cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית הספר מאסימו ד'אדזליו
מעליית מוסוליני ועד תחילת המלחמה
לאחר מלחמת העולם הראשונה ועלייתה של המפלגה הפשיסטית בראשותו של בניטו מוסוליני לשלטון באיטליה, רבים מתלמידי בית הספר ומבוגריו התנגדו למשטר הפאשיסטי. בית ההוצאה לאור של אינאאודי, שהיה אחד מהמוסדות התרבותיים והאינטלקטואליים היוקרתיים בטורינו, כלל צוות עובדים שהיה מורכב מבוגרי בית הספר. עם התגברות האנטישמיות באיטליה בשנות השלושים, ובמיוחד לאחר חקיקת חוקי הגזע ב-1938, רבים מבוגרי בית הספר, וביניהם גם עובדי בית ההוצאה לאור, הפכו לחלק מהתנועה האנטי-פאשיסטית שנקראה "צדק וחירות" (Giustizia E Liberta). עבור קבוצה זו, ייצג הפאשיזם עלבון וחוסר מוסריות כלפי זכויות אדם, ולכן ההתנגדות לפאשיזם והלחימה בו הייתה מבחינתם לחימה נגד אורח החיים והעקרונות הפאשיסטיים. באמצע שנות השלושים של המאה העשרים, רבים מאנשי תנועת המחתרת "צדק וחירות" מצאו עצמם בכלא, ביניהם גם בוגרי בית הספר, פואה, אינאאודי, וגינצבורג. אחרים נשלחו לגלות בכפרים מבודדים בדרום איטליה. בתקופה זו טיהר המשטר הפשיסטי של מוסוליני את בית הספר מהאלמנטים האנטי-פאשיסיטיים שבו, והוא החל להשפיע על תוכני הלימוד ועל אופן ההתנהלות של בית הספר.
לאחר שנחקקו חוקי הגזע ב-1938, סולקו מבית הספר כל התלמידים היהודים. היה זה הצעד הראשון בתהליך של רדיפת יהודים על רקע גזעי באיטליה, אשר הביא בסופו להשמדתם של אלפי יהודים איטלקים בשואה. בין הנספים גם תלמידים יהודים שלמדו בבית הספר.
באותה השנה, התלמידים היהודים סולקו מכל בתי הספר הציבוריים באיטליה. רק תלמידים אשר היו לקראת סיום לימודיהם הורשו להישאר בבתי הספר, ולסיים את לימודיהם. צעד זה נבע מ"הוראות להגנה על בית הספר הפשיסטי" שהוצאו על ידי השלטונות. בהשוואת רישומי הילדים שלמדו בבית הספר בין השנים 1937–1938 לבין השנים 1938–1939, ניתן להבחין בהיעלמותם של 46 תלמידים בעלי שמות משפחה יהודים ממצבת התלמידים. תלמידים אלה היו פטורים משיעורי דת, ולכן סולקו מבית הספר. ברישומי בית הספר מופיעים שמות התלמידים היהודים שסולקו מבית הספר, מחלוקים לפי כיתות הלימוד שלהם. בתעודות שלהם לא הופיעו ציונים, ובמקום זאת נכתב "בני הגזע היהודי". בין התלמידים המגורשים הייתה גם אחותו הצעירה של פרימו לוי, אנה מריה.
כמו כן, בספריית בית הספר הוחלפו כל הספרים שחוברו על ידי סופרים יהודים לספרים שנכתבו על ידי מחברים אריים או איטלקים. היה זה צעד נוסף שנועד להחליש את הנוכחות היהודית בספרות ובתרבות באיטליה. בנוסף, השלטונות בטורינו נהגו לפקח פוליטית על מורי בית הספר, ובעיקר על מורים יהודים כמו נלדס פלקו (Falco) ומריסה זיני (Zini). זיני נולדה לאם יהודייה ולאב איטלקי, הפילוסוף זינו זיני שהיה סוציאליסט, עובדה אשר עוררה חשד אצל המשטר הפאשיסטי. מזכיר המפלגה הפאשיסטית בעיר דרש לדעת מדוע זיני ממשיכה ללמד בבית הספר, לנוכח חוקי הגזע. מנהל בית הספר באותה תקופה יצא להגנתה של זיני. כתוצאה מרדיפות היהודים בבית הספר, רבים מן התלמידים היהודים ובוגרי בית הספר אף החליטו לברוח להרים, ולהצטרף לפרטיזנים לאחר הכיבוש הגרמני של העיר, בהם פרימו לוי ואמנואלה הרטום.
בשנים 1942 ו-1943 סבל בית הספר מנזקים קשים למבנה כתוצאה מהפצצות.
לאחר המלחמה הוטבעו במדרגות הכניסה לבית הספר אבני נגף לזכרם של שניים מתלמידי בית הספר שמצאו את מותם במלחמת העולם השנייה. וירג'יניה מונטלצ'יני (Montalcini), שנתפסה על ידי הנאצים ונשלחה למותה בתאי הגזים באושוויץ, ופרנקו טדסקי (Tedeschi), שנשלח אף הוא לאושוויץ ומצא את מותו במחנה הריכוז מאוטהאוזן.
ב-24 וה-25 במאי התקיים כנס בבית הספר לכבודו של בוגר בית הספר, פרימו לוי.
כיום מונה בית הספר כ-1,000 תלמידים.
הקמת מועדון הכדורגל יובנטוס
בית הספר קשור מבחינה היסטורית למועדון הספורט יובנטוס, אשר הוקם בשנת 1897 על ידי קבוצה של תלמידים שלמדו בבית הספר. יובנטוס הוא מועדון הכדורגל המעוטר ביותר, בעל מסורת הספורט הוותיקה ביותר באיטליה. כמו כן, מדובר באחד ממועדוני הספורט המצליחים והחשובים ביותר בעולם, נקרא על ידי הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל בשם "המועדון האיטלקי הטוב ביותר" של המאה העשרים, והשני ברמה האירופית.
בעת ייסוד המועדון, בחרו חברי הקבוצה בצבע הוורוד למדים הרשמיים של הקבוצה, אותם הם לבשו במהלך שיעורי החינוך הגופני. מקור השם "יובנטוס", נעורים בלטינית, מתייחס לגילם הצעיר של התלמידים בבית הספר. גם כיום משחקת הקבוצה במדיה הוורדים בחלק ממשחקי החוץ שלה. מייסדי הקבוצה היו צריכים להכריע בין שלושה שמות: "Societa via Fort" ,"Società Sportiva Massimo d'Azeglio" ו"Sport-Club Juventus".
בשנת 2007, ביקר אלסנדרו דל פיירו בתיכון, ונשא נאום באודיטוריום של בית הספר לרגל חגיגות שנת ה-110 לחיי המועדון, הנחגגת בכל שנה ב-1 בנובמבר.
בוגרים מפורסמים של בית הספר
בבית הספר למדו תלמידים אשר השאירו חותם בהיסטוריה של איטליה ותרבותה. אחד מבוגרי בית הספר היה פרימו לוי שהתחיל את לימודיו בתיכון בשנת 1934. תחומי העניין של לוי היו כימיה ואסטרונומיה. לוי היה תלמיד ביישן וחרוץ אך הישגיו מעולם לא זכו לשבחי מוריו שנבחרו על ידי השלטון הפשיסטי. בין תחומי עיסוקיו, לוי היה ידוע כסופר, אך כשלמד ספרות איטלקית בכיתה י"א נחשב לתלמיד בינוני בתחום, ואף נכשל בבחינה בשפה האיטלקית. אחד ממוריו הידועים של בית הספר הוא אוגוסטו מונטי אשר היה היסטוריון שעסק בחקר תולדות אתיופיה והאצולה האיטלקית, וחוקר הרלדיקה. מונטי היה אחד מהמורים שהתנגדו לפשיזם. תלמיד נוסף בבית הספר היה לאונה גינצבורג, אשר בשנות לימודיו בתיכון כתב סיפורים קצרים שהושפעו מהתנגדותו לפשיזם. כמו כן, למד בבית הספר היהודי זוכה פרס נובל סלבדור לוריא, והפרטיזן אמנואלה הרטום ואחיו אניו, ובני משפחת אניילי, בעלי פיאט.
הספרייה
הספרייה של בית הספר הוקמה ב-1860, בשנים הראשונות להיווסדו של התיכון, והיא ממשיכה להתפתח על ידי רכישות חדשות ותרומות פרטיות (כגון קרן זיני). הספרייה פותחה ביוזמת פרופסור אוגוסטו מונטי החל מאמצע שנות העשרים, השנים המפוארות של בית הספר. על יד הספרייה הרשמית של סגל בית הספר, הוקמה גם ספריית תלמידים, שהפכה במהרה למקום מפגש חשוב לחילופי רעיונות.
ספריית בית הספר מאפשרת להעמיק ברגעיה החשובים של ההתפתחות התרבותית ושל ההיסטוריה האיטלקית, במיוחד בין המאה התשע-עשרה לבין המחצית הראשונה של המאה העשרים. בספרייה אוסף ספרים המכיל למעלה מ-24,000 ספרים, ובהם המהדורה הראשונה של הספר "הזהו אדם" של פרימו לוי. בין השנים 2009 ל-2012 שופצה הספרייה ונקראה על שמו של לאונה גינצבורג.
