cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ההיסטוריות של מוחמד
תאוריית המיתוס של מוחמד
מוחמד סוון קאליש, גרמני שהתאסלם בגיל 15, והפך לפרופסור הראשון בגרמניה שמחזיק בקתדרה לתאולוגיה אסלאמית (באוניברסיטת מינסטר), עורר סערה בשנת 2008 כאשר הכריז שלאחר שערך מחקר מקיף, שהוא הגיע למסקנה שהנביא מוחמד כנראה מעולם לא היה קיים. קאליש אמר "שלאחר שקרא בקפידה מחקרים מדעיים של ביקורת המקרא המטילים ספק בקיומם של אברהם, משה וישו, חשב האם הוא יכול לקבל כמובן מאליו שמוחמד היה קיים?". הוא הופתע מהעובדה שהמטבעות הראשונים הנושאים את שמו של מוחמד לא הופיעו עד סוף המאה ה-7, שישה עשורים לאחר שהדת הופיעה. "ככל שקראתי יותר, האדם ההיסטורי שבבסיס כל העניין נעשה יותר ויותר בלתי סביר", אמר. אחר כך החלו ספקות לגבי הקוראן עצמו, "אלוהים לא כותב ספרים", אמר קאליש.
GP
GP - GP Industries Limited - היא חברה מהונג קונג המייצרת סוללות ושאר אמצעים אלקטרונים.
החברה שייכת לקבוצת Gold Peak Industries (Holdings) Limited שנוסדה בשנת 1964 ונסחרת בבורסה לניירות ערך בהונג קונג משנת 1984. החברה החלה דרכה בייצור סוללות ליתיום. עם השנים התרחבה פעילותה של החברה וכיום היא מייצרת, בין השאר, מצברים לרכבים, וסוללות.
החברה מעסיקה כ-8,100 איש ונסחרת בבורסה לניירות ערך של סינגפור משנת 1995.
נכון לשנת 2014 הייתה לחברה המובילה בשוק הסוללות בישראל, עם נתח שוק של כ- 40%
ב-2016 היו הכנסות החברה כ-1 מיליארד דולר הונג קונגי עם רווח נקי של כ-30 מיליון דולר הונג קונגי.
מקרי הרעלת הקדמיום
עובדים במפעלי GP נחשפו באופן שגרתי לאבק קדמיום, מתכת רעילה ביותר המשמשת בייצור סוללות ניקל-קדמיום שעלולות לגרום לאי ספיקת כליות, סרטן ריאות ומחלות עצמות. ב-2006 יותר מ-100 עובדות במפעל בדרום סין ניסו לתבוע את מעסיקיהן לשעבר (GP) על חשד להרעלת קדמיום.
ב-24 באוגוסט 2010, למעלה ממאה עובדים הפגינו מחוץ למפעל של GP בהואיז'ו. GP הבטיחה פיצוי לעובדים שנפגעו מהרעלה, אך הפחית בצורה חמורה את הסכום שנקבע, והציע מצב של "קח או עזוב".
הסרט התיעודי Red Dust של קארין מק עוקב אחר עובדות שנלחמות על טיפול רפואי מהמעסיק הקודם שלהן, מפעל GP Batteres בסין, לאחר שנים של הרעלת קדמיום.
כולי באורות
כולי באורות הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני. השיר יצא לאור ב-4 בנובמבר 2012, כסינגל שלא מתוך אלבום, תחת חסותה של חברת התקליטים "ביג בוס רקורדס".
השיר הגיע למקום השביעי במצעד של רשת ג', והשישי במדיה פורסט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דורון מדלי, הולחן על ידי סינאן אקסיל והופק על ידי תומר מתנה. השיר הוא שיר בסגנון הים-תיכוני המכיל בתוכו גם מוזיקה לטינית, והוא תוכנן לצאת כסינגל מתוך אלבום שאותו מרגלית צנעני תכננה להוציא, אך לבסוף לא נכלל באף אלבום.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב, והעניק לו ציון של שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה.
וידאו קליפ
טרם הוציאה את הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה מרגלית צנעני לערוץ היוטיוב שלה אודיו של השיר, המציג את עטיפתו של הסינגל. בנוסף לכך, הוציאה צנעני רמיקס רשמי של השיר, אותו עשה בנה, אסף לביא צנעני.
האזור הנייטרלי בין כווית וערב הסעודית
האזור הנייטרלי בין כווית וערב הסעודית, היה אזור נייטרלי בגודל של כ- בגבול כווית–ערב הסעודית, שהוגדר לראשונה לאחר חתימת אמנת עוקייר ב-2 בדצמבר 1922.
היסטוריה
לדברי ההיסטוריון האמריקאי, דניאל ירגין, "האזור הנייטרלי היה [בשטח של] אלפי קילומטרים רבועים של מדבר מעוקר שנמצא על ידי הבריטים ב-1922 במהלך שרטוט הגבול בין כווית וערב הסעודית. על מנת להכיל את הבדואים, שנדדו הלוך ושוב בין כווית וערב הסעודית, ועבורם לאום היה מושג מעורפל, הוסכם ששתי המדינות יחלקו את הריבונות על האזור."
באזור הנייטרלי, אמנת עוקייר קבע כי סולטנות נג'ד וכווית יחלקו זכויות שוות לכל תושבי האזור, עד לחתימת הסכם חדש.
עם זאת, היה עניין מועט בהתיישבות האזור הנייטרלי עד לגילוי של נפט בשדה בורגן, כווית, ב-1938. עם האפשרות לגילוי נפט בתוך האזור הנייטרלי עצמו, העניקו הקלות לחברות הנפט באזור ב-1948–1949. הנפט באזור הנייטרלי התגלה לראשונה במרץ 1953. מאוחר יותר, ניצלו שתי המדינות את הנפט במסגרת הסכם פעולה משותף.
ב-1957–1958, חתמו ערב הסעודית וכווית על הסכם זיכיון עם חברת הנפט. הזיכיון התפוגג ב-2000. הנפט הראשון שהחברה גילתה באזור הנייטרלי היה בינואר 1960.
באוקטובר 1960, משא ומתן על חלוקת האזור הנייטרלי החל זמן קצר לאחר פגישה קצרה בין שליטי כווית וערב הסעודית. ב-7 ביולי 1965, חתמו שתי הממשלות על הסכם, שנכנס לתוקף ב-25 ביולי 1966, לחלוקת האזור הנייטרלי. הסכם תיחום לאזור הנייטרלי נחתם ב-17 בדצמבר 1967, ונכנס לתוקפו ב-18 בדצמבר 1969. ההסכם אושרר ב-18 בינואר 1970, ופורסם לציבור, על ידי העיתון Kuwaiti Official Gazette, ב-25 בינואר 1970.
לאזור מעולם לא הוקצה קוד ISO 3166, מאחר שהוא חולק לפני אימוץ הקוד ב-1974.
במהלך מלחמת המפרץ, האזור נכבש, יחד עם כווית, על ידי עיראק. לאחר סיום המלחמה, האזור שוחרר מידי עיראק.
אף על פי שהאזור הנייטרלי כבר לא קיים, שאיבת הנפט באזור עדיין נעשית בהסכמים בין שתי המדינות.
Nails, Hair, Hips, Heels
"Nails, Hair, Hips, Heels" (בעברית: ציפורניים, שיער, ירכיים, עקבים) הוא שיר של טודריק הול, מתוך מיני-אלבומו Haus Party, Pt. 1.
גרסת רמיקס של השיר כולל גם את הזמרת סיארה, שמאוחר יותר הוסף למיני-אלבומו של הול, Haus Party, Pt. 2.
נכון לאוגוסט 2023, השיר הושמע למעלה מ-52 מיליון פעמים ביוטיוב, ולמעלה מ-90 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ביוני 2021, נודע כי השיר יופיע במשחק הריקודים Just Dance 2022.
טימותיאוס (עמון)
הקרבות נגד טימותיאוס מתוארים בספר מקבים א', פרק ה'. מהפסוק הראשון של הפרק משתמע כי הקרבות נערכו ברציפות בתקופה שלאחר כיבוש הר הבית וחנוכת בית המקדש בירושלים בשנת 164 לפנה"ס, אולם רוב החוקרים תמימי דעים כי האירועים המסופרים בפרק זה רוכזו בפרק אחד מטעמים ספרותיים – במטרה לרכז מספר אירועים במסגרת נושאית, ולא בהכרח בסדר כרונולוגי פנימי או בזיקה לאירועים חיצוניים. השם טימותיאוס נזכר מספר פעמים גם בספר מקבים ב', אולם מאחר ששם זה רווח למדי, קשה לקבוע בוודאות אם מדובר באדם אחד או בשני אנשים שונים. ג'ונתן גולדשטיין סבור כי מדובר בשני אנשים: אחד פילארכוס (ראש שבט) בעבר הירדן, והאחר סטרטגוס – נציב מטעם השלטון הסלאוקי. בצלאל בר כוכבא, לעומת זאת, סבור כי מדובר באדם אחד: הסטרטגוס של הגלעד.
כמה חוקרים טוענים כי עמון חדלה להתקיים כאומה בזמן זה, וכי טימותיאוס קיבל את שמו בגלל מיקומו הגאוגרפי ולא בגלל מוצאו האתני. עם זאת, תיאוריו של הפילוסוף והמרטיר הנוצרי יוסטינוס מרטיר על עמונים שחיו בזמנו מעמידים בספק השערה זו.
ועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים (2022)
ועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים 2022 היא הוועידה ה-27 בנושא. הועידה התקיימה בשארם א-שייח', מצרים. היא נפתחה ב-6 בנובמבר 2022 והסתיימה ב-18 בנובמבר 2022. שר החוץ של מצרים סאמח שוכרי הוא נשיא הועידה בה השתתפו למעלה מ-90 ראשי מדינות וכ-33,500 נציגים מ-190 מדינות.
הוועידה מתקיימת פעם בשנה מאז חתימת ההסכם האקלים בפסגת כדור הארץ ב-1992. בוועידה נציגי ממשלות נפגשים על מנת להגיע להסכמים לעצירת התחממות כדור הארץ והשפעות שינוי האקלים על המדינות.
מטרות הוועידה
לוועידה היו מספר מטרות:
משתתפים
כ-90 ראשי מדינות ונציגים מיותר מ-190 מדינות השתתפו בוועידה. בין המשתתפים הבולטים נמצאים נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן והשליח הנשיאותי המיוחד לענייני אקלים ג'ון קרי, נשיא צרפת עמנואל מקרון, קנצלר גרמניה אולף שולץ, נשיאת הנציבות האירופית אורסולה פון דר ליין, ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי וראש ממשלת איטליה ג'ורג'יה מלוני. מיה מוטלי, ראש ממשלת בברדוס שהייתה לדוברת מובילה של המדינות המתפתחות.
נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן השתתף בוועידה, לאחר שלא השתתף בועידה הקודמת. ראש ממשלת בריטניה רישי סונאק הודיע בתחילה כי לא ישתתף בוועידה, אך בהמשך שינה את עמדתו והכריז על השתתפותו. גם ראש הממשלה לשעבר בוריס ג'ונסון והשרה הראשונה של סקוטלנד ניקולה סטרג'ון לקחו חלק באירוע.
שי ג'ינפינג נשיא הרפובליקה העממית של סין, ולדימיר פוטין נשיא רוסיה ואנתוני אלבניזי ראש ממשלת אוסטרליה לא השתתפו בוועידה.
== תוצאות הוועידה ==
הסכם אובדן ונזק
המדינות המתפתחות הצליחו להוביל להסכם אובדן ונזק המבטיח להן פיצויים בשל שינויי האקלים. ההסכם אושר פה אחד. במשך שנים ארוכות, דרשו המדינות המתפתחות מהמדינות העשירות להכיר באחריותן לשינויי האקלים שמובילים לעליית הטמפרטורות ואסונות טבע. האחרונות התעלמו מדרישה זו עד הוועדיה האחרונה. בוועידה הוסכם על הקמת הקרן. ההצעה המלאה תוצג בשנה הבאה בוועידת האקלים. נראה שמהשיטפונות שפקדו את פקיסטן העלו למודעות את הפגיעה האנושה שאסונות אקלים מביאים על מדינות מתפתחות. השיטפונות וגרמו למעל 1500 מתים, פצועים ועשרות אלפים מחוסרי קורת גג. ההערכה היא שההפסדים מהשטפונות עומדים על כ-30 מיליארד דולר.
יוזמת בריג'טאון
מוטלי הציגה תוכנית כלכלית שקיבלה את השם יוזמת בריג'טאון. היוזמה הציעה פתרון לאתגר של המדינות המתפתחות שנדרשות לממן תוכניות להפחתת פליטות גזי חממה והסתגלות לשינוי אקליים. עד כה, המדינות העשירות חילקו כ-100 מיליארד דולר בשנה במענקים והלוואות. אך צורך השנתי של המדינות המתפתחות עומד על טריליוני דולרים. השפעתן של מדינות מתפתחות על שינויי האקלים קטן בצורה משמעותית מזו של עשירות - אבל באופן לא פרופורציונלי נושאות את נטל ההשפעות של שינויי האקלים.
הגבלת ההתחממות הגלובלית
בסכם פריז החליטו מדינות העולם להגביל את ההתחממות הגלובלית לפחות מ-2 מעלות צלזיוס עד שנת 2050, בהשוואה לתקופה הטרום תעשייתית, כשהשאיפה היא להגביל את ההתחממות עד סוף המאה ה-21 לעלייה בעוד 1.5 מעלות צלזיוס בלבד. אולם, מאז מדענים הוכיחו כי התחממות בעוד שתי מעלות צלזיוס היא מסוכנת ולכן בוועידת האקלים בגלאזגו, הוחלט להתמקד בהגבלה של 1.5 מעלות צלזיוס. אולם, ההתחייבויות של המדינות לצמצום פליטת גזי חממה היו חלשות מכדי להישאר בגבולות 1.5C, הם גם הסכימו לחזור מדי שנה כדי לחזק אותן, תהליך המכונה ראצ'ט (ratchet). בכינוס, חלק מהמדינות מסוימות ניסו להתנער מהיעד של 1.5C ולבטל את הראצ'ט. הם נכשלו, אבל החלטה לגרום לפליטות להגיע לשיא עד 2025 בוטלה, למורת רוחם של רבים.
שימוש בגז ודלקים מאובנים
בוועידה בשנה שעברה, בגלאזגו, הוסכם על התחייבות להפסיק את השימוש בפחם. הודו הציע לכלול התחייבות, בסיכום הוועידה, להפסקת שימוש בדלקים מאובנים. אולם המלחמה בין אוקרינה לרוסיה, גרמה למשבר אנרגיה באירופה שהוביל לרכישה של גז ודלקים ממדינות מתפתחות. מצב זה השפיע על המשא ומתן בוועידה והיה קושי להגיע לניסוח הקורא להפסיק את השימוש בדלקים המאובנים. נוסח הסופי הציע פיתוח מואץ של מערכות אנרגיה 'נמוכות פליטה', שרבים חוששים שישמשו להצדקת פיתוח נוסף של גז טבעי.
מזון וחקלאות
הוועידה התייחסה השנה גם לנושא מזון וחקלאות. הצהרה המדגישה כי "שמירה על ביטחון תזונתי וסיום הרעב" הם בראש סדר העדיפויות. אולם, ההצהרה לא לוותה בתחייבות כספית. לעומת זאת, קרן ביל ומלידה גייטס התחייבה לתמוך ב-1.4 מיליארד דולר לאורך ארבע שנים, במטרה לעזור לחקלאים קטנים להתמודד עם ההשפעות המיידיות וארוכות הטווח של שינויי האקלים.
חסות
חברת קוקה-קולה העניקה חסות לאירוע. ארגוני איכות הסביבה מחו נגד המהלך וכינו זאת גרינווש. כ-241,000 איש חתמו על העצומה שקראה להסיר את החסות של קוקה-קולה מהוועידה.
בוריס אניספלד
בוריס אניספלד באנגלית:  Boris Anisfeld (1878–1973) היה צייר ומעצב תיאטרון יהודי אמריקאי ממוצא רוסי.
קורות חיים
בוריס אניספלד נולד בבילצי, במחוז בסרביה של האימפריה הרוסית (מולדובה), למשפחה יהודית של שרול אניספלד, מנהל אחוזה, וגיתליה אניספלד. עד גיל שבע עשרה, האמן לעתיד מתגורר בבית הוריו. הוא למד גרמנית וצרפתית. בשנת 1895 - אניספלד נכנס לבית הספר לציור של אודסה, שם הוא למד אצל קיריאק קוסטנדי, באותה תקופה המורה המוביל לציור דיוקנאות וציור באודסה. בסוף לימודיו אניספלד נכנס לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרבורג. המורה הראשון שלו הוא פ.ו. קובלבסקי, צייר תמונות קרב. והמשיך בלימודים אצל גנאדי לדיז'נסקי ואיליה רפין.
בשנת 1904 - מועצת בית הספר החליטה לתת לאניספלד מענק חד פעמי, מתוך הבנה שהוא יקדיש את עצמו ללימודי האמנות. אניספלד בילה את הקיץ בנסיעות ברחבי רוסיה - נסיעות שנמשכו בחמשת הקייצים הבאים.
את החורף בשנת 1906 - אניספלד העביר בפריז. באותה שנה בפעם הראשונה, הוא השתתף בתערוכות של איגוד האמנים הרוסים, במוסקבה, ושל עולם האמנות בסנט פטרבורג. אחד מצבעי המים שלו, "פרחים" נרכש על ידי גלריית טרטיאקוב. סרגיי דיאגילב מארגן תערוכה של אמנות רוסית בסלון הסתיו בפריז. אניספלד השתתף בו, והוא אחד משישה אמנים רוסים שנבחרו לתערוכה, שהמשיכה לברלין. שנה מאוחר יותר, התערוכה הרוסית מפריז מוצגת בצורה מקוצרת בוונציה.
אניספלד מתחיל לעבוד על תפאורות תיאטרון, בין השאר על האופרה בוריס גודונוב שהפיק סרגי דיאגילב. באותה העת, 1908, הוא עובד בכתב העת הסאטירי Satyricon, ומשתתף במספר תערוכות: תערוכת הסתיו של בית הספר הגבוה לאמנות של האקדמיה האימפריאלית, ותערוכה בווינה.
