cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תיקון שפרד
הגדלים חסומים בקטע, וההנחה של שפרד הייתה שהם מתפלגים (בקירוב) באופן אחיד בקטע הזה. ההנחה השנייה של שפרד הייתה שטעות העיגול וערך התצפית האמיתית  בלתי תלויים בקירוב, ועל כן השונות של המדידות שיוצאות ממכשיר המדידה היא הסכום שלהן: ולכן תיקון שפרד לאומד לשונות הוא:.
יתרונו הגדול של תיקון שפרד מתבטא בכך שהוא א-פרמטרי, כלומר, הוא אינו מניח דבר על ההתפלגות המקורית של התהליך הנמדד. התיקון תלוי בדיוק מכשיר המדידה ולא בהתפלגותו של הנמדד.
פלפל אנגלי
פלפל אנגלי (שם מדעי: Pimenta dioica), המכונה גם פלפל ג'מייקה, פלפל ההדס או פימנטה (Pimenta), הוא תבלין המיוצר מפירותיו של העץ Pimenta dioica, ממשפחת ההדסיים. פירות הבוסר של העץ משמשים כתבלין לאחר שעברו ייבוש. מקור הפלפל האנגלי הוא באנטילים הגדולים, בדרום מקסיקו ובמרכז אמריקה. כיום הוא מגודל באזורים רבים אחרים בעלי אקלים חם.
אטימולוגיה
מקור השם העברי של הפלפל האנגלי הגיע מרוסיה עם העליות הראשונות לארץ. במספר שפות ארופיות הוא נקרא דווקא "פלפל ג'מייקה", בשל מקורותיו באזור ג'מייקה, ושגשוגו הרב באי זה בפרט. לאחר שהאנגלים השתלטו על ג'מייקה ב-1655, הם הגבירו את כמויות הייצור של התבלין והחלו לייצאו בכמויות גדולות, ומכאן כנראה נובע שמו ברוסיה, שיבאה תבלינים רבים משם.
באנגלית הוא מכונה "allspice" (כל-תבלין) – כינוי נפוץ לתבלין זה במספר שפות אירופיות נוספות (בצרפתית למשל הוא מכונה "tout-épice"). נראה כי האנגלים טבעו כינוי זה כבר ב-1621, כשחשבו שטעמו משלב טעמים של מספר תבלינים – קינמון, אגוז מוסקט וציפורן.
טיפול ברימות
טיפול ברימות הוא סוג של הכוללת הנחת רימות (זחלי זבובים) על עור שאינו מתרפא או על רקמה פצועה, במטרה לנקות את החלקים הנקרוטים ולעודד ריפוי. הטיפול מתבסס על העובדה שהרימות אוכלות רק רקמה מתה.
ברונו קלופפר
ביוגרפיה
ברונו קלופפר נולד בשנת 1900 בעיר אאוגסבורג, בבוואריה כבנם של הבנקאי גוסטב קלופפר ואשתו, מרגרטה. לבית אולמן. בילדותו נהנה לעסוק בשיט, טיפוס הרים וסקי. לימודיו בתחום הפסיכולוגיה באוניברסיטת מינכן הופרעו על ידי אירועי מלחמת העולם הראשונה. חזר לשם בתום המלחמה ובשנת 1923 סיים דוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת מינכן עם תזה בנושא "פסיכולוגיית האינהיביציה". בהמשך עבד קלופפר בברלין, שם עבר פסיכאנליזה דידקטית אצל גרהרד אדלר. בגלל היותו יהודי (אמנם מומר), אחרי עליית הנאצים לשלטון בארצו, עזב את גרמניה יחד עם משפחתו בשנת 1933. בדרך לארצות הברית השתהה בשווייץ, בה עבר אנליזה אצל קרל גוסטב יונג ואצל אריך נוימןבמכון הפסיכוטכני של ציריך. שם התוודע לראשונה למבחן רורשך. בהגיעו לארצות הברית מצא משרה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, בה לימד 13 שנה ושיתף פעולה במחקרים יחד עם האנתרופולוג הידוע פרנץ בועז ב-1936 הקים וערך את Rorschach Research Exchange and Journal of Projective Techniques. כתב עת זה שינה בשנת 1950 את שמו ל Journal of Projective Techniques - כתב עת שהתמחה בשיטות הבמחן ההשלכתיות בפסיכולוגיה. ב-1963 הוא הפך ל The Journal of Projective Techniques & Personality Assessment (כתב עת לשיטות השלכתיות ולהערכת אישיות) וב-1971 - ל- Journal of Personality Assessment - כתב-עת להערכת אישיות. בשנים 1939–1947 היה מנהל המכון רורשך ובין השנים 1947–1971 יושב ראש החברה לשיטות השלכתיות. ב-1947 התמנה לפרופסור קליני לפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס עד פרישתו לגמלאות בשנת 1963. קלופפר עסק גם בפסיכולוגיה אנליטית יונגיאנית. בשנת 1950 התקבל לחברה הרפואית לפסיכולוגיה אנליטית. רלופפר ערך סנדאות רבות לפירוש מבחני רורשך. אחת המשתתפות בסדנה כזאת הייתה מרי איינסוורת', אחת החוקרות החשובות של תורת ההיקשרות. מפגשם של קלופפר ואיינסוורת' הוליד שיתוף פעולה בכתיבת ספר על שיטת רורשך. עד לשיטה החדשה של אקסנר, שיטת הציונים של קלופפר במבחני רורשך היה הנפוץ ביותר בין המומחים. ברונו קלופפר נפטר בשנת 1971 במונטריי, קליפורניה, אחרי מחלה ממושכת. הובא לקבורה בבית הקברות אל כרמלו בפסיפיק גרוב, מחוז מונטריי.
מבחר ספרים ומאמרים
(משתנים פסיכולוגיים בסרטן אצל בני אדם) (המאמר נחשב משמעותי מכיוון שכולל התייחסות להשלכות טיפול בלימוסרקומה אצל מר רייט, מטופל של אחד מעמיתיו של קלופפר, ד"ר פיליפ וסט, באמצעות תרופה מזויפת "קרביוזן". הדיווח של קלופפר על התקדמותו של רייט מוזכר תכופות בספרות הרפואית על הסרטן, אם לא מצטטים את המקור). (טכניקת רורשך:ספר לימוד לשיטה השלכתית לאבחון אישיות) (התפתחויות בטכניקת רורשך, כרך א' - טכניקה ותאוריה) (התפתחויות בטכניקת רורשך - כרך ב' - תחומי יישום) (טכניקת רורשך: ספר לימוד למתחילים) (התפתחויות בטכניקת רורשך כרך ג' - היבטים של מבנה האישיות)
מעגל קסמים
מעגל קסמים הוא סדרה של מצבים, המפנים זה אל זה בשרשרת, כך שלאחר מעבר על כל המצבים, נוצרת חזרה למצב הראשוני, וחוזר חלילה, תאורטית עד אין סוף. מעגל קסמים הוא לפיכך סיטואציה ללא מוצא.
מקור הביטוי בכשל הלוגי פטיציו פרינצ'יפי, שבו הטיעון מניח מראש את מה שהוא בא להוכיח.
סוציולוגיה
במשפט הבינלאומי הפרטי נוצר מעגל קסמים במצב הקרוי "רנבואה". אפשרות כזו מתאר הסופר גל אמיר:
אמנות
המחשה ויזואלית למעגל קסמים מופיעה באחדות מיצירותיו של מאוריץ קורנליס אשר, כגון "מפל מים" (1961).
העלייה לביריה
העלייה לביריה היא פרשה מתקופת היישוב, שהחלה בסוף חודש פברואר 1946 (אדר א' ה'תש"ו) והגיעה לשיאה בין 14 במרץ ל-17 במרץ 1946. תחילת הפרשה בהחלטתם של שלטונות המנדט הבריטי להכריז על היישוב היהודי ביריה, הסמוך לצפת, כ"שטח צבאי מוחזק", וזאת לאחר שתושביו, בני המחלקה הדתית של הפלמ"ח, נתפסו בהחזקה בלתי חוקית של נשק. כתוצאה מההכרזה הורד היישוב מן הקרקע, חל איסור על מגורי יהודים במקום, והשטח נתפס והוחזק על ידי החיילים הבריטיים.
הורדתה מהקרקע של נקודת היישוב הגלילית המבודדת, נתפסה על ידי הנהגת היישוב כתקדים מסוכן, וכפגיעה ישירה בזכות להתיישבות חופשית, בהמשך לגזירות "הספר הלבן" וחוק הקרקעות המפלה שבא בעקבותיהן.
ההתנגדות ההמונית להסרת נקודת היישוב היהודית וכניעת השלטונות הבריטיים, נתפסה כהצלחה של אנשי היישוב במאבק על ההתיישבות. ביריה נתפסה כסמל להתיישבות ולעמידה איתנה וכציון דרך חשוב לקראת התיישבות חופשית, עלייה חופשית ומדינה עברית עצמאית.
באותה העת נתפס האירוע כאירוע היסטורי חשוב בתודעת הציבור כולו, ובמיוחד בקרב הציבור הדתי, שלקח חלק פעיל בנעשה. העובדה כי האירוע אירע בפורים הביאה לכינויו כ"פורים דְבִּיריה". זכרו של האירוע צוין בשירים, בספרים, ובקריאת ספינת מעפילים בשם "ביריה". תנועת הנוער "בני עקיבא" ממשיכה בפעילות חינוכית הקשורה לאירוע וחניכיה מציינים את העלייה לביריה מדי שנה בי"א באדר, אך בקרב הציבור הרחב נדחק מעט זכר הפרשה.
