cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גן חיות אנושי
צרפת
במחצית השנייה של המאה ה-19 פריז הייתה בירה עולמית ולתערוכות רבות שנערכו בה הגיעו עשרות מיליוני מבקרים מכל העולם. בשנת 1877 הוצגה בגני ההתאקלמות בפריז תערוכה של אינואיטים ונובים, התערוכה הכפילה את מספר המבקרים בשנה זו ליותר ממיליון. בעקבות כך הוצגו בגנים אלו ב-35 השנים הבאות עוד 30 תערוכות אנושיות. אחת האטרקציות המרכזיות של התערוכה העולמית של פריז (1889) בה ביקרו 28 מיליון אנשים הייתה תצוגה מפוארת של 400 ילידים. בשנת 1907 הוקם בפאתי פריז קומפלקס של שישה "כפרי ילידים" בפארק עצום. תערוכות אנושיות הוצגו בפריז עד שנות השלושים. תערוכות אנושיות הוצגו גם בליון, מרסיי וכן בהאנוי שהייתה תחת שלטון צרפתי.
ארצות השפלה
בגני המסחר הקולוניאלי באמסטרדם הוצגו החל משנת 1883 ילידים מסורינאם. השלטון הקולוניאלי ההולנדי הקים "תערוכת ילידים" באי ג'אווה שהיה בשלטונו. בתערוכה עולמית בבריסל 1897 הוצגו מאות קונגולזים. 267 מהם נהרגו כתוצאה מתאונה, אלו הוטמנו בקבר אחים מחוץ לעיר. לאור ההצלחה המסחרית האדירה של התערוכה, הוקם בבריסל באותה שנה המוזיאון המלכותי של אפריקה בסגנון אר-נובו. בשנת 1910 נערכה בבריסל תערוכה עולמית נוספת בה הוצגו "כפרים אפריקאים" ולאחר מכן גם בשנת 1930 נערכה תצוגה דומה באנטוורפן. גם בהתערוכה העולמית של בריסל (1958) הוצג "כפר קונגולזי".
גרמניה וסקנדינביה
בשנת 1874 ייבא סוחר החיות הגרמני קרל הג'נבק לאפים ופולינזים ומכר אותם לגני חיות ברחבי אירופה. בשנת 1876 הוא התחיל לייבא נובים מסוחרים ערבים בסודאן. בשנת 1880 מכר אינואיטים לגן החיות בהאמבורג. בשנת 1896 הוקמה "תערוכת ילידים" במסגרת תערוכת קולוניאליזם בברלין, תערוכה דומה הוצגה בקיץ 1928 בשטוטגרט. בשנת 1915 בחגיגות ה-100 של ממלכת נורווגיה הוצגו באוסלו 80 ילידים סנגלים.
צפון אמריקה
גם בארצות הברית ובמקסיקו הוצגו תערוכות נודדות של ילידים וכן כלובים של בני אדם בגני חיות. הסיפור המוכר ביותר הוא סיפורו של אוטה בנגה. אוטה בנגה הוא יליד קונגו, שיובא לארצות הברית על ידי סמואל פיליפס ורנר, להיות "מוצג" בתערוכת הקיץ בלואיזיאנה. המבקרים בתערוכה טענו כי שיניו החדות של בנגה הן עדות לכך שהגיע משבט קניבלי. השמועה פרשה כנפיים והגיע לתקשורת וכך הפך בנגה ללהיט של התערוכה. לאחר התערוכה הוא חזר לקונגו אך לא הצליח להשתלב בשבטו. הוא נדד באפריקה יחד עם ורנר, עד שהלה הציע שיחזור לעבוד בגני חיות בארצות הברית. בנגה הוצג בגן החיות ברונקס בכלוב של האורנגאוטן. לאחר מחאה של פעילי זכויות אדם הוחלט להפסיק את "העסקתו" בגן החיות. הוא עבר לבית יתומים בו למד קרוא וכתוב. עם השנים, התפכח והבין את גורלו, נכנס לדיכאון והתאבד בגיל 32. סיפורו זכה לתהודה רבה וברבות השנים נכתבו עליו מחזות, שירים וספרים.
גני חיות אנושיים בני זמננו
בין מלחמות העולם ובמיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה נשמעה ביקורת רבה על קולוניאליזם וגזענות. גני חיות אנושיים נסגרו ברחבי העולם ותערוכות ניידות של בני אדם התמעטו. עם זאת גם כיום נערכות מדי פעם תצוגות של "כפרים אפריקאים" וילידים. למשל, בעיר אאוגסבורג שבגרמניה הוצג "כפר אפריקאי" ביולי 2005, ובשנת 2008 נפתח בתאילנד גן חיות אנושי המציג בנות קארן הידועות בצווארן הארוך. בשני המקרים הובעה ביקורת ציבורית חריפה.
גלות (יהדות)
גלות היא הכינוי ביהדות להיעדרותו של רוב עם ישראל מארץ ישראל, הנתפסת לפי היהדות כמולדתו הנצחית. במקרא מתוארת הגלות בתור העונש הקשה ביותר שנגזר על עם ישראל בשל חטאיו. כמו כן, השיבה מהגלות מוזכרת במקרא כהבטחה לגאולה באחרית הימים.
כמיהתם של יהודים רבים בגולה לעלות לארץ ישראל נשמרה לאורך הדורות, והוגברה על ידי אנטישמיות שהביאה יהודים רבים להגר מארצות לידתם, ברצון או בכפייה.
הגלות במקרא
המסורת היהודית מונה ארבע גלויות: גלות מצרים, גלות אשור, גלות בבל וגלות אדום. על פי אייזן, מוטיב הגלות שב ועולה כבר בסיפורים האוניברסליים של ספר בראשית – בהקשר לאדם, לקין, לנוח, לאברהם, יצחק, יעקב ויוסף:
גלות מצרים
בניגוד לגלויות אחרות, שהיית בני ישראל במצרים לא הייתה כתוצאה מחטא (אף כי יש פרשנים דוגמת הרמב"ן הסבורים שהיא נעשתה בגלל אחד מחטאיו של אברהם אבינו, או על חטאם של אחי יוסף שמכרו אותו לישמעאלים). המפרשים למדו מהפסוק כי גלות מצרים נועדה לזכך ולגבש את עם ישראל. רש"י פירש: "מכור - הוא כלי שמזקקים בו את הזהב".
גלות אשור
הגליית יושבי ממלכת ישראל הצפונית ועבר הירדנית בידי תגלת פלאסר השלישי מלך אשור ב-733 לפנה"ס, והשלמתה בידי סרגון השני עם החרבת הממלכה ב-722 לפנה"ס, לאחר סיום מצור בן 3 שנים שפתח שלמנאסר החמישי על שומרון.
גלות אדום (רומי)
גלות אדום היא הגלות אליה נקלע עם ישראל תחת שלטון האימפריה הרומית והממלכות הנוצריות שירשו אותה. גלות זו לא החלה בהגליה מרוכזת אלא בשורת אסונות לאומיים, שיחד עם עוינות השלטונות רופפו בהדרגה את הנוכחות היהודית בארץ ישראל, והעבירו את כובד המשקל שלה לארצות אחרות.
עם זאת, גם לאחר מרד בר כוכבא, יהודים רבים נותרו בארץ ישראל, כולל בתקופה הביזנטית. התלמוד הירושלמי נחתם במאה הרביעית ושרידים רבים של בתי כנסת נמצאו מתקופה זו. בן-ציון דינור, המחויב לציונות המעשית, כותב בספרו ישראל בגולה: "את תקופת 'ישראל בגולה' אני מתחיל מימי כיבושה של ארץ ישראל על ידי הערבים. לא קודם" זאת מפני ש"עד אז היו תולדות ישראל בעיקר תולדות האומה היהודית היושבת בארצה" והגלות מתחילה למעשה "רק מאותו הזמן שבו חדלה ארץ ישראל להיות ארץ של יהודים, מפני שאחרים באו...".
המסורת היהודית טוענת כי גלות אדום היא הגלות האחרונה, שאחריה ישוב עם ישראל לארצו ולא יגלה שוב. אמירה זו מבוססת על הפסוק: "תם עוונך בת ציון, לא יוסף להגלותך" וכן על הפסוק: "ושבתי את שבות עמי ישראל ובנו ערים נשמות, וישבו... ונטעתים על אדמתם ולא ינתשו עוד מעל אדמתם".
הגלות בהשקפה היהודית
המודל הרעיוני הדומיננטי קשר את סיום הגלות עם בואו הפיזי של משיח ספציפי. משום כך בדרך כלל הופיעה חריגה מיחסם הטיפוסי של היהודים למצב הגלות רק בצמוד להופעתו של יהודי המציג עצמו כמשיח (למשל: דוד הראובני, שבתי צבי).
התחזקות הפצתה של הקבלה ורעיונותיה, ובעיקר הופעת השלב הלוריאני בקבלה שלאחר גירוש ספרד, בצפת של המאה ה-16, הציבה מודלים חדשים לאקטיביות רוחנית כנגד מצב הגלות, בשאיפה להשפעה ריאלית על המציאות ודחיקת קץ הגלות. על פי השקפתו של האר"י 'הגלות' נתפסת כמעין 'שבירת הכלים' – משבר מכריע בעולם האלוהים כמו בבריאה כולה, הכרוך באבדן הסדר הטבעי. לדידו 'דבר שאינו במקומו הוא בגלות'. לפיכך, כל ההווייה זקוקה לגאולה, ועל האדם להביא את התיקון.
בהמשך, גרשם שלום רואה בתופעה הקבלית את הגרעין ללידתה של התנערות יהודית אקטיבית ממצב הגלות, כפי שניכרה בעת החדשה בהתעוררותה של לאומיות יהודית פוליטית, ובלידתה של התנועה הציונית.
