cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Editors
2022 – היום: "EBM"
ב-20 באפריל 2022 הלהקה הוציאה את הסינגל "Heart Attack" (התף לב) והודיעה על הצטרפותו של בנג'מין ג'ון פוואר, אשר עבד עם הלהקה על האלבום "Violence". ב-22 בספטמבר, הלהקה הוציאה את אלבומה השביעי, "EBM" (מוזיקת גוף אלקטרונית).
סגנון מוזיקלי
להקת ה-Editors תוארה כלהקת אינדי אפלה והיא שאבה השראה מלהקות כמו U2, אקו והבאנימן, ג'וי דיוויז'ן, הסטרוקס, אלבו, הווקמן ואר.אי.אם. הלהקה שאבה השראה רבה מהאלבום "Asleep in the Back" של אלבו ומהאלבום Murmur של אר.אי.אם.
טלטול ברשות הרבים
טלטול ארבע אמות ברשות הרבים הוא העברה של חפץ ברשות הרבים למרחק של ארבע אמות ומעלה. על פי ההלכה, טלטול ארבע אמות ברשות הרבים זו תולדה של מלאכת הוצאה מרשות לרשות האסורה מהתורה בשבת. מלאכה זו אסורה הן בשבת והן ביום הכיפורים, אולם מותרת ביום טוב שלא חל בשבת.
מלאכת הוצאה היא המלאכה היחידה מבין ל"ט המלאכות שאין בה פעולה יוצרת ממשית, אלא שינוע החפץ ממקום למקום. דיני המלאכה מפורטים במסכת עירובין ובמסכת שבת.
מקור האיסור
מקור איסור הוצאה מרשות לרשות נלמד מהפסוק "ויצו משה ויעבירו קול במחנה לאמר, איש ואשה אל יעשו עוד מלאכה לתרומת הקודש, ויכלא העם מהביא" - משה רבנו עמד במחנה לויה (שהוא רשות הרבים) והעם הוציאו אליו (מאהליהם שהם רשות היחיד) תרומות למשכן, ובתלמוד למדו שפס' זה בו מצווה משה לא להביא היה ביום השבת. בתלמוד נידון מקור איסור העברת ארבע אמות ברשות הרבים, ומסקנתו היא ש - כלומר, איסור זה הוא הלכה למשה מסיני.
גדר האיסור
האיסור מהתורה מתקיים בעקירת החפץ ברשות הרבים, טלטולו והולכתו ארבע אמות, והנחתו בחזרה ברשות הרבים.
הראשונים דנו מה הוא גדר האיסור. לדעת הרמב"ם, האיסור הוא עצם טלטול החפץ ארבע אמות ברשות הרבים. אולם לדעת הר"ן והבעל המאור איסור זה הוא תולדה של איסור הוצאה מרשות לרשות, הואיל וארבע האמות הסמוכות למקום עמידת האדם מיוחסות אליו, ובאפשרותו לזכות ולקנות חפצים המונחים שם, והוצאת חפץ מארבע האמות הסמוכות לו אל מחוצה להן דומה להוצאה מרשותו לרשות הרבים.
איסורי דרבנן
גזרו חכמים מספר גזרות הנוגעות לאיסור התורה להעביר ארבע אמות ברשות הרבים:
שיעור ארבע אמות
החישוב של הארבע אמות הוא: שלוש אמות לעיקר הגוף, ועוד אמה למקום הידיים כאשר הן מורמות מעל הראש. אמות אלו הן אמות אישיות, הנמדדות עבור כל אדם על פי גודל האמה שלו. מי שיש לו אמה קצרה נמדד לפי הממוצע הרגיל של בני אדם.
שיעור ארבע אמות אלו גדול יותר מהשיעור הרגיל, משום שמחשבים את השטח על ידי ריבוע ולא כעיגול, ופינות הריבוע מכילות שטח גדול יותר מארבע אמות (חמש אמות ושלשה חומשים). אם יש שני בני אדם שכל אחד הוא בד' אמות של חברו, יכולים מהתורה להעביר אחד לשני בפחות מארבע אמות, וכך ניתן לטלטל למרחקים עצומים. אם יש שלשה אנשים השניים יכולים להעביר למי שבאמצע ולא אחד לשני והאמצעי יכול להעביר לכולם.
הזורק מרשות הרבים לרשות הרבים ורשות היחיד באמצע
בגמרא מובא דין נוסף: אם העביר מרשות הרבים לרשות הרבים אחרת, ובאמצע ישנה רשות היחיד - חייב. בראשונים מובאים שני פירושים לגמרא זו:
רש"י על הגמרא, והרמב"ם כתבו שהרשויות מצטרפות אחת לשנייה, כלומר אם העביר שתי אמות ברשות הרבים אחת ועוד שתי אמות ברשות הרבים שנייה וביניהן הייתה רשות היחיד - האמות שבצדדים מצטרפות לארבע אמות. אך הרלב"ג פירש שמצרפים את רשות היחיד לארבע אמות כך שאם טלטל אמה ברשות הרבים, שתי אמות ברשות היחיד ועוד אמה ברשות הרבים שבצד השני - יעבור על המלאכה.
נחום בוכמן
נחום בוכמן (1 באפריל 1917 – 7 במאי 2008) היה שחקן תיאטרון "הבימה" וסופר ישראלי.
ביוגרפיה
בוכמן נולד בקייב שבאימפריה הרוסית (בתחומי אוקראינה של ימינו) ועלה לארץ ב-1926. ב-1953 החל ללמוד בסטודיו של תיאטרון הבימה והיה מראשוני התלמידים בסטודיו. לאחר סיום לימודיו, החל לשחק בתיאטרון הבימה במשך עשרות שנים, גם אחרי פרישתו לגמלאות. ב-1950 שיחק בסרט "קללה לברכה".
בוכמן זכור בין השאר בזכות משחקו במחזה "אותלו", בתחילת שנות השישים. במאי קנדי שצפה בו, התרשם מיכולות המשחק שלו, והוא הוזמן להופיע במחזה זה באנגלית בתיאטרון בטורונטו.
מחזות נוספים בהם שיחק בוכמן היו "מותו של סוכן", "אנשים קשים", "החווה", "השקיעה", "המלך נוטה למות" ו"מראה מעל הגשר". המחזה האחרון בו השתתף היה בשנות התשעים, "ההולכים בחושך" מאת חנוך לוין, בה שיחק את המת הביישן. ב-1997 השתתף באירוע "סיפורי הבימה" לכבוד חגיגות השמונים להיווסדו של התיאטרון. באותה שנה הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 1994 הוציא לאור נחום בוכמן את ספרו האוטוביוגרפי, "מאחורי האיפור". ב-2005 פורסם ספרו "האמת שלי", ובו זכרונותיו וכן דיון בשאלות תאולוגיות מיסטיות. ספר נוסף שכתב היה "הבימה שלי".
ב-7 במאי 2008 נפטר נחום בוכמן בתל אביב בגיל 91. הותיר אחריו אישה - הלנה, בת - ליאורה, בן - אהוד (שחקן בזכות עצמו) ושני נכדים. בשנותיו האחרונות זכה לתואר "זקן שחקני ישראל", למרות שהיו מבוגרים ממנו, כמו השחקנים נתן כוגן ומרדכי בן-זאב.
Current Research Information System
Current Research Information System (בראשי תיבות: CRIS) היא מערכת מודולרית לניהול מידע על מחקרים אקדמיים. היא מתממשקת למערכות אחרות של המוסד ושל גופים חיצוניים, מושכת וקוצרת מהן נתונים, מצליבה אותם, מקשרת ביניהם, מנתחת אותם ומציגה אותם בדוחות. ההתממשקות למערכות שונות מאפשרת למערכת להציג למנהלי מחקרים (למשל, דֵיקָן באוניברסיטה) את "התמונה הגדולה" של המחקרים המתבצעים במוסד. תמונה זו יכולה לכלול מידע על פרסומים ברמות שונות, על תקציבים, קרנות מחקר, מלגות ופרסים, על ציוד מחקרי, על פרופילים של חוקרים וצוותי מחקר וכן מידע בסיסי על מחקרים דומים במוסדות אחרים.
מודולים שונים של CRIS מאפשרים גם ייעול תהליך פרסום בגישה חופשית וניהול פרסומים מוסדיים, שיתוף פעולה בין חוקרים ועוד.
סוגים שונים של מערכות CRIS קיימים עבור מוסדות מחקר, מדינות וארגונים בין-לאומיים.
תועלות עיקריות
פונקציות בסיסיות: משיכת נתוני פרסומים ונתונים אחרים, הפקת פרופילים של חוקרים, פורטל חוקרים לאיתור משתפי פעולה ומתחרים פוטנציאליים, ניתוח נתונים והפקת דוחות.
פונקציות אופציונליות: ניהול פרסומים מוסדיים ופרסומים בגישה חופשית, מעקב אחר קרנות מחקר וגמולי הצטיינות, מעקב אחר נתוני סטודנטים.
הסטנדרטים האירופיים למערכות CRIS
CERIF - הסטנדרטים האירופיים לניהול ושיתוף מידע על מחקרים, מנוהל על ידי הארגון האירופי EuroCRIS.
מתווה ישראלי להטמעת מערכת ארצית לניטור פרסומים
מוסדות מחקר בישראל מובילים מתווה להטמעת מערכת ארצית לניטור פרסומים. המתווה מוביל רכישה משותפת והטמעה של מערכת CRIS זהה בכל מוסדות המחקר בישראל. מטרותיו העיקריות הן לאפשר למוסדות לנטר פרסומים ברמה הארצית ולשפר את מודל התקצוב של ות"ת. במסגרת זו נבחנו מספר מערכות CRIS, ונבחרה PURE של Elsevier שהוטמעה בעבר במכון ויצמן ונמצאת כיום במהלך הטמעה בכל יתר אוניברסיטאות המחקר בישראל.
