cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ובאני אלברטו ריסטורי
נולד בבולוניה לתומאזו ריסטורי, מי שעמד בראשה של להקת אופרה, שהשתייכה למלך פולין והנסיך הבוחר של סקסוניה, אוגוסט השני "החזק", שקיים את חצרו בדרזדן. אוגוסט השני "השאיל" את להקת האופרה שלו לצארינה הרוסית אנה לחגיגת ההכתרה שלה במוסקבה.
"קאלאנדרו", אופרה בשלוש מערכות של ריסטורי, לליברית של סטפאנו בנדטו פאלאביצ'יני, הייתה הן האופרה בופה הראשונה שנכתבה בגרמניה והן האופרה האיטלקית הראשונה שבוצעה ברוסיה. האופרה בוצעה בניצוח ובבימוי שלו ושל אביו, עם שלושה-עשר שחקנים ותשעה זמרים, ביניהם לודוביקה זייפריד, מרגריטה ארמיני ורוזליה פנטזיה, במוסקבה בשנת 1731.
טקסי (סדרת טלוויזיה)
טקסי (באנגלית: Taxi) היא קומדיית מצבים אמריקאית ששודרה במקור בערוץ ABC מ-12 בספטמבר 1978 עד 6 במאי 1982 ובערוץ NBC מ-30 בספטמבר 1982 עד 15 ביוני 1983. הסדרה שודרה במדינות נוספות ובהן ישראל.
עלילת הסדרה מתמקדת בחיי היומיום של קומץ נהגי מוניות במנהטן שבעיר ניו יורק. הסדרה הופקה על ידי חברת ג'ון צ'ארלס וולטרס, בשיתוף עם חברת Paramount Network Television, ונוצרה על ידי ג'יימס ל. ברוקס, סטן דניאלס, דייוויד דייוויס ואד וינברגר.
במשך רוב עונות הסדרה האנסמבל של הסדרה כלל את נהגי המוניות אלכס ריגר (ג'אד הירש), בובי וילר (ג'ף קונאוויי), איליין נרדו (מרילו הנר), טוני באנטה (טוני דנזה), ו"הכומר" ג'ים איגנטובסקי (כריסטופר לויד), בנוסף ללואי דה פלמה (דני דה ויטו) והמכונאי לאטקה גראבאס (אנדי קאופמן).
הסדרה זכתה להצלחה ביקורתית ומסחרית, הייתה מועמדת ל-31 פרסי אמי וזכתה מתוכם ב-13 פרסי אמי, כולל שלושה פרסי אמי בקטגוריית סדרת הקומדיה הטובה ביותר.
למרות שמדובר בקומדיה, הסדרה מתמודדת לעיתים רבות עם סוגיות חיים דרמטיות כמו התמכרות לסמים, הורות חד הורית, עיוורון, השמנת יתר, הפרעת זהות דיסוציאטיבית, התעללות בבעלי חיים, הומוסקסואליות, גזענות, בני נוער שברחו מבתיהם , גירושין, מלחמה גרעינית, הטרדה מינית, הפרעות דיספוריות קדם וסתיות, התמכרות להימורים, ואבל.
יחסי אנגולה–גרמניה
יחסי אנגולה–גרמניה הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אנגולה לבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
סקירה כללית
הקנצלרית הגרמנית, אנגלה מרקל, ביקרה באנגולה ביולי 2011. במהלך ביקורה, מרקל פגשה אמנים ופעילי זכויות אדם. באותו החודש, בעקבות ביקורה של מרקל, שתי הממשלות חתמו על הסכם בדבר הגברת הדיאלוג בין המדינות. בפברואר 2012, נערך מפגש בין שרי החוץ של הממשלות בו נאמר כי הממשלות מעוניינות בהגברת שיתוף הפעולה בתחומי הביטחון, הכלכלה והאנרגיה. פגישה זו התקיימה שוב באפריל 2016 בלואנדה.
שר החוץ הגרמני ביקר באנגולה במרץ 2014. בחודש נובמבר באותה השנה, הממשלות חתמו על הסכם בדבר שיתוף הפעולה בתחום המדיניות במהלך ביקורו של שר ההגנה האנגולי בגרמניה.
אריה לייב בארון
תולדותיו
נולד לראובן ברנוביץ', בעיירה הרדוק (הסמוכה לוולוז'ין), מחוז מינסק, בלארוס. בצעירותו למד בישיבה קטנה בעיירה ראקוב, בראשות הרב אברהם קלמנוביץ', ובישיבה בסטויבץ. בבחרותו למד בישיבת ברנוביץ' אצל הרב אלחנן וסרמן והרב דוד רפפורט, מחבר הספר "צמח דוד". היה מקורב למשגיח הרב ישראל יעקב לובצ'נסקי, ובמשך תקופה היה סועד את סעודות השבת בביתו. העלה על הכתב את שיעורי רבו הרב וסרמן, ולימים שימשו מחברותיו את הרב וסרמן בהוצאת ספרו "קובץ הערות" על מסכת יבמות.
בקיץ תש"ו (1946) הגיע עם תלמידי הישיבה לארצות הברית. הוא נישא לבתו של הרב חיים אליעזר סמסון, ראש ישיבת "חפץ חיים" בבולטימור. את חופתו ערך הרב חיים שמואלביץ.
בשנת 1948 מונה לראש ישיבת "מרכז התורה" במונטריאול, כמחליפו של הרב אליהו חזן, שעבר לכהן כראש ישיבת תורה ודעת בארצות הברית. עמד בראשות הישיבה עשרים וארבע שנים, ויזם את הנוהג לשלוח תלמידי ישיבה ממונטריאול לישיבות הגדולות בארצות הברית. בשנת תשל"ג (1973) ייסד את בית המדרש "מרכז התלמוד" ועמד בראשו עד שנת תשס"ו (2006) שבה עלה לישראל.
כתב ספרים רבים על התלמוד ועל התורה. את ספרו האחרון הוציא בהיותו בן למעלה מתשעים. כמו כן פרסם מאמרים רבים של חידושי תורה, מחשבה והשקפה בירחונים וכתבי עת תורניים ובהם "הפרדס" ויתד נאמן.
נפטר בליל ו' בתשרי תשע"ב, חודשים ספורים לפני מלאות לו 100 שנה. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
נחל אביחיל
נחל אביחיל הוא נחל איתן בצפון השרון הקרוי על שם המושב הסמוך אליו, אביחיל. אורכו כ־6.5 קילומטרים.
הנחל הוא אחד מיובליו של נחל אלכסנדר.
תוואי הנחל
הנחל מתחיל מעט מזרחית למחלף נתניה וממשיך צפונה במקביל לכביש 2. משם מגיע הנחל אל עמק חפר ונשפך לנחל אלכסנדר, בקרבת גשר הצבים, המושב כפר ויתקין וכביש 5720.
חמי יואב
חמֵי יואב היה אתר מרחצאות תרמו-מינרליים, עשירים בגופרית ובמינרלים אחרים בעלי סגולות מרפא. המים נובעים מעומק של כ-1,500 מטרים בבטן האדמה אל בריכות בטמפרטורה של 37 עד 39 מעלות צלזיוס, בזרימה מתמדת.
אתר חמי יואב נמצא מול מצודת יואב באזור שפלת יהודה, סמוך לכביש 35, בין קריית גת לאשקלון. הוא נפתח למבקרים בסוף שנות ה-80 של המאה העשרים ונמצא מאז בקו התפתחות והרחבה.
האתר נמצא בבעלות קיבוץ שדה יואב. הוא התגלה בחיפוש אחר נפט שנערך בשנות ה-50, אולם רק בשנות ה-80 התברר כי ניתן להשתמש במי האתר לצורכי חקלאות. בעקבות השימוש במים, התגלו תכונותיהם הייחודיות בתחום הבריאות.
האתר נרכש על ידי משקיעים ונהרס. במקומו הוקם אתר ספא מפואר ומלון בוטיק בשם Dream Island.
The Celts
The Celts הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת והמוזיקאית האירית אניה, מתוך אלבום הבכורה שלה, Enya. השיר יצא לאור ב-2 בנובמבר 1992, על ידי חברת התקליטים האחים וורנר, כסינגל השני מתוך האלבום וכסינגל המוביל מתוך The Celts. האלבום Enya יצא לאור מחדש בשם The Celts באותה השנה.
השיר הגיע למקום ה-29 במצעד הסינגלים הבריטי. כמה עשורים לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-16 מיליון השמעות.
שלמה זנד
שלמה זנד (נולד ב-10 בספטמבר 1946) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב. כחוקר עסק בהיסטוריה האינטלקטואלית של צרפת בעת החדשה וביחסים בין קולנוע והיסטוריה. ספריו בנושא זהות העם היהודי שנויים במחלוקת ועוררו תהודה בישראל ומחוץ לה.
קורות חייו
שלמה זנד נולד במחנה עקורים בלינץ שבאוסטריה, בן ליהודים ניצולי השואה מפולין. בשנתיים הראשונות לחייו שהה במחנה עקורים בטראונשטיין בבוואריה שבגרמניה, ולאחריהן עלה לישראל עם הוריו ב-1948. לדבריו, הוריו רצו תחילה להסתנן לצרפת או להגר לארצות הברית. האב, בעל דעות קומוניסטיות, בא לישראל נחוש להיאבק ב"אימפריאליסטים הבריטים". המשפחה התגוררה תחילה בבתי ערבים שננטשו ביפו, האב עבד כשליח ושומר לילה בבית המפלגה הקומוניסטית הישראלית בתל אביב, והאם עבדה בניקיון. שניהם סירבו מתוך עקרונות לקבל שילומים מגרמניה המערבית. בגיל 16 הוצא הנער שלמה מהתיכון (עירוני ז') והלך לעבוד כפועל במפעל לייצור מכשירי רדיו. בערבים למד בקורס לאלקטרוניקה. הצטרף לברית הנוער הקומוניסטי (בנק"י) הקשורה למפלגת רק"ח.
