cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גאס קנוורת'י
סגן אלוף אולימפי
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) סיים קנוורת'י במקום 12 בתוצאה נמוכה של 35.00 נקודות. בשלב המוקדמות הוא סיים במקום שביעי בתוצאה של 90.80 נקודות. מת'יו וילקאס שהיה בן הזוג שלו באותה העת, נתן לו נשיקה לפני ביצוע התרגיל בשלב המוקדמות. הנשיקה שודרה בטלוויזיה בשידור חי וזכתה לשבחים והייתה לאירוע מכונן בנראות של ספורטאים להט"בים.
בדצמבר 2019 הודיע קנוורת'י שהוא יתחרה עבור בריטניה, ארץ הולדתו.
חיים אישיים
בשנת 2018 הוא השתתף בתוכנית "המרוץ לדראג של רו פול" בתפקיד אורח וגילם את עצמו בפרק השלישי. בשנת 2019 הוא השתתף בעונה התשיעית (9 פרקים) של סדרת הטלוויזיה "אימה אמריקאית" (אימה אמריקאית: 1984) וגילם את הדמות צ'ט קלנסי.
גרואה (קבוצה)
גרואה (שם מדעי: Gruae) הוא ענף של עופות בתראים, שהוגדר בשנת 1854 ובוטל ב-2014. בתוך קבוצה זו קובצו 3 סדרות שלא נמצאו קרובים להם מסדרות אחרות: ההואצינאים, שבהם מצוי רק ההואצין המוזר מאמריקה הדרומית, החופמאים והעגוראים. שני האחרונים קובצו בקבוצה הפנימית Gruimorphae שהוגדרה לצד קבוצה זו.
בשנת 2014 החליטו שקבוצה זו לא רלוונטית עוד, מאחר ששיוכים גנומים התבססו על קרבה מורפולוגית פרימיטיבית דומה נחשבים כיום לפלסיומורפים, ונראה שהם ירושה מאבות קדומים שלא הורשו לכל צאצאי הקבוצה.
מ-2014 משויכות שלוש סדרות אלה לקבוצות אחרות: החופמאים משויכים לקבוצה אקוורליטורניטס, והיא הסדרה הקרובה ביותר לקבוצת המירנדורניטס, בה הטבלנים והפלמינגואים, ההואצינאים משויכים לקבוצה אינופינאווס, בה מרבית עופות היבשה והיא הסדרה היחידה שאינה מקובצת בטלוראווס (Telluraves). העגוראים אינם קרובים כיום לאף קבוצה, אך נמצאים בין דמויי היונים לקבוצת עופות המים אקוורליטורניטס.
שלמה גפשטיין
שלמה (סולומון קלמנטיביץ') גֶפְּשטיין (ברוסית: Шломо (Соломон Клементьевич) Гепштейн; 2 במאי 1882, אודסה – 13 בספטמבר 1961, תל אביב) היה אדריכל, עיתונאי וסופר, תכנן בתים רבים בתל אביב. היה נשיא מכון ז'בוטינסקי וידידו האישי, כן היה העורך הראשי של כתב העת היהודי בשפה הרוסית "ראזסווייט".
קורות חיים
גפשטיין, נולד בשנת 1882 בעיר אודסה שבדרום-מערב רוסיה, בנם של יוכבד, בת ליצרן משקאות מחצי האי קרים, וקלמן עורך דין, מסימפרופול. כאשר היה בן כחצי שנה, חזרה המשפחה לגור בקרים, בה חלפו עליו נעוריו. עד בר המצווה שלו, קיבל חינוך יהודי, ב"חדר" וממורים פרטיים. לאחר מכן למד בבית ספר ריאלי ממשלתי באודסה, ובאקדמיה לאמנות ואדריכלות בבירה סנקט פטרבורג. בשנת 1912, הוסמך לאדריכל, ועבד במקצוע זה בפטרבורג. עוד בזמן לימודיו, החל לעסוק בכתיבה עיתונאית, ובטרם מלאו לו 17 שנים, כבר כתב בעיתון הרוסי "קרים", ובעיתונים ציוניים ברוסית.
התמחה בהוצאה לאור, ועם תום מהפכת אוקטובר, מונה כ"מנהל הוצאת ספרי החוקים, מטעם הקומיסריון למשפטים במוסקבה". באותם ימים אף נישא למרגלית, אחותם של יוליוס ברוצקוס ובוריס דב ברוצקוס.
בארץ ישראל
כאדריכל התמחה בתכנון בתי דירות בתל אביב, תחום בו עסק עד לשנת 1950. הבניינים הרבים שתכנן בתל אביב בלטו הודות לאיכותם העיצובית. לבד מבתי מגורים תכנן את "המרכז המסחרי החדש" שהוקם בסמיכות לתחנה המרכזית הישנה וכן תכנן את בניין קולנוע אלנבי. בשלב מאוחר פרש מהמקצוע והתמסר לכתיבה. בשנת 1952 התאלמן מאשתו מרגלית. גפשטיין נפטר ב-1961, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
נתן ג'ייאן
הרב נתן ג'ייאן השני (סביב ה'תק"י, 1750 - סביב ה'תקפ"ה, 1825) היה פייטן, מקובל, ראש ישיבה, פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של תלמסאן שבאלג'יריה בשלהי המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19.
קורות חייו
נולד בתלמסאן לאביו רבי ישראל. ככל הנראה בצעירותו היה שוחט עופות לקהילה. לא יאוחר משנת ה'תק"ס התמנה לאב בית הדין ורבה של העיר תלמסאן. חבריו לדיינות באותו הזמן היו רבי שמואל ויצאל ורבי יעקב בן יצו. לא יאוחר משנת ה'תקע"ה הצטרף לשימש עמו בדיינות תלמידו רבי חיים קצבי. בין השנים ה'תקל"ה - ה'תקל"ח התכתב עם אישים בתונס, אלג'יר, מעסכר, ותלמסאן, בין השאר התכתב עם הרב ישועה צולטאן דיין בתלמסאן. כמו כן התכתב עם חכמי מרוקו כדוגמת רבי שאול ישועה אביטבול.
מאגרת ששלח הרב נתן לרב יהושע בן גיגי רבה של תאזה, עולה כי יהודי העיר תלמסאן נרדפו באותם הימים, וברחו למרוקו. יהודי העיר תאזה אירחו אותם אצלם. רבי נתן הודה לרבי יהושע ב גיגי רבה של העיר על אדיבותם של יהודי עירו.
כמו כן עסק בענייני קבלה, והתכתב עם הרב חזקיה יצחק שרעבי (בנו של הרש"ש) בעניינים אלו.
ראש ישיבה
רבי נתן היה ראש הישיבה בתלמסאן, ומבין תלמידיו נמנה הרב חיים קצבי, לימים רבה של תלמסאן.
יצירתו הפיוטית
רבי נתן כתב לפחות שלשים וחמש פיוטים, חלקם בעברית וחלקם בערבית יהודית. אחד מפיוטיו המפורסמים הוא 'נורא בי עמרם' - פיוט שכתב לידידו רבי עמרם עמאר בתגובה לכך שהלה הביע את צערו על כך שרבי נתן הפסיק להתכתב עמו.
השפעתו ההלכתית
לרבי נתן הייתה השפעה הלכתית על רבני תלמסאן, בכתביו משתקף תיעוד נדיר של מנהגי יהדות תלמסאן. כמו כן הייתה לו השפעתו הלכתית על הרבנים הבאים אחריו, כדוגמת הרב יוסף משאש, שהביא משמו למעלה מעשרה פסקי הלכה.
להערכת החוקרים יש לשער את פטירתו בין שנת ה'תקע"ה לשנת ה'תקפ"ה.
חיבוריו
מקבץ מכתביו ראו אור בספר:
אלכסנדר בנקנדורף
קונסטנטין אלכסנדר קארל וילהלם כריסטוף, הרוזן מבנקנדורף (ברוסית: Алекса́ндр Христофо́рович Бенкендо́рф; בגרמנית: Konstantin Alexander Karl Wilhelm Christoph Graf von Benckendorff) היה גנרל פרשים גרמני-בלטי ומדינאי, גנרל אדיוטאנט של הצאר אלכסנדר הראשון, מפקד יחידות הפרטיזנים הלא סדירות של הקוזאקים במהלך מלחמת 1812. עם זאת, הוא זכור לעיתים קרובות ביותר בשל תפקידו המאוחר, תחת הצאר ניקולאי הראשון, כמייסד ומפקדה הראשון של חיל הז'נדרמים המיוחד והמשטרה החשאית ברוסיה הקיסרית.
חיים וקריירה
אלכסנדר פון בנקנדורף נולד למשפחת האציל בנקנדורף הבלטית-גרמנית ברוואל (טאלין באסטוניה של ימינו), בנו של הגנרל ברון כריסטוף איוואנוביץ' פון בנקנדורף (נולד ב-12 בינואר 1749 - 10 ביוני 1823), שכיהן כמושל הצבאי של ליבוניה ושל אשתו הברונית אנה ג'וליאן שרלוט שילינג פון קאנסטאט (נולדה ב-31 ביולי 1744 - 11 במרץ 1797), שהחזיקה בתפקיד גבוה בבית המשפט והייתה חברתה הטובה ביותר של הקיסרית מריה פיודורובנה. סביו וסבתו היו יוהאן מיכאל פון בנקנדורף ואשתו סופי פון לוונשטרן. אחיו הצעיר של אלכסנדר פון בנקנדורף, קונסטנטין פון בנקנדורף (1785–1828) הפך לגנרל ודיפלומט, ואחותו דורותיאה פון ליבן (1785–1857) הייתה כוח חברתי ופוליטי בלונדון ובפריז. אחותו הנוספת מריה פון בנקנדורף (שנולדה בסנקט פטרבורג, 1784 -?) התחתנה עם איוואן גאורגייביץ' סוויץ'.
