cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שולמית (כתב עת)
היסטוריה
"שולמית" החליף למעשה את "המאסף" המשכילי, שנסגר ב-1797, אך המתכונת שלו הייתה שונה תכלית שינוי ושיקפה את התמורה הגדולה שעברה על יהודי גרמניה. הגליונות הכילו קטעים וציטוטים בעברית, אבל שפתם העיקרית והכמעט בלעדית הייתה גרמנית. במשך מאות שנים, העיר ההיסטוריון דוד סורקין, קיימו היהודים שני מרחבי תקשורת נבדלים: אחד פנימי, בעברית לצורכי כתב וביידיש לדיבור, שהיה חסום בפני הנוצרים, ואחר מצומצם בהרבה, בלטינית ובשפת המדינה, שהונגש לגויים ושנועד כמעט אך רק לצורכי אפולוגטיקה. תנועת ההשכלה שימרה הבחנה זו בין הפנים והחוץ של הקהילה המסתגרת, ואף שאפה להעצימה באמצעות תחיית העברית. "שולמית" שברה את הבידול ובכך סימלה את "האידאולוגיה של האמנציפציה" יותר מכל: במקום חטיבה נפרדת, העורכים ביקשו לראות את היהודים כרכיב משולב במדינה הריכוזית החדשה. בנוסף להיותו במה לכותבים הבתר-משכיליים בגרמניה, קיבץ גם טורים מחוגי ההשכלה שעדיין היו פעילים, במיוחד בפראג. לאחר 1820 דעך עניין המשכילים ב"שולמית", ו"ביכורי העתים" הפך לצינור הביטוי המרכזי שלהם.
"שולמית" היה להצלחה והפך לערוץ תקשורת חשוב. בין 1808 ל-1813 שימש "שולמית" כביטאונה-למעשה של הקונסיסטוריה היהודית של וסטפליה, שהפכה לכלי מעשי להפצת האידיאות של עורכיו. ב-1835 היו לכתב-העת 214 מנויים (בודדים וקבוצות) יהודיים, מתוכם 36 מחוץ לנסיכויות הגרמניות, כולל אפילו בארצות הברית. בנוסף אליהם היו 31 נוצרים, נסיכים ופקידים ממשלתיים שנצרכו לו כחלק מקידום התמורה וההשתלבות של הקהילות היהודיות באזוריהם. 245 המנויים היו הישג ניכר לכתב-עת נישתי כל כך. בסך הכל, יצאו בהפסקות ניכרות שבעה-עשר גליונות: אחד מדי שנה בין 1806 ל-1811, שניים ב-1812, שניים ב-19', שניים ב-24', אחד ב-33', שניים ב-43' ושניים אחרונים ב-48'. את מקומו כביטאון המרכזי של יהודי גרמניה תפס האלגמיינה צייטונג דס יודנטומס, שהחל לצאת ב-1837.
אופי כתב העת
וולף, קובע הקו ההשקפתי, שאף להתוות קו חדש בין ערכי העולם היהודי הישן, שנתפש כמנוון ללא תקנה ושערכיו כבר נופצו על ידי הפילוסופיה והרעיונות החדשים, לשבר האישי ולהדוניזם שאפיינו את הצעירים המתבוללים מהשכבות הגבוהות. בדבריו בגיליון הראשון מיולי 1807 דחה את האוניברסליזם הגורף של הנאורות הקיצונית, אותה אימצו כמה משכילים בקריאה לטמיעה גמורה; המילים הראשונות היו "לכל אומה ישנם דרכיה, ארגוניה ואופיה... המשקיף ההוגן על ענייני בני-האדם לא יבקש להדחיק ולהעלים אותה בתוך הכלל." מן העבר השני, הדגיש שכל אומה יכולה להשתפר ולהשתכלל ברוח הקדמה והנאורות. בעיני וולף, כתב מיכאל מאיר, הסכנה הגדולה הייתה בראיית הנאורות כגורם חיצוני וסותר ליהדות. מצב זה היה הופך את השפעת התמורות והסביבה הבלתי-נמנעות לכח הרסני ומחריב, שהיה דוחף את הצעירים לניכור גמור ומבצר את המסורתיים בדרכיהם הישנות. את חזונו העביר באמצעות בחירת האיור בעמוד השער של המהדורה הראשונה, שתיאר את האישה החכמה מאבל בית מעכה, שהצילה את עירה באמצעות מסירת ראשו של שבע בן בכרי ליואב בן צרויה: "כמו האישה, 'השולמית' תפסע מבין האומה הנדכאת ותשכין שלום בינה לבין אויביה", כתב. "שולמית" נועד לפשר לא רק בין השמרנים והפרוגרסיבים בין היהודים פנימה, אלא להבטיח את סיגולם לחברה הסובבת באמצעות היפטרות מהמנהגים והאורחות שנתפשו בה כנפסדים ומגונים.
רוח השאיפה לאמנציפציה תבטאה בעוד כמה מישורים. הכותבים העתירו שבחים על הנסיכים ועל המשטרים הריכוזיים החדשים, בהם ראו את הערובה היחידה לכפות שינוי על היהודים הסרבנים במקרה הצורך וגם לשבירת המחיצות בין יהודים לנוצרים וסילוק את שרידי הניכור, מורשת חברת המעמדות הימי-ביניימית. כל נימתו של וולף, ציין סורקין, הייתה ספוגה בהכרה ב"חוזה האמנציפטורי": ביטול מעמדם הנפרד של היהודים והשתלבותם כנתינים מועילים בתמורה לשיווי זכויות. שני הגליונות הראשונים של שולמית נשאו את הכותרת "להפצת הקדמה בקרב האומה היהודית" (unter der jüdischen Nation). התואר "האומה היהודית", שכמעט ולא היה קיים קודם בספרות, אומץ זמן קצר טרם לכן בידי חוגי ההשכלה כהגדרה עדיפה למצבם של היהודים שעדיין חסרו זכויות נתין רגילות והיו בגדר נסבלים (ולא במשמעות הפוליטית המודרנית של "אומה"; הוא הקביל למילה "מושבה", כשם שהנתינים הצרפתים בברלין תוארו חליפות כ"אומה" ו"מושבה" כמילים נרדפות). אבל המצב הפוליטי השתנה במהירות, ועם עליית הלאומיות הגרמנית הפך גם תואר זה לבעייתי. מהגיליון השלישי שונה כבר השם ל"הפצת הקדמה בקרב בני ישראל", Israeliten, הכינוי החדש שאומץ בידי פעילים פרוגרסיבים עבור היהודים באירופה ושנועד להרחיק אותם מההקשר המבזה של "יהודי" בתרבות הסובבת. אף שכותבי "שולמית" היו נחושים לבטל כל זכר למעמד הפוליטי הנפרד של היהודים, שבטל עם הפקעת מעמדה הקורפורטיבי של הקהילה, ולחתור לאינטגרציה – במשא הפתיחה שלו, וולף עמד על כך ש"אין אנו מהווים עוד ישות נבדלת, אלא חברים במדינה כאזרחים יחידים" – הם לא חדלו בשום אופן מלראות את עצמם כעומדים בסולידריות ובקשר חזק עם היהודים מחוץ לגרמניה. העיתון הרבה לדווח על הנעשה בקרבם בחלקים אחרים של אירופה ואף באמריקה. לדברי סורקין, הם פשוט ראו את יתר היהודים מבעד למשקפי האידאולוגיה שטיפחו במרץ, כקבוצה קוֹנְפֶסיוֹנַלִית (זרם דתי). מתוך השאיפה הכללית להתקבלות, עורכי "שולמית" טשטשו וכמעט ולא דיווחו אודות פרעות "הפ-הפ" שפרצו ב-1819.
מעבר לקונפסיונליזציה של היהדות והניסיון לתרגמה למסגרת דתית השייכת לתחום הפרט, רעיון שהיה מהפכני באופן קיצוני אבל הוחל ממילא על כל יהודי המערב בכח הנסיבות, "שולמית" היה מתון בשאלות שנפתחו עקב כך. מיכאל מאיר ציין כי עורכיו דגלו בגישה שחפפה כמעט לגמרי לזו של ההשכלה המאוחרת: נטייה חזקה לאוניברסליזם בין השורות, כשהדת מתוארת לעיתים במושגים כוללניים של מוסר וערכיות, בלי להתייחס ליהדות או נצרות באופן פרטני, לצד הימנעות כמעט גורפת (מתוך חולשה, ופשרנות כלפי המסורתיים, גם יחד) מהעלאת סוגיות עקרוניות, והסתפקות בגינוי מנהגים שוליים כמו היעדר האסתטיקה או סוגיית הלנת המת. עם זאת, וולף ואחרים פתחו את הדרך לתמורה שורשית כשהחלו להבחין בין פרטים חיצוניים, שלא היו בעיניהם אלא "קליפה" אינסטרומנטלית, ל"גלעין", הליבה המוסרית והערכית שהקודמים נועדו לכאורה לשרת. בעל טור שכתב בעילום שם אף הציע לראות את שוויון הזכויות המתקדם כהתגשמות התקווה המשיחית, במנותק מבניין המקדש וחידוש הקרבנות, רעיון שהתגלגל אחר כך ישירות ליהדות הרפורמית.
בסיס חיפה
בסיס חיפה מהווה את הבסיס הימי העיקרי של צה"ל. אחראי על זירת הלחימה הצפונית בחוף הים התיכון. ומהווה מעגן למרבית כלי השיט של חיל הים הישראלי. הבסיס ממוקם בחלקו הצפוני-מערבי של נמל חיפה.
