cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גביע המדינה בכדורגל 1966/1967
שלבי הגמר
הקבוצה שאירחה את המשחק במגרשה הביתי צוינה כראשונה בכל זוג.
הערה:
קרב באוצן (1945)
מאחר שלמתקפת הנגד של שרנר לא הייתה השפעה משמעותית על תוצאות המערכה הסופית על גרמניה, החוקרים הגרמניים של הקרב נטו להתמקד בעיקר בהיבט הטקטי שלו, והציגו אותו כניצחון הגרמני האחרון במלחמת העולם השנייה. בניגוד לכך, ההיסטוריוגרפיה הפולנית בתקופת הרפובליקה העממית הפולנית התמקדה בהיבט האסטרטגי של הקרב, והציגה אותו כניצחון אסטרטגי (בלימת מתקפת הנגד הגרמנית), למרות המחיר היקר ששילמו הכוחות הפולניים תמורת השגתו. לאחר נפילת הקומוניזם, מתחו חוקרים פולניים ביקורת חריפה על תפקודו של קרול שוויירצ'בסקי במהלך הקרב, והאשימו אותו באחריות לתבוסת כוחותיו, בשל שאיפתו לכבוש עיר גרמנית גדולה (דרזדן), על חשבון הזנחת ההגנה על אגפו השמאלי החשוף.
רקע
ב-16 באפריל 1945 פתחה החזית האוקראינית הראשונה במתקפה על עמדות ארמיית הפאנצר ה-4, שהגנה על קו נהר נייסה, במסגרת המבצע האסטרטגי של ברלין. בניגוד לחזית הבלארוסית הראשונה, שתקפה מצפון לה, החזית לא יכלה לתקוף עם כל הכוחות שעמדו לרשותה, משום שהיא נדרשה להחזיק בחזית ברוחב 390 ק"מ, מתוכם רק כ-70 ק"מ לאורך נהר נייסה, שם נערכה המתקפה של החזית. המאמץ ההתקפי העיקרי של החזית התמקד באגפה הצפוני, בין פורסט לבאד מוסקאו, שם ריכז פיקוד החזית 5 ארמיות, כולל שתי ארמיות הטנקים שלו, ושני קורפוסי טנקים. כוחות אלו נועדו להתקדם מערבה לקו נהר אלבה, ולאחר חציית נהר שפרה, לפנות לכיוון צפון-מערב ולהתקדם לעבר ברלין. באגף הדרומי של גזרת המתקפה של החזית, נועדו לתקוף הארמייה הפולנית השנייה וחלק מכוחות הארמייה הסובייטית ה-52, שכללו ביחד 9 דיוויזיות רובאים, קורפוס טנקים, קורפוס ממוכן וקורפוס פרשים. הדיוויזיות של הארמייה השנייה היו כמעט במצבה מלאה, בעוד שהדיוויזיות של הארמייה ה-52 (כמו רבות מהארמיות הסובייטיות בשלב זה של המלחמה) היו במצבה חסרה (40-30 אחוז מהתקן המלא שלהן). המשימה שלהם הייתה לאבטח את האגף הדרומי של התקדמות הכוחות העיקריים של החזית מפני מתקפת נגד גרמנית, ולפתח מאמץ התקפי מישני לכיוון העיר דרזדן על נהר אלבה.
באגף השמאלי הקיצוני של גזרת המתקפה של החזית, מצפון לעיר גרליץ, תקפה הארמייה ה-52 עם 4 מתוך 9 דיוויזיית הרובאים שלה, ועם קורפוס המשמר הממוכן ה-7, שסופח אליה מעתודות החזית כקבוצה הניידת שלה. הכוח התוקף של הארמייה כלל למעלה מ-20 אלף חיילים וכ-190 כלי רכב משוריינים. שניים מתוך שלושת הקורפוסים של הארמייה נדרשו להחזיק בקו החזית מהנקודה בה הוא נפרד מקו נהר נייסה סמוך לפנזיג (Penzig), ופנה לכיוון דרום-מזרח, ולכן לא יכלו להשתתף בשלב הפתיחה של המתקפה. היעד הראשוני של הארמייה היה כיבוש צומת הדרכים החשוב בעיר באוצן. ביומיים הראשונים של המתקפה (17-16 באפריל) הצליחו הכוחות התוקפים להבקיע דרך שתי רצועות ההגנה הגרמניות הראשונות ולהגיע לאזור קודרסדורף. לאחר הבקעת מערך ההגנה הגרמני הצטרפו קורפוס המשמר הממוכן ה-7 והדיוויזיה ה-254 למתקפה, כדי לנצל את ההצלחה, והתקדמו במהירות לבאוצן דרך ווייסנברג. ב-18 באפריל בערב כבר הגיעו יחידות החלוץ של הקורפוס הממוכן ה-7 עד למרחק קצר מבאוצן, ועד 20 בחודש השתלטו הכוחות הסובייטיים על מרבית העיר, וכיתרו את חיל המצב הגרמני, שהורכב בעיקר מיחידות פולקסשטורם, בטירת אורטנבורג, ששלטה על העיר.
הפיקוד הגרמני של קבוצת ארמיות מרכז העביר במהירות חלק מעתודותיו הניידות לאזור גרליץ, והחל מ-17 באפריל הנחיתו דיוויזיית הפאנצר ה-20 ודיוויזיית הפאנצר המוצנחת הראשונה "הרמן גרינג" שורת התקפות נגד על האגף הדרומי של המבלט, שיצרה מתקפת הארמייה ה-52, בין נהר נייסה לקודרסדורף, במטרה לנתק את כוחות הארמייה מעורפם. קורפוס הרובאים ה-73 של הארמייה הצליח אמנם לבלום את התקפות הנגד הגרמניות לאחר התקדמות של מספר קילומטרים, אולם הם ריתקו את כוחותיו, אילצו אותם לעבור למגננה, ולא אפשרו להם להמשיך להתקדם מערבה במקביל להתקדמות הקבוצה הניידת של הארמייה. כתוצאה מכך, נוצר פער בלתי מוגן כמעט, ברוחב של כ-20 ק"מ באגף הדרומי של הארמייה, בין קודרסדורף לבאוצן.
ב-19 באפריל החל פיקוד החזית האוקראינית הראשונה בהחלפת היחידות של הארמייה ה-52, שהחזיקו בקו החזית ממזרח לנהר נייסה, על ידי יחידות של הארמייה ה-31, שהועברה מפרוסיה המזרחית כדי לתגבר את כוחות החזית. ההחלפה נועדה לשחרר את אותן יחידות, ולאפשר להעביר אותם מערבה, כדי לסייע לארמייה ה-52 להדוף את התקפות הנגד הגרמניות, ולמלא את הפער שנוצר ממזרח לבאוצן. אולם יחידות החלוץ של הקורפוס ה-48 של הארמייה הגיעו לזירת המערכה רק בשעות הערב של 20 באפריל. הפער בחזיתה של הארמייה ה-52 חשף את האגף השמאלי של כוחות הארמייה הפולנית ה-2, שהתקדמו מצפון לה לכיוון דרזדן, להתקפת נגד גרמנית. לפי מספר מקורות, כבר ב-19 באפריל נאלץ פיקוד הארמייה ה-2 לשלוח את קורפוס הטנקים ה-1 שלו דרומה, כדי לסייע בסתימת הפער בחזית הארמייה ה-52. הכוחות הפולניים הצליחו לבלום התקפת נגד גרמנית באזור דיזה (Diehsa) במחיר אבדות כבדות, אך למחרת הם נדרשו לחזור צפונה ולחדש את התקדמותם לכיוון דרזדן. נוכחות קורפוס הטנקים ה-1 באזור שממזרח לבאוצן מוזכרת במחקר סובייטי רשמי על המערכה על ברלין שפורסם זמן קצר לאחר תום המלחמה, אך החוקר הרוסי אלכסיי איסייב, שכתב מחקר עדכני על המערכה, טוען שאין ראיות לכך שהקורפוס אכן לחם באזור זה ב-19 וב-20 באפריל.
הארמייה הפולנית השנייה הוקמה בין אוגוסט לדצמבר 1944, והשתתפה בלחימה בחזית המזרחית רק החל מפברואר 1945. היא הורכבה ברובה ממגויסים טריים (שחלקם לחמו בשורות המחתרת הפולנית) מהאזורים המזרחיים של פולין, ששוחררו על ידי הצבא הסובייטי, ועברו תהליך אימון צבאי מזורז. הארמייה סבלה ממחסור חמור בקצינים מנוסים ומוכשרים, משום שרוב הקצינים ששרדו מסגל הפיקוד של הצבא הפולני ערב פרוץ המלחמה ב-1939, שירתו במסגרת צבא אנדרס או במסגרת הארמייה הפולנית הראשונה, שלחמה בחזית החל משנת 1943. לכן כמחצית מסגל הפיקוד שלה הורכב מקצינים סובייטיים, חלקם ממוצא פולני. ערב פתיחת המתקפה הסובייטית באפריל 1945, כללה הארמייה 84–90 אלף חיילים, כ-290 טנקים ו-136 תותחים מתנייעים (לפי מקור אחר כ-490 כלי רכב משוריינים בסך הכל), שאורגנו במסגרת 5 דיוויזיות רגלים, קורפוס טנקים, בריגדת טנקים עצמאית ומספר יחידות קטנות יותר.
