cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנסואה קסאבייה רות
רות היה מנצח אורח נלווה של תזמורת ה-BBC הלאומית של ויילס מ-2008 עד 2012. הוא היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של ליאז' בעונת 2010-2009. בספטמבר 2011 התמנה רות למנצח הראשי של תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה של באדן-באדן ופרייבורג. בפברואר 2014 הודיעה התזמורת על הארכת החוזה של רות עד עונת 2016-2015. באותו חודש הודיעה עיריית קלן על מינוי רות ל"מנהל המוזיקלי הכללי" הבא שלה, מינוי שיכלול חובות כמנצח תזמורת גירצניך ומנצח ראשי של האופרה של קלן, בתוקף מ-1 בספטמבר 2015, בחוזה התחלתי לחמש שנים.
רות היה המנצח הראשי האחרון של תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה בבאדן-באדן ופרייבורג, לפני מיזוגה עם תזמורת רדיו שטוטגרט, ליצירת התזמורת הסימפונית של SWR. הוא ניצח על הקונצרט האחרון של תזמורת באדן-באדן ופרייבורג ב-17 ביולי 2016. בשנת 2025 יתמנה למנצח הראשי של תזמורת SWR.
טווח ניסיונו באופרה משתרע מ"השודדים" של ז'אק אופנבך באופרה קומיק בשנת 2011 עד "החיילים" של אודו צימרמן בקלן.
פרנסואה-קסאבייה רות הוכרז כאביר לגיון הכבוד ברשימת הכיבודים הראשונה של נשיא צרפת עמנואל מקרון ביום הבסטיליה 2017.
בינואר 2018 מונה רות ל"אמן חבר" בפילהרמונית של פריז, הקשורה גם לעבודתו עם תזמורת הילדים ד'מו (Démos), יוזמה המתבססת על המודל של "אל סיסטמה".
המטומה
הֵמָטוֹמָה (לפי האקדמיה ללשון העברית: צְרוֹר דָּם) היא צבר ממוקם של דם בתוך הרקמות או בתוך חללי הגוף. עיקר הרכבה הוא דם קרוש בשלבי התארגנות שונים כתלות בזמן שחלף מאז אירוע הדמם.
הסיבה השכיחה להיווצרות המטומות היא חבלה, אך גם דליפה מכלי דם עקב תהליך פתולוגי כגון מצבי תת-קרישתיות, חדירת גידול סרטני לאזור המכיל כלי דם, ניתוח או פריצת כלי דם על ידי מורסות. פגיעה בכלי הדם מסוג ווסקוליטיס המתקיימת במחלות אוטואימוניות רבות או הפרעות בקרישת הדם יכולות להוביל גם לדימומים עוריים זעירים כפטכיות או חבורות.
תוצרי פירוק קריש הדם עשויים להתארגן במקומם ולנוע מעט סביב אזור הצטברות הדם הראשוני. כאשר הפיגמנטים נעים במרווחים הבין-תאיים ייתכן ותיראה במקרים של המטומה עורית מעין התפשטות של אזור שינוי הצבע. המטומות עלולות לגרור סיבוכים מאוחרים הקשורים הן לחבלה הראשונית והן להתארגנות הדמם, כגון פגיעה ביכולת התנועה של מפרק (בחולי אנמיה חרמשית, למשל), הסתיידויות או היווצרות מוקד זיהומי. המטומה שבתהליך התארגנותה נפתחת מעין דופן סביבה וחלה התנזלות במרכזה נקראת המטומה ציסטית. בתיאור ההמטומה מוצמד בדרך כלל מינוח המגדיר את אזור התרחשותה בגוף או ברקמות.
מלאבס (מקומון)
היסטוריה
המקומון נוסד בשנת 19861986, ובסוף שנות ה-90 נרכש על ידי רשת המקומונים שוקן. עם הכתבים בעיתון במהלך השנים נמנו: גולן בר יוסף, מאירה ברנע-גולדברג, מתי טוכפלד ותמרה טראובמן.
בשנת 2007, במסגרת תוכנית ההתייעלות ומיתוג מחדש של רשת שוקן, שונו שמו ל"העיר - פתח תקווה". לאחר זמן קצר המיתוג מחדש בוטל והעיתון חזר לשם "מלאבס".
במהלך שנת 2008 נסגרו משרדי מערכת העיתון במסגרת תוכנית ההתייעלות של רשת שוקן והיא מוזגה עם מטה רשת המקומונים שוקן בתל אביב.
בשנת 2017 השיק לראשונה אתר אינטרנט, לאחר שבמשך שנים רבות נמנע רשת שוקן להקים אתרי אינטרנט מקומיים, כדי לא לפגוע במהדורה המודפסת. המהדורה האלקטרונית שלו הפכה זמינה בחינם באתר.
היידוננש
היידוננש (בהונגרית: Hajdúnánás) היא עיר במחוז היידו-ביהר בהונגריה, כ-40 ק"מ מצפון לדברצן. העיר פרושה על פני שטח פרברי של כ-260 קמ"ר, מתוכם כ-10 קמ"ר של שטח עירוני. אטרקציות עיקריות בעיר הן מעיינות תרמיים וחוות יענים. בין תושבי העיר כ-1% צוענים.
היסטוריה
אזור העיר היה מיושב בתקופה הנאוליתית (4,500 עד 2,500 לפני הספירה), בתקופת הנחושת (2,500 עד 1,900 לפני הספירה) ובתקופת הברונזה (1,900 עד 900 בערך, לפני הספירה). לפי ממצאים מהאזור, קבוצות אתניות שונות חיו בו. באזור קיימות תעלות שככל הנראה נחפרו לשם הגנה מפני שבטים גרמאניים. ככל הנראה כבשו את האזור אווארים, הונים וגפידים. לאחר מכן היה המקום ככל הנראה יישוב כנסייתי. במאה ה-13 כבשו את המקום המונגולים. במאה ה-15 היה האזור לתקופה קצרה תחת שלטונו של יאנוש הוניאדי, שלחם בטורקים. בסוף המאה ה-16 שלטו באזור הטורקים, ובמקום התיישבו טורקים רבים. בתחילת המאה ה-17 היה האזור תחת שלטונו של אישטוואן בוצ'קאי, שליט טרנסילבניה. בתקופה זו גם קיבל היישוב זכויות עיר והוקם בו שוק אזורי. בתקופת המרד ההונגרי בתחילת המאה ה-18, תחת הנהגתו של פרנץ ראקוצי, ברחו טורקים רבים - כנראה רובם - מהעיר. בתקופת אביב העמים של 1848 הייתה היידוננש מוקד מרכזי של מרידות בשלטון האימפריה האוסטרית.
קהילה יהודית
ב-1940 הגיעו להיידוננש יחידות של פלוגות העבודה היהודיות והקהילה היהודית סייעה להם. בתקופה זו היו בעיר 1,080 יהודים, רובם ככולם השתייכו לקהילה האורתודוקסית. הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב-19 במרס 1944. במאי 1944 הוקם גטו בעיר ובו נכלאו כל יהודי העיר. ביוני הועברו תושבי הגטו לנקודת איסוף בדברצן ומאוחר יותר באותו חודש גורשו, חלקם למחנה שטרסהוף שבמזרח אוסטריה, חלקם למאוטהאוזן, חלקם לאושוויץ, ועוד.
סרף מסה
פאוול אגייר (באנגלית: Powell Aguirre; נולד ב-10 באפריל 2000) הידוע בשם במה סרף מסה (Surf Mesa) הוא מוזיקאי אמריקאי. המוכר בזכות הסינגל, "ILY (I Love You Baby)" (2019), שמכיל דגימה מהסינגל "Can't Take My Eyes Off You" (1967) של הזמר פרנקי ואלי, שזכה לפופולריות באפליקצית טיקטוק.
ביוגרפיה
אגווייר נולד בסיאטל, הוא בנו של סקסופוניסט הג'אז טוני אגירה. הוא החל להתעניין במוזיקה בכיתה ג' בבית הספר היסודי ולמד לראשונה באמצעות תוכנת מחשב FL Studio והדרכות הפקות ביוטיוב. הוא החל לעבוד על פרויקטים בשם במה שלו סרף מסה כבר בתיכון, והוציא מוזיקה בפלטפורמת SoundCloud. כשאגווייר תכנן לעבור לאריזונה ללמוד מדעי המחשב בבית ספר לטכנולוגיה, הוא שבר את רגלו והיה מרותק למיטתו במשך שלושה חודשים. במהלך תקופה זו, אגווייר הצליח להתמקד באופן מלא בהפקת מוזיקה.
אגווייר החליט לעבור לגור בלוס אנג'לס לאחר שביקר אצל ילדה בה התעניין, מכיוון שהבין שזו ההזדמנות שלו להיות מוזיקאי בעיר. בשנת 2019, הוציא אגווייר את סינגל הבכורה שלו "Taken Away" בהשתתפות אלכסה דניאל, ואת מיני-אלבום הבכורה שלו, Bedroom. בנובמבר הוציא את הסינגל "ILY (I Love You Baby)"; את השיר הוא החליט להקליט בשל גרסת הכיסוי של הזמרת אמילי מוביל לשיר. השיר זכה לפופולריות עצומה בפלטפורמת הווידאו טיקטוק, מה שהוביל לחתימתו של אגווייר בחברות התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ ו-Astralwerks. עד יוני 2020, השיר הפך ללהיט בינלאומי והגיע לעשיריות הפותחות באוסטריה, גרמניה, שווייץ, סקוטלנד, הולנד, מלזיה וסינגפור ולחמישייה הפותחת במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני.
ביוני 2020, הוציא אגוויר רמיקסים רשמיים לשירם "Be Kind", של המוזיקאי מרשמלו והזמרת האמריקאית הלסי.
