cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מועדון כדורגל סטיאווה בוקרשט
עידן הזהב השני (1985 - 1989)
תחת פיקודם של המאמנים אמריך ייניי ואנגל יורדנסקו, סטיאווה רדפה אחרי האליפות בצורה מרשימה בעונת 1984/1985, שבה זכו לבסוף אחרי 6 שנים עקרות. העונה הבאה הייתה יוצאת מן הכלל מבחינה אירופית עבור סטיאווה. אחרי שהדיחה את ויילה BK, בודפשט הונבד, קויסיסי להאטי, ואנדרלכט, הפכה סטיאווה לקבוצה הרומנית הראשונה אי פעם שמגיע לגמר של גביע אירופי. ב-7 במאי 1986, שיחקה סטיאווה באצטדיון רמון סאנצ'ס פיחואן בסביליה, מול ברצלונה שהייתה הפייברוטית הברורה, בגמר גביע אירופה, ואחרי 90 דקות נטולות שערים, השוער האגדי של סטיאווה הלמוט דוקאדאם הציל את כל ארבעת הפנדלים שבעטה ברצלונה, והביא לראשונה לסטיאווה ולרומניה את גביע אירופה לאלופות, אחרי שגבריל באלינט ומריוס לקטוש כבשו את הבעיטות שלהם.
סנופ דוג
חיים אישיים
ב-12 ביוני 1997, נישא לחברתו שאנטי טיילור. במאי 2004, הם התגרשו, ובינואר 2008, נישאו שוב.יש להם שלושה ילדים: קורדי (נולד ב-1994), קורדל (נולד ב-1997) וקורי (נולדה ב-1999). יש לו גם ילד בשם ג'וליאן (נולד ב-1998) ממערכת יחסים עם לורי הולמונד. בשנת 2015, הפך לסב כאשר לבנו הבכור קורדי נולד בן. לקורדי נולד בן נוסף בספטמבר 2019, שנפטר 10 ימים לאחר הלידה.
מועדון כדורגל סטיאווה בוקרשט
עידן הזהב השני (1985 - 1989)
גאורגה חאג'י, השחקן הרומני הטוב ביותר בכל הזמנים, הצטרף למועדון כמה חודשים אחרי הזכייה בגביע האלופות, והבקיע את הגול היחיד במשחק מול דינמו קייב שגרם לסטיאווה לזכות בתואר אירופי נוסף, הסופר קאפ האירופי, ב-24 בפברואר 1987, במונקו, צרפת. חודשיים בלבד אחרי שהפסידו את הגביע הביניבשתי, אחרי הפסד 0–1 במשחק מול ריבר פלייט הארגנטינאית, בטוקיו, יפן.
סנופ דוג
חיים אישיים
בשנת 2005, נתבע סנופ דוג על תקיפה מינית. בפברואר 2022, נתבע שוב על סך 10 מיליון דולר על תקיפה מינית שהתרחשה במאי 2013 בהופעה בקליפורניה. סנופ דוג הכחיש זאת. בשנת 2006, סיפר סנופ דוג בראיון כי הוא עסק כסרסור בין השנים 2003–2004
מועדון כדורגל סטיאווה בוקרשט
עידן הזהב השני (1985 - 1989)
למרבה הפלא, אלו שחשבו שזכייתה של סטיאווה בגביע אירופי הייתה אירוע חד פעמי, הופתעו לגלות שסטיאווה נותרה בפיסגת הכדורגל האירופי עד לסוף העשור, בו הגיעה סטיאווה לחצי גמר גביע האלופות, שם הפסידה לבנפיקה ליסבון ב-1987/1988. סטיאווה אפילו הגיעה בשנית לגמר גביע אירופה לאלופות 1989, בו הפסידה לקבוצה הענקית של מילאן שבה שיחקו בין היתר מרקו ון בסטן, רוד חוליט ופרנק רייקארד. עד סוף העשור השיגה סטיאווה גם ארבעה תוארי אליפות נוספים (1985/1986, 1986/1987, 1987/1988, 1988/1989) וארבעה גביעים (1984/1985, 1986/1987, 1987/1988, 1988/1989). בנוסף לכל, מאז יוני 1986 ועד ספטמבר 1989, סטיאווה צברה שיא של 104 משחקים ללא הפסד בליגה, שבאותו הזמן היה שיא עולמי.
סנופ דוג
חיים אישיים
בשנת 2009, סנופ דוג הגדיר עצמו כחלק מאומת האסלאם. ב-2012, המיר את דתו לראסטפארי. בשנת 2014, הפך לטבעוני.
מועדון כדורגל סטיאווה בוקרשט
העידן שלפני המהפכה (1990 - 2002)
מהפכת הכדורגל הרומני ב-1989 פתחה את שחקני המדינה לשוק ההעברות הבינלאומי, דבר שהוביל לבסוף לעזיבתם של מספר שחקנים גדולים משנות ה-80 לעבור למועדונים במערב שבהם קיבלו יותר כסף. גאורגה חאג'י עבר לריאל מדריד תמורת סכום שיא של 4,300,000 דולר לאותה התקופה, מריוס לאקאטוש עבר לפיורנטינה, דן פטרסקו עבר לפוג'יה, סילביו לונג עזב ללוגרונס, שטפאן יובאן לברייטון הוב אלביון, טודורל סטויקה ללאנס, והרשימה עוד המשיכה.
לכן, עברו שלוש שנים שבהן הקבוצה זכתה רק בגביע לאומי אחד ב-1991/1992. התאוששות מהירה הובילה את הקבוצה לשוב למיטב ולזכות ב-6 תוארי אליפות רצופים מעונת 1992/1993 עד עונת 1997/1998, וכך השוותה סטיאווה את שיא האליפויות ברציפות ברומניה ששייך לקבוצת קינֶזול טימישוארה עוד משנות ה-20. באותן השנים סטיאווה זכתה גם בשלושה גביעים נוספים ב-1995/1996, 1996/1997 וב-1998/1999. עוד שיא שנחשב לגדול בעיני האוהדים היה שמונה וחצי שנים בלתי מנוצחות על ידי היריבה השנואה דינמו, שכללו 19 משחקים גם במסגרת הליגה וגם במסגרת הגביע הרומני. כמו כן, דינמו עדיין לא ניצחה בדרבי את סטיאווה באצטדיון גנצ'ה מאז ספטמבר 1989.
ברמה הבינלאומית, המועדון הצליח להגיע לרבע הגמר של גביע אירופה למחזיקות גביע ב-1993, בו הם הפסידו בגלל שערי חוץ לאנטוורפן מבלגיה. סטיאווה הצליחה להעפיל גם לשלב הבתים של ליגת האלופות שלוש שנים ברצף בעונות 1994/1995 עד עונת 1996/1997.
ב-1998, באמצעות שדולת נשיא מחלקת הכדורגל, מרצ'ל פושקאש, הקבוצה נותקה מה-CSA (כל מחלקות הספורט במועדון), והקבוצה שינתה את שמה לשם האחרון שלה עד היום מועדון כדורגל סטיאווה בוקרשט (Fotbal Club Steaua Bucureşti), ובעליה היה איש העסקים הרומני ויורל פאונסקו.
השתלטותו של גאורגה בקאלי (2002 - עד היום)
ויורל פאונסקו תיפקד גרוע מאוד כנשיא המועדון ומהר מאוד נכנסה הקבוצה לחובות. למרות הזכייה בתואר האליפות ב-2000/2001, גאורגה (ג'יג'י) בקאלי, איש עסקים רומני נוסף, הציע את עצמו לתפקיד סגן-הנשיא, בתקווה שישקיע כספים למען הקבוצה. בקאלי רכש לבסוף 51% ממניות הקבוצה בפברואר 2002 והפך את הקבוצה ל-SA (חברה בע"מ) ב-1 במרץ 2002. הגם שרבים מחו על הצעדים שנקט בקאלי ובגלל דמותו שנויית המחלוקת, הצליח בקאלי עד כה להרשים בתוכניות המנהלתיות שתכנן עבור המועדון, אחרי שנעזר בידי המנהל הביצועי מיכאי סטויקה.
בקיץ 2004, אחרי שנה שלישית ברציפות ללא תואר, המאמן האיטלקי המפורסם ולטר זנגה הגיע לקבוצה כמאמן ראשי, והיה למאמן הזר הראשון בקבוצה. אחרי מינויו הגיעו התוצאות במהרה, לאחר שהקבוצה העפילה לשלב הבתים בגביע אופ"א, והייתה לקבוצת הרומנית הראשונה ששורדת את תקופת האביב במפעלים אירופאים מאז 1993 (שגם אז הייתה זאת סטיאווה ששרדה את השלב), שם הם נעצרו לבסוף בידי ולנסיה אחרי דו-קרב בעיטות עונשין באצטדיון גנצ'ה. ולטר זנגה פוטר כאשר נשארו רק עוד שלושה מחזורים לסיום העונה ברומניה, אבל סטיאווה זכתה בכל זאת באליפות באותה העונה, ושמרה על התואר בעונה הבאה גם כן, שבה הגיעו המאמנים האוקראיני אולג פרוטסוב (יולי-דצמבר) והרומני קוסמין אולרוֹיוּ (ינואר-עד היום), וסטיאווה גם הצליחה להגיע לחצי הגמר בגביע אופ"א (הודחו בידי מידלסברו לאחר שעברו ברבע הגמר את ראפיד בוקרשט בדרבי רומני נדיר). סטיאווה זכתה גם בסופרקאפ הרומני, אחרי 0–1 על ראפיד בוקרשט ביולי 2006, שהיה לתואר ה-50 במספר של המועדון בן 59 השנים.
