cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדרטת השלום (וושינגטון די. סי.)
מבנה
מתחת שתי הדמויות, נמצא פסל דמות נשית נוספת - "ויקטוריה", המסמלת את הניצחון - ומחזיקה ענף עץ דפנה, המסמל את הניצחון, וענף עץ אלון, המסמל חוזק, לרגליה דמות ילד של האל מרס - אל המלחמה ודמות ילד של האל נפטון - אל הים.
עמוד השיש מעוטר בסרטים, ובצדפות.
דמות נוספת במרכז האנדרטה דמות האלה פאקס המסמלת את השלום, ומחזיקה בידה ענף עץ זית. בעבר כלל הפסל יונה היושבת על קרן השפע אולם חלק זה של הפסל נשבר. בסמוך לפסל השלום ישנו מגל המונח על חרב ומצידו השני סמלי המדע והאמנות המראים את אפשרויות השלום על פני המלחמה.
בארבע קצוות האנדרטה מצויים ארבעה גלובוסים העשויים שיש. האנדרטה נמצאת במרכז בריכה, שעל גדתה הכתובת:
בעת שתוכננה הייתה האנדרטה אמורה להיות מוצבת באנאפוליס שבמדינת מרילנד והייתה יוזמה של האדמירל דייוויד דיקסון פורטר אשר תכנן את דמויות היגון וההיסטוריה, והחל לגייס מימון בשנת 1865. בשנת 1871, לאחר שהושג המימון, מונה הפסל פרנקלין סימונס ליצור את האנדרטה משיש שהובא מקרארה שבאיטליה. סימונס שינה את עיצובה של האנדרטה, בהסכמתו של פורטר, ופיסל את האנדרטה באיטליה. חלקי האנדרטה הובאו לוושינגטון בשנת 1876 והיא הוקמה בין השנים 1877–1878 במקומה הנוכחי והייתה הראשונה מבין שלוש האנדרטאות המוצבות כיום בכיכר (אנדרטת ג'יימס א. גרפילד ואנדרטת יוליסס ס. גרנט). בסיס האנדרטה הוקם בשנת 1877 על פי תכנון של אדריכל הקפיטול באותה עת אדוארד קלארק.
1991 בישראל
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1991)
אנדרטת השלום (וושינגטון די. סי.)
מבנה
האנדרטה הושלמה בינואר 1878.
1991 בישראל
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1991)
להרוג את ביל חלק 2
להרוג את ביל חלק 2 (באנגלית: Kill Bill Vol. 2) הוא סרט בבימויו של קוונטין טרנטינו משנת 2004. הסרט הוא סרט המשך לסרט "להרוג את ביל".
עלילה
"להרוג את ביל" הוא סרט אחד, אשר חולק ל-10 פרקים (המופיעים בשני סרטים שונים, 5 בכל אחד), שמוצגים בסדר לא כרונולוגי, צורה אופיינית לסרטיו של קוונטין טרנטינו. הסרט נבחר לאחד מעשרת הסרטים בעלי העלילה לא ליניארית הטובים ביותר של אתר הקולנוע "The Script Lab".
הסרט השני מתחיל מעט לפני האירועים שפותחים את הסרט הראשון, ביל (קאראדין) מצליח לאתר את "הכלה" וידידיה כאשר הם מתאספים לחזרות לחתונתה. הוא עדין ומנומס כלפיה, ואף מסכים להיות מוצג בפני החתן כאביה. היא נפרדת מביל ונכנסת לקפלה, כאשר ביל מסמן לארבעת חברי הכנופיה שלו, לפשוט על המקום ולהרוג את כולם.
בהווה, ביל יוצא למדבר קליפורניה לפגוש את אחיו באד לשיחה. באד, הידוע גם בכינוי "סיידוויינדר" (מדסן), הוא חבר לשעבר בכנופיית ביל. ביל מזהיר אותו שהכלה תבוא לסגור איתו חשבון. באד, כעת שמן ואלכוהוליסט, עזב את עולם הפשע ואיננו עובד יותר כמתנקש, חי כעת בקראוון ועובד כשומר סף במועדון חשפנות מקומי.
ביאטריקס טסה למקסיקו ופוגשת באסטבן ויהאיו, סרסור מזדקן שגידל את ביל בילדותו. הוא מגלה לה את מקום מגוריו של ביל. בהגיעה לביתו היא נדהמת למצוא במקום את בי.בי, בתה בת הארבע. המשפחה מבלה את הערב יחדיו בשלווה, ובי.בי מושכבת לישון על ידי ביאטריקס.
לאחר שבי.בי מושכבת לישון בבטחה במיטתה, ביאטריקס מתעמתת עם ביל. ביל משתק אותה לאחר שהוא יורה בה חץ זעיר אשר מכיל סם אמת. בעקבות כך ביאטריקס מתוודה כי כאשר נודע לה שהיא בהיריון, היא החליטה לשים בעדיפות ראשונה את עתיד בתה שטרם נולדה על פני ביל.
ביל תוקף את ביאטריקס בחרב. ביאטריקס מצליחה לשתק אותו בעזרת טכניקה שלמדה אצל פאי מאי המאפשרת לה להרוג אדם בעזרת חמש מכות בלבד. ביל המובס נפרד מביאטריקס לשלום, נופל לקרקע ומת. ביאטריקס בוכה מעט על מותו של ביל ולאחר מכן חוזרת לתוך הבית ולוקחת עמה את בתה. הסרט מסתיים בכך שהשתיים מתחילות את חייהן החדשים יחד.
מדוזת-ענק יפנית
מֵדוּזַת-עֲנָק יַפָּנִית או נומורה (שם מדעי: Nemopilema nomurai) היא אחת ממיני המדוזה הגדולים בעולם. קוטרה מגיע עד לשני מטרים, ומשקלה יכול להגיע עד ל-. היא מצויה בעיקר באזורי הים הצהוב, ים סין המזרחי וחופי יפן.
נקאי אילתי
נַקַּאי אֵילָתִי (שם מדעי: Labroides dimidiatus) הוא מין של דג ימי ממשפחת השפתוניים המצוי בשוניות אלמוגים טרופיות שונות. דג זה הוא אחד הידועים והנחקרים מבין דגי הנקאי השונים שהתפתחו בסביבות ימיות שונות. הנקאי נוהג להעניק לדגי שונית שירותי ניקוי שיניים ועור מת, וכן הסרת טפילים, כולל לדגים טורפים הגדולים ממנו בהרבה.
מאפיינים
זהו דג קטן מאוד, באורך 10–14 ס"מ בממוצע, והוא בעל גוף לבן, פס עבה שחור אנכי העובר לאורך כל הגוף מקצה השפתיים, דרך העיניים ועד לזנב השחור כולו. סמוך לסנפיר הזנב ישנו עוד פס שחור אנכי העובר עד לזנב. הסנפירים הגביים והתחתיים וצדי הזנב כחולים-בהירים. הראש קטן עם שפתיים משורבבות.
הדג יכול להיכנס אל פתחי הפה והזימים של הדגים שמגיעים אליו ולאכול טפילים וחיידקים או עור מת מגופם. בתמורה הוא מקבל מזון וגם נשמר מטורפים כשהוא יכול להתחבא בפיותיהם של דגים טורפים גדולים.
לדג זה יש מתחזה תוקפני יותר: חקיין נקאי, ממשפחת הקרנוניים. דג זה דומה לנקאי האמיתי, ומושך אליו דגים וכשהם פותחים את הפה הוא נוגס בבשרם ולא רק מרחיק מהם טפילים. התנהגות דומה מפגין דג נוסף משפחת הקרנוניים בשם מַטְעֶה כְּחֹל-קַוִּים (Plagiotremus rhinorhynchos).
תצפיות ומחקרים מדעיים רבים נערכו על דגי נקאי, אשר חשפו מורכבות רבה ביחסים בינם לבין "לקוחותיהם", המזכירה תופעות מוכרות מכלכלת השוק החופשי. חוקרים מעריכים כי האינטראקציות האופייניות לתחנות ניקוי מעידות על יכולות קוגניטיביות מפותחות גם מצד ה"לקוחות" וגם מצד "ספקי השירות". כך למשל, "לקוחות" יכולים להזמין ניקוי באמצעות מחווה גופנית אופיינית או פשוט באמצעות הישארות ללא תנועה ליד תחנת הניקוי; והם יכולים אפילו להסתדר בתורים בהמתנה לשירות. בנוסף, "לקוחות" יימנעו מלהגיע לתחנת ניקוי בה חזו ב"שירות גרוע" – נקאי שאכל עור חי (ולא רק עור מת וטפילים) וגרם תגובת כאב ללקוח. נראה גם שהנקאים מודעים לכך – וחשוב להם לשמור על המוניטין הטוב של תחנת הניקוי שלהם – שכן נמצא כי הם עושים עבודה זהירה יותר כשיש להם יותר לקוחות ממתינים שצופים בהם. נקאים עובדים לעיתים בצמדים של זכר ונקבה, וכשהנקבה הקטנה יותר מכעיסה לקוח בנשיכת-יתר, הזכר רודף אחריה ו"מעניש" אותה במופגן על הפגיעה במוניטין של העסק המשותף.
מחקר שפורסם ב-2019 אף מצא שדגי נקאי מסוגלים לזהות את עצמם במראה, יכולת שנחשבת כמעידה על מודעות עצמית, וזוהתה עד כה רק בקרב מינים מעטים של יונקים ועופות שנחשבים כאינטליגנטיים במיוחד.