בשנת 1911 - המטרופוליטן אופרה של ניו יורק קונה את התפאורות של אניספלד עבור בוריס גודונוב מהאופרה הגדולה של פריז. ב-29 בנובמבר, אניספלד חותם על חוזה עם הנהלת התיאטראות האימפריאליים ברוסיה לביצוע תפאורות ותלבושות להפקות שונות. אבל שנתיים מאוחר יותר הוא נמצא בלונדון ומעצב במות ותלבושות, ובהמשך מבצע תפאורה לאופרה של פרנץ ליסט המבוצעת על ידי להקתה של אנה פבלובה על במת האופרה במנהטן. זו הפעם הראשונה שקהל אמריקאי רואה את עבודת התיאטרון של אניספלד. האמן מבלה את הקיץ בוונציה, לוקח חלק בתערוכה הבלטית במאלמו, שוודיה, וחוזר לפטרבורג דרך פינלנד עם פרוץ המלחמה.
בשנת 1915 - אניספלד הופך לחבר בחברה היהודית לעידוד האמנויות, ומשתתף במספר מכירות פומביות של צדקה לתמיכת אמנים נזקקים וקבוצות חברתיות אחרות. בפרוץ המלחמה הוא מקבל פטור משירות צבאי, ומשלים לפחות שמונה ציורים מרכזיים לתערוכה במוזיאון ברוקלין, מקבל אישור ייצוא לציוריו, ועוזב את פטרוגרד עם אשתו ובתו בספטמבר. דרכו לוקחת אותו לוולדיווסטוק, ליוקוהאמה, משם לוונקובר ולרוחב קנדה. לניו יורק. האמן כבר מכיר את האימפרסרי הניו יורקי מקס רבינוף.
קריירה בארצות הברית
אניספלד הגיע לניו יורק עם מכתב המלצה מאת ולדימיר דימיטרייביץ' נבוקוב, עורך העיתון "פטרוגרד רייך", ואספן עבודות התיאטרון של אניספלד, הממוען להרמן ברנשטיין, הפובליציסט והמתרגם הניו יורקי של מקסים גורקי והסופר ליאוניד אנדרייב. תערוכה של יצירותיו של אניספלד הוצגה במוזיאון ברוקלין. התערוכה, במהלך שנתיים נדדה לכמה ערים גדולות באמריקה, ופתחה דיון על האמנות שלו.
בניו יורק המשיך לעסוק בעיצוב תפאורות לתיאטרון ולאופרה, בנוסף להצגת עבודותיו בגלריות השונות. ב-27 בדצמבר 1919, נחגגת הבכורה של המטרופוליטן אופרה של "הציפור הכחולה", עם תפאורות ותלבושות של אניספלד, בנשף בוולדורף אסטוריה בראשות גברת ו. קיי. ונדרבילט, שיזמה מה שנקרא "קמפיין לאושר".
בשנת 1926 אניספלד קיבל אזרחות אמריקאית. הוא זכה במדליית זהב בתערוכה בפילדלפיה על ציורו Hispania, ועיצב תלבושות לשתי הפקות של הבלט הרוסי של מיכאיל מורדקין. במהלך שנות השלושים עד החמישים הוא לימד במכון לאמנות בשיקגו, ולעיתים קרובות את הקיץ עשה במערב ארצות הברית. (קולרדו וניו מקסיקו)
בשנים 1934–1965 - האמן למד ציור לקבוצה קטנה של תלמידים ברוב הקיצים. במה שנקרא "בית הספר לציור של בוריס אניספלד". הוא התגורר כל העת, בעיר העתיקה של שיקגו, באותו מקום מאמצע שנות השלושים כמעט עד מותו.
1958 - המכון לאמנות מארגן תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו של אניספלד, תערוכה שהעלתה מחדש את שמו של אניספלד כיוצר.
קרייזלר אימפריאל פאראד פאטון
קרייזלר אימפריאל פאראד פאטון (באנגלית: Chrysler Imperial Parade Phaeton) היא "מכונית שרד", שיוצרה במטרה להסיע אישים במצעדים רשמים, כגון המצעד של ניו יורק.
בשנת 1955, לאחר 3 שנות שרות הוחזרו המכוניות ליצרן קרייזלר כדי לשפצם. החלק הקדמי והאחורי, כולל סורגים, פגושים וקצוות, הוחלפו.
המנועים עודכנו עם 4 מאיידים. התמסורת הוחלפה לתמסורת אוטומטית. המכוניות נצבעו מחדש.
לאחר השיקום המכוניות נתרמו לערים בהתאמה.
ספירת כבשים
ספירת כבשים הוא תרגיל דמיון מודרך שמשמש בחלק מהתרבויות כאמצעי מרדים כדי לישון.
הסבר
ברוב התיאורים של הפעילות, האדם מדמיין סדרה אינסופית של צאן לבן זהה שקופץ מעל גדר, בעוד הוא סופר אותם אחד אחרי השני. הרעיון, ככל הנראה, הוא לגרום לשעמום ולהסחת הדעת במוח עם משהו פשוט, חוזר וקצבי, תכונות הידועות כמסייעות לבני אדם לישון.
בפועל, המונח הוא בעיקר סטריאוטיפ, ומשמש לעיתים נדירות כפתרון עבור נדודי שינה. אך מכיוון שהשתמשו במושג בקריקטורות, קומיקסים ואמצעי תקשורת אחרים, המונח נטבע בתרבות הפופולרית כאחד הרעיונות כיצד להירדם. המונח "ספירת כבשים" נכנס בשפה האנגלית למונח האידיומטיים על נדודי שינה. כבשים עצמם הפכו למונחים הקשורים לשינה או היעדרה.
בניסוי שנערך על ידי חוקרים מאוניברסיטת אוקספורד, נמצא כי ספירת כבשים היא אמצעי לא יעיל כדי להירדם. בניסוי, נבדקים שבמקום לספור כבשים דמיינו "חוף או מפל", בזבזו אנרגיה נפשית גבוהה יותר, ולכן נרדמו מהר יותר מאשר אלו שספרו כבשים. על פי מחקר זה, שינה יכולה להיות מושגת באותה מידה על ידי פעילות מורכבת כלשהי המבזבזת אנרגיה נפשית.
אזכורים מוקדמים ובתרבות
אזכור מוקדם של ספירת כבשים כאמצעי להשגת שינה ניתן למצוא בספר "תיאורים של כלכלה פוליטית" מאת הארייט מרטינו, מ-1832:
התייחסות לכך עוד קודם לכן ניתן למצוא ברומן "דון קיחוטה" מאת מיגל דה סרוונטס, מ-1605 (למעט העובדה שסרוונטס החליף ב"עיזים" את ה"כבשים"):
בהודו ופקיסטן, הביטוי הנרדף לספירת כבשים הוא "לספור את הכוכבים".
מלחמת רוסיה–פרס (1804–1813)
מלחמת רוסיה–פרס (1813–1804) - התנהלה על ידי הרוסים במקביל למספר מלחמות אחרות. כתוצאה מכך הם לא יכלו להקצות לעימות זה כוח צבאי גדול. למרות זאת, בעקבות יתרון משמעותי בטכנולוגיה צבאית ומיומנות צבאית הרוסים הצליחו להגיע לניצחון במלחמה ולהרחיב באופן משמעותי את השטחים שבשליטתם.
באופן רשמי הסיבה למלחמה הייתה סיפוח של גאורגיה המזרחית לרוסיה שבוצע עוד על ידי פאבל הראשון ב-18 בינואר 1801. ב-12 בספטמבר אלכסנדר הראשון חתם על צו לפיו הממלכה הגאורגית הפכה להיות גוברניה רוסית. בהמשך, במהלך השנים 1803-1802 לאימפריה רוסית התווספו מדינות נוספות באזור שהיו עד כה תחת חסות הממלכה הפרסית. בינואר 1804 גנג'ה נכבשה לאחר מצור וקרבות עזים. חאנות גנג'ה צורפה לאימפריה רוסית. .
בתחילת 1805 הרוסים כבשו את חאנות שורגל. ב-14 במאי 1805 השליט של חאנות קאראבך חתם על הסכם עם הרוסים. לפי ההסכם שטח החאנות עברה לחסות רוסיה. ביוני אותה שנה כוחות של הפרסים כבשו מצודת אסקרן והמשיכו להתקדם צפונה. למרות הניסיונות של הפרסים להביא להכרעה בקרבות הם לא הצליחו בכך. במהלך הקיץ התרחשו מספר קרבות עם הצלחות לשני הצדדים. ב-30 בנובמבר 1805 כוח רוסי בפיקוד פאבל ציציאנוב חצה את נהר קורה ונכנס לשטח חאנות שירוואן. ב-27 בדצמבר 1805 השליט המקומי חתם על הסכם סיפוח לרוסיה.
במקביל, הצי הרוסי בים הכספי התקדם לחופי באקו. השליט המקומי לא הסכים לעבור לחסות רוסית והחל מצור על העיר. למרות ההפגזות מהים והצלחות בנחיתות הכוחות הרוסים לא הצליחו לכבוש את העיר. לקראת 9 בספטמבר 1805 כוחות הצי עזבו את סביבות העיר.
ב-30 בינואר 1806 פאבל ציציאנוב עם כוח יבשתי של 2000 חיילים הגיע לסביבות באקו. גם הצי הרוסי חזר לפעילות בסביבה. לאחר קרבות סביב העיר, סוכם לכאורה על העברת העיר לחסות רוסית. אומנם, ב-8 בפברואר 1806 במהלך פגישה עם שליטי העיר, פאבל ציציאנוב וסגנו נהרגו בהתנקשות. הצי הרוסי החליט לעזוב את העיר ולחזור צפונה.
