cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וקאיאמה (מחוז)
גאוגרפיה
מחוז וקאיאמה שוכן בחצי האי קיאי, והוא פונה לאוקיינוס השקט בדרום. המחוז גובל במחוזות מיאה ונארה במזרח, באוסקה בצפון, ומשקיף לכיוון מחוז טוקושימה מעבר למצר קיאי במערב. 12% משטח המחוז מוקדשים לפארקים לאומיים.
בשטח המחוז נמצא מפל נאצ'י, מהמפלים הידועים ביפן.
ערים
במחוז וקאיאמה 9 ערים:
יפעת בצלאל
יפעת בצלאל (נולדה ב-1975) היא אמנית ישראלית, זוכת פרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר לשנת 2016.
ביוגרפיה
יפעת בצלאל נולדה ב-1975. סיימה את לימודיה לתואר בוגר באקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל בירושלים. כמו כן למדה פילוסופיה יהודית לתואר מוסמך באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2014 זכתה בפרס התרבות והספורט ובשנת 2016 זכתה בפרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר.
עבודותיה
בשנת 2009 הציגה בצלאל את תערוכת היחיד "alices" בגלריית עינגע בתל אביב. התערוכה התבססה על רישומים של מופעי ילדות, לפי קווי הדמות הבדיונית וגיבורת הספר הרפתקאות אליס בארץ הפלאות. בצלאל פרשה על הנייר כמה וכמה בבואות בעיפרון כחול ברישום קלאסי שבהמשך התרחב למדיומים שונים כדיו, צבעי מים, שמן גואש, הדבקות, נייר ועץ בתערוכות מאוחרות. . בצלאל ניכסה וניתקה את אליס מהסיפר המוכר אל עבר גוף עבודותיה שקיבל עצמאות סוריאליסטית משל עצמו וייצר סצנות מורכבות. היא חזרה לרגע הנפילה של אליס ופנתה בעבודותיה למושגים כמו שער, מעבר, לימבו, שום מקום או מקום שלא מתרחש בו דבר. הבדידות בעבודותיה של בצלאל נמשכת לנצח, הדיוקנאות של אליס הם כדימויים קפואים והנפילה היא כרצף תנועות מושעות מגלות את הזמן דרך יצירותיה.
המעבר בין העולמות כפי שאליס חוותה מקבל ביטוי שונה בפרויקט "תולדות הפחד" שהוצג במוזיאון הנגב לאמנות בשנת 2015. בתערוכה קבוצתית בשם "אם אין קמח" הקרינה בצלאל דגם וירטואלי של תוכנית רצפת בית המקדש המשורטטת כרישום בעיפרון על רצפת המוזיאון. הרצפה נפערה וייצרה בכך עומק ותחושה המדמה דבר החודר לעומק המבנה. בתערוכה זו העלתה בצלאל את תוצרי המחקר האמנותי שלה הנוגעים לתרבות העברית ולשיח הפילוסופי היהודי. את הנושאים המעסיקים אותה הנוגעים לחוסר היכולת לשוות צורה לאל, המירה במושגי ההיכלות והמרכבה המקבלים פנים דרך המבנה האדריכלי הגשמי המשורטט בדיוק רב על רצפת המוזיאון. ממדי התכנית דימו את תחושת המתהלך בבית המקדש, החומר נעלם וכך הגשמי הופך לשמיימי ואיפשר למשוטט להתייחד במעין תא וידויים. דרך עבודות וידאו, רישום ופיסול של כמה אמניות ודרך ערכי המסורת היהודית חיברה התערוכה בין החומר לרוח כמשתמע משמה של התערוכה: "אם אין קמח".
בשנת 2017 הציגה בצלאל את תערוכת היחיד שלה "תהילה" במוזיאון תל אביב לאמנות. חלל התערוכה תוכנן בקפידה ובו שרטוט בית המקדש וממנו צומח משקוף בנוי כשער, בנקודת מעבר המגלמת פתח בהיטל התכנית על הריצפה. בחלל ישנו רישום ששורטט ישירות על הקיר של דימוי ספרייה. עבודת וידאו הוקרנה על הריצפה בה נראית האמנית רושמת. סרט עלילתי בשם "תהילה" עוקב אחר דמות אחד ויחידה. הסרט צולם בירושלים בחפירות עיר דוד ברחבת הכותל ובו אישה צעירה דתייה (שאינה מזכירה את בת דמותה של זו המסופרת בנובלה של עגנון) מתהלכת ממקום למקום. לדבריה של בצלאל "העבודה דווקא לא נרטיבית, תהילה היא מקור של אור והיא מטילה אור על סביבתה. דימיתי מצב של השלכה, שבו הצופה נכנס לתוך תחום ההקרנה- בין הבדיון לממשי". בתערוכה זו כמו גם בעבודות אחרות שלה, בצלאל מכוונת לחלל שיניב בצופה התבוננות פנימית, תגובה רגשית ואולי אף מפגש רוחני.
דטלף בלונק
דטלף קונרד בלונק (בדנית: Detlev Conrad Blunck; 22 ביוני 1798 – 7 בינואר 1853) היה צייר ואמן רישום דני, מאמני תור הזהב הדני, שפעל בגרמניה ובאוסטריה. <Gallery> Wilhelm Bendz - Ung kunstner (Ditlev Blunck betragter en skitse i et spejl).jpg|וילהלם בנץ, אמן צעיר (בלונק בצעירותו) בוחן סקיצה במראה Theodor Markus Rehbenitz - Portrait of Detlev Conrad Blunck.jpg|תאודור רבניץ, פורטרט של דטלף בלונק </Gallery>
אליהו שמעוני
אליהו שמעוני (נולד ב-1932) הוא פוליטיקאי שכיהן כראש המועצה של הוד השרון משנת 1983 עד לשנת 1989.
ביוגרפיה
שמעוני נולד בעיראק. הוא למד בבגדד בבית ספר הדומה ל"חדר" שם הרבו ללמוד תורה ועברית. בנוסף למד בבית ספר ערבי שנקרא "רפידיין". בן 15 הצטרף לתנועת "החלוץ" ועד מהרה התמנה לראש קבוצת המחתרת שבבגדד. בפברואר 1951 עלה לישראל עם משפחתו ולאחר תקופת שהיה קצרה במעברה בפרדס חנה עברה המשפחה למעברת מגדיאל שם קבעו את ביתם. שמעוני עשה חיל בעבודתו בפעילותו הציבורית בקרב העולים במעברה ועד מהרה מונה ליושב ראש ועד המעברה. תפקידו היה לטפל ולשמש איש קשר בין ההנהלה לצורכי תושבי המעברה כולל ייצוגו בוועד קופת החולים ששכנה מחוץ למעברה. הוא דאג לרווחת האנשים, עזר למי שהתקשה בעברית, קבע תור אצל הרופא ועוד. הוא הקדיש את מלוא מרצו למצוא פתרונות הולמים למצוקותיהם ותלונותיהם של העולים. בבחירות למועצת הפועלים בשנת 1955 נבחר אליהו שמעוני כחבר מועצת הפועלים של הדר רמתיים מטעם מפלגת מפ"ם והחל את מסכת פעילותו הבלתי נלאית בהסתדרות ובמפלגה. בשנת 1957 נערכו הבחירות למועצה המקומית הדר רמתיים. שמעוני כבר גר אז בשיכון עממי. הוא הוצב במקום השני ברשימת מפ"ם ונבחר כחבר מועצה. ב-1978 נבחר לכהן במועצה המאוחדת של הוד השרון מטעם המערך ובתחילת שנות ה-80 גמלה בליבו ההחלטה להקים רשימה עצמאית – "התנועה למען הוד השרון" שתתמודד על ראשות המועצה. באותה תקופה הוא כיהן כמזכיר הארצי של הסתדרות הפועלים החקלאית. מה שדרבן אותו להקים את רשימתו, לטענתו, היה הצורך להקים מערכת חינוך תקינה. בבחירות שנערכו בשנת 1983 הוא נבחר לראשות המועצה. הסיעה בראשותו זכה ל-4 מנדטים. בעת כהונתו נבנה בית הספר היסודי ע"ש יגאל-אלון, נבנה גן האחים בעיר, נערך שיפוץ נרחב של שדרות האוטהקר, נבנה אולם ההופעות והתרבות "מופת", נבנה בית הספר היסודי לפיד ונבנתה חטיבת הביניים השחר ובניית תיכון הדרים.
בבחירות 1989 הפסיד לעזרא בנימיני אך המשיך לכהן כחבר מועצה. בבחירות 1993 רשימתו קיבלה את תמיכת מרצ ושמעוני התמודד מטעמה לראשות העיר. התמודדותו הנוספת לא נחלה הצלחה ושמעוני זכה ל-4.5% מקולות הבוחרים. מאז לא חזר לפעילות פוליטית.
שמעוני נשוי לג'נט ונולדו להם 6 ילדים. בשנת 2018 עברו לגור בדיור מוגן, "בית גיל פז" בכפר סבא.
ג'פרי צ'וסר
ג'פרי צ'וסר (באנגלית: Geoffrey Chaucer; 1340s, בקירוב – 25 באוקטובר 1400) היה משורר וסופר אנגלי; איש-חצר, פקיד מלכותי ודיפלומט; פילוסוף ואסטרונום. צ'וסר כונה במשך דורות "אבי השירה/הספרות האנגלית", ונחשב לאחד מגדולי המשוררים האנגלים. הוא מוכר לציבור הרחב בעיקר בזכות יצירתו "סיפורי קנטרברי", שחוברה, ככל יצירותיו, באנגלית תיכונה.
