cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסי גולדשטיין
תולדות מדינת ישראל
הקורפוס השלישי במחקריו של הפרופסור גולדשטיין מוקדש לתולדות מדינת ישראל בראשיתה. במרכזם עומדות שבע ביוגרפיות על אישים מרכזיים שחיו בראשית ימיה של המדינה: שלושה ראשי הממשלה: לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין, שכיהנו בשנים 1995-1963; וארבע ביוגרפיות נוספות על אישים בולטים בפוליטיקה (ח"כ יוסף תמיר), בכלכלה (ד"ר יעקב ארנון), בתעשייה (אלי הורביץ) ובמדע במדינת ישראל (פרופ' מיכאל סלע). ביגוגרפיות אלו מאפיינות את ייחודיותם ההיסטורית של מושאי המחקר. גולדשטיין דן באופן שבו כיצד עוצבה והתפתחה אישיותם, בצמתים ההיסטוריים המרכזיים שעברו ובתרומתם לחברה הישראלית. באמצעות זאת הסביר את התהליכים ההיסטוריים המרכזיים שעבר היישוב היהודי בארץ ישראל לפני קום המדינה ולאחריה.
ספרי לימוד
במסגרת מחקריו של גולדשטיין, ולנוכח תפיסת עולמו הפדגוגית, הוא מצא, שחלק משליחותו כהיסטוריון היא כתיבת ספרי לימוד. זו הסיבה שבשלושים וחמש השנים האחרונות (2012-1977) כתב ספרי לימוד רבים, לכל הרמות והגילים, למן נערים בחטיבת הביניים, עבור לתלמידי בתי ספר תיכון וכלה לסטודנטים לתואר הראשון. בסך הכל כתב גולדשטיין למעלה מ-50 ספרים ופִרסם למעלה ממאה מאמרים אקדמיים בכתבי עת מדעיים.
ספריו
(paperback
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על כתביו:
בשורות
ספרי הבשורות, או האוונגליונים (מיוונית εὐαγγέλιον: εὐ - טוב, αγγέλιον - מסר או בשורה) מהווים את החלק המרכזי של הברית החדשה, ספר הקודש של הנצרות ומופיעים לפני ספר מעשי השליחים.
האוונגליונים מיוחסים לארבעה מתלמידיו-שליחיו של ישו, ונקראים על שמם:
שלוש הבשורות הסינופטיות והמחלוקת עליהן
הסיפורים בשלוש הבשורות הראשונות דומים מאוד זה לזה, ולכן הן מכונות גם "הבשורות הסינופטיות", משום שבימי הביניים נהגו להעתיקן זו לצד זו, כדי שהקוראים יוכלו לתפוס את ההבדלים המועטים ביניהן במבט אחד.
לעומת זאת בשורת יוחנן מאוחרת מעט יותר (בסביבות שנת 110 לספירה), ושונה באופן מהותי משלוש הבשורות הסינופטיות: חוקר המקרא זיגמונט פוניאטובסקי מצא, כי רק 8% מהבשורה על-פי יוחנן משותפים לה ולבשורות הסינופטיות. בעולם המחקר מתקיים ויכוח ער בנוגע לשאלה מהי הבשורה המוקדמת מכולן ומכאן, במשתמע, גם הסיפור המקורי והמוקדם מכולם. שילוב של ההשערות השונות, ובמיוחד השערת שני המקורות וההשערות המקובלות על רוברט ל. לינדזי ודוד פלוסר, מאפשר להתוות את רצף היצירה הבא:
בשורות שאינן נכללות בברית החדשה
ארבע הבשורות שהוכנסו לברית החדשה בעת שנחתמה בסוף המאה ה-2 נבחרו מבין מספר עשרות בשורות שהיו קיימות. הבשורות שלא נכללו בברית החדשה מכונות "בשורות אפוקריפיות" ("בשורות גנוזות", apocryphas ביוונית - "גניזה"). רוב הכנסיות הנוצריות רואות בבשורות האפוקריפיות כתבים מפוקפקים ואף שקריים, ובחלק מלשונות אירופה קיבלה המילה "אפוקריפי" את המשמעות "מפוקפק" או "שקרי" גם בהקשרים לא-דתיים. חלק גדול מהבשורות שלא עברו את תהליך הקנוניזציה אבדו, ואפילו שמותיהן אינו ידועים כיום. בין הבשורות האבודות, מוזכרת אצל הירונימוס "הבשורה על פי העברים" שלא שרדה. לפי פאו פיגרס, הייתה זהות בין הבשורה על פי העברים לבין הגרסה המקורית של הבשורה על פי מתי.
החל מסוף המאה ה-19 נתגלו מקצת מהבשורות שנחשבו כאבודות:
פרס הבמה לילדים ונוער
פרס הבמה לילדים ונוער הם פרסים שמעניקה עמותת אסיטז' ישראל (המרכז הישראלי לעידוד הצגות תיאטרון לילדים ונוער), הסניף הישראלי של ארגון אסיטז' העולמי, להצגות לילדים ונוער, ליוצרים ולשחקנים שלהן. הפרסים הם פרי יוזמה משותפת של עמותת אסיטז' ומשרד התרבות והספורט. הפרסים מחולקים מדי שנה מאז שנת 2005/6.
תקליד
בניגוד לזרם הסוני, השיעים מדברים על התקליד כעל ההתאמה הכללית והמוצדקת של האדם הרגיל להוראותיו ופסיקותיו של האדם המומחה והמוסמך, כמו המרג'ע תקליד
ריצ'רד ריצ'רדס
קורות חיים
ריצ'רד ריצ'רדס נולד קי וסט שבמדינת פלורידה. בשנת 1964 הוא סיים בית ספר בסנט לואיס והחל ללמוד הנדסת כימיה באוניברסיטת מיזורי אותה סיים בשנת 1969. הוא המשיך ללימודי תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה וקיבל תואר בשנת 1970. באותה שנה הוא סיים קורס טיס. בשנים 1970–1973 הוא היה טייס "דאגלס A-4 סקייהוק" ו-"מקדונל דאגלס F-4 פנטום". בהמשך הוא הוצב בנושאות מטוסים America ו- Saratoga. בשנת 1976 הוא עבר קורס טיסי ניסוי. לאחר סיום הקורס הוא היה טייס ניסוי של מטוס "מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט".
פעילות בתחום החלל
החל משנת 1995 ריצ'רדס עבד במרכז החלל ג'ונסון.
אורי פז (קצין)
אורי פז (2 במרץ 1932 - 5 בדצמבר 2016) היה קצין בכיר בחיל הים בדרגת תת-אלוף.
בעת שירותו בחיל הים שירת בשורת תפקידי פיקוד בכירים על כלי שיט. כמו כן, מילא תפקידי מטה רבים, העיקריים שבהם - ראש ענף מבצעים של חיל הים בזמן מלחמת ההתשה, מפקד פו"מ זרוע הים, מפקד בסיס חיפה בזמן מלחמת יום הכיפורים וראש מספן כוח האדם בחיל הים. פז פרש מחיל הים בשנת 1979 בדרגת תת-אלוף.
כללי
אורי פז נולד באוסטריה למשפחת פיינזינגר. משפחת פיינזינגר עלתה מאוסטריה לישראל בשנת 1936 לפני השתלטות הגרמנים, התיישבה בנהריה, בתל אביב ולאחר מכן בחיפה. פז למד בבית הספר החקלאי כדורי בהר תבור, במחזור י"ד, אותו סיים בשנת 1950. בנוסף ללימודים היה ספורטאי ועסק גם במוזיקה.
השירות בחיל הים
פז התגייס לצה"ל בשנת 1950. כעבור שנה עבר קורס קציני חי"ר ושירת במשך שלוש שנים כקצין אימון גופני בבה"ד 1. לאחר מכן עבר לחיל הים למחזור ד' של קורס חובלים, אותו סיים בשנת 1955. לאחר קורס החובלים שירת בשייטת הטרפדות והתמנה למפקד טרפדת.
בשנת 1960 יצא לקורס מפקדי צוללות של הצי המלכותי הבריטי באנגליה. אך משיקולי מפקד שייטת הצוללות דאז לא היה לכך המשך.
בהמשך שירת בשייטת המשחתות ובמהלך מלחמת ששת הימים היה סגן מפקד אח"י אילת (ק-40) בדרגת רס"ן. בתפקיד זה השתתף בקרב רומני (קרב ימי).
בשנת 1967 סיים את תפקידו באח"י אילת (ק-40) ויצא לרוטרדם, משם הביא, כמפקד מתמחה בהפלגה סביב אפריקה שארכה כחודשיים, את אוניית הסוחר אח"י בת ים (ת-83) לאילת. לאחר מכן מונה כראש ענף מבצעים במפקדת חיל הים, במהלך מלחמת ההתשה, והועלה לדרגת סא"ל.
עליזה רוזן
עליזה רוזן (נולדה בשם עליזה רוזנטל; ב-3 בדצמבר 1939) היא שחקנית, קומיקאית וזמרת ישראלית.
אורי פז (קצין)
השירות בחיל הים
בשנת 1975 מונה לראש מחלקת כוח אדם. בתפקיד זה הועלה בשנת 1976 לדרגת תא"ל.
עליזה רוזן
ביוגרפיה
רוזן החלה את דרכה בעת שירותה הצבאי בלהקת הנח"ל בשנת 1957, והופיעה בה עם יהורם גאון ועם תובל פטר בהופעות "העצובים מירושלים".
