cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברורים
היסטוריה
לאחר מלחמת העצמאות התרחבה הפעילות החקלאית באזור הדרום ונוצר צורך לתמוך בחקלאי האזור. לשם כך מסרה קק"ל שטח של כ-4,000 דונם לחברת הזרע שהקימה ב-1950 חווה חקלאית בקרבת צומת מסמיה בשם "חוות מסמיה". רוב השטחים שנמסרו לטובת הקמת החווה היו שייכים לכפרים ערבים שהתקיימו באזור עד 1948 ולכן התאפיין השטח בהריסות בתים, טרסות אבן, גדרות צבר, בורות, פרדסים יבשים וכו'. כמו גן הייתה האדמה חרוצה בערוצי נחלים. בהתאם לכך המשימה הראשונה איתה התמודדו מקימי החווה הייתה להפוך את החווה לשטח בו ניתן לעשות עיבוד חקלאי תוך ניקוי השטח והסדרת ניקוז המים. בהמשך גדל שטח החווה לכ-5,000 דונם. באמצע שנות ה-50 הוחלף שם החווה ל"חוות ברורים" במקום השם הראשון שהיה "חוות מסמיה". השם נגזר מהצעה של הבלשן יצחק אבינרי: "חוות ברורים" בה בוררים זרעים.
בלב בחווה הוקמו מספר מבנים ששימשו את צורכי החווה (מגורי עובדים, משרדים, מחסנים, מוסך, בית קרור לפקעות תפוחי אדמה ועוד) כשבשנים הראשונות סופקו מים מבאר ישנה שפעלה בתחומי החווה. בחווה גידלו תוצרת חקלאית ליצירת זרעי ירקות וגידולי שדה למכירה. כמו כן נתנה החווה שירותים חקלאיים ליישובי הסביבה של ניקוי זרעים וכן קציר ודייש עבור גידולי קטניות. באמצע שנות ה-50 הוקם מכון ניקוי לזרעים של גידולי שדה ונבנו בהמשך ממגורות לאחסון זרעים.
במשך השנים צמצמה חברת "הזרע" את מספר החוות הפעילות והעבירה לחוות ברורים את מרכז הפיתוח והמשרד הראשי של החברה. כחלק מתהליך המעבר לברורים נבנו במקום משרדים חדשים והמבנים ההיסטוריים הפכו למשרדים, מעבדות וחדרי אוכל כשהפעילות שנעשתה בהם עברה למבנים חדשים.
ב-2015 בוצע פרויקט משותף עם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל במטרה להנציח את המורשת של המבנים ההיסטוריים ובמסגרת זו הוצבו שלטים כחולים ליד מבנים אלה.
אונס ליווה הר אופ סולדר
מוזיאון אמסטלקרינג הוא בית ברובע התעלות באמסטרדם, הולנד, בלב רובע החלונות האדומים, המחביא בתוכו כנסייה משנת 1661, שבה נאלצו הקתולים לערוך את טקסיהם בחשאי. הכנסייה נקראת "אדוננו אשר בעליית הגג" (בהולנדית: Onze-Lieve-Heer-op-Zolder). בית התעלות היה שייך לקתולי יאן הרטמן (Hartman).
המקום נפתח כמוזיאון ב-1888, ומאז הוא לא מקיים פעילות כנסייתית. הוא המוזיאון השני הוותיק באמסטרדם (אחרי רייקסמוזיאום), ומבקרים בו כיום כ-85,000 איש בשנה.
במוזיאון ניתן לצפות גם בבית עצמו כשהוא מרוהט כשם שהיה במאה ה-18.
המנון גינאה
חירות (בצרפתית: Liberté) הוא ההמנון הרשמי של גינאה מאז קבלת העצמאות שלה בשנת 1958. ההמנון הולחן על ידי פודבה קייטה ולא ידוע מי חיבר אותו.
בנצי שטיין
בן ציון (בנצי) שטיין (נולד ב-ז' בכסלו תשנ"ח) הוא זמר, מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי-חסידי.
ביוגרפיה
שטיין נולד לשאול יהודה, מחנך חסיד ויז'ניץ. למד בתלמוד תורה, ישיבה קטנה ובישיבה גדולה של חסידות ויז'ניץ ולאחר מכן המשיך בישיבת אורייתא בירושלים.
קריירה מוזיקלית
שטיין הוא חבר במקהלת מלכות, ובנוסף לכך הוא גם זמר בפני עצמו (לעיתים כסולן במקהלת מלכות).
ביוני 2019 הלחין את השיר "אבא", וביצעו אותו אברהם פריד וארי היל בדואט. השיר הפך ללהיט, ושטיין התפרסם כמלחין מצליח.
לקראת חג החנוכה 2019 הלחין את השיר "מנורה", שבוצע על ידי מקהלת מלכות יחד עם הזמרים מוטי ויזל והרשי סגל, בשילוב מקהלת הילדים 'חסידימלעך'.
בתקופת התפרצות נגיף הקורונה בישראל ביקשה עמותת "רחשי לב" להפיק סינגל עבור הילדים הנעזרים בעמותה. שטיין כתב מילים חדשות ללחן של השיר "מנורה", והפיק את השיר תחת השם "אבא איתי". השיר בוצע בדואט של הזמר החסידי ארי היל והזמר המזרחי חיים ישראל.
במצעדי המוזיקה לשנת 2020 זכה שטיין במקום הראשון בקטגוריית "מלחין השנה" באתר בחדרי חרדים, ובמקום השני בקטגוריה זו במצעד של רדיו "קול פליי".
בשנת תשפ"א הפיק את אלבום הבכורה שלו בשם "שיר ציון", ובו 15 מלחניו שבוצעו על ידי אמנים שונים, ביניהם אהרלה סמט, אברהם פריד, ארי היל ובערי וובר. שטיין עצמו מבצע שיר באלבום.
חיים אישיים
שטיין התחתן באוקטובר 2020, ולו בן.
General Packet Radio Service
השימושים העיקריים בGPRS הם חיבור לרשת האינטרנט הסלולרי WAP, שליחת SMS (אופציונלי), שליחת MMS וחיבור המחשב (בדרך כלל נייד) לרשת האינטרנט על ידי מודם סלולרי.
סיווגי המכשירים
ציוד הקצה מסווג על פי CLASS A, CLASS B, CLASS C
CLASS A
ציוד מסוג CLASS A יכול להיות מחובר בו-זמנית לשירותי GSM ולשירותי GPRS. לדוגמה: ניתן לגלוש באינטרנט ולדבר במכשיר בו זמנית.
CLASS B
ציוד מסוג CLASS B יכול להיות מחובר לשירותי GSM ולשירותי GPRS אולם לא ביחד. לדוגמה: אם בזמן גלישה באינטרנט נתקבלה שיחה, שירות האינטרנט יושהה עד סיומה.
CLASS C
בציוד מסוג CLASS C לא ניתן לעבור משירות GSM לשירות GPRS ויש לעבור בצורה ידנית ביניהם.
קצב העברת המידע
נפח המידע שניתן להעביר בחריץ זמן אחד נקבע על פי שיטת קידוד המידע (Coding Schemes).
ישנן ארבע שיטות קידוד:
הרשת מחליטה על שיטת הקידוד על פי מספר פרמטרים כשהעיקרי בהם הוא איכות ועוצמת הקליטה של המכשיר באותו הרגע. הרשת יכולה לשנות את שיטת הקידוד בכל רגע נתון. לדוגמה: עבור מכשיר שנמצא באזור קליטה איכותית הרשת תבחר בקידוד מסוג CS4.
בנוסף לסיווג ל־CLASS A/B/C, כל ציודי הקצה הנתמכים ברשת ה-GPRS כגון טלפונים סלולריים, כרטיסי מודם, מצלמות וכו' מסווגים על פי מספר חריצי הזמן המקסימלי שהם יכולים לשדר ולקלוט מידע.
סיווג זה ממוספר CLASS 1 - CLASS 12
!  Multislot Class !  Downlink Slots !  Uplink Slots !  Active Slots
לדוגמה, מכשיר נוקיה דגם 6310 מוגדר כ- CLASS 6, כלומר, אם הרשת מאפשרת, ינצל המכשיר 3 חריצי זמן להורדת מידע (Downlink Slots) ושני חריצי זמן להעלאת מידע (Uplink Slots, אולם רק 4 חריצי זמן בו זמנית (Active Slots).
על פי הטבלה ניתן לראות כי קצב העברת המידע המקסימלי המעשי בGPRS הוא 85.6 Kbps לכל כיוון עבור מכשירים מ־CLASS 12 באיכות קליטה טובה. (לדוגמה כרטיס מודם PCMCIA Sierra Wireless Aircard 750).
מבנה ורכיבי הרשת
ניתן לחלק את רכיבי רשת הGPRS לשלושה חלקים עיקריים:
תקני הGPRS מגדירים ממשקים המקשרים בין הרכיבים השונים. ממשקים עיקריים הם:
תקני הGPRS כמו תקני ה־GSM נקבעים על ידי 3GPP.
רשת ה EDGE או Enhanced Data rates for GSM Evolution הנקראת גם EGPRS, היא הרחבה של רשת ה־GPRS בממשק הרדיו ומאפשרת קצבי שידור גבוהים יותר.
רוב מוחלט של מפעילי רשתות סלולריות מסוג GSM בעולם מפעיל בנוסף גם רשת GPRS. בישראל מופעלות רשתות GPRS על ידי חברת פרטנר (אורנג') וחברת סלקום.
