cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זכויות להט"ב בבליז
קיילב אורוזקו נגד התובע הכללי של בליז
ב-17 באוגוסט 2016, הממשלה הודיעה כי לא תערער על פסק הדין לבית הדין הקריבי לצדק, אלא שבעלי עניין אחרים יכולים לערער. לאחר שנפגשה עם מנהיגים דתיים ב-9 בספטמבר, הפכה הממשלה את דעתה והודיעה כי תערער חלקית על פסק הדין, תוך ערעור ספציפי על ההכרזה שהחוקה אוסרת אפליה על רקע נטייה מינית. בעלי אינטרסים דתיים הגישו ערעור על פסק הדין ב-16 בספטמבר. ב-4 באוקטובר 2016, הערעור של האגודה האוונגליסטית הלאומית של בליז על התיק נדחה על ידי השופט העליון, משום שהארגון לא היה בעל עניין מקורי בתיק. במרץ 2018, הכנסייה הקתולית בבליז חזרה בה באופן רשמי מהערעור, והותירה את ממשלת בליז כמערערת היחידה להחלטה על סעיף 53. עם נסיגת הכנסייה הקתולית, ניתנה הכרה בכך שיחסים מיניים בין מבוגרים שהסכימו עברו לגליזציה מלאה בבליז, שכן הערעור החלקי של הממשלה עסק רק בשאלה אם ניתן לפרש את הסעיף נגד אפליה של החוקה שהתייחסה למין כדי לאסור אפליה על הבסיס של נטייה מינית.
התנגדות הכנסייה להעברת אי-ההפללה
בתגובה לתיק שהגישו "UNIBAM" וקיילב אורוזקו, הכנסיות הקתוליות והפרוטסטנטיות הגיבו בשלילה, והצהירו כי "נישואים חד מיניים יהיו הדבר הבא". ב-3 בדצמבר 2011, מועצת הכנסיות ארגנה עצרת כדי להתנגד לתביעת "UNIBAM".
מועצת הכנסיות של בליז קיימה עצרת "בליז בפעולה/פורום המשפחה" ב-23 בנובמבר 2011 כדי להביע את התנגדותה לאי-הפללה של פעילות הומוסקסואלית בהסכמה כחלק ממה שכינתה "תוכנית מתוזמרת של חושך שטני להדיח את אלוהים מהחוקה שלנו ולפתוח שערים אדירים להשפעה והרס שטניים אשר ישפיעו דור אחר דור".
הגנה מפני אפליה
ב-10 באוגוסט 2016 קבע בית המשפט העליון שסעיף 53 לחוק הפלילי של בליז אינו חוקתי. השופט העליון קנת בנג'מין הבהיר בנוסיף כי "מין" כאמור בסעיף 16(3) לחוקה, כוללת איסור אפליה על רקע נטייה מינית.
בשנת 1996, שר החוץ דין בארו, (לימים ראש ממשלה), חתם על אמנה רב-צדדית של האו"ם הידועה בשם האמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות (ICCPR). בשנת 1993 פורשה לשון האמנה על ידי ועדת האו"ם לזכויות אדם כך שתכלול נטייה מינית באיסור אפליה על רקע קטגוריית "מין". לדברי השופט העליון בנימין, בחתימה על האמנה בליז הסכימה בשתיקה לפרשנות זו, בעוד יש לפרש את חוקת בליז באותו באופן.
בשנת 2018, במהלך סקירה תקופתית אוניברסלית (UPR), בליז קיבלה כ-15 המלצות הקשורות לזכויות להט"ב בשטחה, החל מטיפול באפליה, אלימות ופשעי שנאה נגד אזרחי להט"ב, ועד הבטחת גישה לטיפול הולם של מחלת ה-HIV בקרב חברי הקהילה. ההמלצות, בעיקר אשר הגיעו ממדינות מפותחות (כלומר ארגנטינה, אוסטרליה, ברזיל, צ'ילה, צרפת, גרמניה, איסלנד, אירלנד, איטליה, מקסיקו, ספרד, אוקראינה, ארצות הברית ואורוגוואי) קראו לאמצעי חקיקה לאיסור אפליה בתעסוקה, דיור ושירותי ממשלה עבור להט"ב, הפחתת סטיגמה חברתית באמצעות קמפיינים חינוכיים, הכשרת פקידי משטרה להגיב כראוי לאלימות ונקיטת צעדים קונקרטיים כדי להבטיח גישה אוניברסלית לטיפול ב-HIV.
איסור הגירת הומוסקסואלים
לפי סעיף 5(1) לחוק ההגירה, "האנשים הבאים הם מהגרים אסורים - כל זונה או הומוסקסואל או כל אדם שחי על או מקבל הכנסות של זנות או התנהגות הומוסקסואלית".
ב-18 במרץ 2015, עתירתו נשמעה עם טענות כי איסורי ההגירה מקשרים את זכויות התנועה החופשית לאזרחים הקריביים הכלולים בחוזה צ'גוארמאס. ב-10 ביוני 2016, בית המשפט הקריבי לצדק ("CCJ") קבע כי לא טרינידד וטובגו ולא בליז הפרו את חופש התנועה של טומלינסון, ודחה את תיקו. לשם הבהרה, פסק הדין ציין כי אף אחת מהמדינות אינה יכולה לאסור על הומוסקסואלים ממדינות "CARICOM" להיכנס למדינותיהן בשל התחייבויותיהן באמנה, "על אף שהחוקים שלהן אוסרים על כניסת מהגרים הומוסקסואלים". במהלך המשפט טענה בליז כי סעיף 5(1) לחוק ההגירה חל רק על אלו המציעים "שירותים מיניים למטרות רווח כספי", וכי אינו מפרש או אוכף את המעשה "כאיסור גורף על מהגרים הומוסקסואלים".
תנאי מחיה
מאז פסק הדין של בית המשפט העליון באוגוסט 2016, ארגוני זכויות להט"ב בבליז הפכו לגלויים ופעילים יותר, בעוד צעירים בבליז קיבלו השראה להכריז על נטייתם המינית או זהותם המגדרית המועדפת בגלוי. בליז ערכה את שבוע הגאווה הראשון שלה באוגוסט 2017 בו פעילויות להעלאת מודעות וקבלה של חברי קהילת הלהט"ב התקיימו ברחבי המדינה.
תיירות
בליז מוגדרת כבר זמן רב כיעד תיירותי פופולרי עבור להט"ב, בעוד אתרי נופש רבים מארחים אירועי גאווה. העיר סן פדרו נחשבת ליעד הידידותי ביותר עבור תיירים הומוסקסואלים בבליז, הכוללת חיי לילה הומוסקסואלים משגשגים ועסקים רבים הנמצאים בבעלות גלויה של מנהלים המוגדרים כחלק מחברי הקהילה בעיר. בשנת 2009, קים סימפליס בארו, רעייתו של ראש הממשלה דין בארו, בירכה באופן אישי על הגעתה של ספינת תענוגות לסבית, שנוסעותיה התנדבו אז בבית חולים מקומי לילדים.
מבצע סוואנה (דרום אפריקה)
מבצע סוואנה (באפריקאנס: Operasie Savannah) הוא שם הקוד הדרום אפריקאי לפלישה צבאית חשאית לאנגולה בשנים 1975–1976. מבצע זה היה חלק ממלחמת הגבול של דרום אפריקה ונבע עקב פרוץ מלחמת האזרחים באנגולה והתגברות פעילות הטרור של ארגון העם של דרום-מערב אפריקה בדרום מערב אפריקה. הכוחות הדרום אפריקאים פלשו לעומק אנגולה, במטרה לגרש את כוחות התנועה העממית לשחרור אנגולה, הסובייטים והקובניים מדרום אנגולה, כדי לחזק את מעמדה של החזית הלאומית לשחרור אנגולה ושל האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה. בראשיתה, זכתה פלישה זאת לתמיכה שקטה של ארצות הברית כחלק מן המאבק בברית המועצות במלחמה הקרה.
מלחמת העצמאות ומלחמת האזרחים של אנגולה
ה- MPLA היה הארגון הגדול ביותר מבין השלושה, ולמרות ששלוש המחתרות נטו אידאולוגית לקומוניזם, רק ה- MPLA זכה לתמיכה מצד ברית המועצות והגוש המזרחי, כאשר הוא מזוהה כבן חסות של הסובייטים. בתחילה, ברית המועצות ניסתה לקדם איחוד בין שלוש המחתרות, אבל כאשר האיחוד לא יצא לפועל היא הטילה את כל כובד משקלה מאחורי ה- MPLA. הסיוע הסובייטי ל- MPLA עמד על יותר משישה מיליון דולר, כאשר היא מספקת להם שלל ציוד כבד כמו טנקים וארטילריה.
הלחימה החלה בנובמבר 1974, בעיר הבירה לואנדה והתפשטה במהירות על פני כל אנגולה, המחתרות ביקשו לתפוס נקודות אסטרטגיות, ובעיקר את הבירה, עד ליום העצמאות הרשמי. ה-MPLA הצליח לתפוס את לואנדה עד 9 ביולי מה-FNLA בזמן ש-UNTA נסוג מהבירה ותפס את דרום המדינה. עד מרץ 1975, ה-FNLA התקדמה ללואנדה מצפון, כאשר יחידות של צבא זאיר, בעידוד ארצות הברית, מסייעים להם. ה-MPLA קיבל אספקה מברית המועצות וביקש מקובה 100 מדריכים צבאיים. עד סוף אוגוסט, היו כמה מאות יועצים טכניים קובנים באנגולה. בתגובה לסיוע המסיבי של ברית המועצות ג'ון סטוקוול, ראש ה-CIA באנגולה, התחיל לספק נשק קל ל- FNLA ול- UINTA ללא אישור הממונים עליו וללא ידיעת הנשיא פורד והקונגרס.
