cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הר הוזמר (קולומביה הבריטית)
ההר, שגובהו 2,500 מטרים מעל פני הים, נקרא על שם העיירה הוזמר הסמוכה.
רוכב הרפאים
רוכב הרפאים "Ghost Rider" הוא כינויו של צל ההר, בצוקים הדרומיים של ההר הפונים לעיירה הוזמר, הנראה כדמות הרכובה על סוס, ולצידה דמות ההולכת ברגל.
דמות זו הפכה להיות חלק מהפולקלור המקומי, ולסמל העיירה פרני. קבוצת ההוקי המקומית נקראת "רוכבי הרפאים של פרני" (Fernie Ghostriders).
על פי המסורת המקומית, בעת שהוקמה העיר פרני על ידי ויליאם פרני (William Fernie) הוא פגש שבט אינדיאנים מקומי, וראה שאחת מבנותיו של הצ'יף לובשת שרשרת העשויה פחם. פרני ביקש מהצ'יף להראות לו את מקור הפחם בתמורה לך שישא לאישה את ביתו. לאחר שנודע לו מקור הפחם פרני הפר את ההסכם, והצ'יף קילל את העיירה שפרני הקים שהיא תישרף ותחרב - כתזכורת לקללה זו רואים את הבת רוכבת על סוס כצל על ההר, ואת אביה הולך לצידה. העיירה פרני נשרפה פעמיים - בשנת 1904 ובשנת 1908 וכן נהרסה על ידי שיטפון שנגרם עת שנהר אלק עלה על גדותיו בשנת 1916. בעקבות זאת, ועל מנת להסיר את הקללה, ב-15 באוגוסט 1964 נפגש ראש העיר של העיירה עם הצ'יף אמברוז גראוול (המכונה "צ'יף הנשר האדום") משבט הקוטנאי, ונערך טקס הסרת קללה.
רוברט מוסיל
רוברט מוּסִיל (Robert Musil, יש להגות מוּזִיל; 6 בנובמבר 1880 - 15 באפריל 1942), סופר אוסטרי. נמנה עם גדולי הסופרים האוסטרים, ובין החשובים שבסופרים המודרניים.
ביוגרפיה
מוסיל נולד בקלגנפורט שבאוסטריה והתגורר עם הוריו, אלפרד מוסיל (1846-1924) ואשתו הרמינה (1853-1924), שסבלה מיציבות רגשית מעורערת. יחד אתם התגורר היינריך רייטר (?-1856), מורה שאיתו ניהלה האם קשר רומנטי במשך כארבעים שנה. אביו של מוסיל היה מכונאי, ומונה ב-1891 לחבר במחלקת הנדסת מכונות באוניברסיטה הגרמנית הטכנית בברנו. הוא אף זכה לאצולה בירושה באימפריה האוסטרו-הונגרית, זמן קצר לפני קריסתה. לאחר התמוטטות עצבים שעברה עליו, החליטו הוריו של מוסיל לשלוח אותו לפנימייה צבאית באייזנשטט בין השנים 1892-1894, ולאחר מכן במאוריש-ביישקירכן בין השנים 1894-1897. בפנימייה הראשונה למד לפניו גם ריינר מריה רילקה, ושניהם תיעדו אותה ביצירתם כמקום מסויט שהשפיע עליהם רבות. החוויות שאותן עבר בפנימיות השתקפו ברומן הראשון שלו, Die Verwirrungen des Zöglings Törless (נבוכותיו של החניך טרלס).
לאחר שסיים כצוער, למד מוסיל במכללה צבאית בווינה בסתיו של 1897, אך החליף במהרה את נושא לימודיו למכונאות, והחל לעזור לאביו במחלקתו בברנו. במהלך לימודיו ביקר מוסיל בתיאטראות ובגלריות, תוך קריאה מרובה של ספרי פילוסופיה וספרות; בעיקר אלו של ניטשה, דויסטויבסקי, ראלף וולדו אמרסון וארנסט מך. מוסיל סיים את לימודיו בתוך שלוש שנים, ובין 1902-1903 שימש עוזר ללא תשלום לפרופסור יוליוס קארל פון בך בשטוטגרט. בשנים הללו החל מוסיל לעבוד על ספרו הראשון, שאותו פרסם ב-1906.
כבר אז החל מוסיל למאוס במכונאות ובמגבלות שהטיל המקצוע על התפתחותו הרוחנית, ובמקום לפתוח בקריירה כמכונאי החל ללמוד פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין (1903-1908) תחת שרביטו של הפרופסור הידוע קארל שטומפף. ב-1905 פגש מוסיל במרטה מרכובלדי (21 בינואר 1874 – 6 נובמבר 1949), שהייתה מבוגרת ממנו בשבע שנים. בפוגשו בה כבר היו לה שני ילדים, ובעברה התאלמנות ונישואים שניים.
ב-1909 סיים מוסיל לימודי דוקטורט, ופרופסור אלקסיוס מינונג הציע לו משרה באוניברסיטת גראץ, שלה סירב כדי להתמקד בכתיבה. שנתיים לאחר מכן פרסם מוסיל את ספרו Vereinigungen ("איחודים") שהכיל את הסיפורים Die Versuchung der stillen Veronika ו- Die Vollengung der Leibe. באותה שנה אף נשא את מרטה לאישה, וחדל לקבל תמיכה כלכלית ישירה ממשפחתו, לטובת משרה שאביו השיג עבורו כספרן באוניברסיטה הגרמנית הטכנית בווינה. מוסיל החזיק במשרה כשנתיים ולאחר מכן החל לעבוד כעורך בעיתון Die neue Rundschau, שם גם עיבד את מחזהו Die Schwärmer, שפורסם לבסוף ב-1921.
במלחמת העולם הראשונה שירת מוסיל כקצין בדרום טירול, ולאחר מכן רחוק מהסכנה במפקדה האוסטרית העליונה בבולצנו. ב-1916 חלף מוסיל בפראג, שם פגש בקפקא ובריינר מריה רילקה, שאת עבודותיהם העריך עד מאוד. לאחר שהסתיימה המלחמה, ואיתה הקיץ הקץ על האימפריה האוסטרו-הונגרית, חזר מוסיל לחיות כסופר בווינה, שם פרסם ב-1924 את ספרו Drei Frauen (שלוש נשים).
ב-1930 וב-1932 הוציא מוסיל לאור את שני החלקים הראשונים של יצירת המופת שלו Der Mann ohne Eigenschaften (האיש בלא תכונות), המציגה את דעיכתה המוסרית והאינטלקטואלית של האימפריה האוסטרו-הונגרית דרך עיניו של אולריך, מתמטיקאי לשעבר שכשל בניהול קשרים עם העולם באופן שיאפשר לו לקבל "תכונות". עלילת הספר התרחשה בווינה ערב מלחמת העולם הראשונה. מוסיל לא סיים את הרומן הארוך, ומבין שלושה כרכים מתוכננים ראו אור רק שניים.
בשנות העשרים המוקדמות חי מוסיל בעיקר בברלין, תוך ביקורים מזדמנים בווינה, שם היה אורח קבוע בסלון "אויגניה שוורצוואלד". ב-1932 ייסד תומאס מאן את "עמותת רוברט מוסיל", וכאשר התבקש לציין ספר מודרני חשוב ובולט הכתיר נחרצות את "האיש בלא תכונות" כספר היאה לתואר. ארבע שנים לאחר מכן לקה מוסיל בהתקף הלב הראשון שלו.
את שנותיו האחרונות חי בצל הנאציזם ומלחמת העולם השנייה - בברלין בין 1931-1933, ומאוחר יותר כאשר סופחה אוסטריה לרייך השלישי ב-1938. עם סיפוחה עבר יחד עם אשתו היהודייה לשווייץ, שם הוא מת מהתקף לב נוסף בעיר ז'נבה ב-15 באפריל 1942.
בהלווייתו נכחו רק שמונה אנשים, ושבע שנים לאחר מכן מתה גם אשתו. לאחר מותו כמעט נשכחו כתביו בארצות הדוברות גרמנית, ועבודותיו חזרו לתודעה רק בתחילת שנות החמישים עם פרסומם המחודש.
מוסיל היה דודן מדרגה שנייה של המזרחן והתאולוג אלואיס מוסיל (סביהם פרנץ ומתיאס היו אחים).
החוזר בתשובה
החוזר בתשובה (ביידיש: דער בעל־תשובה) הוא חיבור מאת יצחק בשביס-זינגר, שתורגם לעברית על ידי בנו ישראל זמיר, המתאר מונולוג של יהודי חוזר בתשובה.
תיאור העלילה
המספר, יוסף שפירא, מגולל את חייו הקודמים בתיעוב, כשהוא מטיל רפש בכל אורח החיים המערבי, ומספר על התלבטויותיו וחיבוטיו בתהליך החזרה בתשובה.
סיפור חזרתו בתשובה של שפירא מקפל מאפיינים טיפוסיים של שינוי רוחני: לאחר ששקע במרדף אחר רכוש ותענוגות הגוף, מגלה הגיבור בלילה אחד שגם פילגשו וגם בת-זוגו בוגדות בו. ההשפלה הכפולה דוחפת אותו לראות בעולם החומר עולם של כזב, והוא מחליט לשוב למורשת אבותיו. הוא ממיר את רכושו הרב להמחאות נוסעים, ועוזב את מולדתו לעולם כשהוא משאיר את הכל מאחור. במונולוג זה מתבטאים כל המוטיבים המרכזיים ביצירתו של בשביס-זינגר: האמונה באל, הקבילה על הצדק, וכמובן הצמחונות.
אף כי הספר הוגדר בשעת פרסומו כרומאן, יריעתו הקצרה מאפשרת לראות בו נובלה.
