cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אן מקייב (סרט)
אן מקייב (באוקראינית: Анна Київська; בצרפתית: Anne De Kyiv) הוא סרט קולנוע ביוגרפי-היסטורי, הפקה משותפת של אוקראינה וצרפת בבימויה של איב אנג'לו. עלילת הסרט מבוססת על הרומן ההיסטורי של הסופרת הצרפתית "אן מקייב, מלכת צרפת" (Anne de Kiev: reine de France, 2002) ומגולל את קורות חייה של אן מקייב, אשתו של אנרי הראשון, מלך צרפת.
עלילה
אנרי הראשון יורש את כתר הפרנקים, ואיתו - מדינה נטושה מוקפת באויבים. כדי לחזק את מעמדה של צרפת הוא כורת ברית עם מנהיג המדינה החזקה רוס של קייב - הנסיך יארוסלאב החכם ומתחתן עם בתו אנה יארוסלאבנה. נישואים אלה מביאים שגשוג למדינה. אנה הופכת לאן והיא מעוררת השראה באנרי לעשות את הדברים הנכונים והגדולים. בעזרת כלי נשק ודיפלומטיה הם מביסים אויבים, מרחיבים אדמות ומביאים אליהם שלום ורוגע. עם זאת, האושר לא נמשך לנצח. המלך אנרי הראשון מת ומשאיר את אן לשלוט כעוצרת ואחראית על בנם הראשון פיליפ. אך האם מלך צרפת העתידי יוכל לסלוח לאמו כי העם מעדיף את "המלכה הלבנה" על פניו...?
ביקורת
באפריל 2018 פרצה שערורייה סביב הסרט, לאחר שעיתונאים מהמגזין האוקראיני "השבוע האוקראיני" גילו כי מקור עלילת הסרט הוא הרומן של ז'קלין דוקסואה, "אן מקייב, מלכת צרפת" ובו פרשנות פרו-רוסית להיסטוריה האוקראינית. במיוחד כתבו העיתונאים האוקראינים מכתב בירור רשמי שהופנה לסוכנות הממשלתית לענייני קולנוע, בו נאמר כי "הספר התפרסם תחת עריכתו של אוקראינופוב ידוע, יו"ר מערכת העיתון "מחשבה רוסית" ויקטור לופאן, שבדפי העיתון שלו מפגין לופאן השקפות אנטי-אוקראיניות בגלוי. מהשורות הראשונות עד האחרונות, ז'קלין דוקסואה מגלמת בעקביות את הפרשנות הנפוצה שכבר הייתה בספרות ההיסטורית הצרפתית, חזון רוסי גרידא של דמותה של המלכה אן. בספר אין אזכור של אוקראינה. זה מתחיל באזהרה כי "לשם הבהירות קיבלו המדינות שמות מודרניים: רוסיה וצרפת." בתגובה לבקשתם של העיתונאים, הבטיח ראש סוכנות הקולנוע הממלכתית שאם ההפקה תאשר את זמינות הסכום הדרוש למימון הפרויקט ויכין מסמכים לחוזה להפקת סרט על השימוש ברומן הפרו-רוסי של ז'קלין דוקסואה, כבסיס לתסריט הסרט תינתן תשומת לב נוספת.
מימון
בשנת 2016 הסרט לא זכה במכרז הקולנוע הממלכתי שניהלה סוכנות הקולנוע הממשלתית. בכך לא קיבל הסרט את תמיכת המדינה, המפיקים לא הצליחו לאשר סופית את מועמדותו של הבמאי רג'יס ורנייה והמפיקים הודיעו כי התקציב הכולל עומד על 100 מיליון הריבניה. בשנת 2017 הסרט הצליח לזכות במכרז הממשלתי, כשהפעם תקציב הסרט עמד על 135 מיליון הריבניה (כשסוכנות הקולנוע הממלכתית מעניקה 40.5 מיליון הריבניה). ועדת מומחים מינתה את הפרויקט הזה בין הזוכים והמליצה להפחית את תקציב הסרט.
צילומים
חברת ההפקות Kinorob (חברה בת של Film.UA) החלה לעבוד על הפרויקט בשנת 2016. שלב הצילומים תוכנן לקיץ-סתיו 2018 בצרפת ובאוקראינה עם איב אנג'לו כבמאית, כשצאת הסרט לאקרנים תוכנן לשנת 2021, אך בהמשך יציאת הסרט נדחתה לזמן לא מוגבל.
ניקולא ואלה
ניקולא ואלה (בצרפתית: Nicolas Vallet או Valet, סביבות 1583 – סביבות 1642 היה נגן לאוטה ומלחין צרפתי שהיגר לרפובליקה ההולנדית.
קורות חייו
ניקולא ואלה נולד ביישוב קורבני בנפת לאן (Laon) שבמחוז אן בחבל פיקרדיה שבצרפת במשפחה הוגנוטית. יש הסבורים כי היה אולי הבן הבכור של הנגן ז'האן ואלה שהתיישב במו (Meaux).
בסביבות שנת 1613 היגר להולנד. עבד באמסטרדם כמוזיקאי עצמאי, מורה ללאוטה.
ב-12 בנובמבר 1626 יחד עם עמיתו נגן הלאוטה אדוארד הנקוק, הקים בביתו בית ספר למחול.
יצירותיו
ואלה נודע תחילה בקובץ שלו "Secretum musarum" (סוד המוזות) שכלל קטעים מוזיקליים, עיבודים ושיעורים ללאוטה של רנסאנס בעלת עשרת מיתרים. הוא פורסם בשני חלקים בשנת 1615 ו-1616. זו הייתה אחת היצירות האחרונות לסוג זה של לאוטה, לפני החלפתה בלאוטה הבארוקית. הכרכים כוללים כל הסוגות המוזיקליות שהיו נהוגות בתקופתו - כמו פרלוד, פנטזיה, ריקודים, בלט, שנסונים, ונושאים מוזיקליים שהיו נפוצים החל מסוף המאה ה-16 בכל אירופה. ואלה הלחין גם 21 מתוך "תהלים לדוד" (1615 - נאנט) ו-Regia Pietas (רחמים מלכותיים) (1622). ב21 התהלים הקול שר את המנגינה, בעוד הלאוטה רוקמת סביב לקול מעין פוליפוניה וירטואוזית. ב"Regia Pietas " סימן ואלה את הטבלטורה לכלל התהלים לדוד. מתוך רצוך לחסוך במקום ובנייר - מתחת לטבלטורה הצביע ואלה על הברות הפסוקים על באמצעות כוכביות, על מנת להעניק לזמר חופש להוסיף במקומות המסומנים את מילות התהלים בגרסאות הקלוויניסטיות בצרפתית, הולנדית, גרמנית וכן בלטינית. לפי פרדריק נוימן, ואלה היה בין הראשונים שהנהיג קישוטים בטבלטורה ללאוטה.
ב-1642 פרסם ואלה את היצירה "Apolloos soete lier" (הלירה המתוקה של אפולון) לכינור ולקול באס.
מינכן, על סף מלחמה
מינכן, על סף מלחמה (אנגלית: Munich – The Edge of War) הוא סרט דרמה בריטי/גרמני שנוצר בשנת 2021, בבימויו של הבמאי הגרמני כריסטיאן שווצ'וב על פי תסריט של בן פאוור ובהפצה בלעדית של חברת נטפליקס. הסרט מבוסס על ספרו של רוברט האריס – מינכן. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים של לונדון ב-13 באוקטובר 2021. ב-14 בינואר 2022 החלה הצגה מוגבלת של הסרט בבתי הקולנוע בארצות הברית ושבוע לאחר מכן צירפה חברת נטפליקס את הסרט לשרותי הסטרימינג שלה.
עלילה
בשנת 1932, החברים יו לגאט, פול פון הרטמן וחברתו לנה חוגגים את סיום לימודיהם באוניברסיטת אוקספורד. הרטמן מתעקש שחבריו יבקרו אותו במינכן כדי שיחוו את מה שהוא מכנה "גרמניה החדשה".
שש שנים מאוחר יותר, לגאט עובד כמזכירו של ראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין בעוד שאירופה נמצאת על סף מלחמה. צ'מברלין שואף להשיג שלום עם אדולף היטלר בכל מחיר, גם אם זה אומר לאפשר לגרמניה להשתלט על חבל הסודטים מידי בעלת בריתה של בריטניה – צ'כוסלובקיה. צ'מברלין כותב לבניטו מוסוליני במאמץ לעצור את הפעולה הצבאית. לכאורה היוזמה נושאת פרי והיטלר מזמין את צ'מברלין וראש ממשלת צרפת אדואר דאלאדיה עם מנהיג איטליה – בניטו מוסוליני לוועידה שנודעה לימים כועידת מינכן.
