cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בולי מדינת ישראל - שנת 1948
מועדים לשמחה
זמן קצר לאחר הקמת המדינה פנה עו"ד ישראל עמיקם מחיפה אל ידידו דוד רמז, ששימש כשר התחבורה והיה ממונה גם על הדואר, והציע להנפיק סדרת בולים מיוחדת לקראת חגי חודש תשרי. בפנייתו טען עמיקם כי הבולים החדשים ישמשו את הציבור כדי לשלוח את אגרות הברכה המסורתיות לראש השנה, בדומה למקובל במדינות אחרות בעולם המנפיקות מדי שנה בולים מיוחדים לקראת השנה החדשה או לקראת חג המולד. בנוסף, טען עמיקם, ישמשו הבולים המיוחדים שיודבקו על מכתבים שנשלחים מחוץ לישראל תזכורת ליהודי העולם על השנה היהודית החדשה הממשמשת ובאה. הרעיון מצא חן בעיני דוד רמז, שאישר את הנפקת הבולים.
בעקבות האישור העקרוני להנפקת בולי מועדים לשמחה, פנה דוד רמז אל המעצב אוטה וליש וביקש ממנו להגיש הצעה לבולים המתוכננים. באותה עת עסק אוטה וליש בהכנת מספר הצעות שונות לסדרת בולי דואר אוויר הראשונה של ישראל, ובאחת מהן הוא שילב את הסמל העתיק של "מגילה עפה", אשר התגלה בחפירות ארכאולוגיות. סמל זה מצא חן בעיני רמז, והוא בחר בו כסמל שיופיע בבולי מועדים לשמחה.
להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:.
הדפסת הבולים בגיליונות ענק של 300 בולים, ובמיוחד שיבוץ שישה מספרי גלופה שונים בכל גיליון, עוררה כעס וביקורת בקרב אספני הבולים. הם ראו בכך ניסיון של השירות הבולאי להגדיל באופן מלאכותי את מספר הבולים שיצטרך לרכוש אספן הבונה אוסף של צמודות גלופה על מנת להשלים את אוסף הבולים שברשותו.
סוקרנו
סוּקַרְנוֹ (באינדונזית: Soekarno או Sukarno; 6 ביוני 1901 – 21 ביוני 1970) היה מדינאי אינדונזי, נשיאה הראשון של רפובליקת אינדונזיה משנת 1945 ועד להדחתו בשנת 1967. סוקרנו היה ממייסדי המפלגה הלאומית האינדונזית, הכריז על עצמאותה של אינדונזיה מהשלטון ההולנדי, והיה מראשי המאבק בהולנדים בניסיונם לחזור ולהשתלט על המדינה בשנים 1945–1949. אף שאת תקופת נשיאותו של סוקרנו ליוו אקורדים צורמים, ובסופה הוא הודח על ידי הגנרל סוהארטו, דמותו נחרתה בתודעה הלאומית של העם האינדונזי כאב המייסד של הרפובליקה וכאבי האומה.
בשר בקר קובה
בשר בקר קוֹבֵּה (ביפנית: 神戸ビーフ) הוא כינוי לבשר בקר מזן טג'ימה-אושי של בקר ואגיו, המגודל בהתאם למסורת קפדנית במחוז היוגו, יפן ליד העיר קובה (מכאן שמו). הבשר נחשב למעדן יוקרתי ונודע בשל אופן פיזור השומן (שיוש) הייחודית שבו.
סוקרנו
סוקרנו נולד ב-6 ביוני 1901 בסורביה, בירתה של ג'אווה המזרחית, לאב אריסטוקרט, מורה בבית ספר יסודי. בעת השלמת לימודיו פגש את חאג' עמר ש'עיד (קרי במאלאית "האג'י עומאר סעיד") ובקצור בתעתיק מהכתיב הלטיני: ה. ו. ס. צ'וקרואמינוטו מי שייסד את "סריכאת אסלאם" – קואופרטיב סוחרי הבד והבטיק של ג'אווה, שהיה גם הבעלים של האכסניה, בה התגורר בעת לימודיו וגם אביה של סיתי אותארי אשתו הראשונה של סוקרנו.
העימות בין הולנד ליפן הקיסרית על השליטה באינדונזיה במלחמת העולם השנייה, הביא להיחלשות שתי המעצמות ולהתחזקות התנועות שתבעו עצמאות, בהובלת סוקרנו. לאחר כניעת היפנים, הכריז סוקרנו ב-17 באוגוסט 1945 על עצמאותה של אינדונזיה וסוקרנו היה לנשיא. סוקרנו הוביל קו של השתחררות מהקולוניאליזם בלי שימוש בכח, אל מול מתנגדים שדרשו פעילות אלימה. בהתאם לקו זה, קרא סוקרנו לברית המועצות, ארצות הברית וסין לשלוח כוחות לסייע לאינדונזים נגד הבריטים. בתחילת 1950 עם קבלת העצמאות של אינדונזיה, הוכרה נשיאותו של סוקרנו על ידי מדינות העולם. סוקרנו קידם ממשל חילוני באינדונזיה הריבונית בהתאם לאידיאל של התנועה הלאומית.
בשר בקר קובה
אף על פי שקיימים מספר מחוזות ביפן המגדלים בשר ואגיו איכותי ביותר (מיאזאקי, הידה, הואמי, ועוד), קובה נחשב ליוקרתי והמוכר מכולם.
בהתאם למעמד היוקרתי שלו זכה הקובה בעולם, מקומות רבים בעולם טוענים כי הם מוכרים בשר קובה, אך כמות בשר הקובה המיוצא מיפן מועטה ביותר, ואפילו בארצות הברית רק מספר מצומצם של מסעדות (9) מוכרות בשר קובה אמיתי.
סוקרנו
כבר ב-1950 החליף סוקרנו את המשטר הפדרטיבי ברפובליקה ריכוזית, ובשנים הבאות גברו נטיותיו הרודניות. במדיניות החוץ התקרב סוקרנו לסין וברית המועצות, יזם מלחמה שנייה נגד הולנד שבה נצחה אינדונזיה, בשנת 1962, ו"עימות" כושל ביותר שנועד למנוע את הקמת מלזיה בשנים 1962–1966 בו הובסה אינדונזיה על ידי כמה ממדינות חבר העמים הבריטי. כלפי פנים ניסה להשליט את התרבות הג'אווית על המיעוטים שביקשו אוטונומיה. בשנים 1959 עד 1965 החיל סוקרנו על המדינה משטר אוטוריטרי שכונה "דמוקרטיה מודרכת". כמו כן, הוא שינה את מדיניות החוץ של אינדונזיה כך שהיא הפכה למדינה בלתי מזדהה. משבר ביחסי אינדונזיה-מלזיה הוביל למעבר חיילים את הגבול ולפרישה זמנית של אינדונזיה מהאו"ם. פריצתה של מלחמה אזורית כוללת נעצרה רק בעקבות פריצת מלחמת האזרחים באינדונזיה. מקורו בפיצול בתוך הצבא האינדונזי בין מחנה השמאל, אשר הזדהה עם המפלגה הקומוניסטית של אינדונזיה (PKI) בה תמך סוקרנו, לבין מחנה הימין שנתמך מבחוץ על ידי ארצות הברית, שהחלה לראות בהתקרבות סוקרנו לקומוניסטים איום לאינטרסים שלה באזור. לאחר ניסיון הפיכה קומוניסטי ב-30 בספטמבר 1965, השתלט הצבא, בפיקוד הגנרל סוהארטו, על המדינה כשהוא מדכא באכזריות את המרד הקומוניסטי.
בשר בקר קובה
באופן מוטעה, לעיתים בשר הנמכר כקובה הוא בשר ואגיו ממחוז אחר ביפן, או מאזור אחר, למשל גידול אוסטרלי או אמריקאי.
מקור הוואגיו
לבשר בקר יפני יש היסטוריה של כ-100 שנה בלבד, לאחר שנאסר כמוצר מזון בחלק גדול מהתקופה הפיאודלית של המדינה. במהלך תקופת אדו, יפן הייתה מבודדת מהעולם החיצון משנת 1635 עד 1854. בידוד זה הבטיח את טוהר בעלי החיים שלה, שגדלו כבהמות ששימשו לגידולי אורז.
לאור אירועי בשלהי המאה ה-19 בוטל האיסור על צריכת בשר בקר,
בין 1868, השנה בה החלה רסטורציית מייג'י ל-1887, כ-2600 פרטים של בקר יובאו ליפן ובין 1900 ל-1910 התרחשה הכלאה נרחבת של זנים אלו עם הבקר המקומי.
כשצריכת בשר הבקר בחברה עלתה, איכרים החלו לשכור פועלים שיעסו את גבו של הבקר על-מנת לשפר את איכות הבשר. בידוד העדרים וטכניקות ההאכלה הייחודיות, שנגרמו משטח קרקע מוגבל, הובילו למאפיינים מיוחדים וליחס שונה בין שומן רווי ללא רווי ביחס לבשר בקר אחר.
גזעי ואגיו
המונח ואגיו (Wagyu) למעשה מתורגם בפשטות כ"בקר יפני", ותחת מונח זו כלולים ארבעה גזעי ואגיו רשמיים:
הגזע הפופולרי ביותר של ואגיו הוא היפני השחור, המהווה למעלה מ-90% מהבקר ביפן. בתוך הגזע היפני השחור, ישנן שלוש שושלות: טג'ימה (Tajima), קדאקה (Kedaka) ושימאנה (Shimane).
רק בקר משושלת טג'ימה טהורה, שגודל ונשחט במחוז היוגו מאושרים כבשר בקר קובה (Kobe Beef). בשר בקר ואגיו טג'ימה מוערך על יכולתו לפתח דרגות שיוש גבוהות במיוחד, ובכל שנה רק כמה אלפי פרות מאושרות כ"קובה", מה שהופך אותו לנדיר ביותר.