משען לחולה
משען לחולה (מכונה גם: עמותת החסד הירושלמית) היא עמותה לתמיכה בנזקקים בתחומים שונים.
אודות העמותה
הארגון הוקם בשנת 1986, ובשנת 1990 נרשם כעמותה שעיקר פעילותה הוא תמיכה בנזקקים, לפי הצרכים והדרישות הנמצאות בשטח. צוות העמותה מעניק קשת רחבה של פתרונות לחולה, לגלמוד, ליולדת ולכל נזקק, מכל שכבות הגיל, העדות או המוצא, אשכנזים וספרדים (דבר שמקובל בכמה מוסדות חרדיים בעולם ובישראל).
כנהוג במוסדות חרדיים רבים, לעמותת משען לחולה ישנו פרנס היום האחראי על שירותי העמותה וצורת ההנהלה ואחזקתה.
בתי תמחוי
העמותה מפעילה מספר בתי תמחוי בירושלים, מלבד הארוחות החמות הנשלחות, לבתיהם של יולדות, חולים, גלמודים, קשישים בודדים, נפגעי פעולות איבה, במחיר סמלי למנה.
שיבה טובה
העמותה מפעילה שני מועדוני יום לאוכלוסייה הבוגרת בירושלים הקרויים – מועדוני שיבה טובה. פעילות המועדון מעודדת קשישים וקשישות מכלל הגילאים לעשות פעילות גופנית וכאלו שאינן גופניות, מטרת המועדונים העיקרית היא שהקשישים לא יישארו בבתיהם ללא כל תעסוקה.
קשישים וקשישות המרותקים לכיסא גלגלים, או קשישים שאין להם יכולת לבא בכוחות עצמם, מוסעים על ידי מערך הרכבים של העמותה.
ביקור חולים
אנשי העמותה מבקרים ילדים המאושפזים בבתי חולים שונים ברחבי העיר ירושלים, בבית החולים שערי צדק, ביקור חולים ובבית החולים הדסה עין כרם, ומחלקים להם מיני מתיקה. לעיתים נעשים מופעי בידור תוך כדי השתתפות בדרנים וליצנים מטעם העמותה.
פרידריך גרנסהיים
פרידריך גרנסהיים (בגרמנית: Friedrich Gernsheim; 17 ביולי 1839, וורמס – 10 בספטמבר 1916, ברלין) היה מלחין, מנצח ופסנתרן יהודי-גרמני.
קורות חייו
גרנסהיים, בנו של רופא, החל את לימודי המוזיקה שלו כשהיה בן שבע, אצל לואיס ליבר, תלמיד של לואי שפור. זמן קצר אחר כך עברה משפחתו למיינץ בגלל מהפכות 1848, ומשם ללייפציג, שם למד נגינה בפסנתר אצל איגנץ מושלס משנת 1852. בין 1855 ל-1860 שהה בפריז, שם פגש את פוצ'יני, לאלו וסן-סאנס.
מסעותיו בשנים הבאות הביאוהו לזארבריקן, שם התמנה בשנת 1861 למנצח במקום הרמן לוי; לקלן, שם, בשנת 1865, מינה אותו פרדיננד הילר למורה בסגל הקונסרבטוריון (בין תלמידיו היה אנגלברט הומפרדינק; בין השנים 1874 ל-1890 כיהן כמנהל מוזיקלי ברוטרדם. לאחר זאת היה למורה בקונסרבטוריום שטרן בברלין ובשנת 1897 עבר ללמד באקדמיה לאמנויות שם.
יצירתו
גרנסהיים היה מלחין פורה, שחיבר בעיקר מוזיקה תזמורתית, קאמרית ואינסטרומנטלית ושירים. חלק מיצירותיו נוטות לנושאים יהודיים, בייחוד הסימפוניה השלישית על פי שירת מרים. יצירותיו המוקדמות מגלות השפעה של שומאן ומשנת 1868, כשהתיידד לראשונה עם ברהמס, ניכרת מאוד השפעתו של זה במוזיקה שלו. ארבע הסימפוניות של גרנסהיים (שהראשונה בהן נכתבה למעשה עוד לפני שהסימפוניה הראשונה של ברהמס יצאה לאור) מהוות דוגמה מעניינת לקבלת הסגנון הברהמסי על ידי מלחין אוהד ומוכשר בן זמנו. יצירותיו האחרונות של גרנסהיים, שהידועה ביותר ביניהן היא Zu einem Drama משנת 1902, מגלות את התרחקותו אל סגנון אישי יותר.
יצירות למקהלה ולתזמורת
מבין יצירות אלה הוקלטו עד כה הסימפוניות, הקונצ'רטו לצ'לו, הסונאטה הראשונה לצ'לו ורביעיית המיתרים השנייה.
קרקע (התעמלות)
קרקע (באנגלית: Floor) הוא אחד המכשירים עליהם מתחרים גברים ונשים בענף התעמלות מכשירים. התחרות מתבצעת על משטח מיוחד שהוכן עבור פעילות ספורטיבית. תרגיל המבוצע על המשטח הייעודי, נקרא "תרגיל קרקע".
תרגיל קרקע
המתעמלות מבצעות תרגיל עם כוריאוגרפיה בזמן שלא יעלה על 1:30 דקות, ומשלבות אותו יחד עם מוזיקה. על המוזיקה להיות אינסטרומנטלית ואין לכלול בה מלל. תרגיל ארוך מהזמן שנקבע יגרור הורדת ציון. התרגיל מורכב מסדרה של קפיצות הנקראות "אלמנטים" המשלבות גמישות וכוח רב. בנוסף על המתעמלות לקשר בין הקפיצות על ידי אלמנטים תנועתיים, קטעי קישור וכוריאוגרפיה המתאימה לאופי המוזיקה. קטעי קישור אלה משלבים תנועות ריקוד, בלט ומחול. מתעמלות ברמה גבוהה נדרשות לבצע תרגילים ברמה גבוהה המכונים שרשראות אקרובטיות עם או בלי ידיים בזה אחר זה. קיים צוות שיפוט המוריד נקודות על שגיאות באמנותיות של התרגיל (כוריאוגרפיה, הבעה, חוסר יכולת למלא תפקיד או אופי המותאם למוזיקה, יצירתיות והקשר בין המוזיקה לתנועה והקצב). למשל, ניקוד התרגיל נפגע כאשר המתעמלת אינה מסיימת את התרגיל, עם סיום המוזיקה.
המתעמלים מבצעים תרגיל שמטרתו להפגין גמישות וכוח גופני על ידי אלמנטים אקרובטיים והדגמה של יכולות שיווי משקל. מרבית תרגילי הקרקע של הגברים מבוצעים בין 60–70 שניות ונעשים ללא מוזיקה, בניגוד לתרגילי הנשים. הכללים מחייבים את המתעמלים לגעת בכל אחת מפינות המשטח, לפחות פעם אחת, במהלך התרגיל שלהם. ניקוד התרגיל נפגע כאשר יש פגם בתנועות הבסיסיות של גוף המתעמל, כגון החמצת פויינט, רגליים לא ישרות, נחיתה לא יציבה, נפילה ועוד. כמו כן, יציאה של רגל אחת מעבר לפס הלבן המקיף את המשטח תגרור הורדה של 0.1 מניקוד התרגיל ויציאה של שתי רגליים תגרור הורדה של 0.3 נקודות.
בית פרת - מדרשה ישראלית
היסטוריה
המדרשה החלה את דרכה בשנת 2001 כמכינה קדם-צבאית המשלבת דתיים וחילונים. בשנת 2003 הוקמה במכינה תוכנית ״מדרשה גבוהה - שנה ב'״ לחניכי המכינה המבקשים להאריך את לימודיהם בחצי שנה נוספת. התוכנית התקיימה בקמפוס נפרד ביישוב אלון שהיה סמוך למקום המכינה. לימים הפכה התוכנית הנפרדת למוסד העומד בפני עצמו וקיבלה את השם 'עין פרת - המדרשה באלון'. בשנת 2006 החלה המדרשה לקיים תוכניות עצמאיות במרחב המדרשה ביישוב אלון ומאוחר יותר התרחבה פעילות המדרשה גם לקמפוסים נוספים ברחבי הארץ (בין השאר גם בנתיב הל"ה וביער ירושלים).
בית המדרש חבר באיגוד ההתחדשות היהודית “פנים״.
פעילות המדרשה
במדרשה מתקיימות שתי תוכניות ליבה:
קהילת בוגרות ובוגרי המדרשה: בשנת 2017 מונה קהילת בוגרות ובוגרי המדרשה למעלה מ-2,000 חברים. הבוגרים מארגנים יוזמות שונות: קבוצות לימוד, כתב העת 'דעת פרת', להקת הפאונטיינהדס וגיבוש קהילות חיים.
בתי המדרש: מדי שנה מצטרפים אל קהילת הבוגרים כ-300 יוצאי תוכניות המדרשה ואחרים. הם חלקם לוקחים חלק פעיל ב 'בתי פרת' - בתי מדרש קהילתיים לבוגרים. כיום קיימים שלושה בתי מדרש במוקדים שונים בארץ: ירושלים, תל אביב ובאר שבע.
עשרת ימי תודה: מיזם "עשרת ימי תודה" שאוב מתוך המסורת של עשרת ימי תשובה, ומבקש להכניס ללוח השנה העברי מסורת ישראלית חדשה בעשרת הימים שבין יום השואה ליום העצמאות. מטרתם של עשרת ימי תודה היא להציע את מונח התודה על היבטיו השונים כמענה תוכני ורעיוני לזמנים הטעונים מבחינה לאומית - הימים שבין יום השואה ליום העצמאות. 'עשרת ימי תודה' מציעה להפוך את התודה לפעולה ממשית ומקובלת בשגרת היומיום, ליחיד ולחברה, ומציעה עשרה ימים של פרספקטיבה חיובית. במסגרת עשרה ימים אלו מתקיימים מפגשי לימוד ושיח במוקדים השונים של המדרשה, ברחובות ובערים השונות.