שפינוזה ומנדלסון ההציעו שלושה שינויים להבנת מושג הגלות.
על פי אהרון אופנהיימר, התפיסה הרואה בחורבן בית שני את התחלת הגלות נעוצה בגישה נוצרית עתיקה, עוד מימי יוסטינוס מרטיר וטרטוליאנוס, שהציגה את חורבן הבית כסימן לכך שקרבנו של ישו הוא השלמתה ותכליתה של עבודת הקורבנות. על פי גישה זו, הנקראת תאולוגיית החילופין, היהודים שדחו את ישו ונאחזו בחזון המקדש מרדו באל, ולכן תפסה הכנסייה את מקומו של עם ישראל כנציגת רצון אלוהים בעולם. למעשה בתקופה שאחרי חורבן בית שני הייתה עדיין לעם ישראל אוטונומיה מבחינה דתית, כלכלית ותרבותית. מרד בר כוכבא המחיש את אחדות עם ישראל ועוצמתו המדינית הצבאית בתקופה ההיא.
שלילת הגלות
מיתוס שלילת הגלות בתפיסה הרעיונית הציונית מתייחס לדחייה תרבותית ומהותית של הגלות כמקום וכתקופה של היהודי הגלותי, לעומת הגאולה של שיבת ציון. תפיסה זו באה לידי ביטוי הן בפלגים הסוציאליסטים המהפכניים והן בציונות הדתית אשר ראתה בשיבת ציון ומיזוג הגלויות אתחלתא דגאולה. במקביל למיתוס שלילת הגלות התפתח בציונות מיתוס היהודי החדש.
סיום הגלות
יש האומרים כי תהליך הגאולה, כמו הירידה לגלות, הוא תהליך ממושך וכל קביעה של תאריך מסוים לתחילתה או סיומה, הוא שרירותי, להבדיל מדעת הראשונים והאחרונים שהביעו דעה נחרצת בנושא זה. במסורת העממית התקבע מושג "אלפיים שנות גלות" אך העובדות ההיסטוריות מלמדות כי תקופה זו הייתה קצרה יותר, היות שיהודים רבים נותרו בארץ לאחר חורבן בית שני עוד מאות שנים.
ארמין (הרלדיקה)
בהרלדיקה, ארמין (Ermine) היא אחת הפרוות המשמשות בבלאזון. סמל זה מייצג את עורו של הסמור (הידוע בלטינית של ימי הביניים כ-armenius, עכבר ארמני). במרוצת החורף לסמור פרווה לבנה וזנב שחור, ואילו הפרווה ההרלדית מייצגת כמה פרוות אשר נתפרו יחד ויצרו תבנית של נקודות סאבל (שחור) על שטח ארז'ן (לבן). לזנב או ל"נקודת ארמין" היו מספר ייצוגים במספר דרכים שונות. מלבד התבנית "שחור על לבן" לפחות שלוש וריאציות של ארמין נחשבו כטינקטורות ולא רק שדה פשוט משובץ בתבנית דמוית ארמין.
נווי-סן-ספולקר
נווי-סן-ספולקר (בצרפתית: Neuvy-Saint-Sépulchre) היא עיירה וקומונה הממוקמת במרכז צרפת. העיירה נקראת על שם בזיליקה בשם Saint-Sépulchre ("הקבר הקדוש"), הניצבת בעיירה, והיא תחנה בדרך סנטיאגו. המילה "Sépulchre" בשמה של העיירה שונה מאיותה התקני של מילה הצרפתית "sépulcre" השמורה לקברו של ישו, והדבר נעשה במכוון בימי הביניים כדי שתכלול אזכור למילה הלטינית "pulcher" שמשמעה "יפה".
מבנה כנסיית הקבר הקדוש החדש
על אף שהכוונה המקורית הייתה כנראה להחליף לחלוטין את הכנסייה הישנה, חוברה הכנסייה הישנה אל מבנה הרוטונדה החדש שהוקם. כמו במבנה הרוטנדה שבירושלים, גם במבנה זה הוקם אמבולטוריום המופרד מן החלל הפנימי על ידי 12 עמודים, המסמלים את 12 השליחים של ישו. המבנה כוסה בכיפה שנשענה על תוף, בקוטר של 22 מטרים. גג הכנסייה שופץ, כנראה במאה ה-20 והוא מעוצב כעת כחרוט.
בשנת 2006 הכנסייה זכתה לקבל הכרה כאתר מורשת עולמית בהיותה חלק של דרך סנטיאגו.
ריצ'רד רנקין
ריצ'רד רנקין (באנגלית: Richard Rankin; שם מקורי ריצ'רד האריס; נולד ב-4 בינואר 1983) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון סקוטי. הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתוכנית המערכונים הסקוטית "Burnistoun", ובתפקיד קפטן תומאס גילאן בדרמה המלחמתית "The Crimson Field" של ערוץ BBC One. עוד גילם את מפקח בילוש אליוט קארן בדרמה "שלוש עשרה" של ערוץ BBC Three.
קורות חייו
רנקין נולד בשם ריצ'רד האריס בגלאזגו וגדל ברות'רגלן. כשהחל להופיע כשחקן, אימץ את שם הנעורים של אמו, רנקין, כדי למנוע בלבול בינו לבין השחקן האירי ריצ'רד האריס. הוא נרשם ללימודים בלנגסייד קולג' יחד עם אחיו השחקן קולין האריס.
קריירה
רנקין זכה להכרה כשהופיע יחד עם רוברט פלורנס בתוכניות הטלוויזיה "VideoGaiden" ו-"Burnistoun". אחרי שהופיע במספר סדרות בטלוויזיה הסקוטית כגון "טאגארט" ו-"Legit", פנו אליו מה-BBC לככב במיני-סדרה "The Crimson Field" בתפקיד קפטן תומאס גילאן, לצדם של קווין דויל ואונה צ'פלין. הסדרה עלתה לשידור באפריל 2014 בערוץ BBC One. רנקין כיכב בסרט אימה דל תקציב בשם "House of Him" שהוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע של גלאזגו בפברואר 2014. בסרט כיכבו שחקנים שהופיעו לצדו ב-"Burnistoun" בהם רוברט פלורנס, קירסטי סטריין ולואיז סטיוארט.
בינואר 2015 השתתף רנקין בסדרת הדרמה של BBC One "עדות אילמת" בשני פרקים של הסיפור "Falling Angels" בתפקיד מפקח בילוש לוק נלסון. בדצמבר אותה שנה לוהק לתפקיד רוג'ר וייקפילד בסדרה "זרה" של רשת Starz.
תיכון א' לאמנויות תל אביב
תיכון עירוני א' לאמנויות תל אביב הוא בית ספר תיכון בתל אביב-יפו. בית הספר נוסד בשנת 1931 כגימנסיה פרטית וב-1947 הפך לתיכון עירוני. החל משנות ה-80 של המאה ה-20 פועלות בבית הספר מגמות רבות בתחום האמנות.
בבית הספר קיימות כיום מגמות הקולנוע, התיאטרון, המוזיקה, האומנות הפלסטית והמחול. המגמות מתחילות מכיתה ז'.
כגימנסיה הריאלית בלפור
בית הספר נוסד בשנת 1931 על ידי ד"ר אלכסנדר קולר, כגימנסיה פרטית בשם "הגימנסיה הריאלית בלפור". הגימנסיה שכנה ברחוב מזא"ה בתל אביב, ליד מגדל המים. רוב מורי בית הספר היו יוצאי מזרח אירופה, שאותם הכיר קולר עוד מימיו בפולין. בנוסף למסגרת הלימודים הכללית, ניתנה לתלמידים מסוימים אפשרות להיות במגמה המסחרית. תלמידים שהשתתפו במגמה זו לא המשיכו את הלימודים המורחבים באנגלית, עברית ומתמטיקה.
בשנת 1934 הקים קולר גימנסיה נוספת ברמת גן, שנקראה "גימנסיה אוהל שם", ומשום עבודתו הרבה הפקיד בשנת 1935 את תפקיד הניהול הפדגוגי בידיו של שאול ריגר. ריגר ניהל את בית הספר עד שנת 1943. לאחר מספר רב של שנים, עזב ריגר את בית הספר והחל לנהל את בית הספר למסחר וסמינר לוינסקי. את מקומו תפס דוד רכבי (רקוביצקי).
בבעלות העירייה
ביולי 1947 הפסיקה הגימנסיה לפעול כמוסד פרטי, ונמכרה לעיריית תל אביב. החברה המנהלת נכנסה לפירוק מרצון וחוסלה לקראת סוף 1948. מאז נקראת הגימנסיה "תיכון עירוני א". בתקופה הראשונה לאחר רכישתו על ידי עיריית תל אביב ובשנותיה הראשונות של המדינה, המשיך בית הספר לשכון ברחוב מזא"ה ופעל בניהולו של דוד רכבי. לאחר מכן עבר למשכנו הנוכחי ברחוב שפרינצק 4 בתל אביב. לאחר רכבי, ניהלו את בית הספר ד"ר יוסף פריד (בשנים 1963–1975) ואחריו המורה הוותיק דוד בן-צבי (1976–1980).
התיכון מסוף שנות ה-80
השינויים הדמוגרפיים בתל אביב, שכללו הזדקנות והצטמצמות של האוכלוסייה באזור בית הספר, הובילו לירידה במספר התלמידים בבית הספר, דבר שהוביל בשנת 1988 ליוזמה של אילנה מינקין (מנהלת בית הספר בשנים 1981-2000) להקמת מגמות אמנות כחלק מתוכנית הלימודים. יוזמה זו התאימה למיקום בית הספר, לצד מוסדות כמו תיאטרון הבימה ומוזיאון תל אביב, והעלתה את מספר התלמידים, תוך הפחתה ניכרת בנשירת תלמידים.
