cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברנרדינו דה אסקלנטה
השפה סינית בספר
דוגמת הדמויות של אסקלנטה אינה הדוגמה המוקדמת ביותר הידועה שהודפסה בספר אירופי: דוגמאות מוקדמות יותר שפורסמו הופיעו באוסף מכתבים ישועיים מאסיה שהודפס בפורטוגל בשנת 1570; עם זאת, אלה הגיעו מהתרבות היפנית ולא הסינית.
הדוגמאות של אסקאלנטה השפיעו בהמשך:
גן לאומי בית עיטאב
היסטוריה
על הגבעה הנישאת לרום של 665 מטר, שכן ככל הנראה מבצר צלבני או חווה מבוצרת. לגבעה זו הייתה חשיבות אסטרטגית רבה, שכן היא חלשה על דרך רומית קדומה שעלתה מעמק האלה להרי ירושלים (בתוואי של כביש 375).
בשנת 1962 החלו עבודות חפירה במקום, שבהן נחשפו שרידי המבצר הצלבני והכפר הערבי. במקום נמצאו קשתות, קמרונות וחלקי חומות ומגדלים. בין השאר נמצאו שרידי בית בד. במדרונה המזרחי של הגבעה נמצאה מערכת מנהרות לא גדולה, אשר בקצהָ קולומבריום. ב-2002 הוכרז המקום כגן לאומי. ממזרח לאתר נמצא מעיין נקבה בשם "עין חוד".
עבדאללה עלי מוחמד
עבדאללה עלי מוחמד (בערבית: عبد الله علي محمد; נולד ב-11 באפריל 1999) הוא כדורגלן קומורי המשחק בעמדת המגן הימני בסטאד לוזאן אושי.
קריירת מועדונים
מוחמד התחיל את הקריירה שלו באקדמיה לכדורגל של אולימפיק מרסיי, אליה הצטרף בגיל 15. ב-13 באוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים בניצחון 0-2 נגד מונקו ב'. ב-7 באפריל 2018 מוחמד הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בהפסד 2-1 לברגראק.
ב-28 בספטמבר 2020 מוחמד הושאל לזולטה ורכם מליגת העל הבלגית, במדיה לא רשם דקות משחק.
ביולי מוחמד הצטרף לסטאד לוזאן אושי מליגת האתגר השווייצרית.
קריירה בין־לאומית
ב-4 ביוני 2017 מוחמד ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קומורו בהפסד 2-0 ל. מוחמד השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2021.
שרה סטון (ציירת)
שרה סטון (באנגלית: Sarah Stone; בערך 1760–1844), לימים נודעה בשם שרה סמית', הייתה מאיירת וציירת בתולדות הטבע בבריטניה. עבודותיה כללו איורים רבים של דגימות שהוחזרו לאנגליה ממשלחות באוסטרליה ובאוקיינוס השקט. האיורים שלה הם בין הראשונים של מינים רבים והם משמעותיים מבחינה מדעית.
יצירה
היא עבדה כשרטטת, ומאיירת מדעית, וציירת בין השנים 1777 ו-1820. היא הוזמנה על ידי סר אשטון לוור בשנות ה-70 לשרטט ולצייר חפצים במוזיאון לוריאן שלו. שכלל דגימות שהובאו על ידי משלחות בריטיות מאוסטרליה, אמריקה, אפריקה והמזרח הרחוק בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-17.
היא הציגה כ"מציגת כבוד" באקדמיה המלכותית לאמנויות ב-1781, 1785 ו-1786. סטון יצרה ציורי צבעי מים רבים של דגימות שנשלחו על ידי ג'ון ווייט, הרופא הכללי הראשון של המושבה האוסטרלית, בין השנים 1789 ו-1790. ציורים אלה שימשו להפקת תחריטים עבור "Journal of a Voyage to New South Wales" של וייט (1790). אף שהאיורים יפים ומצוירים במיומנות, הרישומים נפגעו לפעמים מהעובדה שהיא עבדה מעורות שנאספו באוסטרליה ושוחזרו על ידי פחלוץ בלונדון כדי לשחזר חיה או ציפור שמעולם לא נראו.
האוסף שלה, הכולל יותר מאלף ציורי צבעי מים המבוססים על דגימות ממוזיאון לוריאן, התפזר יחד עם פריטי המוזיאון שנמכרו במכירה פומבית בשנת 1806. חלק מציוריה נרכשו על ידי המוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון בעוד שאחרים עברו לאוספים פרטיים. הם עשויים להיות בעלי ערך בפתרון כמה שאלות על מינים שתוארו על ידי J.F. Gmelin, שדגימותיהם אינן ניתנות לאיתור. עבודתה של סטון מוחזקת על ידי המוזיאון הבריטי והגלריה והמוזיאון של ויקטוריה, אוניברסיטת ליברפול בבריטניה, והספרייה הלאומית של אוסטרליה, והספרייה הממלכתית של ניו סאות' ויילס באוסטרליה.
חיים אישיים
ב-8 בספטמבר 1789 נישאה סטון לג'ון לנגדייל סמית'.
יחסי איסלנד–מולדובה
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של איסלנד לבין רפובליקת מולדובה הם יחסים דיפלומטיים חלקיים. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין איסלנד לבין מולדובה כוננו לראשונה באופן רשמי ב-17 במאי 1995. הסחר בין איסלנד למולדובה בשנת 2018 עמד על שווי של 7.2 מיליון דולר אמריקאי.
שואת יהודי אוסטריה
שואת יהודי אוסטריה התרחשה החל מהאנשלוס, סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, ועד סוף מלחמת העולם השנייה. מתוך כ-185,000 יהודי אוסטריה ערב האנשלוס, נרצחו כ-70,000 איש, כמעט 40%. רוב היהודים שהיו באוסטריה בעת האנשלוס הגרו ממנה לפני תחילת ההשמדה, בין השאר בגלל שבתחילה הנאצים הפעילו באוסטריה מדיניות מכוונת של לחץ על היהודים להגר. יהודי אוסטריה שלא הגרו נשלחו ברובם הגדול למחנות עבודה וריכוז, בעיקר לאושוויץ ולטרזיינשטט. האנטישמיות באוסטריה הייתה ברוטאלית פחות מזו במזרח אירופה, אך המדיניות הנאצית באוסטריה הייתה אלימה יותר מהמדיניות כלפי יהודי גרמניה הנאצית, מתוך חשש קטן יותר לדעת הקהל האוסטרית.
רקע
יהדות אוסטריה ידעה עליות ומורדות החל מימי הרומאים דרך ימי הביניים ועד העידן המודרני. בשנת 1849 הוענקה ליהודי האימפריה האוסטרו-הונגרית הזכות להתאגד כקהילה, וב-1867 הוענק להם שוויון זכויות. לאחר השיפור במצבם עלה באופן ניכר מספר היהודים במדינה, ובעיקר בווינה הבירה, עקב הגירה מכל רחבי האימפריה. היהודים מילאו תפקיד מרכזי בכלכלת אוסטריה ובתרבותה, וכן הייתה אוסטריה מרכז לתרבות יהודית חילונית וערש הציונות.
עם זאת, אוסטריה הייתה גם אחד המרכזים הראשונים והפעילים ביותר של האנטישמיות החדשה. המרירות והמצוקה החברתית-כלכלית אחרי התמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית היו קרקע פורייה לתעמולה אנטישמית שתלתה ביהודים ממזרח אירופה את האשם לכל העיוותים החברתיים, והתעצמה עוד יותר בגין המשבר הכלכלי העולמי (1929) שהיהודים נתפסו כאחראים לו.
בעת עליית הנאצים לשלטון שלט באוסטריה הקנצלר אנגלברט דולפוס שסלד מהמפלגה הנאצית ואף אסר את פעילותה באוסטריה. בהמשך, דולפוס הקים מפלגה פשיסטית שנקראה 'מפלגת חזית המולדת'. במהלך התקופה שאוסטריה הייתה דיקטטורית, נשמרו זכויות היהודים שאף היו מעורבים במנגנוני הממשלה. ב-25 ביולי 1934 נרצח דולפוס על ידי נאצים-אוסטריים שניסו לבצע הפיכה במדינה. קורט שושניג הצליח לדכא את ההפיכה והתמנה לקנצלר אוסטריה. בתקופתו התגבר הפולקיזם האוסטרי וגרם לצמצום חופש הפעולה של הארגונים היהודיים באוסטריה.
האנשלוס
ב-11 במרץ 1938 פלש ה לאוסטריה ולאחר יומיים הוכרז על סיפוחה (אנשלוס) של אוסטריה כחלק מהרייך השלישי. האנשלוס התקבל בברכה באוסטריה וכמעט לא נרשמה פעילות התנגדות לנאצים. הדבר הביא לפרץ גילוי אנטישמיות רחב היקף כבר מהיום הראשון שבאו לידי ביטוי בסימון חנויות יהודים, אלימות, עצרות והפגנות. אט אט התפשטו ההרחקות הכלכליות, החברתיות והתרבותיות, שהיו בגרמניה גם כנגד יהודי אוסטריה. בלילה שבין ה-13 ל-14 במרץ, פתח הגסטפו בביזת יצירות אומנות ושאר חפצי ערך מדירות יהודים והועברתם לברלין. בימים הראשונים לסיפוח חויבו כל פקידי הציבור להישבע אמונים להיטלר. בחוקי נירנברג נקבע שיהודים אינם יכולים להישבע אמונים לפיהרר ועל כן סולקו באופן גורף מתפקידם הציבורי.
