cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטיב זאק
קריירת משחק
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA ב-2015, שיחק זאק במדי פילדלפיה 76 בליגת הקיץ אך לא הצליח להשיג חוזה ב-NBA. זאק החל את הקריירה המקצוענית שלו בליגה הלטבית בקבוצת לייפייאס לאובאס בעונת 2015/16. עונה לאחר מכן שיחק אקדמיק סופיה, זכה עמה באליפות הליגה הבולגרית והשתתף עמה ביורופקאפ. בעונת 2017/18 שיחק זאק בטרפל סופוט בליגה הפולנית. ב-2018 שב זאק ללטביה והצטרף לקבוצת VEF ריגה. הוא זכה עמה באליפות הליגה הלטבית, נבחר לסנטר העונה וכן השתתף עמה בליגת ה-VTB. בעונת 2019/20 שיחק זאק בהפועל באר שבע והיה מלך הריבאונדים של ליגת העל. בעונת 2020/21 שיחק בפטקים ספור בליגה הטורקית. זאק החל את עונת 2021/22 בקבוצה הספרדית סן פבלו בורגוס, זוכת ליגת האלופות בשנתיים הקודמות. לאחר שהקבוצה החלה את העונה בצורה מאכזבת, המאמן ז'אן טבק פוטר וזאק שוחרר מהקבוצה ביחד עם שחקנים נוספים. בנובמבר 2021 הצטרף להפועל חולון ובסיום עונת 2021/22 זכה עם חולון באליפות המדינה. ב-2022 הצטרף זאק לקבוצת אקיטה בליגה היפנית.
קישורים חיצוניים
דף השחקן באתר מנהלת הליגה
הבונים דרור
היסטוריה
תנועת הבונים הייתה מזוהה עם תנועת "איחוד התנועות והקיבוצים" ואילו דרור עם "הקיבוץ המאוחד". בשנת 1982, לאחר מיזוגן של שתי התנועות הקיבוציות לתנועה הקיבוצית המאוחדת אוחדו גם דרור והבונים לתנועה אחת היא "הבונים דרור".
תנועת הבונים דרור כיום
תנועת הבונים דרור פועלת כיום ב-14 מדינות המתפרשות על כל שש היבשות ברחבי העולם. בכל מדינה ישנה מזכירות ארצית אותה מובילים בוגרות ובוגרי התנועה, והם אחראים על הקינים (מוקדי הפעילות), הסמינרים, מחנות קיץ, החניכים והבוגרים של התנועה בארצם. כל מדינה שומרת על הייחודיות שלה יחד עם חיבור אידאולוגי לערכי התנועה העולמית, השתתפות בוועידות עולמיות דיון והחלטה לגבי כלל התנועה העולמית.
בישראל נמצאת מזכירות הבונים דרור עולמי אשר אחראית על הקשר בין מדינות התנועה השונות, והקשר בינן לבין התנועה הקיבוצית והכשרה ושליחת שליחי הבונים דרור, יחד עם הסוכנות היהודית, לרחבי העולם. בנוסף, הבונים דרור עולמי מובילים ומוציאים לפועל של תוכנית שנתית לבוגרי תיכון (GAP YEAR) בישראל ומפעילה את אולפני התנועה הקיבוצית.
אידאולוגיה
כל סניף של תנועת הבונים דרור ברחבי העולם פועל כתנועה עצמאית מבחינת פעילותו והגדרת עקרונותיו. עם זאת, ישנם עקרונות אידאולוגיים משותפים לתנועה ברחבי העולם:
פונקציית זטא
בתורת המספרים ובתחומים אחרים במתמטיקה, פונקציית זטא הוא שם לכמה פונקציות החולקות מספר תכונות משותפות עם הדוגמה הראשונה והחשובה ביותר לפונקציה כזו - פונקציית זטא של רימן. המושג אינו מוגדר באופן מדויק, והוא מתייחס בדרך כלל לפונקציות מרוכבות המקיימות את ארבע התכונות הבאות:
בין הסוגים החשובים ביותר של פונקציות זטא אפשר למצוא את פונקציות L של דיריכלה, פונקציות זטא של דדקינד, פונקציות L כלליות יותר, שפותחו על ידי ארטין ווייל, ורבות אחרות.
נחל נקרות
נחל נקרות הוא נחל אכזב באזור מכתש רמון הנשפך אל נחל הערבה. הנחל נקרא בערבית ואדי אלג'ריר ("הנחל הגורר"). הוא נקרא כך בשל הגומחות הרבות שנחצבו על ידי השיטפונות בדפנות הקניון.
מצד נקרות
מצד נקרות הוא מבנה נבטי ומצד רומי ששימש כעמדת שמירה ושוכן על גדת נחל נקרות. העמדה הוקמה על ידי הנבטים כדי להגן על דרך הבשמים. לאחר השתלטות האימפריה הרומית על דרכי המסחר הנבטיות, המקום נעזב. בתקופה הרומית הקדומה, המצד שימש כתחנות שיירות נבטית, בתקופה הרומית המאוחרת שימש כמצד רומי ונקודת שמירה. סמוך למושב עין יהב, במרחק כקילומטר אחד ממזרח לכביש הערבה, נבנה לרוחב הנחל סכר עפר. הסכר נועד להשהות באפיקו את מי השיטפונות, כדי שיחלחלו אל אפיק מי התהום. בצד הדרומי של הנחל נמצאת מערה קטנה הנקראת "מערת נקרות" שגובהה מטר וחצי עם חול ים בתוכה. כתוצאה מהתחתרות מי השיטפונות בבסיס המצוק, נוצרה המערה. המערה צרה וארוכה.
מסלול הנחל
הנחל מתחיל בקרבת שפתו הדרומית- מזרחית של מכתש רמון כ-2.5 ק"מ צפונית- מערבית לפסגת הר עודד. הנחל זורם בקער בין קמר רמון וקמר עריף. ערוץ הנחל רחב ומדרונותיו מתונים וכלי רכב יכולים לעבור בו עד למקום שבו נחל נקרות חוצה את כביש מצפה רמון-אילת. נחל נקרות עובר בקער עד נקודת חיבורו עם נחל רמון. בהמשך הוא חוצה את כביש מצפה רמון-אילת ומתלכד עם נחל רמון. בהמשך נחל נקרות זורם דרומה, מזרחה ולבסוף צפונה. הנחל חוצה את קו השבר של רמון וחוצה את כביש הערבה, נמשך כ-4 ק"מ עד התלכדותו עם נחל הערבה.
ממצאי חפירות
בין השנים 1981-1982 רודולף כהן ערך חפירות ארכאולוגיות באתר. במסגרת החפירות נגלו על רצפת החדרים של המבנה הנבטי כלים קרמיים הכוללים קערות מצוירות, נרות וסירי בישול האופייניים למאה הראשונה לספירה. באותן חפירות נמצאו מטבעות נבטים של הקיסר אלגבאלוס.
בעלי חיים
מדי פעם נצפים בנחל עדרי יעלים וערודים.
צמחייה
בנחל יש כמה עצי שיזף, ויש צמחייה מדברית אופיינית ודקלים קטנים.
אטרוריה (בריטניה)
אטרוריה (אנגלית: Etruria) הוא כיום פרוור של העיר סטוק און טרנט (סטוק שעל נהר הטרנט), במחוז סטפורדשייר באנגליה.
היסטוריה
אטרוריה הייתה המרכז העיקרי והסופי של חברת הקדרות והחרסינה וג'ווד. ב-1769 העביר ג'וזאיה וג'ווד את מרכז הייצור מברסלם לאטרוריה. המקום נקרא על שם המחוז האיטלקי ההיסטורי אטרוריה, שבו התגוררו האטרוסקים הידועים ביצירות האמנות שלה. אזור הייצור והמגורים כיסה 1400 דונם (או 360 אקר) ליד תעלת טרנט-מרזי. במקום, לצד האחוזה של וג'ווד (אטרוריה הול) היו גם בתי המלאכה של אטרוריה שהמשיכו לפעול כחלק מוודג'ווד עד 1950. כיום נמצא מפעל וג'ווד בברלסטון, כ-10 ק"מ דרומית לאתר אטרוריה המקורי.
בין תושבי אטרוריה הול היה גם חלוץ ענף הצילום, תומאס וג'ווד, ובאחוזה הוא פיתח רבות מן ההמצאות שלו.
לאחר שחברת וג'ווד עברה מאטרוריה, המקום הוזנח והתדרדר. בשנות ה-80 הפך האזור למוקד "פסטיבל הגנים של סטוק און טרנט" (Stoke-on-Trent Garden Festival) וכיום הוא מפותח. במקום גם מספר בתי דפוס לעיתונות המקומית של סטוק און טרנט. בנוסף, הוקם באטרוריה "המוזיאון התעשייתי של אטרוריה" (Etruria Industrial Museum), המוקדש לתקופת המהפכה התעשייתית, למוזיאון הוענק מעמד של מונומנט רשום.
גביע הקונפדרציות 2005
גביע הקונפדרציות 2005 היה טורניר גביע הקונפדרציות השביעי. הטורניר נערך בגרמניה מ-15 ביוני עד 29 ביוני, כטורניר מקדים למונדיאל 2006. זוהי המהדורה השביעית של הטורניר המפגיש את אלופות 6 היבשות, אלופת העולם ומארחת המונדיאל. בסיום הטורניר הוכרזה נבחרת ברזיל, אלופת מונדיאל 2002, כזוכה לאחר שניצחה בגמר את נבחרת ארגנטינה בתוצאה 4-1.
