cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חתולים גדולים
מיון והגדרות
הגדרה רחבה יותר למונח "חתולים גדולים" מכלילה גם את הברדלס ואת הפומה. חמשת החתולים הגדולים ביותר מבחינת ממדי הגוף, הם ארבעת מיני הפנתרים ללא נמר השלג והפומה.
למרות הבדלים בולטים בגודלם, מיני החתולים הגדולים דומים במבנה שלהם ובהתנהגותם. כולם טורפים יעילים. תפוצתם כוללת את אמריקה, אסיה, אפריקה ואירופה; לאוסטרליה ולאנטארקטיקה אין מיני חתולים אנדמיים.
מיון הקבוצה
בעבר גם הסוג ברדלס נחשב למין בתת-המשפחה אך כיום משייכים אותו לתת-משפחת חתולים קטנים.
בית המקדש הראשון
בית המקדש הראשון או מקדש שלמה (בתנ"ך נקרא בית ה') היה מקדש אשר ניצב בהר המוריה בירושלים, ועל פי המסופר במקרא נבנה על ידי שלמה המלך. לפי המקובל במחקר המקדש נבנה במחצית השנייה של המאה ה-9 לפנה"ס, ועמד על מכונו עד החרבתו בידי נבוכדנצר השני בשנת 586 לפנה"ס. על פי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית נבנה המקדש בחודש אייר שנת (אפריל 833 לפנה"ס) והוחרב בחודש אב שנת  (אוגוסט 422 לפנה"ס).
רכישת הקרקע וחומרי הבנייה
רכישת הקרקע מתוארת בספר שמואל. על פי הכתוב שם, רכש דוד המלך את השטח עליו עתיד היה להיבנות בית המקדש הראשון מארוונה, המלך היבוסי (ארוונה לא היה שמו של המלך אלא הביטוי "מלך" ביבוסית): ספר דברי הימים, מוסיף כי דוד המלך, לפני מותו, סיפק את החומרים שנדרשו לבניית המקדש:
ובהמשכו נאמר עוד:
על פי ספר מלכים, שלמה המלך רכש עצי ארז וברוש מחירם מלך צור, שנשלחו דרך הים בתמורה למזון:
הבנייה
תיאור בניית המקדש מפורט בספר מלכים. עבודות הבנייה בוצעו בהנחייתו של אומן בשם חירם ממטה נפתלי, שנשלח לשם כך בידי חירם מלך צור, בשנה הרביעית למלכותו של שלמה, במלאכה השתתפו כ-150,000 איש ביניהם 80,000 חוצבים ו-70,000 סבלים כמס אשר גבה שלמה. הבית נבנה מאבני גזית והתקרות ארזים. כמו כן צופו קירות הבית מבפנים ארזים על מנת שיוכלו לצפותם זהב.
בית המקדש החל להבנות בשנה הרביעית למלכותו של שלמה, ובחודש בול (חשוון) בשנה האחת עשרה למלכותו של שלמה, שבע שנים לאחר תחילת הבנייה, נשלמה בנייתו.
חנוכת המקדש
בית המקדש נחנך שבעה ימים מח' בתשרי ועד ערב חג הסוכות שנאמר: לדעת רבי יוחנן נמשכה החגיגה גם במהלך יום הכיפורים, וזהו יום הכיפורים היחיד שבני ישראל אכלו ושתו.
חלקי המקדש
בדומה לארכיטקטורה של מקדש מגדול, היו במקדש שלושה חלקים עיקריים:
הדביר עמד על "אבן השתייה", האבן הנמצאת כיום בתוך כיפת הסלע ושימשה לו כדוכן. בחצר המקדש עמד מזבח הנחושת להקרבת קורבנות, ובאמצע ההיכל עמד מזבח עצי שטים מצופה זהב (מזבח הקטורת), שעליו היו מקטירים קטורת.
בית המקדש היה סמוך לבית המלך שלמה ותפס חלק ניכר משטח העיר. הוא עלה בהדרו על כל בתי הפולחן בישראל. הבנייה באבנים מסותתות ומעצי ארז וכן מעשי האומנות בתוך המקדש ומערכת כלי המקדש, היוו חידוש באדריכלות בימים ההם.
האולם
אולם הכניסה עמד במזרח המבנה. אורכו 20 אמות ורוחבו 10 אמות. גובהו של האולם 120 אמות. בקדמת האולם עמדו שני עמודים שנקראו יכין ובועז שגובהם 18 אמות וראשם 5 אמות סה"כ 23 אמות וראשם היה מגולף בצורת שושן ומעוטר ברימונים ושרשראות כמסופר בספר מלכים:
ההיכל
רוחבו של ההיכל היה 20 אמות ואורכו 40 אמות. קירותיו צופו עצי ארז שצופו זהב. רצפתו של ההיכל הייתה עשויה עץ ברוש מצופה זהב וקיר ובו פתח עם פרוכת הפריד בין ההיכל לבין הדביר. דלתות ההיכל היו עשויות עץ שמן ומשקופיהם ברוש ומצופות גם הן זהב.
הדביר
מידות הדביר (קדש הקדשים) היו מרובעות – 20 אמה רוחבו, 20 אמה גובהו, ו-20 אמה אורכו. אחד מההסברים שניתן להבדל בין גובה הדביר לגובה בית המקדש (30 אמה), היה שרצפת הדביר הייתה מוגבהת מעל רצפת ההיכל והאולם ב-10 אמות. רצפת הדביר וקירותיו ותקרתו היו מצופות בעץ ארז ובזהב.
בתוך הדביר, על אבן השתייה, נשמר ארון הברית שבתוכו היו סט לוחות הברית השני ושברי הלוחות הראשונים. בנוסף לארון הברית הועמדו למשמרת ארבעה פריטים: צנצנת מהמן שהיה במדבר לבני ישראל, צלוחית שמן המשחה, מטה אהרן הכהן ודורון הזהב ששלחו הפלשתים כשהחזירו את ארון הברית לישראל אחרי שגנבו אותו.
חלק ניכר מהדביר היה מוקדש לשני כרובים (מלאכים או חיות אגדתיות בעלות גוף שור ופני אדם או תינוק) עשויים עץ זית ומצופי זהב שגובהם 10 אמות (בין 4.3 ל-5.76 מטרים) וכנפיהם פרושות מקיר אל קיר. מוטת כנפי כל אחד מהכרובים 10 אמות. הכרובים עמדו צמודים לקירות הדביר.
הדביר, קודש-הקודשים, היה המקום הקדוש ביותר בבית המקדש: לקודש הקודשים היה נכנס רק הכוהן הגדול ורק פעם אחת בשנה, ביום הכיפורים.
חדרים נוספים וחצרות המקדש
סביב המקדש נבנו חדרי אחסון שגובהם היה בין קומה אחת לשתי קומות. בקדמת המקדש עמדה חצר ששימשה את הכוהנים ובה ניצבו ים הנחושת ומזבח הנחושת. מזרחית לחצר הכהנים הייתה החצר הגדולה בה התכנס העם לצורך עבודת האלוהים, כאמור ב: "וַיַּעֲמֹד בַּחֲצַר בֵּית ה' וַיֹּאמֶר אֶל כָּל הָעָם".
מיקום המקדש
מיקום המקדש הראשון היה במרכזו של הר הבית אך המיקום המדויק אינו ידוע. ישנה מחלוקת בדבר המיקום המדויק של הדביר. הדעה הרווחת, שנשענת גם על מסורת קדומה, גורסת שהדביר היה ממוקם במקום בו מצויה כיום כיפת הסלע. לדעת הרב שלמה גורן מזבח הנחושת עמד במקום בו מצויה כיום אבן השתיה, ואילו הדביר עמד מערבה ממנה.
פולחן מחוץ למקדש
לצד העבודה בבית המקדש התקיימו מקומות פולחן רבים נוספים ברחבי ארץ ישראל, חלקם מתוארים במקרא וחלקם נחשפו בחפירות ארכאולוגיות – תל ערד ותל מוצא. על פי המתואר במקרא, המלכים שנאבקו בריבוי מקומות הפולחן והנהיגו פולחן מרוכז בבית המקדש היו חזקיהו המלך ואחריו יאשיהו המלך. בחקר ביקורת המקרא ישנן דעות שונות אימתי הונהג בישראל איחוד הפולחן, ובלשונם "דויטרונומיזם", בו נהפך הפולחן מחוץ לבית המקדש בירושלים כחטא וכאיסור. מקובל לתארך אותו לתקופת יאשיהו, המאה ה-7 לפנה"ס, ימי בית ראשון.
ביזת בית המקדש
על פי המסופר בתנ"ך, בית המקדש הראשון נבזז מספר פעמים:
החורבן
בית המקדש הראשון עמד על תלו כארבע מאות ועשר שנים עד שהועלה באש בשנת 586 לפנה"ס, בחודש אב, על ידי נבוזראדן שר צבאו של נבוכדנצר מלך בבל, שכבש את ירושלים והחריבה. חורבן הבית סיים את תקופת בית ראשון. במהלך גלות בבל, פסק בית המקדש לשמש בית רוחני ליהודים. כלי המקדש נבזזו ונלקחו לבבל, כפי שמסופר בספר מלכים ב:
המסורת היהודית, מתארכת את חורבן בית ראשון לשנת ג'של"ח (שנת 422 לפנה"ס. הפרש השנים בין התיארוך המסורתי לתיארוך במחקר נובע מסוגיית "השנים החסרות"). במקורות הקדומים יותר קיימת אי-בהירות לגבי יום החורבן; המקרא מזכיר תאריכים מעט שונים לגבי חורבן בית המקדש הראשון: על פי ספר מלכים ב' – חרב הבית בז' באב, ואילו על פי ספר ירמיהו  – נחרב הבית בי' באב. חז"ל יישבו סתירה זו בתלמוד הבבלי:
למעשה התענית נקבעה לט' באב, שבו התחילה השריפה בבית המקדש, אך לדעת רבי יוחנן, מן הראוי היה לקבוע את התאריך בעשרה באב "מפני שרובו של היכל בו נשרף".
