cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרשת משחקי חברה
המחלוקת בין המשטרה לפרקליטות
השיא ביחסי חוסר האמון בין שני הגופים היה לאחר הפרסום בחדשות 2. בפרקליטות חשדו כי אחד מחוקרי המשטרה הדליף את דבר החקירה, אך סברו שיש להמשיך בחקירה סמויה, לאסוף ראיות נוספות, ולהמתין עם מעצר החשודים כדי למנוע את סגירת התיק. בניגוד לדעתם, בתוך זמן קצר החליטה המשטרה לעצור את המעורבים.
פיזיולוגיה של מערכת הנשימה
פיזיולוגיה של הפרעות שינה
בשני סוגי ההפרעות הנ"ל ניתן לזהות הפסקה ארוכה בזרימת האוויר, אולם בהפרעה מרכזית ניתן לראות הפסקה של תנודות הלחץ בוושט המושפעת מכך, לעומת הפרעה חסימתית בהם יש ניסיונות נשימה ועליה בתנועות הנשימה עצמה.
פרשת משחקי חברה
סגירת התיק
תיק החקירה נגד אייל גולן נסגר מבלי שהועמד לדין. דני ביטון הורשע בביצוע עבירות מין במסגרת עסקת טיעון שגיבשה עורכת הדין רויטל סויד. סעיפי ההרשעה היו הדחה לזנות בנסיבות מחמירות, ניצול קטינים לזנות, שיבוש מהלכי משפט והשמדת ראיה. ב-29 באפריל 2015 גזר עליו בית המשפט המחוזי עונש של שנתיים מאסר, ופיצויים בגובה 50 אלף שקלים לכל אחת משלוש הנפגעות.
עקב הראיות שהצטברו שקלו במשטרה להגיש כתב אישום נגד צחי אסולין, יניב גרשון והמכונה ב', אך שלושת תיקי החקירה נסגרו, מפני שבפרקליטות חששו מחקירה קשה בבית המשפט בזמן שהמתלוננות חסרות גב משפחתי או חברתי. כמו כן היה חשש שלא יתקבל התקדים המשפטי לפיו גם קרבה לזמר יכולה להיחשב כחלופה לתמורה כלכלית עבור יחסי מין.
פיזיולוגיה של מערכת הנשימה
מדדים להפרעות שינה
אפניאה- apnea: מוגדרת כהפסקת נשימה באורך של עשר שניות.
פרשת משחקי חברה
סגירת התיק
לפי תחקיר הארץ, בשלב זה רב פקד חג'ג' היה סבור כי מדובר בעלילה נגד גולן. הוא הפציר בפרקליטות לסגור נגדו את התיק מחוסר אשמה ולא מחוסר ראיות. הפרקליטות לא נענתה, והתיק נסגר מחוסר ראיות ולא מחוסר אשמה.
פיזיולוגיה של מערכת הנשימה
מדדים להפרעות שינה
היפופניאה- ירידה בזרימת האוויר לפחות מ-50%. AHI הוא מדד של apnea hypopnea index: מספר ההפסקות בשעה במהלך השינה. מעל 10, זוהי הפרעת שינה חמורה. RDI- מדד הבוחן את מספר הפסקות הנשימה בשעה (גם לא במהלך השינה).
פרשת משחקי חברה
התפתחויות מאוחרות יותר
לאחר סגירת התיק התראיין גולן בעיתונות והכחיש את הטענות נגדו מכל וכל. דני ביטון השתחרר מהכלא במאי 2017.
בשנת 2019 צילמו אורלי וילנאי וגיא מרוז סרט תיעודי בשם "פרשת אייל גולן". בדיקה של "ידיעות אחרונות" גילתה כי נתוני ההשמעה ברדיו של שיריו של גולן לא ירדו בעקבות שידור התוכנית. אורלי וגיא התכוונו לפרסם חלק שני לתחקיר, ובו קטעי וידאו מתוך חקירתו של גולן במשטרה, בהם נראה גולן שר, מתלוצץ ומתחבק עם חוקריו, אך בית המשפט סירב לבקשת החדשות 13 לשדר את הצילומים מחדר החקירות.
חידוש התלונות
בינואר 2020 הגישו חלק מהמתלוננות תביעה משפטית נגד אייל גולן, אביו דני ביטון ומשטרת ישראל, בטענה כי סגירת התיק הייתה מחדל משטרתי. בפברואר 2021 ביטון נפטר ממחלת הקורונה.
שתיים מהנערות, נ' וט', הגישו בדצמבר 2021 תלונות נגד עשרה אנשים ששמם עלה בחקירה אך לא נחקרו לפני כן, ועקב כך הפרקליטות חידשה את החקירה בפרשה. באפריל 2022 פורסם כי אייל גולן נחקר שוב באזהרה, בחשד לעבירות מין ולהדחת קטינה לשימוש בסמים. באוגוסט 2022 הגיעה נ' לעימות מול מושיקו שם טוב, שהיה כדורגלן בליגות הנמוכות וחבר בפמליה שהקיפה את גולן. באוקטובר 2022 התראיינו נ' וט' לחדשות 12 ומסרו גרסה מפורטת יותר של האירועים, שכוללת האשמה באונס כלפי אחד הנחקרים בפרשה. כאשר נשאלה נ' מדוע לא מסרו פרטים אלה בחקירת המשטרה, אמרה: "פחדנו לדבר וכנראה שהסימפטומים של נפגעות עבירה חדרו אלינו עם פחד עמוק של האשמה עצמית. לא שכחנו, הדחקנו המון שנים, אבל לא שכחנו. ועכשיו, אחרי כל השנים, אנחנו חזקות ונספר את זה כמו שזה היה. אונס ברוטלי."
באוקטובר 2022 נגבתה ממנה עדות מ-י', במסגרת החקירה המחודשת של הפרשה. בנובמבר 2022 פורסם כי גולן חשוד בקשירת קשר לביצוע פשע, שיבוש הליכי משפט ובריבוי עבירות של הבאת אדם לכדי מעשה זנות. באותו חודש נערך עימות במשטרה בין גולן ובין נ' ו-ט'. עורך דינו של גולן אמר כי "בעימות מול אייל שהיה שם ויודע את האמת זה סיפור אחר. העובדות הן שמערכת היחסים שנתקיימה ביניהם הייתה בהסכמה מלאה, כאשר הן היו הרבה מעל גיל ההסכמה, בדיוק כפי שהן עצמן העידו במשטרה בשנת 2013 לפני עשר שנים. אנחנו בטוחים שהעימות הזה יסיים אחת ולתמיד את עינוי הדין שעמו מתמודד אייל מזה כעשור ותיק החקירה ייסגר מחוסר אשמה."
התלמיד מספר אחת
התלמיד מספר אחת (באנגלית: The First Grader) הוא סרט ביוגרפי ומבוסס על סיפורו של קימאני נגנגה מרוגה מקניה, שהחזיק בשיא עולם באדם המבוגר ביותר, שהתחיל בית ספר יסודי. הוא התחיל ללמוד ב-12 בינואר 2004 בהיותו בן 84. הסרט צולם באזור החלק הקנייתי של השבר הסורי אפריקני.
עלילה
קניה, סוף שנת 2003. הרדיו מודיע שממשלת קניה החליטה לאפשר חינוך יסודי חינם לכול. מרוגה בן ה-84 מחליט שהוא רוצה להתחיל ללמוד קרוא וכתוב. בבית הספר הוא פוגש את המנהלת ג'יין (המשוחקת על ידי נעמי האריס) ואת אלפרד, שתחילה דוחים אותו.
לאחר שמרוגה לא מוותר וחוזר למחרת, ג'יין אומרת לו שאין מקום פנוי בכיתה. אך היא לא שקטה, והיא מתייעצת עם בעלה צ'ארלס, שנמצא בניירובי הרחוקה. למחרת מרוגה בא בשלישית, בדיוק כשהיא מתלוננת בפני המפקח מר קיפרוטו, שאין לה מספיק שולחנות לימוד. לבסוף היא מקבלת אותו ומושיבה אותו קרוב ללוח, כי מאור עיניו נחלש עם השנים. מרוגה משחק עם הילדים, אך מדי פעם חוזרים אליו המראות של המלחמה נגד הכובש הבריטי, בה השתתף כלוחם מאו מאו. הפלשבק הקשה ביותר לצפייה הוא הסצנה, שבה הורגים את אשתו ואת ילדו מול העיניים שלו. בסצנת פלשבק אחרת מענים אותו, וכתוצאה מכך הוא מאבד את שמיעתו באוזן שמאל. כשהוא חש בהתנגדות לרצונו ללמוד בבית הספר, הוא מייחס זאת לעבר הזה ולהיותו בן קוקויו. רוב הלוחמים שנלחמה במסגרת מרד המאו מאו היו בני הקוקויו. ג'יין בתגובה אומרת לו שאין יותר יריבות בין השבטים השונים ויש שוויון. הוא מראה לג'יין מכתב שנמצא ברשותו מזה שנים רבות. בשביל שיוכל לקרוא את המכתב, הוא רוצה ללמוד. העיתונות מתחילה להתעניין בסיפור, מתחילים להופיע כתבות הפוגעות במרוגה וג'יין. שניהם מתחילים לקבל איומים, ולבסוף ג'יין מועברת למחוז אחר. בערב האחרון, לפני שהיא נוסעת, מרוגה בא אליה ומבקש ממנה שתקרא לו את המכתב. זהו מכתב הוקרה על השתתפותו במלחמת העצמאות של קניה ובו פירוט של כל מחנות הריכוז, שבהם היה כלוא על ידי הבריטים. הילדים לא מקבלים את המנהלת החדשה ומגרשים אותה בבוז. לבסוף ג'יין חוזרת ומרוגה ממשיך ללמוד.