תפקידיו של הבסיס
בבסיס זה שוכנות שייטת 7 (שייטת הצוללות), שייטת 3 (שייטת ספינות הטילים); פלגה 914 (אחת מפלגות הדבורים), היחידה למשימות תת-מימיות (ילת"מ) והמכון לרפואה ימית. עיקר תפקידו של הבסיס לאבטח את נתיבי השיט של מדינת ישראל, לשמור ולשפר את כושר הפעולה המבצעי של החיל ולבצע משימות ביטחון שוטף. מפקד הבסיס שהוא מפקד זירת הצפון בחיל הים הוא קצין בדרגת תת-אלוף ומכונה גם "מפקד ב"ח".
מפקדי בסיס חיפה
מהקמת הבסיס ועד נובמבר 1975 היה תקן מפקד הבסיס קצין ים בדרגת אל"ם. במועד זה הועלה התקן לתא"ל.
תג הכתף
תג הכתף של אנשי בסיס חיפה מורכב מהאלמנטים הבאים:
יחידות וכלי שיט
בסיס חיפה מהווה את משכן הקבע של מרבית יחידות חיל הים בגזרה הצפונית: שייטת ספינות הטילים, שייטת הצוללות, פלגה 914, המכון לרפואה ימית, ויחידת סנפיר.
אירועים בחיי הבסיס
הפיגוע בנהריה (1979) - בליל 20 באפריל 1979 חדרו ארבעה מחבלים בסירת גומי את מערך האבטחה של הבסיס בראש הנקרה. הם נחתו בנהריה ורצחו אזרחים תמימים. מצב הים שהיה גלים קצרים וכרבולות לבנות מנע את גילוי הסירה אף כי המערך היה בערנות מלאה. האירוע המזעזע היה זרז לריענון בכל תחומי הבסיס ומערך הגילוי חוזק במכשירי ראיית לילה. המחבלים מלבנון המשיכו בניסיונות חדירה אך מערך הגילוי והאבטחה של הבסיס מנע את כולם.
ביקור הנשיא סאדאת - בספטמבר 1979 הגיע נשיא מצרים אנואר סאדאת ביכטה הנשיאותית המצרית אל חוריה לנמל חיפה, בליווי משחתת סקורי אל-פאתח ושתי ספינות טילים מדגם אוסה, מספרי דופן 301 ו-318. התקבל ברציף הראשי במשמר כבוד של קורס חובלים. הביקור ערך מספר ימים במהלכו נעשתה מסיבת אירוח לאנשי הצי המצרי במועדון הקצינים בחיפה. מעבר לכך לא ירדו אנשי הצי המצרי לחופשת חוף.
קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן
קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן (בגרמנית: Karl Ludwig von Baden, ) היה נסיך הכתר של באדן, אולם נהרג בתאונת מרכבה קודם מיתת אביו, ועל כן ירש בנו קרל, הדוכס הגדול של באדן את השלטון.
ביוגרפיה
קרל לודוויג נולד ב-14 בפברואר 1755 בקרלסרוהה, לקרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן וקרולינה לואיזה, רוזנת הסן-דרמשטאדט, בתם של לודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטאדט ושרלוטה מהנאו-ליכטנברג. קרל לודוויג היה שמן וחולני, אולם נהג להשתתף בישיבות מועצת השרים של אביו. בשנת 1795 הוא קיבל דרגת גנרל בצבא הקיסרי, ולאחר חתונת בתו לואיזה עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה הוא קיבל דרגת גנרל אף בצבא האימפריה הרוסית.
בשנת 1801 נסע קרל לודוויג עם בנו קרל לביקור אצל בנותיו ברוסיה ובשוודיה, ובחזרתם נהרג קרל לודוויג ב-16 בדצמבר 1801 כשנפל ממרכבתו.
משפחתו
בשנת 1774 התחתן קרל לודוויג עם בת דודתו אמליה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, בתם של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט וקרולינה, רוזנת פפאלץ צווייבריקן, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
בורגה ברנדה
בורגה ברנדה (בנורווגית: Børge Brende; נולד ב-25 בספטמבר 1965) הוא נשיא הפורום הכלכלי העולמי, ובעברו פוליטיקאי נורווגי מהמפלגה השמרנית, שכיהן מה-16 באוקטובר 2013 עד 20 באוקטובר 2017 כשר החוץ של ממשלת נורווגיה.
הוא נולד ברולדאל כבנם של קנוט וקארי, אביו היה מהנדס. בגיל צעיר עברה המשפחה לטרונדהיים. כשהיה בן 15 נסע לארצות הברית במסגרת חילופי סטודנטים ולמד כלכלה ומשפטים. הצטרף למפלגה השמרנית בשנת 1985, והתקבל כחבר בסטורטינג (הפרלמנט הנורווגי) בשנת 1997. בין השנים 2001–2004 כיהן כשר לאיכות הסביבה, ובשנת 2005 מונה לשר המסחר והתעשייה ב-2008 מונה למזכיר הכללי של ארגון הצלב האדום הנורווגי. ב-2011 הצטרף לפורום הכלכלי העולמי. ב-2013 מונה לשר החוץ וב-2017 סיים את תפקידו. שרת ההגנה, אינה מארי אריקסן סוריידה החליפה אותו בתפקיד זה.
זמן קצר לאחר מינויו ביקר ברנדה בישראל וברשות הפלסטינית, ונפגש עם פוליטיקאים ישראלים רבים בהם בנימין נתניהו, אביגדור ליברמן ויאיר לפיד בריאיון למעריב אמר ברנדה: "אני מבקר פה חמישה שבועות אחרי קבלת המינוי שלי ואחת המטרות המרכזיות שלנו היא להראות את המחויבות שלנו לאזור ולישראל, וכן להראות שאנחנו מאוד רוצים להמשיך ולהעמיק את היחסים בין שתי המדינות שלנו". בשנת 2015 בירך ברנדה את הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, והצהיר כי "הסכם היסטורי זה יביא לטובתה של הקהילייה הבינלאומית, המזרח התיכון ואיראן. הוא גם יסלול את הדרך לקשרים פוליטיים וכלכלים קרובים יותר איתה".
אגה (צרפת)
אגה (בצרפתית: Agay) הוא אתר נופש בשטח השיפוט של העיר ("קומונה") סן-רפאל במחוז ואר בצרפת, על חוף הים התיכון, בריביירה הצרפתית הוא משתרע לאורך שפת תחנת עגינה למרגלות גבעות ופסגת רסטל ד'אגה (287 מ'), שהיא חלק מהמסיב אסטרל. אגה שוכן בין סן רפאל (9 ק"מ במערב) לקאן (35 ק"מ במזרח) לפי מידע מ-2016 גרו ביישוב 500 משפחות (1420 תושבים) וביקרו בה בקיץ 15,000 תיירים.
השם
השם Agay מקורו בשם היווני "אגאתון", כלומר "טוב, נוח", טופונים יווני עתיק. בשפה הפרובנסלית מבטאים "אגאי".
עמדה גאוגרפית
תחנת העגינה של אגה היא כמעט מעגלית, פונה דרומה והיא מוגנת מפני הרוחות על ידי הגבעות מסביב, המגיעות עם ראסטל ד'אגה לגובה 287 מ'. המפרץ נמצא בלבו של המסיב אסטרל, הר נמוך ממקור געשי, בעל שיפועים תלולים והנחצה על ידי בקעים בכיוון צפון-דרום ומערב-מזרח. בזכות מיקומו ונופיו על חוף הים התיכון אגה היא אטרקציה תיירותית, אם כי, להבדיל מסן טרופה וניס הנמצאות לא רחוק, היא מתויירת הרבה פחות.
צורות נוף וגאולוגיה
מבחינה גאולוגית בסיס המסיב אסטרל נוצר עם הרכס ההרקיני אולם מרבית המחשופים הגעשיים הופיעו בסוף הפלאוזואיקון לפני 250 מיליון שנה (בתור הפרמי. באותה תקופה המסיבים מור ואסטרל, קורסיקה וסרדיניה היוו מכלול געשי אחד. למשך כ-30 מיליון שנה שלטה כאן פעילות געשית ניכרת שבעקבותיה נותרו בזלות וסלעים פורפיריים - ריוליטים. אחרי התפרצות געש נוספת באוליגוקן שקעו לקוליתים כחולים של "אסטרליט" (לפי שם המסיב אסטרל) החוצים את המפרץ מדומון עד לכף בומט.
מים מתוקים
במערב המפרץ נשפך לים הנחל אגה (Agay) הנובע מתוך המסיב אסטרל. זרימתו חלשה מאוד בקיץ ואז בתחום היישוב טעם מימיו הוא מליח. עד למאה ה-20 בקצה הנחל היו ביצות שגרמו להפצת המלריה אך הן חוסלו על ידי עבודות בלימה שבוצעו במורד הזרם.
חופים ורחצה
מי הרחצה בחופי אגה הם באיכות טובה, המתועדת בבדיקות של שירותי התברואה.
אקלים
בדומה לרוב הריביירה הצרפתית נהנה אגה מאקלים ים תיכוני - עם קיצים שטופי שמש ויבשים וחורפים רכים. לפעמים רוח המיסטרל עלולה לגרום להתקררויות פתאומיות של הים ולסיכון לתבערות בקיץ, אם כי היישוב מוגן על ידי המסיבים של מור (או "המורים") ואסטרל. הטמפרטורות המרביות הן C° 28 ביולי - אוגוסט ו +3 C° בדצמבר - ינואר המשקעים מגיעים ל-823 מ"מ בשנה, 15 מ"מ ביולי ומעל 115 מ"מ באוקטובר.