במקביל, עד אמצע שנת 1975, התקיים מצב של מתח קיצוני לאורך הגבול הצפוני של דרום-מערב אפריקה (נמיביה כיום) עם אנגולה. כוחות ההגנה של דרום אפריקה כבר תפסו פיקוד על הגבול עם אנגולה ממשטרת הגבולות עוד ב־1974, כאשר חיילים מחליפים את השוטרים בגבול. בנאום בלואילדונול, ב-1 ביוני 1975, הודיע סם נוג'ומה, מנהיג הארגון העממי של דרום מערב אפריקה (SWAPO), כי המאבק המזוין יוגבר. כחודש לאחר מכן, מפקדת כוחות דרום אפריקה בדרום מערב אפריקה הזהירה ש-SWAPO מנצל את קריסת הרשויות הפורטוגליות, בכדי לבסס את מעמדו בדרום אנגולה. חודשים ספורים לאחר ההפיכה בליסבון יותר מ-2,000 מחברי SWAPO עזבו דרך אנגולה לאימון גרילה מחוץ למדינה. כוחות ההגנה של דרום אפריקה חששו שאחרי נסיגת הפורטוגלים, SWAPO יוכל להשתמש בדרום אנגולה כמקלט, שממנו ניתן לשגר הסתננות לדרום-מערב אפריקה. בעוד הלחימה בין התנועות האנגוליות היריבות התפשטה דרומה, אלפי פליטים נמלטו לשטחי דרום אפריקה. דוח משנת 1977 של המודיעין הדרום אפריקני טען שזרם הפליטים מאנגולה לנמיביה סיפק שדרה פתוחה ל"טרוריסטים של SWAPO לחצות בחופשיות את הגבול כדי לבצע רצח ושוד באובמבולנד ולהיעלם שוב לתוך הכאוס של דרום אנגולה". הרצח ב-17 אוגוסט 1975 של פילמון אליפאס, השר הראשי של אובמבולנד התפרש כעדות לפעילות SWAPO מוגברת.
קולונל יאן ברייטנבך הסביר: "המצב בדרום אנגולה הפך לכאוטי למדי, כאשר עיירות מחליפות ידיים לעיתים קרובות בין כל אחת משלוש התנועות. לדרום אפריקאים, על הגדות הדרומיות של נהרות אוקאונגו וקוננה, היה קשה לקבוע אילו חיילים מאיזו תנועה הם מתמודדים מעבר לגבול, אם הם עוינים באופן אקטיבי או לא, או אם הם אולי תומכי SWAPO, באופן פסיבי או אחר."
תמיכה דרום אפריקנית ב- UNITA ו-FNLA
החשש ממעורבות סובייטית באפריקה הובילה מספר מדינות אפריקאיות כמו גבון, חוף השנהב, קניה, זמביה וזאיר לחשוש מהקמת ממשלה באנגולה על ידי ה-MPLA, כאשר שתי האחרונות לוחצות ביחד עם ארצות הברית על דרום אפריקה להתערב באנגולה. ארצות הברית במיוחד לחצה על דרום אפריקה להתערב צבאית, עקב חוסר הנכונות שלה לשלוח חיילים מעבר לים בעקבות התוצאות של מלחמת וייטנאם. מה שדחף סופית את הדרום אפריקנים להתערב באנגולה הייתה ההגעה של יועצים צבאיים קובנים והתקדמות מהירה של כוחות ה-MPLA דרומה, לכיוון הגבול עם דרום מערב אפריקה.
ראשית המעורבות הדרום אפריקנית הייתה בסיוע, בתמיכה סמויה של ארצות הברית באמצעות סוכנות הביון המרכזית, של נשק ל-UNTA ול-FNLA. כמות קטנה של נשק ו-6,000 כדורי תחמושת נמסרו ב-9 באוקטובר 1974. תמיכה זאת הייתה חשאית כאשר ז'ונאס סאווימבי, בראיון ב־9 בדצמבר 1975, הכחיש שהוא מקבל כל תמיכה מדרום אפריקה. למרות שדרום אפריקה ניסתה לשמור על מעורבות פסיבית באנגולה היא נמשכה לפעילות אקטיבית בעקבות איומים על המתחם ההידרו-אלקטרי ומאגרי מים על נהר הקוננה.
כיבוש ברואקנה-קלוק
אחת החששות של ממשלת דרום אפריקה הייתה מפגיעה במתחם ההידרו-אלקטרי שהוקם כפרויקט משותף עם ממשלת פורטוגל. המתחם היה נכס אסטרטגי חשוב עבור אובמבולנד, שהסתמכה עליה עבור אספקת המים שלה בעונה היבשה. המתקן הושלם מוקדם יותר באותה השנה, במימון דרום אפריקאי של 261 מיליון ראנד. למרות האופי האזרחי של המתחם והעובדה שהמתחם הופעל על ידי אזרחים, SWAPO ראה במתקן מטרה צבאית והתחיל לאיים על חיי העובדים במתקן. אל האיומים מצד SWAPO נוספו איומים גם מצד UNITA ו- MPLA. לאחר שב־8 באוגוסט כוח של UNITA גירש את העובדים הפורטוגזים מן המתחם ושדד קבוצה של עובדים דרום אפריקנים שהיו בדרכם מן המתקן בחזרה לדרום אפריקה, המשאבות כובו וזרימת המים לאובמבולנד הופסקה. בעקבות אירוע זה, החליטה ממשלת דרום אפריקה לכבוש את אזור המתחם ולספק הגנה לעובדים במתחם שסירבו לחזור לעבוד אם לא תסופק להם הגנה. ב-9 באוגוסט 1975, סיור של 30 איש של כוחות ההגנה של דרום אפריקה מלווים בשני כלי רכב משוריינים עברו כ-50 ק"מ לתוך דרום אנגולה וכבש את המתחם וגירשו את שלושת הארגונים מן האזור. בהמשך היום, הכוח הדרום אפריקני גדל לפלוגת חי"ר מלאה ולמחלקה של חי"ר משוריין, והתחיל לאבטח את המתחם. למרות שכניסת הכוחות הדרום אפריקנים התבצעה ללא תיאום או אישור מצד פורטוגל, הנציב העליון של פורטוגל באנגולה ביקש מן הדרום אפריקנים, לאחר שנפגש עם שר הביטחון הדרום אפריקני, להישאר ולאבטח את המתחם כי כוחות פורטוגלים לא היו מסוגלים לתת הגנה לעובדים במתחם. ההגנה על המתקן בדרום אנגולה הייתה גם ההצדקה של דרום אפריקה לפריסה הקבועה הראשונה של יחידות כוחות ההגנה של דרום אפריקה סדירות בתוך אנגולה.
בינתיים, ה-MPLA הביסה את UNITA בדרום אנגולה, ועד אמצע אוקטובר שלטה ב-12 ממחוזות אנגולה וברוב הערים, שטחה של UNITA הלך והצטמצם לחלקים ממרכז אנגולה. ממשלת דרום אפריקה הגיעה למסקנה שהיא חייבת לספק תמיכה גדולה יותר לכוחות שהתנגדו ל- MPLA. בכדי להעריך את גודל התמיכה ש- UNITA ו- FNLA יזדקקו לו. ראש ממשלת דרום אפריקה, ג'ון פורסטר, שלח את הגנרלים קונסטנד וילויון ורוטמן לקינשאסה להיפגש עם מנהיגי הארגונים. בעקבות הפגישה, הממשלה הדרום אפריקנית אישרה סיוע בשווי של 20 מיליון ראנד, היא סיפקה את רוב הציוד שהארגונים ביקשו, מלבד ארטילריה כבדה ומסוקים, כאשר רוב הסיוע הצבאי נרכש מחוץ לדרום אפריקה.
תכנון
בתוך ממשלת דרום אפריקה הדעות היו חלוקות בקשר להתערבות צבאית באנגולה, לוטננט גנרל הנדריק ואן דן ברג, ראש הלשכה לביטחון המדינה, טען שאין צורך במעורבות עמוקה יותר של באנגולה. ואילו שר ההגנה פיטר וילם בותה, טען שיש לפרוס את כוחות ההגנה של דרום אפריקה מעבר לגבולות, על מנת לבלום את התפשטות מלחמת האזרחים. ראש הממשלה יאן פורסטר נטה להתנגד למעורבות באנגולה כי היא התנגשה עם מדיניות הדטנאט שלו כלפי מדינות אפריקה השחורה. אבל למרות זאת בותה הצליח לשכנע את הממשלה להגביר את המעורבות באנגולה והמטה הכללי הדרום אפריקני התחיל לתכנן פלישה צבאית לאנגולה תחת השם "מבצע סוואנה".
המטה הכללי התקשה בתכנון המבצע, עקב חוסר בהירות בקשר ליעדים והמטרות שהממשלה בקשה להשיג. בנוסף הממשלה החליטה שעל הפלישה להיות חשאית, ואסרה על המטה הכללי לפעול בצורה שבה לא יהיה ניתן להסתיר את המעורבות הדרום אפריקנית באנגולה. בנוסף לחוסר הבהירות מצד הממשלה, יחסים אישים לא טובים בין גנרל ואן דן ברג והמטה הכללי פגעו גם כן בתכנון המבצע. גנרל ואן דן ברג היסס יותר וטען שיש לפעול בזהירות בפלישה לאנגולה בזמן שהמטה הכללי לחץ על ביצוע מתקפת בזק עם הכוחות הזמינים על הגבול. מעבר לבעיות אלו, המטה הכללי מצא שמצב ההכשרה והלוגיסטיקה של כוחות הביטחון לא היו מספקים, ורק חלק קטן מכוחות הביטחון היו מוכנים לפעילות מידית. עקב כך, המטה הכללי ביקש להגביל את מעורבות כוחות ההגנה להדרכה ולסיוע, כאשר עיקר נטל הלחימה יהיה על כוחות FNLA ו- UNITA.
