק של מעט יותר ממעלה מהקוטב ובהירותו היא מדרגה 5.4, כך שקשה מאוד לזהותו. הכוכב הבהיר הקרוב ביותר לקוטב השמיימי הדרומי הוא β בנחש מים קטן שנמצא כ-13 מעלות מהקוטב ובהירותו היא מדרגה 2.7, כך שלמעשה ברדיוס של 10 מעלות מסביב לקוטב השמיימי הדרומי אין אף כוכב קל לזיהוי. הדרך הקלה ביותר לאיתור הקוטב השמיימי הדרומי היא באמצעות קבוצת הצלב הדרומי ובעזרת זוג הכוכבים הבהירים אלפא קנטאורי והדר. המשך הקו המחבר את הכוכבים גקרוקס ואקרוקס (הציר הארוך של הצלב) עובר במרחק זוויתי של כ-5 מעלות מהקוטב השמיימי הדרומי. המרחק מאקרוקס אל הנקודה הקרובה ביותר לקוטב שעל הקו הוא פי 4.5 מהמרחק שבין אקרוקס וגקרוקס. דרך אחרת לאתר את הנקודה היא לחבר את הכוכבים אלפא קנטאורי והדר (β בקנטאור) ולהעביר אנך ממרכז הקו לכיוון דרום. המפגש של הקו הזה עם המשך הקו המחבר את גקרוקס ואקרוקס הוא בקרוב הנקודה הקרובה ביותר לקוטב השמיימי הדרומי. אם תנאי התצפית טובים מספיק, ניתן באופן זה לאתר את הכוכב העמום σ באוקטנט שנמצא כמעלה מהקוטב. דרכים נוספות לאתר את הקוטב הן באמצעות הכוכבים סיריוס וקאנופוס שהמשך הקו המחבר אותם עובר מעט ממזרח לקוטב השמיימי הדרומי או באמצעות ענני מגלן, שביחד עם הקוטב השמיימי הדרומי יוצרים בקרוב משולש שווה-צלעות.
נקיפת הקטבים השמיימיים
מיקומם של הקטבים השמיימיים משתנה לאיטו בעקבות נקיפת ציר כדור הארץ. כל אחד מהקטבים מבצע תנועה מעגלית ומשלים סיבוב שלם סביב קוטבי המלקה אחת ל-25,788 שנים בקירוב. כתוצאה מכך כל כמה אלפי שנים יש כוכב אחר שנמצא במרחק קטן יחסית מאחד הקטבים ומאפשר לזהותם בקלות. להלן רשימת הכוכבים הבהירים שהיו או שיהיו סמוכים לקטבים השמיימיים:
ישראלית שפה יפה
ישראלית שפה יפה הוא ספרו של הבלשן הישראלי פרופ' גלעד צוקרמן. זהו ספר עיון אקדמי המכוון לציבור הרחב.
הספר פורסם בשנת 2008 בהוצאת עם עובד. הוא זכה לסקירה בעיתונות, בטלוויזיה וברדיו, והפך לרב-מכר.
רוביק רוזנטל כתב שהספר היה אחת מ"עשר השערוריות הלשוניות של העשור".
תוכן
בספרו של צוקרמן שתי טענות מרכזיות:
1. היברידיות: ה"ישראלית" אינה שלב אבולוציוני בהתפתחות העברית, אלא שפת-כלאיים חדשה היונקת בו זמנית הן מהעברית, הן מהיידיש והן משפות אחרות שדיברו מחיי השפה. לפיכך, היידיש, למשל, איננה "שפה זרה" ביחס ל"ישראלית", והמילה "אינטואיציה" ("בינת הלב"), לדוגמה, אינה מילה זרה כי אם יסוד מובנה, בלתי נפרד ב"ישראלית".
2. ילידיות: אין שום טעם לכפות דקדוק על מי שדובר את ה"ישראלית" כשפת אם מהסיבה הפשוטה שהוא כבר מדבר אותה באופן מושלם, לפי חוקי דקדוק המצויים במוחו. בניגוד לשפת הכתיבה והספרות, שהיא "הביטוס" – מוסכמה חברתית, לפי הסוציולוג פייר בורדייה – שפת האם המדוברת אינה נלמדת אלא נרכשת באופן אוטומטי בלי מאמץ. זאת בניגוד גמור לטענתו של הבלשן הידוע זאב בן-חיים, "את לשונו, לשון דיבורו, קונה אדם בעמל וביגעה של שנים, ביגעה מתמדת כל ימי חייו".
היברידיות
לפי צוקרמן, "הכלי החשוב ביותר בספר הוא "עקרון החפיפה": ככל שמאפיין לשוני קיים ביותר שפות תורמות, כך יש לו סיכוי גדול יותר לחדור לשפה המתהווה. מהפכניות העיקרון הזה נעוצה בעובדה שהוא נוגד את "אילן היוחסין", כלי חשוב בבלשנות היסטורית, שיכול להשתמע ממנו שלכל שפה יש הורה אחד בלבד. אילן היוחסין עומד בבסיסן של התזה והאנטיתזה, שכן כל אחת מהן מאמינה של"ישראלית" יש רק הורה אמיתי אחד: בין אם הוא העברית (תזה) ובין אם הוא היידיש (אנטיתזה). הסינתזה, לעומת זאת, רואה ב"ישראלית" לשון רב-הורית."
היחס בין היברידיות וילידיות
לפי צוקרמן, היחס בין ההיברידיות והילידיות, שלהן הוא טוען בספר, מורכב. "תמיכה בטענה אחת אינה גוררת בהכרח תמיכה באחרת. למשל, יש שישתכנעו שה"ישראלית" היא שפת-כלאיים, אך עדיין יבקשו לכפות תקן אליטיסטי על דוברי הישראלית; אחרים ימשיכו להיות בטוחים שה"ישראלית" היא עברית, אך ירשו לישראלים לדבר "איך שבראש שלהם"."
עם זאת, לדעתו של צוקרמן, החידוש בספר, מלבד טענת ההיברידיות דלעיל, הוא בקישור שבינה לבין ילידיות. דברי צוקרמן: "גם אם יש ישראלים – בניגוד אלי – שמאמינים שצריך תקן, יש בכוחו של הספר לגרום להם לשנות את מאפייניו של התקן הזה: הם לא יכולים להמשיך ולהתעלם מכך שדקדוק ה"ישראלית" אינו מבוסס רק על הדקדוק העברי. או במילים אחרות, הספר מציע גם ששפת הדיבור לא זקוקה לתקן; וגם שאם יהיה תקן – מדוע הוא חייב להיות עברי?"
פענוח יציאת מצרים
תוכן
בסרט, המשלב אנימציות ממוחשבות בתלת־ממד, מציג יעקובוביץ' את עמדתו, לפיה יציאת מצרים היא אמת היסטורית בנוסף להיותה מיתוס. במשך כשש שנים ניסו יעקובוביץ' וחוקרים אחרים לאתר בספריות, במוזיאונים ובאתרים ארכאולוגיים ברחבי העולם, תגליות שיכולות להעיד על אמיתות המאורעות כפי שהם מתוארים בספרי בראשית ושמות. על פי יעקובוביץ', יוסף היה מנהיג ששלט במצרים העתיקה, ומכות מצרים וקריעת ים סוף היו תופעות טבע אשר מתרחשות גם בימינו. כמו כן מציג יעקובוביץ' את השערתו לגבי מיקומו המדויק של הר סיני, וממצאים שלדעתו הם עדויות ראשונות לקיומו של ארון הברית.
ישראלית שפה יפה
היחס בין היברידיות וילידיות
בספר שזורים גם שעשועי לשון מקוריים שיצר צוקרמן: שיר הומופוני דו-לשוני (בעברית ובאיטלקית) וסיפור פלינדרומי קצר.
פענוח יציאת מצרים
הירידה מצרימה ושלטון יוסף
ציור הקיר הנודע מקבר בני חסן, המציג שיירת נוודים שמיים היורדת למצרים, מוצג בסרט כעדות לירידת יעקב ובני משפחתו למצרים, וחותם שעליו מוטבע השם "יעקב-הר" מתואר כחותמו של יוסף, אשר לפי יעקובוביץ' היה אחד משליטי השושלת החיקסוסית. בסרט נטען כי זהו השימוש היחיד בהיסטוריה של מצרים העתיקה בשם עברי מהתנ"ך ("יעקב"). . החיקסוס היו עם השייך לקבוצת העמים השמיים, אשר השתלט על מצרים העתיקה במאה ה-18 לפנה"ס. לפי יעקובוביץ', השתלטות זו הקלה על יוסף, שהיה אף הוא ממוצא שמי, לעלות לגדולה במצרים, ובני ישראל הם החיקסוס.