פרסטון
פרסטון (באנגלית: Preston, ) היא עיר ומועצה מקומית בצפון-מערב אנגליה. העיר, השוכנת סמוך לנהר ריבל ויער בואולנד, היא בירת מחוז לנקשיר. פרסטון זכתה למעמד של עיר בשנת 2002, וכך הייתה לעיר החמישים באנגליה בשנת היובל לכהונתה של המלכה אליזבת השנייה.
גאוגרפיה
מיקומה של העיר, באמצע הדרך בין גלאזגו ולונדון, גרם לכך שקרבות מכריעים התנהלו בה או סביבה. במהלך מלחמת האזרחים האנגלית התרחש בה קרב פרסטון (1648), ובמהלך ההתקוממות היעקוביטית הראשונה התחולל בה קרב פרסטון (1715).
בעקבות יוזמה של ג'וזף דאן פרסטון הייתה בין הערים הראונות שעבור לתאורת גז בתחילת המאה ה-19.
פרסטון משתרעת על פני 142.22 קמ"ר, ואוכלוסייתה בשנת 2003 עמדה על 130,453 תושבים, החיים בצפיפות של 917 בני אדם לקילומטר רבוע. מתוכם, כ-85% לבנים וכ-12% ממוצא דרום אסייתי.
בין היתר, פרסטון מפורסמת במועדון הכדורגל שלה, פרסטון נורת' אנד, מהוותיקים שבמועדוני הפוטבול ליג. כנסיית סנט וולבורג בפרסטון היא הגבוהה באנגליה, ותחנת האוטובוס שלה המונה 79 רציפים היא השנייה בגודלה באירופה. בעיר מספר מוזיאונים, ביניהם מוזיאון האריס המגולל את תולדות העיר, ומוזיאון לנקשייר.
קופה רושמת
קופה רושמת היא מכשיר מכני או אלקטרוני המאפשר חישוב תשלומים המבוצעים בעת ביצוע מכירה המבוצעת בחנות או בית עסק, ולרוב מאפשר אחסון הסכום שניתן בגין המכירה (בין אם מדובר בסכום כסף המשולם במזומן, או בהמחאה), תשלום עודף ללקוח אם ישלם ביתר, והנפקת קבלה עבור הלקוח.
למרבית הקופות הרושמות מגירה ובה מאוחסן המזומן או ההמחאות, וזו נפתחת רק בתום ביצוע המכירה. הקופה הרושמת הומצאה במטרה למנוע מעובדי בית העסק לפתוח את קופת העסק ולגנוב ממנו כספים, ולכן היא נפתחת רק בתום ביצוע המכירה, או באמצעות מפתח הנמצא בידי אחראי החנות.
היסטוריה
הקופה הרושמת הומצאה בארצות הברית על ידי ג'יימס ריטי. ריטי היה הבעלים של בית עסק בדייטון שבאוהיו, וסבל מגנבות מזומן שבוצעו על ידי עובדיו. הקופה הומצאה על ידו על מנת לפקח על גישת העובדים לקופת החנות. הדגם הראשון של הקופה הרושמת נקראה על שמו - "Ritty Model I" הומצאה בשנת 1879 ונרשמה כפטנט בשנת 1883 תחת השם "הקופאי שאינו מועל" (Ritty's Incorruptible Cashier). מסיבה זו הותקן בקופות אלה פעמון אשר צלצל כל פעם שבוצעה מכירה ונפתחת מגירת המזומנים, וזאת על מנת לייעל את הפיקוח על הקופאי. הקופות הרושמות הראשונות היו מכונות חישוב פשוטות שלא כללו אפשרות להדפסת קבלה.
ריטר הקים חברה ליצור קופות רושמות, אולם מכר אותה זמן קצר לאחר מכן לג'ייקוב אקרט (Jacob H. Eckert) מסינסינטי, אשר קרא לחברה "National Manufacturing Company" ובשנת 1884 מכר אותה לג'ון פאטרסון (John H. Patterson). פאטרסון שינה את שם החברה ל"NCR Corporation" והוסיף לקופה הרושמת את גליל הנייר ואת האפשרות להדפסת קבלה, במטרה להגביר את הפיקוח על הקופאים ולמנוע גנבות.
בשנת 1906 פיתח צ'ארלס קטרינג (Charles F. Kettering) בהיותו עובד של החברה את הקופה הרושמת הראשונה עם המנוע החשמלי.
בשנת 1971 פיתח הנרי גרוס (Henry Gross) מבריטניה את הקופה הרושמת הראשונה שאיפשרה המרה של הלירה שטרלינג משיטת החלוקה הבלתי עשרונית, שהייתה נהוגה בבריטניה עד 15 בפברואר 1971, לשיטה העשרונית.
קופות רושמות מודרניות
קופות רושמות התפתחו בהתאם להתפחות עסקי הקמעונאות, ומאז סוף המאה ה-20 הן כוללת מאזני שקילה על מנת לשקול מוצרים, וכן רכיב הקורא ברקודים ומסוגל לחייב כרטיסי אשראי. הקופות הרושמות של ימינו הן מערכת מחשבים המתקשרות למערכת המחשוב המרכזית של החנות ומעדכנות אותה במכירות המלאי. כמו כן לקופות רושמות רבות יש מסכי מגע במקום מקשים.
בימינו משמשות קופות רושמות גם לניהול שוטף של העסק. מעבר להוצאת חשבוניות וקבלות, ניתן בעזרתן לשמור מידע על כל לקוח, לנהל את מלאי החנות, לבצע מעקב אחר עובדים ועוד. כמו כן, ניתן גם לנהל מועדון לקוחות דרך הקופה הרושמת.
קורנליוס יאקובוס לאנגנהובן
קורנליוס יאקובוס לאנגנהובן (Cornelis Jacobus Langenhoven; 1873–1932) - היה עורך דין, עיתונאי ופוליטיקאי דרום אפריקאי.
לאנגנהובן נולד ב-1873 בהואקו, ליידיסמית, דרום אפריקה. הוא כתב תחת השמות '''ק. י. לאנגנהובן ו-Sagmoedige Neelsie'''. עבודתו המוכרת ביותר היא 'די סטם' ("הקול") - המנונה המקורי של דרום אפריקה - וחלקים ממנה עובדו להמנון החדש לאחר קץ שלטון האפרטהייד. לאנגנהורן היה בין התורמים הגדולים לספרות ולתרבות של שפת האפריקאנס.
מחנה השינה
מחנה השינה (באנגלית: Sleepaway Camp) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1983, אשר בוים, נכתב והופק על ידי רוברט הילציק. לסרט יצאו 3 סרטי המשך: "מחנה השינה 2: מחנאים לא מאושרים" (1988), "מחנה השינה 3: נוער מתבגר" (1989) ו"חזרה למחנה השינה" (2008, יצא ישירות ל-DVD). ב-1992 החלו צילומי הסרט "מחנה השינה 4: הניצולה", אך הם נעצרו באמצע בשל פשיטת הרגל של חברת ההפקות. החומר המצולם יצא לאור לבסוף בשנת 2002 במארז שכלל גם את שלושת הסרטים הראשונים בסדרה.
עלילה
ב-3 ביולי 1975, ג'ון בייקר ובן זוגו לני לוקחים את ילדיו התאומים של ג'ון, אנג'לה ופיטר, לטיול שיט באגם ארוואק. בזמן שג'ון וילדיו שוחים אל החוף, שני מדריכי מחנה הקיץ שליד האגם לא שמים לב אליהם ובטעות "דורסים" למוות את ג'ון ואחד מן הילדים.
שמונה שנים לאחר מכן, בשנת 1983, הילדה שניצלה, אנג'לה, שעקב התאונה פתחה אופי שקט ומופנם, חיה עם דודתה האקסצנטרית מרת'ה ובנה ריקי. בקיץ אנג'לה נשלחת למחנה הקיץ ארוואק יחד עם ריקי, שהיה שם בעבר.
בשל אופייה המופנם, אנג'לה מוצאת את עצמה כקורבן בריונות של ג'ודי, בחורה רעה ומפונקת, ומג, מדריכת הבנות. בניגוד לשתיהן, היועצת, סוזי, והמדריך הראשי, רוני, מתחברים אליה ועוזרים לה להתאקלם ולהרגיש טוב.
כבר בערב היום הראשון, הטבח הראשי של המחנה, ארטי, לוקח את אנג'לה למטבח ושם מנסה להטריד אותה מינית. מאוחר יותר, דמות מסתורית דוחפת אותו ומפילה עליו את מיכל המים הרותחים. עקב זאת, ארטי נשלח לבית החולים עם כוויות קשות ובסופו של דבר מוזכר שהוא מת בדרך אל בית החולים. בעל המחנה המושחת, מל קוסטיק, מחשיב את התקרית הזו כתאונה.
באותו הערב, אנג'לה עוברת הקטנות מצד בריון בשם קני, וזאת בזמן שריקי מגיע עם חברו הטוב ביותר, פול - דבר הגורם למריבה פיזית בין ריקי נגד קני. לאחר התקרית, פול מתיידד עם אנג'לה והשניים מתאהבים זה בזו. מאוחר יותר בלילה, קני מתחבא מתחת למזח כדי למתוח את הבנות, אך אותה הדמות המסתורית שדחפה את הטבח ארטי לסיר המים הרותחים מופיעה בשנית ומטביעה את קני. בבוקר למחרת, הגופה מתגלה על ידי המציל של המחנה ומל מחשיב גם את התקרית הזו כתאונה. עוד באותו היום, קבוצת בריונים בהנהגתו של בילי זורקים מגג המבנה בלון מים לעבר אנג'לה אשר פוגע בה, דבר הגורם לריקי להתפוצץ מזעם עליהם ולהתערבותו של מל. מאוחר יותר, הרוצח המסתורי לוכד את בילי בשירותים כשהוא עירום וזורק עליו דרך החלון כוורת דבורים אשר עוקצות אותו למוות. בשלב זה מל מתחיל לחשוד שיש רוצח סדרתי במחנה ושמותם של ארטי הטבח, קני ובילי, לא נבע כתוצאה מתאונה.