ביום הראשון של המתקפה הסובייטית, הצליחו הכוחות הפולניים, שפעלו מצפון לארמייה ה-52, לחצות את נהר נייסה במספר מקומות, ולהבקיע את קו ההגנה הגרמני הראשון. המאמץ ההתקפי העיקרי של הארמייה התמקד באגף השמאלי שלה, באזור שמדרום לרוטנבורג. הדיוויזיות ה-8 וה-9 שימשו כדרג הראשון של המתקפה, ואילו הדיוויזיה ה-5 וקורפוס הטנקים ה-1 נועדו לשמש ככוח לניצול ההצלחה בדרג השני. הדיוויזיות ה-7 וה-10, באגף הימני (הצפוני) של הארמייה, נועדו לשמש ככוח רתק והסחה, ולהצטרף למתקפה רק לאחר הבקעת מערך ההגנה הגרמני. מערך ההגנה הגרמני בגזרת הארמייה השנייה כלל מספר רצועות הגנה, בעומק מרבי של כ-30 ק"מ, ולכן נדרשו לכוחות הפולניים באגף השמאלי של הארמייה שלושה ימים להשלים את הבקעתו, ולכבוש את נייסקי (Niesky) לאחר קרב קשה. קורפוס הטנקים הראשון הוביל את התקדמות הארמייה, ולאחר הבקעת מערך ההגנה הגרמני החל להתקדם במהירות לכיוון דרזדן, לאחר שחצה את נהר שפרה מצפון לבאוצן. הכוחות שפעלו באגף הצפוני של הארמייה הצטרפו למערכה זמן רב אחרי הכוחות שפעלו באגפה הדרומי, ולכן פיגרו מרחק רב אחריהם. כתוצאה מכך, עד 20 באפריל נמתחו יחידות הארמייה על פני מרחק של כ-50 ק"מ ממזרח למערב, עם פערים גדולים ביניהם. הדיוויזיות ה-7 וה-10 ורגימנט אחד מהדיוויזיה ה-5 נמצאו עדיין במרחק כ-10 ק"מ בלבד מהגדה המערבית של הנייסה, באזור Rietschen ו-Muskauer forst, ועסקו בחיסול יחידות גרמניות, שכותרו במרחב זה. הדיוויזיות ה-8 וה-9 נעו בעקבות קורפוס הטנקים ה-1 לכיוון דרזדן, ואילו הכוח העיקרי של הדיוויזיה ה-5 ובריגדת הטנקים ה-16 נמצאו בתנועה בין שני חלקי הארמייה. הפער הגדול בין חלקי הארמייה השונים, גרם לכך, שמספר יחידות גרמניות (שהשתייכו לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ברנדנבורג ולדיוויזיה ה-615 למשימות מיוחדות), שנותקו ונדחקו צפונה כתוצאה מהתקדמות האגף השמאלי של הארמייה השנייה מערבה, התרכזו באזור שפריפורט, בעורפם של כוחות החלוץ הפולניים.
הפיקוד הגרמני העליון הודאג מאוד מההתקדמות המהירה של החזית האוקראינית הראשונה, שאיימה לפצל את גרמניה הנאצית לשתיים ולכתר את ברלין מכיוון דרום. לכן היטלר וה-OKH הורו לפרדיננד שרנר, מפקד קבוצת ארמיות מרכז (שכללה את ארמיית הפאנצר ה-4, הארמייה ה-17 וארמיית הפאנצר ה-1) להנחית התקפת נגד חזקה על האגף הדרומי של החזית הסובייטית, במגמה להגיע לאזור שפרמברג, ולחבור שם עם כוחות מהארמייה התשיעית (שתוגברה באלמנטים של ארמיית הפאנצר הרביעית), שיתקפו במקביל דרומה מאזור קוטבוס. שתי הזרועות של מתקפת הנגד הגרמנית נועדו לנתק את כוחותיו המתקדמים של קונייב מעורפם, ולאחר מכן להשמיד אותם.
מהלכי הקרב
שרנר ריכז את רוב העתודות הניידות שנותרו לו באזור גרליץ-לובאו, מדרום למבלט שיצרה התקדמות החזית האוקראינית הראשונה בחזיתו. הכוחות שנועדו להשתתף במתקפה הנגד שלו השתייכו בעיקר לקורפוס הפאנצר גרוסדויטשלנד ולקורפוס הפאנצר ה-57 (שלמרות שמו, לא כלל דיוויזיות פאנצר). קיימת מחלוקת בין החוקרים לגבי ההרכב והכוח של הכוח הגרמני ומספר כלי הרכב המשוריינים שעמדו לרשותו. לפי מחקר גרמני שעסק בקרב, הכוח שנטל חלק בשלבים הראשונים של המתקפה הגרמנית כלל את דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ברנדנבורג, דיוויזיית הפאנצר ה-20, דיוויזיית הפאנצר המוצנחת הראשונה הרמן גרינג, מספר יחידות עורפיות של דיוויזיית הפאנצר אס אס העשירית, דיוויזיות הרגלים ה-17 וה-72, צוות קרב מדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-545, שלוש בריגדות של תותחי סער ושני גדודים של משחיתי טנקים. הכוח הגרמני כלל לפחות 62 טנקים ו-293 תותחי סער ותותחים מתנייעים (211 מתוכם מבצעיים). בשלבים המאוחרים יותר של מתקפת הנגד תוגבר הכוח הגרמני ביחידות נוספות, כולל דיוויזיית הפאנצר המוצנחת השנייה הרמן גרינג (64 טנקים ותותחי סער), ודיוויזיות הרגלים ה-404 וה-464. מקורות פולניים נטו להגדיל את סדר הכוחות הגרמני, שנטל חלק בקרב, וכללו במסגרתו גם את דיוויזיית הפאנצר ה-21, דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-10 ודיוויזיית הפאנצר אס אס ה-2 ("דאס רייך"). אולם שתי הראשונות לחמו באזור קוטבוס-שפרמברג, מצפון לגזרה אותה תקפה החזית האוקראינית הראשונה, ונדחקו אל תוך "כיס האלבה", ואילו האחרונה לחמה בצפון-מזרח צ'כוסלובקיה במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה.
כאמור, בין 17 ל-19 באפריל ריכזו הגרמנים את המאמץ ההתקפי העיקרי שלהם בגזרה שבין נהר נייסה לקודרסדורף, בניסיון לנתק את הכוחות המתקדמים של הארמייה ה-52 והארמייה הפולנית השנייה מעורפם, באמצעות מבקע במקביל לגדה המערבית של הנייסה. אולם לאחר שנסיונותיהם להבקיע את החזית הסובייטית בגזרה זו נכשלו, החליט הפיקוד הגרמני להסיט את נקודת הכובד של המתקפה מערבה, כדי לנצל את הפער המתרחב, שנוצר בין שלוש הדיוויזיות, שלחמו תחת פיקוד הקורפוס ה-73 של הארמייה ה-52, לבין הכוחות הסובייטיים באזור באוצן. ב-21 באפריל (או, לפי מספר מקורות, כבר ב-20 בחודש) תקפו הגרמנים את הגזרה שבין קודרסדורף לווייסנברג, כבשו את דיזה וקולם (kollm),וניתקו את הכביש בין נייסקי לבאוצן ממערב ל-Sproitz. הכוח הגרמני - שכלל את הדיוויזיה ה-17, הדיוויזיה ה-72, דיוויזיית הפאנצר ה-20 וחלק מדיוויזיית ברנדנבורג - ניתק את היחידות הסובייטיות באזור באוצן מעורפם, וחבר לרגימנט הפאנצרגרנדיר ה-1 של דיוויזיית ברנדנבורג ויחידות גרמניות נוספות, שתקפו במקביל דרומה מאזור שפריפורט, כדי להיחלץ מהכיתור הסובייטי.
ב-22 באפריל המשיכו היחידות הגרמניות בהתקדמותם צפונה, והגיעו עד לאזור קליטן (Klitten), לאחר שחדרו לעומק של כ-20 ק"מ. הם הפתיעו את הדיוויזיה הפולנית ה-5, שהייתה במהלך תנועה מערבה, ויחידותיה נמצאו במרחק רב זה מזה. שני הרגימנטים הקדמיים של הדיוויזיה הספיקו לחצות את נהר שפרה, אולם מפקדת הדיוויזיה, עם גדוד הנדסה קרבית שאיבטח אותה, ומספר יחידות עורפיות, עדיין נמצאו בגדה המזרחית של הנהר. יחידות אלו הותקפו על ידי מספר יחידות גרמניות מהחזית ומהעורף וספגו אבדות כבדות. הם ניסו לסגת לכיוון דרום-מזרח, אך כותרו באזור פורסטגן (Forstgen)-דובאן ביחד עם בריגדת הטנקים ה-16, והתארגנו להגנה היקפית. ניסיון של הכוחות המכותרים לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית בשעות החשיכה נכשל, ורק חלק קטן מהם הצליח להימלט. במהלך הקרב הושמדה בריגדת הטנקים ה-16 כמעט לחלוטין (רק 3 מתוך 65 הטנקים שלה שרדו) ומפקד הדיוויזיה ה-5 נפל בשבי לאחר שנפצע. כתוצאה מהמבקע הגרמני נותקו קווי האספקה של יחידות הארמייה הפולנית השנייה, שהתקדמו לכיוון דרזדן, והארמייה פוצלה למעשה לשניים.
באותו יום ניסה פיקוד החזית האוקראינית הראשונה לנתק את הכוחות הגרמניים, שהבקיעו את חזיתה של הארמייה ה-52, באמצעות מתקפה מתמקדת של שלושה כוחות, שנועדו לחבור באזור דיזה. הקורפוס הממוכן ה-7 נועד לתקוף מאזור באוצן לכיוון צפון מזרח, בעוד קורפוס הטנקים הפולני הראשון תוקף לכיוון דרום-מזרח, והדיוויזיות ה-116 וה-214 של הארמייה ה-52 (שהגיעו יום לפני כן לתגבר את כוחות הארמייה ממערב לנייסה) תוקפות מערבה מקו קודרסדורף-נייסקי. אולם התוכנית לא יצאה אל הפועל, משום שמרבית הכוחות, שנדרשו להשתתף במתקפת הנגד, היו עסוקים בהדיפת התקפות גרמניות עליהם, או שהיו רחוקים מדי מאזור באוצן (במקרה של קורפוס הטנקים ה-1).