הרטמן עובד בינתיים כמתרגם במשרד החוץ בברלין תוך שהוא בחשאי מתכנן עם גנרל מהוורמאכט יוזמה להפלת היטלר וזאת אם בכירי הצבא יסכימו לעצור אותו ולתפוס את השליטה. הגנרל מאמין שלא ניתן להשיג זאת אלא אם יורשה להיטלר לפלוש לחבל הסודטים, בעוד שהרטמן מטיל ספק בנחישות הקולקטיבית של הגנרלים לעצור בעד היטלר, הרטמן מקבל מסמך גנוב על ידי אהובתו, הלן וינטר, המעיד כי היטלר מתכוון לכבוש את אירופה. הרטמן והאחרים מתכנסים מחדש ומסכימים שהעברת המידע לצ'מברלין בזמן שהוא במינכן תהיה האפשרות הטובה ביותר למנוע ממנו חתימה על הסכם שלום מדומה. הרטמן מגלה שיש לו חבר מהכיתה לשעבר, לגאט, שכנראה יכול לעזור. סר הוראס ווילסון ובכיר בMI5 פונים ללגאט בנוגע להשגת המסמך שברשות הרטמן. לגאט מסכים לעזור להשיגו למרות הסכנות הכרוכות בכך. לגאט משכנע את צ'מברלין לצרף אותו יחד איתו למינכן במסווה של מתרגם. מהצד השני הרטמן עולה לרכבת של היטלר. תוך זמן קצר מגלה ששותפו לחדר השינה ברכבת הוא חבר ילדות בשם פרנץ סאואר, שהפך לקצין באס אס. לגאט מחביא את המסמך ואת האקדח בחדר האמבטיה, סאואר חושד בהרטמן אשר תופס אותו מחטט במזוודה שלו.
פלאשבק מגלה שליגט והרטמן הסתכסכו ב-1932 לאחר ויכוח מילולי סוער הקשור לתמיכתו של הרטמן בנאציזם. לגאט מקבל לידיו את המסמך, אך הרטמן מתעקש להציג בפני צ'מברלין את הטיעון שאסור לו לחתום על הסכם מינכן בעקבות הכתוב במסמך. לגאט והרטמן נפגשים עם צ'מברלין, אשר לועג לרעיון שלא לחתום על ההסכם וזאת על סמך תוכניות צבאיות גרמניות מעורפלות לכיבוש אירופה. צ'מברלין מסרב לפעול וכועס על לגאט. הרטמן מגלה ללגאט שהוא מתכוון לרצוח את היטלר וזאת למורת רוחו של לגאט. כאשר לגאט חוזר למלון שלו, הוא מגלה שבחדרו נמצא סאואר שפרץ לחדרו וגם תוקף אותו. עם עזיבתו של סאואר לגאט מגלה שהמסמך נעלם ונכנס לפאניקה, אבל הוא מצליח להעביר הודעה דיסקרטית להרטמן המודיעה לו על כך. הרטמן נפגש עם היטלר ביחידות אך אינו יכול להביא את עצמו לירות בו.
כשלגאט נכנס למכונית בכיוון שדה התעופה, הקלדנית ג'ואן מנזיס מגלה שהיא אחייניתו של קולונל בצבא הבריטי, ושהיא גנבה את המסמך מחדרו כדי למנוע מהגרמנים למצוא אותו. צ'מברלין חוזר לבריטניה ונותן את נאום השלום המפורסם שלו. לגאט חוזר הביתה לאשתו ולבנו, וחושף כי הוא מתכנן לעזוב את עבודתו ולהצטרף לחיל האוויר המלכותי. הכתוביות בסוף הסרט מציינות כי הסכם מינכן נכשל בסופו של דבר ומלחמת העולם השנייה מתחילה. צ'מברלין מתפטר מספר חודשים לאחר מכן, ומת זמן קצר לאחר מכן, אך לבריטניה היה יותר זמן להתכונן למלחמה.
ראו גם
מבצע ואלקירי (סרט)
ויקטור הרצפלד
האביר ויקטור הרצפלד, משנת 1874 ריטר פון הרצפלד (בהונגרית: Herzfeld Viktor, ברטיסלאבה, 8 באוקטובר 1856 – בודפשט, 19 בפברואר 1919) היה מלחין, כנר, מנצח, מבקר מוזיקה, יהודי-הונגרי-אוסטרי מורה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
ביוגרפיה
בין השנים 1875 עד 1879 למד משפטים בווינה, לצד מוזיקה בקונסרבטוריון Gesellschaft der Musikfreunde. המורה שלו לכינור היה יוזף הלמסבר האב. בשנת 1880 הוא קיבל את הפרס הראשון לשני המקצועות.
בעונה 1881–1882 הוא היה מנצח בתיאטרון תחילה בלינץ ולאחר מכן בלייפציג. בשנת 1884 זכה בפרס בטהובן על יצירותיו של אגודת ידידי וינה. בברלין השתתף בלימודי הלחנה אצל אדוארד גרל ופרידריך קיל.
בשנת 1886 עבר להתגורר בבודפשט. הוא לימד באקדמיה למוזיקה משנת 1888, תחילה תורת המוזיקה, אסתטיקה והיסטוריה ולאחר מכן בשנת 1908, כאשר פרש הנס קסלר, הפך לפרופסור ולראש מחלקת הקומפוזיציה. בשנת 1907 כתב את ה"מארש חגיגי" לחנוכת הבניין החדש של המוסד.
הוא היה מעורב באופן פעיל בחיי המוזיקה של בירת הונגריה והשתתף בקונצרטים של יוהנס ברהמס בפשט. הוא הפך לחבר ברביעיית המיתרים הובאי - פופר, שם ניגן כינור שני עד 1889 (הוא הצטרף מחדש להרכב בין השנים 1897 לבין 1899).
בשנת 1887 התנצר. עם הזמן למד גם הונגרית, לבקשתו של המלחין ינה הוסקה קיבל על עצמו את תפקיד נשיא הקואופרטיב של "הליריקאים, מלחינים ומו"לים למוזיקה של הונגריה", החזיק בתפקיד עד שנת 1918 ואז העביר אותו לידי ינה הובאי. בתקופתו בבודפשט הוא היה מבקר מוזיקה מרכזי בעיתונות המקומית בשפה הגרמנית: בין השנים 1888 עד 1990 כתב ב-Neues Pester Journal, ומשנת 1907 עד 1908 ב-פסטר לויד. הוא חלה רבות בשנותיו האחרונות ויכול היה לקבל רק את תלמידים בבית. רוב יצירותיו שלא פורסמו (יצירות תזמורות, שירים וכו') נשכחו כעת.
תלמידיו המפורסמים (רשימה חלקית)
פאל אברהם
אנטל פליישר (מנצח)
ג'רג' קושה
מיהאי קראוס
לאסלו לייטה
אנטל מולנאר
אאוגן סנקאר
איוואן גשוב
איוואן אֶבְסְטְרָטִיֶיב גֶשוֹב (בבולגרית: Иван Евстратиев Гешов; 20 בפברואר 1849, פלובדיב, האימפריה העות'מאנית – 11 במרץ 1924, סופיה, ממלכת בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי אשר כיהן במספר כהונות כשר, כיושב ראש האספה הלאומית של בולגריה וכן כראש ממשלת ממלכת בולגריה.
ראשית הקריירה
איוואן גשוב נולד בפלובדיב וב-1865 עקר עם משפחתו לעיר מנצ'סטר שבאנגליה, שם השלים את השכלתו התיכונית והאקדמית באוניברסיטת ויקטוריה. ב-1872 שב לבולגריה והצטרף למאבק נגד שלטון העות'מאנים ולמען עצמאות המדינה. הוא נעצר, נשפט ונדון למוות, אך עונשו הומתק והוא הוגלה לעיר חלב. לאחר תום המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) זכה לחנינה והותר לו לשוב לפלובדיב. הוא השתלב במנגנון הממשל העצמי בפלובדיב שהייתה בירת המחוז העות'מאני רומליה המזרחית. ב-1883 שב לסופיה ומונה ליושב ראש הבנק הלאומי הבולגרי. לאחר מלחמת בולגריה–סרביה (1885) צורף גשוב לצוות המשא ומתן הבולגרי שגיבש את תנאי הסכם בוקרשט (1886). בהמשך, כיהן כשר האוצר ושר המסחר והחקלאות בממשלותיהם פטקו קרבלוב ווסיל רדוסלאבוב.
כהונת ראש הממשלה ואחריתו
גשוב נמנה עם מייסדי מפלגת העם הבולגרית וכיהן כשר האוצר בממשלתו של קונסטנטין סטואילוב. לאחר הפילוג במפלגת העם עבר גשוב למפלגת העם הפרוגרסיבית וב-1911 מונה לראש ממשלת בולגריה. בתפקידו זה היה שותף לכינון הליגה הבלקנית שהובילה למלחמת הבלקן הראשונה ולהצלחות משמעותיות לצבא הבולגרי שבאו לידי ביטוי בהסכם לונדון (1913) אשר חתם את המלחמה. פרדיננד הראשון, מלך בולגריה לא היה מרוצה מסעיפים מסוימים בהסכם אותם כפו המעצמות על בולגריה ולא הייתה לו כוונה לכבדו. גשוב נאלץ להתפטר, תחתיו מונה סטויאן דאנב ועד מהרה פרצה מלחמת הבלקן השנייה. לאחר מלחמת העולם הראשונה ומינויו של אלכסנדר סטמבוליסקי לראש הממשלה, גלה גשוב לצרפת מחשש שייעצר ויישפט בידי מנגנוני השלטון. הוא שב לבולגריה רק לאחר ההפיכה הצבאית במסגרתה הודח ונרצח סטאמבוליסקי. איוואן גשוב הלך לעולמו ב-1924 בסופיה והוא בן 75 שנים.
Kinorob
Kinorob (באוקראינית: Кінороб) היא חברת קולנוע אוקראינית המפיקה סרטים עלילתיים לקהל הרחב. מהווה חברה בת של קבוצת Film.UA והוקמה בשנת 2014.