הישענות על מצרים ושלוש העבירות החמורות
הסיבה הישירה לחורבן היא הסתמכות על "משענת הקנה הרצוץ" (כלשון רבשקה) והצטרפות לקואליציה בהובלת מצרים כנגד האימפריה הנאו-בבלית, שהייתה אז בשיא כוחה הצבאי והמדיני. המקרא וחז"ל זקפו את חורבן בית המקדש הראשון לדחיית המלצות ירמיהו להיכנע לבבלים, אך גם לחטאיו של עם ישראל ולריקבון מוסרי. המקרא מתאר שהכהנים וחכמי העם עבדו עבודה זרה בבית המקדש עצמו . על פי חז"ל חרב בית המקדש הראשון בעיקר בשל שלוש עבירות חמורות שהיו בעם: עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים.
חיפוי הקורבנות על עוולות מוסריות
בדברי כמה נביאים מהנביאים האחרונים עולה שאחת הסיבות לחורבן הייתה ביצוע עוולות מוסריות כרצח, גניבה וניאוף, שוחד והטיית משפט, שעליהן חיפו בהבאת קורבנות לבית המקדש מתוך אמונה שה' לא ירצה להחריב את ביתו שבו מקריבים לפניו.
בארכאולוגיה
בהיעדר יכולת לערוך חפירות ארכאולוגיות בשטח הר הבית אין עדויות ארכאולוגיות לבית המקדש הראשון. עם זאת, רוב החוקרים מניחים שהתקיים במקום מקדש, אם כי השוללים את קיומה של ממלכת ישראל המאוחדת מניחים שהוא נבנה בתקופה מאוחרת לתארוכה של הממלכה מאוחדת על פי המצדדים בממשותה. בשנת 2011 נמצא בחורבת קאיפה דגם מפורט של מבנה בית המקדש חצוב באבן שתוארך לתקופת דוד ושלמה, תקופת ממלכת ישראל המאוחדת, וזוהה על ידי הארכאולוג יוסף גרפינקל עם בית המקדש הראשון, באתר הארכאולוגי עין דארה, בצפון סוריה, נמצא מקדש המתוארך לתקופת הברזל שהוא בעל דמיון אדריכלי לתיאור התנ"כי של בית המקדש הראשון.
לא יודע מה עובר לך בראש
לא יודע מה עובר לך בראש הוא סינגל של שלמה ארצי בדואט עם יעל דקלבאום מתוך האלבום אהבתיהם, שיצא לאור ביולי 2000. השיר נכתב והולחן על ידי שלמה ארצי ועובד על ידי משה לוי ולואי להב.
במקור ריטה הקליטה את השיר בשנת 1999 לעיבוד של משה לוי ולואי להב עבור אלבומה תפתח חלון. השיר באלבומה של ריטה הוא בלשון נקבה "לא יודעת מה עובר לך בראש".
החוג הישראלי לכלבי רוח
החוג הישראלי לכלבי רוח הוא אחד מחוגי הגזע הוותיקים בהתאחדות הישראלית לכלבנות. החוג הוא עמותה רשומה, שמטרתה לקדם ולטפח את כל גזעי כלבי הרוח בישראל, ובמיוחד את גזע הסלוקי המדברי המקומי. החוג מנוהל על ידי מתנדבים, באמצעות ועד שנבחר באספה כללית שנתית.
היסטורית החוג
החוג נוסד ב-1968. באותה עת היו בארץ רק כלבי סאלוקי מקומיים וכלבי אפגאנים מיובאים (מבית הגידול המפורסם Turkuman). בתחילת שנות ה-70 הגיעו גזעי כלבי רוח חדשים: גרייהאונדים הגיעו משווייץ ואנגליה, וויפטים מהולנד, מאנגליה ומארצות הברית. בורזוי מגרמניה ומאנגליה. הכלב הפרעוני, הגרייהאונד האיטלקי והוולפהאונד האירי הגיעו בשנות ה-80, ומגזעים אלו רק הגרייהאונד האיטלקי הקטן זכה לפופולריות. גל העלייה הגדול מרוסיה בשנות ה-90 הביא עמו הרבה כלבי בורזוי, אולם גידולם של אלה ירד בהתמדה כעבור עשור.
פרשת כרמל מעודה
פרשת כרמל מעודה היא פרשת התעללות בילדים בגיל הרך, שהתרחשה ב-2019, בפעוטון "בייבי לאב" בראש העין, שנוהל על ידי הגננת כרמל מעודה. לאחר הליך משפטי שארך כשנתיים, ביולי 2021 נידונה מעודה ל-9.5 שנות מאסר על התעללות ותקיפת פעוטות. הסייעת לירז נתן הורשעה בתקיפה ונדונה ל-24 חודשי מאסר.
רקע
הפרשה נחשפה בשנת 2019 לאחר שהסייעת אור יחיא שעבדה בגן נחשפה לאלימות והגישה תלונה במשטרה כנגד הגננת כרמל מעודה. מעודה, בת 25, הייתה הבעלים של פעוטון בשם "בייבי לאב" בראש העין, אליו הגיעו פעוטות בגילאים שלושה חודשים עד שלוש שנים.
מעודה הכחישה בתחילה את האשמות נגדה. בהמשך הופצו בכלי תקשורת סרטונים המתעדים את המתרחש בגן, ואת אופן התנהלותה של מעודה כלפי הפעוטות. בסרטונים נראתה מעודה מכה פעוטות, קושרת אותם לכיסא, ומטיחה אותם לעבר המזרן.
יומיים לאחר פרסום הסרטונים הוצתו הפעוטון ובית משפחתה של מעודה, אשר נמצאו באותו מבנה מגורים. לבית נגרם נזק כבד. המצית תושב קרני שומרון, נעצר ונידון לשלוש וחצי שנות מאסר ולפיצויים בסך 50 אלף שקלים למשפחת מעודה.
המשפט
בחודש דצמבר 2020 הורשעה מעודה בעבירות של התעללות ותקיפת פעוטות. בחודש יולי 2021 נידונה מעודה ל-9.5 שנות מאסר על התעללות ותקיפת פעוטות. בנוסף, נקבע כי עליה לפצות ב-400 אלף שקלים את הורי עשרת הפעוטות בהם התעללה. זהו העונש החמור ביותר שנגזר אי פעם על מטפלת או גננת מתעללת בישראל (להבדיל, במקרה של הסייעת אינה סקיבנקו, שהורשעה בהריגת התינוקת יסמין וינטה ונידונה ל-17 שנות מאסר, גזר הדין החמור נובע מן ההריגה ולא מן ההתעללות).
בספטמבר 2021 הגישה ערעור לבית המשפט העליון על גזר דינה. בבקשתה סנגוריה של מעודה מבקשים שהות כדי להגיש את נימוקיהם להקלה בעונש, שלטענתם היה חמור מדי. ב-30 בספטמבר החלה לרצות את עונשה. סנגוריה משכו את הערעור לאחר שהשופטים רמזו כי ידחו את הערעור ואף ישקלו החמרת העונש.
כנגד מעודה, הוגשה בנוסף, תביעה אזרחית לפיצוי בסך 2.5 מיליון שקלים.
הסייעת לירז נתן שעבדה בגן "בייבי לאב", נשפטה במקביל לכרמל מעודה, בגין תקיפה. היא הורשעה ונידונה ל-24 חודשי מאסר, אך צפויה להשתחרר כעבור 12 חודשים, עקב תהליך שיקומי שהיא עברה..
מוריס וייל
מוריס-אנרי וייל (בצרפתית: Maurice-Henri Weil; 29 בנובמבר 1845 – 13 ביולי 1924) היה איש צבא והיסטוריון צרפתי ממוצא יהודי אשר שמו נקשר במספר פרשיות ריגול בסוף המאה ה-19.
קריירה צבאית
וייל נולד בפריז ב-29 בנובמבר 1845 כבנו של איגנץ וייל - סוחר פריזאי ממוצא גרמני. אמו, פאולין באואר, הייתה בת למשפחה יהודית. אביה שימש כרב בפשט, אולם מאוחר יותר היגרו בניו לצרפת והתנצרו. אחותה של פאולין, הרמין, הייתה אמו של העיתונאי ארמאנד רוזנטל אשר נודע בשם העט ז'אק סן-סיר. אחיה, ברנרד באואר היה לאיש דת קתולי בכיר, ושימש בין היתר ככומר המוודה של הקיסרית אז'ני.
ב-1868 התגייס מוריס לצבא צרפת שם נהנה מפרוטקציות תודות לקשריו של דודו עם הקיסר נפוליאון השלישי. הוא הוצב בגדוד ה-8 של המשמר הלאומי, וב-1869 הועלה לדרגת לוטננט משנה. ב-1870 הוא לחם במלחמת צרפת-פרוסיה, ושנה לאחר מכן השתתף בדיכוי הקומונה הפריזאית. בהמשך הוא הוצב כעוזרו של הגנרל ז'אן-אוגוסט ברטאו. ב-16 בינואר 1873 הוא עוטר בלגיון הכבוד. בהמשך הועלה לדרגת קפטן והוצב ברגימנט הדרגונים ה-3. ב-1875 הוא נכנס לשירות במטה הכללי, שם הידע הרב שלו בשפות זרות, ובמיוחד בגרמנית גרם לכך שהוא שובץ במחלקה הסטטיסטית, אשר היוותה למעשה משרד הריגול הנגדי. בתפקידו זה הוא יצא לשליחות מיוחדת לברלין, והכיר את אובר-ז'וזף אנרי ואת פרדיננד אסטרהאזי אשר נכנסו למשרד כמה שנים אחריו. עם זה האחרון, קשר וייל ידידות אמיצה. ב-21 באוקטובר 1877, נישא וייל להנרייט לנדאואר, בתו של הבנקאי הווינאי אדולף לנדאואר ושל אלן הנרייט וורמס, נינתו של מאיר אנשל רוטשילד. נישואים אלו העניקו לו קשרים אצל משפחת רוטשילד.