בשנים 1965–1967 שירת בצה"ל במסגרת הגרעין הקומוניסטי של הנח"ל, בין השאר בקיבוץ יד חנה. ב-1967 היה חייל בחטיבה הירושלמית ובמלחמת ששת הימים נלחם בירושלים. בסוף 1967 פגש בחיפה את המשורר הפלסטיני מחמוד דרוויש ושיתף אותו בהתלבטויותיו, האם להישאר בישראל ולהיאבק על אופייה, או לעזוב אותה. בהשראת המפגש בין השניים הקדיש לו דרוויש שיר - "החייל שחלם על חבצלות לבנות".
לאחר שירותו הצבאי עבד זנד בעבודות שונות, ובהן מתקין טלפונים במשרד הדואר ומקים תפאורות בתיאטרון.
בשנת 1968, בהיותו נסער מהפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, סירב להצעה של הנהלת מפלגתו רק"ח להישלח ללימודי קולנוע בלודז' שבפולין, ואחותו נסעה במקומו. הוא עצמו עזב את שורות רק"ח והצטרף לקבוצה השמאלית הרדיקלית מצפן. הוא נעצר מספר פעמים עקב חלוקת חומר תעמולה.
בגיל 24 השלים את בחינות הבגרות ושנה אחרי כן החל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1975 סיים תואר ראשון בהיסטוריה בהצטיינות יתרה. בעקבות קבלת מלגה מממשלת צרפת נסע לפריז ולמד לתואר שני בסורבון. נושא עבודת המוסמך שלו היה "ז'אן ז'ורס והשאלה הלאומית" והוא נכתב בהנחייתה של פרופ' מדלן רבריו. לאחר מכן המשיך את לימודיו וסיים דוקטורט בהצטיינות בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (E.H.E.S.S) בנושא: "ז'ורז' סורל והמרקסיזם: מפגש במשבר". הדוקטורט התפרסם כספר וזכה בפרס האקדמיה למדעי המוסר והפוליטיקה הצרפתית. עם תום הלימודים הוצעה לו משרה על ידי ההיסטוריון פרנסואה פירה והוא החל ללמד בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה. ב-1985 הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב. החל מ-2002 ועד פרישתו לגמלאות ב-2014 כיהן בה כפרופסור מן המניין.
זנד המשיך להורות בבית הספר ללימודים גבוהים כמרצה אורח, שהה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי כחוקר נלווה וכן לימד באוניברסיטת אקס-אן-פרובאנס. כמו כן השתתף ביסודו של כתב העת הצרפתי "1900 - כתב עת להיסטוריה אינטלקטואלית".
מחקריו וספריו
שלמה זנד החל דרכו בהיסטוריה של הרעיונות, המשיך בהיסטוריה פוליטית וחברתית של אינטלקטואלים, לאחר מכן עבר לחקור את היחסים בין קולנוע והיסטוריה וכעת הוא עוסק בסוגיות הלאומיות. בנוסף לפרסום מחקרים, הרבה לפרסם ספרים הפונים לקהל קוראים רחב.
אשליית הפוליטיקה: ז'ורז' סורל והוויכוח האינטלקטואלי של 1900
ספרו הראשון של זנד ועיבוד של עבודת הדוקטורט שלו (בצרפתית L'Illusion du politique - Georges Sorel et le (débat intellectuel 1900). שנים רבות נתפס סורל כאבי הפשיזם, וספרו של זנד הציג גישה שונה לחלוטין. על בסיס מקורות חדשים, כמו מאמרים נשכחים ותכתובות שנחשפו, טען זנד שסורל סלד מהפשיזם העולה והיה מודאג מפועלו. העובדה שאינטלקטואלים פשיסטים התקראו בשמו הייתה אמנם משמעותית, אך גם מתנגדי הפשיזם כמו אנטוניו גרמשי או פיירו גובטי ראו בסורל את נקודת מוצאם התאורטית: מסקנתו - ההיסטוריה של הרעיונות צריכה להיקרא לא מרוסו לרובספייר, לא ממרקס ללנין ולא מסורל למוסוליני אלא להפך - מרובספייר לרוסו, ממוסוליני או גרמשי לסורל וכך הלאה. ליבת מחקרו של זנד הייתה יחסיו המורכבים של סורל עם המרקסיזם, אופני קבלתו את המתודולוגיה המטריאליסטית וביקורתו על האוטופיה שבחזון הסוציאליסטי. זנד הציב את סורל בהקשר אידאולוגי רחב וחשף את קשריו עם בנדטו קרוצ'ה, אדוארד ברנשטיין, גוסטב לה בון ואנרי ברגסון.
האינטלקטואל, האמת ובכוח - מפרשת דרייפוס ועד מלחמת המפרץ
הספר, שראה אור בסדרת "אופקים" של הוצאת עם עובד בשנת 2000, עוסק באינטלקטואלים הן כשכבה חברתית ספציפית והן כסוכני תרבות המתפרצים לזירה הציבורית עם מטענים ערכיים והון סמלי ייחודי. בהשראתו של פייר בורדייה בוחן הספר את לידת מושג האינטלקטואל ואת השלבים השונים בהתפתחותו. הוא מתחיל בפרשת דרייפוס ומסיים בנוכחותם של יצרני התרבות הפוליטיים בישראל. הוא מבקש לחשוף את הדימויים העצמיים של אינטלקטואלים שונים, את יומרותיהם, את זהירותם הרבה וכן את אומץ לבם. כוונתו של הספר היא לנפץ את האידיאליזציה שהוענקה לאינטלקטואלים אך בה בעת להצביע על משקלם הרב בחברה.
את חלקו השני של הספר, העוסק בישראל, הרחיב זנד ויצק ממנו את ספרו בצרפתית "המילים והאדמה" (Les mots et la terre - Les intellectuels en Israël).
הקולנוע כהיסטוריה - לדמיין ולביים את המאה העשרים
זהו ספר פנורמי שראה אור בשנת 2002 ועוסק ביחסים שבין הקולנוע להיסטוריה הפוליטית של המאה העשרים. על ספר זה זכה זנד לפרס מבקרי הקולנוע בצרפת. הספר מתאר כשש מאות סרטים בנושאים שונים: דמוקרטיה בקולנוע, מלחמת העולם הראשונה בקולנוע, הקולנוע והשואה, המלחמה הקרה בקולנוע, ועוד. הספר תורגם לצרפתית, בשם "המאה העשרים על המסך" וראה אור בהוצאת Seuil (Le XXe siècle à l'écran, Paris, Seuil, 200) ולספרדית (El siglo xx en pantalla - Cien años a través del cine, Barcelona, Crítica, 2005). הספר משמש גם כספר הלימוד בקורס בעל שם זהה של האוניברסיטה הפתוחה.
זנד טוען בספרו שבלי קולנוע וטלוויזיה לא ניתן להבין את התרבות הפוליטית והאידאולוגיות המרכזיות של המאה העשרים. הוא טוען שחובה על היסטוריון העת המודרנית להתמודד עם הקולנוע על מנת לפענח את המאה העשרים מכיוון שהקולנוע הוא סוכן זיכרון מרכזי ומשקלו בעיצוב תודעת העבר אינו פחות מספרי הלימוד בבתי ספר.
אחד מפרקי הספר המרכזיים עוסק ביחסו של הקולנוע המערבי לשואה. זנד משבח את סרטיהם החלוציים של אלן רנה, ז'יל פונטקורבו ואחרים שהעזו, לדבריו, כבר בסוף שנות החמישים להתמודד עם העבר הקשה, ולעומת זאת הוא מבקר בחריפות סרטים מאוחרים יותר כמו "שואה" של קלוד לנצמן ו"רשימת שינדלר" של סטיבן ספילברג. הספר עורר סערה גדולה בצרפת וזכה להסתייגויות קשות מאינטלקטואלים כמו ברנאר-אנרי לוי, אלכסנדר אדלר ואחרים. זנד טען גם שסרט צרפתי שנקרא "שואה" היה צריך לפתוח בתיאור הרכבות שיצאו ממחנה דראנסי שליד פריז ולא למחוק פרק זה מההיסטוריה. לדעת זנד, גישת הסרט פגומה מיסודה מכיוון שהיא מצמצמת את ההשמדה לאזוריה הנידחים של אירופה המזרחית ואינה בוחנת את תרומתם ומעורבותם של מרכזי התרבות הגבוהים. מלבד זאת, אם חולשתו של "לילה וערפל" של אלן רנה הייתה העובדה שלא הזכיר את המספר 6 מיליון, חולשת סרטו של לנצמן היא בכך שלא מופיעים בו כלל קורבנות לא יהודיים. הוא גם קובל כנגד לנצמן שאת עיקר המימון הראשוני לעשיית הסרט קיבל מממשלת ישראל ושעובדה זו הוסתרה מהצופים ולא הוזכרה בכותרות.
ההיסטוריון, הזמן והדמיון - מאסכולת ה"אנאל" ועד לרוצח הפוסט-ציוני
הספר שראה אור ב-2004 מתמודד עם היבטים שונים של ההיסטוריוגרפיה המודרנית. הספר מתאר גישות היסטוריות שונות, תוך שילוב סיפורים אוטוביוגרפיים: מאסכולת ה"אנאל" שזנד התמודד עמה בפריז כדוקטורנט צעיר, דרך ה"היסטוריונע" הוויזואלי ועד הוויכוח ההיסטורי של הפוסט-ציונות פורס הספר את עלילותיהם של מספרי העבר ולא חוסך את שבט ביקורתו מהם. מלבד זאת, דן זנד בדימויים הספרותיים של ההיסטוריון בספרות המערבית והישראלית ומסיים בתפיסת ההיסטוריה של ולטר בנימין.