היסטוריה
מאז, Kinorob עובדת על פיתוח והפקה של פרויקטים אוקראינים וסרטים משותפים עם מדינות שונות להפקה המבוססים על תסריטים מקוריים ומבוססים על יצירות ספרותיות ידועות.
פרס סטלייט
פרסי סטלייט (באנגלית: Satellite Awards) הם פרסים שנתיים הניתנים על ידי האקדמיה הבינלאומית לעיתונות (International Press Academy). הטקס נקרא במקור Golden Satellite Awards. הטקס נערך מאז שנת 1997, כאשר בכל שנה, טקס הענקת הפרסים נערך במלון אינטרקונטיננטל אשר נמצא במחוז המגורים המסחרי Century City שבלוס אנג'לס.
בשנת 2011, צומצמו מספר קטגוריות הפרסים לקולנוע מ-22 ל-19 סיווגים; הצמצום נעשה כאשר הוחלט על מיזוג בין קטגוריות סרטי הדרמה והקומדיה הטובים ביותר תחת הקטגוריה 'הסרט הטוב ביותר'. כמו כן מיזוג בקטגוריות השחקן הטוב ביותר בסרט דרמה וקומדיה תחת הקטגוריה 'השחקן הטוב ביותר' ומיזוג בקטגוריות שחקן המשנה הטוב ביותר בסרט קומדיה ודרמה תחת הקטגוריה 'שחקן המשנה הטוב ביותר'.
קולנוע
בשנת 2011, האקדמיה הבינלאומית לעיתונות שילבה את קטגוריות הדרמה, קומדיה ומוזיקלי בקולנוע לקטגוריה אחת. השינוי נעשה בקטגוריית הסרט הטוב ביותר, השחקן/שחקנית הטוב/ה ביותר וכמו כן בקטגוריות שחקני המשנה.
מארי פרגוסון
מארי (מולי) אייזולן פרגוסון (באנגלית: Mary Isolen Fergusson; 28 באפריל 1914 – 30 באוקטובר 1997) הייתה מהנדסת אזרחית סקוטית והאישה השותפה הראשונה בארגון Institution of Civil Engineers (ICE).
בין הפרויקטים שעבדה עליהם אפשר לראות את גשרי היילנדס, תוכנית טיהור המים של נהר לוון וטחנות נייר מרקינץ'. בשנת 1957 פרגוסון הייתה לאישה הראשונה החברה בארגון המהנדסים ICE. בשנת 1979, כשנה לאחר שיצאה לגמלאות, היא זכתה בעיטור האימפריה הבריטית המוענק מטעם מסדר האימפריה הבריטית. בשנת 1985 העניקה לה אוניברסיטת הריוט-וואט את התואר דוקטור לשם כבוד למדעים כאות הוקרה על פועלה החלוצי ועל היותה מודל לחיקוי עבור נשים רבות שבחרו בעקבותיה לעסוק במקצועות ההנדסה.
קורות חייה
מארי פרגוסון נולדה בפליימות' ב-28 באפריל 1914. אביה היה מדען וחוקר נלהב בתחום הרפואה ובנה בעצמו מכשור רפואי אשר שימש אותו לצורכי מחקר, כמו ציוד רנטגן למשל. כבת בכורה הייתה חשופה פרגוסון לעבודה של אביה והוא היה האדם הראשון אשר הכיר לה את תחום ההנדסה.
בשנת 1936 פרגוסון סיימה את לימודיה באוניברסיטת אדינבורו עם תואר ראשון בהנדסה אזרחית, שם נשארה לגור במשך שישים השנים הבאות. לאחר מכן, התחילה לעבוד במשרד ההנדסה הסקוטי בלית' ובלית' בו התקדמה לתפקיד שותפה בכירה, וככל הנראה הייתה האישה הראשונה שהגיעה לתפקיד זה בחברת הנדסה. ב-1957 הייתה לאישה הראשונה החברה בארגון ICE. אחרי פרישתה הוענקו לפרגוסון עיטור האימפריה הבריטית והתואר דוקטור לשם כבוד על ידי אוניברסיטת הריוט-וואט. ב-2019 היא צורפה להיכל התהילה הסקוטי למהנדסים (Scottish Engineering Hall of Fame).
לאחר פרישתה המשיכה פרגוסון לעבוד כיועצת בתחומי ההנדסה ואת משכורתה הקדישה להקמת קרן מענק אוניברסיטאית למהנדסים ומהנדסות צעירים. בנוסף, הייתה פעילה בארגון הנשים המהנדסות הנקרא Women’s Engineering Society.
לאחר פרישתה חלקה לה אוניברסיטת הריוט-וואט כבוד וקראה לבניין המעונות על שמה. בדומה, חברת החשמל National Grid העניקה למכונה במשקל 510 טון ואורך של 160 מטר את השם "מארי" כדי להוקיר אותה על היותה האישה הראשונה החברה בארגון ICE. המכונה "מארי" שימשה, בין השנים 2018–2019, לקידוח מנהרה מתחת לנהר האמבר, כחלק מפרויקט לאבטחת 20% מאספקת הגז של בריטניה.
מארי פרגוסון לא נישאה מעולם. בנוסף, היא הייתה חברת וועדה בתנועת הצופים. היא נפטרה בלונדון בתאריך 30 באוקטובר 1997.
פעילות מחקרית
בשנתה הראשונה בחברת בלית' ובלית' עבדה מארי פרגוסון ללא שכר אך לאחר שהמנהלים הכירו בפוטנציאל שלה התחילו לשלם לה כ-30 שילינג בשבוע. בזמן העסקתה בחברה היא עבדה עם שותף בכיר, בנג'מין האל בלית' השלישי, וביחד הם תכננו גשרים בהיילנדס ובאיים ההיברידיים. ב-1 בינואר 1948 היא קודמה לתפקיד שותפה בכירה ופיקחה על פרויקטים שונים בהנדסה אזרחית, ביניהם: בניית גשרים, תוכניות ביוב כמו תוכנית טיהור המים של נהר לוון, ופרויקטים תעשייתיים כגון טחנות הנייר של מרקינץ'. אחד הפרויקטים הגדולים שתכננה היה גשר הולכי רגל דו-מפלסי העשוי מבטון. הגשר נבנה מעל מי הגאלה וכלל גרם מדרגות לוליני ומערכת ביוב, והוא התעקל מעבר לנהר בין ל.
לצידה של פרגוסון עבד שותפה ג'יימס אנדרו אדיסון ועוזר צעיר בשם ויליאם פראסר. יחד הובילו את בלית' ובלית' להיות חברה מצליחה ומשגשגת בתחום הארכיטקטורה הסקוטית המודרנית. החברה עבדה עם רשויות מקומיות ואדריכלים פרטיים, כמו: רוברט מת'יו וג'ונסון מרשל. בניינים רבים שתכננו פרגוסון ושותפה, ניתן למצוא במוסד בו למדה, אוניברסיטת אנדיבורו.
פעילות הנדסית
במהלך הקריירה הארוכה שלה, מרי עיצבה מספר רב של פרויקטי הנדסה אזרחית הכוללים בין השאר גשר הולכי רגל מעל נהר הגאלה בסקוטלנד, הכולל בתוכו מדרגות ספירליות ומערכת ניקוז, טחנות נייר בכפר מרקינץ', ופרויקט טיהור הנהר לבן (leven) הנמצא בסמוך לעיר גלאזגו.
המועצה המדינית
המועצה המדינית (ברוסית: Государственный совет) מוסד ממשל עליון באימפריה הרוסית שהוקם בשנת 1806. עד לשנת 1906 תפקד כמועצה מייעצת לקיסר, בשנים 1906–1917 היה הבית העליון של הפרלמנט הרוסי.
המועצה לפני שנת 1906
קודם להקמת המועצה המדינית, עוד בשנת 1801 הוקמה המועצה הנדרשת (Непременный совет). במועצה זו השתתפו מספר יועצים קרובים של אלכסנדר הראשון. המועצה המדינית הוקמה כחלק של ההצעות לרפורמה שלטונית של מיכאיל ספרנסקי.
הקיסר היה ממנה חברי המועצה בהתאם לרצונו. מעשית, הרוב המוחלט של חברי המועצה היו אנשי אצולה רוסית והמינוי היה לכל החיים. כל שרי הממשלה היו חברי המועצה. יושב ראש המועצה וסגנו קבלו מינוי שנתי מהקיסר. עד לשנת 1865 יושב ראש מועצת השרים היה גם יו"ר המועצה המדינית. אם הקיסר השתתף בישיבת המועצה, הוא היה יו"ר הישיבה. בשנת 1810 למועצה היו 35 חברים, בשנת 1890 - 60 חברים ובמהלך תחילת המאה ה-19 מספר החברים הגיע ל-90.
במשך תקופה ארוכה ישיבות המועצה התקיימו בארמון החורף. בשנת 1885 הישיבות עברו לארמון מרינסקי והתקיימו בארמון זה עד לשנת 1917.
המועצה כללה אספה הכללית, משרד המדינה (Государственная канцелярия), מחלקות וועדות.
כל הנושאים היו מועברים למועצה רק דרך משרד המדינה ובאמצעות מזכיר המדינה שעמד בראשה. לאחר בדיקת הנושאים, המזכיר היה מעביר אותו למחלקה ספציפית של המועצה לדיון. בהתאם להנחיית הקיסר, נושאים דחופים היו יכולים לעבור ישירות לאספה הכללית. בהתאם למסמך שהיה בבסיס הקמת המועצה היא הייתה צריכה לדון בכל החוקים החדשים. מעשית הדבר לא נשמר. החלטה במחלקות המועצה ובאספה הכללית הייתה מתקבלת על בסיס רוב בהצבעה. לקיסר הייתה זכות לשנות החלטת המועצה.