משנת 2001 עד 2011 נוהל בית הספר על ידי רם כהן. בתקופתו מנה בית הספר כ-1,300 תלמידים במגמות אמנות פלסטית, תיאטרון, קולנוע, מחול, מוזיקה (ג'אז, מוזיקה קלאסית ומוזיקה אלטרנטיבית). בשנת הלימודים תש"ע (2009–2010) היה שיעור הזכאות לתעודת בגרות בבית הספר 98.45 אחוז, הגבוה ביותר בישראל. בתקופה זו שופץ בית הספר. המבנה הישן של אולם הספורט נהרס, ובמקומו נבנה אולם ספורט שתוכנן על ידי האדריכל רוני זייברט.
מספטמבר 2011 ועד נובמבר 2015 ניהלה את בית הספר גלית והבה-שאשו. בתקופת כהונתה של והבה-שאשו הוקמה בבית הספר המגמה הבין-תחומית, שבגינה זכה בית הספר בפרס החדשנות מטעם האגף לחינוך בעיריית ת"א-יפו. והבה-שאשו פרשה מניהול בית הספר באמצע שנת לימודים, לאחר זכייתה במכרז לניהול מינהל התרבות במשרד התרבות והספורט, ובמקומה מונתה לתפקיד בתיה כץ, שניהלה בעברה בית ספר בכרמיאל. במהלך השנה, נדרשו תלמידי בית הספר לראשונה לכללי התנהגות והתנהלות ע"פ חוזרי מנכ"ל, שלא היו מקובלים עד אז במוסד. למרות שלאורך השנה נתמכה כץ על ידי מרבית גורמי החינוך בעירייה וכן צוות ההנהלה וההורים החליטה כץ לעזוב את עבודתה בבית הספר אחרי שנה אחת בלבד בתפקיד זה.
במקומה נבחר לנהל את בית הספר יואב פרידן, שנכנס לתפקידו בשנת הלימודים תשע"ז (2016–2017).
מפעל הנצחה לזכר בוגרי בית הספר
בבית הספר נבנתה אנדרטה לזכר בוגרי הגימנסיה ״בלפור״ וביה״ס התיכון עירוני א' לאמנויות שנפלו במערכות ישראל. הפסל הוקם על ידי דן רייזנר ורם כהן, מנהל התיכון לשעבר. העבודה בנויה מ־150 יחידות מודולריות יצוקות בבטון, שצורתן אינסוף. היחידות מאוגדות ב־11 מוטות מתכת ויוצרות קיר מתעקל שמתפתח בצורת האינסוף, אך אינו מסיים אותה. לכל נופל הוקדשה חוליה נפרדת, עליה חקוק שמו ותאריך מותו.
הסכם לונדון (1840)
הסכם לונדון משנת 1840 (באנגלית: Convention for the Pacification of the Levant) הוא הסכם בינלאומי אשר שמו הרשמי "הסכם להשכנת שלום בלבנט" ואשר נחתם ב-15 ביולי 1840 בין המעצמות האירופיות בריטניה, אוסטריה, פרוסיה, ורוסיה מצד אחד, והאימפריה העות'מאנית מן הצד השני.
הסכם זה מתמצת הסכמים קודמים הנוגעים לאימפריה העות'מאנית ומלחמתה במצרים בראשות מוחמד עלי ואשר היו יוזמת המעצמות האירופיות מחשש שמא התמוטטות האימפריה העות'מאנית תגרום לחוסר יציבות באירופה.
החתומות על ההסכם הבטיחו למוחמד עלי וליורשיו שלטון קבוע במצרים ובסנג'ק עכו (מחוז עכו), בתנאי שאזורים אלה יוותרו חלק מן האימפריה העות'מאנית. תחומי "מחוז עכו" כפי שהובטח לו נרחבים מאוד, והם כוללים את רוב ארץ ישראל המערבית. ההסכם מפרט במדויק את תחומי השטח שהוצעו לו, והם (בתרגום חופשי): "מראש הנקרה יוצא קו לעבר שפך נהר חצבאני, משם לאורך החוף המערבי של הכנרת, לאורך הגדה של נהר הירדן, לאורך החוף המערבי של ים המלח, משם לקצה הצפוני של מפרץ עקבה (=מפרץ אילת), ואז לאורך החוף המערבי של מפרץ עקבה והחוף המזרחי של מפרץ סואץ, עד סואץ".
בתמורה היה על מוחמד עלי לסגת בתוך עשרה ימים משאר אזורי סוריה ולהשיבם לשלטונו של אבדילמג'יט הראשון, כמו גם את ספינות הצי העות'מאני אשר ערקו לנמל אלכסנדריה. מוחמד עלי אף היה צריך להסיג באופן מיידי את כוחותיו מחצי האי ערב, מן הערים הקדושות לאסלאם, כרתים, מחוז אדנה וכל שאר שטחי האימפריה העות'מאנית. מוחמד עלי היה צריך לכבד את ההתחייבויות שקיבלה בריטניה בהסכם באלטה לימאן ובמיוחד את סעיף 6 המציין במפורש את מצרים.
המעצמות האירופיות התחייבו לעשות כל מאמץ אפשרי ליישם את תנאי ההסכם בדרכי שכנוע, אולם מוחמד עלי, בתמיכתה של צרפת, סירב לקבל את תנאי ההסכם. עמדתו של מוחמד עלי הובילה לקונפליקט צבאי בשנת 1840 במזרח התיכון שבמהלכו התקיפו כוחות בריטים ואוסטרים את העיר עכו והביסו את כוחותיו של מוחמד עלי. תבוסה זו הייתה תחילתה של ירידת כוחו של מוחמד עלי במזרח התיכון אשר לוותה בהתקוממויות מקומיות בשטחים שבהם שלט.
לבסוף, בהיותו בעמדת מגננה, הסכים מוחמד עלי לקבל את תנאי הסכם לונדון והפירמנים שהסולטאן קבע לאחריו. הסכמתו קבעה את שלטונו על מצרים וסודאן. הוא נסוג מסוריה ומכרתים ושלח אל הסולטאן את הצי העות'מאני. הסכם לונדון והפירמנים שנוספו לו היוו את הבסיס החוקי למעמדה של מצרים כפרובינציה בעלת זכויות יתר במסגרת האימפריה העות'מאנית. במאה ה-20 הזכירו חברי תנועת הלאומיות המצרית את הסכם לונדון בתמיכה לטענתם כי לבריטניה אין זכות להחזיק במצרים.
אדם שפלן
אדם מאירי שפלן (נולד ב-4 ביוני 1979) הוא מוזיקאי ישראלי.
חייו
שפלן נולד באטלנטה שבארצות הברית לד"ר מיכאל שפלן, מנתח פלסטי. אחיו למחצה אורי (היה חבר ביט69) ובן הם מתמודדי העונה החמישית והשמינית של "המירוץ למיליון". עלה לישראל עם משפחתו ב-1983 והחל את לימודי המוזיקה כבר בילדותו. בגיל 6 למד לנגן בפסנתר, ובגיל 11 בגיטרה.
ב-1993 החל ללמוד בבית הספר תלמה ילין ולמד שם ג'אז והלחנה. בשנת 2000 החל ללמוד קונטרבס אצל גיל סמטנה ובאותה השנה החל לעבוד עם רונה קינן ושלומי שבן. במרוצת השנים ניגן בין היתר עם ברי סחרוף, נעם רותם, עמיר לב, רפי פרסקי, אריק איינשטיין, אפרת בן צור, דנה אינטרנשיונל, דויד ברוזה, אביב גפן, הבילויים, הדרה לוין ארדי, איתמר רוטשילד, Pezz, הרולד רובין, מקהלת גבעול, יוקה ימומוטו ועוד.
בשנת 2003 הצטרף ללהקת "אטליז" של גיא בן שטרית, ולקראת סוף אותה השנה הצטרף ללהקת "The Girls" בהנהגת שרון קנטור.
בשנת 2004 הצטרף לאנסמבל חד-פעמי שליווה את המוזיקאית האמריקאית ג'וליה אייזנברג בהופעתה היחידה בישראל. בשנה זו השתתף בהקלטות האלבום "עזרה בדרך" של הזמר-יוצר נעם רותם ובסיבוב ההופעות שליווה אותו. לקראת סוף אותה שנה הצטרף להרכב הליווי של חברו ללהקת "אטליז", עמית ארז, כמולטיאינסטרומנטליסט. בהופעות ההרכב ניגן שפלן על גיטרה חשמלית, בס וגלוקנשפיל.
הוא חבר לג'וליה אייזנברג לשתי הופעות נוספות בשנת 2006, ופעמיים נוספות בביקורה השלישי בישראל, ב-2007. בסוף 2008 הוא פרש מ"אטליז" ומההרכב של עמית ארז והחל להתמקד בהפקה. בשנת 2009 שפלן הופיע כגיטריסט במופע של עמיר לב.
בשנת 2010 הפיק מוזיקלית יחד עם תמיר מוסקט את הסינגל The Art of Rolling של אלן מון, והשתתף בהקלטות אלבומו השלישי של נעם רותם.
שפלן חבר בהרכבים "GreedyAdam" (עם אריאל ערמוני וסולן "הבילויים" נועם ענבר) ו-"UBK" (ההרכב של סולן "בום פם" אורי בראונר כנרות).
