cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יעקב יוסף סלונים
ביוגרפיה
לקראת עליית ישיבת סלובודקה לארץ ישראל פעל יחד עם בנו הבכור אליעזר דן להבאת הישיבה לעיר האבות.
אחרי מאורעות תר"פ (שבהן לא נפגעה קהילת חברון) שימש הרב סלונים "איש מודיעין" של ההגנה וגייס משת"פים מקרב ערביי העיר.
בשנת תרפ"ז (1927) היו הקהילה האשכנזית והספרדית מיוצגות בוועד שנקרא "ועד הכללי להעדה העברית המאוחדת בחברון". הרב סלונים עמד בנשיאות הוועד יחד עם הרב מאיר שמואל קשמיר.
בשבת, י"ח במנחם אב תרפ"ט, התקיימו בחברון פרעות ביהודי העיר. אבו שאקר, בעל הבית הערבי שבביתו גר הרב סלונים, הגן בגופו עליו, על בני משפחתו ועל אנשים נוספים שהאמינו שאצל הרב הם מוגנים ובחרו להיות בביתו במהלך הפוגרום. הפורעים פצעו את אבו שאקר אך הוא לא ויתר, ויושבי הבית ניצלו. במהלך השבת סיכן הרב סלונים את חייו ויצא מביתו כדי להשפיע על ראשי הממשל והמשטרה לפעול להפסקת הרצח.
בפרעות תרפ"ט חרבה הקהילה העתיקה. אחרי הפרעות ניסה הרב סלונים לשקם מחדש את היישוב היהודי בעיר ולבנות סביבה מערכת יישובים. הוא פנה אל ההנהלה הציונית במכתב חריף, בו תבע להקים מחדש את חברון היהודית ולעשותה ”עיר ואם לכל חבל הדרום“. במכתב זה כתב: "הידעתם רבותי כי בהחלטתכם זו גוזרים אתם כליה לא רק על היישוב בחברון בלבד אלא גם על היישובים החדשים מגדל עדר, זיכרון דוד, שכל כך עמל ויגיעה שקועים בהם, כי תלויים הם לגמרי בקיומו של היישוב בחברון ... ואני מודיע לכם לא אשקוט ולא אנוח ... ועוד תהיה חברון לתפארת עיר ואם לכל חבל הדרום שישובו בנים לגבולם". גם הרבנים הראשיים הרב אברהם יצחק קוק והראשון לציון הרב יעקב מאיר, קראו לחדש את היישוב היהודי בעיר. לקריאה הצטרפו מנהיגים ציונים בהם חיים ויצמן וחיים ארלוזורוב.
מאז הפרעות, בהן נרצחו כמה מבני משפחתו הקרובים, היה שבור, ולא התאושש מכך עד מותו ביום י"ב בתשרי תרח"ץ.
משפחתו
אביו הוא הרב שניאור זלמן סלונים. היה נשוי לחיה צביה בת ר' יעקב שרהזון ושרה אסתר אחות רבי אליעזר דן רלב"ג.
גביע המדינה בכדורגל 1977/1978
גביע המדינה בכדורגל 1977/1978 הייתה התחרות ה-40 מאז היווסדה וה-25 לאחר קום מדינת ישראל. המשחקים החלו בספטמבר 1977 והסתיימו ב-24 במאי 1978.
לראשונה קבוצה מליגת משנה (בני יהודה תל אביב התמודדה על הגביע במשחק הגמר.
מכבי נתניה ניצחה במשחק הגמר ובכך זכתה בגביע הראשון שלה.
השלבים המוקדמים
בשלב המוקדם השתתפו קבוצות של ליגה ג'. בסיבוב השישי לתחרות הצטרפו קבוצות של ליגה לאומית.
שלבי הגמר
הקבוצה שאירחה את המשחק במגרשה הביתי צוינה כראשונה בכל זוג.
הערה:
בלגואבגרד (מחוז)
היסטוריה
ראשית ההתיישבות אנושית במחוז מתוארכת לתקופת האבן החדשה. התיישבות מאורגנת מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת, עידן הממלכה התראקית. בהמשך במאה ה-1 נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית ונבנו בו מספר נקודות מסחר מבוצרות ומצודות דרכים. האזור עבר לשליטת האימפריה הביזנטית ובמאה ה-8 עבר לידי האימפריה הבולגרית הראשונה. בשטח המחוז נערך קרב בלאסיצה בו הובסו חיילי האימפריה הראשונה על ידי צבאות הביזנטים ולאחריו הגיעה האימפריה לסוף דרכה. לאחר תקופה קצרה של שלטון ביזנטי נשלט שטח המחוז בידי האימפריה הבולגרית השנייה ובסוף המאה ה-14 עבר לידי האימפריה העות'מאנית.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נותר שטח המחוז בידיים עות'מאניות, בחלקו תחת המחוז האוטונומי רומליה המזרחית וחלקו באזור הרי פירין ומקדוניה בשליטתה המלאה של האימפריה. לאחר מלחמת הבלקן הראשונה נכבש שטח המחוז בידי צבא ממלכת בולגריה ולמרות תבוסת הבולגרים במלחמת הבלקן השנייה נותר בחזקתם.
גאוגרפיה
המחוז מאופיין בתוואי הררי וכולל חלק מרכז הרי רילה, הרודופי, הרי פירין והרי בלאסיצה. תוואי שני נהרות מרכזיים עובר בשטח המחוז, נהר סטרומה ומסטה. ברוב מחוז שורר אקלים ממוזג, כאשר באזורים הדרומיים ישנה השפעה ממתנת, המעניקה למזג האוויר מאפייני אקלים ים תיכוני. מבחינת מחצבים, המחוז עשיר במרבצי פחם, שיש וגרניט. 52 אחוזים משטחי המחוז מיוערים.
דמוגרפיה
אוכלוסיית המחוז נמצאת במגמת קיטון (תמותה לעומת ילודה), בשיעור מתון של 0.26 אחוזים לשנה, נתון הנמוך מהשיעור הכללי באוכלוסיית המדינה. המחוז ממוקם במקום השלישי מבחינת רמת החיים מבין מחוזות בולגריה. 79.5 אחוזים מהאוכלוסייה הם בולגרים, 9.4 אחוזים טורקים ו 4.2 אחוזים הם בני רומה. האוכלוסייה העירונית מהווה 56. אחוזים מאוכלוסיית המחוז. קרוב ל-100 אחוזים מהאוכלוסייה מעל גיל 15, היא אוריינית. 79 אחוזים מתושבי המחוז הם נוצרים אורתודוקסים, ו-18.8 אחוזים הם מוסלמים סונים.
מרי אליזבת אלמס
מרי אליזבת אלמס (Mary Elizabeth Elmes; 1909 – 3 ביוני 2002) הייתה חסידת אומות העולם אשר הבריחה ילדים יהודים ממחנה המעצר ריווסלטס בדרום צרפת, אל מעבר להרי הפירנאים הצרפתיים, על מנת למנוע את העברתם למחנות השמדה.
לאלמס הוענק התואר חסידת אומות עולם בשנת 2013. נערך לכבודה טקס במרסיי, צרפת.
נעוריה ותחילת דרכה
מרי אליזבת אלמס נולדה בקורק, אירלנד ב-1909, שם למשפחתה היה בית מרקחת. ב-1928 היא נרשמה למכללת טריניטי בדבלין. היא סיימה בהצטיינות את לימודי הספרות המודרנית בספרדית והצרפתית. לאחר מכן, למדה בבית הספר לכלכלה של לונדון. ב-1935 הוענקה לה תעודה על לימודים בין לאומיים והיא זכתה במלגה (LSE Scholarship in International Studies) להמשיך את לימודיה בז'נבה.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים בספרד, היא החליטה לעבור לספרד על מנת להשתתף בפעילות הומניטרית כחלק מארגון קוויקרי, American Friends Service Committee.
פעילותה במהלך השואה להצלת יהודים
אלמס חברה לאוז"ה, ארגון סיוע לילדים יהודיים, ובמיוחד לד"ר גוזף וייל ואנדריי סלומון, אשר היו פעילים בהצלת יהודים. עד אמצע אוגוסט 1942 ילדים יכלו להשתחרר ממחנות בצורה חוקית אבל ב-11 באוגוסט העברה של יהודים ממחנה ריבסלט (Rivesaltes) החלה, תחילה לדרנסי ליד פריז ומשם לאושוויץ. מהזמן הזה, עד סגירת המחנה ב-25 בנובמבר 1942, הרשויות לא הסכימו לשחרר ילדים מהמחנה. אלמס הייתה מודעת לגורל הצפוי ליהודים שהועברו מהמחנה. לויס גנדן (שהוכרה כחסידת אומות עולם ב-2012 על הצלת ילדים יהודים באותו אזור) כתבה ביומנה כי:
על אף הסכנה, אלמס ואנשי הארגון הבריחו ילדים מהמחנה והביאו אותם למקומות בטוחים, בלב הרי הפירנאים. רוב ההברחות שביצעה אלמס היו ברכבה.
שניים מהילדים שהצילה מרי אליזבת אלמס, היו רניי ומריו פרוינד, ששינו את שמם לאחר המלחמה לרונלד פרוינד (כיום פרינד) ומייקל.הוריהם, ד"ר הנס ואווה פרוינד, ברחו מגרמניה לאיטליה עם עלית היטלר לשלטון ב-1933. הם התגוררו בעיר מילאנו, שם נולד בנם מייקל ב-1936. כאשר נחקקו חוקים אנטי-יהודים באיטליה, המשפחה ברחה לצרפת והתגוררה בפריז. עם פלישת גרמניה לצרפת, הם ברחו שנית, הפעם לדרום צרפת. ב-1942 הם ניסו לברוח לשווייץ אך כשלו וב-4 בספטמבר 1942, הם נתפסו ונכלאו במחנה ריבסלטס Rivesaltes. לפי מכתב שמרי אלמס כתבה לAmerican Friends Service Comittee במרסיי, היא שכנעה את ד"ר פרוינד להוציא את שני ילדיו מהמחנה. רניי ומריו נלקחו לבית ילדים ב-Verent les Bains ולאחר מכן לבית החולים סנט לואי בפרינאים. לאחר המלחמה היגרו לקנדה.