המועצה לאחר 1906
בהתאם למניפסט של הקיסר מ-20 בפברואר 1906 הוקם הפרלמנט הרוסי. המועצה המדינית הפכה להיות הבית העליון של הפרלמנט. מחצית חברי המועצה היו מקבלים מינוי מהקיסר ומחצית היו נבחרים. מספר חברי המועצה שקיבלו מינוי מהקיסר לא היה יכול להיות גדול יותר ממספר חברים נבחרים והם קבלו מינוי מחודש ב-1 בינואר כל שנה.
בעקבות השינויים שונה גם הרכב מחלקות המועצה. משנת 1906 המועצה כללה 2 מחלקות:
במהלך מהפכת פברואר הקיסר ניקולאי השני פרסם צו על הפסקת פעילות המועצה עד אפריל 1917. במאי 1917 הממשלה הזמנית ביטלה את כל המינוים שחברי המועצה קבלו מהקיסר. בדצמבר 1917 הממשלה החדשה ביטלה סופית את המועצה המדינית.
הרכב המועצה
במועצה המקורית של שנת 1906 היו 196 חברים (98 על ידי מינוי של הקיסר ו-98 נבחרים).
בחירות חברי המועצה היו לפי 5 חטיבות:
הכהונה הייתה ל-9 שנים, למעט נציגי הגוברניות שנבחרו ל-3 שנים. חברי המועצה היו יכולים להיות רק בעלי זכות בחירה, בעלי גיל מעל 40 ובעלי השכלה תיכונית לפחות.
יו"ר המועצה וסגנו קיבלו מינוי שנתי מהקיסר והם נבחרו בין חברי המועצה שקבלו מינוי מהקיסר.
פטריק בלדי
פטריק בשיר בלדי (באנגלית: Patrick Bashir Baladi; ב-25 בדצמבר 1971) הוא שחקן אנגלי. הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד ניל גודווין בסיטקום של ה-BBC "המשרד", בדמות מייקל ג'קסון בסדרת הדרמה "סטלה" של Sky 1, ובסדרת המתח "מרצ'לה" של רשת ITV.
ביוגרפיה
בלדי נולד בסוטון קולדפילד שבווריקשייר. אביו הוא גינקולוג ומיילד מלוב, ואמו היא מיילדת. יש לו אח ניק, ושלוש אחיות שרה, שרלוט ובונג'י. הוא למד בסטוניהרסט קולג', והיה הראשון שזכה בפרס צ'ארלס לוטון על הופעותיו במחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" (בתפקיד פרעה) ובמחזה "אמדאוס" (בתפקיד מוצרט). אחרי סיום הלימודים בקולג' למד משחק ב- Central School of Speech and Drama.
קריירה
בלדי ידוע מגילום דמותו של ניל גודווין, יריבו נעים ההליכות של דייוויד ברנט, בסדרת המוקומנטריה של ה-BBC "המשרד". הוא הופיע בעונה השנייה של הסדרה ובפרק ספיישל חג המולד.
בנוסף לסדרה "המשרד" השתתף בלדי במגוון סרטים ותוכניות טלוויזיה בהן "Kidnap and Ransom" בתפקיד פיליפ שאפר, "Alpha Male", "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים", "Beyond the Pole", בדרמה הרפואית "Bodies", בעיבוד לרומן "Lady Audley's Secret", בדרמה הקומית "Grafters", בסדרה "עדות אילמת", בסרט "The International", בסדרות הדרמה "Party Animals" ו"מאהבות", בפרק בסיטקום "כבוד הכומר", בדרמה הקומית "עור רגיש", בסדרה "Privates" והחל מהעונה השלישית בסדרה "סטלה".
ב-2007 גילם בלדי את דמותו של דודי אל-פיאד בסרט הדוקו-דרמה "Diana: Last Days of a Princess". ב-2008 שיחק בתפקיד קטן בקומדיה הרומנטית "הזדמנות אחרונה לאהבה" לצדה של אמה תומפסון. בתיאטרון שיחק בלדי בהפקות רבות של הלהקה השייקספירית המלכותית כגון "המלט" ו"מהומה רבה על לא דבר". הוא כיכב בסדרה הקומית "גיבורי-על מובטלים" בתפקיד אקסלסור.
חיים אישיים
ב-9 בינואר 2007 התחתן בלדי בסנט לוסיה עם ג'מה ווקר, שהייתה חברתו זמן רב. ב-3 במרץ 2007 נולדה בתם אווה. הוא חבר בלהקת "Grow Up" יחד עם קית' אלן.
Sorry (שיר של הלסי)
Sorry (בעברית: סליחה) הוא שיר של הזמרת האמריקאית הלסי, מתוך אלבום האולפן השני שלה, Hopeless Fountain Kingdom. הוא נכתב על ידי הלסי והופק על ידי גרג קורסטין. השיר הוא בלדה בה היא מתנצלת בפני מאהביה הפוטנציאליים על שלא נתנה להם להתקרב אליה. הקליפ לשיר ביימו סינג ג'י ליי והלסי והוא יצא לאור ב-2 בפברואר 2018 בערוץ Vevo של הלסי. השיר הגיע למעלה מ-140 מיליון השמעות בספוטיפיי, והיה השיר השלישי ביותר שהושמע באלבום.
הרכב השיר
השיר נכתב על ידי הלסי וגרג קורסטין, שגרג גם הפיק את השיר. השיר הוא בלדה מסודרת לפסנתר באורך 3:40 (שלוש דקות וארבעים שניות). נכתב במפתח A מז'ור בקצב של 74 פעימות לדקה. טווח הקול של הלסי משתרע בין פה ל-סי. רוב שפילד מרולינג סטון דיבר על התוכן של השיר ואמר "מדאיג אם היא אי פעם תאהב את עצמה כדי לתת למישהו להתקרב אליה". השיר מתחיל בפתיחת מנגינת פסנתר "קודרת", ואחריו השורות "התגעגעתי לשיחות שלך במשך חודשים נראה / לא מבינה כמה אני יכול להיות / כי לפעמים אני יכולה להתייחס לאנשים / שאני אוהבת כמו תכשיטים. במהלך הפזמון היא שרה "אז אני מצטער לאהובי הלא ידוע / מצטערת שאני לא מאמינה / שמישהו אי פעם באמת / מתחיל להתאהב בי". לקראת הסוף היא שרה "מישהו יאהב אותך / אבל לא אני".
וידאו קליפ
ב-2 בפברואר 2018 יצא לאור וידאו קליפ הנלווה לשיר בוים סינג על ידי ג'י לי והאלסי, שגם ניהל את הקליפים לסינגלים הקודמים,"Now or Never" ו-"Bad at Love ". הסרטון מתחיל עם כשרואים את הלסי עם פצעים בפנים לאחר תאונת דרכים, היא מתחילה ללכת ברחוב לצד אש עם גופות ורכבים נטושים בכל מקום.
קרדיטים וכוח אדם
קרדיטים שהותאמו מטיידל.
מפקדת הצבא הסורי בקוניטרה
מפקדת הצבא הסורי בקוניטרה הוא בניין נטוש ברמת הגולן, סמוך לקוניטרה. עד לכיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים שימש הבניין כמפקדת הכוחות הסורים ברמת הגולן.
המבנה נמצא סמוך מאוד לגבול ישראל-סוריה, כקילומטר מערבית לקוניטרה הנטושה, וכ-3 קילומטרים מדרום לצומת בראון, על כביש 98.
המבנה
בניית המבנה החלה בשנת 1960 והסתיימה כעבור שנתיים, בשנת 1962. המבנה הוקם בסיוע סובייטי והוא בנוי ברובו מבטון, כשפינות המבנה מחופות באבן. המפקדה בנויה בצורת 'ח', אורכה 120 מטרים ורוחבה 30 מטרים. למבנה שתי קומות ובנוסף אליהן קומת מרתף וקומת גג, חצר פנימית אחורית וחניה מקורה.
מדרגות רחבות מובילות אל הכניסה הראשית למפקדה. מאולם הכניסה מתפצלים שני מסדרונות המוליכים לחדרים הרבים. באולם הכניסה ישנו מבנה מדרגות לולייניות המוביל לקומה השנייה ולגג. בסך הכל מכיל המבנה מאות חדרים. המבנה שימש את הצבא הסורי ובו ישבה המפקדה הסורית של אזור קוניטרה ורמת הגולן.
במלחמת ששת הימים שימש המבנה כמפקדת ארמיית השדה וממנו ניהל הצבא הסורי את המערכה. במהלך המלחמה הופצץ המבנה על ידי צה"ל עד שננטש כחלק ממנוסת הצבא הסורי. ב-10 ביוני 1967 בשעות הצהריים הגיעו לאזור הטנקים הראשונים מחטיבה 8, שתפסו את קוניטרה. בהמשך היום נכנסו חיילי צה"ל לתוך המבנה ובמקום נמצאו מסמכי שלל ומפות שהותירו החיילים הסורים מאחור בזמן המנוסה.
לאחר המלחמה התיישבו במקום יחידות של צה"ל ולמשך מספר שנים שימש המבנה את צה"ל. בהמשך ישבו במקום משקיפי האו"ם.