בית ההוצאה לאור Einaudi
בית ההוצאה לאור אינאאודי (Einaudi) נוסד בשנת 1933 על ידי קבוצת תלמידים בבית הספר מאסימו ד'אדזליו. רבים מהפרסומים הראשוניים של בית ההוצאה לאור היו פרסומים אנטי פאשיסטיים אשר משכו את תשומת לבם של הרשויות הפשיסטיות, דבר אשר הוביל למעצרים. על אף שהיו בכיתות שונות ולמדו בשנתונים שונים, היו כולם תלמידיו של הפרופסור אוגוסטו מונטי (Monti), אשר חינך אותם לערכים של תרבות, של חופש, ושל מחויבות אזרחית. הצעיר מביניהם, ג'וליו איינאודי' אסף יחד את לאונה גינזבורג, מאסימו מילה, נורברטו בוביו, צ'זרה פבזה, אליהם הצטרפו מאוחר יותר דמויות כגון נטליה גינזבורג, אשתו של לאונה, וג'יים פינטור.
מרכז סיור ולימוד סוסיא
מרכז סיור ולימוד סוסיא הוקם בשנת 1985 בסוסיא כבית ספר שדה לאזור הר חברון. פעילותו משתרעת מגוש עציון ואזור חברון בצפון, עד הנגב הצפוני בדרום, וממדבר יהודה במזרח עד לשפלת יהודה במערב.
כמו כן הוא מקיים סיורי הגות, הליכה ועיון בחבליה הגאוגרפיים של ארץ ישראל לאור התנ"ך וספרות חז"ל באזורים הבאים: מהר הכרמל בצפון, שער הגיא במרכז והר צין בדרום. מרכז סיור ולימוד סוסיא מקיים קורסים למורים בידיעת הארץ, המוכרים כגמול השתלמות למורים.
המרכז מפעיל את אתר העתיקות סוסיא, מדריך את המטיילים הבאים לבקרו, מקיים פעילויות מיוחדות בחול המועד ומנהל את החפירות הארכאולוגיות בו.
מאז שנת 2005 בחג החנוכה מקיים מרכז סיור ולימוד סוסיא כנס שנתי בנושא ספר המדבר בארץ ישראל. לקראת כל כנס יוצאת חוברת המסכמת את המאמרים אשר נמסרו בכנס השנה שקדם לה.
לבית הספר אכסניה ובה 240 מיטות.
העיקרון הקופרניקני
העיקרון הקופרניקני (אנגלית: Copernican principle) הוא עיקרון בפילוסופיה של המדע, ובקוסמולוגיה בפרט, שדן במקומו של כדור הארץ ביקום ובמעמדו בו. לפי עיקרון זה, כדור הארץ אינו במרכז היקום ואינו בעל מעמד חשוב ומיוחד. ההבדל בין עיקרון זה למודלים הגיאוצנטרי וההליוצנטרי הוא שהמודלים דנים במקומו הפיזי של כדור הארץ, ולמעשה הם מקרה פרטי של העיקרון. העיקרון הוא הרעיון המנחה בקביעת עקרון הממוצעות, וניתן להרחיב אותו עבור האדם ולטעון שהאדם אינו צופה ביקום מנקודה שיש בה ייחוד כלשהו על פני נקודה אחרת.
את העיקרון קבע האסטרונום ניקולאוס קופרניקוס, והוא הוביל למהפכה תפיסתית בנושא מקומו של כדור הארץ ושל האדם ביקום, מהפכה הקרויה המהפכה הקופרניקאית. טרם המהפכה, העדיפו גורמים דתיים להעמיד את כדור הארץ והאדם במרכז היקום, כאשר היקום סובב סביבם, מתוך התפיסה הרווחת שהעולם נברא עבור האדם. העיקרון הקופרניקני מבטל את מרכזיותו של האדם ומציב אותו כחלק מן היקום.
מאחר שלא ברור אם העיקרון נכון, פיזיקאים בונים מודלים הכוללים את העיקרון ומודלים מחוסרי העיקרון. דוגמה לבעיה בשימוש בעיקרון היא התאוצה בהתפשטות היקום. היקום מתפשט בתאוצה הולכת וגדלה, דבר שקשה להסבירו בהנחה שהיקום אחיד מכל נקודה שממנה צופים בו (איזוטרופי). נהוג לקרוא לגורם התאוצה אנרגיה אפלה ולשינוי בתאוצה הקבוע הקוסמולוגי. בהנחה שלכדור הארץ מקום ביקום באזור בעל צפיפות נמוכה במיוחד, ניתן לשער את קיומם של אזורים צפופים יותר ביקום שהכבידה שלהם גורמת לתאוצה זו.
קלמנטין, נסיכת בלגיה
קלמנטין, נסיכת בלגיה (בצרפתית: Clémentine de Belgique; 30 ביולי 1872 - 8 במרץ 1955), הייתה בתו של לאופולד השני, מלך הבלגים, ואשתו של ויקטור, נסיך נפוליאון.
ביוגרפיה
קלמנטין נולדה ב-30 ביולי 1872 בארמון המלכותי לייקין בבריסל שבבלגיה. אביה היה לאופולד השני, מלך הבלגים, וסבא רבא שלה מצד האב היה לואי פיליפ, מלך הצרפתים. אמה הייתה מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה לבית הבסבורג, אשר הייתה נכדתו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונינתו של קרלוס השלישי, מלך ספרד. אביה ואמה לא הסתדרו היטב, ואמה העבירה את מרבית זמנה בעיר ספא ליד הארדנים. לאופולד הזניח את בנותיו והתעניין בעיקר בבנו לאופולד, בעוד מריה הנרייטה התמקדה בבנותיה והעניקה להן חינוך מעולה. בשנת 1869 מת אחיה לאופולד בגיל תשע. המוות הכניס את אביה להלם שממנו לא התאושש עוד. הוא התפייס עם אמה לזמן מה בניסיון ללדת בן זכר נוסף שיירש אותו, אולם התוצאה הייתה לידתה של בת נוספת, הנסיכה קלמנטין. לאחר לידתה, לאופולד איבד לחלוטין עניין במשפחתו, והשקיע את מרבית תשומת לבו בקונגו (אשר הייתה מושבה פרטית שלו) ובמספר פילגשים. בשנת 1895 אמה פרשה סופית מחצר המלוכה והתגוררה בעיר ספא למשך שארית חייה.
בצעירותה התארסה קלמנטין עם בן דודה בודואן, נסיך בלגיה, בנו של הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה, אשר אביה טיפח אותו כיורשו, אולם הוא מת במפתיע בשנת 1891. לאחר מכן התאהבה קלמנטין בברון אוגוסט גופינט, אולם בשל אי היותו חבר האצולה הגבוהה סירב אביה להרשות לה להתחתן עמו. בשנת 1903 ביקשה קלמנטין להינשא לוויקטור, נסיך נפוליאון, עמו נפגשה כבר בשנת 1888, אולם אביה סירב לכך, בשל היותה נצר לבית אורליאן, בעוד ויקטור היה חבר בבית בונפרטה, שהיה יריבו של בית אורליאן. בשנת 1909 מת אביה, ובשנת 1910 הרשה לה בן דודה אלברט הראשון, מלך הבלגים להינשא לוויקטור, ואכן ב-10 בנובמבר 1910 התחתנו השניים. לבני הזוג נולדו שני ילדים, ובשנת 1926 מת בעלה ויקטור. ב-8 במרץ 1955 מתה קלמנטין בניס, צרפת, ובמותה הייתה הילד הלגיטימי האחרון של לאופולד השני שנותר בחיים.
סן ז'רמן
{{פירושונים|* ז'רמן מפריז – אחד הקדושים המגינים על פריז.
ראו גם
}}
דפנה לוי
דפנה לוי (נולדה ב-26 בדצמבר 1968) היא זמרת ג'אז ישראלית.
ביוגרפיה
דפנה (דפני) לוי נולדה וגדלה בקריית אונו. היא החלה את דרכה המוזיקלית בנגינה בקונטרבס בתזמורת הנוער של קריית אונו בניצוחו של אהרון אלקלעי. למדה במגמת המוזיקה בתיכון "תלמה ילין" ואצל טדי קלינג, נגן הקונטרבס הראשון בתזמורת הפילהרמונית.
בשנים 1987–1988 הייתה סולנית תזמורת צה"ל בניצוחו של יצחק (זיקו) גרציאני. לאחר מכן למדה מוזיקה בבית הספר "רימון" וכן נגינת פסנתר ג'אז אצל המוזיקאית אלונה טוראל ומשחק מול מצלמה בסטודיו "ניסן נתיב".
בראשית שנות התשעים נסעה מספר פעמים ללוס אנג'לס, להשתלמויות בפיתוח קול אצל המורה הידוע סת' ריגס ובתיאטרון אצל השחקן והמורה קליפורד דייוויד.
לוי למדה באוניברסיטת תל אביב, בפקולטה למדעי הרוח וסיימה תואר ראשון בפילוסופיה ותואר שני בפילוסופיה של המזרח הרחוק.
הוריה של דפנה, יעל ושמואל לוי, הם בוגרי כפר הנוער בן שמן. אמה ניגנה בנעוריה בצ'לו ושרה, ואביה ניגן בחלילית. את אהבתה לג'אז רכשה דפנה עוד בילדותה – אחיה ואחותה הגדולים ניגנו ג'אז ונהגו לקחת אותה איתם להופעות. אחיה, עופר לוי, פרופסור לחינוך באוניברסיטת אינדיאנה, הוא גם זמר באס-בריטון קלאסי; אחותה, ורד לוי-ברזילי, הייתה כתבת "מוסף הארץ" במשך שנים רבות וכיום היא כותבת ועורכת ספרים.