אורי פז (קצין)
השירות בחיל הים
בשנת 1978 סיים את תפקידו ויצא לחופשת שחרור. בשנת 1979 פרש פז לגמלאות.
עליזה רוזן
ביוגרפיה
לאחר שירותה נרשמה בתחילה לבית ספר לאחיות, השתתפה בהופעות מועדון החמאם שביפו. בשנת 1963 השתתפה בתוכנית השנייה והמצליחה של להקת התרנגולים, וב-1966 השתתפה בהרכב "החמציצים" של נעמי פולני.
אורי פז (קצין)
תפקידים אזרחיים
לאחר יציאתו לגמלאות מחיל הים, שימש פז כראש המשלחת של התעשייה האווירית לישראל בדרום אפריקה למשך 3.5 שנים. לאחר מכן, שימש בתפקיד מנהל דסק השיווק של אפריקה בארגון השיווק של החברה. פז פרש מהתעשייה האווירית לישראל בשנת 1987.
עליזה רוזן
קריירה בתיאטרון
בתיאטרון הקאמרי שיחקה בהצגות "הבכחאי", "אורזי מזוודות", "אילוף הסוררת", "נשים בצמרת", "יאקיש ופופצ'ה" ו"חבלי משיח".
אורי פז (קצין)
תפקידים אזרחיים
לאחר מכן, שימש כמזכיר לשכת הסוחרים בכפר סבא ובמשך שש שנים היה בעל עסק פרטי למכירת כלי נגינה ולימוד נגינה בכפר סבא.
עליזה רוזן
קריירה בתיאטרון
בשנת 1973 הצטרפה רוזן ללהקת תיאטרון החאן ושיחקה לאורך השנים בהצגות "האידיוט", "צ'ארלי קצ'ארלי", "הרפתקות החייל איבן צ'ונקין", "אוכלים", "רשומון", "האשה הגדולה מן החלומות", "מלחמת היהודים", "מרפסת", "לילה במאי", "נולדו אשמים", "רציחות קטנות", "חבר'ה", "אהבה שגעון - תמונות שיקספיריות", "אתה קולט אותי?", "הספסל", "עלילות עקביה", "האזור החופשי", "דון קישוט", "הלילה וההר", "האם הטובה", "טוני היפה", "רומיאו ויוליה", "מוכרח להיות עוד משהו", "החתונה", "יש מלחמה בחוץ", "צוואתו של כלב", "הא-הא", "הנסיכה איבון", "אנטיגונה", "שיחות אחרי לוויה", "הבתולה מלודמיר", "שש דמויות מחפשות מחבר", "השיבה למדבר" ו"מילה של אהבה".
אורי פז (קצין)
תפקידים אזרחיים
בזמנו הפנוי עסק בפעילות התנדבותית קהילתית מגוונת, היה חבר במועדון ליונס כפר סבא עם אשתו רינה (שלימים היה נשיאת מועדון הליונס בכפר סבא) ובער"ן בכפר סבא. פרט להתנדבות במסגרות אלו, התנדב גם במרכז הקליטה לעולים חדשים בכפר סבא, בין היתר, בהדרכת השפה העברית, היסטוריה של עם ישראל, מבנה השלטון בישראל ובעיות ישראל-ערב. פז ואשתו אמצו בביתם משפחת עולים חד הורית והיוו כתובת לטיפול במשפחות עולים נוספות, משפחות נזקקים ובעלי חיים במצוקה.
עליזה רוזן
קריירה בתיאטרון
בשנת 2006 הופיעה במחזה "קפה ערבה" בתיאטרון בית ליסין.
אורי פז (קצין)
השכלה
בוגר תואר ראשון בהצטיינות בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
עליזה רוזן
קריירה בתיאטרון
במקביל שידרה לאורך השנים ברדיו, בתוכניות כגון "חתול בשק" לצד דויד גרוסמן, ושיחקה בתסכיתי רדיו רבים.
אורי פז (קצין)
השכלה
במסגרת השירות הצבאי הדריך פז את כל הקורסים הדרושים, החל מקורס קציני חי"ר, קורס חובלים בחיל הים, קורס לוחמה בצוללות וטורפדו, קורס סגני מפקדי צוללות, פו"מ ועוד.
עליזה רוזן
קריירה בקולנוע ובטלוויזיה
במשך השנים שיחקה רוזן בסרטי קולנוע רבים, בהם: "האם תל אביב בוערת?" (1967), "לאן נעלם דניאל וקס?" (1972), "אני אוהב אותך רוזה" (1972) של משה מזרחי, "יופי של צרות" (1976) של אסי דיין, "רומן בהמשכים" (1985), "חימו מלך ירושלים" (1987) של עמוס גוטמן, "הינשוף" (1988), "מרק עוף" (1992), "שחקנים (1995)", "הערת שוליים" (2011), "מיתה טובה" (2014), "מבצע חמניה" (2014), "ציפורי חול" (2015), ו"הד" (2018).
אורי פז (קצין)
חיי משפחה
אורי פז נישא בשנת 1954 לכרמלה בן-שחר אותה פגש כאשר שירתה כחיילת בחיל הים. לזוג נולדו שתי בנות, אורנה ונורית, ובן, אילן פז ששירת בשייטת 13 ונעשה תא"ל בצה"ל.
עליזה רוזן
קריירה בקולנוע ובטלוויזיה
בטלוויזיה שיחקה רוזן בשנות ה-70 בסדרה "הצריף של תמרי" (1974), ובתוכנית הטלוויזיה הסאטירית זוכת פרס ישראל "ניקוי ראש" בין השנים 1974- 1976. בשנות השמונים השתתפה בתפקיד אורח בסדרה הקומית "קרובים קרובים". ב-1994 חזרה לטלוויזיה עם "איצ'ה", ולאחר מכן בשנת 1996 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "הפוך". בשנת 2002 שיחקה ב"בנות בראון" של עירית לינור, ובין השנים 2004–2005 שיחקה בסדרה "השיר שלנו". כן שיחקה בסדרת ההמשך "תיכון השיר שלנו". בשנים 2008 ו-2009 שיחקה בסדרה "דני הוליווד". בשנת 2009. שיחקה בסדרה "כאן גרים בכיף" בין השנים 2010- 2012. ב-2016 הופיעה בסדרה "נשואים פלוס". בשנת 2017 הופיעה בסדרה "נופלות על הרגליים".
אורי פז (קצין)
חיי משפחה
לאחר מכן, התחיל פז פרק שני בחייו עם סא"ל (במיל.) רינה לוי, אותה הכיר בחיל הים, לה נישא בשנת 1978. נולדו להם שלוש בנות - יפית, רופאת שיניים, דליה וורד, שתיהן עורכות דין.
עליזה רוזן
קריירה בקולנוע ובטלוויזיה
בשנת 2014 יצר הבמאי תומר היימן סרט תיעודי על רוזן בשם "עליזה", ששודר ב.
אורי פז (קצין)
חיי משפחה
לפז היו תחביבים רבים ובהם נגרות, צילום, מוזיקה, גידול בעלי חיים, התנדבות בקהילה וקריאה.
עליזה רוזן
חיים אישיים
רוזן נולדה בירושלים לזוג הורים שעלו מגרמניה ולה אחות גדולה. רוזן אמא לבן יחיד.
אורי פז (קצין)
חיי משפחה
בלכתו לעולמו, ב-5 בדצמבר 2016, הותיר אחריו פז את אשתו רינה פז, בן וחמש בנות.
סאלח
{{פירושונים|
ראו גם
}}
תחמוצת הפניום
תחמוצת הפניום, המכונה גם הפניה, היא תרכובת כימית אי-אורגנית בעלת הנוסחה הכימית HfO2. התחמוצת היא מוצק חסר צבע שאינו מסיס כלל. תחמוצת הפניום היא אחת הצורות היציבות והנפוצות ביותר של היסוד הפניום. התחמוצת היא מבודד בעל פער אנרגיה של 5.3-5.7 אלקטרון וולט.
תחמוצת הפניום היא מוצק אינרטי למדי, אולם היא מגיבה עם חומצות חזקות כגון חומצה גופרתית מרוכזת, ויכולה להגיב גם עם בסיסים חזקים. התחמוצת מתמוססת באיטיות בחומצה הידרופלואורית.
מבנה
תחמוצת הפניום נמצאה בניסויים במספר מבנים גבישיים, ובהם מבנה קובי, טטרגונלי, מונוקליני ואורתורומבי.
שכבות דקות של הפניום, בדרך כלל בעובי של ננומטרים בודדים, המשמשות במספר התקני מיקרואלקטרוניקה מודרניים (ראו: שימושים), הן לעיתים קרובות בעלות מבנה אמורפי. בגלל יתרונות אפשריים של המבנה האמורפי, לעיתים מסגסגים את תחמוצת ההפניום עם תחמוצת סיליקון או תחמוצת אלומיניום על מנת להעלות את טמפרטורת ההתגבשות של החומר.
