cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הסכם אלג'יר
נוסח ההסכם
בהסכם אלג'יר ויתרה עיראק על דרישותיה למרבית מימי השט אל-ערב, והסתפקה בקביעת קו דרך העמק (thalweg) לקו הגבול המימי. בנוסף, נקבע כי הגבול בין איראן לעיראק יקבע על פי פרוטוקול קונסטנטינופול מ-1913, קרי, עיראק ויתרה על זיקתה לאזורים הערביים במערב איראן. איראן התחייבה על פי קווי 1913 להעביר שטחים בסך 1,500 קמ"ר שאיראן תפסה בהתכתשויות סביב הגבול מתחילת שנות ה-70. שטחים אלו נועדו להעניק לעיראק עומק אסטרטגי מסוים שהיה חסר לה מפני תקיפה איראנית (בגדאד נמצאת כ-100 ק"מ מהגבול ואילו טהראן 700). בנוסף, המדינות "יתחייבו לקיים פיקוח הדוק ואפקטיבי על גבולן המשותף כדי לשים קץ לחדירות בעלות אופי חתרני מכל מקור אפשרי". קרי, איראן התחייבה להפסיק את תמיכתה בכורדים (בה מעולם לא הודתה) ולמנוע הסתננותם של לוחמים ותחמושת לכורדים. המדינות הסכימו לשוב לימי ה"שכנות הטובה, "חברות" ו"שיתוף הפעולה" ולקיים ביקורים של בכירים בארץ השכנה במהרה. חלק חשוב בהסכם קובע כי ההסכם הוא מקשה אחת (ההסכם אכן לא חולק לסעיפים) והפרה של חלק אחד של ההסכם, "סותרת את רוח הסכם אלג'יר". קרי, המדינה הנפגעת לא תהיה חייבת להמשיך לעמוד בהסכם.
מהסכם לאמנה
ההצהרה קבעה כי ב-15 במרץ שרי החוץ של איראן ועיראק, בנוכחות נציג מאלג'יריה יפגשו בטהראן להכנת הקרקע להקמת ועדה משותפת לשתי המדינות לסימון הגבול החדש. שרי החוץ נפגשו במועד זה, ובתום יומיים של פגישות ההצהרה גובשה לפרוטוקול שנחתם על ידי שני הצדדים. הפרוטוקול פירט את ההתחייבויות שכל מדינה לוקחת על עצמה לסימון מחדש של הגבול המשותף. ב-13 ביוני 1975 בבגדאד שתי המדינות חתמו על האמנה שגובשה ביניהן, שכללה שלושה פרוטוקולים ומפות הנספחות אליהם. שמה הרשמי של האמנה היה "אמנת איראן - עיראק על גבולות בינלאומיים ויחסי שכנות טובה". פרוטוקול אחד ציין את כל סמני הגבול בין השט אל-ערב למפגש הגבולות עם טורקיה בצפון, הפרוטוקול השני פירט את קו הגבול הימי בשט, על פי נקודות ציון. הפרוטוקול השלישי תיאר את האזורים בהם התבצעו חדירות בין גבולות המדינות, כך שהמדינות יוכלו לאבטח את גבולותיהן ולמנוע סיוע למורדים בשטחן.
השלכות ההסכם
המדינות הקימו ועדה משותפת שסימנה את הגבול לאורכו, מפקדות משותפות הוקמו במספר מקומות לאורך הגבול לפיקוח התנועה. סימון הגבול המשותף הסתיים ב-26 בדצמבר 1975 עם חתימת הצהרת כוונות משותפת. השטחים שהובטחו לעיראק לא הועברו במלואם, עם זאת איראן קיימה את הבטחתה בנוגע לכורדים. היא משכה את הסיוע הכלכלי והצבאי מהמורדים הכורדים באופן מיידי ובלי להודיע להם על כך מראש. טהראן הסיגה את צבאה בחזרה לאיראן ואטמה את הגבול למניעת הברחות. השאה הורה ל-CIA ולמוסד הישראלי להפסיק את מתן הסיוע משטחו למורדים הכורדים, והסיוע הופסק עם סגירת הגבול. להערכת האמריקנים השאה סבר כי לאחר חתימת ההסכם חוסיין יפתח במשא ומתן עם הכורדים, עם זאת מיד לאחר החתימה המשטר העיראקי פתח במתקפה בהיקף רחב במיוחד על הכורדים שנמשכה שבוע, שבסופו הצליח השאה להשיג הפסקת אש זמנית. ב-1 באפריל המשטר תקף מחדש את האזורים הכורדים וחיסל במהרה את כיסי ההתנגדות הנותרים. שבועיים לאחר חתימת ההסכם והפסקת הסיוע מאיראן, בפגישה בין השאה למוסטפא ברזאני, השאה שכנע את ברזאני להיכנע. ברזאני הכריז "הלחימה נגמרה... אנו לבד, ללא חברים". המרידה הכורדית חוסלה.
מאות אלפי פליטים כורדים ברחו מעיראק והתיישבו במחנות פליטים באזורי הגבול עם איראן (לאחר שנשקם של הלוחמים נלקח מהם), ועם טורקיה. בין הפליטים היה מוסטפא ברזאני, מנהיג המרידה הכורדית. המשטר חידש את מאמצי ה"ערביזציה" שלו עם דיכוי המרידה, וגרר התנגדות אלימה מחודשת מצד הכורדים. הכורדים שלא נהנו כעת מתמיכת מעצמות זרות נחשפו בתגובה להעברה בכפייה לחלקים אחרים של המדינה. בין השנים 1978–1979 כ-600 כפרים כורדיים נשרפו עד היסוד וכ-200,000 כורדים גורשו מצפון עיראק.
הפרות ההסכם
פחות משש שנים לאחר החתימה על ההסכם, פרצה בין המדינות מלחמת איראן–עיראק, שהעילה לה הייתה אותו סכסוך גבולות. מלחמת איראן–עיראק נמשכה שמונה שנים, ולמרות הצלחות צבא עיראק בתחילתה, הצליחו האיראנים להדוף את הצבא עיראק לגבולות שלפני המלחמה. על פי החוק הבינלאומי, אין למדינה זכות לדחות באופן חד-צדדי הסכם שהיא אשררה, ובהסכם אלג'יר לא קיים סעיף המאפשר את ביטולו באופן חד צדדי, כפי שעשה סדאם חוסיין כשהכריז ב-17 בספטמבר 1980 כי השט אל-ערב הוא חלק משטחה של עיראק. הלחימה לאורך הגבול התלהטה באופן מיידי לאחר הצהרה זו, וב-20 בספטמבר הכריז נשיא איראן אבולחסן בני-סדר על גיוס כללי.
לאחר שמונה שנים של מלחמה, חזרו המדינות לגבולות שבהם התחילה המלחמה. עם זאת, סדאם סירב לשוב ולאשר כי הגבולות יוותרו על פי קווי הסכם אלג'יר. בין המדינות התקיימה הפסקת אש מתוחה במשך שנתיים. מיד לאחר פלישת עיראק לכווית ב-2 באוגוסט 1990 וסימנים מעידים לתגובה מערבית אפשרית, סדאם שאף לישר את ההדורים עם איראן, כדי להבטיח שאיראן לא תנצל את מעורבות צבא עיראק בכווית כדי להכות ממזרח. ב-14 באוגוסט 12 ימים לאחר התחלת המלחמה, שלח סדאם חוסיין איגרת לנשיא איראן אכבר האשמי רפסנג'אני שבה הציע לאשר מחדש את תנאי הסכם אלג'יר ולבצע החלפת שבויים. רפסנג'אני ניצל את ההזדמנות וב-18 באוגוסט החלו חילופי השבויים בין המדינות. עם זאת, משטר הבעת' השתמש בתואנות שונות כדי לדחות את סימון הגבול הקרקעי בין המדינות. שרידי מלחמת שמונה השנים עדיין נותרו לאורך השט, עשרות ספינות ומוקשים ששוקעו במהלך הלחימה הפכו את המעבר בנתיב הימי לבלתי אפשרי. עם זאת, עלות משיית כל שרידי המלחמה הוערכה ביותר מ-5 מיליארד דולר, ועיראק, שסבלה מסנקציות שהטיל האו"ם לאחר מלחמת המפרץ, לא הייתה נכונה לשלם על המשייה.
הפרה בולטת של ההסכם בוצעה על ידי איראן ב-23 במרץ 2007 כשפריגטה בריטית שנמצאה במים הטריטוריאליים של עיראק נעצרה על ידי חיל הים של משמרות המהפכה האיראניים ו-15 הבריטים שעליה הובאו בכפייה לאיראן. באמנה המקיפה שנחתמה בין המדינות על בסיס הסכם אלג'יר פורט כי האזור בו נאסרו הבריטים שייך לעיראק. המלחים הבריטים שוחררו לאחר 12 ימים.
עם נפילת סדאם
אחרי נפילת משטר הבעת' עם פלישת כוחות הקואליציה לעיראק ב-2003 והקמת ממשלות שיעיות ודתיות יותר, היחסים בין המדינות הפכו לידידותיים יותר. בנובמבר 2007 המדינות הקימו ועדה משותפת לדיון בפינוי הנתיב הימי משרידי המלחמה ובשימוש באוצרות הטבע שהתגלו על קרקעית השט, עם הגידול ההדרגתי בשטח החופים. במהלך הדיונים האלו מספר בכירים עיראקים טענו כי ההסכם אינו תקף. או דורש שינויים רבים. בדצמבר 2007 הצטרף לקריאות אלו גם נשיא עיראק הכורדי, ג'לאל טלאבאני כי ההסכם אינו תקף. לאור ביקורת איראנית רבה, טלאבאני חזר בו מהצהרה זו במהרה והבהיר כי התכוון בהצהרתו לכך שיש צורך לבצע שינויים באמנה. בדיונים בין המדינות בטהראן העיראקים הציגו שורה של הסתייגויות מההסכם וביקשו לסמן מחדש את הגבול בין המדינות. לאחר מספר סבבי דיונים, ב-22 בפברואר 2008 המדינות חתמו על הסכם בו קבעו כי הן יחלו בסימון הגבול ביניהן, בעקבות הריסת סימוני הגבול במהלך המלחמה, ויפעלו יחדיו למיפוי השט ופתיחת הנתיב הימי לתנועה.