דגל קונפדרציית המדינות של אמריקה
דגל מיסיסיפי בין השנים 1894–2020 היה אחרון דגלי מדינות ארצות הברית שבו הופיע דגל המערכה של הקונפדרציה. דגל ג'ורג'יה הנוכחי דומה לדגל הלאומי הראשון של הקונפדרציה ("הכוכבים והרצועות"); בשנים 1956–2001 דגל ג'ורג'יה כלל את דגל המערכה של הקונפדרציה בחלקו הימני.
הדגל הלאומי הראשון
הוא עוצב בידי האמן הפרוסי ניקולה מרטשל (אשר עיצב גם את מדי צבא הקונפדרציה) בעיר מאריון שבמדינת אלבמה. דגל הפסים והרצועות אומץ ב-4 במרץ 1861 במונטגומרי, אלבמה והונף למחרת היום מעל בירתה הראשונה של הקונפדרציה.
אחד החוקים הראשונים של הקונגרס הקונפדרטיבי הזמני דאג ליצירת "ועדת הדגל והחותם" אשר בראש ישב ויליאם פורצ'ר מיילס מקרוליינה הדרומית. הוועדה ביקשה את הציבור להגיש לה רעיונות ומחשבות על נושא הדגל והסמל ונדהמה מהבקשות שלא לזנוח את "הדגל הישן" של ארצות הברית. מיילס כבר עיצב דגל אחר אשר הפך בסופו של דבר לדגל הקרב של הקונפדרציה והוא העדיף את הדגל אשר הוא עיצב על פני עיצוב 'הכוכבים והרצועות'. אך בהתחשב בדעת הקהל אשר תמכה בעיצוב הדומה לדגל ארצות הברית ("הכוכבים והפסים") עיצוב הכוכבים והרצועות אושר בידי הוועדה. עם פרוץ המלחמה, דגל הכוכבים והרצועות עורר בלבול בשדות הקרב עקב דמיונו לדגל האמריקני של צבא ארצות הברית.
עיצובו של הדגל היה פשוט. שלושה פסים אדום-לבן-אדום לאורכו של הדגל ובקנטון הופיע ריבוע כחול עליו שובצו כוכבים לבנים כמספר המדינות החברות בקונפדרציה. מספר אשר הגיע לשלושה עשר כוכבים.
הדגל הלאומי השני
הדגל הלאומי השני של הקונפדרציה אשר זכה לכינוי "הדגל חסר הכתמים" (Stainless Banner) או לפעמים "דגל סטונוול ג'קסון" (Stonewall Jackson Flag), נכנס לשימוש ב-1 במאי 1863 ויועד להחליף את דגל הכוכבים הרצועות הראשון אשר עקב דמיונו לדגל ארצות הברית ספג ביקורת נוקבת (למרות שזהו היה הטיעון המרכזי לקבלתו מלכתחילה).
כינויו של הדגל "חסר הכתמים" מתייחס לשדה הלבן הנקי. חוק הדגל של שנת 1864 לא ציין מה מסמל אותו שדה לבן ועל כן נפוצו פירושים שונים לצבע כאשר הפירוש הנפוץ ביותר היה שהשדה הלבן מסמל את טהרה של המטרה. הקונגרס הקונפדרטיבי דן בשאלה האם ראוי כי לשדה הלבן תהיה מסגרת אדומה או אולי יחצה אותו פס כחול. ויליאם מיילס נשא נאום אשר תמך בפשטותו של השדה הלבן ובסופו של דבר העיצוב אושר. לטענתו של מיילס היה חשוב לעשות שימוש בעיצובו של דגל הקרב אך בצורה סמלית יותר ובפשטות האפשרית ביותר, באמצעות שדה לבן פשוט.
הדגלים יוצרו בידי "מחסן הביגוד של ריצ'מונד" תוך שימוש ביחס אורך/גובה האופייני לדגלים ימיים של 1.5:1 במקום יחס 1:2 הרשמי.
התגובות הראשוניות לדגל הקונפדרציה היו חיוביות, אך במרוצת הזמן הדגל הפך מטרה לביקורת שכן הוא היה "יותר מדי לבן". העיתון "דיילי סאות' קרוליינה" גרס כי למעשה זהו דגל הקרב על דגל של כניעה והוא עשוי לשדר הודעות סותרות. קציני צבא נשמעו מתלוננים כי הדגל יותר מדי לבן מסיבות רבות, כולל הסכנה כי הדגל יזוהה בטעות כדגל כניעה, בייחוד על ספינות הצי.
הדגל הלאומי השלישי
הדגל הלאומי השלישי אומץ ב-4 במרץ 1865 ממש לפני נפילת הקונפדרציה. הפס האנכי האדום הוצע על ידי מייג'ור ארתור ל. רוג'רס, אשר טען כי השדה הלבן של הדגל הלאומי השני עשוי להחשב כדגל כניעה, בייחוד כאשר אין רוח אשר תניע את הדגל והקנטון הצבעוני מוסתר.
רוג'רס סחף את סנאט הקונפדרציה לאשר את עיצובו והגן עליו באומרו כי "[הדמיון] קטן ככל האפשר ל[דגלם של] הכחולים היאנקים" ופרש את הדגל כמסמל את המקורות העיקריים של אנשי הדרום שהם הצלב של בריטניה והפס האדום מדגל צרפת.
חוק הדגל של שנת 1865 תיאר את הדגל במילים אלו:
בדגלים אחרים
דגל הקונפדרציה הוסיף לשמש בדגלי מדינות ודגלים מוניציפליים גם לאחר פירוק הקונפדרציה. בשנת 1956 שולב דגל הקונפדרציה בדגל מדינת ג'ורג'יה, ככל הנראה במחאה על הכרסום במדיניות הסגרגציה. בשנת 2001 הוחלף הדגל כך שלא יכיל סממנים של הקונפדרציה, אך בשנת 2003 שונה פעם נוספת כך שיתבסס על דיגלה הראשון של הקונפדרציה. במיסיסיפי הוחלט ביוני 2020 להסיר את דגל הקונפדרציה מהסמל בעקבות מחאת Black Lives Matter.
ג'ורג' מוסה
ג'ורג' לחמן מוֹסֵה (באנגלית: George Lachman Mosse; 20 בספטמבר 1918 - 22 בינואר 1999) היה היסטוריון יהודי-אמריקני יליד גרמניה. מן החשובים שבחוקרי הנאציזם.
משפחתו
סבו של אביו, סולמון לחמן, התעשר מאוד בעקבות מלחמות פרוסיה נגד אוסטריה וצרפת. כסוחר תבואה יכול היה להזהיר את הפרוסים מפני תנועות האויב על פי כמות התבואה שהוחרמה בעיירות השדה. סבה של אמו, יעקב אלטזבאך, ברח לגרמניה מהולנד במהפכת 1884, שם התעשר. סבה של אמו, מרקוס מוסה, היה רופא שניצל את מסעותיו כרופא בעיירות שדה על מנת לסייע ללקוחותיו הפולניים בהתקוממותם כנגד פרוסיה. סבו, רודולף מוסה, ייסד בשנת 1867 את העיתון הליברלי "ברלינר טאגבלאט" (Berliner Tageblatt), ובמרוצת השנים היו בבעלותו עיתונים נוספים, שקהל היעד שלהם היה מעמד הפועלים. רודולף היה נדבן, וייסד בשנת 1892 בית חינוך בברלין ע"ש רודולף ואמילי מוסה. המוסד נועד לבני המעמד הבינוני שהוריהם ירדו מנכסיהם. הילדים נחשפו לחיי תרבות ענפים וביקרו במוזיאונים, בתיאטראות, בקונצרטים ואף בגן החיות של ברלין. רעייתו של רודולף, אמילי, ייסדה מספר אכסניות אשר שימשו למגורים ולארוחות עבור אלפי נערות במצוקה ואימהות חד-הוריות.
בבעלות סבו היו מספר ארמונות, ספרייה ענקית, אוספי תמונות ופסלי ענק. בציורו המפורסם ביותר של הצייר אנטון פון ורנר משנת 1877, נראה ביסמרק מכריז על גרמניה החדשה. בצד האליטה הפוליטית של אירופה בת התקופה, נראים סבו ואימו של ג'ורג' מוסה.
הנס לחמן מוסה, אביו של ג'ורג', תמך בתזמורת הפילהרמונית של ברלין. בשנים 1928–1930 מימן את לואי לבנדובסקי, שהיה תלמידו היהודי של רוברט שומאן, על מנת שהלה ילחין מוזיקה ליטורגית עבור הקהילה של בית הכנסת הרפורמי של ברלין.
אימו של ג'ורג' מוסה, פליציה, הייתה בתו הלא חוקית של סבו ושל משרתת בביתו. אשתו של רודולף, אמילי, שהייתה עקרה, אימצה את הילדה. בשנת 1910 נישאה פליציה לאביו הנס לחמן, והחתן צרף את שם משפחתה לשמו.
חייו
ג'ורג' מוסה גדל ב-Massenstrasse, שהיה אחד האזורים היקרים ביותר של ברלין. כל ימי ילדותו טופל בידי אומנות, מהן למד שפות אירופיות, וגדל בבתים עתירי משרתים ונהגים. בגיל עשר נשלח ג'ורג' לפנימייה במבצר באגם קונסטנץ שבדרום גרמניה. מנהל הפנימיה היה קורט האן היהודי, אשר ניהל אותה ברוח הנוקשות הפרוסית והלאומיות הגרמנית.
בשנת 1933, עם החוקים החדשים כנגד היהודים, סולק אביו תחת איומי אקדח ממערכת העיתון שלו. ג'ורג' אולץ לעזוב את הפנימייה, נסע לשווייץ, משם לפריז ומשם לאנגליה. הוא החל ללמוד בפנימייה אנגלית קוויקרית בבות'אם, ואת לימודיו סיים ב-1937, אז החל ללמוד בקיימברידג', שם החל ללמוד היסטוריה בעמנואל קולג'.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 ביקר ג'ורג' את אחותו שחיה בארצות הברית, החליט להישאר שם והתקבל להוורפורד קולג' בפנסילבניה.
