cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ניפר וסטפלדט
עבודות קולנוע נוספות
ב-2011 כתבה וסטפלדט, הפיקה, כיכבה וביימה לראשונה את הסרט "חברים עם ילדים", שהיה להיט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-2011. Lionsgate and Roadside Attractions השיגו את הזכויות על הסרט, והוא יצא לאקרנים ב-2012. וסטפלדט כיכבה בסרט לצד אדם סקוט, עם צוות שחקנים הכולל את מאיה רודולף, קריסטן ויג, כריס או'דאוד, אדוארד ברנס, מייגן פוקס וג'ון האם.
פיטר טראוורס מ"רולינג סטון" כינה את "חברים עם ילדים" "קומדיה מצחיקה ונוגעת ללב עם עוקץ אמיתי בסופה", וראה בוסטפלדט "שחקנית בעלת שנינות וחן נדירים, וכעת יוצרת קולנוע עם עין חדה לניואנסים. מול המצלמה ומאחוריה, היא הזרם החי שמושך אותנו פנימה וגורם לנו לאכפתיות."
הסרט נכלל ברשימת עשרת הגדולים של מגזין ניו יורק, וכן ברשימת 12 המובילים של NPR לשנת 2012.
טלוויזיה
אחרי עונה אחת ב"שני גברים, נערה ופיצריה", אולפני פוקס המאה ה-20 ליהקו את וסטפלדט לתפקיד הראשי של סדרה אחרת, הקצרה להחזיק את התינוק ברשת פוקס.
הקרדיטים המגוונים שלה בטלוויזיה כוללים את יאנגר, האנטומיה של גריי, 24, המשפט של איימי והאק, והשתתפות כאורחת בדרמה המצליחה של NBC החיים עצמם, בסדרה בנות של HBO ועוד. ב-2012 היא סיפקה את קולה של קיט לונטיין בפרקים של מרתה מדברת.
ב-2022 היא כתבה כמה פרקים בסדרת "הגברת הראשונה" של שואוטיים.
תיאטרון
וסטפלדט עשתה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי בסתיו 2003 בלהיט הביקורתי והמסחרי "עיר נהדרת", בכיכובה לצד זוכת שני פרסי הטוני דונה מרפי ובבימויה של זוכת שלושת פרסי הטוני קתלין מרשל. וסטפלדט קיבלה מועמדות לפרס טוני לשנת 2004, פרס עולם התיאטרון לבכורה המצטיינת בברודוויי, ופרס ליגת הדרמה על תפקידה בתור איילין שרווד.
חיים אישיים
וסטפלדט הייתה במערכת יחסים ארוכת טווח עם השחקן ג'ון האם בין השנים 1997 ל-2015. כיום היא מחלקת את זמנה בין ניו יורק ללוס אנג'לס.
פרסים ומועמדויות
קישורים חיצוניים
הרייכסווהר השחור
הרייכסווהר השחור (בגרמנית: Schwarze Reichswehr) הוא הכינוי ליחידות צבאיות לא-רשמיות אשר הוקמו בגרמניה בתחילת תקופת רפובליקת וויימאר, חרף ההגבלות של חוזה ורסאי. יחידות אלו פעלו בחשאי ושמרו על אוטונומיה רבה. הן פורקו בעקבות הפוטש של קיסטרין ב-1923.
רקע
לאחר מלחמת העולם הראשונה צומצם גודלו של צבא גרמניה על פי חוזה ורסאי למאה אלף איש, לעומת אחד-עשר מיליון חיילים שהיו בו עם תום המלחמה. כדי לשמור על הגבלות אלה, הקימו מדינות ההסכמה ועדה צבאית שתפקידה היה לפקח על הפעילות הצבאית הגרמנית. ה"רייכסווהר", כפי שנקרא הצבא הגרמני בתקופת רפובליקת ויימאר, לא היה המשכו הישיר של הצבא הקיסרי הישן, אלא נוצר כתוצאה מהכרזה על "צבא זמני" שלאחריה באה הכרזה על "צבא המעבר" (בספטמבר 1919). היו אלה מסגרות ארגוניות חדשות וגמישות, והתחלופה של כוח אדם ויחידות הייתה גבוהה.
עם סיומה של המלחמה החל גל רחב היקף של מהפכנות אשר שטף את האומה הגרמנית. עוד בטרם הוכרז על רפובליקה, הכריז העיתונאי היהודי קורט אייזנר על הקמת "רפובליקה סוציאליסטית" בבוואריה, ולאחר רציחתו בידי איש ימין קיצוני, נתפס השלטון בידי פועלים אשר הכריזו על הרפובליקה הסובייטית הבווארית בנוסח המוכר שראו בברית המועצות אך שנה לפני כן. מצב האנרכיה שרר גם בצפון ובמזרח גרמניה. על גבולותיה המזרחיים של גרמניה איימו כוחות פולניים, בעוד במדינות הבלטיות התקדם הצבא האדום, והיה חשש כי משם ימשיך ויהווה איום על אזורים בהם יש לגרמניה אינטרס. במערב שלט הצבא הצרפתי כצבא כיבוש בחבל הרוהר.
במצב עניינים זה, החליטו הגנרלים הגרמנים הנס פון זקט (מפקד הרייכסווהר בשנים 1920–1926) ואוטו גסלר כי לגרמניה אין די ב-100,000 חיילים. בעקבות המרד השלזי גויסו בחשאי כמה יחידות פרייקור (מיליציות ימניות קיצוניות) בפיקודו של פדור פון בוק, ועברו אימונים צבאיים בסתר. הם הוצבו כחיל מצב בקיסטרין שבברנדנבורג. בהמשך גויסו בחשאי יחידות נוספות שהיוו יחד את "הרייכסווהר השחור". הרייכסווהר הרשמי סיפק לרייכסווהר השחור לא רק נשק, תחמושת וציוד, אלא גם קצינים, מאמנים ומתקני אימונים; עם זאת, מפקדי הרייכסווהר השחור לא נשלטו לחלוטין בידי הצבא הסדיר, ונהנו מאוטונומיה מסוימת. חיילי הרייכסווהר השחור היו מעורבים בסדרת רציחות המכונות "רציחות פמה" בהן נרצחו אנשים אשר נחשבו לאויבי המולדת ולמשתפי פעולה עם הוועדה הצבאית של מדינות ההסכמה.
לציבור בגרמניה נודע על קיומו של הרייכסווהר השחור בעקבות "הפוטש של קיסטרין". ב-1 באוקטובר 1923 התמרדו 18,000 מחיילי הרייכסווהר השחור בפיקודו של ברונו בוכרוקר וניסו ללכוד את קיסטרין. אנשי הרייכסווהר הסדיר הדפו אותם. במקביל, נכשל המרד גם במספר מוקדים נוספים, ובוכרוקר נעצר והורשע בבגידה, אולם רבים מהמורדים לא נעצרו כלל. בעקבות כך פורקו יחידות הרייכסווהר השחור, אולם גרמניה המשיכה להגדיל את כוחה הצבאי בחשאי.
המטרה (סדרת סרטים)
המטרה (באנגלית: Fallen) היא סדרת סרטי פעולה אמריקאית שנוצרה על ידי התסריטאים קרייטון רוטנברגר וקטרין בנדיקט. מככבים בה ג'רארד באטלר כסוכן השירות החשאי של ארצות הברית מייק באנינג, ארון אקהרט כנשיא ארצות הברית, בנג'מין אשר, ומורגן פרימן כיו"ר בית הנבחרים (ונשיא בפועל) אלן טרמבול. סדרת הסרטים מורכבת מטרילוגיית סרטים: "המטרה: הבית הלבן" (2013), "המטרה: לונדון" (2016) ו"המטרה: שומר הראש" (2019). בסך הכל, הסרטים הרוויחו 504 מיליון דולר ברחבי העולם וזכו לביקורות מעורבות.
סדרת הסרטים תוכננה להימשך, כאשר באטלר חתם לשלושה סרטים עלילתיים נוספים, עם תוכניות להרחיב את הזיכיון.
המטרה: הבית הלבן (2013)
סוכן השירות החשאי המבויש (ומאבטח הנשיא לשעבר) מייק באנינג (ג'רארד באטלר) מוצא את עצמו כלוא בתוך הבית הלבן בעקבות פיגוע שהוביל קנג, מנהיג קבוצת טרור מקוריאה הצפונית. באמצעות הידע הפנימי שלו, על באנינג לעבוד עם רשויות הביטחון הלאומי כדי להציל את הנשיא מחוטפיו.
המטרה: לונדון (2016)
בלונדון בהלווייתו של ראש הממשלה הבריטי, מייק באנינג מגלה עלילה להתנקש בכל מנהיגי העולם המשתתפים, במזימה בה מעורב מנהיג טרור ערבי ובנו.
כריש לימוני (סוג)
כריש לימוני (שם מדעי: Negaprion) הוא סוג של דגי סחוס ממשפחת הכרישיים החיים בימים הטרופיים ברחבי העולם. המין כריש לימוני מצוי במי החופים הרדודים של האוקיינוס האטלנטי המערבי, לחופי מערב אפריקה וסביב האוקיינוס השקט שלחופי אמריקה. המין כריש לימוני חרמשי מצוי בימים הרדודים של האזור האינדו פסיפי, לרבות הים האדום.
פטיש השטן
פטיש השטן (אנגלית: Lucifer's Hammer) הוא ספר שחיברו לארי ניבן וג'רי פורנל משנת 1976, אחד מכמה ספרים שכתבו בשיתוף פעולה. הספר עוסק בהתרחשות אפשרית של פגיעת כוכב שביט בכדור הארץ ודן הן בהיבטים המדעיים של התנגשות כזאת והן בהיבטים החברתיים שלה. "פטיש השטן" הוא, בין השאר, שיר הלל לעוצמתה של רוח האדם ומאבקה בתנאים בלתי אפשריים כמעט.
כריש לימוני (סוג)
שני המינים נמצאים בסכנת הכחדה עקב ציד ופגיעה בבית גידולם.