זיכרון גורלי (סרט, 2012)
זיכרון גורלי (באנגלית: Total Recall) הוא סרט פעולה ומדע בדיוני אמריקאי בבימויו של לן וייסמן ובכיכובו של קולין פארל. הסרט, אשר מבוסס במקור על הספר "We Can Remember It for You Wholesale" מאת פיליפ ק. דיק, הוא עיבוד מחודש לסרט באותו שם משנת 1990.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ובקנדה ב-3 באוגוסט 2012.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתמקדת בדאג קוויד (מגולם על ידי קולין פארל), פועל בפס ייצור של רובוטים אשר גר בקולוניה יחד עם אשתו לורי (מגולמת על ידי קייט בקינסייל). קוויד סובל מסיוטים חוזרים ונשנים משונים שבהם הוא לוחם מחתרת ואשר בהם מופיעה דמותה של אשה שאותה הוא איננו מכיר (מלינה אשר מגולמת על ידי ג'סיקה בייל). לקוויד נמאס מהחיים המונוטונים שלו בקולוניה. בשל כך הוא מחליט לרכוש חופשה וירטואלית בחברת "ריקול בע"מ" על ידי השתלת זיכרונות מלאכותיים במוחו של הרפתקאות שמעולם לא חווה בתור סוכן חשאי. אף על פי כן, ההליך ככל הנראה משתבש כאשר מתגלה כי קוויד הוא סוכן חשאי בעצמו, אף על פי שקוויד לא יודע שום דבר מזה, ולאחר שחיילי הפדרציה יוצאים בעקבותיו ומנסים לחסלו.
הפקה
בכתיבת התסריט השתתפו קורט וימר, מארק בומבק וג'יימס ונדרבילט. לן וייסמן נבחר כבמאי של הפרויקט, פול קמרון נבחר כצלם וכריסטיאן וגנר נבחר בתור העורך. צילומי הסרט החלו ב-16 במאי 2011 בטורונטו והסתיימו ב-16 בספטמבר 2011.
בן הקטן
בן הקטן (באנגלית: Little Ben) הוא מגדל שעון מיניאטורי עשוי יצקת, במפגש הרחובות דרך גשר ווקסהול ורחוב ויקטוריה ברובע וסטמינסטר של לונדון שבאנגליה. השעון הוא חיקוי של ביג בן, מגדל השעון של ארמון וסטמינסטר, בקצה השני של רחוב ויקטוריה.
השעון הוקם בשנת 1892, פורק בשנת 1964 והועבר למקומו הנוכחי בשנת 1981, במימון חברת אלף אקיטיין הצרפתית במטרה לסמל את הידידות הצרפתית-בריטית.
בתחתית השעון מופיע השיר "התנצלות עבור שעון הקיץ" המסביר זאת:
תרגום:
עוזי פרס
עוזיאל שלמה פרס (21 בפברואר 1951 - 31 ביולי 1992) היה במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק ישראלי.
תולדות חייו
עוזי פרס נולד בשווייץ וגדל בתל אביב. אביו, גרשון "גיגי" פרס (אחיו של שמעון פרס), היה קבלן בניין שבנה בתים רבי קומות בתל אביב ומחוצה לה, אמו, כרמלה פרס, הייתה ספורטאית ומדריכה לחינוך גופני.
פרס שירת כקצין קשר בצה"ל ולאחר שחרורו מהצבא נסע לטיול בעולם. ב-1973 חזר לישראל, לחם במלחמת יום כיפור והחל ללמוד קולנוע באוניברסיטת תל אביב. לאחר שנת לימודים עבר להתגורר בצרפת וסיים את לימודי הקולנוע בסורבון.
תחילת דרכו
בתחילת דרכו עבד פרס כעורך בסרטיו של במאי הסרטים הדקומנטריים פרדריק רוסיף, והנהיג את קבוצת קי"ץ (קולנוע ישראלי צעיר) של במאים ישראלים שקראו לעידוד סרטי איכות על חשבון הקולנוע המסחרי.
כקולנוען
פרס כתב וביים את כל סרטיו, בהם הסרט "דומה לא דומה" (1979) "Pareil Pas Pareil", והסרטים "אהבה ראשונה" (1982) עם גילה אלמגור ו"אני והמאהב של אשתי" (1983) עם אלברט כהן ואושיק לוי אותם הפיקה אחותו הבמאית רותי פרס.
לעומת סרטיו הישראלים שלא זכו להצלחה, זכו סרטיו הצרפתיים להצלחה ביקורתית ומסחרית: סרטו "דומה לא דומה" זכה לשבחי הביקורת ושני סרטים - "Ombre d'un jeu, L" ,"Artiste, L" היו מועמדים בפרס בפסטיבל קאן.
בשנת 1985 החל לעסוק בנדל"ן בצרפת.
מותו
פרס נהרג ב-1992 בהתרסקות טיסה 311 של תאי איירווייז מעל הרי ההימלאיה. דודו שמעון פרס ודודתו סוניה השתתפו באזכרה לזכרו בסינמטק תל אביב ושמעון פרס הספיד אותו. השאיר אחריו אישה ושלושה ילדים. בשנת 2012 נקרא בסינמטק תל אביב אולם על שמו.
כף רגל
כף הרגל היא הפרק התחתון של הרגל של בעלי חיים יבשתיים, מקבוצת החולייתנים. היא מצויה בין אצבעות כף הרגל לבין הקרסוליים. עליה רבים מבעלי החיים דורכים בזמן הליכה, אם כי יש כאלו שדורכים על אצבעות הרגליים או על אצבעות מנוונות.
מבנה
בבני אדם, עצמות כף הרגל כוללות את עצם הערקום ועצם העקב (כף רגל אחורית, באנגלית: hindfoot), שאר עצמות שורש הרגל - עצם הסירה, עצם הקוביה ושלוש עצמות הטריז המופרקות עם עצמות המסרק (כף רגל אמצעית, midfoot) ומהגלילים ועצמות אצבעות כף הרגל (כף רגל קדמית, forefoot).
בכף הרגל מספר מפרקים שהעיקריים שבהם הם: הקרסול הכולל את המפרק שבין השוק לעצם הערקום שבכף הרגל, מפרק הערקום והעקב, מפרקים בין עצמות הערקום והעקב לבין עצם הסירה ועצם הקוביה, מפרקים בין עצמות הטריז שבעצמות שורש הרגל לבין עצמות המסרק, מפרקים בין עצמות המסרק לגלילים, ומפרקים בין הגלילים ועצמות אצבעות כף הרגל.
מספרם הרב של המפרקים ואופן פעולתם מאפשרים את התאמת חלקה התחתון של כף הרגל למשטחים שונים, בין אם הם מישוריים וחלקים ובין אם הם משופעים וטרשיים. כף הרגל מתאימה את עצמה כך שהן העמידה והן התנועה יתאפשרו על פני משטחים מגוונים. חלק גדול מתנועות מפרקי כף הרגל אינו בא לידי ביטוי בחיים המודרניים הכוללים שימוש בנעליים בעלי סוליות נוקשות והליכה על משטחים סלולים או מרוצפים.
מנח עצמות כף הרגל מתווה מספר קשתות: קשת אורכית שהעדרה מכונה "פלטפוס" ("פלט" - שטוח, "פוס" - כף רגל) ושתי קשתות רוחביות, אחת בקו בסיסי עצמות המסרק והשנייה בקו ראשי עצמות המסרק. לפי חלוקה אחרת, בכף הרגל שתי קשתות אורכיות: אחת צידית והשנייה תיכונה וקשת רוחבית אחת בקו בסיסי עצמות המסרק. הקשתות פועלות כבולמי זעזועים בכל פגיעה של כף הרגל ומשקל הגוף כולו בקרקע (תנע הגוף), ומחלקות את המאמצים הפיזיקליים בין עצמות כף הרגל.
אצבעות כף הרגל
אצבעות כף הרגל של האדם הן עשר אצבעות הנמצאות בכפות הרגלים. האצבעות מורכבות מעצמות קצרות המכונות גלילים ומונעות על ידי שרירים הממוקמים בשוק ובכף הרגל. שרירי האצבעות פועלים בקבוצות המשתתפות בשמירה על מבנה כף הרגל, ובהנעת הגוף קדימה בעת הליכה או ריצה. קולטנים תחושתיים בשרירי האצבעות ובאצבעות לוקחים חלק בשמירה על שיווי משקל.
סוליית כף הרגל
סוליית כף הרגל, היא החלק התחתון של כף הרגל. היא מתחילה מן העקב, נמשכת דרך הקשת ומגיעה עד לכרית כף הרגל - לפני החלק התחתון של אצבעות כף הרגל. זהו החלק של כף הרגל שמונח על הקרקע בעת עמידה והליכה.
יוליוס קיסר
גאיוס יוליוס קיסר (בלטינית: Gaius Iulius Caesar; 12 ביולי 100 לפנה"ס – 15 במרץ 44 לפנה"ס) היה מנהיג צבאי פוליטי ומדינאי חשוב ברפובליקה הרומית. הוא הרחיב את גבולות הרפובליקה ואת תחום השפעתה של התרבות הרומית אל תוך גאליה, יזם מלחמת אזרחים וניצח בה – ניצחון שהותיר אותו כשליט יחיד ובלתי מעורער של האימפריה הרומית – והחל ברפורמה מקיפה של הממשל והחברה ברומא. הוא הכריז על עצמו כדיקטטור לכל ימי חייו, וריכז את הכוח הפוליטי בידיו.