הנס פרוינד, אביהם של הבנים, הועבר למחנה מידאנק ב-4 במרץ 1943 ונספה. אמם של הבנים שרדה את המלחמה והתאחדה עם בניה לאחר השחרור.
בפברואר 1943 מרי אלמס נעצרה על ידי הרשויות באשמת הבעת התנגדות לכובש הגרמני ולממשל וישי. תחילה הוחזקה בטולוז ולאחר מכן נלקחה לכלא פרסנס שבפרוורי פריז. היא שוחררה כעבור שישה חודשים והמשיכה בעבודתה ההומניטרית עד סוף המלחמה ושחרור צרפת.
מותה והנצחתה
מרי אליזבת אלמס נישאה לרוג'ר דנג'ו, צרפתי, ונולדו להם בן ובת. היא חיה בצרפת עד שנפטרה ב-2003. היא סירבה לקבל את אות לגיון הכבוד שממשלת צרפת רצתה להעניק לה.
מרי אליזבת אלמס הוכרה כחסידת אומות עולם בשנת 2013, לאחר מותה. הטקס נערך במרסיי, צרפת בו השתתפו בני משפחתה.
פריצ'אל (מודול)
מודול הניוד האוניברסלי פריצ'אל הוא אחד המודולים המתוכננים להוות חלק מהמודול הרוסי של תחנת החלל הבינלאומית, המיוצר על ידי חברת אנרגיה. מודול "פריצ'אל" מתוכנן לעגון על מודול "נאוקה". ב-21 ביולי 2021, מודול נאוקה שוגר בהצלחה למסלול אל תחנת החלל הבינלאומית, המודול התחבר לתחנת החלל ב-29 ביולי 2021. שיגור "פריצ'אל" לתחנת החלל הבינלאומית בוצע ב-24 בנובמבר 2021.
היסטוריה
עיצובי הטיוטה של המודול אושרו בישיבת המועצה המדעית והטכנית של תאגיד אנרגיה ב-13 בינואר 2011. כתוצאה מכך, הוחלט כי הפריצ'אל, כחלק ממודול רכבי המטען המיוחדים מדגם "פרוגרס", ישוגר למסלולו על ידי משגר החלליות סויוז-2.1b מנמל החלל בייקונור. מוקדם יותר, המודולים "פירס" ו"פואיסק" שוגרו בצורה דומה באמצעות טיל השיגור "סויוז".
במהלך 2014, תאגיד החלל אנרגיה ביצע הרכבה ובדיקות בקרת מפעל מוצלחות של המודול, כולל הרכבה ומאז 17 בנובמבר 2014, הפריצ'אל מאוחסן במפעל מספר 88 של תאגיד אנרגיה, זאת עד למסירתו לידי רוסקוסמוס לצורך שיגורו בפועל. ב-6 באפריל 2021 פורסם ברשתות החברתיות סרטון שחשף את מראהו של המודול.
מאפיינים
למודול יש יציאות לקבלת חלליות מאוישות מדגם "סויוז MS" וחלליות מטען מדגם "פרוגרס MS". אחת מתחנות העגינה ניתנת לשינוי וחיי השירות של המודול הם לפחות 30 שנה.
אלפונסינה והים
אלפונסינה והים (Alfonsina y el mar) הוא שיר ארגנטינאי, שפליקס לונה כתב את מילותיו ואריאל רמירס הלחין, בסגנון של סמבה ארגנטינאית (zamba). השיר תורגם לעברית על ידי אהוד מנור וגם על ידי רמי סערי .
השיר מוקדש למשוררת אלפונסינה סטורני שהתאבדה בטביעה בחוף ימה של מאר דל פלטה, והוא מהווה קינה על אובדנה מהולה בתמהון על מניעיה.
אלפונסינה סטורני הייתה תלמידתו של סנון רמירס (Zenón Ramírez), אביו של אריאל רמירס. אריאל לא הכיר אותה אישית, אך הוא שמע על כך ועל פרשת התאבדותה ממנו, ולימים חיבר את הלחן שפליקס לונה התאים לו מילים.
השיר נכתב בסגנון של סמבה, אך הביצוע המקורי שלו בספרדית וכן הביצועים בעברית אינם ביצועים טיפוסיים של סמבה, ונעדר מהם המקצב הסינקופי והדרמטי המאפיין אותה. והנם באופי נוגה יותר. יחד עם זאת אלו אינם הביצועים היחידים של השיר, הוא זכה לפופולריות רבה הן בארגנטינה והן מחוצה לה, כולל בארצות שאינן דוברות ספרדית, ויש לו מספר רב מאוד של ביצועים ועיבודים.
התרגום של אהוד מנור נאמן באופן כללי לרוח הטקסט המקורי, הוא הוקלט לראשונה לתקליט שיר לדרום אמריקה, והתפרסם בביצועם של הפרברים. שאחד מהם עם מתי כספי. בנוסף לביצוע של חוה אלברשטיין. לימים חוה אלברשטיין שרה אותו יחד עם מרסדס סוסה באחד מביקוריה של סוסה בארץ, כשכל אחת שרה בשפתה.
ג'וזף דה סוזה
ג'וזף דה סוזה דיאס (בפורטוגזית: Josef de Souza Dias; נולד ב-11 בפברואר 1989), ידוע בכינויו סוזה, הוא כדורגלן שמשחק עבור בייג'ינג גואואן בעיקר בתור קשר מרכזי, אבל גם בתור קשר הגנתי.
מסע הצלב הוונדי
מסע הצלב הוונדי (בגרמנית: Wendenkreuzzug) היה מסע צלב שהתנהל בשנת 1147 במקביל ותחת צילו של מסע הצלב השני. מסע הצלב הופנה כנגד השבטים הסלאבים עובדי האלילים שהיו ידועים בשם ונדים באזור הים הבלטי.
רקע
כיבוש רוזנות אדסה, הוא אחד האירועים שזיעזעו עמוקות את אירופה הנוצרית. זעזועים דומים התרחשו רק לאחר קרב קרני חיטין וכיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין ובשלב מאוחר יותר בהיסטוריה, לאחר מכן כיבוש קונסטנטינופול על ידי הטורקים בשנת 1453.
ההלם והזעזוע על נפילת המדינה הצלבנית הם שהולידו את מסע הצלב השני. הממלכות הנוצריות התלכדו מחדש תחת כנפי האמונה הנוצרית וצבאותיהם התגייסו לצבא צלבני שיצא להשיב את הגלגל לאחור. תהליכים אלו הטביעו חותם גם על ההיסטוריה האירופאית ולא רק על המדינות הצלבניות.
בשנת 1145 הוציא האפיפיור קול קורא למסע צלב. קול קורא זה עורר – בסיכומו של דבר - את תושבי אירופה לצאת במסע מחודש לכוון מזרח אך השפעותיו התאולוגיות והחוקיות מרחיקות לכת הרבה מעבר לכך.
בעוד הצבא הגרמני, מורכב ברובו מחיילים מדרום גרמניה, התכונן לצאת אל ארץ הקודש פנו מנהיגי הסקסונים לאפיפיור בבקשה להפנות את מאמציהם, כמשתתפי מסע הצלב לכוון הים הבלטי - כנגד השבטים הסלאבים עובדי האלילים שהיו ידועים בשם ונדים. תהליך ההתנצרות של השבטים הוונדים החל עוד בתחילת המאה ה-12 בעיקר על ידי הטפות של אנשי דת נוצרים ובדרכי שלום אך שינתה את אופייה בעקבות ההטפות לארגון מסע הצלב מחד וסדרת תקיפות ופשיטות שערכו השבטים הפגניים בראשות מנהיגם ניקלוט במהלך חודש יוני 1147. מחוזות גרמניים שהעדיפו שלא לצאת אל המזרח התחייבו בפני האפיפיור והמלך לארגן מסע צלב נפרד שיופנה נגד השבטים עובדי האלילים בצפון מזרח גרמניה.
מהלך מסע הצלב
ביום 13 באפריל 1147 הוציא האפיפיור בולה המאשרת כי מסעי צלב ופריבילגיות התלויות בהן אינן קשורות לארץ הקודש. המטיף ברנאר מקלרבו אף הוא תמך בפיצול מסע הצלב מאחר שעל פי השקפתו לא המטרה הסופית היא השכר אלא הדרך והאספקט הרוחני - דתי של המסע. הצבא הצלבני מנה ככל הנראה כעשרת אלפים חיילים רגלים ופרשים שנאספו מדנים, סקסונים ולוחמים פולנים מלווים בכוחות נוספים מקרב מתנדבים גרמנים בפיקודו של שליח האפיפיור אנסלם מהאוולברג ולצידו אצילים סקסוניים - מבית וטין ובית שאואנבורג תחת פיקודו של היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה.
בשלב הראשון של המערכה הצליחו הצלבנים להדוף את הוונדים מטריטוריות שנתפסו על ידם במהלך הקיץ ולאחר מכן שמו את המבצרים דובין ודמין תחת מצור אך לא הצליחו להכריע את חילות המצב. בהסכם שערך המנהיג הסקסוני היינריך האריה הוסר המצור על מבצר דובין לאחר שמגיניו הסכימו להיטבל לנצרות. אירוע זה פילג את הצבא הצלבני הסקסונים נסוגו בעוד הדנים והפולנים ממשיכים במצור על דמין תוך שהם נתקלים בהתנגדות עיקשת. המגינים יצאו למתקפות נגד המבצר והצי הדני נאלץ להתגונן מהתקפות הצבא הפגאני. לאחר החרבת מקדש פגאני במלקו ואובדן התקווה לכיבוש דמין נטשו הצלבנים את המצור וצעדו לכוון מחוז פומרניה שתושביו קיבלו עליהם את הדת הנוצרית בתחילת המאה ה-12. בעיר שצ'צ'ין פגשו הצלבנים בבישוף המקומי שהטיף להם כי המרת דתם של השבטים הפגניים צריכה להיעשות בדרכי נועם. הצלבנים המותשים איבדו את שארית הרצון להילחם והתפזרו.
