cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניקו פירוסמני
הכרה מאוחרת
עבודתו של פירוסמני זכתה להכרה בינלאומית לאחר המלחמה, והוא הוערך כאמן נאיבי בפריז ובמקומות נוספים. הספר הראשון על אוסף הציורים של פירוסמני פורסם בשנת 1926 בשפות גאורגית, רוסית וצרפתית. הוא השפיע גם על ציורי הדיוקן של פבלו פיקאסו (1972). תערוכות של ציוריו נערכו בקייב (1931), ורשה (1968), מוזיאון הלובר בפריז (1969), ניס (1983), מרסיי (1983), טוקיו (1968), ציריך (1995) וטורינו (2002).
פירוסמני מוכר גם ברוסיה בשל האגדה על פגישתו הרומנטית עם שחקנית צרפתייה שביקרה בעירו; הוא היה מאוהב בה עמוקות, וכדי להפגין את הבתו קנה לה פרחים בכמות כזו שכיסתה את כל הכיכר מול בית המלון שבו שהתה. יש הטוענים כי מפגן זה הביא אותו לפשיטת רגל. הסיפור התפרסם והופיע בפואמה של אנדריי ווזנסנסקי Вознесе́нский) ומאוחר יותר בשירה של זמרת הפופ הרוסיה, אלה פוגאצ'ובה (Алла Пугачёва), "מיליון ורדים אדומים".
בקולנוע
בשנת 1969 יצא לאקרנים סרט על חייו בבימויו של גיורגי שנגלאיה שזכה בפרס הגדול בפסטיבל הסרטים של שיקגו בשנת 1972.
ביולי 1991, יצא לאקרנים ביפן סרט דוקומנטרי קצר של הבמאי, סרגיי פרג'נוב, בשם "ערבסקה בנושא פירוסמני", שצולם בשנת 1985, על חייו של פירוסמני.
סרט קצר נוסף צילם הבמאי ההונגרי פטר מסזרוש, "אפיזודות מחייו המסתוריים של פירוסמני".
נונאטאק דו טויט
נונאטאק דו טויט (באנגלית: Du Toit Nunataks) הם קבוצה של נונאטאקים בין קרחון קורנוול וקרחון גלן,  בקצה המערבי של הרי ריד, ברכס שקלטון, בארץ קואוטס שבאנטארקטיקה. גובה הרמה של הנונאטאקים 1,362 מטרים מעל פני הים.
באזור מצויים רמת האץ', פסגת ספאת' וצוקי זיטל.
היסטוריה ומקור השם
הנונאטאקים התגלו על ידי חיל הים האמריקאי כאשר צולמו מן האוויר בשנת 1967, ומופו על ידי הסקר האנטארקטי הבריטי שנערך בין השנים 1968-1971. שם הנונאטאקים ניתן להם על ידי ועדת השמות האנטארקטית הבריטית, והם נקראים על שם אלכסנדר לוג'י דו טויט, גאולוג דרום אפריקאי.
הצבעה במעטפות כפולות
הצבעה במעטפות כפולות היא שיטת הצבעה שנועדה לאפשר לבעל זכות הצבעה להצביע שלא בקלפי הסמוכה למקום מגוריו, תוך שמירה על חשאיות ההצבעה מחד גיסא, ומניעת הצבעה כפולה, מאידך גיסא.
שיטת הצבעה זו נהוגה במקומות, כגון ישראל, בהם כל בעל זכות הצבעה משובץ לקלפי מסוימת, הסמוכה למקום כתובתו הרשומה במשרד הפנים, והוא רשאי להצביע רק בה. באופנים בהם בעלי זכות ההצבעה אינם מסוגלים להצביע בקלפי שאליה שובצו, למשל דיפולמטים שנשלחו על ידי המדינה מחוץ לישראל, או חיילים שנמצאים בבסיס צבאי מרוחק מביתם, וכדומה, ההצבעה נעשית במעטפה כפולה.
הבחירות לאספה המכוננת
לקראת הבחירות לאספה המכוננת הוחלט לקיים הצבעה במעטפות כפולות בצבא. הצעה לאפשר הצבעה במעטפות כפולות לאזרחים נדחתה. לקראת הבחירות לכנסת השלישית נדונה בכנסת הצבעת השוטרים ונקבע בחוק שייקבעו הסדרים כדי לאפשר לימאים להצביע. אך הכנסת התעכבה מלקבוע בחוק הסדרים עבור הימאים ובשנת 1964 פתחו הימאים במאבק לאפשרות הצבעה על אניותיהם. אליהם הצטרפו גם עובדי השגרירויות ושליחים אחרים מחוץ לישראל שדרשו גם הם אפשרות להצביע. הכנסת דנה בחוק, אולם הדברים התקדמו בעצלתיים בגלל חששות לחוסר אפשרות לפקח על הקלפיות. כן בקשו המחוקקים לוודא שלילת אפשרות הצבעה מיורדים.
הכנסת השביעית
לקראת הבחירות לכנסת השביעית בשנת 1969, חוקק נוסח חדש לחוק הבחירות לכנסת, שיאפשר גם לימאים להצביע, אך מבלי לאפשר לישראלים אחרים השוהים מחוץ לישראל להצביע. בעקבות זאת, ספירת קולות המעטפות הכפולות בוצעה בשני גלים: קולות החיילים, ולאחר מכן קולות הימאים. החוק קבע ששוטרים שיוצבו ביום הבחירות במקום מרוחק מבתיהם יירשמו בקלפי ליד המקום בו יוצבו, ולא יצביעו במעטפות כפולות. חידוש נוסף בבחירות אלו היה מתן אפשרות לסוהרים, שוטרים ואזרחים עובדי צה"ל בשטחי יהודה, שומרון ועזה להצביע בקלפיות צבאיות.
בשנת 1973 תוקן חוק הבחירות כך ששוטרים יימחקו מרשימת הבוחרים שבאזור מגוריהם, והצבעתם תתאפשר בכל קלפי במסירת תעודת הצבעה ייעודית לידי יושב ראש ועדת הקלפי. מאחר ששמו של השוטר אינו מופיע באף רשימת בוחרים והתעודה נמסרת לוועדת הקלפי – אין חשש שהשוטר יצביע במקום אחר, ולכן הצבעתו נערכת במעטפה רגילה. הסדר זה היה בתוקף עד לאחר הבחירות לכנסת העשרים ושתיים.
בשנת 2020 שונה החוק, ומהבחירות לכנסת העשרים ושלוש שמותיהם של השוטרים החלו להיכלל ברשימת הבוחרים, אך באפשרותם להצביע בכל קלפי במעטפות כפולות בהצגת תעודת שוטר.
בבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977 הצביעו גם חלק המתיישבים, למשל בקדומים ואופירה בקלפיות צבאיות.
בשנת 1984, לאחר שהתפרסם שהחיילים הצביעו באופן מובהק יותר לימין, דרש שבח וייס שקולות החיילים יעורבבו עם קולות האזרחים כדי שלא יהיה ניתן לדעת מה הצביעו החיילים. במידה מסוימת בקשתו התמלאה, ככל שאזרחים רבים מצביעים במעטפות כפולות.
בבחירות לכנסת ה-17 נחקקה הוראת שעה על-פיה בעל זכות בחירה מאחד מיישובי רצועת עזה וצפון השומרון, שפונה מביתו במסגרת תוכנית ההתנתקות, יוכל להצביע בכל אחת מן הקלפיות באזור שבו הוא נמצא בשיטת "המעטפות הכפולות". זאת משום שסמוך למועד הבחירות טרם נמצאו פתרונות דיור קבועים לחלק גדול מהם וכתובתם במרשם התושבים נותרה ללא שינוי.
הצבעת אסירים
בשנת 1984 עתרו לבג"ץ מספר אסירים בדרישה שיינתן להם להצביע. בג"ץ קבע שהאסירים צודקים שעל פי חוק יסוד הבחירות זכותם להצביע, אך דחה את העתירה תוך קביעה שעל הכנסת לתקן את החוק לאפשר לאסירים להצביע או לקבוע ברוב מיוחס שאינם זכאים להצביע. בעקבות זאת, תוקן החוק באוגוסט 1986, באופן המאפשר לאסירים להצביע.
דיפלומטים בתי חולים וקלפיות מונגשות
בשנת 2000 תוקן החוק באופן המאפשר לאנשים המוגבלים בניידות להצביע בקלפיות מיוחדות שהונגשו לאנשים המוגבלים בניידות. בעקבות שימוש בקלפיות אלו על ידי אנשים שנמצאו במרחק רב ממקום הקלפי שלהם, תוקן החוק בשנת 2011 באופן המחייב אדם, שבעיית המוגבלות שלו אינה ניכרת לעין, לחתום על הצהרה שהוא אכן מוגבל ניידות. החוק גם הטיל עונש של עד חצי שנת מאסר על אדם שחתם על הצהרת כזב.
הליך ההצבעה
ההצבעה במעטפה כפולה נעשית כמו הצבעה רגילה, כאשר המצביע מכניס את פתק ההצבעה לתוך מעטפה אטומה. אך בניגוד להצבעה רגילה, שבה המעטפה האטומה מוכנסת ישירות לקלפי, היא מוכנסת לתוך מעטפה חיצונית נוספת שעליה נרשמים פרטי הזיהוי של המצביע. מעטפות אלו אינן נספרות בקלפי שבה נערכת ההצבעה, אלא מועברות כולן לאתר ספירת הקולות של ועדת הבחירות המרכזית. בוועדת הבחירות המרכזית מוודאים שהמצביע המזוהה על כל מעטפה לא הצביע כבר בקלפי המיועדת לו, מסמנים אותו כמי שהצביע, ואז מוציאים את המעטפה האטומה עם פתק ההצבעה ומערבבים אותה עם מעטפות אחרות. לאחר מכן סופרים את הקולות של כל המצביעים כמו בקלפי רגילה.