רציחתו הדרמטית באידו של מרץ (15 במרץ) זירזה מלחמת אזרחים נוספת, שציינה את קיצה של הרפובליקה הרומית ואת ראשיתה של הקיסרות הרומית. בסוף מלחמת האזרחים עלה לכס הקיסר בנו המאומץ אוגוסטוס קיסר כשליט יחיד של האימפריה הרומית.
ילדות, נעורים וקריירה מוקדמת
יוליוס קיסר נולד ברומא למשפחה פטריקית ידועה מבית אב (Gens) היוליים, אשר ייחסה את מוצאה לנסיך הטרויאני איניאס, שעל פי המיתולוגיה הרומית היה בנה של האלה ונוס. תאריך לידתו המדויק שנוי מעט במחלוקת כי אבדו החלקים הראשונים בביוגרפיות שלו שכתבו פלוטרכוס וסווטוניוס. נטען כי נולד בשנת 102 או ב-101 לפנה"ס, אך במחקרים מודרניים מקובל לציין את שנת 100 לפנה"ס כשנת לידתו. הוא נשא את שם אביו, גאיוס יוליוס קיסר, שהגיע למשרת פרוקונסול. אמו, אורליה, הייתה בת למשפחה פלבאית אצילה, משפחת קוטה, וסבו, לוקיוס אורליוס קוטה, הגיע לדרגת קונסול.
בתחילת חייו גר יוליוס קיסר ברובע סובורה בעיר רומא. לאחר שקיבל את משרת הכהונה, עבר לגור בוויה סקרה (הדרך הקדושה).
משפחתו של קיסר לא הייתה עשירה על פי הסטנדרטים של האצולה הרומית, אם כי אביו הצליח לבסס את מעמדה הכלכלי. דודתו מצד אביו, יוליה, נישאה לגאיוס מריוס, איש צבא, רפורמיסט מוכשר, ומנהיג הסיעה הפופולרית, שהיה יריבו הקשה של לוקיוס קורנליוס סולה, מנהיג סיעת האופטימאטים השמרנית. לקראת סוף חייו של מריוס, בשנת 86 לפנה"ס, הגיעה הפוליטיקה הפנימית ברומא למשבר. הסכסוך בין סיעתו של מריוס וסיעתו של סולה הוביל למלחמת אזרחים, שבה הפך סולה לדיקטטור. קיסר היה קשור לסיעתו של מריוס: לא רק שהיה אחיינה של אשתו של מריוס, אלא אף היה נשוי לקורנליה, בתו של לוקיוס קורנליוס קינה, שהיה תומכו הגדול ביותר של מריוס ואויבו המושבע של סולה. בגיל 16 נפטר אביו של קיסר, באותה שנה קיסר מונה מטעמו של קינה לכהונתו הציבורית הראשונה, פלמן יופיטר (Flamen Dialis). בעת שמונה לפלמן יופיטר, נישא לקורנליה, וכעבור זמן לא רב נולדה בתם.
כך, כאשר הסתבר כי סולה הוא המנצח במלחמת האזרחים והחל במסע טיהורים, היה קיסר בן ה-21 במצב עדין. סולה הורה לו להתגרש מקורנליה, אך קיסר סירב, התפטר מכהונתו, ועזב את רומא למקום מחבוא. כתוצאה מהתערבותם של קרובי משפחה עשירים, העניק סולה חנינה לקיסר. מסופר כי סולה התנבא במעמד זה, כי "בקיסר חבוי יותר ממריוס אחד". על אף החנינה החליט קיסר שלא לשוב לרומא, והחל בשירות צבאי באסיה הקטנה (היא טורקיה) ובקיליקיה (פרובינקיה שנמצאת בין טורקיה וסוריה של ימינו) בזמן מלחמת מיתרידטס השנייה. הוא הצטיין בשירותו הצבאי וזכה לעיטור הכתר האזרחי היוקרתי על גבורתו. בשנת 81 לפנה"ס נשלח לביתיניה (בצפון מערב טורקיה) על מנת לארגן שם את הצי. הצלחתו הובילה לגל של שמועות בדבר רומן הומוסקסואלי עם מלך ביתיניה, ניקומדס הרביעי. על פי ההיסטוריון סויטוניוס רומן זה היה לכתם מתמיד על שמו והביא לכינויים כגון "פילגש המלך" או "המסעד הפנימי של ערש המלך". עם זאת, במשך כל ימיו גילה תאווה לנשים, והיה ראוי לכינוי שכינהו קוריו האב בסנאט "בעלן של כל הנשים ואשת כל הגברים". פרשיות האהבים הרבות של קיסר לא פגעו בפופולריות שלו בקרב העם, ואף נחשבו בעיני העם כחלק מחינו.
בדרכו נחטף קיסר על ידי פיראטים בים התיכון. כשאלה דרשו כופר של 20 כיכרות כסף, הורה להם קיסר לדרוש כופר של חמישים כיכרות. הם החזיקו בו 38 ימים עד שהכופר התקבל, ובמשך זמן זה כתב נאומים והתאמן בנאום אל מול שוביו. אם אלה לא אהבו את סגנונו, היה מאיים עליהם בבדיחות הדעת בצליבה. קיסר שוחרר לאחר ששולם הכופר, יצא בעזרת הצי הרומי בעקבות שוביו, ומשאלה נתפסו, עמד בדיבורו והענישם בצליבה. עם זאת, מאחר שבשביו הם התנהגו אליו כיאות, הורה לחתוך את גרונותיהם ולהורגם בטרם יתחיל עינוי תהליך הצליבה.
בשנת 69 לפנה"ס התאלמן קיסר מאשתו קורנליה, שכרעה ללדת בטרם עת. באותה שנה מתה גם דודתו יוליה שאליה היה קרוב מאוד. במהלך הלוויות נשא קיסר הספדים מעל במת הנואמים הציבורית, הרוסטרה. הלווייתה של יוליה, אלמנתו של מריוס, הייתה בעלת הקשר פוליטי, וקיסר התעקש כי בלוויה יוצג צלמו של מריוס. הייתה זו התקפה ישירה ואמיצה על הפרוסקריפציות שערך סולה בעשור הקודם. עד כמה שהיה קיסר קשור לשתי הנשים, הוא ניצל היטב את מעמד ההלוויה כדי לקדם את שאיפותיו הפוליטיות לקראת בחירתו הקרבה לתפקיד הקוואיסטור.
תחילת דרכו הפוליטית
בשנת 69 לפנה"ס נבחר קיסר למשרת קוואיסטור, והוקצתה לו הקויסטורה של היספניה בייטיקה (בימינו באזור דרום ספרד ופורטוגל). הוא עזב משרה זו בטרם עת, שכן חש כי כישוריו מתבזבזים, עת ראה פסל של אלכסנדר הגדול, ונאנח כי בגילו כבר כבש אלכסנדר את כל העולם. עם זאת, כקוואיסטור, מונה באופן אוטומטי לחבר הסנאט הרומאי.
עם שובו לרומא המשיך בהתקדמותו במסלול המשרות, ונבחר לאיידיל בשנת 65 לפנה"ס. משרה זו קסמה לו במיוחד שכן היא כללה את ארגונם של המשחקים ההמוניים, שהיו חביבים על ההמונים והיו אמצעי לצבירת כוח והשפעה פוליטית.
כאיידיל היה קיסר ראוותני ונוצץ. הוא שיפץ את הפורום וקיים משחקים מפוארים, בהם זכה באהדת העם, אך הוציא עליהם מאות כיכרות זהב שרוששו אותו מבחינה כלכלית. בזמן זה נוצר הקשר הראשון של קיסר עם מרקוס ליקיניוס קראסוס, שהלווה לו כספים שלהם נזקק באופן נואש. משרתו הבאה הייתה הפונטיפקס מקסימוס היוקרתית, שבה זכה הודות לשיחוד הבוחרים.
משרה זו הביאה לו רווחה כלכלית, אך כשכיהן בה אירעה לו תקרית חמורה. אשתו החדשה, לה נישא לאחר מות קורנליה, הייתה פומפיאה סולה, נכדתו של סולה הדיקטטור. כאשתו של הכהן הגדול, הייתה פומפיאה ממונה על ארגון חגיגות הבונה דיאה בחודש דצמבר. טקסים אלו נועדו לנשים בלבד ונחשבו לקדושים ביותר. עם זאת, אציל בשם פובליוס קלודיוס פולכר, שהיה מאהבה של פומפיאה, הסתנן לאחד הטקסים שארגנה פומפיאה כשהוא מחופש לאישה. היה זה חילול קודש שכמותו לא נודע עד אז, אולם כדי לא לפגוע בקשריו הפוליטיים עם פולכר, סירב קיסר להפלילו במשפטו, והתגרש מפומפיאה כשהוא מנמק זאת בכך ש"אשת קיסר חייבת להיות מעל לכל חשד".