מתי ואיך הומצא העם היהודי?
ספר זה ראה אור בשנת 2008 בהוצאת רסלינג. הספר מתמודד עם מסורת ההיסטוריוגרפיה הפרוטו-לאומית והלאומית שהעלתה על נס את קיומו של עם יהודי מאז יציאת מצרים. מתוך דיון תאורטי בסוגיית הלאומיות ובהשראתם של בנדיקט אנדרסון וארנסט גלנר מבקש זנד לפרק את הנרטיב הציוני שהמציא, לדבריו, את העם היהודי כדי לייצר לאום חדש. על פי זנד, המצאת העם היהודי התבססה על התנ"ך כספר היסטורי ועל המיתוס הנוצרי של הגליית היהודים בעקבות המרד הגדול, וכך נוצרה היסטוריה לאומית ארוכת טווח שלא הייתה ולא נבראה. זנד מאמץ את ההשערה לפיה היהודים כלל לא גלו מארץ ישראל, והערבים ששכנו בארץ במהלך הדורות הם במידה רבה צאצאיהם. זנד סובר כי היהדות הייתה הדת המונותאיסטית הראשונה שפתחה במסע המרת דת המוני ומוצאם של היהודים רב גוני ועשיר הרבה יותר ממה שמקובל לחשוב. לטענתו, יהודי אשכנז הם בעיקר גרים שמוצאם בממלכת כוזר, מקורם של יהודי תימן בממלכת חימיר ואף יהודי צפון אפריקה וספרד הם ברובם גרים. לפיכך היהודים הם ציוויליזציית דת ייחודית אך הם לא עם זר ונודד כפי שהאנטישמיים וחלק מן הציונים ראו אותם. בסיכומו של הספר דן זנד בפוליטיקת הזהויות האתניסיסטית במדינת ישראל ומביע את חרדתו מעתידה של פוליטיקה זו.
התזה של זנד עוררה דיון ציבורי נרחב בישראל ובעולם ובפרט תגובות נגד וביקורות שליליות רבות, מכיוונים שונים. היסטוריונים הסתייגו מביקורתו של זנד על ההיסטוריוגרפיה הציונית, וטענו כי עובדת היותם של גרים חלק משמעותי מהעם היהודי מוזכרת בהרחבה במחקר ההיסטוריוגרפי הישראלי, גם אם קיים פער בינו לבין השיח הפוליטי. עוד טענו היסטוריונים כי זנד לוקח אירועים נקודתיים ומינוריים בהיקפם בהיסטוריה היהודית ובונה מהם תאוריה מפוקפקת במהימנותה, על מנת לבסס את השקפתו הפוליטית האנטי-ציונית ביסודה.
מתי ואיך הומצאה ארץ-ישראל?
הספר "מתי ואיך הומצאה ארץ-ישראל?" יצא לאור בשנת 2012 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן.
מתי ואיך חדלתי להיות יהודי
ספר זה יצא בשנת 2013, גם הוא בהוצאת כנרת זמורה-ביתן. בעקבות ספריו הקודמים, טוען זנד בספר שאין תרבות יהודית חילונית או מאפיינים אחרים המשותפים ליהודים חילוניים ברחבי העולם, ולכן למעשה הם אינם יהודים, אלא ישראלים, אמריקנים וכך הלאה. מדינת ישראל מגדירה את עצמה כמדינה יהודית, אבל אינה מחייבת את קיום מצוות היהדות, ולכן הגדרה זו סותרת את עצמה לדבריו. השואה הפכה למרכיב חשוב בזהות היהודית החילונית במקום הזהות הדתית, "העם הנבחר" הפך להיות "הקורבן הבלעדי". על אף שהיטלר הובס צבאית, האידאולוגיה שלו חלחלה לתורת הגזע שבה מחזיקים לדבריו יהודים רבים.
היסטוריה בדמדומים: הרהורים על זמן ואמת
יצא לאור בשנת 2015, בהוצאת רסלינג.
לקריאה נוספת
SIKOUNAS, Revue d'histoire moderne et contemporaine, 51-4, oct.-déc. 2004.
קישורים חיצוניים
ראיונות עם זנד:
אליהו סורקין
אליהו (פטריק) סורקין (נולד בשנת תש"ח, 1948) הוא רופא ישראלי, פרופסור לרפואה וחסיד חב"ד. מנהל מחלקת טיפול נמרץ בבתי החולים איכילוב ומעיני הישועה.
קורות חיים
נולד בפריז, כבן למשפחה יהודית ניצולת השואה. הוריו אשר היגרו לצרפת ממצרים ואוקראינה כ-20 שנה טרם מלחמת העולם השנייה, הכירו בעת שהתגוררו בבנין משותף בו גם לימים הסתתרו במשך רוב שנות המלחמה מאימת הנאצים ובתום המלחמה נישאו. משפחתו הייתה חסרת זהות יהודית כל שהיא ורק בגיל אחת עשרה התוודע לראשונה ליהדותו כשראה את חברו הנוצרי מתכונן לטקס דתי, וכשהודיע להוריו כי ברצונו לנהוג כמוהו סיפרו לו על מוצאו היהודי ועל כך שמנהג היהודים הוא עריכת טקס בר מצווה.
לימים ולאחר סיום בית הספר לקצינים של הצבא הצרפתי, למד רפואה באוניברסיטה בפריז והיה מהסטודנטים המובילים והבולטים בתחום. בשנה השנייה ללימודיו פרצה מלחמת ששת הימים והוא הרגיש צורך עז לבקר בישראל כצעד של הזדהות עם העם היהודי. הוא שהה בישראל למשך מספר שבועות כמתנדב בכפר מסריק ומשמר העמק, ואף נפצע ממוקש בדרכו מאל-עריש בעת שהוביל משאיות שנשבו מן הצבא המצרי. לאחר המלחמה הוא שב לצרפת להמשך לימודי הרפואה, כשבמהלך לימודיו אף עמד בקשרים עם "דני האדום" ממהפכת הסטודנטים הידועה בצרפת בשנת 1968, וכן היה ממקימי ארגון "רופאים ללא גבולות". לאחר שסיים את חוק לימודיו באוניברסיטה בגיל עשרים וארבע התמחה בבית חולים פרטי כרופא במחלקת הרדמה וטיפול נמרץ, ואף עסק כרופא מוסק בשירותי אמבולנס מעופפים. לימים פגש את אשתו לעתיד, ז'קלין טנגיר, בת למשפחה יהודית מסורתית מצפון אפריקה, אשר חשפה אותו לראשונה לעולם היהדות המעשי ולחזרה בתשובה.
בשנת 1981 עלה לישראל עם אשתו ושני ילדיו. המשפחה התיישבה בחיפה, והוא החל לעבוד במחלקת טיפול נמרץ בבית החולים רמב"ם בחיפה. תקופה קצרה לאחר מכן פרצה מלחמת שלום הגליל, והוא טיפל במאות חיילים ישראלים פצועים, רבים מהם במצב קשה, ואף בחיילים סורים.
כשנתיים לאחר שעלה לארץ כשהוא כבן 33, עמד לצידו של סורקין ניסיונו כרופא מוסק כשחי בצרפת בעת שהתגייס לצה"ל ליחידת החילוץ האווירי 669. סורקין עבר טירונות יחידה כתף אל כתף יחד עם מגויסים טריים בני 18, ולאחר קורס קציני מילואים החל לשרת עשרות ימי מילואים בשנה בעיקר בקו לבנון. במסגרת שירותו השתתף במספר רב של מבצעי חילוץ נועזים וכן חילוץ מטיילים ברחבי הארץ. לימים, במסגרת שירותו אף נקרא להשתתף ב"מבצע שלמה" והיה מהרופאים שהעלו את יהודי אתיופיה במבצע חשאי זה. משירותו הצבאי השתחרר בדרגת סגן-אלוף כשהוא בן 53.
בשנת 1983 עבר לעבוד בבית החולים איכילוב בתל אביב, וכ-5 שנים לאחר מכן בשנת 1988 מונה למנהל מחלקת טיפול נמרץ הצעיר ביותר בארץ עד היום. במסגרת תפקידו זה טיפל במספר גדול מאוד של פצועי הפיגועים בתל אביב ובאזור המרכז כגון פיגוע הדולפינריום, דיזנגוף סנטר, ועוד. כמו כן טיפל בתעשיין דב לאוטמן, בראשי הממשלה יצחק רבין, ואריאל שרון, בזמרת שושנה דמארי, ובשייטת יסמין פיינגולד. בנוסף לכך היה רופאם האישי של אישים ידועים, ובהם תד אריסון והאדמו"ר ממודז'יץ והרב אהרן יהודה לייב שטינמן וכמו כן טיפל במנחם בגין, רב שך וברב אלישיב הכהן ועוד.
במהלך השנים חזר סורקין בתשובה ונעשה חסיד חב"ד. כיום הוא מתגורר ברעננה, אב לחמישה בנים.
בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל נאלץ לקצץ את זקנו, למרות חשיבות גידול הזקן בציבור החרדי בכלל ובחב"ד בפרט, כדי לעטות ציוד מגן לטיפול בחולי קורונה.
אדמוניתיים
תפוצה
המינים בסוג זה נפוצים באמריקה הצפונית, דרום אירופה (כולל ישראל, בתפוצה הדרומית ביותר) ואסיה. קיימים כמה עשרות מינים של אדמונית, מתוכם רק מין אחד פורח בארץ ישראל - אדמונית החורש.