תולדות חייו
צ'וסר נולד בלונדון למשפחת ייננים. אביו היה סוחר-יין ואיש אמיד. פרטי ילדותו אינם ידועים. כבן שבע-עשרה היה חייל בצבאו של המלך אדוארד השלישי. משנת 1357 היה מרואה פני המלך, ומילא משרות בחצר ומחוץ למדינה. ב-1366 הוא נשא לאשה את פיליפה, ונולדו להם שלושה או ארבעה ילדים. לפי המסורת צ'וסר למד משפטים באותה תקופה. הוא היה איש ספר, ואת עיתותיו הפנויות הקדיש ללימוד חכמות ולשונות בשקידה עצומה.
צ'וסר נסע לצרפת ולספרד. בשנים 1372-1373 יצא בשליחות לגנואה ולפירנצה, שם נפגש ככל הנראה עם בוקאצ'ו ופטרארקה. ב-1378 הוא נשלח על ידי ריצ'רד השני למילאנו, להעביר הודעה לסר ג'ון הוקווד, שעל דמותו מתבססת דמות האביר ב"סיפורי קנטרברי". שם נכח בחתונת הפאר הראוותנית של ויולנטה, בתו של גלאצו ויסקונטי השני לליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס.
צו'סר היה מכובד על כל יודעיו, ורוב ימיו שבע חיי רווחה ונחת. הוא קיבל פנסיות מאדוארד השלישי, מג'ון מגונט, מריצ'רד השני, ומהנרי הרביעי.
צ'וסר נפטר ב-1400 ונקבר במנזר וסטמינסטר, כבוד שקודם לכן היה שמור רק למלכים ושרים. ב-1556 שרידיו הועברו לפינה שזכתה לכינוי "פינת המשוררים".
בצוואתו כתב את החרוזים הבאים: החזק באמת וברח מן ההמון,
שמח בחלקך וחדל מן הממון;
טרם תיעץ לאחרים את עצמך דע,
והאמת תגן עליך מכל רע!
מאפייני יצירתו והשפעתה
דריידן ציין את המאפיינים הבאים של צ'וסר:
צ'וסר נחשב לגדול מספרי הסיפורים בלשון האנגלית, ולאחד מגדולי המספרים בכלל. ויליאם הזליט החשיבו לאחד מארבעת גדולי המשוררים האנגלים, לצד ספנסר, שייקספיר, ומילטון. הזליט הבחין בין צ'וסר וספנסר: "ספנסר נהנה מנועם עשיר, צ'וסר מפעילות שכלית מוקפדת. כשם שספנסר המשורר הרומנטי והחזיוני ביותר, כך צ'וסר המשורר המעשי ביותר מהמשוררים הגדולים, איש עסקים ואיש העולם. שירתו נקראת כמו היסטוריה. לכל דבר יש מציאות ממשית גמורה, לכל הפחות בשכלו של המספר".
צ'וסר היה היוצר הריאליסטי הראשון באנגליה, ואולי באירופה כולה. יעקב זלמן רייזין תיאר כך את השפעתה המתקנת של יצירתו על קוראיה: "הקורא מבקש הוא רק להתענג ולהשתעשע והולך אחר צ'וסר בבטחה, הולך ורואה את אשר לפניו. אבל כשהוא גומר את טיולו אינו מה שהיה. הספק מתחיל נקר בלבו, אם אמנם טליתה של הכנסייה היא כולה תכלת, אם הכמרים הם רווקים, האבירים - אנשים העומדים בדיבורם, המחוקקים - שונאי הבצע, הרופאים - יודעי הדעת, ואם יש ממש בשרידים הקדושים ובקמיעות של עושי-פלא... האמונה הנושנת מתחילה להתמוטט, ומעט מעט מתרקמת התנועה החדשה, שהיא שואפת לשבור את כבלי ההזיות, ולצאת לאור באור החיים המודרניים".
לצ'וסר הייתה השפעה גדולה על השירה האנגלית, ובמיוחד על זו של המאה ה-15. ג'ון לידגייט, גדול המשוררים האנגלים של המאה ה-15, היה חסיד של צ'וסר וחיקהו ביצירותיו. באותה תקופה, תור הזהב של השירה הסקוטית, גם המשוררים הסקוטים רוברט הנריסון, גאווין דאגלס, ו-ויליאם דונבאר, היו חסידים ומחקים של צ'וסר. במאה ה-16 ספנסר החשיבו לרבו בשירה וכינהו "המקור הנאמן של אנגליה הטהורה"; ובמאה ה-17 מילטון העריצו. וורדסוורת' אמר עליו: "אני מעריכו לאין ערוך". שייקספיר, ג'ון פלטשר, דריידן, פופ, וורדסוורת', ומשוררים אנגלים אחרים, עיבדו מעשיות מסיפורי קנטרברי לאנגלית מודרנית. אלפרד טניסון כתב עליו: "אדון צ'וסר, הציפור הראשון, שרוח-פיו המתוקה / מבוא לפרצים המלודיים הממלאים / את הזמנים הנרחבים של אליזבת הגדולה / בצלילים שעדיין מהדהדים".
האנטישמיות של צ'וסר
היהודים גורשו מאנגליה בשנת 1290, ולא הורשו לשוב אליה עד לזמנו של קרומוול. צ'וסר נולד לאנגליה ולאירופה רוויית אנטישמיות ועלילות-דם. כך באנגליה היו בלדות נפוצות על ילד נוצרי המשחק ברובע היהודי ומפותה ונרצח על ידי יהודים, אך באופן ניסי גופו ממשיך לזמר ולדבר ולהישמע, הפשע מתגלה והיהודים נענשים. צ'וסר עיבד בלדה כזו ב"סיפורה של אם המנזר", מה שעורר בדורות מאוחרים יותר ביקורות על האנטישמיות של סיפורו.
כתב פרופסור לאונסברי: "בימיו של צ'וסר אמנם האמינו בסיפור מבהיל ומעציב כזה, ובעלת השכלה גבוהה כהגמונית בוודאי שמה אמון בהזיה זו; אולם קובל אני על משורר סבלן ונאור כמותו, שהירשה לעטו לחטט באשפתות כאלו בשביל הרושם הספרותי ונפח רוח-חיים בעלילה שהורתה בבערות ולידתה באכזריות. ובזה גרם להגדיל את מדורת השנאה העולמית לעם האומלל והנרדף שבאומות". מבקרים אחרים טענו, על סמך מרכיבים מבניים סגנוניים ולשוניים של הסיפור ועל פי אהבתה של הנזירה לתכשיטים ובגדים יקרים, שצ'וסר לועג לאם המנזר וסיפורה, וסיפורו אינו אלא תיאור אירוני וסאטירי של נזירה רעה (אלא שהדברים לא מסבירים מדוע הסיפור נכתב בפאתוס). מכל מקום, הדעה המקובלת היא שאפילו הומניסט גדול כמו צ'וסר לא היה נקי מדעות קדומות בהן החזיקו מרבית בני זמנו.
חולם בספרדית (שיר)
חולם בספרדית הוא פזמון שכתב אהוד מנור והלחין וביצע שלמה יידוב. השיר יצא לאור בשנת 1988.
רקע
שלמה יידוב עלה לישראל עם משפחתו בגיל 13 מארגנטינה. משפחתו התיישבה בירושלים ויידוב רכש את השפה העברית ונקלט בישראל.
את השיר חיבר אהוד מנור, והוא נכלל באלבום "חולם בספרדית" שהוציא יידוב.
לאחר יציאת השיר השתתף יידוב בפרק של "זהו זה!" שבו ביצע שלמה בראבא פארודיה על השיר בשם "סוֹפֵר בפולנית", כשיידוב מלווה אותו בנגינה.
בית המעצר תל אביב
בית מעצר תל אביב (בראשי תיבות: בימ"ר תל אביב), המכונה באופן עממי בית המעצר אבו כביר, הוא בית מעצר של שירות בתי הסוהר, השוכן בדרך בן צבי 82 בשכונת אבו כביר בדרום תל אביב-יפו.
היסטוריה
מבנה בית המעצר נבנה בימי שלטונות המנדט הבריטי בארץ ישראל, בשנת 1937, ושימש כמצודה. בשנת 1949, לאחר קום מדינת ישראל הפך לבית מעצר, ובשנת 1970 נוספה לו קומה שלישית. בשנת 1984 הורחב המתקן ונוספו לו שני אגפים, ובשנים 2005–2006 הועבר מידי משטרת ישראל לידי שירות בתי הסוהר. בשנת 2012 החל לפעול בבית המעצר אגף גמילה מסמים.
מאז שהאחריות על ניהול בית המעצר עברה לשב"ס הוחלט להקל על תהליך קליטת העצירים בכך שכל עציר חדש שנכנס לכותלי בית המעצר יצטרך לעבור מספר נקודות (חיפוש בעירום, זיהוי ביומטרי, בדיקה רפואית, שיחה עם עובד סוציאלי ושיחה עם קצין המודיעין), מבנה בית המעצר בנוי כך שמחלקים את הקומה הראשונה של תאי המעצר לפי דרגות של ותק וחומרת עבירות, מסוכנות אישית וצורך בהגנה קבועה. במקום גם קיימים אגפים מיוחדים המתואמים לקבוצות שונות בהם בין היתר אגף לקטינים וכן אגף לנשים ואף תא מעצר לאסירים אובדניים אשר מרושת במצלמות שפעילות כל שעות היממה על מנת למנוע מקרי התאבדויות של עצורים. בתאים הרגילים של בית המעצר יש כ-2 מיטות, 2 מצלמות ואשנבי אשר משמש כעזר הצצה לסוהרים, גם חדרון המקלחת הפנימי עוצב על מנת למנוע מקרי התאבדויות בכך שבנוי מרצועות רוחביות של זכוכית משוריינת שדרכה המצלמות והסוהרים יכולים לראות כל דבר אשר עושה העציר במקלחת ובשירותים.
בעבר שטח חצר בית הכלא וכן שטח חדר האוכל היה גדול ותפס הרבה משטח בית המעצר. לאחר השיפוצים הוחלט לבנות על שטח זה שלושה אגפי בטון מזוין ובכל אחד מהאגפים קיימת חצר קטנה פנימית.
