cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יציבות כלי טיס
יציבות אורכית
יציבות אורכית היא יציבות סביב ציר העלרוד והיא לרוב המרכזית בכלי טיס, מכיוון שמצב האף של המטוס משפיע ישירות על מהירות וזווית התקפה, בעיקר כשהמטוס בישרה ואופקית. החרפת זווית האף מעלה בפנייה, למשל תעלה את זווית ההתקפה ובכך תקרב את מהירות ההזדקרות שעולה במהלך גלגול וזאת מסוגלת להכניס את המטוס לסחרור.
יציבות אורכית תלויה רבות במיקום מרכז המסה של כלי הטיס יחסית למרכז העילוי. במטוסים אם מרכז המסה נמצא לפני (יחסית לכיוון הטיסה) מרכז העילוי במהלך הפרעה משקל המטוס יטה למשוך אותו מטה, ומשטח מייצב הגובה ייצב אותו ויתנגד לעליית הזנב. המטוס יהיה יציב. אם מרכז המסה יהיה מאחורי מרכז העילוי, בכל הפרעה זנב המטוס יטה ליפול ולהוציא את המטוס מטיסה נשלטת, ללא יכולת היחלצות ללא מערכות היגוי מתקדמות.
בשל התנהגות בעייתית זאת מיקום מרכז המסה הוא נתון ששמים עליו דגש מיוחד הן במהלך הנדסת כלי הטיס, והן במהלך תפעולו. גם אם תוכנן כלי הטיס בכוונה להיות אל־יציב, מיקום מרכז המסה משפיע בצורה משמעותית על יציבות ויכולת השליטה בכלי הטיס.
פתרון נוסף המוסיף יציבות אורכית הוא "אנהדרל אורכי" שזה בעצם התקנה של הכנפיים בזווית מתונה יחסית למשטח מייצב הגובה, כאשר הכוונה היא שמייצב הגובה ינחית את הזנב ועל ידי כך יאזן את העילוי הפועל על הכנפיים.
יציבות רוחבית
יציבות רוחבית כוללת בתוכה את היציבות יחסית להחלקות, היציבות בציר הסבסוב, והיציבות בגלגול, שכן אלה משפיעים אחד על השני.
לדוגמה אם נוצרת החלקה לצד, זרימת האוויר על הכנף הנגדית לכיוון ההחלקה תושפע יותר מהכנף השנייה, מפני שזה ישנה את הקמרון המעשי של הכנף החיצונית והיא תחווה פחות עילוי מה שיגרום להפלת הכנף.
ברוב המטוסים קיים משטח מייצב כיוון שתפקידו הוא להתנגד לשגיאת החלקה או סבסוב על ידי ההשפעה האווירודינמתי של המשטח.אמצעים נוספים להגברת יציבות רוחבית הם סנפירי ייצוב אנכיים או מוטים מעט בזווית (לשיכוך תופעות נוספות) ומנשקים זוויתיים.
אנהדרל ודיהדרל
הכנפיים מתנגדות טבעית להפרעות בגלגול מפני שהכנף היורדת חווה אוטומטית זווית התקפה גבוהה יותר ועל כן מייצרת יותר עילוי, אבל בתלות במיקום גוף המטוס ייתכן שיציבות טבעית זאת לא תספיק, במיוחד בשל העובדה שההתנגדות הזאת מתקיימת כאשר יש תזוזה, כלומר לאחר השלמת התנועה הכנף הופכת לאדישה. במטוסים בהם הכנפיים מותקנות נמוך בתוך הגוף חוסר היציבות בגלגול יכול להיות משמעותי ולכן מתקינים את הכנפיים בהטייה מעלה מהשורש, מה שנקרא דיהדרל כנף או דיהדרל רוחבי. במטוסים בהם הכנף מותקנת גבוה בגוף המטוס (התקנה גבוהה או התקנת כתף) לרוב אין צורך בדיהדרל לכנף, כי גוף המטוס שפועל כמשקולת ומושך את הכנף הגבוהה מטה ומשכך את ההפרעות בגלגול. במטוסים אלה לעיתים היציבות בגלגול היא גבוהה מדי וגורמת למטוס להגיב בכבדות לגלגול, ולכן בשביל להקטין נטייה זאת מתקינים את הכנף בזווית כלפי מטה, מה שנקרא אנהדרל.
ייצוב אווירודינמי
כאמור, הרבה פתרונות הקניית יציבות מסופקים על ידי גורמים אווירודינמיים כגון משטחי ייצוב ראשיים כפי שמתואר בתרשים הבא:מייצב הכיוון מתנגד להפרעות צידיות ומכוון את אף המטוס לכיוון זרימת האוויר. מייצבי הגובה מאזנים את העילוי של הכנפיים ומייצב את מצב האף של המטוס בעלרוד.
לעיתים ישנן תופעות או הפרעות שמשטחי ייצוב סטנדרטיים לא מסוגלים לשכך – לרוב בהקשר של יציבות דינמית ובשביל אלה מוסיפים משטחים נוספים כגון סנפירים, מנשק זוויתי ומשטחי קנראד למיניהם.
בקרת טיסה
מערכות בקרת טיסה מתוכננות להקל על הטייס על ידי ביצוע תיקוני הפרעות באופן עצמאי. פונקציה בסיסית של מערכות אלה היא הגברת יציבות (SAS) המודדת תאוצה זוויתית של כלי הטיס ומכניסה תיקונים רגעיים ומגדילה בפועל את היציבות הסטטית של כלי הטיס. פונקציות נוספות מאפשרות למערכת לשכך תופעות דינמיות וצימודים שונים ואף לרסן מטוס שיוצא מסף היציבות. כמו כן עם פונקציות מתקדמות מערכות בקרת טיסה מסוגלות להקנות יכולות כגון טייס אוטומטי וריחוף אוטומטי המורידות את עומס העבודה של הטייס במהלך ביצוע עבודתו.
היכולת של מערכות בקרת טיסה מתקדמות לתגובה מהירה מאוד, במיוחד במערכות טוס־על־חוט מאפשרות תכנון וייצור כלי טיס אל־יציבים (כלומר עם מרכז כובד אחרי מרכז העילוי) המרוסנים על ידי מערכת ההיגוי בלבד ומאפשרת לכלי הטיס זריזות גבוהה מאוד.
בקרת משקל ואיזון
בשל המורכבות בניהול משקל ואיזון זהו נושא שמקנים לו תשומת לב רבה בהכנות לטיסה ובמהלכה. הטייס, המחזיק באחריות לבטיחות הטיסה, אחראי גם על ביצוע מתאים של פיזור הנוסעים והמטען בצורה שתאפשר למרכז הכובד להישאר בתוך טווח התנועה המותר שלו על פי ספרות הייצרן.
כחלק מביקורות תקופתיות כלי טיס עוברים תהליך שקילה שבו נבחנות ההשלכות של האחזקה שבוצעה למטוס, שבמהלכה ייתכן והוספו או הורדו רכיבים שונים, על המשקל הריק של כלי הטיס וכן על מרכז הכובד.
במטוסים המיועדים לשיוט על־קולי התנועה האופיינית של מרכז העילוי אחורה היא בעייתית שכן ללא שינוי מרכז הכובד המטוס הופך ליציב מדי ובשל כך יידרש קיזוז רב בשביל לאזן את המטוס, מה שמגדיל את הגרר ומשפיע לרעה על ביצועי השיוט. לכן במרבית המטוסים המיועדים לשיוט על־קולי ישנה יכולת של פיזור הדלק במיקומים שונים בגוף או בכנפיים בשביל להזיז את מרכז הכובד אחורה.
יציבות בכלי־טיס כנף סובבת
מטבע התכונות של המסוק הטהור (מסוק עם רוטור ראשי אחד עם רוטור עזר בזנב) המסוקים הללו הם מוגדרים כיציבים סטטית בציר האורכי ובגלגול, שכן דיסקת הרוטור המתנהגת כגירוסקופ ומתנגדת לשינוי במרחב ולכן כאשר הגוף זז הוא מושך את הראש רוטור, אבל הרוטור מגיב על ידי שינוי הטייתו לזווית היוצרת דחף לכיוון ההפוך לכיוון השגיאה, משכך אותה ולא משנה את מיקום הגוף בפועל. תוצאה של תכונה זאת היא שכאשר מנסים לצאת מריחוף, המסוק נוטה להתנגד ומגיב בכבדות יתרה. אבל עם התגובה הראשונית הזאת בצורה דינמית הדיסקה ואיתה שאר המסוק יגיבו באוסילציה מחריפה לאורך זמן ולכן מסוקים נחשבים לכלי טיס לא יציבים דינמית.
למסוק טהור אין שום נטייה לתגובה בציר הסבסוב ולכן נחשב לאדיש בציר זה, אבל עם זה ניהוג בציר הסבסוב אחראי ליצירת הפרעות בצירים אחרים, בגלל צימודים שונים האופייניים למסוקים.
בטיסה מהירה ישנו הבדל מסוים בהתנהגות המסוק, בחלק מהמצבים ההתנהגות דומה לזאת של כלי טיס כנף קבועה, כגון הקשר בין גלגול לסבסוב ולהחלקה, מה שמכונה יציבות רוחבית. בנוסף לכך יש השפעה אווירודינמית על גוף המסוק ששואף ליישר את כלי הטיס לכיוון הטיסה ולכן מוסיף לו יציבות מסוימת בציר הסבסוב. יש חשיבות גדולה לשמירה על טיסה מתואמת בטיסה מהירה שכן הצימודים האופיינים לכלי טיס כנף סובבת משפיעים על כלל תכונות הניהוג והיציבות של כלי הטיס. לדוגמה, הפרעה בסבסוב תגרום לתגובה בעלרוד וכתוצאה מכך על גובה כלי הטיס ומהירותו.