שבוע לאחר האנשלוס העניק שר הפנים, וילהלם פריק, להיינריך הימלר ולאס אס את הסמכות לפעול גם באוסטריה ולשמור על הסדר והביטחון. ב-18 במרץ הוקם במלון מטרופול בווינה, שהוחרם מבעליו היהודים, מרכז גסטפו בעל סמכויות שיטוריות ופוליטיות רבות. למחרת כבר הוקמו סניפים בערים לינץ, גראץ, זלצבורג, קלגנפורט, אינסברוק ואייזנשטט. בנוסף ב-18 במרץ נסגרו כל משרדי הקהילה היהודית והמוסדות הציוניים בווינה. עסקנים יהודים רבים נעצרו וגורשו לדכאו וכל האגודות היהודיות הוצאו אל מחוץ לחוק. היהודים פוטרו מעבודתם בתחומים רבים וביניהם: תיאטרון, ספריות, אוניברסיטאות ומכללות, ואף שווקים ובתי מטבחיים. כמו כן נאסרה השחיטה. מספר היהודים שבחרו להתאבד זינק מ-4 אנשים בפברואר 1938 ל-79 במרץ ול-62 באפריל. ד"ר יוזף בירקל, הממונה על האנשלוס מטעם הנאצים, הקים מרכז לנישול רכוש היהודים מכל רחבי אוסטריה. השיטה הייתה קפדנית ודקדקנית ועל אף המספר העצום של בתי עסק יהודים במדינה (מעל ל-25,000) כמעט כולם עברו אריזציה בזה אחר זה והיהודים נושלו מפרנסתם. רק מספר עסקי מפתח שהיו אחראים על תחום הייבוא לדרום אירופה, הושארו על ידי הנאצים בחוסר ברירה.
לאחר זמן קצר החלו להתפרסם באוסטריה חוקי גזע דומים לאלו בגרמניה הנאצית. החוק הראשון נקרא "נומרוס קלאוזוס" והוא הגביל את מספר הסטודנטים היהודיים הרשאים ללמוד באוניברסיטה (עד סילוק כולם ב-8 בדצמבר). באפריל החלו במלאכת הפרדת בתי הספר היסודיים והתיכוניים, כל היהודים רוכזו ל-8 בתי ספר, אשר נסגרו בסוף שנת הלימודים 1939. ב-20 במאי קיבלו חוקי נירנברג תוקף גם באוסטריה ו-34,500 אנשים שעד אז לא נחשבו ליהודים לפי הקהילה, הוגדרו כ"יהודים לפי גזעם". מה-2 ביולי נאסר על היהודים להיכנס לפארקים ציבוריים ובסוף ספטמבר נאסר על עורכי דין ורופאים יהודיים לטפל בלא-יהודים.
רדיפות
בנוסף פעלו הנאצים לפגוע ברגשות הדתיים של היהודים שומרי תורה ומצוות. הם חויבו רבות לחלל שבת, לחלקם גולחו בכפייה שערות הזקן והפאות וכן נחטפו כיסויי ראש מראשן של נשים. כל הפעולות הללו לוו בעלבונות ולגלוג על אורח החיים הדתי של יהודי אוסטריה.
אמצעי נוסף שהטיל אימה ביהודי אוסטריה וגרם להם לרצות לעזוב את המדינה היה השילוח למחנות הריכוז והשהות שם. האסירים הראשונים נשלחו למחנה הריכוז דכאו ובהמשך למספר מחנות ובעיקר למאוטהאוזן. במאי 1938 נערכה פשיטה בהיקף נרחב שכונתה "מבצע היהודים" והגיעה מהדרגים הגבוהים של האס אס. בצו של הגסטפו נכתב "ניתנה ההוראה שיהודים בלתי רצויים, שהורשעו בעבר, ייעצרו ללא דיחוי ויועברו למחנה הריכוז דכאו". במזכר סודי של האס דה קבע אייכמן שיש לעצור 5,000 יהודים מרחבי המדינה. חלק משמות העצורים כבר הופיע ברשימות קודמות של דרישות למעצר אך רובם של העצורים נחטפו באקראי מהרחוב. האסירים עברו התעללות פיזית ונפשית קשה במחנות וחזרו לאחר מספר שבועות או חודשים לביתם. הפחד ממעצר וסיפורי השבים מהמחנות גרמו לרבים מיהודי המדינה לרצות להגר למקומות אחרים, על אף שהדבר כלל ויתור על נכסים כלכליים ובריחה בחוסר כל. ההיסטוריון שאול פרידלנדר סיכם כי: "הרדיפות באוסטריה, ובמיוחד בווינה, עלו על הרדיפות ברייך. ההשפלה הפומבית הייתה בוטה וסדיסטית יותר, הפקעת הרכוש מאורגנת יותר, ההגירה הכפויה מהירה יותר".
הגירה
המדיניות הנאצית באותה התקופה דגלה בעידוד הגירה של יהודים ואף ארגון הגירה בכפייה. באביב 1938 מונה אדולף אייכמן, שהיה קצין בכיר במדור לענייני יהודים במשרד הראשי לביטחון הרייך, לראש המחלקה היהודית באוסטריה. בתפקיד זה הקים ב-26 באוגוסט 1938 את הלשכה המרכזית להגירת יהודים שדאגה להחרמת רכוש היהודים וגירושם בכפייה חסרי כל למעט אשרת כניסה לארץ המיועדת.
שיטתו כללה שלושה שלבים: ראשית החרמת הרכוש, לאחר מכן הפחדות באמצעות מעשי טרור ואלימות, ולבסוף כפיית מנהיגי היהודים לשתף פעולה ולדאוג להגירת היהודים המפוחדים וחסרי הכל. ד"ר פרנץ אליעזר מאיר מהנציגות הארצית בברלין, ביקר בלשכה המרכזית להגירה בווינה בהוראתו של אייכמן ולאחר מכן העיד על כך במשפט אייכמן בירושלים. אייכמן דרש מהקהילה להגיש לו מדי יום רשימה שמית של 500 אנשים המועמדים להגירה. באופן זה התקצר משך התארגנות היוצאים לעד 48 שעות וקצב ההגירה זינק משמעותית. בנוסף, נאסרו במחנות ריכוז יהודים רבים על מנת ללחוץ עליהם להגר אל מחוץ למדינה. לאחר שחרורם, נאסרו בשנית אלה שלא היגרו.
בדומה ליהדות גרמניה, גם אצל יהודי אוסטריה היה ליל הבדולח אירוע חריג ומשמעותי. גם באוסטריה כוונו עיקר הפרעות אל בתי הכנסת ובתי טהרה. בקלגנפורט השחיתו את כל תכולת בית הכנסת, בגראץ פוצצו את בניין הכיפה המרשים של בית הכנסת וגירשו 300 גברים לדכאו, במיוחד היו קשות הפרעות באינסברוק בה הוכו כל היהודים וכמה מראשי הקהילה נרצחו. בווינה נהרסו 42 בתי כנסת וכ-8,000 יהודים נאסרו במהלך הפרעות ו-5,000 מתוכם הגיעו לדכאו. במהלך הפרעות נסגרו 27 מתוך 33 הקהילות באוסטריה ואת כל רכושן החרים אייכמן והעביר לקרן ההגירה בווינה.
עד לפרוץ המלחמה היגרו מאוסטריה 126,445 יהודים ל-89 מדינות שונות (ראה טבלה), כלומר כ-68% ממספרם בתחילת 1938. אוסטריה היוותה תקדים חיובי עבור הנאצים בנושא ההגירה, ותוצאה מרשימה זו הקנתה לאייכמן יוקרה בקרב בכירי הנאצים והוא נחשב למומחה מספר אחד בנושא הגירת היהודים. אייכמן התבקש לטפל גם ביהודי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה באופן דומה ושיטתו אף הועתקה לצורך הגירת יהודי פולין.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היו באוסטריה כ-58,000 יהודים. המדיניות ברייך עצמו (בניגוד לשטחים הכבושים האחרים) הייתה עדיין של עידוד הגירה (הגטאות ומחנות ריכוז לא היו תופעה נרחבת כמו בשאר אירופה), והיא תאמה את המדיניות שנהגה כלפי יהודי גרמניה. בתחילת המלחמה המשיכו ההכנות להגירה וניתנה הכשרה מקצועית לצורך בניית חיים חדשים במקומות אחרים. למרות המאמצים, עד ל-10 בנובמבר 1941, מועד בו נאסרה ההגירה סופית, הצליחו לברוח רק כ-2,000 יהודים. ההגירה בזמן מלחמה הייתה קשה עד בלתי אפשרית ואייכמן בעיקר נקט שילוח למחנות ריכוז ולגירוש אל האזור הסובייטי של פולין. הקהילה בווינה נערכה להחזקתם של 24,000 זקנים וחולים שלא יכלו להגר וכ-32,000 איש מעוטי יכולת שנזקקו לעזרה. הקהילה השתדלה לדאוג לצרכיהם והקימה מוסדות חינוך וסעד.
בתחילת המלחמה הגירושים היו בסדר גודל קטן יחסית. באוקטובר 1939 גורשו 1,048 יהודים בעלי אזרחות פולנית, או חסרי אזרחות, למחנה בוכנוואלד ושם נרצחו. כ-6,000 מנכבדי הקהילה נשלחו למחנות הריכוז בוכנוואלד, דכאו, והמחנה העיקרי באוסטריה, מאוטהאוזן. באותו הזמן נשלחו גם 1,584 יהודים לניסקו לצורך הכשרת המקום לתוכניתו של אייכמן להקים שמורת יהודים. הפתיחה לעידן השילוחים הנרחב הייתה בפברואר-מרץ 1941 אז גורשו 5,000 יהודים לאזור קיילצה שבפולין. באוקטובר של אותה השנה גורשו כ-10,000 יהודים לגטו לודז'. ב-19 בספטמבר 1941 חויבו יהודי אוסטריה מגיל שש ומעלה, יחד עם כל יהודי הרייך והפרוטקטורט, לענוד טלאי צהוב בגודל כף יד על החזה מעל הלב, כך שיבלוט בעת שהייה במקום ציבורי.