לאחר שקיבל את השכלתו בפנימייה הישועית, החל בנקנדורף את השירות הצבאי בשנת 1798 בגדוד סמיונובסקי. במהלך פלישתו של נפוליאון לרוסיה בשנת 1812, הוביל בנקנדורף את המתקפה של וליז' ושבה שלושה חיילים צרפתים. כששוחררה מוסקבה (באוקטובר 1812), הוא הפך למפקד חיל המצב שלה. במערכות החוץ שלאחר מכן, הוא הביס בטיבנברג את הצרפתים והיה בין הרוסים הראשונים שנכנסו לברלין. הוא עוד הצטיין בלייפציג (אוקטובר 1813) ובהמשך פינה את הכוחות הצרפתים בהולנד. לאחר שהגיעו כוחות בריטים ופרוסיים לרשת את מקומו, היחידה שלו המשיכה לכבוש את לוון ומכלן ושחררה 600 כלואים אנגלים בדרך.
בשנת 1821 הוא ניסה להזהיר את אלכסנדר הראשון מפני האיום של הארגון החשאי והמרד המתוכנן, אך הצאר התעלם מהפתק שלו. לאחר מרד הדקבריסטים בשנת 1825, הוא ישב בוועדת החקירה ועמל להקים את חיל הז'נדרמים והמשטרה החשאית, המדור השלישי בלשכת הוד מעלת הקיסר. הוא שימש כראש הז'נדרמים הראשון ומנהל המדור השלישי בשנים 1826–1844. תחת ניהולו, הקים כחלק מהמדור השלישי, בין היתר, צנזורה קפדנית על מופעי ספרות ותיאטרון. מטרתו להיסטוריוגרפיה רוסית באה לידי ביטוי בהצהרתו כי "העבר של רוסיה היה ראוי להערכה, ההווה שלה הוא יותר מרהיב ובאשר לעתידה - זה מעבר לכל מה שהתודעה הנועזת יכולה לדמיין." בתפקידו כצנזור הראשי, הוא היה מעורב בגורלו ובמותו הטרגי של אלכסנדר פושקין בדו-קרב מיותר, מעורבות שהפכה אותו במשך זמן רב לאישיות אלמונית בהיסטוריוגרפיה הרוסית.
ובכל זאת, במזגו, הוא היה ההפך הגמור מדז'רז'ינסקי או בריה. בניגוד אליהם לא ניחן בזיכרון מעולה והוא סבל מנטייה ביזארית לשכוח את שמו שלו ומדי פעם נזקק לתזכורת באמצעות כרטיס הביקור שלו. מאמצע שנות ה-30 של המאה ה-19 מושב משפחתו היה באחוזת התחייה הגותית, שלוס הסתיו (כיום קיילה-ג'ואה) ליד טאלין באסטוניה של ימינו. הוא מת בעיירה דגו.
הוא היה נשוי לאליזבטה פאבלובנה דונז-סאשרשבסקאיה (נולדה ב-11 בספטמבר 1788 - 7 בדצמבר 1857). בנותיהם היו: הרוזנת אנה אלכסנדרובנה בנקנדורף (11 בספטמבר 1818 - 19 בנובמבר 1900), שהייתה נשואה לרוזן רודולף אפוני דה נגי-אפוני; הרוזנת מריה אלכסנדרובנה בנקנדורף (סנט פטרסבורג, 24 במאי 1820 - רומא, 4 בנובמבר 1880) שהתחתנה בסנקט פטרבורג ב-12 בינואר 1838 כרעייתו הראשונה של הנסיך גריגורי פטרוביץ' וולקונסקי (סנקט פטרבורג, 28 במרץ 1808 - מנטון, 7 במאי 1882); והרוזנת סופיה אלכסנדרובנה בנקנדורף (1830? - 1875), שהייתה נשואה לפאבל גריגורייביץ' דמידוב ולאחר מכן לנסיך סרגיי ויקטורוביץ' קוצ'וביי.
כתבי בנקנדורף
פרסום רוסי שהתפרסם לאחרונה חושף את השקפתו האישית על חייו המוקדמים: "כתבי בנקנדורף. המלחמה הפטריוטית; 1813: שחרור הולנד": (ISBN 5-7859-0228-1). בספר זה שיצא לאור בשנת 2001 פורסמו שני קטעים מהרישומים הפרטיים של בנקנדורף שלא פורסמו מאז 1903, מלאי חיים על אירועי מלחמת נפוליאון, התכתבויות עם בני דורו, בגראציה ואחרים והיסטוריות צבאיות הקשורות אליו.
על פי אותו ספר, בנקנקדורף רשם רשימות ויומנים אישיים לאורך חייו. מקור אחד נוסף לרישומיו, במקרה זה משלהי שנות השלושים המאוחרות, ניתן למצוא בכרך 91 של כתב העת "הידיעון ההיסטורי" לשנת 1903.
דינר סרבי
דינר סרבי (בסרבית: Cрпски динар) הוא המטבע הרשמי של הרפובליקה של סרביה. השימוש המוקדם ביותר בדינר מתוארך לשנת 1214. האזכור הראשון של "דינר סרבי" מתוארך למלכותו של סטפן נמנאג'יץ' בשנת 1214. עד נפילתו של הדספוט סטפאן טומאסביץ' בשנת 1459, רוב השליטים הסרבים טבעו מטבעות דינר מכסף.
הדינרים הסרבים הראשונים, כמו הרבה מטבעות דרום-אירופיים אחרים, שיחזרו את הגרוטו הוונציאני, כולל תווים בלטינית (המילה 'דוקס' הוחלפה במילה 'רקס'). במשך שנים רבות היה זה אחד ממוצרי הייצוא העיקריים של סרביה בימי הביניים, בהתחשב בשפע הכסף היחסי שהגיע ממכרות סרביים. הוונציאנים לא נזהרו מכך ודנטה אליגיירי הרחיק לכת והכניס את המלך הסרבי של תקופתו, סטפאן אורוש השני מילוטין, לגיהנום כזייפן (יחד עם עמיתיו הפורטוגלים והנורווגים).
לאחר הכיבוש העות'מאני שימשו מטבעות זרים שונים עד אמצע המאה ה-19. העות'מאנים הטביעו מטבעות בנובו ברדו, בקוצ'אנה ובבלגרד. החלוקה של הדינר, הפארה, נקראת על שמו של מטבע כסף טורקי באותו השם (מן הפרסי پاره pāra, "כסף, מטבע").
לאחר שנסיכות סרביה הוקמה רשמית (1817) היו הרבה מטבעות זרים שונים במחזור. בסופו של דבר, הנסיך מילוש אוברנוביץ' החליט להכניס סדר על ידי קביעת שערי חליפין המבוססים על הדגנים. בשנת 1819 פרסם מילוש טבלה עם דירוג 43 מטבעות זרים שונים: 10 זהב, 28 כסף ו-5 נחושת.
כנרת כנרת
כנרת כנרת הוא מחזה מאת נתן אלתרמן המתרחש בשנת 1912 בקבוצת דגניה א', שנוסדה שנתיים קודם לכן. במחזה שילב אלתרמן יצירה בדיונית עם תיאור היסטורי של הנוף, וההווי המקומי, תוך שהוא מתייחס לתפיסת המקום והזמן על ידי הקהל העכשווי, כמקום אוטופי חדור אידיאליזם.
זהו הראשון במחזותיו של אלתרמן שהועלה על הבמה. אלתרמן הגיש אותו לתיאטרון הקאמרי באביב 1961 עם איוריו של דני קרוון. על אף שמחזהו הראשון, "פונדק הרוחות", נכתב בשלהי 1959, הוא נתבקש לכתוב מחזה נוסף על נושא ישראלי מקומי, ולכן "כנרת כנרת" הוצג קודם לכן בהצגת בכורה מיוחדת לחניכת בית התיאטרון החדש ב-30 בדצמבר 1961.
עלילה
המחזה עוסק בקבוצת דגניה א', שנוסדה ב-1910 ובראשית ימיה נקראו חבריה הצעירים "הקומונה הרומאנית" (יוצאי רומאנו שברוסיה) והתגבשו בחדרה ומאוחר יותר עברו לחוות הלימוד בכנרת. המחזה מתרחש בשנת 1912 בו אלתרמן שילב יצירה בדיונית עם תיאור היסטורי של הנוף, וההווי המקומי, תוך שהוא מתייחס לתפיסת המקום והזמן על ידי הקהל העכשווי, כמקום אוטופי חדור אידיאליזם.
גרעינו המציאותי של הסיפור בסיפורו של ברוך בן-יהודה, מנהל גימנסיה הרצליה, שאיבד כסף השייך לקבוצה, ודרש מהם לקבל את כספו שלו בתמורה, אך אלה סירבו והוא תבע אותם, והם בתביעת נגד ציינו את עלבון הקבוצה. הבורר יוסף אהרונוביץ פסק נגד בן יהודה, ואל הסיפור הזה הוסיף אלתרמן סיפורים ממוחו, תוך שילוב סיפור המקור, עם שינויים קלים בעלילת המחזה.
במהלך הסיפור מתחקה אלתרמן אחר שפתם השונה של אנשי העלייה השנייה בהם: המהפכן והשפעת הרוסית על דיבורו, העברי הצבר המדקדק בשפה, החלוץ התימני ושפתו המסורתית והמשכיל שהתפכח מהאידיאל לתוך מציאות של עבודת אדמה. במחזה משולבים אירועים אליהם מתווספים בדיותיו של אלתרמן. החל מסיפור אהבה בין טניה ומרדכי, שגבר נוסף, ליובה, אוהב אותה ומקריב את חייו למען אהבתם, ועד לסיפורה של אישה המאושרת במאמצה להתקבל לעבודה מאומצת בשמש ובשרב.