בשנת 2021, הוציא אגוויר את הסינגל "Carried Away", יחד עם הזמרת מדיסון ביר. ב-4 ביוני, הוציא את הסינגל "Lose My Mind", בהשתתפות ביפולר סאנשיין.
מכתבי המוצא האחרון
מכתבי המוצא האחרון (באנגלית: Letters of last resort) הם ארבעה מכתבים זהים בכתב יד מראש ממשלת בריטניה למפקדי ארבע צוללות הטילים הבליסטיים הבריטיים מסדרת ואנגארד. המכתבים מכילים פקודות לגבי הפעולות שיש לנקוט אם תקיפה גרעינית של האויב השמידה את ממשלת בריטניה, והרגה או הוציאה מתפקוד את ראש הממשלה ואת השורד המיועד השני, בדרך כלל מדובר בחבר בכיר בקבינט, כגון סגן ראש הממשלה או מזכיר המדינה הראשון, שראש הממשלה הטיל עליו את האחריות לבחור כיצד לפעול, אם ימות בתפקיד. אם הפקודות יבוצעו, הפעולה שננקטה עשויה להיות המעשה הרשמי האחרון של הממלכה המאוחדת.
אם לא נעשה שימוש במכתבים במהלך כהונתו של ראש הממשלה שכתב אותם, הם מושמדים ללא פתיחה לאחר שאותו אדם עוזב את תפקידו, כך שתוכנם יישאר לא ידוע לאיש מלבד האדם שכתב אותם.
תהליך
ראש ממשלה חדש כותב סדרת מכתבים מיד לאחר כניסתו לתפקיד ואחרי שנאמר לו על ידי ראש מטה ההגנה "בדיוק איזה נזק עלול לגרום טיל טריידנט". לאחר מכן מועברים המסמכים לצוללות במעטפות סגורות, ומכתביו של ראש הממשלה הקודם מושמדים מבלי להיפתח.
במקרה מותם של ראש הממשלה וגם של מקבל ההחלטות החלופי המיועד כתוצאה ממתקפת גרעינית, מפקד/ים של כל צוללת/ים גרעיניים בסיור באותה עת ישתמש בסדרת בדיקות כדי לברר אם יש לפתוח את מכתבי המוצא האחרון.
לפי ספרו של פיטר הנסי The Secret State: Whitehall and the Cold War, 1945 to 1970, התהליך שבו מפקד צוללת יקבע אם ממשלת בריטניה ממשיכה לתפקד כולל, בין שאר הבדיקות, בדיקה על מנת לקבוע האם רדיו 4 של ה-BBC ממשיך לשדר.
בשנת 1983, הנוהל של צוללות פולריס היה לפתוח את המעטפות אם הייתה ראיה ברורה למתקפה גרעינית, או אם כל השידורים של הצי הבריטי הופסקו למשך ארבע שעות.
אפשרויות
בעוד התוכן של מכתבים אלה סודי, על פי הסרט התיעודי של BBC The Human Button מדצמבר 2008, היו ארבע אפשרויות ידועות שניתנו לראש הממשלה לכלול במכתבים. ראש הממשלה עשוי להורות למפקד הצוללת:
הגרדיאן דיווח ב-2016 כי האפשרויות אמורות לכלול: "שים את עצמך תחת פיקוד ארצות הברית, אם היא עדיין שם", "לך לאוסטרליה", "תגיב" או "השתמש בשיקול דעתך". האפשרות שנבחרה בפועל נותרת ידועה רק לכותב המכתב.
בתרבות הפופולרית
הניסיונות של ה-KGB להשיג את תוכן מכתבי המוצא האחרון הם חלק מעלילת דרמת הריגול של ה-BBC המשחק.
מת'יו שפרד
מת'יו ויין שפרד (באנגלית: Matthew Wayne Shepard; 1 בדצמבר 1976 – 12 באוקטובר 1998) היה סטודנט אמריקאי, פעיל למען זכויות האזרח והומוסקסואל, שהוכה קשות על ידי שני גברים הומופובים ליד העיר לאראמי שבוויומינג, בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר 1998, ומת מפצעיו כעבור ימים אחדים.
ביוגרפיה
מת'יו שפרד נולד בעיר קספר שבוויומינג, והיה הילד הבכור של דניס שפרד וג'וקי פֵּק שפרד. הוא למד בבית הספר היסודי "גבעת קרסט", בחטיבת ביניים "דין מורגן" ושנתיים בתיכון "נטרונה", והיה חבר בכנסייה האפיסקופלית של מרק הקדוש. בקיץ 1994 עברו הוריו לדהראן שבערב הסעודית, שם עבד אביו בחברת הנפט הסעודית "ארמקו", ומת'יו למד שנתיים בבית הספר אמריקאי בשווייץ, וסיים ב-1995. בזמן לימודיו בתיכון בשווייץ גילה שפרד את נטיותיו המיניות ויצא מהארון. לאחר סיום לימודיו חזר לארצות הברית, למד במכללת "קאטאובה" ובמכללת קספר, ובשנת 1998 עבר לדנוור שבקולורדו. לאחר מכן למד באוניברסיטת ויומינג בלאראמי והתמקד בתחום מדע המדינה.
הרצח
בליל 7 באוקטובר 1998 מעט אחרי חצות, פגש שפרד, אז בן 21, במק'קיני ובהנדרסון בבר. מק'קיני והנדרסון שתו מעט בירה לפני כן, אך ככל הנראה לא היו שתויים. במשפט שנערך לאחר מכן התגלה כי הם גרמו לשפרד לחשוב שהם הומוסקסואלים ודיברו איתו על פוליטיקה ותנועת המחאה הגאה. לפי טענתו של מק'קיני, ביקש מהם שפרד שיחזירו אותו הביתה במכוניתם. בדרך, הוציאו השניים אקדח, שדדו את שפרד, הפשיטו אותו, הכו אותו באכזריות מכות קשות, קשרו אותו לגדר תיל, ועזבו את המקום כשהם מותירים אותו חסר הכרה.
כעבור 17 שעות נמצא שפרד על ידי רוכב אופניים, שחשב תחילה בטעות שמדובר בדחליל. כאשר נמצא, היה שפרד קפוא בגלל הקור העז ששרר במקום ומחוסר הכרה. רוכב האופניים, אהרון קריפלס, מיהר לביתו של צ'ארלס וו. דולן, פרופסור באוניברסיטת ויומינג, כדי לטלפן למשטרה. השוטרת רג'י פלאטי שהגיעה למקום אמרה כי כל פניו נראו אדומות מהדם שנזל, וכי החלק הלבן היחיד שנראה בפניו היו סימני הדמעות.
שפרד סבל משבר בגולגולת ומנזק בגזע המוח, שמנע ממוחו מלפקח על טמפרטורת גופו, על קצב לבו ועל פעולות חיוניות נוספות. בנוסף, היו כתריסר חתכים סביב ראשו, פניו וצווארו. פגיעות אלה היו חמורות מכדי לנתחן. שפרד מעולם לא התעורר וחי בעזרת הנשמה מלאכותית עד מותו כמה ימים לאחר מכן, ב-12 באוקטובר 1998. שפרד מת בבית החולים "עמק פודר" במצודת קולינס שבקולורדו.
המשטרה עצרה את מק'קיני והנדרסון זמן קצר לאחר מכן. נעליו וארנקו של שפרד התגלו בתא המטען של מכוניתם, וכן האקדח המגואל בדם שבו הכו את שפרד. הרוצחים ניסו לשכנע את חברותיהם לספק להם אליבי.
המשפט
במהלך המשפט, ניסו הרוצחים להשתמש בשיטות שונות על מנת להצדיק את הפשע. השימוש הרחב ביותר היה בהגנת ה- "Gay Panic" וטענו לאי שפיות זמנית שנגרמה משום ששפרד ניסה להתחיל איתם, לכאורה. כמו כן הם ניסו לטעון כי רק רצו לשדוד את שפרד ולא הייתה להם כוונה להורגו.
הנדרסון הודה באשמה ב-5 באפריל 1999 והסכים להעיד נגד מק'קיני על מנת להתחמק מעונש מוות. הוא קיבל שני מאסרי עולם רצופים ללא אפשרות לשחרור מוקדם. כאשר חבר המושבעים דן בעונש מוות למק'קיני, הוריו של שפרד הסכימו לוותר על עונש מוות למק'קיני ולהחליפו בשני מאסרי עולם רצופים, ללא אפשרות לשחרור מוקדם. הוריו של שפרד אמרו כי הם "נתנו לו חיים לזכר אדם אחר שלא יזכה לחיות יותר".
התגובות
כאשר שכב שפרד בבית החולים, נערכו בכל רחבי העולם משמרות תמיכה והודלקו נרות. התקשורת והציבור התמקדו בנטיותיו המיניות של שפרד, והעלו בכך לסדר היום את נושא ההומופוביה והאלימות כלפי הומוסקסואלים.
המטיף הנוצרי הבפטיסטי פרד פלפס, מנהיג הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו הידועה בהתנגדותה ללהט"ב, ותומכיו, הפגינו מול בית המשפט ואף מול הלווייתו. הם נשאו שלטים וקראו סיסמאות כגון "מת'יו שפרד נרקב בגיהנום" ו"אלוהים שונא מתרוממים". פלפס ניסה להשיג אישור עירוני להקים אנדרטה בגובה 5–6 רגל (כ-150–180 ס"מ) ועליה תמונתו של מת'יו שפרד עם המילים "מת'יו שפרד, נכנס לגיהנום ב-12 באוקטובר 1998 לאחר שהמר את האזהרה האלוהית: וְאֶת זָכָר לֹא תִשְׁכַּב מִשְׁכְּבֵי אִשָּׁה תּוֹעֵבָה הִיא".
