cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מונטנגרו
כלכלה
לאחר שסבלה בשנות התשעים מן ההשלכות הכלכליות של פירוק יוגוסלביה, חוותה מונטנגרו צמיחה כלכלית מהירה בשנות עצמאותה הראשונות, ונהנתה מהשקעות זרות בהיקף נרחב יחסית לגודלה. התל"ג עלה מ-8,400 דולר לאדם ב-2006 לכ-10,010 ב-2008. המשבר הכלכלי העולמי שפרץ ב-2008 האט את הצמיחה, התלויה בהשקעות זרות.
המדיניות הכלכלית חותרת לצמצום התלות במשק הסרבי ולהידוק הקשרים עם מדינות אירופה, מתוך שאיפה להצטרף בעתיד לאיחוד האירופי.
ענפי השירותים מעסיקים 68% מן העובדים (נכון לשנת 2008). ענף התיירות בפרט מהווה מקור הכנסה חשוב. בתעשייה מועסקים כ-30% מן העובדים; הענפים העיקריים הם עיבוד פלדה ואלומיניום. החקלאות, שעליה התבססה כלכלת מונטנגרו עד אמצע המאה ה-20, איבדה מחשיבותה. ענפי החקלאות העיקריים הם דגנים, טבק, תפוחי אדמה, פרי הדר, כרמים, זיתים וגידול צאן. בשנים האחרונות ישנו ניסיון לפתח את ענף התיירות במדינה.
שיעור האבטלה עמד ב-2007 על 14.7%. קיימים פערים משמעותיים ברמת הפיתוח בין אזורים שונים במדינה.
למונטנגרו אין מטבע משלה. האירו מהווה הילך חוקי במדינה, אף שהמדינה אינה חלק מגוש האירו.
גאוגרפיה
מונטנגרו ידועה בעיקר בנופיה ההרריים, מאחר שרוב שטחה מכוסה בהרים החל בהרים לאורך הגבולות עם אלבניה וקוסובו, דרך הרי קרסט של החלק המערבי של חבל הבלקן אשר גובהם נע בין 1,000 מטר עד 2,000 מטר מעל פני הים. האזור הנמוך ביותר נמצא בעמק נהר זטה אשר מגיע ל-500 מטר מעל פני הים, והאזור הגבוה ביותר הוא פסגת בובוטוב של הרי דורמיטור המגיעה ל-2,522 מטר מעל פני הים. הרי מונטנגרו היו ההרים המושלגים ביותר מבין הרי הבלקן לאורך תקופת הקרח האחרונה. בקרבת גבול עם בוסניה נמצא רכס ביילה גורה המגיע לגובה של כ-1,822 מ'.
דמוגרפיה
במפקד אוכלוסין ב-2003 נמנו במדינה 620,145 תושבים, וב-2018 מנתה האוכלוסייה כ-622,359 איש. ממוצע הילודה לאישה הוא 1.7.
מוצא
מבחינה אתנית, רוב התושבים מגדירים עצמם מונטנגרים (43% במפקד של 2003) או סרבים (32%). שתי הקבוצות משתייכות למשפחת העמים הסלאביים הדרומיים, וקרובות מאוד זו לזו מבחינה לשונית, תרבותית והיסטורית. ההגדרה העצמית של הנשאלים משקפת את זהותם ונתונה לבחירתם.
כ-8% מהתושבים במפקד של 2003 הגדירו עצמם כבוסנים, ועוד כ-4% כ"מוסלמים אתניים" (הגדרה שהייתה קיימת בתקופת קיומה של יוגוסלביה, והתייחסה לרוב למוסלמים ממוצא סלאבי). מיעוטים נוספים הם האלבנים (כ-5%, בעיקר בדרום-מזרח המדינה), הקרואטים (כאחוז אחד) והצוענים.
שפה
רוב התושבים מדברים בדיאלקט דרומי של סרבו-קרואטית. חוקת 2007 מכירה במונטנגרית כשפה רשמית לצד סרבית, קרואטית, בוסנית ואלבנית, אף שבמציאות שפות אלה (פרט לאלבנית) מובנות הדדית והן דיאלקטים של אותה שפה. הממסד עושה מאמצים לקבוע תקן מחייב לשפה המונטנגרית, שיהיה שונה במקצת מן התקן הסרבי.
דת
כ-72% מן התושבים הם נוצרים אורתודוקסים. רובם הגדול משתייך לכנסייה הסרבית האורתודוקסית, פרט לכמה רבבות המשתייכים לכנסייה מונטנגרית נפרדת. כ-3.4 אחוזים מן התושבים הם נוצרים קתולים.
המיעוט הדתי הגדול ביותר הוא המוסלמים הסונים, המונים כ-19 אחוזים מן האוכלוסייה. מבחינה אתנית, רוב המוסלמים הם סלאבים (בוסנים או מונטנגרים) ומיעוטם - כ-5% מכלל האוכלוסייה - אלבנים.
קהילה יהודית
בשנת 2011 (תשע"א) הוקמו מוסדות הקהילה היהודית של מונטנגרו ביוזמת הרב יואל קפלן, הרב הראשי לאלבניה שפועל להחייאת החיים היהודים במדינות הבלקן. בביקורה של משלחת הארגון מרכז רבני אירופה עליה נמנה גם הרב הראשי לישראל יונה מצגר, הביעו ראשי השלטון תמיכה בהקמת מוסדות הקהילה היהודית. לנשיא הקהילה מונה יאשה (יעקב) אלפנדרי.
ב-31 בינואר 2012 נחתם הסכם היסטורי בין הקהילה היהודית של מונטנגרו לבין מדינת מונטנגרו. ראש הממשלה איגור לוקשיץ' חתם על ההסכם המסדיר את מעמד היהודים במונטנגרו כמיעוט מוכר ושווה זכויות. על ההסכם מצדה של הקהילה חתם נשיא הקהילה מר יאשה (יעקב) אלפנדרי.
בשנת 2017 ביוזמת הקהילה ומרכז רבני אירופה החל לשמש הרב אריה איידלקופ שליח חב"ד והקים בית חב"ד המעניק שירותים לקהילה ולמטיילים יהודיים. בחשוון תש"ף מונה הרב איידלקופ לרבה של המדינה בהשתתפות נשיא המדינה מילו ג'וקאנוביץ', השר יצחק וקנין, הרב אליעזר שמחה וייס וראשי הקהילה היהודית המקומית. כמו כן פתח הרב איידלקופ את גוף הכשרות היחיד הקיים במדינה ביחד עם קייטרינג המספק אוכל כשר לקהילה היהודית ולמטיילים הרבים.
קישורים חיצוניים
סרט על תולדות מונטנגרו, נופיה והעיר צטיניה
דגל סמואה
דגל סמואה הוא הדגל הרשמי של סמואה מאז 24 בפברואר 1949. הדגל מורכב ממלבן אדום ומחמישה כוכבים בגדלים שונים הנמצאים במלבן כחול המשמש כקנטון. אלו הם כוכבי קבוצת הכוכבים הצלב הדרומי.
סן דייגו פאדרס
סן דייגו פאדרס (באנגלית: San Diego Padres) היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר סן דייגו, קליפורניה. הקבוצה משחקת בבית המערבי של הנשיונל ליג. החל משנת 2017, אז עברה קבוצת סן דייגו דודג'רס ללוס אנג'לס ושינתה את שמה בהתאם, זוהי הקבוצה היחידה בארבע הליגות המקצועניות בצפון אמריקה שמקום מושבה בעיר סן דייגו.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה ב-1969 והצטרפה לליגה יחד עם שלוש קבוצות נוספות. כינוי הקבוצה, פאדרס (אבות בספרדית), אומץ משמה של קבוצת בייסבול מליגת המשנה שפעלה בעיר ונקראה על שם הכינוי בספרדית למיסיונרים. לאורך השנים הקבוצה העפילה פעמיים לוורלד סיריס ב-1984 וב-1998 אך לא הצליחה לזכות באליפות ה-MLB.
גאורג אלזר
יוהאן גאורג אלזר (בגרמנית: Johann Georg Elser; 4 בינואר 1903 – 9 באפריל 1945) היה מתנגד גרמני לנאציזם. הוא ידוע בזכות ניסיונו הכושל להתנקש בחייו של אדולף היטלר ב-1939.
קריירה מקצועית וחיי משפחה
אלזר נולד בהרמרינגן, וירטמברג כבן הבכור למשפחה בת שישה ילדים. הוריו, לודוויג ומריה, נישאו שנה לאחר לידתו. הוא למד בבית הספר העממי בקניגסברון מ-1910 ועד 1917, והראה כישורים בחשבון, ציור ובמלאכת יד. אביו היה סוחר בעץ וחוואי, וציפה מבנו להצליח באותו המקצוע. גאורג, שלעיתים עזר לאביו בעבודתו, בחר לעסוק בתחום אחר. עם סיום בית הספר החל הכשרה מקצועית כחרט וכרסם במפעל פלדה, אותה לא סיים מסיבות בריאותיות. בשנת 1919 החל הכשרה מקצועית כנגר, אותה סיים כתלמיד מצטיין ב-1922 ועבד בתחום זה במספר מקומות עד 1925. עד שנת 1929 עבד במפעל לשעונים בקונסטנץ והתגורר בעיר. הוא עסק בייצור תיבות לשעוני קיר ורכש גם ידע בתחום המכניקה של השעונים, מה שאיפשר לו, שנים מאוחר יותר, לבנות שעון-עצר עבור הפצצה. עד 1932 הוא עבד שוב כנגר בשווייץ ובעיר מרסבורג (Meersburg) בחברה לייצור שעונים. באופן פרטי עסק גם בתיקון שעונים. בקונסטנץ הכיר את המלצרית מטילדה נידרמן וב-1930 נולד לשניים בן. ההריון לא היה מתוכנן, ולכן אלזר לא היה מוכן להתחתן איתה. הוא חויב לשלם לה דמי מזונות עבור הילד, ולרוב עשה זאת, למרות שכעס על כך ולפעמים איחר בתשלומים. (נידרמן נישאה מאוחר יותר והבעל אימץ גם את בנה). באוגוסט 1932 שב לבדו לבית הוריו בקניגסברון, שם עסק בחקלאות, בעבודות ייעור, במסחר בעץ וניהול נגריה קטנה שהקימו הוריו. בשנת 1933 הכיר אלזר אישה נשואה בשם אלזה בקניגסברון. בין השניים התפתח רומן. בשנת 1936 נאלצו הוריו של אלזר למכור את ביתם ואלזר נאלץ לשכור חדר בבית אהובתו. בעקבות פרידתה של אלזה מבעלה, היא שבה לבית הוריה ביבנהאוזן (Jebenhausen) ואלזר מצא דירה בהיידנהיים, שם החל בדצמבר 1936 לעבוד כנגר במפעל שסתומים. במפעל למד על היקף ההתחמשות של המשטר הנאצי. המפעל ייצר במחלקה מיוחדת, בניגוד לחוזה ורסאי, פיקות להצתת קליעים.