פטיש השטן
גילוי השביט וההכנות ליום המיועד
טים האמנר, אסטרונום חובב, מגלה כוכב שביט חדש. השביט נקרא האמנר-בראון, משום שעוד אסטרונום חובב, נער בן 15, גילה אותו בעת ובעונה אחת עמו. במסיבת קוקטייל, שאליה הוא מגיע עם המברק המאשר את גילוי כוכב השביט בכיסו, פוגש טים את הארווי רנדל, עיתונאי ומפיק תוכניות טלוויזיה, המגלה עניין בתגלית. עוד נמצאת שם מורין ג'ליסון, אשת חברה מוושינגטון ובתו של סנאטור, שגם היא מתעניינת בחקר החלל, בין היתר משום שיש לה קשר עם האסטרונאוט ג'ון בייקר. היא מודאגת, משום שתוכניות החלל הוקפאו לאחר הנחיתה על הירח ואין איש יודע מתי, אם בכלל, יחודשו.
המפגש המקרי הזה מתחיל להניע גלגלי שיניים, המפעילים מערכות שונות - ברשת הטלוויזיה, המגלה עניין בתוכנית על כוכבי שביט בכלל ועל האמנר-בראון בפרט, מה גם שהחברה שבבעלות משפחת האמנר מוכנה להשקיע סכום הגון בפרסומות, ובמשרדו של הסנאטור ג'ליסון, המתחיל לחקור ולדרוש בין קשריו הרבים בסוכנות החלל ובחיל האוויר ומפעיל את השפעתו, על ידי אזכור התחרות בין תוכנית החלל הסובייטית לאמריקאית, ליזום שיגור רוסי-אמריקאי משותף לחלל לתצפיות בכוכב השביט. מצד ארצות הברית יוצאים בחללית המחקר ג'ון בייקר וריק דלאנטי, הנושא בכובד האחריות של היותו האסטרונאוט השחור הראשון בחלל, ומן הצד הסובייטי נשלחים גיבור ברית המועצות, גנרל פיוטר יאקוב, והרופאה-הקוסמונאוטית ליאונילה מאליק, שאביה היה בין קורבנות טירופו של סטלין והמדינה לקחה על עצמה לגדל אותה.
במקביל לאלה משגשגים נביאי החורבן והמטיפים לחזרה בתשובה בעוד מועד, בשידורי רדיו ובאיסוף תרומות, ובנפרד מכל אלה נמשך מאבקה של תחנת הכוח האטומית בעמק סן ווקין על הרישיונות להפעלתה אל מול התנגדות האזרחים המודאגים.
היום המיועד, יום שלישי בחודש יוני, מגיע. מי שהספיק להשלים את תוכניותיו יושב מצויד היטב, במקום בטוח פחות או יותר, וממתין לבאות. מי שהתבייש להיתפס ל"קדחת שביט", כמו הארווי רנדל, משתדל לבצע ברגע האחרון את מה שלא עשה בעוד מועד ומצטייד במה שאפשר עוד למצוא בחנויות המרוקנות. את בנו בן הארבע-עשרה הוא שולח להרים עם חבורת צופים בהנהגת שכנו, גורדי ואנס, בנקאי מכובד וטפסן הרים מנוסה. מה שאין רנדל יודע הוא, ששכנו הנכבד אשם במעילה גדולה בבנק שלו ומתכנן התאבדות שתיראה כתאונה, כדי לחסוך מאשתו ומבנו את חרפת העמדתו לדין ולהותיר להם את כספי ביטוח החיים השמן. זאת תוכנית א' שלו, אלא אם כן יכה השביט ויציל את חייו, כתוכנית ב'.
הפגיעה והעולם שאחריה
הארווי נאלץ לעשות את היום בעבודה, על אף תחנוני אשתו שלא יתרחק מהבית. הוא בטוח, שיוכל לחזור בעוד מועד במקרה הצורך, אך טועה בחשבונו. כאשר מכה הפטיש, נסתמות הדרכים בהמוני מכוניות הנסות אל ההרים, ועד שהארווי מגיע הביתה, מקדימה אותו כנופיית בוזזים. אשתו וכלבו נרצחים וכל הציוד שהכין לקראת האפשרות הקלושה של פגיעה נשדד. מארק וג'ואנה, העוברים ליד ביתו בדרכם למקום בטוח, אחרי שבילו את הלילה שלפני פגיעת השביט בהרים, מוצאים אותו המום וחסר ישע ולוקחים אותו עמם. מיד עם צאתם הם נתקלים במרי ואנס, אשת השכן שעלה להרים עם בנו של הארווי ומצרפים גם אותה אליהם. עניינה היחיד הוא למצוא את בנה, כפי שהארווי, כשדעתו מתיישבת עליו, חותר למצוא את בנו שלו. דרכם אל מקום המפגש שקבע גורדי, למקרה הצורך, עוברת על פני חוות הסנאטור ג'ליסון שבעמק הכסוף.
חלון הראווה מתנפץ אל תוך החנות. מעבידה של איילין נקטל בו במקום משבר זכוכית חד והיא, המומה, עושה דרכה החוצה ונתקלת בטים, ההמום לא פחות. מכוניותיהם תקועות ללא סיכוי להוציאן מן המגרש, והם משתלטים על מכונית נטושה ובנהיגה אקרובטית של איילין מצליחים להיחלץ מן הסמטאות החסומות ולעלות אל ההרים. משם הם רואים את נחשול הצונאמי הענקי עולה על העיר ומכבה את נורי השריפות, שפרצו לאחר רעידת האדמה. הם גבוהים מכדי שהנחשול ישיג אותם, אך המבול שהחל מיד לאחר פגיעת השביט באוקיינוס מקשה על התקדמותם, עד שלבסוף הם נתקעים במפולת בוץ ונאלצים לנטוש את המכונית ולהמשיך ברגל. מראות האימים שהם רואים בדרכם מתחילים להבהיר להם את מה שעד אותו רגע לא האמינו באפשרותו - סוף הציוויליזציה בא. העולם כפי שהכירוהו אינו קיים עוד.
טים מצליח להשיג מכונית בלייזר איתנה והם מגיעים לבסוף, לאחר תלאות רבות, אל המצפה שלו, אך שם מגלה טים, כי העובד, שמינה להשגיח על המצפה בהיעדרו, השתלט על המקום, הזמין עוד אנשים לגור עמו ומגרש את טים כמי שאין בו תועלת ולזכויותיו אין עוד תוקף בעולם החדש. הם נאלצים להמשיך בדרכם, ללא מטרה, לפחות עד שיאזל הדלק במכליהם. טים מעלה משהו בדעתו - חוות הסנאטור ג'ליסון, שלמערכת הבחירות שלו תרם פעם סכום הגון, כשלכסף עוד הייתה משמעות. הם מחליטים לנסות את מזלם, יחד עם משפחת ואגונר, זוג עם שני ילדים, שמכוניתם התקלקלה.
אותה שעה עסוק דן פורסטר, מדען גאון, חולה סוכרת ובעל משקל יתר, בפרויקט שתכנן למקרה שהשביט יכה - הוא עוטף באריזות אטומות ומוגנות היטב ספרים, שיעזרו לשורדים לבנות את הציוויליזציה מחדש, ומטמין אותם בבור ספיגה, שיצא משימוש שנים קודם לכן. כשהוא מסיים, הוא לוקח את ציוד השרידה שהכין לו בעוד מועד, כולל מזרקים וכמות ניכרת של אינסולין, ואת החלק השני של ספר, המלמד כיצד מייצרים דברים, ויוצא לדרך. מגמתו הסופית היא חוות הסנאטור ג'ליסון.
בחוות הסנאטור מתכנסים אנשי העמק הכסוף, תושבי העיר הסמוכה והחוות השכנות לטכס עצה. ברור להם, שכל יושבי לוס אנג'לס ובנותיה, שיצליחו להיחלץ מן הפגיעה הראשונית, יעלו אל ההרים וסופם שיגיעו אליהם. הם מודעים לכך, שאין להם שום סיכוי לשכן, להאכיל ולהלביש את המוני הפליטים שיתדפקו על דלתם, והם נאלצים, בניגוד למצפונם ולרגשותיהם הטבעיים, לקבוע למי ירשו להיכנס ואת מי ידחו, בידיעה ברורה שהם גוזרים את דין הנדחים למוות. כאשר מגיעים אל שערי החווה הארווי רנדל עם מארק, ג'ואנה ומרי ואנס ואחריהם טים האמנר ואיילין האנקוק עם משפחת ואגונר, הם יודעים שזה הסיכוי האחרון שלהם. המזל משחק להם: גורמים שונים, ביניהם היכרותו של הארווי עם מורין ג'ליסון, הידע של טים בפיזיקה ויכולתו לצפות שעות בכוכבים בלי לנוע, מקצוע הבנאי של מר ואגונר והכשרתו של מארק כנחת, משכנעים את המחליטים בדבר לקבלם אל החווה. כל אחד מהם מוצא את מקומו בצוותי העבודה המתארגנים במקום בתקווה, שיצליחו לעבור את החודשים הבאים, במנות מזון מוקצבות, ללא תרופות מעבר למצוי בידם, ללא כל סיכוי לעזרה ואל מול נחילי פליטים חסרי כל שעודם מגיעים, במספרים קטנים והולכים. בין אנשי האזור מתבלט בחשיבותו הארי ניוקומב, מי שהיה עד מכת הפטיש דוור צעיר, קטן וחסר חשיבות. ביום הגורלי היה בעיצומו של סיבוב שגרתי בין חוות נידחות, בלי שיידע מה ארע. מכת הפטיש הסתברה לו תחילה כרעידת אדמה ותו לא, אך כשקווי חשמל וטלפון שנפלו אינם מתוקנים, הרדיו איננו משדר ואין איש מגיע מן העיר לראות מה אירע לו ולמשאית הדואר שלו, הארי מבין, שסוף העולם אכן הגיע, בניגוד לכל ציפיותיו. הארי הדוור, שאיננו יכול לשרת עוד את הדואר של ארצות הברית - בגשם ובברד, בלהט יום ובחשכת לילה כנאמר - מתגייס מטעם עצמו ובברכת הסנאטור להיות שליח ומקשר בין כל חלקי העמק הכסוף.