בזמן משפטו של מק'קיני, ארגנה רומיין פטרסון, חברה של שפרד, קבוצת תומכים לבושים בחלוקים לבנים וכנפיים ענקיות שעמדו במעגל מסביב למפגינים ההומופובים וחסמו אותם, כך שלא נראו לעיני העוברים והשבים בסביבה. לאחר מכן כונתה הקבוצה "מלאכי השלום", ופעולתם "פעולה מלאכית". מהלכים דומים נעשו גם בהפגנות נוספות שערך פלפס אך בהצלחה פחותה, כיוון שהמשטרה דרשה ששני המחנות יפגינו באזורים נפרדים.
לאחר המקרה, ניסה הנשיא ביל קלינטון להעביר תיקון לחוק, כך שפשעים נגד הומואים ולסביות, נשים ובעלי לקות יוכנסו לרשימת פשעי השנאה בארצות הברית, אך ללא הצלחה, והחוק נדחה בבית הנבחרים. בסופו של דבר עבר התיקון לחוק ב-28 באוקטובר 2009, בתקופת נשיאותו של ברק אובמה.
בתעשיית הבידור, כתבו אמנים רבים שירים לזכרו של מת'יו שפרד, והופקו עליו מספר סרטים.
מסווה
מסווה הוא כל דבר שמסתיר או משנה את המראה של האדם הפיזי, כולל פאה, משקפיים, איפור, תלבושות ועוד. הסוואה היא סוג של מסווה, כאשר ניתן גם להסוות חפצים כדי להסתיר את ייעודם האמיתי.
מסווה משמש בעיקר פושעים וסוכנים חשאיים המבקשים להימנע מזיהוי, אדם שעובד בסוכנות מסוימת ומנסה להשיג מידע עלול ללכת 'סמוי' כדי לקבל מידע בלי להיות מוכר על ידי הציבור; אדם או סלבריטי ידוע יכול ללכת 'בעילום שם' כדי להימנע מתשומת לב של עיתונות לא רצויה. בספרי קומיקס וסרטים ההסוואות משמשים גיבורי על ובמדע בדיוני על ידי חייזרים, בנוסף גם להתחפש במסווה או בתחפושת חקיינית או תואמת זו מסורת בליל כל הקדושים.
בספרות הבדיונית
בספרי קומיקס וגיבורי על, הסוואות משמשות להסתיר את הזהות הסודית ולשמור כוחות מיוחדים בסוד מאנשים רגילים. לדוגמה, סופרמן מציג את עצמו כקלארק קנט, וספיידרמן מסווה את עצמו בתחפושת, כך שהוא לא יכול להיות מוכר כפיטר פארקר.
במדע בדיוני, חייזרים לעיתים קרובות מסווים את עצמם במראה אנושי בלבישת "חליפות אנושיות" כתחפושות.
בשירה האפית, אודיסאוס משתמש במסווה של קבצן כדי לבחון את נאמנותם של המשפחה שלו ומשרתיו כששב ממסע של 10 שנים.
לפעמים הסוואות משמשות בפעילויות פליליות ובריגול, זהו דימוי נפוץ בספרות בלשית ובסיפורי ריגול. שרלוק הולמס לעיתים קרובות התחפש למישהו אחר כדי שלא יזוהה.
כמו כן, קליי קאמל, אחד מהאויבים של הקוסם מנדרייק נחשב אמן התחפושות, כי הוא מסוגל לחקות כל אחד ולשנות את המראה שלו בשניות.
הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים
הפאנל הבין־ממשלתי לשינוי האקלים או IPCC (באנגלית: Intergovernmental Panel on Climate Change) הוא גוף בינלאומי שמנסה לכמת את שינוי האקלים שהתרחש מתחילת המאה ה-20 ולהציג את הסיכונים הנובעים ממנו. הפאנל שם דגש מיוחד על נתוני ההתחממות העולמית. הוא הוקם בשנת 1988 על ידי שני ארגונים של האו"ם – הארגון המטאורולוגי העולמי (WMO), והתוכנית הסביבתית של האו"ם (UNEP) ועל ידי ממשלות המדינות החברות באו"ם. הפאנל מבסס את פרסומיו בעיקר על סמך עבודות מדעיות או טכניות שפורסמו או עברו ביקורת עמיתים. כותבי הדו"חות הרשמיים של הפאנל הם חוקרים הממומנים על ידי הממשלות. הפאנל כולל שלוש קבוצות עבודה שבוחנות בנפרד את ההיבטים השונים של שינוי האקלים. הדו"חות עוברים בקרה על ידי מאות מומחים חיצוניים ששולחים לפאנל את הערותיהם.
הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים קיבל, יחד עם אל גור מארצות הברית, את פרס נובל לשלום לשנת 2007, על פעילותם להגברת המודעות לשינוי האקלים ולהתחממות העולמית. הזכייה לוותה בביקורת על רקע מניעים פוליטיים, וכן שעבודת הזוכים לא הייתה קשורה ישירות לסיום סכסוך.
דו"ח הערכה ראשון: 1990
דו"ח הערכה הראשון של ה-IPCC הושלם בשנת 1990, ושימש כבסיס עבור "אמנת המסגרת של האו“ם בדבר שינויי האקלים", UNFCCC . תקציר הדו"ח לקובעי מדיניות של WGI כולל:
דו"ח משלים: 1992
פורסם על מנת לתרום לדיוני פסגת כדור הארץ, שנערכה בריו דה ז'ניירו.
דו"ח הערכה רביעי: 2007
ב-10 בפברואר 2007 אישרה מליאת ה-IPCC את התקציר למקבלי החלטות של הדוח. כותרת המסמך הייתה: "שינויי האקלים 2007: הבסיס המדעי הפיזיקלי". תרומתה של קבוצת העבודה המהווה חלק מדוח ההערכה הרביעי של הפאנל הבין ממשלתי לשינויי האקלים.
דו"ח הערכה שישי: 2021
הדו"ח השישי של IPCC נכתב על-ידי 234 מדענים מ-66 מדינות, והוא החמור ביותר מכל הדוחות שהארגון פרסם. חלקו הראשון של הדו"ח פורסם באוגוסט 2021. סיכום של חלקו הראשון של הדוח כולל מספר נקודות מפתח לפי נושאים.
הגבלת שינויי אקלים עתידיים
חלקו השני של הדוח לשנת 2021 פורסם בפברואר, 2022, וחלקו השלישי והאחרון פורסם באפריל, 2022.
חסין מוות
חסין מוות (באנגלית: Death Proof) הוא סרטו החמישי של הבמאי קוונטין טרנטינו משנת 2007. בדומה לסרטיו הקודמים, "ספרות זולה", "כלבי אשמורת", "ג'קי בראון" ו"להרוג את ביל", הסרט מתאפיין באלימות קיצונית וגרפית ובהומור שחור. הסרט הוא אחד מתוך שני סרטי הקולנוע שבפרויקט, בו רוברט רודריגז, קוונטין טרנטינו ובמאים בולטים אחרים בתעשיית הסרטים ההוליוודית ניסו ליצור גרסה משלהם לחוויית הקולנוע בשנות ה-70, ובייחוד זו של בתי הקולנוע הזולים ה"גריינדהאוס" שהציגו "סרטי ניצול". הסרט השני בפרויקט הוא: "פלאנט טרור" (Planet Terror) בבימויו של רוברט רודריגז. "חסין מוות" הוא סרט אימה אשר הושפע רבות מסגנון סרטי האימה של שנות ה-70 וסרטי האקספלויטיישן (סרטים דלי תקציב שהיו נפוצים במיוחד בשנות ה-60 וה-70 שהציגו אלימות ומיניות בוטה מאוד והוקרנו בדרייב-אינים ברחבי ארצות הברית).
עלילה
שלוש ידידות – ארלין (ונסה פרליטו), שאנה (ג'ורדן לאד) ושדרנית רדיו בשם ג'וליה (סידני פואטייה) יוצאות לחגוג את יום הולדתה של ג'וליה בעיר אוסטין בטקסס, כאשר הן אינן יודעות כי אחריהן עוקב איש באוטו מסוג שברולט נובה מודל שנות ה-70. בעודן חוגגות בבר מקסיקני, ג'וליה מגלה שהיא הפיקה פרסומת רדיו בבוקר, אשר מציעה ריקוד ארוטי חינם מארלין לכל מי שיקרא לה "פרפר", יקנה לה משקה וידקלם לה קטע משיר מסוים.
בהמשך הערב הבנות נפגשות עם קבוצת בנים ולאחר מכן פוגשות את פאם (רוז מק'גוון), יריבת ילדות של ג'וליה, אשר נבחנת היטב על ידי פעלולן בשם מייק מק'קיי (קורט ראסל), אדם כריזמטי בעל צלקת ששימש כפעלולן במספר סרטי פעולה הוליוודים. הרושם הראשוני הוא כי מייק הוא אדם נחמד, אך בעל סטייה קלה. לאורך הערב מייק מפלרטט עם הבנות ואף זוכה לריקוד ארוטי מארלין (סצנה אשר נקטעה בגרסה הקולנועית אך מופיעה בגרסת ה-DVD) שאר הבנות עוזבות לביתן.
מייק מציע לפאם טרמפ ברכב הפעלולים המאובזר שלו, ומבטיח לה שהמכונית "חסינה ממוות". פאם מסכימה להצעה ומתיישבת במושב הנוסע הקדמי בתוך תא זכוכית אטום בלי חגורת בטיחות. כאשר הוא מתחיל לנהוג הוא מתגלה כסדיסט כאשר הוא מתחיל לנהוג במהירות גבוהה ובכך מסכן את חייה של פאם. פאם מתחננת בפני מייק שיניח לה ללכת, אבל הוא מודיע לה שהמכונית חסינת מוות רק לנהג עצמו, רגע לפני שהוא לוחץ על הבלם ומנתץ את פניה על לוח המחוונים ובכך הורג אותה. מייק ממשיך משם במרדף אחרי ארבע הנשים האחרות. הוא מוצא את מכוניתן בכביש נטוש באמצע הלילה. הוא מאיץ את מכוניתו לקראת מפגש חזיתי מולן, מכבה את הפנסים הקדמיים של מכוניתו כדי שלא יבחינו בו ומדליק אותם רגע לפני ההתנגשות. מייק מתנגש חזיתית במכונית של הנשים והורג את כולן.