קריירה מוזיקלית
במהלך השנים 1991–2011 הופיעה לוי כסולנית התזמורת "הד ביג בנד". שיתוף פעולה אמנותי זה הוביל למסע הופעות בארצות הברית, ראשון בסדרת מסעי הופעות שלה ברחבי המדינה. כמו כן, היא הוזמנה כמה פעמים על ידי כנסיות אוונגליסטיות אמריקניות אוהדות ישראל והעלתה שם מופעי ג'אז בעלי תכנים ישראליים ויהודיים.
בעשור שבין 2000 ו-2010 הרבתה לוי להופיע במועדוני ג'אז, פסטיבלים ואירועי תרבות.
היא לקחה חלק בפסטיבלים רבים, וביניהם: פסטיבל ג'אז תל אביב; פסטיבל הג'אז בוויצ'יטה, קנזס; היריד העולמי "אקספו"; "ג'אז, בלוז ווידאוטייפ"; ג'אז פסטיבל ישראל; פסטיבל הג'אז באשדוד; פסטיבל האנימציה הבינלאומי; פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה; פסטיבל הג'אז בנמל קיסריה.
בין היתר הופיעה עם אמני הג'אז הישראליים לאוניד פטשקה, עופר גנור ואלברט פיאמנטה ועם האמנים הבינלאומיים: נאט אדרלי, מישל ווקר, אדי היגינס ומיכאל ורקאמפ.
למען בעלי החיים
במשך שנים רבות הייתה דפנה פעילה בהגנה על בעלי חיים ובקידום רווחתם וזכויותיהם, במסגרת עמותת "תנו לחיות לחיות" ועמותות נוספות.
בשנת 2000 כתבה והפיקה את השיר "כלב" LOVE klavlove שבו השתתפו האמנים: צביקה פיק, חמי רודנר, לאה שבת, מיכל אמדורסקי, אריק סיני, יצחק קלפטר - שניגן בו סולו גיטרה - ואחרים. השיר, המעודד אימוץ כלבים, בהפקתו המוזיקלית של גדי גולדמן, זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו השונות ולחשיפה תקשורתית בטלוויזיה ובעיתונות. במסגרת הפרויקט, נרתמו כמה מן האמנים גם להופעות באירועי התרמה שונים, והעמותות למען בעלי החיים השתמשו בשיר לקידום אימוץ כלבים.
קלאסי-ג'אז
בשנת 2012 יצרה קונספט אישי, "קלאסי-ג'אז", חיבור בין יצירות קלאסיות ומוזיקת ג'אז בעיבודים מקוריים שהיא כותבת. מאז היא מקיימת קונצרטים בשיתוף עם הפסנתרנים אורית וולף, איגור אוסטרובסקי, בתיה שטיינבוק והכנר אקרט לורנצן.
מורה לג'אז
לוי מלמדת ביצוע קולי בג'אז בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה, תל אביב, ומזה 20 שנה היא אחראית על התחום הווקאלי במגמת הג’אז בתיכון א’ לאמנויות, תל אביב. היא לימדה במוסדות נוספים למוזיקה וביניהם: בית ספר "רימון"; קונסרבטוריון רמת השרון - מסלול הג'אז; מכללת "הד" למוזיקה עכשווית, ת"א והמכללה לאמנויות הבמה, נתניה. עם תלמידיה נמנים מארינה מקסימיליאן-בלומין, שבשנת 2006 המליצה עליה לוי לתוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד", ג'קו אייזנברג, אסתר רדא, מיקה שדה ועמירם עיני.
לוי השתתפה בתוכנית "בית ספר למוזיקה" בערוץ השני כחברה בוועדת השיפוט.
האלבום Late Night Journey
בינואר 2014 יצא אלבומה של דפנה לוי Late Night Journey שבו מככב לצדה סקסופוניסט הטנור היהודי-אמריקני הנודע לו טבאקין. האלבום הוקלט בתל אביב ובניו יורק ולקחו בו חלק מוזיקאי ג'אז בינלאומיים נוספים: הפסנתרן האיטלקי טוני פאנצ'לה, נגן הקונטרבס אסף חכימי (ישראל/ניו יורק), המתופף הסלובני גאספר ברטונצ'לי ונגן סקסופון הטנור מרטון קם. באלבום עיבודים ייחודיים שלה לשירי ג׳אז לצד שירים מקוריים. מפיקת האלבום היא עדי אורין והיועץ האמנותי הוא ניצן קרמר. את המאסטרינג לאלבום עשה אמן הסאונד דאג סקס בקליפורניה, שטיפל בין היתר גם באלבומיה של דיאנה קרול.
פסנתרן הג'אז הנודע קני בארון כתב על האלבום: "דפנה לוי היא זמרת נפלאה בעלת הבנה עמוקה של מסורת הג׳אז. יש לה אינטונציה מצוינת וחוש נהדר להרפתקנות והשתעשעות בשירה שלה. אם אתם מחזיקים את האלבום הזה בידיכם, אתם יודעים על מה אני מדבר!".
לו טבאקין כתב עליו: "דפנה היא זמרת בעלת רגישות נדירה לג׳אז. שמחתי להיות חלק מפרויקט ההקלטות הנוכחי ואני בטוח שהישג מרשים זה שלה יכבוש אתכם."
במופעי ההשקה של האלבום אירחה לוי את הזמרת דפנה ארמוני, את נגן הקונטרבס הבינלאומי אדם בן עזרא, ואת הזמר-יוצר נתן כהן ("הנשמות הטהורות"), איתו היא מופיעה מאז פברואר 2014. שיתוף הפעולה עם נתן כהן העמיק והתרחב ובימים אלה (2015) השניים עובדים על מופע משותף, ואף הקליטו דואט שכתבו יחד.
שיריה של לוי מושמעים בתחנות הרדיו: 88FM, רשת א', רשת ב', רשת ג' וקול המוזיקה ובתחנות הרדיו השונות באינטרנט.
בדצמבר 2014 השיקה את המופע Only You, המשלב קלאסיקות מכל הזמנים עם ג'אז, בלוז, שירים עבריים, חומרים מקוריים וקטעי הומור. במופע משתתפים: הפסנתרן עופר פורטוגלי, הבאסיסט טדי קלינג, המתופף לאון חביב ונגן הסקסופון אלברט פיאמנטה, ממייסדי הג'אז בישראל. מפיק המופע הוא ג'ורג' גרסון.
יווניטיקה
יווניטיקה, הידועה גם כרומניוטית או יוונית-יהודית, הייתה ניב של הרומניוטים, קבוצה של יהודים יווניים שקיומם מתועד מאז תקופת יוון ההלניסטית. שורש השפה הוא בקוינה (יוונית הלניסטית - Ελληνική Κοινή) ומשולבים בה אלמנטים עבריים. היא הייתה דומה ליוונית ששימשה את התושבים הנוצריים ביוון. הרומניוטים השתמשו בגרסה משלהם לאלפבית העברי כדי לכתוב טקסטים ביווניטיקה וביוונית.
מקור השם
מקור המילה "יוואנית" (כך נקראת השפה ביוונית) משתרש מהמונח התנ"כי "יוון", המקורב ל-Yavana (בסנסקריט), שנעשה בו שימוש על ידי תרבויות המזרח הקרוב. מונחים אלו התכוונו ליוונים וליוון.
היעלמות השפה
עם הזמן החל הניב הרומניוטי להיעלם, בעיקר במאה ה-19. כיום אין עוד דוברי רומניוטית שזו שפת האם שלהם, מכמה סיבות:
יחסי גינאה–הודו
יחסי גינאה–הודו הם יחסי החוץ בין גינאה והודו.
סקירה כללית
היחסים הבינלאומיים בין גינאה והודו היו לבביים וידידותיים. הודו החזיקה בשגרירות בקונאקרי, אך סגרה אותה לאחר יותר מ-2 עשורים של פעילות בשנת 1988. לאחר מכן, שגרירות הודו באביג'אן, חוף השנהב הוסמכה במשותף לגינאה. גינאה פתחה את שגרירותה בניו דלהי באפריל 2012.
נשיא גינאה, אחמד סקאו טורה, ערך ביקור בן ארבעה ימים בהודו במרץ 1981, וניהל שיחות עם ראש הממשלה אינדירה גנדי. הוא ביקר שוב במדינה במרץ 1983 כדי להשתתף בפסגת המדינות הבלתי מזדהות בדלהי. היו ביקורים קבועים בהודו של שרי גינאה. שרת המדינה ההודית לענייני חוץ, פרנה קאור, ביקרה בגינאה בינואר 2014. זה היה ביקור השרים הראשון מאז סגירת שגרירות הודו בקונאקרי ב-1988. קאור קיים שיחות דו-צדדיות עם הנשיא, ראש הממשלה ושר החוץ. במהלך הביקור חתמו שתי המדינות על הסכם להקמת ועדה משותפת בין משרדי החוץ של שתי מדינות, ועל מזכר הבנות לקיים התייעצויות סדירות של משרד החוץ.
גינאה והודו היו בין 19 המדינות הראשונות שהצטרפו לברית השמש הבינלאומית, שהוצעה על ידי ראש הממשלה נרנדרה מודי, ב-15 בנובמבר 2016.
