cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוד פרידלנדר
קורות חיים
כאשר הוקמה הקונסיסטוריה היהודית של וסטפליה, פעל ישראל יעקובסון שעמד בראשה בשיתוף פעולה עם פרידלנדר, בניסיון לשנות את התפילות. ב-1812 כחלק מההפריה וההשפעה הדדית בין הקונסיסטוריה ליהדות ברלין, הציע גם פרידלנדר לשנות את שפת התפילה לגרמנית, וכן מתוך זה שפרוסיה היא מולדתם של היהודים הפרוסים, להמעיט באזכור ירושלים בתפילות.
פרידריך וילהלם פון זיידליץ
פרידריך וילהלם פרייהר פון זיידליץ (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Freiherr von Seydlitz; 3 בפברואר 1721, קאלקר – 8 בנובמבר 1773, שלזיה) היה מפקד חיל הפרשים של פרוסיה במהלך מלחמת שבע השנים, ונחשב לאחד מטובי מפקדי חילות הפרשים בהיסטוריה.
ביוגרפיה
פון זיידליץ נולד ב-3 בפברואר 1721 בקאלקר (אז בפרוסיה, כיום בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה). אביו, קולונל בחיל הפרשים, נפטר בהיותו בן שבע, והוא חווה ילדות קשה. אך עם זאת, כבר בילדותו רכש שליטה יוצאת דופן ברכיבה על סוסים. האגדה מספרת כי בצעירותו רכב בין כנפיים של טחנת רוח. הוא התגייס לחיל הפרשים הפרוסי במהלך מלחמת הירושה האוסטרית, ונפל בשבי האוסטרי. לאחר המלחמה שוחרר, והמלך פרידריך הגדול מינה אותו למפקד חיל הפרשים.
את עיקר הקריירה שלו עשה זיידליץ במהלך מלחמת שבע השנים, בה השתתף בקרבות רבים נגד האוסטרים והרוסים, והפך לאגדה מהלכת בקרב צבאות האויב. בסופו של דבר פיטר אותו המלך בשל בריאותו הלקויה. הוא נפטר בשלזיה ב-8 בנובמבר 1773.
לימים, אחד מצאצאיו, ולטר פון זיידליץ-קורצבאך, היה מפקד בוורמאכט שנכנע במהלך קרב סטלינגרד.
סיירת של הצי הקיסרי הגרמני נקראה על שמו.
פרס המוזיקה של MTV אירופה לאמן הלטיני הטוב ביותר
פרס המוזיקה של MTV אירופה לאמן הלטיני הטוב ביותר מוענק מאז שנת 2020.
זוהי אחת הקטגוריות הלטיניות הנוכחיות של הטקס יחד עם המופע הטוב ביותר בקאריביים, צפון, דרום ומרכז אמריקה הלטינית. הקטגוריה זו, בשונה מהאחרות, היא גם היחידה שמתגמלת אמני/ים של מוזיקה לטינית כז'אנר מוזיקלי, ולא כלאום.
זוכים ומועמדים
הזוכים רשומים ראשונים ובטקסט מודגש.
כתובת רחוב
כתובת רחוב היא כתובת פסיפס בעברית של לשון חז"ל, המתוארכת לסוף התקופה הביזנטית, המאות החמישית-שביעית לספירה. הכתובת התגלתה ב-1973 על רצפת בית כנסת באתר הארכאולוגי תל רחוב שבעמק בית שאן, שמורה כמעט בשלמותה. עניינה הסוגיה ההלכתית במשנה ובתלמוד על הכללתה או החרגתה של בית שאן ב"תחום עולי בבל" בתקופה שבין שיבת ציון לבין סוף תקופת בית שני, לעניין מצוות התלויות בארץ.
זוהי הכתובת הגדולה ביותר בשפה העברית שנמצאה כממצא ארכאולוגי אי פעם והיא תיעוד יחיד מסוגו של סביבה יהודית תוססת, פוליטית והלכתית, באזור זה בארץ ישראל.
כיום נמצאת הכתובת במוזיאון ישראל, והעתק בגודל טבעי נמצא ברחבת בית הכנסת של קיבוץ עין הנצי"ב.
תוכן הכתובת
בניגוד לפסיפסים מבתי כנסת קדומים אחרים שנמצאו בסביבה, כדוגמת הפסיפס שהתגלה בבית הכנסת בבית אלפא, אין על הפסיפס כל איור, אך ישנה כתיבה קליגרפית של האותיות. הכתובת לכאורה כפרית וכוללת שגיאות כתיב ושיבושי לשון, אך יש לזכור שאמות הקריאה המקובלות כיום היו נהוגות באופנים אחרים בזמנים עברו. הכתובת פוענחה ופורסמה לראשונה בידי חוקר התלמוד, פרופ' יעקב זוסמן. הכתובת הכתובה בכתב עברי בלשון חז"ל כוללת 365 מילים, 1,807 אותיות, ללא סימני פיסוק המחולקות לשמונה סעיפים, ערוכים ב-29 שורות, השתמרה כמעט בשלמותה. תוכנה המלא של הכתובת הוא:
הכתובת מתחילה במניין הפירות והירקות האסורים בשנת השמיטה בבית שאן, לאחר מכן מצוטטת במלואה ברייתא דתחומין, שהיא ברייתא תנאית חשובה המופיעה בנוסחים שונים גם בתלמוד הירושלמי (מסכת שביעית פרק ו' הלכה א'), בתוספתא (מסכת שביעית פרק ד') ובספרי (סוף פרשת עקב). חלקה הראשון של הכתובת מופיע בגרסה מעט שונה בתלמוד ירושלמי דמאי (פרק ב' הלכה א').
אפיונים לשוניים ואפיוני כתב בכתובת
נחשב לאחרון עדי הכתיבה ללשון העברית הקדומה מתקופת החורבן ואחריה (לשון חז"ל). את הכתובת מאפיינת עברית שבה כתיב מלא (בעיקר יו"ד המציין את תנועת החיריק).
זיהוי יישובים הנזכרים בכתובת
בכתובת נזכרת רשימת עיירות בארבעה "תחומים", אשר הגם שנכללו בגבולות הארץ לפי תחום עולי בבל, הרי שבשל הימצאות אוכלוסייה נכרית באזורים אלו, ניתנו מעת לעת ליהודים עובדי האדמה שישבו בהם היתרים שלא לקיים את מלוא המצוות התלויות בארץ. שמותיהן של רוב העיירות הנזכרות בכתובת השתמרו עד ימינו:
ב"תחום סבסטי" (צפון השומרון) השתמרו בין היתר השמות: פנטקמוותה (פנדקומיה), שילתה (סילת א-ט'אהר), ציר (ציר), שפירין (ח'רבת ספירין), עננין (עאנין), כפר כסדיה (ח'רבת כשדה), איקבין (עקאבה), כפר יהודית (ח'רבת יהודא), יצת (יאציד, נזכרת גם בחרסי שומרון), דותן (דות'אן), מזחרו (ח'רבת מחרון ליד תל דותן) ובלעם עלייתה (ח'רבת בלעמה, היא יבלעם הנזכרת בתנ"ך ובספר יהודית, מדרום לג'נין).
ב"תחום סוסיתה" (דרום הגולן) השתמרו בין היתר השמות: כפר יחריב (כפר חרב), צמח (סמח), עינוש (עין עוואניש), עיון (ח'רבת עיון, מעל חמת גדר), חספיה (ח'ספין) ונוב (ח'רבת נאב).
ב"תחום נווה" (מרכז הבשן, כיום אזור העיירה נווא) השתמרו בין היתר השמות: זיזיון (העיירה הסורית זיזון) וגשמי (העיירה הסורית ג'אסם).