באותו לילה, פול ואנג'לה מתנשקים, אך אנג'לה מתחילה לקבל פלאשבקים מילדותה ובורחת בהיסטריה לכיוון היער. למחרת, בזמן משחק של תפוס את הדגל, פול יוצא לחיפוש אחר אנג'לה שבמהלכו, הוא נתקל בג'ודי, והיא מנשקת אותו בניגוד לרצונו בדיוק כאשר אנג'לה מגיעה. מאוחר יותר ליד האגם, פול מתנצל בפני אנג'לה ומספר שג'ודי עשתה זאת כדי לפגוע בה. אך לפני שאנג'לה יכולה לסלוח לפול היא נזרקת לאגם על ידי מג וג'ודי. עם זאת, היא ניצלת מאוחר יותר על ידי ריקי והמציל, אשר יורד על מג בעקבות המעשה הנבזי. בזמן שריקי מגיע לקחת את אנג'לה לבקתה, שישה ילדים מתחילים לזרוק עליה חול וריקי נשבע להתנקם בכולם.
בלילה, מסתבר שמג ומל מנהלים מערכת יחסים אירוטית. בעודה מתקלחת לקראת דייט איתו, היא נדקרת למוות על ידי הרוצח, שלאחר מכן מסתיר את גופתה בלוקר. מאוחר יותר מל מוצא את גופתה ומשוכנע שריקי הוא זה שרצח אותה, ונשבע לנקום בו. בינתיים, אנג'לה פוגשת את פול ואומרת לו לפגוש אותה באגם בעוד שעה.
ששת הילדים שזרקו מקודם חול על אנג'לה, הולכים להקים מחנה ביער יחד עם המדריך שלהם, אדי. מאוחר יותר, הוא הולך להחזיר שניים מהם למחנה הראשי ובזמן שהוא אינו נוכח, הרוצח מרטש את ארבעת הנותרים עם גרזן. אז, הרוצח חוזר למחנה ונכנס לבקתת הבנות, שם הוא מכה את ג'ודי, מצמיד את מסלסל השיער שלה לאיבר מינה וחונק אותה למוות באמצעות כרית כדי שלא יוכלו לשמוע את צרחותיה. את גופתה מסתיר הרוצח מתחת למיטתה. אחרי מציאת שש הגופות האחרונות, כולם במחנה נכנסים לפאניקה ומל מורה על רוני וסוזי ללכד את כל החניכים יחד. מאוחר יותר, מל תופס את ריקי במטווח הקשתות ובמחשבה שהוא הרוצח, הוא מתחיל להכות אותו בברוטאליות עד אשר ריקי מאבד את הכרתו. כמה רגעים לאחר מכן, הרוצח האמיתי משתמש בחץ וקשת ובכך רוצח את מל. המשטרה מגיעה ומוצאת את גופתו של מל ואת ריקי מחוסר ההכרה.
פול פוגש את אנג'לה באגם, והיא מציעה לצאת לשחייה בעירום. בינתיים, רוני וסוזי הספיקו לאסוף את כל הילדים למעט אנג'לה ופול, ולכן הם יוצאים לחפשם. השניים הולכים לאגם, שם הם מוצאים את אנג'לה יושבת על החוף ושרה בעוד פול ישן על ברכיה. כאשר סוזי ורוני קוראים בשמה, אנג'לה מקבלת פלאשבק נוסף בו דודתה מרתה מקבלת אותה לביתה לאחר התאונה. בתום הפלאשבק, מרתה חושפת שאנג'לה ששרדה את התאונה היא למעשה פיטר, ושבעצם אחותו היא זו שלא שרדה את התאונה ומתה ביחד עם אביהם. מסתבר שלאחר שפיטר נשלח לגור יחד עם דודתו, היא החליטה לגדל אותו בזהות אחותו התאומה מפני שכבר היה לה בן והיא תמיד רצתה בת.
אנג'לה, שעכשיו התגלתה בתור אחיה הלובש את זהותה, מתגלה גם כאותו רוצח מסתורי. היא קמה בפתאומיות, חושפת שהיא מחזיקה סכין ומפילה את ראשו הכרות של פול. הסרט נגמר כאשר אנג'לה, כשהיא עירומה ומגואלת בדם ואיבר מינה חשוף, עומדת בפנים קפואות מול רוני וסוזי ההמומים ומשמיעה קול נהמות מחריד.
חיים שיין
חיים שיין (נולד בי"ז בחשוון ה'תשי"א, 27 באוקטובר 1950) הוא דוקטור למשפטים, עורך דין, מוסמך לרבנות, פובליציסט ומרצה למשפטים ישראלי. הוא חבר סגל במרכז האקדמי שערי משפט שבהוד השרון ומרצה גם במכללת נתניה.
ביוגרפיה
שיין נולד וגדל בשכונת שבזי בתל אביב לשרגא (פייבל) ולרחל הורים ניצולי שואה. הבכור מבין שניים. ביסודי למד בבית הספר ביל"ו בתל אביב. וסיים לימודיו בבית הספר עירוני ב' (צייטלין).
בשנת 1968 התגייס לחיל השריון והשתחרר בדרגת סגן בשנת 1972. במלחמת יום הכיפורים פיקד על יחידת טנקים והשתתף בקרבות התעלה בחזית המצרית. במהלך המלחמה נפצע קשה והוכר כנכה צה"ל. לאחר תהליך שיקום ארוך פנה ללימודי משפטים ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב וקיבל תואר ראשון בשנת 1976.
בתום הלימודים ולאחר תקופת התמחות נסע לארצות הברית בה קיבל תואר שני בפילוסופיה יהודית בבית הספר למוסמכים של ישיבה יוניברסיטי בניו יורק וסמיכה לרבנות. בשנת 1979. בשנת 1984 נסע לאמריקה כראש שליחי העלייה מטעם הסוכנות. בשנת 1987 קיבל תואר דוקטור במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
משנת 1995 ועד היום מרצה באוניברסיטאות ובמכללות בנושאים רבים ומגוונים ומתמחה בתחום הפילוסופיה של המשפט. בין הקורסים והסמינרים אותם לימד ניתן למצוא את הפילוסופיה של המשפט, זרמים במחשבה המשפטית המודרנית, שופטים ושפיטה במדינת ישראל, דת ומדינה בתקשורת, גבולות חופש הביטוי, משפט ותקשורת, משפט וקולנוע ועוד. כמו כן מרבה לפרסם ולהתראיין באמצעי התקשורת.
בשנים האחרונות כותב שיין טורי דעה בעיתון "ישראל היום".
ספריית אוניברסיטת אומאו
ספריית אוניברסיטת אומאו (בשוודית: Umeå universitetsbibliotek) היא הספרייה האקדמית של.
ב-1965, עם הקמת אוניברסיטת אומאו, היא הוכרה כספריית האוניברסיטה, ב-1968 נחנך המבנה החדש של הספרייה.
בנוסף לספרים ישנם בספרייה אוספים של מגזינים, מאגרי מחקר ומאגרים דיגיטליים שונים.
הספרייה זכתה למספר תרומות משמעותיות, ובהן תרומה מחוקר הבלשנות ביירן קולינדר (Björn Collinder) ומהסופרת סיגריד קאהלה (Sigrid Kahle). בספרייה נמצא גם ארכיונה של הסופרת שרה לידמן (Sara Lidman).
ישנם סניפים של הספרייה גם בבית החולים של אומאו, שם נמצאת ספרייה רפואית, ובקמפוס האומנות של האוניברסיטה, השוכן במבנה נפרד מבניינה הראשי.
זוהי הספרייה הגדולה ביותר בצפון שוודיה.
חוק איסור לשון הרע
חוק איסור לשון הרע, תשכ"ה-1965 עוסק בהגנת כבודו של אדם ושמו הטוב באמצעות הטלת איסור על פרסום ביטויים העלולים להשפילו ולבזותו. החוק מגדיר כי פרסום לשון הרע יכול להוות עוולה אזרחית בנזיקין ויכול אף להתגבש לכדי עבירה פלילית. בגין העוולה האזרחית ניתן לקבל פיצויים וסעדים, ובהתקיים העבירה הפלילית יוטל עונש של עד שנת מאסר. דינים אלה עורכים איזון בין חופש הביטוי והעיתונות מחד, לבין הזכות לכבוד ולשם טוב מאידך.
עיקרי החוק
החוק מגדיר ב מהו לשון הרע וקובע שני מסלולים משפטיים להתמודדות עם לשון הרע: החוק ב מאפשר לשופט, בנוסף להטלת פיצוי או עונש על פרסום לשון הרע, להורות על החרמת כתבי לשון הרע שמיועדים להפצה (לא כאלו המוחזקים על ידי אנשים פרטיים או ספריות ציבוריות, למעט מקרים יוצאי דופן) ועל פרסום הכחשה או תיקון לדברי לשון הרע.
