cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האבוק
סטארג'אמרס, אקס-פקטור חקירות
אלכס והסטארג'אמרס נכחו בחתונתם של רונאן המאשים וקריסטל, בה השי'אר התקיפו והחלה מלחמה. בסיום המלחמה, גייב נהרג בידי מלך הבלתי אנושיים חזיז שחור. באירועי "ממלכת המלכים", הסטארג'אמרס עוזרים למשמר המלכותי של אימפריית שי'אר, שנקלעה למצב של מלחמת אזרחים. אלכס ולורנה חזרו לכדור הארץ. לאחר אירועי "פילוג", אלכס ולורנה הוצעו בידי וולברין כמנהיגי קבוצת אקס-פקטור חקירות החדשה. כאשר מדרוקס חזר, הוא ואלכס התחלקו במנהיגות הקבוצה, עד שאלכס עזב.
האוונג'רס המופלאים, הציר
במהלך אירועי "אוונג'רס נגד אקס-מן", אלכס עזר למוטאנטים נגד האוונג'רס. כאשר סקוט ואמה פרוסט החלו לאבד שליטה על כוח הפניקס, אלכס והאקס-מן עזרו לאוונג'רס להילחם בהם, ובהמשך בסקוט שהפך לפניקס האפל. כוחם המשולב של האוונג'רס והאקס-מן לא עזר להביס אותו, אך הוא הובס כאשר הופ סאמרס ומכשפת השני הרסו את כוח הפניקס. לאחר מכן, קפטן אמריקה הבין שהאוונג'רס צריכים לעזור לאוכלוסיית המוטאנטים. הוא הרכיב צוות חדש בשם "האוונג'רס המופלאים" המערב מוטאנטים וחברי אוונג'רס, וזאת כדי לגשר בין המוטאנטים לבני-האדם. הוא מינה את אלכס כמנהיג השני בשם אוכלוסיית המוטאנטים, בנוסף לו. בשהותו בקבוצה, אלכס החל במערכת יחסים רומנטית עם הצרעה.
לרוע המזל, כישוף ההיפוך גרם להיפוך במוסר גיבורי ונבלי-העל שהיו בג'נושה. אלכס והאקס-מן, מלווים באפוקליפס, החליטו לפוצץ פצצת גנום שתהרוג כל אזרח לא-מוטאנט במנהטן. אלכס חילץ את הצרעה ממגדל האוונג'רס במתקפתם של האקס-מן, וניסה לשכנע את סקוט לחוס על חייה. לאחר שקרנג' הקריב את חייו למניעת פיצוץ הפצצה, אלכס שחרר את הצרעה וניסה לברוח איתה, בטענה שהוא זה שנטרל את הפצצה. כשהבינה שזה לא הוא, הצרעה הצטרפה לאוונג'רס הרעים כדי למנוע מסטיב רוג'רס, הגולגולת, דוקטור דום, דוקטור וודו ואחיו בגופה של מכשפת השני לשחזר את הכישוף. כשהם ביטלו את השפעות הכישוף, איירון מן יצר מגן שהגן עליו מביטול הכישוף, ובטעות הגן גם על סייברטות' ואלכס. אלכס נשאר רע, והשתמש בצרעה כדי לברוח; מאוחר יותר, הוא הצטרף לאקס-מן של סקוט.
יהודה לייב לוין (רב)
הרב יהודה לייב לוין (ברוסית: Йехуда Лейб Ле́вин; 1894, ניקופול - 1971, מוסקבה) היה רבה של מוסקבה וראש ישיבת "קול יעקב".
יחסי אנדורה–ישראל
יחסי אנדורה–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים שבין נסיכות אנדורה לבין ישראל. לישראל אין שגריר באנדורה, ושגריר ישראל בספרד משמש בנוסף כשגריר שאינו תושב באנדורה.
היסטוריה
הקשרים בין המדינות מתבטאת בעיקר בתחומי התיירות והתרבות, ותיירים ישראלים אינם נצרכים לאשרת כניסה בכניסתם לאנדורה.
וילהלמינה כהן
וילהלמינה כהן (10 באוקטובר 1916 – 16 בינואר 2000) הייתה רופאת ילדים ישראלית, ילידת איי הודו ההולנדיים (כיום אינדונזיה), הראשונה שעבדה במקצוע שלה בבאר שבע. היא ייסדה וניהלה את מחלקת הילדים הראשונה בבית החולים המרכזי לנגב, לימים המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה. בנוסף, כהן הייתה פרופסור חבר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכן יקירת באר שבע.
יהודה לייב לוין (רב)
קורות חיים
אביו, אליהו שמואל לוין היה רבה הראשי של ניקופול. יהודה לייב למד בישיבות ניז'ין וישיבת כנסת בית יצחק בסלובודקה. ב-1916 הוסמך לרבנות. שלוש שנים למד אחר כך בבית מדרש ציוני-עברי למורים בדנייפרופטרובסק. כיהן כרב ביישובים שונים עד שהתמנה ב-1957 לתפקיד ראש ישיבת "קול יעקב" במוסקבה. באותה שנה, לאחר פטירתו של הרב שלמה שליפר, נעשה לרבה הראשי של מוסקבה.
הרב ספג ביקורת חריפה על הגנתו על המשטר הסובייטי. בנאום בשנת 1968 הרב הכחיש את קיומה של אנטישמיות בברית המועצות ואמר ש"כל המגבלות על תרבות, עבודות ודברים דומים הוסרו, וליהודים יש אותם זכויות שיש ללאומים אחרים". הוא אמר שההאשמות באנטישמיות באות "מלשון הרע ורכילות" והן מופצות על ידי "נביאי שקר שמנסים לקלקל את היחסים בין ממשלות". הוא אמר שיהודי אמריקה יכולים לנסוע לברית המועצות ולראות בעצמם שיהודי ברית המועצות "תופסים מקום בולט במדע ובתעשייה, בספרות ובאומנות, ואנחנו, כמו שער העמים, תורמים את חלקנו לכל ענפי הידע, לכלכלה ולבניית החברה הסוציאליסטית". רבים מחו על דברים אלו אבל ד"ר נחום גולדמן, נשיא הקונגרס היהודי העולמי, כתב שתגובות אלו מפגינות "חוסר הבנה של המצב העדין של יהודי ברית המועצות, ובמיוחד מקומו של הרב לוין, שמנסה לשמר חיים יהודיים ברוסיא בנסיבות קשות".
וילהלמינה כהן
ביוגרפיה
כהן נולדה וגדלה באינדונזיה (אז בשליטת הולנד). בסיום לימודי התיכון שלה, בשנת 1935 נסעה להולנד ללמוד רפואה באוניברסיטת אמסטרדם, לימודים שהופסקו עקב מלחמת העולם השנייה. ב-17 במרץ 1948 היא סיימה את לימודי הרפואה שלה והתמחתה ברפואת ילדים.
ב-20 בפברואר 1950 עלתה לישראל, ושבוע לאחר מכן החלה לעבוד בבית החולים "הדסה" בבאר שבע כרופאת ילדים. היא נסעה בקטנוע מסוג וספה במשך שנים רבות, אתו נסעה לביקורי בית ובהמשך רכשה את מכונית הסוסיתא. עם רכבים אלה היא הגיעה גם ליישובי הערבה הרחוקים במשך שנים רבות והם הפכו לסימני ההיכר שלה.
ב-22 במרץ 1960, עם פתיחת בית החולים המרכזי לנגב, היא מונתה למנהלת מחלקת הילדים. היא הקימה מרפאת מעקב של המחלקה ומרפאה למחלות כליה ודרכי השתן בילדים. בית החולים היה ביתה השני והיא הייתה רופאה תורנית כמעט בכל ימות השנה.
ב-1 באוקטובר 1974 קיבלה מינוי של פרופסור חבר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1977 פרשה לגמלאות, אך למרות זאת היא המשיכה לעבוד עד שנת 1990 במשרה חלקית במרפאה של קופת חולים כללית באופקים.
בשעות הפנאי שלה עסקה כהן בנגינה בכינור ובוויולה, וכן עסקה בצורפות.
בשנת 1991 זכתה כהן באות יקירת באר שבע.
וילהלמינה כהן נפטרה ב-16 בינואר 2000 בשכונת גני עומר שביישוב עומר, בו התגוררה.
חייג'ין
חייג'ין (בסינית: 海禁), או איסורי ים, הייתה מדיניות התבדלות סינית, שהגבילה מסחר פרטי בים, שבקרבת סין בתקופת שושלת מינג ובחלק מתקופת שושלת צ'ינג. על אף היותה המדיניות המוצהרת, היא לא נאכפה בפועל והמסחר המשיך.
האיסור על מסחר ימי פרטי, שהוטל לראשונה על מנת להתמודד עם ספינות פיראטיות יפנית, שתקפו יחד עם פרטיזנים משושלת יואן, היה בתחילה משולל כל יעילות: עד המאה ה-16, בעיקר משום שהפיראטיות וההברחות היו מורכבות בעיקר מסינים שנפגעו מהמדיניות ועודד על ידי כך שסחר החוץ של סין היה מוגבל, לא סדיר ויקר. גם הלחץ הצבאי מצד המונגולים לאחר הקרב הרסני בטומו החליש את החייג'ין. תופעת הפיראטיות צנחה לרמות זניחות רק בשלהי המדיניות הזו בשנת 1567, שהמשיכה בצורה שונה. מה שיצר את מערכת הקנטון של 13 מפעלים, אך גם את הברחת האופיום שהובילה למלחמות הרות אסון עם בריטניה ומעצמות אירופיות אחרות במאה ה-19.
מדיניות החייג'ין אומצה גם ביפן בתקופת טוקוגאווה (מדיניות סאקוקו) ובקוריאה בתקופת שושלת ג'וסון, שהתפרסמה כ-"Kingdom Hermit".