מטרת המבצע הייתה להרחיק את MPLA מאזור הגבול הדרומי, לאחר מכן מדרום מערב אנגולה, מאזור המרכז, ולבסוף לכידת לואנדה (הפלג הפוליטי שיחזיק בלואנדה יוכר על ידי פורטוגל ביום העצמאות כממשלה הלגיטימית של אנגולה). עיקר המבצע התבסס על כוחות UNITA ו-FNLA, כאשר כוחות ההגנה של דרום אפריקה משתמשים בתפקיד תמיכה.
הכנות
קולונל יאן בריטנבך נשלח ביחד עם גדוד הסיור הראשון בכדי לאמן את כוחות FNLA בשימוש בציוד שהדרום אפריקנים רכשו עבורם. בריטנבך קיבל יד חופשית מן המטה הכללי בהקמת צוות המדריכים שלו ובהכשרת הכוחות. הסיוע היה חשאי, והחיילים הדרום אפריקנים הגיעו לבושים במדים ירוקים, במקום המדים החומים של כוחות ההגנה של דרום אפריקה, וללא סימנים מזהים. מפקדי ה-FNLA העמידו לרשותו של בריטנבך בין 300 ל־400 אנשים, רובם היו יחפים, לבושים בבגדים בלויים או רק במכנסים, גופם מכוסה בפצעים והם סבלו מתת-תזונה. האימונים היו קשים עקב מחסום שפה, בעיות רפואיות שונות והבדלי מנטליות בין המקומיים למדריכים הדרום אפריקנים. בריטנבך הגיע במהרה למסקנה שהכוחות לא מאומנים מספיק, ושהם יזדקקו לתמיכה פעילה של כוחות ההגנה של דרום אפריקה בשדה הקרב. במקביל, כוח דרום אפריקני המורכב ממדריכים מבית הספר ללוחמת חי"ר, מדריכי צניחה ומדריכי שריון נשלחו לאמן את כוחות UNITA. המדריכים הדרום אפריקנים גילו שרוב החיילים של UNITA מעולם לא ירו בנשק ולאחר בדיקה רפואית התברר ש- 40% מהם חולים בשחפת וסובלים מתת תזונה.
במקביל להכנות לקראת מבצע סוואנה, כוחות ה-FAPLA נעו דרומה בארבע טורים לכיוון העיר נובה ליסבואה אשר סאווימבי התעקש להחזיק בה ולא לתת לה ליפול לידי ה MPLA. המדריכים הדרום אפריקנים, בתגובה לבקשת סאווימבי להגנה על העיר, הקימו מחנה אימונים ליד סילבה פורטו (קיטו) ובנו מערך הגנה סביב נובה ליסבואה, הביאו לעיר ארבע משגרי טילים ותכננו מתקפת נגד כנגד הטור של כוחות ה-FAPLA. לאחר שהמדריכים הודיעו שחיילי UNITA לא יהיו מוכנים בזמן להשתתף במתקפת הנגד, המטה הכללי החליט לשלוח כוח דרום אפריקני נוסף. 19 מתנדבים דרום אפריקנים, לבושים במדים פורטוגזים, הגיעו לנובה ליסבואה.
המטה הכללי הדרום אפריקני החליט להגביל את הסיוע האווירי למבצע, עקב המרחקים הגדולים שמנעו הפעלה יעילה של מטוסים. למבצע הוקצו מספר מוגבל של מפציצי קנברה, מטוסי סאסנה 185 למטרות תקשורת ומספר מוגבל של מסוקי פומה. הוחלט שעיקר פעילות חיל האוויר תוגבל לתובלה אווירית, כאשר משימה זאת הוטלה על טייסת 28 עם מטוסי C-160 ו- C-130 הרקולס שלה.
המדרכים הדרום אפריקנים הקימו שני כוחות משימה בכדי להתמודד עם ההתקדמות של ה- MPLA. הראשון קיבל את השם זולו (Zulu) והיה תחת פיקודו של קולונל בריטנבך והורכב מאנשי FNLA לצד כוח רכבים משוריינים דרום אפריקני, גדוד סיור שהוקם מקרב הבושמנים בצפון מערב אפריקה ושני גדודי חי"ר דרום אפריקנים. כוח משימה שני נקרא פוקסבאט (Foxbat) תחת פיקוד של קומננדט אדי ווב והיה מורכב מאנשי UNITA וכוח קטן מקרב המדריכים הדרום אפריקנים שהכשירו אותם. הכוח היה מורכב משלושה משגרי טילים שהיו מחוברים לרכבי לנד רובר, שלושה משורייני אלנד-90, כולם מאוישים בכוחות דרום אפריקנים, לנד רובר עם שני מקלעים כבדים, טויוטה לנד קרוזר עם מקלע נגד מטוסים ומספר משאיות אשר היו כולם מאוישים על ידי חיילי UNITA.
רעידת האדמה בפטריניה (2020)
רעידת האדמה בפטריניה, קרואטיה, הייתה רעידת אדמה שהתרחשה ב-29 בדצמבר 2020 ב-12:19:54 לפי השעון המקומי (11:19:54 בשעון UTC). ברעידת אדמה זו, שהייתה בעוצמה של 6.4 בסולם מגניטודה לפי מומנט, נהרגו 7 אנשים ונפצעו 26.
מבצע סוואנה (דרום אפריקה)
כוח פוקסבאט
בעקבות התקפת הנגד, המטה הכללי הדרום אפריקני הגיע למסקנה ש-UNITA נדרשים לסיוע משוריין גדול יותר ובין ה-17 ל־22 באוקטובר, הוטסו 22 משורייני אלנד-90 לסילבה פורטו, שם כוחות ההגנה של דרום אפריקה הקימו מפקדה. במקביל, ממשלת דרום אפריקה אישרה מעורבות ישירה של כוחות ההגנה באנגולה, והקציבה 2,500 חיילים ו-600 רכבים למבצע.
הכוח התקדם מנובה ליסבואה לכיוון לוימבלה, כבש אותה ב־27 באוקטובר והמשיך לכיוון כלויטה. בפאתי העיירה הכוח נפל למארב, אבל מחלקה של משורייני אלנד-90 הצליחה לאגף את המארב ולתפוס שטח שולט, ירתה אש כבדה על כוחות FAPLA והשמידה אותם, תוך הרג של 63 עד 80 איש. לאחר מכן ב־1 בנובמבר, הכוח כבש את קובל, את נורטון דה מטוס לאחר קרב קשה ב־3 בנובמבר ולבסוף פנה לכיוון החוף בכדי לחתוך את הנסיגה של הכוחות הקובנים שנמלטו מכוח זולו, שני הכוחות נפגשו בלוביטו ב־8 בנובמבר.
כוח זולו
בזמן שכוח פוקסבאט נע לתוך מרכז אנגולה לכיוון הבירה לואנדה, כוח זולו נע לאורך החוף של אנגולה, כאשר מטרתו לתפוס את ערי החוף. שני משורייני אלמנד-90 דרום אפריקנים הצטרפו לכוח זולו לקראת ההגעה של הכוח למטרה הראשונה שלהם. ב-14 באוקטובר 1975, כוח זולו התחיל לנוע מערבה לכיוון פריירה דה אסה, הסתער על העיירה בחיפוי מרגמות. כוח זולו הצליח לתפוס את העיירה בשורה של קרבות מהירים, כולל הקרב הלילי הראשון של הכוח, הביס במהירות את כל כוחות FAPLA שעמדו בדרכו. תוך שבוע (בין 23 ו-24 באוקטובר 1975) סא דה בנדיירה נפלה לידי כוח זולו ועיר הנמל מוצ'מדס יומיים לאחר מכן. במהלך התקדמותו, כוח זולו הותקף על ידי משגרי גראד אשר פגע קשה במורל של חיילי FNLA וגרם לפאניקה בשורותיהם. כוח של גדוד הסיור הראשון הצליח להסתנן ולתפוס את אחד המשגרים ולשלוח אותו בחזרה לדרום אפריקה.
ב־31 באוקטובר, כוח זולו התחיל לנוע לכיוון כוח פוקסבאט בכדי לספק לו תמיכה במתקפת הנגד שלו. הכוח הניח מארב בדרך הנסיגה של כוחות FAPLA והקובנים, ומנע מהם להימלט מן המתקפה של כוח פוקסבאט.
עקב ההתקדמות המהירה של כוח זולו ופוקסבאט לכיוון לואנדה, הקובנים נאלצו לסגור את מרכז האימון שלהם בסלזר רק 3 ימים לאחר שהחל לפעול ופרסו את רוב המדריכים והמתגייסים האנגולים בלואנדה. ב-2–3 בנובמבר, המדריכים הקובנים וכוחות FAPLA נתקלו בכוח זולו ליד קטנגוה, שם הם ניסו ללא הצלחה לעצור את כוח זולו. במהלך התקיפה הכושלת שלהם על כוח זולו, קולונל בריטנבך כמעט ונהרג, כאשר רכב הפיקוד שלו הותקף ישירות על ידי חיילי FAPLA. הוא ניצל על ידי כך שהצליח לכוון, דרך הרדיו, ירי מרגמות על הכוחות שתקפו אותו. לאחר הקרב, כוח זולו מצא מספר מסמכים על גופה של קצין קובני, שלימדו אותם שהכוח שתקף אותם היה בסדר גודל של 400 עד 500 איש. התנגשות זאת הובילה את בריטנבך להגיע למסקנה שחייליו התמודדו עם האופוזיציה המאורגנת ביותר של FAPLA עד כה בדרום אנגולה. במהלך הקרב, התפתח ירי דו-צדדי, שבו חלק מכוח זולו פתח בטעות באש על רכב שבו נסעו שני חיילים דרום אפריקנים, ניטרל את הרכבים ופצע את החיילים. החיילים ניסו לסמן לכוח היורה להפסיק לירות, אבל הם נכשלו ומפני שהרדיו ברכב נהרס הם החליטו להסתתר ולהמתין עד הלילה. לאחר רדת החשכה, הם ניסו למצוא את דרכם בחזרה לכוח זולו ולמזלם נתקלו בקולונל בריטנבך שחיפש אותם עם רכב הפיקוד שלו.