קבוצות משתתפות
1: נבחרת ארגנטינה השתתפה בטורניר מכיוון שנבחרת ברזיל זכתה גם בקופה אמריקה 2004 וגם במונדיאל 2002, שני טורנירים המקנים לזוכיהם כרטיס לגביע הקונפדרציות
פרסים
בטקס סיום הטורניר הוענקו פרסים אישיים: "כדור הזהב" לשחקן המצטיין בטורניר, "נעל הזהב" למלך השערים ופרס על משחק הוגן.
סולטנות דלהי
סולטנות דלהי הוא השם שניתן במחקר לחמש שושלות ששלטו בדלהי בין השנים 1206 ל-1526, ואפשרו את התפשטות האסלאם בהודו ומיזוגו בתרבות ההודית. הסולטנות שלטה בעיר דלהי לאחר הע'ורים, החל בשושלת הע'למאן (1206-1290), שושלת ח'לג'י (1290-1320), שושלת טע'לק (1320-1414), שושלת סיד (1414–1451) ושושלת לודי (1451-1526). חשיבותן של שושלות אלו הייתה בהטמעת האסלאם בהודו והעמקת השפעתו בתת-היבשת, פיתוח התרבות ההודית האסלאמית וההשפעה הפרסית והעמידה מול המונגולים, עד הקמת השושלת המוגולית (שמוצאה במונגולים) בהודו.
תולדות החדירה האסלאמית להודו
החדירה האסלאמית להודו הייתה תהליך היסטורי ארוך, שהעסיק כוחות רבים בח'ליפות האומיית והעבאסית אחריה, כוחות שהיו לאו דווקא פחותים מאלו שפעלו בחזית המערבית מול הנוצרים באימפריה הביזנטית ובצרפת, גם אם הרבה פחות מפורסמים במעשיהם בשל התמקדותה של הספרות המחקרית המערבית במשך שנים רבות. כבר בימי האומיים החלו הכיבושים באזור עמק האינדוס, שנקרא אז הינד. החלקים שנכבשו על ידי כוחות האסלאם נקראו סינד. בתקופה העבאסית העמיקו כיבושים אלו בהתמדה, אך באטיות. זאת בשל התנגדותן העזה של המלכויות ההינדיות.
עיקר החדירה האסלאמית להודו באה בתקופה הע'זנית. אמירי ע'זנה, שושלת ע'למאן תורכמנית שהושפעה מהתרבות הפרסית, שלא היה לה מוצא להתפשטות ולגריפת לגיטימציה שלטונית מלבד ג'האד נגד ההינדים הכופרים.
לאחר נפילת השושלת העז'נוית, עלתה לבימת ההיסטוריה השושלת של משפחת שנסבני מע'ור. מוצאה של השושלת בחבל ארץ הררי שהצטיין בדורות בגידול כלבי ציד, אשר נותר פרסי-זורואסטרי בזהותו ולא נכבש או אוסלם בשל קשיי הגישה אליו בגין תנאי השטח הקשים (בדומה למחוזות אחרים בפרס, בהם דילם, אלמות וכך הלאה) עד שאוסלם מכוחה של ההשפעה הע'זנוית והפך לחלק ממחוזותיה. מפלת הע'זנוים יצרה מעין ריק פוליטי שלתוכו נשאבה הממלכה ומשפחת שנסבני ששלטה בה. הם התפשטו לתוך השטחים הע'זנוים שלא נכבשו על ידי הסלג'וקים וכן התפשטו לתוך הודו, ובתוך כך לחבלי הפנג'ב ולעיר דלהי. כה גדולה הייתה האימפריה הע'ורית ביחס לגודל האוכלוסייה השלטת בה, שהשלטון בה חולק בין שני בני המשפחה השלטת, בין מזרח ומערב, ובמהרה עלתה קרנו של שליט ע'ור המזרחי.
עם ירידת קרנה של השושלת הע'ורית במזרח, השתלט על שטחיה עבדו הצבאי ושומרו של הסולטאן הע'ורי, שנטל את התואר קטב אל-דין איבכ. הוא היה הסולטאן הראשון של דלהי, ומקימה של "שושלת העבדים" המפורסמת ששלטה בסולטנות במשך 84 שנים, ושכמוה קמה במצרים בקירוב לתקופה ההיא.
תולדות תופעת העבדות הצבאית (הע'למאן)
בתוך קבוצת הע'למאן השתרר במהרה היסוד האתני התורכמני. זאת בשל הראיה הטיפוסית לעת העתיקה ולימי הביניים, ששייכה תכונות כלשהן לעמים שונים, לפיה נחשבו הטורקמנים אנשי הערבות של אסיה התיכונה ללוחמים מעולים ובעיקר לרוכבים וקשתים מצוינים. הם עברו תהליך של אסלום ושערוב, כנראה למפרע בלבד, וכן תהליך אימון צבאי מדורג שכלל אימון בתחילה בחימוש דמה מעץ ואימוני רכיבה על צלמי סוסים מעץ, ולאחר מכן שלטו בחרב ובקשת וברכיבה על סוס.
עם זאת, במהרה החלה הקבוצה הזו לנצל את יתרונה והחלו חיכוכים בינה לבין האוכלוסייה האזרחית וחמור מכך - בינה לבין השליט. הע'למאן ניצלו את קרבתם לשליט על מנת לכפות עליו בכוח החרב הלכה למעשה את ריבונותם וכך ניהלו בפועל את הח'ליפות מאחורי הקלעים ואף חיסלו ח'ליפים שניסו להתנגד להם והעמידו במקומם את היורשים שהיו נכונים בעיניהם.
תופעה זו חזרה על עצמה גם בשושלות אמירים מקומיות, שביקשו לאמץ את מודל העל של הח'ליף, בהם הסאמאנים והע'זנוים, כאשר אלו האחרונים היו למעשה הע'למאן של הראשונים, שהפכו לכוח פוליטי עצמאי. מקרה דומה חל עם הסולטנות של דלהי, כאשר הע'לאם קטב אל-דין התנתק הלכה למעשה מההשפעה של אדונו הנומינלי, הסולטאן הע'ורי, והכריז על עצמו סולטאן של דלהי במטבעותיו ובכריזה שבתפילת יום השישי במסגדי עירו. בדלהי אף הוקמה אליטה של ע'למאן שעלו לגדולה והפכו לאנשי אצולה והקימו מועצה של שלושים איש ששלטה מאחורי הקלעים והעלתה והורידה סולטאנים. שושלות של ע'למאן התקיימו גם בסולטנות של דלהי וגם בסולטנות קהיר המקבילה והיו בעלות מבנה שלטוני מובנה של תככנות פוליטית וחוסר יציבות שהובילו לחלופה מהירה של שליטים, שרובם עלו וירדו בחרב מכס השלטון.
השושלות בסולטנות
שושלת הע'למאן הוקמה על ידי קטב אל-דין איבכ, שהיה עבד של מחמד ע'ורי. קטב אל-דין שלט בדלהי בצד חצר שהורכבה ממועצה של ע'למאן. אחרי מותו של קטב אל-דין, עלה לשלטון ע'לאם אחר בשם אראמשאה שהופל על ידי מועצת הארבעים (צ'יהלע'ני), ואחריו בא שליט חזק בשם אלתותמש. אחרי מות אלתותמש ב-1239, ואחריו שלטו לאורך תקופות קצרות צאצאיו, לרבות בתו רדיה סלטאנה. לאחר מותו של נצר אל-דין מחמוד, אחד מבניו, עבר השלטון לחתנו, בלבן. לאחר מכן משל נכדו של בלבן, מעז אל-דין כאיקבאד, שהיה שליט רופס שלקה לאחר ארבע שנים בשבץ מוחי. השלטון עבר לבנו בן השלוש וממנו לשר הצבא ג'לאל אל-דין ח'לג'י.
השושלת הח'לג'ית קמה עם הכרזתו של עוצר השלטון ג'לאל אל-דין ח'לג'י כסולטאן ב-1290. שלטונו עמד בסימן של חילופי גברי בצמרת השלטון על מנת למנות את נאמניו ובדיכוי מרידות ומאבק במונגולים. גל'אל אל-דין נרצח על ידי אחיינו עלאא אל-דין אלח'לג'י שעלה לשלטון ב-1296 ונחשב לשליט החזק ביותר בתולדות הסולטנות. הוא שלט עד 1316, ונורש על ידי שהאב אל-דין ואחר כך על ידי קטב אל-דין מבארכ, שעלה לשלטון בגיל 18 והיה שליט מושחת מידות בעיני נתיניו. הוא נרצח על ידי עבד צבאי הינדי בשם ח'סראו ח'אן, ב-1230.
ח'סראו ח'אן עלה לשלטון, אך זלזולו באסלאם חרה בעיני אנשי החצר והביאם לקרוא לע'יאת' אל-דין טע'לק, שליט מולטאן. הוא כבש את דלהי והרג את ח'סראו ב-1320. אחריו שלט בנו, מחמד בן טע'לק, אשר כשל במסעותיו הצבאיים וחווה מרד של מקצת משרי הצבא שלו. אחיינו, פירוז שאה, ששלט אחריו, הצליח להאט את תהליכים אלו. אחריו בא הסולטאן עי'את' אל-דין אך הוא נפל בריב ירושה עם אבו בכר ח'אן שירש אותו כעבור שנה בלבד, ב-1389, ונפל כעבור ארבע שנים מידי אחיו שמת באותה שנה. גם יורשו, סיקנדיר שאה, נפטר תוך חודש. בשלב זה נחלשה הסולטנות עד כדי פיצול חלקה המזרחי בפירוזאבאד, שם שלט הסולטאן נאצר אל-דין נצרת שאה טע'לק.
