cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Crush 40
קראש 40 (באנגלית: Crush 40) היא להקת רוק כבד יפנית-אמריקאית. חברי הלהקה הם ג'ון סנואוהה וג'וני ג'יאולי. את מרבית השירים שלהם ניתן למצוא במשחקי "סוניק הקיפוד" (החל מ-Sonic Adventure ועד המשחק Team Sonic Racing), ובנוסף לכך עשו את האפקטים במשחק Nights: Journey of Dreams.
טרום הלהקה
סנואוהה, בעודו בן 3 ביפן כבר למד לנגן על פסנתר. כשעבר לפנמה, בגיל 12, נמשך למוזיקת רוק. הוא למד בכוחות עצמו לנגן בגיטרה חשמלית כשהיה בן 15, והקליט את ההקלטה הראשונה שלו בגיל 17. ב-1993, כשסיים את לימודיו בקולג', צורף ג'ון לחברת Sega בתור עורך משחקי וידאו, וערך את הסאונד במשחק "Sonic the Hedgehog 3". ואת המוזיקה במשחק "Sonic Adventure".
הלהקה
תחילתה של קראש 40 הייתה כאשר עשו מוזיקה ל-"NASCAR Arcade". "קראש 40" היה שם המיזם של ג'יאולי וסנואוהה. הם שאבו השראה מאוסף המשחקים של "Sonic the Hedgehog" אז. כיום, קראש 40 עורכת מוזיקה למשחקים של "SEGA".
שאשא
שאשא הוא שם משפחה יהודי הנפוץ בקרב יהודי עיראק ופירושו "במה" בערבית.
ויקטור אלכסנדר
ויקטור ג'ו אלכסנדר (באנגלית: Victor Joe Alexander; נולד ב-31 באוגוסט 1969 בדטרויט, מישיגן) הוא כדורסלן עבר ומאמן כושר אמריקאי ששיחק בעבר במספר קבוצות מה-NBA ובמכבי תל אביב הישראלית. גובהו 2.08 מטר. שיחק בעמדות הפאוור פורוורד, סנטר.
קריירה
אלכסנדר שיחק במשך שלוש שנים באוניברסיטת המדינה של אייווה, בין השנים 1991-1989. אלכסנדר עזב בתום שלוש שנים כחוסם הטוב ביותר (102 חסימות), כקלע הרביעי בכל הזמנים (1,892 נקודות) בהיסטוריית המכללה. בנוסף לכך, אלכסנדר סיים כמוביל בכל הזמנים את הביג 8 באחוזי קליעה (65.9%). בעקבות זאת, נבחר ל של המכללה.
אלכסנדר עזב את אירופה בקיץ 2002 וחתם במדי הדטרויט פיסטונס לעונה אחת. אלכסנדר לא קיבל הזדמנויות רבות להשתלב במשחק ועזב את הפיסטונס בתום העונה. אלכסנדר שקל פרישה ממשחק פעיל, אך בעקבות הצעה מצסק"א מוסקבה, דחה את האפשרות וסיכם במדי הקבוצה הרוסית. בצסק"א שיחק שנתיים וזכה בשתי אליפויות ושותף בהעפלת הקבוצה פעמיים ברצף לפיינל פור היורוליג. בנוסף לכך, נבחר בעונת 2002/03, לחמישיית העונה ביורוליג.
לאחר שנתיים ששיחק עבור צסק"א מוסקבה, אלכסנדר פרש ממשחק פעיל.
לאחר הפרישה, אלכסנדר עבד בצוות המקצועי של צסק"א מוסקבה, אך לאחר שנה וחצי עזב אותה וחזר למדינת הולדתו, ארצות הברית. בארצות הברית אלכסנדר בעל רשת מכוני כושר בעיר הולדתו דטרויט. בנוסף לכך, מאמן ספורטאים צעירים ומדריך אותם.
סטטיסטיקה וממוצעים ב-NBA
עונה סדירה:
פלייאוף:
אמיל
אמיל וויטהד (באנגלית: Amil Whitehead; נולדה ב-19 בספטמבר 1978), הידועה שם הבמה שלה, אמיל, היא ראפרית אמריקאית מניו יורק. היא מוכרת בעיקר מהשיר 'Can I Get', שיתוף פעולה בינה לראפרים ג'יי-זי וג'ה רול מתוך פסקול הסרט 'שעת שיא'.
חייה
אמיל נולדה ניו יורק להורים אפרו אמריקאים ואינדיאנים.
בשנות ה-90 הייתה חברה בהרכב בנות 'Major Coinz'. בשנת 1997 הרכב הבנות פגש את ג'יי-זי שחיפש קול נשי לאלבום שלו 'Vol. 2... Hard Knock Life'. התפקיד יועד בהתחלה לחברתה להרכב אך לאחר שג'יי-זי שמע את אמיל בפריסטייל החליט שהוא רוצה דווקא אותה. אמיל, שהרגישה מחויבות לחברתה ולהרכב סירבה להשתתף בשיר ולחתום בחברת התקליטים שלו רוק א פלה. בסופו של דבר, ג'יי-זי הסכים להקליט שתי גרסאות לשיר. האחת עם אמיל והשנייה עם חברתה. לאחר מכן השתתפה במספר שירים וסינגלים שלו וראפרים נוספים.
לאחר ש'Major Coinz' התפרקה, אמיל החלה את הקריירה הסולו שלה בחברת התקליטים 'רוק א פלה'. אלבום הבכורה שלה 'All Money Is Legal' שוחרר בשנת 2000. הסינגל המצליח ביותר ממנו היה 'I Got That', דואט שלה עם ביונסה. זה אלבום היחיד שלה עד כה והאחרון שלה בחברת התקליטים 'רוק א פלה' לאחר שעזבה אותה בפתאומיות. השמועות אומרות שהיא החליטה לעלות במשקל מכיוון שרצתה להיכנס להריון וזה לא מצא חן בעיני המפיק שלה, ג'יי-זי.
לאחר שעזבה את 'רוק א פלה' היא הקימה שוב את ההרכב 'Major Coinz' וההרכב הוציא מספר שירים במיקסטייפים שונים. אלבום סולו חדש של אמיל אמור לצאת בשנת 2009.
אבי רוטשטיין
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום קורס הקצינים שב לחטיבה כמפקד מחלקה ולחם במלחמת לבנון הראשונה. בהמשך שימש כמפקד פלוגה ובתפקידו הבא שימש כמפקד סיירת צנחנים, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן שימש כסגן מפקד גדוד 202. עם סיום תפקידו נשלח ללימודים באוניברסיטה, אולם במאי 1988, השתתף במבצע חוק וסדר כמפקד כוח עצמאי. במבצע הרגו הצנחנים עשרות אנשי חזבאללה בעוד שלצה"ל היו שלושה הרוגים. בשנים 1990-1989 שימש כמפקד גדוד 890 של הצנחנים. בשנים 1992-1993 כיהן כמפקד חטיבת בנימין.
במאי 1993 מונה למפקד עוצבת שועלי מרום, חטיבת צנחנים במילואים, ושירת בתפקיד עד אפריל 1995, לאחר מכן מונה למפקד חטיבת ביסלמ"ח בשנים 1996–1998. בשירות המילואים שימש כראש מטה חטיבת הצנחנים ולחם במלחמת לבנון השנייה.
ליילנד טייגר (מנוע קדמי)
ליילנד טייגר (מנוע קדמי) (באנגלית: Leyland Tiger (front-engined)) הוא אוטובוס מתוצרת יצרנית כלי הרכב הבריטית"ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") אשר יוצר בין השנים 1927–1968.
במשך 41 שנות ייצורו של דגם ה"ליילנד טייגר (מנוע קדמי)", יוצרו כ-20 גרסאות של הדגם. גרסה מיוחדת עבור השוק הישראלי הייתה הליילנד טייגרס (Tigress) בו הנהג ישב יחד עם הנוסעים מאחורי המנוע, (Normal Control).
ליילנד טייגר (TS)
בין השנים 1927-1942. ׁׁׁׁ* מספר מושבים: 28-39
ליילנד טייגר LS1
יוצר בין השנים 1941 - אמצע שנות החמישים.
ליילנד טייגר (PS)
יוצר בין השנים 1946-1948.
ליילנד טייגר - שנות ה-80
בשנת 1981 ליילנד בריטניה הציגה דגם חדש למשפחת הטייגר, הדגם יוצר עד שנת 1992.
הייצור הופסק לאחר שוולבו שרכשה את ליילנד ב-1987, העדיפה לפתח את הדגמים שלה.
ליילנד רויאל טייגר - שנות ה-80
דגם נוסף שיוצר בין השנים 1982 - 1988 הוא הליילנד רויאל טייגר (שוב שם שהוחזר לשימוש).
הדגם הבסיסי נמכר כשילדה עם מנוע אחורי (בניגוד לדגמים הקודמים בעלי המנוע התת-- ריצפתי).
ליילנד רויאל טייגר דוייאן
היה אוטובוס אינטגרלי (מוגמר) שנבנה על ידי ליילנד על שלדת ליילנד רויאל טייגר בשנות ה-80.