שנת 63 לפנה"ס הייתה שנה קשה הן לרפובליקה הרומית והן בחייו של קיסר. מרקוס טוליוס קיקרו היה אז הקונסול הבכיר, וקיסר נבחר לפראיטור. במהלך כהונתו גילה קיקרו קשר לרצוח את הקונסולים המכהנים ולכונן ברומא שלטון דיקטטורי, אותו ארגן לוקיוס סרגיוס קטילינה, אשר נכשל בבחירות לקונסולאט בהן נבחר קיקרו (קשר קטילינה). בעקבות גילוי הקשר הכריז קיקרו על מצב חירום ברומא, וערך דיון בסנאט, בו קרא להטיל עונש מוות ללא משפט על חמישה מראשי הקושרים, כדי למנוע מהם להצטרף לצבאות אשר המתינו להם מחוץ לרומא. קיסר מצא את עצמו בעמדה קשה. מצד אחד היו שטענו שהוא היה אחד מהשותפים לקשר, ומלשינים אף נקבו בשמו, ולפיכך היה עליו לתמוך בראשי הסנאט בתקיפות ולדרוש להטיל עונש מקסימלי לקושרים. מאידך, זיהויו עם הסיעה האופטימאטית בסנאט היה עשוי לפגוע בתדמיתו כלוחם למען האינטרסים של העם מול האוליגרכיה השלטת. בנאומו בפני הסנאט הצליח קיסר להימנע מנקיטת עמדה ברורה. הוא דיבר אמנם בחריפות נגד הקושרים, אך הביע התנגדות להוצאתם להורג ללא משפט. עמדתו לא התקבלה אמנם, ולאחר נאום מזהיר של קאטו הצעיר החליט הסנאט על הוצאת הקושרים להורג, אך שמו הטוב של קיסר והפופולריות שלו לא ניזוקו.
לאחר סיום כהונתו כפראיטור, התמנה קיסר למושל הפרובינקיה היספניה בייטיקה בשנת 61 לפנה"ס במעמד של פרו-פראיטור. בתפקיד זה הצליח לשלם מקצת מחובותיו המעיקים על ידי בזיזת הפרובינקיה, ולהתפנות לבחירות למשרת הקונסול בשנת 59 לפנה"ס.
הרקע למלחמה
לאחר שכיהן בתפקידו כקונסול במשך שנה, ניתנה לקיסר השליטה על הפרובינקיה גאליה קיסאלפינה (צפון איטליה המודרנית) ועל איליריקום (בחוף דלמטיה) למשך חמש שנים, עם צבא שכלל שלושה לגיונות. בנוסף לכך, סנאטוס קונסולטום העביר לשליטתו גם את גאליה טרנסאלפינה (אזור דרום צרפת של היום) עם הלגיון המוצב שם. קיסר, שראה בכך הזדמנות להגדיל את הפופולריות שלו ואת יוקרתו הפוליטית, פתח במלחמה. בתחילה תכנן קיסר מערכה נגד בורביסטה הדאקי, אך האירועים הובילו אותו להתחיל את המערכה בגאליה.
הגאלים היו מחולקים לשבטים שחיו בכפרים חקלאיים, ואף בנו ערים בצורות שקיסר קרא להם אופידה. הם נשלטו על ידי מעמד של בעלי קרקעות, שלחמו לעיתים זה בזה. תרבותם של הגאלים הייתה מפותחת, והם היוו יריב קשה לצבא הרומאי בהנהגת קיסר, שהכניעם רק לאחר מלחמה שארכה תשע שנים. קיסר החל את מסע המלחמה שלו בראש צבא של 4 לגיונות, אך בשלבים המאוחרים של המלחמה בגאליה גדל צבאו ל-12 לגיונות. ברוב הקרבות נהנו הגאלים מעדיפות מספרית על פני הצבא הרומאי, אך יתרונם של הרומאים בטקטיקה קרבית, במשמעת, בציוד ובנשק ובכישרון הפיקוד של קיסר, הכריע את הכף לטובתם.
הצלחות ראשונות
המלחמה נפתחה בצורה טובה מבחינתו של יוליוס קיסר. תחילה פנה קיסר נגד ההלווטים בשנת 58 לפנה"ס והביס אותם בשני קרבות: קרב אראר וקרב ביבראקטה. התבוסה ההלווטית הייתה מוחצת. קיסר מסר שמתוך 338,000 הלווטים שלקחו חלק בהגירה, רק 130,000 שרדו את הקרבות ומאלה רק 110,000 שבו למולדת. בשנה הבאה פנה נגד הבלגים. הבלגים אספו צבא עצום – קיסר דיווח על כ-300,000 לוחמים שהשתתפו בקרב אקסונה, אך צבא עצום זה לא יכול היה לכלכל את עצמו, והתפזר כעבור זמן קצר. קיסר המשיך את תנופת הניצחון והסב תבוסה מוחצת לבלגים בקרב סאביס ובמצור על האופידום של האדוואטוקים.
לאחר השלמת משימות אלה פנה בשנת 56 לפנה"ס לדרום גאליה ולמערבה. במערב הלגאטוס שלו דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס, הביס את הוונטים בקרב מפרץ קיברון, ואילו פובליוס ליקיניוס קראסוס, בנו של מרקוס קראסוס, בעל בריתו הפוליטי של קיסר לטריאומווירט הראשון, כבש את גאליה אקוויטניה.
כמו כן, הפרוקוסולאט של קיסר הוארך בחמש שנים נוספות על ידי הסכמות שהתקבלו במהלך ועידת לוקה. בשנת 55 חצה את נהר הריין על גבי גשר ראשון מסוגו שבנה מעל הנהר, והטיל מורא על הגרמאנים. יחסית לתקופה ולכלים שעמדו לרשותו נבנה הגשר בזמן קצר יחסית על ידי חייליו. החיילים חצו את הנהר לכיוון גרמאניה, ולאחר ששבו דרך הגשר חזרה לגאליה נהרס הגשר בהוראת קיסר. כמו כן, פלש קיסר פעמיים לאי הבריטי.
המרידות בגאליה ודיכויין
בחורף שנת 54 לפנה"ס, לאחר סיום הפלישה השנייה לאי הבריטי, החלו בעיות. מנהיגי שבט האבורונים הבלגי, קאטיבולקוס ואמביוריקס, היו הראשונים למרוד. הם הצליחו לפתות את שני הלגאטים של קיסר: סבינוס וקוטה לצאת מהמחנה המבוצר שלהם, וטמנו להם מארב בקרב אטואטוקה. האבדות הרומיות היו כבדות: לגיון וחצי ועוד כוחות עזר, סך הכול כ-8,000 חיילים. המרד דוכא במהלך שנת 53 לפנה"ס.
בשנת 52 לפנה"ס פרץ מרד נוסף, הפעם גדול יותר. הוא הקיף כמעט את כל שבטי גאליה תחת מנהיגותו של ורקינגטוריקס, האריסטוקרט הכריזמטי משבט הארוורנים. ורקינגטוריקס, שהכיר בעליונות הטקטית של הצבא הרומי, פנה לטקטיקות של מלחמת גרילה ושל אדמה חרוכה. קיסר הצליח להביס את המורדים באווריקום, אך ספג תבוסה בגרגוביה.
בסופו של דבר הצליח קיסר לדחוק את ורקינגטוריקס, והטיל עליו מצור באלסיה באוקטובר אותה שנה, 52 לפנה"ס. ורקינגטוריקס הזעיק תגבורות מכל רחבי גאליה, אך למרות יתרונם המספרי בגדול של הגאלים – 180,000 לפי הערכות מודרניות, לעומת כ-35,000 עד 45,000 רומאים, יצא קיסר וידו על העליונה. בסופו של דבר נשבה גם ורקינגטוריקס עצמו. הוא נלקח לרומא, הוצג לראווה בטריומף של קיסר בשנת 46 לפנה"ס, והוצא להורג.
על פי פלוטרכוס, במהלך המערכה של קיסר בגאליה נכבשו 800 ערים, 300 שבטים הוכנעו, מיליון גברים נמכרו לעבדות וכשלושה מיליון נוספים נהרגו בקרבות, אם כי קשה לאמת מספרים אלה.
סופו של הטריומווירט הראשון
בשנת 54 לפנה"ס מתה בתו של יוליוס קיסר, שהייתה נשואה לפומפיוס, במהלך לידה, ומותה פגע בקשרים הפוליטיים בין שני האישים. קראסוס, השותף השלישי, ששאף אף הוא לתהילה צבאית ולכיבושים, נהרג בשנת 53 לפנה"ס במסע מלחמה כושל נגד האימפריה הפרתית (בקרב חרן). פומפיוס הפך בהדרגה ליריבו הפוליטי של קיסר, תוך שהוא מעביר את תמיכתו הפוליטית לסיעה האופטימאטית. עוד בהיותו בגאליה חש קיסר שתמיכתו של פומפיוס בו הולכת ונחלשת. הוא ניסה להציע לו לשאת לאישה את בת אחייניתו אוקטביה, אך פומפיוס בחר להתחתן עם בתו של מטלוס סקיפיו, שהיה אחד מאויביו של קיסר. נראה היה כי התרחבות הקרע בין השניים עתידה להפוך את השותפות ביניהם ליריבות.
מאבק נגד פומפיוס
בהיעדרו של קיסר חלו תמורות ניכרות ברומא. פומפיוס הפך לאיש אמונם של הסנטורים השמרנים, האופטימאטים, ועשה עתה ככל יכולתו כדי להקטין את השפעתו של קיסר. הקונסול, עושה דברו של פומפיוס, מרקוס קלאודיוס מרקלוס, דרש מינוי ממלא מקום לקיסר כפרוקונסול בגאליה, עוד בטרם תמה תקופת כהונתו של קיסר, ופיזורו של צבא קיסר. קיסר ידע כי אם ייכנע לדרישות אלו, ישוב לרומא ללא צבאו, וייגרר למשפטים פומביים שיסתיימו באובדן הקריירה הפוליטית שלו, בהגלייתו, או אף בגרוע מכך. מולו עמד סנאט שמרני, תקיף, חסר פשרות, המונהג על ידי פומפיוס שהיה עתה לגרוע שבאויביו. ניסיונו של קיסר להיבחר למשרת הקונסול, וכך לקבל חסינות מהעמדה לדין, נכשל בשל החוק שאסר על אדם הנמצא מחוץ לרומא להעמיד את עצמו לבחירה כקונסול. קיסר עמד בפני הכרעה היסטורית.