לאחר ועידת ואנזה בינואר 1942 עלה קצב הגירושים ובמהלך שנה זו גורשו מווינה 32,721 יהודים. 3,200 יהודים גורשו לריגה, 8,500 למינסק, 6,000 לאזור לובלין וכ-14,000 יהודים לטרזיינשטט. רובם של היהודים שנשלחו בגירושים אלו הגיעו לבסוף אל מחנות ההשמדה ובורות הירי ביחד עם הקהילה המקומית אליה הגיעו. ביוני של אותה השנה יצא משלוח ישיר מוינה אל מחנה ההשמדה סוביבור עם כ-1,000 יהודים. בנוסף, מבין 24,150 היהודים שהיגרו לפני המלחמה למדינות אחרות באירופה (למעט בריטניה), נרצחו 15,000 במהלך כיבוש אירופה על ידי הנאצים.
לאחר סיום המשלוחים באוקטובר 1942 הורה מושל וינה בחודש נובמבר על חיסול הקהילה היהודית. רכוש הקהילה הועבר לקרנות ההגירה של בוהמיה ומורביה לצורך החזקתם של המגורשים מווינה בטרזיינשטט. בנובמבר נשארו באוסטריה כ-7,000 יהודים, כאשר רובם נשארו עקב נישואיהם ללא-יהודים. כל אלו שהיו כשירים לעבודה מביניהם, גויסו לעבודות כפייה. לאחר ביטול הקהילה הוקמה מועצת זקנים שטיפלה בנושאי סעד ומזון והוכרה על ידי השלטון. המשך הגירושים היה בממדים קטנים יותר עד שבסוף המלחמה שרדו בווינה כ-1,000 יהודים בלבד, כולם בני משפחות מעורבות. כ-50,000 מיהודי אוסטריה נרצחו במהלך השואה בגטאות ובמחנות ההשמדה. לגטו טרזיינשטט, שהוגדר בוועידת ואנזה כגטו לזקנים ומיוחסים ממדינות הרייך, נשלחו במהלך המלחמה 15,264 יהודים מרחבי אוסטריה. מתוכם נספו 13,822 במחלות, רעב, או על ידי שליחה למחנות המוות. 1,311 מהם שרדו והצליחו להגיע ליום השחרור.
חסידי אומות העולם
נכון ל-1 בינואר 2019, 110 מתושבי אוסטריה הוכרו כחסידי אומות העולם. ביחס לכלל האוכלוסייה הלא-יהודית מדובר באחוז קטן יחסית של חסידים, גם אם לוקחים בחשבון חסידים נוספים שלא הוכרו. אחוז נמוך זה דומה בממדיו רק לגרמניה - מה שייתכן ומראה כי במדינות הכובשות ניתן למצוא פחות חסידי אומות עולם מאשר במדינות הנכבשות, שכן באלו הנכבשות הציבור הלא-יהודי סולד ברובו מהמשטר הנאצי ורואה בעזרה ליהודים מעין התנגדות.
פעולות החסידים החלו כבר לאחר ליל הבדולח במגוון אופנים שונים: ניצול קשרים למתן עזרה בהגירה, סיוע כספי ליהודים שהתרוששו, ואף מחסה לאלו שנזקקו לקורת גג. ניתן לחלק את החסידים באוסטריה לשלשה סוגים. ראשית ניתן למנות אוסטרים בעלי תפקידים שפעלו בגטאות ובמחנות הריכוז והעבודה וניצלו את מעמדם להקל על תנאי החיים של יהודים רבים או לעזרה בבריחה או הגירה. בדרך כלל קבוצה זו הצליחה להציל מספר יהודים במקביל, למשל אנטון שמיד שהציל רבים מיהודי גטו וילנה. חה פנגשאן היה קונסול סין בווינה שפעל להצלת מאות יהודים מידי הנאצים. חה פנגשאן החל להנפיק ליהודים אשרות כניסה לשאנגחאי, בפועלו מסיבות הומניטריות, תוך שהוא מפר בכך הוראה מפורשת של הממונה עליו, צ'ן ג'י, שגריר סין בברלין, אשר היה מעוניין להימנע ממתן אשרות רבות כל כך כדי לא לפגוע בהידוק הקשרים בין סין לגרמניה הנאצית. למרות הסיכון למשרתו ולמשפחתו שחיה עמו בווינה תחת השלטון הנאצי, חה הנפיק אשרות לכל דורש, ועל כן הוא הוכר כחסיד אומות העולם לאחר מותו. הוא אחד משני סינים שזכו להכרה זו.
הסוג השני של חסידים היו אלו שהצילו מכרים יהודים על ידי הסתרתם או עזרה במציאת מחבוא הולם. ברוב המקרים מדובר בתושבי וינה שהסתירו יהודים שקיבלו צו גירוש למזרח וכמעט כל המקרים הללו התרחשו במועדים בהם גורשו רוב יהודי אוסטריה. אף על פי שרוב המצילים הללו היו בני זוג או יחידים, היו מקרים של מספר אנשים שעזרו כקבוצה. אהובה וולטר ושני אחיה הוסתרו על ידי רשת של 8 אנשים בראשות אדלטרוד פוסילס שדאגה להם למסתור, למסמכים ולמזון. הצלה זו הייתה בעיקרה למכרים בגלל המאמץ והקושי הרב בתפעולה. הדירות בווינה היו קטנות והחסידים נאלצו לקצץ את מרחבם, השגת אוכל בזמן קיצוב הייתה כמעט בלתי אפשרית, והפחד ממלשינים. ברוב המקרים מדובר היה ביהודים שהיו מנותקים מהחברה היהודית וסבבו בחוגים לא יהודיים ערב המלחמה, וחלקם אף נישאו לבני זוג לא יהודים.
הסוג השלישי הוא הצלה של אנשים ללא היכרות ראשונים איתם. עקב תנאי ההפרדה והגירוש באוסטריה סוג זה התאפשר רק לקראת סוף המלחמה בשני אופנים עיקריים. בשנת 1944 הגיעו לאוסטריה רבבות מיהודי הונגריה לצורך עבודות כפייה. בווינה הם הלכו בחופשיות ואף נסעו בחשמלית אך הועבדו בפרך וקיבלו מנות מזון זעומות. לעיתים הם ביקשו מזון מעוברים ושבים ואף נוצר קשר בינם לבין אזרחים אוסטרים שנתנו להם מקלט ערב הגירושים. כ-30 חסידים נמנים עם אופן זה. הסוג השני נוצר בעת צעדות המוות במהלכן יהודים נמלטו מהשיירות וחיפשו מקום מקלט. חסידים אלו היו מאוכלוסיית הספר בעיירות ובכפרים. מקרה מיוחד היה בהצלת חמש נערות שהוחזקו בכלא באינסברוק וניצלו על ידי מפקד הכלא וולפגנג נוישמידט.
מעבר לעלות הכספית והטרחה בהצלת יהודים, הייתה סכנה בפעולה אם כי באופן שונה משאר אירופה. בעוד ששלטונות הצבא בפולין הגדירו כי ניתן להוציא להורג כאלו שהצילו יהודים, באוסטריה לא נקבע בחוק שום עונש על הסתרת יהודים ולכן ניתן ללמוד רק ממקרים בהם נתפסו חסידים באוסטריה. זוג הרופאים קורט ואלה לינגנס וידידם קארל מוטזיצקי נתפסו בניסיון להברחת יהודים להונגריה. קורט נשלח לחזית הרוסית בה נפצע קשה, אלה נשלחה לאושוויץ לשמש כרופאה ושרדה את המלחמה, מוטזיצקי נשלח גם הוא לעבוד באושוויץ אך נפטר במחנה לפני סיום המלחמה. עם זאת תחושת הסכנה בהצלת היהודים הייתה ברורה גם ללא חוקים ברורים. במדיניות הנאצית בה גופים כמו הגסטפו מטפלים ב"אויבי הרייך" ללא דין וחשבון, מתקבל על הדעת שגם על הסתרת יהודים יבוא עונש חמור. בנוסף ידועים מקרים של חסידים שהוחרמו על ידי סביבתם האוסטרית ואף לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה
במרץ 1938, כ-182 אלף יהודים חיו באוסטריה. עד מאי 1945, הנאצים רצחו יותר משליש מהם (65 אלף), והשאר נאלצו לברוח לאחר שהשאירו את רכושם מאחור. כ-10,000 ניצולי שואה אוסטרים נותרו היום בחיים, 450 מתוכם חיים באוסטריה.
בספטמבר 2019 אושר חוק בפרלמנט האוסטרי לפיו כל יהודי שברח מאוסטריה מאימת הנאצים עד שנת 1955, הוא וצאצאיו יהיו זכאים לאזרחות אוסטרית.
הרכוש היהודי
מיד עם סיפוחה של אוסטריה לגרמניה החלו פעולות אריזציה ברחבי המדינה. כבר באפריל הוקמה "לשכת רישום הרכוש" (במקור: Vermögensvekehrsstelle) שהייתה אחראית על האריזציה, כלומר החרמת הרכוש היהודי והעברתו לידיים אריות. חלק מפעולות אלה היו מתוכננות ורשמיות וחלקם התפתחו באופן ספונטני ואף על ידי יחידים. פעילים נאצים ארגנו "מסיבות גזל" פרטיות והתופעה נמשכה מספר שבועות לאחר האנשלוס. בתים ועסקים של בנקאים נשדדו כמו של בעלי המלאכה והפועלים. אוסטרים רבים ראו באנשלוס הזדמנות לשיפור תנאי המחיה שלהם וכך פשטו על דירות וחנויות בבעלות יהודית במהירות מיד לאחר האנשלוס.
