cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סוגיית הפצצת אושוויץ: ההיתכנות המבצעית
בסיס היציאה להפצצה
בסיס אפשרי אחר ליציאה לתקיפה היה האי ויס, אי קטן בים האדריאטי, השייך כיום לקרואטיה. שטחו של האי כ-90 קילומטרים רבועים. האי נכבש על ידי כוחות בריטיים, בשיתוף פרטיזנים יוגוסלביים ב-1943, והוכשר בו מסלול המראה. המסלול היה מבצעי החל מ-2 במאי 1944. המרחק מהאי לאושוויץ היה כ-525 מייל, כ-845 קילומטר. למרות היתרון במרחק המקוצר, לשימוש באי ויס כנקודת יציאה היו מגבלות משמעותיות. מסלול ההמראה והנחיתה הבודד שנבנה באי היה קרוב מאוד למרחב האווירי של הגרמנים והיה פרימיטיבי ומסוכן. היו בו 18 מקומות בלבד למטוסים, והדלק, התחזוקה וההגנה האווירית היו מינימליים. קומץ של מטוסים השתמשו באי בשובם מאיטליה, אבל מספר גדול יותר עלול היה להביא לצפיפות ולסכנת הפצצה. כל תקלה בהמראה ובנחיתה הייתה עלולה לחסום את המסלול בפני המטוסים הבאים.
נוסף על כך, בקיץ 1944 נתגלעו חילוקי דעות קשים בין ברית המועצות לבין ארצות הברית ובריטניה, על רקע חששו של מנהיג ברית המועצות, יוסיף סטלין מכינון ממשלה אנטי-קומוניסטית בפולין. בשל חשש זה סירב סטלין להרשות למטוסי בעלות הברית המערביות שסייעו למרד המחתרת הפולנית בוורשה, לנחות על אדמת ברית המועצות. אי האמון ההדדי הכביד מאוד על שיתוף הפעולה, ובסופו של דבר הביא לכישלון המבצע.
נוסף לבסיסים אלה, היו עוד כמה אפשרויות להפצצת אושוויץ. החל מסתיו 1944 הייתה אושוויץ בטווח הטיסה של מפציצי הצלילה הסובייטים. מטוסי "לייטנינג" היו יכולים במקרי חירום לנחות בשובם מאושוויץ בבסיס האווירייה שבידי הפרטיזנים ביוגוסלביה.
נתיב הטיסה אל אושוויץ
קיצ'נס מתווה תסריט היפותטי של הפצצת המחנה, החל מנתיב הטיסה לאושוויץ ועד לביצוע ההפצצה, עם ציון המכשולים שבדרך והיכולת להתגבר עליהם. בהנחה שהתקיפה הייתה יוצאת מהבסיס בפוג'יה, היה על המטוסים לחצות את הרי האלפים אם היו טסים ישירות צפונה; את הרי הקרפטים, אם היו בוחרים בנתיב מזרחי יותר; ואת הרי טאטרה, בגבול שבין פולין לסלובקיה. כל הרכסים הללו מתנשאים לגובה של 1,800 - 4,000 מטרים (6,000 - 13,000 רגל). המפציצים הכבדים, כמו B-17 פליינג פורטרס, B-24 ליברייטור והנדלי פייג' הליפקס, היו טסים בדרך כלל בגובה זה, ואולם למפציצים הקלים כמו P-38 לייטנינג ודה הבילנד מוסקיטו, שפרופיל הגיחה שלהם כלל בדרך כלל תקיפה מגובה נמוך הייתה חצייה אפשרית של ההרים מורכבת. כדי להימנע מגילוי על ידי ההגנה האווירית הגרמנית היו נחוצים דממת אלחוט מוחלטת וטיסה בגובה נמוך מאוד, בזיג-זג דרך רוחות עזות ועמקים. טיסה כזו מקשה על הניווט מעלה את תצרוכת הדלק, מקשה על טיסה במבנה קרוב הנחוץ לשם הגנה, ומגבירה את עייפות הצוותים. הייתה נדרשת נשיאת דלק נוסף על חשבון מטען הפצצות, דבר שהיה מצריך יציאת מטוסים נוספים למשימה. במקרה של P-38 לייטנינג, לדוגמה, ניתן היה לשאת פצצה אחת בלבד.
גילוי מוקדם, הגנת נ"מ ומיירטי אויב
תחנות המכ"ם הגרמניות בדוברובניק היו יכולות לאתר מפציצים מנמיכי טוס שהמריאו ממרכז איטליה מטווח של כ-19 ק"מ ומפציצים שטסו בגובה 8,000 עד 10,000 רגל (2,400 - 3,000 מטר) מטווח של קרוב ל-100 ק"מ. הגילוי המוקדם נתן לטייסי הלופטוואפה די זמן ליירוט. תחנות המכ"ם לא היו יכולות לזהות מטוסים שטסו בגובה נמוך מ-200 רגל (60 מטר), אך טיסה בגובה כזה הייתה מסוכנת ועדיין ניתנת לגילוי באמצעות האזנת רדיו.
כוח הלופטוואפה בבלקנים לא היה חזק כבגרמניה, אך מנה לפחות שלושים מטוסי יירוט. עשרים וחמישה מטוסים נוספים השתייכו לטייסת שהייתה מוצבת בהונגריה, לא הרחק מאושוויץ. לא הייתה הגנה נגד מטוסים באושוויץ ובבירקנאו, אך היו שבעים ותשעה תותחים כבדים שהגנו על מפעל אי גה פארבן במונוביץ. טווח הירי של תותחים אלה היה כ-14,800 מטר לגובה וכ-11,700 מטר במימד האופקי, וכך היו יכולים להגן על רוב המרחב האווירי שמעל מחנה בירקנאו, אם לא על כולו. תקיפה בגובה נמוך על ידי מפציצים קלים הייתה חושפת אותם גם לירי מנשק קל. פתרון אפשרי לירי הנ"מ הוצע על ידי ויימן, ועל פיו ניתן היה לשלב התקפה על תאי הגזים בהתקפה על מפעלי התעשייה, וכך הייתה האש הגרמנית מכוונת לתקיפה על המפעלים
הפצצה מגובה רב
בהגיעם למטרה היו המטוסים צריכים לפזר את המבנה לשלושה חלקים, כמספר מתקני ההשמדה: ארבעה מתקנים בבירקנאו (בנויים בשני זוגות במרחק כ-500 מטר בין הזוגות), ומתקן נוסף באושוויץ I, במרחק כ-8 ק"מ. החלק העיקרי של תאי הגזים היה תת-קרקעי, והפרופיל האווירי הצר שלהם הקנה להם צורה כשל גשר גדול, דבר שהקשה על דיוק ההפצצה מגובה רב. גם גילברט מציין, ביחס להתקפה על אי גה פארבן ב-20 באוגוסט 1944, ש"בשל הפיזור הרב של המתקנים היו פגיעות רבות בשטח הפתוח שבין המבנים ולכן הנזק אינו כה מרשים כפי שיכול היה להיות".
ההערכה היא שבהפצצה מגובה רב כמחצית מן הפצצות היו נופלות במרחק הגדול מ-150 מטרים מן המטרות. הזוג הצפוני של מתקני הגז והמשרפות בבירקנאו היה במרחק כ-200 מטרים מצריפי האסירים הקרובים ביותר, והזוג הדרומי היה במרחק 90 מטרים בלבד. בין המשרפות היה אזור מחסנים שנקרא בפי האסירים "קנדה", ובו הועסקו כ-2000 עצירים. בנוסף אליהם עבדו במתקני ההשמדה עצמם 410 אסירים, שנקראו זונדרקומנדו. במחנה כולו היו בין 60,000 ל-135,000 עצירים, על פי ההערכות השונות. בהפצצה של מאה מפציצים, שכל אחד מהם היה מטיל שמונה פצצות במשקל חמש מאות פאונד (כ-230 ק"ג), ניתן להניח ש-160 עד 200 מהפצצות היו נופלות בשטח המחנה עצמו - שטח מאוכלס בצפיפות במבני עץ פגיעים, ללא מחסות כלשהם. על פי ההערכות, הפצצה כזו הייתה עלולה לגרום למאות ואף אלפי הרוגים בין האסירים.
להמחשת הסיכוי לפגיעה באסירים ניתן להשוות לגיחה אחרת, שהתבצעה ב-24 באוגוסט 1944 על ידי חיל האוויר השמיני של ארצות הברית. ההפצצה הייתה על מחנה דורה-מיטלבאו, ליד בוכנוואלד, שבו יוצרו טילי V-2, ובוצעה על ידי 129 מפציצי B-17 סופר פורטרס, שהטילו 303 טונות של פצצות בתנאים מזג אוויר מעולים ועל פי מודיעין מדויק. למרות התנאים האופטימליים להפצצה ורמת דיוק גבוהה שהשיגו המפציצים, נהרגו 315 מהעצירים. 525 אסירים נוספים נפצעו קשה ו-900 נפצעו קל.