מאפיינים
מרבית מיני האדמונית הם צמחים עשבוניים רב-שנתיים, בעלי עלים מפולגים לאונות ומורכבים. הם נוטים לפרוח באביב ובתחילת הקיץ, בפריחה גדולה ובולטת בצבעים בהירים - ורוד, צהוב, אדום ולבן.
גידול מסחרי בארץ
מבין כלל מיני האדמונית, מגודל באופן מסחרי בארץ המין אדמונית עשבונית (P.lactiflora), באזורים גבוהים - רמת הגולן, הר חברון ובגליל המערבי.
המין הוצג לראשונה בארץ למטרות גידול מסחרי בשנות התשעים, ככל הנראה על ידי פרופסור אברהם הלוי. קיימים למעלה מתריסר זנים שונים, הנפרדים בצבע, אופי עלי הכותרת, עמידות ועוד.
הפרחים נקטפים בחודש אפריל או מאי ומיוצאים רובם ככולם לשוקי חוץ, בתחרות עם הולנד. בשנת 1999 נשקל לגדל מספר זנים חדשים, כגון השירלי טמפל (ורוד) והצ'ארלי ווייט (לבן), אף על פי שחיי המדף שלהם קצרים. עוד על גידול האדמונית בארץ.
תחרות מסחרית
בעוד שבהולנד נמכרים מעל 40 מיליון פרחי אדמונית בשנה (נכון ל-2006), בישראל ייצוא הפרח לא עבר את סף מיליון היחידות לשנה.
ג'ובאני בטיסטה פרגולזי
ביוגרפיה
נולד ביזי הסמוכה לאנקונה. פרגולזי לא האריך ימים, בסך הכול חי 26 שנה, אך חיבר שפע של יצירות. בין היתר חיבר את האופרה בופה הראשונה בסוגה בשנת 1732 האופרה La Serva Padrona. אופרה בופה היא אופרה בסגנון קומי בשתי מערכות, מושפעת מן הקומדיה דל'ארטה שהתפתחה בשווקים ונכתבה סביב דמויות קבועות: האציל הטיפש והמשרת (או משרתת), ליצנים מתוחכמים, המסייעים לזוג אוהבים לממש את אהבתם. אופרה זו נכתבה תחילה כאינטרמצו לאופרה סריה (אופרה רצינית) בשם l prigioner superbo, אך הייתה פופולרית יותר כשהיא לעצמה ועם הזמן הפכה ליצירה עצמאית, המושמעת בנפרד, וכיום היא מוכרת הרבה יותר מבת-זוגה העיקרית. כאשר הוצגה בפריז בשנת 1752, עוררה את מה שנקרא מחלוקת הקומדיאנטים בין תומכי האופרה הצרפתית הרצינית, כגון ז'אן-בטיסט לולי וז'אן-פיליפ ראמו לתומכי האופרה קומיק, או בופה, האיטלקית החדשה. פרגולזי הוצג כמופת לסגנון האיטלקי במהלך המחלוקת הזאת, שפילגה את הקהילה המוזיקלית בפריז למשך שנתיים ימים.
פרגולזי נפטר בשנת 1736 כתוצאה ממחלת השחפת.
יצירות מפורסמות
פרגולזי חיבר עוד אופרות שונות וכן מוזיקת קודש. הנודעת ביותר מבין יצירותיו אלה היא הסטאבט מאטר ("עמדה האם"), שנכתבה במקורה לקולות סופרן ואלט של גברים, אך כיום היא מושרת על ידי סולניות ובמקרים רבים גם עם מקהלת נשים. הסטאבט מאטר כבש לו מקום של כבוד בכל תולדות המוזיקה. באך יצר ממנו שעתוק בקנטטה Tilge, Höchster, meine Sünden, BWV 1083.
פרזידנטה ונססלאו
פרזידנטה ונססלאו (בפורטוגזית: Presidente Venceslau) הוא ישוב ברזילאי בן כארבעים אלף תושבים במדינת סאו פאולו וסמוך לנהר פרנה. מסביב לעיירה ישנן פאזנדות לרוב (חוות בקר), ומהן מיוצא בשר גם לישראל.
העיירה בנויה בתים נמוכים ורחובות עשויים אבן. הכנסייה היא אחד המבנים הגדולים בה. בצמידות אליה מצויה הכיכר, שמהווה מקום בילוי לצעירים רוכבי קטנועים בסופי שבוע, אשר מקיפים אותה ללא ליאות במשך לילה תמים, בעודם צוהלים אל הנערות סביב. דיג ושיט בנהר ורכיבה על סוסים בחוות הם פעילויות הספורט הנפוצות באזור.
השדרה הראשית נקראת דון פדרו דה דויס (Don Pedro II) ולאורכה יש לנצ'ונטות (שילוב של מסעדה, באר ובית קפה) וספטריות (חנויות לייצור נעליים) המייצרות בוצ'ינות (מגפי רוכבים) מעור הפרות. ברחוב ישנן כמה פאוזאדות, מעין בתי מלון קטנים שלא מציעים דבר מלבד לינה בחדרים פשוטים, וארוחת בוקר הכוללת בעיקר את פרי הפפאיה וקפה משובח לפועלים מזדמנים.
בעיירה גרים מעט יהודים, לרוב פליטי פרזידנטה פרודנצ'ה או כאלה שעובדים בקאיובות – אותן משחטות המכשירות את הבשר. ישנה גם קהילה קטנה של קריינצ'ס – בני כת פרוטסטנטית שמזכירים בלבושם הצנוע את הדתיים בישראל, אם כי מרבית הקהילה היא קתולית.
פטר בראט
פטר בראט (בהונגרית: Péter Baráth; נולד ב-21 בפברואר 2002 בקישווארדה שבהונגריה) הוא כדורגלן הונגרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת פרנצווארוש מליגת העל ההונגרית ובנבחרת הונגריה.
קריירה בינלאומית
ב-17 בנובמבר 2022 ערך בראט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה, בתיקו 2-2 נגד נבחרת לוקסמבורג במשחק ידידות.
אדם ריס
אדם גיא ריס (באנגלית: Adam Guy Riess ; 16 בדצמבר 1969, וושינגטון) הוא אסטרופיזיקאי יהודי אמריקאי, שעוסק במחקר על סופרנובות. בשנת 2011 זכה בפרס נובל לפיזיקה יחד עם שותפו בריאן שמידט ועם סול פרלמוטר, על תרומתו לגילוי ההאצה בהתפשטות היקום.
חייו
ריס נולד למשפחה יהודית שנמלטה בשנת 1936 מגרמניה לארצות הברית. המשפחה השתקעה בוורן, ניו ג'רזי. אביו, מיכאל רייס, היה מהנדס שהחזיק בבעלותו חברת מזון קפוא, ואמו דוריס עבדה כפסיכולוגית קלינית. לריס שתי אחיות, גייל מישל זלץ, פסיכיאטרית, והולי הגרמן, אמנית.
ריס למד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (תואר ראשון בשנת 1992) וקיבל דוקטורט, בשנת 1996 מאוניברסיטת הרווארד, על חקר סופרנובות מסוג I, בהנחיית רוברט קירשנר. משנת 1992 עבד במעבדה הלאומית על שם לורנס ליברמור. בשנת 1996 עבד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ובין השנים 1999–2005 כיהן כמדען בכיר במכון למדעי טלסקופ החלל.
מאז 2006 הוא מכהן כפרופסור לפיזיקה ולאסטרונומיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. בשנת 2008 מונה לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, וב-2009 באקדמיה הלאומית למדעים.
פעלו
ריס היה חלק מקבוצת הקוסמולוגים "High-z Supernova Search Team" בהובלת בריאן שמידט, שהייתה אחת משתי קבוצות מתחרות שגילו בסוף שנות ה-90 שהיקום מאיץ התפשטותו. שתי הקבוצות זכו בפרס נובל לפיזיקה על הגילוי, כאשר הקבוצה בראשות ריס קיבלה חצי מהפרס והקבוצה השנייה בהובלת סול פרלמוטר קיבלה את החצי השני.
כמו כן מוביל ריס את התוכנית "Z SN Search" שעושה שימוש בטלסקופ החלל האבל כדי לגלות את הסופרנובות הרחוקות ביותר שלא נחשפו עד כה. הצוות שלו ערך מעקב לאחור על התפשטות היקום החל מלפני 10 מיליארד שנות אור. הממצא העיקרי היה הגילוי שהסופרנובות הרחוקות יותר מתרחקות במהירות גדולה יותר מאיתנו.
סברי מרנן
סָבְרֵי מָרָנָן (בארמית: הקשיבו, מורַי) היא פנייה של מברך ברכה אל ציבור השומעים שיוצאים על ידו ידי חובתם, ומשמעותה היא פנייה לשומעים להקשיב לברכה. פנייה זו יכולה להאמר בכל מקום בו מברך ברכה מוציא אחרים ידי חובתם, אך נאמרת בדרך כלל קודם לברכת בורא פרי הגפן: באמצע הקידוש וההבדלה, ולעיתים גם קודם לתחילת טקס חופה וקידושין הפותח בברכת הגפן. בקרב יהודי עדות המזרח מקובל להשיב לפנייה במילה "לחיים", ובקרב יהודי תימן- "לחיי".
המנהג נזכר לראשונה במדרש תנחומא, שבו נאמר: "וכן שליח צבור כשיש בידו כוס של קדוש או של הבדלה [והוא ירא מסם המות שלא יהיה בכוס], והוא אומר סברי מרנן, ואומר הקהל: 'לחיים', כלומר כי לחיים יהא הכוס".