בעונת 2006/2007 אחרי שעברה בהצלחה שני סיבובי מוקדמות, בהם הדיחה את גוריצה הסלובנית וסטנדרד ליאז' הבלגית, סטיאווה הגיעה לשלב הבתים של ליגת האלופות, בו היא שובצה בבית ה' יחד עם ריאל מדריד, אולימפיק ליון ודינמו קייב, אך הודחה מהמפעל אחרי שלב זה.
בשנת 2011 נחנך הארנה נציונאלה המכיל 55,000 מקומות והנהלת המועדון החליטה להעביר את משחקיה הביתיים לאצטדיון זה.
בדצמבר 2014 בית המשפט קיבל את התביעה של משרד ההגנה הרומני על הזכות על השם והסמל של המועדון. בתגובה לפסיקה, בקאלי הורה על שינוי שם המועדון ל-"FC FCSB" ראשי תיבות של מועדון כדורגל סטיאווה בוקרשט.
סגל נוכחי
(קפטן)
(קפטן שני)
האצטדיון
התכולה המקורית של האצטדיון מנתה 30,000 מקומות, אולם ב-1991, כאשר הותקנו מושבי הפלסטיק, התכולה ירדה ל-27,063 מקומות.
מערכת תאורת הזרקורים החדישה נחנכה בשנת 1991. האצטדיון עבר שיפוצים בשנת 1996 כדי שיוכל לארח את משחקי ליגת האלופות.
גם נבחרת רומניה שיחקה חלק ממשחקיה הביתיים במגרש עד להקמת ארנה נציונאלה. המשחק הראשון של הנבחרת באצטדיון היה במרץ 1977, נגד טורקיה. מאז עוד 58 משחקים בינלאומיים שוחקו בו, כאשר האחרון שוחק בנובמבר 2003 מול ניגריה.
לאומיים
(*) = סטיאווה ויתרה על הגביע לאחר שנת 1990.
התקופה הוותיקה (1947 - 1995)
סטיאווה הוא ללא ספק המועדון כדורגל המצליח ביותר בכל הזמנים ברומניה, עקב כך הקבוצה זוכה גם בתואר חביבת הקהל, כאשר יש לה את כמות האוהדים הגדולה ביותר במדינה. סקר שנערך בשנת 2004 ברחבי המדינה גילה שכ-40% מאוהדי הכדורגל ברומניה, אוהדים את הקבוצה מג'נציה (סטיאווה), כלומר לסטיאווה יש כ-5 מיליון אוהדים ברחבי המדינה. מובן מאליו שמספר האוהדים העצום של המועדון שייך גם להצלחתו הרבה בתחרויות השונה, ושליטתו המסורתית במסגרות הלאומיות והבינלאומיות.
למרות זאת, בהתחלה, בהיותו המועדון של הצבא, סטיאווה גייסה את מרבית אוהדיה מאנשי צבא ואנשים שקשורים לצבא. גל האוהדים הראשון של האוהדים החדשים שהצטרפו לקבוצה הגיע בתחילת שנות ה-50, כאשר קבוצת הזהב של CCA זכתה בלבבותיהם של אוהדי כדורגל רבים שנשטפו בידי המשחק המרהיב שהקבוצה הפגינה באותם הימים.
עד שנת 1974 שאצטדיונה החדש של הקבוצה נבנה (אצטדיון ג'נציה) בדרום-מערב בוקרשט, מרבית האוהדים של סטיאווה הגיעו מאזורים אשר היו סמוכים לאצטדיון הישן של הקבוצה, וכתוצאה מכך, כמעט כל חציה הדרומי של בוקרשט, עיר שנחצית גאוגרפית בידי נהר דמבוביצה, נהפכו לתומכי הקבוצה.
במהלך השנים התבססה סטיאווה כקבוצה האהודה ביותר ברומניה. ב-1986, ההצלחה המופלאה של סטיאווה בגביע אירופה לאלופות, והפיכתה של הקבוצה לאחת מהגדולות באירופה במשך כ-3 שנים נוספות, תפסה את עיניהם של חובבי כדורגל נוספים במדינה שנמשכו לאדום ולכחול של הקבוצה. דינמו בוקרשט, שעד אז הייתה הקבוצה האהודה ביותר, הפסידה יותר ויותר אוהדים למען סטיאווה, וכיום תומכים בה רק 15% מאוהדי הכדורגל במדינה, נכון לסקר שנערך ב-2004 (לעומת 40% אוהדי סטיאווה).
ארמטה אולטרה (1995 - 2001) - Armata Ultra
תנועת האולטרס של סטיאווה החלה ב-4 בדצמבר 1995, כאשר מייסדי ה-ארמטה אולטרה (AU), קבוצת האולטרה הראשונה מבוקרשט (והשנייה ברומניה), התמקמו. במשך שנים, AU שלטו בתנועת האולטרה ברומניה. התנועה הגיעה למספר חברים מרשים במהרה, כאשר כללה 4,000 אוהדים, מספר שיא של אוהדים בתנועת אוהדים אחת ברומניה, עד היום. חוקי התנועה נורא נוקשים, גם בתוך וגם מחוץ למגרש: אסור לעשן, אסור לאכול, אסור לשתות, אסור לשבת, מותר רק לעמוד ולצעוק קריאות עידוד. רבים ראו בהיעלמות של תנועת ה-AU כמותה של אגדה וחלקים אפילו השוו זאת לנפילתה של לא פחות מ-האימפריה הרומית. התנועה התפרקה בשנת 2001, עקב בעיות פנימיות בקרב חבריה, כאשר קבוצות אוהדים קטנות אחרות, הזדהו כחלק מה-AU, והתנהלו בניגוד למדיניות של התנועהף ובניגוד לסגנונה ודרך פעולותיה. ההפרעה בפירוק התנועה הייתה כל כך מורגשת עד שהיא יצרה קונפליקט בין מנהיגה, ז'אן פאבל, לדרג העליון ביותר בהנהלת סטיאווה. על אף שהתנועה התפרקה ונעלמה, רוחה של הארמטה אולטרה עדיין נושמת בתוך אוהדים רבים של סטיאווה, ועדיין אוהדים רבים מזהים את עצמם כחלק מה-AU, דבר שמעיד כנראה על כך, שהיא הייתה תנועת האולטראס החזקה ביותר ברומניה.
כיום (2001 - עד היום)
נכון להיום, סטיאווה היא הקבוצה הרומנית היחידה שלא מובלת בידי מועדון אוהדים אחד. הנטייה היום היא להקים כמה קבוצות אוהדים, שלכל אחת מהן יהיה תפקיד שונה, במיקומה במגרש. הקבוצה החשובה של סטיאווה ממוקמת ב-Peluza Nord (היציע הצפוני), וחלק ממוקמות ב-Peluza Sud (היציע הדרומי). בגלל גישתן השונה של קבוצות האוהדים כלפי הקבוצה וכלפי המשחק, PS, היציע הדרומי, נחשבים ליותר קשוחים ורציניים יותר בכל הקשור למשחק, ולעיתים פחות סבלניים, לאחרונה נוצרו מספר קונפליקטים בין שתי הקבוצות. ארבע הקבוצות ב-PS (האולטראס, הציידים, ואקראם, סטיל אוסטיל) הכריזו רשמית על הפסקת פעילות בגלל הקונפליקטים עם הקבוצות מה-PN (היציע הצפוני), שמונות יותר אוהדים. הקבוצות ביציע הצפוני כוללות את Tineretului Korp, Titan Boys, Nucleo, Gruppo Tei, Skins Berceni, Insurgenţii, Inseparabilii, Cauza Noastră, Ultras Colentina, Gruppo Voluntari Est, Tradizione ו-Desant. קשה להחליט על סגנונם הייחודי של אוהדי סטיאווה, על אף שיש להם סגנון עידוד איטלקי, שנפוץ בקרב קבוצות האוהדים הרומניות, עם הרבה כוריאוגרפיה, דגלים תלויים, שלטים, ודגלים שמתנופפים ביציעים ושירי עידוד, אבל מצד שני שלארמטה אולטראס יש אופי חוליגני שלא בולט במיוחד. לכן, סגנונם דומה יותר לקהל במערב אירופה, עם קבוצות אוהדים כמו של אייאקס, אנדרלכט, בורוסיה דורטמונד, פריז סן-ז'רמן וכו'.
בהתחשב בתצוגות הכוריאוגרפיות של הקהל, סטיאווה נהייתה לאחרונה המובילה בדירוג הלא-רשמי שנשלט במשך שנים בידי ה-Nuova Guardia מדינמו בוקרשט (כיוון שארמטה אולטראס לא ייחסה לכך חשיבות רבה), בתצוגות העידוד של האוהדים, שההופעה המדהימה האחרונה של אוהדי סטיאווה נראתה בחצי-גמר גביע אופ"א מול מידלסברו ב-2006.
היריבות מול דינמו בוקרשט
הדרבי של סטיאווה בוקרשט מול דינמו בוקרשט הוא הדרבי המוביל בכדורגל הרומני ב-50 השנים האחרונות, כאשר סטיאווה ודינמו הן שתי הקבוצות המצליחות ביותר ברחבי המדינה. זה תמיד היה, ועדיין נשאר כדרבי בין קבוצת הצבא הרומני (סטיאווה) לקבוצת משרד הפנים (דינמו). לא פעם אחת הייתה התנגשות ומהומות בין אוהדי שתי הקבוצות, ברחובות וגם בתוך האצטדיון. נקודת השיא הייתה לפני בעיטת הפתיחה בשנת 1997, כאשר אוהדי דינמו הבעירו באש חלק מן האצטדיון גנצ'ה, היציע הדרומי (שבו היו אמורים לשבת). בין אוקטובר 1991 לאפריל 2000, סטיאווה זכתה ברגעי תהילה רבים, וצברה 19 משחקים רשמיים ללא הפסד, בדרבי של בוקרשט, גם בגביע וגם בליגה.