קאסאדסי
קאסאדסי (בצרפתית: Casadesus), היא משפחת מוזיקאים צרפתית נודעת.
קארי פישר
קארי פרנסיס פישר (באנגלית: Carrie Frances Fisher; 21 באוקטובר 1956 – 27 בדצמבר 2016) הייתה שחקנית, מחזאית וסופרת אמריקאית ממוצא יהודי נודעה בעיקר בתור הנסיכה ליאה, בסדרת סרטי "מלחמת הכוכבים".
ביוגרפיה
פישר נולדה בבוורלי הילס, קליפורניה שבארצות הברית, לזמר היהודי אדי פישר ולשחקנית והזמרת הנוצרייה דבי ריינולדס. הוריה התגרשו כשהייתה בת שנתיים. אביה נישא בשנית לשחקנית האנגלייה אליזבת טיילור.
ב-1991–1994 הייתה נשואה לסוכן האמריקאי בריאן לורד. לזוג נולדה בת ב-1992, השחקנית בילי לורד. לורד עזב את פישר ועבר לחיות עם גבר.
חשפה בתקשורת את התמודדותה עם הפרעה דו-קוטבית ועם התמכרותה לקוקאין.
מלחמת הכוכבים
פישר כיכבה בתור הנסיכה ליאה בשלושת סרטי "מלחמת הכוכבים" שיצאו בשנות ה-70 וה-80 ושבה לגלם את הדמות בשלושת הסרטים שיצאו בעשור השני של המאה ה-21.
איש משפחה
בעשור האחרון לחייה דיבבה ב-20 פרקים בסדרה הקומית "איש משפחה" את דמותה של אנג'לה, הבוסית של פיטר גריפין. בפרק "זוהי מלכודת!", אשר מהווה הומאז' לסרט השישי בסדרת מלחמת הכוכבים, "שובו של הג'דיי", דיבבה פישר את מון מותמה, אחת ממנהיגות המורדים, אליה מתייחסים כאישה היחידה השנייה בגלקסיה, ודמותה של הנסיכה ליאה (לויס גריפין) אומרת כי "אינה מחבבת אותה".
מותה
פישר נפטרה ב-27 בדצמבר 2016 בבית חולים בלוס אנג'לס, זאת לאחר שלקתה בדום לב שבוע לפני כן, במהלך טיסה מלונדון לקליפורניה. אמה, השחקנית דבי ריינולדס, נפטרה משבץ יום אחריה.
לאחר מותה זכתה בפרס גראמי על הקראת ספר הזיכרונות שלה "The Princess Diarist".
בנימין טנא
בנימין טנא (כ"ז בכסלו תרע"ה, 15 בדצמבר 1914, ורשה – 13 באפריל 1999, תל אביב) היה סופר עברי, משורר, מתרגם, עורך וסופר ילדים.
ביוגרפיה
נולד כבנימין טננבוים בוורשה שבפולין. אמו הייתה חילונית ואביו, אריה, היה חסיד ממשפחה מבוססת. אורח החיים בבית היה דתי-חרדי. לטנא היו שתי אחיות: רגה שהייתה מבוגרת ממנו והפכה למנהיגה קומוניסטית בפולין ושרה (נקראה בחיבה שרנק'ה). טנא למד בחדר ובנעוריו, לאחר פטירת אמו הצטרף, למרות התנגדות אביו, לתנועת "השומר הצעיר" והחל לכתוב יומן ושירים בעברית. סיים לימודיו התיכוניים בגימנסיה העברית של רשת "חינוך" בוורשה. עבר הכשרה בסלונים ועלה לארץ ישראל עם חלוצי קיבוץ אילון בשנת 1937. היה בין מייסדי הקיבוץ ועשה בו כעשר שנים. במהלך מלחמת העולם השנייה נתן טנא מחסה למשורר הפולני ולדיסלב ברונייבסקי, שהגיע לארץ עם צבא אנדרס הפולני. את ברונייבסקי הכיר טנא עוד מפולין. אביו ואחותו שרה נספו בשואה.
בשנת 1946 נסע לפולין, כשליח, להעלות לארץ ישראל ילדים יהודים שהוסתרו במנזרים נוצריים בזמן השואה. לצורך ארגון הנסיעה נעזר בוולדיסלב ברונייבסקי. הוא תכנן לשהות בפולין כשבועיים, אולם נשאר שם כשנה וחצי. במהלך שליחותו נוכח במצבה העגום של יהדות זו לאחר החורבן הגדול ובשנאת ישראל המפעפעת בקרב האנטישמים שבקרב הפולנים. הנסיעה לפולין הייתה מקור השראה לפואמה הגדולה שלו "תמולים על הסף". תרגומו הראשון מיידיש היה ספרה של הפרטיזנית רייזל (רוז'קה) קורצ'אק (מרלא) "להבות באפר" - ספר העדות הראשון של הפרטיזנים. לאחר שובו לארץ עבר לתל אביב.
בנימין טנא התמסר לעריכת עיתון הילדים משמר לילדים והיה עורכו כמה עשרות שנים. כתב סיפורים לילדים ולבני נוער על ילדותו ונעוריו בוורשה, פולין שלפני השואה. תרגם מפולנית עשרות ספרים, קלאסיקה ספרות מודרנית ספרות ילדים ונוער. מיידיש בולט תרגומו לשירי איציק מאנגר. כמה משיריו של בנימין טנא תורגמו ללשונות זרות: אנגלית, פולנית וסלובקית. טנא שיתף פעולה עם המאייר שמואל כץ. השניים הכירו לראשונה בקיבוץ אילון וכץ הצטרף כמאייר למערכת "משמר לילדים" בשנת 1950. בשנת 1970 זכה בפרס קרן אלפרד יוזיקובסקי מארצות הברית על תרגומיו מפולנית. בשנת 1975 קיבל את פרס זאב לספרות ילדים ונוער על סיפרו 'בצלו של עץ הערמון'.
טנא התגורר עם רעייתו שרה (1915-2006) ברמת אביב. לשניים נולדו הבת יעל (שנהרגה בתאונה בשנת 1992) והבן אברהם. בנימין טנא נפטר בשנת 1999 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתו ברחוב קרני 8 בתל אביב.
מתרגומיו
בנימין טנא היה מתרגם פורה מאוד. הוא תרגם בעיקר מפולנית ומיידיש. כמה מתרגומיו יש להם חשיבות מעבר לתרגום, כגון תרגומו מכתב היד הפולני ל"להבות באפר" מאת רוז'קה קורצ'אק. "היום השמיני בשבוע", מאת מארק חלאסקו. וכן תרגומי היידיש שלו. להלן מבחר מתרגומיו:
אכילת מצה
אכילת מצה היא אחת ממצוות הנוהגות בליל הסדר. בניגוד לשאר ימי הפסח שבהם אין חובה לאכול מצה, בליל הסדר ישנה חובה גמורה לאכול מצה.
מקור המצווה
חז"ל דרשו את הפסוק ב "בָּרִאשֹׁן בְּאַרְבָּעָה עָשָׂר יוֹם לַחֹדֶשׁ בָּעֶרֶב תֹּאכְלוּ מַצֹּת..." אמנם הפסוק ממשיך ואומר "עַד יוֹם הָאֶחָד וְעֶשְׂרִים, לַחֹדֶשׁ בָּעָרֶב", אך חז"ל הבינו, מכוח זה שהיום השביעי אין בו חובה לאכול, וללמד על הכלל כולו יצא שאין מצווה לאכול מצות בכל שבעת הימים ומדובר ב"המשך" בלבד (לא מחויב) של האכילה הראשונה, שהיא המחויבת. ורק בליל ט"ו מצווה לאכול מצה, מפני שלגביו נצטוונו באופן מיוחד: "בָּעֶרֶב תֹּאכְלוּ מַצֹּת".
אמנם, היו מעט מהפרשנים (כגון ראב"ע) ומהפוסקים (כגון הגר"א) שהבינו שאכן יש מצווה באכילת מצות כל שבעת הימים, אך דעתם נותרה במיעוט ולא נתקבלה.
שיעורה
כרוב האכילות בהלכה, גם במצוות אכילת מצה קבעו חז"ל כמות מינימלית של כזית (גודל של זית בינוני; כיום מקובלים שיעורים גדולים יותר – כ-17 סמ"ק, כ-28 סמ"ק, ויש המחמירים עד כדי 50 סמ"ק).
מיד לאחר שבירך ברכת המוציא וברכת 'על אכילת מצה' אוכלים כזית אחד. ויש שנוהגים לאכול שני שיעורי כזית – אחד למצת המצווה ואחד לברכת "המוציא"; כזית אחד מהמצה השלמה לברכת המוציא והכזית השני מהמצה החצויה למצת מצווה.
מלבד אכילת כזית מצה למצוות היום שהיא חובה מהתורה נוהגים לאכול בליל הסדר עוד כמה פעמים שיעור כזית מצה:
מהירות האכילה
יש לאכול כזית מצה תוך זמן הנקרא "כדי אכילת פרס" (הזמן הדרוש לאכילת חצי כיכר של תקופת התלמוד).