במלחמת יום הכיפורים ספג המבנה פגיעות נוספות כחלק מהקרבות ברמת הגולן בין ישראל וסוריה. כחלק מהסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה ביוני 1974 הוחזרה קוניטרה לסוריה אך אזור המפקדה נותר בידי ישראל.
לאחר שננטש
למרות הפגיעות שספג נותר המבנה עומד. גרם מדרגות לולייניות המוביל לגג קרס אך המבנה אינו נמצא בסכנת קריסה. את קירות המבנה הנטוש והחדרים הפנימיים מעטרים ציורי גרפיטי רבים.
בשנת 2007 הוקם בצמוד למבנה מאגר קוניטרה, האוגר מי גשמים לשימוש חקלאי ברמת הגולן. בשנת 2013 הוקמה בחזית הבניין התחנה השביעית בשביל אלי כהן. אחד החדרים בבניין הוקדש לאלי כהן והוא מנציח את פעילותו של כהן בבניין כששימש כמפקדה סורית.
המבנה הנטוש שימש לצילומים עבור העונה השנייה של הסדרה 'תאג"ד'.
אזרבייג'ן במשחקים האולימפיים לנוער
אזרבייג'ן משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). אזרבייג'ן החלה להשתתף במשחקי החורף החל מאולימפיאדת הנוער לוזאן (2020). לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער האזרבייג'נים 26 מדליות, מהן שתים עשרה מדליות זהב.
אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
המשלחת הראשונה של אזרבייג'ן למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה 12 ספורטאים שהתחרו בשישה ענפי ספורט. המשלחת דורגה במקום האחת עשרה בטבלת המדליות לאחר שזכתה בשמונה מדליות, מהן חמש מדליות זהב. המשלחת הציגה דומיננטיות בענף ההיאבקות עם זכייה בחמישה מדליות. ארבע מדליות זהב בקטגוריות משקל עד 100 ק"ג לנערים ועד 52 ק"ג לנערות בסגנון היאבקות חופשית ועד 42 ק"ג ו-50 ק"ג לנערים בסגנון היאבקות יוונית-רומית ומדליית כסף בקטגוריית משקל עד 54 ק"ג לנערים בסגנון היאבקות חופשית. המשלחה הגיעה להישגים משמעותיים בענפים הרמת משקולות עם זכייה במדליית זהב בקטגוריית משקל עד 69 ק"ג לנערים ואיגרוף עם זכייה בשתי מדליות כסף בקטגוריות משקל קל-זבוב ונוצה לנערים. ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים ג'ודו, טאקוונדו וקאנו/קיאק.
אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר שאזרבייג'ן שלחה עד כה. המשלחת מנתה 21 ספורטאים שהתחרו בתשעה ענפי ספורט. המשלחת דורגה במקום העשירי בטבלת המדליות לאחר שזכתה בשתים עשרה מדליות, מהן חמש מדליות זהב. המשלחת המשיכה להציג דומיננטיות בענף ההיאבקות עם זכייה בחמישה מדליות. שלוש מדליות זהב בקטגוריות משקל עד 63 ק"ג ועד 100 ק"ג לנערים בסגנון היאבקות חופשית ועד 69 ק"ג לנערים בסגנון היאבקות יוונית-רומית, ושתי מדליות כסף בקטוגריות משקל עד 52 ק"ג לנערות בסגנון היאבקות חופשית ועד 50 ק"ג לנערים בסגנון היאבקות יוונית-רומית. המשלחת הגיעה להישגים משמעותיים בענפים טאקוונדו עם זכייה במדליית זהב בקטגוריית משקל עד 73 ק"ג לנערים ומדליית כסף בקטגוריית משקל עד 44 ק"ג לנערות, וג'ודו עם זכייה בשתי מדליות כסף בקטגוריות משקל עד 55 ק"ג לנערים ועד 44 ק"ג לנערות. בענף האיגרוף המשלחת זכתה במדליית זהב בקטגוריית משקל קל-זבוב לנערים וסיימה במקום הרביעי בקטגוריית משקל סופר-כבד לנערים. המשלחת זכתה במדליית כסף בענף החתירה בטורניר היחידים לנערים. בענף האתלטיקה ספורטאי המשלחת זכו במדליית ארד בקפיצה משולשת לנערים והעפילה לגמר ריצת 3000 מטר לנערות בה סיימה במקום השמיני. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים קליעה, קשתות ושחייה.
מדליות לפי משחקים
width="20px"|
ביאיי
ביאיי (ביפנית: 美瑛) היא עיירה הממוקמת בחבל הוקאידו שביפן.
ביאיי ידועה במיוחד בזכות השדות והגבעות בפאתי היישוב אשר מושכים מבקרים בחודשי הקיץ ומשמשים בפרסומות ובתוכניות טלוויזיה יפניות רבות.
מאז שנת 1992 מתקיים בתחום היישוב המרתון "Biei Healthy Marathon" אשר מושך אליו משתתפים מכל רחבי יפן.
בתחום העיירה נמצא גם האתר בריכת התכלת, גוף מים מעשה ידי אדם שנוצר כתוצאה מעבודות שבוצעו בנהר הביאיי לאחר התפרצות הר טוקאצ'י ב-1988, במטרה להגן על העיירה ביאיי מפני זרמי בוץ געשיים. לפי ההערכות, הצבע העז של מי בריכת התכלת נובע מהנוכחות של הקולואיד אלומיניום הידרוקסיד, אשר הומס במים. בריכת התכלת מהווה גם כן אטרקציית תיירות.
עוסמן גרובה
דסטיני עוסמן גרובה אלארי  (בספרדית: Destiny Usman Garuba Alari; נולד ב-9 במרץ 2002 במדריד שבספרד) הוא כדורסלן ספרדי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בקבוצת יוסטון רוקטס מליגת ה-NBA.
קריירה
גרובה, בן להורים ממוצא ניגרי שעברו למדריד, בירת ספרד, הצטרף בשנת 2013 למחלקת הנוער של קבוצת הכדורסל ריאל מדריד כבר בגיל 14 זכה בטורניר הנוער של גביע המלך הספרדי עליו חזר בשנה שלאחר מכן שבנוסף זכה בתאר השחקן המצטיין של הטורניר. בשנת 2018 הוביל את קבוצת הנוער לזכייתה הראשונה אליפות היורוליג לנוער, בטורניר המוקדמות נבחר לחמישית הטורניר אף על פי שהיה השחקן הצעיר ביותר בהיסטוריה של הטורניר הישג עליו חזר גם בטורניר הגמר שנערך בבלגרד. בעונת 2019/2020 הפך גרובה לשחקן סגל קבוע בקבוצה הבוגרת של ריאל מדריד. בגיל 17 שנים, שישה חודשים ו-19 ימים רשם דאבל דאבל עם 13 נקודות ו-10 ריבאונדים ובכך שבר את שיאו של לוקה דונצ'יץ' בחודש אוקטובר של אותה שנה ערך את הופעת שלו ביורוליג במשחק בו קלע 12 נקודות במשחק ההפסד מול באיירן מינכן בגרמניה.
גרובה ערך את הופעת הבכורה של בנבחרת עד גיל 16 באליפות אירופה שנערכה בפולין הוא הוביל את הנבחרת לזכייה במדליית הזהב. ונבחר לשחקן המצטיין של הטורניר והיה לשחקן הצעיר ביותר בהיסטוריה שזוכה להישג זה לאחר שרשם טריפל דאבל במשחק הגמר.
ב-29 ביולי 2021, גרובה נבחר בבחירה ה-23 על ידי היוסטון רוקטס בדראפט ה-NBA 2021.
זבניגורודקה
זְבֵנִיגוֹרוֹדְקָה (באוקראינית: Звенигородка, נהגה זבניהורודקה; בפולנית: Zwinogródka) היא עיר במחוז צ'רקסי שבמרכז אוקראינה. העיר היא העיר הראשית בראיון הנושא שם זהה.
בעיר מתגוררים כ-18,330 תושבים (2011). הצייר והמשורר טאראס שבצ'נקו, אבי הספרות האוקראינית המודרנית, נולד בכפר מורינצי הסמוך לעיר. בעיר התגורר בין השנים 1797 - 1801 איוואן קרילוב.
יהודי זבניגורודקה
בראשית המאה ה-20 נמנו בעיר כ-6,400 יהודים. בשנת 1918 נערך ביהודי העיר פוגרום, בו נרצחו 27 יהודים. בתקופה הסובייטית פעל בסמוך לעיר קולחוז יהודי, והתקיימו בה בתי ספר יידיים.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה היוו היהודים 37% מתושבי העיר. ב-29 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, כבשו הגרמנים את העיר, ובאוגוסט ובספטמבר שלאחר מכן רצחו כמה מאות יהודים בה.
באוקטובר 1941 רוכזו היהודים שנותרו בעיר בגטו שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה, וממנו נשלחו יהודים למחנות עבודה. ב-14 ביולי 1942 חוסל הגטו בעיר, תוך רצח כ-1,500 מיושביו בסמוך לעיירה. יתר יהודי הגטו הועברו למחצבות בכפר נמורוז', שם הועסקו בעבודות כפייה מפרכות. ב-2 בנובמבר 1942 נרצחו כולם.
בין יהודי העיר ניתן למנות את הברון הוראצי גינצבורג ואת הסופר נתן אגמון.