הוא החליט לחצות את נהר הרוביקון (גבולה הקדוש של רומא, שהכנסת צבא לתחומיה הייתה בבחינת טאבו, אותו שבר קיסר), בהכריזו "Alea iacta est" – "הפור נפל!", ב-10 בינואר 49 לפנה"ס. מנהיגי האופטימטים נמלטו לדרום המדינה. קיסר רדף אחר פומפיוס עד ברינדיסיום. פומפיוס הצליח להימלט ליוון, שם הוביל את צבאותיו, שעדיין היו גדולים בהרבה מצבאות קיסר. פומפיוס, ועימו חברי הסנאט, קיוו להפוך את החלק המזרחי של האימפריה למקור לכוחם, ולהקים צבא חדש. בקרב פארסלוס הוכו צבאותיו של פומפיוס, והוא עצמו נמלט לאלכסנדריה. קיסר שב לרומא ומונה לדיקטטור. לאחר אחד עשר ימים פרש מן הדיקטטורה ומונה לקונסול. אז יצא קיסר לאלכסנדריה בעקבות פומפיוס.
שהותו באלכסנדריה
קיסר הגיע לאלכסנדריה ב-2 באוקטובר 48 לפנה"ס. עם הגיעו מצא כי תושבי המקום רצחו את פומפיוס על מנת לשאת חן בעיניו. כיוון ששהה במקום עם צבאו, מצא את עצמו מעורב במלחמות השושלתיות על כס מלכות מצרים, והכריע לטובת קלאופטרה השביעית, עימה ניהל רומן שהביא ללידת בנם קיסריון.
מאבק נגד שרידי האופטימאטים
בתחילת יוני 47 לפנה"ס עזב את אלכסנדריה. בדרכו חזרה לרומא ניהל את קרב זלה, מלחמה קצרה נגד המלך פארנקס מפונטוס שנערכה ב-2 באוגוסט 47 לפנה"ס. הניצחון היה כה מהיר עד שקיסר סיכם אותו במילים המפורסמות "Veni, vidi, vici" ("באתי, ראיתי, ניצחתי"), שהיו למטבע לשון. הוא המשיך בלחימה בשנת 47 לפנה"ס נגד כוחות הסנאט ובניו של פומפיוס, שנמלטו לצפון אפריקה ולאחר מכן להיספניה. המלחמה נמשכה עד שנת 45 לפנה"ס, ובמהלכה נבחר קיסר שוב לקונסול פעמיים. ב-17 במרץ 45 לפנה"ס זכה קיסר בניצחון מכריע נגד אחרוני תומכיו של פומפיוס בקרב מונדה, ובכך הסתיימה (לפחות זמנית) מלחמת האזרחים ברומא.
שלטונו כדיקטטור וההתנקשות בחייו
מיד לאחר שובו מן המזרח, ובטרם צאתו לספרד להשמדת אחרוני אנשיו של פומפיוס, החל קיסר ברפורמות מרחיקות לכת בממשל הרומי ובחברה הרומית. הוא הסדיר את רכישת הדגן מן הממשלה, ואסר על רכישת דגן באופן פרטי מאסמים ציבוריים. הוא הרחיב את האזרחות הרומאית לכל תושבי גאליה קיסאלפינה, ולמעשה ניתנה אזרחות לכל תושבי חצי האי האיטלקי. הוא תכנן את חלוקת האדמות לוותיקי מלחמותיו וייסוד מושבות של ותיקי מלחמה בשטח האימפריה הרומית כולה. אחת מן הרפורמות המפורסמות שביצע הייתה תיקון הלוח הרומי. הוא ביטל את הלוח הירחי שהיה נהוג ברומא, והנהיג שנה בת 365 ימים, כאשר אחת לארבע שנים תהיה שנה מעוברת ויתווסף לשנה יום אחד. חידושים אלו, הקרויים הלוח היוליאני על שמו, החזיקו מעמד עד שנת 1582, עת התקין האפיפיור גרגוריוס ה-13 את הלוח הגרגוריאני המקובל בימינו.
קיסר שב לרומא ממלחמותיו, והחל לקבל כיבודים יוצאי דופן מן הסנאט שלא ניתנו לאיש לפניו. הוא קיבל את התואר "אבי המולדת", והורשה ללבוש בגדי שרד בכל עת. החודש החמישי למניין החודשים ממרץ (כפי שהיה נהוג למנות בתקופת הלוח היוליאני) נקרא על שמו "יולי", והוא מונה לדיקטטור עם הזכות להתמודד שוב למשרה בעשר השנים הבאות. לאחר אחד עשר ימים פרש מן הדיקטטורה ומונה לקונסול.
בשנת 44 לפנה"ס נבחר כקונסול בפעם החמישית, ולצידו מרקוס אנטוניוס. לאחר מכן מונה לדיקטטור לכל ימי חייו, והחל נועל מגפי ארגמן, בסגנון מלכי רומא הקדומה. בפברואר 44 ניסה מרקוס אנטוניוס להעניק לו את הדיאדמה - רצועת פשתן לבנה הנענדת מסביב לראש כסימן למלכות במזרח. קיסר סירב לכך, אך עד היום קיים ויכוח בשאלה האם התכוון להתמנות למלך בסופו של דבר.
התנהגותו של קיסר בימיו האחרונים הייתה שחצנית ורברבנית. הוא קיבל כשהוא יושב על כיסא את נציגי הסנאט שבאו לפניו על מנת לעטרו באותות כבוד. היה זה עלבון בלתי נסלח. החל גל של שמועות שלפיהן עומד קיסר להכריז על עצמו כמלך, להעביר את בירת האימפריה לאלכסנדריה, ביחד עם אוצרות הממלכה, ולרוקן את רומא מתושביה באמצעות גיוס כפוי לצבא.
רומא הייתה רפובליקה מאז ימי המלך האחרון לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, כארבע מאות וחמישים שנה לפני ימיו של קיסר. רעיון המלוכה היה שנוא כל כך על העם הרומאי, עד שדי היה ברמיזות כאילו קיסר מנסה להתמנות למלך על מנת להביא לשנאה עזה כלפיו בקרב האצולה הרומית, שנפגעה ממילא מן הרפורמות שניסה קיסר להנהיג ומיחסו המזלזל. רעיונות מלוכניים, ומוסד המלוכה לה נחשפו הרומים באזור המזרח, שם שלט המלך שלטון ללא מצרים בכוח זכות אלוהית, נראו זרים לרוחו של העם הרומאי. הלשונות הרעות טענו כי לצורת שלטון כזו בדיוק חפץ קיסר להגיע.
ההתנקשות
לפי פלוטרכוס, הזהיר חוזה עתידות את יוליוס קיסר, על מה שעומד לקרות לו ביום זה:
בסופו של דבר קיסר אכן נרצח ב'אידו של מארס'. הרצח אירע בתיאטרון פומפיוס, המקום שבו התכנס הסנאט. כאשר הגיע קיסר לתיאטרון, התקיפה אותו קבוצת סנאטורים. בראש הקבוצה עמדו מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס, שראו עצמם כמגיני העם הרומי מפני עריצותו של קיסר. בקבוצה זו היו בני המשפחות המכובדות ביותר ברומא, ורבים מהם היו אנשים שחבו לקיסר את קידומם ואת הקריירה שלהם. קיסר נדקר 23 פעמים, ונפל למרגלות פסלו של פומפיוס שהוצב בתיאטרון. מרקוס יוניוס ברוטוס, מראשי הקושרים, היה איש שזכה לאמון רב מצידו של יוליוס קיסר. סווטוניוס מספר "שיש גם המוסרים, כי בראותו את מרקוס ברוטוס מתנפל עליו אמר ביוונית: הגם אתה, בני?". במחזה "יוליוס קיסר" של שייקספיר, הפך המשפט הזה למשפט המפורסם, "אט טו, ברוטה?" ("Et tu, Brute"), שבעברית פירושו "הגם אתה, ברוטוס?" משפט המשמש עד היום כסמל לתגובתו של אדם, החווה בגידה קשה באמון שנתן בחברו הטוב.
האלהה לאחר המוות
הקושרים סברו כי בהורגם את קיסר יזכו לאהדת ההמונים, אך טעו. ההמון פנה נגד הקושרים, ועוד ביום מותו של קיסר היה ניסיון להרוג כמה מהקושרים. הפולחן לקיסר נוצר באופן ספונטני ביוזמת המוני העם, שהקימו מזבח לקיסר במקום שרפת גופתו ונשבעו בשמו. רגשות אלו נוצלו על ידי פוליטיקאים כגון פסבדו-מריוס, ובמיוחד בנו המאומץ של קיסר, אוקטביאנוס, שניצל את רגשות הזעם בעם כדי לצבור כוח פוליטי, תוך שהוא מדגיש את היותו בנו של "יוליוס האלוהי", ובכך מבצר את מעמדו. קיסר הועלה באופן רשמי על ידי הסנאט בשנת 40 לפנה"ס לדרגת אל, והיה הרומאי הראשון שקיבל כבוד זה. נבנה לכבודו מקדש ויוסד חבר כוהנים (קולגיה) שהיה ממונה על פולחנו.
ככל שאוקטביאנוס-אוגוסטוס ביצר את מעמדו, הוא החל להתרחק מדמותו של קיסר. אמנם קיסר היה עדיין אהוד במידה רבה על הפלבס ועל הצבא, אך נותר שנוא נפשם של בני המעמד הסנאטורי. סופרים בעידן האוגוסטני נטו להאשימו בפרוץ מלחמת האזרחים, וגם יחסיו עם קלאופטרה נתפסו באופן שלילי.