רקע
המאה ה-14 הייתה תקופה של כאוס ברחבי מזרח אסיה. מגפת הבועה השנייה החלה במונגוליה בסביבות 1330 וייתכן שהרגה את רוב האוכלוסייה בהיי ובשאנשי ומיליונים במקומות אחרים. מגפה נוספת השתוללה במשך שלוש שנים בין השנים 1351–1354. מרידות קיימות על מונופול המלח הממשלתי ושיטפונות קשים לאורך הנהר הצהוב עוררו את מרד הטורבן האדום. הכרזת המינג בשנת 1368 לא סיימה את מלחמותיה עם שרידים מונגולים תחת טוגון טמורה בצפון ותחת נסיך ליאנג בדרום. המלך גונגמין מקוריאה החל להשתחרר גם מהמונגולים, החזיר את המחוזות הצפוניים של מדינתו, כאשר פלישת הטורבן האדום הרסה את האזורים. ביפן, רסטורציית קנמו השני של הקיסר דייגו השני הצליח להפיל את שוגונות קמקורה אך בסופו של דבר פשוט החליף אותם באשיקאגה החלשה.
השליטה הרופפת על פריפריה של יפן הובילה לכך ששודדי ים הקימו בסיסים באיים המרחבים של התחום, במיוחד צושימה, איקי וה גוטים. "שודדים-גמדים" אלה פשטו על יפן כמו גם על קוריאה וסין.
מסעות האוצר של ג'נג חה הופסקו בגלל עלייה באסרטיביות של המונגולים לאחר לכידתו של הקיסר בקרב טומו בשנת 1449. ההיקף הגדול של הסחר הפרטי בחו"ל גרם לתחרות מחירים לרכישות ממשלת מינג, כמו סוסי קרב עבור החזית הצפונית, והיה צורך להקצות מחדש את הכספים. עם זאת, לאחר סיום מסעות האוצר, הסחר הסיני בתוך אסיה וצפון אפריקה נמשך.
אנה בלנדיאנה
אנה בלנדיאנה (ברומנית Ana Blandiana; נולדה ב-25 במרץ 1942) היא משוררת מסאית ודמות פוליטית רומניה.
ראשית חייה
אנה בלנדיאנה הוא שם העט של אוטיליה ולריה קומאן. המשוררת קראה לעצמה "בלנדיאנה" - על שם כפר הולדתם של הוריה. קומאן נולדה ב-1942 בעיר טימישוארה בדרום-מערב רומניה. אביה היה גאורגה קומאן, כומר נוצרי אורתודוקסי שמוצאו היה בכפר מוראן (Murani) במחוז טימיש ושהיה בעבר פעיל בתנועה הלגיונרית. אחרי החזרת צפון טרנסילבניה לרומניה בשלהי שנת 1944, משפחת קומאן עברה לגור בעיר אוראדיה, והאב שימש שם ככומר ב"הכנסייה עם ירח". אחרי עליית הקומוניסטים לשלטון ברומניה, גאורגה קומאן נעצר כ"אויב העם" והוחזק בכלא עד שנת 1964. אוטיליה שלמדה בתיכון באוראדיה, הצליחה להירשם אחרי קשיים בפקולטה לפילולוגיה (שפות וספרות) באוניברסיטת "באבש" קלוז'. בגלל היות אביה אסיר פוליטי, כעבור זמן קצר סולקה מהאוניברסיטה, ונאסר עליה להמשיך ללמוד וכן נאסר עליה לפרסם. במשך שלוש שנים נאלצה להתפרנס כפועלת בניין. בתקופה זו זכתה בעידוד ותמיכה מבעלה, הסופר רומולוס רוסאן שעבד כעורך במגזין "טריבונה".
בסופו של דבר בשנת 1963 התאפשרה קבלתה בחזרה לאוניברסיטת קלוז', אז בניהולו של קונסטנטין דייקוביצ'ו והורשתה לפרסם, במיוחד במגזין "קונטמפוראנול שבניהול ג'ורג' איוואשקו. קומאן אימצה את שם העט "אנה בלנדיאנה", כשבלנדיאנה הוא כפר המוצא של אמה במחוז אלבה. אביה נהרג בעקבות כוויות קשות בתאונת בית אחרי שחרורו מהכלא.
הקריירה הספרותית
בשנת 1964 פרסמה בלנדיאנה לראשונה קובץ שירים Persoana întâi plural ("גוף ראשון רבים") עם הקדמה מאת ניקולאיה מנולסקו. מפעלה הספרותי של אנה בלנדיאנה מונה כ-16 קובצי שירה, 6 כרכי מאמרים וביקורת ו-4 ספרי סיפורת. הוא נדפס ברומניה בהוצאות הספרים החשובות. כן תורגמה ללשונות רבות, ובהן: הונגרית, פולנית, בולגרית, עברית, רוסית, אנגלית, אסטונית, ליטאית, שוודית, נורווגית, צרפתית, סרבית, הולנדית, סלובנית, אלבנית, מקדונית, איטלקית, פורטוגזית וסינית. בשנת 1985 פרסמה בלנדיאנה כמה שירים במגזין הסטודנטים " Amfiteatru" ובבשנת 1988 פרסמה הקובץ שירים בשם Întâmplări de pe strada mea שבהם דמות החתול ארפג'יק, הזכירה בהתנהגותו את הנשיא צ'אושסקו. בעקבות זאת התחילו בציבור לכנות את הנשיא "ארפג'יק" הספר הוחרם מחנויות ולמשוררת נאסר זמנית לפרסם. עם זאת ב-1989 התאפשר לה להוציא קובץ אנתולוגי של שיריה בסדרת "Biblioteca pentru toți" (הספרייה לכל), בערכית אאוג'ן סימיון. אנה בלנדיאנה השתתפה בפסטיבלים לשירה ברחבי העולם, כולל בישראל, בה התארחה בשנת 2006 בפסטיבל המשוררים בירושלים.
שיר לדוגמה של אנה בלנדיאנה
שירים משירתה תורגמו לעברית בידי משה ב. יצחקי, חיים נגיד, משה גרנות ושאול כרמל.
אגם טולי
אגם טולי (באנגלית: Tule Lake) הוא אגם עונתי רדוד המשתרע של שטח של 53 קילומטרים רבועים, באורך 8 קילומטרים וברוחב 4.8 קילומטרים, בצפון-מערב מחוז מודק ובצפון-מזרח מחוז סיסקיו בקליפורניה, לאורך הגבול עם אורגון בארצות הברית.
גאוגרפיה
אגם טולי ניזון מהנהר לוסט. גובה האגם הוא 1,230 מטרים מעל גובה פני הים.
זהו אחד מעשרים בעולם שקיימים ברציפות במשך יותר ממיליון שנה. עם זאת, הוא מצוי כיום תחת איום משמעותי עקב שנים רבות של תנאי בצורת.
מים וחיות הבר
האגם הוא חלק מ ומיזם קלאמת. אספקת מים ממיזם קלאמת הייתה הכרחית כדי לספק מספיק מים לחיות הבר. אספקת מים ממיזם קלאמת ב-24 ביולי 2020 הצילה 50,000 ברווזונים ממוות.
היסטוריה
ממוקם כ-5 קילומטרים מדרום לאגם; זהו האתר שבו נרצח הגנרל על ידי  (שכונה על ידי המתיישבים האמריקאים קפטן ג'ק), מנהיג חבורת לוחמים משבט מודק בזמן שהתנהלו שיחות שלום בין הצדדים.
, מחנה המעצר ליפנים אמריקאים שוכן מזרחית לאגם, במחוז מודק. במהלך מלחמת העולם השנייה, אילץ הממשל הפדרלי של ארצות הברית אזרחים יפנים ויפנים אמריקאים, כולל אזרחים שנולדו בארצות הברית, לעקור למחנות רבים שנבנו בחלק הפנימי של קליפורניה ובמדינות נוספות תחת צו נשיאותי 9066. הם נאלצו למכור את עסקיהם ובתיהם, וספגו הפסדים כלכליים ופסיכולוגיים עצומים בהתייחסות אליהם כאל אויבים פוטנציאליים. לאחר מלחמת העולם השנייה, העניקה הממשלה הפדרלית 86 אתרי חוות על קרקע שיובשה על ידי הניקוז של אגם טולי לחיילים משוחררים לבנים באמצעות הגרלה. נעשה שימוש בהגרלה מכיוון שמספר הפונים היה גדול ממספר החלקות הזמינות.
ריאד כבהא
ריאד כאמל כבהא (נולד ב-5 בפברואר 1953) הוא ראש המועצה המקומית בסמ"ה, מנהל המרכז היהודי ערבי לשלום בסמינר גבעת חביבה, לשעבר מוח'תאר הכפר ברטעה.
פעילות חינוכית
עם סיום לימודיו החל לעבוד כמורה בחטיבת הביניים בכפר קרע. במקביל, הוציא תעודת הוראה באוניברסיטת חיפה. כבהא לימד בכפר קרע עד לשנת 2006. במקביל לעבודתו כמורה, עסק בפעילות התנדבותית ב"מכון ללימודים ערביים" בגבעת חביבה (בהמשך שונה שם המכון ל"מרכז היהודי ערבי לשלום"). יחד עם ד"ר יוסף ושיץ ייסד כבהא ספרייה לכתבים בערבית. בהמשך התמנה למורה לערבית, רכז מפגשי יהודים-ערבים ואחראי על הקשר עם הסקטור הערבי. בין השנים 1996-2005 ניהל את המרכז במשותף עם ד"ר שרה אוסצקי-לזר. בשנת 2001 קיבל המרכז בניהולו את פרס אונסק"ו לחינוך ולשלום. בשנת 2009, עם סיום הקדנציה הראשונה כראש מועצת בסמ"ה חזר לנהל את המרכז.