ניתוב מקור
ניתוב מקור (באנגלית: Source routing) הוא מנגנון ניתוב המאפשר לשולח חבילת מידע לקבוע את הנתיב שבו היא תישלח אל היעד. זאת בניגוד לשיטות ניתוב אחרות שבהן הנתיב נקבע על ידי הנתבים שבדרך אל היעד. ניתוב מקור מאפשר זיהוי בעיות נוח יותר בשל השליטה בנתיב שבו החבילה תעבור. כדי לאפשר ניתוב מקור, השולח נדרש להכיר את הרשת ואת הנתיבים המובילים אל היעד המבוקש והבחירה נעשית בהתאם לפרמטרים מותאמים אישית ולא לפי שיקולי נתבים שבדרך. ניתוב אינדיבידואלי שכזה מאפשר בדרך כלל לעקוף עומסי תעבורה ברשת אם מבחינת טופולוגיה הדבר אפשרי, שכן כל צומת יכול לבחור בנתיב כרצונו.
ב-Internet Protocol יש שתי אפשרויות לשימוש בניתוב מקור:
קקאו
אבקת קקאו (בספרדית: Cacao, מנאוואטל: cacahuatl) היא אבקה כהה המופקת מייבוש וטחינת פולי עץ הקקאו (Theobroma cacao). אבקת הקקאו משמשת כאחד ממרכיבי השוקולד וכן ממתקים נוספים. בתחום המגדנאות היא משמשת לשם הכנת מוצרים שונים (כמו עוגת שוקולד), עיטור (כמו עוגת הטירמיסו), וכן להכנת משקאות שונים, שהנפוץ שבהם הוא משקה הקקאו, שוקו. בתהליך ייצור האבקה יש צורך להפרידה מחמאת הקקאו שמשמשת, בין השאר, לייצור השוקולד.
היסטוריה
הקקאו שימש לטקסים דתיים ולריפוי, בהיותו נחשב לבעל תכונות מיסטיות ובעל תכונות מרפא. מעיד על כך גם שמו הבוטני של עץ הקקאו בפי בני המאיה Theobroma cacao, שפרושו "משקה האלים". לאחר המהפכה התעשייתית הפך הקקאו להיות מוצר נפוץ.
במאה ה-1 הביאו בני המאיה את עץ זה למרכז אמריקה (לאזור גואטמלה של ימינו). זרעיו תורבתו על ידי הטולטקים ולאחר מכן גם על ידי האצטקים. מקור השם הוא בשפת הנאוואטל, שהייתה שגורה במרכז אמריקה. על פי מחקרים שהתפרסמו ב-2022, נמצא שהקקאו היה נפוץ בקרב כל המעמדות של בני המאיה, ולא רק בקרב המעמד הגבוה כפי שסברו עד לתוצאות מחקר זה
עם זאת, היה הקקאו מצרך יקר באמריקה המרכזית הפרה-קולומביאנית, עד כדי כך שהחל מהמאה ה-10 שימשו פולי הקקאו כאמצעי תשלום. מתעדי הכיבוש הספרדי של מקסיקו מספרים, שבסעודותיו, שתה מוקטסומה השני קיסר האימפריה האצטקית אך ורק שוקולד, שהוגש בקערת זהב ונאכל בעזרת כף מוזהבת. השוקולד עורבב עם תבלינים ווניל לכדי קצף נמס. לא פחות מ-50 קערות כאלו הוכנו לו כל יום, בנוסף ל-2000 קערות נוספות לאצילי חצרו.
המשקה "יצא" לראשונה מספרד בשנת 1615, כאשר הנסיכה אן, בתו של פליפה השני מלך ספרד, נישאה ללואי השלושה עשר מלך צרפת והביאה עמה את המשקה לחצר המלוכה. בצרפת זכה המשקה לראשונה במוניטין של מעורר תאווה ("אפרודיזיאק").
עד שנת 1700 הפך משקה הקקאו לפופולרי בכל מערב אירופה. הספרדים הביאו את הקקאו גם למערב הודו ולפיליפינים. נעשה בקקאו שימוש לתהליכים אלכימיים. בהקשר זה נקרא הקקאו "שעועית שחורה".
יבול הקקאו בעולם לשנה 2011–2012 הגיע ל-4,000 אלפי טונות, לפי נתוני קרן הקקאו העולמית מקורם באפריקה המשוונית, בעיקר חוף השנהב (35%) וגאנה (22%). במקום השלישי ביבול הקקאו העולמי נמצאת אינדונזיה. יבולים נמוכים יותר היו באמריקה הלטינית, בייחוד בברזיל.
כיום (2018-9) רוב הגידול נעשה באפריקה.
תוצרי הקקאו מצויים בכל העולם. בלגיה מובילה בצריכה הכוללת של 5.5 ק"ג קקאו בממוצע לאדם בשנה.
קצירה
לתרמילי הקקאו שגודלם כגודל מלון קליפה מחוספסת, דמוית עור, בעובי של כ-3 ס"מ. הם מלאים בציפה ורדרדה, רירית, מתוקה אך בלתי אכילה, שמכילה בתוכה 30 עד 50 זרעים דמויי שקד הנקראים פולים. הפולים רכים למדי וורדרדים או סגלגלים בצבעם. לאחר הבשלתם, מוסרים התרמילים באמצעות סכין מעוקלת על ראש מוט ארוך, נפתחים עם מצ'טה ומונחים לייבוש עד לקיחתם לתסיסה.
בתהליך ההתססה, הזרעים מוסרים, מקולפים ונערמים יחד. לאחר כמה ימים של "המתקה" הציפה תוססת עד שהיא נהיית דקה ומתפרקת מהזרע. איכות הפולים, להם טעם מריר חזק, תלויה באורך התהליך. אם הוא ארוך מדי, עלולים הפולים להיהרס; אם הוא קצר מדי, טעמם יהיה כשל תפוחי אדמה לא מבושלים והם עלולים להעלות עובש.
לאחר מכן, מונחים הזרעים במרווחים, מטולטלים ומונחים לייבוש שוב ושוב. במטעים גדולים מבוצע הייבוש על מגשי ענק והחום בא מהשמש או ממנורות חימום. עם זאת, בכמויות קטנות יותר, משתמשים במגשים קטנים יותר או בעורות פרה. לבסוף, הזרעים נרמסים ומעורבבים ולפעמים גם מרוססים בחימר אדום מעורבב במים על מנת להעניק לזרעים צבע נאה, ברק והגנה כנגד ריקבון במסע למפעלים בארצות הברית, הולנד, בריטניה ועוד. בערך 3,000,000 טונות של קקאו מגודלים כל שנה. הולנד היא המדינה שמייצרת הכי הרבה קקאו, ואחריה ארצות הברית.
ייצור שוקולד
בין 300 ל-500 פולים משמשים לייצור קילוגרם אחד של שוקולד. במפעל, הזרעים נשטפים ונקלים. לאחר מכן מוסרת מהם קליפתם על ידי מכונה, שגם מוציאה מהם את הנבט, והם נטחנים בין שלושה צמדי אבנים עד שהם מתקבלים כמשחה קרמית סמיכה. אבקת הקקאו מיוצרת מנוזל זה על ידי ניקוז חלק מהשמנים ממנה (מהם מכינים את חמאת הקקאו המשמשת להכנת ממתקים, סבון ותכשירי קוסמטיקה), סחיטה הידראולית או שיטת ברומה. בתוספת עמילן וסוכר, הנוזל מועבר למכונות ענק שחובצות ומערבלות אותו עד יצירת שוקולד מתוק.
בשל חומציות אבקת הקקאו הרגילה, השימוש במתכון עם אבקת אפייה, שהיא בסיסית, גורם ליצירת תגובה כימית המותירה אחריה משקעים. באבקת קקאו הנוצרת ב"תהליך הולנדי" (שהומצא על ידי הכימאי ההולנדי קונרד ון האוטן בשנת 1828), מוסיפים לשוקולד אלקלי, ולכן היא פחות חומצית. אבקה שכזו היא גם כהה יותר ובעלת טעם עמום יותר מאבקת קקאו רגילה. ניתן להשיג אבקת קקאו "הולנדית" כמעט בכל מקום בעולם, למעט בארצות הברית.
שימושים
קקאו משמש להכנת משקאות, מאפים, תבשילים, מוצרי טיפוח עור ועוד.
בקקאו כמות כמעט כפולה של חומרים נוגדי-חמצון מאשר ביין אדום, ופי שלושה יותר מבתה ירוק.
באירופה נצרך יחסית הרבה קקאו.
רביו
רֶבְיוּ היא סוגה של מחזות זמר קלילים, המשלבים קטעים קצרים של תיאטרון, מחול ומערכונים סאטיריים על אנשי התקופה מתחום האקטואליה או הספרות.
אמנות דקורטיבית
אמנות דקורטיבית היא מונח המשמש, באופן מסורתי, לעיצוב וייצור של אובייקטים פונקציונליים שברובם הם חלק מאמנות שימושית. האמנות כוללת עיצוב פנים, אבל בדרך כלל לא אדריכלות. האמנויות הדקורטיביות מסווגות לעיתים קרובות בניגוד לאמנות יפה, כלומר, אינן ציור, רישום, צילום, ופיסול בקנה מידה גדול, אשר בדרך כלל אין בו פונקציה אחרת מאשר נראותו.