יחסי סחר
הודו הייתה היעד השני בגודלו ליצוא, והמקור השני בגודלו לייבוא לגינאה בשנת 2015. הסחר הדו-צדדי בין גינאה והודו הסתכם ב-1,013.50 מיליון דולר בשנים 2014–2015, עלייה חדה של 154.76% לעומת התקציב הקודם. למרות שהמסחר הדו-צדדי גדל מאז 2010, הוא משתנה מאוד מדי שנה ואינו מבחין במגמה ברורה. הודו ייצאה לגינאה סחורות בשווי 283.81 מיליון דולר, וייבאה 729.69 מיליון דולר בשנים 2014–2015. הסחורות העיקריות שמייצאת הודו לגינאה הן דגנים, אורז, תרופות, טקסטיל, ציוד הובלה, צבעים, כימיקלים, ברזל, פלדה וציוד בנייה. הסחורות העיקריות המיובאות על ידי הודו מגינאה הן פנינים, אבני חן, תכשיטים, דלקים מינרליים וביטומן, קשיו, גרוטאות מתכות ואלומיניום.
קבוצת טופז מפעילה יחידות לייצור מוצרי צבע ופלסטיק, ובומביי סטור מפעילה מתקן לייצור סבונים בגינאה. בית החולים ההודי-מפרץ, נוידה, הקים בית חולים עם 300 מיטות בקונאקרי.
עזרה חיצונית
הודו תרמה לגינאה באפריל 2007 50 שנאים חשמליים בעלי קיבולת בין 250 ל-400 KVA. השנאים עולים 17.64 מיליון רופי הודי והם נועדו לסייע בהתמודדות עם המחסור בחשמל במדינה. הודו גם תרמה 175 מחשבים לממשלת גינאה. בית החולים ההודי-מפרץ, נוידה תרם תרופות ואספקה אחרת בשווי 30 מיליון רופי הודי כדי לספק הקלה במהלך התפרצות האבולה בגינאה. החברה ההודית Tata Steel תרמה 10 אוטובוסים לממשלת גינאה בשנת 2013.
פרויקט Pan African e-Network, יוזמת הדגל של הודו באפריקה, יושם בגינאה. בפסגת הפורום השנייה של הודו אפריקה באדיס אבבה בשנת 2011, הודו הסכימה להקים תחנת גז ביו-מסה לחשמול כפרי בגינאה.
הודו סיפקה לגינאה קו אשראי (LOC) בשווי 35 מיליון דולר לשיפור מערכת הבריאות שלה במרץ 2014, ועוד 59.87 מיליון דולר קו אשראי למודרניזציה ופיתוח של המגזר החקלאי. גינאה קיבלה הרחבה לקו אשראי של 28.51 מיליון דולר באמצעות ECOWAS Bank for Investment and Development (EBID) לייבא 100 אוטובוסים מהודו (בשווי 8.1 מיליון דולר) ולשדרוג והרחבת רשת החשמל במדינה (20 מיליון דולר).
אזרחי גינאה זכאים למלגות במסגרת התוכנית ההודית לשיתוף פעולה טכני וכלכלי והמועצה ההודית ליחסי תרבות.
גינאים בהודו
ישנם 900 גינאים שחיים ועובדים בהודו.
הודים בגינאה
נכון ליולי 2015, כ-700 הודים התגוררו בגינאה. הם עוסקים בעיקר במסחר או מועסקים בחברות מסחר. חלק מחברי הקהילה ייסדו עסקי ייצור, מסחר, כרייה וחקלאות. לקונקרי יש מקדש גורודווארה הינדי המשמש את כל חברי הקהילה ההודית לפעולות דתיות והתכנסויות.
יקנה חומת-כנף
יקנה חומת-כנף (שם מדעי: Metopidius indicus) היא מין של עוף מים אסיאתי ממשפחת היקאניים. זהו מין יחיד בסוגו. תחום תפוצתן של היקאנות חומות-הכנף מתפרש על פני דרום-מזרח אסיה והודו. בית הגידול המועדף על היקאנות הוא בריכות וביצות. אצבעותיהן ורגליהן המוארכות מתאימות במיוחד להליכה על פני הצמחייה הצפה של הבריכה או הביצה. היקאנות ניזונות מחרקים ומחסרי חוליות אחרים, שאותן הן מוצאות על הצמחייה הצפה או על פני המים.
אורכה של היקנה הוא כ-29 ס"מ, בעוד הנקבות גדולות מהזכרים. אצל יקנות בוגרות רוב הגוף צבוע בכחול בוהק, חוץ מכנפיהן החומות, רצועת הגבה הלבנה, רגליהן האפורות ומקורן הצהוב. לעומתן, רוב גופן של היקאנות הצעירות צבוע בחום, חוץ מצווארן הלבנבן, מקורן הצהוב ורגליהן האפורות.
עודד ליפשיץ (פרופסור)
עודד ליפשיץ (נולד ב-15 במאי 1963) הוא פרופסור מן המניין בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1997 קיבל תואר דוקטור בהיסטוריה של עם ישראל בהנחיית נדב נאמן ומאז הפך למרצה בכיר ופרופסור באוניברסיטת תל אביב. מאז 2011 משרת כראש המכון לארכאולוגיה ע"ש נדלר באוניברסיטת תל אביב, ראש התוכנית ללימודי "ישראל הקדום" ומחזיק בקתדרת אוסטריה לחקר ארץ ישראל בתקופת המקרא.
מחקרו של ליפשיץ עוסק בהיסטוריה, ארכאולוגיה והעדות המקראית של אזור דרום הלבנט (ארץ ישראל וסביבתה) ובעיקר התהוותה של ממלכת יהודה בהקשר המקומי והאזורי, ותולדותיה תחת השלטון האימפריאלי של אשור, בבל, ופרס. יחד עם עמיתיו, ליפשיץ ניהל מספר חפירות ארכאולוגיות באתרים כגון רמת רחל (2004–2010), עזקה (2010–) ומוצא (2018–). עודד ליפשיץ כתב הן בשיתוף והן בעצמו למעלה מעשרים ספרים וכמה מאות מאמרים מחקריים. הוא ארגן והרצה בלמעלה מ-200 כנסים מדעיים וקיבל מספר פרסים, מענקים ומלגות יוקרתיים, בהם פרס א.מ.ת. לארכאולוגיה לשנת 2022.
חייו ופועלו
עודד ליפשיץ נולד בירושלים בשנת 1963, שירת בצה"ל בשנים 1985-1981 ושוחרר ממילואים ב-2008 בדרגת רב-סרן. ליפשיץ נשוי ליעל (מורנו) ליפשיץ, יש להם ארבעה ילדים והם מתגוררים באלון הגליל.
בשנת 1985 החל ליפשיץ את לימודיו בארכאולוגיה והיסטוריה של עם ישראל ובשנת 1997 קיבל את הדוקטורט מבית הספר למדעי היהדות באוניברסיטת תל אביב. נושא הדיסרטציה היה: "פחוות 'יהוד' תחת שלטון בבל (586-539 לפנה"ס): מציאות היסטורית ותפישות היסטוריוגרפיות," אותה כתב בהנחייתו של פרופסור נדב נאמן. את הפוסט-דוקטורט עשה ליפשיץ בבפקולטה לתאולוגיה שבאוניברסיטת היידלברג (גרמניה), לאחר שקיבל מלגת מחקר לחוקרים מצטיינים על שם אלכסנדר פון הומבולדט.
ב-1998 הצטרף ליפשיץ לסגל האקדמי וב-2002 הפך למרצה בכיר עם קביעות בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. ב-2007 הפך לפרופסור חבר וב-2012 הפך לפרופסור מן המניין להיסטוריה של עם ישראל בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב. ב-2011 הקים ליפשיץ את תוכנית "ישראל הקדום" לתואר שני ושלישי באוניברסיטת תל אביב ועומד מאז בראשה ובראש המכון לארכאולוגיה על שם סוניה ומרקו נדלר. ליפשיץ הנחה כ-70 סטודנטים לתואר שני ו-20 סטודנטים לדוקטורט.
מחקר
מחקרו של עודד ליפשיץ מתמקד בדרום הלבנט בכלל וביהודה בפרט בתקופות הברזל, הפרסית, ההלניסטית.
יהודה תחת שלטון בבל
באמצעות ביקורת המקרא, חקר ביקורתי של מקורות היסטוריים וניתוח הממצאים הארכאולוגים, קבע ליפשיץ כי בניגוד לפרשנות המסורתית של הנרטיב המקראי, רוב ההיסטוריה של הארץ באלף הראשון לפנה"ס עוצבה על ידי נוכחותן של אימפריות, תחילה עם האימפריה הנאו-אשורית במאה ה-8 לפנה"ס. תקופה זו, הממשיכה עד עלייתה של ממלכת החשמונאים במאה ה-2 לפנה"ס, מכונה "עידן האימפריות". גישה זו עומדת בניגוד לגישה המסורתית המחלקת את תולדות עם ישראל בעת העתיקה לתקופת בית ראשון ובית שני, עם "פער גלותי", תרבותי ויישובי באמצע המאה ה-6 לפנה"ס. בספרו "ירושלים בין חורבן להתחדשות: יהודה תחת שלטון בבל", המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו, הציג עודד ליפשיץ עדויות לכך שבימי גלות בבל המשיכו להתקיים חלק ממרכזי היישוב בתחומי ממלכת יהודה הכבושה. ספר זה זכה בפרס איש-שלום (יד יצחק בן-צבי) לספר הביכורים הטוב ביותר בחקר תולדות ישראל. על אף שהתזה המהפכנית של ליפשיץ לא התקבלה על ידי כל החוקרים, מבקריו שיבחו את החיבור על היקפו, ארגונו ורמת הפירוט, וציינו אותו כאחד החיבורים המקיפים בנושא שנכתבו עד אז, הראוי לעיון ולמידה.