פורת'מדוג
פורת'מדוג (בוולשית: Porthmadog ), או כפי שהייתה ידועה בתעתיק האנגלי לפני 1974 פורטמדוק (Portmadoc), היא עיירת נמל וקהילה במחוז גוויניד' שבצפון-מערב ויילס, הממלכה המאוחדת.
העיירה שוכנת לחופי הים האירי, בקצה הצפוני של מפרץ קרדיגן ודרומית לחצי האי ל'ין. היא נמצאת כ-32 ק"מ דרומית לקרנארבון ו-18 ק"מ דרום-מערבית לבליינה פסטיניוג, תחנת הרכבת של פורת'מדוג משרתת מספר מסילות רכבת היסטוריות מה שתורם לחשיבותה של העיירה כיעד תיירותי אזורי.
היסטוריה
העיירה הוקמה בתחילת המאה ה-19 לאחר שיובשו הביצות באזור שפך נהר הגלסלין והקמת חומת ים "הקוב" (The Cob), שהוקמה ב-1808-11 על ידי ויליאם מדוקס ועל שמו קרויה העיירה ("נמל מדוק"). במשך המאה ה-19 התבסס בעיירה נמל חשוב ששירת את מכרות הצפחה והנחושת באזור צפון-מערב ויילס, היא חוברה לרשתות מסילות ברזל שחיברו אותה למספר מכרות באזור ובמשך השנים התפתחו בה מפעלים שונים הקשורים בתעשיית הכרייה והספנות וכן אוכלוסייתה גדלה באופן ניכר.
הפריחה התעשייתית של פות'מאדוג הביאה לגידול אוכלוסין מ-885 ב-1821 למעל 3,000 תושבים ב-1861. הגידול בביקוש לצפחה בעיקר בתעשיית הבנייה ברחבי בריטניה ואירופה, הביא גם פיתוח נרחב במסילות ברזל סביב העיירה לשינוע הצפחה בין בתי האריזה והנמל. עד לשנת 1873 מעל ל-116,000 טונות של צפחה יוצאו דרך פורת'מדוג בכ-1,000 סירות שיצאו מהנמל שלה.
חשיבותה של פורת'מדוג בתור נמל מסחרי חשוב בצפון ויילס החל לרדת עם פתיחת "מסילת החוף הוולשי" ב-1863, אשר חיברה את ערי התעשייה ומכרות האזור לרשת המסילות הלאומית וערי הנמל הגדולות (כגון ליברפול). במהלך מלחמת העולם הראשונה מעט התוצר שטופל ויוצא מנמל פורת'מדוק פסק כמעט לחלוטין עם התמוטטות הביקוש לצפחה מהשוק הגרמני. כתוצאה מהדעיכה התעשייתית של העיירה, בדומה לעיירות רבות אחרות בצפון ויילס, החלה להתפתח בה תעשיית תיירות עם פתיחת מסעדות, ברים ומלונות, כאשר הרכבות ששימשו בעבר לשינוע תוצרי כריה שימשו עכשיו את מאות אלפי המבקרים מרחבי בריטניה.
ניו יורק ג'איינטס
הקבוצה נוסדה והצטרפה לליגת ה-NFL ב-1925, ומאז זכתה ב-8 אליפויות, 4 מהן לפני האיחוד ב-1970, ו-4 סופרבולים. שווי הקבוצה ב-2022 הוערך על ידי מגזין פורבס בכ-6 מיליארד דולר, מה שמציב אותה במקום הרביעי מבין קבוצות ה-NFL. משפחתו של סטיב טיש נמנית עם בעלי הקבוצה.
בשנים 1983–1990 אימן את הקבוצה ביל פרסלס, ושחקנה המוביל היה שחקן ההגנה לורנס טיילור. בתקופה זו זכתה הקבוצה בסופרבול XXI בעונת 1986 ובסופרבול XXV בעונת 1990.
הניו יורק ג'איינטס זכו בסופרבול XLII שנערך בפברואר 2008, לאחר שהפתיעו את הניו אינגלנד פטריוטס, שהיו בלתי מנוצחים עד לאותו משחק, בניצחון 17–14.
ב-5 בפברואר 2012 זכו בפעם הרביעית בסופרבול לאחר ניצחון 21–17 על ניו אינגלנד פטריוטס בסופרבול XLVI.
שער יפו
בתקופה הצלבנית הוא נקרא גם 'שער דוד', על שם המצודה הקרויה מגדל דוד הסמוכה לו. השער קבוע באמצע החומה המערבית של העיר העתיקה בירושלים, ונקרא על שם הדרך העתיקה המוליכה ממנו מערבה אל העיר יפו (היום - רחוב יפו) ונמל יפו, שהיה הנמל הראשי של ארץ ישראל עד לתקופת המנדט הבריטי. שם השער בערבית מתייחס לדרך חברון העתיקה, היוצאת משער יפו דרומה ומוליכה אל הערים בית לחם וחברון. שתי דרכים עתיקות אלו מהוות גם כיום עורקי תחבורה ראשיים בירושלים.
הקמתו
עד מחצית המאה ה-19 הגיעו רבים מהמבקרים לירושלים בדרך הראשית מצפון (דרך נבי סמואל), ולכן שימש שער שכם כשער הראשי של ירושלים. במחצית השנייה של המאה ה-19, בעקבות היציאה מהחומות ובניית השכונות החדשות דרומה ומערבה, עלתה קרנה של דרך יפו, ושער יפו הפך לפעיל אף יותר. בשנת 1889 נפתח גם השער החדש מצפון לשער יפו, דבר שהגביר עוד יותר את התנועה באזור זה. התנועה הערה הביאה להתפתחותם של מרכזים מסחריים משני צדי שער יפו, ובצמוד לחומה מבחוץ נבנו חנויות ובתי מגורים לרוב. באזור השער נבנו השכונות ממילא, ג'ורת אל ענב (כיום חוצות היוצר) ושמאעה (שהיה ממוקם בין המבנים הידועים היום כסינמטק ירושלים והמרכז העירוני למוסיקה ע"ש אלפרט).
מילוי החפיר
בשנת 1898 התכוננה ירושלים העות'מאנית לקראת ביקור הקיסר הגרמני, וילהלם השני. בין היתר, הוחלט לפרוץ בחומת ירושלים פתח כניסה רחב שיאפשר לו ולרעייתו, אוגוסטה ויקטוריה, להיכנס לעיר במרכבתם. לשם כך מולא חלק מהחפיר שהקיף את מצודת מגדל דוד הסמוכה לשער יפו; חלקה העליון של חומת החפיר הוסר; והוכשרה רמפה שאפשרה מעבר רציף מחוץ לעיר פנימה. לראשונה בהיסטוריה של ירושלים המודרנית, התאפשרה כניסתן של עגלות לתוך העיר העתיקה. פתח זה משמש עד היום לתנועת כלי רכב בין העיר החדשה לעיר העתיקה, ומהווה את המעבר העיקרי המקשר ביניהם. את השיפוץ המרגש תיאר המחנך העברי דוד ילין:
תקופת המנדט הבריטי
19 שנים לאחר מכן, בדצמבר 1917, נכנס הגנרל הבריטי, אדמונד אלנבי, דרך שער יפו, וסימל בכך את כיבוש ירושלים בידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה. למרות שהיה פרש מזהיר, ולמרות שהרמפה שהוכנה לקייזר עמדה לרשותו, בחר אלנבי לרדת מסוסו, והוא וקציניו נכנסו ברגל דרך השער לירושלים העתיקה. הוא הסביר את מעשהו כמחווה של צניעות וכבוד כלפי העיר הקדושה ליהדות, לנצרות ולאסלאם. לאחר מכן ציין בדו"ח הרשמי:
בשנת 1922 הורה מושל העיר מטעם המנדט הבריטי, רונלד סטורס, לפרק את מגדל השעון מעל שער יפו, שפגם לדעתו במראה הכללי של השער. במקומו, הקימה האגודה למען ירושלים את בניין מגדל השעון.
גם החנויות והבתים, שנבנו בצמוד לשער ולחומה מבחוץ לאורך רחוב יפו, הוסרו על ידי הבריטים במחצית שנות ה-40, כדי לחשוף את החומה לכל אורכה. עדות לקיומם של הבתים שנהרסו ניתן למצוא בחלקי רעפים קטנים וחריצי חיבורים, שנותרו עד ימינו בשער ובחומה הסמוכה לו.
בתקופת המנדט הותקנה ברחבה שמדרום לשער עמדה עגולה, עליה ניצב דרך קבע שוטר תנועה. עמדה זו שנקבעה כקילומטר אפס של ירושלים - נקודת המוצא למדידת המרחקים מהעיר ואליה. כן שימש האזור הסמוך לשער כתחנה מרכזית, ממנה יצאו שירותי תחבורה ליפו, בית לחם וחברון.
ימי מדינת ישראל
במהלך מלחמת העצמאות ב-1948 נחסם שער יפו כליל על ידי רכב משוריין שנפגע במלחמה ונתקע בפתחו. בהסכמי הפסקת האש בין ישראל וירדן ניצב שער יפו על פתחו של שטח ההפקר שהשתרע משער יפו עד כיכר צה"ל ושכונת ממילא, כשהוא מפריד בינו ובין ירושלים הירדנית שממזרח. בעקבות כך לא סולק המשוריין החוסם, והשער נותר סגור במשך כל ימי הקו העירוני בירושלים החצויה.
לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 נפתח השער מחדש, וחזר לחבר בין העיר העתיקה לחדשה. הוחלט לקרוא לרחוב המוביל משער יפו אל הכותל המערבי בשם: רחוב הבירה (רחוב עיר הבירה) ובמהלך שנות כהונתו של טדי קולק שונה השם לרחוב דוד. שרידי הבתים שהיו בתחום שטח ההפקר נהרסו, ובחלק שפונה נבנתה טיילת קצרה וגן ציבורי מכיכר צה"ל ועד שער יפו. על חלקה המזרחי של שכונת ממילא נבנה חניון ציבורי גדול, שנועד עבור ציבור המבקרים בעיר העתיקה, בייחוד בתקופות חגי ישראל בהם באים רבים לעיר העתיקה ולכותל המערבי.