במהלך קיץ 1806 איוואן גודוביץ' שקיבל פיקוד על הכוחות באזור ניצח את הפרסים במספר קרבות והשלים כיבוש אזור דרבנט, באקו וקובה. בנובמבר 1806 החלה מלחמה עם הטורקים ולכן הרוסים היו מעוניינים בהפסקת הלחימה באזור. במהלך חורף 1806/7 אכן נחתם הסכם אי-לחימה זמנית.
בשנת 1808 הלחימה חודשה. הרוסים הביסו את הפרסים בקרב באזור ימת סוואן וכבשו את עיר נחצ'יבאן. ניסיון חדש לכבוש את ירוואן לא הצליח. בתחילת 1809 איוואן גודוביץ' הוחלף באלכסנד טורמסוב. הוא הצליח לייצב את המצב. ניצחונות של הרוסים במספר קרבות הצליחו למנוע מהפרסים להגיע למגע יבשתי עם הטורקים, דבר שהיה מקשה מאוד על הרוסים להמשיך בלחימה נגד מדינות אלו.
לאחר שבשנת 1812 הטורקים סיכמו עם הרוסים על סיום המלחמה, גם הפרסים רצו לסיימה. אומנם ידיעות על כך שנפולאון נכנס למוסקבה חיזקו מאוד את רוח הלחימה בחצר הסולטאן הפרסי והוא החליט בהמשך הלחימה.
במהלך אוקטובר 1812 כוח רוסי הצליח להביס את הפרסים למרות העודף המספרי הגדול של הפרסים ולכבוש את סביבת לנצ'ראן.
ב-24 באוקטובר 1813 בגוליסטן נחתם הסכם שלום שסיים את המלחמה.
בים בם בום
בִּים בָּם בּוֹם הוא פזמון שכתב יורם טהרלב, הלחין משה וילנסקי וביצעה במקור רבקה מיכאלי וצמד אילן ואילנית בשנת 1970.
רקע
השיר נוצר עבור תוכנית הרדיו בקול ישראל, "שלכם לשעה קלה". הרעיון של רבקה מיכאלי היה לבצע שיר חדש אשר יישמע כמו שיר רחוב. השיר נכלל באלבום שהוציאה מיכאלי בשנת 1970 ונשא את שמה.
הצמד "אילן ואילנית" ביצע את השיר בעברית ובגרמנית. הזמרת הטורקיה יסמין קומרל (Yasemin Kumral) ביצעה בשנת 1975 את השיר בטורקית והיה בטורקיה ללהיט שקיבל מכירות זהב.
השיר כולל ארבעה בתים. בכל בית משלושת הבתים הראשונים מתוארת צרה שאליה נקלע אחד החברים המוזכרים בשיר. בפזמון החבר הנוסף מנחם אותו אשר: ; בבית הרביעי, יש פנייה אל אלו אשר המעוניינים בסיום השיר בהצעה:.
ברוך תור-רז
ברוך תור-רז (טוריס) (23 באוקטובר 1936 – 3 במאי 2014) היה ארכיונאי, משורר וסופר ילדים ונוער ישראלי.
ביוגרפיה
לאחר שירותו הצבאי עסק בחינוך ובהדרכת מבוגרים, ובשנת 1968 התמנה לשמש כארכיונאי ראשי של מפא"י בבית ברל, שם גילה מחברת אבודה של רחל המשוררת שנכתבה בדגניה ב-1920 בקירוב. המחברת מכילה בין השאר יומן, טיוטות ראשוניות לשיריה המוכרים של רחל ושיר גנוז שלא פורסם מעולם.
את סיפוריו הראשונים פרסם תור-רז בשבועונים לילדים. בשנת 1996 זכה בעיטור אנדרסן על ספרו 'פרצוף צנע' מידי האיגוד הבינלאומי לספרי ילדים (IBBY).
חיים אישיים
היה נשוי למשוררת שלומית תור-רז (1939–1989) עד מותה, ואחר כך היה בן זוגה של אלמוגה אילן.
אנדראש סקיי
אנדראש סֵקֶיי (בהונגרית: Székely András ; 5 במרץ 1909 – ינואר 1943). היה שחיין יהודי-הונגרי. בעל מדליית ארד אולימפית, שיאן עולם ואלוף אירופה.
קורות חיים
סקיי נולד בשנת 1909 בעיר טטבאניה במחוז קומארום-אסטרגום בממלכת הונגריה, באימפריה האוסטרו-הונגרית.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה סקלי במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 9:31.4 דקות, אחרי יפן שקבעה שיא עולם חדש של 8:58.4 דקות וארצות הברית (9:10.5 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.4 דקות.
סקיי גויס לשרות העבודה בשנת 1942 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). נסיבות ומקום מותו לא ברורים. ייתכן שנפטר בינואר 1943 במחנה עבודה בכפייה, שהקימו הנאצים באזור צ'רניהיב שבאוקראינה (אז - נציבות הרייך אוקראינה).
אפרים לב
אפרים לב (נולד ב-1958 בישראל) הוא פרופסור מן המניין בחוג ללימודי ארץ ישראל ודיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת חיפה, מכהן כראש המרכז למחקר הרב-תחומי של הגניזה הקהירית וכיהן גם כראש המחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות בטכניון. לב מתמחה בהיסטוריה של הרפואה במזרח התיכון ובמיוחד בתקופת ימי הביניים וראשית העת החדשה.
קריירה אקדמית
פרופ' לב החל את לימודיו באוניברסיטת בר-אילן במחלקה ללימודי ארץ ישראל ובמחלקה למדעי החיים, וב-1987 סיים תואר ראשון. בהמשך, השלים את תאריו המתקדמים בבר-אילן (תואר שני בביולוגיה ושלישי בלימודי ארץ ישראל).
פרופ' לב זכה במספר פרסים ומלגות מחקר יוקרתיות, ומהם ניתן לציין את פרס משה איינהורן של עיריית תל אביב-יפו שהוענק לו ב-2003 על ספרו "סממני המרפא של ארץ ישראל וסביבותיה בימי הביניים" ומלגות מחקר בקיימברידג' (Overseas Visiting Scholarships, St. John's College, Cambridge). כמו כן עמד במשך חמש שנים בראש מערך אשכול- המחלקה לתוכניות מיוחדות ורב-תחומיות לתואר ראשון של הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת חיפה. החל מ-2013, הוא מכהן כראש המחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות בטכניון. ב-2013 זכה במדליה היוקרתית- George Urdang Medal for pharmaco-historical writing.
פרויקטים נבחרים
מחקריו של פרופ' לב עסקו תחילה בבוטניקה ארכאולוגית. במסגרת תחום מחקר זה חקר את שרידי הארוחות של האדם הניאנדרטלי במערת כבארה בהר הכרמל, לפני כ-60 עד 47 אלפי שנים. מגוון מיני הצמחים שנתגלה מלמד על תפריט המזון מן הצומח של בני התקופה, אשר כלל בעיקר אכילה של מיני קטניות. במחקריו המאוחרים יותר התמחה פרופ' לב בהיסטוריה של הרפואה והרוקחות בימי הביניים ובתחילת העת החדשה. השילוב של היסטוריה וביולוגיה אפשר לפרופ' לב לחקור נושאים שנחקרים לעיתים רחוקות יחדיו. מספר פרויקטים נבחרים בהם עסק:
החונק מבוסטון (סרט, 1968)
החונק מבוסטון (באנגלית: The Boston Strangler) הוא סרט פשע ביוגרפי אמריקאי משנת 1968 בבימויו של ריצ'רד פליישר, עם טוני קרטיס, הנרי פונדה וג'ורג' קנדי בתפקידים הראשיים.
בתחילת הסרט מופיעה כתובית ובה נכתב כי: "זה הסיפור על אלברט דסאלבו שהודה שהוא החונק מבוסטון. האנשים וההתרחשויות שתצפו, מבוססים על עובדות".
טוני קרטיס היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
אדוארד אנהלט היה מועמד לפרס אדגר לתסריט הטוב ביותר.
תקציר העלילה
שלושה מקרי רצח בחניקה של נשים קשישות מזעזעים את בוסטון. התובע הכללי של מסצ'וסטס, אדוארד ברוק (ויליאם מרשל) מטיל על השופט ג'ון בוטומלי (הנרי פונדה) להקים מטה פעולה מיוחד לתפיסת החונק ולצרף אליו 2,400 שוטרים מבוסטון וסביבתה כדי למצוא אותו.
בינתיים מתפשטת חרדה בין נשות בוסטון המצטיידות באמצעי הגנה. החוקרים הבכירים הם פיל דינטלי (ג'ורג' קנדי) ופרנק מקפי (מארי המילטון). הם עוצרים מאות חשודים, עבריינים וסוטים אך הרציחות ממשיכות וכעת גם נשים צעירות.
אלברט דסאלבו (טוני קרטיס) צופה בטלוויזיה בהלווייתו של ג'ון פיצג'רלד קנדי. הוא עובד במפעל יציקה, נשוי עם בת ובן, אדם רגיל ללא הרשעות קודמות.
הוא נוקש בדלתה של דיאן קלוני (סאלי קלרמן), בחורה צעירה ונאה שגרה לבדה. היא פותחת קלות את הדלת הקשורה בשרשרת ודסאלבו מציג את עצמו בנימוס כשרברב שנקרא לבדוק אם יש לה דליפה באמבטיה. היא מהססת והוא עומד לעזוב אך נראה שהוא משדר לה אמינות והיא פותחת לו את הדלת.
