cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צלילה
מכל צלילה
אבי הצלילה המודרנית והצילום התת-מימי הוא לוטננט קולונל (מקביל לדרגת סגן-אלוף) ז'אק-איב קוסטו. קוסטו ערך בשנות ה-30 וה-40 ניסויים בצלילה במים רדודים עם מסיכות ושנורקל. הוא וחבריו פיתחו את מכל הצלילה הראשון שאיפשר לצלול לעומק מבלי להיות מחובר בצינור אל ספינה שמעל ופעילות תת-מימית משוחררת יותר.
במהלך מלחמת העולם השנייה פותחו מערכות נשימה סגורות, אשר מנעו הופעת בועות מסגירות על פני המים, וכך הקשו על גילויים ואיכונם של צוללנים. מערכת זו סללה את הדרך להופעתן של יחידות קומנדו ימי המורכבות מצוללים לוחמים. יחידות עילית אלו קיימות בצבאותיהן של רוב מדינות העולם, לרבות שייטת 13 בצה"ל.
תא צלילה
בשנות ה-50 הוחלף הפעמון בתא צלילה סגור ומשוכלל אשר יכול להציף ולהשקיע את עצמו באמצעות מערכות הדומות למערכות הפועלות בצוללת. תא זה השתכלל עם השנים וכיום תאים אלה יכולים להגיע לעומק רב מאוד (קילומטרים) - טווח גדול בהרבה מזה שמסוגל לו צולל ללא תא. בתא נשמר לחץ נסבל. אילו היה שורר בו הלחץ שמחוץ לתא, היה גוף הצולל נמחץ. בתא ניתן לשהות אפילו שבועות.
צלילה כיום
צלילה מקצועית: צלילה למטרת ביצוע עבודות תת-מימיות.
צלילה באספקת שטח
צלילה באספקת שטח זו שיטה לצלילה בה מקור האוויר נמצא מעל פני המים (סירה/רציף/אסדה/חוף). אספקת האוויר מגיעה לקסדת הצולל דרך צינור טבור. על כל מהלך הצלילה מפקח ומנהל צולל בכיר היושב מעל פני המים. בין הצולל לצולל הבכיר ישנה מערכת תקשורת לדיבור ושמיעה בשני הצדדים. מטרת שיטה זו היא לביצוע עבודות צלילה מורכבות ומסובכות.
צלילה חופשית
צלילה חופשית מבוצעת ללא עזרי נשימה (כלומר אחסון האוויר הוא בריאות בלבד) וציוד הצולל הוא: סנפירים, מסיכה ולעיתים משקולות ושנורקל. הצולל שואף אוויר מלוא ריאותיו ויורד לעומק הרב ביותר שאליו הוא יכול להגיע ואז עולה. ספורט זה גם נחשב כספורט אתגרי, כאשר הצוללים המשתתפים בו מנסים להגיע לעומקים ומרחקים גדולים בצלילה יחידה אשר תימשך זמן רב ככל הניתן - כל זאת ללא עזרי נשימה. ספורט זה בטוח יותר ממה שנראה להדיוט. מחקרים הוכיחו לאחרונה כי קיימת סכנת דקומפרסיה גם בצלילה חופשית. הסכנה הגדולה ביותר בספורט זה היא אובדן הכרה מתחת לפני המים (עלפון בצלילה חופשית מתרחש באופן כמעט בלעדי ב-15 המטרים הקרובים ביותר לפני המים בסיום הצלילה, עקב ירידה בלחץ החלקי של החמצן בריאותיו של הצולל ועל כן נקרא גם עילפון מים רדודים). <BR> הישג השיא בצלילה חופשית עומד כיום על הגעה לעומק העולה על 214 מטר וזמן החזקת נשימה של 11:35 דקות.
צלילת סקובה
צלילת הסקובה (SCUBA - ראשי תיבות של המונח self-contained underwater breathing apparatus, בתרגום לעברית: מנגנון עצמאי לנשימה מתחת למים) היא צלילה בעזרת מערכת המספקת אוויר לנשימה לצולל (ווסת צלילה). צלילה מסוג זה דורשת הכשרה בשימוש בציוד הצלילה.
צלילה בעזרת מכשירים רועשת למדי לצולל מתחת למים, בניגוד למה שנהוג לחשוב על "עולם הדממה". הבועות והאוויר העובר בווסת מקימים רעש רב יחסית.
סוגים של צלילת סקובה כוללים בעיקר:
הצולל נושא עליו את כל הציוד הנדרש לצלילה. ציוד זה כולל:
עקרונות הצלילה הספורטיבית
אחד מעקרונות הצלילה העיקריים הוא השליטה בציפה. שליטה זו מושגת על ידי שינוי כמות האוויר בתוך גוף הצולל (בריאות) ועל גופו (במאזן הציפה). על ידי שינוי בכמות האוויר הצולל יכול להיות באחד משלושה מצבים:
על הצולל להיות מסוגל להשיג את שלושתם במהלך הצלילה (כדי לשקוע, לשמור על עומק ולעלות לאחר מכן).
צלילה טכנית
צלילה בה נעשה שימוש ביותר מתערובת נשימה אחת ובתערובות גזים הכוללות הליום. הוספת גז ההליום לתערובת הנשימה מאפשרת צלילות לעומק רב יותר מאשר צלילה ספורטיבית ללא סכנת שכרון מעמקים ותוך הפחתת טעינת החנקן ברקמות הגוף. בסוג צלילה זה נעשה גם שימוש במערכות מחזור נשימה. בצלילות טכניות מבצעים במהלך העלייה, חניות בעומקים שונים תוך שימוש בתערובות גז המכילות ריכוזי חמצן שונים על מנת לווסת את פינוי הגזים האינרטיים מרקמות הגוף (דקומפרסיה). צלילה טכנית נחשבת גם היא לצלילה ספורטיבית אם כי מתקדמת יותר וכוללת ענפים שונים כגון צלילה לספינות טרופות, צלילת מערות וצלילה תחת קרח.
צלילה בישראל
ישראל היא אחת המדינות היחידות בה קיים חוק צלילה. קובע כי על הצולל לעבור קורס עם מדריך צלילה מוסמך ומבחני הסמכה. כמוכן קובע החוק כי לעולם אין לצלול לבד (החוק מתייחס לצלילה ספורטיבית ולא לצלילה מקצועית); כל צולל בישראל נדרש לביטוח ייעודי לצלילה (ביטוח צלילה).
החוק גם מסדיר את העומקים המותרים לצולל: צלילה זאת מוגבלת לכוכב ראשון מגיל 12 וכוכב שני מגיל 15. עם כוכב צלילה אחד מותר לצלול עד לעומק של 20 מטרים ואילו עם שני כוכבים מותר לצלול עד לעומק של 30 מטרים.
רוב מועדוני הצלילה בישראל נמצאים באילת ומיעוטם סמוכים לאתרי צלילה לחוף הים התיכון. במפרץ אילת קיים מגוון של דגים ואלמוגים ומימיו נחשבים לשקטים וחמים יחסית גם בחורף. באתרי צלילה בים התיכון קיימות תצורות סלעים ומערות (חלקם באזור ראש הנקרה), עתיקות (כמו בקיסריה), ריף (כמו בהרצליה, צלילה מסירה) וספינות טבועות רבות. קיימים גם דגים ססגוניים רבים, אך הם נדירים יחסית לשפע שבאילת.
בישראל קיים מקצוע הקרוי "רופא צלילה". אחד מתפקידו של רופא הצלילה הוא לאשר מבחינה בריאותית התקבלות מועמדים לקורס צלילה. ההסתדרות הרפואית בישראל מסמיכה "רופאי צלילה".
נסים חמיד
נסים חמיד (באורדו: نسيم حميد; נולדה ב-1 במאי 1988) היא אצנית פקיסטנית, שזכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר במשחקי דרום אסיה 2010, בדאקה.
מאיר פיינשטיין
מאיר פיינשטיין (5 באוקטובר 1927, ט' בתשרי ה'תרפ"ח – 21 באפריל 1947, ב' באייר ה'תש"ז), מעולי הגרדום, היה לוחם במחתרת האצ"ל שנתפס על ידי הבריטים והתאבד בצינוק טרם הוצאתו להורג.
נסים חמיד
קריירה
נסים החלה את הקריירה שלה בתור ספורטאית בבית הספר. היא השתתפה במגוון פעילויות ספורט בבית הספר ואחר כך באוניברסיטה. במהלך האימונים שלה, ראו מאמנים מהצבא את היכולות שלה, והרשו לה להתאמן במתקני הבסיס ליד קורנגי. הדבר היה משמעותי ביותר, מכיוון שבפקיסטן ספורטאיות אינן יכולות לרוץ בפרהסיה, היכן שהציבור יכול לצפות בהן. היא זכתה במרוצים מקומיים שונים, ואחרי זה נבחרה על ידי רכבת פקיסטן שהציעה לה חסות כספורטאית. הביצועים העקביים של נשים זיכו אותה במקום בנבחרת פקיסטן במשחקי דרום אסיה בשנת 2010 בדאקה, שם לקחה את הזהב בריצת 100 מטר, עם תוצאה של 11.81 שניות, וזכתה בתואר "האישה המהירה ביותר בדרום אסיה".