היריבות מול ראפיד בוקרשט
היריבות השנייה של סטיאווה עומדת מאחורי רקע גזעני שלם. ראפיד בוקרשט, אחד ממועדוני הכדורגל הוותיקים ברומניה, ידוע כמועדונם של חובבי הכדורגל המדוכאים-קומוניסטים מהמעמד הנמוך (לפיכך ישנה איבה רבה כל כך בינם לבין דינמו וסטיאווה), היריבות בין הקבוצות גם כן ארוכת יומין, אבל באה לידי ביטוי בעיקר כאשר ראפיד החלה להתבלט בכדורגל הרומני במהלך שנות ה-90. אוהדי ראפיד ממוקמים בעיקר בשכונות פועלים בג'ולשט (Giuleşti) וחלק מאוהדי סטיאווה ודינמו רואים בהם ţigani (צוענים), וקוראים להם בכינוי הגנאי הגזעני "ciori" (עורבים), בגלל סטראוטיפ שלכאורה רואה באוהדי ראפיד תושבים של השכונות המאוכלסות בצוענים של בוקרשט, החלק העתיק והעני של העיר. לכן, המשחקים בין סטיאווה לראפיד מוצפים בקריאות גזעניות בקרב הקהל. במהלך השנים האחרונות, כל משחק בין סטיאווה לראפיד הסתיים בתקריות אלימות בין האוהדים שנובעות ומונעות עקב גזענות רבה. המפגש באצטדיון גנצ'ה באביב 2005 הסתיים בהרחקת שתי הקבוצות ממשחקים במגרשן למשך שני מחזורים, משום שהמשחק נעצר מספר פעמים לאחר שאוהדי הקבוצות זרקו אבנים וכיסאות למגרש. היריבות נעשתה מרה וחמה יותר לאחר שסטיאווה עברה את ראפיד ברבע-גמר גביע אופ"א, דרבי רומני נדיר, ב-2006.
יריבות אחרות
יריבויות היסטוריות קצת פחות רציניות קיימות גם עם קבוצות שאינן מבוקרשט, כמו אוניברסיטת קראיובה, ובשנים האחרונות עם פוליטכניקה טימישוארה.
כדוריד (גברים)
קבוצת הכדוריד של סטיאווה בוקרשט זכתה בגביע האירופי ב-1968 וב-1977 וגם בגביע האתגר ב-2006.
הקבוצה גם זכתה בגביע רומניה בכדוריד 6 פעמים: 1981, 1985, 1990, 1997, 2000 ו-2001.
מגרשה הביתי של הקבוצה הוא היכל הספורט לוסיאן גריגורסקו. מאמנה הוא וסילי סטאנגה.
הוקי קרח
CCA בוקרשט הקימה קבוצת הוקי קרח ב-1951. Hochei Club Steaua Suki Bucureşti נהפך למועדון ספורט עצמאי ב-2004, אבל עדיין קשור ל-CSA בוקרשט. זהו מועדון הספורט המצליח ביותר ברומניה, כאשר זכה בליגה הלאומית 41 פעמים. כיום, הקבוצה היא האלופה הלאומית הנוכחית בליגה שכוללת רק 6 קבוצות נוספות, שהיריבה העיקרית של סטיאווה היא SC Miercurea Ciuc (סה.צ'ה. מיְיֶרקוּריָה צ'וּק). כל שנה הגמר הוא בין שתי הקבוצות הללו.
הקבוצה משחקת את משחקי הבית שלה ב-זירת הקרח מיכאי פלאמארופול. מאמנה הנוכחי של הקבוצה הוא מריוס גליגה. הקבוצה היא הקבוצה השנייה באהדתה בקרב אוהדי סטיאווה, אחרי קבוצת הכדוגל.
ראגבי
קבוצת הראגבי של סטיאווה בוקרשט זכתה באליפות הליגה הרומנית 23 פעמים מאז שנת 1947. הקבוצה היא אלופת הליגה הנוכחית. קבוצות הראגבי ברומניה לא משתתפות בגביעי אירופה הגדולים, בגלל הפער הברור ביניהן לבין המדינות המובילות בענף ברחבי היבשת. במקום זאת, נבחרת הראגבי של הליגה ברומניה, מורכבת בעיקר משחקני סטיאווה, והיא משתתפת בכל טורניר אליפות אירופה.
כדורסל (גברים)
קבוצת הכדורסל של סטיאווה זכתה באליפות ליגת הכדורסל הרומנית 21 פעמים: 1956, 1958, 1959, 1960, 1961, 1962, 1963, 1964, 1966, 1970, 1978, 1980, 1981, 1982, 1984, 1985, 1986, 1987, 1989, 1990 ו-1991.
אחרי המהפכה הרומנית, Baschet Club Steaua Bucureşti היה מועדון הכדורסל הראשון ברומניה שהפך לפרטי. למרות זאת, אחרי כמה שנים בלבד הוא פשט את הרגל. CSA סטיאווה מחזיקה כיום רק קבוצת נוער בכדורסל, תחת השם "Clubul Sportiv Şcolar Steaua Bucureşti" (מועדון הספורט לילדים של סטיאווה).
תורת התורים
תורת התורים היא תורה מתמטית העוסקת בתורי המתנה באמצעות מודל תורים, ונחשבת לענף בחקר הביצועים. התורה כוללת מידול מתמטי של מספר תהליכים קשורים, כמו הגעה לסוף התור, המתנה בתור, ושירות בתחילת התור על ידי נותן השירות (למשל, השרת). תורת התורים מאפשרת חישוב של מספר מדדי ביצועים כמו זמן המתנה ממוצע בתור, זמן המתנה משוער, זמן המתנה מקסימלי, והסבירות של התור להגיע למצב מסוים כמו תור ריק, תור מלא, זמן המתנה גבוה במיוחד וכו'. המחקר בתחום עושה שימוש נרחב בסטטיסטיקה.
תורת התורים מיוחסת לחקר הביצועים, מכיוון שנעשה בה שימוש נרחב בקבלת החלטות עסקיות, על מנת לייעל את כמות המשאבים שצריך להקצות בתהליכים הכוללים תורים. לדוגמה, כמה טלפנים וטלפניות יש להציב בכל משמרת במוקד תמיכה, כדי שלקוחות לא ימתינו למענה יותר משתי דקות, אך גם לא יהיו נותני שירות מחוסרי תעסוקה בזמן המשמרת (כדי למנוע בזבוז כספים של המעסיק).
את תוצאות המחקר בתחום ניתן ליישם בקשת רחבה מאוד של תחומים: עסקים, מסחר, תעשייה, הנדסה ומחשבים. יישומים רבים של התורה ניתן לראות בתחומי המחשב, התקשורת והתחבורה, לרבות בנתבים (בהם הלקוחות הם חבילות מידע והשירות הוא ניתוב ברשת), מערכות הפעלה (בהן הלקוחות הן לרוב תהליכים ותהליכונים והשירות הוא לדוגמה הקצאת זמן מעבד), מערכות טלפוניה ועוד.
היסטוריה
בתחילת שנות ה-30, פליקס פולאצ'ק עשה עוד כמה עבודות חלוציות בנושא קלט פואסון, פלט שרירותי ובעיות חד ומרובה ערוצים. עבודה נוספת נעשתה באותה תקופה ברוסיה על ידי קולמוגורוב ואלכסנדר חינצ'ין, בצרפת על ידי Crommelin, ובשוודיה על ידי פאלם. העבודה בתורת התורים תפסה תאוצה די לאט בימיה הראשונים, אך הואצה בשנות ה-50, ומאז הייתה עבודה רבה בתחום.
דיסציפלינת תור
דיסציפלינת תור קובעת את הסדר בה נותן שירות יספק שירות ללקוחות הממתינים ואת חלוקת המשאבים בין הלקוחות. דוגמאות אפשריות:
טרימו
טרימו (Trumeau) הוא עמוד באמצע שער דו-דלתי הניצב בין הדלתות ותומך במשקוף השער. הטרימו היה נפוץ באדריכלות רומנסקית ובאדריכלות גותית. בדרך כלל עיטר אותו פסל-עמוד מפואר עם חופה ותחתית.
אוניברסיטה בעם
אוניברסיטה בעם היא תוכנית להשכלת מבוגרים ונוער אשר נוסדה ופעלה לראשונה באוניברסיטת תל אביב. התוכנית פועלת מאז שנת 2005. בנוסף לפעילותה באוניברסיטת תל אביב, פועלת התוכנית באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת בן-גוריון ובאוניברסיטת חיפה.
מאחורי התוכנית עומדים יו"ר הוועד המנהל לשעבר של אוניברסיטת תל אביב, דב לאוטמן, ראש החטיבה לתוכניות מיוחדות, פרופ' דוד מנשרי ודיקן הפקולטה למשפטים לשעבר, הפרופ' אריאל פורת. יוזמת התוכנית, ד"ר עדי קול, כיהנה כראש התוכנית והמנחה האקדמית שלה. כיום משמשת כמנכ"לית ענת אלדר וטין.
אוכלוסיית התלמידים
עם הקמת התוכנית עמד מספר המשתתפים בה על 200 תלמידים, וב-2022 הגיע מספר התלמידים לכ-1,600 בשנה. החל משנת 2010 פועלת התוכנית גם באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. כיום פועלת התוכנית גם ב ובאוניברסיטת חיפה. מרבית התלמידים מופנים לתוכנית על ידי רשויות רווחה ועמותות המטפלות באוכלוסיות בסיכון. עם זאת, התוכנית פתוחה גם למשתתפים הנרשמים אליה באופן עצמאי.