בפועל כלי טיס כנף סובבת לא מסוגלים לשמור על מצב טיסה קיים ודורש התערבות פעילה ומתמדת בכל הצירים על ידי הטייס או מערכת בקרת הטיסה.
מרכז כובד במסוקים
במסוק טהור חשיבות מיקום מרכז הכובד במסוקים הוא גבוה שכן מפני שבמסוק לרוב מכלי הדלק לא נמצאים צמוד למרכז העילוי של דיסקת הרוטור בשל כך מיקום מרכז המסה משתנה במהלך הטיסה והוא משנה את תכונות הניהוג של המסוק ולכן דורש תכנון ומודעות גבוהה לסכנות שהמרכז מייצר. המיקום האופטימלי למרכז הכובד הוא בדיוק מתחת למרכז דיסקת הרוטור, אבל בדרך כלל ישנה מסגרת תנועה מותרת שמשפיעה מעט יחסית על תכונות הניהוג ונחשבת לבטוחה.
במקרה של מרכז כובד קדמי מדי הסטיק ידרש להמצא במיקום אחורי מאוד בשביל לאפשר ריחוף. במהלך טיסה מהירה המסוק יטה להאיץ יתר על המידה וכן יתנגד לנטייה של המסוק להרים אף ולהאט במהלך הזדקרות להב נסוג. בנוסף במצב אוטורוטציה ההצפה הנדרשת במהלך הנחיתה לא תתאפשר והמסוק יתרסק במהירות גבוהה במקום להמיר את מהירותו לעילוי הדרוש לנחיתה רכה.
במקרה של מרכז כובד אחורי מדי המסוק ידרוש מיקום סטיק קדמי מאוד בריחוף ולכן יתנגד למעבר לטיסה קדמית. במהלך הזדקרות להב נסוג המסוק יטה להרים אף בצורה חריפה מדי ועלול לגרום להאצת יתר של הרוטור הראשי של המסוק שנושאת בחובה סיכונים של כשל המערכת המכנית. כמו כן במהלך אוטורוטציה המסוק יתנגד להורדת האף ולכן לא יאפשר יצור מהירות נדרשת לביצוע הצפה מתאימה.
יציבות בנשיאת מטען תלוי
נשיאת מטען תלוי על גבי וו הגחון נושא בחובו סכנות גדולות שכן המטען התלוי על כבל מתנהג כמטוטלת בהיווצרות הפרעה. בגלל התנהגות בעייתית זאת ובשל הנטייה של המטען להיגרר מאחורי מרכז הכובד של המסוק, מהירות המסוק במהלך נשיאת מטען היא נמוכה, כמו כן על הצוות לשמור על טיסה יציבה ככל הניתן בשביל למנוע תנודה, שעלולה להוציא את המסוק ורכיביו מסף היציבות הדינמית.
תופעות חוסר יציבות בכנף סובבת
בכנף סובבת תופעות של חוסר יציבות דינמית הן לרוב חמורות יותר מבמטוסים שכן ברובן תופעות אלה קשורות לרוטור הראשי כמסה סובבת במהירות גבוהה, הכוחות הפועלים עליו ישאפו לצאת מאיזון. התנודה שעלולה להיווצר מהפרעות בסיבוב הרוטור מסוגלות להחריף מטבען שכן הלהבים שלא מסתובבות בצורה מאוזנת יטו את מרכז הכובד, שיפעיל כוח בחזרה על הלהבים וחוזר חלילה. מצב זה שנקרא תהודה מסוכן במיוחד שכן הוא יכול להיגרם לא רק מהפרעה חיצונית אלא גם מתפעול. מכת נחיתה אופיינית מאוד למצב הנקרא תהודה קרקעית. תהודה אווירית אפשרית גם היא אבל היא משוככת על ידי מבני רוטור מודרניים.
מצב נוסף של חוסר יציבות נקרא התהפכות דינמית (Dynamic Rollover) בגלל זווית האופקית של המסוק על הקרקע, או המראה/נחיתה לא תקינים תוך החלקה הצידה, הציר האורכי של כלי הטיס עובר ממרכז הכובד לאחד הגלגלים/מגלשיים ולכן המסוק נוטה להתהפך לכיוון הציר.
יציבות של סוגי מסוקים נוספים
מסוקים מסוגים שונים כוללים תכונות יציבות שונות מעט ממסוק טהור. במסוק בעל שני רוטורים טוריים תנועת מרכז הכובד משמעותית פחות מפני שיש שני רוטורים בקדמת ואחורי הכלי המאזנים את הכובד ביניהם. כמו כן בגלל תכונה זאת מסוק זה יוכל לשאת מטען רחב יותר בגחונו.
מסוק קואקסיאלי נחשב לזריז ויציב יותר בגלגול וסבסוב מפני שהפרעה הבאה מצד אחד של כלי הטיס תשפיע על שתי הדיסקות הסובבות בכיוונים הפוכים וגורמים לתגובה הפוכה אחת לשנייה המאזנות אותה. במהלך הזדקרות להב נסוג, המסוק הזה לא נוטה להגיב בציר העלרוד כמו מסוק טהור, ומפני שההזדקרות קוראת בשתי הדיסקות במקביל, ובגלל הפרצסייה האופיינית למסוקים, יכולת הניהוג והתגובה הדינמית של המסוק בעלרוד קטנה פי שניים ולכן המסוק יכול להחריף את תאוצתו ללא יכולת היחלצות.
סינכרופטר מתאפיין ביציבות דינמית גבוהה יותר יחסית למסוק טהור מפני שאופן הפעולה המכנית של הרוטורים שלו מאזנות הרבה רעידות, אי איזונים והפרעות האופייניות למסוקים. עם זאת למסוק יש בעיה בשליטה ויציבות סטטית במהירויות נמוכות, שכן למסוק אין זרימת אוויר על משטחי הייצוב או הניהוג והרוטורים מתקשים לייצר הפרש פיתול מתאים.
אייל בלום
אייל בלום (1974) הוא פוליטיקאי ובוטנאי ישראלי שכיהן כראש המועצה האזורית הערבה התיכונה משנת 2012 ועד התפטרותו ב-2021.
ביוגרפיה
אייל בלום נולד בשנת 1974 במושב חצבה שבערבה תיכונה להורים ממייסדי המושב אשר הגיעו מעין גב ומחדרה. בצעירותו למד בבית הספר האזורי "שיטים" ושימש כמדריך בשנת שירות מטעם תנועת המושבים. במסגרת השירות הצבאי שירת כלוחם בסיירת צנחנים ולימים בצוות הראשון שהקים את יחידת אגוז. כמו כן לחם במלחמת לבנון השנייה ועדיין מתנדב לשירות מילואים.
השכלה
אייל בלום, בעל תואר ראשון במדעי החיים מטעם האוניברסיטה הפתוחה, השלים בהצטיינות לימודי תואר שני בביוטכנולוגיה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים ומכון וולקני כשנושא המחקר היה גנטיקה של תכונות כמותיות בצמחים. בשנת 2007 השלים את לימודי הדוקטורט במכון ויצמן למדע בנושא גנטיקה התפתחותית של הצמח. במהלך שנת 2008, לאחר פוסט דוקטורט במרכז לביוטכנולוגיה- הפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית, נקרא לשוב לערבה למלא תפקיד ציבורי כמרכז משק מושב חצבה. בהמשך, לאחר שכיהן כמרכז משק מונה למנכ"ל החברה לפיתוח ובניין בערבה (החברה הכלכלית).
פעילות ציבורית
במערכת הבחירות שנערכו בערבה התיכונה ב-4 בדצמבר 2012, זכה ברוב של 41.4% מקולות המצביעים ונבחר לראש המועצה האזורית ערבה תיכונה וסממן מרכזי של "מהפך דורי"- בלום הוא הראשון מבני הערבה שגדלו והתחנכו במקום שנבחר לראש הרשות. בלום החליט לעזוב את הפעילות המחקרית לטובת עשייה ציבורית למען פיתוח וקידום הערבה התיכונה ואנשיה. אייל נשוי לניבה ואב לשלושה ילדים, מתגורר במושב עידן בערבה תיכונה.
בהמשך השלים לימודי תעודה באוניברסיטת תל אביב - להב לדירקטורים ונושאי משרה בכירים בתאגידים, וכן השלים תואר שני נוסף - בממשל, בהתמחות במדיניות ומנהל ציבורי, במרכז הבינתחומי הרצליה. בשנת 2013 זכתה משפחת בלום המורחבת בפרס יגאל אלון ל"מעשה מופת חלוצי". הפרס מוענק מדי שנה מאז 1982 מטעם עמותת דור הפלמ"ח ליחיד, לגוף או לארגון על מפעל או מעשה שהם מופת למעשה חלוצי ותרומה ליצירה ולחברה בישראל.
בראשית דרכו כראש המועצה נאלץ בלום להתמודד עם משבר משמעותי בערבה- 'משבר הפלפלים' - הגידול המרכזי בערבה, שנבע מהתרסקות הרובל הרוסי והנפילה בשער החליפין של היורו ביחס לשקל. כשהשוק הרוסי ריכז 70% מהיצוא החקלאי של הערבה. יחד עם הוועדה החקלאית בערבה ומו"פ (מחקר ופיתוח) ערבה תיכונה וצפונית, קידם בלום תוכנית להרחבת סל הגידולים בערבה והשנה (2017) חל לראשונה מאז תחילת המשבר  גידול בשטחי גידול הפלפלים בערבה.