פעילות ציבורית
בשנת 1975 הוציא כבהא יחד עם קבוצת צעירים בני הכפר עיתון מקומי בשם "אל-נהדה" (התחייה). העיתון התבסס על תקציב שניתן מגבעת חביבה. העיתון הציף בעיות מקומיות ודרבן תושבים לקחת חלק בפעילויות חברתיות. כעורך העיתון עודד כבהא הקמת ועד הורים לבית הספר של הכפר, שימוש בשירותי טיפת חלב, טיפוח קבוצת הכדורגל של הכפר ועוד. עם פטירת אביו בשנת 1985 נבחר כבהא לשמש כמוח'תאר הכפר, תפקיד בו נשא עד שנת 1995. בתפקידו זה פעל רבות להסדרת ברטעה כרשות מקומית. לאחר הקמת מועצה אזורית משותפת שכללה את כל הכפרים באזור נחל עירון בהם לא הייתה רשות מקומית (1995), הוביל מאבק לביטולה. כתוצאה מהמאבק אך בניגוד למטרתו פוצלה המועצה האזורית לשתי מועצות: בסמ"ה ומעלה עירון. כבהא ראה בתוצאות המאבק כישלון.
כבהא הקים עמותות ציבוריות, בהן עמותת "אל כאמל" שעסקה בגיוס כספים לפרויקטים קהילתיים: הקמת ספרייה בכפר, קייטנות לילדים, פעולות העצמה לנשים, שיעורי עזר לתלמידים, מבצעי ניקיון בכפר ועוד. כן הקים עם חברים נוספים את "עמותת ברטעה לפיתוח וקידום הכפר".
בשנת 2005 נבחר לראשות המועצה המקומית בסמ"ה. כראש מועצה קידם תוכנית הבראה לאיזון תקציבי של המועצה. בתקופת כהונתו נבנו בברטעה בית ספר יסודי וחטיבת ביניים, וכן נפתח בית ספר תיכון. בתי הספר הקיימים בכל יישובי המועצה המקומית שודרגו עם אולמות ספורט ומעבדות. הוקמה מערכת ביוב חדשה. בנוסף השתתף בהקמת פורום משותף של ראשי הרשויות בנחל עירון, שהוביל הקמת מכון טיהור שפכים, איגוד תיירות משותף ותחנת כיבוי אש. כבהא כיהן בתפקידו עד לשנת 2009 אך בבחירות הבאות לא התמודד על התפקיד וחזר לעבודתו כמנהל המרכז.
בבחירות שנערכו בשנת 2013 וב-2018 נבחר כבהא לראשות המועצה פעמים נוספות.
משפחתו
בשנת 1979, נישא כבהא לסלמה, קרובת משפחה בת הכפר ברטעה. סלמה, בוגרת תיכון נעמ"ת בחדרה, הייתה אחת מבנות ברטעה הראשונות שלמדו בבית ספר תיכון יהודי. סלמה ויתרה על משרה כמורה ובחרה להתמקד בתפקידי רעיה. יחד עם זאת, לקחה סלמה חלק פעיל בפעילותו הציבורית של כבהא והתלוותה אליו בסיורים ובשליחויות.
לזוג כבהא נולדו ארבעה ילדים: מחמוד, עובד בתחום הסיעוד, לילא, בעלת תואר שני בחינוך ותואר במדידה, אחמד, מורה בחטיבת ביניים בעל תואר בערבית ובהוראת דת האסלאם, ואמיר.
נבי רובין
נבי רובין (בערבית: النبي روبين) הוא שמו של אזור בשפך נחל שורק, מקום קבורה וכפר בדואי שהוקם בשנות ה-30 של המאה ה-20. הכפר נקרא על שם הקבר נבי רובין שיוחס במסורת הערבית לראובן בן יעקב, אף על פי שהיסטוריונים אחדים טוענים כי הקבר הוא בעצם קברו של שייח' ערבי. הכפר היה שייך לנפת רמלה מחוז לוד (1945), שטחי אדמותיו היו 31,002 דונם ובשנת 1945 מנה 1,420 נפשות. במהלך מלחמת העצמאות ב-1 ביוני 1948 נכבש הכפר על ידי חטיבת גבעתי.
היסטוריה
אזור שפך נחל שורק (בעבר "נהר רובין") היה מיושב עוד מתקופות קדומות, כחלק ממערכת יישובים שבין יבנה ליבנה ים. אזור נבי רובין שימש כנקודת מסחר חשובה בהיותו על צומת דרכים של דרך הים והדרך שהובילה לנמל יבנה ים. עדות ראשונה ליריד מסחר כזה ידועה מ-1184 ומתוארת בספרו של קלוד קונדר. סוחרים מדמשק סחרו עם נוצרים מעכו בעבדים, סוסים יקרי ערך מגזע פרסי וכורדי, ואף כלי נשק מתימן והודו. בשנים מאוחרות יותר הגיעו לאזור גם סוחרים איטלקיים מסיציליה וצלבנים מרודוס וכריתים. ירידי מסחר אלו התקיימו עד המלחמה בין הממלוכים והסוחרים הצלבנים במאה ה-13.
במאה ה-15 בנה השליט הממלוכי של ירושלים מקדש ומסגד באזור, לפי כתביו של מוג'יר א-דין. השערות שונות נתנו לגבי מהות המסגד. לפי חלק מהדעות המסגד נבנה על פי האמונה שקבור שם ראובן בנו של יעקב הקדוש למוסלמים ונקרא "א-נבי רובין". בספרות היהודית קברו של ראובן נזכר בספר הישר וממוקם בעבר הירדן. ההיסטוריונית רבקה גונן טוענת כי הקבר בנבי רובין שייך כנראה לשייח' ערבי. ההיסטוריון וליד ח'אלדי כתב כי הקבר נבנה כנראה על מקדש כנעני ומקור ההילולות באזור הם בטקסים של עבודה זרה. יצחק גולדהאר שיער שהקבר הוא של רבן גמליאל דיבנה שפעל ביבנה הקרובה לאתר המסגד. לטענתו, הכינוי "רבן" התעוות עם השנים ל"רובין".
עלייה לרגל
העלייה לנבי רובין (זיארה) מדי שנה בסוף הקיץ נזכרה בכתבי הגאוגרף המוסלמי אבו אל-פידאא (1273–1331). הוא מתאר את החגיגה השנתית הגדולה (מוסם) המתקיימת 9 פרסאות מדרום ליפו, ואשר מושכת רוכלים וסוחרים מחוץ לארץ. ב-1816 ביקר נוסע אנגלי בשם אירבי (Irby) במקום ותיאר כי בזמן החגיגות כ-30,000 ערבים היו מתקבצים מכל כפרי האזור.
החגיגות תוארו בעיתון השקפה בשנת 1897:
בחגיגות שהתקיימו ב-1935 נבנה במקום קולנוע ליד המסגד והקרין לראשונה סרט דוקומנטרי מקומי. הסופר ס. יזהר סיפר שנהג כילד לחצות את החולות בין ביתו ברחובות לנבי רובין על מנת לבקר בפסטיבל. פסטיבל דומה התקיים גם בנבי מוסא.
חגיגות נבי רובין
העלייה לרגל נעשתה בחגיגיות ולוותה בחגיגות שהתקיימו ביפו עצמה שכללה מילה של נערים.
החגיגות בשנת 1927 תוארו בדבר:
הכפר
במהלך מלחמת העצמאות, ב-18 ביולי 1948, נרצחו 5 נוסעיו של מטוס אירוואן של חיל האוויר הישראלי, שטס מסדום לתל אביב ונחת נחיתת אונס בחולות נבי רובין. בעקבות התקרית ביצעה חטיבת גבעתי בסוף חודש אוגוסט 1948 את מבצע ניקיון לסילוק הלוחמים והתושבים הערבים משטח החולות שבין נחל שורק (באזור נבי רובין) לנחל לכיש.
צריח המסגד הגבוה קרס בראשית שנות ה-90. למעט מתפללים יהודים בודדים הבאים להתפלל במקום, אין במסגד פעילות.
גדר כורכר מקיפה חצר רחבה אשר באחת מפינותיה נמצאת הכניסה לבסיס מגדל המואזין שקרס. בסמוך אליו חדר קטן ואפלולי בעל כיפה, כשבמרכזו מצבת הקבר.
מעל לפתח החדר כתובת ערבית מן התקופה הממלוכית חקוקה באבן:.
סטופניצה
סטופניצה (בפולנית: Stopnica, ביידיש: סטאָבניץ) היא עיירה במחוז בוסקו שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, כ-55 ק"מ דרומית מזרחית לקיילצה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
סטופניצה נוסדה במאה ה-12, ובשנת 1362 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך פלישת האימפריה השוודית לפולין באמצע המאה ה-17 נחרבה העיירה, והיא שוקמה רק בתחילת המאה ה-18.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בשטח אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי סטופניצה
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-17, אז קיבלו היהודים היתר לבנות במקום בית כנסת ולקדש בית עלמין. בשנת 1754 התכנסו בעיירה נציגי גליל סנדומייז'-קרקוב של ועד ארבע הארצות.
בשנת 1919 נערך פוגרום ביהודי היישוב, בו הוכו ונשדדו יהודים רבים. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-3,300 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות.
ב-8 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הציתו את בתי הרובע היהודי בה, ורצחו בה מספר יהודים. בד בבד בזזו פולנים מקומיים את חנויות ודירות היהודים ביישוב. בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וחובת תשלום סכומי כופר. בערב פסח ת"ש, אפריל 1940, רצחו הגרמנים 13 יהודים מהעיירה שהסבו לשולחן הסדר.
בתחילת 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו הועסקו בעבודות כפייה. בהמשך, הובאו לגטו זה מאות פליטים יהודים מרחבי פולין, ומספר יושביו הגיע לכ-5,300 איש. כתוצאה מרעב וממגיפות, מתו כ-400 מיהודי הגטו.