הקמת היישוב ביריה
ביריה הוא יישוב יהודי בגליל העליון, בסמוך לצפת, ולו שורשים בני אלפי שנים. היישוב מוזכר כבר במשנה ובתלמוד (למשל ב). רבי יוסף קארו, בעל השולחן ערוך, שהה בביריה בשנת 1555 והשלים בה את כתיבת "אורח חיים", אך נראה כי במהלך המאה ה-16 ננטש המקום.
אדמות המקום נרכשו בידי פיק"א עוד בשנת 1895. בשנת 1922 נעשה ניסיון ליישב את המקום, אך הוא כשל.
"תקנות העברת קרקעות" (Land Transfer Regulations) שפורסמו ב-1940 על ידי המחוקק המנדטורי, וכונו "חוק הקרקעות" או "גזירת הקרקעות" הגבילו מאוד מכירת קרקעות ליהודים בארץ ישראל. הארץ חולקה לאזורים, כאשר באזור שכלל את הגליל, יהודה, השומרון עזה וצפון הנגב, סך הכול כ-65% משטח ארץ ישראל המנדטורית, נאסרה על יהודים רכישת קרקע. מיום שפורסמו תקנות אלו, בפברואר 1940, פרסום שלווה במחאות, בהפגנות ובשביתה כללית מצד יהודי הארץ, חיפש היישוב דרכים להיאבק במשטר הקרקעות החדש, ולהגביר את ההתיישבות העברית בכל נקודה אפשרית, בנגב ובגליל.
הנקודה הראשונה שהקימו אנשי הפלמ"ח במסגרת זו הייתה בית קשת, שיושבה באוגוסט 1944, ולאחריה באו עמיעד (אז - ג'יב יוסוף), ביריה, חוקוק, משגב עם, רמות נפתלי ועין זיתים, כולן נקודות מבודדות בגליל.
את ביריה יישב ב-8 בינואר 1945 גרעין של המחלקה הדתית של הפלמ"ח. לא היה מדובר בגרעין הכשרה שראה את ייעודו בהתיישבות לשמה, כי אם במחלקת פלמ"ח שיישבה את המקום לצרכים צבאיים. במקום הוקמה מצודה, במתכונת הדומה למצודות שהוקמו ברמות נפתלי ובחוקוק. תושבי היישוב עסקו באימונים ובסיורים צבאיים, וכן בעבודות ייעור מטעם הקרן הקיימת לישראל. אנשי ביריה ראו את ייעודם בהגנה על יהודי צפת שהיוו מיעוט בעיר שרובה הייתה אז ערבית. כן היוותה ביריה נקודה מחסה בדרכם של מעפילים שהוברחו דרך סוריה, בשיירות שלוו על ידי אנשי הפלמ"ח. העולים היו מגיעים אל עמק החולה, ובלילה היו מוברחים לביריה, שם ניתנו להם בגדי "תנועת הנוער" ולימדו אותם שיר ישראלי. כך, כ"ארץ ישראלים", היו מועברים לחיפה.
האירועים שהובילו לפינוי ביריה
במהלך מלחמת העולם השנייה שיתף היישוב העברי פעולה עם הבריטים במאבק בנאצים. אולם לאחר שאבדו התקוות לשינוי במדיניות הבריטית כלפי היישוב העברי לאחר תום המלחמה, חל שינוי ביחס "ההגנה" ומוסדות היישוב אל הבריטים. לאחר מגעים בין מנהיגי המחתרות הוקמה תנועת המרי העברי, שאיחדה את כוחות היישוב, אנשי ההגנה, אצ"ל ולח"י. החל מ"ליל הרכבות", ב-1 בנובמבר 1945, שבו פגעו אנשי תנועת המרי ברשת מסילות הברזל בארץ, החלה סדרה של פעולות נגד הבריטים ומתקניהם, תחנות צבא ומשטרה. בתגובה, חוקקו הבריטים את תקנות ההגנה לשעת חירום שהעניקו לשלטונות המנדט סמכויות נרחבות לביצוע חיפושים ומעצרים.
ב-31 בינואר 1946 עצרו הבריטים 11 חברי פלמ"ח שנסעו מאילת השחר לכפר גלעדי, ככל הנראה כדי לסייע בהעברת מעפילים. על אף שלא נמצאו הוכחות לפעילות בלתי חוקית של העצורים, הם הוחזקו במעצר על פי תקנות שעת החירום. בתגובה לכך התקיף, בליל 5 בפברואר, כוח פלמ"ח מהגדוד השלישי, בפיקוד אהרן ספקטור, את תחנת המשטרה בצפת, וזאת על פי מידע מודיעיני שהעצורים נמצאים במקום. הכוח, שמנה כעשרים לוחמים, הגיע אל התחנה משני כיוונים. קבוצה אחת הגיעה מכיוון חזית הבניין לאחר שהצליחה לפרוץ את הגדר, אך התגלתה על ידי זקיף ונסוגה לאחר שפצעה אותו. השנייה התקרבה מהכיוון השני, ירתה וזרקה רימון. בחיפוש שערכו הבריטים במקום שממנו נורו היריות התגלתה תחמושת. המתקיפים סמכו על סיוע משוטר עברי מקומי, אך ככל הנראה הגיעו לבריטים ידיעות על תנועות חשודות בדרך לצפת, והם הגבירו את השמירה על המקום מבעוד מועד. בימים הבאים נערכו חיפושים בראש פינה ובצפת על ידי כוחות בריטיים משולבים של משטרה ושל חיילים. כחלק מתכנון המתקפה הוכנו מחסומי כבישים. משהתקבלה פקודת הנסיגה, הגיעה לביריה אחת החוליות, אנשי אשדות יעקב, והטמינה בסליקים במקום כמות גדולה של נשק.
ב-27 בפברואר 1946 אירע מאורע נוסף, שהיה זרז לניסיון לפינוי ביריה. חוליית פלמ"ח תקפה את מחנה הלגיון הערבי שהיה על הר כנען. אנשי החוליה פצעו זקיף, ולאחר חילופי אש נערכו חיפושים באזור ממנו נורו היריות. נמצאו פריטי לבוש, כובע צבאי, וכמות גדולה של דם, ממנה הסיקו המחפשים כי אחד התוקפים נפצע. הבריטים החלו בחיפושים אחר הפצוע. הם חיפשו במרפאת ההסתדרות הציונית הדסה בצפת, וכן בבתיהם של רופאים בראש פינה. כיום ידוע כי היורים שבו בשלום, וכי הפצוע היה כלב שעבר במקום.
כיבוש ביריה על ידי הצבא הבריטי ומעצר מתיישביה
ב-28 בפברואר 1946 כותרו היישובים ביריה ועין זיתים, לאחר שכלב משטרה שרחרח אחר כתמי הדם והתחקה אחר ריחו של הכובע שנמצא בתקיפה בהר כנען, הוביל ישירות לביריה. במקום נערך חיפוש, ובמרחק של כ-500 מטר מהמצודה נמצא סליק ובו כמויות גדולות של נשק ותחמושת. סליק נוסף נמצא במחצבה הנמצאת כ-30 מטר מחוץ לגדר היישוב. כפי הנראה היו אלו הנשק והתחמושת שהוטמנו במקום לאחר הפשיטה הכושלת על מפקדת צפת. בסליקים נמצאו אף מסמכים מחשידים. כלב המשטרה שרחרח את המסמכים זיהה את ריחו של אחד המתיישבים באחד מהם. מפקד המשטרה במקום הסיק כי "ביריה היא מרכז לאימונים בלתי חוקיים", ועצר מיד את 24 המתיישבים, כולם גברים.
אל המקום נשלחו שני נוטרים יהודים, על מנת לשמור עליו בהיעדר תושביו. אחד הנוטרים, יוסף עבו עברון, תיאר את האווירה במקום משהגיע אליו:
ב-5 במרץ הודיעה המשטרה לוועד מתיישבי הגליל העליון כי היישוב ייתפס ויוחזק בידי כוחות צבאיים עד להודעה חדשה. היישוב הוקף בידי מספר פלוגות צבא, ועל הכביש המוביל ליישוב הוקם מחסום. בשעות הצהריים הגיע טור צבא ליישוב, חיילים מזוינים בנשק אוטומטי סילקו את הנוטרים, וכבשו את המקום. שלושה מהעצורים הובאו על מנת לפקח על אחסון חפציהם האישיים של המתיישבים, אך אלה סירבו לחתום על הקבלה. סיור מטעם הקרן הקיימת לישראל, בעלת הקרקע החוקית, שנערך במקום, גילה כי עצים נעקרו ויבולים הושמדו במזיד. העיתון "ידיעות אחרונות" פרסם כי עילת הגירוש והמעצר הייתה שתי קבוצות של ערבים שנתקלו זו בזו באפלה, וכלב שנפצע.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה הורידו הבריטים יישוב עברי מאדמתו, והמעשה התקבל ביישוב בתחושה של הלם. היישוב כולו חש כי נעשה אי צדק למתיישבי ביריה, וכי ויתור על נקודת התיישבות זו יהיה נסיגה של ממש במאבק להתיישבות חופשית, לעלייה חופשית ולהקמת מדינה עברית.
תגובת היישוב להורדת ביריה מהקרקע
פינוי ביריה התקבל ביישוב בתערובת של זעם וחרדה. היה ברור כי מדובר בתקדים, שאם יישאר על כנו, יוכל לשמש כנקודת פתיחה להרס כל מפעל ההתיישבות הציונית בארץ ישראל. מאז פרסום "הספר הלבן" וחוק הקרקעות הושקע חלק רב מהמאמצים של התנועה הציונית בעקיפת האיסורים על ההתיישבות, ובהעלאת יישובים חדשים על הקרקע הן במקומות שהתאפשרו על פי חקיקה זו, והן במקומות אסורים. ההשלמה עם חיסול ההתיישבות היהודית בביריה הייתה עלולה להוות מכה ניצחת למאמצים אלו. במנשר שפרסם מטה הפלמ"ח לאחר האירועים המשקף את הלוך הרוחות שלאחר כיבוש ביריה נאמר:
היו בפלמ"ח שדרשו פעולה קיצונית כנגד כיבוש ביריה על ידי הבריטים, אולם יגאל אלון קבע כי השיקול הריאלי דורש דרך פעולה שלא תתן לאויב (הבריטים) אמתלה להצדיק את ישיבתו בה, אלא תערער אותו מבחינה מוסרית וכך תביא אותו לנסיגה ללא שפיכות דמים. אלון קבע כי "השימוש בנשק נדחה לשעה שיוכח בעליל כי הדרך הראשונה לא תצלח".