ההבחנה בין אמנות דקורטיבית לאמנות יפה מגיעה מאמנות פוסט הרנסאנס של המערב. משתמשים בה הרבה פחות באמנות של תרבויות ותקופות אחרות, בהן מרבית היצירות הנחשבות כוללות אלמנטים דקורטיביים. לדוגמה, אמנות מוסלמית מתקופות שונות מורכבת כולה מאמנות דקורטיבית, כפי שקיימת בתרבויות מסורתיות. באמנות סינית אין הבחנה בין אמנות דקורטיבית ללא דקורטיבית. ובאמנות ימי הביניים, בהם התקיימה אמנות יפה כדוגמת פיסול מונומנטלי, העבודות היוקרתיות ביותר שהוזמנו ממיטב האמנים נטו להיות עבודות של צורפות, מתכות יצוקות כגון ברונזה או שנהב מגולף. ציורי קיר גדולים הוזכרו רק לעיתים רחוקות במקורות מודרניים, כיוון שנתפסו בתחילה כתחליף זול לפסיפס.
ניתן לייחס לתקופת הרנסאנס את הקידום של האמנות היפה מעל לזו של הדקורטיבית במחשבה אירופית, כאשר תאורטיקנים איטלקים כמו ג'ורג'ו וזארי קידמו ערכים אמנותיים שהודגמו על ידי אמני הרנסאנס, והעניקו ערך מועט לעלות החומרים או כמות ומיומנות העבודה הנדרשת כדי לייצר את האובייקט. הם העריכו את המגע האישי של יד האמן כדוגמת מיכלאנג'לו, רפאל ולאונרדו דה וינצ'י, שהחיה, במידה מסוימת, את הגישה של ימי קדם.
אמנות אירופית בימי הביניים יוצרה תחת קבוצות שונות מאוד של ערכים, בגישה אחרת, חומרים יקרים וטכניקות מיוחדות וקשות לביצוע היו מוערכות מאוד. לעומת זאת, בסין שתי הגישות התקיימו יחדיו במשך מאות שנים, מחד, בעיקר בציורי דיו של נופים, שביטאו את דמיונו של האמן, ומאידך תחומים אחרים עיקריים של האמנות, הכולל את הקרמיקה הסינית שיוצרה ביעילות בתנאים תעשייתיים על פי סט שונה לגמרי של ערכים אמנותיים, וזכתה לפופולריות.
המעמד הנמוך יחסית, שניתן ליצירות אמנות דקורטיביות, בניגוד לאמנות יפה, הצטמצם עם עלייתה של תנועת האמנויות והאומנויות. התנועה האסתטית של המחצית השנייה של המאה ה-19 שנולדה באנגליה בהשראתם של ג'ון ראסקין וויליאם מוריס, ייצגה את תחילתה של הערכה גוברת לאמנות הדקורטיבית ברחבי אירופה. בשנת 1882 התנועה הובילה לדור חדש שהתנגד לקישוט המוגזם באותה תקופה ודיבר על חזרה לעבודה בגילדות כמו בימי הביניים. השינוי החיובי והמעמד הגבוה יותר לו זכתה האמנות הדקורטיבית מופיע בחוק זכויות יוצרים שעודכן בשנת 1911 ובו נוסף כי יצירת אמנות דקורטיבית זכאית לתקופה מלאה של הגנה על זכויות היוצרים שלה בדומה לאמנות יפה, ובשונה מהמצב הקיים בתחום העיצוב.
שלומי כהן
שלומי כהן (נולד ב-1968) הוא קצין צה"ל בדימוס, בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבת אלכסנדרוני במלחמת לבנון השנייה.
קורות חייו
כהן גדל בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי שבחיפה והיה חניך הפנימייה הצבאית לפיקוד. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1986 בחר לשרת בחטיבת גולני ושובץ בגדוד 12. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר קורס הקצינים שימש כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה בחטיבה. בהמשך שימש כמפקד פלוגת החוד בגדוד, וכקצין האג"ם של החטיבה. בשנת 1995, בהיותו סגן מפקד גדוד 51, פיקד כהן על כוח מן הגדוד אשר הרג חמישה פעילי חזבאללה שארבו לכוחות צה"ל בקרבת הכפר רב א-תלאתין הסמוך לטייבה שבלבנון. אלוף פיקוד הצפון העניק לכהן תעודת הערכה על שום אומץ הלב שגילה בלחימה. לאחר מכן הועלה לדרגת סא"ל, מונה למפקד גדוד 12 (ברק), והוביל אותו בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון. בהמשך שימש כסגן מפקד חטיבת גולני. בשנת 2000 מונה לקצין המבצעים של פיקוד הצפון.
לאחר מכן שימש כמדריך בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים. במלחמת לבנון השנייה פיקד על חטיבת אלכסנדרוני, חטיבת חיל רגלים במילואים, והוביל אותה בלחימה בגזרה המערבית בדרום לבנון במרחב הכפרים רג'מין, שיח'ין וג'יבין במשך חמישה עשר ימים. במהלך הלחימה הרגו לוחמי החטיבה עשרות מחבלים, שבו שלושה מחבלי חזבאללה והשמידו אמצעי לחימה רבים. כמו כן כבשה החטיבה בזמן קצר את הצומת המקשרת בין הכפרים רג'מין ושיחין, שטח מפתח אוגדתי שאפשר את הכרעת הקרב במרחב, וסיפקה סיוע הומניטארי לכמה עשרות אזרחים לבנונים, ובכלל זה מתן סיוע רפואי. בעקבות ערכי הלחימה והמוסר שהפגין גדוד 7012 של החטיבה, עליו פיקד סא"ל רוני בן חיים, במלחמה, העניק אלוף פיקוד הצפון, גדי איזנקוט, בספטמבר 2007 לגדוד צל"ש אלוף "על שהראה דבקות במשימה וחתירה לניצחון, אחריות, דוגמה אישית, משמעת ומקצועיות".
לאחר המלחמה שימש כראש מטה עוצבת המפץ. לאחר תאונת אימונים בה נהרג חייל המילואים הואשם בהתרשלות יחד עם מפקד הכיתה, המ"פ והמג"ד. בתפקידו הבא שימש כנספח צה"ל ברומניה, והיה אמון על השבת גופות חללי צה"ל לאחר התרסקות מסוק יסעור של חיל האוויר בעת תרגיל משותף עם חיל האוויר הרומני. בשנת 2013 הורשע בהתרשלות ונגזר עליו חודש וחצי מאסר על תנאי.
בשנת 2014 נבחר כחבר במועצת עיריית חיפה מטעם סיעת "מהפך בחיפה" בראשות יעקב בורובסקי. ביולי 2016 מונה למנכ"ל קניון נהריה.
בוגר קורס חי"ר מתקדם בצבא ארצות הברית (פורט בנינג) בעל תואר ראשון במדעי המדינה ותואר שני במנהל עסקים.
מפרץ מרפי (ארץ ג'ורג' החמישי)
רוחבו של המפרץ (רוחב פתחו) 13 קילומטרים.
גילוי ומיפוי המפרץ
המפרץ התגלה על ידי משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1911 - 1914, בפיקודו של דאגלס מוסון.
מקור השם
מוסון קרא למפרץ על שמו של הרברט דייס מרפי (Herbert Dyce Murphy), חבר המשלחת.
לקריאה נוספת
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 410
הר הוזמר (איווה)
הר הוזמר (באנגלית: Mount Hosmer) הוא הר שגובהו 317 מטרים מעל פני הים, בסמוך לעיירה לאנסינג שבמדינת איווה שבארצות הברית. ההר ממוקם בסמוך לנהר המיסיסיפי העליון, על הגבול בין איווה לבין מדינת ויסקונסין.
סביבות ההר הן חלק משמורת טבע - פארק הר הוזמר.
קבוצה פרוסטטית
קבוצה פרוסטטית היא מרכיב לא-חלבוני (כלומר שאינה מורכבת מחומצות אמינו) הקשור בחוזקה למבנה חלבוני מורכב. הקבוצה הפרוסטטית יכולה להיות אורגנית (כגון סוכר, חומצת שומן או ויטמין) או אי-אורגנית (בדרך כלל יון מתכתי כלשהו). קבוצה פרוסטטית בדרך כלל קשורה בקשר קוולנטי לחלבון. הקבוצה הפרוסטטית בעלת תפקיד חשוב לפעילות חלבונים ובעיקר באנזימים. דוגמה מוכרת לקבוצה פרוסטטית זו קבוצת ההם בהמוגלובין. חלבון המכיל קבוצה פרוסטטית נקרא הולופרוטאין וחלבון אשר חסר את הקבוצה הפרוסטטית שלו נקרא אפופרוטאין.
קבוצה פרוסטטית נקראת גם קו-פקטור או קו-אנזים (כאשר הן אורגניות) כיוון שהן חיוניות לתפקוד החלבון. באנזימים הקבוצה הפרוסטטית היא לרוב חלק מהאתר הפעיל שבו מתבצעת הפעילות העיקרית של האנזים. דוגמאות לקבוצות פרוסטטיות אורגניות (ויטמינים): טיאמין (ויטמין B1), טיאמין פירופוספאט, פירודוקסאק (ויטמין D6) ופירודוקסאל פוספאט. זוהי עוד סיבה לחשיבותם של הוויטמינים במזון שאנו צורכים. קבוצות פרוסטטיות אי-אורגניות הן בדרך כלל יוני מתכת כגון: ברזל (בקבוצות הם כגון בציטוכרום C אוקסידאז והמוגלובין), אבץ (למשל בקרבוניק אנהידראז), מגנזיום (בחלק מהקינאזות) ומוליבדנום (למשל בניטראט רדוקטאז).
קישורים חיצוניים
Prosthetische Gruppe
קטר במשחקים האולימפיים
קטר משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). היא מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
היסטוריה
הספורטאי הקטרי הראשון שזכה במדליה אולימפית היה מוחמד סולימאן, שסיים במקום השלישי בריצת 1500 מטר באולימפיאדת ברצלונה (1992).
