cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גוסטב באוארנפיינד
יוהאן גוסטב באוארנפיינד (בגרמנית: Johann Gustav Bauernfeind; 4 בספטמבר 1848 – 24 בדצמבר 1904) היה אדריכל, צייר ואוריינטליסט (חובב המזרח התיכון), גיסו של האדריכל הטמפלרי תיאודור זנדל.
שנים ראשונות
באוארנפיינד נולד בעיירה זולץ על נהר נקר, מדרום-מערב לשטוטגרט, השישי מתוך תשעה ילדים. אמו הייתה פרוטסטנטית, ואביו יהודי שהמיר דתו לקתולי. הוא העיד על עצמו שלא היה דתי ביותר.
הביקורים במזרח
בין 1880 ל-1881 שהה באוארנפיינד מספר חודשים בביירות, אצל אחותו שנשלחה לשם במסגרת המיסיון. כמו כן ביקר בקהיר, דמשק ובארץ ישראל, בעיקר ביפו ובירושלים. אור השמש, הצבעים העזים ואירועי הרחוב השוקק משכו את לבו. אך החום, היתושים, ההתמודדות מול הסקרנים והבדלי המנטליות בינו לבין האוכלוסייה המקומית התישו אותו. הוא יצר מספר מתווים (סקיצות) אותם הפך לציורים מוגמרים מאוחר יותר, במינכן. מספר ציורים מכר לסוחרים בלונדון, אך לא זכה להצלחה של ממש.
תיאוריו במכתביו מן העת הזו צבעוניים ומלאי חיים:
שמות של תמונות לדוגמה שצייר ומכר בביקור זה הן, למשל:
המימון לשהותו במזרח הגיע במיעוטו ממכירת תמונות (בעיקר לאנגלים) וברובו ממשפחת אמו. הם גם שלחו לו חמרי גלם, בדים ותשלילים (נגטיבים) לצילום. בארץ תמכו בו (בעצות והמלצות ובמקצת גם באספקת חמרי גלם, אך לא בתמיכה כלכלית של ממש) אישים כאדריכלים תיאודור זנדל וקונרד שיק) והבנקאי הנודע יוהנס פרוטיגר.
בסוף שנת 1887 חזר באוארנפיינד למינכן ובנובמבר 1888 שב ליפו ויצא למסע ארוך (כשנה) ויצירתי מאוד לדמשק. בתקופה זו היה מחוסן יותר מפני פגעי החום שכה העיקו עליו בעבר, למד את דרכי ההתנהלות עם האוכלוסייה המקומית ואף צבר לו מוניטין מסוים שאיפשר לו לעבוד בחופשיות רבה יותר.
ניסיון השתקעות במינכן
בשנות ה-90 של המאה ה-19 שהה במינכן והתקשה להתפרנס. אמו, בה היה תלוי כלכלית מתה ומשפחתה התרוששה. הוא לא הצליח למכור כמעט ציורים וגם מיזם של כתב העת המאויר Die Gartenlaube, לתיעוד מסילת הברזל מיפו לירושלים לא יצא אל הפועל עקב מחלת אלצהיימר בה לקה הבנקאי יוהנס פרוטיגר שהיה אמור לממן את המיזם.
ב-1894 נולד בנו היחיד, אוטו קונסטנטין וקשיי הפרנסה הקשים דחפו את באוארנפיינד להתחנן למשרה קיסרית של אוצר אמנות באחת מטירות בוואריה. משלא נענה, גמר אומר להגר לארץ ישראל.
הגירה לארץ ישראל
ב-1896 היגרה משפחת באוארנפיינד לארץ ישראל. מנותקים מכל קהילה, הן הגרמנית-פרוטסטנטית והן זו של הטמפלרים הם חיו בבדידות במושבה הגרמנית, אצל גיסו של גוסטב, תיאודור זנדל. מפעלו הגדול באותן שנים היה הכנת האלבום הקיסרי. אלבום זה מכיל את ציורי "המושבות השוואביות בארץ ישראל" (מושבות הטמפלרים) והוא הוגש כשי לקיסר וילהלם השני, קיסר גרמניה בביקורו בארץ ב-28 באוקטובר 1898, מטעם האגודה הטמפלרית ובהיעדרו של הצייר.
הוא מת ערב חג המולד של שנת 1904 והוא קבור בבית הקברות של האגודה הטמפלרית ברחוב עמק רפאים 39 בירושלים, עם מותו לא פורסם כל הספד אלא רק ידיעה קצרה בביטאון הקהילה. בנו אוטו סיכם את חיי אביו במילים:
לאחר מותו
במהלך חייו הוכר באוארנפיינד כאחד מגדולי הציירים האוריינטליסטים בגרמניה, אך יצירתו נשכחה בהדרגה לאחר מותו. עם זאת, החל משנות השמונים של המאה ה-20 התעורר עניין מחודש ביצרתו, ועבודותיו הועמדו למכירה במכירות פומביות עבור שווי רב. בשנת 1997, ציור נוסף של באוארנפיינד, "נמל יפו", נמכר בבית המכירות הפומביות Van Ham Kunstauktionen בעיר קלן תמורת מיליון וחצי מארקים גרמניים, והפך בשעתו לציור המאה ה-19 היקר ביותר שנמכר אי פעם על אדמת גרמניה. עבודתו "הכותל המערבי" הועמדה למכירה בבית המכירות הפומביות כריסטי'ס בלונדון תמורת 326 אלף אירו. בשנת 2007 אותו ציור נמכר תמורת 4.5 מיליון אירו בבית המכירות סותבי'ס, גם הוא בלונדון.
אומנותו
באוארנפיינד השתייך לאסכולה האקדמיסטית הגרמנית. ציוריו היו ריאליסטים והוא שאף אל התיאור המדויק של המציאות. הוא מיעט לצייר בסטודיו ויצא אל חוצות העיר על מנת לצייר. בדרך כלל לא חיפש מונומנטים או אתרים קדושים כנושאים לציוריו אלא העדיף לצייר דמויות וסצנות יומיומיות ברחוב ובשוק. אף על פי ששאף ליצירה ריאליסטית, לא העתיק את מראה הרחוב במדויק. הוא השתמש בדוגמנים עבור הדמויות בציוריו ו"ניקה" את האתרים שצייר מלכלוך ו"הפרעות אסתטיות" ונטה להציגם בניקיון בוהק.
אור השמש במזרח הקסים את באוארנפיינד והוא הנושא המרכזי של ציוריו. לפי דיווחיו יכול ללכת אל אותה נקודה במשך ימים רצופים באותה שעה כדי לקלוט את כל השתקפויות האור על האובייקטים באותה שעה.
שיטותיו היו מתקדמות והוא השתמש בחידושי הצילום. הוא צילם (בשחור-לבן) מראות-רחוב כדי שישמשו לו כסקיצות שלאחר מכן יוכל לעבד בסטודיו.
המרכז האירופי למוזיקה יהודית
המרכז האירופי למוזיקה יהודית (בגרמנית: Europäisches Zentrum für Jüdische Musik – EZJM) הוא מכון של אוניברסיטת הנובר למוזיקה, דרמה ומדיה (HTMMH). הוא נוסד בשנת 1988 על ידי אנדור איז'אק המוזיקאי היהודי-הונגרי בשיתוף עם אוניברסיטת אאוגסבורג ועבר להנובר בשנת 1992, שם הוא היה מזוהה עם מה שהיה אז Hochschule für Musik und Theatre (HMT). אנדור איז'אק עמד בראש ה-EZJM עד פרישתו ב-2012. באוקטובר 2015 מונתה שרה רוס לפרופסורה של לימודי מוזיקה יהודית עם דגש מיוחד על מוזיקת בתי כנסת ובמקביל קיבלה על עצמה את ניהול המרכז. המיקום של ה-EZJM הוא וילה זליגמן ב-Hohenzollernstraße 39 ב-Eilenriede בחלק המזרחי של הנובר.
עד 2012
במקור, אנדור איז'אק הקים את המרכז האירופי למוזיקה יהודית אאוגסבורג בשנת 1988, עם המשימה לתעד ולשחזר את המוזיקה הליטורגית היהודית שטופחה בבתי הכנסת באירופה, במיוחד עד לפוגרום ליל הבדולח ב-1938. משימות ה-EZJM כללו, בנוסף לפיתוח אוסף מקביל, גם הפצת המורשת והנכסי צאן ברזל הדתית והתרבותית היהודית, בעיקר באמצעות קונצרטים, תערוכות, כנסים ופרסומים, כמו גם הצגה אותנטית ועיבוד מדעי של המסורות.
לאחר שבנה בהדרגה את אוסף הכתבים, התווים ומסמכי שמע, כמו רשומות היסטוריות (תקליטים), הצליח איז'אק להרחיב את האוספים עם כמה פרטי עוגבי בית כנסת שניצלו מההשמדה של הנציונל-סוציאליסטים.
בשנת 1992 עבר ה-EZJM להנובר, שם היה מזוהה עם מה שהיה אז "האוניברסיטה למוזיקה ותיאטרון" ובגרמנית: Hochschule für Musik und Theatre (HMT). בשנת 2003 מונה אנדור איז'אק לפרופסור למוזיקת בתי הכנסת.
קרן זיגמונד זליגמן, על שמו של היזם ההנוברי זיגמונד זליגמן, נוסדה ב-2006, בעזרתה נקנתה ב-2008 וילה זליגמן, שבעבר הייתה בבעלות העירייה. מאז 2011, ה-EZJM מבוסס בווילה זליגמן, שנפתחה רשמית ב-2012 כ"בית למוזיקה יהודית". הווילה מייצגת את אחת העדויות הנובריאניות הבודדות של הבורגנות היהודית לפני השואה והיא מוקדשת לתיעוד, מחקר ותקשור של מוזיקה יהודית.