ב"תחום צור" (הגליל העליון המערבי) השתמרו בין היתר השמות: חנותה (ח'רבת חניתה), פי מצובה (ח'רבת מצוב), בצת (אל-בצה), כבריתה (ח'רבת כברי) ומזה (ח'רבת מזי, מצפון לראש הנקרה).
גבולות ארץ ישראל
הגבולות ההיסטוריים של ארץ ישראל המקראית נחלקים לשלושה סוגים, כאשר השניים הראשונים מוגדרים במקרא עצמו והשלישי הוא תיאור מציאות מתקופת המשנה והתלמוד כשהיא מתייחסת אחורה לתקופה שעברה משיבת ציון ועד לסוף תקופת בית שני, משיקולים של הקניית חשיבות לתופעה חדשה יחסית על ידי הצגתה כישנה כמקובל בחברות מסורתיות.
יהדות בית שאן
בית שאן היא אחת הערים העתיקות בארץ ישראל. מיקומה אסטרטגי, בעמק בית שאן, על מקום המפגש בין בקעת הירדן לעמק יזרעאל. היא ממוקמת על דרך הים שהייתה בין מצרים למסופוטמיה, וכן יושבת על הציר הראשי המוביל מירושלים לטבריה, ועל הציר הראשי שמוביל מהבקעה אל הים התיכון. בית שאן נזכרה ברשימת כיבושיו של תחותמס השלישי במסעו לארץ ישראל במאה ה-15 לפנה"ס (1468 לפנה"ס). מאז ועד המאה ה-12 לפנה"ס הייתה העיר תחת שלטון מצרי, בפרובינציה המצרית "כנען". לפי הרשום במקרא, לימים היא נכללה בתחום הנציבויות של שלמה המלך, לאחר שנכבשה על ידי דוד המלך.
בתקופת בית שני הייתה בית שאן מהחשובות שבערי הדקאפוליס, עשר הערים ההלניסטיות שהוקמו על ידי הממלכה הסלאוקית. היא נקראה "סקיתופוליס", שימשה בירת אגד ערים זה, ואוכלוסייתה כללה תושבים יוונים או הלניסטים ויהודים. קיים תיעוד על כך שבמהלך המרד הגדול (66-70) נטבחו תושבי העיר היהודים על ידי שכניהם הנוכרים. בנוסף, בראשית המאה השלישית פטר רבי יהודה הנשיא את הקהילה היהודית בעיר ממצוות ומיסים והקשורים בארץ, כמו את תושבי הערים המעורבות האחרות.
בית שאן מוזכרת במשנה במסכת עבודה זרה (פרק א' משנה ד'). מוזכרות שם חנויות מעוטרות בעבודה זרה שהיו בבית שאן. מכך ניתן להבין כי התבצע בה סוג של פולחן אלילי לפני תחילת המאה ה-3 שבה נחתמה המשנה, על ידי עובדי עבודה זרה, דהיינו שחלק משמעותי מיושביה לא היו יהודים.
הכללת בית שאן רבתי בגבולות הארץ
סוגיית הכללתה של בית שאן בגבולות ארץ ישראל לא נגעה בהכרח ליושבי העיר בית שאן, שכפי הנראה רובם לא היו יהודים בתקופת בית שני; אולם הייתה בעלת משנה חשיבות בעיניהם של תושבי היישובים הסמוכים לה, שבהם חיו יהודים כפי שעולה משרידי בתי כנסת באזור. סוגיית השתייכות בית שאן וסביבותיה והגדרתה בתוך גבולות ארץ ישראל, הייתה סוגיה מכרעת בהגדרתם העצמית של יישובים אלה ובזהותם.
על רקע זה ניתן להבין את משמעות כתובת רחוב ברצפת בית הכנסת של היישוב היהודי הקדום רחוב.
בית הכנסת ברחוב
תל רחוב שוכן כ-5 ק"מ מדרום לתל בית שאן. בשנת 1973 נחשפה הכתובת במהלך עיבוד אדמות קיבוץ עין הנצי"ב הסמוך. בעקבות זאת, ביצע במקום דן בהט סקירה ראשונית. בפברואר 1974 החלו במקום חפירות ארכאולוגיות על ידי פאני ויטו מטעם אגף העתיקות והמוזיאונים. בחפירות התגלה בית כנסת קדום בגודל 18 מטר על 24 מטר. רובו שימש אולם תפילה, ובו היו שני טורי עמודים בנויים בזלת. סמוך לקיר הדרומי, לכיוון ירושלים, נבנתה בימה גדולה. המתחם כולו היה מרוצף בפסיפס, ואובחנו בו שלוש שכבות של רצפה. נראה שבית הכנסת שוקם מחדש פעמיים.
משני עברי הבימה היו חדרים. מצפון לבית התפילה נמצא אולם מבוא, שכפי הנראה התווסף למבנה המקורי בשלב מאוחר. לאחר שהמתפללים עברו את אולם המבוא, הם נכנסו לאולם כניסה בכניסה יחידה, וממנו עברו אל אולם התפילה בשלוש כניסות. ברצפת הפסיפס של אולם הכניסה שובצה 'הכתובת' 4.30 מטר על 2.75 מטר גודלה וגילה כ-1500 שנה.
העתק כתובת רחוב בעין הנצי"ב
עם גילוי הכתובת בשדות קיבוץ עין הנצי"ב, וההבנה בדבר חשיבותה, הוצע לקיבוץ לבנות מתחם מסודר הנתון לשמירה, שיספק שירותי הדרכה תואמים, ויהיה בחסות רשות העתיקות ובתפעול הקיבוץ. מתחם זה נדרש להיות פתוח, כמקובל, גם בשבתות ובחגים, על מנת לאפשר את הצגת הכתובת. זאת בדומה למקומות נוספים בניהול רשות העתיקות, כדוגמת בית הכנסת בבית אלפא ובית הכנסת העתיק בעין גדי. אולם, קיבוץ עין הנצי"ב, בהיותו קיבוץ דתי, הבהיר כי אין ביכולתו להפעיל מקום תיירותי הפועל בשבתות ובחגים. לאחר שהובהר לקיבוץ כי תנאי זה הכרחי, ויתר הקיבוץ על החזקת הפסיפס, והכתובת הועברה בשלמותה למוזיאון ישראל בירושלים, שם היא שוכנת באגף ארכאולוגיה, באולם שלוש הדתות.
חברי הקיבוץ אמנם ויתרו על החזקת הכתובת המקורית בשל רצונם לשמור שבת, אך עוזי פז, מורה ומחנך ואחד מחברי המשק הוותיקים, לא השלים עם הוויתור והחל לבדוק אפשרות להרכיב העתק זהה למקור בגודלו ובהרכבו, ועניין בכך את חברי המשק. נמצאו אבנים מתאימות לאבני הפסיפס, בצבעי שחור ולבן, בנצרת, שהופרדו בקיבוץ לאבנים קטנות בגודל של אבני הפסיפס המקוריות. במשך שנה וחצי עבדו חברי המשק בהתנדבות על הרכבת הפסיפס, בהדרכתו של יצחק חצרוני מקיבוץ בית השיטה.