הכמות שנאכלת צריכה להיאכל בזמן סביר – "כדי אכילת פרס" (זמן של אכילת חצי כיכר של זמן התלמוד). כמות הזמן המשוערת נתונה במחלוקת בין הפוסקים, והיא נעה בין 2 דקות ל-9 דקות.
יש המחמירים ונוקטים את כל השיעורים, ומנסים לאכול שני "כזיתים" מצה לפי השיטה המחמירה (סך הכול 100 סמ"ק), בפרק זמן של 2 דקות. יש להיזהר שחומרה זו לא תביא לידי קולא, שכן אכילה כזו של מצה דקה וקשה מצריכה מאמץ רב, ועלולה להיחשב כפסולה מבחינה הלכתית, שכן אכילה גסה, שאינה בצורה הרגילה, אינה נחשבת כאכילה על פי ההלכה. בנוסף לכך ישנה גם סכנה לילדים וזקנים שמנסים לבלוע את המצה הקשה בלי ללעוס מספיק טוב. בעקבות חומרה זו ישנם הנוהגים להסתכל על השעון ולמדוד את הזמן, אולם ישנם הטוענים שודאי שאין צורך בכך שהרי ברור שבפרס אחד יש כמה וכמה זיתים כך שכל האוכל ברצף ללא הפסקות גדולות ודאי שאכל בזמן הדרוש.
אכילת מצה לפני פסח
מכיוון שישנו חיוב לאכול מצה בליל פסח, אסרו חז"ל לאכול מצה בערב הפסח (היינו, היום שבערבו יחול הפסח). כפי שנאמר בירושלמי: "אמר רבי לוי: האוכל מצה בערב הפסח כבא על ארוסתו בבית חמיו, והבא על ארוסתו בבית חמיו לוקה" (בשני המקרים מדובר בדבר שכבר מובטח לאדם שיקבלו, אך אין הוא יכול להתאפק ונוטל ממנו בטרם עת).
בנוגע לשאלה ממתי בערב הפסח אסורה אכילת מצה נחלקו הראשונים. יש שסברו שמחצות היום, יש שאמרו שמשעה שאסור החמץ באכילה (סוף שעה רביעית בשעות זמניות), ויש שסברו שכל היום אסור, וכך פסק הרמ"א, שכמוהו נוהגים האשכנזים. ויש שנהגו שלא לאכול מצה מראש חודש ניסן (מנהג קושטא).
אסור לאכול גם שברי מצה שנאפו וכדומה כל עוד יש צורת מצה בשברים. אבל שברים ופירורי מצה שלשו עם נוזלים ואפו אותם, והשברים כבר איבדו את צורת המצה, ברכתם מזונות ומותר לאכול בערב פסח (ויש שמחמירים גם בזה).
פירורי מצה שעשו מהם קציצות ובישלו אותם (קניידלך) מותרים לכל הדעות לאכילה בערב פסח. לילדים התירו חכמים מצות בערב פסח, וכן מותר לאכול מצה עשירה.
מאחר הצהריים של ערב פסח, (מ"שעה עשירית" בשעות זמניות), נאסר לאכול כל פת, כדי שאדם ייכנס תאב לקיים את מצוות אכילת המצה.
מנהג אחר שנפוץ הוא המנעות כליל מאכלת מצות בשאר ימי השנה למעט בפסח שני בו רצוי לאכול מצה גם אם מעט.
אנטוניו לופז (מאייר)
אנטוניו לופז (מאייר) (אנגלית: Antonio Lopez: 11 בפברואר 1943 – 17 במרץ 1987) היה מאייר אופנה שיצירתו הופיעה בפרסומים כמו ווג, הרפרס בזאר, אל והניו יורק טיימס. הוא פרסם מספר ספרים עם איוריו. הניו יורק טיימס כינה אותו בהספד "מאייר אופנה גדול". בדרך כלל הוא חתם על יצירותיו בשם "אנטוניו".
ביוגרפיה
אנטוניו לופז נולד באוטואדו, פוארטו ריקו. כשהיה בן שבע עברה משפחתו לעיר ניו יורק. הוריו, מריה לואיזה קרוז ופרנסיסקו לופז השפיעו עליו ליישם את כשרונותיו האמנותיים באופנה. הוא למד בבית הספר לאופנה טרפגן, בתיכון לאמנות ועיצוב, ובמכון הטכנולוגי לאופנה (FIT). לופז סיים את לימודיו בבית הספר לאופנה טרפגן בשנת 1955.
בזמן לימודיו ב- F.I.T. כסטודנט בשנת 1962, החל בהתמחות במגזין Women's Wear Daily מה שהוביל אותו לעזוב את בית הספר ולעבוד בפרסום. זמן קצר לאחר מכן עבר לתפקיד עצמאי בניו יורק טיימס. הוא גם הכין איורים של עיצובי אופנה של צ'ארלס ג'יימס.
לופז עבד בשיתוף פעולה הדוק עם חואן ראמוס, ובמשך כמה שנים הם היו שותפים. בשנת 1969 עבר לפריז יחד עם ראמוס והיה מקורבו של קרל לגרפלד. הוא נשאר שם עד אמצע שנות השבעים.
לופז היה ידוע בכך שגילה דוגמניות צעירות ומוכשרות שהפכו למוזות שלו, המכונות לעיתים קרובות "נערות אנטוניו". לופז גילה את ג'סיקה לאנג בשנת 1974. הוא גילה את ג'רי הול והתגורר עמה בפריז בתחילת קריירת הדוגמנות שלה. הוא "גילה" את כוכבי העל של וורהול, דונה ג'ורדן וג'יין פורת', ונתן דחיפה חשובה לקריירה שלהן. לופז וראמוס גילו גם את פט קליבלנד, גרייס ג'ונס וטינה צ'או.
ספר של איור האופנה שלו - "סיפורי אנטוניו מאלף לילה ולילה" יצא לאור בשנת 1985. הספר היווה את ההשראה לאירוע "לילות ערב" מארק ג'ייקובס ב -2007. ספר על הקריירה שלו "אנטוניו לופז: אופנה, אמנות, סקס ודיסקו", שראה אור בהוצאת ריזולי בספטמבר 2012.
חיים אישיים
מעגל החברים שלו כלל גם את הצלם ביל קנינגהאם; בסביבות 1966 אנטוניו הציג בפניו את הצלם דייוויד מונטגומרי, שהעניק לקנינגהם את המצלמה הראשונה שלו.
לופז מת מתסבוכת של איידס. הוא חי בניו יורק אך שהה בלוס אנג'לס בזמן תערוכת אמנותו בגלריה רוברט ברמן בסנטה מוניקה. שותפו לחיים חואן ראמוס שרד עד 1995, אז מת גם הוא מאיידס.
מידי-פירנה
חבל ארץ זה היה הגדול מחבלי הארץ של צרפת, גדול יותר מהולנד או מדנמרק. הוא מורכב משמונה מחוזות (départements), והוא גובל במדינות ספרד ואנדורה.
אנטוניו לופז (מאייר)
השפעה ומורשת
עבודתו של לופז נכללה באפריל 2009 בתערוכת "קו האופנה", שאצר רוברט ריצ'רדס בחברת המאיירים בשיתוף עם קרן לסלי לוהמן לאמנות הומואים.
מידי-פירנה
לחבל מידי-פירנה אין אחדות היסטורית או גאוגרפית. זהו אחד החבלים אשר נוצרו באופן "מלאכותי" בשלהי המאה ה-20.
אנטוניו לופז (מאייר)
השפעה ומורשת
יצירתו נכללת גם בתערוכה "אופנת ציור" במוזיאון העיצוב בלונדון, אנגליה, בתאריכים 17 בנובמבר 2010- 6 במרץ 2011.
מידי-פירנה
גאוגרפיה
מידי-פירנה גובל בחבלי הארץ אקיטן החדשה ואוברן-רון-אלפ וכן לנגדוק-רוסיון (שכאמור אוחד עם מידי-פירנה לחבל אחד). חבל הארץ גובל בהרי הפירנאים.
אנטוניו לופז (מאייר)
השפעה ומורשת
בשנת 2013 השיקה MAC Cosmetics קמפיין המוקדש ללופז. במודעות הקמפיין הוצגו הדוגמניות ג'רי הול, פט קליבלנד ומריסה ברנסון, שהיו כולן ידידות קרובות של לופז ונקראו לעיתים קרובות "נערות אנטוניו" בתחילת דרכן בדוגמנות.
ביוני 2016 נפתחה התערוכה "אנטוניו לופז: אופנת פאנק עתידית" בניו יורק.
מידי-פירנה
גאוגרפיה
ישנם שני גושים הרריים עיקריים החוצים בשטח החבל, הרי הפירנאים והמסיף סנטרל. הרי הפירנאים מהווים גבול טבעי עם ספרד.
בשטח החבל נמצא פרק פירנאים וקרקס גווארני בתוכו.
כלכלה
אזור המידי-פירנה מפורסם בעיקר בזכות שלושה "מוצרים" מקומיים אשר זכו למוניטין עולמי - מטוסי האיירבוס המיוצרים במפעל בטולוז, גבינת הרוקפור ומרכז העלייה לרגל הקתולי בלוּרד.
תרבות
לאזור המידי-פירנה איכויות אוקסיטניות אותנטיות. בגדתו השמאלית של נהר הגארון שכן המחוז ההיסטורי גסקוני, אשר הותיר את חותמו התרבותי על אזור זה. לחבל הארץ מסורת כפרית מובהקת והיא במקום הראשון באזורי צרפת במספר החקלאים המתגוררים בה.
