cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מונרייקר
תקציר העלילה
ג'יימס בונד נשלח לחקור את הגנבה המסתורית של מעבורת חלל, והחקירה מובילה אותו להוגו דראקס, הבעלים של חברה ליצור מעבורות חלל. ביחד עם מדענית החלל ד"ר הולי גודהד, שמאוחר יותר מתגלה גם היא כסוכנת ה-CIA שחוקרת את דראקס, בונד עוקב אחרי הרמזים ומגיע מקליפורניה לוונציה שבאיטליה, לריו דה ז'ניירו, ליער האמזונס ולבסוף לחלל החיצון בניסיון למנוע את המזימה להשמיד את אוכלוסיית העולם וליצור מחדש את האנושות עם גזע על.
הפקה
מפיקי סדרת סרטי ג'יימס בונד התכוונו במקור לעשות את מונרייקר עם רוג'ר מור ב-1973 וכך היה אמור הסרט להיות הופעת הבכורה של מור בסדרה, אבל הם המתינו עם הפקת הסרט והציגו אותו לראשונה ב-1979, בד בבד עם עליית סוגת המדע הבדיוני בעקבות הסרט מלחמת הכוכבים. בסוף הסרט הקודם בסדרה, "המרגלת שאהבה אותי", הופיעו קרדיטים אשר ציינו שהסרט הבא בסדרה מתוכנן להיות "לעינייך בלבד".
ההפקה החלה ב-14 באוגוסט 1978. צילומי האולפן עברו מלונדון לצרפת. הסרט צולם בלונדון, פריז, שאטו וו-לה-ויקונט (בצרפת), ונציה, ריו דה ז'ניירו, טיקאל (בגואטמלה), פאלמדייל ופורט סנט לוסי.
זיאוסודרה
זיאוסודרה ברשימת המלכים השומרית
בWB-62 ישנה שורה המספרת על זיאוסודרה: "ואז המבול שטף". השורה הבאה מספרת: "לאחר שיטפונות המבול, ירדה מלכות מן השמים; המלכות הייתה בכיש." העיר כיש התפתחה בתקופת השושלת הקדומה שהחלה במאה ה-29 לפנה"ס, זמן קצר לאחר שיטפונות בשורופק ובערים שומריות נוספות, על פי ממצאים ארכאולוגים, שמתארכים את השיטפון בעזרת פחמן 14 לסביבות שנת 2900 לפנה"ס. ממצא כלי חרס פוליכומרי מתקופת ג'מדט נאסר (בערך 3000–2900 לפנה"ס) התגלה מייד מתחת לשכבת השיטפון של שורופק, ומייד לאחר ממצאי תקופת ג'מדט נאסר עלו ממצאים מתקופת השושלת הראשונה.
מונרייקר
הפקה
שיר הנושא בסרט היה השיר השלישי בסדרה שבוצע על ידי שירלי באסי (לאחרי גולדפינגר ויהלומים לנצח). באסי הקליטה בהתראה קצרה מאוד בסוף ההפקה, ועובדה זו מיוחסת לחוסר הפרסום של השיר. הפסקול הולחן על ידי ג'ון בארי והוקלט בפריז.
זיאוסודרה
זיאוסודרה ברשימת המלכים השומרית
היותו של זיאוסודרה מלך בשורופק נתמכת על ידי לוח XI של עלילות גלגמש, שבו מוזכר בקו 32 אותנפישתים משורופק, שזהו למעשה תרגום מילולי אכדי לשמו של זיאוסודרה.
מיתולוגית המבול השומרית
סיפורו של זיאוסודרה נודע מלוח יחיד ומקוטע שנכתב בשומרית, אשר מתוארך על ידי סגנון הכתב שלו למאה ה-17 לפנה"ס (ימי האימפריה הבבלית העתיקה), ופורסם ב-1914 על ידי ארנו פובל.
מונרייקר
הפצת הסרט וביקורות
מונרייקר היה הסרט הרווחי ביותר בסדרה עד לסרטו של פירס ברוסנן גולדן איי. מונרייקר הכניס סכום כולל של 210 מיליון דולר ברחבי תבל וגם היה ההפקה היקרה ביותר בסדרה, שעלותה הייתה כמעט כפולה מהסרט הקודם, "המרגלת שאהבה אותי". לעומת זאת, הביקורות היו מעורבות מאוד.
דרק מדינג, שהיה מזה זמן רב שותף לעשיית סדרת ג'יימס בונד, היה מועמד לפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר על האפקטים שהשתמשו בהם בסרט ובסצינות החלל שלו.
זיאוסודרה
מיתולוגית המבול השומרית
החלק הראשון של הסיפור עוסק בבריאת האדם והחיות והקמת הערים הראשונות: ארידו, באד טיבירה, לרסה, סיפר ושורופק. אחרי קטע חסר בלוח, אנו למדים כי האלים החליטו לשלוח מבול להרוס את האנושות.
האל אֶנְכִּי (אדון העולם התת-קרקעי של המים המתוקים) מזהיר את זיאוסודרה, מלכה של שורופק, לבנות סירה גדולה. לאחר מכן, הקטע המתאר את הוראות בניית הסירה חסר בלוח. כאשר רצף הכתיבה בלוח מתחדש, הוא מתאר את המבול. סערה נוראה השתוללה במשך שבעה ימים: "הסירה הענקית הושלכה על המים הגדולים", ואז אוטו אל השמש מתגלה, וזיאוסודרה פותח אל החלון ומשתטח לפניו, ומקריב לו קורבן שור וכבשים. לאחר הפסקה נוספת, הטקסט מתחדש, ואנו מגלים שהמבול ככל הנראה נגמר, וזיאוסודרה משתטח בפני אנו (אל השמיים), אנליל (אל הרוח והאוויר), אשר נותנים לו "נשימה נצחית" ולוקחים אותו לשכון, על פי הלוח, "בדילמון, המקום בו השמש עולה". מקום זה מזוהה לרוב עם בחריין – אי במפרץ הפרסי. על כן, נראה שבגרסה זו של הסיפור, הסירה של זיאוסודרה צפה בנהר הפרת אל תוך המפרץ הפרסי (במקום לעלות על הר, או לזרום אל כיש).
אריה לייב קינדרפרוינד
אריה לייב בן נתן קינדרפרוינד (קינדערפריינד; בלועזית: Arieh Loeb Kinderfreund; 1788 – 1837) היה משורר עברי, בלשן, איש רוח בן תקופת ההשכלה ומראשוני משכילי גליציה.
קינדרפרוינד נולד בעיר זמושץ' במזרח פולין. בשנת 1815 האזור עבר לשליטת האימפריה הרוסית. רוב חייו הוא התגורר בגליציה שהייתה בשליטה של האימפריה האוסטרית ושימש מורה לשפות. ב-1834 הוא הוציא לאור, בלבוב (למברג), את ספר שיריו העבריים, "שירים שונים", בסיוע אחיו אברהם קינדרפרוינד. שיריו של קינדרפרוינד מתאפיינים ברהיטות העברית ובעושרה וכן בתיאורי טבע ובהתבוננות הפנימית של המחבר בחייו ורגשותיו. מאפיינים אלו הפכו את שירתו ליוצאת דופן בקרב כותבי העברית בתקופתו.
קינדרפרוינד הותיר אחריו שירים עבריים נוספים שלא פורסמו, חיבור בלטינית על עליונות השפה העברית ומאמר פולמוסי לטובת היהדות.
זיאוסודרה
מיתולוגית המבול השומרית
המילה השומרית "קור" בשורה 140 של מיתוס המבול של גילגמש נתפרשה כ"הר" באכדית, אם כי בשומרית, יש לה פירושים נוספים דוגמת "ארץ", בייחוד ארץ זרה.
המשך הפואמה אבד.
זיסותרוס
זיסותרוס (Ξισουθρος) הוא ההלניזציה של זיאוסודרה השומרי, והוא מוכר לנו מכתביו של ברוסוס – כוהן של מרדוך הבבלי, שהיה מייעץ לאלכסנדר מוקדון לגבי אזור מסופוטמיה.
בין המאפיינים המעניינים בגרסה זו של מיתוס המבול, הוא הזיהוי של הפרשנים היווניים של האל השומרי אנכי עם קרונוס, שליט הטיטאנים מהמיתולוגיה היוונית, ואביו של זאוס; ואת הטענה כי סירת הקנים שנבנתה על ידי זיסותרוס שרדה, לכל הפחות עד ימיו של ברוסוס, ב"הרי קורסירי" (Corcyrean Mountains) שבארמניה.
זיסותרוס הוזכר כמלך, בנו של ארדייטס (Ardates), אשר מלך 18 סארי, פרק זמן השווה לכ-64,800 שנים. הדעה הרווחת היא שזוהי טעות תרגום, והכוונה המקורית הייתה שהוא מלך 18 שנים.
אתרחסיס
אפוס המבול האכדי מספר כיצד האל אנכי הזהיר את הגיבור אתרחסיס, המתואר כנבון במיוחד, לבנות סירה כדי להינצל מהמבול.
באפוס של זיאוסודרה לא לגמרי ברור אם המבול היה למעשה הצפה של נהר או שמדובר היה בתופעה שונה, למרות שבסיפור מתואר שכתוצאה מהמבול האנושות וכל הערים יושמדו. על פי אחד הלוחות שנמצאו, המתאר את אפוס המבול של אתרחסיס, עולה האפשרות שבסיפור זה ה'מבול' היה למעשה שיטפון בנהר מקומי: "כמו שפיריות הן [הגופות] מילאו את הנהר. כמו רפסודה הן שטו אל הקצה [של הנהר]. כמו רפסודה הן עברו לגדת הנהר."