הפסיפס, שגודלו כ-12 מ"ר, חולק ל-16 חלקים שווים בגודלם, שחולקו תחילה למשפחות שהסכימו להרכיב את הפסיפס בבתיהן. לאחר זמן, כשלא חלה ההתקדמות הרצויה, הוחלט על המשך הרכבת הפסיפס בחדר האוכל של הקיבוץ, וחלקי הפסיפס נמסרו למספר קבוצות עבודה שהגיעו לחדר האוכל. כל קבוצה הייתה אחראית על השלמת חלקה, בהתאם לצילומי ושרטוטי הפסיפס המקורי, שנמסרו לקיבוץ מרשות העתיקות. האבנים הודבקו אבן-אבן, בדיוק רב, עם השוואה מתמדת לצילומי המקור. תחילה הודבקו האבנים לדיקט, שעליו היה השרטוט המקורי. אחר כך אוחדו החלקים השונים של הפסיפס לחטיבה אחת, שהועברה בטקס מיוחד לרחבת בית הכנסת של הקיבוץ, ושם חוזקו בבטון.
לצד הפסיפס הונחו אוסף אבני בנייה מבית הכנסת העתיק ביישוב הקדום רחוב, וכן סורג מאבן שיש עם מנורת שבעת הקנים, שנמצא אף הוא במקום, לאחר שהתווספו אליו חלקים שבורים על ידי חבר הקיבוץ אהרון בן זאב. ההעתק זהה בגודלו ובהרכבו למקור. האתר פתוח לציבור בתשלום סמלי, בימי חול, וממוקם ברחבת בית הכנסת של קיבוץ עין הנצי"ב.
אייר בוקרשט
אייר בוקרשט (באנגלית: Air Bucharest) היא חברת תעופה רומנית הפועל מנמל התעופה הבינלאומי בוקרשט אנרי קואנדה. חברת התעופה מפעילה טיסות שכר ליוון, ישראל, קוסובו וטורקיה. החברה מפעילה גם טיסות פנימיות וטיסות בינלאומיות מנמלי תעופה נוספים בתוך רומניה.
היסטוריה
חברת התעופה הוקמה ב-2010, כשהטיסה הראשונה יצאה מקלוז' לאנטליה ב-3 ביולי.
משיר זהוב
משיר זהוב (שם מדעי: Tor putitora) הוא מין של דג גדול השייך למשפחת הקרפיוניים שבסדרת הקרפיונאים.
דג זה חי בנהרות הרריים בדרום אסיה מאיראן, פקיסטן, דרום סרי לנקה והודו ועד לתאילנד. זהו דג גדול מאוד שיכול להגיע לאורך 2.8 מ' ולשקול 54 ק"ג. צבע הדג אפור ולו קשקשים גרמיים, סנפירים קטנים זהובים וזנב זהוב. הפה גדול ובקצהו זוג בינים.
הדג חי בנהרות חמימים ושוחה לאיטו. הוא אוכל-כול הניזון מהחי והצומח. הדג מצוי בסכנת הכחדה בטבע עקב פגיעה בבית גידולו ודיג יתר.
סוביניון בלאן
סוביניון בלאן (Sauvignon Blanc) הוא זן ענבים לבן שמקורו באזור בורדו שבצרפת. הסוביניון בלאן, ביחד עם זן הענבים האדום קברנה פרנק הוא ההורה הגנטי של הזן הנפוץ קברנה סוביניון.
הזן משמש לרוב להפקת יין לבן יבש, אולם הוא מהווה מרכיב חשוב גם ביינות קינוח כגון אלו המיוצרים בסוטרן. היינות המפורסמים ביותר מזן זה מגיעים מצרפת (בעיקר מבורדו ומעמק הלואר), ומניו זילנד - אולם הוא נפוץ באזורי יין רבים אחרים, בהם דרום אמריקה, ארצות הברית, אוסטרליה וישראל.
יינות סוביניון בלאן לרוב יתאפיינו בחומציות ובגוף קל. חלקם בעלי מאפיינים טרופיים בולטים בעוד אחרים מציגים אופי יותר עשבוני ומינרלי. ייננים בצרפת מעדיפים לרוב להתסיס את התירוש בטמפרטורות גבוהות יחסית (18-16 מעלות צלזיוס) שמניבות יינות בעלי אופי מינרלי יותר, בעוד ייננים בניו זילנד מעדיפים לרוב תסיסה בטמפרטורות מעט נמוכות יותר, המניבות יינות בעלי אופי פירותי וטרופי. בישראל בה חלק גדול מהיינות מיוצרים בסגנון העולם החדש - גם יינות הסוביניון בלאן הם בעלי אופי טרופי רענן.
טים באקלי
ביוגרפיה
טים באקלי נולד בוושינגטון ביום ולנטיין של שנת 1947, לאלין, אמריקאית ממוצא איטלקי, ולטימותי צ'ארלס באקלי ג'וניור, בנם של מהגרים איריים לארצות הברית ממחוז קורק שהיה עטור מדליות משירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה. הוא התגורר בילדותו בעיירה אמסטרדם שבצפון מדינת ניו יורק, שם נחשף לראשונה לתקליטי ג'אז מאמו, בייחוד למיילס דייוויס ונט קינג קול.
חייו המוזיקליים של באקלי החלו כאשר משפחתו עברה לBell Gardens בדרום קליפורניה בשנת 1956. סבתו הכירה לו את עבודותיהן של בסי סמית' ובילי הולידיי, מוזיקאיות בלוז וג'אז נודעות, אמו הציגה בפניו את ג'ודי גרלנד ופרנק סינטרה, אשר היו זמרי פופ נודעים באותה התקופה, ואילו אביו הכיר לו את יצירות הקאנטרי של האנק ויליאמס וג'וני קאש. הדבר הוביל לכך שמגיל צעיר באקלי היה בעל טעם מוזיקלי מגוון, אשר הוביל לקריירה מוזיקלית בה הוא נודע כ"זיקית מוזיקלית" אשר יצירתו התפרשה על פני סוגות מוזיקליות רבות. כך, כאשר מוזיקת הפולק החלה לצבור פופולריות בראשית שנות ה-60, באקלי הנער החל להתחבר ליצירות של אמנים כדוגמת וודי ג'אתרי, ובהשפעתם לימד את עצמו לנגן על בנג'ו בגיל 13. באותה התקופה הוא ייסד יחד עם מספר חברים להקת פולק שניגנה באירועים בתיכון בו הם למדו.
במהלך תקופת התיכון שלו הוא פגש את שותפו ליצירה לשנים שיבואו, לארי בקט,, אשר עזר לכתוב רבים משיריו. באותה התקופה הם כתבו יחדיו שירים רבים, רובם הופיעו באלבום הבכורה של באקלי, ואחד, "Buzzin' Fly", באלבומו Happy Sad.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים באקלי למד בקולג' במשך שבועיים בלבד בשנת 1965 לפני שנשר והחליט להקדיש את עצמו לקריירה מוזיקלית באופן מלא. הוא הופיע במועדונים ברחבי לוס אנג'לס וצבר הערכה רבה, שהובילה לבסוף לכך שכאשר ג'ימי קארל בלאק, המתופף של להקת the Mothers of Invention נכח בהופעה של באקלי בפברואר 1966 הוא המליץ עליו למנהל של הלהקה, הרב כהן, אשר התרשם גם הוא מבאקלי והפך למנהלו המוזיקלי. באוגוסט של אותה השנה, דמו אשר באקלי הקליט הביא להחתמתו לאלקטרה רקורדס, ולהקלטת אלבומו הראשון תוך שלושה ימים בלבד. באקלי לא היה מאושר מהתוצאה, טוען בראיונות מאוחר יותר ש"אני הייתי רק בן 19, ועבורי ללכת לאולפן הקלטות היה כמו להגיע לדיסנילנד, הייתי עושה כל מה שיגידו לי." התוצאה הייתה אלבום שהמבקרים החשיבו כתואם סגנונית לזרם הפולק הפופולרי באותה התקופה, חסר הניסויים המוזיקליים שהגיעו ביצירות מאוחרות יותר שלו, אך היללו את הכתיבה והביצוע של באקלי
אלבומו השני, Goodbye and Hello, יצא בשנת 1967 תוך קבלת חופש יצירתי מחברת התקליטים וחזרה על שיתוף הפעולה עם הכותב לארי בקט, כאשר המוזיקה הושפעה במידה רבה מהרוק הפסיכדלי אשר פרח באותם הימים, עם שילוב שלו לסגנון הפולק שבאקלי ניגן קודם לכן. השיר הנועל של האלבום, Morning Glory, זכה לגרסת כיסוי מאת הלהקה דם, יזע ודמעות.