בסצנה הבאה בבית החולים, אנו מגלים כי מייק סובל רק מפציעות שטחיות בלבד. משום שהנשים נהגו בעודן שיכורות ומייק לא שתה אלכוהול, הוא לא מואשם בעבירה פלילית כלל, דבר אשר מכעיס מאוד את השוטר ארל מקגרו שמבין כי הפעלולן אשם.
ארבעה עשר חודשים לאחר מכן, לי מונטגומרי (מרי אליזבת' וינסטד), אברנטי רוס (רוסריו דוסון), וקים מאטיס (טרייסי טומס) עוברות דרך טנסי ועוצרות במכולת בה מייק נמצא. כאשר קים נכנסת למכולת, לי עוברת למושב הנהג ומאזינה לאייפוד שלה בעוד אברנטי ישנה במושב האחורי. מייק יוצא ממכוניתו ונוגע ברגליה של אברנטי שמבצבצות מחלון המכונית. כאשר היא מתעוררת מייק מסביר לה כי הוא נתקל בה במקרה בעודו מחפש את מפתחות הרכב שלו. הוא נכנס למכונית שלו ועוזב את המקום. אברנטי נכנסת למכולת במטרה למצוא מגזין בו דיגמנה לי. אברנטי שמה לב למכוניתו של מייק אשר עוזבת את המקום בעוד שלוש יוצאת מהמכולת.
השלישייה אוספת את הידידה שלהן, הפעלולנית זואי בל (אשר משחקת את עצמה) בנמל התעופה, שמראה להן מודעה המציעה למכירה רכב מסוג דודג' צ'אלנג'ר שנת 1970, המכונית אשר הופיעה בסרט "נקודת היעלמות" (1971). בהמשך היא מגלה להן את מניעיה האמיתיים להתעניינות ברכב: היא מתכוונת לשחזר קטע מן הסרט בו היא תשכב על מכסה המכונית בעודה נאחזת בשתי חגורות בעוד שאחת מחברותיה תנהג במכונית במהירות גבוהה. כאשר הבנות מגיעות לחווה בה נמצאת המכונית אשר מיועדת למכירה קים מתנדבת לנהוג במכונית בזמן הפעלול בעוד אברנטי תצטרף ולי תישאר בחווה כערבות למכונית.
בזמן הפעלול בעוד זואי תלויה על מכסה מכונית וחברותיה נוסעות במהירות גבוהה, מייק מגיח מאחוריהם ומאיץ לעברם במכונית הדודג' צ'רג'ר מודל 1969 שלו ומתנגש בהם מאחור מספר פעמים וגורם לבסוף לזואי להיזרק מהמכונית לשדה. קים, אשר הביאה עמה אקדח להגנה עצמית, מצליחה לירות למייק בזרוע, ולגרום לו לברוח. זואי, הודות לכישוריה כפעלולנית, יצאה מהאירוע כמעט ללא נזק מלבד שריטות שטחיות. שלוש הבנות מחליטות לנקום במייק, כאשר הן מצהירות "בואו נהרוג את הממזר הזה".
פציעתו של מייק מאלצת אותו לעצור כדי לטפל בפציעה שלו. הוא מנסה לחטא את הפצע בשפיכת אלכוהול על המקום תוך השמעת יללות בכי, בניגוד לתדמית הקשוחה שלו. כאשר הוא עוצר הוא משחרר גם את חגורת הבטיחות שלו. קים מתנגשת במכוניתו בעוצמה וזואי יוצאת החוצה ומתקיפה אותו בצינור ברזל.
בעוד מייק מנסה להימלט מהן במכוניתו, הוא לא מספיק לחגור מחדש את חגורת הבטיחות שלו. בכך הוא כבר אינו "חסין מוות". במרדף שנמשך, הוא חושב כי הצליח להתחמק מהן, הן מגיחות ברכבן מתנגשות בו וגורמות לו לשבר בזרוע. בעודו מתפתל מכאבים על הקרקע מופיעה כיתובית "THE END". אולם בהמשך רואים כיצד הן הכו אותו במגוון אגרופים ובעיטות. הסרט מסתיים כשהן קופצות לשמיים ברוב שמחה. על רקע הקרדיטים אנו רואים תמונות של הכוכבניות של אותו ז'אנר של סרטים משנות ה-70. הומאז' אופייני של טרנטינו לסרטי התקופה.
פרי העץ המורעל
פרי העץ המורעל (לפי האנגלית: Fruit of the poisonous tree; המונח שיצרה האקדמיה ללשון העברית: רְאָיָה הבאה בַּעֲבֵירה) הוא מונח משפטי שמקורו בארצות הברית המשמש לתיאור ראיה שהושגה באופן לא חוקי ומידע הנובע ממנה. ההגיון במונח הוא שאם מקור הראיה (ה"עץ") לא כשר, אזי כל תוצאה שלו (ה"פרי") היא כמוהו.
במשפט האמריקאי
הדוקטרינה, שנוסחה במקורה בארצות הברית, קובעת כי ראיה כשהושגה בעבירה אינה קבילה בבית משפט אמריקני. לדוגמה, אם שוטר מבצע חיפוש ללא הרשאת שופט בבית, ומוצא אקדח ששימש לביצוע רצח, השופט היושב בדין יפסול את האקדח מלשמש כראיה נגד הנאשם. הדוקטרינה נוסחה לראשונה בפסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1920, והשם "פרי העץ המורעל" מקורו בפסק דין מ-1939 שנוסח על ידי פליקס פרנקפורטר.
כלל זה הוא הרחבה לכלל המניעה (Exclusionary rule), אשר, למעט חריגים מסוימים, מונע קבלת ראיה במשפט פלילי שהושגה תוך הפרה של התיקון הרביעי של חוקת ארצות הברית, המגן מפני חיפוש, פריצה או תפיסה שרירותיים על ידי השלטון. בדומה לכלל המניעה, תורת "פרי העץ המורעל" נועדה להרתיע את המשטרה משימוש באמצעים לא חוקיים להשגת ראיות.
במשפט בישראל
במשך שנים רבות לא אימץ המשפט הפלילי בישראל את תורת "פרי העץ המורעל", וראיות שהושגו באופן בלתי חוקי לא נפסלו, אם כי קיבלו משקל נמוך יותר. ב-4 במאי 2006 קבע בית המשפט העליון בפסק דין תקדימי כי ניתן לפסול ראיות שהושגו שלא כדין, אולם בניגוד למקובל במשפט האמריקאי, בית המשפט העליון אינו קובע כי חובה לפסול ראיות אלה, ומדגיש את ההפך - שרק במקרים בהם מאזן אי הצדק גדול במיוחד, ניתן יהיה לפסול את הראיות. עיקרון זה יושם בערעור של נהג שהורשע בהריגה על סמך אמירה שלו במהלך חקירה, לאחר שהחקירה לא הופסקה אף על פי שביקש לסיים את החקירה עד שייפגש עם עורך דין. שופטי הרוב בערעור ביטלו את הרשעתו בהריגה והמירו אותה בהרשעה בגרימת מוות ברשלנות.
דוקטרינת פרי העץ המורעל לא נקלטה בישראל. בית המשפט העליון העדיף על פניה גישה הקרויה "דוקטרינת הפסילה הפסיקתית". לפי דוקטרינת הפסילה הפסיקתית, יפסול בית המשפט ראיות שהושגו בניגוד לחוק אם פגעו בזכותו של נאשם להליך הוגן. כלומר, בית המשפט השוקל לפסול ראיה חייב לבחון אם האופן שבו הושגה פגע בזכותו של נאשם להתגונן בבית המשפט. גישה זו, הנשענת על איזון, היא המקובלת בעולם. ביוני 2022, בכנסת ה-24, אושר חוק (חוק לתיקון פקודת הראיות (מס' 19), התשפ"ב–2022) המעגן את שיקול הדעת השיפוטי לפסול ראיה שהושגה בניגוד לדין. הצעת החוק הבהירה, כי הכלל יחול על כל ראיה – הודאת נאשם, הודעת עד או ראיה חפצית.
במדינות נוספות
במבט השוואתי על מדינות אחרות של המשפט המקובל, אימצו באוסטרליה, קנדה, אנגליה, ובדרום-אפריקה דוקטרינות פסילה גמישות ומתונות יותר, המבוססות על מודל עיוני שונה מזה הנוהג בארצות-הברית ובחרו קו מתון יותר לפסילת ראיות, הדומה לדוקטרינת הפסילה הנהוגה בישראל.
מאיר אשכנזי
הרב מאיר אשכנזי (כ"ה בכסלו תרנ"א, 1891 - כ"ו באב תשי"ד, 1954) היה רב מחסידי חב"ד, רב בעיר שאנגחאי, בין השנים 1926–1949.
ביוגרפיה
נולד לרב שניאור זלמן, וקיילא (לבית זיסלין), חסידי חב"ד, בעיר צ'ריקוב, למד אצל אחיו ומוריו בעירו, ובגיל 15 עבר ללמוד בישיבת תומכי תמימים בעיירה לובביץ', שם שהה כשנה, ונאלץ לעזוב מאחר שחלה במחלת הטיפוס, אך בזמן שהותו בישיבה קנה את הליכותיה ודרכה, ומאז החשיב את עצמו כבוגר שיטת הישיבה.