ייצוא והרכבה "ליילנד טייגר (מנוע קדמי)" בישראל
מסוף שנות הארבעים של המאה העשרים עד שנות השבעים הורכבו בארץ דגמים שונים ממשפחת "טייגר" הראשון, "ליילנד טייגרס Tigress (מנוע קדמי) בתצורת שליטה רגילה - Normal control בה הנהג יושב מאחורי המנוע בניגוד ל"שליטה קידמית "Forward Control" בו הנהג יושב לצד המנוע, דגם הטייגרס נבנה במיוחד ע"פ דרישות השוק הישראלי, דגם "רויאל טייגר" ודגם "רויאל טייגר מרק 2 וורלדמסטר" בישראל. ליילנד טייגרס (כונה: סוחוי) מודל 1949, נבנה בבית החרושת "הארגז" בעבור קואופרטיב שחר ושובץ לעבודה בסניף נהרייה. דגם ה-"רויאל טייגר" הראשון הורכב בארץ במוסך "המקשר", חברת האוטובוסים הירושלמית, בשנת 1950, אולם עיקר האוטובוסים הורכבו בחברות "הארגז" ו"מרכבים" כאשר מאמצע שנות הששים נבנו גם השלדות בארץ במפעל "ליילנד אשדוד", יחד עם משאיות ליילנד מדגמים שונים.
הדגמים אשר הורכבו בישראל הופעלו על ידי חברות האוטובוסים הישראליות: שחר, אגד,דן, תח"צ עירוני ב"ש, שא"מ נצרת מועצות מקומיות רבות וחברות פרטיות שונות.
פיירפוקס לאנדרואיד
פיירפוקס לאנדרואיד הוא דפדפן אינטרנט שמפותח על ידי ארגון מוזילה עבור סמארטפונים ומחשבי טאבלט עם מערכת הפעלה מסוג אנדרואיד. כמו בגרסה של פיירפוקס למחשב אישי, הוא משתמש במנוע Gecko, ותומך בתכונות כגון סנכרון עם Firefox Sync, חסימת עוקבי אינטרנט ותוספות שונות.
הגרסה הראשונית של פיירפוקס לאנדרואיד קיבלה את שם הקוד Fennec ומותגה "Firefox for mobile", היא תמכה בתחילה ב-Maemo, אחר כך גם באנדרואיד, במיגו וב-Firefox OS. התמיכה ב-Maemo ובמיגו בוטלה מאוחר יותר.
היסטוריה
ארגון מוזילה הכריז על פיתוח "Firefox for mobile" בסוף 2009, תחילה עם תמיכה לטלפון N900 עם מערכת הפעלה Maemo של נוקיה, שהיה טלפון חכם מוביל באותה עת.
בדצמבר 2011 הושקה גרסה התומכת גם במחשבי לוח עם מערכת הפעלה אנדרואיד.
בנובמבר 2012 הושקה גרסה עבור מכשירים הרצים על מעבדי ARMv6, כ-50% ממכשירי האנדרואיד בעולם באותה עת, כ-500 מיליון. מכשירי סמארטפון אלו זולים יותר ומריצים את מערכת האנדרואיד בגרסה 2.2 ומעלה. הגרסה אפשרה להפעיל את תכונת ה-TalkBack שמקריאה למשתמש את הטקסט בקול אנושי ומספקת פידבק ברטט, זאת בנוסף לשאר הפיצ’רים הקיימים בדפדפן כמו מחוות מגע.
עם הפסקת התמיכה בפלטפורמות אחרות מלבד אנדרואיד, שונה שם הדפדפן ל-"פיירפוקס לאנדרואיד" כאשר במקביל הושק ב-2014 "Firefox for iOS", עבור מכשירי אייפון.
ב-27 ביוני 2019, מוזילה חשפה את Firefox Preview (שם הקוד "Fenix"), גרסה מעוצבת מחדש של "פיירפוקס לאנדרואיד" המבוססת על GeckoView - מנוע משודרג. יש לו ממשק משתמש שעוצב מחדש עם תמיכה במצב כהה, תכונת "אוספים" חדשה לשמירת קבוצות של כרטיסיות, והוא כולל הגנת מעקב משופרת (חוסם שניתן להגדרה עבור עוקבי אינטרנט וקובצי Cookie של צד שלישי) ומצב גלישה פרטית שעוצב מחדש.
פלטפורמות
בנוסף למערכות הפעלה שולחניות (Windows, לינוקס ו-Mac OS X) התוכנה מפותחת עבור אנדרואיד. בעבר פותחה גם עבור מערכות Maemo, כגון N900.
הפיתוח ל־Windows Mobile הושהה לאחר ההכרזה של מיקרוסופט על מערכת ההפעלה Windows Mobile 7, וההחלטה של זו לא להכליל בה כלים למפתחים.
Firefox for iOS
על גרסה עבור מכשירי אייפון הוכרז לראשונה במאי 2010, הגרסה נשלחה לחנות האפליקציות של אפל ביולי 2010, ולקבלת אישור מחברת אפל. אך היא הושקה רק ב-2014 בשם Firefox for iOS. ב-2016 הושקה גם גרסה של הדפדפן Firefox Focus למשתמשי אייפון ואייפד.
טורינו (כדורגל)
מועדון הכדורגל טורינו 1906, הידוע בשם המקוצר טורינו, הוא מועדון כדורגל מקצועני איטלקי מהעיר טורינו שבפיימונטה. המועדון הוקם ב-1906 ולאורך רוב שנות קיומו שיחק בליגה הבכירה של איטליה (כיום הסרייה א').
המועדון זכה שבע פעמים באליפות הסרייה א', האחרונה שבהן בעונת 1975/1976. הוא גם זכה חמש פעמים בגביע האיטלקי והגיע שמונה פעמים נוספות לגמר הגביע האיטלקי. ההישג הטוב ביותר של המועדון בטורניר אירופי היה העפלה לגמר גביע אופ"א בעונת 1991/1992. מבחינת הישגים מדורג המועדון במקום החמישי בכדורגל האיטלקי.
אחד האירועים הבולטים בהיסטוריה של המועדון הוא האסון האווירי בסופרגה ב-1949, בו מצאו את מותם רוב אנשי הסגל והצוות המקצועי. הקבוצה נחלשה מאוד בעקבות האסון, ולא הצליחה לשחזר את יכולתה הטובה מאז.
טורינו היא יריבתה העירונית של יובנטוס באופן מסורתי והיסטורי - והדרבי בין הקבוצות נקרא הדרבי של טורינו (באיטלקית: Derby della Mole)
הקמה ושנים ראשונות
כדורגל הגיע לעיר טורינו (Turin) בסוף המאה ה-19, דרך אנגליה ושווייץ המתועשות. עד 1887 הוקם בעיר את המועדון לכדורגל וקריקט - המועדון העתיק ביותר בכדורגל הספרדי - שכבר הוקם בעיר הבירה פיימונטה, ומיד אחריו הוקם מועדון "נובילי טורינו" ב-1889. בשנת 1891 שני המועדונים התאחדו למועדון אחד שנקרא "אינטרנציונאל פ.צ. טורינו" שמתוכו הוקם "מועדון הכדורגל טורינז" ב-1894. המשחק אט אט צבר מעריצים ופופולריות מה שהוביל להקמת המועדונים "ר.ס. ג'ינאסטיקה טורינו" ויובנטוס. ב-1898 הוקמה האליפות האיטלקית על ידי המועדונים אינטרנציונל טורינו, מ.כ. טורינז, ג'ינאסטיקה טורינו וגנואה.
ב-1900 מועדון "אינטרנציונאל טורינו" התאחד לתוך "מועדון הכדורגל טורינז", וב-1906 נוצר איחוד בין מועדון זה ובין קבוצה ממתנגדי יובנטוס שהונהגה על ידי אלפרדו דיק שפרש מהיובנטינים לאחר סכסוך פנימי ולקח איתו מספר שחקני מפתח, ומספר אנשי צוות וביחד הקימו את מועדון הכדורגל טורינו 1906. מאז נוצר מוקד הסכסוך בין טורינו ובין קבוצת הכדורגל של יובנטוס שנמשך עד היום בדרבי של טורינו. המשחק הרשמי הראשון של הקבוצה היה ב-16 בדצמבר 1906 נגד פרו ורצ'לי וטורינו ניצחה בו 1–3. הדרבי הראשון של טורינו התקיים ב-13 בינואר 1907 בו הפסידה טורינו 1–2 ליובנטוס. טורינו לעומת זאת ניצחה1–2 ו-1–4 חודש לאחר מכן בסוף העונה בשלבי הנוקאאוט של העונה והביסה 2–6 את יובנטוס בסיכום. טורינו נעצרה בעונה זו רק בשלב האחרון שסיימה כסגניתה של מילאן שזכתה באליפות. טורינו לא השתתפה באליפות 1908 לאחר שהושת חוק המגביל את השימוש בשחקנים זרים. במקום זאת התחרה המועדון ב2 תחרויות פופולריות אחרות: גביע ה"Palla Dapples" שבו זכתה אחרי שניצחה את פרו ורצ'לי, וטורניר גביע בינלאומי שאורגן על ידי עיתון לה סטמפה ונקרא "הטורניר הבינלאומי של עיתונות הספורט" שהתקיים בעיר טורינו. בטורניר הפסידה טורינו בגמר לקבוצה השווייצרית סרבט ז'נבה. בעונת 1914/1915 נמנע מטורינו האליפות הראשונה שלה בגלל פריצת מלחמת העולם הראשונה והפסקה של התחרות משחק אחד לסוף האליפות כאשר טורינו במקום השני ו2 נקודות מאחורי גנואה. במשחק האחרון יכלה הקבוצה לזכות באליפות כשהייתה אמורה לשחק נגד גנואה ראש בראש על התואר, לאחר שהביסה אותה 1–6 במשחק הראשון ביניהן. לבסוף לאחר הפסקת התחרות, הוכרז על ידי ההתאחדות האיטלקית על זכייתה של גנואה באליפות מכורח הנסיבות.