איוואן קונייב, מפקד החזית, שהודאג מהאיום שיצרה מתקפת הנגד הגרמנית על אגפו השמאלי, שלח את איוואן פטרוב, ראש המטה של החזית, ואת קצין המבצעים שלו, ולדימיר קוסטילב, למפקדת הארמייה הפולנית השנייה, כדי לברר את המצב, לטפל במשבר שנוצר, ולחדש את הקשר עם מפקדת הארמייה, שנותק כתוצאה מהמבקע הגרמני. פטרוב הדיח באופן זמני את שווירצ'בסקי - שאיבד שליטה על המצב ולפי מספר מקורות סבל מבעיית אלכוהוליזם, שהשפיעה על תפקודו - מהפיקוד על הארמייה שלו, וקוסטילב תפס את מקומו כמפקד בפועל של הארמייה השנייה, והחל בצעדים לבלימת המבקע הגרמני ולייצוב קו הגנה חדש. קונייב כתב בזכרונותיו, שקוסטילב מונה למתאם הפעולות של כל כוחות החזית, שהשתתפו בבלימת מתקפת הנגד הגרמנית.
למרות מאמצי הפיקוד הסובייטי לייצב את חזיתו, המשיכו הגרמנים להתקדם צפונה גם ב-23 באפריל, כשהם גורמים לכאוס בקרב היחידות הפולניות שנקרו בדרכם. עד סוף היום הם הגיעו עד לאזור Lohsa-Boxberg (סמוך לנקודת המפגש בין נהר שפרה לכמה מיובליו), בערך במחצית הדרך ליעדם הסופי (שפרמברג), שם נבלמה התקדמותם לבסוף לאחר שחדרו לעומק כ-33 ק"מ. הדיוויזיות הפולניות ה-7 וה-10 עם הרגימנט ה-13 של הדיוויזיה ה-5 (שהועברו תחת פיקוד הארמייה ה-52) ושלוש דיוויזיות של הארמייה ה-52 ייצבו קו הגנה חדש ממזרח ומצפון למבלט, שיצרה המתקפה הגרמנית בחזית הסובייטית. בליל ה-23 באפריל הורה קונייב לפיקוד ארמיית המשמר החמישית לשלוח דרומה את קורפוס המשמר ה-33 ודיוויזיה מקורפוס המשמר ה-34, לאזור שמצפון לבאוצן, ובמקביל הורה לפיקוד הארמייה הפולנית השנייה להפסיק את המתקפה לכיוון דרזדן ולהפנות את הדיוויזיה ה-8 והיחידות שנותרו מהדיוויזיה ה-5 מזרחה. שתי הדיוויזיות ביחד עם קורפוס הטנקים ה-1 ויחידות התגבורת מארמיית המשמר ה-5, נועדו לתקוף מזרחה מקו באוצן-קניגסוארטה-לוסה, לחבור עם יחידות הארמייה ה-52, שיתקפו מערבה, ולנתק את הכוחות הגרמניים שחדרו לעומק המערך הסובייטי. הדיוויזיה הפולנית ה-9 הושארה במקום אליו הגיעו כוחותיה, כדי לבלום איום של מתקפה גרמנית מכיוון דרזדן, ונדרשה לפרוס את כוחותיה על פני חזית רחבה יותר, כדי לתפוס את הקו שפינתה הדיוויזיה ה-8.
מתקפת הנגד הסובייטית ב-24 באפריל לא יצרה אמנם איום ממשי על המבלט הגרמני. אולם כוחות ארמיית המשמר ה-5 הצליחו לחבור עם הכוחות הפולניים, שלחמו ממערב לו, לבלום את התקדמות הכוחות הגרמניים (דיוויזיית ברנדנבורג ודיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-545) שחצו את נהר שפרה ותקפו לכיוון מערב, ואף להדוף אותם מספר קילומטרים מזרחה. הם ייצבו קו הגנה חדש בצורת חצי פרסה בקו לוסה-באוצן-קמנץ, שנשען על המכשולים הטבעיים הרבים באזור המיוער, שכלל אגמים רבים, מצפון וממערב לבאוצן.
בינתיים הלך וגבר הלחץ הגרמני על הכוחות הסובייטיים, שכותרו באזור ווייסנברג. ניסיון של חלק מכוחות הדיוויזיה ה-294 ב-23 באפריל לנוע לכיוון באוצן, כדי לחבור עם הכוחות הסובייטיים שם, נכשל, והם נאלצו לחזור על עקבותיהם לאחר שספגו אבדות כבדות. גנרל קורצ'גין הורה לכוחות המכותרים לפרוץ החוצה לכיוון מזרח, כדי לחבור לכוחות הארמייה ה-52 באזור קודרסדורף-נייסקי. בליל 23/24 בחודש הבקיעו הכוחות המכותרים את טבעת הכיתור הגרמנית ממזרח לוייסנברג. הגרמנים הצליחו לכתר שוב את שתי הבריגדות של קורפוס המשמר הממוכן ה-7 במחצית הדרך לקווים הסובייטיים. גנרל מקסימוב נפצע קשה ונפל בשבי ורק כ-30 אחוז מהכוח שבפיקודו הצליח להגיע בשלום לאזור נייסקי. במהלך הלחימה באזור ווייסנברג ספגו כוחות הקורפוס כאלף נפגעים ונעדרים. הפריצה החוצה של הדיוויזיה ה-294 הייתה מוצלחת יותר, ורוב כוחותיה הגיעו בשלום לקווים הסובייטיים ב-24 באפריל בצהריים, וחברו לדיוויזיה ה-116 של הארמייה ה-52.
ב-23 באפריל החלו הגרמנים במתקפה על הכוחות הסובייטיים באזור העיר באוצן, כאשר דיוויזיית הפאנצר ה-20 תוקפת מכיוון צפון מזרח ודיויזיית הרמן גרינג הראשונה תוקפת מכיוון דרום. בשעות אחר הצהריים של 24 בחודש הבקיעו הגרמנים את מערך ההגנה הסובייטי ועד סוף היום הם הצליחו להשתלט מחדש על רוב שטח העיר, ולחבור לשרידי חיל המצב הגרמני, שהיה נצור בתוכה (כ-400 חיילים כשירים מתוך כ-1600 המגינים). הכוחות הסובייטיים שהחזיקו בבאוצן - 2 בריגדות מקורפוס המשמר הממוכן ה-7 והדיוויזיה ה-254, בפיקוד גנרל קורצ'גין - נאלצו לסגת לפאתים הצפוניים של העיר, וכותרו באופן חלקי. ניסיון של חלק מיחידות קורפוס הטנקים הפולני ה-1 לבוא לעזרת הכוחות הסובייטיים בבאוצן ולכבוש מחדש את העיר נכשל, לאחר שהכוח התוקף ספג אבדות כבדות. ב-25 באפריל בערב נסוגו שרידי כוחותיו של קורצ'גין מבאוצן, וחברו אל כוחות הארמייה הפולנית השנייה מצפון לעיר.
ב-26 באפריל פתחו הגרמנים במתקפה חדשה, ומיקדו את מאמציהם בעיקר באזור שמצפון וממערב לבאוצן. דיוויזיית הפאנצר ה-20 ודיוויזיית הרמן גרינג תקפו משני עברי כביש מס' 96, במטרה להבקיע את מערך ההגנה הסובייטי-פולני החדש, ולהתקדם לאורך הכביש לכיוון הויירסוארדה (Hoyerswerda), מרחק קצר משפרמברג. הכוחות הפולניים שהגנו על האזור (הדיוויזיה ה-8, הדיוויזיה ה-5 וקורפוס הטנקים ה-1) בסיוע מה שנותר מהכוחות הסובייטיים שנסוגו מבאוצן, לא הצליחו לבלום את המתקפה הגרמנית החדשה, ונאלצו לסגת עד למרחק קצר מדרום לקוניגסוארטה. רק הגעת קורפוס המשמר המשוריין ה-4 מארמיית המשמר החמישית (שהועבר אף הוא דרומה לסייע לארמייה הפולנית השנייה) לזירת הקרב, מנעה התמוטטות מוחלטת של מערך ההגנה הפולני. הקורפוס ביצע התקפת נגד והצליח להדוף את הגרמנים 3–4 ק"מ דרומה. ההתקפות הגרמניות בגזרה שמצפון לבאוצן נמשכו כמעט עד סוף החודש, ורק אז התייצב סופית קו החזית במרחב באוצן, והגרמנים החלו להעביר משם חלק מהיחידות הניידות שלהם לגזרות אחרות.
במקביל להתקדמות הגרמנית בחלק המערבי של המבלט שיצרו בקו החזית הסובייטי, ניהלו הדיוויזיות הפולניות ה-7 וה-10 מתקפה על חוד הבליטה הגרמנית ועל חלקה המזרחי, מקו נהר Schwarzer Schops (יובל של נהר שפרה). הם התקדמו באיטיות לכיוון דרום-מערב, בסיוע יחידות של הארמייה ה-52 שפעלו באגפן השמאלי, חידשו את הקשר עם הכוחות הפולניים, שלחמו ממערב למבלט הגרמני, והגיעו עד לקו נייסקי-פורסטגן-נאשויץ (naschwitz), שם התייצב קו החזית החדש. במהלך המערכה באזור באוצן, הדיוויזיה הפולנית ה-9 והבריגדה האנטי טנקית ה-9, נותרו באזור גרוסרוהרסדורף, מרחק קצר מדרזדן. כתוצאה ממתקפת הנגד הגרמנית הן מצאו את עצמן כ-12 ק"מ מדרום-מערב לקו החזית הסובייטי-פולני החדש, כשהן חצי מכותרות ותחת לחץ גרמני הולך וגובר. ב-26 באפריל קיבלה הדיוויזיה הוראה לחבור לכוחות הפולניים בקו ההגנה החדש מצפון-מערב לבאוצן. נסיגת הדיוויזיה התבצעה בצורה בלתי מסודרת ובלתי מאובטחת. הדיוויזיה התחלקה לשלושה טורים וניסתה לפרוץ את דרכה לכיוון צפון-מזרח בשעות היום, במקום להמתין לשעות החשיכה. הגרמנים, שהשיגו מידע מדויק על תוכנית הנסיגה של הדיוויזיה, הציבו מארבים בנתיבי הנסיגה של הטורים הפולניים, המטירו אליהם אש מרוכזת ותקפו אותם מכל העברים. כתוצאה מכך, אחד הרגימנטים של הדיוויזיה הושמד כמעט לחלוטין ושאר כוחותיה ספגו אבדות כבדות. באזור הורקה (horka) לכדו הגרמנים בית חולים שדה פולני במהלך נסיגתו, ורצחו כל הסגל והפצועים, כ-300 איש. בריגדת הנ"ט ה-9, שחיפתה על נסיגת הדיוויזיה, ספגה אף היא אבדות כבדות בכוח אדם ובציוד. במהלך נסיגתה הקשה, שארכה מספר ימים (עד ה-29 בחודש), איבדה הדיוויזיה ה-9 את מפקדה (שנפל בשבי), כ-40 אחוז מכוחה, וכמעט את כל הארטילריה וכלי הרכב שלה. היא חדלה להתקיים ככוח לוחם, ושרידיה סופחו לדיוויזיית המשמר הסובייטית ה-14 באזור קמנץ.