סגל ההוראה
מנחי הקורסים הניתנים בתוכנית הם סטודנטים לתואר ראשון בשנים המתקדמות ללימודיהם. הסטודנטים המנחים בתוכנית לוקחים חלק בקורס אקדמי שנתי במסגרתו הם עורכים היכרות עם אוכלוסיית היעד, מגבשים את מערכי השיעור, רוכשים מיומנויות הדרכה, ועוסקים בבחינה, גיבוש וחיזוק עמדות ומחויבות חברתית. קורס זה, כמו גם עבודת ההוראה, מזכים את הסטודנטים בנקודות אקדמאיות הנצברות לצורך קבלת התואר. רכזי המגמות בתוכנית הם סטודנטים מצטיינים בוגרי התוכנית.
מטרות הפרויקט
התוכנית מציגה את מטרתה: "התוכנית חותרת לצמצום פערי הידע וההשכלה, ולהשוואת הזדמנויות בקרב אוכלוסיות מוחלשות בישראל, על ידי יצירת קשר בלתי אמצעי, ולמידה הדדית בינן לבין אחד ממוקדי הכוח המשפיעים בחברה – האקדמיה".
התוכנית מפגישה בין פלחי האוכלוסייה השונים - האינטראקציה בין הסטודנטים והמשתתפים בתוכנית מובילה לדיאלוג החורג מן הטקסט הלימודי, ומאפשר לשתי הקבוצות להכיר טוב יותר, ולהעצים זו את זו.
פיטוכרום
הפיטוכרום הוא חומר אורגני, מהחומרים המרכזיים ביותר בצמח מבחינת תהליכים התלויים באור. הפיטוכרום מורכב משני חלקים – מחלבון ומכרומופור שהוא החלק הרגיש לאור.
גילוי הפיטוכרום
הפיטוכרום התגלה בתחילת המאה ה-20 במהלך ניסויים לבדיקת השפעת אור על נביטת זרעי חסה. הניסויים העלו מיד שהארה על הזרעים אפילו במשך זמן קצר ביותר, מעלה בסדר גודל את אחוזי הנביטה (אך האור לא הכרחי לנביטה). החוקרים חיפשו את אורך הגל שמוביל לנביטה מקסימלית וגילו שזהו אור אדום באורך של 660 ננומטר. בנוסף, התגלה שאם מקרינים את הזרעים באור תת אדום באורך גל 730 ננומטר מתהפך התהליך - לא רק שאחוזי הנביטה יורדים שוב, אלא גם שהקרנה מחודשת באור אדום מובילה שוב לעלייה באחוזי הנביטה, ובאופן כללי לא משנה כמה הקרנות ניתנו, כל עוד הזמן בין ההקרנות לא ארוך מדי, ההקרנה האחרונה היא הקובעת - אם אדום אז הזרע נובט, אם תת-אדום הצמח לא נובט. בנוסף, הקרנה מיידית של קרינה תת-אדומה על הזרעים, בלי אף הארה אחרת, מקטינה את אחוזי הנביטה יותר מאשר חושך מוחלט.
מניסויים אלו הסיקו החוקרים שקיים פיגמנט יחיד, פיטוכרום (P), בעל תכונה יוצאת דופן - הקרנתו באור אדום משנה את המבנה הכימי שלו ואת ספקטרום הבליעה שלו, כך שאם לפני כן שיא הבליעה היה ב-660 ננומטר אז אחרי השינוי שיא בליעת הקרינה הוא ב-730 ננומטר. את הצורות השונות של הפיטוכרום סימנו: Pr, Pfr (פיטוכרום שקולט תת-אדום ופיטוכרום שקולט אדום בהתאמה).
ניסויים נוספים קשרו את הפיטוכרום לתופעות נוספות כגון פוטופריודיזם, שבירת תרדמה של זרעים, ועוד. כשבודדו פיטוכרום מצמחים אטיולנטיים (צמחים שגדלו ללא אור) נמצא שהוא מתאים לטיפוס של Pr כצפוי מכך שהוא לא נחשף לאור אדום. אחרי חשיפת הפיטוכרום המבודד לאור אדום התגלה, כמתחייב מהתאוריה, שינוי בספקטרום הבליעה והשיא החדש הופיע בהתאם באורך גל של 730 ננומטר.
סוגי פיטוכרום
בשיטות של כימיה אנליטית התגלה שקיימים חמישה סוגים שונים של פיטוכרום השונים זה מזה רק בחלק החלבוני, כלומר הם בעלי ספקטרום בליעה זהה אך הפעולה הביוכימית שהם יוצרים שונה. הסוגים השונים נבדלים ביניהם ביציבות המולקולה אחרי ההשתנות ל-Pfr. מסמנים את הסוגים השונים PA, PB וכו'. מסווגים את סוגי הפיטוכרום השונים לפי היציבות של סוג ה-Pfr שלהם: PAfr הוא מאוד לא יציב וזמן מחצית החיים שלו הוא כחצי שעה, ולכן הצמח כלל לא יסנתז PA באור אלא רק בחושך. מה שמעניין הוא שעיכוב התעתוק של קטעי ה-DNA המקודד לייצור PA הוא הפיך תת-אדום (הקרנה בתת-אדום הופכת את התהליך), כלומר כנראה נקבע על ידי פיטוכרום. סוג זה משמש לשליטה על תהליכי חושך שמתבטלים על ידי הארה יחידה כמו צמיחת צמחים אטיולנטיים. הסוג השני הכולל את PB ואת PC לעומת זאת יציב באור (כלומר צורת ה-fr יציבה יחסית), והוא משמש לשליטה בתהליכים הדורשים יחס ריכוזים (Pfr/Pr) מסוים לאורך זמן כמו למשל פוטופריודיזם.
ה- Pfr הוא הצורה הפעילה מבחינה ביולוגית של הפיטוכרום. כדי שלא תצטבר כמות של Pfr אחרי כל הארה, דבר שיקשה על ויסות התהליכים, בצמחים יש מנגנונים להשבת היחס בין הצורות השונות לרמה נמוכה. אופציה אחת היא באמצעות פירוק הפיטוכרום. את זה הצמח מממש בסוג הראשון, הלא יציב, שאז הוא מזרז את הפירוק של ה- Pfr על ידי אנזימים בנוסף לעצירת הסנתוז של הפיטוכרום. אופציה שנייה היא היפוך של הפיטוכרום לצורת ה-Pr, באמצעות אנזימים, וכך שמירה על יחס יציב. בצורה זו נשמרת תמיד הרגישות של הצמח לאור ולמשך האור.
אברהם דיסקין
אברהם חיים אלברט דיסקין (נולד ב-1947) הוא פרופסור אמריטוס למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, לשעבר מרצה במכללת שערי משפט ובמרכז הבינתחומי הרצליה, עמית בכיר בפורום קהלת ומייעץ לגורמי ממשל שונים, וכן סופר, צייר ופסל. בנעוריו היה שחמטאי בקבוצת אס"א ירושלים.
ביוגרפיה
דיסקין, יליד ירושלים, למד לתואר ראשון במדע המדינה ובסטטיסטיקה, לתואר שני במדע המדינה ולתואר שלישי במדע המדינה – כולם במסגרת האוניברסיטה העברית. את עבודת הדוקטור כתב בהנחייתו של פרופ' עמנואל גוטמן. את השתלמות הפוסט דוקטורט עשה באוניברסיטת מישיגן. היה ראש המחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית ויו"ר האגודה הישראלית למדע המדינה. הוא כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטאות בארצות הברית, קנדה, אירופה ויפן. הוא עמד בראש בית הספר למנהל, ממשל ומשפט במכללת שערי משפט.
פרסם יותר מעשרים ספרים ומונוגרפיות אקדמיים, בעיקר בנושאים הנוגעים לפוליטיקה הישראלית, וכמאתיים מאמרים אקדמיים. ספרו האחרון, "החיים כמשחק – הסיפור הלא מתמטי של תורה המשחקים, גיבוריה משמעותה", ראה אור בהוצאת דביר ב-2021. מרבה להופיע באמצעי התקשורת בישראל ובעולם. בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים שימש כיו"ר ועדת הצוערים של משרד החוץ. מאז סוף שנות התשעים שימש, בין היתר, גם כסטטיסטיקאי של ועדת הבחירות המרכזית. ב-2013 מונה ליו"ר ועדת המועצה להשכלה גבוהה למנהל ולמדע המדינה.
בתחום הפוליטי היה דיסקין בין מקימי "הדרך השלישית" ב-1996.
ב-2012 וב-2019 נחשב דיסקין למועמד בולט לתפקיד מבקר המדינה.
בפברואר 2020 מונה לחבר בוועדת בדיקה ממשלתית בנושא התנהלות המחלקה לחקירות שוטרים.
נשוי לד"ר חנה דיסקין (לבית גרינבאום) ולהם שתי בנות ובן. מתגורר בירושלים.
מחקר פוליטי
בתחום חקר הפוליטיקה הישראלית, כבר בשנות השבעים הצביע דיסקין על חשיבות 'השליטה בנקודת הציר' (המאזן בין גוש הימין וגוש השמאל) ועל חשיבות מעברי הקולות בין גוש השמאל וגוש הימין. בשנות האלפיים התפרסם כמבקר חריף של האקטיביזם השיפוטי של בית המשפט העליון. ככזה היה המחבר העיקרי של הצעת החוקה של המכון לאסטרטגיה ציונית ויועץ לועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת.
רעייתו של דיסקין, ד"ר חנה דיסקין, הייתה מהחוקרים הבודדים שניבאו את קריסת ברית המועצות. מאז ראשית שנות השבעים היא חקרה את התפתחות האופוזיציה במזרח אירופה.
עמדותיו
דיסקין, שהיה ממנסחי חוק הלאום (חוק יסוד: ישראל – הבית הלאומי של העם היהודי), הדגיש כמה וכמה פעמים שלדעתו אין סתירה בין אופייה של ישראל כמדינת לאום לבין היותה "מדינת כל אזרחיה". הניגוד הזה הומצא לדבריו כדי לצייר את ישראל כמדינה לא דמוקרטית. משום כך הציע לכלול בחוק הלאום את המשפט "ריבונות המדינה נתונה בידי כל אזרחיה ללא הבדל דת, מין ולאום". ריבונות זו באה לידי ביטוי בזכותם השווה של כל האזרחים לבחור ולהיבחר.