שליחות סודית בליסבון
שליחות סודית בליסבון (באנגלית: A Man Could Get Killed) הוא סרט ריגול אמריקאי משנת 1966 בבימויו של רולנד נים, עם ג'יימס גארנר, מלינה מרקורי, אנתוני פרנציוזה וסנדרה די בתפקידים הראשיים.
המוזיקה נכתבה על ידי ברט קמפפרט. לשיר הנושא חוברו מילים והוא הפך לאחד מלהטיו הגדולים של פרנק סינטרה בשם "זרים בלילה" ("Strangers in the Night"). השיר זכה בפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר.
הסרט צולם בליסבון.
תקציר העלילה
כמות גדולה של יהלומים תעשייתיים נעלמת בליסבון. ויליאם בדוס (ג'יימס גארנר) נשלח על ידי בנק בניו יורק למטרות עסקים ונחשד שהוא קשור לעניין על ידי נציג שגרירות בריטניה האטון ג'ונס (רוברט קוט). סוכנים ממדינות שונות מנסים להיתחקות אחרי היהלומים ולפני שהוא נכנס למכונית היא מתפוצצת. הסוכן שחשוד בגניבת היהלומים נרצח ובדוס נוכח בהלוויה כשהסוכנים נועצים בו עיניים ובהם חברתו של הנרצח, אורורה סלסט (מלינה מרקורי).
הוא נפגש עם השגריר סר הנטלי (ססיל פרקר) שגם הוא חושד בו כקשור ליהלומים. אדם נוסף המחפש את היהלומים הוא סטיב אנטוניו (אנתוני פרנציוזה), אזרח אמריקאי המציג עצמו לפני בדוס כמבריח פורטוגזי, אליו מתלווה חברתו מארצות הברית, אמי פרנקלין (סנדרה די).
הם חוזרים לשגרירות ואורורה נזכרת שבן זוגה שוחח עם מישהו בשגרירות והזכיר את המילה אזליאה. היא רואה עציץ גדול של אזליה ובדוס מנפץ אותו והיהלומים נשפכים על הרצפה, התעלומה נפתרה.
בדוס עומד להיפרד מאורורה בשדה התעופה את היא גונבת את דרכונו וקורעת אותו. בדוס מבין ומחייך, מחליט להישאר וצועד לעומתה.
ראש ממשלת בלארוס
ראש ממשלת בלארוס (בבלארוסית: Прэм'ер-міністр Беларусі) הוא המשרה הרביעית בחשיבותה בבלארוס, אחרי יו"ר הבית העליון בפרלמנט הבלארוסי, יו"ר הבית התחתון והנשיא.
ראש הממשלה הוא יושב ראש מועצת השרים של רפובליקת בלארוס ועל פי החוקה הבלארוסית הוא אחראי להגדרת סדר יומה של הממשלה וניהול מדיניות הממשלה בנושאים שונים. ראש הממשלה אחראי על כל ענייני הפנים במדינה.
אפרים דפני
אפרים (אפרא) דפני (26 באפריל 1911 – 21 בנובמבר 1992) היה מראשוני קיבוץ עין גב, מפקדו במלחמת העצמאות ומצנחני היישוב.
ראשית חייו
נולד בזגרב, שהייתה אז באימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1911, בשם אלפרד קאנט (Alfred Kandt), למקסים-משה ורגינה-רחל קאנט (Kandt). לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה זגרב בממלכת יוגוסלביה. בעת שירותו בצבא יוגוסלביה סיים קורס קצינים ושירת כקצין פרשים.
השתתף במכביה השנייה ב-1935 כחבר בנבחרת האתלטיקה של הכח וינה, ועם סיומה נשאר כחלוץ בארץ ישראל. המשיך להיות ספורטאי פעיל באתלטיקה קלה בארץ, השתתף בתחרויות אתלטיקה בארץ, ואף זכה במדליות בריצות למרחקים בינוניים.
דפני היה מראשוני קיבוץ עין גב שהוקם ב־1937 כנקודת יישוב יהודי בודדה ומנותקת בחופה המזרחי של הכנרת.
היה במשך כשנה מנהל חברת השייט על הכנרת, אשר קיימה את עיקר הקשר וההספקה בין עין גב לבין טבריה ולישובים היהודיים בחוף המערבי של הכנרת.
אחיו הצעיר ראובן דפני עלה ארצה שנה אחריו והיה ממקימי עין גב אף הוא.
אביו ואחיו הבכור רודולף נכלאו באפריל 1941 במחנה ביוגוסלביה שהיה באזור בו שלטו האיטלקים. הם שרדו ועלו לארץ ישראל ב-1944 והתיישבו בקיבוץ עין גב. אמו נספתה בשואה.
שליחות מודיעינית ומאסר בדמשק
ב-1941 חצה דפני שהיה המוכתר של עין גב בתעודות של הבריטים (עם עוד חבר קיבוץ) את הגבול לסוריה, בשליחות ההגנה והבריטים, כדי לתאם עם מוכתר הכפר השכן שיתוף פעולה לקראת הפלישה הבריטית לסוריה. בזמן המפגש עם המוכתר הערבי הייתה הלשנה לבולשת הצרפתית, והשניים נתפסו ונשפטו לחודש מאסר בכלא בדמשק. הם קיבלו תמיכה של המוכתר הערבי, ושל הקהילה היהודית, שאף העמידה לרשותם עו"ד מקומי, לאחר שבועיים שילמו קנס, הוחזרו לישראל ונאסרו בכלא בצפת עד שיחרורם.
שליחות הצנחנים הארץ-ישראלים במלחמת העולם השנייה
אפרא התגייס לפלמ"ח ב־1941 ושירת בפלוגה א'. עם תחילת ההתארגנות למפעל השליחים-הצנחנים, הוא התנדב לשליחות משירותו בפלמ"ח.
הוא התנדב למשלחת צנחני הישוב היהודי בארץ ישראל. המתנדבים עברו מסלול הכשרה ארוך ומיונים שהתבצעו על ידי הבריטים, וכללו אימונים בארץ ישראל ובמצרים. לאחר כל שלבי המיונים המשלחת מנתה 37 צנחנים, ביניהם אחיו ראובן דפני. הוא תוכנן לצנוח ביוגוסלביה, לחבור לפרטיזנים היוגוסלבים של טיטו, וללוות את הצנחנים האחרים שהיו מתוכננים לחצות את הקווים למדינות היעד שלהם תחת הכיבוש הגרמני. עם זאת, בעת השהיה בבסיס המשלחת בבארי שבאיטליה דפני חלה ולא יכול היה לצנוח, ועל כן המשיך לפעול בבסיס המשלחת בבארי.
בהמשך השליחות באיטליה, אפרא התנדב כאזרח לצבא ארצות הברית, בשם הכיסוי George Carpenter, ליחידה בשם OSS – המשרד לשירותים אסטרטגיים, שהפך לאחר סיום המלחמה להיות ה CIA, הייתה זו יחידת מודיעין לפעולות מיוחדות שביצעה פעולות קומנדו ומודיעין מאחורי קווי האויב.
דפני השתתף בפעולות רבות של היחידה בשטחים בשליטת הצבא הגרמני בצפון איטליה.
מפקד אזור עין גב במלחמת העצמאות
עם סיום השליחות באירופה, הוא מונה על ידי ההגנה להיות מפקד האזור (מא"ז) של עין גב. הוא הכין את היישוב למלחמת העצמאות, הפעיל מערך אימונים צבאיים של חברי וחברות המשק, פיקד על בניית מערך הגנה היקפי של היישוב ובו מספר שכבות הגנה, החליט על בניית בונקר גדול סמוך לחוף הים, ודאג לאספקת נשק ותחמושת ללוחמי הקיבוץ.
במלחמת העצמאות היה הקיבוץ יישוב יהודי יחידי בחוף המזרחי של הכנרת, והכפר הערבי אלסמרא ניתק את הקיבוץ מיישובי עמק הירדן. לקראת ההפוגה הראשונה ובמהלכה הותקפה עין גב. שורת התקפות על ידי הצבא הסורי, צבא ההצלה. וכוחות מקומיים מכפרי הסביבה, נהדפו.
הוא היה מפקד עין גב במלחמת העצמאות לכל אורכה, בפיקודו לוחמי הקיבוץ כבשו את הר סוסיתא עליו היו מוצבים של הצבא הסורי שהיוו איום מתמיד לתושבי הקיבוץ. משלט הסוסיתא שימש מאז כמאחז ביטחוני של מדינת ישראל עד לכיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים.
פינוי הילדים מעין גב
מפקדת פיקוד הצפון פקדה על השארת הילדים והחברים הלא חיוניים במשק בזמן המלחמה, בטענה שזה יוביל לעמידה נחושה יותר של חברי המשק במלחמה. דפני כפר בכך ועל אף התנגדות של רבים מחברי המשק, הפר את הפקודה וארגן פינוי חשאי של הילדים והחברים הלא חיוניים, בתחילה לבתי מלון בטבריה ואחר כך לקיבוץ אלונים וגבת ולבסוף לחיפה, שם שהו עד תום המלחמה. על כך קיבל נזיפה מהפיקוד. בדיעבד, למרות הקושי של הניתוק מהילדים, התברר שדפני צדק, הפינוי דווקא הגביר את הרגשת הביטחון שסייעה לעמידה של הלוחמים והלוחמות בקרבות.