רכוש היהודים והקהילות
ב-27 באפריל 1938 חייבו הנאצים את יהודי אוסטריה להצהיר על רכושם אם עלה על 5,000 רייכסמארק ולשם כך הוקמה "הרשות לרישום הרכוש" (Vermögensverkehrsstelle) שתפקידה הייתה לנשל את היהודים מרכושם באופן בירוקרטי. ננקטו שיטות שונות להפקעת רכושם של היהודים. האופן הראשון היה מיסים והיטלים שונים: היטל על הון יהודי, מס הגירה מן הרייך, חקירות מכס, ובנוסף פיצוי למדינה על נזקי ליל הבדולח. בנוסף, למהגרים אל מחוץ למדינה לא הורשה לקחת את תכולות דירותיהם וכל הרכוש הופקע לידי הנאצים. לשם כך הוקמה בספטמבר 1940 "המנהלה לטיפול ברכוש היהודי שבידי הגסטפו" (Verwaltungsstelle für jüdisches Umzugsgut der GESTAPO; בקיצור - ). באחריות המנהלה היה גם הטיפול בחפצי האומנות שהופקעו מדירות היהודים. דירות רבות פונו בכפייה, בעיקר היהודים מרחבי המדינה שאולצו לעבור לווינה ולוותר על ביתם המקורי.
ברקלי מילן
אדמירל סר ארצ'יבלד ברקלי מילן, הברונט השני (באנגלית: Sir Archibald Berkeley Milne, 2nd Baronet; 2 ביוני 1855 – 4 ביולי 1938) היה קצין בכיר בצי המלכותי שפיקד על צי הים התיכון עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
שואת יהודי אוסטריה
רכוש היהודים והקהילות
גם על החברות בבעלות יהודית הנאצים לא פסחו וכל חברה מצליחה הופקעה מהיהודים בטענות שונות והועברה לבעלות ארית. לקראת סוף המלחמה נבזזו כל העסקים הללו ורווחיהם עברו לכיסם הפרטי של ארים שונים. בסוף שנת 1938 כ-80% מהרכוש היהודי עבר אריזציה. מכל רחבי אוסטריה הועברו כ-100 בנקים גדולים וקטנים, 946 חברות גדולות (Großbetriebe), הופקעו 33,000 עסקים קטנים ובינוניים, 60,000 דירות להשכרה, נוסף למספר לא ידוע של מקרקעין, אומנות, ניירות ערך, פוליסות ביטוח ועוד.
בשנת 1940 נאמד רכושם הפרטי של יהודי המדינה ב-1.5 מיליארד דולר (שווה ערך ל-15 מיליארד דולר כיום). לאחר המלחמה נאמד כל הרכוש שנלקח מיהודי אוסטריה והוא נמנה עם 10 מיליארד דולר (שווה ערך ל-50 מיליארד דולר כיום). חלק מן הרכוש נלקח מהיהודים כבר בימיו הראשונים של האנשלוס, וחלק נלקח מהם בעת הגירתם מהמדינה. לאחר המלחמה הוחזרו לקהילה היהודית חלק מהרכוש והכסף שנגזל אך אחריות מלאה על הרכוש שנלקח לא קיימת מבחינת הרשויות האוסטריות. רבים מהספרים שהוחרמו במלחמה הועברו לספרייה הלאומית בירושלים כנציגת העם היהודי בתחום הספרותי.
ברקלי מילן
קריירה ימית
מילן היה בנו של האדמירל סר אלכסנדר מילן, הברונט הראשון, ונכדו של סגן האדמירל סר דייוויד מילן. ב-1879 הוא הפך לשליש של הלורד צ'למספורד במהלך מלחמת הזולו, בהיותו בר מזל שהופרד מהצבא הראשי בזמן הטבח של הכוחות הבריטיים בקרב איסאנדלוואנה ב-22 בינואר 1879.
שואת יהודי אוסטריה
רכוש היהודים והקהילות
בשנת 2001, בעקבות משא ומתן של ועידת התביעות שהסתיים בהסכם על סך 500 מיליון דולר, הכירה אוסטריה באחריות ההיסטורית שלה לקורבנות היהודיים של הנאצים על ידי צעדים להשבת רכוש, תשלום פיצויים ומתן פנסיות ושירותי סיעוד וטיפול. בנובמבר 2005 נכנעה אוסטריה ללחץ נוסף בצד האמריקאים ושלחה מכתבי פיצויים ל-19,300 ניצולי שואה אוסטרים-יהודים. בנוסף לפיצויים האישיים, אוסטריה פיצתה את קרן יהודי אוסטריה ב-40 מיליון דולר. מכיוון שרובו של הרכוש היהודי נגזל לפני פרוץ המלחמה, לא ניתן היה לטעון שהיהודים הפסידו את רכושם במלחמה כמו כולם".
ביזת יצירות אומנות
מיד עם סיפוח אוסטריה החלו הנאצים בביזה של יצירות אומנות ודברי ערך מבתי יהודים. בלילה הראשון לסיפוח החל מבצע נרחב של הגסטפו ובמהלכו נשלחו חפצי ערך רבים לברלין. אוספי האומנות של הפרופסור היינריך גומפרץ ושל ראש ענף רוטשילד באוסטריה לואיס פון רוטשילד, נשלחו למוזיאון בלינץ וחלקם אף לאוספים הפרטיים של אדולף היטלר והרמן גרינג. רבים מהיצירות שהועברו למוזיאונים ולארמונות שונים נשארו שם גם לאחר המלחמה ואוסטריה לא נקטה פעולות השבה לבעלים המקוריים או ליורשיהם. תקדים משמעותי נרשם בשנת 2004 בה זכתה מריה אלטמן בתביעה כנגד ממשלת אוסטריה על בעלותה של דיוקנה של דודה. בעקבות סיפור מיוחד זה יצאו ספר וסרט בשם האישה בזהב.
ברקלי מילן
קריירה ימית
בשנת 1891 בדרגת קפטן הוא קיבל את הפיקוד על HMY Osborne, אף על פי שהדרגה הרגילה של הקצין האחראי על ספינה כזו היא רק קומנדר. בעוד שחלק מהקצינים קיבלו רק תפקידי פיקוד קצרים על יאכטות מלכותיות, מחשש מההשפעה על הקריירה שלהם, מילן התייחס לזה כמסלול קריירה לדרגת דגל. לאחר פיקוד קבוע על הסיירת ונוס, ששירתה בתחנת הים התיכון, הוא מונה בדצמבר 1900 למפקד אוניית המערכה פרה-דרדנוט HMS Jupiter, של צי התעלה. באוקטובר 1902, הוא מונה כעוזר ימי למלך. הוא חזר לשירות מלכותי כשהפך לקצין דגל על היאכטות מאפריל 1903 עד 1905, וקודם לדרגת אדמירל משנה ב-1904. במהלך תקופה זו, הוא הפך לחבר של המלך אדוארד השביעי ושל המלכה אלכסנדרה, שכינתה אותו "ארקי-בארקי". תחביביו תוארו כאיסוף סחלבים נדירים ואירוח נשות מלכותיות. מילן נהנה מהאווירה הרשמית של השירות בשייטת המלכותית, עם הדגש שלה על טקסים
תפקידו הבא היה כסגן מפקד הצי האטלנטי עד 1906. מ-1908 עד 1910 מילן פיקד על הדיוויזיה השנייה של צי הבית. מילן מונה לאדמירל מן המניין ב-1911 ומונה למפקד העליון של צי הים התיכון בנובמבר 1912. המינוי נעשה על ידי וינסטון צ'רצ'יל, הלורד הראשון של האדמירליות, תוך התחשבות בדעותיו של המלך ג'ורג' החמישי. אדמירל פישר, לורד הים הראשון לשעבר, התחרט על מינויו של מילן לתפקיד כה חשוב, והאשים את צ'רצ'יל בכך שבגד בצי. בתחילת מלחמת העולם הראשונה, צי הים התיכון היה מורכב מ-3 סיירות מערכה דרדנוט, 4 סיירות משוריינות גדולות, 4 סיירות קלות ו-16 משחתות.
שואת יהודי אוסטריה
הנצחה
ביודנפלאץ (כיכר היהודים) שבווינה, המקום בו התנהלו חיי הקהילה היהודית בימי הביניים, הוקמה בשנת 2001 אנדרטה לזכר שואת יהודי אוסטריה, על ידי האמנית הבריטית רחל ויטריד על סמך רעיון של שמעון ויזנטל. האנדרטה בנויה בצורת קוביית בטון עם חריצים הנותנים לאבן מראה של ספרייה, דבר הבא לסמל את היות היהודים עם הספר. בפינת הכיכר שוכן המוזיאון היהודי בווינה העוסק בתולדות יהדות אוסטריה ובו גם מיצגים העוסקים בשואת יהודי המדינה. בנובמבר 2021, ביום השנה ה-83 לליל הבדולח, נחנכה אנדרטה לזכר אוסטרים יהודים נרצחי הנאצים, מצבת זכרון לקדושי יהודי אוסטריה ברובע התשיעי.
אבני נגף
באוסטריה, כמו במדינות נוספות ברחבי אירופה, החל פרויקט הנצחה הנקרא אבן נגף (במקור: Stolperstein שטולפרשטיין) על ידי האמן גונטר דמניג. מדובר באבנים המצופות פליז ועליהן כיתוב של שם אדם או מוסד, שהיה במקום מסוים וכן מה אירע לו בתקופת השואה. ניתן לראות ברחבי וינה אבנים רבות מחוץ לבנייני העיר, עליהן מצוינים שמות היהודים שגרו באותו הבניין ונספו בשואה. האבנים הראשונות הונחו בשנת 1997 בעיירה סט. גאורגן ליד זלצבורג ולאחריהן פריצת הדרך הייתה בעיקר בגרמניה. הפרויקט צבר אהדה ופופולריות וניתן למצוא (נכון ל-2019) מעל ל-70,000 אבנים בערים רבות באירופה.