בית המעצר משמש את מחוז תל אביב של משטרת ישראל ואת יחידותיה הארציות, ובו כ-350 מקומות כליאה. כל השוהים במתקן הם עצורים פליליים, למעט אגף אסירים שנשפטו לתקופות מאסר קצרות. במתקן מועסקים כ-170 אנשי סגל.
בנובמבר 2019 פורסם כי המועצה הארצית לתכנון ובנייה החליטה להעביר לאישור ממשלת ישראל תוכנית המתאר הארצית למתקני כליאה - תמ"א 24, במסגרת התוכנית צפוי להתפנות בית המעצר.
כלכלת האיחוד האירופי
[[קובץ:Euro accession.svg|שמאל|ממוזער|300px|
תיכון סוויט ואלי
תיכון סוויט ואלי (באנגלית: Sweet Valley High) היא סדרת דרמה קומית אמריקאית אשר מבוססת על סדרת ספרים באותו שם מאת הסופרת פרנסין פסקל. הסדרה מספרת על חייהן של אחיות תאומות, אליזבת וג'סיקה וויקפילד, אשר זהות במראן החיצוני אך שונות באופיין, הלומדות בתיכון בשם "סוויט וואלי".
כלכלת האיחוד האירופי
עם זאת, ישנם הבדלים משמעותיים בין המדינות המרכיבות את האיחוד. מרבית המדינות החדשות שהצטרפו לאיחוד החל מעשור הראשון של המאה ה-21, ובדגש על מדינות מזרח היבשת סובלות מסטנדרטים כלכליים ירודים משמעותית מחמש עשרה מדינות האיחוד האירופי הוותיקות. לעומת זאת, בסוף העשור הזה נרשמה צמיחה גבוהה יותר דווקא במדינות החדשות.
תיכון סוויט ואלי
הסדרה שודרה במקור מה-5 בספטמבר 1994 עד ה-14 באוקטובר 1997, והופקה על ידי חיים סבן. לאחר שלוש עונות בהן הסדרה שודרה בסינדיקציה, עברה הסדרה במהלך העונה הרביעית לערוץ UPN, שם שודרה במשך עונה אחת בלבד בשל רייטינג נמוך.
כלכלת האיחוד האירופי
תקציב
תקציב האיחוד האירופי נועד לממן פעילויות ופרויקטים בתחומי מדיניות עליהם המדינות החברות מסכימות כי יש לפעול ברמת האיחוד האירופי. התקציב נועד להביא לצמיחה יציבה של כלכלת אירופה על ידי הגברת התחרות, הענקת תמריצים וסבסודים וקביעת סדרי עדיפויות כלל אירופיים. גודלו של התקציב לשנת 2011, היה 141 מיליארד אירו - אחוז מהתמ"ג של האיחוד.
תיכון סוויט ואלי
בישראל שודרה הסדרה בערוץ הילדים, ולאחר מכן בשידורים חוזרים בערוץ פוקס קידס/ג'טיקס עד 2009.
כלכלת האיחוד האירופי
מטבע
האירו הוא המטבע האחיד של עשרים מתוך עשרים ושבע המדינות החברות באיחוד האירופי. מדינות אלו שייכות לגוש האירו (Eurozone), שהוא איגוד כלכלי ומוניטרי של המדינות בהן האירו מהווה את ההילך החוקי. הבנק המרכזי האירופי הוא הסמכות המוניטרית העליונה של גוש האירו, ובראשו עומד הבנקאי האיטלקי מריו דראגי.
תיכון סוויט ואלי
תקציר העלילה
עלילת הסדרה מתמקדת בחייהן של אליזבת וג'סיקה וייקפילד, שתי תאומות אשר לומדות בתיכון "סוויט וואלי" שבקליפורניה ובחבריהן. בעוד שאליזבת היא נערה ידידותית ובעלת אופי חם, אחותה התאומה ג'סיקה היא שחצנית, ערמומית, ותעשה הכל על מנת להשיג את מבוקשה.
כלכלת האיחוד האירופי
מטבע
בגוש האירו היו חברות ב-2023 המדינות: אוסטריה, בלגיה, קפריסין, אסטוניה, פינלנד, צרפת, גרמניה, יוון, אירלנד, איטליה, לוקסמבורג, מלטה, הולנד, פורטוגל, סלובניה, סלובקיה, ספרד, לטביה, ליטא וקרואטיה.
מתוך שבע המדינות הנוספות החברות באיחוד האירופי, שש מחויבות על פי אמנת מאסטריכט להצטרף לגוש האירו, כאשר יעמדו בדרישות הכניסה. דנמרק אינה מחויבת להצטרף על אף חברותה באיחוד. שוודיה מחויבת להצטרף לגוש האירו לאחר שתעמוד בכל הקריטריונים להצטרפות, אך לטענתה הצטרפות למנגנון שער החליפין האירופי (ERM-II) היא וולונטרית, והיא בוחרת לא לעשות זאת. חברות במנגנון במשך שנתיים היא תנאי להצטרפות לגוש האירו, כך ששוודיה נמנעת במכוון מלעמוד בקריטריונים. ארבע מדינות זעירות – אנדורה, מונקו, סן מרינו וקריית הוותיקן הגיעו להסכם עם האיחוד האירופי המאפשר להן להשתמש באירו כמטבע הרשמי במדינה. הסכם זה אינו מקנה להן את הזכות להיות חלק מגוש האירו ואין להן ייצוג בהנהלת הבנק המרכזי האירופי.
בעוד המדיניות המוניטרית נקבעת על ידי הבנק המרכזי האירופי (ECB), למדינות החברות בגוש האירו אין ממשלה מאוחדת, משרד אוצר מאוחד או מדיניות פיסקלית מחייבת אולם משבר החוב האירופי הביא לפעולה מתואמת של המדינות העיקריות החברות בגוש האירו ויצירת מנגנון היציבות הפיננסית האירופית.
מסחר
[[קובץ:EU largest trading.png|420px|ממוזער|שותפות הסחר של האיחוד האירופי:
]] האיחוד האירופי הוא היצואן הגדול ביותר בעולם והחל משנת 2008 הוא גם היבואן הגדול ביותר בעולם של סחורות ושירותים.
שותפות הסחר הגדולות ביותר של האיחוד האירופי, הן: ארצות הברית (497,658 מיליון דולר), סין (433,789 מיליון דולר), רוסיה (336,474 מיליון דולר), שווייץ (237,885 מיליון דולר), נורווגיה (150,258 מיליון דולר), טורקיה (122,961 מיליון דולר), יפן (119,303 מיליון דולר) וברזיל (76,685 מיליון דולר).
מיסוי
מדינות האיחוד האירופי רשאיות להגדיר לעצמן מדיניות מס ערך מוסף שתואם את התקנות האירופיות, ועשוי להשתנות ממדינה למדינה. בלוקסמבורג המס עומד על 17% ואילו בהונגריה על 27%. סך מס הערך המוסף שאותו גובות חברות האיחוד הוא חלק מהחישוב המשמש לקביעת תקציב האיחוד. המדיניות מבוססת על תשלום המס הערך המוסף על פי מדינת היעד בה נרכש המוצר.
בדצמבר 2022 אימץ האיחוד האירופי החלטה של OECD לפיה תאגידים בינלאומיים עם מחזור של מעל 750 מיליון אירו ידרשו לשלם מס שלא יפחת מ-15% במטרה למנוע ממשלות להוריד מיסים לחברות גדולות.
אספת הנבחרים
אספת הנבחרים הייתה אחד משלושת המוסדות הלאומיים שהוקמו בארץ ישראל בשנות ה-20, יחד עם הוועד הלאומי וכנסת ישראל. אספת הנבחרים, שהתכנסה בירושלים, פעלה כאספה לאומית ואיפשרה לשאר המוסדות הלאומיים לפעול בהשראתה. היא הוקמה באפריל 1920 כגוף נבחר על פי מפתח פוליטי, כלומר על-פי מפלגות.
אספת הנבחרים נחשבה למוסד הלאומי העליון שבחר מתוכו את הוועד הלאומי. היא אמנם הוכרה רשמית על ידי הבריטים כמוסד המייצג את היישוב העברי, אך זאת, בתנאי שתפעל על-פי המתחייב בכתב המנדט בתוקף סמכותה. היא נחשבה בעיקר כבעלת אופי ייצוגי.
רקע היסטורי
היישוב היה מפולג בין פלגי ציונות שונים והשפעות עדתיות. לאורך השנים נעשו מספר ניסיונות לאגד את תושבי הארץ לגוף לאומי. בעידודו של מנחם אוסישקין התכנסה בשנת תרס"ג (1903) הכנסייה הארצישראלית בזכרון יעקב. בישיבתה הוחלט על הקמתה של "הסתדרות יהודי ארץ ישראל", אך הקמתה עוכבה סביב המחלוקת על תוכנית אוגנדה ולבסוף נגנזה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והצהרת בלפור ניסה היישוב היהודי בארץ להקים גוף שיהווה סמכות ייצוגית מול שלטון המנדט הבריטי. ביוזמתו של בצלאל יפה התכנסו נציגי היישוב והחליטו על הקמתה של אספה מכוננת לתכנון הגופים הנבחרים ודרך בחירתם. האספה המכוננת הראשונה התכנסה ביפו, ב-2 בינואר-5 בינואר 1918 (תרע"ח) בהשתתפות 42 נציגים. האספה בחרה כיושב ראש את ד"ר יעקב טהון ודנה בנושאים שונים שהעיקריים בהם היו:
מחלוקות מנעו את פעילותו הסדירה של הוועד הזמני. לאור כך כונסה באותה שנה אספה מכוננת שנייה, אך דיוניה הופסקו בגין דרישת הנשים לזכות בחירה והתנגדות הגופים הדתיים לכך. לאחריה הוקמה אספה מכוננת שלישית.