מגבילים את הפנייה לבית המשפט לגבי לשון הרע על קבוצה של בני אדם ולגבי אדם שנפטר, רק למישור הפלילי, בהסכמת היועץ המשפטי לממשלה. מתיר לקרובי משפחתו של נפטר שמת סמוך לאחר פרסום לשון הרע עליו, להגיש תביעה או קובלנה בגין דברי לשון הרע, תוך שישה חודשים מפטירתו.
קובע שלשון הרע היא דבר שפרסומו עלול להשפיל אדם (יחיד או תאגיד) בעיני הבריות או לעשותו מטרה לשנאה, לבוז או ללעג מצדם; לבזות אדם בשל מעשים, התנהגות או תכונות המיוחסים לו; לפגוע באדם במשרתו, אם משרה ציבורית ואם משרה אחרת, בעסקו, במשלח ידו או במקצועו; לבזות אדם בשל גזעו, מוצאו, דתו, מקום מגוריו, מינו או נטייתו המינית.
בצד העבירה והעוולה נקבעו גם הגנות שהעיקריות בהן הן הגנת אמת בפרסום והגנת תום הלב. כך שיש פרסומים, שאף על פי שהם לשון הרע על פי, הם מוגנים (מותרים).
שופט בית המשפט העליון, אליעזר ריבלין, שרטט את תרשים הזרימה בתביעות לשון הרע:
הגדרת שקר במפגיע
שקר במפגיע (בלועזית: Injurious Falsehood) היא עוולה פרטיקולרית המופיעה ב תחת עוולת ההטעיה, לפיה מתחרה פועל בדרך שאינה הוגנת שכן הוא מפרסם "הודעה כוזבת בזדון בין בעל-פה ובין בדרך אחרת, בנוגע לעסקו של אדם, למשלח ידו, למקצועו או לטובין שלו או לזכות קניין שלו". התנהגותו הפסולה של המתחרה יכול שתהווה יסוד אשר הופך את התעשרותו, ככל שתהיה, לבלתי-צודקת. כך הוא הדבר גם מקום בו המתחרה פוגע בסימן מסחרי או בסוד מסחרי של רעהו. רשימת מקרים זו איננה ממצה.
הבדלים בין מקרי לשון הרע לעוולת שקר במפגיע
א. בעוד שבמקרה של לשון הרע, נטל ההוכחה נופל על הנתבע, במקרה של "שקר מפגיע" על התובע מוטל להוכיח כי מדובר בפרסום שקרי וזדוני.
ב. בשקר מפגיע יש להוכיח את הכזב שבהצהרה, בעוד שבתביעת דיבה רגילה הנתבע מעלה טענת "אמת" כהגנה ומוכיחה בעצמו;
ג. בשקר מפגיע חובה על התובע להוכיח זדון, בעוד שבלשון הרע הכוונה אינה חשובה אלא על מנת להדוף טענת הגנה של צידוק מותנה;
ד. בשקר מפגיע יש להוכיח נזק ממון. לא מן הנמנע, אם כן, שפרסום המהווה שקר מפגיע יהווה בדרך כלל גם עוולה של פרסום לשון הרע, ורק במקרים נדירים יהווה פרסום שקר מפגיע מבלי שיהווה גם עוולה של פרסום לשון הרע.
בגלל הנטל הכבד, מעדיפים רוב התובעים לנסות ולהיבנות מסע' 1(3) ללשון הרע (פגיעה בעסקו, משרתו, משלח ידו של אדם). עם זאת, העוולה אינה מיותרת לחלוטין, ויש מקרים שניתן לתבוע רק בעזרתה.
דוגמאות:
1. לשון הרע לא תחול במקרה של פרסום חיובי שעלול לפגוע בעסקו של אדם. למשל - פרסום מוטעה אודות רופא שקיבל קידום ועובר מן העיר, בעקבותיו לקוחות יסברו בטעות כי לא ניתן עוד לפנות אליו לקבלת טיפול. אין כאן לשון הרע שכן לא נאמרו דברים רעים. במקרה כזה ניתן להיעזר בשקר מפגיע.
התפתחות היסטורית
חוק איסור לשון הרע נחקק בשנת 1965, אולם קדמה לו חקיקה מנדטורית שקבעה אימתי יהווה פרסום לשון הרע עבירה פלילית או עוולה אזרחית. בשנות ה-50 של המאה ה-20, גברה הביקורת כנגד ההסדרים הפרוצדורליים בפקודות, שחשפו את התובעים להשפלה עמוקה במהלך משפטם. הבולט והמפורסם שבמשפטים אלה הוא משפט קסטנר. על רקע ביקורת זו ונוכח הרצון לאחד את הפקודות לחוק אחד וקוהרנטי הוכנה בשנת 1957 טיוטה להצעת חוק חדש של איסור לשון הרע. החוק ניסח מחדש את הכללים בעניין איסור לשון הרע, אולם שמר על זיקתו למשפט המקובל ול-Defamation Act האנגלי בהניחו שההסדרים המצויים בו "צודקים ונבונים". מקור השראה נוסף אשר שימש את המחוקק במלאכתו היה הדין הצרפתי. כך למשל, אומץ ההסדר הצרפתי לפיו ניתנת לבית המשפט הסמכות לאסור על פרסום תכנים פוגעניים שנחשפו במהלך משפטי הדיבה עצמם. מקור השראה נוסף הוא המשפט העברי, אשר השפעתו ניכרת החל מבחירת שם החוק, דרך ההגנה על שמו הטוב של המת וכלה בהגנה על ציבור אנשים.
נוסח הטיוטה שגובש לא הועלה באופן מיידי בפני הכנסת. לאחר הבחירות לכנסת הרביעית, בנובמבר 1959 הצהיר היועץ המשפטי לממשלה שבכוונתו להעלות את החוק החדש בפני הכנסת בקרוב, אולם חשש מביקורת ציבורית דחתה את העלאת החוק עד תחילת מרץ 1962. ביקורת ציבורית על מספר סעיפים שנחשבו על ידי העיתונות כדרקוניים, כמו הסמכות לסגור עיתון שהורשע פעמיים ברציפות בכתיבת לשון הרע והצורך של עיתון להוכיח שבעת הפרסום הדברים לא רק שהיו אמת, אלא שלעיתון היו הוכחות לכך, הביאו את הממשלה למשוך את הצעת החוק לקראת סוף מרץ 1962 ולהגישה בעתיד במהדורה מתוקנת. הנוסח המתוקן הוגש לכנסת במאי 1963 לאחר שהוצאו ממנו הסעיפים עליהם נסובה עיקר הביקורת והחוק אושר ביולי 1965.
מאז ועד היום, חוקקה הכנסת עשרה תיקונים לחוק, אשר במובנים רבים זנחו את ההסדרים המנדטוריים ואת כללי המשפט המקובל האנגלי. תיקונים אלה נבעו מהצורך להתאים את הוראות החוק לתפיסות החברתיות והפוליטיות המתהוות ומהצורך לספק מענה לחידושים הטכנולוגיים בתחום התקשורת.
מיקומם של דיני לשון הרע
החוק קובע את התנאים להתקיימותה של עוולה אזרחית בשל פרסום לשון הרע. עוולה זו שייכת מהותית למשפט הנזיקי, וככזו חלות עליה חלק גדול מהוראותיה של פקודת הנזיקין, המהווה את מסגרת הדינים הכללית המגדירה מהן התנהגויות בנות פיצוי. הפיצויים יינתנו באופן שיעמיד את הנפגע במצב בו היה נתון אלמלא פורסמו דברי לשון הרע נגדו. מטרות נוספות למתן הפיצויים הן שיקום הפגיעה בשמו ובמעמדו של הנפגע בחברה וכן הרתעה וחינוך הציבור לערכים. בנוסף, חוק איסור לשון הרע מאפשר לנפגע מפרסומה של לשון הרע לקבל פיצוי בשיעור של עד 50 אלף ש"ח ללא הוכחת נזק. מטרתו העיקרית של הפיצוי, בדומה למקובל בדיני הנזיקין הכלליים, היא הצהרה על עצם קיומה של הזכות המוגנת והענקת סעדים על הפרתה. אפשרות זאת לפיצוי ללא הוכחת נזק חלה גם על חברות, חרף הוראה שנחזית כסותרת בפקודת הנזיקין הכללית.
במקביל לעוולת לשון הרע המעוגנת בחוק איסור לשון הרע, קיימות בפקודת הנזיקין שתי עוולות מסגרת: עוולת הרשלנות ועוולת הפרת חובה חקוקה. עוולות אלו עשויות לחול במקרים בהם התביעה על פי חוק איסור לשון הרע כשלה. כך לדוגמה, במקרה של תביעת רשלנות, יצטרך התובע להוכיח שעל הנתבע הייתה החובה לצפות שהתנהגותו הרשלנית תפגע בשמו הטוב. עשה כן, יהיה זכאי לפיצויים בגין הנזקים אותם הוכיח. עם זאת, המגמה הנוכחית בפסיקה נוטה לדחות תביעות המוגשות תחת עוולות המסגרת, מקום בו עמדו לנתבע ההגנות לפי חוק איסור לשון הרע.
סקירת הדין ויסודות העוולה האזרחית של פרסום לשון הרע
העוולה האזרחית מוגדרת ב לחוק איסור לשון הרע כ"פרסום לשון הרע לאדם אחד או יותר זולת הנפגע". גיבוש העוולה דורש שני יסודות עובדתיים, יסודות "הפרסום" ו"לשון הרע".
