cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וושינגטון לואיס
נשיא ברזיל
לואיס ניסה לרצות את גורמי החוץ, בהם הייתה תלויה הכלכלה הברזילאית, אשר בעשור שבין 1920 ל-1930 לוותה כמיליארד דולר מארצות הברית לבדה. ניסיונות אלו לא צלחו, והובילו להתמרמרות עזה מצד גורמי פנים. בעקבות הפאניקה שפרצה לנוכח קריסת וול סטריט בשנת 1929 אשר החלה את השפל הכלכלי הגדול, ניסתה הממשלה לשמור על קור רוחם של המשקיעים מבחוץ באמצעות שמירה על שער חליפין על פי עקרונות שהוכתבו על ידי הבנקאים הזרים. כל זאת לא מנע את בריחתם של המשקיעים מן השוק הברזילאי, אך וושינגטון לואיס נאלץ להיאחז במדיניות כלכלית של "מטבע קשה" והבטיח כי ניתן יהיה להמיר את המטבע הברזילאי בזהב או בלירה שטרלינג. כאשר הזהב והמטבע הזר אזלו, עם התמוטטות תוכנית "הפיקוח על המחירים", נאלצה הממשלה להודות כי לא ניתן יהיה להמיר את המטבע הברזילאי. עתה לא ניתן היה להשיג משקיעים חיצוניים, או אשראי חיצוני.
משטרו של לואיס, מבודד ובלתי יציב, נדון לכיליון, ללא כל קשר לתוצאות הבחירות. באופן מסורתי זויפו תוצאות הבחירות, והצביעו על היבחרו של ז'וליו פרסטס, שמרן מסאו פאולו, וממשיכו של לואיס. הממשלה סירבה לאפשר השבעתם של חברי פרלמנט מן האופוזיציה, ממדינות מינאס ז'ראיס ופאראיבה. על אף שמעשים אלו כשלעצמם לא הביאו להתמוטטות המיידית של המשטר, היה זה הרצח הפוליטי של סגנו של ורגאס, פסואה, באוקטובר 1930, אשר הצית את אש המרד. אנשי "הקצינים הצעירים", ה"טננטס", שנתמכו בידי האוליגרכים של המטעים מכל מדינה שאינה סאו פאולו, הצטרפו ליחידות צבא, והשתלטו על בירות המדינות. למרד הצטרפו גורמים נוספים כגאוצ'ו, תומכי ורגאס מריו גראנדה דו סול, ביניהם איש אמונו וידידו אוסוולדו ארניה, אנשי הסוכר מצפון מזרח המדינה, קבוצות בורגנים עירוניים, פוליטיקאים מאוכזבים ממינאס ז'ראיס, וקבוצות רבות נוספות. המהפכה בשנת 1930 החלה עם ההפיכה הצבאית שהעלתה לשלטון חונטה צבאית בראשות אנשי הצבא אוגוסטו פרגוזו, מנה ברטו ואיזאיאס דה נורוניה. בסוף אוקטובר 1930 הנהגת החונטה ויתרה על סמכויותיה הדיקטטוריות בעד ורגאס אשר מונה לנשיא ברזיל, ללא שפיכות דמים. לואיס הודח מן הנשיאות בטרם סיים את תקופת כהונתו, ובטרם הספיק פרסטס להתמנות תחתיו.
לאחר ההדחה
ממשלתו הדיקטטורית של ורגאס נתקלה בהתנגדות נרחבת, בעיקר מצד האוליגרכיות של סאו פאולו שנאבקו להשיב את קולם בתור הטון המכריע בהחלטות הלאומיות של ברזיל. בשנת 1932, ביחד עם מתנגדו של ורגאס ומושל מדינת סאו פאולו, פדרו דה טולידו, וושינגטון לואיס עמד בראש המהפכה החוקתית בברזיל שפרצה בסאו פאולו ומטרתה העיקרית הייתה להביא לסיום עידן שלטונו של ורגאס ולהשבת השלטון למפלגה הרפובליקנית של סאו פאולו. המרד נכשל עקב חוסר בתמיכה ממדינות שכנות של סאו פאולו, בעיקר מינאס ז'ראיסף שהייתה ציפייה שהפלגים הפרו-אוליגרכים בתוכה יתעוררו גם הם במרידה מזוינת נגד משטר ורגאס הדיקטטורי. לאחר כישלון המהפכה, וושינגטון לואיס ברח לגלות כדי להימנע מעמידה לדין מול המשפט הברזילאי על פועלו נגד המשטר. תחילה ברח לואיס אל ארצות הברית ומאוחר יותר עבר בין מדינות אירופה. בשנת 1947, לנוכח שיבת הדמוקרטיה בברזיל תחת משטרו של גספאר דוטרה ותחילת הרפובליקה הברזילאית השנייה, וושינגטון לואיס שב לגור בברזיל והשתכן בעיר סאו פאולו.
ב-4 באוגוסט 1957 הוא נפטר בסאו פאולו, ובהמשך נקבר בבית העלמין קונסולסאו. הוא זכה לכבוד מטעם הממשל הברזילאי בתקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל, כאשר לרגל מאה שנה להולדתו, בשנת 1969, כאשר הושקו שני ספרים ביוגרפים אודות חייו. ישנם מספר כבישים מהירים על שמו, אך הוא אחד הנשיאים הבודדים בתולדות ההיסטוריה של ברזיל שאין ערים על שמם.
אמליה מזולמס-בראונפלס
אמליה מזולמס-בראונפלס (בהולנדית: Amalia van Solms; בגרמנית: Amalia zu Solms-Braunfels; 31 באוגוסט 1602 – 8 בספטמבר 1675) הייתה שליטה רעיה של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז', הייתה יועצתו הפוליטית, סגניתו בפועל ועוצרת בעת נבצרותו מ-1640 ועד מותו שבע שנים לאחר מכן. כיהנה כראשת מועצת העוצרים כאשר יורש העצר, נכדה, וילם השלישי היה קטין (בין 1650 ל-1672).
תולדות חייה
נולדה וגדלה בטירת בראונפלס שבהסן (כיום בגרמניה) לבית זולמס, משפחת אצולה של האימפריה הרומית הקדושה. בנעוריה הייתה בת לוויה של אליזבת רעייתו של פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ. ב-1620, לאחר פרוץ מלחמת שלושים השנים בתבוסה בקרב ההר הלבן, נמלטה מפראג יחד עם אליזבת ההרה וסייעה לה ללדת את בנה מוריץ בטירת קוסטרין, כ-80 ק"מ מברלין. בסוף מסען הגיעו השתים ב-1621 להאג, שם העניק להם מאוריץ, נסיך אורנז', שהיה סטאדהאודר (ראש מדינה בפועל בארצות השפלה), מקלט מדיני. בעת שהותן בחצר התקרב אחיו-למחצה של מאוריץ, פרדריק הנדריק, אל אמליה, אך היא התנתה את הקשר עמו בנישואין. בני הזוג נישאו ב-4 באפריל 1625, כאשר פרדריק הנדריק ירש את תפקיד הסטאדהאודר לאחר מות אחיו-למחצה.
באותה תקופה פעלו שני בני הזוג על מנת לפאר את חיי החצר בהאג. הם הורו על הקמת מספר ארמונות בעיר, בהם Huis ten Bosch, ארמון המלוכה ההולנדי. אמליה שהייתה אספנית אמנות ותכשיטים, תרמה לפאר של חיי החצר המקומית. בשנת 1640 הוכרע פרדריק הנדריק על ידי מחלת הגאוט ומחלות נוספות שפגמו בשיקול דעתו. במשך שבע שנים, עד מותו, משלה אמליה בשמו. ב-1641 השיאה את בנה הבכור, וילם השני, נסיך אורנז' למרי הנרייטה, הנסיכה המלכותית, בתו הבכורה של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה. אחד מהישגיה הדיפלומטיים היה חתימת הסכם מינסטר בינואר 1648 בין ארצות השפלה לכתר הספרדי, הסכם שהכיר ברפובליקה ההולנדית העצמאית והיה חלק מהצעדים שסללו את הדרך לשלום וסטפליה.
עם מותו של פרדריק הנדריק ב-14 במרץ 1647, היה בנם, וילם השני לנסיך אורנז' וסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית. אולם ב-6 בנובמבר 1650 מת וילם כתוצאה מאבעבועות שחורות. שבוע לאחר מותו נולד בנו היחיד וילם השלישי, נסיך אורנז', שירש אותו. בשנת 1651 קבעה המועצה העליונה של הרפובליקה כי המשמורת על התינוק תחולק בין אמו מרי הנרייטה, הנסיכה המלכותית, סבתו אמליה ודודו פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר של ברנדנבורג. אמליה המשיכה בפעילות דיפלומטית וברקימת קשרים עם חצרות אירופה החזקות. ב-1652 השיאה את בתה אלברטינה אגנס לוילהלם פרידריך, נסיך נסאו-דיאץ וב-1659 השיאה את בתה הנרייטה קתרינה ליוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו. מרי הנרייטה, הנסיכה המלכותית, מתה ב-1660 והעוצרות עברה באופן מלא לאמליה. היא שמרה על יחסים טובים עם יוהאן דה ויט, שכיהן כראש המועצה העליונה של הרפובליקה והתנגד למעמדו הכמו-מלכותי של הסטאדהאודר. ב-1667 ביטל החוק ההולנדי את משרת הסטאדהאודר כליל, אך אמליה המשיכה להתגורר בארמון, לנהל חיי חצר וקשרים דיפלומטיים עם חצרות מלוכה ואצולה. בשנת 1672 הוכרז וילם כבגיר והוכתר על ידי תומכיו כנסיך אורנז', סטאדהאודר של הולנד, זילנד, אוטרכט, חלדרלנד ואוברייסל ומפקד עליון של האיחוד. בשנת 1689 הוכתר למלך אנגליה.