סוף דבר
עד סוף אפריל 1945 התייצב קו החזית החדש במרחב באוצן. הארמייה הפולנית השנייה החבולה קשות לא המשיכה בהתקדמותה לכיוון דרזדן, והעיר נפלה לבסוף לידי כוחות הצבא האדום רק ב-8 במאי. בראשית מאי, לאחר נפילת ברלין, היפנה קונייב את כוחות החזית האוקראינית הראשונה דרומה, לכיוון צ'כוסלובקיה, וב-6 בחודש הם פתחו במתקפה לכיוון פראג לאורך עמק נהר האלבה, בשיתוף פעולה עם החזית האוקראינית השנייה והחזית האוקראינית הרביעית, שהתקדמו אל העיר מכיוון מזרח ודרום-מזרח. עד 11 במאי שוחררה פראג, והכוחות הגרמניים בצ'כוסלובקיה, כולל כל כוחות קבוצת ארמיות מרכז, כותרו על ידי כוחות הצבא הסובייטי, ונאלצו להיכנע.
סיכום והערכת האבדות
אין מחלוקת על כך, שקרב באוצן היה ניצחון טקטי גרמני. במהלך הקרב הוכיחו הגרמנים שוב את עליונותם הטקטית, במיוחד בלוחמת תנועה, על הצבא הסובייטי (במקרה זה, גם על הכוחות הפולניים, שלחמו תחת פיקוד הצבא האדום). הם השכילו לרכז את כוחותיהם בנקודות ההכרעה, ובדרך זו להשיג עדיפות מקומית על יריביהם בנקודות בהן בחרו לרכז את המאמץ ההתקפי שלהם, על אף שברמה האופרטיבית, לצד הסובייטי הייתה עדיפות מספרית משמעותית על הצד הגרמני במרחב באוצן. הגרמנים הפעילו במהלך מתקפת הנגד שלהם מספר יחידות עילית מנוסות (בעיקר כשמדובר בדיוויזיות הפאנצר והפאנצרגרנדיר), וניצלו היטב את העובדה, שלפחות הכוחות הפולניים שניצבו מולם היו חסרי ניסיון קרבי משמעותי. הם גם נהנו מיתרון גדול על יריביהם ברמת המקצועיות של הפיקוד ברמות הנמוכות והבינוניות.
אולם ברמה האסטרטגית נכשלה מתקפת הנגד הגרמנית בהשגת יעדיה המרכזיים. לא זו בלבד, שהכוחות הגרמניים התוקפים לא הצליחו לחבור לכוחות הארמייה התשיעית באזור ברלין ולנתק את כוחות החזית האוקראינית הראשונה מעורפם, אלא שהם אף לא הצליחו לגרום לקונייב לשנות את תוכניותיו, ולהסיט כוחות מהמאמץ ההתקפי העיקרי של החזית, שיעדו היה מתקפה על ברלין מכיוון דרום וכיתור מרחב ברלין, בשיתוף פעולה עם כוחות החזית הבלארוסית הראשונה. קונייב זיהה את המשבר המתפתח באגפו השמאלי, ותיגבר במהירות את כוחותיו במרחב באוצן בכוחות קרקע חזקים מארמיית המשמר החמישית, ובכוחות אוויר מארמיית האוויר השנייה, שבלמו את המתקפה הגרמנית תוך זמן קצר, וייצבו מחדש את החזית באזור זה.
מרבית המחקרים שעסקו בקרב נוטים להטיל את האחריות העיקרית להצלחת מתקפת הנגד הגרמנית באזור באוצן, ולאבדות הכבדות שספגה הארמייה הפולנית השנייה במהלכה, על קרול שווירצ'בסקי, מפקד הארמייה, ועל ההחלטות שקיבל במהלך הקרב. אולם הוא לא היה האחראי היחיד לכישלון. פיקוד הארמייה הסובייטית ה-52 נושא באחריות לא פחותה, שכן חוסר התיאום בין התקדמות הארמייה להתקדמות הארמייה השנייה, והפער שנוצר בחזיתה, איפשרו לגרמנים לתקוף את האגף השמאלי החשוף של הכוחות הפולניים. גם מפקד החזית, איוואן קונייב, הטיל בזיכרונותיו את מירב האחריות להצלחה הראשונית של מתקפת הנגד הגרמנית על מפקד הארמייה ה-52. אולם לדעת מספר מקורות, גם קונייב עצמו נושא בחלק מהאחריות להצלחה הגרמנית, משום שהמתין עד 24 באפריל לפני שהורה לפיקוד הארמייה השנייה להפסיק את המתקפה לכיוון דרזדן, במקום להפסיק את המתקפה ב-20 או ב-21 בחודש ולהפנות את כל כוחות הארמייה לאזור שממזרח לבאוצן באופן מיידי, כדי לסייע לארמייה ה-52 לבלום את מתקפת הנגד הגרמנית.
אין בידי החוקרים נתונים מדויקים ביחס לאבדות הצדדים היריבים במהלך הקרב. לפי הנתונים הפולניים הרשמיים הארמייה השנייה ספגה יותר מ-18000 אבדות, מתוכם כ-7800 הרוגים, נעדרים ושבויים (כ-22 אחוז מכוחה ערב פתיחת המתקפה הסובייטית) ואיבדה 57 אחוז מכלי הרכב המשוריינים שלה. אולם נתונים אלו מתייחסים לכל המחצית השנייה של אפריל 1945 (30-16 באפריל), ולא רק לקרב באוצן. מספר הנפגעים הסובייטיים אינו ידוע, אבל אין ספק שגם הם ספגו אבדות ניכרות במהלך הקרב. לפי מחקר רוסי עדכני, קורפוס המשמר הממוכן ה-7 לבדו ספג כ-2500 אבדות ואיבד את רוב הציוד הכבד שלו (כולל 117 טנקים ותותחים מתנייעים), הדיוויזיה ה-254 ספגה למעלה מ-1500 נפגעים בין 20 ל-30 באפריל 1945, ואילו הדיוויזיה ה-294 ספגה כ-1350 אבדות (רובם הגדול שבויים ונעדרים) בלחימה באזור ווייסנברג.
אין בידינו מידע מהימן לגבי אבדות הצד הגרמני במהלך קרב באוצן. במהלך רוב שלבי מלחמת העולם השנייה ניהל הצבא הגרמני רישום מסודר ומדויק יחסית של האבדות שספגו יחידותיו השונות, אך בשבועות שקדמו לכניעת גרמניה הנאצית, לא נערך רישום מסודר של מספרי הנפגעים הגרמניים, וחלק מהמסמכים שתיעדו את אבדות הצד הגרמני אבדו/הושמדו בכאוס שנוצר לאחר סיום המלחמה בזירה האירופית. לפי מקורות פולניים, שנכתבו בתקופת הרפובליקה העממית הפולנית, ספגו הגרמנים למעלה מ-20 אלף אבדות במהלך מתקפת הנגד שלהם באזור באוצן, מתוכם כ-6500 הרוגים, ואיבדו 314 כלי רכב משוריינים, אך מחקרים עדכניים יותר שעסקו בקרב העריכו, שמדובר במספרים מוגזמים ביותר.
כנפיים (סרט)
כנפיים (באנגלית: Wings) הוא סרט ראינוע משנת 1927 על טייסי קרב במלחמת העולם הראשונה.
זהו הסרט הראשון שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר בטקס האוסקר שהחל להתקיים משנת 1929 (כאשר אז תואר הפרס היה "ההפקה היוצאת מן הכלל ביותר") וסרט הראינוע היחיד שזכה בפרס זה (עד זכייתו של הסרט "הארטיסט" ב-2012 היה זה גם הסרט האילם היחיד שזכה בפרס).
הסרט בוים על ידי ויליאם ולמן והשחקנים הראשיים הם קלרה בואו, צ'ארלס "באדי" רוג'רס וריצ'רד ארלן. גרי קופר הופיע בסצנה, שבזכותה נסקה הקריירה שלו בהוליווד, וסימנה את תחילת הרומן שלו עם קלרה בואו.
עלילה
ג'ק פאוול (צ'ארלס "באדי" רוג'רס) ודייוויד ארמסטרונג (ריצ'רד ארלן) הם יריבים בעיירה אמריקאית קטנה, ושניהם נלחמים על ליבה של סילביה לואיס היפה (ג'ואניה רלסטון). ג'ק לא מבין ששכנתו, מרי פרסטון (קלרה בואו), מאוהבת בו. שני הבחורים הצעירים מתגייסים לשרת כטייסי קרב בחיל האוויר. כשהם עוזבים למחנה האימונים, ג'ק טועה לחשוב שסילביה מעדיפה אותו, והיא טובת לב מדי כדי להשלות אותו, אך מנגד מגלה לדייוויד שהיא אוהבת אותו.