דמוגרפיה
אוכלוסיית היישוב אגה מונה 1420 תושבים, המחולקים ל-500 משפחות. בכל קיץ מתארחים במקום כ-15,000 תיירים.
תחבורה
את אגה משרתות הרכבות TER Provence-Alpes-Côte d'Azur המחברות אל לז אר-דראגיניאן או סן-רפאל עם קאן. באתר נמצאות שתי תחנות רכבת - דראמון (Dramont) ואגה.
כלכלה
פעם התקיים היישוב ותעשיית היערות, מחצבות וענפי חלקאות, כמו פרדסנות, כרמים וגידול ירקות שהם עדיין פעילים. בימינו רוב הכלכלה מבוססת על תיירות קיץ. בייחוד מאז בניית המכלול התיירותי קאפ אסטרל, מעל המחצבות של דראמון.
היסטוריה
המקום היה מיושב עוד בתקופה הפרה-היסטורית.
ימי קדם
היוונים ממסיליה פקדו בימי הקדם את תחנת העגינה "אגאתון" שהגנה על ספינותיהם וניהלו יחסי מסחר עם השבט הקלטי-ליגורי אוקסיביאנים שחיו בחוף בין פרז'וס לאנטיב ובירתם הייתה נמל המכונה "אייגיטנה". החוקרים מזהים אותה עם אגה או עם טאול-סיר-מר או מנדלייה-לה-נאפול. בתקופה הרומית, שבטים ליגורים מובסים על ידי הרומאים, נסוגו אל המסיב אסטרל והקימו שם נמל הקרוי Portus Agathonis המחובר ל-ויה אורליה בין רומא לנרבון. נמצאו שם אמפורות רומיות שמקורן בספינה שנטרפה.
ימי הביניים
בסביבות שנת 400 הקדוש הונורטוס איש ארל התיישב כאן במערות סנט בום לפני שהקימו את מנזר לרן abbaye de Lérins. אחרי המאה השישית הפרנקים כבשו את פרובאנס ובהמשך המאה ה-9 נאבקו במוסלמים (מורים או סרצ'נים) במאה ה-10 רוזן פרובאנס, גיום המשחרר, גירש את ה"מורים" והעניק את אגה לבישוף של פרז'וס, ריקולף. רק ב-1235 חזר אגה לשליטת הרוזן של פרובאנס, רמון-ברנז'ה החמישי. באותה התקופה בגלל פשיטות ימיות מרובות של ה"מורים", המקום לא היה מיושב יותר.
התקופה המודרנית
היישוב קם לתחייה בשם הנוכחי כשהקרדינל רישלייה החליט לחזק את ביצוריו בחזית הימית. נבנו אז שני מגדלים, אחד בבומט, במקום שבו ניצב כיום המגדלור, והשני בדראמון. הוקמה אחוזה עם טירה מבוצרת. הטירה נבנתה ב-1635–1637 על ידי ז'אן - ונסאן דה רו (de Roux) ששירת כלוטננט של תותחנים בצי הלבנט, הפך למפקד כללי של משמרי החופים של פרובאנס ולאנגדוק ואחר כך ב-1636 לבעלי אגה עצמו. הבישוף מפרז'וס היה כפוף לו. המקום עבר בירושה לבנו ז'ול-מישל דה רו שהיה לימים דוכס ונדום ומושל פרובאנס, ואחר כך לנכדתו היחידה, גבריאל (ה) דה רו, שהתחתנה ב-1704 עם ז'אן דה ז'ירו דה לה גארד, מפקד משמרות החופים של פרובאנס במחוז פרז'וס. בנם פרנסואה דה ז'ירו, אדון של אגה ולה גארד (1798-1715) שירת כקצין בכיר בחיל הים הצרפתי וב-1750 בנה מחדש את הטירה לפי תוכנית האדריכל דרווטון ממרסיי.
אחרי 1789. המאה ה-19
בימי המהפכה הצרפתית המקום נשדד. ב-1813 קרוב לכף בומט במקום שנקרא אחר כך "קלנקת האנגלים" התקיים קרב ימי שבו הסקונר "אסטאפט" והקנוניירה "אר" הותקפו על ידי יחידה של הצי האנגלי של הוריישו נלסון. ה"אסטאפט" הועלתה על חולות החוף על ידי מפקדה שהחזיר אותה מאוחר יותר לשימוש והובלה לנמל טולון, בעוד שהספינה השנייה נכבשה על ידי האנגלים. השבויים, כולל המפקד ז'וזף טוסן ברנאר, נותרו בידי האנגלים עד 1814 כששוחררו. הטירה עברה בימי הרסטורציה לידי מלקיור דה ז'ירו, ראש העיר סן-רפאל ובנו של הבעלים הקודם, פרנסואה דה ז'ירו. חילות המצב הורחקו והאתר סופח לסן-רפאל.
במאה ה-19 נפתחה נקודת מכס, נבנה מיגדלור וב-1864 הגיעה לכאן מסילת ברזל. התאפשרה כריית פורפיר ובהמשך פיתוח התיירות. הסופר גי דה מופסאן שביקר ראן בשנת 1888 תיאר אכסניה שאירחה בזמנים סוערים את מפקדי האוניות ובקיץ את הדייגים.
בל אפוק. הגעת האומנים
בשנות ה-1880 הנופים והאקלים הרך בחורף התחיל למשוך לסן-רפאל תיירים מבוססים ואומנים. בעיר נבנתה כנסייה חדשה וכמה מלונות פאר. בתחילת המאה ה-20 נבנתה דרך חוף. באגה וביישובים מסביב, אנטאור, דראמון ובולורי, נבנו וילות ובתי מלון בסגנון בל אפוק ואר נובו. בלט בתחום האדריכל פייר אובלה. הושתלו כמויות גדולות של שיטה מסוג שיטה כסופה הפורחת בחודש פברואר. ב-1906 משרד הביטחון הצרפתי פתח באגה בית הבראה גדול - Hôtel des Roches Rouges (אוטל דה רוש רוז' - "מלון הסלעים האדומים"). נפתח משרד דואר מרשים בסגנון בל אפוק. הצבעים השולטים בנוף - אדום, ירוק, כחול - משכו את הציירים הפוסט-אימפרסיוניסטים, מעל לכל את הפוביסטים. ביקרו כאן ארמן גיומן, לואי ולטא, אלבר מארקה, שארל קמואן, אנרי מאטיס. מבקרים נוספים היו המלחין ונסן ד'אנדי, הסופרים מוריס דונה (משורר ומחזאי שהתיישב ביישוב) גי דה מופסאן, אלבר כהן ואנטואן דה סנט-אכזופרי, האחים אוגוסט ולואי לומייר, הפוליטיקאי גסטון דומרג. בשנת 1932 סנט-אכזופרי התחתן בטירת אגה עם קונסואלו סונסין דה סנדובאל, בנוכחות ידידו וגיסו (בעל אחותו), פייר ד'אגה. בין מלחמות העולם נחנך באגה המלון המפואר אוטל דה לה בומט (l'Hôtel de la Baumette) בסגנון אר נובו, ששלט בכף המזרחי ומוערך מאוד על ידי האמנים, האינטקלטואלים, האריסטוקרטים ו"כוכבים" אחרים..
מלחמת העולם השנייה
בימי מלחמת העולם השנייה הגרמנים החריבו את הטירה והציתו את כל המסיב אסטרל כדי להרוס את היערות ולחסל את גרעיני ההתנגדות האנטי-נאצית שהסתתרו בהם. הם זרעו בונקרים על חוף הים. לפני הנחיתה בפרובאנס, בעלות הברית הרסו בהפגזות את הויאדוקט של אנטאור והרסו את רוב הבתים ואת הקפלה של אגה. הנחיתה עצמה התלוותה באבדות כבדות בגלל המוקשים בחוף.
אחרי מלחמת העולם השנייה
בבשנות ה-1960 השתלב אגה בתנועת פיתוח התיירות הקייצית בריביירה. ב-1990 נבנה כפר הנופש הגדול "קאפ אסטרל" (בתרגום "כף אסטרל") בחלק המערבי של המפרץ, העשוי לקלוט 8,000 נופשים. באותה תקופה נבנו וילות הארחה רבות על הגבעות הנמוכות של המפרץ.
חינוך
בייושב פועלים גן ילדים ובית ספר יסודי.
רונה רמון
רונה רמון (16 באפריל 1964 – 17 בדצמבר 2018) הייתה פעילה ציבורית ותומכת בחינוך וקידום של בני נוער בישראל. זכתה לאחר מותה בפרס ישראל למפעל חיים לשנת ה'תשע"ט (2019).
רמון היתה אלמנתו של אלוף-משנה אילן רמון, האסטרונאוט הישראלי הראשון, אשר נספה באסון מעבורת החלל קולומביה ב-2003, ואמו של סרן אסף רמון, שהמשיך בדרכו של אביו כטייס קרב בחיל האוויר, ונהרג בתאונת אימונים בשנת 2009. לאחר מותם של בעלה ובנה, הקימה את "קרן רמון", אשר שואפת להקנות לדור הישראלי הצעיר "מצוינות אקדמית, מנהיגות חברתית ותעוזה פורצת דרך" ופועלת לקידומם של בני נוער וילדים בישראל.
ביוגרפיה
נולדה בשם רונית בר סימן-טוב בקריית אונו בשנת 1964, שם גם גדלה. הוריה, גילה וישראל, עלו לארץ ישראל מטורקיה בגיל 15 במסגרת "עליית הנוער". בביתה חונכה על ערכי הציונות ואהבת הארץ, ובנעוריה אף שימשה כמדריכה בתנועת הצופים. שירתה בצה"ל כפרמדיקית בחטיבת הצנחנים, ולאחר שחרורה מצה"ל, החלה בלימודים אקדמיים. את בעלה לימים, אילן רמון, הכירה במסיבת יום הולדת של חברתה. השניים נישאו בשנת 1986, כשהייתה בת 22, ונולדו להם ארבעה ילדים. בשנת 1998 עברה המשפחה ליוסטון כחלק מההכנות לטיסת מעבורת החלל קולומביה, STS-107.