תקיפה בגובה נמוך
ניתן היה גם לבצע תקיפה מגובה נמוך, שהיא מדויקת יותר אך מסוכנת יותר. קיצ'נס מציג פרופיל טיסה אפשרי, על פיו היו מפציצים כבדים טסים בדרך לאושוויץ בגובה רב, מנמיכים לאחר חציית ההרים לתקיפת אושוויץ, ומגביהים שוב לטיסה חזרה לבסיס. לדעתו של קיצ'נס סיכויי ההתקפה בדרך זו לא היו רבים; המטוסים היו מתגלים על ידי מכ"ם ותצפיות עוד בעת חציית הים האדריאטי. יתרה מכך, טייסי המפציצים הכבדים חסרו את השיטה, הניסיון והאימון המיוחדים הנדרשים לביצוע משימה כזו. דוגמה לכך היא מבצע נחשול (Operation Tidal Wave) ב-1 באוגוסט 1943, בו תקפו 166 מפציצים את שדות הנפט בפלוישט, רומניה. 57 מהמטוסים התוקפים אבדו, 34% מכלל הכוח, ו-440 אנשי צוות נהרגו. מבצע שהיה אף דומה יותר להתקפה אפשרית על אושוויץ היה תקיפה של חיל האוויר המלכותי הבריטי על מפעל מ.א.ן למנועי דיזל באאוגסבורג, ב-17 באפריל 1942. התקיפה הייתה מבוססת על מודיעין שהגיע מאסיר שסיפק שרטוט של המחנה; לרוע המזל, המידע היה מוטעה. 12 מטוסי אברו לנקסטר נשלחו לגיחה באור יום ובגובה נמוך, במרחק דומה לזה שבין פוג'יה לאושוויץ. רק חמישה מפציצים שבו לבסיסם. שבעת המטוסים שאבדו היו 58% מכלל הכוח, יחד עם 49 אנשי צוות שנהרגו. הנזקים שנגרמו היו משניים
דוגמה נוספת לתקיפה מגובה נמוך היא תקיפה שביצע חיל האוויר השמיני על תחנות כוח הולנדיות ב-17 במאי 1943. עשרת המטוסים שנשלחו לתקיפה הופלו, על 68 אנשיהם. הלהק השמיני לא ביצע תקיפות נוספות בגובה כזה.
גיחת הפצצה מגובה נמוך נוספת הייתה גיחה שהתבצעה באוגוסט 1944. בגיחה זו הטילו מפציצי B-24 והליפקס נשק ואספקה כסיוע למרד הפולני בוורשה. המפציצים המריאו מפוג'יה, שהמרחק בינה לבין וורשה גדול מהמרחק לאושוויץ. חבילות הסיוע הוטלו על וורשה מגובה נמוך של 400 רגל (כ-120 מטרים). אף שהגנת הנ"מ הגרמנית מעל ורשה הייתה דלילה מאוד, אבדו כ-12% מהמטוסים התוקפים, 36 מפציצים מתוך 296 שהשתתפו בהצנחות הציוד. האבדות באו בשל המרחק הרב שהיה על המטוסים לעבור, בחלקו הגדול מעל שטח עוין; על פי ההשערה, חלק מהמטוסים הופלו גם על ידי תותחי נ"מ סובייטיים, שהיו קרובים לוורשה. ניתן לשער, שהפצצה דומה של מחנה ההשמדה אושויץ-בירקנאו, על ידי מפציצים כבדים שהיו ממריאים מפוג'יה מלווים במטוסי מוסטנג, ומפציצים את אושויץ מגובה נמוך, הייתה מסתיימת באבדות היו קלות יותר, נוכח הגנת הנ"מ הדלה. עם זאת, דיוק הטלת הנשק והאספקה בוורשה היה נמוך, ועל פי ההערכה רוב המטען המוצנח נפל לידי הגרמנים.
מוסקיטו
לדעתו של ויימן, "הדרך היעילה מכולן להשמדת מתקני ההריגה הייתה להפציץ את אושוויץ בכעשרים מטוסי 'מוסקיטו' של חיל האוויר המלכותי הבריטי. על פניו, יכול היה ה"דה הבילנד D.H. 98 מוסקיטו" לשאת טון פצצות ולטוס במהירות של כשש מאות קמ"ש בגובה נמוך. כמה מן המבצעים המרשימים ביותר של המטוס היו תקיפות בגובה העצים במערב אירופה, החל מספטמבר 1942 ועד מרץ 1945. להלן כמה מן המבצעים הנועזים של טייסי ה"מוסקיטו":
בניגוד לדעתם של החוקרים הסבורים שמטוסי "מוסקיטו" היו יכולים להפציץ את אושוויץ, יש החולקים וסוברים שתקיפת אושוויץ הייתה קשה לאין ערוך מתקיפות ה"מוסקיטו" שתוארו לעיל. כל הפשיטות בגובה נמוך נעשו דרך הים הצפוני, או באופן חלק יחסית דרך צפון-מערבה של אירופה. אף אחת מהן כללה טיסה לטווח מקסימלי וניווט ממושך בהרים כפי שהייתה דורשת גיחה לאושוויץ. בנוסף, כל המבצעים שתוארו לעיל היו נגד בניין אחד, בעוד שבאושוויץ היה צורך לתקוף חמישה בניינים. החוקרים הסבורים כי לא ניתן היה לתקוף באושוויץ באמצעות מטוסי "מוסקיטו" מציינים כי למטוסים אלה לא היה חימוש הגנתי והם לא היו יכולים להתמודד עם מטוסי יירוט; כאשר טסו ללא ליווי הסתמכו טייסי ה"מוסקיטו" על הפתעה ומהירות. בטיסה עם מטוסי ליווי הייתה תקיפה ארוכה כל כך צריכה לעמוד בפני קשיים רבים: טיסה למשך זמן ארוך בדממת אלחוט, חציית הרים גבוהים בגובה נמוך בלי שהמבנה הגדול יתפרק ובלי שיתגלה, לאחר מכן התגנבות דרך ההגנה האווירית הגרמנית עם דלק שיספיק לקיים התקפה משולבת ומדויקת על חמש מטרות ואחר-כך חזרה הביתה - לדעת חוקרים אלה לא ניתן היה לשמור על יתרונות ה"מוסקיטו", הפתעה ומהירות, בטיסה בפרופיל כזה, והייתה למעשה משימה בלתי אפשרית. עם זאת, לפי גאלאנד לגרמנים היה קשה מאוד להפיל מטוס מוסקיטו בגובה רב. לכן הפצצה של מטוסי מוסקיטו, הטסים בגובה רב (פרט לביצוע ההפצצה עצמה) הייתה בהחלט מעשית. כדי למנוע גילוי מוקדם של המפציצים ניתן היה לשלב את מטוסי המוסקיטו עם מפציצים אחרים שיועדו למטרה אחרת, ורק קרוב למטרה היו מטוסי ה"מוסקיטו" מתפלגים משאר המטוסים ומפציצים את תאי הגזים באושוויץ. טקטיקה כזו הופעלה פעמים רבות על ידי מפציצי בעלות הברית.
ביצוע ההפצצה
פרופיל ההפצצה האפשרי, על פי החוקרים, כלל הפצצה על ידי מפציצים כבדים כמו מפציצי B-24 ליברייטור או מפציצים קלים מדגם P-38 לייטנינג או דה-הבילנד מוסקיטו. מפציצים אלה היו נזקקים לליווי של מטוסי קרב. החוקרים חלוקים בשאלת מספר האבדות בתקיפה כזו; בהפצצת מונוביץ ב-20 באוגוסט 1944 אבד מפציץ אחד בלבד מתוך 127 שהשתתפו בתקיפה, אך יש הסבורים שאין ללמוד ממקרה זה.
בגיחה אפשרית היה מבנה המפציצים מתפצל עם הגעתו לאושוויץ. חלקו היה מפציץ את מחנה ההשמדה אושוויץ 2 - בירקנאו, וחלקו השני היה מפציץ את המפעלים במונוביץ הסמוכה ומעסיק את הגנת הנ"מ. קו הטיסה של המפציצים היה מתוכנן כך שיעבור מעל תאי הגזים אבל לא מעל צריפי המגורים, כדי למעט באבדות העצירים. זאת, מכיוון שפיזור הפצצות נוטה להיות לאורך קו הטיסה.
כמה מן החוקרים סבורים שהיה צורך ב-135 מפציצים על מנת להטיל 1,350 פצצות, שיהי בהן די כדי להרוס שניים מארבעת המתקנים שבבירקנאו. כדי להרוס את כל חמשת המתקנים היו נדרשות גיחה או שתיים נוספות. להערכתם, שליש מהפצצות היו נופלות על אזורים בהם מצויים עצירים לדעתו של קיצ'נס, גם אם ההפצצה הראשונה הייתה מצליחה, היה צורך בהפצצה נוספת, ואז הגרמנים היו נערכים לכך על ידי הוספת הגנת נ"מ, הסוואת המחנה, ועוד, וכך מונעים השמדה מוחלטת של המחנות.
חוקרים ציינו עוד, שהשמדת תאי הגזים מן האוויר הייתה עלולה להיות קשה. הגרמנים עצמם היו זקוקים לכמויות עצומות של חומר נפץ כדי להשמיד את קרמטוריום V, בליל 20 בינואר 1945, לקראת נטישת המחנה. חומר הנפץ פוזר באופן שווה בשמונה מקומות שונים, אך המטען שהוטמן בכבשן פוצץ את חלקו העליון בלבד ולא את בסיסו. רק חומר נפץ רב שהופעל בתוך המשרפות הרס אותן. יש להניח שהפצצה מן האוויר הייתה מתקשה יותר להשמיד את מתקני ההשמדה; מה עוד, שקרמטוריום V היה מעל פני הקרקע ולכן היה פגיע יותר להתקפה מהאוויר, לעומת מתקנים II ו-III שהיו בחלקם מתחת לפני האדמה
תוצאות אפשריות להפצצה
לא ניתן לשער אם ההתקפה הייתה מצליחה בהשמדת מתקני הגז ובוודאי שהיו נגרמות אבדות רבות לעצירים כתוצאה מההפצצה. לא ניתן גם לשער את האפקט, שיכול היה להיות גם שלילי, על הפתרון הסופי. ויימן טוען שהריסת תאי הגזים באוגוסט או בספטמבר, כשהגרמנים היו שרויים בלחץ כבד, הייתה מונעת מהם לבנות אותם מחדש; בתנאים רגילים ארכה בניית תאי הגזים שמונה חודשים.