לאחר שחרור האלבום, בקט גויס לצבא ארצות הברית ובאקלי נאלץ לכתוב לבדו, התוצאה הייתה שינוי כיוון מוזיקלי ומילולי, למוזיקה שהושפעה יותר ויותר מיצירות ג'אז של מוזיקאים אפרו אמריקאים כגון צ'ארלס מינגוס, ת'לוניוס מונק, ורולנד קירק, בעלת מבנה מוזיקלי ארוך ומאולתר יותר, מגוון גדול יותר של כלי נגינה, ומלל שהעמיק בהדרגה לזרם תודעה אישי. בשנת 1968 באקלי פרסם את אלבומו השלישי, Happy Sad, אשר הדגים את השינוי הזה לראשונה, והיה לאלבומו המצליח ביותר מסחרית של באקלי, כאשר הגיע בשיא למקום ה81 במצעד האלבומים האמריקאי, בילבורד 200.
ב-28 ביוני 1975 באקלי השלים סיבוב הופעות, עם הופעה אחרונה בדאלאס, בה הוא ניגן לאולם מלא ב-1,800 אנשים בפעם האחרונה. הוא חגג בסוף שבוע של שתיית משקאות חריפים עם להקתו וחבריו. בלילה העוקב באקלי התלווה לחברו הקרוב, ריצ'רד קילינג, לביתו של האחרון. בשלב מסוים, קילינג הביא שקית של הרואין אשר את חלקו באקלי צרך.
חבריו של באקלי לקחו אותו הביתה, ובראותה את היותו תחת השפעת סמים, אשתו ג'ודי השכיבה אותו על רצפת הסלון ושאלה את חבריו מה קרה לו, מאחר שהוא היה נקי מסמים זמן מה לפני האירוע. לאחר מכן היא העבירה את באקלי למיטה, וכאשר היא בדקה את מצבו מספר שעות לאחר מכן, הוא לא נשם וגוון עורו נהפך כחול. ניסיונות פרמדיקים להנשים אותו לא הצליחו, והוא הוכרז מת. דו"ח חוקר מקרי מוות ציין שטים באקלי נפטר ב-29 ביוני 1975 ממנת יתר של הרואין ואלכוהול בגיל 28. בנו, ג'ף באקלי, שהיה זמר מבטיח בעצמו, מת ב-1997 בגיל 30.
מרי קאודן קלארק
מרי ויקטוריה קאודן קלארק לבית נובלו (באנגלית: Mary Victoria Cowden Clarke 22 ביוני 1809 - 12 בינואר 1898) הייתה סופרת אנגלייה.
מרי ויקטוריה קאודן הייתה בתו הבכורה של וינסנט נובלו ואחותה של הזמרת קלרה נובלו. בשנת 1828 נישאה לשותפו לעסקים של אחיה אלפרד, צ'ארלס קאודן קלארק, ועבדה עמו על מחקר בכתבי שייקספיר.
בשנה שלאחר נישואיה, החלה מרי קאודן קלארק בעבודה על קונקורדנציה רבת ערך ליצירות שייקספיר, שהתפרסמה מדי חודש במשך 18 חודשים (1845-1844) ויצאה לאור בשנת 1845 כספר בשם "הקונקורדנציה המלאה לשייקספיר", אינדקס מילולי לכל הקטעים ביצירותיו הדרמטיות של המשורר. ספר זה תפס את מקומם של ה"אינדקס המרובה ... לשייקספיר" של סמיואל אייסקאף מ-1790 ושל ה"אינדקס מילולי שלם ..." של פרנסיס טוויס מ-1807-1805.
Greatest Hits III (אלבום של קווין)
Greatest Hits III הוא אלבום אוסף של להקת הרוק הבריטית קווין שיצא בשנת 1999. האלבום כולל שירים מהתקופה המאוחרת של חלק יוצאי הלהקה, בשם "קווין+" וכולל את שיתוף הפעולה של חברי הלהקה הנותרים עם מוזיקאים אחרים.
עמוס אונגר
עמוס אונגר (נולד ב-1946) הוא איש ציבור ישראלי, שכיהן במגוון תפקידים במגזר הציבורי והעסקי.
ביוגרפיה
אונגר הוא בוגר האוניברסיטה העברית, שרת בשריון, כמ״מ במלחמת ששת הימים וכמ״פ במלחמת ההתשה וכסמג״ד ואחר כך כמג"ד במלחמת יום הכיפורים וסמח"ט מילואים והוא סגן-אלוף במיל.
ב-1974 מונה אונגר, בידי טדי קולק, ראש העיר ירושלים, לנהל את "האגף לפיקוח על הבניה" בעיריית ירושלים. הוא שימש בתפקיד זה במהלך תקופת הבנייה האינטנסיבית של שנות ה-70.
בתקופת כהונתו הוקמו ברובע שורה של מוזיאונים ואתרים ארכאולוגיים בהם הקארדו - הרחוב הראשי מן התקופה הרומית והביזנטית; מוזיאון "הבית השרוף" ואתר ה"פרבר ההרודיאני" שמתחת לישיבת הכותל.
בתחילת 1987 מונה אונגר, בידי השר דוד לוי, לתפקיד מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון. הוא שימש בתפקידו ארבע שנים. בתקופה זו, בצד הניהול השוטף של המשרד, הכין עמוס אונגר תוכניות מקיפות להתמודדות עם שיכונו של גל המהגרים הגדול שהגיע לישראל, במהלך שנות ה-90, מברית המועצות. תוכניות משרד הבינוי והשיכון שהוכנו באותה תקופה כללו הרחבת ערים ויישובים והקמת ערים חדשות. מיליון העולים החדשים שהגיעו במהלך השנים שלאחר מכן ארצה, נקלטו ויושבו בפרויקטים שהוקמו על פי תוכניות אלו.
ב-1991 פרש עמוס אונגר מן השרות הציבורי ומונה להקים את העיר מודיעין. הוא יזם והוביל את תכנון הפרויקט על כל שלביו, וניהל את הקמתה ופיתוחה של העיר במשך 15 שנים רצופות. כל המהלך התבצע באמצעות החברה שהקים לצורך זה: "עמ-גר ניהול בניה ופרויקטים". החברה, בשיתוף עם חברת הבת "עמק איילון ניהול תשתית ופרויקטים", תפקדה כמנהלת ההקמה והבינוי של העיר ושל עשרים אלף יחידות הדיור הראשונות שנבנו בה.
אונגר יישם את הניסיון שצבר כמנכ"ל משרד הבינוי והשיכון ובהקמת העיר מודיעין, באמצעות חברת "עמ-גר ניהול בנייה ופרויקטים בע"מ". החברה התמחתה בניהול, פיתוח והקמה של פרויקטים גדולים במגזר הציבורי, ותכנון ובנייה של מוסדות תרבות וחינוך. בין הפרויקטים שהחברה תכננה וניהלה: פרויקט "שיקום מרכז העיר ירושלים" בשנים 1995 – 2005 שכלל בין השאר את הפיכת רוב רחובות מרכז העיר למדרחובים; ואת "תוכניות מערב ירושלים", מטעם עיריית ירושלים ומינהל מקרקעי ישראל - תוכנית ענק להרחבת ירושלים באמצעות בניית עשרות אלפי יחידות דיור ממערב לעיר - תוכנית ספדיה (תוכנית אשר לא אושרה).