מומחים שונים מפרשים את המבול של אתרחסיס כמבול כלל-עולמי, ומדגישים כי כוונת האלים הייתה למחוק את כלל האנושות, שכן נכתב שהמבול הורס: "את כל האדמה". בהקשר רחב זה, קשה לראות כיצד הצפה של נהר מגשימה את היעד הזה. אותם פרשנים מציעים כמה הסברים להתייחסות של הטקסט לנהר, למשל, שפה ציורית של דימויים, או שהכוונה הייתה לגוף מים שאינו נהר.
המילה השומרית "קור" המתארת 'גבעה' יכולה גם להתכוון לפירושים: הר, ארץ או אדמה, בהתאם להקשר. סימן ה"קור" השומרי ("שאדו" באכדית) עשוי להתייחס גם לגבעות או הרים, ולכן ההתייחסות באפוס האכדי לכך שהספינה עגנה לבסוף על הר, יכולה להיות מוטעית, כי ייתכן שהכוונה הייתה לגבעה קטנה, מה שמתאים לפרשנות שמדובר היה בהצפה של נהר, ושהספינה נסחפה בנהר הפרת, ומשם יצאה אל המפרץ הפרסי.
ישנם כמה הבדלי גרסאות נוספים בין הסיפור של אתרחסיס לסיפורו של זיאוסודרה, ופרטים שונים שעשויים לחזק את הפרשנות שמסופר על הצפת נהר, לצד פרטים נוספים שעשויים לחזק את הפרשנות שמסופר על שיטפון כלל עולמי.
אותנפישתים
בלוח ה-11 של האפוס הבבלי על גילגמש, מתואר אותנפישתים כמלך החכם של עיר המדינה שורופק, שיחד עם אשתו חסרת השם שרדו את המבול שנשלח על ידי אנליל להטביע כל דבר חי על פני האדמה. אונתיפשים הוזהר בחשאי על ידי אנכי אל המים, ובנה ספינה או תיבה גדולה כדי להציל את עצמו, משפחתו ונציגים של כל מיני בעלי חיים.
כאשר התיבה של אותנפישתים צפה במשך שבעה ימים, הוא שחרר יונה, שלא מצאה מקום מנוחה וחזרה. לאחר מכן שוחררה סנונית שגם היא לא מצאה מקום מנוחה וחזרה אל התיבה, אבל העורב ששוחרר שלישי לא חזר, מה שהיווה סימן לאותנפישתים שהעורב מצא יבשה והמבול החל להסתיים. כשחדלו מי השיטפון, הייתה הסירה מרותקת להר ניסיר. אותנפישתים הקריב על ראש ההר קורבן לאנכי. אותנפישתים ואשתו זכו לחיי אלמוות לאחר המבול, ונלקח על ידי האלים לחיות לנצח באזור המתואר כ"פיהם של הנהרות" ושם קיבל את הכינוי "אותנפישתים הרחק".
המיתוס הבבלי של אותנפישתים (שפירוש שמו, "הוא מצא את החיים", ככול הנראה מתייחס למתנת האלמוות שניתנה לו על ידי האלים), תואם את האפוס הקדום יותר של אתרחסיס, ואת הגרסה השומרית, האפוס של זיאוסודרה.
נח
קווי דמיון בין סיפור תיבת נח, הסיפור השומרי של זיאוסודרה, והסיפורים הבבליים של אתרחסיס ואותנפישתים באים לידי ביטוי במשפטים מקבילים בגרסאות שונות:
"הסערה שטפה... במשך שבעה ימים ושבעת לילות" – זיאוסודרה 203 "במשך שבעה ימים ושבעה לילות באה הסופה" – אתרחסיס, לוח 3, 4, 24 "שישה ימים ושבעה לילות של רוח וסופה" – גילגמש, לוח 11, 127 "וַיְהִי הַגֶּשֶׁם, עַל-הָאָרֶץ, אַרְבָּעִים יוֹם, וְאַרְבָּעִים לָיְלָה" – בראשית, פרק ז', פסוק י"ב
"יעשה זיאוסודרה פתח בספינה הגדולה" – זיאוסודרה לוח 6, 207 "פתחתי את החלון" – גילגמש, לוח 11, 135 "הוא פנה לפתוח פתח בספינה" – ברוסוס "וַיִּפְתַּח נֹחַ, אֶת-חַלּוֹן הַתֵּבָה אֲשֶׁר עָשָׂה" – בראשית, פרק ח', פסוק ו'
"הוא העלה עולה" – אתרחסיס, לוח 3, 5, 31 "והעלה עולה" – גילגמש, לוח 11, 155"וַיַּעַל עֹלֹת, בַּמִּזְבֵּחַ" – בראשית, פרק ח', פסוק כ'"בנה מזבח, וזבח בו לאלים" – ברוסוס
"ויריחו האלים את ריח הניחוח" – אתחרסיס, לוח 3, 5, 34 "ויריחו האלים את ריח הניחוח המתוק" – גילגמש, לוח 11, 160 "וַיָּרַח ה', אֶת-רֵיחַ הַנִּיחֹחַ" – בראשית, פרק ח', פסוק כ"א
על פי השערת התעודות, סיפור המבול התנ"כי של בראשית מתוארך לכל המוקדם למאה ה-5 לפנה"ס, ומשלב למעשה שני מקורות ספרותיים שאוגדו יחד על ידי עורך פוסט-גלותי. הפרופסור הנס הנריך שמידט האמין ששני המקורות הספרותיים הללו נכתבו בתקופת גלות בבל, והושפעה באופן ישיר מהתרבות הבבלית, מה שגם בא לידי ביטוי בדמיון בין סיפור הבריאה התנ"כי לזה הבבלי.
המצוד (ספר)
המצוד הוא ספר קומיקס לנוער בסוגת רומן גרפי. את הספר כתב ג'קי ירחי והוא ראה אור לראשונה בשנת 2013. בהמצוד נפרש מבצע הביון הישראלי - לכידתו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן והבאתו לדין. מבצע זה חצה ימים ויבשות ודרש מעקבים, התחזויות ותעוזה רבה מכל משתתפיו, שחלקם נשארו עלומים עד ימינו.
המצוד הוא הספר השני מתוך ארבעת ספרי הסדרה ה "עבר-הווה-עתיד". הסדרה נועדה לשם בידור של ילדים, אלא כוללת בתוכה ספרי קומיקס בעלי חזון דידקטי המתמקדים באירועים של ההיסטוריה היהודית המודרנית וגיבוריה, ופונה בעיקר לקהל בוגר ולבני נוער.
על הסופר
ג'קי ירחי נולד ב-1965 בתוניסיה. הוא אמן, מאייר, קריקטוריסט וקומיקסאי צרפתי-ישראלי.
ירחי החל לצייר ולהתפרנס מפרי עטו בגיל צעיר בעודו תלמיד תיכון. בראשית דרכו צייר ירחי ציורי שמן על בד והציג אותם בתערוכות בגלריות שונות בפריז ובלוס אנג'לס.
לאורך השנים, ירחי הוציא לאור מספר רב של ספרי קומיקס, כולם בעלי אוריינטציה תנ"כית/ דתית או ציונית בשפות עברית, צרפתית ואנגלית. ירחי עובד עם מספר עיתונים בארץ, כגון "ידיעות אחרונות", "נקודה", "אותיות", "כולנו" ו"יום יום".
רקע היסטורי על המאורע המתואר בספר
בשנת 1957 פריץ באואר, משפטן גרמני יהודי, הביא לידיעת ממשלת ישראל מיקום אפשרי של אדולף אייכמן, אשר ברח לארגנטינה ב־1950 ושם התגורר עם אשתו וארבעת ילדיו. לאחר מלחמת העולם השנייה נעשו מאמצים למצוא נאצים ולהעמידם לדין במדינות שונות מבעלות הברית. עקב כך נאצים רבים ניסו לברוח למדינות רחוקות וללא הסכמי הסגרת פושעים עם מדינות כגון צרפת, ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות. ארגנטינה התאימה למטרותיהם ולכן נאצים רבים ברחו לשם (ולמדינות דומות). לאחר שהסכים באואר לחשוף את המקור שלו הלכו אנשי המוסד לתחקר אדם זה- לותר הרמן: גרמני יהודי עיוור שעבר לארגנטינה. הוא דיווח על אדם בשם ניק אייכמן, שלטענתו היה בנו של אדולף אייכמן שהתגורר בקרבת מקום. לאחר כמה חקירות החליטו אנשי המוסד שלא לסמוך על עדותו או לפעול על פיה. כמה שנים לאחר מכן פנה באואר למוסד שוב עם מקור נוסף, המאמת את הנאמר של הרמן לגבי זהותו הבדוייה של אייכמן- ריקרדו קלמנט. לאחר מכן התחילו אנשי המוסד לתצפת אחר ריקרדו קלמנט, לאשר שהוא אכן אייכמן ולתכנן את הפעולה החשאית של הבאתו ארצה למשפט, ללא ידיעת השלטונות הארגנטינאים. באותה עת ידעו על הפעולה בצמרת המדינית: ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שרת החוץ גולדה מאיר, והיועץ המשפטי לממשלה חיים כהן (שעמו התייעצו בנוגע לסמכות החוקית של הבאת אייכמן לדין בישראל). אושר מקומו של אייכמן, של בניו ושל אשתו, בדירה שנרשמה על שם הנעורים של אשתו של אייכמן. הצילומים שהושגו במעקב חשאי על הבית היו דומות לצילומים ישנים של אייכמן ונקבע שיש ודאות רבה שזה אכן אותו האיש.