מיקרואלקטרוניקה
טרנזיסטורי MOSFET. אחרי למעלה מעשור של מחקר אינטנסיבי באקדמיה ובתעשייה, בשנת 2007 הוציאה יצרנית המעבדים אינטל את המעבדים הראשונים הכוללים תחמוצת המבוססת על הפניום כמבודד השער של הטרנזיסטור, בדור ה-45 ננומטר. מדובר בדור הראשון של מבודדי השער המכונים high-k dielectrics, או חומרים דיאלקטריים בעלי מקדם גבוה. חומרים אלה החליפו את תחמוצת הסיליקון אשר שימשה כמבודד השער מאז הימים הראשונים של טרנזיסטורי ה-MOSFET. החלפת תחמוצת הסיליקון יצרה אתגרים רבים, במיוחד בתחומי הנדסת חומרים, והיא נועדה על מנת לאפשר להמשיך במגמת המזעור של ההתקנים, או בשמה הפופולרי חוק מור.
המקדם הדיאלקטרי של תחמוצת ההפניום הוא 4-6 פעמים גבוה יותר מזה של תחמוצת הסיליקון אותה החליף, והערך המדויק תלוי בעיקר במבנה הגבישי ובהרכב הכימי של התחמוצת. השיטה הנפוצה ביותר לגידול שכבות דקות של תחמוצת הפניום היא Atomic Layer Deposition, אולם ניתן לגדל את התחמוצת גם באמצעות שיטות כגון MOCVD, נידוף באמצעות קרן אלקטרונים, ו-reactive sputtering. שינויים קטנים בפרמטרים של גידול התחמוצת יכולים להביא לשינויים ניכרים בריכוז הפגמים, הזיהומים, ההרכב והמבנה הגבישי, ובכך להשפיע בצורה משמעותית על התכונות החשמליות של התחמוצת.
זכרונות. תחמוצת הפניום מתאימה לשימוש גם כשכבה המבודדת בזיכרונות פלאש. לאחרונה תחמוצות הפניום מושכות עניין גם ביישומים של זכרונות מסוג resistive switching. ביישומים אלה משתמשים לפעמים בתחמוצות עם פגמים כגון היעדרויות חמצן.
קבלים. תחמוצת הפניום שימושית גם בקבלי מיקרואלקטרוניקה מסוג מתכת-מבודד-מתכת (MIM), וזאת בעיקר בזכות המקדם הדיאלקטרי הגבוה, פער האנרגיה המתאים וההתאמה לתהליכי הייצור.
אירנה גוט אופדייק
אירנה גוט אופדייק (בפולנית: Irena Gut Opdyke, באנגלית: איירין גוט אופדייק. נולדה בשם אירנה גוט 22 במאי 1922, קוז'יניצה – 17 במאי 2003, קליפורניה) הייתה חסידת אומות העולם מפולין.
קורות חיים
אירנה גוּט נולדה למשפחה קתולית בכפר קטן במזרח פולין, ראשונה מחמש אחיות. המשפחה עברה מפולין בעקבות עבודתו של אביה, והשתכנה בסמוך לגבול עם גרמניה. אירנה נפרדה ממשפחה ועברה לראדום, שם היא למדה בבית ספר לאחיות. אחרי כיבוש פולין על ידי גרמניה הצטרפה גוט למחתרת הפולנית. היא נאנסה ביער ליד טרנופול והושארה בשלג, אך שרדה וגויסה לעבודת כפייה כאחות מתלמדת בבית חולים. היא ברחה, נעצרה וברחה שוב. לאחר שהצליחה לחזור לפולין תחת הגנרלגוברנמן נעצרה גוט שוב והועברה לעבודת כפייה בבית חרושת לתחמושת.
מעשה ההצלה
גוט הושמה לעבוד בכפייה במכבסה שבמועדון הקצינים ובמטבח, בין היתר בזכות הופעתה ה"ארית". בהיותה חשופה לתוכניות הגרמנים היא העבירה ידיעות על אקציות קרובות והסתירה את עובדי המכבסה היהודים מתחת לאפו של הקצין הגרמני רב-סרן אדוארד רוגמר (Eduard Ruegemer). רוגמר לא הסגיר אותה ואת היהודים כשגילה אותם, ולימים הוכר גם הוא כחסיד אומות העולם.
אחד האנשים שהצילה הוא רומן הלר, שנולד במאי 1944 בטרנופול ולימים היה מבכירי בני ברית, סגן נשיא קרן היסוד ומזוכי עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה עבדה גוט במחנה עקורים במערב גרמניה. היא הכירה את הדיפלומט האמריקאי ויליאם אופדייק והיגרה לארצות הברית בשנת 1948 או 1949. היא נישאה לו ב-1956 בניו יורק. לשניים נולדה בת וגוט עבדה כמעצבת פנים.
כתביה שראו אור בעברית
בשתי ידיי – זיכרונותיה של חסידת אומות העולם (עם ג'ניפר ארמסטרונג. בתרגום יעל שלמון ברנע, הוצאת סיקסק), 2022.
הכרה
בשנת 1982 הכיר יד ושם בגוּט כחסידת אומות העולם.
בשנת 1999 יצא לאור ספרה In My Hands בהוצאת אלפרד א' קנופף (ולימים: רנדום האוס). הספר תורגם למספר שפות ונמכרו ממנו יותר ממיליון עותקים.
המחזה Irena's Vow על סיפורה הועלה באחד מתיאטראות אוף ברודוויי, Baruch Performing Arts Center, ובברודוויי בשנת 2009.
דאפי דאק ומכסחי הברווזים
דאפי דאק ומכסחי הברווזים (באנגלית: Daffy Duck's Quackbusters) הוא סרט לוני טונס משנת 1988. הוא לקט של סרטונים קלאסיים מבית היוצר של האחים וורנר. הסרט מורכב מסרטונים קצרים שמשולבים בין קטעי קישור בכיכובו של דאפי דאק. זה פרויקט הלוני טונס האחרון שבו מל בלאנק סיפק את קולותיהם של הדמויות. הסרט יצא לאור לאקרנים ב־24 בספטמבר 1988.
עלילה
בפינת הרחוב, איש המכירות דאפי שומע על איל ההון המיליונר החולה ג'יי.פי. קיוביש אשר מציע עושר לכל מי שיצליח להצחיק אותו לפני שהוא עובר לעולם הבא. הוא חייב לפני כן לבלום את משרתו של קיוביש שמנסה ללא הרף לחבל בניסיונותיו של דאפי להיכנס לבית. בסופו של דבר דאפי דוחק הצידה את המשרת ובלי כוונה הופך לליצן של קיוביש לאחר שהוא מחליק בטעות ונופל על עוגה. קיוביש שהחל להתגלגל מצחוק, מטיח אינספור פשטידות בפניו של דאפי בעוד צחוקו הרועם מהדהד. לאחר מותו של קיוביש ("מת מצחוק", מדווח אחד העיתונים), דאפי יורש את הונו אך לפי סעיף בצוואה חייב דאפי להשתמש בכסף למטרה טובה שתשרת את הקהילה. דאפי מלגלג לרעיון (הוא אומר על קיוביש "!What a rube"), הזלזול שלו מעיר את רוחו של הנדבן המנוח שמתחיל להעלים צרורות של כסף מן הערימה של דאפי עד שהוא נכנע ומסכים לקיים את התנאים. דאפי המרוגז נשבע להשתמש בכסף כדי לחסל את כל רוחות הרפאים, כגון קיוביש.
דאפי מגדיר את עצמו בתור "Paranormalist at Large", משכנע את באגס באני להופיע בפרסומות ושוכר את פורקי פיג (מלווה בסילבסטר) בתור היועץ שלו. קיוביש ממשיך להעלים נתחים מכספו של דאפי בכל פעם שנראה כי הוא משתמש בכסף לעסקים לא הוגנים או פועל במרמה. למרות שדאפי מצליח בהצלחה לגרש רוחות שהיו לכודות בגופה של גברת, קיוביש ממשיך להעלים את כספו ("כמות הכסף הולכת ופוחתת! ירדתי למיליון האחרון שלי!"). לאחר מכן הוא מקבל שיחת טלפון מפורקי, שחזר עם סילבסטר מהמשימה בעיר הנופש דרי גולץ' ודאפי מציב לו ייעד חדש, הרי האמונות התפלות, לצערו הרב של סילבסטר. דאפי משיג את באגס בטלפון שנשלח למשימה בטרנסילבניה אשר עוזב את המקום לאחר פגישתו עם הרוזן דם קרוש, ויחד הם עולים אל הרי ההימלאיה ומתעמתים עם הוגו איש השלג הנורא, שחושב שדאפי הוא ארנב.
כאשר העיר מוצפת בדיווחים על פיל זעיר, דאפי, בהנחה שזו סתם היסטריה, מקווה להפיק רווחים על ידי הרגעת הציבור עם עדותו ה"מומחית" אך הוא הופך לבדיחה כאשר הפיל צץ פתאום בזמן השידור על מסך הטלוויזיה. כאשר דאפי מחליט להטיל את אשמת כישלונו על פורקי, קיוביש לוקח ממנו את שארית הכסף. דאפי מקבל מברק מזמר, שמודיע לו כי הוא מגורש מהמשרד. לאחר שמעקלים את חפציו, דאפי מבחין בהתראה כי עומדים להרוס את הבניין, כשהוא עדיין בפנים ("דבר אחד בטוח, אין לי שום מקום ללכת אליו, אלא למעלה!")