ב-1999, לאחר שנוכחו ראשי הספורט במדינה כי לא יצליחו להגיע להישגים משמעותיים בכוחות עצמם (גם סולימאן היה יליד סומליה), החלו לגייס ספורטאים במדינות אחרות. לספורטאים אלה הוצעו סכומי כסף מפתים, ולאחר ששינו את שמם לשם ערבי, הוענקה להם אזרחות קטרית, והם יכלו לייצגה. הראשונים לעשות זאת היו שבעה מרימי משקולות בולגרים, שאחד מהם, סעיד סאיף אסאד (לשעבר אנגל פופוב) זכה במדליית ארד באולימפיאדת סידני (2000).
בהמשך, התמקדה קטר בייבוא אתלטים ממדינות אפריקה (מגמה שאומצה גם בבחריין השכנה). באולימפיאדת אתונה (2004) סיים חמיס עבדאללה סייף אל-דין, יליד סודאן, במקום הרביעי בריצת 3000 מטר מכשולים ומוסא עמאר עובייד (לשעבר מוזס קיפקירוי, יליד קניה) סיים במקום ה-14. הספורטאי הבכיר ביותר שגייסה קטר הוא שיאן העולם בריצת 3000 מטר מכשולים, סאיף סעיד שאהין (לשעבר סטיבן צ'רונו). לאחר זכייתו באליפות העולם באתלטיקה ב-2003, קיבל אזרחות קטרית. עם זאת, הוא לא יכול היה לייצג את קטר באתונה, משום שלפי כללי הוועד האולימפי הבינלאומי נדרשת תקופת צינון של 3 שנים בטרם יוכל מי ששינה את אזרחותו לייצג מדינה אחרת, אלא אם כן שתי המדינות מסכימות לכך, וקניה לא נתנה את הסכמתה.
לצד הספורטאים המיובאים, הצליח גם ספורטאי יליד קטר להגיע להישגים גבוהים בסידני ובאתונה. היה זה הקלע נאסר אל-עטיה, שסיים במקום השישי באולימפיאדת סידני, ובמקום הרביעי באולימפיאדת אתונה. את מדליית הארד הפסיד לאמריקני שון דולוהרי בשובר שוויון.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) העפילו מספר אתלטים קטרים לשלבי הגמר בתחרויות בהם השתתפו. עלי אבו באקר כמאל (יליד קטר) סיים במקום השמיני בריצת 3000 מטר מכשולים, אחמד חסן עבדאללה (יליד קניה, לשעבר אלברט צ'פקורוי) סיים במקום השמיני בריצת 10000 מטר, ג'יימס קוואליה קורוי (יליד קניה) סיים במקום השמיני בריצת 5000 מטר, ואילו דהאם נג'ים באשיר (יליד קניה, לשעבר דייוויד ניאגה) סיים במקום העשירי בריצת 1500 מטר.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 ניסתה קטר לגייס שחיינים, אך עד כה ללא הצלחה. השחיינים הדרום אפריקאים רולנד סקומן וריק ניטלינג דחו את הצעתם, ואילו השחיין הקרואטי דויה דרגניה, שכבר קיבל דרכון קטרי, חזר בו בעקבות דעת הקהל בארצו.
בעקבות לחץ של הוועד האולימפי הבינלאומי, באולימפיאדת לונדון (2012) ייצגו את קטר לראשונה גם 4 נשים. בדומה לערב הסעודית וברוניי, נמנעה קטר מלעשות זאת עד משחקים אלה. במשחקים עצמם, הצליחו לראשונה שני ספורטאים ילידי קטר לזכות במדליות. היו אלה הקלע נאסר אל-עטיה והקופץ לגובה מועתז עיסא בראשים, שזכו שניהם במדליות ארד.
באולימפיאדת טוקיו (2020), זכתה קטר בשתי מדליות זהב אולימפיות לראשונה בתולדותיה.
אירוח המשחקים
בשנת 2007 הגישה בירת קטר, דוחה, את מועמדותה לאירוח המשחקים ב-2016. במכרז שנערך קיבלה דוחה ציונים גבוהים בפרמטרים של מימון, תמיכת הממשלה והציבור, ותוכניות מתקני הספורט והכפר האולימפי, לצד ציונים נמוכים בסוגיות הביטחון והמורשת הספורטיבית. הציון הכולל שקיבלה המועמדות היה 6.9, הציון הרביעי בגובהו, אחרי מדריד, טוקיו ושיקגו, אך בכל זאת לא נכללה בין ארבע המועמדות הסופיות (בהן נכללה ריו דה ז'ניירו שזכתה בסופו של דבר באירוח המשחקים), בשל חששו של הוועד האולימפי הבינלאומי מתנאי מזג האוויר במדינה ומקהל מועט בשל היותה מדינה קטנה.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
קלוד אדריאן הלווטיוס
קלוֹד אַדְרִיאֶן הֶלְוֶטִיוּס (בצרפתית: Claude Adrien Helvétius, 26 בינואר 1715 – 26 בדצמבר 1771) היה פילוסוף צרפתי, שנודע בעיקר בשל הגותו האתאיסטית, התועלתנית והשוויונית, שהשפיעה על פילוסופים והוגים רבים בעידן הנאורות ולאחריו.
חייו
קלוד אדריאן הלווטיוס נולד בפריז כבן למשפחת רופאים, שנקראה במקור Schweitzer ("שווייצרי" בגרמנית; Helvétius בלטינית). אביו, ז'אן קלוד אדריאן, היה הרופא הבכיר של מריה לשצ'ינסקה, מלכת צרפת. הלווטיוס עצמו יועד על ידי משפחתו לקריירה בתחום הפיננסי, כשולייה לדודו מצד אמו, על אף שבזמנו הפנוי העדיף לעסוק בשירה. בגיל עשרים ושלוש מונה לגובה מס, לבקשת המלכה, תפקיד שהעניק לו הכנסה של 100,000 כתרים לשנה ואיפשר לו ללמוד ולהרחיב את אופקיו. הוא הושפע מדמויות בולטות כגון וולטר ומונטסקייה, ואשתו, אן-קתרין, אירחה בביתם סלון תרבותי אליו הגיעו דמויות מובילות של עידן הנאורות במשך חמישה עשורים.
בשנת 1758 פרסם הלווטיוס את עבודתו החשובה ביותר, De l'esprit (על רוח המחשבה), בה טען כי כל היכולות האנושיות – לרבות אלו הנתפסות כ'רוחניות' – הן מופעים של תחושות פיזיות בלבד, וכי המניע האמיתי היחיד של בני האדם הוא אינטרס עצמי, לכן אין טוב ורע, רק הנאות מתחרות. הגישות האתאיסטיות, התועלתניות והשוויוניות שהובעו בעבודה גרמו למחאה ציבורית, ועל אף שהלווטיוס מיהר לפרסם הסתייגויות לעמדותיו, החיבור נשרף בפומבי בהמלצת הסורבון והכנסייה ב-1759.
ב-1764 ביקר הלווטיוס באנגליה, ושנה לאחר מכן הגיע לברלין בעקבות הזמנתו של פרידריך הגדול, שהעניק לו תשומת לב מיוחדת ואף הושפע מהגותו האתאיסטית.
אחרי 10 שנים, כאשר צבר די הון, הוא ויתר על תפקידו כגובה מס, ופרש לאחוזתו בצרפת, שם השקיע את הונו בסיוע לעניים, בעידוד החקלאות ובפיתוח של תעשיות, צעד שתרם להערכתו בעיני פילוסופים רבים.
"על רוח המחשבה" (De l'esprit)
החיבור משך תשומת לב מיידית וגרר התנגדות מאסיבית, במיוחד מפי יורש העצר לואי, בנו של לואי ה-15. התובע הכללי, ז'ולי דה פלורי, גינה את החיבור בפרלמנט הצרפתי בינואר 1759, ובעקבותיו גם הסורבון, שכמריו שכנעו את בית המשפט כי הוא גדוש בדוקטרינות מסוכנות ביותר. הספר הוכרז ככופרני ואתאיסטי, ונידון על ידי הכנסייה והמדינה לשריפה. הלווטיוס, מבוהל מהסערה שנוצרה, מיהר לכתוב שלושה כתבי הסתייגות משפילים – ולמרות זאת הספר נשרף בפומבי על ידי התליין הראשי של פריז.
לשריפת הספר היו השפעות שליליות מרחיקות לכת על הפילוסופים האחרים בצרפת, ובפרט על דני דידרו שהיה עסוק בחיבור האנציקלופדיה הגדולה. הרשויות הדתיות, במיוחד הישועים והאפיפיור קלמנס ה-13 (שמונה לתפקידו ב-1758), החלו לחשוש מהתפשטות של אתאיזם, וביקשו למוטט את ה'מחשבה המודרנית' בנוקשות ובמהירות; חיבורו של הלווטיוס שימש כשעיר לעזאזל לצורך כך. עם זאת, האירועים הובילו לפרסומו של הספר והוא תורגם כמעט לכל השפות האירופיות.
מטריאליזם דטרמיניסטי
חיבורו של הלווטיוס מציג גישה מטריאליסטית-דטרמיניסטית ייחודית, הבאה לידי ביטוי בטענות הבאות המוצגות בו:
השוויון הטבעי של האינטליגנציה
"כל האנשים", טען הלווטיוס, "הם בעלי יכולת הבנה שווה." כפילוסופים רבים בני התקופה שהחזיקו בתפיסותיו של ג'ון לוק, ראה גם הלווטיוס את המוח האנושי כדף חלק, אך לא רק מרעיונות, אלא גם מנטיות מולדות ומהרגלים. כל אי שוויון באינטליגנציה אינו תלוי בארגון הטבעי, אלא בחוסר שוויון בתשוקה ללימוד. תשוקה זו, אצל אנשים 'מאורגנים היטב', קיימת באותה מידה, ומכאן נובע כי אנו חבים את כל השכלתנו לחינוך.