באפריל 1880 הועבר וייל לגדוד הפרשים ה-9. באותה תקופה הקדיש חלק ניכר מזמנו לכתיבת ספרי היסטוריה, אך גם החל לעבוד כמתווך הימורים במרוצי סוסים. באוגוסט של אותה שנה העיד וייל לטובת אחד מידידיו, קצין בשם יונג אשר נחשד בריגול. באוקטובר 1881 נחשפו מעילות שביצע במהלך עסקי הסוסים שלו, והוא ספג נזיפה חמורה מהממונים עליו ונקרא לחקירה. חודש לאחר מכן הוא פרש מהצבא ועקר למלאגה שבספרד בתואנה שהדבר נחוץ לבריאות אשתו. במשך מספר שנים הוא התפרסם מכתיבת ספרי היסטוריה, לפני שבינואר 1890 הוחזר לצבא תודות למאמציו של המושל הצבאי של פריז פליקס גוסטב סוסייה, אשר ניהל רומן עם אשתו של וייל. וייל הפך לאחד מעוזריו של סוסייה. פחות משנה לאחר מכן, ב-29 בדצמבר, מונה וייל למפקד אסקדרון פרשים. באותה תקופה החלו לחשוד בו כי הוא עוסק בריגול לטובת הקיסרות הגרמנית במסווה של מחקר היסטורי, והחל ממאי 1892, הוא היווה יעד למתקפות אנטישמיות של המרקיז דה מורס, שתיאר אותו בלה ליבר פארול כ"יהודי רב עוצמה" העוסק בריגול. ב-1893 נפתחה נגדו חקירה, אשר הסתיימה ללא ראיות נגדו, אולם הוא החליט לעזוב את הצבא בשנית.
פרשת דרייפוס
חרף עזיבתו את הצבא, שמר וייל על החברויות והקשרים שקשר בתקופת שירותו הצבאי. במיוחד עם פרדיננד אסטרהאזי. אסטרהאזי פנה אל אדואר דרימון והצליח לשכנע אותו להפסיק את המתקפות נגד וייל בלה ליבר פארול. בתמורה, וייל פנה אל הברון נתנאל דה רוטשילד ועשירים יהודיים אחרים והצליח להשיג הלוואות עבור אסטרהאזי שנמצא במצב כלכלי קשה. כמו כן הוא ניסה לסייע לאסטרהאזי להשיג עבודה במטה הכללי. אסטרהאזי עצמו עסק בריגול, אולם לא ברור עם וייל ידע על כך. על כל פנים, עסקי הריגול של אסטרהאזי נתגלו בסופו של דבר למודיעין הצרפתי, אולם החשד נפל על קצין יהודי בשם אלפרד דרייפוס, והוביל לפתיחתה של פרשת דרייפוס. דרייפוס נמצא אשם ונשלח לגלות עולם באי השדים. עם זאת, מפקד המחלקה הסטטיסטית ז'ורז' פיקאר, גילה את האמת ואף גילה שאסטרהאזי הוא האשם האמיתי. מפקדי הצבא החליטו לטייח את הפרשה ושלחו את פיקאר לתפקיד נידח בתוניסיה.
עם זאת, פיקאר הצליח להעביר את הידוע לו הלאה, ונפתחה חקירה כנגד אסטרהאזי. שמו של וייל הועלה מספר פעמים במהלך החקירה כשותף לפשע של אסטרהאזי, אולם לא נמצאו ראיות לכך. וייל העיד לטובת אסטרהאזי במשפט שנערך לו במהלך ינואר 1898, אולם במהלך המשפט הציג מתייה דרייפוס מכתב שאסטרהאזי כתב ב-1894 לווייל, אשר בו הצהיר כי צרותיו הכלכליות ידחפו אותו למעשה פשע. למעשה, וייל העביר בזמנו את המכתב לרב הראשי של צרפת הרב צדוק כהן, כדי לנסות להשיג כסף מעשירים יהודיים עבור אסטרהאזי. הרב כהן העביר את המכתב למתייה. וייל עצמו מיהר להסביר את המכתב ולטעון שהוא אינו מוכיח דבר, אולם אסטרהאזי סבר שווייל בגד בו וקירר עמו את הקשר. בהמשך הוא אף ניסה להפליל אותו ולטעון שהוא קרוב משפחה של הנספח הצבאי האיטלקי אלסנדרו פניצארדי.
וייל לא הופיע במהלך משפט רן כיוון שהיה חולה, אולם עדותו הוקראה והוא נזכר פעמים רבות. במחנה הדרייפוסרים היו נבוכים לגבי וייל. פיקאר ואדגר דמאנז' טענו בפומבי כי וייל עסק בריגול יחד עם אסטרהאזי. לעומתם ז'וזף ריינאך היה סבור כי וייל חף מפשע. הוא נחקר שוב ב-1904 בידי בית הדין המיוחד שחנן את דרייפוס. החוקרים העלו את החשד שגם וייל היה מרגל, אולם לא הצליחו להוכיח דבר. חלקו של וייל בפרשה נותר מסתורי, מעורפל ושנוי במחלוקת עד ימינו. לדעת מוריס פאליאולוג הוא היה מרגל פשוט, בעוד שאנרי גילמין סבור שחלקו בפרשה היה רב יותר ממה שידוע. גילמין מצביע על העובדה שאשתו של וייל ניהלה רומן עם הגנרל סוסייה, וסבור שווייל ידע על הרומן הזה והשתמש באשתו כדי לגנוב מסמכים חשובים מסוסייה ולהעבירם לגרמנים. לדעתו של גילמין, זו הייתה הסיבה לעקשנותם של קציני הצבא הבכירים להמשיך ולהאשים את דרייפוס ולהתכחש להאשמתו של אסטרהאזי. הדבר נבע מתוך רצון להשתיק את המחדל הגדול של סוסייה. ההיסטוריון ז'אן דניס ברדן מציין כי התאוריה שווייל היה מרגל פופולרית במיוחד בקרב היסטוריונים אנטישמיים, אשר מצאו יהודי אחר להאשים לאחר שדרייפוס התברר כחף מפשע.
פרט לעיסוקו הצבאי, וייל היה היסטוריון אשר כתב מספר רב של מאמרים וספרים על היסטוריה צבאית צרפתית ואירופית. וייל נפטר בטפליצה, צ'כוסלובקיה ב-13 ביולי 1924.
זהבית
זהבית (שם מדעי: Gagea) היא סוג במשפחת השושניים, המונה בתוכו כ-115 מינים של גאופיטים הנפוצים באירופה ובאסיה, כשרבים מהם נפוצים באזור הים התיכון.
לזהבית בצל חד-שנתי קטן. הבצל רדום בתקופת הקיץ והוא מתעורר בחורף כאשר הוא שולח אל מעל האדמה עלים צרים ומחודדים. מבין העלים מציצים עמודי תפרחת, כשבראשם פרח בודד או מספר פרחים קטנים ועדינים. ברוב מיני הזהבית, הפרחים מתרוממים לגובה 10 סנטימטר בלבד ולהם צבע צהוב (ומכאן שמו של הפרח).
כותרת הפרח מורכבת מ-6 עלים ולה עטיף ירוק. לפרח 6 אבקנים ועמוד עלי אחד. פרחי הזהבית מייצרים צוף ומושכים אליהם חרקים שונים, בעיקר דבורים וזבובים המאביקים את הפרחים.
פרי הזהבית הוא הֶלקֵט בצורת כדור או אליפסה ויש בו זרעים מרובים.
מינים בישראל
המינים הנפוצים ביותר בישראל הם:
הגנה אוסטרית
הגנה אוסטרית או הגנה סימטרית הוא סוג של פתיחת גמביט במשחק השחמט. המהלכים הראשונים בו הם:
הפתיחה מתוארת בכתב לראשונה בספר משנת 1604 שנכתב על ידי אלסנדרו סלביו. הפתיחה מכונה הגנה אוסטרית משום שנחקרה על ידי האוסטרי הנס הברדיץ', הנס מולר ורב האמן ארנסט גרינפלד. השחור חוזר על מסעי הלבן בצורה סימטרית, ומומחי התאוריה סבורים שהלבן אמור להשיג עדיפות והשחור יכול לכל היותר להשיג תיקו.
3. ג:ד5
לרוב עונה הלבן 3. ג:ד5 כאשר מסעים אחרים יכולים להעביר את המשחק להסתעפויות מוכרות מגמביט המלכה הנרצה או מהגנת טאראש.
לא טוב לשחור לענות 3...מה:ד5 כי 4. פו3 ג:ד4 5. פג3 מהא5 6. פ:ד4 או 5....מהד8 6. מה:ד4 מה:ד4 7. פ:ד4 מביאים ליתרון גדול ללבן.
התאוריה המודרנית גורסת כי על הלבן להחליף רגלים ג:ד5 פו6 ולאחר מכן לשחק 4. ה4 פ:ה4 5. ד:ג5 פ:ג5 6. פו3 ה6 7. פג3 ה:ד5 8. מה:ד5 כאשר עמדתו המפותחת של הלבן על הלוח הפתוח נותנת לו יתרון ברור.
שירות לאומי בתפוצות
שירות לאומי בתפוצות הוא פרויקט ייחודי של אגודת בת עמי בשיתוף תנועת בני עקיבא העולמית.
התוכנית מיועדת לבנות שירות אשר סיימו שנה של שירות לאומי בארץ ועסקו בעיקר בתחום החינוך כגון: בתי ספר, תנועות נוער, מדרשות להעמקת יהדות.
בנות השירות נשלחות לקהילות בכל רחבי העולם ובעיקר לארצות הברית.
משך השליחות הוא שנה, הבנות נשלחות במטרה לייצג את הציונות הדתית להעביר תכנים ערכיים וחינוכיים ובהדגשה על חיזוק קהילות היהודיות בתפוצות.