תכנון לכידת אייכמן והבאתו ארצה טמנה בחובה קשיים רבים. הפעולה התרחשה על מדינה ריבונית הרחוקה מאוד פיזית מישראל, היה חוסר בתקשורת ישירה בין ארגנטינה לישראל, היה קושי במציאת דירות מתאימות הקרובות מספיק לביצוע מעקב ושכירת מכוניות המפקדות באופן רציף. בנוסף, התעוררה בעיה להעביר את אייכמן ארצה בחשאיות - בשנים אלה לא היו טיסות סדירות מישראל לדרום אמריקה, והוחלט ששימוש בכלי שיט לא יהיה אפשרי. לבסוף הוחלט להשתמש במטוס אל על הנושא משלחת ישראלית לרגל חגיגות יום העצמאות ה-150 של ארגנטינה, אשר בחזור יוכל לשאת את אייכמן ואנשי המוסד השומרים עליו. צוות החטיפה הורכב מאנשי המוסד והשב"כ, שהחזיקו בזהויות בדויות, וכלל בין היתר מומחה לזיהוי מסמכים ורופא מרדים- למקרה שיהיה צורך לסמם את אייכמן על מנת להעבירו. ימים ספורים לפני המועד המתוכנן התגלה שהרשויות מתכננות לדחות את קבלת הפנים הישראלית בכמה ימים. למרות זאת הוחלט להוציא לפועל את המבצע במועד המתוכנן ולשמור על אייכמן כמה ימים בדירת מסתור לפני הגעת המטוס. ביום המיועד, בשעה שבע וארבעים בערב, ארבו אנשי המשלחת לאייכמן במסלול ההליכה הקבוע שלו מתחנת האוטובוס לביתו. הם התפרסו בשתי מכוניות שהכילו סך הכל ארבעה אנשים. מכונית אחת שתפקידה לתפוס אותו והשנייה לסנוורו עם פנסיה כדי שלא ישים לב למכונית השנייה ברגע הקריטי. קלמנט הופיע בשעה 20:05, הוא הופל והוכנס למכונית שנסעה משם מיד. אזקו אותו, חסמו את פיו והזהירו אותו בגרמנית שאם ייפר את הוראותיהם הם יירו בו. הלכידה הסתיימה לאחר פחות מדקה. בדירת המסתור הוא נאזק למיטה, ותוחקר לראשונה. אימתו את זהותו בעזרת שאלות על פרטי זיהוי שונים לגביו, הוא הודה שהוא אכן אדולף אייכמן ועל פי דרישת בן-גוריון הביאו את נציג הסוכנות היהודית בווינה בשנת 1938 - משה אגמי - שפגש את אייכמן בעבר, כדי שיוכל לאמת את זהותו. לאחר אימות זהותו נשאר אייכמן כלוא בחדר לכמה ימים, בעוד הצוות מחכה לזמן הטיסה. נאסר על חוליית הלכידה לשוחח עמו, אך למרות זאת הוא תוחקר כמה פעמים, ואף הסכים להצעה להסכים בכתב להעברתו והעמדתו לדין בישראל. בנוסף, משנודע לו שהוא הולך להיות מועמד לדין בישראל, אמר שהוא יודע עברית ואף ציטט מהתנ"ך ומקריאת שמע.
תקציר העלילה
בספר מתואר סיפור לכידתו של אדולף אייכמן והבאתו ארצה על מנת להעמידו לדין, על פי עדות אחד מהאנשים שהשתתפו במבצע. הספר מגולל את התרחשות הדברים החל מהטיפ הראשוני של פריץ באואר, ועד משפטו של אייכמן בארץ. הסיפור לא מתנהל באופן כרונולוגי אלא מתחיל מתיאור מעשה חטיפת אייכמן בארגנטינה. אחר כך, קופץ הסיפור אחורה לרמז הראשוני שהוביל את המוסד למקום הימצאו של אייכמן, ומשם הוא ממשיך עם קפיצות מזדמנות למתרחש בהווה, כאשר העדות נגללת בפנינו. החל מעדות בתו של אדם עיוור בנוגע לבנו של אייכמן, ניקולאס, וחשדותיה בו, הלאה מכך עם הגעת הסוכנים הישראלים הראשונים לארגנטינה, ועד ללכידתו של אייכמן בארגנטינה והעמדתו לדין בישראל.
מקורות השראה של הסיפור
כל ספריו של ירחי שיצאו לאור בישראל עוסקים בהיסטוריה יהודית, כגון: האינקוויזיציה, הקמת המדינה ועוד. כשנשאל על הנושא ענה ירחי: "אלה הנושאים שמעניין אותי לכתוב עליהם. בארץ רגילים שקומיקס צריך להיות סיפור קליל, ולמה להתעסק עם נושאים רציניים. אבל אני חושב אחרת. אני אוהב את ההיסטוריה היהודית, וקומיקס הוא דרך נהדרת להנחיל היסטוריה".
ספרים המבוססים על מעשים היסטוריים, דורשים מחקר מעמיק. על המחקר המקדים לכתיבת הספר המצוד כתב הסופר: "כשכתבתי ספר על המצוד אחר אייכמן – היה קשה יותר למצוא מידע. רוב המעורבים כבר לא בין החיים, ובכל מקרה מדובר על מקרה שהמוסד הוא זה שהתעסק איתו. בסופו של דבר, המקור העיקרי שלי היה 'הבית ברחוב גריבלדי' של איסר הראל, שקיבל את אישור הצנזורה".
ביקורת על הספר
הקורא התרשם מהאופן בו העלילה מתגוללת באופן בלתי כרונולוגי וכוללת בתוכה פלשבקים של המספר מהמאורע, וכן מהאיורים המושקעים שבקומיקס.
כהן הוסיף כי לפי דעתו הקפיצות שבקומיקס בין העבר וההווה שיוצרים הפלשבקים נועדו כדי להעביר מסר לפיו למציאות שבהווה יש יסודות עמוקים באירועי העבר, וכי ההיסטוריה משפיעה על ההווה ותמשיך להשפיע על העתיד. זאת ועוד, כהן משתף כי אף על פי שניתן לראות את הקומיקס כקומיקס שמדבר על נקמה, הוא רואה בקומיקס בעיקר מקור מידע מרשים שמספר על המשכיות, מורשת ותקווה.
הניגודיות המובהקת בין מראה האיורים של קורבנות השואה ובין הישראלים המצוירים בקומיקס באה להעביר מסר לטענתו של כהן, לפיו תם העידן בו היהודי היווה טרף קל לעמים אחרים, ומעתה ואילך שולט היהודי החדש, הישראלי, בחייו בעצמו.
פרסים
בשנת 2014 זכה ירחי באות הוקרה מאת האוניברסיטה העברית בירושלים אשר בחרה להוסיף את אלבומי הקומיקס מהסדרה "עבר-הווה-עתיד" למדפיה, שהספר המצוד הוא אחד מספרי הסדרה.
קולינס
{{פירושונים| אישים:
אחרים:
חסמיק פפיאן
חסמיק פפיאן (בארמנית: Հասմիկ Պապյան; נולדה ב-2 בספטמבר 1961) היא סופרן ארמנית. היא זכתה בפרס אמן העם של ארמניה ב-2004. פפיאן מונתה כשגרירת התרבות הארמנית בעולם בשנת 2005 בשל תרומתה לתרבות הארמנית על ידי ראש הכנסייה הארמנית, והוענקו לה מסדרי סנט סהאג, סנט מסרוב וסנט מסרופ משדוץ.
ביוגרפיה
חסמיק פפיאן נולדה בירוואן, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית (אז חלק מברית המועצות) ב-2 בספטמבר 1961. היא החלה להתעניין במוזיקה כאשר התחילה לנגן בכינור בגיל 5. פפיאן סיימה את לימודיה באקדמיית קומיטאס בירוואן קודם ככנרית, ואז בתור זמרת. חבריה עודדו אותה לפתח את הקול שלה, וטטביק סזנדריאן, אז ראש לימודי הקול בקומיטאס, אמר לפפיאן אחרי ששמע רק מספר תווים ששרה, שהיא מוכרחה לשיר.
פפיאן אומרת שהפריצה הגדולה שלה באה בעקבות תחרות השירה בלוודיר בווינה ב-1990. אחד הפרסים בתחרות היה לשיר מתוך הרפרטואר שלה בתיאטרון הגדול של ורשה. היא כללה את האופרה "נורמה" ברפרטואר שלה, אך לא ציפתה להופיע בה בשל גילה הצעיר וחוסר ניסיונה היחסי. אך היא קיבלה הצעה של הרגע האחרון להופיע באופרה בתיאטרה וייקי, על אף שלא הופיעה בה בהופעה חיה קודם לכן. היא התכוננה להופעה תוך חמישה ימים, עם שני ימי חזרות וחזרה אחת בלבד עם התזמורת. ההופעה הייתה מוצלחת מאוד, ו"נורמה" הפכה לתפקיד בו נודעה כזמרת. במופע הראשון שלה בתור נורמה, בוורשה בשנת 1993, ג'אנקרלו דל מונקו, בנו של מריו דל מונקו, ראה את הופעתה, ומיד הציע לה חוזה עם האופרה של בון בגרמניה. וכך החלה הקריירה המקצועית שלה בתור זמרת אופרה בינלאומית. חוזה ראשון זה ליהק אותה בתפקידים ראשיים ב"לה טרוויאטה" של ורדי, בתור דונה אנה ב"דון ג'ובאני" של מוצרט, וכמיכאלה ב"כרמן" מאת ביזה. היא שרה את "טוסקה" לראשונה בבית האופרה של וינה ב-1995.
פפיאן מתגוררת בווינה, אוסטריה, עם בעלה קונרד קון, דרמטורג אשר עובד עבור תיאטראות שונות באירופה, כגון בית האופרה של ציריך וגם משמש בתור מנהל יחסי הציבור של פפיאן, וכן עם הבת שלהם, סירנוש, שנולדה בשנת 2001. קון כתב ספר ובו תרגומים לגרמנית של מבחר שירים מאת המשורר הארמני יגהישה צ'רנטס. פפיאן קוראת לירוואן "עירה האהובה", ואומרת, "מעולם לא עזבתי את ארמניה. אני רואה [את היעדרותי] כמעט כמו נסיעת עסקים." היא מבקרת את מולדתה כל שנה, ממשיכה להופיע שם, ומתכננת לשוב לחיות בארמניה בסוף הקריירה שלה.