מאיר פיינשטיין
ביוגרפיה
מאיר פיינשטיין נולד ב-ט' בתשרי, תרפ"ח, 5 באוקטובר 1927, בעיר העתיקה בירושלים. הוריו, בלה ואליעזר, היו שומרי מצוות אשר עלו מבריסק, אז בפולין. במשך עשר שנים למד בישיבת עץ חיים, והיה אחד מתלמידיו של הרב אריה לוין. בהיותו ילד נפטר אביו, ופיינשטיין נאלץ לסייע בפרנסת משפחתו. הוא עבר בין עבודות שונות בעירו, ולאחר מכן החל לעבוד כפועל ברמתיים, ובקיבוצים נגבה וגבעת השלושה. בגבעת השלושה החליט להצטרף לארגון "ההגנה".
נסים חמיד
קריירה
ב-12 בפברואר 2010, נשיא פקיסטן אסיף עלי זרדארי מינה את נסים כשגרירת הספורט של פקיסטן בהכרה בהצלחתה במשחקי דרום אסיה. ביולי 2010, מפעילת הסלולר הגדולה בפקיסטן, Mobilink, הוסיפה את נסים לצוות שגרירי המותג שלה. בילאל מוניר שייח', סגן הנשיא של Mobilink פקיסטן אמר במעמד טקס חשיפת שיר הקמפיין המבוסס על מאבקה והישגיה של חמיד, ואשר מכיר באלו שעזרו לה להשיג את מטרותיה:
מאיר פיינשטיין
במחתרת ובצבא הבריטי
בשורות "ההגנה" התחיל פיינשטיין את הכשרתו הצבאית. במקביל נהג ללמוד לימודי חול מתוך ספרים ששלח לו אחיו מירושלים. פיינשטיין ניסה ככל יכולתו להשלים את השכלתו שנקטעה, ואף חלם עד סוף ימיו להיות סופר.
נסים חמיד
קריירה
עם ההצלחה שנחלה, כולל הכינוי "מלכת המסלול", חמיד חוותה גם התנכלות ציבורית. טענו שההצלחה שלה הייתה תוצאה של מזל ולא כישרון. כדי להוכיח שהיא לא באמת ספורטאית טובה, כל שנה קבוצות גברים מנסים לשבור את השיא שלה - בחוסר הצלחה. היא אומרת שיש גישה שלילית לספורטאיות בפקיסטן, ושלא משקיעים בפיתוחן משאבים, והיא מבקשת לשנות זאת. היא הפסיקה להתחרות, הן בגלל הקושי להתמודד עם היחס הציבורי, והן בשל חוסר תמיכה בקריירה שלה. היא פנתה במקום זאת לאימון, ומאמנת ילדים בסיכון ומרקע עני בקורנגי. היא פתחה אקדמיה לספורט ב-2016, והובילה קבוצת ילדים לתוצאות טובות במשחקי ילדי הרחוב הבינלאומיים הראשונים שנערכו בברזיל ב-2016.
מאיר פיינשטיין
במחתרת ובצבא הבריטי
כאשר הגיעו אל פיינשטיין שמועות על פעולות ההשמדה של הנאצים כנגד היהודים באירופה, החליט להתגייס ולסייע למאמץ המלחמתי. בתחילת שנת 1944 הציג פיינשטיין, שבאותה עת היה בן 16 אך נראה מבוגר מגילו, תעודה שקיבל ממוכתר פתח תקווה לפיה גילו הוא 20. על סמך התעודה התגייס לחיל ההנדסה של הצבא הבריטי במזרח התיכון. זיוף זה הזיק לו מאוחר יותר במשפט שבו נגזר גורלו. בתחילה התנגדה משפחתו לגיוסו בגיל כה צעיר, אך לאחר שהחליט, אי אפשר היה לעצרו.
כשנתיים וחצי שירת פיינשטיין בארץ ישראל, אלכסנדריה וביירות. במכתבים ששלח אל ביתו הביע את געגועיו אל הארץ אליה היה קשור. בצבא הבריטי יצר קשרים חברתיים עם חיילים שהיו חברי מחתרת האצ"ל, וסייע להם להבריח נשק ממחנות צבאיים שמחוץ לארץ ישראל אל המחתרת.
באוגוסט 1946 השתחרר מן הצבא בשל מה שנימק כחוסר בפעילות. בהיותו חבר "ההגנה", שקל להצטרף אל האצ"ל. בתחילה הביע ספקות, האם תואמות פעולות האצ"ל את אמות המוסר, אך לאחר שהשתכנע כי לפי מידותיו כך הדבר, הצטרף אל סניף האצ"ל הירושלמי. מאותו רגע פעל בדבקות ובלהט במסגרת המחתרתית. בתחילה פעל פיינשטיין בחת"ם (חיל התעמולה המהפכני של הארגון), ולאחר מכן התקבל לקורס סגנים. באמצע הקורס יצא פיינשטיין להשתתף בפעולה שעתידה הייתה לחרוץ את גורלו.
פיצוץ תחנת הרכבת בירושלים
ב-30 באוקטובר 1946 השתתף פיינשטיין בפיצוץ תחנת הרכבת בירושלים, כחלק ממאמצי הארגון לפגוע בתשתיות ששימשו את הממשלה והצבא הבריטיים, ולנסות לשתק את התנהלות השלטון באמצעות התקפות חוזרות במתקניו.
בפעולה השתתפו שמונה חברי האצ"ל, והוחדרו בה שלוש מזוודות עמוסות בחומר נפץ לתחנת הרכבת בירושלים. פיינשטיין שימש כנהג המכונית שהובילה את מבצעי הפיגוע ואת מזוודות הנפץ. מאחר שהמחתרת לא רצתה שיפגעו אנשים אלא התחנה בלבד, החליטה מבעוד מועד לפרסם אזהרה, למרות הסיכון הרב שהיווה העניין ללוחמיה, ועל המזוודות הונחה מפת בד לבנה גדולה שעליה הכתובת, בעברית, ערבית ואנגלית, "סכנה מוקשים!" ומתחתיה סמל האצ"ל.
שניים מהערבים בתחנה הבחינו במתרחש והזעיקו את האנשים הרבים שבמקום כדי לדלוק אחרי אנשי האצ"ל שזינקו אל מכונית המילוט שיצאה בנסיעה מהירה מן המקום. בתחילה נראה היה כי הצליחו להימלט, אך לאחר רגע ניתכה אש כבדה מכל עברי המכונית ומשוריין בריטי החל לדלוק בעקבותיה. בדרך אמר פיינשטיין "אני נוהג ביד אחת", אך דבריו התקבלו כהלצה. אריה אשל העיד כי רק המיומנות והמהירות של פיינשטיין הצילו אותם ממוות. המכונית הגיעה אל מקום האיסוף בשכונת ימין משה, כשאז הבחינו כי כמעט כולם נפצעו, וכי ידו השמאלית של פיינשטיין רוסקה ושתתה דם רב במשך כל זמן הנסיעה.
פיינשטיין רץ כ-300 מטר אל עבר בית הזוג שטיין, ביקש עזרה ראשונה, נכנס אל הבית ונפל. בעקבותיו הגיעו השוטרים שעקבו אחרי סימני הדם. בדירה ניסה אחד השוטרים להרים ידו על פיינשטיין, וזה עצרו כשקרא בפניו "אני שבוי מלחמה". משם העבירו אותו, ללא טיפול רפואי, אל בית הסוהר הצבאי בשכונה הגרמנית. רק לאחר שדרש טיפול בבית הסוהר, הובל פיינשטיין בליווי שישה שוטרים חמושים אל בית החולים. כשהגיע שאל אותו מיד הרופא אם מסכים הוא שיקטעו את היד מחשש להרעלת דם. פיינשטיין השיב במקום: "קטעו".
נתפסו בפעולה גם דניאל אזולאי, משה הורוביץ ומסעוד ביטון.
בשעה שתיים בצהריים ניסה קצין חבלה בריטי לנטרל את הפצצה, אולם זו התפוצצה, הרגה אותו, והחריבה את התחנה.
זמן לא רב אחר כך התברר כי מי שהיה אמור להיות מפקד הפעולה ונעדר ממנה, היינריך ריינהולד - "ינאי", היה למעשה מלשין. הבריטים ידעו מבעוד מועד על הפעולה, וכך נפלו לוחמי האצ"ל לתוך מארב.
כאשר שכב פיינשטיין בבית החולים, שהה באותו החדר עם דב גרונר. גרונר סיפר מאוחר יותר שפיינשטיין השאיר עליו רושם רב; למרות הפציעה הקשה והזרוע הקטועה היה חזק ברוחו ועודד את חבריו הפצועים.
מהלך המשפט
כנגד פיינשטיין הועלו שתי האשמות: ירי מכלי נשק חם בתחנת הרכבת, והנחת הפצצות. הוא דחה את כל תחנוני משפחתו להתגונן במשפט, והודיע להם כי "לא ישפיל עצמו בפני המשעבד", ולא יבקש רחמים.
המשפט נפתח ב-26 במרץ 1947. הנאשמים במשפט היו פיינשטיין, אזולאי, הורוביץ וביטון. פיינשטיין הופיע למשפט ללא עורך דין. כאשר הוקראו ההאשמות בפני הנאשמים והם נשאלו אם הם מודים או לא, הצהיר פיינשטיין: "אינני מכיר בחוקיות בית המשפט ולא אשתתף בדיונים. תשובתי להאשמות תינתן בהצהרה שאקרא". לאחר מכן לא הגיב עוד וישב כשהוא קורא כרך של כתבי ז'בוטינסקי.