מיד כשהוא נכנס הוא מתנפל עליה, קושר אותה למיטה ומכין בד לחנוק אותה. כשהוא גוהר עליה הוא מסתכל פתאום בראי ונדהם מפרצופו. דיאן מנצלת זאת ונושכת את ידו. הוא נרתע, מכה אותה וכאשר הוא חושב שהיא מתה הוא עוזב את הדירה. הוא מבחין באישה נכנסת לדירה אחרת ופותח את הדלת. בדירה נמצא בעלה שרודף אחריו ברחובות בוסטון עד ששוטרים מצליחים להתגבר על דסאלבו ולעצרו.
הוא מכחיש כל קשר לחניקות אך בינתיים מתאוששת דיאן ומוסרת כי בעת התקיפה היא נשכה אותו ביד ואכן יש לו בכף היד סימן של נשיכת אדם. השוטרים גם מתאימים את זמני ההיעדרויות שלו מהמפעל לזמנים בו בוצעות החניקות וההתאמה מושלמת.
דסאלבו נשלח לבדיקה פסיכיאטרית והרופא ד"ר נאגי (אוסטין ויליס) מוסר שהוא סובל מהפרעת זהות דיסוציאטיבית - יש לו שתי אישיויות, נורמלית ורצחנית ואחת מנותקת מהשנייה. במקרה כזה אין אפשרות להעמידו לדין. בוטומלי מקבל אישור לשוחח עם דסאלבו ולהקליט את השיחות. עם הזמן צצה האישיות הרצחנית וכשהוא מודה בכך הוא נכנס למצב קטטוני.
הסרט מסתיים בכתובית כי "דסאלבו עדיין במאסר, הוא לא נשפט או הואשם בחניקות בבוסטון".
ההבדל בין הסרט למציאות
במציאות המשטרה לא הצליחה להוכיח את הקשר של דסאלבו ל-13 החניקות בבוסטון. הוא נעצר לאחר ניסיון הרצח האחרון שלו ונדון למאסר עולם. בכלא הוא התרברב כי הוא החונק מבוסטון אבל המשטרה סברה כי הוא רוצה להיראות כבלתי שפוי.
דסאלבו לא סבל מפיצול אישיות כפי שמופיע בסרט וטענה כזו לא הוכחה. הוא ברח מבית החולים הפסיכיאטרי, נתפס והושם בכלא שמור. ב-1973 הוא נרצח בכלא והרוצח לא נמצא.
ב-2013 הופק DNA מחומר שהיה בגופתה של הנרצחת האחרונה, מרי סאליבן. משרידי גופתו של דסאלבו הופק DNA שנמצא זהה לזה שמגופת סאליבן.
דייוויד סקוט
דייוויד רנדולף "דייב" סקוט (באנגלית: David Randolph Scott; נולד ב-6 ביוני 1932) הוא אסטרונאוט אמריקני לשעבר בתוכנית ג'מיני ובתוכנית אפולו שהיה השביעי ללכת על הירח. נולד בסן אנטוניו, טקסס. באפולו 9 היה טייס מודול הפיקוד, ומפקד המשימה באפולו 15.
השכלה
דייוויד הוא בוגר במדעים מהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית, מוסמך במדעים ומהנדס באווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. בוגר בית הספר לטייסי ניסוי של חיל האוויר האמריקאי ובית הספר לטייסי מחקר אירוספייס.
שירות צבאי
סיים את המכללה הצבאית ווסט פוינט בהצטיינות ובחר בשירות בחיל האוויר. סיים קורס טיס בבסיס חיל האוויר ווב (Web), טקסס, ב-1955, והמשיך ללימודי תותחנות בבסיס חיל האוויר לאפלין (Laughlin), גם הוא בטקסס, ובבסיס לוק (Luke) באריזונה.
הוצב בטייסת הקרב הטקטית ה-32 בהולנד, מ-1956 עד 1960. לאחר מכן חזר לארצות הברית ללימודים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
הוא פרש מחיל האוויר במרץ 1975, בדרגת קולונל (אלוף-משנה).
שירות בנאס"א
נמנה עם הקבוצה השלישית של אסטרונאוטים, שגויסה לנאס"א באוקטובר 1963.
ג'מיני 8
ב-16 במרץ 1966 שוגר עם ניל ארמסטרונג למשימת ג'מיני 8, שהייתה המשימה הראשונה בה התחברו שני כלי רכב חלליים במסלול.
אפולו 9
היה מפקד תא הפיקוד במשימת אפולו 9, ששוגרה ב-3 במרץ 1969. במהלך הטיסה נעמד מחוץ לחללית למשך שעה ו-17 דקות.
לאחר מכן, היה מפקד הגיבוי של אפולו 12.
אפולו 15
טיסת החלל השלישית שלו הייתה במשימת אפולו 15, ששוגרה ב-26 ביולי 1971. במסגרת משימה זו נחת על פני הירח יחד עם ג'יימס אירווין, והיה האדם השביעי ללכת על פני הירח. בין הפעילויות שביצע במשימה זו, הוא הפיל מידיו במקביל פטיש ונוצה, כדי להראות את תקפות חוק הכבידה של גלילאו גליליי. בהיעדר התנגדות אוויר, שני העצמים הגיעו לקרקע באותו זמן למרות הפרשי המשקלים ביניהם.
במהלך השהות על הירח ביצע 4 פעילויות חוץ רכביות: הראשונה למשך 33 דקות, במהלכה נעמד מחוץ לרכב הנחיתה הירחי. הליכת הירח הראשונה החלה כ-12 וחצי שעות לאחר הנחיתה. לאחר שהוציאו ניסויים מרכב הנחיתה, הורידו את רכב הנדידה הירחי והשתמשו בו לנסיעה אל מכתש אלבו, שם אספו ותיעדו דגימות. לאחר שאספו עוד דגימות וצילומים ליד מכתש סנט ג'ורג', שבו אל הנחתת. בסך הכול נסעו בפעילות זו 10.3 ק"מ. הפעילות החוץ רכבית הראשונה ארכה כ-6 שעות ו-33 דקות. לאחר שהיית 16 שעות בנחתת הירח, יצאו האסטרונאוטים להליכת הירח השנייה. פעילות זו החלה בבדיקת רכב הירח, ולאחריה יצאו לדרך בת 12.5 ק"מ. הפעילות החוץ רכבית השנייה ארכה כ-7 שעות ו-12 דקות. השניים שבו לנחתת לשהיית 14 שעות לערך. הליכת הירח השלישית החלה מעט מאוחר מהמתוכנן, על־מנת לאפשר להם מנוחה נוספת. במהלך הפעילות השלישית, נסעו האסטרונאוטים כ-5.1 ק"מ, במשך 4 שעות ו-50 דקות. סך הכול נסע הרכב כ-27.9 ק"מ, ונאספו דגימות קרקע במשקל כולל של 77 ק"ג. משך כל הפעילויות על פני הירח היה 18 שעות ו-34 דקות. סך הכול השהות על הירח הייתה יומיים, 18 שעות, 54 דקות ו-53 שניות.
משימה זו הייתה כרוכה בשערורייה שגרמה למבוכה רבה לנאס"א. הורסט אירמן, נציג של קבלן שהועסק על ידי נאס"א בכף קנברל, ביקש מסקוט לקחת איתו לחלל 398 מעטפות דואר (Postal covers), בתמורה לקרן נאמנות על סך 7,000$ דולר על שם ילדיו של סקוט, וקרן דומה עבור ילדיהם של שותפיו למשימה, אירווין ואלפרד וורדן. מאוחר יותר חלק מן המעטפות נמכרו בגרמניה תמורת 1,500$ האחת. כאשר נאס"א גילתה את הדבר, סקוט וחבריו ננזפו רשמית ואולצו להחזיר את הכספים. למרות שנשאר בתוכנית החלל, הוא לא טס יותר מאז.
לאחר אפולו
ביולי 1972 מונה לעוזר מיוחד לפעולות משימה של מיזם המבחן של אפולו-סויוז. באפריל 1975 מונה למנהל מרכז מחקר הטיסה על שם דריידן של נאס"א. הוא התפטר מנאס"א ב-30 באוקטובר 1977.
לאחר נאס"א
בתום שירותו בנאס"א פנה סקוט לעסקים פרטיים. כיום הוא מתגורר בטוסון, אריזונה.
איחוז
איחוז הוא מצב פסיכולוגי שבו אדם מאמין שכוחות חיצוניים חדרו לגופו וקנו עליו שליטה, כשהם דוחקים באופן זמני את זהותו הרגילה. כוחות אלה עשויים להיות אבות קדומים, ישויות תאולוגיות (אלים, מלאכים וכדומה), רוחות או ישויות בעלות זרות אונטולוגית ואתנולוגית. איחוז קיים בחברות רבות באפריקה, אסיה, אפרו-אמריקה, אמריקה הלטינית, אוקיאניה, ואירופה העתיקה והעכשווית (בעיקר באזור הים תיכוני). תופעות האיחוז בחברות השונות ובהתאם להקשר התרבותי נבדלות זו מזו במספר מאפיינים, כגון סוג הישות החודרת, הקהל שאליו הישויות נוטות לחדור (נשים או גברים, מקובלים או מעמדות שוליים ונחותים וכו'), בטקסיות ובטקס של כניסתה ויציאתה של הישות מהגוף (ציבורי או פרטי וכו'), בתפיסת המקומיים את האיחוז (כחיובי או שלילי וכמחלה או ברכה), בשיח הסמנטי המאפיין אותו (דתי, חברתי, תרבותי וכו'), משוקעותו במרחב ובזמן וכו'. בהתקף טרנס של איחוז, בהתאם להקשר תרבותי ואתיולוגי, מגרשים רוחות אלה, בטקס גירוש שדים, או שהן ישתכנו ביחסים בעלי קביעות יחסית למארח, ולעיתים יתפסו עליונות במקום בגופו. "איחוז" איפוא הוא מושג רחב, הכולל אינטגרציה של רוח וחומר ביקום בו הגבולות בין אינדיבידואל לסביבתו גמישים וחדירים. בשל כך, עורר עניין רב בקרב חוקרים ממדעי החברה, אנתרופולוגים בפרט, והפך למושא מחלוקות הנוגעות בלב הדיסציפלינה. התופעה נחקרת מבעד לפריזמות רבות – תרבותית, חברתית, גאוגרפית, דתית, פסיכולוגית או פסיכיאטרית, ועוד.