דמויות המחזה מתוארות כאצילות נפש במסירותן, מסתפקות במועט ומאמינות בחברות ובקבוצה, ובאופן ייחודי הם כולם גיבורים חיוביים, אין בהם דמות שלילית, בהתאם לפרק ההיסטורי אליו הם שייכים, בו מתוך אמונה, תום והקרבה עלו לארץ ועיבדו אותה בתנאים קשים.
המחזה נע בין עולמו של הפרט לעולם הכלל, היחיד אל מול העולם כפי שהוא מופיע בסיפור על הסוחר פייטלזוֹן מיפו אשר באישיותו המפוכחת יש מן השלילה לקשר אמיתי בין היחיד למושגים וסמלים שמחוץ להוויתו. אולם אלתרמן מחבר בין העולם הפרטי לעולמה של הקבוצה בסיפורה של האם שבנה נהרג בקרב למען חבריו, ובנופלו קרא "אמא", כך פעולותיו היו לשם קבוצה, אך במילותיו האחרונות הביע את חווייתו האישית של משפחה ואם ושתיהן משתלבות בו יחד.
במחזה מופיעות שתי דמויות שבהן משתמש המחזאי כדי להעביר מסרים אמביוולנטיים של מחזאי הכותב על תקופה מוקדמת וכבר יודע מה יקרה איתה בהמשך. הראשון הוא דמות הצייר מבצלאל שנשאל על ידי אחד החברים, גרישה, באכסניה בנווה צדק והצייר משיב שעוד אין פרספקטיבה עבור העניין וגרישה משיב. הצייר מייצג את המחזאי שחמישים שנה לאחר מכן כבר מחזיק בפרספקטיבה. הדמות השנייה, היא דמות הצלם איש פיק"א אשר מבקש מהחברים להתקשט ולהביא מעדרים ומגרפות ואומר להם היכן לעמוד ובאיזה תאורה ובעת עלות השחר, ואת כל זה העיקר "שיראה טבעי", כך דווקא מי שאמור לתעד מציאות במצלמתו משפיע עליה מתוך ההבנה של הסממנים החשובים לתפיסה ההיסטורית של החלוציות.
אלתרמן שיבץ דמויות נוספות שמטרתן להציג היבט נוסף של ההוויה החלוצית. לדוגמה: עדני התימני, שחלוציותו מעוגנת במסורתיות ובתרבות שלו ובספר התנ"ך ולא באידיאלוגיה לאומית. בעלי האכסניה חיים וזלטינה ברוך, שזלטינה מתבוננת בחלוצים במבט אימהי וגם מייצגת את נקודת המבט של המחזאי. ויסנוגורסקי א' וויסנוגורסקי ב' המהווים פיצול אישיות של אותה הדמות שלפי חיים הסיבה לכך היא.
עיבודים
ההצגה הועלתה לראשונה ב-30 בדצמבר 1961, במעמד ראש הממשלה דוד בן-גוריון, לרגל חנוכת האולם החדש של התיאטרון הקאמרי בפאסאז' הוד. ביים גרשון פלוטקין, על התפאורה היה אחראי דני קרוון, עם מוזיקה של גארי ברתיני והתלבושות של טובה קליינר-סדן. השתתפו השחקנים: חנה רובינא, אורי לוי, גילה אלמגור, עודד תאומי, אברהם בן-יוסף, אברהם חלפי, נתן כוגן, יהורם גאון, ליאור ייני, יוסף ידין, דבורה קידר וזלמן לביוש. הוזמנו לבכורה מייסדי דגניה והועלו כ-119 הצגות. מאז הועלתה ההצגה על בימות שונות.
בשנת 1994 העלה תיאטרון הקיבוץ עיבוד למחזה של הבמאית עדנה שביט. בשנת 2010, עבור חגיגות 100 שנה להולדתו של אלתרמן, ההצגה הועלתה בצוותא כחלק מ"פסטיבל הצגות מורשת והתיישבות" ובתיאטרון העירוני ברחובות בעיבוד ובימוי של מיכאלה קלי.
בשנת 2015 עלתה הפקה של המחזה בתיאטרון החאן, בבימויה של שיר גולדברג.
חצוצרה אצילה
חצוצרה אצילה או חלזון החצוצרה (שם מדעי: Charonia variegata), הוא מין של חילזון ימי טורף גדול. הוא בולט בקונכייה הבורגית-מגדלית שלו, שגודלה יכול להגיע ל-37.5 סנטימטר ודפנותיה עבות. תפוצתו רחבה מאוד וכוללת את האוקיינוס האטלנטי והימים המחוברים אליו, כולל הים התיכון במזרח והים הקריבי וחופי ברזיל במערב. חלזון החצוצרה נפוץ גם בחופי ישראל, בעיקר בצפון. הקונכייה המרשימה שלו, שבה החוד נגדם, שימשה בעבר כחצוצרה ומשמשת כך עד היום בקרב שבטים פרימיטיביים. המין חצוצרת הים Charonia tritonis קרוב ודומה מאוד לחצוצרה האצילה ובעבר נחשבו השניים לאותו מין טקסונומי.
תיאור
גודל הקונכייה הממוצע של חלזון החצוצרה הוא כ- אך יכול להגיע עד ל- בפרטים הגדולים, כאשר האורך המרבי שתועד הוא 374 מ"מ. הקונכייה שלו היא בורגית-מגדלית, בת 9–10 פיתולים, ונראית כסליל מפותל סביב חרוט גבוה. הקונכייה מסתיימת בחוד שפיצי ללא "בליטה" קהה בקצה, כמו המין הקרוב לו Charonia tritonis (חצוצרת הים).
צבע הקונכייה הוא צבע בז' (חום בהיר בגוון צהבהב, מעין צבע קרם) ונע בין בז' צהבהב לבז' קרמי ועד בז' בהיר לבן. הפיתולים השונים מעוטרים ברצועות של סהרונים וחצאי עיגולים בגוונים שונים שנעים בין חום לבז' ללבן. הצבע הפנימי שלה לבן כאשר השפה היא בצבע כתום בגוון ורדרד.
החילזון עצמו הוא בצבע צהוב בהיר.
במין זה יש שונות ביולוגית ניכרת, המאפשרת גיוון ומספר צורות של המאפיינים שתוארו לעיל. ככל הידוע, אין לו תת-מינים גאוגרפיים.
אורח חיים
חלזון החצוצרה הוא טורף שניזון בעיקר מרכיכות שוכנות קרקע אחרות (כגון צדפות) וקווצי עור, בעיקר כוכבי ים וקיפודי ים. מבלוטות הרוק שלו הוא מפריש חומצות (בעיקר חומצה גופריתית וחומצה אספרגינית) שהורסות את שלדו של הנטרף ומשתקות אותו.
תפוצה ובית גידול
תפוצתו של חלזון החצוצרה רחבה מאוד וכוללת את האוקיינוס האטלנטי והימים המחוברים אליו, כולל הים התיכון במזרח והים הקריבי וחופי ברזיל במערב. הוא נפוץ גם בחופי אמריקה, מקרוליינה הצפונית, עבור דרך מפרץ מקסיקו וכלה בחופי ברזיל בדרום. הוא גם נפוץ בחופים המערביים של אפריקה ואף בטנזניה. חלזון החצוצרה נפוץ גם בחופי ישראל, בעיקר בצפוניים שבהם.
בית הגידול של חלזון החצוצרה הוא חופי ים רדודים. הוא חי על הקרקעית בעומקים של 30 ס"מ עד 110 מטר.
בארץ ישראל נפוץ המין בחופים הצפוניים, בעומקים של 3 עד 8 מטר.
מקור השם
בימי קדם שימשה הקונכייה של חילזון זה כחצוצרה, אחרי שהצריח שלה (הקצה המחודד) נקטם כדי ליצור פיה לנשיפה. במיתולוגיה היוונית תואר טריטון, בנו של אל הים היווני פוסידון, תוקע בחצוצרה שהוכנה מקונכיית חילזון זה ומזוהה עמו. מכאן השם העממי באנגלית Triton's Trumpet או פשוט Triton Snail. כדי להבדילו ממין דומה שמצוי באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס השקט לעיתים מוסיפים לשמו העממי את התואר "אטלנטי" שכן הוא נפוץ באוקיינוס האטלנטי. הוא מכונה באנגלית חילזון טריטון או טריטון אטלנטי או חצוצרת טריטון אטלנטית.
השם בעברית מתאר את שימושו של החילזון כחצוצרה ושם המין "אצילה" מרמז למקומה הסמלי במיתולוגיה, בפמלייתו של אל הים, וכן לגודלה והדרה של הקונכייה של החילזון. לעיתים הוא נקרא גם חלזון החצוצרה או חלזון חצוצרה אטלנטי, כדי להבהיר שמדובר במין של חילזון ולא בכלי נגינה. השם המדעי העברי "טריטון" מציין סוג אחר של חילזון ימי וכן סוג של סלמנדרה.
בעבר הוגדרה החצוצרה האצילה על ידי קארולוס ליניאוס תחת המין Charonia tritonis (חצוצרת הים/חצוצרה ים-סופית), שם מדעי המשמר את הקשר המיתולוגי לטריטון, אך ב-1816 פוצלה למין נפרד Charonia variegata על ידי ז'אן-בטיסט דה לאמארק.
כיסא תינוק
כיסא תינוק הוא כיסא ייעודי המיועד להאכלת תינוקות וילדים קטנים.
הכיסא גבוה מכיסא רגיל, והוא מעוצב כך שאדם מבוגר היושב מול התינוק יוכל להאכיל את התינוק בקלות.
לרוב כולל הכיסא מגש קדמי עליו ניתן להניח מזון וכלי אוכל עבור המבוגר המאכיל את התינוק, או עבור התינוק בגילאים בהם התינוק יכול לאכול בעצמו.
