cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנסיס פורד קופולה
קופולה הוא בן למשפחה של אמנים וקולנוענים. אביו, המלחין קרמיין קופולה, הלחין את המוזיקה לרבים מסרטיו; אחותו, טליה שייר, היא שחקנית ידועה; אשתו, אלינור קופולה, עוסקת אף היא בקולנוע; בתו, סופיה קופולה, היא שחקנית ובמאית; וכך גם ילדיו רומן וג'אנקרלו, שפרט להופעתם בתפקידים זעירים בסרטיו, עסקו בבימוי ובהפקה. רבים מאחייניו הם שחקנים ובמאים, לרבות ניקולס קייג'.
ילדות ונעורים, רקע משפחתי
קופולה נולד בדטרויט. סבו מצד אביו, אוגוסט קופולה, היה פסנתרן שליווה את אנריקו קארוזו, והגיע לאמריקה במהלך מסע הופעות של קארוזו. סבו מצד אמו היה אף הוא מוזיקאי, בשם פרנצ'סקו פנינו. אביו, קרמיין קופולה היה נגן חליל בתזמורות רדיו, ואמו, איטליה קופולה, הייתה שחקנית. כמי שנולד למשפחה ממוצא איטלקי, סבו וסבתו מצד אביו הגיעו מהעיר ברנלדה במחוז בזיליקטה שבדרום איטליה. הוא נקרא "פרנסיס" על שם סבו, פרנצ'סקו פנינו, מלחין מפורסם שהגיע מנאפולי, ושמו השני, פורד, נקרא על שם בית החולים ע"ש הנרי פורד שבו נולד. קופולה הוא האמצעי בין שלושה ילדים. אחיו הגדול אוגוסט היה לחוקר ספרות, ואילו אחותו, טליה שייר הייתה לשחקנית הידועה בשל הופעתה כ"אדריאן" בסדרת סרטי "רוקי" וכ"קוני קורליאון" בסרטי "הסנדק" שביים קופולה. כאשר היה קופולה בן שנתיים, קיבל אביו עבודה בתזמורת הרדיו של רשת NBC, והמשפחה עברה לניו יורק, שם, ברובע קווינס בילה קופולה את ילדותו.
בעודו ילד לקה קופולה בפוליו, והיה מרותק למיטתו למשך תקופות ארוכות. בתקופות אלו הקים לעצמו תיאטרון בובות, ופיתח את דמיונו. בגיל 10 השתמש במצלמת 8 מילימטרים של דודו לצילום סרטים ביתיים. כשבגר, ראה את ייעודו בעשיית קולנוע. הוא למד תיאטרון באוניברסיטת הופסטרה וסיים את לימודיו בשנת 1960. לאחר מכן החל ללמוד לתואר שני בבימוי קולנוע בבית הספר לקולנוע של UCLA.
שנות השישים
קופולה בילה את תחילת שנות השישים בניסיונות להתקדם בתעשיית הקולנוע. את דרכו הקולנועית החל בבימוי סרטי פורנוגרפיה רכה, נוסח המערבון הפורנוגרפי "הלילה לבטח" (Tonight for Sure) שביים בשנת 1962. הוא חבר אל הבמאי רוג'ר קורמן שהיה ידוע ביצירת סרטי סוג ב' במהירות ובתקציב נמוך. עבודתו הראשונה עבור קורמן הייתה דיבוב, עריכה מחדש והוספת מוזיקה לסרט סובייטי בשם "השמיים קוראים" (Небо зовёт) שעסק במרוץ להגיע לכוכב מאדים, במטרה להפוך אותו לסרט "אמריקני" בנוסח סרטי האימה הזולים שביים קורמן. קופולה יצר מהסרט הסובייטי סרט אימה בשם "הקרב מעבר לשמש" (Battle Beyond the Sun). על עבודה זו שילם קורמן לקופולה 250 דולר. ב-1963 העניק קורמן לקופולה את ההזדמנות לביים סרט משמעותי ראשון, והעמיד לרשותו אתר צילום, צוות ופילם. התוצאה הייתה "דמנטיה 13", מעין סרט אימה פסיכולוגי, ברוח סרטיו של קורמן. קופולה כתב את התסריט לסרט בלילה אחד של עבודה מאומצת. הסרט היה כרטיס הכניסה של קופולה לתעשיית הסרטים.
באמצע שנות ה-60 נשכר קופולה לעבוד כתסריטאי עבור חברת ההפקות "Seven Arts" (שהתאחדה בשנת 1967 עם חברת האחים וורנר). בשנת 1966 היה מעורב בכתיבת התסריט לסרטו של סידני פולאק "This Property is Condemned", על פי מחזהו של טנסי ויליאמס, וכן בתסריט לסרט המלחמה "האם פריז בוערת?". בשנה זו גם ביים את סרט ההתבגרות "אתה כבר נער גדול" (You're a Big Boy Now), שזכה לשבחים והוצג בפסטיבל קאן. בשנת 1968 ביים את המחזמר "קשתו של פיניאן" בו כיכבו הכוכבת הבריטית פטולה קלארק והשחקן פרד אסטר. התוצאה הייתה שנויה במחלוקת, אם כי קלארק זכתה בפרס גלובוס הזהב על משחקה.
אמריקן זואיטרופ
בתקופה זו החל קופולה בשיתוף פעולה עם הבמאי ג'ורג' לוקאס. השניים היו חלק מחבורת קולנוענים צעירים, בוגרי בתי ספר לקולנוע, בעלי אמביציות וחזון אמנותי, שכונתה "שנים עשר המזוהמים", וכללה דמויות כג'ון מיליוס ווולטר מרץ'. עוד ב-1968 ציין מבקר הקולנוע אנדרו סאריס בספרו רב ההשפעה "The American Cinema: Directors and Directions 1968-1929" את קופולה כבמאי בעל עתיד. סאריס היה ממקדמי "תאוריית האוטר" (Auteur) שהחלה נפוצה בצרפת, לפיה הבמאי של הסרט הוא המוביל האמנותי ובעל החזון, וכמוהו כסופר של היצירה הכתובה.
בשנת 1969 ניסה קופולה את כוחו ביצירת דרמה צנועה, ששימש בה כבמאי וכתסריטאי, ומימן את הפקתה מכיסו, בשם "אנשי הגשם". המדובר בסרט מסע בעל נימה פמיניסטית על עקרת בית הרה היוצאת למסע ברחבי ארצות הברית. הסרט הצליח להחזיר את הוצאותיו, ואף זכה בפרס בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן. הצלחה זו עוררה את קופולה ולוקאס לקדם את רעיונם - יצירת חברה עצמאית להפקת סרטים, שתפיק להיטים גדולים, שמרווחיהם ניתן יהיה לממן יצירות נועזות יותר של במאים מתחילים. השניים הקימו את חברת "אמריקן זואיטרופ" (American Zoetrope; זואיטרופ היה מעין מכשיר שקדם לקולנוע, שיצר אשליה של תנועה באמצעות הזזת צילינדר מעוגל ועליו תמונות). החברה, בה היה קופולה בעל המניות היחיד, החלה בשנת 1970 בפיתוח פרויקטים, לאחר שקיבלה דחיפה ראשונית במימון מחברת האחים וורנר. בין היתר מימנה את כתיבת הטיוטה הראשונית של אפוקליפסה עכשיו על ידי ג'ון מיליוס, ואת הפקת סרט המדע הבדיוני של לוקאס THX 1138. אך כאשר האחים וורנר לא אהבו את הסרט THX-1138, ודרשו את כספם בחזרה, מצא קופולה עצמו בחוב של מאות אלפי דולרים, ונאלץ לעסוק במספר פרויקטים אחרים. בין היתר כתב את התסריט לסרט פטון, שהביא לו את הזכייה הראשונה בפרס האוסקר על התסריט המקורי. דגם זה של סרט החורג משליטה תקציבית, ומקורות המימון שלו אינם ברורים, יהיה דגם חוזר במהלך הקריירה של קופולה כיוצר סרטים.
הסנדק
בשנת 1970 חיפשו אולפני סרטי פרמאונט במאי שייצור את הסרט "הסנדק" לאחר שהזכויות על הספר נרכשו ממריו פוזו. קופולה, שהיה עדיין שקוע בחוב אישי בשל THX 1138, נראה כבחירה הטובה לתפקיד, בשל מוצאו האיטלקי. בתחילה היסס קופולה אם לקבל את ההצעה, אך בעצתו של לוקאס הסכים להצעה והחל בהסרטה. "הסנדק" צולם בעיקר ברחובות ניו יורק בהם התרחשה עלילת הסרט (אך גם בקליפורניה, בנבדה ובסיציליה). התוצאה הייתה אפוס עשיר מבחינה חזותית, הסוקר התפתחויות בחייה של משפחה אמריקנית ממוצא איטלקי, השייכת למאפיה, מנקודת הראות של המשפחה. הסרט כלל שחזור מדויק של שנות ה-40, סצינות המונים וסצינות אינטימיות, סצינות אלימות, ומפגין יכולת קולנועית יוצאת דופן. כאשר יצא הסרט לאקרנים, הוא היה ללהיט ענק. הוא צולם בתקציב של שישה וחצי מיליון דולר, והכניס מאתיים ארבעים וחמישה מיליון דולר. הסרט זכה לשבחי הביקורת, ופולין קייל רבת ההשפעה השוותה את קופולה לז'אן רנואר - "גם לקופולה יש 'עין עוקפת' הרואה את הכול בבת אחת, וגם הוא מוצא דרך להציג את הדברים במכה אחת. וגם אצל קופולה יש שילוב מוזר של רוך פסטורלי עם אלימות קיצונית". גם כיום נחשב הסרט על ידי מרבית המבקרים לאחד מגדולי הסרטים שצולמו אי פעם. הסרט העניק לקופולה את פרס האוסקר השני שלו, על התסריט המעובד (בשיתוף עם מריו פוזו), וכן מועמדות לפרס האוסקר כבמאי הטוב ביותר. כן זכה הסרט בפרס האוסקר כסרט הטוב ביותר, ומרלון ברנדו זכה בפרס השחקן הטוב ביותר. בזכות הצלחה זו הפך קופולה לאדם עשיר, ויכול היה, למעשה, לקדם את הרעיונות שבבסיס חברת "אמריקן זואיטרופ" - יצירת סרטים בתקציב בלתי מוגבל, עם חופש אמנותי גדול. קופולה היה במצב בו יכול היה להכתיב לאולפנים הגדולים את רצונותיו, ולעבוד מחוץ ל"שיטה". מצב זה הביא את קופולה ליצירת מספר סרטים נוספים, הן בעצמו והן באמצעות חברת ההפקה שלו, שהיוו אבני דרך בקולנוע האמריקני והעולמי.