פעילות ציבורית
עמוס אונגר פעיל באופן התנדבותי בגופים ציבוריים שונים. בין השאר הוא חבר בוועד המנהל של תיאטרון החאן בירושלים. מזה עשרים וחמש שנים הוא גם חבר הנהלת עמותת "יד לשריון" בלטרון, ומשמש בתפקידים ציבוריים נוספים.
מבצע מצוד הזאבים
מבצע מצוד הזאבים (ברוסית: Операция «Охота на волков») הוא מבצע צבאי של הכוחות המזוינים הרוסיים להשמדת פלוגות הלוחמים הצ'צ'נים ומנהיגיהם, שבוצע בינואר–פברואר 2000 בסביבת גרוזני. החלק האחרון של מבצע כיבוש גרוזני בשנים 1999–2000. במהלך המבצע השיגו הכוחות הפדרליים שליטה על מרבית פרברי גרוזני. כמו כן נהרגו מפקדים צ'צ'נים כמו ראש עיריית גרוזני לץ' דודאייב (אחיינו של ג'וחאר דודאייב), חונקר פאשה ישראפילוב ואסלאנבק איסמעילוב.
ב-30 בינואר 2000 הופיע מידע כי איש בכיר מיוחד הגיע לאחד ממפקדי השדה כדי למשוך את יחידות הצ'צ'נים מהעיר דרך ערוץ חשאי לכיוון נבחר אלחאן-קאלה וגויטי. החמושים התכוננו בזהירות ובמשך זמן רב לפריצה דרומה דרך כוחות הצבא הרוסי. הם סמכו על עזרתם של שותפיהם, שהיו מחוץ לבירת צ'צ'ניה, וקיוו לאחר שעברו את הדרך הקצרה ביותר מגרוזני להרים, למצוא מקלט שם. בנוסף, בהרים חיכו להם מחסני תחמושת, מטמונים עם אוכל ותרופות.
היחידות ניסו לפרוץ את סטאראיה סונחה, בצומת שבין גדודי הרובאים הממונעים ה-15 וה-276 מהצבא הרוסי. בליל 29–30 בינואר (על פי מקורות אחרים, מ-1 בפברואר עד 2 בפברואר), הכוחות העיקריים של השודדים בקבוצה של עד 3,000 איש, ביניהם כמעט כל מפקדי השדה - שאמיל באסייב, טורפאל עלי אטגריייב, חונקאר-פאשה ישראפילוב, אסאלנבק הגדול, רוסלן גלייב, אחמד זקייב וארבי בארייב, ניסו לעזוב את גרוזני לכיוון דרום. הם עברו לאורך ערוץ סונז'ה לאורך שטח שטוח וחסר עצים לאורך נתיב זאבודסקי שבגרוזני כשהמטרה הסופית הייתה היער ליד סמאשקי, שממנו תוכנן מאוחר יותר להתקדם דרך אסינובסקאיה לאינגושטיה או לאזורים ההרריים של דרום מזרח צ'צ'ניה.
אולם עד מהרה, פיקוד הכוחות הפדרליים, כדי לזרז את "יציאתם" של החמושים מהעיר, הנחית עליהם מכה אדירה מאש מטוסים וארטילריה. בדרכם של השודדים נוצרה מראש מערכת מהודרת של מכשולים נפיצים מוקשים ועמדות ירי. מכונות הירייה הרוסיות תוגברו מהאגפים ועשרות מסוקים ריחפו באוויר. לפיכך מצאו עצמם החמושים במארב והם ספגו את ההפסדים החמורים הראשונים בשדות המוקשים. השליטה בקבוצה היוצאת אבדה, שכן מנהיגי החמושים שהלכו בקו הקדמי נהרגו (ראש העיר של גרוזני דודייב, מקורבו ישראפילוב, איסמעילוב) או נפצעו (כמו בסאייב וזקייב). רבים נמלטו מהפיצוצים בירידה לנהר סונז'ה. לדברי הגנרל טרושב, "באותו לילה, החמושים החמיצו כ-300 הרוגים שזה עתה הרגו. רוב הניצולים נכנעו. רק מעטים הצליחו להימלט מהעיר". שר ההגנה של רוסיה מרשל הפדרציה הרוסית איגור סרגייב אמר ש"החמושים נקלעו לשדות מוקשים, אש ארטילרית ורק אלה שקפצו לסונז'ה עברו".
יחידות נפרדות של חמושים יצאו לפרוץ את ערוץ סונז'ה וישירות לאורך המים. מחוץ למים עד לגשר שמעבר לסונז'ה נקלעו החמושים לירי של הצבא. הם התפזרו לכיוונים שונים ופוצצו על ידי מוקשים שהותקנו לאורך גדות הנהר. חלק מהשודדים שנמלטו מהעיר ממש עזבו את גרוזני מעל גופות חבריהם. אחרים נכנסו לעמדות מגננה בפאתי אלחן-קאלה, ארמולובסקי וזקאן-יורט. גם אלה וגם אחרים נחסמו והושמדו באש של ארטילריה ונשק קל. במקביל תקפו מטוסי חיל האוויר הרוסי וכוח ארטילרי של 70 כלי רכב שהמתינו לחמושים בפאתי יער סמאשקינסקי לפינוים. החמושים, שהלכו לפרוץ את הטבעת בכיוון המערבי, נקלעו לשדות מוקשים, ירי מקלעים ממעוזי ההגנה האגפיים ואש ארטילרית מתוגברת. לדברי אחד החמושים, "המסדרון שדרכו עברנו התגלה כמלכודת אמיתית וההפסדים היו עצומים (יותר מ-500 איש נהרגו)." ההפסדים הכוללים של הצ'צ'נים שנהרגו ונלכדו, על פי הפיקוד הצבאי, הגיעו ל-1,500 איש.
שרידי יחידות החמושים המשיכו לצעוד תחת התקפות המטוסים הרוסיים והתותחנים לעבר ההרים, לכיוון שאמי-יורט, קטיר-יורט, גכי-צ'ו ושאטוי. כשנכנסו לכפרים, הכוחות הפדרליים הפעילו ארטילריה ותקיפות אוויריות על הכפרים, הכפרים עצמם הוקפו, ובקרב האזרחים שעזבו את הכפרים בוצעו מעצרים. הפיקוד הרוסי התייחס בפומבי לנוכחותם של לוחמים צ'צ'נים בכפרים אלה כדי להצדיק את ההפצצה.
ב-4 בפברואר 2000, הכוחות הפדרליים, יחד עם אנשי ביסלאן גנטמירוב, שחררו חלק משכונת לנינסקי והמרכז בעיר גרוזני והגיעו לגשר נוסף מעל נהר סונז'ה והניפו דגל רוסיה מעל מעונו של אסלאן מסחאדוב. ב-6 בפברואר הודיע שר ההגנה איגור סרגייב על השלמתו המוצלחת של המבצע לשחרור גרוזני. ממלא מקום נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין הודיע על סיום המבצע לשחרור גרוזני: "באשר למצב בצ'צ'ניה, אני יכול לומר לכם: לפני זמן מה נכבש המעוז האחרון של התנגדות הטרור, מחוז זאבודסקוי בגרוזני ודגל רוסיה הונף מעל אחד ממבני הממשל. אפשר לומר שהמבצע לשחרור גרוזני הסתיים".
בסך הכל, על פי הערכות הכוחות הפדרליים, כ-1,500 בדלנים נהרגו ונפלו בשבי במהלך המבצע, נהרגו מספר מפקדי שדה צ'צ'נים בולטים.
