cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנזר סנט ג'ורג'
מנזר ג'ורג' הקדוש (בערבית: دير القديس جورج, דיר אל-קדיס ג'ורג') או מנזר חוזיבה הוא מנזר יווני אורתודוקסי הבנוי בצלע ערוץ נחל פרת במדבר יהודה, בקירוב בגובה פני הים, המצוי בשטחי C. ראשית ההתיישבות בו נעשתה על ידי חמישה נזירים סורים שלאחריהם, במאה החמישית נזיר בשם יוחנן מהעיר תבי התיישב במקום והקים מנזר מסוג קוינוביון. המנזר הורחב במהלך המאה השישית על ידי הנזיר גיאורגיוס מכוזיבא, שעל שמו נקרא המנזר. המנזר נהרס ונבנה מחדש מספר פעמים. הוא נהרס במהלך הכיבוש הפרסי, שוקם ונהרס מחדש על ידי הערבים. המבנה הקיים נבנה ברובו במהלך המאה ה-19. קומתו העליונה של המנזר היא מערה עתיקה, שסביבה נבנו שלוש כנסיות. הנזירים מאמינים כי זו המערה בה התגורר אליהו הנביא בהגיעו לנחל כרית, ובה ניזון מהלחם ומהמים שהביאו לו העורבים. כן מאמינים הנוצרים כי במערה זו בישר מלאך לסבו של ישו, יהויקים, כי אשתו חנה תלד את מרים הבתולה.
הפסגות שסביב למנזר מוקפות בצלבים מברזל, שהוצבו על ידי הנזירים בשנת 1967. כן מצויים בצוקים כוכי התבודדות בהם מתבודדים הנזירים.
בסוף 2011 התגוררו במנזר עשרה נזירים, תשעה מהם מיוון ואחד מסרביה. למנזר זיקה עמוקה למנזר דיר חג'לה שליד יריחו ואב המנזר של דיר חג'לה נחשב גם כאב המנזר של סנט ג'ורג'.
סטודיו פיירו
סטודיו פיירו (ביפנית: スタジオぴえろ, באנגלית: Studio Pierrot) הוא אולפן אנימציה יפני. האולפן נוסד בשנת 1979 על ידי עובדים לשעבר באולפני טאצונוקו הפקות.
לאורך השנים הפיק האולפן מעל ל-70 סדרות טלוויזיה. סטודיו פיירו התמחה בעבר בעיקר בהפקת סדרות מסוגת מאהו שוג'ו (סגנון המתמקד בנערות בעלת כוחות קסומים) כאשר אחת הסדרות הנודעת שבהן היא הסדרה "טוקיו מיו מיו". מתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 האולפן החל להתמקד יותר בהפקה של סדרות שונן כאשר הנודעות שבהם הן "בליץ'", "היקארו נו גו" ו"נארוטו".
בנוסף, השתתף האולפן, יחד עם סטודיו מיר הקוריאני, בהנפשת העונה השנייה של "האגדה של קורה", עבור ערוץ ניקלודיאון.
הלוגו של החברה הוא ליצן.
יחסי הודו–טוגו
יחסי הודו–טוגו הם היחסים הבינלאומיים הקיימים בין הודו לטוגו. טוגו פתחה את שגרירותה בניו דלהי באוקטובר 2010. הנציבות העליונה של הודו באקרה, גאנה מוסמכת במקביל לטוגו. הודו מחזיקה גם בקונסוליית כבוד בלומה.
היסטוריה
נשיא טוגו ניאסנגבה איאדמה עשה עצירת ביניים קצרה בקולקטה, בדרכו לסין, ב-1989. הוא ערך ביקור ממלכתי רשמי בהודו בספטמבר 1994. במהלך הביקור הסכימו שתי המדינות להקים ועדה משותפת. ראש הממשלה גילברט הונגבו הוביל את המשלחות של טוגול לכנס CII-Exim Bank ה-6 בהודו במרץ 2010, לכנס האזורי ה-12 על שותפות פרויקט הודו-אפריקה באקרה ב-3 ביוני 2010, ולכנס CII-Exim Bank Conclave ה-7 בהודו במרץ 2011. טוגו הייתה מדינה שותפה בכנס הודו-אפריקה בניו דלהי במרץ 2011. הונגבו הצהיר במהלך ביקורו כי טוגו רצתה ללמוד מהמהפכה הירוקה של הודו ומהתוכניות להפחתת העוני שלה. כמה שרים של טוגו, חברי פרלמנט ויועצים נשיאותיים בכירים ביקרו גם הם בהודו.
מהודו, הביקורים ברמה הגבוהה ביותר בטוגו היו ברמת שר המדינה. דובר לוק סבהה, באלרם ג'קאר, ביקר בלומה ב-1985 כדי להשתתף בוועידה בין-פרלמנטרית.
יחסי תרבות
האזרח ההודי צ'נדר ורמה, קונסול הכבוד לשעבר של טוגו בהודו, זכה בעיטור ה-Officre de Order de Mono, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר של טוגו שניתן לאנשים המראים כישרון יוצא דופן, על ידי הנשיא פור ניאסנגבה ביוני 2011.
יחסי סחר
הודו היא היעד השלישי בגודלו של טוגו לייצוא. בפרט, הודו היא יבואנית גדולה של פוספטים מטוגו. הסחר הדו-צדדי בין הודו לטוגו צמח מ-505 מיליון דולר בשנים 2011–2012 ל-884 מיליון דולר בשנים 2014–2015. המסחר ירד מעט ל-757.28 מיליון דולר בשנים 2015–2016. הודו ייצאה לטוגו סחורות בשווי 532.19 מיליון דולר, וייבאה בשווי 225.09 מיליון דולר בשנים 2015–2016.
הסחורות העיקריות שמייצאת הודו לטוגו הם דלקים מינרליים, שמנים מינרליים ומוצרי זיקוקם, דגנים וכותנה, פריטי לבוש וביגוד, מוצרי ברזל ופלדה, חוטים מעשה ידי אדם, תרופות, מכונות ומכשירים מכניים, מוצרי פלסטיק ופלסטיק, מוצרי גומי וגומי, כלי רכב וחלקי רכב ואביזרים. הסחורות העיקריות המיובאות על ידי הודו מטוגו הן פוספטים טבעיים, גרוטאות ברזל ונחושת, מוצרי עץ ועץ, גרוטאות מתכת אחרות, זרעי שמן, אגוזי קוקוס ואגוזי ברזיל.
המועצה לקידום יצוא טקסטיל סינתטי וראיון (SRTEPC) של הודו ארגנה תערוכת טקסטיל הודית (INTEXPO 2013) בטוגו במרץ 2013. המכון ההודי לסחר חוץ (IFFT), ניו דלהי ארגן תוכנית לפיתוח מנהלים בלומה באוגוסט 2013. כ-20 אנשי עסקים מטוגו השתתפו בפסגת הודו-אפריקה ה-12 בניו דלהי במרץ 2017.
סיוע חוץ
הודו סיפקה סיוע לטוגו בכך שסיפקה למדינה טרקטורים, משאבות מים, מכונות תפירה, אמבולנסים, רכבי הובלה ומכונות לטחינת תירס. הודו סיפקה לטוגו מענק של 7 מיליון דולר בספטמבר 1994 להקמת פרויקט חקלאי. לבקשת ממשלת טוגו, הודו סיפקה למדינה דיו בל יימחה לשימוש בבחירות ב-2002. הודו תרמה תרופות כדי לספק סיוע לקורבנות השיטפונות בטוגו בשנת 2008. הודו יישמה את פרויקט הרשת האלקטרונית הפאן אפריקאית בטוגו, שחתמה על הסכם המדינה עם TCIL ב-2008 ליישום הפרויקט. בפסגת הפורום של הודו-אפריקה, הודו הציעה להקים מרכז התיישבות אנושי, מרכז הודו-אפריקה לאימון בשפה האנגלית, והדגמה של ייצור זרעים חקלאי בטוגו.
ממשלת טוגו חתמה על הסכם קו אשראי (LOC) בשווי 15 מיליון דולר עם בנק Exim של הודו בנובמבר 2011 לשימוש בפרויקט חשמול כפרי. בינואר 2012, הודו הרחיבה קו אשראי של 13.095 מיליון דולר למימון חקלאות של אורז, תירס וסורגום. עד דצמבר 2014, הודו הרחיבה ארבעה קווי אשראי בסכום כולל של 144.35 מיליון דולר לטוגו עבור פרויקטים שונים, כולל רכישת ציוד בריאות (20.04 מיליון דולר), שדרוג קיבולת ייצור החשמל וההפצה של CCET (13 מיליון דולר), ובניית קווי תמסורת בקארה - מנגו -דפונג.
מזכיר המועצה ההודית למחקר חקלאי (ICAR) הוביל משלחת הודית לטוגו בדצמבר 2013. ICAR דנה בהקמת מרכז הפקת זרעים חקלאי בארץ. שני מומחים הודים ביקרו בטוגו במאי 2014 כדי לספק סיוע טכני לפיתוח תעשיית הכותנה המקומית. הודו סיפקה 100,000 דולר כדי לאפשר לטוגו לארגן את פסגת הביטחון הימי של AU בלומה באוקטובר 2016.
הודים בטוגו
נכון לדצמבר 2016, כ־200–300 הודים התגוררו בטוגו, רובם עסקו במסחר, במפעלי הרכבה ובניהול סופרמרקטים ובתי מלון. אף על פי שקיימת איגוד קהילתי הודי בטוגו, היא אינה פעילה במיוחד בשל גודלה הקטן של הקהילה.