תקופת הזוהר, תחילת שנות ה-70
הצלחת "הסנדק" הביאה לכך שכל סרט שנשא את הכתובית "פרנסיס פורד קופולה מציג..." היה להצלחה מיידית. קופולה ניצל מצב זה היטב. הוא הפיק עבור ידידו, ג'ורג' לוקאס את הסרט אמריקן גרפיטי שהיה להצלחה. קופולה כתב את התסריט לסרט "גטסבי הגדול", ובשנת 1973 צילם את יצירת המופת "השיחה", הנחשבת לאחד מסרטיו הגדולים. בסרט זה מגלם ג'ין הקמן טכנאי הקלטות פרנואידי, המתמחה בהאזנות סתר, ומובל לטרגדיה אישית, לאחר שהוא מגלה מעורבות רגשית בענייני האנשים שאת שיחותיהם הוא מקליט. הסרט היה להצלחה ביקורתית וקופתית, זכה בשלוש מועמדויות לפרס האוסקר, וכן בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן בשנת 1974 צילם את "הסנדק 2". בתחילה סירב קופולה להצעות אנשי חברת סרטי פרמאונט, בעלי הזכויות, לבימוי הסרט. אך לבסוף סוכם כי יקבל יד חופשית מבחינה אמנותית, יפיק את הסרט באמצעות חברת "אמריקן זואיטרופ", ועל אף שהמימון יגיע מ"פרמאונט", יהיה זכאי ל-13 אחוזים מרווחי הסרט. התוצאה הייתה יצירת מופת נוספת, שרבים מהמבקרים סבורים כי אף עלתה על קודמתה. "הסנדק 2" היה פוליטי יותר באופיו. הוא התרחש בשתי נקודות זמן - תקופת עלייתה של משפחת קורליאונה לגדולה במאפיה בניו יורק בתחילת המאה ה-20, וניסיון המאפיה לחבור אל גורמי כוח בקובה בימיו האחרונים של הרודן פולחנסיו באטיסטה. אל מול הסיפור האישי של "הסנדק" ומשפחתו, הוצגו מנגנוני הכוח שבאמצעותם הגיעה משפחת קורליאונה לעמדת השפעה בארצות הברית, בעריכה סבוכה ומתוחכמת.
"הסנדק 2" זכה בחמישה פרסי אוסקר, שלושה מהם (הבמאי הטוב ביותר, הסרט הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר) הוענקו לקופולה עצמו. בטקס פרסי האוסקר של שנת 1974 היה קופולה לבמאי הראשון ששני סרטים בבימויו מתמודדים על "הסרט הטוב ביותר" ("השיחה" ו"הסנדק 2"). מבקרת הקולנוע פולין קייל כתבה "הן (חברות הסרטים) ימשיכו להתקיים וימשיכו לעשות סרטים בלעדיו, אך הוא, קופולה, החליט, כי הגיע הזמן להפוך את הסדרים. הוא לא רק חולם, אלא הוא עושה - משום שיש לו היום עוצמה, שם עילאי, אשראי, מזומנים, ידידים, גב - כל מה שהוא רוצה. בגיל 36 עומד פרנסיס פורד קופולה 'לדפוק' את 'השיטה' - הוא מתעתד להפוך לענק, למלך הקולנוע - אך למלך שהוא גם אמן.".
אפוקליפסה עכשיו
לאחר "הסנדק 2", לקח על עצמו קופולה פרויקט אותו התחיל עוד בסוף שנות השישים, סרט על פי ספרו של ג'וזף קונרד, לב המאפליה, שייקרא "אפוקליפסה עכשיו". בשנים שלאחר ייסוד "אמריקן זואיטרופ" כתב מיליוס את התסריט לסרט, ונעשו פעולות ראשונות לאיתור אתרי הסרטה וליהוק. אף על פי שבתחילה דובר על כך שג'ורג' לוקאס יביים את הסרט, החליט קופולה לביים את הסרט בעצמו, כדי ליצור סרט "שיעניק לצופה את כל הכוח והיופי שהקולנוע מסוגל להעניק", ו"ייקח את הקהל לחוויה ללא תקדים של המלחמה, שיגרום לו להגיב כמו אלו שחוו את המלחמה".
במרץ 1976 יצאו קופולה ומשפחתו לצילומים בפיליפינים שאמורים היו להיות חמישה חודשים שלווים. תקציב הסרט הוערך ב-13 מיליון דולר והסתמך על רווחיו של קופולה מ"הסנדק", וקופולה סבר כי הדבר מעניק לו חופש אמנותי בלתי מוגבל. אך למעשה הייתה זו תחילתו של סיוט, שאותו סיכם קופולה במשפט שהבהיר כי לא היה מדובר ב"סרט על וייטנאם" אלא ב"וייטנאם" עצמה - "זו וייטנאם, והדרך שבה צילמנו את הסרט דומה מאוד לדרך שבה התנהגו האמריקנים בווייטנאם. היינו בג'ונגל, היה לנו יותר מדי כסף, יותר מדי ציוד, ולאט לאט יצאנו מדעתנו".
חמשת חודשי הצילומים תפחו לשמונה (עם הפסקות מרובות), במהלכם אירעו תקלות ותקריות רבות שהפכו את התהליך לסיוט עבור המעורבים בו, ובמיוחד עבור קופולה ומשפחתו. אתר הצילומים בפיליפינים נהרס בסופת הוריקן, השחקן הראשי מרטין שין לקה בהתקף לב, ותקציב הסרט התנפח ל-30 מיליון דולר, רובם התקבלו מחברת יונייטד ארטיסטס שחשה כי עליה לשמור על ההשקעה בסרט, לו רכשה מראש את זכויות ההפצה. קופולה סיים את ההסרטה כשהוא בחובות עצומים, ואינו בטוח באשר לדרך שבה יערוך את הסרט וכיצד יסיים אותו. לקראת סיום הצילומים עמד קופולה בפני הרס חייו, בריאותו, והקריירה שלו.
לאחר סיום הצילומים, עמדו בפני קופולה מאות אלפי מטרים של סרט, שאורכם 230 שעות הקרנה. עריכת הסרט לוותה במגוון בעיות שבפניהם ניצב קופולה, שהעיקרית שבהן הייתה ההחלטה מה יהיה הנראטיב של הסרט ואיך יסתיים. הליך הפוסט-פרודקשן ארך כשנתיים. ביוני 1979 הוקרן הסרט בפסטיבל קאן, אגב חששות כבדים של כל המעורבים בהפקתו. קופולה ידע כי הוא לוקח סיכון בפסטיבל קאן, אך זכר את הצלחת הסרט "השיחה" והאמין כי הוא יכול להפוך את הגלגל ולהפוך את הסרט להצלחה.
בסופו של דבר זכתה הגרסה המוקרנת להצלחה בקרב שופטי הפסטיבל, והסרט קיבל את פרס דקל הזהב בשיתוף עם סרטו של פולקר שלנדורף, "תוף הפח". עם תחילת ההפצה המסחרית, קיבל הסרט תשבחות וביקורות חיוביות, ואף היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר באותה שנה, מהם זכה בשניים. בסופו של דבר כיסה הסרט את עלות הפקתו, ואף הביא רווחים ליוצריו. בארצות הברית בלבד הצליח הסרט להביא להכנסות בגובה של כ-79 מיליון דולר.
הקרנת גרסת הבמאי ב-2001 הביאה לרווח של ארבעה מיליון דולר נוספים. הסרט הוא סרט רב עוצמה, בעל אמירה פילוסופית על טבע האדם, וכולל סצינות בלתי נשכחות, כגון סצנת מתקפת המסוקים על הכפר הווייטנאמי לקול הקטע "דהירת הוולקירות" מתוך האופרה הוולקירות של ואגנר. הסרט נחשב לאבן פינה בתולדות הקולנוע, וליצירת מופת ייחודית, משיאי יצירתו של קופולה.
הנפילה
בתחילת שנות ה-80 המשיך קופולה בעשיית סרטים ב"אמריקן זואיטרופ". בין היתר שם לו למטרה לעודד קולנוע איכותי מרחבי העולם. במסגרת זו הפיק את סרטו של אקירה קורוסאווה "קגמושה" (1980), ועסק בשחזור סרטו של אבל גאנס "נפוליאון" משנת 1927, והפצתו בציבור, בלוויית פסקול שהלחין אביו, קרמיין קופולה. כישלון צורב נחל עת הזמין את הבמאי הגרמני העולה וים ונדרס לביים את הסרט "האמט" שהיה אמור להיות מחווה לסרטי הפילם נואר משנות הארבעים. חילוקי דעות בין קופולה וונדרס פוצצו את ההפקה, והמוצר הסופי יצא, לבסוף, בניגוד לדעתו של ונדרס, כשרוב הסצינות המצולמות הן של קופולה ולא של ונדרס. הסרט היה כישלון אומנותי ומסחרי.