ברקלי מילן
המרדף אחר גבן וברסלאו
הספינות הגרמניות יצאו מהנמל של מסינה בחצות, 5 באוגוסט, בדיוק בזמן שבריטניה יצאה רשמית למלחמה עם גרמניה. פניהם היו לטורקיה, כדי לנסות לשכנע אותה להיכנס למלחמה בצד גרמניה, בכוח במידת הצורך. הכותרת הפתיעה את האדמירל מילן שציפה מהם לנסות לברוח מערבה למצר גיברלטר. הייתה לו רק ספינה אחת, הסיירת הקלה HMS גלוסטר, בעמדה לעקוב אחריהם. למחרת בבוקר (7 באוגוסט), גלוסטר סגרה ופתחה באש על ברסלאו, שהשיבה אש. ברסלאו ניזוקה קלות בחילופי האש וספגה פגיעה אחת בקו המים. ליד החוף המערבי של יוון, המרדף אחר גבן וברסלאו תוגבר על ידי ארבע ספינות בריטיות נוספות, בראשות המפקד השני של מילן, אדמירל משנה סר ארנסט צ'ארלס תומאס טרוברידג'. הספינות של טרוברידג' (הסיירות HMS Defence, Black Prince, Warrior ו-Duke of Edinburgh) היו קטנות ואיטיות יותר מגבן; הם גם היו מחוץ לטווח במידה ניכרת, ומשוריינות הרבה פחות. טרוברידג' וקצין הנשק שלו קבעו שהם לא יכולים ליירט את הספינות הגרמניות לפני אור היום. הם הגיעו למסקנה שהמהירות והטווח הגבוהים של סיירת המערכה של האויב יאפשרו לו לשמור על מספיק מרחק כדי לפגוע בספינות של טרובריג' בחופשיות לפני שיוכלו אי פעם להתקרב מספיק כדי להגיב ביעילות.
ספינותיו של סושון הגיעו לקונסטנטינופול והוכנסו לנמל על ידי הטורקים. הדיפלומטים הגרמנים הזכירו לטורקים שבריטניה הפרה לאחרונה חוזה לאספקת שתי ספינות קרב חדשות לממשלת טורקיה (שהאדמירליות הבריטית החליטה לשמור לשימושה שלה כשהמלחמה התקרבה), והציעו למכור להן את גבן וברסלאו. הטורקים הסכימו ב-16 באוגוסט ובסופו של דבר הצטרפו לצד גרמניה ב-30 באוקטובר 1914. שמות הספינות שונו ל-Yavuz Sultan Selim ו-Midili, תוך שמירה על צוותיהם הגרמניים; סושון מונה למפקד העליון של הצי העות'מאני.
לאחר מכן
לאחר מכן, מילן שירת את שארית המלחמה בחצי שכר. הוצע לו הפיקוד של שלוש שנים בנור המקיף את נמלי צ'טהם ושיירנס ב-1916, אך התפקיד עבר בסופו של דבר לקצין אחר בשל "צרכים אחרים". האדמירליות הדגישה שוב ושוב כי מילן נפטר מכל אשמה בפרשה, ובעיקר כשהכריז על פרישה של מילן לבקשתו שלו ב-1919, כדי לקדם את קידומם של קצינים אחרים. ב-1920 ההיסטוריה הימית הרשמית של המלחמה מאת סר ג'וליאן קורבט מתחה ביקורת על טיפולו של מילן בפרשה; מילן טען כי "הספר מכיל אי דיוקים חמורים". מילן ביקש מהאדמירליות לפעול, מה שהם סירבו לעשות כן, וב-1921 כתב מילן את "בריחת הגבן והברסלאו" בניסיון לטהר את שמו, מה ש"הצדיק את האישור הרשמי".
מילן מת ב-4 ביולי 1938.
פרס אטילה יוז'ף
פרס אטילה יוז'ף (בהונגרית: József Attila-díj) הוא פרס ספרותי ממלכתי בקטגוריית פרסי הביניים באמנות בכלל, אך הפרס הגבוה ביותר בספרות, שמוענק על פעילות ספרותית מצטיינת ונוסד על ידי מועצת השרים של הונגריה בשנת 1950. שר התרבות הרלוונטי מחלק אותו כל שנה לאחר ששמע את עמדותיהם של הארגונים המקצועיים הנוגעים בדבר. הפרס אטילה יוז'ף הוא אחת מאותות ההכרה המקצועית הגבוהים ביותר בספרות ההונגרית.
תולדות הפרס
פרס אטילה יוז'ף החליף את פרס באומגרטן בהונגריה לאחר פירוק קרן באומגרטן בשנת 1949. במקור הוענק בשלוש דרגות, אך נוהג זה הופסק בשנת 1977 כשאיחדו את סכום המענקים של פרסי האמנות. הפרס הוקם מחדש בשנת 1992. הנוהל הנוכחי של הענקת הפרס הוסדר על ידי צו של "המשרד למורשת התרבות הלאומית" משנת 1999.
לרוב הפרס הוענק לשמונה יוצרים עד 1992, לעשרה בין 1992 לבין 2000 ולשלושה עשר ובין 2001 לבין 2012. הזוכים מקבלים תעודת פרס, תגמול כספי ולוח ברונזה. עד 1992 במקום לוח הברונזה הוענקה מדליה דו צדדית בקוטר שבעים וחמישה מילימטרים, עם דיוקנו של אטילה יוז'ף בחזית עם הכיתוב "אטילה יוז'ף 1905-1937 והכיתוב "פרס אטילה יוז'ף" מאחור. הלוח החדש הוא חד צדדי, קוטרו שמונים מילימטר, ועוביו שמונה מילימטרים, עם דיוקן קמור של אטילה יוז'ף ועליו הכיתוב "ATTILA JÓZSEF AWARD".
הפרס יכול להיות מוענק ליוצרים של יצירה ספרותית מרכזית בפרוזה, בשירה או בדרמה.
מקבלי פרס אחדים
עבור הרשימה השלמה של זוכי הפרס (כ-600) ראה: זוכי פרס אטילה יוז'ף בוויקיפדיה ההונגרית.
ברואה
מועדון הכדורסל ברואה (בבולגרית БК Берое) הוא מועדון כדורסל בולגרי מהעיר סטארה זאגורה המשחק בליגת העל הבולגרית ובליגה הבלקנית.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-1958 כתוצאה של איחוד בין המועדונים בורטוב ולוקומטיב סטארה זאגורה. בשנת 1961 העפיל המועדון לראשונה לליגה הראשונה. הקבוצה נדדה לאורך השנים בין הליגה השנייה לליגה השלישית וב-2012 העפילה בחזרה אל הליגה הראשונה, שבה היא משחקת כיום.
עונת השיא של המועדון הייתה עונת 2016/2017, אז זכתה הקבוצה בגביע הבולגרי, בסופר קאפ הבולגרי ובליגה הבלקנית בעונת 2017/2018 השתתפה הקבוצה בסיבוב השני ביורופקאפ, והודחה בו לאחר שהובסה בצמד משחקים על ידי בלפיוס מונס-אנו הבלגית. בעונת 2020/2021 בליגה הבלקנית העפילה הקבוצה לשלב חצי הגמר בו הפסידה לאקדמיק פלובדיב, לאחר מכן שיחקה במשחק על מקומות 3-4 נגד הפועל גלבוע גליל בו הפסידה וסיימה במקום ה-4 בטורניר.
יחסי כף ורדה–ספרד
יחסי כף ורדה–ספרד הם היחסים הבילטרליים והדיפלומטיים בין כף ורדה לספרד.
יחסים דיפלומטיים
ספרד וכף ורדה מנהלים יחסים דיפלומטיים מאז 21 בדצמבר 1977.
היחסים הדו-צדדיים בין ספרד לכף ורדה היו מאז ומתמיד מיחסים טובים, ונוספו להם קפיצת מדרגה איכותית שהתרחשה בביקורו של ראש הממשלה ז'וזה מריה נבש במדריד במרץ 2007; חתימת הסכמים חשובים (הסכם לשיתוף פעולה מסגרת בענייני הגירה "מהדור האחרון"); הסכם שיתוף פעולה פוליטי; שלושה הסכמי שיתוף פעולה שיפוטיים בינלאומיים; מזכר הבנות למעקב משותף על מרחבים ימיים; ועדת שיתוף פעולה משותפת רביעית במספר בשנים 2007–2009, שהגדילה באופן משמעותי את הסיוע הפיננסי לכף ורדה); ופתיחת שגרירות בפראיה ביולי 2007. ספרד הציבה את כף ורדה בראש סדר העדיפויות של פעילותה באפריקה שמדרום לסהרה מכמה סיבות:
יחסים כלכליים
למרות גודלו המוגבל של השוק, קרבתם והזיקה של האיים הקנריים, והפוטנציאל התיירותי של כף ורדה, יוצרים יחסים כלכליים אינטראקטיביים אינטנסיביים, כאשר ספרד היא השותפה העיקרית שלה. במובן זה, על פי נתוני המכון הלאומי לסטטיסטיקה של ספרד (INE) העדכניים ביותר לשנת 2014, ספרד היא היעד הראשון לייצוא של כף ורדה (67% מהסך הכללי).
יחסים מסחריים עם האיים הקנריים
בשנת 2012 האיים הקנריים הרחיבו את הייצוא שלהם ואת היבוא שלהם עם כף ורדה, עם ייצוא של 14.6 מיליון אירו וצמיחה שנתית חיובית של 0.9% ועם יבוא שעלה על 182.12 אלף אירו, אשר צמח בשיעור של 18.9%, הפריט העיקרי המיובא הוא בשר או דג משומר.