חפירות רמת רחל
בשנים 2004–2010 ניהל עודד ליפשיץ יחד עם מנפרד אומינג (אוניברסיטת היידלברג) את משלחת החפירות באתר רמת רחל, במטרה להגדיר את התרבות החומרית במאות ה6--5 לפנה"ס להן חופפת תקופת "גלות בבל" המתוארת במקרא. בחפירה התגלה מתחם מפואר אשר התקיים מהמאה ה-8 לפנה"ס ועד המאה ה-2 לפנה"ס. המתחם הוקם בזיקה להפיכתה של ממלכת יהודה לממלכת חסות של אשור ולאחר מכן של מצרים ובבל, והמשיך להתקיים כאשר יהודה סופחה לאימפריות של בבל, פרס, בית תלמי ובית סלאוקוס. התרומה העיקרית של המחקר היא למסגרת הכרונולוגית של המאות ה-7-4 וגילויו של גן מלכותי, היחיד שנמצא בארץ ישראל מכל תקופת המקרא. ליפשיץ הציג במחקרו כי בתקופה הפרסית המרכז השלטוני של פחוות יהודה עבר ממצפה (תל א-נצבה) לרמת רחל ולא לירושלים כפי שהיה מקובל, ושעד התקופה החשמונאית ירושלים המשיכה להתקיים אך ורק כמרכז פולחני. לדבר משמעות רבה לחקר המקרא שכן לתקופת שלטון פרס מיוחסת פעילות ספרותית רבה אשר השפיעה רבות על המקרא ועל התהוות היהדות.
טביעות חותם ביהודה
יחד עם שותפו דייוויד ס. ואנדרהופט (בוסטון קולג'), החל ליפשיץ מחקר מקיף על המסורות המנהליות הייחודיות ליהודה תחת חסות או שלטון ישיר של האימפריות, ובפרט טביעות החותם שהופיעו ביהודה במשך כ-600 שנים, בין המאה ה-8 למאה ה-2 לפנה"ס. תחילה המחקר התמקד בטביעות החותם בתקופה הפרסית וההלניסטית ובמשמעותן להבנת ההיסטוריה והכלכלה של יהודה בתקופות הללו. שני החוקרים פרסמו את תוצאות המחקר בספר שראה אור באנגלית ב-2012 וזכה בפרס ג' ארנסט רייט של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח (ASOR). לאחר מכן המשיך ליפשיץ עם עמיתיו לחקור את תופעת טביעות החותם גם במאות ה-8 עד ה-6 (כולל חותמות למלך) ופרסם ב-2018 את הספר "עידן האימפריות: היסטוריה ומנהל ביהודה לאור טביעות החותם על קנקנים".
חפירות תל עזקה
מאז 2010, מנהל ליפשיץ יחד עם עמיתיו יובל גדות (אוניברסיטת תל אביב) ומנפרד אומינג (אוניברסיטת היידלברג) את משלחת החפירות על שם לאוטנשלגר בתל עזקה שבשפלת יהודה. בחפירות נחשף אתר רב-תקופתי עם שכבות יישוב מתקופת הברונזה הקדומה ועד התקופה הרומית. באתר נחשפו שכבות עם בניה מאסיבית מתקופת הברונזה התיכונה, שכבת חורבן מסוף תקופת הברונזה המאוחרת וממצאים הקשורים בנוכחות וההיסטוריה של ממלכת יהודה באזור בתקופת הברזל וב"עידן האימפריות".
חפירות תל מוצא
מאז 2018 מנהל ליפשיץ יחד עם שועה קיסילביץ (אוניברסיטת תל אביב ורשות העתיקות) את משלחת החפירות בתל מוצא שממערב לעיר דוד, במרחק הליכה. החפירות מתמקדות במקדש שהתקיים במקביל לירושלים בתקופת הברזל 2א (המאות ה-10-9 לפנה"ס).
מאמרים
עודד ליפשיץ פרסם כ-200 מאמרים. את מרביתם ניתן למצוא בפרופיל של ליפשיץ באתר Academia.edu.
אילדיקו אניידי
אילדיקו אניידי (בהונגרית: Enyedi Ildikó; נולדה ב-15 בנובמבר 1955; ילידת בודפשט, הונגריה) היא במאית קולנוע, תסריטאית ומרצה הונגריה, זוכת פרס דוב הזהב בפסטיבל הקולנוע של ברלין 2017.
קורות חיים
נולדה לגאוגרף גיורגי אניידי ואירן פארדי. ב-1974 למדה באוניברסיטת מונפלייה בצרפת. בין השנים 1975–1978 למדה באוניברסיטה לכלכלה מרקס קרולי בבודפשט. בשנים 1979–1984 למדה בבית הספר הגבוה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בבודפשט והייתה תלמידתו של האמן הרב תחומי המוערך בארצו פברי זולטן. בין השנים 1978–1984 הייתה חברת קבוצת האמנים אינדיגו. מ-1984, שימשה כעוזרת במאי ב-Mafilm, חברת הסרטים הוותיקה ביותר ואחת הגדולות בהונגריה. היא יצרה סרטים קצרים בסטודיו באלאס בלה (Balázs Béla).
מאז 1989, היא מרצה בבית הספר הגבוה לתיאטרון וקולנוע בבודפשט שבו למדה. ב-1992 וב-1994 שימשה כחברה בוועדת השופטים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בברלין. בשנת 2011 הוענק לה דוקטורט באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בבודפשט.
בסטודיו באלאס בלה יצרה בעיקר סרטים קצרים. על סרטה העלילתי הראשון, המאה ה-20 שלי זכתה בפרס הראשון- פרס מצלמת הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן 1989.
אניידי נשואה לווילהלם דורסטה (Droste), היסטוריון חוקר של הספרות הגרמנית, סופר ומתרגם. להם שני ילדים.
טריסטניה
טריסטניה (בנורווגית: Tristania, השם נגזר מהמילה הלטינית triste שפירושה צער או מלנכוליה) הייתה להקת מטאל גותי מנורווגיה. הלהקה הוקמה בסוף 1996 על ידי מורטן ולנד, איינר מוהן וקנת' אולסון. היא החלה כלהקת רוק כבד, אך במהרה נהפכה ללהקת מטאל גותי. היא זכתה לפריצתה הגדולה ב-1997 אחרי הצטרפותה של זמרת המצו-סופרן האופראית ויבקה סטנה והייתה מחלוצות השימוש בשירת היפה והחיה ובמטאל גותי סימפוני, כאשר שילבה בין דום מטאל/דת' מטאל/בלאק מטאל למוזיקה גותית מימי הביניים (כינור, מזמורים גרגוריאניים ואופרה). בהמשך שינתה מעט את סגנונה ונטתה אל עבר שילוב של דום-דת' גותי ופרוגרסיב מטאל. טריסטניה נחשבת לאחת מלהקות המטאל הגותי המשפיעות והחשובות ביותר. הלהקה התפרקה ב-2022, אחרי 26 שנות פעילות.
מוקדמת
המוזיקה של טריסטניה המוקדמת הייתה מטאל גותי-סימפוני ברוח הסצנה הסקנדינבית שכללה להקות כמו Theatre of Tragedy ו-The Sins of Thy Beloved, שהתנסו גם הן במטאל גותי עם שירת היפה והחיה ושילוב קלידים וכינור במוזיקה שלהם. טריסטניה לקחה את המוזיקה שלהן צעד אחד קדימה והחלה בשימוש רחב באלמנטים שנהפכו אופייניים לז'אנר כגון קלידים, כינור, מקהלות של מזמורים גרגוריאניים וזמרת סופרן אופראית. תת-סוגה זו של מטאל גותי ידועה גם כמטאל גותי סקנדינבי, על שם האזור בה התפתחה.
בשיריה הראשונים הלהקה ביססה את המוזיקה שלה על ריפים של בלאק מטאל בקצב של דום מטאל מגובים בקלידים דומיננטיים ותופים. בשירים מאוחרים יותר, טריסטניה שמה דגש רב על שירה נשית אופראית (קול המצו סופרן הצלול של ויבקה סטנה), מקהלות מכשפות ועוצמתיות ושימוש בכלים קלסיים כגון כינור, פסנתר וחליל. השימוש באלמנטים גותיים וסימפוניים אלה העשיר את צליל הבלק/דום/דת' מטאל שלהם והוסיף לו עומק. השפעה חזקה נוספת על המוזיקה שלהם באה מדום מטאל ומתבטאת בקטעים של ריפים איטיים ומלנכוליים עם הגיטרה. השילוב של גראולינג (שירה של דת' מטאל, בוצעה על ידי מורטן ולנד בעיקר), צווחות צרודות ואפלות (בוצעו על ידי ולנד והגיטריסט אנדרס הידל) עם שירת האופרה של ויבקה סטנה ("שירת היפה והחיה") והמקהלות הגותיות המלכותיות הגיעה לשיאה באלבום Beyond The Veil משנת 1999 שנחשב עד היום לאחד מיצירות המופת של ז'אנר המטאל הגותי.
ללהקה מספר סגנונות שירה בהן היא השתמשה בתקופה זו:
בשנת 2001 עזב ולנד את הלהקה וסגנונה השתנה במקצת. הם התנסו בנגיעות של מוזיקה אלקטרונית ורוק גותי ונסוגו מעט מסגנון הבלאק מטאל הכבד שאפיין את אלבומיהם הראשונים.