האליפות הראשונה וה-"Grande Torino"
המועדון לקח אליפות ראשונה תחת הנשיא אנריקו מארון קינזאנו, שאחראי לבניית האצטדיון "Stadio Filadelfia" ובקיצור "Fila", אליו עברה טורינו ב-1926. ה"סקודטו" שטורינו זכתה בו רשמית היה בעונת 1926/1927, בהפרש 2 נקודות על בולוניה, אולם התואר נשלל ממנה בנובמבר 1927 עקב טענה למכירת משחקים של ההתאחדות האיטלקית, מה שנקרא ה "Allemandi Case". אחרי שלילת התואר הראשון, טורינו זכתה בתואר שנה לאחר מכן בעונת 1927/1928 שנרשם כאליפות הראשונה שלה בהיסטוריה כאשר ה"טריו המופלא" (ג'ינו רוזטי, ג'וליו ליבונאטי ואדולפו באלונצ'ירי) כבשו 89 שערים ביניהם בעונה זו. בהמשך התפטר הנשיא קינזאנו, והמועדון החל לאבד גובה בתחילת שנות ה-30, וסיים באמצע הטבלה בעונות הבאות. בעונת עונת 1935/1936 חלה התעוררות מסוימת כאשר טורינו סיימה במקום השלישי ולקחה את תואר ה"קופה איטליה" בפעם הראשונה בתולדותיה. בשנים אלו שינה המועדון את שמו ל"Associazione Calcio Torino" (בתרגום: "התאחדות הכדורגל של טורינו") בגלל המשטר הפשיסטי באיטליה בתקופה זו. טורינו סיימה כסגנית של בולוניה האלופה פעם נוספת, בעונת 1938/1939 תחת המנהל הטכני ארנסט ארבשטיין. בעונת 1939/1940 סיים המועדון במקום השישי בליגה, ובמהלך העונה הגיע הנשיא פרוצ'ו נובו שנתן תמיכה כלכלית נרחבת למועדון כמו גם את יכולותיו הניהוליות. ביחד עם אנטוניו ג'אני, ג'יאקינטו אלאנה ומריו ספרונה, נובו בנה את הקבוצה שכינוייה ההיסטוריה הוא "Grande Torino". בעונה לאחר מכן סיים המועדון במקום השביעי, וב-1941/1942 סיימה הקבוצה כסגניתה של רומא שזכתה באליפות הראשונה בהיסטוריה שלה.
תקופת הזהב של המועדון מטורינו החלה בעונת 1942/1943 והסתיימה בעונת 1948/1949 - 5 שנים ברציפות שבהם טורינו נכנסה לרצף מסחרר של הצלחה כבירה והמועדון זכה ב-5 אליפויות, תוך כדי שבאליפות הראשונה משלימה הקבוצה דאבל היסטורי מבחינתה עם זכייה השנייה שלה ב"קופה איטליה". הקבוצה נחשבה לאחת הקבוצות הטובות בעולם בתקופתה. הקבוצה המעוטרת הורכבה משחקנים כגון: ולנטינו מאצולה הקפטן (לימים שני בניו פרוצ'יו מצולה וסנדרו מצולה הפכו גם הם לכדורגלנים מפורסמים), ואלריו באקיגאלופו, אלדו באלארין, וירגיליו מארסו, ג'וזפה גרזאר, מריו ריגמונטי, אוסביו קסטליניו, רומיאו מנטי, אציו לויק, גוגליאלמו גאבטו, ופרנקו אוסולה.
הצלחת הקבוצה נקטעה עם אחד האירועים הטרגיים בהיסטוריה של המועדון ובהיסטוריה של הכדורגל בכלל - האסון האווירי בסופרגה ב-4 במאי 1949. באסון זה התרסק מטוס שהוביל את רוב הסגל ואנשי הצוות המקצועי של המועדון חזרה ממשחק ידידות מול בנפיקה ליסבון בפורטוגל. לא היו ניצולים מההתרסקות, ובסך הכל נהרגו 18 משחקני המועדון וחמישה חברי הנהלה, מלבד צוות המטוס ומספר עיתונאים שליוו את המועדון. הקבוצה, שנחשבה לפני האסון לאחת הקבוצות החזקות בעולם, נמחקה כמעט כליל בעקבות האסון.
ירידת ליגה ואליפות
לאחר האסון שפקד את הקבוצה, בהתאם החלה ירידה דרסטית ביכולת הקבוצה בתחילת שנות ה-50, ובשנים הבאות חלה ירידה הדרגתית ביכולת הקבוצה, שנאבקה על חייה בליגה בחלק גדול מהעונות וסיימה בחלק התחתון של הטבלה. שנים אלו הובילו את המועדון לתקופה הרעה בהיסטוריה שלו, עד שבעונת 1958/1959, ירדה הקבוצה לסרייה ב' לאחר שסיימה במקום האחרון בטבלה עם 6 ניצחונות בלבד מתוך 34 משחקים. בליגה השנייה בילתה טורינו עונה אחת בלבד ועלתה מיד לאחר מכן לליגה הבכירה. ב-1963 אורפיאו פיאנלי נבחר לנשיא המועדון. הוא מינה את נראו רוקו למאמן, והחתים את הסמל האיטלקי לואיג'י "ג'יג'י" מרוני שכונה גם "הפרפר בצבע רימון" (La Farfalla Granata). בעונת 1964/1965 הגיעה הקבוצה למקום השלישי בליגה. ב-15 באוקטובר 1967 פקד את המועדון טרגדיה נוספת, כאשר מרוני, שהיה שחקן מפתח בקבוצה, חצה את הכביש לאחר חזרתו ממשחק ליגה - ונהרג מרכב חולף. למרות הטרגדיה, הצליחה הקבוצה לזכות בקופה איטליה בפעם השלישית בתולדותיה. בעונות אלו הצליחה הקבוצה לסיים רק במרכז הטבלה ולא הצליחה להתרומם בליגה האיטלקית. בעונת 1970/1971 זכתה פעם נוספת בקופה איטליה, בפעם הרביעית. בתחילת שנות ה-70 הצליחה הקבוצה לשפר מעט את מעמדה כשסיימה במקומות בחלק העליון של הטבלה: 3, 6, 5 ו-6 בהתאמה בעונות העוקבות. בעונת 1975/1976 חזרה הקבוצה לצמרת הכדורגל האיטלקי. 27 שנים לאחר הטרגדיה שמחקה את רוב אנשי המועדון הצליח המועדון לשחזר את הצלחתו וזכה באליפות איטליה נוספת נגד היריבה המרה יובנטוס. למעשה במהלך העונה טורינו נקלעה לפיגור של 5 נקודות בטבלה אחרי יובנטוס, אבל הצליחה לצמצם לאיטה את הפער ואף להפוך ולסיים 2 נקודות מעליה. עונה לאחר מכן 2 הקבוצות התחרו עוד פעם על תואר האליפות, אך הפעם ידה של יובנטוס הייתה על העליונה והיא סיימה נקודה אחת מעל טורינו הסגנית. בעונה לאחר מכן סיימה טורינו במקום השלישי. את העשור סיימה טורינו בחלק העליון של הטבלה, אך לא הצליחה לזכות בתארים נוספים והדרדרה לאיטה לכיוון תחתית הטבלה.
פירוק והקמתה הקבוצה מחדש
המועדון החל להדרדר מפאת קשיים כלכלים בתזרים הקבוצה, ובשנים הבאות החליף המועדון את הנשיאים והמאמנים מספר פעמים, אך ללא הועיל, כאשר הקבוצה המשיכה בהידרדרות שלה - ובעונת 1995/1996 ירדה הקבוצה לסרייה ב' בפעם השלישית בהיסטוריה. אחרי הפסד של הקבוצה בפלייאוף העלייה בעונת 1997/998 בסרייה ב', הצליחה לעלות חזרה לסרייה א' בעונת 1998/1999, אבל ירדה חזרה מיד בעונת 1999/2000. בסיום עונת 2000/2001 עלתה טורינו חזרה לסרייה א', ובעונת 2001/2002 סיימה אומנם במקום ה-11 אבל העפילה לסיבוב הראשון בגביע האינטרטוטו. אחרי שהודחה מאירופה על ידי ויאריאל בפנדלים, סבלה טורינו מיכולת רעה בליגה, וירדה פעם נוספת מהמקום האחרון בסרייה א'.
החזרה לאירופה
עונת 2013/2014 סימנה את השינוי עבור הקבוצה, שהצליחה להשיג את המקום השביעי בליגה ולהעפיל לליגה האירופית. כוכבי העונה היו אלסיו צ'רצ'י וצ'ירו אימובילה, שאף זכה בתואר מלך השערים של הליגה האיטלקית בסיום עונה זו. בעונת 2014/2015 העפילה הקבוצה לשלב 16 האחרונות בליגה האירופית, והודחה על ידי זניט סנקט פטרבורג, ובליגה סיימה הקבוצה תשיעית, כאשר בדרך היא מנצחת את יובנטוס בדרבי - לראשונה מזה 20 שנים. ב-2015/2016 סיימה הקבוצה במקום ה-12, ובסיום העונה עזב ונטורה את המועדון לאחר 5 עונות, כאשר סינישה מיכאילוביץ' מונה למחליפו. את עונת 2016/2017 סיימה הקבוצה במקום התשיעי פעם נוספת. בינואר 2018 עזב מיכאלוביץ' את הקבוצה ובמקומו מונה וולטר מצארי, שסיים עם הקבוצה תשיעי אף הוא בעונת 2017/2018. בעונת 2018/2019 סיימה הקבוצה במקום השביעי והעפילה לליגה האירופית לאחר 5 שנות היעדרות ממפעלים אירופיים. את עונת 2019/2020 הקבוצה פתחה טוב בזירה האירופית עם ניצחון 1–7 בסיכום על דברצן ההונגרית ו-1–6 בסיכום על שחטיור סליהורסק הבלארוסית, אך הפסידה 3–5 בסיכום 2 המשחקים לוולברהמפטון וונדררס האנגלית. בליגה סיימה במקום ה-16 לאחר שהליגה הוקפאה ולא הוחזרה לפעילות עקב התפרצות נגיף הקורונה.