לאחר שהוסר האיום מעל נובה ליסבואה, כוח זולו חזר להתקדם לאורך קו החוף של אנגולה. ב-6 וב-7 בנובמבר 1975, כבש כוח זולו את ערי הנמל החשובות בנגואלה ולוביטו. העיירות והערים שנכבשו על ידי כוח זולו נמסרו ל-UNITA. המטה הכללי קיבל החלטה לפצל את זולו לשתי קבוצות קרב, אלפא תחת פיקודו של קומנדנט דלוויל לינפורד, ובראבו תחת פיקוד מקומי לא מכוחות ההגנה של דרום אפריקה. הפיקוד על זולו נמסר לידי קולונל קוס ון הירדן, כאשר קולונל בריטנבך הפך ליועץ למפקד כוח בראבו. כוח זולו התקדם וכבש את פרירה ד'הכה ב־19 באוקטובר, כאשר הוא הגיע לעיירה וילה רוקדס הוא גילה שהיא כבר נכבשה עלי ידי כוח משוריין בפיקודו של קומנדנט בוי דה טויט שנשלח לתגבר כוח זולו. הכוח התקדם לעבר בנגולה, צומת רכבות חשוב, כבש את סה דה בנדיירה ב־24 באוקטובר, את בנגולה ב־4 בנובמבר וב־7 בנובמבר חבר לכוח פוקסבאט. עד דצמבר 1975, כוחות הגנה של דרום אפריקה באנגולה מנו בין 2,900 עד 3,000 איש. הדרום אפריקאים הבינו שלא ניתן לכבוש את לואנדה עד יום העצמאות ב-11 בנובמבר ושקלו לסיים את ההתקדמות ולסגת. אבל ב-10 בנובמבר 1975 נכנע פוסטר לבקשתה הדחופה של UNITA לשמור על הלחץ הצבאי, במטרה לכבוש כמה שיותר שטחים לפני הפגישה הקרבה של הארגון לאחדות אפריקה. כוח זולו התמודד עם התנגדות חזקה יותר עם התקדמות לעבר נובו רדונדו (סומבה), תנאי השטח הקשים ביחד עם הרעשות ארטילריות כבדות מצד הקובנים עצרו כמעט לחלוטין את ההתקדמות של כוח זולו. תגבורת קובנית ראשונה הגיעה לפורטו אמבוים, רק כמה ק"מ צפונית לנובו רדונדו, והרסה במהירות שלושה גשרים שחצו את נהר הקוו, עצרה למעשה את ההתקדמות הדרום אפריקאית לאורך החוף ב-13 בנובמבר 1975.
במשך המבצע, כוח זולו התקדם 3,159 ק"מ בשלושים ושלושה ימים ונלחם בעשרים ואחת קרבות/התכתשויות, בנוסף לשש-עשרה התקפות נמהרות וארבע-עשרה התקפות יזומות. כוח המשימה זולו הרג כ־210 חיילים, פצע כ־93 ותפס 50 שבויי מלחמה בעוד שסבל מ-5 הרוגים ו-41 פצועים.
כוח אורנג' ורנטגן
כוח משימה נוסף שהוקם על ידי כוחות ההגנה, כוח אורנג', בפיקודו של קומנדנט א. פ. ר. קרסטן קיבל הוראה לחבור לכוח זולו. הכוח עזב את סילבה פורטו ב־8 בדצמבר וניסה לחבור לכוח זולו אבל הגשרים שהקובנים הרסו מנעו מן הכוחות לחבור אחד לשני. הכוח נסוג לקרסטנס, עיירה ש- UNITA החזיק והגן עליה בהצלחה מהתקפה קובנית.
כוח משימה נוסף שהוקם, בתחילת דצמבר, היה כוח רנטגן תחת פיקודו של קומנדנט ס. ו. י. קוטס. הכוח הוקם עקב בקשה ישירה של סאווימבי, שרצה שכוח צבאי דרום אפריקני יאבטח את צומת מסילות הברזל בנגולה. הכוח כבש את לוסו ב־11 בדצמבר, הרג כ־250 חיילי אויב ומשם התקדם לכיוון טקירה דה סוסה לפי בקשה של סאווימבי. הכוח התקדם, כובש את בוקקו ב־14 בדצמבר והגיע לנהר לומגה ב־20 בדצמבר, אבל מפני שכוחות ה- MPLA פוצצו את הגשר על הנהר הכוח נאלץ לסגת בחזרה ללוסו.
לואנדה
במקביל להתקדמות הדרום אפריקנית לתוך אנגולה, לחץ הולדן רוברטו, מנהיג FNLA, על ממשלת דרום אפריקה לספק לו סיוע ארטילרי, בכדי שיוכל לתפוס את הבירה לואנדה מה- MPLA, לפני הכרזת העצמאות. בתחילת אוקטובר, FNLA זכו במספר הצלחות בהתקדמות שלהם, לבדם, ללואנדה בתחילת אוקטובר, אבל עקב בעיות לוגיסטיות וחוסר בהכשרה וידע צבאי ההתקדמות שלהם הייתה איטית. רוברטו, בשונה מסאווימבי, סירב להקשיב ליועצים הדרום אפריקנים שלו והתעקש לפעול ללא כל תיאום עם הכוחות הדרום אפריקנים. המטה הכללי היה בספק שה- FNLA היה מסוגל לתפוס את לואנדה והביע התנגדות למהלך זה בפני שר הביטחון בוטה. גנרל וילויון טען שתנאי השטח סביב לואנדה הם שטח הריגה ושהם לא יוכלו לקדם ארטילריה כבדה שם, מכיוון שמדובר באדמת ביצות. למרות ההתנגדות של וילויון, בותה הורה לספק את הסיוע לרוברטו ועשרה חיילים דרום אפריקנים עם שני תותחי 5.5 אינץ' צוותו לכוחות ה- FNLA שתכוננו לעלות על לואנדה. ככל הנראה לחץ מצד זמביה וזאיר, שחששו מהשתלטות של ה- MPLA על מסילות הברזל והנמלים של אנגולה אשר, זמביה במיוחד, הייתה תלויה בהם למסחר, עמד מאחורי החלטת ממשלת דרום אפריקה.
כוחות ה-FNLA, ביחד עם כוח ארטילרי דרום אפריקני וזאירי, הגיעו במהירות לפאתי לואנדה. ה-MPLA שקלו לפנות את העיר, חלק מהם אף שלחו את בני משפחותיהם מחוץ למדינה, ונראה שהעיר עומדת ליפול לידי רוברטו. אבל התערבות של ברית המועצות וקובה שכנעה את ה-MPLA לא לנטוש את העיר. ברית המועצות התחילה לספק ציוד צבאי בכמויות גדולות ל-MPLA, וציידה אותם במשגרי רקטות, טנקי T-34 ו- T-55. ב-4 בנובמבר, החליט פידל קסטרו להתחיל בהתערבות בקנה מידה חסר תקדים: "מבצע קרלוטה". מבצע זה היה יוזמה פרטית של קסטרו והוא לא היה פרי דרישה סובייטית כפי שגורמי מודיעין במערב חשבו. באותו יום, מטוס ראשון עם 100 מומחי נשק כבד, שה-MPLA ביקש כבר בספטמבר, יצא לברזוויל, והגיע ללואנדה ב-7 בנובמבר. ב-9 בנובמבר הוטסו 100 החיילים של הכוחות המיוחדים של קובה ללאונדה, שם כבר המתין להם יועץ צבאי סובייטי והם התחילו להכין את ההגנות של העיר ולאמן את כוחות FAPLA. במקביל, ה-CIA התחיל למשוך את ידיו מסיוע ל- FNLA ול-UNITA עקב התנגדות בסנאט, שלבסוף התגבשה לחקיקה שאסרה על התערבות אמריקנית באנגולה.
רוברטו תכנן להתחיל את ההסתערות על לואנדה לאחר הרעשה ארטילרית בבוקר ה-10 בנובמבר. כוח הסיוע הארטילרי הדרום אפריקני תחת פיקודו של הגנרל בן דה ווט רוס התחיל בהרעשה ב־05:45 בבוקר, במקביל שלושה מפציצי קנברה של חיל האוויר הדרום-אפריקאי הפילו פצצות של 1,000 קילוגרם על העיר. ההרעשה הארטילרית הייתה ברובה לא מדויקת אבל לאחר שהסתיימה ב־06:00 הדרום אפריקנים נדהמו לגלות שכוחות ה-FNLA שהיו אמורים להסתער על לואנדה כלל לא היו מוכנים ועוד אכלו את ארוחות הבוקר שלהם. רק לאחר שעה, התחילו כוחות FNLA לנוע לכיוון לואנדה אבל בינתיים כוחות ה-FAPLA וכוחות הסיוע הקובניים התאוששו והתחילו לתקוף. כוחות ה- FNLA נעו בשטח מישורי אל עבר כוח אשר ישב על גבעה מורמת וחלש על השטח. הקובניים התחילו להפציץ בכבדות את ציר ההתקדמות בעזרת רקטות גראד והפכו את הציר למה שהשורדים כינו Nshila wa Lufu – דרך המוות. למרות ניסיונות מצד הארטילריה הדרום אפריקנית והזאירית, אשר שני התותחים שלהם יצאו משימוש עקב תקלה, לטווח את משגרי הגראד, המשגרים היו מעבר לטווח הארטילריה שלהם.