קריירה אקדמית
ב-1940 סיים לימודי דוקטורט בהיסטוריה אירופית של העת החדשה המוקדמת באוניברסיטת הרווארד והחל ללמד באוניברסיטת איווה. כאן כתב את ספרו על הרפורמציה האנגלית ב-1950, ולימד היסטוריה של תרבות המערב, היסטוריה של הרעיונות, סמלים ומיתוסים.
בשנת 1956 החל מוסה ללמד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם נותר עד לפרישתו בשנת 1988, ופרסם למעלה מעשרים וחמישה ספרים שתורגמו לשפות רבות, חלקם לעברית. מחקריו של מוסה משתרעים החל מן המאה ה-16 ועד המאה ה-20. מוסה התמקד במחקרו באידאולוגיות של הפשיזם והנאציזם, וההיסטוריה של הזיכרון של הנופלים במלחמות, תנועות הנוער, הרפורמציה הפרוטסטנטית. כן כתב על היסטוריה של היהודים, ובעקבות יציאתו מהארון כהומוסקסואל כתב על ההיסטוריה של המיניות ועל הגבריות במאה ה-20.
ג'ורג' מוסה ייסד וערך יחד עם חברו ההיסטוריון זאב לקויר את כתב העת הנודע Journal of Contemporary History. מאז שנת 1969 היה מגיע מדי שנה-שנתיים למשך סמסטר כפרופסור אורח לאוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר איחוד גרמניה ונפילת חומת ברלין זכה בפיצויים. מהם תרם חמישה מיליוני דולרים לאוניברסיטה העברית ושנים עשר מיליוני דולרים ללימודי יהדות ולימודים קווירים באוניברסיטת ויסקונסין.
אודות ספריו ומחקריו
מוסה בספרו משנת 1965 "משבר האידאולוגיה הגרמנית: המקורות האינטלקטואליים של הרייך השלישי" ניתח את ההיסטוריה הפוליטית כגילגוליהם של רעיונות. בספרו משנת 1975 "ההלאמה של ההמונים" פירש את הפוליטיקה כמעשה פולחן המונים. בספרו משנת 1985 "לאומיות ומיניות: מכובדות ומיניות א-נורמלית באירופה המודרנית" בוחן מוסה כיצד חברה מגדירה עצמה באמצעות ההפרדה בין מיניות נורמלית למיניות סוטה. מוסה הראה כיצד נורמות הן תוצר של התפתחות היסטורית. "דימוי הגבר" מ-1996 הוא מחקר היסטורי של ההומוסקסואליות. ספרו האחרון "מול פני ההיסטוריה – זכרונות" הוא ספרו האוטוביוגרפי, שאותו השלים סמוך למותו.
לקראת הפתרון הסופי: היסטוריה של הגזענות האירופית
בספרו זה, דן מוסה בגזענות בגרמניה בפרט ובאירופה בכלל, שתולדתה האנטישמיות. הגזענות הפקיעה את ערכי המוסר של המעמד הבינוני ובהם יושר, הגינות, עבודה קשה וניקיון, והפכה אותם לסגולות המייחדות את הגזע העליון. סכנתה של הגזענות היא בהביאה על סיפוקם פחדים וחרדות לא רציונליים ואף פתולוגיים, בקרבם של עמים וארצות, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בנאציזם אצל היטלר.
קלאודיו לופס
קלאודיו חאבייר לופס (בספרדית: Claudio Javier López; נולד ב-17 ביולי 1974 בעיירה ריו טרסרו שבפרובינציית קורדובה בארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ. לופס ידוע בכינויו פיוחו (Piojo) - הכינה.
קריירה
לופס הצטרף לקבוצת אינדפנדיינטה דה ריו טרסרו בכדורגל, ב-1989 כאשר הקבוצה זכתה באליפות מקומית לילדים לופס צד את עינו של מנואל פאטינו שרכש את כרטיס השחקן שלו תמורת 5,000 דולר במטרה להעבירו למחלקת הנוער של אסטודיאנטס לה פלאטה. במקביל, צורף לופס לנבחרת עד גיל 17.
ב-1992 החליטה אסטודיאנטס למכור את כרטיס השחקן של לופס לראסינג קלוב. לופס החל לשחק בליגה ב-20 בספטמבר 1992 אך כבש את שערו הראשון רק במהלך טורניר הקיץ (Torneos de Verano) המתקיים בחודש ינואר כהכנה לקבוצות הליגה. שערו הראשון בליגה היה במחזור האחרון של טורניר הקלאוסורה לשנת 1993, טורניר בו שיחק במרבית משחקי הקבוצה. לופס היה משחקניה הבכירים של ראסינג.
ב-1996 נרכש כרטיס השחקן של לופס על ידי ולנסיה הספרדית תמורת 4 מיליון דולר. תחילה התקשה לופס לתפוס מקום בהרכב שכלל בין היתר את אריאל אורטגה ורומאריו אך במהרה הפך לופס לאחד משחקניה החשובים של הקבוצה. לופס שיחק במשך 5 עונות במדי ולנסיה במהלכן היה מהגורמים העיקריים לעליית הקבוצה לגמר ליגת האלופות בה הפסידה לבסוף לריאל מדריד. במשחקי הקבוצה מול ברצלונה גילה יכולת מצוינת וכבש מספר שערים חשובים.
הוא נודע בזכות מהירותו המסחררת והיכולת הטכנית הגבוהה וזכה לכינוי "פיוחו" - הכינה. לופס שיחק בעיקר באגף מצד שמאל.
בשנת 2000 נמכר כרטיס השחקן של לופס ללאציו תמורת 35 מיליון דולר ושיחק בה במשך 4 עונות. במהלך תקופתו סבל לופס מפציעות חוזרות, הוא אמנם גילה יכולת טובה אך לא הצליח לשחזר את יכולתו מימי ולנסיה.
ב-2008 עבר לופס לליגה האמריקאית וחתם בקבוצת קנזס סיטי ויזרדס.
במדי הנבחרת
לופס ערך 56 הופעות במדי הנבחרת וכבש עבורה 10 שערים. הוא זכה עם הנבחרת האולימפית במדליית הזהב באולימפיאדת אטלנטה (1996) והיה בסגל ארגנטינה למונדיאל 1998 ומונדיאל 2002.
דה-קולוניזציה
דֵּה־קוֹלוֹנִיזַצְיָה הוא תהליך היסטורי שהחל לאחר מלחמת העולם השנייה והוביל לעצמאותן המדינית של קולוניות ושטחי חסות של מדינות אירופה באסיה ובאפריקה, כמו גם באזורים אחרים בעולם, למשל הים הקריבי ואיים באוקיינוס השקט. תהליך זה החל בעקבות התעוררות התנועות הלאומיות במושבות הנשלטות, במקביל להתפתחותה של התנועה האינטלקטואלית פוסט קולוניאליזם. לקידום הנושא הוקמה הוועדה המיוחדת של האו"ם לפוליטיקה ולדה-קולוניזציה.
תהליך הדה-קולוניזציה הגיע להישגו הראשון בשנת 1947 עם חלוקת הודו הבריטית ויצירת שתי המדינות המודרניות של הודו ופקיסטן. התהליך המשיך עם מתן עצמאותן של המושבות ושטחי החסות של בריטניה, צרפת והולנד באסיה ובמזרח התיכון, ולאחר מכן הועתק מוקד הדה-קולוניזציה לאפריקה, בה זכו בעצמאותן גם מושבותיהן של בריטניה, צרפת, בלגיה, ספרד ובשנות השבעים - גם פורטוגל. התהליך זכה לעידוד ארגון האומות המאוחדות אשר הודיע על תמיכתו בתהליך שיביא להגשמת "עקרון ההגדרה העצמית". במקומות מסוימים הושלם ההליך לאחר משא ומתן, ובמקומות אחרים לאחר שפיכות דמים, אם כנגד המעצמה הקולוניאלית, או בין תושבי הטריטוריה לבין עצמם.
תהליך זה, שעיקרו התרחש בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20, הגיע כמעט לכדי סיום בתחילת המאה ה-21. בדור האחרון עולה אסכולת מחקר, הטוענת כי יש לקרוא לתהליך 'דה-קולוניאליזם', על בסיס הבחנה בין תופעת הקולוניזציה (שעיקרה שילוב של הגירה והתיישבות) לתופעת הקולוניאליזם (שעיקרה השתלטות בכח של מטרופולין), אשר אינן זהות.
סיבות לתהליך הדה-קולוניזציה
3. מעצמות העל החדשות - ארצות הברית וברית המועצות, היו שתיהן בעלות אידאולוגיה אנטי קולוניאלית. ברית המועצות האמינה כי הקולוניאליזם הוא צורה של ניצול כלכלי קפיטליסטי, ושאפה להרחיב את השפעתה על ידי יסוד מדינות קומוניסטיות באפריקה ובאסיה. לעומתה, ארצות הברית האמינה בכלכלת שוק חופשי ולא בהלאמה של המסחר, התעשייה והחקלאות, וחששה שאם בריטניה וצרפת לא תיסוגנה מהקולוניות, תנועות השיחרור יעזרו בברית המועצות בשביל לקבל עצמאות, וכך ההשפעה הסובייטית תתעצם. יתר על כן, התפיסה הליברלית שבה דוגלת ארצות הברית, שוללת את הקולוניאליזם.