ביום השישי למשפט ביקש לפתע פיינשטיין לחקור את אחד העדים, שוטר בריטי. פיינשטיין הציג ספר של אב"א אחימאיר, "רפורטז'ה של בחור 'ישיבה'". על העמוד הראשון צויר בגדול צלב קרס ובשגיאות כתיב באנגלית נרשם "אין יותר חובות". פיינשטיין שאל את השוטר: "את הספר השארתי במכוניתך, כשהוחזרתי ביום שישי האחרון לכלא. מצאתי עליו את הכתובת הזאת. האם ידוע לך מי כתב אותה?". אב בית הדין ביקש לראות את הציור והעיר: "בוודאי שלא אנגלי כתב אותה, הרי מצויר כאן צלב קרס". פיינשטיין השיב לו: "היטלר אמנם מת, אך תלמידו וחברו אינו מבייש את תורתו". אז התיישב פיינשטיין במפתיע והמשיך לשתוק לאורך כל המשפט, עד שנשא את הצהרתו.
לפני הקראת פסק הדין קרא פיינשטיין את הצהרתו לפני בית הדין הצבאי. בין היתר אמר בה:
ב-3 באפריל 1947 ניתן פסק הדין במשפטם של הארבעה. אחיו של פיינשטיין ניסה שוב להוכיח כי גילו של מאיר פיינשטיין צעיר, אך השופט סירב לקבל עדויות שאינן מנוהלות על ידי הנאשם או עורך דין שמינה מטעמו. בשעות אחר הצהריים, לאחר התייעצות שארכה 45 דקות, קרא נשיא בית הדין, קולונל קופר, את גזר הדין. הורוביץ וביטון, שבמשפט הכחישו כל קשר לעניין (מפני שנתפסו במקום רחוק והאצ"ל החליט כי עליהם לכפור בעובדות), יצאו ללא עונש. פיינשטיין ואזולאי נידונו למוות בתלייה. בהינתן פסק הדין הכריזו השניים: "בדם ואש יהודה נפלה, בדם ואש יהודה תקום". כשכבלו השוטרים את ידיו ורגליו של פיינשטיין והחלו גוררים אותו מהאולם שר את "התקווה".
ב-17 באפריל אישר המפקד הראשי של הצבא הבריטי את גזר דין המוות של מאיר פיינשטיין ושל משה ברזני מה-17 במרץ. עונשו של דניאל אזולאי הומר במאסר.
עשרים שנה לאחר האירועים התברר כי דניאל אזולאי, שפיינשטיין ראה בו חבר קרוב ושותף למאבק המחתרת, היה סוכן שתול חשאי של הש"י בשורות האצ"ל, וכי החנינה בוצעה הודות למאמצי צמרת הנהלת הסוכנות היהודית.
בתא הנידונים למוות
אל הנציב העליון הגיעו בקשות רבות לחנינת פיינשטיין וברזני. פנו אליו בין היתר דוד בן-גוריון, יו"ר הנהלת הסוכנות היהודית, ויצחק בן-צבי, בשם הוועד הלאומי. שני הרבנים הראשיים, הרב עוזיאל והרב הרצוג, ראש עיריית תל אביב ישראל רוקח, ומשפחות הנידונים ביקשו חנינה אף הם.
הבריטים דחו את הבקשות, והגבירו את הכוננות מפני ניסיון לחטיפות לשם שחרורו. הם הגבירו את השימוש בעוצר, ואף הכריזו עליו ללא צפירות, אלא רק בהודעות יחידות ברדיו, וכך אזרחים רבים לא היו מודעים לקיומו. באותה תקופה, הבריטים ירו למוות בעובדיה מזרחי, אב לעשרה ילדים, ופצעו קשה אזרחית נוספת. שניהם תושבי ירושלים, ושניהם לא היו מודעים להכרזות על עוצר.
בבית הסוהר המרכזי ב"מגרש הרוסים" ישב בתא הנידונים למוות עם משה ברזני. על דפי ספרים שונים רשם פיינשטיין סיסמאות ועליהן דברים כגון: "טוב למות עם נשק בידיו מאשר לחיות עם ידיים מורמות", "הרוצה לחיות בכבוד חייב ללחום בעד החיים". כאשר הצליחו פיינשטיין וברזני ליצור קשר עם האסירים האחרים בדרכם למקלחת, היה תמיד חיוך נסוך על פניו של פיינשטיין, היה מבקש שלא ידאגו לו, ובאחת הפעמים ביקש שימסרו שלום לאחיו (שהיו חברי הלח"י) ו"נשיקות חמות" לגאולה כהן על בריחתה הדרמטית מבית החולים של בית הסוהר. הרב אריה לוין, "אבי האסירים", היה מבקר אצל הנידונים ושאר האסירים מידי שבת ומעודד את רוחם.
באחת הפעמים יצרו קשר עם אסירי המחתרת האחרים בכלא, על ידי מסרים כתובים בניירות זעירים שהוטמנו בקליפות בננה, וביקשו מהם שיכינו עבורם זוג רימונים. תוכניתם הייתה לפוצץ רימון אחד על הפמליה שתבוא לקחת אותם אל הגרדום, ובעזרת השני להתאבד, בדומה למעשה המסופר בשמשון בספר שופטים ("תמות נפשי עם פלשתים"). אליעזר בן-עמי הוא שהכין את הרימונים. הוא לקח שני תפוזים, רוקן את תכולתם, מילא אותם בחומר נפץ, רסיסי ברזל נדחפו לקליפתם, והוכנסה מערכת הדלקה ויזם. את ההפעלה היו יכולים לבצע על ידי רשף של סיגריה. המכסה היה חלקו העליון של התפוז שהוצמד בסיכות עץ קטנות רבות. לאחר שהוכנו, הועברו התפוזים אל תא הנידונים יחד עם דברי מזון נוספים.
"רימון בין הלבבות"
ב-21 באפריל, ב' באייר תש"ז, גברו השמועות כי שני הנידונים עומדים להיות מוצאים להורג. על ירושלים היהודית הוטל עוצר מלא. בשש בערב הודיעו לפיינשטיין וברזני הן על אישור פסק הדין והן על ביצועו באותו יום בשעה ארבע לפנות בוקר. הרב אריה לוין נקרא להגיע בערב כדי שיקראו בפניו וידוי ויתפללו. הוא אמר כי הוא חושש שלא יצליח לעמוד בכך ושחלילה יקרה אסון בזמן המעמד. הוא גם שאל 'וכי מה חטאו?... על מה יש להם להתוודות?, וכי יש צדיקים גדולים מאלה העולים לגרדום למען קידוש השם וישראל?'. הוא סירב, בפעם הראשונה, להגיע אל בית הסוהר ולבו נשבר על שלא הצליח לעזור לביטול גזר דינם. הרב יעקב גולדמן, הרב הרשמי של הוועד הלאומי, הסכים להגיע אליהם בשעות הערב. בשעה תשע ורבע הגיע אליהם. הוא העיד לאחר מכן כי היו עליזים בהתנהגותם ולא ניכרה בהם התוכנית. הרב ביקש להכין אותם לקראת הצפוי אך הם ענו לו כי אין גורלם שונה מגורל מיליוני אחיהם שנרצחו. הם ביקשו למסור לו סליחה ממשפחותיהם על הצער שגרמו להם. הם שרו עמו את תפילת "אדון עולם". לאחר מכן אמר עימם וידוי. עד השעה עשר וארבעים שוחחו על קידוש השם ועל רבי עקיבא, שאמר תורה בזמן שעונה במסרקות ברזל. לקראת השעה אחת עשרה אמר להם שלא יאבדו תקווה. הם נתנו לו את כל הסיגריות שבתאם וביקשו שיחלק אותם בין האסירים וגם לשוטר הבריטי ששמר עליהם והיה הוגן כלפיהם. הוא אמר שיחזור אליהם לפני רגעיהם האחרונים כדי לראותם, והם ניסו לשכנע אותו שלא יבוא. הם שרו את "התקווה" במלואה. כשעזב אל חדר הקצינים בכלא, הצהיר במפורש שיבוא כדי לנכוח בהוצאה להורג.
אז הגיעה התלבטותם הגדולה. הם ידעו כי אם ישליכו את אחד הרימונים על משלחת התלייה ייפגע גם הרב גולדמן. הם החליטו כי יוותרו על תוכניתם, וכי ימותו רק הם בידי עצמם ולא בידי התליין הבריטי. הסימנים הראו כי ברזני אימץ את הרימון אל חזהו בידו השמאלית ופיינשטיין הגידם נלחץ אל ברזני והניח את חומר הנפץ בין שניהם.
בשעה אחת עשרה וארבעים נשמעה בכלא התפוצצות חזקה שהרעידה חלק בבניין. החלה מהומה בכלא, מפקד הכלא ועוזריו רצו מחדרם אל תא הנידונים. השוטר ששמר על התא צעק אליהם המום: "שניהם מתים! התפוצצו!". הדלת הייתה פרוצה והמראה היה של ברזני ופיינשטיין, חזיהם קרועים, כשהם מתים. באחת בלילה הוצאו הגופות והועברו אל בית החולים.
לאחר מותם
הרב הראשי הורה לקבור את השניים למחרת, בבית העלמין הישן בהר הזיתים בחלקת קברות "קדושי המאורעות" תרצ"ו-תרצ"ט. גופותיהם הובלו תחת משמר כבד של משוריינים. הלוויתם הייתה מצומצמת בשל העוצר אשר הטילו הבריטים בירושלים. כוחות צבא וכלי רכב צבאיים מילאו את כל העיר. נכחו רק משפחתם הקרובה, חברתו של פיינשטיין, רחל קרמר, ארבעה עיתונאים, והרב אריה לוין.