ישראלית שפה יפה
ביקורת על הספר
ספרו של צוקרמן שנוי במחלוקת והיווה מוקד לדיון ציבורי סוער. הלשונאי רוביק רוזנטל חיווה את דעתו כי "צוקרמן הוא איש מבריק וידען, והוא מעלה תופעות חשובות". יצחק לאור כתב באופן דומה כי "היידיש היא תשוקתו של הבלשן הצעיר והמבריק גלעד צוקרמן...המלאי הגדול של דוגמאות שהוא מביא, ממיין ונותן להם שמות [...] ראוי בהחלט להקשבה וללימוד [...] פרקי הספר הראשונים מיותרים ואם פוסחים עליהם ומגיעים לעיקר, כלומר לשליש המרכזי בספר, משתכנעים שלמחבר יש מה לומר. [...] הוויכוח שצוקרמן מעלה באוב נערך עוד לפני שנולד [...]". בין המצדדים בספר ניתן למנות את אהרן פורת שכתב ב"מקור ראשון" כי "בבסיס דבריו של צוקרמן יש הרבה יותר משמץ של אמת [...] הספר הזה צריך להתקבל ולהביא לשינוי מסוים בגישות השמרניות המקובלות, החינוכית והמדעית.
פענוח יציאת מצרים
שעבוד מצרים ועשר המכות
הסרט מציג כתובת שנמצאה במערת מכרה שבסרביט אל-ח'אדם וכתובה בכתב אלפביתי, שיעקובוביץ' מתאר כמעין כתב עברי עתיק, כעדות לעבדות בני ישראל במצרים. הכתובת מפוענחת כפנייתו של עבד לאל בשם "אל" בבקשה לישועה מהעבדות. עשר המכות מוסברות בסרט כתופעות שנגרמו בעקבות התפרצותו של הר הגעש סנטוריני שביוון, ונטען שהמכות והשפעותיהן מוזכרות בכתובות מצריות כגון פפירוס איפוור.
יציאת מצרים
יציאת מצרים מתוארכת בסרט למאה ה-15 לפנה"ס, בניגוד לתפיסה המקובלת המתארכת אותה למאה ה-13 לפנה"ס, ומזוהה עם האירוע המכונה "גירוש החיקסוס", שנערך כנראה בימי פרעה יעחמס הראשון, המזוהה בסרט כפרעה מספר שמות. לפי יעקובוביץ', ההגייה הנכונה של השם" יעחמס" היא "אחמוסֶה", ומשמעותו היא "אח משה", אחיו של משה.
ישראלית שפה יפה
ביקורת על הספר
בין המתנגדים שיצאו חוצץ נגד צוקרמן בלטה התנגדותו של יוסי שריד:
צוקרמן הגיב לביקורת זו ולשאר מבקריו במאמרו "ישראלי, דבר ישראלית":
טענה נוספת שהועלתה על ידי מבקרים אחדים היא שצוקרמן מכנה את השפה "ישראלית", ומנסה להבדיל אותה משפת התנ"ך והמשנה, אף שגם מקום מושבה של העברית שבחיבורים אלה היה ישראל – ולכן, מעולם לא פסקה השפה להיות "ישראלית", וודאי שלא פסקה להיות עברית שאינה "ישראלית".
בני ציפר ביקר את אופן השיווק של הספר, וכתב בין היתר: "מאז יצא לאור הספר "ישראלית שפה יפה", ומחברו, הפרופסור הצעיר גלעד צוקרמן, בא לכבדנו בביקור מולדת ממקום מגוריו בבריסביין, ולהרצות באוזנינו את עיקרי מהפכת הלשון שלו, אין בזמן האחרון כלי תקשורת אחד שלא תמצא בו ביום מסוים ריאיון עם, או שיחה עם, או הגיג של הפרופסור [...] הגיע הזמן, באמת, שמלומדים ישובו אל מגדל השן שממנו באו.".
טענות אחרות, כמו זו של הבלשן סיריל אסלנוב, הם שהרעיון הפופוליסטי ה"נועז" הוא למעשה ישן נושן, היות שכבר נוסח במידה מסוימת בשנות ה-20 על ידי ה"הבראיסטים" (בדומה לייבסקים):
נועם אורדן, במאמרו "שמע ישראל או שמע ישראלית", אומר: "[...] מה שהדהים אותי בתגובות לספר הוא אפס המידע שאנשים נזקקים לו כדי לא להסכים אתו, ועוד בנחרצות." אורדן רואה כחולשה מרכזית בספר את העובדה שרובו (90 עמודים מתוך 120) מוקדש לאוצר המילים של העברית החדשה, ורק רבע ממנו עוסק במורפולוגיה ובתחביר.
קישורים חיצוניים
מאמרים על הספר
פענוח יציאת מצרים
הר סיני וכלי המשכן
הר סיני מזוהה בסרט כג'בל חשם אל-טאריף, הר הנמצא בטווח של כ-35 קילומטר מתמנע, ומכונה על ידי יעקובוביץ' בשם "הר השם". המיקום של ההר נחשף בעזרת רמזים אשר כתובים בתנ"ך.
הסרט, הסוקר בין היתר גם את התרבות המיקנית, מציג ציור על גבי תכשיט אשר מוצג במוזיאון יווני באתונה, כתיאור של שלושת כלי המשכן ושל של ארון הברית ששכן באוהל מועד.
הקשר לתרבות המיקנית
לפי יעקובוביץ', בני ישראל חיו בעיר אווריס, בה חיו גם סוחרים יווניים בני התרבות המיקנית, שהגיעו למצרים ואף היוו חלק ממאמיניו של משה, הנזכרים בתורה בשם "ערב רב". בסרט נטען שאותו עם יווני, הנקרא "דננוי", הוא שבט דן המקראי, שעזר לבנות את כלי המשכן. לפי ההסבר, חלק מאנשי הדננוי חזרו לאי מולדתם היווני לאחר יציאת מצרים, והנציחו אותה בקבר מלפני כ-3,500 שנה. על לוחות הקבר מצויר לוחם חמוש ברומח, כשהוא רכוב על מרכבה המובלת על ידי סוס ורודף אחרי אדם אשר אוחז במקל בין גלי הים. בציור נוסף מתואר הנרדף כמסתובב אל הרודף ומרים את מקלו מעלה, ובציור שלישי מרכבת הרודף וסוסיו מתפרקת בתוך גלי הים, והנרדף ממשיך לעמוד.
אמונה מול הסבר מדעי
בסרט מתייחס יעקובוביץ' למורכבות של הסבר אמוני מול הסבר מדעי ליציאת מצרים:
ביקורת
הסרט ספג ביקורת מצד חוקרי מקרא ואיג'יפטולוגים, ששללו את מסקנותיו של יעקובוביץ' ואת שיטות העבודה שלו.
האגיפטולוג מנפרד ביטאק, שראיון איתו נכלל בסרט, כתב עליו מאמר ביקורת חריף. הוא טוען שדבריו בסרט נערכו כך שנוצר רושם כי הוא תומך בטיעון של יעקובוביץ', בעוד שהוא מתנגד למספר נקודות מפתח בו. הוא העריך שדברי שאר מומחים שרואיינו בסרט, כמו דונלד רדפורד מאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, זכו לטיפול דומה. ביטאק גם פטר כ"שטויות" טענה בסרט שהוא חושש מן השלטונות המצריים.
כריס הרד, פרופסור לדתות באוניברסיטת פפרדיין, הציג סדרת מאמרי ביקורת על הסרט. בין טענותיו:
מוטי דימיטשטיין
מוטי דימיטשטיין (נולד ב־1952) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל. שירת באגף המודיעין בצה"ל במשך 30 שנים במגוון תפקידים בחטיבת המחקר ובמודיעין השדה, והתמחה בעיקר בזירה הצפונית (סוריה ולבנון).
ביוגרפיה
נולד בנתניה בשנת 1952. התגייס לצה"ל ואמ"ן במסגרת העתודה האקדמית לאחר שסיים תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב. בנוסף, במהלך שירותו סיים תואר שני במדע המדינה וביטחון לאומי באוניברסיטת חיפה.