4. הקולוניות שרוב תושביהן היו לבנים, כבר זכו למעמד עצמאי-למחצה בתחילת המאה ה-20. היה ברור שהקולוניות האחרות לא יסכימו עם אפליה כה בוטה וידרשו את אותן זכויות של הקולוניות הלבנות.
5. התפתחות תנועות לאומיות ושכבה משכילה בקולוניות - בעבר טענו האימפריאליסטים כי אין למי למסור את הקולוניה וכי עם עזיבתם היא תדרדר לחוסר יציבות ואף לאנרכיה מוחלטת. התנועות הלאומיות שהתפתחו במהלך המאה ה-20 הראו כי יש לכאורה גוף אחראי שניתן "למסור לו את המפתחות" (אם כי הנחה זו נתבדתה לעיתים קרובות), וכי קיימת שכבה משכילה העשויה להוות תשתית אנושית לקיום מנגנון מדינתי.
6. הקולוניות הפסיקו להיות רווחיות - תופעת הגלובליזציה התרחבה והיה ברור כי לא ניתן עוד למנוע סחר חופשי של מוצרים. התחרות העולמית לא אפשרה להחזקת הקולוניות להמשיך ולספק רווחים למעצמה המחזיקה אותן.
7. פוסטקולוניאליזם - עלייתה של התפיסה הפוסטקולניאליסטית בדעת הקהל האירופי קבעה כי אין זה מוסרי להמשיך ולהחזיק בקולוניות. לדעה זו נודעה השפעה על נבחרי הציבור במעצמות.
חיים נבון
ביוגרפיה
נולד ברמת גן וגדל באלקנה שבשומרון. בתיכון למד באמי"ת בר-אילן ובשנת תשנ"א החל ללמוד בישיבת ההסדר הר עציון שבאלון שבות, עד לשנת תשס"ד. במקביל ללימודיו בישיבה למד לתואר ראשון בחינוך במכללת הרצוג, ולאחר מכן לתואר שני במחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
הרב נבון מלמד תלמוד, הלכה ומחשבת ישראל בישיבת הר עציון, במדרשת לינדנבאום ובמכללת יעקב הרצוג. בעבר לימד גם במדרשת מגדל עוז והיה ראש בית המדרש החברתי במדרשת נשמת. במשך עשור (2006–2016) כיהן כרב קהילת השמשוני במודיעין. פרסם 15 ספרים, מתוכם 12 ספרים בנושאי יהדות, ושלושה ספרי פרוזה.
ב-2012 השתתף בכנס היסוד של ארגון הרבנים "בית הלל" והיה פעיל בארגון בחודשים הראשונים לקיומו, עד שפרש מפעילות בו. משנת 2014 חבר ב"מועצת רבני צהר" - הגוף הרבני הגבוה של ארגון צהר.
נשוי לעורכת הדין יעל נבון (לבית פירר) ואב לשלושה בנים ולבת.
בן דודו הוא חבר הכנסת מתן כהנא.
ספריו והגותו
דעותיו של הרב נבון מתבססות על הגותו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, חותנו של הרב ליכטנשטיין. ספרו נאחז בסבך הוא מבוא להגותו של הרב סולובייצ'יק. בהשפעת הרב סולובייצ'יק, בולט במשנתו של הרב נבון דגש על ההלכה כמוטיב המרכזי ביהדות.
בניגוד לתפיסה הרווחת בציונות הדתית, הבאה לידי ביטוי בתפילה לשלום המדינה, מסתייג נבון מהגדרתה של המדינה כ"ראשית צמיחת גאולתנו". עם זאת הוא מסתייג גם מן ההתנכרות למדינה בזרם שהוא מכנה "פוסט ציונות דתית". לדעתו, גם אם מדינת ישראל אינה "אתחלתא דגאולה" היא עדיין "אתחלתא דתקווה" - תקוות העתיד של העם היהודי ושל היהדות.
הרב נבון מצדד בעמדה פוליטית ימנית-שמרנית, ואף מציין את הזיקה בינה לבין אמונה דתית.
בספרו גשר בנות יעקב עוסק הרב נבון במעמד האישה בהלכה. הוא מתאר את גישתו כעמדת ביניים בין הגישה החרדית לבין הגישה הליברלית: "נקודת המוצא של החיים הדתיים היא ההמשכיות ולא השינוי... אך החיים מזמנים לנו התפתחויות חדשות, שדורשות לפעמים מענה חדש". בעזרת הפילוסופיה השמרנית של אדמונד ברק הוא מציע מודל לבחינת הצורך בשינויים באורח החיים הדתי. "החברה הדתית משתנה; אך היא משתנה כמו עץ, ולא כמו פלסטלינה".
קיילה האריסון
קיילה האריסון (באנגלית: Kayla Harrison; נולדה ב-2 ביולי 1990) היא לוחמת MMA אמריקאית וג'ודוקא לשעבר, האלופה האולימפית מלונדון 2012 ומריו 2016 ואלופת העולם משנת 2010.
חיים נבון
ספריו והגותו
בהשפעת הפילוסופיה השמרנית, מרבה נבון לכתוב גם על משמעותה של המסורת בחיים הדתיים - בניגוד למגמות ליברליות, אך גם בניגוד לריאקציה החרדית.
בספרו שיעורי בית מנתח נבון מזווית שמרנית את משבר המשפחה בעולם המערבי, שקשור לדבריו בעיקר בהתפתחויות תרבותיות, והמאיים לדבריו על עתידה של הציוויליזציה המערבית. הוא מציע כחלופה את הגישה היהודית לחיי המשפחה, מתוך הגותו של הרב סולובייצ'יק. בניגוד לבלעדיות המיוחסת כיום לרגש הרומנטי בקשר הזוגי, היהדות דורשת בנוסף אליו גם את הממד המוסדי שבנישואין; ובניגוד להתייחסות הרווחת לנישואין כחוזה, או אפילו כהסדר רופף, היהדות רואה בהם ברית. הוא רואה את המשפחה כמוסד חיוני, לא רק מתוך שיקולים תורניים, אלא גם מכוח ותיקותו של מוסד זה (שבגישה השמרנית מהווה הוכחה לחיוניותו - שאלמלא כן לא היה שורד לאורך אלפי שנים), וגם לאור נתונים עכשוויים על השלכות קשות שיש לערעור המשפחה המסורתית.
בספרו מכים שורשים הרחיב נבון את האמירות הללו לכדי טיעון כולל כנגד הפירוק הפוסטמודרני. לדבריו, מראשית העידן המודרני ישנו דגש גובר והולך על הבחירה האישית, בניגוד לזהות הנתונה. המגמה הזו הגיעה לדבריו לביטוי מסולף ומסוכן בעידן הפוסטמודרני. כיוון שהפוסטמודרניזם שולל כל זהות וכל מהות, העצמת הבחירה אינה מתיימרת עוד לכונן אינדיבידואל בעל עוצמה השולט בחייו, אלא מתמקדת בפירוק כל מעגלי הזהות הנתונים של האדם: העם, הקהילה, המשפחה, הזהות המגדרית והאישית - פירוק שאינו מתיימר כלל לבנות דבר חדש בתמורה. ואולם, לדברי נבון, כל מעגלי הזהות הללו אינם חיצוניים לאדם, אלא הם המכוננים את משמעות חייו; וכאשר מרוששים את האדם משורשים אלו מותירים אותו מרוקן ומנוכר.
קיילה האריסון
חיים אישיים
היא החלה להתאמן תחת הדרכתו של דניאל דויל וכבר בגיל 15 זכתה באליפות ארצות הברית לבוגרות. למרות זאת, באותה תקופה דויל התעלל מינית בהאריסון, שסיפרה על הדבר לג'ודוקא אחר שמצדו סיפר לאמה של האריסון. בסופו של דבר היא דיווחה על כך למשטרה ודויל הורשע ונשלח לתקופת מאסר של עשר שנים. חודש לאחר שההתעללות נחשפה, היא עברה מביתה באוהיו לבוסטון על מנת להתאמן עם הג'ודוקא ג'ימי פדרו, אלוף העולם בעברו.
חיים נבון
ספריו והגותו
ספרו הדיסטופי חופשי זה מתאר את הקיום האנושי בתל אביב של 2089: זהו קיום מנוכר ובודד, בתוך חברה מתפוררת, שאין בה משפחות, וקשרים אנושיים מבוססים בה על חוזים לטווח זמן מוגבל. הספר הוא ביטוי ספרותי לרעיונות שפיתח נבון בספריו הקודמים.
קיילה האריסון
ג'ודו
בשנת 2008 היא עברה מקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג לעד 78 ק"ג, אך לא יכלה להתחרות באולימפיאדת בייג'ינג מאחר שארצות הברית לא העפילה למשחקים האולימפיים בקטגוריה זו. באותה השנה היא התחרתה באליפות העולם לנוער וזכתה במדליית הזהב לאחר שניצחה בגמר את אודרי צ'ומאו הצרפתייה.
חיים נבון
ספריו והגותו
ספרו מדינה קטנה לעם גדול עוסק בחשיבה מדינית יהודית. הרב נבון מנתח את ההתייחסויות המדיניות במקרא ובחז"ל, ומוצא בהן הגבלת תחומה של הפוליטיקה הממשלתית הכוחנית, מתוך רצון להותיר תחום נרחב יותר למעגלי הקיום הטבעיים של האדם: משפחה, קהילה, עיר ועם. הוא כורך זאת בתפישה המקראית של הברית, המוצגת כחלופה לרעיון הליברלי של אמנה חברתית. בעוד אמנה חברתית מבססת את המדינה על הסכם אינטרסים בין יחידים מבודדים, הברית היא קומה נוספת על גבי זהות לאומית קיימת. לדעת הרב נבון זוהי חלופה הן לגישה הליברטריאנית, המקדשת רק את זכויות הפרט, והן לגישה הפרוגרסיבית, השואפת להשתמש בכוח המדינה כדי לכפות על האזרחים את ערכיה. מתוך גישת הברית הוא דן בסוגיות של ממשל, חברה, דת ומדינה. הרב נבון, כדבריו, "מצדד בחופש חינוכי, לא משום שחופש הוא ערך עליון, אלא משום שחינוך הוא ערך עליון; ותומך ביותר חירות בתחום שירותי הדת, לא רק למען החירות, אלא בעיקר למען הדת".