תפישות פוליטיות ופילוסופיות
במהלך עבודתו כנגר, אלזר הצטרף לאיגוד המקצועי של ארגון עובדי-העץ. הוא האמין שכל אחד צריך להצטרף לאיגוד עובדים, ובכך נימק את הצטרפותו לאיגוד המקצועי. ב-1928 אחד מעמיתיו לעבודה שכנע אותו להצטרף לחזית האדומה, מיליציה של המפלגה הקומוניסטית הגרמנית. אלזר לא השקיע זמן רב בפעילות של הארגון, אך עד שנת 1933 (השנה בה עלו הנאצים לשלטון) הוא הצביע למפלגה הקומוניסטית, בתואנה כי היא המגינה הטובה ביותר על טובת העובדים.
אלזר התנגד לנאציזם מלכתחילה, ולכן סירב לבצע כל פעולה הקשורה במשטר הנאצי: הוא לא ביצע הצדעה במועל יד, לא הקשיב לנאומיו של היטלר, ולא הצביע למפלגה הנאצית בבחירות ובמשאלי עם.
בתחילה, הוא התנגד לשלטון הנאצי בעקבות דאגותיו לתנאי העבודה של הפועלים. הבנתו הפוליטית הושפעה במידה רבה מהשתייכויותיו הפוליטיות. הוא סלד מההגבלות על זכויות האדם. הוא תיעב במיוחד את ההגבלות הנאציות על הפועלים, בהן על חופש העבודה והזכות להתאגדות. הוא גם הבחין ותיעב את התעמולה הנאצית והשליטה המוחלטת של הנאצים במערכת החינוך ובחופש הדת.
אלזר היה פרוטסטנטי ומסורתי. הוא נהג לשאת תפילה אחת בלבד, תפילת האדון, אותה נהג לומר מדי יום. הוא טען כי היא זו שתמכה בו בשעות הקשות של ההכנות לניסיון ההתנקשות.
ההתנקשות
בעקבות משבר הסודטים וחתימת הסכם מינכן בין גרמניה לאנגליה וצרפת בסוף ספטמבר 1938 היה אלזר משוכנע שפניו של היטלר למלחמה. אלזר לא האמין להצהרות השלום של היטלר, ושקל את האפשרות לחסל את המשטר הנאצי באמצעות רצח פוליטי.
ב-8 בנובמבר 1938 אלזר נסע למינכן על מנת לצפות בנאום השנתי של היטלר ביום השנה לפוטש במרתף הבירה. הוא התרשם מהשמירה הרופפת באירוע ואירועי ליל הבדולח אותם חווה באותו הלילה שכנעו אותו כי שלטון המסוגל להסית לכזו אלימות יכניס את גרמניה למלחמה כללית, ורק רצח היטלר יכול למנוע את האסון. אלזר בחר ביום השנה הבא לפוטש הכושל, שבו ישוב היטלר למינכן וינאם בבִּירגֶרבּרוֹיקֶלֶר. הוא החליט להתנקש בו באמצעות פצצה, אותה רצה לטמון בקיר הסמוך לדוכן הנואמים.
במהלך ביצוע ההכנות פרצה מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, וחיזקה את הנחותיו של אלזר.
בעקבות פרוץ המלחמה, היטלר החליט לבטל את נאומו השנתי, אך לבסוף שינה את דעתו והסכים להגיע לאירוע על מנת לנאום. לאירוע הגיע קהל של כ-3,000 איש. מזג אוויר ערפילי בליל 8 בנובמבר, גרם לכך שטיסת החזור של היטלר לברלין בוטלה, ובמקום כך הוא נאלץ לנסוע ברכבת בנסיעה מיוחדת. היטלר נאלץ לצאת מוקדם יותר בשל אילוצי הזמנים של הרכבת, הקדים את נאומו וקיצר אותו. הוא הסתיים ב-21:07 ועזב עם צמרת המפלגה. כאשר התפוצצה הפצצה ב-21:20, בדיוק לפי התכנון של אלזר, נותרו באולם כ-120 עד 150 איש. מן הפיצוץ נפצעו 63 מהם ו-8 נהרגו. תוכניתו של אלזר להתנקש בהיטלר ובבכירי המפלגה נכשלה.
המעצר
אלזר נעצר במקרה ב-20:45, כחצי שעה לערך לפני התפוצצות הפצצה, על ידי משטרת המכס בקונסטנץ, כאשר ניסה לעבור את הגבול לשווייץ הנייטרלית. בכיסיו נמצאו תרשימים של הפצצה וגלויה מן הבירגרברויקלר. כששמעו על ההתנקשות, הוא הועבר למינכן, שם חקרו אותו אנשי הגסטאפו. אלזר לא נשבר בחקירה והכחיש כל מעורבות לאירוע, אך נמצאו הוכחות מוצקות למעורבותו בהתנקשות. ההוכחות הסופיות למעורבותו היו ברכיו המשופשפות והשרוטות כתוצאה מרכינה יום יומית לחפירת הגומה בה הוטמנה הפצצה. לאחר שהתגלה מקום החבאת הפצצה, שהגישה היחידה אליו הייתה באמצעות זחילה על הברכיים, הובן כי אלזר הוא המתנקש. לבסוף, מלצרית במקום ציינה כי אלזר היה לקוח קבוע במקום, ואלזר נשבר והודה כי תכנן את ההתנקשות ופעל להשלימה לבדו.
לאחר הודאתו בהנחת הפצצה, הוא נלקח למפקדת המשרד הראשי לביטחון הרייך בברלין, שם עונה קשות על ידי הגסטאפו במטרה לגלות את שותפיו. אולם אלזר נותר נחרץ בטענתו שהוא פעל לבדו. מפקד האס אס, היינריך הימלר, זעם בעקבות העובדה כי בעל מלאכה זעיר בעל השכלה יסודית כמעט והצליח להתנקש בהיטלר ללא שותפים לפשע.
ב-21 בנובמבר 1939 הודיעו הנאצים על מעצרו והודאתו של אלזר בהנחת הפצצה במרתף הבירה. הנאצים טענו שההתנקשות הייתה יוזמה של אוטו שטראסר, פעיל סוציאליסטי-לאומני שהתנגד להיטלר והתגורר בגלות בשווייץ, בסיועה של ההנהגה הבריטית. העיתונות הגרמנית טענה לקשר בין ההתנקשות לתקרית פנלו מ-9 בנובמבר אותה שנה, במהלכה חטפו אנשי אס אס בעיר פנלו שבהולנד שני קציני מודיעין בריטים, שהגיעו לעיר הגבול על מנת לפגוש ולסייע למתנגדים לנאצים מקרב הוורמאכט.
אלזר נכלא במחנות הריכוז זקסנהאוזן ומאוחר יותר בדכאו. הוא נשמר במעצר מיוחד וכל חומר החקירה סווג כסודי ביותר. אלזר לא הוצא להורג כי שר התעמולה, גבלס, רצה לקיים לו משפט ראווה בו יוצגו קשריו עם גורמי חוץ.
בקרב גרמניה ובעלות בריתה
כ"צעד תגמול" להתנקשות, הורה מפקד מחנה הריכוז בוכנוואלד, קרל אוטו קוך, על הוצאתם להורג של 21 אסירים יהודים כבר למחרת היום, ב-9 בנובמבר 1939. הנאצים ערכו חיפושים בעיירת מגוריו של אלזר והוריו של אלזר נעצרו ל-4 חודשים. אחיינו, שהתגורר בשטוטגרט נשלח לבית יתומים.
המשטר הסובייטי גינה את ההתנקשות בחריפות, בירך על כך שהיטלר ניצל ושלח תנחומים למשפחות הנפגעים.
ב-11 בנובמבר נערך טקס אשכבה להרוגים, בו היטלר הניח זרים על ארונותיהם.
בקרב מתנגדי הנאצים
רוב מתנגדי הנאצים בגרמניה ובעולם סברו שההתנקשות הייתה מבוימת על ידי הנאצים, בדומה לשרפת הרייכסטאג, במטרה להוכיח לעם הגרמני שהיטלר נשמר על ידי ההשגחה האלוהית.
כהוכחה לכך שההתנקשות הייתה מבוימת הובאה העובדה שאלזר לא הועמד לדין. כן הובאה עדות של אסיר לשעבר שטען שאלזר ניסה לגייסו לעבוד עבור הגסטפו בשנת 1935. ידיעה אחרת סיפרה שהוא פעל כמודיע בדכאו בשנים 1936–1937. על פי תאוריה אחת, מטרת הגסטפו הייתה לחסל את רודולף הס שהיה אמור לנאום אותה שנה במקום היטלר.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה הפיץ הכומר ומתנגד המשטר מרטין נימלר את הטענה שאלזר היה איש אס אס וביצע את ההתנקשות כצעד מבוים בהוראת המשטר הנאצי.