במשך שירותו עסק בעיקר בסוריה ולאור בקיאותו שימש בין היתר כקצין המודיעין של שיחות השלום בין ישראל לסוריה בשנות ה-90 ובשנת 2000.
ב-2013 מונה על ידי ראש אמ"ן, האלוף אביב כוכבי, לשמש כראש תוכנית חבצלות – תוכנית הדגל של אמ"ן להכשרת מתגייסים למסלול קצונה, ומאז ועד עתה הוא עדיין ממשיך בתפקידו (נכון לינואר 2023). בתקופתו, התפתחה תוכנית חבצלות וזכתה להצלחה רבה בקהיליית המודיעין וכמות המתגייסים אליה בכל שנה גדלה מ-25 ליותר מ-60.
בחודש מרץ 2018 מונה על ידי ראש אמ"ן, האלוף הרצל (הרצי) הלוי, בנוסף לתפקידו כראש תוכנית חבצלות, לראש תוכנית גמל"א – גשר מצוינות לפיקוד אמ"ן. תוכנית גמל"א היא תוכנית מצוינות אקדמית לקצינים מצטיינים בסיום תפקיד שני-שלישי חסרי השכלה אקדמית. התוכנית ממוקמת באוניברסיטה העברית בירושלים, לצד תוכנית חבצלות.
15 ביוני
15 ביוני הוא היום ה-166 בשנה, (167 בשנה מעוברת), בשבוע ה-24 בלוח הגריגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 199 ימים.
אוריאל אופק
אוּריאל אופק (30 ביוני 1926 – 23 בינואר 1987) היה סופר ילדים ונוער עברי פורה, עורך, פזמונאי, משורר, מתרגם, תסריטאי, ד"ר וחוקר ספרות ילדים ישראלי. מחבר לקסיקון אופק לספרות ילדים.
ביוגרפיה
אופק נולד בשם אוריאל פּוֹפּיק בתל אביב, למשורר היידי אריה לייב פופיק (פּאָפּיק) ולברוניה לבית פוֹגֶל, גננת. הוא גדל בשכונת בורוכוב בגבעתיים, ולמד בבית-הספר העממי בגבעתיים, ואחר כך בגימנסיה העברית הרצליה. הוא שירת בפלמ"ח בשנים 1944–1949, בבית הערבה, רמת הכובש וקריית ענבים. עבר קורס חובשים, ושימש כמדריך חובשים. השתתף בפעולת ליל הגשרים. נבחר לצאת עם מחלקת הל"ה, והתחלף ברגע האחרון עם דוד ט"ש מכפר מל"ל. שירת בגדוד השישי, ולחם בקרבות הקסטל והראדאר. עסק בליווי שיירות לירושלים ולגוש עציון. היה חובש קרבי בגוש עציון, וב-13 במאי 1948, עם נפילת הגוש, נפל בשבי הירדני, שם שהה כתשעה חודשים. בשנת 1949 עִברת רשמית את שם משפחתו. בשנת 1952 נשא לאישה את בינה לבית דלמן, והשניים נמנו על ראשוני הדיירים בשכונת נוף ים שבהרצליה.
אופק היה עורך משנה ועורך העיתון "דבר לילדים" בשנים 1951–1976. בשנת 1955 קיבל תואר שני במחלקה למדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת תשל"ו (1976) קיבל בה תואר דוקטור בספרות ילדים (כותרת הדיסרטציה: "ראשיתה של ספרות הילדים העברית").
הוא חתן פרס זאב לספרות ילדים ונוער תשל"ו (1976) על ספרו "אין סודות בשכונה".
הניח את היסוד לביבליוגרפיה של ספרות הילדים היהודית, עברית ויידיש, וספרות הילדים העולמית, בשני כרכיו של לקסיקון אופק לספרות ילדים. רבים מספריו מבוססים על חוויות ילדותו ונעוריו בשכונת בורוכוב ומתארים נופים, אירועים ודמויות מהשכונה בתקופה שקדמה לקום המדינה – הסליק של אלדמע, קרבות בוואדי מוסררה, שבע טחנות ועוד.
ב-1964 כתב את התסריט לסרט שמונה בעקבות אחד, וב-1968 כתב את התסריט לסרט נס בעיירה המבוסס על סיפורים של שלום עליכם.
בשנות ה-70 חלה בסרטן הדם, וכשהחלים ממחלתו חיבר את הספר "תמונת דם". כעבור מספר שנים חלה בשנית ונפטר, בגיל 60. נקבר בבית העלמין בהרצליה. אלמנתו היא הסופרת והעורכת בינה אופק, ובנותיהם הן העורכת הסופרת והמתרגמת עטרה אופק ואמירה חכמוביץ, אף היא עורכת וכותבת לילדים, במגזר החרדי.
ארכיון
ארכיונו נמצא בארכיון גנזים – אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
מספריו
{{טורים
מתרגומיו
}}
דוכסות סקסוניה-צייץ
דוכסות סקסוניה-צייץ (בגרמנית: Sachsen-Zeitz, נהגה "זקסן-צייץ") הוא שמה של דוכסות גרמנית קטנה, שנוצרה על ידי פיצול נסיכות הבוחר מסקסוניה, והתקיימה עד לשנת 1718.
הקמת הדוכסות
בשנת 1652 ציווה יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה שבניו הצעירים גם יירשו חלק מנחולותיו. לאחר מותו של יוהאן גאורג בשנת 1656, הסכימו בניו ב-22 באפריל 1657 על אופן החלוקה; בנו הבכור יוהאן גאורג קיבל את נסיכות הבוחר מסקסוניה, בנו אוגוסט קיבל את דוכסות סקסוניה-וייסנפלס, בנו כריסטיאן קיבל את דוכסות סקסוניה-מרזבורג, ובנו הצעיר מוריץ קיבל את אזור בישופות נוימבורג לשעבר, שהפך לדוכסות סקסוניה-צייץ.
בשנת 1681 מת מוריץ, ובמקומו עלה לשלטון בנו מוריץ וילהלם.
פירוק הדוכסות
לאחר מותו של מוריץ וילהלם בשנת 1718 ללא יורשים זכרים, מכיוון שלא היו לו בנים, ואחיו כריסטיאן אוגוסט, נסיך סקסוניה-צייץ הוסמך לכמורה, חזרה הנחלה לנסיכות הבוחר מסקסוניה.
ליגת העל הלטבית
הוירסליגה (בלטבית: Virslīga) היא ליגת הכדורגל הבכירה בלטביה. הליגה הוקמה בשנת 1927, והופסקה לאחר כיבוש לטביה על ידי ברית המועצות. בשנת 1992 חודשה הליגה, לאחר קבלת העצמאות של לטביה. הליגה מתחילה מדי שנה בחודש מרץ, ומסתיימת בחודש נובמבר.
בליגה משחקות 10 קבוצות. כל קבוצה משחקת 4 משחקים נגד כל קבוצה אחרת בליגה. בתום העונה, הקבוצה החלשה בטבלה יורדת לליגה הלטבית השנייה והקבוצה המובילה בטבלת הליגה השנייה עולה לליגה הבכירה. בנוסף, הקבוצה הלפני אחרונה בליגה הבכירה והקבוצה השנייה בליגה השנייה משחקות שני משחקי גומלין. המנצחת משחקת בעונה שלאחר מכן בליגה הבכירה ואילו המפסידה משחקת בליגה השנייה.
הקבוצות בליגה
להלן הקבוצות המתמודדות בליגת העל הלטבית בעונת 2023:
אליפות לטביה הסובייטית (1946 - 1991)
בזמן שליטת ברית המועצות בלטביה אחרי מלחמת העולם השנייה, לכל רפובליקה סובייטית הייתה אליפות רפובליקה אזורית, ומעליה הייתה ליגת המשנה הסובייטית, ממנה היו מעפילות הקבוצות מכל ברית המועצות הסובייטית לליגה הבכירה, ליגת העל הסובייטית. הקבוצות הלטביות לא הצליחו להעפיל לליגה הבכירה, למעט קבוצה לטבית אחת - דאוגבה ריגה שהצליחה לשחק בליגת העל הסובייטית במשך 7 עונות (לא רצופות) בין 1949 ל-1962, ולא זכתה להצלחה.
טבלת אליפויות הליגה הסובייטית האזורים לפי קבוצה
אלו הקבוצות שזכו באליפויות המקומיות בלטביה הסובייטית בין השנים 1946 - 1990.