הספר לא תקין מנתח את תרבות התקינות הפוליטית ומציע לה חלופה יהודית. הרב נבון מדגיש שתקינות פוליטית אינה נימוס, אלא ביטוי של תפיסת עולם שמניחה שתי הנחות רדיקליות: החברה מבוססת על מלחמת מעמדות דכאנית, והדיכוי הזה מתחולל בעיקר בשדה השפה. מכאן נגזר הצורך לנטר את השפה ולטהר אותה ללא הרף. התקינות הפוליטית יונקת ממשפחה שלמה של תיאוריות, שנבון מכנה "תיאוריות הכוח": גישות נאו-מרקסיסטיות, פוסט-מרקסיסטיות ופוסטמודרניות, המוחקות את מושג האמת כתשתית לדיון הערכי ואת מושגי הזהות והשותפות כתשתית למבנה החברתי, ושופטות את העולם האנושי כמבוסס אך ורק על מאבקי כוח. הרב נבון מנתח מקורות יהודיים קלאסיים ומנסח מתוכם תפיסת עולם חלופית, הרואה בחברה זירה של שותפות ובשפה הזדמנות לתקשורת.
קיילה האריסון
ג'ודו
בפברואר 2010, היא זכתה במדליה המשמעותית הראשונה שלה בקריירה המקצועית כאשר זכתה במדליית ארד בגראנד פרי דיסלדורף. באותה שנה היא התחרתה באליפות העולם שנערכה בטוקיו וזכתה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג. בקרב הראשון היא ניצחה את לאויז מלצאן הגרמנייה בניקוד יוקו, בשמינית הגמר היא ניצחה את אנמארי ולנסק הסלובנית וברבע הגמר היא ניצחה את סלין לברון הצרפתייה. בחצי הגמר היא ניצחה באיפון את מרינה פרישפה האוקראינית. בגמר היא פגשה את מאירה אגיאר הברזילאית, הקרב הסתיים ללא ניקוד וכדקה וחצי מתחילת ההארכה האריסון הצליחה להטיל את יריבתה וקיבלה ניקוד יוקו. היא הייתה האמריקאית הראשונה שזוכה באליפות העולם מאז מאמנה ג'ימי פדרו בשנת 1999.
באולימפיאדת לונדון 2012, האריסון התחרתה בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג וזכתה במדליית זהב. בשמינית הגמר היא ניצחה את ורה מוסקליוק הרוסייה, ברבע הגמר היא ניצחה את אביגל ג'ו ההונגרית ובחצי הגמר גברה על מאירה אגיאר הברזילאית. בגמר היא התמודדה מול הג'ודוקא הבריטית גמה גיבונס וכדקה מפתיחת הקרב השיגה ניקוד יוקו לאחר תרגיל או-גושי, כדקה לאחר מכן היא השיגה עוד יוקו שהספיק לה לנצח את הקרב. האריסון הפכה לאמריקאית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית בענף הג'ודו.
באליפות העולם בשנת 2014 שנערכה בצ'ליאבינסק, האריסון זכתה במדליית ארד כאשר ניצחה בזכות עונשים את יהימה רמירס הפורטוגלית בקרב על המדליה. באותה שנה היא זכתה במדליית הזהב בגראנד סלאם טוקיו היוקרתי לאחר שניצחה בגמר את היפנית רויקה סאטו. באולימפיאדת ריו 2016, האריסון זכתה שוב במדליית הזהב כאשר ניצחה באיפון את כל ארבעת קרבותיה כולל קרב הגמר מול אודרי צ'ומאו הצרפתייה.
אמנויות לחימה משולבות
האריסון, חברתה של הג'ודוקא ולוחמת ה-MMA רונדה ראוזי הודיעה באוקטובר 2016 שחתמה בליגת ה-MMA 'Professional Fighters League'.
ב-21 ביוני 2018, האריסון ערכה את קרב הבכורה שלה נגד בריטני אלקין בקטגוריית 'משקל קל' וניצחה בסיבוב הראשון בעזרת בריח שגרם לאלקין להיכנע. ב-31 בדצמבר 2019, עם מאזן של שישה ניצחונות ואפס הפסדים, האריסון התמודדה מול לאריסה פאצ'צ'ו הברזילאית בגמר קטגוריית המשקל הקל ולאחר ניצחון בהחלטת שופטים, זכתה באליפות ליגת ה-PFL לעונת 2019.
בעונת 2021, האריסון זכתה בפעם השנייה באליפות ליגת ה-PFL בקטגוריית המשקל הקל כאשר ניצחה בגמר את טיילור גוארדדו האמריקנית שנכנעה לאחר בריח. בסיום עונה זו, עמדה האריסון על מאזן של 12-0 בקרבות אמנויות לחימה משולבות.
ישגב
ישגב היא שכונה בתל אביב, הגובלת באזור תעשייה עבר הירקון מדרום וממזרח, בשכונת רמת החייל מצפון ובשיכון דן ממערב.
השכונה נוסדה בשנת 1952 על ידי ארגון עובדי המדינה, ונקראה תחילה שיכון ישגב, שם המורכב מראשי התיבות של שמות ארבעת המייסדים: יפרח, שניר, גילרמן, בוכוייץ. הבתים היו משותפים - שתי קומות ושמונה דירות לבלוק - והם מצויים ברחובות הרוגי המלכות, עולי הגרדום וניסן. מסביב לשיכון ישגב היו כמה שיכונים קטנים נוספים: מצפון "מעונות" - רחובות נמירובר, ליפא, לויטה, מדרום "סלע" - רחובות הגולן, ניסן, רוזוב, ממערב "יוגוסלבים"- רחובות הגולן, טובים, גולי אריתריאה, ו"שנחאי" - רחובות הגולן, הרוגי המלכות, גולי קניה; בכולם בתים דו-משפחתיים חד קומתיים. בשנים האחרונות מקובל לקרוא לכל המכלול הזה שכונת ישגב.
בשנת 1963 נחנך במרכז השכונה בית הספר היסודי "ישגב". עד אז למדו הילדים בבית הספר "דן" הסמוך (היום תיכון עירוני י"ד).
ססטו סנטו
ססטו סנטו (Sesto Sento) הוא הרכב טראנס ישראלי מעפולה שחברים בו מתן קדוש, אבירם סחראי ואיתי ספקטור. ב-2011 ספקטור חזר בתשובה ופרש מהלהקה. בעקבות זאת קדוש וסחראי הקימו את ההרכב Vini Vici.
היווצרות הלהקה
חברי הלהקה החלו להתעניין בטראנס בגיל צעיר, ובשלב מסוים השלושה התאספו יחדיו ושיחררו את הטראק הראשון שלהם "Soap Bubbles". בעקבות שחרור הטראק החליטו השלושה ליצור מוזיקה באופן מקצועי והתאגדו להרכב טראנס אחד - Sesto Sento. בנוסף, הם יצרו מוזיקה שנוטה יותר לסגנון טכנו, תחת השם Ferbi Boys.
דיסקוגרפיה
תחת השם Sesto Sento הם שיחררו שני דיסקים, "BPM" ו"BPM2" ומיני-אלבום (EP) הנושא את שמם. באוקטובר 2002 הם שיחררו את האלבום "The Inner Light" תחת הלייבל Com.pact. חודש לאחר מכן, בנובמבר, הם שיחררו EP תחת השם Ferbi Boys, תחת הלייבל Hadshot Hahizar. בנובמבר 2003 הם שיחררו את אלבומם השני "The Bright Side" תחת השם Sesto Sento. את האלבומים וה-EP השונים הם שיחררו בזמן מסעי הופעות עמוסים במיוחד בישראל ובעולם כולו.
בנוסף לדיסקים ול-EP הראשונים שנשאו את שמותיהם המסחריים של השלושה, הם הוציאו עשרות תקליטורי EP שברובם נמצאים טרקים שהם גרסאות שונות לטרקים קיימים, מיקסים רבים ומוזיקה אלקטרונית מסוגים שונים.
בנוסף, ישנו פרויקט צד של מתן קדוש הנקרא Gataka. והוא יצר מספר טרקים עם אבירם סחראי ואיתי ספקטור תחת השם Sesto Sento & Gataka.
כן ציור (קבוצת כוכבים)
כוכבי הקבוצה
β בכן ציור כוכב לבן-כחלחל במרחק של כ-60 שנות אור ועם בהירות מדרגה 3.9 והוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצה. זהו כוכב צעיר במיוחד - גילו מוערך בפחות מ-20 מיליוני שנים והוא נמצא ככל הנראה בתהליך של יצירת כוכבי לכת מסביבו. את הכוכב מקיפה דיסקת אבק וגז ברדיוס של כ-500 יחידות אסטרונומיות, ממנה צפויים להיווצר בעתיד כוכבי לכת.