חרב גדעון
חרב גדעון (באנגלית: Sword Of Gideon) הוא סרט טלוויזיה מ-1986, ששודר כמיני סדרה ב-4 חלקים, לראשונה בטלוויזיה הקנדית ולאחר מכן ברשת HBO האמריקנית. הסרט בוים על ידי מייקל אנדרסון ובו מככבים סטיבן באואר, מייקל יורק, רוברט ג'וי ולורן מאלה. הסרט מציג את סיפורם של סוכני "המוסד" הישראליים, שבמסגרת מבצע זעם האל, חיסלו את המחבלים המעורבים בתכנון טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן בשנת 1972. הסרט מבוסס על הספר "נקמה" של הסופר היהודי קנדי ג'ורג' ג'ונס, שעל פי אנשי מודיעין בכירים נחשב לבדיוני, אם כי קשה לאמת זאת בשל האופי הסודי של האירועים.
הסרט מינכן אשר הופק בשנת 2005 על ידי הבמאי סטיבן ספילברג, אף תסריטו מבוסס על הספר "נקמה", ונראה כמו העתק של סרט זה.
עלילת הסרט
הסרט פותח בגיוסו של אבנר (סטיבן באואר) סרן בסיירת מובחרת בצה"ל, למוסד. לאחר לבטים והכשרה קצרה אבנר ממונה לעמוד בראש צוות קטן של סוכנים שכל אחד מתמחה בתחום אחר, מטיפול בחומרי נפץ והכנת פצצות, ועד נהיגה במכוניות מרוץ. לאחר תדרוך בידי בכיר המוסד מייק הררי, ופגישה של אבנר עם לא פחות מאשר הרמטכ"ל וראשת הממשלה גולדה מאיר, הצוות נשלח לאירופה במטרה לחסל את ראשי ספטמבר השחור. תוך הנחיות מפורטות לא לפגוע בחפים מפשע ולא לפגוע בבני משפחתם של המחבלים. המפעילים מודיעים להם שהם יפעלו באופן עצמאי, תוך הסרת אחריות של ממשלת ישראל למעשיהם.
לאחר התאקלמות קצרה באירופה אבנר נפגש עם פיליפ, בוגר תנועת המחתרת הצרפתית וחברו של אביו, שמעביר לו מידע על הטרוריסטים. לאחר ביצוע מעקב הצוות מתחיל לחסל את ראשי ספטמבר השחור. בזועייתר הם מתנקשים בכניסה לבית דירות ליד המעלית בירי באקדח. בהמשארי הם מתנקשים באמצעות הטמנת חומר נפץ בטלפון שלו ופיצוצו מרחוק. באל חיר הם מתנקשים באמצעות הטמנת חומר נפץ במיטתו, ובבודייה באמצעות פיצוץ מכוניתו בשלט רחוק.
במהלך המצוד אחר הטרוריסטים הסוכנים הישראליים הופכים להיות ניצודים. סוכנת הולנדית עצמאית מצודדת נשכרת על ידי הטרוריסטים לנקום, והיא מצליחה לפתות את קרל ולהרוג אותו בבית מלון. החבורה מצליחה לאתר אותה ומחסלת אותה בביתה באמצעות כלי ירייה שהוסלקו במשאבות אופניים. והם חוטפים על הראש מהממונים על הנקמה הפרטית הזאת. כך מעגלי חיסול ונקמה רודפים זה את זה. סוכן ישראלי נוסף נהרג בפיצוץ, וסוכן אחר שיצא להליכת לילה נמצא יושב הרוג על ספסל בגן ציבורי. בסוף המבצע רק אבנר וז'אן הנהג נותרים בחיים.
לאחר תום המבצע, אבנר מואס בקשר שלו עם המוסד וחוזר לאשתו בארצות הברית, למרות הלחצים הכבדים שמפעילים עליו מפקדיו במוסד.
צ'אנדרה בהדור דנגי
צ'אנדרה בהדור דנגי (בנפאלית: चन्द्रबहादुर डाँगी; 30 בנובמבר 1939 – 3 בספטמבר 2015) היה האדם הנמוך ביותר בהיסטוריה המתועדת, אשר קיימת לגביו הוכחה חותכת. גובהו היה 54.6 סנטימטר. דנגי היה גמד פרימורדיאלי. הוא שבר את שיאו של מוחמד גול (1957–1997), שגובהו היה 57 סנטימטר.
דנגי קיבל את תשומת לב התקשורת, כאשר שותל עצים ראה אותו בכפרו שבמחוז דנג שבנפאל, וזכה בתואר האדם הבוגר הנמוך שנמדד אי פעם אחרי שגובהו נמדד בפברואר 2012. כתוצאה מכך הוסף לספר השיאים של גינס. לשלושה מתוך חמשת אחיו נמדד גובה של מתחת ל־1.21 מטר, בעוד ששתי אחיותיו ושני אחיו האחרים היו בעלי גובה ממוצע.
ביוגרפיה
ב־2012, בגיל 73, פגש דנגי את האישה הנמוכה בעולם, ג'יוטי אמגה מהודו. השניים הופיעו יחד במהדורה ה־57 של ספר שיאי גינס ב־2013. ב־13 בנובמבר 2014, כחלק מ"יום שיאי גינס", נפגש דנגי עם האדם החי הגבוה ביותר, סולטן קוסן, באירוע בלונדון.
במשך כשנה לפני מותו הוא טייל בדרום האוקיינוס השקט במסגרת "קרקס הקסם של טופל ברונו" (Tupa'l Bruno's Magic Circus) הסמואי.
דנגי נפטר ב־2015 בגיל 75, במרכז הרפואי הטרופי על שם לינדון ג'ונסון (Lyndon B. Johnson Tropical Medical Center) בפגו פגו, בירת סמואה האמריקנית. סיבת פטירתו המדויקת לא נחשפה. העיתון "קטמנדו פוסט" דיווח שהוא סבל לפני כן מדלקת ריאות.
גוסטבו סנגארה
גוסטבו פבריס סנגארה (בצרפתית: Gustavo Fabrice Sangaré; נולד ב-8 בנובמבר 1996 בבובו-דיאולסו שבבורקינה פאסו) הוא כדורגלן בורקינאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת קוויווילי-רואן מהליגה הצרפתית השנייה ובנבחרת בורקינה פאסו.
קריירת מועדונים
סנגארה גדל במחלקות הנוער של סליטאס ופרונטיגנאן, ובשנת 2018 הגיע אל מחלקת הנוער של קוויווילי-רואן. בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון, בהליגה הצרפתית השלישית.
בתום עונת העפיל עם המועדון להליגה הצרפתית השנייה.
קריירה בינלאומית
ב-12 ביוני 2021 ערך סנגארה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בורקינה פאסו, בהפסד 1-0 לנבחרת מרוקו במשחק ידידות.
וישונטה
וישונטה (בהונגרית: Visonta) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם בוישונטה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 1,505 ובשנת 2021 רק 1,224 תושבים.
האזור היה מיושב מהמאה ה-14 והוא מיושב לסירוגין עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1279.
יהודי וישונטה
יהודים חיו בוישונטה במאה ה-18 ובמאה ה-19. ובשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
מארין סורסקו
מארין סורסקו (ברומנית: Marin Sorescu; 29 בפברואר 1936 בבולזשט שבמחוז דולז' – 8 בדצמבר 1996 בבוקרשט) היה סופר, משורר, מחזאי ומתרגם רומני. אוספו "פואמות מצונזרות", לא יכול היה להתפרסם עד נפילת משטרו של ניקולאה צ'אושסקו. סורסקו הוא חתן פרס האקדמיה הרומנית לשנים 1968 ו-1977.
ניסוי צ'יהליון
ניסוי צ'יהליון (Schiehallion experiment) נערך בשנת 1774 לקביעת מסת כדור הארץ באמצעות מדידת הסטייה הקטנה בזווית של אנך בהשפעת כח הכבידה של עצם סמוך.
רקע
חוק המשיכה האוניברסלי נוסח על ידי אייזק ניוטון בשנת 1687 ועל פיו כל גוף מפעיל כח משיכה המתכונתי למסתו. באמצעות תצפיות אסטרונומיות ניתן לחשב את היחס בין מסת גרמי שמיים על פי יחס הכוחות שהם מפעילים על גופים אחרים: השמש על כדור הארץ, כדור הארץ על הירח וכדומה. כדי לחשב את המסה המוחלטת של כדור הארץ, ובעקבותיה את המסה של השמש, הירח וכוכבי הלכת יש למדוד את עצמת כח המשיכה של גוף שמסתו ידועה. משקולת תלויה על חוט נמשכת אל מרכז כדור הארץ ולכן תיצור זווית ישרה עם המשטח שמעליו היא תלויה. אם יש בקרבת מקום גוף בעל מסה גדולה כדוגמת הר יפעל על המשקולת גם כח המשיכה של ההר ולכן תיווצר סטייה קטנה של החוט מהאנך. בשנת 1734 ניסו פייר בוגה ו Charles Marie de La Condamine לבצע מדידה כזו בקרבת הר צ'ימבורסו שבאקוודור אך לא הצליחו לקבל תוצאות מדויקות בתנאי השטח הקשים.
ביצוע הניסוי
24 שנים לאחר ניסוי צ'יהליון נערך ניסוי קוונדיש שקבע את צפיפות כדור הארץ ואת קבוע הכבידה בדיוק טוב יותר.
עמית פישר
עמית פישר (נולד בשנת 1974) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש נספח צבאי בסינגפור. קודם לכן שימש מפקד אוגדת הבשן, מפקד חטיבת ביסלמ"ח, ראש תורת חי"ר וצנחנים במפקדת קחצ"ר ומפקד עוצבת חירם.