נפטרה בהאג ב-1675 ונקברה בכנסייה החדשה שבעיר דלפט.
דמותה כאסתר המלכה
בנרטיב ההולנדי הפרוטסטנטי הצטייר השלטון הספרדי הקתולי כהמן הרשע ואמליה צוירה לפיכך כאסתר המלכה, דמות חזקה הנלחמת ברשע ומגנה על עמה. בעת הטבלתו של בנה, וילם השני, אמר אחד מהשרים: "דומה עלי שאני עומד בפני המלכה אסתר הגדולה בכבודה ובעצמה... הו נסיכה בת מזל, הו אסתר השנייה". גם היהודים אימצו תדמית זו. במגילת אסתר מאמסטרדם שנוצרה בשנת 1641 (ושמורה במוזיאון ישראל) מצוירת המלכה אסתר בדמותה של אמליה ואן זולמס.
ילנה סלסרנקו
ילנה ולדימירובנה סלסרנקו (באנגלית: Yelena Vladimirovna Slesarenko) שמה בלידתה סיבושנקו (Sivushenko) (ברוסית: Елена Владимировна Слесаренко ; נולדה ב-28 בפברואר 1982 בוולגוגרד) היא אתלטית רוסיה. היא אלופה אולימפית (אתונה 2004) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה.
ביוגרפיה
סלסרנקו נולדה בוולגוגרד בשם ילנה סיבושנקו.
באוניברסיאדה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2003 זכתה סלסרנקו במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.94 מטר.
שיאנית עולם ואלופה אולימפית
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, בשנת 2004 זכתה סלסרנקו במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא עולם חדש של 2.04 מטר. כשהחלה עונת האליפות באצטדיון היא זכתה בגביע אירופה SPAR, בתוצאה זהה ושיפרה את שיאה האישי שעמד על 1.97 מטר. באולימפיאדת אתונה (2004), היא זכתה במדליית זהב בשיא אולימפי ולאומי חדש של 2.06 מטר, ושברה את שיאה של תמרה ביקובה מ-1984. בספטמבר אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בטורניר גמר אליפות העולם של IAAF שנערך במונטה קרלו, מונקו.
2005
מכיוון שהייתה פצועה נמנעה ממנה ההשתתפות ברוב התחרויות בשנת 2005, בכללן אליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד.
2006
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במוסקבה זכתה סלסרנקו במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.02 מטר. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 היא סיימה במקום חמישי בתוצאה של 1.99 מטר.
2007
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 סיימה סלסרנקו במקום רביעי בתוצאה של 2.00 מטר.
2008
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה סלסרנקו במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.01 מטר ולא הצליחה להגן על תוארה. ב-2016 נפסלה תוצאתה בשל אימרוץ.
2011
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו בשנת 2011 סיימה סלסרנקו במקום רביעי בתוצאה של 1.97 מטר.
קנוויק
קנוויק (באנגלית: Kennewick) היא עיר במדינת וושינגטון שבארצות הברית. קנוויק ממוקמת לאורך הגדה הדרום-מערבית של נהר קולומביה. נכון ל-2020, מתגוררים בעיר כ-83,921 תושבים.
היסטוריה
אינדיאנים התיישבו באזור קנוויק במשך 9,000 שנים לפחות. לואיס וקלארק ציינו המון אינדיאנים מקומיים שחיו באזור כשעברו בו בשנים 1805–1806. הם סימנו במפתם שני כפרים שאוכלייתם שוערה בכ-2,600 ו-3,000 תושבים בהתאמה.
הלבנים הראשונים החלו להגיע לאזור באמצע המאה ה-19, עם התפתחות הסחר והתחבורה באזור. התפתחות זו כללה ספינות קיטור ומסילות רכבת רבות שנבנו באזור. בתחילת המאה ה-20 נוסד העיתון הראשון של העיר. קנוויק התאגדה רשמית ב-5 בפברואר 1904. כמו אזורים חקלאיים רבים אחרים, לשפל הגדול הייתה השפעה גם בקנוויק. בסופו של דבר, קנוויק הצליחה לגדול דמוגרפית גם בשנות ה-30.
בניית אתר הנפורד בריצ'לנד האיצה את צמיחתה של העיר בשנות ה-40 של המאה ה-20, כאשר עובדים מרחבי המדינה הגיעו להשתתף בפרויקט מנהטן. האתר נפתח ב-1943, ורבים מעובדיו לא ידעו שהם עובדים בפיתוח נשק גרעיני. הפלוטוניום שזוקק באתר הנפורד שימש בפצצת האיש השמן, שהוטלה בנגסאקי ב-1945 במכה הסופית והמכריעה של המלחמה. במהלך שנות ה-40 אוכלוסיית קנקוויק גדלה מ-1,918 תושבים ל-10,085 איש.
בקנוויק התקיימה אפליה גזעית כנגד אפרו-אמריקאים טרם תנועת זכויות האזרח. העיר דרשה מאפרו-אמריקאים לצאת ממנה לאחר רדת הלילה. אפילו במהלך היום, אפרו-אמריקאים חוו הטרדה מצד הציבור הרחב והמשטרה. בשנות ה-40 שחורים הוגבלו מהחזקת נכסים בעיר.
קנוויק הצליחה לעבור בקלות יחסית את המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 בהשוואה לשאר המדינה. באתר הנפורד כמעט ולא התרחשו פיטורים. מכירות הבתים חוו ירידה קטנה בשנים 2007–2009, אך התאוששו ב-2010. מאז המיתון, קנוויק התרחבה מאוד.
דמוגרפיה
נכון למפקד האוכלוסין משנת 2010, מתגוררים בקנוויק כ-73,917 נפשות ב-27,266 משקי בית ו-18,528 משפחות. צפיפות האוכלוסין היא 1,059.8 נפש לקמ"ר. גודל משק הבית הממוצע היה 2.67 נפשות בממוצע וגודל המשפחה הממוצע היה 3.22 נפשות במשפחה. הרכב המגדרי של העיר היה 49.9% גברים ו-50.1% נשים.
הרכב הגזעי של העיר הוא:
הגיל החציוני בעיר היה 32.6 שנים. ההרכב הגילאי הוא:
ממשל ופוליטיקה
במועצת העיר יש שבעה חברים, שמתוכם ארבעה נבחרים בבחירות כלליות על ידי כלל התושבים, ושלושת האחרים נבחרים על ידי שלושה מחוזות בחירה. ראש העיר נבחר על ידי חברי המועצה.
ההוצאות בעירוניות בשנת 2018 עמדו על כ-96.6 מיליון דולר.
אזרחי קנוויק מיוצגים בסנאט של וושינגטון על ידי שרון בראון, ומורין וולש, ובבית הנבחרים של וושינגטון על ידי בראד קליפרט, מאט בוהנק, ביל ג'נקין וסקיילר רוד. מאז 2015 הנציג של אזור העיר בבית הנבחרים של ארצות הברית הוא הרפובליקני דן ניוהאוס.
פיליפ שברייה
אור דייגי בן 17 ניצול שואה בעברו עסק בג׳ודו מקצועי שחקן כדורגל ונוכל ברמות הגבוהות. אור דייגי נוכל הטינדר#2 אור ילד חתיך ומושלם
אור דייגי הילד המוכשר באדם הוא סוחף כריזמטי וחתיך!! אור ילד אהוב ומוערץ עלי ידי כל ארץ ישראל השלמה (כולל סיני). אור פתוח להצעות עסקאות והוא חתיך ומושך.
רביעיית בודפשט
רביעיית בודפשט הייתה הרכב קאמרי שפעל בין השנים 1917 ל-1967. הרביעייה, שהורכבה בראשיתה משלושה הונגרים והולנדי אחד, שינתה בהמשך את הרכבה עד שבסופו של דבר היו בה ארבעה רוסים. בעשור האחרון לקיומה הקליטה בקולומביה רקורדס.
פייר וינאנט
ביוגרפיה
פייר וינאנט נולד בסן-ז'וס-טן-נודה (Saint-Josse-Ten-Noode) שבבלגיה, בנו של לואי וינאנט ונכדו של ז'ורז' קובלייה, הבעלים של מסעדת "קום שה סואה". וינאנט התלמד אצל השף מקסן קודרוי (Maixent Coudroy) במסעדת סבוי בבריסל בין השנים 1955–1958. שירת כטבח ספינה בצבא בשנים 1958–1959, עבד במלון "קינגסווי" בגרימסביף קליתרוהפס (Cleethorpes), בבריטניה, בשנת 1959. עבד במלון "Hideux" בנוארפונטן בשנת 1960. התלמד במסעדות "לה גראן ופור" ו"לה טור ד'ארז'אן" בשנת 1961. עבד כשף בחצרו של הנסיך אלברט מלייז' (לימים המלך אלברט ה-2). בשנת 1962 שב למסעדה המשפחתית "קום שה סואה".