קיסר איש-האשכולות
קיסר הצליח מאוד בפעולותיו. כאידיל היה אהוד מאוד, אף ששקע בחובות. כמצביא הוכיח את עצמו כנועז ומצליח, ואף יצא בראש הפלוגה האחרונה בקרב הגדול נגד ורקינגטוריקס, שהודה, כשנשבה בידי קיסר: "הריני ניצב, אדם חזק, מובס בידי אדם אף-חזק ממני". במישור זה מיוחס לקיסר גם השימוש בצופן קיסר.
כקונסול אמנם העלה עליו קיסר את חמת הרפובליקנים, ורבים מבני העם, אך הוא חוקק חוקים ותקנות חשובים מאוד, ובהם לוח השנה היוליאני, חוק הגבלת תנועת עגלות בפורום ביום (כדי למנוע פקקים), ומיוחס לו גם ייסוד ה"אקטה דיורנה" (Acta Diurna, "אירועי היום"), העיתון הקדום ביותר.
על-אף אופי הכתיבה הפשוט של הקונטרסים שפרסם ("על המלחמות הגאליות", "על מלחמת האזרחים"), וכתביו משמשים לכן תלמידי לטינית מתחילים, קיסר נודע כבלשן וכמי "שנואם בו-בלהט בו הוא לוחם". ליבו נטה לכיוון השפה האינטגרלית, כלומר שימוש בלטינית "צחה", בלי ביטויים חדשים, ממוצא יווני וכדומה. מיוחסת לו האימרה כי "כמו מפני צוק עליך לנוס ממילה לא שגורה שטרם נשמעה". יתרה מזאת, אופי כתיבת ה"קומנטארי" היה פשוט במכוון, ויש בו רמיזות מובלעות המטיבות עם קיסר. יצירותיו הספרותיות הקשורות למדעים וללשון לא נודעו ברבים, שכן אוגוסטוס אסר לפרסמן.
קיסר והיהודים
עד שנת 63 לפנה"ס התגורר קיסר בסובורה, שכונה של בני המעמד הנמוך שהתגוררו בה יהודים רבים. יחסו של יוליוס קיסר ליהודים היה סובלני ומקבל. הוא קבע שהיהודים הם עם (אתנוס), הנשלט בידי אתנרך/כהן גדול במעמד מוכר של בעל ברית. למושלים מעין אלו התירו הרומאים להחליט בכל אורחות החיים של אזרחיהם. גם היהודים שהיו מחוץ ליהודה זכו בפריבילגיות חשובות בשל עמדתו של יוליוס קיסר. בתקופתו, בשל רצונו לשמר את שלטונו, היה איסור על התאגדויות שונות להתכנס ברומא. אך היהודים לא נכללו באיסור זה, והותר להם להתכנס ולקיים את טקסי דתם.
פומפיוס כבש את ארץ ישראל בשנת 63 לפנה"ס, ומינה את הורקנוס השני לכהן גדול של היהודים. קיסר ביקש להיעזר באריסטובולוס השני, מלכה המודח של יהודה שהיה אסיר ברומא, במלחמתו בפומפיוס, ושלח אותו בחזרה ליהודה, אך אריסטובלוס הורעל בטרם נסתייע הדבר. כמו כן נרצח אלכסנדר, בנו של אריסטובולוס, בידי מתנגדו של קיסר. לאחר ניצחונו על פומפיוס, שינה קיסר את אופיו של תפקיד הכהן הגדול, ואישר את הורקנוס השני מחדש למשרת כהן גדול. כמו כן, קיסר מינה את הורקנוס השני ואת יורשיו ל"אתנרך" ("ראש העם"), ואת אנטיפטרוס מינה לאפוטרופוס ("משגיח") על יהודה.
יוליוס קיסר התיר מחדש לבנות את חומות ירושלים והשיב ליהודה חלקים שנקרעו ממנה על ידי פומפיוס, לדוגמה, את העיר יפו. כן אסר, לדברי יוסף בן מתתיהו, על גיוסם של היהודים (כולל יהודי התפוצות) לצבא רומי ועל גביית כספים מהם בשנת השמיטה.
הגורם ליחסו הטוב של יוליוס קיסר להורקנוס השני, היה תמיכתו של הורקנוס השני ביוליוס קיסר במלחמת האזרחים. לפי יוסף בן מתתיהו, הורקנוס השני הביא עימו כוח של 1,500 או 3,000 אנשים לעזרת יוליוס קיסר במהלך המערכה על מצרים. יוליוס קיסר שלח אותו להילחם בעמים אחרים, ושיבח את הורקנוס השני על גבורתו ועל האומץ שלו.
לאחר מותו של קיסר התאבלו עליו היהודים:.
העת העתיקה
קיסר זכה לפופולריות גדולה עוד בימי חייו, פופולריות שלא הועמה גם לאחר מותו. מקדש מיוחד הוקם לזכרו ולזכר כוכב השביט שהופיע בשמי רומא בסמוך למותו.
העת החדשה
דמותו ההיסטורית של קיסר היא בין המרתקות באימפריה הרומית. עד היום ישנם מחקרים, דיונים, מאמרים ויצירות אמנות המתייחסות לחייו ולמורשתו. קיסר שימש השראה למחזות ולספרים, שנכתבו על ידי יוצרים רבים - מויליאם שייקספיר שכתב את המחזה "יוליוס קיסר" ועד ג'ורג' ברנרד שאו, ולצידם תורנטון ויילדר וקולין מקאלוג, גאורג פרידריך הנדל שכתב אופרה עליו, ורבים נוספים. שמו, "קיסר", הפך לתואר אצולה.
שייקספיר, במחזהו "ריצ'רד השלישי" שם בפיו של המלך הצעיר אדוארד החמישי את המילים הבאות, המהוות הערכה היסטורית ראויה לקיסר:
That Julius Caesar was a famous man,With what his valour did enrich his wit,His wit set down to make his valour live,Death makes no conquest of this conqueror,For now he lives in fame if not in life,
נראה כי אכן מזמנו של קיסר ועד ימינו "חי הוא בתהילה, אם לא בחיים".
המאה ה-21
סדרת הטלוויזיה רומא משנת 2005, מתמקדת בקיסר בעונה הראשונה שלה.
סדרת הדוקו-דרמה האימפריה הרומית בהפקת נטפליקס משנת 2019, מתמקדת בעונה השנייה שלה בדמותו של קיסר ובסיפור עלייתו לשלטון.
שכיחות אותיות בעברית
התפלגות
להלן שכיחות האותיות בשלושה מאגרי טקסט (קורפוסים) של עברית מודרנית. הראשון הוא מאגר כתבות מעיתון הארץ מהשנים 1990–1991, השני מאגר פרוטוקולים של הכנסת משנת 2004 והשלישי הוא מוויקיפדיה העברית. שני הקורפוסים הראשונים מכילים כ-40 מיליון אותיות והאחרון מכיל כ- 500 מיליון אותיות.
בשלושת הקורפוסים האותיות הנפוצות ביותר, לפי הסדר, הן שלוש מאותיות אהו"י: י, ו, ה.
להלן שכיחות אותיות לפי תקופות בפרויקט בן יהודה נכון ל-1 בינואר 2022 :
סוגי כתיב
כשעוסקים בשכיחות האותיות, חשוב להבחין כי הכתיב העברי אינו אחיד - נהוגים כתיב חסר, וכתיב מלא. ההבדל בין צורות כתיבה אלו מתבטא בעיקר בשימוש באותיות י|יו"ד וו|וָ"ו, ולכן שכיחותן של אותיות אלו (ובמידה מועטה יותר, שכיחות כל האותיות האחרות) שונה באופן משמעותי בין טקסטים הכתובים בצורות השונות. טקסטים מודרניים כתובים שאינם שירה או ספרי ילדים - כתובים בדרך כלל בגרסה כלשהי של כתיב מלא. לחלופין רוב הטקסט העברי שמנוקד כולו, כמו גם כל הטקסטים הישנים יותר, בין אם מנוקדים ובין אם לא, כתובים לפי כללי הכתיב החסר.
הבדלים נוספים צפויים בהשוואת טבלת שכיחויות מתקופות שונות של התפתחות העברית. עברית בת זמננו שאלה מילים רבות משפות לטיניות וגרמניות, ויש הטוענים שגם מבנים דקדוקיים. ודאי הוא שאוצר המילים השתנה מאוד, כמו גם חלק ניכר מאופן השימוש במילים שמקורן קודם לעברית המודרנית.
7 (מספר)
7 (במילים בלשון זכר: שבעה; בלשון נקבה: שבע) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 6 והבא לפני 8.
7 הוא גם ספרה המשמשת בכתיבת מספרים לפי בסיס עשרוני (ולפי כל בסיס גדול מ-7, כגון בסיס אוקטלי ובסיס הקסדצימלי). כמו כן הוא נחשב למספר טיפולוגי.
ביהדות
על פי היהדות, המספר 7 מייצג את הקודש שחל בתוך עולם הטבע. משום כך, 7 מופיע ביהדות בהקשרים רבים:
אנטי קאסביו
אנטי אלכסנדר קאסביו (בפינית: Antti Alexander Kasvio; נולד ב-20 בדצמבר 1973). הוא שחיין עבר מפינלנד. הוא אלוף עולם, אלוף אירופה ובעל מדליית ארד אולימפית.
ביוגרפיה
קאסביו נולד באספו. הוריו אולה פטריקה ומאטי קאסביו השתתפו במשחקים האולימפיים כשחיינים, אמו דורגה במקום 16 במשחה ל-100 מטר גב באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) ואביו דורג במקום 33 במשחה ל-100 מטר חופשי באולימפיאדת טוקיו (1964).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה קאסביו במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.63 דקות, אחרי ייבגני סאדוביי מהמשלחת המאוחדת שקבע שיא אולימפי חדש של 1:46.70 דקות ואנדרס הולמרץ משוודיה (1:46.86 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:50.06 דקות, במקום 12 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:28.71 דקות ובמקום 20 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:06.18 דקות, הוא שחה את סגנון החופשי בתוצאה של 50.90 דקות.