חמור מכישלונו של "האמט" היה כישלון הדרמה הרומנטית המוזיקלית "אחד מהלב". מה שאמור היה להיות סרט מוזיקלי צנוע, צמח בממדיו ובתקציבו ככל שנמשכה ההפקה. קופולה התעקש על צילומים בתפאורה מסובכת ומורכבת שכללה בנייה של שדה תעופה שלם. תקציבו של הסרט תפח משני מיליון דולר ל-25 מיליון. הסרט היה לכישלון קופתי חרוץ, ובמהלך הזמן הקצר בו הוקרן הכניס כ-637,000 דולר. לאחר כישלון "האמט" ו"אחד מהלב", היה קופולה במשבר פיננסי חמור, ממנו לא הצליח להיחלץ במשך תקופה ארוכה. את שארית שנות ה-80 בילה קופולה בעשייה קולנועית שנועדה להחזיר את חובותיו הנובעים מכישלון "אחד מהלב".
שנות ה-80
קופולה בילה את שנות ה-80 בעשייה קולנועית שלא הגיעה לרמה של יצירות המופת שלו משנות ה-70, הן כתוצאה מאילוצים כלכליים, והן בשל אובדן החירות המוחלטת שהייתה לו כבמאי. כישלון נוסף נוסח "אחד מהלב" נחל ביצירת "מועדון הכותנה" (1984), סרט שעסק במועדון ג'אז בשנות ה-20. קופולה עבד כבמאי שכיר, שהוזמן על ידי מפיק העל רוברט אוואנס, ולא היה מושקע אישית ביצירת הסרט (שמומן על ידי גורמים פרטיים, ברובם מחוץ לתעשיית הסרטים ההוליוודית), אך שוב תפח תקציבו של הסרט ל-48 מיליון דולר, כאשר ההפקה נקלעת לכאוס של תפאורות גרנדיוזיות, תסריטים המתחלפים מדי יום ומאבקים בין גורמי הכוח שמאחורי הקלעים, והתוצאה, כישלון ביקורתי וקופתי, הייתה רחוקה מלהחזיר את ההשקעה.
שני סרטי נעורים שיצר קופולה בשנת 1983, על פי ספריה של הסופרת ס. א. הינטון, "ראסטי ג'יימס" ו"נערי הכרך", זכו להצלחה צנועה, והצליחו לחשוף דור של שחקנים צעירים כמאט דילון, ראלף מאצ'יו, פטריק סווייזי, רוב לאו, אמיליו אסטבז, דיאן ליין וטום קרוז. "ראסטי ג'יימס" הציג אף את ניקולאס קייג', אחיינו של קופולה, ואת מיקי רורק. "ראסטי ג'יימס" שימש לקופולה כר לניסויים צורניים, והוא זכור במיוחד בשל הצילום בשחור ולבן, כאשר האובייקט היחיד הנראה בצבע הוא זוג דגי קרב סיאמיים, המופיעים במספר סצינות.
שני סרטים נוספים שזכו להצלחה בתקופה זו היו הסרט "טאקר: האיש והחלום" (1988), שעסק באיש תעשיית המכוניות האמריקני, פרסטון טאקר, בכיכובו של ג'ף ברידג'ס, ו"גן השיש", (1987) דרמה על מלחמת וייטנאם. צילומי "גן השיש" היו מלווים בטרגדיה אישית קשה, כאשר כוכב הסרט גריפין או'ניל הרג את ג'אנקרלו קופולה, בנו של קופולה, בתאונת שיט.
במהלך העשור המשיך קופולה בעשייה קולנועית ברמה לא אחידה. בין היתר צילם את "להתחתן שנית" (1986), דרמה תקופתית על שנות ה-50 בכיכובה של קת'לין טרנר, המגלמת אישה בשנות הארבעים לחייה השבה לפתע לגיל בית הספר התיכון, פרק בסרט "סיפורי ניו יורק", סרט המורכב משלושה פרקים שביימו לצד קופולה וודי אלן ומרטין סקורסזה, ו"קפטן איו", סרט מדע בדיוני בן 12 דקות בכיכוב מייקל ג'קסון, המוקרן רק בגני השעשועים של וולט דיסני ברחבי העולם.
שנות ה-90 ולאחריהן
על אף אמירות נחרצות כי "לעולם לא יהיה חלק ג'", החל קופולה בשנת 1989 בצילומי "הסנדק 3", לאחר שהגיע להסכמה עם חברת סרטי פרמאונט. ההפקה הייתה יקרה ומסובכת. קופולה הצליח לשכור את שירותיהם של שחקני סרטי "הסנדק" הקודמים, אל פצ'ינו ודיאן קיטון, לצד שחקנים שעלו לתהילה בשנות השמונים כאנדי גרסיה וג'ו מנטניה. לצידו עבד הצלם המפורסם גורדון ויליס, שעבד עמו על סרטי "הסנדק" הקודמים. תפקיד ראשי בסרט, תפקידה של "מרי קורליאון", ניתן בתחילה לוינונה ריידר, אך זו פרשה בשל "בעיות בריאות". בהחלטה שנויה במחלוקת ליהק קופולה לסרט את בתו, סופיה קופולה, צעד שהביא לביקורת רבה הן לבמאי והן לשחקנית.
הסרט הצליח בקופות, וגרף סכום של 136 מיליון דולר ברחבי העולם. הוא היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, אך לא זכה באף אחד מהם. הדעה הרווחת היא שמדובר בסרט טוב, אך אינו מגיע לרמתם של שני קודמיו בסדרה. הצלחת הסרט שיקמה את מצבו הפיננסי של קופולה ואת מעמדו בתעשיית הקולנוע.
סרטו הבא של קופולה, דרקולה, היה אף הוא להיט גדול בקופות, וזכה גם לשבחי הביקורת. הוא יצא בשנת 1992, והתבסס על ספרו המקורי של ברם סטוקר. הסרט היה פנטזיה גותית נוגעת ללב ומעוצבת בקפדנות, שבוצעה על ידי הכוכבים ההוליוודיים הפופולריים ביותר באותו הזמן - גארי אולדמן בתפקיד דרקולה, ולצידו צוות שכלל את וינונה ריידר, אנתוני הופקינס וקיאנו ריבס. הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר (לתלבושות, לעריכת הקול, ולאיפור), וגרף סכום של 215 מיליון דולר ברחבי העולם.
הצלחה זו איפשרה לקופולה להמשיך בעשיית סרטים באופן חופשי ומשוחרר, אך במהלך שנות התשעים ביים רק עוד שני סרטים. ג'ק, דרמה בכיכובו של רובין ויליאמס על ילד בן 10 הלוקה במחלה הגורמת לו להיראות כבן 40, ו"מוריד הגשם" על פי ספרו של ג'ון גרישם. כן היה מעורב בעריכת סרטים כפרנקנשטיין שביים קנת בראנה. משנת 1997 לא עסק בבימוי במשך עשר שנים.
בשנת 1998 היה קופולה מעורב בהליך משפטי נגד חברת האחים וורנר. במהלך שנות ה-90 תכנן קופולה, בשיתוף פעולה עם ג'ים הנסון יוצר "החבובות", הפקת סרט על פי היצירה הקלאסית "הרפתקאותיו של פינוקיו". בשנת 1995 עלתה ההפקה על שרטון, וקופולה תבע את אולפני האחים וורנר בטענה שפגעו בפרויקט, ולא אפשרו את העברת הפרויקט לאולפן אחר. בערכאה הראשונה זכה קופולה בפיצויים בסכום גבוה של שמונים מיליון דולר, אך בשנת 2001 זכו האולפנים בערעור, ונקבע כי קופולה אינו זכאי לפיצויים.
בשנת 2007 ביים סרט בשם "נעורים ללא נעורים", דרמה העוסקת באדם שנפגע בפגיעת ברק המחזירה אותו לנעוריו, על פי סיפור מאת מירצ'אה אליאדה. הסרט הופק בתקציב קטן, הופץ באופן מצומצם, התקבל על ידי הביקורת כסרט אישי ומהורהר, ורבים קיוו כי הוא מסמן את שובו של קופולה לבימוי סרטים. בפסטיבל קאן בשנת 2009 הציג קופולה סרט חדש בשם טטרו, העוסק בקורותיה של משפחת מהגרים בארגנטינה. קופולה הציג את הסרט כסרטו הראשון מאז "השיחה" המבוסס על תסריט מקורי שכתב קופולה עצמו. כמו "נעורים ללא נעורים", לא הייתה כוונה להפיץ את הסרט באופן נרחב.
סגנון והשפעה
פרנסיס פורד קופולה הוא בין הבמאים המצליחים והמוערכים ביותר במאה ה-20. סרטיו נמצאים דרך קבע ברשימות של "הסרטים הטובים ביותר". רשימה נחשבת מסוג זה, רשימת מאה הסרטים האמריקאים הגדולים של מכון הסרטים האמריקאי (AFI), מציגה במקום השני את "הסנדק", וכן את "הסנדק חלק שני" ואת "אפוקליפסה עכשיו" בהמשך הרשימה. הרשימה פורסמה בשנת 1998 ועודכנה בשנת 2007. על אף שינויים נרחבים ברשימה, שמרו סרטיו של קופולה על מקומם.