תפקידה של בת השירות הלאומי מתחלק לשני חלקים, במסגרת בתי הספר בו מתנדבות בנות השירות, הן מסייעות בלימודי הוראת השפה העברית, ערכים, יהדות וציונות. כמו כן, לפני חגים וימים מיוחדים (יום הזיכרון, יום העצמאות) הבנות אחראיות על העברת פעילויות שונות בנושאים אלו. במסגרת הפרטית, אחר הצהריים הבנות מסייעות לקהילה ובעיקר יוצרות אווירה ישראלית ויהודית בחלק מהקהילות הן אף לוקחות חלק בבני עקיבא.
Avīci (01)
Avīci (01) הוא המיני-אלבום הרביעי של ה-DJ והמפיק המוזיקלי השוודי אביצ'י. המיני-אלבום יצא לאור ב-11 באוגוסט 2017 על ידי חברות התקליטים וירג'ין ואביצ'י.
רקע והכרזה
ב-27 ביוני 2017, הופיעה לראשונה הזמרת ריטה אורה וביצעה את גרסה האקוסטית של הסינגל "Lonely Together", באירוע פרטי באנבל בלונדון. לאחר מכן שיתף אביצ'י קטעים של בעמוד האינסטגרם שלו, וכתב "מוזיקה חדשה תגיע בקרוב מאוד (מאוד)!", עם כותרות רצועות כהאשטג, ואחריו טיזרים של כל רצועה מהמיני-אלבום. אביצ'י אמר על המיני-אלבום: "אני ממש מתרגש לחזור שוב עם מוזיקה חדשה. עבר הרבה זמן מאז שהוצאתי משהו והרבה זמן מאז שהייתי נרגש ממוזיקה חדשה! ההתמקדות שלי במיני-אלבום הראשון של האלבום היה אמור להשיג שילוב של שירים חדשים וישנים: כמה שהמעריצים שאלו עליהם והמתינו להם מעורבבים עם שירים חדשים שלא נשמעו מעולם!". בראיון לפיט מ-" BBC Radio 1", אביצ'י הצהיר: "זה המיני-אלבום הראשון מבין 3 שהיו עוד, ורק אז כל האלבום ייצא עם המיני-אלבום השלישי שלי."
קרב וימפפן
קרב וימפפן היה קרב שנערך ב-6 במאי 1622 כחלק מהמרד הבוהמי בתקופת מלחמת שלושים השנים, ליד וימפפן. במהלך הקרב כוחות האימפריה הרומית הקדושה והליגה הקתולית תחת מרשל טילי וגונזלו פרננדס דה קורדובה ניצחו את הכוחות הפרוטסטנטים של גנרל ארנסט פון מנספלד וגאורג פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך.
רקע
לאחר נפילתה של עיר הבירה הבוהמית פראג, בעקבות קרב ההר הלבן, החליט גאורג פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך להמשיך את הקרב, ולהתנגד לכוחות של יוהאן ט'סרקלס פון טילי וגונזלו פרננדס דה קורדובה בוימפפן.
בתחילת מאי, כוחותיו של כריסטיאן מבראונשווייג הגיעו לצפון נהר הנקר, והיו מוכנים לסייע לכוחות הפרוטסטנטים. בנוסף הצטרפו אליהם כוחותיו של ארנסט פון מנספלד, וגאורג פרידריך רצה לשלב את הכוחות לפני הקרב העיקרי.
על מנת להרוויח זמן ולנסות לפצל את הצבא הקתולי המשולב, חצה מנספלד את נהר הנקר ליד היידלברג, בזמן שגאורג פרידריך צעד מזרחה במעלה הנהר כדי לחצות בוימפפן. אולם, התוכנית נכשלה, וכוחותיהם של טילי וקורדובה לא התפצלו, ובמקום זאת רדפו אחרי צבאו של גאורג פרידריך, ופגשו אותו ליד וימפפן. גאורג פרידריך, אשר היה בנחיתות מספרית, פרס את חייליו בעמדה הגנתית על גבעה נמוכה, מחוץ לכפר.
הקרב
ב-6 במאי החל הקרב בהפגזות ארטילריה ובמתקפות פרשים הדדיות, אולם הפרוטסטנטים החזיקו מעמד ביעילות כנגד הארטילריה הספרדית החזקה, והצליחו לבלום את כוחותיו של טילי. בשעה 17:30 אחר הצהריים נפגע מחסן תחמושת פרוטסטנטי וגרם לנפגעים רבים, ובשעה 18:00 אחר הצהריים נהרג מגנוס, דוכס וירטמברג-נויינבורג, ובעקבות כך החלו הכוחות הפרוטסטנטים במנוסה. הקתולים פתחו במרדף אחר הכוחות הפרוטסטנטים, תוך שהם גורמים להם אבדות כבדות, וגאורג פרידריך נמלט לעבר שטוטגרט עם כמה מלוחמיו שנותרו עמו.
הסיפור על 400 אזרחים מפפורצהיים, אשר הקריבו את עצמם למען הנסיך שלהם לאחר הקרב, הוכח על ידי מחקרים מודרניים כמיתוס בלבד.
חסידות קאפוסט
חסידות קאפוסט הייתה חצר חסידית, ענף של חסידות חב"ד שפוצלה וניהלה חצר בפני עצמה. החצר התקיימה ופעלה במחצית השנייה של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 במקביל לענפים אחרים של חב"ד. מייסד השושלת היה המהרי"ל (בנו של האדמו"ר השלישי מחב"ד, הצמח צדק) לאחריו כיהן בנו כאדמו"ר ולאחריו שני בנים נוספים. לאחר שני דורות שבה החצר והתמזגה עם חסידות חב"ד ליובאוויטש. למעשה חצי מהזמן שבו התקיימה שושלת קאפוסט שימשו באדמורו"ת שני אדמו"רים במקביל. הענף היה קיים במשך חמישים ושבע שנים, מתרכ"ו עד תרפ"ג
רבי יהודה לייב שניאורסון
מייסד השושלת היה רבי יהודה לייב שניאורסון (מהרי"ל מקאפוסט; 1808–1866), בנו השני של האדמו"ר ה"צמח צדק". לאחר פטירת אביו, עבר לעיירה קאפוסט והחל לכהן כאדמו"ר. שאר אחיו נהגו אף הם כאדמו"רים מלבד האח הבכור, אולם לחצרו של רבי יהודה לייב נהרו חסידים רבים, בין השאר בגלל שהיה המבוגר מבין אחיו האדמו"רים ואף הספיק להכיר את רבי שניאור זלמן מלאדי, אבי סבו ומייסד שושלת חב"ד. עם זאת, בית דין שהוקם כדי לדון בשאלת יורשו של ה"צמח צדק", פסק כי האח הצעיר, רבי שמואל שניאורסון (המהר"ש) הוא זה שאמור למלא את מקום אביו. רבי יהודה לייב נפטר כחצי שנה לאחר אביו ונקבר בעיר קאפוסט. את מקומו מילא בנו, רבי שלמה זלמן שניאורסון.
רבי שלמה זלמן שניאורסון
רבי שלמה זלמן שניאורסון (1830–1900), בנו הבכור של המהרי"ל מקאפוסט, כיהן כאדמו"ר בקאפוסט במשך 34 שנים. בין חסידיו המפורסמים נמנו רבי חיים מאיר היילמן, מחבר ספר תולדות חב"ד, "בית רבי", ורבי יוסף רוזין, ה"רוגאטשובי". בית כנסת חב"ד בשכונת מאה שערים בירושלים היה שייך במקורו לחסידיו.
מאמריו התאפיינו בהסברת עניינים עמוקים בלשון קצרה ובהירה. ספרו "מגן אבות" (מגן אבות בגימטריה שלמה זלמן), יצא לאור לראשונה בברדיטשוב בשנת תרס"ב. הספר מכיל "מאמרים" רבים מכתב ידו על סדר פרשיות התורה, מועדי ישראל ועוד, והובא לדפוס על ידי בנו, יהודה לייב. בספר שבעה חלקים, כאשר החלק השביעי מכיל מאמרים שלא נכתבו על ידי רבי שלמה זלמן, אך היו למראה עיניו. ספר נוסף של רבי שלמה זלמן שניאורסון הוא "דרושים יקרים", המכיל שני מאמרים שנרשמו על ידי רבי גדליה אברהם יאנקלזון מפאלעצק, ונדפס בווילנה בשנת תרס"ג.
לאחר פטירתו בשנת תר"ס (1900) החלו שני אחיו הצעירים לכהן כאדמו"רים.
רצ'יצה - רבי שלום דובער שניאורסון
רבי שלום דובער שניאורסון (1834–1908) היה נשוי לנכדתו של רב ייבי, מראשוני תנועת החסידות. כיהן כרב בעיר רצ'יצה (Rechytsa), הסמוכה לעיר הומל בפלך מינסק, ומשנת תר"ס גם כאדמו"ר. היה ידוע כפוסק הלכה מובהק, ותשובות ממנו נתפרסמו בכתבי עת רבים. חלק מתלמידיו היו מגדולי הרבנים ברוסיה ובפולין. על תלמידיו נמנו בין השאר הרב שלמה יוסף זוין והלל צייטלין.
בברויסק - רבי שמריה נח שניאורסון
ספרו "שמן למאור" מכיל דרשות שנאמרו על ידו החל משנת תרס"א. דרשות אלו נדפסו על ידי צאצאיו, חלק ראשון בשנת תשכ"ד וחלק שני בשנת תשכ"ז. הספר מכיל שני כרכים עבים והדרושים הם בסגנון המקובל בחב"ד, של דרושים חב"דיים ארוכים.
לאחר מותו סירבו בניו לכהן כאדמו"רים ובכך נסתיימה תקופת הפיצול בחב"ד, כאשר החסידים קיבלו עליהם את מנהיגותו של האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון (הריי"צ).