עם זאת אין משמעות הדבר שההשמדה הייתה נפסקת. הגרמנים היו יכולים לחדש את ההשמדה בירי, כפי שבוצעה על ידי עוצבות המבצע, ה"איינזצגרופן", בחודשים שלאחר תחילת מבצע ברברוסה. יחידות אלה רצחו קרוב למיליון יהודים באותם חודשים. גם לאחר חיסול המחנה, במחצית ינואר 1945, כאשר היה ברור לגמרי שתבוסת הגרמנים עומדת בפתח, לא ויתרו הנאצים על השמדת היהודים, והוליכו אלפי יהודים בצעדת מוות מערבה, במהלכה נרצחו אלפים על ידי השומרים. כלומר, גם אם הייתה מתבצעת הפצצה ותהליך ההשמדה באושוויץ היה נעצר, ייתכן שהאסירים שנותרו היו נשלחים ליותר מעשרים מחנות אחרים ובהם בוכנוואלד, ברגן-בלזן, מאוטהאוזן ועוד.
ייתכן שהגרמנים עצמם ראו בהפצצת המחנות איום חמור. חוקרים מסיקים זאת על סמך העובדה שתשדורת בריטית בנושא הפצצת המחנות ומסילות הברזל, שנקלטה על ידי הגרמנים, הועברה לראש המשרד הראשי לביטחון הרייך, ארנסט קלטנברונר, לשר החוץ של גרמניה הנאצית, יואכים פון ריבנטרופ, ולממשלה ההונגרית. ההפצצה האפשרית על אושוויץ הביאה גם למעבר לשריפת הגופות בלילה, כתוצאה ממחאותיהן של היחידות האנטי-אוויריות.
הצנחת נשק
אפשרות חילופית להפצצה שהוצעה הייתה הצנחת נשק לעצירים, כפי שהוצנח למורדים הפולנים במרד ורשה. אפשרות זו נדחתה בשל החשש שחלק מהנשק ייפול בידי אנשי האס אס, בעוד שהאסירים ההמומים ומזי הרעב, ברובם חסרי ידע בכלי נשק וחלקם נשים, זקנים וילדים לא היו מצליחים לעמוד בקרב מול שומרי המחנה ולחמוק מהמחנה המוגן היטב.
סיוע על ידי המחתרת הפולנית
במברק ששלחה ממשלת פולין הגולה בלונדון לראשי המחתרת הפולנית ב-24 באוגוסט 1944, ביקשה הממשלה הגולה מאנשי המחתרת לנצל את ההתקפה הבריטית המתוכננת על בתי זיקוק ליד אושוויץ ולנסות לשחרר את אסירי המחנה בחסותה. כמו כן נדרשה עזרת המחתרת במימון המטרות ובהכוונת המטוסים לקראתן. בקשה זו באה למעשה בשלב מאוחר של המלחמה, כאשר מספר העצירים שעדיין ניתן היה להציל היה מועט. סיוע על ידי המחתרת היה מורכב, ודרש היערכות של אנשיה, הודעה מראש לאסירים והכנתם לקראת המבצע. המחתרת הייתה צריכה להתמודד עם אנשי האס אס ששמרו על המחנה, והיו מצוידים היטב. גם אם הבריחה הייתה מצליחה, יש להניח שהברחת אלפי עצירים בשטח הגרמני הייתה נראית בקלות והגרמנים היו יכולים להפציץ אותם באמצעות מטוסים, הצבת מארבים ואזעקת כוחות צבא מאזורים אחרים במהירות.
למעשה, המחתרת הפולנית הייתה חדורה ברגשות אנטישמיים חזקים. וסרשטיין מביא דוגמה לאוזלת ידם, שבאה לידי ביטוי באי-הושטת עזרה למחתרת גטו ורשה, עמה היו בקשרים: "באביב 1943 היו למחתרת הצבא הפולני 600 מכונות ירייה כבדות. אף אחת מהן לא סופקה לארגון היהודי הלוחם בגטו. מתוך 1000 מכונות ירייה קלות, סופקה ליהודים אחת בלבד. מתוך 25,000 רובים ניתנו ליהודים 10, מתוך 6,000 אקדחים קיבלו היהודים 90, מתוך 30,000 רימוני יד, הוקצבו לגטו 500". לעומת זאת, "ארבעה עשר חודשים לאחר תום מרד גטו ורשה פרץ מרד ורשה, במהלכו שיווע צבא המולדת הפולני עצמו לעזרה, בהיותו נצור בוורשה, ולשם כך בעלות הברית נחלצו לעזרה בהצנחת נשק".
הפצצת מסילות הברזל
אפשרות נוספת לתקיפה צבאית שתמנע את המשך ההשמדה באושוויץ הייתה תקיפת מסילות הברזל שהוליכו למחנה. גילברט ובאואר סבורים שהפצצת מסילות הברזל הייתה אפשרית. ויימן, לעומתם, ראה אפשרות זו כבעייתית, ולדעתו הצריכה הפצצות חוזרות ונשנות על המסילות, מכיוון שתיקונן ארך ימים ספורים בלבד
בעלות הברית ניהלו באיטליה מבצע דומה, כנגד מסילות ברזל שהיו בשליטת הגרמנים. המבצע נקרא "מבצע סטראנגל" (Operation Strangle, "חניקה"), והתנהל החל ממרץ 1943 ועד לשחרור רומא, ביוני 1944. המטרה הייתה לנסות ולעצור את זרימת האספקה של הגרמנים מבסיסים מצפון לנהר הפו אל רומא. המקור האמין היחיד להעברת אספקה באיטליה באותם ימים הייתה מערכת הרכבות, וכדי לשתק אותה הוגדר "אזור אמנעה" מצפון לרומא, שהיה כ-240 קילומטרים מצפון לקו החזית, קו גוסטב, ונמתח לכל רוחבו של חצי האי האפניני, מצפון ומדרום לפירנצה.
במהלך המבצע ביצעו מטוסי בעלות הברית 50,000 גיחות והטילו 26,000 טון פצצות על מסילות ברזל, גשרים, כבישים, מנהרות, סוללות וכדומה. כבר לקראת סוף המבצע הסתבר לבעלות הברית שאינו משיג את מטרתו, ותיעוד שאחרי המלחמה הראה שבמהלך המבצע גדלו מצבורי החומרים החיוניים, כמו תחמושת ודלק, אצל היחידות הגרמניות הסמוכות לחזית. הסתבר, שלמערכת התחבורה באזור האמנעה הייתה יתירות, כלומר היו דרכים חלופיות רבות שהגרמנים ידעו לנצל היטב. בנוסף, הגרמנים גילו יכולת אלתור מרשימה, כושר "גאוני" לתקן במהירות את הפגיעות ויכולת מעולה למצוא דרכים חלופיות. צרכיהן של היחידות הגרמניות היו נמוכים בהרבה מהערכת בעלות הברית, והן השכילו לאגור אספקה ולהימנע מצריכה מוגזמת. גורם נוסף חוסר היכולת לקיים ברציפות את הלחץ האווירי בשל תקופות של מזג אוויר גרוע, וכן חוסר יכולת להפצצה מדויקת בלילה, דבר שהפך זמן זה לזמן בטוח לתיקונים עבור הגרמנים. חלק מן ההיסטוריונים הרשמיים של חיל האוויר האמריקני טוענים שלמבצע "סטראנגל" היה ערך זניח, והצלחתו הייתה רק בעיכוב תנועת הצבא הגרמני. המבצע דרש משאבים עצומים, מודיעין מצוין וביצוע מושלם וסימולטני של הפגזת כל הדרכים החלופיות. לעומת זאת, ייתכן והמבצע הצליח בדרך שלא תוכננה מראש, על ידי פגיעה קשה בחופש התנועה של הגרמנים וביכולתם להניע לחזית עתודות, פגיעה שהביאה - לדברי הגרמנים עצמם - לתבוסתם.
האם הפצצת מסילות הברזל הייתה יכולה ליצור עיכוב משמעותי? לדעת קיצ'נס, מדו"ח של פיקוד המפציצים ה-9 של חיל האוויר של ארצות הברית, שנכתב באביב 1944, עולה כי כי מבנה של עשרים עד עשרים וחמישה מפציצים היה יכול להשבית מסילת ברזל ליממה אחת בלבד. מכאן שהפצצת מסילות הברזל הייתה מחייבת הפעלת כוח עצום של מפציצים, תחמושת ואנשי צוות, כוח שיכול היה להיות מופנה למשימות חיוניות יותר שהיו תורמות לסיומה המהיר יותר של המלחמה. הגרמנים היו יכולים לתקן במהירות את מסילות הרכבת, והיו יכולים להמשיך ולהביא יהודים להשמדה גם בכלי רכב ממונעים על כבישים, גשרים, מנהרות ואף בצעדות רגליות.
אבי בליזובסקי
קורות חייו
בליזובסקי נולד וגדל בחיפה, בוגר כלכלה וניהול בטכניון (1993). התחיל לכתוב בעיתונים ב-1983 במקומון החיפאי "כלבו" מרשת שוקן. היה מראשוני הכתבים לתחום איכות הסביבה בישראל, ונקט צד במאבקים נגד זיהום האוויר, שהצליחו במידה מסוימת בשנת 1989, כאשר חברת החשמל נאלצה להקים תחנת כוח בחדרה, כדרישת הארגונים הירוקים, ולא להתקין בחיפה תחנת כוח פחמית עם מסננים.