מאוחרת
החל מ-2005 טריסטניה נסוגה מהסגנון הבומבסטי ורב-הרבדים שלה, והתמקדה יותר באיזון הסגנונות הווקלים השונים ופיתוח הצליל שלהם. סגנונה השתנה ונע ממטאל גותי לפרוגרסיב מטאל כאשר טריסטניה ויתרה על קטעי המקהלות והקטינה את השימוש במטאל סימפוני בשיריה. באלבום Ashes עוד נעשה שימוש בגרואלינג לצד שירה נשית. שינוי הסגנון התחזק עוד יותר אחרי עזיבתה של ויבקה סטנה ב-2007.
ב-2013 הוציאה טריסטניה את האלבום Darkest White הכבד יותר יחסית לקודמיו ובו טריסטניה חוזרת לנגן דום-דת' גותי, אך לא סימפוני. השירה משלבת שירה נשית נקייה, שירה גברית נקייה וגרואלינג.
הפריצה ופיתוח המטאל הגותי הסקנדינבי
ב-1998 הוציאה טריסטניה את האלבום הראשון שלה Widow's Weeds שזכה לביקורות מצוינות והצלחה רבה. באלבום זה יצאה טריסטניה מסוגת הדום-הגותי ופיתחה את המטאל הגותי הסימפוני בו שילבה גרואלינג, שירה גברית נקייה (אסטן ברגיי, שאחר כך הצטרף ללהקה כחבר קבוע), שירת אופרה, מקהלות, ריפי גיטרה כבדים, כינור (על ידי פיט יוהנסן, Pete Johansen) וכלים קלאסיים. אלבום זה הוא כנראה הכבד ביותר של טריסטניה, עם השפעת דום מטאל בולטת. ההופעה החיה הראשונה של טריסטניה מחוץ לנורווגיה הייתה באוגוסט 1998 כלהקת חימום ל-Lacrimosa בבלגיה ובפסטיבל "רוח מעל החומר" (Mind over Matter) באוסטריה. באותה שנה יצאה טריסטניה למסע ההופעות האירופאי הראשון שלה, ביחד עם Haggard (המנגנת מטאל סימפוני) ו-Solefald (המנגנת בלאק מטאל אוונגארדי).
שנה לאחר מכן הוציאה טריסטניה את הסינגל Angina וב-1999 הוציאה את אלבום המופת Beyond The Veil, כאשר את רוב המוזיקה הלחינו ולנד ומוהן, ואת השירים כתבו מוהן והידל. אלבום זה נחשב בידי מעריצים רבים לאלבום הטוב ביותר של הלהקה ולזה שמייצג את המוזיקה האידיאלית שלהם. המוזיקה באלבום מלאה באווירה ותשוקה, ומשלבת היטב בין השירה הנשית והאלמנטים הקלאסיים לריפים הכבדים של הבלאק מטאל ושירת הגראולינג של מורטן ולנד. אלבום זה סימפוני יותר מקודמו. בעקבות האלבום המוצלח יצאה למסע הופעות נוסף, עם להקות המטאל הגותי הסקנדינבי The Sins of Thy Beloved ו-Trail of Tears (הלהקה Antichrisis שימשה כלהקת חימום). באותה שנה יצאה למסע הופעות נוסף, הפעם עם חלוצות הדום מטאל הגותי Anathema ו-Tiamat. הלהקה המשיכה להופיע במקומות רבים גם בשנת 2000.
ב-2001 יצא אלבומם השלישי, World of Glass. אלבום זה היה שונה במקצת בסגנונו מהאלבומים הקודמים של הלהקה, ותרומתה של עזיבתו של ולנד לכך הייתה מכריעה. את הגרואלינג באלבום זה שר רוני תורסן (Ronny Thorsen), חבר להקת Trail of Tears שהצטרף להקלטת האלבום כאמן אורח, ואת השירה הנקייה שרו יאן קנת' ברקוורד (Jan Kenneth Barkverd) ואסטן ברגיי (Østen Bergøy), שהצטרף כחבר קבע ללהקה והפך לכותב השירים העיקרי עד שעזב ב-2010. בעקבות האלבום, הצטרף ברגיי ללהקה כחבר קבוע. עוד הצטרף קייטיל אינגברת'סן, שתפקידו היה לשיר את הגרואלינג במקום ולנד שעזב. אלבום זה כלל את גרסת הכיסוי (cover version) היחידה שביצעה טריסטניה, וזה השיר The Modern End של להקת Seigmen.
שינוי סגנון
בשנים 2003–2004 לקחה טריסטניה פסק זמן מהופעות כדי להתרכז בכתיבת שירים והקלטת האלבום הבא.
בעקבות סיבוב הופעות לקידום האלבום באירופה ואמריקה הלטינית (עם Nightwish, Gothminister ו-Kreator) הצטרף ללהקה הגיטריסט סוון טרייה סולוואנג (Svein Terje Solvang) שהחליף את מוהן שנשאר בבית לכתוב שירים ללהקה. הוא נהפך לחבר קבוע. ב-2006 עזב הזמר קייטיל אינגברת'סן את הלהקה, והגיטריסט אנדרס הידל לקח על עצמו לשיר את הקטעים של השאגות והצווחות (שירה לא-נקייה).
בשנת 2007 הוציאה הלהקה אלבום אולפן נוסף, החמישי במספר, בשם Illumination. האלבום המשיך את הקו שאפיין את Ashes. עם זאת, אלבום זה נחשב כחביב בהרבה מקודמו על ידי המעריצים והוערך יותר גם על ידי הביקורות.
גל עזיבות ושינויי הרכב הלהקה
ב-27 בפברואר 2007, קצת לאחר צאת האלבום פרשה הסולנית ויבקה סטנה מהלהקה (עקב רצונה להתמקד בחלומה: להיות מורה לפיתוח קול), והלהקה החלה לחפש סולנית חדשה. ב-19 באוקטובר 2007 נחשפה מריאנג'לה "מארי" דמורטאס (Mariangela "Mary" Demurtas) מאיטליה כסולנית החדשה של טריסטניה. קולה וסגנון השירה שלה היה שונה מזה של ויבקה, ופחות אופראי וצלול.
ב-2008 עזבו גם סולוואנג והבאסיסט הוותיק רוין אוסטרהוס את הלהקה. במקומם גייסה הלהקה לשורתייה את הבאסיסט הנורווגי אולה ויסטנס (Ole Vistnes). טריסטניה ערכה את הופעת הבכורה של ההרכב החדש עם דמורטאס כסולנית ב-29 בפברואר 2008 בפסטיבל בקייב. מאוחר יותר, גם המתופף קנת' אולסון, שהיה אחד ממייסדי הלהקה, עזב והוחלף על ידי טאראלד לי. ברגיי הקטין את מעורבותו בלהקה לחבר חלקי עקב מחויבויות למשפחתו. ב-2010 עזב לחלוטין וקייטיל נורדהוס החליף אותו בתפקיד הזמר ששר שירה נקייה.
באוגוסט 2010 הוציאה הלהקה את האלבום "Rubicon" על שם נהר רוביקון שזרם בצפון איטליה בתקופת האימפריה הרומית. עטיפת האלבום מתארת את מריאנג'לה אוחזת את ראשה במבט מנוכר.
ב-22 בינואר 2011 הופיעה הלהקה בישראל.
אחרי הפסטיבל Dark Festival ב-2 באוקטובר 2011 קבוצת מתכנתים הונגרית הוציאה משחק מחשב חינמי על טריסטניה, בשם "Tristania 3D".
ב-2013 הוציאה את האלבום Darkest White ובו יש חזרה לסגנון מטאל גותי המבוסס על דום מטאל/דת' מטאל (דום-דת') אגרסיבי וכבד יותר ביחס לאלבומים מ-2005–2010. באלבום ישנם 3 סוגי שירה: שירה נשית נקייה, שירה גברית נקייה וגרואלינג. האלבום זכה לביקורות טובות.
החל מ-2016 הלהקה חדלה מלהופיע ולא הוציאה מוזיקה חדשה אך ב-2019 הודיעה על חזרה לפעילות.
בספטמבר 2022 הודיעה טריסטניה על הפסקת הפעילות ופירוק הלהקה.
דיסקוגרפיה
בנוסף, הלהקה הוציאה עד כה 5 וידאוקליפים לשירים הבאים:
Come Dance with Me!
Come Dance with Me!‎ הוא אלבום מאת הזמר האמריקני פרנק סינטרה שראה אור בשנת 1959. זהו אלבום האולפן ה-20 של סינטרה וה-13 שהוציא תחת חברת ההקלטות קפיטול.
זהו האלבום המצליח ביותר בקריירה של סינטרה, לאחר ששהה במשך שנתיים וחצי במצעד הבילבורד.
האלבום מכיל ביצועי סווינג כבדים ונגינת החצוצרות מובילה בו את התזמורת, על אף שכמה מהשירים באלבום איטיים ורגועים את הצלחתו הרבה הוא חייב לקטעים המהירים והעליזים.
Come Dance With Me!, שהה במצעד אלבומי הפופ של מגזין הבילבורד במשך 140 שבועות והגיע למקום השני וכך גם במצעד הבריטי.
בשנת 1987 הוציאה חברת קפיטול את האלבום על גבי תקליטור, אל שירי האלבום המקורי התווספו 4 שירים נוספים.
הדיוויזיה ה-119 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-119 (בגרמנית: 119. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-16 במרץ 1915, ולמפקדה מונה גאורג קרל פון בהר. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית, ובכלל זה במתקפת גורליצה-טרנוב, מתקפת אגם נארוץ' ומתקפת ברוסילוב. במאי 1917 הועברה הדיוויזיה לחזית המערבית, שם לחמה בקרב איפר השלישי ובקרב קמברה. בשנת 1918 היא לחמה במתקפת האביב, ולאחר מכן לחמה במתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-19 בדצמבר 1918 פורקה הדיוויזיה.