רון וייזל
רון וייזל (נולד ב-20 במרץ 1969) הוא קצין בצה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה ששירת כנספח צה"ל בהולנד, פיקד בעבר על גדס"ר גולני, יחידת דובדבן, חטיבה 226, וחטיבת מנשה.
שירותו הצבאי
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחטיבת גולני. בגולני עבר וייזל הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב וייזל לחטיבה ושימש בה כמפקד מחלקה, כמפקד פלוגת מסלול, וכמפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 51. לאחר מכן השתחרר מצה"ל, אולם נענה לפנייתו של מפקד יחידת אגוז, משה תמיר לשוב לצבא ולשמש כמפקד פלוגה ביחידה, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. בין היתר פיקד רון על לוחמיו במבצע מהלך מבריק כנגד חולית אבטחה של חזבאללה בכפר ע'נדוריה בלבנון, בו הרג הכוח שבפיקודו כשמונה מחבלים. לאחר מכן שימש כסגן מפקד היחידה.
בהמשך שימש כמפקד הראשון של גדס"ר גולני בשנים 2001–2003. וייזל הוביל את הגדוד בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. ב-19 בנובמבר 2002 פיקד וייזל הגדוד במבצע משפחה במצור, פשיטה על מבנה בלב שכונת שג'אעיה שברצועת עזה על מנת לעצור שלושה מחבלים בכירים מארגון החמאס. על אף הקשיים ותחת אש עזה התעקש וייזל להמשיך במבצע. הכוח שבפיקודו הרג אחד-עשר מחבלים והשלים את המשימה. על האופן בו פיקד וייזל על הגדוד הוענק לו צל"ש אלוף מטעם אלוף פיקוד הצפון, בני גנץ. בשנים 2003–2005 פיקד וייזל על יחידת דובדבן. בשנים 2007–2009 פיקד על חטיבה 226, חטיבת צנחנים במילואים. לאחר מכן פיקד על חטיבת מנשה באוגדת איו"ש בין השנים 2009–2011. בתפקידו הבא מונה לנספח צה"ל בהולנד.
יקום משותף
המונח "יקום משותף" משמש גם בקומיקס כדי לשקף את הסביבה הכוללת שנוצרה על ידי הוצאת ספרי הקומיקס, בו דמויות, אירועים והנחות יסוד מקו מוצר אחד מופיעים בקווי מוצרים אחרים שבזיכיון המדיה. המונח שימש גם במובן רחב יותר, לא ספרותי כדי להעביר רב תחומיות או שיתוף חברתי, לעיתים קרובות בהקשר של "יקום משותף של שיח". *
הגדרה
סיפורת במדיה מסוימת, כמו רוב תוכניות הטלוויזיה וכותרות ספרי קומיקס רבות, מובנת על ידי הצופים או הקוראים כדורשת תרומה של מחברים רבים ואינה יוצרת כשלעצמה יקום משותף ונחשבת לצורת אמנות שיתופית. הופעות משניות, כמו זו של ד'ארטניאן בסיראנו דה ברז'ראק, נחשבות להופעות קמאו ספרותיות. אינטראקציה משמעותית יותר בין דמויות ממקורות שונים משווקת לעיתים קרובות כקרוסאובר. בעוד שהקרוסאוברים מתרחשים ביקום משותף, לא כל הקרוסאוברים נועדו למזג את הסיפורי רקע של היצירה שלהן, ובמקום זאת משמשות לשיווק, פרודיה או לחקר תרחישי היסטוריה חלופית, לעיתים קרובות חד-פעמיים.
זה יכול להיות קשה לסופרים התורמים ליקום משותף לשמור על עקביות ולהימנע מפרטים סותרים ביצירות קודמות, במיוחד כאשר יקום משותף גדל להיות גדול מאוד. הגרסה הנחשבת "רשמית" על ידי המחבר או החברה השולטת ביצירה ידועה כקאנון. לא לכל היקומים המשותפים יש ישות בולטת המסוגלת או מעוניינת לקבוע קנוניות, ולא כל המעריצים מסכימים עם קביעות אלו כשהן מתרחשות. מעריצי קאנון עשויים במקום זאת למצוא מידה מסוימת של קונצנזוס בתוך הפאנדום של היצירה.
הקריטריונים של מרקשטיין
היסטוריון הקומיקס דון מרקשטיין (Don Markstein) הגדיר את המונח לראשונה במאמר משנת 1970. הוא קבע את הקריטריונים הבאים:
יקומים בסרטים ובטלוויזיה
יקומים בסרטים (או בטלוויזיה) מורכבים ברובם מזיכיון הכולל מגוון של זיכיונות מרובים (קולנוע או טלוויזיה) המתרחשים באותה המשכיות, כל זיכיון במסגרת מספר את הסיפור עצמאי משלו המתמקד בדמות אחרת (או קבוצת דמויות), כמו גם מציג צוות שחקנים, במאים וכותבים משלו, תוך שהוא גם חלק מהמשכיות קוהרנטית, לא סותרת, המשותפת עם היצירות האחרות. יקומים בדיוניים עם נוכחות מרכזית בסרטים מכונים יקומים קולנועיים, בעוד יקומים בדיוניים עם נוכחות מרכזית בטלוויזיה מכונים יקומים טלוויזיוניים. יקומים עם נוכחות מרכזית הן בסרטים והן בטלוויזיה נקראים בדרך כלל יקומים קולנועיים. כמה יקומי קולנוע וטלוויזיה מלווים במשחקי וידאו ויצירות מודפסות כמו רומנים או קומיקס, המספרים סיפורים קנוניים נוספים המתרחשים באותה המשכיות.
אד דייוויס
אדוארד אדם "אד" דייוויס (באנגלית: Edward Adam "Ed" Davis; נולד ב-5 ביוני 1989) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת קליבלנד קאבלירס מליגת ה-NBA, בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
אביו, טרי דייוויס שיחק ב-NBA, בין השנים 1989–2001.
קריירת תיכונים מכללות
בשנתו האחרונה כתלמיד ב"תיכון בנדקטין" אשר בריצ'מונד, וירג'יניה, הוביל דייוויס את קבוצת הכדורסל שלו לזכייה באליפות התיכונים של וירג'יניה עם ממוצעים של כ-22 נקודות, 14 ריבאונדים ו-7 חסימות למשחק. בסיום העונה זכה בתואר שחקן התיכונים המצטיין של העונה בווירג'יניה ("Mr. Virginia Basketball "), ונבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן.
בעונה העוקבת כלל לא העפילו הטאר הילס לטורניר אליפות המכללות, לראשונה מזה 7 עונות, בין היתר בשל עזיבתם ל-NBA של השחקנים לוסון, אלינגטון, גרין והאנסברו. דייוויס עצמו הציג יכולת טובה עם ממוצעים של 13.4 נקודות, 9.6 ריבאונדים ו-2.8 חסימות למשחק, אך בפברואר 2010 נפצע בשורש כף היד ונאלץ להחמיץ את המשך העונה. באפריל 2010, לאחר שנתיים בקרוליינה הצפונית, הודיע על החלטתו לעזוב את האוניברסיטה ולהעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
טורונטו ראפטורס
בדראפט ה-NBA 2010 נלקח דייוויס בבחירה ה-13, על ידי טורונטו ראפטורס. לאורך עונת הרוקי שלו העמיד ממוצעים של 7.7 נקודות ו-7.1 ריבאונדים למשחק, ונשלח במהלכה לשחק בקבוצת אירי בייהוקס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
ממפיס גריזליס
לאחר 45 משחקים בעונתו השלישית עם הראפטורס,, הועבר בטרייד לממפיס גריזליס. במסגרת הטרייד נשלחו לממפיס גם טיישון פרינס ואוסטין דיי, בעוד רודי גיי וחאמד חדאדי נשלחו לטורונטו, וחוסה קלדרון נשלח לדטרויט פיסטונס. בפלייאוף של אותה עונה העפיל דייוויס עם הגריזליס לגמר האזור המערבי, בו הפסידו לסן אנטוניו ספרס בתוצאה 0–4.
לוס אנג'לס לייקרס
לקראת עונת חתם על חוזה לעונה אחת בלוס אנג'לס לייקרס. כשחקן הלייקרס קבע דייוויס שיאי קריירה בממוצעי נקודות (8.3), אסיסטים (1.2) וחסימות (1.2) למשחק, אך קבוצתו רשמה מאזן ניצחונות שלילי 21–61 (25.6%).
פורטלנד טרייל בלייזרס
ביולי 2015 חתם על חוזה ל-3 עונות בפורטלנד טרייל בלייזרס, עבור כ-20 מיליון דולר. בכל 3 עונותיו בקבוצה העפיל עמה לשלב הפלייאוף, וקלע במדיה 5.6 נקודות בממוצע למשחק.
ברוקלין נטס
ביולי 2018 חתם על חוזה לעונה אחת בברוקלין נטס, עבר כ-4.5 מיליון דולר.
יוטה ג'אז
לקראת עונת חתם דייוויס על חוזה ביוטה ג'אז. בעונתו היחידה ביוטה מיעט לשחק, וקלע 1.8 נקודות בממוצע למשחק בלבד.
מינסוטה טימברוולבס
בנובמבר 2020 הועבר בטרייד לניו יורק ניקס, ומיד לאחר מכן נשלח בטרייד נוסף למינסוטה טימברוולבס.
קליבלנד קאבלירס
באוקטובר 2021 חתם דייוויס על חוזה בקליבלנד קאבלירס.
חסידות בארנוב
חסידות בארנוב הייתה חסידות גליציאנית, ענף מחסידות דז'יקוב שמגזע חסידות רופשיץ. אבי החסידות היה רבי ישראל הורוביץ, בנו של רבי אליעזר מדז'יקוב, בנו של רבי נפתלי צבי הורוביץ.