אנגלגארד
בשנת 2003 התאחדה הלהקה, בהרכב חלקי, להופעה חד פעמית בפסטיבל נירפסט. הלהקה הקפיאה את פעילותה למספר שנים, ובחודש יוני 2012 הוציאה את אלבום האולפן השלישי שלה, במקביל להופעה בפסטיבל נירפסט.
סגנון מוזיקלי
הלהקה משויכת לז׳אנר הרוק הסימפוני, תת-ז׳אנר של הרוק המתקדם. היא מושפעת מלהקות הרוק המתקדם של שנות ה-70 כמו קינג קרימזון, ג'נסיס וואן דר גראף ג'נרייטור, אך עם זאת מושפעת גם ממוזיקה שוודית עממית. היצירות שלהם ארוכות ומורכבות. הן דינמיות מאוד, ומלאות ניגודים בין נגינה שקטה ועדינה, לנגינה רועשת וחדה.
מרסאמון
מרסאמון (מצרית עתיקה: אהובת אמון) הייתה כהנת-זמרת מקדש כרנך במצרים העתיקה.
מרסאמון התגוררה בעיר תבאי שבמצרים במהלך המאה השמינית לפני הספירה. המומיה של מרסאמון מוצגת במכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו. המומיה של מרסאמון נרכשה בשנת 1920 על ידי האג'יפטולוג ג'יימס הנרי ברסטד במהלך ביקורו במצרים.
פניה של מרסאמון שוחזרו בעזרת טכנולוגיית טומוגרפיה ממוחשבת. בשנת 2008 נעשו שני שחזורים שהוזמנו על ידי המוזיאון, ונעשו במרכז הרפואי של אוניברסיטת שיקגו.
ים בין-יבשתי
מקור השם בשפות רבות הוא בלטינית, Mediterraneus ("בין יבשות"), וכך גם שמו של הים התיכון, ולכן באוקיינוגרפיה מכונה זה "הים הבין-יבשתי האירו-אפריקאי" (Eurafrican Mediterranean Sea) או "הים הבין-יבשתי האירופי" (European Mediterranean Sea), וזאת במטרה להבדילו מימים בין-יבשתיים אחרים בעולם.
סוגי ימים בין-יבשתיים
קיימים שני סוגים של ימים בין-יבשתיים:
אבן עבדון אל-יאבורי
אבו מוחמד עבד אל מג'יד אבן עבדון אל פיחרי "אל יאבורי" (בן עבדון איש אבורה, בערבית: إبن عبدون, (בערך 1050, אבורה - 1134 או 1135 אבורה) . קרוי לפעמים גם "אל-ביירי" או "אל-אנדלוסי" (ابن عبدون الاندلسي) -, היה משורר, איש חצר וכותב זכרונות ערבי יליד מערב אנדלוסיה, בפורטוגל של היום. אבן עבדון אל-יאבורי היה מנציגיה הבולטים של השירה הערבית האנדלוסית.
תולדות חייו
נולד בעיר הפורטוגזית אבורה, אז "יאבורה", בעת תקופת השלטון המורי. בהיותו נער שנון ובעל כישרון כתיבה יוצא דופן, משך את תשומת לבו של מושל אבורה, אל-מוזפר, מהשושלת האפטאסית והתיידד עם בנו של המושל, עומר. אל-יאבורי למד מגדולי המדקדקים של האזור, אל-עלם ואבו בכר עאסים אבן איוב מבדחוז. מסופר עליו, שידע בעל פה יצירות ספרותיות שלמות, למשל את ספר השירים של אבו אל-פרג' אל-אספהאני, "כיתאב אל-אע'אני". אחרי לימודים באבורה נסע למרכזים החשובים של אנדלוס, סביליה (אישביליה) וקורדובה (קורטובה). חי כשנתיים בחצרו של אל-מועתמד בסביליה.
מאוחר יותר, בשנת 1080, חזר לחצר ידידו מילדות, עומר אל-מותווכל, שירש בשנת 1067 את אביו על כס השלטון באבורה, וכמו אביו העריך את אנשי הרוח והמלומדים. לאחר שעומר אל-מותווכל הצליח להפוך לאמיר של ממלכת טאיפה של בדאחוז (בערבית "בטאליוס"), התלווה אליו אבן עבדון כמזכירו האישי (כאתב) ולימים התמנה לווזיר של האמירות.
בשנת 1092 נפלה מדינת בדאחוז לידי הברברים האלמורבידים (אל-מוראביטון) הקנאים שהגיעו מצפון אפריקה.
האמיר עומר אל-מותווכל הוצא להורג לאחר שילדיו נרצחו לנגד עיניו. אבן עבדון נאלץ לעבור לצד המנצח כמזכיר בשירות הגנרל סיר אבו בכר, ראש הצבא של השליט החדש, יוסף אבן טאשפין, ולאחר מכן כמזכיר לבנו של יוסף, עלי בן יוסף.
אל-יאבורי נפטר בשנת 1134 או 1135 בעת ביקור בעיר מולדתו, אבורה.
יצירותיו
אבן עבדון כתב בין השאר שירי אהבה. הוא התפרסם במיוחד הודות לקינה "אל-בסאמי" ב-75 פסוקים, שבה ביכה את גורלם המר של בני אפטאס, ידידו עומר אל-מותווכל ובניו. המלומד אל-בדרון מסילבס כתב במאה ה-12 פירוש היסטורי לאלגיה זו של אבן עבדון, המוכרת גם בשם "אל-עבדונייה". בתקופה האחרונה לחייו חדל אבן עבדון לכתוב שירה וכתב במיוחד זכרונות ואיגרות (ריסאלה, ברבים - רסָאאֵל).
ביבליוגרפיה
E.J. Brill - First encyclopedia of islam vol.3 E J Brill and Luzac & Co 13-38, 1913 - 1936 Ibn 'Abdun de Évora (m. 530 H./1135 de J.C.) prosista y poeta del reino aftasí de Badajoz - Anuario de estudios filológicos, ISSN 0210-8178, Vol. 20, 1997, pags. 341-354 (בספרדית} (מריה חוזה רבויו אבאלוס - אבן עבדון מאבורה, סופר ומשורר בממלכה האפטאסית בבדאחוז (ב"שנתון למחקרים פילולוגיים, 1997 כרך 20) Ibn Abdun de Évora, poeta, erudito y hombre de Estado, y la crisis espiritual del S. XI en Al-Andalus אבן עבדון מאבורה, משורר, מלומד ומדינאי, והמשבר הרוחני במאה ה-11 באל אנדלוס (ספרדית) ב"בדאחוז ב" - "מחקרים חדשים על ממלכת הטאיפה של בדאחוז". O meu coração é arabe Assírio & Alvim, Lisboa 1998 (אדלברטו אלבש - לבי הוא ערבי, הוצאה לאור אסיריו & אלבים, ליסבון, 1998 - כולל תרגומים משירי אבן עבדון לשפה הפורטוגזית) Ibn Badroun - Commentaire historique sur le poeme de Ibn Abdoun - red. Dozy, ed. Lichtmans, Leyden, 1846
אברהם רקנאטי
אברהם שמואל רקנאטי (כ"א בשבט תרמ"ח, 3 בפברואר 1888 – ט"ז באדר תש"ם, 3 במרץ 1980) היה ממנהיגי יהדות סלוניקי ואיש ציבור בישראל. נשיא תנועת המזרחי ויו"ר התנועה הרוויזיוניסטית ביוון וחבר הכנסת הראשונה.
קורות חיים
רקנאטי נולד בשנת 1888 בסלוניקי לשמואל ובייה. למד ב"תלמוד תורה הגדול" ובתיכון כל ישראל חברים (אליאנס). בהיותו כבן 16 התחיל לכתוב בעיתונות היהודית בלאדינו, ומאוחר יותר ב-1917 יסד (עם חברו יצחק רפאל מולכו) את השבועון רב ההשפעה בצרפתית "פרו ישראל" והיה עורכו הראשי כ-10 שנים, כל זמן יציאתו לאור. בד בבד היה כתב בעיתונים "די ולט" ו"ג'ואיש כרוניקל".
פעילותו בקרב הקהילה החלה כאשר נתמנה בשנת 1911 כראש אגודת "מכבי" והפך אותה בהנהגתו מאגודת ספורט לתנועת נוער ובוגרים המונית, שחינכה ללאומיות יהודית גאה ולטיפוח מנהיגות קהילתית צעירה. מאוחר יותר, בשל חילוקי דעות אידאולוגיים, פרש ממכבי והקים את תנועת ה"מזרחי" ואת תנועת הנוער ההמונית "בני מזרחי", שהיו פעילות בחינוך יהודי ועברי, שמירת ערכי היהדות ובעידוד עליה המונית לארץ ישראל.
באותו זמן הקים, במסגרת קשריו האישיים עם זאב ז'בוטינסקי, את סניף התנועה הרוויזיוניסטית ביוון ופעל לשיתוף פעולה בין שתי התנועות העולמיות. ב-1925 נבחר כחבר ההנהלה העולמית של תנועת הציונים הרוויזיוניסטים. במסגרת זו דרש בוועידה העולמית ב-1930 להקים גוף צבאי מחתרתי למאבק נגד השלטון הבריטי בארץ.
ב-1929 נבחר לסגן ראש העיר סלוניקי, ופעל להגנת הזכויות האזרחיות של היהודים.
בעקבות התגברות האנטישמיות ביוון באותן השנים פעל במרץ להגברת העלייה לארץ ישראל וקרא להמוני העם בסלוניקי לעלות בדחיפות לארץ. כתוצאה מפעילות "המזרחי" ויתר המפלגות הציוניות עלו כ-20,000 יהודים מסלוניקי לארץ בין השנים 1930-1937.