מאבקי קיום
בו בזמן מתארגנת בדרכים חברה שונה בתכלית - שרידי הצבא, שנשלח לאתר פליטים ולסייע להם, הפכו לעריקים פרועים בהנהגת הסמל הוקר, לאחר שחיסל בירייה את מפקדו. הפלוגה נעה בדרכים, משתלטת על בתים, אם ריקים ואם מיושבים, בוזזת כל מזון שהיא יכולה לשים ידיה עליו, מחסלת את מי שאינו מוכן להצטרף אליה וכאמצעי גיוס מזוויע במיוחד, פונה לקניבליזם. במשך הזמן הם מצרפים אליהם את חבורת השודדים של עלים נאסור (שחיסלה את הכנופיה שרצחה את אשתו של הארווי ובזזה את ביתו וראשה מתאבל עדיין על תכולת משאיתם, שהתפוצצה במהלך קרב הכנופיות), ולאחר זמן משתלט עליהם המטיף התקשורתי הנרי ארמיטאג', הממשיך בהטפותיו הרצחניות ומפיל את חיתתו על יתר האנשים. הכנופיות הנפרדות הופכות לצבא גדול ומשוכלל, שכמעט אין לעמוד בפניו - איום ממשי לעצם קיומו של "המבצר", כפי שאנשי ג'ליסון מכנים את אזור ההרים שלהם.
בעיצומן של עבודות ההתבצרות, שרידי החקלאות ואיסוף המצרכים שעוד ניתן להציל מן החנויות והמחסנים המוצפים, נוחתת החללית הסובייטית עם ארבעת אנשי החלל. הם נשארו למעלה כל עוד יכלו, אספו מידע ושידרו כל כמה שיכלו למקומות שעוד הצליחו לקלוט אותם. הם ראו את הפגיעות באמריקה, באירופה, במזרח התיכון, בסין ובשאר המזרח הרחוק. הם ראו גם את הטילים הסינים המשוגרים אל ברית המועצות והצליחו למנוע ברגע האחרון שיגור טילים אמריקאים לרוסיה. ואז, כיון שהחללית האמריקאית נועדה לנחיתה בים וצוות החילוץ שלה נספה בפגיעת השביט, נאלצו להיענות להזמנת הרוסים ולנחות בחללית שלהם, על סמל הפטיש והמגל המתנוסס עליה בבירור, בלב שרידי היישוב החקלאי בקליפורניה, הנאבק על קיומו, לא הרחק מן העמק הכסוף וחוות הסנאטור ג'ליסון.
הצבא המשולב של חיילים לשעבר, אנשי כנופיות וקנאי דת, מאיים על קיומם של אנשי המבצר וכופה עליהם מלחמה לחיים או למוות. ייתכן שגורל יושבי המבצר היה נגזר למוות, אלמלא תושייתו של דן פורסטר, שהצליח להגיע אל החווה בכוחותיו האחרונים, יותר מת מחי. הידע העצום שלו ממציא כלי נשק אימתניים, שבזכותם ניצל המבצר ומחוסלת כנופיית הקניבלים.
אך בכך עוד לא תמו תלאותיהם - תחנת הכוח שבעמק סן ווקין, היחידה ששרדה את מכת הפטיש, מאוימת אף היא. שרידי הקנאים מאיימים להשמידה, משום שהם רואים בה את יציר השטן. אנשי המבצר חלוקים בדעותיהם - רבים מהם מוכנים לוותר על התחנה, לתת מקלט לאנשיה ולהישאר בטוחים ומוגנים מרע בגבולות המבצר, שאינו מאוים עוד. ג'ון בייקר נהרג בקרב הראשון על התחנה, אבל ריק דלאנטי, פצוע אך כשיר לפעולה, לוקח את הפיקוד לידיו וקורא להצלת התחנה, כבסיס יחיד לציוויליזציה עתידית. הוא טוען להצלתה, כדי שילדיהם, שניצלו מן האסון, לא יידונו לחיים פרימיטיביים, למאבקי שרידה ונחשלות לעד. את המחלוקת מכריע, ברגעי חייו האחרונים, הסנאטור ג'ליסון, בצוואה שהוא מוסר בנשימתו האחרונה לעוזרו, אל הארדי - תן שוב את הברק לילדי.
סיום
המאבק הוכרע. החורף עובר ואנשי המבצר חיים, בטוחים מרע ובונים את חייהם מחדש. יש להם חשמל, קשרי החוץ עם קהילות אחרות שהצליחו לשרוד מתחדשים בהדרגה. טים מקבל את שטר החוב שחתם כשרכש את מכונית הבלייזר שלו, בלי לדעת אם יידרש אי פעם לשלמו. מטוס סילון ראשון חולף בשמי העמק. הציוויליזציה ניצלה.
ניתוח והערות
מן הבחינה החברתית, אפשר להבחין בדמיון בין גישתה של איין ראנד לזו של הצמד ניבן-פורנל. מאבקם של השורדים, לא רק לעצם קיומם אלא גם לקיום סדר ומשטר בעולם מתפורר. אהדת הסופרים נתונה בבירור לאנשים, המקבלים אחריות לעצמם, לתפקידם ולמקומם בעולם, סנאטור ג'ליסון דואג קודם כל למשפחתו ומקורביו כשהוא מביא אותם לקראת "יום הפטיש" אל חוותו, אך מקבל ללא היסוס את תפקידו כשליט, שופט ומקבל החלטות בעמק הכסוף, על אף הקשיים הניהוליים והמוסריים הכרוכים בתפקיד כפוי טובה זה ועל אף מצבו הבריאותי הרעוע. הוא איננו נרתע מפסקי דין של הוצאה להורג או של גירוש, שאף הוא שווה ערך לגזר דין מוות על המגורשים, בידיעה שהיסוס, רתיעה ורחמים שלא במקומם עלולים למוטט את כל מאמציהם להחזיק מעמד באסון. איילין האנקוק חוששת, שנוכחותה עלולה לפגוע בסיכוייו של טים האמנר להינצל, אך בסופו של דבר היא מתגלה כנכס שאין לו תחליף במערכת הארגון של תושבי העמק, כשכל כישורי הניהול שלה וניסיונה עומדים לרשות החברה. טים האמנר, נער השעשועים שבילה את ימיו במשחקי אסטרונומיה להנאתו ומעולם לא נאלץ לעבוד למחייתו מגלה, שבכוחו לתרום לביטחון הקהילה ולעצם קיומה. אריק לארסן, השוטר בן קנזס החולם על קריירה ספרותית, מזדעזע להיווכח, ברגעים שלאחר מכת הפטיש, בחורבן החוק והסדר שראה כמובנים מאליהם, כשמעשה רצח מתרחש לנגד עיני השוטר, שאיננו עושה דבר והמונים נידונים למוות משום שדרכם להצלה נחסמה על ידי קנאי דת. אך הוא איננו מוכן לוותר על אנושיותו ועל מעמדו כמשרת הציבור והחוק - במקום לנסות לברוח אל ההרים כל עוד הדבר אפשרי, הוא עושה את דרכו אל בית המעצר, שם יושב האנס הרוצח שעצר בערב הקודם. יתר העצורים שוחררו על ידי הסוהר, אך הוא נמנע משחרור הרוצח המסוים הזה ואריק לארסן, שאיננו מסוגל לשחרר אותו אחרי שראה את תוצאות פשעו, יורה בו כדי שלא יטבע בתאו כעכברוש. דן פורסטר, חולה, מזה-רעב, חסר הגנה וקופא מקור, ממשיך לגרור את עצמו בשארית כוחותיו אל חוות הסנאטור כדי לגלות לשורדים את סוד הספרים שהציל והסתיר, כדי שישמשו לשיקום הציוויליזציה כשיתאפשר הדבר. מורין ג'ליסון משתדלת לתרום את חלקה לצד אביה ושאר השורדים, אך נופלת מדי פעם קורבן לייאוש, ספקנות וגינוי עצמי. היא יודעת, שמעמדה כנסיכה יורשת עלול לחייב אותה לוותר על הגבר שהיא אוהבת ולהינשא לטוען השני לשלטון בעמק הכסוף, ג'ורג' כריסטופר, כדי שהשלטון לא יתפצל אחרי מות הסנאטור, והיא מוכנה לקבל את הדין, למען המשך קיומה הרופף של הקהילה.
עוד על הספר
במקביל לסיפור העלילה, משובצים בספר קטעים מספרי מדע ומדע בדיוני, ציטטות מן התנ"ך ומן הברית החדשה, נבואות חורבן ועוד.
לוך
לוֹך (אירית וגאלית סקוטית: Loch) הוא כינוי לגוף מים באירלנד ובסקוטלנד שיכול להיות מוקף יבשה, כגון אגם, וגם חלק מים כגון מפרץ או פיורד.
פטיש השטן
עוד על הספר
הספר זכה בפרס קמבל והיה מועמד לפרס הוגו ופרס נבולה. בעברית יצא הספר בשנת 1981 בהוצאת לדורי, בתרגום שלומית קדם.
לוך
בסקוטלנד מכונים בדרך כלל בשם זה כמעט כל גופי המים. היחיד שלא מכונה לוך הוא אגם מנטיית' (אנגלית: Lake of Menteith, סקוטית: Laich o Menteith, גאלית סקוטית: Loch Innis MoCholmaig), מכיוון שהמילה הסקוטית Laich דומה בהגייתה למילה האנגלית Lake, למרות שפירושה בסקוטית הוא דווקא לא אגם אלא "מקום נמוך". באירלנד הכתיב האנגלי הוא בדרך כלל lough.