אך שני חלקי הסולטנות גם יחד לא היו לפליטה בפני פלישתו של טימור לנג שהחריב את דלהי. הוא מינהה את שליט מולטן, ח'צ'ר ח'אן, מקים שושלת אל-סיד שהתיימרה להיות מצאצאי הנביא מוחמד. הוא לא נטל את השם סולטאן ונשאר נאמן לטימור, אך בנו מבארכ ח'אן נטל את תואר המלכות מעז אל-דין, ואחריו שלט מוחמד שאה, שנטל את התואר סולטאן בגלוי. ב-1451, ויתר השליט האחרון, עלאא אל-דין, על השלטון לבהלול ח'אן לודי.
בהלול ח'אן ייסד את השושלת הלודית, ב-19 באפריל 1486. הוא הרחיב את תחום הסולטנות, וב-1486 עבר השלטון לבנו השני, סיקנדיר שאה, שעודד את המסחר ואת האמנות ההודית. אחריו בא אבראהים לודי, שהיה מצביא מוכשר שניסה לעמוד בפני כוחם העולה של המוגולים, אך נפל בקרב פאניפת ב-21 באפריל 1526, ועמו נפלה השושלת הלודית ותמה הסולטנות של דלהי ועלתה הסולטנות המוגולית.
שושלת הע'לאם
הקמתה של שושלת הע'לאם שהיא השושלת הממלוכית של דלהי ב-1206 על ידי קוטוב אוד-דין אייבק, הייתה תהליך כמו טבעי שבא לאחר מפלת הסולטנות הע'ורית. לאחר שהע'ורים העמיקו את כיבושי האסלאם בהודו ואת ההתיישבות האסלאמית בעריה, ואף הקימו בירת חורף מזרחית בלאהור, מת הסולטאן הגדול שאאב אל-דין ע'ורי מהרעלה ושטחיו נכבשו במהירות על ידי שליט ח'ווארזם שמצפון. שטחי האימפריה התפצלו לשלטונות מקומיים, בהם סולטנות מולטאן (הוקמה על ידי קבאצ'ה ב-1210), סולטנות בנגל שהוקמה על ידי אח'תיאר אל-דין ח'לג'י, מייסד השושלת הח'לג'ית, ב-1203, וקוטוב אוד-דין אייבק הקים את סולטנות דלהי ב-1206. כדי לייצר לעצמו לגיטימציה, פעל קטב אל-דין לטובת נתיניו וכן הקים מבנים מפוארים בעיר דלהי, במתחם שנקרא לימים על שמו, מתחם קוטוב. שם נבנה המסגד הגדול כואת אלאסלאם, וכן הצריח (מנהארט) הגדול של קטב אל-דין, שבנייתו נסתיימה רק לאחר מותו של קטב אל-דין בלא עת (1210) בתאונה במשחק פולו שהתפשט בסולטנות עם כיבוש הודו וממנה לשאר העולם האסלאמי.
עם מותו של קטב אל-דין עלה לכס שליט בשם אראם שאה. חדלון האישים של השליט הזה אפשר לאצולת הע'למאן לבצר בידה את הכוח הפוליטי ולהקים מועצה של ארבעים איש שנקראה צ'יהלע'אני, והם קראו תחתיו לשליט בדאיון, שמס אל-דין אלתותמש, חתנו של איבך, שהביס את אראם-שאה בג'וד ב-1211. הוא היה השליט הגדול בתולדות השושלת, וניצח את שליטי מולטאן וע'זנה והפך את הסולטנות של דלהי לאימפריה הודית. הוא ייסד קשרים עם הח'ליפה העבאסי על ידי משלוח תשורות מכיבושיו וממלכתו נותרה בלא פגע גם בימי הפלישה המונגולית לח'ווארזם ופלישתם להודו אחרי קרב האינדוס נגד ג'לאל אל-דין מנג'בארני מח'וארזם ב-1221.
אלתותמש העביר את בירתו מבדאיון ולהור (שהייתה בירת החורף של איבך) לדלהי, והנהיג בה שורת רפורמות, בהן הנחלת שיטת האקטאדרי, שהפכה למקובלת בכלל העולם המוסלמי, ובמסגרתה הוחכרה לשרי הצבא החזקה על נחלאות שלמות, ערים ומחוזות בתמורה לנאמנותם, באופן שיש בו דמיון לפאודליזם האירופי. הוא הנהיג פיחות ושימוש במטבע הג'טאל.
אחרי מות אלתותמש ב-1 במאי 1236, החלו מאבקי ירושה בין בניו שאפשרו לצ'יהלע'אני להשתלט שוב על ענייני הסולטנות. בנו של אלתותמש, רוכן אל-דין פירוז, היה שליט חלש שנוהל למעשה על ידי אמו, שאה תורכן, ושניהם הופלו על ידי מועצת הארבעים לאחר שישה חודשים בשלטון בלבד. מתוך הריק השלטוני הזה עלתה בתו של אלתותמש, רצ'יה סלטאנה, כשליטה האישה הראשונה בתולדות הסולטנות והעולם האסלאמי ככלל. היא הצליחה לקיים שלטון יציב ומשגשג עד שיחסיה עם עבד חבשי בשם יקות חרו בעיני המועצה והם קראו לשליט פנג'ב, מלך אלטוניה, שהביס את רצ'יה והפך אותה לאשתו וכך נעשה לסולטאן דלהי בפועל.
אך שניהם הובסו על ידי אחיה של רצ'יה, בן נוסף של אלתותמש, בשם מעז אל-דין בהרם, ב-14 באוקטובר 1240. אופיו הקשה של שליט זה וחוסר יכולתו לעמוד בפני המונגולים שצרו על להור, הביאו לרצח שלו על ידי הצבא ביוזמת ארבעים האצילים, והם העלו לשלטון את אחיינו, עלאא אל-דין מסעוד, שהיה כחומר ביד היוצר אצל הצ'יהלע'אני, ואף היה שתיין והולל. הוא הופל על ידי המועצה כעבור ארבע שנים ותחתיו שלט בן הזקונים של אלתותמש, נאצר אל-דין. הוא נהג פרישות ועסק בלמדנות ותפילה, וענייני השלטון נוהלו בפועל על ידי המצביא הגדול שלו, בלבן. לאחר מותו של נאצר אל-דין ב-1266 כשהוא חשוך בנים, עבר השלטון לבלבן, שהיה גם חתנו של נאצר אל-דין, כשהוא בן שישים תחת התואר ע'יאס אל-דין.
הוא היה שליט נבון וחזק שניהל שורת מערכות צבאיות נגד שליטים מקומיים שמרדו בו, הקים מערך של סוכנים שריגלו למענו אחרי האצולה ופירק למעשה את מועצת הארבעים הבוגדנית. אחרי מותו ב-1286, עבר השלטון לנכדו, קאיקאבאד מעיז אל-דין. גם הוא נהג פרישות ולא אחז במוסרות השלטון, והוכה לאחר ארבע שנים בשבץ ונרצח על ידי שר צבא שלו מהשושלת הח'לג'ית ששלטה בבנגל. בנו, כיומארש בן השלוש, היה יורשו הנומינלי ובמשך תקופה של ארבע שנים אף נטבעו מטבעות בשמו, אך לאחר מכן, נטל עוצר המלכות, שר הצבא ג'לאל אל-דין ח'לג'י, את השלטון והקים את השושלת הח'לג'ית.
השושלת הח'לג'ית
השושלת הח'לג'ית החלה עם עלייתו לשלטון של ג'לאל אל-דין ח'לג'י. הוא ביסס את כוחו ובתוך כך אף ניסה להקים בירה חדשה. מאידך, הוא ניסה להמשיך את המנגנון של השלטון הקודם ומינה מחדש את הוזיר של קודמו בשלטון והחזיר למקורביהם של בלבן וקאיקאבאד את הנחלאות שלהם. אך הוא לא הספיק לכונן את שלטונו בעירו החדשה שכן הוא מת לאחר שש שנים בשלטון במזימה מצד אחיינו, עלי, שנטל את השלטון ונקרא עלאא אל-דין.
עלאא אל-דין היה השליט החזק ביותר בתולדות הסולטנות של דלהי. הוא הרחיב את שטחיה בכיבושים בצפון ובדרום והביס את שארית ממלכות הרג'פוט החזקות, שחלקן התנתקו מהשלטון של סולטנות דלהי לאחר ימי אלתותמש או שלא נכבשו כלל. הוא גם הצליח לעמוד מול פלישות מונגוליות חוזרות ונשנות וביסס את כוחו כלפי פנים בשורה של רפורמות ובכללן הפנית תשומת הלב לצבא והג'האד מצד מצביאיו, והעסקת ההינדים שתחת שלטונו בפרנסה על ידי מיסוי כבד על החקלאות.
ב-1316 ירש את עלאא אל-דין בנו הצעיר, קטב אל-דין מבארכ, שנטל את השלטון על ידי כך שניקר את עיניו של אחיו הגדול. הוא ביטל את המיסים של אביו ושחרר עצורים רבים מבית המחבוש, אך נחשב לשליט אפרורי ונטול סמכות. הוא נרצח ב-1320 על ידי אחד מעבדי החצר של אביו, הינדי בשם ח'וסראו ח'אן, שהשתלט על הסולטנות והביא קץ לשושלת הח'לג'ית.