סוניל ג'יימס, הקפטן ההודי של ספינת סוחר עם דגל איי מרשל MT Ocean Centurion עצר בטוגו ב־31 ביולי 2013 כדי לדווח שספינתו הותקפה על ידי פיראטים ב־16 ביולי. עם זאת, הרשויות בטוגו עצרו את ג'יימס ושני אנשי צוות, והאשימו אותם בסיוע לכאורה לשודדי הים. ג'יימס ומלח הודי אחר בשם ויג'יאן שוחררו ב־19 בדצמבר 2013, לאחר פגישה בין הנציב העליון ההודי באקרה והנשיא פור ניאסנגבה. הודו ביקשה את שחרורו של ג'יימס ב"נימוקים של חמלה", שכן בנו בן ה־11 חודשים מת ב־2 בדצמבר 2013, ומשפחתו חיכתה לשובו כדי לבצע את הטקסים האחרונים.
חמישה עובדים הודים של חברת צי סוחר – אנתוני גודווין, שאג'י עבדולה קוטי, ת'ארון באבו, ניטין באבו ונווין נירוואת' גופי - נעצרו ונכלאו בטוגו ביולי 2013. הם הואשמו במעורבות במתקפה פיראטית מול חופי טוגו. כל חמשת הגברים היו ממדינת קרלה, ונעצרו על סיפון ספינה שהפליגה ממומבאי לדרום אפריקה. לאחר מעורבותה של שרת החוץ סושמה סוואראג', כל חמשת הגברים שוחררו על ידי הרשויות בטוגול ב־1 בפברואר 2017.
ויטוריו אמנואלה אורלנדו
ויטוריו אמנואלה אורלנדו (באיטלקית: Vittorio Emanuele Orlando; 19 במאי 1860 – 1 בדצמבר 1952) היה מדינאי וסופר איטלקי. כיהן כראש ממשלת איטליה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
חייו
אורלנדו נולד בעיר פלרמו שבאי סיציליה. כיהן כפרופסור למשפטים בטרם החל את הקריירה הפוליטית שלו.
בשנת 1897 נבחר אורלנדו לפרלמנט האיטלקי. אורלנדו נחשב לבן טיפוחיו הפוליטי של ג'ובאני ג'וליטי, אשר שימש בתפקיד ראש ממשלת איטליה חמש פעמים בין השנים 1892–1921. אורלנדו, אשר השתייך לצד הליברלי של המפה הפוליטית באיטליה, כיהן בתפקיד שר החינוך והמשפטים תחת ראשי הממשלה ג'ובאני ג'וליטי, אנטוניו סלנדרה ופאולו בוזלי.
לאחר תבוסת הכוחות האיטלקיים בקרב קפורטו באוקטובר 1917, אולץ ראש הממשלה בוזלי להתפטר מתפקידו, ואורלנדו התבקש על ידי מלך איטליה לכונן ממשלה חדשה בראשותו. אורלנדו תמך בהמשך הלחימה האיטלקית לצד מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה, וזאת בעיקר עקב ההבטחה של מדינות ההסכמה להעניק לאיטליה את שטחי אזור דלמטיה בסיום המלחמה (הסכם לונדון 1915). במהלך כהונתו כראש ממשלת איטליה ניצחו הכוחות האיטלקיים בקרב ויטוריו ונטו בנובמבר 1918, קרב שהביא לתבוסתו המכרעת של הצבא האוסטרו-הונגרי ולסיום חזית הלחימה באיטליה. עם ניצחון מדינות ההסכמה כונה אורלנדו באיטליה "ראש ממשלת הניצחון".
כראש ממשלת איטליה הוזמן אורלנדו לעמוד בראש המשלחת האיטלקית לשיחות השלום שנערכו בפריס בשנת 1919 לצד כל המדינות המנצחות במלחמה. במהלך הוועידה בפריס התגלעו חילוקי דעות קשים בין אורלנדו לשר החוץ שלו, סידני סונינו. אורלנדו, שלא שלט בשפה האנגלית, נראה מנותק במהלך הדיונים כאשר סונינו הפך בהדרגה לראש המשלחת האיטלקית. בעוד אורלנדו תמך בסיפוח עיר הנמל רייקה לממלכת איטליה בתמורה לאזור דלמטיה, התעקש סונינו שעל איטליה לקבל את מחוז דלמטיה. אולם איטליה יצאה מוועידה זו ללא כל השגים טריטוריאליים, וזאת בשל התעקשותו של נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, על עיקרון הגדרה עצמית. אורלנדו, שנוכח לדעת כי איטליה לא תזכה בשום הישג טריטוריאלי, עזב בכעס את הדיונים באפריל 1919. חודש ימים לאחר מכן אולץ אורלנדו להתפטר מתפקידו עקב הכעס הרב בדעת הקהל האיטלקית על כך שאיטליה לא הצליחה להגשים את האינטרסים הטריטוריאליים שלה לאחר המלחמה.
אורלנדו המשיך לכהן כחבר פרלמנט גם לאחר עלייתו לשלטון של בניטו מוסוליני בשנת 1922. אורלנדו בתחילה תמך במוסולני, אולם בעקבות רצח ג'אקומו מאטיאוטי החליט להסיר את תמיכתו במוסוליני. לאחר כיבוש אתיופיה על ידי איטליה בשנת 1935 חזר אורלנדו והביע את תמיכתו במוסוליני ומשטרו הרודני.
אורלנדו נפטר ברומא בשנת 1952. אורלנדו כתב יותר ממאה ספרים בנושאי כלכלה, מדינאות ומשפט. כמו כן, היה מדינאי אשר נודע בקשריו ההדוקים עם ראשי המאפיה האיטלקית לכל אורך תקופת פעילותו הפוליטית.
דרכי האמורי
דרכי האמורי הוא הכינוי שניתן על ידי חז"ל למכלול ההנהגות אשר נהגו בהם העמים הנכריים שחיו בשכנות לעם ישראל, אף כי השם מתייחס לדרכי בני העם האמורי. לפי ההלכה, אסור לעשות מעשים חסרי פשר אשר מקורם במנהגי הגויים אף שאין בהם משום עבודה זרה מובהקת. איסור זה הוא חלק מאיסור כולל של "חוקות הגויים".
מקור האיסור ופרטיו
נאמר בתורה "ובחקותיהם לא תלכו" ולפירושו של רבי מאיר הפסוק אוסר את "דרכי האמורי שמנו חכמים":
חז"ל פירטו במשנה בתוספתא ובתלמוד דוגמאות רבות לדרכי האמורי. בדוגמאות:
מקרים נוספים
הרמב"ן ערער על מנהג הכפרות בתרנגולת ולדעתו אין לעשות כן משום דרכי האמורי.
רפואה
במשנה במסכת שבת כתוב : "יוצאין בביצת החרגול ובשן שועל ובמסמר הצלוב (סוגים של קמיעים) משום רפואה דברי ר' מאיר וחכמים אומרים אף בחול אסור משום דרכי האמורי." אולם בתלמוד נפסק "כל שיש בו משום רפואה אין בו משום דרכי האמורי". התלמוד אף מביא סוגי לחשים המותרים לאומרם במקרים שנתקעה לאדם עצם בגרון.
דרך תפילה
אמירה סתמית דרך תפילה מותרת. כגון המוזג יין ובעת מזיגתו יכול לומר "יין וחיים לפיהם של החכמים" התלמוד מספר שכך עשה רבי עקיבא.
דרך כבוד
אחר מותו של מלך שורפים את כל כלי תשמישו ואין בזה משום דרכי האמורי.
ניתוח אנתרופולוגי של מעשים אלו
הרב קוק בספרו "עין אי"ה" על מסכת שבת, מקדים לביאור סוגיית דרכי האמורי הסבר על ההבדל בין מנהגים או דרכי התנהגות, הייחודיים ללאומים או העמים השונים (וככאלה, ייתכן ויטיבו ללאום העושה אותם מנהגים. לעומת זאת, אם יאומצו על ידי לאום אחר יביאו להרס), לבין המעשים שהם נחלת כלל האנושות או שראוי כי יהפכו לנחלת כלל האנושות (בעיקר הנחיות רפואיות, אך גם מעשים המושתתים על יסודות מדעיים, וכדומה).
לאחר הקדמה זו, מבהיר הרב כי מעשים אלו, המובאים תחת הכותרת הכללית "דרכי האמורי", הם למעשה ביטויים פנימיים לתודעות תת-הכרתיות של הלאום, המכונה בדברי חז"ל "האמורי". לאום זה (שאינו מזוהה עם העם האמורי הקדום), מאופיין במעין קונפליקט בין הרצון לחיות, לבין הרצון להחריב. קונפליקט זה טבוע בתודעה הקולקטיבית ה"אמורית", שתוצאתו: פחד מן החיים (פחד זה מתבטא במעשים, כדוגמת המובאים לעיל).
חכמים שאסרו עשייה של מעשים אלו, רצו למנוע מהעם היהודי להיגרר לאותן תחושות ותודעות תת-הכרתיות בעייתיות. העם היהודי האמון על "קדושת החיים", דבר המתבטא בין היתר ב"כבוד הבריות", "צער בעלי חיים", "בל תשחית", ועוד כהנה רבות (כולן דוגמאות לחשיבות שמייחסים לחי ולקיים), עלול להדרדר למצב של שחיתות מוסרית עקב אימוץ מעשים המביאים איתם תודעות הרסניות.
ספרטק מוסקבה (פוטבול)
ספרטק מוסקבה (ברוסית: Клуб по Американскому Футболу "Спартак Москва") היא קבוצת פוטבול רוסית מהעיר מוסקבה המשחקת בליגת הפוטבול הרוסית.
סמואל גומפרס
סמואל גומפרס (באנגלית: Samuel Gompers; 26 בינואר 1850, לונדון - 13 בדצמבר 1924, סן אנטוניו, טקסס) היה מנהיג פועלים אמריקאי.
שנותיו הראשונות
גומפרס נולד למשפחה יהודית ממוצא הולנדי שהיגרה ללונדון באמצע המאה התשע עשרה. אביו של גומפרס עבד במפעל סיגריות ומשפחתו השתייכה למעמד הפועלים. גומפרס למד רק כארבע שנים בבית ספר שכן מגיל צעיר סייע לאביו בעבודתו. בגיל שלוש עשרה היגר עם משפחתו לארצות הברית ועבד במפעל סיגריות. הוא נשא לאישה את סופיה יוליאן ובשנת 1872 קבל אזרחות אמריקאית.