שיתוף פעולה
כף ורדה הייתה מדינה מועדפת לשיתוף פעולה ספרדי במהלך תקופת תוכנית האב השלישית 2009–2012. הסכם שיתוף הפעולה הבסיסי נחתם על ידי שתי המדינות בשנת 1979, ובמסגרתו הושלמו ארבע ועדות משותפות. בשנת 2007 נפתח סניף של OTC, ארגון בת של הסוכנות הספרדית לשיתוף פעולה בינלאומי למען פיתוח, בפראיה. בוועדת שיתוף הפעולה המשותפת הרביעית, עם תוקף ראשוני לתקופה 2007–2009, היקף שיתוף פעולה בסך 27 מיליון אירו לשנה.
הוועדה המעורבת הרביעית הוארכה בספטמבר 2010 עד לאישור מסגרת שותפות עתידית. תוכנית האב הרביעית 2013–2016 קובעת סיום הדרגתי של תוכנית שיתוף הפעולה הדו-צדדית. התפתחות הסיוע לכף ורדה משקפת את החשיבות הגבוהה המוענקת למדינה לשיתוף פעולה ספרדי (77 מיליון אירו סיוע נטו לתקופה 2007–2011), כמו גם עמידה חריגה בהתחייבויות שנקבעו בוועדת COMIX הרביעית בתקופות: 15.1 מיליון אירו (2007), 15.4 מיליון אירו (2008), 17.6 מיליון אירו (2009), 17.6 מיליון אירו (2010), 11.1 מיליון אירו (2011), 3, 5 מיליון אירו (2012, נתון משוער) ו-111,800 אירו (2013).
השתתפותה של ספרד בתמיכה התקציבית בכף ורדה בולטת (יותר מ-20 מיליון אירו בתקופה 2007–2012). בשנת 2011 הועברו 4.4 מיליון אירו, ובשנת 2012 בוצע התשלום הסופי תמורת 3 מיליון אירו (לעומת 4.6 מיליון אירו שתוכנן בתחילה).
רולס-רויס סילבר דאון
רולס-רויס סילבר דאון (באנגלית: Rolls-Royce Silver Dawn) היא מכונית סלון יוקרתית מבית רולס-רויס שיוצרה בין השנים 1949–1955.
הדגם מאיץ מעמידה ל-100 ב-15.2 שניות. הקרבורטור היה יחיד מסוג "Stromberg", ובשנת 1952 הוחלף לסוג "Zenith".
מחיר הדגם בהשקה בשנת 1949 בבריטניה עמד על 4,704 לירות שטרלינג. בסך הכול יוצרו 760 יחידות.
יחסי אורוגוואי–אל סלוודור
יחסי אורוגוואי–אל סלוודור הם היחסים הדיפלומטיים המלאים שבין רפובליקת אל סלוודור לבין הרפובליקה האוריינטלית של אורוגוואי.
היסטוריה
כיום, שתי המדינות הן חברות מלאות בארגונים: קבוצת ריו, האיחוד הלטיני, התאחדות האקדמיות לשפה הספרדית , ארגון מדינות אמריקה, ארגון המדינות האיברו-אמריקניות והקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות.
גונסלו סאנצ’ס דה לוסדה
גונסאלו סאנצ'ס דה לוסדה סאנצ'ס בוסטמנטה (בספרדית: Gonzalo Sánchez de Lozada Sánchez Bustamante; נולד ב-1 ביולי 1930), ידוע בכינויו "גוני", הוא פוליטיקאי ואיש עסקים בוליביאני, ששימש כנשיא ה-61 של בוליביה במשך שתי קדנציות לא רצופות, בין השנים 1993 ל-1997 ומ-2002 עד 2003. הוא חבר לכל החיים בתנועה הלאומנית המהפכנית (Movimiento Nacionalista Revolucionario, MNR). כשר התכנון בממשלתו של הנשיא וויקטור פז אסטנסורו, דה לוסדה השתמש ב"טיפול בהלם", בשנת 1985 כדי לחתוך את ההיפר-אינפלציה מ-25,000% לפחות מ-10% תוך פחות מ-6 שבועות.
נבחר פעמיים לנשיא בוליביה, בשתי הפעמים כמועמד ה-MNR. במהלך כהונתו הראשונה (1993–1997) הוא יזם סדרה של רפורמות חברתיות, כלכליות וחוקתיות. שנבחר לקדנציה שנייה בשנת 2002, הוא נאבק במחאות ובהפגנות. באוקטובר 2003, הקשורים לסכסוך הגז בבוליביה. על פי דיווחים רשמיים, 59 מפגינים, 10 חיילים ו-16 שוטרים מתו בעימותים. כתוצאה מההתנגשויות האלימות התפטר סאנצ'ס דה לוסדה ועזב לגלות בארצות הברית. במרץ 2006 התפטר מהנהגת ה-MNR.
ממשלתו לשעבר של אבו מוראלס ביקשה, ללא הצלחה, את הסגרתו מארצות הברית כדי לעמוד למשפט על אירועי 2003. המרכז לזכויות חוקתיות, שייצג את הקורבנות, ביקש פיצויים בגין הוצאה להורג ללא משפט, בתביעה נגדו בארצות הברית במסגרת חוק נזקי זרים. בשנת 2014, בית המשפט המחוזי האמריקני בפלורידה קבע כי התיק יכול להמשיך על פי חוק הגנת קורבנות עינויים (TVPA). המשפט, שהחל ב-5 במרץ 2018 והסתיים ב-30 במאי 2018, מצא כי סאנצ'ס דה לוסדה ושר הביטחון לשעבר קרלוס סאנצ'ס ברזיין אינם אחראים למותם של האזרחים, לאחר שהשופט הכריז כי אין "ראיות מספיקות" לכך. אף על פי כן, ב-3 באוגוסט 2020, בית המשפט לערעורים ביטל את פסק הדין הזה.
פטרוס קניזיוס
פטרוס קניזיוס (בלטינית: Petrus Canisius, בהולנדית: Pieter Kanis; 8 במאי 1521 – 21 בדצמבר 1597) היה כומר ישועי הולנדי קתולי. הוא נודע בתמיכתו החזקה באמונה הקתולית במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית בגרמניה, אוסטריה, בוהמיה, מוראביה, שווייץ והאיים הבריטיים. שיקום הכנסייה הקתולית בגרמניה לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית מיוחס במידה רבה לעבודתם של הישועים אותם הוא הוביל. הכנסייה הקתולית מוקירה אותו כקדוש נוצרי וכמורה הכנסייה.
ביוגרפיה
הוא נולד כפיטר קאניס ב-1521 בניימכן שבדוכסות חלרה, שעד 1549 הייתה חלק מארצות השפלה ההבסבורגיות בתוך האימפריה הרומית הקדושה וכיום היא הולנד. אביו היה ראש עירייה אמיד, יאקוב קאניס (Jacob Kanis). אמו, אחידיה ואן הוונינכן (Ægidia van Houweningen), מתה זמן קצר לאחר לידתו של פיטר. הוא נשלח ללמוד באוניברסיטת קלן, שם קיבל תואר שני ב-1540, בגיל 19.
בעודו שם, הוא פגש את פייר פאבר, אחד ממייסדי מסדר ישועים. באמצעותו הפך קניזיוס להולנדי הראשון שהצטרף למסדר הישועים שנוסד זמן קצר קודם לכן בשנת 1543. באמצעות הטפתו וכתביו, הפך פטרוס קניזיוס לאחד הקתולים המשפיעים ביותר בתקופתו. הוא פיקח על הקמתם ותחזוקתם של הקולג'ים הישועים הראשונים דוברי גרמנית, לעיתים קרובות עם משאבים מועטים בהישג יד. במקביל הטיף בעיר ובסביבה, והתווכח ולימד באוניברסיטה. בשל נסיעותיו התכופות בין המכללות, עיסוק מייגע ומסוכן באותה תקופה, הוא נודע בתור השליח השני של גרמניה.
לקניזיוס הייתה השפעה גדולה על פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בנו הבכור של המלך (לימים מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה) מינה את פאוזר (Phauser), כומר נשוי, לתפקיד מטיף החצר. קניזיוס הזהיר את פרדיננד הראשון, בעל פה ובכתב, והתנגד לפאוזר במחלוקות פומביות. מקסימיליאן נאלץ לפטר את פאוזר, ובשל כך, בשארית חייו הוא נטר טינה לקניזיוס.
ב-1547 הוא השתתף בכמה מושבים של ועידת טרנטו. קניזיוס היה מורה ומטיף משפיע, במיוחד באמצעות "הקטכיזם הגרמני" שלו, ספר שהגדיר את עקרונות היסוד של הקתוליות בשפה הגרמנית והפך אותם לנגישים יותר לקוראים במדינות דוברות גרמנית. הוצע לו תפקיד ב-1554, אך הוא סירב על מנת להמשיך במסעותיו ובתורתו. עם זאת, הוא כיהן כמנהל הדיוקסיה של וינה במשך שנה אחת, עד שמונה לה בישוף חדש.
ב"ישו המלך - אדון ההיסטוריה" (Christ The King – Lord of History) מאת אן ו. קרול (Anne W. Carroll), נכתב:
באמצעות מאמציו החזיר פטרוס את בוואריה (דרום גרמניה) ואת חבל הריין (מרכז גרמניה) לחיק הכנסייה הקתולית. הוא גם גרם להמרת דת לקתוליות באוסטריה, הונגריה, בוהמיה ופולין. פולין הפכה ברובה לפרוטסטנטית, אבל הודות למאמצים של פטרוס וישועים אחרים, היא חזרה לחיק הכנסייה הקתולית והיא עדיין קתולית היום למרות הרדיפות הקומוניסטיות.