ב-5 בספטמבר 1942 פשטו על הגטו שבעיירה אנשי ס"ס ושוטרים פולנים ואוקראינים, ורצחו בו למחרת כ-400 יהודים, רובם קשישים. כ-1,500 יהודים שולחו למחנה עבודה בסקרז'יסקו-קמיינה, וכ-3,000 היהודים הנותרים שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
מקס מרטן
מקסימיליאן (מקס) מרטן (בגרמנית: Maximilian (Max) Merten. 8 בספטמבר 1911 – 21 בספטמבר 1971) היה עורך דין גרמני וקצין בדרגת האופטמן (מקבילה לדרגת סרן) בקבוצת ארמיות E של הוורמאכט. שירת כמושל הצבאי של אזור סלוניקי ביוון שתחת הכיבוש הנאצי, ומתוקף תפקידו היה מהאחראים העיקריים לרדיפת כ-45,000 יהודי סלוניקי ולגירושם להשמדה במהלך שואת יהודי יוון. נידון ל-25 שנות מאסר ביוון, אך שוחרר בלחץ גרמני ועורר את מה שנודע בגרמניה וביוון כ"פרשת מרטן".
ביוגרפיה
נולד בברלין ב-1911. בשנת 1930 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת פרידריך-וילהלם בברלין והוסמך כעורך דין. הצטרף למפלגה הנאצית ב-1937. משנת 1938 עד ינואר 1942 עבד כיועץ לבית המשפט המחוזי.
MGM-52 Lance
MGM-52 Lance (לאנס) הוא טיל קרקע-קרקע (טיל בליסטי טקטי) המונע בדלק נוזלי מתוצרת ארצות הברית.
מקס מרטן
במלחמת העולם השנייה
בינואר 1942 גויס לוורמאכט, ושרת בסוללת נ"מ בשצ'צ'ין. ביולי הועבר למינהל הצבאי, ובאוגוסט נשלח ליוון והתמנה לראש הממשל הצבאי בסלוניקי, תפקיד שהיה למעשה האחראי על כל העניינים האזרחיים בסלוניקי ובסביבתה. בהוראתו החלו לנשל יהודים מאיגודים מקצועיים, סגרו את העיתון היהודי "מיסאז'ירו" והחרימו חלק מהרכוש. עם בואם לעיר של דיטר ויסליצני ואלויס ברונר, התאפשר להתחיל בהכנות לשילוחם להשמדה. ב-6 בפברואר 1943 הוציא שתי פקודות: לסמן את כל היהודים (למעט בעלי דרכון זר) וחנויות של יהודים, ולרכז את כל היהודים בגטו. כמה ימים לאחר מכן מינה את הרב המקומי, ד"ר צבי קורץ, לממונה על כל היהודים (מעין יודנראט), תוך שהוא משקר לו שהרכבות ששולחות את היהודים מסלוניקי לפולין יובילו אותם אל הקהילה היהודית בקרקוב שתדאג לכל מחסורם. הוא לקח יהודים בני ערובה, ואיים על הרב קורץ שהם יוצאו להורג אם תהיה התנגדות יהודית כלשהי.
MGM-52 Lance
הלאנס הוא טיל שנועד לפגוע במטרות אסטרטגיות בעורף האויב ולשם כך צויד בראש קרב גרעיני, בשלב מאוחר יותר פותחו ראשי קרב קונבנציונלים עבור הטיל ותוכנן להשתמש בו למתן סיוע ארטילרי לכוחות הקרקע. כינויו בצה"ל היה ה"מנפץ".
מקס מרטן
במלחמת העולם השנייה
בארגונו וניהולו שולחו להשמדה באושוויץ כ-45,000 יהודי סלוניקי. עקב כך לעיתים כונה "התליין מסלוניקי" ו"הקצב מסלוניקי".
MGM-52 Lance
היסטוריה
בשנות ה-50 של המאה ה-20 המאוחרות של המאה העשרים, פרסם צבא ארצות הברית מכרז לבניית סדרה חדשה של טילים בליסטיים לטווחים שונים.
מקס מרטן
במלחמת העולם השנייה
ביולי 1943 מונה למפקד הראשי של אזור מקדוניה, תפקיד אותו מילא עד מרץ 1944, אז הוצב ביוגוסלביה הכבושה, עד לכניעת גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה
הוא נלכד על ידי האמריקנים בנובמבר 1945, אך כשנה לאחר מכן ממשלת יוון סירבה להסגרתו לידיה והוא שוחרר. הוא שב למולדתו, שם עסק בפוליטיקה, כשהצטרף לגוסטב היינמן במפלגה החדשה שהקים, GVP, ועבד כעורך דין במשרד המשפטים המערב-גרמני.
MGM-52 Lance
היסטוריה
ב-1965 נעשו שינויים בטיל, הוכנס מנוע חזק יותר, הוגדלו המייצבים והגרר הופחת וכך גדל טווח הטיל ל-140 ק"מ. הטיל החדש כונה MGM-52B והחליף את הגרסה הישנה. השיגור הראשון של ה MGM-52B נערך במאי 1969 אך בעיות במנוע הרקטי של הטיל עיכבו את הניסויים בין 1967–1971 והלאנס לא היה מוכן לפריסה מבצעית עד מאי 1972. עד אז בוטלה התוכנית ליצור ראשי קרב ביולוגיים וכימיים וכל הטילים צוידו ברש"ק גרעיני (W70) בעוצמה של 1–100 קילוטון. התצורה הסופית של הלאנס, לאחר סדרת הניסויים של הגרסה השנייה ושינויים בצורת המייצבים וזנב הטיל, כונתה MGM-52C.
מקס מרטן
לאחר המלחמה
במאי 1957 ביקר ביוון במסגרת תפקידו המשפטי, כדי להעיד במשפטו של אחד מעוזריו. מכיוון שביוון היה צו מעצר כנגדו כבר מאז 1947 הוא נעצר, והועמד לדין על פשעי מלחמה בבית משפט יווני. להגנתו טען מרטן כי הוא לא היה חלק מהמנגנון המלחמתי, וכי הוא טיפל בעניינים מנהליים-אזרחיים בלבד וכי האנטישמיות ביוון קדמה לבואו לסלוניקי, ולא היה בכוחו למנוע אותה. אחד מסנגוריו אף טען כי הוא היה אנטי-נאצי והגן על יהודים. הוא סיפר כי בניסיון להציל את יהודי סלוניקי נפגש עם אדולף אייכמן והציע לו עסקה להעברת 20,000 יהודים לפלשתינה במקום לאושוויץ ואף קיבל את הסכמתו של אייכמן לכך, אלא שהנס גלובקה מנע זאת. עם זאת, בעדות שנגבתה ממנו לקראת משפט אייכמן לא הצליח לשחזר את שמות המעורבים במשא ומתן עם אייכמן. כמו כן, האשים את ראש הממשלה היווני, קונסטנדינוס קרמנליס, ובכירי ממשל יוונים נוספים, בקשרים עם המשטר הנאצי ובהסגרת יהודים.
MGM-52 Lance
היסטוריה
בספטמבר 1973 נפרש באירופה גדוד הלאנס המבצעי הראשון. סוללת לאנס הורכבה משתי יחידות שיגור על בסיס נגמ"שי M752 (טיל בודד על כל נגמ"ש) ו-2 נגמ"שי אספקה מסוג M688 (שני טילים בכל נגמ"ש), בסך הכל כללה כל סוללה 6 טילים. הלאנס החל להחליף את טיל ה-MGM-29 Sergeant בשירות צבא ארצות הברית, הוא היה קל יותר לתפעול ולתחזוקה, זמן התגובה שלו היה קצר יותר ועמד על פחות מ-15 דקות ובזכות ממדיו הקטנים יכלה כל יחידה לשנע מספר גדול יותר של טילים.
מקס מרטן
לאחר המלחמה
מיד לאחר מעצרו החל לחץ מדיני מצד גרמניה המערבית לשחררו. באותה העת, גרמניה השקיעה הון רב ביוון והעניקה לממשלה אשראי והלוואות שנדרשו לה. כמו כן, מלכת יוון פרדריקה הייתה גרמנייה ונכדתו של הקיסר וילהלם השני, והיא הביעה את מורת רוחה ממעצרו. ב-1959 הוא נידון ל-25 שנות מאסר על חלקו ברציחתם של יהודי סלוניקי, אולם, הלחץ המערב-גרמני הביא את הפרלמנט היווני לערוך שינוי חקיקה המונע ממנה לדון אזרחים גרמנים באשמת פשעי מלחמה. מרטן נחנן ב-3 בנובמבר וגורש לגרמניה המערבית, לאחר כ-30 חודשי מאסר. בגרמניה המערבית הוא הועמד לדין, אך זוכה מחוסר ראיות. ב-28 בספטמבר 1960 פורסמו ב"דר שפיגל" תמלילי משפטו מיוון, ובהם ההאשמות שהטיח בראש הממשלה קרמנליס. קרמנליס דחה את טענותיו וטען שהן נועדו לסחוט ממנו כסף וכן שהן הגיעו מצד יריביו הפוליטיים. בית המשפט ביוון, וכן ההיסטוריון היווני יאניס קטריס, קבעו שההאשמות היו משוללות יסוד.
מעצרו ושחרורו זכו להד תקשורתי נרחב בגרמניה וביוון ועוררו דיון ציבורי. לעיתים מכונה הפרשה ביוון ובגרמניה "פרשת מרטן".
MGM-52 Lance
היסטוריה
ב-1976 חודש פיתוחו של רש"ק קונבנציונלי עבור הטיל ויוצר רש"ק מצרר שסימונו M251 שהכיל מספר רב של פצצונות מסוג M40. רש"ק המצרר נכנס לשירות בצבא ארצות הברית ב-1978 וטילי לאנס קונבנציונליים (עם ראשי קרב שונים) נמכרו למספר מדינות, רובן חברות נאט"ו.