הצורך בטכניקה זו נובע מהניהול המבוזר של ההצבעה: בכל קלפי יש לוועדת הקלפי גישה רק לרשימת המצביעים באותה קלפי, ולכן יכולת לוודא זכות הצבעה רק למצביעים אלה. רק לוועדת הבחירות המרכזית יש גישה לפנקס הבוחרים המלא, המאפשר לה לוודא זכות הצבעה לכל מצביע, ללא תלות בקלפי שאליה שובץ.
מספר המצביעים במעטפות כפולות
בבחירות לראשות הממשלה בשנת 2001 הוערך מספר המצביעים במעטפות כפולות בכ-150,000, שכללו 6,000 אסירים, 2,500 נציגי ישראל בחוץ לארץ ו-30,000 מאושפזים.
בספירת הקולות של המעטפות הכפולות נהוג לחלק את המעטפות לוועדות קלפי שכל אחת סופרת כמות מסוימת של קולות. בבחירות לכנסת ה-22 ניתנו לכל קלפי כזאת כ-1,000 מעטפות הצבעה.
מקומות הצבעה במעטפה כפולה והרשאים להצביע בהם
בישראל, מורשים להצביע במעטפות כפולות:
דפוסי הצבעה
קולות המעטפות הכפולות נספרים בערך יום וחצי לאחר שנודעו תוצאות הבחירות בקלפיות הרגילות. במעטפות כפולות מצביעים כ-3-5% מהמצביעים בלבד, ולכן השפעתן על תוצאות הבחירות היא קטנה והשינויים בתוצאות אינם מהותיים.
כיוון שרוב המצביעים במעטפות כפולות הם חיילים, דפוסי ההצבעה במעטפות הכפולות עשויים להיות שונים במקצת מדפוסי ההצבעה של כלל האזרחים. העובדה שחלק מההצבעות במעטפות כפולות נערכות לפני יום הבחירות גורמת לכך שלעיתים המצביעים במעטפות כפולות מצביעים עבור מפלגות ומועמדים שפרשו מההתמודדות סמוך לבחירות. תופעה זאת זניחה יחסית בגלל מספרם הקטן של המצביעים לפני יום הבחירות והתמיכה הקטנה יחסית במועמדים הפורשים מהתמודדות.
חבורת כורכר
חבורת כורכר בנויה מכורכר, חולות, חלוקים וקונגלומרטים, טיטים, טיטים חוליים, אלוביום חומר סחף וחרסיות. החבורה משתרעת מתחת לשפלת יהודה. חשיבותה הכלכלית היא במי התהום המצויים בה.
תכונות החבורה
החבורה מישורית ונוטה מערבה. למעשה היא ממשיכה לשקוע גם כיום בקצה המערבי של מדף היבשת, החל מכ-10 ק"מ ממערב לקו החוף. מזרחה - עובי החבורה משתנה בהתאם לריחוקה מקו-חוף הים התיכון. בקרבת החוף עומקה הוא 180 מטר עד 200 מטר, ובמזרחה - עומקה הולך ופוחת עד להיעלמותה: בשפלת יהודה - 20 ק"מ מהחוף ובאזור גבעת אולגה - 15 ק"מ מהחוף.
אקוויפר באזור השפלה והחוף של ישראל. נוצר מעל החרסיות המצויות בחלקה העליון של חבורת כורכר הבא ברציפות אחרי חבורת סקיה המכילה בחלקה העליון חרסיות. חלק מהמים הם מלוחים ברמות שונות - לעיתים פחות ממי הים - תלוי במידת החדירה של מי הים לאקוויפר מתחת לשפלת החוף. הפוטנציאל שלהם בתור מים להתפלה הוא בכך כי במרחקים משתנים מקו-החוף המליחות יורדת. גם קיים חשש שהמים זוהמו בשל חדירת פסולת מוצקה אליהם.
סביבת היווצרות
סביבת ההיווצרות של החבורה קשורה קשר הדוק עם סביבת ההיווצרות של אבן הכורכר. בהגדרתו, כורכר הוא אבן חול גירית - כלומר גרגרי חול האחוזים יחד על ידי חומר מלכד גירי. הגדרה זו מתאימה בעיקר לכורכרים של מרכז ישראל ודרומה. ככל שמצפינים לאורך החוף, יותר ויותר מהחומר המלוכד הוא ממקור של שברי צדפים ופחות גרגרי חול קוורציים. הכורכר עשוי להיות סלעי או פריך בהתאם לחוזק ההתלכדות.
התצורות
החבורה מורכבת מיחידות המסלע הבאות: כורכר – היא אבן חול קרבונאטית ("כורכר"), חמרה - היא הקרקע האדומה, אלוביום חומר סחף הנסחף על ידי המים מורכב מחול חלוקים וחרסית והחרסיות.
התצורות העיקריות של החבורה הם:
מקסימיליאן קולבה
הקדוש מקסימיליאן מריה קוֹלְבּה (בפולנית: Święty Maksymilian Maria Kolbe; 8 בינואר 1894 - 14 באוגוסט 1941) היה נזיר פרנציסקני פולני שנכלא באושוויץ בשנת 1941 על שסיפק מקלט לנרדפי הנאצים, בהם כ-2,000 יהודים. בזמן שהותו במחנה התנדב קולבה להיענש ולגווע ברעב במקומו של אסיר אחר.
ב-17 באוקטובר 1971 הכריז האפיפיור פאולוס השישי על קולבה כעל מרטיר, וב-10 באוקטובר 1982 הכריז עליו האפיפיור יוחנן פאולוס השני כקדוש. קולבה נחשב לקדוש המגן של מכורי הסמים, המשפחות, עובדי תחנות הכוח, חובבי הרדיו והמאה ה-20.
חייו
נולד בשם רַיימוּנד קולבה (Rajmund Kolbe) בעיירה זְדוּנְסְקָה וְוֹלָה שבאזור לודז', (אז באימפריה הרוסית), בן שני ליוליוס קולבה, אורג במקצועו וגרמני-אתני ולמריאנה קולבה לבית דומברובסקי. שתי אחיותיו מתו בצעירותן משחפת. אחיו יוזף ופרנץ היו פעילים במחתרת למען עצמאות פולין. ב-1907 חצו הוא ואחיו את גבול רוסיה-אוסטרו-הונגריה באופן בלתי-חוקי והצטרפו למסדר הפרנציסקני. ב-1912 שהה בקרקוב. הוא למד תאולוגיה, פילוסופיה, מתמטיקה ופיזיקה. קולבה הוסמך כדוקטור לפילוסופיה (1915) ולתאולוגיה (1919). קולבה סיים את הכשרתו ככומר ברומא ב-1918. ב-1914 הצטרף אביו, יוליוס, לשורות הלגיון הפולני, שלחם לצד צבא גרמניה, בראשות הגנרל יוזף פילסודסקי במלחמה לעצמאות פולין, אך נתפס והוצא להורג על ידי הרוסים.
כתגובת-נגד להפגנות שארגנו הבונים החופשיים נגד האפיפיורים פיוס העשירי ובנדיקטוס החמישה עשר ייסד קולבה ב-1917 את ה-Militia Immaculata ("מיליציית הטהורים"), שמטרתה להחזיר חוטאים בתשובה ולעודד אנשים להתפלל לבתולה מריה. בנאומים שנשא מתוקף תפקידו במיליציית הטהורים, נהג לגנות את הקומוניזם, את הקפיטליזם, את האימפריאליזם, את הבונים החופשיים ואת היהודים.
בשובו לפולין העצמאית ב-1919 ייסד קולבה את הקהילה הנוצרית בכפר נייפוקלנוב (Niepokalanów) שליד ורשה, וכן מדרשה דתית ותחנת רדיו עצמאית. בין השנים 1930 ל-1936 נסע קולבה מספר פעמים ליפן, שם בנה מדרשה וכנסייה קתולית בפאתי נגסאקי. הכנסייה שייסד היא הכנסייה הקתולית הראשית ביפן.
בשנות ה-30 הוציא לאור את העיתון "Rycerzy Niepokalanej" - "אבירי הנקייה מכל רבב" (=מריה הקדושה) שהוביל קו אנטישמי חריף.
ערב מלחמת העולם השנייה הייתה נייפוקלנוב כפר משגשג. הכנסייה בה הייתה הכנסייה הקתולית הגדולה בעולם, היו בה תחנת כוח, בית דפוס, סדנאות מקצועיות רבות ותחנת רדיו. ב-19 בספטמבר 1939 השתלטו הנאצים על המקום ועצרו את קולבה יחד עם עוד 40 כמרים בערך. קולבה שוחרר ב-8 בדצמבר, יום הבתולה מרים בנצרות הקתולית, ומיד חזר לנייפוקלנוב והחל לארגן מקום מגורים חלופי לאוכלוסיית פוזנן שהנאצים גירשו מבתיהם, ובהם כ-2000 יהודים. ב-17 בפברואר 1941 נעצר קולבה על ידי הגסטאפו בטענה שעזר ליהודים, פולנים ואוקראינים להסתתר בכפר. ב-25 במאי נשלח לאושוויץ (מספר אסיר: 16670).
סיפור גבורתו
אפילו כאסיר באושוויץ היה קולבה ידוע בנכונותו לעזור לאחרים. בשעת חלוקת האוכל נהג להתייצב בסוף התור, כך שפעמים רבות נותר ללא מזון. את מעט האוכל שקיבל היה לרוב חולק עם חבריו לצריף, ובשעות המנוחה המעטות היה מסתובב בין האסירים, מציג את עצמו ככומר קתולי ושואל כיצד הוא יכול לעזור להם. אסירים פולנים היו מתוודים באוזניו.