יריבות עם יובנטוס
לטורינו ואוהדיה יריבות ארוכת שנים עם יובנטוס. למרות היותה של יובנטוס קבוצה בעלת אוהדים רבים יותר באיטליה כולה - בעיר טורינו עצמה, טורינו היא השלטת. כאמור טורינו התפלגה מיובנטוס דבר שהוסיף ליריבות. בשנת 1927 מנעה יובנטוס מטורינו זכייה בתואר. משחקי הדרבי של טורינו החלו כבר ב-1906 והם מכונים דרבי דלה מולה. במשחקי הדרבי אוהדי יובנטוס נוהגים לתלות שלט הלועג לאסון סופרגה מנגד אוהדי טורינו מקניטים אותם אודות אסון הייזל.
סגל שחקנים
נכון ל-22 בספטמבר 2022
(בהשאלה מאינטר)
(בהשאלה ממרסיי) (בהשאלה מאטאלנטה)
קונטרה
קונטרה (בהונגרית: Háromhúros brácsa; שפירושו "ויולה תלת-מיתרים"; באנגלית: Kontra) הוא כלי נגינה הונגרי. הוא גם כלי נגינה צ'כי, פולני, רומני, סלובקי ורומני, ונפוץ בטרנסילבניה.
בניה
ניתן לבנות את הקונטרה כחדשה, אך לרוב היא בעצם ויולה קלאסית שעברה מספר שינויים אורגנולוגיים, למשל, דילול ("הדרגה מחדש") של החלק העליון, האחורי והצדדים כדי להגדיל את המשרעת (אמפליטודה), והשטחת הגשר, מה שמאפשר למנגן בכלי להשמיע את כל שלושת המיתרים בבת אחת כדי להפיק אקורדים. בנוסף, בניגוד לוויולה, הם מתוחים רק בשלושה מיתרים.
במבנה שלה, היא קרובה לוויולה הקלאסית, היא כנראה נוצרה על ידי שינוי שלה בבית והתאמתה לצרכים האישיים. ההבדל נובע מצורת לוח היד, כמו גם כאמור ממספר המיתרים והכיוונון. הגשר (שהמיתרים מונחים עליו) בכלי זה נחתכת ישר, כך שהמיתרים נמצאים במישור אחד וכמעט תמיד נשמעים בו זמנית.
כיוונון
את הקונטרה מכוונים כמו ויולה, אם כי חסר מיתר ה-c הנמוך שלה, כלומר נשארים רק g – d – a ולעיתים קרובות מיתר a מוחלף במיתר g שני מכוון ל-a שני מעל ה-g.
כמעט אך ורק אקורדים מנוגנים על ויולה שלושת המיתרים, כך שהכלי מוחזק בצורה שונה מהקלאסי. בקונטרה גוף הוויולה והמישור שנוצר על ידי שלושת המיתרים הם אנכיים. הכלי מונח על הגוף במספר נקודות כדי להפוך אותו ליציב ככל האפשר:
מעל לכל, היציבה הזו משרתת את הנגינה הכי נוחה, הכי פחות מעייפת, ולכן היא עשויה להשתנות מעט מאדם לאדם.
טכניקה
בשל הגשר השטוח, שיטת הנגינה הסטנדרטית היא לנגן עצירות כפולות ואקורדים בני שלושה צלילים ולתת לכלי לנגן שורות מלודיה.
ניגון בהרכב
לקונטרה יש תפקיד מוגדר בתוך מוזיקת להקת הריקודים. הטווח שלו נע בין זה של הכינורה-Violinofon (או Stroh violin או Stroviol) בקצה הגבוה לבין הקונטרבס בקצה הנמוך. להקות הונגריות ורומניות רבות מציגות גם צימבלום או ציתר, קלרינט, אקורדיון או צ'לו.
קולין בל
קולין בל (באנגלית: Colin Bell; 26 בפברואר 1946 – 5 בינואר 2021) היה כדורגלן אנגלי, ששיחק בקבוצות בורי, מנצ'סטר סיטי וסן חוזה ארת'קווייקס. היה ידוע כאחד מגדולי השחקנים של מנצ'סטר סיטי בכל הזמנים, והוא היה חלק משלישייה מפורסמת של הקבוצה בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, לצד פרנסיס לי ומייק סאמרבי.
קריירה
בל נולד בדרהאם והחל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל בורי, והנהיג את הקבוצה מגיל צעיר. בשנת 1966 עבר למנצ'סטר סיטי, וסייע לה לעלות לליגה הראשונה של הפוטבול ליג באותה עונה. כאשר ניסו להחתים אותו במנצ'סטר סיטי, עוזר המאמן מלקולם אליסון שכנע את בל לחתום בסיטי, למרות התעניינות מצד מועדונים אחרים. בשנת 1968 בל סייע לקבוצה לזכות באליפות הליגה הראשונה בפעם השנייה בתולדותיה. באותה שנה בל אף ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה במשחק כנגד, והצטיין בניצחונה של נבחרתו בתוצאה 1-3. ב-1969 הוא זכה עם מנצ'סטר סיטי בגביע ה-FA, בזכות ניצחון על לסטר סיטי בגמר. בשנה שלאחר מכן בל ביסס את מעמדו בנבחרת אנגליה, כאשר הבקיע את השער היחיד בניצחון הנבחרת 0-1 על והבקיע גם מול. בשנת 1970 הוא זכה עם מנצ'סטר סיטי בשני גביעים, גביע הפוטבול ליג וגביע אירופה למחזיקות גביע.
ב-1970 בל, יחד עם חברו למנצ'סטר סיטי פרנסיס לי, נכלל בסגל נבחרת אנגליה לטורניר מונדיאל 1970 במקסיקו. הוא היה אחד מהשחקנים המובילים בסגל הנבחרת, שנתיים לאחר שהעפיל עימה לחצי הגמר ביורו 1968. במהלך הטורניר, בל שיחק במשחק רבע הגמר מול בו הפסידה אנגליה בתוצאה 3-2, כאשר הוא החליף את בובי צ'רלטון. החילוף נחשב לנקודה שלילית אצל נבחרת אנגליה במשחק זה, שהוביל להפסדה של הנבחרת ולהדחתה מהטורניר, למרות שכבר הובילה 0-2. עם זאת, היו שטענו שהחילוף לא היה זה ששינה את המשחק, מכיוון שגרמניה הבקיעה את השער הראשון שלה לפני שבל נכנס.
בל ערך בסך הכול 48 הופעות והבקיע תשעה שערים עבור נבחרת אנגליה. הוא כיהן כקפטן הנבחרת במשחק ב-1972, בו הפסידה אנגליה ל. על אף הצלחות אלו, הוא התאכזב מכך שלא הצליח לבסס את מעמדו על במה עולמית, כאשר אנגליה כשלה בהעפלה למונדיאל 1974, כישלון שאף הכריח את עזיבתו של המאמן אלף ראמזי. מאמנו של בל במנצ'סטר סיטי לשעבר, ג'ו מרסר, מונה למאמן הזמני של הנבחרת הלאומית וכלל את בל בסגל בכל משחק שניהל בתפקיד.
בל נחשב לאחד מהקשרים הטובים ביותר ששיחקו בנבחרת אנגליה. הופעותיו הטובות עבור נבחרתו כללו צמד שערים בניצחון 0-7 על, וסיוע בניצחון 0-2 על אלופת העולם גרמניה באצטדיון ומבלי. החולייה הקדמית של נבחרת אנגליה שניצחה את גרמניה כללה את מיק צ'אנון, קווין קיגן, מלקולם מקדונלד, אלן האדסון ואלן בול, בנוסף לבל. צ'אנון הופתע מכך שהמאמן דאז, דון ריווי, לא המשיך עם הרכב זה שתואר כחולייה הקדמית הטובה ביותר של אנגליה מאז 1970.
בשנת 1975, בהיותו בן 29, בל נפצע קשה בברכו השמאלית במשחק מול מנצ'סטר יונייטד לאחר תיקול עם מרטין בוצ'אן במהלך משחק גביע הליגה במיין רואד. הוא חזר לשחק בשנת 1977, אך לבסוף פרש ממשחק בשנת 1979. הוא עזב את מנצ'סטר סיטי כשלזכותו זכייה אחת באליפות אנגליה וסגנות אחת, זכייה אחת בגביע ה-FA, שתי זכיות בגביע הליגה ואחת בגביע אירופה למחזיקות גביע; וכמו כן עם 117 שערים במדי הקבוצה ב-394 הופעות. הוא שובח על ידי יושב ראש מנצ'סטר סיטי מאוחר יותר, פטר סוולס, ומאמנה דאז מלקולם אליסון, כאחד מהשחקנים הגדולים בתולדות המועדון. בשנת 1980 בל ניסה לחדש את הקריירה שלו כאשר חתם בקבוצת סן חוזה ארת'קווייקס מליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL). הניסיון לא צלח והוא שיחק חמש פעמים בלבד במדי הקבוצה.