קום שה סואה
מסעדת "קום שה סואה" (Comme Chez Soi, פירוש השם הוא "כמו בבית") נוסדה בידי ז'ורז' קובלייה (Georges Cuvelier) בשנת 1926, במקור כורה פחם בלגי מאזור Borinage. בשנת 1936 היא עברה למיקומה הנוכחי, בית המעוצב בסגנון אר נובו אותו תכנן המעצב הבלגי ויקטור הורטה, בכיכר רופ (Place Rouppe) שבבריסל, הוא פתח מסעדה פשוטה שהגישה בתחילה אוכל בלגי עממי, היא קיבלה כוכב ראשון במדריך מישלן האדום ב-1953. בתו של קובלייה נישאה לקצב המומחה לחזירים, לואי וינאנט שב-1950, הפך לשף המסעדה.
ב-1966 תחת שרביטו של לואי וינאנט, חתנו של קובלייה, קיבלה "קום שה סואה" כוכב מישלן שני. לואי וינאנט הלך לעולמו ב-1973. ב-1979 זכתה המסעדה לכוכב מישלן שלישי מידיו של פייר, בנו של לואי. היא זכתה בציון המקסימלי של 19.55 נקודות בגו מיו בשנת 1988, ניקוד בו החזיק עד לשנת 1996. הוא זכה ב"פרס הגדול של בישול גורמה" (Grand prix of Gourmet Cooking) מידיה של האקדמיה לגסטרונומיה (Academy of Gastronomy). ב-2003 נבחרה המסעדה לשביעית בטיבה בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם של המגזין רסטורנט,
כיום (2010) מחזיקה המסעדה בשני כוכבי מישלן.
המסעדה חברה במדריך "השולחנות הגדולים בעולם" (Les Grandes Tables du Monde de Traditions et Qualité).
ב-20 בנובמבר 2004 קיבל פייר וינאנט את תואר לגיון הכבוד.
תקרית המישלן
ב-2004 יצר וינאנט את התפריט למסעדת "המלכה אוסטנדה" (Ostend Queen). המסעדה הופיע במדריך מישלן האדום של בנלוקס לשנת 2005 וזכתה לציון טוב, אם כי היא טרם נפתחה בזמן פרסום המדריך. הדבר הביא לביקורת חריפה על המישלן בעיתונות הבלגית. זמן קצר אחרי התקרית, מנהלי המישלן בבלגיה החזירו את כל עותקי המדריך, חמישים אלף במספרם.
ריטרן ג'. מגז הבן
ריטרן ג'ונתן מֶגז הבן (באנגלית: .Return Jonathan Meigs Jr; 17 בנובמבר 1764 – 29 במרץ 1825) היה פוליטיקאי אמריקאי איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו הרביעי, כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית וכסנאטור מטעם אוהיו.
ראשית חייו
ריטרן מגז נולד במילדטאון שבקונטיקט כבנו של ריטרן ג'. מגז האב, קולונל שלחם במהפכה האמריקאית, מראשוני המתיישבים בטריטוריה הצפון-מערבית, כיום בשטח מדינת אוהיו, וצאצא של ראשוני המתיישבים הפוריטנים במסצ'וסטס. מגז הבן סיים את לימודיו בקולג' ייל, שם הוא למד משפטים. ב־1788, לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של קונטיקט, הוא עבר למריטה שבאוהיו, שם אביו היה אחד המתיישבים הראשונים והגיע לשם מוקדם יותר באותה שנה.
קריירה
במריטה היה מגז עורך דין, בעל חנות וחוואי, וכן שימש בתפקידים ציבוריים. בשנת הגיעו לעיר הוא מונה כפקיד הראשון של בית המשפט המקומי שנוסד אז. ב־1794, כאשר הוקם במקום משרד הדואר, הוא היה למנהלו הראשון. ב־1798 הוא מונה כשופט בבית המשפט של הטריטוריה הצפון-מערבית ושנה לאחר מכן הוא נבחר כנציג בבית המחוקקים של הטריטוריה.
ב־1803 מונה מגז כנשיא הראשון של בית המשפט העליון של אוהיו. באוקטובר 1804 הוא התפטר מתפקידו זה כדי להיות מפקד כוחות ארצות הברית במחוז סנט צ'ארלס שבטריטוריית לואיזיאנה. הוא החזיק בדרגת ייצוג של קולונל והמשיך בתפקידו הפיקודי עד 1806. ב־1805 הוא נבחר כשופט בית המשפט העליון של לואיזיאנה וב־1807 כשופט בית המשפט המחוזי של ארצות הברית בטריטוריית מישיגן.
מגז שב לאוהיו ב־1807 כדי להתמודד על משרת מושל אוהיו. הוא ניצח בבחירות, אך נפסל מלכהן בתפקיד שכן הוא לא עמד בדרישה של מגורים במדינה. ב־1808 הוא מונה כחבר בסנאט של ארצות הברית במקומו של ג'ון סמית', שהודח מהסנאט לאחר שהיה מעורב בקשר שהוביל סגן הנשיא לשעבר ארון בר. בהמשך אותה שנה נבחר מגז לכהונה נוספת בסנאט בזכות עצמו, אך ב־1810 הוא התפטר לאחר שנבחר כמושל אוהיו.
מגז כיהן כמושל אוהיו בשתי תקופות כהונה והתפטר באפריל 1814 כאשר מונה על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית. כהונתו בתפקיד זה עמדה בסימנן של מחלוקות. הוא נחקר פעמיים על ידי הקונגרס ובשתי החקירות הוא יצא נקי. במהלך כהונתו בתפקיד הוכפל גודלה של מחלקת הדואר והיו לכך השלכות בתחום הפיננסי. הוא שימש בתפקידו עד 1823, כאשר פרש עקב בריאותו הלקויה ושב למריטה.
משפחתו
ב־1788 נשא מגז לאישה את סופיה רייט. לזוג נולדה בת אחת בשם מרי, שלימים נישאה לחבר הקונגרס והשופט הפדרלי ג'ון ג'ורג' ג'קסון. לא נולדו לו בנים, אך שניים מאחיו הצעירים קראו לבניהם על שמו. הראשון מביניהם, ריטרן ג'ונתן מגז השלישי, היה עורך דין ואיש ציבור בטנסי בתקופה שלפני מלחמת האזרחים ועבר לניו יורק לאחר פרישתה של טנסי מן האיחוד ב־1861. ריטרן ג'ונתן מגז הרביעי נשא לאישה את בתו של ראש השבט הראשי של אומת הצ'רוקי ויחד איתה היגר לאוקלהומה דרך מסלול הדמעות.
ריטרן ג'. מגז הבן נפטר במריטה ב־29 במרץ 1825 ונטמן בבית הקברות מונד המקומי. על שמו נקרא מחוז באוהיו (מחוז מגז בטנסי נקרא על שם אביו). במהלך מלחמת 1812 קרא ויליאם הנרי הריסון את פורט מגז שבפריסבורג, אוהיו, על שמו.
Filmation
אולפני פילמיישן (באנגלית: Filmation Associates) היא חברת הפקה שהפיקה תוכניות טלוויזיה, הן לייב אקשן והן אנימציה, במחצית השנייה של המאה ה-20, כגון הי-מן ושליטי היקום ומסע בין כוכבים: סדרת האנימציה. ממוקם ברדסה, קליפורניה, אולפן האנימציה נוסד בשנת 1963. המייסדים של Filmation והמפיקים העיקריים היו לו שימר ונורם פרסקוט.
הסימן המסחרי של הפקות החברה, החל בשנת 1969 היה כיתוב של "הופק על ידי" מסתובב (ובחלק מהתוכניות גם הכיתוב "מפיקים") בסוף רשימת הקרדיטים של תוכניות Filmation (ובהפקות מאוחרות יותר, גם כחלק מרצף הפתיחה), ככלי אשר נוצר, כך משערים, על מנת להעניק לפרסקוט ולשימר הכרה שוות-ערך. בעבר, שמו של שימר הונח מעל שמו של פרסקוט. עם זאת, הפקות Filmation המאוחרות מיוחסות רק לשימר, בצורה של חתימת-ידו ("לור שימר, מפיק [אחראי]"), החל מהסדרה "Gilligan's Planet" (1982).
רבות מהתוכניות שלה, בעיקר ההפקות של שנות ה-70 המאוחרות ושל שנות ה-80, הצטיינו בעיקר בהקניית שיעורים לחיים (מוסר השכל אשר הוסבר על ידי דמות מפתח, באופן ידידותי לילדים) באפילוג של כל פרק.
אקסל ויטסל
אקסל לורן אנגל לאמבר ויטסל (באנגלית: Axel Laurent Angel Lambert Witsel, נולד ב־12 בינואר 1989) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר באתלטיקו מדריד מהלה ליגה ובנבחרת בלגיה.
סטנדרד לייז'
ב-17 בספטמבר 2006, בגיל 17, ערך ויטסל את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה מול פ.צ.בריסל כשהחליף את סטיבן דפור בדקה ה-89. כבר בגיל 18, בעונת 2007/2008 הפך לשחקן מרכזי בהרכב הקבוצה אשר בספיומה זכה על הקבוצה באליפות בלגיה.
בנפיקה
ב-13 ביולי 2011, חתם ויטסל בבנפיקה ליסבון בחוזה ל-5 שנים.
זניט סנקט פטרבורג
ב-3 בספטמבר 2012, חתם ויטסל בזניט סנקט פטרבורג כשהוא חותם לחמש שנים בעסקה שהוערכה ב-40 מיליון אירו.