שושלת תע'לק
שלטונו של ח'וסראו ח'אן נמשך תקופה קצרה, והסתמן כשלטון של זלזול מופגן בכבוד האסלאם. הוא הורה לשריו לשבת על ספרי קוראן, ונהג בעריצות עד כדי כך ששרי הצבא הזמינו מבחוץ את השליט של דיפאלפור, טע'לק, מצביא גדול שכבר כבש שטחים רבים בתקופת מבארכ שאה. הוא הרג את ח'וסראו ח'אן והשתלט על הסולטנות והיה שליט חזק, אך נפטר כעבור חמש שנים מקדחת. בנו, מחמד, ירש אותו. הוא היה נבון והנהיג רפורמות במטבע והרבה להטביע דינרים של זהב, והגדיל את משקלם ל-202 גרמים של זהב, האמרה של ערך המטבע בלמעלה מ-15% מהמקובל לפניו. הוא גם נחשב לאדם משכיל במגוון אמנויות וכן לאיש אדוק, כפי שמסתבר גם מהכיתובים על מטבעותיו.
אחר כך שלט טע'לק ח'אן, שמשל רק חמישה חודשים בטרם דודו, אבו בכר, אילץ אותו לברוח מעירו ולהתבצר בסירמור. לאחר השתלטותו על דלהי, הוא מצא ותלה את ראשו של טע'לק ח'אן על חומות העיר. אבל אבו בכר עצמו הפסיד לאחיו, מחמד שאה, באוגוסט 1390, והלזה עלה לשלטון תחתיו ומשל עד 1394. אז ירש אותו בנו, שנטל את התואר המלכותי עלאא אל-דין סיקנדיר, על שם עלאא אל-דין ח'לג'י (שנטל בעצמו את השם סיקנדיר - על שם אלכסנדר הגדול), אך הוא מת ממחלה כעבור פחות מחודש. אחריו התפצלה הסולטנות לשניים, ושני חלקיה כאחד היו למשיסה בידי תימור הפיסח (תימור י-לנג) שכבש את דלהי ב-1398.
שושלת אל-סיד
שושלת אל-סיד עלתה לאחר חיסול השושלת הטע'לקית על ידי תימור. הם שאבו לגיטימציה תוך טענה לייחוס לנביא מחמד, ועל כן נקראו סיד. השושלת הוקמה על ידי ח'זר ח'אן שלא היה אלא מושל מטעם תימור במולטאן, לאחר שנכנע לכוחותיו של תימור והסתפח אליהם כשהגיעו לגבולו. הוא לא העז ליטול תואר של שליט עצמאי, וטבע את שמו של תימור ושל יורשו, שאה רוח', על מטבעותיו. הוא כבש את דלהי בשם תימור לאחר שהביס את דאולת ח'אן לודי (בן לשושלת הלודית שתירש את שושלתו) ב-1414. בנו מבארכ שאה היה נועז יותר ונטל את התואר מעיז אל-דין והכתיר עצמו כשאה (אך לא כסולטאן) של דלהי. על ערש דוי, הוא הוריש את שלטונו לבנו, מושל העיר בדאיון, עלאא אל-דין, והוא נכנע והעביר את השלטון בדלהי לבהלול ח'אן לודי, וחזר לשלוט בבדאיון.
שושלת לודי
שושלת לודי הייתה שושלת פאשטו (ממוצא אפגני) שלטה בפנג'ב והחל מה-5 באפריל 1451 שלטו בדלהי. בהלול ח'אן היה שליט חזק ונבון. הוא ביצר בידיו את הכוח הפוליטי ונפטר מיריבים פוליטיים פוטנציאלים מחד, ומאידך הסתייע במקורביו ששלטו בערים סמוכות. הוא הרחיב את שטח הסולטנות וכבש את ג'ואנפור והפיל למעשה את השושלת המקומית של סולטנות ג'ואנפור. ירש אותו ב-1486 בנו, סיקנדיר לודי. הוא הרחיב את תחום הסולטנות עוד יותר, וכבש מספר מלכויות הינדיות וכרת ברית עם סולטאן בנגאל. הוא החריב מקדשים רבים והקים מסגדים במקומם, והעמיק את ההשפעה הפרסית בסולטנות על ידי שימוש בפרסית כלשון רשמית. השליט השלישי והאחרון בשושלת ובסולטנות בכלל היה אבראהים לודי. הוא לא היה שליט חזק כאבותיו, ובימיו סבלה הסולטנות ממספר מרידות, במוואר ובמחוזות אחרים. אך הבעיה העיקרית שלו הייתה עלייתה של השושלת המוגולית, והמאבק הארוך שלו נגדה תם בקרב פאניפט ב-1526, אחד הקרבות הראשונים במזרח שנעשה בהם שימוש בנשק חם. בקרב זה נפלה הסולטנות של דלהי והוקמה האימפריה המוגולית על ידי באבור.
חשיבותה ההיסטורית של הסולטנות
חשיבותה ההיסטורית של סולטנות דלהי ושל האמירויות והסולטאנויות של המזרח הוזנחה ארוכות במחקר המערבי של המזרח התיכון, בשל התמקדות בנקודת החיכוך הטבעית של העולם המוסלמי עם אירופה באסיה התיכונה, באיטליה ובעיקר בספרד, גם אם בפועל מרכז הכובד של העולם האסלאמי נטה במשך רוב הזמן מזרחה לעולם הפרסי וממנו לחזית מול העולם התורכו-מונגולי של ערבות אסיה התיכונה והממלכות האסייתיות הוותיקות והחזקות של סין ושל הודו. גם תחילת העיסוק ה"מזרחני" בהודו הגיע עקב החיכוך בין הפורטוגזים לבין ממלכת המוגולים שקמה על חורבותיה של הסולטנות של דלהי, ואחר כך עם הסיפוח של הודו לאימפריה הבריטית, וכיום עיקר חשיבותה הוא כחלק מהנרטיב ההיסטורי של הודו ופקיסטן.
ייצוא התרבות הפרסית
אם להוציא מכלל הדיון את החדירות הראשונות של האסלאם לעמק האינדוס בימי האמיים ותחילת ימי העבאסים, הרי שעיקר מגעה של ה ודו עם האסלאם היה דרך כיבושים שהתבצעו על ידי האמירויות שקמו בפרס במאה השישית והלאה, עם ירידת כוחה של הח'ליפות העבאסית. לשלטונות המקומיים הללו לא הייתה דרך להרחיב את שטחם, לגרוף שלל ולהשיג לגיטימציה שלטונית מלבד התפשטות על ידי ג'יהאד או ע'זוה נגד כופרים. הממלכות הצפוניות, בהן ממלכת ח'וארזם והסאמאנים, פעלו בעיקר נגד הטורקמנים שבאו מן הערבות, ואילו שושלות דרומיות יותר כגון הע'זנוים והע'ורים הטילו את משקלן הצבאי נגד הודו המשגשגת.
"תחיה" תרבותית הודית
התרבות השלטונית הפרסית של סולטאני הודו התמזגה עם התרבות ההודית המקומית. בתוך כך הוגדר מאמיני ההינדואיזם כעם ספר ובני חסות (ד'ימה) ותחת ידם של חלק מן השליטים התקיים דו קיום בינם לבין המוסלמים. גם שליטים ששטמו את ההינדואיזם וקנו את עולמם בניהול ג'האד נגדו ובהתנהגות ביד קשה נגד נתיניהם ההינדים, לא קיימו מעולם דבר שניתן להגדירו כ"רצח עם" של הינדים ולא מיאנו להעסיק בארמונם ובצבאותיהם הינדים או מתאסלמים חדשים שהיו הינדים לשעבר. התרבות ההודית, על מאפייניה בשירה, באמנות ויזואלית ובאדריכלות, התמזגה בסגנון המוסלמי המזרחי והחלה כתיבה ערה, בעיקר בתחום השירה האפית, בכתב הודי שהיה מבוסס בצורתו הכתובה הרהוטה על הכתב הערבי.
העמידה הצבאית בפני האיום המונגולי
בשל תנאים שכללו בעיות עבירות ומזג אוויר קשה, הייתה הודו, לצד צפון אפריקה, מעוז אחרון של התנגדות אסלאמית לכיבוש המונגולי ששטף את פרס וסוריה והרס ערים רבות וגדולות כחלב ובגדאד. כבר ג'לאל אל-דין, פליט משושלת המלכות של ח'וארזם שהייתה למשיסה בידי כוחותיו של צ'נגיס ח'אן, בחר בפנג'ב למקלט מן המונגולים ומשם החל את התנגדותו אליהם ואף התמודד מולם בקרב על נהר האינדוס (1211). ההפסד שלו בשדה הקרב הפך לניצחון תודעתי עצום לאחר שהצבא המונגולי המנצח נסוג מהודו מיראתה של הארץ, לאחר שחזו שם בקרנפים, שאותם הם דימו לרוחות רעות.
רושדי תעשיות מזון
רושדי תעשיות מזון בע”מ היא אחת היצרניות הגדולות בישראל של טחינה גולמית, וחלבה תחת המותג בארכה.
סולטנות דלהי
העמידה הצבאית בפני האיום המונגולי
ההתנגדות למונגולים התמידה ומספר סולטאנים, בהם ע'יאס אל-דין בלבן ובעיקר עלאא אל-דין אלח'לג'י, הצליחו להביס כוחות פלישה מונגוליים מספר פעמים, ולהקים מערך של מבצרים שהוכיחו את יעילותם נגדם, בעיקר לאחר תחילת השימוש בנשק חם על ידי הסולטנות הח'לג'ית. בכך, היוותה הסולטנות גם כוח צבאי רב עוצמה, שהצליח לא רק לשרוד מול הסערה המונגולית, אלא גם להעמיק בו בזמן את חדירת האסלאם לתת היבשת ההודית, בהגיעו עד קצוותיה הדרומיים של תת-היבשת ועד בנגאל במזרח.
רושדי תעשיות מזון
מפעל החברה נמצא באזור התעשייה אלון תבור שבעמק יזרעאל. החברה נמצאת בבעלות משפחת בשיר, מנכ"ל החברה הוא אמוץ בכר.