מקס מרטן
לאחר המלחמה
במאי 1961 החלה חקירתו של גלובקה בהוראת פריץ באואר על סמך עדותו של מרטן, אך בהשפעת הקנצלר קונראד אדנאואר החקירה הסתיימה בקביעה כי אין יסוד לטענותיו. נגד מרטן נפתח הליך משפטי בגין עדות שקר, אך הוא לא הוכרע מעולם. בנובמבר הועמד מרטן לדין שלא בפניו על לשון הרע בגין ההאשמות שהטיח בהנהגה היוונית, ונידון ל-4 שנות מאסר.
MGM-52 Lance
היסטוריה
ב-1977 פותחה גרסה חדשה לרש"ק הגרעיני W70 שהייתה בעצם פצצת נייטרון. בתחילה בוטל הפרויקט מסיבות פוליטיות אך לבסוף נבנו מספר ראשי קרב החל מ-1981. למרות זאת לא נכנסה אף פצצת נייטרון לשימוש באחת מיחידות השדה של מערך הלאנס.
נשיא איראן
נשיא איראן (בפרסית: رئیس‌جمهور ایران) הוא ראש הרשות המבצעת באיראן וראש הממשלה. עם זאת, הוא אינו ראש המדינה אלא התפקיד השני בכוחו למנהיג העליון. הנשיא נבחר למשרתו בבחירות ציבוריות המתקיימות מדי ארבע שנים. נשיא איראן הנוכחי הוא אבראהים ראיסי.
מקס מרטן
קישורים חיצוניים
The Trial of Max Merten and in the Changing Mirrors of Time and Place באתר אוניברסיטת חיפה
MGM-52 Lance
היסטוריה
לאחר החתימה ב-1987 על האמנה לצמצום הגרעין החלה ארצות הברית להסיג את טילי הלאנס מאירופה, סיום המלחמה הקרה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 זירז את הוצאת הטילים מהשירות וב-1992 אוחסנו כל ראשי הקרב של טילי הלאנס בהמתנה להשמדתם. את הלאנס החליף בצבא ארצות הברית טיל ה-MGM-140 ATACMS הקונבנציונלי.
שירות בצה"ל
לאחר מלחמת יום הכיפורים, הסכימו השלטונות האמריקאים לספק לצה"ל גדוד משגרים עם מספר מוגבל של רקטות, ללא ראשי קרב גרעיניים. בשנת 1975 הוקם בחיל התותחנים, גדוד לאנס סדיר מספר 9275 – גדוד "המנפץ" שייעודו היה לפגוע במטרות אסטרטגיות של האויב (כמו טילי נ"מ) והגיע לטווח של 75 ק"מ, עם רש"ק נפיץ. יחידת ה"מנפץ" הייתה בשירות מבצעי עד לתחילת שנות ה-90. מפקדו הראשון של הגדוד היה סא"ל זאב עמית ולאחריו מונה סא"ל יוסי רותם. עם פירוק הגדוד בשנות ה-90, עברו רוב קציני מטה הגדוד לתפקידים במפח"ט 896.
נשיא איראן
תפקידיו וסמכויותיו
הנשיא ממנה את חברי הממשלה ומציג אותם לאישור בפני המג'לס (הפרלמנט), בסמכותו לפטר כל אחד מחברי הממשלה. הנשיא מציג חוקים לאישור המג'לס (למג'לס עצמו כמובן יש סמכות חקיקתית), ועל הנשיא לחתום על החוקים כדי לאשרם. למרות שעל פי חוקת איראן, המפקד העליון של הכוחות המזוינים הוא המנהיג העליון, הנשיא יכול לכהן כמפקד הצבא, בהרשאת המנהיג העליון. כך למשל, הנשיא הראשון של הרפובליקה האסלאמית, אבולחסן בני-סדר שימש כמפקד הצבא בתקופת מלחמת איראן–עיראק. הנשיא הוא הממנה את מזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי, מושלי המחוזות ושגרירי איראן למדינות העולם. בעבר הייתה בידיו הסמכות למנות גם ראשי ערים, אולם תפקיד זה הועבר לידי המועצות העירוניות.
בהתאם לחוקה הנשיא רשאי למנות סגנים. אחד הסגנים יכול להיות הסגן הראשון. באחריות הסגן הראשון לנהל ישיבות בהיעדרו של הנשיא. במקרה שהנשיא אינו יכול לתפקד, הרי שבאישורו של המנהיג העליון באיראן הסגן הראשון של הנשיא מקבל את סמכויות הנשיא והוא צריך להבטיח קיום בחירות תוך 50 יום. התפקיד נכנס לתוקף בהתאם לשינוי החוקה משנת 1989 ומאז כיהנו במשרה זו 5 אנשים. אספנדיאר רחים משאי היה בתפקיד רק כשבוע במהלך שנת 2009.
תפקידיו של הנשיא מוגדרים בפרקים 113–142 בחוקת איראן.
דרישות לתפקיד
נשיא איראן נבחר על ידי בעלי זכות ההצבעה באיראן שהם אזרחיה מעל גיל 18. סינון המועמדים לבחירות מתבצע על ידי מועצת שומרי החוקה, בת 12 החברים. מחצית מחברי המועצה ממונים ישירות על ידי המנהיג העליון וששת האחרים נבחרים על ידי המג'לס מתוך רשימה שמגיש להם יו"ר הרשות השופטת, הממונה גם הוא על ידי המנהיג העליון. כך בעקיפין, מתאפשרת למנהיג העליון פסילת מועמדים שאינם תואמים את עמדותיו. עם זאת, מועצת שומרי החוקה טוענת שהיא מאשרת גם מועמדים רפורמיסטים, ולא רק שמרנים התואמים את מדיניות המנהיג העליון.
הדרישות בהם צריכים לעמוד המועמדים לנשיאות:
מקרב המועמדים שעונים לדרישות אלו, מועצת שומרי החוקה, בפרשנות מרחיקת לכת ומעוררת מחלוקת של החוקה האיראנית, פוסלת מועמדים שאינם ראויים בעיניה. מרבית המועמדים שמציגים עצמם לבחירות אינם מצליחים לעבור את סינון המועצה, בשל היותם דמות פוליטית לא מוכרת מספיק, והם לא מועמדים לבחירה לציבור האיראני.
הנשיא צריך להיבחר ברוב של מעל 50 אחוזים מקולות המצביעים. לעיתים קרובות, בשל מספר המועמדים הרב, יש צורך בסבב בחירות נוסף כדי להכריע את הבחירות. אורך כהונת הנשיא היא ארבע שנים, בתומן הוא יכול להיבחר רק לעוד קדנציה אחת. עם בחירת הנשיא הוא הופך לראש המועצה לביטחון לאומי (אך הדמות החזקה בגוף זה הוא מזכיר המועצה) וראש המועצה למהפכה חברתית, שאחראית להפיץ את רעיון המהפכה האסלאמית ברחבי העולם באמצעות תעמולה.
בהתאם לחוקה האיראנית, במקרה שהנשיא מת או מודח, מועצה נשיאותית זמנית ממלאת את תפקידו עד שניתן לערוך בחירות נוספות.
המחזיקים בתפקיד
נשיאי הרפובליקה האיסלאמית של איראן מאז המהפכה האיסלאמית:
לווייתן מלווילי
לווייתן מלווילי (שם מדעי: Livyatan melvillei) הוא מין של לווייתן גדול נכחד מקבוצת דמויי ראשתן. לווייתן זה חי בימים הקדומים במיוקן שבעידן הקנוזואיקון, לפני 8.9–9.9 מיליון שנה, וממאובן מאוסטרליה עולה שייתכן כי חי כבר לפני 5 מיליון שנה. הוא נקרא על שם הלווייתן המקראי מהתנ"ך (שעל שמו קרויים גם הלווייתנים המודרניים בעברית) והרמן מלוויל, מחבר הספר "מובי דיק".
לווייתן זה דמה בגודלו לראשתן המודרני והגיע לאורך 13.5–17.5 מטרים. אורך הגולגולת היה שלושה מטרים, ובניגוד לראשתן המודרני היו לו שיניים גדולות וחדות בשתי הלסתות.
הוא חי בימים של תקופת המיוקן והיה טורף-העל של הימים, ביחד עם הכריש הענק מגלודון – ניזון מיצורי ים גדולים שיכלו להגיע עד לאורך של 10 מטרים, בהם לווייתני מזיפות, לווייתנאים אחרים כמו דולפינים ופוקנות, טורפים ימיים, כרישים, צבי ים ודגים גדולים. התפתחותו של הלווייתן חלה יחד עם התפתחותם של לווייתני המזיפות בסוף תקופת המיוקן.
השתקפות מאך
השתקפות מאך היא תופעה בזרימה דחיסה המתארת תבנית החזרת גלי הלם ממשטח קשיח, ונקראת על שם הפיזיקאי ארנסט מאך.
השתקפות מאך יכולה להתקיים בתנועות יציבות, פסאודו-יציבות ובלתי-יציבות. כאשר גל הלם, אשר נע במהירות קבועה, מתקדם על טריז מוצק. הזרימה הנוצרת על ידי ההלם פוגעת בפני הטריז ויוצרת גל הלם מוחזר שני, זאת כדי לסובב את הזרימה כך שתהיה מקבילה לפני הטריז. ביחס לנקודת ההשתקפות, הזרימה יציבה באופן מקומי, והזרימה במצב פסאודו-יציב. כאשר הזווית בין הטריז לבין גל ההלם הראשוני גדולה מספיק, גל הלם מוחזר יחיד אינו מסוגל לסובב את הזרימה לכיוון מקביל לפני הטריז ומתרחש מעבר להשתקפות מאך.
במצב של זרימה עמידה, אם טריז מונח בזרימה על קולית קבועה, כך שגל ההלם המאונך 'המחובר' אליו פוגע בקיר שטוח המקביל לזרימה המציפה, גל ההלם הופך את הזרימה לכיוון פני הקיר ולכן נדרש גל הלם מוחזר נוסף כדי להפוך את הזרימה חזרה לכיוון מקביל לפני הקיר. כאשר זווית גל ההלם עולה על ערך מסוים, לא ניתן להסיט את הזרימה בחזרה לכיוון מקביל לקיר על ידי גל הלם מוחזר אחד ומתרחש אפקט השתקפות מאך.