הלוך הידוע ביותר הוא לוך נס (Loch Ness) בזכות הסיפור על המפלצת מלוך נס; הוא גם אחד הגדולים בהם. לוכים גדולים אחרים הם לוך לומונד (אנגלית: Loch Lomond, גאלית סקוטית: Loch Laomainn), לוך או (אנגלית: Loch Awe, גאלית סקוטית: Loch Obha) ולוך טאי (אנגלית: Loch Tay, גאלית סקוטית: Loch Tatha).
רפאל בנימין לוין
הרב רפאל בנימין לוין (י"א בכסלו תרפ"ה, 8 בדצמבר 1924 - ו' באייר תשס"ב, 18 באפריל 2002) היה רב מרכז ירושלים ודיין בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים, מנהל רוחני של ישיבת בית אריה, ורב בית הכנסת זהרי חמה בירושלים.
קורותיו
נולד בירושלים, לרב אריה לוין, ולרבנית צפורה (נכדתו של הרב חיים יעקב שפירא). למד בישיבת עץ חיים, והיה מקורב לראש הישיבה הרב איסר זלמן מלצר. לאחר מכן למד בישיבת חברון, ומשם עבר לישיבת לומז'ה בפתח תקווה. נישא להענא ליבא (אהובה), בתו של הרב חיים שרגא פייבל פרנק, רבה של שכונת ימין משה. לאחר נישואיו למד בישיבת מיר בירושלים.
לאחר חתונתו היה מגיד שיעור בישיבת עץ חיים. כאשר ייסד אביו את ישיבת בית אריה התמנה כמנהל רוחני ושימש בתפקידו עד פטירתו. לאחר פטירת חמיו נתמנה לרשת את מקומו כדיין בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים.
פועלו
מצעירותו היה יד ימינו של אביו וסייע לו בפעילויות החסד השונות. נהג להתלוות אל אביו בביקוריו התכופים בבתי חולים ובבתי סוהר, אצל אסירים, חולים ואלמנות. לאחר מות אביו המשיך במנהגו לבקר חולים ולעודד מוכי גורל. מדי ראש השנה נהג לתקוע בשופר בבית החולים למצורעים בשכונת טלביה.
הרב לוין נמנה עם הקבוצה, בראשות אביו, שערכה את גורל הגר"א לזיהוים של חללי מחלקת הל"ה. הוא ערך את הגורל גם בעצמו מספר פעמים.
היה רב בית הכנסת "זהרי חמה" בירושלים, ובמשך שנים מסר בו את השיעור היומי, שירש מאביו.
נחשב בעל כוח ברכה ועסק בסגולות וקמעות. ברשותו היה קמע שקיבל בירושה מאביו, שאותו נתן ליולדות כסגולה ללידה קלה. כמו כן היה מעניק מטבעות כדי שהמתברכים על ידו יחלקו אותן לצדקה. קיבל מאביו נוסח של תפילה קבלית נגד עין הרע.
כריש-שן הודי
כריש-שן הודי (שם מדעי: Carcharias tricuspidatus) הוא מין של כריש מהמשפחה כרישי חול החי במימי האוקיינוס ההודי ומכאן שמו.
כריש זה הוא קרובו לסוג של המין כריש-שן שורי (או כריש חול נמרי) הידוע ממנו. הכריש ההודי יכול להגיע לאורך של 370 ס"מ ולמשקל של מעל 100 ק"ג. הוא בעל גוף מגושם בצבע אפור עד אפור בהיר וסביב עורו ישנם כתמים כהים והוא בעל סנפירים גדולים ובשרניים וזוג סנפירי גב בחלקו האחורי של גופו. הזנב ארוך ורחב ואתו הכריש נע במים.
הוא טורף בעל פה רחב ושיניים משוננות מאוד אך למרות מראהו המפחיד הוא ניזון רק מדגי גרם ודגי סחוס קטנים ממנו, בעיקר מדגים השוחים בלהקות גדולות.
The MAX
דה מקס (באנגלית: The MAX Entertainment Palace) היה בית קולנוע באילת בבעלות גלובוס מקס בו הוקרנו סרטים בטכנולוגיית IMAX יחד עם סרטים בטכנולוגיה רגילה. הוא נבנה בצורת פירמידה וכלל אולם אחד שבו 294 מושבים.
היסטוריה
הרעיון להקמת המתחם עלה ב-1998 ובנייתו החלה חמש שנים לאחר מכן, ב-2003. את מבנה הפירמידה תכנן משרד האדריכלים הקנדי זיידלר-רוברטס יחד עם האדריכל הישראלי חיים דותן. בניית המתחם נעשתה על ידי חברת "Epic Entertainment Ltd" בראשות איש העסקים בנט קפלן.
המתחם נפתח למבקרים ב-2004 בשם "IMAX אילת" ומיד לאחר הקמתו, הפך מבנה הפירמידה הכחולה לאחד מסמליה של העיר אילת. המקום אירח מאז הקמתו למעלה מ-10 מיליון מבקרים מישראל ומחוצה לה.
מעבר להקרנות הסרטים, המבנה גם אירח, לפרק זמן מסוים, מוצגים ממוזיאון השעווה הישראלי.
ב-2013, לאחר רכישת המתחם על ידי גלובוס מקס, שונה שם בית הקולנוע ל"דה מקס", וב-2015 הוא נסגר לצמיתות לאחר שלמקום נצברו חובות כספיים.
המקום עמד מספר שנים נטוש וסגור. באוגוסט 2022 החלה הריסת מבנה האיימקס. בתקשורת פורסם שבעלי הנכס הנוכחיים מתוכננים להקים בשטח מרכז מסחרי ואולם מופעים.
קובאדונגה
קובאדונגה (ספרדית Covadonga) היא כפר ופרוקיה המהווה חלק מהרשות המקומית קנגס דה אוניס בקהילה האוטונומית אסטוריאס שבספרד. המקום התפרסם בזכות קרב קובאדונגה שנערך בקרבתו. קובאנדונגה היא חלק מהנתיב הצפוני של דרך עולי הרגל: דרך סנטיאגו.
גאוגרפיה
קובאדונגה נמצאת על מורדות הר אאוסבה (Auseva) ברכס פיקוס דה אירופה, כ-11 ק"מ ממרכז קנגס דה אוניס.
מקור השם
פרוש השם הוא "מערת הגבירה". זהו הלחם של cova (מערה בלטינית וולגרית) עם donga (אדון או גבירה בלטינית).
ים מרמרה
ים מרמרה, הקרוי גם ים השיש (בטורקית Marmara Denizi; ביוונית Θάλασσα του Μαρμαρά או Προποντίδα), הוא ים מוקף יבשה, בשטח של כ-11,350 קמ"ר, הנמצא בין מצר הבוספורוס (המוביל אל הים השחור) למצר הדרדנלים (המוביל אל הים האגאי ולמעשה לים התיכון).
מקור השם
ביוון העתיקה ים זה נקרא פרופונטיס (Προποντίς) מפני שהוא הים (pontic) שלפני (pro) הים השחור שדרכו עברו יורדי הים מהים האגאי. כיום מקור השם מיוונית μάρμαρά (marmaro) שפירושו שיש על שם מחצבות השיש הרבות הקיימות במספר איים בים.
גאוגרפיה
ים מרמרה נמצא בין החלק האסייתי והחלק האירופי של טורקיה. תחת ים מרמרה עובר קו השבר הצפון-אנטולי אשר היה מוקד לרעידות אדמה רבות בשלהי המאה ה-20, בהן רעידת האדמה באיזמיט בשנת 1999.
בים מרמרה שתי קבוצות איים עיקריות: איי הנסיכים ואיי מרמרה. באיי מרמרה מחצבות שיש רבות.
אל ים מרמרה נשפכים מספר נהרות. אלו כוללים את ביגה (גרניקוס), סורלוק, וגונן. להוציא אגן ניקוז קטן בחבל תראקיה, רוב אגן הניקוז של ים מרמרה הוא בחבל אנטוליה.
מליחות
המליחות הממוצעת של מי ים מרמרה היא כ-22 חלקים לאלף, גבוהה מעט יותר ממי הים השחור ונמוכה בכשני שלישים ממליחות אוקיינוסי העולם. אולם, בקרקעית הים רמת המליחות גבוהה יותר ומגיעה לכדי 38 חלקים לאלף, הדומה לזו של מי הים התיכון. שכבת מים עמוקה ומלוחה זו אינה עולה לפני הים. מקור עיקרי למים מתוקים בים מרמרה הם הנהרות הנשפכים אליו.
הקרום הלבן
מאז 2007 היו התפשטויות של ריר לבן (אשר כונה "הריר הלבן") אך הבעיה בדר"כ נפתרה בעצמה והשפעותיה על המערכת הביולוגית במקום היו זניחות.
באפריל 2021 כיסתה את ים מרמרה, שכבה רירית לבנה ועבה. למרות כל המאמצים לנקות את הכתמים הלבנים שכיסו את פני הים, הם לא נעלמו.
חטמית עין הפרה
חוטמית עין הפרה (שם מדעי: Alcea acaulis) היא צמח עשבוני רב שנתי מהסוג חוטמית ממשפחת החלמיתיים.
מאפיינים
הפרח פתוח ובמרכז צלקת, עמוד עלי מוקף בצינור האבקנים. לצמח עלי שחלה רבים. עלי הכותרת מעורקים בקוים בהירים המתכנסים כלפי המרכז. הפרי קירח.
כישלון
כישלון הוא מצב שבו לא הושגה מטרה מסוימת של אדם או של קבוצת אנשים. יחד עם זאת, כישלון אינו מצב מנוגד להצלחה, ועל פי רוב מהווה תנאי הכרחי להצלחה. הכישלון מהווה חלק בלתי נפרד מחיי האדם, מלידתו ועד למותו.