בעיני רבים נחשבו השניים לגיבורים. האצ"ל והלח"י הכריזו עליהם כעל בעלי "תהילת עולם". אף על פי שהביע בדרך כלל התנגדות נחרצת לדרכם של האצ"ל והלח"י, כתב עליהם נתן אלתרמן שיר אוהד שפורסם בטורו "הטור השביעי" (להלן חלק ממנו):
במותו ביקש בגין להיקבר ליד קברם של פיינשטין וברזני, וכך היה. על שמו של מאיר פיינשטיין נקראו רחובות באחדות מערי ישראל (תל אביב - יפו, באר שבע וירושלים).
רן דנקר
רן חליל יוסף דנקר (נולד ב-7 בינואר 1984) הוא זמר-יוצר ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בנורפוק, וירג'יניה שבארצות הברית. הוא בנם של השחקן אלי דנקר ודלית דנקר. הוא נולד בשם חליל יוסף, שם שניתן לו על ידי אביו, אך בגיל 6 וחצי בתחילת כיתה ב בחר לשנות אותו לשם הפרטי רן. בשנת 2012 הוסיף את חליל כשמו האמצעי.
בגיל שנתיים וחצי עלה עם אמו לישראל. הם התגוררו בקיבוץ האון, לאחר מכן בבית זית, בתל אביב ולבסוף בנתניה.
קריירת משחק
לאחר שחרורו, הופיע דנקר במספר סרטוני פרסומת, כמו פרסומת לבזוקה ופרסומת בעירום לעלייתו של ערוץ 10 ב-2002.
בשנת 2004 החל להופיע בסדרת הטלוויזיה המוזיקלית של חברת yes "השיר שלנו", לצד אניה בוקשטיין, נינט טייב, אליענה בקייר, מיה דגן ועוד. דנקר המשיך לשחק בתוכנית עד לסופה בשנת 2007. ב-2005 זכה בפרס מסך הזהב על משחקו ב"השיר שלנו", וב-2006 היה מועמד לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית "שחקן בסדרה יומית" על תפקידו בסדרה.
ב-2004 השתתף בפסטיגל "לא יאומן כי פסטיגל" ושר את השיר "כמו רובין הוד", איתו זכה במקום השלישי. כמו כן, השתתף ב-2005 ב"פסטיגל גיבורי-על", ושירו "איש הברק", זכה במקום הראשון בתחרות השירים. דנקר השתתף גם בפסטיגל 2006 (פסטיגל פנטזיה) וזכה עם השיר "לב אמיץ" במקום הראשון בתחרות השירים. בשנת 2005 הופיע במחזה "צלילי המוסיקה", לצד אפרת בוימולד ואניה בוקשטיין.
מ-2005 עד 2007 דנקר זכה בתואר "שחקן השנה" בטקס נבחרי הילדים. בנוסף, זכה ב-2008 בפרס "הרכב השנה" יחד עם עילי בוטנר ובפרס "החבר הכי טוב שאני רוצה שיהיה לי".
מ-2006 עד 2008 הוביל את קמפיין האופנה הארצי של חברת ההלבשה "דיאדורה", ומ-2007 עד 2008 את הקמפיין הבינלאומי של החברה.
בשנת 2008 החל בחברת הלוויין "YES" שידורה של סדרת הטלוויזיה "דני הוליווד", בה גילם דנקר את הדמות הראשית, "דני הוליווד" - כוכב זמר ישראלי משנת 1968.
באותה שנה הגיע לאקרנים סרט הקולנוע "חסר מנוחה" של הבמאי עמוס קולק, בו שיחק דנקר את צח, חייל מצטיין שטס לחפש את אביו (משה איבגי) שעזב אותו בגיל צעיר וברח לניו יורק. הסרט התקבל לפסטיבל ברלין ושם זכה דנקר בפרס "השחקן הכי יפה על השטיח האדום", שהוענק לו על ידי הטלוויזיה הגרמנית.
באוגוסט של אותה שנה יצא לאקרנים הסרט "עיניים פקוחות", בבימויו של חיים טבקמן. בסרט, שהשתתף גם בפסטיבל הקולנוע בירושלים 2009 והתמודד על פרס וולג'ין, מגלם דנקר הומוסקסואל חרדי שמנהל רומן עם גבר נשוי, המגולם על ידי זהר שטראוס. דנקר קיבל מועמדות לפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט.
בספטמבר 2009 עבר דנקר לניו יורק כדי ללמוד משחק. בקיץ 2011 חזר לישראל.
בדצמבר 2010 שיחק בסרט האימה של אהרון קשלס ונבות פפושדו "כלבת", בו גילם טניסאי צעיר שאובד יחד עם חבריו ביער. מיד עם חזרתו לארץ, בקיץ 2011, החל לככב בסדרת המתח "תא גורדין", שכתב העיתונאי והסופר רון לשם. הסדרה עלתה לאוויר בינואר 2012.
בשנת 2013 הצטרף דנקר לקבוצת הצעירים בתיאטרון "הבימה", שם הוא שיחק בהצגה "השבועה", שהחלה באוקטובר אותה שנה. בהצגה הוא משחק בתפקיד ראשי, כבן של סוחר הים. ב-2014 החל לגלם את דמותו של גבריאל בעיבוד לספר "המאהב" של א.ב יהושע. באותה השנה גילם דנקר את דמותו של ניר בסרט "מתחת קו המים". בשנת 2015 הצטרף להצגה "נעצר בחצות" בתיאטרון הבימה ולמחזמר "אוויטה" מאת אנדרו לויד ובר וטים רייס. במחזמר מגלם דנקר את דמותו של צ'ה.
זכה בפרס קלצ'קין לשנת 2016 על משחקו בהצגה "נעצר בחצות" ובמחזמר "אוויטה".
בשנת 2018 עלתה לשידור ב-HOT סדרת הטלוויזיה "מיגל" בכיכובו. באותה שנה התקבלה הסדרה לפסטיבל קאן, שם זכתה הסדרה בפרס אנסמבל השחקנים.
במאי 2019 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "גיבור אמיתי" מאת אורי גרוס. על תפקידו בסדרה היה מועמד לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה כשחקן הראשי בסדרת ילדים ונוער.
בחנוכה 2019 החל לגלם את רובין הוד בהצגה "רובין הוד לוחמי הצדק", לצד רוני דלומי, חנה לסלאו, שלומי קוריאט ואגם בוחבוט. בדצמבר 2020 השתתף ב-"My פסטיגל". באותה שנה השתתף בתפקיד אורח בתוכנית ארץ נהדרת בתור יועז הנדל.
ב-22 ביולי 2021 יצא הסרט "אחד בלב" בכיכובו, של הבמאית טליה לביא, לצד השחקנית אביגיל הררי. באותו החודש, הצטרף דנקר כשופט בתוכנית המציאות "אקס פקטור ישראל".
דנקר השתתף בפסטיגל 2021, שם גילם אלמן המתחיל רומן עם מלאכית.
באוגוסט 2021 החל להוביל את קמפיין חברת האופנה "רנואר". בבאותו השנה, הופיע כפרזנטורים של חברת סלקום.
ב-20 בפברואר 2022, הצטרף לצוות השיפוט של "הכוכב הבא", המשודרת בקשת 12.
קריירה מוזיקלית
באוגוסט 2007 הוציא דנקר את אלבומו הראשון, "שווים", במשותף עם המוזיקאי עילי בוטנר. קדמו לו הסינגלים "שווים" ו"בואי נעזוב". אחר כך יצאו הסינגלים "הכל מזכיר אותך", "מה שלא הספקתי לומר" שבו השתתפה בשירה סיון טלמור ו"אני אש". במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' ושל גלגלצ לשנת ה'תשס"ח נבחרו דנקר ובוטנר כ"הרכב השנה".
בשנת 2020 יצא הסינגל, "העיר הזאת", מתוך אלבום הבכורה "רעבה ועצבנית" של צליל דנין, אותו היא שרה יחד עם דנקר.
באפריל 2020 הוציא את השיר "כשאומרים לי לא". ביוני של אותה שנה השתתף בפרויקט "המחברת של אליה" והוציא יחד עם אליה רוסיליו את השיר "מלאכית".
במרץ 2021 הוציא את הסינגל "בית משוגעים", אשר הגיע במצעד כמות ההשמעות השבועית למקומות הראשונים במשך כמה שבועות רצופים, בתחנות רדיו רבות כדוגמת גלגלצ ואקו 99FM. השיר היה השיר המושמע ביותר ברדיו הישראלי במשך יותר מחודש, לפי נתוני מדיה-פורסט. בנוסף, היה השיר הישראלי המושמע ביותר בספוטיפיי ובאפל מיוזיק בישראל במשך שלושה חודשים. השיר זכה להצלחה רבה, ושהה 12 שבועות רצופים בראש המצעד של גלגלצ - ובכך שבר את השיא למספר השבועות ברצף בראש המצעד. השיר נמצא במקום הרביעי בהיסטוריית התחנה במספר השבועות הכולל במקום הראשון אחרי "הללויה" של חלב ודבש (16 שבועות), "אבניבי" של יזהר כהן (15 שבועות) ו"רסיסים" של רביב כנר (13 שבועות). השיר זכה במקום הראשון במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשפ"א. בנוסף זכה בטקס פרסי "איגי" בשיר השנה ובזמר השנה 2021.
ביולי 2021 הוציא יחד עם סטטיק ובן-אל תבורי את השיר "רובינזון קרוזו" כחלק מאלבום הבכורה שלהם "שבעה ירחים". באותו החודש הוציא יחד עם מירי מסיקה גרסה מחודשת לכבוד ט"ו באב של שירה "אף אחת".
ב-18 באוקטובר 2021 הוציא את הסינגל "השמלה החדשה שלי".