לאחר הפרישה מכדורגל
בל המשיך מאוחר יותר לשרת את מנצ'סטר סיטי כאשר עבד במחלקת הנוער של המועדון, אך עזב לפני שמונה במהלך שנות ה-90 לשגריר המועדון. ב-2004, היציע המערבי באצטדיון החדש של מנצ'סטר סיטי, אצטדיון סיטי אוף מנצ'סטר, נקרא בשם "יציע קולין בל" כהוקרה ל"שחקן הטוב ביותר" בתולדות המועדון. זוהי הוקרה מיוחדת במינה, מאחר שכל שאר היציעים נותרו ללא שם, על אף שאחת מהדרכים המובילות לאצטדיון נקראת "דרך ג'ו מרסר" כהוקרה ל"מאמן המצליח ביותר" בתולדות מנצ'סטר סיטי. בל נבחר להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי בשנת 2005 כאות הוקרה על תרומתו למשחק באנגליה. הוא אף קיבל את דרגת ה-MBE באותה שנה כהוקרה על עבודתו בצדקה. הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, בשם "Colin Bell: Reluctant Hero", ב-2005. בספר, בל מגלה כיצד אמו מתה מסרטן המעי הגס כאשר הוא היה בגיל צעיר מאוד, ואמו הייתה בת 39 בלבד.
ב-5 בינואר 2021 הלך בל לעולמו.
מורשת
אוהדי מנצ'סטר סיטי ונבחרת אנגליה התאהבו בכישורי הכדורגל של בל, ומספר כדורגלנים מפורסמים שיבחו את בל על כישוריו. בהקדמה שלו לאוטוביוגרפיה של בל, בובי צ'רלטון תיאר ש"קולין בל היה שחקן נהדר". אלן מאלרי, חבר אחר של בל לנבחרת אנגליה לשעבר, תיאר שבל מתיימר "להיות כוכב בכדורגל של היום" וש"הוא יתאים לכל קבוצה שהיא". גם חבר נוסף של בל לנבחרת, קווין קיגן, תיאר שלבל "היה את הכול". שחקן העבר טום פיני תיאר ש"קולין בל היה טוב בכל דבר שראיתי מאז מעולם". כיום מספר אוהדים ומלומדים במשחק, משווים את הקשר הכשרוני של הסיטי מייקל ג'ונסון לבל. בשנת 2003 מנצ'סטר סיטי עברה לאצטדיון סיטי אוף מנצ'סטר החדש, ובפברואר 2004 היציע המערבי באצטדיון נקרא על שמו של בל כהוקרה. בשנת 2009 הוא נבחר על ידי המגזין "טיימס" לגדול שחקני מנצ'סטר סיטי בכל הזמנים.
יאיר הורביץ
יאיר הוּרביץ (1 באפריל 1941 - 26 ביולי 1988) היה משורר ומתרגם שירה ישראלי.
ביוגרפיה
יאיר הורביץ נולד בתל אביב ב-1 באפריל 1941. התייתם מאביו כשהיה בן שמונה, ומות האב מלווה את שירתו המוקדמת. פרסומו הראשון היה בעיתון "דבר" בשנת 1957. בהמשך עסקו שירים רבים שלו בתלאות הגוף ובפחד המוות, בעקבות מחלת-לב שסבל ממנה מגיל צעיר. שירתו עוסקת גם בעירו, תל אביב, שבה נולד וחי, וכן במשורר ובמעשה השיר, קרי נושאים המאפיינים כתיבה ארס פואטית. מטרת השירה, לפי הורביץ, היא "להעביר לאדם אחר באופן המדויק ביותר" חוויה אנושית. מנגד, בסמיכות זמנים לראיון בו ביטא הורביץ עמדה זו, שנתיים לפני מותו, התפרסם שירו 'הנורא' המסתיים במילים: "היום אני אומר:/ השירה היא דיבור/ במקום שלעולם,/ לעולם אין בו חיבור".
הורביץ חבר ליונה וולך ולמאיר ויזלטיר והשלושה פעלו יחדיו כחבורה יוצרת. ייחודו של הורביץ היה, בין היתר, בכתיבתו העשירה ורבת הדימויים, שהבנתה כרוכה בהיכרות עם עולמו השירי.
הורביץ נפטר ב-26 ביולי 1988, בן 47, בעודו ממתין להשתלת לב בבלגיה. לאחר מותו קובצו שיריו בספר "גורל הגן: כל השירים חלק א'". ביולי 2008, במלאת עשרים שנה למותו, ראה אור כרך מקיף של כל שירתו. ערך את הספר מנחם פרי, שהיה חברו הקרוב של הורביץ והמו"ל של שיריו. יצירות הפרוזה של הורביץ ותרגומים שלו טרם קובצו בספר.
סמוך לאחר פטירתו הלחין שלמה גרוניך שניים משיריו של הורביץ - 'בשעת ההתבהרות' המוקדם (מתוך 'שירים ללואיס'), ו'פתח לי שער' שהתפרסם בספר 'ציפור כלואה', הקיבוץ המאוחד, 1987. שירים נוספים הולחנו על ידי גרוניך, יוני רכטר ואחרים במלאת עשור לפטירתו. במלאת עשרים שנה למותו הלחינו משיריו המוזיקאים ערן צור, שלומי שבן ואחרים.
מסטרה
מסטרה (באיטלקית: Mestre) היא עיר במחוז ונטו, שבאיטליה המהווה מאז 1926 רובע (frazione) במטרופולין ונציה. העיר היא פרבר מודרני במטרופולין ונציה. אוכלוסייתה של מסטרה מונה, יחד עם הרבעים הסמוכים לה (מרגרה, קיריניאנו, פווארו וונטו וצלרינו) כ-170,000 תושבים. הקשר העיקרי בין העיר לבין ונציה מתבצע דרך "גשר החירות", עליו עובר כביש לכלי רכב ומסילת רכבת. העיר נהנית מזרם התיירים העושים את דרכם לוונציה וממנה, ולעיתים, בשל מחירי הלינה הגבוהים בוונציה, אף מתארחים בה.
הקשר היבשתי עם ונציה
העיר מקושרת לארכיפלג שעליו בנוי המרכז ההיסטורי של ונציה באמצעות רכבת מאז ינואר 1846. בשנת 1931 תוכננה בניית הגשר היבשתי והוא נחנך בשנת 1933 על ידי מוסוליני, אשר קרא לו "גשר ליטוריו" (Ponte Littorio). שם הגשר שונה לאחר מלחמת העולם השנייה ל"גשר החירות" (Ponte della libertà), על שמם של לוחמי החירות האיטלקים בימי המלחמה. אורך הגשר הוא 3.85 קילומטר, הוא דו-מסלולי, מסתיים ב"כיכר הקטנה רומא" שבוונציה ובכך מהווה את הקצה של הכביש הלאומי מספר 11 של פדנה הצפונית, אחד מכבישי הרוחב החוצים את איטליה הצפונית. במקביל לגשר עוברים צינורות מים, וכבלי חשמל וטלפון על גבי כלונסאות עץ, המסומנים בשילוט ובתאורה בולטת כדי למנוע פגיעה מכלי שיט. מרבית התיירות לוונציה, המונה מעל לעשרה מיליון מבקרים בשנה, עוברת על הגשר ודרך מסטרה השוכנת מרחק חמש דקות נסיעה מהעיר המפורסמת. גם שדה התעופה הבינלאומי של ונציה על שם מרקו פולו שוכן מצפון מזרח למסטרה והדרך היבשתית אליו מוונציה עוברת דרך מסטרה.
תעשייה וספנות
כלכלת העיר נסמכת בעיקר על אזור התעשייה מארגרה (Marghera) ועל הנמל הגדול הנושא את אותו שם, שהוקם בה בין השנים 1919–1928. הנמל, בניהול משותף עם נמל ונציה, הוא הפעיל ביותר בחוף המזרחי של איטליה, דהיינו בים האדריאטי. התנועה בנמלים אלה הייתה במגמת עלייה בשנה האחרונה והגיעה ל-31 מיליון טונות ול-400,000 נוסעים. אזור התעשייה הוא מהגדולים והחשובים באיטליה, ומצויות בו תעשיות זיקוק נפט, יציקת פלדה, ייצור זכוכית, תעשיות כימיות והנדסיות, ושוכנת בו מספנה לבנייה ולתיקון אוניות.
תולדות העיר
על פי המסורת נוסדה העיר בידי מסתלס, ידידו של הגיבור אנטנור, פליט מטרויה שייסד את העיר פדובה. העובדות ההיסטוריות באשר למועד ייסוד העיר אינן ידועות בבירור, אף כי ידוע שבמקום שכנה מצודה רומית שהושמדה על ידי אטילה ההוני ונבנתה מחדש במאה ה-10.
השם "מסטרה" מופיע לראשונה במסמכים מהמאה ה-11 כאשר הייתה בשליטת שליטה של העיר טרוויזו (Treviso) אשר הקיפה בחומה. למרות השינויים שחלו בעיר מאז, עדיין ניתן להבחין במבנה היישוב העתיק ובשרידי החומה מאותה תקופה. החל משנת 1388 נשלטה מסטרה על ידי הרפובליקה של ונציה והדוג'ה של ונציה היה הריבון בה. דרומית מערבית לעיר נבנו וילות רחבות ממדים, שבהן התגוררו עשיריה ונכבדיה על פני שטחי אדמה נרחבים. הגישה אל אחוזות אלו התאפשרה בסירות דרך תעלת ברנטה (Naviglio Brenta), המובילה מהעיר פדובה ללגונה של ונציה, מרחק של כ-20 ק"מ. יוקרתו של האזור הקנתה לו את השם "ריביירה דל ברנטה" (Riviera del Brenta), ולאורכו מפוזרות וילות רבות שהידועות שבהן הן וילה פיזני (Vila Pisani), בה מצוי הלבירינת של סטרה והווילה לה מלקונטנטה (La Malcontenta, "חסרת שביעות הרצון").