כבר בתחילת פעילותו הקולנועית, בשנת 1968, סומן קופולה על ידי מבקר הקולנוע אנדרו סאריס כבמאי ייחודי בעל אמירה אישית ופוטנציאל רב. "הסנדק" קיבע את מעמדו המוביל, ומבקרים מובילים, כגון פולין קייל רבת ההשפעה, או וינסנט קנבי איש הניו יורק טיימס, טענו כי המדובר ביצירת מופת המעמידה את קופולה בשורה הראשונה של הבמאים גם לאחר עשרות שנות פעילות, שידעה הצלחות רבות, אך גם כישלונות לא מועטים, עדיין נחשב קופולה לבמאי חשוב ביותר, וישנם מבקרים המתייחסים אליו כ"גדול יוצרי הקולנוע".
קופולה ביים סוגים שונים של סרטים, החל מדרמות בעלות אמירה אישית, מינוריות כמעט, דרך ספקטקלים הוליוודיים מפוארים, המשחזרים בדיוק רב תקופות היסטוריות, קומדיות רומנטיות, דרמת בית משפט, פנטזיות גותיות וסרטים מוזיקליים. סרטיו כללו ניסיונות צורניים חדשניים, וכן סרטים "על פי הזמנה" שנבעו מהצורך לעסוק בכל עיסוק שיאפשר את החזר חובותיו. יש שטענו, בשל כך, כי קופולה, בניגוד לבמאים כאינגמר ברגמן, מיכלאנג'לו אנטוניוני או צ'ארלי צ'פלין, הוא במאי ללא אמירה של ממש, חסר חזון קולנועי מקיף. יש הסבורים כי לאחר שני סרטי "הסנדק" ו"השיחה", לא תרם קופולה תרומה של ממש לאמנות הקולנוע.
נושאים שונים, כמאבקו של היחיד יוצא הדופן נגד החברה, ונגד נטיות ליבו הוא, חוזרים ונשנים. נושא זה בולט מאוד ב"טאקר", אך ניתן לראות לו הדים בעלייתו לפסגת הפשע של מייקל קורליאון, תוך כדי השחתתו המוסרית, בשלושת סרטי "הסנדק", במסעו של בנג'מין וילארד אל לב המאפליה הווייטנאמית ב"אפוקליפסה עכשיו", ואף בדמותו העגומה של "דרקולה". אמירה פוליטית, לרוב שמאלה מהמרכז, אופיינית אף היא לסרטיו, אם כי במקרים רבים היא משולבת באמירה רחבה יותר על טבעו של האדם, ולרוב אינה בוטה וישירה.
אך קופולה הוא ראשית לכל קולנוען רב עוצמה, המצליח ליצור דימויים חזקים הנחרתים בתודעתו של הצופה, ואינם מתפוגגים גם זמן רב לאחר הצפייה בסרט. רצף ההטבלה ב"הסנדק", בו מחסל מייקל קורליאון את החשבון עם מתנגדיו, במקביל לטקס ההטבלה של אחייניתו התינוקת, הוא אחת מהסצינות המנותחות והנלמדות ביותר בתולדות הקולנוע. במהלך הטבלת התינוקת, שהסנדק החדש, מייקל, משמש לה אב-סנדקות, מבצעים אנשיו של מייקל חיסול של כל אויביו, הנרצחים בזה אחר זה בדרכים אכזריות. תמונות הרציחות המזוויעות משתלבות עם הטקס הדתי הנשגב, בעריכה קצבית ומכוונת. מבקר הקולנוע זאב רב נוף כתב על סצנה זו כי - "קופולה... העשיר במידה ניכרת את האפרוריות של החלק השני בספר של פוזו בסצינות בלתי נשכחות... האירועים עוברים במהירות מסחררת, באמצעים מרוכזים עם הצגה חוזרת של סצנה איטית וסמלית: מייקל נעשה בפעם הראשונה סנדק, לילד הראשון של אחותו קוני ובעלה קארלו ריצי."
על סצנת התקפת המסוקים ב"אפוקליפסה עכשיו" כתב רוג'ר איברט - "היזכרו שוב במתקפת המסוקים והשילוב המטריד של אימה והתעלות. זכרו את היופי המוזר של המסוקים העולים מבעד לעצים בצילום רחוק, והכוח המטורף של המוזיקה של ואגנר, המנוגנת בקול בזמן המתקפה, ותרגישו למה התכוון קופולה: רגעים אלו, שכיחים בחיים כבאמנות, כאשר כל המסתורין הענקי של העולם, כה איום, כה יפה, נראה כתלוי על בלימה".
כמעט כל סרט של קופולה מכיל רגעים מסוג זה, ודימויים רבי עוצמה. די להזכיר את נשיקת המוות של מייקל לפרדו בעת הבריחה מקובה ב"הסנדק 2", את ג'ין הקמן היושב בדירתו, אותה הרס בחיפוש אחר מכשירי האזנה, ומנגן בסקסופון בסוף "השיחה", ואפילו את סצינות הזוועה בהשתתפות כלותיו של דרקולה (מוניקה בלוצ'י, מיכאלה ברקו ופלורינה קנדריק) ב"דרקולה".
חייו ויצירתו של קופולה היוו נושא לספרים רבים ולמחקרים רבים. הוא היווה נושא למספר ביוגרפיות. עם הסופר פיטר קאווי (Peter Cowie) שיתף קופולה פעולה, והביוגרפיה שכתב קאווי, שיצאה לאור בשנת 1990, נחשבת לביוגרפיה "הרשמית" של קופולה. ביוגרפיות נחשבות נוספות הן זו של ג'פרי צ'ון (Jeffrey Chown) משנת 1988 וזו של ג'ון לואיס משנת 1995. ביוגרפיות אלו עוסקות בעליות ובירידות בקריירה שלו, במאבקיו הכלכליים והאישיים אל מול האולפנים הגדולים ואילי תעשיית הסרטים, וחלקן אף מנסות לנתח אותו כיוצר וכאמן.
עיסוקים חוץ קולנועיים
כישלונותיו הפיננסיים המרובים של קופולה הביאו אותו להשקיע במגוון של עסקים, במיוחד בתחום היין, ועיסוקים אלו הביאו לו הצלחה ורווחה כלכלית החל משנות ה-90. בשנת 1975 החל בקשר עם יינן בשם ניבאום בעמק נאפה בקליפורניה. בשנת 1978 החל לייצר במקום יין בשם "רוביקון", ביחד עם אשתו, אלינור. בשנת 1995 רכש בסכום גבוה את האחוזה שבה נמצא היקב, והחל משווק יינות בשם "ניבאום-קופולה". האתר קרוי כיום "אחוזת רוביקון" על שם היין הראשון שייצר קופולה. היינות משווקים באמצעות חברה הקרויה "פרנסיס פורד קופולה מציג" העוסקת גם בניהול בתי קפה, ובשיווק פסטה ומוצרים אחרים ממקור איטלקי.
בין השנים 1994 ל-2008 היה קופולה הבעלים של מסעדה בשם "רוביקון" בסן פרנסיסקו במשותף עם רוברט דה נירו ורובין ויליאמס. כן הוא מפעיל אתר נופש בבליז. קופולה הוא קונסול של כבוד של בליז בקליפורניה. בשנים האחרונות מבלה קופולה זמן ניכר בבואנוס איירס ומפעיל שם חברת הפקות. כן הוא משמש כמוציא לאור של מגזין ספרותי בשם "Zoetrope: All-Story".
במהלך השנים גילה קופולה מעורבות פוליטית. הוא תמך באופן פומבי, ואף תרם כספים למספר מועמדים של המפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית, לרבות מייק תומפסון, ננסי פלוסי, ברברה בוקסר ואלן קרנסטון.
פרסים וכיבודים
קופולה זכה בימי חייו בעשרות פרסים קולנועיים ומועמדויות לפרסים קולנועיים. מספר מהפרסים החשובים בהם זכה הם:
משפחתו
משפחת קופולה המורחבת היא משפחה בעלת מסורת קולנועית, ורבים מבני המשפחה, בדרגות קרבה שונות, זכו להצלחה בזכות עצמם בתחום הקולנוע. המשפחה היא אחת משתי המשפחות היחידות, לצד משפחתו של ג'ון יוסטון, בה זכו שלושה דורות בפרס האוסקר. אביו, קרמיין קופולה, זכה בפרס על המוזיקה שחיבר לסרט "הסנדק 2". בתו, סופיה קופולה, זכתה בפרס על התסריט המקורי לסרטה "אבודים בטוקיו". בנו הוא התסריטאי רומן קופולה, שותפו ליצירה של וס אנדרסון.
גם שאר בני משפחתו הקרובה של קופולה עסקו בקולנוע. אלינור קופולה צילמה מאחורי הקלעים את אופן הסרטת הסרט "אפוקליפסה עכשיו". בשנת 1991 הפכו צילומיה לסרט בשם "לבבות המאפליה", עליו זכתה אלינור קופולה בפרס אמי. קופולה ליהק את שני בניו, ג'אנקרלו ורומן, כניצבים בסרטיו. ג'אנקרלו היה בשלבים ראשונים של קריירה כמפיק, אך נהרג בתאונה בשנת 1986. בתו סופיה היא בעלת הקריירה המשגשגת ביותר מבין ילדי המשפחה. בנוסף למשחקה בסרט "הסנדק 3" שלא זכה לשבחי הביקורת, זכתה סופיה להצלחה כבמאית בסרטיה "חמש ילדות יפות", "אבודים בטוקיו" ו"מארי אנטואנט". סופיה ואחיה רומן הם הבעלים של חברת ההפקות "אמריקן זואיטרופ" שהוקמה מחדש.
אחותו של קופולה, טליה שייר, ידועה כשחקנית, ושיחקה אף בסרטיו של קופולה. על אחייניו נמנים השחקנים ניקולס קייג', מארק קופולה וג'ייסון שוורצמן, הבמאי כריסטופר קופולה והצלם ג'ון שוורצמן.