האיחוז באנתרופולוגיה
במחקר תופעות איחוז ישנו מתח בסיסי בין שתי גישות עיקריות. מצד אחד, גישה רדוקטיבית המשתייכת למסורת הקלאסית של חקר תופעות האיחוז ומכונה נטורליסטית או רציונליסטית, ומצד שני, גישה ביקורתית, השאובה מהמסורת הפנומנולוגית ומכונה הקשרית. גישה מהסוג הראשון מכוונת ומאפשרת מחקר השוואתי כך, החוקר מגיע לשדה המחקר מצויד מראש בכלים אנליטיים באמצעותם מפרש את מושא מחקרו. הגישה מהסוג השני מבקרת את זו הראשונה, בטענה, כי אם ברצוננו לחקור תרבות שונה משלנו יש לשאוף לראותה מתוך עולם המשמעויות שלה ולא מתוך כלים אנליטיים המבוססים על הגיון מערבי ומדעי. לטענתם טכניקה זו משהה חקירה אפיסטימולוגית ולפיכך, רק במקרה הטוב מאפשרים הבנה חלקית שלהם.
הגישה הנטורליסטית או רציונליסטית
גישה זו מגיעה ממסורת אנתרופולוגית שעניינה בחקירת התרבות מתוך היבטים של שוני או דמיון. הגישה נוטה לראות באיחוז קטגוריה התנהגותית מוגדרת, למרות ביטויים שונים ומגוונים של תופעות איחוז בהקשרים תרבותיים שונים. הגישה מציעה מסגרת תאורטית ומתודולוגית לחקר התופעה מתוך הבחנה בין שני רכיבים, טבעי ותרבותי, שביסוד התופעה. הבחנה זו, שבין הרכיב הטבעי לבין התרבותי נטועה במונח "טרנס של איחוז". מצד אחד, רכיב טבעי ואוניברסלי - המכונה טרנס שהוא המנגנון הפסיכו-פיזיולוגי אשר מתייחס ליכולת הכלל-אנושית למצבי תודעה מיוחדים, ומצד שני, רכיב תרבותי ופרטיקולרי - המעצב את ביטוייה השונים של התופעה וכוללים את הסיבות לאיחוז, אפיוני הישויות האוחזות באדם, טיב היחסים שהוא מכונן עמן והפונקציות האישיות והחברתיות שהן משרתות בחברות שונות. קרי, לדידם של חוקרים הנמנים עם גישה זו, האיחוז הוא התאוריה התרבותית בבסיסה של התופעה ומספק את הניבים המגדירים את אופני ההבעה של מצב הטרנס בהקשר תרבותי מסוים. חוקרים אלו נוטים לראות בתופעות שונות של איחוז ביטוי לפתולוגיה רפואית או למצוקה נפשית.
מבין החוקרים המשפיעים על חקר התופעה בכלל ועל המחקר הנטורליסטי של התופעה בפרט נמנה החוקר יון לואיס. משנתו, שינתה את חקר התופעה והעניקה תמיכה סוציולוגית לרציונליזציה שלה. זאת על ידי הבחנה בין פולחני איחוז מרכזיים (central possession cults) לבין פולחני איחוז פריפריאליים (peripheral possession cults). לפיו, האיחוז בפולחנים מרכזיים הוא חוויה חיובית של רוחות מוסריות (אבות קדומים, גיבורי תרבות ועוד) המדברות מתוך האדם והם מחזקים את הסדר החברתי-מוסרי. לעומת זאת, בפולחני האיחוז הפריפריאליים, רוח האיחוז אינה מוסרית והוא נתפס בידי המקומיים כצורה של מחלה שלרוב נאחזת בנשים או באינדיבידואלים אחרים הנחשבים לשוליים או נחותים חברתית. מודל זה והנחותיו עמדו בראש מסורת מחקרית בה איחוז פריפריאלי היווה סממן לפתולוגיה אישית או חברתית.
מדיקליזציה ואיחוז
מדיקליזציה מוגדרת כתהליך שבמהלכו תופעות, שבעבר לא נתפסו כבעיות רפואיות, מוגדרות כבעיות רפואיות אשר יש לטפלן במסגרת זו. חוקרים רבים מנסים להגדיר את תופעת האיחוז תחת מונחים רפואיים ומשווים אותה לתופעות נוספות הקשורות לשינוי תודעתי כמו אמנזיה או הפרעת זהות דיסוציאטיבית. למשל, לטענתה של וורד, איחוז מרכזי הוא תרפיה הגנתית המועברת באופן טקסי, ואילו איחוז פריפריאלי נוצר ממצבי לחץ אצל אינדיבידואלים ומספק הסבר תרבותי לפסיכופתולוגיות. קהו וגילטי אף הציעו, היפותזה אודות הגוף הפיזיוכימי, מחסור בסידן, תוצאותיו והקשר לתופעת האיחוז.
האיחוז בראי הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה
פסיכיאטרים נוטים לראות בתופעות איחוז צורות תרבותיות של מצבים הכרוכים בשינוי תודעתי חריף. מצבים אלו נקראים בפי פסיכיאטרים מצבים דיסוציאטיביים. כאשר, דיסוציאציה היא מנגנון נפשי העומד ביסוד מצבים פסיכו-פתולוגיים מובחנים, כמו הפרעת זהות דיסוציאטיבית במצבים אלו מנותקת קבוצה של תהליכים נפשיים מן המכלול התודעתי השלם, או שהביטוי ההתנהגותי מאבד את הקשר שלו משאר האישיות. כמו כן, נעשו ניסיונות להכניס את תופעות הטרנס והאיחוז במדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות של אגודת הפסיכיאטרים האמריקאית (DSM-IV). הצעה זו התבססה על סכמה מומחשת של ההבחנה של לואיס בין איחוז פריפריאלי ומרכזי, לפיה איחוז פריפריאלי הוא אינדקס לסטייה הצריכה התערבות תרפיוטית. ההסבר הפסיכולוגי המקובל במקרים אלה הוא שהאיחוז מהווה אמצעי תרבותי נוח לבטא משאלות אסורות וקונפליקטים מאיימים, הקשורים במצבי מצוקה וחסך שבחיי היום יום אי-אפשר לבטאם ולהתמודד עמם.
מגדר ואיחוז
בילו כותב במאמרו כי "למצבי איחוז חותם מגדרי מובהק, בשל העובדה שברוב החברות נשים נוטות להיכנס למצבים אלה יותר מגברים". האנתרופולוגית אריקה בורגיניון הציעה לחלק את המודל המסביר העל-טבעי של מצבי מודעות משתנים לשתי קטגוריות בסיסיות: טרנס איחוזי (possession trance) וטרנס לא-איחוזי (non-possession trance). המצב הראשון הוא המצב הקלאסי בו המתנסה, לרוב אישה, מרגיש ישות זרה הנכנסת לתוכו. ואילו מצב של טרנס לא-איחוזי מתבטא בכך שהמתנסה, לרוב גבר, מתכונן לחוויה בכך שהוא למד למה עליו לצפות וכיצד עליו לפרש את מה שהוא חש וחווה באמצעות חושיו. לרוב, כניסה לטרנס איחוזי נעשית בעזרת ריקוד קצבי המלווה בתיפוף סוער, במצבים של המון צפוף. האישה האחוזה היא בדרך כלל פסיבית, ואחרי האיחוז קיימת שכחה ביחס לתוכן החוויה בזמן האיחוז. לעומת זאת, הגבר החווה טרנס לא-איחוזי מקבל מידע או הנחיות מהישות העל-טבעית והוא זוכר היטב את פרטי האירוע ופועל בהתאם להנחיות שקיבל במהלכו.
"ההסבר הפסיכולוגי המקובל יראה באיחוז אמצעי תרבותי לביטוי משאלות אסורות וקונפליקטים מאיימים הקשורים במצבים טראומטיים של מצוקה וחסך, שבחיי היום יום אי אפשר לבטאם ולהתמודד עמם. כיוון שנשים מופלות לרעה ברוב החברות, הן סובלות יותר מלחצים ומבעיות חיים ונזקקות יותר לפורקן בחסות ישות חתרנית בעלת כוח עמו הרוח. הסבר מוטיבציוני זה מגובה בהסבר מטפורי: לאיחוז משמעויות סמליות הנראות כמותאמות במיוחד לחוויות נשיות של יחסי מין (חדירה על ידי רוח, בדרך כלל ממין זכר) והריון ('עיבור'). דפוס של רוח ממין זכר הנכנס באיזה שכיח גם בתופעות הדיבוק".