הוא עצמו עלה ארצה עם משפחתו ב-1933 וגם כאן לא פסקה פעילותו הציבורית. הוא עזר להעלות בני זוג של עולים שנותרו בסלוניקי, וכן עזר בקליטת עולי סלוניקי בתל אביב. בכך הציל יהודים רבים מתופת השואה.
הוא הקים את ועד השכונות בדרום ת"א (שהיו אז בתחום השיפוט של עיריית יפו הערבית) כשהוא משמש כסגן יו"ר והרב פרנקל כיו"ר. עמד בראש ארגון "הספרדים הלאומיים" והיה גם סגן יו"ר הסתדרות הספרדים בארץ. ב-1934 נבחר כחבר הוועד הפועל של המזרחי בת"א ובמקביל היה פעיל בצמרת המדינית של התנועה הלאומית (הצוהר, הצ"ח, קרן תל-חי) ויסד יחד עם הרב ליסמן, את תנועת "המזרחי המקורי".
בשנים 1949–1951 כיהן כחבר הכנסת בכנסת הראשונה מטעם החרות וכיהן כיו"ר הוועדה לשירותים ציבוריים. יחד עם חברים נוספים הקים את בית הכנסת "שמחה הדר קודש" בדרום ת"א ואחר כך היה מיוזמי הקמת בית הכנסת היכל יהודה בצפון תל אביב (ע"ש אחיו לאון-יהודה רקנאטי).
ב-1952 יזם ועמד בראש הוועד להוצאת ספר "זיכרון שלוניקי" כרך א' וב' – אוצר אנציקלופדי להיסטוריה ולחיים של יהדות סלוניקי, ואף כתב בו כמה מאמרים ורשימות.
רקנאטי היה מראשוני יקירי העיר תל אביב ב-1976.
נפטר ב-1980. אחיו הצעיר הוא ליאון רקנאטי, מייסד בנק דיסקונט.
על שמו נקרא רחוב בשכונת רמות בירושלים.
שיחת מכוניות
שיחת מכוניות (Car-Talk) היא תוכנית רדיו שבועית המשודרת בארצות הברית.
התוכנית משודרת ברדיו הציבורי האמריקאי (NPR) פעם בשבוע בשבת בבוקר. התוכנית משויכת לסוגה של תוכניות אירוח (Talk-Show), והיא עוסקת בכל הקשור ל"מכוניות, תיקון מכוניות, או כל דבר אחר" כפי שמגישיה מציגים אותה. התוכנית נוצרה ומוגשת על ידי שני אחים, טום וריי מליוצי, מבוסטון, והיא נודעת בחוש ההומור המייחד אותה. התוכנית משודרת ברדיו הציבורי החל מ-1987.
ביוני 2012 הודיעו המגישים שהם פורשים מיצירת פרקים חדשים של התוכנית, אולם ארגון NPR הודיע שימשיך לשדר פרקים נבחרים מוקלטים בכל שבוע.
התוכנית
התוכנית שודרה לראשונה בשנת 1987 ברדיו הציבורי בארצות הברית. כיום (2012) מאזינים לתוכנית כ-3.3 מיליון מאזינים בכ-660 תחנות רדיו מקומיות, בנוסף למאזינים בשני ערוצים של NPR בלוויין, וכן ברשת האינטרנט. פרקים קודמים של התוכנית זמינים להורדה כפודקאסט בתשלום.
כאות הפתיחה של התוכנית משמש קטע אינסטרומנטלי בסגנון בלוגראס, בשם “Dawggy Mountain Breakdown” בביצוע אמן הבנג'ו דייוויד גריסמן.
מסגרת התוכנית
מרכיב עיקרי של התוכנית הוא ההומור. ברוב המקרים זהו הומור עוקצני, ציני מעט אבל תמיד בעל מאפיינים אופטימיים ועליזים. האחים מרבים ללעוג זה לזה ברוח טובה, ולעיתים גם להתבדח על חשבון המאזינים, אולם הם מקפידים שלא לחרוג מכללי התקינות הפוליטית. אחד המאפיינים הבולטים של המגישים הוא יכולתם לתהות על קנקנם של השואלים בתוך מספר דקות, כדי לדעת עד כמה רחוק ניתן ללכת בהתבדחות על חשבונם, מבלי לפגוע בהם או במאזינים אחרים. לעיתים מנסים האחים, ובמיוחד הבכור, טומי, לנחש את אופן האיות של שמות המתקשרים, בעיקר על פי אזור המוצא שלהם, המבטא וכדומה. טומי מליוצי הוא גם בעל חוש מוזיקלי וקול ערב, ומדי פעם הוא פוצח בשיר בו הוא נזכר בעקבות השיחה.
התוכנית עשירה מאוד בפינות ובמדורים קבועים או מתחלפים, ובהם המגישים מגוונים את רפרטואר הבדיחות, לעיתים באמצעות קריאת מכתבים של מאזינים בעניינים שאינם קשורים במכוניות. במסגרת זאת המגישים אוהבים לקרוא "חכמות" של ילדים, סיפורים על תקלות שונות ומשונות, וכל דבר המעורר צחוק בריא.
אתר האינטרנט של התוכנית
באתר ניתן למצוא קישור לשידור האודיו של התוכנית, ולקניית תוכניות קודמות מהאתר iTunes של חברת אפל. בנוסף ניתן למצוא בו חידות, בדיחות, סיפורים, בלוג של האחים, רשימה של מכונאים מומלצים על ידי המאזינים, המפולחת לפי אזורים בארצות הברית; פורומים ושפע של עצות בנושאי מכונאות ומכוניות; ועוד.
סנוקר
סנוקר (Snooker) הוא משחק ממשפחת משחקי הביליארד, הנערך על גבי שולחן מוארך מצופה בבֵּיז (בד ארוג דמוי לבד) בצבע ירוק, כשבארבע פינות השולחן ובמרכז כל דופן ארוכה ישנם "כיסים" (סך הכל שישה). מידותיו של שולחן סנוקר תקני הן 3.7 מטרים אורך ו-1.8 מטרים רוחב. כלי המשחק הם מקל ארוך עשוי עץ (שאורכו הסטנדרטי הוא 147 סנטימטרים) וכדורי ביליארד: כדור לבן אחד, 15 כדורים אדומים שערך כל אחד מהם נקודה אחת, ושישה כדורים בעלי צבעים שונים: צהוב (ערכו 2 נקודות), ירוק (3), חום (4), כחול (5), ורוד (6), ושחור (7). מטרת המשחק היא להטביע את הכדורים לכיסים באמצעות הכדור הלבן ובעזרת מקל העץ בלבד ולצבור יותר נקודות מהיריב, כל זאת לפי סדר וחוקי המשחק. שחקן מנצח משחקון (באנגלית: Frame) לאחר שצבר יותר נקודות מיריבו. שחקן מנצח משחק (באנגלית: Match) לאחר שניצח מספר משחקונים מוסכם מראש לפני יריבו. רצף הנקודות הגבוה ביותר הניתן להגיע במשחק הסנוקר הוא רצף של 147 נקודות (באנגלית: Maximum Break), רצף זה מכונה "רצף מרבי", "רצף מקסימלי", "מקסימום" או "147".
משחק הסנוקר פותח על יסוד משחקי ביליארד קדומים יותר על ידי קציני הצבא הבריטי בהודו, והפך לפופולרי במדינות רבות הדוברות אנגלית, כמו גם בחלק ממדינות חבר העמים הבריטי. בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 החל המשחק לצבור פופולריות במזרח אסיה ובעיקר בסין. שחקני סנוקר מקצוענים מן השורה הראשונה עשויים לצבור זכיות כספיות בשווי מיליוני לירות שטרלינג במהלך הקריירה.
שלוש התחרויות החשובות והיוקרתיות ביותר בעולם הסנוקר הן טורנירי הכתר המשולש: אליפות העולם בסנוקר, אליפות בריטניה וטורניר המאסטרס. שלושת הטורנירים משודרים באופן ישיר ומלא ברשת ה-BBC הבריטית וכן על ידי יורוספורט.
היסטוריה
ההשערה המקובלת היא כי מקורו של משחק הסנוקר הוא במחצית השנייה של המאה ה-19. משחקי ביליארד היו אותה עת בילוי חביב לשעות הפנאי על קציני הצבא הבריטי שהוצבו בהודו, ובמקום פותחו מספר גרסאות למשחקי הביליארד המסורתיים עד לאותה עת. אחת הגרסאות, אשר פותחה ככל הנראה בשנת 1874, או 1875, על ידי קציני הצבא הבריטי שהוצבו בג'בלפור, הייתה הוספת כדורי משחק צבעוניים לכדורים האדומים והכדור השחור שהיו נהוגים עד אז במשחקי פול. המצאת המשחק מנוכסת בעיקר לקצין הצבא הבריטי, סר נוויל פרנסיס פיצג'רלד צ'מברלין. שם המשחק "סנוקר" גם הוא ממקור הצבא הבריטי, והיה כינויים של צוערים צעירים בשנתם הראשונה, או אנשי צוות בלתי מנוסים.