מוזיאון דוקטור סון יאט-סן
מוזיאון דוקטור סון יאט-סן (באנגלית: Dr Sun Yat-sen Museum; בסינית: 孫中山紀念館) הוא מוזיאון המוקדש לחייו של דוקטור סון יאט-סן. המוזיאון ממוקם בבית קום טונג (באנגלית: Kom Tong Hall; בסינית: 甘棠第) הממוקם בדרך קאסל בשכונת מיד-לוולס שבאזור סנטרל שבאי הונג קונג. המוזיאון נפתח לציבור ב-12 בדצמבר 2006 לרגל 140 שנות הולדתו של סון יאט-סן.
הקמה
סן יאט-סן התגורר בהונג קונג, ובין השנים 1887–1892 למד במכללה הבריטית לרפואה שהקים ד"ר ג'יימס קנטלי בהונג קונג. שם קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1892. סון יאט-סן סיים במקום השני בין עשרים בוגרים. בעת לימודיו עסק גם בפעילות פוליטית מהפכנית. בשנת 1892 עבר סון יאט-סן למקאו, אולם המשיך לפעול בהונג קונג על מנת לעודד את ההפיכה כנגד השלטון הקיסרי בסין.
באזור בו התגורר ופעל הוקם המסלול ההיסטורי סון יאט-סן, ובית קום טונג הנמצא לצד מסלול זה נבחר על ידי ממשלת הונג קונג לשמש כמוזיאון לזכרו.
בית קום טונג
בית קום טונג הוא מבנה היסטורי אשר הוכרז בשנת 1990 כמבנה היסטורי לשימור וכאנדרטה מוכרזת. המבנה נבנה בשנת 1914 (לאחר שסון יאט-סן עזב את הונג קונג), ונקרא על שם בונהו - הו קום-טונג. משפחת הו הייתה המשפחה הסינית הראשונה שהורשתה להתגורר בשכונת המיד-לוולס בתקופה הקולוניאלית (במהלך המאה ה-19 הייתה הפרדה בין השכונות הסיניות לשכונות המערביות בהונג קונג).
בשנת 1960 רכשה כנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים את המבנה לשימושה והקימה בו כנסייה ומרכז תרבותי. בעקבות גידול רב במספר המאמינים המורמונים בהונג קונג, עברה הכנסייה למבנה חדש בן 14 קומות בדרך גלוסטר שבשכונת ואן צ'אי.
הכנסייה העדיפה להרוס את המבנה ולמכור את המגרש (דבר שהיה מעלה את עלותו) אולם ממשלת הונג קונג אסרה על הריסת המבנה ורכשה אותו בשלמותו בשנת 2004 במטרה להפוך אותו למוזיאון המוקדש לסון יאט-סן.
המוזיאון נפתח רשמית ב-12 בדצמבר 2006.
למבנה שלוש קומות וחזיתו בנויה בסגנון נאו קלאסי יווני, אולם פנים המבנה בנוי בסגנון אדוארדי.
מוצגים
במוזיאון אולם הרצאות, אולם קריאה וכיתות לימוד.
פיצה
הפיצה היא במקור מאכל איטלקי מסורתי. הפיצה הובאה לארצות הברית על ידי מהגרים איטלקים והפכה לסוג נפוץ של מזון מהיר. גרסת המזון המהיר האמריקאית של הפיצה הגיעה למדינות נוספות והפכה לאחד ממאכלי המזון המהיר הנפוצים בעולם. הגרסאות האיטלקיות והאמריקאיות נבדלות באופן ההכנה, צורת הגשה וערך תזונתי. המכינים פיצה נקראים פִּיצָהיוֹלָהּ וְפִּיצָהיוֹלוֹ (נקבה וזכר בהתאמה).
יעקב שלום קצנלנבוגן
יעקב שלום קצנלנבוגן (יש"ק) (1877, נובי שוויירז'ן, האימפריה הרוסית – 6 ביולי 1904) היה סופר יהודי עברי שהתגורר בלונדון.
פיצה
אטימולוגיה
המילה pizza מקורה באיטלקית, ומשמעותה - "עוגה" או "פשטידה". תיעוד למילה pizza ניתן למצוא עוד בלטינית מאוחרת, ובה משמעות של "לחם שטוח". לא ברור כיצד הגיעה המילה ללטינית; על פי ארנסט קליין, המילה נגזרה מהמילה היוונית pitta, שמו של מאפה יווני שמקורו במילה היוונית העתיקה שמשמעה "פיח". סברה אחרת גורסת כי מקור המילה הוא גרמאני, וכי היא באה מהמילה bezzo שמשמעה "נגיסה"; על פי סברה זו, המילה היוונית אולי הגיעה דווקא מהמילה האיטלקית ולא להפך. על פי המילון האטימולוגי הוותיק של פיאניג'אני, מקור המילה הוא בצורה של המילה pinza, מילת דיאלקט שהיא צורת בינוני-פעול של הפועל "ללחוץ" או "לרמוס". במשמעותה המודרנית תועדה המילה באנגלית לראשונה בשנת 1825.
יעקב שלום קצנלנבוגן
קצנלנבוגן כתב בעיקר סיפורים קצרים, שמלנכוליה שורה עליהם.
ב-6 ביולי 1904, כשהיה בן 27, בעת טיול בשווייץ, טבע באגם ציריך, וגופתו לא נמצאה.
חוקר הספרות אבנר הולצמן כינס את כתביו של קצנלנבוגן מכִּתבי העת שבהם פורסמו, ופרסמם בשנת 2002 בספר בחוצות לונדון: מבחר סיפורים ורשימות (תל אביב: עמדה/ביתן, תשס"ג 2002), שאליו צירף אחרית דבר.
רחל המשוררת מצטטת, בראש שירה האחרון, "מֵתַי", את דברי קצנלנבוגן "רק המתים לא ימותו", ומקיימת דיאלוג עם מילים אלה.
פיצה
היסטוריה
רוטב העגבניות הפך לחלק מהפיצה רק בשלב מאוחר יחסית. העגבנייה הגיעה לאירופה בראשית המאה ה-16, כאשר האירופאים הגיעו לפרו שבדרום אמריקה. בתחילה חשבו האירופאים שהעגבנייה רעילה לבני אדם, אבל במהרה הפכה העגבנייה למוצר מזון בשימוש בקרב דלי האמצעים, וכנראה היו עניים מאזור נאפולי, הראשונים שהוסיפו את העגבניות לבצק הפיצה. רוטב העגבניות הפך להצלחה, ובמהרה המאכל התפשט ברחבי אזור נאפולי.
במאה ה-18, הפיצה החלה לנחול הצלחה כה רבה, עד כי מריה קרולינה, מלכת נאפולי, ביקשה שיבנה תנור לבנים במטבחה כדי שהטבח שלה יוכל להכין פיצות עבורה ועבור אורחיה. באותם ימים, הפיצה הייתה מאכל עניים, וקרולינה הכריחה את האצילים לאכול פיצות. בשנת 1889, מרגריטה, מלכת איטליה, הזמינה בעת שהותה באזור נאפולי את אופה הפיצות הפופולרי ביותר בזמנו, רפאל אספוזיטו, כדי שיכין עבורה את מיטב הפיצות שלו. אחת מבין הפיצות שהכין, פיצה על בסיס גבינת מוצרלה, ריחן ועגבניות, מצאה חן בעיניה במיוחד וכך קיבלה את השם "פיצה מרגריטה". שלושת המרכיבים העיקריים שלה, הגבינה הלבנה, הריחן הירוק ורוטב העגבניות האדום, באו לסמל את צבעי הדגל האיטלקי החדש.