הספר המצודה בקדמת הכנרת
ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון ביקר בעין גב אחרי המלחמה וביקש מחברי המשק לכתוב ספר על המערכה בעין גב. בית ההוצאה של צה"ל, "מערכות", הוציא לאור את הספר על עין גב במערכה, זהו ספר ייחודי בכך שהוקדש כולו לפרשת התגוננותה של נקודה אחת בלבד של עין גב, ואשר נכתב כולו על ידי חברי עין גב. דפני הוא שכתב את יומן המערכה, את ניתוח הקרבות ואת פרקי הסיכום.
המשך חייו
בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד בתחילת שנות החמישים, עזב את עין גב, החליט להמשיך להגשים את גישתו החלוצית, והתיישב בעקבות ראשוני התושבים בבאר שבע.
יצא לשליחות של כשנתיים באיראן, בתחילת שנות השישים בתקופת שלטונו של השאה, מטעם מפעל מכתשים מפעלים כימיים, להוביל שם הקמת מפעל כימיקלים דומה.
בשנות השבעים שירת כקצין משטרה במסגרת המשמר האזרחי באשקלון.
בשנות השמונים החליט שוב להמשיך להגשים את גישתו החלוצית, והיה בין ראשוני התושבים במעלה אדומים.
היה נשוי לליזה דפני-צור-לויטוס. נפטר בירושלים ב־1992, ונקבר בהר המנוחות.
קורין הארדי
קורין הארדי (באנגלית: Corin Hardy, נולד ב-6 בינואר 1975) הוא במאי קולנוע בריטי. ידוע בעיקר בשל כך שהיה לבמאי סרט האימה שובר הקופות "הנזירה" שיצא לאקרנים ב-7 בספטמבר 2018, וגרף סכום של 347.5 מיליון דולר.
בנוסף להיותו במאי הסרט "הנזירה", היה לבמאי הסרט "The Hallow", שיצא לאקרנים בשנת 2015.
רקע וקריירה
קורין הארדי נולד ב-7 בינואר 1975, את הקריירה שלו בתור במאי קולנוע החל עוד בראשית שנות חייו, בהן היה לבמאי שמונת הסרטים שהוציא ביחד עם כמה מחבריו. בשנת 2015, ביים את הסרט "The Hallow".
בשנת 2018, פרץ לתודעה בתור במאי הסרט "הנזירה" שיצא כסרט החמישי ביקום הקולנועי של לזמן את הרוע, ובפועל, כסרט הראשון על פי ציר הזמן הזמן שפורסם. הסרט הפך לסרט האימה ה-6 הרווחי ביותר בכל הזמנים, כאשר גרף סכום כולל של 365.1 מיליון דולר.
פסגת גלס
הפסגה ממוקמת 4 קילומטרים מערבית - דרום-מערבית מפסגת סירק.
גובהה של הפסגה 2,630 מטרים מעל פני הים, פסגת גלס היא הפסגה ה-496 בגובהה באנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי הפסגה
הפסגה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראת על שמו של אלמר א. גלס (Elmer E. Gless), שהיה ביולוג בתחנת כף האלט במהלך עונות הקיץ האנטארקטי בשנים 1965, 1966, 1967 ו-1968.
ברכת שנתן מחכמתו לבשר ודם
ברכת שנתן מחכמתו לבשר ודם היא ברכה המשתייכת לברכות הראייה הנאמרת בעת ראיית חכם מחכמי אומות העולם.
מקור הברכה
ברכה זו נזכרה כבר בתלמוד במסכת ברכות:
אמיליה ברייטמן
בשנת 2001, הקליטה ביחד עם גרגוריאן ואחותה שרה ברייטמן את הלהיט "Moment of Peace".
ביוגרפיה
אמיליה ברייטמן נולדה ב-31 בינואר 1979, לגרנוויל ג'פרי ברייטמן (1934–1992) ופולה ברייטמן (נולדה בשם: הול). ברייטמן נולדה למשפחה בת שישה ילדים. כמו כן, אחותה הגדולה היא שרה ברייטמן, שנחשבת לאחד מהאמנים המצליחים ביותר בכל הזמנים, עמה הקליטה שירים כמו "Moment of Peace".
ברייטמן בדומה לאחותה שרה, שקיבלה חינוך מוזיקלי אינטנסיבי מגיל צעיר, וכבר בגיל 3 החלה ללמוד בלט, עסקה גם היא במוזיקה מגיל מאוד צעיר.
קריירה מוזיקלית
ברייטמן חברה בגרגוריאן; להקה גרמנייה שהוקמה על ידי פרנק פיטרסון ומבצעת מזמורים גרגוריאניים, בהשראת שירי פופ ורוק מודרניים. הלהקה כוללת בתוכה הרמוניה קולית וליווי אינסטרומנטלי. חברי הלהקה התחרו על הניסיון לייצג את גרמניה בתחרות האירוויזיון 2016 בסטוקהולם, שוודיה. לבסוף, סיימה במקום החמישי, עם 9.06% קולות. במהלך הקריירה שלה, הוציאה הלקה עשרות אלבומי מוזיקה ואלבומי אוסף שונים, תוך שביקרה בישראל בשנת 2016.
במהלך קריירת הסולו שלה, הוציאה ברייטמן את אלבום הבכורה שלה Amelia Brightman, בשנת 2016. האלבום זכה להצלחה. בהמשך, הוציאה את המהדורה המחודשת הראשונה שלה, The Fairest of the Seasons, שזכתה להצלחה נאה גם כן. בשנת 2017, השתתפה בסיבוב ההופעות של שרה, "Royal Christmas Gala".
בשנת 2022 הוציאה את הסינגל "Sleeping Satellite".
הארמייה השנייה (האימפריה העות'מאנית)
הארמייה השנייה (בטורקית: 2. Ordu) של האימפריה העות'מאנית הייתה ארמיית שדה של הצבא העות'מאני. היא הוקמה בסוף המאה ה-19 במהלך רפורמות צבאיות עות'מאניות.
סדר הכוחות, 1877
בשנת 1877 היא הוצבה בבולגריה של ימינו. הוא כללה את:
עם ההתגייסות למלחמה העות'מאנית–רוסית (1877–1878), הארמייה השנייה חולקה לשניים; אלה נקראו ארמיית הדנובה המזרחית וארמיית הדנובה המערבית.
סדר הכוחות, 1908
לאחר מהפכת הטורקים הצעירים והקמת העידן החוקתי השני ב-3 ביולי 1908, הוקמה ממשלה חדשה והוכרז על רפורמה צבאית גדולה. מטה הצבא עבר מודרניזציה. מטה הארמייה הוקם באדריאנופול. האזור המבצעי שלה היה תראקיה, הדרדנלים, והיו לה יחידות באירופה ובאסיה הקטנה. היא כללה דיוויזיות פעילות לצד שש דיוויזיות מילואים וחטיבה אחת:
לארמייה היו גם 34 מחלקות מקלעים.
סדר הכוחות, 1911
עם התארגנויות נוספות של הצבא העות'מאני, לרבות הקמת מטה ברמת הקורפוס, ב-1911 הוקם מטה הארמייה בסלוניקי. כעת היא הייתה אחראית על הבלקן ועל השליטה המבצעית בכוחות בסוריה ובארץ ישראל. הארמייה כללה שני פיקודים, השני בבלקן והחמישי בסוריה. הארמייה בתחילת מלחמת הבלקן הראשונה בשנת 1912 הייתה בנויה כך:
בנוסף, לפיקוח השני היו דיוויזיות מילואים בבלקן ב: דרמה, סרז, סלוניקי, איזטיפ, מונסטיר, אוסקופ, פיריסטין, מטרוויצ'ה, פירזנין, יניה, אלבסאן, נאסליק ואיסקודרה. לפיקוח החמישי בסוריה היו דיוויזיות מילואים ב: אדנה, ענתפ, חלב, דמשק, ירושלים, עכו וטריפולי.
עם תחילת המלחמה הפכה הארמייה השנייה לארמייה המערבית, המקבילה לקבוצת ארמיות. הכוחות בסוריה נמנעו על ידי הצי היווני לחזק את הכוחות בבלקן.
לאחר המלחמה גובשה מחדש הארמייה השנייה מהכוחות ששרדו את חורבן הארמייה המערבית בבלקן. היא נשלחה תחילה לקוניה, ולאחר מכן לסוריה.
סדר הכוחות, 1914
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, היה ממוקם מטה הארמייה בחלב בסוריה והיא כללה שני קורפוסים מורכבים משתי דיוויזיות. מערכת המילואים הופסקה, והתוכנית הייתה לגרום לחיילי מילואים למלא יחידות פעילות במקום להוות יחידות נפרדות. המפקד באוקטובר 1914 היה הגנרל והיפ פאשה.
בנובמבר 1914 הועברה הארמייה השנייה לקונסטנטינופול והיא כללה את הקורפוסים ה-5 וה-6, שכל אחד מהם מורכב משלוש דיוויזיות. בפברואר 1915 אורגנה מחדש הגנת המיצרים הטורקים. לארמייה השנייה היה אחריות לחופי הדרום והמזרח. מאוחר יותר היא סיפקה כוחות ללחימה בחצי האי גליפולי, אך לא היה לה תפקיד אחר.
הארמייה השנייה
סדר הכוחות, אפריל 1915
הארמייה השנייה
הקורפוס ה-16, המכונה גם "קבוצת סארוס", נמצא מצפון לצוואר חצי האי כדי להתגונן מפני נחיתה ממפרץ סארוס.