משחק הסנוקר הלך והתפשט בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בשנת 1919 הוקם ארגון BA&CC, ובאותה שנה נקבעו על ידו חוקי משחק הסנוקר הרשמיים. בשנת 1927 נערכה לראשונה אליפות העולם בסנוקר, בארגונו של שחקן הסנוקר האנגלי ג'ו דייוויס, אשר תרם לפיתוחו המקצועני של משחק הסנוקר. משנת 1927 עד 1946, זכה ג'ו דייוויס בכל אליפויות העולם בסנוקר שהתקיימו, עם 15 זכיות במספר, (שיא מספר הזכיות באליפות העולם בסנוקר בכל הזמנים אשר לא נשבר עד היום). בשנת 1950 שידרה רשת ה-BBC סנוקר בטלוויזיה בפעם הראשונה, וב-22 בינואר 1955 ביצע ג'ו דייוויס לראשונה בהיסטוריה רצף מקסימלי מאושר של 147 נקודות, כשהתמודד במשחק ראווה מול וילי סמית' האנגלי בהיכל "לסטר סקוור" שבלונדון. בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 הייתה ירידה בפופולריות של משחק הסנוקר. בשנת 1969 החליט דייוויד אטנבורו, שהיה אז בעל תפקיד בכיר ברשת ה-BBC, לשדר בטלוויזיה את טורניר הסנוקר Pot Black, זאת כדי להדגים את הפוטנציאל הגלום בשידורי צבע בטלוויזיה. הוא שיער כי שולחן המשחק הירוק, ועליו כדורים במגוון צבעים ידגים היטב את יתרונות שידורי הצבע. שידורים אלה זכו לאחוזי צפייה גבוהים מאוד, ובתקופה מסוימת הייתה תוכנית הסנוקר השנייה באחוזי הצפייה בתחנת BBC Two. העניין במשחק הלך וגבר ואליפות העולם בסנוקר בשנת 1978 שודרה במלואה לראשונה בהיסטוריה של האליפות.
החל משנות ה-80 שידורי משחק הסנוקר זוכים לאחוזי צפייה נכבדים בבריטניה, אירלנד ומדינות נוספות מחבר העמים הבריטי, ורוב הטורנירים המקצועניים משודרים בטלוויזיה. החל משנת 2006 מוטלות בבריטניה מגבלות על פרסום מוצרי טבק, ועקב כך הופסקה תמיכתם הכספית בתחרויות הסנוקר המקצועניות. מאז, במקום חברות הסיגריות והטבק, נותני החסות הראשיים של התחרויות המקצועניות הן לרוב חברות הימורים. בתחילת המאה ה-21 החלה עליית עניין במשחק הסנוקר במזרח אסיה ובעיקר בסין, ואל חוג שחקני הסנוקר המקצועניים הבכירים הצטרפו שחקנים ממזרח אסיה.
משחקון הסנוקר הארוך ביותר ששודר בטלוויזיה בהיסטוריית המשחק נערך בסיבוב הראשון של אליפות סין הפתוחה 2008 בין שון מרפי לדייב הרולד, הנערך במשך 93 דקות ו-12 שניות.
כללי המשחק
כאשר שחקן ביצע עבירה, ולשחקן שאליו עובר התור לא קיימת אפשרות לפגוע באופן ישיר בלפחות כדור חוקי אחד לשני צדדיו באופן מלא עקב חסימתו על ידי כדורים אחרים, מוענק לשחקן "כדור חופשי" (באנגלית: Free Ball): השחקן רשאי לפגוע או להטביע כל כדור צבעוני שאינו כדור אדום, והטבעתו תחשב ככדור אדום שערכו נקודה אחת. לאחר הטבעת כדור חופשי, על השחקן לפגוע או להטביע כל כדור צבעוני שאינו כדור אדום, כאשר ערכו יהיה מספר הנקודות המלא, ולאחר הטבעתו על השחקן לפגוע או להטביע כדור אדום, וכן הלאה.
משחק מקצועני
מערכה אחת (החל מן המצב שבו הכדורים מונחים בעמדת הפתיחה ועד לסיום המערכה) נקראת "משחקון" או "פריים" (באנגלית: Frame). משחק מורכב ממספר משחקונים אשר נקבע מראש, והשחקן הראשון שמנצח את מספר המשחקונים המבוקש מנצח את המשחק כולו. ברוב ההתמודדויות המקצועניות, ניצחון במשחק דורש ניצחון בחמישה משחקונים. התמודדות זו נקראת "הטוב מתשעה משחקונים אפשריים", כיוון שתשעה הוא מספר המשחקונים הגבוה ביותר האפשרי להתקיים במשחק זה (תוצאה סופית של 4–5). שלבי הגמר של הטורנירים המקצועניים מוכרעים לרוב בשיטת "הטוב מ-17 משחקונים אפשריים" (ניצחון בתשעה משחקונים) או "הטוב מ-19 משחקונים אפשריים" (ניצחון בעשרה משחקונים). באליפות העולם בסנוקר, הסיבוב הראשון משוחק בשיטת "הטוב מ-19 משחקונים אפשריים" ואילו גמר אליפות העולם משוחק בשיטת "הטוב מ-35 משחקונים אפשריים" (ניצחון ב-18 משחקונים), ונערך במשך יומיים.
בקרב שחקנים מקצוענים נהוג לשחק את המשחק על פי קוד התנהגות ספורטיבי, ובו שחקן אשר ביצע עבירה אשר נעלמה מעיני השופט, מכריז עליה מיוזמתו, מכיר במכות יפות של יריבו, ומתנצל על מכות שבהן הוטבע כדור לכיס באופן מקרי. התנהגות לא ספורטיבית, כך למשל, כששחקן משתהה בבחירת מכה, או במכה עצמה, מעבר לדקות ספורות, תניב אזהרה של השופט ובמקרים חמורים אף הפסד במערכה. במקרים מסוימים השופט פוסק לטובת "כדור ביד" כאשר הלבן נכנס לכיס (השחקן רשאי להניח את הכדור בנקודה הנוחה לו).
כלי עזר
כלי עזר למשחק הסנוקר כוללים קוביית גיר למריחה על חוד המקל לצורך דיוק המכה, מקלות-עזר מסוגים שונים (הנדרשים בשולחן בגודל מלא לצורך הכאה בכדור מרוחק, פרט למקרה של תחרות בין יריבים שגובהם המינימלי גבוה מ-1.95 מטרים שבו השימוש בהם אסור), תבנית משולשת לסידור הכדורים האדומים בעמדת הפתיחה, ולוח תוצאות. ממדיו הגדולים של שולחן סנוקר בגודל מלא מגבילים את האתרים שבהם ניתן להציב שולחנות כאלה. בעוד ששולחנות למשחקי ביליארד אחרים נפוצים בפאבים רבים בבריטניה, שולחנות סנוקר מוצבים בדרך כלל בבתים פרטיים, או באולמות ציבוריים המיוחדים למשחק הסנוקר. ניתן לשחק סנוקר אף על שולחנות בממדים קטנים יותר.
תחרויות וגופים מפקחים
הגוף המנהל והמפקח על תחרויות הסנוקר המקצועניות ורשמיות בעולם הוא התאחדות הביליארד והסנוקר המקצוענית העולמית (באנגלית: World Professional Billiards and Snooker Association, ר"ת WPBSA), אשר נוסדה בשנת 1968 וממוקמת בעיר בריסטול שבאנגליה. יושב ראש ההתאחדות הנוכחי הוא שחקן סנוקר העבר האנגלי ג'ייסון פרגוסון. שלוחה של ההתאחדות - החברה המסחרית "World Snooker", הממוקמת באותה הכתובת של ההתאחדות, ואשר WPBSA מחזקיה ב-26 אחוזים ממניותה, מארגנת את סבב הסנוקר המקצועני העולמי (באנגלית: World Snooker Tour) ואחראית על מכירת הכרטיסים באופן בלעדי. יושב ראש חברת "World Snooker", ובעליה של חברת "Matchroom Sport", המארגנת אירועי ספורט נוספים ברחבי העולם הנוסדה בשנת 1982, ואשר מחזיקה ב-51 אחוזים ממניות "World Snooker", הוא בארי הרן האנגלי, אשר כיהן גם בעבר כיושב ראש WPBSA. מנכ"ל "World Snooker” הנוכחי הוא סטיב דוסון מאנגליה. ראש ועדת שחקני הסנוקר ונציג השחקנים מול ההתאחדות הנוכחי, הוא שחקן הסנוקר האירי ואלוף העולם בסנוקר לשנת 1997 קן דוהרטי. הגוף המנהל והמפקח על ארגון תחרויות הסנוקר לחובבים בעולם הוא הפדרציה הבינלאומית לביליארד וסנוקר (באנגלית: International Billiards and Snooker Federation, ר"ת IBSF), אשר הוקמה בשנת 1971 וממוקמת כיום בעיר דובאי שבאיחוד האמירויות הערביות.
החל מה-3 במאי 1975, קיים הדירוג הרשמי של WPBSA, המדרג את שחקני הסנוקר בעולם. דירוג שחקני הסנוקר העילי בדרך כלל כולל את 16 השחקנים המובילים בדירוג העולמי. השחקנים היחידים שדורגו במקום הראשון בעולם בדירוג שחקני הסנוקר העולמי הם 11 במספר (נכון ל-18 באפריל 2022): סטיבן הנדרי (דורג במקום הראשון בעולם במשך 471 שבועות), סטיב דייוויס (365), ריי רירדון (362), מארק סלבי (350), רוני או'סאליבן (332), ג'ון היגינס (197), מארק ויליאמס (176), ג'אד טראמפ (120), ניל רוברטסון (69), קליף ת'ורברן (56), ודינג ג'ונווי (3). המדורג הראשון בעולם הנוכחי הוא רוני או'סאליבן.
שיאן מספר הזכיות של טורנירי דירוג מקצועניים עולמיים בכל הזמנים הוא רוני או'סאליבן, עם 39 זכיות של תוארי דירוג רשמיים.