מבצע "הגידם" - ביריה ב'
ההגנה החליטה כי התגובה הראויה להורדת היישוב ביריה מעל הקרקע היא יישובו מחדש. לשם כך הוקם מטה מיוחד בחיפה שכלל את שאול אביגור, יוסף אבידר וצבי איילון. הללו ריכזו אלפי בני נוער למבצע התיישבות, שנקבע, אם מתוך סמליות, ואם כדי להטעות את השלטונות הבריטיים, ליום חמישי, י"א באדר, ה'תש"ו, 14 במרץ 1946, שהיה אף יום תענית אסתר. ביום זה נהגו תנועות הנוער לעלות לתל חי על מנת לציין את אירועי הגבורה שאירעו שם. בהתאם לכך נקרא מבצע ההתיישבות החדש "מבצע הגידם" על שם יוסף טרומפלדור. הנערים נאספו מרחבי הארץ, תוך שנאמר להם ברמיזה כי השנה יהיה בעלייה לתל חי "עניין מיוחד".
למפקד המבצע בשטח נקבע איש ההגנה משה מן. מן כינס את הנערים בליל יום רביעי, 13 במרץ. כמה אלפי נערים הגיעו למקום. מקורות בני התקופה נוקבים במספרים שבין 2,300 ל-4,000 משתתפים. בצועדים היו בני תנועות הנוער, פועלים, ואף חיילים משוחררים ששבו מהתנדבות בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. הצועדים צעדו כל הלילה בתנאי מזג אוויר קשים כשעמם אוהלים, עצים וכלי עבודה, הדרושים להקמת נקודת יישוב חדשה. מכיוון שהצבא הבריטי חסם את הדרכים לביריה לתנועת כלי רכב, נעו הצועדים רגלית בשלושה ראשים. כאשר הגיעו הצועדים בסמוך לביריה עם שחר, החלו בעבודות סיקול הקרקע, הקמת נקודת יישוב חדשה, ונטיעת עצים במקום. דגל ישראל הונף על אחד האוהלים, והוכרז כי נקודת היישוב קמה, ושמה "ביריה ב'".
ביריה ג'
באותו לילה ארגן מפקד הנפה מטעם "ההגנה", מישאל שחם (שכטר), את העלייה השלישית לביריה. מתוך אלפי העולים לביריה נותרו כחמש מאות איש, כ-300 בצפת ועוד כ-200 בראש פינה, שאיחרו את ההסעות בחזרה לביתם. אלו אורגנו במהירות בשני ראשים, האחד יצא מראש פינה והשני מעין זיתים. מאות אנשים שבו וטיפסו על ההר, כשעמם ציוד, ופניהם מועדות להקים שוב את ביריה. עם הגיעם למקום, עם בוקר, נתקלו העולים אל ההר במספר קטן של חיילים בריטיים ששמרו על "ביריה ב'" ההרוסה. אל מול עיניהם הוקמה ביריה בשלישית.
ביום ששי ובשבת המשיכו עשרות רבות לנהור אל ההתיישבות החדשה. אנשי צפת הביאו למתיישבים לחם טרי, מזון ואספקה, תוך חילול השבת לאחר שקיבלו לכך היתר מרבני העיר. מתוך חשש שהערבים יתקיפו את הנקודה, ואילו הבריטים לא יסייעו למגניה, תוגבר המקום בחשאי אף בנוטרים חמושים.
במקביל הגיעה הנהגת ההגנה אל זירת האירועים. שאול אביגור ועמו איש ההתיישבות שלמה גור (גרזובסקי), מאבות תוכנית חומה ומגדל, הגיע לצפת והחל במשא ומתן עם הבריטים, במטרה להגיע לפתרון שישמור על כבודם של שני הצדדים. בצהרי 17 במרץ 1946, הוא חג פורים, הגיעו הצדדים להסכמה לפיה יישארו במקום 20 מתיישבים "על מנת לעסוק בנטיעות", והשאר יעזבו את המקום. אביגור הגיע למקום והודיע על הסכמת הבריטים להשאיר את נקודת היישוב. אביגור העיד כי "היה נרגש עד מאד".
בתחילה נותרו החיילים הבריטים במקום, והאזור נותר בשליטה צבאית, כאשר תנועת האזרחים הותרה רק באישורו הכתוב של מפקד הפלוגה ששהתה במקום. בתחילת יוני 1946, עזב הצבא את המקום בטקס בו השתתפו פקידים בריטים ונציגי הצבא והמשטרה, וכן נציגי היישוב והסוכנות היהודית.
משמעות העמידה בביריה
כניעתם של הבריטים, וההסכמה על השארת המתיישבים היהודים בביריה נתפסו ביישוב כניצחון גדול. האירוע נתפס כניצחון מוסרי, כהצלחה של פעולה קולקטיבית, עממית, וכמסר ברור לממשלת המנדט כי על אף "הספר הלבן" תמשיך ההתיישבות גם במקומות שנאסרו. המסר קבע גם כי לפעולה העממית ישנו מנהיג ברור, ארגון ההגנה. גם המסר בדבר אחדותו של העם אל מול השלטון הבריטי, אף הוא היה ברור. ההצלחה הביאה לגל של התרוממות רוח. מטה הפלמ"ח סיכם באותם הימים את לקחי ביריה -
ואילו איש הציונות הדתית מיכאל חזני כתב:
משפט נאשמי ביריה
גם לאחר שהובהר כי ההתיישבות בביריה תמשיך להתקיים, עדיין נמשכה פרשת 24 המתיישבים העצורים בידי הבריטים, ובהם שלושה קטינים. המתיישבים נעצרו עד תום ההליכים והוגש כנגדם כתב אישום באשמת החזקת נשק. במהלך חקירתם נדרשו העצירים לתת טביעות אצבעות. הם סרבו. הופעל כנגדם כוח על מנת לאלצם לעשות כן, ואצבעותיהם נשברו.
ב-11 במאי 1946 פתחו העצירים בשביתת רעב כנגד לקיחת טביעות האצבעות בכוח. לאחר שרב בתי הסוהר, הרב יעקב גולדמן, העביר להם בתחכום רב מסר סודי מעו"ד אהרון חוטר-ישי, לפיו הם רשאים להפסיק את שביתת הרעב-הסכימו העצירים להפסיק את שביתת הרעב לאחר חמישה ימים . הורי העצירים, ועמם נשיא הוועד הלאומי, יצחק בן-צבי נפגשו עם מפקד משטרת המנדט, הקולונל ויליאם ניקול גריי, וזה הבטיח להם כי ההאשמות על עינויים תיבדקנה, וכי אם יימצא שיש בהן אמת ייענשו האשמים. עורך הדין אהרן חטר-ישי, ששימש כעורך הדין של "ההגנה", הגיש תלונה רשמית כנגד האחראים.
רוב העצירים נדונו לארבע שנות מאסר. שניים מהם, שהיו בני 16 בעת מעצרם, נדונו לשנת מאסר, וקטין נוסף נידון לשנתיים מאסר.
בסופו של דבר, ריצו חברי ביריה שנה ורבע מתקופת המאסר שנגזרה עליהם. ב-11 ביוני 1947 שוחררו 22 האסירים שעדיין נותרו כלואים בעקבות חנינה לרגל "יום הולדתו של המלך". יחד עמם שוחררו 8 מחברי קיבוץ בית הערבה שנאסרו במסגרת אירועי השבת השחורה. שחרורם של אסירי ביריה היה תוצאה של פניותיהם של חוגים נרחבים בציבור היהודי. לאחר השחרור צורפו אנשי המחלקה הדתית כיחידים ל'רזרבה' (מילואים) של הפלמ"ח.
רצח הקצין ברוס
על אף הבטחותיו של הקולונל גריי כי האחראים לעינוי עצירי ביריה ייענשו, לא ננקטו כנגדם כל הליכים. האחראי לעינויים, קצין בשם ברוס, היה ידוע באכזריותו, ועצירים שנעצרו במחנה המעצר בעתלית סיפרו כי עונו על ידו. "ההגנה" הודיעה כי בשל כך היא דנה את ברוס למוות. ברוס הועבר לשרת בירושלים מחשש לחייו. ההגנה גילתה אותו אף שם, והחל מעקב אחריו.
ב-17 באוקטובר 1946 הלך ברוס בלבוש אזרחי, כשעמו שומרי ראשו ברחוב המלכה מליסנדה (כיום רחוב הלני המלכה) בסמוך לרחוב יפו בירושלים. חוליית חיסול של "ההגנה", ובה מספר אנשים, התקרבה אליו וירתה בו. ברוס נפגע מכדור בירכו. הוא הובהל לבית החולים ושם מת מפצעיו.
תחנת הרדיו המחתרתית של "ההגנה", "קול ישראל" נטלה אחריות על הרצח. מטה הפלמ"ח פרסם הודעה שבה הסביר כי אין המדובר במעבר לשיטה של טרור אישי, כי אם בעונש חריג שנועד להזהיר מפני התנהגות יוצאת דופן, וכי "ההגנה" עודה רואה בטרור אמצעי פסול מבחינה מדינית ומוסרית. "ההגנה" לא שבה לשיטת החיסול האישי, וטענות על עינוי עצירים לא נשמעו לאחר חיסולו של ברוס.