בתקופת כהונתו כאיש ציבור הביא יחד עם JNF ארצות הברית להקמת ההרחבות הקהילתיות הראשונות בערבה תיכונה.
במקביל לפעולות להרחבת שבעה היישובים הקיימים בערבה, מקדם בלום את הקמת היישוב השמיני בערבה תיכונה- עיר אובות, כחלק מחזון הרחבת ההתיישבות בערבה תיכונה.
בנוסף, פעל ראש המועצה אייל בלום להקמת מפעלי התעשייה הראשונים באזור התעשייה המתרחב בספיר, בו פועלים בימים אלו : חברת 'אמורפיקל' בבעלות  יוסי בן מערבה תיכונה לייצור סידן אמורפי שחתמה בתחילת השנה על הסכם יצוא ראשון מישראל לסין של תרופות, מפעל 'גלבוע תעשיות' -שלוחה דרומית למפעל המשגשג מהגלבוע ליצור ועיבוד שבבי, מפעל ד"ר גרין לייצור תושבי תזונה טבעיים, משרדים פרטיים וכדומה.
בלום הוא ממקימי המכינות הקדם צבאיות למנהיגות בערבה - בחצבה, בפארן ובעין יהב.
משה אריה במברגר (שנלנקה)
הרב ד"ר משה אריה (לייב) הלוי במברגר (בכתיב יידי: באמבערגער, בגרמנית: Moses Löb Bamberger; ג' באייר ה'תרכ"ט, 14 באפריל 1869 – ו' באדר א' ה'תרפ"ד, 11 בפברואר 1924) היה רב בעיירה שֶׁנְלַנְקֶה (שענלאנקע), ממלכת פרוסיה (כיום: טרזציאנצקי, פולין).
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תרכ"ט (1869) בפישאך, שוואביה לרבי שמחה במברגר, רב העיר ובנו של רבי יצחק דב במברגר מווירצבורג. למד תורה מפי אביו. נשא את ביילא בתו של מאיר אטלינגר, חתנו של רבי יעקב אטלינגר. בשנת ה'תרס"ה (1905) מונה לרבה של שנלנקה.
נפטר במפתיע בו' באדר א' ה'תרפ"ד (11 בפברואר 1924), כששהה בפרנקפורט לרגל נישואי ביתו, שנועדו להתקיים למחרת.
פועלו הספרותי
פרסם לראשונה את כתביו של רבי יוסף נחמיאש. כן פרסם את החיבור "בית יד" על הלכות נטילת ידיים לרבי מנחם המאירי (ה'תרע"ב). השתתף בכתיבת ערכים לאנציקלופדיה אוצר ישראל.
בגרמנית פרסם עבודת מחקר על רבי יוסף נחמיאש ופירושו למגילת אסתר בשני חלקים (1891–1893), עליה קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת היידלברג. כמו כן פרסם ספרים על תולדות יהדות גרמניה, ערך את מאמריו ונאומיו של רבי יעקב אטלינגר ועוד.
ג'מאל א-דין הראשון
ג'מאל א-דין הראשון מבני שושלת וולאשמה,היה המושל של יפאט באמצע המאה ה-14, בנו של עומר וולאשמה ואחיו של חאק א-דין הראשון.
קיסר אתיופיה עמדה ציון הראשון, מינה אותו למושל של יפאט לאחר מותו של אחיו סאבר א-דין הראשון. טאדסה טמרת כותב על ג'מאל כי שוחרר מבית הכלא בגלל מינויו מכיוון שרצה לקבל את התמיכה של העם היושב יפאט.
אך לפי הספר הניצחונות האדירים של עמדה ציון קיסר אתיופיה, ג'מאל א-דין הראשון בגד בקיסר עמדה ציון, מושלה של יפאט הובס על ידי אתיופיה בקרב דאס, הקיסר עמדה ציון מינה את אחיו של ג'מאל נאסר אד-דין למושל של יפאט.
קהילת יהודי רעד'קה
ראשית הקהילה
הקהילה היהודית רעד'קה נוסדה בשטחה של רוסיה לבנה ב-1850 כאשר 8 משפחות יהודיות עקרו את מגוריהם בכפר סולומונובקה ונטע שורשים על אדמות חקלאיות במרחק של כ-5 קילומטר מעיר מאזיר.
ב-1835 הצאר הרוסי הוציא הנחיות ותקנות חדשות בנוגע ליהודים של אימפריה הרוסית (Положения о евреях 1835 г). יהודים המתגוררים בעיירות הורשו להגר לצורך הקמת קולוניות יהודיות חקלאיות. הם קיבלו הטבות: פטור ממיסים ל-10–25 שנים, שחרור מחובת הגיוס ל-25 שנה, ביטול חובות שצברו בעבר. מעבר לעסוק בחקלאות הם היו רשאים לעסוק בשאר מלאכת יד לצורכי קהילתם ולסחור בהם, מותר להם לבשל בירה, אך חל איסור מוחלט לעשות יין וכל משקה שכר אחר. אחד התנאים של הקמת הקולוניה היהודית – לא בסמוך לכפר נוצרי.
משפחות הראשונות שהקימו את הקהילה הם – זעלדין, שליפר, זליונקו, דוברוונסקי, לפידוס, צ'רניאק, גולפלד, מינדלין, חייטמן, סוחוביצקי. סהכ"ל הגיעו 98 איש. כל האוכלוסייה של רעד'קה הייתה יהודית בלבד.
בנית בית הכנסת
בני קהילה השקיעו הרבה מאמצים בטיפוח חלקות אדמה, שדות התמלא בתבואה, פרדסים פרחו. יהודי רעד'קה שמרו על יחסים טובים עם שכניהם – איכרים נוכרים, הרבה פעמים יהודים יצאו לעזור בשדות של השכנים. לכן כשהחלו פוגרומים בשנת 1905 לא נעשה שום ניסיון פגיעה בתושבי הכפר.
בשנת 1874 קהילת רעד'קה מנתה כ-80 גברים, בנוסף צעירים יצאו ללמוד בישיבות, לעבוד בכפרים ועיירות בסביבה. קהילה התרחבה, בית בו שכן בית הכנסת לא היה יכול להכיל את כל חברי הקהילה. בשנת 1893 אחד ממכובדי הקהילה זלמן עורה דוברוונסקי בנה מכספו בית עץ גדול ומרווח לתורה ולתפילה. בבקשה לקבלת אישור מהממשל הוא ציין שבכפר יש 34 משפחות יהודיות, 195 נפשות ואין מבנה מתאים. שלטונות במשך כמה שנים לא הסכימו לפתוח את שעריו למתפללים. רק בשנת 1897 התקבל אישור המיוחל. קהילה נדרשה לבחור ועד ניהול בית הכנסת.
ֿועד ניהול בית הכנסת:
אליעזר (לייזר) חייטמן – ראש הנהלה,
אברהם רעזניק – גבאי,
יענקל זעלדין – תלמיד חכם
ראש הקהילה היהודית של רעד'קה – שלום סוחוביצקי.
תחילת מאה ה-20
משפחות התברכו, אוכלוסייה גדלה, חקלאות לא סיפקה את כל הצרכים. צעירים הלכו לחפש פרנסתם עיר הסמוכה מאזיר וגם בעיירות קלינקביצ'י, פטריקוב, חויניקי. דאגות לפרנסה גרמו לחלק משפחות להגר אל לעבר האוקיינוס – לקנדה וארצות הברית.
בזמן מלחמת העולם הראשונה גויסו 4 מבני הקהילה לצבא הרוסי – בני משפחות זעלדין ומינדלין.
ימים קשים הגיעו עם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה ופשיטות של חבורות פושעים של פטליורה.
דיווח של אלי זעלדין בן 37, תושב כפר רעד'קה (קיצור)
"בכפר 44 משפחות יהודיות ו3 משפחות נוצריות, 35 משפחות יהודיות מתפרנסות מחקלאות. עד אדר תרע"ט (מרץ 1919) בכפר שרר שקט. באדר אותה שנה פשטו על הכפר חייליו של פטליורה. …במשך שבועיים הם שודדו את היהודים: ביום הראשון הם עברו בין הבתים ודרשו את כל דברי ערך, תכשיטים וכלי בית. ביום שלישי הם אספו את תושביו היהודים של כפר ודרשו סכ"ם גבוה של כופר, למחרת הם ערכו פוגרום אכזרי בו השתתפו גם נוצרים מכפרים הסמוכים, שהגיעו במיוחד כדי לשדוד את היהודים. הם נפצו את כל החלונות, שברו רהיטים, גנבו בהמות, אוכל, כלי בית וזרעים. יהודים ספגו מכות רצחניות עם רובים, שוטים, חרבות. יהודים ניסו לברוח לשדות ויערות. בכפר נשארו בעיקר הזקנים. הפושעים האכזרים רצחו את גדליה זעלדין הקצב בן 44 על זה שהעיר לכפריה שלא תיקח את המצעים וכריות. כשחייליו של פטליורה עזבו את הכפר נהיה שקט, תושבים חזרו וניסו לשקם את החיים ומשקים תחת חסותם של בולשביקים."
ֿשנה לאחר מכן, אחרי פורים תר"פ (1920) נכנסו לכפר חיילים פולניים. בהתחלה הם רק שדדו, גזרו ליהודים את הזקנים. אחר כך הם חטפו ושלחו את היהודים לעבודות כפיה. כשהם התחילו להפסיד במלחמה ולסגת הם התחילו לרצוח, לאנוס נשים ובחורות. תושבים מכפרים הסמוכים שתפו פעולה עם הפושעים.
נרצחים בכפר רעד'קה בפרעות תר"פ:
בניה זעלדין בן 42 – מלמד,
חיים חייטמן בן 28 – פועל,
בנימין פינברג הרוכל.