עד אמצע המאה ה-20 היו כיסאות אלה, ככל הרהיטים, עשויים עץ. החל מאמצע המאה ה-20 נעשה שימוש בפלסטיק ומתכת ליצירת כיסא קל לניקוי. בחלק מדגמי כיסאות שנוצרו ניתן לשנות את גובה הכיסא לפי הצורך. בדרך כלל יש לכיסא בסיס רחב (רגליו בצורת פרמידה, ולא ניצבות לקרקע) על מנת להגביר את יציבותו ובטיחותו. לכיסא יש משענות המונעות מן התינוק ליפול ממנו לצדדים ולרוב גם מחוברת למושב רתמה לשם מניעת נפילתו קדימה.
קיימים דגמי כיסאות קטנים לתינוק, שהם חסרי רגליים ומיועדים לשימוש כשהם מונחים על גבי מושב של כיסא רגיל. לעיתים משמשת לכך כרית (בוסטר), בעיקר עבור פעוטות.
יגאל בר יוסף
יגאל בר יוסף (נולד ב-6 במרץ 1947) הוא איש עסקים ויזם ישראלי, משמש כדירקטור בחברות ויועץ בתחום האסטרגיה העסקית. בעברו היה מנכ"ל בחברת דיגיטל ישראל (DEC) ובחברת פלאפוון תקשורת.
ביוגרפיה
יגאל בר יוסף, הוא בן למשפחה ירושלמית (דור שביעי) מצד אביו, אליסף בר-יוסף, ומשפחה יפואית מצד אימו, יוכבד עמיאל-בר-יוסף. משפחת אביו התגוררה ברובע היהודי בעיר העתיקה ומשם עברה לשכונת בית ישראל בירושלים. סבו, יוסף אדהאן, נולד בירושלים והיה אוטודידקט, ששלט בחמש שפות והיה מתורגמן של ממשלת המנדט הבריטי. בנוסף הוא התפרנס כסוחר ממתקים שחנותו הייתה בשער יפו. הסב ומשפחתו עברו לרחביה והקימו יחד עם אוסישקין את שני הבתים הראשונים בפינת רמב"ן ורחוב אוסישקין והיו ולמעשה מייסדי השכונה בשנת 1925.
סבתו (מצד האב), מרים לבית עמוס, הייתה ילידת ירושלים, אך היא ומשפחתה התגוררו בעזה מספר חודשים בשנה. אביה, דוד עמוס, היה בעל קרקעות רבות בפתחת רפיח שבה גידל שעורה וַאֲבַטִּיחַ הַפַּקּוּעָה הידוע גם בשם חַנְדַל (בערבית: حنظل). השעורה יוּצאה מנמל עזה למבשלות בירה באנגליה, ואבטיחי הפקועה שווקו לתעשיית הצבע בגרמניה.
משפחת הסב מצד האם, אברהם עמיאל, מוצאה ביפו מדורי דורות וסבתא שמחה ישעיה, הגיעה עם דודתה כיתומה בת שש מרבאט שבמרוקו. אברהם עמיאל היה רב וחכם ספרדי, גדול בתורה ומוערך בקהילתו והיה מועמד לכהונת הראשון לציון, בטרם בחירתו של הרב עוזיאל. כפי שהיה נהוג באותה תקופה, היה עליו גם להתפרנס מלבד כהונתו הרבנית ולמחייתו שימש כמנהל חשבונות בירושלים.
אביו של יגאל, אליסף בר יוסף למד הנדסת בניין במכונים הפוליטכניים הבריטיים והוסמך כמנהדס בניין ערב מלחמת העולם השנייה. הוא תכנן להמשיך בלימודיו לתארים מתקדמים באנגליה אך נאלץ לבטלם עקב פרוץ המלחמה. הוא התגייס להגנה ואחר כך לצבא הבריטי ובמלחמת השחרור שרת בצה"ל באזור יבנאל וטבריה.
יגאל בר יוסף נולד בירושלים בשנת 1947, בבניין של הסב ברח' רמב"ן. לאחר מלחמת העצמאות עברה המשפחה לבת ים, כיוון שבירושלים שלאחר המלחמה הוקפאה תנופת הבנייה. את לימודיו היסודיים התחיל בבית הספר תחכמוני בבת-ים ובהגיעו לגיל עשר עברה המשפחה לסביון. סביון באותה תקופה נחשבה ליישוב חקלאי והמעבר היה במסגרת תוכניתו של בן-גוריון "מן העיר אל הכפר". את המשך הלימודים היסודיים עשה בגני תקווה, ישוב עולים הגובל בסביון. המשיך בבית ספר תיכון עירוני ט' בתל אביב וסיים במגמה ביולוגית בשנת 1965.
יגאל התגייס לצה"ל בשנת 1966 לחטיבת גולני ולאחר פציעת אימונים עבר למפקדת קצין חימוש ראשי.
מיד לאחר סיום שירותו בשנת 1968 התחתן עם תמי מיכאלי בת טבריה, אותה פגש בצבא. השניים עלו לירושלים ולמדו באוניברסיטה העברית, תמי למדה מתמטיקה ויגאל - כלכלה וכמו כן סיים לימודי ניתוח מערכות מידע מטעם המכון לפריון העבודה.
קריירה ניהולית ועסקית
את דרכו המקצועית החל יגאל באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בן-גוריון כתוכניתן ומנתח מערכות.
מהאוניברסיטה העברית עבר יגאל לרשות השידור שבה שימש בשנים 1978-1973 כמנהל יחידת המידע של רשות השידור.
בשנת 1978 הצטרף בר יוסף לחברת דיגיטל (DEC) כנציג מכירות למגזר הממשלתי והמסחרי וללקוחות OEM.
בשנת 1984 חזר בר-יוסף לעבוד בחברת דיגיטל-ישראל ועד 1985 שימש מנהל אגף השיווק של החברה.
בשנים 1990-1985 שימש מנהל אגף המכירות של דיגיטל ישראל.
בשנים 1991–1992 כיהן בתפקיד מנהל אגף השירות של דיגיטל ישראל ומנהל העסקים הראשי של החברה.
בשנת 1993, כשהמנכ"ל גיל וייזר הודיע על פרישתו, לאחר הליך תחרות מול חמישה מועמדים, קיבל בר-יוסף את תפקיד מנכ"ל דיגיטל ישראל. במהלך כהונתו הוביל את החברה להכפלת היקף עסקיה בארץ. בר-יוסף שם דגש על מתן שירות איכותי ללקוח. במסגרת זו הוא חָנַךְ מנהלים ממשרדים נוספים בדרום אירופה. דיגיטל ישראל זכתה, בתקופת כהונתו, במקום הראשון באירופה בסקר שביעות רצון הלקוחות חמש שנים ברציפות.
במקביל השלים בר-יוסף תואר שני במנהל עסקים בתוכנית Executive M.B.A של בית הספר למינהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים וכן התמחה בתחומי שיווק ושירות במכללת טמפלטון באוניברסיטת אוקספורד.
בדצמבר 1997 לאחר חמש שנים בתפקיד בדיגיטל, נבחר בר יוסף לניהול חברת פלאפון תקשורת. בר-יוסף שימש כמנכ"ל פלאפון באחת התקופות הסוערות ביותר בשוק התקשורת הישראלי, במהלכן הפכה התחרות לקשה יותר ויותר, עם כניסתה של המתחרה השלישית חברת פרטנר. בתקופת כהונתו בחברה הוא נאלץ להתמודד עם כמה משברים קשים, ובהם המעבר לרשת הדיגיטלית החדשה, שהיה רצוף בעיות והתופעה של שכפול המכשירים עקב סוגיות טכנולוגיות וגנבת השיחות ממנויי החברה, שגרמה לה להוצאות גדולות. עקב הצורך לפצות לקוחות ולהשקיע כ-100 מיליון דולר ברשת החדשה עברה החברה להפסד. בסופו של דבר, החברה צלחה את המשבר ופרצה קדימה עם רשת דיגיטלית CDMA מתקדמת, מספר המנויים גדל והיקף המכירות צמח. בר-יוסף היה אחד הדוחפים להקמת חברת גו-נקסט, העוסקת באינטרנט סלולרי . סיום כהונתו של בר-יוסף בחברה לווה באקורדים צורמים ונבע בעיקר מעימות חריף עם היו"ר החדש שמונה לא מכבר, על סמכויות הניהול האופרטיבי של החברה. בסוף שנת 2001 פרש בר-יוסף מניהול החברה ובמקומו מונה יעקב גלברד.
עם סיום התפקיד בפלאפון עבר בר יוסף לחברת אמדוקס, חברה רב לאומית בתחום מערכות חיוב אוטומטי , כסגן נשיא לשיווק ולמכירות וכמנטור למנכ"ל חב' קלריפיי שנרכשה על ידי אמדוקס באותה עת.
מנטור של הנהלות חברות
גיבוש אסטרטגיה עסקית-ניהול סיכונים-ניהול מכירות בחברות רב-לאומיות:
בעבר: טבע, שטראוס, ברן, פרוטרום, נובה, טלדור, מלם, יבמ ישראל, אייסקווד, סיבקום (Civcom), אטלנטיום, וקסמן גוברין גבע חברה להנדסה בע"מ, חברת ESI אנגולה, משה צור אדריכלים בוני ערים
בהווה:
חוקי נירנברג
חוקי נירנברג (בגרמנית: Nürnberger Gesetze) היו חוקי גזע בימי שלטון גרמניה הנאצית, אשר הגדירו מיהו אזרח גרמני ("בעלי דם גרמני או קרוב לו"). חוקים אלו נוסחו בכנס ועידת המפלגה הנאצית במהלך מצעדם השנתי בעיר נירנברג, ב־15 בספטמבר 1935, ומטרתם הייתה לשלול זכויות אזרח מכל מי שאינו עונה להגדרה זו מכיוון שאיננו ממוצא ארי. ב־14 בנובמבר אותה שנה פורט החוק הבסיסי, וכוּון ספציפית נגד היהודים. ב-3 בינואר 1936 הורחבה תחולת החוקים כך שיכללו גם את הצוענים שבשטח הרייך.
