cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניהול זיכרון
ניהול זיכרון אוטומטי
הצהרות משתנים מיוחדות, יכולות לאפשר למשתנים מקומיים לשמור את ערכם בין קריאות לשגרה, או לאפשר למשתנים מקומיים להיות נגישים על ידי שגרות/פונקציות אחרות. הקצאת הזיכרון האוטומטית של משתנים מקומיים מאפשרת לרקורסיה להיות אפשרית עד לעומק המוגבל על ידי הזיכרון הזמין/פנוי לשימוש.
שיטת איסוף זבל
שיטת איסוף זבל היא אסטרטגיה לזיהוי זיכרון שהוקצה (באופן אוטומטי), עבור אובייקטים שאינם שמישים יותר בתוכנית והחזרת הזיכרון הזה, שבפועל כבר לא יכול להימצא בשימוש על ידי התוכנית, לבריכת הזיכרון הפנוי. השיטה הזו, בניגוד לניהול זיכרון "ידני", מקלה על המתכנתים והם אינם נדרשים להקצות ולשחרר זיכרון באופן מפורש במהלך התוכנית, וכך יכולה למנוע באגים בניהול הזיכרון. עם זאת, שיטה זו דורשת זיכרון משל עצמה ומעצם כך לוקחת משאבי זיכרון מלכתחילה (שאותם היא מנסה לחסוך). בנוסף לכך היא גם עלולה להתחרות עם התוכנה, לה היא מנסה לעזור בניהול הזיכרון, על זמן ריצה על המעבד.
מערכות עם זיכרון וירטואלי
זיכרון וירטואלי היא שיטה להפרדה בין ארגון הזיכרון, לחומרה פיזית (זיכרון פיזי). אפליקציות ותוכנות פועלות ומשתמשות בזיכרון בעזרת כתובות זיכרון וירטואליות. כל ניסיון של האפליקציה לגשת לכתובת זיכרון וירטואלית ספציפית גורמת למעבד לתרגם את כתובת הזיכרון הווירטואלית לכתובת זיכרון פיזית ממשית. בצורה זו מערכת ההפעלה מגבילה את האופן שבו תהליך כלשהו יכול לגשת לזיכרון. תכונה זו, הנקראת הגנת זיכרון, מונעת מתהליך לקרוא או לכתוב לזיכרון אשר אינה הוקצה עבורו, ובכך למנוע מקוד זדוני או לא תקין בתוכנית אחת להפריע לפעולתה התקינה של תוכנית אחרת.
על אף שבאופן רגיל הזיכרון אשר מוקצה לתהליכים ספציפיים בדרך כלל מבודד, תהליכים לעיתים זקוקים ליכולת לשתף מידע ביניהם. זיכרון משותף הוא אחת הטכניקות המהירות יותר עבור תקשורת בין תהליכים.
זיכרון לרוב מסווג על ידי קצב הגישה אליו, לשתי קטוגריות - אחסון ראשי ואחסון המשני. מערכות ניהול זיכרון, בנוסף לפעולות אחרות, גם מטפלות בהעברת מידע בין שתי רמות זיכרון אלו.
ניהול זיכרון במערכות OS/360 ובמערכות מבוססות בהמשך
מערכת IBM/360 לא תומכת בזיכרון וירטואלי. בידוד זיכרון בין תהליכים מושג לעיתים בעזרת שימוש במפתחות הגנה, המקצים מקום אחסון ומפתח שונה עבור כל תהליך, כאשר המקום 0 מוקצה לתהליך המשגיח על המערכת ולשאר התהליכים נשארים המפתחות 1–15. התהליך המשגיח הוא האחראי על ניהול הזיכרון של כל שאר התהליכים במערכת. תהליך יכול לבקש זיכרון בעזרת שימוש במאקרו GETMAIN, ולשחרר אותו בעזרת שימוש במאקרו FREEMAIN. אלו מביאים לקריאה לתהליך המשגיח (SVC) אשר מבצע את הפעולה. פרטי המימוש המדויקים משתנים כתלות באופן יצירת המערכת, למשל PCP, MFT, MVT (כולן מערכות מבוססות OS/360).
במערכת OS/360 MVT, הקצאת משנה בתוך אזור תהליך או אזור תור המערכת (SQA) מבוססת על בריכות משניות, אזורים שהם מכפלות של 2KB בגודלן – גודל אזור בריכת משנה המוגן על ידי מפתח הגנה. בריכות משנה ממוספרות מ-0 עד 255. בתוך אזור, לבריכות משנה מוקצת הגנת האחסון של התהליך או המפתח של המשגיח, מפתח 0. בריכות משנה 0–127 מקבלות את מפתח ההגנה של התהליך. בתחילה, רק בריכת משנה אפס נוצרת, וכל בקשות אחסון על ידי המשתמש נענות על ידי בריכת משנה 0, אלא אם כן מצוין מספר בריכת משנה אחרת בבקשת הזיכרון. בריכות משנה 250–255 נוצרות בעזרת בקשות זיכרון על ידי המשגיח אך מטעם התהליך. לרוב הבקשות הללו מוקצה מפתח 0, על אף שחלק מקבלות את המפתח של התהליך. מספרי בריכות המשנה רלוונטיות גם בMFT, אך שם הפרטים הרבה יותר פשוטים. MFT משתמש במחיצות קבועות אשר ניתנות להגדרה מחדש על ידי המפעיל, במקום אזורים דינמיים, ולPCP יש בכלל רק מחיצה אחת.
כל בריכת משנה ממופה על ידי רשימה של בלוקי שליטה המזהים בלוקי זיכרון מוקצים ופנויים בתוך בריכת המשנה. זיכרון מוקצה על ידי מציאת אזור פנוי בגודל מספק, או על ידי הקצאת בלוקים נוספים בתוך בריכת המשנה, לכל היותר עד לגודל אזור התהליך הכולל. אפשרי לפנות את כל או חלק מאזור זיכרון מוקצה.
הפרטים במימוש של OS/SV1 דומים לאלו של MFT ושל MVT; הפרטים עבור OS/VS2 זהים לאלו של MFT, מלבד העובדה שגודל דף זיכרון הוא 4KB. עבור OS/VS1 וגם עבור OS/VS2 אזור תור המערכת המשותף (SQA) לא ניתן לחלוקה לדפי זיכרון.
ב-MVS, מרחב הכתובות כולל אזור משותף נוסף אשר ניתן חלוקה לדפי זיכרון, אשר נקרא אזור האחסון המשותף (CSA), וכן אזור פרטי נוסף, אזור התהליך של המערכת (SWA). כמו כן, מפתחות הזיכרון 0–7 כולם שמורים לשימוש של קוד בעל הרשאות גבוהות.
לסלו רץ
לסלו רץ (בהונגרית: László Rátz 9 באפריל 1863, שופרון – 30 בספטמבר 1930, בודפשט היה מורה הונגרי למתמטיקה שבין תלמידיו היו חתני פרס נובל ג'ון פון נוימן ויוג'ין ויגנר. הוא תרם רבות לרפורמות בהוראת מתמטיקה בהונגריה.
ביוגרפיה
לסלו רץ נולד בשופרון למשפחת סוחר. לאחר סיום בית הספר, בשנת 1883 הוא התחיל ללמוד באוניברסיטת בודפשט וסיים אותה בשנת 1887. בהמשך הוא עבר השתלמויות באוניברסיטת סטרסבורג ואוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
בשנת 1889 לסלו רץ החל ללמד מתמטיקה בבית הספר. בשנת 1890 הוא קיבל תואר דוקטור. בשנת 1894 הוא קיבל מינוי של עורך בכתב עת ללימודי מתמטיקה שייסד דניאל אראני. הוא היה עורך ראשי עד לשנת 1914.
בשנת 1909 הוא היה נציג הונגריה בוועדה בינלאומית לרפורמה בהוראת מתמטיקה. בהמשך הוא השתתף בכנסים נוספים בנושא. לסלו רץ היה פעיל מאוד ביצירת רפורמה בהוראת מתמטיקה בהונגריה ויצירת סילבוס חדש.
לסלו רץ נפטר בשנת 1930 בבודפשט.
ארגון מתמטיקאים ההונגרי מארגן כל שנה כנס לזכרו של לסלו רץ והחל משנת 2000 מעניק מדליה על שמו.
גאט פון אברהם
גאָט פון אברהם (יידיש: אלוהי אברהם) היא תחינה אשכנזית קדומה ביידיש. במשך שנים רבות נהגו נשים ונערות בקהילות יהודיות רבות לאומרה עם צאת השבת לציון צאת השבת וכבקשה לקראת השבוע החדש.
כיום נהוג בקהילות אחדות ובחלק מן החסידויות להתפלל תפילה זו לפני ההבדלה.
גדול הזמר החסידי אברהם פריד ביצע את הבקשה בתור שיר שהוכנסו לאלבום "בין כך ובין כך".
מקור התפילה ומחברה
זו התפילה הנפוצה ביותר ביידיש ומקרה נדיר של טקסט יידי שנכנס לקנון הליטורגי, והיא זכתה במשך הדורות ללחנים רבים.