סיבוב הפיצה באוויר בתהליך הכנתה הוכרז בשנת 2017 על ידי אונסק"ו כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
פיצה איטלקית מסורתית
הפיצה האיטלקית המסורתית מורכבת מקמח לבן, מלח, שמרים ומים בלבד. את הבצק פותחים עם הידיים (ללא מערוך) לשכבת בצק עגולה ודקה. העובי משתנה בין אזורים שונים באיטליה. לדוגמה, הפיצה הנאפוליטנית מאופיינת במרכז דק וקצוות עבים מאוד. הפיצה הרומאית לעומתה פחות עבה בקצוות ולפיכך יותר אחידה בכל גודלה. לאחר פתיחת הבצק מוסיפים מעליו את הרטבים והתוספות השונות. לאחר מכן מכניסים לתנור אפייה בחום גבוה מאוד (של לפחות 400°C), לפרק זמן של 2–4 דקות.
לפיצה המסורתית ישנן מספר רב של וריאציות קלאסיות המוכרות כיום. ביניהן:
פיצה מרגריטה
פיצה מרגריטה היא הפיצה האיטלקית המוכרת ביותר בעולם. היא נקראת על שם מרגריטה, נסיכת סבויה, שהייתה מלכת איטליה. פיצה זו מבוססת על רוטב מעגבניות, גבינת מוצרלה ועלי בזיליקום בשולי הפיצה נמשח שמן זית. המרכיבים הם בצבעי דגל איטליה. פיצה זו היא אחת הגרסאות המוכרות רשמית כפיצה נפוליטנה.
פיצה ביאנקה (לבנה)
סוג של פיצה המוכר פחות מחוץ לאיטליה, המבוסס על אותו בצק מסורתי, ללא רוטב עגבניות. את רוטב העגבניות מחליף רוטב אחר, המבוסס ריקוטה, או לחלופין כגון רוטב פסטו או רוטב על בסיס שמנת (כמו בשמל), ולפעמים אין שימוש כלל ברוטב, אלא רק בגבינות ומגוון תוספות.
פיצה ארבע גבינות
פיצה ארבע גבינות (Pizza quattro formaggi) היא גרסה מוכרת מאוד שיכולה לכלול (rossa) או לא לכלול (bianca) רוטב עגבניות. הגבינות הנפוצות בפיצה ארבע גבינות הן: מוצרלה, פטה, גורגונזולה, פרמזן (או גראנה פדנו), פקורינו. הגבינות מפוזרות כך שהפיצה תהיה מכוסה כולה.
הגרסה האמריקאית לפיצה
בגרסתה האמריקאית של הפיצה, בצק השמרים הפך לעבה יותר. הצורה הקלאסית של הפיצה נחתכה לגזרות (המכונות "משולשים") לראשונה בארצות הברית ולפיצה התווספו תוספות שונות שאינן דווקא מהמטבח האיטלקי, לדוגמה: פיצה בנוסח הוואי בתוספת אננס ושינקן שמקורה בקנדה, פיצה עם פפרוני, בייקון (במקום סלאמי ופרושוטו הנפוצים באיטליה) וכן הלאה.
גרסה זו התפשטה לשאר העולם דרך סניפי מזון מהיר כמו: פיצה האט ודומינוס פיצה.
ב-2011 קבע הקונגרס של ארצות הברית, שבזכות רוטב העגבניות שעליהן, יוכלו מזנוני בתי הספר בארצות הברית, להגיש פיצות במקום ירקות.
מאפים דומים
בנוסף לגרסה האיטלקית והאמריקאית, קיימות גרסאות רבות של מאכלים דמויי פיצה ברחבי העולם, בהם נעשה שימוש בבסיסים אפויים שונים, כגון: הלחמג'ון הטורקי או הטארט פלמבה ופיסלדייר הצרפתים. בקרב היהודים כתחליף לפיצה המסורתית מקובל להכין בחג הפסח, פיצת מצה, כיוון שהפיצה הרגילה היא חמץ, ואסורה ליהודים במהלך החג.
בישראל נפוצה גרסה של פיצה שקרויה בשם "פיצה על פיתה" או בקיצור "פיצה פיתה". נהוג להכינה בבית והבצק שלה עשוי מפיתה שחצויה לשתיים בשוליה. כדי להכין פיצה זו צריך לחתוך את הפיתה לרוחבה ולהשתמש בה כבצק לפיצה. מתכון מפורט לפיצה זו מופיע בספר "ילדים מבשלים" של רות סירקיס.
בהלכה
הפיצה היא מאכל חלבי, ואין לאכול אותה יחד עם מאכל בשרי או מיד לאחריו.
הפיצה היא חמץ, וכלולה באיסור 'בל יראה' בחג הפסח.
ברכתה
נחלקו הפוסקים לגבי ברכתה של הפיצה:
דעת הרב עובדיה יוסף בחזון עובדיה היא כי הפיצה המצויה כיום ברכתה המוציא מפני שטעם התערובת לא מורגש, ועל בצק שנילוש בלא שמן וחלב מברכים המוציא אף שיש רסק עגבניות, וכך נוהגים בני ספרד. אך על פיצה ביתית או תעשייתית שידוע בבירור שטעם התערובת ניכר בעיסה ומרגיש את טעמה יש לברך המוציא רק אם אוכלים כשיעור קביעות סעודה.
לבני אשכנז יש לחלק: אם מדובר בפיצה אשר עיסתה עשויה ממים וקמח בלבד ברכתה – מעיקר הדין המוציא. אולם אם מדובר בפיצה שעיסתה עשויה מקמח ויש יותר מיץ פירות טבעי, חלב או ביצים מאשר מים, ברכתה מזונות.
ד'תתל"א
לדעת רוב הראשונים זו שנת היובל.
קרב לורן
מתקפת הנגד הגרמנית
הנסיך רופרכט שלא היה מרוצה מהתפקיד ההגנתי בו הוצב הגיש בקשה לממונים עליו לצאת למתקפת נגד. ב-20 באוגוסט יצאה מתקפת הנגד לדרכה והמפקד הצרפתי, אוגוסט דוביי, הורה לחייליו לסגת ממוראנז'. מערכה זו נקראה בשם נפרד, קרב מוראנז'. כתוצאה מכך גם כוחו של דה קסטלנו נסוג מסארבור במה שנקרא "קרב סארבור". הגרמנים לא עצרו בגבול עם צרפת והמשיכו לתוך שטח צרפת בניסיון לכבוש את העיר נאנסי. מצפון למוקד הקרב הצליחו הצרפתים לכבוש מחדש את מילוז אך מאוחר יותר ננטשה העיר כשהצרפתים ויתרו על ביצוע תוכנית 17.
עד ל-24 באוגוסט הפך הקרב לסטטי. באותו יום פתחו הגרמנים במתקפה מצומצמת, קרב מורטן. סיור של חיל האוויר הצרפתי עזר לגלות את התנועה הגרמנית בזמן ולכן ההצלחה של הגרמנים הייתה מצומצמת. בהמשך, למרות ההפסד הברור, פתחו הצרפתים במתקפת נגד חדשה. הלחימה המשיכה עד סוף החודש אך הפכה במהרה למלחמת חפירות שהובילה למלחמת התשה מתמשכת שאפיינה חלקים גדולים ממלחמת העולם הראשונה בכלל ואת הלחימה בין גרמניה לצרפת בפרט.