חנה קול
חנה קול (נולדה בשנת 1947) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
ביוגרפיה
קול גדלה בקיבוץ אפיקים והחלה להתאמן בגיל 10 בקבוצת השחייה של הקיבוץ בהדרכת שמריהו נאבל ויעקב רימון.
אלופת ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1963 זכתה קול ב-3 מדליות זהב אישיות ובכך הייתה לשחיינית המצטיינת באליפות. מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לנערות של 5:40.5 דקות, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:23.5 דקות, לפני אורנה בלכמן (1:26.4 דקות) וטובה ולדמן (1:27.5 דקות), שתיהן ממכבי חיפה ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש לנערות של 3:02.1 דקות, שיפור לשיאה הישראלי הקודם שעמד על 3:03.7 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר 1964 זכתה קול בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:26.3 דקות, לפני אביטל ברוידה	מהפועל קריית טבעון (1:29.0 דקות) ואסתר צבירין מברית מכבים עתיד (1:33.0 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 6:40.2 דקות, לפני דורית זלץ מברית מכבים עתיד (6:49.8 דקות) ונורית שלו מהפועל נווה איתן (7:05.6 דקות).
תארים והישגים
קול זכתה במקום השני בפרס ספורטאית השנה של ישראל לשנת 1963.
דוד היינץ גומבל
דוד היינץ גוּמבֶּל (בגרמנית: David Heinz Gumbel; 10 באוקטובר 1906 – 1992) היה מעצב וצורף ישראלי יליד גרמניה. מראשוני אמני היודאיקה המודרניים.
ביוגרפיה
גומבל נולד בשם דטלף היינץ גומבל (Detlev Heinz Gumbel) בזינסהיים שבגרמניה, למשפחה חילונית שעסקה בייצור כלי מתכת וכסף ותמכה בתיעוש תעשייתי באזור. בשנת 1918 עברה המשפחה להיילברון, שם עבד גומבל כשוליה במפעל "ברוקמן ובניו", והתמחה כחרט פלדה. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 למד צורפות בבית ספר לאמנות ואומנות (Kunstgewerbeschule) בשרלוטנבורג שבברלין. לאחר סיום לימודיו עבד בסדנאות בדיסלדורף ובסטוקהולם ובמפעל המשפחתי בהיילברון. שם, עיצב כלי כסף בעיצוב מודרניסטי ובעבודת יד. באותה עת יצר גם תשמישי קדושה יהודיים כגון חנוכיות או פמוטות. יצירותיו עשו שימוש בכסף מלוטש ושילבו חומרים נוספים כגון שנהב.
בין יצירותיו הידועות: פמוט בעל שלוש זרועות (1930), נרתיק כסף למגילת העצמאות (1949), בית מזוזה (1960) קופסה לאתרוג (1975) ומזוזות לבניין בית המשפט העליון (1992) ועוד.
בשנים 2012–2013 נערכה במוזיאון ישראל תערוכה מיצירותיו של גומבל ושל וולפרט תחת השכותר "וולפּרט וגומבּל: חלוצי הצורפות המודרנית בישראל".
גורביץ' (אלבום)
גורביץ' הוא אלבום הבכורה של יובל גורביץ'. האלבום יצא בשנת 2003 בהוצאת הלייבל אירסיי של האוזן השלישית. ניגנו בו דודי כהן, עידו גונן, ארז דורי, אורי גת (מתופף להקת מרסדס בנד) ואסף שריג (יוצא להקת איפה הילד?), שגם הפיק את האלבום.
קישורים חיצוניים
שיהיה לו הסכין, אבי אפרתי, עיתון תל אביב, 12 בספטמבר 2003
ז'ו-וילפריד צונגה
ז'ו-וילפריד צונגה (בצרפתית: Jo-Wilfried Tsonga; נולד ב-17 באפריל 1985 בלה מאן). הוא טניסאי צרפתי. בשיאו (27.3.2012) דורג חמישי בסבב ה-ATP. נכון ל-2 במאי 2022 מדורג 265 בעולם. זכה ב-18 תארים ביחידים ו-4 תארים בזוגות.
הישג השיא של צונגה הוא הגעה למשחק הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה (2008). נוסף לכך, זכה במדליית כסף אולימפית (לונדון 2012) בטורניר זוגות גברים.
צונגה זכה ב-10 תוארי יחידים.
2011
באליפות וימבלדון שנערכה ביוני 2011 הגיע צונגה לשלב חצי הגמר לראשונה בקריירה שלו, לאחר שניצח בסיבוב השלישי את פרננדו גונסאלס מצ'ילה ב-3 מערכות, בשלב שמינית הגמר את דויד פרר מספרד (7 בעולם) ב-3 מערכות ובשלב רבע הגמר את רוג'ר פדרר משווייץ (3 בעולם) ב-5 מערכות 3–6, 6–7, 6–4, 6–4, 6–4. בשלב חצי הגמר הוא הפסיד לנובאק ג'וקוביץ' מסרביה (2 בעולם) ב-4 מערכות 6–7, 6-2, 6-7, 6-3. ג'וקוביץ' לאחר הניצחון עלה למקום הראשון בעולם. באוקטובר זכה בטורניר וינה, לאחר שניצח בגמר את חואן מרטין דל פוטרו בשלוש מערכות.
סמל מלזיה
הצבע הצהוב שעל חצי הסהר והכוכב מסמלים את בית המלוכה של מלזיה. חצי הסהר מסמל את האסלאם - דת המדינה, והכוכב בעל 14 הקצוות מסמל את 13 מדינות מלזיה ואת הטריטוריות הפדרליות של מלזיה (בעבר סימל הכוכב את 14 המדינות אשר כללו גם את סינגפור. כאשר סינגפור עזבה את מלזיה לא שונה הכוכב, אולם הוחלט שבמקומה יסמל הכוכב גם את הטריטוריות הפדרליות).
הטיגריסים התומכים במגן הם סמלים מלאיים מסורתיים אשר הופיעו על הסמל המדינות הפדרליות של מלאיה ושל פדרציית מלאיה. הטיגריסים מסמלים עוצמה ואומץ.
בראש המגן מופיעות חמש קריסים (חרבות גליות) המסמלות את חמש המדינות שלא נכללו במדינות הפדרליות של מלאיה (המדינות הלא פדרליות של מלאיה: ג'והור, טרנגנו, קלנטן, קדה ופרליס). מתחת החרבות ארבעה מלבנים בצבעים: אדום, שחור, לבן וצהוב, המסמלים את המדינות הפדרליות של מלאיה. צבעים אלה מופיעים על דגלי המדינות (אדום, שחור וצהוב מופיעים על דגל נגרי סמבילן; שחור ולבן על דגל פהנג; שחור, לבן וצהוב על דגל פרק; ואדום וצהוב על דגל סלנגור).
שאר חלקי מגן האבירים מסמלים את ארבע המדינות האחרות: עץ הדקל וגשר בצידו השמאלי של המגן המסמלים את פננג; עץ המלאקה בצידו הימני מסמל את מדינת מלאקה; בתחתית המגן, משמאל, סימלה של סבה, הקרן מימין מסמלת את סראוואק.
פרח ההיביסקוס שבמרכז חלקו התחתון של המגן הוא הפרח הלאומי של מלזיה.
אבי גוט
אביהוא (אבי) גוט (נולד ב-8 באוגוסט 1955) הוא יועץ תקשורת ויועץ אסטרטגי, וממקימי ובעלי "קונקורד פתרונות אסטרטגיים".
קורות חייו
גוט נולד, גדל והתחנך בירושלים. את לימודיו השלים בתיכון ליד האוניברסיטה, במגמה מתמטית פיזיקלית. בשירותו הצבאי שימש גוט כקצין מודיעין (סא"ל במילואים). אחר כך סיים את לימודי התואר הראשון במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים, והמשיך לימודי תואר שני בפוליטיקה ישראלית.
אבי גוט החל את דרכו המקצועית בדסק החדשות של ערוץ 1, ככתב לענייני ירושלים, כתב פלילי וכתב בדסק הצבאי. לאחר מכן שימש כיועץ התקשורת ליצחק נבון, לרבות בחירות 1984. בין השנים 1987–1991 ערך והגיש בתחנת הרדיו גלי צה"ל והיה העורך הראשי של התוכנית "בוקר טוב ישראל". במקביל, שימש כבמאי ומפיק ברשת ועסק בתקשורת והפקות לסרטי טלוויזיה, תדמית ושיווק.
בשנת 1989 זכה בתואר איש השיווק של איגוד המפרסמים, על עריכת שידור השירותרום הגדול בתולדות צה"ל, כאשר בין השנים 1990–2000 גוט שימש גם כמדריך הראשי של צה"ל להופעה בתקשורת. בשנת 1991 הקים גוט את "קונקורד תקשורת" חברה להפקות טלוויזיה, אשר יצרה תוכניות טלוויזיה וסרטים תיעודיים לערוצי טלוויזיה בישראל ובחו"ל, במסגרתם הפיק בישראל את הפרויקט הבינלאומי של סטיבן ספילברג לתיעוד ניצולי השואה בלוס אנג'לס. בשנת 2001 הקים גוט, בשותפות עם משרד הפרסום "אדלר חומסקי & ורשבסקי", את "קונקורד פתרונות אסטרטגיים" - חברה לייעוץ תקשורת אסטרטגי. בשנת 2011 קנה גוט את חלקו של משרד הפרסום והוא משמש כבעליו.
בשנת 2010 קושר שמו לפרשת מסמך הרפז. גוט היה זה שקיבל את המסמך מגבי סיבוני, והעביר אותו לעיתונאי אמנון אברמוביץ', ששידר את הידיעה בערוץ 2.
בימים אלו גוט משמש כיועץ אסטרטגי לשרים, לראשי המשק ולארגונים, כאשר בין היתר נחשב גוט כמומחה להופעה בתקשורת האלקטרונית.