השוויון הטבעי האמור חל על כל בני האדם מכל העמים, ומכאן שהבדלים במאפיינים לאומיים אינם תוצאה של הבדלים מולדים, אלא תוצר לוואי של מערכת החינוך והממשלה. "שום אומה", כתב הלווטיוס, "אינה יכולה לראות עצמה נעלה על אחרות בשל סגולות מולדות כלשהן."
האומניפוטנטיות של החינוך
מכיוון שלכל בני האדם יש את אותו הפוטנציאל הטבעי, הרי שלכולם יש את אותה היכולת ללמוד. לפיכך, חינוך היא השיטה שבעזרתה יש לבצע רפורמות בחברה, וכמעט שאין מגבלה לשיפורים החברתיים הדרסטיים שניתן להשיג באמצעות הפצה של החינוך.
"האמנות של עיצוב אנשים," כותב הלווטיוס, "קשורה בכל המדינות לשיטת הממשל", ומכאן שחינוך באמצעות התערבות ממשלתית היא המתודה בה יש לנקוט כדי לבצע רפורמות.
השפעה
להיבטים המטריאליסטיים בהגותו של הלווטיוס, כמו גם בזו של הברון ד'אולבאק, הייתה השפעה על קרל מרקס, שחקר את הרעיונות של הלווטיוס כששהה בפריז. מרקס הגדיר מאוחר יותר את רעיונותיהם של השניים כ"בסיס החברתי של הקומוניזם".
ביקורת
כבר בחייו הביעו מספר פילוסופים והוגים הסתייגות מגישתו: וולטר טען כי היא אינה מקורית, אם כי הוא הגן על זכותו של הלווטיוס לפרסם את חיבורו. דידרו, שהקדיש חיבור מיוחד לביקורת על הגותו של הלווטיוס (Réfutation d'Helvétius), העיר בלגלוג קל, כי אם תפיסתו של הלווטיוס בדבר שוויון האינטליגנציה הייתה נכונה, הרי ש-De l'esprit יכול היה להיכתב על ידי שומר הכלבים שלו. הפילוסוף הגרמני יוהאן גאורג האמאן  התנגד נמרצות לדוקטרינה הרציונליסטית של הלווטיוס, ואילו הפילוסוף הבריטי ישעיהו ברלין מנה את הלווטיוס, יחד עם הגל, פיכטה, רוסו, סן סימון וז'וזף דה-מייסטרה כאחד מששת "אויבי החופש" שיצרו את הבסיס הרעיוני המודרני של המשטר הסמכותני.
שירה
שאיפותיו כמשורר באו לידי ביטוי בשירו Le Bonheur (האושר) שפורסם לאחר מותו, ב-1773. בשיר מפתח הלווטיוס את הרעיון כי אושר אמיתי יכול להימצא רק בהפיכת האינטרס של אדם אחד לאינטרס של הכלל.
פדרו
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קרב חלקין גול
קרב חלקין גול (במונגולית: Халхын гол. ביפנית: ノモンハン事件 - "נומונהאן ג'יקן", תקרית נומונהאן) היה האחרון בסדרת עימותים צבאיים בין האימפריה היפנית לבין ברית המועצות, המכונה "מלחמת הגבול הסובייטית-יפנית" בשנת 1939. הקרב ארך כארבעה חודשים, והתנהל בהפסקות בין 11 במאי 1939 ל-16 בספטמבר 1939. הוא הסתיים בניצחון סובייטי מכריע, לאחר כיתור והשמדה של עיקר הכוח היפני בזירת הקרב. הקרב קרוי על שם הנהר חלחה שבמונגוליה (במונגולית "חלחין גול". "חלקין גול" הוא ככל הנראה שיבוש שהתקבל בתרגום העברי), שסביבו התנהלה המערכה הצבאית. השם היפני של הקרב, "תקרית נומונהאן", מתייחס לשמו של כפר סמוך לזירת הקרב, על גבול מנצ'וריה ומונגוליה.
בקרב זה התגלו לראשונה כישוריו הצבאיים של המפקד הסובייטי גאורגי ז'וקוב, אשר הוכיח עצמו לאחר מכן כאחד מהמפקדים הסובייטים החשובים ביותר במהלך מלחמת העולם השנייה.
הניצחון הסובייטי בקרב שם קץ לשאיפות ההתפשטות של יפן במזרח ברית המועצות וגרם לחתימת הסכם שביתת נשק ונייטרליות בין שני הצדדים, הסכם שנשמר עד לשלב הסיום של מלחמת העולם השנייה ומבצע סערת אוגוסט במסגרתו כבשו הסובייטים את מנצ'וריה ואזורים נוספים במזרח הרחוק. השקט שנשמר בין יפן וברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה היה גורם חשוב בניצחון ברית המועצות על גרמניה הנאצית, ובין היתר איפשר העברת כוחות צבא ניכרים מהמזרח הרחוק למערב ברית המועצות לאחר פתיחת מבצע ברברוסה. יחידות התגבורת הרעננות מסיביר מילאו תפקיד חשוב בהשגת הניצחון הסובייטי בקרב מוסקבה.
רקע
במהלך שנות ה-30 הייתה האימפריה היפנית במהלך של השתלטות וכיבוש שטחים במזרח הרחוק. לאחר כיבוש מנצ'וקוו וקוריאה, הפנתה יפן את תשומת לבה צפונה, אל הטריטוריות שהוחזקו בידי ברית המועצות בסיביר. תקרית גבול קשה, שכונתה הקרב באגם חסן, אירעה ב-1938 באזור פרימוריה, לא רחוק מולדיווסטוק. בתקרית זו נהדפו לבסוף הכוחות היפנים, לאחר שהסבו לסובייטים אבדות קשות. המפקד הסובייטי הבכיר בזירת המזרח הרחוק, מרשל וסילי בלוכר, הואשם על ידי סטלין בביצוע שגיאות חמורות במהלך הקרב ומאוחר יותר הוצא להורג באשמת ריגול לטובת יפן. היפנים הסיקו כי ביכולתם להגיע להישגים טריטוריאליים גם במערכה מול ברית המועצות, על הגבול שבינה ובין מנצ'וריה המוחזקת בידי היפנים.
ב-1939 הייתה מנצ'וריה מדינת בובות יפנית המכונה "מנצ'וקוו", בה שלט קיסר בובה בשם פויי. לטענת היפנים עבר הגבול בינה ובין מונגוליה בנהר חאלקה, הקרוי בשפה המונגולית חלקין גול, הזורם לתוך אגם בואיר נור, בעוד המונגולים, ובעלי בריתם הסובייטים טענו שהגבול עובר 16 קילומטרים מזרחה מהנהר, ליד הכפר נומונהאן.
הצבא היפני שכבש את מנצ'וריה היה קרוי צבא קוואנטונג וכלל את היחידות היפניות המשובחות ביותר בשנת 1939. עם זאת באזור מזרח מנצ'וקוו הוצב חיל מצב מהדיוויזיה ה-23 שהייתה חדשה ובלתי מנוסה, שהוצבה בעיר האילר, בפיקודו של הגנרל מיצ'יטארו קומצוברה ומספר יחידות משמר גבול וצבא של צבא מנצ'וקוו.
יחידות הצבא האדום באזור כללו את הקורפוס המיוחד ה-57 שהוצב בעמדות קדמיות, מהאזור הצבאי הטראנס-באיקלי, וקיבל עליו את האחריות להגנת הגבול בין סיביר ומנצ'וריה. בעיה גדולה שעמדה בפני הצבא האדום הייתה אספקה, מסוף הרכבת הקרוב לאזור היה במרחק 650 ק"מ, אי לכך נאלצו הסובייטים להשתמש בשיירות של משאיות, דרכי העפר היו כה משובשות, עד שמסע הלוך ושוב נמשך חמישה ימים.
הפעולות במאי, יוני ויולי
תחילת המערכה בתקרית שהתרחשה ב-11 במאי 1939. יחידת פרשים מונגולית המונה בין 70 ל-90 רוכבים, נכנסה לאזור המחלוקת בחיפוש אחר מרעה לסוסיהם. באותו היום תקפו פרשי מנצ'וקוו את המונגולים ואלו נסוגו אל מעבר לנהר חלקין גול. ב-13 במאי הכוחות המונגולים חזרו בכוח רב יותר, ואנשי מנצ'וקוו לא יכלו להניסם.
האזור היה באחריות הדיוויזיה ה-23 של צבא קוונטונג. ב-14 במאי הקולונל יאוזו אזומה הוביל את הגדוד ה-64 שהיה חלק מהדיוויזיה, אל שטח המריבה, והביא לנסיגת הפרשים המונגולים. החיילים הסובייטים והמונגולים שבו לאחר מכן לשטח המריבה וכוחותיו של אזומה שבו ותקפו אותם. הסובייטים כיתרו את הכוח של אזומה, והסבו לו מאות אבדות בהרוגים ובפצועים.
ביוני הגיע לגיזרה מפקד חדש, הגנרל גאורגי ז'וקוב. במהלך יוני המשיכה הפעילות הצבאית של שני הצדדים בשני עברי הנהר ליד הכפר נומונהאן. בסוף החודש המפקד היפני המקומי, הגנרל מיצ'יטרו קומצוברה, קיבל רשות "לגרש את הפולשים". התוכנית היפנית הייתה להתקפה בשני ראשים. ארבעה גדודים של הדיוויזיה ה-23 יתקדמו אל מעבר לנהר חלקין גול, ישמידו את הכוחות הסובייטים על גבעת ביינצגן שבצידו המערבי של הנהר, ואז יפנו שמאלה ויתקדמו דרומה לגשר קוואטמה. הזרוע השנייה של המתקפה תהיה אף היא מורכבת מארבעה גדודי חיל רגלים וארטילריה, וכן שני גדודי טנקים, תתקיף את הסובייטים בעברו המזרחי של הנהר. לבסוף תיפגשנה הזרועות, תכתרנה את הכוח הסובייטי המגן, ותשמדנה אותו.