אלוף אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, אנגליה בשנת 1993 זכה קאסביו בשתי מדליות זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.11 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:47.81 דקות. נוסף לכך, הוא סיים 3 פעמים במקום שישי, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:21.80 דקות, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:30.63 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:44.73 דקות.
אלוף עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994 זכה קאסביו בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.32 דקות, לפני הולמרץ (1:48.24 דקות) ודניון לואדר מניו זילנד (1:48.49 דקות). מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:48.55 דקות, אחרי קירן פרקינס מאוסטרליה שקבע שיא עולם חדש של 3:43.80 דקות ולפני לואדר (3:48.62 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1995 זכה קאסביו במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:49.24 דקות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) קבע קאסביו במשחה ל-200 מטר חופשי תוצאה של 1:50.55 דקות, התוצאה ה-15 בטיבה אך לאחר שלא השתתף בגמר ב' דורג בסיום התחרות במקום 18. הוא סיים במקום 12 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:22.99 דקות, כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 50.42 דקות.
רגב הוד
רגב הוד (נולד ב־11 במאי 1980) הוא זמר ים-תיכוני ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בשם רגב יהודה בבני עיש, כבן זקונים למשפחה יוצאת תימן, בת שני בנים ושתי בנות. הוד התחיל את קריירת הזמרה כבר בגיל 12 כאשר שימש כסולן ראשי במקהלת בית הספר. כמו כן שיחק הוד כדורגל בקבוצת מכבי שעריים. כישרונו התגלה לראשונה על ידי אלון צדוק, שלימים הפך לאמרגנו ומנהלו האישי.
בשנת 1998 הקליט הוד אלבום שלא נמכר לקהל הרחב בשם "כרטיס ביקור", אשר מורכב כולו מגרסאות-כיסוי לשירים של אייל גולן, זוהר ארגוב, מרגלית צנעני ועוד. אלבום זה נועד לקידום הופעותיו של הוד באותה עת. במקביל לשירותו הצבאי, הוציא הוד את אלבום הבכורה הרשמי שלו, "עד השקיעה האחרונה" בשנת 1999. לאחר שנתיים, בשנת 2001, הוציא את אלבומו השני, "בעקבותייך", בהוצאת הד ארצי. את האלבום הפיק מיקי גבריאלוב, אשר כתב והלחין חמישה שירים ממנו ואף ביצע איתו דואט בשיר "מותק אל תלכי". שירים נוספים באלבום היו "איתך" ו"אין מחיר לאהבה".
פריצתו המשמעותית של הוד הייתה בשנת 2003, כאשר יצא הסינגל מאלבומו השלישי "התינשאי לי". השיר זכה להצלחה גדולה במצעדי הפזמונים, והקליפ שצולם לו הצליח מאוד ושודר רבות בערוץ 24. בשנת 2004 יצא אלבומו הרביעי אשר כלל את "התינשאי לי", בנוסף ל"שש בש", "ראי שעל הקיר" וגרסת כיסוי לשיר "חורף 73", אשר בוצע במקור על ידי להקת חינוך מיוחד. האלבום זכה להצלחה גדולה, ונמכר בכ-20,000 עותקים.
בשנת 2005 הוציא הוד את אלבומו הרביעי, "אני לא מלך", שמכר כעבור חודש כ-20,000 עותקים. באלבום זה שיתף הוד פעולה עם מספר אמנים ממשפחת תאקט, וכתב מחצית מהשירים.
בשנת 2007 הוציא הוד את אלבומו החמישי "מהפך" אשר כלל שירים כגון "מהפך", "יד אלוהים" ו"קונצרט חיי" וכן שיתוף פעולה עם שי 360.
ב-8 ביוני 2010 הופיע רגב הוד בפעם הראשונה בהיכל התרבות בתל אביב, שם אירח את הזמרת רינת בר האחראית למספר להיטים של הוד: "בתלם אוהבים", "בואי תגידי" ו"מדהימה אותי".
ב-2014, החל הוד להשתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטי "היחידה", ששודרה ב-HOT. באוקטובר אותה שנה, החלה מכירתו של האלבום "מרגיש בטוח", בו נכללו חמישה טקסטים פרי עטו ולחן אחד.
ב-2017 השתתף בעונה השישית של תוכנית המציאות "המירוץ למיליון" של רשת יחד עם אשתו הלן. השניים הגיעו למקום השלישי בעונה זו.
בשנת 2019 השתתף בתוכנית טלוויזיה של טל ועקנין בערוץ 97
ב-2020 השתתף בתוכנית הריאליטי הישרדות VIP עונה 3.
חיים אישיים
ב-2012 הוד נישא להלן (קונסטנטינו) הנדי, ולהם שתי בנות.
מרוץ כלבים
מרוץ כלבים הוא תחרות ספורטיבית בין כלבים, בדרך כלל מגזע גרייהאונד, הנערכת לרוב לצורך הימורים או גיוס תרומות.
מועדון המרוצים הראשון נוסד באנגליה בשנת 1776, ובמהרה נוסדו עוד רבים כמותו. בתקופה זו נהגו לשסות את הכלבים בארנבת כדי לעודד אותם לרוץ. רק לאחר 100 שנה, ב-1876, הוחלפה הארנבת האמיתית בארנבת מכנית שנוסעת במהירות על מסילה/מעקה, ושיטת המרוץ השתנתה לשיטה כפי שהיא מוכרת כיום. כיום מרוצי כלבים פופולריים בעיקר באנגליה ובארצות הברית.
הכלב המפורסם ביותר מתחום המרוצים, ובעל הערך הכספי הגבוה ביותר, היה הכלב "אינדיאן ג'ון", שנמכר בסכום של 72,000 דולר.
לצד הפופולריות הרבה של מרוצי הכלבים, ישנו צד אחר שגורם לביקורת רבה בחוגים שונים בציבור הרחב – הימורים שמתקיימים במהלך המרוץ.
כלבים רבים, שסיימו את תפקידם ככלבי מרוץ, נשארים ללא בתים. קיימות מספר עמותות, שהוקמו במיוחד לשם כך, העוסקות במציאת בתים מאמצים לכלבים ש"פרשו לגמלאות".
מרוצי כלבים בישראל
החוג הישראלי לכלבי רוח עורך אימוני שדה מדי חודש לחברי החוג, בהם משתתפים כלבי ויפט וסלוקי בעיקר.
אילן זייגר-זוהר
אילן זייגר-זוהר (18 ביולי 1939 - 19 בפברואר 2017) היה כדורסלן ישראלי בגובה 1.94 מטרים ששיחק בעמדת הפאוור פורווד. זייגר-זוהר שיחק במשך שמונה עונות ברציפות בקבוצת הפועל תל אביב, בה היה שותף לזכיית הקבוצה בארבע אליפויות ובגביע המדינה אחד. כן שיחק בנבחרת ישראל. לאחר פרישתו, ריצה עונש מאסר בארצות הברית ובישראל בגין סחר בסמים.
ראשית ימיו
זייגר-זוהר נולד בתל אביב. בילדותו למד בבית הספר תחכמוני, שם נאסר עליו לעסוק פעילות גופנית עקב בעיה שהתגלתה בליבו. אולם זייגר-זוהר התעלם מהאזהרות, ובגיל 13 החל לשחק בקבוצת הילדים של הפועל תל אביב, שם שיתף פעולה עם אריק איינשטיין. זייגר-זוהר התבלט כבעל כושר גופני גבוה, בזריזותו וביכולת השמירה שלו. בהמשך התגייס לנח"ל.
הפועל תל אביב
עוד במהלך שירותו בצה"ל, בעונת 1957/1958, כשהיה בן 18 הצטרף זייגר-זוהר לקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב, אשר שחקניה המרכזיים היו משה בארי ועזרי לובושיץ. בעונתו הראשונה, רשם זייגר-זוהר 16 הופעות, בהן קלע בממוצע של 1.6 נקודות למשחק. בעונה זו סיימה הקבוצה במקום השני אחרי האלופה מכבי תל אביב. גם בעונה הבאה, 1958/1959, נמשך סטטוס הקוו בצמרת הכדורסל הישראלי, כאשר הפועל סיימה כסגנית של מכבי. בעונה זו, המשיך זייגר-זוהר הצעיר לתפקד כשחקן רוטציה בקבוצה, ואף שיפר את ממוצעו ל-7.7 נקודות למשחק.
עונת 1959/1960 הייתה עונת האליפות ההיסטורית של הפועל תל אביב, כאשר הקבוצה זכתה באליפות עם יתרון של שתי נקודות על סגניתה מכבי תל אביב. זייגר-זוהר קלע בממוצע של 7.4 נקודות למשחק. בהמשך סיפר זייגר-זוהר, כי במהלך שירותו הצבאי, והיות ששירת בדרום הארץ, התקשה להגיע לאימוני הפועל תל אביב, ורק עם שחרורו הפך לשחקן בולט בקבוצה.
בעונה הבאה, קלע זייגר-זוהר בממוצע של 9.9 נקודות ב-19 משחקים, והיה שותף לאליפות שנייה ברציפות של הפועל תל אביב, בזכות הפרש סלים טוב יותר מזה של סגניתה מכבי. זכור באותה עונה במיוחד הצטיינותו במשחק נגד פנאתנייקוס בסיבוב המוקדם של גביע אירופה לאלופות בכדורסל, כאשר קלע 19 נקודות. ב-6 במאי 1961 קלע זייגר-זוהר 6 נקודות בניצחון "נבחרת הפועל", על נבחרת הפיליפינים. כן באותה שנה זכה זייגר-זוהר עם נבחרת ישראל למכביה בכדורסל במדליית כסף במכביה השישית.