ביוגרפיה
פישר נולד וגדל בקיבוץ מרום גולן. התגייס לצה"ל בשנת 1993, ושובץ בגדוד 13 בחטיבת גולני. עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד 13 ושימש כמפקד מחלקת מסלול. לאחר מכן שימש כקצין המבצעים (קמב"ץ) הגדודי. בהמשך מונה למפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 13, והוביל אותה בלחימה ברצועת הביטחון. באוקטובר 1997 פיקד על כוח מן הפלוגה אשר היה ערוך במארב והרג חוליית מחבלי חזבאללה בלבנון. בהמשך שירת כמפקד פלגה ביחידת אגוז. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של יחידת אגוז. בשנת 2003 מונה לסגן מפקד גדוד 13. בשנת 2004 מונה למפקד מחזור בבא"ח גולני.
בשנת 2006 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 12, והוביל אותו בין היתר בלחימה ברצועת עזה, בתפקיד זה שירת עד שנת 2008. בהמשך מונה למפקד בא"ח גולני בין השנים 2008–2010. לאחר מכן השתלם במכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית.
עם שובו הועלה לדרגת אל"ם ומונה ביולי 2011 למפקד עוצבת חירם, וסיים את תפקידו ב-6 ביוני 2013. לאחר מכן שימש כראש תורת חי"ר וצנחנים במפקדת קחצ"ר בין השנים 2013–2015. ב-13 באוגוסט 2015 מונה למפקד חטיבת ביסלמ"ח, ושימש בתפקיד עד 15 באוגוסט 2017. ב-11 בפברואר 2018 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד אוגדת הבשן, ושירת בתפקיד עד 1 ביולי 2020.
חיים אישיים
פישר מתגורר בנס ציונה, נשוי ואב לשלושה. בעל תואר ראשון בתולדות עם ישראל מאוניברסיטת בר-אילן, ובוגר המכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית.
שארית היום
שארית היום (באנגלית: The Remains of the Day) הוא רומן מאת הסופר האנגלי ממוצא יפני קאזואו אישיגורו. הספר זכה ב-1989 בפרס בוקר, והסופר זכה בשנת 2017 לפרס נובל לספרות על מכלול יצירותיו. הספר גם עובד לסרט קולנוע באותו שם בכיכובם של אנתוני הופקינס ואמה תומפסון.
עלילה
הרומן מתאר את חייו של סטיבנס, רב משרתים באחוזה אנגלית עתיקה בשם היכל דרלינגטון, בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. סטיבנס ירש את משרתו מאביו. הוא מסור לאתוס המסורתי של של מקצועו, והקדיש את כל חייו לשירות נאמן וצנוע לאדונו, מבלי פנאי לחיי חברה או לנישואין.
כשלושים שנה עבד סטיבנס עבור לורד דרלינגטון. כשזה הלך לעולמו נמכר הבית, על הצוות שבו, למעסיק חדש – אמריקני עשיר בשם מר פאראדיי. פאראדיי הבורגני והקפיטליסטי מתקשה להבין את ערכיו של סטיבנס. מאחר שהוא נוסע מעבר לים למספר שבועות, הוא ממליץ לרב המשרתים לצאת לפגרה ולשאול את מכונית הפורד שלו לטיול באזורי הכפר.
סטיבנס מקבל את ההצעה ומחליט, לראשונה בחייו, לצאת לחופשה. במהלך הטיול הוא נפגש עם מכרה, העלמה קנטון, שעבדה איתו בעבר באחוזה כסוכנת הבית הראשית ועזבה עם נישואיה. בדרך הוא עוצר במקומות שונים, נהנה מהנופים ומהרהר בחייו ובעיקר בשנות שירותו.
בתקופתו של לורד דרלינגטון הייתה האחוזה מקום הומה; ביקרו בה אנשי ממשל, פוליטיקאים, אנשי תרבות ועוד. נערכו בה פגישות חשאיות, סעודות ענק, ונחתמו בה הסכמים. לעיתים תכופות פקדו את האחוזה שגרירים, שרי חוץ וראשי ממשלות. עם פטירתו של לורד דרלינגטון נגוזו ימי הזוהר הללו, במשל לשקיעת המעמד הגבוה הבריטי והתפוררות הריבוד החברתי הנוקשה לאחר המלחמה.
הפנאי והחוויות שהוא עובר מובילות את סטיבנס הקשיש לתהות אם לא שגה באורח בו חי את חייו, ואם הערכים בהם החזיק אכן תקפים. הוא מפקפק בהערצתו הגמורה ללורד המנוח, שאהד את הפאשיזם והנאציזם ותמך במדיניות הפיוס, ונאחז חרטה על הזדמנויות רבות שהחמיץ בעבר.
אנדרס וומברגר
אנדרס וומברגר (בספרדית: Andrés Vombergar; נולד ב-20 בנובמבר 1994) הוא כדורגלן ארגנטינאי-סלובני שמשחק כחלוץ עבור סן לורנסו.
קריירת מועדונים
הוא נולד בויז'ה לוסוריאגה שבארגנטינה ושיחק במחלקת הנוער של קבוצת ריבר פלייט.
לאחר תחילת הקריירה שלו בארגנטינה עם קבוצת איטוסיינגו שבבואנוס איירס, בשנת 2014. וומברגר עבר לפניקס בתחילת 2015, שם הוא שיחק במשך שתי עונות. בשנת 2016, הוא הושאל למועדון לוס אנדס.
ב-28 ביולי 2017, חתם על חוזה עם המועדון הסלובני אולימפיה לובליאנה.
בחודש פברואר 2019, חתם וומברגר על חוזה לשלוש וחצי שנים עם המועדון הרוסי אופה מבשקיריה.
זאב פלק
זאב פלק (11 במאי 1923 - 19 בספטמבר 1998, תרפ"ג - תשנ"ח) היה פרופסור בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, מחבר תורני והוגה דעות.
חיים וקריירה אקדמית
פלק נולד בברסלאו להורים גרמנים יהודיים דתיים ונקרא בשם וילהלם זאב פלק. הוא עלה לפלשתינה-ארץ ישראל בשנת תרצ"ט (1939) בגיל 16 בלבד. בשנים ת"ש-תש"י (1940 עד 1950) למד בישיבת חברון. החל את חוק לימודיו בבית הספר המנדטורי למשפטים בתש"ה וגמרם בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית. הוסמך לעורך דין בתשי"א ובאותה שנה קיבל תואר שני. בשנת תשי"ב קיבל תואר שני נוסף בתלמוד, יחסים בינלאומיים, והיסטוריה של עם ישראל מהאוניברסיטה העברית. קיבל דוקטורט בפילוסופיה בשנת תשי"ט. נושא הדיסרטציה היה: "תקונים בדיני המשפחה ביהדות אשכנז וצרפת".
פלק שימש כמרצה בכיר למשפט עברי באוניברסיטת תל אביב בשנים תשכ"ד עד תשכ"ט. וכיהן כפרופסור חבר בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית משנת תש"ל. כיהן כרקטור וכמרצה במכון שכטר למדעי היהדות.
בשנים תשכ"ז-תשל"ז היה מייסדו ועורכו של השנתון "דיני ישראל" בהוצאת הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב. הוא שימש כעורכו של כתב העת "שיח מישרים" בשנים תשמ"ו-תשנ"א. היה חבר במערכת כתבי העת Nashim ו-Journal of Law & Religion.
הוא חיבר פסוקי תפילה ושירה דתית.
עיריית ירושלים קראה על שמו רחוב בשכונת חומת שמואל. בנו (המאומץ) הוא חיים פלק, פעיל חברתי, ממקימי עמותת ישפה, איש הציונות הדתית וסמנכ"ל תפעולי של האנציקלופדיה התלמודית.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
מחקרו
בראשית דרכו נסב מחקרו של זאב פלק על ההיסטוריה של המשפט העברי. מאוחר יותר פנה לחקור את הפילוסופיה של ההלכה. הוא ניסה למצוא משמעויות חדשות על מנת שפסקי ההלכה יעניקו פתרונות לבעיות מודרניות.
פעילות ציבורית
היה היועץ המשפטי של משרד הסעד בשנים תשט"ו-תש"ך והיועץ המשפטי של משרד הפנים בשנים תש"ך-תשכ"ה.
פלק הקים את האגודה הבינלאומית לדיני משפחה והיה היושב ראש שלה. הוא אף כיהן כיושב ראש האגודה הישראלית להבנה בין-דתית ובשנת תשנ"ו הוענק לו התואר "יקיר ירושלים". בשנת תשכ"ו היה פלק בין המקימים של "התנועה ליהדות של תורה", בראשה עמד אפרים אלימלך אורבך.
פלק ניסה למצוא פתרונות מעשיים לבעיית העגונות והיה פעיל ביחד עם פרופ' אליס שלוי, מייסדת שדולת הנשים, להחלת הצעותיו.
ספריו
Jewish Matrimonial Law in the Middle Ages, Oxford, Oxford University Press, 1966. הספרים בנוסח האנגלי: Introduction to Jewish Law of the Second Commonwealth, I-II, Leiden: Brill, 1972-1978.
הוגו באל
הוגו באל (גרמנית: Hugo Ball; 22 בפברואר 1886 - 14 בספטמבר 1927) היה אמן ומשורר גרמני, מחברי תנועת הדאדא.
חייו
באל נולד בעיר פירמזנס (Pirmasens) שבגרמניה למשפחה קתולית. בנעוריו עבד כמתמחה במפעל לעיבוד עורות, אולם לאחר שלקה בהתמוטטות עצבים, הפסיק את עבודתו ועבר ללימודי סוציולוגיה, ספרות, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת היידלברג. בשנת 1910 עבר לברלין במטרה להפוך לשחקן אצל מקס ריינהרדט, מורה ובמאי תיאטרון יהודי-גרמני. שם פיתח שאיפה ליצור "תיאטרון כולל", ברוחם של ניטשה וואגנר.