סוגיית הפצצת אושוויץ: ההיתכנות המבצעית
הפצצת מסילות הברזל
למרות מחקר זה, מסתבר כי הגרמנים אכן סבלו ממחסור ברכבות בעקבות הפצצות בעלות הברית. מכתב שכתב אדמונד וסנמאייר, שהיה הנציג המוסמך של גרמניה הנאצית בהונגריה לאחר כיבושה על ידי גרמניה, שנכתב ב-23 באפריל 1944, הוא כותב שנוצר מחסור ברכבות עקב צורכי הצבא, ולכן הוא נאלץ לדחות את גירושם של 50,000 יהודים מבודפשט, גירוש עליו כבר סוכם. כמו כן הוא מציין שגירוש היהודים ברגל אינו מעשי, בגלל בעיות של שמירה, תזונה ונעליים. עדות נוספת עלתה במהלך חקירתו של אדולף אייכמן, לאחר שנלכד והובא לישראל. חקירתו העלתה את המחסור ברכבות שהיה לקראת סוף המלחמה, וכיצד הצליח אייכמן להשיג עדיפות לרכבות הגירוש, על חשבון רכבות שנועדו לסייע לצבא הגרמני. מסתבר, שגם אם הפצצת מסילת ברזל ניתנת לתיקון מהיר, הפצצת גשר יוצרת בעיות תחבורה קשות, שקשה לפתרן במהירות, וגם עיכוב של ימים בודדים יכול היה לדחות ולצמצם את מספר היהודים שנרצחו באושוויץ.
אבי בליזובסקי
קורות חייו
בשנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר סיום לימודיו בטכניון, עבר לתל אביב ועבד במשך כשש וחצי שנים (1994–2000) במדור הכלכלי בעיתון "הארץ" ככתב לענייני היי טק, ובנוסף פרסם טורים על חלל ועתידנות בחלק הדעות והמאמרים של העיתון. אחרי סיום עבודתו בעיתון שימש סגן עורך בקבוצת "אנשים ומחשבים", וממשיך לכתוב נכון ל-2018 בעיתוני ובאתרי הקבוצה. כמו כן, הוא כותב בכתב העת "גליליאו", עוד מאמצע שנות ה-90.
ב-1997 החל להעלות את החומרים שכתב בעיתון "הארץ" לשטח המשתמש שלו באתר IOL. הנהלת הפורטל החליטה לפתח את האתר ולהפכו לערוץ המדע של IOL. עם מיזוג IOL עם אתר וואלה! בשנת 2002 הקים בליזובסקי את אתר "הידען", שאותו הוא ממשיך לערוך, נכון ל-2017, ביחד עם צוות כותבים.
בשנת 2003 כתב את הספר "ההתרסקות" יחד עם אחותו, יפה שיר-רז. הספר יצא לאור בהוצאת כנרת זמורה ביתן. הספר מתאר את סיפורה של משימה מעבורת החלל STS-107 ואת רצף הכשלים שגרמו להתרסקות המעבורת קולומביה.
בשנת 2009 זכה בליזובסקי בתעודת הוקרה בכנס השני למדע בתקשורת על תרומה ייחודית בתחום המדע הפופולרי בישראל. בנובמבר 2012 זכה בפרס למצוינות בעיתונות הדיגיטלית מטעם אגודת העיתונאים ו-Google.
בליקובסקי הוציא סדרת כתבות באתרו בשם "מדינה רדופת שדים", בו ביקר באופן חריף את אורח החיים החרדי ואי ההפרדה בישראל בין דת למדינה. הוא הודיע באחת מכתבותיו על תמיכה במפלגת "אור" של ירון ידען.
נדב צפריר
נדב צפריר הוא יזם היי-טק, קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. שימש כמפקד יחידה 8200.
קורות חייו
בשנת 2005 עבר ליחידה 8200. תחילה שימש כסגן מפקד היחידה תפקיד בו כיהן עד 2008, ולאחר מונה לנהל פרויקט ביחידה, תפקיד בו כיהן כשנה. בשנת 2009 מונה למפקד יחידה 8200. בתקופת פיקודו על היחידה הוענק לה אות הוקרה מיוחד מהרמטכ"ל, בני גנץ. ביולי 2013 סיים את תפקידו ופרש מצה"ל.
לאחר שיחרורו פנה לתחום היי-טק ובפברואר 2015 ייסד את קרן הסייבר Team8 והוא המנכ"ל שלה. הוא נשיא חברת הגנת הסייבר קלארוטי. באוגוסט 2017 הצטרף לדירקטוריון חברת אבטחת הסייבר BlueteamGlobal. באוגוסט 2019 מונה ליו"ר משותף של חברת סולאראדג'.
לצפריר תואר ראשון במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת נורת'ווסטרן.
השטח מתחת לעקומה (פרמקולוגיה)
בפרמקוקינטיקה, השטח מתחת לעקומה (AUC) הוא האינטגרל המסוים של ריכוז התרופה בפלזמה כתלות בזמן. ניתן למדוד AUC ישירות, באמצעות כרומטוגרפיה נוזלית של ספקטרומטריית מסה, אך בפועל, ריכוז התרופה נמדד בנקודות זמן נפרדות מסוימות, ולהערכת AUC משתמשים ב.
משמעות ושימוש
ה-AUC מייצג את החשיפה הכוללת לתרופה לאורך זמן. AUC הוא מדד שימושי כאשר מנסים לקבוע אם תכשירים שונים באותו מינון (למשל כמוסה וטבליה) מביאים למידה דומה של חשיפה לרקמות או לפלזמה. שימוש נוסף למדד ה-AUC מתקיים בניטור תרופתי טיפולי של תרופות בעלות אינדקס טיפולי צר. לדוגמה, גנטמיצין, שהיא אנטיביוטיקה שיכולה להיות נפרוטוקסית (מזיקה לכליות) ואוטוטוקסית (פוגעת בשמיעה): מדידה של ריכוזי גנטמיצין בפלזמה של המטופל וחישוב של AUC, משמשים להתאמת המינון של תרופה זו.
AUC משמש גם למציאת הריכוז הממוצע על פני מרווח זמן: AUC/t. כמו כן, יש מתייחסים ל-AUC כאשר מדובר בסילוק תרופה מהגוף. הכמות שסולקה על ידי הגוף (מסה) = פינוי (נפח\זמן) * AUC (מסה*זמן\נפח).
AUC וזמינות ביולוגית
בפרמקוקינטיקה, זמינות ביולוגית מתייחסת בדרך כלל לשיעור (אחוז) התרופה שנספג באופן סיסטמי וכך זמין לייצר השפעה ביולוגית. הזמינות נמדדת לעיתים קרובות על ידי כימות ה-AUC. על מנת לקבוע את ה-AUC, נרשמת עקומת הריכוז בסרום כתלות בזמן, בדרך כלל באמצעות תרופות המסומנות בפחמן 14 ובעזרת AMS (ספקטרומטריית מסה מואצת).
זמינות ביולוגית ניתן למדוד במונחי "זמינות ביולוגית מוחלטת" או "זמינות ביולוגית יחסית".
זמינות ביולוגית מוחלטת
זמינות ביולוגית מוחלטת מתייחסת לזמינות הביולוגית של התרופה כאשר היא ניתנת באמצעות נטילה שאיננה תוך ורידית (non-IV, כלומר בטבליה פומית, נר, זריקה תת-עורית וכו'), בהשוואה לזמינות הביולוגית של אותה תרופה הניתנת תוך ורידית (IV). הדבר נעשה על ידי השוואת ה-AUC של דרך הנטילה שאיננה תוך ורידית עם ה-AUC של התרופה הניתנת תוך ורידית. שיעור זה מנורמל על ידי הכפלה במינון של כל צורת מינון בהתאמה.
זמינות ביולוגית יחסית
זמינות ביולוגית יחסית משווה את הזמינות הביולוגית בין שתי צורות מינון שונות כלשהן. שוב, לביצוע ההשוואה משמשים ה-AUCs היחסיים, והמינונים יחסיים משמשים לנירמול החישוב.
דוב חום סורי
דוב חום סורי (שם מדעי: Ursus arctos syriacus) או הדוב הסורי הוא תת-מין של דוב חום במשפחת הדוביים ואחד מהקטנים והבהירים שבתת-מיני הדוב החום. תפוצתו בטבע היא בדרום אסיה והוא מצוי בסכנת הכחדה. בעבר חי גם בישראל.
תיאור
הדוב החום הסורי נמנה עם הקטנים שבתת-המינים של הדוב החום: אורך גופו מגיע לשני מטרים, גובהו ל-1.85 מ' ומשקלו ל-200 ק"ג. הזכרים גדולים מהנקבות. כפות הרגליים של הדוב החום הסורי קצרות ורחבות, וטפריו בהירים, ארוכים, ומעוקלים. הזנב קצר מאוד.
לדוב החום הסורי פרווה צפופה ובהירה, שצבעה צהוב עד חום-צהוב. קצות השערות בהירות באופן יחסי. הצבע לא קבוע והוא משתנה במשך עונות השנה ועם גדילתו של הפרט. הפרווה של הצעירים (עד גיל שנה) לבנה בצוואר.
תפוצה
הדוב החום הסורי קיים כיום בטורקיה, בקווקז, בצפון עיראק ובמערב איראן. הוא נמצא בסכנת הכחדה בכל האזורים הללו, והאוכלוסייה מצטמצמת בשל הקטנת שטחי הגידול שלו, ובשל השפעת האדם, בעיקר באמצעות ציד בלתי חוקי.