בהגהות לשולחן ערוך נאמר: "ויאמר סברי רבותי רוצה לומר סוברים אתם לצאת בברכה זו".
בקיצור שולחן ערוך נאמר: "כשמברך על היין בתוך הסעודה, ויש שם גם אנשים אחרים, יאמר: סברי רבותי, רצונו לומר, תנו דעתכם לשמע, כדי שיפסיקו מאכילתן לשמע הברכה".
הפיגוע בעין עופרים
הפיגוע בעין עופרים היה פיגוע דקירה שבוצע על ידי חוליית פדאיון פלסטינית בליל יום רביעי, 12 בספטמבר 1956, ובו נרצחו שלושה ישראלים. בעקבות הפיגוע נערך מבצע גוליבר.
הפיגוע
בליל יום רביעי, 12 בספטמבר 1956, חדרה חוליית פדאיון פלסטינית מירדן לישראל. המחבלים תקפו את מחנה קידוחי הנפט עין עופרים הממוקם בסמוך למושב חצבה.
התוקפים נעו במהירות ודקרו למוות שלושה שומרים דרוזים ששהו במקום. המחבלים גנבו את רוביי השומרים, ונמלטו בחזרה דרך גבול ישראל-ירדן.
בעקבות הפיגוע
ישראל האשימה את ירדן בכך שהיא שלחה את החוליה לישראל, ובעקבות זאת נערך מבצע גוליבר. במהלך המבצע נהרגו בין 9 ל-13 שוטרים ירדנים ואנשי יחידת סיור גמלים מדבריים, יחד עם שני אזרחים ירדנים. במבצע נהרג גם חייל צה"ל אחד ו-12 חיילי צה"ל נפצעו. תחנת המשטרה ומבנים סמוכים נהרסו במבצע.
עלי שלכת (שיר)
עלי שלכת (בצרפתית: Les feuilles mortes, מילולית "העלים המתים", באנגלית: Autumn Leaves) הוא שיר צרפתי פופולרי. השיר נכתב על ידי ז'וזף קוסמה (לחן) וז'אק פרוור (מילים) ב-1945.
ביצועים
השיר הושמע לראשונה בפיו של איב מונטאן בפסקול הסרט Les Portes de la Nuit ("שערי הלילה") ב-1947. מאז הפך הלחן לסטנדרט ג'אז והוקלט על ידי אמנים נוספים. ביצוע של שיר זה על ידי ג'וני מרסר מהווה דוגמה לקונטרפאקט (ביצוע שיר עם מילים שונות לחלוטין מהמקור).
ב-24 בדצמבר 1950 שרה אדית פיאף את השיר בגרסאותיו הצרפתית והאנגלית במסגרת מופע רדיו מיוחד לחג המולד.
ב-1955 הקליט הפסנתרן האמריקאי רוג'ר ויליאמס גרסה אינסטרומנטלית של השיר בפסנתר סולו. גרסה זו הגיעה למקום הראשון במצעד הפזמונים של המגזין "בילבורד" ושהתה בו ארבעה שבועות רצופים. הייתה זו הנעימה האינסטרומנטלית היחידה בפסנתר שהגיעה למקום הראשון במצעד.
בסרט "עלי שלכת" מ-1956 בכיכובה של ג'ואן קרופורד הושמע השיר בביצועו של נט קינג קול.
בתחום הג'אז בוצע השיר במספר פרשנויות על ידי אמנים כקולמן הוקינס, דיזי גילספי ודיוק אלינגטון. ב-1958 ביצע הרכבו של נגן הסקסופון קנונבול אדרלי גרסת בי בופ של השיר. בביצוע השתתפו גם מיילס דייוויס בחצוצרה וארט בלייקי בתופים והוא נכלל בתקליט Somethin' Else. שנה לאחר מכן הקליט ביל אוונס יחד עם סקוט לה-פרו ופול מושן גרסה משלו לשיר, בתקליט Portrait in Jazz. שתי הקלטות אלה קיבעו את השיר כסטנדרט ג'אז והשפיעו על דורות של נגנים שהקליטו גרסאות משלהם.
השיר מופיע גם בפסקולי הסרטים "מכורים לאהבה" (1997, בביצועו של סטפן גרפלי), "חצות בגן הטוב והרע" (1997, בביצוע פאולה קול) ו"מדרכות ניו יורק" (2001, בביצוע של סטן גץ).
ב-2006 שר את השיר בעברית משה בקר, בתרגומה של נעמי שמר, בתקליטו "סולו".
ב-2010 הוציא אריק קלפטון גרסת כיסוי משלו לשיר (בגרסה האנגלית) באלבומו "קלפטון".
מבנה מוזיקלי
המהלך ההרמוני של הבית בנוי בצורה הבאה:
iv7 - VII7 - IIIM7 - VIM7 - iiø7 - V7 - i
ביישום על הסולם רה מינור (הסולם בביצועו של רוג'ר ויליאמס והרווח בביצועיו של איב מונטאן), יתקבל רצף האקורדים כך:
Gm7 - C7 - FM7 - B♭M7 - Eø7 - A7 - Dm
מלבד הסקוונצה ההרמונית, גם המלודיה, השומרת על מבנה זהה של עלייה בכל תיבה (לאורך כל שני אקורדים), מקיימת סקוונצה מובהקת בהשאה כלפי מטה:
נוסף על המעברים המבוססים על מרווחים של קוורטות, הצירוף הפותח את הרצף המלא הוא למעשה מהצורה ii-V-I (הן מבחינת המרווח והן ביחס המז'ור לעומת המינור), מהלך הרמוני רווח מאוד ובמיוחד במוזיקת הג'אז. מבחינה זו, השיר מכיל יסודות הרמוניים רווחים בג'אז, וכך הפך למקור פופולרי להכרות ראשונית עם הרמוניית ג'אז טיפוסית בקרב מוזיקאים מתחילים.
החיים זה לא הכל
החיים זה לא הכֹּל היא קומדיית מצבים ישראלית ששודרה בערוץ 2 על ידי טלעד ולאחר מכן על ידי רשת החל מ-2 ביולי 2001 ועד לסיומה ב-20 בספטמבר 2011, במשך 9 עונות ו-149 פרקים. הסדרה שודרה בשידורים חוזרים גם ברשת 13, HOT קומדי סנטרל, yes קולנוע ישראלי, וערוץ 24.
הסדרה מתמקדת בגדי (אבי קושניר) ובדפנה (ענת וקסמן) נוימן, בחייהם במסגרת משפחתית ובהבדלים שבין גברים לנשים. הסדרה זכתה להצלחה וקנתה לה קהל צופים נאמן ואף נחלה שבחים ממבקרים בעיתונות. הסדרה זכתה בפרס מסך הזהב ופרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית השחקן הקומי, השחקנית הקומית והסדרה הקומית.
המנגינה המושמעת בפתיח הסדרה היא מתוך השיר "Send Me on My Way" של להקת Rusted Root.
היסטוריה
ראשיתה של הסדרה בשנת 2001, אז שודרה אצל זכיינית ערוץ 2 "טלעד", בסך הכל שודרו 12 פרקים בין יולי לאוקטובר. בעונתה הראשונה העלתה הסדרה את שיעורי הצפייה ברצועה בה שודרה (בין השעות 21:35–22:05), גידול של כ-40% ביחס למדרוג (רייטינג) הממוצע ברצועה, וב"טלעד" הוחלט על הפקת עונה שנייה. העונה השנייה, ששידורה הסתיים בפברואר 2003, זכתה לרייטינג ממוצע של 21%, הממוצע הגבוה ביותר לסיטקום ישראלי מקורי באותן השנים.
לאחר שידור העונה הרביעית (2005) תם הזיכיון של "טלעד" לשדר בערוץ 2. לפיכך, הובע ספק אם תשוב הסדרה ותשודר, אך הזכיינית "רשת" רכשה את הזכויות לסדרה והמשיכה בהפקת עונות נוספות. "רשת" הודיעה כי הפקת הסדרה הסתיימה אחרי העונה התשיעית והאחרונה, עם השלמת עשר שנות שידור ותשע עונות. "החיים זה לא הכל" היא הסיטקום השלישי באורכו בישראל מבחינת מספר פרקי הסדרה אך לא לפי מספר עונותיה (אחרי "סברי מרנן" ו"הפיג'מות").
לקראת עליית העונה התשיעית והאחרונה של הסדרה הופק פרק מיוחד ("מעשה באישה מצחיקה") בו גדי מגיע לטיפול אצל פסיכולוג ונזכר בכל הרגעים הגדולים של הסדרה. פרק זה נכנס לעונה 9 וקיבל את המספר 0 כיוון שעלילתו מתרחשת בין העונות.
בספטמבר 2009, הפורמט של התוכנית "החיים זה לא הכל" נמכר לצ'כיה וליוון, אך גרסה מקומית לא הופקה לבסוף. בספטמבר 2020 הפורמט נמכר שוב להפקה ביוון.
באוקטובר 2011 הסדרה נמכרה לחברת ההפקות של סוני, בארצות הברית עבור רשת CBS. יוצר הסדרה, דניאל לפין, כתב גם את הגרסה האמריקאית ביחד עם התסריטאי האמריקאי מייק סייקוביץ' ("חברים", "חוקי המשחק"). באפריל 2013 הופק פרק פיילוט עבור רשת ABC. נועה תשבי שימשה כמפיקה שלו. ב-11 במאי 2013 נודע כי רשת ABC החליטה שלא לשדר את הסדרה בארצות הברית אחרי פרק הפיילוט.