תולדות החסידות
בנו רבי אברהם שמחה נולד באלול תר"ו. נולד מברכתו של רבי צבי הירש מרימנוב. לאחר פטירת אביו מילא את מקומו. היה חתנו של הרב מרדכי צבי הירש וינברגר מדוקלה ובזיווג שני חתנו של הרב צבי הירש שטיין ממנה נולדו ילדיו. בשנת תרס"ט עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים. היה תלמידו של חבירו ובן דודו רבי נפתלי חיים מצפת-ירושלים (בנו של רבי מאיר מדז'יקוב). חיבר את הספר "חמרא טבא". בהיותו בירושלים רבים מחסידי העיר היו לחסידיו. רבי ישעיה אשר זליג מרגליות שהיה נער באותה תקופה, שימשו עד פטירתו והחזיקו לרבו הראשון. בספריו מביא רבי ישעיה אשר זליג דברי תורה רבים מרבי אברהם שמחה. נפטר בט"ו באדר א' תרע"ו ונקבר בהר הזיתים ליד רבי נפתלי חיים. חתנו היה רבי מרדכי מבערטש.
בנו רבי יעקב יצחק מילא את מקומו. נולד בשנת תרכ"ד. נישא לבתו של דודו זקינו רבי ראובן מדמביץ ממנה נולדו ילדיו ובזיווג שני נישא לבתו של קרובו רבי צבי הירש מרוזבדוב. קיבל היתר הוראה מהרב דב בעריש רפפורט מראווה, ה"דרך המלך", ומרבי שמואל ענגיל מראדומישלה. לאחר שאביו עלה לישראל מילא את מקומו ברבנות. בסוף ימיו העביר את הרבנות לבנו רבי אביגדור ועבר לכהן בזוויכווסט. נפטר בכ"א בניסן תרצ"ד (בערך). חתנו היה קרובו, רבי ראובן (בן רבי מרדכי דוד) הרב הצעיר מאולינוב.
רבי אביגדור נולד בערך בשנת תר"נ. החל לכהן ברבנות בארנוב בסוף ימיו של אביו. היה חתנו של קרובו רבי מאיר מלינסק. נרצח בשנת תש"ב עם כל משפחתו. ילדיו היו הרב חיים הרב הצעיר בבארנוב, חתן רבי נפתלי מנירבטור (נכד רבי שמואל מגורליץ) והרב ישראל יוסף חתנו של רבי נחום אפרים מטורנא.
ריגליץ
בנו השני של רבי אברהם שמחה, רבי אלתר אליעזר כיהן ברבנות ריגליץ. נולד בערך בשנת תר"ל. היה חתנו של רבי משה נכדו של "המאור ושמש". לאחר שאביו עלה לארץ ישראל, אחיו מילא את מקומו והוא עבר לריגליץ שם כיהן ברבנות. לאחר מכן כיהן ברבנות סטאשוב. נרצח בשואה ויום היאר צייט נקבע לכ"ט בחשוון תש"ג. חתניו היו רבי שלום מסקאהל, רבי ירוחם דוכנר מבריגל, רבי משה מפשצלוב (נכד רבי אברהם חיים מפלאנטש), הרב יואל הרשברג מקרקוב והרב חיים ריינמן מנארול.
בנו השני רבי רפאל נולד בשנת תרנ"ו. נישא לבתו של קרובו רבי אלעזר ניסן מצפת. כיהן בבורו פארק כאדמו"ר מקולומייה. נפטר בי' בכסלו תשל"א.
רצח מנצ'יו והמשפט בטורנו סברין
ב-25 באוקטובר 1924, בבית המשפט ביאשי, רומניה, נרצח ביריות אקדח הפרפקט המקומי קונסטנטין מנצ'יו על ידי קורנליו זליה קודריאנו לעיני קהל שכלל שוטרים. המשפט של קודריאנו נערך הרחק מיאשי, בטורנו סברין, אליה נהרו המוני חסידים של קודריאנו, שגדשו את אולם המשפט ואת רחבי העיר. במשפט זוכה הנאשם על ידי המושבעים והאירוע הפך לחגיגה מתמשכת של אוהדי קודריאנו החוזרים לבתיהם ברחבי רומניה.
אירועים מקדימים
באפריל 1924, זמן קצר לאחר ששוחרר מבית הסוהר בבוקרשט, הוכה קודריאנו על ידי שוטרי יאשי עד זוב דם, בעת שעבר ברחוב לפושנאנו בתוך קבוצה של כתריסר צעירים. חברי ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית בראשותו של קודריאנו התארגנו מחדש בתוך מבנה, שקיבלו במתנה ביישוב "אונגני", בגדה הימנית של הפרוט, בקרבת יאשי, שם ייצרו לבנים לבניית מה שנועד להיות המעון התרבותי שלהם. באותו זמן שוב הוכה קודריאנו ביאשי, הפעם על ידי הקומיסר קלוס, יד ימינו של מנצ'יו. הסכסוך הגיע לשיא בסוף מאי 1924, כש-200 חיילים ו-40 שוטרים פשטו על הבית באונגני, עצרו עשרות סטודנטים, תוך הפעלת אלימות והעבירו אותם למעצר במרתפי משטרת יאשי, שם נחקרו בעינויים.
התלונות של הסטודנטים לא זכו לאוזן קשובה, להפך, למנצ'יו הוענק עיטור גבוה ושוטריו זכו לקידום. יהדות יאשי שמחה למצוא הגנה במשטרת יאשי ובמפקדה והגיבה בהתאם - העבירו כספים לשיפור מצב השוטרים ובחרו במנצ'יו לנשיא התאחדות "מכבי" המקומית.
הרצח
בין הצעירים שנעצרו ונחקרו בעינויים על ידי השוטרים היה סטודנט בשם Comârzan (קומרזאן), שנפצע קשה ואביו החליט לתבוע למשפט את מנצ'יו. ב-25 באוקטובר 1924, בבית המשפט ביאשי, נפגשו מנצ'יו, המוקף בשוטריו, וקודריאנו עם חבריו. קודריאנו הגיע כאחד מעורכי הדין של התובע, אך לא לקח שום חלק בתהליך המשפטי. קודריאנו יצא מהבניין והמתין למנצ'יו ביציאה וכשזה הגיע, שלף קודריאנו אקדח, ירה למוות במנצ'יו ופצע את המפקח קלוס ואת הקומיסר חושאנו. הוא הזמין כרכרה ונסע להסגיר את עצמו, נעצר, האקדח נלקח ממנו והוא נכלא עד למשפטו. בעקבות הרצח נעצרו גם חבריו הקרובים של קודריאנו ואפילו אביו, יון זליה קודריאנו, כחשודים בקשר לרצח, אך כעבור כמה ימים שוחררו בחלקם. קודריאנו טען שחש מאוים ופעל מתוך הגנה עצמית.
המשפט
המשפט היה צריך להתנהל עם חבר מושבעים ביאשי, אך בגלל התגייסותם ההמונית של חסידי קודריאנו מבין תלמידי התיכון והסטודנטים, חששו שזה ישפיע על המושבעים והחליטו להעביר את ניהול המשפט לפוקשאן. המשפט, שסוקר על ידי כל אמצעי התקשורת, עמד להיפתח ב-17 במרץ 1925. העיר פוקשאן אירחה את קודריאנו בחמימות רבה, בנותיו של שר העבודה של רומניה, ניקולאה קירקולסקו, שהיה תושב המקום, דאגו להביא אוכל שהן בישלו, לקודריאנו בבית המעצר ותפרו לו חולצה עממית מסורתית. חסידי קודריאנו הציפו את העיר והסביבה ושברו את החלונות לשלוש מאות בתים ומבני ציבור של יהודים. לאחר הישיבה הראשונה הוחלט להעביר את המשפט לטורנו סברין, הרחק מיאשי.
19,300 אנשים מכל רחבי רומניה ביקשו להופיע בפני בית המשפט, כדי לתת עדות לטובת קודריאנו. חסידי קודריאנו הגיעו בהמוניהם לטורנו סברין שבועיים לפני המשפט ועסקו בפעולות תעמולה וחלוקת חומר אנטישמי. מולם ניצבה אלמנת הנרצח, שהפיקה חוברת על בעלה ועותקיה חולקו לציבור. הרשויות החליטו לנהל את המשפט באולם של התיאטרון הלאומי המקומי, כדי לאפשר נוכחותם של צופים רבים ככל האפשר. חסידי קודריאנו המשיכו להגיע לעיר ברכבת, בקרונות מקושטים בפרחים וצלבי קרס. הסטודנטים מכרו לציבור דיוקנאות של קודריאנו. הגיע גם פרופסור אלכסנדרו קונסטנטין קוזה, סנדקו של קודריאנו, בליווי כמאה סטודנטים וסטודנטיות. לאולם בו התנהל המשפט נכנסו 400 אנשים, מאתיים עם כרטיסי ישיבה ומאתיים עם כרטיסי עמידה,
אחרי המשפט
עם יציאתו מבית המשפט פנה קודריאנו לבקר בכמה בתים של אוהדים מקומיים, כדי להודות להם. למחרת יצא ברכבת מיוחדת אל ביתו בחוש, שם תכנן לשאת את ארוסתו. הוא יצא מטורנו סברין ברכבת המיוחדת שנועדה לשלוש מאות אוהדיו מיאשי, שהגיעו ברכבת למשפט ועכשיו חזרו לביתם - לרכבת חובר קרון עבור אוהדיו מפוקשאן, קרון נוסף עבור אוהדיו מוסלוי ועוד קרון עבור אוהדיו מברלאד. המוני תושבים מקומיים ואוהדים ליוו אותו לרכבת בשירה, קישטו את הקרונות בפרחים ובדגלים ונפנפו לו במטפחות.
אליעזר אלינר
אליעזר אֵלִינָר (18 ביוני 1904 – 31 במאי 1980) היה פעיל בתנועת המזרחי, מחברי ההנהלה הארצית הראשונה של תנועת בני עקיבא, מורה ומחנך, סופר, יקיר ירושלים.