בשנים שבין 2012 (בשנה שאנדור איז'אק פרש) לבין אוקטובר 2015, תחומי האחריות חולקו מחדש: מגוון אירועי התרבות (קונצרטים, הרצאות) בוילה זליגמן מאורגן על ידי אגודת זיגמונד זליגמן, בעוד שה-EZJM הוא מכון של ה-HMTMH המסור למחקר והוראה על מסורות מוזיקליות יהודיות.
מאז אוקטובר 2015
באוקטובר 2015, שרה רוס קיבלה על עצמה את ניהול ה-EZJM כפרופסור ללימודי מוזיקה יהודית. כחלק מהמחקר וההוראה המוזיקולוגיים באוניברסיטה, ה-EZJM מוקדש כעת לחקר, שחזור, תיעוד ותקשור של מוזיקה יהודית על כל ביטוייה: משירת בתי הכנסת ועד למסורות של מוזיקה יהודית פאראליטורגית וחילונית בהקשרים ותקופות תרבותיות שונות. החקירה המקיפה של המוזיקה היהודית בכל הנוגע לשילובה במורכבות החיים היהודיים באירופה ובמדינות לא-אירופיות בעבר ובהווה היא עניין מרכזי של המרכז, ובכך הוא משווה את הדיאלוג הבין-תחומי עם מוזיקה אחרת. ללימודי תרבות ומדעי היהדות – הן במישור המחקר והן במישור ההוראה – יש חשיבות עיקרית.
הספרייה של EZJM
ספריית EZJM היא חלק מספריית HMTMH. כספרייה מיוחדת, התמקדות האוסף שלה במוזיקה יהודית, ובמיוחד במוזיקה של בית הכנסת. בנוסף, יש ספרות בתחומי מחקר קשורים כמו מדעי היהדות, אתנולוגיה ומוזיקולוגיה כללית. בנוסף לספרות המחקר העדכנית, חלק מהותי מהספרייה הוא "אוסף אנדור איז'אק" ובו, בין היתר, "עזבון אסתר גרזון-קיוי" ו"אוסף החזן הראשי נתן סרצקי".
מאגר "מוזיקת בית כנסת"
במרץ 2016, הוחל פרויקט מאגר המידע המקוון "מוזיקת בתי כנסת: חזנות, חזניות, מלחינים, מלחינות" (שם העבודה). התקיימה פגישת תכנון ראשונה והמבנה הטכני של מאגר המולטימדיה נמצא כעת בשלב התכנון הראשון.
ריצ'י טורס
טרם היבחרו לקונגרס, היה טורס חבר מועצת עיריית ניו יורק, מ-1 בינואר 2014 ועד 31 בדצמבר 2020. טורס, לצד מונדייר ג'ונס, נמנה בין שני חברי הקונגרס הראשונים אשר הם אפרו-אמריקאים והומוסקסואלים כאחד. כמו כן, הוא האפרו-לטיני וההומוסקסואל הראשון המכהן בקונגרס בהיסטוריה של ארצות הברית.
ביוגרפיה
טורס נולד בניו יורק. אביו הגיע מפוארטו ריקו, ונישא למי שלימים תהא אמו של טורס, אישה אפרו-אמריקאית. אמו גידלה אותו במיזם לדיור ציבורי בברונקס, ופעמים תכופות בילדותו הוא אושפז בשל מחלת האסתמה ממנה סבל. הוא למד בבית הספר התיכון ע"ש הרברט ליהמן, ובהמשך נרשם ללימודים באוניברסיטת ניו יורק, אם כי נשר מלימודיו הגבוהים בשל דיכאון קליני אשר העכיר על יכולותיו להשלים לימודי תואר ראשון.
בגיל 25 נבחר לראשונה אל מועצת העיר של ניו יורק, והיה לפקיד העירייה הצעיר ביותר. במהלך כהונתו התמקד במספר סוגיות כגון זכויות להט"ב בארצות הברית, דיור ציבורי בר-השגה, מתן סיוע לעסקים קטנים ובינוניים ומאבק בפשיעה ברחבי ניו יורק. בחודש מרץ 2019 החלו השערות לפיהן טורס עשוי למחוז הקונגרס ה-15 של ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית, נגד נציג המחוז המכהן ג'ון סראנו. לאחר שסראנו הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים, הכריז טורס ביולי 2019 באורח רשמי על כוונתו להתמודד אל בית הנבחרים האמריקאי.
לאחר שניצח בבחירות מקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית, גבר טורס על יריביו בבחירות הכלליות ונבחר אל הקונגרס ה-117 של ארצות הברית. בבחירות 2022 הצליח להיבחר מחדש לקונגרס ה-118 של ארצות הברית.
יחסו לישראל
על אף שטורס שייך לאגף השמאלי במפלגה הדמוקרטית, הוא פרו-ישראלי, והתמודד עם הטרדות ברשתות החברתיות בשל הגנתו החזקה על ישראל. תמך פומבית והצביע בעד חידוש מערכת ההגנה נגד טילים של כיפת ברזל של ישראל בספטמבר 2021.
בחודש מרץ 2022, הגיע טורס לשיחה בבית הכנסת המרכזי של מנהטן, והתייחס להצבעות בקונגרס על הסיוע הביטחוני לישראל. טורס אמר כי על יהודי אמריקה להיות מודאגים יותר מהרגשות האנטי-ישראליים בקונגרס, והזהיר את הקהילה היהודית להימנע משאננות בנושא תמיכה דו-מפלגתית בישראל. בקשר להצעה, שהתנגדו אליה תשעה חברים, אמר טורס כי "תשעה היום יכולים להיות 90 בעוד חמש שנים. זה יכול להיות 190 בעוד 10 שנים".
עופרים (פירושונים)
ראו גם
}}
גרמניה באירוויזיון 2013
בגרמניה נשמעו טענות על כך שמיקומה בתחרות הושפע ממדיניותה של אנגלה מרקל במשבר החובות של גוש האירו.
Unser Song für Malmö
התחרות הלאומית לבחירת נציגות גרניה באירוויזיון נערכה בהנובר והונחתה על ידי אנקה אנגלקה.
12 מתמודדים השתתפו בתחרות נוספים, מתכונת ההצבעה הייתה במשקל שליש לציבור הצופים, שליש לציבור מאזיני הרדיו ושליש לצוות שיפוט.
המרכז הערבי-יהודי ביפו
המרכז הקהילתי הערבי-יהודי הוא מרכז קהילתי השוכן בגן טולוז ברחוב קדם שבשכונת גבעת עלייה בדרום יפו.
המרכז הקהילתי
המרכז הוקם באוקטובר 1993 על ידי איברהים אבו שאנדי והדס קפלן במטרה לקרב בין יהודים וערבים ולחנך להיכרות ולשותפות בין שתי הקבוצות. ייחודו בכך שהוא משמש כבית וכמרכז קהילתי ליותר מ-3,000 איש, בני שלוש קהילות דתיות ותרבותיות שונות - יהודים, מוסלמים ונוצרים. המקום מפעיל מגוון חוגים לכל הגילים, בין היתר בתחומי אמנות פלסטית, מחול, מוזיקה מזרחית ומערבית, ספורט, הקניית שפות, ועוד. בנוסף מציע המקום מגוון חוגי העשרה המשולבים בתוכניות הלימודים של בתי הספר בסביבה.
המרכז מציין אירועי תרבות וחגים של שלוש הדתות, ומקיים מפגשים בין בתי ספר וגנים, ערבים ויהודים, במטרה לאפשר דו-שיח ביניהם, בין היתר גם אגב שימוש באמצעים אומנותיים ובהפעלה. עוד מפגיש המקום בין קבוצות אוכלוסייה מבוגרת ומעורבת מיפו ומיישובים אחרים. במרכז פועלים אולם ספורט, חדר כושר המחלק את שעות פעילותו בין נשים לגברים, ומשחקייה לילדים.
הסריקה של גראהם
הסריקה של גראהם, על שם המתמטיקאי רונלד גראהם, הוא אלגוריתם למציאת הקמור של קבוצת נקודות במישור, בסיבוכיות של, כאשר \ n הוא מספר הנקודות.
תיאור האלגוריתם
הרעיון שמאחורי האלגוריתם מבוסס על מיון של קבוצת הנקודות, ואחר כך בנייה הדרגתית של קבוצת הנקודות שעל הקמור על ידי סריקה של כל הנקודות. במהלך האלגוריתם בונים מחסנית של הנקודות שעל הקמור, ובכל צעד של האלגוריתם מוסיפים לה את הנקודה הבאה בסריקה (על פי סדר המיון), ובודקים האם הנקודה שהוכנסה פוסלת את הנקודה שלפניה.
אם \ a היא הנקודה האחרונה שהוכנסה למחסנית, \ b היא הנקודה שלפניה ו-\ c היא הנקודה שלפניה, הרי שהבדיקה מתבססת על סוג הפניה שהישר המחבר את \ a,b מבצע ביחס לישר שמחבר את \ b,c. כאשר סורקים את הנקודות שעל הקמור עם כיוון השעון, הנקודה \ b תהיה שייכת לקמור אם ורק אם הישר \ a,b מבצע פניה ימינה אל הישר \ b,c. אם הוא אינו עושה זאת, מוציאים את \ b מהמחסנית (אך משאירים את \ a, שהיא הנקודה החדשה ביותר שהוכנסה). אם הוצאה \ b, בודקים שוב האם הנקודה שלפניה עדיין צריכה להיות בקמור, ואם לא מוציאים אותה, וכן הלאה.