בשנת 1975 בסדרה ד' שער יפו הופיע בשטר של 10 לירות ולאחר מכן הוא הופיע על שטר 1 שקל.
כחלק מפרויקט ממילא, נבנה מחדש רחוב ממילא כמדרחוב הפועל כקניון ובו מסעדות, בתי קפה וחנויות יוקרה, הנמשך מרחוב אגרון ועד פאתי שער יפו, ומשמש כדרך גישה ממרכז ירושלים לשער יפו ולעיר העתיקה, לצד טיילת רחוב יפו הנמשכת מכיכר צה"ל.
בדצמבר 2015 אירע פיגוע דקירה קטלני סמוך לשער. במרץ 2020, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל, נחסם השער.
מיקום השער
שער יפו ניצב בנקודה אסטרטגית חשובה סמוך למצודת מגדל דוד, על פתחו של יובל קצר בשם 'נחל המצודה'. יובל זה יורד מערבה מאזור רחבת שער יפו, ומתחבר לגיא בן הינום (במקום בו עבר חפיר המצודה עד סוף המאה ה-19). מיקומו הטופוגרפי המיוחד של השער אילץ את בוני החומה לוותר על קו חומה ישר מכיכר צה"ל של ימינו ועד פינת החומה בהר ציון, וליצור "ברך" שבנקודת הכיפוף שלה שוכן השער.
אמצעי הגנה וביטחון
השערים מהווים בכל חומה את נקודת החולשה, דרכה בדרך כלל מנסה האויב לפרוץ. בשל כך שולבו בשער יפו, כמו ברוב שאר השערים, מנגנוני הגנה מוגברים: ראשית, הכניסה עוברת דרך בית שער מוגן היטב, שהמעבר דרכו מאלץ את הבאים לפנות 90° שמאלה לפני כניסתם לעיר. ('שער תפנית') תכנון זה נועד להכשיל ניסיונות פריצה מהירה של חיל פרשים או רגלים דרך השער. שנית, השער נסגר בדלתות עץ כבדות מחופות בברזל, שהיו סגורות על בריח רוב הזמן. פשפש קטן באחת הדלתות נותר פתוח בשעות האור, והכניסה דרכו נעשתה באופן מבוקר תחת עינם הפקוחה של חיילי משמר. בנוסף, שולבו במבנה השער מתקני הגנה, ובהם מרפסת חזית (משיקולי) נטולת רצפה, דרכה ניתן היה לשפוך על האויב שמן רותח או זפת; חרכי ירי בקומה השנייה של בית השער; אדן רחב בתוך בית השער להצבת תותח מול חרך ירי, וייתכן שבית השער אף הכיל סורג מתרומם, למניעת פריצה לעיר במקרה שדלתות הברזל יפרצו.
עיטורים וקישוטים
כמו שאר שערי חומת ירושלים, גם שער יפו מעוטר מאוד, וגם בו רוב האלמנטים הארכיטקטוניים נשדדו ממבנים אחרים בעיר. הקשתות המסוגננות שבחזית החיצונית והפנימית, למשל, שבשוליהן "תלתלים" אלגנטיים, אופייניות לכנסיות צלבניות, ונראה כי פורקו ממבנה כנסייה סמוך. אבני המשקוף הגדולות, המחפות על השערים משני צדי בית השער, נשדדו כנראה ממבנה מדרסה ממלוכית, ונראה כי במקור ניצבו בקו ישר זו ליד זו, ולא בשיפוע קשת. בנוסף מעוטר השער בתבליטי אבן עגולים ומרובעים, ועליהם צורות גאומטריות. המשיקולי נשען על שלוש אומנות מסוגננות, ולראשו גג משולש התחום בשול בתבנית קוביות. בראש חזית השער הפונה לעיר משובצת תבנית מגדל שמירה עגול קטן, ובראשו שיניות חומה מסוגננות. לצד חזית השער הפונה החוצה ישנו "שער חתום" ובתחתיתו ספסל אבן. זהו אלמנט מוכר מחומות שנבנו במזרח בעת בניית חומת ירושלים.
כתובות בשער יפו
בתוך שער יפו ישנה כתובת הדומה לשהאדה: "אין אלוהים מלבד אללה ואברהם ידיד אללה". זוהי כתובת יוצאת דופן מאוד המזכירה את אברהם בנוסח המוכר הזה, במקום מוחמד. אזכורו של אברהם נובע משמו של השער בערבית "באב אל ח'ליל", כלומר - "שער חברון", אך שמה של העיר חברון לקוח מכינויו של אברהם, אשר על פי המסורת היהודית והמוסלמית קבור בה במערת המכפלה - "הידיד" בערבית: אל-ח'ליל الخليل.
אלמנטים נוספים
עד שנות ה-40 של המאה ה-20 עמדו, כאמור, בתים בצמוד לחומה ולשער, עד שנהרסו בידי הבריטים. עדויות למבנים אלה ניתן למצוא בשני מקומות בשער: האחד הוא תבנית משולש, המופיעה על קיר בית השער הפונה מערבה. זהו שריד לגג של קומתו השנייה של בית, שעמד בצמוד לשער בנקודה זו. השני הוא פס כהה, החוצה את "השער החתום" ויורד באלכסון משני קצותיו. אלו הם שרידיו של גגון רחב, שחיפה על דוכני רוכלים. בתמונה משנת 1918 נראים הבית והגגון לפני הסרתם.
רחבת השער
רחבת השער הפנימית, הקרויה כיכר עומר אבן אל ח'טאב, תחומה בין השער ממערב, המצודה ("מגדל דוד") והקישלה מדרום והירידה לרחוב דוד (השוק המרכזי של העיר העתיקה) ומתחם כנסיית המשיח ממזרח. רחבה זו הייתה בין סוף המאה ה-19 ועד שלהי המנדט הבריטי המרכז העירוני העיקרי של ירושלים ושכנו בה מספר מוסדות שחלקם קיימים עד היום:
ברחבת השער החיצונית הייתה תחנת הדיליז'אנסים המרכזית של העיר. כמו כן ניצב בה ביתן בצלאל שבו נמכרו יצירות אמנות של האקדמיה לאומנות "בצלאל".
המצודה (מגדל דוד)
מגדל דוד הוא הכינוי שניתן למצודה אשר הגנה במשך אלפי שנים על העיר ירושלים.
המצודה שוכנת במקום הגבוה ביותר בעיר העתיקה, מעל נקודת ההשקה של גיא בן הינום ונחל צולב. נקודה אסטרטגית זו היוותה עילה להקים ביצור במקום, במטרה להגן על העיר ממערב. במהלך ההיסטוריה היה למצודה חלק מרכזי בהגנת העיר, והיא שימשה מרכז שלטוני וצבאי. כיום שוכן בה מוזיאון לתולדות ירושלים. המצודה צמודה אל פתח החומה ליד שער יפו.
למרות שמה של המצודה, אין קשר בינה לבין דוד המלך, ושמה זה ניתן לה אלפי שנים אחרי קיומו המשוער.
קילומטר האפס של העיר
בתקופה הרומית ובתקופה הביזנטית, ואולי גם מאוחר יותר, ניצב עמוד ניצחון רומי ברחבה שמול שער שכם, וממנו מדדו את המרחק אל ערים אחרות. עמוד זה מופיע במפת מידבא. העמוד לא שרד, אולם שער שכם נקרא עד ימינו בערבית "באב אל-עמוד" (باب العمود).
מגדל השעון
ב-1907 בנו תושבי ירושלים מגדל שעון על גג שער יפו. המגדל התנשא לגובה 13 מטרים, ובראשו נקבעו ארבעה שעונים, שפנו לארבע רוחות השמים. השעון המערבי והמזרחי הציגו את השעה הרגילה ("שעה אירופית"), בעוד ששני השעונים האחרים הציגו את השעה המקומית ("שעות זמניות"). מעל השעונים, בחלק המקושט והמעוטר ביותר, הוצב פעמון ולידו סמל השלטון העות'מאני, שכלל סהר וכוכב.
מגדל השעון העות'מאני פורק ב-1922 בהוראת מושל ירושלים הבריטי רונלד סטורס.
ביתן בצלאל
ביתן בצלאל ליד שער יפו בירושלים היה מבנה עץ מצופה פח עם גג משונן ומגדל, אשר הוקם מחוץ לחומות העיר העתיקה בשנת 1912 המבנה כלל חנות ואולם תצוגה למוצרי בצלאל, שנועדו במיוחד עבור התיירים והעוברים ושבים בדרכם אל העיר העתיקה וביציאה ממנה.
בצמוד אל הביתן שכן סביל עות'מאני.
סביל טורקי-עות'מאני
בכניסה אל הפתח שצמוד אל שער יפו ובסמוך אל ביתן בצלאל שכן סביל טורקי-עות'מאני שהקים הסולטאן.
שמרוק רוברס
מועדון כדורגל שמרוק רוברס (באנגלית: Shamrock Rovers Football Club) הוא מועדון כדורגל אירי מהעיר טלאט שבמחוז דרום דבלין, המשחק בליגת העל האירית. שמרוק רוברס עורך את משחקיו הביתיים באצטדיון טלאט, והוא המועדון המצליח ביותר באירלנד עם 19 זכיות באליפות הליגה הבכירה, 25 זכיות בגביע הבכיר של אירלנד (הגביע האירי), והוא המועדון שסיפק הכי הרבה שחקנים לנבחרת אירלנד (62) לאורך השנים.