למעשה, רק בפברואר 2012 נשלח משלוח הבקר הראשון של בשר בקר קובה מחוץ ליפן - למקאו. גם כיום, פחות מ-10% ממנו מיוצאים מיפן.
דרגות ואגיו
התאחדות דירוג הבשר ביפן מעניקה לכל בקר שנשחט ציון על פי התשואה שלו (B ,A או C) ודרגת השיוש, המוצקות, הצבע והאיכות הכללית (בין 1–5), כאשר A5 הוא הציון הגבוה ביותר האפשרי.
השיוש במנה של A5 קובה כה עדין וגבוה עד שהבשר יכול להופיע בצבע ורוד פסטל או אפילו לבן, מעט מתוק לפי הטעם, וכל כך חמאתי שהוא לרוב נאכל רק בכמויות קטנות ובנתחים דקים. לא מקובל להכין מבשר בדרגות הללו סטייקים בגודל אמריקאי.
סוקרנו
על אף נסיונותיו של סוקרנו לחזק מחדש את מעמדו הפוליטי, הוא נאלץ ב-11 במרץ 1966 להעביר סמכויות פוליטיות וצבאיות חשובות לסוהארטו, שבאותו זמן כבר היה בתפקידו הרשמי מפקד כוחות היבשה של אינדונזיה. ב-11 במרץ 1967 הודיע סוהארטו - בתמיכת המערב - על הדחתו של סוקרנו, ואספת המחוקקים העממית הזמנית (MPRS) אישרה את מינוי סוהארטו לנשיא בפועל. האחרון נותר בתפקידו עד להתפטרותו בשנת 1998. סוקרנו הפך לנתון במעצר בית בבית הנופש שלו בבוגור, עד מותו בשנת 1970 בגיל 69. בתו, מגוואטי סוקרנופוטרי, הייתה הנשיאה החמישית של אינדונזיה.
אטימולוגיה של שמו
מקור השם סוקרנו נובע מהקידומת בסנסקריט (सु; סו) שפירושה "טוב" בשילוב עם שמו של הגיבור המיתולוגי קרנה מהאפוס ההינדואי מַהָאבְּהָארַטַה. סוקרנו, כרבים אחרים בעולם המוסלמי באותה העת, לא היה בעל שם משפחה אך היה לו שם שני, אחמד (באינדונזית נכתב Achmad). סוקרנו לעיתים זכור באינדונזיה לפי הכינוי בונג קרנו, שמשמעו "האח/חבר קרנו ". שמו המקורי, בעת לידתו, היה קוּסְנוֹ סוֹרוֹדהַרְדְּג'וֹ (Kusno Sosrodihardjo). סוֹרוֹדהַרְדְּג'וֹ הוא שם המשפחה מבית אביו וקוּסְנוֹ הוא שמו הפרטי.
מוצא, משפחה וחינוך
סוקרנו נולד ב-6 ביוני 1901 בסורביה, ג'אווה, איי הודו המזרחיים ההולנדיים, האימפריה ההולנדית. אביו, סואקאמי סוֹרוֹדהַרְדְּג'וֹ, היה מורה בבית ספר יסודי שפעל על בסיס מערכת החינוך ההולנדית. לפי כן, סואקאמי פעל על סמך הוראות ממרכז המנהל הקולוניאלי ההולנדי ומספר פעמים הוא עבר בתי ספר בהם לימד לפי אותן הוראות של הממשל. אמו, אידה איו ניומאן ראי, ילידת באלי, שילבה בחינוך ילדיה ערכי הינדואיזם כפי שהיא עצמה חונכה בידי הוריה. לסוקרנו הייתה אחות אחת גדולה, ראדן סואקארמי, ילידת 1898. במהלך חייו נישא סוקרנו תשע פעמים והיו לו 12 ילדים. בין ילדיו מגוואטי סוקרנופוטרי, לימים נשיאת אינדונזיה החמישית (כיהנה בין 2001 ל-2004). מאוחר יותר, בחייו הבוגרים, אמן סוקרנו:
בשנת 1912, לאחר שסיים את לימודיו היסודיים בבית הספר המקומי, נשלח ללמוד בתיכון הולנדי במוג'וקרטו. היה זה רק בתיכון שהחל סוקרנו ללמוד הולנדית, ובהמשך אף למד באופן פרטי צרפתית מחוץ לשעות הלימודים הבית ספריים. פעם אחת, בעת תחרות ציור בשיעור אומנות, הוקרה עבודתו של סוקרנו כמוצלחת ביותר בכיתה, אך למרות זאת תואר המנצח הוענק לתלמיד הולנדי. בסיום לימודיו בתיכון, המשיך סוקרנו את לימודיו בבית הספר הטכני הוגי (Technische Hoogeschool te Bandoeng; שמו כיום שונה למכון בנדונג לטכנולוגיה) בבאנדונג והתמחה בהנדסה אזרחית. סוקרנו הוכרז כמי שעבר את בחינת הסיום ב-25 במאי 1926, ובמלאת השנה השישית ללימודיו ב-3 ביולי 1926 הוא סיים תואר בהנדסה אזרחית לצד שמונה עשרה סטודנטים נוספים. נוסף על כך, סוקרנו למד פילוסופיה פוליטית וידע לדבר ערבית ויפנית. את רוב התושייה המוקדמת שלו להתעסק במאבק העצמאות האינדונזי השיג סוקרנו דרך ה. ו. ס. צ'וקרואמינוטו, מנהיג דתי-פוליטי תומך ריבונות ואביה של אשתו הראשונה של סוקרנו. בשנת 1914 היה לדמות משיחית עבור איכרים קשיי יום רבים. צ'וקרואמינוטו לא צלח בקידום האינטרסים של אינדונזיה כרצונו ולעיתים הגיע לפשרות עם הרשויות ההולנדיים.
הקמת המפלגה האינדונזית הלאומית (PNI)
דרך לימודיו בבאנדונג התחבר סוקרנו לקבוצת סטודנטים לאומנים שהתנגדו לשלטון הקולוניאלי ההולנדי. היחלשות התנועה הקומוניסטית והתנועה המוסלמית האדוקה פתחו את הדלת להקמתה של תנועה לאומית חדשה; בשנת 1926 נוסד "מועדון לימוד כללי" בבאנדונג, וסוקרנו נבחר למזכיר הארגון. המועדון החל לעצב מחדש את רעיון הלאומיות באופן שנועד לפנות לאליטה העירונית החדשה. בשנת 1927 היה בעל חלק פעיל בהקמתה של המפלגה האינדונזית הלאומית (Partai Nasionalis Indonesia) - לעיתים מקוצרת לראשי התיבות PNI. ב-28 באוקטובר 1928 התאגדו פעילים צעירים ממספר מפלגות ונשבעו להקים אומה אינדונזית אחת, עם אינדונזי אחד ושפה אינדונזית אחת מכל השוכנים באיי הודו המזרחיים ההולנדיים.
מבחינת האידאולוגיה של התנועה, סוקרנו הגן על הרעיון של מדינה חילונית שתהיה מבוססת על פאנצ'אסילא (ביטוי המורכב משתי מילים בסנסקריט שמשמעותן "חמישה עקרונות". עקרונות אלה מהווים את הבסיס הפילוסופי של אינדונזיה) בעוד שמספר קבוצות מוסלמיות העדיפו מדינה אסלאמית או חוקה שתכלול תנאי מקדים שמוסלמים יהיו כפופים לחוקי השריעה. "חמשת העקרונות" היו: אמונה באל אחד, הומניזם, אחדות לאומית, דמוקרטיה, צדק חברתי. חמשת העקרונות הפכו מאוחר יותר לגורם יסודי במדינה האינדונזית הריבונית כבר עם הקמתה. סוקרנו החשיב את "חמשת העקרונות" להיות גורמים בעלי חשיבות עליונה עבור אחדותה של הארץ האינדונזית המיועדת על גבי ההפרשים הגאוגרפים והאתניים. לצד סוקרנו היו עוד שני מנהיגים כריזמטיים מרכזיים בתוך ה-PNI שהנהיגו את המאבק בהולנדים, אלו היו מוחמד האטה ואחמד סוברדג'ו. בבחינת הצדק החברתי קידם סוקרנו במפלגה את התמיכה בבני המעמדות החלשים שבחברה. לצד ה-PNI הייתה גם המפלגה הקומוניסטית האינדונזית (PKI) בעלת השפעה רבה על מאבק העצמאות.
המאבק בשלטון הקולוניאלי ההולנדי
לנוכח היחלשותה של התנועה האסלאמית לעצמאות, נותרו ה-PNI וה-PKI שתי תנועות העצמאות האינדונזית הגדולות. בעוד ה-PKI ביצע שביתות פועלים, מחאות ולעיתים אף התקפות על חיילים הולנדים, ה-PNI נקט בצעדים יותר מתונים. ה-PNI שילבה אמצעים של אחדות תרבותית וגאוגרפית בכדי להשיג תומכים, נוסף על כך, היא הייתה מתונה יותר מהמפלגות המתחרות (PKI ואחרות). בעוד סוקרנו וסוברדג'ו היו מג'אווה, מוחמד האטא היה מסומטרה, והברית הפוליטית ביניהם תרמה לרעיון האחדות הלאומית בין כל איי הארכיפלג. סוקרנו, דרך המתינות האידאולוגית והכריזמה, הצליח לאחד תושבים מכלל מעמדות החברה לתמוך במפלגה. בשנת 1929, הקונגרס המפלגתי הסדיר את הנהגתו. מאז שנת 1901, וילהלמינה, מלכת הולנד, יצאה בהצהרה רשמית שהרשויות הקולוניאליות מחויבות לרווחת תושבי איי הודו המזרחיים. היוזמה הקולוניאלית סבלה ממחסור תקציבי, אשר הוחמר לנוכח השפל הכלכלי הגדול, מה שהוביל לעלייה בתסיסה האזרחית נגד השלטון ההולנדי ולעלייה בתמיכה בתנועות העצמאות.