בשנת 1914 ניסה להתגייס לשירות צבאי שלוש פעמים, אולם נדחה עקב בעיות רפואיות. את יצר הסקרנות הצבאית שלו מימש בטיול לקו החזית הבלגית, חוויה אשר הייתה בעלת השפעה משמעותית עליו. הוא עזב את מינכן ועקר לברלין, שם התקרב אל תאוריות פוליטיות אנרכיסטיות, בייחוד לזו של פיוטר קרופוטקין, עליו גם החל לחבר ספר.
בשנת 1916 היה לשותף מרכזי בתנועת הדאדא בציריך. הוא היה בין כותבי המניפסטים של הקבוצה, בהם הדגיש את המימד החברתי-פוליטי שבו שרויה החברה האירופית. באחד המופעים הידועים ביותר של הקבוצה, אשר התקיים ב-23 ביוני שנת 1916 ב"קברט וולטר", הופיע הוגו באל על הבימה, כשהוא לבוש תלבושת וצילינדר עשויים מקרטון, כמעין שריון, והקריא את שירו "קראוון הפילים", שיר פונטי וחסר משמעות, שנכתב גם בהשפעתה של האמנות הפרימיטיבית, אשר הייתה פופולרית בסופה של המאה ה-19 ותחילתה של המאה ה-20. את מופע זה תיאר באל:
תגובת הקהל הנזעם מן הזעזוע ומן האבסורד שבמופע היוותה על פי האנס ריכטר חלק אינטגרלי מן המופע. ריכטר תיאר את באל כ"עומד אין-נוע כסבונרולה קנאי ואדיש."
בשנת 1917 שימש באל כעיתונאי ב"פראייה צייטונג" (בגרמנית: Freie Zeitung – "העיתון החופשי"), עיתון בעל מגמות דמוקרטיות בעיר ברן. בשנת 1920 עבר, ביחד עם אמי הנינגס (Hennings), רקדנית וזמרת-קברטים אותה נשא לאישה, לכפר שווייצרי בשם אניוצו (Agnuzzo), שם החל להתרחק מפוליטיקה. הוא הפך אדוק יותר בדתו ואף החל לחקור את הנצרות הקדומה. בשנים 1920–1921 פרסם את יומניו תחת הכותרת "טיסה מחוץ לזמן" (Die Flucht aus der Zeit).
מעלה יאיר
מעלה יאיר הוא דרך תלולה בדרום מדבר יהודה הקרויה על שם מפקד סיירת צנחנים יאיר פלד (נרצח ב-1959 בידי בדואים בהר הנגב), שאיתר את הנתיב ועמד בראש פריצתו. ראשיתה בחוף ים המלח, ומכאן היא עולה צפונה אל שולי הרמה של דרום מדבר יהודה. מראש המעלה יש תצפית על ים המלח, מצוק ההעתקים והסביבה.
תכנון ומטרות
במרץ 1959, שכנע פלד את אלוף פיקוד הדרום, האלוף אברהם יפה, בצורך לפרוץ דרך מראש זוהר לים המלח. העיר ערד עדיין לא הוקמה והכביש היחידי היה כביש באר שבע - דימונה - סדום. המטרה המבצעית הייתה, למצוא ציר אפשרי להגעה לירושלים מכיוון דרום ומזרח, אם הירדנים ינתקו את ירושלים ממערב, ב"פרוזדור ירושלים". לשם פריצת הדרך, נזקקו אנשי הסיירת לעבודת ידיים וחומר נפץ להתגבר על מצוקים ומדרגות סלע. פלד בחר את "מעלה היעלים" (נקב אום אל-ביידון) כשביל אפשרי להכשרה עבור כלי רכב ואכן בשלושה ימי עבודת כפיים מאומצת, הכשירו אנשי הסיירת דרך ירידה לכלי רכב.
הנצחה
פלד נרצח בעת מסע ניווט עם הסיירת ב-7 בספטמבר 1959 וב-14 באוקטובר 1959, קרא האלוף אברהם יפה את "מעלה יעלים" על שמו: "מעלה יאיר" והקים גלעד בראש המעלה.
בקיץ 2003, חידש גיורא נגרי מעין חרוד את הגלעד באישור רשות שמורות הטבע. ב-5 באוקטובר 2009, במלאת 50 שנה לנפילתו של פלד, כמו גם 50 שנה לפריצת הדרך למעלה יאיר, הוסר הלוט מעל הגלעד המחודש.
בריחת הגר ולידת ישמעאל
בריחת הגר ולידת ישמעאל הוא סיפור מקראי המופיע ב, ומתאר את מערכת היחסים הקשה בין הגר לשרי לאחר שהראשונה הרתה, את בריחתה של הגר והתגלות המלאך אליה במדבר, ולבסוף חזרתה לבית אברם כדי ללדת לו את ישמעאל.
הסיפור המקראי
שרי אשת אברם ביקשה מאברם שייקח את שפחתה, הגר, לאישה כדי הילד שייוולד ייחשב לה לבנה. לאחר שהגר נכנסה להריון, היא התחילה לזלזל בשרי. שרי התלוננה על כך בפני אברם, והוא התיר לה לנהוג בהגר לפי רצונה באומרו:. הכתוב מוסר כי. בעקבות השינוי במעמדה של הגר, היא ברחה אל המדבר בנגב, בדרך שור. בהגיעה למקום המכונה באר לחי ראי, התגלה לפניה מלאך ה' והורה לה לשוב לבית גבירתה (שרי) ולהתענות תחת ידיה:. המלאך הבטיח להגר ריבוי צאצאים, וסיפר לה על בנה אשר יוולד ושמו יהיה ישמעאל. הגר שבה לביתם של אברם ושרי וילדה את ישמעאל לאברם.
עקרותה של שרה
יש המפרשים שמעמדה של שרי בבית אברם נפגע עצם היותה עקרה, ובבקשתה מאברם: "בֹּא נָא אֶל שִׁפְחָתִי, אוּלַי אִבָּנֶה מִמֶּנָּה", היא ביקשה להגן על זכויותיה כאישה הראשית. נראה ששרי נשענה על חוקים קדומים העוסקים בתא המשפחתי שהיו נהוגים באזור, ומופיעים אף בתעודות נוזי, על פיהם הילד שייוולד משפחתה, יחשב לבנה, כיוון שמסירת השפחה לבעל מילא את אחד מתפקידי האישה הראשית לספק לראש התא המשפחתי בן. מעבר לכך, זכויות הירושה יעברו אף הן לאישה המאמצת, וזה יבטיח את עתידה הכלכלי.
ותקל גבירתה בעיניה
הגר שנכנסה להריון מאברם זילזלה בכבודה של שרי גבירתה: "וַיָּבֹא אֶל הָגָר וַתַּהַר; וַתֵּרֶא כִּי הָרָתָה, וַתֵּקַל גְּבִרְתָּהּ בְּעֵינֶיהָ". על פי הסיפור המובא במדרש, הגר זילזלה בכבוד שרי גבירתה בפני מכרותיה של שרה:
כעסה של שרי והתעלמות אברם
הזלזול בשרה הביא אותה להתלונן בפני אברם, ולהפנות אליו את כעסה במילים: "חֲמָסִי עָלֶיךָ". השורש ח-מ-ס משמש במקרא בכמה מובנים ביניהם כעס, רצח ועיוות דין. ייתכן שבביטוי זה ביטאה שרי את כעסה על אברהם כי איפשר להיררכיה בבית המשפחה להשתנות. לדעת עדין שטיינזלץ שרה הייתה מוכנה לוותר על אהבתו של אברם אליה, אך לא הייתה מוכנה לקבל את ההפרדה הנפשית. לשיטתו אברם ושרי הם הורי האומה ועל תפקיד זה לא הייתה שרי מוכנה לוותר.
חז"ל היו ערים למצוקתה של שרה והתעלמותו של אברם, ואף ביטאו זאת בפרשנות:
בהמשך, המדרש מסביר ששרה כעסה על כך שאברהם התפלל כדי לקבל זרע, ולא כלל אותה בתפילותיו, כדי שגם היא תזכה לפרי בטן.
רמב"ן פירש כי שרה חטאה במעשי העינוי:
בריחת הגר אל המדבר
לפי המסופר הגר בורחת אל המדבר בכתוב מוצא אותה מלאך ה' "עַל-עֵין הַמַּיִם בַּמִּדְבָּר, עַל-הָעַיִן בְּדֶרֶךְ שׁוּר". הכתוב בסיפור גירוש הגר וישמעאל זהה למקום המצאה ב ולכן יש הסוברים כי הגר ברחה אל מדבר באר שבע. רייני סובר כי הגר ברחה למצרים דרך קדש ברנע ומדבר פארן כלומר דרך מערב חצי האי סיני וזאת מול ביצורי הגבול המזרחי עם מצרים.
התגלות מלאך ה'
מלאך ה' מוצא את הגר "עַל-עֵין הַמַּיִם בַּמִּדְבָּר עַל-הָעַיִן בְּדֶרֶךְ שׁוּר". פניית מלאך ה' להגר מעוררת קושי. הרי אם המלאך הוא שליח האל מדוע אינו יודע מאין באה ולאן מועדות פניה?. תשובתה של הגר מעידה על כבוד שהיא רוחשת כלפי גבירתה, אך נראה כי לא יכלה לשאת את התנהגותה של שרה: "מִפְּנֵי שָׂרַי גְּבִרְתִּי אָנֹכִי בֹּרַחַת". השיחה בין הגר למלאך ה' היא חד צדדית. הגר עונה רק על השאלה מאין באה? ואינה עונה על השאלה לאן פניה מועדות. גם לציווי המלאך, הגר אינה עונה: " שׁוּבִי אֶל-גְּבִרְתֵּךְ וְהִתְעַנִּי תַּחַת יָדֶיהָ."