בחלק מסידורי התפילה מיוחסת התפילה בטעות לרבי לוי יצחק מברדיצ'ב, אולם היא מופיעה בסידורים מוקדמים זמן רב לתקופתו. הפעם הראשונה בה היא מופיעה היא בברכת המזון שנדפסה בקרקוב שנ"ז 1597, שם נדפסה בנוסח קצר יותר מהנוסח הנפוץ היום:
מארק היפ
ביוגרפיה
היפ נולד בטאמיל נאדו שבהודו לאב אנגלי ולאם אמריקאית. הוא הצעיר במשפחה בת ארבעה בנים. ב-1980 התחיל את קריירת המשחק שלו בסיור הופעות עם להקת התיאטרון "Medieval Players" בו שיחקו במחזות מימי הביניים ומתחילת ימי התיאטרון המודרני. בהופעותיהם שילבו הליכה על קביים, להטוטנות ותיאטרון בובות. אחר כן היה חלק מצמד שחקני תיאטרון רחוב בשם "The Two Marks" (יחד עם מארק סבן) שהופיעו יחד בתוכניות הטלוויזיה לילדים "Ghost Train" ובשעשועון "3-2-1".
טלוויזיה
היפ הופיע במגוון תפקידים קומיים בטלוויזיה. בין תפקידיו היו האמן בריאן טופ בסיטקום "Spaced", ד"ר אלן סטטהם היהיר בסדרה "מחלקה אלטרנטיבית", ותפקידים שונים בתוכנית המערכונים "Big Train". הוא עבד בכמה מיזמים יחד עם כריס מוריס והופיע בתוכנית הקומית "Jam" ובסדרת התוכניות הפרודיות "Brass Eye".
היפ דיבב את הדמות הראשית בסדרת האנימציה הקומית "Stressed Eric". תפקידים נוספים בטלוויזיה היו טרי רושה בסדרת הקומדיה-דרמה "Happiness" של פול וייטהאוס, ובתפקיד דרק פיו בסיטקום. בסדרת הטלוויזיה קצרת הימים "The Strangerers" של רוב גרנט שיחק היפ בתפקיד הארי. בעונה השנייה של הסדרה הקומית "Look Around You" הופיע היפ בתפקיד אורח.
במרץ 2007 הופיע היפ בסדרת הדרמה "מלון בבילון" של BBC One בתפקיד איש עסקים כושל שהפך לנער מעלית. בין השנים 2008 ו-2010 שיחק היפ ב-32 פרקים בסדרת הדרמה התקופתית "הדרך לקנדלפורד" בתפקיד הדוור הראשי תומאס בראון, וגם הופיע בתפקיד הנבל לייטקילר (Lightkiller) בפרק בסיטקום "No Heroics". בנוסף גילם את דמותו של אבא של כריס מיילס בסדרה "סקינס" של ערוץ 4. בעונה השנייה של הסדרה הקומית של ה-BBC "מרק אהבה" שיחק בתפקיד מושא אהבתה של הדמות הראשית.
ב-2009 גילם את דמותו של צ'ארלס דיקנס בסדרת הדרמה "רומנטיקנים נואשים" של BBC Two. עוד ב-2009 שיחק בתפקיד בעלה של ג'סיקה היינס בקומדיה "ליזי ושרה" שכתבו היינס וג'וליה דייוויס.
ב-2010 שיחק היפ בתפקיד בוב סטיבנס בסדרה "The Great Outdoors" של BBC4. בקומדיה "מירנדה" בכיכובה של הקומיקאית מירנדה הארט הופיע היפ בתפקיד פסיכיאטר. באוקטובר 2010 השתתף במיני-סדרה "אב יחיד" בכיכובו של דייוויד טננט. היפ מגלם את דמותו של השכן ג'ים בסיטקום "סעודת שישי" של ערוץ 4 הבריטי לצידם של סיימון בירד וטמזין גרג. עוד שיחק בתפקיד אנדרו תורוגוד בקומדיה "Holy Flying Circus" ובתפקיד ג'ונס בפרק בסדרת המדע בדיוני "עברייני על".
באוקטובר 2012 הופיע בפרק הראשון של הסדרה הקומית "A Moody Christmas" בדמות "נוסע בהיתרו". הסדרה שודרה בערוץ ABC1 באוסטרליה.
היפ הצטרף לסדרה הקומית "מרגל" בעונה השנייה שהחלה באוקטובר 2012, והחליף את טום גודמן-היל בתפקיד פיליפ קוויל, בן זוגה של ג'ודית ומנהל בית הספר בו לומד מרקוס.
היפ הופיע בפרק ספין-אוף של הסדרה "Outnumbered" ששודר בחג המולד 2012 בתפקיד נוריס. ב-2013 שיחק בסיטקום הבריטי "Heading Out" של סו פרקינס בתפקיד בעל משרפה לחיות מחמד.
קולנוע
בסרט "רווק פלוס ילד" גילם היפ מורה בבית ספר. ב-2005 הופיע בסרטו של טים ברטון "צ'ארלי והשוקולדה". עוד שיחק בתפקיד קטן בסרט "קונפטי" מ-2006 בתפקיד רשם נישואים. ב-2004 שיחק בסרט "Tunnel of Love" בכיכובו של ג'ק די. בסרט "אבק כוכבים" שיחק בתפקיד הנסיך טרשיוס. ב-2008 כיכב בסרט המדע בדיוני הסוריאליסטי "Captain Eager and the Mark of Voth". ב-2013 הופיע בסרט "סוף העולם".
ארסמוס מרוטרדם
דסידריוס ארסמוס רוטרדמוס (בלטינית: Desiderius Erasmus Roterodamus; 28 באוקטובר, כנראה בשנת 1466 – 12 ביולי 1536), ידוע כארסמוס מרוטרדם, היה מלומד, פילוסוף ותאולוג הולנדי, מגדולי האישים בהומניזם של הרנסאנס וממבשרי ביקורת המקרא. בביקורתו הרציונליסטית על הדת הנוצרית של ימיו, נחשב לאחד ממבשרי הרפורמציה הפרוטסטנטית, אם כי הוא עצמו נותר נאמן לאפיפיור.
ילדות ולימודים
ארסמוס נולד בשם חֶרִיט חֵרִיטְזוֹן ברוטרדם שבהולנד. הוא סבר בטעות שמקור שמו "חריט" (Gerrit) בשורש "begeren", "לרצות" או "לחשוק", ותרגם שם זה ללטינית וליוונית.
מקור המידע העיקרי בנוגע לראשית חייו הוא התייחסויות מעורפלות בכתביו. הוא היה, כמעט בוודאות, ילד בלתי חוקי לאביו, כומר בשם חרארד. על אימו ידוע רק ששמה היה מרגרט. אף על פי שהיה ממזר, טיפלו בו הוריו עד למותם המוקדם במגפה בשנת 1483. לאחר מכן זכה לחינוך הטוב ביותר שהיה זמין לאיש צעיר בימיו, בבתי-ספר כנסייתיים. הוא התקבל לכמורה וקיבל עליו את שבועת הנזירות בגיל עשרים וחמש לערך, אולם נראה שמעולם לא פעל ככומר, ונזירות הייתה אחד מיעדי ההתקפה העיקריים שלו במלחמתו הארוכה בעוולות הכנסייה.
הוא נסע ללמוד באוניברסיטה של פריז, שהייתה אז מרכז הלימודים הגבוהים, אולם כבר הייתה נתונה תחת התחדשות התרבות הקלאסית באיטליה. ארסמוס בחר לחיות כחוקר עצמאי, עצמאי ממדינה, מקשרים אקדמיים, מנאמנות דתית ומכל דבר אחר שעלול היה לפגוע בחופש המחשבה או בחופש הביטוי הספרותי שלו. מרכזי הפעילות העיקריים שלו היו פריז, לוון, אנגליה ובזל, אך הוא מעולם לא השתייך באופן עקבי לאף אחד מהמקומות הללו. במהלך שהותו באנגליה הצליח לרקום ידידות לחיים עם ראשי החשיבה האנגלית בימיו הסוערים של הנרי השמיני: ג'ון קולט, תומאס מור, תומאס לינאקר וויליאם גרוצין. כיהן כפרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת קיימברידג', והייתה לו האפשרות להעביר את שארית חייו כפרופסור באנגליה. הוא התגורר ב"קווינס קולג'" בקיימברידג', וייתכן שהיה בוגר המוסד.
הוצעו לו משרות מכובדות ורווחיות רבות בכל רחבי העולם האקדמי, אולם הוא סירב לכולן; הוא העדיף את הפעילות המחקרית העצמאית, חסרת הביטחון הכלכלי. בין 1506 ל-1509 התגורר באיטליה. הוא העביר חלק מזמנו בבית ההוצאה לאור של אלדו מנוציו בוונציה, אולם להוציא זאת היו לו קשרים מועטים מאוד עם מלומדים איטלקיים.
מגוריו בלוון שבפלנדריה חשפו אותו לביקורת קטנונית רבה מצד מי שהתנגדו לעקרונות הקדמה הספרותית והדתית שלהם הקדיש את חייו. הוא הציג את חוסר הסימפתיה הזו כרדיפה, וחיפש מקלט בבזל, שם, תחת השלטון השווייצרי, יכול היה להביע את עצמו בחופשיות. בבזל היה מוקף בחברים נאמנים; הוא נקשר למוציא-לאור הנודע פְרוֹבֶּן, ומעריצים רבים מכל רחבי אירופה עלו אליו לרגל.