רפרטואר
הרפרטואר שלה רחב, ונע בין "דונה אנה" של מוצרט ("דון ג'ובאני"), "מתילדה" של רוסיני ("ויליאם טל"), "ראשל" של ז'אק פרומנטל הלוי ("היהודייה"), "מיקאלה" של ביזה ("כרמן"), "מימי" של פוצ'יני ("לה בוהם"), "מגדה" ("לה רונדין"), טוסקה, מאדאם באטרפליי, "ג'יוקונדה" של אמילקארה פונקיילי ("לה ג'יוקונדה"), ו"מרגרטה/אלנה" של אריגו בויטו ("מפיסטופלה"), "ליסה" של צ'ייקובסקי ("פיק דאם"), ו"סנטה" של ריכרד וגנר ("ההולנדי המעופף"). הוא כולל שנים עשר תפקידי ורדי: "לה טרוויאטה", "דזדמונה" ("אותלו"), "אאידה" ו"לאונורה" ("הטרובדור" ו"כוחו של גורל"), "אליזבטה" ("דון קרלו"), "אלנה" (I vespri siciliani), "אמיליה" (Simon Boccanegra), "אלווירה" ("ארנאני"), "ליידי מקבת", "אביגייל" ("נבוקו"), "אודבלה" ("אטילה"), וכן "הרקוויאם של ורדי". תפקיד מרכזי שלה הוא "נורמה" של בליני; היא הופיעה בתפקיד זה בין השאר בפולקסאופר של וינה, ברג'יו של טורינו, במונטריאול, בלטימור, דטרויט, דנוור, וושינגטון הבירה, במטרופוליטן אופרה בניו יורק, האופרה דה מרסיי, האופרה דה מונפלייה, בפסטיבל אורנז' (דרום צרפת) טרפאני (סיציליה), במנהיים, שטוטגרט, סנט גאלן, שפליט, רוטרדם ובאופרה דה נדרלנדס של אמסטרדם. הופעתה באמסטרדם יצאה ב-DVD באוקטובר 2006. בינואר 2009, היא הוסיפה עוד תפקיד בל קנטו לרפרטואר שלה: המלכה אליזבת הראשונה באופרה של דוניצטי, "רוברטו דברו" (הבכורה הייתה בדאלאס אופרה).
הופעות אמנותיות
פפיאן הופיעה ברוב מדינות אירופה, ישראל, לבנון (בפסטיבל הבינלאומי באלבק), יפן, אמריקה הלטינית (מקסיקו, ברזיל, צ'ילה), כמו גם בקנדה (טורונטו, מונטריאול), ארצות הברית, שם היא מוזמנת באופן קבוע (לוושינגטון, וושינגטון די סי, סן פרנסיסקו, ניו יורק, בלטימור, דטרויט, סינסינטי, פסטיבל דנוור, ועוד). היא הופיעה עם מנצחים בולטים – כמו ריקרדו מוטי, ואלרי גרגייב, ז'ורז' פרטר, מישל פלאסון, מרצ'לו ויוטי, מאוריציו ארנה, מיונג-וון צ'ונג, גנאדי רוז'דסטוונסקי, פלאסידו דומינגו, ליאונרד סלטקין, ג'יימס מוריס וג'יימס קונלון. פפיאן היא גם פעילה מאוד בקידום המוזיקה של עמיתיה המלחינים הארמנים, כגון קומיטאס, יראניאן, קנטצ'יאן, טצ'וקאדג'יאן, טיגראניאן, אווט טרטריאן, וטיגראן מנסוריאן ברסיטלים שלה. בשנת 2006, יצא דיסק של 36 שירים של קומיטאס בביצועה. היא מופיעה באופן קבועה בהופעות תרומה למען מגוון מטרות, לרבות אגודת הסיוע הארמנית של לבנון, UNICEF, המרכז לממוגרפיה של ירוואן, האגודה לשיקום גיומרי, ואירועי הנצחה של רצח העם הארמני.
היא זכתה בשנת 2004 בפרס "אמן העם" של הרפובליקה של ארמניה, וקיבלה את מסדר סנט מרסופ משדוטס מטעם הקתוליקוס של הכס הקדוש של קיליקיה של הכנסייה הארמנית. בשנת 2005, הוענק לפפיאן מסדר סנט סאהאג ומסרוב משדוץ מידי הקתוליקוס קארקין השני של ארמניה בכנסיית האם הקדושה באצ'מיאדזין, עבור תפקידה כ"שגרירת התרבות הארמנית ברחבי העולם".
אנגליה
אנגליה (באנגלית: England; "אִינְגְלַנְד") היא הגדולה בארצות הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד. אוכלוסיית אנגליה מהווה יותר מ-83% מאוכלוסיית הממלכה, ושטחה הוא כשני שלישים משטח האי הבריטי. ביבשה, אנגליה גובלת בוויילס בדרום-מערב ובסקוטלנד בצפון, ובים, בתעלת למאנש, בים הצפוני ובים האירי.
היסטוריה
אנגליה הייתה מיושבת לפחות 60,000 שנים, הגם שעידני קרח חוזרים ונשנים גרמו לה לתקופות מספר שבהן רוב שטחה לא התאים להתיישבות אדם. תקופות אלו נפסקו לפני כ-20,000 שנים. הציידים והמלקטים של תקופת האבן פינו את הדרך לחקלאים ויישובי קבע. תרבות מגלית מתקדמת נוצרה במערב אנגליה לפני כ-4,000 שנה. לאחר 1,500 שנים ירשו אותה שבטים קלטים שהיגרו ממערב אירופה, בעיקר מגאליה. שבטים אלו כמכלול נודעו בשם בריטונים, השם שניתן להם על ידי סוחרים פיניקים - עדות לאופן בו גם בימים מוקדמים אלו האי היה חלק מתרבות הסחר באירופה ובמזרח התיכון. הפלישה הרומית הראשונה לאי התרחשה בשנת 55 לפנה"ס כשיוליוס קיסר החליט להוסיף את האי לכיבושיו ביבשת. הפלישה לא צלחה והאי נכבש מאוחר יותר בהוראתו של הקיסר קלאודיוס באמצע המאה הראשונה לספירה. כל החלק הדרומי של האי (שגבולותיו זהים בערך לאלו של האזורים המזוהים כיום כאנגליה וויילס), הפך למושבה רומאית משגשגת. המושבה ננטשה על ידי הרומאים במאה ה-5, כאשר האימפריה הנחלשת משכה את לגיונותיה כדי להגן על גבולותיה.
ללא עזרת הצבא הרומאי, לא הצליחה בריטניה הרומאית להתנגד לאורך זמן לפלישות השבטים הגרמאנים במאות ה-5 וה-6. השבטים הביאו לאזור אנגליה המודרנית תרבות חדשה ושפה חדשה ובכך דחפו את שלטון הבריטים-רומאים לעבר ויילס של ימינו והאזורים המערביים ביותר של אנגליה (בעיקר קורנוול וקאמבריה). חלק מהבריטונים חצו את תעלת למאנש לעבר צרפת, לאזור בריטאני של ימינו, ובכך נתנו לו את שמו ושפתו (בריטונית). אבל רבים מהבריטים-רומים נותרו באנגליה ונטמעו בקרב הפולשים.
הפולשים התחלקו לשלוש קבוצות עיקריות: יוטים, סקסונים ואנגלים. עם התפתחות תרבותם נוצרו מדינות אשר החלו להתאחד ביניהן. מעת לעת במשך תקופה זו אחד ממלכי הסקסונים הצליח להשתלט על כל או רוב תושבי אנגליה, על כן קשה לזהות את הזמן המדויק בו אוחד האזור לממלכת אנגליה. במובן מסוים, אחדות אמיתית הושגה בתגובה לפלישות הויקינגים מדנמרק אשר כבשו את החלק המזרחי של אנגליה במאה ה-8. אגברט, מלך וסקס מוזכר לרוב כמלך הראשון של כל האנגלים, אם כי התואר "מלך אנגליה" אומץ לראשונה רק שני דורות לאחר מכן, על ידי אלפרד הגדול, שמלך בין השנים 871–879.
המורשת העיקרית שנותרה מהאזורים בהם שפת הבריטונים שלטה, היא שמות המקומות. רבים משמות אלו באנגליה (ובאופן פחות בולט - גם בסקוטלנד) באו למעשה משמות בריטים-קלטים, כולל לונדון, דאמברטון, יורק, דורצ'סטר, דובר וקולצ'סטר.
בזמן שהאנגלית הישנה נותרה כשפה המדוברת על ידי פשוטי העם, האצילים הנורמנים השפיעו עליהם מאוד בעזרת מילים צרפתיות ומנהגים צרפתיים.
אנגליה נכנסה לעימותים חוזרים ונשנים עם ויילס, שהייתה באותה עת נסיכות עצמאית, ועם סקוטלנד, שהייתה אז ממלכה עצמאית. שליטיה של אנגליה שאפו להרחיב את ההשפעה הנורמנית על כל האי הבריטי. כיבוש ויילס הושלם במאה ה-13, כשהאזור סופח לאנגליה והפך בהדרגה להיות חלק מהממלכה ברוב המובנים, אם כי בתקופה המודרנית נהוג לחשוב על בני האזור כעל אומה נפרדת (המיוצגת באופן נפרד באירועי תרבות, כגון ספורט). הכוח הנורמני בסקוטלנד עבר עליות ומורדות במהלך השנים והסקוטים הצליחו להשאיר בידם מידה כלשהי של עצמאות, למרות מלחמות חוזרות עם האנגלים. על אף שבסופו של דבר אנגליה הייתה מעצמה צבאית בינונית בלבד, היא הפכה לאחת המדינות העשירות ביותר באירופה של ימי הביניים, בעיקר עקב שליטתה בשוק הצמר, וכן בזכות תחילת התפתחות כוחה הימי.