בשנת 2003 נספה בעלה, אילן, האסטרונאוט הישראלי הראשון, כאשר מעבורת החלל קולומביה התפרקה בעת חזרתה לכדור הארץ.
, בנה הבכור, התגייס לחיל האוויר בעקבות אביו, וסיים בהצטיינות את קורס הטיס במגמת קרב. ב-13 בספטמבר 2009, שבועות אחדים לאחר סיום הקורס, נהרג במהלך אימון מבצעי בהטיסו מטוס F16, לאחר ביצוע תמרון חד, בעקבותיו לקה, ככל הנראה, באובדן הכרה זמני ("בלק-אאוט") כתוצאה מכוח ג'י חזק שפעל על גופו, והוא התרסק אל מותו בדרום הר חברון. סרן אסף רמון נקבר לצד אביו, בבית העלמין בנהלל.
בעקבות מותם של אילן ואסף, הקימה רונה רמון את "קרן רמון", שבנתה רשת של אנשי חינוך ומעשה, הפועלים ברחבי ישראל כדי לעורר השראה ולחנך בני נוער וסטודנטים, בהשראת דמותם של אילן ואסף רמון.
במסגרת חגיגות יום העצמאות ה-68 של מדינת ישראל, השיאה רמון משואה בטקס הדלקת המשואות השנתי בהר הרצל. אלה היו דבריה טרם הדלקת המשואה:
ביוני 2018 הוענק לה תואר "עמית כבוד" מטעם הטכניון, כהוקרה על פועלה רב השנים. בחודש יולי השתתפה רמון בחנוכת נמל התעופה רמון, שנקרא על שמם של בעלה אילן ובנה אסף, והייתה זאת הפעם האחרונה בה הופיעה בפומבי.
רמון התגוררה שנים רבות בשכונת רמת חן שברמת גן, וב-2016 עברה להתגורר בשכונת עג'מי ביפו. ב-17 בדצמבר 2018, נפטרה לאחר שהייתה חולה במשך שנה בסרטן הלבלב.
ארונה הוצב במרכז פרס לשלום ומאות בני אדם הגיעו לחלוק לה כבוד אחרון. ארון הקבורה ששימש לטקס האשכבה היה זה שהביא את שרידי גופת בעלה, אילן, מארצות הברית לישראל. טקס האשכבה היה במעמד נשיא המדינה, ראובן ריבלין, והשתתפו בו בני משפחה וחברים קרובים. יום לאחר מותה, דווח בחדשות כי מתוך רצון לחסוך מקרוביה מעמד הלוויה וקבורה נוסף, הותירה בצוואתה הנחיה לשרוף את גופתה. בבית הקברות של נהלל, לצד קבריהם של אילן ואסף רמון, על מצבתה מופיעים הכיתובים "כעוף החול" ו"גם אמא פה".
בדצמבר 2018 זכתה לאחר מותה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. ילדיה קיבלו בשמה את התעודה. ב-2019 הוחלט להעניק לה את פרס ישראל למפעל חיים.
כריסטיאן לאסן
כריסטיאן לאסן (בדנית: Christian Lassen 22 באוקטובר 1800 - 8 במאי 1876) היה היסטוריון ומזרחן נורווגי-גרמני.
קורות חיים
לאסן נולד בעיר ברגן בנורווגיה. הוא למד היסטוריה הודית באוניברסיטת אוסלו, ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת היידלברג ואוניברסיטת בון בפרוסיה, ולמד את שפת הסנסקריט. הוא בילה שלוש שנים בפריז, ובלונדון, ואסף תעודות העוסקות בספרות ובפילוסופיה ההינדית העתיקה. בשנת 1826 פרסם יחד עם אויגן בורנוף את ספרו הראשון "Essai sur le Pâli".
ספריו
רשימת ספרים שלו (במקור הגרמני):
מתייה אקרה
ביוגרפיה
כבר בצעירותו עסק אקרה בפוליטיקה, והיה מידידיו האישיים של פליקס הופואה בואני, שלימים נבחר לנשיאה הראשון של הרפובליקה. הוא נישא לאחותו של פיליפ גרגואר יאסה, מי שלימים היה נשיא האספה המכוננת של המדינה החדשה, והפרלמנט של חוף השנהב. לאחר שנפרדו נישא בשנית לבתה של פאסיונס גרוניצקי.
בשנת 1960, חבר ליואכים בוני ופייר מארי קוטי, אשר יחדיו כתבו את מילותיו של האביג'אנז - המנונה של חוף השנהב.
בשנת 1970 התמנה אקרה לתפקיד שר התיירות של חוף השנהב. ב־1980 החליט הנשיא בואני על הקמת משרד ממשלתי חדש, לביצוע רפורמות בחברות הממשלתיות, ואקרה הוצב בראשו. בין השנים 2000–2011 כיהן אקרה כנציב תלונות הציבור של רפובליקת חוף השנהב. בשנת 2011 פרש אקרה לגמלאות, והנשיא אלאסן ואטארה, מינה אותו כנציב תלונות הציבור לשם כבוד עד, אחרית ימיו.
מתייה אקרה שירת בממשלת חוף השנהב 29 שנים. הוא נכנס אליה בשנת 1961 ועזב אותה בשנת 1991 עם הפסקה בין 1963–1964 במהלכו הוא התמנה שגריר ממלכת מרוקו.
פירוט תפקידיו בממשלה: שר השירות הציבורי (1961-1963), שר ההסברה (1965-1970), שר המדינה ללא תיק (1970–1971), שר המדינה לתיירות (1971-1974) שר המדינה לרפורמה בארגונים בבעלות המדינה (1977–1981), שר המדינה הממונה על פיתוח טכנולוגיות מידע (1981–1990) ). המתווך הגדול של הרפובליקה (1996–2000), נשיא הוועדה המייעצת חוקתית חוקתית הממונה על ניסוח החוקה של הרפובליקה השנייה (2000), המתווך של הרפובליקה (2000–2011), מגשר כבוד משנת 2011.
אקרה נפטר ב-22 בפברואר 2015, בגיל 98 בביתו שבבונואה, בדרום מזרח המדינה.
היסטוריה של השעונים
במשך אלפי שנים נעשה שימוש במכשירים ומתקנים שונים למדידה, לתיעוד ולמעקב אחר הזמן. מערכת הזמן הנוכחית, בעלת הבסיס הסקסגסימלי (שבה הזמן מתחלק לשישים חלקים), מתוארכת ל-2000 לפנה"ס בערך, לתקופת השוּמרים.
המִצרים חילקו את היממה לשתי משמרות של 12 שעות, והשתמשו באובליסקים גדולים כדי לעקוב אחר תנועת השמש. הם גם פיתחו שעוני מים, שככל הנראה שימשו לראשונה בתחומה של אָמוּן, ובהמשך גם מחוץ למצרים; נעשה בהם שימוש לעיתים קרובות על ידי הפרסים והיוונים הקדמונים, שכינו אותם "קלפסידרה" (Clepsydrae). על פי ההערכה, באותה התקופה בערך, שושלת ג'ואו השתמשה בשעון המים, מכשיר שיובא ממסופוטמיה בשנת 2000 לפני הספירה.
אמצעי מעקב זמן עתיקים אחרים כוללים את שעון הנרות, ששימש בסין העתיקה ביפן העתיקה, באנגליה ובמסופוטמיה; מוט הזמן שנעשה בו שימוש נרחב בפרס, הודו וטיבט, כמו גם בחלקים מסוימים של אירופה; וגם שעון החול שתפקד באופן דומה לשעון מים; שעון השמש, שעון עתיק נוסף, שהסתמך על צללים כדי לספק הערכה סבירה לשעה ביום שמשי. הוא לא כל כך היה שימושי במזג אוויר מעונן או בלילה ודרש כיול מחדש כאשר העונות התחלפו (אם הגנומון לא היה מיושר עם ציר כדור הארץ).
השעונים המכניים הראשונים, בהם השתמשו במנגנון מַחגֵּר-גלגל עם גלגל איזון, הומצאו באירופה בסביבות תחילת המאה ה-14, והפכו לשעונים סטנדרטיים עד שהומצא שעון המטוטלת בשנת 1656. המצאת שעוני הקפיץ בראשית המאה ה-15 אפשרה לבנות שעונים ניידים, שהתפתחו לשעוני הכיס הראשונים בתחילת המאה ה-17, אך אלה לא היו מדויקים במיוחד, עד שנוסף קפיץ האיזון לגלגל האיזון באמצע מאה זו.
שעון המטוטלת נותר שעון הזמן המדויק ביותר עד שנות ה-30 של המאה ה-20, אז הומצאו שעונים מבוססי מתנד גבישי (קוורץ), ואחריהם, לאחר מלחמת העולם השנייה, פותחו שעונים אטומיים. אף על פי שטכנולוגיית הקוורץ הוגבלה בתחילה למעבדות, התפתחות המיקרואלקטרוניקה בשנות ה-60 של המאה ה-20 הפכה את שעוני קוורץ לקומפקטיים וזולים לייצור, ובשנות השמונים הם הפכו לטכנולוגיית השעונים השולטת בעולם בשעונים הנייחים וגם בשעוני היד.