מחקר תאולוגי
פוריותו הספרותית של ארסמוס החלה בשלב מאוחר יחסית של חייו. רק לאחר ששלט בלטינית, החל להביע את עצמו בנושאים הגדולים של הספרות והתאולוגיה של אותם הימים. המרד שלו באופני החיים של הכנסייה לא נבע מספקות באשר לאמיתות הדוקטרינות (עיקרי האמונה) המסורתיות, וגם לא מעוינות למוסד הכנסייה עצמו; הוא פשוט חש כי עליו להשתמש בלמדנותו לשם טיהור הדוקטרינה ושחרור מוסדות הנצרות. כמלומד, ניסה לשחרר את שיטות הלימוד מהנוקשות והפורמליזם של ימי הביניים; אולם הוא לא הסתפק בכך. הוא ראה בעצמו מטיף יושר. במשך כל חייו פעל מתוך שכנוע כי הדרך להפיח חיים חדשים באירופה, היא יישום כן ואמיץ של למדנות אמיתית לניהול החיים הציבוריים בכנסייה ובמדינה. אמונה זו היא שמעניקה עקביות לחייו, שמבחינות אחרות נדמים כמלאי סתירות. ארסמוס מנע מעצמו כל מחויבות כובלת, ועדיין היה במובנים רבים מרכז חיי הלמדנות של ימיו. הוא התכתב עם יותר מחמש-מאות איש, ובהם מהחשובים ביותר באנשי הפוליטיקה והמחשבה, ורבים דרשו בעצתו בנושאים רבים (אם כי לא תמיד פעלו לפיה).
באנגליה החל ארסמוס בבחינה שיטתית של כתבי יד של הברית החדשה ביוונית, כדי להכין מהדורה חדשה ותרגום ללטינית. מהדורה זו, ''Novum Instrumentum omne, diligenter ab Erasmo Rot. Recognitum et Emendatum'', פורסמה ב-1516 בידי פרובן בבזל, והייתה הבסיס למרבית הנוסחים של כתבי הקודש במהלך תקופת הרפורמציה. היה זה הניסיון הראשון של חוקר ליברלי לברר מה באמת אמרו כותבי הברית החדשה. ארסמוס הקדיש את מחקרו לאפיפיור לאו העשירי, פטרון הלימודים, והוא ראה בעבודתו זו תרומה של ממש לנצרות.
במהדורה השנייה של הטקסט השתמש במונח המוכר יותר - "Testamentum" במקום "Instrumentum". מהדורה זו שמשה את יוצרי התרגום המוכר ביותר לאנגלית, תרגום המלך ג'יימס. מהדורות נוספות פורסמו בשנים 1522, 1527 ו-1535.
פרסם גם את "פרפרזות על הברית החדשה", מהדורה עממית לתוכנם של כמה מספרי הברית החדשה. כמו כל כתביו, גם אלה פורסמו בלטינית, אך הם תורגמו במהרה (ובעידודו) לשפות אחרות.
ארסמוס והרפורמציה
ארסמוס הסכים עם הנקודות העיקריות בביקורת הלותרנית על הכנסייה. הוא חש כבוד רב למרטין לותר עצמו, ולותר תמיד דיבר בהערצה על למדנותו של ארסמוס. לותר קיווה לשיתוף פעולה מצדו של ארסמוס; בהתכתבויותיהם המוקדמות, לותר הביע הערצה ללא גבול לכל מה שעשה ארסמוס למען נצרות הגיונית וסבירה, והאיץ בו להצטרף לתנועה הלותרנית. ארסמוס סירב להתייצב בצד זה או אחר, וטען כי אם יעשה כך, יסכן את מעמדו כמוביל בתנועת המחקר הטהור, שאותו ראה כמטרתו האמיתית בחיים. רק כחוקר עצמאי יוכל לקוות להשפעה על הרפורמציה של הדת. לותר ראה בהיסוסו של ארסמוס לתמוך בו עדות לפחדנות או להיעדר מטרה. ארסמוס עצמו חשש מכל שינוי בדוקטרינה, והאמין כי יש מקום לסוג הרפורמציה בה רצה בתוך המבנים הקיימים.
במהלך המחלוקת הגדולה, ארסמוס הרשה לעצמו פעמיים להיכנס לתחומה של מחלוקת בדוקטרינה. אחד הנושאים בהם עסק היה חופש הרצון. ב-De libero arbitrio diatribe sive collatio (ה-"Diatribe"; פורסם ב-1524), הוא ניתח בתבונה רבה ובהומור את ההגזמה הלותרנית בדבר המגבלות הברורות של חופש הרצון האנושי. הוא הציג ללא משוא-פנים את שני הצדדים בוויכוח. עמדתו שלו הייתה כי האדם נועד לחטוא, אך הייתה לו הזכות למחילה מצד האל, לו רק יפעל לקבלה בדרכים שמציעה לו הכנסייה. ה-"Diatribe" הציג פתח רחב לאותם עיוותים בכנסייה שארסמוס עצמו, והרפורמציה, נלחמו בהם (דהיינו, מכירת מחילה בכסף על ידי הכנסייה; ראה תחת רפורמציה). ה-"Diatribe" עצמו לא עודד כל פעולה מסוימת; תומכי ארסמוס ראו בכך מעלה, בעוד שבעיני הלותרנים הייתה זו מגרעת. בתגובה כתב לותר ב-1525 את De Servo Arbitrio, המתקיף באכזריות את ה-"Diatribe" ואת ארסמוס עצמו; לותר אף טען כי ארסמוס לא היה נוצרי.
תומכי הכנסייה הקתולית היו להוטים לצרף לשורותיהם את מי שהצהיר לעיתים כה רבות על נאמנותו לעקרונות הכנסייה, ואשר סירובו לבחור צד בוויכוח הביא כעת לחשדות כי אינו נאמן לקתוליות. ובכל זאת, גישתו של ארסמוס לרפורמציה הייתה עקבית. הוא לחם בעוולות שניתן היה לתקנם רק בעזרת התחדשות חיי הרוח והמוסר באירופה. תוכנית "הרפורמציה של ארסמוס" הייתה להשתמש בהשכלה כדי להסיר את העודפים המיותרים מהכנסייה; אולם לא הוצעה כל שיטה מעשית להפעלת עקרונות אלה במסגרת המערכת הכנסייתית הקיימת. כשהאשימו את ארסמוס כי "הוא הטיל את הביצה עליה דגר לותר", הוא קיבל עליו את האשמה, אך ציין כי ציפה לציפור מסוג שונה לגמרי.
עם ריבוי התמיכה העממית בתנועתו של לותר, החלו להופיע אותם אי-סדרים חברתיים מהם חשש ארסמוס. מלחמת האיכרים, התסיסה בגרמניה, האיקונוקלאזם והרדיקליות בכל מקום, כל אלה נדמו כמאמתים את נבואתו העגומה. אם זוהי תוצאתה של הרפורמה, הרי שארסמוס שמח כי נותר מחוץ לה. אך יותר ויותר האשימו אותו כי הוא שהחל ב"טרגדיה". בשווייץ במיוחד הוא נחשף לביקורת בשל קשריו עם אנשים שנחשדו בתמיכה בדוקטרינות רדיקליות במיוחד.
שאלת המבחן הייתה שאלת לחם הקודש, ולב השאלה היה ההקפדה על טקס הקידוש. על-פי הדוקטרינה הקתולית, בטקס הקידוש הופך לחם הקודש לגופו-ממש של ישו, והיין הופך לדמו-ממש; רק המאפיינים הפיזיים החיצוניים של הלחם והיין לא משתנים (אמונה זו מכונה Transubstantiation). זאת, בהקשר לדבריו של ישו בסעודה האחרונה: "ויהי באכלם וייקח ישוע את הלחם ויברך ויפרס ויתן לתלמידים ויאמר קחו ואכלו זה הוא גופי; וייקח את הכוס ויברך ויתן להם ויאמר שתו ממנה כלכם; כי זה הוא דמי" (הבשורה על-פי מתי, פרק כ"ו, פסוקים כ"ו-כ"ח). לעומת זאת, על-פי הדוקטרינה הפרוטסטנטית, הלחם והיין בטקס הקידוש הם גופו ודמו של ישו באופן סמלי בלבד, ולא באופן ממשי. כדי לנקות את עצמו מחשד, פרסם ארסמוס בשנת 1530 מהדורה חדשה של מסה מהמאה ה-11, מאת אלרגוס, שעסקה בנושא. הוא הוסיף הקדשה שהבהירה כי הוא עצמו מאמין בהופעה ממשית של גופו של ישו לאחר הקידוש, אולם ציין כי האופן בו מובע מסתורין זה נתון לוויכוח. די להמוני המאמינים הנוצרים בכך שהכנסייה תקבע את הדוקטרינה, ואת ההרהורים יש להותיר לפילוסופים. פה ושם מציג ארסמוס את העיקרון לפיו ייתכן שיהיו לאדם שתי דעות שונות בנושאי דת, אחת לעצמו ולחבריו הקרובים והאחרת עבור שאר הציבור. כתבים שונים שלו מעידים כי בשיחות פרטיות הציג עמדות קרובות בהרבה לתפיסה רציונלית של טקס הקידוש; כמו בנושא הרצון החופשי, לא יכול היה לצפות להסכמה מצד הכנסייה בנושא זה.
בשנת 1536 פרסם את De puritate ecclesiae christianae, שם ניסה לפשר בין שתי התנועות.
כתבים אחרים
רבים מכתביו של ארסמוס פונים לקהל רחב ועוסקים בנושאים בעלי עניין כללי; נדמה כי ראה בכתבים אלה פעילות-שעשוע לשעות הפנאי. כתיבתו הרצינית החלה עם פרסום Enchiridion Militis Christiani, "המדריך לאדם נוצרי" (1503). ביצירה קצרה זו, הדומה להטפת מוסר, הציג את תפישתו לגבי החיים היומיומיים של אדם נוצרי בקווים כלליים -- ולמעשה, יתר כתביו היו הבהרות והרחבות למסגרת כללית זו. הבעיה העיקרית של ימיו, טען, הייתה כיבוד המסורת הפורמלית ללא התייחסות לדבריו האמיתיים של ישו. הפתרון הוא שכל אדם ישאל את עצמו בכל רגע: מהו הדבר העקרוני, הדבר החשוב? - ויפעל ללא מורא על-פי התשובה. לדבריו, פורמליות עשויה להסתיר או לכבות את הנפש. בבחנו את סכנות הפורמליזם דן ארסמוס בנזירות, הערצת קדושים, מלחמה, רוח המעמדות וחולשת החברה.