בשנת 1930 נעצר סוקרנו, לצד פעילים נוספים של ה-PNI, בידי הרשויות הקולוניאליות ההולנדיות ונשלח למעצר. במשפט הקולוניאלי הוא הואשם בפעילות מחתרת נגד האימפריה ההולנדית ושימש להגנה המשפטית של עצמו. בהיותו בכלא רשם את כתב ההגנה שלו שנאם מאוחר יותר מול בית המשפט. כתב ההגנה זכור בעיקר בזכות המשפט "אינדונזיה מאשימה" (Indonesia Menggugat) בכוונתו ליחס הקולוניאלי אל התושבים. הנאום הפך מאוחר יותר לאבן דרך במאבק הדה-קולוניזציה. תוכן הנאום בוחן את המצב הפוליטי הבינלאומי ואת הרס החברה האינדונזית תחת הקולוניאליזם. בהמשך חייו רשם סוקרנו אוטוביוגרפיה ששמה "אינדונזיה מאשימה" על שם התיק המשפטי. בדצמבר 1930 הורשע סוקרנו ונשלח לארבע שנות מאסר. אף על פי כן, גורמים ליברלים בהולנד ואיי הודו המזרחיים הובילו להמתקת עונשו ולשחרורו ב-31 בדצמבר 1931. סוקרנו שב לפעילות הפוליטית ומצא את מפלגת ה-PNI מחולקת בין אגפים יריבים. בשנת 1933 פרסם סוקרנו את סדרת הספרים "בעבור עצמאות אינדונזיה" (Mentjapai Indonesia Merdeka). בתגובה נעצר פעם נוספת בידי הרשויות ונשלח לגלות בפלורס, איי סונדה. המושל הכללי, בוניפסיוס קורנליס דה ז׳ונג, סירב לאפשר לסוקרנו משפט מקדים והורה ישירות על שליחתו לגלות.
בשנותיו בגלות חשיבות תדמיתו של סוקרנו כמנהיג לאומי ורוב פועלו עבור התנועה לעצמאות אינדונזיה נמחקו. בשנת 1938, לנוכח התפרצות מלריה, הרשויות ההולנדיות החליטו להעביר את סוקרנו לגלות בבנגקולו, האי סומטרה, לחופי ים אנדמן. בהיותו בגלות התחתן סוקרנו עם פטמוואטי, בתו של מנהיג דתי מקומי. ביתו של סוקרנו בגלות נשמר עד היום ועודנו כולל ספרייה בת 303 ספרים באנגלית והולנדית. מבין כל נשותיו, פטמוואטי נחשבת להיות אשתו האהובה ביותר של סוקרנו ולימים הגברת הראשונה של אינדונזיה.
פעילות בחסות הכיבוש היפני
במסגרת מלחמת העולם השנייה האימפריה היפנית הוציאה לפועל את המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941 וישר אחריו החלה במסע כיבוש נרחב בדרום-מזרח אסיה והאוקיינוס השקט. מניע מרכזי של מסע הכיבוש היפני היה הצורך במשאבי טבע. אינדונזיה, מצידה, בעלת מגוון רחב של אוצרות טבע אשר נדרשו עבור התעשייה היפנית. לאחר השגת עליונות ימית על בעלות הברית בקרב ים ג'אווה, החל כיבוש יפני של אינדונזיה עם קרב איי הודו המזרחיים. עד מרץ 1942 השיגו היפנים שליטה על כל אינדונזיה והפילו את המשטר הקולוניאלי ההולנדי. הכובשים היפנים השליטו ממשלות בובות בשטחים הכבושים שהונהגו בידי ילידי הארצות בכדי לחזק את הרגש האנטי-קולוניאלי והלאומי. סוקרנו נקרא לשוב מגלות להנהגת ממשלת בובות זאת בג'קרטה, עבור איי הודו המזרחיים. הנהגת התנועה לעצמאות אינדונזיה הייתה חלוקה בין תומכי הכיבוש היפני למתנגדיו. פעילי עצמאות בראשות אמיר שריפודין הקימו מחתרת אנטי-יפנית שנאבקה דרך לוחמת גרילה לאורכה של המלחמה.
סוקרנו היה מעורב בהקמתם של חילות מתנדבים לשירות עבור הצבא היפני הקיסרי. סיבה מרכזית לתמיכה עממית מוקדמת בכיבוש היפני הייתה הרצון לפרק את המוסדות הכלכליים של המשטר הקולוניאלי ההולנדי. התנגדות לסדר הכלכלי של השלטון הקולוניאלי היה לאחד הגורמים המרכזיים לתמיכה בתנועה הלאומית. בנובמבר 1943 סוקרנו ומוחמד האטה יצאו לביקור ביפן איפה שניתנו להם עיטורים מידי הירוהיטו, קיסר יפן והם סעדו עם הידקי טוג'ו, ראש ממשלת יפן. סוקרנו והאטה עמדו שניהם בראש ממשלת בובות יפנית מכיוון שראו בה מפתח לעצמאות אינדונזית. ההנהגה של סוקרנו והצבא היפני יחדיו לא הצליחו לשכנע גורמי דת מוסלמים באינדונזיה להילחם בבעלות הברית, מכיוון שאלו סירבו להצדיע לקיסר היפני. מעמד ההנהגה של סוקרנו בקרב העם האינדונזי נחלש במידה מסוימת לנוכח תמיכתו ביפנים לאחר שאלו ביצעו טיהור פוליטי שנודע בכינוי "טבח פונטיאנק".
ההכרזה ותכנונים מקדימים
לנוכח נפילתה של האימפריה היפנית במספר חזיתות במלחמה והתקרבות המאבק ליפן עצמה, הרשויות היפניות תכננו להקים מדינה אינדונזית ריבונית שתפריע להשבת הסמכות השלטונית של הרשויות הקולוניאליות ההולנדיות. ב-7 באוגוסט 1945, עם הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, הרשויות היפניות תמכו בהקמת "ועדת ההכנה לעצמאות אינדונזיה" (Panitia Persiapan Kemerdekaan Indonesia; PPKI). סוקרנו היה יושב ראש הוועדה האטה סגן יושב הראש. נוסף עליהם היו במקור 10 חברי ועדה מג'אווה, 3 מסומטרה, 2 מסולאווסי, 1 מבורנאו, 1 מאיי סונדה, 1 מאיי מאלוקו ו-1 מהפזורה הסינית. שישה פעילי עצמאות נוספים הצטרפו לוועדה מאוחר יותר. הוועדה קבעה את הסדר הממשלה וגם בחרה בסוקרנו להיות נשיא אינדונזיה הראשון.
כמו כן, הוועדה הסדירה את חוקת אינדונזיה ואישרה אותה. לפי החוקה הנהגת הרפובליקה תחולק במסגרת הפרדת הרשויות, ראש המדינה הוא הנשיא, בית המחוקקים יחולק בין שני בתים, הרשות המבצעת תהיה לקבינט שיונהג בידי הנשיא, הרשות השופטת תחולק בין בית המשפט העליון, החוקתי והוועדה המשפטית והרפובליקה לא תהיה פדרציה. עבור כתיבת החוקה אורגנה מתוך ועדת ההכנה לעצמאות אינדונזיה; "ועדת הכנת העבודה לקראת עצמאות אינדונזיה ." ב-15 באוגוסט הכריז הקיסר הירוהיטו על כניעת האימפריה היפנית ועוד לפני שיבת ההולנדים, ב-17 באוגוסט, הכריז סוקרנו על עצמאות אינדונזיה. ההכרזה אושררה ב-10:00 בבוקר ושודרה ברדיו ובסרט עם קול :
תגובה חיצונית להכרזה
עם ההכרזה, בעלות הברית לא הכירו בריבונות אינדונזית. במסמכים שלאחר כניעת יפן ששומשו עבור האינטרסים של בעלות הברית, נרשם כי יפן מעולם לא תכננה להעניק עצמאות לאינדונזיה. בבחינת בעלות הברית היה צורך להשיב להולנד את מושבתה שנלקחו. נוסף על כך, מאז קרב בורנאו היו בעלות הברית כבר בשליטה על חלק מאינדונזיה. ארצות הברית חיזקה את צידודה במאבק ההולנדי לאחר הכרזת העצמאות. חלק מהתמיכה האמריקאית בהולנד נבעה מההכללה של סוקרנו חברים מהמפלגה הקומוניסטית בממשלה הזמנית. ברית המועצות מטעמה תמכה באינדונזיה הריבונית וראתה בה בעלת ברית אפשרית בגוש המזרחי. תוך זמן קצר, ברית המועצות הפכה למייצאת הגדולה ביותר אל אינדונזיה. בנובמבר פוזר הקבינט הנשיאותי והוקם הקבינט הממשלתי הראשון בראשות סוטאן שהריר, ראש ממשלת אינדונזיה הראשון.
החזית הצבאית והדיפלומטית
לנוכח התנגשות האינטרסים של סוקרנו והנהגת הרפובליקה לעומת האימפריה ההולנדית ובעלות בריתה, פרצה מלחמת העצמאות של אינדונזיה. לצידה של הולנד נאבקו הממלכה המאוחדת, כוחות יפנים באינדונזיה ואוסטרליה. ב-29 באוגוסט הוקמה לשכה ממשלתית להקמת צבא אינדונזי, אשר בתחילת דרכו הורכב בעיקר מחיילים שאומנו בידי ההולנדים והיפנים. בתחילת ספטמבר הצי הקיסרי היפני נכנע רשמית לאוסטרליה, שהחלה בכיבוש איי סונדה. בפרוץ המלחמה שלטו כוחות הרפובליקה רק על רוב ג'אווה, ואחת הפעולות הצבאיות המוקדמות הייתה השתלטות צבאית על הבירה, ג'קרטה, בידי הצי המלכותי הבריטי. בתגובה לכיבוש פרצו מחאות ענק בעיר נגד הכיבוש הבריטי. יוגיאקרטה הפכה לבירה הזמנית של אינדונזיה לנכוח כיבוש ג'קרטה וסוקרנו, לצד כלל הממשלה, עברו אליה.