היישוב ביריה לאחר האירועים
במשך מספר שנים נותר היישוב ביריה מיושב על ידי יהודים. במהלך מלחמת העצמאות ניטשו באזור קרבות. היישוב ביריה נפגע קשות ונהרס. בשנת 1949 הוקם במקום מחנה עולים שנעזב לאחר מספר שנים.
בשנת 1971 הוקם היישוב מחדש על ידי משפחות דתיות, במרחק של כמה קילומטרים מהמצודה, במתכונת של יישוב קהילתי. ב-2006 היו ביישוב כמאה ושבעים משפחות (כ-670 נפש) שעסקו בעיקר במקצועות חופשיים.
מצודת ביריה הייתה עזובה מספר שנים. בשנות ה-70 החל עניין מחודש בפרשת ביריה. ביוזמת שר הסעד, מיכאל חזני, שוחזרה המצודה בשנת 1971 והפכה למוזיאון המספר את תולדות המקום ואת פרשת העלייה לביריה. המוזיאון מצוי בלב יער ביריה, היער השני בגודלו במדינת ישראל, שניטע בשנות ה-50 במדרונות ההרים שמצפון לצפת, בהם התרחשו אירועי העלייה לביריה.
הנצחת אירועי ביריה
אירועי ביריה השאירו רושם ניכר בזמנם, וגם כיום לא נשכחו. בשנת 1946 נקראו בנות רבות שנולדו בשם "ביריה", ספינת מעפילים זכתה אף היא לשם זה, כתבות רבות בעיתונות, ספרים ומאמרים דנו באירועים. שירים נכתבו על האירוע, ביניהם שירו של אלתרמן "אדמת ביריה" ושיר בשם "ביריה הלא תשאלי לשלום אסיריך" שכתב הרב משה צבי נריה. ההר שעליו ניצבת מצודת ביריה זכה לשם "הר הנועזים".
הסופרת ימימה אבידר-טשרנוביץ, היא אשתו של יוסף אבידר, ממפקדי המבצע, הנציחה את האירוע בספר ילדים בשם "מבצע 52" (1970), המתאר כתב חידה המגיע לידי קבוצת ילדים בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים, ופתרון כתב החידה מוביל את הילדים אל ביריה ומתאר את תולדותיה. תנועות הנוער לא פסקו מלעלות לביריה ולאזכר את האירועים.
בשנת 1997 הוציאה חברת "בזק" כרטיס טלכרט במסגרת "סדרת שימור אתרים בישראל" המנציח את מצודת ביריה ואת מבצע העלייה לביריה. בשנת 2004 שיחזרה המועצה המקומית כפר תבור את מכל המים הישן שעמד במקום בו הוחלט להקים מעגל תנועה. המכל הועבר לטרמפיאדה ביציאה מהכפר, נצבע מחדש, ועליו שוחזרה כתובת הגרפיטי ההיסטורית, שנכתבה בעת אירועי העלייה לביריה, בעברית ובאנגלית - "ביריה שלנו - Birya Belongs to Us".
בין מצודת ביריה ומצודת צפת נסלל בשנת 2002 מסלול המכונה "בעקבות לוחמים", המוביל ממצודת ביריה, יורד דרך הר נועזים, ממשיך אל עין זיתים, ומשם אל צפת ומצודת צפת.
יש הסבורים כי אירועי ביריה אינם זוכים לאזכור הראוי להם. ספי בן-יוסף סיכם את הדרך שבה נתפסת כיום ביריה בתודעה במילים הבאות:
שירו של אלתרמן
המשורר נתן אלתרמן נכח באירועי ההעפלה לביריה, ובהקמת ביריה ב', לשם נסע עם יוסף אבידר שהיה ידידו וממפקדי המבצע. כאשר נראה היה כי ביריה ב' עומדת על תילה, שב אלתרמן לתל אביב וחגג את הקמתה בקפה כסית. באותו ערב כתב אלתרמן את השיר "אדמת ביריה" והקריאו לנוכחים. השיר נפסל על ידי הצנזורה הבריטית, אך הוא מופיע בין שירי הקובץ "הטור השביעי".
השיר מהלל את הקשר שבין המתיישב ואדמתו, ומעלה אותו לרמה מיסטית כמעט, כאשר שובו של המתיישב, שלוש פעמים, אל האדמה, וחוסר היכולת להינתק ממנה מקבלים מימד על טבעי. השיר מסתיים במילים:
בנוסף, שירם של אלתרמן ושלונסקי "עכו ארץ ישראל", נכתב, על פי הסברה, גם לכבודם של אסירי ביריה.
הספינה ביריה
בשנת 1946 רכשה "ההגנה" ספינה טורקית שנבנתה בשנת 1896 בשם "אקבל", וייעדה אותה להובלת מעפילים. ברוח אותם ימים נקראה הספינה מחדש "ביריה".
עליית תנועות הנוער
במהלך השנים שמרו תנועות הנוער על מסורת העלייה לביריה, לזכר האירוע ההיסטורי, שרב היה בו חלקם של בני הנוער וחניכי תנועות הנוער. כיום מצוין האירוע באופן מיוחד על ידי תנועת בני עקיבא, המציינת את י"א באדר, הן כיום הזיכרון לאירועי תל חי, והן בעלייה לביריה, ובהזכרת חלקה הרב של הציונות הדתית באירוע מעצב זה. לעלייה לביריה קודם חודש של למידה והכנה. בבוקר אותו יום עולים החניכים אל ביריה מקבר חוני המעגל, בשיתוף פעולה עם הקרן הקיימת לישראל ובדרכם אל המצודה הם עוברים תחנות הדרכה והפעלה.
מתמטיקה פיננסית
מתמטיקה פיננסית היא ענף של מתמטיקה שימושית החוקר את התנהגות השווקים הפיננסיים.
למתמטיקה פיננסית יש קשר הדוק לכלכלה פיננסית, החוקרת את הבסיס התאורטי של מודלים כלכליים. המתמטיקה הפיננסית חוקרת ומרחיבה מודלים מתמטיים או נומריים שנבנו על ידי כלכלנים. לדוגמה, בזמן שכלכלן פיננסי חוקר את הגורמים המשפיעים על מחיר מניה של חברה, מתמטיקאי פיננסי מתייחס למחיר המניה כאל נתון, ומשתמש בתהליכים סטוכסטיים כדי לקבל את הערך התאורטי של ניירות ערך הנגזרים מן המניה (ראו גם שווי אופציות).
באופן מעשי, קיימת חפיפה משמעותית בתחומי המחקר של המתמטיקה הפיננסית והכלכלה החישובית. ההבדל העיקרי הוא שמתמטיקה פיננסית מתמקדת יותר במודלים מתמטיים ובנגזרים, בעוד שכלכלה חישובית מתמקדת יותר ביישומים של מודלים אלה. ישנם גם אנליסטים המשתמשים לצורך עבודתם בשיטות נומריות וכמותיות.
שני מודלים פופולריים בהערכת אופציות מקורם בתחום זה: מודל בלק ושולס והמודל הבינומי לתימחור אופציות.
אחד ממשפטי המפתח במתמטיקה פיננסית נקרא "המשפט הבסיסי לתמחור ללא ארביטראז". על פי משפט זה, הסיכוי לרווח בעסקה ללא סיכון שקול להסתברות לארביטראז' בעסקה.
אוניברסיטאות רבות ברחבי העולם מציעות תואר אקדמי ותוכניות מחקר בתחומי המתמטיקה הפיננסית.
אנשולה קאנט
אנשולה קאנט (באנגלית: Anshula Kant; נולדה ב-7 בספטמבר 1960) היא סמנכ"לית הכספים של הבנק העולמי, והמנהלת הכללית של קבוצת הבנק העולמי, תפקיד אליו מונתה ב-12 ביולי 2019.
קורות חיים
אנשולה קאנט נולדה ב, הודו. היא בעלת תואר ראשון ושני בכלכלה מאוניברסיטת דלהי. עמיתה מוסמכת במכון הבנקאות ההודי.
בשנת 1983 החלה לעבוד בסטייט בנק אוף אינדיה, ועסקה בבנקאות קמעונאית ותאגידית, משכנתאות, מטבע חוץ, מימון, ניהול סיכונים, תפעול, תאימות רגולטורית וניהול כללי. במשך מספר שנים הייתה מנהלת מחוזית של פעילות הבנק במהאראשטרה ובגואה. קאנט בנתה עבור הבנק תוכנית ליציבות ארוכת-טווח שזכתה לשבחים.
בספטמבר 2018 מונתה למנכ"לית סטייט בנק אוף אינדיה בסינגפור. היא חברה בדירקטוריון הבנק.
ב-12 ביולי 2019 מונתה לתפקיד סמנכ"לית הכספים של הבנק העולמי, והמנהלת הכללית של קבוצת הבנק העולמי. היא האישה הראשונה בתפקיד זה. קאנט אחראית על המאזן של הבנק, ניהול תקציבי וניהול סיכונים.
בשנת 2020 דורגה קאנט על ידי כתב העת "Business Today" כאחת הנשים המשפיעות ביותר בכלכלה העולמית.
קאנט מתגוררת באוטר פרדש, נשואה ואם לבן ובת.
איוואנטוקארוס
איוואנטוקארוס (בלטינית: Iovantucarus - בקלטית: "מגן הילדים") הוא אל מהמיתולוגיה הקלטית. איוואנטוקארוס נחשב לאל המגן על הילדים והנערים, או לאל הילדות. פולחנו היה נפוץ באזור טריר (בגרמניה של ימינו). פולחנו היה נפוץ בקרב שבט הטרוורי אשר הביאו למקדשו פסלוני ילדים האוחזים בציפורים כמנחה לאל.