היסטוריה
בשנת 1984 אבי משפחת בשיר, אבו רושדי, חבר לחברת תוצרת מזון ישראלית (תלמה) ויחד הקימו מפעל לייצור טחינה. בשנת 1993 קיבל המפעל את תו התקן ISO 9002.
בשנת 2004 רכשה משפחת בשיר את חלקה של יוניליוור (שרכשה את תלמה) ומאז רושדי תעשיות מזון בע”מ היא חברה פרטית. השלב הבא בצמיחתה של החברה היה מיתוג מוצרי הטחינה והחלבה תחת השם "בארכה" והשקת קו מוצרים חדש.
בשנת 2016 השיקה בקבוק לחיץ של טחינה גולמית מעודנת ומוכנה לאכילה, במרקם קטיפתי.
בנוסף למוצרי טחינה בארכה וחלבה בארכה, מייצרת חברת רושדי חטיפי חלבה הנקראים "חלבה בקטנה".
בשנת 1984, כאשר נוצרה השותפות בין אביו של איברהים לבין תלמה, נשלח איברהים ללמוד ייצור טחינה בשכם. לאחר שנתיים של למידה במפעל טחינה מסורתי, חזר איברהים והיה שותף להקמת המפעל ולניהולו. הצלחתו של איברהים כמנכ"ל "רושדי תעשיות מזון בע"מ" זיכתה אותו בשנת 2014 בפרס מפעל חיים מטעם איגוד תעשיות המזון.
הליגה הבלגית הולנדית בכדורסל
מבנה הליגה
בשלב הראשון של העונה הליגה מורכבת משתי ליגות המחולקות לפי שתי המדינות, כאשר כל קבוצה משחקת בשני סבבים נגד כל קבוצה במסגרת הליגה המקומית, ובסיומם הליגה מפוצלת לשתי ליגות: א) ליגת הזהב הכוללת 10 קבוצות - 5 קבוצות מכל ליגה שסיימו במקומות 1-5; ב) ליגת הכסף הכוללת 10 קבוצות - 5 מכל ליגה שסיימו במקומות 6–10.
בליגת הזהב ובליגת הכסף משחקות הקבוצות סבב בודד ובסיומו עוברות הקבוצות לשחק בפלייאוף הצלבה לפי מדינה, כאשר הקבוצות במקומות 1–2 בבית הזהב מעפילות אוטומטית לשלב חצי הגמר ושתי קבוצות אחת מכל מדינה מבית הכסף מצטרפות. שלב הפלייאוף מתקיים בשיטת הטוב מ-3 ברבע והטוב מ-5 בחצי הגמר והגמר.
שמונה הקבוצות מליגת הכסף שלא סיימו במקומות הראשונים מעפילות לסדרת פלייאוף מורחבת של הטוב מ-2 בעלת 4 סבבים ובסיומן שתי המנצחות (ללא תלות מדינה) מעפילות לפלייאוף האליפות יחד.
בכל עונה אלופת הליגה היא הקבוצה שזכתה בפלייאוף המשותף, ו-2 קבוצות, אחת מכל מדינה, מקבלת את תואר האליפות המקומי.
כף ורדה במשחקים האולימפיים לנוער
כף ורדה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. עד כה, אף ספורטאי נוער מכף ורדה לא זכה במדליה אולימפית לנוער. ההשתפות של ספורטאי הנוער מכף ורדה היא סמלית.
משחקי הקיץ
המשלחת הראשונה של כף ורדה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שני ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט. ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים אתלטיקה וטאקוונדו וסיימו במקומות האחרונים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה עשרים ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפים והייתה המשלחת הגדולה ביותר שכף ורדה שלחה עד כה. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים אתלטיקה, טאקוונדו וכדורגל והשתתפותה היא סמלית.
הגלקסיה הננסית כלבי ציד I
הגלקסיה הננסית כלבי ציד I היא גלקסיה ננסית אליפסואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים כלבי ציד במרחק של כ-710,000 שנות אור ממערכת השמש והיא אחת מגלקסיות הלוויין הרחוקות ביותר של שביל החלב. הגלקסיה התגלתה בשנת 2006 כאזור עם צפיפות גבוהה של כוכבים עמומים עם בהירות נראית מדרגה 13.1, כ-8 מעלות מדרום-מזרח לכוכב קור קרולי, אך בשל בהירותה הנמוכה והיותה למעשה אזור עשיר בכוכבים עמומים ביחס לסביבה, לא ניתן לצפות בה ישירות.
מאפיינים
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-18 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-3,680 שנות אור. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-100 מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ-14,000 מסות שמש, ונראה שהיא מורכבת בעיקר מחומר אפל שטיבו אינו ידוע. עוצמת ההארה הכוללת שלה היא פי 250,000 מעוצמת ההארה של השמש, והמתכתיות של כוכבי הגלקסיה היא כמאית מזאת של השמש, מה שמראה שכוכבי הגלקסיה הם זקנים יחסית לכוכבי שביל החלב וכבר מיליארדי שנים שלא מתרחשת בה יצירה של כוכבים חדשים.
נבחרת רוסיה בכדוריד
נבחרת רוסיה בכדוריד היא הנבחרת לאומית של רוסיה. הנבחרת הוקמה לאחר התפרקות ברית המועצות על בסיס שחקנים שההתשפו בנבחרת ברית המועצות בכדוריד. הנבחרת השתתפה ב-21 אליפויות העולם בכדוריד ופעמיים זכתה באליפות.
במשחקים האולימפיים היא זכתה בשנת 2000. היא הייתה בין הנבחרות החזקות בעולם במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, אך נכשלה במהלך המאה ה-21 ואף לא העפילה לתחרויות חשובות. בעקבות פלישת רוסיה לאוקראינה בשנת 2022 הנבחרת לא יכולה להשתתף בתחרויות בהתאם להחלטת האיגוד הכדוריד העולמי.
היסטוריה
הכדוריד ברוסיה כאחד ממשחקי הספורט הופיע בתחילת המאה ה-20 (בערך בשנת 1909). בתקופה הראשונה של התפתחות הכדוריד ברוסיה הוא לבש שתי צורות, ענף ובו 11 שחקנים לקבוצה ו-7 שחקנים. הערים המרכזיות והעיקריות בהן התפתח הכדוריד ברוסיה עד סוף שנות הארבעים היו מוסקבה, לנינגרד, רוסטוב על הדון, קרסנודאר וערים אחרות. הפופולריות הגבוהה, הסמכות ההולכת וגדלה, הן במרכז והן בפרובינציות, דרשו להקים מרכז ארגוני מאוחד והוא נוצר בשנת 1955 כשהוקמה פדרציית הכדוריד הסובייטית, שהייתה ארגון ספורט ציבורי שהגדיר את ההוראות לפיתוח הכדוריד. הוקמו קבוצות כדוריד שהתמודדו בתחרויות כדוריד בחסות הפדרציה. בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 אושרה לבסוף צורה אחת של משחק כדוריד, 7 שחקנים בקבוצה.
באותה תקופה, הודות למאמצים פעילים של הפדרציה הוקמו מרכזי ילדים ונוער בהם הוכשרו ספורטאים צעירים. המרכז הראשון מסוג זה היה בית הספר לספורט "סטארט" לילדים ונוער ברוסטוב על דון. אז נפתחו בתי ספר דומים במוסקבה, סברדלובסק, לנינגרד, קרסנודאר, וולגוגרד, קרסנויארסק ובמזרח הרחוק. נפתחו למעלה ממאה מרכזים כאלה להכשרת ספורטאים צעירים. הטובים שבהם קיבלו מעמד של בתי ספר לספורט מיוחדים של העתודה האולימפית ויכלו להכשיר ספורטאים לייצג את המדינה באולימפיאדות וזכו לתקצוב ממשלתי. לפתיחתם של אותם בתי ספר לספורט של העתודה האולימפית היה תפקיד משמעותי בהכנת ספורטאים ברמה הגבוהה ביותר. ספורטאים צעירים בגילאי 10-17 עברו אימוני ספורט בבתי ספר אלה באמצעות תוכניות מיוחדות.
נבחרת ברית המועצות בכדוריד התקיימה משנת 1960 ובשנות קיומה זכתה באליפות העולם 1982 (ועוד פעמיים נוספות סיימה כסגנית אלופה, בשנים 1978, 1990) בנוסף, זכתה פעמיים במדליית זהב ופעם אחת במדליית כסף במשחקיפ האולימפיים והתקיימה עד 1991. בשנת 1992 הוחלפה על ידי נבחרת חבר המדינות שזכתה במדליית זהב ולאחר התפרקות ברית המועצות, נבחרת רוסיה הוקמה במקומה של הנבחרת הסובייטית ומאז 1993 זכתה לפחות פעם אחת באליפות עולם, באליפות אירופה וזכתה במדליית זהב במשחקים האולימפיים בענף הכדוריד. ברם מאז 2002 נכרת מגמת שקיעה והנבחרת מתקשה לשוב לימיה הגדולים.
שבע המידות הטובות
בנצרות, שבע המידות הטובות הן מערכת של שבע מידות או מעלות או סגולות בסיסיות (קַרְדִּינָלִיות) אשר הוגדרו על ידי אפלטון ואריסטו ואומצו על ידי אבות הנצרות. מתוכן 3 תאולוגיות ו- 4 בסיסיות או עיקריות. מול שבע המידות הטובות יש שבעה חטאים שיש להימנע מהם.
המידות
מידה היא הרגל שיכול להיות הרגל טוב או הרגל גרוע ומכאן שיש מידות טובות ומידות גרועות.