קיבל סמיכה לרבנות, מהרב צבי תומרקין, ומרב עירו, וחמיו לעתיד, הרב חיים אליעזר סולובייצ'יק. בשנת 1914, השתדך עם טייבע ליבא, בתו של הרב סולובייצ'יק אך הנישואין נדחו מחמת גיוסו לצבא הרוסי, למלחמת העולם הראשונה, לאחר השתמטותו מן הצבא, נתמנה לרב בעיר, ולדיווסטוק, עוד לפני חתונתו. מחמת התפשטות תנועת הקומוניזם, ברחה משפחת חמיו לעיר חרבין שבמנצ'וריה, שם בשנת 1919, נישא לארוסתו, לאחר חתונתו חזר לעיר רבנותו ולדיווסטוק, להמשיך את תקופת רבנותו. שם כיהן כרב במשך שבע שנים עד לשנת ה'תרפ"ו.
לאחר קבלת אישורים לעזיבת ברית המועצות, באמצעות צעירים יהודים מהפכניים קומוניסטים, שאירח בביתו. הרב התעתד לקבל משרת רבנות בבוסטון, שבארצות הברית. בדרכם לארצות הברית עברו דרך שנגחאי שבסין, שם נתבקש על ידי הקהילה המקומית להישאר ולכהן כרב. בהוראת רבו, הרבי הריי"צ מליובאוויטש, קיבל את ההצעה ונשאר שם ליותר מעשרים שנים.
בשנגחאי עמד הרב בראש ישיבת תומכי תמימים בעיר ומנהיג קהילת חב"ד המקומית; בד בבד, טיפל ודאג לצריכהם של מאות הפליטים החרדיים שהתרכזו בעיר, בהם תלמידי ישיבת חכמי לובלין וישיבת מיר.
לאחר קבלת משרת הרבנות בשנגחאי עלו הוריו לארץ ישראל ביחד עם בנו על מנת שימשיך את לימודיו שם, בישיבת תורת אמת, בעקבות התקשורת הגרועה בין ישראל לשנגחאי בזמן המלחמה, לא נודע לרב מאיר על נישואי בנו, עד ללידת בנם השני.
לאחר עזיבת אחרוני הפליטים, והמקומיים את שנגחאי, בשנת 1949, עזב את עיר רבנותו, ועבר להתגורר בשכונת קראון הייטס, שבברוקלין, שבניו יורק. אז מונה ליו"ר סניף פליטי שנגחאי (תחת ארגון מחנה ישראל). ב-1950 עמד בראש 'הועד להחזקת המוסדות', שנועד לעמוד לצידו בניהול מוסדות החסידות.
כחודש לאחר פטירתו קנה בנו הרב משה לרבי מלובביץ' ספר התורה קטן לעילוי נשמתו.
נקבר בניו יורק בבית הקברות מונטיפיורי, בחלקת אגודת חסידי חב"ד בסמיכות לאוהל חב"ד לובביץ'.
אישיותו
על אישיותו המיוחדת של הרב כותב הרב מרדכי לוברט מתלמידי ישיבת חכמי לובלין, אשר גלו לשנגחאי בתקופת מלחמת העולם השנייה: " . הרב אשכנזי, מחסידי חב"ד, רב מקורי כמו שהורגלנו בבית, זקנו ופיאותיו המלאים מעטרים את פניו וטלית קטן, גדולה מכסה את בגדיו העליונים, עצם מראהו נתן לנו חיזוק גדול. . . הרב אשכנזי היה אהוב ומקובל על כולם, בעל מידות טובות, ולב רחום. . ."
הרב שמחה עלברג, כותב בספרו עיני העדה:
משפחתו
בנו הרב משה, בתו מלכה מילנר (אשת ר' צבי הירש מילנר), בתו אסתר פאנק.
מנכדיו הם הרב מרדכי שמואל אשכנזי שהיה רבו של כפר חב"ד, והרב יוסף יצחק וילשאנסקי, ראש ישיבת חב"ד בצפת. נינו הרב מאיר אשכנזי, רבה הנוכחי של כפר חב"ד.
איסמעיל רומרו
איסמעיל רומרו פרננדס (בספרדית Ismael Romero Fernández נולד ב-23 ביוני 1991 בסנטה קלרה שבקובה) הוא כדורסלן בעל אזרחות אמריקאית ממוצא קובני המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בקבוצת ואקורווס דה ביואון מליגת העל של פוארטו ריקו.
קריירה
רומרו החל את הקריירה המקצועית שלו בגיל 16 בעונת 2007/08 בקבוצת הכדורסל של וילה קלרה בעיר סנטה קלרה שם שיחק כארבע עונות בליגה המקומית, ב-2011 זכה בתואר רוקי של הליגה הקובנית. ב-2011 התחיל ללמוד ולשחק באוניברסיטת טוראבו שפוארטו ריקו במדיה זכה ב-2014 באליפות המכללות של פוארטו ריקו ואיי הבתולה של ארצות הברית.
ב-2016 חתם בקבוצת אתלטיקו סן זרמן מפוארטו ריקו. באותה שנה עבר לשחק בקבוצת הפנתרים אגואסקליינטס מהליגה המקסיקנית הראשונה בסוף אותה שנה זכה בתואר הרוקי של הליגה הפורטוריקנית.
בינואר 2017 חזר לארצות הברית לקבוצת גרנד ראפידס דרייב וחתם בה לחצי עונה. באפריל 2017 שב לשחק בקבוצת אתלטיקו סן זרמן מפוארטו ריקו.
ביולי 2017 חתם בהפועל חיפה מהליגה הלאומית בישראל. רומרו הוא השחקן הקובני הראשון שמשחק בישראל.
חיים אישים
כשהיה רומרו בן 19 בזמן אליפות מרכז אמריקה ב-2012, לאחר שקובה הפסידה 61–81 לנבחרת איי בהאמה, ערק רומרו יחד עם עוד 4 שחקני נבחרת קובה, חואן פאבלו פיניירו, לאונאל בטיסטה, אנריקה רמוס ויודניאל פרז, וביקש מקלט מדיני מטעמים פוליטיים בפוארטו ריקו. לאחר כארבע שנים בהן שהה על תקן סטודנט, קיבל מעמד פליט בפוארטו ריקו וקיבל אזרחות אמריקאית.
באנשי (קומיקס)
באנשי (באנגלית: Banshee, ע"ש באנשי, "הרוח המייללת") הוא דמות בדיונית של גיבור-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת X-Men #28 מינואר 1967, ונוצרה על ידי הכותב רוי תומאס והמאייר ורנר רוט.
באנשי הוא האלטר אגו של שון קאסידי, סוכן אינטרפול ושוטר לשעבר במשטרת ניו יורק ממוצא אירי בעל יכולת צרחה על-קולית המסוגלת לפגוע במערכת השמיעה של אויביו ולגרום לתנודות פיזיות. הוא נקרא על שמה של רוח רפאים אגדית מהמיתולוגיה האירית, בעלת זעקה עוצמתית. באנשי היה מבוגר יותר בעשור משאר חברי האקס-מן וכהונתו הייתה קצרה יחסית כחבר אקס-מן. עם זאת, הוא היה המורה הרוחני לקבוצת Generation X. אביה של תרזה קאסידי, חברת אקס פקטור חקירות לשעבר.
את דמותו של באנשי גילם בסרט הטלוויזיה "דור ה-X" השחקן ג'רמי ראצ'פורד. את דמותו הצעירה בסרט הלייב אקשן "אקס-מן: ההתחלה" מגלם השחקן קיילב לנדרי ג'ונס.
ביוגרפיה בדיונית
בפעם הראשונה בה הופיע שון קאסידי, הוא שימש כיריב לאקס-מן תחת כפייה, אך התיידד עם הקבוצה ובסופו של דבר הופיע כחבר אקס מן קבוע. הוא נאלץ לעזוב את הקבוצה, כאשר הכוחות שלו ניזוקו במלחמה, ונשאר ככוח גיבוי מדי פעם למשך מספר שנים. באנשי בסופו של דבר נרפא לחלוטין ומצטרף חזרה לקבוצה למשך תקופה קצרה, ובהמשך משמש גם כדמות מרכזית תחת הכותר Generation X, שהרצתו נמשכה בין השנים 1994–2001. באנשי נהרג על ידי וולקן בגיליון מס' 5 של המהדורה המוגבלת X-Men: Deadly Genesis שיצאה בשנת 2006, אך מאז גופתו המתה נצפתה במיני סדרה "נקרושה" לפני שנעלמה חזרה למחוזות המתים.
במיתוג מחדש "מארוול עכשיו!", באנשי מוחזר לחיים בידי תאומי אפוקליפס כדי לשמש כחבר בקבוצת פרשי אפוקליפס החדשים.
כוח ההגנה של בחריין
כוח ההגנה של בחריין (BDF) הוא הכוח הצבאי של ממלכת בחריין. כוח ההגנה של בחריין נמצא תחת פיקוד ישיר והנהגה של מפקד בעל דרגת פילדמרשל. שר הביטחון מטעם הממשלה האחראי על ייצוג ה-BDF בקבינט.
הוא מונה כ-18,000 איש ומורכב מחיל האוויר המלכותי של בחריין, הצבא המלכותי של בחריין, הצי המלכותי של בחריין והמשמר המלכותי. מלבד ה-BDF, קיימים גם כוחות הביטחון הציבור ומשמר החופים אשר מדווחים למשרד הפנים.
תמיכת GCC
בחריין, ביחד עם שותפיה למועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (GCC), עברה לשדרג את ההגנה שלה בתגובה לאיום הנשקף ממלחמת איראן–עיראק ומלחמת המפרץ.
תמיכת ארצות הברית
לאחר מלחמת המפרץ, בחריין קיבלה תמיכה צבאית נוספת מארצות הברית, כולל מכירת 54 טנקי M60, וכן 12 מטוסי F-16C/D ו-14 מסוקי קוברה. תרגילים משותפים של חיל הים, האוויר והצבא תוכננו ובוצעו כדי להגביר את המוכנות ברחבי המפרץ הפרסי. בחריין וארצות הברית חתמו על הסכם לשיתוף פעולה ביטחוני באוקטובר 1991, המעניק לכוחות אמריקאים גישה למתקני בחריין ומבטיח את הזכות להציב כלים מראש למשברים עתידיים. בשנת 2003, ג'ורג' בוש קבע את בחריין כבעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו. מאז 2003, בחריין קיבלה למעלה מ-100 מיליון דולר במימון צבאי זר לתשלום עבור מערכות נשק בעלות פרופיל גבוה.