כמנהיג פועלים
לאחר המשבר הכלכלי בשנת 1873 הקים גומפרס את איגוד העובדים של פועלי הסיגריות. בשנת 1881 הקים את הפדרציה של האיגודים המקצועיים בארצות הברית. בשנת 1886 אורגן האיגוד מחדש בשם "פדרציית העבודה האמריקאית". הייתה זו פדרציה של איגודי עובדים בענפים שונים.
גומפרס עמד בראש ארגון זה עד סוף ימיו, למעט שנה אחת ב-1895. לימים, בשנת 1904, תאגד פדרציה זאת של איגודים מקצועיים למעלה ממיליון וחצי פועלים וב-1914 אף יגיע מספר הפועלים בפדרציה לכשני מיליון עובדים. עם זאת הפדרציה לא ניסתה לאגד בתוכה פועלים בלתי מיומנים.
גומפרס התנגד למעורבות של איגודי הפועלים בפוליטיקה האמריקאית ולכן התנגד נחרצות למפלגה הסוציאליסטית האמריקאית של יוג'ין דבס. הוא האמין שעל הפועלים להאבק להשגת זכויותיהם במסגרת החברה הקפיטליסטית ולא לערר על יסודות קיומה.
גומפרס גם האמין שאת זכויות העובדים יש להשיג במסגרת משא ומתן קיבוצי ולא במסגרת חקיקה שתכפה מלמעלה על המעסיקים. עם זאת בפרספקטיבה היסטורית יש הזוקפים לזכותו את מרבית החקיקה לטובת העובדים בארצות הברית.
בשנת 1899 היה גומפרס מאישי הציבור האמריקניים שיצאו נגד המלחמה של ארצות הברית בפיליפינים וגינו את אמצעי הדיכוי שבהם נעשה שימוש ואת מה שכונה "הרוח האימפריאליסטית" שאחזה בארצות הברית. גומפרס תמך בהגבלות על ההגירה לארצות הברית, מכיוון שלטענתו גרמה ההגירה להורדת שכר העובדים. פועלים יהודים טענו נגדו שהוא מתנכר לעמו, בין השאר בגלל התנגדותו להגירה חופשית. את הפרעות שביצעו לבנים בשחורים באיסט סנט לואיס תירץ בכך שבעלי ההון הביאו פועלים שחורים מהדרום שדחקו את רגליהם של הפועלים הלבנים ושברו שביתות. גומפרס היה ממתנגדי הקומוניסטים והתנגד לכל משא ומתן עם ברית המועצות.
בזמן מלחמת העולם הראשונה סייע גומפרס לנשיא וודרו וילסון לרתום את האיגודם המקצועיים האמריקאים למאמץ המלחמתי. לשם כך מונה כחבר במועצה להגנה לאומית שרכזה את מאמצי המלחמה האמריקאיים. לא היה זה דבר של מה בכך שכן אגודי עובדים ומנהיגי עובדים אמריקאים אחרים כגון יוג'ין דבס התנגדו למעורבות אמריקאית במלחמה. הוא השתתף בוועידת השלום בורסאי לאחר מלחמת העולם הראשונה כיועץ לענייני עבודה.
ב-6 בדצמבר 1924, בעת כנס פועלים במקסיקו סיטי, התמוטט גומפרס ולאחר מספר ימים נפטר.
גומפרס כתב מספר ספרים ובהם האוטוביוגרפיה, "Seventy Years of Life and Labour", שיצאה לאור בשנת 1925.
בספרה "המגדל הגאה" (עמוד 484), כותבת ההיסטוריונית ברברה טוכמן שעל אף שהתנגד לרעיון של מלחמת המעמדות עדיין היה בעל תודעה מעמדית מובהקת. היא מצטטת את גומפרס שהעיד על עצמו:
Recording The Angel
Recording the Angel הוא פרויקט של להקת דפש מוד בשיתוף עם חברת התקליטים Live Here Now. מטרת הפרויקט הייתה להקליט את הופעותיהם באביב (צפון אמריקה) ובקיץ (אירופה ואסיה) של סיבוב ההופעות Touring the Angel לקידום אלבום האולפן ה-11 של הלהקה, Playing the Angel.
מתוך 46 ההופעות שהוקלטו, רק 43 יצאו למכירה, והיו זמינים לרכישה בסוף המופע (וקבלת האלבום מספר חודשים לאחר הוצאתו), דרך הורדה דיגיטלית או דרך אתר החברה. כל ההוצאות עוצבו באותה צורה, למעט כיתוב התאריך ומקום המופע.
רשימת השירים
להלן טבלה הממחישה את סט ליסט המופע והשינויים שבו.
רעש פסאודו-אקראי
בקריפטוגרפיה, רעש פסאודו-אקראי או PRN (ראשי תיבות של Pseudo Random Noise; לפעמים נקרא רק PN, ראשי תיבות של Pseudo Noise) הוא אות הדומה לרעש, העונה לאחד או יותר מהסטנדרטים של בדיקות סטטיסטיות לאקראיות.
הגם שאין לכאורה תבנית מגדירה, רעש פסאודו-אקראי מכיל רצף דטרמיניסטי של פולסים שיחזרו על עצמם אחרי זמן המחזור. רעש כזה נקבע על ידי מפתח וזמן המחזור, שיכול להיות ארוך מאוד, אפילו מיליוני ספרות.
הוא משמש בכמה מכשירי מוזיקה אלקטרונית, וכן במכשירים המייצרים רעש לבן.
לווייני GPS משדרים בקצב של 50 ביטים לשנייה, כל לוויין ממדל את המידע הנשלח עם זרם יחיד PN ב-1.023 מיליון צ'יפים לשנייה ואחד נוסף עם זרם PN ב-10.23 מיליון צ'יפים לשנייה. מקלטי GPS מחשבים את ה-PN מול נקודות ייחוס מקומיות כדי לחשב את הטווח. מקלט GPS משתמש במדידות יחסיות לזמן של כמה משדרי לוויין ומתחשב במיקומים הידועים שלהם לפי אפמריס, כדי לקבוע את מיקום המקלט.
חלק מאותות ה-PRN פורסמו באופן רשמי וחלק נוסף פוענח עצמאית על ידי מעבדות וגופי מחקר ברחבי העולם. מרבית האותות מיוצרים על ידי גנרטור LFSR.
קוד PN
קוד PN, הוא בעל צורה של קוד אקראי אך הוא למעשה ניתן לייצור באופן דטרמיניסטי. הרצפים הנמצאים בשימוש נפוץ הם רצפים באורך מקסימלי, Gold codes , Kasami codes , ו Barker codes.
דוד צבי אליאך
הרב דוד צבי אליאך (י"ב באדר תרצ"א, 1931 – ט"ז בניסן תשע"ד, אפריל 2014) היה המשגיח של ישיבת איתרי בירושלים וישיבת נחלת דוד בפתח תקווה.
תולדותיו
נולד בירושלים, דור שישי בארץ ישראל, בנם של אברהם אשר אליאך, מחסידי קרלין, והנדיל-פייגה, בת ישראל יצחק לוי, מחסידי סטריקוב. דודו הוא הרב חיים יעקב גולדוויכט. בגיל חמש מתה אמו ובגיל אחת עשרה מת אביו והוא גדל עם אחיו הגדול ושתי אחיותיו אצל אבי סבו שלמה יוסף אליאך ובבית היתומים דיסקין, שם למד אצל הרב צבי קופשיץ. זמן קצר לפני גיל הבר מצווה עבר ללמוד בישיבת תפארת ישראל בחיפה. לאחר מכן נמנה עם "קיבוץ" הבחורים שארגן הרב מרדכי שמואל קרול בכפר חסידים.
בשנת תשל"ב (1972) התמנה למשגיח של ישיבת איתרי בירושלים. בתקופה זו חיבר את ספרו "דרך אמונה" על ענייני אמונה. הספר קיבל את הסכמת הרב שך, שכתב: "הראני כבוד ידידי הרה"ג יקר היקרים, גדול בתורה וירא אלוקים מרבים... העלה על הכתב ממה שחידש במחשבת היראה... וכל המעיין בהם ימצא טעם וחיזוק להוסיף ביראה ותורה, כי הדברים נאמרו בדעת תורה". בשנת תשמ"ד (1984) עבר לכהן כמשגיח של ישיבת נחלת דוד בפתח תקווה ושימש בתפקידו שלושים שנה.
חיבר ספרים בענייני מחשבה ומוסר. לאורך השנים מסר שיעורי תורה ומוסר בקהילות ובבתי מדרש רבים, ובעיקר בשכונת מגוריו עזרת תורה בירושלים.
נפטר למחרת חג הפסח תשע"ד, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
משפחתו
אבי המשפחה בארץ ישראל היה הרב שלמה יוסף מסטולין ואחיינו של רבי אהרן הגדול מקרלין (בן אחיו ר' יצחק). הוא עלה לארץ ישראל בשנת ת"ר. בנו היה הרב אברהם אשר אליאך, שהיה מחשובי חסידות קרלין בטבריה ומחנכו של האדמו"ר הינוקא רבי ישראל פרלוב, עלה לארץ ישראל בשנת תרי"ז. בנו היה העסקן שלמה יוסף אליאך, אבי סבו של הרב דוד צבי.
בנו הוא הסופר דב אליאך, מחבר הספרים "פנינים משלחן גבוה", "אבי הישיבות" ו"הגאון".
שלוש אחיותיה של אשתו נישאו לרבנים: יובל-יוסף אורדנטליך, שהיה רב בית הכנסת איצקוביץ' בבני ברק, מרדכי קוקיס (בנו של הרב פסח קוקיס) ונח חפץ, המכהן כמשגיח בישיבת כנסת מרדכי במבשרת ציון.