האספה המכוננת השלישית שנקראה גם "המועצה הארץ ישראלית" כללה נציגים מרחבי הארץ ולראשונה השתתפו בה יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון ששבו מחוץ לארץ. דיוני האספה הניבו תוכנית מפורטת להקמת מוסדות חינוך, בריאות וסעד. כמו כן הוחלט בה על הקמת ועד זמני לתכנון בחירות דמוקרטיות לאספת הנבחרים. שאלת זכות ההצבעה של הנשים העמידה את החלטות האספה בסכנה, אך הוכרעה לבסוף לקיום שוויון זכויות.
לאורך כשנתיים היה הוועד הזמני הגוף המוסכם להנהגת היישוב היהודי. הוא אמנם היה נטול סמכות מעשית ולא הוכר רשמית, אך היה שותף להחלטות בחיי היישוב והופקד על יישום החלטות ועידת סן רמו. בראש הוועד הזמני עמד ד"ר יעקב טהון.
הוועד הזמני קבע את ה-19 באפריל 1920 כיום הבחירות לאספת הנבחרים הראשונה. בירושלים נערכו הבחירות במועד מאוחר יותר, אך האספה הוקמה והייתה לרשות מחוקקת של היישוב היהודי, בכפוף להגבלות שהטיל השלטון הבריטי על פעילותה.
בחירות לאספות הנבחרים והרכבן
במרוצת השנים נערכו ארבע מערכות בחירות לאספת הנבחרים:
הבחירות היו ישירות וחשאיות. זכות הבחירה ניתנה לבני עשרים ומעלה וזכות ההתמודדות לבני 25 ומעלה. מדד הבחירה שונה בכל מערכת בחירות, כאשר לאספה הראשונה מנדט היה שווה ערך לשמונים קולות הצבעה ולאספה השלישית נדרשו 710 קולות למנדט. בחלק מהאספות נענתה דרישתן של מפלגות עדתיות ושוריינו מספר מושבים עבורן ללא קשר לתוצאות הבחירות.
גודלן של אספות הנבחרים ומידת השפעתן הפחותה על מהלך החיים בארץ הביא למספר מועט של התכנסויות כלליות. ימי דיונים מרוכזים נערכו אחת לתקופה ועיקר קבלת ההחלטות נעשתה בידי נציגיה הנבחרים של האספה בוועד הלאומי.
הרכב אספות הנבחרים
בארבע אספות הנבחרים ניכרו ארבעה גושי ייצוג של מפלגות: מפלגות פועלים, מפלגות דתיות, מפלגות עדתיות ומפלגות מקצועיות. מאוחר יותר החלו להיווצר מפלגות בעלות משנה אידאולוגית סדורה.
אספת הנבחרים הראשונה
הבחירות לאספת הנבחרים הראשונה נקבעו לא' אייר תר"פ, 19 באפריל 1920. מאורעות תר"פ הביאו לדחיית הבחירות בשמונה ימים בירושלים וביפו. דרישת הוועד הזמני לכנס את האספה לאחר בחירתה נתקלה בהתנגדותם של הבריטים. לאחר הגעתו של הנציב העליון הרברט סמואל הועלו בקשות הכינוס בפניו ואושרו על ידו באוקטובר 1920, שישה חודשים לאחר מועד הבחירות.
בכינוסה הראשון של האספה, בכ"ה בתשרי ה'תרפ"א, הוקראו דברי ברכתם של מנהיגי ההסתדרות הציונית, הנציב העליון סמואל וראש עיריית ירושלים ראע'ב נשאשיבי. בכנס זה נבחרו ועדות העבודה של האספה והוקם הוועד הלאומי הראשון, בו כיהנו 38 חברים. תפקיד האספה הוגדר על ידה כ"המוסד העליון לסידור ענייניו הציבוריים והלאומיים של העם העברי בארץ ישראל ובאת כוחו היחידה כלפי פנים וכלפי חוץ".
אספת הנבחרים השנייה
לפני הבחירות לאספת הנבחרים השנייה הועלה רף הקולות הנדרש לבחירה ונקבעו עשרה מחוזות בחירה ברחבי הארץ. שלושים רשימות התמודדו בבחירות אלו, מהן נבחרו נציגי 26 רשימות. הבחירות התקיימו במועדן, על אף אי ההסכמה בנוגע להשתתפות הנשים בהליך, לאור קשיי תפקודו של הוועד הלאומי בעיצומה של העלייה השלישית ובקרב אוכלוסייה גדלה שלא הייתה שותפה בהליכי בחירתו.
חלוקת העבודה בין הוועד הלאומי לבין ההנהלה הציונית טרם הוגדרה באופן ברור. נציגי ההנהלה הציונית המשיכו במסורתם ונשאו הרצאות בעניינים שונים בפני מליאת האספה.
אספת הנבחרים השלישית
הבחירות לאספת הנבחרים השלישית התאפיינו ב12 מפלגות, מבין 16 מתמודדות איישו את 71 המושבים של האספה, ביניהם 15 מקומות משוריינים לעדות הספרדיות. כינוסה הראשון של האספה נערך בצל כתיבתו של הספר הלבן השני ובו הוכרע על שיטת העבודה הסוציאלית הנהוגה בארץ.
במושבה הראשון קצבה האספה את משך כהונתה לשלוש שנים. המצב הביטחוני בארץ (המרד הערבי הגדול) ופרוץ מלחמת העולם השנייה הביאו להארכה ממושכת של פרק זמן זה. האספה כיהנה 14 שנים והתכנסה במהלכן ל-18 מושבים. הוועד הלאומי הרחיב את פעילותו והוקמו בו תשע מחלקות, אשר לימים היוו בסיס למשרדי הממשלה במדינת ישראל.
אספת הנבחרים הרביעית
הבחירות לאספת הנבחרים הרביעית נערכו כתשע שנים לאחר מועדן. העיכובים נגרמו בשל קשיים טכניים של עדכון פנקס הבוחרים בצל העלייה המתמשכת והמאורעות הביטחוניים שאירעו בארץ. בבחירות אלו התמודדו 24 רשימות, מהן עברו 18 את אחוז החסימה.
הוועד הלאומי שנבחר קיים את פעילותן הסדירה של המחלקות הקבועות שבו, לצד פעילותו לקידום ההעפלה וראשית המאבק לסיום המנדט הבריטי על הארץ. התנגשויות הוועד הלאומי עם הממשל באו לשיאן עם מעצרם של בכירי היישוב במהלך "השבת השחורה".
באספת הנבחרים הרביעית הוקמו מחלקות חדשות בוועד הלאומי: המחלקה לטיפול בחייל והנוטר המשוחרר ומחלקת החוק.
שבעה מושבים כונסו במהלך כהונתה, האחרון שבהם בט"ו בשבט תש"ט, יום כינוסה של האספה המכוננת.
המעבר למוסדות המדינה
מאוקטובר 1947 ועד יום פיזורה לא התכנס מושב כללי של אספת הנבחרים. מועצת העם נבחרה מתוכה על בסיס מפתח מפלגתי ושימשה כבת כוחה. חברי מועצת העם הם החתומים על מגילת העצמאות ולאחר קום המדינה שימשו כמועצת המדינה הזמנית.
הוועד הלאומי ומחלקותיו היוו בסיס להקמת הממשלה הזמנית.
מרג'ורי ג'קסון
מרג'ורי ג'קסון-נלסון (באנגלית: Marjorie Jackson-Nelson; נולדה ב-13 בספטמבר 1931) היא לשעבר (2001–2007) ואתלטית אוסטרלית לשעבר, אלופה אולימפית בעלת 2 מדליות זהב מהלסינקי 1952 ושיאנית העולם בריצות היוקרתיות ביותר: 100 מטר ו-200 מטר.
כינויה היה ה"פלאש מליטגאו".
ביוגרפיה
ג'קסון נולדה בקופס הארבור שבניו סאות' ויילס וגדלה ב שבניו סאות' ויילס.
בשנת 1949 ניצחה ג'קסון את האלופה האולימפית פאני בלנקרס-קואן מהולנד בעלת 4 מדליות זהב אולימפיות מספר פעמים הן בריצת 100 מטר והן בריצת 200 מטר.
במשחקי האימפריה הבריטית שנערכו באוקלנד, ניו זילנד בשנת 1950 זכתה ג'קסון ב-4 מדליות זהב, בריצת 100 יארד (10.8 שניות) בריצת 220 יארד (24.3 שניות) ובשני מרוצי שליחים.
אולימפיאדת השיא
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה ג'קסון בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר לאחר שהשוותה את שיא העולם, 11.5 שניות גם בשלב הגמר וגם בשלב חצי הגמר, לפני דפנה רוב-האסנג'אגר מדרום אפריקה (11.8 שניות) ובת ארצה שירלי סטריקלנד (11.9 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 23.7 שניות, לפני פאק ברואר מהולנד (24.2 שניות) ונאדז'דה חיניקינה-דוולישווילי מברית המועצות (24.2 שניות). כבר בשלב המוקמות היא קבעה שיא עולם חדש של 23.6 שניות אותו שיפרה בשלב חצי הגמר 23.4 שניות. נוסף לכך היא סיימה במקום חמישי במרוץ שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 46.6 שניות. בשלב המוקדמות הרביעייה האוסטרלית קבעה שיא עולם חדש של 46.1 שניות, תוצאה שיכלה להספיק למדליית ארד.
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בוונקובר, קנדה. בשנת 1954 זכתה ג'קסון ב-3 מדליות זהב בריצת 100 יארד (10.7 שניות), בריצת 220 יארד (24.0 שניות) ובמרוץ שליחים (46.8 שניות).