את הופעת הבכורה ערך ב-14 בספטמבר כשעלה כמחליף נגד אחמט גרוזני. את שערי הראשונים במועדון כבש ב-30 בנובמבר בניצחון 2–4 על ספרטק מוסקבה. ב-16 בספטמבר 2014, במסגרת המחזור הראשון של עונת 2014/2015 בליגת האלופות, כבש ויטסל שער ב-2-2 של זניט נגד קבוצתו לשעבר, בנפיקה ליסבון.
טיינג'ין קואנג'יאן
ב-3 בינואר 2017, לאחר שערך 122 הופעות ליגה במדי זניט בהן כבש 16 שערים, עבר ויטסל לסין וחתם בטיינג'ין קואנג'יאן הסינית.
ב-4 במרץ 2017, ערך את הופעת הבכורה שלו בטיינג'ין קואנג'יאן בהפסד 2–0 לגואנגג'ואו R&F. כעבור שבוע כבש את השער הראשון אי פעם של המועדון בליגת העל הסינית במהלך תיקו 1–1 עם שאנגחאי שנחווה.
בורוסיה דורטמונד
ב -21 באוגוסט, כבש שער בהופעת הבכורה שלו בקבוצה כשעלה כמחליף במסגרת הגביע הגרמני והשווה את התוצאה ל-1-1, בהארכה, כבש גם את שער הניצחון וסייע לקבוצתו להעפיל לשלב הבא. ב-26 באוגוסט בהופעת הבכורה בבונדלסיגה, כבש גם את שער הבכורה בבונדסליגה בניצחון 1–4 על ר.ב. לייפציג.
אתלטיקו מדריד
ב־23 ביוני 2022 חתם ויטסל במועדון הכדורגל אתלטיקו מדריד מהלה ליגה. ב-15 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה, בניצחון 0–3 על חטאפה.
קריירה בינלאומית
לפני הופעת הבכורה של ויטסל במדי הנבחרת הבלגית הבוגרת, שיחק ויטסל בנבחרת עד גיל 21 ובשנת 2007 היה חלק מהנבחרת שהגיעה לחצי גמר אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2007.
ב-26 במרץ 2008, ערך ויטסל את הופכת הבכורה שלו במדי הבנחרת הבוגרת במשחק ידידות מול מרוקו, נבחרת בלגיה הובסה 1–4 אבל ויטסל הוא זה שכבש את השער עבור הנבחרת הבלגית. השער הרשמי הראשון הגיע שלוש שנים מאוחר יותר, במסגרת מוקדמות יורו 2012 נגד אוסטריה.
ב-13 במאי 2014, זומן ויטסל לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014, ואף פתח בהרכב הנבחרת במשחק הפתיחה של הטורניר בניצחון 1–2 נגד אלג'יריה. בלגיה הודחה בשלב רבע הגמר על ידי ארגנטינה.
גם ביורו 2016 היה ויטסל חלק מסגל הנבחרת ואף כבש שער במהלך הטורניר בשלב הבתים נגד אירלנד במשחק שהסתיים בניצחון 0–3. בלגיה הודחה בשלב רבע הגמר על ידי נבחרת ויילס. ויטסך כבש פעמיים במוקדמות מונדיאל 2018 והיה חלק מהנבחרת שהגיעה עד למקום השלישי בתחרות כשהיא מודחת בשלב חצי הגמר על ידי האלופה צרפת.
נכלל בסגל נבחרת בלגיה לטורניר מונדיאל 2022.
חיים אישיים
אביו של ויטסל הוא ממוצא מרטיניקי. ביוני 2015 התחתן עם חברתו הרומנייה, רפאלה, ולהם שני ילדים.
גודזילה (סרט, 2014)
גודזילה (באנגלית: Godzilla) הוא סרט מדע בדיוני ופעולה אמריקאי המציג את המפלצת גודזילה מזיכיון הסרטים בעל אותו השם. הסרט מספר את סיפורו של גודזילה באתחול שמנסה להוות גרסה "אפשרית לאמונה" לסדרה. את הסרט ביים גארת אדוארדס ומככבים בו אהרון ג'ונסון, קן ואטאנבה, אליזבת אולסן, ז'ולייט בינוש, סאלי הוקינס, דייוויד סטראתיירן ובריאן קראנסטון.
הסרט הופק על ידי האולפנים האמריקאיים "Legendary Pictures" ו"האחים וורנר" והאולפן היפני "טוהו". זהו הסרט האמריקאי השני העוסק בגודזילה מאז האחרון שיצא בשנת 1998 והוא הסרט הראשון ביקום הקולנועי המשותף של גודזילה וקונג. הסרט יצא ברחבי העולם ב-15 במאי 2014 ובארצות הברית ב-16 במאי באותה שנה.
עלילת הסרט
בשנת 1999, המדענים אישירו סריזאווה וויויאן גראהם (קן ואטאנבה וסאלי הוקינס בהתאמה) מגיעים לפיליפינים ומגלים עצמות ענק וביצי עצמים לא מזוהים. מאוחר יותר מתברר כי אחת הביצים בקעה, וכי ישנה דליפה במתקן גרעיני בטוקיו, יפן. במהלך הדליפה מאבד המהנדס ג'ו ברודי (בריאן קראנסטון) את אשתו סנדרה (ז'ולייט בינוש), העובדת עמו במתקן. בנוסף הדליפה גרמה לרעידת אדמה, וכך הוחלט שמחוז ג'אנג'ירה יפונה ותאסר הכניסה אליו.
חמש עשרה שנה לאחר אירועים אלה, בנו של ג'ו, פורד (אהרון ג'ונסון), הוא קצין העוסק בנטרול פצצות בצבא ארצות הברית. פורד גר עם אשתו, אל (אליזבת אולסן), ובנו, סאם (קרסון באלד), בסן פרנסיסקו. כאשר נודע לפורד כי אביו נאסר על פלישה למתחם שבו אירעה הדליפה, הוא טס ליפן כדי להוציאו ממאסר. ביפן, ג'ו משכנע את פורד להצטרף אליו ולגלות את האמת אודות הדליפה במתחם. כשהם מגיעים לשם, הם מגלים כי אין שם שום קרינה רדיואקטיבית, בניגוד לסיבה הרשמית שבגינה נאסרה הכניסה לשטח. הסיבה האמיתית היא איום מסתורי ומוזר יותר: מתברר כי במתקן מוחזק גוף של בעל חיים ענקי להפחיד.
היצור המכונף, זכר המכונה מוטו (M.U.T.O. – Massive Unidentified Terrestrial Organism, אורגניזם ארצי מאסיבי בלתי מזוהה), מתעורר ובורח מן המתקן. בנוסף לחוזק גופו, הוא פולט קרינה שמשביתה כל מעגל חשמלי, וכך מתחיל מסע של אימה וזריעת הרס, אחר כך במתקן שכתוצאה מהתפרעותו של היצור המכונף, קורס, מצליח היצור להרוג את אביו של פורד ולמחרת, סריזאווה וגראהם מציגים בפני פורד את כל האמת על המוטו, ואפילו אודות "גודז'ירה" (גודזילה ביפנית), זוחל פרהיסטורי עתיק יומין שכעת חוצה את האוקיינוס השקט.
בהמשך בורח מוטו נוסף ממכלאתו באתר לפסולת גרעינית. הפעם זו נקבה, והיא גדולה באופן משמעותי מן הזכר (אם כי לא מכונפת), זוג המוטו מתאחד וקרב ענקים מתפתח בינם לבין גודזילה, אשר גורם לחורבן נורא בערי יפן, הוואי ומערב ארצות הברית בעוד גודזילה מתחיל מאבק אלים עם המוטו המכונף בשדה התעופה של הוואי. בני האדם מנסים לשווא להילחם ולירות פצצות רבות בשלוש המפלצות, ואף שוקלים להשתמש בנשק גרעיני. אך סריזאווה מזהיר כי גודזילה והמוטו ניזונים מהקרינה הגרעינית, ומציע קודם להניח לגודזילה לחסל את שני המוטו, שכן הוא מאמין שגודזילה שם כדי ליישב את הסדר על כנו.
לאחר שהמוטו הביסו את גודזילה, הנקבה חופרה קן גדול באמצע העיר ומטילה שם את ביציה. לצדם היא מניחה טיל גרעיני שבן זוגה גזל מרכבת צבאית, על מנת שיתמלא הקן בקרינה שתעזור לעוברים להתפתח. פורד מצטרף ללוחמים הרגליים החודרים לזירת הקרב המפלצתית. לאחר שאלו מחלצים את הטיל, פורד שורף את הקן, ורואה את הנקבה שואגת בצער, אך שכאשר היצור העצום ניסה להרוג את פורד, גודזילה קם וירק על המוטו הנקבה את הקרן האטומית שלו, ומצליח להרוג את המוטו הזכר בחבטת זנב אחת, אבל זה גרם לגורד שחקים ליפול עליו ולעלפו.
בינתיים, הצבא נלחם במוטו הנקבה, מה שמשיג לפורד מספיק זמן לעצור את הפצצה הגרעינית שנמצאה בספינה קרובה, אך שאזלו כוחותיו, המוטו הנקבה הגיעה וניסתה להורגו. אך לפתע, גודזילה שב והצליח להרוג את המוטו הנקבה בכך שירק את הקרן שלו לתוך גרונה מה שפירק את ראשה החוצה, אבל זה גמר את כוחו והוא שב ליבשה ונחשב למת.