קהילה בתקופה בין המלחמות
בשנת תר"פ (1920) שוב נפתח בית ספר יהודי בכפר.
בשנת 1924 בכפר רעד'קה היו 192 תושבים, מתוכם 176 יהודים ו-16 נוכרים. בתקופת הקולקטיביזציה הוכרחו חקלאים להתאחד בקולחוז וכתוצאה מכן הם איבדו את אדמתם.
השמדת הקהילה
ב-1941 פרצה מלחמה בין גרמניה ל ברית המועצות. גברים צעירים רובם גויסו לצבא האדום. חלק גדול ממשפחות יהודיות הצליחו להמלט לאזורים פנימיים של מדינה. באוגוסט 1941 כפר נכבש על-ידי נאצים. משפחות מינדלין ושיינקמן שהחליטו להישאר בכפר, ניסו לברוח ליער, אך נתפסו ונרצחו באכזריות בסיוע שכניהם. מרוסיה מינדלין – בתם של הרוגים הצליחה לברוח ולהסתתר אצל משפחה נוכרית מקומית, ואחר כך נלחמה אצל פרטיזנים. היא השרידה היחידה מטבח בכפר רעד'קה. שלושת אחיה – קצינים בצבא האדום, נלחמו בחזיתות שונות של הלחימה כשגורלם של משפחתם לא הייתה ידוע להם עד השחרור הכפר ב-1944.
22 גברים בני קהילת רעד'קה נלחמו בצבע האדום נגד נאצים. 11 מתוכם היו קצינים, 12 – נהרגו. לכולם הוענקו מדליות על אומץ וגבורה.
לאחר השואה
אחרי מלחמת העולם השנייה אף יהודי לא חזר כפר מולדתו רעד'קה. בתחילה נוכרים השתלתו על בתים ורכוש של יהודים, אבל הכפר לא חזר להיות גדול ומתופח כמו פעם.
בשנת 1959 – 62 תושבים,
בשנת 2004 – 12 תושבים.
בשנת 2021 התגוררה שם אישה אחת בת 87 (עדות אישית).
מפלגת העבודה הדמוקרטית היהודית חברתית (פועלי ציון)
מפלגת העבודה הדמוקרטית היהודית חברתית (פועלי ציון) הייתה מפלגה פוליטית סוציאליסטית ציונית באימפריה הרוסית ובאוקראינה. המפלגה הוקמה בשנת 1906 בפולטבה. חברי המפלגה השתתפו בממשלת אוקראינה בשנים 1917–1920. היא הייתה חלק מתנועת "פועלי ציון" הבינלאומית. עקב עמדתה כלפי מהפכת אוקטובר והיותה תומכת באספה המכוננת ברוסיה, נאסר על המפלגה להתמודד במועצות שנשלטו על ידי מפלגת השלטון, אך לא הוצאה מחוץ לחוק עד שנת 1928.
המפלגה חוותה פיצול גדול באוגוסט 1919, אז הקימה קבוצת מתנגדים את המפלגה הקומוניסטית היהודית (פועלי ציון). לאחר שהתמזגה עם המפלגה הקומוניסטית בשנת 1922, המפלגה היהודית שינתה את השם למפלגת העבודה היהודית הקומוניסטית (פועלי ציון). במהלך הוועידה ה-12 של המפלגה נערכה במוסקבה במרץ 1926. המפלגה התנגדה למדיניות האזורית של ברית המועצות. בשל כך, המפלגה נאסרה לחלוטין והתפרקה בשנת 1928 כאשר מרבית חבריה הצטרפו למפלגה הקומוניסטית או פרשו מהמפלגה.
עד לשנת 1928, פעל ארגון נוער ציוני סוציאליסטי שהיה חלק מאגף הנוער של המפלגה.
השתתפות בפוליטיקה האוקראינית
המפלגה יוצגה במועצה המרכזית של אוקראינה בשנת 1917 ובמועצת השרים הלאומיים של הרפובליקה הלאומית האוקראינית (הרשות המבצעת של הרפובליקה האוקראינית) היה אברהם ריבוצקי שכיהן כשר לענייני יהודים. פעיל אחר היה סולומון גולדלמן, שהיה סגן שר המסחר, התעשייה והעבודה בממשלת הרפובליקה הלאומית האוקראינית (רשות מדינית שנוצרה על ידי האיחוד הלאומי האוקראיני ב-14 בנובמבר 1918).
אגף הנוער
איגוד הנוער של העובדים הקומוניסטים היהודים (ביידיש: ייִדישן קאָמוניסטישן אַרבעטער - יוגנטי פאַרבאַנד יוגנט פועלי - ציון; ברוסית: EKSRM (Iugend Poalei Zion)), הידוע בשמו הקודם כ"איחוד הנוער העובד הסוציאליסטי היהודי" (ברוסית: Еврейский социалистический союз рабочей молодежи (Iugend Poaleĭ-Tsion, ESSRM (Iugend Poalei Zion))), היה ארגון נוער ציוני סוציאליסטי בברית המועצות. הארגון היה חלק מאגף הנוער של מפלגת העבודה הדמוקרטית היהודית חברתית (פועלי ציון).
בין התאריכים 4 ל-10 במרץ 1921 נערך כנס המצביעים הכלל רוסי של הארגון במוסקבה. ב-15 באוגוסט 1922 נערך במוסקבה הקונגרס הכלל רוסי ונמשך חמישה ימים.
Strafkompanie
Strafkompanie ("פלוגת ענישה") היא המילה בגרמנית למחלקת עבודת העונשין במחנות הריכוז הנאצים.
ב-SK הם עבדו שעות ארוכות יותר מאסירים אחרים, היו להם הפסקות קצרות יותר, פחות מזון, יחס יותר אכזרי, וחיו מבודדים בצריפים נפרדים.
ה-"Strafkompanie" כללה כל מיני אסירים: פושעים, יהודים, חיילים רוסים, אסירים פוליטיים, כמרים, עדי יהוה, הומוסקסואלים, צוענים רומאנים. הקריטריונים לבחירה ב-SK היו שרירותיים ביותר.
סטייסי קינג
רונלד סטייסי קינג (באנגלית: Ronald Stacey King; נולד ב-29 בינואר 1967) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1989–1999. לאורך 8 עונותיו בליגת ה-NBA זכה ב-3 אליפויות כשחקן שיקגו בולס (1991–1993), והעמיד ממוצעים כוללים של 6.4 נקודות ו-3.3 ריבאונדים למשחק.
מאז שנת 2006 משמש כפרשן של שידורי משחקי הבולס.
קריירת מכללות
קינג נולד וגדל בעיר לוטון שבאוקלהומה, ובין השנים 1985–1989 למד באוניברסיטת אוקלהומה. בעונתו השלישית בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 1987/1988, רשם ממוצעים של 22.3 נקודות, 8.5 ריבאונדים ו-2.6 חסימות למשחק, והוביל את הקבוצה לצדם של הארווי גרנט ומוקי בליילוק לשלב רבע גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Elite Eight). במשחק רבע הגמר הפסידו ה"סונרס" מול האלופה שבדרך, אוניברסיטת קנזס, בה שיחקו דני מאנינג וקווין פריצ'רד. בעונה הבאה העמיד קינג ממוצעים של 26.0 נקודות, 10.1 ריבאונדים ו-2.3 חסימות למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות (First-team All-American).
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1989 נבחר קינג בבחירה השישית, על ידי שיקגו בולס. במהלך עונתו הראשונה בשיקגו קלע 8.9 נקודות בממוצע למשחק, אשר בדיעבד היו שיא הקריירה שלו, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה. בכל 3 העונות הבאות זכה עם הבולס באליפות ה-NBA; לאורך התקופה שותף ב-44 מתוך 58 משחקי הקבוצה בפלייאוף, וקלע 6.0 נקודות למשחק בעונה הסדירה, ו-3.5 נקודות למשחק בפלייאוף.
בפברואר 1994, לאחר כ-4 עונות וחצי בשיקגו, הועבר בטרייד למינסוטה טימברוולבס בתמורה ללוק לונגלי ובחירת דראפט עתידית. ב-18 המשחקים עד לסיום עונת קלע 11.8 נקודות ואסף 6.1 ריבאונדים בממוצע למשחק עבור הטימברוולבס. בקיץ 1995 שוחרר קינג מהקבוצה.
ב-4 העונות הבאות שיחק לתקופות קצרות עבור מיאמי היט, בוסטון סלטיקס ודאלאס מאבריקס מה-NBA, "גרנד ראפידס הופס" וסו פולס סקייפורס מליגת ה-CBA, "ארסיום מילאן" האיטלקית, "אנטליה ביוקשהיר" הטורקית ו"קורדובה אתנאס" הארגנטינאית.
לאחר הפרישה ממשחק
בעונת 2001/2002 אימן את קבוצת "רוקפורד לייטנינג" מליגת ה-CBA, ובעונה העוקבת אימן את סו פולס סקייפורס.
בשנת 2006 מונה באופן זמני לפרשן של משחקי שיקגו בולס ברשת CSN, ושנה לאחר מכן זכה לתפקיד קבוע כפרשן, לצדו של השדרן ג'וני קר. בשנת 2008 החל לשמש כפרשן הקבוצה בשידורי רשת NBC המקומית.
כנסיית רובע
בהיררכיה הכנסייתית, כנסיית רובע (בלטינית: parochia) היא כנסייה המשמשת כמרכזו הדתי של הרובע הכנסייתי, המהווה את אבן היסוד בהיררכיה זו, והכפופה לדיוקסיה. אין זהות בין כנסיית רובע לרובע עירוני. כנסיית רובע יכולה להיות גם בכפר או באחוזה. ברובע עירוני יכולות להיות מספר כנסיות רובע.