בטירונות, ג'ק ודייוויד מצוותים יחד. שותפם לאוהל הוא צוער וויט (גרי קופר), אולם היכרותם איתו היא קצרה, כאשר וויט נהרג בהתרסקות מטוס באותו היום. במהלך האימונים הקשים שהם עוברים יחדיו, שני הבחורים הופכים מאויבים לחברים הטובים ביותר. אחרי סיום האימונים הם נשלחים להילחם בכוחות הגרמניים שבצרפת.
מרי מתגייסת למאמץ המלחמתי בתור נהגת אמבולנס. כשהיא בפריז, היא מגלה שג'ק בחופשה שם. היא מוצאת אותו, אבל הוא שיכור מדי מכדי לזהות אותה. היא מכניסה אותו למיטה, אבל כששני שוטרים צבאיים מתפרצים לחדר כשהיא מחליפה בתמימות את השמלה ששאלה למדיה באותו חדר, היא מאולצת להתפטר ולחזור לאמריקה.
הסיפור מגיע לשיאו בקרב סן-מייל המפורסם. מטוסו של דייוויד מיורט והוא נחשב למת. הוא, בכל אופן, שורד את ההתרסקות, גונב מטוס גרמני, וממריא חזרה לבסיסו. בצירוף מקרים טרגי, ג'ק, שרוצה לנקום את מות חברו, מזהה את המטוס הגרמני שבו טס דייוויד ומיירט אותו. כשג'ק נוחת כדי לקחת מזכרת מהמטוס הוא מזועזע לגלות מה עשה, אבל לפני שהוא מת, דייוויד סולח לחברו.
לאחר המלחמה, ג'ק חוזר הביתה ומתקבל כגיבור. כשהוא מחזיר את חפציו של דייוויד להוריו האבלים, אמו מאשימה את המלחמה ולא את ג'ק במות בנה. ג'ק פוגש שוב את מרי ומבין שאותה הוא אוהב.
פרסי אוסקר
בטקס פרסי אוסקר ה-1 (1928), לא היה קיים פרס לסרט הטוב ביותר, אלא היו קיימים שני פרסים נפרדים. אחד שנקרא פרס אוסקר להפקה היוצאת מן הכלל ביותר, שבו זכה סרט זה, והשני שנקרא פרס אוסקר להפקה הייחודית והאמנותית הטובה ביותר שבו זכה הסרט "זריחה". שנה לאחר מכן האקדמיה פתחה פרס יחיד, והוא על ההפקה הטובה ביותר, בהחלטה שהפרס בו זכה סרט זה שווה ערך לפרס זה.
דני קרוון
דני קרוון (7 בדצמבר 1930 – 29 במאי 2021) היה פסל, מעצב תפאורות וצייר ישראלי, חתן פרס ישראל לפיסול לשנת תשל"ז (1977), יקיר העיר תל אביב (2021), עטור פרסים בינלאומיים על יצירותיו.
ביוגרפיה
קרוון נולד בתל אביב. אביו, אברהם, היה גנן העיר תל אביב במשך כארבעה עשורים ונחשב כאחד מאבות אדריכלות הנוף הישראלי. כבר בנערותו, נחשף לפיסול, אותו יצר עד לשנות חייו האחרונות.
בשנות ה-20 לחייו, עבר קרוון לזמן מה, להתגורר בקיבוץ הראל, ושם הכיר את רעייתו חווה לבית פוגלר. השניים נישאו בשנת 1955, ונולדו להם שלוש בנות: נועה - מפיקה הנשואה למאייר יזהר כהן, תמר - צלמת אופנה, ויעל - כוכבת ילדים בעבר ושחקנית תיאטרון בפורטוגל.
קרוון חי ועבד בתל אביב (ברחוב צבי הרמן שפירא הסמוך ל"גינת אברהם קרוון"), בפריז ובפירנצה.
קרוון נפטר ב-29 במאי 2021, בגיל 90 ונקבר בבית הקברות של קיבוץ שובל.
פעילות פוליטית
בשנת 1992, הוצב במקום ה-116 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה, ב-1996, הוצב במקום ה-110, ב-2003, הוצב במקום ה-113, ובשנת 2015, הוצב במקום ה-108 בבחירות לכנסת העשרים.
קרוון היה חבר המועצה הציבורית של בצלם.
קריירה מקצועית
קרוון החל את דרכו האמנותית בגיל צעיר. בשנים 1945-1943 למד בסטודיה לציור ופיסול של אהרון אבני, ובשנים 1947-1945 למד בסטודיה של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי, מגדולי הציירים הישראלים, וגם אצל האמנים מרסל ינקו, והאמן ומעצב הבמה דוד שניאור. באותן השנים, התמקד בציור ובציורי קיר, התמחות שהמשיכה אל לימודיו באקדמיה. ב-1949 למד ציור בבצלאל בירושלים. בין השנים 1956–1957 השתלם בטכניקת ציורי קיר (פרסקו) באקדמיה של פירנצה, במחלקה לרסטורציה (שימור) של גלריית אופיצי, ומאוחר יותר באקדמיה "גראנד שומיאר" בפריז.
עבודותיו המוקדמות היו איורים לפרסומי תנועת "השומר הצעיר", עיצוב תפאורות ללהקת הנח"ל, ואיורים לעיתון "משמר לילדים", ותכנון תפאורות לתיאטראות וללהקות מחול בישראל ומחוצה לה, בהן "ענבל", "בת-שבע" ו"מרתה גרהם" בניו יורק.
קרוון יצר עבור גופים שונים תבליטים וציורי קיר, ביניהם באונייה "שלום" של חברת "צים", במכון ויצמן, בהיכל בית המשפט בתל אביב, ועוד.
בשנות ה-60, כחלק מזרם אמנות סביבתית ואדמה, התמקד בפיסול אנדרטאות בבטון.
מאז שנות ה-80, בנה קרוון מספר עבודות אמנות אדריכליות בפריז.
בשנת 1984, שימש כמרצה אורח ב"אקול דה בוז אר" בפריז.
ב--2010, דרש לכסות את יצירתו בקיר הדרומי של מליאת הכנסת, במחאה על תיקון לפקודת האגודות השיתופיות, שיאפשר הקמתן של ועדות קבלה ביישובים קטנים, וטען שישראל הופכת למדינה עם חוקי גזע.
בשנת 2018, עיצב קרוון את שער גיליון האמנות השנתי של "טיים אאוט".
יצירותיו של קרוון
יצירותיו של קרוון, הן פסלים גדולי ממדים בעלי אופי אדריכלי המתאפיינים בקו נקי ומינימליסטי, מרשים ורב עוצמה. הוא הרבה להשתמש בבטון חשוף או בעל גוון בהיר, ויצר סגנון ייחודי משלו. פסליו מוצבים במרחבים פתוחים בישראל וברחבי העולם, ומזמינים את המתבוננים להסתובב בתוכם. עם המדינות בהן מוצגים פסליו נמנות ארצות הברית, צרפת, יפן, גרמניה, קוריאה הדרומית וספרד.
פרסים והוקרה
קרוון הציג בחוצות, בגלריות ובמוזיאונים הנחשבים ביותר בישראל ומחוצה לה, וזכה בפרסים והוקרה רבים. בהם:
סטאר 244
סטאר 244 (בפולנית: Star 244) היא משאית, אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב הפולנית "Fabryka Samochodów Ciężarowych "Star בין השנים 1975–2000.
דגמי "סטאר 200" היו בשרות מכבי אש, הפולני כבאיות.
חטיבה 274
חטיבה 274 (נקראה גם חטיבה 691 ועוצבת ירושלים) הייתה חטיבת שריון בצה"ל שהפעילה טנקי טירן.
היסטוריה
החטיבה הוקמה ב-1969 ומפקדה הראשון היה אלוף-משנה גדעון אלטשולר, החטיבה איגדה תחתיה את כל יחידות טנקי הטירן, טנקי שלל שנפלו בידי צה"ל בעיקר במלחמת ששת הימים ועברו הסבה ושיפורים לשימושו. החטיבה כללה 4 גדודים: 25, 225, 227, ו-228. ב-1971 צורפה לחטיבה יחידה 88 - דב לבן שהתבססה על רק"ם שלל אמפיבי. בנוסף כללה החטיבה פלוגת סיור על ג'יפים, פלוגת קשר, פלוגת רפואה ומערך תחזוקה חטיבתי עצמאי. הרכב הקל של החטיבה התבסס אף הוא על שלל מלחמה.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על היחידה אלוף-משנה יואל גונן, יחידות מחסני החירום של החטיבה היו במחנה חסה (גדוד 25, גדוד 227 וגדוד 228) ובמרחב שלמה (גדוד 225 ויחידה 88). החטיבה למעט גדוד 225 ויחידה 88, שימשה כעתודה פיקודית ונערכה במרחב רפידים. החטיבה השתתפה בקרב השריון ב-14 באוקטובר. למחרת עברה החטיבה תחת פיקוד "כוח נמר" בפיקודו של ששון יצחקי, החטיבה לחמה בקרבות על מתחמי "חמוטל" ו"מכשיר". במקביל ללחימת החטיבה לחמו גדוד 225 ויחידה 88 בגזרה הדרומית-מערבית של סיני, במנותק ממטה החטיבה. 52 מחיילי החטיבה נהרגו במלחמה. בתום הקרבות נותרה יחידה 88 תחת פיקוד חטיבה 14 ממערב לתעלת סואץ. גדוד 225 היה הבסיס להקמת חטיבה 265 תחת פיקוד אוגדה 440 ונערך מול הארמייה המצרית השלישית. הגדודים 25, 227 ו-228 של החטיבה נערכו מול הארמייה המצרית השנייה.
לאחר המלחמה צורפה החטיבה לאוגדה 440 ומספרה שונה לחטיבה 691. החטיבה פורקה ב-1986.
נובוטל
נובוטל (בצרפתית: Novotel) היא רשת מלונות בבעלותו של התאגיד הצרפתי אקור. הרשת מונה קרוב ל-400 בתי מלון ב-60 מדינות ברחבי העולם.