ב-14 ביולי 2022 ביצע במשכן הנשיא את השיר "לו יהי", לצד הזמרת יובל דיין בפני נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן בעת ביקורו בישראל. ב-8 באוגוסט 2022 הוציא את הסינגל "מלכת הרחבה".
ב-23 בינואר 2023 הוציא את הסינגל "כל מה שרציתי להיות". ב-10 במאי הוציא את הסינגל "חזרה למציאות". ב-11 באוגוסט הוציא את הסינגל "על גשר בעיר" יחד עם עברי לידר בצל המחאה נגד הרפורמה המשפטית. את השיר כתב והלחין לידר, בהפקה מוזיקלית של אריאל טוכמן.
חיים אישיים
דנקר ניהל מספר מערכות יחסים עם הזמרת נינט טייב, אותה הכיר על סט הסדרה "השיר שלנו". בנוסף על הזוגיות עם הדוגמנית ליאל דניר ועם השחקניות יעל פוליאקוב, גאיה טראוב ורומי אבולעפיה.
ביולי 2015 סיפר דנקר בריאיון לעיתון "ידיעות אחרונות" על היותו ביסקסואל. הוא נשוי לבמאי איתי ויזר והשניים מתגוררים ביפו יחד עם שתי בנותיו של ויזר.
קישורים חיצוניים
דוגמה לעמוד האינסטגרם.
אליזבת מאוסטריה (1436–1505)
אליזבת מאוסטריה (בגרמנית: Elisabeth von Habsburg; 1436 - 30 באוגוסט 1505), הייתה בתו של אלברכט השני, מלך גרמניה, אשתו של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, ואמם של ארבעה ממלכי פולין.
בצעירותה
אליזבת נולדה בשנת 1436 בווינה, לאלברכט השני, מלך גרמניה ולאליזבת מלוקסמבורג, בתם של זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וברברה מצליה. בשנת 1437 מת סבה זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואביה אלברכט השני, מלך גרמניה הוכתר כמלך הונגריה ובוהמיה. מכיוון שקז'ימייז' הרביעי, מלך פולין טען לזכותו לכתר בוהמיה, העלו אצילים פולנים הצעה שאליזבת תתחתן עם קז'ימייז' ותביא עמה את ממלכת בוהמיה כנדוניה, אולם ההצעה לא יצאה אל הפועל.
ב-7 באוקטובר 1439 מת אביה אלברכט השני, מלך גרמניה לאחר מסע קצר נגד האימפריה העות'מאנית, ואמה שראתה את עצמה היורשת החוקית של ממלכת הונגריה נאבקה להכתיר את בנה לאדיסלאוס למלך, אולם האצילים ההונגרים הכתירו את ולדיסלב השלישי, מלך פולין כאולסלו הראשון, מלך הונגריה. האומנת של אליזבת, הלנה קוטננרין, גנבה את כתר ההכתרה של הונגריה והביאה אותו למלכה אליזבת, וב-15 במאי 1440 הוכתר אחיה כלסלו החמישי, מלך הונגריה, אולם מלחמת האזרחים במדינה נמשכה. למען ביטחונם והגנתם הועברו אליזבת ואחיה לחסותו של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וכחלק מההסכם התארסה אליזבת עם אחיינו פרידריך מסקסוניה, בנם של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומרגרטה מאוסטריה.
בשנת 1447 הציע פרידריך השלישי שאליזבת תתחתן עם שארל מבורגונדי, בנו של פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה, אולם ההצעה נפלה, משום ששארל דרש 120,000 דוקאטים זהב ופרידריך השלישי הסכים לתת רק 70,000 דוקאטים.
בשנת 1444 נהרג אולסלו הראשון, מלך הונגריה בקרב וארנה, והאצילים ההונגרים תמכו בהכתרת אחיה לסלו החמישי, מלך הונגריה, אולם פרידריך השלישי סירב לאפשר ללסלו לעזוב את חצרו. בן דודה של אליזבת, אולריך השני, רוזן צליה, דרש להעביר את אליזבת ולסלו לחסותו, אולם פרידריך סירב לשמוע לו. בדצמבר 1451 נסע פרידריך השלישי לרומא להכתרתו כקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולקח עמו את לסלו, אולם השאיר את אליזבת בווינה. בזמן נסיעתו של פרידריך לרומא, התמרדו האצילים האוסטרים והעבירו את אליזבת לחסותו של אולריך. לאחר שחרורה קראה אליזבת לשחרור אחיה, ולאחר חזרתו של פרידריך השלישי לווינה ביוני 1452, אילצו אותו האצילים בספטמבר אותה שנה לשחרר את לסלו.
מלכת פולין
באוגוסט 1452 שלחו הפולנים הצעת נישואים לאליזבת עם קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, ובן דודה אולריך השני, רוזן צליה קיבל אותה בחיוב. באוגוסט 1453 נחתם הסכם הנישואים, ובו התחייב אחיה לתת לה כנדוניה 100,000 מטבעות זהב באדמות בהונגריה, אוסטריה ובוהמיה, ואילו קז'ימייז' הבטיח לה את הערים קולו, אופוצ'נו ופז'דץ'. בנוסף ויתרה אליזבת על טענתה לכתר בהונגריה ובבהמיה, אך מכיוון שאחיה לא עמד בהתחייבויותיו חזרה אליזבת לטעון לזכותה בממלכות הללו.
בשנת 1457 מת אחיה לסלו החמישי, מלך הונגריה ואליזבת תבעה את זכותה לכתר בהונגריה ובבוהמיה, אולם בבוהמיה הומלך גאורגה פודבראדי, ואילו בהונגריה הומלך מתיאש הוניאדי. מכיוון שבעלה היה שקוע באותה עת במלחמת שלוש עשרה השנים נגד מדינת המסדר הטווטוני, הוא לא היה יכול לאכוף את טענות אליזבת בכוח צבאי.
בדצמבר 1461 מתה חמותה סופיה מהונגריה, ובעלה קז'ימייז' העביר לה חלק מנחלותיה בממלכה. בשנת 1467 ויתרה אליזבת על טענתה לדוכסות לוקסמבורג לשארל הראשון, דוכס בורגונדיה, שנקנתה על ידי אביו פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה מאליזבת, דוכסית לוקסמבורג בשנת 1443. אליזבת לא התערבה בפוליטיקה ובענייני הממשל, אולם הייתה מעורבת בהסדרת נישואי בנותיה.
לאחר מותו של גאורגה פודבראדי, מלך בוהמיה בשנת 1471 עלה בנה ולדיסלב לשלטון בבוהמיה, אולם מתיאש הוניאדי לחם בו על הטענה לכתר בוהמיה. המלחמה נמשכה עד לשלום אולומואוץ בשנת 1478, שבו נקבע כי גם מתיאש וגם ולדיסלב יקבלו את התואר "מלכי בוהמיה". בשנת 1490 מת מתיאש הראשון, מלך הונגריה, ובנה ולדיסלב הוכתר כמלך הונגריה. אולם אליזבת העדיפה את בנה יאן אולברכט כמלך הונגריה, ובעקבות כך פרצה מלחמה בין האחים שנמשכה עד לשנת 1492, ובה הובס יאן אולברכט.
המלכה האם
ב-7 ביוני 1492 מת בעלה קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, ובמקומו עלו לשלטון בניה אלכסנדר יגיילו בליטא, ויאן אולברכט בפולין. בתקופת אלמנותה ישבה אליזבת בקרקוב יחד עם בנותיה ברברה ואלז'בייטה, אולם המשיכה ליטול חלק בענייני המשפחה. בשנת 1495 נסעה אליזבת לליטא להשתתף בחתונת בנה אלכסנדר יגיילו עם הלנה ממוסקבה, וניסתה לשכנעו שהלנה תעבור לדת הקתולית ושייתן תפקיד לאחיו זיגמונט, אולם נכשלה בשני העניינים וחזרה לביתה פגועה. בשנת 1496 התחתנה בתה ברברה יגלו עם גאורג, דוכס סקסוניה, ובשנת 1499 קיבל זיגמונט את דוכסות גלוגוב מבנה אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה.
בשנת 1501 מת בנה יאן הראשון אולברכט, מלך פולין, ובנה אלכסנדר יגיילו הוכתר גם כמלך פולין. ב-30 באוגוסט 1505 מתה אליזבת בקרקוב לאחר מחלה קצרה, וב-21 בספטמבר נקברה בקתדרלת ואוול.
סקולני
במקום עובר גבול רומניה–מולדובה.
אליזבת מאוסטריה (1436–1505)
משפחתה
בשנת 1454 התחתנה אליזבת עם קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, ממנו נולדו לה 13 ילדים:
סקולני
היסטוריה
בעיירה הייתה קהילה יהודית חשובה לפני מלחמת העולם השנייה וחצר חסידית נקראת על שמה, חסידות סקולען.
ביוני 1941 נרצחו מאות יהודים מהאזור בהוצאות להורג המוניות שבוצעו על ידי חוליית חיסול של חיילים רומנים.
בתרבות
סקולני (קרב סקולני) מוזכר על ידי אלכסנדר פושקין בסיפורו הקצר "הירייה".
זכויות להט"ב באנטיגואה וברבודה
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באנטיגואה וברבודה מתמודדים עם אתגרים משפטיים שאינם חווים תושבים הטרוסקסואלים.