יצירה אחרת היא Institutio Principis Christiani (בזל, 1516), שנכתבה כספר עצות למלך ספרד הצעיר, קרל החמישי. ארסמוס מתבסס על עקרונות הכבוד והכנות לתיאור תפקידו של השליט, אותו הוא מציג כמשרת ההמונים. מעניין להשוות גישה זו לגישה המוצגת בספרו של מקיאוולי, "הנסיך", שנכתב באותה התקופה ממש (1513; פורסם ב-1532).
שנאת יהודים
בספרו "פגיון הלוחם הנוצרי" שיצא לאור בשנת 1503 אך הופץ רק בשנת 1520, כינה ארסמוס את היהודים "בני השטן" וקרא לגירושם מערי אירופה. בספר, הביע את דעתו שאמונות ופרקטיקות שהתנגד להן הן "סטיות יהודיות" - תוצאה של השפעות דת היהודים הקלוקלת.
בסתיו 1517 נחשף ארסמוס לספרו של האינקוויזיטור והיהודי המומר יוהנס פפרקורן שבו הובעה התנגדות מרומזת לדבריו של ארסמוס. בהתכתבות ארוכה עם עמיתיו טען שהסיבה להתנגדותו של פפרקורן לארסמוס נובעת מהיותו יהודי מומר, אשר דעותיו עדיין מושפעות מדת היהודים, ואשר אישיותו והתנהגותו אינם יכולים להשתנות, וש"מיהודי מקולקל יכול לצאת רק נוצרי מקולקל עוד יותר". אמירות אנטישמיות אלו נראו כנוגדים את ההטפה לאהבת אנוש, ומשום כך היו מלומדים שניסו לתרץ את דבריו כהתנגדות לדת היהודית הפרושית המופיעה בכתבי הברית החדשה, אך אלו הוכחו כבלתי מבוססים. אחרים הראו שאמונתו במזימה של מתנגדיו ושל חלקים מסוימים מן הכנסייה הקתולית לזרוע ספקות ובלבול, הביאה אותו לידי שנאה עמוקה לגורמים שונים וביניהם גם לקבוצות ולאנשים, שנאה שהוא עצמו היה עיוור לסתירתה את דעותיו, אך כזו שהייתה נפוצה מאוד בימיו.
בשנת 2016, בעקבות הודעת הכנסייה הלותרנית, שהתפרסמה כהתנצלות הכנסייה על כתבי מרטין לותר נגד העם היהודי, קרא הַנְס יאנסן, שר לשעבר בממשלה ההולנדית, להומניסטים להתנצל אף הם ולהרחיק עצמם מאימרותיו האנטישמיות ובמיוחד מהביטוי בו כינה את היהדות "מגפה זדונית במיוחד ... כנגד תורותיו של ישו". יאנסן הוא גם איש הכנסייה הרפורמית ההולנדית וחבר במכון שמעון ויזנטל. אך דובר איחוד ההומניסטים ההולנדי טען שאין צורך בכך מכיוון שההומניסט בימינו ממילא דוחה אמירות מסוג זה, וכן שאין זה מתפקידם להביע זאת בפומבי, מכיוון שארסמוס אינו מייסד זרם ההומניזם והתומכים בה אינם נוטים אחרי איש זה או אחר כפי שעושים חברי הכנסייה הלותרנית.
ימיו האחרונים
כתוצאה מדעותיו מצא את עצמו ארסמוס מחוץ לשתי התנועות היריבות. שנותיו האחרונות לוו במרירות בשל מחלוקות עם אנשים שהעריך ואהד. אחד הבולטים שביניהם הוא אולריך פון הוטן, גאון מבריק אך בלתי-יציב שהתגייס במרץ לתנועה הפרוטסטנטית והכריז כי אם יש בארסמוס שמץ של יושר, יצטרף גם הוא ללותרנים. בתגובתו, Spongia adversus aspergines Hutteni (פורסמה ב-1523), מדגים ארסמוס את כישורי הסמנטיקה שלו: הוא מאשים את הוטן כי כשל בפירוש התבטאויותיו בדבר הרפורמה, וחוזר שוב על החלטתו שלא לצדד באף אחד מהנצים. כשהעיר בזל הפכה רשמית לפרוטסטנטית בשנת 1529, ארסמוס עקר את מושבו משם ועבר לפרייבורג (גרמניה, בדרום היער השחור). נראה כי היה לו קל יותר לשמור על הנייטרליות שלו תחת שלטון קתולי ולא פרוטסטנטי. הוא המשיך במרץ בפעילויות המחקר שלו. ב-1533 פרסם את "הכנה למוות", שם הדגיש את חשיבותם של חיים טובים כתנאי למוות מאושר.
לאחר היעדרות של שש שנים נמשך שוב ארסמוס לבית שאהב יותר מכל, וחזר לבזל בשנת 1535. כאן, בין חברים פרוטסטנטים משכבר הימים, מצא את מותו.
יצירתו החשובה ביותר בשנותיו האחרונות הייתה Ecclesiastes ("מטיף הבשורה" וגם שמה של מגילת קהלת ביוונית; בזל, 1535), שם הציג את ההטפה כתפקידו החשוב ביותר של הכומר -- גישה שתאמה את התפישה הפרוטסטנטית.
במהלך חייו מעולם לא הותקף בשל דעותיו בידי רשויות הכנסייה הקתולית, אלא רק בידי אנשים פרטיים, ותמיד זכה להגנה מידי בכירים ביותר. עם זאת, לאחר מותו מצאו כתביו מקום של כבוד ב"רשימת הספרים האסורים" של הכנסייה הקתולית.
הנצחה
על שמו של ארסמוס נקרא גשר ארסמוס המקשר בין שני חלקי העיר רוטרדם; אוניברסיטת ארסמוס הפועלת בעיר, וכן תוכנית ארסמוס ופרס ארסמוס.
Weak
Weak (בעברית: חלש) הוא שיר של להקת האינדי פופ האמריקאית AJR. השיר יצא לאור ב-16 בספטמבר 2016, על ידי חברת התקליטים של הלהקה, AJR Productions, כחלק מהמיני-אלבום What Everyone's Thinking, ומאוחר יותר נכלל באלבום האולפן השני שלהם, The Click.
רקע
הלהקה הסבירה בריאיון כי השיר עוסק באיזון בין הצורך להיכנע לפיתוי לבין החשיבות של להישאר חזק ולעמוד בדחף. השיר עוסק באדם האומר לעצמו שיפסיק את ההרגלים הרעים שלו, כדוגמת שתייה ועישון כי הם מגבירים את הסבירות להתנהגות רעה מצדו. עם זאת, הדברים קשים יותר ממה שהם נראים והוא לא יכול לסרב להרגלים הרעים כשהוא נתקל בהם, ובסופו של דבר הוא נכנע.
הצלחה מסחרית
עם יציאת קליפ המילים, דורג השיר במקום ה-88 במצעד השוודי, ובמקום ה-81 במצעד השווייצרי. הוא אף נכנס ל-100 המובילים במצעדים באוסטריה, איטליה, קנדה, בריטניה ובנלוקס.
Weak (Stay Strong Mix)
ב-28 באפריל 2017 יצא לאור הרמיקס הרשמי של השיר, ששמו "Weak (Stay Strong Mix)". בגרסה זו משתתפת הזמרת-יוצרת האנגלית לואיזה ג'ונסון.
קוטלין
האי בעל צורה מאורכת, מצפון־מערב אל דרום־מזרח ונוכחותו מחלקת את מי המפרץ הפיני לשתי תעלות ימיות, התעלה הצפונית והתעלה הדרומית.
שפת התכנות Kotlin נקראת על שם האי.
לוחמת כטב"מים
לוחמת כטב"מים היא סוג של לוחמה אווירית בה נעשה שימוש בכלי טיס בלתי מאוישים (כטב"מ) או כלי טיס מסחריים בלתי מאוישים (כטמב"מ). נכון לשנת 2019 היה ידוע כי ארצות הברית, בריטניה, ישראל, סין, קוריאה הדרומית, איראן, איטליה, צרפת, הודו, פקיסטן, רוסיה, טורקיה ופולין היו מעורבות בייצור כטב"מים לצורך מבצעים צבאיים. החל משנת 2022, הקונצרן האוקראיני אוקראובורונפרום וקבוצת והארגון החוץ-ממשלתי (NGO) אירורוזווידקה בנו מל"טים בעלי יכולת תקיפה בהם אוקראינה עשתה שימוש במהלך הלחימה בכוחות הרוסים במסגרת מלחמת אוקראינה–רוסיה.
התקפות רחפנים יכולות להתבצע על ידי מטוסי כטמ"בים מסחריים שמפילים פצצות, יורים טילים או מתרסקים על מטרות. מאז תחילת המאה ה-21 רוב תקיפות המל"טים בוצעו על ידי צבא ארצות הברית במדינות כמו אפגניסטן, פקיסטן, סוריה, עיראק, סומליה, תימן ולוב באמצעות טילי אוויר-קרקע, אך לוחמת המזל"טים הפכה הרבה יותר נפוצה בשנים שלאחר מכן על ידי רוסיה, אוקראינה, טורקיה, אזרבייג'ן ועל ידי קבוצות מיליטנטיות כמו החות'ים. ישנם מספר מדינות בעולם שעושות שימוש בתקיפות מל"טים ככלי להוציא לפועל התנקשויות.