מידה יכולה להיות הרגל טבעי, ויכולה להיות משהו שמבוסס על השפעתו של כוח אלוהי (כוח עליון) על האדם מתוך מטרה לעזור לנפשו של אדם להגיע לחיי נצח.
המידות הבסיסיות הוגדרו תחילה על ידי אפלטון ומאוחר יותר אומצו על ידי הקדושים אמברוזיוס, אוגוסטינוס ותומאס אקווינס. מקור המונח קרדינלי מ"קרדינל" או חשמן נובע מלטינית cardo  או ציר, בסיסי, עיקרי או ראשי והכוונה למידות עיקריות אשר הן יסודות של חיים מוסריים. המידות התאולוגיות מקורן באמונה האלוהית.
המידה השמינית
קיימת גם גרסה למעלה שמינית של צדק לשבע מעלות השמימיות:
תאולוגיה
איפוק הוא אבן יסוד של שבע המידות הקדושות. שאר המידות הקדושות על ידי שאיפה לאי אנוכיות:
גרגואר קאייבנדה
גרגואר קאייבנדה (בצרפתית: Grégoire Kayibanda; 1 במאי 1924 - 15 בדצמבר 1976) היה מנהיג שבט ההוטו ונשיאה הראשון של רואנדה מעצמאותה ב-1962 ועד הדחתו בהפיכה צבאית ב-1973.
תולדות חייו
נולד בדרום רואנדה, אז חלק ממלכת רואנדה-אורונדי, שנשלטה על ידי שבט הטוטסי, בתמיכת השלטון הקולוניאליסטי הבלגי. לפני שנכנס לפעילות פוליטית היה עיתונאי.
בשנת 1957 פרסם את המאמר Note sur l'aspect social du problème racial indigène au Rwanda ("הערה על ההיבט החברתי של הבעיה הגזעית המקומית ברואנדה") שנודע כ Manifeste des Bahutu ("מניפסט ההוטו"). המסמך בן עשרת העמודים קרא להגדרה עצמית והחזרת זכויות קבוצת הרוב של ההוטו שדוכאה על ידי שלטון המיעוט של הטוטסי. במקביל ייסד קאייבנדה את מפלגת Parmehutu - Parti du Mouvement de l'Emancipation ("תנועת האמנציפציה") כתנועה פוליטית לקידום ההוטו ככוח פוליטי בעל הכרה עצמית. בשנים 1959–1961 התגבשה המפלגה כמיליציה ואנשיה ערכו ההוטו מהפכה נגד ממלכת הטוטסי שנתמכה על ידי השלטון הקולוניאליסטי הבלגי. בני הטוטסי התארגנו במקביל במיליציית Union Nationale Rwandaise - UNAR ("האיחוד הלאומי של רואנדה"). המהפכה, שכללה רדיפה וטבח של בני טוטסי, הובילה להעברת התמיכה הבלגית מהטוטי להוטו ולבסוף להענקת עצמאות לרואנדה.
ב-26 באוקטובר 1961 פירקו הבלגים את ממלכת רואנדה-אורונדי וערכו בחירות, בהם נבחר קאייבנדה לנשיא המדינה. ב-1 ביולי 1962 קיבלה הרפובליקה של רואנדה את עצמאותה. קאייבנדה גיבש משטר חד-מפלגתי, שבו Parmehutu היא המפלגה החוקית היחידה (לאחר מכן נקרא שמה של המפלגה Mouvement Démocratique Republicain - MDR, התנועה הדמוקרטית רפובליקאית). נטייתו הייתה פרו-מערבית והוא צידד במדיניות ארצות הברית בנושאים שונים (כגון הכרה בטאיוואן ועמדה פרו-אמריקאית בסוגיות כגון הסכסוך הישראלי-ערבי ומלחמת וייטנאם), כך שמחתרת ה-UNAR של הטוטסי נסמכה על תמיכת הגוש המזרחי והמדינות הבלתי-מזדהות (ברית המועצות, קובה וסין העממית). ב-1965 וב-1969 קיים קאייבנדה בחירות לנשיאות, בהם היה המועמד היחיד.
ב-1972 פרצו מהומות דמים בין הטוטסי וההוטו בבורונדי השכנה. אנשי הוטו מצפון רואנדה הפצירו בקאייבנדה לצאת במסע עונשין נגד הטוטסי ולסייע לאחיהם בני ההוטו בבורונדי, אך קאייבנדה (שהיה "הוטו דרומי") סירב. בנוסף, משטרו של קאייבנדה היה נגוע בשחיתות שלטונית. על רקע זה הודח קאייבנדה ב-5 ביולי 1973 על ידי שר ההגנה שלו, ז'ובנאל הביירימאנה (Juvénal Habyarimana) לאחר שכחמישים תומכי משטר נאסרו והוצאו להורג. הפרלמנט פוזר ופעילות מפלגתו של קאייבנדה, MDR, הופסקה. קאייבנדה ואשתו נאסרו במקום סודי וככל הנראה הורעבו למוות.
ברברה סבירסקי
ברברה סבירסקי (נולדה ב-27 בספטמבר 1941) היא סוציולוגית, פעילה חברתית, פמיניסטית, ממובילות התנועה לשוויון מגדרי בישראל, מייסדת שותפה ומנהלת מרכז אדוה, העוסק בחקר החברה הישראלית מתוך גישה כלכלית חברתית סוציאל–דמוקרטית.
ביוגרפיה
סבירסקי נולדה בוויסקונסין שבארצות הברית ב-1941 ועלתה לישראל באוגוסט 1971. היא בוגרת תואר ראשון מאוניברסיטת ויסקונסין במדיסון, בעלת תואר שני בסוציולוגיה מאוניברסיטת מישיגן ותואר MAT- Master of Art in Teaching מאוניברסיטת הרווארד, מסצ'וסטס.
בשנים 1972–1978 עסקה סבירסקי בהוראת השפה האנגלית במחלקה לשפות זרות באוניברסיטת חיפה. כמחאה על תנאי ההעסקה וגובה השכר היא הובילה מאבק לשינוי על ידי ארגון שביתת עובדים אשר הסתיימה בהצלחה, אך סבירסקי פוטרה מעבודתה.
בשנת 1977 נמנתה סבירסקי עם קבוצה קטנה של נשים אשר הקימו בחיפה את המקלט הראשון לנשים מוכות בישראל והיא שימשה כמנהלת המקלט במשך עשר שנים. המקלט החיפאי שמש מודל למקלטים ולמרכזי סיוע נוספים כדוגמת מרכזי סיוע לנפגעות תקיפה מינית. המקלט היה פורץ דרך בכך שהוא הציב לראשונה על במת השיח הציבורי את סוגיית האלימות של גברים כלפי נשים במשפחה, סוגיה שעד אז כלל לא נדונה בציבור הישראלי ואף זכתה להכחשות מרגע שהועלתה. קשר השתיקה הופר בשנת 1976 כאשר חברת הכנסת, מרשה פרידמן, הגישה הצעה לסדר היום בנושא הכאת נשים על ידי בעליהן, התגובות הראשונות להצעה היו צחקוקים והתבדחויות. בעקבות פעילותו של המקלט הוחלט במשרד הרווחה להכיר בחשיבות השירות ולכלול אותו במערכי הסיוע שלו. בנוסף, הפך המקלט החיפאי למוקד של פעילות פמיניסטית שעם הזמן היתרגמה להתארגנויות עצמאיות כדוגמת ארגון "אשה לאשה" בחיפה, ארגון פמיניסטי שהוקם בשנת 1983.
תוך כדי עבודתה במקלט לנשים מוכות החלה ברברה סבירסקי לפתח גישה עיונית לניתוח חוסר השוויון המגדרי בישראל בכלל והאלימות כלפי נשים בפרט. עבודותיה בתחומים אלה נחשבות ליצירות מכוננות, וניתן למנות בהם את סיפרה "בנות חוה בנות לילית", שהציג ניתוח סוציולוגי של סוגיית האלימות כלפי נשים ובו בזמן הציג גישה פמיניסטית סדורה בסוגיה הכללית של אי השוויון המגדרי בישראל. בספר מובאות עדויות מזעזעות של נשים ששהו במקלט לנשים מוכות וסיפרו אודות מגוון רחב של "שיטות" בהן השתמשו בעליהן כדי להכותן ולהשפילן. על פי תפיסתה של ברברה סבירסקי לא קיים שוויון אמיתי בין בני הזוג הן במשפחה והן בחברה וזאת כתוצאה מתפיסת העולם המגדרית שעוצבה והוטמעה במשך דורות ויצרה הבדלי כוח בין המינים, לטובת הבעל. הפעלת האלימות הפיזית והמינית היא אמצעי של הגברים להשגת שליטה על נשותיהן והנצחת נחיתותן. סבירסקי רואה בתופעת האלימות סכנה האורבת לכל אשה באשר היא אשה, נשים מוכות למדו כשאר הנשים את הלקחים והמסרים המצויים באגדות של חוה ושל לילית וגם הן חונכו להיות קורבנות. היא סבורה כי ההבדל היחיד בין נשים מוכות לנשים בכלל הוא שהאחרונות הן קורבנות בכוח בעוד שהראשונות הן קורבנות בפועל.
הספר בנות חוה בנות לילית הוליד מאוחר יותר את הדיון האקדמי המקיף הראשון בשפה האנגלית על אי שוויון מגדרי בישראל: "Calling the Equality Bluff", אותו חיברה סבירסקי יחד עם פרופסור מרילין ספר מאוניברסיטת חיפה.