הפסיקה קובעת באופן עקרוני כי אין דרישה ליסוד נפשי, ועל התובע לפי חוק איסור לשון הרע להוכיח את היסודות העובדתיים בלבד.
יסוד הפרסום
החוק מגדיר ב "פרסום" כהעברת מסר מכל סוג שהוא לאדם אחד או יותר מלבד הנפגע. החוק מספק מענה לנפגע בגין פרסום לשון הרע נגדו בכל אמצעי, כגון: פרסום כתבה בעיתון, משלוח מכתב, ראיון טלוויזיוני לרבות שימוש בטכנולוגיות שונות כגון האינטרנט.
לצורך גיבוש העוולה נדרש כי הפרסום יהיה לאדם אחד לפחות מלבד הנפגע. מכאן עולה כי העברת מסר בין התובע לנתבע בלבד לא תחשב כעוולת לשון הרע; אולם אם במסגרת תקשורת זו נחשף לדברים גם אדם שלישי, עשוי המפרסם להיות חשוף לתביעת לשון הרע. בפסק הדין בעניין תומרקין נגד העצני, נפסק כי כיתוב על מעטפה שנשלחה בדואר יכול להחשב כ"פרסום" מכיוון שלפי הנסיבות עלול היה להיקרא על ידי אדם שאינו הנמען. בפרשה זו, קראה מזכירתו של העצני את הרשום על גבי המעטפה בזמן שטיפלה בדואר, וכך מולאה דרישת החוק להגעת הפרסום לאדם נוסף מלבד הנפגע.
החוק מפריד בעניין זה בין פרסום בכתב לבין פרסום שאינו בכתב. פרסום שאינו בכתב צריך לענות על דרישה כפולה. ראשית, עליו להיות מיועד לאדם אחד או יותר מלבד הנפגע. שנית, עליו להגיע בפועל לאדם כזה, אם כי אין הכרח שיגיע בפועל לאותו אדם אליו היה מיועד. פרסום בכתב, בשונה מהפרסום שבעל-פה, יכול להיחשב כפרסום גם אם לא יועד ולא הגיע לאיש, ובלבד שלפי הנסיבות היה עשוי להגיע לאדם אחד מלבד הנפגע.
האחריות לפרסום - כולל פרסום באינטרנט
האחריות לפרסום חלה באופן עקרוני על המפרסם הישיר. החוק קובע ב כי על העוולה האזרחית יחולו הוראות פקודת הנזיקין העוסקות באחריות שילוחית. הוראות אלו מרחיבות את האחריות לפרסום גם למעגל האנשים המסייעים או מייעצים לפרסום, וכן למעבידיו או שולחיו של המפרסם.
לחוק קובעים תנאים בהם תורחב האחריות, כאשר מדובר בפרסום באמצעי תקשורת או פרסום בדפוס. במקרים אלה תורחב האחריות גם לגורמים אחרים הלוקחים חלק בתהליך פרסום המסר, כגון העורך, האחראי על אמצעי התקשורת, מחזיק בית הדפוס והמפיץ בפועל. החוק מגדיר "אמצעי תקשורת" כשידורי רדיו, טלוויזיה ועיתונות ולא מזכיר אתרים מוסדרים באינטרנט, כמו פורומים וחדרי שיחות, שלא היה קיימים בעת חקיקת החוק.
בתי המשפט נחלקו בשאלה אם ניתן להחיל את גם על האינטרנט. חלקם הבחינו בין אתרי אינטרנט שיש להם חשיפה רחבה, כמו רשתות חברתיות, ואתרים שיש בהם פחות גולשים או שאינם נגישים לקהל הרחב. במקרה אחד קבע בית המשפט כי מנהל של קבוצת פייסבוק שלא הסיר פוסט הכפשה נושא באחריות לפרסום, אף שהוא לא היה המפרסם הישיר (ת"א 7685-10-16). במקרה אחר, בית המשפט המחוזי קיבל ערעור של אישה שפרסמה ביקורת על בית עסק, דבר שגרם לסגירתו, ופטר אותה מתשלום הפיצויים בנימוק שהביקורת שלה הייתה מידתית והוגנת, וכן הייתה מחובתה האזרחית (ע"א 5001-02-18).
יסוד "לשון הרע"
יסוד "לשון הרע" מוגדר בסעיף 1 לחוק כך:
הסעיף אינו דורש פגיעה בפועל, אלא מסתפק בכך שהפרסום היה עלול לפגוע במשלח ידו של אדם, להשפילו או לעשותו מטרה לשנאה, לבוז או ללעג בעיני הבריות. כלומר, המחוקק ויתר על יסוד התוצאה בעוולת לשון הרע ובכך פטר את התובע מלהוכיח שאכן נגרם נזק לשמו הטוב. יתרה מכך, העוולה אינה דורשת כי לאדם אכן היה שם טוב קודם לפרסום.
מטרת החוק היא להגן על זכותו של כל אדם כי הערכתו בעיני אחרים לא תיפגע. משום כך, אין משמעות לכוונת המפרסם או לצורה בה הבין הנפגע את המסר, והפסיקה בודקת האם היה בפרסום לשון הרע לפי ראות עיניו של האדם הסביר והממוצע.
חוק איסור לשון הרע מגן על שמו הטוב של האדם, שנגזר מכבוד האדם ומזכותו לקניין, שתי אלה הן זכויות יסוד, המוגנות בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. החוק מגן גם על הפרטיות, זאת משום שפרסום משפיל הנוגע לחיים הפרטיים הוא פרסום שבדרך כלל אין בו עניין ציבורי. מקור הגישה הזו במשפט האנגלי והמשפט הישראלי ב-1965. המשפט האנגלי והישראלי עד 1981 לא הכירו בפרטיות כערך חברתי מוגן במשפט הפלילי, או עוולה אזרחית. לפני 1981 הפרטיות הייתה ערך חברתי משני ומוגן בדרכים אחרות, וההגנה על הפרטיות, נתלוותה להגנה על ערכים אחרים. למשל, חוק איסור לשון הרע נועד להגן בין היתר גם על הפרטיות.
זהות הנפגע מפרסום לשון הרע
הנפגע לפי סעיף 1 לחוק מוגדר כאדם או תאגיד מסוימים, שאת זהותם והיותם המטרה לפרסום המשמיץ מסוגל האדם הסביר להסיק מהפרסום. כך לדוגמה, היה על אישה שתצלומה הופץ על גבי כרטיסי ברכה להוכיח שאכן ניתן לזהותה, ומשלא עשתה כן דחה בית המשפט את תביעתה. יתרה מזו, לא די בכך שיש בפרסום משום לשון הרע על אדם מסוים, ועל התובע להוכיח כי פרסום לשון הרע אכן מתייחס אליו עצמו.
שאלה נפרדת היא מהו הדין כאשר נפגע הפרסום הוא אדם שנפטר או ציבור בני אדם שאינם תאגיד. לבחינת נושא זה ראו "לשון הרע על המת ולשון הרע על ציבור".
הגדרת פרסום כלשון הרע
על מנת לקבוע אם פרסום כלשהו הוא מבזה משפיל או פוגע באופן המקים עילת תביעה בלשון הרע, יש לפרשו ולהבין מהי המשמעות העולה ממנו.
המבחן האובייקטיבי: מטרת חוק איסור לשון הרע היא למנוע פגיעה בשמו הטוב של אדם, כפי שהוא נתפס בעיני הבריות. לאור מטרה זו, בוחן בית המשפט את משמעותו של המסר במבחן אובייקטיבי לפיו הפרסום יהווה "לשון הרע" אם האדם הסביר היה רואה אותו כך. מכאן נגזרת המסקנה כי אין חשיבות לכוונתו של המפרסם לפגוע או לשאלה האם הנפגע אכן נפגע מהפרסום. הפרשנות שנותן בית המשפט לפרסום תהיה לפי המובן "שקורא סביר היה מייחס למילים" שהוא מובנן הטבעי והפשוט. מכיוון שכך, בפרשנות פרסומי לשון הרע לא מייחס בית המשפט חשיבות לכוונת המפרסם או לדרך בה הבינו הנפגע או קורא המסר את תוכנו.
ה"אדם הסביר" הוגדר בתחילה כאדם ממוצע, אשר לפי הבנתו יש לפרש את משמעות המסר. בית המשפט השתמש בביטויים כגון "האדם ברחוב", "האדם הרגיל", או אדם "שאיננו המשכיל ביותר או האיש הירוד ביותר מבחינת התפתחותו". פרשנות זו של בית המשפט מעלה קושי, שכן שמו הטוב של אדם יכול להיפגע גם כאשר רק חלק קטן מהציבור יבין את הפרסום כפוגע. על מנת להתמודד עם קושי זה, ריכך בית המשפט במרוצת השנים את המבחן הפרשני, ובפסק הדין בעניין תומרקין נגד העצני נפסק כי במקרים מסוימים יפורש פרסום בדרך בה יובן על ידי חלק מהציבור ולא על ידי הציבור בכללותו. בפרשה זו, שלח תומרקין להעצני מעטפה עליה כתב את האותיות KZ, שמשמעותן היא "מחנה ריכוז". בית המשפט קבע כי מרביתו של הציבור בישראל אינו מכיר את משמעות אותיות אלו, אך פסק כי השאלה בפרשנות הפרסום היא "אם ישנו ציבור, שאליו עשויה הייתה המעטפה להגיע, ואשר לגביו משמעות אותן אותיות היא ברורה".