סוף דבר
בתום מסע הצלב חרבו המחוזות הצפון מזרחיים של גרמניה, והאוכלוסייה המקומית הדלדלה. הישגיה המעשיים של המערכה היו מועטים - התנצרות חלקית של תושבי דובין והרס מקדשים פגניים. עם זאת הכין מסע הצלב הונדי את הקרקע לסדרת מסעי צלב הידועים כמסעי הצלב הצפוניים שהונהגו על ידי המסדר הטבטוני ובסיכומם התנצרו השבטים הסלאבים באזור הים הבלטי.
מסע הצלב השני, אירוע מכונן בהיסטוריה האירופאית כלל - כתקדים היסטורי - מערכות צבאיות כנגד שבטים פגניים בצפון מזרח גרמניה ומערכה כנגד שליטים המוסלמיים של פורטוגל במהלכה נכבשה ליסבון, מערכות נפרדות אלו הוכרו על ידי האפיפיור כחלק ממסע הצלב ולמשתתפים הוענקו הזכויות של הצלבנים שלחמו בארץ הקודש. פיצול זה היה ציון דרך בהיסטוריה של מסעי הצלב ואירופה כולה - ירושלים וארץ הקודש עומדים על אותו מישור עם מטרות אחרות שהכס הקדוש מכיר כ"צלבניות". האפשרות למסע צלב שיופנה כנגד מטרות שאינן מוסלמיות ומטרתן איננה ארץ הקודש אף היא מסמנת את השינוי ברעיון ובביצוע של קונספציית מסעי הצלב, מעתה ארץ ישראל וממלכת ירושלים עמדו בפני תחרות על משאבים וכוח אדם מול מטרות אחרות שיוכרו כ"צלבניות".
וילי סימס
וילי סימס (באנגלית: Willie Sims; 16 ביוני 1958 – 23 בדצמבר 2022) היה כדורסלן אמריקאי-ישראלי ששיחק בעמדת הקלע וגובהו היה 1.91 מטר. נחשב אחד השחקנים הבולטים בליגת העל בשנות ה-80 וה-90 ואחד מסמליה הגדולים של מכבי תל אביב בכל הזמנים.
סימס הגיע לישראל כחלק מנבחרת הכדורסל של ארצות הברית למשחקי המכביה העשירית ב-1977 ולמשחקי המכביה האחת-עשרה ב-1981 וזכה עימה בשתי הפעמים במדליית הזהב. ב-1981, לאחר המכביה, חתם במכבי חיפה ולאחר שתי עונות מוצלחות במיוחד עבר להפועל תל אביב, עימה זכה בגביע המדינה. לאחר שנתיים נוספות באליצור נתניה, עבר בעונת 1987/1988 למכבי תל אביב, בה שיחק חמש עונות וזכה עימה בחמש אליפויות ובשלושה גביעים. בנוסף העפיל עם קבוצה זו פעמיים לגמר הליגה האירופית. ב-1992 עבר להפועל אילת, שאותה עזב לאחר ארבע עונות ב-1996. הוא הוסיף עונת פרישה במכבי חדרה מהליגה הלאומית בעונת ולאחריה פרש ממשחק כדורסל.
השנים המוקדמות
סימס נולד ברובע קווינס שבניו יורק, וגדל בעיקר אצל סבתו מצד אמו אמריקנית-אפריקנית שהתגיירה לאחר נישואיה לסבו, ג'ק מילר. שיחק בילדותו בתיכון "לונג איילנד סיטי" ובשנת 1977 התקבל לאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה, שם שיחק עד לשנת 1981. ב-1977 הגיע לישראל לראשונה והוביל את נבחרתה של ארצו לזכייה במדליית הזהב בטורניר הכדורסל של המכביה העשירית, לאחר שקלע שתי קליעות עונשין בשנייה האחרונה של גמר הטורניר נגד נבחרת ישראל. הוא השתתף עם ארצות הברית גם במשחקי המכביה האחת-עשרה ב-1981, וזכה איתה שוב במדליית הזהב.
מחיפה לנתניה, דרך הפועל תל אביב
בעקבות יכולתו הטובה במכביות, הוחתם סימס יחד עם חברו לנבחרת ארצות הברית, דייוויד בלאט, במכבי חיפה לקראת עונת 1981/1982 בליגה הלאומית – אז הליגה הבכירה. למרות יכולת טובה של סימס בשתי עונותיו בחיפה, לא הצליחה הקבוצה לעבור את שלב רבע גמר הפלייאוף. עם זאת בעונת 1982/1983 השיג ציון דרך חשוב בקריירה, כאשר ניצח עם חיפה את מכבי תל אביב, במה שהיה להפסד הליגה הראשון שלה מזה שלוש שנים והפסד החוץ הראשון שלה מאז 1976. בשנתיים במדי מכבי חיפה קלע סימס 933 נקודות וכיום הוא ממוקם במקום ה-16 בטבלת קלעי כל הזמנים של הקבוצה.
בקיץ 1983 החליט סימס לנסות ולחתום באחת מקבוצות הצמרת של הליגה ולבסוף חתם בהפועל תל אביב. בנוסף אליו הגיעו להפועל בקיץ זה גם מייק לארגי, לבן מרסר, קני לבנובסקי ופיני חוזז ויחד עם סימס העמידו חמישייה מהטובות בליגה. בהובלתם זכתה הפועל תל אביב בגביע המדינה (1983/1984) לאחר ניצחון בגמר על הפועל רמת גן 76-79. היה זה התואר הראשון של הפועל מאז הזכייה באליפות בעונת 1968/1969. סימס והפועל תל אביב פגשו את רמת גן שוב בחצי גמר הפלייאוף, שם הפסידו בשלושה משחקים ואיבדו הזדמנות יוצאת דופן לעלות לגמר הליגה. בעונה שלאחר מכן, הצטרף לקבוצה שמוליק זיסמן ובינואר 1985, הביסה הפועל את יריבתה העירונית מכבי תל אביב בתוצאה 80–96, באחד מניצחונותיה הגדולים ביותר במשחקי הדרבי של העיר תל אביב. את העונה הסדירה סיימה הקבוצה במקום השני אחרי מכבי, אותה פגשה שוב בגמר הפלייאוף. סימס וחבריו ניצחו בקלות את מכבי במשחק הראשון בסדרה (מתוך שלושה), אך הזכייה באליפות חמקה מהם לאחר הפסד בשני המשחקים הנותרים.
לאחר שנתיים מוצלחות בהפועל תל אביב, עבר בקיץ 1985 לאליצור נתניה, בה היה לשחקן המוביל יחד עם קרל נברסון וג'ימי הול בקבוצה שכונתה ה"הארלם גלובטרוטרס", שם שנבע מריבוי השחקנים האפרו-אמריקאים בקבוצה, ומהכישורים האתלטיים המרשימים שהפגינה במשחקיה. המיליונר ניל גילמן, שרכש את הקבוצה בקיץ שלפני הגעתו של סימס, רכש עבורה שחקנים זרים רבים ונתניה, בעונתה הראשונה מאז ההעפלה מהליגה הארצית (אז הליגה השנייה), הגיעה עד לגמר הפלייאוף, אך הפסידה בסדרה 0–2 למכבי תל אביב. בעונה שלאחר מכן המשיכה נתניה להוות גורם משמעותי בצמרת הליגה, אולם הודחה כבר בחצי גמר הפלייאוף. את הפרק הנתנייתי סיים סימס כסגן של הקבוצה בכל הזמנים עם 829 נקודות, שני רק לקרל נברסון שמדורג ראשון עם 1,697 נקודות.
במכבי תל אביב
לקראת עונת 1987/1988 חתם סימס במכבי תל אביב, כחלק מה"מהפכה" שחולל המאמן רלף קליין בסגל השחקנים. כבר בעונתו הראשונה במכבי היה שחקן חמישייה לגיטימי, והוביל את המועדון לפיינל פור בעונת 1987/1988 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל. בחצי הגמר נגד פרטיזן בלגרד, הציג סימס יכולת שיא אישית ועם 18 נקודות ו-9 כדורים חוזרים הוביל את מכבי לגמר הליגה האירופית, שם קלע 15 נקודות, אך קבוצתו הפסידה לטרסר מילאנו. בליגת העל הוביל סימס את מכבי תל אביב לזכייה באליפות לאחר סדרת גמר קשה נגד קבוצתו לשעבר הפועל תל אביב. במשחק הראשון בסדרה הוביל את מכבי לניצחון דחוק, 76-78, ונבחר כשחקן המצטיין של המשחק עם 24 נקודות. למרות הפסד במשחק השני זכתה מכבי באליפות, לאחר ניצחון 91–99 במשחק השלישי והמכריע.
בעונת 1988/1989 הצטרף למכבי חברו לשעבר של סימס בהפועל תל אביב, לבן מרסר. מרסר, שפתח בחמישייה פעמים רבות על חשבונו של סימס כגבוה השלישי של הקבוצה, החל נוגס בדקותיו של חברו עד שזה הפך לשחקן מחליף. למרות זאת המשיך סימס להוות גורם משמעותי במכבי ותרם לה רבות, הן בפן המקצועי והן החברתי. הוא היה שותף לצמד הניצחונות ההיסטורי על צסק"א מוסקבה (90-94 בבית, 92-97 בחוץ) ולהעפלתה של מכבי לפיינל פור שני ברציפות. בחצי הגמר התמודדה מכבי נגד אריס סלוניקי. כדקה לאחר פתיחת המחצית השנייה כאשר מכבי בפיגור 60–68, פרצה מריבה בין שחקני הקבוצות שעצרה את המשחק. לאחר חידוש המשחק, הכניס מאמן מכבי דאז, צביקה שרף, את סימס למגרש וזה הוביל את הקבוצה לריצת 18–36 עד לסיום ולניצחון במשחק 86–99. בגמר, אליו הגיעה מכבי לאחר שניצחה את יריבתה יוגופלסטיקה ספליט פעמיים בעונה זו, קלע סימס 9 נקודות, אך לא הצליח לסייע לקבוצתו שאיכזבה במשחק רע במיוחד.