במאות ה-18 וה-19 שיחקה העיר תפקיד אסטרטגי חשוב במלחמות בין צרפת לבין אוסטריה ולאחר מכן בין לוחמי החופש האיטלקים, שפעלו למען הקמת הרפובליקה האיטלקית לבין אוסטריה אשר שלטה במקום.
התפתחות העיר הואצה בשנת 1919 כאשר הוקם בה נמל מרגארה. בשנת 1926 צורפה העיר באופן רשמי למטרופולין של ונציה, ופיתוחה התעשייתי הביא להגירה של פעילות כלכלית מהמרכז ההיסטורי של ונציה אליה.
יהודי מסטרה
תקופה ארוכה נדרשו היהודים לגור בתחום מצומצם בעיר, אולם משנת 1503 הם הורשו לעבור לוונציה במקרה של סכנה. במאה ה-16 נדרשה הקהילה היהודית לעבור לגטו היהודי בוונציה ורק בסוף המאה ה-19 שבו היהודים למסטרה. בתחילת המאה ה-21 התגוררו בעיר רק יהודים בודדים והם משתייכים רשמית לקהילה היהודית של ונציה. תפילה מתקיימת בעיר רק בערבי שבתות באולם התפילה "אורטוריו" (Oratorio).
שרידים לקהילה היהודית באזור נמצאים במספר אתרים בסביבת העיר:
נסיך מצרים (מחזמר)
נסיך מצרים (באנגלית: The Prince of Egypt) הוא מחזמר עם לחן ותסריט מאת סטיבן שוורץ, על פי ספרו של פיליפ לזבניק. בהתבסס על סרט האנימציה המקראי משנת 1998 באותו השם, המחזמר עוקב אחר חייו של משה מהיותו נסיך מצרים ועד גורלו האולטימטיבי להוביל את בני ישראל ממצרים.
מאונטיין ויו
המחזמר ערך את הופעת הבכורה שלו בהיכל TheatreWorks עמק הסיליקון, במרכז Mountain View for the Performing Arts במאונטיין ויו, קליפורניה ב-6 באוקטובר 2017, בכוריאוגרפיה מאת שון צ'יזמן וביים סקוט שוורץ.
קופנהגן
המחזמר עלה לבכורה הבינלאומית שלו בדנמרק ב-6 באפריל 2018 בתיאטרון פרדריציה בפרדריסיה ולאחר מכן הוצג בעונת הקיץ בבית התיאטרון המלכותי הדני בקופנהגן 2019. השיר "המכות" משמיט את המילים הנוגעות למערכת היחסים של משה ורעמסס. השיר "לשחק עם הבנים הגדולים" הושמט, כמו גם תפקידו של הוי, אולם המנגינה והטקסטים של השיר שמזכירים את שמות האלים המצריים הקדמונים נותרו חלק מהסצנה של עשר המכות.
יוטה
ההפקה עלתה על בימת אמפיתיאטרון טוהקאן באייווינס, יוטה, מ-13 ביולי עד 20 באוקטובר 2018.
וסט אנד
המופע אמור להיפתח מחדש ב-1 ביולי 2021 והוארך ל-8 בינואר 2022.
הקלטת שחקנים
ב-15 במרץ 2020, פלייביל הודיעה כי הקלטת צוות של הפקת וסט אנד תצא על ידי Ghostlight Records. זו תצא ב-3 באפריל 2020. האלבום היה מועמד לפרס הגראמי לשנת 2021 לאלבום התיאטרון המוזיקלי הטוב ביותר.
דגל השלום
דגל השלום (באנגלית: Banner of Peace) הוא בד לבן ועליו שלושה עיגולים אדומים אשר כמעט נושקים זה בזה ויוצרים משולש הפונה כלפי מעלה.
הדגל נוצר בעקבות כתיבתה של האמנה הבינלאומית להגנה על מוסדות אמנות, מדע, תרבות, ועל האנדרטאות היסטוריות (15 באפריל 1935 הבית הלבן, וושינגטון). אמנה זו נקראת.
יוצר דגל השלום
עיצוב הדגל הוצע על ידי ניקולאי רויריך לאמנה הבינלאומית בדבר הגנת רכוש התרבות ומסביר את דעתו כך:
"'יש לה (לתרבות) עתיקות גדולה והיא נמצאת בכל העולם, ולכן היא אינה יכולה להיות מוגבלת לכת, דת או מסורת, שכן היא מייצגת את התפתחות התודעה בכל שלביה'."
תיאור דגל השלום
הסמל מורכב משלושה עיגולים אדומים בולטים, על רקע לבן, מחוברים כסמל של הנצחיות והאחדות. הסמל "דגל השלום" הוא ממוצא הנפוץ והוותיק ביותר בין סמליה של האנושות.
הסמל עבר מאות ואלפי שנים, ארכאולוגים מצאו אותו על חפצי קודש, על פסלים ואיקונות מתקופות שונות כמעט בכל ארצות העולם ובשל כך נבחר להיות על הדגל.
הדוגמה המוקדמת ביותר מופיעה על קמיעות של תקופת האבן: שלוש נקודות עם או ללא כיתור. רוריך פגש דוגמאות רבות בחלקים שונים של העולם וידע כי הסמל מייצג הבנה עמוקה ומורכבת של טבע המשולש של היקום.
רוריך תיאר את המעגל כמייצג את נצח הזמן, המכסה את העבר, ההווה והעתיד.
לצורך כתיבת האמנה תיאר ניקולאי רוריך את דגל השלום כמייצג את מכלול התרבות ושלושה תחומיה - אמנות, דת ומדע, המהווים שלושה רובדי תרבות המקיפים ביותר של האנושות. הסכמה בינלאומית והבנה הדדית בלתי אפשריים ללא תרבות. תרבות הכרחית לאנושות כדי שתוכל להבין את הכיוונים שנדרשת לדהור כלפיהם למען ההתפתחות. לכן, דגל השלום מתאים לכל המושגים הנעלים שיובילו את העמים לרעיון התרבות.
תנאי השימוש בדגל השלום
על פי ההסכם הבינלאומי של רוריך להגנה על מוסדות אמנות, מדע, תרבות והאנדרטאות היסטוריות, הסמל יופיע במוסדות אלו, בנוסף המוסדות ייכללו כייחודיים ברשימה הבינלאומית של הממשלה במדינה. מחבר הסימן נ. רוריך, כתב כי מוסדות, אספנים ועוד, החתומים תחת האמנה, יחשפו דגל ייחודי שייתן להם את הזכות לחסות ולכבוד מן המדינות הלוחמות.
שימוש בדגל השלום לפני מלחמת העולם השנייה
לצורך קידום אמנת רוריך, לפני מלחמת העולם השנייה בשנות ה-30 של מאה ה-20, הוקמו ארגונים חברתיים שונים במדינות רבות בעולם, אשר לקחו את דגל השלום כסמל היסוד שהם.
הארגונים השתמשו בסמל זה בפרסומים ומאמרים למען שימור והגנה על אוצרות התרבות והניפו אותו במהלך אירועי תרבות שארגנו. עם דגל השלום מעליהם התקיימו כנסים בינלאומיים, מפגשים, אסיפות ומגוון רחב של פעילויות תרבות שונות. עשיה זאת הגיעה לשיאה עם חתימה על אמנת רוריך ב-15 באפריל 1935.
לאחר חתימה על האמנה קמו ארגונים רבים נוספים באמריקה ובאירופה אשר גם השתמשו בדגל השלום כסמל עיקרי בפעילותם.
ישנם ארגונים שאותם ייסד רוריך אישית, ודגל השלום שימש בהם כסמל הלוגו. אלו היו קודם כל "מוזיאון רוריך", "מרכז בינלאומי לאמנויות" ו "האגודה של רוריך", כולם בניו יורק.
לפני מלחמת העולם השנייה, ועדה ציבורית הצרפתית של האמנה בפריז שלחה לשגרוירויות של מספר מדינות אירופאיות הצעות לאמץ את אמנת רוריך.
שימוש בדגל השלום לאחר מלחמת העולם השנייה
למרות חומרת השנים שלאחר המלחמה, התנועה לא נעלמה. הוועדות של אמנת רוריך ודגל השלום פעלו באיטליה, בלגיה, שווייץ, צרפת, אנגליה, פורטוגל, ארגנטינה, ברזיל, קולומביה, אורוגוואי, בוליביה וקובה, שרבות מהן נוצרו לאחר המלחמה.
בספטמבר 1948, גם ממשלת הודו החופשית הייתה בעד האמנה. בסוף שנות 40 בוועד ההודי של אמנת רוריך היו 18 דמויות בולטות של המדינה בתחום התרבות.
שימוש בדגל השלום כיום
כיום, דגל ועדות השלום וארגוני רוריך ממשיכים לעבוד במדינות רבות בעולם. הארגונים הפעילים ביותר הם באמריקה הלטינית, מקסיקו ומזרח אירופה, כולל רוסיה. ב-19 ביולי 2006 אימץ הסיימאס של הרפובליקה הליטאית החלטה על החגיגה השנתית של יום התרבות ב-15 באפריל (יום חתימתו של הסכם רוריך). ביום זה, מוסדות תרבות ומוסדות המדינה מעלים את דגל השלום, מעבירים אירועים מיוחדים ומקיימים מפגשים חגיגיים. מאז 5 ביולי 2006, הסימן של דגל השלום נמצא על סמלו ודגלו של מחוז וולוסובסקי.
בשנת 2010 הוקמה במוסקבה התנועה הבינלאומית להקמת "יום התרבות העולמי תחת דגל השלום", המפגש התקיים בין אנשי ציבור מ-13 מדינות ו-34 ארגוני מדע ואומנות.