סוקרנו ביקר חיילים בחזית לקראת קרב סורביה שנמשך לאורכו של נובמבר. הקרב הסתיים בכיבוש העיר סורביה בידי כוחות בריטים. במקביל פרצו ברחבי אינדונזיה פרעות, מרידות ואי-סדר אזרחי שנודע בכינוי "ברסיאפ" (Bersiap) משמעו "להתכונן" בכוונה להתכוננות לקראת המלחמה. בעלות הברית מיהרו להסדיר את השלטון ההולנדי בפפואה המערבית ובבורנאו בעוד כוחות יפנים המשיכו לשלוט בסומטרה ודרום-מערב ג'אווה. בתחילת אוקטובר ההנהגה הצבאית הכריזה על ג'יהאד נגד בעלות הברית וסומטרה הועברה לשליטת אינדונזיה לאחר השתלטות מהירה. ב-30 באוקטובר סוקרנו, האטה ושריפודין, טסו על מטוס חיל האוויר המלכותי הבריטי לנהל סבב דיונים להסדר עם הולנד. במקביל היו דיונים להסדר בין ממשלות הולנד והממלכה המאוחדת. במקביל הנושא נדון לראשונה באומות המאוחדות. נכון לסוף 1945 הסתיים סבב השיחות במבוי סתום וכמו כן היה גם סבב שיחות נוסף באפריל 1946.
ביולי 1946 הועברו השטחים בשליטה בריטית-אוסטרלית לידי הממשל ההולנדי בעוד גורמי הנהלה קולוניאלית אזרחית שבו לניהול "המושבה המורדת". בהמשך אורגנה ועידת מאלינו, במהלכה הוענקה אוטונומיה למחוזות איי הודו המזרחיים בשליטה ההולנדית. בין ספטמבר לנובמבר התקיים סבב חדש ונרחב יותר של שיחות להסדר, שנגמר עם ההכרה ההולנדית בשליטת הרפובליקה על ג'אווה וסומטרה. לאחר מכן החלו כוחות הולנדיים במערכה להשקטת תנועות פרו-רפובליקניות במזרח אינדונזיה שבשליטתן. ב-20 ביולי 1947 נטשה הולנד את הליך המשא ומתן ופתחה במתקפה צבאית חדשה שתוכננה בקפידה נגד הרפובליקה בג'אווה ובסומטרה וכונתה "פעולה משטרתית". עשרה ימים לאחר מכן נקטה אוסטרליה צעד דיפלומטי מכריע והפנתה את הסכסוך באינדונזיה למועצת הביטחון של האומות המאוחדות כהפרת השלום על פי סעיף 39 (פרק 7) לאמנת האו"ם.
מתקפת הפתע ההולנדית הייתה עתירת הצלחה, הובילה לכיבוש מעל מחצית מג'אווה ומרב הערים הגדולות בסומטרה. יוגיאקרטה עמדה באמצע שדה הקרב. לאחר מכן, באוגוסט, שני הצדדים הגיעו להסדר הפסקת אש אשר בפועל לא הוצא לפועל לגמרי. לאחר היעדרותו של ראש הממשלה שריפודין בשדה הקרב, סוקרנו מינה את האטה לראש הממשלה בינואר 1948. בדצמבר 1948 שריפודין הוצא להורג בידי כוחות הרפובליקה בעוון ניסיון הצתה של מרד קומוניסטי. בדצמבר 1948, בעבור כיבוד צו הפסקת אש, סוקרנו הודיע כי אינדונזיה דורשת את נסיגת צבא הולנד משטחה. ההולנדים פתחו ב"פעולת משטרתית" שנייה שכבשה את יוגיאקרטה ב-19 בדצמבר 1948. סוקרנו, האטה ומנהיגים רפובליקניים אחרים נעצרו והוגלו לצפון סומטרה או לאי באנגקה.
סוף המלחמה והעברת הריבונות
קודם לתפיסתו ושליחתו לגלות, סוקרנו הורה לגנרל הצבא האינדונזי סודירמן להתחיל במערכת גרילה באזורי הספר. כמו כן, סוקרנו, דרך טלגרף, העביר זמנית את סמכויות הנשיאות אל סג'אפרודין פראוירנגארה. המאבק הוביל לפגיעה קשה בכלכלה ההולנדית, ובשנת 1948 המלכה וילהלמינה התפטרה לאחר ביקורת על טיפולה במאבק והוחלפה בביתה, יוליאנה, מלכת הולנד. המעצר את סוקרנו ושאר מנהיגי הרפובליקה והוצאתם לגלות, הובילה לגינוי הפעולה הצבאית ההולנדית בידי גורמים פוליטיים ברחבי המערב. נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, הטיל אולטימטום על הולנד שתסיים את מבצעיה הצבאיים או שארצות הברית תפסיק לסייע לה כלכלית דרך תוכנית מרשל. מאבק ממושך על יוגיאקרטה הסתיים בהעברתה לשלטון אינדונזי בתמורה לסיום פעילות הגרילה הרפובליקנית.
במאי הוסדר הסכם הפסקת אש קבוע לנוכח תחילת דיונים להסדר. ההסכם הוביל להשבת ההנהגה האינדונזית, וסוקרנו איתה, אל יוגיאקרטה ובהמשך לפתיחת וועידת השולחן העגול בין ההנהגה ההולנדית לאינדונזית. בסופה של הוועדה הגיעו שני הצדדים ל'הסכם האג', אשר קבע את סיום המלחמה, ההכרה ההולנדית בריבונות אינדונזיה והמעבר של כל איי הודו המזרחיים לשליטה אינדונזית מלבד פפואה המערבית. העברת השטחים התקיימה ב-27 בדצמבר 1949. ב-28 בדצמבר 1949 בירח הנשיא האמריקאי טרומן את העם האינדונזי ואת סוקרנו בעבור פועלו להשגת העצמאות. ההסכם הוביל להקמתה של מדינה פדרלית באינדונזיה; ארצות הברית של אינדונזיה (Republik Indonesia Serikat; הרפובליקה האינדונזית המאוחדת). הרפובליקה החדשה נטשה את ההסכם ממרץ שהותיר אותה תחת המלוכה ההולנדית.
תקופת הדמוקרטיה הליברלית באינדונזיה
במהלך מלחמת העצמאות סמכויות הרשות המחוקקת היו בידי ה-KNIP (הוועד הלאומי המרכזי של אינדונזיה), שהיה נתון לחסות הפרלמנט של אינדונזיה ולא לנשיא עצמו. לאחר הקמת ארצות הברית של אינדונזיה ה-KNIP הוחלף בוועדת הנציגים העממית שהייתה לבית התחתון בפרלמנט.
"העימות" נגד מלזיה על בורנאו
כאשר האו"ם קיבל את מלזיה כחברה לא קבועה במועצת הביטחון, למרות התנגדות חריפה של אינדונזיה, ביטל סוקרנו בראשית 1965 את חברותה של אינדונזיה באו"ם, והחל להפעיל בגלוי יחידות צבאיות שחצו ב-28 ביוני את הגבול המלזי והתעמתו עם המגינים המקומיים. מצד הגוש המזרחי, הצעד זכה לגינוי עקיף ממוסקבה ולתמיכה מבייג'ינג. סוקרנו הקים את ארגון CONEFO (כנס הכוחות המתהווים החדשים) שכלל את סין העממית, קוריאה הצפונית וצפון וייטנאם, בתור אלטרנטיבה לאו"ם. כל הקריאות, בין לבין מצידו של מזכ"ל האו"ם או תאנט, שהופנו לסוקרנו עבור הערכה מחודשת של יחסי אינדונזיה והאו"ם פגשו בשלילה.
ישראל והעולם הערבי
אינדונזיה בראשות סוקרנו נרתעה מלהביע תמיכה בישראל או לכל הפחות לסבסד עמה קשרים דיפלומטיים סדירים עקב לחץ מצד הליגה הערבית. עוד במרץ 1947 הקונסול המצרי, מוחמד עבד אל-מונעם, ביצע ביקור באינדונזיה מטעם הליגה הערבית. במהלך הביקור פעל אל-מונעם לחזק את יחסי אינדונזיה - העולם הערבי דרך דת האסלאם, זאת למרות פעילותו של סוקרנו להקים מדינה חילונית. סוקרנו נענה לדרישה של הרוב המוסלמי באינדונזיה לתמוך בעולם הערבי במהלך הסכסוך הישראלי-ערבי, וראה חשיבות רבה יותר בבניית יחסים עם העולם הערבי מאשר עם ישראל. בשנת 1961 פגש סוקרנו, בביקורו בקהיר בנשיא הרפובליקה הערבית המאוחדת, גמאל עבד אל נאצר ונשיא גינאה, סקו טורה. בשנת 1962 אינדונזיה מנעה את השתתפותם של ישראל וטאיוואן (הרפובליקה הסינית) במשחקים האסייתים שאורחו באינדונזיה.
הידרדרות כלכלית והעברת סמכויות
המערב נטה לתמוך בהחלפתו של סוקרנו על ידי סוהארטו.
Don't Worry, Be Happy
Don't Worry, Be Happy היא אמרה באנגלית וגם שמו של שיר מפורסם שפירושם "אל תדאג, היה שמח". את השיר כתב והלחין המוזיקאי האמריקאי בובי מקפרין והוא מבוסס על ציטוט של הגורו ההודי מהר באבא.
מקור האמרה
מהר באבא, אשר חינך לשמחת חיים, נהג להשתמש בביטוי זה פעמים רבות. במברקים ששלח לתלמידיו במערב נהג לצרף ביטוי זה. משנתו זכתה לפופולריות רבה בקרב ילדי הפרחים בשנות ה-60, אז השתרש הביטוי בעיקר בארצות הברית. הביטוי, כציטוט של באבא, הופיע על גלויות ואף כרזות רבות במהלך שנות ה-60 ופוסטרים שבהם נראה באבא עם חיוך רחב הפכו פופולריים גם כן.