בהתייחס לסוגיית זכות השביתה אמר דיסקין בריאיון עיתונאי: "קל לדבר בנושא הזה בססמאות. אתה יכול לומר 'חופש השביתה הוא דבר קדוש', אבל אני יודע שזה לא כך, כי לא יכול להיות שקבוצה קטנה של 20–30 אנשים, שבמקרה יושבים על השאלטר ויכולים לגרום נזקים של עשרות מיליוני שקלים בקלות, יגזלו אותך. אני בעד חופש השביתה, ומצד שני בעד חופש תגובה מוחלט - שיוכלו לפטר כל מי ששובת ולמרוח אותו בזפת ולגלגל אותו בנוצות."
בהתייחסו לתפקידה וכוחה של מערכת המשפט בישראל הביע דיסקין עמדה המייחסת לה כוח רב, הפוגע ביציבות: "כששרים רוצים להשתעל, היועץ המשפטי אומר להם 'זה לא בגיץ' (לא ניתן להגנה בבג"ץ, ח"ע)". דיסקין גם תקף בראיון את תוקפו של המדד הקובע את קו העוני: "לדוגמה, בישראל מדברים הרבה על מדד העוני. משפחה ענייה מוגדרת כמשפחה שהכנסתה הפנויה היא פחות מחצי ההכנסה החציונית. אבל אין לזה שום קשר לעוני. אם ניקח מדינה שבה כל המשפחות מרוויחות שקל אחד בשנה, נראה שאין במדינה הזו עני אחד. אם ניקח מדינה שבה חצי מהמשפחות מרוויחות 100 אלף שקל בחודש וחצי מהן ועוד משפחה אחת מרוויחות 700 אלף שקל בחודש, כמחצית האזרחים נחשבים עניים."
בראיון אחר שהתפרסם באתר "מידה" ב-2014 אמר דיסקין "המערערים על זכות קיומה של ישראל נמצאים לא רק בטהרן אלא בעולם כולו וגם בתוככי מדינת ישראל. כשלעניין זה מתלוות יכולות של השמדה המונית, כמו במקרה של איראן, ברור שמדובר באתגר ראשון במעלה. לאתגר הקיומי מתלווה שאלת השלום. מה שנאמר בהכרזת העצמאות קדוש בעיני. תמיד עלינו להושיט יד לשלום. תמיד עלינו להיות מוכנים לשלם את מחירו המלא. אבל כניעה לאלו השואפים למחיקת המפעל הציוני אינה סבירה – בוודאי אם היא מסכנת את עצם הקיום." על המצב החברתי אמר דיסקין "במישור החברתי צריך לזכור את הפסיפס האנושי של מדינת ישראל. מדובר בחברה רבת גוונים: יהודים וערבים, וותיקים ועולים, עולים מברית-המועצות לשעבר ועולים מאתיופיה, חילונים ודתיים. מדובר בקבוצות חברתיות שהניגודים ביניהן מאתגרים ומציבים בעיות. אבל בעיני זהו פסיפס נהדר שיכול להניב, ולעיתים מניב בפועל, חיים משותפים נפלאים." על המצב הכלכלי אמר "מדינת ישראל היא נס כלכלי. אם אתה מסתכל על ההישגים של ישראל בצמיחה, ברמת האבטלה וכדומה, במיוחד נוכח המתרחש בעולם ולמרות הנטל הביטחוני, היא מעוררת השתאות. בכל זאת יש בעיות קשות שידועות לכל ובראשן הפער בהכנסה והקושי בהשגת דיור. אני מאמין שדרך המלך לפתרון הבעיות היא של כלכלת שוק ותחרות חופשית. אבל צריך לזכור את מגבלות כלכלת השוק."
כסופר, צייר ופסל
דיסקין ידוע בשם העט בֶּרְטִי, שבו הוא משתמש כסופר, כצייר וכפסל. תמונת נוף של דיסקין ('סתיו') נמכרה ב-2007 בארצות הברית בסכום של שלושים אלף דולר. שלושה מפסליו מוצגים במכללת שערי משפט תחת הכותרת "חורבן, גולה ותקומה". הפסלים מתארים את צדקיהו בנחושתיים, קבצן על פי "בעיר ההריגה" של ביאליק, ואת הרצל בבזל. דיסקין אף אייר כמה ספרי ילדים (שחלקם כתבה בתו הבכורה ענבל), כתב עם בתו רוני את הספר Gorgozula שפורסם בקנדה, וחיבר עם בנו תומר את הספר 'מונדיאל!' על ההיסטוריה של המונדיאל. ב-2018 יצא לאור ספר סיפורים של דיסקין (ברטי) בהוצאת כנרת-זמורה-ביתן, "חלומות מתיבת הזיכרונות".
מינרלי חרסית
מינרלי חרסית - קבוצה של מינרלים השייכים לקבוצת המינרלים הפילוסיליקטים (סיליקטים במבנה של לוחיות).
מינרלי חרסית הם מינרלים יציבים מאוד שהם תוצרים של בלייה או של פעולת תמיסות מימיות חמות (מקור הידרותרמי) על פלדספטים (פצלות השדה) ומינרלים אחרים (אך לא קוורץ). המינרל מאופיין בגביש זעיר הבנוי מסיליקה (SiO2) ואלומינה (Al2O3) ובנטייה לספוח מים. בחלק מהמינרלים יש כמות משתנה של ברזל, מגנזיום, מתכות אלקליות, תחמוצות של מתכות אלקליות עפרוריות וקטיונים נוספים. למינרלי חרסית יש מבנה דומה לנציץ, והם בנויים מלוחיות משושות.
מינרלי חרסית נפוצים מאוד בסלעי משקע המכונים לוטיטים או פליטים (lutitites, pelites), סלעים קלאסטיים השייכים לקבוצת סלעים בעלי גרגיר עדין הקטן מ-60 מיקרון, כדוגמת אבן טין (Silt), שגודל הגרגירים שלה בין 1/16 ל-1/256 מ"מ וחרסית - סלע שגודל גרגיריו קטן מ-1/256 מ"מ. מינרלי חרסית נפוצים גם בסלעים מותמרים בעלי גרגרים דקים כדוגמת צפחה ופיליט.
במינרלי החרסית נעשה שימוש בתעשיית הקרמיקה, בקידוחי מים ונפט, בבניין ובייצור נייר. למינרלי חרסית חשיבות בחקלאות שכן מינרלי החרסית הם מרכיבים משמעותיים בקרקע, וכמותם ומהותם קובעים במידה רבה את תכונות הקרקע.
מבנה
כמו כל הפילוסילקטים מאופיינים מינרלי החרסית במבנה של לוחיות זעירות ברוחב של מספר אנגסטרם. במבנה הבסיסי יש שני סוגי שכבות. סוג אחד הוא שכבה של ארבעונים (טטרהדרונים) של סיליקה (SiO4). שלושה מתוך ארבעת אטומי החמצן שבסיליקה נמצאים במישור השכבה ומתחברים לאטומי חמצן של הארבעונים האחרים באותה שכבה ויוצרים בכך רשת של משושים. אטום החמצן הרביעי בסיליקה המהווה את הקודקוד הרביעי של הארבעון מתקשר עם השכבה הבאה, כאשר כל אטומי החמצן "מצביעים" באותו כיוון. אלומיניום מחליף לעיתים את הצורן בארבעונים.
הסוג השני הוא שכבה הבנויה מתמניונים (אוקטהדרונים - גופים בעלי שמונה מישורים) שבמרכזם אלומיניום ולעיתים מגנזיום וברזל המוקפים באטומים של חמצן או בקבוצת ההידרוקסיל (OH).
סיווג מינרלי החרסית נקבע על פי הצורה בה השכבות של הארבעונים ושל התמניונים מתחברים ללוחיות. המינרל מכונה חרסית של 1:1 כאשר יש שכבה אחת של ארבעונים ושכבה אחת של תמניונים בכל לוחית. המינרל מכונה חרסית של 2:1 כאשר שכבה אחת של תמניונים מקושרת משני צדדיה לשתי שכבות של ארבעונים, בדומה לקבוצת הנציצים. הרכב השכבות של הארבעונים והתמניונים קובע אם הלוחית תהיה נטולת מטען חשמלי או בעלת מטען חשמלי שלילי. דוגמה למצב בו יהיה ללוחית מטען חשמלי שלילי הוא כאשר אלומיניום מחליף את הצורן בארבעון. הסיבה לכך היא שהצורן הוא ארבע־ערכי בעוד שהאלומיניום הוא שלוש־ערכי.
בין הלוחיות מפרידה שכבת ביניים. לעיתים היא ריקה, לעיתים היא מכילה מים, ובמקרה שללוחית יש מטען חשמל שלילי יהיה פיצוי חשמלי בצורת קטיון אשלגן או נתרן שיחבר בין הלוחיות ויהווה את שכבת הביניים. גביש המינרל בנוי מלוחיות הנערמות זו על גבי זו וביניהן יש שכבות ביניים.
סוגים
מינרלי חרסית כוללים את הקבוצות הבאות: למרבית הקבוצות דלעיל קיימות תערובות של מינרלי חרסית. רמת הסידור של המינרלים בתערובת נעה בין אקראית למסודרת, ומתוארת על ידי המונח רייכוויט (Reichweite) שמקורו בגרמנית ופירושו תחום. R0 מתאר סדר אקראי ותערובות בעלת סדר גבוה מקבלות את הסיווג R3. לדוגמה, מאמרים מקצועיים יתייחסו לתערובת איליט-סמקטיט כבעלת רמת סדר של R1. לעיתים מקבלות תערובות של מינרלי חרסית שהן ברמת סדר R1 מושלמת שם משלהן. תערובת כלוריט-סמקטיט בעלת סדר R1 מכונה קורנסיט, ותערובת איליט-סמקטיט בעלת סדר R1 היא רקטוריט.