בעקבות ניסיון בריחה של אחד האסירים (שמאוחר יותר נמצא טבוע בשירותי המחנה), ערך מפקד הבונקר, קצין האס אס האופטשטורמפיהרר קארל פריטש (Fritzsch) מסדר של כל חבריו של האסיר לצריף ובחר כעשרה מהם באקראי למיתה ברעב, למען יראו וייראו. אחד האסירים שנבחרו, פראנצישק גאיובינצ'ק, פרץ בבכי וקונן על אשתו וילדיו, שלא יזכה עוד לראותם. הכומר קולבה צעד מיד קדימה וביקש להחליף את גאיובינצ'ק ולמות במקומו. פריטש שאל אותו מי הוא, וקולבה ענה: "אני כומר קתולי". להפתעת האסירים, נעתר פריטש לבקשה ושלח את קולבה יחד עם תשעת האסירים האחרים לתא 18 במרתף בלוק 11 הנודע לשמצה, שם הם גוועו לאטם ברעב. אסירים שהיו עוברים ליד התא בו נכלאו מעידים כי היו יכולים לשמוע את האסירים מתפללים ומזמרים המנונים נוצריים כמיטב יכולתם, בהשראת הכומר קולבה.
מותו
לאחר שבועיים בתא באושוויץ, נותרו רק ארבעה אסירים בחיים, בהם קולבה. כיוון שהיה צורך בתא שבו נכלאו, קיבל כל אחד מהם זריקה קטלנית של פנול. זמן מותו המדויק של הכומר קולבה, לפי הרישומים באושוויץ, הוא ב-14 באוגוסט 1941, בשעה 12:30 בצהריים. גופתו נשרפה לאחר מכן בקרמטוריום.
אילן גריבי
אילן גריבי (נולד ב-1965) הוא אמן אוריגמי ומעצב ישראלי.
גריבי החל את דרכו בעולם האמנות והעיצוב כאמן אוריגמי המתעסק בנייר וכיום הוא מעצב רהיטים, תכשיטים ופריטי אמנות ממגוון רחב של חומרים, בכללם מתכות, עץ וזכוכית. הוא מתמחה בסגנון קיפול אוריגמי הנקרא "טסליישן" (tessellation).
ב-2012 הקים יחד עם ד"ר סעדיה שטרנברג וגדי וישנה את אוריגמישראל, ארגון אמני האוריגמי בישראל, ומכהן, נכון ל-2017, כיושב ראש הארגון.
ביוגרפיה
גריבי נולד וגדל בחדרה, בנם השני מתוך חמשת ילדיהם של שולה וסלמן גריבי. נשוי לסיגל ואב לשלושה.
בשנת 1983 התגייס לצה"ל ושירת בחיל המודיעין. הוא המשיך לשירות קבע עד שפרש בשנת 2009 בדרגת סגן-אלוף.
אוריגמי
גריבי עסק באוריגמי כבר בשלבים המוקדמים של חייו. כשהיה בכיתה ו', החל ללמוד את אמנות קיפולי הנייר לבדו מתוך הספר "אוריגמי 1" של רוברט הארבין, ובהמשך מהספרים הנוספים בסדרה. בשנת 2006 חבר למרכז הישראלי לאוריגמי, בו היה מנהל מועדון החובבים בין השנים 2009–2011. בשנת 2008 החל ליצור דגמי אוריגמי מקוריים ופרסם את הדגמים באתר השיתוף פליקר ובקבוצות אוריגמי שונות. בשנת 2009 לאחר פרישתו מצה"ל, החל ללמד חשיבה יצירתית ומדעית דרך אוריגמי בכיתות לילדים מחוננים בטכנודע חדרה.
משנת 2011 ועד היום משמש גריבי כסגן עורך של המגזין The Fold, מגזין אינטרנטי של ארגון האוריגמי האמריקאי, OUSA. בנוסף, הוא מחבר את הטור Paper Review, המנתח סוגי נייר שונים ואת התאמתם לסגנונות קיפול שונים, ואת הטור Origami Designer Secrets, בו הוא מראיין אמני אוריגמי צעירים מרחבי העולם על תהליך יצירתם. גריבי פרסם עשרות דגמים בחוברות אוריגמי, ביניהן כתבי העת BOS (ארגון האוריגמי הבריטי), Pajarita (ארגון האוריגמי הספרדי), The Paper (ארגון האוריגמי האמריקאי), Orison (ארגון האוריגמי ההולנדי) ועוד, ובספרי כנסים של הארגון האיטלקי, הצרפתי, ההולנדי, האמריקאי, הגרמני והישראלי.
ב-2012 הקים את ארגון אמני האוריגמי בישראל (OASIS) ומכהן עד היום כיושב הראש שלו. הארגון שינה את שמו ב-2016 ל"אוריגמישראל", נכון לשנת 2017 הוא כולל כמאה חברים, ומארח כנס אוריגמי בינלאומי אחת לשנה.
החל משנת 2013 מרצה גריבי כחלק מהסגל האקדמי במכון הטכנולוגי חולון במחלקות לעיצוב פנים ועיצוב תעשייתי.
עיצוב
במהלך השנים ניסה גריבי לעבוד עם מגוון רחב של חומרים כגון זכוכית, עור, בד, יציקות סיליקון, שעווה וגבס.
קלייר דיינס
קלייר קת'רין דיינס (באנגלית: Claire Catherine Danes; נולדה ב-12 באפריל 1979) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, ידועה בעיקר בשל משחקה בסרטים: "רומיאו וג'ולייט", "שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונות" ו"אבק כוכבים". דיינס זכתה בארבעה פרסי גלובוס הזהב, ובשלושה פרסי אמי.
ביוגרפיה
דיינס נולדה במנהטן, ניו יורק שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-פרוטסטנטית. אמה, קרלה (לבית הול), היא גננת במעון יום, ציירת ומעצבת טקסטיל שמאוחר יותר הפכה לאמרגנית של דיינס. אביה, כריסטופר דיינס, הוא יועץ מחשבים וצלם אדריכלות בעברו.
ב-1998 החלה דיינס ללמוד באוניברסיטת ייל. אוליבר סטון כתב לה את מכתב ההמלצה. אחרי שלמדה פסיכולוגיה במשך שנתיים, היא הפסיקה את לימודיה כדי להתרכז בקריירת המשחק שלה.
תיאטרון
במקביל להופעותיה בקולנוע, כיכבה גם במספר מחזות באוף ברודוויי, ביניהם "Happiness", "Punk Ballet" ו-"Kids On Stage", שבו היא יצרה בעצמה את הכוריאוגרפיה לריקוד הסולו שלה. ב-2007 הופיעה לראשונה על במות ברודוויי, בעיבוד מחודש למחזהו של ג'ורג' ברנרד שו "פיגמליון", בתפקיד אלייזה דוליטל.
טלוויזיה וקולנוע
תפקידה הראשון של דיינס על המסך היה ב-1992, בהיותה בת 13, בהופעת אורח באחד מפרקי הסדרה "חוק וסדר".
ב-1994 שיחקה באחד התפקידים הראשיים בסרט "נשים קטנות", שהתבסס על הרומן המפורסם בעל אותו השם של לואיזה מיי אלקוט. באותה שנה החלה דיינס בת ה-15 לגלם את דמותה של אנג'לה צ'ייס בת גילה, בסדרת הנעורים "אלה הם חיי". על משחקה בסדרה קיבלה את פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה דרמטית, והייתה מועמדת לפרס אמי. הסדרה זכתה להצלחה ברחבי העולם ולביקורות חיוביות מצד מבקרי הטלוויזיה, אך בשל רייטינג נמוך יחסית בארצות הברית, ירדה משידור אחרי עונה אחת בלבד. מאז לא חזרה דיינס להופיע בסדרות טלוויזיה במשך 17 שנה (עד 2011 בסדרה "הומלנד"), והתמקדה בפיתוח הקריירה הקולנועית שלה.
ב-1995 הופיעה בסרט "חופשה משפחתית", בבימויה של ג'ודי פוסטר, כבתה של הולי האנטר. באותה שנה הופיעה גם בווידאו קליפ של להקת "Soul Asylum" לשיר "Just Like Anyone".
בשנת 1996 כיכבה בסרט "רומיאו וג'ולייט", שהתבסס על מחזהו הקלאסי של ויליאם שייקספיר "רומיאו ויוליה", לצדו של השחקן לאונרדו דיקפריו. על תפקידה בסרט זכתה בפרס שחקנית השנה מטעם איגוד מבקרי הקולנוע של לונדון.
ב-1999 תרמה את קולה לראשונה לסרט אנימה, לגרסה האנגלית של "הנסיכה מונונוקי".
ב-2002 שיחקה דיינס בסרט "איגבי", ולאחר מכן בסרט "השעות", שהיה מועמד לפרס האוסקר, בתור בתה של הדמות שגילמה מריל סטריפ. ב-2003 השתתפה בסרט "שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונות". ב-2005 זכתה לשבחים מצד מבקרי הקולנוע על משחקה בסרטים "זבנית" של סטיב מרטין, ו"עד שהמשפחה תפריד בינינו", שם שיחקה לצדן של שרה ג'סיקה פרקר ודיאן קיטון.
ב-2007 הופיעה בסרט הפנטזיה "אבק כוכבים". עוד באותה שנה כיכבה לצדו של ריצ'רד גיר בסרט "העדר", שלא זכה להצלחה מסחרית, ובסרט "לפנות ערב", עם בן זוגה יו דנסי.
בשנת 2009 שיחקה דיינס בסרטו של ריצ'רד לינקלייטר "אני ואורסן ולס". בשנת 2010 גילמה את טמפל גרנדין, חוקרת אוטיסטית בתפקוד גבוה למדעי ההתנהגות, בסרט הטלוויזיה "טמפל גרנדין" המבוסס על חייה. על תפקידה זה זכתה בפרס אמי, בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך.