בחדזאורוס
בחדזאורוס (שם מדעי: Bajadasaurus; משמעות השם: "הלטאה ממורד הגבעה") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד שחי בקרטיקון התחתון באזור שכיום מוכר כצפון חבל הארץ פטגוניה שבארגנטינה. הוא תואר מדעית לראשונה ב-2019 על בסיס של פרט יחיד שהתגלה ב-2010 (ממצא MMCh-PV 75, שמשמש גם כהולוטייפ של המין), שכלל גולגולת שלמה ברובה וחלקים מן הצוואר. בסוג נכלל מין אחד- Bajadasaurus pronuspinax. הסוג שויך למשפחת הדיקראוזאוריים, קבוצה של זאורופודים קטנים יחסית בעלי צוואר קצר.
התכונה הכי בולטת באנטומיה של הבחדזאורוס היא סדרה של קוצי עצם ארוכים שהזדקרו בזוגות מהחלק העליון של חוליות הצוואר והתעקלו קדימה. קוצים דומים נתגלו גם אצל האמרגזאורוס, אך בסוג זה הם פונים למעלה ומעט אחורה. הסברים רבים הוצעו לקיום הקוצים אצל שני הסוגים, כאשר המאמר מ-2019 שתיאר את הבחדזאורוס לראשונה הציע שהם סיפקו הגנה על צוואר החיה מפני טורפים.
גילוי ותיאור
המאובן היחיד עד כה של הסוג התגלה ב-2010 על ידי קבוצת פלאונטולוגים השייכת ל-CONICET, הסוכנות המדעית של הממשלה הארגנטינאית. המאובן התגלה בתצורת "בחדה קולוראדה", באתר אשר נמצא כ-40 ק"מ דרומה לעיר פיקון לאופו, ליד הגדה המערבית של נהר הלימאי בפטגוניה. שיניו של הפרט היו החלק יחיד שבלט מבעד לסלע, מה שאפשר לפלאונטולוג הארגנטינאי פבלו גלינה לזהותו. מכיוון שמאובנים מאזור זה הם לרוב שבירים מדי עבור כלים שנלקחים לעבודת שטח, הסלע שהכיל את המאובן נלקח בשלמותו למעבדה שבה הפלאונטולוגים יכלו להוציא בעדינות את העצמות. המאובן נמצא נכון להיום במוזיאון המוניציפלי ע"ש ארנסטו בכמן שבווילה אל צ'וקון בפרובינציית נאוקן, תחת השם "MMCh-PV 75".
הסוג בחדזאורוס והמין B. pronuspinax תוארו מדעית על ידי פבלו גלינה ועמיתיו כאשר ממצא MMCh-PV 75 משמש כהולוטייפ. השם "בחדזאורוס" נגזר מהלחם של המילה הספרדית "בחדה", שפירושה מורד גבעה ומתייחסת לשם התצורה בה הסוג התגלה, עם המילה היוונית "זאורוס", שפירושה לטאה. המילה "pronuspinax" נגזרת מהלחם של המילה היוונית "פרונוס", שפירושה מכופף קדימה, והמילה "ספינאקס" שפירושה עמוד שדרה.
מבנה גוף כללי
בחדזאורוס סווג כחבר במשפחת הדיקראוזאוריים. כמו זאורופודים אחרים, דיקראוזאוריים היו חיות גדולות צמחוניות שהלכו על ארבע רגליים, עם זנבות וצווארים ארוכים וראשים קטנים. התכונות שמבדילות דיקראוזאוריים מזאורופודים אחרים הן צוואר יחסית קצר (לעומת זאורופודים אחרים), גודל קטן יותר (גם כן יחסית לזאורופודים אחרים, שכן הם הגיעו לגודל של פילים אסייאתים בני ימינו), וסדרה של "קוצי שדרה" (neural spines) שהזדקרו בזוגות מהחוליות שלהן.
חוסר השלמות של מאובן הבחדזאורוס אינה מאפשרת לדעת את המידות המדויקות שלו, אך השוואתו לדיקראוזאוריים אחרים מרמזת על אורך בין 10 ל-13 מטר, וגובה של שני מטר בירכיים.
מבנה הראש
גולגולתו של הבחדזאורוס הייתה בנויה כך ששתי עיניו פנו קדימה בצורה כזו שהחיה יכלה לראות מה קורה מולה אפילו כאשר הראש הורד קרוב מאוד לקרקע. מיקום העיניים בגולגולת מרמז על כך שחוש הראייה של הסוג דמה מאוד לחוש הראייה של בני אדם- כלומר המוח קיבל שתי תמונות שונות משתי העיניים, והמיר אותם לתמונה אחת שמביעה את הצורה התלת-ממדית של דברים בתמונה באופן טוב יותר.
שיניו של הבחדזאורוס היו מוגבלות לחלק הקדמי של הלסתות, כאשר הלסת העליונה הכילה 24 שיניים והתחתונה הכילה 20. השיניים הן בצורת עיפרון, כאשר הכותרות ישרות לגמרי או מתעקלות מעט לכיוון פנים הפה. שיניים אלו אפשרו לחיה "לקצור" צמחים מבלי ללעוס אותם, כאשר אבנים שנבלעו על ידי החיה שומשו לטחינת הצומח שנאכל בקיבה.
קוצי השדרה
תכונת הגוף הכי בולטת אצל הבחדזאורוס היא "קוצי השדרה" הארוכים מאוד שקיימים בצוואר. המאובן המקורי הכיל שניים מקוצים אלו שהתפצלו מהזיז הקוצני של אחת מהחוליות (השוואה למאובנים של דיקראוזאוריים אחרים מצביעה על כך שמדובר בחוליה החמישית מן הראש). כמו בדיקראוזאוריים אחרים, הזיז הקוצי של החוליות מתפצל לשני מבנים דקים דמויי קוצים, אך שלא כמוהם (פרט לאמרגזאורוס), הקוצים ארוכים מאוד ובלטו ככל הנראה מעורה של החיה. זוג הקוצים שנמצאו היו באורך של 58 ס"מ, אך השוואה לצוואר האמרגזאורוס מעידה על כך שקוצים של חוליות שקרובות יותר למרכז הצוואר יכלו להיות ארוכות כמעט כפליים. אצל האמרגזאורוס, הקוצים היו בעלי סדרות סימנים שמעידים על כך שהקוצים היו מכוסים בשכבה של קרטין, ולמרות שאין מספיק קוצים במאובן הבחדזאורוס על מנת לקבוע זאת, גלינה וצוותו הניחו שאותו הציפוי היה קיים גם בסוג זה.
מחקר שפורסם ב-2007 הגיע למסקנה שבין הקוצים בצוואר של דיקראוזאוריים היו שקי אוויר שהיו מחוברים למערכת הנשימה, שאפשרו להם לנצל הרבה יותר ביעילות חמצן מתהליך הנשימה. גלינה ועמיתיו תמכו בתאוריה זו וקבעו שמבנים דומים היו קיימים בין קוצי השדרה של הבחדזאורוס. אורכם וצורתם הייחדיות של קוצי השדרה אצל האמרגזאורוס והבחדזאורוס הוסברה על ידיהם כאמצעי הגנה כנגד טורפים, כאשר הקוצים הגנו על ראש החיה בעודה היא מרכינה את ראשה על מנת לשתות או לאכול צמחים נמוכים. הכיפוף של הקוצים וציפוי הקרטין שלהן הקנה להם יציבות וקשיחות, ומנעו מפגיעה בהם לגרום לנזק בחוט השדרה. העובדה שהקוצים הופיעו לראשונה אצל הבחדזאורוס ועדיין היו קיימים אצל האמרגזאורוס כ-15 מיליון שנה לאחר מכן מעידה על כך שאסטרגיית ההגנה הנ"ל הייתה אפקטיבית מאוד כנגד טורפים.
אוסקר איצ'אסו
אוסקר איצ'אסו (Oscar Ichazo 24 ביולי 1931 – 26 במרץ 2020) היה הוגה דעות יליד בוליביה, מייסד בית הספר "Arica School" אשר הוקם בשנת 1968. איצ'אסו נחשב על ידי רבים כאביה המודרני של תאוריית האניאגרם של האישיות.
איצ'אסו טען שבשנת 1954, קיבל תובנה כיצד דפוסי התנהגות מסוימים יכולים להיות מובנים במסגרת האניאגרם. הוא טען שזיהה תשע דרכים, המפורטות בתאוריה, בהן אגו של אדם פועל - אגו שמוטבע בנפש בשלב מוקדם מאוד של החיים.
נפטר ב-26 במרץ 2020.
קרן מתושלח
קרן מתושלח (באנגלית: Methuselah Foundation) היא קרן מחקר אמריקאית, ללא כוונת רווח, שנוסדה בשנת 2000 על ידי דוקטור אוברי דה גריי והיזם דייוויד גובל, במטרה לעודד מחקר מדעי שיביא להארכת תוחלת החיים של האדם.
היסטוריה
הרעיון של "קרן מתושלח" על מטרותיה וחלק משיטות הפעולה כפי שאומצו על ידי מייסדי הקרן הופיע לראשונה בספרו של רוברט היינליין בני מתושלח (1958). דוקטור אוברי דה גריי (נולד ב-1963) הוא סופר וחוקר הזדקנות בריטי ואילו דייוויד גובל (נולד ב-1952) הוא סופר ויזם אמריקאי מצליח. השניים נפגשו לראשונה אונליין, ב-2000, השנה בה קיבל אוברי דה גריי את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת קיימברידג', ויחדיו הם ייסדו את קרן מתושלח.
שלוש שנים אחר כך ייסדה הקרן את "פרס מתושלח" - Mprize, שהוא הפרס הכספי העיקרי שמחלקת היום הקרן, לחוקרים בשני תחומים שונים - אריכות ימים (Longevity), והצערה או חידוש נעורים (Rejuvenation).