ב-26 בדצמבר 2012, הצטרפה הרפובליקה הארגנטינאית לחגיגת יום השלום הבינלאומי, וקבעה באופן חוקי את דגל השלום כדגל הרשמי של החג. ב-21 בספטמבר של כל שנה, דגל השלום עולה מעל מוסדות המדינה של הרפובליקה.
באו"ם קיים ארגון לא-ממשלתי "ועדת שלום בינלאומית" (מקסיקו), אשר יזם את העלאת דגל השלום על מוסדות התרבות והחינוך של מקסיקו ושל מדינות אחרות.
דגל השלום הוא הסמל העיקרי של "ערי השלום". ברוסיה, דגל השלום הפך נפוץ מאז סוף שנות ה-80 של המאה ה-20. דגל השלום נמצא בשימוש נרחב ביוזמות תרבותיות, על ידי ארגוני תרבות וארגונים הקשורים למורשת משפחת רוריך.
דגל השלום בישראל
בתערוכה הוצגו שחזורים של ציוריו של ניקולאי רוריך המציגים את סמל השלום. התערוכה הכירה את הקהל עם פעילויות הוועדה של אמנת רוריך, עם דגל השלום, וכן אירועים קשורים ברחבי העולם.
כאשר נ. רוריך נשאל על המשמעות של סמל על דגל השלום, והוא מצוטט לרוב את הפרשנויות: עבר - הווה - עתיד במעגל של נצח, ואמנות - דת - ומדע - במעגל התרבות.
ב-26 באפריל 2017, בנתניה התקיים יום התרבות הראשון בישראל תחת הסיסמה "תרבות היא ליבו של העם".
האירוע כלל תערוכות של ציורים ופסלי עץ, עמדות הסברה, הרצאות, טקס הענקת פרסים בהשתתפות ראש העיר מרים פיירברג, ועוד.
בסוף האירוע התקיים מופע של מוזיקה קלאסית.
ב-16 באפריל 2018 התקיים בנתניה אירוע של יום התרבות בפעם השנייה. מגוון התערוכות, ההרצאות וההופעות במסגרת האירוע התרחב.
אירועים הקשורים לדגל השלום
ב-23 ביולי 1979 סגנית הנשיא של מוזיאון ניקולאי רוריך בניו יורק, קטרין קמפבל, הציגה את באנר התנועה לשלום להגנת אנדרטאות לערכים תרבותיים של העיר נובוסיבירסק.
באותו יום הועבר הדגל למטפסים לפסגת אורוסוואט.
בחודש ינואר 1994 הוקם דגל השלום במבואה של האספה הפדרלית של רוסיה והיה שם עד 22 בדצמבר 2004.
בשנת 1997 התממש פרויקט חלל בינלאומי למען חינוך והמדע על שם דגל השלום. מטרתו הייתה לקרוא לשיתוף פעולה תחת דגל התרבות, בשם שימור החיים והיופי על כדור הארץ. צוותים בינלאומיים רבים עבדו עם "דגל השלום" שנמסר לתחנת החלל. אחד ממשתתפי הפרויקט, הקוסמונאוט פאבל וינוגרדוב, אמר הוא עם צוותו הניפו את הדגל מעל פני כדור הארץ כדי להדיח לצמיתות את המלחמה ושנאה משטח כדור הארץ וקרא להקמת שיתוף פעולה רוחני, מדעי ואמנותי חדש בקרב כל בני האדם.
ב-5 בינואר 1999 הוצג דגל השלום לנשיא הרפובליקה של קזחסטן.
ב-1988 הוקם לראשונה דגל השלום בקוטב הצפוני של כדור הארץ.
באוקטובר 2004 בהודו במהלך חגיגות המוקדשות ליום הולדתו ה-100 של סביאטוסלב רוריך, בנו של ניקולאי רוריך, הוצג בפרלמנט ההודי דגל השלום שהיה מונף בתחנת החלל. עם קבלת ההדגל, אמר יו"ר הפרלמנט ס. צ'אטרג'י, כי הדגל ישמר בספריית הפרלמנט של הודו כאוצר היקר ביותר.
ביולי 2014 בתיווך של הוועד הבינלאומי של דגל השלום (ארגון לא ממשלתי באו"ם), דגל השלום הוענק למחוז אלטאי שברוסיה וגם לעיר ארסנייב.
ב-15 באפריל 2015 הוענק דגל השלום לעיר גרניקה (ארץ הבסקים, ספרד).
אנתוני ואנדן בורה
אנתוני ואנדן בורה (בהולנדית: Anthony Vanden Borre; נולד ב-27 באוקטובר 1987 בליקאסי שבזאיר) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת המגן הימני.
קריירת מועדונים
ואנדן בורה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אנדרלכט, וערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון כשהוא בן 16 וחצי בלבד. ואנדן בורה חתם באותו החודש על חוזה עד לשנת. ב-21 בספטמבר 2005 הוא הבקיע את שערו הראשון בקריירה, בניצחון 1-5 נגד רואסלארה. מאחר שהציג יכולת טובה מספר מועדונים באירופה הביעו עניין בשחקן, אך בסופו של דבר בעונת הוא האריך את חוזהו עם אנדרלכט עד.
ב-8 במרץ 2007 סוכמה העברתו של השחקן לפיורנטינה האיטלקית עבור 3.5 מיליון אירו ל-4 שנים, וב-1 ביוני 2007 עבר לפיורנטינה. ואנדן בורה ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' ב-7 באוקטובר 2007 נגד יובנטוס. ב-19 בינואר הושאל ואנדן בורה לגנואה, כחלק מעסקת העברתו של פאפא וואיגו שעשה את המעבר ההפוך. ב-8 במרץ 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו כמחליף בהפסד 2-0 ליובנטוס. לאחר ששיחק בגנואה, התעקש להישאר בקבוצה וביוני הודיע המועדון שרכש את מלוא הזכויות של השחקן. בעונה המלאה הראשונה שלו בגנואה, ואנדן בורה ערך 25 הופעות.
ב-13 באוגוסט 2009 הושאל ואנדן בורה לפורטסמות' האנגלית עד לסיום העונה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-19 באוגוסט 2009 נגד ברמינגהאם סיטי. ב-22 בספטמבר 2009 הבקיע את השער הראשון שלו במועדון, בניצחון 1-3 נגד קרלייל יונייטד במסגרת גביע הפוטבול ליג. ב-6 בפברואר 2010 הבקיע שער עצמי בהפסד 5-0 נגד מנצ'סטר יונייטד. ואנדן בורה לא הצליח לעזור למועדון שבסיום העונה ירד לליגת המשנה ולאחר מכן עזב את המועדון.
בקיץ חזר ואנדן בורה לבלגיה כאשר חתם בגנק תמורת 350,000 אירו. למרות זאת ההסכם יצא לפועל רק בינואר. ב-22 בינואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-3 נגד קורטרייק, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-78. בסיום העונה זכה עם המועדון באליפות. עונה לאחר מכן עזר לקבוצה לעלות לשלב הבתים של ליגת האלופות, ובסיום העונה עזב את המועדון לאחר סיום חוזהו.
בשנת חזר ואנדן בורה לאנדרלכט, כאשר חתם עד לסיום העונה. ב-16 במרץ 2013 ערך את הופעת הבכורה המחודשת שלו בתיקו 1-1 נגד גנט. ב-9 ביולי 2016 הושאל למונפלייה.
ב-10 בינואר 2017 הודיע ואנדן בורה על פרישה ממשחק פעיל בגיל 29. ב-2 במרץ 2017 הודיע על חזרה לכדורגל וחתם במזמבה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
קריירה בינלאומית
ואנדן בורה, אשר מחזיק באזרחות קונגולזית ובלגית, בחר לשחק בנבחרת בלגיה. ב-28 באפריל 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 3-2 נגד. ב-4 ביוני 2005 פתח לראשונה בהרכב הנבחרת, בתיקו 0-0 נגד. ואנדן בורה השתתף עם הנבחרת הצעירה באליפות אירופה עד גיל 21 בשנת ובאולימפיאדת בייג'ינג בשנת. בשנת הודיע על פרישה מהנבחרת, אך חזר מהפרישה לאחר שנתיים מחוץ לזירה הבינלאומית ועזר לנבחרת להעפיל למונדיאל 2014.
ציון רובין
ציון רובין הוא יוצר, במאי, עורך וצלם טלוויזיה ישראלי.
קורות חייו
ציון רובין נולד בבאר שבע, בה גדל, לרחמים ונוגה רובין. אחותו, איריס רובין, היא יוצרת תיעודית; ציון צילם חלק מסרטיה בתחילת דרכו. אחיו, יואב רובין, הוא איש קבע בחיל האוויר. בנערותו התחנך בחברת-נוער בקיבוץ ניר אליהו, ובין היתר הדריך ואימן כדורגל בקיבוץ. בצה"ל היה במסלול בני משקים של הנח"ל המוצנח, ושירת כחובש קרבי. אחר-כך עשה מכינה לאדריכלות. בעקבות צפייה בסרטו של מייק לי "עירום" החליט ללמוד קולנוע.
בתחילת דרכו ביים הרבה וידאו קליפים וסרטי תדמית, בהם ארבעה קליפים ללהקת "כנסיית השכל". הוא צילם סרטים תיעודיים לנשיונל ג'יאוגרפיק וערוץ 8. בין השאר צילם את "איש שלום רוצה גביע", בבימויה של יעל לב עבור ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק. סרט תיעודי שצולם במרוקו וסיפר על דניאל קרן, שהשתתף במרתון החולות, מרוץ בן 251 ק"מ, שצריך לעוברו בשישה ימים.