בעיני מי נבחן "לשון הרע": סוגיה מעניינת עוסקת בשאלה האם יכול אדם השייך לקבוצת מיעוט בחברה לתבוע בגין הוצאת לשון הרע כאשר הפרסום נתפס כפוגעני רק בעיני החברה בה הוא חי, אך אינו נחשב ככזה בחברה בכללותה. הסוגיה מעלה את השאלה מיהו האדם הסביר לפיו תבחן לשון הרע. כלומר, האם יהא זה האדם הסביר מתוך החברה בכללותה או שמא יבחנו הדברים לפי האדם הסביר מקבוצה מצומצמת יותר בחברה.
שאלה זו נדונה בפסיקה בהרחבה בפרשת שאהה נגד דרדריאן. תחילתה של הפרשה בפרסום מודעה בעיתון המופץ בירדן ובישראל, ממנה השתמע, כי שאהה משתף פעולה עם שלטונות מדינת ישראל. שאהה, בהיותו אזרח ירדני וארכיהגמון בכנסייה הארמנית בירושלים, טען כי בחברה אליה הוא משתייך הפרסום ישימו מטרה לשנאה. השופט דב לוין, בדעת מיעוט, פסק כי יש לבחון את קיומה של לשון הרע לפי העמדה השלטת בקרב הציבור הנאור בחברה בכללותה. על כן דחה את התביעה, בקובעו כי "אדם סביר ובר דעת לא יראה כלשון הרע פרסום על אחר שהוא משתף פעולה עם שלטון המדינה בה הוא חי". השופטים מרים בן-פורת ומנחם אלון, בדעת רוב, פסקו כי "מידת הסובלנות המאפיינת משטר דמוקרטי, מחייבת פרישת הגנה גם על מי שנפגע על ידי פרסום כזב בקרב המגזר או החוג שבו מתנהלים חייו, ולאו דווקא בקרב החברה בכללותה". תביעתו של הארכיהגמון נדחתה, אך מנימוקים אחרים. הסיבה המרכזית לדחיית התביעה הייתה אי-נכונותם של השופטים להכיר בשיתוף פעולה עם שלטונות החוק של מדינת ישראל כמעשה המהווה לשון הרע, כאשר נאמנותו של התובע נתונה למדינת אויב.
מספר שנים לאחר מכן הגיעה לפתחו של בית המשפט העליון השאלה האם נתבע יוכל להתגונן בטענה כי הפרסום אינו מהווה "לשון הרע" בחברה עמה נמנה התובע. השאלה נדונה בפסק הדין בעניין סלונים נגד עיתון דבר, בעקבות ידיעה שפרסם העיתון אשר ייחסה לצבי סלונים חברות ב"מחתרת היהודית". שופטת בית המשפט המחוזי פסקה בערכאה הראשונה פיצויים נמוכים, כאשר חלק מנימוקיה התבססו על ההנחה כי בחברה בה חי סלונים חברות במחתרת היהודית אינה נתפסת כלשון רעה. בערעור על פסק הדין קבע השופט אליהו מצא, כי הפגיעה בשמו הטוב של סלונים אינה נמדדת רק בחברה אליה הוא משתייך, אלא בחברה הישראלית כולה. מכאן ניתן ללמוד את ההלכה הכללית כי למיעוט הזכות לשם טוב גם בחברת הרוב, ועל כן לא יכולה לעמוד טענת הגנה למפרסם לפיה פרסום אינו לשון הרע בחברה המצומצמת אליה משתייך התובע.
הפרסום כמכלול: ההלכה הרווחת בבית המשפט היום היא כי בחינת הדברים תיעשה בהתייחסות לפרסום בכללותו. כלומר, על כל חלק בפרסום להתפרש לאור שאר חלקיו. אולם, כאשר עולה לשון הרע מחלק בולט בפרסום, עשוי בית המשפט לייחס לחלק זה משקל רב יותר בפירוש הפרסום.
בפרשת אמיליו פלוס נגד חלוץ פורסמה כתבה שבכותרתה נקבע כי "משרד השיכון בודק חשדות שאמיליו פלוס גנב מיליוני שקלים מכספי המדינה", בעוד שבגוף הכתבה לא נמצא פירוט לטענה המועלית בכותרת. בפסק הדין קבע השופט חשין כי לעיתים ראוי לבחון את הכותרת בנפרד משאר הכתבה, מכיוון שלכותרת משקל רב בקביעת הרושם אותו מקבל הקורא. השופט חשין המשיך וקבע כי הכותרת המדוברת הייתה כה בולטת עד שהייתה "כחי-הנושא-את-עצמו", ולפיכך יש לבחון את לשון הרע בה בנפרד מהמשכה של הכתבה.
דרכי הבעת לשון הרע
סעיף 2 לחוק מונה רשימה פתוחה של אפשרויות להעברת המסר: בעל-פה, בכתב או בדפוס, לרבות ציור, דמות, תנועה, צליל וכל אמצעי אחר. מכיוון שהמחוקק ציין כי בנוסף לאפשרויות המוגדרות במפורש יכול ה"פרסום" להיעשות גם ב"כל אמצעי אחר", ייחשב כל מעשה של העברת מסרים כ"פרסום" לצורך גיבוש העוולה. דוגמה לפרסום בצורה גרפית שאינה מילולית ניתן למצוא בפסק הדין בעניין בן-חורין נגד לוי, בו נפסק כי פרסום פוטומונטאז' של אדם, המציגו כמקיים יחסי מין עם בעל חיים "הנו דוגמה לפרסום לשון הרע מן הסוג המשפיל והמבזה ביותר שניתן להעלות על הדעת".
סעיף 3 לחוק קובע כי לשון הרע אינה חייבת להיות מובעת במסר במישרין ובשלמות, אלא מכיר גם במסר פוגעני המשתמע מהפרסום או מנסיבות חיצוניות לו כלשון הרע. לאור זאת, הכירה הפסיקה בשימוש בלשון סגי נהור כלשון הרע המשתמעת מהפרסום, וכך גם בהשוואת הנפגע לאדם ידוע לשמצה או בכל רמיזה אחרת. גם הצגת טענה בצורת שאלה, כאשר האדם הסביר היה מפרשה כשאלה רטורית עשויה להיחשב כלשון רע משתמעת. דוגמה למקרה כזה ניתן למצוא בפסק הדין בעניין נוף נגד אבנרי. בפרשה זו, נכתבה בכותרתה של כתבה בעיתון השאלה "האם השתמש עקיבא נוף בחסינות שלו, כדי לעשות שורה של פשעים חמורים?" בפסק הדין נקבע כי אף על פי שמדובר בשאלה, אופן ניסוחה ודרך הצגתה מצביעים על כך שמדובר בשאלה רטורית שהתשובה עליה היא חיובית.
סוג שונה של לשון הרע המשתמעת מהפרסום הוא לשון הרע מסויגת. הדיון בסוגיה עולה כאשר המפרסם מסייג את דבריו בפרסום עצמו. הסיוג יכול להתבטא בביטוים כגון "העובדות אינן בהכרח נכונות", בקביעה כי מדובר בחשדות בלבד או בציון כי הנתבע מכחיש את הנאמר. עו"ד אורי שנהר בספרו "לשון הרע" סבור כי עצם ההסתייגות אינה שוללת אוטומטית את האפשרות שהפרסום ייחשב כלשון הרע. עו"ד שנהר מבהיר כי ההכרעה האם הפרסום המסויג יהווה לשון הרע תתקבל לפי בחינת תוכנו המדויק של הפרסום ומכלול הנסיבות.
פרסומים טיפוסיים של לשון הרע
בתי המשפט הכירו בקשת רחבה של פרסומים כ"לשון הרע".
ביטויי שנאה
בית המשפט העליון דן בנושא השימוש בביטויי שנאה בשיח הציבורי. בעתירה לבג"ץ כנגד עיריית ירושלים שסרבה לתלות מודעות בהם היה כתוב: "יוסי שריד שמש של עראפאת", קבע בית המשפט העליון פה אחד שהסירוב אינו מוצדק. השופטת דליה דורנר נמקה בין השאר שאין במודעה עבירה לפי חוק איסור לשון הרע.
בתביעה שהגיש איתמר בן-גביר כנגד העיתונאי אמנון דנקנר על התבטאותו "סתום את הפה נאצי קטן" שהטיח נגדו בתוכנית הטלוויזיה "פופוליטיקה", נחלקו שופטי בית המשפט העליון שדנו בתיק. השופט אליעזר ריבלין סבר שהשימוש בביטוי חוסה תחת הגנות החוק ואינו מהווה לשון הרע. השופטת איילה פרוקצ'יה קבעה שהביטוי מהווה לשון הרע ופסקה פיצוי של 15,000 ש"ח. השופטת עדנה ארבל הסכימה שמדובר בלשון הרע, אך קבעה פיצוי סמלי של שקל אחד בלבד. יצוין כי גם בערכאות הנמוכות מסווגת הפסיקה ביטויים הקשורים לנאציזם כלשון הרע.
בתביעה אחרת נקבע בבית המשפט המחוזי ברב דעות פיצוי של 10,000 ש"ח לפובליצסט שכונה יודנראט. בית המשפט העליון דחה בקשת רשות ערעור על פסק הדין.