גוט מתגורר ברמת אפעל, נשוי ואב לשלושה בנים.
No Problem
No Problem (בעברית: אין בעיה) הוא אלבום אולפן מאת צ'אט בייקר ודיוק ג'ורדן שהוקלט בשנת 1979 ויצא בשנת 1980. זהו אלבום ג'אז אינסטרומנטלי שמכיל ארבעה כלים: תופים (וכלי הקשה), חצוצרה, פסנתר וקונטרבס.
רקע
No Problem הוא אלבום של רביעיית הקונצ'רטה של צ'ט בייקר בהשתתפות דיוק ג'ורדן שהוקלט בשנת 1979 ויצא לאור בשנה שלאחר מכן בחברת התקליטים SteepleChase הדנית. האלבום נכתב על ידי השניים במקור על הכלים חצוצרה ופסנתר ולאחר מכן הוספו לו גם תפקידי קונטרה בס ותופים. את האלבום עצמו הקליטו הרביעייה ביום אחד בלבד - בשונה מרוב האלבומים שצורכים שעות מרובות עד להגעת תוצר סופי, ועלולים לקחת שנים של עבודת הקלטות - ה-2 באוקטובר 1979. לאחר מכן נערכו כמה ימים של עבודת שפצור טכני וחיתוך הקטעים (שבהקלטה המקורית נוגנו כטייק אחד) לשמונה שירים שונים.
ביקורות ודירוגים
בסקירת AllMusic של רון ווין נכתב כי "נוכחותו של הפסנתרן דיוק ג'ורדן מוסיפה קצת אגרוף וניצוץ לסשן הרביעייה הזה, שמתגבר עוד יותר על ידי הבסיסט נילס-הננינג אורסט פדרסן וחירות שמתאימה לנגינה העדינה והמתלבטת של בייקר."
נחל יהודיה
אתר נחל יהודיה
נחל יהודיה הוא אתר טיולים פופולרי בישראל, המתחיל בחניון נחל זוויתן וקיימים בו שני מסלולי הליכה, עליון ותחתון, המשתלבים למסלול אחד ארוך למיטיבי לכת. המסלולים עוברים בכל רחבי האתר ומצריכים את המטיילים אף לעבור בריכות מים בשחייה או לטפס במעלה צוקים אנכיים.
באתר הטיולים ישנם שרידי בתי כנסת מתקופת התלמוד וכן שרידי כנסייה. באזור ניתן לראות דולמנים, שהם מבני אבן מאסיביים עתיקים, המתוארכים לשנת 3000 לפני הספירה בקירוב, עשויים לוחות בזלת אשר שימשו לקבורה בתקופות קדומות.
בדצמבר 2010 החלו בנחל יהודיה מפולות סלעים אשר מהוות סכנה לחיי אדם, כתוצאה מכך החלו בדיקות בטיחות תקופתיות שבמהלכן המסלול נסגר ונפתח חלקית לסירוגין.
כיום המסלול המקורי של נחל יהודיה סגור למבקרים, וניתן להגיע רק עד המפל הראשון ולחזור.
ביוני 2013 נפתח מסלול חדש במעלה הנחל.
ריצ'רד קיל
ריצ'רד דוסון קיל (באנגלית: Richard Dawson Kiel; 13 בספטמבר 1939 – 10 בספטמבר 2014) היה שחקן אמריקאי, הידוע במיוחד בשל תפקיד כמלתעות בעל שיני הברזל בסרטי ג'יימס בונד "המרגלת שאהבה אותי" (1977), ו"מונרייקר" (1979). כמו גם במשחק הווידאו "Everything or Nothing" ומר לרסון ב"גילמור המאושר". קיל התנשא לגובה של 218 סנטימטרים.
חיים וקריירה
קיל נולד בדטרויט. לפני שהפך להיות שחקן הוא עבד בעבודות רבות בכללן שומר במועדון לילה ומוכר חלקות בבית קברות. הופעתו הראשונה על המרקע כשחקן הייתה בפרק "Street of Hate" מהסדרה "Laramie" בשנת 1960. הוא גם שיחק בפיילוט הטלוויזיה שלא הוקרן שמציג את גיבור העל "The Phantom" של Lee Falk, שם שיחק קיל רוצח ששמו "ביג מייק", שנשכר כדי להרוג את הגיבור.
קיל פרץ לקולנוע בראשית שנות השישים בסרט B-movie "Eegah" (1962), שהוצג אחרי כן בתוכנית הטלוויזיה "Mystery Science Theater 3000". הוא גם היה תסריטאי-שותף, הפיק וכיכב בסרט המשפחתי "The Giant of Thunder Mountain". קיל גם שיחק כוולטר, העוזר הרוצח הגבוה והקטלני של Dr. Miguelito Loveless בפרקי העונה הראשונה של הסדרה "The Wild, Wild West". מאוחר יותר הוא הופיע בתפקיד אחר, בפרק "The Night of the Simian Terror", כבנה המנודה של משפחה עשירה, המוחרם מכיוון שנולד עם פגמי לידה שעיוותו את גופו וככל הנראה השפיעו על מוחו. פרק זה משמעותי מכיוון שהוא העניק לקיל הזדמנות לשחק באמת, במקום רק להיראות מפחיד.
הוא וארנולד שוורצנגר היו הבחירות המקוריות לשחק את הדמות הראשית בסדרת הטלוויזיה "הענק הירוק" משנת 1977. שוורצנגר נפסל בשל גובהו. קיל השתתף בצילומי שני פרקים, בכללם לפיילוט לסרט טלוויזיה. במהלך הצילום, המפיקים החליטו שהענק הירוק צריך להיות יותר שרירי מאשר סתם גבוה, וקיל פוטר בגלל שהיה לו יותר שומן גוף מאשר המפיקים חשבו שנחוץ. לפי ריאיון ל"Den of Geek",
קיל, שרואה היטב רק בעין אחת, גם הגיב רע למגע עדשות בהן השתמש בתפקיד, והבין שהיה קשה להסיר את האיפור הירוק, אז לא היה אכפת לו להפסיד את התפקיד. כל הצילומים בהם ניתן להבחין בקיל הוסרו, והסצינות צולמו מחדש עם לו פריגנו.
הוא ידוע מאוד בבריטניה בשל הופעתו בפרסומת ל-Shredded Wheat (1980).
הוא חזר על תפקידו כמלתעות במשחק "James Bond 007: Everything or Nothing" משנת 2004, לו העניק את קולו ודמותו.
גובהו ותווי פניו יוצאי הדופן הם תוצאה של מצב הורמונלי הנודע כאקרומגליה. קיל מתנשא לגובה שבע רגל ו-1.5 אינץ' (217 סנטימטרים) בדומה לג'ון אוסן. הוא מציין באוטוביוגרפיה שלו משנת 2002 "Making It Big in the Movies" (ISBN 1-903111-31-5), שהוא נהג להצהיר שגובהו הוא 7 רגל ו-2 אינץ (218.44 סנטימטרים) מכיוון שקל יותר לזכור זאת. הוא סובל מפחד גבהים ובמהלך צילומי סצנת הרכבל במונרייקר, השתמשו בכפיל פעלולן בגלל שקיל סירב להצטלם על גג הרכבל ובגובה של 2000 רגל.
ב-1992 קיל סבל מפגיעת ראש קשה בשל תאונת דרכים, שהשפיעה על שיווי משקלו. מאז הוא נאלץ ללכת עם מקל על מנת לתמוך בעצמו (כפי שנראה בהופעתו בסרט Happy Gilmore, שם הוא נשען על אדם או על מקל). הוא גם נראה משתמש בקטנוע או כיסא-גלגלים ב"Welcome to Sweden". הוא פרש בעיקרון מתעשיית הקולנוע.
היה כותב-שותף של הביוגרפיה "Cassius Marcellus Clay", שהיה מראשי התנועה לביטול העבדות של ה-"Welcome to Sweden" הקרויה Kentucky Lion.
קיל הותיר אחריו בן ששמו בנט קיל ונכד שגם שמו בנט קיל.
ניו אינגלנד
ניו אינגלנד (באנגלית: New England – "אנגליה החדשה") הוא אזור גאוגרפי בקרן הצפונית-מזרחית של ארצות הברית, המכיל שש מדינות: ורמונט, מיין, מסצ'וסטס, ניו המפשייר, קונטיקט ורוד איילנד. העיר בוסטון, הגדולה מבין ערי האזור, נחשבת למרכז העסקי והתרבותי של ניו אינגלנד. כינוי נפוץ לתושבי המקום הוא יאנקים.
ניו אינגלנד נחשבת בעיני רבים כמרכז הליברליות האמריקאית, וכמעוזה של המפלגה הדמוקרטית.
דתות
מאז עגנו ספינותיהם של המתיישבים האירופאים הראשונים בצפון אמריקה בסוף המאה ה-16 ועם הקמת היישוב הראשון ג'יימסטאון בעולם החדש, שלטה הדת הפרוטסטנטית כדת הנפוצה ביותר בצפון אמריקה בקרב האוכלוסייה הלבנה. לאורך כל ההיסטוריה של ניו אינגלנד הגיעו מהגרים אשר חיפשו מקום בו יוכלו לחיות בלי שיירדפו בגלל דתם. במהלך המאה ה-17 ו-ה-18 עגנו אוניות רבות בחופי ניו-אינגלנד. משפחות שלמות הגיעו מאנגליה בעיקר, מחפשות חופש מהכנסייה האנגליקנית. המהפכים הרוחניים והתעשייתיים שעברה בריטניה בתקופה זו, הביאו לפילוג הדת האנגליקנית למאות כתות שונות. באותה תקופה הגיעו גם מתיישבים מסקוטלנד, מגרמניה, וכמה מצרפת ומארצות סקנדינביה. כל אלה אוחדו תחת אותו הגג - היו אלה פרוטסטנטים שחלק גדול מהם נרדפו בשל היותם מיעוט במדינות מהן הגיעו, ובאו לחפש מקלט בעולם החדש. עם הגעת יותר ויותר מתיישבים לניו אינגלנד, התפשטו הדתות הפרוטסטנטיות בין יושבי האזור.