בינתיים, באגס מוצג נהנה מחופשתו בפאלם ספרינגס (זה היה רצונו לאורך כל הסרט) ובקריאה בעיתון על נפילתו של דאפי. פורקי תקוע בהר האמונות התפלות עם סילבסטר הפחדן כתמיד. רוחו של קיוביש מגלה כי דאפי חזר לנקודת ההתחלה, כאיש מכירות בפינת רחוב (הפעם, במכירת חפצים על טבעיים כולל בובות מכניות של Gossamer במחיר של דולר לכל אחד). אך כאשר דאפי מרוויח שטר של דולר הוא מיד נעלם. הסרט מסתיים כשדאפי, בעודו מנופף בכעס באגרופו לעבר השמיים וצורח "קיוביש!" רומז לכך כי הוא קולל לשארית חייו.
ג'ון פטו
ג'ון פרידריק פטו (באנגלית: John Frederick Peto; 21 במאי 1854 – 23 בנובמבר 1907) היה צייר אמריקאי, שנשכח עד שציוריו התגלו מחדש יחד עם ציורי עמיתו ויליאם הארנט. אף שהכירו זה את זה וציירו נושאים דומים, הקריירה שלהם התפתחה בדרכים שונות.
חיים וקריירה
פטו נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, ולמד באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה במקביל להארנט. עד אמצע שנות השלושים לחייו, הוא הגיש ציורים באופן קבוע לתערוכות השנתיות באקדמיה בפילדלפיה. בשנת 1889 עבר לעיירת הנופש איילנד הייטס, ניו ג'רזי, שם עבד בהמשך חייו.
הוא השלים את הכנסותיו על ידי מכירת ציוריו לתיירים. מעולם לא הייתה לו תערוכת יחיד בחייו. לעומת זאת, הארנט זכה להצלחה והשפיע רבות על אמנים אחרים שציירו בסגנון שלו, אף שציוריו זכו לביקורת כתחבולה מסחרית בלבד.
שני האמנים היו מאסטרים בז'אנר של טבע דומם בעיקר של חפצים מצוירים מהמציאות. הציירים עבדו בסגנון הנקרא - טרומפ-לויל שמתאר חפצים בהתאם למערכת כללים ייחודית לז'אנר. כך לדוגמה, פטו והארנט ייצגו שניהם את האובייקטים בגודלם האמיתי, והחפצים נחתכו על ידי שולי הציור, מה שאיפשר משחק חזותי עם תפיסת הצופה כי התיאור אינו אמיתי. אך המאפיין הטכני העיקרי היה לסדר את החפצים בחלל רדוד, תוך שימוש בצל האובייקטים כדי לבנות עומק מבלי שהעין תראה עומק ממשי. מכאן המונח trompe-l'œill - "לרמות את העין". שני האמנים מרתקים את הצופה בתחושת בלבול מטרידה אך נעימה.
ציוריו של פטו, הנחשבים בדרך כלל פחות מיומנים מבחינה טכנית מזו של הארנט, הם מופשטים יותר, משתמשים בצבעים יוצאי דופן יותר ולעיתים קרובות הם בעלי הד רגשי חזק יותר. יצירותיו הבוגרות של פטו הן בעלות מרקם אטום אשר משווה לעיתים קרובות לעבודות של ז'אן-בטיסט סימאון שארדן.
נושאי ציוריו של פטו כלל דברים רגילים ביותר: אקדחים, פרסה, פיסות נייר, מפתחות, ספרים וכדומה. לעיתים קרובות הוא צייר "לוחות מכתבים" של פעם, שהיו מעין לוח שהשתמש בסרטים שהוצמדו אליו שהכילו מכתבים, פתקים, עפרונות ותצלומים.
רבים מציוריו של פטו מפרשים מחדש נושאים שהארנט צייר קודם לכן, אך הקומפוזיציות של פטו פחות רשמיות וחפציו בדרך כלל "חלודים", שחוקים וזולים יותר.
מוזיאון סטודיו ג'ון פטו
מוזיאון הסטודיו ג'ון פרדריק פטו משמר את בית האמן והסטודיו באיילנד הייטס, ניו ג'רזי. הבית נבנה בשנת 1889 ותוכנן בעיקר על ידי האמן ונשאר במשפחתו למעלה מ -100 שנה. הבית נפתח בשנת 2011, ומרוהט כפי שהיה במהלך שהותו של פטו בסביבות ראשית המאה העשרים, וכולל רפרודוקציות של ציוריו.
Lemon Tree
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סוכרייה
סֻכָּרִיָּה היא ממתק, עשויה בדרך כלל מתערובת של סוכר, מים, חומרי טעם שונים וצבעי מאכל.
היסטוריה
לפני שהסוכר היה נגיש וזמין, נהגו להכין סוכריות מדבש. הסינים, אנשי המזרח התיכון, המצרים, היוונים והרומאים השתמשו בדבש, פירות ופרחים על מנת לייצר מיני ממתקים. גם היום עדיין מגישים פירות ודבש כקינוח.
הסוכרייה כפי שמכירים אותה כיום החלה כסוג של תרופה, ששימשה להרגיע את מערכת העיכול או לקרר כאב גרון. בימי הביניים רק העשירים ביותר יכלו להרשות לעצמם לאכול סוכריות. באותה תקופה הסוכרייה הייתה שילוב של תבלינים וסוכר ושימשה להקל על מערכת העיכול. בעיות העיכול היו נפוצות מאוד בשל צריכה קבועה של מזון לא טרי ולא מאוזן. המארחים נהגו להגיש סוכריות לצד הארוחה. אחת הסוכריות האלה המכונה 'chamber spice', הוכנה מציפורן, ג'נג'ר, אניס גרגירי ערער, שקדים, או צנוברים הטבולים בסוכר נמס.
תהליך הייצור
סוכריות מיוצרות על ידי המסת סוכר במים או בחלב עד הפיכתם לסירופ. הסירופ מורתח עד שמגיע למצב המבוקש או עד שנוצר קרמל. התוצר נקרא סוכרייה, טופי וכדומה, על פי מסיסותו והתוספים השונים שמוסיפים לממתק.
שלבי ריכוז הסוכר
אלו הם שלבי ריכוז הסוכר:
השמות נובעים מהתהליך אשר השתמשו בו כדי לבדוק את מצב הסירופ בתקופות בהן לא ניתן היה לקנות מד-חום: כפית קטנה מלאה בסירופ הייתה נשפכת למים קרים ועל פי מצב העיסה שהתקבלה נודע מה מצב הסירופ, חוטים ארוכים העשויים סוכר נוקשה נקראו "סיבים" והגושים החלקים נקראו "כדורים", הקושי של הסוכר במצב של ה"סדק" והקור של המים גרמו לגוש להיסדק.
שיטה זו משמשת כיום במספר מטבחים. מד-חום הרבה יותר נוח, אבל הוא לא מותאם אוטומטית לתנאים המקומיים, בניגוד לשיטה הישנה של המים הקרים.
כאשר הסירופ מגיע ל- ˚170 צלזיוס או יותר, מולקולות הסוכרוז מתפרקות לפחמימות פשוטות יותר ויוצרות חומר בצבע ענבר הנקרא קרמל.
בת-שבע כצנלסון
כצנלסון נולדה באוקראינה בשנת 1897. עלתה ארצה בשנת 1911 ולמדה בגימנסיה העברית בתל אביב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה את לימודיה באוניברסיטת ז'נבה. באירופה נישאה לד"ר ראובן כצנלסון, ובשנת 1920 שבה לארץ.
לצד עבודתה בהוראה בעיר העתיקה בירושלים, הייתה שותפה לפעילות ציבורית בייסוד ויצו העולמית, הנהגת ארגון נשים עבריות ופעילות התנדבותית בעליית הנוער. מטעם ויצו שימשה כיו"ר סניף ירושלים.
בשנים 1951–1955 כיהנה כחברת כנסת מטעם מפלגת הציונים הכלליים.
עסקה רבות בשליחות לארגונים בינלאומיים והייתה למעלה מעשור נציגת מועצת ארגוני הנשים בישראל בתנועת האמהות הבינלאומית.
משפחתה
בת-שבע כצנלסון הייתה רעייתו של הד"ר ראובן כצנלסון, אמם של שר המשפטים שמואל תמיר ושל שולמית כצנלסון שהייתה מועמדת לזכייה בפרס נובל לשלום ומייסדת אולפן עקיבא. גיסיה: רחל כצנלסון (רעיית נשיא המדינה זלמן שזר), אברהם קצנלסון (מחותמי מגילת העצמאות) ויוסף כצנלסון (ממנהיגי היישוב היהודי והתנועה הרוויזיוניסטית).
Lemon Tree (שיר של ויל הולט)
Lemon Tree (בעברית: עץ לימון) הוא שיר עממי שכתב ויל הולט בשלהי שנות ה-50. המנגינה מבוססת על השיר העממי הברזילאי Meu limão, meu limoeiro אותו עיבד מוזיקלית חוסה קרלוס בורל בשנת 1937, ואשר הפך לפופולרי בעקבות ביצועו של הזמר הברזילאי וילסון סימונל. השיר משווה אהבה לעץ לימון: "עץ לימון יפה מאוד, ופרח הלימון מתוק, אבל את הפרי המסכן של הלימון אי אפשר לאכול".