בעזרתם של הקובנים והיועץ הסובייטי, כוחות FAPLA עצרו באופן נחרץ את המתקפה של FNLA בקרב קיפנגונדו ב־10 בנובמבר. התקפה כושלת זאת הייתה הסוף של FNLA, מנהיג MPLA אגוסטיניו נטו הכריז על עצמאות אנגולה ועל הקמת הרפובליקה העממית של אנגולה ב-11 בנובמבר, והפך לנשיא הראשון שלה.
עקב כישלון ההתקפה, הכוח הארטילרי הדרום אפריקני, 26 אנשים בפיקודו של הגנרל בן דה ווט רוס, מצא את עצמו נתון תחת חשש ללכידה בידי כוחות FAPLA והקובניים. פינוי הכוח היה בעיתי מכיוון שלא היה ניתן לנטוש את שני התותחים מאחורה בכדי להסתיר את מעורבות דרום אפריקה בהתקפה על לואנדה. פתרון נמצא כאשר מבוטו, נשיא זאיר, הסכים לגרור את התותחים בחזרה לזאיר ולאחר מכאן להעביר אותם בחזרה לדרום אפריקה. בכדי לפנות את החיילים ואת הגנרל בן דה ווט רוס נשלחה ספינת הקרב הנשיא סטיין לאזור בכדי לחלץ אותם. הספינה הייתה אמורה לאסוף את הכוח הדרום אפריקני מנמל אמבריזטה 70 קילומטר צפונה ללואנדה אבל מפני שהנמל היה הרוס, הספינה אספה אותם מחוף מחוץ לעיר ב־28 בנובמבר לפנות בוקר.
קרב הובו
עד 23 בנובמבר, כוח פוקסבאט הגיע לעיירה הבו, התכוון לחצות את נהר נהיה צפונית מן העיירה. הכוח התקדם לכיוון הנהר דרך שטחי מטעים קשים לתנועה ונפל למארב קובני, אשר הצליח לנטרל חמישה משורייני אלנד-90 ולהטיל אש קטלנית על כוחות UNITA. כוח פוקסבאט התקשה להגיב עקב תנאי השטח הקשים וחוסר בחיפוי ארטילרי ונסוג חזרה להבו.
הקרב של גשר 14
כוח פוקסבאט בתמיכה של כוח זולו, שעזב את החוף, חזר להתקדם, הפעם התכוון לחצות את נהר נהיה בנקודה אחרת שקיבל את הכינוי גשר 14, מעבר אסטרטגי ליד מטה FAPLA מצפון לקיבאלה. הכוח תפס גבעה שולטת על המעבר ומיקם עליה את כוח הארטילריה שלו, שכלל תותחי BL 5.5 אינץ', משגרי גראד ואלפי טיליי סאגר נגד טנקים והשתמשו בהם בכדי להטיל אש כבדה על הכוחות FAPLA והקובנים שבמעבר. כוח של 12 משורייני אנלד-90 הסתער על המעבר בחסות הארטילריה שעל הגבעה השלטת, עלה על הכוחות שהגנו על המעבר, לא ספג אפילו פגיעה אחת, ופתח באש מטווח קרוב. כוחות חי"ר של UNITA נעו בעקבות המשוריינים, הסתערו על העמדות של FAPLA והקובנים, ולאחר קרב של שלושה ימים (9 עד 12 בדצמבר) הצליחו לתפוס אותו.
יום למחרת הקרב שלושה חיילים דרום אפריקנים נפלו בשבי ה- MPLA:
החיילים לא היו חיילים קרביים אלא מכונאים אשר נלוו לכוח פוקסבאט, טר'בלאנש היה איש קבע, בזמן ששלושת האחרים היו בשירות סדיר. שלושה ימים לאחר שנישבו הם הוצגו לראווה בלואנדה בפני מצלמות טלוויזיה בכדי לחשוף בפני התקשורת העולמית את המעורבות הדרום אפריקנית באנגולה. הממשלה ניסתה בתחילה להכחיש את הפלישה אבל העובדה שארבעת החיילים נתפסו 750 קילומטרים מן הגבול בתוך אנגולה גרמה לממשלה להודות שהיא מתערבת באופן פעילה במלחמת האזרחים באנגולה. ה- MPLA השתמשו בשבויים שלהם בכדי להצדיק את המעורבות הקובנית.
סוף ההתקדמות
בכדי לעצור את הכוחות הדרום אפריקנים הקובניים פוצצו גשרים שונים ברחבי אנגולה, כוחות ההנדסה הדרום אפריקנים לא היו ערוכים לבניית גשרים וההתקדמות נעצרה. בנוסף, דרום אפריקה נאלצה להתמודד מול ביקורת הולכת וגדלה בעיתונות הבינלאומית על המבצע ובמקביל ארצות הברית שינתה את המדיניות שלה בקשר לאנגולה. כל אלו הובילו לפינוי הכוחות הדרום אפריקנים מאנגולה ולהפסקת המבצע. ב־23 בינואר ניתנה הפקודה לסגת מאנגולה והכוחות הדרום אפריקנים התחילו להתפנות, החיילים האחרונים עזבו את אנגולה ב־23 בפברואר.
תוצאות המבצע
הניסיון הדרום אפריקני למנוע מה-MPLA לתפוס את השלטון באנגולה לאחר עזיבת הפורטוגזים נכשל. ה-MPLA לא רק תפס את שלטון תוך כדי חיסול FNLA ודחיקת UNITA מן השדה הפוליטי אלא גם זכה להכרה מרוב מדינות אפריקה והארגון לאחדות אפריקה, למרות שאלו ברובן לחצו על דרום אפריקה להתערב באנגולה. מדיניות הדטנט של פורסטר כלפי מדינות אפריקה השחורה חטפה מהלומה, ולמרות שרוב המדינות השחורות המשיכו לנהל יחסים עם דרום אפריקה הם הסתכלו עליה בחשדנות.
במקביל, התגובה הקרירה של העולם המערבי למבצע סוואנה גרם לממשלה הדרום אפריקנית להבין שהיא לא יכולה לסמוך על תמיכה מן העולם המערבי במהלך המאבק כנגד המעורבות הקומוניסטית באפריקה. במקביל, חוסר הנכונות של המערב לסייע לדרום אפריקה, בפרט משיכת הסיוע האמריקני בזמן קרב קיפנגונדו, עודדו את ברית המועצות להגביר את הסיוע הצבאי ל- SWAPO.
המבצע גרר ביקרות פנימית בתוך דרום אפריקה כנגד הממשלה ממספר כיוונים. האופוזיציה, כלל מפלגות השמאל שבפרלמנט, אומנם לא התנגדה למבצע אבל הביעה ביקרות על החשאיות שבה הממשלה ביצעה אותה. לעומת זאת הימין הקיצוני האפריקאנרי ביקר את הממשלה על כך שהיא מקריבה חיי לבנים בכדי לסייע לשחורים. הקהילה העסקית כמו כן ביקרה את המבצע עקב הפגיעה בכלכלה שנגרמה מהגדלת תקציב משרד הביטחון. סקרים הראו שרוב האוכלוסייה האפריקאנית הביעה תמיכה במבצע בזמן שרוב קטן יותר מקרב האוכלוסייה דוברת אנגלית הביעה תמיכה במבצע.
היחס של האוכלוסייה השחורה כלפי המבצע הוא מורכב יותר, מצד אחד התנגדות גלויה למבצע שנבע מסולידריות והתנגדות לאפרטהייד, לצד תמיכה במבצע עקב התנגדות לקומוניזם, אבל נראה שרוב האוכלוסייה השחורה הייתה אדישה למבצע, אדישות אשר נבעה מחסור התעניינות ביחסי חוץ והתמקדות בפוליטיקה שבטית. הקונגרס הלאומי האפריקני ניסה לנצל את מה שתפס ככישלון של השלטון הלבן להביס חיילים שחורים באנגולה בכדי להביא למרד בקרב האוכלוסייה השחורה. נטען שהכישלון של מבצע סוואנה היה אחד מן הגורמים אשר הובילו למהומות בסווטו, למרות שטענה זאת שנויה במחלוקת.
הכישלון של דרום אפריקה להביס את ה-MPLA איפשר ל-SWAPO להתבסס בדרום אנגולה ולזכות בהגנה ואימונים ממשלת אנגולה ובעלי בריתה הסובייטים והקובנים. אבל למרות החסות ובסיוע שה-MPLA וקובה נתנו ל-SWAPO, הם סירבו לתקוף את דרום אפריקה או להגיב בכל צורה אשר עלולה להוביל לפלישה דרום אפריקנית נוספת. חשש זה מפלישה נוספת נבע מחוסר היכולת של הכוחות הקובנים והכוחות של ה-MPLA לעצור את הכוחות הדרום אפריקנים והעובדה שהפלישה נעצרה רק לאחר שהקובנים פוצצו גשרים במדינה והדרום אפריקנים לא היו ערוכים לכך.
התבססות של SWAPO באזור הגבול בשטח הובילה להקמת Die Kaplyn על ידי כוחות הגנה של דרום אפריקה, שטח מפורז שנמתח לאורך כל גבולה הצפוני של נמיביה עם אנגולה ולהגדלת כוחות הביטחון מ־16,000 איש ל־50,000 איש. במקביל ממשלת דרום אפריקה הגבירה את התמיכה הדרום אפריקנית בארגון UNITA בכדי למנוע יציבות באנגולה.