הכוח התוקף בצפון הצליח לחצות את חלקין גול, לכבוש את גבעת ביינצגן, ולאחר מכן להתקדם דרומה לאורך הגדה המערבית של הנהר. אך ז'וקוב, שצפה את האיום, יצא למתקפת נגד בכוח של כ-150 טנקים ומשוריינים. הכוח המשוריין הסובייטי, שלא היה מלווה ביחידות חיל רגלים, תקף את היפנים משלושה כיוונים וכמעט וכיתר אותם, אולם כמחצית מכלי הרכב המשוריינים שלו הושמדו או נפגעו במהלך הקרב. הכוח היפני שאספקתו הייתה תלויה בגשר אסדות אחד, נאלץ לסגת ב-5 ביולי. בה בעת כוח המשימה הדרומי חצה את הנהר ב-2 ביולי, והתקדם בלילה על מנת להימנע מאש הארטילריה הסובייטית בעודו חשוף על גדת הנהר הגבוהה. נוצר מגע בין הכוח ובין הכוחות הסובייטים ובקרב שהתפתח איבדו היפנים חצי מכלי הרכב המשוריינים שלהם, ולא הצליחו להבקיע את מערך ההגנה הסובייטי בגדה המזרחית של הנהר ולהגיע ליעדם, גשר קוואטמה. הכוח הדרומי נסוג ב-9 ביולי לעמדותיו המקוריות, ומפקדו, גנרל יאצוקה, שוחרר מתפקידו.
אוגוסט - מתקפת הנגד של ז'וקוב
היפנים התארגנו מחדש, ותכננו לערוך מתקפה גדולה שלישית כנגד הסובייטים, שאמורה הייתה להתחיל ב-24 באוגוסט, אולם הצבא האדום הקדים אותם. ז'וקוב ארגן כוח משוריין גדול, שכלל שלוש חטיבות משוריינות (ה-4, ה-6 וה-11) ושתי חטיבות ממוכנות (ה-7 וה-8) (שכללו שיריוניות בסיוע חיל רגלים ממונע במשאיות). כוח זה פוצל לזרוע ימנית וזרוע שמאלית. בסך הכל כלל כוחו של ז'וקוב שלוש דיוויזיות חיל רגלים, שתי דיוויזיות שריון, ושתי חטיבות שריון נוספות (כ-400 טנקים), שתי דיוויזיות חי"ר ממוכן וכוח אווירי של כ-250 מטוסי קרב ומפציצים. כן עמדו לרשותו שתי דיוויזיות פרשים מונגוליות.
הכוח היפני באזור הגבול היה חלש בהרבה, וכלל רק שתי דיוויזיות משוריינות קלות, שנבנו סביב השלד של הדיוויזיה ה-23 של הגנרל קומצוברה, והמטה שלהן היה בהאילר בירת חסינגן, למעלה מ-160 קילומטרים מזירת הלחימה. המודיעין היפני נכשל בהערכת עוצמת כוח האויב שעמד מולו.
ז'וקוב החליט כי זה הזמן לשבור את הקיפאון במערכה. ראשית, הוא פתח במבצע הטעיה, הוא יצר רושם שכוחותיו מתכוננים להקים קו הגנה חדש, בשדרו הודעות מוצפנות כביכול על דרישה לציוד לבניית בונקרים, והדפסת עלונים בשם 'מה צריך החייל הסובייטי לדעת על מגננה' והפצתם בכמות גדולה כדי שיגיעו לידי הכוחות היפנים. שנית, הוא היקצה 50,000 חיילים סובייטים ומונגולים להגן על הגדה המזרחית של הנהר, ואז, ב-20 באוגוסט חצה צבאו את הנהר ותקף את היפנים עם שלוש דיוויזיות חי"ר וחטיבת טנקים, בסיוע ארטילרי ואווירי. הכוחות היפניים רותקו לחזיתם על ידי יחידות החי"ר הסובייטיות, ובמקביל תקפו הכוחות הממונעים של ז'וקוב את שני האגפים שלהם בתנועת מלקחיים קלאסית, ניתקו את קווי האספקה והתקשורת שלהם וכיתרו אותם. על אף התקפות נגד יפניות נואשות, ופעולות התאבדות כנגד הטנקים הסובייטיים המסתערים, נפגשו שתי הזרועות של תנועת המלקחיים הסובייטית בכפר נומונהאן ב-25 בחודש, והשלימו את כיתור הדיוויזיה ה-23 היפנית.
ב-26 באוגוסט נכשלה התקפה יפנית, שנועדה לפרוץ את טבעת הכיתור מבחוץ, ולמחרת נכשל גם ניסיון של הכוחות היפניים המכותרים לפרוץ מבפנים את טבעת הכיתור. כאשר הכוחות הנצורים סירבו להיכנע, הרעישה אותם הארטילריה הסובייטית ובמקביל הם הופצצו מהאוויר. ב-31 באוגוסט הסתיים הקרב בהשמדתם המלאה של הכוחות היפניים, שנלכדו בכיס. שרידי הכוח היפני נסוגו מזרחה מהכפר נומונהאן.
תוצאות הקרב
הערכות האבדות של הצדדים אינן ודאיות. כמה מקורות טוענים כי ליפנים אבדו למעלה מ-45,000 הרוגים, וכי לסובייטים אבדו למעלה מ-17,000, בעוד שהיפנים דיווחו באופן רשמי על 8,440 הרוגים ועל 8,766 פצועים, הסובייטים טענו כי אבדו להם 9,284 הרוגים ופצועים.
היפנים, על אף שהסיקו כי אין להילחם נגד ברית המועצות, לא הסיקו כל מסקנות טקטיות מן הקרב. הם המשיכו להדגיש את האומץ האישי של החייל הבודד אל מול מאסות של כוח צבאי ושריון. הבעיות שעמדו בפניהם בחלקין גול - מתקפות של חיל רגלים אל מול שריון, תטרדנה אותם במהלך כל מלחמת העולם השנייה, אל מול כוחות בריטים ואמריקנים שיתאוששו ממתקפת הפתע של סוף שנת 1941 ויצליחו לרכז כוחות גדולים אל מול חיל הרגלים היפני המחופר בעמדותיו.
הליברטינז
הליברטינז (באנגלית: The Libertines) היא להקת רוק בריטית שהוקמה בלונדון ב-1997 והייתה חלק ממהפכת הגראג' רוק והאינדי רוק של שנות ה-2000.
הלהקה הוקמה על ידי קארל בארט ופיט דוהרטי שצירפו אליהם את המתופף גרי פוואל והבסיסט ג'ון האסל, למרות שהצלחתם בהתחלה הייתה מוגבלת, הפופולריות שלהם צברה תאוצה לאחר אלבומם הראשון שיצא ב-2002, אלבום ממנו יצאו להיטים רבים. הביקורות היללו את הלהקה, ולמרות מכירות פושרות הלהקה זכתה ליותר פופולריות עם השנים, זאת הודות למגזיני המוזיקה בבריטניה שמשבחים את הלהקה. גם סגנון חייו הפרוע של פיט דוהרטי, והתמכרויותיו לסמים, פרסמו את הלהקה. בהמשך הלהקה הוציאה כמה סינגלים לרבות Don't Look Back into the Sun. תוך מספר שנים הלהקה התפרקה אך בשנת 2010 הוקמה מחדש.
בולבול (אוניית מעפילים)
בולבול הייתה אוניית מעפילים שאורגנה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' של "ההגנה".
תולדותיה
היא אורגנה בעקבות המידע שהגיע אל אנשי המוסד לעלייה ב' בשנת 1943, לפיו ממשלת בריטניה קיבלה החלטה סודית לאפשר לכל יהודי אשר יגיע לטורקיה להמשיך ולעלות לארץ ישראל. ההחלטה המריצה את אנשי המוסד לעלייה ב' לארגן אוניות להבאת היהודים לטורקיה.
ב-3 באוגוסט 1944 יצאו מקונסטנצה ברומניה שלוש אוניות: "מורינה" כשעל סיפונה 308 מעפילים, "בולבול", שעל סיפונה היו 390 מעפילים, ו"מפקורה" עם 315 מעפילים. האוניות הפליגו יחד.
25 מייל צפונית מזרחית מהנמל הטורקי אינאדה (İğneada), במערב הים השחור, הותקפה "מפקורה" על ידי צוללת, וטבעה. הגרמנים סברו שהיו בה קצינים פולנים שהיו בדרכם לצבאות בעלות הברית. יש הטוענים שזו לא הייתה צוללת גרמנית אלא צוללת רוסית (ShCh-215) רק חמישה מעפילים נצלו ונאספו אל האונייה "בולבול", אשר המשיכה והגיעה לנמל אינאדה; משם המשיכו המעפילים לאיסטנבול, ומשם ברכבת לארץ ישראל.
שמיטת חבילות מידע
שמיטת חבילות מידע היא סוג של התקפת מניעת שירות היכולה להתבצע על ידי צמתים המשמשים כנתבים ברשת מחשבים. במסגרת התקפה זו הצומת המנתב משמיט חבילות מידע המנותבות דרכו באופן מלא ("התקפת חור שחור") או באופן חלקי על ידי בחירה אקראית של חבילות מידע או השמטה כל n חבילות או כל t שניות ("התקפת חור אפור").