קריטריונים לכישלון
הקריטריונים לכישלון תלויים למדי בהקשר שלו, ועשויים להיות יחסיים לצופה מסוים או למערכת אמונות ספציפית. מצב שנתפס ככישלון בעיני אדם מסוים עשוי להיחשב כהצלחה בעיני אדם אחר, במיוחד במצבי תחרות ישירה או במשחק סכום אפס. גם דרגת ההצלחה או חומרת הכישלון במצב מסוים יכולה להיתפס באופן שונה על ידי צופים או משתתפים שונים במשימה. קשה לקבוע בבירור האם מצב מסוים עמד בקריטריון של הצלחה או כישלון, בין השאר גם משום שקיימות הגדרות מעורפלות או שנויות במחלוקת של הקריטריונים עצמם. מציאת קריטריון יעיל וברור, או היוריסטיקה מתאימה, כדי לשפוט הצלחה או כישלון של מצב מסוים, עשויה להיות משימה קשה ומשמעותית בפני עצמה.
כישלון אישי וכישלון קבוצתי
כישלון יכול להיות של אדם יחיד (כישלון אישי), או של קבוצת אנשים בכל סדר גודל שהוא, עד לממדים של אומה (כישלון קבוצתי). יש שכישלון אישי בא לידי ביטוי ככישלון קבוצתי, בסופו של דבר.
כישלון מוחלט, חלקי ויחסי
כישלון יכול להיות מוחלט, חלקי או יחסי. ישנם כמה מקרים שבדרך כלל נחשבים ככישלון מוחלט: במשימות שבהן התוצאה יכולה להיות רק הצלחה או כישלון, הכישלון הוא מוחלט. גם משימות שבהן לא ניתן לתקן את התוצאה נחשבות ככישלון מוחלט. למשל, ניתוח המסתיים במות המנותח תמיד יחשב ככישלון מוחלט.
כישלונות חלקיים אפשריים במשימות בהן קיימות מספר תוצאות אפשריות. במקרים אלו, ייתכן שחלק מהתוצאות יחשבו ככישלון מוחלט, וחלק ככישלון חלקי (וכן לגבי ההצלחה: חלק מהתוצאות ייחשבו הצלחה מלאה וחלק הצלחה חלקית). דוגמאות לרוב לסוג זה של משימות מצויות בתחום הצבאי, כאשר מבצעים צבאיים יכולים להחשב ככישלונות או הצלחות מוחלטים או חלקיים.
כישלון יחסי הוא כאשר התוצאה הרצויה מוגדרת בהשוואה לתוצאות אחרות - אם אישיות (כלומר הביצועים מושווים לביצועים אישיים קודמים), ואם לתוצאות של אנשים או קבוצות אחרות. דוגמה לכישלון יחסי יהיה סרט קולנוע שהכנסותיו לא כיסו את הוצאותיו, או אף כיסו, אך הרוויח הרבה פחות מסרטים אחרים אליהם הוא הושווה.
כישלון אובייקטיבי וכישלון סובייקטיבי
כישלון יכול להיות אובייקטיבי או סובייקטיבי. ניתן לשנות מצבים של כישלון סובייקטיבי בעזרת שינוי תפיסתי או פסיכותרפיה. מצב של כישלון אובייקטיבי יכול להביא לתהליך של הסקת מסקנות. דוגמה לכישלון אובייקטיבי הוא קבלת הציון "נכשל" במבחן. דוגמה לכישלון סובייקטיבי הוא קבלת הציון "טוב" במבחן, על ידי תלמיד שציפה לקבל את הציון "מצוין".
כישלון בתוצאה וכישלון בתהליך
כישלון נתפס באופן שונה בנקודות מבט שונות של מעריכים שונים. יש שמתעניינים רק בתוצאות התהליך של ביצוע המטלה, ולכן יחשיבו כ"כישלון התוצאה" כל ביצוע שלא הוביל לפתרון סופי של בעיה או שלא ענה על צורך שהיה דרוש. יש שמתעניינים יותר ב"כישלון התהליך", שעשוי לקרות גם במצבים בהם הייתה הצלחה בהשלמת המשימה ובתוצאתה, אך תהליך העבודה שהוביל אליה נתפס כלקוי ולא עמד בסטנדרטים המצופים.
סיבות לכישלון
גורמים פסיכולוגיים שנתפסים לעיתים כמשפיעים על כישלון בביצוע משימות בעבודה או בלימודים, עשויים להיות, בין השאר: ערך עצמי נמוך יחסית, פחד מפני הצלחה, נבואה המגשימה את עצמה, נבואה המזימה את עצמה ועוד. סיבות אחרות לכישלון הן למשל תכנון לקוי, חוסר בידע, עומס יתר, טעות או רשלנות בביצוע המטלה, אופטימיות יתרה או חוסר במשאבים.
פחד מפני הצלחה
פחד מפני הצלחה הוא מושג בפסיכולוגיה הקובע שאנשים חוששים משינוי, ונוטים לחיות במסגרות קבועות שהם יוצרים לעצמם.לדוגמה; אנשים אינם משנים את הדרך הרגילה בה הם עוברים, את אותן פעולות הם עושים בשעות קבועות, אינם חורגים מהתנהגותם ואינם משנים מסגרות חברתיות. לעיתים התנהגות כזאת נובעת מפחד המונע לבצע שינוי בדפוס הקבוע של החיים. אנשים רואים בהצלחה היגררות להתמודדות למה שנלווה אליה, כגון אחריות, דרישות עצמיות וציפיות החברה מהם, וכתוצאה מכך הם מעדיפים להישאר במצבם הנוכחי המוכר והמאוזן.
כמו כן, התופעה יכולה לנבוע משימור של דימוי עצמי, גבוה או נמוך.
התמודדות רגשית בעקבות כישלון
מצבים של כישלון יכולים להוביל לתחושות של תסכול, ייאוש, אכזבה וכעס. לא רק זאת אלא שעצם התפיסה של כישלון יכולה להוביל למצבים של חוסר אונים, גם כאשר לא התרחש כישלון בפועל. לדוגמה, נמצא שבהשוואה לתלמידים שהתמודדו עם שאלות קלות במבחן, תלמידים שהתמודדו עם שאלות קשות במיוחד נטו להרים ידיים מהר יותר, למרות שלא ידעו אם ענו תשובה נכונה או שגויה.
ישנם שני סוגים עיקריים של התמודדות עם כישלון: הפנמה והחצנה.
בתהליך של הפנמה, האדם נוטה לרוב לקחת על עצמו תוצאות של משימה, ובמקרה של כישלון - מאשים את עצמו. לעיתים קרובות תוצאותיו השליליות של תהליך הפנמה הן ביקורת עצמית נוקבת, מנטרה שלילית כגון "אני לעולם לא אצליח", ירידה בערך העצמי ובמוטיבציה, ובמקרים קיצוניים עלולה להיווצר תחושת דיכאון. טיפול באדם שנוטה להפנמה של כישלונות עשוי להיות קשה, בשל הדימוי העצמי הנמוך המוטבע היטב באדם וקשה לשינוי. מצד שני, בתהליך הפנמה ניתן להשלים עם התוצאות בצורה חיובית יותר, וליצור תהליך זהיר של הסקת מסקנות על העצמי ותפקודו, באופן שיתרום להצלחה להבא.
תוצאות מעשיות של כישלון
התוצאות של כישלון באות לידי ביטוי במגוון רחב של אופנים, ובטווחי זמן ומרחב שונים - בתלות במהות הכישלון. כישלון של אדם בודד להשיג את מטרתו יכול לשאת תוצאות מיידיות וסופיות, שאינן משפיעות על איש מלבדו היות שהן מסתיימות במותו. (למשל טיסתה האחרונה של אמיליה ארהארט).
אולם רוב הכישלונות האישיים אינם מובילים לתוצאות טראגיות. דוגמה מוכרת לכשלונות אשר אינם משפיעים מעבר לטווח האדם הבודד והטווח הקצר, הם נסיונותיהם הראשונים של תינוקות לצעוד. על אף שבשלבים הראשונים ניסיונות אלו מסתיימים תמיד בכישלון, הרי שההתמדה הופכת את הכשלונות להצלחה. התופעה של רצף של כישלונות שבשילוב עם התמדה הופך להצלחה ידועה ומוכרת.
עוצמת התגובה תלויה בעוצמת הכישלון. תלמיד שנכשל באחד ממקצועות הלימוד יקבל בדרך כלל הזדמנות למבחן נוסף, אך תלמיד שנכשל בחמישה ממקצועות הלימוד לרוב לא יורשה להמשיך בלימודיו.
ליטל ריצ'רד
ליטל ריצ'רד (באנגלית: Little Richard; נולד בשם ריצ'רד ויין פנימן; 5 בדצמבר 1932 – 9 במאי 2020) היה זמר, כותב שירים, פסנתרן וחלוץ רוק אנד רול אמריקאי. מגזין הרולינג סטון דירג את ריצ'רד במקום ה-8 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.
ביוגרפיה
פנימן נולד במייקון, ג'ורג'יה כאחד משנים עשר אחים ואחיות וחונך בכנסיית "היום השביעי" האדבנטיסטית. את רוב זמנו בילה בכנסיות "התקווה החדשה", ו"הקדושה" שבדרום ארצות הברית, שם למד מוזיקת דת (גוספל) ואף נגינה על פסנתר - אך גורש מכמה כנסיות כאשר צעק את מזמורי הקדושה. בגיל 15 סולק מביתו על רקע נטייתו המינית. ב-1952 נרצח אביו של פנימן, מטיף אדבנטיסטי. לאחר מכן, הוא חזר למייקון, שם שר בלוז במועדון ה"טיק טוק" המקומי מדי ערב, ועבד כשוטף כלים בקפיטריה במהלך היום.
ריצ'רד הושפע במיוחד מאומני גוספל שחורים משנות ה-30 וה-40, כגון סיסטר רוזטה תארפ (הזמרת האהובה עליו, אשר הזמינה אותו לשיר עמה ב-1944), מריון ויליאמס, מהליה ג'קסון, וג'ו מאי. בנוסף, המוזיקה של ריצ'רד מאופיינת בבלוז קופצני, בדומה לבילי רייט ורות בראון.