אמו של אלזר, לעומת זאת, ביקשה לטהר את שמו של אלזר וטענה שהוא פעל כמתנגד לנאצים. רוב ההיסטוריונים היו בדעה שאלזר שימש ככלי בידי הנאצים.
בשנת 1959 פרסם העיתונאי וההיסטוריון גינתר פייס (Günter Peis) סדרה בת 8 כתבות, שהתבססה על תחקיר ועדויות וטענה, בניגוד לדעת ההיסטוריונים אז, שאלזר יזם את ההתנקשות על דעת עצמו בלבד.
מידע ביוגרפי רב על אלזר ועל ההכנות להתנקשות נמצא בפרוטוקולים של חקירתו בידי הגסטאפו מנובמבר 1939. פרוטוקולים אלו, בהיקף של 203 עמודים, התגלו בידי ההיסטוריון לותאר גרוכמן בשנת 1964. הפרוטוקולים מאשרים מידע שנאסף על אלזר מקרובי משפחתו, מכריו ועמיתיו לעבודה ושוללים חד-משמעית את כל גרסאות הקונספירציה של הנאצים, לפיהן פעל אלזר בהוראה או בסיוע מגורמים אחרים. בהסתמך על הפרוטוקולים הוכיחו גרוכמן וההיסטוריון אנטון הוך במחקר היסטורי משנת 1969 שאלזר פעל לבדו. לא נמצאה כל עובדה הקושרת את האס אס ו/או השלטון הנאצי לניסיון ההתנקשות. בשנת 1970 הונצח לראשונה בקריאת פארק על שמו בעיר היידנהיים. בשנה שלאחר מכן הוצב בפארק גם גלעד ועליו שלט הנצחה. ההנצחה נתקלה בהתנגדות רבה ועוררה דיון ציבורי משמעותי.
עיבוד לסרטים
הסרט התיעודי הראשון (באורך של 90 דקות) הופק בשנת 1969 והתבסס על הפרוטוקולים של חקירתו. סרט זה אף זכה בפרס הטלוויזיה בגרמניה. עד כה הופקו עוד שלושה סרטים תיעודיים על אלזר. בשנת 1989 יצא סרט עלילתי בבימויו של קלאוס מריה ברנדאואר (שגם הופיע בתפקיד אלזר) לבתי הקולנוע. בפברואר 2015 הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין סרטו העלילתי של אוליבר הירשביגל, "אלזר" (שפורסם בכמה מדינות תחת השם "13 דקות") בכיכובו של כריסטיאן פרידל כגאורג אלזר.
הנצחתו
אלזר לא היה מוכר בציבור הרחב בגרמניה. רק מאמצע שנות ה-90 הוא זוכה לפרסום והוקרה כמתנגד לנאצים. הוא מונצח במקומות רבים, ביניהם:
במעשי רציתי למנוע שפיכות דמים גדולה יותר לזכרו של יוהאן גאורג אלזרשבילה את מרבית נעוריו בקניגסברוןב-8 בנובמבר 1939 הוא רצה לסכל רצח עם באמצעות ניסיון התנקשות בהיטלרב-9 באפריל 1945 נרצח יוהאן גאורג אלזר במחנה הריכוז דכאו.
The Idea of Beautiful
The Idea of Beautiful הוא אלבום הבכורה של הראפרית האמריקאית, רפסודי. האלבום יצא לאור ב-28 באוגוסט 2012, על ידי חברת התקליטים איטס א וונדרפול וורלד מיוזיק גרופ.
אנה כרומי
אנה כרומי (בצ'כית: Anna Chromý; 18 ביולי 1940 – 18 בספטמבר 2021) הייתה ציירת ופסלת. כרומי נולדה בצ'סקי קרומלוב שבאזור בוהמיה בצ'כוסלובקיה, גדלה באוסטריה, חיה בצרפת ועבדה באיטליה.
בשלהי מלחמת העולם השנייה, עברה כרומי עם משפחתה מבוהמיה לווינה. הוריה לא יכלו לממן את לימודי האומנות שלה, ולכן רק אחרי שנישאה ועברה להתגורר בפריז החלה ללמוד בבית-הספר לאמנויות אקול נסיונל סופרייר דה בוזאר. שם היא התפרסמה בזכות תוכנן הסוריאליסטי של יצירותיה.
סטודיו
לכרומי היה סטודיו בעיירה פייטרה-סנטה, הנמצאת במערבו של מחוז טוסקנה. לשם יצירת יצירותיה כרומי השתמשה בבתי יציקה לארד: פונדריה ארטיסטיקה מאריאני (Fonderia Artistica Mariani) ומאסימו דל קיארו (Massimo Del Chiaro). בעיר פייטרה-סנטה, אנה פיסלה את פסלי השיש שלה בסטודיו של מאסימו גאלני (Massimo Galleni). ואילו בעיר קרארה, היא פיסלה בסטודיו מיכלאנג'לו שבבעלות פרנקו באראטיני (Franko Barattini).
אומנות המצפון
היצירה המפורסמת ביותר של כרומי היא יצירה בשם "גלימת המצפון" הנראית כמעיל ריק ואותה יצרה במספר העתקים. היצירה הוצבה בחזית תיאטרון האחוזות בפראג, שם זכתה לכינוי "מפקד". העתק נוסף של היצירה, המזכיר דמות פייטה, נמצא בקתדרלה של זלצבורג. "גלימת המצפון" הוצבה אף ליד "המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של אתונה" בעיר אתונה ובמקומות נוספים. כרומי יצרה גרסת ענק ליצירתה "הגלימה" המיועדת להיות קפלה בגובה של למעלה מארבעה מטרים, זאת מתוך גוש שיש במשקל 200 טון שנמצא במערת מיכלאנג'לו במחצבות קרארה. בחודש יוני 2010 היא הודיעה כי היצירה נמצאת מרחק חודשים מהשלמתה.
עבודות חשובות נוספות הן "הרוח של אולימפוס", אשר תוצב ליד החזית של הספריה החדשה בשאנגחאי; ו"אירופה", שהיא פרשנות חדשה למיתוס הישן, אשר תוצב ליד המוסדות האירופיים.
בשנת 2009 נתן אלבר השני, נסיך מונקו את היצירה שלה "אוליבייה ד 'אור" (Olivier d’Or) במתנה לחתן פרס נובל לשלום, אלי ויזל. בשנת 2008 נתנה כרומי דגם של היצירה שלה, גלימת המצפון, לאפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בכנסיית סיינט פיטרס שבעיר רומא לרגל הקמת מכון המצפון.
כרומי שאבה את ההשראה האומנותית שלה משמיעת מוזיקה, ובמיוחד משמיעת יצירות אופרה; ממחול קלאסי; ומהמיתולוגיה העתיקה. ציוריה הביעו הערצה לסלבדור דאלי וציירים סוריאליסטים נוספים, והם כללו הפניות לבית הספר הווינאי של ריאליזם פנטסטי (Vienna School of Fantastic Realism) ולאומנים נוספים ממרכז אירופה. הצבעים שלה, שבהם היא לפעמים השתמשה גם בפיסולים שלה, הזכירו את האומנות של י.מ.וו. טרנר (J. M. W. Turner).
כרומי נפטרה ב-18 בספטמבר 2021.
מרלן בג'אלי
מרלן בג'אלי (נולדה ב-1946) היא שחקנית טלוויזיה, תיאטרון, קולנוע ומדובבת.
ביוגרפיה
בג'אלי נולדה בירושלים. בצעירותה שיחקה בתיאטרון חובבים, במקביל עבדה כמזכירה בימק"א. בשנת 1968, החלה לעבוד בתסכיתים של קול ישראל בערבית ועם הקמת הטלוויזיה הישראלית ניגשה למבחן בד והתקבלה לשידורי הטלוויזיה בערבית. השתתפה כשחקנית ומגישה במספר רב של תוכניות ילדים ודרמה. במקביל לעבודתה בטלוויזיה שיחקה בהצגות תיאטרון במזרח ירושלים, בעיקר בתיאטרון אל-קאסבה.
בשנת 1979 שיחקה לראשונה בסרט קולנוע, כשהשתתפה בקומדיה "אמי הגנרלית" בתפקיד אמו של המפקד המצרי אותו גילם מכרם ח'ורי.
עם צמצום שידורי הטלוויזיה בערבית בשנות ה-90, החלה לעבוד גם ברדיו וכמדובבת.
זכתה לפרסום כאשר שיחקה בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "המסעדה הגדולה", וכן בסדרה "שכנים".
תוכניות טלוויזיה בהן שיחקה
במשך כ-25 שנים, עבדה בשידורי הטלוויזיה בערבית של רשות השידור, בין תוכניות טלוויזיה בהן שיחקה היו:
מפלגת האיחוד
מפלגת האיחוד לקידום החינוך והחברה בישראל הייתה מפלגה שכיהנה בכנסת התשיעית.
הסיעה הוקמה ב-11 בנובמבר 1980 עם פרישתו של פעיל הפנתרים השחורים סעדיה מרציאנו ממחנה של"י והקמת סיעת יחיד. ב-30 בדצמבר 1980 ניתן לה השם "שוויון בישראל - פנתרים". ב-19 במאי 1981 הצטרף למרציאנו חבר סיעת היחיד מרדכי אלגרבלי (שפרש כשנה וחצי קודם לכן מהתנועה הדמוקרטית), ושם הסיעה שונה ל"מפלגת האיחוד". הקמת תמ"י הקטינה את הסיכויים של המפלגה להיכנס לכנסת, שהיו נמוכים ממילא. ניסיונם של אלגרבלי ומרציאנו להשתלב בתמ"י לא צלח, לאחר שהוצע להם המקומות התשיעי והעשירי ברשימה.
בבחירות לכנסת העשירית קיבלה המפלגה 1,293 קולות ולא עברה את אחוז החסימה, ובעקבות כך נעלמה מהמפה הפוליטית.