אם מיון הנקודות נעשה על בסיס קוארדינטת \ x שלהן, יהיה צורך בשתי סריקות כדי לבנות את הקמור - אחת בשביל הנקודות שנמצאות מעל לשתי הנקודות בעלות קואורדינטות ה-\ x הקיצוניות, ואחת בשביל הנקודות שמתחתן. אם ממיינים את הנקודות על בסיס הזווית שהן יוצרות עם ציר \ x המועבר דרך אחת מהנקודות הקיצוניות, די בסריקה אחת.
סיבוכיות האלגוריתם
ראשית, מיון הנקודות שנעשה לפני תחילת הסריקה יכול להתבצע בסיבוכיות (אך לא טוב יותר, שכן זהו גם חסם תחתון על מיון כללי). הסריקה עצמה, בניתוח הגס ביותר, היא בסיבוכיות \ O(n^2), שכן מכניסים \ n איברים למחסנית (כל נקודה נכנסת למחסנית בשלב כלשהו) ועבור כל הכנסה של איבר למחסנית, ייתכן שיוצאו ממנה כל האיברים פרט לשניים. מכיוון שהמחסנית יכולה להכיל עד \ n איברים, מתקבלת הסיבוכיות \ O(n^2).
אולם, ניתוח עדין מעט יותר מראה כי הסיבוכיות היא למעשה \ O(n). זאת מכיוון שכל איבר יכול להיות מוצא מהמחסנית פעם אחת בדיוק (שכן מרגע שאיבר הוצא מהמחסנית הוא אינו מוחזר יותר). על כן, מתבצעות על המחסנית לכל היותר \ 2\cdot n פעולות: הכנסה ו(אולי) הוצאה של כל אחד מ-\ n הנקודות.
ניתן להראות כי אלגוריתם כלשהו למציאת קמור יכול לשמש גם למיון, ומכיוון שקיים למיון כללי חסם תחתון נובע מכך שגם סיבוכיות הסריקה של גראהם היא. לכן בסך הכל, הסיבוכיות של הסריקה היא בדיוק.
ארומתרפיה
ארומתרפיה היא שיטת טיפול פסאודו-מדעית של הרפואה האלטרנטיבית (נקראת גם "רפואה משלימה"), שבה משתמשים בשמנים אתריים ובשמני בסיס (או שמני ירקות) עשויים מפרחים ארומטיים, צמחי מרפא, תבלינים ועצים. הארומתרפיה היא שם כללי המתייחס אל המסורות השונות של שימוש בשמנים חיוניים, לעיתים בצירוף פרקטיקות נוספות מרפואה אלטרנטיבית והשקפות רוחניות. מקור המילה הוא שילוב של ניחוח ("ארומה") עם טיפול ("תרפיה") בגוף, בנפש או במצב חברתי.
היסטוריה
המצרים הקדומים היו בין הראשונים שהחלו לעסוק בארומתרפיה כחלק מטקסים דתיים והרחקת רוחות רעות. גם המרפאים ההודים החלו לתעד, באותה עת, את יכולות הריפוי של צמחים ארומטיים כמו כוסברה, זנגביל וורד. הסינים והיפנים, לעומתם, השתמשו בצמחים ארומטיים לטקסי פולחן ולטיפוח היופי וההיגיינה האישית.
בתנ"ך נקראות תמציות ריחניות אלה בשם "בשמים"; והשימוש בהם מוזכר מספר פעמים לדוגמה משחת הבושם, הנזכרת בספר שמות: . על פי פסוק זה ניתן לראות כי השימוש בתמציות זהה לשימוש ביום בתמציות מהולות בשמן.
המונח "ארומתרפיה" נטבע על ידי הכימאי הצרפתי רנה-מוריס גטפוסה כאשר גילה את יכולתו של שמן לבנדר לרפא כוויות במהירות ובלא להותיר צלקות לאחר שלטענתו נכווה קשה בתאונה שארעה במעבדתו וטבל את ידו בשמן זה, אך לא קיים תיעוד לחזרה על ניסוי מעין זה. עם ממשיכי דרכו נמנים הרופא והמדען ד"ר ג'ין ולנט ואת מרגריט מאורי אשר טענה שיש להתאים את הניחוחות במיוחד לאישיות ולבעיות הבריאות של המטופלים.
ענפים מרכזיים
ישנם שלושה ענפים מרכזיים של ארומתרפיה:
כמו כן, בשנים האחרונות בחלק מארצות אירופה ובמיוחד בצרפת החלו להתרכז בארומתרפיה מדעית. טיפול ארומתרפי החל להוות בהן חלק מהרפואה הקונבנציונלית. בצרפת חלק מהשמנים האתריים ניתנים כתרופות מרשם ובפיקוח רופאים.
יסודות הארומתרפיה
העקרונות העיקריים של הארומתרפיה הם:
בדוגמה להגיון קדם-מדעי נפוץ, יש מרפאים שמקשרים בין מאפייניו החיצוניים של הצמח לאפקט הטיפולי שלו. הצורה והריח של סיגלית, לדוגמה, מרמזים לטענתם על ביישנות. לכן, שמן סיגליות אמור להביא לתחושת רגיעה וצניעות אצל המטופל. הטענה של הארומתרפיסטים - שהשמנים האתריים יכולים להילחם בחיידקים, בפטריות, בנגיפים ובטפילים נוספים ולהמריץ את המערכת החיסונית כדי להשיב את הבריאות לגוף - שנויה במחלוקת (ראה את הביקורת בהמשך). במדינות כמו אנגליה, ארצות הברית ואוסטרליה הארומתרפיה נחשבת לחלק מהאופנתיות של הרפואה המשלימה במקרה הטוב או לפסבדו מדע במקרה הרע.
מחקר
בארומתרפיה, בדומה לרבות משיטות הטיפול האלטרנטיביות, בוצעו רק מעט מחקרים רפואיים מבוקרים וכפולי סמיות (לא החולה ולא הצוות המטפל יודע האם הטיפול אותו מקבל החולה הוא התרופה או פלצבו). אין הוכחות רפואיות טובות לכך שארומתרפיה יכולה למנוע או לרפא מחלה כלשהי. בשנת 2015 פרסמה מחלקת הבריאות של ממשלת אוסטרליה את תוצאות סקירת טיפולים אלטרנטיביים שביקשה לקבוע אם יש כאלה שמתאימים לכיסוי על ידי ביטוחי הבריאות; ארומתרפיה הייתה אחת מתוך 17 טיפולים שעבורם לא נמצאו עדויות ברורות ליעילות. העדויות ליעילותה של ארומתרפיה בטיפול במצבים רפואיים מצומצמות ביותר, בפרט חסרים מחקרים עם מתודולוגיה קפדנית.
מספר מחקרים בדקו את יעילות הארומתרפיה במצבים שונים: גרד בעור, אי-שקט, דיכאון ועוד. הטיפול הארומתרפי נוסה גם להקלה על חולי סרטן. רק מחקרים איכותיים מעטים העידו על תועלת משימוש בארומתרפיה במצבים אלה. הם רמזו לכך שבמצבי חרדה, דאגנות יתר ודיכאון יש לארומתרפיה תרומה להקלת תסמינים אלה. במאמר שפורסם ב"בריטיש מדיקל ג'ורנל" טוענים הרופאים שבשלושה ניסויים שנעשו בחולי דמנציה בשנת 2003 היו סימנים לכך ששמן לימון ושמן לבנדר נספגו בגוף והקלו חלק מתסמיני המחלה. אבל המחקר המדעי על עקרונות והשפעות הארומתרפיה עדיין מוגבל. הקהילה הרפואית בארצות הברית ובאנגליה, כמו גם בישראל, סבורה כי ריחות נעימים יכולים לכל היותר לסייע בהרגעה והורדת לחצים. כמה מההשפעות המיוחסות לארומתרפיה, כגון: הרגעה ובהירות המחשבה הן מאוד סובייקטיביות ועלולות להתעורר גם מאפקט פלצבו.
בנוסף צוין כי הארומתרפיה מתבססת על עדויות אנקדוטיות להצלחותיה ואינה מוכיחה שהטיפול יכול לרפא מחלות. גם ניסויים שתוצאותיהם צוטטו על ידי ארומתרפיסטים לא עמדו בדרישות מניסויים קליניים, או פשוט הוצאו מהקשרם. אם יש השפעות חיוביות עלולות להיות גם השפעות שליליות לשימוש בצורה לא נכונה או שילוב רע בין השמנים, במיוחד בפרמקולוגיה המסורתית. בנוסף קיים חשש בקהילת הרופאים כי אנשים עם מחלות הניתנות לריפוי על ידי הרפואה המודרנית, יפנו לטיפולים חסרי תועלת כגון ארומתרפיה והומאופתיה, במקום לקבל טיפול נחוץ בתרופות מוכחות מדעית.
כמה מחסידי הארומתרפיה מאמינים שהשפעות השמנים אינן נובעות מהכימיקלים הפועלים על החושים, אלא שהשמן מכיל את "כוח החיים" של הצמח אשר יאזן את האנרגיות של הגוף ויקדם את הריפוי באמצעות טיהור ויברציות שליליות משדה האנרגיה שלו. לאמונות פסבדו-מדעיות אלו אין בסיס מדעי ויש הרואים בהצגתן בפני הלקוחות משום הונאה.
עירית (סוג)
עירית (שם מדעי: Asphodelus) היא גאופיט רב שנתי, ממשפחת העיריתיים (Asphodelaceae). בעבר סווגה תחת משפחת השושניים.
ארומתרפיה
מחקר
בהיעדר פיקוח רפואי מתאים, קיים חשש לשימוש לא בטיחותי בארומתרפיה. השמנים האתריים עלולים לגרות את העור ולגרום להרעלה, נזק בכבד והתקפים, אם הם לא דוללו עם שמני בסיס, כגון: שמן שקדים, שמן זית, שמן אגוזי לוז ורוז היפ.