נסיכות הבוחר מהנובר
נסיכות הבוחר מהנובר (בגרמנית: Kurfürstentum Hannover), ידועה גם בשם נסיכות הבוחר מבראונשווייג-לינבורג, הייתה אחת מנסיכויות הבוחר בגרמניה ואחת המדינות באימפריה הרומית הקדושה. בירתה הייתה העיר הנובר.
גאוגרפיה
הנסיכות כללה שטחים גדולים שנמצאים כיום במדינת סקסוניה התחתונה, וכללה את כל שטחי בראונשווייג, חוץ מנסיכות בראונשווייג-וולפנביטל, שהפכה בשנת 1815 לדוכסות בראונשווייג.
היסטוריה
ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג היה בנו הרביעי של גאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ולכן לא היה סיכוי רב כי האדמות הנרחבות של בית הנובר יגיעו אי פעם לידו, אולם בשנת 1665 מת כריסטיאן לודוויג, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ושני אחיו הנותרים של ארנסט אוגוסט נותרו עדיין ללא צאצאים. בשנת 1679 נפטר עוד אחד מאחיו - יוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג וארנסט אוגוסט ירש את נסיכות קאלנברג, שבירתה בעיר הנובר. אחיו היחיד שנותר בחיים גאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג נישא למאהבתו כדי להפוך את בתו סופיה דורותיאה לחוקית אולם השניים לא ילדו עוד ילדים. תחת החוק הסאלי נאסר על נשים לרשת את אדמותיהם ותאריהם של אביהן, ולכן נותר בנו של ארנסט אוגוסט - גאורג היורש היחיד לדוכסות בראונשווייג-לינבורג. בשנת 1682 החליט בית הנובר לאמץ את זכות הבכורה, לפיה הבן הבכור יורש את כל אדמותיו של אביו ולא חולק אותן עם אחיו הצעירים, כפי שהיה נהוג בדוכסות עד אז.
בשנת 1692 קיבל ארנסט אוגוסט מעמד של נסיך בוחר מלאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כהוקרה על תרומתו של בית הנובר במהלך מלחמת תשע השנים. אולם ארנסט אוגוסט נפטר לפני שקיבל רשמית את התואר והוריש את כל תאריו ואדמותיו לבנו גאורג לודוויג.
מעט לאחר עלייתו של גאורג לשלטון בהנובר נפטר ויליאם, דוכס גלוסטר, בנה ויורשה היחיד של אן, מלכת בריטניה והפרלמנט הבריטי העביר חוק לפיו יעבור הכתר הבריטי לאחר מותה של המלכה לקרוב משפחה הפרוטסטנטי בלבד. קרובת המשפחה הפרוטסטנטית הקרובה ביותר לאן הייתה בת דודתה סופיה, נסיכת הפפאלץ, אמו של הדוכס גאורג, שהפכה בן לילה ליורשת העצר לממלכה הבריטית.
בשנת 1701 פרצה מלחמת הירושה הספרדית ונסיכות הנובר לחמה נגד ספרד לצד האימפריה הרומית הקדושה, בריטניה והרפובליקה ההולנדית. במהלך המלחמה כבש גאורג את שטחי הדוכסויות השכנות, בראונשווייג-וולפנביטל וסקסוניה-לאוונבורג, ואף מונה על ידי הקיסר כפילדמרשל קיסרי. בשנת 1708 אישר הדיאט הקיסרי את מעמדו של גאורג כנסיך בוחר.
ב-28 במאי 1714 מתה אמו של גאורג, סופיה מהנובר בגיל 83 והוא הפך ליורש העצר לכתר הבריטי. המלכה אן מתה חודשיים לאחר מכן והפרלמנט הבריטי הכריז על גאורג כג'ורג' הראשון, מלך בריטניה הגדולה ואירלנד.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות לחם צבא הנובר לצד צבא בריטניה, אך בשנת 1806 נכבשה הנסיכות ונמסרה לממלכת פרוסיה. בשנת 1807 הוחלט בחוזה טילזיט על הקמת ממלכת וסטפאליה, שכללה את שטחי הנסיכות יחד עם שטחים מנסיכות הבוחר מהסן ונסיכות בראונשווייג-וולפנביטל. לאחר קרב לייפציג פורקה ממלכת וסטפאליה, ושטחי הנסיכות חזרו לשליטת בית הנובר, כממלכת הנובר.
תכנות (מוזיקה)
תִכנוּת במוזיקה הוא צורה של הפקה וביצוע, המשתמשת בהתקנים אלקטרוניים, לעיתים קרובות סקוונסרים או תוכנות מחשב, כדי ליצור מוזיקה. תכנות נמצא בשימוש בכמעט כל הסוגים של מוזיקה אלקטרונית ובמרבית מוזיקת ההיפ הופ מאז שנות ה-90'. נעשה בו שימוש בתכיפות גם בפופ ומוזיקת רוק מאזורים שונים של העולם, ולפעמים בג'אז ומוזיקה קלאסית בני זמננו.
ברבור שחור (קומיקס)
ברבור שחור (באנגלית: Black Swan) הוא שמן דמות בדיונית של נבלי-על המופיעים בחוברות הקומיקס דדפול והאוונג'רס החדשים ביקום מארוול קומיקס. הדמויות הופיעו לראשונה בחוברות Deadpool #65 ו-New Avengers Vol.3 #1 ממאי 2002 ומינואר 2013, ונוצרה בידי הכותבים גייל סימון וג'ונתן היקמן והמאירים אודון סטודיוס וסטיב אפטינג, בהתאמה.
ברבור שחור הוא אלטר אגו אשר חלקו שתי דמויות - מתנקש מוטאנטי ויאבאט אומן טורו. ברבור שחור הראשון, כנזכר לעיל, היה מתנקש מוטאנט ממוצא גרמני שנולד בבוואריה. בהיותו מתנקש, ברבור שחור נאבק בטאסקמאסטר, לפני שנלחם לראשונה בדדפול. ברבור שחור השתמש בניג'ו כדי לתקוף את דדפול, ובתאונה, ניג'ו קיבל חלק מכוחותיהם של דדפול ושל ברבור שחור. ברבור שחור עף מההדף לספינת דיג פורטוגזית, דדפול לקה באמנזיה וניג'ו הפך לסוכן אקס. ברבור שחור זה נהרג על ידי דדפול, טאסקמאסטר, סוכן אקס ואוטלוו, וגופתו פוחלצה כדי שלא יחזור בחיים. עם זאת, נבל-העל "קופסה שחורה" החיה את ברבור שחור, ושלח אותו ואת טום קאסידי השחור לתקוף את דדפול. במשימה זו, הוא נהרג פעם נוספת על ידי דדפול.
ברבור שחור השנייה היא יאבאט אומון טורו. היא הייתה נסיכה ביקום חלופי, אשר הושמד ויאבאט הייתה הניצולה היחידה כאשר היקום שלה ויקום מקביל אחר התנגשו. יאבאט נמצאה על ידי ארגון "הברבורים השחורים", שאימנו אותה וגידלו אותה תחת שם-הקוד "ברבור שחור". כשהגיעה ליקום מארוול המרכזי, היא הייתה נחושה בדעתה להשמיד אותו כדי לעצור את ההתנגשות בין היקום המרכזי ליקום אחר. היא נעצרה על ידי האילומינטי ופיתחה רגשות תיעוב כלפי דוקטור סטריינג', לפני שנכלאה בנקרופוליס של ואקאנדה על ידי הפנתר השחור. היא שוחררה והפכה לבעלת ברית של האילומינטי. היא הצטרפה לקאבאל של נאמור, ונהרגה בפיצוץ אנטי חומר. הם התגלו בחיים, אך לא יכלו לחזור ליקום מארוול ונאלצו לסגת ליקום האולטימייט.
דטרויט (נהר)
נהר דטרויט (באנגלית: Detroit River) הוא נהר שאורכו 44 ק"מ שמקושר למערכת הימות הגדולות שבין ארצות הברית לקנדה. מקורו של שם הנהר הוא בשמו הצרפתי Rivière du Détroit (מילולית, נהר המצר). נהר דטרויט שיחק חלק חשוב בהיסטוריה של העיר דטרויט והוא אחד מנתיבי המים העמוסים ביותר בעולם. נתיבו של הנהר יוצא מימת סט. קלייר (הניזונה דרך נהר סט. קלייר מימת יורון) לכוון מערב ואז פונה דרומה ונשפך לימת אירי. לכל אורכו מהווה נהר דטרויט חלק מהגבול בין ארצות הברית לבין קנדה והוא חוצץ בין האזורים המטרופוליניים של העיר דטרויט והעיר וינדזור שבאונטריו, שביחד מקובל לקרוא להם דטרויט-וינדזור. שתי הערים מחוברות על ידי גשר ומנהרה תת-קרקעית.
נהר דטרויט מהווה חלק מנתיב המים סנט לורנס. כאשר עברה העיר דטרויט תהליך מואץ של תיעוש בראשית המאה ה-20, ספג הנהר זיהום סביבתי באופן הידוע לשמצה. יחד עם זאת, בשנים האחרונות, חשיבותו הסביבתית של הנהר הובילה למאמצי שיקום נמרצים וכיום מתקיימות בנהר פעילויות כלכליות ופעילויות פנאי במגוון רחב. לאורך הנהר פזורים איים רבים וחלק ממנו מוגדר כשמורת טבע. נהר דטרויט מוגדר כאתר מורשת לאומי, הן בארצות הברית והן בקנדה, הנהר היחיד שזכה להגדרה זו בשתי הארצות.