כוכב קפטיין הוא ננס אדום במרחק של כ-13 שנות אור עם בהירות מדרגה 8.8. הכוכב נקרא על שם האסטרונום ההולנדי יקובוס קפטיין שגילה אותו. זהו אחד הכוכבים הקרובים למערכת השמש והוא בעל התנועה העצמית השנייה בגודלה ביחס לשאר הכוכבים בשמיים (הכוכב בעל ההתנועה העצמית הגדולה ביותר הוא כוכב ברנרד) והוא זז כמעלה ב-415 שנים או כ-8.67 שניות קשת בשנה.
סטייפן, דוכס בוסניה
סטייפן ווֹיסלבלייביץ', דוכס בוסניה, או סטייפן הבוסני (בקרואטית ובוסנית - Stjepan Voijslavlijević/Стјепан, או Stjepan_Bosanski, בסרבית: Стефан Војислављевић סטפן) היה קנז (דוכס) בוסניה בשנים 1095-1084. הוא מוזכר ב"כרוניקת הכומר מדוקליה" ("Bosnam posuitque ibi Stephanum knezium") וצוין כי שלט על "ממלכה" של "פסגת בוסנה מנהר נרטבה ועד נהר ורב". ורב ככל הנראה הוא הנהר ורבאס שבימינו. לפי יוהאנס לוקיוס, התמנה בראש הדוכסות בוסניה בידי קונסטנטין בודין, מלך דוקליה. סטפן היה השליט הראשון של בוסניה הידוע בשמו. בודין מינה גם את קרוב המשפחה שלו, ווקאן, בראש הנסיכות ראשקה. בוסניה, זחלומיה וראשקה לא סופחו אף פעם לדוקליה במסגרת מדינה מאוחדת. לכל נסיכות היו האצולה ומוסדות משלה, כשבראשן התמנו נציגים של השושלת המלכותית של דוקליה. לפי עדותו של יאקוב לוקארי, "שנתוני רגוזה" (1605) השתתף סטייפן במצור על רגוזה בשנים 1095-1094, בתור ואסאל של בודין.
אחרי מותו של קונסטנטין בודין, הנסיכויות נפרדו מדוקליה, ווקן הפך לשליט הסרבי החזק ביותר, בתוקף תפקידו כנסיך גדול. לפי "הכרוניקה של הכומר מדוקליה", אחרי מות בודין (כ-1099) קוצ'אפאר, אחד מהטוענים לכתר ניסה לעלות לשלטון בדוקליה, תוך הסתמכות על תמיכה מהנסיך ווקן. כשהרגיש קוצ'אפאר שתוכניתו קרוסת, הוא נמלט לבוסניה ובסופו של דבר בערך בשנים 1101-1100 התחתן עם בתו של "הבאן הבוסני". כעבור זמן קצר הוא נפל במלחמה בזחלומיה. ככל הנראה אותו "באן בוסני" היה סטייפן. לוקארי ואורביני מזכירים את בנו-יורשו של סטייפן, ווקמיר או ווטימיר. לא ניתן לקבוע בדיוק מה היה בדיוק מיקומה של הישות שבשליטת הבאן סטייפן. ידוע כי השם בוסניה זוהה עם אזור האגן העליון והאמצעי של הנחל בוסנה, כולל אזורי סארייבו וויסוקו. כמה עשרות שנים אחרי סטייפן, היה זה לאסלו השני, מלך הונגריה שנשא שוב את התואר של דוכס בוסניה. בשנת 1931 נמצאו בשרידי מבצר על יד זניצה לוחות אבן, שעליהן חרוטה דמות של שליט ולידה הכותבת באלפבית גלגוליטי: "שטפן, נסיך בוסניה".
קישורים חיצוניים
Jelena Mrgić Severna Bosna 13-16 vek ,Institute of history, Belgrade 2008
טבעת הקולה
טבעת הקוּלָה הוא כינויה של מערכת של קשרי מסחר בין איי הטרובריאנדים אשר בגינאה החדשה המשמשת להחלפה טקסית של חפצי יוקרה (כלכלת מתנה). ברוניסלב מלינובסקי היה הראשון שתיאר פעילות זו בשנת 1920. הטקס מתחיל כאשר הגברים המקומיים יוצאים להפלגה בסירות למרחקים, על מנת להחליף קונכיות יקרות ערך עם חבריהם באיי אלמוגים אחרים. המסע אורך שבועות ואף חודשים, וכרוך לא אחת בקשיים ותלאות רבים. חפצי הערך כוללים מחרוזות צוואר מקונכיות אדומות, העושות את דרכן תמיד בכיוון השעון, וצמידי זרוע מקושטים בקונכיות לבנות הסובבים תמיד לכיוון הנגדי. ערכם של חפצי ערך אלו נקבע על-פי גודלן, צבען, ברק קליפתן ובייחוד סיפור תולדותיהן. כמה מהקונכיות מפורסמות ויקרות מאוד ובהגיען לאי מסוים נוצרת התרגשות רבה. איש מבין הגברים אינו יכול להחזיק את חפצי הערך זמן רב מדי, לכל היותר לעשר שנים, משום שלכל ענק או צמיד ישנו "מסלול" שעליו לעבור ואל לבן האיים לעמוד בדרכו.
הגברים היוצאים להפלגות עשויים אומנם גם לסחור במוצרים אחרים, אך זו לא המטרה העיקרית שלשמה מתקיים המסע. למעשה, הפלגות הקולה אינן תנאי הכרחי למסחר, ומטרתם האמיתית של בני הטרובריאנדים במסעות אלו היא לחולל היסטוריה. כך שעל ידי הפצת חפצי הערך הללו, הנושאים עימם את תולדות מסעותיהם ושמות בעליהם השונים, מאדירים הגברים הנושאים חפצים אלה את שמם ומחזקים את כוחם והשפעתם הפוליטית. לכאורה המטרה היא להחליף כל קונכייה בקונכייה שוות גודל וערך, אך הגברים מגייסים את כל המשאבים החומריים ורזי הכישוף שלהם על מנת להגיע לגדולי האספנים ולהשיג את מיטב הקונכיות.
לטבעת הקולה ישנה חשיבות בהיבטים הבאים:
הבורסה לניירות ערך בתל אביב
הבורסה לניירות ערך בתל אביב בע"מ (באנגלית: The Tel Aviv Stock Exchange Ltd, ראשי תיבות: TASE) היא חברה ציבורית הנסחרת בבורסה בתל אביב החל מ-1 באוגוסט 2019, המהווה את הבורסה לניירות ערך הציבורית היחידה הפועלת בישראל. 23 חברי הבורסה, הם בנקים ובתי השקעות גדולים. המסחר בבורסה נעשה באמצעות חברי הבורסה בלבד, אשר גובים עמלה בעבור השירותים שהם מספקים. הבורסה משמשת למסחר בניירות ערך, ולגיוס הון וחוב לחברות ולממשלה בשוק ההון הישראלי.
המסחר בניירות ערך בארץ ישראל החל בשנות ה-30, בעקבות עלייתם לארץ ישראל של בנקאים יהודים שנמלטו מגרמניה הנאצית.
לאחר קום המדינה, על רקע הגידול במחזורי המסחר ובמספר החברות שהונפקו לציבור, גבר הצורך במיסוד המסחר בניירות ערך, ובעקבות כך הבנקים ובתי ההשקעות שפעלו בישראל באותה תקופה, התאגדו והקימו בספטמבר 1953 את הבורסה לניירות ערך בתל אביב. הבורסה החלה לפעול ב-14 בספטמבר 1953, והמסחר המשיך להתנהל במשרדי בנק לאומי עד שנת 1960, עת עברה הבורסה למשכן עצמאי, ב"פסאז'" ברחוב אלנבי 113, תל אביב. בשנת 1983, בעקבות הגידול בפעילות המסחר, עברה הבורסה ממשכנה ברחוב אלנבי 113 למשכנה ברחוב אחד העם 54, תל אביב. בשנת 2014, עברה הבורסה למשכנה החדש ברחוב אחוזת בית 2, תל אביב.
הבורסה נוסדה בסוף שנת 1953 כחברה שלא למטרות רווח, כלומר, כחברה שאינה רשאית לחלק רווחים לבעליה. בעשור השני של המאה ה-21 פעלה הבורסה להפוך לחברה למטרות רווח. אחד הבלמים לעניין זה היה הצורך באישור רגולטורי, אשר עשוי להיות כרוך גם בהחלשת הבורסה כמונופול דה פקטו במסחר בניירות ערך. ב-1 באוגוסט 2019 החלו ניירות הערך של הבורסה לניירות ערך בתל אביב להיסחר בה.
מאפייני הבורסה בישראל
בבורסה נסחר מגוון רחב של מוצרים פיננסיים, ומפעם לפעם משיקה הבורסה מוצרים פיננסיים חדשים, באישור רשות ניירות ערך. בעשור השני של המאה ה-21, המוצרים הנסחרים בבורסה הם מניות; איגרות חוב ממשלתיות וקונצרניות; ניירות ערך המירים, שכוללים אג"ח להמרה, כתבי אופציה ואופציות רכש למניות; מוצרי מדדים, הכוללים בעיקר קרנות סל; ונגזרים פיננסיים, שרובם המוחלט אופציות מכר או רכש על מדד תל אביב 35 ושער שקל-דולר, ומיעוטם אופציות על נכסי בסיס אחרים וחוזים עתידיים. הבורסה גובה עמלות הן מחברי הבורסה, על הפעולות המבוצעות בה, והן מהחברות המונפקות בה. תאגידים שניירות הערך שלהם נסחרים בבורסה קרויים חברות ציבוריות, או תאגידים מדווחים, והם כפופים לחובות גילוי מחמירות, על פי חוק ניירות ערך. הבורסה משמשת את הממשלה להפרטה של חברות ממשלתיות ולהנפקה ומסחר של אג"ח ממשלתי.