בנוסף, ניהלה סבירסקי את הוצאת הספרים "מפרש" ובמסגרתה יזמה תרגום לעברית של יצירותיהן של סופרות ערביות ובראשן של הפעילה הפמיניסטית המצרייה נואל אל סעדאווי.
סבירסקי היא בת זוגו של שלמה סבירסקי, המשמש כמנהלה האקדמי של מרכז אדוה, ואמו של עו"ד איתי סבירסקי, מנחה קליני של התוכנית לזכויות עובדים בקליניקה המשפטית שבאוניברסיטת תל אביב.
פרויקט "מפת השלום"
לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987, סבירסקי הייתה ממארגנות פרויקט "מפת השלום" שבו השתתפו כ-4,000 נשים שמטרתן הייתה להביע את הכרתן באש"ף ורצונן בניהול משא ומתן עם הפלסטינים לצורך קידום השלום. הנשים הפגינו ביוני 1988 בגן הוורדים בירושלים, כאשר הן נושאות את מפת השלום שנתפרה על ידן. הפרויקט מינף וסלל את הדרך להקמתה של תנועת הנשים הארצית "נשים בשחור".
הקמת מרכז אדוה
בשנת 1991 יזמה סבירסקי, יחד עם קבוצה של חוקרים ואנשי רוח את הקמתו של מרכז אדוה, שהפך עם השנים לאחד ממכוני המחקר המובילים בתחום הניתוח של מדיניות ציבורית, כאשר ייחודו מתבטא בהתמקדות בערכים של שוויון וצדק חברתי. ברברה סבירסקי משמשת כמנהלת המרכז מיום היווסדו. במסגרת מרכז אדוה פיתחה סבירסקי שני תחומי מחקר ועשייה חשובים. ברברה סבירסקי מובילה את הטמעת החשיבה המגדרית בישראל והיא נמנית עם מספר לא גדול של מובילות בתחום זה בזירה הבינלאומית. במסגרת מרכז אדוה, מובילה סבירסקי קבוצה של חוקרות ופעילות צעירות המביאה את בשורת הטמעת המגדר לעשרות רשויות מקומיות, למשרדי ממשלה ולארגונים חברתיים.
על שני תחומים אלה קיבלה סבירסקי פרס מפעל חיים בשנת 2014, על ידי הפורום לחקר המדיניות החברתית בישראל (ESPAne ISRAEL - האיגוד הישראלי לרווחה חברתית).
מתוך כתביה
ספרים: מאמרים:
אליפות איטליה בכדורגל 1911/1912
אליפות איטליה בכדורגל 1911/1912 הייתה העונה ה-15 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית. המשחקים החלו ב-24 בספטמבר 1911 והסתיימו ב-5 במאי 1912.
בתחרות השתתפו 14 קבוצות. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
פרו ורצ'לי זכתה באליפות בפעם הרביעית בתולדות המועדון.
מהלך התחרות
כשלב מוקדם, קבוצת קאזאלה התמודדה נגד "רסינג מילאנו" על הזכות להשתתף בליגה וניצחה 1:1 ו-1:0.
בהמשך התקיימה תחרות אזורית כמו בעונה הקודמת.
התחרות התקיימה בהשתתפות 10 קבוצות בשיטת משחק בית ומשחק חוץ. פרו ורצ'לי זכתה במקום הראשון והתקדמה למשחק האליפות.
התחרות התקיימה בהשתתפות 4 קבוצות בשיטת משחק בית ומשחק חוץ. ונציה זכתה במקום הראשון והתקדמה למשחק האליפות.
משחקי הגמר
משחקי הגמר התקיימו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ ונערכו ב-28 באפריל וב-5 במאי. פרו ורצ'לי ניצחה 6:0 ו-7:0 ובכך זכתה באליפות עונה שנייה ברציפות.
אמבר לוסיד
אמבר קרוז (באנגלית: Ambar Cruz; נולדה ב-2 בינואר 2001 ), הידועה בשם במה אמבר לוסיד (Ambar Lucid), היא זמרת-יוצרת אמריקאית.
ביוגרפיה
אמבר נולדה בניו ג'רזי לאם דומיניקנית ולאב מקסיקני. היא בילתה בין הגלאים 5 עד 7, עברה בין הרפובליקה הדומיניקנית לניו ג'רזי עד שעברה לניו ג'רזי לצמיתות. בגיל 8 גורש אביה למקסיקו וניפשה איתו רק לאחר כשנהייתה בת 18, באותו הכירה את אחותה הקטנה לראשונה. בשנת 2019, העלתה סרט אודות משפחתה בשם "Llegaron Las Flores". אמבר תומכת בזכויות מהגרים, אף שהופיעה בקונצרט הצדקה למען ארגון זכויות המהגרים, "Selena For Sanctuary". הסרט התיעודי ירד באותו שבוע שהוכרזו פשיטות נוספות מטעם ICE במספר ערים גדולות.
אמבר החלה לשיר בגיל 5 והתחילה לפרסם גרסאות כיסוי ביוטיוב, לאחר מכן היא למדה לבדה לנגן בפסנתר, גיטרה וביוקללה והשתמשה ביוטיוב לטכניקה קולית. היא עזבה את התיכון שנה לפני סיומו כדי לעבור ללוס אנג'לס ולעסוק במוזיקה. בשנת 2019, היא הוציאה את המיני-אלבום הבכורה שלה, Dreaming Lucid, וכשנה אחר כך, הוציאה את אלבום הבכורה שלה Garden of Lucid. אמבר מבצעת את שיריה בשפות ספרדית ואנגלית."
אמבר סיפרה כי ההשארה שלה לכתיבת השירים שלה באה מאומנים אליס פיבי לואו, וילו סמית' וקאלי אוצ'יס, ומציינת את עמיתיה עומר אפולו וקוקו בתור הדור חדש של אומנים צעירים לטינים. בשנת 2019 היא הודיעה שהיא יוצאת לסיבוב הופעות עם עומר אפולו. באפריל 2020 היא צברה למעלה מ-600,000 עוקבים חודשיים בספוטיפיי.
הוט שוט גליאנו
הוט שוט גליאנו (באנגלית: Galliano Hot Shot) הוא קוקטייל על בסיס ליקר גליאנו, אספרסו חם וחלב מוקצף שנמזגים אל כוס שוט המכילה כ-60 מ"ל נוזל בהצפה בסדר עוקב ולבסוף מתקבל קוקטייל בשכבות.
מקור השם
מקור שמו של הקוקטייל מרמז על מרכיביו וצורת הגשתו: הוט - האספרסו והחלב המוקצף הם חמים. שוט - הקוקטייל מוגש בכוס שוט. גליאנו - הוא המרכיב האלכוהולי בקוקטייל.
העברית החדשה (שיר)
רקע
השיר יצא במאי 2019 כסינגל מתוך אלבומם השביעי של הלהקה, "מפה לשם". הוא עובד והופק מוזיקלית על ידי פילוני.
השיר עוסק בחדירת מושגים בחדירת מילים מן השפה האנגלית ושפות אחרות אל השפה העברית, כאשר לעיתים יש להן אלטרנטיבה בשפה העברית ולעיתים, במילים הקשורות לטכנולוגיה אין להם חלופה. באופן אירוני, מילות הפזמון החוזר בשיר הן
מילים מלועזית שהוזכרו בשיר
בשיר מוזכרות מילים משפות זרות בעיקר מאנגלית, שחדרו לשפה העברית, לדוגמה ג'ט לג (בעברית:יעפת), אימייל (דואר אלקטרוני), האשטאג (תג הקבצה), רילוקיישן (עיתוק), הנגהובר (חמרמורת), סטרס (דחק), ופלשבק (הבזק לעבר).
משחקי ריגול (סרט, 1980)
משחקי ריגול (באנגלית: Hopscotch) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיית ריגול משנת 1980, בבימויו של רולנד נים, עם וולטר מתאו וגלנדה ג'קסון בתפקידים ראשיים.
התסריט נכתב על ידי בריאן גרפילד ובריאן פורבס והוא מבוסס על רב המכר "Hopscotch" של בריאן גרפילד משנת 1975 שזיכה אותו בפרס אדגר.
העלילה היא על סוכן CIA בפנסיה שנרדף על ידי מעבידיו בגלל רצונו לפרסם ספר על מעלילהם. הם קופצים ממקום למקום כדי לתפסו אבל הוא מקדים אותם כל פעם כמו במשחק קלאס (Hopscotch).
וולטר מתאו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
תקציר העלילה
מיילס קנדיג (וולטר מתאו) הוא סוכן CIA ותיק בגרמניה המערבית. בעת חגיגת אוקטוברפסט במינכן, הוא מגלה ומצלם העברת מיקרופילם לסוכן ה-KGB יאסקוב (הרברט לום). במקום לעצור ולהסגיר אותו הוא נעצר לידו ומצווה עליו לתת לו את המיקרופילם ולא מסגיר אותו.
בשובו לוושינגטון די סי רוצה המפקד שלו מאירסון (נד ביטי) להעביר אותו בגלל זה מתפקידו לתפקיד פקידותי ולמנות במקומו את תלמידו ג'ו קאטר (סם ווטרסטון). קנדיג משמיד את התיק האישי שלו וטס לזלצבורג להתראות עם ידידתו האלמנה העשירה איזובל (גלנדה ג'קסון). יאסקוב מנסה לגייס אותו לשורותיו אבל קנדיג מסרב ויאסקוב מציע לו לכתוב את זכרונותיו.
קנדיג מקבל את ההצעה ומתחיל לכתוב ספר על מעללי ה-CIA ושולח את הפרק הראשון למאירסון ולמפקדים בכירים ב-CIA. מאירסון מתחלחל ומתחיל במבצע לתפוס אותו ולחסל אותו.