בשנת 2001 הוקם מלון נובוטל בים המלח, אולם נסגר כעבור מספר שנים, והוסב למלון לאונרדו פריווילג', מרשת פתאל.
החדרים
החדרים ממוצעים לרשת מלונות עסקים. הם בדרך כלל כוללים מיטה כפולה כולל מיטה רכה, שולחן עם גישת אינטרנט בחיוג, טלוויזיה בלוויין, מלתחה, מיני בר, מיזוג אוויר ושעון מעורר. כל החדרים בדרך כלל כוללים חדר אמבטיה עם אביזרים בסיסיים.
המלונות
מלונות הרשת מפעילים בדרך כלל מסעדה אחת או יותר, בית קפה, בריכות שחייה וחדרי כושר. מאחר שהם בעיקר מלונות לעסקים, חדרי ישיבות ואולמות ועידות זמינים גם כן. רוב מלונות הרשת זוכים לדירוג של שלושה או ארבעה כוכבים.
עשרה בטבת
עשרה בטבת הוא אחד מארבעה ימי תענית יהודיים לזכר חורבן בית המקדש. הצום חל בי' בטבת מכיוון שביום זה, בשנת 588 לפני הספירה, הטיל נבוכדנצר מלך בבל מצור על ירושלים. המצור נגמר כעבור שנה ושישה חודשים, בט' בתמוז (או בי"ז בתמוז), אז נפרצו חומות ירושלים, ולאחר מספר שבועות, בט' באב, נחרב בית המקדש הראשון. עם אירועים אלו תמה ממלכת יהודה והחלה גלות בבל.
תאריך הצום חופף לסוף חודש דצמבר, או לתחילת חודש ינואר.
תחילת המצור על ירושלים
בספר יחזקאל מסופר שבאותו יום של תחילת המצור, חווה הנביא יחזקאל התגלות נבואית שבה אלוהים סיפר לו על שהתרחש בירושלים. יחזקאל צווה לסמן את התאריך של עשרה בטבת ולמסור לעם משל שבו ירושלים, הקרויה במשל "עיר הדמים", היא סיר ואנשיה הם נתחי בשר:
קביעת הצום
על פי המסופר בספר ירמיהו, המצור נמשך כשנה וחצי עד להבקעת החומה שהקיפה את העיר בט' בתמוז אחת עשרה שנה למלכות צדקיהו (586 לפנה"ס). כעבור חודש, בט' באב, החריבו הבבלים את בית המקדש שבירושלים. בעקבות החורבן נקבעו ארבעה צומות, שעליהם מסופר בספר זכריה:
"צום הרביעי" הוא צום בחודש תמוז לציון היום בו נכבשה העיר, "צום החמישי" הוא צום בחודש אב לציון היום בו נחרב בית המקדש, ו"צום השביעי" הוא צום גדליה בחודש תשרי לציון היום בו אבדה גם שארית הפליטה לאחר החורבן. לגבי "צום העשירי" נאמרו בתוספתא שתי פרשנויות שונות. לפי רבי עקיבא הכוונה היא לעשרה בטבת שבו החל המצור. אך דעת רבי שמעון היא שיש ללמוד מכך שצום העשירי מוזכר אחרון ברשימת הצומות שהכוונה לציון של מאורע מאוחר יותר, והוא מזהה זאת באירוע המוזכר בספר יחזקאל, בו כתוב כי בתאריך ה' בטבת הגיעה בשורת החורבן ליחזקאל בבבל:
יום הקדיש הכללי
בכ"ז בכסלו תשי"א החליטה הרבנות הראשית לישראל לציין את יום עשרה בטבת בכל שנה כ"יום הקדיש הכללי". יום זה נועד לאפשר לקרובי הנספים בשואה שיום פטירתם לא נודע לנהוג במנהגי יום היארצייט של הנפטרים: להדליק נרות נשמה, לומר קדיש וללמוד משניות לעילוי נשמות הנספים. על פי תקנת הרבנות הראשית, בבתי הכנסת, לאחר קריאת התורה שבתפילת שחרית, אומרים את תפילת אל מלא רחמים לזכר חללי השואה.
החלטה זו של הרבנות הראשית באה בעקבות התנגדותם הנחרצת של הרבנים החרדיים המרכזיים לקבוע יום תענית נפרד לזכר השואה. גם החלטת הפשרה הזו לציין את זכר השואה במסגרת התענית הקיימת בעשרה בטבת, לא התמסדה באופן משמעותי בציבור החרדי. שנתיים לאחר החלטה זו, כשקבעה הכנסת תאריך ליום הזיכרון לשואה ולגבורה, פעלו נציגי הציונות הדתית למען בחירת התאריך של עשרה בטבת. גם לאחר שעמדתם לא התקבלה, לא הסכימה הרבנות הראשית לבטל את ציון יום עשרה בטבת כיום הקדיש הכללי, והממסד הדתי המשיך לפעול למען חיזוק יום הזיכרון בעשרה בטבת. עם השנים הפך יום הקדיש הכללי ליום שמצוין בעיקר על ידי הציונות הדתית.
הלכות הצום
כמו שבעה עשר בתמוז וצום גדליה, שני ימי צום נוספים לזכר החורבן, גם בתענית עשרה בטבת אסורים רק אכילה ושתייה, בניגוד לתשעה באב ויום הכיפורים שבהם קיימים איסורים נוספים. צום עשרה בטבת נמשך מעלות השחר ועד הערב, אך מכיוון שהוא חל בחורף בחצי הצפוני של כדור הארץ, הוא קצר יחסית.
סדר התפילות
בדומה לשאר התעניות הקלות, סדר התפילה כולל את תפילת עננו המתווספת בתפילת שמונה עשרה, קטעי סליחות המתאימים לעשרה בטבת, וביניהם, על פי מנהג אשכנז, הפיוט "אבותי כי בטחו", וקריאה בתורה - "ויחל משה". רוב יהודי תימן מדלגים על הסליחות בתעניות הקלות מדוחק הזמן. ברוב קהילות האשכנזים הנהיגו בתקופה מאוחרת להוסיף גם את תחינות אבינו מלכנו. בתפילת מנחה קוראים בתורה שוב את קריאת "ויחל". לאחר קריאת התורה במנחה נהגו בני אשכנז לקרוא במנחה את הפטרת דרשו ה' בהמצאו, העוסקת בקריאת ה' אל העם (על ידי הנביא ישעיהו) לחזור בתשובה. ברוב הקהילות של עדות המזרח לא נהגו להפטיר, אך בחלק מקהילות צפון אפריקה נהגו להפטיר את הפטרת 'שובה ישראל' שבספר הושע.
בימי שישי ושבת
על פי הלוח העברי הנוהג כיום, עשרה בטבת הוא היחיד מבין התעניות שיכול לחול ביום שישי, והדבר קורה בכ-20.1% מהשנים (בשנים מסוג השא, השג, זחא, זחג). כאשר התענית חלה ביום שישי, יש דעות בתנאים ובראשונים שהתענית מסתיימת מעט לפני כניסת השבת, כדי לאפשר לאכול מקודם כך שלא להיכנס לשבת בהרגשה רעה - "שלא יכנס לשבת כשהוא מעונה". בפועל מקובל לנהוג כדעות החולקות ואוסרות לסיים את התענית לפני צאת הכוכבים. דין נוסף נוגע לסדרי תפילת מנחה בעשרה בטבת שחל ביום שישי: המנהג המקובל הוא שקוראים בתורה בפרשת "ויחל" כמו בתענית רגילה, אבל כמו בכל מנחה של יום שישי לא אומרים תחנון, ולכן לא אומרים בתפילת מנחה את תחינות אבינו מלכנו שנלוות בהרבה קהילות אל התחנון בימי צום.
על פי הלוח העברי הנוהג כיום, התאריך י' בטבת לא יכול לחול ביום שבת עצמו. עם זאת, האבודרהם כתב שבניגוד לכל שאר הצומות שחיובם מדרבנן, אילו עשרה בטבת היה חל בשבת, התענית הייתה דוחה את השבת ולא נדחית ליום אחר. טעמו של האבודרהם הוא פסוק ביחזקאל בו נאמר לגבי עשרה בטבת הביטוי "עצם היום הזה", כפי שנאמר בתורה לגבי יום הכיפורים שדוחה שבת. לעומת זאת, הרמב"ם ורש"י כתבו שהתענית נדחית כשאר התעניות. רבי יוסף קארו כתב בבית יוסף על דברי האבודרהם האלו: "לא ידעתי מניין לו זה".
אירועים נוספים המוזכרים בעשרה בטבת
בדברי חז"ל במגילת תענית מוזכרות תעניות נוספות על אירועים שהתרחשו בסמוך לעשרה בטבת:
עקב סמיכות האירועים זה לזה, הוחלט שלא להתענות בכל שלשת הימים ולכלול את ציון כל המאורעות בתענית עשרה בטבת. מאורעות אלה נזכרים גם בחלק מהסליחות שנכתבו לעשרה בטבת.
2006 במוזיקה
בערך זה מצוינים אירועים שהתרחשו במהלך שנת 2006 ונוגעים לעולם המוזיקה.
אלבומים מרכזיים שיצאו: בעולם
ינואר פברואר מרץ אפריל מאי יוני יולי אוגוסט ספטמבר אוקטובר נובמבר דצמבר
אופרה
פרמיירות מרכזיות
ג'אז
אלבומים מרכזיים שיצאו
מוזיקה קלאסית
יצירות\ אלבומים שיצאו
האחוזון העליון
האחוזון העליון הוא שעשועון טלוויזיה ישראלי אשר עלה לשידור בכאן 11 ב-24 באוקטובר 2022, ומבוסס על פורמט בריטי ("The 1% Club"). במסגרת השעשועון מתחרה קבוצת משתתפים על שאלות שלא מצריכות ידע כללי, אלא בעיקר היגיון ושכל ישר. מנחה התוכנית הוא הקומיקאי שחר חסון.
הפורמט הבריטי של השעשועון, מבית ה-BBC, משודר בבריטניה בערוץ ITV, ותאגיד השידור הישראלי הוא גוף הטלוויזיה השני בעולם שרכש את זכויות השידור שלו.