בשונה ממדינות אחרות, בישראל ניתן רישיון פעולה לבורסה אחת לניירות ערך. עם זאת, רשות ההגבלים העסקיים פרסמה החלטה בדבר אי הכרזה על הבורסה כעל מונופול.
שעות פעילות הבורסה
הבורסה פועלת בימי חול בלבד. בהיותו של יום שישי יום עסקים קצר, היא אינה פעילה בו. הבורסה אינה פעילה גם במועדי ישראל. מדי תקופה מסוימת, עולה הרעיון של שינוי מועדי המסחר, כך שהבורסה לא תהיה פעילה בימי ראשון ותפעל בימי שישי. זאת, גם לאור נפח המסחר הקטן יחסית בימי ראשון, ובעיקר מכיוון שהבורסות העיקריות בעולם אינן פעילות בימי ראשון.
בימי הפעילות, מתבצע המסחר בין השעות 9:25 בבוקר (ובנגזרים – החל מ-09:45) ל-17:25 (ובנגזרים 17:35) אחר הצהריים החל מה-8 במרץ 2020, המסחר בימי א' מסתיים במועד אקראי בין השעה 15:49 לבין השעה 15:50. בהתאמה, המסחר בנגזרים, בימי א', מסתיים אף הוא 35 דקות מוקדם יותר, דהיינו בשעה 16:00.
הפעילות בבורסה בימי העבודה מתחלקת לחמישה שלבים: "טרום פתיחה", "פתיחה", "רצף", "טרום נעילה" ו"נעילה".
חברי הבורסה
לבורסה הישראלית 22 חברי בורסה:
מוצרים
בבורסה בת"א נסחרים מספר מוצרים פיננסיים:
קיימות קרנות סל המחושבות כנוסחה הקשורה למדד אחד או יותר. כך למשל, קיימות קרנות סל בחסר, אשר נותנות יחס הפוך למדד כלשהו (ערך התעודה עולה, כאשר המדד יורד ולהפך).
הקרן אינה מבטיחה תשואה הצמודה למדד, והתשואה למשקיע יכולה להיות גבוהה או נמוכה יותר מהמדד הנבחר, זאת בשל פעילות מסחר של הקרן, וסטיות (קטנות לרוב) של הרכב נכסי הקרן. למעשה, קרן סל מחויבת לעשות את מיטב מאמציה (best effort) במעקב אחר המדד, ומשום כך קרן הסל אמורה להניב תשואה דומה, אם כי לא זהה לתשואת המדד אחריו היא עוקבת.
קרן סל היא מוצר היברידי, מאחר שהיא נסחרת בבורסה בדומה לכל ניירות הערך הנסחרות בבורסה, וניתן לרכוש או למכור את הקרן באמצעות הבורסה. אולם, יחד עם זאת בידי המשקיע קיימת האפשרות לרכוש או למכור את קרן הסל, באופן דומה לקרנות נאמנות פתוחות (שאינן נסחרות בבורסה).
קרן הסל כפופה לחוק השקעות בנאמנות בדומה לקרנות נאמנות. .
רגולציה
פעילותה של הבורסה מוסדרת בחוק ניירות ערך, התשכ"ח-1968, ורשות ניירות ערך מפקחת על פעילותה, כמו גם אוכפת את החוקים החלים על חברות ציבוריות. על מנת להיסחר בבורסה נדרשת חברה לעמוד בקריטריונים מסוימים הן בעת ההנפקה, והן בתקופת המסחר, קריטריונים אלה מעוגנים בתקנון הבורסה ובהנחיות הזמניות. תקנון הבורסה נועד לקבוע כללים לניהול תקין והוגן של הבורסה והוא מסמך המתעדכן באופן תכוף ובהתאם לשינויים בשוק ההון הישראלי.
רישום דואלי: חברות הרשומות גם בבורסות בחו"ל
בשנת 2000 הוגדרו הקלות בחוק המסירות חלק מהרגולציה המוטלת על ידי חוק ניירות ערך מחברות הרשומות גם בבורסות זרות. חברות הנסחרות בבורסה מוכרת אחרת (רשימה סגורה של בורסות במדינות מתקדמות - NASDAQ, ב-New York Stock Exchange) NYSE), ב-NYSE MKT (לשעבר AMEX), ב-London Stock Exchange's Main Market) LSE) וב-High Growth Segment יכולות להירשם רישום דואלי מהיר לתל אביב תוך דיווח ורגולציה על-פי המתכונת הזרה, כאשר דרישות הרגולציה המקומיות עליהן מצומצמות. בנוסף, ההקלות הסדירו רישום של חברות הרשומות בישראל לרישום בבורסות מוכרות בחו"ל ואפשרו שינוי משטר דיווח בהתאם לכך.
לאור התעניינות הולכת וגוברת של חברות ישראליות גם ברישום למסחר בשווקים במזרח הרחוק, בהם סינגפור והונג קונג, בין בשל זיקה עסקית לשווקים אלה או בשל תפיסה לפיה מדובר בשוקי הון אטרקטיביים לגיוס, הגישה הרשות לני"ע הצעה אשר ביוני 2018 אושרה על ידי ועדת הכספים של הכנסת ולפיה תתאפשר הרחבת הסדר הרישום הכפול כך שיכלול שלוש בורסות נוספות: סינגפור, הונג קונג וטורונטו.
עמלות
הבורסה גובה עמלות מחבריה על כל פעולה המתבצעת בה, בסך של כמה אלפיות אחוז מערך הנכס ברצף ועשרות אגורות ליחידת אופציית מעו"ף.
אזרחים המעוניינים לסחור בבורסה, עושים זאת באמצעות חברי הבורסה (הבנקים ובתי ההשקעות שצוינו), אשר גובים מסוחרים עם מחזורים נמוכים עמלה גבוהה בהרבה על שירותיהם. הבנקים גובים, בתעריפון ברירת המחדל שלהם (0.6%-0.8%), עמלה הגבוהה פי 100–200 מעמלת הבורסה למשקיעים דרכם. ניתן בדרך כלל לקבל הנחה של עשרות אחוזים מהתעריפון הבנקאי בבקשה בלבד, גם ללא מחזורים משמעותיים (לכ-0.2%-0.3%). חברים שאינם בנקים, קרי בתי ההשקעות גובים מסוחרים בעלי היקף מחזורים נמוך עמלה נמוכה יותר (כ-0.1%), של כפי 20 בלבד.
סוחרים פרטיים ומוסדיים עם היקף מסחר משמעותי, מקבלים הנחות ניכרות גם בבנקים וגם בבתי השקעות, באופן שעבור הסוחרים הגדולים מתקרב לתעריפון הבורסה.
נוסף על זאת, גובים הבנקים הישראליים מגוון עמלות שונות הקשורות לפעולות מול הבורסה, כגון דמי הפצה לקרנות נאמנות ו"דמי משמרת" שהיא עמלה ארכאית אשר מעטים מבתי ההשקעות ממשיכים לגבות. היא עומדת על 0.1-0.2 אחוזים שנתיים ומקורה בימים עברו, בהם היו ניירות הערך ניירות ממש, ונשמרו בכספת עבור לקוחות הבנק. בעולם דיגיטלי, ההצדקה לעמלה זו ברורה פחות, מרבית חברי הבורסה שאינם בנקים אינם גובים אותה מלקוחותיהם ואף הבנקים נוטים לוותר עליה עבור חלק מלקוחותיהם. הבורסה מפרסמת באתר האינטרנט שלה טבלת השוואת עמלות, המאפשרת השוואת מחירים בין עמלות המסחר השונות.
היסטוריה
הבורסה לניירות ערך בתל אביב נוסדה בשנת 1953. עוד קודם לכן, החל בשנת 1935, התקיים מסחר בניירות ערך בארץ ישראל ולאחר מכן, במדינת ישראל, בבנק אנגלו-פלשתינה (לימים, בנק לאומי) המנדטורי. המסחר התנהל בבנק, במשרדו של מר מרדכי פנחס חסון – בנקאי ישראלי, ממקימי לשכת החליפין לניירות ערך ומנכ"ל בבנק לאומי. במשרד ששימש כבורסה. המסחר היומי במסגרת "לשכת החליפין לניירות ערך" ארך שעה בלבד. בין הוגי הרעיון היו בנקאים עולי גרמניה כמקס קולנשר, אחיו ליאו וזיגפריד זאלהיימר שגם נתמנה להיות יו"ר מנהלי הבורסה.
החברות הנסחרות בבורסה
בשנות ה-60 של המאה ה-20 היה היקף הפעילות של הבורסה מצומצם ונסחרו בו, בשנת 1965, 80 חברות בלבד. נכון לפברואר 2022, נסחרות בבורסת תל אביב 545 חברות בשווי שוק כולל של 837 מיליארדי שקלים.
ירידת מחזורי המסחר (2007–2012)
קיימים מספר גורמים אשר הביאו לירידת מחזורי המסחר בבורסה בתל אביב ממחזור השיא בשנת 2007 ועד השפל הרב-שנתי בשנת 2012. הגופים המקצועיים (הבורסה עצמה, רשות ניירות ערך, משקיעים מוסדיים) חלוקים ביניהם באשר לסיבות המרכזיות לירידה זו ולדרכי הטיפול המועדפות בה. מספר התפתחויות בשוקי ההון בישראל ומחוצה לה, תרמו להגעה למצב זה:
על רקע גורמים אלו, מחזורי המסחר קטנו משמעותית החל מסוף 2007. מחזור המסחר בניירות והמירים ירד משיא של 593.2 מיליארד ש"ח ב-2007 ל-265.1 מיליארד ש"ח ב-2012 ומחזור המסחר באופציות על מדד תל אביב 25 ירד מ-94,280 אלפי אופציות ב-2007 ל-57,397 אלפי אופציות ב-2012. מספר החברות הרשומות למסחר גם הוא קטן משמעותית משיא של 657 חברות בשנת 2008 ל-533 חברות בינואר 2013. עם זאת, המסחר באיגרות חוב ומק"מ עלה בתקופה זאת.