הקמת המועדון והיסטוריה מוקדמת
המיקום וזמן הקמת המועדון אינו ידוע בוודאות, כיוון שלא נמצא תיעוד חד משמעי התומך לתאריך הקמתו הרשמי הידוע כיום, שנת 1899. למשך שנים ארוכות תאריך הקמת המועדון הייתה בעצם הפרסום הראשון בו הופיע המועדון בראשית העיתונות שנעשתה במאה ה-20, ב-1901, ובכתבה שנעשה ב-28 בדצמבר 1941 הטוענת כי המועדון הוקם באותה השנה. אולם מחקר שנעשה על ידי קרן המורשת של שמרוק רוברס, קבעה כי שורשי המועדון עוד לפני כן, והמשחק הראשון של המועדון באופן רשמי נערך נגד קבוצת רוזמאונט ב-1899, ומכך הגיעה שנת הקמת המועדון הידועה כיום. הוויכוח לגבי הקמת המועדון כיום היא האם הוא הוקם ב-1901 או ב-1899, כאשר ידוע כי במשך שנתיים קיים המועדון משחקי ראווה בלבד, ללא משחקים תחרותיים.
מקור המועדון הוא מפרבר בדרום מזרח העיר דבלין בשם רינגסנד, ושם המועדון נגזר משדרות שמרוק הנמצאות בעיר רינגסנד, שם היה משכנו הראשון של משרדי המועדון. בספטמבר 1906, אחרי מספר שנות פעילות, פרשו הרוברס מהליגה הראשונה של מחוז ליינסטר והמועדון היה בהפסקה מטורנירים תחרותיים. ב-1914 המועדון חזר ונרשם לליגות התחרותיות, והחל לקיים את משחקיו באצטדיון רינגסנד פארק. לאחר שנה המועדון למעשה התפרק שוב וקיים רק משחקי ראווה במשך חמש השנים הבאות. ב-1921 הרוברס הוקמו מחדש בליגה הראשונה של ליינסטר, והגיעו לגמר בעונת הבכורה של הגביע האירי (גביע ה-FAI), אך הפסידו לסנט. ג'יימס גייט. עונה אחת לאחר מכן זכה המועדון באליפות הליגה הבכירה באירלנד (עונת 1921/922, שלמעשה הייתה עונת הבכורה שלו בליגה, עם רצף של 21 משחקים ללא הפסד, ו-77 שערים לזכותו. ב-1924 חזר למועדון בוב פולהאם, שהיה כוכב המועדון בשנים לפני כן, והצטרף לשחקנים ג'ון פלוד, ג'ון פאגאן, ובילי פארל, שהרכיבו את רביעיית ההתקפה שהייתה ידוע בתור "ארבעת ה-F-ים" (The Four Fs). בתום חמש העונות הראשונות של הליגה הבכירה באירלנד, המועדון זכה בשלושה, ובתואר גביע אירי אחד (ב-1924/1925). בשנות ה-30 המועדון זכה בשלושה תוארי אליפות נוספים, ובחמישה תוארי גביע, כשהשחקנים הבולטים בשורות הקבוצה היו פאדי מור וג'ימי דאן שהובילו את הקבוצה להישגים אלו, בזמן שהקבוצה הצליחה למשוך כ-30 אלף אוהדים כמעט בכל משחק למגרשה הביתי שהיה גלנמור פארק. עד לשנת 1949, מיצבה את עצמה שמרוק רוברס בתור הקבוצה המצליחה ביותר באירלנד כשזכתה סך הכל ב44 תארים: שישה תוארי אליפות הליגה הבכירה, 11 תוארי גביע אירי, שבעה תוארי מגן הליגה האירית, שישה תוארי גביע ליינסטר לבוגרים, 2 גביעי העיר של דבלין, ארבעה גביעי ערי הירידים האירי, ועוד שמונה תוארי גביע הנשיא האירי.
בנובמבר 1949, אחרי מותו של המאמן ג'ימי דאן, פאדי קואד נכנס לעמדת השחקן-מאמן, לאחר ששיחק עבור המועדון במשך 8 עונות והיה אחד השחקנים הבולטים ביותר בליגה האירית. קואד ביצע מהפכה גדולה בתחום הנוער של המועדון, ובמשך שלוש העונות הראשונות בתפקידו החדש, גייס למעשה בית ספר שלם של ילדים תחת מחלקת הנוער. קואד החל בשגרת אימונים חדשנית לתקופה זו, עם התמקדות בשיפור היכולות הטכניות ובהחזקת כדור, כך שלאחר מעבר במחלקת הנוער השחקנים למדו לשחק כדורגל מהיר, שוטף הכולל מסירות רבות. מודל זה תרם רבות להתפתחות הכדורגל באירלנד. ב-1954 זכה המועדון פעם נוספת באליפות הליגה האירית העליונה, וזאת בפעם הראשונה אחרי 15 עונות בהם לא הצליח לעשות זאת, כאשר החלוץ פאדי אמברוז מסיים בתור מלך שערי הקבוצה ונחשב לשחקן המשמעותי ביותר בעונה זו. שחקנים נוספים לצידו היו ליאם טוהי, והמאמן קואד בעצמו ששימש גם כשחקן הקבוצה במקביל, ובהמשך הוסיף המועדון עוד 2 תוארי הגביע האירי בשנות ה-50.
שישה גביעים ברצף (1960 - 1970)
לאחר עזיבתו של קואד ב-1960, ועונה לא מוצלחת תחת אלבי מרפי, במקומו מונה שון תומאס. פאדי אמברוז ורוני נולאן נשארו במועדון אליהם הצטרפו החתמות חדשות ומרשימות יחסית בליגה האירית כמו פרנק אונ'יל וג'וני פולהאם. כמו כן ליאם טוהואי החליט כי הוא חוזר למועדון כקפטן, לאחר 4 שנים מוצלחות בניוקאסל יונייטד. בעונת 1963/1964, המועדון זכה בכל התארים המקומיים האפשרים, מלבד "גביע הטופ-4". בטורניר גביע ערי הירידים נוצחו הרוברס אחרי הפסד דחוק בשלבי הנוקאאוט לולנסיה, שזכתה בגביע לבסוף בעונה זו. תומאס סיים את דרכו במועדון בסיום העונה עקב סכסוך עם הקונינגהאמים (משפחת הבעלים), לגבי סגל השחקנים. ליאם טוהואי נבחר להיות ממשיך דרכו בתור המאמן-שחקן של המועדון, ואיתו זכה בגביע האירי עוד 5 עונות ברציפות להשלמת שישה תוארי הגביע האירי ברצף, הישג שמעולם לא שוחזר באירלנד. בעונת 1968/1969 הבקיע מיק ליץ' 56 שערים עבור המועדון, במה שהייתה אחת מעונות השיא של שחקן בודד עבור הרוברס.
דעיכה (1970 - 1983)
ה"הופס" הפסידו לקבוצת שלבורן בסיבוב הראשון של הגביע האירי של 1970, ההפסד הראשון שלהם בשלב ה-32 מזה שבע שנים, מה שהיה אחד מהסימנים לתחילת תקופת הדעיכה של המועדון. למרות התחלה טובה יחסית כשהיא מפספסת את תואר האליפות בדוחק בעונת 1970/1971, 12 השנים הבאות שהמועדון נכנס אליהם, היו הגרועות ביותר אותם הוא חווה מאז ומעולם, על המגרש ומחוצה לו. חוסר היציבות והסכסוכים הפנימיים של הבעלים עם השחקנים לגבי עניינים כספיים לא עזבו את המועדון במנוחה ואלו הגיעו גם אל הדשא שם הראתה הקבוצה חוסר יציבות, כשבמהלך שנות ה-70, המועדון המצליח ביותר באירלנד עד אז, זכה בגביע האירי פעם אחת (1977/1978), ללא תארים בולטים אחרים, כאשר עם המועדון ביחד, דועך כל הכדורגל האירי שנכנס לתקופה רעה בכללותו והענף לא משך כמעט קהל ועניין למגרשים. בהשפעת התקופה הרעה וחוסר העניין שהביעה הקהל בקבוצה, החליטו הבעלים (שהספיקו להתחלף) לדלל את סגל הקבוצה ולהשקיע את המינימום הנדרש בעודם משחררים שחקנים בכירים, כשהמחליפים הם שחקני נוער ושחקנים זולים אחרים מהליגה. הקבוצה התדרדרה עד כדי ירידה לליגת המשנה והייתה צריכה להירשם מחדש לליגה העליונה.
בשנת 1977, המאמן-שחקן הבינלאומי ג'ון ג'ילס חזר לדבלין ולקח את תפקיד המאמן ברוברס, הבעלים החדשים (הקילקויינס) החליטו על לחזור ולהשקיע באצטדיון ובמועדון בשנים הבאות כשהם בונים מחדש את אצטדיון גלנמור פארק, והשקעה בקבוצה תוך הפיכתו למועדון המצטיין בבתי הספר שלו לכדורגל, תוך יומרה להתחרות במסגרות האירופיות. ג'ילס החתים את השחקנים האיריים הבינלאומיים ריי טרייסי, אימון דונפי ופאדי מוליגאן, ובעונה הראשונה לאחר המהפכה, זכה המועדון בגביע האירי הראשון שלו מזה שנים רבות. למרות הצלחה במפעל הגביע, והצלחה יחסית בתוצאות במפעלים האירופיים, הגישה השמרנית של ג'ילס עם החזקה בכדור, הוכחה כבלתי מוצלחת, וב-3 בפברואר 1983 סיים את תפקידו במועדון.
תקופת ה"ארבע ברצף" (1983 - 1987)
בקיץ 1983 החליף ג'ים מקלאפלין את נואל קמפבל כמאמן הרוברס, אחרי תקופה מוצלחת שלו ביריבתה לליגה דאנדוק. הבעלים לואיס קילקוין החליט להגדיל את התקציב, מה שנתן אור ירוק למקלאפלין להחליף כמעט את כל השחקנים במועדון ולבצע מהפך בסגל, כולל את שיחרורו של יקיר האוהדים אלאן אונ'יל. לסגל החדש הביא המאמן את ליאם באקלי, הארי קיני, אלן קמפבל ופיטר אקלס. בנוסף רכש שחקנים אחרים בולטים מהליגה כמו ג'ודי בירין ונואל קינג מדאנדוק, מיק נוויל מדרוגהדה, והשלישייה אביסטון, בריידי ואובראין מבוהמיאנס, ובנוסף את אנטו ויילן ונוויל סטידמן ממנ'צסטר יונייטד ות'וראלס טאון.