ריצ'רד שילב יכולות נגינה עם אפקטים דרמטיים, כגון צעקת ה"ואהו" שהפכה לסמלו המסחרי.
ליטל ריצ'רד פרש במפתיע מעסקי המוזיקה ב-1957 בזמן שהיה בסיבוב הופעות באוסטרליה. הוא הפך ל"נוצרי שנולד מחדש" והוכשר ככומר אדוונטיסטי של כנסיית ה"יום השביעי". ב-1962 חזר להופיע בהדרגה. ב-1977 פרש שוב לטובת האוונגליזם. ב-1986 חזר לקדמת הבמה והוציא אלבום המשלב את המוזיקה שלו עם האמונה שלו. באותה שנה היה ריצ'רד הקטן בקבוצה הראשונה שנבחרה להיכל התהילה של הרוק אנד רול. באותה שנה הופיע ושר בסרט "היחפן מבוורלי הילס".
ב-1994 ביצע ריצ'רד את שיר הנושא של הסדרה "אוטובוס הקסמים", המבוססת על סדרת הספרים באותו השם מאת ג'ואנה קול וברוס דגן.
ליטל ריצ'רד הלך לעולמו ב-9 במאי 2020. מסיבוכים של סרטן העצמות, מחלה שאיתה התמודד במשך חודשיים. לאחר מותו ספדו לו מוזיקאים רבים, כגון בוב דילן, פול מקרטני, מיק ג'אגר, ג'ון פוגרטי, אלטון ג'ון ולני קרביץ.
מסע הצלב האראגוני
מסע הצלב האראגוני או מסע הצלב של אראגון היה חלק מהמלחמה הגדולה יותר של הווספרים הסיציליאנים, והוכרז על ידי האפיפיור מרטינוס הרביעי נגד פדרו השלישי, מלך אראגון בשנים 1284 ו-1285.
רקע כללי
בשל הכיבוש האחרון של סיציליה על ידי פדרו השלישי, מלך אראגון, האפיפיור מרטינוס הרביעי הכריז על מסע צלב נגדו והדיח אותו רשמית כמלך, בטענה שאראגון היא פייף של האפיפיור: סבו של פדרו, פרו השני, מלך אראגון, מסר את הממלכה כפייף לידי הכס הקדוש. מרטינוס העניק את אראגון לאחיינו של פדרו שארל, רוזן ולואה, בנו של פיליפ השלישי, מלך צרפת.
מסע הצלב גרם במהרה למלחמת אזרחים בתוך אראגון, כאשר אחיו של פדרו, חיימה השני, מלך מיורקה, הצטרף לצרפתים. חיימה ירש גם את רוזנות רוסיון ובכך עמד בין שלטונות המלך הצרפתי והאראגוני. פדרו התנגד לירושתו של חיימה כבן צעיר יותר וקצר את התוצאה של יריבות כזו במסע הצלב.
מסע המלחמה
בנו הבכור של פדרו, אלפונסו השלישי לעתיד, הופקד על הגנת הגבול עם נווארה, שנשלטה על ידי בנו של פיליפ השלישי, פיליפ היפה. למרות שפדרו חשש מפלישה בקנה מידה מלא מנווארה, נערכו רק כמה פשיטות חוצות גבולות. מלך נווארה הצטרף לצבא הפולש הראשי תחת אביו.
בשנת 1284 נכנסו הצבאות הצרפתיים הראשונים בפיקודו של פיליפ ושארל לרוסיון. הם כללו 16,000 פרשים, 17,000 קשתים ו-100,000 חיילי רגלים, יחד עם 100 ספינות בנמלי דרום צרפת. למרות שהם זכו לתמיכתו של חיימה, האוכלוסייה המקומית התקוממה נגדם. העיר אלנה הוגנה בגבורה על ידי מה שנקרא באטארד דה רוסיון (הממזר מרוסיון), בנו הבלתי חוקי של נונו סאנצ'ס, הרוזן המנוח של רוסיון (1212 – 1242). בסופו של דבר הכוחות התגברו עליו והקתדרלה נשרפה, למרות נוכחותם של נציגים של האפיפיור, בזמן שהאוכלוסייה נטבחה, כולם פרט לבאטארד. הוא הצליח לנהל משא ומתן על כניעתו וליווה את כוחות המלוכה המתקדמים כשבוי.
בשנת 1285, פיליפ הנועז התבצר לפני ז'ירונה בניסיון לצור עליה. ההתנגדות הייתה חזקה, אבל העיר נכבשה. שארל הוכתר שם, אך ללא כתר ממשי. ב-28 באפריל, הקרדינל ז'אן צ'ולט הניח את הכובע שלו על ראשו של הרוזן. על כך, שארל זכה לכינוי בלעג אך לא בלי חיבה "רואי דו צ'אפו" ("מלך הכובע"). עם זאת, הצרפתים חוו במהרה מהפך בידי האדמירל של פדרו השלישי, רוגרו דה לוריה. הצי הצרפתי הובס והושמד בקרב לה פורמיגס. כמו כן, המחנה הצרפתי נפגע קשה ממגפת דיזנטריה. פיליפ עצמו סבל ממנה. יורש העצר הצרפתי, פיליפ מנווארה, פתח במשא ומתן עם פדרו למעבר חופשי למשפחת המלוכה דרך הפירנאים. אבל לחיילים לא הוצע מעבר כזה והם הושמדו בקרב על קול דה פאניסאר. מלך צרפת עצמו מת בפרפיניאן, בירת חיימה ממיורקה, ונקבר בנרבון. פדרו לא שרד אחריו זמן רב.
ברטראם ריצ'רד ברוקר
ברטראם ריצ'רד ברוקר, באנגלית: Bertram Brooker (31 במרץ 1888 – 22 במרץ 1955) היה אחד מחלוצי הציירים המופשטים של קנדה. אוטודידקט, בנוסף להיותו אמן חזותי, ברוקר היה סופר זוכה פרס המושל הכללי, וכן משורר, תסריטאי, מחזאי, מסאי, קופירייטר, מעצב גרפי ומנהל פרסום.
ביוגרפיה
ברוקר נולד בקרוידון, אנגליה, לריצ'רד ברוקר ומרי אן (סקינר) ברוקר. כשהיה בן שבע עשרה, הוא עבר עם משפחתו לפורטאז' לה פראירי, מניטובה, ב-1905. המקום שגשג וזרם גדול של מהגרים מאנגליה וממקומות אחרים באירופה שרצו לשפר את חייהם התיישבו שם. בקנדה ברוקר עבד עם אביו ברכבת גרנד טראנק פסיפיק. הוא למד בבית ספר לילה וקיבל, עבודת פקידות ברכבת.
קריירה
לאחר שעבר לניאפווה, עיירה קטנה צפונית מזרחית לברנדון, מניטובה, ב-1912, הוא ואחיו, ססיל, שכרו בית קולנוע. מ-1911 עד 1914, ברוקר היה פעיל בהפקות תיאטרון מקומיות בפורטג' ובניאפווה. הוא ביים מחזה בשם Much Ado About Something בבית האופרה פורטאז', ונראה שהוא שיחק במספר הפקות מקומיות. הצלחתו של ברוקר בכתיבה לסרטים ולתיאטרון מקומי העניקה לו השראה לעסוק בעיתונאות ובעיצוב עיתונים בניפאווה ולאחר מכן חזר בפורטאז' לה פראירי. ב-1913 התחתן עם מרי אורילה ("ריל") פורטר, אותה הכיר במקהלה האנגליקנית של סנט מרי בפורטג'. ב-1914 הוא הפך לעורך של העיתון המקומי "פורטג' ריוויו". ב-1915 הוא התגייס ל-Royal Canadian Engineers בוויניפג. לאחר המלחמה הוא עבד עבור בעיתונים ומגזינים שונים. הוא עבר לטורונטו, אונטריו, בשנת 1921 והצטרף לצוות המגזין Marketing. ברוקר שימש כעורך ומוציא לאור של המגזין מ-1924 עד 1926. ב-1923 פרסם את ספרו הראשון. בחייו החברתיים הוא חיפש אנשים בעלי דעות דומות עם תשוקה לאמנות ולמוזיקה. ביתם הצנוע בשדרת גלנויו ברוקרס בשכונת המעמד הבינוני בלורנס פארק הפך למקום מפגש של אנשים יצירתיים, כולל המנצח ארנסט מקמילן והאמנים צ'ארלס קומפורט, פארסקבה קלארק וקתלין מון.
בסביבות 1922 עד 1924 החל ברוקר לעבוד על סדרה של ציורים לא אובייקטיביים בהשראת חוויה מיסטית עמוקה במהלך ביקור בכנסייה הפרסביטריאנית בדווייט באגם המפרץ באונטריו בשנת 1923. חוויה מיסטית זו חיזקה את הרוחניות שלו והניעה אותו לנסות לבטא את המיסטי באמנות. ברוקר החל לצייר בסגנון מופשט, וב-1927 ערך את התערוכה הראשונה שלו, שאורגנה על ידי ידידו לורן האריס. באותה שנה הוצגה עבודתו בתערוכה הלאומית של קנדה. הוא היה אחד הקנדים הראשונים שציירו בסגנון זה, אם כי קתלין מון הציגה ציורים מופשטים לפני שברוקר הציג את שלו. אוסף הציורים המופשטים הראשון של ברוקר, מ-1922 עד 1924, וגם מאוחר יותר, הושפעו כנראה בהשראת הציורים הוורטיקיסטים של ווינדהם לואיס (1882-1957), דייוויד בומברג (1890-1957), ויליאם רוברטס. (1895–1980), והלן סונדרס (1885–1963). האמנות של קבוצה זו, במיוחד זו של לואיס, השתמשה בהפשטה בקווים חדים כדי לציין תנועה בצורה אלימה וחותכת. התקצירים הראשונים של ברוקר מושפעים מהשימוש של הקבוצה האנגלית בצורות גיאומטריות מוגדרות במדויק בעיוותים אגרסיביים ובגוונים רוויים מאוד. אף שברוקר חיקה צורות וורטיקיסטיות ופוטוריסטיות, הוא לא היה בשום פנים ואופן חסיד הפוליטיקה של אותן תנועות.