מאוחר יותר גם הופיעו כרזות עם הסיסמה תחת ציור סמיילי, אשר זכו גם לגרסה סאטירית בה נראה הסמיילי עם כדור אקדח המפלח את ראשו, כאמירה נגד מנהגיהם חסרי האחריות של ההיפים, אשר עלולים להוביל לאסונות.
השיר
ב-1988, בעת שביקר בובי מקפרין במועדון הג'אז "Tuck & Patti" בסן פרנסיסקו, הבחין בכרזת "Don't Worry, Be Happy" אשר נתנה לו את ההשראה לכתוב את השיר. השיר פורסם באותה שנה וזכה לפופולריות עצומה. השיר, בסגנון א-קפלה, היה השיר הראשון מסגנון זה אשר היה בראש מצעד הפזמונים האמריקאי. עד היום הוא נחשב לשיר הא-קפלה המצליח ביותר בכל הזמנים. עם זאת, היה זה השיר הכמעט יחידי בו התפרסם מקפרין, ולאחריו התמקד בעיקר בקריירה מוזיקלית בתחום הג'אז והא-קפלה.
על אף הצלחת השיר, מקפרין עצמו נותר מאוכזב: בתודעתם של רבים הוא נותר "זמר של להיט אחד", על אף שיצירתו המוזיקלית מגוונת ומרובה עד עצם היום הזה - גם אם מתמקדת בז'אנר הנישה הא-קפלה. על אף שהלהיט עצמו גם הוא ללא כל ליווי אינסטרומנטלי, ומקפרין שר בו את כל הקולות, הוא מעיד כי מדובר בשיר פשוט ביותר שהוקלט לאחר אלתור של כמה דקות:
העובדה ששיר זה היה להיט גדול בו התפרסם מקפרין, שנעלם מאורות הזרקורים זמן קצר לאחר מכן, הובילה לשמועה סרקאסטית, שהפכה גם לאגדה אורבנית, הטוענת כי האיש ששר את "Don't Worry, Be Happy" התאבד. למעשה, השמועות על התאבדותו של מקפרין היו כה עקשניות, עד שהביאו לפרסום הכחשה באתר הרשמי של האמן.
השיר הופיע או נוגן במקומות רבים וכן במספר סרטי קולנוע שהראשון שבהם היה "קוקטייל" בכיכובו של טום קרוז. חלק משימושיו הם לעיתים דווקא אירוניים הבאים להדגיש מצבים מסוימים כגון השמעתו בסרט "ג'ארהד 1" (אנ') העוסק במלחמת המפרץ. בשנת 1988, ג'ורג' בוש האב השתמש בשיר בתעמולת הבחירות שלו לתפקיד נשיא ארצות הברית מבלי לקבל את אישורו של בובי מקפרין. בובי מקפרין, שהיה דמוקרט, הצהיר שלא יצביע עבור ג'ורג' בוש והפסיק לבצע את השיר. השיר הוסר מתעמולת הבחירות.
טעות נפוצה גורסת כי בוב מארלי הוא המבצע של השיר, בשל החפיפה בין ערכיו של מארלי לבין מסרו של השיר. אולם, למעשה, השיר פורסם כשבע שנים לאחר מותו של מארלי, ואין לו שום קשר אליו.
גרסאות כיסוי בעברית
בשנת 1991, לאחר מלחמת המפרץ, הושמעה במופע ערב חד פעמי קונבנציונלי פרודיה לשיר, תחת השם "דונט וורי, בי האפי", בביצוע מוני מושונוב, שלמה בראבא, גידי גוב, שלמה יידוב, יוני רכטר, ואלון אולארצ'יק. בפרודיה זאת, אדם שנסע לסין עם אשתו ובנו מייד עם פרוץ המלחמה כותב לאביו על המתרחש בסין ושואל לשלום הוריו. האב מספר לו שלמרות המלחמה הכול בסדר ואין מה לדאוג.
פרודיה נוספת לשיר Don't worry, be happy בשם "מה'כפת לי? אין ביבי!" בוצעה בשנת 2022 בתוכניתו של ליאור שליין "גב האומה" על ידי ליאור שליין, אורנה בנאי, עינב גלילי, מאור כהן וליאור אשכנזי.
יש בארץ המון בעיות, אבל מה'כפת לי? אין ביבי!
זאסטוונה
זאסטוונה (באוקראינית: Заставна בגרמנית וברומנית: Zastavna) היא עיר במחוז צ'רנוביץ באוקראינה. בעבר בצפון בוקובינה. ממוקמת כ-30 קילומטר צפונית לבירת המחוז צ'רנוביץ. בעלת אוכלוסייה של 8,866 נפש (2001).
העיר נזכרת בפעם הראשונה בשנת 1589. מקור השם מהמילה האוקראינית Заставна שמשמעותה "שער".
הקהילה היהודית
לקהילה היהודית של זאסטוונה השתייכו מלבד יהודי העיירה, יהודים מ-29 כפרים הסובבים את העיר. ליהודים הייתה חשיבות כלכלית, למרות היותם מיעוט באוכלוסייה האוקראינית באזור. כמעט כל האחוזות היו בבעלות יהודית. כמו כן מפעל הסוכר, האלכוהול וטחנת הקמח היו בבעלות של יהודים.
בעיירה היו מוסדות יהודים: "תלמוד תורה", מוסד ויצו, מוסדות ציוניים. ההשפעה הניכרת של היהודים הגיעה לשיאה בבחירתו של זיגמונד וויסגלס (Siegmund Weissglass ) ציוני ידוע, לראש העיר היהודי הראשון והיחידי.
בית ספר יהודי נפתח על ידי קבוצת גבירים בראשות אמיל שכט (Emil Schecht) מי ששימש במשך זמן רב גם כסגן ראש העיר.
רק מעטים מיהודי העיר והסביבה שרדו את השואה ואת רדיפות הנאצים והרומנים.
פנתילאמין
פנתילאמין או β-פנילאתילאמין הוא אלקלואיד ומוליך עצבי מונואמיני. במוח האנושי הוא מתפקד בתור ממריץ. פנתילאמין הוא תרכובת טבעית המיוצרת מחומצת האמינו פנילאלנין על ידי דיקרבוקסילציה (הוצאת קבוצת קרבוקסיל מתרכובת) אנזימטית. כמו כן, הוא מצוי במאכלים רבים כגון שוקולד, שם הוא נוכח בייחוד לאחר התססה חידקית. ישנה סברה שלפנתילאמין המגיע ממזון יש השפעה פסיכואקטיבית אם נצרך בכמויות גדולות. עם זאת, הוא מפורק בזריזות על ידי האנזים MAO-B (מונואמין אוקסידאז), דבר המונע היווצרות ריכוז משמעותי במוח.
פנתילאמינים מותמרים או נגזרות פנתילאמינים הם קבוצה רחבה ומגוונת של תרכובות הכוללות מוליכים עצביים, הורמונים, סמים ממריצים, סמים פסיכדליים, אמפאטוגנים, סמים אנורקטיים, מרחיבי סימפונות, ונוגדי דיכאון. מבנה הפנתילאמין נמצא גם במבנים טבעתיים מסובכים יותר כמו מערכת הארגולין של LSD או מערכת המורפינאן של מורפין (ואופיואידים אחרים).
כימיה
פנתילאמין הוא אמין ארומטי ונוזל חסר צבע בטמפרטורת החדר. הוא מסיס במים, אתנול ואתר. עם חשיפתו לאוויר, יוצר הפנתילאמין קרבונט כתוצאה מתגובה עם פחמן דו-חמצני. פנתילאמין הוא בסיסי מאוד ויוצר הידרוכלוריד (מלח עם חומצת מימן כלורי) גבישי יציב בעל נקודת התכה של 217°C. פנתילאמין גורם לגירוי בעור.
פנתילאמינים מותמרים
לפנתילאמינים מותמרים תוספות כימיות בטבעת הפניל, בשרשרת האליפטית (שרשרת הצד), ו/או בקבוצת האמינו.
פרמקולוגיה
פנתילאמינים מותמרים רבים פעילים פרמקולוגית (פעילים כסמים) בשל דמיונם למוליכים העצביים המונואמיניים:
טבלת המרה
בטבלה הבאה ערוכים כמה מהפנתילאמינים החשובים יותר. לצורך הפשטות, הסטריאוכימיה של שרשרת הצד אינה מוסברת בטבלה. ידועים מאות פנתילאמינים סינתטיים אחרים, בייחוד בשל עבודתו החלוצית של אלכסנדר שולגין, המתוארת בהרחבה בספרו PiHKAL ("פנתילאמינים שהכרתי ואהבתי").
מר פיט הצעיר
מר פיט הצעיר (באנגלית: The Young Mr. Pitt) הוא סרט ביוגרפי בריטי בשחור-לבן משנת 1942 בבימויו של קרול ריד, עם רוברט דונאט, רוברט מורלי, פיליס קלברט, ג'ון מילס והרברט לום בתפקידים הראשיים.
הסרט מתאר את מאבקה של בריטניה בראשותו של ויליאם פיט הצעיר נגד נפוליאון בונפרטה. הסרט הופק בימים הסוערים של מלחמת העולם השנייה בהם עמד וינסטון צ'רצ'יל לבד מול אדולף היטלר והנאום של פיט הצעיר "אנחנו נאבקים לבד" דומה לנאומו של צ'רצ'יל מ-1940.
זה סרט פרו-בריטי מובהק בדומה לסרט ליידי המילטון שגם הוא עוסק במלחמת בריטניה נגד נפוליאון.
רוברט דונאט מופיע בתפקיד כפול של ויליאם פיט האב וויליאם פיט הבן (הצעיר).
תקציר העלילה
ויליאם פיט האב (רוברט דונט) נואם בפרלמנט נגד מלחמה עם הקולוניות האמריקאיות שתושביהן הם "אחים" לבריטים מבחינת שפה, תרבות ודת.
כעבור שנים הוא נפגש עם בנו ויליאם פיט הצעיר ומייעץ לו שלא יעשה לעצמו פרסום בעזרת מלחמה.