חסינות
של החוק מעניק חסינות לפרסומים מסוגים מסוימים כמו אמירות בבית משפט ופרסומים שאדם חייב או רשאי לעשות על פי החוק או על פי היתר של רשות מוסמכת. בבית המשפט העליון הייתה מחלוקת האם החסינות היא מוחלטת גם במקרה של זדון, כאשר דעת הרוב הייתה שהחסינות היא מוחלטת. היקף החסינות בחוק הישראלי הוא רחב יחסית לזה המוענק במדינות אחרות.
האיזון בין חופש הביטוי לזכות לשם טוב
האיזון בין הזכות לחופש ביטוי לבין הזכות לשם טוב מורכב משני נדבכים עיקריים: נקודת האיזון החקיקתית הקבועה בחוק איסור לשון הרע עצמו, ואיזון שיפוטי המבוצע על ידי בית המשפט באמצעות פרשנות החוק ויישומו הלכה למעשה. גם במקורות המשפט העברי ניתן למצוא את האיזון הזה, ביחס בין הפסוק "לא תלך רכיל בעמך" המהווה יסוד לאיסור לשון הרע ולזכות לשם טוב לבין הפסוק "הוכח תוכיח את עמיתיך" המכשיר ביקורת ציבורית.
האיזון החקיקתי
חוק איסור לשון הרע קובע נקודת איזון בין הערכים המתחרים של חופש הביטוי וזכות האדם לשמירת שמו הטוב, שני ערכים שהמשפט הישראלי רואה בהם זכויות יסוד הנגזרות מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. החוק אינו נותן עדיפות לערך אחד על פני השני אלא מותח קו גבול בין פרסומי לשון הרע המהווים עוולה לבין אלו הזוכים להגנה, באופן שכל ערך נאלץ לסגת במידה מסוימת מפני הערך האחר. באופן כזה הגדיר המחוקק, כנציג החברה הישראלית, בדומה לחברות מערביות אחרות, אילו פרסומים הם רצויים ואילו פרסומים אינם רצויים מבחינתה. אל איזון זה מצטרף האיזון השיפוטי הנעשה על ידי בית המשפט בכל מקרה לגופו, כשהוא יוצק תוכן לדברי החוק בסוגיות שבהן הוא אינו מספק תשובה ברורה.
ניתן לחלק את האיזון שעורך החוק לשני שלבים. בשלב הראשון מגדיר החוק מה יחשב כפרסום שיש בו לשון הרע, אותו מבקש המחוקק לאסור, ומה יחשב כפרסום מותר. בשלב השני, מוגדרים מקרים אשר בהתקיימותם תינתן הגנה גם לביטויים המהווים לשון הרע. ההגנות משתרעות על שלושה מישורים עיקריים: במישור הראשון, מגדיר פרסומים הנהנים מהגנה מוחלטת מפני תביעה לפי החוק, אפילו היה בפרסומם לשון הרע. מדובר בפרסומים של רשויות המדינה השונות ובפרסום החוזר על פרסומים קודמים ספציפיים. במישור השני, מספק טענת הגנה ביד הנתבע אם הפרסום שפרסם היה אמת והיה בו עניין לציבור. במישור השלישי, פורש סעיף 15 את הגנתו על פרסומים שונים הנעשים בתום לב, גם אם אינם אמת.
האיזון השיפוטי
השלב השני, המצטרף אל האיזון החקיקתי, הוא האיזון השיפוטי שעורך בית המשפט בסוגיות בהן החוק לא מספק תשובה ברורה. איזון זה, מושפע רבות מן המשקל הסגולי שמייחס בית המשפט לכל אחת מן הזכויות העומדות על כפות המאזניים.
הזכויות המתחרות
'''א. חופש הביטוי''': הזכות לחופש הביטוי זכתה בפסיקת בית המשפט העליון להכרה ולמעמד של "זכות עילאית". הכרה זו מצאה ביטויה לראשונה בפסק דינו של השופט אגרנט בפסק הדין בעניין "קול העם", בציינו כי חופש הביטוי הוא "ציפור נפשה של הדמוקרטיה". זאת מתוך תפיסה, שהגשמת חופש הביטוי חיונית להוצאת האמת לאור, לקיומו של שוק דעות חופשי, לשמירה על המשטר הדמוקרטי ולהגשמתו העצמית של הטוען לחופש הביטוי. יפים לעניין זה דבריו של השופט לנדוי, באומרו: "שלטון הנוטל לעצמו רשות לקבוע מה טוב לאזרח לדעת, סופו שייקבע מה טוב לאזרח לחשוב".
מלאכת האיזון בראי הפסיקה
ההכרעה השיפוטית בין הערכים המתנגשים נעשית על רקע נתוני הבעיה הקונקרטית העומדת בפני בית המשפט. אולם, השופט ברק הביע את עמדתו כי האיזון ברמה הקונקרטית הוא הכרחי, אך אינו מספיק. לשיטתו, נוסחת האיזון שיגבש בית-המשפט צריכה להיות "עיקרון רציונלי", אשר יחול לא רק לגבי המקרה הקונקרטי העומד להכרעה אלא גם במקרים דומים אחרים. מעיון בפסיקה, ניתן לעקוב אחר תזוזת נקודת האיזון העקרונית בין הזכויות במרוצת השנים.
מול דעתו החולקת של השופט שמגר, נפסק על ידי ארבעת שופטי הרוב, כי "אין כל מקום לתת מעמד בכורה לעיקרון חופש הביטוי על העיקרון האחר של זכות האדם לשם טוב". השופט לנדוי אף הרחיק והוסיף כי אם היה נדרש לדרג, הזכות לשם טוב הייתה מקבלת מעמד עדיף. אולם יש לשים לב כי אמירה זו של השופט לנדוי לא השתרשה כהלכה, ושנים ספורות לאחר פסק דין זה, הביעה השופטת נתניהו את דעתה בפרשת בן ציון כי "זכותו של הפרט לשמו הטוב, ככל שהיא בעלת ערך ומשקל שקשה להגזים בחשיבותם, אינה הערך היחידי שיש להתחשב בו, אף לא הערך המכריע. כנגדה עומדים ערכים, שגם הם בעלי משקל וחשיבות נכבדים, של זכות הציבור לדעת ושל חופש הביטוי".
מסוף שנות ה-80 חלה תזוזה של נקודת האיזון והוענקה הגנה רחבה יותר לחופש הביטוי. פסק הדין המנחה המציין את שינוי המגמה בבית המשפט העליון, הוא פרשת אבנרי נ' שפירא. הפרשה עסקה בבקשתו של ח"כ אברהם יוסף שפירא למנוע את פרסום ספרו של העיתונאי אריה אבנרי, "הגביר", בטענה כי פרסום הספר מהווה לשון הרע נגדו. בפסק הדין קובע השופט ברק בדעת הרוב כי אף אחת מהזכויות אינה עליונה על רעותה. אולם, באיזון האופקי, הנעשה בין שתי זכויות שוות מעמד המתנגשות ביניהן, "יש ליתן משקל מיוחד לחופש הביטוי, שהוא תנאי ויסוד לזכויות אדם אחרות, לרבות השם הטוב, ולמשטר הדמוקרטי כולו". השופט ברק המשיך והוסיף כי "במקרה של ספק עדיף 'לטעות' לטובת חופש הביטוי".
האיזון לאחר חוקי היסוד: חקיקת חוקי היסוד בשנת 1992, עיגנה לראשונה את מעמדן של זכויות היסוד של האדם בישראל בדבר חקיקה פורמלי, אך הזכות לשם הטוב וחופש הביטוי לא עוגנו במפורש בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. אף על פי כן, הדעה הרווחת בפסיקה ובקרב רוב המלומדים מכירה בשתי הזכויות הללו כזכויות בעלות מעמד חוקתי, הנגזרות מתוך זכותו של האדם לחירות ולכבוד המעוגנת בחוק היסוד. לאור מעמדן החדש של הזכויות, עולה השאלה האם חל שינוי בנקודת האיזון העקרונית ביניהן.
פסקי הדין המרכזיים שדנו בנקודת האיזון בין הזכויות לאחר חקיקת חוקי היסוד קובעים נוסחת איזון, לפיה יש ליתן "משקל מיוחד ונכבד, אם כי לא מכריע לחופש הביטוי". אולם, קשה ללמוד מפסקי-דין אלו מהי ההלכה הכללית לגבי נקודת האיזון העקרונית, שכן הסוגיות שנדונו בהם נגעו לעניין ציבורי ולדמויות ציבוריות - סוגיות המקימות שיקולים נוספים המטים את כפות המאזניים לכיוון ההגנה על חופש הביטוי (ראו פרק 5 להלן).
לשאלה מהי נקודת האיזון העקרונית לאחר חקיקת חוקי היסוד טרם ניתנה תשובה ברורה בבית המשפט. הספרות האקדמית מעלה מספר דרכים אפשריות בהן יכול בית המשפט לצעוד:
מעמדם המיוחד של אנשי ציבור בדיני לשון הרע
במרוצת השנים חלה נסיגה של בית המשפט העליון מהלכה זו, וכפות המאזניים נטו לטובת חופש הביטוי כאשר דובר בפרסומים הנוגעים באישי ציבור. נקודת המפנה המייצגת את שינוי המגמה באופן הבולט ביותר היא פרשת אבנרי נ' שפירא. בפסק הדין קובע השופט ברק בדעת הרוב כי "יש ליתן משקל מיוחד לחופש הביטוי הנוגע לענייני הציבור ולאנשים הנושאים במשרות ציבוריות".
הרציונלים בבסיס העדפת חופש הביטוי
עמדתו זו של השופט ברק, שאומצה לאחר מכן גם בערכאות הנמוכות, נסמכת על שלושה שיקולים עיקריים שעניינם במדיניות שיפוטית.