ביוגרפיה
אלינר נולד בה' בתמוז ה'תרס"ד בליפאיה שאז הייתה שייכת לאימפריה הרוסית (כיום בלטביה), לאביו פייבוש אורדאנג. קיבל חינוך דתי, למד בישיבת ריגה ובמקביל עמד בבחינות הבגרות בגימנסיה הריאלית בעיר. לאחר מכן למד כימיה באוניברסיטת ריגה, ובהמשך למד בבית המדרש לרבנים בברלין. בשנת 1927 עלה לארץ ישראל, ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים יוונית, היסטוריה קלאסית וידיעת הארץ. באותה תקופה היה יושב ראש "יבנה", ברית הסטודנטים הדתיים, ופעיל בתנועה למשמרת השבת, שחבריה היו עוברים ברחובות ירושלים לקראת כניסת שבת ומזכירים לסוחרים לסגור את חנויותיהם. אלינר נהג ללכת עם תכלת של חסידות ראדז'ין בטלית הקטן שלו.
בשנים 1934–1941 לימד מקצועות קודש בתיכון מעלה ובבית המדרש למורות של "המזרחי". בשנים 1942–1945 ניהל את בית הספר של "המזרחי" בבני ברק. לאחר תום מלחמת העולם השנייה נשלח לאיטליה, לקיים פעילות חינוכית אצל העקורים. בשנת 1947 חזר לארץ ישראל, והיה לסגן מנהל בית המדרש למורות של "המזרחי" בירושלים. משנת 1952 ועד 1957 היה למנהל בית המדרש למורות. החל משנת 1957 עבד במחלקה לחינוך ותרבות תורניים של הסוכנות היהודית, ובמסגרת עבודתו כתב ספרים פופולריים להסברת ערכי היהדות בסגנון עממי ושווה לכל נפש. משנת 1963 כיהן כיושב ראש הוועד הפועל של החברה קדישא בירושלים.
בשנת 1965 היה חבר נשיאות חידון התנ"ך העולמי ביחד עם דוד בן-גוריון. היה שותף גם לעריכת פירוש דעת מקרא על ספר שמואל. בשנים 1967–1971 היה אלינר חבר בצוות היועצים והמסייעים לרב שלמה טל בהוצאת סידור רינת ישראל.
נפטר בירושלים במאי 1980.
על שמו נקראה הוצאת הספרים של המחלקה לתרבות תורנית של הסוכנות היהודית – ספריית אלינר. כיום הספרייה שייכת למחלקה לשירותים רוחניים בתפוצות של ההסתדרות הציונית העולמית. אחיו של אליעזר אלינר, טוביה אורדנג, נהרג במלחמת השחרור. בתו היא הסופרת דפנה עבר הדני.
הנרגנים
הנרגנים היא סדרת טלוויזיה ישראלית תיעודית בת 8 פרקים ששודרה בערוץ yes דוקו, המבוססת על הסדרה הבריטית המצליחה "Grumpy Old Men", מבית ה BBC, ששודרה אף היא ב yes דוקו. ב-2009 שודרה הגרסה הנשית של הסדרה "הנרגנות".
כך מתוארת הסדרה על ידי יוצריה:
הפרקים
פרק שלישי - אבאל'ה.
פרק רביעי - מהון להון.
פרק חמישי - פולחנים.
פרק שישי - יומן הפקיד.
פרק שביעי - יום יום חג.
פרק שמיני - טרנטה, אבל אחריך.
קישורים חיצוניים
ביקורות
סיסטם עאלי
סיסטם עאלי (בערבית: سيستم عالي; באנגלית: System Ali; ברוסית: Систем Али) הוא הרכב היפ הופ ישראלי ובית אמנותי ליוצרות ויוצרים הפועלים יחד מאז 2010. היצירה של סיסטם עאלי היא פרי מפגש טעון ובלתי מתפשר בין זהויות, סיפורים אישיים ומקורות השראה. שירי הלהקה נכתבים ומבוצעים בשש שפות – עברית, ערבית, רוסית, אנגלית, יידיש ואמהרית, שפות האם של הכותבות והכותבים. סיסטם עאלי נולדה בשכונת עג'מי ביפו מתוך המאבק למען זכויות דיור בעיר. מאז היא מקיימת פעילות אמנותית-חינוכית-פוליטית אינטנסיבית ועמוקה מתוך ועבור הקהילות מהן היא צומחת.
ההרכב נוסד ב-2007 והוציא את אלבום הבכורה "סיסטם עאלי" ביולי 2013 ובספטמבר 2019 יצא האלבום השני "מהרג'אן". ההרכב מופיע ברחבי הארץ, בחו"ל, בפסטיבלים, אירועי מחאה והפגנות ובאתרים בלתי שגרתיים כגון שכונת שייח' ג'ראח במזרח ירושלים, הכפר ג'סר א-זרקא ובכפר הבלתי-מוכר דהמש שליד העיר לוד.
על ההרכב
חברי סיסטם עאלי נפגשו במהלך שנת שירות בתנועת הנוער סדאקה רעות שביפו שעסק במגוון אמנויות. חברי ההרכב הגיעו מרקעים שונים שירה כתובה, ג'אז, מוזיקה ערבית ורוק, אך הסכימו שהבסיס הטוב ביותר למוזיקה מחאתית הוא סגנון ההיפ-הופ. בשנת 2010 אחרי שנים של עבודה עם נוער במסגרות שונות דרך סדנאות לכתיבה, ספורן וורד, היפהופ וראפ, הקימו חברי ההרכב את עמותת "בית סיסטם עאלי" - תנועה חינוכית-תרבותית ששואפת להיות בית ובמה ליוצרות ויוצרים שפועלים למען שינוי חברתי-פוליטי.
נושאי השירים של ההרכב הם דרישה לשוויון וחופש ביטוי, נגד גזענות ודעות קדומות, הן בהקשרים אקטואליים של מדינת ישראל והן בהקשרים אוניברסליים. סיסמתה היא "בונים את הבית מחדש" ("نبني البيت من جديد"), כלומר בניית קהילה המבוססת על ערכי שוויון, אהבה וחירות. כפי שנאמר בשיר: "מהפכה תבוא בגלל האהבה שלי לקהילה שלי, לא בגלל אנשים שממשיכים לדרוך עלי ועל חברים שלי ולסרס כל ביקורת, לסתום את הפה שלי". אחד משירי הלהקה, המייצגי את סגנונה ומסריה, מתחיל כביצוע גרסת כיסוי מלודית לשירם של יעקב גלעד ויהודה פוליקר "חלון לים התיכון" בביצועו של סיטיברגימוב. השיר פותח במילים: "אחרי שהגעתי ליפו / תקוות נולדו מתוך ייאוש / מצאתי לי חדר וחצי / על גג של בית נטוש", ברגע שמבוטת המילה "נטוש" צורח וינר "נטוש!?" והשיר עובר לראפ בעברית וערבית הדן באופן מורכב הן בנכבה והן בקיבוץ גלויות, כאשר הסיום הוא שוב חזרה מלודית לשות הסיום של שירו של פוליקר: "ואולי מרחוק איזה אושר מתגנב אל החלון", הנטען במשמעות חדשה.
האלבום השני של ההרכב "מהרג'אן" מורכב מטקסטים, לחנים וביטים שנכתבו תוך הופעות בלתי פוסקות בישראל ומחוצה לה ומשובץ בו מבחר יוצא דופן של סימפולים אותם אספו חברי ההרכב מתקליטים אשר עיצבו את אישיותם. כך הופך האלבום למסיבה עוצמתית המתקיימת על הצומת שבין שירה רוסית עממית, שאנסונים של להקות צבאיות, פיירוז ושירה מצרית, טקסטים מקראיים, היפ הופ, ג'אז ומוזיקה צוענית. "מהרג'אן" - (קרנבל). הלהקה מתייחסת לעצמה כקרקס נודד, אקלקטי ובלתי אפשרי בחיבורים ובתופעות שהוא מביא לבמה. לכל אחד ואחת בלהקה תפקיד ו"כח פלא" - כפי שנאמר בשיר מהרג'אן - קוסם, אריה, עכבר, לוליינית. כל שיר באלבום שופך אור על סיפור אישי, נקודת מבט, מקור השראה ייחודי. האלבום נובע ישירות ובהתייחסות לזמן ולמקום - ישראל פלסטין 2019. הקרנבל הזה מתקיים אל מול כל התופעות שסיסטם עאלי מתמודדת איתן כלהקה מעורבת: גזענות, הדרה, הפרדה והפחדה. האלבום מהווה פעולה ממשית של בניית מציאות חדשה. על ההפקה המוזיקלית הופקדו אורי וינוקור ועומר לוז. לצד גרעין חברי הלהקה שרים ומנגנים בקרנבל של סיסטם עאלי אמנים דוגמת תאמר נפאר, שאנן סטריט, סמירה סרייה וראפרים צעירים שצמחו בבית סיסטם עאלי בעשור האחרון.
גן חסידי אומות העולם
גן חסידי אומות העולם הוא חלק ממתחם יד ושם, הממוקם על הר הזיכרון בירושלים. גן החסידים נועד להנציח את שמותיהם של אותם לא יהודים שבתקופת השואה סיכנו את חייהם או נרצחו על מנת להציל יהודים מהשמדה על ידי הנאצים, וזאת ללא קבלת תמורה.
שדרת חסידי אומות העולם נחנכה ב-1962 בנוכחות שרת החוץ גולדה מאיר. סביב אתר יד ושם נטועים עצים ותחת כל אחד מהם שלט עם שם חסיד אומות העולם ומדינת המוצא שלו. בשדרת חסידי אומות העולם, שהוקדשה למטרה זו, כ-2,000 עצים.
בשנת 1996 נחנך גן חסידי אומות העולם. אדריכלי הגן היו אדריכלי הנוף ליפא יהלום ודן צור. יתר שמותיהם של כ-27 אלף חסידי אומות העולם שהוכרו עד כה (2019) חקוקים בגן חסידי אומות העולם בסדר אלפביתי על קירות שיש, לפי ארץ מוצאם. על קיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם מוקדש קיר נפרד לכל מדינה.