בעבר הייתה תפוצתו רחבה יותר, והוא היה נפוץ בחלקים גדולים של מערב אסיה. בנוסף למקומות שבהם הוא נותר כיום, היה הדוב החום הסורי נפוץ גם בסוריה, לבנון, ישראל, ירדן, ובחלקים מאפגניסטן ופקיסטן.
מקום חיוּתו הוא בין סלעים גבוהים, עם מקורות מים קבועים ומזון, בחורש ים-תיכוני ובהרים צחיחים, שכמות המשקעים בהם לפחות כ-150 מ"מ בשנה.
שימור
אוכלוסיות הדוב הצטצמה מאוד בשנים האחרונות והוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע. בין השאר היעלמותו נגרמה עקב:
בארץ ישראל
טריסטראם ראה בשנת 1863 דוב בנחל ארבל וממזרח לירדן - בגלעד ובבשן, וכן ראה עקבות רבים בשלג במרומי החרמון. תיאודור קוטשי כתב בשנת 1864 שהדובים נפוצים מאוד בחרמון. אליעזר שמאלי כתב שאלכסנדר זייד ראה דוב במדרונות הסמוכים לכפר גלעדי בשנת 1917.
כיום ניתן לראות דובים חומים סורים בישראל רק בגני חיות.
תזונה
מגוון המזון של הדוב החום הסורי גדול ביותר. הוא מסוגל לטרוף יונקים בינוניים, כמו עזים וכבשים, וכן הוא אוכל ביצי עופות, דגים, חרקים, חלזונות, ופגרים של בעלי חיים שונים. מבין הצמחים ניזון הדוב החום הסורי מכל חלקי הצמח, החל מפקעות ועד פירות ופרחים. הדוב החום הסורי נוהג לאכול גם דבש.
התנהגות
דובים חומים סוריים חיים לבד, רחוק ממקומות יישוב. בדרך כלל הם פעילים בלילה, אם כי נצפו דובים סוריים שפעילים ביום. הדובים הסורים ישנים במערות ובמקומות מוסתרים אחרים, כמו צמחייה סבוכה. באזורים קרים נוהגים דובים סוריים להיכנס לתרדמת חורף. לא ידוע אם הם נהגו כך גם בארץ ישראל, אם כי קרוב לוודאי שדובים שחיו בחרמון ובהרי הלבנון הגבוהים אכן נכנסו לתרדמת חורף.
שטח המחיה של כל פרט עומד על כמה עשרות קמ"ר. נצפו מאבקים על שטח בין זכרים. הזכרים נוהגים לסמן את הטריטוריה באמצעות שתן וגירוד עצים. הייחום מתרחש בקיץ, וההמלטה בחורף, 7-6 חודשים לאחר ההזדווגות. בכל המלטה נולדים 1–4 גורים (בדרך כלל שניים). הגורים יוצאים לראשונה מהמסתור באביב ומתלווים לאמם. תקופת ההנקה נמשכת 18 חודשים. תוך שנה גדל משקל הגורים מ-500 גרם ל-40 ק"ג. הנקבה נכנסת לייחום נוסף רק לאחר שהיא נפרדת מהגורים. הזכר לא משתתף בגידול הגורים.
דובים חומים סוריים בשבייה מגיעים לבגרות מינית בגיל 3–4. תוחלת החיים שלהם עומדת על 40 שנה.
לדוב הסורי קול חזק ומגוון. בשעת רוגז או סכנה משתמש הדוב בקול הדומה לנביחה.
יחסי גומלין עם האדם
דובים חומים סוריים מעדיפים להימנע ממפגש עם האדם, אולם במצב מצוקה, אם אין להם דרך מילוט, הם עלולים להיות מסוכנים ואף לגרום למוות. לאורך ההיסטוריה נחשבו הדובים הסוריים כאויבים של האדם. לכך תרמה נטייתם לאכול פירות שגודלו בבוסתנים ולצוד חיות מבויתות.
האזכורים הרבים של דובים במקרא מעידים על כך שהוא היה מוכר היטב באותה תקופה. אין ספק בכך שמדובר בדוב חום סורי, תת-מין היחיד של דובים שתחום תפוצתו כלל את ארץ ישראל. הדוב, יחד עם האריה, משמשים בתנ"ך לתיאור של חיה חזקה ומסוכנת במיוחד. כך למשל, כוחו של דוד בהיותו רועה מודגם באמצעות התיאור:
במאתיים השנים האחרונות התמעט באופן ניכר מספרם של הדובים החומים הסוריים במקומות מחייתם, עד כדי כך שמאזורים מסוימים, כמו ארץ ישראל, הם נעלמו כליל. במחצית הראשונה של המאה העשרים נהגו צוענים להציג "דובים מרקדים" בערי ארץ ישראל. האילוף של הדובים נעשה על ידי הצבתם על לוח ברזל לוהט. הדובים "רקדו" עקב החום הבלתי נסבל של הלוח. תוך כדי כך היו המאמנים משמיעים לדוב מנגינה בחליל והדוב למד לקשר בין הנגינה לכאבים ברגליו. ב"הופעה" הוא היה רוקד גם ללא לוח לוהט. המאלפים נהגו לקשור שרשרת לנזם באפו של הדוב על מנת להשתלט עליו.
ווייטק
בין הכוחות הלוחמים בקרב על מונטה קאסינו, השתתף גם דב איראני בשם וויטק שאומץ בהיותו גור על ידי חייל תותחנים פולני-בריטי. בזמן הקרבות הוא נשא פגזי ארטילריה.
דינה קטן בן-ציון
דינה קטן בן-ציון (15 במרץ 1937 – 21 ביוני 2023) הייתה משוררת, מתרגמת וחוקרת ישראלית.
ביוגרפיה
דינה קטן נולדה בסרייבו שבממלכת יוגוסלביה בשנת 1937. באפריל 1941 נמלטה בזהות בדויה עם אמהּ לדוברובניק ובפברואר 1942 עברה לספליט. בספטמבר 1942 הוגלתה לאי בראץ' שבקרואטיה. במאי 1943 נכלאה במחנה ריכוז באי ראב שבקרואטיה, ושוחררה בספטמבר 1943, עם כניעת איטליה. עברה לבארי שבאיטליה.
ב-1945 עלתה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער. התחנכה בקיבוץ מרחביה. חזרה לסרייבו לפי בקשת הוריה, ובשנת 1948 עלתה שוב יחד עם הוריה. המשיכה בלימודים בגימנסיה העברית ירושלים. בעלת תואר ראשון באנגלית ובספרות עברית ותואר שני בהיסטוריה, שניהם מאוניברסיטת תל אביב. עבודת המוסמך שלה נושאת את הכותרת "המיעוט היהודי ביוגוסלביה 1945–1987: דינמיקה של ארגון וירושת רעיון הנודד: עיון היסטורי-ספרותי בתודעת זהותו של מיעוט". בשנת 2011 קיבלה תואר דוקטור בספרות משווה מטעם אוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "המסע הנשי בספרות יהודי יוגוסלביה לשעבר", שנעשתה בהנחיית פרופ' טובה כהן ופרופ' סנדרה סטאו.
פרסמה ספרי שירה אחדים ועסקה גם בתרגום מסרבו-קרואטית ומאנגלית. חקרה והרצתה על המורשת הרעיונית ביצירות סופרים ממדינות יוגוסלביה לשעבר.
ב-1990 זכתה בפרס לתרגום מן השפות הסלאביות מטעם שר החינוך והתרבות, וב-1994 זכתה בפרס מטעם איגוד "PEN" של סרביה. בשנת 1994 ובשנת 2015 זכתה בפרס היצירה למתרגמים מטעם משרד החינוך והתרבות. בשנת 2021 זכתה בפרס עקביהו מטעם המחלקה לספרות עם ישראל של אוניברסיטת בר-אילן.
התגוררה בקריית אונו, והייתה נשואה ואם לשניים. הלכה לעולמה ב-21 ביוני 2023. ארכיונה מופקד במכון גנזים של אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
מילי (כלבה)
מילדרד "מילי" קר בוש (באנגלית: Mildred "Millie" Kerr Bush; 12 בינואר 1985 – 19 במאי 1997) הייתה חיית מחמד מסוג ספרינגר ספניאל אנגלי בבעלותם של ברברה וג'ורג' הרברט ווקר בוש. היא נקראה על שמה של מילדרד קאלדוול קר, חברה ותיקה של הזוג בוש. שמה מילי הוא גם שמה של הנכדה של קר, מילי קר.
מילי כונתה "הכלבה המפורסמת ביותר בהיסטוריה של הבית הלבן". בוש הזכיר אותה בנאום במהלך הצעתו ב-1992 להיבחר מחדש, ואמר: "הכלבה שלי, מילי, יודעת יותר על זכויות הזרים מאשר שני האהבלים (bozos) האלה" בהתייחס למועמדי המפלגה הדמוקרטית, ביל קלינטון ואל גור.
ב-1989 ילדה מילי שישה גורים בסיועו של הוטרינר של צבא ארצות הברית, סטיבן קולדוול, בהם הכלב ספוט פטצ'ר, לימים "הכלב הראשון" בימי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. ריינג'ר, גור אחר של מילי, מת ממחלת הסרטן באפריל 1993.
מילי הוזכרה בפרקים של סדרות הטלוויזיה מרפי בראון, מי הבוס? ו"כנפיים". מילי גם הוזכרה בהופעת קמע בפרק "שני שכנים רעים" של משפחת סימפסון, בסצנה בה הנשיא בוש לשעבר רץ עם כמה משכניו החדשים.
מילי מתה מדלקת ריאות ב-1997 בגיל 12. פארק כלבים ביוסטון שבטקסס נקרא על שמה של מילי.