עיסוקים אחרים
בשנת 2007 הצטלמה לפרסומת לחברת הביגוד האמריקאית "גאפ". ב-2008 נבחרה דיינס לפנים החדשות של בית האופנה האיטלקי "גוצ'י", במקומה של דרו ברימור.
חיים אישיים
בספטמבר 2009 התחתנה עם השחקן האנגלי יו דנסי. ב-17 בדצמבר 2012 ילדה את בנה הראשון, סיירוס מייקל כריסטופר דנסי. ב-27 באוגוסט 2018, נולד בנם השני, רואן.
בשנת 2012 נכללה דיינס ברשימת "100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם" של מגזין "Time". בשנת 2015 קיבלה כוכב על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד על תרומתה לטלוויזיה.
החלטה 43 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 43 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה שהתקבלה פה אחד ב-1 באפריל 1948, על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, וציינה את האלימות הגוברת בפלשתינה, וקראה לסוכנות היהודית לארץ ישראל ולוועד הערבי העליון להעמיד נציגים לרשות מועצת הביטחון, על מנת להסדיר ולאכוף הפסקת אש, וכן קראה לקבוצות ערביות ויהודיות חמושות לחדול מיידית מפעולות האלימות.
ג'ק גריפו
ג'ק דייוויס גריפו (באנגלית: Jack Davis Griffo; נולד ב-11 בדצמבר 1996) הוא שחקן וזמר אמריקאי. מוכר בעיקר מגילום הדמות מקס תנדרמן בסדרת הטלוויזיה "משפחת רעם" של ניקלודיאון, ובתור דילן בסדרה "אלכסה וקייטי" של נטפליקס.
ביוגרפיה
ג'ק גריפו נולד ב-11 בדצמבר 1996 באורלנדו, פלורידה שבארצות הברית. כבר בגיל שנתיים השתתף בפעם הראשונה בפרסומת בטלוויזיה.
הוא השתתף במספר הפקות בבית הספר, מה שהוביל אותו להמשיך בתיאטרון קהילתי, שהתפתח במהרה לתיאטרון מקצועי. בגיל 13 עבר ללוס אנג'לס כדי לקדם את קריירת המשחק שלו.
משחק
ג'ק גריפו הופיע לראשונה כנציב בשנת 2011, בסדרות הטלוויזיה "בית ספר לאמנויות לחימה", "הרפתקאות האיפוס של דלי וסקינר" וגם "מרווין מרווין". הוא השתתף גם כשחקן אורח בסדרות טלוויזיה כמו "ראה את אבא רץ" ו-"ג'סי" של ערוץ דיסני.
בין השנים 2013 ל־2018, כיכב גריפו במשך ארבע עונות בסדרה "משפחת רעם" בניקלודיאון, שם הוא שיחק את מקס תנדרמן, אחיה התאום של פיבי (אותה שיחקה קירה קוסרין).
גריפו כיכב לצד איזבלה מונר, טוני קוואלרו וג'ייס נורמן בסרט של ניקלודיאון "אדם המפוצל", ששודר בפברואר 2015. הוא גילם את התפקיד של בילי, החבר של בתו של פין שפרד (איאן זירינג), קלאודיה שפרד. בשנת 2016 כיכב גריפו כשחקן אורח בסוף עונה 7 של התוכנית "NCIS: לוס אנג'לס", כצוער צבאי בשם מק'קנה.
בשנת 2017 שיחק גריפו את התפקיד של סבסטיאן בסרט הדרמה המשפחתי "בבת עיני". באותה שנה לוהק לתפקיד בסרט הדרמה העצמאי "אלה שנשארו מאחור".
פרסים ומועמדויות
גריפו היה מועמד לחמישה פרסי בחירת הילדים עבור שחקן הטלוויזיה האהוב: הראשון בשנת 2014, השני בשנת 2015, השלישי בשנת 2016, הרביעי בשנת 2017, והחמישי בשנת 2018.
ב' באדר
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בב' אדר א' או שבר המצווה שלו חל בשנה פשוטה, היא ברוב השנים פרשת תרומה. אם בר המצווה חל בשנה שלמה המתחילה ביום חמישי (שנה פשוטה מקביעות השא או שנה מעוברת מקביעות השג לילד שנולד באדר א') פרשת בר המצוה היא פרשת תצוה. עבור ילד שנולד באדר ב' או בשנה פשוטה ובר המצווה חל בשנה מעוברת, פרשת בר המצווה, ברוב השנים, היא פרשת פקודי. אבל אם בר המצווה חל בשנה המתחילה ביום חמישי פרשת בר המצווה היא פרשת ויקרא.
2012 בטלוויזיה בישראל
אירועים
בנובמבר 2011, ועדת הכלכלה של הכנסת דחתה את ההצעה לאפשר פריסת תשלומי החובות של ערוץ 10. בעקבות ההחלטה, הודיע מנכ"ל ערוץ 10 מר יוסי ורשבסקי, כי "הערוץ יוחשך ב-27 בינואר 2012". חמישה ימים טרם סגירתו, הוחלט לבסוף כי הערוץ יקבל זיכיון עד ל-2013, ואיום הסגירה הוסר מעליו. בשל האיום הממשי לסגירת הערוץ הוקפאו מספר הפקות של הערוץ, ביניהם עונה נוספת לתוכנית האופנה של טריני וסוזנה, הפקת סדרת דרמה לפי הרומן "אלנבי", קומדיה על מערכת העיתון בלייזר שנקראה "המערכת" ובוטלה עליית העונה החדשה של הישרדות והיפה והחנון שצולמו מבעוד מועד. בדצמבר 2012, איומי הסגירה שבו לערוץ, כאשר סיום הזיכיון לפי ההסכם היה אמור להגיע ב-1 בינואר 2013. לבסוף הערוץ הסכים לחתום על הסכם פריסת החובות כלפי המדינה וכלפי גופים נוספים, בנוסף להלוואה שהמדינה תגיש לערוץ בסך 65 מיליון ש"ח, על מנת לסגור את החובות. בנוסף לכך, הערוץ התחייב להעביר את פעילותו למרחב ירושלים, ולשלם עבור ההארכה שניתנה לו.
ב-6 במאי 2012 שונה לוח השידורים של הערוץ הראשון. בלוח החדש נעשה ניסיון להתחרות בערוצים המסחריים בשעות ה"פריים טיים". לעומת זאת, הערוץ חזר לשדר תוכנית אירוח: בכל יום שישי משודרת אחרי היומן התוכנית "שישי עם טל ברמן". במהלך השנה עברו מרבית תוכניות הערוץ להיות משודרות בפורמט HD.
ב-21 במרץ 2012 נחקק בכנסת חוק שבעקבותיו השתנה מערך הערוצים המשודרים בעידן+.
ביולי 2012 קנסה הרשות השנייה את זכייניות ערוץ 2 ("קשת" - 480,000 ש"ח, ו"רשת" - 540,000 ש"ח) ואת ערוץ 10 (540,000 ש"ח) והחליטה על הורדתן משידור של ארבע תוכניות בגין תוכן שיווקי ואייטמים ששודרו בהן תמורת תשלום, ללא ידיעת הצופים ותוך הטעייתם: (1) "יופי של יום" בהנחיית קרין מגריזו (משודרת על ידי "קשת" בשידורים חוזרים). (2) "בריאות 10" בהנחיית פרופ' רפי קרסו (משודרת בערוץ 10). (3) "משפחה 10" בהנחיית רונית יודקביץ' (שידורים חוזרים בערוץ 10 שתכנן להעלותה מחדש בספטמבר 2012). (4) "לחיות טוב" בהנחיית קובי מחט וקרין מגריזו (משודרת על ידי "רשת"). בכך נחשפה לציבור תופעה שהפכה להיות נהוגה בשנים האחרונות, לפיה המרואיינים בתוכניות טלוויזיה קונים את מקומם תמורת תשלום כספי, בעיקר בתוכניות הבוקר. התשלום מועבר למפיקי התוכנית ואלה מזמינים את המשלם להופיע ולדבר בתוכנית, מבלי שהצופה מודע לכך וסבור כי אותו אדם הוא מומחה בנושא שנבחר והוזמן להופיע בגין כישוריו בלבד.
ב-18 בדצמבר 2012 נאלצה חברת החדשות של ערוץ 2 להוריד מהמסך את התוכניות "שש עם עודד בן עמי" ו"פגוש את העיתונות" ולקצר את המהדורה המרכזית ל-45 דקות במקום שעה, בעקבות החלטת דירקטוריון חברת החדשות לקצץ בתקציב החברה (כחלק מהיצמדות למדיניות הממשלה). לאחר 10 ימים בהם התוכניות לא שודרו והמהדורה המרכזית הייתה מקוצרת, חזרו אלו ללוח השידורים והמהדורה המרכזית חזרה לאורכה המקורי.
הירשלר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'ק ואפון הפלא
ג'ק ואפון הפלא, הידוע גם בשם יעקב והאפון, ג'ק והאפונים או ג'ק וגבעול השעועית הוא סיפור עם אנגלי, הופיע לראשונה בדפוס בשנת 1807.