היסטוריה
נהר דטרויט נחקר לראשונה על ידי אירופאים במאה ה-17. שבטי האירוקוי הפליגו בו במסגרת הסחר שלהם בפרוות עם ההולנדים מניו אמסטרדם. מאוחר יותר תבעו הצרפתים את האזור כחלק מצרפת החדשה. חוקר הארצות רובר דה-לה-סאל הגיע לשפך הנהר בספינתו לה גריפון (Le Griffon) באוגוסט 1679 במסגרת מסעו בימות הגדולות. מאוחר יותר החלו הצרפתים להתיישב באזור ולתור את הנהר באמצעות סירות קאנו. עם התרחבות היקף הסחר בפרוות בצפון אמריקה, הרחיבו מתיישבים אירופאים את תחום הסחר שלהם מערבה לתוככי השטחים הבלתי ידועים. החוקר הצרפתי אנטואן דה לה מוט קאדילק (Antoine de la Mothe Cadillac) הפליג במעלה נהר דטרויט ב-23 ביולי 1701. ביום המחרת הוא ייסד את פורט דטרויט (Fort Pontchartrain du Détroit), לימים העיר דטרויט. הנהר עצמו נקרא נהר דטרויט (נהר המצר).
נהר דטרויט וכל האזור סביבו נלקח מהצרפתים על ידי האימפריה הבריטית במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים ומאוחר יותר נתבע על ידי ארצות הברית במהלך המהפכה האמריקאית. במהלך מלחמת 1812, שימש הנהר כמחסום עיקרי בין טריטוריית מישיגן האמריקאית לבין קנדה העילית שבשליטת הבריטים, במיוחד במהלך המצור על דטרויט באוגוסט 1812, כאשר נפלה דטרויט לזמן קצר לידיהם של הבריטים. עם השלמת כרייתה של תעלת אירי ב-1817, שיצרה קשר נוח יותר בין ימת אירי לבין החוף המזרחי של ארצות הברית, הפך נהר דטרויט לנתיב שוקק עבור מתיישבים שנסעו לכוון צפון מישיגן ובמקביל חוותה העיר דטרויט עלייה חדה בגודל אוכלוסייתה. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית חשש האיחוד כי הקונפדרציה תתכנן מתקפה מכוון קנדה, שהייתה עדיין טריטוריה בריטית ונותרה נייטרלית במלחמה. החשש היה שהמתקפה עלולה לעבור את הנהר. מסיבה זו התנהלו סיורים אינטנסיביים לאורך הנהר אך בסופו של דבר הקרבות התנהלו הרחק ממנו ומתקפה כזו של הקונפדרציה מעולם לא התרחשה. עם תחילת המאה ה-20 חוותה העיר דטרויט תהליך תיעוש חסר תקדים. נהר דטרויט הפך להיות הנהר המסחרי העמוס ביותר בעולם וכונה "העורק המסחרי הגדול ביותר בעולם". ב-1907 עברו בנהר 61 מיליוני טונות של ספנות מסחרית. לשם ההשוואה, עברו באותה תקופה 16 מיליוני טונות בלונדון ו-18 מיליוני טונות בניו יורק.
תקופת היובש
ב-16 בינואר 1919 אושר התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית ובכך נפתחה תקופת היובש בארצות הברית שנמשכה מ-1920 ועד 1933. מכירה, ייצור, והובלה של משקאות חריפים נאסרו בכל רחבי ארצות הברית. דטרויט הייתה (והיא עדיין) העיר הגדולה ביותר השוכנת על הגבול עם קנדה, בה המשיך האלכוהול להיות חוקי במהלך תקופת היובש. דטרויט הפכה להיות מרכזה של מערכת הברחת המשקאות. עד לפתיחתם של גשר אמבסדור ב-1929 ושל מנהרת דטרויט-וינדזור ב-1930 לא היה כל מעבר יבשתי שחצה את נהר דטרויט. מאחר ששירותי המעבורות היו מושבתות במהלך חודשי החורף, חצו הרכבים של מבריחי המשקאות את נהר דטרויט הקפוא כשתאי המטען שלהם עמוסים במשקאות מוברחים. דטרויט הפכה להיות לנקודה המרכזית דרכה הוברחו המשקאות שהופצו משם לכל רחבי ארצות הברית. 75% מהיקף הברחות האלכוהול במהלך תקופת היובש עברו דרך נהר דטרויט, נהר סט. קלייר וימת סט. קלייר. בחודשי הקיץ העבירו סירות מיוחדות את האלכוהול מעבר לנהר. רשויות החוק לא היו מסוגלות, או לא רצו, לעצור את שטף ההברחות. במקרים מסוימים נפלו רכבים עמוסים יתר על המידה דרך שכבת הקרח, וכיום, ניתן עדיין למצוא שרידי רכבים מאותה תקופה על קרקעית הנהר. עם ביטול חוק היובש בעקבות אישורו של התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית ב-1933, הסתיים תפקידו של נהר דטרויט כנתיב הברחה.
מאמצי שיקום
רוב שטחי הקרקע שעל גדות נהר דטרויט הם שטחים עירוניים ובמקומות מסוימים מדובר על אזורי תעשייה צפופים. כתוצאה מכך זוהם הנהר עקב שפיכת פסולת כימיקלית ותעשייתית ללא בקרה במשך עשורים רבים. רוב הפסולת המוצקה והנוזלית של העיר דטרויט על תעשייתה מצאו את דרכם למימי הנהר. רוב נהר דטרויט וגדותיו זוהמו והפכו להיות בלתי בטוחים לפעילות פנאי. כמויות גדולות מזיהום זה הצטברו סביב לשפך הנהר לימת אירי. רמת הזיהום גברה במיוחד לאחר הפשרת השלגים באביב עד אשר אלפי ציפורים נודדות מתו מהזיהום כל שנה. רמת החמצן במים התדלדלה עד לנקודה שבה דגים לא יכלו לחיות בהם. מאחר שרוב הזיהום השפיע על ימת אירי, הפכה גם היא לימה "מתה" שלא הייתה מסוגלת לקיים סביבת חיים ימית.
ב-1961 הוקמה בצו של הקונגרס שמורת טבע. צעד זה סלל את הדרך לחוקים שיגבילו את כמויות הפסולת שפלטו מפעלי התעשייה וחייב את הממשלה לממן פעילות לניקוי הנהר. אף על פי כן ננקטו צעדים מצומצמים בכיוון בשל ההשפעה השלילית שלהם על התעשייה ועל הכלכלה של דטרויט. ב-1970 נסגרה כליל תעשיית הדייג בנהר דטרויט, בימת סט. קלייר, בנהר סט. קלייר ובימת אירי, עקב רמות גבוהות של כספית שנתגלו במים. כתוצאה מכך החלו הרשויות במאמצים כבירים לניקוי הנהר. בשנים הקודמות נמנע מהלך זה עקב עלותו הכספית הגבוהה. בנוסף, חוגי התעשיינים, שלהם הייתה השפעה פוליטית חזקה, לחצו למניעת התקנת התקנות להפחתת כמויות המזהמים בנהר. ב-2001 התמזגה שמורת הטבע שהוקמה ארבעים שנה קודם לכן עם שמורת טבע בינלאומית גדולה יותר המשותפת לארצות הברית ולקנדה. עד כה הוצאו מיליוני דולרים כדי לגרוף את המזהמים מחוץ לנהר ומאמצי השיקום של הנהר בשנים האחרונות ראויים לציון, אף על פי שעדיין קיימות בעיות נוספות. כיום, שבו רבים ממיני בעלי החיים לאזור, לאחר שהודרו משם על ידי ההתפתחות האנושית. נהר דטרויט הוא בית הגידול של מינים רבים של עופות, כמו עיטים, (כולל עיטם לבן-ראש), שלכים ובזים נודדים. בין מיני הדגים המצויים בשפע ניתן למנות מינים של דגי סלמון, חדקניים, דגי בס ודקראים. ב-1998 הוכרז נהר דטרויט כנהר המהווה אתר מורשת לאומי אמריקאי וב-2001 הוא הוכרז כאתר מורשת קנדי, הנהר היחידי המוגדר כך בשתי הארצות.
כלכלה
על פי מחקר משנת 2004, 150,000 משרות וייצור בהיקף שנתי של 13 מיליארד דולר תלויים בשני המעברים של נהר דטרויט. באותה שנה הגיע היקף הסחר האמריקאי עם אונטריו לבדה ל-407 מיליארד דולר, ש-28% מתוכו עבר דרך שני המעברים של הנהר. בשל הלחץ על התנועה במעברים הללו, עומדת על הפרק הצעה להקמת מעבר שלישי שיקשר את דטרויט עם וינדזור. המיקום המדויק של מעבר זה הוא נושא שנוי במחלוקת, בשל ההשפעה שעשויה להיות לו על הסביבה של הנהר ועל היישובים שלאורכו.
נהר דטרויט משמש לספנות ולסחר. השימוש המוקדם ביותר בנהר לפעילות כלכלית החל במאה ה-17. כאשר קטן היקף סחר הפרוות, תפסה את מקומה תעשיית העץ. הפיכתה של העיר דטרויט למרכז תעשייתי התרחשה בעיקר הודות למיקומה על הנהר. האפשרות היחדה לספינה להפליג מתוך הימות הגדולות הייתה אך ורק דרכו ומשם הן יכלו להפליג לכל מקום בעולם. עת תחילת המאה ה-20 החלה תעשיית הרכב בעיר לשגשג ורבים מהתעשיינים הובילו דרך נתיב המים את אספקת עפרת הברזל שהיו זקוקים לה.