דראפט ה-KHL
דראפט ה-KHL (ברוסית: Драфт КХЛ) היה אירוע שנתי שנערך במסגרת ליגת ההוקי הקונטיננטלית, שהתבטא בבחירתן של קבוצות ההוקי בשחקנים צעירים על פי קריטריונים מסוימים. הדראפט התקיים פעם בשנה, בדרך כלל תוך 2–3 חודשים מסיום העונה הקודמת והוא נערך בארנה מיטישצ'י במחוז מוסקבה.
הדראפט היה למעשה אירוע הבחירות של קבוצות ההוקי בשחקנים וכישרונות צעירים על מנת להחתימם בחוזה עבור הקבוצה והיה לשיטת הדראפט היחידה שהייתה קיימת בספורט הרוסי.
היתרון בדראפט היה הנוהל למשוך כישרונות צעירים לליגה של שחקני הוקי צעירים מקבוצות נוער, ושחקנים שלא שיחקו בליגה בעבר. האירוע איפשר לשחקנים הזדמנות, למי שגדל במועדון KHL, להתפתח ולהתאמץ יותר, כיוון שבמסגרת הדראפט, השחקנים למעשה נמצאו תחת בדיקת הסקאוטים של הקבוצות, בחפשן כישרונות צעירים.
החסרון בדראפט לעיתים הייתה ההנחה של מועדוני ההוקי שניתן לבחור כישרונות צעירים מכל קבוצה ולהשקיע פחות במחלקות הנוער, אף שהלכה למעשה, ההשקעה במועדוני ההוקי הצעירים אינה פוחתת מאחר שלכל מועדוני ההוקי קרח ישנה ליגה משלהם (MHL).
בספטמבר 2011 קבוצת לוקומוטיב ירוסלבל ניצבה בפני המשבר הגדול ביותר בתולדותיה כאשר בעקבות "אסון 7 בספטמבר" בו נספו כמעט כל שחקני הקבוצה בהתרסקות מטוס, היא נותרה ללא קבוצת הבוגרים שלה, לאחר שהליגה נפתחה והדראפט הסתיים. לפיכך הוחלט לארגן קבוצה שתורכב משחקני נוער שתחל לשחק בנובמבר 2011, כקבוצת הבסיס של לוקומוטיב עד שתתבסס.
ב-27 בפברואר 2015 הדראפט שינה שמו ונקרא בשם יריד הצעירים (ברוסית: «Ярмарку юниоров»). באפריל 2017 נתקבלה ההחלטה על ביטול הדראפט והסרתו מתקנון הליגה.
רוברט היידן
רוברט היידן (באנגלית: Robert Hayden; 4 באוגוסט 1913 - 25 בפברואר 1980) היה משורר אמריקאי, הוגה ומחנך. היידן היה הכותב האפרו-אמריקאי הראשון ששימש כמשורר הקונגרס בין השנים 1976–1978.
כתביו של היידן עסקו בטשטוש הגבולות בין התרבות האפרו-אמריקאית לבין התרבות האמריקאית הכללית, בשוויון זכויות, בהתנגדות לגזענות ובערכים חברתיים של שוויון ואחדות של האנושות כולה.
קורות חייו
רוברט היידן נולד בשם אסא בנדי שפי (Asa Bundy Sheffey), בתאריך 4 באוגוסט 1913, בשכונת הגטו, פראדייס ואלי אשר במזרח דטרויט, מישיגן, ארצות הברית. כאשר היה בן שנה וחצי, הוריו מסרו אותו לאימוץ לידי שכניהם: ויליאם וסו-אלן היידן. בני הזוג המאמצים שינו את שמו לרוברט היידן והוא גדל כנוצרי בפטיסטי.
היידן חווה ילדות טראומטית הכוללת אלימות מילולית ופיזית. עובדה זו ליוותה אותו לאורך חייו והשפיע על יצירותיו. בנוסף, היידן סבל מלקות ראייה, דבר נוסף אשר העיב על ילדותו.
למד בקולג' בדטרויט אך מעולם לא סיים את לימודיו מאחר שעזב בשנת 1936 לטובת עבודה ב'פרויקט הכותבים הפדרלי: (Federal Writers' Project :FWP). במסגרת עבודתו חקר את ההיסטוריה האפרו-אמריקאית והתרבות העממית. בשנת 1938 סיים את עבודתו.
בשנת 1940 התחתן עם אירמה מוריס, פסנתרנית מקצועית ומלחינה, ופרסם את הכרך הראשון של יצירתו "צורת לב באבק": Heart-Shape in the Dust.
בשנת 1941 נרשם לאוניברסיטה של מישיגן, שם זכה בפרס הופווד. באוניברסיטת מישיגן למד פואטיקה אצל ו.ה. אודן, אשר השפעתו על היידן ניכרת בשיריו, לדוגמה: "technical pith of Hayden's verse.".
היידן סיים את לימודיו בשנת 1942 אך המשיך ללמד באוניברסיטת מישיגן.
בשנת 1946 עבר ללמד באוניברסיטת פיסק, במשך 23 שנה.
בשנת 1969 חזר ללמד באוניברסיטת מישיגן, שם סיים את הקריירה.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 הוא התחזק באמונתו בדת הבהאית בעקבות אשתו. את בתם המשותפת, מאיה, הם גידלו כבהאית. היידן הפך להיות המשורר הבהאי המוכר ביותר.
השלכות יצירתו
היידן היה פעיל חברתית, היה ידוע כ'משורר של האנשים', היה כותב תכנים לתחנות רדיו. יצירותיו היוו מעין סוכן לשינוי חברתי כאשר הציגו והנגישו את החוויה האפרו-אמריקאית עבור כלל החברה האמריקאית, באמצעות מתן הקשר רגשי ואישי.
יצירותיו של היידן היו מבוססות על התרבות האפרו-אמריקאית, למשל יצירתו "The Black Spear". יצירות רבות אחרות כללו תיאור של דמויות מופת וגיבורים אפרו-אמריקאים. כמו כן, בשירו Heart-Shape in the Dust היידן מבטא באופן פופוליסטי פרשנות חברתית לגזענות ודיכוי כלכלי.
היידן כתב באופן סמלי צפוף וביצע מניפולציות על פרטים טכניים. כתב שירה באופן תמציתי כאשר הוא ממעט במילים. השתמש רבות באמצעים ספרותיים של סמיכות, מונטאז', ודיוק של ניואנסים כדי לייצר אירוניה. היידן הביע ביצירותיו באמצעות סמלים את הדיכוי של האפרו-אמריקאים בעודו מתאר את העבדות, הסחר בעבדים והניצול הצבאי שהתרחש במלחמת וייטנאם, על פי השקפתו.
את הפתרון לגזענות ולחוסר השוויון החברתי והכלכלי, הציע ביצירותיו באמצעות ערכים של שוויון ושחרור. ערכים אלו תואמים את מערכת האמונות של הדת הבהאית, אליה היידן השתייך. ניתן לזהות ערכים אלו בשירים:
הקשר לדת הבהאית
במהלך חיו הבוגרים התחזק היידן באמונתו בדת הבהאית. ערכי הדת עוסקים באחדות של האנושות, האלוהות ובקבלת השונה והאחר. בנוסף, הדת בהאית דוגלת בהרמוניה בין הדתות, בין המדע לאמונה, בין האדם לטבע ולקהילה. הדת הבהאית מתנגדת לדעות קדומות, דוגלת בשיווין זכויות לכל, בחלוקה צודקת של משאבים, תומכת בחינוך ושואפת לשלום עולמי.
היידן לא יכל לקבל את הפערים בתוך החברה האמריקאית, הגזענות ואת ההפרדה בין ה'לבנים' ל'שחורים'. הוא השתמש בהשפעתו החברתית ובכישרונו כמשורר, כדי לקדם את ערכי הדת בהם תמך, וליצור חברה אמריקאית שוויונית, אחידה ומתוקנת. כמו כן, הביע מחאה על מדיניותה של ארצות הברית במלחמת ווייטנאם.
היידן נלחם למען זכויותיהם של האפרו-אמריקאים, ובמקביל ניסה לקדם את התרבות האפרו-אמריקאית כלגיטימית ושוות ערך לתרבות ההגמונית בארצות הברית. לדוגמה, בשנת 1984, פרסם הצהרה אשר הסתיימה כך: "אנו מאמינים באחדות האנושות ובחשיבותן של האמנויות במאבק למען השלום והאחדות".
לוקומוטיב ירוסלבל
לוקומוטיב ירוסלבל (ברוסית: Хоккейный клуб «Локомотив» Ярославль) הוא מועדון הוקי קרח רוסי מהעיר ירוסלבל, באזור טבעת הזהב של רוסיה. המועדון מתחרה בליגת ההוקי הקונטיננטלית וזכה בשלושה תוארי אליפות (1997, 2002, 2003).
לוקומוטיב ירוסלבל היא קבוצת ההוקי הרוסית הראשונה שזכתה פעמיים ברציפות באליפות הליגה בתקופה הפוסט-סובייטית (בעונות 2002, 2003).
ב־7 בספטמבר 2011 נספו כמעט כל שחקני הקבוצה (למעט אחד שלא עלה על המטוס) והצוות המקצועי בהתרסקות מטוס. הקבוצה הייתה בדרכה למשחק במינסק, בלארוס למשחק פתיחת העונה של ליגת ההוקי הקונטיננטלית מול דינמו המקומית. המטוס מדגם Yak-42 התרסק מיד לאחר שהמריא מנמל התעופה טונושנה בעיר ירוסלבל, כ-240 קילומטר צפונית מזרחית למוסקבה. בהתרסקות המטוס נספו 44 בני אדם ואחד נפצע קשה. האירוע עובד לסרט קולנוע בשם "קבוצה שמימית".