לבסוף, פורד מתאחד עם אשתו ובנו, וגודזילה התעורר משנתו וחזר לים, אבל לא לפני ששאג שאגת ניצחון ובזה מסתיים הסרט.
פסקול
את המוזיקה לסרט כתב והלחין אלכסנדר דספלה.
המשך
ב-18 במאי 2014, עם הצלחתו של הסרט החדש, אולפני "Legendary Pictures" אישרו את צאתו של סרט ההמשך. בראיון קודם עם אדוארדס שנשאל לגבי המשך, הוא הצהיר כי הוא היה רוצה לעשות המשך בסגנון "השמדת כל המפלצות" שמשתמש בקונספט של "מונסטר איילנד".
ב-26 ביולי, אושר שהמפלצות רודן, מות'רה (שנרמז עליו כבר בסרט הנוכחי) וקינג גידורה, הקאייג'ו המפורסמים מסרטי "גודזילה" האחרים יופיעו בסרט ההמשך. וב-14 באוגוסט התאריך 8 ביוני 2018 נקבע לסרט והוא יקרא ע"פ שמועות "גודזילה 2", אך זהו איננו שמו הרשמי של ההמשך.
ב-14 באוקטובר 2015 אושר שסרט קרוס-אובר של גודזילה וקינג קונג בשם "גודזילה נגד קונג" שיהווה המשך ל"גודזילה 2" ייצא בשלהי 2020. עם זאת, ב-10 במאי 2016 אושר ש"גודזילה 2" נדחה ל-22 במרץ 2019 והקרוסאובר עם קונג נדחה גם הוא לתאריך 29 במאי 2020. ורק שלושה ימים מאוחר יותר, הודיע אדוארדס כי הוא לא יביים או ייקח חלק בהפקתו וכתיבתו של "גודזילה 2".
ב-20 באוקטובר 2016, מייקל דוהרטי וזאק שילדס כעת הצטרפו למלאכת הכתיבה של הסרטים הבאים, ושבכוונת חברת Legendary להסדיר "חדר כתיבה" כדי להרחיב את היקום הקולנועי המוביל לגודזילה נגד קונג. ופחות מחודש לאחר מכן, שונה שמו של גודזילה 2 לגודזילה: מלך המפלצות. בינואר 2017, דווח כי דוהרטי גם יביים את הסרט ושהשחקנית מילי בובי בראון תככב בתפקיד ראשי. בנוסף, לסדרת הסרטים ניתן השם "יקום המפלצות של אולפני לג'נדרי".
במאי 2019 יצא סרט ההמשך בשם גודזילה: מלך המפלצות.
גני תמיר
גָּנִי תמיר (נולדה ב-26 בספטמבר 1959) היא זמרת, שחקנית ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה
תמיר, ילידת נהלל, החלה את הקריירה המוזיקלית שלה בלהקת פיקוד הדרום. לאחר שחרורה, הצטרפה ללהקת "בצל ירוק 80" של המפיק דודו אלהרר, שהוקמה מיוצאי להקות צבאיות. עם התפרקות הלהקה, נסעה לארצות הברית שם למדה מוזיקה בבית הספר למוזיקה ע"ש מאנס, השייך לניו סקול בניו יורק.
תמיר שבה לארץ בשנת 1987 לאחר סיום לימודיה, ואז השתתפה בתוכנית הרדיו "מה יש" עם ארז טל ואברי גלעד, שם גילמה מספר דמויות, ואף הופיעה לצידו של יאיר ניצני בתפקידו כ"האשם תמיד" וב"שיר המנגל". בנוסף הופיעה כשחקנית אורחת בסדרת הטלוויזיה "הופה היי", שימשה כזמרת ליווי במופע "חכם על קטנים" של דני סנדרסון והופיעה כקומיקאית בתוכנית "מוצ"ש" לצידם של אבי אתגר, ספי ריבלין ואלי יצפאן.
בשנת 1989 בתקופת האינתיפאדה הראשונה, הופיעה תמיר לצידו של יהונתן גפן במופע סאטירה פוליטי מוזיקלי בשם "טוב נבוט בעד ארצנו". שניים מהשירים שתרגם גפן למופע, בביצועה של תמיר, אף הושמעו רבות ברדיו - "כשאתה אומר שלום" של קול פורטר ו"גלוית שנה טובה משוש המתאבדת" של טום וייטס.
לאחר מכן, המשיכה תמיר ללוות זמרים בולטים רבים, ביניהם מתי כספי, אלון אולארצ'יק, יזהר אשדות, דני ליטני ויהודית רביץ. במקביל, המשיכה תמיר להעלות מופעי ג'אז חיים ומוקלטים, ביניהם המופע "ג'אז מתחרז" של אהוד מנור וג'אז אפ קומדי שהוקלט לתוכנית "זהו זה!". במקביל, תרמה את קולה כמדבבת לסדרות וסרטים כמו קופיקו, ראגרטס, הזרבובים, ממלכת עכברי השן, ברבי במפצח האגוזים וחברים על הכוונת, הוגולינה וגריזלדה (מתוך הוגו) ולדמויות כמו התינוק המשמש כסמלה המסחרי של במבה וגם של הדמות "שוש" של החטיף של עלית.
כשחקנית, הופיעה בסרטו של דן וולמן, "הביוגרפיה של בן"
הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי
הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי היו שתי תקיפות בנשק גרעיני שביצעה ארצות הברית נגד האימפריה היפנית בהוראת נשיא ארצות הברית הארי טרומן, בימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה. פצצת האטום שכונתה "ילד קטן" הוטלה על העיר הירושימה ב-6 באוגוסט 1945; פצצה גרעינית נוספת, שכונתה "איש שמן", הוטלה על העיר נגסאקי שלושה ימים לאחר מכן, ב-9 באוגוסט 1945. הטלת שתי פצצות האטום על יפן הייתה השימוש המבצעי הראשון – והיחיד – שנעשה בנשק גרעיני עד היום.
גני תמיר
ביוגרפיה
תמיר השתתפה גם בקלטות וסרטי הילדים "בובה מתי", "חלונות בהקיץ", ו"תוף הלב של דין דין".
הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי
בין 90,000–146,000 בני אדם נהרגו בהירושימה, ובין 39,000–80,000 בני אדם נהרגו בנגסאקי ביום הטלת הפצצה ובארבעת החודשים הבאים. כמחצית מההרוגים קיפחו את חייהם ביום הטלת פצצת האטום, ושאר ההרוגים נספו כתוצאה מהשפעות הלוואי של הפצצות, שכללו כוויות ותסמונת קרינה חריפה. הרוב המכריע של ההרוגים בשתי הערים היו אזרחים בלתי מעורבים במלחמה.
ב-15 באוגוסט 1945, שישה ימים לאחר הפצצת נגסאקי, הודיע הירוהיטו קיסר יפן, על כניעה ללא תנאי לבעלות הברית.
גני תמיר
חיים אישיים
תמיר היא הבת החמישית למשפחת בלוך, צאצאים למייסדי נהלל. הייתה נשואה לדוד תמיר, תושב נהלל גם הוא, ושמרה את שם משפחתו תמיר. בן זוגה הוא המוזיקאי מארק סמוליאן, לזוג שתי בנות.
הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי
ב-2 בספטמבר 1945 חתמו היפנים על הסכם הכניעה הרשמי, שהיה אקט הסיום של המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט ושל מלחמת העולם השנייה.
התפקיד שמילאו פצצות האטום הללו בכניעתה של יפן, וההצדקה האתית לשימוש בהן, שנויים במחלוקת עד היום.
המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט
ב-1 בספטמבר 1939 תקפה גרמניה הנאצית את פולין. בתגובה הכריזו בריטניה וצרפת מלחמה על גרמניה הנאצית, ובכך פרצה מלחמת העולם השנייה. בתוך פחות משנה מפרוץ המלחמה כבשה גרמניה הנאצית את צרפת ואת רוב אירופה. במקביל לאירועים באירופה, פרצו שורת עימותים צבאיים מוגבלים בצפון מזרח אסיה בשנים 1938–1939, בין האימפריה היפנית, שנמצאה בברית צבאית עם גרמניה הנאצית, לבין ברית המועצות, כתוצאה מסכסוכים טריטוריאליים סביב מיקום הגבול ביניהן. ההנהגה הסובייטית חששה שעימות צבאי עם גרמניה הנאצית הוא בלתי נמנע, והייתה מעוניינת להבטיח את גבולה המזרחי כדי למנוע את הצורך לנהל מלחמה בשתי חזיתות. ההנהגה היפנית מצידה רצתה להבטיח את גבולה הצפוני בעקבות הסתבכות צבאה במלחמה שניהלה נגד סין, והידרדרות יחסיה עם ארצות הברית כתוצאה מפלישתה לשטחי סין. שותפות האינטרסים הזמנית בין שני הצדדים הובילה לחתימת הסכם נייטרליות הדדי בין האימפריה היפנית לברית המועצות ב-13 באפריל 1941. במסגרת ההסכם התחייבו שני הצדדים לקיים יחסי שלום וידידות ביניהם, ולשמור על נייטרליות במקרה של מלחמה בין אחד מהם לבין צד שלישי. ההסכם הוגבל לתקופה של חמש שנים, והוסכם שאם אף צד לא יבקש לבטל אותו שנה לפני מועד פקיעתו, הוא יוארך אוטומטית בחמש שנים נוספות.