גרסאות כיסוי
לאורך השנים, מספר אמנים ביצעו גרסת כיסוי לשיר, ביניהם פיטר, פול ומרי, צ'אד וג'רמי, שלישיית קינגסטון, המשחרים, בוב מארלי והוויילרס, הרב אלפרט, סנדי שו ורוג'ר ויטאקר. בשנת 1965 הקליט טריני לופז את הגרסה המצליחה ביותר של השיר, שהגיעה למקום ה-20 במצעד בילבורד הוט 100 ולמקום השני במצעד Middle Road Singles, גם כן של בילבורד.
בעברית קיימות גרסאות כיסוי של ישראל יצחקי ואריק איינשטיין (אריק והאינשטיינים - עץ הלימון מ-1966)
בתרבות הפופולרית
השיר עובד לג'ינגל עבור פרסומת בשנות ה-60 למותג ניקיון בניחוח לימון.
ישנה התייחסות לשיר בסדרה "סיינפלד", בפרק 4 של עונה 2 ששמו "The Phone Message". כמו כן, ישנה התייחסות לשיר בסדרה "נשואים פלוס", בפרק 5 של עונה 6 ששמו "Lookin' for a Desk in All the Wrong Places".
אצטדיון ג'ובה
אצטדיון ג'ובה הוא אצטדיון רב תכליתי בעיר הבירה של דרום סודאן, ג'ובה. האצטדיון הוא ביתה של נבחרת דרום סודאן בכדורגל. האצטדיון נפתח לראשונה ב-1962 ואירח בשנת 2009 את אליפות מועצת מרכז ומזרח אפריקה עד גיל 17.
בנוסף, נערכו באצטדיון חגיגות יום העצמאות הראשון של דרום סודאן.
החלמה (בית הבראה)
החלמה היה בית הבראה ששכן ופעל ברחוב הקשת (כיום: רחוב שרת 27) ברמת גן, בשנים 1934–1948. ב-19 במאי 1948, כאשר עבר מטכ"ל ההגנה ממשכנו ב'בית האדום' לחוף ימה של תל אביב לגבעת החלמה (שכונתה על שם בית ההחלמה, ולימים שונה שמה להר אברהם), מוקמו במבנה שניים מאגפי המטכ"ל של צה"ל.
בית ההבראה
בית-ההבראה "החלמה" ברמת גן נפתח לקראת סוף 1934 על ידי "אגודת עזרה לחולים כרוניים ומבריאים" בראשות ד"ר דורה בלוך-בלומנפלד. ב-1926 החכיר ועד רמת-גן לאגודה שטח של כ-6 דונם בפסגת הגבעה (לימים – גן אברהם), ברחוב הקשת (כיום - רחוב שרת 27), וב-1927 הונחה אבן-הפינה של בניין בית-ההבראה והחלה בנייתו.
המוסד, שהיה ציבורי ונטול זיקה מפלגתית, ניזון מתרומות. הוא נועד על ידי מייסדיו לפתרון מצוקתם של "משוללי עזרה סוציאלית", והתקבלו אליו אנשים מכל שכבות היישוב, כולל חברים משלוש קופות החולים שהיו קיימות אז – כללית (הסתדרות העובדים), עממית ולאומית. את דמי השהות במקום שילמו עבור המבריאים גופים שונים. אלו כללו את עיריית תל אביב, ועד הקהילה בירושלים, התאחדות עולי גרמניה, קופת חולים כללית, קופת חולים עממית וקופת חולים לאומית, 'מִשען' ולשכות הרווחה הסוציאלית. בדו"ח לשנת 1936 צוין ש-45% הגיעו מטעם קופת חולים כללית, 32% באופן פרטי והשאר מטעם קופות החולים הקטנות וארגוני סיוע שונים.
בשלב ההתחלתי היו במוסד עשרה חדרים עם שלושים מיטות, ורופא המוסד היה ד"ר שמואל שלוסברג. בהמשך עלתה הקיבולת ל-40–45 מבריאים. במרץ 1938 הונח אבן פינה לאגף חדש, שנפתח ב-1939, ומספר המיטות הגיע ל-110, אחרי הרחבתו שכן בית-ההבראה במבנה דו-קומתי בן 20 חדרים רחבים על שטח של כ-2,500 מ"ר בנויים.
העיתונאי אורי קיסרי, שביקר בבית-ההבראה ב-1936, שנתיים לאחר שנפתח, סיכם את חווייתו במילים "רושם עז של נוחיות ממדרגה ראשונה במסגרת של אוויר צח ומראה טבע נהדר", ועל ד"ר בלוך-בלומנפלד כתב שהיא "משוגעת ל'החלמה' זו".
בראש הוועד המנהל של "החלמה", בשנות הארבעים, עמד ד"ר יהודה אריה אברמוביץ' (מנהל בית החולים "הדסה" בתל אביב באותה התקופה), וחבריו היו ד"ר דורה בלוך-בלומנפלד, ד"ר יעקב מיכלין, ד"ר א' גוברקובסקה, אברהם קריניצי ואחרים.
לאחר הפקעת המבנה
ב-15 במאי 1948, עם הכרזת המדינה, ובן לילה, הופקעו בית-ההבראה "החלמה" והבניינים בבעלות פרטית בקרבתו לצורכי הצבא ופונו מדייריהם. אל המבנים הריקים הועברו בליל 18–19 במאי משרדי המטכ"ל ולשכות שר הביטחון והרמטכ"ל.
בלשכת שר הביטחון, שבבית סופיה ויוסף בז'רנו, הוכרז על הקמת צה"ל ב-31 במאי 1948. במקום זה הושבעו מפקדיו ב-27 ביוני 1948, ומכאן נוהלה מלחמת העצמאות בחודשי ההכרעה. מספטמבר 1948 מיעט בן-גוריון להגיע ללשכתו ברמת-גן, וניהל את ענייני המדינה מלשכתו בבית וילהלם אברלה, בקריה בתל אביב. במבנה בית-ההבראה גופו שוכנו משרדי אכּ"א ואג"א, בקומת הקרקע היו מחסני מִפקדת מחנה המטכ"ל וחדר האוכל. במאי 1949, בתום המלחמה, הועתק מחנה המטכ"ל ממרומי 'גבעת החלמה' למתחם מחנה מקלף, למרגלותיה, ובפברואר 1955 הועבר המטכ"ל לקריה בתל אביב.
בניין "החלמה" לא חזר לשמש כבית-הבראה. פניותיה הרבות של ד"ר בלוך-בלומנפלד לבן-גוריון "להחזרת המוסד לתפקידו הבריאותי" נדחו, והמבנה הוסב לבית-הספר שיל"ה (כראשי התיבות של שנת יובל להסתדרות המורים). בשנת 1983, במלאת עשור לפטירתו של דוד בן-גוריון, נקרא בית-הספר על שמו. בכניסה לבניין הותקן שלט מתכת לציון משכנו הראשון של המטה הכללי של צה"ל ולפניו – בית-ההבראה "החלמה".
אקרוליין
אקרוליין (Acrolein, שם מדעי: propenal) הוא האלדהיד הבלתי רווי הפשוט ביותר. החומר הוא נוזל חסר-צבע, בעל ריח חזק ולא נעים. ריח שמן שרוף (בעת הרתחת שמן בישול לנקודת העשן שלו) נגרם מהתפרקות גליצרול שבשמן לאקרוליין.
אקרוליין מיוצר באופן תעשייתי על ידי חמצון-חיזור של פרופן, כשהאוויר משמש כמקור לחמצן, ונדרש תחמוצת מתכות כזרז הטרוגני, כך שהנוסחה הכימית היא: CH2=CHCH3 + O2 → CH2=CHCHO + H2O.
אקרוליין בצורתו הטהורה הוא רעיל, ובמגע ישיר עם העור, העיניים וחללי האף הוא גורם לצריבה חזקה. למרות שהאקרוליין נמצא במאכלים המטוגנים בשמן עמוק, נוכחתו היא רק כמה מיקרוגרמים ספורים לקילוגרם, בעוד שהכמות המזיקה היא כ-7.5 מיליגרם לק"ג אחד של מסת גוף.
כיכר החתולות
כיכר החתולות ("חתולות" במלעיל) הוא הכינוי הנפוץ לכיכר מכבי מוצרי הממוקמת בקצה שכונת נחלת שבעה בירושלים, בקרבת גן העצמאות, במפגש הרחובות הלל, יואל משה סולומון ויוסף ריבלין. הכיכר היא בפועל גג של החניון התת-קרקעי שנבנה מתחת לכיכר.
שם הכיכר
שמה הרשמי של הכיכר ניתן לה על שם מכבי מוצרי-מני, ממפקדי הפלמ"ח, שהופקד על ליווי שיירות לירושלים לקראת מבצע יבוסי בתקופת מלחמת העצמאות, נורה במהלך הפעילות ומת מפצעיו.
השערה אחת בנוגע למקורו של השם העממי לכיכר היא שבשנות ה-70 שימשה מקום מפגש של זונות, שכונו על ידי התושבים המקומיים "חתולות". השערה נוספת בנוגע למקור השם היא הימצאות חתולים רבים באזור (בפי הירושלמים "חתולות" במלעיל).
היסטוריה
בין השנים 1975 - 1981 פעל בבית אגרון סינמטק ירושלים ולאחר מכן, בין 1981 לסוף שנות התשעים, כקולנוע עצמאי. בשנת 1985 היה בית אגרון לקולנוע הראשון שהקרין סרטים בירושלים בלילות שבת, ובשעריו התחוללו הפגנות של הקהילה החרדית ומולם פעילי תנועת ר"צ. בסוף בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוחלט להגדיל את שטח מגרש החנייה על ידי חפירת חניון תת-קרקעי, מעל החניון הוקמה רחבה שרוצפה בגרנולית. מאז קיבלה הרחבה את השם העממי "כיכר החתולות", אחר כך החליטה עיריית ירושלים לתת למקום שם רשמי "כיכר מכבי מוצרי-מני".