מעבר להיותו נתיב שיט מהווה הנהר מקור הכנסה חשוב לכלכלה המקומית. הכנסה של 20 מיליון דולר מדי שנה מגיעה מפעילויות הקשורות לציד עופות המים. פעילויות כמו צפרות, צילום ופעילויות נוספות מכניסות 193 מיליון דולר נוספים לכלכלתה של מישיגן. בנוסף מרוויחה הכלכלה המקומית מפעילות השיט בנהר. מעל 800,000 סירות שיט לצורכי פנאי רשומות במדינת מישיגן ויותר ממחצית מהן פעילות בנהר דטרויט ובסביבתו. ההערכה היא שדיג הדקראים לבדו מכניס מעל מיליון דולר מדי אביב.
גרהאם צ'אפמן
גרהאם ארתור צ'אפמן (באנגלית: Graham Arthur Chapman; 8 בינואר 1941 – 4 באוקטובר 1989) היה קומיקאי, שחקן ותסריטאי אנגלי, שהשתייך לחבורת מונטי פייתון.
ראשית חייו
צ'אפמן נולד בלסטר שבאנגליה בשנת 1941, בעת הלוחמה האווירית בין גרמניה לאנגליה, והיה לבנם השני של אדית טאוורס ו-וולטר צ'אפמן, שוטר במקצועו. ייתכן שמקצוע השיטור של אביו השפיע על התיאורים הקומיים של השוטרים והחיילים במערכונים שכתב צ'אפמן.
צ'אפמן השלים תואר דוקטור ברפואה באוניברסיטת קיימברידג'.
קריירה
בעת לימודיו בקיימברידג' השתתף בהעלאת מחזות רביו, ולאחר השלמת התואר עבד כמתמחה כמה שנים, אך במקביל הבין שהכיוון המקצועי שהוא רוצה בו יצירה קומית, ועזב את עבודתו בבית החולים כדי להשקיע את מרצו בקריירה זו.
בשנת 1967 השתתף צ'אפמן בכתיבת התסריט לקומדיית מצבים בריטית בשם No – That's Me Over Here! . צ'אפמן ליווה את כתיבת הסדרה לאורך כל 3 העונות שבהן שודרה.
בשנת 1969 חבר צ'אפמן לחברו ללימודים ג'ון קליז, ולצד כותבים נוספים, יצרו את סדרות הטלוויזיה Doctor in the House ו-At Last the 1948 Show. בתקופה זו צ'אפמן גם כתב פרקים מזדמנים עבור סדרות טלוויזיה נוספות.
במקביל, החלו גרהאם וקליז לשתף פעולה עם חברים נוספים מתקופת הלימודים - אריק איידל, מייקל פיילין, טרי ג'ונס וטרי גיליאם - ויחד הם הקימו את קבוצת הקומדיה מונטי פייתון. באוקטובר 1969, זמן קצר לאחר הקמת הקבוצה, החלה לשדר את התוכנית "הקרקס המעופף של מונטי פייתון" ב-BBC, והתוכנית זכתה להצלחה גדולה. צ'אפמן זכור במיוחד מהתוכנית בדמות קבועה שגילם, והיא הקולונל שעוצר מערכונים באמצע משום שהם הפכו לטענתו ל-"מטופשים מדי" או מעביר ביקורת על תכניה. בתוכנית היה מזוהה עם דמויות רשמיות דוגמת שוטרים, חיילים ורופאים - כנראה בהשראת עברו.
צ'אפמן כתב עבור מונטי פייתון מערכונים רבים לסדרה, ביניהם מערכון "התוכי המת". ג'ון קליז, אשר היה שותף לכתיבה לצד צ'אפמן עבור מונטי פייתון ומיזמים נוספים, סיפר בדיעבד שפעמים רבות קליז היה מבצע את מרבית הכתיבה, בזמן שצ'אפמן נשען בשקט לאחור עם המקטרת שלו, ולאחר זמן ממושך של שתיקה, צ'אפמן היה מציע רעיון שמשנה מהותית את הכיוון של המערכון, ומשדרג אותו מבחינה קומית.
בתקופה זו צ'אפמן היה שותף לכתיבתם של תסריטים שונים, ביניהם הסרט הבריטי הסאטירי The Rise and Rise of Michael Rimmer שעלה לשידור בשנת 1970, וסדרת הטלוויזיה הקומית הבריטית, Doctor in Charge, אשר עלתה לשידור בשנת 1972.
בשנת 1971 הוציאה חבורת מונטי פייתון את סרטם הראשון, ועכשיו למשהו שונה לגמרי, וצ'אפמן כתב ושיחק בסרט, לצד שאר חברי מונטי פייתון.
בשני סרטי מונטי פייתון נוספים שיחק צ'אפמן את הדמות הראשית: המלך ארתור בסרט מונטי פייתון והגביע הקדוש (1975), ואת בריאן בסרט בריאן כוכב עליון (1979).
מחוץ לחבורת מונטי פייתון, כתב צ'אפמן סרט נוסף בשם The Odd Job, שיצא בשנת 1978, וגם בסרט זה שיחק צ'אפמן בתפקיד הראשי.
בשנת 1980 פרסם צ'אפמן ספר אוטוביוגרפי-קומי בשם סיפורו של שקרן, ונימק את בחירת שם הספר בכך ש"זה כמעט בלתי אפשרי לספר את האמת".
בשנת 1983 הוציאה חבורת מונטי פייתון סרט נוסף בשם טעם החיים, וגם בו, בדומה לסרטים הקודמים של החבורה, צ'אפמן שיחק ולקח חלק מכתיבת התסריט. בהמשך אותה שנה, צ'אפמן לקח חלק בכתיבת הסרט צהוב הזקן, בו שיחק בתפקיד הראשי, לצד כמה חברים נוספים של חבורת מונטי פייתון.
בשנת 1988 החל את עבודתו על סדרת טלוויזיה חדשה, אך עבודה זו נקטעה בעקבות התדרדרות הדרגתית במצבו הרפואי. בספטמבר 1989 השתתף צ'אפמן בהקלטה לרגל חגיגות 20 שנים למונטי פייתון, כאשר הוא מתנייד בעזרת כיסא גלגלים. צ'אפמן נפטר כחודש לאחר מכן.
חייו האישיים
צ'אפמן היה מוכר בגובהו הרם (1.88 סנטימטר), ובמקטרת שעישן.
צ'אפמן, שהיה הומוסקסואל, הצהיר על כך בגלוי בתקופה בה הדבר לא היה מקובל. הוא סיפר שכשאמר זאת להוריו, בכתה אמו במשך שבוע, ואילו אביו, לעומת זאת, קיבל זאת בהבנה. צ'אפמן ניהל בגלוי מערכת יחסים ארוכה עם הסופר דוד שרלוק, שגר איתו 24 שנים.
בשנת 1971 אימצו צ'אפמן ובן זוגו שרלוק את ג'ון טומיצ'ק, שהיה נער מתבגר בן 14 אשר ברח מביתו שבליברפול. לאחר ששוחח על הרעיון עם אביו של ג'ון, הוסכם שצ'אפמן ישמש כאפוטרופוס של הנער. בהמשך נרתם ג'ון לניהול עסקיו של צ'אפמן. ג'ון נפטר מהתקף לב בשנת 1992.
בשנת 1972 יצא צ'אפמן מהארון מבחינה ציבורית, במהלך תוכנית טלוויזיה, והיה הקומיקאי הבריטי הראשון שהיה הומוסקסואל גלוי. לאחר התוכנית שימש צ'אפמן כדובר פעיל בנושא זכויות להט"ב, ובהמשך אותה השנה, כאשר הושק העיתון "Gay News", שהיה חלוץ בתחום זה בבריטניה, הוא תיעל את תמיכתו לעיתון וסייע לו במימון, כתיבה ועריכה. צ'אפמן סיפר שלאחר שהודיע בגלוי על נטיותיו המיניות, נשלח אל חברי מונטי פייתון מכתב מאישה שהתלוננה על כך ששמעה שאחד מחברי הקבוצה הומוסקסואל, והוסיפה שעל-פי התנ"ך דינו סקילה באבנים. חברי הקבוצה, שידעו על נטיותיו המיניות של צ'אפמן, התייחסו לפנייה בבדיחות, ולמכתב ענה אריק איידל: "גילינו במי מדובר, והוצאנו אותו להורג".
צ'אפמן נאבק לאורך חייו באלכוהוליזם. חבריו למונטי פייתון סיפרו שלדעתם הרגלי השתייה היו קשורים לביישנותו הרבה, ושצ'אפמן השתמש באלכוהול כדי לשחרר עכבות. הם הבינו שהבעיה המתחילה לצאת משליטה בשנת 1971, במהלך צילומי הסרט הראשון של החבורה, "ועכשיו למשהו שונה לגמרי". שתיית האלכוהול מצידו של צ'אפמן החלה בשלב זה להיות מלווה בהתפרצויות זעם ואיחורים. בצילומים שביצעה החבורה כעבור שנתיים, תיארו כיצד צ'אפמן היה שיכור לגמרי ובקושי הצליח לתפקד בעבודתו, וזמן קצר לאחר מכן גם היה מעורב בתאונת דרכים, בעודו מעשן מקטרת ושותה ג'ין. בשנת 1977, כאשר צ'אפמן שיחק בתפקיד הראשי ב"בריאן כוכב עליון", חזרו על עצמן בעיות התפקוד. מייקל פיילין כתב על כך: "גרהאם לא יכול היה למצוא איפה אנחנו נמצאים בתסריט, ואנחנו כל הזמן נאלצים להפסיק". באותה שנה, כדי להתחייב להצלחת הסרט, החליט צ'אפמן לוותר על השתייה, ותיאר בכתביו את קשיי הגמילה מאלכוהול, תוך התמודדות עם תסמונת נסיגה והזיות. במהלך הגמילה נחבל בראשו והובהל לבית החולים, שם מסר לו הרופא שאם ימשיך לצרוך אלכוהול יחייה לכל היותר עוד שנה אחת. במקום זאת, השלים צ'אפמן את הגמילה וביצע את תפקיד חייו ב"בריאן כוכב עליון".