ההשקעה הרבה השתלמה ובאפריל 1984 זכה המועדון בתואר האליפות האירי הראשון שלו מזה 20 שנים, כשמי שהניף את צלחת האליפות הוא הקפטן פאט ביירין. לאחר מכן זכה המועדון בעוד שלושה תוארי אליפות רצופים בשלוש העונות הבאות, והשלימם לדאבל לאחר שזכה גם בגביעים האיריים בעונות אלו, מה שהשלים את רצף ארבע האליפויות של המועדון, הישג חסר תקדים בכדורגל האירי. ב-1987 החליף דרמוט קילי את מקלאפלין שהחליט לעבור לדרי סיטי.
בתקופה זו שמכונה בהיסטוריית המועדון תקופת ה"ארבע ברצף", ניצחו ה"הופס" 74 משחקי ליגה מתוך 100, בין השנים 1983 ועד 1987, והפסידו משחק אחד בלבד בתקופה זו.
שנים ללא בית (1987 - 2009)
מעט לאחר זכיית המועדון בתואר האליפות ה-14 שלו, הבעלים לואיס קילקוין הודיע כי קבוצת הבעלים שלהם ה"קילקוינים", מוכרים את אצטדיון גלנמור פארק, שהם רכשו לאחרונה מקבוצת הישועים. את עונת 1987/1988 נאלצה הקבוצה לשחק באצטדיון טולקה פארק, אותו האוהדים של השמרוק רוברס השאירו ריק בעקבות חרם בהם נקט הגרעין הקשה של האוהדים והקהל במחאה על התנהלות הבעלים ומכירת האצטדיון הביתי. לאחר מחאות אלו החליטו הקילקוינים למכור את המועדון לאיש עסקים מדבלין, ג'ון מקנמארה, שהציע רעיון שנוי במחלוקת להעביר את משחקיה הביתיים של הקבוצה לדיילימאונט פארק, אצטדיונה הביתי של הבוהמיאנס, יריבתה המרה של הרוברס. לאחר הצבעה בקרב גרעיני האוהדים של הרוברס, הוחלט על הרמת החרם מעל המועדון, אך משחקיה הביתיים של הקבוצה נערכו באצטדיון פייבסבורו, וכמות האוהדים עדיין הייתה קטנה מאוד והרבה אוהדים החליטו לא להגיע ולהשאיר את המשחקים ריקים מקהל יחסית.
בסיום עונת 1989/1990 הודיע המועדון כי הם מעבירים את משכנם לבולסברידג', שהיא שכונה באמצע הדרך בין רינגסנד למילטאון, שם נשאר המועדון במשך שש עונות, וזכה בתואר ה-15 שלו בהיסטוריה, האליפות של 1993/1994. באליפות זו תחת הדרכתו של המאמן ריי טריסי, בלטו השחקנים פול אוסאם, ג'ינו ברזיל, ג'ון טואל, אלן ביירין וסטפן גאוג'גאן, שסיים כמלך שערי הליגה בעונה זו. עונה לאחר מכן צמצומי התקציב הכריחה את טריסי לשחרר שחקנים ולבנות את הקבוצה סביב סגל צעיר מהנוער של המועדון, ניסיון שלא הצליח והמועדון נכנס לתקופה רעה מבחינה מקצועית וסיים במרכז הטבלה למשך מספר עונות, ולאחר מכן גם היה מועמד לירידת ליגה אך ניצל לבסוף כשהחזיר את אלן אונ'יל וטרי אביסטון לקדנציה נוספת במועדון.
לאחר סיום עונת 1995/1996, מכר הבעלים ג'ון מקנמארה את המועדון לקבוצת "פרימייר קומפיוטרס" בראשות אלן מקגראת'. מקגראת' חשף תוכניות לבניית אצטדיון חדיש בפאתיה הדרום מערביים של דבלין, טלאט. הקבוצה תחת הבעלים החדש עדיין סבלה מחוסר יציבות כאשר החליפה את צמד המאמנים והחזירה את שחקן העבר ביירין, שאימן את הקבוצה שחזרה לאצטדיון טולקה פארק, הפעם באופן זמני עד בניית אצטדיונה הביתי המתוכנן בטלאט. בעונה זו הצליחה הקבוצה לשרוד בליגה בעור שינייה, ובמאי 1997 התפטר מקגראת' מתפקידו כמנהל המועדון, ובמקומו מונה בריאן קירני, שהצליח להשיג אישור סופי לבניית המועדון, בינואר 1998. אולם ההתנגדויות לאישור הבנייה הוסרו רק 10 חודשים לאחר מכן בנובמבר 1998, ועד תקופה זו קירני הוחלף על ידי ג'ואי קולוול כראש המועדון, וקבוצת פרימייר קומפיטורס הסירה את תמיכתה מהמועדון. במישור המקצועי את עונת 1997/1998 סיימה הקבוצה במקום השמיני בלבד בליגה וביירין הוחלף על ידי דמיאן ריצ'רדסון, שאימן אותה לאחר שעברה לאצטדיון זמני אחר, אצטדיון מורטון, אך התפטר מהקבוצה ב-2002, לאחר שלא הגיע להסכמות על המשך דרכו עם ראש המועדון קולוול. בשנים אלו התעכבה בניית האצטדיון, כשחברת הבנייה שסיכמה עם קולוול על השלמת הבנייה באתר האצטדיון החצי-בנוי, החליטה להפסיק את הפרויקט.
ראש הקבוצה קולוול הוחלף בטוני מגוואיר, שהחל לחפש משקיע חדש למועדון השרוי בחוסר ודאות. בינתיים המאמן החדש ליאם באקלי הדריך את המועדון לעונה טובה בה סיימה הקבוצה כסגנית בגביע האירי, והעפילה לתחרויות האירופאיות, תוך שהיא משחקת באצטדיון ריצ'מונד פארק. בהמשך התדרדר מצבו הכספי של המועדון שלא הצליח למצוא רוכשים מתאימים ובמקביל לא הצליח לקדם את המשך בנייתו של האצטדיון שנתקע עקב בעיות מנהליות במועצת המחוז של דרום דבלין.
לאחר תהליך משפטי ארוך ובמקביל התדרדרות של הקבוצה הבוגרת והתפטרות המאמן ליאם באקלי, בשנת 2005 עבר המועדון לבעלות של 400 אוהדים שאספו כסף בקרן נאמנות שנקראת "מועדון ה-400", מה שהציל את המועדון מהתפרקות, אך הוריד אותו לליגת המשנה האירית, לראשונה אחרי עשרות שנים. ב-2006 עלה המועדון חזרה לליגה הבכירה, תחת הדרכתו של פאט שאלי. את העונות הבאות, 2007 ו-2008, שיחק המועדון בטולקה פארק, והיה יציב יחסית במרכז הטבלה, אך ללא זכייה בתארים, שהיה מורגל אליהם בעבר.
עידן אצטדיון טלאט (2009 ואילך)
בעונת 2009, החל המועדון לשחק באצטדיון משלו, אחרי המון שנים ללא בית, אצטדיון טלאט החדיש, ובעונה זו סיים המועדון במקום השני בליגה מה שהוביל אותו לתחרות הליגה האירופית, תחת הדרכתו של המאמן מייקל אוניל.
המעבר לאצטדיון החדש נתן אותותיו בקרב קהל האוהדים, שהחל למלא את האצטדיון ברוב המשחקים, ושבר שיאי קהל מבחינת כמות צופים לאורך עונה זו. מעונה זו בנוסף זכור ביקורו של המועדון ריאל מדריד באצטדיון טלאט במסגרת האירופית לעיני 10,900 צופים, שהיה לשיא קהל באצטדיון, שצפו בקבוצתם מפסידה 1-0 למועדון הספרדי.
בתחילת עונת 2010/2011, בסיבוב השני של מוקדמות הליגה האירופית, פגשו הרוברס את בני יהודה תל אביב מהליגה הישראלית, אותם ניצחו הרוברס. בסיבוב הבא הוגרלה הקבוצה נגד יובנטוס האיטלקית, לה הפסידו האיריים 0-3 בסיכום שני המשחקים, והודחו מהמפעל.
את עונת 2010 בליגה האיריית, סיימה הקבוצה כאלופה, לראשונה מזה 16 שנים בהם הייתה שרויה בחוסר ודאות כלכלית ומקצועית, כששברה את שיא הפרש השערים של בוהמיאנס משנים קודמות. הרוברס גם הגיעו לגמר הגביע האירי, אך הפסידו בו בדו-קרב פנדלים לסלייגו רוברס לעיני 30,000 צופים.
בעונת 2011 התחיל המועדון את דרכו, לראשונה בתולדותיו, בגביע האירופי הבכיר, ליגת האלופות כשהצליח לנצח את פלורה טאלין האסטונית 1-0 בסיכום צמד משחקים בסיבוב המוקדמות הראשון, אך הפסיד בסיבוב הבא לפ.צ. קופנהגן הדנית 0-3 בסיכום שני המשחקים. לאחר הדחתה ממפעל ליגת האלופות, הגיעה לשלב הפלייאוף של הליגה האירופית והוגרלה לשחק נגד פרטיזן בלגרד הסרבית, אותו הצליחה לנצח 3-2 בסיכום שני המשחקים, ועלתה לראשונה בתולדותיה לשלב הבתים של הליגה האירופית. ניצחון זה נחשב לאחד הגדולים בהיסטוריה של הכדורגל האירי שהגיע לשיאים מבחינת הצלחה אירופית בעידן המודרני, כשלראשונה קבוצה אירית העפילה לשלב בתים אירופי במפעל בכיר.