סדר הכוחות, 1916
במרץ 1916 התקבלה ההחלטה לפרוס את הארמייה השנייה במערכת הקווקז. התוכנית הייתה לבצע את מתקפת הארמייה השנייה בשיתוף עם הארמייה השלישית. הארמייה השנייה הורכבה מיוצאי מערכת גליפולי וכן משתי דיוויזיות חדשות. בשל מצבה הירוד של רשת הרכבות העות'מאנית, לקח זמן רב להניע את הכוחות. בינתיים הרוסים פגעו בארמייה השלישית, וגרמו לנפגעים כבדים לארמייה המוכה, ומנעו ממנה לשתף פעולה עם הארמייה השנייה. הארמייה השנייה, בפיקודו של אהמט איזט פאשה, תקפה לבסוף באוגוסט עם הדיוויזיות הבאות:
בתגובה לתבוסות במקומות אחרים, הארמייה העבירה כמה דיוויזיות לאזורים אחרים כגון מסופוטמיה וארץ ישראל. בדצמבר 1916 היא הורכבה משש דיוויזיות חי"ר ודיוויזיית פרשים אחת. הארמייה לא מילאה תפקיד מרכזי במלחמה לאחר מכן.
סדר הכוחות, 1917
בשנת 1917 קודם מוסטפא כמאל למפקד בפועל של הארמייה השנייה. כהונתו הייתה קצרה לאחר שמונה למפקד הארמייה השביעית בארץ ישראל. הארמייה הושבתה ב-4 בפברואר 1918. מאוחר יותר היא הופעלה ופיקדה על כוחות שטח אחוריים כולל יחידות עבודה באנטוליה. לאחר התבוסה במגידו, הארמייה שירתה לזמן קצר בקו הקדמי ופיקדה על שלוש דיוויזיות (ה-23, ה-41, וה-44) בסוף המלחמה.
אנה קוקן
אנה קוקן (באנגלית: Änne Koken; 28 במאי 1885, הנובר – 19 באפריל 1919, הנובר) הייתה אמנית גרמניה. בנוסף לנופים וציור חפצים דוממים, היא עיצבה ויטראז'ים, בגדים וכריכות ספרים דקורטיביות. היא עבדה גם כאמנית בחברות מסחריות, בעיקר בחברות באלסן ו- Günther Wagner (חברת תרופות, כיום חטיבה ב- Pelikan AG ).
ביוגרפיה
בשנת 1909 עיצבה את הסימן המסחרי של לובסטר עבור חברת מזון, "אפל פיינקוסט", אשר עבר עיבוד מודרני והוא עדיין בשימוש כיום. שנה לאחר מכן היא פתחה סטודיו משלה בהנובר. בשנת 1911 היא הייתה חברה בוועד המייעץ האמנותי של חברת באלסן ועיצבה סמל החברה. במהלך השנים הבאות היא סייעה לחברה לבסס את תדמיתה. היא עבדה אצלם עד מותה. לאחר 1912 עיצבה בגדים, כובעים ופריטי טקסטיל שהופיעו במגזין "Neue Frauenkleidung und Frauenkultur", שיצא לאור עד שנות השלושים של המאה העשרים.
בשנת 1913, פורסם מאמר מרכזי עליה ב-"Das Plakat", מגזין אמנות המוקדש להדפסת פוסטרים. בשנת 1914 הוצגו עבודותיה בתערוכות של אמנות, כולל זו בורקבונד היא גם נבחרה לחברת דירקטוריון מוזיאון אוגוסט קסטנר. בשנת 1918 היא השתתפה בתערוכה הראשונה של ה- "Vereins für Deutsche Frauenkleidung und Kultur" (האגודה לבגדי נשים ותרבות גרמנית). קוקן פעלה למען זכויות נשים.
בשנת 1919 היא נפטרה מדלקת ריאות. שבועיים לאחר שילדה את בתה.
עונת 1963/1964 בסרייה א'
בליגה השתתפו 18 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
מסינה, בארי ולאציו היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
בולוניה זכתה באליפות בפעם השביעית בתולדות המועדון.
בסיום העונה לליגת משנה ירדו ספא"ל, בארי ומודנה (לאחר משחקי השרדות עם קבוצה שזכתה באותו מספר נקודות בסוף העונה). במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו וארזה, קליארי ופוג'ה.
כדורגלנים מצטיינים
הרלד נילסן מבולוניה כבש 22 שערים וזכה בתואר מלך השערים. זאת בפעם השנייה ברציפות.
מחסני תאורה
מחסני תאורה היא רשת קמעונאות ישראלית המשווקת מוצרי תאורה. הרשת נוסדה בשנת 1997 ונכון לשנת 2018 היא מונה 46 סניפים.
היסטוריה
בשנת 2002 רכשה מחסני תאורה את רשת התאורה "מטאור". שמנתה אז חמישה סניפים, מתוך כוונה להפעיל את מטאור כרשת חנויות הפונה לצד היוקרתי יותר. לאחר שרעיון זה לא צלח, הוסבו בהמשך חנויות מטאור לחנויות של מחסני תאורה. בשנה זו רכשו בעלי הרשת את חברת "דגן תאורה" שעסקה ביבוא ושיווק של מוצרי תאורה המיועדים למבנים כגון פארקים, אולמות ספורט, מרכזים מסחריים ועוד, תמורת 2.36 מיליון שקל.
מרי קוואנט
דיים ברברה מרי קוואנט (באנגלית: Mary Quant; 11 בפברואר 1930 – 13 באפריל 2023) הייתה מעצבת אופנה ואייקון אופנה בריטי שהשפיעה רבות על האופנה בשנות ה-60 בלונדון. בין היתר היא עמדה מאחורי עיצוב חצאית המיני והמכנסונים. האוצרת ועיתונאית האופנה ארנסטין קרטר כתבה עליה: "למתי מעט היה המזל להיוולד בזמן הנכון, במקום הנכון, עם הכישרונות הנכונים. בעולם האופנה של תקופתנו יש שלוש דמויות כאלה: שאנל, דיור ומרי קוואנט".
ביוגרפיה
קוואנט נולדה בלונדון לג'ק קוואנט ומילדרד ג'ונס, מורים שהגיעו ממשפחות כורים וולשיות. בהשפעת הוריה למדה איור וחינוך לאמנות בקולג' גולדסמית' אותו סיימה ב-1953, למרות שהעדיפה ללמוד עיצוב אופנה.
קוואנט הייתה נשואה לאלכסנדר פלאנקט גרין, שהיה גם שותפה לעסקים. בשנת 1970 נולד לשניים בן.
ב–1955 פתחה יחד עם בעלה את בוטיק Bazaar ברחוב קרנבי בלונדון. עיצוב הבוטיק היה חתרני ומקורי. קירותיו נצבעו בשחור ולבן, הוא הציע חוויית קנייה שונה מהנהוג בחנויות הכל-בו או בחנויות מעצבים יוקרתיות באותן שנים, ועד מהרה זכה להצלחה.
קוואנט מתה בביתה בסארי ב-13 באפריל 2023, בגיל 93.
לאחר מותה
בחשבון הטוויטר של מוזיאון ויקטוריה ואלברט נכתב: "לא ניתן להעריך את התרומה של קוואנט לאופנה. היא ייצגה את החופש האופנתי שנות ה–60, והיוותה מודל לחיקוי לנשים צעירות. האופנה היום חייבת הרבה לחזונה פורץ הדרך".
באתר המוזיאון נכתב: "המעצבת האוטודידקטית מרי קוואנט (1930–2023) יצרה מהפכת נעורים ברחוב הלונדוני והעניקה זהות דינמית וחדשה לנשים צעירות עם עיצוביה הקלילים והשובבים. היא הייתה יצירתית, דעתנית ובעלת חוש מסחרי והפכה לאייקון של סצנת שנות השישים הסוערות. אלכסנדרה שולמן, עורכת לשעבר של המגזין "ווג" הבריטי, כינתה את קוואנט "מנהיגה אופנתית" וגם "אישה חלוצית ובעלת חזון שהייתה לה הרבה יותר מאשר רק תספורת נהדרת".
תרומתה לאופנה
חצאית המיני, מפרטי האופנה המכוננוים של שנות ה-60, היא אחד הבגדים המזוהים ביותר עם קוואנט, שהמשיכה את הקו בו החל מעצב האופנה אנדרה קוראז' לקצר את מכפלות החצאיות. החצאית הקצרה נתנה ביטוי חזותי לרוח התקופה: המרד של ילדי דור הבייבי-בום בשנות ה-60 של המאה ה-20 בלונדון. בהקשר זה אמרה קוואנט: "הבנות בקינג'ס רואד הן שהמציאו את חצאית המיני. הכנתי בגדים קלים, צעירים, פשוטים, שאפשר לזוז בהם, לרוץ ולקפוץ. הכנו אותם באורך שהלקוח רוצה. לבשתי אותם קצרים מאוד והלקוחות היו אומרים 'קצר יותר, קצר יותר'".
בסוף שנות ה-60 קוואנט הציגה את המכנסונים שהפכו לאייקון אופנה בריטי. במהלך שנות ה-70 וה-80 היא הרחיבה את עסקיה גם מעבר לאופנה ופיתחה מוצרים לבית ואיפור. בשנת 1988 קוואנט עיצבה את פנים מכונית המיני הבריטית. העיצוב כלל מושבים פסים בשחור-לבן עם עיטור אדום. חגורות הבטיחות היו אדומות, ועל המושבים הופיעה חתימתה של קוואנט.