כללי המשחק
לפני תחילת התוכנית, מדגם מייצג של האוכלוסייה הישראלית נבחן על רשימה של שאלות, שחלקן ישמשו בהמשך בתוכנית. בהתבסס על התשובות שהתקבלו, עורכי המדגם העריכו מבחינה סטטיסטית איזה אחוז מאוכלוסיית ישראל יענה נכונה על כל אחת מהשאלות.
בכל פרק מתחרה קבוצה של 100 משתתפים, אחד נגד השני, כאשר בתחילת המשחק כל משתתף מקבל 1,000 ש"ח. המשתתפים יישאלו סדרת שאלות, אלו שנבדקו מראש במדגם הישראלי, ברמת קושי עולה, מהקלה ביותר (עליה ענו נכונה כ-90% מהאוכלוסייה) ועד לקשה ביותר (עליה ענה נכונה כ-1% בלבד).
כל המשתתפים שענו נכונה על שאלה ימשיכו במשחק, ואלה שטעו – יודחו מהמשחק וכספם יועבר לקופת הפרס. אחרוני המשתתפים שיישארו יתחרו ראש בראש על "שאלת האחוזון העליון", והמנצח יזכה בסכום של עד 100,000 ש"ח ובתואר 'חבר באחוזון העליון'.
הגרסה הישראלית
השידור של הגרסה הישראלית לשעשועון החלה ב-24 באוקטובר 2022 בערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי, בהפקת ארמוזה הפקות. את התוכנית מנחה שחר חסון, וזהו שעשועון הטלוויזיה הראשון בהנחייתו. חלק מהמשתתפים בכל פרק יהיו אורחים הקשורים לנושאי השאלות, למשל זוכי תחרויות מתמטיקה, מומחים לחידות היגיון ועוד.
אהבה מקרית
אהבה מקרית (באנגלית: Random Hearts) הוא סרט קולנוע אמרקאי מסוגת דרמה רומנטית משנת 1999 בבימויו של סידני פולאק, עם האריסון פורד וקריסטין סקוט-תומאס בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על שוטר וחברת הקונגרס של ארצות הברית שנפגשים באופן מקרי לאחר שמתגלה להם שבני זוגם ניהלו רומן מחוץ לנישואים ונהרגו בתאונת מטוס בדרך לבילוי משותף.
תקציר העלילה
סרג'נט ויליאם "דאץ'" ון דן ברוק (האריסון פורד) הוא שוטר במשטרת וושינגטון. אשתו פייטון סוזנה תומפסון היא מעצבת אופנה בחנות "פיפת' אווניו" בוושינגטון. היא מודיעה לו על טיסה דחופה למיאמי בגלל בעיה שהתגלתה שם בקטלוג לפני התצוגה הבאה.
קיי צ'נדלר (קריסטין סקוט-תומאס) היא חברת הקונגרס של ארצות הברית מניו המפשייר. היא נמצאת במסע בחירות לריצה שנייה לקונגרס בעזרת אנשיה קרל ברומן (סידני פולאק) וטרומן טריינור (ריצ'רד ג'נקינס). בעלה קולין (פיטר קויוטי) הוא עורך דין. יש להם בת בוגרת, ג'סיקה קייט מארה) שנשארה ללמוד בניו המפשייר. קולין מודיע לקיי כי עליו לטוס לניו יורק לשם עסקים.
בתקשורת מתפרסם כי מטוס בואינג 300–737 שהיה בטיסה למיאמי נפל לים מיד לאחר ההמראה ואין ניצולים. דאץ' מנסה לברר ונאמר לו שאשתו אינה ברשימת הנוסעים. הוא מברר גם בחנות ושם לא יודעים דבר על טיסתה למיאמי. הוא מסיק מיד שהיא נסעה בשם בדוי. לאחר שהוא מזהה אותה מתברר שישבה ביחד עם קולין צ'נדלר תחת שמו. קיי מתבשרת שבעלה ברשימת הנספים למרות שאמר לה שהוא טס לניו יורק.
דאץ' נפגש עם קיי אך היא מקבלת אותו בקרירות כי פרסום העובדה שבעלה בגד בה עם אשתו של דאץ' ישפיע לרעה על מערכת הבחירות שלה וגם על בתה ג'סיקה. דאץ' טס למיאמי לראות את המלון שהם התכוננו לבלות. קיי משנה את דעתה ומגיעה גם היא למיאמי ומתחיל רומן ביניהם.
בחזרה לוושינטון, מסע הבחירות מתקדם והקשר בין שניהם מתהדק למרות שמישהו צילם אותם ביחד במיאמי והפיץ זאת. ברומן וטריינור ממליצים לה להמשיך במסע גיוס תרומות למערכת הבחירות שלה.
דאץ' מזמין אותה לבקתת הנופש שלו ליד מפרץ צ'ספיק ושם הם מקיימים יחסים. דאץ' מסתבך בקטטה עם חשוד ומושעה זמנית. שניהם מגלים באופן שונה את דירת הפגישות של בני זוגם הבוגדים. בצאתם משם נורה דאץ' על ידי החשוד ונפצע ברגלו. הוא מאושפז וקיי מבקרת אותו. לתקשורת היא מודיעה שהם רק ידידים.
קיי מפסידה בבחירות ומחליטה לחזור לניו המפשייר. בנמל התעופה הם נפגשים, מתחבקים ומחליטים לשמור על קשר.
קנגורו חולדתי אדמוני
קנגורו חולדתי אדמוני (שם מדעי: Aepyprymnus rufescens; קרוי גם בטונג אדמוני), הוא מין של יונק כיס קטן בגודל ארנבון שאנדמי ליבשת אוסטרליה, ומהווה מין יחיד בסוגו. זהו המין הגדול ביותר במשפחת הקנגוריים החולדתיים, ומבחינה חיצונית, הוא דומה במקצת לקנגוריים אמיתיים דוגמת הוולבי ארנבי. הקנגורו החולדתי האדמוני פעיל בשעות הלילה וניזון בעיקר מהצומח. הוא חי בדרך כלל בגפו, ונוהג לבנות לעצמו מספר קינים המשמשים אותו למנוחה ולמחסה. מין זה מפורסם בכך שהוא סובלני כלפי נוכחות האדם בסביבתו הטבעית, התנהגות אשר נחשבת לנדירה אצל יונקים קטנים.
טקסונומיה
הקנגורו החולדתי האדמוני תואר מדעית לראשונה בשנת 1837 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי, וסווג בתחילה כמין בסוג בטונג על סמך הדמיון החיצוני. בהמשך, הוקצה עבורו סוג נפרד - Aepyprymnus - עקב מאפיינים פיזיים ייחודים דוגמת מבנה הגולגולת, מערכת השיניים ומראה הפרווה, ועל כן הוא מהווה טקסון מונוטיפי.
הוא שייך למשפחת הקנגוריים החולדתיים בסדרת הקנגוראים, ומלבדו יש עוד שלושה סוגים במשפחה: קנגורו חולדתי (פוטורו) שכולל 4 מינים, הבטונג שכולל 6 מינים, והסוג קנגורו חולדתי מדברי שנכחד מן העולם.
החלק הראשון של שמו המדעי (Aepyprymnus) נועד לציין את הפרווה הזיפית והקוצנית הבולטת במיוחד באזור הגב, והחלק השני של השם (rufescens) מציין את מראהו האדמוני ששונה מהמראה הבהיר של הבטונגים או מהמראה הכהה-חדגוני של הפוטורואים. שמותיו הנפוצים הם קנגורו חולדתי אדמוני או בטונג אדמוני.
מאפיינים פיזיים
הקנגורו החולדתי האדמוני הוא המין הגדול ביותר במשפחתו, ומבחינה חיצונית מהווה צורת ביניים בין הבטונג לבין הוולבי הארנבי. יש לו מבנה גוף גוצי ועגלגל, גולגולת קצרה ורחבה אשר כבדה מזו של קרוביו, ואוזניים קצרות ומשולשות. חרטומו הקצר והעגול דומה לבטונג ומנוגד לחרטום הארוך והמחודד של הפוטורו. העיניים שלו גדולות ושחורות, והן בולטות היטב על רקע הפנים הבהירות.
למין זה ירכיים גדולות ומפותחות וזרועות קצרצרות, כאשר קרסוליו ארוכים ועבים יחסית לקנגורים חולדתיים אחרים. הידיים הקטנטנות בעלות טפרים מעוקלים המותאמים היטב לחפירה ונבירה, ומסייעים לו באיסוף מזון. כף הרגל האחורית חסרת בוהן ובעלת ארבע אצבעות: אמה ארוכה ועבה במיוחד, אצבע בגודל בינוני, וקמיצה וזרת סינדיקטיליות ובעלות שני טפרים קטנים המשמשים לסירוק הפרווה.
אורך ראשו וגופו של הקנגורו החולדתי: 52-38 סנטימטרים, וזנבו העבה נע בין 34 ל-40 סנטימטרים. גובהו בעמידה זקופה: 35 סנטימטרים, ומשקלו: 3.5-2.5 קילוגרם. בדומה לשאר המינים במשפחתו, הזכר והנקבה זהים פחות או יותר בגודל, במשקל ובצבע, אם כי נפוץ שהנקבה כבדה בכ-500 גרם יותר מהזכר.
כסות
לקנגורו החולדתי האדמוני פרווה שעירה וגסה במיוחד, והיא מורכבת משערות זיפיות וזקופות שמעניקות לה מראה קוצני (במיוחד באזור הגב). צבע הפרווה אפור צפחה או כסוף השזור בשערות לבנות וחומות, והוא נוטה לגוון אדמדם באזור הגב ופלג הגוף האחורי ולעיתים מתפשט לשאר הגוף. החזה, הגרון, הבטן, המפשעה, הזרועות ופנים הרגליים בצבע לבן בוהק, ועל הירך יש פס לבן דהוי. בניגוד מובהק לשיער הגס שעל הזרועות והירכיים, הרגליים וכפות הידיים של הקנגורו החולדתי קירחים משיער וורודים, והמעבר החד גורם לפרווה סביב כפות הידיים להראות כשרוול. הזנב דליל בשיער יחסית לגוף, וצבעו האופייני ורדרד או חום-אפרפר דהוי; קצה הזנב עשוי להיות לבן.