דווקא בעונת 1989/1990, כאשר סימס ביסס את מעמדו כשחקן מפתח במכבי, הידרדרה הקבוצה ביכולתה ולא העפילה לפיינל פור. בעונה שלאחר מכן, שינה סימס את מספר חולצת המשחק שלו ל-9. הקבוצה הצליחה להעפיל לפיינל פור שלישי בארבע שנים, אך הובסה בחצי הגמר 67–101 על ידי ברצלונה, כאשר סימס, שקלע 13 נקודות, היה אחת מנקודות האור היחידות במשחק הקבוצתי הנוראי שהציגו חבריו. יומיים לאחר מכן ניצחה מכבי את סקאבוליני פזארו וסיימה במקום השלישי בטורניר. בעונת מיעט סימס לקבל דקות משחק, בעיקר בשל יכולתו המצוינת של גיא גודס שהגיע לשיאו בעונה זו. עם זאת דווקא בעונה זו הגיע מהלכו המפורסם ביותר. במהלך משחק במסגרת הליגה האירופית נגד ברצלונה, חסם את שחקן ברצלונה חואן אנטוניו סן-אפיפניו בשניות הסיום והוליך את מכבי לאחד מניצחונות החוץ הגדולים בתולדותיה. ביום שלאחר המשחק אף נאמר כי הוא קפץ כמעט עד לתקרת האולם. למרות זאת, הודחה מכבי כבר בשלב רבע הגמר וסיימה את דרכה באירופה לעונה זו. לאחר סדרה אישית מצוינת נגד הפועל תל אביב, שהסתיימה בניצחון 2–3 של מכבי וזכייה חמישית ברציפות בתקופתו באליפות, עזב סימס את מכבי.
פרישה ראשונה, חזרה במדי חדרה ופרישה שנייה
סימס שיחק ארבע עונות נוספות בהפועל אילת, בה היה לשחקן מוביל חרף גילו המתקדם. בזכות ניסיונו הרב בכדורסל, שימש גם כעוזר ומדריך שחקני הקבוצה הצעירים. הוא אף הוביל את אילת לניצחון כפול על מכבי תל אביב בעונת, במה שהיה לפעם הראשונה מזה 28 שנים שקבוצה מנצחת את מכבי תל אביב גם במשחק הבית וגם במשחק החוץ. עם סיום עונת הודיע על פרישה ממשחק פעיל בכדורסל. סימס סיים את דרכו בליגת העל כשהוא ממוקם במקום ה-44 בדירוג קלעי הליגה בכל הזמנים עם 3,761 נקודות ב-15 עונות בליגת העל.
לאחר סיום דרכו כשחקן נרשם לקורס מאמנים במכון וינגייט, אך קיבל תעודת מאמן רק לאחר זמן רב, מה שהקשה עליו במציאת קבוצה. בסופו של דבר הוחתם במכבי חדרה מהליגה הלאומית, בה שימש כעוזרו של יעקב ג'ינו, אך עם בואו לקבוצה נפצעו שחקנים רבים וראשי המועדון ביקשו מסימס לחזור לשחק על מנת לעבות את סגל הקבוצה המצומצם. סימס הסכים להצעה במה שהוא כינה מאוחר יותר כ"טעות הגדולה שלי". הוא אומנם הציג יכולת טובה ב-19 המשחקים בהם שותף וסייע לחדרה להישאר בליגה, אך עם סיום העונה אף קבוצה לא הסכימה לקבלו כמאמן מכיוון שהוא המשיך להיות מזוהה כשחקן בכושר. כדי לשים לכך סוף הודיע סימס בשנית על פרישתו הסופית ממשחק, בקיץ 1999.
לאחר שבכל זאת לא הצליח לחתום כמאמן באף קבוצה בישראל, נסע לארצות הברית כדי להתמחות באימון כושר, וכשחזר לארץ פתח סטודיו ומועדון כדורסל לילדים בכרכור, יישוב מגוריו. בשנת 2008 הוצעה לסימס משרת אימון בית הספר לכדורסל של מכבי תל אביב, אך הוא סירב. שנה לאחר מכן אמר בראיון כי "נראה לי שבגלל זה החלטתי לעזוב סופית את קבוצות הילדים, ורציתי פשוט להיכנס בחזרה לכדורסל הבוגרים". לקראת עונת חתם בקבוצה בה שיחק בעבר, ברק נתניה מהליגה הלאומית, ומונה לתפקיד מאמן הכושר של הקבוצה. לאחר שהעפיל עמה לליגת העל קיבל גם את תפקיד עוזר המאמן השני של אריק אלפסי.
מאז 2010 שיחק סימס בין השאר במשחקי ראווה בקבוצת ותיקי מכבי תל אביב.
חיים אישיים
סימס היה נשוי לאריאלה. הם גרו בישראל. בתו, דניאל סימס, היא דוגמנית ואשתו של שחקן נבחרת ישראל גל מקל.
בשנת 2021 השתתף בנו, גיא, בעונה הרביעית של "אקס פקטור ישראל" במטרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2022 והודח בשלב הקבוצות.
באוגוסט 2022 אושפז במצב קשה לאחר אירוע לב. נפטר ב-23 בדצמבר 2022.
יעחמס השני
יעחמס השני, הידוע גם בשמו אמאסיס ה-II (יוונית עתיקה: "Ἄμασις, פיניקית: 𐤇𐤌𐤎 - "חמס"), היה פרעה (שלט 570 - 526 לפנה"ס) של השושלת העשרים ושש של מצרים, יורשו של אפריס (פרעה חָפְרַע מהמקרא) בסאיס. הוא היה השליט הגדול האחרון של מצרים לפני הכיבוש הפרסי.
חייו
רוב המידע עליו נגזר מהרודוטוס (2.161ff) וניתן לאמת אותו בצורה לא מושלמת רק על ידי עדויות ממונומנטים. לפי ההיסטוריון היווני, מוצאו היה מפשוטי העם. מקום הולדתו היה סיוף ב-סאיס. במקור הוא היה קצין בצבא המצרי, שהשתתף במערכה הכללית של פרעה פסמתיך השני בשנת 592 לפני הספירה בנוביה.
מרד שפרץ בקרב חיילים מצרים ילידים נתן לו את ההזדמנות לתפוס את כס המלכות. כוחות אלה, שחזרו הביתה ממשלחת צבאית כושלת לקירנה שבלוב שהסתיימה באסון, חשדו שנבגדו על מנת שהמלך השולט, אפריס, יוכל לשלוט בצורה אבסולוטית מלאה באמצעות שכירי החרב היוונים שלו. מצרים רבים הזדהו איתם באופן מלא. הגנרל אמאסיס, שנשלח לפגוש אותם ולדכא את המרד, הוכרז על ידם כמלך. אפריס נאלץ לסמוך לחלוטין על שכירי החרב שלו והובס. הוא ברח אל הבבלים אולם נלכד ונהרג בעת שפלש חזרה למולדתו בשנת 567 לפנה"ס בסיוע צבא בבל. קיימת כתובת המאשרת את המאבק בין המצרים הילידים ובין החיילים הזרים, שמוכיחה שאפריס נהרג ונקבר בכבוד בשנה השלישית לאמאסיס ( c. 567 לפנה"ס). לאחר מכן נשא אמאסיס לאישה את צ'דבניטירבון השנייה (Chedebnitjerbone II), אחת מבנותיו של אפריס, כדי לתת לגיטימציה למלכותו.
קיים מידע מועט על מוצאו המשפחתי של אמאסיס: שם אמו הייתה תשרניסת (Tashereniset), כפי שמוצג על גבי פרוטומה שלה, שנמצאת כיום במוזיאון הבריטי. גוש אבן ממהלט אל-קוברה קובע גם ששם סבתו מצד אמו - אמה של תשרניסת - היה תז'נמותג' (Tjenmutetj).
באופן יחסי קיים מידע על אנשי החצר שלו:
ראש משמר השער, אחמוס-סה-נית (Ahmose-sa-Neith), שמו מופיע על אנדרטאות רבות, כולל על הסרקופג שלו. באנדרטאות מהשושלת ה-30, קיימת התייחסות אליו. ככל הנראה הייתה לו משמעות מיוחדת בתקופתו.
הפקיד העליון לאבטחת הגבולות, והיברה (Wahibre), הידוע בתוארו, 'מנהיג הזרים הדרומיים' ו'ראש הדלתות של הזרים'.
תחת אמאסיס החלה הקריירה של הרופא, אודז'הורסנת (Udjahorresnet), שהיה בעל חשיבות מיוחדת עבור הפרסים.
ידועים כמה מ"ראשי הצי".
גלוריה ואנדרבילט
גלוריה לורה מורגן ואנדרבילט (באנגלית: Gloria Laura Morgan Vanderbilt; 20 בפברואר 1924 – 17 ביוני 2019) הייתה ציירת, מעצבת אופנה, יורשת מיליונים ואשת חברה ניו יורקית, גולת הכותרת של עיצובה היה ג'ינס-המעצבים הראשון שנועד לנשים. בת למשפחת ואנדרבילט. רעייתם של ארבעה בעלים, בהם המנצח לאופולד סטוקובסקי ושל הבמאי סידני לומט, אמו של מגיש הטלוויזיה אנדרסון קופר. בין מאהביה נמנו מרלון ברנדו, הווארד יוז, פרנק סינטרה, ג'ין קלי, גורדון פארקס ואחרים.