עם המפגש בין התרבות הקלטית ותרבות האימפריה הרומית זוהה איוואנטוקארוס עם האל מרס או מרקוריוס מהמיתולוגיה הרומית.
קונסטנץ
{{פירושונים|
ראו גם
}}
כרמלית נאה
כרמלית נאה (שם מדעי: Ricotia lunaria) היא עשב חד-שנתי ממשפחת המצליבים. גובהו כ-15–40 ס"מ, מסועף וקרח, משתרג בדרך כלל בין האבנים. עליו מחולקים לאונות רחבות המחולקות אף הן, אורכם כ-1 ס"מ. פרחיו ורודים או לילכיים, גדולים יחסית. הפרח בעל ארבעה עלי כותרת בסידור דמוי צלב, שכל אחד מהן מתרחב בקצהו ומפורץ בראשו בדומה ללב הפוך. פריו, תרמיל שאורכו 3–5 ס"מ, פחוס מאוד ודק כעלה. זרעיו רקועים, חסרי כנפיים ומספרם 5–8 בכל תרמיל.
הצמח נפוץ למדי בחורש הררי פתוח בגליל, בכרמל ובגולן, ובמיוחד על גבי גלי אבנים חשופים לשמש. תקופת פריחתו היא בין ינואר לאפריל, בריכוזי פריחה הכוללים מאות פרטים ונראים כמעין כריות ורודות. הפרחים מדיפים ריח עדין.
הכרמלית הנאה היא מין אנדמי ותפוצתו מוגבלת לישראל וללבנון. זהו המין היחיד הגדל בישראל מהסוג כרמלית, שמינים נוספים שלו גדלים באזורים אחרים של אגן הים התיכון.
פרופסור אמוץ דפני מתנגד לסברה הזאת. לדעתו כל קשר בין מראה הצמח, צלב מלטה ומסדר הכרמליטים מופרך מעיקרו. הצמח הזה אינו מצוי כלל במלטה. כאשר נשאל ראש המסדר הכרמליטי בסטלה מריס אודות הקשר האפשרי בין הצמח למסדר הוא נענה " כן גם אני שמעתי כל כך"... בשלושה פסיפסים ביזנטיים האחד בפסיפס שהיה בכנסיית המולד בבית לחם, השני בבית דיוניסוס בציפורי והשלישי בפסיפס בחמאם בבית שאן מופיעים פרחי כרמלית נאה. משערים שהפרח נבחר, אולי, בגלל היותו דומה לצלב ויצוין שגם הצלב האורתודוקסי הוא שווה-צלעות. נראה, אפוא, שהקשר של הכרמלית הנאה למסדר הכרמליטים אינו נכון למרות הפיתוי הרב ל"סיפור יפה". סביר לדעתו להניח שהשם העברי מקורו בכך שמעניקיו התכוונו לתפוצתו הרבה בכרמל. שם זה מופיע לראשונה במגדיר לצמחי הארץ שהופיע ב-1955.
ג'ורג' גאולר
לוטננט קולונל ג'ורג' גאולר (21 ביולי 1795 – 7 במאי 1869) היה קצין ופוליטיקאי בריטי, אשר כיהן כמושל השני של אוסטרליה הדרומית בין השנים 1838 ל-1841. יזם פעולות למען התיישבות העם היהודי בארץ ישראל.
ראשית חייו
גאולר נולד למשפחה שמוצאה ממחוז דבון שבבריטניה. אביו, סמואל גאולר, היה קפטן בצבא הבריטי, ואמו הייתה ג'וליה לבית ראסל. אביו נהרג בקרב במייסור שבהודו בדצמבר 1804. לאחר שהתחנך בלונדון, למד במשך שנתיים במכללה הצבאית המלכותית בסנדרהסט, שם נחשב לתלמיד חרוץ וחכם.
קריירה צבאית
בשנת 1810 הוסמך, והוצב ברגימנט הרגלי ה-52 (הרגלי הקל של אוקספורדשייר) וב-1812 הצטרף למלחמת חצי האי כנגד צרפת של נפוליאון. הוא נפצע במצור על בדחוס. הוא נשאר בספרד עד 1814. ב-1815 השתתף בקרב ווטרלו, ולטענתו היה זה הוא שהנחיל את התבוסה לנפוליאון. בשנת 1920 נשא את מריה קוקס מהעיר דרבי, אחייניתו של הסופר סמואל ריצ'רדסון. בשנת 1823 נשלח הרגימנט ה-52 לניו ברונזוויק שבקנדה, שם עסק, יחד עם אשתו, בפעילות דתיות וחברתיות. ב-1826 שב לבריטניה, ובין השנים 1830–1832 עסק בגיוס לצבא. הוא הגיע לדרגת לוטננט קולונל (מקבילה לדרגת סגן-אלוף בצה"ל) ב-1834, וב-1837 קיבל תואר אביר (KH) במסדר הגואלפים.
כמושל מדינת אוסטרליה הדרומית
בשנת 1838 התמנה גאולר למושל מדינת אוסטרליה הדרומית. הוא הגיע למדינה כשהקופה הציבורית הייתה במצב קשה, פקידי הממשל לא קיבלו משכורות ואוכלוסיית המחוז כולו כללה כ-4000 מהגרים שחיו במצוקת דיור חריפה. רוב השטחים העצומים של המדינה היו שוממים ויבשים. על אף התקציב המוגבל, הוא ביצע שורת פעולות לשיפור המצב. הוא הכשיר מיליוני דונמים של שטחים חקלאיים. בתקופת כהונתו כמושל, נבנה בית הקבע הראשון של הממשלה באדלייד (כיום, האגף המזרחי של בניין הממשלה). אוסטרליה הדרומית עברה מהפכה בימי שלטונו: נוספו לה כ-11,000 מתיישבים והיא הצליחה להתקיים בכוחות עצמה ולא הייתה תלויה עוד בסיוע כלכלי חיצוני.
על שמו נקראת העיר גאולר הסמוכה לאדלייד.
פעילותו למען ההתיישבות היהודית בארץ ישראל
הצלחותיו בפעילותו בדרום אוסטרליה, הביאו אותו למחשבה כי ניתן ליישם פעולות דומות גם ביחס להתיישבות בארץ ישראל, שכן גאולר ראה קווי דמיון בין שתי הטריטוריות. ב-1845 פרסם בלונדון את ספרו "הרגעת סוריה והמזרח: הערות והצעות מעשיות לקידום הקמתן של מושבות יהודיות בפלסטינה, התרופה המפוכחת וההגיונית ביותר למצוקות סוריה האסיאתית". בספר זה פרש מצע מפורט להקמת מושבות יהודיות בארץ ישראל. לפי תוכניתו, בריטניה היא בעלת אינטרס גדול ביישובם של היהודים בפלסטינה שעימם היא תוכל לקיים קשרי מסחר, ועל כן, עליה לפנות בתביעה אל הסולטאן העות'מאני בתביעה להעניק את אדמות ארץ ישראל ליהודים, לגייס תמיכה בינלאומית של מנהיגי המעצמות, ולגייס את הכספים הדרושים לכך. הוא מציע להקים בארץ ישראל מושבות בנות עד 5000 נפש, ובכל אחת מהן ליישב יהודים על פי חלוקה כלכלית: בני המעמד הגבוה יעלו במימון עצמי ויקבלו בחכירה שטחים של עד 200 דונם; בני מעמד הביניים יעלו אף הם בכוחות עצמם ויקבלו בחכירה שטחים של בין 4 ל-80 דונם, ואילו העניים יקבלו סיוע כלכלי גבוה אך שטח אדמות קטן. כצעד ראשון, קרא גאולר ליהודים עצמם להקים תנועה שתפעל למען קידום הקמת מושבות יהודיות בארץ ישראל, כשעל ביטחונם תהיה אמונה הממלכה הבריטית. הוא מדגיש כי תוכניתו מיועדת לכלל העם היהודי לתפוצותיו, ושתחת מאמצי היהודים להוריד את המחיצות המבדילות בינם לבין העמים (האמנציפציה), עליהם להתאמץ ליצור גורל משותף על בסיס הלאום היהודי שיבליט את בידולם מהגויים, לא על בסיס גאוגרפי (כמו האמנציפציה) אלא דווקא על בסיס אתני-לאומי. את דבריו הוא חותם בתוכחה חריפה כלפי היהודים: "אם דעתם של נוצרים על ארץ ישראל ועתידו של עם ישראל בה היא כזאת, האם אין בכך משום גועל ומיאוס לקרוא פרי עטם של יהודים על הצעות להתיישבות היהודים באמריקה, אוסטרליה ואיי הים?! האם ייאמר על יהודים אינטליגנטים בימינו: "וימאסו בארץ חמדה"? ישמרני האל ממסקנה כזו!"
ספרו התקבל באדישות מה בקרב הצבור בכלל ובקהילה היהודית בבריטניה בפרט. יהודי המדינה היו עוסקים באותה העת בבעיות הקשורות לזכויותיהם בבריטניה עצמה, ולא ראו כל צורך לפעול למען רעיונות ליישוב ארץ ישראל. בעיתונות היהודית התפרסמו מאמרים הטוענים כי היהודים לא זקוקים לפתרונות מעין אלו, אשר מטרתם הסופית היא לנצר את היהודים. גאולר המשיך במסע השכנוע שלו, שכלל פרסום מאמרים בעיתונים היהודיים והכלליים, בהם הגן על רעיונותיו והתפלמס עם מתנגדיהם, ונשיאת הרצאות ברחבי הממלכה. הוא שלח עותקים מתוכניתו למלכה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט, לחברי ממשלת אנגליה, לעיריית לונדון, לחברת הודו המזרחית הבריטית ולמדינאים משפיעים רבים.