חז"ל למדו כי מעלתה הרוחנית של הגר הייתה גבוהה כי מלאך ה' נגלה אל הגר מספר פעמים:
הבשורה על הולדת ישמעאל
מלאך ה' נגלה אל הגר ובישר לה כי ירבה את זרעה. המלאך המשיך ובישר לה כי ייוולד לה בן "וְהוּא יִהְיֶה פֶּרֶא אָדָם יָדוֹ בַכֹּל וְיַד כֹּל בּוֹ וְעַל-פְּנֵי כָל-אֶחָיו יִשְׁכֹּן". הגר לא הגיבה על דברי המלאך. ייתכן כי שתי הבשורות על עתיד בנה, שיכנעו אותה לחזור לבית אדוניה.
רש"י פירש את פסוק י"ב: לדעת רש"י ישמעאל יהיה עסוק בציד חיות ושוד, מה שיגרום לאנשים לשנוא אותו ואף להתגרות בו. המילים " וְהוּא יִהְיֶה פֶּרֶא אָדָם יָדוֹ בַכֹּל וְיַד כֹּל בּוֹ" עוררו מחלוקת בחז"ל וזאת עולה מדברי המדרש המובא בבראשית רבה:  כלומר רבי יוחנן טוען שישמעאל יהיה לאיש חשוב באזורו, המדבר אך מנגד ר' שמעון בן לקיש טוען כי ישמעאל יהיה שודד ורוצח.
המילה 'פרא' מוזכרת במקרא בהקשרים חיוביים. באיוב וירמיהו נזכר הפרא כשוכן המדבר וכאדם אשר לו אהבה לחופש. כמו כן ההקשרים החיוביים לחי, הבאים לידי ביטוי בברכת יעקב לבניו וברכת משה ולכן אין זה הכרח שההקשר הוא שלילי. יש הטוענים כי ישיבתו של ישמעאל במדבר המסופרת בסיפור גירוש הגר וישמעאל בבראשית כ"א מגשימה את הייעוד שבהבטחת ה' להגר בסיפור זה שישמעאל יהיה "פֶּרֶא אָדָם", וישיבתו תהיה ישיבת קבע במדבר.
הגר הודתה לה' במילים ואף כינתה את ה' בשם: "אַתָּה אֵל רֳאִי". באר המים שנגלתה אליה נקראה בשם "בְּאֵר לַחַי רֹאִי". הגר חזרה לבית אדוניה, וילדה את ישמעאל לאברהם. פעמיים ניתן לישמעאל שם, פעם על ידי ה' ופעם אברהם אביו נתן לבנו את השם.
חלבנה
החֶלְבְּנָה הוא אחד מ־11 סממני הקטורת המוזכר במשנה. כל מנת קטורת (שהוכנה מראש בתחילת השנה) נפרסה על פני ב' זמנים ביום, אחת בבוקר ואחת "בין הערביים", הוקטרה על ידי כהן מעל מזבח הזהב בבית המקדש. החלבנה הוכללה בתוך מתכונת הקטורת במידוד זהיר של שבעים מנה על כמות המחושבת שנתית, בתוספת של ג' מנים שהוקדשו לעבודת הכהן הגדול ביום הכיפורים.
זיהוי
החוקר יהודה פליקס מזהה את החלבנה עם ferula galbaniflua, galbanum ואילו הרמב"ם הביא מספר דעות בזיהוי החלבנה; "יש שפירשוה ׳אלמחלב׳ ויש אומרים ׳אללאד׳ן׳ וזה בלתי נכון ויש אומרים ׳אלמיעה׳ והוא אפשרי יותר לפי שכבר באר התלמוד שהחלבנה ריחה רע כלומר שיש אי נעימות בריחה".
רש"י כתב שלחלבנה היה ריח רע כדי לאחד את עם ישראל ושגם החוטאים הם חלק מהכלל. רש"י גם כתב שהחלבנה היא הגלבנ"א (גאלאבן).
לפי אחת מהדעות, מזהים את החלבנה עם השרף של עץ שמצוי בקפריסין והוא קרוי "ליקוידאמבר מזרחי" ונקרא בערבית מִיעַה, זוהי גם דעתו של הרמב"ם והרס"ג.
משמעותה ביהדות
ה' ציווה את משה להכין קטורת: "ויאמר ה' אל משה קח לך סמים נטף ושחלת וחלבנה סמים ולבונה זכה בד בבד יהיה". הסממנים שכתובים בפסוק הם הסממנים שחובה לקחת מהם לקטורת, בנוסף לאלה שכתובים במסכת כריתות דף ו.
הבן איש חי מזהה את ריח הרע של החלבנה עם הכתוב בגמרא כי נישואי בת כהן עם זר אינו בכלל סעודת מצווה.
יחסי אוסטרליה–קולומביה
היסטוריה
שתי המדינות לחמו יחד במהלך מלחמת קוריאה, ובשנת 1976 שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים. אוסטרליה פתחה את שגרירותה בבוגוטה ביוני 2017.
אוסטרליה וקולומביה חברות ב-IMF, הבנק העולמי, קבוצת Cairns, OECD, ארגון הסחר העולמי (WTO), האומות המאוחדות (UN) וארגוני האו"ם. בשנת 2018 קולומביה הצטרפה לנאט"ו לצד אוסטרליה.
אוסטרליה וקולומביה פועלות יחד במגוון פורומים בינלאומיים, כולל האו"ם, ה-WTO ו-OECD, שאליהם הצטרפה קולומביה בשנת 2018. שתי המדינות משתפות פעולה במגוון נושאים בינלאומיים, כולל סחר והשקעות, פיתוח חקלאי, נגד שחיתות ופשע בין לאומי.
קולומביה היא חברה מייסדת בברית האוקיינוס השקט ובפורום לשיתוף פעולה אמריקה הלטינית–מזרח אסיה (FEALAC) ומבקשת חברות ב-APEC.
קולומביה היא גם חברה בקהילת מדינות אמריקה הלטינית והקריביים (CELAC), איגוד מדינות הקריביים (ACS) וארגון המדינות האמריקאיות (OAS).
קולומביה כיהנה כחברה שאינה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם בשנים 2011–2012.
שיתוף פעולה בין המדינות
מאז 2017, ממשלת אוסטרליה העניקה תמיכה כספית באמצעות תוכנית הסיוע הישיר ל-14 פרויקטים, שהגיעה לכמעט 4,000 איש ברחבי קולומביה. הפרויקטים התמקדו בפיתוח כפרי וחקלאי, הגנה על הסביבה, שוויון בין המינים, בריאות הקהילה, סיוע הומניטרי וחינוך.
מדענים אוסטרלים ומומחי מדיניות משתפים פעולה עם רשויות קולומביה בנושאים בעלי עניין הדדי, כולל אבטחה ביולוגית, מדעי הים, מדעי האקלים ובטיחות אזבסט.
בשנת 2019, המועצה ליחסי אוסטרליה-אמריקה הלטינית (COALAR) העניקה מענקים רבים, כולל האקדמיה האוסטרלית למדעים, המכון האוסטרלי ללימודי תושבי האבוריג'ינים וטורס, Somos21 Limited, בית הספר לתואר שני וביטחון באוסטרליה בצ'ארלס סטורט. אוניברסיטה ואוניברסיטת ניו סאות' ויילס כדי ליצור קשר ולשתף פעולה עם אנשים ומוסדות בקולומביה.
יחסים כלכליים
קולומביה היא הכלכלה הרביעית בגודלה באמריקה הלטינית, ומתרחבת בקצב שנתי ממוצע של 3.2 אחוז בחמש השנים האחרונות. משנת 2000 היא נהנתה מצמיחה כלכלית ללא הפרעה עד שמגפת הקורונה גרמה להתכווצות בשנת 2020, אולם הצמיחה צפויה להתאושש. מעמד הביניים במדינה גדל באופן עקבי מכ-30 אחוזים מהאוכלוסייה בשנת 2014 לכ-37 אחוזים בשנת 2020. קולומביה חברה ב-OECD ומתגאה ביסודות מקרו-כלכליים חזקים, בסביבה התורמת לעסקים ובגישה יזומה ליברליזציה כלכלית.
השיפורים בסביבת הביטחון של קולומביה פותחים הזדמנויות חדשות להתפתחות כלכלית, במיוחד בענפי החקלאות, שירותי הבריאות והחינוך.
אוסטרליה מנהלת בימים אלה משא ומתן עם ה-FTA הראשון שלה עם קולומביה באמצעות גוש הסחר האזורי של הברית הפסיפית (צ'ילה, קולומביה, מקסיקו ופרו).
Austrade שואפת למשוך השקעות זרות ישירות לאוסטרליה. היא גם מזהה הזדמנויות בשוק ומקדם את היכולות של יצואנים וספקי חינוך אוסטרלים.
קולומביה היא כלכלה גדולה ותוססת החובקת את פתיחות השוק ומושכת תשומת לב גוברת מצד משקיעים ועסקים בינלאומיים, כולל אוסטרליה.
החינוך הוא היצוא המוכר ביותר באוסטרליה לקולומביה (בשווי של 430 מיליון דולר בשנים 2016–2017), בעוד שההשקעה האוסטרלית בקולומביה מתמקדת בענף ציוד כרייה, טכנולוגיה ושירותים (METS) עם צמיחה בטכנולוגיה ושירותי אנרגיה חדשים, ואילו ההשקעה האוסטרלית בקולומביה התמקדה בענפי הכרייה והתשתיות.
ישנם 90 עסקים אוסטרליים עם נוכחות בקולומביה, מתוכם 49 פתחו משרד בארץ ו-15 רשומים ב-ASX.
דודו גבע
דודו גבע (14 במרץ 1950 – 15 בפברואר 2005) היה קומיקסאי, קריקטוריסט, מאייר והומוריסטן ישראלי.