פראק
פְרָאק (בעברית: מִכְנָף) הוא בגד עליון, מהודר ורשמי לגברים. נהוג היה ללבוש אותו בשילוב עם כובע צילינדר, כדי ליצור פרופורציה בין המקטורן הארוך לבין הכובע הגבוה. הפראק החל להיות נפוץ בשנת 1730, והפך פופולרי יותר בשלהי המאה ה-18. את הפיכתו לפופולרי מקובל לזקוף לזכותו של הנסיך אלברט - בן זוגה של המלכה ויקטוריה. לבוש אחר שכונה "פראק" היה ידוע במאה ה-18, אך לא היה קשר בינו לפראק הידוע בימינו. כמו כן קיים גם בלבול בין מעיל זנבות לפראק, כאשר מעיל זנבות ארוך רק מאחורה, ופראק ארוך לכל אורכו.
ארכו של הפראק עד למטה מהברך, והוא מכופתר לכל אורכו. הוא מסתיים בחלקו העליון בצווארון גבוה המתקפל לצדדים (דשים), ויש לו חזית כפולה (מכופתר חזית על חזית, שני טורים של כפתורים). שרווליו ארוכים, אך לא מכסים את כל אורך היד. הוא שסוע מאחור החל ממרכז הגב, ומעליו 2 או 3 כפתורים לקישוט. הפראק מתאפיין בכך שהדשים והצוארון שלו עשויים מפיסת אריג נפרדת מגוף המעיל (כמו בחליפת טוקסידו), ובכך שהיקף המותניים שלו צר. (מעיין צורת שעון חול), לרוב הוא נתפר מצמר.
היסטוריה
הפראק הקדום היה בגד בסגנון כפרי, שהפך שכיח בסביבות שנת 1730. משנת 1780 הפך הפראק לבגד עירוני ופופולרי יותר. פראק הופיע כבגד לשימוש צבאי בסביבות 1816, והתאפיין בצווארון גבוה שכונה "צווארון צבאי - פרוסי". בתחילת המאה ה-19 נחשב כבר ללבוש אזרחי בלתי-פורמלי - אך נפוץ, והפך פופולרי יותר משנת 1830 ואילך. הפראק הפך פופולרי בתקופה הוויקטוריאנית והאדוארדית, וכונה מעיל בסגנון הנסיך אלברט.
עם הופעתו שימש הפראק כבגד עבודה בלתי רשמי, ולקראת סוף שנות העשרים של המאה ה-19, החלו לתפור את הפראק עם חתך מותני צר, כדי להפוך אותו לאופנתי יותר - באנגליה, אירופה וארצות הברית. גזרה זאת דמוית שעון חול, המשיכה להיות נפוצה בשנות הארבעים של המאה ה-19
מראשית שנות השמונים של המאה ה-19, ובמהלך התקופה האדוארדית, החל מעיל רכיבה חדש שנקרא Newmarket coat, לתפוס את מקומו של הפראק. מעיל זה התחבב על הדור הצעיר, והחל דוחק את רגליו של הפראק כלבוש האופנתי לשעות היום, והוא הפך ללבוש אנכרוניסטי של דיפלומטים ומשפטנים.
פראק אינו לבוש נפוץ בימינו בקרב ההמון, למעט בציבור החרדי, וכן במוסדות וחברות בעלי אוריינטציה שמרנית.
בתרבות הישראלית
מסופר על דוד בן-גוריון ראש ממשלתה הראשון של מדינת ישראל, שבדרך כלל נהג ללכת בלבוש חאקי, שכאשר נסע לפגישות רשמיות - לבוש בפראק וצילינדר, היה מתנצל, בהומור, על כך שהוא לבוש בבגדי עבודה.
בפואמה היידית "אין מלכות פון צלם" (במלכות הצלב), בה מבקש המשורר אורי צבי גרינברג להמחיש את השתוקקות היהודי העולה לישראל, להשתחרר מהתדמית הרשמית האירופאית, וללבוש את החזות האקזוטית המזרחית. הוא שם בפיו את המילים המבקשות להשליך את הפראק:
לבוש חרדי
חתנים רבים בני המגזר הליטאי נוהגים ללבוש פראק בחתונתם. לאחר החתונה משמש הפראק בדרך כלל את הגברים הנשואים בחגים ובאירועים מיוחדים.
לדעת חלק מהפוסקים חייב בציצית מכיוון שיש לו ארבע כנפות. לדבריהם, השסע האחורי ארוך דיו כדי להחשיב את שני קצותיו לשתי כנפות - בנוסף לשתיים הקדמיות. כדי לפטור את הצורך בחיבור ציציות אל קצות הפראק, יש שנוהגים לעגל אחד משני קצות השסע, מה שגורם לבגד להיחשב כבגד בעל שלוש כנפות בלבד הפטור מציצית.
חסידי חב"ד לובשים סירטוק, הנראה כמו פראק אך מעט קצר יותר ומגיע עד הברך בדיוק. חסידי חב"ד נהוגים ללבוש סירטוק בשבתות ומועדי ישראל וכן בשמחות ואירועים מיוחדים. לעיתים, רבנים ומכובדים אחרים לובשים את הסירטוק גם בימות החול.
אברהם כרמל (חזן)
אברהם כרמל (כ' בתמוז ה'תרפ"ג, 4 ביולי 1923 – 1999) היה חזן שכיהן בתפקיד החזן הצבאי הראשי בין השנים 1952 - 1976.
קורות חייו
אברהם כרמל נולד כאברהם ברוך וינברגר בשנת 1923 לבן ציון ופייגה בקאליב שבהונגריה. לכרמל ישנם ארבעה אחים: רוז'י, נפתלי, לאה וברוריה. בגיל צעיר נבחר לשמש כסולן במקהלה שליוותה את החזן המקומי. בהיותו בן 18 נתמנה לחזן באחד מבתי הכנסת בבודפשט. הופיע מדי פעם באסיפות הפועל המזרחי. במלחמת העולם השנייה שרד כשהסתתר בבית חולים כשהוא מתחזה לחובש נוצרי. לאחר המלחמה שימש כחזן בטרנסילבניה, עד עלייתו לישראל בשנת 1949. בשנת 1952 מונה לתפקיד החזן הצבאי הראשי. תפקיד אותו מילא עד לשחרורו בדרגת רס"ן בשנת 1976.
נפטר בשנת 1999.
בנו בן ציון, שירת במקהלת הרבנות הצבאית ושימש לאחר מכן כחזן בארצות הברית.
בתו שושי, גדלה לעולם החזנות והשתתפה בלא מעט קטעי חזנות עם חזניות אחרות.
הכיוון מזרח
הכיוון מזרח הוא כתב-עת לספרות, לתרבות ולאמנות, הדן בסוגיות של רב-תרבותיות ושל זהות מזרחית וישראלית, דרך נקודת מבט חברתית. הגיליון הראשון של כתב העת התפרסם בשנת 2000. עד שנת 2012 כתבי העת יצאו לאור בהוצאת בימת קדם ומשנת 2014 ואילך באמצעות הוצאת אחותי - למען נשים בישראל.
אודות
ב"הכיוון מזרח" דנים בתרבות מזרחית וביוצרים מזרחים, או בכאלה המקושרים לסוגיית המזרחים בישראל. שאלת המפתח המניעה את כתב העת היא "מהי מזרחיות" או "מהי תרבות מזרחית". כתב העת מבקש, באמצעות אבחון תודעתי-תרבותי רפלקסיבי, לייחד את המזרחיות, ולבחון אותה באמצעות סוגיות יסוד כמו זהות, זיכרון, ביוגרפיה, שפה ומקום. כל זאת בהקשר של חברה, לאום, מגדר ועוד, ובהקשר של יצירה לתחומיה השונים - קולנוע, תיאטרון, שירה, אמנות פלסטית ועוד.
מרוב מהמאמרים נובע סימון המזרחיות החדשה המדגישה את הזיקה החזקה לשורשיה היהודים והערבים במגמה להמשיך ולפתח זיקה זו ברמה היצירתית והפוליטית יחד. ההנחה העומדת ביסוד כתב העת היא שאם בעשורים הראשונים של המדינה עמדה מלחמת התרבויות בסימן של ההגירה היהודית אל מול הילידיות, או אל מול הישראליות האירופוצנטרית, במלחמת התרבויות של השנים האחרונות מסתמן גם מאבק ללגיטימציה לא רק של התרבות המזרחית אלא גם של התרבות הערבית, וממילא הפלסטינית, כחלק מהשיח הישראלי.
ב"הכיוון מזרח" מפרסמים גם עבודות אמנות פלסטיות וקונספטואליות.
היסטוריה
המייסד והעורך הראשי של כתב העת הוא יצחק גורמזאנו גורן. את חמשת הגיליונות הראשונים ערכה עמו דורית מקלף. את הגיליון השישי ערכה קציעה עלון ואליה הצטרפה דליה מרקוביץ' לחמשת הגיליונות שלאחר מכן. את גיליונות 12 עד 15 ערך מתי שמואלוף יחד עם בת שחר גורפינקל. החל מגיליון 16 החליף את מתי שמואלוף עמרי הרצוג כעורך כתב העת, יחד עם גורפינקל. בהמשך החל והעורכים להתחלף כמעט מדי גיליון, בהתאם לנושא הגיליון.
בתחילת 2011 עמד כתב העת לפני סגירה, מאחר שמינהל התרבות של משרד התרבות והספורט החליט לקצץ 80% מתקציב עמותת "בימת קדם", בטענה שהיא לא עמודת ב"קריטריונים הדרושים".
1996 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1996.