בשנת 1953 התחתנה ג'קסון עם רוכב אופניים אולימפי אוסטרלי. לאחר מותו של בעלה מלוקמיה בשנת 1977, היא הקימה מלגת מחקר בלוקמיה על שמו.
בטקס הפתיחה של אולימפיאדת סידני (2000) זכתה ג'קסון בכבוד לרוץ עם הלפיד האולימפי באצטדיון.
בסוף שנת 2001 החלה ג'קסון לכהן בתפקיד מושלת דרום אוסטרליה עד שויתרה עליו ב-31 ביולי 2007.
בדם קר
בדם קר (באנגלית: In Cold Blood) הוא רומן אמריקאי מאת טרומן קפוטה.
זהו רומן לא בדיוני, שנכתב אז בז'אנר חדש לתקופתו, ניו-ג'ורנליזם. הספר מתאר את הרצח האכזרי של משפחת קלאטר (Clutter) בעיר הולקומב, קנזס ב-1959: הרברט ובוני וילדיהם ננסי (בת 16) וקניון (15).
הספר מתאר במקביל את קורותיהם של בני המשפחה ורציחתם, את החקירה המשטרתית שהובילה לתפיסת רוצחיהם, ואת מסע הרצח והבריחה של הרוצחים.
טרומן קפוטה נסע לקנזס כדי לסקר את חקירת הרצח עבור הניו יורק מגזין. כשנתפסו הרוצחים, ריצ'רד (דיק) היקוק ופרי סמית, קיבל קפוטה את אישורם לראיין אותם. הוא אף נכח בהוצאתם להורג בתלייה. בשנת 1967, יצא הסרט המבוסס על הספר, בעל אותו השם, "בדם קר". בסרט כיכבו רוברט בלייק כפרי סמית, וסקוט וילסון כדיק היקוק. הסרט בוים על ידי ריצ'רד ברוקס, זכה לשבחי הביקורות, והיה מועמד לארבעה פרסי אוסקר. כמו כן, הסרט טרומן קפוטה, בכיכובו של פיליפ סימור הופמן, מבוסס על המפגש בין קפוטה לפרי.
תרגומים לעברית
הספר יצא בעברית בשנות ה-60 בהוצאת לדורי, בתרגומה של עליזה נצר. בשנת 2009 יצא תרגום חדש של ליאור שטרנברג, בהוצאת כתר.
קטע מתוך התרגום החדש:
משוואות פרידמן
משוואות פרידמן הן משוואות דיפרנציאליות המתארות את התפשטות היקום כתלות בצפיפות היקום (הצפיפות הכוללת של טנזור המאמץ-מסה-אנרגיה). קרויות על שם אלכסנדר פרידמן, שגילה אותן בשנת 1922.
משוואות אלה נובעות מהצבת מטריקת פרידמן-רוברטסון-ווקר של יקום הומוגני ואיזוטרופי במשוואות איינשטיין של תורת היחסות הכללית. משוואות פרידמן הן זוג משוואות דיפרנציאליות המתאר את התפתחותו של פרמטר הסקלה של היקום R(t) כתלות בזמן.
משוואות אלה הן:
כאשר \Lambda הוא הקבוע הקוסמולוגי של איינשטיין, \rho היא צפיפות המסה-אנרגיה הרגילה ו־P הוא הלחץ. הגודל k מבטא את העקמומיות של היקום ויכול לקבל אחד מ-3 ערכים: 1+ (יקום כדורי), 1- (יקום היפרבולי) ו-0 (יקום שטוח).
מצמד משוואות אלה אפשר להסיק משוואה שלישית שימושית:
משוואה זו מבטאת שימור אנרגיה.
כדי לפתור משוואות אלו יש לדעת את משוואות המצב של היקום (אלה משוואות המקשרות בין הלחץ לצפיפות, והן נובעות מהפיזיקה של היקום) וכן את ערכי הפרמטרים k (עקמומיות היקום) ו־\rho (צפיפות היקום).
הגודל נקרא קבוע האבל (אף על פי שהוא משתנה בזמן).
פרמטר הצפיפות
פרמטר הצפיפות (באנגלית: Density parameter), המסומן באות היוונית אומגה \ \Omega, הוא היחס בין צפיפות החומר הממוצעת ביקום לצפיפות הקריטית (Critical density), גודל הניתן לחישוב.
גודלו של פרמטר הצפיפות קובע את צורת היקום מבחינת הגאומטריה שלו. אם גודלו גדול מ-1, הגאומטריה ספירית; אם גודלו קטן מ-1; הגאומטריה היפרבולית; ואם גודלו שווה ל-1, הגאומטריה שטוחה. ללא קיומה של אנרגיה אפלה, גאומטריה ספירית שקולה ליקום סגור הגדל עד לגודל מסוים ואז מתחיל להתכווץ. כיום ידוע על קיומה של אנרגיה אפלה, ועל כן אפשרות זו של יקום מתכווץ בעתיד הרחוק לא תיתכן.
מדידות עקיפות מראות שגודלו של פרמטר הצפיפות הוא 1 או קרוב מאוד ל-1.
מדבר אדומים
מדבר אדומים הוא אזור במדבר יהודה, צפונית-מזרחית לירושלים.
על-פי מנשה הראל, מחוקרי האזור, מדבר יהודה מתחלק למספר מדבריות משנה כמו מדבר זיף, מעון ועוד. על פי דברי הימים מדבר אדומים נקרא "מדבר ירואל".
על פי מנשה הראל, התייחד מדבר אדומים בכך שלא היה מיושב מעולם, למעט בימי בית ראשון. היישובים היחידים בו נמצאו מתקופת מלכי יהודה בבקעת הורקניה. כיום מצויים בו ובגבולותיו מספר יישובים, בהם מעלה אדומים, מעלה מכמש, כפר אדומים, נווה ארז ועוד.
תומאס פוסטלסויט
תומאס פוסטלסויט (באנגלית: Thomas Postlethwaite, 1731 - 4 במאי 1798) היה איש כמורה אנגלי וחבר אוניברסיטת קיימברידג', ששירת כמאסטר של טריניטי קולג' בקיימברידג' משנת 1789 עד מותו.
פוסטלסויט היה בנו של ריצ'רד פוסטלסויט מהכפר קרוקלנדס, סמוך ללנקסטר שבלנקשייר. למד בכפר סנט ביז הסמוך לעיירה ויטהבן, והתקבל לקולג' טריניטי בקיימברידג' כסיזאר (מעמד המקנה מלגה חלקית תמורת עבודה), ב-1749. הוא סיים את לימודי התואר הראשון ב-1753, ונעשה עמית של הקולג' ב-1755; ב-1756 סיים את לימודיו במתמטיקה בהנחייתו של סטפן ויסון, ושנתיים אחר-כך נתן את ההרצאה על שם בארנביי במתמטיקה. ב-1782 הנחה (עם ג'ון קרנק) את עבודת המאסטר של תומאס ג'ונס.
פוסטלסויט הוסמך לכמורה ב-1756, ומ-1774 היה הרקטור של הכפר המרטון שליד עיר-השוק הנטינגדון. נעשה המאסטר של טריניטי ב-1789, וב-1791 התמנה לסגן הנשיא של קיימברידג'. נפטר ב-1798 בבאת', ונקבר במנזר באת'.
רוברט רובינסון
סר רוברט רובינסון (Robert Robinson; 13 בספטמבר 1886 - 8 בפברואר 1975) היה כימאי אורגני אנגלי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1947 על מחקריו בתחום פיגמנטים צמחיים (אנתוציאנין) ואלקלואידים.
חייו
רובינסון נולד בחוות רפורד, באזור צ'סטרפילד, דרבישייר שבאנגליה. אביו, ויליאם בראדבורי רובינסון, היה יצרן תחבושות שהמציא בעצמו את מכונות הייצור שלו. הוא סיים תואר ראשון (.B.Sc) באוניברסיטת מנצ'סטר ב-1906, ותואר דוקטור למדעים (.D.Sc) ב-1910, באותו מוסד. ב-1912 היה לפרופסור הראשון לכימיה אורגנית טהורה ויישומית באוניברסיטת סידני. ב-1915 שב לבריטניה, לתפקיד ראש המחלקה לכימיה אורגנית באוניברסיטת ליברפול. ב-1920 עזב לטובת תפקיד מנהל המחקר בתאגיד הפיגמנטים הצמחיים הבריטי (British Dyestuffs Corporation), ושנה לאחר מכן היה לראש המחלקה לכימיה אורגנית באוניברסיטת סנט אנדרוז. ב-1922 התמנה לתפקיד דומה באוניברסיטת מנצ'סטר, וב-1928 היה לראש מחלקת הכימיה האורגנית באוניברסיטת לונדון. ב-1930 היה לפרופסור לכימיה ע"ש וויינפלט (Waynflete) באוניברסיטת אוקספורד, תפקיד בו נשאר עד לפרישתו ב-1955. לאחר מכן שימש כדירקטור בחברת של ויועץ, בנוסף לתפקיד פרופסור אמריטוס.
מחקר
מחקריו עסקו במבנה וסינתזה של חומרים אורגנים מגוונים, ובמנגנון האלקטרוכימי של תגובות אורגניות. מתוך עניין במבנה של פיגמנטים צמחיים, הגיע למחקר באלקלואידים, חומרים המופקים גם הם מצמחים. הוא נודע במיוחד בעקבות קביעת המבנה של סדרת אלקלואידים כמו מורפין, פפברין (מרכיב באופיום), ונרקוטין (גם הוא מרכיב באופיום, שאינו מקל על כאבים, אך מפחית שיעול).
בשנת 1917 פיתח סינתזה מפורסמת של טרופינון, קודמן לקוקאין. תגובה זה הייתה צעד משמעותי בכימיית האלקלואידים, וכמו כן הדגימה כי תגובות טנדם (סדרת תגובות תוך-מולקולריות) בסינתזה בכלי אחד מסוגלת ליצור מולקולות בי-ציקליות.