תוכן הסיפור
יש מספר גרסאות לסיפור וזו אחת מהן:
ג'ק הוא בחור צעיר, המתגורר עם אמו האלמנה. הם מתפרנסים ממכירת חלב וכשהפרה מפסיקה להניב חלב, שולחת אמו של ג'ק את ג'ק לשוק למכור את הפרה. בדרך לשוק הוא פוגש איש זקן שמציע לתת לו "אפוני קסם" בתמורה לפרה. ג'ק מחליף את הפרה באפונים, וכשחוזר לביתו בלי הכסף, אמו כועסת ומשליכה בחמת זעם את האפונים מחוץ לחלון. למחרת כשג'ק מתעורר הוא רואה בחצר את האפונים שגדלו לגבעול ענק. ג'ק מטפס על הגבעול ומגיע למעין חלקת אדמה שנמצאת בשמים ומוצא בה בית. הוא מגיע לבית, שם הוא פוגש אשה שמחביאה אותו מפני בעלה הענק. הענק נכנס לביתו ודורש אוכל ובעוד שהוא יושב לאכול הוא אומר שהוא מריח אדם. ג'ק רואה את עושרו הגדול של הענק ומחליט לגנוב שקית זהב ובורח באמצעות גבעול אפוני הקסם. ג'ק חוזר עוד פעם לבית הענק ובורח פעמיים נוספות. פעם אחת עם תרנגולת שמטילה ביצי זהב (ייתכן שזהו הֶרְמֵז לתרנגולת שהטילה ביצי זהב) ופעם נוספת עם נבל קסום המנגן בעצמו. בפעם השלישית הענק רואה אותו בבריחתו ורודף אחריו עד לגבעול. ג'ק יורד מהגבעול והענק רודף אחריו. ג'ק קורא לאמו וביחד הם לוקחים גרזן וכורתים את גבעול האפונים, הענק נופל ומת, וג'ק ואמו חיים באושר ועושר.
ביקורת והתמודדות הגרסאות השונות עם המסר החינוכי
הסיפור מציג את ג'ק כגיבור, גנב ורוצח שסופו טוב, מוסר השכל שאינו חינוכי. בגרסה משנת 1890, הענק שדד ורצח את אביו של ג'ק ובכך הסיפור מוצג כנקמה ובאור יותר מוצדק שהענק נענש. בגרסאות מאוחרות גם הנבל הקסום וגם התרנגולת מטילת ביצי הזהב היו שייכים לאביו של ג'ק ונגנבו על ידי הענק ובכך הוצדקה גם הגנבה בגרסה המוקדמת. במיני סדרת טלוויזיה משנת 2001: "ג'ק ואפון הפלא: הסיפור האמיתי", מוצגת גרסה אלטרנטיבית בה אכן ג'ק היה גנב ורוצח והענק היה אדם טוב שג'ק גמל לו רעה תחת טובה, וכביכול הסיפור המוכר והמשופץ הוא הסיפור שסופר על ידי משפחתו העשירה של ג'ק (שהתעשרה מאוצרותיו של הענק טוב הלב) כדי לכסות על פשעיו של ג'ק.
בקולנוע
העיבוד הקולנועי הראשון לסיפור נעשה בשנת 1902, בשנת 1922 יצאה גרסה של דיסני, בשנת 1947 הוציאה דיסני גרסה המבוססת על הסיפור, אך שונה במקצת. בגרסה זו, מיקי מאוס הוא ג'ק ומיקי מציל את חבריו מידי ווילי (הענק). בשנת 2011, בסרט "החתול של שרק", הייתה אפונה וב-2013, יצא הסרט "ג'ק צייד הענקים".
בטלוויזיה
גרסה המציעה הסבר אלטרנטיבי לסיפור, הייתה במיני סדרה "ג'ק ואפוני הפלא: הסיפור האמיתי" ששודרה בטלוויזיה בשנת 2001 (הסדרה שודרה בישראל בערוץ הולמרק). בסדרת האנימציה האוסטרלית: "משטרת האגדות", בפרק 18, ג'וני וכריס יוצאים לחקור השתבשות באגדת ג'ק ושיח השעועית. בסדרה "עד עצם היום הזה" עונה 2, פרק 13 ג'ק בגרסה נשית. בסדרת האנימה "החתול במגפיים" החתול ושני רעיו עוזרים לג'ק ומגלים על הדרך שהזקן והענק משתפי פעולה ושהזקן מעביר מסר לענק לגבי מספר האנשים שמטפסים על גבעול האפונה. סרטון בכיכובו של סילבסטר החתול מתרחש לאחר שאמו של ג'ק משליכה את האפונים לחצר, בזמן שסילבסטר ישן, וכשהוא מתעורר הוא נמצא ליד טירת הענק שבה הוא מוצא גרסה ענקית של טוויטי.
במשחקי וידאו/מחשב
דמותו של ג'ק נמצאת במספר משחקים: במשחק "שוליית המכשף", אחד החפצים שסיימון מוצא הוא אפון הפלא. כמו כן יצאו משחקים המבוססים על הסיפור בגרסת "עלילות טייני טון" ("באסטר ואפון הפלא") וגרסת "משפחת סימפסון" בהשתתפות בארט סימפסון ("The Simpsons: Bart & the Beanstalk").
הרעלת DNS
הרעלת DNS (נקראת גם: הרעלת מטמון DNS) היא מתקפת מחשב המזריקה נתונים שגויים של שמות שרתים וכתובות IP המקושרות אליהם, אל מערכת DNS, או אל זיכרון המטמון שלה. הדבר גורם להפניית בקשת דף אינטרנט מסוים אל אחר, כתוצאה מהחזרת כתובת IP שאינה משויכת לשרת המקורי.
מבט כולל על DNS
Domain Name System (בראשי תיבות: DNS) הוא פרוטוקול המאפשר גישה לבסיס נתונים מבוזר, על מנת שיחידות קצה ברשת האינטרנט יוכלו לתרגם שמות תחום (Domain name) הנוחים יותר לשימוש אנושי טבעי (ה-URL) לכתובות הנומריות האמיתיות (כתובות IP) אליהן הן יפנו בזמן ההתקשרות. באמצעות ה-DNS ניתן להציע שירותים מבוססי שם נוספים, כגון רישום של שרתי דואר.
הרעלת המטמון
החולשה העיקרית של המערכת היא בכך שמחד היא מהווה תשתית קריטית בתקשורת מחשבים הן ברמת פנים הארגון והן ברמת האינטרנט כולו; ומאידך הפרוטוקול כמעט ואינו תומך באבטחה. ההתקפה הנפוצה והיחסית פשוטה היא "הרעלה" והתחזות (spoofing, poisoning) על ידי השתלת ערכים זדוניים לשמות חוקיים. דוגמה לשימוש לרעה יכולה להיות דיוג: השתלת כתובת של אתר זדוני תחת השם bank.com בשרת ה-DNS הלא מוגן דיו וכך מופנה המשתמש שעושה שימוש ב-DNS ה"מורעל" לאתר אחר, אשר נראה בדיוק כמו האתר המקורי ומוסר את סיסמתו שם.
בדרך כלל, מחשב מחובר לרשת המשתמשת בשרת DNS המסופק על ידי ארגונו של המשתמש במחשב או ספק שירותי אינטרנט (ISP). שרתי DNS פרוסים בדרך כלל ברשת של ארגון לשיפור מהירות ביצועיה בין היתר על ידי "זיכרון" במטמון של תוצאות שאילתות שהתקבלו בעבר. התקפות הרעלה בשרת DNS אחד, יכולות להשפיע על משתמשי השירות ישירות על ידי השרת שנפרץ או בעקיפין על ידי שרתי הורדת יישומים במידה וקיימים.
כדי לבצע התקפת הרעלת מטמון, התוקף מנצל פגם בתוכנת ה-DNS. אם השרת אינו מאמת כיאות תגובות DNS על מנת להבטיח שהם ממקור מוסמך (לדוגמה על ידי שימוש ב-DNSSEC) השרת יהיה בסופו של מטמון את הערכים השגויים באופן מקומי ומגיש אותם למשתמשים אחרים שהופכים אותו לבקשה. טכניקה זו יכולה לשמש למשתמשים ישירים של אתר לאתר אחר על פי בחירתו של התוקף. לדוגמה, פורץ המזייף את ערכי DNS או כתובת IP, של אתר המטרה בשרת DNS נתון, מחליף אותם בכתובת ה-IP של שרת שבשליטתו. לאחר מכן הוא יוצר קבצים בשרת שהוא שולט בשמות התואמים אלה בשרת היעד. קבצים אלה עלולים להכיל תוכן זדוני כגון תולעת מחשב או וירוס מחשב. משתמש מחשב שיש לו הפניה לשרת ה-DNS המורעל ילך שולל ויקבל תוכן המגיע משרת שאינם אותנטי ועלול שלא ביודעין להוריד תוכן זדוני.
לאסק
לאסק (בפולנית: Łask) היא עיירה בפרובינציית לודז' שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
לאסק נזכרת לראשונה בשנת 1356, ובשנת 1422 הוענקו לה זכויות עיר בידי מלך פולין ולדיסלב השני יגיילו.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בשטח פולין הקונגרסאית. בשנת 1903 חוברה העיירה לקו מסילות הברזל, ונבנו בה מפעלי תעשייה.
יהודי לאסק
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה קרוב ל-4,000 יהודים, מתוך כ-4,900 תושבים, והתקיימה בה פעילות של החוגים הציוניים ושל אגודת ישראל, שהפעילו במקום בתי ספר מרשת תרבות ומרשת בית יעקב.
הגרמנים כבשו את העיירה בתחילת ספטמבר 1939, ומיד חיללו את בית הכנסת בה, תוך שוד של רכוש יהודי היישוב, וחטיפתם לעבודות כפייה. במהלך שנת 1940 רוכזו 3,467 יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אשר בשנת 1941 הובאו אליו מאות יהודים נוספים מהסביבה. בד בבד הרסו הגרמנים את בית העלמין היהודי הישן בעיירה, וריצפו במצבותיו את מדרכות העיירה. בזמן פעילות הגטו שולחו יושביו למחנות עבודה שונים, והתקיימו בו הוצאות פומביות להורג של יהודים שהפרו את איסורי הגרמנים.