פדרו הראשון, קיסר ברזיל
ילדותו
פדרו הראשון נולד ב-12 באוקטובר 1798 בליסבון, והיה בנו השני של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ואשתו קרלוטה ז'ואקינה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה. לאחר מות אחיו פרנסיסקו אנטוניו בשנת 1801, קיבל פדרו את התואר "נסיך ביירה".
הבריחה לברזיל
עם כיבוש פורטוגל על ידי צבאות נפוליאון בשנת 1807 בעקבות סירובה להשתתף באמברגו על בריטניה, נמלט פדרו בן התשע עם שאר המשפחה המלכותית וכל הממשלה הפורטוגלית למושבה ברזיל, שם התיישבו בריו דה ז'ניירו.
עם איחודן של ברזיל ופורטוגל לממלכה אחת בשנת 1815 כחלק מהסכמי קונגרס וינה, חדלה ברזיל להיות מושבת כתר. סבתו של פדרו, המלכה מריה הראשונה, הייתה למלכת פורטוגל וקיסרית ברזיל. בנה ז'ואאו השישי, ששימש כעוצר הממלכה בגלל מחלת הנפש של אמו, החליף אותה בתפקיד עם מותה בשנת 1816. כך היה פדרו ליורש העצר של שתי הממלכות, שאוחדו.
בפורטוגל הצליחו בינתיים כוחות בריטיים להכניע את הכיבוש הצרפתי. משום שז'ואאו השישי לא מיהר לשוב לפורטוגל, שלט בה מפקד הצבא הבריטי ויליאם קאר ברספורד כדיקטטור צבאי. עם פרוץ המהפכה הליברלית בפורטוגל בשנת 1821, איבד ברספורד את שלטונו, והתקבלה חוקה ליברלית. הפרלמנט (הקורטס) דרש את חזרתו המיידית של המלך מברזיל.
בלב כבד החליט ז'ואאו השישי לעזוב את ברזיל ולשוב לארצו. גם אימו של פדרו, קרלוטה ז'ואקינה ואחיו הצעיר מיגל עזבו את ברזיל. לעומתם, נשאר פדרו בריו דה ז'ניירו ומונה על ידי אביו לעוצר בברזיל.
הקורטס (הפרלמנט) הפורטוגלי לא קיבל את ההסדר הזה, וביקש להחזיר את מעמדה של ברזיל כמושבה ולאלץ גם את יורש העצר לשוב לפורטוגל.
ייסוד האימפריה של ברזיל
בתגובה לדרישת הקורטס, הכריז פדרו ב-7 בספטמבר 1822 על עצמאותה של ברזיל בקריאה הדרמטית "עצמאות או מוות" (Indepêndencia ou morte), אשר נכנסה להיסטוריה כזעקת איפירנגה. יורש העצר פדרו היה איפוא לפדרו הראשון, קיסר ברזיל.
יש עדויות לכך שצעד זה של פדרו היה מתואם עם אביו, מלך פורטוגל ז'ואאו השישי. ברחבי אמריקה הדרומית התפשטה באותה התקופה תנועה מהפכנית, שהביאה להכרזת העצמאות של המושבות הספרדיות והפיכתן לרפובליקות. מלך פורטוגל חשש, ובצדק, שאם יעלה בידי הקורטס להחזיר את ברזיל למעמד של מושבה, תפרוץ מהפכה בברזיל והיא תוכרז כרפובליקה. הכרזתו של פדרו הבטיחה שברזיל, המושבה הברזילאית הגדולה והעשירה ביותר, תישאר בשליטתו של בית ברגנסה. זו הייתה גם דרך נוחה להוציא את ברזיל מהשפעתו של הקורטס. בגלל האילוץ הדיפלומטי, לא יכול ז'ואאו השישי להכיר מיד בעצמאות קיסרות בנו, וההכרה ניתנה רק בשנת 1825. ז'ואאו השישי גם לא פגע במעמדו של פדרו, ולא שלל ממנו את מעמדו כיורש העצר של פורטוגל.
המלכתו על פורטוגל והתפטרותו
ז'ואאו השישי מת בשנת 1826, ופדרו הומלך כמלך פורטוגל פדרו הרביעי. אלא שהוא סירב לעזוב את ברזיל ולשוב לפורטוגל, ואחותו איזבל מריה, נסיכת פורטוגל שלטה בממלכה כעוצרת. הממלכה, שחוקתה משנת 1821 בוטלה עוד בידי ז'ואאו השישי, קיבלה עתה מידי פדרו חוקה חדשה, שנודעה כ"צ'רטה" של שנת 1826. העוצרת איזבל מריה ומקורביה לא ראו בעין יפה את מתן החוקה וניסו למנוע את כניסתה לתוקף.
פדרו, שמלך עתה בשתי ממלכות, לא הצליח לאחד אותן, והניסיון למשול בשתיהן לא עלה יפה. בפורטוגל לא קיבלו בעין יפה מלך היושב בברזיל, ואילו בברזיל הושמעה ביקורת על התעסקותו של פדרו בבעיותיה של פורטוגל. לבסוף היה על פדרו לבחור בין ברזיל לפורטוגל, והוא בחר בראשונה. לאחר חודשיים בלבד כמלכה של פורטוגל ויתר על תוארו הזה במאי 1826.
לפני התפטרותו מן המלוכה הקפיד להסדיר את סוגיית יורשיו. בפורטוגל נועדה להחליפו בתו הבכורה מריה השנייה, ובברזיל, לאחר מותו, אחד מבניו. מכיוון שאחותו איזבל מריה לא עמדה בדרישות תפקיד העוצרות בפורטוגל, החליף אותה באחיו מיגל, שהיה כאמור בגלות בווינה, כעוצר הממלכה במקום בתו הקטינה. הוא תכנן שכאשר מריה תתבגר, ישא אותה מיגל לאישה, כך שיוכלו למלוך ביחד על פורטוגל, ושני הענפים היריבים של בית ברגנסה ישלימו זה עם זה.
בווינה אף נערכה חתונה שלא בנוכחות הצדדים. מריה, הקטינה, אשר הייתה עד אז בחצר אביה בריו דה ז'ניירו, נסעה לווינה, שם הייתה אמורה להשלים את חינוכה בחצר הקיסרית. מיגל, שנשבע בינתיים אמונים לאחיו פדרו ולאחייניתו מריה וכן לחוקת 1826, התייצב נגד משטרה המלוכני החוקתי של מריה השנייה וניסה לכפות משטר אבסולוטי. כתוצאה מכך פרצו בפורטוגל המלחמות הליברליות, בין תומכי מיגל לתומכי מריה. מששמע על כך פדרו, התפטר מתפקידו כמלך ברזיל, המליך את בנו בן ה-5 פדרו בברזיל, ובא לליסבון על מנת לסייע לבתו מריה בתפיסת השלטון.
מלחמת שני האחים
מיגל הכריז על עצמו כמלך פורטוגל בשנת 1828, והוכר בידי ארצות הברית ומקסיקו. לעומתן, הותיקן, בריטניה, אוסטריה, צרפת ומדינות נוספות לא הכירו במלכותו של מיגל, אלא סברו שהמלך הוא פדרו.
פדרו הראשון נפטר בשנת 1834 כתוצאה ממחלת השחפת, והוא בן 36.
משפחתו
בשנת 1817 התחתן פדרו עם מריה לאופולדינה מאוסטריה, בתם של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה ומריה תרזה מנאפולי וסיציליה, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
אנדז'יי מוסטובסקי
אנדז'יי מוסטובסקי (1 בנובמבר 1913, לביב, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 22 באוגוסט 1975, ונקובר, קנדה) היה מתמטיקאי פולני, שפעל בתחום תורת הרקורסיה.
ראשית דרכו
אנד'יי מוסטובסקי נולד בלביב שאז היה בתחום האימפריה האוסטרו-הונגרית ועם התפרקותה לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל בתחום פולין. הוא סיים אוניברסיטת ורשה ובשנת 1939 קיבל תואר דוקטור כאשר באופן מעשי את ההדרכה לעבודת תואר בוצע על ידי אלפרד טרסקי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה בוורשה הכבושה. לאחר מרד ורשה, נאצים ניסו לעצור אותו. הוא הצליח להימלט בעזרת אחיות של בית חולים, אך רוב הארכיון עם עבודות מחקר נאבדו.
קריירה אקדמית
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה אנדז'יי מוסטובסקי החל ללמד באוניברסיטת ורשה ועבד שם עד מותו. בשנת 1951 הוא התמנה לפרופסור. רוב מחקריו התרכזו בלוגיקה ותורת המודלים.
המוזיאון היהודי של בלגיה
המוזיאון היהודי של בלגיה (בצרפתית: Musée Juif de Belgique; בהולנדית: Joods Museum van Belgïe) הוא מוזיאון בבריסל, בירת בלגיה, המוקדש לתרבות ולחיים החברתיים היהודיים בבלגיה, ובאירופה כולה.
המוזיאון משתרע על פני שני בניינים ובו תערוכת קבע, ספרייה שבה 25,000 כותרים, אולמות כנסים ותערוכות מתחלפות. במוזיאון 750 מוצגים הקשורים בפולחן, 1,250 יצירות אמנות, 20,000 תצלומים וכ-5,000 כרזות.
היסטוריה
ייסוד המוזיאון נהגה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, והאוסף החל להתהוות בראשית שנות ה-90. המוזיאון נחנך בשנת 2005.
פיגוע הירי במוזיאון היהודי של בלגיה
ב-24 במאי 2014 התפרץ אלמוני למוזיאון, ירה למוות בארבעה אנשים, מהם זוג תיירים ישראלים, תושבי תל אביב, ופצע אדם נוסף. היורה הצליח לברוח מן המקום, באמצעות רכב מילוט.