עירית (סוג)
השם 'עירית' מוזכר בתוספתא:
ארומתרפיה
אופני שימוש
קיימות דרכי שימוש מגוונות בשמנים, הכוללות עיסוי, אמבטיה, שאיפת אדים, אידוי, הסנפה, רטיות (קומפרסים), שטיפת פה, וטיפולי שיער ועור. במרבית המקרים תמצית שמן מדוללת בבסיס שמן אחר (כמו שומשום או שקדים), מכיוון שתמציות השמנים מרוכזות מאוד ועלולות לגרום לכוויות כימיות.
עירית (סוג)
אלא שהעירית הגדולה רעילה לבהמות, והן נמנעות ממנה. לעומת זאת ישנן מסורות לגבי ה'עירית' מתקופת בית שני, שהיא שום העירית. נראה שהשם המדעי הודבק לאחד ממיני צמחי הבר העיריתיים, בידי מחדשי העברית במחקר הצמחים, עקב קרבת צורת עליו לצורת עלי שום-העירית.
מינים
בישראל ידועים חמישה מינים מסוג זה: בעולם ידועים 16 מינים בסך הכל של סוג זה.
כנסיית אנדראס הקדוש (עכו)
כנסיית אנדראס הקדוש (אנגלית: St. Andrew's Church) היא כנסייה השוכנת בפינה הדרום-מערבית של עכו העתיקה וקרויה על שם אנדראס הקדוש. המבנה הנוכחי, אשר נבנה בשנת 1765 על שרידי בניין צלבני, שייך לכנסייה יוונית-קתולית.
המבנה הצלבני
בזכות מיקומו הפונה אל הים התיכון, בלט המבנה הצלבני לבאי האוניות אל העיר ושימש עבורם כתמרור, ואולי משום כך לא נהרס עד היסוד על ידי הכובשים הממלוכים כיתר בנייני העיר הצלבנית. המבנה מוכר מציורים שנעשו במאה ה-17, בהם ציורו של דה ברוין מ-1682. החוקר דניס פרינגל שעקב אחרי תיאורי הנוסעים בסוף המאה ה-17 ובמחצית הראשונה של המאה ה-18, בהם מונדרל, פוקוק ומריטי, קבע שהמבנה הגותי הנישא נהרס בשנות ה-60 של המאה ה-18, בעת חידוש בניינה של עכו על ידי דאהר אל-עומר.
יש הסבורים שכנסיית סן אנדראס הנוכחית בנויה על גבי כנסיית סנטה אנה הצלבנית. הפרנציסקנים מאמינים שכנסיית יוחנן הקדוש הקתולית שעל חומת הים, בצמוד לרובע הפיזני מימי הביניים, הוקמה באתר כנסיית סן אנדראס הצלבנית.
אחרי נפילת עכו ב-1291 נלקח שער הכנסייה שלל לקהיר בפקודת כובש עכו, הסולטאן הממלוכי השמיני ח'ליל בן קלאוון, ונקבע בפתח מדרסת מוחמד בן קלאוון בקהיר על ידי אל-עאדל כִתבֻּע’א. החוקרת ורדית שוטן-הלל טוענת, על פי מדידות שערכה באתר הרובע ההוספיטלרי בעכו במסגרת מחקרי רשות העתיקות וכן על סמך בדיקה באתר השער שבקהיר, שהשער נלקח מכנסיית יוחנן הקדוש ברובע ההוספיטלרי בעכו, ולא מכנסיית אנדראס הקדוש.
קירששטייניט
קירששטייניט הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים) השייך לקבוצת האוליבין.
תכונות
נוסחת המבנה הכימי של קירששטייניט טהור היא CaFe+2SiO4. הקירששטייניט יוצר תמיסה מוצקה (שורה איזומורפית, כלומר תרכובות דומות בהרכבן) עם המינרל מונטיצ'ליט העשיר במגנזיום (CaMgSiO4), אף הוא חבר בקבוצת האוליבין.
כמו שאר המינרלים בקבוצת האוליבין, הקירששטייניט מתגבש במערכת האורתורומבית (חבורת סימטריות מרחבית Pbnm) כפי שמוצג באיור 1. היונים של הברזל מצויים באתר M1 והיונים של הסידן באתר M2. תא היחידה גדול יותר מתא היחידה של האוליבין נטול הסידן, הפאיאליט, והפרמטרים שלו הם: Åa=4.859, b=11.132Å, c=6.420Å.
הקירששטייניט מופיע בטבע בדרך כלל במקבצים גרגריים או חסרי צורה. הגבישים זעירים וגודלם עד 0.5 מ"מ. הקשיות של המינרל בינונית, 5.5-5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא 3.434.
אופטית המינרל הוא דו-צירי שלילי. מקדם השבירה של הקירששטייניט נע בין 1.67 ל-1.73. צבעם של גבישי הקירששטייניט הוא בדרך כלל ירוק בהיר או חסר צבע. פיסה דקה מנוסרת של קירששטייניט היא חסרת צבע.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1957 בהר שאהרו (Shaheru), חרוט געשי כבוי על הר הגעש הפעיל ניאראגונגו, סמוך לעיר גומה במחוז קיוו צפון ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, על ידי שאמה והייטונן (Sahama & Hytönen), זוג חוקרים מהמכון לגאולוגיה באוניברסיטת הלסינקי שבהלסינקי פינלנד. המינרל קרוי על שם ד"ר אגון קירששטיין (Egon Kirschstein), גאולוג גרמני שהיה חלוץ במחקר הגאולוגי באזור בו נתגלה המינרל ונהרג בקרבות שהתחוללו באזור במלחמת העולם הראשונה. הדגימה המקורית שנתנה את השם למינרל מצויה כיום במוזיאון המלכותי של מרכז אפריקה בטרבורן שבבלגיה.
מקור ותפוצה
בהר שאהרו הקירששטייניט נוצר בלבה של מליליט-נפליניט, במסיב טז'רן ברוסיה הקירששטייניט מופיע בסלעי סקארן גירניים.
פרנצ'סקה איסטווד
פרנצ'סקה רות פישר-איסטווד (באנגלית: Francesca Ruth Fisher-Eastwood; נולדה ב-7 באוגוסט 1993) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
ביוגרפיה
איסטווד נולד ברדינג, קליפורניה, לשחקנית פרנסיס פישר ולשחקן והבמאי קלינט איסטווד. מצד אביה, יש לה שבעה אחים למחצה: האחיות קימבר תוניס, אליסון איסטווד, קתרין ריבס, לורי מארי ומורגן; והאחים קייל איסטווד וסקוט איסטווד. אמה היא ממוצא יהודי אשכנזי ונורווגי.
איסטווד למדה בבית הספר סטיבנסון בפבל ביץ', קליפורניה. היא סיימה תואר ראשון אוניברסיטת דרום קליפורניה.
קריירה
איסטווד הופיע לראשונה בסדרת הריאליטי בבית של איסטווד, שהוקרנה בבכורה ב-20 במאי 2012. הסדרה מסוגת הריאליטי התמקדה בחייה, ושל אמה החורגת דינה איסטווד, ואחותה למחצה מורגן איסטווד. באחד הפרקים המוקדמים, היא והצלם טיילר שילדס, החבר שלה באותה תקופה, צולמו שורפים והורסים תיק של הרמס בשווי 100,000 דולר במהלך צילום. לאחר המעשה בני הזוג היו חשופים לאיומים ותשומת לב שלילית אחרת.
בשנת 2016 שיחקה בסרט "פושעים ומלאכים". בשנת 2017, היא ואמה פרנסיס פישר כיכבו שתיהן בפרק בסדרת הטלוויזיה "פארגו" בתור הגרסה הצעירה והישנה של אותה דמות.
בשנת 2019 שיחקה לצד ברנטון ת'ווייטס בסרט הקולנוע "הפרדה אלימה".
בשנת 2021 השתתפה בסרט הקולנוע "זמן".
חיים אישיים
בשנת 2013, התגוררה בלוס אנג'לס ולמדה באוניברסיטת דרום קליפורניה.
ב-17 בנובמבר 2013, איסטווד נישאה לג'ורדן פלדשטיין בן ה-35, אחיו של השחקן ג'ונה היל ומנהלה של להקת מארון 5, בטקס קטן בלאס וגאס. שמונה ימים לאחר מכן, ב-25 בנובמבר, הגישה איסטווד בקשה לביטול הנישואין. פלדשטיין מת בדצמבר 2017, כאשר קריש דם מרגלו הגיע לריאותיו.
איסטווד הייתה בעבר במערכת יחסים עם אלכסנדר רייט, מאמן ושחקן. לשניים יש בן משותף, טיטאן רייט איסטווד.
הר סמיית' (קולומביה הבריטית)
הר סמיית' (באנגלית: Mount Smythe) הוא הר בצפון הרי הרוקי הקנדיים בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
אדם דה לה האל
אדם דה לה האל (בצרפתית: Adam de la Halle, מבטאים "אדאן דה לה אל" עם ן מאונפף, 1237? – 1288) היה טרובדור או טרובר, משורר ומוזיקאי צרפתי, ששבר מסורת ארוכת שנים של כתיבת שירה ומוזיקה ליטורגית והיה מראשוני מייסדיו של תיאטרון חילוני בצרפת.
הר סמיית' (קולומביה הבריטית)
גאוגרפיה
גובהו של ההר 2,750 מטרים מעל פני הים (ההר ה-861 בגובהו בקולומביה הבריטית).
אדם דה לה האל
כינוייו האחרים של אדם, "הגיבן מאראס" (le Bossu d'Arras) ו"אדם מאראס" מרמזים לכך, שמוצאו מן העיר אראס שבצרפת. הכינוי "הגיבן" היה כפי הנראה שם שהמשפחה צירפה לשמה כדי להבדילה ממשפחות לה האל אחרות; ב-Roi de Secile מחה אדם עצמו על השימוש בכינוי זה בטענה, כי אינו גיבן.