הרקע ההיסטורי
בזמן עלייתו של היטלר לשלטון בשנת 1933, פחות מאחוז מהאוכלוסייה בגרמניה היה יהודי; למרות זאת, אנטישמיות הייתה אלמנט מרכזי ברטוריקה של היטלר כבר 15 שנה לפני כן. מעלייתו לשלטון החלו רדיפות שיטתיות של יהודים על-בסיס גזעי. באביב וקיץ 1933 החלה התפתחות בצורך להבהיר ולהגדיר את מעמד היהודים בגרמניה. הדבר בלט בשל השוני בתפיסה של המדיניות האנטי-יהודית של המפלגה הנאצית לבין מדיניות הרייך המצופה של הרייך השלישי ונהיה צורך לאחד בין המדיניות האנטישמית של המדינה ובין המפלגה. הגסטפו ופקידי הממשלה האזוריים ביקשו פעמים רבות החלטה רשמית וסמכותית ועמדה חד-משמעית במדיניות כלפי היהודים, מכיוון שהעדר מדיניות ברורה כזאת גרמה עימותים בין פעילי המפלגה לפקידי מדינה בשאלת היהודים. דו"ח של הגסטפו משנת 1935, קבע שהמפלגה "תפעל מלמטה" בשאלת היהודים כדי לגרום לממשלה לפעול לפתרון הבעיה, בעקבותיה פגעו פעילי SA באופן שיטתי ביהודים בגלי תקיפה, ונדליזם והחרמות.
במקביל נשמעו דעות אחרות, כגון זו של ד"ר היילמאר שאכט, נגיד הרייכסבאנק, אשר ביקר את מדיניות המפלגה מכיוון שלדעתו היא הפריעה למאמציו לשיקום הכלכלה הגרמנית. בעקבות תלונותיו של שאכט, היטלר הורה, ב-8 באוגוסט 1935, לעצור כל "פעילויות של יחידים" נגד יהודים גרמנים. שר הפנים, וילהלם פריק איים בנקיטת אמצעים חמורים כנגד פעילי מפלגה אשר יפרו הוראה זו.
מבחינתו של היטלר היה זה הכרחי להביא לחקיקתם של חוקים אנטישמיים כדי לשקם את האכזבה של חברי המפלגה מהצו שהוציא ב-8 באוגוסט, במיוחד כיוון שהצו ניתן מסיבות פרקטיות ואילו שאיפתו הייתה כשאיפת חברי מפלגתו.
ישיבת הרייכסטאג
ב-15 בספטמבר 1935, בשעה 8 בערב נפתחה ישיבה מיוחדת של הרייכסטאג באולם אגודת התרבות של נירנברג. זו הייתה הפעם היחידה בימי משטרו של היטלר שהרייכסטאג התכנס מחוץ לברלין. הפעם הקודמת שנירנברג הייתה מושב הרייכסטאג הייתה בשנת 1543. היטלר טען בנאומו שהמצב הבינלאומי ההפכפך הוא זה שאילץ את גרמניה לשקם את צבאה והזהיר מפני סכנת הבולשביזם הבינלאומי. אולם הנושא המרכזי של נאומו היה היהודים. הוא טען שהיהודים הם סיבת התגברות המתח בין העמים, שהם פתחו שוב בחרם כלכלי נגד גרמניה ושבתוך גרמניה התנהגותם המתגרה עוררה תלונות גוברות. משום כך: "הדרך היחידה למניעת [התפרצות] פעולות התגוננות נמרצות ובלתי־מרוסנות מצד האוכלוסייה הנרגזת היא הסדר הבעיה באמצעות חוק... ניתן, על ידי פתרון מכריע חד־פעמי, ליצור בסיס שעליו יוכל העם הגרמני למצוא יחס נסבל כלפי היהודים. אם תקווה זו לא תתגשם, וההסתה היהודית בתוך גרמניה [ובזירה] הבינלאומית תימשך, ייבחן המצב מחדש", וההסדר "יימסר לשם פתרונו הסופי למפלגה הנאציונל-סוציאליסטית". היטלר ביקש מן הרייכסטאג לקבל את החוקים שיקריא גרינג.
נוסח החוקים
חוקי נירנברג שהתקבלו ב-15 בספטמבר 1935 כללו שלושה חוקים:
חוק אזרחות הרייך
"הרייכסטאג החליט פה אחד על החוק הבא המתפרסם בזה:
(1) נתין המדינה הוא כל מי שנתון לחסות הרייך הגרמני, ולכן הוא במיוחד מחויב כלפיו.(2) נתינות המדינה מוענקת לפי הוראות חוק נתינות הרייך והמדינה.
(1) אזרח הרייך הוא רק אותו נתין המדינה בעל דם גרמני או בעל דם קרוב לו המוכיח על ידי התנהגותו שהוא נכון וראוי לשרת בנאמנות את העם הגרמני והרייך. (2) זכות אזרחות הרייך מוענקת על ידי מתן תעודות אזרחות הרייך. (3) אזרח הרייך הוא בלבד בעל הזכויות הפוליטיות המלאות בהתאם לחוקים. שר הפנים מוציא בתיאום עם ממלא מקום הפיהרר את ההוראות המשפטיות והמנהליות הדרושות לביצוע ולהשלמת חוק זה.
החוק להגנת הדם הגרמני והכבוד הגרמני
"חדור הכרה שטוהר הדם הגרמני הוא תנאי מוקדם להמשך קיומו של העם הגרמני, חדור רצון בלתי נמנע להבטיח את האומה הגרמנית לעולם, החליט הרייכסטאג פה אחד על החוק הבא, המתפרסם בזה:
(1) נישואים בין יהודים ובין נתיני המדינה בעלי דם גרמני או בעלי דם קרוב לו – אסורים. נישואים שנערכו בניגוד [לחוק] בטלים, גם אם נערכו בחו"ל לשם עקיפת חוק זה.
(2) רק התובע הכללי יכול להגיש תביעה לביטול [הנישואים].
3. יהודים אינם רשאים להעסיק במשק ביתם נתינות המדינה בעלות דם גרמני או בעלות דם קרוב לו שהן למטה מגיל 45.
4.
(1) אסור ליהודים להניף את דגל הרייך והמדינה ולהציג את צבעי הרייך.
(2) לעומת זאת מותר להם להציג את הצבעים היהודיים. ביצוע היתר זה עומד תחת חסות המדינה.
5.
(1) העובר על איסור זה של סעיף 1 עונשו בית סוהר. (2) אדם העובר על איסור של סעיף 2 עונשו מאסר או בית סוהר. (3) העובר על הוראות סעיף 3 ו- 4 עונשו מאסר עד שנה וקנס כספי או אחד מעונשים אלה.6. שר הפנים מוציא בתיאום עם ממלא מקום הפיהרר ושר המשפטים את ההוראות המשפטיות והמנהליות הדרושות לביצוע ולהשלמת חוק זה.
7. החוק נכנס לתוקפו יום לאחר פרסומו; סעיף 3 רק ב-1 בינואר 1936.
הפיהרר וקאנצלר הרייך - אדולף היטלר מיניסטר הפנים - פריק מיניסטר המשפטים - ד"ר גירטנר ממלא מקום הפיהרר - ר' הס"
תקנה ראשונה לחוק אזרחות הרייך
התקבל ביום 14 בנובמבר 1935
4. (1) יהודי אינו יכול להיות אזרח הרייך. אין לו זכות הצבעה בעניינים פוליטיים; הוא אינו יכול לכהן במשרה ציבורית.
5. (1) יהודי הוא מי שמוצאו לפחות משלושה סבים שהם יהודים גמורים לפי גזעם. (2) כיהודי נחשב גם בן תערובת, נתין המדינה שמוצאו משני סבים יהודים גמורים.
(א) אשר השתייך בעת הוצאת החוק לקהילה היהודית או נתקבל אליה לאחר מכן. (ב) מי שהיה בעת הוצאת החוק נשוי ליהודי או התחתן עם יהודי לאחר מכן. (ג) מי שמוצאו מנישואין עם יהודי כמשמעו בפסקה (1) שנערכו לאחר שהחוק להגנת הדם (ד) והכבוד הגרמני מ-15 בספטמבר 1935 נכנס לתוקפו.
מי שמוצאו מיחסים אסורים עם יהודי מחוץ לנישואים כמשמעו בפסקה (1) ונולד מחוץ לנישואים אחרי 31 ביולי 1936 יחשב כיהודי ולא כגרמני.
ההשלכות והמשמעויות של חוקי נירנברג
בבסיס החוקים עמדה תאוריה פסבדו-מדעית אשר היוותה בסיס להפליית היהודים, והפליית הצוענים מאוחר יותר. הגזענות הפכה לחוק מדינה, שמנע מהיהודים את היכולת להתגונן מפני האנטישמיות באמצעים משפטיים. האמנציפציה בוטלה לחלוטין, והיהודים הפכו לנתינים מדרגה נחותה. החוקים קבעו את הקבוצות שאזרחותם נשללת, ושמעמדם הוא של נתינים משוללי זכויות אזרחיות או מדיניות, כולל זכותם להגנה משפטית.
מבחינת החוג הפנימי שסביב היטלר, החוקים היוו ניצחון מוחץ ליוזף גבלס ולרצונו להשיב את המלחמה ביהודים לראש סדר היום. לעומתו, הרמן גרינג אחז בדעה הנגדית בנוגע ליהודים והאמין ב"אנטישמיות פרגמטית" ויחסית לכל שאר חברי החוג הפנימי גרינג לא היה אנטישמי לוחמני. לכן, גבלס דאג שגרינג אפילו לא יוזמן לוועידה ולתהליך החקיקה של החוקים. גרינג, שכבר ספג מגבלס השפלה קשה כאשר האחרון שכנע את היטלר לגנות בפומבי את הראוותנות שלו, כעת ספג השפלה שנייה, והיריבות בין השניים החריפה ועתידה להחריף עוד יותר בשנים הבאות.