לאחר התפרקות ברית המועצות (החל מ-1991)
לאחר שלטביה החזירה עצמאות מלאה באוגוסט 1991, התאחדות הכדורגל הלטבית העצמאית החדשה (LFF), החליטה להכיר במפעל ה-"Virslīga". באותה העונה הפכה ההתאחדות לחברה רשמית בפיפ"א ואופ"א, והליגה מתקיימת מאז. סקונטו ריגה היא שיאנית האליפויות עד היום עם 15 אליפויות לטביה (מתוכם 14 ברציפות מ-1991 ועד 2004) למרות שהקבוצה התפרקה ב-2016. הפורמט השתנה מספר פעמים ומספר הקבוצות בליגה נע בין 8 ל-10. בפעם האחרונה חל שינוי כאשר הליגה הוגדלה מ-9 ל-10 קבוצות בסוף עונת 2019.
טבלת אליפויות לפי קבוצה
אליפויות בטבלה זו הן אליפויות בליגה של לטביה העצמאית בלבד (1922 - 1944, ו-1991 עד היום). קבוצות המסומנות בכתב מודגש משחקות בליגה העליונה של לטביה נכון ל-2020. קבוצות המסומנות בכתב נטוי התפרקו או התאחדו לכדי קבוצה אחרת.
איוטהאיה
איוטהאיה (בתאית: อยุธยา) ובשמה המלא פהרה נאקהון סי איוטהאיה (เทศบาลนครพระนครศรีอยุธยา) היא עיר הבירה של מחוז איוטהאיה, ושוכנת כ-70 ק"מ מצפון לבנגקוק במרכזה של תאילנד. העיר נוסדה בשנת 1351 על ידי או-טונג והייתה לעיר החזקה במדינה ולבירתה. לשיאה הגיעה העיר במאה ה-16 ובמאה ה-17 אך חרבה בשנת 1767 לאחר שצבאות בורמה כבשוה והחריבוה.
מרכזה העתיק של העיר שוכן על אי במקום מפגשם של שלושה נהרות - מאה נאם צ'או פראיה (הממשיך וזורם דרומה דרך בנגקוק אל מפרץ תאילנד), מאה נאם פאסאק ולופבורי. אורכו של האי ממזרח למערב כ-4.2 ק"מ ורוחבו כ-2 ק"מ. האי והאזור הסמוך לו הוא פארק היסטורי מאז 1967 וחלק ממנו מוכרז כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1991. העיר המודרנית משתרעת ממזרח למרכז ההיסטורי, ובשנת 2006 התגוררו בה 54,888 איש. העיר מקושרת בכביש מהיר ("פאהוניות'ין"), במסילת רכבת ובנתיב השיט שבנהר אל הבירה בנגקוק.
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1351 על ידי או-טונג אשר היה מנהיגה של מדינה וסאלית של ממלכת סוקוטהאי. באמצע המאה ה-14 כבש או-טונג את אזור איוטהאיה ויסד את העיר על האי בין שלושת הנהרות, במקום בו ניצב יישוב חמרי קודם. הוא הכתיר את עצמו למלך ונטל את השם רמאטהיבודי הראשון. העיר התפתחה והתחזקה, וב-1412 פלש צבאה בראשות המלך רמאטהיבודי השני לאנגקור וכבש אותה. ב-1438 גברה איוטהאיה על סוקוטהאי, היוצרות התהפכו והאחרונה הייתה למדינה ואסלית של איוטהאיה. במאה ה-16 באו לסיומן שנים ארוכות של יריבות בין איוטהאיה לממלכת צ'יאנג מאי בצפון תאילנד, ובכך הונח היסוד לעליונותה של איוטהאיה ברחבי המדינה.
עם זאת, שאיפות ההתפשטות של הבורמזים מצפון-מערב איימו על העיר החל באמצע המאה ה-16. התקפה של צבא בורמה על איוטהאיה נכשלה ב-1549 אך שני עשורים לאחר מכן העיר נכבשה בידיהם, חלק מתושביה הוגלו ומלכה נלקח בשבי. ב-1584 הצליחה איוטהאיה להשיב לעצמה את עצמאותה, אך לאחר מצור בן 15 חודשים, כבשו אותה הבורמזים באופן סופי ב-7 באפריל 1767, החריבו ובזזו אותה, והיגלו חלק גדול מתושביה. בסוף המאה ה-18 גורשו הבורמזים מתחומי תאילנד, אך הבירה החדשה קמה בטהונבורי ליד בנגקוק, ואיוטהאיה נותרה בהריסותיה.
הפארק ההיסטורי
בשיאה היו באיוטהאיה שלושה ארמונות מלכותיים ו-375 מקדשים. חומה נבנתה תחילה מאדמה וב-1550 הוחלפו בחומת לבנים, בה נקבעו 94 שערים ו-29 מצודות ומעוזים הגנו עליה. התרבות, האדריכלות האמנות בעיר מחולקים לארבעה שלבים שונים - הראשון מהקמת העיר ועד לסיפוח הסופי של סוקוטהאי ב-1438; השני בתקופת המלחמות עד 1628, השלישי בתקופת ההתפתחות והפתיחות כלפי המערב עד 1733, והאחרון בתקופת השיא ועד לחורבן ב-1767.
בתחילה הושפעו האמנות והאדריכלות בעיר מאלה של סוקוטהאי, אך החל במאה ה-15 התפתח סגנון מקומי ייחודי שהכתיב את הטון ברחבי תאילנד כולה. בעיר הוקם ה"פארנג", מגדל פולחן שלא היה קיים בסוקוטהאי והמקדשים שנבנו בה הגיעו לממדים עצומים. עוד מאפיין של האומנות המקומית הוא השימוש הנרחב בציורי קיר.
השפעת הסגנון של איוטהאיה המשיכה גם לאחר חורבנה וארמון המלך הנוכחי בבנגקוק נבנה לפי עקרונות התכנון של המתחם המלכותי בעיר.
כרומודינמיקה קוונטית על סריג
כרומודינמיקה קוונטית על סריג היא שיטה לפתרון בעיות בכרומודינמיקה קוונטית הכוללות קווארקים וגלואונים. בשיטה זו מחלקים את המרחב-זמן לרשת בדידה וסופית של נקודות שבהן פותרים את המשוואות.
חישובים אופייניים בחישובי סריג הם למשל מסה של חלקיקים מורכבים (כגון מזונים). לחלופין, ניתן בעזרת מדידת מסת חלקיקים מורכבים וחישובי סריג, לחשב את מסת הקווארקים הבודדים. מסת קווארק אינה ניתנת למדידה, כיוון שקווארקים לא נמצאים חופשיים בטבע אלא תמיד מסתדרים בחלקיקים מורכבים ונטולי מטען צבע.
עקרונות
את המרחב ("הרצף", continuum) מחליפים בסריג. צעד הסריג נקרא לרוב a וגודל הסריג הכולל הוא האורך בכל אחד מארבעה הממדים,. בגבולות הסריג מציבים תנאי שפה מחזוריים. את הנגזרת הרגילה מחליפים בנגזרת בדידה, תחילה מחשבים את הקונפיגורציות של הגלואונים, שגם תלויות בקווארקים, בעזרת דגימה של הפעולה בשיטת מונטה קרלו.
לאחר קבלת הקונפיגורציות מחשבים את הגדלים הרצויים, בעזרת פונקציות קורלציה של השדות החיצוניים המשתתפים בתהליך. למשל, לחישוב מסה של מזון, מחשבים את הקורלטור של שני מזונים זהים.
לשם קבלת גדלים פיזיקליים נדרש כיול הסריג על פי גדלים פיזיקליים מדודים. לרוב צעד הסריג אינו גודל קבוע אלא מכוייל על פי קבוע הצימוד, ותכונה של הפאיון כמו המסה או מקדם הצורה (form factor).
דיוק
מסת הקווארקים הקלים, u ו-d משפיעה מאוד על הזמן של החישוב. מסה קלה יותר פירושה זמן חישוב ארוך יותר, ולכן המסות הנהוגות כיום גבוהות מהמסות האמיתיות. ההפרש בין המסה האמיתית למסה המחושבת הוא שגיאה נוספת בחישוב.
גודל הסריג הסופי (L) גם הוא יוצר שגיאה. בחישובים בהם השגיאה הזו משמעותית משפרים גם את הסדר הראשון ב-L.
השגיאה הסטטיסטית בחישוב היא השגיאה הנובעת מהשוני בין הקונפיגורציות השונות של הגלואונים.