רובינסון המציא את הסימון למולקולת בנזן כמשושה וטבעת במרכזו, כאשר עבד בסנט אנדרוז ב-1923. כמו כן היה הראשון להשתמש בחץ גלי לתיאור מעבר אלקטרונים.
פרסים והכרה
רובינסון זכה למגוון פרסים חשובים בתחומי המדעים, ביניהם מדליית דייווי בשנת 1930, מדליית קופלי ב-1942, פרס נובל לכימיה לשנת 1947, ומדליית פריסטלי מטעם החברה האמריקנית לכימיה לשנת 1953. רובינסון קיבל יותר מ-20 תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות בריטיות וזרות.
כמו כן זכה למגוון תוארי כבוד לא-מדעיים. ב-1939 זכה לתואר אבירות, ב-1947 למדליית החירות הנשיאותית האמריקנית, ב-1949 לאות מסדר ההצטיינות הבריטי.
רובינסון שימש במגוון תפקידים בקהילה המדעית, ביניהם נשיא האגודה הכימית (1941-1939), נשיא החברה המלכותית (1950-1945), נשיא איגוד המדע הבריטי (האיגוד הבריטי לקידום המדע, דאז; 1955), ונשיא אגודת התעשייה הכימית בבריטניה (1958). ב-1947 היה נציג בריטניה לוועידת אונסק"ו הראשונה.
ב-1953 הרצה על עבודתו במכון ויצמן למדע, במופע הראשון בסדרת הרצאות שנתית לזכר חיים ויצמן.
לארי הגמן
לארי מרטין הגמן (באנגלית: Larry Martin Hagman; 21 בספטמבר 1931 – 23 בנובמבר 2012) היה שחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקני, ששימש לעיתים אף כמפיק ובמאי. על אף הופעותיו הקולנועיות שכוללות הופעה בסרטים כ"הארי וטונטו" בבימויו של פול מזורסקי, "הקבוצה" בבימויו של סידני לומט או "ניקסון" בבימויו של אוליבר סטון, זכור הגמן במיוחד בזכות שתי דמויות טלוויזיוניות שגילם: האסטרונאוט מייג'ר אנטוני נלסון, המתאהב בשדה שמצא בבקבוק על אי נטוש בקומדיית המצבים הקלאסית משנות ה-60 "אני חולם על ג'יני", ואיל ההון הנבל ג'יי אר יואינג, שאת דמותו גילם במשך 14 עונות, משנת 1978 עד שנת 1991, בסדרה "דאלאס", הנחשבת לאחת הסדרות המצליחות בתולדות הטלוויזיה המסחרית בארצות הברית ובסדרה וסרטי ההמשך של דאלאס, וכן גילם את דמותו של ג'יי.אר. בסדרת הבת "נוטס לנדינג".
תחילת הקריירה
הגמן התחיל את קריירת המשחק שלו בדאלאס, טקסס, כאשר היה בחופשה משנת הלימודים היחידה שלמד במכללת בארד, כעוזר הפקה, וכשחקן בתפקידים זעירים בתיאטרון של הבמאית מרגו ג'ונס. לאחר מכן הופיע בהפקה של "אילוף הסוררת" בניו יורק, תפקיד שהוביל למספר תפקידים במחזות ובמחזות מוזיקליים, בפלורידה ובניו ג'רזי. בשנת 1951 היה חלק מצוות המחזמר "דרום פאסיפיק" בלונדון, ביחד עם אמו. במסגרת זו הופיע כשנה. בשנת 1952 גויס לחיל האוויר של ארצות הברית במהלך מלחמת קוריאה. הוא הוצב בלונדון, ובילה את שנות השירות שלו כבדרן המופיע בפני חיילים בבריטניה ובאירופה.
לאחר ששוחרר מן הצבא, בשנת 1956, שב הגמן לניו יורק, שם הופיע בהצלחה במספר מחזות באוף ברודוויי, ולאחר מכן על במות ברודוויי במספר מחזות ידועים. על אף הצלחתו העיבה על הקריירה שלו הצלחתה של אמו, שנחשבה באותן השנים לכוכבת, בזכות הופעתה בסרט הטלוויזיה "פיטר פן". בתקופה זו הופיע בתוכניות טלוויזיה רבות, רובן בשידור חי. בשנת 1961 הצטרף לצוות אופרת הסבון "קצה הלילה" (The Edge of Night). הסדרה, שעסקה בתככים ומזימות בחייו של עורך דין, הייתה אחת מאופרות הסבון המוצלחות בתקופתה, ושודרה בין 1956 ל-1985. בשנת 1964 הופיע לראשונה בקולנוע בקומדיה "אנסיין פולבר" (Ensign Pulver) לצדו של שחקן מתחיל נוסף, ג'ק ניקולסון. באותה שנה הופיע לצדו של הנרי פונדה בסרט "אל כשל" (Fail-Safe) העוסק בניסיונו של נשיא ארצות הברית למנוע משבר גרעיני.
"אני חולם על ג'יני"
בעונה השנייה של הסדרה החליטו קברניטי NBC לצלם אותה בצבע, בשל הצלחתה. הצילום הטלוויזיוני בצבע היה אז תהליך יקר יותר, והחלטה זו העידה על הכרתם של מנהלי הרשת באיכות הסדרה ובפופולריות שלה. עם זאת, בשנת 1970 הוחלט להפסיק את הפקת הסדרה. תסריטאי הסדרה הביאו אותה לשיא כאשר השיאו את נלסון לג'יני, והסדרה הגיעה לסיומה.
שנות ה-70
לאחר ירידת "אני חולם על ג'יני" מהמסכים, ניסה הגמן את כוחו בשדה הטלוויזיה בשתי סדרות כושלות - "ניסיון שני" (Here we go again), סדרה קצרת ימים שעסקה בשני זוגות מתגרשים, ו"החיים הטובים" (The Good Life) סדרה קצרת ימים שבה גילם הגמן את הבעל בזוג העוזב את חיי השגרה על מנת להיות לעובדי משק ביתו של מיליונר אקסצנטרי. הגמן המשיך לשמור על נוכחות על מסך הטלוויזיה בסדרות כ"אהבה בסגנון אמריקה" (Love American Style), "מקלאוד", "מקמילן ואשתו", "ברנבי ג'ונס", "תיקי רוקפורד", "רחובות סן-פרנסיסקו" ובסרטי טלוויזיה.
דאלאס
בסוף שנת 1977 עמדה בפני הגמן הברירה לשחק את תפקיד "ברוס באנר" בגרסה הטלוויזיונית של "הענק הירוק", או לשחק דמות של איל נפט נבל בסדרה "דאלאס". הגמן בחר להשאיר מאחוריו את תדמית "האיש הטוב" ולשחק את הנבל. דאלאס הייתה הצלחתו הגדולה של הגמן. הסדרה, שהחלה כמיני סדרה בת חמישה פרקים, הפכה לאופרת הסבון הראשונה ששודרה בזמן צפיית השיא, וזכתה להצלחה במשך ארבע עשרה שנים.
הגמן, יליד טקסס, לוהק כג'יי אר יואינג, בנו הבכור של החוואי ואיש הנפט ג'וק יואינג (ג'ים דייוויס), דמות תככנית, שכולם אוהבים לשנוא. לצדו של הגמן לוהקו כוכבי קולנוע מזדקנים משנות ה-50 כדייוויס וברברה בל-גדס, וכן שורת שחקנים צעירים וכמעט בלתי מוכרים כפטריק דאפי, לינדה גריי וויקטוריה פרינסיפל.
הרעיון המקורי של הסדרה היה להתמקד בחייהם של בובי ופאמלה, אחיו של ג'יי אר ואשתו, והסדרה תוכננה להימשך חמישה פרקים בלבד. המפיקים לא צפו לסדרה הצלחה ניכרת.
כאשר שודרה הסדרה ניתן היה להבחין כי הדרך שבה גילם הגמן את ג'יי אר. ממקדת בו את תשומת הלב, ומביאה את הסדרה לקהל רחב יותר משתוכנן מראש. יחסיו העכורים של ג'יי אר עם אשתו, מלכת היופי לשעבר, סו-אלן (לינדה גריי, עוררו עניין רב והיוו משקל שכנגד להופעתם המתקתקה של דאפי ופרינסיפל בתפקיד בובי ופאמלה. אחוזי הצפייה הגבוהים להם זכתה התוכנית הביאו להסרטת עונה שנייה. מבחינה חברתית הצליח הגמן ליצור צוות מלוכד, ומחוץ לאתר הצילומים שמר על יחסים טובים עם כוכביה האחרים של הסדרה.
הסדרה שודרה ב-90 מדינות (ובהן ישראל), והייתה להצלחה עולמית. הגמן הפך לאחד מסמליה של ארצות הברית בתחילת שנות ה-80. אך בעוד שעל המסך הסתכסך ג'יי אר עם משפחתו וידידיו, שמר הגמן גם בשנות ההצלחה על חיי משפחה שלווים, ועל ידידות עם חבריו לצוות ההסרטה.
את העונה השנייה סיימו המפיקים בקליף האנגר בו נורה ג'יי אר על ידי דמות מסתורית. על הצופים היה להמתין עד לשידורי העונה הבאה כדי לדעת מה עלה בגורלו של ג'יי אר ומי ירה בו. השאלה "מי ירה בג'יי אר" הייתה למטבע לשון, והציפייה לפרקי העונה הבאה של "דאלאס" שברה שיאים. בתקופה זו, בה היה גורלו הטלוויזיוני של ג'יי אר מוטל על כף המאזניים, נשא ונתן הגמן עם המפיקים, שיכלו לקבוע את גורלו לשבט או לחסד. משא ומתן זה הביא לכך שהגמן, שדרש שכר גבוה יותר, לא הופיע בפרק הראשון של העונה השלישית. המפיקים, בפניהם עמדה הברירה "להרוג" את ג'יי אר או להחתים את הגמן ולהיענות לדרישות השכר שלו, צילמו במקביל כמה פרקים של הסדרה על פי עלילה שלא כללה את דמותו של ג'יי אר. במהלך המשא ומתן לקח הגמן את משפחתו לחופשה בלונדון, ומשם המשיך להעלות את דרישותיו. לבסוף נכנעו המפיקים, והסכימו לשלם להגמן סכומים גבוהים עבור הופעתו בסדרה.