ב-2009 עזב דה גריי את הקרן, לצורך הקמת קרן נפרדת משלו - SENS (Strategies for Engineered Negligible Senescence) Foundation (הקרן לעצירת ההזדקנות או הקרן לקידום ביוטכנולוגיות לחידוש הנעורים) (מילולית: קרן לאסטרטגיות ליצירת הזדקנות זניחה) וכשנה אחר כך, באפריל 2010 הכריזה הקרן על פרס נוסף מטעמה, NewOrgan Prize, שיינתן לחוקר הראשון שיצליח לשכפל מתאי גופו של חולה כלשהו, איבר חדש ולהשתיל אותו בחזרה, בגופו של אותו חולה, כך שהוא יתפקד באופן מלא.
הקרן כיום
מקום מושבה של קרן מתושלח הוא בעיירה ספרינגפילד, שבוירג'יניה, סמוך לוושינגטון הבירה. מנכ"ל הקרן הוא דייוויד גובל, שנותר מבין שני המייסדים, ולצידו פועלת הנהלה מייעצת וכן מועצה מדעית. אחד משני היושבי ראש של המועצה המדעית הוא פרופסור אנדריי ברטקה מאוניברסיטת דרום אילינוי, שהצליח ב-2003 לגדל במעבדתו את העכבר שהאריך ימים יותר מכל עכבר אחר בעולם, עד היום. עכבר מסוג זה הוא בדרך כלל בעל תוחלת חיים של כשנתיים - שלוש ואילו ברטקה הצליח לגדל עכבר זה עד גיל חמש בערך, דהיינו, להכפיל את משך חייו. ב-2009 קיבל ברטקה מהסוכנות הפדרלית האמריקאית NIH - המכונים הלאומיים לבריאות מענק של 8.6 מיליון דולר לחקר השפעות הורמון הגדילה על ההזדקנות ואריכות הימים. היושב ראש השני של המועצה המדעית של הקרן הוא פרופסור קרייג קוני, מאוניברסיטת ארקנסו, המתמחה באפיגנטיקה.
על פי דיווחי הקרן לשנת 2012 היקף התרומות הכלליות שקיבלה (בפועל ובהתחייבויות לתרום) עומד על מעל 4.2 מיליון דולר ובנוסף לכך קיבלה בפועל ובהתחייבויות לתרום סך של כ-3.6 מיליון דולר לצורך פרס מתושלח באופן ספציפי.
מעל החורבות
מעל החורבות הוא סרט קולנוע שהופק כולו בארץ ישראל בשנים 1936–1938 על ידי חברת "סרטי כרמל" בהנהלת נתן אקסלרוד.
לצד שחקני תיאטרון האהל השתתפו בסרט נערים ונערות משכונת מונטיפיורי בה היה ממוקם האולפן של אקסלרוד ותלמידי בית הספר בורוכוב בגבעתיים ובהם אמנון כרמי ששיחק בתור הנער אלחנן ונפל בקרב על גבעת הרדאר ב-26 במאי 1948. את התלבושות עיצבה ג'ניה ברגר, שגם יצרה כמה אביזרים לסרט.
כן השתתפו תלמידי ומורי כפר הנוער אהבה בקריית חיים (בסרט הוא נקרא "נחלת אחים"), בו צולם חלק מהסרט. חלק אחר צולם במבצר שוני.
הסרט שוחזר בעריכה מחודשת ועיבוד ממוחשב על ידי יעקב גרוס לפסטיבל הקולנוע בירושלים ב-2003.
תקציר העלילה
60 נערים מגיעים מגרמניה לכפר הנוער "נחלת אחים". הם עצובים ומסוגרים ומתקשים להשתלב עם ילידי הארץ. לשאלת המדריך מדוע הם עצובים עונה אחת הנערות "כי ההורים שלנו במחנות ריכוז בגרמניה". המדריך מנסה לעודד את רוחם ומספר להם סיפור שקרה 2,000 שנים קודם לכן.
ראש הכפר, יהודה (יהודה גבאי) מכנס את התושבים ומורה להם להתכונן לקרב כי מוות הוא עדיף על עבדות. המורה עוזיה (קלמן קונסטנטינר) מתנגד לכך ולבסוף מסוכם כי הנשים והנערים יעזבו את הכפר ויסתתרו במערה עד יעבור זעם. בראש הנערים עומד אבשלום (יוסף כהן) המבקש להישאר בכפר אך יהודה דוחה אותו.
הרומאים כובשים בקלות את הכפר הורגים את תושבים ולוקחים חלק מהם לשבי כעבדים. כעבור מספר ימים מחליט אבשלום לצאת מהמערה וכולם אחריו. הם מוצאים כפר הרוס ושמם. אבשלום פוקר לחפש בבתים אוכל ולקבץ אותו במקום אחד ולחלק שווה בין כולם. הם מוצאים גם גרגירי חיטה ומתחילים לטחון אך אבשלום פוקד להפסיק זאת כי הגרעינים מיועדים לזריעה והוא חושב על העתיד.
כולם מתגייסים לסחוב את המחרשה עליה מופקד אבשלום מפני שאין להם בהמה לחריש. נפתלי (שלמה לנדאו) קורא תיגר על פקודותיו של אבשלום ועוזב את הכפר בדרך הוא רואה את מקום הנביעה ההרוס של המעיין, משקם אותו והולך הלאה. המים ממלאים את הבאר לשמחתם של הנערים. אבשלום הולך לחפש את נפתלי, מוצא אותו והם משלימים אחד עם השני ובדרך בחזרה הם גם מוצאים חמור שיעזור לחריש. כולם חוזרים לכפר ושמחים ביבולים שהצליחו לגדל, הם הצליחו לשקם את כפרם החרב.
המדריך מסכם את הסיפור ומשווה את עבודתם של הנערים כעת לזאת של הנערים לפני 2000 שנה.
לאחר מכן הם נוסעים לטקס הבאת ביכורים באצטדיון המכביה בתל אביב.
הפרעת אישיות פרנואידית
הפרעת אישיות פרנואידית  היא הפרעת אישיות מאשכול א' בסיווג הפרעות האישיות. אנשים הסובלים מהפרעה זו מתאפיינים בחשדנות וחוסר אמון ארוך טווח באנשים ככלל. לרוב הם מסרבים לקחת אחריות על רגשותיהם ומטילים אחריות זו על אחרים. לעיתים קרובות הם עוינים ורגזניים.
אבחנה
האבחנה להפרעה זו ניתנת על ידי פסיכיאטר. על פי ה-DSM V (המהדורה החמישית והעדכנית של ספר האבחנות הפסיכיאטריות של האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית) ההפרעה מתאפיינת בחוסר אמון בזולת ובחשד מתמיד שהאחרים חורשי רע. זהו דפוס חשיבה קבוע, המופיע במגוון הקשרים, החל מתקופת הבגרות המוקדמת בחייו של האדם.
מאפיינים קליניים
התכונה המרכזית של הסובלים מההפרעה היא נטייה חוזרת ובלתי מוצדקת לפרש את פעולותיהם של אנשים אחרים כמזלזלות או מאיימות במתכוון. הם מצפים שיסבלו מניצול או פגיעה מאחרים בדרך כלשהי. לעיתים הם חושדים בנאמנות קרוביהם וחבריהם. כתוצאה מהצורך המתמיד לעמוד על המשמר, אנשים עם הפרעת אישיות פרנואידית עשוים להפגין עוינות וחשדנות כלפי אנשים, ולהראות למתבונן מהצד כאנשים "קרים" ללא רגשות מעודנים. הם עשויים להפגין אפקט לבילי. הגישה החשדנית שלהם עלולה לעורר באחרים תגובות עוינות ובכך ליצור נבואה המגשימה את עצמה. בשל חוסר האמון של אנשים עם הפרעת אישיות זו בסביבתם, יש להם צורך חזק לשלוט ולכוון את סביבתם באמצעות הפעלת סמכות. הם לעיתים קרובות נוקשים במובן זה שדברים חייבים להתנהל בדרך שלהם בלבד. לעיתים יסבלו מקנאה פתולוגית. הם נוטים לראות את רגשותיהם כחיצוניים להם, ולהשתמש במנגנון הגנה של השלכה - כלומר לייחס את הדחפים והמחשבות שאינם יכולים לקבל בעצמם לאחרים. מחשבות יחס ואשליות להם הם נותנים הסברים לוגים שכיחים בהפרעה זו. לרוב הסובלים מההפרעה קשת רגשות מוגבלת. הם מתגאים בהיותם רציונליים ואובייקטיביים, אך אינם כאלה בפועל. הם נותנים חשיבות רבה לעוצמה ודרגות, ומביעים בוז כלפי מי שהם תופסים כחלש, חולה, פגום או לקוי. בסיטואציות חברתיות עשויים להראות עסקיים ויעילים, אך מעוררים לעיתים קרובות פחד או קונפליקט באחרים.
תחלואה נלווית
אנשים עם הפרעת אישיות פרנואידית עלולים לפתח דיכאון, וכן הפרעה טורדנית כפייתית. תיתכן גם אפשרות של אבחנה של הפרעת אישיות נוספת לצד הפרעת האישיות הפרנואידית.
שכיחות
לפי ה-DSM V, שכיחות ההפרעה עומדת על כ 2.3%. ההפרעה שכיחה יותר בגברים. ממצאי מחקרים מצביעים על אפשרות ששימוש בחומרים פסיכואקטיביים וכן מוצא אתני תורמים לסיכון להתפתחות ההפרעה. כמו כן ההפרעה מופיעה יותר בקרב מי שיש להם קרוב משפחה החולה בסכיזופרניה או הפרעה דלוזיונלית. ישנם מחקרים המצביעים על כך שההפרעה שכיחה יותר בקרב קבוצות אתניות מסוימות.