כמו כן, טקסי הענקת אותות חסידי אומות העולם מתקיימים בגן. התואר מוענק בטקס למצילים, כולל אלה שכבר נפטרו וקרוביהם; התואר מוענק לעיתים בארץ הנמען על ידי שגריר ישראל, והוא מעניק מדליה מיוחדת ועליה שמם.
בעבר הייתה נהוגה נטיעת עץ בגן חסידי אומות העולם, אך עד מועד חנוכת הגן זכו קרוב ל-14,000 חסידי אומות עולם להכרה, ומכיוון שלא נותר מקום באתר לנטיעת עץ לכבוד כל אחד מהם, לא נהוגה נטיעה כעת. הנוהג הנוכחי הוא הענקת מדליה ותעודה, וחקיקת שם חסיד אומות העולם על קיר השיש בגן חסידי אומות העולם.
מאות שמות חדשים נוספים לקירות בגן מדי שנה. בשנת 2011 הורחב הגן ונבנו קירות חדשים.
י. שרברק
'''י. שְׂרֶבֶּרְק''' הייתה הוצאת ספרים עברית מייסודו של יוסף שרברק שפעלה בישראל בעיקר מתחילת שנות ה-40 ועד אמצע שנות ה-70. ההוצאה, ששילבה ספרות עברית למבוגרים ולנוער יחד עם ספרים מתורגמים. ההוצאה נודעה במיוחד בספרי הנוער שכללה ספרים של הסופרים דבורה עומר ופוצ'ו ושל חוקר ארץ ישראל צבי אילן. מסוף העשור הראשון של המאה ה-21 היא נמצאת בבעלותה של הוצאת דני ספרים ומוסיפה לפעול בחסותה.
היסטוריה
ראשיתה של ההוצאה בשותפות של שרברק עם מרדכי ניומן ויהושע צַ'צִ'יק, חבריו לגדוד העברי האמריקאי. לאחר שחרורם ייסדו השלושה את בית המסחר לספרים עבריים "תרבות" בירושלים, וב-1925 ייסדו את הוצאת הספרים העברית "מצפה". הוצאה זו, שהייתה הוצאת הספרים הפרטית הראשונה בארץ ישראל, התמקדה בספרות יפה ובשירה. בשנת 1941, בעת מלחמת העולם השנייה, מוּזגה פעילותה של "מצפה" עם הוצאת שרברק בניהולו של יוסף שרברק. בשנת 1944 פורקה השותפות, וכל אחד מהשלושה ייסד הוצאה לאור שנשאה את שמו. שרברק עבר לתל אביב, לרח' בלפור 16, ומשם ניהל את הוצאתו, הוצאת יוסף שרברק.
הוצאת י. שרברק שילבה ספרות עברית למבוגרים ולנוער יחד עם ספרים מתורגמים. בשנות ה-40 וה-50 הקים שרברק במסגרת ההוצאה את "ספריית ברוריה" (לזכרה של בתו היחידה, ברוריה, שמתה ב-1934 והיא בת עשר), שבה הופיעו תרגומים עבריים לספרי הרפתקאות ומעשיות ממיטב הספרות העולמית: "מסעי גוליבר" (ג'ונתן סוויפט), "רובינזון קרוזו" (דניאל דפו), "עליסה בארץ הפלאות" (לואיס קרול) "מסעי הברון מינכהאוזן" ו"מסעי סינבד".
בין התרגומים העבריים הנוספים שהופיעו בהוצאה: "הקוסם מארץ עוץ" (ליימן פרנק באום), "אייבנהו" (וולטר סקוט), "אוליבר טוויסט" ו"דייוויד קופרפילד" (צ'ארלס דיקנס), "המוהיקני האחרון" (ג'יימס פנימור קופר) ואסופות של מעשיות עמים.
ספרייה אחרת, שהוקדשה לספרות מקור, הייתה "נועזים" – סדרת ביוגרפיות לבני הנעורים של גיבורי השואה והיישוב, ובהן "שרה, גיבורת ניל"י" (על שרה אהרנסון) ו"דמעות של אש" (על צביה לובטקין) לדבורה עומר, "גיבור חידה" לאוריאל אופק (על יוסף טרומפלדור), "הצנחנית שלא שבה" (על חנה סנש) ו"לא בדרך המלך" (על אורד וינגייט) לעודד בצר.
הוצאת שרברק הוציאה את מרבית ספריה של דבורה עומר, בהם ספריה המצליחים לבני הנעורים: "צוללים קדימה", "אני אתגבר", "לאהוב עד מוות" (על הפלמ"חאית זהרה לביטוב וחברהּ שמואל קופמן) ו"פתאום באמצע החיים" (על הטייס זוריק לב), וספריה המצליחים לטף: "הנשיקה שהלכה לאיבוד" ו"מגדל של קוביות בניתי".
באמצע שנות ה-50 החלה ההוצאה להוציא את אנציקלופדיה מעיין. האנציקלופדיה נועדה לדור הצעיר, מתוך מגמה חינוכית ברורה. את האנציקלופדיה הקדיש שרברק לבתו (ובראש כל כרך הופיעה הקדשה לזכרה). היה זה אחד הפרויקטים השאפתניים יותר של שרברק. מלאכת העריכה נמסרה לסופר ז' אריאל (שלמה זלמן אריאל). פרט לאריאל תרמו לאנציקלופדיה מספר סופרים קבועים, בהם אוריאל עקביא, שרגא פייבל קלעי, אריה לרנר ומנחם קפליוק. את עטיפות הספרים איירה בינה גבירץ. האנציקלופדיה הייתה מאוירת ומנוקדת. היא זכתה להצלחה וראתה אור במספר מהדורות.
ההוצאה התמחתה גם בהוצאת ספרי מוזיקה ותווים של יוצרים כמו יוני רכטר, אהוד מנור ומתי כספי.
לאחר מותו של שרברק ב-1957 עבר ניהול ההוצאה לידי קרוב משפחתו. הוצאת י. שרברק המשיכה בפעילות רגילה עד אמצע שנות ה-70, והוסיפה לפעול במידה פחותה בשנים שלאחר מכן. בשנת 2009 נרכשה ההוצאה על ידי דני ספרים והיא מוסיפה לפעול בחסותה.
נתן נתניהו
נתן נתניהו (נולד ב-28 בנובמבר 1951, חיפה) הוא פרופסור אמריטוס ישראלי למדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
נתניהו הוא בנם של אלישע, פרופסור למתמטיקה בטכניון ושושנה, שופטת בית המשפט העליון. הוא למד בבית הספר הריאלי בחיפה, לאחר מכן התגייס לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית ולמד בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון לתואר ראשון ושני בהנדסת חשמל. הוא שירת בחיל המודיעין. לאחר שחרורו המשיך לשרת מספר שנים ביחידתו כאזרח עובד צה"ל ועבר הסבה למדעי המחשב. באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 נסע לארצות הברית, שם השלים תואר שני ושלישי במדעי המחשב באוניברסיטת מרילנד, בה שימש גם כחוקר.
נתניהו חבר בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי.
חיים אישיים
היה נשוי לד"ר סיניה נתניהו, ולהם בת ובן. נתניהו הוא בן דודו של בנימין נתניהו.
עוקץ-עקרב שעיר
עֹקֶץ-עַקְרָב שָׂעִיר (Heliotropium hirsutissimum Weber) הוא צמח עשבוני חד-שנתי, מזרח ים-תיכוני ממשפחת הזיפניים, שגדל בשדות ומקומות נטושים כמעט בכל ישראל ונפוץ בעיקר באדמות כבדות בצפון ובמרכז הארץ. מין זה מתנשא לגובה של 40 עד 45 ס"מ, עליו וגבעוליו ירוקים כהים ומכוסים בשערות ארוכות ורכות, זקופות ומפושקות באורכים שונים. פרחיו נישאים בצפיפות על תפרחת עקרבית ארוכה בשני טורים ברורים שצמודים האחד לשני. צבע הפרחים לבן עם כתם צהוב גדול (בשונה מעוקץ-עקרב אירופ י או שרוע שפרחיהם עם כתם צהוב קטן) שמשתנה לחום לאחר ההפריה.
מאפיינים
הגבעולים גליליים ומכוסים בשערות מפושקות.
העלים מסורגים על פי רוב, חסרי לוואים, פשוטים, תמימים, דמויי ביצה ואורכם גדול לכל היותר פי 2 מרוחבם. הטרפים בעלי עורקים בולטים בצדם העליון.
התפרחות הן סיומות חד-בדיות, חסרות חפים ומכונות עקרביות. התפרחת מכונה "עקרבית" בשל היותה כפופה ומגולגלת כסליל לפני הפריחה, והצד הפנימי שלו חסר פרחים. חלק קיצוני זה הולך ומתארך, ובה בעת הוא מתיישר שלב אחר שלב. בקטע המתיישר נפתח פרח. ועל כן, הפריחה מתקדמת מתחתית התפרחת לקראת ראשה, ובמילים אחרות הפרחים העליונים הם החדשים יותר, ולעיתים ניתן לראות בבסיס הגבעול פירות.
הפרחים דו-מיניים, בעלי שחלה עילית, מאוחי עלי כותרת, נכונים, וקוטרם 3 עד 5 מ"מ . הפרחים דמויי מסמר, לרוב יושבים (ללא פטוטרות) בצפיפות על גבעול התפרחת ואינם מלווים חפים או עלים, צבעם לבן עם כתם צהוב גדול, שמכסה יותר ממחצית אוגן הכותרת. הכתם הצהוב משתנה לחום לאחר ההפריה.
עלי הגביע או השיניים 5, מפורדים ואורכם כאורך צינור הכותרת. הגביע משתייר, כרגיל מתפרה, כלומר גדל ומתרחב עם הבשלת הפרי.