השתקפות מאך מורכבת משלושה גלי הלם הנקראים: גל ההלם הראשוני, גל ההלם המוחזר ו'גזע מאך' (Mach stem), וכמו כן קיים קו החלקה (slip line). הנקודה בה נפגשים שלושת גלי ההלם נקראת "הנקודה המשולשת" (triple point) בשני ממדים, או 'הלם להלם' (shock-shock) בשלושה ממדים.
סוגים שונים של השתקפות מאך
הסוג היחיד של השתקפות מאך האפשרית בזרימה עמידה הוא השתקפות מאך ישירה, שבה גזע מאך הוא קמור 'קדימה' ביחס לזרימה המציפה, ושיפוע קו ההחלקה מוטה לכיוון הטריז.
מאמרים מהשנים 2012–2013, מציגים סוג נוסף של גלי הלם, בתצורה עם זווית שלילית של השתקפות בזרימה עמידה.
בזרימה פסאודו-יציבה, הנקודה המשולשת מתרחקת מהמשטח המחזיר וההשתקפות היא השתקפות מאך ישירה. בזרימה בלתי-יציבה, ייתכן גם שהנקודה המשולשת תוותר נייחת יחסית למשטח המחזיר (השתקפות מאך נייחת), או תנוע לעבר המשטח המחזיר (השתקפות מאך הפוכה). בהשתקפות מאך הפוכה, גזע מאך הוא קמור לעבר הזרימה המתקרבת, וקו ההחלקה מתעקל בצורה 'החוצה' מהמשטח המחזיר. כל אחת מהתצורות הללו יכולה להניח את אחת משלוש האפשרויות הבאות: השתקפות מאך אחת (single-Mach reflection), 'השתקפות מאך-מעבר' (transitional-Mach reflection), והשתקפות מאך כפולה (double-Mach reflection).
דורון כהן (עיתונאי)
דורון כהן (נולד ב-28 בדצמבר 1964) הוא עיתונאי, עורך ומשורר ישראלי, עורך ראשי משותף של העיתון "מעריב".
ביוגרפיה
נולד בתל אביב ליששכר וברכה כהן, עולים מאפגניסטן, ולו חמישה אחים בוגרים. גדל בשכונת שפירא, למד בגימנסיה הרצליה. שירת בחיל האוויר.
לאחר שהשתחרר מצה"ל החל לעבוד כעיתונאי במדור הספורט של העיתון "חדשות", ובהמשך היה עורך המדור עד סגירת העיתון ב-1993. שימש בתפקידי עריכה בכירים בעיתונים "ידיעות אחרונות" ו"הארץ". ב-1997 מונה לסגן עורך המוסף "סופשבוע" של "מעריב". בשנים 1998–2001 היה עורך המקומון "זמן תל אביב" מרשת "מעריב". לאחר מכן שימש כסגן עורך במקומון "העיר" והיה שליח העיתון למונדיאל 2002 שנערך בדרום קוריאה וביפן. בשנים 2007–2011 ערך את המוסף "סופשבוע" של ״מעריב״. מספטמבר 2011 עד פברואר 2012 היה העורך הראשי של אתר "nrg" של העיתון. בשנת 2014, עם מכירת "מעריב" לאלי עזור, מונה לעורך העיתון עם גולן בר יוסף. הקים את אתר האינטרנט החדש של העיתון "מעריב אונליין" ומשמש מאז כעורכו הראשי.
בשנת 2018 יצא לאור, בהוצאת "אפיק", ספר שיריו הראשון, "תחום המושב".
משמש כפרשן פוליטי, מבקר תרבות וכפאנליסט בתוכניות טלוויזיה. מתחילת שנת 2023 משדר לסירוגין את התוכנית "רבע לחמש" יחד עם יעקב ברדוגו ברדיו גלי ישראל.
מבצע חץ מקשת (סרט)
מבצע חץ מקשת (באנגלית Operation Crossbow) הוא סרט מלחמה, ריגול ופעולה בריטי משנת 1965 בהפקתו של קרלו פונטי ובבימויו של מייקל אנדרסון, עם ג'ורג' פפארד, סופיה לורן, לילי פלמר, טום קורטני וריצ'רד ג'ונסון בתפקידים הראשיים.
העלילה היא ברובה בדיונית לפי סיפור של דואיליו קולטי אבל מתבססת על אירועים היסטוריים אמיתיים. היה אמנם מבצע בשם "חץ מקשת" (Operation Crossbow) למלחמה נגד הטילים הגרמניים אבל הוא כלל הגברת אמצעי ההתגוננות והפצצת אתרי השיגור שלהם. חלק מהדמויות בסרט הן אמיתית: - וינסטון צ'רצ'יל, דאנקן סנדיס, פרופ' לינדרמן , האנה רייטש ועוד.
העלילה מתחלפת בין סצנות שמתארות את בניית הטילים כשהאנשים מדברים גרמנית ובין ניסיונות הבריטים לחבל במתקני השילוח והייצור של הטילים.
לילי פלמר זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים בסן סבסטיאן.
תקציר העלילה
1943, הגרמנים מפתחים את טיל V-1 בפנמינדה. מנהל המבצע הוא גנרל זימן (פול הנרייד) ומפקד המקום מטעם האס אס הוא גרופנפיהרר לינץ (הלמוט דנטין). הטילים נוטים לצד אחד ומתרסקים. טייסים "מתנדבים" להיכנס לטיל ולמצוא את הסיבה ומתרסקים איתו עד שהטייסת האנה רייטש (ברברה רוטינג) נכנסת לטיל, מגלה את סיבת הסטייה ונוחתת בשלום. כעת הגרמנים מוכנים לשלח את הטיל הראשון.
וינסטון צ'רצ'יל (פטריק וימרק) מודאג ומזמן את חתנו, דאנקן סאנדיס (ריצ'רד ג'ונסון) להקים קבינט שיעסוק בבעיה. קונסטנס בבינגטון סמית' (סילביה סימס) מפענחת תצלומי אוויר מעל פינמונדה כחשודים לאתרי טילים.
פרופסור לינדמן (טרוור הווארד), היועץ המדעי של צ'רצ'יל טוען שאין אלה טילים אלה אחיזת עיניים של הגרמנים. סאנדיס לא משתכנע ושולח מפציצים להפציץ את פינמונדה. הגרמנים מעבירים את הייצור לדרום גרמניה ומתחילים לייצר את ה-V-2. לשם זה הם מגייסים מהנדסים מארצות הכבושות.
מפקד המודיעין הבריטי, גנרל בויד (ג'ון מילס) מארגן סוכנים שיחדרו למפעל ייצור הטילים ונותן להם זהות של מהנדסים שכנראה נהרגו. רוברט הנשו (טום קורטני) מקבל זהות של מהנדס הולנדי בשם יקוב ביוס, לוטננט קרטיס (ג'ורג' פפארד) מקבל זהות של מהנדס הולנדי. מרואיין נוסף בשם במפורד (אנתוני קווייל) לא עובר את המיון ולבסוף מסתבר שהוא סוכן כפול. שניהם מוצנחים ליד המבורג ומגיעים לבית מלון שהמנהלת שלו היא סוכנת גרמניה אנטי נאצית בשם פרידה (לילי פלמר).
מסתבר שאותו יקוב מבוקש על ידי המשטרה כחשוד ברצח. הוא נעצר, "מודה באשמה" ומסכים להיות סוכן כפול אך לרוע מזלו הוא מזוהה על ידי במפורד שראה אותו במשרדי המודיעין בלונדון. לאחר חקירה קצרה הוא מוסגר לגסטפו ומוצא להורג.
למלון מגיעה אשתו של המהנדס ההולדי, נורה (סופיה לורן) היא מזהה מיד שקורטני אינו בעלה אך מסכימה להעלים עין כדי שיאפשרו לה לחזור עם ילדיה להולנד. קרטיס חותם לה בשם "בעלה" אבל לאחר שהוא עוזב, יורה בה פרידה למוות באקדח עם משתיק קול כדי שלא תגלה דבר.
במקום הנשו שהוצא להורג, מצניחים סוכן נוסף, פיל ברדלי (ג'רמי קמפ). הם מצליחים להיכנס כמהנדסים למרכז הייצור והשילוח התת-קרקעי. במפורד מגלה שקרטיס הוא מתחזה ומפעיל את האזעקה. ברדלי נתפס אבל קרטיס מצליח ברגע האחרון להיכנס לאזור השילוח, להרוג את רוב הגרמנים שם. במפורד מבקש ממנו להיכנע אחרת יהרוג את ברדלי. באותה שעה מתקרבים מפציצים למפעל. ברדלי צועק לקרטיס על איזה מתג ללחוץ. המטוסים מזהים את המטרה בדיוק כשהכיפה נפתחת והטיל אמור לצאת. הפצצות חודרות ומשמידות את הטיל ואת כל האנשים שנמצאים שם.
עכבר (מחשב)
עכבר הוא אמצעי קלט מסוג "אמצעי הצבעה", המאפשר למשתמש במחשב לשלוט בתנועות סמן על צג המחשב ולבצע פעולות שונות בממשק המשתמש של תוכנות המחשב. להבדיל מהפעלת המחשב באמצעות מקשי המקלדת, מאפשר העכבר הפעלה של המחשב על פי דימוי תנועות ידו של המשתמש במרחב על גבי מרקע המחשב.