לאחר חקיקת חוקי נירנברג, החלה מערכת המשפט הגרמנית להתמודד עם אתגרים רבים שהציבו בפניה החוק והאזרחים שהחלו לפנות אל בתי המשפט במטרה לערער על הגורל שהחוקים קבעו להם ולקבל סעד משפטי. בין היתר, נדרשו בתי המשפט להתמודד עם השאלה מה כוללים "יחסי מין". שאלה זו הגיעה ב-9 בדצמבר 1935 לפתחו של בית המשפט העליון, שקבע כי "המונח 'יחסי מין' כפי שהתכוון אליו החוק להגנת הדם הגרמני אינו כולל כל מעשה נלוז, אבל הוא גם לא מצטמצם למשגל. הוא כולל את כל צורות יחסי המין... כלומר, אותן פעולות מיניות עם בן המין האחר, שנועדו... לספק, במקום משגל, את יצר המין של אחד מבני הזוג לפחות". בית המשפט העליון גם עודד את בתי המשפט הכפופים לו לפרש באופן עצמאי את כוונת החוק.
רוב היהודים הגרמנים קיבלו את החוקים בשלווה יחסית ואף בתחושת רווחה, שכן הם סיימו תקופה ארוכה של אי-ודאות באשר לאופן שבו המשטר הנאצי מתכוון לנהוג בהם. רובם האמינו כי מטרת המשטר היא הפרדה, והחוקים אוששו את ההנחה הזאת. באמצעות חוקי נירנברג הפכה היהדות למיעוט לאומי דה-פקטו. עדות לכך שהיהודים תפסו את התקופה כטובה יחסית, היא שיעור המתאבדים הנמוך ביותר בקרבם בתקופת חקיקת חוקי נירנברג לעומת התקופות של חרם אחד באפריל 1933, ליל הבדולח ב-1938, והגירושים למזרח.
מכתש דדלוס
מכתש דדלוס (באנגלית: Daedalus crater) הוא מכתש בולט הנמצא בסמוך למרכז הצד הרחוק של הירח. מכתש דדלוס הוא מכתש פגיעה הנוצר לפני כ־3.2 עד 3.75 מיליארד שנים. בשל מיקומו המוגן מפני פליטות רדיו מכדור הארץ, הוא הוצע כאתר של טלסקופ רדיו ענק עתידי. קוטרו 93 קילומטרים, עומקו 3 קילומטרים, הטמפרטורה בזריחה היא °181. מכתש זה נקרא מכתש דדלוס מהמיתולוגיה היוונית. זה מוצג מצילומים מפורסמים שצולמו על ידי האסטרונאוטים בחללית "אפולו 11". מכתש זה נקרא לאחרונה גם "מכתש 308" ושימש כייעוד זמני של IAU שקדם להקמת קידומת הירח בצדו הרחוק.
צוות הגילוי
המעבורת "אפולו 11" הייתה המשימה המאוישת השישית בתוכנית אפולו, האסטרונאוטים במעבורת זו הם אלו שמצאו את מכתש דדלוס. האסטרונאוטים שהיו במעבורת הם ניל ארמסטרונג שהיה המפקד, אדווין "באז" אלדרין הבן שהיה הטייס בנחיתת ירח, מייקל קולינס שהיה טייס תא פיקוד. האסטרונאוטים טסו במעבורת "אפולו 11" שוגרו ב-16 ביולי 1969, וב-20 ביולי 1969 נחתה המעבורת וניל ארמסטרונג נעשה האדם הראשון שדרך על אדמת הירח. וב-24 ביולי 1969 שבו האסטרונאוטים חזרה לכדור הארץ.
מקור השם
יש כוכב לכת מינורי שנקרא על שם הדמות המיתולוגית היוונית דדלוס, בונה המבוך של המלך מינוס, ולאחר שבנה את המבוך, דדלוס נכלא שם עם בתו של המלך איקרוסה. הם ברחו על ידי זה שבנו כנפי נוצות ושעווה, אבל בזמן שאיקרוסה טבעה מפני שהשעווה בכנפיים שלה נמסה, המשיך דדלוס לסיציליה ובנה שם מקדש לאפולו. יש גם מכתש ירחי בשם דדלוס. ציטוט השמות הרשמי פורסם על ידי מרכז הכוכבים הקטינים ב־20 בדצמבר 1974.
מזון לתינוקות
מזון תינוקות הוא כינוי לכל מזון שאינו חלב אם, המשמש להזנת תינוקות. יש המכלילים במונח זה תחליפי חלב אם, ויש המתייחסים במונח זה למוצרי מזון אחרים (הן מוצרים תעשייתיים והן מזון ביתי). מוצרי מזון אלה מיועדים לתינוקות שגילם פחות משנתיים, והמזון מותאם לגיל התינוק, להתפתחותו, ולמערכת העיכול שלו.
מזון זה מגיע בצורת אבקה להמסה בנוזל, נוזל או מחית, וכן כמזון מוצק הנמס ברוק בפיו של התינוק, לאור העובדה שבשל העדר שיניים אין התינוק יכול ללעוס ולטחון את המזון בפיו.
היסטוריה
כבר בעת העתיקה נעשה שימוש בתחליפי חלב אם כמזון לתינוקות, אף שבתקופות קדומות יותר, כאשר אם לא יכלה להניק את ילדה, נעשה שימוש במינקת. עד אמצע המאה ה-19 הוכנו תחליפי חלב, ומזון תינוקות באופן ביתי, ואלה כללו מחית של דגנים, או ירקות, ונוזלים (מים או חלב). התפתחות מזון התינוקות ויצירת תחליפי המזון החלה לאחר המהפיכה התעשייתית, ועם התפתחות הרפואה והבנת התזונה הנדרשת.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 החל שיווק מזון תינוקות במערב אירופה ובארצות הברית תחת מיתוגו כמזון מדעי המותאם להתפתחותו של התינוק.
המזון התעשייתי, המבושל מראש והמיובש, יוצר והחל להימכר לראשונה בשנות ה-30 של המאה ה-20. חברות מזון התינוקות המובילות שהתפתחו באותה עת היו גרבר, שהחלה לייצר מזון תינוקות בשנת 1928, והיינץ.
אקספורד
אקספורד (באנגלית: Exford) הוא כפר במרכז הפארק הלאומי אקסמור, 11 ק"מ צפונית־מערבית לדולברטון ו־16 ק"מ דרומית־מערבית למיינהד, בסומרסט, אנגליה, הממלכה המאוחדת. כקילומטר משם נמצא הכפר לינקומב.
נכון לשנת 2020, אוכלוסיית הכפר מונה כ־407 אנשים. במרכז הכפר נמצאת מדשאה.
בכפר יש חנות כלבו, סניף דואר, מוסך, אכסניית נוער, בית ספר יסודי וגן שעשועים.
היסטוריה
ממזרח לכפר נמצאים מבנים פרהיסטוריים. על גבעה ממערב נמצא מבצר בשם טירת הפרה (Cow Castle) מתקופת הברזל. וממזרח לכפר נמצאת טירת סטאדון היל.
ספר יום הדין משנת 1086 מזכיר שמונה יישובים בקהילה, חמישה מתוכם נקראים אקספורד והאחרים הם באלמסוורת'י, סטון, ודונסקומב.
הקהילה הייתה במחוז קארהמפטון.
במאה ה-19 הוקמו מסביב לכפר מכרות ברזל ונחושת על ידי "חברת עופרת הברזל של אקספורד".
בכפר קיימת מכלאת כלבים לצורך ציד אייליים כבר מ-1875.
בשנת 1930 נבנה גשר על הנהר העובר בכפר על בסיסו של גשר ישן יותר מימי הבניים.
יחזקאל פנט (קצין)
יחזקאל פנט (5 במרץ 1909 – 29 במאי 1984) היה מפקד בכיר בארגון ההגנה ולאחר מכן שירת כקצין בכיר בצה"ל, בין השאר כמפקד חטיבת כרמלי, מפקד הגנה מרחבית בצפון וראש הג"א. לאחר שחרורו מצה"ל, שימש כמנהל מחוז חיפה והצפון במשרד השיכון.
תחילת דרכו
פנט נולד ב-1909 למשפחת רבנים ידועה בטרנסילבניה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית. אבי סבו, האדמו"ר יחזקאל פנט, שעל שמו הוא נקרא, חיבר את הספר הידוע "מראה יחזקאל" והיה אבי שושלת חסידות דעש כשמייסד החסידות היה בנו הבכור, ר' מנחם מנדל. אביו, חיים בצלאל פנט, נשלח ללמוד בישיבת פרשבורג, אותה עזב כשנתפס לציונות והשתתף בקונגרס הציוני ה-12. הוא נשאר יהודי חרדי אך עזב את החסידות והפך למתנגד. המשפחה חיה ברווחה בעיר קולוזבר (היום קלוז') שבסביבתה עסק אב המשפחה בניהול אחוזות חקלאיות.
עם התפרקות הקיסרות האוסטרו-הונגרית לקראת תום מלחמת העולם הראשונה וסיפוח טרנסילבניה על ידי רומניה, החליט אב המשפחה לעלות לארץ ישראל. הוא מכר את כל רכושו, וב-1922 הפליגה המשפחה באנייה שכורה מקונסטנצה לנמל חיפה דרך מיצרי הבוספורוס. לאחר שנתיים של מעברים השתקעה המשפחה בגבעת עדה. פנט בן ה-13 נשלח ללמוד חקלאות במקווה ישראל, שם גם גויס ל"הגנה".