סוגיות תרבותיות הנוגעות לאבחנה
ישנן נסיבות חיים שאדם עשוי לעבור, וכן ישנם הקשרים חברתיים תרבותיים שעלולים להביא לאבחנה מוטעית של ההפרעה. השתייכות לקבוצות מיעוט שונות (בפרט מיעוט אתני), מהגרים ופליטים על רקע כלכלי או פוליטי. הסיבה היא שאנשים המשתייכים לקבוצות אלה נוטים מלכתחילה להציג התנהגות חשדנית ומתגוננת. סיבה נוספת היא הבדלים בין תרבויות בפירוש שניתן להתנהגות מסוימת. ישנן דרכי התנהגות שבתרבות אחת יפורשו כמבטאים אי אמון ובתרבות אחרת יפורשו אחרת. אי הבנה על רקע זה יכולה לעורר כעס וחשדנות שיגבירו את חוסר הביטחון של האדם החי בתרבות החדשה לו. קיימת אמונה שגויה לפיה הפרעת אישיות פרנואידית שכיחה יותר אצל גברים הומוסקסואליים.
אבחנה מבדלת
הפרעת אישיות פרנואידית שונה מסכיזופרניה ומהפרעה דלוזיונלית בכך שבשתי הפרעות אלה ישנו גם מרכיב פסיכוטי ניכר, שאינו חלק מהתמונה הקלינית בהפרעת אישיות פרנואידית. בנוסף בהפרעת אישיות פרנואידית, דפוסי החשיבה האופייניים להפרעה יישארו יציבים גם במצב של הקלת התסמינים, זאת בשונה מסכיזופרניה או הפרעה דו־קוטבית שבה חשיבה פרנואידית תהפוך לפחות ניכרת במצבים של נסיגת המחלה.
שינויי אישיות על רקע מצב רפואי: על הפסיכיאטר המאבחן הפרעה זו לקחת בחשבון מחלות ומצבים רפואיים, בעיקר כאלה הקשורים למערכת העצבים והמוח, העלולים לעורר תמונה קלינית דומה לזו שתוארה לעיל.
הפרעת שימוש בחומרים: ישנם חומרים פסיכואקטיביים שהשימוש בהם עלול לעורר תמונה קלינית המזכירה את התמונה של הפרעת אישיות פרנואידית.
שינויי אישיות שמקורם בנכות ומוגבלות. על הקלינאי לקחת בחשבון בתמונה הקלינית שאנשים עם מוגבלות (למשל מגבלה חושית) עשויים בחלק מהמקרים להציג תמונה קלינית שתראה דומה לזו של הפרעת אישיות פרנואידית. זאת כיוון שבחלק מהמקרים יש תלות בסביבה וחשדנות כלפי הסביבה בהתבסס על ניסיון לא טוב בקבלת עזרה מהסביבה.
הפרעות אישיות אחרות ותכונות אישיות: אחד החסרונות של קונספט הפרעות האישיות בכללו הוא שיש דמיון בתמונה הקלינית ויש מכנים משותפים בין הפרעות אישיות שונות (בעיקר כאלה השייכות לאשכול מסוים). כך למשל הפרעת אישיות סיכיזוטייפלית והפרעת אישיות פרנואידית חולקות בסיס משותף בתמונה הקלינית: חשדנות, תחושה של האדם שהוא מנודה וחשיבה פרנואידית. ההבדל הוא במרכזיות החשיבה הפרנואידית בתמונה הקלינית הכללית. בהפרעת אישיות פרנואידית, החשיבה הפרנואידית תהייה במרכז התמונה הקלינית.
שיקום
אדם בן 18 ומעלה שנקבעו לו לפחות 40% נכות על ידי המוסד לביטוח לאומי בגין הפרעה נפשית, זכאי לקבל שירותי סל שיקום.
1428
אירועים
גזירת הים - האפיפיור מרטינוס החמישי גוזר איסור על רבי חובלים להוביל בספינותיהם יהודים לארץ ישראל
נמל התעופה הבין-לאומי בניקוסיה
נמל התעופה הבינלאומי בניקוסיה (ביוונית: Διεθνές Αεροδρόμιο Λευκωσίας; בטורקית: Lefkoşa Uluslararası Havaalanı) היה נמל תעופה ששכן ממערב לעיר ניקוסיה, ואשר שימש עד פלישת טורקיה לקפריסין ב-20 ביולי 1974, כשער האווירי העיקרי של קפריסין וכבסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה סייפרוס איירווייז.
היסטוריה
הנמל הוקם על ידי חיל האוויר הבריטי בשנות ה-30 של המאה ה-20, ומסלול הטיסה נבנה בשנת 1939. במלחמת העולם השנייה הורחבו מתקני השדה ומסלול הטיסה הוארך, והוא שימש את חילות האוויר של בעלות הברית. לאחר המלחמה התחדש השימוש המסחרי בנמל, בין היתר על ידי חברות התעופה מיסראייר, סייפרוס איירווייז, מידל איסט איירליינס ו-BOAC. במאי 1949 נחנך בית נתיבות אשר החליף את המבנים הזמניים ששכנו בנמל. מבנה זה הורחב בשנת 1959 והוחלף במבנה חדש ב-27 במרץ 1968. ב-1966 נסגר בסיס חיל האוויר הבריטי בנמל בשל צמיחת התנועה האזרחית והמקום המוגבל.
ב-15 ביולי 1974 תפס ארגון אאוקה השני את השלטון בקפריסין, והדיח מתפקידו את הנשיא, הארכיבישוף מקאריוס השלישי. השדה נסגר ולאחר יומיים החל לשמש לקליטת "כוח ההתערבות היווני בקפריסין" (ΕΛΔΥΚ) שהוטס מיוון לקפריסין כדי לתמוך בהפיכה. ב-18 ביולי התחדשה תנועת המטוסים האזרחית בנמל באופן חלקי, אך יומיים לאחר מכן, ב-20 ביולי החלה פלישת טורקיה לקפריסין, והנמל הופצץ. הוא הפך לזירת קרבות ונסגר. אחד ממטוסיה של חברת סייפרוס איירוויז שחנה בנמל הושמד, מטוס אחר נפגע באורח קשה והיתר עוכבו בשדה התעופה. החברה חדלה מלפעול וחידשה את פעילותה רק בשנה שלאחר מכן באמצעות שני מטוסים חכורים. הנמל הפך לשטח מוגן ומפורז של האומות המאוחדות, ושימש לפינוי אזרחים זרים ב-22 ביולי. ב-16 באוגוסט 1974, עם כניסתה לתוקף של הפסקת האש, הונצחה שליטת האומות המאוחדת בנמל, והוא נותר שטח המפורז בין שני חלקי האי המחולק. הנמל לא שב לפעול והוא משמש כמפקדת כוח שמירת השלום של האומות המאוחדות באי (UNFICYP).
הרפובליקה של קפריסין הכשירה בחיפזון את נמל התעופה הבינלאומי בלרנקה כשער האווירי הראשי שלה כבר ב-1975, והרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין החלה להשתמש בנמל התעופה הבינלאומי ארג'ן ב-2004.
פיתון (טיל)
פיתון היא משפחת טילי אוויר-אוויר שפותחו בישראל על ידי רפאל - רשות לפיתוח אמצעי לחימה.
שני הטילים הראשונים ממשפחת הפיתון היו שפריר 1 (1959), ושפריר 2 (1969). הדגם השלישי כונה פיתון 3 (1978), ואחריו פותח פיתון 4 (1993). הגרסה האחרונה - פיתון 5 - נכנסה לשירות בשנת 2005.
היסטוריה
בשנות ה-50 העביר חיל האוויר הישראלי למערכת הביטחון הישראלית דרישה ומאפיינים לייצור עצמי של טיל אוויר-אוויר. זאת כחלק מהמדיניות שנהגה אז ונועדה לקדם את תעשיית הנשק הישראלית ולהפחית את תלות הצבא ביבוא (ישראל הייתה אז עדיין תחת אמברגו אמריקאי, ושנים לאחר מכן התחלף זה באמברגו צרפתי). הרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל) נרתמה לפיתוח הטיל בשנת 1959, תחת השם "שפריר".
שפריר 1
הדגם הראשון היה ניסיון לפיתוח עצמאי וחדש לחלוטין, ונועד להיות טיל קטן ממדים לפגיעה ישירה. ניסיון זה כשל כבר בשלבי בחינה ראשוניים. ניסויי ירי שבוצעו היו כישלון מוחלט - במקרים רבים הטיל כלל לא נורה, וכשהוא נורה - לרוב כשל המנוע לאחר שנייה או שתיים. מהנדסי רפא"ל פנו לשינוי התוכנית, ועל פניו יצרו גרסה ישראלית של הטיל AIM-9B סיידווינדר החדש, בעל ביות תת-אדום, בשינויים מסוימים.
בדגם השני של השפריר הוגדל מנוע הטיל, קוטרו הורחב (מ-11 ל-14 ס"מ), גופו הוארך (מ-2 ל-2.5 מטר), הוספו גלגלות לריסון הגלגול (Rollerons) - שהועתקו אחד לאחד מהסיידווינדר, וראש הקרב שולש במשקלו (מ-11 ל-30 ק"ג - מדובר בגודל לא רגיל, שמצביע על כך שמהנדסי רפא"ל לא האמינו שהטיל אכן יוכל לפגוע בצמוד למטרה או בתוכה). בסך הכול הוכפל משקל הטיל (מ-30 ל-65 ק"ג), וטווח הירי שלו שופר משמעותית (מ-3 ל-9 ק"מ בגובה רב).
חרף כך שהמפתחים עצמם לא האמינו במבצעיות של הטיל והציעו שיפורים רבים, הוחלט על ייצור ורכישה של כ-200 טילים על ידי חיל-האוויר בדצמבר 1962, כחימוש אוויר-אוויר עיקרי למטוסי המיראז' 3 ("שחק") שהתקבלו באותה תקופה. השיפורים שהוצעו נדחו מסיבות תקציביות, אך למרות זאת העלו המפתחים על הנייר מספר שיפורים אפשריים נוספים, שמעולם לא יצאו אל הפועל.