כישלונה בהשגת שאיפותיה הטריטוריאליות ביבשת אירופה גרם לשליטי אנגליה להתבונן הרחק יותר ולבנות את הבסיס לאימפריית מסחר ומושבות. זה היה המסד עליו הושתתה האימפריה הבריטית. הרפורמציה הפרוטסטנטית סיבכה את אנגליה במלחמות דת עם המעצמות הקתוליות באירופה, בעיקר ספרד, אך הממלכה שמרה על עצמאותה בזכות מזל - וכישורי מלכים כריזמטיים (כמו אליזבת הראשונה). יורשה של אליזבת, ג'יימס הראשון, מלך תחילה בסקוטלנד (כג'יימס השישי) כשהוכתר גם למלך אנגליה. המצב שנוצר מכונה במשפט הבינלאומי "אוניה פרסונלית" (איחוד אישי של שני תארים ומעלה לאותה אישיות): "מלך בריטניה הגדולה". זה היה היסוד לחוק האיחוד של 1707 שאיחד באופן רשמי את אנגליה, סקוטלנד וויילס ל"ממלכת בריטניה הגדולה"; בהמשך, זו הפכה ל"ממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד" (1801 עד 1927) ולבסוף ל"ממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד" (מ-1927 ועד זמננו).
פוליטיקה
בעקבות חקיקה בשנים 1284 ו-1535–1542, ויילס חלקה את מעמדה החוקי עם זה של אנגליה כ"אנגליה וויילס". חוק האיחוד של הממלכה עם סקוטלנד ב-1707 יצר את "ממלכת בריטניה הגדולה", אשר מיזגה את אנגליה, ויילס וסקוטלנד לישות פוליטית אחת. סקוטלנד, יחד עם צפון אירלנד, שמרה על מערכת משפטית נפרדת. דוכסות קורנוול ודוכסות לנקסטר שמרו גם הן מספר זכויות ייחודיות. כל בריטניה הגדולה נשלטת על ידי ממשלת הממלכה המאוחדת החל משנת האיחוד. בשנת 1999 נערכו לראשונה בחירות לפרלמנט האזורי בסקוטלנד ולאספת נבחרים האזורית בוויילס, כך שאנגליה נותרה היחידה מבין המדינות באי שלא הקימה לעצמה בית מחוקקים משל עצמה. מכיוון שכל החקיקה עבור אנגליה מועברת בפרלמנט של הממלכה המאוחדת בווסטמינסטר, ישנן מספר תלונות לגבי יכולתם של לא-אנגלים להשפיע רבות על חקיקה שנוגעת אך ורק לאנגליה. בעיה זו הוצגה על ידי פוליטיקאים אנגלים ולא-אנגלים, במיוחד אלו המתנגדים להעברת סמכויות, וזכתה לכינוי "שאלת וסט לות'יאן" (על שם מחוז בסקוטלנד).
מבחינת שלטון, אנגליה היא תופעה חריגה בממלכה המאוחדת. שלא כמו שלוש האומות האחרות, אין לה פרלמנט מקומי או ממשלה וענייני השלטון הקשורים אליה מטופלים על ידי ממשלת הממלכה המאוחדת, פרלמנט הממלכה המאוחדת ומספר ארגונים קטנים ואוטונומיים, הדואגים לנושאים ספציפיים, כמו המורשת האנגלית. בימים אלו מתרבות הקריאות לפירוק הממלכה המאוחדת וליצירת אנגליה עצמאית.
הממשל הנוכחי מעדיף הקמת רשויות מקומיות בטיעון לפיו אנגליה גדולה מדי מכדי להיות מדינה ריבונית בתוך הממלכה המאוחדת.
בירת אנגליה כיום היא לונדון. וינצ'סטר הייתה הבירה המקורית של אנגליה עד המאה ה-11. עם הזמן הפכה לונדון לבירה המסחרית של האומה בזמן שווסטמינסטר (בה נמצאת חצר המלוכה) הפכה לבירה הפוליטית. תפקידים אלו, במובן רחב יותר, השתמרו עד היום.
שלטון מקומי
מבחינה היסטורית, צורת השלטון המקומי הגבוהה ביותר באנגליה הייתה מחוז. חלוקה זו נוצרה מיחידות רבות של ממלכות באנגליה של לפני האיחוד, כמו אסקס וסאסקס וערים שונות. רוב גבולות המחוזות נוצרו לפני המהפכה התעשייתית והעיור המואץ שהיה תוצאה של המהפכה התעשייתית.
הפתרון למצב זה היה יצירת מחוזות עירוניים. אלו פוזרו לאחר מכן, יחד עם מספר מחוזות אחרים, לשלטון אזורי, אשר איחד את המחוז והשלטון העירוני. לונדון היא יוצאת דופן. העיר היא האזור היחיד בו יש בית נבחרים וראש עיר אשר נבחר בבחירות ישירות. 32 רשויות הרבעים בלונדון והאיגוד של לונדון נותרו צורת השלטון המקומי בעיר.
מלבד לונדון רבתי, האזורים הרשמיים הם:
מלבד לונדון, לאזורים אין כוח רב ועליהם לתת דין וחשבון לפרלמנט, לא לנציגים נבחרים מקומיים. סמכות אזורית נמצאת בידיהם של ועדות מקומיות שנבחרו על ידי הממשלה הבריטית.
גאוגרפיה
אנגליה מהווה שני שלישים מהאי הבריטי וממוקמת במרכזו ובדרומו. בנוסף, ישנם מספר איים קטנים השייכים לאנגליה, הגדול בהם הוא האי וייט. אנגליה גובלת בסקוטלנד בצפון ובוויילס, במערב. מרחקה מאירופה היבשתית הוא 38 ק"מ.
הנוף באנגליה מתאפיין בעיקר בגבעות, אבל אלה הופכות בהדרגה להרים של ממש בצפון. ישנו גם אזור מישורי ונמוך המורכב בעיקר מביצות במזרח. רוב הביצות יובשו לצורכי חקלאות.
מנהרת התעלה מחברת את אנגליה ליבשת האירופית. הגבול הצרפתי-אנגלי עובר באמצע המנהרה. הנמל הגדול ביותר באנגליה הוא פול, במרכזו של החוף הדרומי. נמל זה נחשב כנמל השני בגודלו בעולם, על אף שיש חולקים על קביעה זו.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שאי פעם תועדה באנגליה היא 38.5 מעלות צלזיוס ב-10 באוגוסט 2003 בקנט. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה היא 26.1- מעלות צלזיוס ב-10 בינואר 1982 ליד ניופורט.
הערים הגדולות
רשימת הערים הגדולות באנגליה נתונה לוויכוח עקב ההגדרה הבריטית-אנגלית לעיר (אזור אורבני שמתפתח תדיר). לפי הגדרה זו, לונדון היא העיר הגדולה ביותר באנגליה ובהפרש ניכר. מנצ'סטר וברמינגהאם צמודות במקום השני. מספר ערים נוספות, בעיקר בצפון אנגליה, הן בעלות גודל והשפעה ניכרים, כמו ליברפול, לידס, ניוקאסל, נוטינגהאם, בריסטול ושפילד.
אם משתמשים בהגדרה האמריקאית (ארצות הברית) לגבולות העיר, שש הערים הגדולות באנגליה הן ברמינגהאם, לידס, שפילד, ברדפורד, ליברפול ומנצ'סטר. לפי הגדרה זו, לונדון איננה ברשימה (כיוון שהעיר עצמה היא זעירה ורק חלק מאזור לונדון-רבתי). עקב ההבדלים בתוצאות הדירוג, יש המשתמשים בשיטת דירוג זו או אחרת לפי טעמיהם.
כלכלה
בעבר, בזמן ימי הביניים, אנגליה הייתה מיצרניות הצמר החשובות בעולם. המדינה ייצאה את הצמר לאירופה וערי מסחר ונמלים רבים קמו בעקבות תעשייה זו. תשתית בעייתית הקשתה על התפתחות המרכזים התעשייתיים לגודל משמעותי, אך כאשר החלו להיבנות תעלות ומסילות רכבת (במאות ה-18 וה-19), החלה התקדמות בפיתוחם.
אנגליה הייתה מחלוצות המהפכה התעשייתית במאה ה-18. באותה תקופה האימפריה הבריטית שלטה על מספר רב של מושבות באוסטרליה, אמריקה וקנדה, למשל. כלכלת אנגליה נתמכה על ידי המושבות האלה, אשר סיפקו לה משאבים שונים כגון כותנה וטבק. המפעלים האנגלים עיבדו את המוצרים האלו ומכרו אותם הן לשוק המקומי ולשוק הבינלאומי.
כיום אנגליה היא אחת מהמדינות המתועשות ביותר בעולם. היא מייצרת מספר מוצרים, החל ממחטי תפירה ועד לציוד מכרות. המדינה מובילה בבניית ספינות ויצרנית חשובה של טקסטיל ומוצרים כימיים. מכוניות, רכבות ומטוסים הם גם מוצרי תעשייה חשובים באנגליה.
העיר לונדון הפכה במהלך העשורים האחרונים במאה ה-20 לאחד המרכזים הפיננסיים הגדולים בעולם, יחד עם טוקיו וניו יורק.
תעשיות כבדות, כגון כריית פחם, תעשיות פלדה ועוד, צנחו באמצע המאה ה-20 והוחלפו עם הזמן בתעשיות היי-טק וכדומה.
דמוגרפיה
אנגליה היא גם המדינה המאוכלסת ביותר בממלכה המאוחדת וגם בעלת הגיוון האתני הרב ביותר. תושביה מונים כ-56 מיליון, מתוכם כ-10% בני מיעוטים. אנגליה היא המדינה השנייה בצפיפות האוכלוסין באירופה.