I Will Always Love You: The Best of Whitney Houston
תוכן ושחרור
האלבום מכיל אוסף של להיטים של הזמרת מכל הקריירה שלה כגון "", "How Will I Know" ו-"I Will Always Love You". בנוסף לגרסה הרגילה של האלבום שוחררה לו גם מהדורה מורחבת הכוללת להיטים נוספים שלא נכנסו לגרסה הרגילה. האלבום בגרסה הרגילה מגיל שני דיסקים כאשר הדיסק הראשון הוא אלבום עצמו והדיסק השני הוא מספר דואטים שביצעה יוסטון עם אמנים נוספים. בחלק מהשירים נעשו גם עיבודים חדשים של המפיק המוזיקלי קלייב דייוויס.
בנוסף ללהיטים הגדולים האלבום גם כלל שיר חדש בשם "Never Give Up" אותו יוסטון הקליטה בעבר אך לא שחררה. מתוך האלבום יצא השיר "I Look to You" כסינגל היחיד מהאלבום ב-25 בספטמבר אותה שנה בגרסה מחודשת עם אר קלי. בנוסף לשיר "Never Give Up" שוחרר קליפ מילים ב-6 בנובמבר אותה אותה בערוץ היוטוב של יוסטון.
בשנת 2013 האלבום גרף שני פרסים בטקס פרסי NAACP Image בקטגוריות "האלבום היוצא הדופן של השנה, ו"השיר היוצא הדופן של השנה" על הגרסה המחודשת ל-"I Look at You".
בננה (פירושונים)
{{פירושונים|
פרסים ומועמדויות של שרה ברייטמן
שרה ברייטמן היא זמרת-יוצרת אנגלייה שהפכה לאחד מהמוזיקאים המצליחים ביותר בכל הזמנים. ברייטמן שרה את שיר הנושא של המחזמר המצליח ביותר בכל הזמנים: "פנטום האופרה" (1986). אלבום המחזמר, The Phantom of the Opera, נמכר בלמעלה מ-40 מיליון עותקים ברחבי העולם, מה שהופך אותו לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
בשנת 1996, הוציאה ברייטמן ביחד עם אנדראה בוצ'לי את השיר "Time to Say Goodbye", שהפך לשיר הנמכר ביותר בכל הזמנים בגרמניה ולאחד מהשירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים, עם מכירות של למעלה מ-12 מיליון עותקים. אלבומה Timeless, קיבל למעלה מ-21 תוארי פלטינה, זהב וכסף בשלל מדינות שונות. בנוסף לכך, אלבומה La Luna, הפך לאחד מהאלבומים הקלאסיים הנמכרים ביותר בכל הזמנים, תוך שקיבל את מעמד הזהב בארצות הברית על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA).
במרוצת השנים קיבלה ברייטמן למעלה מ-200 תוארי זהב, כסף ופלטינה ב-38 מדינות שונות, מה שהופך אותה לאחד מהמוזיקאים הבודדים בהיסטוריה שהצליחו לעשות זאת.
פרסים אחרים
הנתונים לקוחים מהמקור שלהלן.
קולרגול
קולרגול (בצרפתית: Colargol) הוא דמות בדיונית של דובון צעצוע, שכיכבה בסדרת טלוויזיה לילדים באנימציית סטופ מושן בשנות ה-60, ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
היסטוריה
דמותו של קולרגול נוצרה על ידי הסופרת אולגה פושין (Olga Pouchin) בסוף שנות ה-50. הדמות התפרסמה לראשונה בתחילת שנות ה-60 באמצעות סדרת תקליטים לילדים שהופצה על ידי חברת פיליפס, בה סופר על הדוב הקטן קולרגול אשר מעוניין כל העת לשיר ולטייל בעולם.
בעקבות הצלחת תקליטי הילדים, החלה חברת הפקות האנימציה הצרפתית "פרוסידיס", בראשותו של אלבר בארייה, להפיק את סדרת הטלוויזיה "הרפתקאותיו של קולרגול" (Les Aventures de Colargol), בטכנולוגיית סטופ-מושן. לצורת הפקת הסדרה, גייס בארייה את האנימטור הפולני טדאוש וילקוש (Tadeusz Wilkosz) ואת אולפן האנימציה הפולני "Se-ma-for" בלודז'. הסדרה הופקה בשנים 1967-1974, במהלכן הופקו 53 פרקים בני 13 דקות. פרקי הסדרה שודרו במדינות רבות באירופה, ביניהן צרפת, פולין, הולנד, גרמניה, נורווגיה, פינלנד, שווייץ, איטליה, הונגריה, אלבניה ואנגליה. הסדרה שודרה גם בקנדה, ביפן ובישראל. בדיבוב הסדרה לאנגלית לטובת שידורה באנגליה במסגרת שידורי ה-BBC, שונה שמו של הדובון ל-"Barnaby" (על שם בנו של המדבב הראשי). בדיבוב שבוצע מאוחר יותר, לטובת שידור הסדרה בקנדה, שונה שמו של הדובון שוב, והוא זכה לשם "Jeremy".
בסוף שנות ה-70 עובדה הסדרה לשלושה סרטי קולנוע בפולין: "קולרגול במערב הפרוע" (Colargol na Dzikim Zachodzie, 1976), "קולרגול כובש החלל" (Colargol zdobywcą kosmosu, 1978) ו"קולרגול ומזוודת הקסמים" (Colargol i cudowna walizka, 1979).
חברת "פרוסידיס" הייתה בעלת הזכויות על הפצת הסדרה, אך לקראת סוף שנות ה-80 התגלעו חילוקי דעות בין "פרוסידיס" לבין ויקטור ויליאן (Victor Villien), בעל הזכויות על התקליטים המקוריים, שהמוזיקה מתוכם שימשה את "פרוסידיס" כמוזיקת ליווי לסדרת הטלוויזיה. חילוקי הדעות הובילו את הצדדים לבית המשפט, אשר פסק לזכותו של ויליאן ושלל מ"פרוסידיס" את זכויות ההפצה. כיוון שרשתות טלוויזיה רבות שידרו את הסדרה תחת רישיון שניתן להם מחברת "פרוסידיס", בעקבות תוצאת המשפט הן איבדו את הרישיון לשידור הסדרה ושידורה הופסק במדינות רבות. זכויות השידור בפולין נשמרו, כיוון שאולפני ההפקה Se-ma-for שמרו לעצמם את זכויות השידור, ולא היו זקוקים לרישיון מחברת "פרוסידיס". עם זאת, בעקבות נפילת הגוש המזרחי נסגרו האולפנים, שהיו בבעלות המדינה, וזכויות השידור של הסדרה קולרגול עברו לידי ספריית הסרטים הלאומית של פולין. לאור זאת, מספר פרקים של הסדרה קולרגול עדיין זמינים לקנייה בפולין, בפורמט VHS או DVD.
בכתוביות הפתיחה של סדרת האנימציה "היה היה - האדם", גם היא מבית היוצר של "פרוסידיס", מופיעה דמותו המצוירת של קולרגול כחלק מהסמל של חברת "פרוסידיס".
בישראל
בישראל שודרה הסדרה באוקטובר 1977 במסגרת שידורי הטלוויזיה הלימודית. מדבבי הסדרה לעברית היו ישראל גוריון, אלי גורנשטיין, נירה רבינוביץ' וציפי שביט בתפקיד קולרגול, שגם שרה את נעימת הפתיחה. על הנוסח העברי היה אחראי אהוד מנור.
סולידריות נשות האיטי
סולידריות נשות האיטי (בצרפתית: Solidarite Fanm Ayisyèn) הוא ארגון פמיניסטי הפועל לקידום והגנה על זכויות נשים בהאיטי. הארגון, הוא הארגון הפמיניסטי הגדול ביותר בהאיטי.
הארגון חבר במספר קבוצות לאומיות ובינלאומיות לקידום זכויות נשים ולהגנה עליהן, והשתתפה בכמה פעולות בינלאומיות כגון "צעדת הנשים העולמית" שהתקיימה בשנת 2000.
היסטוריה
עם נפילת משטרו של פרנסואה דובליה בהאיטי בשנת 1986, התחדשה התנועה הפמיניסטית בהאיטי במידה ניכרת. מעל ל-30,000 נשים יצאו לרחובות ב-3 באפריל 1986 בפורט-או-פרנס, בירת המדינה, כדי לדרוש גישה שווה לזכויות יסוד, עבודה ובריאות. התנועה הפמיניסטית הובילה להקמת ארגונים פמיניסטיים רבים במדינה, ו"סולידריות נשות האיטי" היה אחד מהם. הארגון, שנוסד ב-22 בפברואר 1986, נאבק על שחרורן של נשות האיטי מהרחקה וניצול.
לאחר שהצטרפה לארגון בשנת 1987, ליז-מארי דז'אן פעלה להקמת המשרד למעמד וזכויות נשים של האיטי והפכה לשרה הראשונה שלו.
הוצאת נגן
הוצאת "נֶגֶן" (Negen) היא הוצאת ספרי מוזיקה שנוסדה בתל אביב על ידי יצחק פְרוֹם ויואל שרייבר (1912–1988). פרום ושרייבר החלו את דרכם בעסקי המוזיקה בעיר כבעלי בית מסחר לתווים, כלי נגינה ותקליטים ברחוב אלנבי. בשנת 1948 ייסדו את הוצאת נגן. בהוצאה הופיעו עשרות ספרי תווים ליצירות קלאסיות לפסנתר וכן עשרות שירונים (עם מילים ותווים לזמרה, אקורדיון ופסנתר) של שירים פופולריים מהזמר העברי, בהם שירונים (או דפי שיר) רבים של להיט אחד במסגרת סדרת "שירי ישראל". לדברי חוקר הזמר העברי נתן שחר, סדרת להיטים זו הייתה בגדר חידוש. בחירת השירים נעשתה על פי מידת הפופולריות שלהם, שלדברי שרייבר, נקבעה על פי הביקוש שהיה להם בחנות.