יעחמס השני
חייו
הווזירים הידועים היחידים הם:
פסמתק מרינית (Psamtek Meryneit) ו פשהרינתאיהת (Pasherientaihet ) /פדיניט ((Padineith הרודוטוס מתאר כיצד נוצר עימות בין צבאות פרס ואמאסיס השני. לפי הרודוטוס, אמאסיס התבקש על ידי כנבוזי השני או כורש הגדול לספק לו רופא עיניים מצרי. נראה שאמאסיס נענה אולם הוא שלח רופא מצרי לפרס, לכורש בכפייה, ולהשאיר את משפחתו מאחור במצרים. בניסיון לנקום על כך, הרופא התקרב מאוד כנבוזי והציע לו לבקש מאמאסיס בת לנישואים, כדי לבסס את קשריו עם המצרים. כנבוזי נענה וביקש את בתו של אמאסיס לנישואין.
גלוריה ואנדרבילט
תולדות חייה
ואנדרבילט נולדה לרג'ינלד קלייפול ואנדרבילט (Reginald Claypoole Vanderbilt ;1880 – 1925) ואשתו השנייה, גלוריה מורגן (Gloria Morgan ;1904 – 1965) בניו יורק. בגיל 15 חודשים מת אביה והיא זכתה בכל הונו, כ-5 מיליון דולר. בהיותה קטינה, ניהלה אמה את כספי הירושה בעבורה שהופקדו בקרן על שמה. האם ושתי בנותיה הרבו בנסיעות לאירופה, האם ניהלה אורח חיים בוהמייני והרבתה לבזבז את כספי הירושה. הדבר עורר את חמתה של דודתה של גלוריה (אחות-אביה), גרטרוד ואנדרבילט וויטני (1942–1875 ;Gertrude Vanderbilt Whitney), שתבעה חזקה על הילדה ב-1934 בטענה שאמה חסרת מסוגלות הורית, מנהלת אורח חיים שערורייתי ומעורערת בנפשה. המשפט, שהגיע עד לבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק נוהל באור זרקורי התקשורת וסוקר בעיתונות בהרחבה. בין היתר העידו במשפט משרתים של האם שרמזו על התנהגות לסבית מצידה. לבסוף הכריע בית המשפט להוציא את הילדה מחזקת אמה ולמסור את גידולה לידי דודתה, אשה קרה ונוקשה.
יעחמס השני
חייו
אמאסיס, שדאג שמה בתו תהיה פילגש למלך הפרסי, הוא לא היה מוכן לוותר על צאצאיו; אמאסיס לא היה מעוניין להשתלט על האימפריה הפרסית, לכן הוא רקח הטעיה שבה הוא אילץ את בתו של פרעה לשעבר אפריס, שנהרג על ידי אמאסיס, על פי ציטוט מפורש של הרודוטוס, ללכת לפרס במקום בתו שלו.
בתו זו של אפריס הייתה לא אחרת מאשר נייטטיס, שהייתה, על פי הדיווח של הרודוטוס, "גבוהה ויפה". נייטטיס בגדה באופן טבעי באמאסיס ולאחר שהתקבלה על ידי המלך הפרסי, הסגירה את התחבולה של אמאסיס ואת מקורותיה האמתיים. זה הכעיס את כנבוזי והוא נשבע לנקום על כך. אמאסיס מת לפני שכנבוזי הגיע אליו, אך יורשו ובנו, פסמתיך השלישי, הובס על ידי הפרסים.
גלוריה ואנדרבילט
תולדות חייה
ואנדרבילט למדה אמנות וציירה בצבע שמן וצבע מים. בשנת 1968 חתמה חוזה להצגת יצירותיה על גבי כרטיסי הברכה של חברת הולמרק.
יעחמס השני
חייו
הרודוטוס גם מתאר כיצד, ממש כמו קודמו, אמאסיס הסתמך על שכירי חרב ואנשי מועצה יוונים. דמות אחת כזו הייתה פאנס מהליקרנסוס (Phanes of Halicarnassus), שלימים יעזוב את אמאסיס, מסיבות לא ידועות להרודוטוס אך הוא חשד שהיו ביות אישיות בין שתי הדמויות. אמאסיס שלח את אחד הסריסים שלו ללכוד את פאנס, אך הסריס נוצח על ידי חבר מועצה חכם ופאנס נמלט לפרס, נפגש עם כנבוזי ויעץ לו כיצד לפלוש למצרים. מצרים אבדה לבסוף לפרסים במהלך בשנת 525 לפני הספירה.
גלוריה ואנדרבילט
תולדות חייה
כאשת חברה נוצצת הופיעה בנשפים ונראתה עם גברים רבים בעלי השפעה והון. כידידה של הסופר טרומן קפוטה, היוותה השראה לדמותה של הולי גולייטלי בסיפור ארוחת בוקר בטיפאני.
יעחמס השני
העושר של מצרים
יעחמס הביא את מצרים קשרים קרובים יותר מאי פעם עם יוון. הרודוטוס מספר שתחת הממשל הזהיר שלו, מצרים הגיעה לרמה חדשה של עושר; יעחמס עיטר את מקדשי מצרים התחתונה במיוחד במקדשים מונוליטיים מפוארים ובאנדרטות אחרות (פעילותו כאן מוכחת בשרידים קיימים). לדוגמה, מקדש שנבנה על ידו נחפר בתל נבשה.
גלוריה ואנדרבילט
תולדות חייה
בנוסף עסקה בעיצוב אפנה. גולת הכותרת של עיצובה היה ג'ינס המעצבים הראשון המתאים לנשים ומחמיא להן. הג'ינסים בעיצובה פרצו דרך לעיצוב מכנסיים אלה על ידי מעצבי צמרת. כן עיצבה חולצות, נעליים, כלי בית וריהוט והעניקה את שמה לבושם. חברת האופנה "גלוריה ואנדרבילט" מייצרת מספר מותגי אופנה ובושם.
יעחמס השני
העושר של מצרים
יעחמס הקצה ליוונים את המושבה המסחרית נאוקרטיס על הזרוע הקנופית של הנילוס, וכאשר מקדש דלפי נשרף, הוא תרם 1,000 בעלי מקצוע מוכשרים לבנייתו מחדש. הוא התחתן עם נסיכה יוונית בשם לדיסה בתו של המלך באתוס השלישי וכרת בריתות עם פוליקראטס מסמוס וקרויסוס מלידיה. מונטיין מצטט את הסיפור מאת הרודוטוס שבו לאדיס ריפאה את אמאסיס מאין אונות על ידי תפילה לוונוס/אפרודיטה.
גלוריה ואנדרבילט
תולדות חייה
ואנדרבילט כתבה מספר ספרים, מתוכם ארבע אוטוביוגרפיות. בשנת 2009, בגיל 85, הוציאה לאור רומן אירוטי בשם "אובססייה: מעשייה ארוטית" (Obsession: An Erotic Tale), המבוסס אף הוא בחלקו על חייה. בשנת 2016 יצר בנה אנדרסון קופר יחד עם הבמאית ליז גרבוז סרט דוקומנטרי אודות אימו בשם "אנדרסון קופר וגלוריה ונדבליט" בהפקת HBO. הסרט האינטימי מציג את ניצחונותיה והטרגדיות בחייה של היוצרת ואשת החברה.
יעחמס השני
העושר של מצרים
תחת יעחמס, הכלכלה המבוססת חקלאות של מצרים הגיעה לשיא. הרודוטוס, שביקר במצרים פחות ממאה שנה לאחר מותו של יעחמס השני, כותב :
גלוריה ואנדרבילט
נישואים
ב-1941, בגיל 17 התחתנה בהוליווד עם פאט דה-צ'יקו (Pasquale ("Pat") DiCicco), ממנו התגרשה ב-1945.
באפריל 1945 התחתנה עם לאופולד סטוקובסקי, ממנו התגרשה עשר שנים לאחר מכן. מנישואין אלו נולדו שני בנים, סטניסלוס (סטן), יליד 1950 וכריסטופר (יליד 1952).
יעחמס השני
העושר של מצרים
ממלכתו כללה ככל הנראה רק את מצרים, עד לקטרקט הראשון, אך לכך הוסיף את קפריסין, והשפעתו הייתה רבה בקירנה שבלוב. בשנתו הרביעית ( c. 567 לפנה"ס), יעחמס הצליח להביס פלישה של הבבלים ובראשם נבוכדנצר השני. מעתה ואילך, הבבלים חוו קשיים מספיקים לשלוט באימפריה שלהם, עד שהם נאלצו לנטוש את ההתקפות העתידיות נגד יעחמס. עם זאת, הוא התמודד מאוחר יותר עם אויב עוד יותר אדיר עם עלייתה של פרס תחת כורש שעלה לכס המלכות בשנת 559 לפני הספירה.
גלוריה ואנדרבילט
נישואים
בין 1956 ו-1963 הייתה נשואה לבמאי סידני לומט.
יעחמס השני
העושר של מצרים
בשנותיו האחרונות היה עסוק באיום של המתקפה הפרסית הממשמשת ובאה על מצרים. במיומנות אסטרטגית רבה, כורש השמיד את לידיה בשנת 546 לפנה"ס ולבסוף הביס את הבבלים בשנת 538 לפנה"ס, מה שהותיר את יעחמס ללא בעלי ברית גדולים מהמזרח הקרוב כדי להתמודד עם העוצמה הצבאית הגוברת של פרס. יעחמס הגיב בטיפוח קשרים הדוקים יותר עם מדינות יוון כדי להתמודד עם הפלישה הפרסית העתידית למצרים אך מת בשנת 526 לפני הספירה זמן קצר לפני שהפרסים תקפו. המתקפה הסופית במקום נפלה על בנו, פסמתיך השלישי, אותו ניצחו הפרסים בשנת 525 לפני הספירה לאחר שמלך שישה חודשים בלבד.