צילומי העונה השלישית של הסדרה נמשכו באווירה של מתח וחשאיות. התסריטים הועברו לשחקנים רק ביום ההסרטה, עד שהתגלה מי ירה בג'יי אר. הפרק השלישי של העונה השלישית, ששודר ב-21 בנובמבר 1980, חשף את היורה, וזכה לאחוזי צפייה גבוהים ביותר.
במהלך העונה השלישית אובחנה מחלת הסרטן אצל השחקן ג'ים דייוויס ששיחק את ג'וק, אבי המשפחה. "ג'וק" נשלח לחפש נפט בדרום אמריקה, בעוד שהשחקן דייוויס התאשפז לתקופה ארוכה, ולבסוף מת. העדרו של ג'וק הותיר להגמן תפקיד מרכזי בהרבה בסדרה. כאשר לקתה השחקנית ברברה בל-גדס, ששיחקה את אמו של ג'יי אר, בהתקף לב ונאלצה לעזוב את הסדרה, הציע הגמן כי אמו, מרי מרטין, תמלא את תפקידה, אך זו סרבה.
בשנים 1980 ו-1981 היה הגמן מועמד לפרס אמי כשחקן ראשי בסדרת דרמה, אך לא זכה. כן היה מועמד לארבעה פרסי גלובוס הזהב בשנים 1981 עד 1983 ובשנת 1985. גם בפרסים אלו לא זכה.
בתקופה בה שודרה "דאלאס" שלח הגמן את ידו אף בבימוי הסדרה והפקתה. הגמן ביים 29 מפרקי הסדרה, והפיק ארבעה מפרקיה.
בסוף שנות ה-80 החל כוכבה של "דאלאס" לדעוך, והדבר השתקף בחייו הפרטיים של הגמן. בעיית השתייה, אותה נשא עמו מנעוריו, החריפה, ובשלה חלה בשחמת הכבד. בשנת 1991 ירדה הסדרה מן המסכים, לאחר ששודרה ארבע עשרה עונות רצופות. בתקופה זו הופיע הגמן כמעט בכל פרקי הסדרה, וכן רשם מספר הופעות אורח בסדרת הבת של "דאלאס" - "נוטס לנדינג" ששודרה במקביל. כן כיכב בשלושה סרטי טלוויזיה העוסקים בדמויות מהסדרה: "דאלאס - השנים המוקדמות" בשנת 1986, "דאלאס: שובו של ג'יי אר" בשנת 1996 ו"דאלאס: מלחמת בני יואינג" בשנת 1998.
לאחר דאלאס
הגמן המשיך להופיע בטלוויזיה, ובשנים 2006 ו-2007 הופיע בתפקיד אורח בסדרה "ניפ/טאק". כן הוא ממשיך להופיע בקולנוע. הגמן שיחק תפקיד קטן, אך משמעותי, של מיליונר מסתורי העומד מאחורי אינטריגות בממשל בתקופת ריצ'רד ניקסון בסרטו של אוליבר סטון "ניקסון" (1995), בשנת 1998 שיחק תפקיד דומה בסרט "צבעי השלטון" בו שיחק בתפקיד הראשי ג'ון טרבולטה, סרט המבוסס על מערכת הבחירות של ביל קלינטון לנשיאות ארצות הברית, וכן שיחק במיני סדרה "התאום השלישי" (1997) לצד קלי מקגיליס המבוסס על פי ספרו של קן פולט הנושא את אותו שם.
בינואר 2011 הופיע בתפקיד אורח בסדרה עקרות בית נואשות כפרנק קמינסקי, בעלה החדש והמיליונר של סטלה, אמה של לינט סקאבו. דמותו בסדרה מתה מהתקף לב פתאומי, לאחר שהופיע בשני פרקים.
בשנת 2012 שב לגלם את תפקידו הידוע כג'יי אר, בסדרת ההמשך של דאלאס שהופקה על ידי ערוץ TNT בארצות הברית.
חייו האישיים
יחסיו של הגמן עם אמו היו בעייתיים, לאור ילדותו הקשה, גירושי הוריו, ובחירתו בקריירת משחק שעמדה בתחילתה בצל הצלחת אמו. עם מות אביו החורג, ריצ'רד האלידיי, בשנת 1973 התפייס הגמן עם אמו. בשנת 1990 מתה האם. בשנות חייה האחרונות ניהל הגמן עם אמו מערכת יחסים קרובה, וזו הביעה גאווה בהשגי בנה.
נישואיו של הגמן לשוודית מאי אקסלסון, נחשבו לאחת ממערכות היחסים החזקות בהוליווד. לזוג, שנישא בשנת 1954, שני ילדים, היידי קריסטינה (נולדה בשנת 1958) ופרסטון (נולד בשנת 1962). הזוג גר שנים רבות במאליבו בקליפורניה ולאחרונה הם התגוררו באוהאיי, קליפורניה.
לאחרונה התבטא הגמן בזכות מקורות אנרגיה אלטרנטיביים ומדיניות "ירוקה". בסדרת הטלוויזיה האמריקנית "חיים עם אד" הופיע עם אשתו, והראה לשחקן אד ביגלי כיצד להשתמש באנרגיה סולארית. הגמן תמך ב"אקולונומיקה" (Ecolonomics) תורה הטוענת כי כלכלה בריאה יכולה להגיע רק דרך סביבה בריאה. הגמן עצמו נהג במכונית היברידית וכל האנרגיה שנצרכה בחוותו הייתה אנרגיה סולארית.
באוגוסט 1995 נאלץ הגמן לעבור השתלת כבד עקב מחלת כבד הקשורה בצריכת אלכוהול. המחלה, והניתוח שעבר, הביאו לשינוי משמעותי באורח חייו. בעבר השתמש הגמן במריחואנה וב-LSD והיה מכור לאלכוהול. הוא הביע את הדעה כי האלכוהול הרסני מהמריחואנה שכן "בעוד שהאלכוהול הורס את גופך וגורם לך לאלימות, הגראס גורם לך להישען לאחור ולהנות מהחיים". הגמן עבר את תהליך הגמילה של "12 השלבים" ולא השתמש עוד בסמים כלשהם או באלכוהול, ולא עישן. הגמן היה צמחוני והקפיד על תענית דיבור במשך יום בשבוע מטעמי משמעת עצמית.
הגמן היה פעיל בתעמולה כנגד עישון, ובאגודה האמריקנית כנגד הסרטן, שאת האירוע השנתי שלה "Great American Smokeout" הנחה במשך שנים רבות. הגמן שימש גם כתועמלן פעיל בזכות השתלת איברים.
באוקטובר 2011 הודיע כי לקה במחלת הסרטן. ב-23 בנובמבר 2012 מת כתוצאה מסיבוכים הקשורים בסרטן הגרון. בדיווח על מותו הגדיר אותו הניו יורק טיימס כאחד הנבלים האהובים ביותר על מסך הטלוויזיה.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
תחמושת
תחמושת - כינוי כללי לקליעים הנורים מאמצעי לחימה שונים, כגון אקדחים, רובים, מקלעים ותותחים אך גם מכלי ירייה עתיקים כגון קשת או קטפולטה. במובן הכללי יותר, תחמושת מתייחסת לכל אמצעי הלחימה החד-פעמיים המתכלים עם השימוש בהם, לרבות רקטות או טילים.
התחמושת המודרנית לכלי ירייה מורכבת מקליע הנורה מנשק חם בעל קנה, באמצעות הדיפת גזים הנוצרים בעת פיצוץ חומר נפץ הודף (חנ"ה) הנמצא בתרמיל המחובר לקליע (ואז הקליע+התרמיל נקראים כדור) או מוטען בנפרד לקנה היריה. הקליעים המודרניים מיוצרים במגוון גדלים וסוגים, בהתאם לייעודם. קליעים נגד אדם מתוכננים לנוע או להתפרק בתוך גוף הנפגע, כדי לגרום לנזק מרבי. פגזים נגד אדם מתוכננים להתפוצץ באוויר, ולפזר רסיסים חדים בשטח גדול. פגזים חודרי שריון כוללים אמצעים שמקלים עליהם לחדור לכלי המשוריין. פגזי בעירה כוללים חומרי בעירה חזקים, וקליעים נותבים מסמנים באור את מסלול מעופם. קליעים שונים מכילים ראשי קרב שונים, בהם חודרן קינטי ("חץ"/"חוצצן"), נפיץ, מצרר ורש"ק חלול.
היצרן העיקרי של תחמושת בישראל הוא התעשייה הצבאית (תע"ש).
צריכת התחמושת על ידי היורה נעשית בטעינה בודדת (כלומר טעינת כדור או פגז בודד לפני כל ירייה) או במחסנית ובשרשיר תחמושת, שבאמצעותם נטענים בבת אחת כדורים רבים, המאפשרים ירי בצרורות.
סוגי תחמושת נפוצים
עם סוגי התחמושת הנפוצים ביותר בעולם נמנים:
לוגיסטיקה
כיוון שלתחמושת יש אורך חיים מוגבל על המדף, צריכתה, בפרט בעת אימונים, נעשית בשיטת נרי"ר. חרף זאת, תקופת רגיעה ממושכת מביאה לפסילתה לשימוש של תחמושת ישנה.
אחסון תחמושת כרוך בסיכון של התפוצצות התחמושת עקב תקלה. לפיכך ננקטים אמצעי זהירות, ובהם אחסון התחמושת בבונקרים המיועדים לכך.