אברהם וולפנזון (איש השב"כ)
אברהם וולפנזון (12 במרץ 1934 – 26 ביולי 2021) היה דוקטור למדע המדינה שהיה לוכד מרגלים ומפעיל סוכנים כפולים במשך למעלה מארבעה עשורים במסגרת שירות הביטחון הכללי.
ביוגרפיה
אברהם וולפנזון נולד במושב בית-חנן להורים מחלוצי העלייה הרביעית. למד בבית הספר היסודי במושב ולאחר שמשפחתו עברה להתגורר בראשון לציון המשיך בלימודיו בבית הספר חביב במושבה. המשיך בלימודיו התיכוניים בגימנסיה הריאלית במושבה. מנעוריו ניכר בו כישרון הכתיבה והוא פרסם במהלך שנות ה-40 רשימות של הומור בשבועונים שונים, שירים בשבועון "במעלה", ביטאון תנועת הנוער העובד, ופזמונים פוליטיים ב"הדור"– עיתון יומי מטעם מפא"י ו"אשמורת" (השבועון של המשמרת הצעירה).
אביבה מרקס
אביבה מרקס (נולדה ב-17 בינואר 1932) היא שחקנית וזמרת ישראלית-בריטית.
אברהם וולפנזון (איש השב"כ)
ביוגרפיה
היה מדריך בתנועת הנוער העובד וגדנ"עי ב"הגנה". היה תלמיד מצטיין ובגמר לימודיו התיכוניים, והוא בן 17 שנים, החל ללמוד כלכלה ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר סמסטר אחד נקרא להתייצב לשירות בצה"ל. הוא התגייס בשנת 1952 ובשלב המיון הוצע לו לשרת בחיל האוויר או בחיל המודיעין והוא בחר לשרת במודיעין וסופח לשרת כחייל במסגרת השב"כ. הוא נשלח לבניין השב"כ, ששכן אז ברחוב בוסטרוס ביפו (כיום רחוב רזיאל), שם הוצב לשרת באגף לביטחון פנים של צה"ל, שפעל בשיתוף עם זרוע ביטחון שדה (כיום מחלקת ביטחון מידע) של צה"ל, שלהם מטרה משותפת, למנוע דליפת ידיעות ולסכל נסיונותיו של היריב להשיג מידע על צה"ל. בהמשך שירותו, במרוצת השנים, הגיע לעמוד בראש מחלקת המחקר של השב"כ. שירותו נמשך לסירוגין, כולל במסגרת שירות המילואים, במשך 44 שנים, עד לשנת 1996.
אביבה מרקס
ביוגרפיה
מרקס נולדה, גדלה והתחנכה בלונדון שבבריטניה. היא בת למשפחה ירושלמית ותיקה, בתו של רב. גדלה בבית יהודי דתי בבלומסברי שבמרכז לונדון.
אברהם וולפנזון (איש השב"כ)
ביוגרפיה
במרוצת השנים המשיך בלימודיו וקיבל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני ושלישי באותו תחום מהאוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל לתפקידו בשב"כ כיהן כמרצה לפילוסופיה מדינית ופילוסופיה מודרנית בבית ברל ובאוניברסיטה העברית וחיבר ספרים רבים בנושאים אלו.
אביבה מרקס
ביוגרפיה
בנעוריה הייתה לחברת "השומר הצעיר", ובגיל 16 הגיעה לישראל כמתנדבת בקיבוץ ולאחר מכן גם התגייסה לצה"ל והייתה בצוות הראשון של להקת פיקוד הצפון. לאחר שחרורה מהצבא שבה לאנגליה ולמדה משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
אברהם וולפנזון (איש השב"כ)
ביוגרפיה
בשנת 1965 הוקמה רשימת פועלי ישראל (רפ"י). המפלגה הוקמה לפני הבחירות לכנסת השישית, על ידי יוצאי מפא"י, ובראשם דוד בן-גוריון. הסיבה העיקרית להקמת רפ"י, כפי שהוצגה על ידם, הייתה שלוי אשכול, יורשו של בן-גוריון בתפקיד ראש ממשלת ישראל, סירב להיענות לדרישת בן-גוריון שאשכול לא יקבל את הזיכוי שהעניקה ועדת שרים לפנחס לבון מן האחריות על "העסק הביש", מבלי שהדבר ייחקר בוועדת חקירה משפטית. אל בן-גוריון הצטרפו מי שנקראו אז ה"צעירים" כשמעון פרס ומשה דיין ואחרים. אברהם וולפנזון לקח פסק זמן מפעילותו הביטחונית והאקדמית. הוא ערך את ביטאונה של רפ"י "מבט חדש" והפך לידיד קרוב של בן-גוריון. אנשי רפ"י נחלו אכזבה מתוצאות הבחירות לכנסת כשרפ"י זכתה בעשרה מנדטים בלבד והייתה לסיעת אופוזיציה. בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו במקביל לבחירות לכנסת ב-1965, נבחר מטעם רפ"י לסגן ראש העירייה בראשון לציון. עם זאת המשיך בפעילותו בשב"כ.
אביבה מרקס
ביוגרפיה
מרקס שיחקה בלונדון בתיאטרון ובטלוויזיה וכן הופיעה בתיאטרונים בארצות הברית, קנדה ודרום אפריקה. ב-1962 הגיעה ארצה ושיחקה בתיאטרון הקאמרי בהצגות: "הזמנה לארמון", "גלילאו" ו"פונדק הרוחות".
ב-1967, מיד לאחר מלחמת ששת הימים, עלתה לישראל לצמיתות. שיחקה בתיאטרון הקאמרי, הבימה בית ליסין, תיאטרון הספרייה ועוד. בהבימה שיחקה בהצגות: "הביתה הביתה", "על קלות דעת וצביעות", "הצוענים של יפו", "רק אתמול", "צ'כוב צ'כובה", "מכתבים מוונציה" ועוד.
אברהם וולפנזון (איש השב"כ)
ביוגרפיה
בשנת 1977 נבחר לנהל את "מכללת ארן" (לשעבר "בית ספר לפעילי ההסתדרות") בתל אביב (והוסיף לגור בחיפה).
אביבה מרקס
ביוגרפיה
ב-1966 הוציאה תקליט של שירים בעברית "נשיקות מתוקות מיין".
אברהם וולפנזון (איש השב"כ)
ביוגרפיה
כתב ספרים רבים ופרסם מאמרים בתחומי התמחותו האקדמית.
אביבה מרקס
ביוגרפיה
ב-1975 הנחתה בבית הנשיא טקס הצגת ציורי ילדים בנושא שלום.
אברהם וולפנזון (איש השב"כ)
ביוגרפיה
נשא את ניצה, נינתו של זאב אברמוביץ ממייסדי ראשון לציון.
אביבה מרקס
ביוגרפיה
ב-1977 זכתה באיטליה בתחרות "האישה האידיאלית".
אברהם וולפנזון (איש השב"כ)
"לוכד המרגלים"
בתחילת דרכו בשב"כ עסק וולפנזון בתפקידי תיוק ועד מהרה נתמנה לעוזרו של ראש אגף כוח אדם. תוך זמן לא רב הועבר על ידי ראש השב"כ עמוס מנור לעסוק בתפקיד מקצועי של סיכול ריגול וחבלה באגף לענייני ערבים וטיפל בריגול ובטרור שמקורם בערביי ישראל ובמדינות ערב. במסגרת תפקידו הפעיל כעשרים סוכנים כפולים. אחדים מבין המרגלים שלכד, או השתתף בלכידתם, היו מחשובי המרגלים שפעלו בישראל בתקופתו - רפעת אל גמאל, זאב אבני, אהרן כהן, קורט סיטה וישראל בר.
אביבה מרקס
ביוגרפיה
בשנת 1979 פוטרה מ"הבימה", והופיעה בשתי הצגות יחיד באנגלית: "אור מופלא" ("A Lovely Light"), מסכת על פי שיריה של עדנה סנט וינסנט מיליי מאת דורותי סטיקני, ו"לשוב הביתה". היא הופיעה איתן בישראל, ארצות הברית, קנדה ודרום אפריקה.
אברהם וולפנזון (איש השב"כ)
תוכנית הטלוויזיה
בשנים 2016–2018 הוקרנה בערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי סדרה בת מספר פרקים בשם "צייד המרגלים", אודות פעילותו של אברהם וולפנזון בשב"כ. במסגרת הסדרה, של הבמאי איל תבור והסופר שלמה נקדימון, הופיע וולפנזון וגולל את סיפורם של המרגלים, רפעת אל גמאל, זאב אבני, אהרן כהן, קורט סיטה וישראל בר שחדרו למקומות רגישים במערכת הביטחון, ותיאר את מניעיהם, כיצד נחשפו ואיך נחקרו.
אביבה מרקס
ביוגרפיה
בשנת 2015 השתתפה בסרט "הרני מוחלת" שהפיקה טלי אברהמי.
הופיעה בסרטים ובתוכניות טלוויזיה: "ששים שעות לסואץ" (1967), "המטרה טיראן" (1968), "בלומפילד" (1971), "הבלש האמיץ שוורץ" (1973), "גן עדן" (1982), "רצח בשבת בבוקר" ועוד. שיחקה בעונה השנייה של "סברי מרנן" (2013) ובסדרה "לאבד את אליס" (2020).
אביבה מרקס הייתה נשואה לאל"ם פנחס נוי (אלוש), בעל עיטור הגבורה, עד למותו ב-2016.
ליקיניה אודוקסיה
בשנת 439 קיבלה אודוקסיה את התואר אוגוסטה, עם הולדת בתה אֶוּדוֹקִיָה. בהמשך נולדה בתם השנייה פלסידיה.