הושע
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רועי עידן
ביוגרפיה
עידן נולד וגדל בחיפה, לגבי ועירית, השני מבין שלושה אחים. והתחנך בבית הספר הריאלי בעיר. התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים בגדוד 405 של אגד ארטילרי 282. עבר קורס קציני מודיעין ושירת כקמ"ן בגדוד 411, ביחידת מודיעין מטרות וביחידת מודיעין של חיל האוויר. במילואים הגיע לדרגת רב-סרן, משרת בחיל האיסוף הקרבי. בשנת 2005 סיים לימודי תעודה בהצטיינות באנימציה ב"בצלאל" ובשנת 2007 קיבל תואר שני באנימציה ממכללת סוואנה לאמנות ועיצוב (Savannah College of Art and Design) שבג'ורג'יה. שימש במשך מספר שנים כמרצה לסטוריבורד ובימוי אנימציה במכללת ספיר ובמכללת שנקר.
עידן הוא תסריטאי, שחקן ומגיש. לשעבר חבר הנהלה באיגוד התסריטאים.
הוא יצר וכתב מספר סדרות טלוויזיה ישראליות, בהן סדרת הנוער "כפולה" בהשתתפות נועה קירל, שלום אסייג ועפר שכטר, "חיות פשע" בהשתתפות מאור כהן, גל זייד ויובל שגב, "פאנץ'" בהשתתפות צחי גראד, מאור שוויצר ודר זוזובסקי ו"אבודים באסיה" בהשתתפות רותם סלע, עידן רפאל חביב, מעיין בלום וצחי גראד, אשר זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה למיני סדרת הדרמה הטובה ביותר לשנת 2013. עידן הוא גם יוצר הסדרה הקומית "זה לא הגיל" בהשתתפות מירי מסיקה, גפן ברקאי, רמי הויברגר ורבקה מיכאלי וכתב את הסדרה בשיתוף עם התסריטאית רז יובן.
כמו כן שימש כמעצב ראשי בסדרה "DJ & the Fro" אשר שודרה ב-MTV ארצות הברית בשנת 2009.
הוא הגיש פינת פארסה בשם "מבוא לכלכלה עם רועי עידן" בתוכנית "היום שהיה" בהנחיית גיא זהר. בשנת 2018 השתתף עם אשתו בעונת הזוגות של תוכנית הריאליטי "בואו לאכול איתי" ששודרה בכאן 11.
עידן זכה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה על התסריט לסדרת דרמה, לשנת 2020.
בינואר 2023 החל להשתתף באופן קבוע בתוכנית האירוח הסאטירית "מה שתגידו" של כאן 11.
קליפים
עידן יצר קליפים לאיה כורם ולהקת ג'ירפות.
עיתונות
עידן כתב טור פרשנות פוליטי-סאטירי באתר nrg. שימש בעבר כפרשן ביומן הבוקר של גלי צה"ל ובתוכנית "המטה המרכזי" של ערוץ עשר.
הוא שידר פעם בשבוע בתוכנית של אראל סג"ל ב-103fm עד ליולי 2020.
עד 2021 הוא נמנה עם מגישי הפינה "פערים של אחרים" בתוכנית "מהצד השני עם גיא זהר" בערוץ כאן 11.
שידר תוכנית שבועית ברדיו גלי ישראל בימי חמישי ביחד עם איתמר פליישמן.
קמפיינים פוליטיים
בשנת 2013 ניהל את קמפיין "עלה ירוק - הרשימה הליברלית" ואף שובץ ברשימה אשר התמודדה לכנסת, ובשנת 2015 שימש כתסריטאי קמפיין הליכוד בבחירות שנערכו באותה שנה. בשני סבבי בחירות 2019 שימש כתסריטאי ואיש קריאייטיב בקמפיין "כחול לבן".
חיים אישיים
עידן מתגורר בקריית ענבים נשוי ואב לשתי בנות. אביו של עידן הוא ד"ר - יזם וממציא, ממקימי חברת גיוון אימג'ינג.
נבחרת מקדוניה הצפונית בכדורסל
נבחרת מקדוניה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של מקדוניה. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל המקדונית.
הנבחרת העפילה ארבע פעמים לאליפות אירופה בכדורסל והישג השיא שלה הוא העפלה סנסציונית לשלב חצי-הגמר תוך שהיא מדיחה את מארחת האליפות, ליטא, בשנת 2011. באותו טורניר סיימה מקדוניה במקום הרביעי והעפילה לטורניר הקדם אולימפי לקראת אולימפיאדת לונדון.
אפנצל
אפנצל (בגרמנית: Appenzell) היא בירתו של קנטון אפנצל אינר-רודן (Appenzell Innerrhoden), הקנטון הקטן ביותר בשווייץ. העיירה אפנצל שוכנת מדרום לאגם קונסטנץ וייחודה בבתי העץ המעוטרים בציורי קיר. לאפנצל אין עירייה משלה. בעיירה התגורר הסאטיריקן הישראלי אפרים קישון בשנותיו האחרונות, עד למותו בשנת 2005.
הבול הראשון של פולין
בול הדואר הראשון של פולין הונפק בשנת 1860, בתקופה בה היא הייתה נתונה תחת שלטון האימפריה הרוסית. ההנפקה התפרשה כביטוי לרצונו של העם הפולני להשתחרר מעול השלטון הזר, והשימוש בו הותר לזמן קצר בלבד. בשנת 1865 אסרו הרוסים על הפולנים את המשך השימוש בבול הנפרד, ומאז ועד קבלת העצמאות בתום מלחמת העולם הראשונה נאלצו הפולנים להשתמש בבולים רוסיים.
קני קלארק
קנת' קלארק ספירמן (באנגלית:  Kenneth Clarke Spearman; 9 בינואר 1914 - 26 בינואר 1985), מאוחר יותר נודע כליאקת עלי סלאם, היה מתופף ומוביל הרכב אמריקאי. לקלארק היה תפקיד מרכזי בהתפתחות הבי בופ (יחד עם מקס רואץ') בנגינתו בג'אם סשנז במועדונים בהם התגבש הסגנון. בשנות הארבעים המוקדמות היה קלארק מתופף הבית של מינטונז פליי האוס, שם ניגן יחד עם צ'ארלי פארקר, דיזי גילספי, ות'לוניוס מונק. יש הזוקפים לזכותו את העברת הקצב מתוף הבס ותוף הסנר למצילת הרייד (נהוג לציין שקלארק המציא את הטכניקה ורואץ' פיתח אותה והפך אותה לפופולרית ושכיחה). בזכות זה זכה בכינוי "קלוק" (Klook). קני קלארק היה חבר בהרכב המקורי של רביעיית הג'אז המודרני, עד שהוחלף על ידי קוני קיי ב-1955.
הבול הראשון של פולין
הרקע להנפקת הבול
בסוף המאה ה-18, בעקבות שורה של הסכמים שנחתמו בין האימפריה הרוסית, פרוסיה ואוסטריה, בוטלה עצמאותה של ממלכת פולין והיא חולקה בין שלוש המעצמות. רוסיה הצארית סיפחה אליה את חלק הארי של ממלכת פולין, והפכה אותה לחלק מן האימפריה הרוסית.
עם השנים ניאותו הרוסים להקל במידת מה את אחיזתם בפולין, ובמחצית המאה ה-19 הסכימו להעניק לתושבים מידה מסוימת של זכויות לניהול עצמי. כחלק ממגמה זו, הופרדו בשנת 1858 שירותי הדואר של פולין מאלו של רוסיה, ובשנת 1860 ניתנה לפולין הרשות להנפיק בולי דואר משלה.
קני קלארק
שחרותו
עוד בימי בית הספר התיכון ניגן קלארק עם מוזיקאים גדולים כגון רוי אלדרידג' וצ'ארלי כריסטיאן, שבהמשך השפיעו עליו מאוד והיו למקור השראה עבור מבשרי הבי בופ. קלארק היה מתופף מבוקש כבר אז והשתתף בסיבובי הופעות רבים, כולל נסיעות רבות לניו יורק.
הבול הראשון של פולין
עיצוב הבול
כמודל לעיצוב הבול הפולני נלקח הבול הראשון של רוסיה הצארית, וזאת תוך ביצוע שינויים קלים, אך משמעותיים. בדומה למקור, שולבה במרכז הבול דמות הנשר הרוסי בעל הראש הכפול, ובארבע פינות הבול נרשם הערך הנקוב – 10 קופיקות. לעומת זאת, הכיתוב בתחתית הבול, שבבול הרוסי הופיע באותיות רוסיות, הומר בכיתוב זהה שנרשם באותיות פולניות.
קני קלארק
שחרותו
בשנת 1935 בילה קלארק את רוב זמנו בניו יורק, שם החל לפתח את סגנונו הייחודי, ופיתח את הקונספציות הקצביות שלבסוף הגדירו את תרומתו הגדולה לג'אז.
הבול הראשון של פולין
עיצוב הבול
הכתובת ZA LÓT KOP 10, שפירושה "10 קופיקות ללוט אחד", נועדה לציין את תעריף הדואר. עבור מכתב שמשקלו עד לוט אחד היה צורך להדביק בול אחד של 10 קופיקות, ועבור כל לוט נוסף היה צריך להדביק בול נוסף.
קני קלארק
הבי בופ
בזמן שניגן עם מוזיקאים כמו אלדרידג' החל קלארק להעביר את הקצב מהסנר והבס למצילת הרייד. אז החל להשתמש בשמיניות סווינג, הוא השתמש במקצב "דינג דינג דה דינג" שמיוחס פעמים רבות לו. המקצב הזה הוא כיום המקצב הנפוץ ביותר בג'אז, והוא עומד בבסיס תיפוף הג'אז.