ישנו ויכוח לגבי מוצאה של האוכלוסייה האנגלית - האם מוצאה מהשבטים המקוריים ששרדו והתערבבו, או שמא עיקרה מהתיישבויות והגירות של עמים אחרים לתוך האי. הדעה המסורתית קובעת כי האוכלוסייה היא ברובה צאצאים של גלי הגירה, אך עדויות DNA מראות שייתכן כי אבות האוכלוסייה גרו באי עוד בתקופה הפרה-היסטורית.
גלי ההגירה העיקריים הם: הקלטים בסביבות 600 לפני הספירה, התקופה הרומית, השבטים הגרמניים (350–550), ויקינגים ודנים (800–900), נורמנים (1066), פליטים מאירופה (1650–1750), אירים (1840–1850), אירים ויהודים (1880–1940), אירים, קריביים, אפריקאיים ודרום-אסייתים (1955 ואילך), אירים, מזרח-אירופאים, איראנים, כורדים ופליטים רבים (1985 ואילך).
בשנת 2018 המיעוטים הגדולים ביותר באנגליה היו ממוצא: הודי (832,000), פולני (832,000), פאקיסטני (535,000), אירי (369,000), גרמני (309,000), קריבי (255,000) ואמריקאי מארצות הברית (155,000). בנוסף, ישנה הגירה פנים-בריטית מסקוטלנד, מוויילס ומצפון אירלנד.
ג'סיקה ולנטי
ג'סיקה ולנטי (באנגלית: Jessica Valenti; נולדה ב-1 בנובמבר 1978) היא בלוגרית, בעלת טור, וסופרת פמיניסטית מארצות הברית, והמייסדת של אתר Feministing ב-2004. היא המחברת או מחברת-שותפה של ארבעה ספרים על נשים ופמיניזם, כולל  Full Frontal Feminism (2007), He's a Stud, She's a Slut (2008), ו- The Purity Myth (2009).
אנגליה
דמוגרפיה
ההתפלגות האתנית היא: 85.4% לבנים, 7.8% אסייתים, 3.5% שחורים, 2.5% מעורבים, 0.4% ערבים. <BR>ההתפלגות הדתית היא: 59.4% נוצרים, 24.7% ללא השתייכות דתית, 5% מוסלמים, 1.5% הינדואיסטים, 0.5% יהודים, 0.5% בודהיסטים. <BR>שיעור הפריון עומד על 1.66 צאצאים לאישה (נכון לשנת 2019).
ג'סיקה ולנטי
מאמריה פורסמו בכתבי עת ומגזינים רבים, כולל Ms. (כתב עת), The Nation, וושינגטון פוסט, TPMCafe, Salon, Bitch Magazine, והגרדיאן. ב-2011 הגרדיאן מינו אותה לרשימת "100 הנשים  המובילות" בזכות עבודתה לחיבור הפמיניזם לעולם המקוון.
אנגליה
שפות
לאנגליה אין שפה רשמית מבחינה חוקית, אך השפה האנגלית שמקורה כמובן בארץ משמשת ככזו בפועל. הלשון האנגלית המדוברת מכילה מגוון של מבטאים אזוריים, דיאלקטים מובהקים (באזורי הכפר המסורתיים, לרוב בקרב מבוגרים) וסוציולקטים. קו הגבול הלשוני המוכר והבולט ביותר הוא זה שבין הצפון לדרום, הנבדלים זה מזה בהגייה המקובלת של תנועות שונות.
ג'סיקה ולנטי
ביוגרפיה
ולנטי גדלה בלונג איילנד סיטי, קווינס, במשפחה איטלקית-אמריקאית. אביה היה בודהיסט. היא סיימה תואר שני בלימודי נשים ומגדר באוניברסיטת ראטגרס. ב-2009 היא נישאה לאנדרו גוליס.
אנגליה
שפות
עקב היותה של אנגליה עתירה במהגרים, מדוברות בערים הגדולות שפות זרות רבות לאינספור, כשהבולטות הן אלו של המדינות מהן מגיעים רוב המהגרים: פונג'אבי, הינדית, אורדו, בנגלית, פולנית וסינית.
ג'סיקה ולנטי
קריירה
ולנטי יסדה את Feministing (פמיניסטינג) ב-2004, בזמן שעבדה מחלקה המשפטית של ארגון נשים לאומי NOW. פמיניסטינג התחיל כבלוג, וצמח לקהילת אינטרנט עם מגוון מאמרים, חדשות, מאמרי דעה ופורומים לדיון. בכתבה על נשים מובילות בעיתון הגרדיאן, כתבה הומה חלילי שפמיניסטינג הוא ה-אתר שהעביר את הפמיניזם לאינטרנט ועזר להקים תנועה פמיניסטית מקוונת, בדיוק בעת שהוכרז על מות התנועה. בעקבות הצלחת פמיניסטיג, קמו עשרות ואז מאות בלוגים פמיניסטים, ועל פי חלילי, "ולנטי זכתה להרגיש את הכוח שטמון בחוויית החלוציות". מעורבותה עם האתר גררה כמות רבה של בריונות רשת, וכן איומי רצח ואונס נגד ולנטי.
אנגליה
תרבות
הספרות הבריטית הפכה לחלק חשוב מהספרות העולמית הודות למחזותיו של ויליאם שייקספיר הנחשבים בעיני רבים למחזות הגדולים ביותר שנכתבו בשפה האנגלית ובתרבות המערב, מחזאים אנגלים נודעים הם כריסטופר מרלו וסומרסט מואהם. ג'ורג' ברנארד שו, מגדולי המחזאים אמנם נולד באירלנד אך חי ופעל שנים בלונדון ובאנגליה.
ג'סיקה ולנטי
קריירה
ולנטי עזבה את פמיניסטינג ב-2011, באומרה שהיא מעדיפה להשאיר את העשייה הזו לפמיניסטיות צעירות יותר. מאז, היא תורמת לעריכת ספרים על פמיניזם, כמו  Click: When We Knew We Were Feminists (2010), מאת ג' קורטני סאליבן וקורטני א. מרטין, ו-We Don't Need Another Wave (2008) מאת מלודי ברגר.
ב-2008 היא כתבה יחד עם ג'קלין פרידמן את Yes Means Yes: Visions of Female Sexual Power and A World Without Rape וב-2012 יצא ספרה Why Have Kids.
אנגליה
תרבות
בתחום המדעים אנגליה תרמה לעולם את אייזק ניוטון ואת צ'ארלס דרווין.
ג'סיקה ולנטי
קריירה
ולנטי מרצה על פמיניזם ואקטיביזם מקוון ברחבי ארצות הברית ובמדינות שונות בעולם, וכותבת טור שבועי עבור הגרדיאן.
אנגליה
תרבות
ליגת הכדורגל האנגלית, הפרמייר ליג, היא אחת מליגות הכדורגל המצליחות בעולם, ומדורגת נכון לעונת 2023 במקום הראשון בדירוג אופ"א. יחד עם הפריימר ליג נמצאות הליגה השנייה "פוטבול ליג צ'מפיונשיפ", השלישית "הפוטבול ליג הראשונה" והרביעית "הפוטבול ליג השנייה".
ג'סיקה ולנטי
קריירה
ולנטי, שפעילה מאוד ברשתות החברתיות, הודיעה ב-27 ביולי 2016 שהיא פורשת מפעילותה המקוונת בעקבות איומים. לדבריה, היא חווה איומים רבים ויומיומיים מזה שנים, בין סוגים אחרים של התעמרות ברשת עקב דיעותיה הפמיניסטיות, אך שהפעם מדובר באיומי אונס ורצח נגד בתה בת החמש, וש"חלק זה מחיי העבודה שלי הוא פשוט לא מקובל".
יעקב ברגר
יעקב ברגר (תרס"ז, 1907, ינדז'יוב שבאימפריה הרוסית (בתחומי פולין של ימינו) – כ"ג באדר ב' תרצ"ח, 26 במרץ 1938) היה מנהיג פועלים ציוני וחבר פעיל ב"הגנה".
ביוגרפיה
הוריו של יעקב, גניה וקלמן ברגר, היו אמידים ותמכו בתנועה הציונית ובמפעלי ציבור יהודיים. השכלה יסודית למד בעזרת מורה פרטי בבית. בגיל שלוש עשרה החל ללמוד בגימנסיה. יעקב היה מקובל ואהוב על חבריו. הוא לא מצא סיפוק אצל חבריו הפולנים, נסע בגיל שש עשרה כדי להצטרף ל"שומר הצעיר" בעיר המחוז והקים סניף של התנועה בינדז'יוב. בית הספר דרש ממנו לעזוב את תנועת השומר הצעיר אבל יעקב עזב את הגימנסיה ללא היסוס והחל להתכונן לעלייה לארץ ישראל. למד עברית וארגן את חבריו לעלייה לישראל.
בשנת 1925, בגיל 17, יזם הקמת הכשרה חקלאית בכפר סנדזיוביצ'ו. באסרו חג הפסח יצא יעקב עם קבוצת חברים להכשרה. החבורה נקראה "הכנופיה". תנאי העבודה היו קשים והעבודה קשה ויעקב ברגר שימש דוגמה לחבריו באופטימיות שלו וביכולת להתמודד עם הקשיים. יעקב עלה לארץ ישראל בשנת 1926. תחילה לן על שפת הים עד שמצא מקום באורוות פרדות אליה נכנס בהסתר. יעקב נהג לטייל ברגל ברחבי הארץ והתאהב בה. לאחר זמן מה עלה לירושלים במשאית ועבד בה בעבודות מזדמנות ובסבלות.