הר סמיית' (קולומביה הבריטית)
גאוגרפיה
ההר מתנשא לגובה של 625 מטרים מעל סביבתו.
אדם דה לה האל
קורות חייו
אביו של אדם, אנרי דה לה האל, היה אזרח מפורסם של אראס. אדם למד דקדוק, תאולוגיה ומוזיקה במנזר הסיסטרציאני של ווסלה, סמוך לקמברי. האב והבן היו מעורבים בסכסוכי האזרחים באראס ומצאו מקלט לזמן קצר בדואיי. אדם יועד לכנסייה, אך הסתלק מכוונה זו ונשא אישה בשם מארי, הנזכרת ברבים מכתביו. בהמשך הצטרף למשק ביתו של רובר השני, הרוזן מארטואה, ואחר כך נספח אל שרל מאנז'ו, אחיו של לואי התשיעי, מלך צרפת. אל מעסיקו זה נלווה במסעותיו במצרים, סוריה, ארץ ישראל ואיטליה.
הר סמיית' (קולומביה הבריטית)
גאוגרפיה
רוחבו של ההר 7.1 קילומטרים.
אדם דה לה האל
קורות חייו
בחצרו של שרל, אחרי שזה היה למלך נאפולי, כתב אדם את Jeu de Robin et Marion, המפורסמת בכל יצירותיו. הקטעים הקצרים שכתב מלווים במוזיקה המובאת בכתב תווים מודרני לצד הפרטיטורה המקורית, בהוצאת קוסמאקר. "רובין ומריון" נחשב למחזה הצרפתי המוקדם ביותר בליווי מוזיקה ועל נושא חילוני. הפסטורלה, המספרת על עמידתה של מריון בפני חיזורי האביר ונאמנותה לרובין הרועה, מבוססת על שאנסון עתיק, Robin m'aime, Robin m'a. יש בה דיאלוג משולב בפזמון חוזר, שהיה נפוץ כבר בתקופה זו בשיר הפופולרי. הנעימות שהותאמו לפזמונים אלה נושאות אופי של מוזיקה עממית והן ספונטניות ומלודיות יותר מן המוזיקה המשוכללת יותר של השירים והמוטטים שלו. פטי רואה במחזה זה ובמחזה Le Jeu de la feuillée את נמבשרי האופרה-קומיק. בשנת 1896, בפסטיבל לכבוד אדם דה לה האל באראס, הציגה להקה מן האופרה קומיק בפריז עיבוד של "רובין ומריון" מאת ז'וליין טירסו.
הר סמיית' (קולומביה הבריטית)
גאוגרפיה
ההר ממוקם 4.5 קילומטרים צפונית מערבית להר וולש; 4 קילומטרים צפונית מזרחת לרכס בארדסיי; 7 קילומטרים מזרחית להר לויד ג'ורג'; 2.5 קילומטרים דרומית מזרחית לקרחון לויד ג'ורג', ודרומית לרכס מוסקווא.
מקור השם
ההר נקרא על שם פרנסיס סידני סמיית', מטפס ההרים שטיפס על הרי ההימלאיה, האלפים והרי הרוקי הקנדיים; הר נוסף באותו שם נקרא גם הוא על שמו של סמיית'.
אדם דה לה האל
קורות חייו
המחזה השני שלו, Le jeu Adan או Le jeu de la Feuillee (בסביבות 1262) הוא דרמה סאטירית שבה הוא מציג את עצמו, את אביו ואת אזרחי אראס בתכונותיהם המוזרות והייחודיות. בין יצירותיו שיר פרידה סאטירי לעיר אראס ושאנסון היתולי לכבוד שרל מאנז'ו, מלך סיציליה, שבכתיבתו החל ה-1282; עוד יצירה קצרה, Le jeu du pelerin מיוחסת לפעמים גם היא לאדם דה לה האל.
הר סמיית' (קולומביה הבריטית)
לקריאה נוספת
• U.S. Geological Survey Professional Paper, Satelite Image Atlas of Glaciers of the World: North America, P 277
אדם דה לה האל
קורות חייו
יצירותיו המוכרות כוללות שלושים ושישה שאנסונים, ארבעים ושישה rondets de carole, שמונה-עשר jeux-partis, ארבעה-עשר רונדו, חמישה מוטטים, רונדו-וירליי אחד, בלט אחד, dit d'amour אחד ו-congé אחד.
קיהלקונה
קיהלקונה (באסטונית: Kihelkonna; בגרמנית: Kielkond) הייתה נפה במחוז סארה שבאסטוניה. היא ממוקמת במערב האי סארמאה. מצפון-מערב לה נמצאת נפת מוסטיאלה, ממזרח קארלה ובדרום למאנדה. הנפה כוללת גם את האי וילסאנדי.
היסטוריה
שטחה של קיהלקונה 245 קמ"ר ובשנת 2003 אוכלוסייתה מנתה 1,106 נפשות. היישוב הגדול ומרכזי בקיהלקונה המשמש כמרכז האדמיניסטרטיבי, הוא העיירה קיהלקונה שעל-שמה נקראת הנפה. בנוסף לעיירה המרכזית ישנם 41 כפרים נוספים.
הנפה כוללת את שמורת וילסאנדי, ששטחה 280 קמ"ר (השטח כולל גם מים טריטוריאליים ושטחים בנפות מוסטיאלה ולמאנדה, ומשום כך הוא יותר גדול מהנפה עצמה).
במהלך הרפורמה המינהלית-טריטוריאלית בשנת 2017 אוחדו כל 12 העיריות באי סארמאה לעירייה אחת - כנסיית סאראמא.
אוהד נג'מה
אוהד נג'מה (נולד ב-16 במרץ 1976) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. בתפקידו האחרון בצה"ל שימש כקצין השריון הראשי. קודם לכן שימש מפקד חטיבה 401, מפקד חטיבת אגרוף הברזל ומפקד גדוד 9 בחטיבה 401.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל שובץ נגמ'ה בחטיבה 500 של חיל השריון, עבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קצינים. שימש מדריך בקורס מפקדי טנקים, מפקד מחלקה בחטיבה 500 וקצין הדרכה בקורס מפקדי טנקים. לאחר קורס מפקדי פלוגות פיקד על פלוגת צמ"פ של מחזור מרץ 1998 בגדוד 433 של חטיבה 500. לאחר מכן התקדם לפקד על פלוגה ג' של הגדוד עמה לחם ברצועת הביטחון. לאחר סיום תפקידו כמ"פ מונה לסגן מפקד גדוד 433 חטיבה 500, ולחם עמה באירועי אוקטובר 2000. שימש ראש לשכת אגף המבצעים בתקופתם של ישראל זיו וגדי איזנקוט. במהלך מלחמת לבנון השנייה הצטרף ללחימה עם גדוד 52 של חטיבה 401. לאחר לימודים בפו"ם שימש ראש ענף שריון במרכז לאימונים באש במל"י.
בשנת 2008 מונה למפקד גדוד 9 של חטיבה 401 והוביל אותו במבצע עופרת יצוקה. בהמשך שימש מפקד גדוד 195 בחטיבה 460 ומפקד חטיבת אגרוף הברזל. בתפקידו הבא שימש סגן מפקד אוגדת הבשן. ביולי 2016 מונה למפקד חטיבה 401. ולאחר מכן פיקד על פו"ם "אלון". ב-3 באוקטובר 2019 מונה לקצין השריון הראשי. ב-4 באוגוסט 2022 סיים את תפקידו ופרש מצה"ל.
נג'מה בוגר תואר ראשון בכלכלה מהמרכז האקדמי רופין. נשוי ואב לשלושה.
אות מלחמת ההתשה
אות מלחמת ההתשה הוא אות מערכה המוענק על ידי צה"ל או משרד הביטחון למשתתפי מלחמת ההתשה. חלוקת האות, הניתן מכוח החלטות ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים, החלה בשנת 2003. במשך שנים נמנעו ממשלות ישראל להכיר במלחמת ההתשה ולכן הוחלט להכריז עליה כעל מלחמה, ולהעניק בגינה אות מערכה, באיחור של 33 שנים.
האות ניתן לחיילים שוטרים וסוהרים בהתאם לתקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות מלחמת ההתשה - קביעת זכאים), תשס"ג-2003 ולאזרחים בהתאם לתקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות מלחמת ההתשה - קביעת אזרחים זכאים), תשס"ג-2003.
זכאות לאות
אות מלחמת ההתשה מוענק למי שעומד בתנאים הבאים, ושירת במהלך התקופה הקובעת (מ-11 ביוני 1967 - 8 באוגוסט 1970):
אזרחים הזכאים לאות, בתנאי שסייעו ישירות לדרגי השדה בחזית או בעורף ובתנאי שפעלו תקופה של 30 יום רצופים:
כמו כן האות הוענק ליישובים שנפגעו במהלך המלחמה.