ב-24 באוגוסט 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו כל החולים, וכל יתר היהודים רוכזו בכנסייה מחוץ לעיירה, והוחזקו בה שלושה ימים בצפיפות רבה. לאחר סלקציה הועברו כ-760 יהודים לגטו לודז', וכ-3,500 היהודים הנותרים שולחו למחנה ההשמדה חלמנו. בהמשך, ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים שהסתתרו בעיירה, ורצחו את כל מי שנמצאו.
רומרו בריטו
רומרו בריטו (בפורטוגזית: Romero Britto; נולד ב-6 באוקטובר 1963) הוא אמן נאו פופ ברזילאי רב תחומי העוסק בציור, פיסול, הדפסת משי ובטכניקות יצירה נוספות. ביצירתו משלב בריטו מרכיבי קוביזם, פופ ארט וגרפיטי. בריטו מתגורר במיאמי ויצירותיו מוצגות במקומות רבים ברחבי העיר. לבריטו שתי גלריות במיאמי וכן גלריה בסאו פאולו.
בריטו, יליד רסיפה, החל להתעניין באמנות החלה בגיל צעיר. בהיותו בן 14 הציג את תערוכתו הראשונה ומכר את עבודתו הראשונה לארגון מדינות אמריקה. לאחר שפקד בתי ספר ציבוריים זכה במלגת לימודים לקורס הכנה ממושך לקראת בחינות כניסה לאוניברסיטה ובגיל 17 החל את לימודי המשפטים באוניברסיטת פרנמבוקו.
חלק ניכר מיצירותיו של בריטו שואבות את השראתן מחיי היום-יום. בריטו יצר גם פורטרטים של ידוענים רבים, בהם רוג'ר פדרר, דסטין הופמן, מייקל ג'ורדן, גלוריה אסטפן, אנדרה אגאסי וטד קנדי וכן דמויות נוספות רבות מתחומי הבידור והפוליטיקה. בו בזמן עיצב בריטו מותגים וצייר ופיסל יצירות עבור חברות שונות, כגון אבסולוט וודקה, דיסני, אוויאן, BMW, פפסי, אפל ויבמ, razer.
נבחרת אירלנד המאוחדת בכדורגל
נבחרת אירלנד המאוחדת בכדורגל הייתה נבחרת הכדורגל הלאומית של האי אירלנד בין השנים 1882 ו-1950. הנבחרת הוקמה על ידי התאחדות הכדורגל האירית, שהוקמה בבלפסט בשנת 1880 במטרה להסדיר את ענייני הכדורגל באי האירי כולו. נבחרת זו, בנוסף לנבחרות אנגליה, סקוטלנד וויילס, השתתפה באליפות הבית הבריטית ואף זכתה בה בשנת 1914 ובשנת 1950 השתתפה במוקדמות מונדיאל 1950, הטורניר הבינלאומי הראשון בו השתתפה מחוץ לאי הבריטי.
אחרי שנת 1921, השליטה של התאחדות הכדורגל האירית על הכדורגל באי האירי התערערה בשל הקמת התאחדות הכדורגל של אירלנד בדבלין שהקימה נבחרת משלה. במשך מספר שנים, היו באי האירי בעצם שתי נבחרות לאומיות שנשאו את השם אירלנד כאשר כל אחד מהצדדים דרש בלעדיות על השליטה בכדורגל באי האירי. סוגיה זו נמשכה להיות בלתי-פתירה עד לשנת 1950, כאשר שתי הנבחרות השתתפו במוקדמות מונדיאל 1950, הפעם הראשונה בה שתי הנבחרות השתתפו בטורניר מוקדמות זה. כתוצאה מכך, מספר שחקנים שונים מצאו עצמם משחקים בשתי נבחרות שונות במהלך משחקי המוקדמות בעיקר בשל העובדה שלשתי הנבחרות לא היו גבולות גאוגרפיים מהם הורשו לקחת שחקנים ושתי הנבחרות לקחו שחקנים מכל רחבי האי האירי. פיפ"א התערבה בעניין והחליטה כי מאז אותו המקרה, נבחרת מדינת אירלנד תוכר כנבחרת הרפובליקה האירית ואילו נבחרת החלק הצפוני של האי תוכר כנבחרת צפון אירלנד אך צפון אירלנד הורשתה להמשיך להשתמש בשם "אירלנד המאוחדת", או בקיצור "אירלנד" במשחקי אליפות הבית הבריטית.
השנים הראשונות
ב-18 בפברואר 1882 ערכה הנבחרת את משחקה הרשמי הראשון, שנתיים אחרי הקמת ההתאחדות המקומית. המשחק, שנערך נגד בבלומפילד פארק בבלפסט נסתיים בתבוסה של האירים 0–13. משחק זה, הוא גם כיום הניצחון הגדול ביותר בתולדות נבחרת אנגליה, כמו גם ההפסד הגדול ביותר בתולדות הצפון-אירים. במשחק שיחק גם השחקן הצעיר סמואל ג'ונסטון שהיה בן 15 ו-153 ימים, השחקן הצעיר ביותר ששיחק משחק בינלאומי במאה ה-19. מספר ימים אחר כך, ב-25 בפברואר נפגשה הנבחרת האירית מול למשחק ברקסהאם במשחק שנגמר בתיקו 1-1. את השער היחיד לטובת האירים כבש אותו ג'ונסטון כשבכך הוא מבקיע את השער הראשון בתולדות הנבחרת וגם מוכתר כשחקן הצעיר ביותר במאה ה-19 להבקיע שער במשחק בינלאומי.
בשנת 1884, השתתפה הקבוצה בטורניר הראשון של אליפות הבית הבריטית והפסידה את כל שלושת משחקיה בתוצאות 0–5, 6-0 ו-1–8. הנבחרת האירית ניצחה את משחקה הראשון אי-פעם ב-19 בפברואר 1887 בניצחון 1–4 על ויילס בבלפסט. בין המשחק הזה למשחקם הראשון, הפסידה הנבחרת האירית 14 משחקים וסיימה אחד בתיקו, הרצף הארוך ביותר ללא ניצחונות במאה ה-19. למרות סיומה של תקופת ההפסדים הארוכה, הנבחרת לא התאוששה גם לאחר הניצחון הבודד על ויילס, כאשר כבר ב-3 במרץ 1888 הובסה על ידי אותה ויילס 0–11 ושלושה שבועות לאחר מכן, ב-24 במרץ, הובסה 2–10 על ידי. ההפסדים הגדולים, בתוצאות כגון 2–13, 11-0 ו-1–9 המסיכה עד תחילת המאה ה-20.
למרות התבוסות הקשות, היו לנבחרת האירית גם רגעים טובים, כאשר ב-7 בפברואר 1891, ניצחה הנבחרת האירית, עם ג'ק ריינולדס ואולפרט סטאנפילד עם רביעייה ניצחו את ויילס 2–7, ובכך זיכו את הנבחרת האירית בניצחון השני בתולדותיה. ההופעה של ריינולדס במדי הנבחרת האירית עוררה א עניינה של קבוצת וסט ברומיץ' אלביון שהחתימה אותו במרץ, 1891. רק אז התגלתה העובדה כי ריינולדס בעצם היה אנגלי. ב-3 במרץ 1894 הצליחה הנבחרת לראשונה לא להפסידה לנבחרת האנגלית החזקה, שהכילה שחקנים כגון פרד ספיקסלי וריינולדס, שעבר לנבחרת האנגלית, וחזרה מפיגור 0–2 בבלפסט לתיקו 2-2 משערים של סטנפילד וגיבסון.
הנבחרת האירית, בשונה משכונתיה באנגליה וסקוטלנד, הייתה בעלת קאדר רחב של שחקנים, הן צעירים והן בוגרים ולכן שתי הנבחרות, הצעירה והבוגרת, היו בעלות מספר רב של שחקנים, בשונה מאנגליה וסקוטלנד. ג'ונסטון בן ה-15 וחצי היה רק דוגמה אחת לכך. שו גילספי היה לשוער הצעיר ביותר במאה ה-19 כאשר הפך לשוער הנבחרת האירית כשהוא בן 18 בלבד. אולפרט סטנפילד וויליאם קנדי גיבסון הגיעו לנבחרת האירית כשהם בני 17 בלבד. שחקן נוסף שערך את הועפת הבכורה שלו בגיל 17 היה ג'ורג' גאוקרודגר שהפך מאוחר יותר לשחקן נבחרת אנגליה בקריקט. הנבחרת האירית גם הוציאה מתוכה שלושה מתוך ארבעת המבקיעים המובילים במאה ה-19. סטנפילד, שזכה ל-30 הופעות בינלאומיות במדי הנבחרת האירית, היה לשחקן בעל מספר ההופעות הרב ביותר בנבחרת כלשהי במאה ה-19.
ההשתתפות באליפות הבית הבריטית
ההישג הגדול ביותר של הנבחרת האירית היה באליפות הבית הבריטית, עונת 1914, טורניר בו זכתה בסופו של דבר. אולם, ההצלחה לא התחילה אז אלא בשל מוקדם יותר, כאשר הנבחרת האירית הייתה לנבחרת הראשונה בתבל שלה היה מאמן. המשחק הראשון אותו שיחקה הנבחרת האירית עם מאמן על הקווים, בפעם הראשונה בעולם כולו, הייתה ב-20 בפברואר 1897 כשמונה לתפקיד בילי קרואן, שחק בו הפסידו האירים ל 6-0. בניצחונות על ב-19 בפברואר 1898 ו-4 במרץ 1899, היה על הקווים המאמן הוג מקאטיר. בשנת 1914 חזר מקאטיר לאמן את הנבחרת האירית והוביל אותה לזכייה באליפות הבית הבריטית.