רייניסדראנגר
רייניסדראנגר (באיסלנדית: Reynisdrangar) הם צוקי בזלת המתנשאים לגובה 66 מטרים מעל פני הים וממוקמים סמוך לעיירה ויק, העיר הדרומית ביותר והגשומה ביותר באיסלנד.
בשנת 1991 דורג החוף הסמוך לצוקים כאחד מעשרת החופים הלא-טרופיים היפים ביותר בעולם. ייחודו של החוף הוא שצבע החול שבו הוא שחור.
האגדה מספרת כי שני טרולים ניסו למשות מהים את הספינה שלהם, אך כשעלה אור היום - שניהם התאבנו והפכו לצוקים.
רפובליקת טקסס
רפובליקת טקסס (באנגלית: Republic of Texas) היא מדינה קצרת ימים שהתקיימה בצפון אמריקה, בין ארצות הברית לבין מקסיקו, בין השנים 1836 ו־1845.
הרפובליקה הוקמה לאחר המהפכה הטקסנית שבה טקסס ניתקה את עצמה ממקסיקו. הרפובליקה התפרסה על פני שטח נרחב שכלל את מדינת טקסס של ימינו, חלק משטחי ניו מקסיקו, אוקלהומה, קנזס, קולורדו וויומינג. גבולותיה של הרפובליקה בצפון הוסדרו בהסכם אדמס-אוניס (הידוע גם בשם "האמנה הטרנסקונטיננטלית של 1819") שנחתם בין ארצות הברית לספרד ב־1819. הרפובליקה גבלה ממערב ומדרום במקסיקו, אך לא הייתה הסכמה לגבי קווי הגבול, מאחר שהרפובליקה טענה כי הגבול הדרומי עובר בנהר ריו גראנדה בעוד שמקסיקו טענה כי הגבול עובר בנהר נוצ'ס. בשלב מאוחר יותר, לאחר שהרפובליקה סופחה לארצות הברית, היה סכסוך גבולות זה אחד הגורמים למלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
היסטוריה
לפני פרוץ מלחמת העצמאות המקסיקנית ב־1810 הייתה טקסס חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה, ועם הכרזת העצמאות המקסיקנית הפכה לחלק ממדינת קואהווילה אי טחאס בפדרציה המקסיקנית.
בשנים לאחר שארצות הברית רכשה את לואיזיאנה מידי צרפת החלו מתיישבים אמריקאים, בעלי עבדים, להתקדם מערבה לתוך שטחי מקסיקו. חלקם של המתיישבים הביאו רעיונות חדשים של סיפוח שטחים מקסיקנים לארצות הברית ולממשלת מקסיקו היו יחסים לא קלים עם המתיישבים האלה.
בשנות ה־30 של אותה המאה, ניסתה מקסיקו לייצב את האזור וחיפשה מתיישבים חדשים, ועל כן הם הגיעו להסכמה עם סטפן פ. אוסטין ואישרו לכמה מאות משפחות אמריקאיות להגר לאזור טקסס. לאחר ששמועות אודות האדמה העשירה של טקסס התפשטו ברחבי ארצות הברית. היגרו אלפי מתיישבים חדשים לטקסס. ביטול העבדות במקסיקו לא נשא חן בעיני המתיישבים האמריקאים, חלקם הגדול בעלי עבדים בעצמם, והם סירבו להישמע לחוק המקסיקני. על מנת שלא לאבד את מקור מחייתם ולשנות את אורח חייהם, מרדו המתיישבים האמריקאים, שהיוו כמחצית מתושבי האזור, בממשלה המקסיקנית. מרד זה, שהחל ב־2 באוקטובר 1835, כונה המהפכה הטקסנית. נשיא מקסיקו, אנטוניו לופס דה סנטה אנה, יצא לקרב נגד המורדים, אך הובס ב־21 באפריל 1836.
לאחר ביטול חוקת 1824 של מקסיקו על ידי סנטה אנה, הוכרזה הכרזת העצמאות של טקסס, הן על ידי האנגלו־טקסנים והן על ידי המקסיקנים המקומיים. ההכרזה נחתמה ב־20 בדצמבר 1835 והיא חוקקה ב־2 במרץ 1836 דבר שהוביל ליצירת "רפובליקת טקסס".
לאחר ארבעה ימים, ב־6 במרץ 1836, ניצח הגנרל המקסיקני סנטה אנה בקרב אלמו לאחר לחימה של שבועיים. כמעט כל 200 הלוחמים הטקסנים נהרגו במהלך הניסיון להגן על מיסיון (שבהמשך הפך למרכז העיר סן אנטוניו). "זכרו את אלמו!" הפך למשפט שהגדיר את המהפכה הטקסנית. ב־21 באפריל 1836 נערך קרב סן חסינטו ליד העיר יוסטון של ימינו. כל הצבא של הגנרל סנטה אנה שכלל 1,600 איש נהרג או נשבה על ידי כוחותיו של הגנרל סם יוסטון שכללו 800 טקסנים בלבד שמתוכם נהרגו רק 9 אנשים. תבוסתו הקשה של סנטה אנה בקרב המכריע הביא לעצמאות טקסס ממקסיקו.
טקסס טענה כי הנהר ריו גראנדה יהיה הגבול הדרומי והמערבי של המדינה עם מקסיקו לפי הסכמי ולסקו שנחתמו במאי 1836. מקסיקו דחתה את ההסכמים וסירבה להכיר בקיום הרפובליקה הטקסנית, אף על פי שהיא הוכרה על ידי כל המעצמות האחרות באותה התקופה. מקסיקו התעקשה שטקסס היא מחוז שלה, וטקסס ניסתה לזכות בהכרתה של מקסיקו לעצמאות מדינית בכך שוויתרה על שטחים וקירבה את הגבול לנהר נוצ'ס. הבריטים ניסו לתווך בין הצדדים אך הממשלה המקסיקנית סירבה לתיווך. בשנת 1845 הציעה ארצות הברית לטקסס הצעה, על פיה תכיר ארצות הברית בשטחה של טקסס עד הנהר ריו גראנדה אם טקסס תצטרף לארצות הברית. בתגובה איימה מקסיקו להכריז מלחמה אם יתבצע הסיפוח.
בשנת 1845 העביר הקונגרס האמריקאי חוק המאפשר לארצות הברית לספח את רפובליקת טקסס, וב־1 במרץ 1845 חתם הנשיא ג'ון טיילר על החוק. החקיקה קבעה את תאריך הסיפוח ל־29 בדצמבר 1845. לפני כן, ב־13 באוקטובר 1845, הצביעו רוב הטקסנים בעד החוקה המוצעת, שהתקבלה מאוחר יותר על ידי הקונגרס האמריקאי, ובכך הפכה טקסס למדינה בארצות הברית.
אחת הסיבות העיקריות להסכמת הסיפוח מצד הרפובליקה הטקסנית היה הסכמתה של ארצות הברית לקחת על עצמה את תשלום החובות העצומים של טקסס לאחר הסיפוח.
עיר הבירה
לאחר קבלת העצמאות בשנת 1836 הרפובליקה הייתה חייבת לבחור לעצמה עיר בירה. ואולם משימה פשוטה זו הייתה בעצם משימה קשה בעבור מקבלי ההחלטות של הרפובליקה הצעירה ובעלת השפעות מרחיקי לכת על הדמוגרפיה ויחסי הכוחות הפוליטיים ופנים מדינתיים.
במהלך שנת 1836 שימשו חמש ערים שונות כבירות הזמניות של רפובליקת טקסס, הראשונה הייתה וולסקו (כיום פריפורט) לאורך חופי מפרץ מקסיקו. אחריה שימשה וושינגטון על הברזו הממוקם לאורך נהר הברזוס. הבירה הזמנית השלישית הייתה הריסבורג (העיר סופחה בשנת 1926 לעיר יוסטון). הבירה הזמנית הרביעית הייתה גלבסטון השוכנת לאורך חופי מפרץ מקסיקו. הבירה הזמנית החמישית הייתה קולומביה (כיום שמה של העיר קולומביה המערבית).
בשנת 1837 קבע הנשיא סם יוסטון שהמצב לא יכול להמשך ולכן החליט סופית שעיר הבירה של הרפובליקה תהיה יוסטון. אולם אחרי שנקבעה בירה קבועה, בשנת 1839 שינו פעם נוספת ואחרונה את הבירה לאוסטין, וזו נשארה גם הבירה של מדינת טקסס.
פוליטיקה
בלב הפוליטיקה הפנימית של הרפובליקה עמד קונפליקט בין שתי סיעות עיקריות.
מול ה"הסיעה הלאומית" בראשותו של מרביו ב. למאר שתמך בעצמאות מתמשכת לטקסס, בגירוש האינדיאנים, ובהתרחבות מערבה על חשבון מקסיקו לעבר האוקיינוס השקט, עמדה הסיעה של סם יוסטון, שתמך בסיפוח לארצות הברית לצד דו קיום עם האינדיאנים הילידים.
מבחינה בינלאומית, הרפובליקה קיבלה הכרה דיפלומטית ממספר מעצמות של אותה תקופה כמו ארצות הברית, צרפת, בריטניה, הולנד ואף מרפובליקת יוקטן.
אש אלמו הקדוש
אש אלמו הקדוש היא תופעת מזג-אוויר חשמלית, בו פלזמה מאירה נוצרת עקב יינון האוויר סביב עצם מוארק, בתנאי שדה חשמלי אטמוספירי (כמו השדה שיוצרת סופת ברקים).