חקיקת אי-הפללה והגנה
במאי 2016, במהלך הבדיקה התקופתית האוניברסלית של מועצת זכויות האדם של האו"ם, יעצו נציגי ארגנטינה, אוסטרליה, צרפת, גרמניה, הולנד וניקרגואה לממשלה לבטל את הפללתם של יחסים הומוסקסואלים בהסכמה ולהבטיח זכויות אדם מלאות לקבוצות מוחלשות בהם קהילת הלהט"ב. שרת השינוי החברתי, סמנתה מרשל, הודיעה לאחר מכן כי האיסור על "מעשי סדום" "מיושן" ויש לבטלו. מזכירת הפרלמנט במשרד המשפטים, מורין פיין-היימן, הבטיחה למועצה כי "קהילת הלהט"ב אינה נרדפת במדינה".
ב-24 באוגוסט 2016 הודיעה ממשלת אנטיגואה וברבודה כי "אין בכוונתה לבטל את איסור הסדום במדינה". ההודעה הגיעה לאחר שבית המשפט העליון בבליז ביטל את הפללתה של הומוסקסואליות במדינה באותה שנה. עם זאת, הממשלה הודתה כי מכיוון שלבליז ואנטיגואה וברבודה ישנן פסקי דין זהים, אם קבוצת עותרים מטעם ארגונים תגיש תביעה נגד האיסור בחוק לבית המשפט, בית המשפט יפסוק כי האיסור הוא בלתי חוקתי. ב-1 בנובמבר 2019 הכריזה "הברית המזרחית הקריבית למגוון ושוויון" כי היא מתכננת לפתוח בתביעה משפטית נגד האיסור עד סוף 2019. רק ב-2022 פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית במדינה, במקביל לביטול האיסור, חוקקו במדינה מספר חוקים האוסרים על אפליה של חברי הקהילה הגאה.
פרידריך נאומן
תולדות חייו והגותו
נולד בשטורמטל (Störmtal) ליד לייפציג ולמד תאולוגיה באוניברסיטת לייפציג. ככומר ועובד סוציאלי צעיר נחשף לתנאי החיים הקשים של מעמד הפועלים, בעיקר עובדי בתי החרושת בסקסוניה וביקש לעניין את בני מעמדו, מעמד הביניים המבוסס ומעלה, בנתונים החמורים שצבר בנוגע לפועלים. נאומן הליברל ביקש להיטיב את תנאי הפועלים ברוח החסד הנוצרי על מנת שלא יתפתחו בקרבם רעיונות מהפכניים-מרקסיסטיים מסוכנים. בשנת 1890 היה לחבר המפלגה הסוציאליסטית נוצרית, אך פרש ממנה כעבור שש שנים.
ב-1894 ייסד את העיתון  Die Hilfe ("העזרה"), בו פרסם את רעיונותיו שביקשו ליצור גשר בין-מעמדי, עוזרו באותה תקופה היה תיאודור הויס, לימים נשיאה הראשון של מערב גרמניה. בשנת 1895 פרסם את ספרו Soziale Briefe An Reiche Leute ("מכתבים חברתיים לאנשים עשירים"). בספר זה הציג נאומן את הגותו שהיוותה הרכבה של ליברליזם כלכלי, מוסר וערכים פרוטסטנטיים, לאומיות גרמנית ומלוכנות. ב-1896 ייסד את "הארגון הלאומי-חברתי" (Nationalsozialer Verein, NSV) שהתמזג ב-1898 לאיגוד הליברלי (Freisinnige Vereinigung) שאיחד בעלי רעיונות דומים, חברתיים, ליברלים, לאומיים, הנתמכים על ידי הבורגנות (למרות שהייתה זו מטרתו המוצהרת של הארגון, הוא לא צבר תמיכה בקרב מעמד הפועלים).
ב-1899 נסע למסע בלבנט, שכלל ביקור באתונה, קונסטנטינופול, בעלבכ, נצרת, ירושלים, קהיר ונאפולי וחיבר את ספרו Asia. Eine Orientierungsreise über Athen, Konstantinopel, Baalbek, Nazareth, Jerusalem, Kairo, Neapel.
ב-1907 נבחר כחבר הרייכסטאג בהיילברון וכיהן עד 1918. בהמשך ביקש לאחד כל התנועות הליברליות, על מנת ליצור ברית רחבה מהליברלים הלאומיים ועד הסוציאל-דמוקרטים, שהייתה אמורה להוות בסיס לרפורמה במערכת הפוליטית והכלכלית של הקיסרות הגרמנית. נאומן מימש חלק מתוכניותיו באמצעות הקמת "מפלגת האיגוד השמאלנית-ליברלית" ויצירת קשרים בין מפלגות ליברליות וסוציאל-דמוקרטיות ערב הבחירות לרייכסטאג ב-1912. בשנת 1916 הוציא את ספרו Mitteleuropa ("מרכז אירופה") שהציג תפיסת עולם לפי על גרמניה לספח שטחים גרמניים.
מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה, בנובמבר 1918 נמנה עם מייסדי המפלגה הדמוקרטית הגרמנית ונבחר לנשיאהּ הראשון, תפקיד אותו מילא פחות משנה, עת מותו. לפני מותו הצליח להשפיע על גיבוש חוקת ויימאר.
על שמו קרויה הקרן הגרמנית לקידום החירות (Friedrich-Naumann-Stiftung für die Freiheit), המקושרת למפלגה הדמוקרטית החופשית. מיד לאחר מלחמת העולם השנייה פרסם תיאודור הויס ביוגרפיה מקיפה על נאומן - Friedrich Naumann: der Mann, das Werk, die Zeit.
יובל אברמוביץ'
יובל אברמוביץ' (נולד ב-28 בנובמבר 1976) הוא שדרן רדיו, עיתונאי, תסריטאי, שחקן, מרצה, סופר, בעל הוצאת ספרים ויזם ישראלי.
ביוגרפיה
בגיל 16 החליק במהלך עבודה כמלצר במסעדה והפך מרותק לכיסא גלגלים. מבלי שהרופאים הצליחו להסביר במדויק את מקור הבעיה הרפואית ממנה סבל, נמסר לו אז שלא יוכל לחזור ללכת. עם זאת, כשנה וחצי אחר כך, הוא חזר לתפקוד מלא. ההערכות הן כי סבל מתופעה רפואית הנקראת דרופ פוט (רגל שמוטה), כתוצאה מלחץ על עצבי עמוד השדרה, המוביל לשיתוק זמני.
בגיל 17.5 החל לכתוב במקומון "חולון-בת ים" של רשת "ידיעות תקשורת" ובמקביל הופיע בפרסומות בטלוויזיה. בין הפרסומות: קמפיין "חמש וחצי כמו שעון בחינוכית שתיים" עבור הטלוויזיה החינוכית, פרסומת לרשת טלפונים ועוד.
בשנת 1998 למד אברמוביץ' משחק ב"בית צבי". זוכה במלגות הצטיינות בשתי תחרויות מונולוגים בשנה א׳ ובשנה ב׳.
בשנת 2010 החל לפרסם מגוון ספרים ונחשב, על פי נתוני רשתות הספרים, לאחד הסופרים הנמכרים והרווחיים בישראל שמכר למעלה כ-700,000 עותקים מספריו השונים. בין השנים 2014–2019 ביצע מספר פרויקטים מוצלחים במימון המונים וגייס למעלה מ-1,500,000 שקלים באמצעות הפלטפורמות הדסטרט וגאמפסטרט..
ספריו של אברמוביץ' יצאו לאור עד כה בסין, דרום קוריאה, הולנד, צרפת, בלגיה, שווייץ, ארצות הברית, קנדה, איטליה ומדינות נוספות.
אברמוביץ' נשוי ואב לשתי בנות. מתגורר בשכונת נווה צדק שבתל אביב.
בטלוויזיה
בשנת 2000 השתתף במשך כשנתיים בתוכנית "הבילויים" בהנחיית יונה אליאן (טלעד, ערוץ 2) ככתב שטח.
בשנת 2002 הגיש לצד אמיר פרישר גוטמן את התוכנית היומית "אבק כוכבים" בערוץ 10.
במקביל היה למנחה הישראלי הראשון בערוץ ניקולדיון וצילם קטעי מעבר בין התוכנית בדמותה של מורה בשם רבקה (כתיבה: רן שריג. עריכה: גיא מרוז).
ב-2005 גילם את גידי לצד ריקי בליך ואוהד קנולר בסרטם של נמרוד עציון-קורן וסער לחמי - "דמיונות".
בין השנים 2004–2005 גילם את רועי בר בשתי עונות של הסדרה "השיר שלנו"ואף חזר והופיע בכמה פרקים בעונה השלישית בתפקיד עצמו.
בעונה הראשונה של הסדרה ״השיר שלנו״ צונזר פרק בהשתתפות יובל אברמוביץ׳ ואסף גולדשטיין שכלל נשיקה בין שני גברים ששודרה לראשונה בשעת פריים טיים.
בין השנים 2006–2007 גילם את מומחה המחשבים צ'כוב בסדרת הטלוויזיה "השמיניה".
ב-2009 התארח בסדרה הבת "תיכון השיר שלנו".
כמו כן התארח בסדרות: "טיפול נמרץ", "חדשואו", "הבילויים", "פאזל", "השועלים" ועוד.
ממנחי משדר חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל בערוץ 10 והגיש מספר ספיישלים העוסקים בחגי ישראל בערוץ הראשון.
בסוף 2008 הצטרף כמראיין לתוכנית הטלוויזיה "מה קורה", ששודרה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2.
בשנת 2013 נבחר להגיש את הסדרה התיעודית "אירופה לשלוש דקות", לרגל ציון ארבעים שנות השתתפות של ישראל בתחרות האירוויזיון.