עונה ראשונה
פרקים 1–13 (13 פרקים)
גדי ודפנה נוימן (אבי קושניר וענת וקסמן) הם זוג נשוי. דפנה (סטודנטית לתואר שני בתקשורת), רוצה להיכנס להיריון ואילו גדי עובד ככותב בתוכנית אירוח טלוויזיונית בכיכוב של בני קנובלר (מוטי כץ). במהלך העונה בולטים ניסיונות ההתערבות של הוריו של גדי, מאיר ובתיה נוימן (שלמה וישינסקי ונורית כהן), בחיי הנישואים של בנם. במקביל, מיקי ברנשטיין (עידן אלתרמן), שותפו של גדי, חווה כמה מערכות יחסים רבות תהפוכות, ולבסוף נשאר עם חברתו אורלי (יעל לבנטל) ולבסוף הוא נפרד ממנה. בסוף העונה נודע כי דפנה בהיריון וגם רחלי (אורנה רוטברג), אחותו של גדי בהריון.
עונה זו היא היחידה בה הפרקים הוצגו מול קהל חי.
עונה שנייה
פרקים 14–27 (14 פרקים)
גדי נוימן מנסה לתמוך בדפנה ההרה, אך נתקל בקשיים. במקביל, הוא ממשיך לסבול מעולו של בני קנובלר. ידידו, מיקי, מתלבט בין אורלי לחברתו החדשה, סיגי (שלומית מנדל) שהיא גם החברה של דפנה מהאוניברסיטה. בסוף העונה נולדת בתם של גדי ודפנה, מיכל, כשאת השם בחר גדי בטעות עקב פירוש לא נכון. בבדיקת שפיר יצא שמין התינוק הוא בן אך התברר כטעות (של אחד למיליון).
עונה שלישית
פרקים 28–40 (13 פרקים)
גדי ודפנה נקלעים למשבר בנישואיהם ופונים לייעוץ זוגי. מיקי מנסה להשיב לחיקו את אורלי. בתחום המקצועי, סובלת תוכניתו של קנובלר מקשיים בגלל מספר צופים נמוך. עם סיום העונה נישאים מיקי ואורלי בשידור ישיר מהתוכנית של קנובלר (מה שמעלה את כמות הצופים) ואילו גדי ודפנה מחליטים על פרידה זמנית. בעונה זו הופיעו גם הוריה של דפנה, רבקה ויחיאל המגולמים על ידי טוביה צפיר ורבקה מיכאלי.
עונה רביעית
פרקים 41–54 (14 פרקים)
גדי ודפנה הפרודים גרים דלת-מול-דלת ומתלבטים אם להתגרש. מיקי ואורלי, לעומתם, מתמודדים עם קשיי הנישואים ומתגלה גם שאורלי נשואה לגבר אחר. ניסיונם של הורי גדי לגשר בין גדי לדפנה אינם עולים יפה. בסוף העונה גדי ודפנה כמעט חוזרים אך בסוף מתגרשים ואילו בני קנובלר נישא לדוריס (פלורנס בלוך), אהובתו. מיקי ואורלי מגלים שהם לא נשואים ומסופר על הרצון של אורלי שיתחתנו נשואי בזק בקפריסין.
עונה חמישית
פרקים 55–68 (14 פרקים)
בעונה הזו יש כמה שינויים: גדי ודפנה גרושים, אורלי ומיקי נשואים, קנובלר נשוי לדוריס ומצטרפות דמויות חדשות: מיכל, בת זוגו של גדי (ליליאן ברטו), נועה, הבת של מיכל (ששיחקה בעבר בתפקידי אורח, מגולמת על ידי אביגיל לפין) ואהוד טל הרקדן בן זוגה של דפנה (יובל סגל).
עונה שישית
פרקים 69–86 (18 פרקים)
גדי עובר לגור יחד עם מיכל, בת זוגו, ועם נועה, בתה. דפנה, לעומת זאת, נפרדת מאהוד ואילו מיקי מחליט לנסוע להודו כדי "לחפש את עצמו", אך שב משם לחיות עם אורלי. עם זאת, העניין מסתבך מבחינתו כי בזמן שהיה בהודו מיקי חדש הופיע (דביר בנדק) והוא מתקרב לחתונה עם אורלי. בסוף מיקי הישן זוכה למרות הכל באשתו. הוריו של גדי, מאיר ובתיה נוימן, מגלים כי הרב שחיתן אותם לא היה מוסמך ונישאים מחדש. בסוף העונה שודר פרק "מאחורי הקלעים".
עונה שביעית
פרקים 87–108 (22 פרקים)
בתחילת העונה מיקי ואורלי מתגוררים עם גדי ומיכל. באמצע העונה גדי ומיכל נפרדים - מיכל עוברת לגור עם דפנה ואילו נועה נשארת לגור עם גדי. בינתיים מיקי הישן ואורלי עוברים לגור עם מיקי החדש, שהתאהב בחזרה באורלי. במהלך העונה מיקי הישן מנצח שוב ואורלי נכנסת להריון (ובסוף העונה יולדת בן). במהלך העונה מפגינות גם דפנה וגם מיכל רצון בחידוש הקשר עם גדי, אך זה עומד להינשא לקרן, בת של חברי הוריו. בעת החופה, נלקחת קרן לאשפוז בבית־חולים פסיכיאטרי. במהלך העונה שודר הפרק המאה של התוכנית, שבויים מחדרי ההפקה של התוכנית, וכלל את צוות ההפקה, ובמסגרתו השתמשו השחקנים בשמותיהם האמיתיים.
עונה שמינית
פרקים 109–128 (20 פרקים)
בשל המצב הכלכלי, גדי ודפנה מחליטים לגור בדירתם הקודמת, כדי לחסוך לדפנה שכר דירה, ומודאגים מההשפעה שתהיה להתרחשויות על בתם מיכל. במקביל, מיקי ואורלי מגדלים את בנם התינוק ונותנים לו את השם גדי, נועה מתגייסת ומאיר ובתיה ממשיכים להתערב בחייהם של גדי ודפנה. בסוף העונה שוקלים גדי ודפנה האם לשוב לחיות כבעל ואישה או להיפרד זה מזה לנצח ומחליטים להטיל מטבע. העונה מסתיימת בהקפאת התמונה כשהמטבע באוויר.
עונה תשיעית
פרקים 129–149 (21 פרקים)
העונה התשיעית והאחרונה של הסדרה, שודרה החל מיום שלישי ה-17 במאי 2011. עלילת העונה מתרחשת 5 שנים אחרי סוף העונה השמינית, כאשר באמצעות המטבע, גדי ודפנה מחליטים להיפרד סופית, ומצליחים לעמוד בהחלטתם 5 שנים (שעליהן "דילגו") ולאחר מכן חוזרים להיות מעורבים זה בחייו של זו. בעונה זו משתתפת בפעם הראשונה מיכל הבת של גדי ודפנה (רוני הרמן), וגדי הבן של מיקי ואורלי (דני ברמן), ובעונה זאת מופיעה נועה כחוזרת בתשובה אך בפרק האחרון של הסדרה היא יוצאת בשאלה. הסדרה מסתיימת בהחלטתם הסופית של גדי ודפנה לחזור.
פרק סיום הסדרה
פרק 149
לכבוד שידור פרק הסיום של הסדרה, הפיקה "רשת" יום שידורים מיוחד שכלל ראיונות עם כוכבי הסדרה בתוכניות הבוקר. תוכנית מיוחדת בהשתתפות כוכבי הסדרה בשעשועון "אחד נגד 100" שודרה לפני הפרק, בהשתתפות עידן אלתרמן ויעל לבנטל ששיחקו במשחק הראשון, אבי קושניר וענת וקסמן ששיחקו במשחק השני ושלמה וישינסקי ורוני הרמן ששיחקו במשחק קצר לאחר מכן. הפרק עצמו שודר באמצע ההשתתפות של אבי קושניר וענת וקסמן ובסיומו המשיכה התוכנית מהנקודה שהפסיקה.
שידור הסדרה
הסדרה החלה את שידוריה ב-2 ביולי 2001 בזכיינית טלעד, בערוץ 2. לאחר סיום זיכיונה של טלעד, עברה הסדרה לשידור אצל הזכיינית "רשת" החל מה-11 בספטמבר 2006. פרק הסיום של הסדרה שודר ב-20 בספטמבר 2011 והפך לפרק הנצפה ביותר של הסדרה, עם 32.6%.
נתוני הרייטינג באדיבותה של "הוועדה הישראלית למדרוג" ובהפקתה של חברת הרייטינג הישראלית "TNS טלגאל".
תאריכי שידור העונות ומספרי הפרקים מבוססים על רישומיה של "הרשות השנייה" כפי שהם מובאים באתרה.
קריוס ובקטוס
קריוס ובקטוס (מנורווגית: Karius og Baktus) הוא ספר ילדים נורווגי מפורסם, אשר נכתב ואויר על ידי הסופר הנורווגי תורביורן אגנר בשנת 1949 ותורגם לשפה העברית על ידי אריאלה אנדרסן.
הדמויות הראשיות בסיפור הם קריוס - שחור השיער ששמו נגזר ממחלת העששת (בנורווגית: karies), ובקטוס - בעל השיער האדום, ששמו נגזר מהמלה בקטריה.
סיפורם של קריוס ובקטוס, עם איוריו המשעשעים והמסר החינוכי החשוב שבו, הפך לסיפור ילדים נורווגי קלאסי. מאז הפרסום שלו שימש הרעיון של "טרול שיניים" ככלי חינוכי לדורות של ילדים סקנדינביים.
עלילה
קריוס ובקטוס הם שני טרולים של שיניים החיים בתוך חורים בשיניים של ילד בשם עוזי (במקור היה שמו ינס). יש להם חיים טובים מאוד, במיוחד כאשר הוא אוכל חלה עם ריבה ולא מצחצח את שיניו לאחר מכן. הבתים שלהם לבסוף מושמדים על ידי רופא שיניים והם נשטפים מפיו של עוזי לאחר טיפול הולם בשיניו.