לאחר המהפכה הצרפתית מגיע אליו שר החוץ טליראן (אלברט ליבן) בשליחות חשאית ומבקש ממנו לא להתערב אם צרפת תפלוש לבלגיה והולנד. פיט מסרב ומכריז מלחמה על צרפת. הוא סובל מפלה מנפוליאון (הרברט לום) בעת המצור על טולון. נפוליאון מתחמק עם הצי שלו לים התיכון. פיט ממנה את אדמירל הוריישו נלסון למפקד הצי אף על פי שיש בכירים ממנו.
באותה תקופה מפתח פיט קשר עם אלינור עדן (פיליס קלברט), בתו של לורד אוקלנד (פרדריק ליסטר). היא רוצה להתחתן אתו אבל הוא שקוע כל כולו במאבק נגד נפוליאון ואומר לה כי לא יוכל להקדיש זמן לנישואיהם.
נלסון מנצח את נפוליאון בקרב אבו קיר. פיט נקרא לפרלמנט ומתקבל בקריאות זועמות בעיקר על ידי פוקס. רק כאשר הוא שולף פתק ומקריא את הניצחון בקרב הנילוס, הוא זוכה לתשואות.
נפוליאון פונה לפיט באמצעות טליראן בבקשה לחתום על הסכם שלום. פיט מסרב כי הוא יודע שזה תכסיס של נפוליאון להרוויח זמן כדי לחזק את צבאו. ואכן כך מסביר זאת נפוליאון לטליראן.
הבריטים רוצים שלום ומתנגדים לפיט. בראש המתנגדים עומד שוב פוקס שרואה בפיט שונא שלום ומחרחר מלחמה ואבנים נזרקים לביתו. פיט חולה ותשוש הולך למלך ג'ורג' השלישי (ריימונד לובל) ומגיש את התפטרותו.
במקומו מתמנה הנרי אדינגטון (הנרי יואיט) לראש ממשלה (1801). עם סילוקו של פיט מראשות הממשלה נפתחה הדרך למשא ומתן לשלום, וב-25 במרץ 1802 נחתם חוזה אמיין, שסיים באופן זמני את המלחמה. על אף שתנאי החוזה לא היו טובים במיוחד, הוא התקבל באהדה בציבור ואדינגטון זכה לפופולריות מסוימת. בתקופת השלום פעול אדינגטון לקיצוץ חד בצבא ובצי על מנת לצמצם את הגירעונות שגרמה המלחמה, וכן מייעל את מערכת המס. אולם בתוך חודשים אחדים התברר כי שלום אמיין הוא זמני בלבד, לאחר ששני הצדדים לא עמדו בתנאיו.
הבריטים מתחננים לפני פיט שיחזור להיות ראש ממשלה כדי להציל את המצב והוא מסכים ומתמנה לראש ממשלה בפעם השנייה ב-1804.
צבא צרפת בראשות נפוליאון מתעצם, מוכרז מצב חירום בבריטניה והתושבים נקראים להתגייס. גם פוקס מתגייס לצבא כחייל פשוט.
נפוליאון נוחל תבוסה קשה בקרב טרפלגר והאיום על הפלישה לבריטניה מוסר.
פיט נושא נאום חוצב להבות בגילדהול ובו אומר שהניצחון הושג לא רק בזכותו אלא בזכות כל העם וכי בריטניה תציל בעתיד את אירופה.
קארי (ספר)
קארי (באנגלית Carrie) הוא רומן מכתבים בז'אנר האימה מאת הסופר האמריקאי סטיבן קינג. זהו ספרו הראשון של קינג שפורסם ב-5 באפריל 1974. הסיפור, שממוקם בתקופה עתידית (יחסית לזמן הוצאתו) ב-1979, עוסק בדמותה של קארי ווייט, נערה מתבגרת נטולת חברים ודחויה חברתית שסובלת מהתעללות של חבריה לכיתה ושל הוריה הדתיים. קארי משתמשת בכוחות טלקינטיים שהיא גילתה לאחרונה שיש לה כדי לנקום באלו שפגעו בה. במהלך נקמה זו, קארי גורמת לאסון הנוראי ביותר שקרה בעיר צ'מברלין, שבמיין. הסיפור מוצג דרך קטעי עיתונות, כתבות מגזין, מכתבים וקטעים מספרים פיקטיביים העוקבים אחר ההרס של צ'מברלין. הספר "קארי" הפך לאחד מהספרים האסורים לקריאה בקרב בתי ספר בארצות הברית בשנות ה-90. זאת הודות לאלימות, קללות, תיאורי המין שבו והצגת הדת באופן שלילי. הספר זכה למספר רב של עיבודים לקולנוע ולבמה. ב-1976 יצא הראשון, קארי שביים בריאן דה פלמה, ב-1988 הוצג כמחזה בברודוויי, ב-1999 יצא ההמשכון "הזעם: קארי 2" שביימה קאת'לין שיאה. ב-2002 יצא גרסה של סרט טלוויזיה בבימויו של דייוויד קארסון, וב-2013, יצא החידוש קארי בבימויה של קימברלי פירס.
עלילה
הספר מתחיל בתיאור המחזור החודשי הראשון של קארי. קארי מקבלת מחזור באמצע מקלחת משותפת עם כל הבנות. קארי, שלא ידעה על קיומו של דבר כמחזור חודשי, נלחצת ובטוחה שהיא מדממת למוות. היא קוראת לשאר הבנות לעזור לה אך הן צוחקות עליה ואף זורקות עליה טמפונים ותחבושות היגייניות. המורה להתעמלות, מיס דסז'ארדן, עוזרת לה ולוקחת אותה לחדר המנהל. קארי מתגלה כבעלת כוחות טלקינזיס - הזזת חפצים באמצעות כוח המחשבה בלבד.
כריס הארגנסן, האשמה במקרה מקבלת עונש - אסור לה להגיע לנשף הסיום, היא זועמת ומתחילה לתכנן נקמה. סו (סוזן) סנל, אחת המשתתפות באירוע, מרגישה רע על מה שעשתה לקארי ומנסה לפצות על כך.
קארי חוזרת לביתה ואימה, מרגרט, נוצרית אדוקה, מקבלת אותה בבית. סו משכנעת את טומי, בן זוגה, להזמין את קארי לנשף. שאר הספר עוסק בתכנון של כריס להתנקם בקארי באמצעותו של בילי ובנשף, שלוקח חלק משמעותי מאוד מהעלילה. בילי, בהוראת כריס, ממלא שני דליים בדם של חזירים וממקם אותם מעל במת הנשף כדי שהדם יפול על קארי. קארי מסכימה לבוא לנשף עם טומי.
ליל הנשף
טומי אוסף את קארי שבאה לנשף על אף התנגדות מובהקת מצד אימה, והשניים נוסעים לבית הספר. בבית הספר, קארי וטומי זוכים בתואר מלך ומלכת הנשף, ושני דליים של דם נשפכים עליהם, אחד הדליים נופל על ראשו של טומי שמאבד את הכרתו. קארי בורחת מבית הספר, מכוסה בדם. באמצעות כוח המחשבה היא נועלת את דלתות בית ספר ומשאירה את הילדים בפנים עם כבלי חשמל רופפים וגלאי עשן מצפצפים מלאכת ידה. טומי שוכב מעולף על הבמה בתוך שלולית מים שיצרו גלאי העשן, כאשר אחד מכבלי החשמל נופל לתוך השלולית ומחשמל את טומי למוות. בית הספר עולה באש בזמן שכל העיירה נאבקת בשרפה אחת גדולה, כל חוטי החשמל בעיר משוחררים, מה שמוביל לאנשים רבים שמתחשמלים בדרכים. כל מי שנכח בבית ספר אחרי שקארי נעלה את הדלתות נהרג בשרפה. קארי חוזרת הביתה והורגת את אימה. בכוחותיה האחרונים היא מפוצצת את שאר העיר. בסופו של דבר היא מוצאת את מותה עקב דימום לאחר שנדקרה בכתפה על ידי אמה.
יחסי גרמניה–נפאל
יחסי גרמניה–נפאל הם היחסים הדו-צדדיים בין גרמניה לנפאל.
היסטוריה
הביקור של מהנדרה, מלך נפאל ברפובליקה הפדרלית של גרמניה בשנת 1958 היה בעל חשיבות רבה בהקשר של היחסים הדיפלומטיים בין נפאל וגרמניה. לגרמניה לא הייתה באותה עת שגרירות קבועה בנפאל, אך מהר מאוד הוכר כי נפאל מועילה מאוד כמדינה נייטרלית בעימות מזרח-מערב. לפיכך הוקמו שגרירויות קבע של המדינה האחרת בשתי המדינות משנת 1963 ואילך. גרמניה הייתה השישית שהקימה שגרירות קבועה בנפאל אחרי בריטניה, הודו, ארצות הברית, הרפובליקה העממית של סין וברית המועצות. בדצמבר 1972 כוננה נפאל יחסים דיפלומטיים עם גרמניה המזרחית, שמעולם לא חרגה מפעילות מודיעינית.
ביקוריהם הדיפלומטיים של ראש הממשלה של נפאל פושפה כמאל דהל ושר החוץ, אנדרנדה ידב, בתאריכים 9–13 במרץ 2009 בגרמניה היו בנוגע לבעיות אזוריות ובינלאומיות. בנוסף, שר המסחר, לכה ראג'בהט, ביקר במרץ 2012. נשיא גרמניה היינריך ליבקה ביקר בנפאל בשנת 1967, הקנצלר הפדרלי הלמוט קוהל בשנת 1987 והנשיא הפדרלי רומן הרצוג בנובמבר 1996. היו גם ביקורים רשמיים נוספים של חברי הבונדסטאג בשנים האחרונות.
שיתוף פעולה כלכלי
הסכם הגנת השקעות נחתם עם נפאל בשנת 1986. בשנת 1990 נוסדה בקטמנדו לשכת המסחר והתעשייה הגרמנית-נפאלית, המכונה לשכת המסחר והתעשייה הגרמנית בנפאל (NGCCI), במטרה לקדם יחסי סחר דו צדדיים.