כאשר עזב לבסוף את גרמניה, הפך מסדר הישועים בגרמניה מקבוצה קטנה של כמרים לכלי רב עוצמה של הקונטרה-רפורמציה. קניזיוס בילה את עשרים השנים האחרונות לחייו בפריבור שבשווייץ, שם ייסד את הישועי, שהכשיר דורות של גברים צעירים לקריירה וללימודים עתידיים באוניברסיטה. במהלך תקופה זו, יצירתו של קניסיוס "תורגמה כמעט לכל שפות אירופה"; למשל, "Summa Doctrinae Christianae" (סיכום הדוקטרינה הנוצרית) שלו (1554) תורגם לסקוטית על ידי אדם קינג ופורסם ב-1588.
בשנת 1591, בגיל 70, לקה קניזיוס בשבץ מוחי שהותיר אותו משותק חלקית, אך הוא המשיך להטיף ולכתוב בסיוע מזכיר עד מותו בפריבור.
הוא נקבר בתחילה בכנסיית סנט ניקולס. שרידיו הועברו מאוחר יותר לכנסיית המכללה הישועית, שאותה ייסד ובה שהה בשנה האחרונה לחייו, ונקברו מול המזבח הראשי של הכנסייה; החדר שבו התגורר במהלך החודשים האחרונים הוא כעת קפלה הפתוחה לפולחן של המאמינים.
אסטרטגיה כנסייתית
קניזיוס חי במהלך שיא הרפורמציה הפרוטסטנטית והקדיש חלק ניכר מעבודתו להבהרת האמונה הקתולית לאור הופעתן של הדוקטרינות הפרוטסטנטיות החדשות. תרומתו המתמשכת היא שלושת הקטכיזמים שלו, שפרסם בלטינית ובגרמנית, שהפכו נפוצים ופופולריים באזורים הקתולים. במאבקו עם הפרוטסטנטיות הגרמנית, הוא ביקש הרבה יותר גמישות מרומא, בטענה:
הוא דחה התקפות נגד ז'אן קלווין ופיליפ מלנכתון: "עם מילים כאלו, אנחנו לא מרפאים חולים, אנחנו הופכים אותם לחשוכי מרפא".
==המריולוגיה של קניזיוס== קניזיוס לימד שאמנם יש דרכים רבות המובילות אל ישו המשיח, אך עבורו פולחן מרים הבתולה הקדושה היא הטובה ביותר. דרשותיו ומכתביו מתעדים עיסוק ברור בפולחן מרים. תחת הכותרת "תפילה" הוא מסביר את אווה מריה ("שלום לך, מרים") כבסיס לאדיקות מריאנית קתולית. פחות ידועים הם הספרים המריאנים שלו, שבהם פרסם תפילות וטקסטים הגותיים. ל"אווה מריה" הוא הוסיף את המשפט: "מרים הקדושה, אם האלוהים, התפללי עבורנו החוטאים". 11 שנים מאוחר יותר הוא נכלל ב של 1566.
קניזיוס פרסם מריולוגיה יישומית למטיפים, שבה מתוארת מרים במילים עדינות וחמות. הוא קידם באופן פעיל את מסדרי ואת אגודות תפילת המחרוזת.
מנקודת המבט של היום, קניזיוס שגה בבירור בחלק ממקורותיו, אבל בגלל הניתוח העובדתי שלו של המקורות המקוריים, הוא נחשב כמייצג את אחד ההישגים התאולוגיים הטובים ביותר במאה ה-16.
הוקרה
קניזיוס הוכרז כמבורך על ידי האפיפיור פיוס התשיעי ב-1864, ולאחר מכן הוכרז כקדוש נוצרי וכמורה של הכנסייה ב-21 במאי 1925 על ידי האפיפיור פיוס האחד עשר. יום החג שלו נכלל בלוח השנה הרומי הכללי ב-1926, ב-27 באפריל. ברפורמה הליטורגית של 1969, הוא הוזז ל-21 בדצמבר, יום השנה למותו, היום הרגיל לחגיגת כניסתו של קדוש לגן עדן (אם כי הישועים עדיין חוגגים אותו ב-27 באפריל).
מורשת
מתוך הכרה בעבודתו המוקדמת של קניזיוס בהקמת החינוך הישועי, ישנם מספר מוסדות חינוך הנקראים על שמו. ביניהם ניתן למנות את קולג' קניזיוס לסמינריסטים בווינה, אוסטריה, המוסד הראשון על שמו, וכן קולג' קניזיוס, בית ספר תיכון ישועי בעיר הולדתו ניימכן והאלמה מאטר של, שעמד בראש מסדר הישועים עד 2016. נוסף, אוניברסיטה, ו"תיכון קניזיוס" (Canisius High School), בית ספר תיכון, ממוקמים בבפאלו, במדינת ניו יורק. יתר על כן, ניתן למצוא את קולג' קניזיוס קולג (Canisius Kolleg ) בניהול ישועי בברלין, גרמניה. ישנם גם שני בתי ספר תיכוניים על שם קניזיוס בג'קרטה באינדונזיה, ו-Canisianum הקתולי באזור אומוסאטי שבנמיביה באפריקה.
בנוסף, קיים בית ספר יסודי: Basisschool Petrus Canisius בפות (Puth) בלימבורג בהולנד. בשנת 1850 הוקם בית החולים קניזיוס בפינת האוטמרקט והפאוולסטראט בניימכן. בשנת 1974 הוא התמזג עם בית החולים וילהלמינה הממוקם בווח דור יונקרבוס בניימכן, והפך לבית החולים וילהלמינה-קניזיוס.
ג'וש דובווי
ביוגרפיה
דובווי נולד בליינדון, בבית ספרו הופיע בהפקת בית הספר של המחזמר "עלובי החיים".
ב-2010 ייצג את הממלכה המאוחדת באירוויזיון 2010, עם השיר "That Sounds Good to Me", לאחר שזכה בקדם האירוויזיון הבריטי. באירוויזיון עצמו, סיים דובווי במקום האחרון בגמר (אליו העפילה הממלכה המאוחדת באופן אוטומטי) כשקיבל 10 נקודות בלבד.
ב-2010 הופיע בהצגה "אלאדין" בתיאטרון. ב-2011 השתתף במופע של מועדון מעריצי האירוויזיון במינכן, בשנה זו גם יצא אלבומו הראשון.
באפריל 2012 השתתף דובווי במופע איחוד של נציגי הממלכה המאוחדת לאירוויזיון שנערך בגייטסהד.
ב-2013 הוציא דובווי שיר נוסף בשם "Game Over" תחת שם הבמה שלו באותה העת, ג'וש ג'יימס.
החל משנת 2015 דובווי מתגורר בעיר אוטווה שבקנדה והוא מאמן דפוסי חשיבה.
גבינה אמריקאית
גבינה אמריקאית מודרנית היא סוג של גבינה מעובדת שפותחה בארצות הברית במהלך העשור השני של המאה ה-20 ומופקת מגבינה (לרוב צ'דר או גבינת קולבי הדומה לצ'דר), בתוספת מתחלבים, מי גבינה ותוספים נוספים. לגבינה טעם קרמי ומלוח, והיא בעלת נקודת התכה נמוכה מזו של הגבינות ממנה מופקת. צבעה של גבינה אמריקאית הוא לבן, אך לעיתים מוסיפים לה צבע מאכל אנאטוֹ כדי להופכה לצהובה.
הגבינה האמריקאית היא הגבינה המשמשת להכנת צ'יזבורגר ברשתות המזון המהיר בארצות הברית.
היסטוריה
המתיישבים הבריטים באמריקה הצפונית החלו להפיק גבינת צ'דר לאחר שהם התיישבו באמריקה הצפונית. קיים תיעוד לכך שכבר בשנות ה-90 של המאה ה-18 גבינת צ'דר מתוצרת אמריקאית יוצאו לאנגליה. לפי רוברט קרלטון בראון, מחבר הספר "The Complete Book of Cheese", הגבינה שהייתה מוכרת באמריקה כ"גבינה צהובה", הייתה ידועה כגבינת צ'דר אמריקאית או גבינת צ'דר יאנקית באנגליה. המילון האנגלי של אוקספורד מפרט את השימוש הידוע הראשון במונח "גבינה אמריקאית" בעיתון The Guardian of Freedom שהתפרסם בעיר פרנקפורט שבקנטקי בשנת 1804. לאחר שרשם פטנט על שיטה חדשה לייצור גבינה מעובדת ב-1916, ג'יימס ל. קראפט החל לראשונה לשווק את הגבינה האמריקנית בסוף העשור השני של המאה ה-20, ובעקבות כך המונח "גבינה אמריקאית" החל להתייחס במהירות לסוג המעובד של הגבינה במקום לסוג המסורתי אבל גבינות הצ'דר היקרות יותר שמיוצרות ונמכרות גם הן בארצות הברית. חברתו של קראפט עדיין קיימת ונחשבת היצרן הגדול ביותר של גבינה אמריקאית.
בומבך
בומבך הוא שם משפחה אשכנזי וגרמני ממקור גרמני (Bombach).
כיכר יונג-דונדאס
כיכר יונג-דונדאס, או כיכר דונדאס, היא כיכר ציבורית בפינה הדרום-מזרחית של צומת הרחובות יונג ודונדאס במרכז העיר טורונטו שבקנדה. הכיכר תוכננה לראשונה בשנת 1997 ובנייתה הושלמה בשנת 2002. לאורך השנים התקיימו באזור הכיכר אירועים ציבוריים רבים, מופעים ותצוגות אמנות, והיא התבססה כנקודת ציון בולטת בטורונטו וכאחת מאתרי התיירות העיקריים של העיר. צומת יונג-דונדאס הוא אחד מהצמתים העמוסים ביותר בקנדה.
מסביב לכיכר יש נקודות ציון מרכזיות אחרות, כולל מרכז טורונטו איטון, תיאטרון אד מירוויש ובניין Citytv.