הרוברס הצליחו לזכות באליפות הליגה גם בעונת 2011 וסגרו שנתיים מוצלחות מאוד, מאז כניסתם לאצטדיון החדש.
בשנים הבאות חלה דעיכה במצב המועדון שלא הצליח לשחזר את הצלחתו, לא בליגה המקומית ולא באירופה, עם החלפת מאמנים ושיטות משחק בכל 2 עונות. בשנת 2016 מונה המאמן סטפן בראדלי, שלאחר בניית הקבוצה במשך 3 עונות, הצליח לזכות בגביע האירי ה-25 של המועדון לעונת 2019. בתחילת עונת 2020/2021 במוקדמות הליגה האירופית הפסידה הקבוצה למילאן האיטלקית, והודחה מהמפעל, ששוחק תחת מגבלות מגפת הקורונה העולמית שהתפרצה גם באירופה.
בעונת 2020 זכתה הקבוצה בתואר אליפות ה-18 של המועדון, לראשונה מזה 9 שנים, והעפיל למוקדמות ליגת האלופות של עונת 2021/2022.
רישיקש
רישיקש (בדוואנגרי: ऋषिकेश) היא עיר ומועצה אזורית (municipal board) במחוז דהראדון במדינת אוטראקהאנד שבצפון הודו, 25 קילומטר צפונית לעיר הארידוואר. היא עיר קדושה להינדואיזם ומרכז עלייה לרגל. מאמינים הינדואים באים אליה כדי לטבול בנהר הגנגס. כמו כן היא הפכה למרכז מדיטציה ויוגה ומושכת אליה תיירים רבים.
במפקד האוכלוסין שנערך בהודו בשנת 2011 עמדה אוכלוסיית רישיקש על 102,138 תושבים, מהם 53% גברים ו-47% נשים. מהם 89% יודעי קרוא וכתוב, אחוז הגבוה מהממוצע בהודו.
אטימולוגיה
רישיקשה (Hṛṣīkeśa) הוא אחד מכינויי האל וישנו ומשמעותו הוא "ריבון החושים".
גאוגרפיה
רישיקש שוכנת למרגלות הרי ההימאליה והיא מאחד משערי הכניסה אליהם ונקודת הפתיחה במסלול עלייה לרגל אל מרכזי עלייה לרגל הקדושים להינדואיזם ואל מקורות הגנגס. רישיקש היא מקום המפגש של נהר הגנגס ונהר צַ'נְדְרַבְּהָאגָה. בצדה המזרחי של הנהר שוכנת העיר ההודית רישיקש ובה רחובות שתי-וערב ובהם אזור המגורים והמסחר של תושבי העיר, בניגוד לאזור הרוחני והתיירותי שמאכלס לרוב אשראמים וכן אכסניות ושירותים שונים לתיירים במקום.
תיירות
התיירות ברישיקש מתרכזת בשני אזורים סמוכים: לאקשמן-גְ'הוּלָה וראם-ג'הולה הנקראים על שם שני הגשרים התלויים (ג'הולה - झूला - גשר תלוי בהינדי) המחברים את שתי גדות הנהר (ועל שם שני האחים מהאפוס ראמאיאנה: ראמה ולאקשמן). ראם-ג'הולה הוא האזור בו מתרכזים מרב האשראמים והטקסים הדתיים השונים, בהם טקס התפילה "פוג'ה אארטי" המתקיים מדי ערב אל מול צלמו של שיווה, הממוקם על גדת נהר הגנגס.
תיירים מערביים נדרשים גם הם לכבד את קדושת המקום בדגש על צניעות ברחצה בנהר ואיסור רחצת נשים בביקיני. מוסדות דת שאינם הינדואים ממוקמים מחוץ לאזור המקדשים.
בסביבה יערות וצמחייה עבותה, כמו כן מספר מסלולי רפטינג בנהר הגנגס, באורכים שונים.
רישיקש התפרסמה במערב כמקום בו להקת הביטלס ביקרה את המאהרישי מהש יוגי. ג'ון לנון הקליט במקום שיר בשם "The Happy Rishikesh Song", והלהקה הלחינה 48 שירים נוספים במהלך שהייתם באשראם של המאהרישי, וחלקם הופיעו באלבום הלבן. אמנים רבים נוספים כמו הלהקה The Beach Boys, הזמר דונובן והשחקנית קייט וינסלט ביקרו ברישיקש כדי למדוט וליצור. האשראם לא מאוכלס וניתן להיכנס אליו בתשלום שוחד ("בקשיש"). מתצפית מחלק מהמבנים ניתן לראות את נוף העיר רישיקש עד העיר הארידוואר.
לישראלים, המקום משמש חלק משביל החומוס.
אום סלמונה
אום סלמונה (בערבית: خربة ام سلمونة) הוא כפר פלסטיני הממוקם 12 ק"מ דרומית-מערבית לבית לחם. הכפר נמצא בנפת בית לחם בצפון חבל יהודה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 945 תושבים בשנת 2007.
היסטוריה
בשנת 1883, בסקר ארץ ישראל המערבית צוין מקום הכפר כ"ערימות אבנים".
במפקד 1931 נמנתה אוכלוסיית אום סלמונה יחד עם בית פג'ר, מרח מעלה ומרח רבאח. סך כל האוכלוסייה היה 1043, כולם מוסלמים, אשר שכנו ב-258 בתים.
בעקבות מלחמת השחרור, עברה אום סלמונה לשליטה ירדנית. בשנת 1961, האוכלוסייה הייתה 118 נפש.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, אום סלמונה נמצאת תחת שליטה ישראלית.
שמונה וחצי
שמונה וחצי (½8, באיטלקית: Otto e mezzo) הוא סרט קולנוע איטלקי משנת 1963 שביים פדריקו פליני.
הפקה
הסרט נחשב לאחד מטובי סרטי הקולנוע שנעשו אי פעם (במשאלים רבים הגיע שני רק לסרט "האזרח קיין"), וזכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר. הוא היה אחד הראשונים בקריירה של פליני, שנתן מקום נרחב לתת מודע בחייו של הגיבור. את המוזיקה לסרט הלחין נינו רוטה שהלחין רבים מסרטיו של פליני. השחקנים הראשיים בסרט הם מרצ'לו מסטרויאני, קלאודיה קרדינלה ואנוק איימה.
במרכז עלילת הסרט במאי קולנוע הסובל ממחסום יצירתי ואשר אינו מצליח להתקדם בבימוי סרטו החדש. במקביל, הוא מוצא את עצמו תקוע בחייו האישיים. הסרט משוטט הלוך ושוב בין הפנטזיות של הגיבור (לדוגמה סצנת ההרמון) לבין זכרונות מילדותו (ריקוד הרומבה של הזונה על חוף הים והעונש שהוא מקבל בעקבות כך), התמודדות עם עברו ועם הוריו לבין המציאות היומיומית.
סצנות רבות בסרט תומכות בתאוריה זו ובעיקר סצנת הסיום שבה יורדים כל גיבורי הסרט מהעבר ומההווה ממגדל ענק (סמל לפאלוס - אבר המין הגברי) לתוך מעגל ורוקדים לצלילי תזמורת שמנוהלת על ידי גוידו הילד.
חט
חט (ברבים: חַטִּים או חִטִּים) הוא שן של יונקים מסוימים שבולטת מחוץ לפה. עם בעלי החיים שיש להם חטים נמנים הפיל, ההיפופוטם, הניבתן והחדשן (narwhal, סוג של לווייתן ארקטי).
החטים הם מקור לשנהב, המשמש בתורו להכנת חפצי נוי ותכשיטים, ובעבר אף ליצירת קלידי פסנתרים.
כיוון שרוב בעלי החיים שיש להם חטים נתונים בסכנת הכחדה (בעיקר הפיל האפריקני), סחר השנהב מוגבל באמנת וושינגטון (CITES - Convention on International Trade in Endangered Species of Wild Fauna and Flora), ולא ידוע מתי יוסרו המגבלות הללו. עם זאת, הסחר הלא חוקי בשנהב עוד מתקיים במידה רבה, וכדי להילחם בו מדינות רבות עורכות אירועים מתוקשרים של השמדת שנהב.
קישורים חיצוניים
Elefante
ברסט (בלארוס)
בְּרֶסְט (בעבר נקראה בְּרֶסְט לִיטוֹבְסְק; בלארוסית: Брэст, לעיתים גם Бе́расьце או Бярэ́сьце; רוסית: Брест; יידיש: בְּרִיסְק ובעבר בריסק דליטא; פולנית: Brześć ובעבר Brześć Litewski; ליטאית: Brestas) היא עיר בדרום-מערב בלארוס ובירת המחוז הקרוי על שמה. העיר שוכנת על גבול פולין (צמודה לעיירה טרספול) ובקרבת הגבול עם אוקראינה, במרחק של כ-330 ק"מ דרום-מערבית לבירה מינסק. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023 מתגוררים בעיר 342,461 תושבים, והיא העיר השישית בגודלה במדינה (אחרי מינסק, הומל, ויטבסק, גרודנו ומוהילב).
היסטוריה
בין מלחמות העולם הייתה העיר בתחום פולין, ונמנו בה כ-25,000 יהודים, כמחצית מתושביה.
הרב חיים זונדל מכבי הקים בעיר אגודה של חובבי ציון.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כבש הוורמאכט את ברסט ב-14 בספטמבר 1939. על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נמסרה העיר לרוסים ב-23 בספטמבר 1939 במצעד צבאי משותף עליו פיקדו הגנרלים היינץ גודריאן וסמיון קריבושיין.
ב-22 ביוני 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, לאחר שהייתה ליישוב הסובייטי הראשון שהותקף במבצע ברברוסה. מבצר ברסט ליטובסק החזיק מעמד עד 30 ביוני 1941.