כמוס פלאח
ביוגרפיה
נולד בטריפולי שבלוב לרבקה פלאח.
נישא לאללהם בת תיתה, ובצעירותו שימש כמלמד בישיבה של חברת יגדיל תורה בטריפולי, תחת הרב ציון ביתאן, בסביבות שנת 1897 (ה'תרנ"ז). בהמשך עבר לבנגאזי לכהן כדיין וכמורה צדק, ולאחר מספר שנים מונה לשמש כאב בית הדין המקומי וכרב העיר הראשי.
לאחר עיגונה בחוק של בנגאזי כבירת מחוז קירנאיקה עם הכיבוש האיטלקי בשנת 1911, מונה הרב פלאח לשמש גם כרב המחוז, שכלל סביבו מספר יישובים גדולים.
לאחר הכיבוש האיטלקי, נעשה ניסיון מצד ראשי הקהילה בבנגאזי להביא לקהילתם רב איטלקי מודרני יותר, שלא יהיה כפוף לרב של טריפולי, ובעצם להפריד את מוסד הרב הראשי ממוסד אב בית הדין. בחודש ספטמבר 1919 הגיע לכהן כרבה הראשי של בנגאזי הרב פרופסור גוסטבו קאלו מאיטליה, במקביל לרב פלאח, אולם לאחר שנה בתפקידו שב לאיטליה בשל תנאי השכר ויחסיו הבעייתיים עם ערביי העיר, והרב פלאח שב לכהן בשני התפקידים כאחד.
כשייסד בשנת 1913 הרב אהרון מנדיל הכהן אגודת רבנים עולמית שמטרתה כינון בית דין גדול בירושלים, נמנה הרב פלאח עם החתומים על מסמכיה.
הרב פלאח תמך בהחייאת ובהפצת השפה העברית ורעיונות הציונות בלוב באמצעות ארגונים שונים, בהם האגודה הציונית "הרצל" והארגון להפצת השפה העברית בטריפולי. כן נודע כדרשן, ותושבי בנגאזי המוסלמים לעיתים היו מתדיינים בפניו.
כשביקר בניטו מוסוליני בשנת 1937 בבנגאזי, הוא לווה ברחבי העיר בידי הרב פלאח וראשי הקהילה היהודית. כשביקר בבנגאזי ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה בשנת 1938, נערכה לו קבלת פנים בקהילה היהודית, ובראשם הרב פלאח וראשי הקהילה. ויטוריו התרשם מדמותו של הרב פלאח והזמינו יחד עם ראשי הקהילה למשכנו שבאיטליה, שם העניק לו מדליית כבוד מזהב ואת התואר "איל כוואליירי רבינו מג'ורי".
הלך לעולמו ב-19 ביולי 1941. על קברו הוקמה מצבה רק כשנתיים לאחר פטירתו, בשל הגליית היהודים למחנות הריכוז בתקופת השואה.
לאחר פטירתו מונה הרב יוסף ג'יעאן לכהן כרבה של בנגאזי.
על שמו הוקם ביפו בית כנסת של יוצאי בנגאזי בישראל.
טופ גאן (בית ספר לטיסה קרבית)
טופ גאן הוא השם הפופולרי של תוכנית ההכשרה הטקטית לטיסה קרבית של צי ארצות הברית (באנגלית: SFTI - United States Navy Strike Fighter Tactics Instructor program), לשעבר "בית הספר לטיסה קרבית של צי ארצות הברית" הממוקם בבסיס האווירי של הצי, פאלון, במדינת נבדה.
היסטוריה
המטרה העיקרית שהוצבה בפני מקימי בית הספר הייתה לפתח ולהנחיל לטייסים טקטיקות של קרב אוויר, בעיקר באמצעות תמרונים אוויריים בלתי שיגרתיים (Dissimilar Air Combat Training — DACT). שיטת האימון העיקרית שנבחרה הייתה יצירה של צוותי אוויר מדריכים "דמויי אויב" הפועלים באמצעות דגמי מטוסים וטקטיקות אוויריות זרות ואשר על החניכים היה להתמודד איתם וליישם באופן מעשי טקטיקות של קרב אוויר שרכשו בקורס.
בתחילת הדרך, מטוסי האויב העיקריים שהתמודדו מולם היו מיג-17 ומיג-21 אשר "גולמו" על ידי מטוסי סקייהוק ו- T-38 שהיו בעלי מאפייני גוף וטיסה דומים למטוסים הסובייטים. בשלב מאוחר יותר נעשה שימוש לביום מטוסי האויב גם בדגמים כגון F-5, A-6 ו-F-106.
בין השנים 1968–1970 עברו רבים מבין טייסי הצי האמריקני את ההשתלמות בטופ גאן, והתוצאה נראתה היטב בביצועי הטיסה שלהם. מנתוני הצי עולה כי יחס ההפלות של טייסיו עלה מכ-1:3.7 לכ-1:13 מול טייסי המיג הצפון-וייטנאמים, בעוד שיחס ההפלות של טייסי חיל האוויר, אשר לא יישמו תוכנית הכשרה דומה, דווקא ירד.
החל משנות ה-90 נוסף גם נושא תקיפות הקרקע כחלק מתחומי ההכשרה בטופ גאן. השינוי נבע מן האופי הרב-משימתי של מטוסי הדור החדש של הצי (F-14 ו-F-18), אשר שולבו גם במשימות מסוג זה בנוסף לתפקידם המסורתי במסגרת האווירית של הצי.
תוכנית ההכשרה
ההכשרה בטופ גאן מתבצעת ב-5 מחזורים מרוכזים במשך השנה. כל מחזור לימוד נמשך 6 שבועות ומשתתפים בו 24 צוותי אוויר. על הצוותים המשתתפים להיות בעלי ניסיון מבצעי ושליטה בכל המאפיינים של הטיסה הקרבית כתנאי מוקדם. צוותי האוויר שנבחרים לעבור את ההשתלמות המקצועית באים מבין יחידות קדמיות של הצי ולאחר מכן שבים ליחידות האם שלהם במטרה להעביר את הידע המעודכן ביותר לאחרים, או שנשארים בבית הספר כמדריכים. התוכנית כוללת כ-80 שעות של הרצאות תאורטיות ובנוסף לכך אימוני טיסה מול מדריכי בית הספר המדמים אויב. נושאי הלימוד כוללים: סקירות של איומים אפשריים, טקטיקה אווירית, מיומנות תקשורת וקואורדינציה, ירוט אויב וכן סימולציות של קרבות אוויר וקרקע רבי משתתפים.
תוצאות ומסקנות
התוצאות החד משמעיות של תוכנית ההכשרה לטייסי קרב של הצי האמריקני, ובעיקר הרעיון החדשני שיושם בה לראשונה, של ביום אויב על ידי המדריכים עצמם, התקבל והתקבע גם בקרב זרועות האוויר האחרות של הצבא האמריקני, חיל האוויר והמארינס, אשר פיתחו וישמו תוכנית הכשרה בעלת מאפיינים זהים.
כיום מיושמת שיטת האימון הזו גם בחילות אוויר נוספים של מדינות אחרות בעולם, ובשנים האחרונות פותחה גם גרסה נוספת שלה: תרגילים משותפים של מדינות ידידותיות אשר מתמודדים זה מול זה במטרה לשפר את המיומנות המקצועית של הטייסים ואת יכולת התגובה שלהם מול טקטיקות של לוחמה אווירית אשר אינן מוכרות להם, וכפועל יוצא מכך גם את שיתוף הפעולה ביניהם מול אויב משותף.
לקריאה נוספת
דן פדרסן, טופגאן, תרגם מאנגלית אהרון לפידות, הוצאת אולימפוס, 2020
Wine
Wine (ראשי תיבות של Wine Is Not an Emulator) הוא יישום שמטרתו להריץ תוכנות שנכתבו במקור למערכת Windows על מערכות דמויות Unix למיניהן כגון לינוקס, סולאריס ו-BSD.
היסטוריה
ב-25 באוקטובר 2005 יצאה גרסת הבטא הראשונה לתוכנה (גרסה 0.9), וזאת לאחר 12 שנות פיתוח. ביוני 2008, הגיעה Wine לגרסה הראשונה היציבה שלה לאחר קצת יותר מ-15 שנות פיתוח.
שם התוכנה הוא ראשי תיבות רקורסיביים של "Wine Is Not an Emulator" שמשמעותן "Wine אינו אמולטור". בתחילה משמעות ראשי התיבות שיוצרי התוכנה נתנו לה הייתה "WINdows Emulator". צורת הכתיבה הרשמית של השם, שנקבעה על ידי הקבוצה המפתחת, הוא Wine, על-אף שלעיתים נעשה שימוש במסמכים רשמיים בשמות WINE ו-wine.
התוכנה זוכה לפופולריות בקרב משתמשי מערכות הפעלה מבוססות קוד פתוח, מאחר שהיא מנגישה למערכות אלו שירותים פופולריים אשר יועדו במקור למערכות הפעלה אחרות (כגון חלונות או macOS).
טכנולוגיה
Wine מממשת ספריות מסוימות בתשתית של חלונות במרחב המשתמש של מערכת ההפעלה המארחת ללא הרצה של הליבה של מערכת ההפעלה חלונות. עם עדכון התוכנה היא תומכת בעוד ועוד מרכיבים ותוכנות של חלונות.
ספריות מקוריות
Wine יכולה להיקשר גם עם חלק מהספריות (dll-ים) המקוריות של מיקרוסופט ובכך לשפר את רמת התאימות אולם הרצה באופן זה מצריכה בדרך כלל רישיון של חלונות.
appDB
קהילת משתמשי Wine מנהלת מאגר מידע אודות תוכנות שונות לחלונות ואיכות התאימות וההרצה שלהן בגרסאות ומערכות הפעלה מגוונות. כיום מונה המאגר יותר מ-26,500 סוגי תוכנות.