היסטוריה
העכבר הומצא בשנת 1963 על ידי דאגלס אנגלברט ממכון המחקר של סטנפורד (בשנת 1997 הוענק לאנגלברט פרס טיורינג, על תרומה זו ואחרות לפיתוח ממשק המשתמש). זה היה עכבר מגושם יחסית לעכבר בן ימינו, ובעל מנגנון שונה מעט: זיהוי תנועת העכבר נעשה באמצעות שני גלגלים שהיו בתחתיתו. בגרסה מאוחרת יותר, שפותחה בתחילת שנות ה-70 על ידי ביל אינגליש מזירוקס פארק, הוחלפו הגלגלים בכדור. מאוחר יותר הוחלף הכדור במנגנון המזהה את תנועת העכבר באופן אופטי, על ידי חיישן בתחתית העכבר. שכלול נוסף בעכבר הוא החלפת החוט המחבר אותו למחשב בחיבור באמצעות קשר אלחוטי, הופך את השימוש לנוח יותר.
שימוש מסחרי ראשון בעכבר נעשה בסוף שנות השבעים במחשב "זירוקס סטאר" של חברת זירוקס. בעקבות זאת שילבה חברת אפל עכבר במחשב "ליסה" מתוצרתה. שני מחשבים אלה נכשלו מבחינה מסחרית. רק עם יציאתו לשוק של מחשב "מקינטוש" בשנת 1984 זכה העכבר לראשונה להצלחה מסחרית ולאחר מכן הפך לחלק בלתי נפרד מממשק המשתמש הגרפי (יותר מעשרים שנה חלפו, אם כן, מהמצאת העכבר ועד להפיכתו למכשיר נפוץ).
תנועת העכבר
ישנם ארבעה סוגים עיקריים של חיישני תנועה המותקנים בדגמי עכבר שונים:
עכבר מכני
דגמי העכבר הקדומים ביותר כונו עכברים מכניים. מנגנון הפעולה של עכבר זה התבסס על כדור גלילה פלסטי בתחתיתו של העכבר המתגלגל כאשר העכבר זז על גבי משטח. כדור זה מסובב שתי גלגלות אנכיות זו לזו, האחת עבור ציר ה-X והשנייה עבור ציר ה-Y. בקצה כל גלגלת מצויה דיסקה פלסטית מצופה בפסי מתכת. זרוע מתכת חיצונית נגעה בדיסקה וכך נפתח ונסגר מעגל חשמלי כאשר הגלגלת הסתובבה. על ידי ספירת הפולסים החשמליים ניתן לעקוב אחרי תנועת העכבר. עכברי מחשב מסוג זה אינם נמצאים בשימוש כבר זמן רב.
עכבר אופטו-מכני
המגע החשמלי בין הדיסקה לבין זרוע המתכת היה מקור לתקלות רבות בעכברים המכניים ופגע באמינותם ואורך חייהם. כדי לשפר את פעולת העכבר הוחלף מנגנון החישה החשמלי במנגנון אופטי. כדור הגלילה נשאר בעכברים האופטו-מכניים כפי שהיה בעכברים המכניים שקדמו להם, אלא שבמקום פסי מתכת היו זרועים שולי הדיסקה בנקבים רדיאליים המאפשרים מעבר אור. מצד אחד של הדיסקה ישנה דיודה המאירה באור תת אדום ובצדה השני מצוי חיישן. כאשר הדיסקה מסתובבת, החיישן קולט את הבזקי האור ועל פי תדירותם מחושבת תנועת העכבר. עכברים אלו החליפו לחלוטין את העכברים המכניים בראשית שנות ה-90.
עכבר אופטי
כדור הגלילה בעכברים המכניים והאופטו-מכניים היה אף הוא מקור תקלות והגביל את אופן השימוש בעכבר. הכדור והגלגלות צברו לכלוך ואבק רבים במהלך תנועתם, וכן הוא היה זקוק למשטח בעל מקדם חיכוך גבוה מספיק כדי להבטיח תנועה חלקה של הכדור.
העכבר האופטי, שיצא לשוק לראשונה בשנת 1999, ביטל את הצורך בכדור ובכל מנגנון מכני אחר לצורך חישת התנועה, על ידי שימוש בחיישן תנועה אופטי המבוסס על צילום המשטח עליו נע העכבר. דיודה מאירה פולטת אור אדום המאיר על המשטח, וחיישן CMOS מצלם את המשטח בין 800 ל-1,500 פעם בשנייה (בהתאם לדגם). שבב עיבוד אותות קולט את התמונה ומחשב על פי השינוי בתמונה לאיזה כיוון ובאיזו מהירות נע העכבר.
העכברים האופטיים הראשונים שיצאו לשוק היו מוגבלים לסוגי משטח מיוחדים, והיו בעלי רגישות לתנועה הפחותה מזו של העכברים האופטו-מכניים. בעקבות השיפור בכוח החישוב של שבבי מחשב, הוחלפו שבבי עיבוד האותות בדגמים מהירים ומשוכללים יותר וכיום העכברים האופטיים הם בעלי דיוק הדומה לזה של העכברים האופטו-מכניים, ומסוגלים לפעול כמעט על כל משטח.
עכבר לייזר
בשנת 2004 השיקה חברת לוג'יטק ביחד עם חברת Agilent Technologies את Logitech MX-1000. עכבר זה היה העכבר הראשון שהשתמש בקרן לייזר במקום בנורת ה־LED בעכברים האופטיים. החברות טוענות לשיפור ברמת הדיוק עד פי 20 לעומת עכברים אופטיים רגילים.
עכברים חליפיים וחלפי עכברים
אנשים עם לקויות שונות בידיים עשויים שלא להצליח להשתמש ביעילות בעכברים המיוצרים עבור הציבור הרחב. יש דרכים להפעיל מחשב סטנדרטי בעזרת המקלדת בלבד ויש תוכנות שיכולות להפוך הפעלת מחשב כזו לנוחה. אולם חלק גדול מהאנשים שהעכבר אינו נגיש להם, מתקשים גם בהפעלת מקלדת מחשב סטנדרטית. אחד הפתרונות לאנשים אלה הוא להפעיל את המחשב בעזרת עכבר חליפי בלבד או בעזרת חליפי עכבר. כדי לעשות זאת הם נעזרים במקלדת מסך וירטואלית (ראה מקלדת מחשב).
עכברים חליפיים וחלפי עכברים יכולים גם לשמש אנשים חסרי לקויות בסביבות עבודה בהן אין מקום לעכבר ולמשטח של העכבר או עבור משימות שקל יותר לבצע דווקא עם עכבר חליפי או תחליף עכבר.
במחשבים ניידים משמש משטח נגיעה כתחליף לעכבר, אך ניתן לחבר אליהם גם עכבר רגיל.
במחשבי לוח בוטל הצורך בעכבר, וממשק המשתמש מבוסס על מסך מגע. בעקבותיהם נפוץ השימוש במחשבים עם מסך מגע, שבהם ניתן להזין קלט למחשב בעכבר ובמסך מגע, כרצון המשתמש.
מערכת מתגים כתחליף עכבר
מערכת מתגים להפעלת המחשב עשויה להוות תחליף עכבר אם המחשב מצויד ב"מערכת סריקה". מערכת מתגים מכילה בין מתג אחד לארבעה המוצבים במקומות בהם נכה תנועה קשה יכול ללחוץ עליהם. נכה תנועה קשה יכול להפעיל, למשל, מתג אחד בלחיצה עם ראשו על הצד הימני של משענת הראש של כיסא הגלגלים, מתג שני בלחיצה על הצד השמאלי של אותה משענת, מתג שלישי בלחיצה אחורנית ומתג רביעי במשיכת הגבות מעלה. יש גם מתגי קרבה שלא דורשים לחיצה מלאה אלא רק קירוב של גוף המשתמש למתג ומתגי נשיפה.
סמן מערכת הסריקה דומה לסמן העכבר. סמן מערכת הסריקה של אדם השולט במחשב בעזרת מתג בודד עובר מאיצבוע על צלמית אחת לחברתה על פי סדר קבוע וכשהסמן נמצא על הצלמית שעליה רוצה המשתמש ללחוץ, המשתמש מפעיל את המתג. המתג הבודד מקביל בפעולתו לכפתור העכבר השמאלי ותנועת הסמן האוטומטית מקבילה לתנועת העכבר. משתמש השולט בשני מתגים יכול להשתמש במתג אחד כמתג הבחירה ובמתג השני כדי לזרז את תנועת הסמן או כדי לשנות את כיוונה. ככל שנוספים מתגים הופך תהליך הסריקה לנוח ומהיר יותר אולם הוא לעולם אינו משתווה לנוחות שבהפעלת עכבר על ידי אדם חסר לקות.
משטח לעכבר
משטח לעכבר משטח לעכבר העשוי לרוב גומי או בד ומיוצר במגוון צורות וגדלים ועיצובים.
למשטח יש מספר מטרות. הראשונה שבהם היא להפחית את החיכוך של העכבר עם השולחן ולספק סביבת עבודה שקטה יותר. בנוסף, משטחים מגנים על החיישן של העכבר ועל הרגליים המייצבות את העכבר מפני שחיקה ולעיתים מספקים תמיכה אורגונומית עבור כף היד. מלבד זאת, משטחים לעכבר מוסיפים דיוק ומהירות לעכבר ולמשתמש, משפרים את זמן התגובה של העכבר ומונעים רעידות. כמו כן, ישנם סוגי משטחים כמו זכוכית, בהם חיישנים לא יכולים לעבוד, ואז יש חובה להשתמש במשטח עבור העכבר.
פרבר 13 (סרט)
פרבר 13 (בצרפתית: Banlieue 13) הוא סרט אקשן צרפתי משנת 2004, שבוים על ידי פייר מורל והופק על ידי לוק בסון ("לאון", "האלמנט החמישי", "ניקיטה").
בסרט נעשה שימוש נרחב באמנות הפארקור, ספורט אתגרי שפותח בצרפת בשנות ה-90. אחד מכוכבי הסרט, דוִד בל, הוא ממייסדי הפארקור. נוסף על כך, לא נעשה בסרט כל שימוש בגרפיקה ממוחשבת ובכבלים.