ב-2 במאי 2004 נערך בכיכר טקס הנחת אבן הפינה למוזיאון הסובלנות, שנבנה על חלקו השני של מגרש החנייה, מצדו השני של רחוב הלל. העבודות לבניית המוזיאון התעכבו משום שהשטח עליו הוא נבנה שימש בעבר כבית קברות מוסלמי, כחלק מבית הקברות ממילא. הקמת מוזיאון הסובלנות הושלמה בקיץ 2019, לאחר 15 שנות עבודה.
בשנת 2015 נפתח בבניין בצפון הכיכר מרכז המבקרים הפרטי ״מוזיאון ידידי ישראל״. נשיא המדינה שמעון פרס מונה ליושב ראש הראשון של המוזיאון.
אופי הכיכר
הכיכר ידועה כמקום מפגש ובילוי בחיי הלילה בירושלים, ומדי ערב עומדים בה דוכני תכשיטים, בגדים ונרגילות. תכונה מעניינת של הכיכר היא ההד החזק המוחזר אל העומדים במרכזו של האמפיתיאטרון הבנוי בה. מדובר באפקט של מראה אקוסטית אשר מסוגל לקלוט גלי קול ולהחזיר אותם למקור הקול.
הכיכר שימשה זירה למספר מקרי לינץ' ורצח. במאי 2009 תקפו נערים יהודים נער ערבי במקום והוא נפצע קשה. באוגוסט 2010 נרצח לאנס וולף, יהודי-אמריקני בן 60, בידי שני נערים ערבים ממזרח ירושלים בשל ויכוח על סיגריה. בפברואר 2011 נדקר למוות חוסאם רווידי בן 24 תושב כפר עקב על רקע גזעני. באוגוסט 2012 נפצע ג'מאל ג'ולאני בן 17 באורח קשה כאשר הותקף בידי חבורת נערים יהודים. ביוני 2017, משתתפי מצעד של ארגון להב"ה הכו קשות צעיר פלסטיני בכיכר.
הכיכר משמשת מדי פעם גם להפגנות.
ההגנה על הפרטיות בנזיקין
ההגנה על הפרטיות בנזיקין - המערכת המשפטית המאפשרת לאדם שפגעו בפרטיותו ללא הסכמתו להגיש תביעה בנזיקין כנגד הצד הפוגע ולזכות בפיצוי כספי. במשפט הישראלי מעוגנת אפשרות זו בחוק הגנת הפרטיות. החוק קובע מהם המצבים הנחשבים לפגיעה בפרטיות, ומנגד, באילו נסיבות תיחשב פגיעה בפרטיות למותרת.
תחומי החיים עליהם משתרעת הזכות לפרטיות הם רחבים ומגוונים. גופו של אדם, דמותו, שיחותיו עם אחרים, מידע אישי לגביו, מרחב דירתו הפרטית - כל אלו נחשבים לפרטיים. כאשר גורמים אלו נחשפים, מועתקים, מתפרסמים או מנוצלים - המעשה יכול להיחשב לפגיעה בפרטיות.
הזכות החוקתית לפרטיות
חוק היסוד כבוד האדם וחירותו הוא אחד מהפרקים המשמעותיים בחוקה הישראלית, והוא מגדיר שורה של זכויות מוגנות. הזכות לפרטיות מעוגנת, הקובע מפורשות "כל אדם זכאי לפרטיות ולצנעת חייו".
הזכות לפרטיות היא משמעותית עבור כל אדם באשר הוא אדם. היא מאפשרת לאדם מחשבה עצמאית, ועוזרת לו להרכיב את הייחוד האינדיבידואלי. הצורך במרחב אישי הוא הכרח פסיכולוגי, ואולי אף ביולוגי.
בעולם המשפטי, נהוג לייחס לה מעמד עליון, והיא מופיעה כמעט בכל חוקה ליברלית. יש שכינו אותה "התחלת כל החירויות" וכן "הזכות המוערכת ביותר על ידי בני האדם".
הגדרת הזכות לפרטיות
למרות המעמד העליון שלו זוכה הזכות לפרטיות, הגדרתה ומרכיביה אינם ברורים.
לאורך השנים ניתנו לזכות לפרטיות הגדרות שונות. הראשונה שבהן ניתנה במאמר משפטי של סמואל וורן ולואי ברנדייס, בשנת 1890; הם קבעו שמדובר בזכות חדשה, שמובנה "הזכות להיוותר לבד" ("The right to be let alone"). ברם, זוהי הגדרה חלקית ולא ממצה, והיא משקפת רק חלקים מעניינה של הפרטיות.
משפטנים אחרים העלו הגדרות שונות, עדינות יותר. לפי Westin מדובר ב"ציפייה של הפרט... לקבוע לעצמו מתי, איך ובאיזו מידה ייחשף מידע עליהם לאחרים". זוהי הגדרה חלקה יותר, אך השימוש במילה מידע מעורפל ואף עלול להיות מטעה.
המשפטנית רות גביזון נוקטת בגישה כללית יותר, לפיה הזכות לפרטיות עניינה ייחוד הפרט והנגישות אליו. לעולם מושגים זה, לדבריה, שלוש השלכות: שמירה מפני חדירה פיזית לגוף או למקום פרטי, שמירה על מידע פרטי אודות אדם, ושמירה על מסכך האנונימיות. הגם שהסברים אלו ממצים יותר, אין הם מהווים הגדרה משפטית ברורה.
לפיכך, היו שהציעו שהזכות לפרטיות כלל לא ניתנת להגדרה. ייתכן שהיא מהווה מעין "מסגרת סל", ובה נקלטים כל סוגי הפגיעה בפרט שאינם מוגדרים על ידי זכויות אחרות. אחרים אומרים, מנגד, שאין לה מובן מעשי דווקא בשל היותה רובד מופשט ועליון.
מצבי פגיעה בזכות לפרטיות
בשל הקשיים הללו, מלומדים רבים נוקטים בדרך זהירה, ואינם מבקשים להגדיר את הזכות לפרטיות. תחת זאת מבקש המלומד Prosser להצביע על ארבעה מצבי פגיעה האופייניים לזכות לפרטיות:
חלוקה זו של פרוסר הייתה לניתוח מכונן בדיני הגנת הפרטיות, ואליה מתייחסים מרבית המקורות המשפטיים.
המסגרת הנורמטיבית
הזכות לפרטיות מעוגנת בישראל בחוק היסוד כבוד האדם וחירותו. החוק אוסר על פגיעה בפרטיות, אך לא מבאר מה היא. הוא מוסיף על כך שלושה איסורים ספציפיים: האיסור להיכנס לשטחו של היחיד ללא הסכמה, האיסור לערוך חיפוש גופני וחיפוש בכליו של אדם, והאיסור לפגוע ב"סוד שיחו" של אדם. אלו הם מצבים בהם מתעוררת סכנה שרשויות הממשל ינצלו את כוחן לרעה, והגנתן צוינה במפורש.
חוק הגנת הפרטיות
בשנת 1981, לאחר שהוגשה הצעת החוק לכנסת, נחקק חוק הגנת הפרטיות. החוק מקיף את כל תחומי הגנת הפרטיות, ונוגע לתחומי משפט שונים. הוא מגדיר מהי פגיעה בפרטיות ובאילו מצבים היא מוצדקת. נקבע שהפגיעה בפרטיות היא עוולה אזרחית - המאפשרת תביעת פיצוי בנזיקין, ועבירה פלילית - שעונשה המקסימלי 5 שנות מאסר. בנוסף, מסדיר החוק גם את פעילותם של מאגרי מידע הכוללים מידע פרטי ורגיש, וכן קובע שראיות שהושגו בפגיעה בפרטיות לא יהיו קבילות אלא באישור בית המשפט.
היחס לחוק לשון הרע
חוק הגנת הפרטיות דומה באופיו לחוק איסור לשון הרע. שני החוקים מגנים על הפרט מפני פגיעה רגשית ומנטלית, ושניהם מתמודדים עם פרסומים פוגעניים. בכמה מן הדינים נקבעו בשני החוקים הוראות שוות, למשל ההגנה הניתנת לפרסום שיש בו עניין ציבורי.
עם זאת, האינטרס היסודי המוגן שונה בין שני החוקים. חוק איסור לשון הרע מגן בעיקר על מוניטין ודימוי אישיים, ואילו חוק הגנת הפרטיות מגן מפני עצם החדירה למתחם אינטימי והחשיפה הכרוכה בכך. פעמים רבות אדם שחש נפגע מפרסום פוגעני ייטען לפגיעה משתי העילות - הן על הפגיעה בפרטיותו והן על הפגיעה בשמו הטוב.