יוזף קיילברת
יוזף קיילברת (גרמנית: Joseph Keilberth; 19 באפריל 1908 – 20 ביולי 1968) היה מנצח גרמני.
קריירה
קיילברת מת לאחר שהתמוטט בשעת ניצוח על האופרה "טריסטן ואיזולדה" של וגנר, בדיוק באותו מקום כמו פליקס מוטל, שאותו דבר עצמו קרה לו בשנת 1911.
קיילברת מת במינכן ב-1968.
חוק מס רכוש וקרן פיצויים
חוק מס רכוש וקרן פיצויים, תשכ"א-1961 אושר בכנסת הרביעית ב-28 במרץ 1961, וכרך יחדיו שני ענייני רכוש: הטלת מס רכוש ומתן פיצוי על נזקי מלחמה לרכוש ונזקי בצורת. החוק החליף חוקים אחדים שעסקו בנושאים אלה. בתיקון משנת 1981 בוטלו מרבית סעיפי החוק העוסקים במס רכוש. במימוש החוק עוסקת רשות המסים בישראל.
היסטוריה חקיקתית
החוק אושר בכנסת הרביעית ב-28 במרץ 1961, והוא חל משנת המס 1961, שתחילתה ב-1 באפריל 1961. בגרסתו הראשונה כלל החוק מס על קרקעות, בניינים, מטעים, ציוד (כולל כלי רכב) ומלאי. שיעור המס השנתי נקבע לפי אופי הנכס, ונע בין 0.2% משוויו של בניין חקלאי ל-1.5% משוויה של קרקע עירונית. מס מופחת ניתן ליישובי ספר ולבניין עירוני או תעשייתי המושכר לפי חוק הגנת הדייר. 40% מהמס הנגבה יועדו לקרן לתשלום פיצויים בגין נזקי מלחמה ונזקי בצורת. תנאי לזכאות לפיצויים היה תשלום המס בגין הנכסים שניזוקו.
החוק ביטל חוקים אחדים שהטילו מיסים או תשלומי חובה אחרים על רכוש:
מיום חקיקתו ועד לשנת 2020 תוקן החוק 32 פעמים. 15 התיקונים הראשונים כללו שלל שינויים בפרטי החוק, ללא שינוי מהותי בו.
תיקון מס' 6 לחוק הסמיך את שר האוצר לקבוע כי ניתן יהיה לתת פיצויים לפי החוק גם בגין נזקים שנגרמו לנכסים מסוימים מחוץ לשטח מדינת ישראל. התיקון נוסף בשל פעולות הטרור שהחלו נגד מטרות ישראליות מחוץ לישראל.
בתיקון מס' 16 לחוק, שתחולתו משנת המס 1981, בוטלו מרבית סעיפי החוק העוסקים במס רכוש, ונותר בתוקף רק מס רכוש על קרקע (כהגדרתה בחוק). דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים צעד זה: בהתאם לביטול המס על מרבית הנכסים, בוטל התנאי לפיו פיצויים בגין נזק יינתנו בתנאי ששולם המס על הנכס שניזוק.
בתיקון מס' 27 לחוק, שתחולתו מ-1 בינואר 2000, נקבע שמס רכוש על קרקע יהיה בשיעור 0%, ובמקומו הונהג מס מכירה.
קרן פיצויים
ישולמו פיצויים בגין נזקים משלושה סוגים: כללי הזכאות לפיצויים וחישוב הפיצויים נקבעים בתקנות על ידי שר האוצר, באישור ועדת הכספים. בין השאר קובעות התקנות את גובה הפיצוי שיינתן בעד נזק לחפצים ביתיים, ואת האפשרות לבטחם בסכום גבוה יותר תמורת פרמיה למדינה.
התקנות העיקריות העוסקות בתשלום פיצויים לפי חוק זה הן תקנות מס רכוש וקרן פיצויים (תשלום פיצויים) (נזק מלחמה ונזק עקיף), תשל״ג–1973, שהחליפו את תקנות מס רכוש וקרן פיצויים (תשלום פיצויים) (נזקי מלחמה ונזק עקיף), תשכ״ז–1967. הוראות שעה אחדות התאימו תקנות אלה לצרכים שעלו בעקבות מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה, מבצע צוק איתן, מבצע שומר החומות ועוד.
בשנת 2014 הותקנו תקנות מס רכוש וקרן פיצויים (פיצויים בשל פגיעה ממעשה אלימות הנובע מהסכסוך הישראלי-ערבי), תשע"ה-2014, המקנות זכות לפיצויים גם בגין נזק שנגרם ממעשה אלימות הנובע מהסכסוך הישראלי-ערבי, שמטרתו העיקרית פגיעה בשל השתייכות למוצא לאומי-אתני. תקנות אלה חלות לא רק על נזק לישראלים, אלא גם על נזק לנפגעים מפעולות "תג מחיר".
במימוש החוק עוסקת רשות המסים בישראל. כאשר נכס נפגע עקב אירוע מלחמה, שמאי הרשות מעריכים את גובה הנזק כדי לקבוע את גובה הפיצוי. במקרה של נזק עקיף, כגון אובדן רווחים כתוצאה מהשבתת העסק, נקבעו כללים להערכת גובה הנזק. במלחמת לבנון השנייה הוגשו כ-30,000 תביעות לפיצויים לפי חוק זה, ושולמו פיצויים בסך 3.7 מיליארד ש"ח.
לעיתים לא ברור בוודאות האם נזק הוא תוצאה של פעולת איבה. הסמכות לקבוע האם נזק כלשהו הוא בגדר נזק מלחמה נתונה לשר הביטחון. בעקבות גל השרפות בישראל בשנת 2016 פרסמה רשות המיסים רשימה של יישובים שבהם השרפות יוכרו כמעשי איבה ויזכו בפיצוי. עד דצמבר 2017 הסתיים הטיפול ב–99% מ–2,762 תביעות שהוגשו לרשות המיסים, ושולמו פיצויים בסך כולל של 227 מיליון ש"ח.
מי שרכושו מבוטח בביטוח רכוש אינו זכאי לפיצוי מחברת הביטוח, משום שפוליסת רכוש אינה מכסה נזקי מלחמה, אך בעקבות גל השרפות חברות הביטוח נענו לבקשת האוצר להשלים את הפיצוי למבוטחים שניזוקו, כאשר סכום ביטוח התכולה בפוליסה גדול מהפיצוי הממשלתי.
London Review of Books
London Review of Books (בקיצור: LRB) הוא כתב עת בריטי של מסות ספרותיות המתפרסם מדי שבועיים.
היסטוריה
LRB נוסד ב-1979
כשפרסומו של The Times Literary Supplement הופסק עקב סגירתו של הטיימס למשך שנה.
העורכים המייסדים הם קרל מילר, פרופסור לאנגלית מהקולג' האוניברסיטאי של לונדון; מארי-קיי וילמר, לשעבר עורכת ב-The Times Literary Supplement; וסוזנה קלאפ. במרוצת שישת החודשים הראשונים לפרסומו הוא הופיע בתוך The New York Review of Books.
במאי 1980, London Review of Books נהפך לפרסום עצמאי. אלן בנט, אחד הכותבים הבולטים בו, תיאר אותו כ"רדיקלי באופן עקבי".
בשונה מה-The Times Literary Supplement (TLS), רוב המאמרים המתפרסמים ב-LRB (ממוצע של 15 לגיליון) הם מסות ארוכות. חלק מהמאמרים בכל גיליון אינם מתבססים על ספרים, בעוד שישנם מאמרים קצרים הדנים בסרטים ובתערוכות. מערכת המגזין יושבת בבלומסברי, לונדון.
מארי-קיי וילמרס התמנתה לעורכת ב-1992. התפוצה הממוצעת לגיליון ב-2016 הייתה 70,468.
ב-2010 ה-London Review of Books היה שקוע בחובות של 27 מיליון פאונד לקרן הנאמנות של משפחת וילמרס, על אף שלקרן לא הייתה כל כוונה לבקש מהלווה את החזר ההלוואה.
ב-2011, פאנקאיי מישרה מתח ביקורת על ספרו של ניל פרגוסון "ציוויליזציה: המערב וכל השאר"; פרגוסון איים עליו בתביעת דיבה.
חנות הספרים של London Review of Books נפתחה בבלומסברי במאי 2003 ובית הקפה הסמוך אליה נפתח בנובמבר 2007. חנות הספרים מהווה מקום להרצאות ודיונים ספרותיים.