יונתן ענר
יונתן ענר (נולד ב־25 ביולי 1978) הוא פסנתרן ישראלי.
ביוגרפיה
למד אצל פרופ' אריה ורדי בבית הספר למוזיקה בהאנובר, גרמניה, אצל פרופ' קונרד אלזר בבית הספר הגבוה למוזיקה בליבק, גרמניה, ואצל גב' ויויאן ויילרשטיין ב-New England Conservatory שבבוסטון. בנוסף השתלם אצל הפסנתרנים הנודעים מאריי פרחיה ואנדראש שיף. השתתף בכיתות אמן עם מיטב האמנים – ליאון פליישר, ברנרד גרינהאוס, סטיבן איסרליס, סבינה מאייר ומרים פריד. הוא זכה להיות אחד המוזיקאים האחרונים אשר עבדו עם אייזק שטרן. יונתן ענר הדריך כיתות אמן בפסטיבל Yellow Barn בארצות הברית, באירופה, באסיה ובאוסטרליה.
הופיע כסולן עם התזמורות המובילות בארץ ובהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה, התזמורת הקאמרית הישראלית, הקאמרטה הישראלית ירושלים ועוד. זכה בפרסים בתחרויות הבינלאומיות Città di Senigallia באיטליה, בתחרות שוברט בגרמניה, בתחרות ע"ש פאול בן-חיים בישראל ובפרס ע"ש הפסנתרן הנודע יוליוס קאצ'ן. זכה במלגות קרן התרבות אמריקה ישראל ובמלגות קרן רונן.
כחבר בשלישיית תל אביב זכה בתחרויות הבינלאומיות להרכבים קאמריים במלבורן באוסטרליה, ב- Città di Trapani וב-Vittorio Gui באיטליה, בתחרות ע"ש יוזף יואכים ו-Erst-Klassik בגרמניה וכן בתחרות האירופית להרכבים קאמריים בצרפת.
הופיע ברסיטלים ובקונצרטים קאמריים באולמות חשובים כגון אולם התזמורת הפילהרמונית של ברלין, אודיטוריום ה-Louvre בפריז, מרכז Kennedy בוושינגטון, ה-Wallace Collection בלונדון, ה- Conde Duque במדריד, ה-Dom Muzyki במוסקבה, אולם ה-Tivoli בקופנהגן, בהיכל התרבות בתל אביב, בדרום-מזרח אסיה ובאוסטרליה.
השתתף בפסטיבלים בינלאומיים בברגן, שלזויג-הולשטיין, International Encounters, IMS Prussia Cove, ליובליאנה ובפסטיבל "Yellow Lounge" המאורגן על ידי Deutcshe Grammophon.
כמי שתואר כ"נגן קאמרי במלוא מובן המילה" בעיתון הגרמני פרנקפורטר רונדשאו, מקדיש ענר את מרב זמנו לביצוע מוזיקה קאמרית. הקים יחד עם הקלרינטנית שירלי בריל את הדואו בריל-ענר ויחד עם זמרת הסופרן חן רייס הקימו את שלישיית ESPRIT. הוא מופיע עם נגנים מובילים כמו הויולנים טביאה צימרמן ומייקל טרי (רביעיית גוארנרי), רביעיית המיתרים "בורומאו" והרביעייה הירושלמית.
אוסקר רוג'רי
אוסקר אלפרדו רוג'רי (בספרדית: Oscar Alfredo Ruggeri; נולד ב-26 בינואר 1962 ברוסאריו שבארגנטינה) הוא מאמן כדורגל ארגנטינאי. רוג'רי, המכונה בארגנטינה אל קאבסון ("ראש גדול" בספרדית) נחשב לאחד מגדולי בלמי ארגנטינה בכל הזמנים.
כשחקן
ב-1988 עבר רוג'רי לשחק בספרד, תחילה בCD לוגרונייס ואחריה בריאל מדריד שזכתה באליפות ספרד. אחרי שנתיים בספרד, חזר רוג'רי בשנת 1990 לארגנטינה והצטרף לולס סרספילד. ב-1991 נבחר רוג'רי לכדורגלן השנה בדרום אמריקה. ב-1992 עבר רוג'רי לאנקונה האיטלקית ושיחק בה עונה אחת. לאחר מכן שיחק רוג'רי עונה אחת במדי קלוב אמריקה המקסיקנית.
ב-1994 הצטרף לסן לורנסו, שיחק בה שלוש עונות וזכתה באליפות אחת, לאחר מכן עבר ללנוס בה שיחק טורניר אחד בטרם פרש ממשחק.
רוג'רי שימש כאחד השחקנים החשובים של ארגנטינה בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. הוא הופיע בשלושה גביעי עולם, הנבחרות בהן שיחק זכו בגביע במונדיאל 1986 ובסגנות במונדיאל 1990. לאחר כישלונה של ארגנטינה במהלך משחקי מונדיאל 1994 החליט רוג'רי לפרוש מהנבחרת. בסך הכל הופיע במדי הנבחרת 97 משחקים והחזיק בשיא ההופעות עד שבירת שיאו בידי דייגו סימאונה. הוא מחזיק בשיא ההופעות במדי הנבחרת בקופה אמריקה עם 21 משחקים, שיא אותו הוא חולק עם חוסה סלומון. רוג'רי היה שותף גם לזכייתה של ארגנטינה בקופה אמריקה בשנים 1991 ו-1993.
כמאמן
קבוצתו הראשונה של רוג'רי כמאמן הייתה סן לורנסו אותה אימן משנת 1998 עד שנת 2001. לאחר מכן אימן את גוודלחרה ואסטודיאנטס טקוס ממקסיקו. ב-2003 אימן עונה אחת את אינדפנדיינטה ואחריה אימן לעונה אחת את אלצ'ה. ב-2004 עבר לאמן לעונה אחת את קלוב אמריקה וב-2006 אימן לתקופה קצרה את סן לורנסו.
מתקדמים למעלה
מתקדמים למעלה (ברוסית: Движение вверх) הוא סרט קולנוע רוסי משנת 2017 שהיה לשובר קופות מסוג דרמת ספורט בכיכובם של ולדימיר משקוב, אנדריי סמוליאקוב, ג'ון סאבאג' ואחרים. בוים על ידי אנטון מגרדיצ'ב ובהפקת אולפני T3 של ניקיטה מיכאלקוב.
הסרט יצא לאקרנים ב-28 בדצמבר 2017 ברוסיה והיה לשובר קופות ואחד הסרטים הרווחיים ביותר בתולדות הקולנוע הרוסי כשהוא מכניס 3,043,672,440 מיליארד רובלים (53 מיליון דולר) לעומת תקציב של 450 מיליון רובלים בלבד (כ-7 מיליון דולר) וצפו בו 12,443,263 מיליון איש, בתוך 10 שבועות..
ב-13 ביוני 2019 יצא לאקרנים ברחבי אסיה והוקרן ב-10 אלף בתי קולנוע בסין ובקוריאה הדרומית. בסין הסרט הרוויח למעלה מ-13 מיליון דולרים ובמשך 4 שבועות שהוא הוקרן צפו בו 2.5 מיליון איש במה שמהווה להישג שיא עבור סרט רוסי שמוקרן בסין.
הסרט זכה בפרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה בקטגוריית הסרט העלילתי באורך מלא הטוב ביותר לשנת 2017. היה מועמד לפרס נשר הזהב 2019 בעשר קטגוריות שונות וזכה בשש מהן לרבות בקטגוריות: השחקן הטוב ביותר (ולדימיר משקוב), שחקן המשנה הטוב ביותר (קיריל זאיצב), הצילום הטוב ביותר (איגור גריניאקין), העריכה הטובה ביותר (אנטון מגרדיצ'ב, פיוטר זלנוב, ואזגן קגרמניאן), בימוי הסאונד הטוב ביותר (אלכסיי סאמודלקו) והאפקטים הוויזואלים הטובים ביותר (CGF Studio).
רקע
הסרט מגולל את התרחשותו של משחק גמר טורניר הכדורסל הדרמטי שנערך באולימפיאדת הקיץ במינכן בשנת 1972 כאשר נבחרת הכדורסל של ברית המועצות גברה במשחק על נבחרת ארצות הברית בתוצאה 50–51.
האמריקאים טענו שהם קופחו בצורה משוועת בסיום על ידי ראש פיב"א, ויליאם ג'ונס, שכפה (לטענת ארצות הברית) על שופטי המשחק להחזיר את השעון לאחור פעמיים, כשבאחרונה מהן הצליחה ברית המועצות לקלוע סל ניצחון וזאת, לאחר שהמשחק הסתיים במועדו החוקי בתוצאה שהקנתה ניצחון לארצות הברית.
הסרט מבוסס על האירועים ועל הספר הביוגרפי שכתב סרגיי בלוב.
צילומים
צילומי הסרט החלו באוגוסט 2016 במוסקבה. סצנת שחזור המשחק עצמו צולמה בימי הצילום הראשונים.
שיווק
במאי 2017 יצא הטיזר הראשון, ביוני אותה שנה פורסם הקדימון הראשון לסרט. ב-5 בינואר 2018 הסרט יצא לאקרנים בלטביה, ליטא ואסטוניה. מ-14 בינואר 2018 הסרט הוקרן גם באוסטריה, בלארוס, בלגיה, גרמניה, קזחסטן ולוקסמבורג.