יעקב ברגר הצטרף לארגון ההגנה. החל לעבוד במחלקת הטלפון והצטיין בעבודתו תוך הפגנת תפיסה מהירה ויחסי אנוש טובים וחמים. אחר כך החל לעבוד בעבודה קבועה בחברת החשמל הירושלמית. במאורעות תרפ"ט 1929, התמסר להגנה. יעקב, יחד עם קבוצת חברים שהפעיל, הדף ופיזר את הפורעים ליד שער ציון בירושלים. היה פעיל בתנועת הפועלים ועמד בראש משימות רבות. בשנת 1932 נסע לתל אביב לארגן את פעולת "הסדרן" למרות שנאלץ לעזוב לשם כך את מקום עבודתו וכתוצאה מכך הורע מצבו הכלכלי. עזב גם מקום עבודה חדש שמצא על מנת להיחלץ למשימת שמירה באזור עמק החולה.
בעמק החולה לקה בקדחת וחזר לירושלים. במהלך המאורעות של שנת 1933 אושפז בבית החולים הדסה בגלל מחלת הדיזנטריה. עזב את בית החולים בערמה לאחר שהשיג את בגדיו וזאת כדי להשתתף בפעולות נגד כנופיות ערביות. במאורעות 1936 היה פעיל, מעודד, מארגן, מנחה ומתעקש להשתתף בפעולות ממש מול התוקפים. אנשי השכונות האמינו בו והעריצו אותו. היה בן בית בקיבוץ רמת רחל שם גרו רבים מחבריו ובה התקיימו פעולות הדרכה ואימונים של ארגון ההגנה בהם נטל חלק פעיל. למד ערבית וידע לקשור קשרי ידידות עם רעיו הערבים.
נפילתו בקרב ומותו
בשנת 1938 נמנה עם העולים לחניתה. העלייה לחניתה נועדה להחזיק במקום תקופה ממושכת נגד פעולת הכנופיות.
בלילה הראשון לעלייה למקום, היישוב הותקף. התחולל קרב, ויעקב ברגר רץ מנקודה לנקודה כדי לכוון את אש המגנים. יעקב הלך לבקר עמדה ולברר מה מצבה ובדרך חזרה נפגע, וכדור חדר לרגלו. תחילה לא העריכו את חומרת הפציעה אך מצבו התדרדר. יעקב אושפז חמישה ימים בבית חולים בחיפה ונפטר מקריש דם לאחר שרגלו נקטעה. ארונו הועבר במכונית מחיפה לירושלים ומסע הלוויה יצא לקיבוץ רמת רחל, שם הובא למנוחות.
כשנודע דבר מותו של יעקב יצאו מקצת מחבריו לחיפה, אחרים יצאו לקראת הארון לתל אביב או לשער הגיא. בין פועלי חברת החשמל שיצאו לקדם את הארון היו גם חבריו הערבים לעבודה. יציאת הלוויה של יעקב ברגר הועברה מחצר בית החולים הדסה בירושלים לחצר בית הספר אליאנס כדי שיהיה מקום לקהל הרב של אלפי מלווים. בכניסה לחצר עמדו משמרות כבוד, הוקמה במה עליה הוצב הארון ולרגליה זרי פרחים. הארון היה עטוף בדגל הלאום. יצחק בן-צבי נשא דברי הספד בשם המוסדות הלאומיים. המוני מלווים המתינו לאורך רחוב המלך ג'ורג' בו עבר מסע ההלוויה. ברמת רחל הספידו ליעקב ברגר א. רבינוביץ', רחל ינאית וחברו רוזובסקי.
ז'ידיק
ז'ידיק (בליטאית: Židikai, ז'דיקאי; בז'מאיצ'ו: Žėdėkā, ז'דקה; בפולנית: Żydyki, ז'ידיקי; ביידיש: זשידיק) היא עיירה במחוז משנה מז'ייקי במחוז טלז בצפון מערב ליטא. העיירה ממוקמת 22 קילומטרים מערבית לעיירה מז'ייקי. נכון לשנת 2001, חיים בעיירה כ-520 תושבים, מתוכם, מספר קטן של יהודים.
בעיירה נמצאה ספרייה ישנה שהוקמה בשנת 1939 ובה אלפי מסמכים חשובים מתקופת מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
תחילתה של העיירה במאה ה-16 כאשר היא שימשה כאחוזתו של אציל חודקביץ'. האחוזה ניתנה לאציל כשי מהמלך המקומי באותה תקופה. עם התפתחות האוכלוסייה באזור הפכה האחוזה, ז'ידיק, לעיירה, ומאמצע המאה ה-19 הפכה למרכז נפת ז'ידיק.
בתקופת השלטון הרוסי השתייכה העיירה לפלך וילנה עד שנת 1843, אז החליטו השלטונות הרוסיים לשייך את העיירה לפלך קובנה.
בתום מלחמת העולם הראשונה, מספר התושבים בעיירה קטן משמעותית בעקבות מחסור במקומות פרנסה ומקומות עבודה, שהביאו להגירה למדינות אחרות. בעקבות ההגירה מהעיירה אל צפון-מערב אירופה בשנת 1923 התגוררו בעיירה 893 תושבים בני דתות שונות. הם גרו באותה תקופה בבקתות עץ.
הקהילה היהודית
ראשוני היהודים הגיעו לז'ידיק בסוף המאה ה-17 ובמהלך השנים השתקעו בעיירה. באותה תקופה חיו בז'ידיק 914 יהודים שהיוו 73% מאוכלוסיית העיירה. חלק מיהודי העיירה היו רוכלים שסחרו בין כפרי קורלנד שבלטביה הסמוכה, אך רובם התפרנסו ממסחר זעיר. לפני מלחמת העולם הראשונה המצב הכלכלי בז'ידיק הידרדר, ובעקבות זאת הגירת היהודים לארצות הברית ולדרום אפריקה גברה. בשנה הראשונה למלחמת העולם הראשונה, גורשו יהודי העיירה לאזורים הפנימיים של רוסיה. בסיום מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1918, עם כינון ליטא העצמאית, חזרו לז'ידיק חלק מן היהודים שגורשו.
בעקבות קביעת הגבול החדש בין ליטא ללטביה נותקו הקשרים עם הכפרים שבקורלנד, דבר שהביא להידרדרות נוספת במצב הכלכלי. ב-1923 התגוררו בז'ידיק 799 יהודים שהיוו 89% מכלל אוכלוסיית העיירה. מספר שנים לפני השואה, בעקבות מקרים אנטישמים רבים ומתמשכים, ירד מספר היהודים בעיירה ל-150 בלבד. רוב יהודי העיירה פנו לערים גדולות או היגרו למדינות שמעבר לים.
בשואה
בשנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, סופחה ליטא לברית המועצות, וכתוצאה מכך נפגעו יהודי ז'ידיק מצעדי הסובייטיזציה הראשונים במדינות הבלטיות שכללו הלאמת מסחר וכפיית העקרונות של הסובייטים עליהם. כאשר הצבא הגרמני פלש לברית המועצות ב-1941, יהודים רבים ניסו לברוח לתוך רוסיה. רובם נספו בדרכים אך אחדים מהם הצליחו להגיע למחוז חפצם. חלק מהיהודים שברחו נשלחו לגטו קובנה.
ב-25 ביוני 1941 נכבשה ז'ידיק בידי הוורמאכט, אך השלטון הפנימי נמסר ללאומנים הליטאים המקומיים. הליטאים פתחו במעשי שוד כלפי היהודים שבמהלכם נהרגו ונפצעו מספר יהודים. לאחר כניסת הגרמנים פורסמה הוראה שבה נאמר שעל כל היהודים להתרכז בבית המדרש. הם נכלאו שם במשך שבוע ללא מזון וללא מים. בזמן שהיהודים הוחזקו כלואים בבית המדרש שכניהם הליטאים המשיכו לשדוד את בתיהם. לאחר שבוע הופרדו הנשים מן הגברים, ולאחר מכן הגברים הועברו ללושה, מרחק של קילומטרים אחדים מהעיירה. היהודים סבלו מרעב, נואשו מהמצב ותוך סיכון חייהם פנו לאיכרי הסביבה על מנת להשיג מזון תמורת כסף או חפצים. אחרוני היהודים הועברו למז'ייקי ושם נכלאו באסמים ביחד עם יהודי המקום.
בתקופה זו אולצו היהודים לעבוד במשך זמן קצר במשקי האיכרים ולאחר מכן נרצחו בקרבת בית הקברות היהודי. שישה ימים לאחר מכן רצחו הליטאים גם את הנשים ואת הילדים.
באותה תקופה, הופצו דיווחים בכל רחבי המחוז. על פי הדיווחים, יהודי העיירה נצפו חופרים בורות בבית הקברות, הם הובאו בקבוצות של 50 מן האסמים ונורו באזור, קולות הירי נפסקו רק לאחר שלושה ימים.
קבוצה קטנה של יהודים (בניהם זלמן לטין) עזבה את העיירה לפני כיבוש הצבא הגרמני, והגיעה לאירלנד דרך נמל הנקרא "פיחה", חלק מן האנשים באותה קבוצה הצליחו לשרוד את השואה ולהגיע לארץ ישראל.
בתקופת הכיבוש הגרמני היה ואקלובאס מרטינקוס, כומר קתולי בעיירה, פעיל בהצלת יהודים במחוז ובעירו. מרטינקוס החל לעזור ליהודי ז'ידיק בימים הראשונים למתקפה הגרמנית, כשהגדוד הגרמני שעבר בעיר הורה למשתפי הפעולה הליטאים להרוג את כל היהודים שם. מרטינקוס היה נחוש בדעתו שלא להתיר את הרצח, והשתמש במעמדו הגבוה בקהילה כדי לדרוש מהליטאים לחדול מביצועיהם. הוא מיהר לבירת המחוז כדי להזהיר את הממשל השלטוני הליטאי על הרצח הבלתי חוקי המתוכנן, והצליח למנוע זמנית את רציחתם של יהודי העיר, ששוחררו לבתיהם. כעבור כמה שבועות, כשהרצח היה ודאי, החל מרטינקוס לעזור באופן שיטתי ליהודים המעטים שנותרו בכלא, ולספק להם מזון. במשך כל תקופת הכיבוש פעל מרטינקוס להצלת יהודים, ובין מעשיו האחרים, העביר תינוק, מרדכי מיכניצקי, לכפר דפשי, שם אימצו אותו האיכרים האיכרים, מריה וג'רונימה בוקונטס.
