cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שליחותו של הממונה על משאבי אנוש (סרט)
קישורים חיצוניים
ביקורות
פרידריך השני
{{פירושונים|
ברוך ברנר
הרב ברוך ברנר (נולד ב-13 באוקטובר 1966 בחיפה) הוא שחקן, זמר, ומורה למשחק ישראלי.
ביוגרפיה
נולד וגדל בחיפה במשפחה דתית לאומית, והתחנך במוסדות בני עקיבא.
את השכלתו התורנית רכש כשלמד בישיבת שפע - מקור חיים אצל הרב שג"ר, הוסמך לרבנות בישיבת הר עציון, ולמד במכון הגבוה ללימודי יהדות בית מורשה בירושלים. על לימודו אצל הרב שג"ר אמר בריאיון ל"הארץ": "בשביל אדם כמוני, שבא מחינוך דתי רגיל, השיעורים שלו היו חוויה כל כך חזקה, עד שלא פעם התחשק לי להתחיל לרקוד אחרי שיעור כזה. שיעורי הגמרא שלו התאפיינו בכך שהוא שם דגש לא על 'מה הגמרא אומרת', אלא על 'מה הטקסט הזה אומר לי', איך הוא מתחבר לעולמי".
בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים, שם סיים את לימודיו ב-1995. בין השנים 1996–1999 למד בקבוצה קטנה בסדנה של יז'י גרוטובסקי באיטליה. באותן שנים שימש כרב הקהילה היהודית בפיזה. למד לתואר ראשון בספרות ותיאטרון באוניברסיטת בר-אילן.
בעבר שימש כמורה למשחק תנועה וקול בסטודיו למשחק ניסן נתיב ירושלים, משמש גם כמנהל אמנותי ובמאי ב"מעבדת תרבות ורטיגו-מטה יהודה" בכפר האקולגי בקיבוץ נתיב הל"ה, ועוסק בהוראת יהדות בבית המדרש החילוני "קולות". בעבר שימש כמורה למשחק בבית הספר לקולנוע "מעלה", לימד תיאטרון ויהדות במכללת אמונה בירושלים ובבית הספר התיכון "אמית דרור" בירושלים.
בתיאטרון
שיחק בתיאטרון בישראל, צרפת, פולין, ברזיל ואיטליה. ביים את המחזה "התרנגול", ביים וגילם את המספר במחזה "תיקון הלב".
קתדרלת עליית הבתולה (ויקטוריה)
קתדרלת עליית הבתולה (באנגלית: Cathedral of Assumption) או כנסיית קתדרלת גוזו (במלטזית: Knisja Katidrali ta' Għawdex) היא קתדרלה קתולית בוויקטוריה, העיר הראשית של האי גוזו במלטה. היא משמשת כקתדרה של הבישוף של האיים גוזו וקומינו, מאז הקמת הדיוקסיה ב-16 בספטמבר 1864. הקתדרלה שוכנת בדרומו של הרובע המבוצר של העיר (Citadella או Il-Kastel), וחזיתה פונה אל "כיכר הקתדרלה" (Misraħ il-Katidral) שבצידה הדרום-מערבי.
ברוך ברנר
בתיאטרון
בשנת 1994 גילם את היהודי הקדוש מפשיסחה במחזה "גוג ומגוג" שביימה מיכל גוברין ע"פ מרטין בובר במעבדה הבינלאומית לתיאטרון יהודי, והמחזה הועלה גם במסגרת פסטיבל ישראל.
קתדרלת עליית הבתולה (ויקטוריה)
היסטוריה
בתקופה הרומית ניצב באתר מקדש לאלה יונו. בתקופה הביזנטית קמה במקום הכנסייה הראשונה, אשר הוחלפה בכנסיית נורמנית שחרבה ברעידת אדמה ב-1693. בניית הקתדרלה החדשה החלה ב-21 בספטמבר 1697 והיא נחנכה ב-14 באוגוסט 1711, ערב חג עליית מרים, והוקדשה ב-11 באוקטובר 1716. היא תוכננה בסגנון אדריכלות הבארוק, על ידי האדריכל לורנצו גאפה (Lorenzo Gafà), שתכנן גם את קתדרלת פאולוס הקדוש בעיר מדינה. כיפת המבנה לא הושלמה מעולם בשל מחסור במימון.
ברוך ברנר
בתיאטרון
בשנת 2000 גילם את ישו במחזמר "השטן במוסקבה" שביים יבגני אריה בתיאטרון גשר לצד חיים טופול, ישראל דמידוב, ששי קשת וסלבה ביברגל. באותה שנה גילם את שאול המלך לצד גיל קופטש במחזה "המשתה" שכתב וביים שמואל שוחט המספר את סיפור עלייתו ונפילתו של שאול המלך.
קתדרלת עליית הבתולה (ויקטוריה)
המבנה
אורכה של הקתדרלה כ-40 מטרים ורוחבה כ-20 מטרים. צורתה כשל צלב לטיני והיא בנויה כולה מאבן גיר. חזית המבנה מתנשאת בקצהו של גרם מדרגות המוביל מן הכיכר. החזית פשוטה למראה ומחולקת לשלושה אגפים, המופרדים זה מזה בעמודים הנושאים כותרות קורינתיות. שני אגפי הצד עשויים מקירות אטומים ואין בהם דלתות או חלונות. האגף המרכזי מחולק לשתי קומות, המופרדות זו מזו בקרניז. בראשונה דלת חומה גדולה מוקפת מסגרת ומעליה מגיניהם של הגראנד מאסטר רמון פריוס אי רוקפול (Ramon Perellos y Roccaful) ושל אחד הבישופים המקומיים. מתחתם לוח שעליו סמל הדיוקסיה של גוזו. בקומה השנייה קבועה גומחה מעוטרת שבה ניצב פסל לבן של הבתולה הצופה אל הכיכר. בראשו של אגף זה גמלון הנושא צלב. משני צדדיה של החזית ניצבים שני תותחים קטנים מתקופת ההוספיטלרים. בפינה הצפון-מזרחית של המבנה ניצב מגדל הפעמונים שרק קומתו העליונה, שבה תלויים חמשת הפעמונים, מעוטרת, ומעליה צריח מסוגנן מוקף במעקה. בין מגדל הפעמונים לגמלון שבחזית, נותר חלל שרצפתו שטוחה, והעצם היחיד הניצב בו הוא התוף שיועד לשאת את הכיפה החסרה.
ברוך ברנר
בתיאטרון
ב-2003 כתב וביים במסגרת תיאטרון המעבדה את המחזה שיצר סמי סמיר "מעשה רב פנים" המבוסס על הסיפור "מעשה במלך עניו" המופיע בסיפורי מעשיות משנים קדמוניות מאת רבי נחמן מברסלב. במחזה השתתפו בין השאר ריימונד אמסלם, פיני טבגר וסמי סמיר. על מחזה זה זכה ברנר בפרס מרגלית.
קתדרלת עליית הבתולה (ויקטוריה)
המבנה
פנים המבנה מחולק לשלוש ספינות ומעוטר בפאר רב. העמודים התומכים בגג מצופים בבד בגוון ארגמן ומהקשתות שבין הספינות תלויים וילונות בגוון זהה ונברשות מסוגננות. המזבח המרכזי ניצב על בימה קטנה ומעליו חופה, ובכיפת האפסיס שמאחוריו פרסקו המתאר את עליית הבתולה. בתוף הכיפה צויר פרסקו בסגנון "הטעיית העין" (Trompe-l'œil), ולמתבוננים מעלה נראה כאילו הכיפה קיימת. רצפת המבנה מרוצפת בשיש צבעוני, וקבועים בה קברים ולוחות קבורה, כמו גם סמלים כנסייתיים.
בסמוך למבנה שוכן מוזיאון הקתדרלה ובו חפצי אמנות דתית, חפצי קדושה מזהב ומכסף, וכן מרכבתו של הבישוף ומזבח שעווה המתאר את הסעודה האחרונה.
ברוך ברנר
בתיאטרון
ב-2007 כתב, ביים (לצד סמי סמיר), וכתב את המוזיקה בהצגה "מסע הציפורים" בתיאטרון תמונע.
ב-2012 כתב (לצד איילת נאה) וביים (לצד סמי סמיר) את ההצגה "ברונו שולץ - העידן הגאוני" שעלתה בתיאטרון תמונע ובתיאטרון החאן.
ב-2014, במסגרת מעבדת התרבות "ורטיגו", ביים ושיחק בהצגה "מעשה מזבוב ועכביש" שעלתה במסגרת המיזם "ימי תרבות" של מפעל הפיס ומשרד התרבות. הצגה זו הוזמנה להופיע בפסטיבל ישראל 2014.
בקולנוע ובטלוויזיה
ב-2001 גילם את אבא של אפרים בסרט "שדה מוקשים" – סרט קולנוע חרדי, שהפיקה חברת "פרי עץ הדעת" (מוטי גל ושוקי בן פורת). ב-2003 גילם את ר' יחזקאל בפרק החמישי של הטלנובלה החסידית "החצר", לצד עמוס לביא ואביתר לזר. ב-2009 גילם את אהרון, עורך דין חרדי אמריקאי, בסרטו של יגאל נידם "אחים" לצד מיכה סלקטר ואורנה פיטוסי. על משחקו בסרט זה זכה בפרס פיפ"א לשחקן הטוב ביותר 2009 של פסטיבל הטלוויזיה הצרפתי. באותה שנה גילם את יעקב בסרטו של אברהם קושניר "ברוריה" לצד הדר גלרון, סשה דמידוב ואלון אבוטבול. ב-2014 גילם את המדען פנחס פיינברג - ד"ר מוכשר לפיזיקה גרעינית הנלקח מאחורי הקתדרה האקדמאית כדי להפוך לאחראי על ההבטים המדעיים והמעשיים בבניית האופציה הגרעינית של ישראל - בסרט "מבצע חמניה" שכתב וביים אברהם קושניר. בסרט זה שר ברנר את שיר הנושא של הסרט, "שיר שלום של נירים".