פלגוניוס
פלגוניוס סלונינוס (Pelagonius Saloninus) היה רופא וטרינרי רומאי במחצית השנייה של המאה ה-4 לספירה, וסופר לטיני בעל השפעה על רפואה וטרינרית, בעיקר על סוסים.
פלגוניוס כתב את החיבור Ars Veterinaria ("על אמנות הוטרינריה"), אחד הראשונים בלטינית על רפואת סוסים. קדם לו במעט החיבור מולומדיקינה כירוניס. החיבור של פלגוניוס נשמר, למעט פער גדול שנוצר בשל אבדן דפים בכתב היד החשוב ביותר, רק בגרסה שנערכה על ידי עורך מאוחר יותר. בגרסה זו החיבור מורכב כמעט כולו ממרשמים והוא מנוסח בצורת מכתבים; כל פרק מכוון לנמען ספציפי ועוסק במחלה יחידה. פלגוניוס צבר את הידע שלו ממקורות לטיניים ויווניים. אחד המקורות שלו היה קולומלה; לא ברור אם השתמש בניסיון שלו עצמו. הוא התוודע לדת הפגנית, במיוחד לפולחן השמש. התרופות שהמליץ עליהן כוללות גם לחשים, כמקובל ברפואה העתיקה.
פלגוניוס הוא אחד המחברים הרבים שיצירותיהם נאספו ונשמרו בהיפיאטריקה. שרידי הטקסטים שלו עדיין קיימים בלטינית וביוונית. חיבורו שימש את מרקלוס אמפיריקוס ואת וגטיוס.
בחיבור נזכרים, בין היתר, היתרונות הרפואיים של "הביטומן של (ארץ) יהודה" ושל "אבן שלמה".
קורנמוז
קורנמוז (Cornamuse) הוא כלי נשיפה עם פייה כפולה מתקופת הרנסאנס. הפייה מושחלת אל חלקו העליון של הכלי ונמצאת תחת מכסה. למכסה יש פתח בצידו או בראשו אליו נושפים. לקורנמוז הבס יש כמה דגמים ובהם פתח נשיפה בראש המכסה, פייה מוארכת או פתח אליו מחוברת צינורית ובקצה פייה. הכלי דומה בדרכים רבות לקרומהורן ולראושפייפה, אבל בשונה מהם, הפעמון של הקורנמוז סגור ולכן צליל הכלי הרבה יותר שקט ועדין. למרות זאת, ניתן להסיר את הפקק בתחתית הפעמון לקבלת צליל חזק יותר.
בספרו "סינטגמה מוזיקום" מתאר מיכאל פרטוריוס את צלילו של הקורנמוז כ.
אף כלי לא שרד מתקופת הרנסאנס וכל הכלים המיוצרים כיום הם רפרודוקציות המבוססות על ציורים ועל תיאורו של פרטוריוס. בדומה לכלי נשיפה אחרים מהתקופה יש כלי סופרן, אלט טנור ובס. מנעד הכלי הוא אונדצימה (סופרן וטנור מדו עד פה, אלט ובס מפה עד לה). האצבועים זהים לאלה שבשימוש בקרומהורנים או בחליליות. ישנם מספר צלילים שיש להשתמש באצבועים חליפיים כדי לשמור על האינטונציה.
תאומים (קבוצת כוכבים)
תאומים הוא המזל השלישי בגלגל המזלות, בין שור לסרטן. סמלו הוא ♊︎ והשמש חולפת דרכו מסוף יוני עד סוף יולי ובו היא מגיעה לנקודה הצפונית ביותר בתנועתה המדומה על פני השמיים. הקבוצה קרויה על שמם של התאומים קסטור ופולוקס, אשר על פי המיתולוגיה היוונית נתגלגלו לשני הכוכבים הבהירים הסמוכים קסטור ופולוקס בקבוצה.
כוכבים חשובים
α בתאומים (קסטור) נראה ככוכב כחול-לבן בבהירות נראית מדרגה 1.6 במרחק של כ-50 שנות אור. טלסקופ קטן מאפשר להבחין שמדובר במערכת בת שלושה כוכבים, שניים מהם כחולים-לבנים בבהירות מדרגות 2.0 ו-2.8, ואליהם נלווה ננס אדום בבהירות מדרגה 9. ניתוח ספקטרוסקופי של הכוכבים מגלה שכל אחד משלושת הכוכבים הוא כוכב זוגי בעצמו, כך שמדובר למעשה במערכת בת שישה כוכבים.
γ בתאומים (אלהנה) הוא כוכב כחול במרחק של כ-105 שנות אור בבהירות נראית מדרגה 1.9. ניתוח ספקטרוסקופי מראה על קיומו של בן זוג, בו לא ניתן להבחין באופן ישיר.
ε בתאומים (מבסוטה) הוא על-ענק צהוב במרחק של כ-900 שנות אור בבהירות נראית מדרגה 3. טלסקופ קטן מאפשר להבחין בבן זוג בבהירות מדרגה 9.
η בתאומים הוא ענק אדום במרחק של כ-350 שנות אור. בהירותו משתנה באופן סדיר למחצה מדי 234 ימים בין דרגות בהירות 3.1 ל-3.9.
ζ בתאומים הוא על-ענק צהוב מסוג משתנה קפאידי שדרגת בהירותו נעה בין 3.7 ל-4.2 במחזוריות של 10.2 ימים. הוא נמצא במרחק של כ-1200 שנות אור.
גרמי שמיים מעניינים אחרים
M35 הוא צביר פתוח שמכיל כ-100 כוכבים. ניתן לראותו במשקפת אך הוא נחשב למרשים יותר בטלסקופ.
NGC2392 היא ערפילית פלנטרית סמוך לכוכב δ בתאומים שמכונה "ערפילית האסקימוסי" או "ערפילית הליצן". בגלל המראה שלה בהגדלה חזקה ובצילום ארוך חשיפה. הבהירות הנראית שלה היא מדרגה 10.
בתרונות
בִּתְרוֹנוֹת או אדמת זִיבּוּרִית הוא אזור בעל מדרונות תלולים אשר נחרץ ובותר על ידי מים.
בתרונות נוצרים באזורים אשר הסלעים המרכיבים אותם הם סלעי משקע רכים וחוליות שאינם מלוכדים היטב, נוטים לבליה ואין עליהם די צמחייה שתעגן את הקרקע. מקומות אלה הם בדרך-כלל צחיחים ונוטים לשיטפונות, ומעט הגשמים היורדים עליהם הם גשמי זעף.
בתרונות קיימים באזורים נרחבים בקנדה ובארצות הברית. אחד המקומות הידועים ביותר הוא הפארק הלאומי בדלנדס במדינת דרום דקוטה שבארצות הברית (ראו תמונה), ובו 982 קילומטר רבוע של הרים חרוצים ופסגות חדות.
בארץ ישראל ניתן למצוא בתרונות בערבה ובאזור ים המלח, וכן במישור החוף הדרומי. באזור זה נמצאות שמורת בתרונות רוחמה בסמוך לקיבוץ רוחמה ושמורת בתרונות בארי בסמוך לקיבוץ בארי.
ביטחון קיבוצי
ביטחון קיבוצי הוא משטר ביטחון מוסכם על מדינות, הקובע כללים לשמירת השלום שהעיקרון המנחה אותם הוא, שמעשה תוקפנות מצד מדינה כלשהי ייתקל בתגובה קיבוצית של המדינות. עיקרון זה נודע בעיקר מאירופה של לפני מלחמת העולם הראשונה, אז התפיסה הייתה שהסכמי אי תקיפה ובריתות צבאיות בין המדינות ימנעו מלחמה.
תפיסה זו התנפצה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אך זכתה לעדכון לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם הקמת חבר הלאומים, אולם המונח משמש יותר כביטוי לאשליה, מכיוון שבתקופה זו היו מספר אירועים שהפרו את "הביטחון הקיבוצי":
עם המלחמה הקרה בין ברית המועצות לארצות הברית, רווחה הדעה שמאזן האימה בין המדינות, ובתוכו הידיעה כי תקיפה של אחד הצדדים תביא לחורבן מוחלט - הן של היריבה והן שלה עצמה, תמנע מלחמה.
עקרון הביטחון הקיבוצי טוען ששלום ישכון בין מדינות כאשר זה יהיה האינטרס שלהן, ולכן כדי למנוע מלחמות אין להתבסס על הרצון לשלום מצד המדינות, רצון שעלול להשתנות, אלא על הצבת המלחמה כמצב לא כדאי עבור המדינות.