השיקול הראשון דן בחשיבות הביקורת החברתית בעניינם של אנשי ציבור לטובת קיום משטר דמוקרטי תקין. השופט שמגר ציין בעניין זה כי "מתן האפשרות וההזדמנות להשמעת בקורת מדינית, חברתית ואחרת על פעלו של השלטון, מוסדותיו, חברותיו, שליחיהם ועובדיהם, הוא עיקר שאין בלעדיו לקיום ממשל דמוקרטי תקין". עמדה זו של השופט שמגר נסמכת על הרעיון כי פרסומים חיוניים על אנשי ציבור משמשים אמצעי נגד, המונע מאנשי ציבור לטשטש או להשתיק פרשיות הנוגעות לתפקודם.
השיקול השני עוסק ביכולתו העדיפה של איש הציבור להגן על שמו הטוב באמצעות כלי התקשורת. בפרשת אבנרי נ' שפירא הסביר השופט ברק כי "לאיש הציבור הכלים, הידע והנגישות לאמצעי התקשורת, ובכוחם של אלה... יותר מאשר לאיש 'הפרטי'... להגן כראוי על שמו הטוב". מדברים אלה ניתן ללמוד כי לדעת ברק הסעד הראוי לאיש ציבור שהושמץ צריך להיות פרסום נגדי שיחשוף את שקריות הפרסום אודותיו.
השיקול השלישי גורס כי אנשי ציבור נוטלים על עצמם מעצם תפקידם סיכונים הקשורים בהתנכלויות לשמם הטוב. פרופ' רות גביזון מסבירה במאמרה "איסור פרסום הפוגע בפרטיות – הזכות לפרטיות וזכות הצבור לדעת" כי נטילת הסיכון על ידי אנשי הציבור מהווה מעין הסכמה מכללא מצידם לאפשרות שיפלו טעויות בנוגע לפרסומים אודותיהם וכי ייחשפו ענייניהם הפרטיים. בהמשך דבריה מסייגת פרופ' גביזון את דבריה, וקובעת כי יש לבדוק כל מקרה לגופו של עניין, תוך הבחנה בין אנשי ציבור והפרסומים אודותיהם.
בפסק דין Sullivan נקבע כי יש להעדיף את חופש הביטוי בכל הקשור לפרסומים הנוגעים לאנשי ציבור, למעט אם פורסמו בכוונה לפגוע (actual malice). תחילתה של פרשת Sullivan בכתבת תמיכה שפרסם עיתון הניו-יורק טיימס במרטין לותר קינג, במסגרתו הוצגה טענה כי המשטרה במונטגומרי מבצעת מעצרי שווא של אפרו-אמריקאים. Sullivan, כמי שהיה אחראי על המשטרה במונטגומרי, הגיש תביעת לשון הרע באלבמה, שהייתה מאופיינת בגזענות חריפה. בית המשפט פסק לטובתו של Sullivan וחייב את הטיימס בפיצוי של חצי מיליון דולר. הערעור על פסק הדין הגיע עד בית המשפט העליון הפדרלי, אשר קבע כי פרסומים אודות אנשי ציבור בעניין ציבורי יזכו להגנה אלא אם פורסמו בכוונת זדון לפגוע.
דיון מעמיק בהלכה זו בפסיקת בית המשפט העליון נעשה לראשונה בפרשת חברת חשמל נ' עיתון הארץ. דעת הרוב, מפי השופט לנדוי, דחתה את אימוץ הלכת Sullivan ובחרה שלא להעדיף את חופש הביטוי באופן כה נחרץ על פני הזכות לשמם הטוב של אנשי ציבור. לעומת זאת, סבר השופט שמגר בדעת מיעוט כי הזכות לחופש ביטוי היא זכות בעלת מעמד עליון ולאור עמדה נורמטיבית זו ביקש להחיל את הלכת Sullivan במשפט הישראלי. מאז אותו ויכוח נוקב, צעדה הפסיקה בישראל לעבר העדפת חופש הביטוי בפרסומים אודות אנשי ציבור בעניינים ציבוריים. עם זאת, הפסיקה טרם ביצעה את הקפיצה המחשבתית האחרונה הדרושה על מנת לאמץ את הלכת Sullivan במשפט הישראלי.
המתנגדים לאימוץ ההלכה סבורים כי מתן הגנה כה רחבה לאמצעי התקשורת עלול להתיר את הרסן ולהביא לעידן של אלימות מילולית, שתפגע פגיעה קשה בהתנהלותם של אנשי ציבור ושל הממשל בכללותו.
המבחן להגדרתו של איש ציבור
סעיף 15(4) לחוק קובע כי תינתן הגנה לפרסום בתום לב של "הבעת דעה על התנהגות הנפגע בתפקיד שיפוטי, רשמי או ציבורי, בשירות ציבורי או בקשר לעניין ציבורי, או על אפיו, עברו, מעשיו או דעותיו של הנפגע במידה שהם נתגלו באותה התנהגות". החוק אינו מגדיר מפורשות מי הוא "איש ציבור" והשאלה נותרה להכרעת בית המשפט.
ההלכה הרווחת בבית המשפט העליון קובעת מבחן רחב להגדרתו של איש ציבור. השופטת ביניש מציינת כי "אדם ייחשב 'דמות ציבורית' ככל שנגיעתו לענייני ציבור והשפעתו עליהם הן רבות יותר, וככל שהופעתו בציבור וגישתו לאמצעי התקשורת רבות יותר". יש לשים לב, שהגדרתה זו של השופטת ביניש עושה שימוש במונח "דמות ציבורית" ולא במונח "איש ציבור". שימוש זה מרחיב למעשה את תחולת ההגנה האמורה בסעיף 15(4). דוגמה לכך ניתן למצוא גם בפרשת הרציקוביץ, שם נקבע כי לוני הרציקוביץ עונה על ההגדרה של דמות ציבורית משום שהוא בעלים של קבוצת הכדורגל מכבי תל אביב (כדורגל) המהווה עניין ציבורי ונוכח גישתו לאמצעי התקשורת במסגרת תפקידו.
בקרב אנשי אקדמיה מקובלים שני מבחנים נוספים להגדרת איש ציבור, הדומים במהותם למבחן שאימצה הפסיקה. לפי המלומד Prosser, המצוטט במאמרו של חיים פאל "זכות הציבור לא לדעת", איש ציבור מוגדר כ"אדם אשר פרסומו, מקצועו, או דרך חייו, מספקים לציבור עניין לגיטימי במעשיו, וכל אדם שהגיע לעמדה הממקדת אליו את תשומת-לב הציבור". גם ד"ר זאב סגל קובע כי "בגדר דמות ציבורית ייחשב מי שנמצא, מכוח הכרעתו שלו, בעמדה חברתית כזו אשר יש בה כדי למקד בו התעניינות ציבורית טבעית שיסודה בהשפעתה של אותה דמות על עניינה של החברה".
איש ציבור ועניין ציבורי
ההגנה על שמו הטוב של איש הציבור מושפעת גם מההגנה המצויה בסעיף 14 לחוק, לפיה פרסום לשון הרע יותר אם תוכן הפרסום הוא אמת ובעל עניין ציבורי. השפעה זו נובעת מהקשר האפשרי בין מצבים המעוררים "עניין ציבורי" לבין פועלם של אנשי ציבור. בפרשת רשם מאגרי מידע נ' ונטורה קבע בית המשפט העליון כי "העניין הציבורי שבפרסום עשוי לנבוע מהיותו של הפרסום נוגע לדמות ציבורית".
הלכה זו בעייתית בשני מובנים: ראשית, מפני שהיא מטשטשת את ההבחנה בין הגדרת "איש ציבור" כנדרש בסעיף 15(4) לבין הגדרת "עניין ציבורי" כנדרש בסעיף 14 לחוק; שנית, מפני שהיא עלולה להתיר פרסומים הנוגעים לצנעת הפרט של אישי ציבור ושאין בידיעתם על ידי הרבים כדי להביא תועלת של ממש לציבור.
נוכח הקושי האמור, קבעה הפסיקה כי רכילות גרידא ופרסומים על משפחותיהם של אישי ציבור, שאין בהם כדי להביא לתועלת ציבורית, אינם מהווים עניין ציבורי. הנימוק לכך נובע מהעובדה שפרסומים שכאלה לא מקדמים קיומו של ממשל דמוקרטי תקין ואין בהם כדי להעשיר את שוק הדעות החופשי במובנו המהותי. בהמשך למגמה זו, המבקשת לנסות ולהבחין בין איש ציבור לעניין ציבורי, אימצה הפסיקה את מבחן התועלת, לפיו עניין ציבורי "ייחשב עניין שידיעתו ברבים רלוונטית להגשמת מטרה ציבורית או שיש לציבור תועלת בידיעה לגביו - אם לצורך גיבוש דעתו בעניינים ציבוריים ואם לשם שיפור אורחות חייו".
מעמד אנשי ציבור בעקבות חוקי היסוד
עם חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ניתן היה לצפות כי נוסחת האיזון בדבר מעמד אנשי ציבור תשתנה עקב שינוי מעמדן של הזכויות. אולם, בשורה של פסקי דין בחר בית המשפט העליון להעניק משנה תוקף להלכת אבנרי, בהעדיפו את ההגנה על חופש הביטוי בפרסומים הנוגעים לאישי ציבור. כך אירע בפרשות חסון, בנזימן והרציקוביץ.