שהאזאם (סרט)
שהאזאם! (באנגלית: !Shazam) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי מסוגת פעולה בהפקת האחים וורנר, ומבוסס על חוברות הקומיקס "שאזאם" מאת ביל פרקר וקלרנס צ'ארלס בק מבית DC קומיקס. במאי הסרט הוא הקולנוען השוודי דייוויד פ. סנדברג. בסרט מככב זאקרי לוי ולצדו מארק סטרונג, גרייס פולטון ואדם ברודי. זהו הסרט השביעי ביקום הקולנועי של DC. צילומי הסרט החלו בטורונטו, קנדה בינואר 2018, והסרט עלה לאקרנים ב-5 באפריל 2019.
תקציר
שנתיים לאחר פלישתו של סטפנוולף, בילי באטסון, נער יתום אבוד בן 14 מפילדלפיה, עובר לגור בבית אומנה חדש של משפחה עם 5 ילדי אומנה. יום אחד, בריונים בבית ספרו של בילי נטפלים לפרדי פרימן, אחד מילדי משפחת האומנה של בילי הקרוב לגילו, ומכים אותו. בילי נאבק בהם, ומתחיל מרדף. בסופו של דבר בילי בורח אל הרכבת תחתית ומגלה שהוא הגיע לממד אחר שם מכשף מסתורי ורב עוצמה נותן לו את היכולת להפוך לגיבור-על מבוגר כאשר הוא אומר את מילת הקסם "שהאזאם!".
עלילת הסרט
בשנת 1974, תדיאוס סיוואנה הצעיר נוסע במכונית עם אביו ואחיו כשהוא מועבר לפתע לסלע הנצח, מקדש קסום במימד אחר. שם, הקוסם הקדום שהאזאם בילה מאות שנים בחיפוש אחר מישהו טהור-לב, שיעניק לו את כוחו ואת שמו כאלוף, לאחר שהאלוף הקודם שחרר את שבעת החטאים הקטלניים שהרג את שאר מועצת הקוסמים. תדאדוס מתפתה לעין החטא, דרכה הוא שומע את קולות החטאים, לכודים בפסלי אבן, ומבטיח לו כוח אם ישחרר אותם. הקוסם רואה שתדיאוס לא ראוי ומחזיר אותו באורח קסם למכונית, שם הוא עושה סצנה שמובילה לתאונת דרכים, ושגורמת לאביו להיות נכה. החטאים שולחים לתדיאוס הודעה המורה לו למצוא אותם.
בפילדלפיה של ימינו, ילד האומנה בן ה-14 בילי בטסון בורח שוב ושוב מבתי אומנה כדי לחפש את אמו, ממנה הופרד כשהיה בקרנבל עשר שנים קודם לכן. הוא מוצב בבית קבוצתי המנוהל על ידי ויקטור ורוזה ואסקס, עם חמישה ילדי אומנה נוספים: מרי ברומפילד, פדרו פינה, יוג'ין צ'וי, דרלה דאדלי, וחובב גיבורי העל פרדי פרימן. בינתיים, סיוואנה הממורמר מצליח במסעו לכל החיים למצוא דרך חזרה לסלע הנצח. הוא גונב את עין החטא, הופך לספינה של החטאים, מיטיב את הקוסם ומשתמש בכוחו החדש שהוקם כדי להרוג את אביו, אחיו ודירקטוריון סיוואנה תעשיות.
בבית הספר, בילי מגן על פרדי מבריונות ונרדף אל הרכבת התחתית, לשם מועבר לסלע הנצח. הקוסם בוחר בבילי להיות האלוף החדש שלו: באמירת השם "שהאזאם", בילי הופך לגיבור-על מבוגר. הקוסם הופך לאבק ומשאיר את שרביטו הקסום מאחור. בבית, פרדי נלקח בביטחונו של בילי ועוזר לו לחקור את כוחותיו החדשים, הכוללים סופר כוח, מהירות, כמעט בלתי פגיעות ומניפולציה בחשמל. באומרו שוב "שהאזאם" הוא יכול להפוך חזרה לגופו הרגיל. פרדי מצלם סרטוני וידאו ויראלי של גיבור חדש, בילי ופרדי מדלגים על בית הספר כדי להשתמש בכוחותיו של בילי כדי להרוויח כסף ותהילה, בילי מאמץ את ידידותו עם פרדי. לאחר שבילי מסכן בטעות אוטובוס מלא באנשים ואז מציל את האוטובוס סיוואנה מתעמת מולו ודורש לו להעביר את כוחותיו. בילי מגלה שהוא יכול לעוף, ומצליח לברוח. אחיו האומנים מסיקים שהוא גיבור העל, ומשלימים את חיפושו אחר אמו שגרה בסמוך. בילי ממהר לראות אותה, אך מתייאש לגלות שהיא נטשה אותו, לאחר שחשה שאינה יכולה לגדל אותו כאם מתבגרת חד-הורית.
סיוואנה מסיק את זהותו של בילי ולוקח את אחיו האומנים כבני ערובה. בילי מסכים להעביר את סמכויותיו לסיוואנה בתמורה לביטחונם. הם הולכים לסלע הנצח כדי להשתמש בצוות הקוסם כדי לבצע את ההעברה, אך הילדים עוקבים אחר סיוואנה ותוקפים אותו. בילי מציין כי סיוואנה הופך לפגיע כאשר כל שבעת החטאים עוזבים את גופו. סיוואנה רודף אחריהם לקרנבל חורפי ומשחררת את החטאים על הקהל. בזכר דבריו של הקוסם, בילי משתמש בשרביט כדי לחלוק את כוחותיו עם אחיו, והופך אותם לגיבורי-על מבוגרים כמוהו. לאחר מכן הוא שובר את השרביט, ואחיו נלחמים בחטאים בעוד בילי פונה כלפי סיוואנה. על ידי פיתוי החטא הסופי, קנאה, בילי הופך את סיוואנה לפגיע ומושך את עין החטא מעל ראשו, ולוכד מחדש את כל החטאים.
בילי ואחיו מתקבלים כגיבורים, מחזירים את העין וכל החטאים לכלא, ומבינים שהם יכולים להשתמש בסלע הנצח כמאורת גיבורי העל שלהם. בילי מקבל לבסוף את הוריו ואחיו האומנים כמשפחתו ה"אמיתית ". בדמות גיבור העל שלו, הוא אוכל ארוחת צהריים עם אחיו בבית הספר, וחושף להפתעתו של פרדי שהוא הזמין גם את סופרמן. בסצנת אמצע הכתוביות, בזמן שסיוואנה כלוא הוא מדבר עם זחל מדבר.
פיתוח
לאחר ההצלחה של "האביר האפל" אודות דמותו של באטמן, וכישלונו המסחרי של "ספיד רייסר", האולפן לחץ על אוגוסט לשכתב את התסריט ולתת לו טון אפל, קודר ובוגר יותר, והוא החליט לפרוש מהפרויקט. באוגוסט 2009, ג'ואל בירץ' וג'ף ג'ונס נשכרו לכתוב את התסריט, לגמרי מחדש. כשנה אחר כך, באוגוסט 2010, האולפן החל לשקול את ביטול הפקתו של הסרט, לטובת סדרת טלוויזיה במקום.
בדצמבר 2013, סגל הצהיר בראיון כי הוא לא רואה דרך בה הפקת הסרט תצא לפועל, שכן קיומם של קפטן מארוול וסופרמן באותו יקום עלול להיות טריקי בשל הדמיון בין הדמויות. באפריל 2014, הוול סטריט ג'ורנל חשף כי DC מתכננת להפיק את הסרט אודות שאזאם, כחלק מהיקום הקולנועי של DC. באוגוסט 2014 דוויין ג'ונסון אישר את מעורבותו בפרויקט, כאשר בספטמבר אותה שנה הוא לוהק רשמית לתפקיד בלאק אדם. טובי אמריץ' מונה לתפקיד המפיק בפועל, דארן למקה והנרי גיידן מונו לתסריטאים. לדברי אמריץ', הסרט יציג גרסת אנטי גיבור של בלאק אדם. פורסם שהטון של הסרט יהיה "כיפי". באוקטובר 2014, האחים וורנר הכריזו כי הסרט ייצא לאקרנים בשנת 2019. ביולי 2017, מונה דייוויד פ. סנדברג מונה לבמאי הסרט, וההפקה תוכננה לצאת לדרך לקראת תחילת שנת 2018.
ליהוק
באוקטובר אותה שנה לוהק זאקרי לוי לתפקיד הראשי. בנובמבר, אשר אנג'ל לוהק לתפקיד בילי בטסון, האלטר אגו הצעיר של שהאזאם. באותו החודש לוהקה גרייס פולטון לתפקיד מרי ברומפילד בעוד מארק סטרונג לגילום דמות הנבל הראשי דוקטור סיבאנה. בדצמבר 2017, ג'ק דילן גרייזר לוהק לתפקיד פרדי פרימן, חברו הטוב של בילי בטסון. בדצמבר 2017, איאן צ'ן וג'ובאן ארמנד לוהקו לתפקידים יוג'ין צ'וי ופדרו פנייה, בהתאמה, שני ילדי אומנה בבית האומנה שבילי מועבר אליו. ב-21 בדצמבר 2017 פיית' הרמן לוהקה לתפקיד דרלה דאדלי.
צילומים
צילומי הסרט החלו בטורונטו, קנדה ב-29 בינואר 2018 בשם "פרנקלין". מרבית הצילומים נערכו באולפני פיינווד טורונטו ונמשכו עד מאי 2018. הצילומים הושלמו ב-13 במאי 2018.
שיווק
הקדימון הראשון פורסם ביולי 2018, לקראת כנס קומיק-קון שהתקיים בסן דייגו, קליפורניה.
קישורים חיצוניים
ביקורות