גיל ורנר
גיל ורנר הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד חטיבת אלכסנדרוני ומפקד בא"פ אליקים. קודם לכן שימש מפקד גדס"ר נח"ל.
שירות צבאי
עם גיוסו לצה"ל התנדב ורנר ליחידת שלדג. בשלדג עבר מסלול הכשרה כלוחם. עם תום המסלול יצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב ליחידת שלדג כמפקד צוות לוחמים והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. בהמשך לחם במלחמת לבנון השנייה ושימש כמפקד פלגה. בשנים 2010–2012 פיקד ורנר על פלנ"ט נח"ל ולאחר מכן שימש מפקד מגמה בבא"ח. בשנים 2018–2020 שימש מפקד גדס"ר נח"ל ולאחר מכן, בשנים 2020–2022, פיקד על בא"ח נח"ל. באוגוסט 2022 מונה למח"ט חטיבת אלכסנדרוני ומפקד בא"פ אליקים.
מלך הקומדיה
מלך הקומדיה (אנגלית: The King of Comedy) הוא סרט של מרטין סקורסזה משנת 1982 בכיכובם של רוברט דה נירו וג'רי לואיס.
הסרט לא זכה להצלחה קופתית מרשימה אך עם הזמן זכה להערכה מחודשת על הצורה הצינית בה הוא מציג את עסקי השעשועים.
תקציר העלילה
במרכז העלילה רופרט פאפקין (רוברט דה נירו), אספן חתימות לא יוצלח בן 34 החי עם אימו, אשר חולם להיות סטנדאפיסט מפורסם. לצורך כך הוא חוטף את ג'רי לנגפורד, מנחה מפורסם של תוכנית אירוח לילית מצליחה הנערץ עליו (ג'רי לואיס המשחק דמות הדומה לו עצמו) בעזרתה של מעריצה מעורערת נוספת של לנגפורד מאשה (סנדרה ברנרד). השניים מחזיקים במנחה המפורסם כבן ערובה בתמורה להזדמנות להופיע בקטע הסטנד-אפ בתוכנית של לנגפורד.
קישורים חיצוניים
ביקורות
דייוויד וורן
דייוויד רולנד דה מיי וורן (באנגלית: David Ronald de Mey Warren; 20 במרץ 1925 – 19 ביולי 2010) היה מדען אוסטרלי, שהמציא את הקופסה השחורה המשמשת להקלטה ותיעוד בתא טייס ומסייעת בחקירת אירועי תאונה אווירית.
חייו
וורן נולד באי סמוך לחופי הטריטוריה הצפונית של אוסטרליה. הוא למד בטסמניה ובסידני. ב-1935 נהרג אביו בתאונת מטוס במצר בס, כשלא היו כל תיעוד או עדים לאירוע. במהלך לימודיו פיתח וורן תחביב, שהיה משותף לו ולאביו, של בניית מכשירי רדיו, וציוד לשידור והקלטת קול.
ב-1953, כשעבד כחוקר במכון המדעי-טכנולוגי להגנה של אוניברסיטת מלבורן, חקר וורן תאונת מטוס מסוג דה-הבילנד קומט, והגה רעיון של הקלטת השיחות בתוך תא הטייס כדי לסייע לחוקר תאונות אוויריות, במקרי חירום. באותם ימים הוקלטו אמנם פרמטרי הטיסה מתוך המכשירים, אך לא הוקלט מידע קולי - וקשה היה להבין מתוך המידע מה אירע בעת תאונה. כמו כן ניתן היה להשתמש בקופסה רק באופן חד-פעמי, מה שהגביל את השימוש בה והיה יקר מדי בעידן שבו התעופה המסחרית האזרחית פרחה והייתה להמונית.
המצאתו של וורן הייתה פשוטה: הקלטה על גבי סרט מגנטי סטנדרטי שניתן לפיענוח והשמעה באמצעות ציוד רגיל, וכן לשימוש חוזר. ההמצאה שאיפשרה הקלטת מידע בכל טיסה סדירה, הוכיחה עצמה ככלי עזר רב חשיבות לחוקרי תאונות אוויריות. ב-1958 הוזמן וורן לבריטניה להצגת ושכלול המוצר; במהלך טיסה הוא ערך הדגמה של ההקלטה. לאחר תאונת מטוס אוסטרלי ב-1960 (טיסת Trans Australia Airlines Flight 538) קבעה ועדת חקירה שמומלץ מאוד להתקין "קופסה שחורה" בכל הטיסות הסדירות. התקנים אלה הותקנו במטוסי חברות תעופה רבות באוסטרליה, בריטניה וארצות הברית. וורן פרסם את המצאתו באופן מפורט בכתבי עת מדעיים וטכנולוגיים ואיפשר לחברות שונות לייצר "קופסאות שחורות", ללא בקשת תמורה ובלי שרשם פטנט, ובלא הפקת כל רווח מהמצאתו.
במהלך יתרת חייו המקצועיים עסק וורן בכימיה, בחקר דלקים ובחינוך.
מותו
וורן נפטר ב-19 ביולי 2010, בגיל 85, במלבורן.
הנצחתו
ב-20 במרץ 2021, לכבוד יום הולדתו ה-96, גוגל השיק עליו דודל.
ממשלת מיעוט
ממשלת מיעוט היא ממשלה במשטר פרלמנטרי שהסיעות המרכיבות אותה כוללות פחות ממחצית חברי הפרלמנט. היא מתקיימת באמצעות תמיכה אקטיבית או פסיבית של חברי פרלמנט, שאינם חלק מהקואליציה, אך הם תומכים בה בהצבעות בפרלמנט, או לחלופין נמנעים או לא משתתפים בהצבעות, ובכך מאפשרים לה לתפקד. ככלל החוק במשטרים דמוקרטיים אינו אוסר על ממשלת מיעוט. ישנן אף מדינות בהן קיימת מסורת של שלטון ממשלות מיעוט.
בממשלת מיעוט, גדל תפקידו של הפרלמנט כגוף המפקח על הממשלה.
רקע
בדמוקרטיה פרלמנטרית, סמכותה של הרשות המבצעת (למשל, הממשלה) מבוססת על תמיכת הרשות המחוקקת (פרלמנט). מכאן מקור המושג "דמוקרטיה פרלמנטרית", שכן הרשות המבצעת נשענת על כך שרוב מבין חברי הרשות המחוקקת תומך בה. אם אחת מסיעות הפרלמנט מהווה רוב מבין חבריו, היא מסוגלת להקים ממשלה לבדה, ללא צורך בתמיכה או בקואליציה עם סיעות נוספות. מצב זה נפוץ בדמוקרטיה פרלמנטרית בעלת מערכת דו מפלגתית, כגון בבריטניה, בה על-פי רוב המפלגה המנצחת בבחירות זוכה לרוב מוחלט של מושבי הפרלמנט. לעומת זאת, בדמוקרטיה פרלמנטרית רב-מפלגתית, כגון בישראל, גרמניה ואיטליה, על-פי רוב אין סיעה שלה רוב בפרלמנט. ניתן להשיג רוב בפרלמנט על ידי חבירה של מספר סיעות לקואליציה, אשר יתמכו יחד בממשלה מוסכמת על כל חברות אותה קואליציה, אשר תכיל נציגים של כל אותן סיעות. כאשר לקואליציה של מספר סיעות אין רוב בפרלמנט, אך סיעות נוספות, או חברי פרלמנט נוספים המהווים חלק מסיעות, תומכים בהקמת ממשלה מטעם אותה קואליציה, תקום ממשלת מיעוט. ממשלת מיעוט זוכה לאמון רוב הפרלמנט, למרות שלסיעות המרכיבות אותה אין רוב בפרלמנט.
התמיכה בממשלת המיעוט יכולה להתבטא בהצבעה בעד הבעת האמון של הפרלמנט בממשלה המוצגת בפניו וזקוקה לאישורו כדי להתקיים, ויכולה להתבטא בהמשך בתמיכה בהצעות חוק שמעלה הממשלה להצבעה בפרלמנט, בהתנגדות להפלת הממשלה בהצעות אי-אימון המועלות בפרלמנט, ובתמיכה פרלמנטרית בממשלה בנושאים נוספים. עם זאת, תמיכה בממשלת מיעוט יכולה גם שתהיה פסיבית: בחלק מההצבעות על כינון הממשלה, על חוקים, ועל הבעות אי-אמון שמתקיימות בפרלמנט, יכולים כמה חברי הפרלמנט להיעדר מההצבעה או להימנע בה, ובכך לאפשר לממשלה את הרוב הדרוש לה ומצד שני להביע, בעצם ההימנעות או ההיעדרות, הסתייגות מהרכבה, מדיניותה או מעשיה. אפשרות כזו של ממשלת מיעוט מתאפשרת רק במדינות ובמקרים בהן לא נדרש רוב מוחלט של חברי הפרלמנט בעד מתן אמון בממשלה על מנת שזו תכהן, או בחוקים שעל מנת לחוקק אותם לא נדרש רוב מוחלט שכזה.