הוא הגה פורמט בערוץ הילדים בשם "ילדים יוצרים סרטים", שרץ מ-2000 ועד 2017. במסגרתו ילדים שולחים סיפורים אישיים שלהם לערוץ הילדים, נבחרים תשעה ומהם מפיקים שישה סרטים בני עשר דקות כל אחד. רבים מהסרטים הללו השתתפו בפסטיבלים בינלאומיים וזכו בפרסים.
הפרויקט הבא שלו היה "קרוואן 841", סרט בן 50 דקות שיצר, כתב וביים; חלק מפרויקט "שיעור מולדת" ששודר ברשת, ערוץ 2 (2001).
רובין הוא יוצר, תסריטאי, במאי, צלם ועורך בלעדי של פרויקט "בית משותף" - שמונה דרמות, בנות 24–33 דקות, ששודרו בערוץ הילדים (2003). כל דרמה עם סיפור משלה המותאם לחג כלשהו והמשותף לכולן שהן עסקו בילדים שכולם התגוררו באותו בניין. למשל בתשעה באב שעניינו שנאת חינם היה סיפור על ילדה שעושים עליה חרם. אחד מהסרטים "שלג כחול", שעסק בפיגוע בדולפינריום, זכה בפרסים בינלאומיים.
רובין שימש כיוצר, תסריטאי, במאי, צלם ועורך בלעדי של הסדרה "המערכת" ששודרה בשתי עונות בערוץ לוגי (2004-5). היא עסקה בחבורת ילדים שמנהלת מגזין טלוויזיה בנושא ההיסטוריה. במרכז כל תוכנית עמדה דמות היסטורית אחרת (בן-גוריון, רחל המשוררת, מנחם בגין והסכם השלום עם מצרים, המרגל אלי כהן ועוד). רוב שחקני הסדרה היו ילדים.
הוא היה יוצר, תסריטאי, במאי, צלם ועורך בלעדי של סדרת הדרמה "עולם מושלם". הסדרה עסקה בילדים בפנימייה, כיכבו בה ג׳יזל ג׳יזל סילבר וסמי הורי והיא שודרה בערוץ הילדים (2005).
הוא ביים את הטלנובלה "הנסיכה", בכיכובם של אגם רודברג וגיא אריאלי. סדרה בת חמישים פרקים, שכל אחד מהם בן שלוש דקות, היא נועדה לצפייה בטלפון הסלולרי ולימים שודרה בערוץ 10.
רובין שימש כיוצר, תסריטאי, במאי של סדרת הדרמה המקורית "לאהוב את אנה", ששודרה במשך שתי עונות בערוץ 10 (2008-9). בתפקידים הראשיים כיכבו יאנה גור ומשה איבגי. בסדרה שיחקו גם עופר שכטר, יואב דונט, דניאלה קרטס ונטע פלוטניק. אחר-כך ביים את העונה השנייה של הסדרה "חצויה" (2010) ובשנת 2016 יצר וביים את הסדרה המצליחה תאג"ד ששודרה ב-yes שהופקה על ידי אולפני הרצליה.
נציבות הרייך אוקראינה
נציבות הרייך אוקראינה או קומיסריון הרייך אוקראינה (בגרמנית: Reichskommissariat Ukraine, בראשי תיבות: RKU) היה שמו הגרמני של הממשל האזרחי הנאצי בחלק מהשטחים של ברית המועצות שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. הנציבות התקיימה בין ספטמבר 1941 למרץ 1944, והיה לה חלק חשוב בהשמדת היהודים במהלך השואה.
היסטוריה
הארגון הפוליטי של השטחים שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית, לאחר תקופה ראשונית של כיבוש צבאי, היה של הממשל האזרחי הגרמני, תחת סמכותו של "משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח" בראשותו של אלפרד רוזנברג. שטח השיפוט של הישות האדמיניסטרטיבית אוקראינה כלל גם חלקים מפולין ומבלארוס של לפני המלחמה. נציבות הרייך נוהלה על ידי קומיסר הרייך אריך קוך כקולוניה, והבירה המינהלית הייתה רובנו. משימותיו של הממשל כללו השקטת האזור וניצולם של משאביו ואנשיו לטובת גרמניה.
אוכלוסיית הנציבות הורכבה מרוב אוקראיני ומיעוטים שכללו רוסים, פולנים, יהודים, בלארוסים, גרמנים, צוענים, ליטאים וטטרים של קרים.
כיבוש המזרח נועד להשמיד את ברית המועצות, שכונתה על ידי אדולף היטלר "המדינה היהודית-בולשביקית", ולתת לרייך השלישי מרחב מחיה ומקור לסיפוק צרכיו.
חלקים אחרים של אוקראינה השתייכו לגנרלגוברנמן, וחצי האי קרים היה ל"ארץ הגותים" (Gotenland) שאת שם בירתו סימפרופול שינו לגותנבורג (Gotenburg).
שר הרייך, אלפרד רוזנברג, הכין הנחיות כלליות עבור כל נציבי הרייך בשטחי המזרח הכבושים. הרשות המיניסטריאלית של רוזנברג הייתה מצומצמת למעשה. הסיבה הראשית לכך הייתה שסמכויות רבות בניהול השטחים הכבושים היו בידי אחרים: הוורמאכט והאס אס ניהלו את ההיבטים הצבאיים והביטחוניים, פריץ זאוקל שלט על כוח האדם לעבודה, והרמן גרינג ואלברט שפר ניהלו את ההיבטים הכלכליים בשטחים הללו. משרדי השלטון המרכזי בשטחי הכיבוש נקראו "הממשלים המיוחדים". לאחר מכן החלו הקומיסרים בשטחי המזרח, הנריך לוזה ואריך קוך, לתקשר ישירות עם היטלר דרך מרטין בורמן ולשכת המפלגה. הם הצליחו לדחוק את כל השחקנים האחרים בנציבות, כולל את האס אס, למעט במרכז בלארוס.
הפתרון הסופי
בשטח הנציבות פעלו שתי קבוצות איינזצגרופן, שנעזרו הן באוקראינים והן במיעוט הגרמני המקומי:
וסילי ורשצ'אגין
וסילי וסילייביץ' ורשצ'אגין (ברוסית: Васи́лий Васи́льевич Вереща́гин; 26 באוקטובר 1842 – 13 באפריל 1904) היה צייר רוסי, הידוע בציורי הקרבות הריאליסטיים שלו.
שירות צבאי ולימודי אמנות
ורשצ'אגין נולד בצ'רפווטס. אביו היה אציל רוסי, בעל אדמות רבות. בגיל 8 נשלח ורשצ'אגין לצארסקויה סלו לשרת כחניך במשמר הקיסרי. לאחר שלוש שנים התקבל לבית הספר של הצי בסנקט פטרבורג והפליג לראשונה בשנת 1858. ורשצ'אגין שירת על גבי המשחתת הרוסית "קמצ'טקה" והפליג לדנמרק, צרפת ומצרים.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר של הצי, עזב ורשצ'אגין את הצי והחל ללמוד ציור. כעבור שנתיים, בשנת 1863, זכה במדליה מאת האקדמיה הקיסרית לאמנות עבור יצירתו "יוליסס הורג את המחזרים". בשנת 1864 נסע לפריז שם למד תחת ז'אן-לאון ז'רום.
מסעותיו באסיה המרכזית
בשנת 1866 השתתף ורשצ'אגין בסלון של פריז והציג את יצירתו "דוחובורים קוראים תהילים". שנה לאחר מכן הצטרף לגנרל קונסטנטין פון קאופמן במסעו לטורקסטן. בשל שירותו הצבאי בעת המצור על סמרקנד קיבל ורשצ'אגין את עיטור גאורגיוס הקדוש.
ורסצ'אגין טייל בטורקסטן בשנת 1869, בהימלאיה, הודו וטיבט בשנת 1873 ושב להודו בשנת 1884.
בין מסעותיו שב ורשצ'אגין לפריז ושהה גם במינכן, ובהן הציג מיצירותיו. בשנת 1874 שב לסנקט פטרבורג והציג בה את יצירותיו בעקבות מסעותיו בטורקסטן ובהן "תוצאות המלחמה" - פירמידה של גולגולות המוקדשת ל"כל הכובשים, בעבר, בהווה, ובעתיד" והיצירה "נשאר מאחור" המתארת גופה של חייל פצוע שננטש למות על ידי חבריו.
המלחמה הרוסית-טורקית
ורשצ'אגין שירת בצבא הרוסי במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה בשנת 1877 ונכח בקרב מערה שיפקה ובמצור פלוון (בו נהרג אחיו). במהלך ההכנות לחציית הדנובה בסמוך לרסטצ'וק ניפצע ורשצ'אגין פצעים קשים. בסיום המלחמה (בשנת 1878) שימש ורשצ'אגין כמזכירו של הגנרל מיכאיל סקובלב בסן סטפנו.
בתום המלחמה עבר למינכן שם צייר יצירות רבות שהושפעו מהמלחמה. בשל מהירות היצירה שלו, טענו כי את היצירות מציירים עוזריו ולא הוא. היצירות הציגו בבוטות את מראות המלחמה וזכו לעניין רב בתערוכות שערך בפריז בשנת 1881 ולאחר מכן בלונדון, ברלין, דרזדן ווינה
במקביל יצר ורשצ'אגין יצירות המתארות את השלטון הבריטי בהודו, ובהן "התהלוכה הממלכתית של נסיך ויילס לג'ייפור בשנת 1876" - אחד הציורים הגדולים בעולם (ככל הנראה היצירה השלישית בגודלה).