הצגה בישראל
הסיפור הוצג בישראל בתוכנית "מה פתאום?!" ולאחר מכן עובד למחזה לילדים על ידי אבירמה גולן, אשר גם כתבה תשעה שירים עבור המחזה. שירים אלו הולחנו על ידי מישה בלכרוביץ. המחזה הועלה החל משנת 1983 על ידי דובי גל וזכה להצלחה גדולה. עד שנת 1988 הועלו 300 הצגות ובהמשך הועלה עוד מאות פעמים. לטענת גל, מבקרים הכתירו את ההצגה כנכס צאן ברזל של התרבות הישראלית.
קהילת המודיעין הארגנטינאית
מערכת הביטחון הלאומי (בספרדית: Sistema de Inteligencia Nacional) הוא שמה הרשמי של קהילת המודיעין של ארגנטינה הכוללת שורת ארגונים לאומיים פדרליים לאיסוף מודיעין בתחומים שונים: החל במודיעין לאומי והשפעתו על האינטרסים הלאומיים של ארגנטינה, וכלה במודיעין צבאי, מודיעין משטרתי וגופי ביון אחרים. פעילות מערכת הביטחון הלאומי מעוגנת בחוק מיוחד "חוק הביטחון הלאומי".
מערכת הביטחון הלאומי של ארגנטינה מורכבת מהארגונים הבאים:
אלקווין
אלקווין (אנגלית: Alcuin; 735 בקירוב – 19 במאי 804) היה מלומד, נזיר, מחנך ותאולוג אנגלי.
חייו
אלקווין נולד בממלכת נורת'מבריה ליד העיר יורק שבצפון אנגליה. למד בבית הספר של מנזר קתדרלת יורק, שנוסד בידי הארכיבישוף מיורק אתלברט. בית ספר זה נודע כמרכז ללימוד התאולוגיה, הספרות והמדע. תוכנית הלימודים כללה את שבע האמנויות החופשיות: דקדוק, לוגיקה, רטוריקה, גאומטריה, אריתמטיקה, אסטרונומיה ומוזיקה. לאחר שסיים את חוק לימודיו הפך אלקווין למורה באותו בית ספר.
ב-781 נשלח על ידי מלך נורת'מבריה לרומא כדי לקבל את אישורו של האפיפיור אדריאנוס הראשון להסמכתו של אינבאלד הראשון כארכיבישוף של יורק. בדרכו בחזרה פגש בקרל הגדול מלך הפרנקים ששכנע אותו להצטרף לחצרו בעיר אאכן (כיום בגרמניה), שאליה הוזמנו גם מלומדים אחרים, כדי ללמד בבית הספר של ארמון המלך. בית ספר זה, שנוסד על ידי אבותיו של קרל הגדול, נועד בעיקר ללמד את ילדי חצר המלכות גינוני טקס. אך המלך שאף לכלול בתוכנית הלימודים גם את שבע האמנויות החופשיות, ובעיקר את לימוד התאולוגיה הנוצרית.
בשנת 782 החל אלקווין את שירותו כמנהל בית הספר של הארמון. הוא הביא מאנגליה ספרים ומורים, ובהם עוזריו מן העיר יורק. עד מהרה הפך בית הספר של הארמון למרכז פעיל של לימודים ושל העתקת כתבי יד רומיים עתיקים. נערכה רפורמה חינוכית שהתפשטה בכל רחבי הממלכה. נוסדו בתי ספר במנזרים שמהם התפתחו אחר כך האוניברסיטאות הראשונות של אירופה. התלמידים היו: קרל הגדול עצמו, אשתו, אחותו גיזלה, בניו פפין ולואי (לימים לואי החסיד מלך הפרנקים), מזכירו איינהרד ורבים אחרים. אלקווין הפך לידידם של המלך, של אנשי חצרו ושל גבירות החצר שכולם היו תלמידיו. נוטקר המגמגם (Notker Balbulus) מספר שלא נמצא באימפריה הפרנקית מלומד שלא היה תלמידו או תלמיד של תלמידו של אלקווין. איינהרד, הביוגרף של קרל הגדול, מכנה את אלקווין בספרו, "האיש המלומד ביותר עלי אדמות". לפי איינהרד, מונה אלקווין ליצור תקן לכתיבה מסוגננת אחידה לשפה הלטינית. בין 782 ל-796, פיתח יד (hand - ביטוי שמשמעותו סגנון קליגרפי) חדשה וקרא לה על שם פטרונו, הכתב הקרולינגי.
אלקווין החל בנוהג שפשט בין אנשי החצר של קרל הגדול, של שימוש בכינויים תנ"כיים וקלאסיים שהוצמדו להם: קרל הגדול עצמו נקרא "דוד", על שם דוד המלך, ואילו אלקווין קרא לעצמו "פלאקוס" על שם המשורר הרומי הורטיוס, או "אלבינוס", על שם הפילוסוף בן המאה ה-2, אלבינוס.
ב-790 שב אלקווין לאנגליה, אך משלא עלה בידו להשפיע על מלך נורת'מבריה בענייני ניהול הממלכה, חזר לחצרו של קרל הגדול ב-792. משם כתב סדרת מכתבים למלך נורת'מבריה ולבישופים אנגליים. מכתבים אלה מהווים מקור חשוב להכרת החברה הקרולינגית.
ב-796 נתמנה אלקווין לאב מנזר מרטין מטור (בעיר טור כיום בצרפת). שם פיקח על עבודתם של נזירים שהעתיקו כתבי יד נוצריים עתיקים ושירה וספרות רומית. כמעט כל השירה והספרות הלטינית שיש בידינו כיום נשתמרו בזכות עבודה זו שנעשתה על ידי נזירים בתקופה הקרולינגית.
אלקווין הכין מהדורה מתוקנת לוולגטה של הירונימוס. את הנוסח הסופי שלה הגיש לקרל הגדול כשי לרגל הכתרתו האימפריאלית בשנת 800, ומאז הועתק נוסח זה בעותקים רבים.
אלכס לות'ר
אלכסנדרר ג'ונתן לות'ר (באנגלית: Alexander Jonathan Lawther; נולד ב-4 במאי 1995) הוא שחקן אנגלי. מוכר בעיקר בזכות גילומו של אלן טיורינג הצעיר בסרט "משחקי החיקוי", שזכה בו בפרס מעגל מבקרי הקולנוע של לונדון לצעירים. הוא זכה לשבחים בגילומו של התפקיד הראשי בסדרה "סוף הפאקינג עולם" בתור ג'יימס.
ביוגרפיה
לות'ר נולד בפטרספילד, המפשייר, הצעיר מבין שלושה. הוא אמר כי שאיפתו להיות שחקן באה מן הצורך להמציא משחקים משלו כדי לבדר את עצמו כילד. הוריו שניהם עובדים במשפטים, ואילו אחיו הגדול, קמרון לות'ר, הוא מפיק סרטים. יש לו אחות גדולה נוספת בשם אלי לות'ר. בשנת 2009 כתב לות'ר והרכיב מחזה במסגרת מעורבותו במועדון הדרמה במכללת צ'רצ'ר. הוא לא למד דרמה, עד לתפקידים המקצועיים הראשונים, הוא היה אמור ללמוד היסטוריה באוניברסיטת קינגס קולג' בלונדון. הוא התאמן בתיאטרון הנוער הלאומי.
קריירה
הופעת הבכורה המקצועית של לות'ר הייתה בגיל 16, כאשר הופיע כג'ון בלייקמור ב'דאונט סאות' בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר. הוא עשה את הופעת הבכורה שלו ב-2014 בסרט העטור פרסים "משחקי חיקוי", התפקיד זיכה אותו בפרס "מעריצי הקולנוע הלונדוני" של "ביצוע הבכורה הצעיר של השנה". בשנת 2015, הוא הופיע בתפקיד משני בסרט "X+Y". בשנת 2016, הוא זכה לתפקיד הראשי שלו ושיחק את אליוט, לצד ג'ולייט סטיבנסון בסרט הבריטי "Departure".
בשנת 2016 גילם את הדמות קני בפרק "לשתוק ולרקוד" של סדרת המדע בדיוני האנתולוגית "מראה שחורה". הפרק קיבל אומנם ביקורות מעורבות, אך לות'ר זכה לשבחים ולהכרה משמעותית על ביצועיו. בשנת 2017 החל לשחק בתפקיד הראשי בסדרה "סוף הפאקינג עולם" לצד ג'סיקה ברדן. תפקיד זה גם זיכה את לות'ר בשבחי המבקרים.
בשנת 2020 גילם את אלכס גודמן בסרט המתח הצרפתי "המתרגמים".
ריצת 200 מטר
ריצת 200 מטר היא מקצוע באתלטיקה, בתחרות זאת מתחרים ביניהם המשתתפים, מי ייחצה הראשון את קו הסיום של מסלול באורך 200 מטר.
ריצת 200 המטרים היא ריצת ספרינט (מאוץ) הנחשבת ליוקרתית פחות מריצת 100 המטרים, אף כי במשך זמן רב הייתה מהירה יותר ממנה בממוצע: כלומר, זמן השיא בריצת 200 מטרים נפל מכפליים זמן השיא לחצי המרחק (100 מטרים). אצני מאתיים המטרים יכלו להגיע למהירות עודפת זו, משום שלמאה המטרים האחרונים הם מגיעים כבר בשיא המהירות, לעומת אצני המאה, שמתחילים ממצב נייח אבל מאיצים רגעית למהירות גבוהה יותר.