הרכבת בנווה צדק
"הרכבת בנווה צדק" או "מעבר הרכבת ברחוב הרצל", הוא ציור מאת הציירת הישראלית ציונה תג'ר.
הציור מתאר קטר של רכבת הנעה על פסי המסילה לאורך התווי של הרכבת בוואדי בנווה צדק. מסילת הרכבת יפו–ירושלים בתוואי זה הונחה בשלהי המאה ה-19. ברקע הציור מתואר גשר שלוש, הנחשב לגשר המודרני הראשון שהוקם בתל אביב-יפו. לצד תוואי המסילה ניתן להבחין בעמודי חשמל ובבתי העיר.
תג'ר בחרה להשתמש בנוסח מרוכך של סגנון הקוביזם. התיאור נסמך על צורות גאומטריות ועל מונוכרומטיות בצבע. עם זאת, ציורה של תג'ר משתמש בתיאור פרספקטיבי כדי להעצים את תחושת התנועה של הרכבת.
אליעזר ליפמן גרעץ
הרב אליעזר ליפמן גרעץ, (ה'שפ"ה 1625 - ז' בסיוון ה'תנ"ד 1694 בערך) היה רב וראש ישיבה אשכנזי בבוהמיה במאה השבע עשרה. היה חותנו של הרב אברהם ברודא.
ביוגרפיה
נולד לרב בנימין וואלף שי"ק נישא לשָׂרְל בת הקצין ר' זיסקינד בומסלא, שהיה פרימוס בפראג ודרשן בבית הכנסת 'קלויז אחרונה'. כיהן כאב בית דין טעפליץ וקעלין בשנת תל"ח או תל"ט, הגיע לכהן כאב"ד ור"מ בומסלא (כיום Mladá Boleslav והגליל). לאחר מכן מונה לדיין בבית הדין הגבוה בפראג. אחרי השריפה הגדולה בפראג, בשנת ה'ת"ן (1690), סגרו השלטונות את בית הכנסת הישן בפראג (המכונה אלטשול), אשר נותר לפליטה מהשריפה כמעט ללא היזק. יהודי פראג לא היו מוכנים להשלים עם גזירה זו, ובחורף תנ"ג פתחו שוב את ביהכ"נ בלי רשות השלטונות, ומינו רב חדש. לפי השערה, היה זה רבי אליעזר ליפמן, אב"ד בומסלא. צעד זה הרגיז את מושל העיר העתיקה של פראג, האנטישמי הרוזן פון גוטנשטיין (Graf Heinrich Friedrich von Guttenstein ) והוא השליך לכלא את הרב ליפמן, שנפטר שם כשנה לאחר מכן בז' בסיוון ה'תנ"ד (1694) ונקבר בבומסלא. אחרי פטירתו, מונה הרב אורי שרגא פייביש חלפן ליכטנשטאט, כממלא מקומו בבומסלא. אשתו בסוף ימיה התגוררה בפראג, שם גרו חלק מילדיה, נפטרה ונקברה בי"ח באייר ה'תס"ח.
ילדיו
לרבי ליפמן ושָׂרְל גרעץ נולדו לפחות שלשה בנים ושלש בנות.
הפרעת גוף דיסמורפית
הפרעת גוף דיסמורפית (בעבר כונתה גם הפרעת גוף דיסמורפופובית) או הפרעה בדימוי הגוף (באנגלית: Body dysmorphic disorder, BDD) היא הפרעה מקטגוריות ההפרעות הטורדניות כפייתיות והקשורות אליה, שהסובלים ממנה מוטרדים בצורה מופרזת ממאפיינים בהופעתם החיצונית שהם תופסים כפגמים, דבר הגורם להם מצוקה עזה או פוגע בתפקודם בתחומי חיים שונים, כמו תעסוקה או חיי חברה. בחלק מהמקרים הפגם הוא מינורי, פגם קטן שאחרים אינם מייחסים לו חשיבות, ובמקרים אחרים הפגם אינו קיים ורק האדם הסובל מההפרעה רואה אותו. אנשים עם הפרעת גוף דיסמורפית חושבים שהפגם לכאורה פוגע בצורה ניכרת בהופעתם החיצונית, וחלקם תופסים עצמם כמעוותים או מחרידים עד שהם נמנעים מקשר עם אנשים, מחשש שילעגו להם או ישפילו אותם. בניגוד לתפיסה העצמית שלהם, בפועל מראם החיצוני הוא נורמלי או אף אטרקטיבי.
דווקא מראה אטרקטיבי לעיתים הוא זה שגורם להפרעה לפרוץ מכיוון שאנשים אטרקטיביים מקבלים יותר מחמאות על המראה והם מרגישים שבוחנים אותם בדקדוק, מה שגורם עם השנים למתן תשומת לב גבוהה יותר למראה חיצוני.
רוב רובם של מטופלים אלו תרים אחר התערבות קוסמטית ואף מצליחים להשיגה אף על פי שהפרעה זו מוגדרת כהתווית נגד לביצוע פרוצדורות קוסמטיות. שביעות הרצון שלהם מהתערבויות אלו היא בדרך כלל נמוכה, ולעיתים קרובות מובילה לעוד ועוד התערבויות. היות ש-BDD בעיקרה היא בעיה בדימוי הגוף ולא בגוף עצמו, הניתוחים אינם באמת משפרים את מצב המטופלים ואף מחמירים אותו אצל כ-95% מהמטופלים הלוקים בהפרעה.
אבחנה
לפי מדריך האבחנות הפסיכיאטרי DSM-5,הקריטריונים להפרעת גוף דיסמורפית כוללים:
שכיחות ואפידמיולוגיה
הפרעת גוף דיסמורפית קיימת אצל מעל 2.4% מהאוכלוסייה, ולפי מחקר גרמני, רבים נוספים אינם עונים על כל הקריטריונים אך סובלים מחלק מהמרכיבים. במחקר שנערך במסגרת אשפוז פסיכיאטרי, הפרעת גוף דיסמורפית נמצאה אצל 13% מהמאושפזים. במחקר על הקשר בין BDD להפרעה טורדנית-כפייתית, תשעה מתוך 62 איש עם הפרעה טורדנית-כפייתית (14.5%) סבלו גם מהפרעת גוף דיסמורפית.
במקרים רבים יש אבחון-חסר של הפרעת גוף דיסמורפית. למשל, במחקר בו 17 אנשים עם הפרעת גוף דיסמורפית נפגשו עם אנשי מקצוע, הבחינו בתסמינים רק אצל חמישה מהם, ואיש לא קיבל את האבחנה. אבחון החסר נובע ככל הנראה מכך שההפרעה נכנסה לגרסה האחרונה של ה-DSM, כך שקלינאים לא מכירים מספיק את ההפרעה. סיבה שנייה לתת-האבחון היא השכיחות של דיכאון וחרדה חברתית עם BDD, כך שלעיתים הן מאובחנות והמקור אינו מאותר. הסיבה השלישית היא שאנשים רבים עם הפרעת גוף דיסמורפית לא מודעים לכך שהם סובלים מהפרעה זו ורואים את בעייתם כפיזית בלבד, כך שהם פונים למנתחים פלסטיים ולא למומחים לבריאות הנפש. גם אם הם פונים, רבים מהם מסתירים את התסמינים, כיוון שהם חוששים שיראו אותם כיהירים או שטחיים.
במחקר שנערך לאחרונה בנורווגיה נמצא כי רוב המנתחים הפלסטיים היו מודעים להפרעה גוף דיסמורפית. כשני שלישים מהרופאים דיווחו כי נפגשו עם 2–5 מטופלים כאלו בשנה האחרונה (מתאימים לשכיחות של כ-2% מהאוכלוסייה הכללית), מספר הנמוך משמעותית מהמצופה על פי השכיחות של ההפרעה. רוב המנתחים הפלסטיים נותנים דעתם לבעיות דימוי הגוף אצל מטופליהם במהלך הייעוץ, משתפים פעולה עם פסיכולוגים או פסיכיאטרים כאשר הם פוגשים מטופל עם BDD, וכ־70% מהם מסרבים לנתח מטופל עם BDD. ממצאים אלו דומים לממצאים ממחקרים דומים שנערכו בארצות הברית בקרב כירורגים פלסטיים ודרמטולוגים. רוב הכירורגים הפלסטיים מודעים ל-BDD והאפשרות לקיומה נלקחת בחשבון בבואם להחליט האם לנתח או לא. מאידך, תת-האבחון של ההפרעה וחוסר ההבנה שהיא מהווה התווית נגד לביצוע פרוצדורות קוסמטיות דורש התייחסות מיוחדת וחינוך של הגורמים המטפלים באשר לחשיבות האבחנה והגישה המולטידיציפלינרית הנדרשת עם מטופלים מסוג אלו.
התנהגויות כפייתיות בהפרעה
בכל הקשור להפרעת-גוף דיסמופרית המערבת ביקורת-עצמית כלפי דימוי הגוף, סביר שתופענה התנהגויות המאפיינות הפרעות אכילה: הם עשויים לאמץ תוכנית אימונים מוגזמת, הגבלת מזון ונקיטה בדיאטות חריפות וקיצוניות. גברים המוטרדים מכך שאיבר מינם קטן מדי, ישתמשו בכריות בתוך התחתונים, ובדומה לכך נשים, שיכניסו אותן לחזייה.
מהלך ההפרעה
ההפרעה מתחילה לרוב בגיל הנעורים, כשהמראה החיצוני הופך להיות משמעותי עבור האדם. חלק מהאנשים החיים עם הפרעה זו מנסים לעבור ניתוחים שונים לטיפול בבעיה, אך לא תמיד זה מביא להטבה במצב שכן הציפיות של המטופל מהניתוח עלולות להיות בלתי מציאותיות ולכן לעיתים קרובות הניתוח גורם דווקא להחמרה נוספת בתסמינים. פעמים רבות הגורם הראשון שיראה את האדם עם הפרעה זו יהיה רופא משפחה, או רופא מומחה אחר שאינו פסיכיאטר. האדם ידווח על כך שהוא מוטרד מפגם במראה החיצוני (פנים, אברי מין, וקמטים, צלקות ועוד). האדם עם ההפרעה פונה שוב ושוב לעזרה כדי לקבל אישורים לניתוח או ניתוחים פלסטיים כדי לפתור את הבעיה.