צבי שפירר
קורות חיים
שפירר נולד בעיירה סנוק שבמחוז גליציה שבפולין. את שנות המלחמה עברה המשפחה ברוסיה, ושבו לסנוק עם סיומה. בשנת 1956 עלה שפירר לישראל ולמד רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים. התמחה ברפואת ילדים בבית החולים הדסה בתל אביב במחלקתו של פרופ' נחום בוגר, ילדים א', ועם פרישתו של בוגר קיבל על עצמו את ניהול המחלקה. כאשר פרופ' בן ציון ורבין, מנהל מחלקת ילדים ב', פרש לגמלאות, אוחדו כל מחלקות הילדים ופרופ' שפירר התמנה למנהל האגף. כאשר בית חולים הדסה תל אביב עבר למתחם איכילוב היה זה פרופ' שפירר שייסד את בית החולים דנה לילדים במתחם המרכז הרפואי תל אביב וניהל את בית החולים עד לפרישתו.
עם פרישתו מניהול בית החולים ואגף הילדים בדנה, נתמנה שפירר ליועץ בכיר ומנהל החינוך הרפואי בבית החולים אדמונד ולילי ספרא לילדים שבמרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא, תל השומר.
פרופ' שפירר פרסם מעל 180 מאמרים רפואיים בעיתונות המקצועית הישראלית והעולמית בנוסף לעריכת פרקים בספרי לימוד רבים. פועלו האקדמי כלל מספר תפקידי מפתח במסגרת המועצה המדעית של הר"י - בין השאר כיו"ר ועדת בחינות ההתמחות. שפירר שימש ראש הקתדרה לאימונולוגיה פדיאטרית ע"ש ליאון אלקלעי באוניברסיטת תל אביב. הוא היה הנשיא של "רחשי לב", מרכז תמיכה ארצי לילדים חולי סרטן בישראל.
פועלו הוכר בעיטורים ותוארי כבוד רבים; בין השאר שפירר היה חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית לשנת 2005, חתן פרס המופת למתנדב מטעם ארגון ליונס בשנת 2006, אות יקיר החברה הישראלית לפדיאטריה קלינית לשנת 2012 ובנוסף מעוטר אות המופת מטעם משרד הבריאות על תרומתו לרפואת ילדים בארץ והעמדת מאות רופאי ילדים.
עיטור נוסף שקיבל בשנת 2013 פרופ' שפירר הוא פרס שיבא על מפעל חיים.
עם תלמידיו נמנים מנהלי מחלקות ילדים ומכוני מחקר רבים, בהם פרופ' גידי רכבי, מנהל מרכז שיבא לחקר הסרטן פרופ שמעון רייף, מנהל מחלקת ילדים בבית חולים הדסה ירושלים ולשעבר מנהל בי"ח דנה, פרופ' דוד ציטיאת, מנהל המערך הגנטי בבית חולים לילדים בטורונטו, פרופ' גבריאל האוזר, המנהל הרפואי של בית חולים סיינט קריסטופר בפילדלפיה ארצות הברית, פרופ' איתמר שליט - מנהל היחידה למחלות זיהומיות במרכז שניידר לרפואת ילדים, יו"ר האיגוד למחלות זיהומיות וחבר הוועדה המייעצת בנושא חיסונים למשרד הבריאות, פרופ׳ יוסף ויסמן, מומחה לאנדוקרינולוגית ילדים ומנהל היחידה למחלות עצם במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי, ד"ר אורי יורגנסון, לשעבר מנהל בית חולים "דנה". פרופסור רז סומך, מנהל מחלקת ילדים ב צפון ומנהל השירות לאימונולוגיה ילדים בבית החולים אדמונד ולילי ספרא לילדים, פרופסור דרור מנדל, מנהל מחלקת פגים וילודים בבית החולים ליס ומנהל בית החולים דנה-דואק במרכז רפואי תל אביב, פרופ׳ רונית לובצקי, מנהלת מחלקת הילדים באותו בי"ח, פרופ׳ צחי גרוסמן, יושב ראש האיגוד הישראלי לרפואת ילדים, פרופ' אברהם גולנדר, מומחה לאנדוקרינולוגית ילדים ורבים נוספים.
שפירר היה נשוי לעדה עד למותה ב-2014. הוא נפטר ב-26 בפברואר 2022 ונקבר בבית העלמין בחולון, הותיר אחריו שלושה ילדים שבעה נכדים ונינה אחת.
אליזבת אופרל
אליזבת אופרל (באנגלית: Elizabeth O'Farrell; באירית: Éilís Ní Fhearghail; 5 בנובמבר 1884 – 25 ביוני 1957) הייתה אחות ופעילה רפובליקנית אירית, חברת ארגון קומן נה מאן, הידועה כמי שמסרה את הכניעה במרידת חג הפסחא ב-1916.
תחילת דרכה
אליזבת אופרל נולדה ב-5 בנובמבר 1884 בדבלין, בתם של כריסטופר אופרל, פועל נמל, ומרגרט קנה, עוזרת בית. אביה נפטר בצעירותה, והיא נשלחה לעבוד בבית דפוס כדי לסייע בכלכלת המשפחה. עם סיום לימודיה, הייתה למיילדת בבית החולים הלאומי ליולדות. היא הייתה חברה בליגה הגאלית, ארגון לשימור התרבות והשפה האירית אל מול ניסיונות דיכויין מצד המשטר הבריטי, ולמדה במסגרת זו אירית שוטפת. ב-1906 היא הצטרפה לאיניניה נה הרין יחד עם ג'וליה גרנן, שהייתה לשותפתה לחיים. היא הייתה פעילה בתנועת העבודה, ועבדה עם הרוזנת מרקייביץ' במהלך הנעילה (שביתת העובדים הגדולה בדבלין ב-1913), ופגשה דרכה את ג'יימס קונולי. והיא הייתה גם סופרג'יסטית, והצטרפה לקומן נה מאן, ארגון הנשים הלאומני המהפכני, עם הקמתו בשנת 1914.
מרידת חג הפסחא
אופרל שימשה כשליחה לפני ובמהלך מרידת חג הפסחא ב-1916. יחד עם גרנן, העבירה מסרים, תחמושת, ואוכל בין מוצבי המהפכנים במהלך הקרבות. השתיים גם טיפלו בפצועים, ביניהם ג'יימס קונולי. כאשר פונו הנשים והפצועים מבית הדואר המרכזי (מטה המהפכה) ביום שישי של שבוע הפסחא, אופרל, גרנן וויניפרד קרני נשארו מאחור עם שאר החיילים, אשר נסוגו לבית סמוך ברחוב מור.
ביום שבת, בחר מפקד ההתקוממות פטריק פירס באופרל ללכת ולקבל מבריגדיר-גנרל ויליאם לאו תנאי כניעה, ובשעה 12:45, כשהיא נושאת דגל לבן וסמל הצלב האדום על זרועה, היא יצאה לכיוון הכוחות הבריטים, תחת אש כבדה, אשר פחתה כאשר ראו את הדגל הלבן. היא נעצרה ונערך עליה חיפוש. סמלי הצלב האדום נגזרו מבגדיה והוסרו מזרועה. הקצין האחראי כינה אותה מרגלת, ולקח אותה כאסירה לחנות סמוכה. כשהגיע לשם לאו, הוא התייחס אליה בכבוד, ושלח אותה חזרה לפירס עם דרישה לכניעה ללא תנאי. פירס הסכים, ובליוויה של אופרל, יצא בשעה 15:30, ונכנע בפני לאו.
כשהיא מלווה על ידי כומר ושלושה חיילים, אופרל הביאה את פקודת הכניעה של פירס לעמדות של המתנדבים האירים וצבא האזרחים האירי בבניין בתי המשפט, מכללת המנתחים המלכותית, בולנדס מיל ומפעל ג'ייקוב. כשהגיעה לבולנדס מיל, שהיה תחת פיקודו של דה ולירה, הוא סירב לקבל פקודה מפי כל אדם חוץ מאשר תומאס מקדונה, ואופרל נאלצה לחזור הלוך ושוב דרך אזורי קרב כדי להעביר מסרים אלו. לאו נתן לה את מילתו שלא תילקח בשבי לאחר מסירת הוראות אלה.
אך לאחר מסירת הפקודה, אופרל נלקחה לטירת דבלין, שם לאו הורה שתישאר כאורחת. אך כשהתעוררה למחרת, גילתה שלקחו במהלך הלילה את בגדיה, וכן את הכסף שנשאה בכיסיה, שהתבקשה מצד חיילים נכנעים להעביר למשפחותיהם. כשביקשה את דבריה בחזרה, הגיע קצין לתחקר אותה, וטען שהכסף נבזז על ידי הרפובליקנים האירים, ואז הורה על מעצרה, חרף התנגדותה שלאו נתן את מילתו בעניין. היא הועברה למחנה זמני ברחוב שיפ, וצורפה לתא עם 11 נשים רפובליקניות אחרות, ביניהן ד"ר לין, מדלן פרנץ'-מאלן והלנה מולוני, אשר הוחזקו שם מאז יום שלישי הקודם. שם הודיעו לה שתועבר לכלא קילמיינהאם כאסירה. כשחזרה על הבטחתו של לאו, אמר לה הקצין האחראי "אל תהיי טפשה, אני יודע כעובדה שירית בלפחות שישה שוטרים אתמול". כשאופרל ועוד כמה אסירים הועברו למחנה ריצ'מונד, היא הבחינה בכומר שליווה אותה במשימתה, האב קולומבוס, והוא הבטיח ליידע את לאו שנאסרה.
אופרל נכלאה קילמיינהאם, אך שוחררה כעבור יומיים, ב-1 במאי, על ידי גנרל לאו, ששלח את רכבו להביאה לטירת דבלין, לפגישה עמו בה התנצל בפניה, ונתן לה מכתב למקרה שתתקל בעוד בעיות עם הצבא. גם הכסף שנלקח הוחזר לה.