מוזיקה
החל מ-2009 משמש כמנחה וזמר בהרכב ישראלי "אנסמבל תהילים" העוסק בהלחנה ובביצוע מקוריים של פרקי תהילים בראייה בת זמננו. בהרכב מנגן בין השאר יובל מסנר.
הופיע לצד אנדרה היידו בפרויקט המוזיקלי "רזא דשבת".
בשנת 2013 העלה עם המלחינה והצ'לנית ראלי מרגלית את "נוגע במה שאיננו" - מופע משיריה של רבקה מרים. במופע לקחו חלק גם הנגנים יעקב מירון, אורה חורב/אהוד גרליך, ויוני שרון.
ברנר הוא אב לשני ילדים ומתגורר בירושלים.
יחסי אוקראינה–מצרים
יחסי אוקראינה–מצרים הם היחסים שבין אוקראינה לרפובליקת מצרים הערבית.
היסטוריה
שתי המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים משנת 1992.
משנת 1993 יש לאוקראינה שגרירות בקהיר ושגרירות כבוד באלכסנדריה, ולמצרים ישנה שגרירות בקייב.
אסקיאל בוז'אודה
אסקיאל אדוארדו בוז'אודה (בספרדית: Ezequiel Eduardo Bullaude; נולד ב-26 באוקטובר 2000 במאיפו שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת פיינורד מליגת העל ההולנדית.
קריירת מועדונים
בוז'אודה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת גודוי קרוס מליגת העל הארגנטינאית. הוא ערך 77 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 16 שערים.
ב-30 באוגוסט 2022 חתם בוז'אודה על חוזה לחמש שנים בפיינורד מליגת העל הארגנטינאית. ב-11 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-0 על ספרטה רוטרדם במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת 2022/2023.
תארים
פיינורד
דייווי קרוקט
דייוויד קרוקט (David "Davy" Crockett, 17 באוגוסט 1786 - 6 במרץ 1836), גיבור עם אמריקני מהמאה ה-19, ידוע בעיקר בשם דייווי קרוקט.
הוא שימש חבר בבית הנבחרים של מדינת טנסי וכיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית. שירת במרד הטקסני ונהרג בקרב אלמו. לפי עדויות אחרות, גנרל סנטה אנה לקח בשבי כחצי תריסר משורדי קרב האלמו, ביניהם קרוקט, והוציאם להורג.
ג'ון ויין גילם את דמותו של קרוקט בסרט האלמו.
יחסי בלגיה–מלטה
יחסי בלגיה–מלטה הם היחסים שבין בלגיה לרפובליקת מלטה.
ייצוג דיפלומטי
בלגיה מיוצגת במלטה על ידי שגריר המוצב ברומא ושגריר כבוד המוצב בוולטה.
שתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובגוש האירו.
מלטה, בשונה מבלגיה, לא שותפה בנאט"ו, אך כן שותפה בשותפות לשלום.
פופוליטיקה
פופוליטיקה היא תוכנית טלוויזיה ישראלית ששודרה בערוץ הראשון מ-1992 ועד 1998, ושבה נערכו דיונים על עניינים העומדים על סדר היום הציבורי. צוות המשתתפים בה כלל "פאנל" קבוע שהופיע בכל תוכנית, וכן משתתפים שונים הקשורים לנושא הנדון. התוכנית נחרתה בזיכרון הציבורי בעקבות סגנון הדיונים המיוחד שהתפתח בה ובזכות משתתפיה הקבועים. התוכנית מהווה ציון דרך, בכך שיצרה מעין מתכונת חדשה ל"טוק שאו" פוליטי.
היסטוריה
פופוליטיקה עלתה לאוויר ב-1992 בערוץ הראשון, כרעיון של המפיק אהרון גולדפינגר, אשר הגה תוכנית בה מתקיימים דיונים פוליטיים וביניהם משולבים שירי פופ המבוצעים על ידי זמרים שונים באולפן, ומכאן ניתן לה שמה: פופוליטיקה. בתוך זמן קצר התגבשה מתכונת קבועה לתוכנית אותה הינחה דן מרגלית, והורכב הפאנל הקבוע שלה: יוסף לפיד, אמנון דנקנר וישראל אייכלר. שירי הפופ הדלדלו עד שהוסרו כליל ונותרו הדיונים והוויכוחים אשר היקנו לתוכנית את פרסומה.
דן מרגלית הנחה את התוכנית מתחילתה, אך ב-1993 עבר לערוץ 2 והוחלף ביעקב אחימאיר. כעבור שנה שב מרגלית, והמשיך עד 1997, אז עבר שוב לערוץ 2 והוחלף על ידי ניסים משעל שהנחה את התוכנית בשנתה האחרונה. ב-1998 ירדה "פופוליטיקה" משידור, ולפיד ודנקנר עברו לערוץ 2, שם התאחדו עם מרגלית והעלו תוכנית דומה בשם "הכל פוליטי" ששודרה עונה אחת. במהלך אותה עונה נכנס לפיד לחיים הפוליטיים והוחלף ברוני בר און.
סגנון פופוליטיקה
חברי הפאנל, הידועים ביכולת הוויכוח וחדות לשונם, יצרו לתוכנית הדים רבים בקרב הציבור. בצוות זה, יוסף לפיד ייצג את צד המרכז של החברה הישראלית, אמנון דנקנר ביטא את הדעות השמאליות והליברליות, וישראל אייכלר ביטא את העמדה הדתית חרדית. אופיים של חברי הפאנל, כפי שבא לידי ביטוי בתוכניות פופוליטיקה, ומשתתפים אחרים בעלי סגנון וכחני שהובאו לדיונים, יצרו אווירה תוססת ורוויה בהתלהטות יצרים, כאשר המנחים לא תמיד יכולים להשתלט על הוויכוח. בשיאם של הדיונים נרשמו אירועים חריגים במיוחד, כמו עזיבתם של משתתפים את הדיון בשידור חי, צעקות ומריבות שהתקרבו עד כדי הרמת ידיים.
מורשת פופוליטיקה
סגנון התוכנית הביא לה אחוזי צפייה גבוהים ועוררה תגובות מנוגדות. רבים אהבו להתבונן ולהקשיב לוויכוחים, אך, מנגד, אחרים ראו בה ביטוי קיצוני במיוחד של פופוליזם זול ונמוך, המכוון להאדיר את יכולת המשתתפים ולהשפיל בעלי דעות מנוגדות או כאלה שאינם רגילים בהתמודדויות מסוג זה. סגנון התוכנית נחרת בתודעת הציבור ועבר לתוכניות דיון אחרות, אשר המשיכו את מתכונת הוויכוחים הרעשניים, המותירים רושם על הצופים ומביאים אחוזי צפייה גבוהים. השם "פופוליטיקה" הפך למילה נרדפת לפופוליזם ודמגוגיה; נעשה בו שימוש כאשר רוצים לתאר דיון מתלהם של דוברים רהוטים הנוקטים לשון בוטה במיוחד.
התוכנית, המשתתפים ו"מועצת החכמים"
פופוליטיקה ירדה מהמסך ובערוצי הטלוויזיה השונים ניסו להחיותה בשמות אחרים. רבים מאמינים כי משתתפי הפאנל עשו דרכם לקריירה עשירה בעקבות התוכנית. יוסף לפיד הביא למפלגת שינוי את יכולתו הרטורית כפי שבאה לידי ביטוי בתוכנית, ועל גב הפופולריות שצבר בה נבחר להנהיג את התנועה, נבחר לכנסת, והיה שר בממשלה. אמנון דנקנר התקדם בדרכו העיתונאית, בין היתר הפך לעורך "מעריב", וישראל אייכלר נבחר לכנסת מטעם יהדות התורה. התוכנית חזרה לאוויר לאיחוד מחודש רק פעם אחת בהרכב המקורי, בערוץ 10, יום לפני הבחירות לכנסת ה-17 (אפילו ניסו להחיות את המסורת הישנה והביאו לשם את הזמרת עינת שרוף). התוכנית עמדה לשוב למתכונת שבועית רגילה, אלא שיוצריה המקוריים של התוכנית דרשו מדן מרגלית להסיר את השם "פופוליטיקה", מטעמים של זכויות יוצרים, ושמה החדש של התוכנית היה "מועצת החכמים". ישראל אייכלר פרש, ובמקומו נכנס לתקופה קצרה השר לשעבר אריה דרעי. עם הזמן, גובש ההרכב המחודש של התוכנית שכלל את דן מרגלית כמגיש, יוסף לפיד ואמנון דנקנר הוותיקים וכן עו"ד ציפי חוטובלי והעיתונאי ארי שביט. "מועצת החכמים" שמרה על הגחלת, והוויכוחים שם - כמו בפופוליטיקה - עלו שוב לטונים גבוהים במיוחד, עד שהתוכנית יצאה לחופשה ארוכה בדצמבר 2007 כדי לפנות מקום לתוכנית "הישרדות". התוכנית שבה ביולי 2008 ללא טומי לפיד המנוח וללא אמנון דנקנר שעזב.
עד סיום שידורי הערוץ הראשון שודרה תוכנית שבועית בשם "פוליטיקה" בהנחיית עודד שחר, אך הייתה שונה מ'פופוליטיקה' בהיותה תוכנית ללא "פאנל" פרשנים קבוע, וללא קהל.
רצח קים ואל
רצח קים ואל, שהייתה עיתונאית שוודית, בוצע ב-10 באוגוסט 2017 על ידי היזם פיטר מדסן על סיפונה של צוללת בדנמרק.
מסטיף אנגלי
מסטיף אנגלי שייך למשפחת כלבי השמירה הגדולים.