התמונה הקלינית
התמונה הקלינית של הפרעת גוף דיסמורפית יכולה לכלול: מחשבות טורדניות בנושא הפגם לכאורה בהופעה. מחשבות אלו יכולות להיות כה מנותקות מהמציאות, שהן נחשבות כדלוזיות. עוד תיתכן התנהגויות חזרתיות כמו מבטים תכופים וממושכים בראי או איפור כבד. כמו כן ייתכן פרפקציוניזם בנוגע להופעה החיצונית או לחלקים ממנה שהאדם מוטרד מהם. תיתכן נסיגה חברתית, בדידות או חרדה חברתית. תיתכן מודעות מוגברת באירועים חברתיים, ומחשבה שאחרים מבחינים בפגם ולועגים לאדם. דיכאון עם או בלי מחשבות אובדניות. ביטחון עצמי נמוך ובושה וכן שימוש באלכוהול או חומרים אחרים כניסיון לריפוי עצמי.
התנהגויות כפייתיות נפוצות ב-BDD יכולה לכלול בדיקות כפייתיות בראי ומשטחים אחרים (כמו חלונות ראווה, מראות של מכוניות). לחלופין, הימנעות מוחלטת ממראות, כולל הסרת המראות בבית. ייתכנו ניסיונות להסוות את הפגם לכאורה, למשל על ידי לבישת בגדים רחבים, הימנעות מתנוחות מסוימות, חבישת כובעים או שימוש בפרטים מוגזמים שימשכו אליהם את תשומת הלב ויסירו אותה מהפגם. ייתכן חיטוט בעור להסרת פגמים או פגמים לכאורה. במקרים מסוימים עלול האדם להשוות את המראה שלו לזה של אנשים אחרים או לצפות באופן כפייתי במפורסמים כמותם היה רוצה להראות. היא כוללת כאמור ביצוע של ניתוחים פלסטיים או פרוצדורות קוסמטיות או רפואיות אחרות שנועדו לשנות את המראה. לעיתים קרובות האדם לא מרוצה מהתוצאות ומבקש לעשות ניתוח תיקון. במקרים קיצוניים האדם מנסה לבצע פרוצדורה כגון שאיבת שומן או הזרקת חומרי מילוי לעצמו, והתוצאות כאמור עלולות להיות הרות אסון.
שכיחות המחשבות הטורדניות לגבי איברי גוף שונים
במחקר שערכה ד"ר קתרין פיליפס על יותר מ-500 מטופלים, נמצאו שיעורים שונים של מחשבות טורדניות לגבי איברים שונים (רבים מהמטופלים סבלו ממחשבות טורדניות לגבי מספר איברים):
תחלואה נלווית
ההפרעה יכולה להיות מלווה בדיכאון, הפרעה טורדנית-כפייתית או חרדה חברתית. 76% מהאנשים עם הפרעת גוף דיסמורפית סובלים גם מדיכאון קליני בשלב כלשהו בחייהם (בהשוואה ל-10%-20% באוכלוסייה), 36% סובלים מאגורפוביה ו-32% מהפרעה טורדנית-כפייתית. הפרעות נפוצות נוספות הן חרדה חברתית, הפרעת אישיות נמנעת, הפרעת אישיות גבולית, הפרעת אישיות תלותית, הפרעות אכילה, תלישת שיער כפייתית, חיטוט בעור והזיות אודות ריח הגוף של האדם. 80% מהסובלים מהפרעת גוף דיסמורפית חושבים על התאבדות, ושיעור ההתאבדות אצלם גבוה פי 45 מאשר בקרב האוכלוסייה הכללית, כפול משיעור ההתאבדויות אצל הסובלים מדיכאון קליני, ופי 3 מאנשים עם מאניה-דפרסיה. הוצע גם כי קיים קשר בין הפרעת גוף דיסמורפית לא מאובחנת להתאבדות, כיוון שהאובדנות בקרב אנשים שעברו ניתוחים פלסטיים גבוהה מהממוצע באוכלוסייה.
אבחנה מבדלת
דאגות רגילות לגבי המראה החיצוני ופגמים בולטים במראה החיצוני: הפרעת גוף דיסמורפית מתאפיינת בעיסוק רב מאוד, בעל מאפיינים רבים של טורדנות כפייתית. כמו כן בהפרעת גוף דיסמורפית הפגם לכאורה בולט בעיקר לעיני האדם החי עם ההפרעה, וכמעט שאינו מורגש לאחרים.
הפרעות אכילה: מתרכזות בעיקר סביב המשקל של האדם, ופחות (או בכלל לא) בפגמים אסתטיים.
הפרעות אובססיביות קומפולסיביות אחרות: ההבדל הוא שבהפרעת גוף דיסמורפית ישנה תובנה פחות טובה של האדם את ההפרעה והגורמים לה.
הפרעות חרדת מחלה: האנשים עם הפרעת גוף דיסמורפית אינם עסוקים באפשרות שיחלו במחלה כלשהי
הפרעות פסיכוטיות: בהפרעות פסיכוטיות כמו סכיזופרניה, הפרעה דלוזיונלית ואחרות, יהיו גם תופעות של הלוצינציות, הפרעות בארגון החשיבה ותופעות אחרות האופייניות לספקטרום הסכיזופרניה.
סימפטומים והפרעות אחרות: יש להבחין בין הפרעה זו לבין שאיפה של אדם לשנות את מינו (טרנס-סקסואליות). כמו כן אין לאבחן הפרעת גוף דיסמורפית אם המטופל מתלונן על ריח גוף לא נעים, או אם המטופל מבקש להסיר איבר מאברי גופו. הפרעה אחרת היא קורו (Koro) שהיא הפרעה תלויית תרבות שמקורה במזרח הרחוק ולעיתים קרובות לובשת צורה של מגפה. הקורו שונה מהפרעת גוף דיסמורפית בכמה מובנים ובעיקר בעיסוק במוות שקיים בקורו אך לא בהפרעת גוף דיסמורפית.
טיפול
אחד האתגרים הראשונים בטיפול באנשים עם הפרעת גוף דיסמורפית היא שאנשים עם הפרעה זו אינם נוטים לייחס את בעייתם לגורם נפשי, אלא מחפשים את התשובה בתחומים אחרים של הרפואה. המוטיבציה לטיפול נפשי נמוכה ואצל חלק מהמטופלים יש שימוש בחומרים פסיכואקטיביים. אצל אחרים יש סכנה אובדנית ברמות חומרה שונות.
טיפול תרופתי: יש ניסיון בטיפול בתרופות נוגדות דיכאון שונות, ובעיקר במעכבי ספיגה חזרה של סרוטונין (SSRI). עם זאת ישנה נטייה של מטופלים שלא להתמיד בטיפול. לעיתים נותנים גם MAO-I או אפילו TCA. כאשר יש הטבה והטיפול התרופתי נפסק, ישנה חזרה של התסמינים.
פסיכותרפיה: הטיפול המקובל הוא שילוב של טיפול קוגניטיבי התנהגותי (CBT) שמטרתו לשנות את דפוסי המחשבה שהביאו מלכתחילה להפרעה ולחזק אצל הסובלים ממנה את היכולת לעצור מחשבות בעלות אופי שלילי ביחד עם טיפול תרופתי. במחקר שנערך על טיפול קוגניטיבי התנהגותי, ההפרעה הסתיימה בקרב 82% מהמטופלים, ומצב זה נמשך ב-77% בבדיקת המשך. רצוי לשלב את בני המשפחה ואת הקרובים לחולה בטיפול, מכיוון שתמיכתם יכולה להוות גורם משמעותי בהצלחת הטיפול.
יש הרואים ב-BDD מצב ייחודי של OCD, בשל העיסוק הרב של הסובלים מהמחלה במראה החיצוני שלהם. הפרעה זו מקושרת באופן חזק ל-OCD (למעשה הטיפול התרופתי הוא זהה בשתי ההפרעות) כמו גם לחרדה חברתית, המאופיין באובססיביות רבה עד כדי התעלמות מוחלטת מכל דבר אחר והתרכזות המחשבה במבנה הגוף בלבד, ואף בקשות מהסובבים לאשר את דבר קיומו של הפגם (ואי אמון מוחלט, לרוב, כאשר שוללים אותו). בנוסף, באופן טיפוסי אנשים הסובלים מההפרעה משתדלים להימנע ככל האפשר מלהביט באיבר או באיברים הפגומים מבחינתם, בין אם במראה ובין אם באמצעות עיניהם. למשל, אדם הסובל מההפרעה ומדמיין כי כפות ידיו גדולות ומכוערות מאוד, משתדל להימנע ככל האפשר מלהביט בהם גם כאשר הדבר משווה לו התנהגות חיצונית מוזרה ולא מובנת (לא פעם הוא לא מרגיש בכך); כך שניתן להתייחס למאפיין זה כאל קומפולסיה (התנהגות כפייתית). עוד נוטים להתייחס להפרעה זו כאל תת-סוג של הפרעת אכילה, בשל העיסוק הקיצוני בדימוי הגוף, אם כי השוני ממרבית הפרעות האכילה הוא בדגש המועט לעיתים שניתן למשקל הגוף. כאשר הסובלים מהפרעה זו מנסים להתגבר עליה בכוחות עצמם, למשל, על ידי ניתוחים פלסטיים וכו', רק באופן נדיר ביותר חלה הקלה, לרוב הדבר אף מחריף את הסימפטומים ומעמיד את החולה בסכנה גדולה יותר.