רועי רוזן
רועי רוזן (נולד ב-22 באפריל 1963 ברחובות) הוא אמן וסופר ישראלי, פרופסור בבית הספר לאמנות בצלאל ובמדרשה לאמנות במכללה האקדמית בית ברל.
ביוגרפיה
למד במגמת האומנות החזותית בתלמה ילין ולאחר מכן למד פילוסופיה וספרות השוואתית בתל אביב, ואמנות חזותית בניו יורק (תואר ראשון ב-School of Visual Arts ותואר שני ב Hunter College). יצירתו עוסקת בין השאר ביהדות, נאציזם, פורנוגרפיה ובהיסטוריה של האמנות, ועוסקות בכפילויות ובמשבר זהות בעידן הפוסטמודרני.
השתתף בתערוכות רבות בארץ ובעולם. תערוכתו השנויה במחלוקת "חיה ומות כאווה בראון", שהוצגה במוזיאון ישראל ב-1997, גררה דיון ציבורי נרחב. ב"חיה ומות כאווה בראון" הוא לוקח את הקורא למסע וירטואלי בגופה של אווה בראון, מאהבתו של אדולף היטלר, בתוך הבונקר של הפיהרר. התערוכה הוצגה מאז גם בתערוכה Mirroring Evil במוזיאון ליהדות בניו-יורק, לצד עבודות הווידאו של האמן בועז ארד העוסק גם הוא בדמותו של היטלר (2002), בברלין, בוורשה, בלונדון, ואף כחלק מהתערוכה הבינלאומית דוקומנטה 14, באתונה.
בפרויקט רחב היריעה שלו, "ז'וסטין פרנק", הוא בדה אמנית בלגית פרובוקטיבית (1900–1943), שהייתה מקורבת לחוגי הסוריאליסטים. ופעלה מאוחר יותר בארץ ישראל. בנוסף לדמותה של פרנק (שמבחינה חיצונית היא הכלאה של דמותו ודיוקן אשתו), הוא בדה גם את יוהנה פורר-הספרי, את אן קאסטורפ, חוקרת האמנות שדלתה את פרנק ממצולות הארכיונים המאובקים לצורך בחינה מחדש של אמנית שלא זכתה להצלחה שהגיעה לה, ואת עצמו "רועי רוזן" כאמן עכשווי שמושפע מעבודותיה של פרנק. הספר ״זיעה מתוקה״ מכיל את הביוגרפיה של האמנית, את רומן הזימה שהיא חיברה ומאמר פסוודו-אקדמי על פועלה. תערוכות רטרוספקטיביות של ז'וסטין פרנק הוצגו במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (2001), וב Extra-City, אנטוורפן (2009), עיר הולדתה.
בספר הילדים "פנים משונות" מתאר רוזן כיצד הילדה נעמי אלביסה מואסת בצורתן השגרתית של פניה (עיניים, אף ופה) ומחליפה את אלה בחפצים שונים, למשל, את העיניים במברשות שיניים ואת הפה במסרק. בספרו "ציונה", העוסק בגיבורת-על ישראלית, חיבר פלינדרום בן כמעט 200 מילים.
סרטו "צא" הוקרן בפסטיבלים ברחבי תבל; הוא זכה בפרס הסרט לאורך בינוני בפסטיבל ונציה במסלול "Orizzonti" והתמודד בקטגוריית הסרט הקצר בטקס פרס האקדמיה האירופית לקולנוע.
בשנת 2022 יצא סרטו ״קפקא לילדים״ (לעיתים מופיע כקפקא לקטנים). הסרט הוא סרט אקספרימנטלי המספר את סיפור הגילגול (מטמורפוזיס) באופן תיאטרלי, אופראי וקירקסי, תוך בחינת השאלה ״מהי ילדה״ וכורך את שאלת הילדות של ילדים פלסטינים תחת הכיבוש.
קישורים חיצוניים
אלי אשד "רועי רוזן -רטרוספקטיבה של קריירה" באתר "המולטי יקום של אלי אשד https://www.no-666.com/2016/01/21/רועי-רוזן-רטרוספקטיבה-של-קריירה/
מבצע טורקיז
מבצע טורקיז (בצרפתית: Opération Turquoise) היה מבצע תחת פיקוד צרפתי שנערך ברואנדה ב-1994 תחת מנדט של האו"ם. אף על פי שהמבצע לכאורה היה במטרה להגיש סיוע הומניטרי, הרי שלאחר סיומו עלו טענות רבות שלמבצע היו מטרות נוספות ובהן הצלת הממשלה הזמנית ומניעת ניצחון החזית הפטריוטית הרואנדית (RPF).
הרקע למבצע
ב-1990 פלשו לרואנדה כוחות ה-RPF (החזית הפטריוטית הרואנדית שהקימו בני טוטסי) מבסיסם באוגנדה. נשיא רואנדה, בן ההוטו, האשים את הטוטסי בניסיון לתפוס את השלטון בכוח ולשעבד את בני ההוטו. היחסים הרעועים בלאו הכי בין שני השבטים החריפו.
לחץ בינלאומי אילץ את ממשלת רואנדה ואת ה-RPF לחתום באוגוסט 1993 על הסכמי ארושה, שנועדו לשים קץ למלחמת האזרחים. בדצמבר 1990 פורסם מסמך, המכונה "עשרת הדיברות של ההוטו", אשר היווה בסיס תעמולתי כנגד הטוטסי. שליח או"ם, הגנרל דאלאיירה, אשר הגיע לרואנדה ב-1993, לא חש בסכנה מיוחדת והציע לשלוח רק כוחות מועטים "לשמור על השלום באזור".
האו"ם החזיק בקיאגלי כוח שמירת שלום מתוך מטרה לוודא שקיום הסכמי ארושה מתבצע.
הפלת מטוסם של נשיא רואנדה, ז'ובנל הביארימנה ונשיא בורונדי, המדינה השכנה, כיפריאן נטאריאמירה ב-6 באפריל 1994 היווה את העילה לפרוץ רצח העם ברואנדה. למחרת נרצחה ראש ממשלת רואנדה, אגתה אווילימנגימאנה ויחד איתה נרצחו עשרת חיילי האו"ם הבלגים שנועדו לשמור על ביטחונה. לאחר רצח זה פרשה בלגיה מכוח השלום של האו"ם, ה-UNAMIR.
יחידות צבא מערביות מבלגיה, מצרפת, מאיטליה ומארצות הברית, הגיעו למקום על מנת לאבטח את פינוי הזרים, לבנים.
עם תחילת רצח העם ברואנדה החל גם ה-RPF במתקפה על אזורי השליטה של ממשלת ההוטו מתוך מטרה להפיל את הממשלה ועד סוף יוני הוא התקרב לניצחון מוחלט. יחידות ה-RPF ביצעו פיגועים בתחום שליטתם. אולם פיגועים אלו לא התקרבו לרמתו של רצח העם שבוצע על ידי הממשלה בבני הטוטסי.
האינטרסים של צרפת ברואנדה
רואנדה מעולם לא הייתה מושבה צרפתית, אולם אף על פי כן צרפת ראתה בה כחלק מאזור ההשפעה שלה באפריקה. הממשלה הרואנדית בנשיאותו של ז'ובנל הביארימנה והממשלה הצרפתית בראשותו של פרנסואה מיטראן היו בקשרים קרובים. בנוסף לכך, שני הנשיאים היו ידידים אישיים. עוד לפני תחילת רצח העם, ב-1990 הצרפתים סייעו לממשלת ההוטו השלטת בהספקת כוח צבאי ותמיכה דיפלומטית שכללה גם התערבות צבאית מתוך מטרה להציל את הממשלה במהלך מתקפה בידי ה-RPF.
אף על פי שבאופן רשמי הכוח נועד להגן על אזרחי צרפת ברואנדה הרי שמשימתו הייתה לסייע לממשלה לגבור על ה-RPF שחתרו נגד הממשלה השולטת. ואכן, לכוחות הצרפתיים היה חלק חשוב בבלימת המורדים בשנים הבאות. בנוסף לכך, תוך הפרת האמברגו שהטיל האו"ם על הספקת נשק סיפקה צרפת ציוד צבאי לממשלה. בנוסף, ידוע שהצרפתים אימנו בפועל את האינטראהמווה, המיליציה הרצחנית של ה-MRND.