הקמה
משחק ההוקי קרח הראשון במחוז ירוסלבל התקיים בין שתי הקבוצות המקומיות "ספרטק ו"חימיק" באולמה הביתי של חימיק, כשהמארחים ניצחו 2–6.
הקבוצה הוקמה ב-1949 בשמה הנוכחי. בשנים 1956–2000 נקראה טורפדו ובעשור הראשון של המאה ה-21 שבה להיקרא לוקומוטיב. בעונת 1949/50, הוקמה קבוצת ההוקי קרח "לוקומוטיב", שהשתתף באליפות רוסיה הסובייטית, באזור הצפון. משחק הבכורה שלה התקיים ב-8 בינואר 1950 נגד "ספרטק" קלינין, אלא שלוקומוטיב הובסה בתוצאה 1:6. בעונת 1955/56, באליפות רוסיה הסובייטית במחוז ירוסלבל הקבוצה יוצגה על ידי "ספרטק", שהעפילה למקום הרביעי בטבלת האליפות, ספרטק השתתפה בגביע ברית המועצות, והעפילה לשלב 1/16 הגמר לאחר הפסד לטורפדו ולדימיר בתוצאה של 2:3. עונה אחר כך, 1956/57, הקבוצה סיימה אחרונה בליגה.
בעונת 1959/60, היא סיימה במקום השישי (הלפני אחרון) באליפות מחוז ירוסלבל. בעונה שלאחר מכן, 1960/61, הקבוצה כבר העפילה למקום הרביעי (מתוך תשעה). בעונה זו, ירוסלבל לקחה חלק במשחקי אליפות רוסיה הסובייטית. בעונת 1961/62, הגיעה למקום החמישי באליפות המחוז ובעונת 1962/63 - העפילה למקום השלישי.
בעונת 1963/64, הקבוצה שינתה את שמה ל"טרוד ירוסלבל" והעפילה למקום השביעי בקבוצה. בשנת 1964/65, הקבוצה נקראה "מוטור" וסיימה את העונה במקום החמישי.
בעונת 1965/66, הקבוצה נקראה "טורפדו" ירוסלבל, וחנכה את אולם הספורט החדש וסיימה במקום השני ובמקום הראשון בטורניר חצי הגמר. באותה עונה הקבוצה אירחה משחק בינלאומי ראשון מול קבוצת האיגודים המקצועיים מפולין וניצחה בתוצאה 3:5.
בעונת 1966/67 "טורפדו" זכתה במקום הראשון באליפות המחוז, מה שהעניק לה את ההעפלה לליגה הבכירה. גם בעונה זו, "טורפדו" זכתה במשחק בינלאומי כשגברה על הנבחרת המאוחדת של ברלין ורוסטוק בתוצאה 9:5.
לאורך כל התקופה הסובייטית לא הצליחה הקבוצה להגיע להישגים של ממש. כל תוארי הקבוצה הושגו לאחר התפרקות ברית המועצות.
שנות ה-90 ותחילת המאה ה־21
בשנת 1997, "טורפדו" תחת הדרכתו של פיוטר איליץ' וורוביוב הפכה לראשונה בתולדותיה לאלופת רוסיה, לאחר שגברה על "לאדה" טוליאטי בגמר הליגה. ירוסלבל הייתה הראשונה לשבור את ההגמוניה של דינמו מוסקבה ולאדה טוליאטי על ההוקי הרוסי.
בשנה שלאחר מכן, בעונת 2002/03, המשיכה הקבוצה להתנהל בהדרכתו של וויטק וסיימה שוב במקום הראשון בעונה הסדירה ולאחר מכן במשחקי הגמר של הפלייאוף הביסה את סברסטאל צ'רפובץ וזכתה בפעם השנייה ברציפות באליפות. "לוקו" שברה את המסורת ארוכת-השנים של אליפות ההוקי הרוסי, כאשר אותו מועדון לא יכול היה לזכות באליפות פעמיים ברציפות ולוקומוטיב הייתה הקבוצה הרוסית הראשונה לעשות זאת מאז 1990.
ליגת ההוקי הקונטיננטלית (2008—2011)
בשנת 2008, "הקטרים" הפכו לחלק ממשתתפי ליגת ההוקי הקונטיננטלית הקבוצה שיחקה תחת הדרכתו של המאמן הפיני קארל הייקילה (Kari Heikkilä) והיא סיימה במקום הראשון בחטיבת חרלמוב, אך הפסידה בסדרת הפלייאוף של הליגה. באותה עונה השחקן אלכסיי יאשין היה למלך השערים של הקבוצה.
במהלך עונת 2010/11 מונה ולדימיר ווייטק מחדש למאמן, כשהמטרה הייתה לזכות באליפות. בסוף העונה הסדירה סיימה הקבוצה במקום השלישי והייתה לקבוצת ההוקי הטובה ביותר בחטיבה המערבית. בפלייאוף הליגה, "הקטרים" העפילו לחצי גמר גביע גגארין, אך נכשלו בהעפלה לגמר הטורניר.
בפגרת העונה לקראת עונת 2011/12, המועדון ביצע רכש מאסיבי ובין השאר מינה למאמן הקבוצה הקנדי בראד מקרימון, ובשורות הקבוצה חתמו רוסלן סאליי, יאן מארק, השוער סטפן ליב, קרליס סקראסטינס ואחרים. הקבוצה התאמנה בשווייץ ושיחקה מול קבוצות מקומיות היא גברה על EHK ויספ 7:2 וקבוצת אמברי-פיוטו בתוצאה 5:1. הפסדה היחיד היה מול קבוצת ההוקי של ברן שניצחה בפער מינימלי, בתוצאה 3:4. הקבוצה זכתה בתואר הראשון שלה בעונת 2011/12 כאשר נסעה לריגה לגביע הרכבות הלטבי, שבמסגרתו גברה על אטלנט מיטישצ'י ודינמו מינסק ובמשחק הגמר הביסה את "נפטיכימיק" וזכתה בגביע הרכבות הלטביות.
מות הקבוצה בהתרסקות מטוס
ב-7 בספטמבר 2011 נספו כל שחקני הקבוצה והצוות המקצועי בהתרסקות מטוס. הקבוצה הייתה בדרכה למשחק במינסק, בלארוס למשחק פתיחת העונה של ליגת ההוקי הקונטיננטלית מול דינמו המקומית. המטוס מדגם Yak-42 התרסק מיד לאחר שהמריא מנמל התעופה טונושנה בעיר ירוסלבל, כ-240 קילומטר צפונית מזרחית למוסקבה. בהתרסקות המטוס נספו 43 בני אדם ושניים נפצעו קשה. במטוס שהו 45 בני אדם: 37 נוסעים ו-8 אנשי צוות. הניצול היחיד מההתרסקות היה מהנדס הטיסה אלכסנדר סיזוב שאושפז במצב קשה. שניים מאנשי הקבוצה שהיו אמורים לעלות על המטוס ולצאת למינסק לא עלו בסוף על הטיסה, אלה החלוץ מקסים זיוזיאקין, ומאמן השוערים יורמה ואלטונן שנשארו בירוסלבל, לסייע לקבוצת הנוער "לוקו" ירוסלבל. טקס ההלוויה לשחקני ומאמני הקבוצה נערך במגרש הבית של הקבוצה באולם הספורט "ארנה 2000". בשנת 2021 יצא לאקרנים הסרט "קבוצה שמימית", המהווה עיבוד עלילתי לסיפור ההתרסקות.
תחיית הקבוצה
ב-8 בספטמבר 2011 נודע כי פיוטר וורוביוב, מאמן קבוצת הנוער של לוקמוטיב בעבר, הסכים לאמן את הקבוצה ולסייע להרכבת הקבוצה מחדש.
במספר מועדונים בליגת ההוקי הקונטיננטלית הודיעו כי יעניקו תמיכה כספית לקבוצה. סלבאט יולאייב אופה העבירה 2 מיליון רובל, ודינמו מוסקבה העבירה 10 מיליון. הועלו שתי אפשרויות להזרמת שחקנים חדשים לקבוצה: מצד אחד הקבוצה תסתמך על קבוצת הנוער שלה לצד הזמנת שחקנים נוספים מקבוצות אחרות בליגה. עם זאת, ב-10 בספטמבר הוחלט כי "לוקומוטיב" לא תשתתף בעונת 2011/12 ותשחק בליגת VHL ורק בעונה שאחר כך (2012/13) תחזור לליגה הבכירה, על מנת לאפשר התארגנות טובה יותר. בישיבה משותפת של ראשי מחוז ירוסלבל עם ראשי פדרציית ההוקי הרוסית נקבע כי הקבוצה תחל לשחק בדצמבר 2011 בליגת המשנה הרוסית בהוקי קרח ויובטח מקומה בשלבי ההכרעה של הליגה. ואכן בתום עונת 2012/2013 חזרה לליגת ההוקי הקונטיננטלית.
ליגת ההוקי הקונטיננטלית (2012—ואילך)
בעונת 2012/2013 הוחלף פיטר וורוביוב באמריקאי טום רו, וורוביוב חזר לאמן את קבוצת הנוער בליגת MHL. כבר בעונה הראשונה לאחר שחזרה ל־KHL, לוקומוטיב הצליחה להיכנס לפלייאוף, אך הפסידה בשמינית גמר גביע גגארין לסברסטאל צ'רפובץ.