איזון זכויות ואינטרסים
אחד ההיבטים המיוחדים לדיני הגנת הפרטיות (יחד עם דיני לשון הרע) הוא הצורך באיזון אינטרסים. מן העבר האחד עומד הנפגע, שזכותו לפרטיות עומדת על הפרק, ומן העבר השני עומד הפוגע, העושה זאת לעיתים מתוך אינטרס לגיטימי. כך למשל, עיתונאי הפוגע בפרטיותו הדמות המסוקרת, עושה זאת מתוך חופש הביטוי ולאור זכות הציבור לדעת, וחוקר פרטי הפוגע בפרטיות עושה זאת תוך שהוא חוסה בצילו של חופש העיסוק. המציאות המורכבת מקשה על המחוקק לתת הגדרה חד משמעית איזה אינטרס יועדף בכל מקרה ומקרה.
פעמים רבות הדין ניצב מול שני אינטרסים הנוגדים זה את זה בנסיבות מסוימות, עליו למצוא את האיזון הראוי ביניהם, ולקבוע איזה משקל יינתן לכל אחד מהן.
באיזון בין האינטרסים המתנגשים, ניתנת עדיפות לזכויות יסוד חוקתיות. באופן עקרוני, זכויותיו של הפרט מוגנות יותר מהאינטרס הציבורי הכללי. לא תמיד גוברות זכויות הפרט על האינטרס הציבורי, אך מעמדן הערכי היסודי הוא עדיף. מנגנון זה מכונה במשפט החוקתי איזון זכויות.
איזון בין אינטרסים וזכויות מתבטא בנוסחה כללית, המתארת באופן כללי את המצב שבו ישנה עדיפות לאינטרס אחד על פני חברו. נוסחת האיזון היא כללית, שכן אין דרך לקבוע באופן שיטתי איזה אינטרס עדיף. נוסחאות האיזון מותירות את ההכרעה בידי השופט בכל מקרה לגופו, לפי נסיבותיו.
מבנה האיזון בחוק הגנת הפרטיות
הצורך לאזן בין אינטרסים שונים הוא מאפיין בולט של דיני הגנת הפרטיות. המבנה המשפטי של חוק הגנת הפרטיות קובע את האיזונים בין הזכות לפרטיות לבין אינטרסים אחרים.
החוק מורכב מהגנה רחבה על הזכות הפרטיות מחד, ומסייגים המגבילים את תחולתו כאשר לפוגע ישנו אינטרס לגיטימי. הגדרת הפגיעה בפרטיות היא מפורטת ורחבה, והיא כוללת מצבים רבים, אך היא מאוזנת באמצעות מושגי שסתום, מושגי מפתח משמעותיים, המצביעים על מצבים שבהם הפגיעה תוצדק.
כך למשל, גם מצב שיוגדר כפוגע בפרטיותו של הזולת, לא ייחשב לעוולה אם יש בו "עניין ציבורי", או שנעשה מתוך "עיסוק כדין". מושגי המפתח הללו נתונים לגמישות פרשנית, ומותירים שיקול דעת נרחב בידי השופט כיצד נכון לפסוק בהתאם לנסיבות המקרה.
פגיעה בפרטיות מהי (סעיף 2)
כאמור, קובע אילו מצבים נחשבים לפגיעה בפרטיות, ומפרט 11 סעיפים של מעשים אסורים. למרות הרשימה הארוכה, ניתן לסווג את האיסורים לקבוצות של מעשים פוגעניים.
פעולות מעקב (סעיפים 2(1)-(3))
הסעיפים הראשונים בחוק עוסקים בפעולות מעקב - בילוש, התחקות והטרדה, האזנות סתר, וצילום אדם ברשות היחיד; מעשים אלו אופייניים לחוקרים פרטיים. עבודתם של חוקרים פרטיים מטילה צל מתמיד על הפרטיות של הנחקרים, אך הם זוכים להגנה כאשר הם פועלים באופן נאות (ראה להלן - הגנות).
<blockquote style="border: 1px solid gray; padding: 0.3em;"> (1) בילוש או התחקות אחרי אדם, העלולים להטרידו, או הטרדה אחרת (2) האזנה האסורה על פי חוק(3) צילום אדם כשהוא ברשות היחיד;
בילוש, התחקות והטרדה (סעיף 2(1))
איסור זה מאפיין את המרכיבים הבסיסיים של עבודת החוקרים הפרטיים - בילוש והתחקות. נוסחו של הסעיף מוזר - בילוש והתחקות העלולים להטריד או הטרדה אחרת. ככל הנראה, כוונת המחוקק הייתה למנוע תביעות סרק כנגד חוקרים פרטיים, ולהפוך את עבודתם לפגיעה בפרטיות רק כשהיא מטרידה.
האיסור על "הטרדה אחרת" פורש בבית המשפט העליון בצמצום; בפרשת ועקנין נקבע שלא כל מעשה מטריד מהווה פגיעה בפרטיות, והאיסור קשור למושגי הבילוש וההתחקות. רק מעשים שאינם כוללים התנהגות אלימה, ומהווים אלטרנטיבה לבילוש או התחקות יחשבו להטרדה.
צמצום לשון החוק מקשה על הכללת מצבים קלאסיים של פגיעה בפרטיות, ותביעות על עניינים כאלו נדחו בערכאות נמוכות. כך למשל, קבע בית המשפט המחוזי בעניין סאוסן אסדי, שפעולתו של חוקר פרטי שהקליט ילדה בת 7 בשטח בית הספר, איננה בגדר 'הטרדה אחרת' והתיר להשתמש בקלטת כראיה. ככל הנראה, ביקשו שופטי העליון בפרשת ועקנין להקל על הבאת ראיות גם במחיר פגיעה בפרטיות, אך צמצום האיסור מקשה על שימוש בדיני הגנת הפרטיות בתביעה אזרחית.
האזנות סתר (סעיף 2(2))
בנוסף, מגן החוק גם מפני האזנות סתר. האיסור נעשה על דרך ההפניה, שכן הדבר כבר נקבע בחוק האזנת סתר. מי שהורשע בפלילים על האזנת סתר, סביר להניח שבית המשפט יטיל עליו גם חובת פיצויים אם יידרש לעשות זאת. כפי הנראה, האיסור הפלילי הקבוע בחוק האזנת סתר מהווה הרתעה מספקת, ותביעות פיצויים בסעיף זה הן נדירות.
צילום ברשות היחיד (סעיף 2(3))
האיסור על צילום ברשות היחיד מהווה הגנה על "צנעת הפרט" במובנה הקלאסי - החופש של האדם להתנהל ברשותו ללא שיתועד. לפי החוק, הצילום עצמו מהווה פגיעה בפרטיות, גם בלא שיפורסם. מקרה נפוץ שנדון בפסיקה הוא כאשר חוקר פרטי מבקש להביא הוכחות לניאוף מצד בן הזוג של לקוחו.
שימוש במידע פרטי (סעיפים 2(5), 2(7)-(9))
בהמשך מטפל החוק במסגרת שונה של פגיעה - שימוש במידע פרטי. בהקשר זה מתייחס החוק להעתקת מכתב או שימוש בו ללא רשות, הפרת חובת סודיות ביחס לענייניו הפרטיים של אדם כאשר זו נקבעה בדין או בהסכם, ושימוש בידיעה על עניינים פרטים שלא למטרה לשמה נמסרה.
<blockquote style="border: 1px solid gray; padding: 0.3em;"> (5) העתקת תוכן של מכתב או כתב אחר שלא נועד לפרסום, או שימוש בתכנו, בלי רשות מאת הנמען או הכותב, והכל אם אין הכתב בעל ערך היסטורי ולא עברו חמש עשרה שנים ממועד כתיבתו- - -(7) הפרה של חובת סודיות שנקבעה בדין לגבי ענייניו הפרטיים של אדם(8) הפרה של חובת סודיות לגבי ענייניו הפרטיים של אדם, שנקבעה בהסכם מפורש או משתמע(9) שימוש בידיעה על ענייניו הפרטיים של אדם או מסירתה לאחר, שלא למטרה שלשמה נמסרה העתקה או שימוש במכתב
הסעיף מונה מס' תנאים המגבשים פגיעה בפרטיות: העתקת מכתב (או כתב אחר שלא נועד לפרסום) או שימוש בתוכנו, ללא רשות מהנמען או הכותב, כאשר הכתב אינו בעל ערך היסטורי ולא עברו 15 שנה ממועד כתיבתו.
שני דינים הנובעים מן הסעיף מצמצמים את תחולתו:
מסגרת הגנה כללית ניתנת בחוק לעניינים פרטיים. עניינים אלה מוגנים בפרט במצבים שהמחזיק בהם חב חובת סודיות, אך גם הם באיסור כללי של שימוש בידיעה על עניינים פרטיים.
בפרשת ונטורה עלתה השאלה כיצד להתייחס למושג זה בחוק. לשיטת השופט בך מדובר בעניינים רבים מאוד - "כל מידע הקשור לחייו הפרטיים של אותו אדם, לרבות שמו, כתובתו, מספר הטלפון שלו, מקום עבודתו...". לעומתו, השופטת שטרסברג-כהן נוקטת בגישה מצמצת יותר, וטוענת שיש לבחון כל עניין ועניין בהקשרו, מבלי להכריז על רשימה סגורה של עניינים פרטיים.
פרסום פוגעני (סעיפים 2(4), 2(10), 2(11))
הגנה נוספת מקנה החוק מפני פרסומים פוגעניים. החוק אוסר לפרסם תמונות בנסיבות שבהן התצלום משפיל או מבזה או מידע אחר הנוגע לצנעת הפרט. כמו כן, החוק מגדיר שפרסום של מידע שהושג בפגיעה בפרטיות - מהווה פגיעה נוספת בפרטיות בפני עצמה.