שינוי נוסף אותו הנהיגה ההתאחדות האירית נגעה לשחקנים ששיחקו בנבחרת האירית. תחילה, זימנו מאמני הנבחרות באירלנד רק שחקנים ששיחקו באי האירי, כאשר לרוב היו אלה משלוש הקבוצות הראשון בעיר בלפסט - לינפילד, קליפטונביל ודיסטילרי. ב-4 במרץ 1899, במשחק נגד ויילס, מקאטיר הוסיף לסגל הנבחרת גם שחקנים ששיחקו מחוץ לאירלנד, באנגליה. השינוי התגלה כטוב לנבחרת שכן זו ניצחה במשחק בתוצאה 0–1. שלושה שבועות מאוחר יותר, ב-25 במרץ, אחד מהשחקנים הללו מהליגה האנגלית, ארצ'י גודאל, בהיותו בן 34 ו-279 ימים, הבקיע את אחד השערים בניצחון 1–9 על ובכך הפך לכובש המבוגר ביותר במאה ה-19.
גודאל המשיך לשחק באופן קבוע בנבחרת האירית, עד הגיעו לסביבות גיל 40. ב-28 במרץ 1903 כבש גודאל, בגיל 38 ו-283 ימים, את אחד מהשערים בניצחון 0–2 על ויילס ובכך הפך לכובש המבוגר ביותר במשחק בינלאומי בהיסטוריה האירית. ניצחון זה, בין השאר, עזר לנבחרת האירית, שכללה גם שחקנים כגון ג'ק קירואן, בילי סקוט, בילי מק'קראקן ורוברט מילן, לזכות בתואר המשותף עם ו של זכייה באליפות הבית הבריטית. עד אז, התואר נחלק בין זכיות של אנגליה ושל סקוטלנד. למרות זאת, ב-1903, כאשר לא הונהגה שיטת הפרש השערים, זכתה הנבחרת האירית, ביחד עם האנגלים והסקוטים בתואר המשותף בשל אותו מספר ניצחונות, הפסדים ותוצאות תיקו (שלוש הנבחרת ניצחו בשני משחקים, הפסידו אחד ולא סיימו אף משחק בתיקו). למרות העובדה שהטורניר נפתח רע מבחינת האירים שהפסידו 0–4 ל, האירים חזרו לתמונה עם ניצחון ראשון על 2-0 בסלטיק פארק וניצחון על  2-0.
שתי נבחרות איריות
בשנת 1920, לאחר מלחמת העולם הראשונה, חולקה אירלנד לצפון אירלנד ולדרום אירלנד. בשנת 1922 זכתה דרום אירלנד לעצמאות, שהפכה אותה לרפובליקה של אירלנד. בשנת 1921, במהלך תהליך העצמאות של החלק הדרומי של האי, הוקמה התאחדות הכדורגל של אירלנד שהוקמה בדבלין והקימה תחת חסותה ליגה חדשה ונבחרת חדשה. בשנת 1923 הוכרה התאחדות הכדורגל של אירלנד על ידי פיפ"א כנבחרת אירלנד בכדורגל, דבר שגרם לכך שהיו שתי נבחרות לאומיות שענו לשם "נבחרת אירלנד בכדורגל". במשך אותו הזמן, המשיכה התאחדות בכדורגל האירית (שישבה בבלפסט) לזמן שחקנים לנבחרת מכל רחבי האי האירי. באותה התקופה, לפחות שחקן אחד מצפון אירלנד, הארי צ'אטון, השתתף גם בנבחרת של דרום אירלנד ומשנת 1936 הפכה רשמית הנבחרת האירית לנבחרת עצמאית בפני עצמה. משלב זה, התחרו שתי הנבחרות באופן נפרד תחת השם "אירלנד" כאשר לפחות 38 שחקנים שונים שיחקו תחת שתי הנבחרות. בתקופה זו, בה לא התקיימו משחקים בינלאומיים רבים במהלך השנה, שחקנים רבים לא היו יכולים לסרב לאפשרות לשחק בנבחרת לאומית כלשהי, גם אם מדובר בלשחק בשתי נבחרות שונות ויריבות.
בין 1928 ו-1946, לא הייתה התאחדות הכדורגל האירית (מבלפסט) חלק מפיפ"א ולכן שתי הנבחרות, שנשאו את השם" אירלנד" לא שיחקו שתיהן באותו הטורניר במהלך השנים הללו. לאורך השנים הללו, לא נחלה הנבחרת האירית מבלפסט הצלחה רבה מדי. בין נקודות האור של התקופה הזו היו ניצחון 1–2 על ב-10 באוקטובר 1923 בוינדזור פארק, עם נבחרת שכללה שחקנים כגון ביל גילספי, טום פראקוהארסון, סאם אירבינג ובובי אירבין. בעונת 1927/28 ניצחה הנבחרת האירית הן את אנגליה והן את סקוטלנד. ב-10 באוקטובר 1927, ניצחה הנבחרת האירית, בחיזוקו של אלישה סקוט, את אנגליה 0–2. בשל יכולתו הטובה של סקוט בשער, ניצחה הנבחרת האירית גם את סקוטלנד 0–1 ב-25 בפברואר 1928 ניצחון ראשון על הסקוטים מזה 18 שנה. למרות ההצלחה בשני המשחקים הללו לא הצליחה הנבחרת האירית לזכות באליפות הבית הבריטית שבין המשחקים הללו, כשהפסידה את התואר בהפסד ל. ב-2 בפברואר 1930 ניצחה הנבחרת האירית 0–7 את ויילס עם שישייה של ג'ו במבריק, הניצחון הגדול ביותר בתולדות הנבחרת הזאת.
סוף תקופה
ב-27 בנובמבר 1947 חזרה הנבחרת האירית לשחק משחקים רשמיים אחרי סיומה של מלחמת העולם השנייה כאשר במשחק הראשון, שנגמר בתיקו 0-0 מול, הרכב השחקנים כלל שבעה שחקנים שנולדו ברפובליקה של אירלנד, ביניהם פטר פארל, קון מרטין וג'וני קארי. תיקו זה, סייע לנבחרת לסיים כסגנית זוכה אליפות הבית הבריטית בעונת 1947. מאז ועד ענות 1949/50, זימנה הנבחרת האירית (מבלפסט) בין חמישה לשבעה שחקנים שנולדו ברפובליקה של אירלנד, כולל בניצחון 0–2 על ב-4 באוקטובר 1947 ובתיקו 2-2 מול  ב-5 בנובמבר 1947 בגודיסון פארק.
למרות זאת, ב-8 במרץ 1950 במשחק מול בעיר רקסהאם, ויילס, הציגה בפעם האחרונה בתולדותיה הנבחרת האירית נבחרת שכללה שחקנים מכל רחבי האי האירי. הנבחרת כללה את השחקנים רג ריאן, דייבי וולש, טום אהרן והקפטן קון מרטין, כולם ילידי הרפובליקה של אירלנד. למעט העובדה שהמשך נערך במסגרת אליפות הבית הבריטית של שנת 1950, שימשה האליפות הזאת גם כבית מוקדם למונדיאל 1950 ומכאן שזהו טורניר המוקדמות הראשון והיחיד בו שיחקה הנבחרת הזאת במסגרת בינלאומיות מחוץ לבריטניה. המעשה היה נחשב לפשוט, אלא שבטורני מוקדמות זה השתתפה גם נבחרת אירלנד בכדורגל (מדבלין) שבשורותיה שיחקו גם כן ארבעת השחקנים הנ"ל ומכאן ששיחקו בשתי נבחרות שונות באותו הטורניר.
מקרה זה גרם לפיפ"א בצעד מעט חריג, לאחר תלונה של התאחדות הכדורגל של אירלנד (מדבלין). מאז אותו המקרה, הוחלט בפיפ"א כי השחקנים בשתי הנבחרת הנ"ל יחולקו לפי גבולות גאוגרפיים ושתי הנבחרות לא יוכלו לרשום למשחק שחקן שנולד בצידו השני של הגבול. כמו כן, מאז שנת 1953 נקראת נבחרת החלק הדרומי של האי נבחרת הרפובליקה של אירלנד בכדורגל בעוד שנבחרת החלק הצפוני של האי נקראת נבחרת צפון אירלנד בכדורגל. למרות זאת, זכתה נבחרת צפון אירלנד להמשיך להשתמש בשם "נבחרת אירלנד" במשחקי אליפות הבית הבריטית, החלטה שאושרה כבר לפני הטורניר של שנת 1954 ולכן השתתפה הנבחרת בשם זה עד לשנות ה-70.
תארים
לפני 1950
התמודדויות מחוץ לאליפות הבית הבריטית
לאורך ההיסטוריה של הנבחרת האירית, ביחד עם נבחרות אנגליה, סקוטלנד וויילס, השתתפו באופן קבוע באליפות הבית הבריטית. כתוצאה מכך, הפכו נבחרות אלה ליריבות קבועות של הנבחרת האירית. אולם, היו מקרים בהן הנבחרת האירית שיחקה גם מול נבחרות אחרות מחוץ לבריטניה. בשל סיבות רבות, ביניהן המספר הרב של שחקנים חובניים שהשתתפו במשחקים אלה, משחקים אלה לא זכו ליחס רב או להשפעה על רמתה של הנבחרת מבין הנבחרות האחרות. משחקים אלה הם:
צ'אק ג'ונס
צ'ארלס מרטין "צ'אק" ג'ונס (באנגלית: Charles Martin "Chuck" Jones; 21 בספטמבר 1912 בספוקאיין שבוושינגטון – 22 בפברואר 2002 בקורונה דל-מאר שבקליפורניה) היה אנימטור, מאייר, תסריטאי, מפיק ובמאי סרטים מצוירים אמריקאי. מוכר בעיקר כיוצר של לוני טונס ומרי מלודיס בחטיבת אולפני האנימציה של האחים וורנר. ג'ונס ביים רבים מסרטי האנימציה הקלאסיים בהם מככבים באגס באני, דאפי דאק, וייל א. קיוטי ורוד ראנר, ודמויות רבות נוספות של האחים וורנר.