רב הכוח הצרפתי פונה מרואנדה כבר בדצמבר 1993. אולם ברואנדה נותרו כמה עשרות יועצים. למעשה, בהמשך היה שגריר צרפת פעיל בהקמת הממשלה הרדיקלית-גזענית שאף קיבלה את הכרתה של צרפת וברכתה.
בתחילת אפריל 1994 שלחה צרפת לרואנדה כוח שמטרתו הייתה פינוי האזרחים הזרים (הלבנים). בני טוטסי שהיו נשואים לאירופאים לא פונו אף על פי שבין המפונים היו כמה מהמשטר הישן. לאחר שלושה ימים סגר השגריר הצרפתי את השגרירות במקום ויומיים לאחר מכן עזבו את רואנדה אחרוני החיילים הצרפתים.
עם תחילת רצח העם סייעה צרפת לרואנדה גם במסגרת או"ם. נציגי צרפת טענו כי הרצח המתבצע אינו רצח עם, כי אם מלחמה והאשם המרכזי הוא RPF וכי הממשלה אינה אחראית למעשי ההרג.
ביצוע המבצע
ב-18 ביוני פרסמה ממשלת צרפת הצהרה לפיה היא מתכוונת להקים 'אזור בטוח' בדרום מזרח רואנדה. המטרה המוצהרת של המבצע הייתה:
ב-20 ביוני שלחה צרפת טיוטת החלטה לאישור מועצת הביטחון כדי לקבל הרשאה לבצע את מבצע טורקיז תחת מנדט הפרק השביעי של מגילת האו"ם. לאחר יומיים של דיונים ולאחר אישורו של מזכ"ל האו"ם התקבלה ב-22 ביוני החלטה 929 המאשרת את המבצע. בהחלטה תמכו עשרה ונמנעו חמישה.
הקבוצות הראשונות של הכוח כללו 2,550 חיילים צרפתים. יחד איתם היו 500 חיילים אפריקאים מסנגל, גינאה ביסאו, צ'אד, מצרים, ניז'ר והרפובליקה של קונגו שנועדו ליצור למשלחת אופי בינלאומי. הציוד כלל 100 נגמ"שים, 10 מסוקים, סוללה של מרגמות 120 מ"מ, 4 מפציצי יגואר, 8 מטוסי מיראז' 3 ומטוסי סיור.
הכוח עזב עם פוג תוקפו של המנדט למבצע, ב-21 באוגוסט. עם יציאת הצבא הצרפתי כבש RPF את האזור, דבר שגרם לזרם פליטים מחודש.
הפולמוס סביב המבצע
מבצע טורקיז היה שנוי במחלוקת משתי סיבות: הראשונה היא משום שנטען שהמבצע היה למעשה ניסיון (כושל) לחזק את ממשלת ההוטו. בנוסף, נטען כי הכוח הצרפתי ערער את מנדט ה-UNAMIR.
היו שטענו כי למבצע היה מטרות נוספות מלבד סיוע הומניטרי: רצון צרפתי להציל את הממשלה הזמנית ולמנוע את ניצחון ה-RPF כך שיהיה ניתן לחזור להסכמי ארושה הנוגעים בחלוקת השלטון. בנוסף לכך, התברר בהמשך כי הכוח הצרפתי שנסוג עזר לאקאזו (מעגל של קרובי משפחה וחברים קרובים של הנשיא הביארימנה ואשתו) ועוד אנשי ממשל שלקחו חלק ברצח העם להימלט.
גם דלייר, מפקד ה-UNAMIR התנגד לפריסה הצרפתית וטען כי אישור שני כוחות עם שני מנדטים נפרדים בידי האו"ם לאותו אזור הוא בעייתי. דלייר היה חסיד של חיזוק ה-UNAMIR תוך העברתו למנדט על פי פרק 7 במקום הקמת כוח חדש עם אותה מטרה. חששו זה של דלייר הוא זה שהוביל לכך ש-5 מהמדינות החברות במועצת הביטחון נמנעו מההצבעה לאישור הכוח. ביוני החליף דלייר 42 משקיפים מכוח ה-UNAMIR לאור הריאקציה של ה-RPF למבצע טורקיז. במהלך 2 חודשי המנדט היו עימותים בין ה-RPF לבין יחידות צרפתיות ברחבי האזור במהלכם התבקש ה-UNAMIR לתווך בין השניים. האו"ם ציין בלשון יבשה כי "היה מדובר בתפקיד מביך למדי".
ביוני 2008 האשימה רואנדה את צרפת כי בכירים צרפתים היו מעורבים ברצח העם שאירע במדינה ב-1990. 34 בכירים צרפתים הואשמו במעורבות ברצח העם ורואנדה קראה להעמידם למשפט. בין השמות שהוזכרו בדו"ח שפורסם על ידה נמנו גם ראש הממשלה לשעבר דומיניק דה-וילפן והנשיא פרנסואה מיטראן.
דובר משרד החוץ בפריז הצהיר כי בדו"ח הרואנדי "הועלו האשמות לא מקובלות נגד גורמים צרפתים פוליטיים וצבאיים". לטענת צרפת, דו"ח ועדת החקירה העצמאית שהוקמה ברואנדה מוטה, וכי יש לפקפק באובייקטיביות של המנדט שניתן לוועדת החקירה העצמאית.
למרות האשמות אלו צרפת ביצעה ניסיונות לנרמל את היחסים בין שתי המדינות. בדצמבר 2007 הכריז ניקולא סרקוזי על "תחילת הנורמליזציה" של היחסים בין המדינות.
ב-2010 הודה נשיא צרפת ניקולא סרקוזי בביקור בקיגאלי, בירת רואנדה כי לצרפת היו טעויות שיפוט חמורות, אולם הוא נמנע מלהתנצל.
קוטביות (מדע המדינה)
קוטביות הוא מונח במדע המדינה המתאר מרכזי עוצמה במערכות של יחסים בינלאומיים.
ברוריה
בּרוּריָה (לעיתים ברוריא) הייתה תלמידת חכמים מהיחידות בספרות חז"ל, בת הדור הרביעי של תקופת התנאים (המחצית השנייה של המאה ה-2 לספירה), אשת התנא רבי מאיר ובתו של התנא רבי חנינא בן תרדיון. זכתה להערכה רבה בזכות חוכמתה והיקף ידיעותיה בענייני הלכה ואגדה, ומסופר עליה שלמדה מחכמים שלוש מאות הלכות ביום אחד. אביה הוצא להורג על ידי הרומאים יחד עם אימה כיוון שלמד תורה, ואחותה נשבתה, אך היא המשיכה לעסוק בדברי תורה.
דמותה ופועלה
ברוריה נודעה בלמדנותה יוצאת הדופן, שאף היוותה סמל ליכולת לימוד גבוהה. התנא רבי יהושע העריך מאוד את דבריה במחלוקת בין חכמים לרבי טרפון ואמר: "יפה אמרה ברוריה". ברוריה הייתה מעורה מאוד בדיונים ההלכתיים של חכמי התקופה. היא חולקת בתוספתא על אביה, בענייני טומאה וטהרה, וגם שם דבריה זוכים לשבח, מפי רבי יהודה בן בבא. היא אף הציעה דרכים לייעול לימוד התורה, עד כדי כך שבעטה בתלמיד שלמד בלחישה, ואמרה לו שצריך ללמוד בקול רם, שאחרת לא יזכור את לימודו.
ברוריה הייתה ידועה באישיותה המושחזת ובתקיפותה המרובה. כפי שמסופר עליה בתלמוד, שאל אותה רבי יוסי הגלילי מה הכיוון לעיר לוד, והיא השיבה לו בהערה שהרבה לדבר איתה, בניגוד לדעת חכמים ב, שאמרו "אל תרבה שיחה עם האישה", והשתמש בארבע מילים ("באיזה דרך נלך ללוד") במקום בשתיים ("באיזה ללוד"). רוב מהפרשנים סברו שכוונת דבריה הם כפשוטם, אך יש הסוברים שקשה להניח שדווקא היא כאישה תטען שאין להרבות בשיחה עם נשים", טענה שמרמזת על תפיסה מיזוגנית לכאורה. דעה פרשנית אחרת מפרשת את דבריה כעקיצה המכוונת כלפי החכם או כלפי האמרה ממסכת אבות, בהיותה היא עצמה הוכחה לכך ששיחה עם אישה עשויה להועיל ולהחכים . עוד מסופר בתלמוד על שהתנצחה עם צדוקי על פרשנות פסוק בנביא, והחזירה לו מענה ניצח.