עקב התפקיד שגדוד הסיור הראשון מילא במבצע סוואנה, המבצע הוביל להגדלת הכוחות המיוחדים הדרום אפריקנים. כוחות FNLA אשר מצאו את עצמם שבורים בסוף המבצע העבירו את הנאמנות שלהם לדרום אפריקה והיו הבסיס להקמת גדוד 32.
במהלך המבצע נפלו בשבי שמונה חיילים דרום אפריקנים, כוחות ההגנה אשר תפסו שלושה יועצים קובנים ניסו להחליף אותם בחיילים שלהם אבל ה-MPLA סירב ודרש תשלום כסף תמורת שחרור השבויים. הממשלה הדרום אפריקנית סירבה ושמונת השבויים שוחררו לבסוף ב־1978 לאחר שה-MPLA ויתר על דרישותיו הכספיות והסכים לחלופי שבויים.
בתרבות הפופולרית
קרב גשר 14 תועד בסרט הדרום אפריקני Brug 14 (באפריקאנס "גשר 14") מ־1976.
לימודים אזוריים
לימודים אזוריים (באנגלית: Area studies) הם שדה מחקר בינתחומי שמתמקדים באזור גאוגרפי, לאומי או תרבותי.
במונח זה מתוארים בדרך כלל לימודים משולבים הכוללים הן את מדעי הטבע ומדעי הסביבה של האזור הנחקר והן את מדעי הרוח ומדעי החברה שלו. תוכניות לימודים אזוריים אופייניות כוללות עיסוק בהיסטוריה, מדע המדינה, אנתרופולוגיה, סוציולוגיה, לימודי תרבות, שפות, ספרות ותחומים קרובים.
בניגוד למקובל בלימודי תרבות, לימודים אזוריים כוללים גם את חקר הפזורה של יוצאי האזור הנחקר ואת חקר ההגירה ממנו.
שדות מחקר עיקריים
הגדרת שדות המחקר לפי אזורים משתנה מאוניברסיטה לאוניברסיטה ולעיתים גם בתוך אותו מוסד מסיבות של ביקוש ולצורך נוחות סידור הקורסים, אולם מקובל לחלק את הלימודים האזוריים לפי חלוקה גסה של כדור הארץ, ולחלוקות משנה בתוך החלוקה הרחבה:
אגנס, נסיכת אנהלט-דסאו
אגנס, נסיכת אנהלט-דסאו (בגרמנית: Maria Anna von Anhalt-Dessau; 24 ביוני 1824 - 23 באוקטובר 1897) הייתה בתו של לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט, ואשתו של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה.
ביוגרפיה
אגנס נולדה ב-24 ביוני 1824 בדסאו, ללאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו ולפרדריקה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה, בתם של לודוויג קרל, נסיך פרוסיה ופרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ.
ב-28 באפריל 1853 התחתנה אגנס עם ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, והיו להם שני ילדים. אגנס נחשבה לאחת הנשים היפות ביותר בדורה, וניחנה בכישרון ניכר לציור. במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה טיפלה אגנס בפצועים, כמו אצילות רבות בתקופה זו. בשנת 1893 כתבה אגנס את הספר "עין ישראל" (לייפציג, 1893), ספר שעסק באנטישמיות ובנצרות בגרמניה. ב-23 באוקטובר 1897 מתה אגנס בעיר הומלסהיין, והיא בת 73 שנים.
משפחתה
ב-28 באפריל 1853 התחתנה אגנס עם ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ונולדו לה ממנו שני ילדים:
מתי מדבר האחרונים
מתי מדבר האחרונים היא פואמה מאת המשורר חיים נחמן ביאליק. נחתמה בתשרי תרנ"ז 1896.
חלקה הראשון הולחן על ידי המלחין יהודה שרת.
לאחר שפורסמה, התקבלה בציבוריות היהודית כמלל מכונן של רוח התקופה והתנועה הציונית, באשר הטיפה לכינונו של דור יהודי חדש, שיעשה להקמתה של ריבונות יהודית חדשה בארץ ישראל.
התקבלותה
חלק ממנה, במיוחד הראשון, שובץ בחלק מההגדות הקיבוציות לפסח, ובכלל זאת בהגדה של הקיבוץ הארצי השומר הצעיר.
אלכסנדרו דרגיץ'
אלכסנדרו דרגיץ' (ברומנית: Alexandru Drăghici; 26 בספטמבר 1913 - 12 בספטמבר 1993) היה פוליטיקאי קומוניסטי רומני בכיר, שכיהן כתובע ציבורי בבית הדין העממי של רומניה, יושב ראש לתקופה קצרה של האספה הלאומית הגדולה של רומניה, ולמשך שנים רבות (1965-1952) שר הפנים של רומניה, וכן סגן ראש ממשלת רומניה.
חייו
דרגיץ' נולד ביישוב טיסאו ועבד כפועל במסילות הברזל של רומניה. ב-1930 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הרומנית והחל מ-1931 השתתף בפעילות של פועלי מסילות הברזל, בהפגנות ובשביתות והיה ממנהיגי הצעירים. ב-1935 נעצר ונשפט במקצה של אנה פאוקר ונידון ל-9 שנים ושלושה חודשי כליאה, ממנה השתחרר רק לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944.
דרגיץ' היה מקורב ונאמן לגאורגה גאורגיו-דז' וקודם על ידו בהתמדה. לאחר שחרורו מהכלא ב-1944 התמנה למזכיר המפלגה הקומוניסטית בבוקרשט. ב-27 באפריל 1945 התמנה לתפקיד תובע ציבורי בבית הדין העממי. באביב 1948 היה חלק מהוועדה שחקרה את לוקרציו פטרשקנו ואת יתר החשודים שנעצרו איתו. הוא קיבל דרגת גנרל-מיור בסקוריטטה בדצמבר 1950, קודם לגנרל-לוקוטננט באוקטובר 1952 ולגנרל-קולונל באוגוסט 1955. בו זמנית הוא ממלא תפקידים במישור הפוליטי, מינואר 1951 עד מאי 1952 הוא סגן שר הפנים, ממאי עד ספטמבר 1952 הוא שר הפנים ומספטמבר 1952 היה לשר לביטחון המדינה. ממרץ 1957 ועד יולי 1965 כיהן כשר הפנים של רומניה ובמקביל, ממרץ 1961 ועד יולי 1965 היה סגן ראש ממשלת רומניה. הוא היה נציג באספה הלאומית הגדולה של רומניה..
דרגיץ' מילא תפקיד חשוב בביום משפטי הראווה שנערכו למואשמים בסבוטז' מבין עובדי תעלת דנובה-הים השחור וגם בחקירות, משפטים והוצאות להורג של פטרשקנו ואחרים וגם ציווה על הריגתו של קומוניסט ותיק, הריגה שבוצעה ללא משפט. לאחר מות גאורגיו-דז' הודח מתפקידיו, הורד מכל דרגותיו וקיבל משרה זניחה.
דרגיץ' וניקולאה צ'אושסקו היו מקורבים במשך זמן רב, אך לאחר שהאחרון ירש את גאורגיו-דז' התחיל לראות בדרגיץ' מתחרה אפשרי, לכן הצטננו היחסים וצ'אושסקו פעל להדחתו של דרגיץ'.
לאחר המהפכה הרומנית (1989) עזב את רומניה ועבר להונגריה, שם חיה בתו, עם רעייתו, מריה, שהייתה יהודיה הונגריה. רומניה תבעה מהונגריה את הסגרתו, כדי להעמידו לדין על פשעיו, אך זו דחתה את הבקשה.
הארלי באמצע
הארלי באמצע (באנגלית: Stuck in the Middle, בתרגום חופשי: "תקועה באמצע") היא דרמה קומית אמריקאית מבית ערוץ דיסני, בה מככבים ג'נה אורטגה, רוני האווק, קיילה מייסונט, אייזק פרסלי, ניקולס בקטל, מלצ'י ברטון, אריאנה גרינבלט, סרינה וינסנט, וג'ו נייבס. הסדרה משודרת בארצות הברית החל מה-14 בפברואר 2016, ובישראל החלה את שידוריה ב-4 ביולי 2016. העונה הראשונה הסתיימה ב-22 ביולי 2016 בארצות הברית וב-14 בנובמבר 2016 בישראל.
ב-16 בדצמבר 2016 שודרו 6 קצרים תחת השם Stuck in the Store, בתרגום חופשי: תקועה בחנות.
ב-15 ביוני 2016 הסדרה חודשה לעונה שנייה אשר עלתה ב-3 בפברואר 2017 ובישראל ב-4 באפריל 2017. העונה הסתיימה ב-27 באוקטובר 2017 וב-10 בינואר 2018 בישראל.
ב-31 באוגוסט 2017 הסדרה חודשה לעונה שלישית ביחד עם "קיקיוואקה: מחנה קיץ" ו-"מותחים בהליכה". העונה עלתה ב-8 בדצמבר 2017 וב-6 במאי 2018 בישראל.
הסדרה הסתיימה ב-23 ביולי 2018 לאחר 3 עונות ו-59 פרקים.
עלילה
הארלי דיאז, היא ילדה האמצעית מבין שבעה ילדים במשפחת דיאז: רייצ'ל, איתן, ג'ורג'י, לואי, ביסט ודפני. במהלך הסדרה הארלי מתמודדת עם בעיות שצצות בקרב משפחה מרובת ילדים. הארלי דיאז היא ממציאה וכמעט בכל פרק רואים ההמצאות שלה. לדוגמה: בפרק הראשון היא עבדה על שולחן עם צלחות מסתובבות.