בימים הראשונים לכיבוש נרצחו בעיר כ-5,000 גברים יהודים. בסתיו 1941 רוכזו יהודי העיר הנותרים בשני גטאות, בהם התפתחו תנאי רעב קשים, והם צוו בענידת טלאי צהוב. מגטאות אלו הועברו יהודי העיר ב-15 באוקטובר 1942 לתחנת הרכבת בעיר, ממנה הוסעו לתחנת ברונה גורה, שם נרצחו כולם. היהודים שנתפסו מסתתרים בגטאות, נרצחו במקום. בפברואר 2019 התגלה בעיר בור ירי, ובו שרידיהם של יותר מ-1,200 יהודים שנרצחו בידי הנאצים. ב-28 ביולי 1944 שחרר הצבא האדום את העיר. לעיר שבו 14 יהודים בלבד. על גבורת מגיני העיר אל מול הצבא הגרמני המתקרב זכתה מצודת העיר בתואר מבצר-גיבור ברית המועצות, והייתה לאתר היחיד שאינו עיר שזוכה במדליה מסוג זה.
בתום מלחמת העולם השנייה עברה העיר לתחומי הרפובליקה של בלארוס במסגרת ברית המועצות.
עם האישים היהודים המפורסמים שנולדו בברסט נמנים ראש ממשלת ישראל בעבר מנחם בגין, הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן, הרב איסר יהודה אונטרמן והשושלת הרבנית לבית סולובייצ'יק. כמו כן אביו של אריאל שרון, שמואל שיינרמן, נולד בעיר ונמלט ממנה לגאורגיה ומאוחר יותר לארץ ישראל בזמן מלחמת העולם הראשונה.
בין רבני העיר: הרב יואל סירקיש - הב"ח, הרב יעקב מאיר פאדווא, מהרי"ל דיסקין, רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק ה"בית הלוי", בנו הרב חיים סולובייצ'יק ואחריו רבה האחרון של העיר, בנו הרב יצחק זאב סולובייצ'יק. לצידם של שני הרבנים האחרונים, כיהן כדומו"צ הרב שמחה זליג ריגר. עם עלייתו של הרב יצחק זאב ארצה בתחילת מלחמת העולם השנייה, מסר שיעורים במקום מושבו בירושלים, וכך נוצר הבסיס לישיבת בריסק שפועלת כיום בראשות בנו ונכדיו.
באוקטובר 2014 פרסם העיתון דיילי מייל כתבה על מאות מצבות מבית הקברות היהודי העתיק שהתגלו במהלך חפירות לבניין קניון בעיר, ובעקבותיו התברר שהתגלו כבר למעלה מאלף חמש מאות מצבות פזורות בבתים ובבניינים בעיר והם שמשו לאחר השואה ובתקופת השלטון הסובייטי לבניה ברחבי העיר. על חורבות בית הכנסת הגדול בבריסק נבנה קולנוע ובמרתפיו ניתן להבחין בהריסות בית הכנסת.
ליד המבצר של בריסק נבנתה אנדרטה לזכר הנופלים במלחמת העולם השנייה (כולל יהודים). לידה רוכזו המצבות שנאספו בבית הקברות היהודי וברחובות בריסק.
בשנת 2019 נתגלו בקבר אחים בעיר גופות רבות של יהודים שנרצחו בשואה בירי בראשם ונקברו בבור, ומיקומם לא היה ידוע קודם. הקבר הגדול התגלה בפברואר 2019, במהלך עבודות בנייה בעיר, אז לא הייתה ברורה כמות הקרבנות. עם פתיחתו בחודש מאי 2019 נספרו 1,214 גופות. זהותם היהודית של הנרצחים הייתה ניכרת, השלדים היו לבושים בבגדים יהודים דתיים אופייניים לתקופה, וכן בשרידי כובעים לגברים, ובכיסויי ראש לנשים.
שליח חב"ד בעיר הוא הרב חיים רבינוביץ, יליד ירושלים, הפועל בעיר מאז 2003 מטעם ארגון 'אור אבנר' וארגון הקהילות היהודיות בחבר העמים. הוא מפעיל בית כנסת, גן ילדים ובית תמחוי, בשנת תשע"ט הוא רכש את בית הכנסת "הקדש שול".
מדינה דו-לאומית
מדינה דו-לאומית (באנגלית: Bi-national state) היא מדינה שאוכלוסייתה כוללת שני לאומים עיקריים בגודלם – להם יש נציגות במוסדות השלטון על פי חוק ובאופן יחסי לגודלם (כגון בלגיה). זאת בניגוד למדינת לאום, שאוכלוסייתה המזוהה עם לאום אחד בלבד ויש זיקה בין השלטון לבין לאום זה, או מדינה רב־לאומית בה יש שלושה לאומים או יותר (כגון שווייץ).
מדינה דו־לאומית מתנהלת תוך ניטרליות בין הלאומים ושמירה על שוויון מלא ביניהם.
כדי שמדינה תחשב למדינה דו-לאומית, הלאומיות חייבת להיות בעלת משמעות החורגת מהמשמעות הדמוגרפית, ובמדינה יש שתי קהילות נפרדות ומובחנות המקימות ביניהן דו-שיח (אם יש מדרג היררכי בין הקהילות זו אינה מדינה דו-לאומית). כל לאום מנהל מערכת נפרדת ומקבילה של חינוך, תרבות, שפה ולעיתים אף ממשל. השותפות לא חייבת להיות בין קהילות שוות לחלוטין, יכולה להיות שותפה זוטרה ושותפה בכירה, אולם עקרון השותפות חייב להישמר על־מנת שהמדינה תחשב למדינה דו־לאומית.
מדינה שבה יש רוב המאפשר למיעוטים להתקיים היא מדינת לאום אתנית עם מיעוטים.
בעבר הייתה צ'כוסלובקיה מדינה דו-לאומית, עד ששני הלאומים שבה נפרדו לשתי מדינות ריבוניות – צ'כיה וסלובקיה. יש המבקשים להפוך את ישראל למדינה דו-לאומית ("ישראטין") המשותפת לפלסטינים וליהודים (מה שמכונה בשם פתרון המדינה האחת).
בית הקברות המרכזי בסופיה
בית הקברות המרכזי בסופיה (בבולגרית: Централни софийски гробища) הוא בית קברות השוכן בסופיה בירת בולגריה. בית הקברות הוקם ב-1898 ושוכנת בו חלקה יהודית המהווה את בית הקברות היהודי הפעיל הגדול בבולגריה.
רקע
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נפגעה סופיה קשות. חיילי הצבא העות'מאני נסוגו בשיטת "אדמה חרוכה" ונגרמו נזקים כבדים בעיר. מרבית האוכלוסייה המוסלמית ומקצת מהאוכלוסייה היהודית עזבו ביחד עם החיילים העות'מאנים הנסוגים. לאחר הקמת נסיכות בולגריה וההכרזה על סופיה כבירתה, החל גל הגירה פנימית אל העיר מרחבי בולגריה והחלה תנופת בנייה והתרחבות. ב-1880 החליטה ממשלת בולגריה להקים בית קברות חדש בפאתי העיר ליד הכפר אוֹרְלָאנְדוֹבְצִי אשר לימים הפך לשכונה בעיר. ב-1898 נפתח בית הקברות. לאורך השנים ובעיקר לאחר מלחמת העולם השנייה הורחב שטחו של בית הקברות, במקביל לגידולה המואץ של סופיה והוא נותר ריאה ירוקה בלב העיר. בבית הקברות קיימת חלקה כללית לאוכלוסייה הנוצרית אורתודוקסית, חלקה קתולית, חלקה יהודית, חלקה צבאית וחלקת "גדולי האומה".
החלקה היהודית
קהילה יהודית התקיימה בסופיה מראשית המאה ה-14. בשלהי המאה ה-16 וראשית המאה ה-17, לאחר הגעת מגורשי ספרד ומגורשי פורטוגל הוקם במרכז העיר באזור השכונה היהודית ו"שוק המלח" בית קברות לקהילה. בראשית המאה ה-21 נמצא שטח בית העלמין הקדום בשכונת "וְזְרָאזְ'דָנֶה" (בבולגרית: Възраждане) בסמוך לכיכר וְזְרָאזְ'דָנֶה במתחם גדול שבין שדרות אלכסנדר סטמבוליסקי, שדרות חריסטו בוטב ורחוב פּוֹסִיטָאנוֹ. במקום נקברו כמה אלפי יהודים. ב-1881 מנתה הקהילה היהודית 4,274 נפשות שהיוו חמישית מכלל האוכלוסייה. ב-1898, עם הקמת בית הקברות המרכזי, הופקע שטח בית הקברות היהודי הישן מרשות הקהילה ונסגר. במקום החלה תנופת בנייה של בתי מגורים ובית הקברות נהרס בהדרגה.
עד שנות ה-30 של המאה ה-20 עדיין ניתן היה למצוא מצבות ושרידי קברים מפוזרים בחצרות השכונות החדשות שנבנו. כמה עשרות מצבות, בעיקר של משפחות עשירי הקהילה שנותרו להתגורר בסופיה לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הועברו מבית הקברות הספרדי הישן לחלקה היהודית שהוקצתה בצפונו של בית קברות המרכזי בסופיה. מבית הקברות הישן לא נותר זכר. ב-1939 נמנו בסופיה כ-26,000 יהודים. ב-1950, לאחר העלייה ההמונית לישראל נותרו בסופיה כ-5,000 יהודים וב-2009 התגוררו בה 2,500 יהודים. החלקה היהודית בבית העלמין המרכזי פעלה בראשית המאה ה-21. שטח החלקה היהודית 50,000 מטר רבוע ומצויות בה כ-7,000 מצבות שהכיתוב עליהן בעברית, בבולגרית ובלאדינו.
אריק שטופלסהאוס
אריק שטופלסהאוס (בגרמנית: Erik Stoffelshaus) הוא עסקן ספורט גרמני, שכיהן בעבר כמנהל ספורטיבי בלוקומוטיב מוסקבה.