מוריץ אהרנטייל
מוריץ אהרנטייל (בהונגרית: Ehrentheil Móric; סילאדינאג'פלו (Szilágynagyfalu), 1825 – בודפשט, 27 בדצמבר 1893) היה מורה, סופר ועיתונאי יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
מוריץ אהרנטייל נולד במשפחה יהודית והוריו התכוונו שהוא יהיה רב וכפי שהיה מקובל באותה תקופה העניקו לו חינוך עברי בלבד. בגיל ארבע עשרה למד בישיבה בארמייהאיפלבה (Érmihályfalva) ואחר כך עבר לבית המדרש לרבנים בברטיסלבה (שהייתה אז מקום מושבו של האספה הלאומית ההונגרית ולמעשה בירת הונגריה. בשנת 1845 הוא החל לעבוד בסאלאץ' כמחנך וכמורה ואף על פי שלא ידע לכתוב או לקרוא בהונגרית ובגרמנית (רק לדבר), הדבר נסלח לו בשל הידע המשמעותי שלו בעברית. בשנת 1847 לימד בבית הספר היסודי היהודי בהודמזוושרהיי והציג את התנ"ך גם בתרגום להונגרית. בשנים 1848–1849 בתקופת מהפיכת 1848 בהונגריה, שמכונה בהונגריה מלחמת העצמאות, הוסב בית הספר היהודי לבית חולים צבאי. לאחר מלחמת העצמאות הוא עזב את העיר ובשנת 1851 עבר למשרת הוראה בקהילה היהודית באפושטג (Apostag) במחוז באץ'-קישקון. אחר כך ניגש לבחינה במכון להכשרת מורים הקתולית בעיר פץ' וזכה בתעודת הוראה לכל כיתות בית הספר היסודי. לאחר מכן עבד כמורה וכמנהל בבתי הספר העירוניים היהודיים בנג'קרש, יאסברני, בוניהד, ארד, דברצן וגיור. משנת 1867 התגורר בבודפשט. הוא פרסם מאמרים מדעיים בעיתונים ובכתבי עת שונים.
משפחתו
אשתו הייתה יהודית פולק (1835–1907), בתם של ג'רג' פולק ושרה קליין.
ילדיהם:
עבודותיו
הוא פרסם גם שני כתבי עת לזמן קצר: Jüdische Volksschule ו-Das traditionelle Judentum, האחרון תחת שם בדוי ד"ר פרויד.
אוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף
אוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף (בגרמנית: Augusta Caroline Sophie, Gräfin Reuß zu Ebersdorf; 19 בינואר 1757 - 16 בנובמבר 1831), הייתה רעייתו של פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, וסבתו של הנסיך אלברט, בעלה של המלכה ויקטוריה.
ביוגרפיה
אוגוסטה נולדה ב-19 בינואר 1757 בזאלבורג-אברסדורף שהשתייכה לרוזנות רויס-אברסדורף, להוריה היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף וקרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג.
ב-9 באפריל 1806 שודרגה הרוזנות למעמד של נסיכות, ואוגוסטה קיבלה יחד עם שאר המשפחה תואר נסיכה.
אוגוסטה נחשבה לאחת הנשים היפות ביותר בזמנה, ואביה נהג לישא עמו תמונת דיוקן שלה, על מנת להראותו למועמדים להתחתן עימה. ב-13 ביוני 1777 התחתנה אוגוסטה עם פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד. פרנץ כבר היה מאוהב בה קודם לכן, אולם נכפה עליו על ידי משפחתו להתחתן עם סופיה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, אולם לאחר מותה הפתאומי התחתן עם אוגוסטה, ולזוג נולדו 10 ילדים.
בשנת 1824 נפרד בנה ארנסט מאשתו לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג, לאחר שבע שנות נישואים. לואיזה נשלחה לגור בסנקט ונדל במערב גרמניה, הרחק מהעיר קובורג, ונאלצה להשאיר את שני בניה עם אוגוסטה.
ב-16 בנובמבר 1831 מתה אוגוסטה בעיר קובורג, ונקברה לצד בעלה.
משפחתה
ב-13 ביוני 1777 התחתנה אוגוסטה עם פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד. פרנץ כבר היה מאוהב בה קודם לכן, אולם נכפה עליו על ידי משפחתו להתחתן עם סופיה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, אולם לאחר מותה הפתאומי התחתן עם אוגוסטה, ולזוג נולדו 10 ילדים:
יוהאן הויזינחה
יוֹהאן הויזינחה (Johan Huizinga)(7 בדצמבר 1872 – 1 בפברואר 1945; שמו נכתב בעברית פעמים רבות כהויזינגה) היה היסטוריון הולנדי, מאבות חקר היסטוריית התרבות. נחשב לאחד ההיסטוריונים החשובים במאה העשרים.
ביוגרפיה
יוהאן הויזינחה נולד בחְרוֹנינגן שבצפון הולנד. באוניברסיטה של אותה העיר למד בלשנות השוואתית והתמחה בסנסקריט. משפחתו השתייכה משך דורות רבים לכת המנוניטים, כת פרוטסטנטית שנוסדה במאה ה-16. בשנת 1897 הגיש את עבודת הדוקטור שלו, שעסקה בתפקידו של השוטה בדרמה ההודית. רק ב-1902 החל לגלות עניין בהיסטוריה של ימי הביניים והרנסאנס. הוא עסק בלימודי המזרח עד שהפך פרופסור להיסטוריה כללית והולנדית באוניברסיטת חרונינגן ב-1905. לאחר מכן, ב-1915 התמנה פרופסור להיסטוריה כללית באוניברסיטת ליידן (Leiden). הוא החזיק במשרה זו באופן יציב עד שנת 1942. במקביל למחקר והוראה של ההיסטוריה, כיהן גם כעורכו של כתב העת הספרותי "דה חידס" (De Gids, "המדריך"), וכראש המחלקה לספרות באקדמיה המלכותית למדעים של הולנד.
בשלב מסוים בקריירה שלו בליידן הוא אף התמנה לרקטור של האוניברסיטה. כרקטור הויזינחה ידוע בתקרית אקדמית שבה באביב של שנת 1933 סירב להכניס לאקדמיה פרופסור נאצי בשם פון לרס (Von Leers). בעקבות הרצאה פומבית בה ביקר את השפעת הנאצים על המחקר בהולנד (1941), נעצר במחנה סינט-מיכילסחסטל (Sint-Michielsgestel). למעשה, משנת 1942 עד למותו ב-1945 הוא הוחזק בסוג של מעצר על ידי הנאצים. אף על פי שלקה בעיוורון, עד לרגעיו האחרונים לא חדל לכתוב. הוא מת בדה סטייך (De Steeg) שליד ארנהם (Arnhem) במזרח הולנד.
גישתו להיסטוריה
למרות איכויות הכתיבה הספרותית שלו הויזינחה האמין בלב שלם בדיסיפלינה ההיסטורית כדיספלינה מדעית לכל דבר ועניין. הוא דחה מכול וכול זיהוי שלה עם בדיון ספרותי. הבסיס המדעי הוא גם הבסיס המוסרי לכתיבת היסטוריה אמיתית.
"סתיו ימי הביניים" (1919)
הספר יצא לאור ב-1919 ותורגם לאנגלית ב-1924 (הויזינחה עצמו היה מעורב במלאכת התרגום) והפך לרב-מכר באירופה כולה. הספר עוסק באזור הגאוגרפי של פלנדריה–בורגונדיה, בשלהי ימי הביניים במאות ה-14 וה-15. ההשראה לכתיבת הספר כולו באה להוזינחה מתוך התבוננות בציור "נישואי הזוג ארנולפיני" ליאן ואן אייק.
למרות תפיסתו השונה מיעקב בורקהרדט שנחשב לאבי תפיסת הרנסאנס או תפיסת הלידה מחדש, הויזינחה אינו עוסק באיטליה – מוקד המחקר של בורקהרדט. הויזינחה רחש הערכה רבה לבורקהרדט. שניהם כהיסטוריונים של התרבות עוסקים בתיאור נרטיבי של העבר על סך הידע, האמונות והאמנויות המשותפות לקבוצת אנשים. במובנים רבים עבודתו כהיסטוריון, במיוחד בסתיו ימי הביניים, מתכתבת עם המלומד השווייצרי הגדול. גם במישור הכתיבה עצמו, שניהם אומני קישור אימפרסיוניסטיים של עובדות והתיזה מהווה ציר רופף ולא מחייב להנעת התיאור ההיסטורי.
כציר עיקרי בספר משמש תיאור ההיסטוריה של דוכסות בורגונדיה במאה ה-15, אשר מתבסס על כתבי ז'ורז' שסטלן ואחרים.
בסתיו ימי הביניים תורגם מחדש לאנגלית בשנת 1996. הוא נגיש לקריאה במהדורה של שנת 1924 באתר של הספרייה האוניברסלית. הספר ראה אור בתרגום לעברית ב-1977 ושוב ב-2009.
"ארסמוס ועידן הרפורמציה" (1924)
ביוגרפיה אינטלקטואלית שמתארת את פועלו של ארסמוס על רקע המרחב הגאוגרפי, ההיסטורי והאנושי שבו חי. הספר נמצא באתר של פרויקט גוטנברג.
"אמריקה" (1926); "בצל המחר" (1936)
אלו הם ספריו האידאולוגיים ביותר. אמריקה כולל אסופת מאמרים ורשימות שהויזינחה החל לגבש עם תום מלחמת העולם הראשונה. הספר יצא לאור לאחר שהויזינחה חזר מביקור שערך בארצות הברית. ברשימותיו הוא מנתח את אידיאל התרבות האמריקאי מנקודת מבט מתבוננת של אנתרופולוג השם ליבו לפרטים, תוך הסתמכות על ג'ון דיואי שאותו הוא תופס כאבי החשיבה הסוציולוגית של אמריקה באותם הימים.
בצל המחר מהווה ניסיון להתמודדות ישירה עם משבר המודרניות ועם האידאולוגיה הפשיסטית. על אף הפער בשנות הפרסום ניתן לתפוס את שני הספרים כיחידה בעלת מהות משותפת אשר מציגה ביקורת על המציאות המודרנית ועל מצב התרבות בת זמנו.