שעונים אטומיים מדויקים בהרבה מכל שעון אחר שקדם להם, ומשמשים לכיול שעונים אחרים ולחישוב הזמן האטומי הבינלאומי. מערכת אזרחית סטנדרטית, זמן אוניברסלי מתואם, מבוססת אף היא על הזמן האטומי הנ"ל.
שעונים של תרבויות עתיקות
תרבויות קדומות רבות התבוננו וצפו בגופים אסטרונומיים, לרוב השמש והירח, כדי לקבוע זמנים, תאריכים ועונות. לוחות השנה הראשונים אולי נוצרו בתקופת הקרחונים האחרונה, על ידי ציידים-לקטים שהשתמשו בכלים כמו מקלות ועצמות כדי לעקוב אחר שלבי מופעי הירח או עונות השנה. מעגלי אבן, כמו סטונהנג' באנגליה, נבנו באזורים שונים בעולם, במיוחד באירופה הפרהיסטורית, ונחשבים למי ששימשו כשעונים לחיזוי אירועים עונתיים ושנתיים כמו נקודת השוויון או נקודת ההיפוך. מכיוון שהתרבויות המגלטיות הללו לא השאירו היסטוריה מתועדת, מעט ידוע על לוחות השנה או על שיטות הזמן שלהם. שיטות בעלות בסיס סקסגסימלי, שכיחות כיום בחברות המערביות והמזרחיות, מעידות לראשונה על לפני כמעט 4,000 שנים במסופוטמיה ובמצרים. המסואמריקנים עדכנו באופן דומה את מערכת החישוב בעלת הבסיס הוויגסימלי שלהם, כאשר התעסקו בלוחות שנה כדי ליצור שנה של 360 יום.
מצרים העתיקה
שעון השמש העתיק ביותר הידוע לנו כיום הוא ממצרים, בערך משנת 1500 לפני הספירה (השושלת ה-19), והתגלה בעמק המלכים בשנת 2013. שעוני השמש מקורם בשעוני צל, שהיו המכשירים הראשונים ששימשו למעקב אחר חלקי היום. אובליסקים מצריים קדומים, שנבנו כ־3500 שנים לפני הספירה, הם גם בין שעוני הצל הקדומים ביותר. שעוני צל מצריים חילקו את היום ל-12 חלקים כאשר כל חלק מחולק לחלקים מדויקים יותר. שעון צל אחד מסוגו כלל גוף ארוך עם חמישה סימנים משתנים ומשקוף מוגבה שהטיל צל על אותם סימנים. הוא הוצב מזרחה בבוקר כך שהשמש העולה הטילה צל על הסימנים, והופנה מערבה בצהריים כדי לתפוס את צללי אחר הצהריים. אובליסקים פעלו באותו אופן כמעט: הצל שהוטל על הסימנים סביבו איפשר למצרים לחשב את הזמן. האובליסק ציין גם אם מדובר בבוקר או אחר הצהריים, כמו גם את נקודות ההיפוך של הקיץ והחורף. שעון צל שלישי, שפותח ב-1500 לפני הספירה, היה דומה בצורתו לסרגל T בשעה שהוא כפוף. שעון זה מדד את חלוף הזמן על ידי הצל המוטל באמצעות המוט האופקי שלו על סרגל לא ליניארי. ה-T כּוּוְנָה מזרחה בבקרים, וסוּבבה בצהריים, כך שתוכל להטיל את צִלהּ בכיוון ההפוך.
למרות הדיוק, שעוני צל הסתמכו על השמש וכך היו חסרי תועלת בלילה ובמזג אוויר מעונן. המצרים פיתחו אפוא מספר מכשירי תזמון חלופיים, כולל שעוני מים, ומערכת למעקב אחר תנועות כוכבים. התיאור העתיק ביותר של שעון מים הוא מכתובת קבר של פקיד בית משפט מצרי במאה ה-16 לפני הספירה, שזיהה אותו כממציאו. היו כמה סוגים של שעוני מים, חלקם משוכללים יותר מאחרים. סוג אחד כלל קערה עם חורים קטנים בתחתיתה, שצפה על המים ואיפשרה להתמלא בקצב כמעט קבוע; סימונים בצד הקערה ציינו זמן שחלף, כאשר פני המים הגיעו אליהם. שעון המים העתיק ביותר הידוע נמצא בקברו של פרעה אמנחותפ הראשון (1525–1504 לפני הספירה), מה שמרמז כי הם שימשו לראשונה במצרים העתיקה. שיטה מצרית נוספת לקביעת השעה במהלך הלילה הייתה באמצעות מִשְׁקוֹלוֹת-אֲנָךְ המכונים מֶרקֶטוֹת (merkhets). בשימוש מאז 600 לפני הספירה לפחות, היו שני מכשירים אלה מיושרים עם כוכב הצפון, ליצירת מרידיאן מצפון-דרום. הזמן נמדד במדויק על ידי התבוננות בכוכבים מסוימים כשחצו את הקו שנוצר עם המרקטות.
יוון ורומא העתיקה
שעוני מים, או קלפסידרה, שימשו לרוב ביוון העתיקה לאחר הצגתם על ידי אפלטון, שהמציא גם שעון מעורר על בסיס מים תיאור אחד של השעון המעורר של אפלטון מתאר זאת כתלות בהצפתה הלילית של כלי המכיל כדורי עופרת, שצפו בחבית בעלת צורה של עמוד. בחבית הייתה כמות הולכת וגוברת של מים, שסופקו על ידי מכל מים. בבוקר, המים שבכלי היו צפים מספיק גבוה כדי להטות אותה, וגורמים לכדורי העופרת להישפך על מגש נחושת. הרעש שהתקבל עורר אז את תלמידיו של אפלטון באקדמיה. אפשרות נוספת היא שהיא כללה שתי צנצנות, המחוברות באמצעות סיפון; מים התרוקנו עד שהגיעו לסיפון שהעביר את המים לצנצנת השנייה. שם, המים העולים ידחפו אוויר דרך משרוקית, שהשמיעו שריקה בתפקיד שעון מעורר. היוונים והכלדינים קיימו באופן קבוע רשומות של תזמון זמן כחלק חיוני מהתצפיות האסטרונומיות שלהם.
האסטרונום היווני, אנדרוניקוס מקירוס, פיקח על בניית מגדל הרוחות באתונה במאה הראשונה לפני הספירה. במסורת היוונית, קלפסידרות היו בשימוש בבית משפט; מאוחר יותר אימצו הרומאים גם את הנוהג הזה. יש כמה אזכורים לכך ברשומות היסטוריות ובספרות של התקופה; לדוגמה, ב"תאורטוס" אומר אפלטון כי "האנשים האלה, לעומת זאת, תמיד מדברים בחיפזון, שכן המים הזורמים דוחקים אותם". אזכור נוסף מתרחש בחמור הזהב של לוציוס אפוליוס: "פקיד בית המשפט החל לצעוק שוב, והפעם זימן את העד הראשי להופעת התביעה. למעלה צעד זקן שלא הכרתי. הוא הוזמן לדבר כל עוד היו מים בשעון; זה היה כדור חלול אליו נשפכו מים דרך משפך בצוואר, וממנו נמלטו בהדרגה דרך ניקוב עדין בבסיס". השעון בדיווחו של אפוליוס היה אחד ממגוון סוגים של שעוני מים ששימשו בהיסטוריה. שעון נוסף כלל קערה עם חור במרכזה, שהוצפה על מים. הזמן חושב על ידי התבוננות בזמן שלקח לקערה להתמלא במים.
אף על פי שהקלפסידרה הייתה שימושית יותר משעוני שמש היות שניתן היה להשתמש בהם בתוך הבית, במהלך הלילה, וגם כשהשמיים היו מעוננים, בכל אופן הם לא היו מדויקים באותה מידה. לכן, היוונים חיפשו דרך לשפר את שעוני המים שלהם. למרות חוסר הדיוק לעומת שעוני השמש, שעוני המים היווניים הפכו ליותר מדויקים סביב 325 שנים לפני הספירה, והותאמו להם פנים עם מחוג של שעה, מה שעשה את קריאת השעון ליותר מדויקת ונוחה. אחת הבעיות השכיחות יותר ברוב סוגי הקלפסידרה נגרמה כתוצאה מלחץ מים: כאשר המכולה המחזיקה את המים הייתה מלאה, הלחץ המוגבר גרם למים לזרום במהירות רבה יותר. בעיה זו טופלה על ידי הורולוגים יוונים ורומאים החל משנת 100 לפני הספירה, והשיפורים המשיכו להתבצע במאות שלאחר מכן. כדי לנטרל את זרימת המים המוגברת, קיבלו מיכלי המים של השעון - בדרך כלל קערות או פכים - צורה חרוטית; ממוקמת עם הקצה הרחב למעלה, כמות גדולה יותר של מים הייתה צריכה לזרום החוצה כדי לרדת באותו מרחק כמו כשהמים היו נמוכים יותר בתוך הקונוס. לצד שיפור זה, נבנו שעונים בצורה אלגנטית יותר בתקופה זו, עם שעות המסומנות על ידי גונגים, דלתות הנפתחות לפסלונים זעירים, פעמונים או מנגנוני תנועה. עם זאת, היו כמה בעיות שנותרו, שמעולם לא נפתרו, כמו השפעת הטמפרטורה. מים זורמים לאט יותר כאשר הם קרים, ואפילו עלולים לקפוא.
בין 270 לפני הספירה ל-לאחר הספירה, הלניסטים (קטסיביוס, הרון מאלכסנדריה, ארכימדס) והורולוגים ואסטרונומים רומיים החלו לפתח שעוני מים ממוכנים משוכללים יותר. המורכבות הנוספת נועדה לווסת את הזרימה ולאפשר תצוגות מהודרות יותר של חלוף הזמן. לדוגמה, כמה שעוני מים צלצלו בפעמונים ובגונגים, בעוד שאחרים פתחו דלתות וחלונות כדי להציג צלמיות של אנשים, או להזיז מצביעים ומחוגים. חלקם אף הציגו מודלים אסטרולוגיים של היקום.