ראשו של הקנגורו החולדתי בצבע אפור צפחה בדרך כלל (לעיתים אדמדם חיוור), וקצה החרטום עשוי להיות כהה. הלחיים והסנטר לבנים ועל המצח יש במקרים מסוימים כתם לבן. העיניים מוקפות בטבעות ורודות קירחות משיער, והאף והלוע קירחים אף הם עם צבע ורוד או כתמתם. האוזניים בעלות צבעים מנוגדים לחלוטין: שחרחר בולט בצד החיצוני, ורוד בצד הפנימי, וכסוף בשוליים.
תפוצה
הקנגורו החולדתי האדמוני אנדמי לאוסטרליה, בה הוא מצוי לאורך החוף המזרחי של היבשת במדינות האוסטרליות קווינסלנד וניו סאות' ויילס: מקוקטאון בצפון ועד ניוקאסל בדרום. עד אמצע המאה ה-20 הייתה קיימת אוכלוסייה מבודדת לאורך נהר מארי (ממרכז ניו סאות' ויילס עד לויקטוריה), ושרידי עצמות מצביעים שטווח התפוצה ההיסטורי של המין השתרע עד לדרום-מזרח יבשת וכלל אפילו את האי פלינדרס הסמוך לטסמניה. התפוצה הגאוגרפית הנוכחית של הקנגורו החולדתי היא לאורך הרי החיץ הגדול, וצפיפות האוכלוסייה משתנה מאזור לאזור.
בית הגידול של הקנגורו החולדתי מגוון למדי, וכולל יערות גשם ממוזגים, יערות אקליפטוס, חורש ים-תיכוני ובתה, כאשר סביבת המחיה מתאפיינת לרוב גם בפסיפס של שיחים ושטחי מרעה פתוחים. מין זה חי הן בשפלות ובחופים, והן על מורדות רכסי ההרים.
התנהגות ופעילות
הקנגורו החולדתי האדמוני יונק פעיל לילה מובהק: הוא מבלה שעות היום בשינה במקום מוגן בסבך, ומתעורר ויוצא לתור אחר מזון עם דמדומי ערב. בעבר היה מקובל להניח שהוא מין יחידאי החי בגפו; תצפיות מאוחרות יותר גילו, שאף על פי שהקשר בין הקנגוריים רופף ואינו ארוך טווח, המין חי לפרקים בזוגות או בשלישייה המורכבת מזכר ושתי נקבות ששטחם חופף זה לזה.
הבדל נוסף בינו לבין מינים יחידאים מובהקים, הוא תקשורת מפותחת, מגוונת וקולנית יותר בין הפרטים. כאשר הקנגורו החולדתי נבהל, הוא מפיק צליל לחישה ומכה ברגליו האחוריות על האדמה לאות אזהרה לקנגורים אחרים באזור, וכשהוא רגוז או תוקפני, הוא מפיק צליל צורמני של מסור. הנקבות קוראות לגורים שהתרחקו מהם באמצעות נהמות רכות. המין הופך לקולני במיוחד במהלך מחזור הביוץ של הנקבה שמוביל לאינטראקציה רבה בין הזוויגים.
הזכרים והנקבות חיים בשטח קבוע שגודלו משתנה בין הזוויגים: 110-75 דונם לזכר, 60-45 דונם לנקבה; השטח של הזכר עשוי לכלול בתוכו מספר שטחים של נקבות. בניגוד לנקבות, הזכרים טריטוריאליים ואינם סובלניים זה כלפי זה, והתוקפנות שלהם מתגברת בנוכחות נקבות או בשטח קטן המחייב אינטראקציה מתמדת עם זכרים אחרים (בשבי למשל). בגני חיות, יש לנקבות מדרג חברתי המבוסס על דומיננטיות וגודל. הקנגורים החולדתים תועדו מסמנים עצמים שונים בכלובים שלהם באמצעות בלוטות ריח.
קינון ולינה
הקנגורו החולדתי בונה לעצמו קן חרוטי עם פתח אחד המשמש לו כמקום מחסה בשעות היום. הקינים שלו נבנים בשקעים של גזעי עצים שנפלו, מתחת לשיחים, בכיסי סבך ודשא, ולעיתים רחוקות גם בשטח הפתוח. הקנגורו משתמש בחומרים צמחיים שונים בשביל לבנות ולרפד את הקן, כמו דשא, חציר, קש, שרכים יבשים וצמחייה סיבית. החומר הצמחי נאסף עם כפות הידיים, ונלקח באמצעות הזנב למקום המיועד שבו הוא מקובץ לערימה גדולה, ואז הקנגורו מתחיל לחפור בה וליצור חלל באמצעות הראש. תהליך בניית הקן לוקח כשלושה לילות, ולילות שלאחר מכן עשויים להיות שיפוצים ותוספות קלות.
הקנגורו החולדתי משתמש בכ-5 קינים במקביל הפזורים במקומות שונים בשטחו ובנייתם מתרחשת בעיקר בחורף היבש. מדי חודש, מתווספים קינים חדשים וננטשים קינים ישנים, ולעיתים הקנגורו עשוי לשפץ קן ישן במקום לבנות קן חדש. אף על פי שזכר ונקבה עשויים לחיות בקן משותף לפרקי זמן קצרים, בדרך כלל המין מעדיף לחיות לבדו בקן. הקנגורו החולדתי מסוגל לסבול מגוון טמפרטורות קיצוניות, מ-40 מעלות צלזיוס במהלך היום, ועד מתחת לאפס בלילה. הקינים משמשים כמקום מפלט מפני החום במהלך היום, בעוד שהטמפרטורות הליליות הנמוכות נסבלות על ידי הקנגורו ורק לעיתים רחוקות הוא יכנס לקן במהלך הלילה.
תנועה
הקנגורו החולדתי מסוגל לנוע במהירות גבוהה למרחקים קצרים, כאשר הוא נע אך ורק על רגליו האחוריות החזקות, ומשתמש בגפיו הקדמיות הקטנות בעיקר על מנת לסייע בפניות חדות כשהזנב העבה משמש לאיזון. הריצה הקופצנית המהירה מתרחשת בעיקר בהימלטות מטורף או במעבר בין אזורי האכלה. בתורו אחר מזון, הקנגורו החולדתי נע באיטיות בצורה המזכירה את הארנב, כאשר גופו נתמך באמצעות זנבו העבה וגפיו הקדמיות, ובמקביל הוא מקפיץ את הרגליים האחוריות קדימה בעת ובעונה אחת. כדי לאתר סכנה מבעוד מועד, הקנגורו החולדתי נעצר על מקום עומדו אחת לכמה רגעים וסורק ומרחרח את הסביבה ביסודיות.
תזונה
בשבי, הקנגורו החולדתי נחשב ליונק אוכל-כול שניזון מאוכל מגוון הכולל: דשא, פירות, ירקות, דגניים, צוף, לחם, אגוזים, ביצים, ואפילו בשר טחון. בטמפרטורות רגילות, הקנגורו החולדתי עשוי לוותר על שתיית מים לחלוטין, כשאת הלחות הנדרשת יקבל ממזונו הצמחי; בתקופות בצורת לעומת זאת, הוא נוהג לחפור חורים באפיקי נחלים יבשים במטרה למצוא נוזלים.
רבייה ומחזור חיים
הקנגורו החולדתי הוא יונק פולגמי המתרבה בכל השנה ללא עונת רבייה קבועה, ומחזור הביוץ מתרחש במשך 34 ימים. הזכרים נוהגים לבקר בקיני הנקבות מדי לילה במטרה לבדוק עם הן מתקרבות לביוץ; במהלך הבדיקה שני הזוויגים משמיעים נהמות קולניות באוקטבות שונות. ככל שקרב מועד הביוץ, הזכר מבלה זמן רב בסמוך לקן, וממתין עד שתגיע העת. לאחר מכן, הנקבה מאפשרת לו לרחרח אותה זמן ממושך בטרם תזדווג איתו. נקבה שאינה מעוניינת, תנסה להבריח את הזכר על ידי השמעת נהימות רמות, תכה בגופו עם כפות הידיים או תשכב על האדמה ותבעט בו בחזקה עם הרגליים האחוריות; הזכר מצידו ינסה לגשת אליה ללא התחשבות באיומים מצידה, ויבעט בה קלות עם רגליו האחוריות בתגובה לאלימות מצידה. אף שהמין פוליגמי כאמור, לעיתים קרובות הזכר שומר בקנאות על הנקבה שהזדווגה איתו מפני זכרים אחרים. הזכרים כאמור אגרסיביים במיוחד זה כלפי זה, והקרבות ביניהם כוללים דחיפות, בעיטות ונשיכות.
תוחלת החיים של הקנגורו החולדתי האדמוני: 6 שנים בטבע, 12-7 שנים בשבי.
מצב שימור
הקנגורו החולדתי האדמוני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייה גדולה, היעדר איומים גדולים, הימצאותו באזורים מוגנים, ובנוסף אין זה סביר לעת עתה שמצבו ישתנה לקטגוריה מאוימת. בעבר המין חווה ירידות משמעותיות בעיקר בדרום היבשת, כתוצאה מטריפה על ידי שועלים, תחרות על מקורות מזון עם ארנבונים ואובדן בית גידול למטרות חקלאות. אף על פי שמצבו הנוכחי שפיר, העדר פיקוח על האיומים הללו עלול לגרום להם להיות משמעותיים לאוכלוסיית הקנגורו החולדתי בעתיד. בקווינסלנד המין מוגדר כנפוץ, בניו-סאות' ויילס הוא מוגדר כפגיע, ובויקטוריה כמין נכחד.