ניסויי ירי בחודשים פברואר-מרץ של שנת 1963 שבוצעו בצרפת, היוו אכזבה מרה. פעולתו מול מטרה מתמרנת הייתה למעשה כישלון. במערכת הביטחון הוחלט לתקצב את המשך הפיתוח, תוך כדי קליטת הטילים בחיל האוויר. בגרסאות אלו של הטיל בוצעו שינויים שעסקו בעיקר בשיפור הרש"ק ומרעום הקרבה, כאשר חומר הנפץ הומר במטען רסס יקר, בתקווה שכך יוכל הטיל להשמיד את המטרה גם ממרחק פגיעה גדול יותר.
ביולי 1963 בוצעו ניסויי ירי נוספים בטיל, ואלה גילו שהטיל היה חסר-אונים בעקיבה אחר מטרה מתמרנת ב-2 ג'י, ושעל-מנת לפגוע יש לשגר אותו בזווית של 10 מעלות לכל היותר מקו-הטיסה של המטרה. למעשה מדובר בכישלון לטיל. אחוזי הפגיעה הנמוכים (21% עם מרעום מגע, ו-47% עם מרעום קרבה) היו התגשמות של סיוט למפתחי הטיל, אך למעשה דחפו להצלחה מעל כל שיעור מקובל בפיתוח ההמשך - השפריר 2.
למרות ההחלטה הראשונית על הצטיידות ב-200 טילים, רכש לבסוף חיל האוויר בסך הכול כ-120 טילי שפריר 1, שבעזרתם הופלו שלושה מטוסי מיג-21, כולם לאחר מלחמת ששת הימים. הטילים הוצאו משירות עד 29 בדצמבר 1970, למעט 16 טילים שהושארו לצורכי אימונים.
אנקדוטה הממחישה את מידת אי-האמון שרווחה בחיל האוויר באותה התקופה כנגד השפריר 1, היא שחה"א השתמש בטילי שלל סובייטיים מדגם וימפל K-13 (קוד דיווח נאט"ו: אטול) שהוא בעצם העתק סובייטי של הסיידווינדר האמריקאי ושנלקחו בעת כיבוש חצי האי סיני במלחמת ששת הימים. אלו שימשו במטוסי כוננות יירוט מדגם מיראז' 3 ("שחק"), ששכנו בשדה רפידים - הקו הראשון בשנים שאחרי המלחמה. צחוק הגורל הוא, שאף על פי שבניסויי ירי אלו התגלו כיעילים מן השפריר 1, במספר שיגורים במהלך מלחמת ההתשה לא הופל בעזרתם אף מטוס מצרי.
בנוסף הטיל כונה "בידון" מכיוון שלעיתים לאחר שיגור הטיל הוא לא ניהג אל המטרה אלא נפל אל הקרקע כמו בידון.
שפריר 2
עקב הכישלון בפיתוח "שפריר 1", הוחלט להתחיל מיידית בפיתוח דור ההמשך - "שפריר 2" - תוך המשך הפיתוח של הדור הראשון, והשימוש בו כבסיס הפיתוח. ההחלטה המשמעותית הראשונה הייתה להשתמש בראש הביות ובמרעום הקרבה האלקטרואופטי של "שפריר 1", אף על פי שכבר בעת תחילת הפיתוח יצאו אל השוק טילים בעלי ראש ביות מקורר וחיישן קרבה אלקטרומגנטי (כגון ה-AIM-9D האמריקאי, שאף שירת בחיל האוויר הישראלי עם הסרת האמברגו האמריקאי). בדיעבד התברר שהחלטה זו הייתה נכונה - תעשיות הנשק הישראליות לא יכלו לפתח באותה תקופה מערכות מתקדמות כל-כך, עם תקציבי פיתוח זניחים ביחס לתקציבים האמריקאיים, וחרף כך, בתנאים מבצעיים הוכיח "שפריר 2" עליונות על מתחריו.
על פניו, תהליך הפיתוח היה חלק. הבעיה העיקרית במהלכו הייתה זהות היצרן והמפתחים. משרד הביטחון הוציא מכרז פנימי על ייצור הטיל, על מנת לייעל ולהוזיל את הייצור והפיתוח. בתחילה יוצר הטיל בתע"ש, אך לאחר שזו דיווחה על קשיים בתהליכי ייצור של חלק מהמכלולים, חזרה רפא"ל לתמונה - תחילה כקבלנית-משנה, ואחר כך כמובילת הפרויקט.
השינויים מ"שפריר 1" התמקדו במכלול ההנחיה וההנעה. ממדי הרש"ק הוקטנו חזרה ל-11 ק"ג חומר נפץ, וקוטר הטיל הורחב מ-14 ל-16 ס"מ. ככל הנראה, גם כאן בוצעו תהליכי הנדסה הפוכה מטיל הסיידווינדר, שהיווה בסיס להעתקה במדינות רבות, בהיותו אחד מהפופולריים שבטילי האוויר-אוויר בעולם. בכל המקרים הועתק מבנה הטיל במדויק, כולל הזנב הייחודי בעל גלגלות הייצוב וכנפוני הניהוג הקדמיים. במדינות בעלות טכנולוגיה מתקדמת הועתקו גם מכלולי ההנחיה והביות, ובמקומות מסוימים - כמו בישראל - נוצרו שיפורים ביחס למקור במכלולים אלו. הרש"ק, המרעום ומכלול ההנעה היו לרוב מפיתוח עצמאי.
"שפריר 2" עדיין היה מוגבל בפעילות, אך מוצלח יותר נגד מטרה מתמרנת מקודמו. בדומה לכלל טילי התקופה, הטיל יכול להינעל אך ורק כאשר מטוס המטרה הפנה את צינור הפליטה שלו לכיוון המטוס הרודף, בתוך קונוס נעילה צר יחסית.
בצורה אירונית, שפריר הוצב לשירות מבצעי ראשון דווקא על מטוס מיג 21, שטייסו העיראקי ערק לישראל ב-16 באוגוסט 1966. היה זה לאחר שגיחות צילום מצריות שבוצעו ככל הנראה במטוסי מיג 21, מגובה רב ובמהירות על קולית הטרידו את חיל האוויר. הפתרון היה להשתמש במטוס זהה, שיכול להגיע לאותו גובה ואותה מהירות, ולהפיל בעזרתו את מטוס הצילום. מהנדסי רפא"ל התקינו בשנת 1967 על המטוס שני טילי שפריר מהגרסה הלא סופית, עם רש"ק ומרעום קרבה מפוקפקים, שהצלחת פעולתם הוערכה בכ-50%. בסופו של דבר לא חדרו עוד טיסות צילום מאז ועד פרוץ מלחמת ששת הימים (והשמדת חיל האוויר המצרי), ולכן מעולם לא הוזנק המטוס.
את הפלתו הראשונה רשם הטיל למחרת כניסתו לשירות מבצעי סדיר, ב-2 ביולי 1969, כשהטייס קובי ריכטר הפיל בעזרתו מיג 21 מצרי, ובתקופה שבין כניסתו לשירות מבצעי ועד לפרוץ מלחמת יום הכיפורים שוגרו 35 טילים שהפילו 17 מטוסים (שיעור הצלחה של 48%), מהם ארבעה שהופלו כבר בשבוע הראשון.
כל שנות תכנון "שפריר 2" היו בצל רכש טילים אמריקאיים (מסוג סיידווינדר AIM-9B/D) שהיו זולים יותר מהשפריר, וגם הוכיחו יכולות בקרב. מפקד חיל האוויר, מוטי הוד, המליץ לעוזר שר הביטחון, צבי צור לרכוש את הטילים האמריקאיים, וסיכול המלצתו ארך זמן רב, ובוצע בין השאר הודות לתמיכה בפיתוח ורכש הטיל הישראלי מצד ראש מחלקת אוויר, בני פלד, גם אם תוך כדי הסתייגות חלקית מהמלצות הגורפות יותר של הדרגים הנמוכים ממנו.
למרות הצלחתו במלחמת ההתשה, במהלך מלחמת יום הכיפורים עדיין פקפקו צוותי האוויר ביכולות השפריר למול הטילים האמריקאיים, בין השאר עקב משקלו הרב ומגבלותיו. חרף כך היווה השפריר את הפתעת המלחמה, עקב הצלחת הטייסים לעבוד איתו בהתאם למגבלותיו.
בסך הכל, נורו במלחמת יום הכיפורים 176 טילי שפריר 2, שהפילו 89 מטוסים (שיעור הצלחה של 50.7%), תוך שהוא עוקף את דגמי הסיידווינדר שהיו אז בשירות חיל-האוויר. ובסך הכול נזקפות לזכותו 106 הפלות של מטוסים ומסוקים במהלך שנות שירותו בחיל האוויר.
עד לשנת 1978 יוצרו וסופקו לחיל האוויר 925 טילים מבצעיים ועוד 85 טילי אימונים, והטיל סיים את פעילותו המבצעית ב-1980. על פיתוח טילי השפריר קיבל מנכ"ל רפא"ל, ד"ר זאב בונן, את פרס ביטחון ישראל לשנת 1970. במבט לאחור ניתן לומר שמגבלות הפיתוח והתקציב, וגם נחשלותו הטכנולוגית, לא הגבילו את הצלחת הטיל לעומת טילים מתקדמים ממנו, והוא היווה בסיס מוצלח להמשך הפיתוח של משפחת הטילים, שזכתה לאחר מכן לשם ההולם - "פיתון".
פיתון 3
בשנת 1978 נכנס לשירות מבצעי טיל חדש, שנקרא פיתון 3. הטיל היה למעשה דור ההמשך של סדרת השפריר, אך זכה לשם חדש וידידותי לאוזניים מערביות, שהלם אותו יותר משפריר (זאת הסיבה מדוע אין בנמצא פיתון 1 ו-2). בעוד שה"שפריר" הוא על שם השפרירית (damselfly) - חרק מעופף לא מזיק - הפיתון הוא נחש מאיים, גדול ממדים, שחונק את קורבנותיו למוות. בנוסף, המילה פיתון זהה בעברית ובאנגלית. בחיל האוויר הישראלי מכונה הטיל צפריר.