בשנת 1988, בריאותו החלה להתדרדר. בעת ביקור שגרתי אצל רופא השיניים התגלה אצלו גידול ממאיר בשקדים, אשר הוסר בהמשך בניתוח. בדיקה רפואית נוספת חשפה גידול נוסף בעמוד השדרה, ובמהלך המאבק בגידול זה, עבר צ'אפמן להתנייד באמצעות כיסא גלגלים. בסדרה של ניתוחים והקרנות הסירו הרופאים גידולים, אך במקביל התפשטו גרורות רבות לאורך עמוד השדרה והגרון. ב-1 באוקטובר, הוא אושפז לאחר שבץ מוחי שהפך לדימום. הוא נפטר בגיל 48 ב-4 באוקטובר 1989, משילוב של סיבוכים של שבץ, במקביל לסרטן בגרון ועמוד השדרה.
סן רפאל
סן רפאל (בספרדית: San Rafael) היא עיר בפרובינציית מנדוסה בארגנטינה. סן רפאל נמצאת במרחק של 236 קילומטרים ממנדוסה, בירת הפרובינציה, ובמרחק של 961 קילומטרים מבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
גרהאם צ'אפמן
מותו
יומיים לאחר מכן, התקיים טקס הלוויה אלטרנטיבי, בהשתתפות חברי קבוצת מונטי פייתון. הטקס היה אירוע קומי יוצא דופן ששודר ב-BBC, ובמהלכו נשא ג'ון קליז הספד, שכלל מחווה היסטורית למערכון התוכי המת שכתב צ'אפמן, והיה רווי בהומור שחור בוטה, שהוא חשב שצ'פאמן היה מעריך. במהלך דבריו, קליז הפך לאדם הראשון שאומר את המילה "Fuck" בטקס הלוויה טלוויזיוני בבריטניה. לאחר ההספד שרו שאר חברי הקבוצה את שירם הקלאסי "Always look on the bright side of life". צ'אפמן נפטר יום אחד לפני חגיגות 20 שנה לקרקס המעופף של מונטי פייתון, וטרי ג'ונס אמר על כך: "זהו חרבּוּן-המסיבה הגרוע ביותר של כל הזמנים".
סן רפאל
היסטוריה
לאחר שהאזור היה מיושב בידי ילידים בני שבט הפוונצ'ה במשך מאות שנים, ב-1804 המשנה למלך של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה חתם אתם הסכם שקבע כי אדמותיהם יימסרו לידי הרשויות הקולוניאליות. כעבור שנה, ב-2 באפריל 1805 הוקם על גדת נהר דיאמנטה שבאזור מבצר סן רפאל דל דיאמנטה שלצידו התפתחה התיישבות בשם סן רפאל שאנשיה עסקו בחקלאות, בעיקר בגידול גפנים ופרות אחרים.
גרהאם צ'אפמן
לאחר מותו
בשנים אלו החלו שמועות סביב אפרו של צ'אפמן. לפי שמועה אחת הוטס אפרו של צ'אפמן לחלל, ועל פי שמועה נוספת שרלוק פיזר את אפרו בסנודוניה שבצפון ויילס.
סן רפאל
כלכלה
סן רפאל היא יעד תיירותי מרכזי באזור קוז'ו, והתיירות היא הענף המרכזי בכלכלה המקומית. הכלכלה מסתמכת במידה פחותה יותר על התעשייה בעיר.
גרהאם צ'אפמן
לאחר מותו
בשנת 2012 יצא להקרנים סרט אנימציה בשם "סיפורו של שקרן", על בסיס ספרו של צ'אפמן. קולו של צ'פמן, שהוקלט לפני מותו מספר את הסיפור, מלווה את הסרט, לצד קולותיהם של ג'ון קליז, טרי ג'ונס, מייקל פיילין, טרי גיליאם וקמרון דיאז.
בינואר 2013, בריאיון שהעניקו מייקל פיילין, טרי ג'ונס ובמאי סרט האיחוד "סיפורו של שקרן" לעיתונאי הישראלי עידו רוזן ב"ישראל היום", הודה ג'ונס כי אפילו בעיני האנשים הקרובים ביותר לצ'פמן הוא נותר חידה: "לדעתי גרהאם לא ממש הבין את עצמו, וכל הזמן חיפש. אפילו בן הזוג שלו מתבדח שהוא אמנם היה הומוסקסואל, אבל בטח היה הופך לסטרייט בסופו של דבר. הוא גם היה אלכוהוליסט, אבל הצליח להיגמל בבת אחת, ברגע שהחליט. רק כשצפיתי בסרט הזה הכתה בי ההבנה שהוא כל הזמן חיפש זהות".
Playlist: The Very Best of Destiny's Child
Playlist: The Very Best of Destiny's Child (בעברית: רשימת שירים: הטוב ביותר של הדסטיניז צ'יילד) הוא אלבום האוסף השלישי של להקת הבנות האמריקאית דסטיניז צ'יילד אשר יצא לאור ב-9 באוקטובר 2012 על ידי קולומביה רקורדס על מנת לציין 15 שנים מקום הלהקה.
האלבום מכיל 14 שירים מכל אלבומי האולפן של הלהקה.
ביקורת והצלחה
עם יציאתו האלבום קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה ששיבחו את בחירת השירים אם כי חלק מהם גם מתחו ביקורת על כך שאין שום שיר חדש באלבום. האלבום הגיע למקום ה-77 במצעד האמריקאי ולמקום ה-17 במצעד אלבומי ה-R&B וההיפ-הופ ובכך הפך לאלבום שדורג הכי גבוה במצעדים במסגרת סדרת הוצאות אלבומי האוסף של סוני מיוזיק.
ספרד
סְפָרַד (בספרדית: "אֶסְפַּנְיַה") או ממלכת ספרד (בספרדית: Reino de España, תעתיק: "ריינו דה אספניה") היא מדינה בדרום מערב אירופה ושטחה נפרש על פני מרבית שטחו של חצי האי האיברי, אותו היא חולקת עם פורטוגל, אנדורה והטריטוריה הבריטית גיברלטר.
חלק גדול מאדמתה נושק בדרום ובמזרח לים התיכון, למעט קו גבול יבשתי קצר עם גיברלטר; בצפונה, לאורך שרשרת הרי הפירנאים, היא גובלת בצרפת ובנסיכות הקטנה אנדורה ולחופי מפרץ ביסקאיה; במערב וצפון-מערב היא גובלת בפורטוגל ובאוקיינוס האטלנטי. בטריטוריה הספרדית כלולים האיים הבלאריים בים התיכון, הסמוכים לחוף המזרחי של חצי האי (בהם מיורקה ואיביזה), והאיים הקנריים באוקיינוס האטלנטי, הסמוכים לחופי יבשת אפריקה. בנוסף, בשטחי ריבונותה של ספרד שתי הערים האוטונומיות סאוטה ומלייה, מעבר למצר גיברלטר, ומהוות מובלעות ספרדיות בצפון אפריקה, הגובלות במרוקו ובים התיכון. שטח המדינה נפרש על פני 505,370 קמ"ר והיא המדינה השנייה בגודלה במערב אירופה ובאיחוד האירופי, אחרי צרפת.
עקב מיקומו היה שטח ספרד נתון להשפעות חוץ ממקורות שונים, לעיתים בו-זמנית, הן בתקופה הפרהיסטורית, והן לאורך השנים הארוכות בהן התגבשה ספרד לכדי ישות מדינית אחת. מאידך, הייתה לספרד השפעה חשובה מחוץ לגבולותיה ואף מעבר לים, בעיקר בעידן המודרני (בין המאה ה-16 למאה ה-19). בשנים אלה, הייתה האימפריה הספרדית רחבת ההיקף מעצמה עולמית, ועקב כך שגורה כיום שפתה העיקרית, הספרדית, בפיהם של מעל 400 מיליון בני אדם בעולם, רובם באמריקה הלטינית. החל משנת 1978, עקב מותו של החנרליסימו פרנקו שלוש שנים קודם לכן, ספרד היא דמוקרטיה פרלמנטרית הכפופה למונרכיה חוקתית. במונחים של תוצר לאומי גולמי ואיכות חיים (על פי מדד הפיתוח האנושי) נחשבת ספרד למדינה מפותחת. המדינה חברה באומות המאוחדות, האיחוד האירופי, נאט"ו, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי וארגון הסחר העולמי ומשתייכת לפי הגדרת כלכלנים לקבוצת מדינות ה-PIGS במדינות גוש האירו.
ספרד מחולקת ל-17 קהילות אוטונומיות ושתי ערים אוטונומיות.
אטימולוגיה
בחוקה הספרדית אין קביעה באשר לכינויה הרשמי של ספרד, אף על פי שהכינויים "España" (ספרד), "Estado español" (המדינה הספרדית) ו-"Nación española" (האומה הספרדית) לחלופין שגורים הם בפי הספרדים. בשנת 1984, פרסם משרד החוץ הספרדי תקנה לפיה הכינויים "ספרד" ו-"ממלכת ספרד" תקפים באותה המידה לצורך אזכורה של המדינה בחוזים בינלאומיים.