לעומתה, גרנן נשארה כלואה קילמיינהאם, ונאלצה יחד עם חברותיה למאבק שם לשמוע את הוצאתם להורג של פירס, מקדונה, וטום קלארק.
לאחר המרידה
לאחר ההתקוממות, אופרל וגרנן המשיכו בפועלן הרפובליקני והפמיניסטי כחברות קומן, ושימשו כשליחות של ה-IRA במלחמת העצמאות האירית. שתיהן היו מתנגדות של האמנה האנגלו-אירית ושל מדינת אירלנד החופשית. במהלך ואחרי מלחמת האזרחים, הן פעלו לגיוס כספים עבור משפחות האסירים מתנגדי האמנה, ואופרל נשארה פעילה בפוליטיקה רפובליקנית עד מלחמת הגבולות של ה-IRA של השנים 1956-62 (מבצע קציר).
במהלך שנות ה-50 הייתה נואמת מטעם התנועה הרפובליקנית ומגייסת כספים עבור אסירים רפובליקנים.
המשך חייה
אופרל עבדה שארית חייה בתור מיילדת ואחות בבית החולים הלאומי ליולדות, בדבלין.
היא נפטרה ב-25 ביוני 1957 במהלך חופשה במחוז ויקלו ונקברה בבית הקברות גלאסנווין, בחלקה הרפובליקנית, שם נקברה גם גרנן, לצידה, כשהיא נפטרה ב-1972.
מורשת
כשנפטרה, הידיעה בשער העיתון Irish Press תיאר אותה כ"גדולה, בהירת שיער ונטולת מורא". ב-1967, במסגרת אירועי היובל להתקוממות, נוסדה קרן "האחות אליזבת אופרל", כדי לתמוך בסטודנטיות לתארים מתקדמים בסיעוד; בבית החולים הוליס, שם הוכשרה כמיילדת בשנים 21–1920, הוצב לוח זיכרון. בכל שנה, בית החולים מעניק פרס על שמה, מדליית כסף, לסטודנטית למיילדות המצטיינת במבחנים.
בשנת 2003 הוצב לוח זיכרון להנצחתה בפארק סיטי קי, הקרוב למקום בו נולדה אופרל. ב-2012 שונה שם הפארק, ונקרא על שמה.
ב-2014, מחזה בשם Eirebrushed (הלחם של Eire – אירלנד, ו-airbrushed – טיפול בתמונה) עלה לבמה בדבלין, שעורר מחדש את הדיון במחיקתה מתמונת אירוע הכניעה. במחזה, דמויות ממרידת הפסחא – ביניהן פירס, רוג'ר קייסמנט, אווה בות-גור ואופרל – חוזרות כעבור מאה שנה כדי לבחון מה אירע ברפובליקה שנלחמו למענה. בין היתר, מגלות שהנשים "נמחקו" מהדיווחים על המאבק.
עיתון "אינדפנדנט" האירי כינה אותה "האישה שזכורה בשל כך שנשכחה", בהתייחס לסיפור התמונה המפורסמת שנמחקה ממנה, והוצאתה לאחר מכן מכלל דיווחי הכניעה בהיסטוריה האירית, לרבות באופן שהיא נלמדה בבתי הספר.
ב-2016, שודרה בערוץ RTÉ סדרה על מרידת 1916 לכבוד יום המאה להתקוממות, בשם Cláracha Gaeilge, Réabhlóid. הפרק האחרון מתוך ארבעה, Famous and Invisible' (מפורסמת ובלתי נראית), הוקדש לזכרה של אחות אופרל, וסיפר בין היתר את סיפור הכניעה, העלמתה מן התמונה ההיסטורית, וכן את סיפוריהן של דמויות אחרות שהשתתפו במרידה ואשר זכרן לא הונצח.
גרטרוד קראוס
גרטרוד קראוס (בגרמנית: Gertrud Kraus; 5 במאי 1901 – 13 בנובמבר 1977) הייתה מחלוצות המחול המודרני בארץ ישראל.
ביוגרפיה
קראוס נולדה בשנת 1901 בווינה שבאוסטריה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוריה היו לאופולד קראוס ואולגה לבית נויבאואר. לגרטרוד היו עוד שני אחים ואחות. היא למדה נגינה בפסנתר באקדמיה הממלכתית של וינה אך לאחר סיום לימודיה החליטה, שאהבתה האמיתית נתונה למחול. היא נרשמה מחדש באקדמיה, הפעם למחלקת המחול המודרני של גרטרוד בודנוויזר, ממולידות המחול המודרני. לאחר סיום הלימודים, הצטרפה ללהקת המחול של בודנויזר. כעבור חודשים אחדים פתחה אולפן והחלה ליצור ריקודי סולו לבצע בעצמה. הרסיטל העצמאי הראשון שלה התקיים באולם גדול, ששכרה בעצמה. ידידים הזהירו אותה מפני הסיכון שבכך, אך היא אמרה, "אם יהיה זה כישלון, לפחות יהיה זה כישלון מרהיב!"
בשנות ה-20 של המאה ה-20, נודע סגנון ריקודה של קראוס כמחול אקספרסיוניסטי, או מחול גרמני. בשנת 1930 הזמין אותה אמרגן להופיע בארץ ישראל המנדטורית. סיור ההופעות שלה נחל הצלחה רבה והיא הוזמנה לחזור בעונה הבאה. ב-1933 ביצעה להקתה את יצירתה "העיר מחכה" (Die Stadt wartet), שהציגה את המטרופוליס המודרנית כמקום מרתק אך מסוכן. המחול התבסס על סיפור קצר מאת מקסים גורקי. בלילה שבו נבחר אדולף היטלר לקנצלר גרמניה, ביצעה להקתה של קראוס את המחול הזה על במה תחת כיפת השמיים בגן הבורגתיאטר בווינה.
ב-1933, כאשר הופיעה בפראג לפני הקונגרס הציוני, יצרו עמה קשר מנהיגי התא הקומוניסטי הצ'כי וניסו לגייס אותה למטרותיהם. למחרת היום, פנתה גרטרוד קראוס למשרד של ארץ ישראל המנדטורית בפראג והגישה בקשת הגירה. היא יצרה ולימדה באוסטריה ובגרמניה עד עלייתה לארץ ישראל בשנת 1935.
בשובה לישראל בשנת 1950–1951 ייסדה את תיאטרון המחול הישראלי והייתה למנהלת האמנותית שלו. הלהקה נסגרה כעבור שנה עקב קשיי מימון. קראוס פרשה מריקוד, אולם המשיכה ללמד מחול, ואף הפכה לכוריאוגרפית פורייה ונודעת. בריקודיה התקרבה להוויה היהודית והישראלית והייתה ממקימי ריקודי העם בישראל. כמו כן הייתה ממקימי כנס מחולות העם בדליה שבעמק יזרעאל. כמו כן המשיכה ביצירת מחול אקספרסיוניסטי, בו שאפה להביע באמצעות תנועותיה רוחניות שמעבר לגשמי ולגופני.
קראוס לא עסקה רק במחול - היא הייתה גם ציירת ופסלת, עיצבה עבודות בטכניקת הבטיק וחרטה תחריטים בדירתה הצנועה שברחוב פרוג בתל אביב ובמעונה בכפר האמנים עין הוד. בשנת 1975 נערכה לה תערוכה בגלריית שרית בתל אביב.
בשנת 1968 זכתה בפרס ישראל בתחום המחול, כהוקרה על הישגיה האמנותיים. קראוס העמידה דורות של תלמידי מחול, עד מותה בשנת 1977.
בערים ירושלים, תל אביב/יפו ובאר שבע נקראו רחובות על שמה. כיום משמר את מורשתה מוסד "יד גרטרוד קראוס" בעין הוד.
ויליאם קאלן
ויליאם קאלן (באנגלית: William Cullen, 15 באפריל 1710 המילטון - 5 בפברואר 1790 קרקניוטון) היה רופא וכימאי סקוטי.
רקע משפחתי, שנות ילדותו ולימודיו
ויליאם קאלן נולד בשנת 1710 בהמילטון, לנארקשייר, בסקוטלנד כבנם של העורך-דין ויליאם קאלן האב (שעבד כמנהל משק ("פקטור") באחוזת הדוכס מהמילטון), ושל אליזבת לבית רוברטון מוויסטלברי. ויליאם היה השני מבין 9 ילדים.
למד בבית הספר הישן של המילטון והחל משנת 1726 נרשם ללימודים כלליים באוניברסיטת גלאזגו. אחרי השתלמות רפואית אצל הרוקח-מנתח (Apothecary surgeon) ג'ון פייזלי בגלאזגו, החל משנת 1729 עבד כ"כירורג" ו "סגן רוקח" על אנייה מסחרית שהייתה נוסעת בין לונדון ובין איי הודו המערביים. קפטן האונייה, היה קללנד, אחד מידידי הסופר אלכסנדר פופ, היה קרוב משפחה שלו. בהמשך עבד קאלן כשנתיים כסגן רוקח בבית המרקחת של מאריי ברחוב הנרייט בלונדון, אולם נדרש לחזור לסקוטלנד מסיבות משפחתיות. אחרי מותם, זה אחר זה, של אביו ושל אחיו הבכור, התבקש לקחת בידיו את ניהול כספי המשפחה ולדאוג להמשך חינוכם של אחיו הקטנים.
התחלת הקריירה הרפואית והאקדמית
בשובו לסקוטלנד ב-1732 הקים קליניקה רפואית משלו באחוזת אוצ'ינלי של ידידו, הקפטן קללנד, בשטחי קהילת שוטס, לנארקשייר. טיפל שם בבן של קללנד, שסבל ממחלה קשה, וחילק את זמנו בין הטיפול בחולי המקום, רקיחת רפואות ועיון בספרים.