כיום מספר התחרויות בעונת 2023/2024 של סבב הסנוקר העולמי הוא 22 (16 טורנירי דירוג (טורנירים המשפיעים על דירוג השחקנים) ושישה טורנירים ללא דירוג). האירוע החשוב ביותר בעולם הסנוקר, והאחרון שבעונת סבב הסנוקר העולמי הוא אליפות העולם בסנוקר (באנגלית: World Snooker Championship), הנערכת מדי שנה מאז שנת 1927 (למעט שנות מלחמת העולם השנייה והשנים 1958–1963). מאז שנת 1977 ועד היום, האליפות נערכת כל שנה ברציפות באולם תיאטרון הקרוסיבל (Crucible Theatre) בעיר שפילד שבאנגליה. זכייה באליפות העולם בסנוקר מזכה את האלוף ביוקרה רבה ובפרס הכספי הגדול ביותר בעולם הסנוקר המקצועני: 500,000 פאונד (נכון לשנת 2023). שיאן מספר הזכיות באליפות העולם בסנוקר בכל הזמנים הוא ג'ו דייוויס מאנגליה, עם 15 זכיות במספר. שיאני מספר הזכיות באליפות העולם בסנוקר בתקופה המודרנית הם סטיבן הנדרי ורוני או'סאליבן, לכל אחד מהם שבע זכיות במספר. אלוף העולם בסנוקר הנוכחי הוא לוקה ברסל מבלגיה (2023).
אליפות העולם בסנוקר משודרת בשידורים ישירים ברשת ה-BBC הבריטית, וכן על ידי יורוספורט. כמו כן, בישראל, רוב הטורנירים המקצועניים משודרים בשידורים ישירים בטלוויזיה בתחנת יורוספורט.
אליפות ארצות הברית הפתוחה 2014
אליפות ארצות הברית הפתוחה 2014 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי מרכז הטניס הלאומי בפארק פלאשינג מדוז. כל המשחקים נערכו על משטח קשה. התחרויות התחילו ב-25 באוגוסט והסתיימו ב-8 בספטמבר. זו הייתה האליפות ה-134 מאז ייסודה.
הפרסים
סך הפרסים היה $32,200,000.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן: מנצח תחרות 2013 רפאל נדאל לא השתתף בגלל פציעה. מרין צ'יליץ' נפגש במשחק הגמר עם קיי נישיקורי  וניצח ב-3 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות 2013 סרינה ויליאמס נפגשה במשחק הגמר עם קרוליין ווזניאקי  וניצחה בשתי מערכות.
עדינה מור-חיים
עדינה מור-חיים (נולדה ב-1944) היא משוררת, מבקרת שירה, עורכת לשונית, מביאה לדפוס ומורה.
אליפות ארצות הברית הפתוחה 2014
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
מנצחי תחרות 2013 לאנדר פאיס וראדק סטפנק  הודחו בסיבוב השלישי. בוב ומייק בריאן נפגשו במשחק הגמר עם מרסל גרנוליירס ומארק לופס  וניצחו בשתי מערכות.
עדינה מור-חיים
ביוגרפיה
עדינה (סניורה-אוז'ני) מור-חיים נולדה בבורסה, טורקיה והגיעה מאיסטנבול לישראל באוניית משא. עלתה עם הוריה לישראל ב-1948. כצאצאי מגורשי פורטוגל שמרו הוריה על מורשת שפת הלאדינו ותרבות יהדות ספרד.
אליפות ארצות הברית הפתוחה 2014
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן דירוג הזוגות החזקות:
מנצחות תחרות 2013 אנדראה חלבצ'קובה ולוציה הרדצקה השתתפו בתחרות אך עם פרטנריות שונות. יקטרינה מקארובה וילנה וסנינה נפגשו במשחק הגמר עם הזוג הלא מדורג מרטינה הינגיס  ופלאביה פנטה  וניצחו ב-3 מערכות. באותה שנה הן ניצחו גם באליפות צרפת הפתוחה.
עדינה מור-חיים
ביוגרפיה
בוגרת בית הספר התיכון לאזור רמלה-לוד.
אליפות ארצות הברית הפתוחה 2014
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן זוגות שזכו בדירוג:
מזוג מנצחי תחרות 2013 רק אנדראה חלבצ'קובה השתתפה בתחרות. סניה מירזה וברונו סוארס  נפגשו במשחק הגמר עם הזוג הלא מדורג אביגייל ספירס  וסנטיאגו גונסאלס  וניצחו אותם ב-3 מערכות.
עדינה מור-חיים
ביוגרפיה
ב-1968 שיחקה בהצגה "רימון בין לבבות" מאת משה עמיאל.
אליפות ארצות הברית הפתוחה 2014
ישראל בתחרות
יוליה גלושקו השתתפה בתחרות הנשים. בסיבוב הראשון היא הפסידה בשתי מערכות.
עדינה מור-חיים
ביוגרפיה
ב-1970 שיחקה בהצגה "פרנהיים" מאת ש"י עגנון, בעיבודו ובבימויו של יורם פאלק בתיאטרון המרתף.
אליפות ארצות הברית הפתוחה 2014
ישראל בתחרות
שחר פאר השתתפה בתחרות הנשים. בסיבוב הראשון היא ניצחה בשתי מערכות. בסיבוב השני היא הפסידה למיריאנה לוצ'יץ'-ברוני מקרואטיה ב-3 מערכות.
שחר פאר השתתפה בתחרות זוגות נשים לצד קיקי ברטנס מהולנד. הן הפסידו בסיבוב הראשון.
עדינה מור-חיים
ביוגרפיה
היא בעלת תואר ראשון בספרות עברית ותיאטרון מאוניברסיטת תל אביב. מאמריה ושיריה פורסמו ב"מאזנים", "מעריב" ו"דבר". ערכה ספרי סיפורת, מחקר, וחינוך ב"ספרית פועלים" וב"פפירוס", הוצאת הספרים ליד אוניברסיטת תל אביב. במהלך השנים עבדה כמורה בכירה בהוראת כישורי שפה, כתיבה יוצרת ודרמה. בשנים 2008 -2011 עסקה בהעלאת חומרים לאתר של "איגוד כללי של סופרים בישראל". בנוסף לכך לקחה חלק בהוצאתן לאור של חוברות "גג" וספרים שיצאו בהוצאה שלו, הוצאת "ספרא", בתקופה זו בעריכה, הגהה וניקוד.
את התואר השני סיימה מור חיים בהצטיינות יתרה בשנת 2021 במחלקה לספרות עם ישראל של אוניברסיטת בר-אילן. בעבודת המוסמך בהנחיית ד"ר ורד טוהר היא טבעה כלי לקריאת שירה בשם פיזיופואטיקה באמצעות שירתו של רפי וייכרט. המחקר נקרא "פיזיופואטיקה ככלי פרשני: מרחב, זמן וטריטוריה בשירת רפי וייכרט שנכתבה בין השנים 1994–2019".
ספריה
1. הקו הלבן, שירים (תל אביב : ספרי עתון 77, 2008)
2. הקול הנכון, מאמרים (תל אביב: ספרי עיתון 77, 2012)
3. המצב והרוח, שירים (תל אביב: ספרי עיתון 77, 2014), בסיוע אקו"ם לשירה
4. עד הנשימה הבאה, שירים (תל אביב: 2015 חבר לעט, הוצאה לאור) ציור העטיפה (פחם ואקריליק על בד): סופי יונגרייז
5. בדרך לביתי, (2015) (Camino a Casa) - במתכונת דו לשונית, עברית ספרדית, בהוצאת Verbum הספרדית בשיתוף עם הוצאת ספרא בסיוע שגרירות ישראל ואקו"ם (התרגום לספרדית מאת פלורינדה גולדברג. ציור העטיפה: אתי אסף)
6. חוצה שערים למאה אחרת, קריאה ביצירתו של אשר רייך: שירים ותרגומים (תל אביב: ספרי עיתון 77, 2016)
7. פרדוקס הדופי: עיון ביצירתו של חיים נגיד (הוצאת ספרא ואסף מחקרים אוניברסיטת תל אביב. 2017)
מאמרים על ספריה
על "הקו הלבן"
על "הקול הנכון"
על "המצב והרוח"
על "עד הנשימה הבאה"
על "בדרך לביתי, (2015) (Camino a Casa)
על "חוצה שערים"
קישורים חיצוניים
משיריה
קישורים נבחרים מתוך ערוצים ספרדיים:
קישור באנגלית
סמי וסוסו
סָמִי וסוּסוּ הייתה סדרת טלוויזיה לילדים בשפה הערבית ששודרה בין השנים 1969–1974, בראשית ימי הטלוויזיה הישראלית.
תוכן
הסדרה הייתה בנויה כדו-שיח בין האיש סמי (השחקן ג'ורג' איברהים) לבין הבובה סוסו (בדיבוב השחקנית לָבּיבָּה דָריני), שלווה בסיפורים, סרטים קצרים ומשחקים. מפיקת התוכנית הייתה אסתר סופר, מנהלת מחלקת התוכניות לילדים ולנוער של הטלוויזיה הישראלית. את התסריטים, שנכתבו בעברית ותורגמו לערבית, חיברה בינה אופק (בתחילה עם בן-זוגה אוריאל אופק). מלחין שירי הסדרה היה צבי בן-פורת. הבובה נבנתה על ידי ריקה ברון, בובנאית עולה מרומניה. היא גם זו שהדריכה את לביבה דריני בהפעלת הבובה.
היסטוריה
התוכנית עלתה לשידור בחודש אפריל 1969. רק כעבור מספר חודשים הוצמדו לה כתוביות בעברית. אף ששודרה בשעתה במשבצת השידור המיועדת לשידורים בערבית (שעות הערב המוקדמות), זכתה הסדרה לפופולריות רבה גם בקרב צופי טלוויזיה יהודים, שלרשות מרביתם לא עמדו באותה עת אלטרנטיבות לשידורי הטלוויזיה הישראלית הממלכתית. הייתה זו אחת מתוכניות הטלוויזיה בשפה הערבית הפופולרית ביותר: בסקר שנערך בשנת 1973 עלה כי 37% מהמדגם צפו בה באורח סדיר, ומתוכם 42% שאינם מבינים ערבית. במערכת התוכנית התקבלו מדי שבוע מאות מכתבים מאת צופים יהודים וערבים.