בדומה למתואר בסרט הקולנוע, העיר פריז מחולקת לפרברים ולשיכונים המסוכנים למחיה, היות שכנופיות רחוב שולטות בהם (אם כי בניגוד לסרט, לא בצורת גטאות מבוצרים). שנה לאחר צאת הסרט, פרצו המהומות בפרברי המהגרים בפריז, ושר הפנים ניקולא סרקוזי התבטא בחריפות בנושא.
צילומים לסרט המשך, "פרבר 13: אולטימטום", החלו באוגוסט 2008 במקומות כבלגרד וסרביה, והוא יצא לאקרנים ב-18 בפברואר 2009 בצרפת. שני כוכבי הסרט ממשיכים לגלם את דמויותיהם.
עלילה
בפריז של שנת 2010, כנופיות רחוב משתלטות על הפרברים הפריזאים, והן סוחרות בסמים תוך שימוש באלימות קשה כלפי תושבי המקום. השלטונות הקימו חומה מסביב לאזור ונטשוהו, בכך מבצרים אותו משאר העיר ומנתקים את התושבים מכל חינוך והגנה משטרתית. אחד התושבים, ליטו, מנהל מלחמה של איש אחד כנגד ברון סמים בשם טאהא כדי שזה יסיר את שליטתו מעל בניין המגורים בו הוא מתגורר. ליטו מחזיק ברשותו סמים השייכים לטאהא, ששולח את בריוניו להשיבם. ליטו משמיד את הסמים ונמלט מרודפיו בעזרת אמנות הפארקור. טאהא שובה את אחותו של ליטו, לולה, אך ליטו מצליח להצילה ולשבות את טאהא במקום. הוא לוקח את טאהא לבניין המשטרה באזור, אך מגלה שהם בתהליך נטישת המקום. על מנת למנוע סכסוך עם כנופייתו של טאהא, המשטרה משחררת אותו לחופשי. טאהא עוזב את המקום ולוקח איתו את לולה. ליטו הורג את פקיד המשטרה שאיפשר לברון הסמים להימלט עם אחותו.
חצי שנה לאחר מכן, שוטר סמוי בשם דמיאן מסתנן לתוך קזינו תת-קרקעי במטרה לעצור גנגסטר. תהליך החילוץ שלו משם נכשל והוא נאלץ ללחום את דרכו חזרה למעלה. מיד עם תום המשימה הוא מקבל חדשה - לעצור את ברון הסמים טאהא, שגנב פצצת ביקוע גרעיני והפעילה. על דמיאן לשכנע את ליטו, כעת אסיר בכלא, להוביל אותו לבסיסו של טאהא לצורך ניטרול הפצצה.
דמיאן מנסה לביים בריחה מהכלא כאסיר נמלט ועוזר לליטו להימלט לעבר פרבר 13, אך זה מגלה את תחבולתו ונוטש אותו בכניסה לפרבר המסוכן. לאחר שנלחם בכמה מבריוני המקום, הוא מוצא את ליטו ומתוודה בפניו בנוגע לתוכניתו. שניהם מחליטים לשתף פעולה לנטרל את הפצצה ולשחרר את לולה מידיו של טאהא. הם נשבים (אם כי במכוון) ונלקחים אליו, ומגלים שהפצצה מחוברת לרקטה המכוונת לאמצע פריז, כשלולה כבולה למרגלותיו, וכי טאהא מתכוון לסחוט את הממשלה. דמיאן מסכים לשלם עבורם כופר נפש, ומעמיד פנים שהעביר את הסכום הדרוש, 20 מיליון אירו, לחשבונות הבנק שמסר לו. טאהא מחזיקם תחת אבטחה עד שהבנק יאשר שההעברה בוצעה, אך בינתיים דמיאן וליטו מצליחים להימלט מהמקום. בדיעבד, טאהא מגלה שהחשבונות בחוץ לארץ שמסר לדמיאן רוקנו, וכשבריוניו מגלים זאת ומבינים שאין לו איך לשלם את משכורתם, הוא נורה למוות על ידם.
דמיאן וליטו עושים דרכם למגדל בו נמצאים הפצצה ולולה. דמיאן מתכוון לנטרל את הפצצה בעזרת קוד ביטול, אך ליטו מוצא שקוד הביטול הוא דווקא קוד שיגור. הוא נלחם בדמיאן למנוע את הכנסת הקוד, וכששעון העצר מגיע לאפס, הפצצה אינה מתפוצצת, בכך מוכיחה את התאוריה של ליטו, לפיה הממשלה שלחה אותם כדי להפעיל את הפצצה היות ששניהם ניתנים להקרבה. השניים עושים דרכם חזרה לבניין הממשלה יחד עם הפצצה, ומאלצים בכיר ממשלתי להודות בפעולות הממשלה להפטר בכל דרך אפשרית מהפרבר, אפילו על ידי פיצוץ גרעיני. ההודאה מוקלטת בחשאי ומשודרת לטלוויזיה.
פעולתם של הצמד גורמת למהומה ציבורית בנוגע למתרחש בפרבר 13. השניים נפרדים כידידים, ולולה מנשקת את דמיאן מתוך הבטחה שהם ישובו להיפגש.
אנטיפון
אנטיפוֹן (בלטינית: Antiphon) הוא מזמור נוצרי-ליטורגי לטקסט בפרוזה ששירתו נקשרת למזמור תהילים. במזמור גרגוריאני מבוסס-תהילים, למשל, מופיע על פי רוב אנטיפון יחיד לפני ואחרי מזמורים שונים, שאיכותם המוזיקלית לוקה במקרים רבים בשלמותה ללא האנטיפון. מיצגיהם העיקריים של אנטיפונים מסוג זה הם מזמורי השחרית, התשבחות והערבית בעבודת הפולחן. יש גם סוגי אנטיפון אחרים, שלא כולם מבוססים על מזמורי תהילים.
שתי הסוגות המוזיקליות, האנטיפון והרספונסורה, כוללות טקסט לטיני בפרוזה ומופיעות בכל הליטורגיה המערבית והן השכיחות ביותר ברפרטואר המזמורים. שימוש דתי-פולחני רב נעשה באנטיפונים, למשל במנזרים, לעומת הרפרטואר החילוני, שבו מספרם קטן יותר.
יש להבחין בין המונח "אנטיפון" בטקסטים קדומים לבין "אנטיפוניה" (למשל, פסלמודיה אנטיפונלית). על אף הקשר האטימולוגי בין שני המונחים, הם מתייחסים לשני נהלים שונים: "אנטיפון" כיצירה מוזיקלית אין משמעו סגנון ביצוע של חילופין, דהיינו, "אנטיפונלי"; ו"אנטיפוניה", כשהיא מתייחסת לחלופין בין קבוצות מבצעות, אינה מרמזת בהכרח לשימוש באנטיפונים.
אחוות המוטאנטים
"אחוות המוטאנטים" (באנגלית: The Brotherhood of Mutants, גם: אחוות המוטאנטים הרשעים) היא קבוצת בדיונית של נבלי-על מוטאנטים שהופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הופעתה הראשונה הייתה בחוברת The X-Men #4 ממרץ 1964, בכתיבתו של סטן לי ובאיורו של ג'ק קירבי.
הקבוצה הקדישה את עצם קיומה להבטחת עליונותו של גזע המוטאנטים על גזע בני האדם, והיא אחת הקבוצות היריבות של חבורת האקס-מן. החברים בקבוצה כמו גם האידאולוגיה העומדת מאחורי מעשיה השתנו במשך השנים, החל מתפקודה להשגת שליטה עולמית ועד לפעולתה כקבוצה טרוריסטית כנגד אישי ציבור שונאי מוטאנטים. "אחוות המוטאנטים" הוקמה בידי מגנטו, כאשר בני בריתו לקבוצה לחמו נגד האקס-מן במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20. האחווה המקורית התפרקה בסופו של דבר, כאשר חבריה קוויקסילבר ומכשפת השני הפכו לחברים מן המניין של האוונג'רס.
בשנת 1981, הקבוצה הוקמה מחדש תחת מנהיגותה של מיסטיק. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, אחד מגלגולי הקבוצה היה בראשותו של טואד. ככל שהקבוצה התפתחה, כך היא גם נטשה את האידאולוגיה עליה הייתה מושתתת, והפכה לקבוצה שחבריה הם בריונים להשכרה. מאז סוף שנות ה-90, כמה מגלגולי הקבוצה שאפו לחזור לשורשיהם האידאולוגים של הקבוצה המקורית.
אידאולוגיה
בזמן שגלגולים מאוחרים יותר של אחוות המוטאנטים קידמו את קיומה של הקבוצה כמנוגדת פוליטית ואידאולוגית לחלומו של צ'ארלס אקסבייר לדו-קיום עם המין האנושי, הקבוצה הוקמה במקור כצבא קטן ופשוט של נתינים חזקים ביותר שנאספו בידי מגנטו לצורך שליטה עולמית. אולם, מאז גלגולה השני של הקבוצה, הייתה לה מוטיבציה פוליטית נחושה יותר והיא השתמשה באלימות כדי לקדם את הצדק והמחאה המוטאנטית נגד האנושות.
אחת מהאירוניות הגדולות של הקבוצה הייתה השימוש במילה "רשעים" בשמה. מאז תחילת שנות ה-90, כותבים שונים ניסו להבהיר זאת דרך דמותו של טואד, שציין כי זוהי אירוניה, כיוון שכל המוטאנטים מתוארים כמרושעים. כותבים מאוחרים הציעו לבטל את שם התואר ולקרוא לקבוצה "אחוות המוטאנטים", או פשוט "האחווה". ביקום החלופי Earth X מוסבר כי מגנטו בחר בשם זה כדי לאלץ את אקסבייר לבחור בכוח הטוב המנוגד, ועל ידי קיבועו בגבולות המוסריות הוא יוכל לשלוט בו.