במקביל לכך, המשיכה ארצות הברית, בהנהגתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, לשמור על מדיניות בדלנית, ועל אף הכיבושים הנרחבים של גרמניה הנאצית באירופה ושל האימפריה היפנית באסיה, סירבה להצטרף למלחמה באופן פעיל, אך הטילה סנקציות כלכליות על האימפריה היפנית, בתגובה להמשך תוקפנותה במזרח אסיה. בתגובה לעיצומים שהוטלו עליה, תקפה האימפריה היפנית במפתיע את הבסיס הימי של ארצות הברית בפרל הארבור שבהוואי ב-7 בדצמבר 1941, ופתחה במסע כיבושים בדרום מזרח אסיה. ב-8 בדצמבר, יום לאחר המתקפה היפנית, הכריזה ארצות הברית מלחמה על האימפריה היפנית. ב-11 בדצמבר, שלושה ימים לאחר מכן, בצעד שהפתיע רבים, הכריזה גרמניה הנאצית מלחמה על ארצות הברית. באותו היום, בתגובה להכרזת המלחמה הגרמנית, הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה הנאצית ובכך הצטרפה למלחמת העולם השנייה באופן מלא לצדן של בעלות הברית.
ברם, ככל שהתקדמו כוחות בעלות הברית לעבר האיים הראשיים של יפן, הוחרפה התנגדות הכוחות היפניים, וגבתה קורבנות רבים בקרב כוחות בעלות הברית. כך למשל, בעוד שבעת כיבושם מחדש של הפיליפינים בסוף 1944 עמד היחס בין הנפגעים היפנים לאמריקאים על 5:1, בעת כיבוש האי אוקינאווה בחודשים אפריל ויוני 1945 ירד יחס הנפגעים ל-2:1.
ההכנות לפלישה ליפן
בעלות הברית תכננו להכריע את היפנים באמצעות פלישה קרקעית רחבת היקף לאיי יפן במסגרת מבצע צבאי שכונה "מבצע נפילה" (Operation Downfall). המבצע היה אמור להתבצע בשני שלבים: "מבצע אולימפיק" ו"מבצע קורונט". מבצע אולימפיק היה מתוכנן לצאת לפועל באוקטובר 1945, ומטרתו הייתה כיבוש קיושו, האי הדרומי ביותר בארכיפלג היפני, והשלישי בגודלו ביפן. מבצע קורונט היה צפוי להתחיל כחצי שנה אחר כך, ומטרתו הייתה כיבוש אזורים נרחבים סמוך לטוקיו שבאי הונשו.
הגאוגרפיה של יפן אפשרה ליפנים לחזות נכונה כי פלישת בעלות הברית למדינה תתחיל באי קיושו, והם החלו להשקיע משאבים רבים בתגבור מערך ההגנה על האי. הפעילות היפנית לא נעלמה מעיני המודיעין האמריקאי, שהחל להעריך כי לנוכח רמת המוכנות הגבוהה של היפנים לפלישה והמוטיבציה הרבה שלהם להתנגד לה בכל האמצעים עד מוות, צפויים כוחות בעלות הברית לספוג אבדות כבדות במיוחד במהלך המבצע. הערכה זו התחזקה בעקבות האבדות הכבדות שספגו כוחות הצבא והצי של ארצות הברית במהלך כיבוש איווג'ימה ואוקינאווה באביב וקיץ 1945. כתוצאה מכך החלו ראשי הצבא והממשל האמריקאי לחפש דרכים למזעור מספר הנפגעים הצפוי במהלך הפלישה ליפן. ג'ורג' מרשל, ראש מטה צבא ארצות הברית, שקל לעשות שימוש בנשק כימי, שאותו הגדיר כ-. כמויות גדולות של גז חרדל, גז מדמיע, גז פוסגן וגז כלור הועברו לאי הפיליפיני לוזון ממאגרים באוסטרליה ובגינאה החדשה כהכנה למבצע נפילה והגנרל דאגלס מקארתור הורה לאמן חיילים להשתמש בתחמושת זו. בנוסף, שקלו ראשי הצבא בארצות הברית שימוש בנשק ביולוגי במהלך המבצע.
במקביל לכך, החלה גם ברית המועצות לתכנן מתקפה נגד האימפריה היפנית בעקבות ההבטחה שנתן יוסיף סטלין לרוזוולט במהלך ועידת יאלטה להצטרף למערכה הצבאית נגד יפן באסיה, 3 חודשים לאחר סיום המלחמה נגד גרמניה הנאצית באירופה. במסגרת המתקפה, תכנן הפיקוד העליון הסובייטי (הסטאבקה) לכבוש את שטח מנצ'וריה, ולהשתלט מחדש על שטחים שהאימפריה הרוסית איבדה במזרח אסיה לאחר תבוסתה במלחמת רוסיה–יפן, כולל חצי האי הקוריאני, דרום האי סחלין והאיים הקוריליים. בשלב השני של המתקפה, תכנן הפיקוד הסובייטי פלישה אמפיבית לאי הצפוני של יפן, הוקאידו.
ההפצצות האוויריות על יפן
כהכנה לפלישה ליפן, ובניסיון לאלץ את ההנהגה היפנית להיכנע, החלו האמריקאים במערכה של הפצצה אווירית רחבת היקף על יפן. הפיקוד הצבאי האמריקאי החל לתכנן את הפצצת יפן כבר בראשית המערכה בזירת האוקיינוס השקט. אולם השטחים הרבים שאיבדה ארצות הברית באוקיינוס השקט ובדרום מזרח אסיה בחודשי המלחמה הראשונים, על בסיסי האוויר שהיו בהם, הביאו לכך שלאמריקאים לא היו מפציצים שהיו מסוגלים להגיע ליפן ולחזור בבטחה לבסיסי האוויר שנשארו בשליטתם. רק לאחר שהסתיים פיתוחו של המפציץ ארוך הטווח B-29 סופרפורטרס במהלך שנת 1944, ולאחר שהכוח האמריקני בפיקודו של צ'סטר נימיץ הצליח להשתלט על מספר איים במרכז האוקיינוס השקט, שקירבו את האמריקאים לטווח הפצצה ליפן, ניתן היה להתחיל במסע הפצצות אפקטיבי. ההפצצות הראשונות החלו ביוני 1944, כאשר בחודשים הראשונים נהגו המפציצים להמריא למשימותיהם מבסיסים בהודו ובסין. ברם, ריחוקם הגאוגרפי מיפן הביא לסדרה של בעיות לוגיסטיות שונות שהקשו על ביצוע הפצצות בהיקף נרחב. מצב זה השתנה עם כיבושם של איי מריאנה במהלך חודשים יוני-אוגוסט 1944, שקרבתם הגאוגרפית ליפן אפשרה לאמריקאים להגביר את קצב ההפצצות על המדינה באופן משמעותי.
הטקטיקה האמריקאית, שבה נקט מפקד כוח המפציצים האסטרטגי ה-21, מייג'ור גנרל הייווד האנסל, התמקדה תחילה בביצוע הפצצות ממוקדות נגד מתקני תעשייה ותשתיות תחבורה בניסיון לפגוע במאמץ המלחמה היפני, תוך מאמץ להימנע ככל האפשר מפגיעה באזרחים בלתי מעורבים. אולם, היפנים העבירו חלק גדול מהייצור התעשייתי שלהם לבתים פרטיים ולמבני תעשייה קטנים, ובכך הקשו על היכולת להפציצם באופן ממוקד. בנוסף לכך, מכיוון שהפצצות הוטלו מגובה רב, היה קושי להטילן באופן מדויק, ולכן רק כ-10% מהפצצות פגעו במטרותיהן. גנרל הצבא הנרי ארנולד, מפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית, סבר כי הטקטיקה של האנסל נחלה כישלון וכי ההפצצות אינן משיגות את מטרתן העיקרית, דהיינו, פגיעה מספקת במאמץ המלחמתי היפני. לפיכך, הדיח ארנולד את האנסל מתפקידו ומינה במקומו את מייג'ור גנרל קרטיס לה מיי. לה מיי פעל לפי פקודתו של ארנולד. הוא הפסיק את ההפצצות הממוקדות, והורה במקום זאת על מעבר להפצצה ללא הבחנה של ערים יפניות (בדומה למערכת ההפצצות שניהלו בעלות הברית נגד גרמניה הנאצית), תוך שימוש נרחב בפצצות תבערה. לה מיי וארנולד קיוו כי טקטיקה זו תביא לערעור המורל הלאומי היפני, לפגיעה משמעותית יותר בתעשיית המדינה ובאזרחים המועסקים בה ובסופו של דבר להכנעתה של יפן. במשך תקופה של כחצי שנה הפציצו האמריקאים 67 ערים יפניות. בולטת במיוחד הייתה ההפצצה של העיר טוקיו שהביאה למותם של 100 אלף איש ולהרס של 267 אלף מבנים בשטח של 41 קמ"ר, בלילה אחד. מקובל לראות בהפצצה זו כהפצצה הקטלנית ביותר בהיסטוריה. בניינים רבים ביפן היו בנויים מעץ והאמריקאים היטיבו לנצל זאת באמצעות שימוש רחב היקף בפצצות תבערה, שגרמו לשרפות ולהרס חסר תקדים. עד אמצע שנת 1945 נהרסו שש הערים הגדולות ביפן כמעט כליל.