בשנת 1970 יצא בחברת CBS בשיתוף עם רשות השידור תקליט הסדרה בשם: "סמי וסוסו – תוכנית הטלוויזיה לילדים". את המילים לשירים כתבו: בינה ואוריאל אופק, לחנים ועיבודים: חיים צור הזמרים בתקליט היו: ז'אק כהן ולילית נגר. בתפקיד סמי: ג'ורג' איברהים, בתפקיד סוסו: לביבה דריני.
ב-3 במרץ 1987 ארגנה תוכנית הרדיו הסאטירית "מה יש" הפגנה למען החזרת הסדרה למרקע.
בקיץ 2001 שידר ערוץ "בריזה", הערוץ "הים-תיכוני" של Yes הטלוויזיה בלוויין, את הסדרה בשידור חוזר.
ביולי 2008 רכשה חברת הכבלים HOT את זכויות השידור של הסדרה, עבור שירות ה-HOT VOD שלה, כחלק מעסקה עם הערוץ הראשון לשידור תוכניות מארכיון הערוץ.
הפיגוע בקריית שמונה (1974)
הפיגוע בקריית שמונה היה פיגוע שביצעו מחבלים שחדרו לישראל מלבנון, ב-11 באפריל 1974. שלושת המחבלים הגיעו לעיירה קריית שמונה ורצחו בה 18 ישראלים – 16 אזרחים ושני חיילים - בטרם חוסלו המחבלים. 15 ישראלים נוספים נפצעו בפיגוע.
היה זה פיגוע הטרור הראשון בישראל, שבו חדרו מחבלים ליישוב עירוני, מהלך של כברת דרך מהגבול, ומבלי שהכינו לעצמם נתיב מילוט. משמעות הדבר היא בעיקר היכולת לפגוע במספר רב יותר של קורבנות, מבלי להקדיש אמצעים וזמן לשלב המילוט.
מהלך האירוע
שלושת המחבלים חצו את הגבול מלבנון לישראל בשעת בוקר מוקדמת, בחסות גשם וערפל, בסמוך למושב מרגליות. הם הלכו בנתיב מוסתר בתוך אפיק נחל מרגליות, המוביל מגבול לבנון אל תוך העיירה, והגיעו לקריית שמונה בשעה 07:30. חיילי משמר הגבול גילו את עקבות החדירה בשעה 06:40, ובעוד הם הולכים בעקבותיה נודע על חדירת המחבלים לעיירה.
המחבלים נכנסו תחילה לבית הספר היסודי ע"ש יאנוש קורצ'אק בעיירה, אך הוא היה ריק לרגל חופשת חול המועד פסח. משם פנו לרחוב יהודה הלוי. הם נכנסו לבניין מגורים בן ארבע קומות (מספר 13 ברחוב), פרצו לדירה בו והרגו בה מספר תושבים. אחר כך פנו לבניין הסמוך (מספר 15), עברו בין הדירות והרגו את מי שנתקלו בו.
בני משפחת ביטון, שהתגוררו בקומה הרביעית בבניין השני, ניסו למלט את ילדיהם דרך המרפסת לקומה שמתחתם. הילדים וכן אב המשפחה נורו בידי שניים מהמחבלים, ששהו עדיין בקומה השלישית.
יוסף שטרית שהה במקום עבודתו בעת שאשתו פאני וארבעת ילדיהם היו בביתם. הבת איריס שטרית, בת 9, ראתה את אחד המחבלים נכנס לדירה ונמלטה לחדרה, תוך שהיא אוספת את אחיה הקטן מוטי. אולם אחיה שנבהל מהיריות חמק מידיה, יצא מהחדר ונורה למוות. איריס הייתה הניצולה היחידה מבני המשפחה ששהו בדירה.
לזירת הפיגוע הגיע תחילה סיור של המשטרה, שני שוטרים בני העיר: לזר כהן ואלי עייש שגם נפצעו באירוע, ולאחר מכן כוח של משמר הגבול ויחידה של בני מיעוטים. סיור המשטרה נתקל באש מצד המחבלים. שוטרי משמר הגבול סברו שהמחבלים נמצאים בבית הספר, וניסו להתקרב אליו בחיפוי רימוני עשן. המחבלים, שנמצאו כבר בבניין המגורים הראשון אליו חדרו, פתחו לעברם באש ופגעו במספר שוטרים. בחסות חילופי האש עברו המחבלים אל בניין המגורים השני.
על כוחות צה"ל באירוע פיקד מפקד מחוז מירון בגבול לבנון מהר דב מערבה, אל"ם דוד כהן. בשעה 08:15 הגיעה למקום יחידת חיל רגלים במילואים של צה"ל. יחידה זו צרה על הבניין שבו נמצאו המחבלים וניהלה עמם חילופי אש. במהלך הקרב נהרגו שניים מחיילי צה"ל. המחבלים התבצרו בדירה בקומה העליונה של הבניין והתעלמו מקריאות שהופנו אליהם להיכנע. במהלך חילופי האש התפוצץ תרמיל חומר נפץ שנשאו המחבלים – כנראה מפגיעת כדור – ועקב כך נהרגו כולם.
תוצאות הפיגוע
שתי משפחות של אזרחים איבדו באותו יום שניים מבניהן, שתי משפחות איבדו שלושה, ובמשפחת שטרית נרצחו האם ושלושה מארבעת ילדיה.
בסך הכל נרצחו בפיגוע שמונה ילדים. בין הפצועים בפיגוע היו חמישה אזרחים, שבעה שוטרים ושלושה חיילים.
הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב
הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב (עד 2023: הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר) כוללת מספר בתי ספר למקצועות הרפואה השונים. הפקולטה שוכנת בקמפוס האוניברסיטה ברמת אביב, ומסונפים אליה בתי חולים אוניברסיטאיים, מרכזי שיקום ומרפאות בקהילה באזור המרכז. הפקולטה מונה כ-2,000 אנשי סגל.
הפקולטה הוקמה בשנת 1964. היא ובית הספר לרפואה שבה היו קרויים על שם האחים ארתור, מורטימר וריימונד סאקלר (נדבנים יהודים-אמריקאים ממשפחת סאקלר).
היסטוריה
התוכנית לפתיחת פקולטה לרפואה בתל אביב נמצאה בשלבי עיון ודיון במשך מספר שנים, בקרב אנשי רפואה ובעיריית תל אביב. עוד בימי כהונתו של חיים לבנון כראש העירייה התארגנה קבוצה של רופאים בכירים שפנו אליו בהצעה לפתיחת פקולטה להשתלמות רופאים באוניברסיטת תל אביב. הישיבות המכינות של הקבוצה היוזמת התקיימו בשנת 1961 במשרדו של מנהל בית החולים הדסה בתל אביב, ד"ר אריה אברמוביץ. בישיבות האילו השתתפו לצידו פרופ' גאורג צונדק, פרופ' אנדרה דה-פריס, פרופ' שמואל שור, ד"ר אפרים סיני וד"ר יוסף שתקאי. בינואר 1962 הודיע ראש עיריית תל אביב מרדכי נמיר שהעירייה אישרה את הקמת הפקולטה בברכתו של נשיא אוניברסיטת תל אביב, ג'ורג' וייז. התנגדות להקמת הפקולטה באה מחוגי האוניברסיטה העברית בירושלים בעיקר אצל הדקאן של הפקולטה לרפואה בירושלים, פרופ' אריה ליאו אוליצקי. הפרופסורים משה רחמילביץ' (הדקאן לשעבר) ומשה פריבס (המשנה לדקאן) הביעו הבנה לנימוקים להקמת הפקולטה בתל אביב. בשנה הראשונה להקמת הפקולטה עבדו אנשי המנגנון הבכיר והמורים בהתנדבות.
בסוף 1963 אישרו הסנאט והוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב את הקמתה של פקולטה לרפואה, שעם מייסדיה נמנו הרופאים אנדרה דה-פריס, חיים שיבא, פריץ דרייפוס ושמואל שור. הייתה זו פקולטה שנייה לרפואה בישראל, לאחר הפקולטה של האוניברסיטה העברית בירושלים, שנפתחה ב-1949. לדקאן הראשון של הפקולטה מונה פרופ' אנדרה דה-פריס, וד"ר נח קפלינסקי התמנה לדקאן משנה. לימודי הרפואה בפקולטה החלו בשנת הלימודים תשכ"ה (נובמבר 1964), וכללו 30 סטודנטים בלימודי השנה הרביעית ו-23 סטודנטים בלימודי השנה החמישית, שלמדו את לימודי השנים הקודמות מחוץ לישראל. עוד כמאתיים סטודנטים למדו במחלקה ללימודי המשך ברפואה. בשנת 1966 החלו 76 סטודנטים לימודי שנה א' ברפואה.
בניין הפקולטה לרפואה נחנך במרץ 1974. במרץ 1975 נחנך מגדל המחקר הרפואי הצמוד אליו, שבו נערך המחקר על חיות מעבדה.
בשנת 1976 הוחלט על פתיחתו של בית הספר לרפואת שיניים. בהמשך אותה שנה אושרה הפעלתה של תוכנית ניו-יורק, שבה נקלטים לשנה הרביעית בבית הספר לרפואה סטודנטים ממדינת ניו יורק.