קריירה
אחרי התנסות כפקיד תעשייתי בחברת המתכות תיסן (Thyssen Stahl AG) ותואר במדעי הספורט באוניברסיטת רוהר בוכום, אריק מונה בשנת 1998 למאמן קבוצת הילדים (עד גיל 11) של שאלקה 04 מגלזנקירכן.
ביולי 2000 עבר מאנשי צוות האימונים לניהול המועדון. שם הוא זכה לתמיכתו של בודו מנצה, מנהל מחלקת הילדים בשאלקה. במהלך כהונתו הגיעו קבוצות הנוער לשני תוארי אליפות גרמניה ושתי זכיות בגביע הגרמני.
בשנת 2002 קיבל רישיון אימון מאופ"א. ביולי 2006 מונה לעוזר מאמן הקבוצה הבוגרת, אנדריאס מולר. בין היתר הוא היה אחראי על רכישות של שחקנים כמו הייקו ווסטרמן, איוון רקיטיץ', ג'רמיין ג'ונס וג'פרסון פרפאן. כהונתו הסתיימה ב-26 במאי 2009.
בנובמבר 2013 נסע לקנדה והפך למנהל הטכני של מועדון הכדורגל מערב אוטווה. במרץ 2015, הוא לקח על עצמו את תפקיד המנהל הטכני של איגוד הכדורגל של אזור יורק בטורונטו.
ב-22 בינואר 2017 הוצג שטופלסהאוס כמנהל הספורטיבי החדש במועדון לוקומוטיב מוסקבה מהפרמייר ליג הרוסי, אחרי שהוזמן על ידי איליה גרקוס. רק חודשים ספורים לאחר שנכנס לתפקידו, היה עד לזכייתה של לוקומוטיב בתואר, כאשר ב-2 במאי 2017, המועדון זכה בפעם השביעית בגביע הרוסי. כתוצאה מכך, המועדון העפיל לשלב הבתים של הליגה האירופית בעונה הבאה. שם לוקומוטיב מוסקבה הפסידה בסיבוב השני לאתלטיקו מדריד, שזכתה בטורניר. בעונה השנייה שלו במועדון הקבוצה זכתה בפעם השלישית בתולדותיה באליפות רוסיה, אחרי ניצחון על זניט סנקט פטרבורג במשחק ליגה, ב-5 במאי 2018.
השכלה
אחרי זמנו בשאלקה, הוא קיבל תעודה כמורה לספורט. בשנת 2018 הוא קיבל תואר שני במנהל עסקים בתחום ניהול ספורט באוניברסיטת אירופה של מדריד (Universidad Europea).
אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה בדרום מזרח אסיה
אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה בדרום מזרח אסיה ( الجماعة الإسلامية في جنوب شرق آسيا, "הקבוצה האסלאמית") הוא ארגון טרור אסלאמי המסונף לרשת הטרור העולמית אל-קאעידה ופעיל בעיקר באינדונזיה. הוא הוקם על ידי אבו בכר בשיר ועבדאללה סונגקאר בשנת 1993, וביצע פיגועים באינדונזיה, ביניהם פיגוע רב נפגעים במועדון לילה, שגבה את חייהם של למעלה מ-200 אנשים. כמו כן, ביצע הארגון ניסיון התנקשות בנשיאת הפיליפינים גלוריה מקפגל ארויו, ניסיון שסוכל.
בני פרץ
בני פרץ (נולד בשנת 1967) הוא יזם בתחום הנדל"ן והיה מנהלו האישי של אייל גולן.
ביוגרפיה
פרץ ניהל את "בוני התיכון פרויקטים", חברת הביצוע של "בוני התיכון" שהוקמה בתחילת 2007.
בשנת 2011 סייע פרץ לאייל גולן להתמודד עם עבירות מס הכנסה. בסוף התהליך נגזרו על גולן עבודות שירות. לאחר פעילות משותפת זו, בני פרץ נשאר בקשר עם גולן והפך למנהלו האישי.
בשנת 2012 הקים ביחד עם אייל גולן חברת נדל"ן בשם "ליאם שי", על שמות הבנים של שני השותפים. חברה זו היא חלק מחברת "ליאם הפקות" המנהלת את עסקי המוזיקה של אייל גולן.
באוקטובר 2017 חברת הנדל"ן של גולן ופרץ תכננה בניית 7 מבני מגורים בפתח תקווה, אך העסקה לא יצאה לפועל בגלל סכסוך עם אחד השותפים האחרים.
בני פרץ נחשד ונחקר בחשד ליחסי מין עם קטינות במסגרת פרשת משחקי חברה, אך הוטל צו איסור פרסום על חלקו בפרשה. בנובמבר 2019 הוסר צו איסור הפרסום.
במהלך הקריירה היה פרץ גם המנהל המוזיקלי של נסרין קדרי ואיתי לוי.
חיים אישיים
ביוני 2018 התחתן בני פרץ עם חן אילוז. אלה נישואיו השניים.
רקפת (פגז)
רקפת, או בשמה הרשמי 105mm APAM-MP-T M117/1 Cartridge (APAM-MP-T זה ראשי תיבות של Anti-Presonnel Anti-Material Multi-Purpose Tracer) היא כדור טנק רב תכליתי מתוצרת תע"ש, שנועד להחליף את הפלאשט. הרקפת נמצאת בשימוש בטנקים עם תותחים בקוטר 105 מ"מ כמו מרכבה סימן 2 וטנקי מגח במילואים. גרסה נוספת לפגז המותאמת לתותחים בקוטר 120 מ"מ הנמצאים בטנקים חדישים יותר נקראת "כלנית".
השימוש המבצעי הראשון בפגזי הרקפת נערך במלחמת לבנון השנייה על ידי טנקים מחטיבה 7.
אופן הפעולה
הרקפת נועדה לשמש הן כפגז נ"א (נגד אדם) והן כפגז נפיץ, וזאת על מנת לחסוך בפגזים ובשטח אחסון בטנק. הפגז מכיל 6 מטענים בצורת דסקיות, וניתן לירות ב-4 מצבי ירי, אותם ניתן לכוונן באמצעות מנגנון הנמצא על קצה הרש"ק, בדומה לפלאשט. 4 מצבי הירי הם:
צנטריפוגה
צֶנְטְרִיפוּגָה (בעברית: סַרְכֶּזֶת) היא מתקן להפרדת חומרים, בעיקר חלקיקים זעירים, המרחפים בנוזל, באמצעות סיבוב הדגימות.
עם סיבוב הצנטריפוגה, חומרים בעלי צפיפות גבוהה יותר, כלומר כבדים יותר, נעים ומצטברים קרוב לתחתית המבחנה, בעוד שהחלקיקים הקלים יותר צפים בהכרח כלפי מעלה.
לפעולת הסרכוז שימוש רב במחקר הביולוגי ושימושה למשל לצורך הפרדת חומרים שונים. לדוגמה: נעשה שימוש בצנטריפוגה על מנת לבודד ממברנות תאים לבדיקות מסוימות או תאים שלמים כחלק מתהליך יצירת תמונת קריוטיפ.
בתעשייה משתמשים בצנטריפוגות להפרדה של מרכיבים בעלי צפיפות חומר שונה המעורבבים בתערובת. בתהליך העשרת אורניום משתמשים בצנטריפוגות אשר מפרידות על ידי שימוש במהירות עצומה, את שני האיזוטופים של האורניום למרות הפרש המסה הסגולית הזעיר ביניהם. במחלבה משתמשים בצנטריפוגה להפרדת השמנת מהחלב.
צנטריפוגה דיפרנציאלית
בצנטריפוגה דיפרנציאלית מבצעים את תהליך הצנטריפוגה מספר פעמים כאשר בכל פעם מסירים את המשקע ומגדילים את הכוח הצנטריפוגלי, לאחר מספר פעמים מבוצעים תהליכי טיהור על ידי שיקוע בשיווי משקל והשכבה הרצויה נלקחת להמשך אנליזה.
אופן הפעולה
מאחר שחלקיקים שונים הם בגדלים שונים ובצפיפויות שונות, כל חלקיק ישקע בכוח צנטריפוגלי מינימלי שונה. וכך ההפרדה של הדוגמית לשכבות שונות תעשה תחילה על ידי צנטריפוגה של החלקיק הראשוני (למשל תכולת התא לאחר פירוקו) תחת כוחות חלשים, סילוק המשקע ולאחר מכן חשיפת התרחיף לכוחות צנטריפוגליים הולכים וגוברים. בכל פעם ישוקע נתח צפיפויות מסוים לתחתית המבחנה. חזרה מושכלת על שיטה זו, תספק שכבות שונות אשר ייצגו חלקים שונים של הדוגמית המקורית. ניתן גם להרחיף מחדש שכבות מסוימות ששוקעו ולהריצם שוב בצנטריפוגה על מנת להגיע לעידון נוסף בהפרדה. השיקוע תלוי במסה, בצורה ובנפח הספציפי של המקרומולקולות, בצפיפות הממס, בגודל הרוטור ומהירות הסיבוב. מהירות השיקוע יכולה להיות מנוטרת תוך כדי הניסוי על מנת לחשב את המשקל המולקולרי. קבוע השיקוע (s) ניתן גם הוא לחישוב בשיטה זו. ערך גבוה של s יצביע על משקל מולקולרי גבוה. כך, חלקיקים דחוסים ישקעו מהר יותר בעוד חלבונים מוארכים בעלי קבוע חיכוך גבוה ישקעו לאט יותר. בדרך כלל מאפיינים צנטריפוגה לא בקצב הסיבוב שלה אלא בתאוצה שהיא מפעילה על הדגם הנבדק. זו הבחנה חשובה כי שתי צנטריפוגות שונות בעלות רדיוסי סיבוב שונים, הפועלות באותה מהירות סיבוב, יתנו תוצאות שונות כי תפעל בהן תאוצה שונה על המדגם. את התאוצה מקובל למדוד בכפולות של g - תאוצת הכובד על פני כדור הארץ.