באצטדיון שהיקפו 400 מטרים, מתחילים האצנים את הריצה מהקשת ומסיימים במקטע ישר. באולם סגור שהיקפו 200 מטרים, משלימים האצנים סיבוב שלם אחד עם שתי קשתות, כאשר הריצה מתחילה מנקודת הזינוק שמשמשת גם כקו הסיום. ריצת המאתיים באצטדיון נחלקת לשני מקטעים הנבדלים זה מזה בטכניקה הנדרשת: מאה המטרים הראשונים של ריצה בקשת, ומאה המטרים האחרונים בישורת. על מנת להצליח במקצוע זה דרושה, אם כן, יכולת גבוהה בשתי הטכניקות גם יחד.
במשך כמה עשרות שנים, עד ל-16 באוגוסט 2009, בה קבע יוסיין בולט את השיא העולמי הנוכחי ב-100 מטר 9.58 שניות, הייתה המהירות הממוצעת בריצת 200 מטר גבוהה מזו בריצת 100 מטר. בכלים חדישים נמצא מה שהיה ידוע במשך שנים ששיא המהירות בריצת 100 מטר לרוב גבוה משיא המהירות בריצת 200 מטר, מה שהקנה לשיאן 100 מטר את התואר הלא רשמי "האדם המהיר בעולם".
אלופי עולם
יוג'ין 2022
שילוב עם ריצת 100 או ריצת 400 מטר
אתלטים רבים שואפים לזכייה כפולה, על ידי שילוב ריצת 200 מטר עם ריצת 100 מטר או עם ריצת 400 מטר. השילוב של 200 ו-100 מטר הושג עשר פעמים באולימפיאדה על ידי הגברים וחמש פעמים על ידי הנשים. יוסיין בולט הוא היחיד שהצליח לעשות זאת שלוש פעמים ברציפות. השילוב של 200 ו-400 הושג לראשונה על ידי ואלרי בריסקו-הוקס באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), ושוחזר על ידי שיאן העולם ב-400 מייקל ג'ונסון ועל ידי מארי-ז'וזה פרק באטלנטה 1996.
אצני 200 מטר המהירים ביותר בכל הזמנים
כל אתלט מופיע בטבלה רק פעם אחת, לצידה של תוצאתו הטובה ביותר.
אצנים
מעודכן ל-21 ביולי 2022
שחקן החודש בליגת העל
הפרס חולק על ידי המנהלת החל מדצמבר 2014, והזוכה הראשון היה ערן זהבי, כדורגלן מכבי תל אביב. שיאן הזכיות הוא ניקיטה רוקאביצה עם חמש זכיות, כמו כן הוא ואלירן עטר הם שני השחקנים היחידים שזכו בתואר פעמיים ברצף.
שיאני הזכיות
להלן טבלת השחקנים שזכו בתואר זה:
Hemispheres
Hemispheres הוא אלבום האולפן השישי של להקת הרוק הקנדית, ראש אשר יצא לאור לראשונה בשנת 1978. האלבום כמו קודמו המשיך את הקו הפרוגרסיבי כתוצאה מהביקורות החיוביות שקיבל.
רקע
מאז הצטרפותו ללהקה באלבום Fly by Night, המשיך המתופף ניל פירט לכתוב בנושאים כמו מדע בדיוני ופנטזיה. בדומה לאלבום 2112 משנת 1976, האלבום מורכב משני צדדים. בראשון שבהם נכללת יצירה ארוכה המחולקת לפרקים ("Cygnus X-1, Book II: Hemispheres"), והצד השני אשר כולל שירים קצרים וקלים יותר להאזנה ("Circumstances" ו-"The Trees").
הרצועה האחרונה באלבום, "La Villa Strangiato", יצירה בת 9 וחצי דקות, היא המנגינה האינסטרומנטלית הראשונה שראש אי פעם הוציאה לאור. לפי דבריו של פירט, הלהקה עבדה על הקטע הרבה יותר זמן מאשר האלבום Fly by Night כולו.
האלבום ממשיך את הצליל הפרוגרסיבי עם הביצועים ליצירות ארוכות, מקצבים מסובכים, משקלים א-סימטריים וסולואי גיטרה מסובכים. בסרט התיעודי על הלהקה, Rush: Beyond the Lighted Stage, חברי הלהקה הודו כי הלחץ שנעשה בעשיית האלבום, הוביל לעזיבתה ההדרגתית של הלהקה מיצירות ארוכות אל שירים קצרים יותר וקלים יותר לנגינה, אך עדיין בסגנון הפרוגרסיבי. החלטה זו מורגשת באלבום הבא של הלהקה Permanent Waves, אשר היה יותר נגיש. האלבום הזה, סימן את ההצלחה המסחרית של הלהקה שסללה את הדרך לאלבום שלאחר מכן, Moving Pictures.
לתקופה קצרה, Hemispheres היה זמין בגרסאות שונות של תקליטי ויניל ודיסקים שכיום נחשבים כפריטי אספנים.
הצלחה מסחרית
למרות שהאלבום היה הצלחה והפך להיות האלבום הרביעי של ראש להגיע למעמד אלבום זהב בארצות הברית, האלבום נמכר פחות מהאלבומים הקודמים. האלבום הגיע למקום 47 במצעד הבילבורד, מה שהופך אותו לאלבום האחרון של הלהקה שנכשל להגיע לעשרת הגדולים בבילבורד עד ל-Hold Your Fire משנת 1987.
האלבום לא הגיע למעמד אלבום פלטינה בארצות הברית עד 1993, כ-15 שנה לאחר יציאתו.
בסקרים
האלבום הגיע למקום ה-8 בסקר של מגזין הרולינג סטון, "10 אלבומי הפרוג האהובים עליך".
Cygnus X-1 Book Two: Hemispheres
יצירה זו שאורכה 18 דקות היא הפרק השני ביצירה "Cygnus X-1" שהייתה באלבום הקודם. בנקודה זו, החוקר אשר נשאב לחור השחור בפרק הקודם, הגיע לאולימפוס שם מתרחש ויכוח בין אפולו (המוח) לבין דיוניסוס (הלב). אפולו מנהיג את האנשים החושבים, ודיוניסוס מנהיג את האנשים בעלי הרגש. אפולו הראה לאנשים לבנות ערים, לגלות דברים חדשים במדע ובידע הכללי, אך דיוניסוס פיתה את האנשים לבוא אל היערות והראה להם אהבה, שהייתה חסרה בחברה של אפולו. זה גרם, לנטישתם של בני האדם את אפולו לדיוניסוס אך בעקבות חוסר שיקול הדעת, בא חורף וללא השכלה נותרו בני האדם חשופים לסכנה. לאחר מכן, הוויכוח בין האלים הפך לאסון כשהעולם חווה אסונות טבע קשים. החוקר מוצא את עצמו חשוף ומפוחד, ובוכה מבפנים. האלים אשר שמעו את הבכי, הגיעו לפשרה והחליטו כי החוקר יהיה סיגנס, אל האיזון. מבחינה מוזיקלית, גם פרק זה מחולק לחלקים:
פרלוד - כמו האוברטורה מהיצירה "2112", הפרלוד כולל קטעים שיישמעו לאורך היצירה.
אפולו: מביא החוכמה - אפולו מייצג את האונה השמאלית של המוח. אנשי אונת מוח זו הם הוגי דעות ומצטיינים בתחומים שונים. אפולו הוא אל השמש והאמנות במיתולוגיה היוונית.
דיוניסוס: מביא האהבה - דיוניסוס הוא אל היין והפוריות (מייצג את האונה הימנית של המוח). הוא אנושי יותר משאר האלים, והוא ההפך הקיצוני מאפולו. אנשי אונת מוח זו הם אנשים בעלי רגש.
ארמגדון: הקרב בין הלב למוח - בחלק זה, מתוארת מין מלחמה תנ"כית אך במקום, מתואר על שני האלים אשר מושכים את בני האדם לכיוונים שונים, דרך סדר וכאוס. הוויכוח בין הקלאסי לרומנטי מתמשך. הערוץ השמאלי בסטריאו מתחלף לימני לאחר אפקט דרמטי שנשמע לאחר שגדי לי שר את המילה 'hemispheres'.
סיגנס: מביא האיזון - האקורדים שמנוגנים בפרק הקודם (The Voyage), מנוגנים גם כאן. החוקר מבוהל מן הקרב ובוכה מבפנים. האלים שומעים את צערו לבסוף, מפסיקים להילחם, ומכתירים את החוקר לסיגנס, אל האיזון.
האונה - בחלק זה הזמר שר יחד עם גיטרה אקוסטית. בחלק זה, סיגנס קורא לאיחוד בין שתי האונות שייצרו אונה אחת.
Circumstances
בשיר זה, ניל פירט כותב שוב על תקופתו כמוזיקאי צעיר שטס מקנדה ללונדון כדי לקנות את עולמו. סגנון השיר נוטה יותר לסדנון ההארד רוק המוקדם שאפיין את יצירותיה הקודמות של הלהקה. בדומה ל-"The Trees" גם בשיר זה יש קטע בו הקלידים הם הכלי המרכזי יחד עם כלי ההקשה. השיר נוגן בהופעות הלהקה משנת 1978 עד תחילת 1979, אך בוצע שוב בהופעה בת 3 השעות של סיבוב ההופעות, Snakes & Arrows בשנת 2007.
The Trees
שיר זה כלול בהרבה מאלבומי האוסף והופעות של הלהקה, ידועה בעיקר היא הגרסה באלבום ההופעה, Exit... Stage Left בה מבוצע קטע פתיחה אינסטרומנטלי בשם "Broon's Bane". השיר מספר על סיפור דמיוני בו מתרחש קונפליקט בין עצי האלון, לבין עצי האדר.