גלוריה ואנדרבילט
נישואים
ב-24 בדצמבר 1963 נישאה לסופר וויט אמורי קופר. מנישואין אלו נולדו קרטר ואנדרבילט קופר (1965) ומגיש הטלוויזיה אנדרסון קופר (1967). קרטר ואנדרבילט התאבד בקפיצה מחלון הפנטהאוז של אמו בקומה ה-14 ב-22 ביולי 1988.
יעחמס השני
קברו וחילולו
יעחמס השני מת בשנת 526 לפני הספירה. הוא נקבר בנקרופוליס המלכותי של סאיס, ובעוד קברו לא התגלה מחדש, הרודוטוס מתאר זאת עבורנו:
גלוריה ואנדרבילט
נישואים
נפטרה ב-17 ביוני 2019. הונה האישי הוערך ב-650 מיליון דולר, רובו הודות לתמלוגים מחברת האופנה שהייתה בבעלותה.
יעחמס השני
קברו וחילולו
הרודוטוס מספר גם על חילול המומיה של אמאסיס כאשר המלך הפרסי כנבוזי השני כבש את מצרים ובכך סיים את השושלת ה-26 (סאית):
מוניטין מאוחר יותר
מהמאה החמישית לפנה"ס, קיימות עדויות לסיפורים שהסתובבו על יעחמס, במקורות מצריים (כולל פפירוס דמוטי מהמאה השלישית לפנה"ס), הרודוטוס, הלניקוס ו - "Convivium Septem Sapientium" של פלוטארכוס. "בסיפורים האלה יעחמס הוצג כפרעה לא קונבנציונלי, שמתנהג בדרכים שאינן מתאימות למלך אך ניחן בחוכמה מעשית ובערמומיות, נוכל על כס המלכות או סוג של שלמה מצרי קומי".
ג'יימס ג'יי בראדוק
ג'יימס וולטר בראדוק (באנגלית: James Walter Braddock; 7 ביוני 1905 - 29 בנובמבר 1974) היה מתאגרף אמריקאי, אלוף העולם במשקל כבד. התאגרף תחת השם James J. Braddock (כנראה בגלל שני אלופים קודמים בשמות James J. Corbett ו-James J. Jeffries ), בזכות היכולת שלו לנצח קרבות שבהם עמד להפסיד הוא קיבל את הכינוי סינדרלה מן.
חייו
ג'יימס נולד בעיר ניו יורק למשפחה אירית ענייה, בעקבות הצלחה כמתאגרף חובבן הפך ג'ים בראדוק למקצוען בגיל 21 והתאגרף בתחום המשקל הקל-כבד. 3 שנים לאחר מכן, ב-1929, ביצועיו נתנו לו הזדמנות להתחרות באליפות, אך הוא הפסיד לטומי לאוגרן ב-15 סיבובים. לאחר מכן הוא הפסיד שוב, הפעם למקסי רוזנבלום. בשש השנים שלאחר מכן הוא התאגרף כדי להרוויח את לחמו בתקופת השפל הגדול ולקח כל קרב שהציעו לו במטרה להרוויח כסף. הוא דורג כמתאגרף ברמה בינונית.
למרות זאת, ניתן לו קרב עם המדורג גבוה John "Corn" Griffin, למרות שבראדוק נודע כ"האבן המדלגת", בראדוק ניצח ניצחון מפתיע. לאחר ניצחון על עוד מתאגרף בדירוג גבוה, John Henry Lewis, ניתנה לו ההזדמנות להילחם על התואר "אלוף העולם במשקל כבד" נגד מקס בר. בראדוק נחשב על ידי המארגנים של האלוף כיריב שקל לנצח. ב-13 ביוני 1935, בלונג איילנד, ניו-יורק, ג'יימס בראדוק זכה בתואר "אלוף העולם באיגרוף במשקל כבד" למרות שההימורים נגדו היו ביחס של 10 ל-1. בקרב נראה היה שבראדוק מקבל מכות חזקות מבר. לבסוף, השופטים קיבלו את ההחלטה על ניצחונו בפה אחד.
ג'ים בראדוק סבל מכמה פציעות בידו וב-1936, כשהיה צריך להילחם על התואר שלו נגד הגרמני מקס שמלינג, הקרב התבטל. כשהיה לבסוף מוכן להתאגרף נבחר בראדוק בן ה-32 להילחם על התואר נגד ג'ו לואיס בן ה-23. בראדוק הבין שלואיס הוא מועדף על הקהל ולכן הגיע להסכמה שהוא יקבל 10% מהרווחים העתידיים של לואיס. בראדוק הצליח להפיל את לואיס בנוקדאון בסיבוב הראשון בקרב שהתרחש ב-22 ביוני 1937, אך לואיס התאושש והכריע את הזירה בנוקאאוט בסיבוב ה-8, כאשר בראדוק מתמוטט ואינו מצליח לקום עד אחרי ספירת העשר.
בראדוק התאגרף בעוד קרב אחד ב-1938, בו ניצח בהחלטת השופטים על מתמודד שדורג גבוה, אך הזמן השיג אותו, והוא החליט לפרוש מהאיגרוף. ב-1954 הוא קיבל את James J. Walker Award כהכרה על המסע הארוך ותרומתו לתחום האיגרוף.
כשמת בניו ג'רזי ב-1974, ג'ים בראדוק נקבר בכנסייה שם. הוא הוכנס להיכל התהילה של האגרוף ב-2001. פארק בעיר צפון ברגאן, ניו-ג'רזי, נקרא על שמו.
סרט ביוגרפי
סרט ביוגרפי שנקרא "סינדרלה מן" מספר את סיפור חייו של ג'יימס ג'יי בראדוק. הסרט הופק על ידי רון הווארד, בכיכובם של ראסל קרואו בתור בראדוק ורנה זלווגר בתור אשתו. הסרט יצא ב-3 ביוני 2005 והצליח בקופות.
ויליאם סטייבלי
ויליאם סטייבלי (באנגלית: William Staveley; 29 ביולי 1784 - 4 באפריל 1854) היה קצין בכיר בצבא הבריטי בדרגת לוטננט ג'נרל. סטייבלי כיהן כמפקד כוחות הצבא הבריטי בהונג קונג, וכן כמשנה למושל הונג קונג וכמושל בפועל של הונג קונג במרץ 1848.
חייו
סטייבלי נולד ביורק שבאנגליה והיה בנם של ויליאם סטייבלי ושל הנרייטה הנדרסון. בשנת 1798 הצטרף סטייבלי לצבא הבריטי לגדוד קייטנס, ועזר לדכא את המרד באירלנד באותה שנה. סטייבלי קיבל דרגת קצונה ב-4 ביולי 1804 וקיבל דרגת לוטננט ב-21 באפריל 1808. במאי 1809 הצטרף לכוחות הבריטיים בספרד ולחם כנגד צבאותיו של נפוליאון בונפרטה. סטייבלי השתתף בקרבות טאלאוורה, פונטס דה אונורו, ויטוריה, הפירנאים, טולוז, במצור של סיאודד רודריגו ובקרב באדאחוז. סטייבלי שירת בצרפת לאחר כיבושה, ונפצע בפריז על ידי חיילים צרפתים.
בשנת 1817 נשא סטייבלי לאישה את שרה מת'ר (Sarah Mather), וב-1818 שב לאנגליה. בשנת 1821 עבר למאוריציוס בה כיהן במספר תפקידים ובהם מפקד פור לואי. בשנת 1847 מונה לתפקיד מפקד הכוחות הבריטיים והמשנה למושל של הונג קונג, וכיהן כמושל בפועל בשנת 1848. סטייבלי עזב את הונג קונג בשנת 1851 ועבר למפקד על צבא בומבי. באוגוסט 1853 קיבל דרגת קולונל ומונה לתפקיד המפקד בפועל של צבא מדרס. סטייבלי נפטר בהרי נילג'ירי ונקבר באואוטאקאמונד.
על שמו נקרא רחוב סטייבלי שבאזור סנטרל שבאי הונג קונג.
ויליאם תומאס מרסר
ויליאם תומאס מרסר (באנגלית: William Thomas Mercer; בסינית: 孖沙; 17 באוקטובר 1821 - 23 במאי 1879) היה פקיד קולוניאלי בריטי אשר כיהן כשר האוצר הקולוניאלי (Financial Secretary), המזכיר הכללי (Colonial Secretary), המבקר הכללי והמנהלן הראשי של הונג קונג (Administrator), וכן כמושל בפועל של הונג קונג בין מרץ 1865 למרץ 1866.
מרסר התחנך במכללת אקסטר שבאוקספורד.
מרסר הגיע להונג קונג בשנת 1844 במטרה לשרת כמזכירו של דודו. מרסר היה אחיינו של ג'ון פרנסיס דייוויס, מושל הונג קונג השני. בשנת 1847 עת הודח השופט הראשי של הונג קונג בשל שכרות, התמנה מרסר במקומו וכיהן בתפקיד עד שנת 1849 עת התמנה לשר האוצר של המושבה.
מרסר כיהן בתפקיד מנהלן המושבה, המבקר הכללי של המושבה, והמזכיר הכללי, החל מה-29 בנובמבר 1854 ועד שנת 1869 עת פרש מתפקידו.
מרסר נשא לאישה את מרי פיליפס נינד (Mary Phillips Nind) מהרגרייב שבברקשייר בספטמבר 1862.
בשנת 1869 פרסם מרסר את ספרו "תחת הפסגה", המתאר את חייו בהונג קונג.
לוב במשחקים האולימפיים לנוער
לוב משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. עד כה, אף ספורטאי נוער לובי לא זכה במדליה אולימפית לנוער. ההשתפות של ספורטאי הנוער הלובים היא בעיקר סמלית.
אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
המשלחת הראשונה של לוב למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והיא הייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה לוב עד כה. המשלחת כללה 7 ספורטאים שהתחרו בשבעה ענפי ספורט. המשלחת הגיעה להישגים בענף הרכיבה בה היא סיימה במקום התשיעי במוקדמות ולא העפילה למקצה הגמר ובענף ההרמת משקולות בה היא סיימה במקום השמיני. יתר ספורטאי המשלחת סיימו במקומות האחרונים בתחרויות בהם השתתפו.
אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שלושה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפים. גם באולימפיאדת נוער זאת לא זכתה המשלחת במדליה או העפילה לגמר. המשלחת הגיעה להישגים בענף ההרמת משקולות בה היא סיימה במקום התשיעי ובענף האתלטיקה בה הגיעה בתחרות זריקת דיסקוס למקום ה-12. כמו כן, ספורטאי המשלחת השתתפו לראשונה בתחרויות בענף הקשתות.
הלגיונות הצ'כוסלובקיים במלחמת העולם הראשונה
הלגיונות הצ'כוסלובקיים (בצ'כית: Československé legie, בסלובקית: Československé légie) במלחמת העולם הראשונה היו יחידות של מתנדבים צ'כים וסלובקים שלחמו לצד מדינות ההסכמה, וזאת בזמן שארצות מולדתם היו חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית שהייתה אחת ממעצמות המרכז. המניע להחלפת הצד הייתה ההנחה שמפלה של מעצמות המרכז תזרז את עצמאות ארץ מוצאם. הקמת היחידות נעשתה בעידודם של אינטלקטואלים צ'כים גולים, כמו טומאש מסריק. הכינוי 'לגיונות' ניתן לאחר תום פעולת היחידות הצ'כוסלובקיות, ולא היה בשימוש בעת קיומן. גם השם צ'כוסלובקיה נכנס לשימוש רק לאחר מלחמת העולם הראשונה.
היחידות הצ'כוסלובקיות, שלחמו בשורות מדינות ההסכמה, הורכבו ברובן משבויי מלחמה, רובם מצ'כיה ומיעוטם מסלובקיה, שנפלו בשבי, לרוב בשבי הרוסי, עת שירתו בצבא אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה, ושניאותו לעבור לצידו השני של המתרס, וזאת למרות שבמקרה של נפילה חוזרת בשבי ריחף מעל ראשם עונש מוות כעריקים. חלקם הגדול של הצ'כוסלובקים לחמו בשורות הצבא הרוסי. לאחר המהפכה הבולשביקית השלטונות החדשים הסכימו לאפשר לצ'כוסלובקים מעבר דרך סיביר, ומסיביר, דרך נמל ולדיווסטוק, לארצות הברית, ומשם לאירופה; אלא שתנאי מלחמת האזרחים ברוסיה הִקשו על ביצוע התוכנית וחיילי הלגיון הצ'כוסלובקי נאלצו לעבור אודיסיאה עד שיצאו מתחומי רוסיה, ואף זאת, זמן רב לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
יחידות של צ'כים וסלובקים לחמו כמתנדבים גם בצבאות אחרים של מדינות ההסכמה: בשורות צבא איטליה כמו גם הצבא הצרפתי. מספרם של הצ'כוסלובקים שלחמו בשורות מדינות ההסכמה, כולל כאלה שלא הוקמו בהן יחידות מיוחדות עבורם, נאמד בכ-130,000, אך מספר זה כולל מהגרים שעזבו טרם המלחמה את המחוזות מהם הורכבה צ'כוסלובקיה לאחריה.
היחידות הצ'כוסלובקיות בצבא הרוסי
תחילתן של אותן יחידות במתנדבים צ'כים שחיו בתחומי האימפריה הרוסית, שהתארגנו כדי להילחם לצד רוסיה כנגד האימפריה האוסטרו-הונגרית. כתוצאה, יחידה צבאית קטנה הוקמה בתוך הצבא הרוסי באוגוסט 1914, וגרעינה מנה כ-720 לוחמים. מאמצע 1915 החלו להצטרף עריקים מן הצבא האוסטרו-הונגרי, ובנוסף, יחידות ובהן ריכוזים של חיילים צ'כים וסלובקים נטו לעיתים להיכנע ברצון ובמהירות, דבר שהגדיל את מאגר המגויסים הפוטנציאליים. כך, בפברואר 1916, הפכה היחידה לרגימנט, ובמאי, כאשר הצטרף רגימנט נוסף - לחטיבה, אשר מנתה כ-7,300 חיילים. רגימנט שלישי הוקם וצורף לחטיבה במרץ 1917. כשהוקם וצורף רגימנט רביעי, בספטמבר, הפכה החטיבה לדיוויזיה (אוגדה). דיוויזיה שנייה הוקמה ביולי 1917, ובאוקטובר הוקם גיס (קורפוס), ובו כ-38,500 חיילים, על בסיס שתי הדיוויזיות. עשרות אלפי שבויי מלחמה צ'כים וסלובקים שלחמו קודם בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי בחרו להחליף צד וללחום לצד שוביהם, ומספר החיילים הצ'כוסלובקים בצבא הרוסי, אשר התארגנו בנפרד, הגיע בשיאו לכ-60,000 עד 70,000 (יש פערים בין המקורות השונים). שילוב שבויים ביחידות הצבא הרוסי נתקל בהיסוסים והתעכב כשנתיים, כיוון שאמנת האג, שהצאר הרוסי היה מיוזמיה, אוסרת על העסקת שבויים באופן הפוגע במאמץ המלחמתי של ארצם. מבין הצ'כוסלובקים שלחמו לצד הרוסים, נהרגו 4,112 חיילים.
מהפכת אוקטובר ואחריה
בסוף 1917 התחוללה מהפכת אוקטובר ברוסיה והקומוניסטים, שנקראו גם בולשביקים, עלו לשלטון. הממשלה הבולשביקית חתמה בתחילת מרץ 1918 על הסכם ברסט-ליטובסק ולפיו רוסיה יצאה מן המלחמה. עם זאת, הממשלה החדשה הסכימה ליציאת חיילי היחידות הצ'כוסלובקיות, על מנת שימשיכו להילחם לצד מדינות ההסכמה. הצ'כוסלובקים היו צריכים לפנות תוך לחימה את קטע החזית אותו תפסו באוקראינה. בהמשך, כיוון שנמלי אירופה לא היו בטוחים למעבר, או שלא היו נגישים, נאלצו הצ'כוסלובקים לעשות דרכם ביבשה, דרך סיביר לנמל ולדיווסטוק שלחוף האוקיינוס השקט, לחצות את כל יבשת אסיה לרוחבה, וזאת על מנת להגיע לאירופה דרך אמריקה (שבויי מלחמה צ'כוסלובקים אחרים בחרו לשוב לביתם). חמישים אלף רובים נשלחו אליהם דרך אותו נמל, ונמסרו לידיהם במרץ 1918, לצורך סיוע בפילוס הדרך לנוכח הקשיים הצפויים. וקשיים אלה, אכן, לא איחרו לבוא. קיבולתה המוגבלת של הרכבת הטרנס-סיבירית, שנאלצה לעמוד גם בעומס שבויי מדינות המרכז שאף הם עשו דרכם חזרה לביתם היוותה גורם מעכב ראשון. החיילים צ'כוסלובקים מצאו עצמם מפוזרים על פני מרחקים גדולים לאורך המסילה. מדי פעם הם נכנסו לתקריות עם שבויי מדינות המרכז שהשתמשו באותה מסילה כדי לחזור. למרות שמסריק יעץ לצ'כוסלובקים שלא להתערב במלחמת האזרחים ברוסיה, בכל זאת נאלצו אלה להפעיל את נשקם. בייחוד לאחר התקלות בעיר צ'ליאבינסק, מדרום-מזרח להרי אורל, במאי 1918. לאחר אותה התקלות ניסו הבולשביקים לפרוק את נשקם של הצ'כוסלובקים ואלה האחרונים נאלצו להילחם בהם כדי להתקדם מזרחה, וכך החל מרד הלגיון הצ'כי. היותם הכוח הצבאי המגובש היחיד כמעט במרחבי רוסיה באותו זמן, סייע להם לפלס בכל זאת את דרכם, תוך השתלטות זמנית על המסילה, ושטחים ויישובים מצידיה, כמו גם על ציוד צבאי ואזרחי רב, כולל חלק מרזרבות הזהב של רוסיה.
חילוץ החיילים הצ'כוסלובקים היה אחת המטרות - וגם התירוצים - של התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה. באפריל 1918 נחתו בוולדיווסטוק חיילים יפנים ובריטים. עד אוגוסט נוספו לאלה אמריקנים, קנדים, צרפתים ואיטלקים - כמה אלפי חיילים מכל מדינה. היפנים, שהתקדמו לאורך מסילת הברזל עד לימת באיקל, נפגשו עם הצ'כוסלובקים בספטמבר.
בנובמבר נסתיימה מלחמת העולם הראשונה, והמטרה הראשונית של חילוץ הצ'כוסלובקים כדי שיצרפו את כוחם לזה של מדינות ההסכמה בחזית המערב, עוקרה מתוכן. בפועל הצטרפו הצ'כוסלובקים לרוסים הלבנים ולכוחות מדינות ההסכמה שלחמו בבולשביקים בסיביר. באוקטובר 1919 קיבלו החיילים הצ'כוסלובקים הוראה ממולדתם להתכנס בכיוון שער היציאה מרוסיה בוולדיווסטוק. החלטה דומה לזו שקיבלו באותו מועד בקירוב גם חיילי מדינות ההסכמה (פרט ליפנים). בפברואר 1920 נחתם הסכם עם הבולשביקים, שנסתייע בהעברת אוצר הזהב הרוסי לידיהם, ולפיו עזבו לבסוף הצ'כוסלובקים את רוסיה, סמוך לזמן שבו עשו כן יתר חיילי מדינות ההסכמה (להוציא היפנים), בהפליגם מנמל ולדיווסטוק. פינוי הצ'כוסלובקים, שהחל במרץ, הסתיים בספטמבר.