התופעה קרויה על שם ארסמוס הקדוש מאנטיוכיה (קרוי גם סנט אלמו), פטרונם של יורדי ים. התופעה מופיעה לעיתים על ספינות בים בעת סערות, והמלחים התייחסו אליה כתופעה על טבעית, ומכאן ייחוסה לפטרון. לחלופין, לעיתים מייחסים את שמה לפיטר גונזלס, שנחשב לפטרונם של המלחים הספרדים והפורטוגזים (למרות שמעולם לא הוכרז כקדוש), וגם מכונה לעיתים סנט אלמו.
תצפיות
מבחינה פיזית, התופעה היא זוהר כחול-בהיר או סגול, הנראה כמו אש בנסיבות מסוימות, ומופיע על קצוות חדים של מבנים גבוהים, כמו כליאי ברק, תרנים, צריחים וארובות, ועל כנפי מטוסים. ה"אש" יכולה להופיע גם על עלים, עשב, ואפילו בקצות קרני בקר. לעיתים קרובות מלווה את ה"אש" קול לחשוש או זמזום.
הסבר מדעי
בניגוד לשם "אש", אש אלמו הקדוש היא למעשה פלזמה (מצב צבירה). השדה החשמלי סביב העצם גורם ליינון של מולקולות האוויר, ויוצר זוהר חלש, אותו ניתן לראות בקלות בחושך. נדרש מתח חשמלי בין 1,000 ל-30,000 וולט לסנטימטר כדי ליצור את התופעה; אולם, מספר זה תלוי מאוד בגאומטריה של העצם המדובר. קצה מחודד דורש מתח נמוך יותר כדי לספק את אותה התוצאה מכיוון ששדות חשמליים נעשים ממוקדים יותר באזורים של עקמומיות גבוהה, ולכן הפליטה חזקה יותר בקצוות עצמים מחודדים.
אנדרטת מונטווידאו לשואה
אנדרטת מונטווידאו לשואה ניצבת ברובע פונטה קארטאס (Punta Carretas) בדרומה של העיר מונטווידאו, בירת אורוגוואי.
מבנה
האנדרטה ניצבת ליד טיילת על קו החוף של העיר בשפך נהר לה פלאטה. היא כותל אבן נמוך וארוך, המתמשך על פני כ-120 מטר, רמז לכותל המערבי ולהיסטוריה של העם היהודי. הוא בנוי מאבני גרניט ורודות ולפניו משתרעת מדרכת הליכה. הכותל והמדרכה בנויים במקביל לקו החוף ולפני הסלעים הזרועים עליו ומשתלבים בהם.
שבילים מרוצפים מובילים מהטיילת אל שני עבריו של הקיר. לצד השביל המערבי קבועים פסי רכבת בדשא, רמז לדרכם של הקרבנות אל מחנות ההשמדה.
האנדרטה הוקמה בעקבות תחרות שנערכה ב-1992 ונחנכה בשנת 1994. יוצריה הם גסטון בוארו (Gastón Boero), פרננדו פביאנו (Fernando Fabiano), סילביה פרוסיו (Sylvia Perossio) וקרלוס פלגרינו (Carlos Pellegrino).
בחודש אוקטובר 2017 הושחתה האנדרטה פעמיים על ידי ריסוס כתובות נאצה.
אילינוי (נהר)
נהר אילינוי (באנגלית: Illinois River) הוא יובל מרכזי של נהר המיסיסיפי במדינת אילינוי ואורכו כ-439 קילומטרים. חלק ניכר ממקורות המים במרכז אילינוי מתנקזים לנהר. הנהר היה בעל חשיבות רבה לילידים בצפון יבשת אמריקה ולסוחרים הצרפתים כנתיב התחבורה הימית המרכזי המקשר בין הימות הגדולות למיסיסיפי. ההתיישבויות הצרפתיות לאורך הנהר היו ללב האזור המוכר כארץ אילינוי. לאחר הקמת תעלת אילינוי ומישיגן ותעלת הנפין במאה ה-19 גברה חשיבות הנהר כנתיב מסחרי.
ארטיפקט (טעות)
במדעי הטבע ובתחום עיבוד האותות, ארטיפקט (באנגלית Artifact או Artefact ) הוא טעות בתפיסה או ייצוג של מידע הנובע ממעורבות הציוד או הטכניקה המעורבים.
מדעי המחשב
במדעי המחשב, ארטיפקטים דיגיטליים הם חריגות המוכנסות לאותות דיגיטליים כתוצאה מעיבוד אותות דיגיטלי.
מכ"ם
בעיבוד אותות רדאר, הדים מסוימים יכולים להיות קשורים לאובייקטים קבועים (הפרעות רקע), החזר רב-נתיבי, חסימה אלקטרונית, אפקטים אטמוספיריים, התפשטות חריגה (Anomalous propagation) והשפעות רבות אחרות. יש לסנן את כל ההדים הללו על מנת לקבל את המיקום, המהירות וסוג היעד וליצור תמונת מצב המייצגת את המציאות נאמנה.
שיטות מחקר
בעיה אשר נוצרת במהלך מחקר ניסויי כאשר בנוסף למשתנה הבלתי-תלוי "מתלבש" עליו משתנה מסביר נוסף (אלטרנטיבי) אשר מתואם עימו וגם משפיע על המשתנה התלוי. וכך יוצר בעיה שלא נותנת הסבר בלבדי למשתנה הבלתי-תלוי שאותו החוקר הפעיל.
לכאורה, המחקר עד כאן, הכל נראה טוב ויפה, הבעיה היא שהוא שֹם בקבוצה א' חברה צעירים לעומת זאת בקבוצה ב' הוא שֹם מבוגרים.מה שיוצר כאן בעיה של ארטיפקט.הגיל הוא משתנה מסביר אלטרנטיבי לרמת הכולסטרול והוא מתואם עם הוספת עדשים לתפריט היומי של הנבדקים.
לכן חשוב לחלק את הנבדקים בצורה אקראית. ולדאוג שרק המשתנה הבלתי-תלוי יהיה שונה בין קבוצה לקבוצה ולא אף פריט אחר יהיה שונה. חייבים לדאוג רק למשתנה אחד שגורם למשתנה שני להשתנות בהתאם. אסור שיהיו כמה משתנים "בלתי-תלויים" שישפיעו על משתנה הנבדק (אלא אם כן, עושים מערך כפול שמשפיע על המשתנה התלוי).
אסתר (פירושונים)
אסתר הוא שם פרטי יהודי, מהמילה פרסית עתיקה "אסתהר" שהגיע משם האלה אשתר. קיצור נפוץ הוא אֶסֶתִּי או אֶתִּי {{פירושונים|* מגילת אסתר – אחת מחמש מגילות, נקראת בפורים
ראו גם
}}
נמל התעופה אוחריד
נמל התעופה פאולוס הקדוש המבשר באוחריד (במקדונית: Аеродром Св. Апостол Павле Охрид, Aerodrom Sv. Apostol Pavle Ohrid) הוא נמל התעופה השני בגודלו במקדוניה הצפונית. הנמל ממוקם על גדת אגם אוחריד, במרחק של 9 ק"מ מאוחריד, לאורך כביש סטרוגה-קיצ'בו-סקופיה. בממוצע עוברים בנמל כ-60,000 נוסעים וכ-1,000 מטוסים בשנה.
כלי נשק
כלי נשק הוא כלי המשמש בעיקר בתגרות ובמלחמות בין בני אדם וכן לציד בעלי חיים ולהגנה מפניהם. ההיסטוריה של כלי הנשק כנראה ארוכה כהיסטוריה של האדם, אשר הבין שהוא יכול ליצור כלים, שיתנו לו עדיפות על הזולת ויקלו על תנאי קיומו. נהוגה חלוקה בסיסית בין 'נשק חם' ל'נשק קר'. כמו כן, נהוגה גם חלוקה לפי מטרות פגיעת כלי הנשק – יש המיועדים לפגיעה ישירה בבני אדם ויש המיועדים לפגוע בטנקים, בניינים, מטוסים וכדומה.
נמל התעופה אוחריד
נמל התעופה באוחריד משמש כמנוף לפיתוח התיירות בעיר ובסביבותיה, ומהווה נמל תעופה חלופי לנמל התעופה סקופיה, נמל התעופה הגדול במקדוניה הצפונית.
חברת התעופה ארקיע מבצעת לנמל התעופה טיסות ישירות, היוצאות מנמל התעופה בן-גוריון בחודשי הקיץ.
כלי נשק
בתקופת האבן נוצרו כלי הנשק הקר הראשונים על ידי בני אדם – סכינים וגרזנים אשר לוטשו מחומרים כגון עצמות ואבנים. כמו כן, אבנים ומקלות שימשו ככל הנראה מאז ומעולם ככלי נשק קר על ידי בני אדם.
נמל התעופה אוחריד
היסטוריה
הנמל פעיל משנת 1952, ומסלול הטיסה בתקופה זו היה נתיב דשא באורך 1,200 מטרים. בעקבות תהליכי מודרניזציה בחברת JAT איירווייז ועלייה בעומס התעבורה האווירי, נבנה הנמל מחדש בסוף שנות ה-60. מסלול טיסה מאספלט נסלל, מבנים קיימים שופצו ונבנו מספר מבנים חדשים. הנמל נפתח מחדש ב-8 ביוני 1970.
כמות הנוסעים בשדה התעופה החלה לגדול בצורה משמעותית רק במחצית השנייה של שנות ה-80, עם העלייה במספר התיירים שהגיעו לאזור אוחריד ולמקדוניה בכלל. בשנת 1990 נערך שיפוץ נוסף בנמל, ומסלול הטיסה הוארך ל-2,550 מטר. בשנת 1995 נבנה טרמינל חדש במקומו של הטרמינל הישן, ובעקבותיו הנמל יכל לשמש בכ-500 נוסעים ועד 5 מטוסים בשעה.