תופעות איחוז בעולם
תופעות איחוז רבות קיימות בהרבה מן התרבויות אם כי לא בכולן. בין התופעות נמנה באפריקה, הזאר, אסלאי, בורי, נגומה, האוקה, מהונדורו, ומזימו, באמריקה וודו, אומבנדה, שנגו, וקרדסיסמו, באסיה, שאמאניזם, באירופה, הדיבוק עוד. תופעות האיחוז בחברות השונות ובהתאם להקשר התרבותי נבדלות זו מזו במספר מאפיינים כמו: האופן בו האיחוז מתבטא (לדוגמה בניבי מצוקה שונים) סוג הישות החודרת, הקהל אליו נוטות לחדור (נשים או גברים, מקובלים או מעמדות שוליים ונחותים וכו'), בטקסיות ובטקס של כניסתה ויציאתה של הישות מהגוף (ציבורי או פרטי וכו'), בתפיסת המקומיים את האיחוז (כחיובי או שלילי וכמחלה או ברכה), בשיח הסמנטי המאפיין אותו (דתי, חברתי, תרבותי וכו'), משוקעותו במרחב ובזמן וכו'.
זאר
הפרעת איחוז הנוכחת במצרים, סודאן, מזרח אפריקה ובמפרץ הפרסי. רוחות הזאר שוכנות בעולם מקביל לעולם האנושי ונתפסים כאחראים לקשת רחבה של ליקויי בריאות פיזיים ונפשיים. הטיפול מבוסס על ריצוייה של הישות החודרת, תוך כינון יחסים סימביוטיים עמה. בזאר התסמינים מתגבשים לטרנס איחוזי רק בטקס הריפוי בו מוכנס האחוז למצב דיסוציאטיבי כאשר הרוח נקרא להיכנס לגוף האחוז על מנת לתקשר איתו ולפייסו. האיחוז מושג בטקס פומבי על ידי תנועות ריקוד.
אסלאי
הפרעת איחוז שהייתה נפוצה בדרום מרוקו. אסלאי הגיע לישראל עם עולים, בעיקר נשים, בשנות ה-50 וה-60 והיא מחלת שדים מובהקת. שדים הם יצורים רוחניים בעלי כוחות על-טבעיים. על אף יכולתם ללבוש ולפשוט כל צורה לרוב, הם בלתי נראים. עולמם של השדים משיק ואף מקביל לעולם בני האדם. לכל אדם יש כפיל דמוני המלווה אותו לאורך חייו. שדים תוקפים בני אדם כתגובה לפגיעה קודמת בהם. "השדים גורמים בעיקר לליקויי בריאות פתאומיים, גופניים ונפשיים, והם תוקפים את קורבנם באחת משתי הדרכים: מכים בו מבחוץ או חודרים לתוך גופו וקונים שליטה בו". הסיבה להופעת התקף איחוז היא, לרוב, מתח וכעס בין בני משפחה או שכנים.
תחילתו, של אסלאי, באובדן הכרה והמשכו בהתנהגות סוערת וחסרת רסן. נוכחות השד מקנה לאחוז כוח פיזי רב וכוחות על-טבעיים של ניבוי וגילוי עתידות. אפיזודת האיחוז מאופיינת, לעיתים קרובות, באמנזיה מלאה או חלקית. התקפי אסלאי הם קצרי טווח ועשויים להסתיים באופן ספונטני עם הגיעו של האחוז לאפיסת כוחות. בדרך כלל יוזעק רב-מרפא כדי להוציא את השד במהירות האפשרית. טקס הריפוי בנוי מפרוטוקול סדור וקובע, בתבנית הדומה לגירוש שדים בנצרות ובאסלאם.
וודו
מקורה של דת הוודו הוא במערב אפריקה אך עם הבאת עבדים מאפריקה להאיטי שבאיים הקריביים ואיסור על קיום פולחני הוודו על ידי הצרפתים, הדת עברה שינוי על ידי הטמעתם של אלמנטים מן הנצרות הקתולית. כך, מקורה באיים הקאריביים, והיא נפוצה אף ברפובליקה הדומיניקנית, קובה, וחלקים באיי בהאמה ובארצות הברית. זרם נוסף, התפתח במדינת לואיזיאנה שבארצות הברית. מספר דתות אחרות, דומות לוודו בעיקרן, צמחו באופן זהה באזורים נוספים אליהם יובאו עבדים מאפריקה. עם דתות אלה נמנות הסנטריה בקובה, והקנדומבלה והאומבנדה בברזיל. לפי הוודו, קיים אל בורא יחיד אשר אינו עוסק בעולם הגשמי ולו כפופות מספר רב של רוחות (הנקראות "אורישה" (Orisha, Orixa) במסורת האפריקאית, או "לואה" (Loa, Lwa) בוודו ההאיטיאני) השולטות בעולם והן העומדות במרכז הפולחן. הרוחות נחלקות לקטגוריות ולמשפחות כאשר כל רוח חולשת על תחום חיים משלה, בעלת אופי ייחודי והעדפה טקסית מסוימת. מרכיבים מרכזיים נוספים בוודו הם פולחן אבות וקרובי משפחה שפסו מן העולם, ופולחני ריפוי.
דת הוודו נעדרת ממסד דתי מאורגן, והיא אינה אחידה בין אזורים שונים. פרטי הפולחן עשויים להשתנות אף בין משקי בית, כאשר כהן הדת הוא האחראי על שימור המסורת בטקסים אותם הוא מנהל. הן גברים והן נשים מסוגלים לשמש ככהני דת - גבר הממלא את התפקיד נקרא "הונגן" (houngan), ואשה הממלאת את התפקיד הנקראת "ממבו" (mambo). כהני הדת עוסקים אף בריפוי, ניחוש עתידות, הטלת לחשים ורקיחת שיקויים למגוון מטרות.
דיבוק
מבחינה קלינית, תופעת הדיבוק כללה מגוון רחב של תסמינים, כשהדיווחים מתמקדים בעיקר בהתנהגויות המשקפות בצורה מוחשית את נוכחות הרוח. בין תסמיני הדיבוק נכללו התנהגויות המשקפות את נוכחות הרוח והם כללו התכווצויות, דיבור זר ומוזר, בהתאם לזהותה ומינה של הרוח, תוקפנות פיזית ומילולית והתנהגות אימפולסיבית וחסרת מעצורים. לעיתים הקנתה נוכחות הרוחות יכולות מופלאות של דיבוק בשפה זרה וגילוי עתידות ונעלמות. גירושו של הדיבוק מהגוף אליו נכנס הוא הטיפול בתופעה. טקס הגירוש נעשה בפומבי ונוהל בידי רב מקובל אשר התעמת עם הדיבוק עד ליציאתו. הטקס מורכב מסדרה קבועה של שלבים. "המגרש ניסה תחילה לשדל את הרוח לצאת בפיתויים ובהבטחות, ומשלא עלה הדבר בידו פנה להשבעות וחרמות ואף לפגיעה פיזית, כדי להכריחו לכך. שיאו של טקס הריפוי, שהתנהל פעמים רבות בבית הכנסת אגב שימוש בחפצי קודש למיניהם (ספרי תורה, שופרות ונרות), היה וידוי הרוח על חטאיו בחייו ועל העונשים האיומים שהושתו עליו לאחר מותו...קדם ליציאת הרוח ויכוח על מקום היציאה, כאשר הרוח מבקש לעזוב דרך איבר מרכזי ולהטיל בו מום, והמגרש כופה עליו לעזוב דרך איבר פחות ערך... על פי המקרים המדווחים לפחות טקס הגירוש מצטייר כתרפיה יעילה למדי: ברוב המכריע של המקרים הרוח אכן נאלץ לצאת מגוף הקרבן ולהניח לו.
מוחמד השמיני, מלך תוניסיה
אַל-אָמִין בֶיְי בִּן מֻחַמַּד אֶל-חָבִיב או בשמו המלוכני מוחמד השמיני, מלך תוניסיה (בערבית: الأمين باي بن محمد الحبيب; 4 בספטמבר 1881 – 30 בספטמבר 1962) היה המלך היחיד בהיסטוריה של תוניסיה, שלט בין השנים 1956–1957. בשנת 1943, עם כיבוש תוניסיה הצרפתית בידי צרפת החופשית, הועלה מוחמד אל-אמין לתפקיד הביי של תוניסיה הצרפתית. במהלך משבר פוליטי פנימי בתוך הרפובליקה הצרפתית הרביעית, תוניסיה, כמו מושבות צרפתיות רבות אחרות, הכריזה על ריבונותה מידי צרפת ומוחמד אל-אמין הפך למלך הראשון של תוניסיה הריבונית במסגרת מוסד שלטון של מונרכיה חוקתית.
אף על פי שהעביר כספים לפעילים לאומיים שנאבקו לעצמאות תוניסיה, תמיכתו של מוחמד אל-אמין ברפורמות שבוצעו בידי הצרפתים בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הביאו להתנגדות נחרצת להמשך שלטונו. התנגדות זאת הביאה להדחתו שנה לאחר עצמאות המדינה ולסיום המשטר המלוכני. במקום זאת הפכה תוניסיה לרפובליקה וחביב בורגיבה נבחר לתפקיד נשיא תוניסיה.
שנותיו הראשונות
מוחמד אל-אמין נולד ב-4 בספטמבר 1881 בעיר קרתגו, תוניסיה הצרפתית, האימפריה הקולוניאלית הצרפתית. כאשר הפכה תוניסיה למושבה צרפתית נשבע הביי התוניסאי את אמוניו לרפובליקה הצרפתית השלישית ובתמורה הוא נותר עם חלק מסמכויותיו לנהל את מדיניות הפנים. השושלת החוסיינית שבראשה עמד הביי המשיכה לשרת בתפקיד אך סמכויותיה צומצמו תחת הסמכות הצרפתית.