ההבדלים בין השפריר לטיל החדש בולטים ביותר. מדובר בטיל גדול ממדים יחסית לטיל לטווח קצר (אך עדיין לא בגודל של טיל לטווח בינוני, כמו ה-AIM-120 אמראם), אשר הוארך לשם התקנת רקטת הנעה חדשה, שאפשרה לטיל מרחב פעולה של עד 15 ק"מ בגובה רב ומהירות של מאך 3.5, לעומת 5 ק"מ ומאך 2.5 בלבד של קודמו. שינוי נוסף ובולט לעין בוצע בזנבות הטיל - בעוד שבקודמיו מוקם הזנב בקצה הטיל, הארכת מכלול ההנעה יצרה מרווח בולט בין קצה הטיל לזנבות; כמו כן הוגדלה מוטת הזנב, וצורתו שונתה ונמשכה אחורה. כך נוצר טיל בעל מאפיינים ייחודיים, הניתן בקלות לזיהוי חיצוני ביחס לטילים אחרים.
הוכנסו שיפורים ושינויים גם לראש הביות וההנחיה. כעת ניתן היה לשגר את הטיל בזווית של עד 30 מעלות מקו הירי של המטוס, ולהינעל על מטוס גם במצבי טיסה בניצב או חזיתית למטוס התוקף. יכולת זאת היוותה פריצת דרך משמעותית בחיל האוויר הישראלי - עד אז היו בשירותו רק טילים המסוגלים להינעל רק על הגזרה האחורית (rear sector) של מטוס המטרה. המשמעות היא שכעת לא נדרש הטייס לתמרן עד למאחורי מטוס המטרה. בנוסף, נטען על ידי רפא"ל כי לטיל ביצועים עדיפים על פני מקבילו האמריקאי ה-AIM-9L בכל מאפיין - מהירות, רדיוס פנייה וטווח פעולה.
הטילים שימשו כנשק העיקרי בקרבות אוויר של מטוסי F-4 פנטום ("קורנס") וכפיר הישראליים, ובמהלך מבצע שלום הגליל ולפניו הופלו בעזרתם 35 מטוסים ומסוקים סוריים.
פיתון 4
כניסת הפיתון 4 לשירות, באפריל 1993 (הטיל נחשף לציבור בשנת 1995), היוותה את המהפכה האמיתית בשוק טילי האוויר-אוויר לטווח קצר.
לאחר איחוד גרמניה ונפילת מסך הברזל בתחילת שנות ה-90, התגלתה לעולם המערבי תמונת מצב עגומה: טילי הוימפל R-73 מתוצרת ברית המועצות, שנכנסו לשימוש עוד בשנת 1985, ושפיתוחם החל עוד בשנת 1973, היו למעשה המתקדמים מסוגם בעולם. עד אז רווחה בקרב מדינות הברית הצפון אטלנטית דעה מזלזלת ביכולות הטילים הסובייטיים. ניסויי ירי שבוצעו בגרמניה על מטוסי מיג-29 הראו עליונות ברורה של ה-R-73 על פני מתחרהו המערבי, ה-AIM-9 סיידווינדר. דבר זה האיץ את פיתוח הטילים איריס-טי ו-AIM-132 אסראם האירופיים. ה-R-73, כקודמו ה-R-60, היה טיל בעל מבנה אווירודינמי ייחודי - לטיל היו עוד ארבעה משטחי ניהוג וייצוב בקדמת הטיל (כל שאר טילי האוויר-אוויר בעולם היו בעלי ארבעה משטחי ניהוג בלבד).
בעת חשיפת הפיתון 4 לציבור הרחב, התגלה מבנה אווירודינמי בעל דמיון רב לזה של ה-R-73: משטחי זנב ארוכים ומשוכים לאחור לצורכי ייצוב; על ראש הביות מוקמו ארבעת משטחי הניהוג הקדמיים המוכרים, כשלפניהם הוצבה עוד רביעיית משטחי ייצוב; את גלגלות הריסון החליפו שני משטחי ניהוג ישרים על מכלול ההנחיה. מבנה זה, שלמעשה לקח קדימה את הרעיונות שבבסיס הטילים הסובייטיים, הביא ליצירתו של טיל חדש לחלוטין ובעל יכולות תמרון שעד אז נחשבו לבלתי אפשריות - בין השאר, הטיל מסוגל לבצע סיבוב של מעל 220°.
מרבית מרכיבי הטיל הוחלפו ושודרגו, כאשר בנוסף לשינוי במבנה האווירודינמי הוחלף מכלול ההנחיה והביות. כעת המושג "שגר ושכח" קיבל משמעות שונה מהמקובל: הטיל יכול לעקוב אחרי מטרות מתמרנות גם ב-9 ג'י, בעלות חתימת חום נמוכה, ועל רקע בעל ניגודיות נמוכה. ראש ההנחיה ידע לתכנן נתיב טיסה מיטבי שבו גם אם המטרה תוחטא בהזדמנות הראשונה - עדיין תהיה הזדמנות שנייה לפגיעה. כמו כן, לראשונה הותקנה במטוסי הקרב הישראלים כוונת קסדה (מתוצרת אלביט מערכות). כוונת הקסדה, המוקרנת על משקף הקסדה של הטייס, מאפשרת לטייס לנעול על מטרה שאינה בקו הירי המקובל, כמו למשל כזו הטסה בקו חליפה מקביל למטוס, או כזו הנמצאת בזווית גדולה יחסית לכיוון הטיסה - וזאת באמצעות הפניית מבטו של הטייס אל עבר המטרה ושיעבוד ראש הביות של הטיל לכיוון ההסתכלות של הטייס. השילוב בין כוונת הקסדה, כושר התמרון הגבוה של הטיל, ויכולותיו הגבוהות של ראש הביות לרכוש מטרה גם בזווית גבוהה יחסית לכיוון הטיסה, מאפשרת לטייס לשגר את הטיל ולפגוע בכל מטרה אווירית, איטית או מתמרנת, הנמצאת בזווית כלשהי במרחב חצי הכדור שמול המטוס. המושג All-Aspect (יירוט בספירה מלאה) שודרג גם הוא - בעוד יכולות הפיתון 3 היו מוגבלות למדי, הפיתון 4 יכול היה לנכס לעצמו את המשפט "ראית - נעלת - הפלת". מעכשיו לא נאלצו טייסים לתמרן חדות את המטוס על מנת להיכנס לעמדת ירי בטוחה, או לשחרר חימוש יקר ובידוני דלק על מנת להקטין את משקל המטוס ולהקל את הכניסה לקרב-אוויר.
הטיל מעולם לא עבר טבילת אש מבצעית. בעוד הדורות הקודמים זכו להפלות רבות במסגרת מלחמות העבר, ובתוך-כך הגדילו את אימת חיל האוויר הישראלי בעיני יריביו הפוטנציאלים, לא הייתה ולו הפלה אחת של כלי-טיס זר בכל שנות שירותו המבצעי של הטיל, החל משנת 1993 ועד 2005, אז נכנס לשירות מבצעי הפיתון 5 (ההפלה היחידה באותה תקופה נזקפת לזכות מסוק-קרב מדגם AH-64 אפאצ'י, שהפיל מטוס קל שחדר לתחום הטיסה הישראלי).
פיתון 5
הפיתון 5 נכנס לשירות בשנת 2005, והיווה את ההמשך הטבעי לפיתון 4. למעשה, בחיל-האוויר כלל לא ביקשו לפתח מחליף לפיתון 4 אשר סיפק את צרכיו המבצעיים של החיל. אולם ברפא"ל סברו כי ראוי לפתח טיל משופר, והצליחו לשכנע בכך את קברניטי החיל, ובשנת 1997 הוחל בפיתוח הטיל פיתון 5.
מרבית השינויים בין הדגמים הם פנימיים (ומסווגים). מפתחי הטיל בחרו שלא לעבור לשיטת הניהוג הווקטורי, ולהישאר עם המבנה הקודם, אשר מאפשר לטיל להמשיך לתמרן גם אחרי שהמנוע שלו כבה. ההבדל החיצוני היחיד הוא הארכת מוטת הכנפיים (מ-50 ל-64 ס"מ), והארכה בסנטימטר אחד של גוף הטיל. טווח הטיל הוגדל ל-20 ק"מ (לעומת 15), ומהירותו הוגדלה למאך 4 (לעומת 3.5). ראש הביות שודרג, ויכול להבחין במטרות בצורה ברורה מאי-פעם. אך השיפור המשמעותי ביותר, שהפך את הטיל לייחודי בתחום זה, הוא יכולתו להינעל על כל מטרה, ללא תלות במיקומה היחסי אל המטוס התוקף גם אם זו נמצאת ממש מאחוריו. יכולת ייחודית זו של טיל הפיתון 5 מכונה "יכולת נעילה בספירה מלאה" והיא מתאפשרת בזכות יכולת הטיל להיות משוגר ללא נעילה של הרב"ת (נעילה לאחר שיגור - LOAL).
השינויים בראש הביות נתנו לו יכולת הדמיית תמונה מתקדמת: בעוד חיישן תת-אדום רגיל "רואה" כתמי אור בלבד, חיישן הדמאתי מסוגל "לראות" תמונה ממשית, ולהבדיל בין חלקי המטרה השונים - כמו גם להבדיל בין כתם אור שיוצר נור הטעיה לבין זה של מנוע המטרה (חיישן מקביל מפותח על ידי ריית'און האמריקאית לשימוש בטילים מתחרים כגון ה-AIM-9X סיידווינדר) שינויים אלו חייבו שימוש במחשב הנחיה חזק במיוחד, שאף הוחלף פעמיים במהלך פיתוח הטיל. תוצר נוסף של מערכת ההדמאה הוא היכולת לפגוע בוודאות גבוהה במרכז המטרה ולא רק באזור המנוע, וכך להביא להסתברות הפלה ודאית.