יחסי כף ורדה–צרפת
יחסי כף ורדה–צרפת הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הצרפתית לרפובליקה של כף ורדה.
היסטוריה
זמן קצר לאחר שכף ורדה קיבלה עצמאות מפורטוגל בשנת 1975, צרפת הכירה בריבונותה, ויוצגה בה באמצעות שגרירותה בדקר, סנגל. בשנת 1982 נפתחה שגרירות צרפת בפראיה.
עם חתימת הסכם שיתוף הפעולה התרבותי, המדעי והטכני בין ממשלות צרפת לכף ורדה, המשימה הראשונה עם שיתוף פעולה צרפתי נעשתה בשנת 1976 בכף ורדה. הפעולה הראשונה שלה הייתה פתיחת גלריית פאז'ה בריביירה בראווה באי סאו ניקולאו.
בין השנים 1977–1995 התקיימו 10 עד 15 שיתופי פעולה, משימה שיתופית דו-צדדית על מספר המגזרים בכף ורדה, כולל חקלאות, בריאות, תיירות, פיננסים, חינוך, ממשל, בטיחות וכו'.
בשנת 1996, כף ורדה פתחה את שגרירותה בפריז. בשנת 2010 נפתח המכון הצרפתי של כף ורדה (Institut français du Cap-Vert), אולם הוא נסגר ב-31 באוגוסט 2014.
יחסי כף ורדה–רוסיה
היסטוריה
ברית המועצות כוננה יחסים דיפלומטיים עם כף ורדה ב-25 בספטמבר 1975, זמן קצר לאחר שקיבלה את עצמאותה מפורטוגל.
כלכלת הפלטפורמה
כלכלת הפלטפורמה היא פעילות כלכלית וחברתית המנוהלת ומאורגנת באמצעות פלטפורמות דיגיטליות, לרוב על בסיס רשת האינטרנט.
סוג הפעילות הנפוץ ביותר הוא פלטפורמות עסקאות. פלטפורמות אלו הן אפליקציות ואתרים לחיבור ותיווך בין צרכנים לבין נותני שירותים, באמצעות 'מיקור המונים', לעיתים גלובלי או בפריסה גיאוגרפית רחבה, או תוך הצעת עבודה לנותני שירות קרובים באמצעות אפליקציות מבוססות מיקום (כגון מוניות ושליחויות). בניגוד לצורות אחרות של תיווך בין נותני שירותים וצרכנים (כמו לוח מודעות או ספר טלפונים), במודל כלכלת הפלטפורמה הן נותני השירות והן הצרכנים מתקשרים מול חברת הפלטפורמה ולא ישירות האחד עם השני. דוגמאות לפלטפורמות שכאלו הן Airbnb, Uber, Gett ו-וולט.
מודל זה, המכונה לעיתים גם פלטפורמות עבודה דיגיטליות, מתבסס על פי רוב על הימנעות מיצירת יחסי עובד-מעביד, באמצעות הגדרת העובדים במסגרתו כ'נותני שירות' או כ'פרילנסרים'. הוא מכונה לעיתים בביקורתיות כלכלת הגיג (Gig Economy) או בתרגום מקובל לעברית: כלכלת החלטורה (מבקרי התחום מכנים אותו לעיתים אף בשם 'כלכלת החלטורע' כהלחם בסיסים של חלטורה ורע). אף על פי כן, לאורך השנים במספר מדינות נקבע כי במקרים מסויימים ובהתאם למידת השליטה של הפלטפורמה בניהול העבודה - כן חלים יחסי עבודה בין חברת הפלטפורמה לבין העובדים שנתנו באמצעותה שירותים.
סוג נפוץ נוסף של פלטפורמות הן אלו המספקות עבור לקוחותיהן מסגרות טכנולוגיות אותן ניתן להתאים לשימוש אישי (לדוגמה: Wix). סוג אחר פעילות במסגרת כלכלת הפלטפורמה המתבססת על הנגשת משאבים פיזיים, על פי רוב באמצעות השכרתם לטווח קצר - כגון אפליקציות להשכרת אופניים, קורקינטים או מכוניות (דוגמת אוטותל או תל אופן) כלכלה זו מכונה לעיתים גם כלכלה שיתופית, על אף שאיננה בהכרח כלכלה שיתופית במובן הקואופרטיבי או הקומונלי של המילה. גם מודלים של כלכלה משתפת, במסגרתם המשתמשים תורמים או יוצרים תוכן על גבי פלטפורמות דיגיטליות, עשויה להתפס כחלק מכלכלת הפלטפורמה.
התפתחות
על אף שדוגמאות לתצורה כלכלית זו ניתן למצוא גם מוקדם יותר, השימוש בביטוי כלכלת הפלטפורמה החל בשנות ה-2000 ובייחוד לאחר המשבר הכלכלי של 2008 שלאחריו התחזקו ברחבי העולם חברות המתבססות על מודל עסקי זה, כשהן משתלטות על נתח הולך וגדל של הפעילות הכלכלית, לעיתים גם על חשבון עסקים מסורתיים. תרמו לכך בין היתר התרחבות הנגישות לאינטרנט בפס רחב, שירותי הענן וההתבססות של טלפונים חכמים בשוק, שאפשרה הטמעת אפליקציות בהיבטים נוספים של חיי היום יום. כך לדוגמה תחנות המוניות המסורתיות הצטמצמו בהדרגה לעומת אפליקציות להזמנת מוניות או שירותי נסיעה כמו Uber או GETT. מגיפת הקורונה שהגבירה באופן משמעותי את העבודה מרחוק בעולם המערבי וטלטלה את שוק העבודה המסורתי שרבים מעובדיו יצאו לחופשות כפויות או לאבטלה, תרמה אף היא להתבססות כלכלת הפלטפורמה. גם חברות מסורתיות הגבירו את שיתוף הפעולה והקשרים העסקיים שלהם עם פלטפורמות. כך למשל, ענף המסעדנות שתחום השליחויות בו התרחב מאוד באמצעות פלטפורמות שליחיות כגון וולט או תן ביס.
התפתחות הבינה המלאכותית, פתחה שוק עבודה נוסף שחלקו הגדול מבוצע באמצעות כלכלת פלטפורמה בשיטה של 'מיקור המונים' - הן להכשרת ואימון האלגוריתמים והן להשלמת משימות ותיקונים של פרוייקטים המבוצעים באמצעות בינה מלאכותית. בנוסף חברות תוכן וטכנולוגיה רבות מוציאות משימות כגון עיצוב, תמלול, תרגום, תיוג תמונות וכו' ל'מיקור המונים' באמצעות הפלטפורמות.
על פי מחקר של האיחוד האירופי גדלה כלכלת הפלטפורמה מ-3 מיליארד יורו ב-2016 ל-14 מיליארד יורו ב-2020 עם למעלה מ-500 פלטפורמות פעילות. כ-75% מהפלטפורמות הושפעו מהשלכות מגיפת הקורונה, כשפעילות פלטפורמות המוניות ירדה ב-35% ופעילות פלטפורמות משלוחי המזון גברה ב-125%. מספר עובדי כלכלת הפלטפורמה באיחוד האירופי מוערך בכ-28 מיליון ועל פי ההערכות צפוי לגדול ל-43 מיליון עד שנת 2025.
על פי מחקר של ארגון העבודה הבינלאומי, מספר הפלטפורמות האינטרנטיות ומבוססות המיקום צמח בעולם מ-142 בשנת 2010 ל-777 בשנת 2020. 29% מהן היו בארה"ב, 8% בהודו ו-5% בבריטניה. כ-96% מכספי ההשקעות בפלטפורמות עבודה דיגיטליות היו מרוכזות באסיה (56 מיליארד דולר), צפון אמריקה (46 מיליארד דולר), ואירופה (12 מיליארד דולר) בעוד אמריקה הלטינית, אפריקה והמדינות הערביות הושקעו בכך 4 מיליארד שקלים. נכון ל-2019, פלטפורמות שכאלו הניבו הכנסות ב-52 מיליארד דולר, מהם 49% בארה"ב, 23% בסין ו-11% באירופה. הערכת שיעור המועסקים בכלכלת הפלטפורמה היא מורכבת. סקרים ומחקר סטטיסטי מארופה וארה"ב מציגים נתונים משתנים הנעים בים 0.3% ל-22% מהמועסקים.
עובדי כלכלת הפלטפורמה
נכון לשנת 2021 מרבית עובדי כלכלת הפלטפורמות הם צעירים בני פחות מ-35, בייחוד במדינות מתפתחות. על אף שנשים עובדות אף הן באמצעות פלטפורמות, הן מהוות רק כ-40% מעובדי הפלטפורמות, ובפלטפורמות מבוססות מיקום רק 10%. נשים נוטות לבצע במסגרת כלכלת הפלטפורמות עבודות בתחום השירותים המשפטיים, תרגום, כתיבה ועריכה, ומשימות הקשורות לשירותים עסקיים למכירות ולשיווק. במדינות מסויימות מספקות הפלטפורמות מקור חשוב להזדמנויות עבודה עבור מהגרים.
המוטיבציות המרכזיות שנמצאו לעבודה בכלכלת הפטפורמה היא רצון בהשלמת הכנסה, העדפה או צורך לעבודה מהבית או לגמישות בשעות העבודה. בפלטפורמות מבוססות מיקום נמצא כי בין המוטיבציות המובילות - חוסר הזדמנויות לתעסוקה חלופית, שעות עבודה גמישות והכנסה גבוהה יותר בהשוואה לעבודות אחרות. באפליקציות מבוססות המיקום הרוב המוחלט של העובדים ציינו כי זהו מקור הכנסתם המרכזי ואילו באפליקציות אינטרנטיות למיקור המונים כשליש מהעובדים ציינו כי זהו מקור הכנסתם המרכזי. אחוז זה היה גבוה יותר בקרב נשים ובמדינות מתפתחות