אביו של מוחמד אל-אמין, מוחמד השישי אל-חביב שלט על תוניסיה בתפקיד הביי בין השנים 1922–1929. יורשו ואחיינו, אחמד השני אבן-עלי היה צריך להתמודד אל מול מעורבות גדולה יותר של הסמכויות הצרפתיות בתוך הממשל הפנימי, דבר שהביא לתסיסה אזרחית אנטי-צרפתית. בשנת 1940 ממשל צרפת של וישי חייב את אחמד השני לחתום על חוק מעמד היהודים, שהריע את מעמדם של יהודי תוניסיה. במותו של אחמד בשנת 1942 ירש אותו מוחמד השביעי אל-מונסיף, אשר פעל נגד המשך שואת יהודי תוניסיה. במסגרת מלחמת העולם השנייה כבשו כוחות בעלות הברית את תוניסיה בשנת 1943 והרשויות של צרפת החופשית הסדירו את מוחמד אל-אמין בתור הביי החדש.
שליט תוניסיה
לאורך כל שלטונו היה מוחמד השמיני מקורב אל הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית ומאוחר יותר הרפובליקה הצרפתית הרביעית בעוד מאחורי הקלעים הביע תמיכתו לתומכי עצמאות תוניסיה. לאורך שנות ה-50 של המאה ה-20 עלתה הלאומיות הערבית והרצון לעצמאות תוניסיה מהמשטר הצרפתי. האוכלוסייה התוניסאית הכללית ראתה את עצמאות ממלכת לוב ואת מלחמת העצמאות של אלג'יריה וארגונים בדלנים פאן-ערבים קיבלו תמיכה נרחבת מהאוכלוסייה הכללית ותחת ממשל מוחמד השמיני גם תמיכה כלכלית נגד המשך השלטון הצרפתי.
נמשך מסע תעמולה נמרץ לעצמאות תוניסיה, ולאור קבלת העצמאות של מדינות ערב המזרחיות, הצרפתים חשו שהם נאלצים להעביר עוד זכויות לתוניסאים. בשנת 1951 הצרפתים התירו לממשלה עם אהדה לאומנית להיכנס לתפקיד ומדינאים פרו-עצמאיים הורשו לשוב למדינה מגלות. אולם כאשר הממשלה שהוקמה רצתה להקים פרלמנט תוניסאי, התרחשו פעולות דיכוי נוספות בידי הממשל הצרפתי ורוב השרים הושמו במעצר. אירוע זה הביא לראשונה להתפרצויות טרור. גרילות לאומיות החלו לפעול בהרים ויצאו במאבק נגד המוצבים הצרפתים.
לאחר דיונים מרובים בין מוחמד השמיני והממשל הצרפתי, ביולי 1954 הבטיח ראש ממשלת צרפת, פייר מנדס-פראנס, להעניק אוטונומיה מלאה לתוניסיה, בכפוף להסכם משא ומתן. המדינאי תומך העצמאות חביב בורגיבה חזר לתוניסיה והצליח לפקח על המשא ומתן מבלי להשתתף ישירות דרך שיתוף פעולה עם מוחמד השמיני. ביוני 1955 נחתם לבסוף הסכם על ידי הנציגים התוניסאים – אף שהטיל מגבלות נוקשות בתחומי מדיניות חוץ, חינוך, ביטחון ופיננסים. כוחות מתנגדים למגבלות הנותרות החלו במרד כושל בדרום אשר נמחץ בידי הצרפתים בעודו ללא תמיכת הממשל של בורגיבה ומוחמד השמיני.
הנפילה מהכס
בשנת 1956, סדרת משברים פנימיים בצרפת הביאו לעצמאות רוב מושבותיה, בהן גם תוניסיה. מוחמד השמיני ויתר על התואר ביי ובמקום זאת הועלה לתפקיד מלך תוניסיה מ-20 במרץ 1956. פלגים פנימיים בתוך תוניסיה התנגדו לשלטונו בטענה כי פעל בשותפות עם הממשל הצרפתי. התנגדות אזרחית לשלטונו של מוחמד השמיני המשיכה עד שהודח ב-25 ביולי 1957 על ידי האספה המכוננת של תוניסיה. לאחר שהודח עבר מוחמד השמיני לגלות במעון ממשלתי שצפה על כל פועלו בלה מנוובה, תוניסיה, אך הוא הורשה לשמור על זכויות כס המלכות שלו ועל כספו. בשנת 1962 נפטר מוחמד בגיל 81. את תפקיד המלך החליף בורגיבה בתור נשיא תוניסיה הראשון.
המכביה השמונה-עשרה
המכביה השמונה-עשרה הייתה אירוע ספורט המוני יהודי, שנערך בישראל, ביולי 2009, כחלק מסדרת אירועי המכביה.
במכביה זו השתתפו כ-6,000 ספורטאים מ-55 מדינות, ועוד כ-3,000 ספורטאים השתתפו בטקס הפתיחה.
טקס הפתיחה נערך באצטדיון רמת גן ב-13 ביולי 2009 וטקס הסיום באמפי פארק בלטרון ב-23 ביולי 2009 ואת הטקסים הנחו גלית גיאת ומייקל הרפז.
ב-11 ביולי 2009 נערך ערב הגאלה המסורתי לכבוד המשחקים, ובמסגרתו הופיעה התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה בהיכל התרבות בתל אביב, וארחה את הפסנתרן מאריי פרחיה.
לראשונה התקיימו במהלך המכביה השמונה-עשרה תחרויות פתוחות לקהל הרחב, ובהן תחרויות חופים בחופי נהריה, נתניה, הרצליה, אשדוד ואשקלון, אירוע רכיבה על אופניים בפארק הירקון בתל אביב, מקצה טריאתלון ספרינט פתוח בטבריה שנערך במקביל לתחרויות הרשמיות, ומרוצים פתוחים במקצים של חצי מרתון, עשרה ו-2.15 ק"מ בנתניה.
במהלך המשחקים השתתפו הספורטאים בטיולים ברחבי הארץ ובמספר אירועי תרבות, שבהם נחשפו למאפיינים שונים של התרבות הישראלית, כמו המטבח, המוזיקה והקולנוע המקומיים.
אתלטיקה קלה
תחרויות האתלטיקה של המכביה השמונה עשרה נערכו באצטדיון הדר יוסף בתל אביב.
גולף
- ד. סנדלסון
טניס
- ג. ולקין
כדורגל
תחרות גברים
ראיין אדליי שהיה חבר נבחרת ארצות הברית נחתם לאחר המשחקים בהפועל באר שבע.
תחרות נשים
גברים
95 - 86
קלעים (ארצות הברית): דן גרינפלד - 25, סתי הייבן - 20, אבי פוגל - 19, טוד גולדן - 8, בריאן קונאן - 6, דאק רוזין - 5, סטיב פרל - 4, דן דיליג'רו - 3, דסטין וילאפג - 2
קלעים (ישראל): אבי בן שימול - 22, ניצן חנוכי - 16, דורי אסף - 13, יוני ניר - 13, דניאל גור אריה - 8, אלכס צ'וברביץ' - 7, איתי גרינבוים - 5, ערן אסנטי - 2 93 - 72
כדורת דשא
יחידות - א. דימנט - נ. קומין זוגות - א. דימנט, מ. גמפל שלישייה - נ. קומין, ס. קרוסט, ג'. שף רביעייה - ב. ברז, מ. גמפל, ס. כץ, ס. לורי - ס. קרוסט, מ. מוריס, ד. פוסטן, ג'. שף יחידים - ס. למפרט זוגות - ס. פרידמן, ס. למפרט שלישייה - ל. ברמן, ג'. דימנט, ב. קסל רביעייה - ל. ברמן, ג'. דימנט, ס. פרידמן, ב. קסל
סיף
- אלינה פרדמן - (אלינה פרדמן, מאשה שימנוביץ')
קראטה
- לוריס עפארה תחרות נשים עד 55 ק"ג וקבוצתית
- אילנה חליף תחרות נשים עד 65 ק"ג וקבוצתית
- מקסים גורלי תחרות גברים עד 84 ק"ג וקבוצתית
- נסים דוידוב תחרות גברים עד 60 ק"ג וקבוצתית
- עמרי ועקנין תחרות קבוצתית
- אנדריי מסלין תחרות קבוצתית
קריקט
-
שחייה
תחרויות השחייה של המכביה נערכו בבריכת השחייה של מכון וינגייט.
פיגוע הירי בצומת חמרה
פיגוע הירי בצומת חמרה התרחש ביום שישי, 7 באפריל 2023, ט"ז בניסן ה'תשפ"ג, על ידי מחבלים פלסטינים בכביש 57 בצומת חמרה, שליד מושב חמרה בבקעת הירדן, ובו מחבלים פתחו באש לעבר כלי רכב ישראלי. בפיגוע נרצחו לאה (לוסי) די בת 48 ובנותיה, רינה בת ה-15 ומאיה בת ה-20, תושבות אפרת.
רקע
במהלך החודשיים וחצי שקדמו לפיגוע, נרצחו חמישה עשר ישראלים ונפצעו נוספים, בסדרת פיגועי טרור שבוצעו בידי פלסטינים, שכללו ירי, דריסה, ודקירה.