פעילות בהגנה
עם תום לימודיו חזר פנט לגבעת עדה, התמנה למפקד האזור ולקח חלק פעיל בהגנת המושבה בתקופת מאורעות תרפ"ט (1929). מכאן ואילך הייתה דרכו רצופה פעילות ענפה ומתמשכת בשורות ההגנה. ב-1931 הגיע להרצליה, נמנה עם מפקדי המושבה, השתתף בהורדת מעפילים שהגיעו לחופיה והסתיר במרתף ביתו מוקד קשר סודי של הארגון. בהרצליה פגש את פסיה לבית בוקטמן והשניים נישאו. הוא עבד כמנהל פרדסים ואורז ראשי והיא עבדה במשתלת הפרחים של משה איכילוב. ב-1940 עזבו בני הזוג את הרצליה ועברו להתגורר בעמק יזרעאל, שם מילא פנט תפקידים פיקודיים – מדריך בנפות יזרעאל וגלבוע ומפקד נפת זבולון.
שרות בצה"ל
בעיצומה של מלחמת העצמאות עבר פנט מההגנה לצה"ל. שימש סגן מפקד חטיבת גולני ולאחר מכן מפקד מחוז העמק. כשהתגייס קיבל דרגת סגן-אלוף. בתקופה שבין ספטמבר 1949 וינואר 1950 פיקד על חטיבת כרמלי והועלה לדרגת אלוף-משנה. בהמשך דרכו בצה"ל היה מפקד מחוז, מפקד הגנה מרחבית צפון ובין השנים 1960-1963 שימש כראש ההגנה האזרחית הארצית (הג"א) . ב-1960 פיקד על מצעד צה"ל שנערך בחיפה.
תפקידים אזרחיים
בשנת 1964 השתחרר מצה"ל והחל לעבוד במשרד השיכון כמנהל מחוז חיפה והצפון. בתפקידו זה פעל רבות לבניית שכונות חדשות ובתי קבע למפוני המעברות ולעולי ברית המועצות שהגיעו לארץ בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים. הקדיש משאבים רבים לבניית מוסדות ציבור, בתי ספר ומרפאות בערי הפיתוח וביישובים הערביים בצפון.
לאחר פרישתו ממשרד השיכון שימש במשך שלוש שנים כמנהל בנק טפחות בסניף הגליל. בין תפקידיו האזרחיים האחרים, כיהן כיו"ר ועדות מל"ח (משק לשעת חירום) וכנשיא מועדון רוטרי בקריית טבעון.
חיים אישיים
לפנט ורעייתו נולדו שלושה ילדים: עמוס פנט (לימים פרופסור לווירולוגיה באוניברסיטה העברית); מיכל פנט-פלג; ויאיר פנט, שנהרג ב-1 בספטמבר 1970 בפעולה של סיירת גולני לביעור קיני מחבלים ב"פתח לנד" בדרום לבנון.
יחזקאל פנט נפטר בקריית טבעון ב-1984.
מדולה
בלטינית Medulla היא החלק המרכזי, הליבה, בדרך כלל כמונח אנטומי.
יחיאל בן יקותיאל
רבי יחיאל ב"ר יקותיאל ב"ר בנימין ב"ר יחיאל הרופא ממשפחת הענוים (לפני ה'כ', 1260 - מחצית ראשונה של המאה ה-14) היה רב מן הראשונים, מרבני רומא במאה ה-13 ובמחצית הראשונה של המאה ה-14.
למד תורה מפי דודו רבי יהודה בן בנימין. היה רופא, ונודע כחכם וסופר, משורר, ומעתיק ספרים נכבדים, ביניהם "כתב יד ליידן", כתב היד הקדום והשלם ביותר של התלמוד הירושלמי. חיבר חיבורים בהלכה, ומקובל לייחס לו את חיבור ספר ההלכות והמנהגים "תניא רבתי". גולת הכותרת של יצירתו: ספר המוסר "מעלות המידות", שנדפס במהדורות רבות, נתקבל בכל תפוצות ישראל, והיה חביב על גדולי תורה לדורותיהם, ביניהם רבי יעקב עמדין והחיד"א.
תניא רבתי
כאמור רבי יחיאל הוא מחברו של ספר התניא, חיבור הכולל דינים ומנהגים לכל השנה, שנתפשט בכל ישראל, והתקבל באיטליה.
בספרו הוא מביא פעמים רבות פירושים והלכות כפי הנראה מבני משפחתו - בשם 'מורי הרב חביבי 'רבי יהודה ברבי בנימין הרופא', וכן בשם 'החבר רבי בנימין בן אברהם הרופא'. בסוף ספרו אף מביא מזכיר את אחיו 'רבי בנימין' ומביא הלכה בשמו.
ספר מעלות המידות
הספר נדפס לראשונה בשם "בית מידות" בקושטא ה'רע"ב (1512). ומאוחר יותר הדפיסוהו בשמו המוכר "מעלות המידות". הספר כולל עשרים וארבעה פרקים העוסקים במעלות המידות, מסודר מהמושכלות למידות טובות, מבוסס על מאמרי חז"ל ועל פסוקים מהמקרא ועל ספרי מוסר קודמים; תוך הסבר כל מידה, מעלתה, צדדיה ופרטיה, וגנות המידה ההפוכה לה; והכל בלשון קצרה ופשוטה.
קישורים חיצוניים
מאמרים
יגאל פזי
יגאל פזי (נולד ב-31 בדצמבר 1939) הוא מדליסט פאראלימפי ישראלי, חבר נבחרת ישראל בכדורעף נכים בשנים 1973–1990. זכה בארבע מדליות אולימפיות (3 זהב, 1 כסף), ארבע מדליות באליפות העולם (2 זהב, 2 כסף) וארבע מדליות באליפות אירופה (1 זהב, 3 ארד).
ביוגרפיה
במלחמת ששת הימים שירת בפלס"ר 78 של חטיבת המילואים אלכסנדרוני, אשר לחמה בקרבות ההבקעה במרכז רמת הגולן. באחר הצהריים של יום שישי, 9 ביוני 1967, נפגע פזי ממוקש נעל, בעליית הפלס"ר לדבשייה.
שחקן נבחרת כדורעף נכים
פזי שיחק כדורעף עוד טרם פציעתו והיה חבר קבוצת זבולון.
פזי שיחק בנבחרת ישראל בכדורעף נכים החל מהקמתה ב-1973 ועד 1990 בעמדת מנחית. הרכב הנבחרת עם הקמתה כלל מלבד פזי את חגי זמיר, אהרון דנציגר, שלמה אשכול, רוני פרדקין, משה ברבלט, גדי לנצר, דני גלעדי ואליעזר קלינה ששימש כמאמן-שחקן.
עם הקמת בית הלוחם תל אביב ב-1974, תפס ספורט הנכים בישראל תאוצה, ובפרט נבחרת הכדורעף אשר הגיעה להישגים חסרי תקדים.
כמו כן, שיחקה הנבחרת כל השנים גם בליגה ה"רגילה" לכדורעף בארץ בהצלחה מרובה.
כבוד ונקמה
כבוד ונקמה (באנגלית: Born to Raise Hell, נולד לגדל גיהנום) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2010, בבימויו של לאורו צ'ארטרנד בהשתתפות סטיבן סיגל שגם כתב והפיק את הסרט, דארן שאלאווי ודן בדאראו. הסרט צולם ברומניה, לא הוקרן מסחרית בבתי קולנוע אלא הופץ כ-DVD מאז אפריל 2011.
עלילה
אחרי פיגועי 11 בספטמבר, ממשל ארצות הברית הבין שסמים היו אחראים למימון רוב תאי הטרור. זו הסיבה שהם יצרו ומימנו את "המטה הבינלאומי למלחמה בסמים" (IDTF).
בובי (רוברט) סמואלס (סטיבן סיגל) עומד בראש צוות IDTF בבוקרשט. שישה חודשים קודם לכן, שותפו של בובי נהרג. עכשיו, המטה שלח אליו שותף חדש בשם סטיב. אשתו של סטיב היא בחודש השמיני להריונה, והוא שואף להיות בבית בעת הלידה, כדי לראות את הלידה של הילד שלו.
לברון הסמים הרוסי דמיטרי יש אישה ובן צעיר, שאינם מודעים לעסקי הסמים שלו. לאחרונה, דימיטרי יצר שותפות סחר בסמים עם קוסטל, רומני שמנהל את "רומא אייס", אחד המועדונים הפופולריים ביותר בבוקרשט. קוסטל ואנשיו מתמחים בפלישות לבתים של אנשים עשירים, גנבת כל מה שהם יכולים והריגת המשפחה. במהלך כל פלישה, קוסטל עצמו אונס והורג את האישה. בנוסף, קוסטל משתמש בבחורות צעירות על מנת לבריח סמים לאנגליה.
קוסטל חייב לדימיטרי כסף עבור סמים שרכש ממנו.
בהמשך, בובי עוצר את רכבו של דימיטרי, דימיטרי מכה עם ראשו בשמשת המכונית ומנפץ אות ומאשים את בובי בכך שהכה אותו. דימיטרי לא מוכן לסייע לבובי במעצרו של קוסטל, בובי נאלץ לשחרר את דימיטרי ודימיטרי שולח את אנשיו להרוג את ברוס.
בובי ואנשיו פושטים על מקום אחסון סמים של קוסטל, לכן קוסטל לא יכול לכסות את חובו לדימיטרי ודימיטרי מאיים עליו כי קוסטל ימות אם הוא לא יבוא עם הכסף. קוסטל ואנשיו פושטים לביתו של דימיטרי והורגים את אשתו של דימיטרי. אנשיו של דימיטרי מצליחים להבריח את קוסטל ושארית אנשיו וקוסטל מגיע למועדון במטרה לאסוף כסף ולהימלט. בינתיים בובי ואנשיו מגיעים למועדון. בקרב יריות נפצע סטיב אנושות וקוסטל מצליח להימלט.