ב־19 בספטמבר 2013 הודיע המועדון על סיום החוזה עם טום רו בשל תוצאות לא מספקות. פיוטר וורוביוב שוב מונה למאמן הראשי של לוקומוטיב. ב-1 בפברואר התפטר וורוביוב מסיבות בריאותיות. לאמן הקבוצה החדש מונה הקנדי דייב קינג. בסיבוב הראשון של הפלייאוף, לוקומוטיב עשתה סנסציה, כשניצחה את האלופה המכהנת דינמו מוסקבה במאבק מר. בחצי גמר המערב בשישה משחקים עם תוצאה 4:2, ניצחה ירוסלבל את סק"א סנקט פטרבורג, שנחשבה לפייבוריטית לזכייה והגיעה לגמר המערב, כשהיא עם המדורגת השמינית. בגמר לוקומוטיב ללב פראג הצ'כית בחמישה משחקים וסיימה במקום השלישי בסיום האליפות. אך לאחר עזיבת הקבוצה הצ'כית את הליגה, הוכתרה כאלופת המערב לשנת 2013, במה שהיווה להישג השיא שלה מאז תחיית הקבוצה.
בעונת 2014/2015, המאמן הראשי דייב קינג עזב את הקבוצה והוחלף על ידי שון סימפסון. עם זאת, ב-30 בספטמבר 2014 פוטר סימפסון, וקינג תפס את מקומו שוב. בעונה הסדירה ירוסלבל סיימה במקום השישי בחטיבה המערבית והתמודדה בפלייאוף מול דינמו מוסקבה (2:4).
בעונת עונת 2016/2017 שוב העפילה לחצי גמר גביע גגארין אך הפסידה לסק"א סנקט פטרבורג שתזכה גם באליפות.
בעונת 2017/2018 לוקומוטיב הייתה הקבוצה הראשונה בפלייאוף שהבטיחה את העפלתה לשלב רבע גמר גביע גגארין (חצי גמר החטיבה המערבית), אחרי שניצחה את טורפדו ניז'ני נובגורוד 4:1 בסדרה.
לאחר עונת 2018/19, הקבוצה שוב הזמינה קנדי למשרת המאמן הראשי. את התפקיד מילא קרייג מקטאוויש, שהעפיל בעבר לגמר גביע סטנלי עם אדמונטון, אך עד אז לא עבד כמאמן ראשי במשך 10 שנים וכלל לא אימן קבוצות במשך 7 שנים. וכאן בתום עונה אחת פוטר משחר הצליח להביא את הקבוצה להישג משמעותי.
בפתח עונת 2020/2021 מונה אנדריי סקאבלקה הבלארוסי למאמן החדש. הוא הוליך את הקבוצה למקום הרביעי בעונה הסדירה, אך הודחה כבר ברבע גמר גביע גגארין.
ב־21 ביולי 2021 לוקומוטיב יזמה קבוצה נוער חדשה בשם לוקו 76, שמתמודדת בליגת MHL. בפתח עונת 2021/2022 לוקומוטיב שיחקה לראשונה מזה עשור ב־7 בספטמבר, מול דינמו מינסק, במשחק שבמהלכו נערך טקס זיכרון לקבוצה ההיא. המשחק עצמו, במסגרת העונה הסדירה, הסתיים בתוצאה 3–4 לדינמו.
VHL
בעונת 2011/2012 עקב מות מרבית ההרכב של קבוצת לוקומוטיב באסון ההתרסקות ב-7 בספטמבר 2011, הקבוצה השתתפה תחת נסיבות מיוחדות בליגת המשנה הרוסית בהוקי קרח ואומנם ניצחה בשמינית גמר הפלייאוף את מועדון ההוקי של הצי, אך הפסידה ברבע גמר בתוצאה 2:3 ל"דיזל". עם זאת, בעונה הבאה חזרה לליגת KHL.
ארנה 2000
מגרש הבית של הקבוצה הוא היכל הספורט "ארנה 2000" (רשמית: היכל הספורט והתרבות האוניברסלי "ארנה 2000 לוקומוטיב"; ברוסית: Универсальный культурно-спортивный комплекс «Арена-2000 Локомотив») שבנייתו החלה ב-1998 והוא הושלם ב-2001. עלות הבנייה: 65 מיליון דולר.
משרד האדריכל Skanska הפיני היה אחראי לעיצוב המבנה קיבולת המושבים שלו מגיעה ל-9,070 מושבים.
משחק הבכורה נערך ב-12 באוקטובר 2001 בין לוקומוטיב ללאדה טוליאטי שהפסידה 3:1.
אדי
אדי (בשפות אירופיות: Eddie או Eddy), הוא שם גברי פרטי או שם משפחה, הנפוץ בקרב דוברי אנגלית, לרוב כקיצור של שמות אנגליים ממקור עתיק. בין השמות: (Edward, במקור: Ēadweard) ובגלגולו הרומאני – אדוארדו (Eduardo),  (Edmund, במקור: Ēadmund),  (Edwin, במקור: Ēadwine),  (Edgar, במקור: Ēadgār), ושמות נוספים המתחילים ב"אד". משמעות המילה "אד" (Ēad) באנגלית עתיקה היא שפע, עושר או אושר.
{{פירושונים|
אחר
}}
משה אטר
משה אָטֵר (אֶטינגֶר) (1910 – 17 ביוני 1990) היה עיתונאי, סופר ומתרגם ישראלי. העורך הכלכלי של "הארץ" ובהמשך של "ג'רוזלם פוסט".
ביוגרפיה
משה אטר נולד בשנת 1910 ברוסיה במשפחה ציונית וחובבת עברית, בנם של רחל לבית כהן ודוד אטינגר, איש עסקים ולימים ממייסדי בית החרושת לשוקולד "עלית בארץ ישראל. אמו הייתה בתו של הנדבן הציוני חיים כהן מחרקוב, ואביו היה אחיינו של חיים אטינגר, איש עסקים מצליח ואמיד, מראשוני חובבי ציון באודסה, מראשי הוועד האודסאי וממייסדי חברת גאולה וראשיה.
בשנת 1919 עברה המשפחה למוסקבה, ושם קיבלו ילדי המשפחה חינוך בעברית. ב-1923 עזבה המשפחה את ברית המועצות ועברה לברלין, וב-1925 עלתה לארץ ישראל. אטר, שהיה אז בן 15, הצטרף למחזור הראשון של בית הספר הריאלי בחיפה. עם תום לימודיו, נסע לברלין ללימודים אקדמיים באוניברסיטת הומבולט, שם קיבל כעבור מספר שנים תואר דוקטור בפילוסופיה וכלכלה.
ב-1933 שב ארצה, נישא לחווה בוקסבאום ונולדו להם שתי בנות ובן. באותה שנה התמנה לעורכו הכלכלי של עיתון "הארץ".
ב-1949 נקרא על ידי השר דוד רמז לסייע בהקמת משרד התחבורה, ושימש כשנתיים בתפקיד בכיר במשרד זה. בהמשך, מאמצע שנות ה-50 ועד לפרישתו לגמלאות ב-1975, היה עורכו הכלכלי של העיתון "ג'רוזלם פוסט".
בנוסף לעבודתו העיתונאית ולעיסוקו בכלכלה היה אטר איש רחב אופקים, יודע ספר ופוליגלוט (בקיא בשפות עברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית ורוסית). התעניין בפילוסופיה, ספרות, שירה והעמיק בכתבי פרויד. הקדיש זמן ומרץ רב לחקר השפה העברית וטיפוחה, וראה בשפה אחד מעמודי התווך של הלאומיות העברית המתחדשת. היה מקורב לחוג הכנענים והיה חבר בוועד הלשון. חידש מילים רבות, בין השאר בספרים שתרגם. בעקבות מלחמת ששת הימים נמנה עם מייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
משה אטר נפטר ב-1990, בגיל 80.
משפחתו
משה וחווה אטר היו הורים לשתי בנות ובן. בתם ד"ר חגית בנזימן היא סופרת ומשוררת ילדים ו פסיכולוגית ומורה בכירה בדימוס במחלקה לפסיכולוגיה ובבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית. היא נשואה לעיתונאי עוזי בנזימן, ואמם של מאיירת ספרי הילדים והסופרת נעמה בנזימן וחוקר הפילוסופיה יותם בנזימן (חתנו של העיתונאי רם עברון).
אחיו של אטר, שלום אטינגר, היה עיתונאי ומחנך, העורך-המייסד של כתב העת "אספקלריה" (שהופיע עד מלחמת העצמאות) ועורך כתב העת "טרקלין", מורה ומנהל. מתרגם מהדורה עממית של "ההיסטוריה של העם היהודי לגרץ, מחבר ספרי לימוד לבתי ספר תיכוניים: "תורת האזרחות" (הופיע במהדורות מסוף שנות ה-50 ועד סוף שנות ה-70), "היסטוריה: ממחצית המאה הי"ז ועד למהפכה הצרפתית" (היסטוריה כללית והיסטוריה של עם ישראל, תשל"ד) והספר " הציונות, הבעיה הערבית והמנדט הבריטי" (1987).
דודנו של משה אטר מצד אמו, אהרן כהן-מינץ, היה בעלה של הטניסאית אדית כהן-מינץ (מחלוצות הטניס הישראלי לנשים בארץ), חתנו של פרופ' פאול מינץ (פרופסור לתורת המשפט הפלילי ומבקר המדינה בלטביה), אביו של הכדורסלן תנחום כהן-מינץ (מגדולי שחקני הכדורסל הישראלים) וסבו של הכדורסלן אורי כהן-מינץ.
ספריו
כמו כן, חיבר את הערך "נמלי ישראל" באנציקלופדיה העברית.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
וארנה (מחוז)
מחוז (אובלסט) וארנה (בולגרית: Област Варна) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה. המחוז שוכן בצפון-מזרח בולגריה ובו 12 רשויות מקומיות. עיר הבירה המחוזית היא וארנה.