בשנת 2019 חזר לכיסא המנחה של העונה השנייה בסדרה התיעודית ״אירופה לשלוש דקות״ הסוקרת את ההיסטוריה של השתתפות ישראל בתחרויות האירוויזיון (סה"כ צולמו 13 פרקים)
בתיאטרון
השתתף בהצגות: "סאלח שבתי" לצד זאב רווח, "נורמה", "גריז", "טומי תם", "החממה", "המשחק בחופשה", "גביע הכסף", "הלילה השנים עשר" ו"בקצווי הכרך". כמו כן רקד באופרה הישראלית במספר הפקות.
משנת 2008 השתתף, למשך עשור בהצגה "שופרא" מאת אייל וייזר המציגה בתיאטרון תמונע ובפסטיבל הפרינג' הבינלאומי של ניו יורק.
בשנת 2022 הצטרף כד"ר הפי מריג' לקאסט ההצגה "אני פה בגלל אישתי" מאת גדי צדקה . עוד בהצגה: פיני טבגר, סופי צדקה, יניב פולישוק, גיל וסרמן ועוד.
דיסקוגרפיה
השיר שלנו - הפסקול - אלבום כפול יחד עם כוכבי "השיר שלנו" (2005)
קריירה עיתונאית
בגיל 17 החל בכתיבה במקומון "חולון-בת-ים" מבית ידיעות תקשורת (ידיעות אחרונות). בהמשך כתב בשלל עיתונים וביניהם בשבועון ״אנשים״ בבעלותו של טד אריסון, ״ביקיני״, מגזין אופנה בבעלות הצלם עדי ברקן, ״יין וגורמה״, ״על השולחן״, ״הארץ״, ״לאשה״ והמגזין ״לילה״ מבית ידיעות אחרונות.
בשנת 2002 החל להגיש ביחד עם טל ברמן, אביעד קיסוס וגליה אלוני-דגן את תוכנית הבוקר של "רדיו תל אביב". לאחר כשנה פרש מן התוכנית. הגיש את תוכנית הרדיו הסאטירית "מייק אפ" ברדיו חיפה ואת תוכנית הברנז'ה של רדיו תל אביב לצד יורם מוקדי ובהמשך לצד ג. יפית. בנובמבר 2015 עלה עם תוכנית יחיד הנושאת את שמו ב"רדיו ללא הפסקה".
נמנה עם צוות המייסדים של השבועון "Time Out תל אביב" ומשם עבר לכתוב בשבועון "פנאי פלוס" שם כתב את כתבות השער וכן את הטור הסאטירי "אני, סלבריטאית".
אברמוביץ' שימש כמרצה במכללות לתקשורת ("עבודי", "בצפר", "כותרת" ועוד), ובשנת 2008 מונה למנהל החוג לתקשורת ועיתונות בבית ספר לפרסום "עבודי קריאייטיב".
בשנת 2007 עזב את קבוצת "ידיעות אחרונות" לטובת כתיבה במוסף "סופשבוע" של מעריב בעריכת רותי דורון ודורון גלעזר.
החל משנת 2009 נמנה עם הצוות המייסד של מהדורת יום השישי בעיתון "ישראל היום" שם כתב במשך כעשור.
התמחותו של אברמוביץ' בעיתונות הייתה בקיום ראיונות אישיים עם אנשי עולם התרבות בארץ ובעולם.
בין מאות מרואייניו: שושנה דמארי, יפה ירקוני, ריטה, שמעון פרס, נינט טייב, יהודה לוי, רן דנקר, מורן אטיאס, שרית חדד, עפר שכטר, ליאור אשכנזי, בר רפאלי, ז'ולייט בינוש, מריל סטריפ, לאונרדו דיקפריו, ברוס ויליס, ג'ורג קלוני, סנדרה בולוק, ג'וד לאו, אן האת'וויי ועוד.
יזמות
ב-2010 פתח את רשת חנויות המזכרות התל אביבית "made in TLV" במתחם "התחנה" בתל אביב ובסמטאות יפו העתיקה.
הקים את גלריית "אנונימי" למען אמנים צעירים והיה מבעלי אתר רחוב שינקין.
במהלך שנת 2011 הקים ביחד עם ד"ר אמנון ז'קונט וורדה רזיאל ז'קונט את הרשת החברתית-תרבותית "גיבור תרבות".
בשנת 2012 פתח את "ממגנטת", חנות הקונספט למגנטים שממוקמת ברחוב שינקין בתל אביב.
בהמשך אותה השנה ייסד עם ד"ר אמנון ז'קונט את "גיבור תרבות - בית הספר לכתיבה" בתל אביב.
בשנת 2012 החל להרצות את הרצאתו "הרשימה" אשר עוסק בהגשמת חלומות תוך כדי שימוש ברשתות החברתיות על מנת "לצעוק" את החלומות. מאז הוא מסתובב בארץ ובעולם עם הרצאה זו והרצאות נוספות שפיתח.
בשנת 2022 השיק תוכנית ליווי מעשית וחונכות להגשמת חלומות בשם "המעבדה להגשמת חלומות" אשר מבוססת על פרויקט "הרשימה" ובמקביל צילם קורסי וידאו לאתר התוכן SCRENNZ.
בשנת 2022 התקבלו תוכני פרויקט "הרשימה" למערכת החינוך באמצעות תוכנית גפ"ן המאפשרת לבתי ספר לשלב, על בחירה, תכנים מעשירים.
ביוני 2022 עלתה ב"תיאטרון הנפש" ההצגה "פרויקט הרשימה" אשר נכתבה בהשראה סדרת ספריו של אברמוביץ'. ההצגה בוימה על ידי עידן עמית והמחזה נכתב על ידי אורן יעקובי.
ביוני 2022 חברת רשת "ללין" לאברמוביץ' בהוצאת מהדורה מיוחדת וייעודית ללקוחות הרשת של הספר "הסיפור שלי".
בספטמבר 2022 השיק ביחד עם חברת התעופה "אל על" מחברת חלומות בהשראת פרויקט "הרשימה" אשר חולקה לנוסעי החברה במהלך ראש השנה ויום החלומות הבינלאומי
בפברואר 2023 השיק את הפודקאסט "המעבדה להגשמת חלומות בשיתוף אודיותר וספוטיפיי ישראל. עם עלייתו לאוויר התברג הפודקסט במקום החמישי ברשימת הפודקסטים המושמעים בפלטפורמת ספוטייפי.
יורם עבר הדני
יורם עבר הדני הוא סופר, פרסומאי, תסריטאי ובמאי פרסומות ישראלי.
אודות
יורם הוא בנה של הסופרת והמשוררת דפנה עבר-הדני. גדל באשקלון. הוא שימש כתסריטאי בקומדי סטור וקופירייטר לקמפיין של אהוד ברק בשנת 2001. הוא כתב חמישה ספרי ילדים. כיום הוא אחד מבמאי הפרסומות המובילים בארץ.
ירבוען מדברי
ירבוען מדברי (שם מדעי Dipodomys deserti) הוא מין של מכרסם ממשפחת הירבועניים החי במדבריות אמריקה הצפונית בפארק הלאומי עמק המוות, האגן הגדול, מדבר מוהאבי וחלק ממדבר סונורה. הוא מעדיף אזורי חוליות רחבות בתנאים קיצוניים מאוד כמו בעמק המוות.
הירבוען הוא אחד מהגדולים שבבני סוגו והוא מגיע לאורך 12 סנטימטר ולמשקל של 3.2 גרם. הפרווה שלו זהובה בהירה עם בטן לבנה. לירבוען כפות רגליים גדולות, איתם הוא יכול לברוח מאויביו במהירות.
הוא מצוי רוב זמנו במחילה באדמה בעומק של 6–9 מטרים מתחת הקרקע, שם קר בהרבה מהטמפרטורה על פני השטח הלוהטים. הירבוען אוכל מיני זרעים של צמחייה מדברית המפוזרים בסביבתו והוא יוצא ללקט אותם בערב. הוא משתמש במים מטבוליים כדי לשמור על הלחות בסביבתו.
אבראהים נאג'י
איברהים נאג'י (בערבית: إبراهیم ناجي) (1898–1953) היה משורר, סופר, מתרגם ורופא מצרי. נאג'י היה רופא שהתמחה ברפואה פנימית.
שירו המפורסם ביותר של נאג'י הוא אל-אטלאל (الأطلال – "ההריסות") אשר הושר על ידי הזמרת המצריה אום כלתום. הוא היה מייסד שותף של החברה הקהירית לשירה רומנטית.
נישא לסמיה ונולדו לו שלוש בנות.
רשימת ספריו
חיבר יצירות ספרותיות נוספות בפרוזה וכן תרגם מצרפתית ורוסית.
תרגומים לעברית
שירו "אל אטלאל" תורגם בידי סלמאן מצאלחה וכן תורגם על ידי צבי גבאי ופורסם בעתון 77.
שירו "צִפִּיָּה" (الانتظار) תורגם בידי אליהו מנצור.
ג'ואנה ונדרהם
ביוגרפיה
ונדרמן למדה בבית הספר "Robert Douglas Memorial School" בסקון, ובבית הספר התיכון של דנדי. אחר כך למדה משחק באקדמיה המלכותית הוולשית למוזיקה ודרמה בקארדיף.
קריירה
היא שיחקה בתפקיד הראשי בדמות דניז לווט בשתי העונות של סדרת הטלוויזיה של ה-BBC "גן עדן לנשים". את הסדרה כתב ביל גלאגר והיא מבוססת באופן חופשי על הרומן "גן עדן לאישה" מאת אמיל זולא. שידור העונה השנייה החלו באוקטובר 2013 ב-BBC, ואחריה לא הוזמנה עונה נוספת.