שיקום
אדם שנקבעו לו 40% נכות רפואית בעקבות הפרעה נפשית זכאי לקבל שירותי סל שיקום, ראה ערך מורחב להלן
טיטאנוזאוריה
טיטאנוזאוריה (שם מדעי: Titanosauria) הוא ענף של דינוזאורים זאורופודים בני הקבוצה סומפוספונדילי שבקבוצת המקרונריה. ענף זה מכיל מינים מצליחים במיוחד שהתקיימו משלהי תור היורה ועד שלהי הקרטיקון. הוא כולל מינים מגוונים של זאורופודים, לרבות את הדינוזאורים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם (דוגמת הארגנטינוזאורוס) לצד זאורופודים קטנים יחסית וכן זאורופודים שהיו בעלי שריון (כגון הסלטזאורוס). הענף קרוי על שם הדינוזאור טיטאנוזאורוס (סוג טקסונומי שהיום מוטל בספק). פירוש השם "טיטאנוזאור" הוא "לטאה טיטאנית" על השם הטיטאנים (יצורים ענקיים) מהמיתולוגיה היוונית עם הסיומת "זאור" שפירושו - זוחל.
פסגת ויקטוריה (בליז)
פסגת ויקטוריה (באנגלית: Victoria Peak) היא ההר השני בגובהו בבליז. הפסגה ממוקמת ברכס הרי מאיה, וגובהה 1,120 מטרים. פסגת ויקטוריה נמוכה בארבעה מטרים בלבד מהר דוילז דלייט, הפסגה הגבוהה ביותר בבליז.
פסגת ויקטוריה ממוקמת בתוך שמורת הטבע אגן קוקסקומב. מורדות ההר מכוסים יערות גשם טרופיים.
טיטאנוזאוריה
תיאור
לטיטאנוזאורים היה ראש קטן יחסית לגופם העצום, אפילו ביחס לזאורופודים אחרים. ראשם היה אופייני לענף מקרונריה ("גדולי אף/נחיריים"): הוא היה רחב ודמוי קופסה, אם כי אם ארוך יותר ביחס לקמרזאורוס. הנחיריים היו גדולים ועל ראשם הייתה מעין כרבולת בין עצמות הנחיריים. שיניהם היה קטנות ודמו לכפיות או עפרונות.
פסגת ויקטוריה (בליז)
אזור הפסגה נחקר לראשונה על ידי מגלי ארצות בריטיים בין השנים 1888–1889 ובמהלך מסע מחקר זה ניתן לה שמה, על שם מלכת בריטניה באותה עת ויקטוריה.
טיטאנוזאוריה
תיאור
צווארם היו באורך ממוצע ביחס לזאורופודים. זנבם היה ארוך ודמוי שוט אך לא ארוך ודק כמו הזנבות של הדיפלודוקיים. עצמות אגן הירכיים היו רזות יותר מכמה זאורופודים אך עצמות החזה היו רחבות בהרבה, דבר שהקנה להם יציבה רחבה. כתוצאה מכך, מסלולי העקבות שיצרו הטיטאנוזאורים היו רחבים יותר באופן ניכר ביחס למסלולי עקבות של זאורפודים אחרים. גפיהם הקדמיות היו מוצקות וחזקות, וגבוהות יותר מהגפיים האחוריות. החוליות שלהם היו מוצקות (ולא חלולות). עמוד השדרה שלהם היה גמיש יותר, ולכן הם כנראה היו זריזים יותר משאר הזאורופודים ויכלו להתרומם על רגליהם האחוריות ולהניף את ראשם גבוה.
פסגת ויקטוריה (בליז)
עולם החי והצומח
רבים מצמחים ביער זה משמשמים לרפואה. עצים רבים גדלים על מורדות ההרים.יש בפארק 300 מינים של עופות, 100 מיני יונקים,זוחלים,דו-חיים וחרקים רבים.
טיטאנוזאוריה
תיאור
מטביעות עור שנשמרו כמאובנים עולה שטיטאנוזאורים רבים היו בעלי שריון ועורם היה מכוסה בקשקשים. אצל חלקם, כגון אצל סלטזאורוס כלל העור המשוריין גם אוסטאודרמים הדומים לאלה של האנקילוזאורים. מחקר שפורסם ב-2011 שיער שהאוסטאודרמים שימשו גם לאגירת מינרלים לתקופות קשות (בדומה למאגרי שומן).
תזונה
הטיטאנוזאורים היו צמחוניים. קופרוליטים (צואה מאובנת) מהקרטיקון עליון של טיטאנוזאורים מעידים על תזונה מגוונת ולא בררנית. בין שרידי הצמחים שנתגלו בקורפוליטיים נמצאים ציקסיים ומחטניים. מחקר שפורסם ב-2005 מצא גם מגוון רחב של חד-פסיגיים, כולל דקלים, עשב פרימיטיבי ואבות קדומים של אורז ובמבוק, בשרידי הצואה של הטיטאנוזאורים.
קינון
אתר קינון גדול של טיטאנוזאורים נתגלה ב-Auca Mahuevo שבפטגוניה, ארגנטינה. לאחרונה דווח גם על אתר קינון שנתגלה בספרד. באתר הקינון שבפטגוניה מאות נקבות של סלטזאורוס חפרו גומות באדמה עם רגליהן האחוריות, הטילו ביצים בתטולות של 25 ביצים כל-אחת, ואז כיסו אותן בצמחייה ועפר. הביצים קטנות יחסית, 11–12 ס"מ קוטרן. בין הביצים המאובנות שנתגלו מצאו הפלאונטולוגים גם ביצים המכילות עוברים מאובנים כולל טביעות עור. טביעות אלה מראות שהסלטזאוריים היו מכוסים במעין פסיפס של קשקשים ואוסטאודרמים ששימשו כשריון. המספר העצום של פרטים שנתגלו באותו אזור מרמז שהסלטזאוריים חיו בעדר, דבר שביחד עם השריון שלהם, סיפק הגנה מפני טורפים, כגון אבליזאורוס.
תפוצה
הטיטאנוזאורים היו הקבוצה הגדולה האחרונה של זאורופודים. הם התפתחו עוד בשלהי היורה אך הגיעו לשיאם בקרטיקון עליון, כ-90 עד 66 מיליון שנה לפני זמננו. הם שרדו עד סוף עידן הדינוזאורים אז נכחדו עם יתר הדינוזאורים בהכחדת קרטיקון-שלישון. בתחום מחייתם הם היו הדינוזאורים הצמחוניים הדומיננטיים והגדולים ביותר, ובכך החליפו קבוצות זאורופודים אחרות כגון דיפלודוקיים וברכיוזאוריים שנכחדו עד אמצע הקרטיקון.
תחום התפוצה של הטיטאנוזאורים היה רחב ביותר והם התפשטו בכל היבשות לרבות אמריקה, אסיה, אירופה (ב-2006 נתגלו 4 שלדים של טיטאנוזאור באיטליה), אפריקה, אוסטרליה (נתגלו מאובנים בקווינסלנד ובניו זילנד) ואף אנטארקטיקה (ב-2011 נתגלו בה מאובנים של טיטאנוזאור). הם היו נפוצים במיוחד ביבשות הדרומיות (שהרכיבו אז את גונדוונה) והטיטאנוזאורים הידועים (והגדולים) ביותר חיו באמריקה הדרומית.
מיון
בענף טיטאנוזאוריה נכללים כ-50 סוגים. מכיוון שמינים רבים של טיטאנוזאורים ידועים מחומר מאובנים חלקי בלבד, יש עדיין ויכוח מדעי על המאפיינים המגדירים את הענף טיטאנוזאוריה ואיזה מינים נכללים בו. הענף נקרא במקור על שם טיטאנוזאורוס, מין שנתגלה ב-1877 על ידי ריצ'רד לידקר ומאז תקפותו הוטלה בספק. לידקר סיווג את טיטאנוזאורוס במשפחה טיטאנוזאוריים, שאף היא היום מוטלת בספק.
מיון הקבוצה:
המיון הבא של הטיטאנוזאורים מבוסס על נספח סוגי הדינוזאורים (מעודכן ל-2012) לספר Dinosaurs: The Most Complete, Up-to-Date Encyclopedia for Dinosaur Lovers of All Ages מאת ד"ר תומאס ר. הולץ הבן.
פירוט הסוגים במשפחות אינו שלם וכולל רק את הסוגים הידועים ביותר. לרשימה מלאה ראו ערכי המשפחות.
דג זהב
דג זהב או קָרַס זָהָב (שם מדעי: Carassius auratus) הוא דג ממשפחת הקרפיוניים (Cyprinidae) החי במים מתוקים. דג זה בוית למספר זנים ונפוץ כחיית מחמד באקווריומים ובבריכות נוי. דגי זהב יכולים להגיע לגודל של 45–60 ס"מ בבגרותם.
מקורו של דג הזהב
מקורו של דג הזהב שנוי במחלוקת בקרב הקהילה המדעית. התאוריה המקובלת כיום היא שדג הזהב הוא מוטציה גנטית של קרס מצוי (Carassius carassius). התאוריה נסמכת על העובדה כי לשני הדגים אותו מספר כרומוזומים, 100, בעוד שבשאר בני משפחת הקרפיוניים מספר הכרומוזומים הוא 50 בלבד.
תאוריה נוספת רואה את מקור דג הזהב בקרפיון Carassius auratus gibelio.