ב-21 ביוני 1945 השלימו האמריקאים את כיבוש האי אוקינאווה לאחר כחודשיים של לחימה קשה. סמיכותה של אוקינאווה לאיים הראשיים של יפן אפשרה לאמריקאים להגדיל אף יותר את תדירות ההפצצות. משהפצצתן של הערים הגדולות הגיעה לידי מיצוי, עברו האמריקאים לפגוע בערים קטנות יותר והפציצו כמאה ערים בעלות אוכלוסייה של בין 60 אלף ל-350 אלף איש. הפצצות אלה היו אף הן קטלניות מאוד, והביאו לנפגעים ולהרס רב.
הצבא היפני ניסה לעצור ללא הצלחה את ההפצצות באמצעות שימוש במטוסי קרב ובירי נ"מ בניסיון ליירט את המפציצים האמריקאים, אולם הגובה הרב שבו טסו מפציצי ה-B-29 סופרפורטרס הקשה על היפנים לפגוע בהם. בנוסף לכך, החל מחודש אפריל 1945 נאלצו מטוסי הקרב היפניים להתמודד גם עם מטוסי קרב אמריקאים, שליוו את מבני המפציצים מבסיסים שהוקמו באוקינאווה ובאיוו ג'ימה, לאחר שהכוחות האמריקאים השתלטו עליהם. לאור חוסר יכולתו למנוע את ההפצצות, הורה הפיקוד הצבאי היפני להפסיק לנסות ליירט את המפציצים, במטרה לשמור דלק ומטוסים עבור ההתנגדות לפלישה הצפויה של בעלות הברית לאיי יפן. במקביל לכך, החלו שירותי ההגנה האזרחית היפנית לקרוס לאור חוסר יכולתם להתמודד עם עוצמת המתקפות.
פיתוחה של פצצת האטום
ב-2 באוגוסט 1939 שלחו הפיזיקאים אלברט איינשטיין ולאו סילארד מכתב לרוזוולט, שבו הזהירו אותו מניסיונותיה של גרמניה הנאצית לפתח פצצת אטום. בתגובה למכתב זה הקימה ארצות הברית בסודיות את פרויקט מנהטן. הפרויקט, עליו עבדו במשותף מדענים מארצות הברית, מקנדה ומבריטניה, נועד להקדים את גרמניה הנאצית בפיתוח נשק גרעיני, והושקעו בו משאבים גדולים. המחקר המדעי נוהל על ידי הפיזיקאי האמריקאי רוברט אופנהיימר, ובראש הפרויקט בכללותו עמד הגנרל לסלי גרובס מחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית. הפרויקט הוכתר בהצלחה כאשר בניסוי טריניטי, שהתקיים ב-16 ביולי 1945 (קצת יותר מחודשיים לאחר כניעת גרמניה הנאצית), הופעלה לראשונה בהצלחה הפצצה הגרעינית הראשונה בהיסטוריה.
מדעני הפרויקט ייצרו שני סוגי פצצות גרעיניות – פצצת אורניום, המבוססת על "מנגנון ירי", ופצצת פלוטוניום המבוססת על "מנגנון קריסה" - מנגנון שהיה יעיל יותר אך בעל אופן פעולה מורכב יותר. היפנים הפעילו פרויקט לפיתוח נשק גרעיני משלהם, אולם מחסור בכוח אדם מיומן, חומרי גלם ומשאבים כלכליים, מנעו מהם להשיג התקדמות משמעותית בתחום זה במהלך המלחמה.
דיוני ועדת הביניים
ב-12 באפריל 1945 נפטר רוזוולט, וסגנו הארי טרומן ירש את מקומו. טרומן, שלא היה מודע קודם לכן לפרויקט מנהטן, קיבל עדכון בנושא ממזכיר המלחמה, הנרי סטימסון. כדי לגבש מדיניות בנוגע להיבטים השונים הקשורים באופן השימוש בפצצת האטום נגד האימפריה היפנית, וההשפעות הצפויות שיהיו לכך על העולם לאחר סיום המלחמה, הקים סטימסון, באישורו של טרומן, ועדה סודית מיוחדת שכללה מספר מדענים, אנשי צבא ואנשי ממשל בכירים. הוועדה נקראה "ועדת הביניים" והיא התכנסה לראשונה ב-9 במאי של אותה שנה. הוועדה לא דנה בשאלה אם להטיל את פצצת האטום על יפן, שכן הנחת העבודה הייתה שמרגע שפצצת האטום תהפוך למבצעית ייעשה בה שימוש במלחמה נגד יפן. במקום זאת, היא התמקדה בדיונים בדרך האפקטיבית ביותר בה ניתן להשתמש בפצצת האטום כדי להביא לסיום המלחמה נגד יפן, ובהשפעות הצפויות של הטלת פצצת האטום על העולם שלאחר סיום המלחמה ועל היחסים הדיפלומטיים של ארצות הברית.
ב-1 ביוני, בתום חמישה מפגשים, הגישה הוועדה את מסקנותיה לטרומן. מסקנות הוועדה התקבלו פה אחד וכללו המלצה להטיל את פצצת האטום על מטרה צבאית שמוקפת בבתיהם של עובדי התעשייה הצבאית היפנית (אף על פי שלחברי הוועדה היה ברור כי הפצצה תפגע גם באזרחים שלא היו מעורבים במאמץ המלחמתי). בנוסף, המליצה הוועדה שהפצצה תוטל בהקדם האפשרי, מרגע הפיכתה למבצעית, וללא מתן התרעה מוקדמת על מנת ליצור אפקט פסיכולוגי מקסימלי על ההנהגה והציבור היפני.
החשש מאבדות והרצון להביא לסיום מהיר של המלחמה
למרות מצבם הנואש באביב 1945, רוח הלחימה של היפנים לא נשברה. בקרבות על האי איוו ג'ימה ועל האי אוקינאווה, ספגו הכוחות האמריקאים אבדות כבדות כאשר הכוחות היפנים, למרות נחיתותם המספרית הניכרת, סירבו להיכנע ונלחמו עד נפילתו של החייל האחרון. בתקופה זו החלו היפנים לעשות שימוש נרחב גם בטקטיקת הקמיקזה שגרמה לאבדות כבדות בקרב כוחות הצי האמריקאי. ערב הטלת פצצת האטום, העריך המודיעין האמריקאי כי לרשות היפנים עומדים עדיין אלפי מטוסים (רובם מדגמים מיושנים), שניתן להסב בקלות יחסית לתקיפות קמיקזה. בנוסף לכך, עמדו לרשות היפנים כשני מיליון חיילים שהיו מוצבים באיים הראשיים של יפן, ושהיו צפויים להפגין נחישות דומה לנחישות שגילו החיילים שלחמו באיוו ג'ימה ובאוקינאווה. במסגרת התוכנית היפנית להתגוננות מול פלישה אמריקאית לאיי יפן, מבצע קטסו-גו (מבצע החלטה), הקימו היפנים מיליציה אזרחית חמושה, שכללה כ-28 מיליון איש, ונועדה לסייע לכוחות הצבא הסדירים בהגנה על החופים.
טרומן ואנשי ממשלו שאפו לסיים את המלחמה במהירות האפשרית בכמות אבדות מינימלית לכוחות ארצות הברית, ושקלו דרכי פעולה שונות על מנת להשיג מטרה זו. הלחץ על ממשלו של טרומן לסיים את המלחמה במהירות האפשרית גבר לאחר ניצחונן של בעלות הברית על גרמניה הנאצית בזירה האירופית. הניצחון באירופה הביא ללחץ גדול בדעת הקהל של הציבור האמריקאי להביא לסיום מהיר של המלחמה נגד יפן על מנת להחזיר הביתה גם את החיילים שלחמו בזירת האוקיינוס השקט. לפני הניסוי המוצלח בפצצת האטום, האמינו מרבית אנשי הממשל האמריקאי כי לא יהיה מנוס מפלישה לאיים הראשיים של יפן.
החוקרים חלוקים בדעתם בנוגע לאומדן מספר הנפגעים האמריקאיים הצפוי במהלך המבצעים לכיבוש איי יפן, בו נקבו ראשי צבא ארצות הברית בפני טרומן ואנשי ממשלו. מספר חוקרים טענו, כי ראשי הצבא העריכו שכוחות הצבא והצי של ארצות הברית צפויים לספוג למעלה מחצי מיליון הרוגים במהלך הפלישה, בעוד חוקרים אחרים גרסו כי הם נקבו במספר הנמוך מ-50 אלף. קיימת הסכמה בין החוקרים, כי מספר הנפגעים היפנים הצפוי היה גבוה בהרבה ממספר הנפגעים האמריקאים, הן בקרב כוחות הצבא והן בקרב האזרחים. היפנים עצמם העריכו שמספר הנפגעים שלהם במקרה של פלישה אמריקאית צפוי להיות עצום. תת-אדמירל טקיג'ירו אונישי, סגן מפקד הצי הקיסרי היפני, העריך כי במקרה של פלישה אמריקאית, מספר הנפגעים היפנים עלול להגיע ל-20 מיליון איש, אולם מרבית מעריכי המודיעין ב-1945 והחוקרים בימינו, נקבו במספרים נמוכים בהרבה.