אף על פי שהיוונים והרומאים עשו רבות כדי לקדם את טכנולוגיית שעון המים, הם עדיין המשיכו להשתמש בשעוני צל. אומרים כי המתמטיקאי והאסטרונום תיאודוסיוס מביתניה, למשל, המציא שעון שמש אוניברסלי שהיה מדויק בכל מקום על פני כדור הארץ, אם כי מעט מאוד ידוע עליו. אחרים כתבו על שעון שמש במתמטיקה ובספרות של התקופה. מרקוס ויטרוביוס פוליו, הסופר הרומאי של "על אודות האדריכלות", כתב על המתמטיקה של גנומונים, או להבי שעוני השמש. בתקופת שלטונו של אוגוסטוס קיסר, בנו הרומאים את שעון השמש הגדול ביותר שנבנה אי פעם, סולריום אוגוסטי. הגנומון שלו היה אובליסק מבמצרים העתיקה. באופן דומה, האובליסק מקמפוס מרטיוס שימש כגנומון לשעון השמש של גלגל המזלות של אוגוסטוס. פליניוס הזקן תיעד כי שעון השמש הראשון ברומא הגיע בשנת 264 לפני הספירה, ונגנב מקאטניה שבסיציליה; לדבריו, זה הציג זמן שגוי עד לשימוש בציונים ובזווית המתאימה לקווי הרוחב של רומא - מאה שנה לאחר מכן.
פרס הקדומה ובימי הביניים
לפי קליסטנש, הפרסים השתמשו בשעוני מים בשנת 328 לפני הספירה להבטיח חלוקה צודקת ומדויקת של מים מקאנט לבעלי מניותיהם להשקיה חקלאית. השימוש בשעוני מים באיראן, בעיקר בזאבד, מתוארך ל-500 לפני הספירה. מאוחר יותר הם שימשו גם כדי לקבוע את הימים הקדושים המדויקים של הדתות הטרום אסלאמית, כגון ה"נורוז", "צ'לה", או "ילדא" - היום או הלילה הקצרים ביותר, השווים או הארוכים ביותר של השנה. שעוני המים ששימשו באיראן היו אחד הכלים העתיקים המעשיים ביותר לתזמון לוח השנה.
שעוני מים, או "פנג'אאן", בפרס הגיעו לרמת דיוק בהשוואה לסטנדרטים של היום. הפנג'אן היה המכשיר המדויק והמשמש ביותר לנקודת זמן לחישוב הכמות או הזמן שעליו חקלאי לקחת מים מפוגארה או באר להשקיית שדהו, עד שהוחלף בשעון זרם מדויק יותר. שעוני מים פרסיים היו כלי מעשי ושימושי לבעלי מניות הפוגארה לחישוב משך הזמן בו יכלו להסיט מים לשדות שלהם. הפוגארה היה מקור המים היחיד לחקלאות והשקיה ולכן חלוקת מים צודקת והוגנת הייתה חשובה מאוד. לפיכך, אדם זקן הוגן וחכם מאוד נבחר להיות מנהל שעון המים, ולפחות שני מנהלים במשרה מלאה היו צריכים לשלוט ולצפות במספר הפנג'אנים ולהודיע על השעה המדויקת במהלך הימים והלילות.
הפנג'אן היה סיר גדול מלא מים וקערה עם חור קטן במרכז. כאשר הקערה הייתה מלאה במים, היא הייתה שוקעת בסיר, והמנהל היה מרוקן את הקערה ושוב מניח אותה על ראש המים בסיר. הוא היה מתעד את מספר הפעמים שהקערה שקעה על ידי הכנסת אבנים קטנות לצנצנת.
סין בעת העתיקה ובימי הביניים
ג'וזף נידהם, היסטוריון בעל שם בתחום המדע והטכנולוגיה בסין, העלה השערה כי ייבוא הקלפסידרה יצוא לסין, אולי ממסופוטמיה, התרחשה כבר באלף השני לפני הספירה, במהלך שושלת שאנג, ולכל המאוחר באלף הראשון לפני הספירה. עם תחילת שושלת האן, בשנת 202 לפני הספירה, הוחלפה בהדרגה קלפסידרה שפעלה בטכניקה של הוצאת מים (Outflow type) על ידי קלפסידרה שפעלה בטכניקה של הכנסת מים (Inflow type), ושאופיינה במוט אינדיקטור על ציפה. כדי לפצות על ראש הלחץ הנופל במאגר, אשר האט את קצב הזמן עם מילוי הכלי, הוסיף ג'אנג הנג (Zhang Heng) מיכל נוסף בין המאגר לכלי הזרימה. בסביבות 550 לספירה, יין גאי (Yin Gui) היה הראשון בסין שכתב על הצפה או על גובה קבוע של המכל שהתווסף לסדרה, ושתואר בהמשך בפירוט על ידי הממציא שן קואו. בסביבות שנת 610 נוצח עיצוב זה על ידי שני ממציאי שושלת סווי, ג'נג שון ויואן קאי, שהיו הראשונים לייצר את קלפסידרת האיזון, עם עמדות סטנדרטיות למאזני משקל.
המצאות של שעונים בתקופת ימי הביניים ובתקופה הפרה-מודרנית
המונח 'שעון' מקיף קשת רחבה של מכשירים, החל משעוני היד ועד שעון לעשר אלף שנים. המילה "שעון" שהומצאה בעברית החדשה, נגזרת מהמילה שעה, בעוד המילה האנגלית "קלוק" (Clock) נובעת מהאנגלית התיכונה: "Clokke", מצפון-צרפתית ישנה: "Cloque", או מהולנדית התיכונה: "Clocke". בכל אופן, כל המשמעות מילים אלה היא "פעמון", ומקורן בלטינית של ימי הביניים: "קלוקה" (Clocca), שמשמעותה גם פעמון. אכן, פעמונים שימשו לסימון חלוף הזמן; הם סימנו את מעבר השעות בים ובמנזרים.
לאורך ההיסטוריה היו לשעונים מגוון מקורות הספק כוח, כולל שימוש בכוח משיכה, קפיצים וחשמל. שעונים מכניים הפכו נפוצים במאה ה-14, אז הם שימשו במנזרים של ימי הביניים כדי לשמור על לוח הזמנים של התפילות המוסדר. השעון המשיך להשתפר, כאשר שעון המטוטלת הראשון תוכנן ונבנה במאה ה-17.
שעוני נרות
האזכור המוקדם ביותר של שעוני נרות מקורו בשיר סיני, שנכתב ב־520 לספירה על ידי יו ג'יאנפו. על פי השיר, הנר המדורג היה אמצעי לקביעת השעה בלילה. נרות דומים שימשו ביפן עד תחילת המאה העשירית.
שעון הנר הנזכר והנכתב ביותר מיוחס למלך אלפרד הגדול. זה כלל שישה נרות העשויים מכ-112 גרם, כל אחד באורך ועובי אחיד, מסומן בכל אינץ' (2.54. ס"מ). כאשר נרות אלה בערו במשך כארבע שעות, כל סימן ייצג 20 דקות. לאחר הדלקתם, הנרות הונחו בקופסאות זכוכית ממוסגרות מעץ, כדי למנוע את כיבוי הלהבה.
שעוני הנרות המתוחכמים ביותר בזמנם היו אלה של אל-ג'זארי בשנת 1206. אחד משעוני הנר שלו כלל חוגה להצגת השעה, ובפעם הראשונה השתמש במַחְבֵּר שָׁגוּם, אביזר חיבור שעדיין בשימוש בעידן המודרני. דונלד רוטולדג' היל תיאר בכתביו את שעוני הנרות של אל-ג'זארי. וריאציה נוספת של שעוני הנרות היו שעוני מנורת שמן. השעונים העתיקים הללו כללו מתקן זכוכית מדורג המחזיק שמן - בדרך כלל שמן לוויתן, שנשרף בצורה נקייה ושווה - וסיפק את הדלק למנורה המובנית. כאשר המפלס במתקן צנח, הוא סיפק מידה גסה לחלוף הזמן.
שעוני קטורת
בנוסף לשעוני מים, שעונים מכניים ונרות, שעוני קטורת שימשו במזרח הרחוק ועוצבו בכמה צורות שונות. שעוני קטורת שימשו לראשונה בסין בסביבות המאה ה-6; ביפן עדיין קיים שעון מסוג זה בשוסוין, אם כי הכיתוב שלה אינן בסינית, אלא בדוונאגרית. בשל השימוש התכוף שלהם בכיתוב דוונאגרית, המרמז על השימוש בהם בטקסים בודהיסטים, ההיסטוריון האמריקני אדוארד שפר העלה השערה כי שעוני הקטורת הומצאו בהודו. אף על פי שהוא דומה לשעון הנר, שעון הקטורת בער באופן שווה וללא להבה; לכן הם היו מדויקים ובטוחים יותר לשימוש בתוך בתים.