על מנת להיחלץ מהנישואים הכפויים אודוקסיה הצליחה לזמן בסתר את גאיזריק, מלך הוונדלים. כוחותיו של גאיזריק הגיעו בעקבות כך לרומא, כבשו את העיר, הביסו את כוחותיו של פטרוניוס מקסימוס, ובזזו את העיר. פטרוניוס מקסימוס נמלט מרומא אך נרצח סמוך לאחר מכן בידי אספסוף. כוחותיו של גאיזריק לקחו שבויים רבים, כולל את אודוקסיה ואת שתי בנותיה, אודוקִיה ופלסידיה. לאחר שחזרו לקרתגו חיתן גאיזריק את אודוקיה הצעירה עם בנו הבכור ויורשו הונריק. שלוש הנשים היו שבויות בקרתגו במשך שבע שנים, עד שקיסר האימפריה הביזנטית שילם כופר גדול עליהן. בעקבות כך אודוקסיה ופלסידיה עברו לקונסטנטינופול, בעוד שאודוקיה נשארה באפריקה כאשתו של הונריק.
כרוב ניצנים
כרוב ניצנים או "כרוב בריסל" (שם מדעי: Brassica oleracea Gemmifera) הוא זן של כרוב הבר (Brassica oleracea), מין במשפחת המצליבים. זנים אחרים של אותו המין הם כרוב, ברוקולי וקולורבי. כרוב הניצנים מתאפיין בממדיו הקטנים (קוטר של 2.5–4 ס"מ), הוא צומח על גבעולים ארוכים, שעל כל אחד מהם צומחים 20–40 כרובים. מבחינת ערכו התזונתי, כרוב הניצנים עשיר בוויטמין K, בוויטמין C, בחומצה פולית ובסיבים תזונתיים.
אבותיו הביולוגיים של כרוב הניצנים בויתו ככל הנראה ברומא העתיקה. כרוב הניצנים כפי שהוא היום גודל לראשונה כנראה במאה ה-13 בבלגיה של היום, ולכן שם הצמח במספר שפות מתייחס לעיר בריסל, בירת בלגיה (למשל: באנגלית Brussels sprout, בספרדית Coles de Bruselas, באיטלקית Cavolini di Bruxelles, בטורקית Brüksel lahanası בפולנית Kapusta brukselska ובצרפתית Chou de Bruxelles).
ערך תזונתי ובריאותי
כרוב ניצנים (כמו גם ברוקולי) מכיל סולפוראפן (Sulforaphane) כימיקל אשר מיוחסות לו יכולות אנטי-מיקרוביות (Antimicrobial), אנטי-סוכרתיות (Anti-diabetic) ואנטי-סרטניות. בישול של כרוב הניצנים מפחית את רמתו של הסולפוראפן אך באידוי, טיגון או הכנה במיקרוגל רמתו נשמרת גבוהה. כרוב הניצנים הוא גם מקור ל-Indole-3-carbinol חומר שמגביר תיקון של DNA וייתכן שחוסם את גדילתם של תאים סרטניים.
מאטרבלה
מאטרבלה (בהונגרית: Mátraballa) הוא כפר קטן בנפת פטרוואשארה שבמחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם במאטרבלה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 988 תושבים ובשנת 2021 רק 749 תושבים.
האזור מיושב מסביבות המאה ה-14, והוא מוזכר לראשונה בכתבים משנת 1447.
יהודי מאטרבלה
יהודים חיו במאטרבלה במאה ה-18 ובמאה ה-19. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
עבד א-רחמן השלישי
עבד א-רחמן השלישי (לעיתים מופיע כ-עבדאררחמאן או עבד אל-רחמן; תארו המלא בערבית: عبد الرحمن الثالث الناصر لدين الله; תעתיק מדויק: עבד אלרחמן אלת'אלת' אלנאצר לדין אללה; ינואר 891 – אוקטובר 961) היה אמיר והח'ליף הראשון של בית אומייה בקורדובה. א-רחמן ירש את השלטון בשנת 912 ושלט עד למותו בשנת 961. הוא נחשב לשליט האומיי הגדול ביותר במערב, ובתקופת שלטונו שגשגה ספרד המוסלמית עד שהגיעה לפסגת תפארתה. תקופה זו "מציינת את שיא כוחם העצמאי של האומיים בספרד".
הרקע לעלייתו
מייסד השושלת האומיית באל-אנדלוס, עבד א-רחמן הראשון, היה הנסיך האומיי היחיד שהצליח לברוח מהשלטון העבאסי בשנת 750, לאחר שהאחרון הפיל את השושלת האומיית בבגדאד, והוא בן 20. בשנת 755 עלה א-רחמן הראשון לראשונה על אדמת ספרד. הוא כבש את קורדובה בשנת 756, ושם ייסד את שושלתו שעתידה לשלוט באל-אנדלוס עד לשנת 1031. א-רחמן השלישי היה בנו של האמיר מוחמד הראשון משבויה בסקית או פרנקית. אביו נרצח עשרים ואחד יום לפני הולדתו בהוראתו של סבו, האמיר עבדאללה, והוא נלקח תחת חסותו. הוא מתואר כ"בהיר עור, נאה, גוץ, ונמוך-קומה". לאחר מותו ב-961, ירש אותו בנו אל-חקם השני אל-מסתנסר ב (א)ללה.
תקופת שלטונו
עבדאללה היה בעל חיבה עזה לאל-רחמן, ועל כן העניק לו חינוך טוב והאציל עליו סמכויות עוד מגיל צעיר. בשל האמון שנתן בו סבו, כאשר עלה לשלטון והוא בן עשרים ואחת, כבר היה א-רחמן בעל-ניסיון בסיסי בענייני הממלכה. בזמן עלייתו לשלטון מטרתו הייתה לאחד את החברה בקורדובה שהייתה מפולגת ומשוסעת, מלאת יריבויות דתיות-אתניות בין הנסיכים השונים ולסכל את איומם של הנוצרים מצפון-מזרח מחד, ועלייתה של השושלת הפאטמית מאידך. הוא מתואר כ"אחד מאותם האישים המרכזים מסביבם בני אדם, המוליכים אותם לקראת מטרה ומביאים לשינוי בסדרי החברה ולמפנה בחיים המדיניים". ישנו בסיס להשוואה בין א-רחמן השלישי למייסד השושלת א-רחמן הראשון, בכך ששניהם "ייסדו מכאוס ממלכה יציבה ומשגשגת". עשרה ימים בלבד לאחר שקיבל את השלטון, א-רחמן הציג לראווה בקורדובה את ראשו של המורד הראשון שתפס. לאחר שכבש בשנת 913 את סביליה, הוא הכניע בשנת 914 את אויבו הגדול ביותר עומר אבן חפסון, שהיה לורד בובסטרו. אבן חפסון שלט על אזור שהשתרע בשיאו מאלחסירס ועד לקרבתה של קורדובה, אך האחרון המשיך להתנגד לו עד מותו ב-917. לאחר מותו המרד דוכא, ילדיו נלכדו ונהרגו, ובובסטרו לבסוף נכבשה בשנת 928. הוא הדף את הפאטמים על ידי שימוש בצי שייסד עבד א-רחמן השני, בכובשו אזורים אשר שימשו חוצץ בין הממלכות. בנוסף, כרת א-רחמן בריתות עם שבטים בֶּרְבֶּרִים מצפון אפריקה, כגון שבט הזנאטה. בשישה-עשר לינואר בשנת 929 הכריז על עצמו א-רחמן כח'ליף, "אמיר אל מֻאְמִנִין" (אמיר המאמינים) וכ-"אל-נאסִר לִדִין אללה" (המגן על דת האל), ובעקבות כך יוסדה הח'ליפות האומיית באל-אנדלוס. על ידי כיבוש העיר סאוטה בקצה הצפוני של המגרב במרוקו והידוק הקשרים עם השבטים הבֶּרְבֶּרִים, חיסל א-רחמן את שאיפות הפאטמים להשתלט על אל-אנדלוס, ועל כן הם נאלצו להקים את בירתם בקהיר. אך הח'ליף ידע גם להשכין שלום, ולא רק לכבוש. בכרוניקה של סמפירו, איש דת מן הממלכה הלאונזית, הוא מספר על ביקור דיפלומטי בשנת 958 של המלך הלאונזי סאנצ'ו ה-I הנודע בכינויו "השמן", לקורדובה. סאנצ'ו ברח ומצא מקלט אצל סבתו, טודה, לאחר שאורדונו הרביעי ופרנן גונזאלס הדיחו אותו מכס המלוכה. בליוויה של סבתו (שהייתה גם סבתא רבתא של א-רחמן) ופמליה מכובדת, ביקש סאנצ'ו לכרות ברית עם הח'ליף האומיי. מסופר כי לא רק שכרתו השניים ברית, אלא הח'ליף אף סיפק את שירותיו של חסדאי אבן שפרוט, שריפא את סאנצ'ו מהשמנת-היתר שלו, וכך יכל המלך לרכב על גב של סוס בשנית. בני שכבות שונות שירתו בחצרו של א-רחמן, כולל ערבים, ברברים וצאצאי האוכלוסייה הספרדית-איברית. הח'ליף נהג לקנות עבדים בשביל שישמשו בתפקידים שונים בחצר המלך. הוא נהג לשנות את נושאי המשרות באופן תדיר, אך לקראת סוף ימיו נראה שדווקא אלה שהתקראו סלבים, כי באו מארצות מזרח אירופה, הגדילו כוחם בחצר המלך; הם התעשרו והחלו לקנות אדמות ועבדים, ואף החלו להשיג תפקידים, צבאיים ומדיניים כאחד, שעד לאותו זמן היו מאוישים על ידי ערבים.