לאחר שפגש ב-1929 את הצייר יליד ויניפג, ליונל למוין פיצג'רלד, ביצע ברוקר שינוי סגנוני גדול, בהתאם לנוהג של חברו החדש, והחל לשלב אלמנטים טבעיים ומופשטים ביצירתו. למרות שלפעמים חזר להפשטה טהורה ולפעמים העז לעשות ציורים שהם בעצם ייצוגיים, חלק ניכר מעבודותיו מ-1930 ועד סוף חייו היה תערובת שובבה של שני האופנים הללו. חיבורם של שני סגנונות הפך לסימן עבודתו לאחר 1930.
בשנת 1931 נקלע ברוקר למחלוקת על עירום באמנות כאשר ציור שלו הוסר מתערוכת גלריה כיוון שהכיל ציור עירום. ברוקר כתב מאוחר יותר את החיבור "Nudes and Prudes" ב-1931 כתוכחה.
בשנת 1936 הפך הרומן של ברוקר לחשוב (1936) וליצירה הראשונה שזכתה בפרס לספרות של המושל הכללי, אם כי מעט מאוד עותקים נמכרו. בשנת 1940 הוא הצטרף לצוות של חברת הפרסום מקלארן.
הוא נבחר כחבר באקדמיה המלכותית הקנדית ובאגודת האמנים של אונטריו. הוא היה חבר מייסד של הקבוצה הקנדית של ציירים והשתייך גם לאגודה הקנדית של ציירים בצבעי מים.
ב-1972, הגלריה הלאומית של קנדה קיימה לזכרו תערוכה רטרוספקטיבית שנודעה ברחבי הארץ.
מרגיט בוקור
מרגיט בוקור (במקור מרגיט וואהל-Wahl, בהונגרית: Bokor Margit; לוצ'נץ, 2 באפריל 1900 – ניו יורק, 9 בנובמבר 1949) הייתה זמרת אופרה (סופרן). היא הייתה סוברט קולורטורה מבוקשת ברחבי העולם יהודייה-הונגרייה. שרה את התפקיד של זדנקה בהצגת הבכורה של "אראבלה" של ריכרד שטראוס, גם בבכורה הבריטית וגם באוסטרית.
באירופה
מרגיט וואהל נולדה במשפחה יהודית. היא למדה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט ואחר כך בווינה. בשנת 1928, קיימה את הופעת הבכורה שלה באופרה של בטהובן בתור פידליו באופרה של לייפציג. התפקיד לא בדיוק התאים לקול שלה. לאחר שתי עונות, מסתיו 1930 חתמה חוזה ב"סמפראופר" (Semperoper) בדרזדן. שם שרה את התפקיד של זדנקה בפרמיירה של "ארבלה" מאת ריכרד שטראוס (ב-1934 היא שיחקה ושרה את התפקיד בבכורה בקובנט גארדן).היא נאלץ לעזוב את גרמניה ולא חזרה אליה לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933.
בסתיו 1933 היא כבר הופיע בווינה. בחוזה עם האופרה של וינה (Staatsoper). ב-20 בינואר 1934 השתתפה בבכורה נוספת: באופרטה ג'ודיטה של פרנץ להאר בהתפקיד אניטה. באותו הקיץ הופיעה גם בפסטיבל זלצבורג. במהלך שנותיה בווינה סיירה ברחבי אירופה בהופעות אורח. לאחר האנשלוס פוטרה בשל מוצאה היהודי והעניקו לה ארבעה חודשי קיצבה. היא עברה לפריז שהייתה עדיין חופשייה, הופיעה משם באמסטרדם מפריז ארגנה את הגירתה לארצות הברית.
בארצות הברית
בוקור הגיעה לארצות הברית בשנת 1939 לאחר סדרת הופעות בריו דה ז'ניירו. בארצות הברית הופיעה בכל בתי האופרה הגדולים (למשל שיקגו, סן פרנסיסקו, מטרופוליטן). בשנת 1947 התקבלה לאופרה של ניו יורק שזה עתה קמה. בשל מחלתה הקשה היא יכלה להופיע שם רק במשך זמן קצר. ישנה רק הקלטה רשמית אחת שלה – דואט מ"ארבלה" על גבי תקליט של חברת "פולידור".
לזכרה הקימו חבריה קרן לחקר הסרטן באוניברסיטת קולומביה (Margit Bokor Memorial Fund for Cancer Research).
מוחמד עטא
מוחמד אל-אמיר עווד אל-סייד עטא (בערבית: محمد الأمير عوض السيد عطا, 1 בספטמבר 1968 – 11 בספטמבר 2001) היה אחד ממתכנני פיגועי 11 בספטמבר, מנהיג חבורת החוטפים ואחד מחוטפי טיסה 11 של אמריקן איירליינס, שרוסקה לתוך המגדל הצפוני של מגדלי התאומים.
חייו
עטא נולד בעיירה קטנה במצרים באזור הדלתא של הנילוס. בגיל 10 עבר עם משפחתו לקהיר. למד אדריכלות באוניברסיטת קהיר, וסיים את לימודיו שם בשנת 1990. המשיך את לימודיו בהמבורג, גרמניה, שם הקים לראשונה את תא הטרור המכונה "תא המבורג".
עטא שהה תקופה מסוימת באפגניסטן, שם פגש באוסאמה בן לאדן ובכירים נוספים בארגון אל-קאעידה. הוא גויס על ידי ח'אלד שיח' מוחמד, יחד עם שאר חברי "תא המבורג" שהקים, לצורך ביצוע "מבצע המטוסים". שב להמבורג בפברואר 2000, והחל להתעניין בשיעורי טיסה בארצות הברית.
ביוני 2000 הגיע לארצות הברית, לדרום פלורידה, יחד עם חברו לתא המבורג, מרואן אל-שייח'י, ושניהם החלו לקחת שיעורי טיסה. לאחר מכן המשיך להתאמן בסימולטורים ואימוני טיסה. במאי 2001 הוא סייע בהבאת החוטפים "הפיזיים", וביולי 2001 טס לספרד, שם נפגש עם פעיל אל-קאעידה לצורך החלפת מידע וסגירה סופית של תכנון הפיגוע. בחודש אוגוסט טס בטיסות מעקב על מנת לבדוק את סידורי האבטחה ולבדוק איך ניתן להוציא את הפיגוע אל הפועל.
בבוקר 11 בספטמבר 2001 עלה על טיסה 11 של אמריקן איירליינס מנמל התעופה הבינלאומי לוגן בבוסטון.
כ־15 דקות אחרי ההמראה, הוא ושאר המחבלים החוטפים השתלטו על מטוס ה-767, ובשעה 8:46 בבוקר שעון ניו יורק וריסקו אותו במגדל הצפוני של מגדלי התאומים, עטא התאבד יחד עם עוד 18 טרוריסטים באותו יום.
שארל פרדינאן ראמי
שארל-פרדינאן ראמי (בצרפתית: Charles-Ferdinand Ramuz; 24 בספטמבר 1878 – 23 במאי 1947) היה סופר ומשורר שווייצרי בשפה הצרפתית. ראמי כתב רומנים, מסות ושירים שהתמקדו בתקוותיו ומאווייו של האדם. ראמי שאף להגדרה מחדש של סוגת הרומן בעזרת השראה מצורות אמנות אחרות כמו הציור והקולנוע. השתמש בכתיבתו בשפה הוולדזית המדוברת באזור הולדתו. ראמי נחשב לפורה ולחשוב בין סופרי "שווייץ הרומנדית" (האזורים דוברי הצרפתית של שווייץ).
ילדות וצעירות
ראמי נולד לאמיל ראמי, בעל מכולת בעיר לוזאן בקנטון וו וללואיז לבית דאוול. גדל בלוזאן ובאחוזה המשפחתית בשזו-סיר-לוזאן, במסורות של בני סאבויה (סבואה) והוולדזים המקומיים, דוברי הניב הוולדזי של האוקסיטנית. מגיל 12 חלם להיות סופר, חלום שאמו עודדה. בשנת 1895 סיים את בחינות הבגרות ובילה חצי שנה בגרמניה, בעיר קרלסרוהה. למד ספרות קלאסית באוניברסיטת לוזאן, בה סיים תואר ראשון בשנת 1901.
לזמן קצר התפרנס כמורה במכללה ביישוב הסמוך אובון ואחר כך כמורה פרטי אצל משפחת הרוזן הרוסי מוריס פרוזור בויימאר בגרמניה. בשנת 1903 עבר לגור בפריז, בנימוק שעליו להתכונן לכתיבת עבודת דוקטורט על יצירתו של המשורר הצרפתי מוריס דה גרן (1839-1810). הוא חי בפריז עד מלחמת העולם הראשונה, אך נטש את רעיון הדוקטורט ולאורך כל התקופה הזאת ערך נסיעות רבות למולדתו, והיה מעורב בחיי התרבות שלה. בשנת 1903 פרסם את קובץ השירים Le petit village (הכפר הקטן).
התקופה הראשונה ביצירתו
בשנת 1904 יחד עם הסופרים שארל-אלבר סנגריה וגונזאג דה ריינולדס והמשורר אנרי שפיס הקים את המגזין הספרותי "La Voile latine" (1911-1904) ששאף להגן על הלטיניות של שווייץ הרומנדית (הצרפתית) נגד "הגרמניזציה הזוחלת" "לגלות מחדש את נשמתה ואת גופה של המולדת באמצעות השקפה חדשה על האמנות ועל הספרות". כתב גם בעיתונים "לה גאזט דה לוזאן", "ז'ורנל דה ז'נב", "לה סמן ליטרר" (La Semaine littéraire "השבוע בספרות") ו"פואייה רומאן" (Foyer romand - הבית הרומנדי).
בפריז חיפש ראמי את דרכו האישית לכתיבת רומן לירי. העריץ את כתבי גוסטב פלובר וגי דה מופאסאן ופקד את הסלון הספרותי של אדואר רוד שפרש עליו את חסותו. התעניין באמנות של פול סזאן ( L'Éxemple de Cezanne, 1914 הדוּגמה של סזאן) ואמנים אחרים. באותן השנים כתב ראמי את הרומן Aline "אלין" (1905), הספרים Jean-Luc persécuté ("ז'אן-לוק נרדף", אותו כתב תוך כדי שהות ממושכת בלאנס, בקנטון ואלה) (1909), Aimé Pache, peintre vaudois (אמה פאש, צייר ולדזי) (1911), Vie de Samuel Belet (חיי סמואל בלה) (1913), בהם באים לידי ביטוי הנושאים שהעסיקו אותו במיוחד - בדידות האדם מול הטבע, שירת האדמה ותחיית הזהות הוולדזית בפריז הרחוקה ב-1913 התחתן ראמי עם הציירת סיסיל סלייה מנשאטל.
התקופה השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם ביוני 1914 חזר ראמי לשווייץ, בה חי חיים רחוקים מהזרקורים והמוקדשים לכתיבה. עם שובו לשווייץ שינה את צורת כתיבתו. נטש את הסיפור הכרונולוגי והליניארי, ארגן את הסיפור ב"תמונות", הציג נקודות מבט מרובות, הכניס כרוז מספר כמו במחזות היווניים, החליף את הגיבור המסורתי בקהילה שלמה. בספרים כמו "Le règne de l'esprit malin (ממלכת הרוח המרושעת) (1917), La guérison des maladies (ריפוי החולאים)(1917), Les signes parmi nous (הסימנים הם בינינו) (1919), Présence de la mort (נוכחות המוות) (1922), La séparation des races (הפרדת הגזעים) (1922) שאף ראמי לבטא את המאבק הנסער של הקהילות הכפריות נגד כוחות הרוע - המלחמה, העוני, הפחדים, האיומים הקוסמיים. ספרים אחרים כמו Salutation paysanne (ברכה כפרית) (1919), Terre du ciel (אדמת השמיים) (1921) Passage du poète (מעבר המשורר) (1923) ביקש לשקף את ההנאה שבפעילות היצירתית. Les Circonstances de la vie (נסיבות החיים) היה מועמד לפרס גונקור.
ליליאנה סגרא
ליליאנה סגרא (באיטלקית Liliana Segre; נולדה ב-10 בספטמבר 1930 במילאנו) היא "סנטורית לכל החיים" איטלקייה אשר מונתה על ידי נשיא איטליה סרג'ו מטרלה ב-19 בינואר 2018.
שארל פרדינאן ראמי
התקופה השנייה
ב-1914 יחד עם אדמון ז'יליאר ופול בודרי ייסד ראמי (במקום "la Voile latine) את כתב העת לספרות "Les Cahiers vaudois" (מחברות ולדזיות). גיליונו הראשון כלל את גילוי הדעת-מסה של ראמי "Raison d être" (1914), שבו, ברוח ה"רגיונליזם" שרווח בתקופה, ביקש להזדהות עם טבע אחד, אדמה אחת, מבטא אחד ושפה אחת. עם זאת ראמי ראה באזור הולתדו מעין "צרפת בזעיר אנפין" העשוי לייצג את האוניברסלי שבמצב האדם. ראמי העז להשתמש בסגנון יותר ויותר אישי תוך שימוש חופשי בשפה ובחיבור הנרטיב, דבר שמשך נגדו בקורת חריפה בעיקר בצרפת. שיאה של תקופה זו בחיי הסופר הגיע בשלהי שנות ה-1920 כשכתב רומנים כמו L'amour du monde (אהבת העולם) (1925), או "La grande peur dans la montagne" (הפחד הגדול בהר) (1926) שבו ההר, ההודף את חמדנות בני האדם, מקבל ממדים של אל מן המיתולוגיה. ב-1926 ערך הסופר יחד עם שני ידידים, העיתונאי פול בידרי והצייר אנרי בישוף, את "המסע הגדול" של חייו - בצרפת, כשתחנותיו העיקריות היו קלרמון-פראן, לה פוי-אן-ולה, ז'ואייז, נים, אוראנז', סן פיליסיין-אן-ויבארה, אנסי. למרות העוינות הכללית כלפי הסופר בזירה הספרותית, אנרי פולאי הצליח בפריז לשכנע את ההוצאה לאור גראסה לפתוח שעריה לפניו, וכישרונו זכה להערכה מצד סופרים ז'אן פולאן, אנרי ברביוס, אנדרה ז'יד, ז'אן קוקטו, פול קלודל, לואי ארגון ואחרים. בשנת 1926 המגזין הספרותי "Les Cahiers de la quinzaine" הקדיש לראמי גיליון שלם "בעד או נגד ש.פ. ראמי?". בשנת 1929 הסופר עצמו לימד סנגוריה על סגנונו ב"מכתבו לברנאר גראסה". אנרי-לואי מרמו סייע לו להפיץ טוב יותר את כתביו בשווייץ. בשנים 1932-1930 ניהל ראמי כתב עת משל עצמו - Aujourd'hui (היום), אותו ערך יחד עם גוסטב רו.
ליליאנה סגרא
סגרא נולדה במשפחה יהודית בשנת 1930, ובגיל 8, לאחר פרסום פקודות חוקי הגזע ב-1938, גורשה מבית ספרה. בשנת 1943 נעצרה וגורשה למחנה הריכוז בירקנאו יחד עם רבים מבני משפחתה. לאחר 1990 היא החלה לשאת הרצאות בפומבי, ולשתף את הציבור הרחב ובעיקר את הקהל הצעיר אודות חוויות ההשרדות שלה.
שארל פרדינאן ראמי
התקופה השלישית
כתיבתו של ראמי הגיעה למלוא הבגרות בסוף שנות ה-1920 ובתחילה שנות ה-1930 עם הספרים La Beauté sur la Terre (היופי על הארץ) (1927) Fête des vignerons (חג הכורמים) (1929), Adam et Ève (אדם וחווה) (1932), Derborence (דרבוראנס) (1934), Le garçon savoyard (הנער הסבואי).(1936) Si le soleil ne revenait pas (לולא חזרה השמש) (1937). גבורי ספרים אלה מגלמים את התכונות המיתיות הגדולות של האדם. הסופר השתלט בהצלחה על סוגת הרומן הלירי, ודרכו הציג השקפה טרגית על האדם שרק המוות יכול להושיעו בסוף החיפוש. ראמי כתב בתקופה זו מסות כמו "Taille d 'homme" (קומת אדם) (1933),Questions (שאלות) (1935), Besoin de grandeur (צורך בגדולה) (1937), שבהם חזר אל הנושאים המיתיים החביבים עליו - הטבע, האיכר, הסדר, החירות, הכסף, העבודה. הסופר חקר את האמיתות הראשונות שאותן חובה להגן ולשמר.
ליליאנה סגרא
ביוגרפיה
כילידת מילאנו למשפחה יהודית, ליליאנה סגרא התגוררה עם אביה אלברטו, והוריו (סביה) ג'וזף סגרא ואולגה לבית לאובי. אמה, לוסיה פוליג'ינו, נפטרה כאשר לליליאנה טרם מלאה שנה אחת. משפחתה הייתה חילונית. כדי להתקבל לבית הספר הקתולי, היא הוטבלה לנצרות. על זהותה היהודית היא למדה רק ב-1938, בעקבות יישום חוקי הגזע באיטליה, שבעקבותיהם היא גורשה מבית הספר.
שארל פרדינאן ראמי
התקופה השלישית
בשנת 1937 עורר ראמי תרעומת רבה בקהל השווייצרי כשטען במכתבו למגזין "אספרי" ש"לא קיימת ישות רוחנית שווייצרית". בשנים 1940–1941 מיוזמת המו"ל שלו בלוזאן, אנרי-לואי מרמו, עבר ראמי על כל אחד ואחד מכתביו וערך בהם שינויים, לקראת פרסום מכלול כתביו ב-20 כרכים. אחרי מותו התווספו עוד 3 כרכים.
שארל פרדינאן ראמי נפטר בשנת 1947 בפילי (Pully), על יד לוזאן. הובא לקבורה בכנסייה הפרוטסטנטית של סולנס.
ליליאנה סגרא
ביוגרפיה
בעקבות התעצמות גלי הרדיפות אחר היהודים באיטליה, אביה של סגרא החביאה בבית חבריו באמצעות מסמכים מזויפים. ב-10 בדצמבר 1943, בגיל שלוש עשרה, ליליאנה סגרא ניסתה להימלט יחד עם אביה ושני בני דודיה לשווייץ, אך ארבעתם נדחו על ידי הרשויות השווייצרית. למחרת, היא נעצרה על ידי פשיסטים בסלווטה די ויג'ו שבנפת וארזה. לאחר שישה ימי שהיה בכלא בווארזה, היא נשלחה לקומו ולבסוף למילאנו, שם הייתה עצורה למשך 40 ימים.
ב-30 בינואר 1944 נשלחה ליליאנה סגרא מרציף 21 של תחנת הרכבת המרכזית של מילאנו אל מחנה הריכוז אושוויץ, אליו הגיעה לאחר שבעה ימי מסע. היא הופרדה מיידית מאביה אלברטו והייתה זו הפעם האחרונה שראתה אותו בחיים. אלברטו סגרא נרצח ב-27 באפריל 1944. ב-18 במאי 1944 נעצרו סביה, ג'וזף ואולגה באינבריג'ו (Inverigo), אשר בפרובינציה של קומו, וגורשו לאחר מספר שבועות למחנה אושוויץ, בו הם נרצחו עם הגעתם, ב-30 ביוני.
שארל פרדינאן ראמי
מורשתו
כתביו השפיעו על כתיבתם של ז'אן ז'יונו ולואי פרדינאן סלין.