נמצאו כמה סוגים של שעון קטורת, הצורות הנפוצות ביותר כוללות את מקל הקטורת וחותמת הקטורת (תיאור להלן). שעון מקל קטורת היה מקל קטורת עם כיול; רוב שעוני הקטורת היו משוכללים, לעיתים עם חוטים עם משקלות צמודים, במרווחים אחידים. המשקולות היו צונחות על מגש או גונג שמתחת, מה שמסמן שחלף זמן מסוים. מספר שעוני קטורת הוחזקו במגשים אלגנטיים בעלי תחתית סגורה; גם מגשים בעלי תחתית פתוחה היו בשימוש כדי לאפשר שימוש במשקולות יחד עם המגש הדקורטיבי. כן נעשה שימוש במקלות קטורת בניחוחות שונים, כך שהשעות סומנו על ידי שינוי ניחוח. מקלות הקטורת יכולים להיות ישרים או ספיראליים; הספירלות היו ארוכות יותר, ולכן נועדו לתקופות ארוכות של שימוש, ולעיתים קרובות היו תלויים בתקרות הבתים והמקדשים. ביפן, גיישה הייתה מתוגמלת עבור מספר "סונקודוקי" (Senkodokei) - מקלות קטורת, שצרכה בזמן הופעתה, נוהג שנמשך עד 1924.
שעוני חותם קטורת שימשו לסיבות ואירועים דומים כמו שעון המקל; בעוד שלמטרות דתיות היו שעונים אלה בעלי חשיבות עיקרית, שעונים אלה היו פופולריים גם במפגשים חברתיים, והם שימשו על ידי חוקרים ואינטלקטואלים סינים. החותם היה דיסק מעץ או אבן עם חריץ אחד או יותר שנחרצו בו ואשר לתוכו הונח קטורת. שעונים אלה היו נפוצים בסין אך יוצרו בכמויות קטנות גם ביפן. כדי לאותת על חלוף פרק זמן מסוים ניתן היה למקם על שבילי אבקת הקטורת חתיכות קטנות של יער ריחני, שרפים או קטורות ריחניות שונות. שעוני קטורת אבקתיים שונים השתמשו בפורמולות שונות של קטורת, כתלות באופן שבו הִנחו השעון. אורכו של שובל הקטורת, הקשור ישירות לגודל החותם, היה הגורם העיקרי לקביעת משך זמן השעון; כולם נשרפו לפרקי זמן ארוכים, שנעו בין 12 שעות לחודש.
בעוד חותמות קטורת מוקדמות היו עשויות עץ או אבן, הסינים הכניסו לתחום בהדרגה דיסקים עשויים מתכת, ככל הנראה החל משושלת סונג. עובדה זו אפשרה לבעלי המלאכה ליצור בקלות רבה יותר חותמות גדולות וקטנות, כמו גם לעצב ולקשט אותם בצורה אסתטית יותר. יתרון נוסף היה היכולת לגוון את שבילי החריצים, בהתאם לאורך הימים המשתנה בשנה. ככל ששעוני החותמות הללו היו קטנות יותר כך הן הפכו לזמינות יותר. הפופולריות של שעונים אלה צמחה בקרב הסינים, ולעיתים קרובות הוענקו במתנה. שעוני חותם קטורת מבוקשים לרוב אצל אספני שעון מודרניים; עם זאת, מעטים נותרו שטרם נרכשו או הוצגו בתצוגה במוזיאונים או במקדשים.
שעוני שמש
שעוני שמש היו בשימוש למעקב זמן מאז מצרים העתיקה. מַחוגים קדומים היו מבוססים על מעקב אחרי נקודה של אור או צל, עם קווי שעה ישרים שהצביעו על שעות לא שוות - שנקראו גם שעות זמניות - שהיו שונות עם עונות השנה. כל יום חולק ל 12 קטעים שווים ללא קשר לזמן השנה; לפיכך, שעות היו קצרות יותר בחורף וארוכות יותר בקיץ. שעון השמש פותח בהמשך על ידי אסטרונומים מוסלמים. הרעיון להשתמש בשעות באורך שווה לאורך השנה היה חידושו של אבו אל-חסן אבן אל-שטיר בשנת 1371, בהתבסס על התפתחויות קודמות בתחום הטריגונומטריה שנעשו על ידי מוחמד בן ג'ביר אל חרראני אל-באטאני (Albategni). אבן אל-שטיר היה מודע לכך ש"שימוש בגנומון המקביל לציר כדור הארץ יניב שעוני שמש שקווי השעה שלהן מצביעות על שעות שוות בכל יום בשנה". שעון השמש שלו הוא שעון השמש העתיק ביותר עם ציר הקוטב שעדיין מתקיים. הרעיון הופיע בשעוני השמש המערביים החל משנת 1446.
לאחר קבלת המודל ההליוצנטרי והשעות השוות, כמו גם ההתקדמות בטריגונומטריה, הופיעו שעוני שמש בצורתם הנוכחית בתקופת הרנסאנס, כאשר נבנו בכמויות גדולות. בשנת 1524, האסטרונום הצרפתי אורונוס פינה בנה שעון שמש העשוי שנהב, אשר עדיין קיים; מאוחר יותר, בשנת 1570, פרסם האסטרונום האיטלקי ג'ובאני פדובאני מסה הכוללת הוראות לייצור ופריסת ציור קיר (אנכי) ושעוני שמש אופקיים. באופן דומה, ג'וזפה ביאנקאני (1620) כותב כיצד לבנות שעוני שמש.
שעונים עם הילוכים וגלגלי שיניים
מכיוון שהשעון של יי שינג היה שעון מים, הוא הושפע משינויי טמפרטורה. בעיה זו נפתרה בשנת 976 על ידי ג'אנג סיקסון על ידי החלפת המים בכספית, שנותרה נוזלית עד מינוס 39 מעלות צלזיוס. ג'אנג יישם את השינויים במגדל השעון שלו, שגובהו היה, ועשוי עם טכניקה של גלגלי שיניים כדי לשמור על שעון מסתובב ופעמונים המצלצלים בכל רבע שעה. שעון מיוחד נוסף הוא המנוע הקוסמי המשוכלל, שנבנה על ידי סו סונג, בשנת 1088. זה היה בערך בגודל של המגדל של ג'אנג, אך הייתה לו ספירה ארמילרית שהסתובבה אוטומטית - וכונתה בשם "כדור שמימי", ממנו ניתן היה להתבונן במנח הכוכבים. הוא כלל גם חמישה לוחות עם בובות מצלצלות על ידי גונג או פעמון, וכן טבלאות המציגות את השעה ביום וכן זמנים מיוחדים אחרים. יתרה מזאת, הוא כלל את שרשרת השיניים (בעלת יכולת העברה האין סופית של האנרגיה) הראשונה הידועה לנו בהורולוגיה. במקור נבנתה בבירת קאיפנג, ולאחר מכן הוא פורק על ידי צבא ג'ין ונשלח לבירת ינאג'ינג (כיום בייג'ינג), שם לא הצליחו לחבר אותה. כתוצאה מכך, ניתנה הוראה לבנו של סו סונג ששמו היה סו שי, לבנות העתק.
מגדלי השעון שנבנו על ידי ג'אנג סיקסון וסו סונג, במאות העשירית וה-11, בהתאמה, שילבו גם מנגנון שעון מַכֶּה, להשמעת השעות. שעון מכה מחוץ לסין היה שעון המים ע"ש ג'יירון, במסגד אומאי בדמשק, סוריה, שהכה אחת לשעה. הוא נבנה על ידי מוחמד אל-סעתי במאה ה -12, ותואר לאחר מכן על ידי בנו רידוואן בן אל-סעתי, בספרו על בניית שעונים והשימוש בהם (1203) בעת שיפוץ השעון. בשנת 1235 הושלמה בנייתו של שעון מעורר מונומנטלי קדום המונע במים ש"הודיע על שעות התפילה שנקבעו, ובאופן כללי את השעות גם ביום וגם בלילה" באולם הכניסה של המדרסה מוסטנסרייה בבגדאד.
שעון ההילוכים הראשון הומצא במאה ה-11 על ידי המהנדס הערבי אבן חלף אל-מוראדי באיבריה האיסלאמית; זה היה שעון מים שהפעיל מנגנון הילוכים מורכב, כולל הילוכים סגמנטליים וגם אפיציקליים, המסוגל להעביר מומנט כוח גבוה. השעון היה בלתי ניתן לתחרות בשימוש בהילוכים מורכבים ומתוחכמים, עד לשעונים המכניים של אמצע המאה ה-14. השעון של אל-מוראדי עשה שימוש גם בכספית בקישורים ההידראוליים, שיכלו לבצע אוטומטיזציה מכנית. עבודתו של אל-מוראדי הייתה ידועה בקרב חוקרים שעבדו תחת אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה, לכן ייתכן שמנגנון זה שיחק תפקיד בהתפתחותם של השעונים המכניים האירופיים בהמשך. שעוני מים מונומנטליים אחרים שהוקמו על ידי מהנדסים מוסלמים מימי הביניים הפעילו גם רכבות הילוכים מורכבות ומערכות אוטומטיזציה שונות. כמו היוונים והסינים הקדומים, גם מהנדסים ערבים באותה תקופה פיתחו מנגנון גלגל שיניים מוּנע נוזלים שבו השתמשו בכמה משעוני המים שלהם. מצופים כבדים שימשו כמשקולות, ומערכת ראש קבועה שימשה כמכניקה של גלגלי שיניים, שהייתה נוכחת במערכות השליטה ההידראוליות בהן השתמשו כדי לגרום למצופים הכבדים לרדת בקצב איטי ויציב.
מגדלי שעון
מגדלי שעונים במערב אירופה בימי הביניים היו לפעמים שעונים מכים. השעון המקורי המפורסם ביותר שעומד עדיין הוא כנראה שעון סנט מארק על ראש המגדל שבכיכר סנט מארק בוונציה, שהורכב בשנת 1493 על ידי השען ג'יאן קרלו רייניירי (Gian Carlo Rainieri) מרג'ו אמיליה.