בשנת 1962 ג'ונס הקים יחד עם לס גולדמן את אולפני האנימציה "Sib Tower 12 Productions" והחל להפיק סרטים מצוירים עבור מטרו גולדווין מאייר כולל סרטונים חדשים של טום וג'רי ובשנת 1966 יצר סרטון מצויר אשר זכה להצלחה רבה המבוסס על סיפורו של דוקטור סוס "How the Grinch Stole Christmas". לאחר מכן הקים ג'ונס אולפן אנימציה משלו בשם "Chuck Jones Productions" שהתמקד בסרטוני אנימציה של הלוני טונס.
ג'ונס נפטר בשנת 2002 כתוצאה מאי ספיקת לב.
שעונית מרובעת
שעונית מרובעת (שם מדעי: Passiflora quadrangularis) המכונה גם שעונית ענקית או בא'אדי, היא בעלת הפרי הגדול ביותר מבין השעוניות. הצמח מקומי לאזור האמזוניה בברזיל.
תיאור
בעלת עלים חלקים, דמויי לב, אובליים או מחודדים, הפטוטרת נישאת מ-4-6 בלוטות, שורש בעל השפעה נרקוטית, עלים ריחניים, ופרי גדול ומאורך המכיל מספר זרעים משובצים בציפה חמצמצה ואכילה.
גידול ושימושים
שעונית זו לעיתים מגודלת בחממות. המיץ משמש למשקאות.
סכר אטאטורק
זהו הסכר הגדול והמרכזי מתוך 22 סכרים ו-19 תחנות כוח הידרואלקטריות שנבנו על הפרת והחידקל במסגרת מפעל המים של טורקיה בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-20, מפעל שנועד לספק מי השקיה וחשמל לאזורי דרום-מזרח טורקיה הצחיחים. מפעל זה כונה בשם פרויקט דרום-מזרח אנטוליה (Güneydoğu Anadolu Projesi, GAP).
הקמת הסכר עוררה מחלוקת חריפה עם סוריה ועיראק השוכנות במורד נהר הפרת שטענו כי הסכר יביא לחוסר במים בשטחן תוך שהן מצביעות על עודפי המים במערב טורקיה.
משום שהוא נבנה באזור פעיל סייסמולוגית, הוא חשוף לנזק מרעידות אדמה. הסכר מוגדר בדרגת סיכון סייסמי 3 לנזק בנפש וברכוש בסביבה על רקע רעידות.
לאחר רעידות אדמה חזקות יחסית (עוצמה גבוהה מ-5 בסולם מגניטודה לפי מומנט) באזור הסכר בשנים 2018–2019, עלה חשד כי עצם קיום הסכר עלול להגביר את הפעילות הסייסמולוגית בסביבה. במחקר מ-2021 נמצא כי למשקל המים במאגר יש אפקט ממתן, אך לתופעת החלחול יש אפקט מגביר.
ב-6 בפברואר 2023 דווח כי בעקבות רעידת האדמה בטורקיה, ישנם סדקים מרובים בסכר והאזור הסמוך התפנה. מומחים הזהירו שוב כי הסכר עלול להישבר בכל עת ושיטפון עלול להשפיע על שטח של 30 קמ"ר ליד הסכר.
שבט מצדה - צופי ירושלים
שבט מצדה הוא שבט צופים בהנהגת צופי ירושלים הפועל מאז 1936, ושעיקר חניכיו הם תלמידי הגימנסיה העברית רחביה לדורותיהם. השבט פועל בבית נועה טן-פי בעמק המצלבה. צבעו הסמלי של השבט הוא צבע צהוב (בצבע הצהוב מסומן הציוד של השבט, המבנים שנבנים במחנות קיץ, וחפצים שונים השייכים לשבט).
גדודי השבט הם: יזהר, מעפילים, יגאל, היער, גלבוע, כרמל, העמק, עין גדי.
צופים בירושלים
שלוש שנים לאחר הקמת שבט הצופים הראשון בארץ ישראל, "משוטטי בכרמל" בחיפה, ב-1919, נוסדו במקביל מספר "גדודי צופים" בחסות בתי הספר למל, תחכמוני ובית המדרש למורים, והגדול שבהם היה "גדוד טרומפלדור" שנוסד ליד הגימנסיה העברית ב-1921. בשנת 1925 הוקם בירושלים "לגיון הצופים" שהתפלג מהסתדרות הצופים, וגישתו הייתה חינוכית יותר. במקביל המשיכה להתקיים "קהילת צופי מתתיהו", שהייתה משויכת לגימנסיה ופעלה בחצר בית הספר למל, ועוד שבט קטן - נטר.
יסוד שבט מצדה
ב-1937 החליטה לשכת הנוער של מחלקת החינוך במוסדות הלאומיים על הקמת שלושה שבטים חדשים בירושלים: האחד בחסות הגימנסיה העברית ברחביה ("מסדה"), השני בחסות תיכון בית הכרם (שבט מודיעין), ושבט אחד ללא חסות - לתלמידי בתי הספר האחרים ("יודפת"). שבט יודפת תוכנן לתת מענה לנוער הלא מאורגן - שלא למד באחד מבתי הספר התיכוניים, ולימים התאחד עם שבט נטר וקהילת צופי מתתיהו לשבט "קהילה", שגם הוא לא האריך ימים.
מועצת המורים של הגימנסיה העברית החליטה לתמוך בהקמת השבט והטילה על המורה דוד שִטְרָאִי לעמוד בראש השבט. מרכז השבט היה דוד הכהן. הַמִּפְקָד הראשון של השבט נערך ביום ז' בתשרי תרצ"ח (12.9.1937, יומיים לפני יום כיפור) בחצר הגימנסיה. השבט הורכב מעדת עופרים שבראשה עמד דוד הכהן, ומארבעה גדודי צופים שבהם חניכים מגיל 10 ומעלה. כבר בשנת הפעילות השנייה מנה השבט 228 חניכים.
אחרי קום המדינה התגבשו הצופים סביב העקרונות: חינוך להגשמה עצמית, פיתוח עצמאות אישית ועזרה לזולת, אזרחות טובה ומועילה לחברה, והגשמה בהתיישבות. לא הייתה הכנה מוצהרת להגשמה בהתיישבות, אבל החל מכיתה י' החלה החשיפה לקיבוצים, בעיקר במחנות עבודה וקשרים עם קיבוץ, שלימים תהפוך ליציאה להכשרה, לגרעין נחל ולהתיישבות.
הפיתוח האישי היה בעיקר במסורת רוברט באדן פאוול: לימוד שדאות והתמודדות עם תנאי שדה, ופיתוח קשרים בין אישיים במהלך הפעילות החברתית האינטנסיבית בין חברי התנועה.
הגדודים בשבט
שמות הגדודים בשבט מצדה עם הקמתו היו: עין גדי, תבור, הגליל, הנגב, היער, הגלבוע, הכרמל, העמק. לקראת תום מלחמת העולם השנייה הוחלף שמו של גדוד הגליל לגדוד מעפילים; לאחר מלחמת העצמאות הוחלף שמו של גדוד תבור לגדוד יזהר, על שם בוגר השבט, יזהר ערמוני שנפל בקרב במצודת ישע; לאחר מלחמת ששת הימים הוחלף שמו של גדוד הנגב לגדוד יגאל, על שם בוגר השבט יגאל וילק שנפל בה. שמות הגדודים כיום הם: עין גדי, יזהר, מעפילים, יגאל, היער, הגלבוע, הכרמל והעמק.
הקמת שבטים חדשים
עד קום המדינה היו בירושלים ארבעה שבטים: מצדה, מודיעין, קהילה ומשואות (שבט מעדת הצופים הדתיים). לאחר התבססותם, עלה הצורך לייסד שבטים חדשים בשכונות מבוססות ובשכונות מוחלשות כעזרה לקליטת עלייה, לימוד עברית ועוד. שבט מצדה היה בין הראשונים להתגייס למשימות אלה.
בית נועה
עם הקמתו פעל שבט מצדה בצריף העץ בחצר הגימנסיה. רק כ-30 שנה לאחר מכן הוקם הבניין בעמק המצלבה על-שמה של נועה טן-פי, חניכה בשבט.
נועה טן-פי נפטרה ממחלת הטטנוס במהלך כנס הג'מבורי של הצופים בשנת 1958, בהיותה בת 12. בימי האבל פנה שר החינוך זלמן ארן - אל אביה של נועה, המשורר יהושע טן-פי, בהצעה להקים בית צופים לשבט "מצדה" על שמה של נועה, שאותה הכיר מילדות. עיריית ירושלים הקצתה מגרש בעמק המצלבה, ליד בית פיליפס לצופים שהוקם אז כמשכן להנהגת צופי ירושלים. טקס הנחת אבן הפינה נערך באוגוסט 1960 האדריכל דוד רזניק תכנן הבית והועד להקמת בית הצופים החל בגיוס כספים מתרומות כולל הקצבה של מפעל הפיס. בשל הצורך לפנות את הצריף בגימנסיה, עבר השבט ב-1965 באופן זמני לבית פיליפס, ועם השלמת הבניה נחנך בית נועה ביום רביעי 4.1.67 בנוכחות שר החינוך והתרבות וראש עיריית ירושלים - טדי קולק.
השבט גדל באופן ניכר בסוף שנות השישים וכלל למעלה מ-1,000 חניכים ומדריכים. רוב חברי השבט היו תלמידי הגימנסיה ואליהם היתוספו חברים מבתי הספר אוסישקין, לוריא, ארלוזורוב וגאולים.