ואקלובאס מרטינקוס היה חסיד אומות העולם היחיד בעיירה.
חינוך יהודי
לאופייה השמרני של הקהילה הייתה השפעה ממושכת על החינוך בעיירה. במשך שנים רבות התחנכו הבנים ב"חדר" המסורתי. כאשר עמדו לייסד, בתחילת שנות ה-20, בית ספר עברי של רשת "תרבות", עורר הדבר התנגדות חזקה. על אחת כמה וכמה התנגדו לשכן אותו בבניין בית הכנסת ה"קר", שהיה מוזנח וכמעט לא שימש עוד כמקום תפילה. בסופו של דבר בית הספר פעל בבניין, אלא שמספר הלומדים בו הלך והצטמצם משנה לשנה. מלבד זאת, פעלו בעיירה בית כנסת ובית מדרש אשר שימשו גם לתלמוד תורה ולחינוך.
בית הכנסת
בשנת 1780 נבנה בז'ידיק בית כנסת מעץ (אחד מבתי הכנסת העתיקים בליטא). לבית הכנסת ניתן הכינוי "בית הכנסת הקר", מפני שלא חיממו אותו בחורף. לאחר מכן נבנה גם בית מדרש ובו התפללו בעיקר פשוטי העם.
תרבות
מבחינה תרבותית ז'ידיק מוכרת בעיקר בזכות תושבת העיירה הסופרת מריה פצ'קאוסקאיטה שנודעה בשם העט שטרייוס רגנה. במרכז העיירה יש מוזיאון המוקדש לזכרה. תערוכותיו מתעדות הן את ילדותה והן את נעוריה ואת חייה המאוחרים בעיירה. בנוסף, בעיירה קיים מרכז תרבות המעודד מסורות מקומיות ופעילויות פנאי לנוער ולתושבים. בנייתו של מרכז התרבות הושלמה ב -1967 ובו שני חדרים: אולם גדול עם קיבולת של 200 מקומות לאירועים גדולים, קונצרטים, מסיבות דיסקו ועוד. ואולם קטן יותר לאירועים כגון תערוכות אמנות וטורנירים של משחקי לוח. הספרייה הציבורית של ז'ידיק נפתחה ב-1939. בשנת 2004 היו בספרייה כ-9,000 מסמכים וספרים מתקופת מלחמת העולם השנייה. בשנת 1994 עברה הספרייה לחדרים חדשים בבניין מרכז התרבות. הספרייה היא סניף של הספרייה הציבורית של המחוז מז'ייקי.
חינוך
בית הספר העל יסודי על שם מריה פצ'קאוסקאיטה נפתח בשנת 1865 והוא בית הספר הוותיק ביותר במחוז משנה מז'ייקי. בית הספר מפעיל בעיירה ענף מוזיקלי החל מ-1986. שם, קיימת הזדמנות לתלמידים לנגן על כלי נגינה שונים ומגוונים ובו בעת ללמוד על ההיסטוריה של המוזיקה. בית הספר למוזיקה מז'ייקי ממוקם במרכז התרבותי של ז'ידיק.
העיירה כיום
כיום בעיירה פועלים שלוש מכולות, בית ספר, ספרייה, בית מרקחת, בית ספר למוזיקה ומרכז תרבות. בנוסף בעיירה קיימים מספר פארקים, ומצבות זיכרון המציינות את המאורעות אשר התרחשו בעיירה. חלק מהמבנים בעיירה עדיין מקוריים מהעיירה העתיקה.
האיש בעל אקדח הזהב (ספר)
האיש בעל אקדח הזהב (באנגלית: The Man with the Golden Gun) הוא הספר השלושה עשר בסדרת ג'יימס בונד של איאן פלמינג. הספר פורסם בשנת 1965. על ספר זה התבסס סרט הקולנוע תחת אותו השם בכיכובו של השחקן רוג'ר מור. זהו הסרט התשיעי בסדרת "ג'יימס בונד".
עלילה
רוצח שכיר בשם פרנסיסקו סקרמנגה הידוע בכינויו "האיש בעל אקדח הזהב" גונב את "הסולקס" - מכשיר שביכולתו להמיר אנרגיה סולרית לחשמל. סוכני MI6, ג'יימס בונד וגודנייט, יוצאים להשיב את המכשיר האבוד.
Mythodea (אלבום)
Mythodea (בתרגום חופשי: מיתודיאה) הוא אלבום מוזיקה קלאסית ואלקטרונית מאת המלחין היווני ואנגליס.
האלבום נכתב עוד בשנת 1993, אך יצא לאור רק בשנת 2003. נאס"א השתמשה במוזיקה של האלבום כמוזיקת נושא בשביל משימת החלל שלה במאדים.
בהלחנת האלבום השתתפה תזמורת כלי הקשה שכללה 20 מתופפים ומקהלה בת 120 אנשים.
כף בייג'
כף באייג' (באנגלית: Cape Bage) היא לשון יבשה בולטת, בחוף ג'ורג' החמישי, בארץ ג'ורג' החמישי שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה ממוקמת בין מפרץ מרפי ומפרץ איינסוורת'.
גילוי ומיפוי הכף
הכף התגלתה בשנת 1912 על ידי משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1911–1914) בפיקודו של דאגלס מוסון.
מקור השם
מוסון קרא לכף על שמו של לוטננט אדוארד פרדריק רוברט בייג' (Edward Frederick Robert Bage), שהיה אסטרונום המשלחת ומומחה למגנטיות.
לקריאה נוספת
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 410
חיתול למבוגרים
חיתול למבוגרים הוא חיתול המיועד בדרך כלל למבוגרים הסובלים מבעיות רפואיות או נכויות שונות, כגון בריחת שתן, שלשול קשה או דמנציה. חיתולים אלו מגיעים בצורות שונות, כשחלקם דומים לחיתולי ילדים מסורתיים, חלקם לתחתונים וחלקם לתחבושות היגייניות. בחיתולים מעורבת בדרך כלל אבקת פולימר לספיגת נוזלים.
מסחר
ב-2016 עמד היקף הסחר בחיתולים למבוגרים על 9.8 מיליארד דולר, כשביפן לבדה עמד היקף הסחר על 1.8 מיליארד דולר.
משתמשים
רוב המשתמשים בחיתולים למבוגרים אלו מבוגרים הסובלים ממצבים רפואיים הגורמים להם לחוות בריחת שתן או צואה, והם זקוקים לחיתולים מכיוון שאינם מסוגלים לשלוט על שלפוחית השתן או המעי שלהם. גם אנשים שאינם יכולים לרדת מהמיטה או כאלו המשתמשים בכיסאות גלגלים משתמשים בחיתולים, משום שאינם יכולים לגשת לשירותים באופן עצמאי. אנשים עם לקות קוגניטיבית, כמו דמנציה, עשויים להזדקק לחיתולים מכיוון שהם עשויים לא להכיר בצורך שלהם להגיע לשירותים.
אנוסים
האנוסים היו יהודים, שאולצו להמיר את דתם ולקבל על עצמם את דת המדינה השולטת אך המשיכו לשמור בסתר על זיקתם לדת ולעם היהודי.
באירופה נאנסו היהודים לרוב לקבל את דת הנצרות, ובאסיה ובצפון אפריקה - את דת האסלאם (לדוגמה אנוסי משהד).
בעקבות היקף המרת הדת הכפויה בה חויבו היהודים בעיקר לקבל עליהם את הדת הנוצרית-קתולית בתקופת ימי הביניים, בפרט בספרד ובפורטוגל, אך גם בארצות אחרות, נפוץ בעיקר השימוש במילה אנוסים לתיאור המרות הדת הכפויות וחיי המומרים באימפריה הספרדית והפורטוגזית.
כתוצאה מהמרת הדת הכפויה מחד, רצונם של היהודים לשמור על דתם מאידך, הסכנה הכרוכה בכך ומאות השנים שעברו מאז המרת הדת הכפוייה, התפתחו בקרב האנוסים מנהגי דת ייחודיים להם, בין הבולטים בהם הייתה העברת המנהיגות הדתית של הקהילייה לידי הנשים, ושמירה על סודיות.
להערכתו של פרופסור סרג'ו דלה פרגולה מהמכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית "מיליונים רבים בעולם הם בעלי זיקה לעם היהודי – ברובם צאצאי אנוסים מחצי-האי האיברי".
במאה העשרים ואחת מתרחבת התופעה של חזרת צאצאי האנוסים לשורשיהם היהודים.
במאה העשרים נוצרו גם "אנוסים שחורים-אדומים" צאצאי יהודים ממזרח אירופה שחוו את מאורעות שואה ולאחריה ולפניה גם את האנטישמיות שבשלטון הקומוניסטי והעדיפו לבנות את חייהם מחדש כלא כיהודים ולחנך את ילדיהם כנוצרים או כחסרי דת, להערכתו של הרב הראשי ליהדות פולין מחצית מחברי הקהילה הפעילים חונכו כלא יהודים לפני שהחלו לחפש את שורשיהם.
האנוסים מכונים גם "הנוצרים החדשים" (בספרדית: Cristiano Nuevo), "קונברסוס" (Converso, מומרים), "קריפטו יהודים" (מיוונית, "יהודים בסתר"), "מאראנוס" (בספרדית: Marranos, "חזירים"), אסלאם א ג'דיד (מוסלמים חדשים), צ'אלה (לא זה ולא זה) כינויים אלה כוללים לרוב הן את המומרים עצמם והן את צאצאיהם.