עוד הופיעה ונדרהם בסרט "בעיניים של מייזי" יחד עם אלכסנדר סקארסגארד וג'וליאן מור, ובתפקיד פמלה בדרמה "Dancing on the Edge" בבימויו של סטיבן פוליאקוף.
ב-2015 הופיעה ונדרהם בתפקיד קתרין "קיטי" מקוויטי בסדרת הדרמה התקופתית "Banished" בערוץ BBC Two, ובתפקיד מריאן מודסלי בסרט הטלוויזיה של ערוץ BBC One "המקשר".
מה שבע
מה שבע היא סדרת קומדיה ישראלית, שעלתה לשידור ב-25 ביוני 2021 בקשת 12. את הסדרה כתבו רן דברת, אבי בלקין וישראל קטורזה, שגם משתתף בה. הסדרה מבוססת על חייו האישיים של ישראל קטורזה עם שבעת ילדיו.
עלילה
הסדרה עוקבת אחרי חייהם של משפחת מגנזי: דודי (ישראל קטורזה) ודלית (מיה דגן), בני זוג שמתגוררים ביהוד ומגדלים שבעה ילדים, כשהשמות של כל בני המשפחה מתחילים באות ד'. דודי הוא שמאי מקרקעין גאה, ודלית מחליטה לחזור לשוק העבודה אחרי שנים בהן התרכזה בגידול הילדים. מלבד המשפחה הגדולה, הם נאלצים להתמודד עם אבשי (יניב ביטון), חברו הטוב של דודי ושותפו לעסק השמאות, מדלן (ליאת גורן), אמו השתלטנית והמניפולטיבית של דודי, וויקי (שירי גדני), אחותה הגרושה הטרייה של דלית, ובכל זאת להישאר שפויים.
דודי ודלית עסוקים בשני מוקדים עיקריים- טיפול בילדיהם והגשמה עצמית בעבודה (דלית בחיפוש עבודה ודודי באהבה רבה לתחום השמאות). בשונה מסדרות אחרות מסוגה, כגון רמזור או חברות, ההורים בסדרה זו רוצים להיות יותר זמן עם ילדיהם ומראים כלפיהם אהבה וגאווה.
הפקה
בסדרה משתתפים שניים מילדיו של קטורזה, עדן וליעד, וכן בתה של דגן, אמליה.
סקירת סדרה
הסדרה עלתה לשידור ב-25 ביוני 2021 בערוץ קשת 12, ומשודרת מדי שבוע בימי שישי, במשבצת השידור של "סברי מרנן".
המתת חסד
ברפואה קיים ויכוח סוער על השימוש בהמתות חסד כדי לזרז את קיצם של חולים סופניים ולגרום למותם, כדי לקצר את תקופת סבלם, הנושא מהווה אחת מנקודות המחלוקת המרכזיות באתיקה הרפואית. לצד המתת החסד האקטיבית (פעילה) קיים סוג נוסף של המתת חסד שבו נעשה שימוש נרחב ברפואה והוא המתת חסד פסיבית (סבילה) - הימנעות מטיפולים מאריכי חיים במקרים שבהם לא ישנו את מצבו של החולה הסופני, אם הוא סובל או נטול הכרה. בנוסף יש להבחין בין המתה רצונית, כאשר אדם דורש אותה בעצמו, לבין המתה של חולה המצוי במצב של חוסר הכרה. במקרה אחרון המתה מבוצעת על בסיס אישור קרובי משפחה, אפוטרופוס או כדומה.
בישראל
החוק הישראלי עד שנת 2005 ראה אדם אחראי למותו של זולתו אם: "במעשהו או במחדלו החיש את מותו של אדם הסובל או ממחלה או מפגיעה שהיו גורמות למותו גם אילולא מעשהו או מחדלו זה". בתי המשפט בישראל מעולם לא נתנו הרשאה להמתת חסד אקטיבית, אם כי במקרים רבים אפשרו להימנע מטיפול מאריך חיים. ניתוק ממכונת הנשמה, הימנעות מדיאליזה, הפסקת אספקת מזון ונוזלים – כל אלו פעולות פסיביות שקיבלו הכשר במשפט הישראלי בנסיבות מסוימות.
ישנם מקרים שבהם אי הארכת חיי חולה סופני היא בגדר נורמה שכבר אין מערערים עליה. כך, למשל, בבתי החולים בישראל אין מנשימים חולים עם סרטן מפושט ואין ממעיטים בתרופות משככות כאבים לחולים סופניים, גם אם ברור שהן עלולות לקצר את ימיהם.
ב-6 בדצמבר 2005 אישרה הכנסת את חוק החולה הנוטה למות, המתיר שלא להאריך את חייו של חולה סופני, שנתן הוראה מתאימה בעניין זה. עם זאת החוק מציין מפורשות בסעיף 19: "אין בהוראות חוק זה כדי להתיר עשיית פעולה, אף אם היא טיפול רפואי, המכוונת להמית, או שתוצאתה, קרוב לוודאי, היא גם גרימת מוות, בין שהיא נעשית מתוך חסד וחמלה ובין שלא, ובין לבקשת החולה הנוטה למות או אדם אחר ובין שלא'.
בערעור בפני בית המשפט העליון על חומרת עונשו של אדם אשר ניסה להמית את אימו המתת חסד ונגזרה עליו שנת מאסר בפועל, קבע בית המשפט:
בשנת 2013 הוגשה הצעת חוק, לפיה חולים סופניים יוכלו לשים קץ לחייהם בעזרת מינון גבוה של כדורי הרדמה, אשר יונפק להם על ידי רופא מוסמך, לבקשתם. הצעת חוק זו נדחתה.
בארצות אחרות
בארצות המערב מקובלת באופן כללי גישה הדומה לזו שבישראל. 90% מרופאי היחידות לטיפול נמרץ בארצות הברית הצהירו כי ביצעו בדרך כלשהי המתת חסד סבילה. לעומת זאת המתת חסד אקטיבית עדיין פסולה מכל וכל. התפרסם מקרהו של הרופא ג'ק קבורקיאן ממישיגן שהמציא מכונת התאבדות שבה סיימו עשרות חולים את חייהם. אחר שזוכה פעמיים בבתי משפט שונה החוק במישיגן. משהמשיך קבורקיאן במעשיו גם אחר כך, נידון למאסר ארוך בכלא, ושוחרר לאחר 8 שנים בשל התנהגות טובה.
יוצאות דופן הן הולנד ובלגיה. בהולנד רווחת גישה מתירנית ביותר בנוגע להמתות חסד, והחוק מאפשר לרופאים להמית בפועל חולים, אם החולים במצב סופני ומבקשים את מותם. שולליה של הגישה ההולנדית טוענים שהשימוש בהמתות חסד בה יצא משליטה והתנאים הקפדניים שדורש החוק אינם מיושמים. בבלגיה המתת חסד מותרת משנת 2002 ומשנת 2013 היא המדינה הראשונה שמתירה המתות חסד לילדים. הספורטאית הפאראלימפית מריקה ורוורט קיבלה את כל האישורים הנדרשים בשנת 2008 וניצלה את הזכות בשנת 2019.
המתת חסד בהלכה
כאמור, רווחת הדעה שניתן להימנע מהארכת חייו של חולה סובל, דהיינו אין צורך לחברו למכשיר הנשמה או לערוך בו החייאה, ולפי דעות רבות, גם אין צורך לספק לו תרופות. עם זאת, לא ניתן להימנע מלספק לו מזון ונוזלים. במקרה שבו החולה כבר חובר למכשיר הנשמה חלוקות הדעות האם וכיצד ניתן לנתקו ממנו.
רוב הפוסקים אף מתירים להתפלל למען מותו בהקדם של חולה סופני בתקווה שיגאל מייסוריו.
הזצסיון במינכן
הזצסיון במינכן (בגרמנית: Münchener Secession) הייתה אגודה של אמנים חזותיים, שהתנתקה מאיגוד האמנים של מינכן ב-1892, כדי לקדם ולהגן על האמנות שלהם לנוכח מה שהם ראו פטרנליזם רשמי ומדיניות שמרנית. הם פעלו כצורה של שיתוף פעולה, תוך שהם משתמשים בהשפעתם כדי להבטיח את הישרדותם הכלכלית ולקבל עבודות. במהלך השנים הם התפצלו מספר פעמים.
רקע כללי
בסוף המאה התשע עשרה, יותר אמנים חיו במינכן מאשר גרו בווינה ובברלין. עם זאת, קהילת האמנות שם נשלטה על ידי העמדות השמרניות של התאחדות האמנים במינכן ותומכיה בממשלה. עמדות אלה קיבלו ביטוי ב"הצהרות המשימה" הרשמיות, שנכתבו על ידי מי שכונה "נסיך הציירים״ פרנץ פון לנבאך. העניינים הגיעו לשיא בשנת 1891 כאשר הנסיך יורש העצר מבוואריה הקים את קרן פרינצרגנט-לויטפולד לקידום אמנות, האמנות במינכן, קרן המוקדשת לקידום ציור היסטורי מסורתי בשירות המדינה. קרן זו יצרה ושמרה על איכות אמנותית גבוהה והביאה תשומת לב עולמית לאקדמיה לאמנויות, אך התנגדה בתוקף לאימפרסיוניזם, אקספרסיוניזם, סימבוליזם ומגמות מודרניות אחרות בעולם האמנות.
גורם נוסף היה הכישלון הכספי המלא של תערוכה ב-1888 בארמון הזכוכית, שארגנה אגודת האמנים. הדבר הוביל לוויכוח מר על האחריות והתוכן של התערוכה. הוויכוח משך את תשומת הלב של משרד המדינה למדע ואמנות.