בחודש נובמבר 2014 פרסמה רשות ניירות ערך הצעה לשינוי מבנה הבורסה, לרבות הפיכתה לחברה למטרות רווח, מתוך מטרה לשפר את שקיפות פעולתה, את יעילותה, את הסחירות ואת שיתופי הפעולה עם בורסות אחרות בעולם.
תוכנית האנליזה (2016-)
הבורסה השיקה בשנת 2016 תוכנית אנליזה לחברות הטכנולוגיה והביומד. החברה המסוקרת מממנת את האנליזה, בתשלום שעובר דרך הבורסה. התוכנית מספקת לחברה המסוקרת ניתוח פיננסי שמונה פעמים במשך שנתיים כולל קביעת מחיר יעד. התוכנית מאפשרת לחברה המסוקרת לתקן את האנליזה לפני הפרסום. הבורסה לניירות ערך, יחד עם פרוסט אנד סאליבן שמשתתפת בתוכנית כאנליסטית, בחנו את ההשפעה של התוכנית על מחזורי מסחר ועל תשואות המנייה, ומצאו שהתוכנית הגבירה את הסחירות בשנים 2017 עד 2020 לחברות המשתתפות בתוכנית, ביחס לאלו שלא השתתפו בתוכנית. שתי חברות שהשתתפו בתוכנית, אלקטריאון ואיתמר מדיקל, הגיעו למחיר היעד שקבעה להן פרוסט אנד סאליבן. טיראן רוטמן, מנכ"ל פרוסט אנד סאליבן ישראל אשר חתום על מרבית האנליזות, פרסם מחקר אודות התועלת שבתוכנית האנליזה בכתב העת "European Scientific Journal", שהוא כתב עת טורף.
חוקרים ומנהלי נכסים מזהים ניגוד עניינים מובנה בסיקור שממומן על ידי החברה המסוקרת. האנליזות של פרוסט אנד סאליבן בתוכנית קובעות מחיר יעד עם פרמיות גבוהות מאוד ממחיר השוק, וכמעט כל תשואות המניות של החברות המסוקרות בתקופת הסיקור שליליות בעשרות אחוזים.
עליית מחזורי המסחר משנת 2020
מחזור המסחר היומי הממוצע בשוק המניות בשנת 2020 הסתכם בכ-1.9 מיליארד שקל ביום, גבוה בכ-35% מהמחזור הממוצע בשנים 2015–2019 (שהסתכם בכ-1.4 מיליארד שקל ביום). לעלייה במחזורי המסחר תרמה מגפת הקורונה העולמית, שהתפשטה בישראל החל בפברואר 2020, והביאה לעלייה חדה בתנודתיות במסחר בשווקים, וליציאה ממשבר הקורונה וחזרת המשק לצמיחה חיובית חדה בשיעור של כ-8.2% מהתמ"ג בשנת 2021 לאחר התכווצות הפעילות במשק בכ-2.2% בשנת 2020. העלייה במחזורי המסחר התגברה ברבעון הראשון של 2022 בהשפעת גורמים רבים, בראשם: ציפיות להעלאת הריבית במשק על מנת לבלום את המשך התגברות האנפלציה זאת בדומה לבנקים מרכזיים בעולם, ופלישת רוסיה לאוקראינה ב-24 בפברואר 2022 – לחימה שעשויה להביא להתגברות האינפלציה לצד האטה בצמיחה העולמית. מחזור המסחר היומי שהסתכם בכ-2.6 מיליארד שקל ברבעון הראשון של 2022 היה גבוה בכ-38% מהמחזור בשנים 2021-2020 וגבוה בכ-3% ממחזור השיא שנרשם בשנת 2007.
צמיחה במספר חשבונות הריטייל אצל כל חברי הבורסה המקומיים בשנת 2020
הריטייל הישראלי הסתער במהלך שנת 2020 על שוק ההון הישראלי ופתח חשבונות חדשים בקצב גבוה משמעותית לעומת 2019, בקרב כל חברי הבורסה. כ-141,000 חשבונות חדשים נפתחו על ידי הציבור הרחב במהלך שנת 2020, לעומת כ-98,000 חשבונות חדשים בשנת 2019, צמיחה של כ-44%. חברי הבורסה שאינם בנקים בלטו בקצב רכישת הלקוחות החדשים, עם קפיצה של כ-170% לעומת שנת 2019. בקרב הבנקים הייתה עלייה של כ-36% בשנת 2020 לעומת התקופה המקבילה אשתקד. גם בשנת 2021 מספר החשבונות גדל ועמד על כ-140,000.
רפורמת המדדים
בתחילת 2017 ערכה הבורסה רפורמה מקיפה במדדי הניירות הערך הנסחרים בה והקמת מדדים חדשים. בין השינויים העיקריים ברפורמה, הורחב מספר המניות הנכללות בכל מדד והופחתה תקרת המשקל של מניה במדד. למשל, מדד תל אביב 25, שנחשב למדד הדגל של הבורסה הורחב מ-25 מניות ל-35 מניות, ושמו שונה בהתאם למדד תל אביב 35. המשקל המקסימלי למניה במדד הופחת מ-10% ל-7%. מטרת הרפורמה היא בין היתר הקטנת הריכוזיות במדדים. היות שלמעלה מ-70% ממשקל המדד נבע מכעשר מניות בלבד, כשאחת מהן שינתה ערכה בחדות המדד הגיב בחריפות ולכן נחשב ריכוזי מדי.
במסגרת הרפורמה נוצרו מדדים חדשים במטרה להעלות עניין משקיעים בבורסה ולהגדיל את הפעילות בה. המדדים החדשים הם ת"א-BlueChip15Price, ת"א-SME150 ות"א-רימון.
בשנת 2021 הושקו מדדים חדשים נוספים כמו מדד הקלינטק, מדד רשתות שיווק, מדד ת"א-125 נק' ו-4 מדדי אג"ח חדשים.
ראשי הבורסה
מנכ"לים:
יושבי ראש:
מדדי מניות ענפיים
נוסף על אלה, קיימים מדדים נוספים לפי שווי שוק, מדדים ענפיים נוספים ומדדי אג"ח ממשלתי.
משכן הבורסה
בשנת 1960 עברה הבורסה למשכן עצמאי, ב"פסאז'" ברחוב אלנבי 113 בתל אביב. בפברואר 1983 עברה הבורסה למשכנה ברחוב אחד העם 54, תל אביב. בשנת 2001 נחנך בבניין הבורסה מרכז המבקרים הממוקם באולמות המסחר ההיסטוריים. במרכז התקיימו ביקורים לימודיים, כנסים ואירועים בנושא שוק ההון.
עלות הבניין חרגה מאוד מהעלות הצפויה המקורית, ועלותו הכוללת הגיעה ל-350 מיליון ש"ח, במקום 160 מיליון ש"ח הצפויים. חריגה זו, בשילוב עם ירידת מחזורי המסחר בתקופת השלמת הבנייה, הביאו את חברת הבורסה לגירעונות עמוקים של עשרות מיליוני ש"ח. עלות האחזקה השנתית גם היא גבוהה בהרבה מהצפוי, כ-28 מיליון ש"ח לשנה. מנכ"ל הבורסה, יוסי ביינארט, אשר נכנס לתפקיד שבועות ספורים לפני המעבר לבניין החדש, הזמין שתי הערכות בלתי תלויות לכדאיות המעבר לבניין החדש. שתיהן הגיעו למסקנה שערכו הממשי גבוה בהרבה מערכו בספרים. והוחלט לאחר סקירת החלופות כי החלופה הטובה ביותר היא מעבר לבניין החדש ומכירת הבניין הקודם, ברחוב אחד העם, ואכן הבניין נמכר לחברת הראל ביטוח.
הבורסה סיכמה את שנת 2021 עם רווח של כ-45.5 מיליון ש"ח אשר מהווה גידול של כ-23% ברווח הנקי לעומת שנת 2020. ההכנסות בשנת 2021 הסתכמו לסך של כ-323.7 מיליון ש"ח גבוהות בשיעור של כ-6% לעומת ההכנסות בשנת 2020, ה-EBITDA המתואם (הרווח מפעילות שוטפת לפני פחת, תשלומים מבוססי מניות והוצאות חד פעמיות) בשנת 2021 הסתכם לסך של כ-103.0 מיליון ש"ח, גידול בשיעור של כ-8% לעומת שנת 2020.
מיצבים
במסגרת חגיגות 70 שנה לפעילות הבורסאית ערכה הבורסה שני מיצבים של פיסול שבלוני בשדרות רוטשילד בתל אביב, בסמוך לבניין הבורסה:
צ'ארלס מורטרם שטרנברג
צ'ארלס מורטרם שטרנברג (באנגלית: Charles Mortram Sternberg, 1885–1981) היה פלאונטולוג וצייד מאובנים אמריקאי-קנדי יהודי, בנו של צייד המאובנים הנודע צ'ארלס הזליוס שטרנברג. בין המאובנים שאסף ותיאר נמנים פכיריינוזאורוס, ברכילופוזאורוס, פארקוזאור ואדמונטוניה. נכתב עליו ש"אין מחקר שמפורסם על דינוזאורים קנדים שאין בו ציטוט מדעי של אחד ממאמריו של שטרנברג".