דימיטרי מגיע אל בובי ומציע שיתוף פעולה בתפיסת קוסטל, דימיטרי הורג את מי שהרג את אשתו ובובי נאבק בקוסטל והורג אותו.
הקריסטל האפל
הקריסטל האפל (באנגלית: The Dark Crystal) הוא סרט פנטזיה אפלה משנת 1982 בבימויו של ג'ים הנסון ופרנק אוז. מככבים בו הקולות של סטיבן גארליק, ליסה מקסוול, בילי וויטלאו, פרסי אדוארדס ובארי דנן. הסרט הופק על ידי ITC Entertainment וחברת ג'ים הנסון והופץ על ידי סרטי יוניברסל. העלילה סובבת סביב ג'ן וקירה, שני גלפלינגים במסע להחזיר את האיזון לעולם ת'רה ולהפיל את הרשע, השולט בסקקסיס על ידי שחזור קריסטל שבור רב עוצמה.
עלילה
לפני אלף שנים על כוכב ת'רה, שני גזעים חדשים הופיעו כאשר רסיס נופץ מקריסטל האמת: הסקקסיסים האכזריים, שמשתמשים בהשחתה מתמשכת של הקריסטל כדי להאריך את חייהם, והאור'רו העדין, הידוע יותר בשם מיסטיקנים, שעושים את ביתם בעמק האבנים כדי להמתין לגורלם. מנהיג המיסטיקנים, המאסטר אורסו, מגדל גלפלינג צעיר בשם ג'ן שהשבט שלו נטבח על ידי הסקסיסים. כאשר החיבור הגדול של שלוש השמשות של ת'רה מתקרב, אורסו גוסס מורה לג'ן להגשים נבואה לרפא את הקריסטל על ידי שליפת הרסיס מאוגרה. אם ג'ן לא יצליח להשלים את המסע שלו לפני ששלושת השמשות נפגשות, הסקסיס ישלוט לנצח. כאשר אורסו נפטר, גם סקקסו, הקיסר של סקקסיס, מת, ומשאיר את תפקיד המנהיג פנוי. הצ'מברלין, סקקסיל, ומאסטר הגארת'ים, סקקונג, מאתגרים זה את זה ב"משפט לפי אבן" לרצף, וכתוצאה מכך, סקקונג מביס את סקקסיל. סקקסיל מופשט מגלימותיו וגורש, בעוד שסקקונג מוכרז כקיסר החדש. כשהסקקסיים לומדים על קיומו של ג'ן, הם שולחים את צבאם של גארת'ים דמוי סרטנים ענקיים ללכוד אותו, כשסקקסיל הערמומי עוקב אחריו.
ג'ן פוגש את אוגרה ונכנס לאזור שלה, שבו היא משתמשת כדי לחזות את השמים, והיא מסבירה על החיבור לפני שג'ן יבחר את הרסיס הנכון. לפני שאוגרה יכולה להסביר את משימתה של ג'ן, הגארת'ים מגיעים ומשמידים את הכפר, לוקחים את אוגרה בשבי כשג'ן בורח. כשהם שומעים את קריאת הקריסטל, המיסטיקנים עוזבים את העמק שלהם כדי לחזור לטירת הקריסטל. במסע שלו דרך ביצת יער, ג'ן פוגש את קירה, גלפלינג נוספת ששרדה. השניים לומדים יותר אחד על השני כשהם בטעות "חולמים", חולקים זה את הזיכרונות של זה. הם נשארים ללילה עם הפודלינגים שגידלו את קירה, רק כדי שהם וחיית המחמד של קירה פיזגיג יברח כשהגרת'ים יפשטו על הכפר. הם כמעט נתפסים, אבל סקקסיל מתערב, ומונע מהגארת'ים לרדוף אחריהם.
ג'ן וקירה מגלים תרבות גלפלינג הרוסה עם כתיבה עתיקה המתארת את הנבואה: "כאשר יחידה זורחת את השמש המשולשת, מה שנפרד ונבטל יהיה שלם, השניים נוצרו אחד ביד גלפלינג או אף אחד." הם נקטעים על ידי סקקסיל, אשר מגלה שהנבואה הייתה הסיבה לרצח העם של גלפלינג בזמן שניסה להערים עליהם לבוא איתו לטירה. אבל הגלפלינגס בורחים ומגיעים לטירה בלנדסטרידרס, מיירטים את הגארת'ים שתקפו את הכפר של קירה. בעודם מנסים לשחרר את הפודלינגים שנלכדו, קירה, ג'ן ופיזגיג יורדים לחפיר היבש של הטירה (חושפים שלקירה יש כנפיים) ומשתמשים בקטקומבות כדי לקבל גישה. אבל הם יורטים על ידי סקקסיל, שמנסה לגרור אותם לסקקסים האחרים כשהם מסרבים לו להמשיך. ג'ן דוקר את ידו של סקקסיל עם הרסיס בהתרסה (מה שמוביל לעמיתו המיסטיקן, אורסול, לקבל פצע דומה על שלו), וסקקסיל, בהתקף זעם, קובר את ג'ן במערה ולוקח את קירה. סקקסיל מוחזר לתפקיד צ'מברלין ונותן את קירה למדען בשם סקקטק, כדי להתרוקן ממהות חייה כדי שהסקקסיס ישתו ויחזירו לעצמם את נעוריהן. אוגרה, כלואה במעבדתו של המדען, אומרת לקירה לקרוא לבעלי החיים השבויים לעזרה; הם משתחררים בתגובה ומשחררים את קירה תוך שהם גורמים לסקקטק ליפול בפיר הקריסטל אל מותו. באותו רגע, מקבילו המיסטיקן, אורטין, נעלם בפרץ של להבה. אוגרה משחררת את עצמה זמן קצר לאחר שקירה עוזבת ולפני שג'ן מגיעה.
שחקנים
דמויות ראשיות
סקקסיסים
אור'רו/המיסטיקנים
אחרים
אבק אטמוספירי
סיווגם
ניתן לסווג חלקיקי אבק אטמוספיריים לפי קוטרם (נמדד במיקרון או מיקרומטר. 1000 מיקרון שווה ערך למילימטר), אשר נע בין 0,005 ל־100 מיקרון. בתוך מרווח זה חלקיקים אטמוספיריים מסווגים כ:
חלקיקים ראשוניים - קוטר נע בין 2,5 ל 30 מיקרון;
חלקיקים משניים - קוטר נמוך מ־2,5 מיקרון.
מקור היווצרותם
חלקיקים ראשוניים נוצרים משרפה, שחיקת קרקע והתפוררות. חלקיקים משניים נוצרים מתנועת כלי רכב, פעילויות תעשייתיות ושתלים תרמיים.
חלקיקי החומר
חלקיקי החומר (באנגלית: (PM= Particulate Matter) הם חלקיקי אבק אטמוספיריים בקוטר של פחות מ־10 מיקרון ו- 2,5 מיקרון אשר מפנים תשומת לב מיוחדת ומוגדרים כ PM10 ו -PM2,5. חלקיקי PM 2,5 הם תת-קבוצה של PM 10 ומהווים 60% ממשקלו. PM10 הוא חלקיק שאפשר לשאוף מכיוון שהוא יכול לנוע עמוק לתוך מערכת הנשימה לגרון; ואפשר לנשום אותו מכיוון שהוא יכול להתיישב בנאדית הריאה. חלקיקי אבק אלה מעוררים חששות בריאותיים מכיוון שהם נקשרו למספר מחלות נשימה וכלי דם. מקורות לחלקיקי האבק האטמוספירי יכולים להיות טבעיים (התפרצות געשית, אירוסולי ים, נבגים, אבקה, סחף קרקע, ...) או על ידי מעשה אדם (תנועה של כלי רכב, פליטות תעשייתיות ותהליכי בעירה).
השפעתם על האקלים
האבק האטמוספירי הוא תופעת אקלים רחבת היקף ומובנת למדי. מעבר למטרד שהוא יוצר, האבק האטמוספירי משתתף בדרכים שונות בעיצוב האקלים של כדור הארץ. שינויים קטנים בריכוזו הממוצע באוויר משפיעים על כמות המשקעים היורדת ברחבי העולם ועל הטמפרטורה באוויר ובאוקיינוסים, עקב יכולתם של חלקיקי האבק לספוג קרינה תת-אדומה בדומה לגזי חממה.
לדיסלאב שנלר
לדיסלאב שנלר (1914 – 14 בדצמבר 1988) היה תעשיין ישראלי שייסד בשנת 1957 את אוטוקרס יחד עם יצחק שובינסקי, היה האחראי על הצד הטכני בחברה, עד פרישתו בשנת 1963.
ביוגרפיה
שנלר נולד על גבול צ'כיה וסלובקיה. בשנת 1939 ברח להולנד ומשם העפיל לארץ ישראל.
שנלר התיישב בחיפה, שכר חדר בשכונת הדר והחל לעסוק בקנייה ומכירה של מכוניות משומשות. ב-1947 נישא לאריקה לבית לדנבורגר. במלחמת העצמאות שימש שנלר נהג חובש.
בשנת 1952 פנה שנלר לחברת "רליאנט מוטורס" הבריטית, שהעניקה לו זיכיון להרכיב רכב תלת-גלגלי מבית הייצור שלה. הוא פתח חברה בשם "מכוניות ומוסכים בע"מ" והרכיב כמה כלי רכב תלת-גלגליים בסדנה קטנה ברחוב תל אביב בחיפה, הרכב התלת-גלגלי שימש בעיקר להובלת חלב.
יצחק שובינסקי, מפיץ של סיגריות טורקיות בישראל, ביקר בסדנה של שנלר כדי לקנות רכב תלת-גלגלי לשיווק הסיגריות שייבא מטורקיה, והחליט להיכנס לעסקי הרכב. שנלר הביא את הרעיון, יצר את הקשר עם האנגלים, היה הראשון שייבא את החלקים וייצר את הרכב התלת-גלגלי.