כאן מתחיל מרדף בין הסוכנים מאירסון, קאטר ורוס (דייוויד מתאו, בנו של וולטר מתאו). קנדיג מהתל בהם ובכל מקום שהם עולים עליו הוא כבר לא נמצא. הם מגיעים ללונדון ומאיימים על המוציא לאור (ג'ורג' בייקר) אבל הוא לא נרתע ואומר שעותקים של הספר מוחבאים במקומות שונים וגם אם יהרגו אותו הספר יתפרסם.
לבסוף קונה קנגיג מטוס דה הבילנד טייגר מות' דו כנפי ומצייד אותו במתקן של שלט רחוק. כעת מצטרף לרודפים גם יאסקוב מה-KGB שגם הוא מוזכר בספר ועלול להינזק. קנדיג ממהר לשדה התעופה אבל בדרך נגרם לו תקר בגלגל. שוטרים עוזרים לו ומביאים אותו לתחנת המשטרה המקומית שם מזהה אותו אחד השוטרים. קנדיג גורם לקצר חשמלי ובמהומה שנוצרת הוא נמלט מהמקום ברכב משטרתי ומגיע לשדה התעופה ברגע שמגיע לשם ההליקופר של הרודפים. הוא מניע את המטוס ומכוון אותו בשלט רחוק. ההליקופטר רודף אחר המטוס ואז מעל הים קנדיג מפוצץ אותו. כולם חושבים שקנדיג נספה ומפסיקים לעקוב אחריו.
הספר מתפרסם בשם "Hopscotch" והופך לרב מכר. בסצנה הסופית רואים את קנדיג בתחפושת של סיקי, מתעניין ורוכש את הספר ואיזובל כועסת על כך שהוא מסכן את עצמו.
תמי לנצוט ליבוביץ
תמי לַנצוּט לֶיבּוביץ (נולדה ב-7 בינואר 1949) היא סופרת ישראלית, עוסקת בתחום הנימוסים והנוהג הבינלאומי.
ביוגרפיה
לנצוט-ליבוביץ החלה את דרכה המקצועית בתחום עיצוב הפנים. באמצע שנות ה-80 החלה להתעניין בנושאי תדמית תקשורתית, נימוסים ונוהג בינלאומי. בשנת 1979 קיבלה הכשרה בתחום מחנה בבלי, שכונתה "כוהנת הנימוסים וההליכות" של החברה הישראלית. לאחר מותה, פרסמה ב-1995 את הספר "שאלה של נימוס: נימוסים והליכות ע"פ חנה בבלי" (הספר נערך על פי רשימות שהותירה בבלי בכתב יד).
עם השנים התמקצעה בתחום, השתלבה בקורסים רבים ברחבי העולם ופיתחה את "שיטת TLL".
ליבוביץ מלווה אנשי ציבור, פוליטיקאים, שגרירים, שליחי קרן היסוד וחברות פרטיות, תוך הקניית ערכי הנימוס והנוהג הבינלאומי. היא מרצה בין היתר במשרד החוץ, במשרד ראש הממשלה, במכללות, באוניברסיטאות (כמרצה אורחת), ובחברות הייטק.
פעילותה התנדבותית כללה השתתפות ביום לאבות שכולים – "אבא של כבוד", והתנדבות בבית חולים שניידר ובעמותה להורים שכולים "אור למשפחות".
בשנת 2011 השיקה אתר אינטרנט המספק עצות לנימוסים והליכות לאנשי עסקים.
החל משנת 2018 מכהנת כנשיאת מסדר אבירי הגריל.
סטאוט סקאראב
סטאוט סקאראב (באנגלית: Stout Scarab) הוא המיניוואן הראשון שיוצר בעולם, על ידי חברת Stout Motor Car Company האמריקאית בין השנים 1932–1939. הוא היה הדגם הראשון שהיה עשוי מפיברגלס, והראשון שהורכבו בו מתלים פנאומטיים (מכניים).
מאפיינים
ה"סטאוט סקאראב" יוצר בדטרויט במדינת מישיגן. הוא תוכנן ועוצב על ידי מהנדס המטוסים האמריקאי "William Bushnell Stout", וכלל חידושים רבים בשלדה ובמתלים. מאפייני המיניוואן כללו בין השאר שורת כיסאות שנייה שהסתובבה לאחור ושולחן.
מדי שנה יוצרו עד 100 יחידות, ומחירן עמד על כ-5,000 דולר, בשנת 1934. הוא האיץ מ-0 ל-60 מייל ב-15 שניות.
עציוני
{{פירושונים|
אחר:
ראו גם
}}
תקיפת שגרירות ישראל במצרים (2011)
תקיפת שגרירות ישראל במצרים התרחשה ב-9 בספטמבר 2011, כאשר אלפי מפגינים מצרים פשטו על בניין השגרירות הישראלית בגיזה שבמצרים לאחר שמוטטו את קיר הביטחון מבטון שהקיף את הבניין.
ששה מאנשי השגרירות, ששהו בעת התקיפה בחדר מאובטח בבניין השגרירות, פונו בהמשך מהמקום על ידי יחידת קומנדו מצרית, לאחר התערבותם האישית של נשיא ארצות הברית ברק אובמה ומזכיר ההגנה של ארצות הברית לאון פאנטה.
בעקבות התקיפה הוטסו 85 אנשי צוות השגרירות ובני משפחותיהם חזרה לישראל בעוד שסגן השגריר הישראלי נשאר בקהיר. בעקבות התקרית הכריז צבא מצרים על מצב כוננות.
רקע
במהלך 2011, היחסים בין ישראל ומצרים הידרדרו באופן חמור לאחר ההפיכה במצרים והדחתו של נשיא מצרים חוסני מובארכ והגיעו לנקודת השפל הנמוכה ביותר מאז נחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים בשנת 1979. חוסר היציבות הפוליטית במצרים הוביל לכך שהגבול בין ישראל למצרים הפך לאזור של עימות וחוסר יציבות עקב פעילות מיליטנטית מוגברת בחצי האי סיני, ובמקביל להתגברות של פעולות מחאה חריפות נגד ישראל ברחובות מצרים.
במהלך 18 באוגוסט 2011 חוליית מחבלים חמושה חצתה את הגבול ישראל-מצרים, כ-12 ק"מ מצפון לאילת, וביצעה סדרת פיגועים בחלקה הדרומי של ישראל בהם הצליחה לרצוח שמונה ישראלים. בחילופי האש בין כוחות צה"ל למחבלים אשר התקיימו במהלך המרדף אחרי התוקפים נהרגו 7 מהמחבלים, חמישה חיילים מצרים וכן חייל צה"ל ולוחם ימ"מ. מותם של החיילים המצרים מהאש הישראלית הצית גל של הפגנות מחאה חריפות מול השגרירות הישראלית בגיזה. במהלך הפגנה ב-20 באוגוסט 2011 הצליח מפגין מצרי לטפס על חזית בניין השגרירות הישראלית בגיזה ולהסיר את דגל ישראל שהתנוסס על הבניין.
בעקבות המתיחות, השלטונות במצרים שקלו אף להחזיר את השגריר המצרי בתל אביב למצרים. בסופו של דבר ישראל התנצלה בפומבי על הריגתם בשוגג של החיילים המצרים במהלך חילופי האש. אף על פי כן, השלטונות במצרים מסרו בתגובה כי ההתנצלות של ישראל לא מספיקה.
התקיפה על בניין השגרירות
בשעה 00:30 במהלך יום שבת, 10 בספטמבר 2011, אלפי מפגינים מצרים הצליחו למוטט את קיר הביטחון. בסביבות השעה 01:00 בלילה המפגינים הצליחו להיכנס ללובי של הבניין ומשם ההמון פרץ לשאר חלקי הבניין. המפגינים בזזו את בניין השגרירות הישראלית וזרקו פריטים שונים, בהם מסמכים, מחלונות הבניין אל הרחוב ההומה. רבים מהמסמכים נסרקו וזכו בהמשך לניתוחים וביקורות במדיה המצרית. במקביל, במהלך התקיפה, מספר אנשי צוות של השגרירות הישראלית שהו בתוך בניין השגרירות בתוך חדר מאובטח, בעוד שרק דלת הפלדה של החדר חצצה בין הפורעים לאנשי השגרירות.
בכל אותה העת, ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ובכירים ישראלים נוספים צפו במתרחש בזמן אמת באמצעות מצלמות המעקב שהותקנו ברחבי בניין השגרירות.
דובר משרד החוץ הישראלי יגאל פלמור העריך כי קרוב ל-3,000 מפגינים השתתפו בהריסת קיר הביטחון.
חילוץ אנשי צוות השגרירות ודעיכת המהומות
מיד לאחר שהמפגינים חדרו לבניין לשגרירות, פנה שר הביטחון הישראלי אהוד ברק למזכיר ההגנה האמריקני לאון פאנטה וביקש את סיועו בהצלת אנשי השגרירות. בעקבות כך, הפעילה ארצות הברית לחץ על גורמים בכירים במצרים שיפעלו כדי להגן על הדיפלומטים הישראלים. בכיר ביטחוני מצרי ציין לאחר האירוע כי יחידת הקומנדו המצרית נשלחה לשגרירות רק לאחר שהשגריר הישראלי יצחק לבנון שוחח בטלפון עם חבר אנונימי במועצה הצבאית השלטת של מצרים, וביקש ממנו להסדיר את פינויים הבטוח של עובדי השגרירות הישראלית. רק לאחר התערבות הממשל האמריקאי שלחו השלטונות המצרים כוחות קומנדו מצריים אל תוך בניין השגרירות, שהצליחו להוציא בבטחה את ששת הישראלים.