כלי נשק
היסטוריה
מאז ומתמיד נזקק האדם לנשק כדי לספק לעצמו מזון והגנה. האדם הקדמון יצר לעצמו כלי נשק ממקלות ואבנים. שמצא בסביבתו.
נמל התעופה אוחריד
היסטוריה
בנמל התעופה ניכרת בדרך כלל תנועה דלה מאוד הן במספר האנשים הפוקדים את המקום והן במספר כלי הטיס המזעריים. במקום ישנה חנות קטנה לממכר מוצרים פטורים ממע"מ.
ב-20 בנובמבר 2003 התרסק ליד הנמל מטוס מסוג Yak-42 של חברת אוויומפקס. המטוס התרסק בזמן טיסה מז'נבה לסקופיה, לאחר שהטייס שינה את מסלול הטיסה והחל לטוס לכיוון אוחריד בעקבות תנאי מזג אוויר קשים ששררו באזור נמל התעופה סקופיה. בזמן הנחיתה המטוס התרסק לתוך הר טרויאני בקרבת אוחריד. כל שמונת אנשי הצוות ו-115 מתוך 116 הנוסעים נספו באסון.
כלי נשק
היסטוריה
השיפור העיקרי שחל בכלי הנשק הקדומים בחלוף השנים היה בעיקר בחומרים שמהם הם היו עשויים. גילוין של מתכות שונות – נחושת, ארד (ברונזה), ברזל ופלדה – היה הגורם המכריע בכלי הנשק עד לגילוי אבק השרפה. התכנון של כלי הנשק של תקופת התנ"ך נשאר זהה ביסודו גם בכלי הנשק של ימי הביניים (למעט החומרים ושיפורים בחישול הלהב).
העת העתיקה וימי הביניים
במהלך העת העתיקה כלי הנשק העיקריים היו חניתות מסוגים שונים, גרזני קרב, אלות וחץ וקשת. חרבות היו נדירות יותר מאחר שיצירת להב ארוך הייתה יקרה וקשה בהרבה (בעיקר עקב מגבלות המתכות של אותה תקופה). מתקופת יוון העתיקה ואילך חרבות קצרות נהיו נפוצות יותר, לגיונות האימפריה הרומית היו חמושים בגלאדיוס – חרב קצרה שבה היה מצויד כל לוחם. גם פגיונות לדקירה היו נפוצים מאוד, בעיקר כנשק להגנה עצמית והתנקשויות.
עם נפילת האימפריה הרומית חלה ירידה באירופה באיכות הנשק ובטיב החישול שלו. בתחילת המאה ה-11 חל שוב שיפור באיכות הנשק וגבר השימוש בפלדה לחישול להבים. בתחילת ימי הביניים גרזני הקרב שלטו בשדה הקרב באירופה אך בשיא ימי הביניים החלו להידחק לטובת החרב – ובפרט החרב הארוכה – ששימשה כנשקו האישי של האביר – פרש בן מעמד האצולה. כלי נשק נוספים לקרב פנים אל פנים כללו רומח, רומח פרשים, חנית, פגיון, אלה, אלת כוכב השחר, מורג, פטיש קרב, גרזן-חנית והאלברד. לצד החץ והקשת הופיעו רובי הקשת, שהיו בעלי טווח וכושר חדירה גבוה יותר מקשתות רגילות.
לצד השיפור בכלי הנשק, חל גם שיפור ניכר בשריון. אבירים עשירים יכלו לרכוש לעצמם קסדה כבדה ושריון גוף מפלדה שסיפקו הגנה טובה נגד חלק מכלי הנשק. החל מרוץ חימוש בין כלי הנשק לשריונות שהגיע לשיאו בשלהי ימי הביניים ותחילת הרנסאנס עם פיתוח שריון הלוחות מחד, ופיתוח נשקי מוט עם להבים מגוונים, גרזני קרב כבדים וחרבות דו-ידניות גדולות מאידך. מרוץ זה הגיע לסופו עם המצאת הרובה מבוסס אבק השרפה, שיכל לחדור בקלות שריון גוף מפלדה בירי ממרחק.
אד האריס
אדוארד אלן "אד" האריס (באנגלית: Edward Allen "Ed" Harris; נולד ב-28 בנובמבר 1950) הוא שחקן, תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע אמריקאי, אשר היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר, פרס אמי וזוכה שני פרסי גלובוס הזהב.
קורות חייו
האריס נולד באנגלווד, ניו ג'רזי וגדל ברובע טנאפליי בעיר. הוא בנם של מרגרט, סוכנת נסיעות ורוברט, בעל חנות ספרים במוסד האומנות של שיקגו. האריס גדל במשפחה פרסביטריאנית. הוא למד בתיכון "טנאפליי" ב-1969, שם שיחק בקבוצת פוטבול בה שימש כקפטן הקבוצה בשנתו הראשונה. האריס היה ספורטאי מצטיין בתיכון ואף השתתף בתחרויות אתלטיקה באוניברסיטת קולומביה ב-1969. שנתיים לאחר מכן עברה משפחתו של האריס לניו מקסיקו. האריס נרשם לחוג דרמה באוניברסיטת אוקלהומה ולאחר מספר הופעות מוצלחות בכמה הצגות עבר האריס ללוס אנג'לס ונרשם למוסד קליפורניה לאומנות.
תפקידו החשוב הראשון של האריס היה ב-1980 לצד השחקן צ'ארלס ברונסון בסרט "עיר על הגבול". שנה לאחר מכן לוהק על ידי במאי סרטי האימה ג'ורג רומרו לתפקיד המלך ארתור בסרט "Knightriders". ב-1983 פרץ האריס לתודעה הקולנועית כאשר גילם את דמות האסטרונאוט ג'ון גלן בסרט "הצוות המובחר" לצד דניס קווייד.
כלי נשק
העת החדשה
עם תחילת העת החדשה החלו הרובים לשלוט בשדה הקרב, כאשר לצידם נלחמו חיילים החמושים ברמחים להגנה על הרובאים ופרשים החמושים בסיף פרשים ומוגנים בקיראס. רובי המוסקט היו הרובים העיקריים בתקופה זו והיו אמינים, קלים ונוחים לתפעול יחסית לרובים הראשונים (אך כבדים ומסורבלים בהרבה לעומת הרובים המודרניים), ברמה שאפשרה לחמש בהם חיילים רבים. התותחים השתדרגו מכלי מצור לארטילריית שדה בעקבות שיפור ניכר באיכותם, אמינותם וההנדסה שלהם. מחוץ לשדה הקרב היו נפוצים גם האקדח, חרב הרפייר והפגיון ששימשו לדו-קרב והגנה עצמית. בזירה הימית שלטו אוניות מלחמה בגדלים שונים (כגון פריגטות), כולן נושאות סוללות תותחים.
אד האריס
קורות חייו
האריס המשיך לגלם תפקידי משנה והתמקד בסרטיו בעיקר בתפקיד האיש הרע, לדוגמה בסרט "מקום בלב" ב-1984, לצידה של סאלי פילד. האריס קיבל מועמדות ראשונה לפרס גלובוס הזהב ב-1989 על תפקידו בסרט "ג'קנייף" לצד רוברט דה נירו. באותה שנה כיכב בסרטו של ג'יימס קמרון, "המצולות". האריס שיתף פעולה ב-1990 לצד שון פן וגארי אולדמן בסרט "אחים חברים וכבוד".
כלי נשק
העת החדשה
במאה ה-19 חל שיפור גדול באמינות ויעילות הנשק החם ובפרט ברובים. שיפורים אלו כללו את המצאת המכלול הבריחי, קנה מחורק להגברת הדיוק ותחמושת אחודה (כדורים) בייצור תעשייתי. במחצית השנייה של המאה ה-19 הומצא הנשק האוטומטי המבצע ירי רציף של צרורות, הן בתצורת מקלעים והן בתצורת רובים מטענים ורובים אוטומטיים. בתקופה זו גם התפתחו רובי הקרבין, השוטגאן והאקדח התופי. התותחים וההוביצרים נהיו יותר גדולים, אמינים ומדויקים וטווח הירי שלהם גדל באופן ניכר. אוניות המלחמה שודרגו מפריגטות מפרשיות לספינות משוריינות ממונעות שהגיעו לשיאן באוניות מערכה (Battleship) ענקיות שנושאות מגוון רחב של תותחים כבדים מאוד עד בינוניים וקלים.
אד האריס
קורות חייו
ב-1992 השתתף האריס לצד ג'ק למון ואל פצ'ינו בסרט הקולנוע אשר מבוסס על מחזה מאת דייוויד מאמט, "גלנגרי גלן רוס". ב-1993 שיחק האריס במותחן של סידני פולאק "הפירמה", לצד טום קרוז והולי האנטר. ב-1995 שיחק בתפקיד מפקד הצוות בתחנת השליטה של נאס"א ביוסטון בסרט "אפולו 13"; על תפקידו קיבל האריס מועמדות לפרס האוסקר ולפרס גלובוס הזהב. באותה שנה שיחק האריס לצידו של אנתוני הופקינס בסרט "ניקסון". שנה לאחר מכן שיחק האריס בסרטו של מייקל ביי "הפריצה לאלקטרז" בתור "גנרל פרנסיס האמל", לצד שון קונרי וניקולס קייג'.
כלי נשק
המאה ה-20 ואילך
במלחמת העולם הראשונה המקלעים הוכיחו את עצמם כנשק קטלני ביותר שלמעשה חיסל את טקטיקת ההסתערות בגושים גדולים. כדי לשבור את קווי החפירות והביצורים פותחו כלי נשק חדשים, בהם הטנק – רכב קרבי משוריין נושא תותח טנק ומקלעים. כלי נשק נוספים שנכנסו לשירות כללו מטוסי קרב קלים, צוללות ותותחי-על בעלי טווח וגודל פגז גדולים במיוחד. כמו כן נעשה שימוש בנשק כימי (גז חרדל) בשדה הקרב.