בעונת 1961/1962 אחרי שתי אליפויות רצופות, כשלה הפועל בהגנה על התואר, וסיימה במקום השלישי בלבד, אחרי מכבי תל אביב והפועל חיפה. במהלך העונה שמר זייגר-זוהר על ממוצע הנקודות עם 9.9 נקודות למשחק ב-20 משחקים. עם זאת, בעונה זו רשמה הפועל היסטוריה כאשר זכתה בגביע המדינה הראשון בתולדותיה, אחרי ניצחון על מכבי תל אביב.
בשנת 1962 צורף אילן זייגר-זוהר לנבחרת ישראל, תחת המאמן יהושע רוזין, כמחליף לעמי שלף שנפצע. באותה שנה השתתף בטורניר בין-לאומי באיסטנבול. ג'ורג' דוידסון, מאמן אמריקאי ממכללת לאפאייט, אשר עבד בנבחרת לצידו של רוזין, הציע לזייגר-זוהר מלגה מלאה ללימוד במכללה, ולהצטרף לנבחרת הכדורסל שלה, אולם זייגר-זוהר שהיה אז נשוי ואב לילדה קטנה - סרב. בחלוף השנים התחרט זייגר-זוהר שוויתר על ההצעה, וסיפר שלהערכתו, אם היה לוקח אותה - היה מגיע כשחקן הישראלי הראשון ל-NBA.
בשתי העונות הבאות 1962/1963 ו-1963/1964 לא זכתה הפועל תל אביב בתארים, אולם זייגר-זוהר הפך לשחקן בכיר בקבוצה, כאשר קלע 201 נקודות ו-311 נקודות (מלך הסלים של הקבוצה באותה עונה), בהתאמה. בשנת 1963 השתתף במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה באותה השנה. בשנת 1964 לקח חלק בנבחרת ישראל בטורניר הקדם אולימפי לאולימפיאדת טוקיו (אשר נערך בז'נבה), במהלכו קלע 75 נקודות.
בעונת 1964/1965 צירפה הפועל תל אביב לשורותיה שני שחקנים חדשים - דוד קמינסקי ועמי שלף - יחד איתם, היה שותף זייגר-זוהר לאליפות השלישית בתולדותיה של הפועל, כאשר הקבוצה רושמה את העונה היחידה בתולדותיה ללא הפסד. זייגר-זוהר סיים את העונה עם ממוצע של 10.9 נקודות למשחק. מאותה עונה זכורים במיוחד שניים ממשחקיו: האחד בניצחון על מכבי תל אביב שבו קלע 16 נקודות, והשני ב"משחק העונה" מול הפועל חיפה, שבו הוביל את קלעי הקבוצה עם 22 נקודות.
בשנת 1965 השתתף זייגר-זוהר במשחקי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל, שסיימה במקום השישי. במהלך הטורניר, קיבל זייגר-זוהר את ההצעה הראשונה של שחקן ישראלי לחוזה אירופי, בקבוצת ראסינג הבלגית. הוא נסע לבריסל, התאמן עם הקבוצה חודשיים, אולם כל פניותיו לקבלת השחרור מהפועל תל אביב נענו בשלילה. באותו זמן נולד בנו בישראל, וזייגר-זוהר שלא השתלב בבלגיה, חזר לישראל להפועל תל אביב בתמורה לשחרורו בסוף העונה.
בעונת 1965/1966 היה שותף לזכייתה של הפועל תל אביב באליפות השנייה ברציפות והרביעית בתולדותיה. זכורה במיוחד הצטיינותו בניצחון בדרבי שהיה שווה אליפות בדיעבד, עם 20 נקודות. במהלך עונתו האחרונה בהפועל תל אביב קלע בממוצע של 11.8 נקודות למשחק. בסיום העונה עזב את הפועל תל אביב. בשנת 1966 היה שותף לזכיית נבחרת ישראל במדליית זהב במשחקי אסיה.
הפועל אשדות-אפיקים
לאחר שעזב את הפועל תל אביב, קיבל זייגר-זוהר הצעה מקיבוץ אפיקים שבעמק הירדן להצטרף לקבוצת הכדורסל של הקיבוץ - הפועל אפיקים, שהייתה אז בליגה השנייה. זייגר-זוהר עבר עם משפחתו לעמק הירדן, קיבל דירה ועבד בקבוצה כמאמן/שחקן. בעקבותיו של זייגר-זוהר, הצטרף לקבוצה גם אמנון גמר ששיחק אף הוא בהפועל תל אביב אחרי שנתיים בליגה השנייה. בשנת 1967 פרש זייגר-זוהר מקמפיין אליפות אירופה של נבחרת ישראל באותה השנה, לאות מחאה עקב כך שהרגיש כי מאמן הנבחרת שמעון שלח שהיה גם מאמנו בהפועל תל אביב, אשר כעס על עזיבתו את הקבוצה לא הרבה לשתפו בהכנות לאליפות בהלסינקי, פינלנד, אך מופיע ברשימת הסגל של הנבחרת.
כבר בעונתה הראשונה בליגה הבכירה, עונת 1969/1970, רשמה הפועל אשדות–אפיקים סנסציה כאשר סיימה במקום השלישי בליגה הלאומית כשמקדימות אותה מכבי והפועל תל אביב. משחקי הבית של הקבוצה התקיימו בימי שישי בערב על מגרשי הבלטות של קיבוצי אשדות יעקב ואפיקים מול מאות צופים מעודדים שהגיעו גם מקיבוצים סמוכים. זייגר-זוהר, שתפקיד כמאמן/שחקן, רשם את עונת השיא שלו בקריירה עם ממוצע של 20.8 נקודות. במחזור השישי הוא קבע שיא קריירה של 30 נקודות והוביל את אשדות יעקב-אפיקים לניצחון בהארכה על הפועל ירושלים 66:68. באותה עונה לא ירד זייגר-זוהר מכמות נקודות דו-ספרתית באף משחק והתברג בצמרת טבלת מלך הסלים מאחורי עופר אשד, גבי טייכנר, קאמיל דירקס, חיים בוכבינדר ואורי שטרן. בסיום העונה, סירבה הנהלת הקבוצה לבקשת זייגר-זוהר לשיפור תנאיו, מה שגרם לו לעזוב את הקבוצה ולפרוש מכדורסל מקצועני בגיל 31. בהמשך התפרקה הקבוצה ונעלמה ממפת הכדורסלן הישראלי.
הישגיו כשחקן
זייגר-זוהר שיחק במשך עשר עונות בליגה הבכירה, בהן קלע 2,018 נקודות ב-169 משחקי ליגה - ממוצע של 11.9 נקודות, שמדרגים אותו במקום ה-116 בקלעי כל הזמנים. במשך 8 עונות בהפועל תל אביב הוא קלע 1,584 נקודות ליגה שמדרגות אותו במקום ה-13 בין קלעי כל הזמנים של המועדון, שלב אחד מעל דייוויד ת'רדקיל ומתחת לארז לוסטיג. בתקופתו בהפועל תל אביב היה שותף לזכייה ב-4 אליפויות וגביע המדינה אחד.
בנבחרת ישראל רשם זייגר-זוהר 83 הופעות וקלע בהן 504 נקודות - 6.7 נקודות במשחק. את שיא הנקודות שלו, 22 נקודות, קלע בניצחון על דרום וייטנאם במשחקי אסיה 1966.
מאמן כדורסל
לאחר הפרישה, בתחילת שנות ה-70 נסע זייגר-זוהר לארצות הברית שם הצטרף לאחיו שהיה פיזיותרפיסט והחל לעבוד עמו. הוא נימק את עזיבתו בקשיים כלכליים שחווה בארץ. בשנת 1972 הקים זייגר-זוהר קבוצת כדורסל בינלאומית שנקראה "נאסאו", על שם המחוז בלונג איילנד שהתגורר בו. הקבוצה שיחקה במשחקי ראווה ברחבי העולם כולל בישראל. הרעיון של הקבוצה היה לגבש שחקנים חובבים מהליגות ברחבי המדינה, בעיקר מהקולג'ים והאוניברסיטאות ובפגרת הקיץ לשחק באירופה נגד נבחרות לאומיות או קבוצות מקצועניות. היריבות היו מממנות את הנסיעות ואת האירוח, וכינו את הקבוצה "ההארלם גלובטרוטרס של נאסאו". זייגר-זוהר, מעבר לכך שהיה המייסד של הקבוצה, גם שיחק בה וגם היה מנהל החשבונות שלה. בשנת 1974 זעם על כך שאיגוד הכדורסל בישראל סירב לערוך משחקים נגד קבוצתה, לאחר שהגיעה לישראל. במשך ארבע שנים שימש זייגר-זוהר כמאמן הקבוצה. לאחר מכן היא נסגרה וזייגר-זוהר ניסה למצוא תפקיד אחר של מאמן בארצות הברית ללא הצלחה, לדבריו כי האמריקאים העדיפו מאמנים מקומיים.
בשנת 1977 הודיע שיהיה מוכן לחזור ולאמן בישראל. בשנת 1979 הצטרף כמאמן להפועל עפולה, אולם לאחר שהקבוצה הפסידה את שני משחקיה הראשונים, הוחלף על ידי אריה מליניאק. לאחר מכן חזר לארצות הברית, ושם עבד כמומחה לפיזיותרפיה.