"האדם המשחק" (1938)
בספר זה מנסה הויזינחה לתת מענה לשאלת-העל: מה מקורה של התרבות? תשובתו הכללית היא שכל תרבות נשענת על יסודות משחקיים. במהלך הספר הוא דן בהשפעת המשחק על התרבות האירופית ומנתח את תבניות המשחק המתקיימות במכלול תחומי החיים. הוא גורס כי התרבות הטרום-מודרנית פועלת על פי כללי משחק אמיתיים או טהורים ואילו התרבות המודרנית אינה משחקת על פיהם שכן היא חוטאת בניסיון לגייס דעת קהל, לסחוף המונים באמצעים תועמלניים ולא משחקיים.
"אדם ורעיונות" (1959)
קיבוץ מאמרים חשובים של הויזינחה לאסופה. בין היתר נמצאים כאן מאמרים על פטריוטיות ולאומיות בהיסטוריה האירופית, על אידיאלים היסטוריים ועל דרכו האישית לעיסוק בהיסטוריה.
BM-25 מוסודאן
נתונים טכניים
הנתונים הטכניים של הטיל משוערים מכיוון שצפון קוריאה לא פרסמה נתונים רשמיים.
פיתוח הטיל
עם קריסתה של ברית המועצות, החלה צפון קוריאה במבצע נרחב לגיוס מהנדסי טילים סובייטים - על מנת לפתח את תוכניותיה הטיליות. קבוצת מהנדסים ומומחי הנעה ממשרד התכנון מקייב הגיעו לצפון קוריאה בראשית שנות התשעים של המאה העשרים. משרד תכנון זה היה אחראי לפיתוח הטיל הבליסטי המשוגר מצוללת R-27, ששימש כבסיס לפיתוח הטיל BM-25 מוסודאן. במשך שנים לא היה ידוע מה השינויים שהוכנסו על ידי צפון קוריאה בטיל המקורי, עד להצגת הטיל במצעד ב-2010. לאחר הצגתו בפומבי ניתן היה לקבוע כי הטיל הצפון קוריאני ארוך יותר מהמקור הרוסי, וטווחו הוגדל משמעותית.
ח'וראמשהר
במשך שנים נטען במקורות מגוונים כי איראן השיגה מספר לא ידוע של טילים אלה, ואף שילבה את המנועים שלו במשגר הלוויינים מפיתוחה. מסמכים שהודלפו על ידי ויקיליקס, מעידים כי 19 טילים מסוג זה הועברו על ידי קוריאה הצפונית לאיראן.
בספטמבר 2017 הציגה איראן את הגרסה שלה לטיל, הקרויה על שם העיר ח'וראמשהר.. הוא יכול לשאת ראש קרב במשקל 1,800 ק"ג ולהגיע לטווח של 2,000 ק"מ.
הערות שוליים
R-27 (misil) SS-N-6 Serb
גרסיוסה
גרסיוסה (בפורטוגזית: Graciosa) קרוי גם "האי הלבן", הוא האי הצפוני ביותר בקבוצה המרכזית של האיים האזוריים. אי זה שצורתו צורת ביצה משתרע על פני כ-60 קילומטרים רבועים. אורכו 10 קילומטר ורוחבו 7 קילומטר. האי הוא אי געשי שהקלדרה שלו באורך 1.6 קילומטר, שוכנת בדרום-מזרח האי.
היסטוריה
בניגוד לאיים האחרים שנמצאים בקבוצה המרכזית, גרסיוסה התגלתה על ידי נווטים פורטוגליים במהלך הרבע הראשון של המאה ה-15. אף על פי שאין תיעוד לתאריך גילויו ידוע שבשנת 1440 בהוראת הנסיך אנריקה הספן, יושבו באי חזירים ובקר. בשנת 1450 יושב האי לראשונה בעבדים כפי הנראה (אין תיעוד רשמי מאותו הזמן).
מרכז האוכלוסייה הראשון היה בקארפקו, אזור בדרום מזרח האי אך בשל חוסר פוריותה של הקרקע וחוסר ההגנה של התושבים מהים המתיישבים עברו לפנים האי. אחרי כמה שנים נוצר גרעין מתיישבים בחוף הצפוני ליד באררה וסנטה קרוז שם הייתה גישה למי שתייה והגנה מהים על ידי המפרצים באזור. מכאן ההתיישבות מתחילה להתהוות לכפר – סנטה קרוז דו גרסיוסה.
הקפטן וסקו גיל דה גאמה הקים בית-מכס עבור אדמות פוריות יותר בחלקו של האי בזמן שאחיו לפי החוק דוארטו בארטוק וטו מסוגל לצרף את החלק הדרומי של האי להתיישבות סביב הכפר פראיה. אחרי 1485 הקפיטניה של גרסיוסה אוחדה תחת שלטונו של פדרו קוריה דה צ'ונה. הסרן השני של פורטו סנטו ואחיה לפי חוק של כריסטופר קולומבוס. הוא לקח את משפחתו לגרסיוסה, הוא התיישב בסנטה קרוז והפך את המושב העירוני "פראיה" למרכז המנהלים.
בשנה לאחר מכן סנטה קרוז כונתה כפר ועירייה תחת הקהילות הדתיות של סנטה קרוז וסאו מטסאוס דה פאראיה. שינוי זה גרם לזרם בהתיישבות שהגיע מהולנד ומינכן שמתיר בנייה של מבנים עירוניים (הראשון במקרה זה הוא המגדלור בסנטה קרוז בשנת 1486).
בגלל העלויות הנמוכות היה היתר להעמסות רבות בנמלים והאוכלוסייה הקטנה באי החלה לשגשג ונעשתה למטרה למתקפות פיראטים ופורעי חוק אחרים במהלך המאה ה-16 וה-17. האוכלוסייה הותקפה באופן קבוע ורכושה ומבניה נהרסו.
תחת נסיבות אלה, האי הצליח להמשיך לתמוך בחלק ניכר מהאוכלוסייה שכלל בתוכו את המתיישבים הראשונים שקשורים לאצולה (במיוחד מהאי "טרסיה").
החל מההתיישבות המוקדמת, האי שרד בזכות החקלאות ותעשיית היין. בהתחשב בפוריות הקרקע והאקלים, המקומיים הצליחו לייצא חיטה, שעורה, יין ומשקאות חריפים מקומיים ושמרו על מסחר פעיל עם האי טרסיה, שבו נמל גדול, במרכז המסחר והממשל של הארכיפלג.
עמדתו של האי בקבוצה המרכזית וקרבתו לטרסיה הפכה אותו לא במקרה לנקודה חשובה לאורך הניווט הטרנס אטלנטי. מספר היסטוריונים ומגלים עברו במימייה של סנטה קרוז כולל אביו של אנטוניו ויאריה, קורבן של קרב בין אוניות אשר התחולל במלחמה הולנדית פרטית בבירת האזור. ב-1791 הכותב הצרפתי פרנסואה-רנה דב שאטובריאן ביקר באי במהלך מסע לצפון אמריקה, הוא שהה במנזר פרנציסקני ושם כתב על האי. המשורר אלמיידה גארט שביקר באי את דודו (שופט בסנטה קרוז) ב-1814 כשהיה בן 15.
לאורך ההיסטוריה האי חווה הרבה משברים טבעיים שכתוצאה מהם היו הרבה מקרי מוות.
בקיץ 1844, במהלך גל חום שבו מתו בעלי חיים רבים והמתיישבים היו בסכנה, שלח חוזה סילבסטרה ריביירו שהיה אז האפוטרופוס הכללי של מחוז אנגרה דו אירואיז'ימו, שלח 90 חביות מים וציווה לחפור בארות גאות ותעלות מההרים. צעדים אלו סייעו בהקלת התנאים השוררים על האי.
האי סבל גם מאירועים סייסמיים רבים, שרבים מהם גרמו להרס של מבנים ואבדות בנפש. המקרה היה ב-13 ביוני 1730, כאשר רעידת אדמה ליד לוז גרמו לבתים רבים להינזק.
כתוצאה מהגירה כללית של התושבים לארצות הברית במהלך שנות ה-50 עד ה70, גרסיוסה עבר ירידה דמוגרפית אשר השפיעה על היציבות החברתית – כלכלית של קהילת האי.
גאוגרפיה פיזית
גרסיוסה ממוקמת בצפון מערב הלוח הטקטוני שנקרא טרסריה ריפט, הנוכחות של האי גרסיוסה על השבר מעוותת את האי לצורה מוארכת.
החוף מחוספס וסלעי אך נמוך, מלבד האזור הצפוני - סרה ברנסה, שם הצוקים מתנשאים לגובה של 200 מטר. לאורך החופים הצפוניים, ליד סנטה קרוז דה גרסיוסה, קיימים מספר מפרצונים קטנים ששימשו כנמלים אך היום הם נטושים. הוותיק והמסחרי מביניהם הוא נמל בברה, שכיום משמש כמרכז פנאי.
גאוגרפיה אנושית
האי גרסיוסה מורכב ממחוז אחד שמנה 4,780 תושבים בשנת 2001. במחוז יש ארבע ערים וכפרים:
כלכלה
המלון הראשון שהוקם בגרסיוסה נחנך ביוני 2009, והוא חלק מסדרה של השקעות נוספות בתחום התיירות.
טיסה
בחופו הצפוני של האי נמצא שדה התעופה היחיד באי.
שייט
יש קו מעבורת שיוצא מדי יום מהאי ואליו והוא מופעל על ידי חברת "אטלנטיקליין".
קלר אפשטין
קלֵר אפשטין (18 בספטמבר 1911 - 18 באוגוסט 2000) הייתה ארכאולוגית וחוקרת ארץ ישראל. מומחית לארכאולוגיה של רמת הגולן בכלל, ושל התקופה הכלקוליתית בפרט. כלת פרס ישראל לארכאולוגיה לשנת 1995.