דרך פעולה חלופית לפלישה קרקעית הוצעה על ידי מפקד כוח המפציצים האסטרטגי בזירה הפסיפית, קרטיס לה מיי. לה מיי הציע להגביר את קצב ועוצמת ההפצצות האוויריות על יפן ולהדק את המצור הימי עליה. לה מיי גרס כי בדרך זו ניתן יהיה לאלץ את יפן להיכנע בתוך כשישה חודשים. אולם הן הנרי ארנולד, מפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית, והן ג'ורג' מרשל, ראש מטה צבא ארצות הברית, דחו את הצעתו של לה מיי. מרשל בפרט האמין כי להפצצות האוויריות על גרמניה הייתה השפעה מועטה על מהלך המלחמה, וחשב כי השפעתן של ההפצצות על יפן, גם אם תגברנה, תהיה נמוכה אף יותר. מרשל גרס כי גם אם תוכניתו של לה מיי תביא בסופו של דבר לכניעתה של יפן, הדבר יארך זמן רב. המודיעין האמריקאי העריך כי במקרה הטוב, שילוב של הפצצות אוויריות ומצור ימי הדוק עשוי להביא לכניעת יפן במחצית השנייה של שנת 1946, ובמקרה הגרוע הדבר עלול לארוך מספר שנים. הפיקוד הצבאי העריך כי כמות האבדות שיספגו הכוחות האמריקאיים בתקופה זו, תעלה על כמות האבדות הצפויה בפלישה ליפן.
חלופה נוספת שנשקלה הייתה המתנה למתקפה הצפויה של ברית המועצות על השטחים שבשליטת האימפריה היפנית בצפון סין ובחצי האי הקוריאני, בתקווה שהדבר יגרום ליפנים להיכנע. חלופה זו נפסלה מהר יחסית לנוכח חסרונותיה הרבים מבחינת ארצות הברית. לארצות הברית לא היה אינטרס לאפשר לברית המועצות לזכות בהשפעה ביפן, בסין ובאזורים נוספים בצפון מזרח אסיה ובהם מנצ'וריה, קוריאה ומונגוליה, שכן האמריקאים חששו מחדירת השפעה קומוניסטית לאזור זה. בנוסף לכך, הפיקוד הצבאי העריך כי הצטרפותה של ברית המועצות למלחמה נגד יפן לא צפויה להביא לכניעה מהירה של יפן בכל מקרה.
ב-26 ביולי 1945 חתמו ארצות הברית, בריטניה והרפובליקה הסינית על הצהרת פוטסדאם שדרשה מיפן להיכנע ללא תנאי או להתמודד עם הרס מוחלט ביפן. ארצות הברית ראתה בדרישה לכניעה ללא תנאי של יפן חשיבות עליונה. ההיסטוריון רוברט ג'יימס מדוקס טען כי הממשל האמריקאי סבר כי כדי למנוע מלחמה עתידית נוספת עם יפן, יש לחסל לחלוטין את הממסד היפני ואת האידאולוגיה שהביאו לתוקפנותה של יפן. מדוקס טען כי גורמים בממשל האמינו כי ללא השגת כניעה ללא תנאי, יתאוששו היפנים לאחר מספר שנים ויחזרו לנקוט במדיניות תוקפנית, בדיוק כפי שקרה עם גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה. אף על פי כן, במהלך שנת 1945, החלו אנשי ממשל רבים לתמוך בשינוי קל במדיניות הכניעה ללא תנאי. מזכיר המדינה, ג'וזף גרו, ששימש לפני כן שגריר ארצות הברית ביפן, הציע לפרסם הצהרה בה תבטיח ארצות הברית ליפנים לשמר את מוסד הקיסרות אם הם ייכנעו. גרו טען כי לאור ההערצה הגדולה לקיסר ביפן, יפן לעולם לא תיכנע ללא קבלת הבטחה לשמר את מוסד הקיסרות, ותילחם במקום זאת עד נפילתו של החייל האחרון. על כן הוא טען כי הבטחה לשמר את מוסד הקיסרות תוכל להביא לקיצורה של המלחמה שכן היא תקל על היפנים לקבל את תנאי הכניעה. אף על פי שטרומן ורבים מאנשי ממשלו, ובהם סטימסון, הסכימו עם טיעונו של גרו, הם שללו פרסום הצהרה פומבית בנושא באותה עת שכן חששו שהדבר ישדר מסר של חולשה ליפנים שעלול לגרום להם להאמין כי ארצות הברית מוכנה לסגת לחלוטין מדרישתה לכניעה ללא תנאי.
אף שטרומן אישר להמשיך בהכנות לפלישה ליפן, הוא קיווה כי ניסוי מוצלח בפצצת האטום יאפשר לסיים את המלחמה במהירות רבה יותר ובכמות אבדות נמוכה בהרבה מפלישה ליפן. על כן, לאחר שהניסוי בפצצת האטום הוגדר כהצלחה, ולאחר מה שנתפס בארצות הברית כדחייתה של יפן את הצהרת פוטסדאם, הורה טרומן, בעצת אנשי ממשלו, להטיל את פצצת האטום על יפן במהירות האפשרית עם הפיכתה למבצעית.
הפגנת עוצמה מול ברית המועצות
היסטוריונים רוויזיוניסטיים כדוגמת גאר אלפרוביץ' וויליאם אפלמן ויליאמס העלו טענה שונה בנוגע לגורמים שהביאו את ארצות הברית להטיל את פצצות האטום על יפן. היסטוריונים אלו טוענים כי הגורם המרכזי להטלת הפצצות היה הרצון להפגין עוצמה מול ברית המועצות ולא השאיפה לסיים את המלחמה במהירות האפשרית בכמות אבדות מינימלית. במרכז התזה שלהם עומדת מערכת היחסים בין ארצות הברית לברית המועצות במהלך ועידת יאלטה ולאחריה.
כאשר יצא רוזוולט לוועידת יאלטה בפברואר 1945, הממשל האמריקאי עדיין העריך שלא יהיה מנוס מפלישה יבשתית לאיים הראשיים של יפן. הניסוי בפצצת האטום, שנועד להביא לסיום מהיר של המלחמה, עדיין נראה רחוק, והמדענים שעבדו על הפרויקט לא יכלו לערוב להצלחתו. מסיבה זו, שאף רוזוולט להביא להצטרפותה של ברית המועצות למלחמה נגד יפן, משום שהעריך שהצטרפותה עשויה להקל במידה רבה על סיום מהיר של המלחמה נגד יפן ולחסוך חיי חיילים אמריקאים רבים. לשליט ברית המועצות יוסיף סטלין היו שאיפות משלו. הוא ביקש להרחיב את השפעתה של ברית המועצות במזרח אסיה, ולכן התנה את הצטרפותה של ברית המועצות למלחמה בקבלת הכרה אמריקאית בקיום "אינטרסים מיוחדים" של ברית המועצות בנמלים ובאזורים בעלי חשיבות אסטרטגית בצפון סין (מנצ'וריה ומונגוליה הפנימית) ובחצי האי הקוריאני, ובסיפוח שטחים מסוימים, שהשתייכו בעבר לאימפריה הרוסית והועברו לשליטת יפן בעקבות ניצחונה במלחמת רוסיה–יפן (1905). רוזוולט הסכים להיענות לתנאים אלו, ובתמורה הבטיח לו סטלין כי ברית המועצות תצטרף למלחמה נגד יפן שלושה חודשים לאחר סיום המלחמה נגד גרמניה הנאצית באירופה.
סוגיה נוספת שעמדה במרכזה של ועידת יאלטה הייתה עתידם של השטחים במזרח אירופה שנכבשו על ידי ברית המועצות. עיקר הדיונים התרכזו בעתידה של פולין. סטלין שאף לחזק את השפעתה של ברית המועצות בפולין ומינה שורה של פוליטיקאים קומוניסטים ידועים לעמוד בראש הממשלה הפולנית החדשה. רוזוולט, מנגד, חשש מהשתלטותה של ברית המועצות על פולין, אולם מכיוון שראה חשיבות רבה בהמשך שיתוף הפעולה עם ברית המועצות בחר לנקוט בגישה פייסנית. בסופה של הוועידה הסכים רוזוולט לקבל את הממשלה החדשה בפולין אך דרש שיצורפו אליה מספר נציגים לא-קומוניסטיים. העובדה שנוסח ההסכם היה מעורפל ונתון לפרשנויות שונות אפשרה לסטלין לפרש אותו כראות עיניו והוא ניצל זאת כדי לסגת ממנו. בעקבות זאת התחזק החשד בארצות הברית כי סטלין מבקש להשתלט על מזרח אירופה ולהרחיב את השפעתה של ברית המועצות בעולם, והניסיון לעצור אותו מלעשות זאת הפך לאחת המטרות המרכזיות של מדיניות החוץ של ארצות הברית.
ההיסטוריון ויליאם אפלמן ויליאמס טען כי ככל שחלף הזמן יותר ויותר אישים בממשל האמריקאי החלו לראות בברית המועצות את סמל הרוע, וחלקם אף החלו להשוות את סטלין לאדולף היטלר. האמונה הרווחת בקרבם הייתה כי ארצות הברית היא שצריכה לעצב את דמותו של העולם לאחר תום המלחמה, ולשם כך היא צריכה להפוך למעצמת-על יחידה, ולייצר הרתעה יעילה כנגד ברית המועצות. ויליאמס טען כי בנוסף לכך, גורמים בממשל האמריקאי ובהם גם מחליפו של רוזוולט, הארי טרומן, החלו להאמין כי יש לנקוט במדיניות נוקשה יותר כלפי ברית המועצות, כדי להרתיע אותה, ולא לאפשר לה להפוך את מדינות מזרח אירופה לאזור השפעה שלה (בשליטתה העקיפה), ולהשליט שם משטרים קומוניסטיים.