ב-1849, הצטרף לקונגרס הקהילות הספרדיות שארגן משה מונטיפיורי, ובנאומו שם אמר בין השאר: "אין דבר היקר ללבי יותר מאשר שגשוגם של היהודים בארץ הקודש, נושא שלו הקדשתי לימוד ותשומת לב רבים". בעיתונות היהודית התפרסם כי הוא הקים קרן קטנה, בסיוע יעקב פרנקלין (עורך העיתון היהודי-בריטי "קול יעקב"), שמטרתה הייתה לייסד בית חולים יהודי ובית ספר למלאכה בירושלים. שלושה חודשים לאחר מכן, הצטרף למונטיפיורי ולרעייתו יהודית בביקורם השלישי בארץ ישראל. הביקור החל בביירות, דרך דמשק, הגליל והשומרון ושיאו היה בפגישות עם הקונסול הבריטי בירושלים ג'יימס פין ועם הפחה המקומי. הביקור כלל גם ביקורים באתרי התנ"ך, בהם ביזרעאל, שומרון, בית אל, גבעון קבר רחל וחברון. הם שבו לאנגליה דרך נמל יפו. הביקור הותיר על גאולר רושם עז, ובפרט העובדה שלמרות מצבם הכלכלי והחברתי הירוד של יהודי ארץ ישראל (ובפרט ירושלים), מצויים בקרבם תלמידים רבים, דבר המוכיח את התמסרותם לאינטלקטואל גם בשעת הדחק. בשובו לאנגליה החל להרצות על שבחה של הארץ ולהמשיך להפיץ את רעיונותיו, אם כי בממדים מצומצמים יותר. בתקופה זו תיאר את חזונו בכך שהשממה והמדבר ישובו ויפרחו כשושנה. הוא חדל מלנסות לפעול בקרב הקהילה היהודית באנגליה לקידום רעיונותיו, אולי משום שחשב שאי אפשר כעת לשכנעם לנטוש את מאבקם למען אמנציפציה באנגליה.
בשנת 1853, בעקבות מלחמת קרים, החל לחדש את פעילותו, ועתה תוך הדגשת המניעים הדתיים וההיסטוריים. בהרצאותיו באותה תקופה הרבה לצטט מן התנ"ך, ולהראות כי מאז חדל העם היהודי להתקיים כעם בארץ ישראל הארץ לא הייתה שייכת לאף אומה אחרת, דבר שתאם לטענתו את ההבטחה המקראית: "אָז תִּרְצֶה הָאָרֶץ אֶת שַׁבְּתֹתֶיהָ כֹּל יְמֵי הֳשַׁמָּה וְאַתֶּם בְּאֶרֶץ אֹיְבֵיכֶם". הוא טען שנבואות הגאולה עומדות להתגשם. הוא ראה בסדרת מאורעות שקרו באותן שנים - חופש הדת והזכויות שהוכרז על ידי הסולטן אבדילמג'יט הראשון באימפריה העות'מאנית (הטנזימאט), ראשית התעוררות היהודים בארץ ישראל להתחיל לעסוק בחקלאות, התשתית לפעילות יהודית חקלאית בארץ שהניח מונטיפיורי, הפרעות שביצעו מוסלמים בנוצרים בסוריה, האמנציפציה שזכו לה היהודים בבריטניה, כוונות בריטניה לסייע בידי היהודים ועוד - כסימנים לכך שהגיע הזמן ליישב יהודים חקלאיים בארץ ישראל. הוא היה שותף בייסוד "החברה הארצישראלית" ("the palestine society") שהפכה ל"קרן הקולוניזציה הארצישראלית".
בשנת 1852 הקים "אגודה לטיפוח התיישבות יהודית בארץ-ישראל".
שניים מניניו, בניו התאומים של הכומר הפרוטסטנטי של יפו, לונגלי הול, נפטרו בשנת 1879 בארץ ישראל בעודם תינוקות ונקברו בבית הקברות הפרוטסטנטי ביפו ובבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון.
סקוטיש פולד
סקוטיש פולד הוא גזע של חתול הבית המזוהה בעיקר בקפלי אוזניו המכופפות. הגזע ידוע גם בשמו העברי "סקוטי שמוט אוזניים".
היסטוריה של הגזע
גזע זה הופיע לראשונה בסקוטלנד בשנת 1961. החתולה הראשונה שממנה פותח הגזע נולדה. הייתה זו חתולת אסם לבנה שאזניה היו מקופלות לאחור, מה שהעניק לה מראה מיוחד. במהלך השנים נערכו הרבעות מבוקרות על מנת לפתח ולהרבות את הגזע. האוזניים השמוטות הן תוצאה של גן דומיננטי, משמע מספיק שאחד ההורים יהיה בעל אזניים מקופלות כדי להוליד גורים מקופלי אזניים. בשנות השבעים הגיעו חתולים אלה לארצות הברית והגזע הוכר כגזע על ידי CFA בשנת 1978. ישנם שני סוגים של הסקוטיש פולד, מקופלי אוזניים ובעלי אזניים ישרות. רק בעלי אזניים מקופלות מוצגים בתערוכות. עם זאת לבעלי האוזניים הישרות ישנו ערך גידולי מכיוון שגן האוזניים המקופלות קשור לגן הגורם מחלה ניוונית ולכן אין מרביעים שני חתולים בעלי אוזניים מקופלות. המחלה הניוונית אינה קטלנית אך משפיעה על איכות חיי החתול. הקרסוליים, הרגליים, הזנב מתקשים וגורמים למגבלת תנועה חמורה. לרוב, גורים הנולדים מהורה מקופל אוזניים והורה ישר אוזניים לא יפתחו את המחלה. סימני המחלה מתחילים להופיע בגיל 4-6 חודשים. לכן כשרוכשים חתול מגזע זה חשוב מאוד להרגיש את החתול בעדינות ולהרגיש שמפרקי החתול גמישים ואינם מוקשחים. עקב הגן הבעייתי מותר להרביע חתולי סקוטיש פולד עם חתולים מהגזעים: סקוטיש סטרייט.
בבלגיה ובמדינות נוספות באירופה נאסר מאז אוקטובר 2021 לבצע רבייה וסחר בחתולים סקוטים שמוטי אזנים, משום המחלות (בעיקר לב) שחתולים אלה נוטים לחלות בהן, בשל הגנטיקה המיוחדת שלהם, הפוגעת בסחוסים והגורמת לאזניהם להתקפל.
מבנה כללי
רוב מאפייניו מזכירים חתול רגיל, אך מייחדים אותו מספר מאפיינים ייחודיים ובניהם: בדרך כלל (אך לא תמיד) אוזניי החתולים מקופלות, בגיל שלושה עד ארבעה שבועות אוזניהם מתחילות להתקפל, פרוותם של חתולים מגזע זה רכה ונעימה ועוד תכונות רבות ומיוחדות. לסקוטיש פולד מראה ייחודי לו, הגורים נולדים עם אוזניים ישרות, בגיל שלושה עד ארבעה שבועות האוזניים מתחילות להתקפל לאחור. בערך בגיל אחד עשר או שנים עשר שבועות יכול המגדל להבחין בוודאות אם יהיה זה גור מקופל אוזניים או ישר אוזניים.
מבנה הגוף בינוי ומעוגל, ראש עגול וחרטום קצר, עיניים גדולות בצבע נחושת (בהתאם לצבע הפרווה), אוזניים קטנות ובעלות קיפול לצדדים או אוזניים ישרות, אורך הזנב בינוני.
התנהגות אופיינית
לגזע זה מיוחסות מספר התנהגויות אופייניות אשר כוללות שכיבה על הגב במנוחה או במשחק, או ישיבה אופיינית לגזע החתולים המכונה "תנוחת בודהה". בתנוחה זו, יושבים החתולים בישיבה על חלקם האחורי באופן המזכיר ישיבה אנושית. חתולים מן הגזע עלולים לעיתים לעמוד על גבי הרגליים האחוריות במשחק או כאשר החתולים סקרנים.
אליפות העולם בשחמט 1985
אליפות העולם בשחמט 1985 הייתה תחרות לקביעת אלוף העולם בשחמט, שאורגנה על ידי פיד"ה. השלב הסופי, בו התמודדו בדו-קרב אלוף העולם אנטולי קרפוב וגארי קספרוב, נערך בין 3 בספטמבר 1985 ל-9 בנובמבר 1985, והסתיים בניצחון של קספרוב, שהפך לאלוף העולם בגיל 22.
רקע
גמר אליפות העולם בשחמט 1984 הסתיים ללא הכרעה. נשיא פיד"ה הכריז על הפסקת המפגש "לאור תשישות המשתתפים והמארגנים". אנטולי קרפוב וגארי קספרוב התנגדו למהלך. בסופו של דבר לפי דבריו של נשיא פיד"ה "קרפוב הסכים וקספרוב קיבל את גזר הדין". הוחלט על עריכת מפגש חוזר במהלך שנת 1985. במאי 1985 התקיים קונגרס פיד"ה שהחליט על שינוי מתכונת המשחקים:
דו-קרב על האליפות
דו-קרב נערך בין 3 בספטמבר לבין 9 בנובמבר 1985. לאחר 23 משחקים, על קרפוב היה לנצח במשחק האחרון כדי להישאר אלוף העולם, אך קספרוב, ניצח במשחק זה, והוכתר לאלוף העולם.
סטיב קוגן
סטיבן ג'ון "סטיב" קוגן (באנגלית:  Stephen John "Steve" Coogan נולד ב-14 באוקטובר 1965) הוא שחקן, קומיקאי, תסריטאי ומפיק אנגלי. התפרסם בשנת 2013 ככוכב, תסריטאי ומפיק הסרט "פילומנה", על עבודתו הועמד לשני פרסי אוסקר.