טיטוס סרולטוס
אורכו של עקרב זה 5–7 ס"מ והוא בעל גפיים וזנב צהובים - אזהרה על ארסו הקטלני. הוא בעל שמונה רגליים פרוקות וגוף שצבעו חום כהה. הזנב מורכב ממספר בליטות מעוקלות ובקצהו עוקץ המקופל אחורה. עם זאת בעת איום הזנב יכול לנוע מהר מאוד קדימה ולעקוץ. הצבתות שלו ארוכות וזקורות מצידי הגוף, עוזרות לאחוז בקורבנו אך לא להרוג. לעקרב גפי פה דמויי-ניבים העוזרים לו לאכול את קורבנו. מין זה בדרך כלל מביא צאצאים ברביית בתולים.
התנהגות
העקרב הוא יצור לילי המחפש בעיקר חרקים כמו תיקנאים וחגבאים למאכל והוא יכול לשרוד חודשים ללא מזון, בהתאם לחילופי החומרים האיטיים שלו.
בדרך כלל הוא נמנע מאנשים ויעדיף להתרחק אם מאיימים עליו. אולם עקרבים אלה התגלו לאחרונה בסאו פאולו ואזורים נוספים ברחבי ברזיל בשכיחות גבוהה, מה שמעלה את המפגשים עם אנשים. הדבר נגרם כתוצאה מכריתת היערות בהם הוא חי ועקב התרבות של תיקנים וטרף דומה באשפתות של הערים. המפגשים העיקריים מתרחשים בערים שונות ובפאתי שכונות ובתים. מרבית התקיפות הגיעו מדרום ודרום-מזרח ברזיל, ורק מעטות מהצפון. בברזיל הוא מתקיף יותר מאשר נחשים ארסיים ועכבישים.
עקרב זה הוא מהמינים הקטלניים בעולם. הארס שלו גורם להתקפים חזקים, כאבים, הזעה, בחילות והקאות, כאבי בטן, חום, היפרגליקמיה וגם לאירועים לבביים. הוא יכול להרוג אם הארס מגיע לכלי הדם והריאות, שם הוא יכול לגרום לחנק. לעיתים נדירות מתרחשת פגיעה במערכת העצבים. מרבית ההרוגים הם ילדים או קשישים, כששיעור המוות הוא 1–2%. דבר זה הופך אותו לקטלני שבעקרבים של ברזיל ואחד מהקטלניים בעולם כולו.
ברטראן דה-בורן
ברטראן דה-בורן (באוקסיטנית: Bertran de Bòrn; 1140 – 1215) היה אציל ולוחם צרפתי, מחבל לימוזין, ואחד הטרובדורים הידועים ביותר באקוויטניה של המאה ה-12. התפרסם בשירתו המחרחרת מלחמה בקרב מלכים ובני אצולה. בגלל שירתו הלוחמנית מוזכר דה-בורן בין הדמויות התועות בשאול ב"קומדיה האלוהית" של דנטה אלגיירי.
מקורות היסטוריים
המקורות אודות הביוגרפיה של דה-בורן מעטים. ניתן לדלות פרטים על מהלך חייו משלושה מקורות עיקריים. דה-בורן מוזכר בכרוניקה (אחת בלבד) שנכתבה על ידי נזיר שחי בלימוז' בתקופת חייהם של מלך אנגליה הנרי השני, ובנו ריצ'רד (לימים לב-ארי). למרות העובדה שדה-בורן היה מפורסם בימי חייו, יש להניח כי הייתה לו השפעה מוגבלת על האירועים ההיסטוריים בזמנו, בעיקר נוכח העובדה שהוא מוזכר בכרוניקה אחת בלבד. בכל הכרוניקות האחרות מימיו של הנרי השני שמו של דה-בורן כלל אינו מוזכר. מקור נוסף למידע היסטורי אודותיו מצוי בארכיון מנזר דאלון (Dalon), אליו פרש דה-בורן בערוב ימיו. המנזר מצוי בקרבת טירתו של דה-בורן. המקור האחרון הוא אוסף של למעלה מארבעים שירים של דה-בורן ששרדו עד לעת החדשה. במהלך המאה ה-17 הוצמדו לשירים אלה הקדמות בסגנון הראזו (Razo) בהן נכללו הסברים על תוכן השירים ופרטים היסטוריים וביוגרפיים שונים על הדמויות המופיעות בהם. היסטוריונים מטילים ספקות רבים באמינותם של ההסברים, ומצביעים על טעויות רבות והגזמות, בהן לוקים טקסטים אלה.
קורותיו
דה-בורן היה בנם הבכור של ברטראן, האדון ובעל הנחלות של טירת הוטפור (Hautefort), ואשתו ארמנגארדיס (Ermengardis). היו לו שני אחים צעירים, קונסטנטין ואיטייה (Itier), אם כי המקורות לגנאלוגיה של המשפחה אינם מבהירים מי מהם היה הצעיר ביותר. על פי תעודה המתוארכת בין השנים 1159–1169 מתוארים האחים קונסטנטין וברטראן דה-בורן כבעלי האחוזה במשותף, מצב שגרר עימו סכסוך ממושך ומאבקי שליטה ביניהם. בשנת 1179 נישא דה-בורן לאשתו הראשונה ריימונדה, ממנה נולדו לבני הזוג שני בנים ברטראן ואיטייה, אשר הוכתרו כאבירים בשנת 1192, ובת בשם אימלינה (Aimelina). ריימונדה מתה ככל הנראה בשנת 1192 ודה-בורן נשא אישה שנייה בשם פיליפה.
הוטפור שוכנת על הגבול בין החבלים לימוזין ופריגור (Périgord) וכתוצאה מכך דה-בורן היה מעורב בסכסוכים המתמשכים בקרב משפחת המלוכה האנגלית, אשר בימי הנרי השני (בית פלנטאג'נט) שלטה באזורים אלה במערב ובדרום צרפת.
הסכסוכים המתמשכים במשפחת המלוכה מתלקחים שוב למרידה של הנרי, "המלך הצעיר" כנגד אביו וריצ'רד אחיו. דה-בורן, בזכרו את התקפותיו של ריצ'רד ואת הסיוע שהעניק לקונסטנטין, מתייצב לצידו של "המלך הצעיר". אך המרד מסתיים במהרה לאחר ש"המלך הצעיר" חלה, התמוטט ומת בטירת מרטל (Martel) ב-11 ביוני 1183. דה-בורן חיבר שתי קינות על "המלך הצעיר" שהגיעו לידיעתו של המלך. על רקע זה מתוארת פגישת פיוס בין הנרי השני לבין דה-בורן, בה הודה המלך לדה-בורן על כתיבת הקינות שנגעו לליבו. המלך סלח לדה-בורן על תמיכתו בבנו המורד ואף השיב לו את נחלתו בהוטפור. קונסטנטין דה-בורן, נאלץ לעזוב את הטירה והפך לאביר שכיר-חרב. היסטוריונים מודרניים שוללים את האפשרות כי סיפור המפגש הוא אמת-היסטורית אך מאשרים כי לאחר מותו של "המלך הצעיר" הופך דה-בורן נאמן לריצ'רד, והא שב להיות בעל הנחלה והטירה בהוטפור.
תקופה קצרה לאחר שובו לנחלתו חיבר דה-בורן מספר שירי אהבה, נושא אליו לא שב עוד מאוחר יותר בכתיבתו. בשנת 1186 חיבר דה-בורן קינה נוספת לזכרו של ג'פרי, בנו הרביעי של הנרי השני, שנהרג בתאונת רכיבה.
בשנת 1191, שעה שמלכי אנגליה וצרפת, ריצ'רד לב-ארי ופיליפ השני, השתהו ביציאה למסע הצלב השלישי, גער בהם דה-בורן בשיריו על הססנותם, בעודו משמיע דברי הלל לשליט הצלבני קונרד ממונפראטו (Conrad of Montferrat) על תעוזתו בהגנת העיר צור. כאשר שוחרר ריצ'רד לב-ארי משביו, בשנת 1194, קידם את פניו דה-בורן בשיר לרגל האירוע.
לאחר שהתאלמן בשנית בשנת 1196 נכנס דה-בורן למנזר הציסטרציאני דלון (Dalon) באזור הדורדון. במהלך חייו העניק דה-בורן מענקים רבים למנזר זה, שנתמך על ידי משפחתו כבר מספר דורות. שירו האחרון המתוארך נכתב בשנת 1198. הוא חדל להיות מוזכר בתעודות המתוארכות לאחר 1202 וככל הנראה לא היה בחיים בשנת 1215, בה מוזכר שמו בהקשר לתשלום עבור הדלקת נר זיכרון על קברו. קובץ שיריו של דה-בורן ששרד מימי הביניים כולל 47 יצירות אשר 36 מהן משויכות אליו בכתבי היד באופן חד משמעי ובאחרות השיוך אינו ודאי לחלוטין.
שירתו
כטרובדור, עוסקת שירתו בנושאים פוליטיים אך גם במאבקיו עם אחיו קונסטנטין. מרבית שירתו מוגדרת כ"שירת שירות" (sirventes) המהללת את המלחמה ומשבחת או מבקרת שליטים, יריבים או תופעות חברתיות ופוליטיות. כאשר טרובדורים בני דורו שרו על אהבה הוא שר על המלחמה ועל "תענוגותיה", בעוד הם ניסו לעורר רחמים ותשוקה בלב אהובותיהם, דה-בורן חתר, הסית וזרע מדון בקרב האצולה. תוך כדי העיסוק בסכסוכים בבית פלנטאג'נט העניק דה-בורן לכמה מהם כינויים שדבקו בהם ונשמרו עד לעת המודרנית. הנרי "המלך הנרי הצעיר" זכה לכינוי "הספן" ואילו בנו ריצ'רד לב-ארי כונה על ידו "כן ולא" (Oc-e-Non).