המונח ממשלת מיעוט אינו רלוונטי ביחס לדמוקרטיה נשיאותית, בה הרשות המבצעת אינה זקוקה לאמון הרשות המחוקקת כדי לכהן. לרוב, במשטר זה הנשיא נבחר ישירות על ידי העם לתקופה קצובה, וממנה את חברי ממשלתו כרצונו (לעיתים בכפוף לאישור הרשות המחוקקת). בנוסף על חקיקת חוקים ושליטה על התקציב, הרשות המחוקקת עוסקת בביקורת על פעולת הרשות המבצעת. על כן יש לה הכוח להשפיע על מדיניותה ופעילותה של הרשות המבצעת (בעיקר באמצעות חקיקה ושליטה בתקציב). עם זאת, הרשות המבצעת אינה נזקקת לאמון הרשות המחוקקת ולכן היא תמשיך לכהן גם כאשר רק מיעוט מחברי הרשות המחוקקת תומך ברשות המבצעת (בדמוקרטיה נשיאותית לא קיים המושג הצעת אי אמון).
מאפיינים של ממשלת מיעוט
ככלל, הקמת ממשלת מיעוט אפשרית ביתר קלות במדינה שבה לא נדרש אמון מצידו של רוב מוחלט של חברי הפרלמנט כתנאי סף לאישור הרכב הממשלה. מאחר שבדרך כלל אין אמון של הרוב בממשלתו של המיעוט, הרי שדרישת אמון הפרלמנט בממשלה חדשה היא מכשול בדרכה של ממשלת מיעוט.
ישנן סיבות רבות המקשות את הקמתה ואת קיומה לאורך זמן של ממשלת מיעוט:
עם זאת, במחקר שסקר 32 דמוקרטיות עלה כי במעט יותר מרבע מהמקרים שבהם לא הייתה מפלגה בעלת רוב מוחלט בפרלמנט, הוקמה ממשלת מיעוט. ממשלת מיעוט היא אפשרות סבירה כשאין דרישה חוקית לאמון רוב הפרלמנט בממשלה. לעיתים ממשלת מיעוט היא אפשרות מועדפת על מפלגות הפרלמנט המרכזיות, מאחר שבקואליציה יש מעין פשרה על נושאים מרכזיים, פשרה הנראית לבוחר כהתכחשות למצע המפלגה. במקרים רבים ממשלת מיעוט היא יציבה. יציבותה ותפקודה מתאפשרים כשיש גוש חוסם קבוע, או כשבאופוזיציה יש מפלגות ימניות ושמאליות וממשלת המיעוט היא במרכז. בסיטואציה כזאת, הממשלה נשענת תמיד על חלק אחד מהאופוזיציה בהתאם לדרישה. יש הרואים בממשלת מיעוט דמוקרטיה יותר מבממשלה רחבה, דווקא בגלל ההזדקקות להתייעצות ואישור בכל הצבעה של מפלגות אופוזיציוניות, מה שמצריך קונצנזוס יותר מאשר בממשלת רוב, בה אין התחשבות במיעוט והוא אינו בא בדרך כלל לידי ביטוי.
ממשלות מיעוט בעולם
למדינות דמוקרטיות פרלמנטריות רבות בעולם יש מסורת של ממשלות מיעוט. יש מדינות להן היסטוריה ארוכה ורציפה של ממשלות מיעוט. במדינות צפון אירופה (סקנדינביה, הולנד) ממשלות מיעוט שכיחות ביותר. כך גם באיטליה, התקיימו ממשלות מיעוט בשנות ה-70. דנמרק בולטת בהיסטוריית ממשלות מיעוט, כשלמעלה מחצי יובל (1972-1998) כל ממשלותיה היו ממשלות מיעוט. גם בקנדה ממשלות המיעוט הן שכיחות ביותר.
בישראל
סעיף 3 לחוק יסוד: הממשלה קובע: "הממשלה מכהנת מכוח אמון הכנסת". סעיף 13(ד) מוסיף: "הממשלה תיכון משהביעה בה הכנסת אמון, ומאותה שעה ייכנסו השרים לכהונתם". הצורך באמון הכנסת יוצר קושי להקמתה של ממשלת מיעוט, אך אינו הופך זאת למשימה בלתי אפשרית, משום שייתכן שהממשלה תזכה לאמונם של רוב חברי כנסת, גם אם חלק מן התומכים בממשלה לא יהיו חברים במפלגות המרכיבות אותה, וגם אם רוב זה שייתן בה אמון אינו רוב מוחלט.
ממשלה שהפכה לממשלת מיעוט במהלך כהונתה חשופה להפלתה בהצעת אי אמון, אך לשם כך נדרש, החל משנת 1996, רוב של 61 מחברי הכנסת, והחל משנת 2015, נהוג בישראל אי-אמון קונסטרוקטיבי: הצעת אי האמון חייבת גם לכלול ממשלה חדשה שהודיעה על קווי היסוד של מדיניותה, על הרכבה ועל חלוקת התפקידים בין השרים. שינוי זה לחוק יסוד: הממשלה קודם על ידי הקואליציה של הליכוד ויש-עתיד.
הקמתה של ממשלת מיעוט בישראל כמעט ולא נשקלה כאופציה רצינית גם כאשר הייתה אפשרות סבירה להקים ממשלה כזו. ממשלות מיעוט נוצרו רק בעקבות איבוד בסיס התמיכה במהלך הקדנציה. הסיבה לכך נעוצה בתרבות הפוליטית בישראל, שבה התפתחה מסורת לפיה האופוזיציה מתנגדת לממשלה גם כאשר לכאורה, מבחינה אידאולוגית ואף משיקולי מדיניות ריאליים יותר, ישנה הסכמה עם מהלכיה. כמו כן, בתרבות הפוליטית בישראל מקובלת התפיסה שאי אפשר להשפיע על מדיניות ממשלתית מן האופוזיציה, תחושה המעודדת את המפלגות התומכות לדרוש להצטרף לקואליציה - אם בקשתם תיענה, הם יצורפו לממשלה והיא לא תהיה עוד ממשלת מיעוט, ואם לא, הם לא יתנו את אמונם לממשלה והיא לא תהיה עוד כלל. מצד הקואליציה, המחיר של צירוף סיעות תומכות אל הממשלה היה תמיד מועט למדי, לעומת המחיר הגבוה שהממשלה הייתה משלמת אם אותן סיעות היו נשארות באופוזיציה היה רב מדי - אותן סיעות היו עלולות להכשיל את הממשלה בהצבעות שונות בלי הודעה מוקדמת, כיוון שאינן מחויבות בהסכם קואליציוני. בגלל סיבות אלו, מעט מאוד פעמים היו בישראל ממשלות מיעוט ואלו התקיימו למשך פרקי זמן קצרים יחסית, ביחס למשטרים פרלמנטריים אחרים.
במהלך השנים היו בישראל ממשלות מיעוט בעיקר לתקופות קצרות, כשבמהלך תקופת הכהונה התחלפו הסיעות הקטנות החברות בקואליציה, או כתוצאה מפרישת חברי כנסת יחידים מהממשלה. ממשלות מיעוט כאלו ייצבו תוך זמן קצר את הרוב הקואליציוני או שפיזרו את הכנסת ופנו לבחירות. ממשלות מיעוט מסוימות פעלו לייצוב הרוב הקואליציוני. ממשלת ישראל השלושים בראשות אריאל שרון, שנהנתה מ"רשת ביטחון" של סיעות השמאל לאחר פרישת שינוי מהממשלה, ועד להצטרפותה של מפלגת העבודה לקואליציה. ממשלות אחרות שאיבדו את הרוב פעלו להקדמת הבחירות. כך, למשל, אירע לאחר שסיעות הימין פרשו מהממשלה ה-24 בראשותו של יצחק שמיר בעקבות ועידת מדריד, או לאחר פרישתה של מפלגת העבודה מהממשלה ה-29 ומהממשלה ה-30, שתיהן בראשות אריאל שרון. הממשלה ה-23 בראשות יצחק שמיר פעלה כממשלת מיעוט בתקופת "התרגיל המסריח", בין פרישתו של המערך מהקואליציה, ועד להקמת ממשלת ימין בראשותו של יצחק שמיר.
הממשלה ה-28 בראשות אהוד ברק, שהחלה את דרכה כקואליציה שנהנתה מתמיכה של 75 חברי כנסת, הצטמצמה בהדרגה בעקבות מחלוקות בענייני דת ומדינה ובשל ועידת קמפ דייוויד. ביולי 2000, כשנה לאחר שהוקמה, נשענה הממשלה על תמיכתם של 30 חברי כנסת בלבד. רק חמישה חודשים מאוחר יותר, בחודש דצמבר, הודיע ראש הממשלה על התפטרותו, שגררה בחירות חדשות.
ממשלות בתמיכת חברי כנסת ערבים
על פי הגדרת הרב צבי יהודה קוק, ממשלת מיעוט היא "ממשלה שמספר חברי הכנסת היהודים התומכים בה איננה עולה לסך שישים ואחד חברים, והיא נשענת על קולות חברי הכנסת הערבים על מנת להימנע מהפלתה בהצבעת אי־אמון." הוא כינה כך את ממשלת רבין הראשונה, וגינה את המפד"ל על הצטרפותה לקואליציה. ארגוני ימין בישראל שותפים לרוב לתפיסה זו, אף כי מבחינה טכנית לממשלה כזו יש תמיכה של רוב חברי הכנסת, ולכן היא לא ממשלת מיעוט.
ממשלות מפא"י נהגו להסתמך על מפלגות ערביות שתמכו בה בתקופת הביניים (עד ייצוב הרוב הקואליציוני, או עד הבחירות) גם כשלא היה צורך קואליציוני לכך; לדוגמה, ממשלת ישראל ה-17.