ביוגרפיה
קוגן נולד בעיירה מידלטון שבמחוז לנקשייר, אנגליה. הוריו הם קת'לין ואנתוני קוגן. הוא גדל באלקרינגטון שבמחוז מנצ'סטר רבתי והתחנך כנוצרי קתולי. קוגן גילה יכולות חיקוי מרשימות כבר בגיל צעיר ושאף ללמוד בבית ספר לדרמה, לאחר שכשל בבחינות הקבלה לבתי הספר הנחשבים בלונדון נרשם קוגן ללימודי משחק בבית הספר לדרמה "בית הספר מנצ'סטר לתיאטרון".
קריירה
קוגן החל את קריירת המשחק הקומית שלו כמנחה בתוכניות רדיו והתגלה בדמותו של המנחה אלן פרטרידג' המזוהה עמו ובזכות דיבוב בסדרה הסאטירית "Spitting Image". בתוכנית עבד קוגן עם הקומיקאי ג'ון תומאסון איתו יצר ביחד את תוכנית המערכונים "The Dead Good Show" בעבורה זכה קוגן לשבחים. במהלך שנות ה-90 הרבה לשחק בדמותו של אלן פטרידג' בסדרות הקומיות "I'm Alan Partridge" ו" Knowing Me Knowing You with Alan Partridge" ששודרו ברשת BBC. כישרונו הקומי זימן לקוגן גם הצעות לתפקידי קולנוע באותן שנים, מתוכן בחר לשחק בעיבוד הקולנועי של הקומיקאי והשחקן טרי ג'ונס לספר הילדים "הרוח בערבי הנחל" ובפנטזיה של פרנק אוז "מפתח הקסמים".
בשנת 2001 קוגן כתב ושיחק בתפקיד הראשי בקומדיה "שוטר על תנאי", על כתיבת התסריט ביחד עם הנרי נורמל הועמד לפרס באפט"א. קוגן זכה לפרוץ באופן רשמי בבריטניה בשנת 2002 בזכות הופעה בדרמה הקומית של הבמאי מייקל וינטרבוטום "אנשי המסיבות" בתור העיתונאי טוני וילסון המתעד את סצינות המוזיקה בעיר מנצ'סטר של שנות ה-70. תפקידו המרשים בסרט זימן לקוגן הזדמנויות הוליוודיות, בין היתר: תפקיד ראשי בהפקת הענק של וולט דיסני "מסביב לעולם בשמונים יום" בה שיחק קוגן בתור הממציא פיליאס פוג, תפקיד משני בפנטזיה "הקסם של אלה" והשתתפות בסרטו של ג'ים ג'אמרוש "קפה וסיגריות".
ב-2005 שיחק בעיבוד הקולנועי "A Cock and Bull Story" לרומן "טריסטרם שנדי" ובדרמה הקומית האמריקאית "סופים טובים" בתפקיד משני שזכה להערכה. ב-2006 הופיע קוגן בדרמה התקופתית של סופיה קופולה "מארי אנטואנט" בתפקיד הדיפלומט האוסטרי פלורימונד קלוד והשתתף בקומדיה של שון לוי "לילה מוטרף במוזיאון" בתפקיד הקיסר הרומאי אוקטביוס, אותו גילם גם בסרט ההמשך "לילה מוטרף במוזיאון 2 - הקרב על סימת'וניאן", וגם בסרט השלישי בסדרה לילה מוטרף במוזיאון 3: סוד הקבר.
ב-2008 שיחק קוגן בקומדיות "המלט 2" בתור המורה לדרמה דנה מרשצ'ז ו"רעם טרופי" של בן סטילר בתור דמיאן קוקבורן הבמאי הבריטי של סרט המלחמה. בשנת 2009 שיחקה בדרמה הקומית "מה שעולה למעלה" בכיכובה של הילרי דאף. בשנת 2010 שיחק קוגן בסרט ההרפתקאות של כריס קולומבוס "פרסי ג'קסון וגנב הברק" בתפקיד האל האדס ובקומדיות: "המסע" ו"החבר'ה האחרים" בתור הפושע המולטי מיליונר דייוויד הרשן. ב-2012 שיחק קוגן בדרמה הקומית "רובי ספרקס" בתפקיד הסופר הבריטי לנגדון ת'רפ ובדרמה "בעיניים של מייזי".
בשנת 2013 זכה קוגן לחשיפה עולמית ותקשורתית על עבודתו בדרמה של סטיבן פרירס "פילומנה". קוגן הפיק, כתב את תסריט הסרט וכיכב בו בתפקיד הראשי בתור העיתונאי מרטין סיקסמית' לצידה של ג'ודי דנץ'. קוגן זכה על התסריט שכתב ביחד ג'ף פופ בפרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר. הוא הועמד ל 2 פרסי אוסקר על התסריט ועל הסרט הטוב ביותר לשנת 2013. בשנה זו חזר קוגן גם לגלם את דמותו של המנחה אלן פרטרידג' בקומדיה "Alan Partridge: Alpha Papa" ודיבב בסרט האנימציה "גנוב על המיניונים" את דמותו של סיילס ראמסבוטום.
חיים אישיים
לקוגן ילדה אחת ממערכת יחסים שניהל עם עורכת הדין אן קול. הוא נישא בשנת 2005 לקרוליין היקמן והתגרש בשנת 2008.
במהלך שנותיו כשחקן נאבק קוגן בהצלחה באלכוהוליזם ממנו סבל בחייו האישיים.
בית ברלינגטון
היסטוריה
בית ברלינגטון היה בין המבנים הראשונים שנבנו צפונית לרחוב פיקדילי, בשנות ה-60 של המאה ה-17. בתקופה זו התפתחה העיר לכיוון מערב (אזור הווסט אנד ועשירי העיר ואצילה העדיפו להתרחק מהסיטי של לונדון ולגור באזור הכפרי הסמוך לוסטמינסטר ולמוסדות השלטון שבה. המבנה הראשון באתר הוקם על ידי המשורר סר ג'ון דנהאם בשנת 1665. המבנה היה עשוי אבנים אדומות, בסגנון אופייני, כאשר למבנה היו שתי קומות. ייתכן שדנהאם עצמו תכנן את המבנה וייתכן שנעזר בשירותי האדריכל יו מיי.
בניית המבנה לא הסתיימה ובשנת 1667 המבנה הבלתי מושלם נרכש על ידי ריצ'רד בויל, רוזן ברלינגטון (על שמו הוא נקרא כיום). ברלינגטון השלים את בניית המבנה ועבר להתגורר בו.
בשנת 1704 ירש את המבנה ריצ'רד בויל, רוזן ברלינגטון אשר לימים היה מתומכיה המובילים של האדריכלות הפלדיאנית באנגליה. בויל מינה את ג'יימס גיבס לשפץ את המבנה, וזה בנה את אכסדרת העמודים המעגלית למחצה בסגנון דורי שהוקמה במבנה.
בשנת 1717 לערך מונה קולן קמפבל להמשיך את עבודות שיקום המבנה, וזה הרחיב את המבנה בסגנון פלדיאני. קמפבל הפך את הקומה הראשונה לקומת מרתף, ובנה בקומה השנייה של המבנה את ה"פיאנו נובילה" (הקומה המרכזית) בסגנון ונציאני.
במותו של בויל עבר הבית לידי דוכסי דבונשייר, אשר לא היה להם צורך במבנה, מאחר שהם היו הבעלים של בית דבונשייר הסמוך. בשנת 1815 נמכר הבית ללורד ג'ורג' בסכום של 70,000 ליש"ט. ג'ורג' הורה על שיפוץ המבנה, ובשנת 1819 נבנה בניין הברלינגטון ארקייד בצידו המערבי של המבנה.
בשנת 1854 נמכר המבנה לממשלת בריטניה בסכום של 140,000 ליש"ט. הממשלה תכננה להרוס את המבנה ולהקים במקום קמפוס חדש עבור אוניברסיטת לונדון, אולם תוכנית זו ספגה ביקורת ציבורית רבה והוחלט לא לבצעה. בשנת 1857 עברו החברה המלכותית, החברה הלינאית והחברה הכימית (לימים החברה המלכותית לכימיה) למבנה.
בשנת 1867 התמקמה במבנה האקדמיה המלכותית לאמנויות אשר שכרה את המבנה המרכזי לתקופה של 999 שנים עבור דמי שכירות של 1 ליש"ט לשנה. משני צידי הכיכר המרכזית נבנו אגפים נרחבים יותר, בסגנון הדומה לסגנונו של קמפבל. אגפים אלה הושלמו בשנת 1873 והחברה הלינאית, החברה המלכותית והחברה המלכותית לכימיה עברו אליהם. בשנת 1874 התמקמו באגפי המבנה גם החברה הגאוגרפית המלכותית, החברה האסטרונומית המלכותית והחברה לעתיקות.
בשנת 1968 עברה החברה המלכותית למשכנה הנוכחי, בטרסת בית קרלטון והשטחים בהם השתמשה חולקו בין החברה המלכותית לכימיה והאקדמיה הבריטית. בשנת 1998 עברה האקדמיה הבריטית לבית קרלטון, ואת מקומה תפסה החברה המלכותית לכימיה.
Shania: Still the One
Shania: Still the One הוא רצף הופעות של הזמרת שאניה טוויין (המכונה "רסידנסי") במהלכה הופיעה בסדרה של הופעות באולם הידוע The Colosseum at Caesars Palace שבנבדה לאס וגאס בו אמנים שונים נוטים להופיע שם בתקופות ממושכות לאורך השנים.
ההופעות החלו ב-1 בדצמבר 2012 והסתיימו ב-13 בדצמבר 2014 במהלכם הופיעה טוויין 105 פעמים וגרפה 43.5 מיליון דולר. המופע נוצר על ידי טוויין עצמה, הופק על ידי AEG Live ובוים על ידי ראז' קפור. מטרת המופע לטענת המפיקים היא: "לקחת את המעריצים למסע מרהיב בשלבים השונים בחייה של שאניה והקריירה שלה בערב בלתי נשכח מלא מוזיקה, חוויות רב חושיות ויזואליות, אופנה ודברים בלתי צפויים".
פיתוח
במאי המופע הוסיף ואמר: "שאניה רוצה שהמעריצים שלה יחלקו את רוחה ואת הלהט שלה ב-4 ממדים והמופע הזה יתפוס את המהות, הנשמה וההשראה של שאניה והמוזיקה והלימוד הנצחיים שלה שהובאו לחיים עם יופי יוצא דופן וחזות חזותית אינטנסיבית. זה יהיה שילוב אינטנסיבי של מוזיקה, פנטזיה, מחזה ויופי שברירי של הטבע שהובאו יחד בלילה של בידור בלתי נשכח."
על מנת להתגבר על הדיספוניה הקולית שלה (מחלתה במיתרי הקול) אמרה טוויין: "אני נזהרת מאוד, אני עושה הרבה מקלחות אדים ובט מידלר המליצה על כמה תרסיסים. כולם נתנו לי את הטיפים הקטנים שלהם ואני פשוט מקפידה מאוד ומטפלת בעצמי".
תלבושות
מארק בוור היה מעצב התלבושות של המופע איתו עבדה טוויין כבר במהלך 15 שנים. חלק מהתלבושות במופע שאבו השראה מקליפים והופעות קודמות של טוויין כמו למשל הכובע אותו חבשה בקליפ של השיר "" או הגלימה מהקליפ של השיר "That Don't Impress Me Much" אשר עוצבה בגרסה שונה.
הצלחה מסחרית
במהלך השנתיים בהם הופיעה, גרפה טוויין 43.5 מיליון דולר ומכרה 346,021 כרטיסים.
אלגברת אזומיה
בתורת החוגים, אלגברת אָזוּמַיָה מעל חוג קומוטטיבי C היא מודול נאמן פרויקטיבי נוצר סופית A, שעבורו ההעתקה הטבעית היא איזומורפיזם. בפרט, כל אלגברת אזומיה היא ספרבילית, ובשל כך נקראו אלגברות אלה בעבר 'אלגברות ספרביליות מרכזיות'.
אם חוג הבסיס C הוא שדה, אלגברות אזומיה אינן אלא אלגברות פשוטות מרכזיות. הן מהוות, אם כך, הכללה של מושג יסודי זה באופן המאפשר את המניפולציות הסטנדרטיות של מעבר לחוג מנה וכדומה.
המושג הוצג לראשונה על ידי המתמטיקאי היפני גורו אזומיה במאמר מ-1951.
מבוא
כל חוג A פועל על עצמו על ידי כפל משמאל: היא הומומורפיזם של חוגים, כאשר. עובדה זו נכונה גם כשרואים בחוג אלגברה מעל חוג קומוטטיבי C. באותה עת, האלגברה המנוגדת פועלת על A על ידי כפל מימין, באופן המגדיר הומומורפיזם טבעי מן המכפלה הטנזורית לחוג האנדומורפיזמים,, לפי. באופן כללי ההומומורפיזם הזה אינו חד-חד-ערכי (למשל, אם A קומוטטיבי ומכיל ממש את C, אז הטנזורים שונים זה מזה אבל פעולתם זהה), וגם אינו על (יש הומומורפיזמים שלא ניתן לממש כצירוף של פעולות כפל מימין ומשמאל). התכונה העיקרית של אלגברות אזומיה היא שעבורן האלגברה מתארת את הפעולות על עצמה באופן מלא.
פונקציית הדרגה
מכיוון ש-C קומוטטיבי, חוג המנה C/P הוא תחום שלמות לכל אידיאל ראשוני P של C, ויש לו שדה שברים q(C/P). לכל אלגברה A שהיא מודול סופי מעל C, הרחבת הסקלרים היא אלגברה מעל שדה, שיש לה כמובן ממד, שהוא "הדרגה של A ב-P".
בכל אלגברת אזומיה, הדרגה קבועה על מרכיבי הקשירות של הספקטרום של C, והאלגברות כולן פשוטות מרכזיות, מממד סופי. בפרט, כל המנות A/MA, עבור האידיאלים המקסימליים M של C, הן אלגברות פשוטות מרכזיות (הרי אם M אידיאל מקסימלי חוג המנה C/M הוא שדה, ו-). ההנחה האחרונה כמעט מספיקה לאפיון אלגברות אזומיה: אם כל המנות A/MA הן אלגברות פשוטות מרכזיות, והדרגה קבועה, אז A אזומיה (נעיר שהספקטרום קשיר אם ורק אם אין ב-C אידמפוטנטים, ובמקרה כזה הדרגה הקבועה וההתנהגות מעל האידיאלים המקסימליים שקולים לתכונת אזומיה).
תכונות בסיסיות
אם A אזומיה מעל C, אז C שווה למרכז של A. כל אלגברת מנה של אלגברת אזומיה היא אזומיה. כל הרחבת סקלרים (בחוג קומוטטיבי) היא אלגברת אזומיה. המכפלה הטנזורית של שתי אלגברות אזומיה מעל אותו חוג היא אלגברת אזומיה.
אלגברות אזומיה מקיימות את תכונת המרכֵּז הכפול: תהי A אלגברת אזומיה מעל C, שהיא תת-אלגברה של אלגברה B כלשהי. אז. אם, בנוסף לזה, B היא אלגברת אזומיה, אז.
כל הומומורפיזם של אלגברות אזומיה מעל (אותו חוג) C הוא שיכון, ואם יש לאלגברות אותה דרגה (בכל מרכיב קשירות של הספקטרום), אז זהו איזומורפיזם.
אם כל מודול פרויקטיבי מדרגה 1 מעל C הוא חופשי (תכונה זו מתקיימת כמובן אם C הוא שדה), אז אלגברות אזומיה מקיימות את משפט סקולם-נתר: כל אוטומורפיזם של A הוא פנימי (כלומר, הצמדה באיבר הפיך).
משפט ארטין-פרוצ'סי מאפיין אלגברות אזומיה בשפת הזהויות הפולינומיות: חוג R הוא אזומיה, אם ורק אם הוא מקיים את כל הזהויות שמקיים חוג המטריצות, ואף תמונה הומומורפית שלו אינה מקיימת את כל הזהויות שמקיים חוג המטריצות.
חבורת בראוור
כל אלגברת מטריצות מעל C היא אלגברת אזומיה. באופן כללי מעט יותר, אם P מודול פרויקטיבי נאמן מעל C, אז היא אלגברת אזומיה. כדי להפטר מן הדוגמאות הטריוויאליות האלה, מגדירים יחס שקילות בין אלגברות אזומיה מעל C: האלגברות A ו-B דומות אם יש מודולים פרויקטיביים P ו-Q כך ש-. המכפלה הטנזורית מוגדרת היטב על מחלקות השקילות של היחס הזה, ומאפשרת להגדיר את חבורת בראוור של C כאוסף מחלקות השקילות, עם הכפל שהוא המכפלה הטנזורית. המחלקה של C היא איבר היחידה של המונויד המתקבל. מכיוון ש- טריוויאלי לפי ההגדרה, האלגברה המנוגדת היא ההפכית של A, ולכן חבורת בראוור היא חבורה, כמתחייב משמה, והיא אבלית, ואפילו מפותלת.
ההתאמה היא פונקטור קווריאנטי. בפרט, אם הרחבה של חוגים קומוטטיביים, אז העתקת הצמצום  היא הומומורפיזם. הצמצום קשור למְרכְּזים באופן הבא: אם A אלגברת אזומיה מעל C, ו-K תת-חוג קומוטטיבי של A (שהוא אלגברה מעל C), כך ש-A פרויקטיבי מעל K, אז המרכז C_A(K) אזומיה מעל K, ו-.
אם C' היא אלגברה ספרבילית מעל C שהיא פרויקטיבית מדרגה קבועה n, אז אפשר להגדיר העתקה בכיוון ההפוך,, וההרכבה (בסדר זה דווקא) אינה אלא פעולת הכפל ב-n.
חבורת בראוור של תחום הערכה בדידה שלם R שווה לזו של שדה השאריות.
אלגבראות אזומיה נגזרות
במאמר פורץ דרך מ-2010, הציע טואן הכללה נגזרת של המושג אלגברת אזומיה. בהינתן חוג קומוטטיבי סימפליצאלי A, ואלגברה דיפרנציאלית מדורגת B מעל A, אומרים כי B היא אלגברת אזומיה נגזרת מעל A אם מתקיימים שני התנאים:
סטיבן גארדנר
סטיבן גארדנר (באנגלית: Steven Gardiner; נולד ב-12 בספטמבר 1995) הוא אתלט מאיי בהאמה, אלוף אולימפי (טוקיו 2020), אלוף העולם (דוחה 2019) וסגן אלוף העולם (לונדון 2017) בריצת 400 מטר ובעל מדליית ארד אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) בריצת שליחים 4X400 מטר.
ביוגרפיה
גארדנר זכה שלוש פעמים רצופות באליפות איי באהמה בריצת 400 מטר (2015–2017).
2015
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין הוא סיים במקום 16 ריצת 400 מטר בתוצאה של 44.98 שניות. נוסף לכך, הוא השתתף בריצת שליחים 4x400 מטר שנפסלה בשלב המוקדמות. באותה שנה זכה בתחרות ליגת היהלום באוסלו.
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו הוא זכה במדליית ארד בריצת שליחים 4X400 מטר ביחד עם אלונזו ראסל, מייקל מת'יו וכריס בראון בשיא לאומי חדש של 2:58.49 דקות, אחרי ארצות הברית (2:57.30 דקות) וג'מייקה (2:58.16 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 11 בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.72 שניות.