לבריטניה היה קשר ישיר עם ניו אינגלנד, על כן היה ביניהן גם קשר בדת הנהוגה. עם הזמן, פילוג הדת הפרוטסטנטית הביא להיווסדות כנסיות שונות. החשובות שבהן היו הכנסייה האפיסקופלית, הכנסייה הקונגרגציונלית, הכנסייה הבפטיסטית והמתודיזם. גם דתות אחרות ניתן היה למצוא בניו אינגלנד: עד שנות השלושים של המאה ה-19, היו במסצ'וסטס תשע-עשרה קהילות של קווייקרים, שמונה כנסיות קתוליות, שלושה כפרי שייקרים ומיעוטים נוספים. בניופורט שברוד איילנד התקיימה קהילה קטנה של יהודים.
בעיירה כפרית טיפוסית בניו אינגלנד בשלושים השנים הראשונות של המאה ה-19, ניתן היה למצוא שלוש עד חמש קהילות דתיות מאורגנות הנפגשות לפולחן וסגידה לאל. ברוב העיירות הכפריות היה לפחות בית פגישות (meetinghouse) אחד של הכנסייה הקונגרגציונלית ואחד של הכנסייה הבפטיסטית, וכומר לכל אחת מהן.
גם כיום, ממש כמו בימיה הראשונים, הדת הפרוטסטנטית היא השלטת בניו אינגלנד, עם כמה קהילות של יהודים או מוסלמים - כמו אלו המשגשגות בניו יורק ובערים גדולות אחרות - ומספר רב למדי של בודהיסטים והינדואיסטים - כתוצאה מגלי ההגירה מאסיה בעשורים האחרונים.
קולינריה
המטבח המסורתי באזור ניו אינגלנד מבוסס על שימוש נרחב במאכלי ים ובמוצרים חלביים, עקב הקרבה לאוקיינוס האטלנטי, וקיום משקי חלב מפותחים. שני מצרכים מן הצומח המצויים בניו אינגלנד בשפע הם סירופ מייפל ואוכמניות. פטרוזיליה ומרווה הם תבלינים נפוצים. מצרכים שהגיעו במסחר בדרך הים מהאיים הקריביים מצאו גם הם את מקומם במטבח המסורתי.
בניו אינגלנד מפיקים באופן מסורתי סיידר מהתפוחים המגודלים על שטחים נרחבים.
גאולה (שכונה)
שכונת גאולה היא שכונה בירושלים. אך השם משמש גם ככינוי לגוש שכונות בצפון ירושלים, המשמש כמרכז השכונות החרדיות בעיר.
מקור השם
השם לקוח מספר ויקרא:
יזם השכונה, אברהם חסידוף, קרא לה על שם בתו גאולה.
מבנה השכונה
שכונה חרדית במרכז ירושלים בגובה כ־780 מ' מעל פני הים. בגבול השכונה עובר רחוב מלכי ישראל, רחוב שהפך ברבות הימים להיות מרכז המסחר של שכונות כרם אברהם, זיכרון משה, בתי הורנשטיין, שכונת אחוה ויגיע כפיים. לעיתים מכונה כל גוש השכונות הזה בשם "גאולה", ומעטים זוכרים היכן נמצאת השכונה המקורית.
שכונת גאולה המקורית גובלת מדרום ברחוב מלכי ישראל (והמשכו ברחוב מאה שערים), ממזרח בשכונות שערי פינה ונחלת צבי, מצפון בשכונת הבוכרים, וממערב בכרם אברהם - שכונה קטנה ודומה שהוקמה במקביל. בשנת 1941 אוחדו שתי השכונות לשכונה אחת.
רחובותיה של שכונת כרם אברהם-גאולה קרויים על שמות הנביאים: נחמיה, עזרא, הושע, יואל, עמוס, מיכה, נחום, יונה, עובדיה, חבקוק, צפניה, חגי, זכריה ומלאכי. רחובות שכונת אחוה, יגיע כפיים, וזיכרון משה, קרויים כולם על שמות רבנים, פוסקי הלכה, ואישי ציבור נודעים.
היסטוריה
השכונה הוקמה בסוף שנות העשרים על ידי אברהם חסידוף, יזם מקרקעין ירושלמי, שרכש יחד עם האחים יוסף אליהו ואברהם חיים שלוש אדמות מבית היתומים הגרמני שנלר הסמוך, והקים עליהן את השכונה עבור זוגות צעירים (על פי המסופר קרא את שם השכונה בשם בתו הבכירה, גאולה, שנולדה בסמוך להשלמת הבנייה). חסידוף בנה את הבית הראשון בשכונה (היום רח' זכריה 4 פינת רח' מלאכי), והתגורר בו עם משפחתו עוד כשהיה בית בודד מוקף טרשים.
אחד מראשוני השכונה, שהיה לראש ועד השכונה בשנת 1930, זאב שפיגל, ביקש להקים בשכונה בית כנסת מרכזי, בנוסף על שלושת בתי הכנסת שכבר שכנו בה: אחד ספרדי ושניים אשכנזיים (לחסידים וליטאים). לפיכך פנה אל האחים שלוש בהצעה שיקדישו מגרש לבית כנסת מרכזי ובשכר זה תקרא השכונה "שכונת שלוש", אולם האחים לא קיבלו את ההצעה.
במשך השנים הפכה גאולה לשכונה המרכזית בחיים החרדיים בירושלים. בתי מסחר רבים נפתחו בה, ומוסדות תורה וחסידות רבים קבעו בה את משכנן. חסידות גור קבעה בה את מרכזה למשך שנים ארוכות, עד שעברה למחנה שנלר. לחסידויות אחרות ישנם מוסדות ושטיבלך בשכונה, כמו חסידות סאטמר, חסידות בויאן, חסידות באבוב, חסידות ראדזין, וחסידות אשלג. ישיבת חברון שכנה בשכונה שנים רבות עד שעברה למשכנה בגבעת מרדכי, ובמקומה נפתחה ישיבת חברון גאולה שנסגרה.
בתחומי השכונה נמצא בית הילדים ציון-בלומנטל, בית יתומים אשר נוסד בשנת 1917.
הרובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי
הרובע המלכותי קֶנְזִינְגְטוֹן וְצֶ'לְסִי (באנגלית: Royal Borough of Kensington and Chelsea, ) או בקיצור "RBKC" הוא אחד מרובעי לונדון. הוא נמצא בחלקו המערבי של מרכז לונדון, מערבית לסיטי של וסטמינסטר שבלב העיר.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2001, רובע זה הוא הצפוף ביותר מבין מחוזות בריטניה - 13,244 נפשות לקמ"ר.
הרובע מהווה אתר תיירות פופולרי, נמצאים בו מוזיאונים רבים ואוניברסיטאות, וכן החנות הידועה הרודס.
היסטוריה
הרובע הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של הרובע המטרופוליני של קנזינגטון והרובע המטרופוליני של צ'לסי. מאחר שהרובע המטרופוליני של קנזינגטון היה רובע מלכותי, גם הרובע המאוחד הוא רובע מלכותי.
שכונות
שכונות הרובע העיקריות הן:
אוכלוסייה
על פי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2001 ברובע מתגוררים 158,919 תושבים מהם 78% לבנים, 4% שחורים ממוצא אפריקאי ו-3% שחורים ממוצא קריבי.
44% מתושבי הרובע מחזיקים בבעלותם את הבתים בהם הם מתגוררים.
בבדיקה שנערכה בשנת 2003 תוחלת החיים הממוצעת לנשים ברובע היא 84.8 שנים (הגבוהה ביותר בממלכה המאוחדת). תוחלת החיים הממוצעת לגברים היא 79.8 שנים (השלישית בגובהה) (שיפור מבדיקה שנערכה בשנת 1991 לפיה תוחלת החיים לגברים הייתה 73 שנים - המחוז ה-301 בממלכה המאוחדת, ולנשים 80 שנים - המחוז ה-129 בתחולת החיים לנשים).
אוכלוסיית הרובע אמידה ביותר - 16.6% מתושבי הרובע נחשבים בעלי הכנסה גבוהה (מעל 60,000 ליש"ט). אחוז תושבי הרובע העוסקים בבנקאות הוא הגבוה ביותר בבריטניה. אחוז תושבי הרובע העוסקים בקמעונאות הוא הנמוך ביותר בבריטניה.
סקר שנערך בשנת 2006 הראה שהרובע ממוקם במקום הרביעי מבין מחוזות בריטניה באחוז האוכלוסייה העוסק בספורט - 27.9% מתושבי הרובע עוסקים בפעילות גופנית לפחות 3 פעמים בשבוע.
שלטון מקומי ופוליטיקה
הרובע מחולק לשני אזורי בחירה לפרלמנט הבריטי: אזור קנזינגטון וצ'לסי, ואזור צפון קנזינגטון וריג'נטס פארק.
אתרים בעלי חשיבות
ברובע מצויים גני קנזינגטון ובהם ארמון קנזינגטון ואנדרטת אלברט. כמו כן נמצאים ברובע אולם האלברט הול, בית הולנד, בית החולים המלכותי צ'לסי, בית הקברות קנזל גרין, מגדל טרליק והרודס; מוזיאונים רבים ובהם: מוזיאון ויקטוריה ואלברט, מוזיאון המדע, המוזיאון להיסטוריה של הטבע והמוזיאון לגאולוגיה שעל דרך התערוכות; כנסיות רבות כגון כנסיית הלב הטהור של מרי, כנסיית כל הקדושים, כנסיית השילוש הקדוש של ברומפטון וכנסיית קלומבה הקדוש (השייכת לכנסייה הסקוטית).