תיאור
דג הזהב המצוי בטבע הוא דג בצבע אפור-כסוף בעל מבנה גוף פשוט, החי במים קרים. תת-המין השתנה משמעותית במשך השנים, בעיקר בעקבות התערבות חיצונית של האדם. דג הזהב המצוי הוא הזן הנפוץ ביותר של הדג. מבנה גופו שונה במקצת מהגזע הטבעי: גופו מוארך וסנפיריו וזנבו קצרים יחסית. הדג נוטה לגוון אדום-זהב אך יכול להופיע גם בצבע כחול, לבן ושחור. הוא יכול להגיע לאורך של עד 30–45 ס"מ ולשקול עד שלושה ק"ג בטבע, אך מתקשה להגיע לגודל זה בצורתו המבויתת. הדג יכול להגיע לגיל של יותר מ-40 שנה בטבע, בעוד שבשבי הוא מגיע בדרך כלל לגיל של 6–8 שנים בלבד. בטבע הוא חי בנהרות ונחלים עד עומק מקסימלי של 20 מטרים, וניזון מסרטנים, חרקים וחלקיקי אצות. דג הזהב מתרבה בתקופת האביב, כאשר חום המים עומד על 14 עד 16 מעלות. הזכר מגיע לבגרות מינית בגיל שנתיים לערך, בעוד שהנקבה מגיעה לבגרות מינית בגיל שלוש. הנקבות עגולות ומלאות יותר מהזכרים בתקופת הטלת הביצים (הביצים מוטלות בין צמחים מימיים).
בשרו של הדג אינו טעים ומלא בנימים, לכן הוא אינו משמש לאכילה בדרך כלל, ומוחזק בבתים ובגינות (פרטיות וציבוריות) לשם נוי בגלל מגוון צבעיו וצורותיו.
זיכרון
לפי מיתוס נפוץ, לדג הזהב זיכרון קצר מאוד (שלוש שניות בלבד לפי גרסה רווחת של המיתוס). אולם אין למיתוס ביסוס מדעי או אחר. מחקרים מצאו כי דגי זהב זוכרים אירועים למשך חודשים ושנים. כך, מחקר אחד גילה שדגי זהב לא התקשו לזכור מה צבע הכלי שהכיל מזון גם לאחר שנה שלמה שבה לא נחשפו אליו. מחקרים גילו עוד, שדגי זהב מסוגלים להכליל על סמך זכרונות מרובים: כך למדו דגי זהב (וקרפיונים, בניסוי מוקדם יותר) להבחין בין יצירות מוזיקליות מז'אנרים שונים (קלאסית או בלוז).
זנים של דג הזהב
כיום ישנם זנים רבים של דג זהב עקב הכלאה וברירה מלאכותית. ההבדלים בין הזנים הם בעיקר בצבע ובמבנה הגוף. כיוון שכל זני דג הזהב מגיעים מאותו מין ניתן לבצע הכלאות וליצור זנים חדשים של דגי זהב. יש דגים רבים שייכים לזן זה, ביניהם:
קומט
הקומט (Comet) הוא זן שנתבדל מדג הזהב המצוי, והוא הקרוב ביותר למראהו המקורי מכל שאר הזנים, אך בהיר יותר מדג זהב מצוי בצבעו הצהבהב. ההבדלים בינו לבין דג הזהב המצוי, הם סנפיריו שאורכם לפחות כאורך הגוף של הדג. גופו דומה מאוד במבנהו לגוף דג הזהב המצוי, אך הוא דק יותר והידרודינמי (דבר המאפשר לו לשחות היטב במים). הקומט יכול להיות בצבע אדום או לבן-אדום (כיום ניתן למצוא גם גוונים אחרים של הדג). מוצא הקומט מאמריקה, והוא התקבל לאחר כעשר שנים של הכלאות על ידי הוגו מולרט (Hugo Mullert) בשנת 1880 לערך.
שובונקין
מוצאו של הדג מיפן, ומקורו מזן דג זהב אחר הנקרא דמקין (Demekin). השובונקין (Shubunkin) דומה במבנה גופו לקומט וכמוהו בעל זנב יחיד וגוף במבנה הידרודינמי. ההבדל העיקרי בינו לבין הקומט הוא בצבע עורו, הקרוי נקרוס (nacreous). הנקרוס היא הגדרה להימצאות קשקשים חצי שקופים בצבע מתכתי או בצבע הפנינה, ומתחתם נמצא מרקם מלנין (בשכבת האפיתל התחתונה) שהוא הגורם לדג להבהיק בצבעים אדום, כחול, לבן ושחור. כיום קיימות 3 צורות שונות של דג השובונקין:
וואקין
הוואקין (Wakin) הוא כיום דג הזהב הנפוץ ביותר ביפן. הוואקין דומה לדג זהב הבר, גופו רזה וארוך ובעל זנב קצר וכפול. צבעו בעל גוונים מתכתיים של לבן ואדום. מוצאו ביפן לפני כ-500 שנה, כנראה במוטציה של ה-Carassius carassius.
פנטאיל וריוקין
יש רבים הרואים בפנטאיל (Fantail) ובריוקין (Ryukin) את אותו הדג אף על פי שמוצאם שונה וקיימים הבדלים בצורתם. זאת מכיוון שלשני הזנים הללו חסרות מספר חוליות בעמוד השדרה, המשותפות לכל שאר דגי הזהב. הריוקין בעל גוף קטן ומקומר, ויכול להופיע בכל גוני דג הזהב, דהיינו: אדום, כתום, לבן, שחור ועוד. מקור הריוקין הוא בסין המזרחית, באי ריוקין, ומשם הוא הגיע ליפן. לעומתו, גופו של הפנטאיל ישר יותר, ומוצאו מסין המערבית. אף הוא, בדומה לריוקין, יכול להימצא בכל צבעי דג הזהב. ההבדל העיקרי בין הריוקין לבין הפנטאיל הוא בצורת הזנב: בעוד שזנבו של הריוקין יכול להגיע עד לגודל גופו, זנבו של הפנטאיל גדול בהרבה ומסתיים בקצוות צרים מאוד המזכירים סרטים. מקורו אינו ברור, יש הטוענים שהוא נוצר מהכלאה בין הוואקין ובין הריוקין, מנגד, יש הטוענים שמקורו ישירות מדג הזהב הבר.
טוסאקין
הטוסקין (Tosakin) בעל מבנה גוף עגלגל, ויכול להימצא, בדומה לריוקין, בכל גוני דג הזהב. תכונתו הבולטת היא זנבו המפותח מאוד, הנפתח למעין מניפה רחבה. הזנב מונע מהטוסאקין את האפשרות להתרבות, ולכן על מגדליו לבצע הפריה במבחנה (in vitro) על מנת להרבותו. כמו כן הזנב לא מאפשר לדג לבצע תנועות מסוימות, ומעייף את שרירי הגב ועמוד השדרה. מוצאו של הדג מהעיר קוצ'י שביפן.
בחברת בני האדם ובתרבות
העדויות הראשונות לקיומו של דג הזהב הן מלפני כ-1,000 שנה בסין בזמן שושלת סונג (960–1127). למרות שגם קודם לכן בזמן שושלת ג'ין נמצאו אזכורים לקרפיונים שצבעם נוטה לאדום-צהוב יותר מאשר לאפור.
לפי האגדה, הדג נמצא לראשונה בהאנגג'ואו שבמחוז ג'ג'יאנג. הדג נחשב לחיה קדושה בגלל צבעו הזהוב, ולכן השלטונות הסינים אסרו את לכידתו.
מדינות דרום סודאן
דרום סודאן מחולקת ל-10 מדינות ו-3 אזורים מיוחדים. החלוקה בו בתוקף משנת 2020 והייתה בתקוף עד לשנת 2015. המדינה גובלת באתיופיה במזרח, בקניה, אוגנדה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בדרום, ב במערב ובסודאן בצפון.
דג זהב
בחברת בני האדם ובתרבות
בגלל מעמדו המיוחד, הורה קיסר סין לבנות בריכה בארמונו בהאנגג'ואו ולגדל בה מספר רב של דגים אלו. עם הזמן, מנהג זה פשט גם בקרב האצולה הסינית, והדג הגיע בהדרגה לכל מחוזות סין. בתקופת שושלת מינג (1368–1644) כתב הרופא הסיני לי שיה צ'אן (1518–1593) בסיפרו "הספר הגדול של מדע הרפואה" שהנוהג לגדל דגי זהב פשט בקרב כל העם בסין.
מדינות דרום סודאן
מדינות בתקופת 2011-2015 והחל משנת 2020
בין השנים 2011 ל-2015, דרום סודאן הייתה מחולקת ל-10 מדינות. הן אוגדו בשלושה חבלי ארץ היסטוריים:
דג זהב
בחברת בני האדם ובתרבות
בשנת 1502 הגיע הדג לראשונה מסין ליפן הסמוכה, וב-1611 מסין לפורטוגל ומשם לשאר אירופה. שמו הנפוץ ניתן לו על ידי קארולוס ליניאוס בשנת 1758. בשנת 1850 לערך הגיע לצפון אמריקה ועד מהרה הפך לנפוץ בכל שטחי ארצות הברית.
דג הזהב הוא האמצעי המניע את עלילת האגדה של אלכסנדר פושקין "הדייג ודג הזהב", המבוססת על האגדה "הדייג ואשתו" של האחים גרים. על פיה כתב המלחין לודוויג מינקוס את הבלט "דג הזהב".
מדינות דרום סודאן
מדינות בתקופת 2011-2015 והחל משנת 2020
באקווטוריה (=המשוונית), שהיא החבל הדרומי ביותר, שלוש מדינות: אקווטוריה התיכונה, אקווטוריה המערבית ואקווטוריה המזרחית.
בבחר אל-ע'זאל שבצפון מערב ארבע מדינות: צפון בחר אל-ע'זאל, מערב בחר אל-ע'זאל, מדינת האגמים וואראפ.
ואילו בחבל הנילוס העליון הגדול שלוש מדינות: מדינת הנילוס העליון, ג'ונגליי, ומדינת האיחוד.
הפרעה בתשוקה המינית
הפרעה בתשוקה המינית או הפרעה ביצר המיני (מכונה לעיתים גם קרירות מינית) היא הפרעה בתפקוד המיני המתבטאת בהיעדר תשוקה מינית או בתשוקה מינית נמוכה, המתרחשת לאורך זמן ואינה קשורה בהפרעה נפשית או גופנית אחרת. הפגיעה בתשוקה המינית מתבטאת גם בהיעדר פנטזיות מיניות.