גבע פרסם לאורך שנים רצועות קומיקס סאטיריות ומדורים הומוריסטיים בעיתונות הארצית והמקומונית, שחלק גדול מהם יצא לאור בעשרות ספריו. בשנותיו האחרונות פעל גבע גם מחוץ למסגרת העיתונות הממוסדת, והיה בין פעילי זירת הקומיקס האלטרנטיבית והתרבות המחתרתית.
מסיום שירותו הצבאי ועד יום מותו, לא חדל גבע לעבוד ולפתח את תרבות הקומיקס, האיור וההומור הישראלית. גבע פרסם קריקטורות ומדורי סאטירה בעיתונים "העולם הזה" (זו ארץ זו), "חדשות" (המדורים "שירת הברווז", "משמעות החיים" ואחרים), "כל העיר" ("אהלן וסהלן בפרשת הפנדל המפוקשש"), "העיר" ("יוסף ואחיו", "שתיקת הברווז"), "מעריב" ("יומן גבע", "הדרך אל האושר") ו"הארץ". בנוסף לעבודתו העיתונאית, פרסם גבע עשרות ספרים והיה שותף, בעיקר באיור, לספר "זו ארץ זו", שאיגד את מדורי הסאטירה שהופיעו ב"העולם הזה".
במקביל לעשייתו הספרותית והעיתונאית פעל גבע אמנותית, הן במסגרת מקצועית והן באופן עצמאי. ציוריו הרבים כוללים אוסף מאוד מגוון של ציורי אקוורל, אקריליק, פסטל, עיפרון ועט, המשקף ניסיונות (מרישום קלאסי ועד קומיקס סטריפים), סגנונות (בעיקר בסגנון הקו, הדימוי והצבע), מחוות (מאמנים אימפרסיוניסטיים ועד דונלד דאק) והשפעות (מאמנות המערב ועד אמנות המזרח).
תחילת דרכו
דודו גבע נולד וגדל בשכונת רחביה בירושלים. בנעוריו, למד בגימנסיה רחביה (סיים ב-1968). הוא נין לישראל שכטר, ממייסדי זכרון יעקב, נכד לצבי נשרי, ראשון מורי החינוך הגופני בארץ וממקימי תנועת הספורט "מכבי" ותנועת הצופים העבריים, ובנם של אהרון (דולפי) גבע, עיתונאי ("למרחב" ו"דבר"), ומרים גבע, מורה. דודו ושלושה מבני דודיו נקראים על שם דודם, שנפל במרד הערבי הגדול בשנת 1936 כשנורו יריות מהמארב אל עבר מכונית שהובילה פועלים ושומרים ממוצא עילית לירושלים, והוא בן 19 שנים. לזכרו של נשרי יצר בשנת 1938 הפסל יצחק דנציגר את הפסל "שבועה", שנהרס בחצר הסטודיו בידי קנאי דתי; משבריו יצר הפסל, ככל הנראה, את פסלו המפורסם "נמרוד", וכן את הפסל "שבזיה".
עוד בעת לימודיו בתיכון בגימנסיה העברית רחביה, הרבה לצייר קריקטורות ואף כתב מדור קומיקס שבועי ב"הארץ שלנו". במהלך שירותו הצבאי בהנדסה קרבית בצה"ל חבר גבע למפקדו, יעקב גרוס, ובהמשך אייר את רוב הספרים שהוציא גרוס בשנים שלאחר מכן. כמו כן אייר וכתב בתקופת שירותו לשבועון "במחנה", ללהקה הצבאית וכן אייר עלונים ומסמכים צבאיים שונים. לאחר שירותו הצבאי, הצטרף לצוות הערוץ הראשון העולה, שם שימש כאנימטור ותפאורן. בין השאר יצר (בשנת 1974) אנימציות לקליפים של אריק איינשטיין (ביניהם "קפה טורקי" ו"כשאת בוכה את לא יפה"), ולאירוויזיון הראשון שנערך בארץ (1979), בנוסף לתשדירים ותוכניות שונות בערוץ (למשל לתוכנית "ניקוי ראש"). ב-1977 יצר סרט בשם "כוכב קטן" אשר נשלח לפסטיבל סרטי אנימציה בזאגרב. גבע יצר לאחר מכן גם את סדרת האנימציה "השימשונים", אך בשלב מוקדם יחסית חדל מלעסוק באנימציה שהייתה כרוכה, לטעמו, בעבודה ממושכת, ללא היזון חוזר מיידי לו היה זקוק,
ב"זו ארץ זו", עבודתו העיתונאית הראשונה, הכיר גבע כותבים רבים עמם עבד מאוחר יותר פעמים רבות. עם חנוך מרמרי יצר את "האביר זיק"; לאפרים סידון אייר גבע מספר רב של ספרים; ובעיקר, יצר גבע קשרים אישיים ומקצועיים פוריים עם ההומוריסטן קובי ניב, עמו כתב את מדורי "יוסף ואחיו" ו"אהלן וסהלן" הוציא עמו את סדרת ספרי "מגוחך", את "אהלן וסהלן במערב הפרוע" ומספר ספרי ילדים. מאוחר יותר, המשיך גבע והוציא סדרת ספרים קומיקסאית, שהבולטים בה הם "דרדר במדבר", "דרדס במכנס", "יומן הפקיד" ו"הברווז". ב-1982 אייר את ספרו של אמנון דנקנר "ברמן, למה עשית לי את זה".
בראשית דרכו המקצועית, לאחר שעבד במדור "זו ארץ זו" ב"העולם הזה", יצר גבע במקומונים "כל העיר" הירושלמי ו"העיר" התל אביבי, ביחד עם קובי ניב, את דמויותיהם של אהלן וסהלן ("אהלן וסהלן בפרשת הפנדל המפוקשש"), זוג בלשים פרטיים משוק מחנה יהודה בירושלים, המסתבכים בהרפתקאות אבסורדיות שונות, ושל יוסף ("יוסף ואחיו"), פקיד במחלקת המים של עיריית תל אביב: מפסידן, מכוער ומשופם, ארך אף ורוח, המקבל את גורלו - עבודת פקיד שגרתית - ואת רווקותו הנצחית (במחיצת הקקטוס והמנורה) בהכנעה שלמה. במראהו ובהתנהגותו היה יוסף בלתי ישראלי להכעיס, כשהוא מדגיש בכך את ישראליותם היתרה של הפקידים הסובבים אותו ושל שרשרת אחיו. "יוסף הוא כמו שקית תה שהושרתה במשך שבוע" גרס גבע בראיון "בחור טוב וישר. מקבל בנמיכות רוח את כל התבוסות".
ימי "חדשות"
בשנת 1984 נמנה גבע עם מייסדי העיתון "חדשות". בעיתון זה ניתנה לו יד חופשית כמעט לחלוטין, וכאן הגיע כישרונו הסאטירי למיצוי. "סאטירה חייבת לבוא מאנשים ילדותיים, אגרסיביים וממורמרים" טען גבע ב-1983, ופעילותו בעיתון שקפה את ילדותיותו ותוקפנותו, אך גם את יכולת ההמצאה הבלתי נדלית שלו.
ב"חדשות" הומרה הקריקטורה היומית המסורתית על ענייני השעה ב"שירת הברווז" - ריבוע מאויר, שהופיע מימין, בתחתית עמוד 2, מיד מתחת למאמר המערכת, ועסק במופגן בכל עניין שבעולם שאינו ענייני השעה. דמות הברווז שנולדה שם הפכה לדמות שגבע הזדהה עמה יותר ויותר. "מה שמעניין אותי בברווזים" טען "זה שמצד אחד זה מין בעל חיים נלעג צעצוע נחמד לילדים, ומצד שני אוכלים אותו". הפינה הופיעה החל מגיליונו הראשון של "חדשות".
"שירת הברווז" הציגה מספר סיטואציות כמעט קבועות, כמעט תמיד מורבידיות, כשגבע מפליא לדלות מהן פעם אחר פעם הברקות: הווי מחנה הריכוז של התרנגולות והברווזים בלולים; התרנגולות המובלות לשחיטה במפעלי "הוד העמק" או "הוד השרון" ומזמרות בדרך אל שחיטתן; הברווז תחת סכינו של השוחט; הברווז בכלוב עם אריה בגן החיות התנ"כי; וכן הלאה. הברווז היווה מעין חזרה משוכללת וקיצונית יותר על דמותו של יוסף, אך לאיורים נוספה נימה הולכת ומתגברת של מורבידיות והומור שחור.
שיא מיוחד של גבע והברווז הושג בשנת 1986, כאשר בחר "חדשות" לצרף לגיליון יום העצמאות שלו, במקום צילום הנשיא המקובל, איור חגיגי של הברווז, יושב אצל שולחן הכתיבה ומאחוריו ה"ספרייה" הציונית המוכרת, כולל ספרי תקבולים ותשלומים. מאוחר יותר, ליקט גבע מבחר מאלפי ריבועי הברווז לספרו "הברווז".
איוריו של גבע, במיוחד החל בתקופה שאחרי "זו ארץ זו", שבה עדיין השתמש בקו מורכב, מעוגל ומתחכם, התאפיינו בקו פשוט באופן קיצוני, על גבול הילדותי, מרושל ופרוע במכוון. קו זה אפיין במיוחד את איוריו שהופיעו בעיתונות. לצידם, הופיעו בספריו סיפורי קומיקס מתוחכמים הרבה יותר, גם מבחינה סגנונית וגם מבחינה עיצובית כמו "אלנבי בלוז" או "עליות בחופשיות ירידות בבנקאיות" ב"דרדר במדבר" ו"השבת השחורה בזומש", "לגיהנום ובחזרה" ו"באפלת התשוקה" ב"יומן הפקיד", בהן כלל פרודיות סגנוניות מתוחכמות וניסיונות סגנוניים מורכבים ומופשטים.