קורות חיים
אפשטין נולדה בלונדון בשנת 1911 למשפחה יהודית מסורתית, ובגיל 17 החלה ללמוד באוניברסיטת לונדון. בשנת 1932 קיבלה תואר ראשון בשפות ובספרות איטלקית. היא הייתה פעילה ומדריכה בתנועת "הבונים" באנגליה.
בשנת 1937 עלתה לארץ ישראל, ובהמלצת ברל כצנלסון החלה לעבוד בוועד הפועל של ההסתדרות. בשנת 1942 היא התגייסה לחיל העזר לנשים בצבא הבריטי, והגיעה לדרגת רב-סמל.
בשנת 1962 סיימה את עבודת הדוקטורט בארכאולוגיה באוניברסיטת לונדון, כתלמידתה של קתלין קניון. הדיסרטציה עובדה לכדי ספר (Palesinian biochrome ware, ליידן: J. Brill, 1966). ב-1965 ניהלה חפירות בתל קליל, ליד קיבוץ כפר סאלד.
לאחר מלחמת ששת הימים ניהלה אפשטין את אחת משתי חוליות הסקר הארכאולוגי ברמת הגולן (בראש החוליה השנייה עמד שמריה גוטמן), ושם חשפה תרבויות שלא היו ידועות למחקר עד אז. אפשטין המשיכה בסקר במסגרת תפקידה כארכאולוגית מחוז צפון של רשות העתיקות, ונחשבה מומחית של הארכאולוגיה של רמת הגולן בכלל, התקופה הכלקוליתית, ותופעת הדולמנים בפרט. היא חשפה 25 אתרים כלקוליתיים שלא היו ידועים עד אז, והשתתפה בהגדרת התרבות שעזרה לגלות כ"כלקוליתית הגולן".
בשנת 1985 קיבלה מטעם מוזיאון ישראל את פרס פרשיה שימל על תרומתה לארכאולוגיה של ישראל.
דלמטי
הדלמטי הוא גזע של כלב הבית, המשמש ככלב ציד. מקור שמו באזור מוצאו, אזור דלמטיה שבקרואטיה של ימינו.
מבנה כללי
זהו גזע פופולרי בגודל בינוני בעל מבנה גוף שרירי וסיבולת גבוהה. פרוות הדלמטים קצרה, קשה וצפופה. פרוותם בצבע לבן ועליה נקודות שחורות, אך לעיתים חומות. צבע האף והעיניים חום או שחור, בהתאם לצבע הנקודות. גורי הדלמטי נולדים לבנים לחלוטין. עם הזמן, בשל הופעת כתמים שחורים (או חומים) על העור, הפרווה משנה את צבעה בהתאם. במשך כל חייהם, כתמים חדשים ימשיכו להופיע על הכלבים הדלמטיים, אם כי אחרי הגיעם לבגרות מינית קצב הופעת הכתמים יואט בהרבה. תוחלת חייו של הדלמטי היא מעשר עד 13 שנים, אך עם טיפול מסור, ככל הכלבים, חייהם יכולים להיות ארוכים יותר.
אופי
הדלמטי הוא כלב אנרגטי ביותר וזקוק לאימון רב. הוא ממושמע ובדרך כלל קל לאילוף, סקרן, כלב משפחה פופולרי, אוהב ילדים ונאמן לבעליו. הדלמטי רגיל לחברת בני אדם, ולעיתים ללא חברה הוא עלול להיכנס לדיכאון. יש לשמור עליו בסביבה שאינה סואנת על מנת שלא ירוץ אחר מכוניות ויידרס.
בריאות
הדלמטי הוא גזע מאוד עתיק. בריאותם טובה באופן כללי, אף על פי שיש נטייה גדולה יותר בגזע זה לחירשות. מרביעי הגזע לא שמו לב בתחילה למחלה זו והם יצאו מתוך ההנחה שהכלבים טיפשים. מדענים גילו שקיים קשר בין בעלי חיים חירשים לבין היותם לבקנים וזו אותרה כבעיה גנטית. בימינו מרביעים כלבים ששומעים בשתי אוזניהם, על אף שכלבים הסובלים מחירשות באוזן אחת או בשתי האוזניים עדיין יכולים להיות חיות מחמד מוצלחות. נמצא גם קשר בין חירשות לבין צבע העיניים - דלמטיים כחולי עיניים בעלי סבירות גבוהה יותר לסבול מחירשות מאשר דלמטיים חומי עיניים.
בעיות נוספות הקשורות לכלבים גדולים ככלל, ולכלבי ציד בפרט הן בעיות אגן. בעיות מסוג זה מופיעות לראשונה בגיל מתקדם, והן מאופיינות בכיווץ שרירים לאחר הישארות בתנוחה מסוימת לזמן רב, כגון שינה או ישיבה. הכלב אינו מסוגל להזיז את שרירי האגן, מאחר שהם נוקשים. לאחר פעילות מוטורית קצרה השרירים מתרחבים והכאב נעלם כלא היה.
אזכורים תרבותיים
ב-1961 הפיקה חברת דיסני סרט הנפשה מפורסם על כלבים דלמטיים בשם "על כלבים וגנבים", הזוכה לפופולריות רבה עד היום, ולמספר סרטים חדשים שנעשו בהשראת סרט זה, כגון "101 כלבים וגנבים" וקרואלה.
חתול (פירושונים)
{{פירושונים| תרבות: אחר:
ראו גם
}}
יחסי סלובקיה–צ'ילה
יחסי סלובקיה–צ'ילה הם היחסים הבינלאומיים בין הרפובליקה של צ'ילה לבין הרפובליקה הסלובקית.
היסטוריה
יחסים דיפלומטיים בין צ'ילה וסלובקיה כוננו ב-1 בינואר 1993 וצ'ילה הכירה באותו יום בעצמאות סלובקיה.
PBY קטלינה
קונסולידייטד PBY קטלינה (בחילות האוויר של צבא ארצות הברית ניתן למטוס הסימול OA-10, והמטוסים שיוצרו בקנדה היו ידועים בכינוי קנסו) היה סירה מעופפת, ולאחר מכן מטוס אמפיבי, שיוצר בשנות ה-30 ושנות ה-40 של המאה ה-20 על ידי חברת קונסולידייטד איירקראפט, בארצות הברית. המטוס היה אחד המטוסים הימיים הנפוצים ביותר במלחמת העולם השנייה, ושירת בכל הזרועות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, ובחילות אוויר וחילות ים של מדינות רבות נוספות.
במהלך המלחמה שימשו מטוסי קטלינה למשימות לוחמה נגד צוללות, סיור ותקיפה ימית, ליווי שיירות, משימות חיפוש והצלה (במיוחד חילוץ מן הים), ומשימות תובלה. המטוס צויד בפצצות עומק, פצצות רגילות, מוקשים ימיים, וטילי טורפדו. להגנת המטוס צויד הצוות בארבעה מקלעי M2 בראונינג ומקלע M1917 בראונינג.
מספר מטוסי PBY שנבנו היה הרב ביותר בין המטוסים מסוג זה, ואלו שירתו בחילות ים וחילות אוויר עד שנות ה-80 של המאה ה-20. נכון ל-2014 עדיין היו מטוסי קטלינה בשירות פעיל במשימות כיבוי אווירי.
שם
הסימול "PBY" נקבע בהתאם לשיטת הסימול של מטוסי צי ארצות הברית ב-1922. הסימול PB מייצג Patrol Bomber, מטוס שנועד לסייר ולתקוף אוניות אויב, והאות Y סימלה את היצרן, "קונסולידייטד". מטוסי קטלינה שיוצרו על ידי חברות אחרות עבור צי ארצות הברית זכו לסימול שונה, על פי סמלי היצרן השונים: מטוסים שנבנו בקנדה על ידי חברת ויקרס קנדה סומלו PBV, מטוסים שיוצרו על ידי חברת בואינג בקנדה סומלו PB2B (מכיוון שכבר היה מטוס שסמלו PBB) ולמטוסים שיוצרו על ידי תעשיית מטוסים ימיים (Naval Aircraft Factory) נקבע הסמל PBN. חיל האוויר המלכותי הקנדי נתן למטוס את השם ""קנסו", על שם עיר באותו שם, במזרח נובה סקוטיה. בכך שימר חיל האוויר הקנדי את המסורת הבריטית, שעל פיה מטוסים ימיים נקראים על שם ערי חוף. גם חילות האוויר והים של ארצות הברית אימצו את השם, עם הסמל OA-10. מטוסי קטלינה שהופעלו באוקיינוס השקט בגיחות לילה נגד מטרות יפניות נצבעו בשחור, ולפיכך כונו באופן לא רשמי "חתולים שחורים". השם "קטלינה", שבו התפרסם המטוס יותר מכל סימול או שם אחר, ניתן על ידי חיל האוויר המלכותי הבריטי, על שם האי סנטה קטלינה, אי באוקיינוס השקט, 35 קילומטרים דרומית-מערבית ללוס אנג'לס, קליפורניה, אחד משמונת איי התעלה של קליפורניה.
דגמים מוקדמים
למרות הכישלון במכרז הצבאי, עורר המטוס עניין בשוק האזרחי. לאור העניין פיתחה החברה את דגם 16, שנקרא קומודור. בדגם זה הותקנו מנועים חזקים יותר, פראט אנד ויטני R-1860 הורנט B, שייצרו 575 כוח סוס כל אחד. המטוס, שביצע את טיסת הבכורה ב-28 בספטמבר 1929 יכול היה לשאת 32 נוסעים בנוחות יחסית. החברה קיוותה למכור את המטוס לחברות תעופה שעסקו בהטסת נוסעים סביב ימת אירי, אך לא נתקבלו הזמנות, ובסך הכל נמכרו 14 מטוסים לחברה אחת. ייצור המטוס הופסק בסוף נובמבר שלאחר מכן.