המעורבות שהפגין דה-בורן במאבקי הדמים של אצילי צרפת ואנגליה עוררו את המשורר דנטה אלגיירי להתייחס אליו בשירתו. ב"קומדיה האלוהית" (בפרק על התופת) מתואר דה-בורן על ידי דנטה כסכסכן הזורע פירוד בין אב לבנו, ויועץ עצות מרושעות כאחיתופל. הוא נענש על כך כשהוא משוטט בשאול, אוחז בראשו הכרות כעששית. תיאור זה, בהשראת הקומדיה האלוהית, מופיע גם באחד מרישומיו של הצייר הצרפתי גוסטב דורה.
השפעתו המאוחרת
הופעתו של דה-בורן ב"קומדיה האלוהית" עוררה עניין באופיו ובשירתו בקרב יוצרים, משוררים וסופרים מאוחרים. המשוררת האנגליה אלינור אן פורדן (Eleanor Anne Porden) מתארת אותו בפואמה האפית שלה "לב-ארי" (למעלה מ-900 עמודים – התפרסמה בשנת 1822) כמחרחר ריב ומדון שהפך לנזיר בשל ייסורי מצפון על נפילתו של ריצ'רד לב-ארי בשבי. דה-בורן מופיע כדמות משנית בספרו של הסופר האנגלי מוריס היולט (Maurice Hewlett) "חייו ומותו של ריצ'רד כן-ולא" (The Life and Death of Richard Yea-and-Nay פורסם בשנת 1900). הוא מתואר שם כמשורר חמום מוח, רגזן, ונוטר טינה.
דמותו של דה-בורן זכתה לטיפול אוהד יותר מידי המשורר האמריקאי עזרא פאונד שתרגם כמה משיריו ואף כתב מספר שירים אודות דמותו ויצירתו. בשנת 1936 התפרסם מחזה סביב דמותו בשם "ברטראן דה-בורן – קומדיה היסטורית בעשר תמונות" מאת המחזאי הצרפתי ז'אן וולמי-בייס (Jean Valmy-Baisse). מוזיקת הליווי למחזה הולחנה על ידי המלחין היהודי-צרפתי דריוס מיו (מאוחר יותר היא עובדה ליצירה סימפונית שהתפרסמה בשם סוויטה פרובאנסלית).
בשנת 2008 מוזכר דה-בורן בספרו של הסופר האמריקאי פול אוסטר, "בלתי נראה", בו מצוטט גם שירו המעודד את הברונים למלחמה.
בשאר חלבי
בשאר חלבי (בערבית: بَشَّار حلبي; נולד ב-1996) הוא שחיין פאראלימפי דרוזי-ישראלי, חבר המשלחת הישראלית ל והדרוזי הראשון לייצג את ישראל בתחרוית שחייה עולמיות.
חלבי נולד בדלית אל-כרמל. הוא נולד פג בשבוע ה-24 להריון וכתוצאה מכך סבל משיתוק בפלג גופו התחתון. בצעירותו ניהלה המשפחה מאבק על קידום נגישות בקהילה, מאבק שאחריו הוזמן להתאמן בשחייה בבית הלוחם בחיפה. בהמשך עבר להתאמן במרכז השיקום של איל"ן בחיפה תחת המאמן יעקב ביננסון.
התחרה באליפות אירופה וסיים בשנת 2018 במקום החמישי ובשנת 2021 במקום השישי. בשנת 2019 התחרה באליפות העולם ודורג במקום השביעי.
על אף ניתוח שעבר ברגלו בחודש שקדם לתחרות, בשנת 2021 השתתף במשחקים הפאראלימפיים בטוקיו. הוא התחרה במשחה 100 מטר בסגנון חזה ודורג במקום ה-13 עם תוצאה של 2.37:37 דקות.
פרשת טמרין
פרשת טמרין היא פרשה בנושא השיפוט המוסרי שהתרחשה במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20, ועוררה דיון ציבורי בעקבות הגבלת עבודתו האקדמית של הפסיכולוג ד"ר ג'ורג' טמרין על ידי הנהלת אוניברסיטת תל אביב. רווחה הטענה, גם מפי טמרין עצמו, שצעדה הקיצוני של האוניברסיטה כלפיו נבע מדרישה של משרד החינוך שקצף על מסקנות מחקרו אודות קיומן של דעות קדומות בקרב בני נוער ואת ההשפעה של העדר ביקורתיות בהוראת התנ"ך בישראל על הנטייה לטפח דעות אלו.
פרשה אחרת על שמו של ד"ר טמרין היא הלכת טמרין, תובענה שהגיש בשנת 1970 לבית הדין המחוזי בתל אביב הקשורה לשאלת מיהו יהודי ובתגובה להוספת סעיף 4א – קרובים של יהודי לחוק השבות בה ביקש ליתן הצהרה על היותו "שייך ללאום הישראלי" לשם רישום בתעודת הזהות ובמרשם האוכלוסין. התובענה נדחתה במחוזי וכך גם הערעור לבית המשפט העליון בנימוק שלא קיימת אומה ישראלית בנפרד מאומה יהודית, וכי לא הוכח בקריטריונים אובייקטיביים דבר קיומו של לאום ישראלי.
קורות חייו
נולד ב-1921 כגיאורג רפאל קמין לאמו אירן לבית שוויגר ולאביו יוליוס קמין, בסובוטיצה, אז יוגוסלביה היום, סרביה. סבו היה הרב צבי הרמן הלוי שוויגר רבה של קהילת סנטה בין השנים 1919-1927. בנערותו היה חבר תנועת הנוער הציונית תכלת לבן. למד פסיכולוגיה בזאגרב והיה בעל השקפות סוציאליסטיות. במלחמת העולם השנייה נלקח למחנה כפייה תחת פלוגות העבודה של צבא הונגריה בהרי הקרפטים. לאחר תום המלחמה התאחד בסובוטיצה עם אשתו ובתו ניצולות רכבת קסטנר. שב ללימודים בזאגרב. באותה העת עבד כבמבקר האמנותי של גדול עיתוני קרואטיה ופרסום מפרי עטו תחת הפסבדונים, 'טמרין', זכה בפרס ספרותי. עם סיום לימודיו ב-1949 עלה ארצה עם משפחתו. כשהצטרף לחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 כבר היה איש מדע מוכר שעמד להשלים את מחקרו על הצורות והשורשים של הדעות הקדומות "הדילמה הישראלית: מדינת גטו או חברה חופשית", שלימים יצא לאור באנגלית ולאחר שכיהן כפסיכולוג ראשי בבתי החולים שלוותה ושיבא. היה מהראשונים שעסקו בנושאים של הכוונה מקצועית ובריאות הנפש בצה"ל.
המחקר על ספר יהושע
ראשיתה של הפרשה בפרסום מחקר שערך טמרין על השפעת השוביניזם על השיפוט המוסרי. הוא ביקש לבחון את קיומן של דעות קדומות בקרב בני נוער ואת ההשפעה של הוראת התנ"ך בישראל על הנטייה לטפח דעות אלו. מקרה המבחן אותו בחר לחקור הוא סיפור כיבוש יריחו המתואר בספר יהושע. הסיבה לבחירה זו היא מקומו המרכזי של ספר יהושע במערכת החינוך הישראלית, הן כספר היסטורי והן כאבן פינה למה שטמרין הגדיר כמיתולוגיה הלאומית המודרנית.
המחקר נערך בקרב 1,066 תלמידים מכיתה ד' ועד כיתה ח', בבתי ספר שונים בארץ ומזרמי החינוך השונים (ממלכתי, ממלכתי דתי והתיישבותי). הוא הציג לתלמידים שני קטעים המבטאים הסכמה עם השמדתם של עמים זרים:
לאחר קריאת הפסוקים הנ"ל, התלמידים נשאלו שתי שאלות פתוחות:
את התשובות החוקרים חילקו לארבע אפשרויות: הסכמה מלאה, הסכמה חלקית ושלילה חלקית, שלילה מלאה ותשובה לא ברורה או לא רלוונטית. 17% מהתשובות נפסלו כיוון שהיו לא ברורות או לא רלוונטיות. מתוך התשובות התקינות לשאלה הראשונה, 66% ביטאו הסכמה מלאה עם מעשי יהושע ובני ישראל, 8% הסכמה חלקית ו-26% שלילה מלאה, ואילו בתשובות לשאלה השנייה 32% הסכימו כי על צה"ל לפעול כמו יהושע, 7% הסכימו חלקית ו-61% ביטאו שלילה מלאה.
כקבוצת ביקורת למחקר, שימשו 168 תלמידים בכיתות ז' ו-ח' מבית ספר בצפון תל אביב, להם הוצג הטקסט הבא:
לאחר קריאת קטע זה, התלמידים נשאלו האם לפי דעתם נהגו גנרל לין וחייליו טוב או לא טוב, והתבקשו לכתוב מדוע הם חושבים כך. 7% מהתשובות ביטאו הסכמה מלאה עם מעשי גנרל לין וחייליו, 18% ביטאו הסכמה חלקית ו-75% שללו באופן מלא מעשים אלו.
מסקנותיו העיקריות של טמרין מהמחקר היו כי השוביניזם והערכים הדתיים-לאומיים משפיעים מאוד על השיפוט המוסרי; הוראת התנ"ך, גם בבתי ספר לא דתיים, משפיעה או לפחות מכשירה את הקרקע לדעות קדומות ושנאת זרים. בנוסף לכך הסיק שהפליית זרים באה לידי ביטוי בתפיסת המדינה כערך עליון ובהשפעות מיליטריסטיות על החינוך האידאולוגי. הוא לא מצא הבדלים בין תשובות הבנים לבנות וציין שהיה הבדל ניכר בין תשובות שניתנו בבתי הספר הקיבוציים לכל השאר.
מחקר זה היה חלק מספר עליו עבד טמרין באותן שנים: "הדילמה הישראלית: מדינת גטו או חברה חופשית". בסופו של דבר ספר זה לא ראה אור בעברית, ופורסם רק ב-1973 באנגלית.