מגדל שעון מוקדם יותר (1490), הוא השעון האסטרונומי בפראג שנבנה על ידי המאסטר יאן רוש (נקרא גם Hanuš) - על פי מקור נוסף שעון זה הורכב כבר בשנת 1410 על ידי השען מיקולאש מקאדאס והמתמטיקאי יאן שינדל. המצעד האלגורי של הפסלים המונפשים מתבצע מדי שעה עגולה בכל יום (החל מהשעה 9:00 בבוקר ועד השעה 21:00).
שעונים אסטרונומיים
אסטרונומים מוסלמים בני זמנו גם כן בנו מגוון שעונים אסטרונומיים מדויקים ביותר לשימוש במסגדים ובמצפי הכוכבים שלהם, כגון השעון האסטרונומי המונע על ידי אל-ג'זארי בשנת 1206, והשעון האסטרולבי מאת אבן אל-שטיר בראשית המאה ה-14. האסטרולבים קוצבי השעות המתוחכמים ביותר היו בעלי מנגנוני גלגלי שיניים שתוכננו ועוצבו על ידי אל-בירוני במאה ה-11 ועל ידי מוחמד אבן אבי בכר במאה ה-13. מכשירים אלה תפקדו כשעונים וגם כלוחות שנה. שעון אסטרונומי מתוחכם המונע על ידי מים נבנה על ידי אל-ג'זארי בשנת 1206. שעון הטירה הזה היה מכשיר מורכב מאוד, בערך בגובה של, והיו לו פונקציות מרובות לצד מעקב אחר שעות. הוא כלל תצוגה של גלגל המזלות ושבילי השמש והירח, ומצביע בצורת מופע הירח שנע בראש שער, הועבר על ידי עגלה נסתרת וגרם לדלתות להיפתח, וכל אחת מהן חשפה בובה, כל שעה. ניתן היה לאפס את אורך היום והלילה על מנת להתאים לאורכי היום והלילה המשתנים לאורך השנה. שעון זה כלל גם מספר אוטומטים כולל בזים ומוזיקאים שניגנו אוטומטית מוזיקה כאשר נעו על ידי מנופים שהופעלו על ידי גל זיזים נסתר המחובר לגלגל מים.
השעונים המכניים ושעוני היד המוקדמים
השענים האירופאים הקדומים ביותר היו נזירים קתולים. מוסדות דת מימי הביניים דרשו שעונים מכיוון שהם הסדירו באופן קפדני את לוחות הזמנים לתפילה ולעבודה, תוך שימוש בסוגים שונים של אמצעי כריזה ותיעוד זמן, כמו שעוני מים, שעון שמש ונרות מסומנים, ככל הנראה בשילובם של כל אלה. כאשר נכנסו לשימוש שעונים מכניים הם כוונו לעיתים קרובות לפחות פעמיים ביום כדי להבטיח דיוק מרבי. מנזרים שידרו זמנים ומִשכי זמן חשובים בעזרת פעמונים, שהונעו בעזרת ידי אדם או באמצעות מכשיר מכני, כגון נפילת משקולת או באמצעות פטיש מכה מסתובב.
הצרכים הדתיים והמיומנות הטכנית של הנזירים מימי הביניים היו גורמים מכריעים בהתפתחות שעונים, כפי שכותב ההיסטוריון תומאס וודס:
הנזירים כללו גם יצרני שעונים מיומנים ביניהם. השעון המתועד הראשון נבנה על ידי האפיפיור סילבסטר השני לעתיד לעיירה הגרמנית מגדבורג, בסביבות שנת 996. שעונים מתוחכמים הרבה יותר נבנו על ידי נזירים מאוחרים. פיטר לייטפוט, נזיר מגלסטונברי מהמאה ה-14, בנה את אחד השעונים העתיקים ביותר שעדיין קיימים, שמונח כעת במצב מצוין במוזיאון המדע של לונדון.
הופעתם של שעונים בכתבי המאה ה-11 מרמזת שהם היו מוכרים היטב באירופה באותה תקופה. בראשית המאה ה -14 התייחס המשורר הפלורנטיני דנטה אליגיירי לשעון בקומדיה האלוהית; ההתייחסות הספרותית הראשונה הידועה לשעון שהכה בכל שעה. ג'ובאני דה דונדי, פרופסור לאסטרונומיה באוניברסיטת פדובה, הציג את התיאור המפורט ביותר של עבודת השעון במסגרת מסתו משנת 1364. זה נתן השראה למספר העתקים מודרניים, שכמה מהם נמצאים במוזיאון המדע של לונדון ובמכון סמיתסוניאן. דוגמאות בולטות אחרות מתקופה זו נבנו במילאנו (1335), שטרסבורג (1354), לונד (1380), רואן (1389), ופראג (1462).
שעון הקתדרלה של סאליסבורי, משנת 1386 לערך, הוא אחד השעונים העובדים העתיקים ביותר בעולם, והוא עשוי להיות העתיק ביותר. הוא עדיין כולל את רוב חלקיו המקוריים, אין לו מחוג, שכן מטרתו הייתה להכות בפעמון בזמנים מדויקים. הגלגלים וההילוכים מותקנים במסגרת ברזל פתוחה מרובעת, דמוית קופסה, בגודל של כ. המסגרת מוחזקת באמצעות זיזי מתכת ויתדות. שתי אבנים גדולות, תלויות על גלגלות, מספקות את הכוח. עם ירידת המשקולות, חבלים מתרגלים מחביות העץ. חבית אחת נעה על הגלגל הראשי, שמווסת על ידי גלגל שיניים, והשנייה מניע את מנגנון ההכאה ואת בלם האוויר.
שעון מיוחד נוסף הוא שעון קתדרלת וולס של פיטר לייטפוט, שנבנה ב-1390. המחוג מייצג תצוגה גיאוצנטרית של היקום, כאשר השמש והירח מסתובבים סביב כדור הארץ הקבוע המרכזי. הוא ייחודי בכך שיש לו את הפנים המקוריות מימי הביניים, ומציג מודל פילוסופי של היקום הפרה - קופרניקאי. מעל השעון עומדת מערכת דמויות, שמכה בפעמונים, וסט של אבירים שמסתובבים במסלול כל 15 דקות. השעון הוסב למטוטלת וכן למַחְגֵר עוגן במאה ה-17, והותקן במוזיאון המדע של לונדון בשנת 1884, בו הוא ממשיך לפעול גם בימינו. שעונים אסטרונומיים דומים, או הורולוגים, שורדים באקסטר, אוטרי סנט מרי, ובווימבורן מינסטר. שעון אחד שלא שרד הוא זה של מנזר סנט אלבנס, שנבנה על ידי אב המנזר המאה ה-14 ריצ'רד מוולינגפורד. ייתכן וזה נהרס במהלך פירוק המנזרים של הנרי השמיני, אך תוויו של המנזר על עיצובו אפשרו שחזור בקנה מידה מלא. בנוסף למעקב אחר זמן, השעון האסטרונומי יכול היה לחזות במדויק ליקויי ירח, וייתכן שהוא הראה את השמש, הירח, כוכבים וכוכבי לכת, כמו גם גלגל המזלות, ומצב הגאות והשפל בגשר לונדון. לדברי תומאס וודס, "שעון שהשווה אותו בתחכום טכנולוגי לא הופיע במשך לפחות מאתיים שנה". ג'ובאני דה דונדי היה עוד יצרן שעון מכני מוקדם שהשעון שלו לא שרד, אך עבודותיו שוכפלו על סמך העיצובים. השעון של דה דונדי היה קונסטרוקציה בעלת שבע פנים עם 107 חלקים נעים, המראים את עמדות השמש, הירח וחמישה כוכבי לכת, כמו גם ימי חג דתיים. בסביבות תקופה זו הוכנסו שעונים מכניים למנזרים וכנסיות לציון תקופות ואירועים חשובים, ובהדרגה החליפו את שעוני המים ששירתו לאותה מטרה.
במהלך ימי הביניים, שעונים שימשו בעיקר מטרות דתיות; השעונים הראשונים ששימשו מטרות חילוניות הופיעו סביב המאה ה-15. בדבלין הפכה המדידה הרשמית לזמן - למנהג מקומי, ובשנת 1466 עמד שעון ציבורי על ראש תולסל (בית המשפט העירוני וחדר המועצה). זה היה הראשון מסוגו שתועד בבירור באירלנד, והיה לו מחוג של שעה בלבד. השפע ההולך וגובר של טירות הביאה להחדרת שעוני הצריח. דוגמה שורדת משנת 1435 קיימת בטירת לידס; פני השעון מעוטרים בתמונות צליבת ישו, מרי וסנט ג'ורג'.
שעון יד
שעוני יד נענדו לראשונה על ידי אנשי צבא לקראת סוף המאה התשע עשרה, כאשר החשיבות של סנכרון תמרונים במהלך מלחמה מבלי לחשוף את התוכנית בפני האויב באמצעות איתות, הובנה יותר ויותר. היה ברור כי השימוש בשעוני כיס בחום הקרב או ברכיבה על סוס אינו מעשי, ולכן הקצינים החלו לחגור את השעונים לפרק כף היד שלהם. חברת גרסטין (Garstin) של לונדון רשמה פטנט על עיצוב 'שעון יד' בשנת 1893, אם כי ככל הנראה הם ייצרו עיצובים דומים משנות השמונים של המאה ה-19. ברור כי השוק של שעוני יד לגברים החל להתקיים באותה תקופה. קצינים בצבא הבריטי החלו להשתמש בשעוני יד במהלך קמפיינים צבאיים קולוניאליים בשנות השמונים של המאה העשרים, כמו במלחמת אנגלו-בורמה בשנת 1885.