השכלה
ברובע פועלת המכללה האימפריאלית של לונדון אשר הקמפוס העיקרי שלה נמצא בדרום קנזינגטון.
ערים תאומות
לרובע קנזינגטון וצ'לסי שעל התמזה שלוש ערים תאומות:
פאולו בטיני
פאולו בטיני (באיטלקית: Paolo Bettini; נולד ב־1 באפריל 1974 בצ'צ'ינה, בנפת ליבורנו שבאיטליה) הוא רוכב אופניים עבר איטלקי, שהתמחה במרוצים חד יומיים ונחשב לאחד מבכירי הרוכבים בתחום מרוצים זה עד פרישתו בסוף 2008. השגי השיא שלו הם זכייה במדליית הזהב במרוץ הכביש באולימפיאדת אתונה (2004), זכייה בסבב הגביע העולמי של ה-UCI בשלוש שנים רצופות בשנים 2002, 2003 ו-2004 וזכייה באליפות העולם ב-2006 וב-2007. במהלך הקריירה שלו שנמשכה מ-1997 ועד 2008 הוא צבר 75 ניצחונות. ב-2010 מונה בטיני למאמנה של נבחרת איטליה באופניים והחליף את פרנקו בלריני שנהרג בתאונה. הוא פרש מתפקיד זה ב-2014.
תחילת הקריירה
בטיני החל לרכוב כילד בעקבות אחיו הבוגר, סאורו, שעסק ברכיבת אופניים באופן תחרותי. הוא לא בלט בנעוריו כרוכב מצטיין, אך רצינותו והתמדתו איפשרו לו להתקדם לרמה גבוהה. ב-1996 הוא סיים במקום הרביעי באליפות העולם עד גיל 23 שנערכה בלוגאנו שבשווייץ.
התקופה בקבוצת "מאפי"
בשנת 1999 שוב עבר בטיני בצוותא עם מיקלה ברטולי, הפעם לקבוצת "מאפי - קוויק סטפ", בניהולו של פטריק לפברה. כבר בשנתו הראשונה בקבוצה החדשה החל בטיני לבלוט כרוכב כשרוני בזכות עצמו וזכה במרוץ קטעים שנערך באיטליה ובקטע במרוץ הקטעים היוקרתי טירנו - אדריאטיקו (בו ניצח בדירוג הכללי מיקלה ברטולי). כמו כן, השיג באותה שנה מספר תוצאות נאות במרוצים חד יומיים מהשורה הראשונה.
בשנת 2000 זכה בטיני בניצחון ראשון במרוץ חד יומי קלאסי, לייז'–בסטון–לייז'. הוא ניצל בתחילת אותה שנה את העדרו של ברטולי, עקב פציעה קשה, והפך במרוצים מסוימים למוביל של הקבוצה. הישגים נוספים בולטים באותה שנה היו זכייתו בקטע בטור דה פראנס ודירוגו במקום הרביעי בסבב הגביע העולמי. באליפות העולם שנערכה בפלואה שבצרפת, סיים בטיני במקום הרביעי. במרוץ זה החל הקרע בינו ובין מיקלה ברטולי. ברטולי שנחשב כמוביל של הנבחרת האיטלקית (שנחשבה כנבחרת החזקה ביותר), האשים לאחר המרוץ את בטיני בכך שהפר את הוראות המאמן האיטלקי ובמקום להוביל את ברטולי אל המיאוץ בסיום, התחרה במיאוץ בעצמו. המאמן האיטלקי הצדיק את בטיני, אך המאבק בין שני הרוכבים לא שכך.
בשנת 2001, עזב פטריק לאפבר, יחד עם חלק מכוכביו, את קבוצת מאפי והקים קבוצה מתחרה. בטיני נשאר במאפי (כמנהל הספורטיבי מונה אלוורו קרספי) והציב את עצמו בצמרת הרוכבים המתמחים במרוצים החד יומיים. הוא ניצח במרוץ אליפות ציריך וסיים שוב במקום הרביעי בסבב הגביע העולמי. בספטמבר באותה שנה, נפרדו סופית דרכיהם של בטיני וברטולי כשהאחרון עבר לקבוצת "פאסה בורטולו". באליפות העולם שהתקיימה באוקטובר בליסבון זכה בטיני במדליית הכסף לאחר שנוצח במיאוץ הסיום על ידי בן קבוצתו הספרדי, אוסקר פריירה. גם לאחר מרוץ זה טענו כלפיו חלק מהאוהדים האיטלקיים כי חיבל בסיכוייו של מיקלה ברטולי לזכות במרוץ.
שנת 2002 הייתה הראשונה ברצף של שלוש זכיות בסבב הגביע העולמי. הזכייה בסבב, אשר הורכב מעשרת המרוצים החד יומיים המפורסמים ביותר, הביאה להכרה בבטיני כרוכב הטוב ביותר במרוצים החד יומיים. הוא ניצח שוב במרוץ היוקרתי לייז'–בסטון–לייז'. במרוץ זה הוא נהנה מעבודתו של בן קבוצתו, סטפנו גרצלי, שהוביל את בטיני בשלבים האחרונים של המרוץ ולמעשה, הגיש לו את הניצחון על "מגש של כסף". באליפות העולם שנערכה בסיום אותה עונה בזולדר שבבלגיה התאחדה הנבחרת האיטלקית סביב מנהיגותו של הספרינטר הוותיק מריו צ'יפוליני. לאחר שנתיים בהן הואשם בטיני (שלא בצדק, לדעת רבים) בפילוג הנבחרת האיטלקית, הוא הצטרף למאמץ הקבוצתי וסייע לנבחרת לזכות בניצחון.
התקופה בקבוצת "קוויק סטפ"
בסיום עונת 2002 הודיעה חברת "מאפי" האיטלקית על יציאתה מענף האופניים ומממן המשנה, חברת "קוויק סטפ" הבלגית, הפך למממן הראשי. פטריק לאפבר חזר להיות המנהל הספורטיבי של הקבוצה ובטיני המשיך להתמקד במרוצים החד יומיים ובמרוצי הקטעים הקצרים. בתחילת עונת 2003 זכה בטיני ב"טור מדיטרנה", מרוץ קטעים קצר הנערך בצרפת. בהמשך זכה במרוץ החד יומי היוקרתי ביותר באיטליה, מילאנו - סן רמו, שם נהנה מסיועו של בן קבוצתו ופועלו הקבוע, לוקה פאוליני. במרוץ גנט - וולגם נפצע בטיני והחמיץ את מרוצי האביב אליהם התכונן. הוא חזר להתחרות ביוני וניצח באליפות איטליה. הטור דה פראנס, בו סייע רבות לחברו לקבוצה, רישאר ויראנק, לזכות בתואר "מלך ההרים", שימש עבורו כהכנה להמשך העונה. בחודש אוגוסט זכה בתוך שבוע בשני מרוצים בסבב הגביע העולמי, במרוץ HEW Cyclassics בהמבורג ובקלאסיקה סאן סבסטיאן. בכך הפך לרוכב הראשון והיחיד שזכה בשלושה מרוצים בסבב בשנה אחת. שבוע לאחר מכן, הבטיח לעצמו את הזכייה בסבב הגביע העולמי לאחר שסיים שלישי ב"אליפות ציריך". לאליפות העולם שנערכה בהמילטון שבקנדה הגיע בטיני כמוביל הבלעדי של נבחרת איטליה. לאור הישגיו באוגוסט, נחשב בטיני כמועמד המוביל לניצחון באליפות, אולם בטיני נכשל ובאליפות זכה הספרדי איגור אסטרלואה
בתחילת שנת 2004 זכה בטיני בשני ניצחונות בקטעים ובדרוג הכללי במרוץ הטירנו - אדריאטיקו. אולם, המשך העונה היה מאכזב יותר כאשר, הישגו הטוב ביותר במרוצי האביב היה המקום השלישי באמסטל גולד רייס. גם בשנה זו, כמו ב-2003, רכב בטיני בטור דה פראנס וסייע לויראנק, חברו לקבוצה, לקבוע שיא של שבע זכיות בחולצת מלך ההרים. בשני מרוצי סבב הגביע העולמי שהתקיימו באוגוסט לא הצליח בטיני לנצח ובשניהם הוא סיים במקום השני. אולם, בדרך זו הוא הצליח לצמצם את הפער בינו ובין המוליך בדירוג הסבב, דווידה רבלין.
לאולימפיאדת אתונה (2004) הוא הגיע כמוביל הנבחרת האיטלקית וכמועמד מוביל לניצחון. במרוץ, שפתח למעשה את תחרויות האולימפיאדה ונערך סמוך לאקרופוליס, ברח בטיני כ-21 ק"מ לפני הסיום ורק הרוכב הפורטוגזי סרג'ו פאוליניו הצליח להצמד אליו. במיאוץ שנערך בין שניהם בסיום ניצח בטיני וזכה במדליית הזהב. במרוצי סבב הגביע העולמי שהתקיימו לאחר המשחקים האולימפיים שוב סיים בטיני במקומות גבוהים והצליח לחלוף בדרוג הסבב על רבלין. במרוץ האחרון בסבב, הג'ירו די לומברדיה, רכב בטיני בצורה טקטית ונצמד ליריבו רבלין. רבלין, המתוסכל מחוסר יכולתו לברוח, פרש לפני סיום המרוץ ובטיני חגג את זכייתו השלישית הרצופה בסבב.