רצח קים ואל
רקע
קים ואל הייתה עיתונאית עצמאית שוודית בת 30, שכתבה לעיתונים שונים בעולם בהם "הניו יורק טיימס" ו"הגרדיאן". היא קבעה לקיים ריאיון עם היזם, הממציא והמהנדס פיטר מדסן, שבנה באמצעות מימון המונים צוללת שנקראה "UC3 Nautilus", שאורכה 17 מטרים ומשקלה 40 טון.
יצחק בן עמנואל מלאטאש
רבי יצחק יהושע בן עמנואל מלאטיש (de Lattes; סוף המאה ה-15, רומא – 1570~, פרארה) היה רב ודיין בעיר פרארה, מגדולי רבני יהדות איטליה במאה השש עשרה. כפי הנראה מתעודות ואיגרות כיהן כרב ודיין במקומות נוספים ברחבי איטליה. היה מעורב בפולמוסים רבים ומגוונים אשר היו בעיצומם באותה תקופה, וכמה מהם נדפסו לאחר שנים רבות בתוך הספר שאלות ותשובות של רבי יצחק מלאטאש. כמו כן, עסק לפרנסתו בהגהה ובדפוס. בתשובותיו נזכר כי בשנת שכ"ז (1567) לימד את בניו של דון יצחק אברבנאל (השני) בפרארה.
תולדותיו
מוצאו של רבי יצחק בן עמנואל מפרובאנס; סבו היה רבי בוניט (=יעקב) די לאטיש, החכם הפרובנציאלי, ורופאו של האפיפיור.
בשנת ה'ש"א העניק בשתי הזדמנויות שונות כתב הסמכה כשוחטות לשתי נשים במנטובה והתיר לאכול משחיטתן.
רצח קים ואל
רקע
ואל קבעה מועד לקיום ראיון לכתבה על מדסן. כחלק מהכתבה היא הגיעה לצוללת של מדסן. היא נראתה על ידי עוברים ושבים נכנסת לצוללת ואף צולמה על ידיהם, ומשלא שבה לביתה הודיע בן זוגה על היעלמותה. הצוללת נמצאה שקועה ועליה מדסן בלבד. תחילה טען מדסן כי הוריד אותה בחוף במקום שבו נאספה. הצוללת חולצה על ידי חיל הים הדני באזור מפרץ קוגה ונמצאו עליה כתמי דם השייכים לוואל. המשטרה חשדה שמדסן הטביע את הצוללת ומדסן נעצר מייד. לפי הערכת המשטרה, הצוללת הוטבעה כדי לטשטש ראיות בזירת הרצח. מדסן טען בהמשך שוואל מתה ב"תאונה" וכי הוא נאלץ "לקבור" את גופתה בים.
מסטיף אנגלי
מראה חיצוני
בעל גוף גדול ומאסיבי, וגולגולת רחבה המקנה לראשו חזות מרובעת. בשל מבנה פיו המדולדל, ישנה למסטיף נטייה לריור מוגבר.
רצח קים ואל
רקע
כמה ימים לאחר מכן נמצא על ידי עובר אורח בחוף חלק של פלג גופה העליון, וחודשיים אחרי כן נמצאו חלקים נוספים מגופה: ראשה ורגליה. ממצאים העלו שוואל נדקרה 15 פעמים.
יצחק בן עמנואל מלאטאש
ספריו
שאלות ותשובות ואיגרות שנכתבו בידי רבי יצחק בן עמנואל מלאטאש בשנת תר"כ 1860, נדפסו לראשונה מכתב יד בעיר וינה על ידי מרדכי צבי פרידלנדר (פרידלענדער).
מסטיף אנגלי
מראה חיצוני
מבנה החזה הרחב, המוביל למרחק רב בין רגליו הקדמיות, מוסיף למראהו חזות של עוצמה וכוח. גובהו נע בין 70 ל-76.2 ס"מ ומשקלו מתחיל מ-45 ק"ג ובמקרים קיצוניים יכול להגיע עד לכ-85 ק"ג. בעל פרווה קצרה וצפופה בצבעי חום בהיר, כסוף בהיר או מפוספס, כאשר הזרבובית, האוזנים, האף והפרווה מסביב לעיניים, תמיד בצבע שחור.
יצחק בן עמנואל מלאטאש
ספריו
תשובה אחת ממנו נדפסה בקובץ צפונות.
מסטיף אנגלי
מזג
המסטיף האנגלי הוא שילוב של עוצמה ושלווה. הוא רגוע ומלא חיבה כלפי בעליו, אך מסוגל להפגין יכולות הגנה ושמירה יוצאות דופן. ימקם את עצמו בין בעליו לבין אדם לא מוכר ללא היסוס, ובשל כך נחשב בין העשירייה הפותחת של כלבי השמירה הטובים בעולם. למרות כל זאת, המסטיף האנגלי ידוע ככלב בעל מזג נעים ואפילו עדין, וכחיית בית נאמנה ומסורה למשפחתו. כמו כן, אינו נמצא ברשימת הכלבים המסוכנים בישראל.
מחלות
גזע גדול במיוחד זה דורש תשומת לב מיוחדת בנושאי תזונה ופעילות גופנית. תוחלת החיים הממוצעת לגזע נעה בין 9 ל-11 שנים.
רצח קים ואל
רקע
מדסן הואשם ברציחתה של ואל. הוא טען בבית המשפט כי מותה נגרם בפגיעה של דלת הצוללת בראשה, וכי הוא זרק את גופתה לים, והכחיש שרצח אותה. הוא נידון למאסר עולם על רציחתה של ואל והתעללות מינית וביצוע מעשה. על פי התביעה מתה ואל מחניקה או משיסוף גרונה.
מסטיף אנגלי
מחלות
מחלות אופייניות הן: היפ דיספלסיה והשמנה. בעת רכישת גור גזעי מומלץ לבצע בדיקות אגן, גפיים קדמיות ועיניים.
רצח קים ואל
רקע
התביעה טענה כי המשטרה מצאה במחשבו של מדסן צילומי וידאו של נשים שנרצחו. עוד טענה התביעה כי עדים מסרו שמדסן צפה בסרטונים של עריפת ראשים ותירגל חנק ארוטי.
מסטיף אנגלי
היסטוריה
כנראה שמקורו של המסטיף האנגלי בגזע נכחד בשם הלטיני Pugnaces Britanniae, וששמו נגזר מן המילה "Masty" באנגלית עתיקה שפירושה "עוצמתי". הוא הובא לבריטניה במאה השישית לפנה"ס על ידי הרומאים, ושימש ככלב זירה בקרבות נגד דובים, שוורים, תנינים או אריות. ב-1835 העביר הפרלמנט הבריטי חוק האוסר על התאכזרות לבעלי חיים, אשר אסר על קיום קרבות כלבים. כתוצאה, ירדה הפופולריות של הגזע, עד שנכחד לחלוטין באנגליה בעקבות מלחמת העולם השנייה. אולם, מספר כלבים הובאו ליבשת אמריקה טרם המלחמה, פעולה שמנעה את הכחדתו הכללית של הגזע.
רצח קים ואל
רקע
מדסן הגיש ערעור על גזר דינו, אך ערעורו נדחה, ומאסר העולם שקיבל (אשר בדנמרק עומד על 16 שנות מאסר בממוצע) נותר על כנו. באוקטובר 2020 הצליח להמלט מהכלא אך נתפס כעבור זמן קצר.
הנצחת קים ואל
בני משפחתה וחבריה של ואל הקימו לאחר מותה קרן שמטרתה לממן עיתונאיות הכותבות על פי ערכיה של ואל. ביום השנה להירצחה נערך לזכרה מרוץ ב-15 ערים שונות בעולם. אמה של ואל כתבה ספר לזכרה. בשנת 2020 שודרה סדרת טלוויזיה דנית בשם "החקירה" המגוללת את סיפור חקירת הרצח.
14 בדצמבר
14 בדצמבר הוא היום ה-348 בשנה בלוח הגרגוריאני (349 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 17 ימים.
אשטון קוצ'ר
כריסטופר אשטון קוצ'ר (באנגלית: Christopher Ashton Kutcher; נולד ב-7 בפברואר 1978) הוא שחקן קולנוע, מפיק טלוויזיה ודוגמן אמריקאי, אשר התפרסם בתור מייקל קלסו בסדרה הקומית "מופע שנות השבעים" (1998–2006) שזכתה להצלחה רבה. הוא מוכר גם מהסרטים ההוליוודיים "אחי איפה האוטו שלי", "ירח דבש מטורף", "אפקט הפרפר", "המגן", "מה שקורה בווגאס", "קשר לא מחייב" ו"ג'ובס". בין השנים 2011–2015 גילם קוצ'ר בתפקיד ראשי את וולדן שמידט בסדרה "שני גברים וחצי" (עונות 9–12) ובין השנים 2016–2020 גילם את קולט בנט בסדרה "החווה" של שירות הסטרימינג נטפליקס.
ביוגרפיה
קוצ'ר נולד בסידר רפידס שבאיווה שבארצות הברית למשפחה נוצרית-קתולית. ללארי ודיאן קוצ'ר, עובדי מפעל. לקוצ'ר יש אחות גדולה בשם טאושה (Tausha) ואח תאום, מייקל, אשר נולד עם שיתוק מוחין ועבר ניתוח לב כבר בגיל צעיר לאחר שלקה ב"קרדיומיופתיה"- מחלת שריר הלב.
קוצ'ר הצהיר בעבר: "לא רציתי לחזור הביתה ולשמוע עוד חדשות רעות על אחי". הוא הודה בעבר ששקל ניסיון להתאבד בגיל 13 כדי לתרום את ליבו לאחיו. כאשר הוא ניסה לקפוץ מחלון המרפסת בבית חולים, אביו הגיע למקום ובכך מנע את מותו. הוריו התגרשו כשהיה בן 16. לפני טקס סיום התיכון הוא נתפס כשהוא פורץ לבית ספרו יחד עם בן דודו, הוא הורשע בפריצה ממדרגה שלישית ונידון לשלוש שנות מאסר על תנאי ול-180 שעות עבודות שירות. בראיון הוא טען שהמקרה הזה החזיר אותו לדרך הישר. לאחר המעשה בת זוגו נפרדה ממנו, הוא איבד מלגות בקולג' ונידו אותו בבית הספר ובקהילה השכונתית.
קוצ'ר נרשם לאוניברסיטת איווה באוגוסט 1996 ולמד הנדסה ביוכימית, במטרה למצוא מרפא למחלת ליבו של אחיו.
באותה תקופה הוא עבד בתור מנקה מפעל מזון מקומי. כאשר ראה אותו צייד כישרונות בבר מקומי באיווה והזמין אותו לתחרות הדוגמנות "הפנים היפות של איווה", קוצ'ר עזב את האוניברסיטה ועבר לזמן קצר לניו יורק כדי לדגמן. לאחר מכן עבר ללוס אנג'לס כדי לפתח קריירת משחק.
קריירה
לאחר תחרות "הפנים היפות של איווה" בה הופיע קוצ'ר כדוגמן, הוא השתתף בתחרות דוגמנות ארצית והפסיד לג'וש דוהאמל. לאחר מכן הוחתם בסוכנות הדוגמנות "Next" והחל להופיע בפרסומות שונות, ודגמן בין היתר בפריז ומילאנו; לפיצה האט, ולמעצב האופנה קלווין קליין.
ב-1998 הוא לוהק לתפקיד מייקל קלסו בסדרת הטלוויזיה "מופע שנות ה-70" ושיחק בתפקיד זה עד שנת 2006. בשנת 2000 כיכב בסרט "אחי איפה האוטו שלי", שהיה לסרט פולחן. בשנת 2001 שיחק בסרט "טקסס רנג'רס", והתארח בפרק בסדרה "תהרוג אותי וזהו". ב-2002, הוא התארח בפרק בסדרה "ככה זה בחיים", שם גילם את בן דודו של סקוט.
ב-2003 כיכב בסרטים "ירח דבש מטורף" לצד בריטני מרפי ו"הבת של הבוס שלי" לצד טארה ריד. בין השנים 2003–2007 הפיק והופיע בתוכנית "פאנק'ד" שבה בכל פרק מתח סלבריטאים (כמו בתוכנית הישראלית "פספוסים").
ב-2004 הוא הפיק ושיחק בתפקיד ראשי בסרט המותחן "אפקט הפרפר" המבוסס על ערכי "תורת הכאוס". הסרט עורר ביקורת מעורבת אבל הצליח בקופות. ב-2005 בסרטים "הכי דומה לאהבה" לצידה של אמנדה פיט ו"נחש מי". בין השנים 2005–2008, הפיק קוצ'ר את סדרת הריאליטי האמריקאית "היפה והחנון". בשנת 2006, בשל הופעתו בסרט "המגן", הוא היה צריך לוותר על חוזה השתתפותו בעונה השמינית של "מופע שנות השבעים", ונאלץ לעזוב את הסדרה. הוא הופיע בארבעת הפרקים הראשונים של הסדרה ובפרק הסיום. באותה שנה, הוא הופיע בסרט "בובי" המתאר את היום בו התנקשו בחייו של הסנטור רוברט פ. קנדי. בנוסף, הוא דיבב את דמותו של אליוט בסרט האנימציה "חברים על הכוונת".
ב-2008 כיכב לצד קמרון דיאז בסרט הקומדיה "מה שקורה בווגאס". בשנת 2009, הפיק ושיחק בתפקיד הראשי בסרט הדרמה הרומנטי "התפשטות", לצד אן הייש. ב-2010 הפיק ושיחק במותחן הקומי "קילרים" לצד קתרין הייגל, ובסרט "יום האהבה". ב-2011 שיחק לצד נטלי פורטמן בקומדיה הרומנטית "קשר לא מחייב" ובסרט "סילבסטר בניו יורק", וגם החליף את צ'רלי שין בסדרה "שני גברים וחצי" בעונות 9–12.
ב-2013 כיכב אשטון קוצ'ר בסרט "ג'ובס" שנכתב על סטיב ג'ובס וחברת אפל שם הוא משחק בתפקיד הראשי. בשנת 2014, שיחק בגרסה המחודשת לסרט "אנני". בשנת 2017 שיחק בסרט "The Long Home".
החל משנת 2016 משחק בסדרה "החווה", סדרת מקור של נטפליקס, בה הוא מגלם את קולט בנט, שחקן פוטבול כושל שחוזר לחווה המשפחתית המנוהלת על ידי אביו ואחיו. קוצ'ר משחק לצד סאם אליוט המגלם את אביו, בו, ודני מסטרסון המגלם את אחיו, רוסטר. מסטרסון וקוצ'ר שיתפו פעולה כזכור בסדרה "מופע שנות ה-70". בשנת 2017 הועלו מספר אשמות כנגד מסטרסון כי הוא אנס והטריד נשים בתעשייה לאורך שנים, וכתוצאה מכך דמותו נחתכה מהסדרה לאחר 50 פרקים, בתחילת החלק השני של העונה השלישית. דמותו של קוצ'ר מושפעת רבות עקב "אובדן האח" ועלילה זו מתוארת בחלק השני של העונה השלישית.
חיים אישיים
באפריל 2012 החל לצאת עם השחקנית היהודיה-אמריקאית מילה קוניס. הזוג התארס בפברואר 2014 ובאוקטובר 2014 נולדה בתם וייט. בנובמבר 2016 נולד בנם השני. הם הכירו לראשונה ב-1998, כששיחקו את הזוג הטלוויזיוני "ג'קי וקלסו" בסיטקום "מופע שנות ה-70". ב-4 ביולי 2015, ביום העצמאות האמריקאי, נערכה חתונתם של בני הזוג.
קוצ'ר ביקר בישראל כארבע פעמים, ובאחד מביקוריו ביקר בקבר יוסף. הוא ביקר גם במערת קבר רבי אברהם אזולאי (ה"חסד לאברהם") בחברון. כמו כן התעניין קוצ'ר בהרחבת לימודי הקבלה שלו.
קוצ'ר הוא אחד הבעלים של מסעדה איטלקית שהוא מנהל יחד עם חבריו וילמר ולדראמה ודני מסטרסון, ששיחקו לצדו ב"מופע שנות ה-70".
ב-17 באפריל 2009 הפך קוצ'ר לראשון שהגיע למיליון עוקבים ברשת החברתית טוויטר. ב-2010 הופיע קוצ'ר ברשימת "100 האנשים המשפיעים ביותר בשנת 2010" של המגזין TIME.
קוצ'ר היה תלמידו של הרב שרגא ברג (מייסדה של מרכז הקבלה). קוצ'ר אף הגיע לישראל כדי להשתתף בהלווייתו.
ב-2022 חשף כי הוא סובל מדלקת כלי דם שהוא לא ציין את שמה, שגרמה לו שנתיים קודם לכן לאבד את הראייה, את השמיעה ואת שיווי המשקל.
נעמי סטוצ'ינר
נעמי סטוצ'ינר (נולדה בשנת 1947) היא יזמת חברתית ישראלית. מייסדת עמותת "בית איזי שפירא", הפועלת למתן הזדמנויות שוות ושילובם של אנשים עם מוגבלויות בחברה. כלת פרס ישראל למפעל חיים לשנת 2020.
ביוגרפיה
סטוצ'ינר נולדה ביוהנסבורג שבדרום אפריקה בשנת 1947 לאיזי ולוסי שפירא. היא התחנכה בתנועת בני עקיבא במקום. ב-1970, לאחר שסיימה את לימודיה בעבודה סוציאלית-קהילתית באוניברסיטת ויטווטרסראנד שביוהנסבורג, עלתה לישראל ביחד עם בעלה טוביה, והשתלבה בפעילות קהילתית. היא הקימה את היחידה הקהילתית של עיריית תל אביב בשכונת התקווה.
ב-1977 - הקימה יחד עם פרופסור שמאי דוידסון, את היחידה לבריאות הנפש מטעם בית החולים הפסיכיאטרי שלוותה ברעננה, והייתה המתאמת של יחידה זאת עד 1981.
דרך החזון של אביה ביחסו לאנשים עם מוגבלויות ופועלו לשוויון הזדמנויות למענם בתוך החברה, שהקים מוסד פנימייתי ביוהנסבורג, שלפעילותו התגייסה המשפחה כולה. נחשפה לעולם החינוך המיוחד, וכך התעצבה תפיסת עולמה וגישתה לנושא.
בשנת 2013 זכו סטוצ'ינר ובית איזי שפירא בהכרה מיוחדת מטעם האו"ם, כאשר הוזמנו להציג בכינוס השישי של האו“ם בנושא זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות. כיום משמש בית איזי שפירא יועץ מיוחד להמועצה הכלכלית חברתית של האומות המאוחדות ומסייע בקידום מעמדם של אנשים עם מוגבלויות ברחבי העולם.
כיהנה כמנכ"לית בית איזי שפירא מיום הקמתו ועד שנת 2006. אז העבירה את תפקיד המנכל”ית לידי ג’ין יודס, לאחר מכן הקימה את הארגון הבינלאומי של ידידי בית איזי שפירא, שבראשו עמדה עד שנת 2010, וכיום היא ממשיכה להיות חברה בוועד המנהל של בית איזי שפירא. בשנת 2011 פרסמה סטוצ'ינר, יחד עם ישראל סייקס ושרון בכר, את הספר "לילה כיום יאיר" המסכם שלושים שנות יזמות חברתית של בית איזי שפירא.
לאחר פרישתה מהפעילות הניהולית בבית איזי שפירא, הקימה את ארגון Unlimited Impact Social לפיתוח קיימות ארגונית בחברה האזרחית, היא מייעצת לארגונים מהמגזר החברתי העוסקים בהשפעה חברתית רחבה בישראל ומחוצה לה, ומרצה בנושאים שונים הקשורים ליזמות חברתית, חיזוק הקשר בין הסקטור החברתי-עסקי-ממשלתי ואתיקה בפיתוח משאבים.
ב-2017 העניק המרכז הבינתחומי הרצליה לסטוצ'ינר תואר עמיתת שם כבוד.
בשנת 2020 זכתה בפרס רפפורט לעשייה נשית פורצת דרך. מנימוקי הפרס: "מפעל חייה של נעמי מהווה דוגמה ומופת לשינוי שיכולה ליצור התגייסותו של היחיד למען החברה".
בשנת 2020 זכתה בפרס ישראל למפעל חיים. ועדת הפרס, בראשותו של הפרופסור משה בר אשר, ציינה בנימוקיה כי:.
היא חברה בוועד המנהל של בית איזי שפירא, ובוועד המנהל של הארגונים קרן אהבה, מנהיגות אזרחית, כל זכות ודרור. סטוצ'ינר נשואה לטוביה, אם לארבעה ילדים אורלי, לימור, ברק וגיורא. היא מתגוררת ברעננה ובשנת 2012 קיבלה את פרס יקירת העיר.
חרוטיים
חֲרוּטִיִּים (שם מדעי: Conidae) היא משפחה של חלזונות ימיים טורפים מהקבוצה חלזונות גבוהים שבמחלקת החלזונות, הידועים בזכות מבנה הקונכייה דמוית החרוט והארס של כמה מהמינים במשפחה.
מאפיינים
המשפחה כוללת כ-800 מינים. גודל הקונכייה נע בין כמה מילמטרים עד לכמה סנטימטרים, הקונכייה הגדולה ביותר שנמדדה שייכת למין Kalloconus pulcher שנמצא בחופי אפריקה המערבית ואורכה 25.7 ס"מ.
למרות איטיותם הם מסוגלים לשגר לשון דמוית צילצל בעלת ארס קטלני המסוגל לשתק את הדג במהירות רבה כך שלא יספיק לברוח. חלק מהמינים ארסיים מאוד לבני אדם, כגון המין חרוט ארסי השוכן בחופי אילת והמין חרוט מסוכן, המסוגלים להרוג אדם בעזרת כמה מיליוניות גרם של ארס.
מחיאת כפיים בעמידה
מחיאת כפיים בעמידה היא סוג של מחיאות כפיים סוערות המתרחשות בעת שהקהל היושב נעמד תוך כדי מחיאות כפיים, לאחר הופעה או נאום יוצאי דופן. מחיאת כפיים בעמידה נחשבת מחווה של כבוד מיוחד, ונהוגה לעיתים קרובות בעת כניסה או עזיבה של נואם או מבצע על הבמה, בעת שהתשואות נמשכות עד שהאדם עוזב או מתחיל את נאומו או מופעו, ולעיתים לצורך בקשת הדרן בסוף הופעה.
באנגלית, המונח המקובל למחיאת כפיים בעמידה הוא "Standing Ovation", ומקורו מהמילה הלטינית "Ovo", שמשמעותה "אני שמח". ברומא העתיקה, היו זוכים מפקדים צבאיים החוזרים מהקרב לאוביישן, שהוא סוג של טריומף, גם במקרים שבהם הישגיהם בקרב לא עמדו בדרישות הניצחון, אך עדיין היו ראויים לשבח (כמו מרקוס ליקיניוס קראסוס לאחר תבוסתו מול ספרטקוס).
אל-חוכם א-שרעי א-תכליפי
אַלחֻכֻּם א-שַרְעִי א-תַכְּלִיפִי (תרגום לעברית: פסיקות ההלכה המחייבות) הם בתורת המשפט האסלאמי: נאום אללה, שהמעשים של המחויבים קשורים בהם, כציווי או בחירה.
הטור השביעי
"הטור השביעי" היה מדור של המשורר נתן אלתרמן שהופיע במשך 24 שנים בעיתון "דבר", וכלל טור מחורז בענייני אקטואליה. השם "הטור השביעי" נובע ממיקומו של הטור, השביעי מימין (או הראשון משמאל) בעמוד הפנימי של העיתון, שמנה שבעה טורים. הטורים היו סאטיריים וביקורתיים, אך רבים מהם הגיעו לדרגת שירה לירית ופואמה לאומית. בשנים האחרונות להופעת הטור נכתבו חלק מן הטורים בפרוזה. "הטור השביעי" זכה ליוקרה רבה, ויש שנהגו להמתין ליד בית "דבר" בתל אביב ביום שישי בבוקר, כדי לקראו ראשונים. שירי "הטור השביעי" קובצו בסדרת ספרים הנקראים "הטור השביעי", שלושה מהם הופיעו בימי חייו של המשורר, ולאחר פטירתו הופיעו קבצים אחדים ובהם לקט משירי הטור השביעי.
ההיסטוריה של הטור
"הטור השביעי" החל להופיע ב"דבר" ב-5 בפברואר 1943, כשעוד קודם לכן פרסם אלתרמן טורים דומים, תחילה ב"דבר" (בשם "סקיצות תל אביביות", בחודשים יולי-נובמבר 1934) ואחר ב"הארץ" (בשם "רגעים", מנובמבר 1934 עד ינואר 1943.) בשנותיו הראשונות התפרסם "הטור השביעי" בתדירות כמעט שבועית, ולאחר מכן ירדה תדירות הופעתו. הטור האחרון הופיע בשנת 1967, לאחר שבשנה שקדמה לכך לא הופיע כלל. בסך הכול פורסמו בדבר 693 טורים. קדם לטור ב"דבר" טור אקטואלי של אלכסנדר פן (תחת שם העט "תנו רבנן") שהתפרסם בשנת 1932 ולו קדמה מסורת של טור מחורז בענייני השעה בעיתונות העברית שהחלה במשה לייב חשקס שפעל בסוף המאה ה-19 ואחריו אהרון צפנת שכתב מאז 1925 ומדוריהם העיתונאיים של קדיש יהודה סילמן ויהודה קרני.
בתקופת המנדט הבריטי עסק "הטור השביעי" בעיקר בחידודים כנגד הבריטים ובזכות הפלמ"ח ו"ההגנה" שנלחמו כנגדם. הידוע ביותר בשירי "הטור השביעי" הוא "מגש הכסף", שפורסם ב-19 בדצמבר 1947, שלושה שבועות בלבד אחרי כ"ט בנובמבר, כאשר מספר הרוגי מלחמת העצמאות שזה עתה החלה היה עשרות בודדות. טורים נודעים נוספים הם "נאום תשובה לרב חובלים איטלקי", שעסק בהעפלה, "מרשימותיו של כלב", שעסק בחיפושי נשק על ידי שלטונות המנדט, ועוד.
גם לאחר הקמת המדינה המשיך אלתרמן בפרסום הטור ועסק גם בשאלות מוסר, כמו השיר "אלמנת הבוגד", שפורסם בעקבות הוצאתו להורג של מאיר טוביאנסקי. הטור "על זאת", שפורסם ב-19 בנובמבר 1948, בעת שמלחמת העצמאות הייתה בעיצומה, עסק בטוהר הנשק, ולאחר פרסומו הופץ במאה אלף עותקים בקרב חיילי צה"ל, לפי החלטת דוד בן-גוריון, ראש הממשלה ושר הביטחון. הטור "יום הזיכרון והמורדים" עורר פולמוס רב כשתבע בו כי אין להבדיל בין גבורת מורדי הגטאות לבין תגובתם של שאר היהודים בשואה, כולל אלה של היודנראט.
במשבר "הפרשה" צידד אלתרמן בעמדתו של דוד בן-גוריון, בניגוד לקו העיקרי של "דבר" בסוגיה זו. עימות זה גרם לערעור יחסיו של אלתרמן עם מערכת העיתון, והביא לפרישתו באמצע 1967.
חוקרת הספרות זיוה שמיר עסקה בהשפעתו של הטור:
הספר הראשון
הספר הראשון והידוע ביותר בסדרת הספרים, יצא לאור בשנת 1948, בראשית מלחמת העצמאות ולפני הכרזת המדינה. בספר נכללו טורים שנכתבו מראשית שנות השואה ועד מועד צאתו לאור. בספר נכללים שישה פרקים:
דברי תשובתו של נתן אלתרמן למברכיו
ב-9 באפריל 1948 נערכה מסיבה רבת משתתפים, של אנשי עיתון "דבר" והוצאת הספרים "עם עובד", לכבוד צאת הספר הראשון. לאחר שתמו דברי מברכיו השיב להם המשורר:
הספר השני
הספר השני הופיע בשנת 1954 וכלל את הטורים מימי מלחמת העצמאות ומחמש שנותיה הראשונות של המדינה. מפאת שפע האירועים שאירעו בפרק זמן זה והעסיקו את המשורר, נכללים בספר אחד עשר פרקים:
השיר "על זאת" הוא קריאה לשמירת טוהר הנשק והוקעת המקרים שבהם לא נשמר במהלך הקרבות.
הספר השלישי
הספר השלישי הופיע בשנת 1962 וכולל את התייחסותו של המשורר לאירועים שקרו מ-1954 ועד לצאתו לאור. ספר זה, לעומת קודמיו, כולל גם טורים רבים שנכתבו בפרוזה. ביחס לתקופה סוערת זו (שהתרחשו בה מלחמת סיני, משפט קסטנר ומשפט אייכמן) אשר העלו מחדש את אימי השואה בישראל. בספר תשעה פרקים:
השיר "על החייל אלבז" נכתב לזכרו של החייל נתן אלבז, אשר בשנת 1954 רץ אל מותו כשבידו רימון יד שהמנגנון בו הופעל, על מנת למנוע פיצוץ הרימון בקרב חבריו.
בפרק זה מופיע שיר שזכה להיות מוקרא מעל בימת הכנסת, עוד לפני שנתפרסם בעיתון, והוא השיר "עוד יסופר" (שנדפס בספר בשם "אחד הלילות") בו ביטא אלתרמן את תחושותיו מלילה אחד בשנת 1956 (24 ביולי, מבצע יונה), שבו נכח המשורר בעת פריקתם החשאית של כלי שריון שהגיעו לישראל מצרפת ערב מבצע סיני. ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון אסר על פרסום השיר, עד שבישיבת הכנסת מיום 15 באוקטובר 1956 מסר לראשונה לכנסת על דבר קבלת הנשק הצרפתי. באותה ישיבת כנסת אמר ראש הממשלה:
ולהלן הקריא ראש הממשלה את השיר כפי שנכתב על ידי אלתרמן לאחר ליל ההורדה:
משפורסם הסוד הופיע השיר בעיתון ובספר בשינוי גרסה; בכל מקום בשיר שהמשורר השתמש בו בביטוי "אולי זה לילה שהיה או לילה שיהיה" מופיע בגרסת העיתון והספר הביטוי: "זה לילה שהיה".
השיר "הדף הפתוח" (שהתפרסם בעיתון ב-11 בפברואר 1955) עוסק בפרשת העסק הביש, ומהנרמז בו עולה כי אלתרמן ידע את עיקרי פרטי הפרשה, שנשמרו באותו זמן בסודיות בישראל. הוא שואל:, ו
בשיר "יום הזיכרון והמורדים" המופיע בפרק זה, שפורסם ב"דבר" ב-30 באפריל 1954, שבו חל באותה שנה יום הזיכרון לשואה ולגבורה מערער אלתרמן על הנטייה הרווחת לגנות את התנהגות היהודים בעת השואה וכנגדה להעלות על נס את גבורת המורדים. אלתרמן מעמיד את השיר כמונולוג של המורדים:
ספרי "הטורים הגנוזים"
בשנים 1986 עד 2005 הוצאו לאור שלושה ספרים בהם פורסמו הטורים הנקראים "גנוזים" - טורים שפורסמו מעל דפי "דבר", אך לא נבחרו על ידי אלתרמן בשלושת כרכי הטור השביעי שראו אור בחייו.
בספר הרביעי נכללו טורים שהופיעו מפברואר 1943 ועד אפריל 1948. בספר החמישי נכללו טורים שהופיעו מיוני 1948 עד דצמבר 1956. בספר השישי נכללו טורים שהופיעו מינואר 1957 ועד פברואר 1967. רק כרבע מן הספר הוא שירה והיתר נכתב בפרוזה. מבקר הספרות מנחם בן מתח על קטעי הפרוזה שבספר, עם צאתו לאור ב-2005, בקורת:
לדברי ההוצאה, בפתח הספר השישי, עם הוצאתו לאור הגיעה לסיומה מלאכת פרסום הטורים הגנוזים. בטורים הגנוזים הגיב אלתרמן, כדרכו, למאורעות השוטפים ולנושאים שונים, ספרות, תיאטרון, קולנוע, מפלגות, יחסי חילונים-דתיים, היחס למיעוט הערבי ויחסי ישראל-גרמניה. אלתרמן גילה בטורים הגנוזים תמיכה עקבית בדוד בן-גוריון ומדיניותו ועסק רבות בעסק הביש ובויכוח בין בן-גוריון לראשי מפא"י, פרישתו מהמפלגה והקמת רפ"י.
הטורים הללו, שלא נכללו בשלושת הספרים שראו אור בחיי המשורר ונשארו גנוזים כרבע מאה ומעלה לאחר פטירתו, לא נכללו באנתולוגיות ובתוכניות הלימודים במשך פרק זמן ארוך זה, ולא קנו להם את המעמד כאתוס לאומי, כדוגמת הטורים שנתפרסמו בשלושת הספרים הראשונים. עם זאת, מהווים טורים אלה חומר רב ערך לחוקרי שירת אלתרמן ולחוקרי תולדות התקופה.
מהדורה כרונולוגית
בשנת 2010 שהייתה שנת המאה להולדתו של אלתרמן החלה לצאת בהוצאת הקיבוץ המאוחד מהדורה חדשה של כל הטורים בצורה כרונולוגית בעריכת דבורה גילולה. המדורה הזו יצאה בשישה כרכים, האחרון יצא בשנת 2017.
כנסיית טא' פינו
כנסיית המדונה של טא' פינו (מלטזית Santwarju tal-Madonna ta' Pinu; אנגלית Sanctuary of the Blessed Virgin of Ta' Pinu) היא כנסייה קתולית מבודדת באי גוזו שבמלטה, השוכנת על שלוחה בגובה של 100 מטרים, כשלושה קילומטרים צפונית-מערבית לעיר ויקטוריה וכחצי קילומטר ממזרח לכפר ארב (Għarb) שבתחומו היא נמצאת. הכנסייה מוכרת כ"כנסייה לאומית" (National Shrine), והיא אתר צלינות פופולרי ואחת הכנסיות החשובות במדינה.
היסטוריה
באתר נצבה בעבר קפלה קטנה שמועד בנייתה אינו ידוע, אך היא תועדה בכתובים במחצית השנייה של המאה ה-16. מצבה של הקפלה, אשר נודעה בשם "קפלת האצילים", היה בכי רע, והבישוף של מלטה הורה על הריסתה. לפי המסורת, כאשר הכה הפועל הראשון במבנה כדי להורסו, ידו נשברה. הדבר נתפרש כאות משמים, והקפלה נותרה על כנה. היא נרכשה על ידי אדם בשם פיליפינו גאוצ'י (Filippino Gauċi), ובחיבה פינו (Pinu). משמו נגזר שמה של הקפלה, שמשמעותו במלטזית "של פינו". גאוצ'י מימן את תחזוקתה ושיפוצה של הקפלה ב-1611, הקים בה מזבח אבן ב-1619, והזמין את ציור עליית הבתולה הנמצא בה עד היום.
ב-22 ביוני 1883 שמעה רווקה כפריה מקומית בשם קרמני גרימה (Karmni Grima) קול בחולפה ליד הקפלה. הקול שבקע מהמבנה הזמין אותה להיכנס אליו, וכאשר נכנסה פנימה, הבינה כי מקורו בציורה של הבתולה. הבתולה ציוותה על גרימה לדקלם שלוש פעמים את המילים "אווה מריה" (Ave Maria - "שלום מרים"), לזכר שלושת הימים בהם שהתה אם האלוהים בקברה טרם עלתה למרומים. זמן-מה לאחר מכן חלתה גרימה ורותקה למיטתה למשך שנה. היא ספרה על האירוע לידידה פרנצ'סקו פורטלי (Francesco Portelli), אשר סיפר לה כי חווה חוויה דומה. מיד לאחר מכן נרפאה אימו החולה של פורטלי באורח נס, ושמה של הקפלה התפרסם. כשלושים שנה לאחר מכן הוחלט להקים באתר כנסייה חדשה. ב-30 במאי 1920 החלה הקמת המבנה החדש, והכנסייה הוקדשה ב-31 באוגוסט 1932. ב-1935 האפיפיור פיוס האחד עשר העניק לכנסייה מעמד של בזיליקה מינורית, והקרדינל אווג'ניו פאצ'לי (לימים האפיפיור פיוס השנים עשר), הורה להכתיר את ראשה של הבתולה בציור בכתר. האפיפיור יוחנן פאולוס השני פקד את הכנסייה, עת ביקר במלטה ב-26 במאי 1990. הוא קיים מיסה בחזית הכנסייה ועיטר את ציורה של הבתולה בחמישה כוכבי זהב.
המבנה
כנסיית טא' פינו יוצאת דופן בסגנון הכנסייתי האדריכלי המקובל במלטה. היא הוקמה בסגנון האדריכלות הרומנסקית, בצורת צלב הנושא כיפה. לצידה מגדל פעמונים צר בסגנון איטלקי שגובהו 61 מטרים. בראש המגדל, בכל אחד מצדדיו, קבועים שעון ומעליו חלון טריפורי, וצריח מחודד ניצב בקצהו.
חלק מהקפלה הקודמת, ובה קברה של גרימה, שולב באפסיס שמאחורי מזבח הכנסייה החדשה. מעל המזבח, מוגן על ידי וילונות בגווני כחול וזהב, תלוי ציורה של הבתולה. חלקה המודרני של הכנסייה מעוצב בפשטות כמעט פרוטסטנטית, וקירותיו החשופים עומדים בניגוד לעושר העיטורים בכנסיותיה האחרות של המדינה. מתחת לכיפה פסל גדול של הבתולה, ובכנסייה שישה פסיפסים ו-76 חלונות שבהם קבועים ויטראז'ים.
ממזרח לכנסייה ומול חזיתה, מטפס שביל אל שיאה של גבעת טא' אמאר (Ta Għammar) שגובהה 182 מטרים, ולאורכו פסלי שיש בגודל טבעי, המנציחים את תחנות הצלב לפי הכתובים. בראש הגבעה נצבת קפלה קטנה.
נמל התעופה מינכן פרנץ יוזף שטראוס
נמל התעופה מינכן פרנץ יוזף שטראוס (בגרמנית: Flughafen München-Franz Josef Strauß) הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם כ-28.5 ק"מ צפונית-מזרחית למינכן שבגרמניה. הנמל נקרא על שם פרנץ יוזף שטראוס (פוליטיקאי שהיה ראש ממשלת מדינת בוואריה, בה שוכן שדה התעופה), והוא משמש כבסיס לחברת התעופה הגרמנית הלאומית לופטהנזה וכן לחברות קונדור איירליינס ו-TUI איירליינס. בנמל שני מסלולי טיסה מקבילים ושני טרמינלים.
היסטוריה
נמל התעופה נפתח לתנועה בחצות בין 16 ל-17 במאי 1992, בצמוד לסגירת נמל התעופה הקודם בעיר, נמל התעופה מינכן רים, ששכן ברובע רים במזרחה של העיר. בניית הנמל החלה בשנת 1980 בשטחו של הכפר פרנץ, ש-500 מבתיו נהרסו על מנת לפנות לו מקום. בשנת 2003 יוחד טרמינל 2 לשימושם של הנוסעים בטיסות סטאר אלייאנס בלבד. בשל גידול התנועה בנמל, מתוכננת כיום סלילת מסלול שלישי.
בין השנים 1995–2006 הוכפל מספר הנוסעים בנמל, מפחות מ-15 מיליון לכ-30 מיליון נוסעים בשנה. הנמל הוא השני בגרמניה בהיקף התנועה העוברת בו, לאחר נמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט, והוא מדורג במקום ה-14 בעולם בהיקף התנועה הבינלאומית החולפת דרכו. מדי שנה עוברים בנמל כ-35 מיליון נוסעים. בשנת 2009 דורג הנמל במקום השני באירופה מבחינת איכות שירותיו.
טרמינלים ומתקנים בנמל
מרבית המתקנים בנמל ממוקמים בין שני מסלולי הטיסה. כבישי הגישה ומסילות הרכבת אל הנמל מחלקים את חלקו המערבי לאזור מטען תחזוקה מדרום, ולמשרדים, חניון לטווח ארוך ומרכז המבקרים מצפון.
טרמינל 1
טרמינל 1, שנבנה בשנת 1992, הוא הטרמינל הוותיק יותר. לטרמינל קיבולת של 25 מיליון נוסעים בשנה והוא מחולק לחמישה אזורים עצמאיים (A עד E). אזור F הוא אזור מבודד בין שני הטרמינלים, והוא משמש טיסות המצריכות אבטחה מוגברת, בהן כל הטיסות לישראל. טרמינל 1 מטפל כיום בטיסות של כל חברות התעופה חוץ מהחברות שחברות בסטאר אלייאנס. עם זאת, בשל היקף הפעילות של החברות בברית, משתמשות לופטהנזה, ג'רמנווינגס וקונדור איירליינס באזור D.
Munich Airport Centre
Munich Airport Centre הוא אזור קניות ובילוי חדש שמחבר בין שני הטרמינלים. הוא בנוי כאוהל שקוף למחצה, ולידו בית מלון של רשת קמפינסקי.
אבו מנצור אל-מאתורידי
אבו מנצור, מוחמד בן מוחמד בן מחמוד א-סמרקנדי (853–944), המוכר כאבו מנצור אלמאתורידי (בערבית: أبو منصور الماتريدي), ובתואר הכבוד האימאם מאתורידי, היה פוסק הלכה והוגה דעות מהאסכולה החנפית. משנתו והגותו התפתחו לאסכולה תאולוגית שלמה שנקרא על שמו: האסכולה המתורידית, אשר הפכה לאסכולה הדומיננטית במרכז אסיה ואף הייתה התאולוגיה המועדפת על אימפריות אסלאמיות, כגון האימפריה העות'מאנית.
קורות חייו
האימאם אלמאתורידי נולד במאתוריד, כפר או רובע בשכונת סמרקנד, בשנת 853. הוא צאצא למשפחה המפורסמת אבו איוב אלאנצרי מאלמדינה. על קורות חייו לא ידוע הרבה, מפני שרוב המקורות בנוגע לחייו אינם בנויים כביוגרפיות, אלא כרשימות של עבודות שהורחבו בענייניהם באמצעות הצהרות והסברים בנוגע לחייו הפרטיים, ואשר כללו בדרך כלל גם כמה מילים בשבחו של האימאם. עם זאת, ידוע שהוא חי כאיש רוח, ולא היה באורח חייו דבר שרמז שיש לו מעמד חברתי גבוה משל האחרים. אף על פי שאינו מתואר תמיד כמיסטיקן, סברה מקובלת אומרת שהוא קיים קשרים עם הסופים בסביבתו, מפני שהתאולוגיה החנפית שבאזור שלו התאפיינה באלמנטים מיסטיים, ורבים מפוסקי ההלכה החנפים של האזור שלו היו מיסטיקנים סופים.
תאולוגיה
מאתורידי תמך בשיטת פרשנות אלגורית לביטויים אנתרופומורפיים בקוראן, גם בעודו דוחה על הסף חלק גדול מהפרשנויות אליהם הגיעו אנשי המועתזילה באמצעות השיטה הזאת. במקרים אחרים, מאתורידי העדיף להיצמד לקריאת פסוקי הקוראן על פי הפשט שלהם.
מאתורידי חלק לא רק על דעותיהם של המועתזילה, אלא גם על חלק מדעותיהם של האשעריה. למשל: בעניין תכונותיו ומעשיו של אללה, מאתורידי גרס כי מעשיו של אללה נצחיים כמו תכונותיו, ולכן לא רק שתמיד הוא היה בורא, אלא שהוא גם תמיד עסק בבריאה.
מאתורידי צידד בדעה שהמאמינים יחזו, פשוטו כמשמעו, באללה, כאשר הם יגיעו לגן העדן, אך הוא התנגד לדעה שזה יקרה באמצעות העיניים.
מאתורידי גרס שהאמונה אינה פוחתת או גוברת, כי אם נותרת יציבה. האדיקות והיראה הן אשר פוחתות או גוברות. זאת בניגוד לאשעריים, אשר גורסים כי האמונה עצמה פוחתת או גוברת. עוד גרס מאתוריד כי מוחו של האדם יודע, ללא סיוע ממקור אלוהי, שכמה מהחטאים הגדולים, כמו שתיית אלכוהול ורצח, הם רעים מיסודם. האשעריים, לעומת זאת, טוענים שללא סיוע אלוהי, לא יודע האדם מה רע ומה טוב, מה חוקי ומה לא.
נקודה נוספת, ומהותית, שבה נבדלים האסכולה האשערית והאסכולה המאתורידית, היא החנינה לכמה מאלו שאינם מוסלמים בחיי העולם הבא. האימאם אל-ע'זאלי טען, כי הלא-מוסלמים שלא הגיעה אליהם בשורת האסלאם, או שהגיעה אליהם בדרך מעוותת, אינם נושאים באחריות לכך בעולם הבא. לעומתו, מאתורידי וחסידיו טענו שקיומו של האל הוא כה ברור וגלוי, שמי שניחנו ביכולת חשיבה ובזמן לחשוב (בניגוד לאלה המוגבלים שכלית, למשל) ובכל זאת הם אינם מאמינים באללה - הם יגיעו לגיהנום, גם אם לא הגיעו אליהם המסרים של האסלאם; ואילו מי שאינם מוסלמים ומאמינים באללה, ומסריו של האסלאם לא הגיעו אליהם, יזכו לחנינה בעולם הבא.
אלמאתורידי, כמו האימאם אבו חסן אלאשערי וכמו האימאם א-תחוואי, התבסס על התאולוגיה של האימאם אבו חניפה, ופיתח אותו על פי הבנתו. שלושת ההוגים נחשבים לכמה מגדולי התאולוגים בהיסטוריה של האסלאם, אשר כל אחד מהם זכה לזרם תאולוגי על שמו (אתחוויה, אלמותארידיה והאשעריה). הזרם הנפוץ ביותר, אשר לאורו הולכים רוב המוסלמים בעולם, הוא האשעריה. שלושת הזרמים הללו התפתחו מהגותו של האימאם אבו חניפה.
מורשתו
אף על פי שהאסכולה האשערית הפכה לאסכולה התאולוגית הנפוצה ביותר באסלאם - דעותיו ומסקנותיו של האימאם אלמאתורידי נשארו עד היום חשובים בעיניהם של מוסלמים רבים, והתאולוגיה המאתורידית היא השנייה בחשיבותה בקרב המוסלמים, לאחר האשעריה.
תאריו
בין התארים שלהם זכה האימאם היו:
ספריו
בין ספריו הרבים ניתן למנות את:
שירת עצמי
"שירת עצמי" (באנגלית: Song of Myself) הוא שיר מאת וולט ויטמן (1819–1892) הנכלל ביצירתו "עלי דשא" (Leaves of Grass). הוא תואר כ"מייצג את ליבת החזון הפואטי של ויטמן".
היסטוריית פרסום
השיר פורסם לראשונה ללא חלוקה לחלקים בתור השיר הראשון מתוך שנים עשר שירים ללא כותרת, במהדורה הראשונה (1855) של "עלי דשא". המהדורה הראשונה יצאה לאור על ידי ויטמן ועל חשבונו.
במהדורה השנייה (1856) השתמש ויטמן בכותרת "שירו של וולט ויטמן, אמריקאי", שקוצר ל"וולט ויטמן" במהדורה השלישית (1860).
השיר חולק לחמישים ושניים חלקים ממוספרים במהדורה הרביעית (1867) ולבסוף קיבל את התואר "שירת עצמי" במהדורה האחרונה (1891–1892). הסברה המקובלת היא שמספר הקטעים משקף את מספר השבועות בשנה.
התקבלות
לאחר פרסומו ב-1855, "שירת עצמי" סומן מיד על ידי המבקרים והקוראים כיצירה מוערכת, והיצירה נותרה בין המוערכות והמשפיעות ביותר בשירה האמריקאית. בשנת 2011, הסופר ואיש האקדמיה ג'יי פאריני כינה אותו השיר האמריקאי הגדול ביותר שנכתב אי פעם.
בשנת 1855, כתב העת "Christian Spiritualist" (הספיריטואל הנוצרי) נתן סקירה ארוכה ומשבחת של "שירת עצמי", ובה שיבח את ויטמן על כך שהוא מייצג "מדיום פואטי חדש", אשר באמצעות דמיון פעיל חש ב"זרימת הרוח והנשימה האלוהית". ראלף וולדו אמרסון כתב גם הוא מכתב לוויטמן, ושיבח את עבודתו על "שנינותה וחוכמתה".
עם זאת, הקבלה הציבורית בוששה מלהגיע. השמרנים החברתיים גינו את השיר כמתעלל בנורמות מוסריות מקובלות בשל התיאורים הבוטים של המיניות האנושית. ב-1882, התובע המחוזי של בוסטון איים בפעולה נגד "עלי דשא" בגין הפרת חוקי הצניעות של המדינה ודרש לבצע שינויים במספר קטעים מהשיר "שירת עצמי".
סגנון ספרותי
השיר כתוב בסגנון פסוק חופשי. ויטמן משבח את המילים "פשוט כמו דשא" (קטע 39) ומוותר על תבניות פסוקים ותבניות סטנדרטיות לטובת סגנון פשוט וקריא שפונה לקהל הרחב.
המבקרים ציינו השפעה טרנסנדנטלית חזקה על השיר. בבית 32, למשל, ויטמן מביע רצון "לחיות בין החיות" ולמצוא אלוהות בחרקים.
בנוסף לנטיה זו לרומנטיקה, השיר מנבא סוג של ריאליזם שעתיד היה להפוך לחשוב בספרות ארצות הברית לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית. בפסקה הבאה משנת 1855, למשל, מכליל ויטמן את הפרטים הקודרים של חיי היומיום:
המטורף נישא לבסוף לבית המקלט, (הוא לעולם לא יישן יותר כמו שישן במיטת התינוק בחדר השינה של אמו;)
עם ראש אפור ולסתות כחושות, עובד המדפיס על מכתבתו, הוא הופך את שקיק הטבק, עיניו מטושטשות נוכח כתב היד;
הגפיים הפגומות קשורות לשולחן המנתח, המנוסר נופל נוראות לדלי;
הנערה מעורבת הגזע (Quadroon) נמכרת בדוכן המכירה הפומבית, השיכור מהנהן ליד התנור בחדר הבר... (בית 15)
מיק הארווי
ביוגרפיה
הארווי נולד ב-29 בספטמבר 1958, בעיירה רושסטר, במדינת ויקטוריה שבאוסטרליה, וגר סמוך לכנסייה האנגלית שבה שימש אביו ככומר. בגיל צעיר, עבר עם משפחתו להתגורר בפרבר בעיר מלבורן. מגיל צעיר שר במקהלת הכנסייה. כמו אחיו הגדול פיליפ ואחיו הקטן סבסטיאן, נשלח גם הוא ללמוד בבית הספר הפרטי, קאופילד, במלבורן, שבשעתו היה לבנים בלבד. שם, בתחילת שנות השבעים, פגש את ניק קייב, טרייסי פו ופיל קלברט. ביחד עם ניק קייב (שירה), ופיל קלברט (תופים) וסטודנטים נוספים שניגנו בגיטרת בס וחצוצרה, הוא הקים להקה שניגנה קאוורים לשירים של לו ריד, דייוויד בואי, רוקסי מיוזיק, אליס קופר, אלכס הארווי ועוד. הוא ניגן גיטרה ובמקביל למד אצל גיטריסט הג'אז, ברוס קלארק, והמשיך לשמש כנער מקהלה בכנסייה.
שירת עצמי
"עצמי"
ויטמן מדגיש ה"אני" הכל יכול המשמש כמספר, "אני" שאין להגביל אותו או לבלבל אותו עם דמותו של וולט ויטמן ההיסטורי. הפרסונה המתוארת חצתה את הגבולות המקובלים של העצמי: "אני עובר את המוות עם הגוססים, ואני עובר לידה עם התינוקת הרחוצה... ואיני מוכל בין כובעי ומגפי" (בית 7).
מיק הארווי
ביוגרפיה
בתום לימודיהם בשנת 1975 צירפה הלהקה את טרייסי פו (גיטרה באס) והחליטה להמשיך תחת השם "The Boys Next Door". שנת 1976 הייתה שנה חשובה בסצנת הפאנק באוסטרליה והשפעתה ניכרת על הלהקה שהתחילה לנגן חומר מקורי בסגנון פאנק וניו וייב. נגינת הגיטרה של הארווי הייתה בסגנון חופשי, מלוכלך, מושפע מג'יימס ויליאמסון, גיטריסט ה"סטוג'ס", ופול וולר, איש "הג'אם". בשנים 1977–1978 הרבתה הלהקה להופיע בפאבים מקומיים. ב-1978 הצטרף אל הלהקה הגיטריסט, כותב והזמר רולנד ס. הווארד שהוסיף סאונד גיטרה ייחודי, כאוטי ומלוכלך, וכתב כמה מהשירים. היפה, השונה בהם והמוצלח, אף הפך לשיר המזוהה ביותר עם ניק קייב מתקופה רחוקה זו בקריירה שלו, "Shivers".
שירת עצמי
"עצמי"
ציטוטים מהשיר מבהירים שוויטמן אינו מחשיב את המספר כמייצג אדם בודד. במקום זאת, נראה שהוא מתאר את דמותו-שלו כמייצגת את הכלל:
מיק הארווי
ביוגרפיה
הלהקה הקליטה והוציאה אלבום אחד בשם "Door Door", ולאחר הצלחה פושרת בלבד באוסטרליה, החליטה ב-1980 לעבור ללונדון. שם שינתה הלהקה את שמה ל-"The Birthday Party", ועתה המוזיקה שיצרה הייתה אגרסיבית מאוד ונחשבה חדשנית באותם הימים, דבר שתרם להצלחתה. הפאנק שלה אופיין בשירתו ובקולו המיוחד והמיוסר של ניק קייב (שצרח לא מעט), בבס חזק ובגיטרות אנרגטיות במיוחד. ב-1981 יצא אלבומם הראשון בשם "תפילות תחת אש", (Prayers On Fire). מיק הארווי הלחין לא מעט שירים ללהקה, אך הכתיבה וההלחנה העיקרית היו של ניק קייב ורולנד ס. הווארד. סמוך ליציאת אלבומם השני, "Junkyard", ב-1982, עברה הלהקה למערב ברלין ללא המתופף, פיל קלברט. הארווי תפס את עמדת המתופף, אך בהקלטות המשיך לנגן גם על על גיטרות, קלידים, גיטרה באס, סקסופון וכלי הקשה נוספים. ב-1983, לאחר הקלטת האלבום השני E.P.s (מיני-אלבום), החליטה הלהקה להתפרק. הארווי בחר להישאר בברלין. הוא יצר קשר עם חברו סיימון בוני, ויחד איתו הקים מחדש את להקתו האוסטרלית של בוני Crime and The City Solution, בה שימש הארווי, לסירוגין, כמתופף וגיטריסט. רולנד ס. הווארד הקים את להקתו These Immortal Souls, בה ניגן הארווי על גיטרה ופסנתר, בימיה המוקדמים של הלהקה. במקביל הקימו ניק קייב ומיק הארווי, את "ניק קייב והזרעים הרעים", ההרכב שעתיד להיות המשפיע, המגוון והוותיק ביותר מבין אותם הרכבים שצמחו מפירוקה של ה-Birthday Party. היום, אחרי קריירה ארוכה, פורה ומצליחה, ואחרי שמרגע היווסדו ניקז אליו מוזיקאים ייחודיים מכל העולם, ואף הצמיח במסגרתו אומנים חדשים ופרויקטים רבים, פעיל ההרכב עד היום. מיק הארווי (להוציא את ניק קייב) הוא הוותיק ביותר בהרכב זה.
שירת עצמי
"עצמי"
אליס ל' קוק וג'ון ב' מייסון מציעים פרשנויות מייצגות של ה"עצמי" כמו גם חשיבותו בשיר. קוק כותבת שהמפתח להבנת השיר טמון ב"מושג העצמי" (שמאפיין ויטמן) כ"אינדיבידואלי ואוניברסלי כאחד", בעוד מייסון דן ב"מעורבות הקורא בתנועתו של המשורר מהיחיד אל הקוסמי". ה"עצמי" משמש אידיאל אנושי; בניגוד לעצמי הארכיטיפי בשירה האפית, האני הזה הוא אחד מפשוטי העם ולא גיבור. אף על פי כן, ויטמן מאתר את הגבורה בכל פרט כביטוי למכלול ("העלה" שבין "העשב").
מיק הארווי
הפקה ושיתופי פעולה
מיק הארווי הרבה להשתתף בפרויקטים רבים, כתיבת פסי-קול, השתתפות באלבומים של להקות וזמרים שונים, כמוזיקאי אורח או כחבר קבוע, לעיתים הן כמוזיקאי והן מפיק מוזיקלי. הבולטים מבין הפסקולים: ב-1990 כתב יחד עם ניק קייב ובליקסה ברגלד את פסקול הסרט "Ghosts... Of The Civil Dead". בשנת 2000 כתב יחד עם אדם קלייטון-ג'ונס וניק קייב פסקול למחזה על-פי ספרו של ניק קייב: "ותרא האתון את המלאך". בשנת 2003 כתב פסקול לסרט "Australian Rule", עליו זכה שנה מאוחר יותר בפרס הפסקול המקורי הטוב ביותר במסגרת פרסיי תעשיית המוזיקה האוסטרלית. בשנים-1995 ו-1997 הוציא הארווי שני אלבומי מחווה למשורר והזמר הצרפתי סרז' גינסבורג. את שני האלבומים הפיק הארווי יחד עם מפיק הזרעים הרעים הוותיק טוני כהן. מיק הארווי ניגן על כל כלי הנגינה, להוציא אנסמבל כלי-מיתר שליווה חלק מהשירים. כמו כן, הוא שר את רוב השירים להוציא שירים, ששרה אניטה ליין. בנוסף, תרגם את מרבית השירים מצרפתית לאנגלית.
שירת עצמי
אזכורים במדיה
הרופא הקנדי וידידו של ויטמן, ריצ'רד מוריס באק, ניתח את השיר בספרו המשפיע והנקרא "Cosmic Consciousness" משנת 1898, כחלק מחקירת התפתחותו של הקשר המיסטי בין האדם והאינסוף.