Wine ומיקרוסופט
עד שנת 2020, מיקרוסופט לא הביעה דעות ציבוריות לגבי Wine. עם זאת, תוכנת Windows Update חוסמת עדכונים ליישומי מיקרוסופט הפועלים ב־Wine. ב־ 16 בפברואר 2005, איוון ליאו פוטי גילה שמיקרוסופט החלה לבדוק את מפתח תצורת Wine ברישום Windows ותחסום את Windows Update לכל הרכיבים. כפי שציין פוטי: "זו גם הפעם הראשונה שמיקרוסופט מכירה בקיומה של Wine."
קישר
יהודי קישר
יהודים חיו בקישר בתקופות זמן שונות ובמקום קיים בית קברות יהודי של יהודי הקהילה, בו 11 מצבות מתוכן 4 שבורות. בשנת 1944 נרצחו רבים מבני הקהילה בשואה.
ברנהרד אליאס
קורות חיים
אליאס נולד ב-2 ביוני 1925 בעיר פרנקפורט, רפובליקת וויימאר. אביו היה אריך אליאס, ואמו הייתה הלנה לבית פרנק, אחותו של אוטו פרנק ודודתה של אנה פרנק. ב-1929 אביו התמנה למנהל סניף של חברת אופקטה בעיר בזל. ב-1931 עברה המשפחה לשם. ב-1947 הוא החל לעבור בתערוכת הקרח הולידיי אוף אייס (Holiday on Ice) בברמן.
קריירת משחק
ב-1976 שיחק בסדרת הטלוויזיה "סיפורים פריזאיים", וב-1979 שיחק בסרט המערב גרמני "דוד" העוסק בבנו של רב בשואה המנסה לגייס כסף כדי להימלט. באותה שנה הוא שיחק גם בסרטו של מנחם גולן "הקוסם מלובלין". באמצע שנות השבעים הוא החל להופיע בעיקר בהפקות הקשורות לשואה. בין הסרטים הידועים בהם שיחק ניתן למנות את "אהבה במחשבה" ו"ציידי האוצרות".
אליאס היה בן דוד ראשון של מרגוט ואנה פרנק. בילדותם, היו אליאס ואנה חברים קרובים, ואנה מזכירה אותו מספר פעמים ביומנה בכינוי החיבה "ברנד". ב-1942 נותק הקשר בין משפחת אליאס למשפחת פרנק, אשר ירדה למסתור באמסטרדם. אנה ומרגוט, וכן אמם אדית פרנק נרצחו במחנות השמדה. רק אוטו פרנק שרד וקיבל את יומניה של אנה מידי מיפ חיס. משפחת אליאס סייעה לאוטו לשמר את זכרה של בתו, והקימה עמו את קרן אנה פרנק. אוטו פרנק נפטר ב-1980, והוריש לברנהרד את תפקידו כנשיא הקרן. אליאס לחם כדי שזכרה של בת דותו ישמר באופן הראוי, ובתקופתו פרץ סכסוך בין קרן אנה פרנק לבין בית אנה פרנק בשאלת הבעלות על היומנים המקוריים ואופן הצגתם של המסמכים. ב-2011 גילתה אשתו, שניקתה את עליית הגג שלהם, כ-6,000 מכתבים, גלויות ותמונות, ששלחו בני משפחת פרנק, כולל אנה, לאליאס. הגילוי הוביל לפרסום הספר "אוצרות מעליית הגג" שראה אור באנגלית ב-2011.
אליאס התגורר בבזל עם אשתו, השחקנית גרטי אליאס (לבית וויידנר), שם מת ב-16 במרץ 2015. הוא היה קרוב המשפחה האחרון של אנה פרנק. היו להם שני בנים, פטריק ואוליבר, שהפכו גם הם לשחקנים.
ג'ינס אמהות
ג'ינס אמהות (באנגלית: Mom jeans) הוא סלנג לתיאור מכנסי ג'ינס די רחבים בגזרה גבוהה. "ג'ינס האמהות" היה אופנתי בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים של המאה ה-20. בשני העשורים שלאחר מכן נחשב סוג זה למיושן ולא אופנתי בעיני הדור הצעיר, ונלבש בעיקר על ידי נשים בגיל העמידה, ומכאן שמו. בתחילת העשור השני של המאה ה-21 הג'ינס חזר להיות אופנתי בקרב היפסטריות אשר אימצו אותו כחלק בלתי נפרד מהמלתחה שלהן.
מאפיינים
ג'ינס האמהות מתאפיין בגזרה גבוהה, למעלה מגובה הטבור. הג'ינס מופיע לרוב בצבע כחול-בהיר אחיד, ללא סימני שפשוף.
אפולוניוס פון מלטיץ
אפולוניוס פון מלטיץ (בגרמנית: Apollonius Freiherr von Maltitz 11 ביוני 1795 - 2 במרץ 1870) היה סופר, משורר ודיפלומט גרמני.
קורות חייו
פון מלטיץ נולד בגרה. הוא היה לדיפלומט בשירות הצארות הרוסית החל בשנת 1811 וייצג אותה בערים שונות, בעיקר בגרמניה. הוא שירת ברצף כנספח בצירויות רוסיות בקרלסרוהה, שטוטגרט, וינה, ברלין וריו דה ז'ניירו; בשנת 1836 התמנה למזכיר (Legationsrat and Gesandtschaftssekretär) במינכן. משנת 1841 עד פרישתו בשנת 1865 היה הנציג הראשי של רוסיה בוויימאר. מלטיץ כתב דברי שירה, דרמה ורומנים שונים, שחלקם היו נודעים מאוד בתקופתו.
בין השאר כתב מלטיץ את "סונטת השטן", המתארת, במידה מסוימת של חירות פיוטית, את תהליך חיבורה של "סונאטת סלסולי השטן בסול מינור" של המלחין והכנר הוירטואוז ג'וזפה טרטיני.
מקלונאים
מַקְלוֹנָאִים (שם מדעי: Phasmatodea) הם סדרה במחלקת החרקים. המקלונאים הם בעלי גוף דק וארוך ומראה המזכיר מקל או גבעול, ומכאן שמם. המקלון ניזון מהצומח ובעיקר מעלים.
רוב המינים מתרבים ברביית בתולים שמולידה צאצאות נקבות בלבד.
מראה והתגוננות
המקלונאים הם חרקים שגופם כצורת מקלות או גבעולים, הם בעלי יכולת הסוואה טובה וצבעם משתנה על פי צבע הסביבה בה הם נמצאים. חלק מהמינים בעלי יכולת התגוננות מפני טורפים באמצעות השרת איברים: בעת שטורף אוחז באחת מרגליו, הרגל ממשיכה להתנועע בפיו של הטורף כך שהמקלון יכול לחמוק ולהיעלם בצמחייה. בפרטים צעירים ישנה התחדשות של איברים. שכיחים בעונת הקיץ ופעילי לילה. אורכם מגיע עד כ-90 מ"מ, עיניהם קטנות, רגליהם הקדמיות ארוכות יותר מרגליהם האחוריות. חלקם בעלי מחושים ארוכים והיתר בעלי מחושים קצרים יותר, יש בעלי כנפיים ויש מחוסרי כנפיים.
ראד
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גינאה המשוונית
רפובליקת גינאה המשוונית (בספרדית: República de Guinea Ecuatorial) היא מדינה במרכז אפריקה. המדינה גובלת בקמרון בצפון, בגבון בדרום ובמזרח ובמפרץ גינאה במערב.
היסטוריה
התושבים הקדומים באזור היבשתי של גינאה המשוונית היו פיגמים, שמספר כיסי התיישבות שלהם עוד נותרו בחלקו הצפוני של האזור. בני בנטו היגרו לאזור בכמה גלים מן המאה השביעית לספירה ועד המאה ה-19. אחד העמים נקרא בשם פאנג, ומניחים שממנו התפתחה הקבוצה האתנית בּוּבִּי, שצאצאיה התיישבו באי בִּיוֹקוֹ.
הספן הפורטוגזי פרנאו דה פו גילה את ביוקו ב-1471, בחפשו דרך ימית להודו. האי, שנקרא ב-1494 על שמו ("פרנאו דו פו" או "פרננדו פו" Fernando Póo; לפני כן כונה בפיו "פורמוזה פלורה" או "הפרח היפה") והאי אנובון, אי נוסף ששייך בימינו לגינאה המשוונית, היו מושבות פורטוגזיות מ-1474 ועד 1778, ואז מסרה אותם פורטוגל לספרד, יחד עם זכויות סחר ביבשת, בתמורה לשטחים בדרום אמריקה. באי אנובון, שהיה בלתי מיושב, יישבו הפורטוגזים מתיישבים מאנגולה.
במאה ה-19 היו לבריטניה ולספרד תביעות לבעלות על החלק היבשתי של גינאה המשוונית, ריו מוני (Rio Muni) ובחוזה פריז משנת 1900 נקבע סופית שהאזור יינתן לספרד.
שלטון ספרד
בשנים 1926–1959 אוחדו השטחים בשלטון ספרד במפרץ גינאה למושבה אחת שכונתה "גינאה הספרדית". בשנת 1959 הוענק לאזור מעמד של פרובינציה של ספרד, ולתושביו ניתן ייצוג בבית הנבחרים הספרדי. אוטונומיה מוגבלת הוענקה בשנת 1963, השם שונה ל"גינאה המשוונית" והוקם בית נבחרים מקומי, שחבריו נבחרו בבחירות רב-מפלגתיות - בניגוד למצב בספרד גופא באותה תקופה. עיקר הסמכויות נותרו עדיין בידי המושל הספרדי הממונה על האזור.
במרץ 1968, לאחר לחצים מצד התושבים ומצד האומות המאוחדות, הודיעה ספרד כי תעניק עצמאות מלאה לגינאה המשוונית, מספר שנים לאחר שמושבות צרפת ובריטניה באפריקה קיבלו את עצמאותן.