באיטליה
בינואר 1917 הוקמה באיטליה יחידה משבויים צ'כוסלובקיים שניאותו לעבור לצידו השני של המתרס. הממשלה האיטלקית סרבה בתחילה להקמת יחידות לוחמות של צ'כוסלובקים והועידה את הצ'כוסלובקים ליחידות עבודה בלבד. רק באפריל 1918 הותרה הקמת יחידות צ'כוסלובקיות לוחמות, וגודלן, ארבעה רגימנטים, איפשר עד מאי הקמת אוגדה. מאמצע אוגוסט ואילך האוגדה, אשר תוגברה על ידי שני רגימנטים נוספים שהוקמו בהמשך, השתתפה בקרבות האחרונים של המלחמה בצפון איטליה, באזור אגם גרדה. מספר המתנדבים הצ'כוסלובקים באיטליה היה קרוב ל-20,000, מתוכם נהרגו כ-350. כמה עשרות מן ההרוגים היו שבויים שהוצאו להורג כעריקים.
בצרפת
ב-23 באוגוסט 1914, כשלושה שבועות לאחר כניסת צרפת למלחמה, הוקמה פלוגה של כ-300 מתנדבים צ'כים ששהו בצרפת, והצטרפה ללגיון הזרים הצרפתי. הפלוגה לחמה בחזית מול גרמניה ונמחתה כמעט במאי 1915 במתקפה באזור אראס, עת נותרו בה רק כמאה חיילים כשירים בסיום הקרב. כחודש לאחר מכן הגדוד, שסבל אבדות כבדות במתקפה נוספת על אראס, פורק, ועימו היחידה הצ'כית. השרידים פוזרו בין יחידות לגיון הזרים בסהרה.
בדצמבר 1917 איפשרה ממשלת צרפת הקמת יחידות צ'כוסלובקיות אוטונומיות. בינואר 1918 הוקם רגימנט אשר הורכב ממתנדבים צ'כוסלובקים שהגיעו לצרפת מארצות שונות, וכן מלגיון הזרים הצרפתי. במאי הוקם רגימנט שני ושני אלה נצטרפו לבריגדה, אשר קלטה עוד עשרות צ'כוסלובקים שלחמו ביחידות אחרות בצבא הצרפתי. הבריגדה לחמה בחזית מול הגרמנים עד סוף המלחמה. במהלך חודשי המלחמה האחרונים איבדה אותה בריגאדה כ-630 הרוגים מתוך כ-9,600 חיילים צ'כוסלובקים. מספר החיילים האמור כלל כמה אלפי מהגרים שמוצאם מצ'כוסלובקיה לעתיד.
כיתת יורים
כיתת יורים היא שיטה לביצוע הוצאה להורג המקובלת בעיקר בזמן מלחמה. כיתת יורים מורכבת מקבוצה של אנשים, בדרך כלל חיילים, להם ניתנת פקודה לירות בו-זמנית באדם שהורשע בדין. אף אדם בודד מכיתת היורים לא יכול להציל את חיי הנידון למוות בכך שלא יירה ובכך קטן, לכאורה, התמריץ המוסרי להפרת הפקודה.
הוצאות להורג על ידי כיתת יורים מתבצעות בדרך כלל תוך שימוש בקליעים בעלי קוטר גבוה כדי לגרום למוות מהיר. הנידון למוות יכול להיות ישוב או עומד, אך הוא בדרך כלל כפות. נהוג לשים ברדס על ראשו של הנידון למוות, או לפחות לכסות את עיניו.
כיתת יורים משמשת לרוב להוצאה להורג של מרגלים. שיטה זו נחשבת לשיטה מכובדת יחסית, ועל כן לא נוהגים להשתמש בה כנגד פושעי מלחמה, אותם נוהגים לתלות. עם זאת, מדינות כמו פולין, רוסיה ונורווגיה השתמשו בכיתות יורים כדי להוציא להורג פושעי מלחמה לאחר מלחמת העולם השנייה.
כיתת יורים נחשבת לעונש הכבד ביותר שיכול להטיל בית דין צבאי על עבירות כמו פחדנות, עריקה או מרד. כדוגמה, טוראי אדי סלוביק שהוצא להורג על ידי כיתת יורים בשנת 1945 היה החייל הראשון שהוצא להורג בצבא ארצות הברית מאז מלחמת האזרחים האמריקנית. בזמן מלחמת העצמאות הוצא להורג ב-30 ביוני 1948 סרן מאיר טוביאנסקי באשמת ריגול, שהתבררה אחר כך כמופרכת. לעיתים משמשת כיתת יורים כדי לבצע גזרי דין מוות שהוטלו על חיילים עבור פשעים רגילים כמו רצח או אונס. בצרפת הוצא להורג המהנדס הצבאי ז'אן-מארי באסטיאן-ת'ירי על ידי כיתת יורים באשמת מעורבות בניסיון להתנקש בחייו של נשיא צרפת שארל דה גול.
לעיתים כיתת יורים משמשת להוצאה להורג בשל פשעים פוליטיים. מנהיג רומניה ניקולאה צ'אושסקו הוצא להורג על ידי כיתת יורים ב-25 בדצמבר 1989.
כדור סרק
"כדור הסרק" (Blank cartridge), הוא נוהג מקובל בו אחד מחברי כיתת היורים, מבלי לדעת שזה הוא, מקבל רובה ובו כדור סרק במקום כדור חי. תאוריה שמצדיקה נוהג זה גורסת שכל אחד מהחברים בכיתת היורים יכול לקוות כי הוא זה שלא יתרום להרג, מה שאמור להקטין את הרתיעה מפני הירי ובכך להפוך את ההוצאה להורג לאמינה יותר. קלעים מנוסים אמנם אמורים להיות מסוגלים להבחין בין ירי כדור חי לכדור סרק לפי הרתע (כדור סרק גורם לרתע נמוך בהרבה), אך ישנו מניע פסיכולוגי משמעותי לא לשים לב לעוצמת הרתע. השימוש ברובה אחד בו כדורי סרק משמש גם כהגנה משפטית על חברי כיתת היורים אם יועמדו לדין על כך בעתיד, שכן לא ניתן להוכיח מי תרם למות המוצא להורג ומי לא.
ישראל
בהתאם לסעיף 493(א) לחוק השיפוט הצבאי, תשט"ו-1955 עונש מוות שהוטל לפי חוק השיפוט הצבאי יבוצע ביריה. בפועל, מזה שנים ארוכות לא מבוצע בפועל עונש מוות בישראל, גם לא לפי חוק השיפוט הצבאי. לפיכך, בפועל אין כיתת יורים בישראל, אף שהדבר אפשרי לפי הדין.
ארצות הברית
במספר קטן של מדינות בארצות הברית קיימת ענישת הוצאה להורג, אך גם באותן מדינות נחשבת שיטת ההוצאה להורג בפני כיתת יורים כארכאית ואכזרית, השייכת לתקופת המערב הפרוע. השיטה יצאה מחוץ לחוק במדינות השונות, כאשר האחרונה שבהן הייתה יוטה, בה קבע הסנאט בסולט לייק סיטי בשנת 2004 כי הזריקה הקטלנית תהיה השיטה החוקית היחידה להוצאה להורג. יוטה היא המדינה האחרונה בארצות הברית שעדיין מאפשרת הוצאה להורג בפני כיתת יורים לאסירים, שביקשו זאת לפני כניסת החוק לתוקפו. מדובר בכ-160 אסירים הממתינים לענשם כיום.
בחריין
בבחריין, זוהי שיטת ההוצאה להורג היחידה. שלושה אנשים הוצאו להורג בידי כיתת יורים במדינה מאז שנת 1996. שיטת ההוצאה מתבצעת כך שהנידון מושב על כיסא ומסביבו בדים על מנת לספוג את הדם. אדם אחד מבצע את הירי, אך עדיין הוצאה זו נחשבת כהוצאה בידי כיתת יורים. בנוסף, על גוף הנידון מסומנת מטרת ירי. בנובמבר 2006, אישה בבחריין הוצאה להורג בשיטה זו, אך הכדור החטיא את המטרה ובמקום להרוג אותה מיידית - גרם לה לדמם למוות.
קנדה
בזמן מלחמת העולם הראשונה, הוציאה קנדה כ-25 חיילים להורג בידי כיתת יורים בגין פשעי מלחמה. בזמן מלחמת העולם השנייה הורשע חייל ברצח, והוצא מאוחר יותר להורג בידי כיתת יורים באיטליה, בשנת 1945.
פינלנד
9,700 אזרחים פינים הוצאו להורג בידי כיתות יורים בתקופת מלחמת האזרחים הפינית וגם בתקופה שלאחריה. רוב ההוצאות בוצעו ללא אישורים וכנגד החוק. למעשה, בוצעו רק כ-250 הוצאות חוקיות להורג בידי כיתות יורים.
ב-1949, הוצאה להורג הוצאה אל מחוץ לחוק בזמני שלום, ובשנת 1972 לכל הפשעים.
אינדונזיה
שיטת הוצאה להורג זו נפוצה מאוד באינדונזיה. ביוני 2008, שני מבריחי סמים ניגרים הוצאו להורג על ידי הממשלה.
מקסיקו
בזמן מלחמת העצמאות של מקסיקו, כמה גנרלים הוצאו להורג בידי כיתות יורים. בנוסף, פרדיננד מקסימיליאן יוזף הראשון, קיסר מקסיקו, הוצא להורג בשיטה זו על ידי המורדים ב-15 במאי 1867.
שיטה זו של הוצאה להורג הייתה הנפוצה ביותר במקסיקו, בייחוד בזמן המהפכה המקסיקנית.
ב-18 ביוני 2008, הוצאות להורג הוצאו אל מחוץ לחוק לחלוטין.