<blockquote style="border: 1px solid gray; padding: 0.3em;"> (4) פרסום תצלומו של אדם ברבים בנסיבות שבהן עלול הפרסום להשפילו או לבזותו - - - (10) פרסומו או מסירתו של דבר שהושג בדרך פגיעה בפרטיות לפי פסקאות (1) עד (7) או (9)(11) פרסומו של עניין הנוגע לצנעת חייו האישיים של אדם, לרבות עברו המיני, או למצב בריאותו, או להתנהגותו ברשות היחיד
פרסום תצלום משפיל או מבזה
הגנה ספציפית מוקנית בחוק מפני פרסום תצלומו של אדם, כאשר הפרסום עלול להשפילו או לבזותו. פרסום כזה אסור אף כשהצילום נעשה ברשות הרבים.
הביטויים "השפלה" ו"ביזוי" לקוחים מלשונו של, וניתן ללמוד על משמעותם מהקשר זה. כך למשל נקבע שגם בדיני הגנת הפרטיות, פרסום ייחשב כמשפיל אפילו אם נתפס ככזה רק בקרב המגזר בו האדם חי.
מצב קלאסי שבו יופעל הסעיף הוא כאשר אדם מצולם כשהוא נקלע לאירוע טראומתי, ברשות הרבים (פיגוע טרור, תאונת דרכים). בנסיבות אלו, בהן התקשורת מבקשת להביא לסיקור מדויק, ההגנה על הנפגעים היא חיונית.
הצעת החוק הגדירה את האיסור בצורה רחבה יותר. היא אסרה את עצם הצילום הפוגעני ולא רק את פרסומו, וכן קבעה שהתצלום נחשב פוגעני גם אם הוא מעורר "מבוכה" בלבד. הנוסח הרחב עורר התנגדות רבה בדיוני הכנסת, שכן כמעט כל תצלום ברחוב עלול להיחשב לפסול. יש הטוענים כי אף הסעיף הנוכחי פורש הגנה רחבה מדי; זאב סגל טוען שאין להגן על דמות ציבורית שצולמה ברשות הרבים.
פרסום עניינים הנוגעים לצנעת הפרט
פרסום נוסף שעלול לפגוע בפרטיות הוא פרסום של פרטים אישיים או מידע מביך על אודותיו של אדם. המושג צנעת הפרט איננו מוגדר בחוק, וזהו מושג שסתום, הפותח למעשה את החוק לפרשנות גמישה ורחבה.
לפי הלם, ניתן לחלק את העניינים שאותם יש להגדיר כמוגנים על ידי צנעת הפרט לשלושה:
המילים 'לרבות עברו המיני' הוספו לחוק בשנת 2005, והן נועדו להגן על נפגעות תקיפה מינית מפני פרסום. לכאורה, לאור הפרשנות הרחבה המקובלת לביטוי 'צנעת הפרט' התוספת מיותרת. מפרוטוקול הדיונים בכנסת מסתבר שהתיקון איננו אלא הבהרה וחיזוק לדין הקיים. הכוונה הייתה למנוע מן התוקף המיני לנקום במתלוננת ולפרסם את עברה, ולגרום לה בכך פגיעה נוספת, בפני הציבור כולו.
פרסום מידע שהושג בדרך פוגענית
החוק משלים את ההגנה הניתנת לפרט מפני פרסום באמצעות עיגון נוסף - כאשר מתפרסם מידע שהושג תוך פגיעה בפרטיות, עצם הפרסום הוא מעשה נוסף של פגיעה בפרטיות. הסעיף מכוון בעיקר לכלי התקשורת. הוא יוצר תמריץ שלילי להשגת מידע תוך פגיעה בפרטיות בידי כלי התקשורת - שכן פרסום מידע מסוג זה ייפסל, אף אם העיתונאי עצמו לא היה זה שביצע את הפגיעה בפרטיות.
שימוש בדמות לשם רווח (סעיף 2(6))
<blockquote style="border: 1px solid gray; padding: 0.3em;"> (6) שימוש בשם אדם, בכינויו, בתמונתו או בקולו, לשם רווח
פעמים רבות הנפגע הוא ידוען, אדם ששמו ודמותו יכולים לשמש בקלות לרווח עבור אחרים. כך למשל פסק בית המשפט פיצוי לשחקן הכדורגל איציק קורנפיין, שתמונתו הייתה לתמונת שער במסע הפרסום של עיתון הספורט ראשון.
דיני הגנת הפרטיות והזכות לפרסום
במקרים כמו קורנפיין ואחרים, הפגיעה בידוען מקבלת אופי שונה, בשל העובדה שדמותו של הידוען איננה אינטימית או אנונימית. עיקר הפגיעה איננה בכך שדמותו הפכה לנחלת הכלל, אלא בכך שאחרים הפיקו רווח מדמותו, במקום שהוא עצמו יכול היה להפיק. כך למשל, הסכמתו של קורנפיין לדיווח עיתונאי אודותיו היא מובנת מאליה, אך אין זה מובן שהוא יסכים לשמש דמות מובילה של קמפיין פרסומי ללא תשלום נאות. אינטרס זה של הפרט, לבחור היכן תתפרסם דמותו, מכונה הזכות לפרסום.
בארצות הברית מהווה הזכות לפרסום מערכת דינים משנית, המעוגנת בזכות לפרטיות אך שונה בפרטי הדינים.
הזכות לפרסום כחלק מהזכות לפרטיות
בישראל, התמונה המשפטית השתנתה לאורך השנים. בעבר, קבעו ערכאות נמוכות שהזכות לפרסום איננה אלא חלק מהזכות לפרטיות, ושהפרדתן אינה הולמת את תכלית החוק. באחד המקרים, ביקשה חברת מיזוג אוויר לכרות חוזה פרסום עם דני רופ, אך לבסוף נסוגה מכוונותיה, והשתמשה במקומו בכפיל; ביהמ"ש פסק פיצויים לרופ עבור פגיעה בפרטיות, בשל השימוש בדמותו לשם רווח.
הלכת מקדונלד
מקרה אחר שעלה לדיון לאחר הלכת מקדונלד, היה עניינו של דוד הכי-טוב; במשפט נדון מסע הפרסום של חברת הביטוח אישי-ישיר, שהסתמכה על שם של אדם אמיתי. בית המשפט המחוזי פסק שהזכות לפרסום יכולה לחול גם על אדם מן היישוב שאינו ידוען אך יש לדמותו מאפיינים בעלי ערך כלכלי.
לאחר הלכת מקדונלד
בדין הקיים תחולתו של סעיף זה בדיני הגנת הפרטיות מצומצמת. מי שעשו בדמותו שימוש לשם רווח זכאי לפיצוי, אך אינו מוגדר כמי שפרטיותו נפגעה. הגדרה זו שמורה למצבים שבהם התובע מתנגד לעצם השימוש בשמו ובדמותו, והוא חפץ לשמור על אנונימיות. כך היה למשל בעניין אנג'לה חמאנה; ילדה תמימה מבית ספר לנזירות, צולמה לפני הופעה קבוצתית בעת ביקור האפיפיור, בידי צלם של מגזין טבע הדברים. תמונתה, שפורסמה בשער העיתון, דמתה לתמונה המפורסמת של הנערה האפגנית, שהופיעה במגזין נשיונל ג'יאוגרפיק בשנות ה-80. השופט פסק שמדובר בפגיעה בפרטיות, בשל עצם השימוש המסחרי בדמות התמימה, שחפצה באנונימיות.
הגנות (סעיף 18)
דרישת תום הלב
מרבית ההגנות תלויות בהתנהגותו של הפוגע, ועליו לעמוד בדרישה מקדימה של תום לב. במצבים אלו הדיון מוסט מנקודת המבט של הנפגע אל עבר נקודת מבטו של הפוגע - ייתכן אמנם שהייתה פגיעה בפרטיותו של אדם, אך הפוגע טוען שהוא עצמו פעל בתום לב - באופן כשר והגון.
תום לב הוא מושג מפתח בעולם המשפטי, ויש לו השפעה על תחומים משפטיים רבים. ברם, בכל אחד מתחומי תחולתה של חובת תום הלב, ניתנת לה פרשנות שונה; בחלק מהתחומים חובת תום הלב מתפרשת כחובה לעמוד בקריטריונים אובייקטיביים ולהלום סטנדרטים מקובלים.
בדיני הגנת הפרטיות חובת תום הלב היא סובייקטיבית - עד כמה סבר הפוגע שהוא פועל כשורה. כפי שנאמר בעניין גלעם, על השופט לשקול אם הפוגע היה סבור שהוא רשאי לבצע את הפעולה ואם הפוגע האמין שהוא נקט בכל הפעולות הדרושות לצמצום הפגיעה.
בנוסף, נקבע בעניין גלעם, שכאשר המעשה של הפוגע עונה על קריטריונים של עבירה פלילית שאליה מתלווה מחשבה פלילית - דהיינו, הפוגע מודע למעשים שהוא מבצע - דינו כמי שפעל שלא בתום לב.
פגיעה בתום לב בלא ידיעה (סעיף 18(2)(א))
<blockquote style="border: 1px solid gray; padding: 0.3em;"> (2) הנתבע או הנאשם עשה את הפגיעה בתום לב באחת הנסיבות האלה: