cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נולן גולד
חיים אישיים
לגולד אוסף, אותו אסף בגיל צעיר, של צעצועים מסוג "Hot Wheels", הוא אוהב לגו ובזמנו הפנוי עוסק בשחייה וספורט. הוא חבר במנסה, רמת הIQ שלו עומדת על 150, מה שהופך אותו לגאון, ובניגוד לדמותו ב"משפחה מודרנית", הוא אוהב לקרוא.
מאוריסיו ארוס
מאוריסיו פרננדו ארוס בהאמונדה (נולד ב-9 במרץ 1976 בפונטה ארנס) הוא כדורגלן עבר צ'יליאני ששיחק כמגן שמאלי.
ארוס שיחק לאורך הקריירה במספר קבוצות בצ'ילה. בתווך שיחק עונה אחת בפיינורד, עמה זכה בגביע אופ"א, עונה אחת בליגת העל במדיה של מכבי תל אביב עמה זכה באליפות המדינה, ועונה אחת בערב הסעודית. לזכותו של ארוס 27 הופעות במדי נבחרת צ'ילה, אותה ייצג בין היתר במונדיאל 1998 ובשלושי טורנירי קופה אמריקה.
Computer Numerical Control
CNC (ראשי תיבות באנגלית של Computer Numerical Control. בעבר נקרא גם NC) הוא בקר ממוחשב אשר מתוכנת לקבל קלט ב-G-code (שפת הוראות סטנדרטית בעולם התיב"מ) ולהניע לפיו כלי עיבוד שבבי, כגון כרסומת, מחרטה ומקדחה, או כלים לעיבוד אחר, כגון כיפוף פחים.
על פי רוב, הכלי הנשלט על ידי בקר ה-CNC משמש לייצור רכיבים בתעשייה באמצעות הסרה בררנית של חומר מגוש חומר גלם (עֻבָּד). בקר ה-CNC מבצע חישובים ואינטרפולציות כדי להניע את הכלי החשמלי על פי הוראות ה-G-code, כפי שיוצאו מתוכנת התיב"מ, ולייצר את הרכיב. הפעלת הכלי על ידי מחשב מאפשרת תאום תנועות ופעולות, שקשה או בלתי אפשרי לבצע ידנית, ובכך ליצור בעובָּד צורות מיוחדות: למשל, לחרוט צורת כדור.
מאוריסיו ארוס
קריירת משחק
בעונות ו החל להשתלב ברוטציה של הקבוצה, שהצליחה לשמור על עצמה מעל לפלייאוף הירידה, ובסך הכול בשתי עונותיו הראשונות בליגה הבכירה כבש שער אחד ב-36 הופעות. עונת התחלקה בשיטת אפרטורה וקלאוסורה, ובה כבר הפך ארוס לשחקן משמעותי יותר בקבוצה. דפורטס סיימה את עונת האפרטורה במקום השישי, אך בטורניר הקלאוסורה סיימה במקום ה-16 והאחרון. ארוס סיים את העונה הכפולה עם שני שערי ליגה ב-27 הופעות מתוך השלושים של קבוצתו, שסיימה במקום ה-12 בטבלה המצטברת של העונה.
Computer Numerical Control
מכונות CNC מודרניות נשלטות ישירות ממחשב אישי בו מותקנת תוכנת תיב"מ ומאפשרות מעבר מתכנון לייצור כמעט ללא שרטוטי נייר כלל. מכונת CNC היא למעשה סוג של רובוט הניתן לתכנות, ומאפשרת עבודה חוזרת ללא השגחה במשך ימים רצופים תוך בדיקה מתמדת של איכות החלק המיוצר באמצעות חיישני לייזר וחיישנים נוספים. מכונות חדישות אף מתמודדות עם תקלות כשבירת כרסום ומסוגלות להזעיק את המפעיל ב-SMS ובינתיים לבצע עיבודים אחרים שאינם דורשים את הכרסום השבור.
צירים
בקרי CNC בסיסיים תומכים במכונות עיבוד בשלושה צירים: תנועה אופקית מנקודה לנקודה במישור (Y-X), ותנועה אנכית מטה-מעלה (Z). מכונות משוכללות יותר מאפשרות גם סיבוב של החלק המעובד סביב ציר אחד או שניים (המכונים A ו-B) וכך מאפשרות עיבוד ב-4 או 5 צירים. ישנן גם מכונות אשר מאפשרות הטיה של ראש הכרסום בזווית במקום סיבוב של החלק המעובד.
מאוריסיו ארוס
קריירת משחק
בסך הכול ערך ארוס 64 הופעות ליגה במדי קבוצת נעוריו, בהן כבש שלושה שערים.
לקראת עונת עבר לקבוצת הפאר הצ'יליאנית, אוניברסידד דה צ'ילה. כבר בעונת הבכורה שלו במועדון התקרב לזכייה באליפות צ'ילה, כשקבוצתו סיימה כסגנית האלופה מרחק נקודה מהאלופה קולו-קולו. ארוס עצמו כבש שער ליגה בודד ב-22 הופעות באותה העונה. כמו כן, באותה העונה סייע לקבוצתו לזכות בגביע בפעם השנייה בתולדותיה, והראשונה מזה 19 שנים, עם 1–3 על אאודקס איטליאנו בסיכום שני המפגשים.
בעונת, בה התחלקה העונה לליגה סדירה ולפלייאוף עליון ותחתון, זכה ארוס עם קבוצתו באליפות צ'ילה הראשונה בקריירה שלו. ארוס היה לשחקן משמעותי בסגל האלופה, עם 36 הופעות מתוך ה-44 של קבוצתו באותה העונה. בעונת זכה ארוס עם קבוצתו בדאבל הצ'יליאני, לאחר ששותף ב-22 מתוך שלושים משחקי הליגה של קבוצתו. במקביל, סייע לקבוצתו לזכות בגביע הצ'יליאני לאחר ניצחון 1–2 במשחק הגמר על סנטיאגו מורנינג בזכות שער הזהב בדקה ה-118. ארוס פתח בהרכב למשחק הגמר, ושיחק לכל אורכו.
בינואר 2002, במהלך חלון ההעברות החורפי של עונת, עזב ארוס את צ'ילה ועבר לפיינורד ההולנדית, תחת המאמן בארט ואן מרוויק. את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית ערך ארוס ב-10 במרץ 2002, כאשר פתח בהרכב בניצחון 1–4 על א.ז. אלקמאר. עד לתום העונה ערך ארוס חמש הופעות ליגה, והוסיף שתי הופעות בצמד משחקי חצי גמר גביע אופ"א מול אינטר מילאנו. במשחק הראשון בחוץ עלה כמחליף שתי דקות לסיום ההתמודדות, בה ניצחה פיינורד 0–1. בגומלין הביתי פתח ושיחק תשעים דקות בדרך לשוויון 2-2 ולכרטיס לגמר גביע אופ"א 2002. ארוס נותר על הספסל במשחק הגמר, שהסתיים בניצחונה של פיינורד, 3-2 על בורוסיה דורטמונד, ובזכייתה בגביע אופ"א.
לקראת עונת 2002/2003, הושאל ארוס למכבי תל אביב של המאמן ניר קלינגר. ארוס שיחק בתפקיד ברוטציה עם סאלם אבו סיאם, ואת הופעת הבכורה שלו ערך בניצחון הביתי 0–1 על בואבישטה במסגרת גביע אופ"א. ארבעה ימים אחר כך ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד החוץ 0–1 להפועל באר שבע. ארוס לא הצליח להשתלב היטב בקבוצה, ועל אף הזכייה באליפות המדינה עם הצהובים, סיים את דרכו בקבוצה בתום העונה עם 15 הופעות ליגה בלבד (27 בכל המסגרות). את שעריו היחידים במדי מכבי כבש במסגרת גביע הטוטו, שם כבש פעמיים, בשני משחקיה של מכבי מול מכבי הרצליה.
בעונת שיחק ארוס באל-הילאל הסעודית, במדיה כבש שער ליגה בודד ב-12 הופעות, וממנה חזר לצ'ילה, שם שיחק עד לתום עונת  במדיה של ואצ'יפאטו מהליגה הבכירה. משם, המשיך לשנתיים מלאות בקוברלואה. בינואר 2007 הצטרף לאוניברסידד דה קונספסיון, ובטורניר הקלאוסורה של אותה העונה, העפיל עמה עד לגמר הפלייאוף, שם הפסידה 0–4 לקולו-קולו בסיכום שני מפגשים. במדיה של אוניברסידד דה קונספסיון זכה ארוס בגביע הצ'יליאני השלישי בקריירה והראשון בתולדות המועדון, לאחר שפתח ושיחק לאורך כל תשעים הדקות בניצחון קבוצתו 1–2 במשחק הגמר על דפורטס אובאז'ה. בעונת שיחק במדיה של או'היגינס, שם כבש שישה שערי ליגה ב-32 הופעות.
נבחרת צ'ילה
ארוס החל את דרכו הבינלאומית בנבחרות הצעירות של צ'ילה. הוא אף ייצג את הנבחרת בגביע העולם עד גיל 20 שהתקיים בקטר ב-1995, כאשר פתח בהרכב פעמיים בשלב הבתים, אותו סיימה צ'ילה במקום השלישי והודחה מהטורניר.
את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת צ'ילה ערך ארוס ב-29 באפריל 1998, תחת המאמן האורוגוואי נלסון אקוסטה, כאשר פתח בהרכב בניצחון הביתי 0–1 על במשחק ידידות.
ארוס זומן על ידי אקוסטה לסגל צ'ילה לקראת מונדיאל 1998 בצרפת. הוא לא שותף כלל בשלב הבתים, בו השיגה צ'ילה שלוש תוצאות תיקו בשלושה משחקים - 2-2 מול, 1-1 מול ותוצאה זהה מול , בדרך למקום השני בבית ולשמינית הגמר. משחקו הרשמי הראשון של ארוס במדי צ'ילה היה כאשר פתח בהרכב נבחרתו בשמינית הגמר מול, בו הובסה צ'ילה 1–4 וסיימה את דרכה בטורניר.
שנה לאחר מכן, זומן ארוס לסגל צ'ילה לקראת קופה אמריקה 1999 בפרגוואי. לאחר שלא שותף בהפסד 0–1 ל, פתח ארוס בהרכב בניצחון 0–3 על, ושותף כמחליף בהפסד 0–1 לברזיל, שהספיק לצ'ילה כדי לסיים במקום השלישי עם המאזן הטוב מבין הבתים, ולהשיג את הכרטיס לרבע הגמר. ארוס חזר להרכב לקראת המשחק מול, בו השיגה צ'ילה את הכרטיס לחצי הגמר עם ניצחון 2–3. בחצי הגמר פתח ארוס בהרכב במשחק מול, שהסתיים בשוויון 1-1, והיה למחמיץ היחיד בדו-קרב בעיטות עונשין שהסתיים בניצחונה של אורוגוואי, 5-3. במשחק על המקום השלישי, שיחק ארוס תשעים דקות בהפסד 1–2 למקסיקו, שסיים את דרכה של צ'ילה בטורניר במקום הרביעי.
Friends Keep Secrets
Friends Keep Secrets (בעברית: חברים שומרים על הסודות) הוא אלבום הבכורה של המוזיקאי והראפר היהודי-אמריקאי בני בלנקו. האלבום יצא לאור ב-7 בדצמבר 2018 על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ ו-Friends Keep Secrets. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים.
מאוריסיו ארוס
נבחרת צ'ילה
ארוס שמר על מקומו בסגל צ'ילה לקופה אמריקה 2001 תחת המאמן פדרו גרסיה בארוס. הוא פתח בהרכב בניצחון 1–4 על שפתח את שלב הבתים. במשחק השני, בו גברה צ'ילה 0–1 על ונצואלה, פתח ארוס בהרכב והוחלף במחצית המשחק, ולא שותף בהפסד 0–2 לקולומביה במשחק השלישי. הוא נותר על הספסל גם בהפסד 0–2 למקסיקו, שסיים את דרכה של צ'ילה בטורניר בשלב רבע הגמר.
Friends Keep Secrets
קידום
ב-6 בדצמבר 2018, בלנקו הכריז בעמוד האינסטגרם שלו על צאת האלבום וציין "משחרר אלבום ביום שישי", בהמשך פרסם שהוא "עדיין עובד על רשימת השירים באלבום". באותו הכרזה ציין כי "אעשה מנגל קטן ממש למעריצים באזור לוס אנג'לס" כדי להשמיע את אלבומו.
מאוריסיו ארוס
נבחרת צ'ילה
על אף שלא שיחק במדי צ'ילה מאז ספטמבר 2001, זומן ארוס לסגל צ'ילה גם לטורניר קופה אמריקה 2004, השלישי שלו במדי הנבחרת, תחת המאמן ג'ובנאל אולמוס. ארוס לא שותף בהפסד 0–1 לברזיל בפתיחת שלב הבתים, נכנס כמחליף במחצית המשחק מול שהסתיים בשוויון 1-1, ושוב שותף כמחליף ל-19 דקות בהפסד 1–2 ל, שסיים את דרכה של צ'ילה במפעל בתום שלב הבתים, והיה להופעתו האחרונה של ארוס במדי הנבחרת.
בסך הכול ערך ארוס 27 הופעות במדי נבחרת צ'ילה.
ויל ריימן
ויליאם הנרי ריימן (באנגלית: William Henry Rayman; נולד ב-1 באפריל 1997) הוא כדורסלן אמריקאי-ישראלי, המשחק בעמדת הפאוור פורוורד.
קריירת מכללות
ריימן נולד ב-ניו יורק, ניו יורק, למשפחה ממוצא יהודי. הוא החל את דרכו כששיחק בתיכון ניו המפטון שבניו המפטון, ניו המפשייר.
קריירה מקצוענית
בשנת 2020, חתם ריימן בטארטו רוק האסטונית. בקבוצה שותף ב-7 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 23.4 נקודות, 9.7 ריבאונדים, 2.0 אסיסטים ו-1.6 חטיפות למשחק, לפני שעזב בחודש נובמבר.
ב-28 בנובמבר 2020, חתם ריימן בגטינגן מהליגה הגרמנית. חודשיים לאחר מכן הוא עזב את הקבוצה, כשב-8 משחקים בהם שותף הוא העמיד ממוצעים של 4.3 נקודות ו-3.1 ריבאונדים ב-14.0 דקות.
ב-27 בינואר 2021, חתם ריימן בונטספילס הלטבית. ב-12 משחקים בהם שותף בקבוצה, הוא העמיד ממוצעים של 9.0 נקודות ו-5.7 ריבאונדים ב-19.7 דקות.
ב-8 ביולי 2021, חתם ריימן לשנתיים בהפועל חיפה מהליגה הישראלית. בעונתו הראשונה בקבוצה העמיד ממוצעים של 8.7 נק', 3.7 ריבאונדים ו-1.3 אסיסטים ב-21.6 דק' ושותף ב-27 משחקים בליגה הסדירה, בשלב הפלייאוף העמיד ממוצעים של 12 נק' ו-3 ריבאונדים ב-21 דק'.
בעונתו השנייה בחיפה העמיד ממוצעים של 8.5 נק', 4.9 ריבאונדים ו-1.3 אסיסטים ב-25.5 דק' כאשר שותף ב-26 משחקים.
ב-31 ביולי 2023, זומן לראשונה לנבחרת ישראל בכדורסל, לקראת משחקיה במוקדמות הטורניר הקדם אולימפי.
קארל גנצקן
קארל אוגוסט גנצקן (בגרמנית: Karl August Genzken; 8 ביוני 1885 הולשטיין - 10 באוקטובר 1957 המבורג) היה רופא נאצי שערך ניסויים רפואיים באסירים של מספר מחנות ריכוז. החזיק בדרגת גרופנפיהרר בוואפן אס אס והיה ראש המחלקה הרפואית של הוואפן אס אס. הורשע בפשעי מלחמה במשפט הרופאים בגרמניה בנירנברג.
ביוגרפיה
גנצקן הצטרף לשורות המפלגה הנאצית ב-7 ביולי 1926 (חבר מספר 39,913). הצטרף לאס אס ב-5 בנובמבר 1933 (חבר מספר 207,954).
בשנת 1934 נקרא לשרת כקצין מילואים בשרותי הרפואה של הצי. לאחר מכן הועבר למשרד הראשי המבצעי של האס אס, וקודם לתפקיד הממונה הרפואי על בית החולים של האס אס בברלין. מונה לעמוד בראש המחלקה הרפואית של הוואפן אס אס בשנת 1942, בשורותיה הגיע לדרגה של מיור גנרל.
גנצקן היה מעורב בסדרה של ניסויים רפואיים בבני אדם שנערכו על אסירים במספר מחנות ריכוז. הוא הואשם והורשע במעורבות בניסויי הטיפוס שנערכו מדצמבר 1941 עד פברואר 1945, ניסויים שנערכו לטובתו של הצבא הגרמני ובאו לבדוק את יעילותם של מספר חיסונים נגד טיפוס, אבעבועות, כולרה ומחלות נוספות. הניסויים נערכו במחנה דכאו ובמחנה נאצוויילר-שטרוטהוף. גנצקן הואשם גם במעורבות בניסויי הסולפונמיד, בניסויים ברעלים ובניסויים בפצצות תבערה אך לא הורשע בהאשמות אלה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
גנצקן נמצא אשם בפשעי מלחמה, בפשעים נגד האנושות ובחברות בארגון פשע (האס אס) על ידי בית הדין הצבאי האמריקאי שערך את המשפט. הוא נידון באוגוסט 1947 למאסר עולם על ידי בית הדין. בפועל, גזר דינו הומתק לעשרים שנות מאסר, ולמעשה הוא שוחרר מהכלא באפריל 1954.
אלכסנדר סמוילנקו
אלכסנדר ולריאנוביץ' סמוילנקו (ברוסית: Алекса́ндр Валерья́нович Само́йленко; נולד ב־28 במרץ 1964, טשקנט) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי-רוסי, במאי קולנוע, מפיק, מסעדן, מנחה רדיו.
ביוגרפיה
בשנת 1988 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לתיאטרון על שם שצ'וקין. במשך זמן מה הוא לא עבד במקצועו - כמנהל בתיאטרון על שם וחטנגוב ואז נכנס לעסקים: יחד עם השחקן מקסים סוחאנוב יצרו סדנת תיאטרון לייצור תפאורה. אך לאחר זמן מה מכרו אותו ופתחו כמה מועדונים ומסעדות במוסקבה, אלכסנדר סמוילנקו נאלץ להישאר כמסעדן זמן מה. יחד עם מקסים סוחנוב הוא הבעלים של מסעדת "מאיאק", "סטניסלבסקי" ומסעדות אחרות.
מאז 1997 עובד בתיאטרון הדרמה במוסקבה על שם סטניסלבסקי. מאז 2007 - בתיאטרון מלאיה ברונאיה. הוא שיחק בהצגות תיאטרון האומות ותיאטרון אחר. מתחילת שנות האלפיים משחק באופן פעיל בהפקות טלוויזיה וקולנוע (הסרטים "משמר הלילה", "משמר היום" והסיטקום "בנותיו של אבא", "מז'ור" ו"מעושר לאושר" הביאו את התהילה הגדולה ביותר). בפברואר 2016 הציגה חברת ההפקות אלכסנדרה סמוילנקו ותיאטרון ירמולובה את המחזה של המחזאי האמריקאי דון ניגרו "דון ג'ובאני"
הוא מנחה תוכנית הרדיו "חדר אדים עם אלכסנדר סמוילנקו" בתחנת הרדיו "City-FM".
סיפורה של משימה
סיפורה של משימה (ברוסית: История одного назначения) הוא סרט דרמה רוסי עטור שבחים בבימויה של אבדוטיה סמירנובה. בכיכובם של אלכסיי סמירנוב, יבגני חאריטונוב, פיליפ גורביץ' ואירינה גורבאצ'ובה.
צילומי הסרט נערכו בסנקט פטרבורג והוא יצא להפצה נרחבת בבתי הקולנוע ברוסיה החל מה-6 בספטמבר 2018. הסרט הוקרן בישראל בהקרנה מיוחדת בתיאטרון גשר, ב-2 בנובמבר 2018 במסגרת פרויקט ימי קולנוע רוסי.
תקציר עלילת הסרט
האימפריה הרוסית, המאה התשע עשרה. אל גדוד חיל הנחתים הרוסי שבמחוז טולה מגיע הקצין המוסקבאי גריגורי קולוקולצב, בגדוד זה התרחש פשע ומעל ראשו של החייל הנאשם מרחפת סכנת גזר דין מוות בירייה בעקבות משפט צבאי.
קולוקולצב מחליט לפנות אל הרוזן לב טולסטוי ומבקש ממנו לסנגר על הנאשם בבית המשפט, יען כי הוא אינו האשם האמיתי.
הפקה
צילומי הסרט נערכו באחוזת יסנאיה פוליאנה שבמחוז טולה ובאולפני לנפילם בסנקט פטרבורג. ג'ון שמיאקין היה היועץ הראשי של הצוות בתחום היסטוריה.
טבח יום ולנטיין
טבח יום ולנטיין (באנגלית: Saint Valentine's Day massacre) הוא הכינוי שניתן לרציחתם של שבעה אנשים שהתרחשה ב-14 בפברואר 1929 בשיקגו, במסגרת מלחמת כנופיות בין הכנופיה ה"דרומית" - איטלקית בהנהגתו של אל קפונה, לבין הכנופיה ה"צפונית" - אירית/גרמנית בהנהגתו של ג'ורג' "באגס" מורן.
הטבח הוא כנראה האירוע האלים הידוע ביותר של המאפיה בשיקגו בשנות ה-20.
השבעה שנרצחו היו חברי הכנופיה של באגס מורן. הם פותו להיכנס למלכודת ונורו על ידי אנשיו של אל קפונה שהיו לבושים כשוטרים.
רקע
הטבח היה אחד מאירועי הפשע הבולטים בשיקגו בין השנים 1926 ל-1929. ב-3 שנים אלו נרצח עוזר לתובע המחוזי בעיר, המאפיה היטתה תוצאות של בחירות וכן היו מקרי רצח של חברי כנופיות על ידי המתחרים, ביניהם "טבח יום ולנטיין".
בשיקגו לבדה נהרגו בין השנים 1920 ל-1930 כמעט 550 חברי כנופיות מפגיעות של כנופיות יריבות. המשטרה הרגה מאות פושעים נוספים, ביניהם גם את אחד מאחיו הצעירים של אל קפונה, סלבטורה (פרנק) ב-1924.
המלכודת
הטבח היה תוצאה של תוכנית שנהגתה על ידי המאפיונר אל קפונה לרצוח את באגס מורן עצמו. לאחר מעקבים אחר פעילות אנשיו של באגס על ידי עובדיו של קפונה, הסתבר להם כי הולכת להיות פגישה של ראשי הארגון של באגס מורן בהשתתפות באגס עצמו, הפגישה נקבעה במוסך ברחוב צדדי, על מנת שלא לעורר את חשד המשטרה. מבחינת אל קפונה הייתה זו הזדמנות לחסל את כל ראשי ארגונו של באגס. ככל הנראה אל קפונה שיתף פעולה עם הכנופיה הסגולה בביצוע הטבח.
ביום הפגישה עמדו תצפיתנים מטעמו של אל קפונה בחלון המשקיף אל המוסך, ההוראה שניתנה להם היא לזהות שאכן כל ראשי הארגון של באגס מורן נכנסו לפנים המוסך ולזהות שבאגס מורן נכנס בעצמו פנימה. התצפיתנים ראו כי אכן נכנסו לפנים המוסך כל ראשי ארגונו של באגס, טעות בזיהוי התצפיתנים גרמה לכך שהם חשבו שגם באגס מורן בעצמו נכנס למוסך, ולכן ניתנה ההוראה להתחיל במבצע החיסול.
המתנקשים מטעמו של אל קפונה הגיעו למקום בניידת משטרה גנובה לבושים כשוטרים (חוץ משניים). השומר שניצב בחוץ מטעם אנשיו של באגס, ראה את "השוטרים" באים להיכנס פנימה ונעלם מהאזור. כך נכנסו המתנקשים ללא הפרעה אל פנים המוסך. אנשי ארגונו של באגס מורן לא חשדו כלל במתנקשים הלבושים כשוטרים, מכיוון שחשבו כי מדובר בפשיטה משטרתית רגילה בעקבות "חוק היובש" האמריקאי. המתנקשים העמידו את אנשי הארגון עם הפנים לקיר ואז גילו כי מורן עצמו לא נמצא אלא רק שבעה מאנשיו, על אף שמטרת ההתנקשות מלכתחילה הייתה חיסול באגס עצמו, חשו המתנקשים כי מאוחר מדי לשנות תוכניות ולכן התחילו לירות בגבם של אותם שבעת חברי הארגון. לחברי הארגון של באגס לא הייתה יכולת להתגונן, ולכן האירוע הזה נקרא טבח.
לאחר צרורות רבים ממכונות ירייה, יצאו החוצה המתנקשים. על מנת שלא לעורר חשד, הם יצאו החוצה כאילו "עצרו" חשודים. באותה עת בדיוק הגיע באגס מורן לכיון המוסך, כאשר ראה את ניידת המשטרה ו"השוטרים" יוצאים מתוך המוסך, הוא נמלט מהר מהמקום אף על פי שראה כי האנשים "שנעצרו" על ידי השוטרים הם לא אנשיו. ההרוגים היו ג'יימס קלארק, פרנק ופיט גסנברג, אדם הייר, ג'וני מיי, ריינהרט שווימר ואל ווינשק. כל הקורבנות מתו מיד למעט אחד, פרנק גסנברג שמת לאחר שהגיעו השוטרים למקום האירוע. כאשר נשאל על ידי המשטרה מי ירה בו, הוא ענה: "איש לא ירה בי, הם היו שוטרים, אלוהים קחו אותי לבית חולים כבר" גם בבית החולים כאשר נשאל המשיך לעמוד בתגובתו "איש לא ירה בי" הסיבה שלא שיתף פעולה עם חוקרי המשטרה עד למותו כעבור מספר שעות הייתה באופן אירוני "נאמנות בין גופי המאפיה" שלא למסור פרטים אחד על ארגונו של האחר.
האליבי של אל קפונה
אל קפונה עצמו היה באותה עת בחופשה בפלורידה, מתוך ידיעה כי יהיה עליו לספק אליבי בימים שלאחר ההתנקשות. "למזלו", בשעת ההתנקשות הזמינו אותו חוקרי המשטרה המקומית בניסיון רגיל באותה עת למצוא סיבות לעצור את אל קפונה. קפונה מצידו שמח על כך שבשעת המעשה הוא יהיה בקרב חוקרי משטרה וכך יהיה לו האליבי המושלם. המשטרה בימים שלאחר הרצח אכן חשדה בארגונו של קפונה, אך לא יכלה להוכיח באיזושהי צורה כי הוא או מישהו מארגונו קשור להתנקשות.
תוצאות הטבח
התמונות המזעזעות של הרוגי הטבח פורסמו למחרת היום בעיתונים. הציבור הזדעזע לשמוע על קלות הפשע שמתרחשת ברחובות ארצות הברית, המשטרה הודיעה כי מעכשיו תילחם בפשע המאורגן ככל שביכולתה וכי תתפוס את מבצעי הטבח. למעשה, למשטרה לא היה קצה חוט והרצח לא פוענח במשך 6 שנים לאחריו. לאחר כ-6 שנים, נתפס אחד התצפיתנים מטעם אל קפונה על חשד בשוד מזוין, הוא זה שהודה מרצונו על חלקו שלו ושל אל קפונה ב"טבח יום וולנטיין". על אף שהודה, המשטרה החליטה שלא להעלות את הנושא הזה שוב לכותרות, על מנת שלא לחשוף את בושתה של המשטרה בחוסר יכולתה לפענח את אותו טבח.
באגס מורן, קיבל את הידיעה דרך עיתוני יום המחרת. הוא חטף הלם והתמוטטות עצבים קשה ואף אשפז עצמו במוסד טיפולי לתקופה קצרה. אל קפונה הואשם על ידי ראשי ארגוני המאפיה האחרים כי הוא הפר כל כלל התנהגותי שקיבלו על עצמם ראשי המאפיה. לאחר תקופה, התכנסו כל ראשי המאפיה לחתום על הסכם על פיו ישנה הפסקת אש בין הארגונים.
INRI
INRI, או Iesus Nazarenus Rex Iudaeorum, (בלטינית: "ישו מנצרת, מלך היהודים"), היא כתובת שהופיעה, על-פי המסורת הנוצרית, בשלוש שפות, בעברית, ביוונית ובלטינית, על-גבי הצלב שעליו צלבו את ישו. הכתובת, או ראשי התיבות בלַטינית (INRI) ובשפות אחרות, מופיעים לעיתים בציורים ועל פסלי הקרוסיפיקס.
משפטו וצליבתו של ישו
על פי הברית החדשה, משהוסגר ישו לידי הרומאים, הם עינוהו, שמו בראשו כתר-קוצים ואמרו לו: במהלך משפטו וטרום צליבתו שאל אותו הנציב פונטיוס פילטוס:
על פי יוחנן, כאשר נצלב ישו, נרשמה הכתובת "ישו הנוצרי, מלך היהודים" על הצלב בשלוש שפות: עברית, יוונית ולטינית. על פי יוחנן, פילטוס עצמו הוא שרשם את הכתובת.
בתקופת הרומאים היה נהוג לכתוב את פשעו של הנצלב, בגינו הוצא להורג, על גבי הצלב, למען יראו וייראו. רישום זה נקרא "טיטולוס". היומרה להיות מלכם של היהודים הייתה אשמתו של ישו בעיני הרומאים, ואשמה זו נרשמה על הצלב. היהודים לא שבעו נחת מהכתובת וביקשו מפילטוס:
לסירובו של פילטוס לשנות את הכתובת שני הסברים. האחד, התואם את המסורת הנוצרית, הוא שפילטוס אכן הכיר במלכותו של ישו, והשני, הביקורתי, הוא שהחלטתו של פילאטוס לראות בישו "מלך היהודים", נועדה ליצור את הבסיס המשפטי להעמדת ישו לדין, כשאשמתו - מרידה ברומאים, שהעונש בגינה הוא צליבה.
נוסחים שונים של הכתובת
יתר הבשורות מביאות את דבר הכתובת, אם כי בנוסחים שונים מנוסח יוחנן: "ישו מלך היהודים", או סתם "מלך היהודים". בשתיים מהן נכתב במפורש שהיותו מלך היהודים הוא הדבר שבו הואשם.
הכנסייה הנוצרית אימצה את הנוסח היוחנני, המקוצר בראשי התיבות INRI, כקיצור המופיע על איקונינים וקרוסיפיקסים.
בכנסיות אורתודוקסיות משתמשים בכיתוב INBI, המבוסס על המקור היווני בברית החדשה, שנכתבה במקור ביוונית, במספר גרסאות שאחת מהן היא: Ἰησοῦς ὁ Ναζωραῖος ὁ βασιλεὺς τῶν Ἰουδαίων, ובראשי-תיבות: INBI. ייתכנו גם כיתובים אחרים, כמו ΙΝΒΚ (ישו מנצרת, מלך העולם) ו-ΙΝΒΔ (מלך התהילה). בכנסיות בעלות אוריינטציה רוסית מופיע הכיתוב ІНЦІ.
פרודיות
יהודי הונגריה נהגו לפתוח את ראשי התיבות כ־Itt Nincs Rendes Isten, כלומר 'כאן אין אלוהים אמיתי'.
מחמת העלויות הגבוהות של הקרוסיפיקס, היו כפריי הונגריה העניים מעמידים צלבים העשויים משני מוטות עץ בלי דמות האיקונין, היהודים נהגו לומר על צלבים חסרים אלו כי משמעות ראשי התיבות בהם היא Indult Nazaretre Rendezni Iratokat, כלומר, 'נסע לנצרת להשגת המסמכים'.
לילית אורל
לילית אורל (שם מדעי: Strix uralensis) היא מין של דורס לילה מהסוג לילית המצויה בצפון אירואסיה.
מאפיינים
אורך הלילית 50–61 ס"מ, מוטת כנפיה 110–134 ס"מ ומשקלה 500–730 גרם בזכרים ו-720–1,300 גרם בנקבות. הלילית לבנה עם עיטורים כהים על החזה וצידי הפנים. היא בעלת נוצות עבות המגוננות עליה מהקור, כנפיים בעלות ציצות העוזרות לה לעוף בשקט ו-4 טפרים בכל רגל.
הליליות נפוצות ביערות הטייגה והיערות של צפון אירופה, מרכז אירופה וצפון אסיה מסקנדינביה עד לסחלין, קוריאה ויפן. הלילית ישנה במשך היום ויוצאת בלילות לצוד.
הלילית משתמשת בשמיעתה החדה כדי ללכוד טרף גם בחושך ובקור. היא ניזונה בעיקר מנברנים ומכרסמים נוספים. היא טורפת גם עופות שונים עד לגודל יונת ענק, שכווי אירופי או עורבני שחור כיפה. הטרף נתפס באמצעות הטפרים המעוקלים ואיתו הלילית עפה למסתורה לאכול אותו.
רוזה מאנוס
ראשית חייה
רוזה מאנוס נולדה למשפחה אמידה, מרובת ילדים, הנרי פיליפ מאנוס, סוחר טבק, וסוטה ויטה ישראל, עקרת בית, באמסטרדם, הולנד.
זכות בחירה לנשים ופציפיזם
מאנוס הייתה פעילה בתנועת זכות הבחירה לנשים בשנת 1908 בקונגרס הברית הבינלאומית לבחירות לנשים (IWSA). שם היא פגשה את הסופרגיסטית ההולנדית אלטה יאקובס ואת הסופרגיסטית האמריקאית קארי צ'פמן קאט, שיהפכו לעמיתיה וחברותיה לחיים. קאט ומאנוס במיוחד פיתחו מערכת יחסים קרובה.
לאחר הקונגרס בשנת 1908 מונתה מאנוס למזכירת האגודה ההולנדית למען זכות הבחירה לנשים. בשנת 1913 ארגנה מאנוס יחד עם מיה בויסווין, את התערוכה "דה ווייב 1813–1913" על חייהן של נשים הולנדיות. בשנת 1915 מילאה מאנוס תפקיד גדול בארגון הקונגרס הבינלאומי לנשים בהאג. בעקבות זאת, מונתה למזכירה של הוועד הבינלאומי לנשים לשלום, שנודע לימים בשם ליגת נשים בינלאומית לשלום וחירות (WILPF).
מאנוס ליוותה את קארי צ'פמן קאט, אז נשיאת ברית זכות הבחירה הבינלאומית, בסיור עולמי מטעם הארגון בשנים 1922–1923.
בשנת 1935 הקימה יחד עם ג'ואנה נאבר ווילמיין ון דר חוט את הארכיונים הבינלאומיים לתנועת נשים (IAV), שנודע לימים כמרכז המידע הבינלאומי וארכיונים לתנועת הנשים וכיום ידוע כמכון אטריה לשוויון מגדרי והיסטוריה של נשים.
מאנוס מונתה לקצינת מסדר אורנג'-נסאו ב-22 באוגוסט 1936.
מותה
מאנוס נעצרה על ידי הגסטפו בין 10 באוגוסט ל-14 באוגוסט 1941 וגורשה לגרמניה. היא הועברה למחנה הריכוז רוונסברוק באוקטובר 1941. סביר להניח שהיא הומתה בגז בברנבורג בשנת 1942, אך יש מידע סותר סביב תאריך מותה.
שגרירות ישראל בברזיליה
שגרירות ישראל בברזיליה (בפורטוגזית: Embaixada de Israel em Brasília) היא הנציגות הדיפלומטית העיקרית של ישראל בברזיל. השגריר המכהן הוא דניאל זוהר-זונשיין (מאוגוסט 2021), שם כבר כיהן, בתפקיד היועץ, בין השנים 1998 ל-2002.
את בניין השגרירות תכנן האדריכל הברזילאי-ישראלי דוד רזניק.
היסטוריה
ברזיל הכירה רשמית במדינת ישראל בפברואר 1949, וישראל פתחה צירות בבירת ברזיל ריו דה ז'ניירו באוקטובר 1951, ודוד שאלתיאל מונה לציר. שאלתיאל הגיש את כתב האמנה שלו לנשיא ברזיל ז'טוליו ורגאס, ב-8 באפריל 1952. במרץ 1958, הועלה דרג הנציגויות הדיפלומטיות של שתי המדינות לשגרירויות.
עם הקמתה של ברזיליה ב-1960, ישראל, כמו מדינות אחרות, קיבלה קרקע חינם במתחם השגרירות הדרומי, צעד שנועד לגרום למעבר מהיר יותר של נציגויות זרות אל הבירה החדשה. בשנת 1964 עברה השגרירות לברזיליה, כאשר השגריר יוסף נחמיאס קיבל רשמית מגרש לבניית המטה העתידי של השגרירות.
ב-9 באוגוסט 1973 הונחה אבן היסוד לשגרירות בברזיליה, בטקס בהשתתפות שר החוץ של ישראל, אבא אבן, ומושל המחוז הפדרלי, קולונל הליו פראטס דה סילבירה. על הפרויקט היה אחראי האדריכל הברזילאי-ישראלי דוד רזניק, שעצב את המבנה באדרכילות מודרנית יחד עם תכונות ואלמנטים של האדריכלות הטיפוסית של המדינה המיוצגת, כמו שגרירויות אחרות שנבנו בתקופה, בהתאם לשיטת הרגיונליזם ביקורתי. המבנה נוצר על ידי קונסטרוקציה נמוכה, עם קומה אחת בלבד, בהשראת צורת צלב יווני (בעל צלעות שוות), המוצבת בזווית מעל צלב יווני אחר. השגרירות הושלמה ב-1977, לאחר שלוש שנות עבודה.
ב-2015 ביקשה ישראל למנות את דני דיין לשגריר ישראל בברזיל, אך נשיאת ברזיל דילמה רוסף סירבה לאשר את מינויו, בגלל כהונתו כיו"ר מועצת יש"ע. בעקבות כך סירבה ישראל למנות שגריר לברזיל, ורק לאחר הדחת רוסף ב-2017, מונה לשגריר ישראל בברזיל יוסי שלי.
השגריר הנוכחי הוא דניאל זוהר-זונשיין, שעבד כיועץ בשגרירות בין השנים 1998–2002. השגריר שולט בעברית, אנגלית ודובר פורטוגזית, בעל תואר שני בלימודי הגנה מאוניברסיטת חיפה ותואר בארכאולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן.
שירותים
לשגרירות כפופה קונסוליה בסאו פאולו, לצד משרד תיירות ומשרדים כלכלי, ומשרד כללי נוסף בריו דה ז'ניירו. הקונסוליה בסאו פאולו תמיד נחשבה לבעלת השפעה רבה על השגרירות, בשל נוכחותה של קהילה יהודית גדולה בעיר. בנוסף מחזיקה ישראל בשתי קונסוליות כבוד, במינאס ז'ראיס ובריו דה ז'ניירו.
פעולות נוספות שעוברות בשגרירות הן יחסים דיפלומטיים עם ממשלת ברזיל בתחומים המדיניים, הכלכליים, התרבותיים והמדעיים. ממשלות שתי המדינות התקרבו בעשרים השנים האחרונות.
ישראל וברזיל מקיימות שיתוף פעולה בתחומי חינוך, חקלאות, בריאות, ביטחון. יותר מ-150 חברות ישראליות מקיימות סחר בברזיל. ישראל תורמת גם בסיוע בעת אסונות ותיווך באירועים דיפלומטיים, בנוסף לקיום אירועים לקידום התרבות הישראלית.
תחנת הרכבת ירושלים – גן החיות התנ"כי
תחנת הרכבת ירושלים – גן החיות התנ"כי הייתה תחנת רכבת בדרום־מערב העיר ירושלים בשכונת מלחה הסמוכה לגן החיות התנ"כי. התחנה נפתחה בשנת 1996 ושודרגה ב-9 באפריל 2005 ושימשה כתחנת ביניים בקו הרכבת הפרברי בית שמש - ירושלים. התחנה ממוקמת בקילומטר ה-72.169 מתחנת תל אביב דרום, או 172.929 קילומטר מתחנת חיפה מזרח. התחנה נסגרה "זמנית" במרץ 2020 ומאז לא נפתחה מחדש. קיימת הצעה להפעיל בעתיד רכבות קלות על המסילה שבתחנה.
היסטוריה
קו הרכבת לירושלים החל לפעול בשלהי התקופה העות'מאנית, בשנת 1892. מסילת הרכבת עברה בסמוך לאל-מאלחה, באותה עת כפר ערבי מדרום-מערב לירושלים. לאחר העברת גן החיות התנ"כי אל מיקומו הנוכחי בסמוך לעמק רפאים ומסילת הרכבת, בשנת 1996 נפתחה בסמוך לו נקודת עצירה לנוסעים בעלת רציף אחד. הקו המשיך לפעול עד ה-14 באוגוסט 1998.
עם ההחלטה על חידוש ושיפוץ הקו לירושלים, נשללה האפשרות של חידוש תחנת החאן, וכתחליף הוחלט על בניית תחנה באזור מלחה ושדרוג תחנת גן החיות התנ"כי מחוץ למרכז העיר.
התחנה במתכונתה המחודשת נפתחה באפריל 2005.
בשנת 2018, עת פתיחת הקו המהיר לירושלים ירדה דרסטית כמות הנוסעים בקו זה, מה שתרם לקו לחדול מלפעול.
בשנת 2020 כל תחנות הרכבת נסגרו לנוסעים עקב התפרצות מגפת הקורונה בישראל, כשנפתחו מחדש הוחלט שלא להחזיר לשימוש את תחנות ירושלים על מסילת יפו-ירושלים.
כיום (2023) התחנה עומדת שוממה. התצוגה הדינמית מתקלפת והתחנה מוזנחת. מאז הסגירה ב-2020 הכניסה לשטח התחנה אסור. כאמור רכבות אינן נוסעות בתוואי בין בית שמש לירושלים אך רכבת ישראל משמרת את התוואי, ורכבות יכולות לנוע עליו.
מבנה התחנה
בתחנה יש רציף אחד ומעבר אל גן החיות התנ"כי.
2005–2006, 2014–2017
בעבר שימשה תחנה זו כתחנת ביניים של קו י"ם - בית שמש - ת"א - הרצליה. בזמן שהקו היה מאוחד, הקו כבר היה מוגדר כשימושי משום שלא היה אז צורך להחליף קו בתחנת בית שמש. אולם החיסרון היחידי היה התחזוקה של החוגונים, דבר שגרם לפיצולו הראשון והשני של הקו (בשנים 2006–2014 ו-2017 ומאז). לולא הפיצול, השימוש בתחנה היה נשאר גבוה או בינוני, אך החוגונים היו מגיעים לשפל תחזוקתי.
2006–2014, 2017–2020
הקו פוצל ל־2 קווים שונים. החלק המזרחי של הקו (מתחנת מלחה ועד בית שמש) נשאר בידי הקו הישן. החלק המערבי של הקו (מבית שמש) חובר לקו החדש שהוארך לנתניה, שפעיל בתור קו בית שמש - ת"א - נתניה. זמני ההחלפות ברכבות השפיעו לרעה על השימוש בתחנה, דבר שגרם לירידה ניכרת בשימוש של החלק המזרחי הישן של הקו. בשנת 2020 כל תחנות הרכבת במדינה נסגרו עקב מגפת הקורונה. נכון ל-2023 החלק המזרחי של הקו מושבת ואין תכנון שהוא יחזור לפעול, בעקבות השימוש הגבוה בתחנת הרכבת החדשה בירושלים, תחנת ירושלים יצחק נבון, ומצבן הגרוע של התחנות.
חיל החפרים המלכותי
חיל החפרים המלכותי היה חיל הנדסה קל בצבא הבריטי. החיל הוקם בשנת 1939, ואוחד עם חיל הלוגיסטיקה המלכותי בשנת 1993. יחידות חפרים ביצעו מגוון משימות רחב בכל זירות המלחמה, כולל נשיאות אלונקות, הנחת מסלולים בנויים מראש בחופים, וביצוע משימות לוגיסטיות שונות. תחת פיקוח חיל ההנדסה המלכותי החיל בנה שדות תעופה, כבישים וגשרים; החיל בנה את נמל מאלברי וביצע את מבצע פלוטו.
היסטוריה
התיעוד הראשון לחפרים בצבא הבריטי הוא ממגילות תשלום וגיוס משנת 1346 ממחנות צבאיים באזור קאלה המראים רישומי תשלומים לחפרים. באופן מסורתי, לכל פלוגה בגדוד היה מיועד חפר, עד אשר שבשנת 1750, הוצע להקים חיל חפרים. במשך כמעט מאתיים שנים הרעיון לא מומש, עד שבמהלך מלחמת קרים בשנת 1854 הוקם חיל לביצוע עבודות צבאיות.
חיל החפרים הוקם כחיל העבודה בשנת 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה והעסיק 325,000 חיילים בריטים, 98,000 סינים, 10,000 אפריקאים, ולפחות 300,000 פועלים אחרים.
בספטמבר 1939, הוקמו פלוגות עבודה מחיילי מילואים רגליים ופרשים, אשר הקימו את חיל העזר של החפרים (Auxiliary Military Pioneer Corps); הוקמה הנהלה לשליטה בכל ענייני כוחות העבודה. מספר גדול של חפרים שימש בצרפת עם חיל הסיור הבריטי. במהלך המערכה על צרפת אולתרה חטיבת חיל רגלים מכמה פלוגות חיל העזר של החפרים תחת פיקודו של לוטננט-קולונל ג'יי. בי. אייץ' דיגל (J. B. H. Diggle), החטיבה כונתה "Digforce" והפכה לחלק מאוגדת ביומן ונלחמה בהגנה על נהרות אנדל  ובת'ון  ב-8 ביוני 1940 נגד דיוויזיות הטנקים החמישית והשביעית. חטיבת Digforce ואלפי חפרים אחרים  פונו לאנגליה מבצע אריאל. מספר לא ידוע של חיילי חיל העזר של החפרים נהרגו כאשר ספינת הנוסעים לנקסטריה טבעה מחוץ סן-נאזר ב-17 ביוני. מספר ההרוגים נאמד ב-3,500 עד 4,000 לפחות.
ב-22 בנובמבר 1940 השם חיל העזר של החפרים שונה לחיל החפרים. במרץ 1941 הוענק  לג'יימס סקאלי צלב ג'ורג' היחיד שהוענק לחייל מהחיל. חיילים נוספים מהחיל זכו כ-13 מדליות ג'ורג' ועוד עיטורים בעלי חשיבות נמוכה יותר רבים.
סך של 23 פלוגות חפרים לקחו חלק בפלישה לנורמנדי.
ב-28 בנובמבר 1946, כהוקרה על הביצועים שלהם במהלך מלחמת העולם השנייה, המלך ג'ורג' השישי קבע כי חיל החפרים צריך שההבחנה "מלכותי" תתווסף לכותרת שלו.
באפריל 1993, בעקבות תוכנית השינוי בצבא הבריטי, חיל החפרים המלכותי התחבר עם חיל התחבורה המלכותי, חיל החימוש המלכותי, חיל ההסעדה, ועם שירותי הדואר ושירות השליחים של חיל ההנדסה המלכותי כדי ליצור את חיל הלוגיסטיקה המלכותי.
גיוס
בחלקה הראשון של מלחמת העולם השנייה, חיל החפרים היה, ככל הנראה, היחידה הצבאית הבריטית היחידה בה זרים ממדינות אויב יכלו לשרת. אלפי גרמנים ואוסטרים הצטרפו לחיל החפרים על מנת לסייע לבעלות הברית במלחמה לשחרור מולדתם. הם היו ברובם יהודים ויריבים פוליטיים של המשטר הנאצי אשר נמלטו לבריטניה, כולל מעצב הסרטים קן אדם, הסופר ג'ורג' קלייר, והמוציא לאור רוברט מקסוול.
מאוחר יותר, כמה חברים של חיל החפרים—שזכו לכינוי "נתיני האויב הנאמנים ביותר למלך"—הועברו לשרת במספר יחידות לוחמות. חלקם גויסו על ידי  מנהלת המבצעים המיוחדים (SOE) לשמש כסוכנים חשאיים והיו שצנחו מעבר לקווי האויב.
בטעות נטען מספר פעמים, במקומות שונים שסרבני מצפון בריטים נשלחו לחיל החפרים על ידי בתי דין צבאיים בזמן מלחמת העולם השנייה. בפועל בתי הדין הצבאיים הורו לסרבני מצפון להתגייס ליחידות לא לוחמות, ולעיתים לחיל הרפואה המלכותי. חיל החפרים היה חיל לוחם, לכן בתי הדין לא הורו לגייס סרבנים אליו. השגיאה כנראה נוצרה כתוצאה של חוסר הבנה של שאלה שנוסחה בצורה מטעה בבית הלורדים ב-22 ביולי 1941, בתגובתו של לורד קרופט, סגן מזכיר המדינה לשעת מלחמה, הוא הזכיר "סרבני מצפון אשר סופחו לחיל החפרים", כוונתו הייתה שסרבני מצפון שהורו על ידי בתי הדין הצבאיים להתגייס ליחידות לא לוחמות, לאחר ששובצו בהן, סופחו לעיתים לחיל החפרים לתקופות מסוימות ולמשימות מסוימות.
ראו גם
מתנדבי היישוב בחיל החפרים
מירלי אוורס-ויליאמס
ביוגרפיה
אוורס-ויליאמס נולדה בשם מירלי לואיז ביזלי ב-17 במרץ 1933, בבית סבתה מצד אמה בויקסבורג, מיסיסיפי. היא הייתה בתם של ג'יימס ואן דייק ביזלי, שעבד בחברת משלוחים, ומילדרד וושינגטון ביזלי, שהייתה בת 16 כשמירלי נולדה. הוריה של מירלי נפרדו כשהייתה רק בת שנה. אמה עזבה את ויקסבורג אבל החליטה שמירלי צעירה מכדי לנסוע איתה. מכיוון שסבתה מצד אמה עבדה כל היום, ללא זמן לגדל ילד, מירלי גודלה על ידי סבתה מצד אביה, אנני מקיין ביזלי, ודודתה, מירלי ביזלי פולק. שתי הנשים היו מורות בית ספר והן נתנו לה השראה ללכת בעקבותיהן. מירלי למדה בבית הספר מגנוליה, למדה שיעורי פסנתר, וביצעה שירים, קטעי פסנתר או דיקלמה שירה בבית הספר, בכנסייה ובמועדונים המקומיים.
היא סיימה את לימודיה בתיכון מגנוליה (תיכון באומן) ב-1950. במהלך שנותיה בתיכון, מירלי הייתה גם חברה ב-"שאנסונונטס", מקהלת נשים מהכנסייה הבפטיסטית של מאונט הרודן בויקסבורג. בשנת 1950, מירלי נרשמה למכללת אלקורן, אחת המכללות הבודדות במדינה שקיבלה סטודנטים אפרו-אמריקאים, לפקולטה לחינוך ומגמה משנית במוזיקה. מירלי היא גם חברה באחוות "דלתא-סיגמא-תטא". ביום הראשון ללימודים פגשה מירלי והתאהבה במדגר אוורס, מוותיקי מלחמת העולם השנייה המבוגר ממנה בשמונה שנים. הפגישה שינתה את תוכניותיה ללימודים במכללה, והזוג התחתן מאוחר יותר בערב חג המולד של 1951. מאוחר יותר הם עברו לעיירה מאונד באיו, ונולדו להם שלושה ילדים, דארל קניאטה, רינה דניז וג'יימס ואן דייק. במאונד באיו עבדה מירלי כמזכירה בחברת ביטוח החיים "מגנוליה".
החיים לצידו של מדגר
כשמדגר אוורס הפך למזכיר של ה-NAACP במיסיסיפי ב-1954, מירלי עבדה לצדו. מירלי הפכה למזכירה שלו ויחד הם ארגנו מסע רישום בוחרים והפגנות זכויות אזרח. היא סייעה לו כשהוא נאבק להפסיק את הפרקטיקה של הפרדה גזעית בבתי ספר ובמתקנים ציבוריים אחרים, ובקמפיין למען זכויות הצבעה לאפרו-אמריקאים בדרום. במשך יותר מעשור, בני הזוג אוורס נלחמו למען זכויות הצבעה, גישה שווה למקומות לינה ציבוריים, ביטול ההפרדה באוניברסיטת מיסיסיפי, ולמען שוויון זכויות בכלל לאוכלוסיית האפרו-אמריקאים של מיסיסיפי. כמנהיגים בולטים של זכויות האזרח במיסיסיפי, הפכו בני הזוג אוורס ליעדים בעלי פרופיל גבוה לאלימות וטרור שדגל בפרו-הפרדה. בשנת 1962, ביתם בג'קסון, מיסיסיפי, הופצץ בתגובה לחרם מאורגן על חנויות של לבנים במרכז העיר ג'קסון. המשפחה אוימה, ואוורס הפך למטרה של הקו קלוקס קלאן. אוורס נרצח בשנת 1963 על ידי ביירון דה לה בקווית' חבר ב-"מועצת האזרחים הלבנים" (White Citizens' Council), פלג של הקו קלוקס קלאן.
בשנת 2020 הוכרז בית מדגר ומירלי אוורס כמונומנט לאומי.
עבד א-לטיף א-זיאני
עבד א-לטיף בן ראשד א-זיאני (בערבית: عبد اللطيف بن راشد الزياني; נולד ב-15 באפריל 1954) הוא מהנדס ופוליטיקאי בחרייני ולוטננט גנרל לשעבר בכוחות ההגנה של בחריין המכהן, החל מפברואר 2020, כשר החוץ של בחריין.
הוא מונה לתפקיד לאחר שכיהן במשך כ-9 שנים כמזכ"ל מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (GCC). א-זיאני היה המזכיר הכללי החמישי של המועצה והראשון בעל רקע צבאי. בינואר 2020, הוא מונה לשר החוץ של בחריין, במקומו של ח'אלד בן אחמד אאל ח'ליפה.
מירלי אוורס-ויליאמס
לאחר מותו של בעלה
ב-1967, לאחר שחרורו של רוצח בעלה ביירון דה לה בקוויט ב-1965, היא עברה עם ילדיה לקלרמונט, קליפורניה, והתגלתה כפעילת זכויות אזרח בזכות עצמה. היא סיימה תואר ראשון בסוציולוגיה ממכללת פומונה. היא נשאה נאומים במסגרת פעילותה ב-NAACP ובשנת 1967 היא הייתה שותפה לכתיבת הספר For Us, the Living, שתיעד את חייו ופועלו של בעלה המנוח. היא גם הגישה שתי הצעות חוק לקונגרס האמריקאי שלא התקבלו. מ-1968 עד 1970, אוורס הייתה מנהלת התכנון במרכז להזדמנויות חינוכיות עבור מכללות קלרמונט.
בשנת 1970 התמודדה אוורס-ויליאמס על מקום בבית הנבחרים של ארצות הברית אך ללא הועיל.
עבד א-לטיף א-זיאני
ביוגרפיה
זיאני נולד ב-15 באפריל 1954 במוחארק, ממלכת בחריין. הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט שבבריטניה. זיאני הוא גם בוגר התוכנית להנדסת אווירונאוטיקה בפרת, סקוטלנד (1978). בנוסף הוא בעל תואר שני בניהול לוגיסטי מהמכון הטכנולוגי של חיל האוויר האמריקאי בדייטון, אוהיו (1980). זיאני הוא בעל דוקטורט בחקר ביצועים מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים במונטריי, קליפורניה (1986). בשנת 1988 לקח חלק בקורסי פיקוד ומטה בפורט לוונוורת', קנזס וקיבל את חרב הכבוד יחד עם התואר מאסטר לוגיסטיקן (קצין לוגיסטיקה מומחה) מצבא ארצות הברית. בשנת 2008 השתתף בתוכנית "מנהיגים בהתהוות" של אוניברסיטת הרווארד.
מירלי אוורס-ויליאמס
לאחר מותו של בעלה
מ-1973 עד 1975, אוורס הייתה סגנית הנשיא לפרסום בחברת הפרסום הניו יורקית, זליגמן ולפז. בשנת 1975 היא עברה ללוס אנג'לס וניהלה את המנהלת הלאומית לענייני קהילה של חברת ארק. בחברה היא הייתה אחראית לפיתוח וניהול כל התוכניות הארגוניותהנ בהן פיקוח על מימון לפרויקטים קהילתיים, תוכניות הסברה, תוכניות שותפות ציבורית ופרטית ופיתוח צוות עובדים. היא עזרה להשיג כסף לארגונים רבים כמו הקרן הלאומית לחינוך לאישה, ועבדה עם קבוצה שסיפקה ארוחות לעניים ולחסרי בית.
כבוד NAACP
בשנת 1987 מונתה לנציבת המועצה לעבודות ציבוריות על ידי ראש עיריית לוס אנג'לס, טום בראדלי. אוורס-ויליאמס הייתה האישה השחורה הראשונה שכיהנה כנציבה במועצת המנהלים, תפקיד בו כיהנה במשך 8 שנים. אוורס-ויליאמס הצטרפה לדירקטוריון ה-NAACP. עד אמצע שנות ה-90 עבר הארגון היוקרתי תקופה קשה בסימן שערוריות ובעיות כלכליות. אוורס-ויליאמס החליטה שהדרך הטובה ביותר לעזור לארגון היא לרוץ ליו"ר הדירקטוריון. היא נבחרה לתפקיד בשנת 1995, מיד לאחר מותו של בעלה השני עקב סרטן הערמונית. כיו"ר ה-NAACP, אוורס-ויליאמס פעלה לשיפור התדמית המוכתמת של הארגון. היא גם סייעה לשפר את מצבו הפיננסי, וגייסה כספים כדי להסדיר את חובות הארגון. אוורס-ויליאמס זכתה בתואר אשת השנה על ידי המגזין "Ms.". לאחר שהארגון התייצב מבחינה כלכלית, היא החליטה להסיר את התמודדותה מחדש כיו"ר בשנת 1998. באותה שנה, זכתה במדליית ספינגרן של NAACP.
הישגים
לאחר שעזבה את תפקידה כיו"ר ה-NAACP, אוורס-ויליאמס הקימה את מכון מדגר אוורס בג'קסון, מיסיסיפי, וכתבה את האוטוביוגרפיה שלה, שכותרתה Watch Me Fly: What I Learned on the Way to Becoming the Woman I Was Meant to Be (1999). היא גם שימשה כעורכת הביוגרפיה של בעלה בשם The Autobiography of Medgar Evers: A Hero's Life and Legacy Revealed Through His Writings, Letters and Speeches (2005).
בשנת 2009, הוענק לאוורס-ויליאמס פרס החירות הלאומי מהמוזיאון הלאומי לזכויות האזרח בממפיס, טנסי.
אוורס-ויליאמס הופיעה ברשימת 100 הנשים השחורות המרתקות ביותר של המאה ה-20 של המגזין "אבוני". היא קיבלה שבעה תוארי דוקטור לשם כבוד.
חניוני הצלחה
חניוני הצלחה (Success Parking) היא חברת חניונים ישראלית המשתייכת לקבוצת הצלחה. נוסדה בשנת 2001 על ידי איש העסקים צחי מרקור.
פעילות עסקית
לחניוני הצלחה מחזור עסקי הנאמד ביותר מ-200 מיליון דולר בשנה.
בשנת 2005 החלה גם להפעיל חניונים ציבוריים. בשנה זאת זכתה החברה במכרז להפעלת חמשת החניונים הגדולים בתל אביב של "אחוזות החוף", למשך ארבע שנים.
בשנת 2008 רכש מרקור באמצעות חניוני הצלחה מיצחק תשובה תשעה חניונים בערים תל אביב, נתניה, פתח תקווה וירושלים עם 2,000 מקומות חנייה בעבור 40 מיליון ש"ח.
נכון ל-2010 החזיקה החברה בכ-100 חניונים ברחבי ישראל. חלק מהחניונים הם מגרשים המוחזקים על ידי חניוני הצלחה עבור חברות או אנשים פרטיים באופן זמני ובעבור דמי שכירות עד לתחילת הבנייה במגרשים.
מייסד החברה, צחי מרקור, מכהן כיו"ר איגוד החניה הישראלי מטעם לשכת המסחר.
שריונית וייט
שריונית וייט הנקראת גם שריונית סקאוט היא רכב קרבי משוריין שנבנה על ידי המחלקה הטכנית של ארגון ההגנה במטרה להוות את עמוד השדרה של השריון ולאפשר לו לפעול ככוח התקפי כנגד הכוחות הערביים בתש"ח. בצה"ל היא כונתה בשם: "וייט" (בהתאם לשם החברה שייצרה את המנוע). השריונית נבנתה על בסיס שריונית אמריקאית קלה מסוג שריונית סיור M3. זו הייתה שריונית סיור ופיקוד שנבנתה עבור הצבא האמריקני ושמשה למספר מטרות כגון סיור, רכב פיקוד, קישור, אמבולנס וכדומה. כך למשל כאשר פלשו הכוחות האמריקנים לצפון אפריקה בפקודו של גנרל פאטון, שמשה שריונית כזאת כרכב הפיקוד שלו.
רקע כללי
מגרעותיהן היו: תוספת משקל רב שפגע בביצועים כגון: תנועה איטית, קשיים בעלייה והתחממות המנוע, עבירות נמוכה, כושר ייצור אש מוגבל לאשנבי הירי ועייפות הלוחמים לאחר מספר שעות פעולה בתוך קופסאות פלדה חמות אלה. משוריינים אלה היוו פתרון סביר עד מרץ 1948 כאשר הערבים שכללו את שיטות ההתקפה על השיירות והכוחות היהודיים נאלצו להבטיח את התנועה על ידי תפיסת שטחים שולטים לאורך צירי התנועה והחזקתם בצורה זמנית או קבועה.
יצחק שדה שהיה ידוע במחשבתו המקורית גילה עניין בשריון עוד לפני מלחמת העצמאות. הוא סבר שמשורייני הסנדוויץ' עקב מוגבלותם אינם מתאימים לאתגרים שיעמדו בפני כוחות ההגנה ולכן חשוב להקים שריון מסוג אחר- שריון התקפי. בעקבות העימותים הראשונים התגבשה אצל שדה ההערכה שהתבססה על מרכיב של יחסי הכוחות שבין היישוב היהודי לערבים (1:2). מכאן הוא הסיק:
בעיני רוחו ראה שדה שימוש בשריוניות בעלות צריח חמושות במקלעים עם יכולת תנועה ועבירות טובה. ביטוי ראשון לכך ניתן למצוא בדבריו בפגישתו עם בן-גוריון ב-8 בינואר 1948. ב-22 בפברואר 1948 מונה שדה לראש יחידת שירות המשוריינים - שמ"ש.
תכנון ופיתוח
תכנון השריוניות החל עוד לפני סוף המנדט הבריטי על ארץ ישראל בתמיכתו הפעילה של יצחק שדה. יצחק שדה שדאג לתשתית עוד מקודם לכן, הכין מפקדה שכללה שתי מחלקות:
חיפוש אחר מרכב מתאים לבניית שריוניות צריח החל בחודש מרץ 1948. באותו חודש החלה בניית השריונית הראשונה כשהיא עדיין ללא צריח. באפריל 1948 נרכשו באירופה שריוניות מסוג M3 מעודפי ציוד של הצבא האמריקאי. הבריטים שניסו למנוע מכוחות ההגנה את השמשת חלקי השריוניות שלהם, דרדרו אותן לנחל אורן. הם גם מיקשו מסביבן להקשות על ניסיונות ההשמשה. יצחק שדה הבין את חשיבות טבעות המתכת עם השיניים הפנימיות עליהן סבבו הצריחים. הוא יזם פעולה לחילוץ ופרוק הטבעות מאותן שריוניות שבנחל אורן שהיו הראשונות לשימוש. הטבעות היו החלק החשוב ביותר והקשה ביותר להשגה עבור שריוניות הצריח.
בחודש אפריל החל להסתמן הכיוון העיקרי: בניית שריונית צריח על בסיס המרכב של שריונית הסיור האמריקאית הסקאוט-קאר (Scout Car M3) שכונתה שריונית "וייט" (ע"ש היצרן). לשריונית שבמקור הייתה ללא גג, תוכנן להוסיף כיסוי עליון וצריח שיסתובב 360 מעלות. המתכננים התלבטו לגבי סוג החימוש שבצריח, אולם הגעת משלוחי הנשק מצ'כיה פתרה את ההתלבטות ונקבע למקלעי אמ.גה. 37 (בזה) בצריח המסתובב ואמ. גה. 34 (מגל"ד) כמקלע קדמי. כלים אלה היו בפלוגה שהשתתפה בהתקפה על לטרון במסגרת גדוד 79, חטיבה 7 .לאחר זמן קצר הותקנו גם בצריחים רק מקלעי אם-גי 34. תכנון הצריחים המקורי היה של צריח בעל צורה עגולה, אולם עקב קשיים טכניים נאלצו המתכננים לבנותם כמצולע בעל שמונה צלעות. צורה זאת דרשה ריתוכים רבים שפגעו באיכות הפלדה.
לייצור צריחי 14 השריוניות הראשונות השתמשו באותן טבעות שיניים שחולצו משריוניות בריטיות שהושלכו לנחל אורן. בהמשך יובאו הטבעות מחו"ל. כבר בשלב ראשוני הופיעו מגבלות רבות: התקנת הגלגל הרזרבי מאחור גרמה לחשיפתו לפגיעות כדורים, חוסר ריפוד בתוך הצריח, פתיחה חלקית של דלתות הצריחים, חדירת תרמילי המקלעים לטבעות מיסבי הצריח, כויות מהתרמילים, ועוד.
למרות כל המגבלות האלה, נחשבו שריוניות הצריח למבשרות שינוי עמוק בשדה הקרב וכאלה המיישמות את עליונות הטכנולוגיה היהודית.
בסוף חודש מרץ 1948 הגיעה מארצות הברית אניה עם עשרים שריוניות במסווה של ייבוא מכונות חקלאיות. השריוניות היו מסוג : סקאוט קאר M3.
השריוניות הועברו לשיפוץ והתאמה למפעלי מתכת כמו "הארגז" ואחרים בפיקוח שמ"ש (שרות המשוריינים) תחת פיקודו של ארקאדי ספרות. עם סיום המנדט הבריטי והתחלת פלישת צבאות ערב ב-15 במאי, עדיין לא היו שריוניות מותקנות ומוכנות לפעילות מבצעית.
שריוניות הצריח נבנו על בסיס מספר סוגי שריוניות מתקופת מלחמת העולם השנייה: שריונית מתוצרת אמריקאיות מסוג Scout Car M3, על בסיס משאיות ה-GMC סיגרה וכן על בסיס שריוניות של המשטרה הבריטית מסוג Otter אוטר 1 G.M. Mk1. שריוניות ה- M3 היו במקור עם חלק עליון פתוח ללא צריח. תוכנית השריונית של שמ"ש כללה סגירת הצד העליון, התקנת כנה למקלע קדמי מסוג MG34 לצד מושב הנהג, וכן בניית צריח מסתובב על הגג והתקנת מקלע נוסף בצריח.
חלק קטן של שריוניות הצריח נבנו על בסיס שריוניות מסוג אוטר (Otter GMC Canada Mk1) ששרתו במשטרה הבריטית. חלק אחר נבנה על בסיס משאיות GMC וחלק על בסיס מרכבים של נ"נ ודודג', אולם רוב רובן נבנו על מרכב של רכב הסיור האמריקאי מסוג M3 וייט (Scout Car M3).
פרט לשני המקלעים צוידו השריוניות במכשירי קשר מסוג מק. 19 (Wireless M.k.19).
שימוש מבצעי
לפי תחזית הייצור היו אמורות 20 שריוניות לצאת מהיצור בחודש מאי. הפעילות המבצעית הראשונה שלהן נעשתה על ידי גדוד 73 בפיקודו של חיים לסקוב בהתקפה על משטרת לטרון. חטיבה שבע בפיקודו של שלמה שמיר והגדוד המשוריין - גדוד 73 הוקמו בחיפזון. לפי התוכנית המקורית תוכננו בגדוד להיות שלוש פלוגות: אחת עם זחלמ"ים ושתיים עם שריוניות. בפועל רק 9 שריוניות בפלוגה אחת של גדוד 73 (יותר מאוחר נקרא גדוד 79) לקחו חלק בהתקפה במסגרת "מבצע בן נון ב'" (ליל 30-31 במאי).
תקן הגדוד כלל שתי פלוגות שריוניות, בכל פלוגה שלוש מחלקות ובכל מחלקה שלוש שריוניות. סך הכל 9 שריוניות בפלוגה ו-18 שריוניות בגדוד. בפועל צוותו לכל שריונית 3 - 5 לוחמים בפיקודו של מפקד כיתה. את תקני כוח האדם לגדוד המשוריין, כתב סגנו של חיים לסקוב ברוך פרידמן (ארז), שהיה המפקד היחידי בעל ניסיון קרבי בפיקוד והפעלת משוריינים וטנקים באותו הזמן בגדוד.
רק פלוגה אחת של שריוניות לקחה חלק בהתקפה הראשונה על לטרון. הפלוגה השנייה לא סיימה את האימון וההצטיידות שלה.
השריוניות הראשונות סופקו לצבא במאי 1948. הקרב הראשון בו נטלו חלק היה ההתקפה על לטרון. בקרבות מבצע דני (יולי 48) התברר שהן נחותות לעומת שריוניות האויב המצוידות בתותחים כמו שריוניות המרמון הרינגטון. בסך הכל ייוצרו 71 שריוניות וייט.
רק בחודש יוני לאחר קרבות לטרון, בוצעו ניסיונות חדירות השריון שלהן כדי לבחון את מידת עמידותן לנשק קל. כמו כן נבחנו אז יכולות התנועה והתפעול שלהן.
לאחר ההתקפה הכושלת של גדוד 82 המשוריין על עיראק אל-מנשיה (קריית גת) בה הוכחו המגבלות של טנקי ה-H-39 הוצ'קיס, הוחלט להוציאם משימוש. 3 תותחים פורקו מצריחי הטנקים האלה והותקנו בצריחי השריוניות. היו אלה תותחים קצרי קנה בקוטר 37 מ"מ, (ראו תמונה למעלה). ייצור השריוניות נמשך וביולי הגיע מספרן ל-50, מהן 40 מסוג "וייט". בשלב זה הן פעלו פרט לגדוד הממוכן 79 (מקודם 73) גם בגדוד המשוריין 82, גם בגדוד 9 של חטיבת הנגב וכן בחטיבות החי"ר. נחיתותן אל מול השריוניות נושאות התותח מצאה ביטוי בדו"ח של גדוד 82 מקיץ 48. משלב זה ואילך החלה מגמה של ציוד הצריחים בתותחים. מגמה זו התחזקה במיוחד לאחר קרבות עשרת הימים. בגדוד 82 הייתה שריונית אחת עם תותח 2 ליטראות ובגדוד 79 שתיים. המקור לתותחים היו כנראה תותחי שלל. מקור נוסף לתותחים היו תותחי ה-37 מ"מ הקצרים שפורקו מטנקי ההוצ'קיס. היתרון שלהן לעומת הטנקים היה במהירות התנועה וגמישות הפעלתן.
התפקידים שהוטלו עליהן בהמשך היו בעיקר סיורים, חסימות, אבטחה וכדומה. אם נשפוט לפי הציפיות הראשונות, הרי שהשריוניות לא הצליחו לעמוד בציפיות אלה. יחד עם זאת הן מילאו תפקידים משניים חשובים בשדות הקרב של תש"ח. התקוות הגדולות שתלו בתחילת מלחמת העצמאות בשריוניות נושאות מקלעים התבססו על מחשבה של לחימה כנגד ערבים מקומיים. עם פלישת צבאות ערב הסדירים ולאחר ההתקלויות הראשונות עם שריון האויב, נחשפה נחיתותן והתקוות הפכו לאכזבות. למרות זאת הן היוו פתרון אופטימלי בתנאי מחסור ומיגבלות מדיניות והיוו ביטוי לשאיפות לעשות את המירב בכוחות עצמאיים ללא תלות מבחוץ.
אחרית דבר
במסגרת הארגון מחדש של צה"ל לאחר מלחמת העצמאות, נועדו השריוניות לשמש כרק"מ של פלוגות הסיור החטיבתיות במסגרת חטיבות החי"ר.
הכנסתן לפלוגות התעכבה משום שהן היו אמורות לעבור שיקום. בסופו של דבר הן לא שוקמו והוצאו מהמערך. ככל הנראה פורקו.
לא ידוע מדוע צה"ל לא דאג לשמר לפחות שריונית אחת מסוג זה במוזיאון בתי האוסף של צה"ל שביפו.
הדגם המשוחזר
בשנת 2009 הוחלט במוזיאון השריון שיש לעשות מאמצים על מנת לשמור ולהציג דגם אחד של שריונית כזאת. היות שלא הושארה אף שריונית מסוג זה למזכרת, נרכש מרכב של שריונית כמו המקוריות מסוג M3 באנגליה. המרכב הגיע לארץ עם חוסרים רבים. עבודת השחזור בוצעה על ידי אמן המתכת שלום בלוך. בקיץ 2009 סופקה השריונית המשוחזרת ומוצגת מאז לראווה במוזיאון השריון בלטרון. (תמונות למעלה).
קנדה הוט 100
מצעד קנדה הוט 100 (באנגלית: Canadian Hot 100) הוא מצעד פזמונים קנדי שבועי שמופק, בדומה לבילבורד הוט 100, על ידי מגזין הבילבורד והוא מתפרסם באופן רשמי באתר המגזין. דירוג המצעד מבוסס על נתוני השמעות של שירים מכל הז'אנרים ברדיו, על נתוני מכירות ועל נתוני הורדות דיגיטליות בקנדה.
המצעד מתקיים מאז יוני 2007, והשיר הראשון שהגיע למקום הראשון במצעד היה "Umbrella" של ריהאנה.
היסטוריה
עם השקתו ב-16 ביוני 2007, זהו המצעד הראשון מבית בילבורד שהושק מעבר לתחומי ארצות הברית. לפני כן הוא הוצא בגרסה מקוונת ב-7 ביוני של אותה שנה.
האמנים בעלי המספר הרב ביותר של שירים בצמרת המצעד
במהלך השנים, הגיעו אמנים רבים למקום הראשון במצעד. להלן רשימה של האמנים, אשר נכון ל-2021, בעלי המספר הגדול ביותר של שירים אשר הגיעו למקום הראשון במצעד:
You Win My Love
You Win My Love (בעברית: זכית באהבה שלי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית שאניה טוויין, מתוך אלבומה השני, The Woman in Me. השיר יצא לאור ב-27 בינואר 1996, כסינגל החמישי מתוך האלבום, וכסינגל השמיני של טוויין.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-1 במצעד שירי הקאנטרי של קנדה.
רקע וכתיבה
בשונה מ-"" ו-"" השיר נכתב, הולחן והופק על ידי רוברט ג'ון "מאט" לאנג בלבד, ללא השתתפותה של טוויין. השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי-פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון הפופ רוק.
וידאו קליפ
נכון ל-31 באוגוסט 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-6.2 מיליון צפיות.
פלימות'
פלימות' (באנגלית: Plymouth) היא עיר ורשות יוניטרית בת כרבע מיליון תושבים השוכנת באזור חוף דבון שבאנגליה, כ-300 קילומטר דרום-מערבית ללונדון. פלימות' משתרעת בין פיות הנהרות טאמר ופלים שנשפכים למפרץ פלימות'.
בעיר ניצב מספר רב של אנדרטאות, בהן אנדרטת הארמדה הלאומית ואנדרטה לנעדרי הצי הבריטי בשתי מלחמות העולם. נמצא בה גם מגדלור סמיטון הנודע, אחד מארבעת מגדלורי אדיסטון, אשר הועבר ממקומו המקורי וניצב כעת בטיילת של העיר.
חרארדו מירנדה
חרארדו מירנדה קונספסיון (בספרדית: Gerardo Miranda Concepción, נולד ב-16 בנובמבר 1956 בנואקשוט שבמאוריטניה) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת המגן הימני ונודע בשמו הפרטי, חרארדו. חרארדו שיחק בשתי קבוצות במהלך הקריירה שלו, שנמשכה מאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 ועד ראשית שנות ה-90 - לאס פאלמס וברצלונה מספרד. כמו כן השתתף במספר משחקים בודדים של נבחרת ספרד.