מצר צושימה
מצר צושימה (ביפנית: 対馬海峡, בקוראנית: 쓰시마 해협) הוא מצר ים המהווה את החלק המזרחי של מצר קוריאה, אשר נמצא בין יפן לקוריאה ומחבר את ים יפן עם ים סין המזרחי. בעבר התייחס השם רק למעבר בין האיים צושימה ואיקי, הממוקם בקרבת נגסאקי שבקיושו, יפן. בחלק הצר רוחב המצר הוא 65 ק"מ ועומקו הוא כ-90 מטר. במהלך מלחמת רוסיה–יפן התרחש במצר קרב ימי בו נלחמו הצי הקיסרי היפני והצי הרוסי הקיסרי בקרב צושימה ובו זכו היפנים בניצחון מכריע שהביא לשינוי בתפיסה ובתכנון של אוניות מערכה עתידיות. אירוע מלחמתי מינורי יותר שהתרחש לפני כן היה ההתקפה על מצרי צושימה.
אולפני אבי רוד
אולפני אבי רוד (באנגלית: Abbey Road Studios) הם אולפני הקלטות בלונדון שבאנגליה, הידועים כאולפני ההקלטה של אמנים בולטים כגון הביטלס, קווין, פינק פלויד, קליף ריצ'רד והצלליות.
היסטוריה
האולפנים הוקמו בנובמבר 1931 על ידי חברת EMI ונקראו בתחילה אולפני EMI (או EMI Recording Studios). בשנת 1969 יצא האלבום של להקת הביטלס, "Abbey Road", שהוקלט באולפנים אלו ונקרא על שם הרחוב בו הם שוכנים. גם עטיפתו המפורסמת של האלבום צולמה במעבר החצייה באותו הרחוב, בסמוך לאולפנים. בעקבות ההצלחה הגדולה של האלבום, שונה ב-1970 שם האולפנים ל"אולפני אבי רוד".
אולפן מספר 2 באולפני EMI הפך למרכזה של מוזיקת הרוק בשנת 1958, כאשר קליף ריצ'רד והדייגים (מאוחר יותר שינו את שמם לקליף ריצ'רד והצלליות) הקליטו באולפן זה את מה שנחשב לסינגל הרוקנרול האירופי הראשון. דבר זה בישר גם את העברת השרביט מהרוק אנד רול לרוק המוכר של שנות ה-60. בתקופה שבין 1958 ל-1963 קליף ריצ'רד והצלליות החיו את האולפנים, הנהיגו מקצה הקלטות של לילה אחד, והכניסו לאולפן טכניקות הקלטה חדשות. בהקלטותיה, הלהקה פתחה את הדרך למוזיקה כבדה ורועשת יותר, עם צלילי גיטרה רועשים ונועזים יותר, וסללה את הדרך הבטוחה לצלילי הבכורה של להקת הביטלס. גם הביטלס זכו להצלחה רבה עם הקלטותיה באולפן מספר 2, ובמהלך החצי הראשון של שנות ה-60, הביטלס וקליף ריצ'רד ולהקתו הפכו מעשית לבעלים של האולפנים, תוך שהם נאבקים על זמן הקלטה יקר באולפן זה.
באולפן מספר 1 הוקלטו רבים מהפסקולים של סרטי קולנוע ידועים כולל "מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'די", "הארי פוטר ואבן החכמים", "שר הטבעות", "שרק", ו"לב אמיץ". הביטלס נהגו להקליט באולפן זה מקצי הקלטות גדולים כמו רצועות תזמורת ב-A Day In The Life.
טכנאי ההקלטה הבולט ביותר בשנות הזוהר של האולפן, הוא אלן פרסונס, שעבד על אלבומים כגון Abbey Road, The Dark Side of the Moon ו- The Year of the Cat של אל סטיוארט.
הרפובליקה של גוריה
הרפובליקה של גוריה או רפובליקת האיכרים של גוריה הוא המונח המקובל לציון האירועים המהפכניים שהתרחשו בפרובינציה המערב גאורגית, גוריה (שאז הייתה חלק מהאימפריה הרוסית). אירועים שהתרחשו לפני ובמהלך המהפכה הרוסית ב-1905.
אולפני אבי רוד
היסטוריה
בפברואר 2010 הודיעה חברת EMI שבכוונתה למכור את האולפנים, אולם עקב פעולה ציבורית נמרצת שהתנגדה לצעד זה מתוך חשש כי הרוכש יהרוס את האולפנים הוכרז לבסוף הבניין כבניין רשום לשימור.
הרפובליקה של גוריה
החלק הלא מפותח והעני למדי של פלך כותאיסי, גוריה, נקראה באופן רשמי אוייזד אוזורגתי (נפת אוזורגתי), הייתה ידועה לא רק כמחוז בעל תפיסות אופוזיציונריות כנגד השלטון הרוסי, אלא גם בגין התמיכה חסרת התקדים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית המנשביקית. התנועה האגררית שהתבססה על איכרים חסרי אדמות הובילה כמעט למרד גלוי בשנת 1903. האיכרים הפסיקו לשלם מיסים וסירבו לעבוד עבור בעלי האדמות. אחרי התגובה הרשמית הקשה, החרימו האיכרים את כלל השירותים הממשלתיים. בקיץ של אותה שנה, הממשלה המקומית של האזור כמעט והתפוררה לגמרי. ניקולאי השני לא פעל כנגד גוריה בשנת 1904, מתוך הערכה שעלויות ההתמודדות כנגד המורדים לא מוצדקת.
אולפני אבי רוד
היסטוריה
הגדר ליד האולפנים מלאה בכתובות שכותבים מעריצים רבים של הביטלס, והגדר נצבעת מחדש 6 פעמים בשנה.
הרפובליקה של גוריה
לאחר תחילת מהפכת 1905, התפשט המרד ברחבי גאורגיה, מה שהביא התנגדות רדיקלית יותר של הגורים. האיכרים פיזרו את כל הרשויות, ומינו שליטים משלהם, ארגנו קהילות כפריות עצמאיות והקימו יחידות חמושות שנקראו "הבדלנים האדומים" או "אחי היער", כשהם תופסים שליטה על כל האזור. בפגישות הכפר אימצו נשות האיכרים הגורים קו של תביעות תקיפות למדיניות של שוויון פוליטי עם הגברים. לעיתים קרובות נקטו הגורים בשיטות של טרור כנגד קציני הצאר ובעלי האדמות, שלא היו נאמנים לו. עד פברואר כל שטח גוריה הייתה תחת השליטה של המורדים, ייתכן שהייתה זו תנועת שחרור לאומית-מרקסיסטית הראשונה בעולם.
ב-20 בפברואר 1905 הודיעו נציגי הצאר, באופן רשמי, לממשלתם, כי איבדו שליטה ברוב השטח. במרץ הכריזה הממשלה על משטר צבאי וכוח של 10,000 חיילים נשלח למחוז המורד. הגורים גילו התנגדות עזה למשלחת הצבאית, גנרל אליחנוב-אוורסקי (Алиханов-Аварский, Максуд) לא היה מסוגל להחזיר את השליטה הרוסית, ונאלץ לסגת ביולי. כמה ניסיונות למשא ומתן לא הניבו תוצאות. הכוחות הרוסיים חזרו באוקטובר, אבל הובסו קשות בנסקירלי. בדצמבר 1905 השתלטו המורדים על אוזורגתי, העיר הראשית של גוריה. ב-10 בינואר 1906 תגבורת חזקה של קולונל קרילוב תקפה את הפרובינציות המורדות ודיכאה באכזריות את ההתקוממות. בכך בא הסוף על "הרפובליקה של גוריה".
רקצאסנד
רקצאסנד (בהונגרית: Rakacaszend) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
ברקצאסנד חיו מעט יהודים ובמקום קיים עדיין בית קברות יהודי.
לירן שטראובר
לירן שטראובר (נולד ב-20 באוגוסט 1974) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער וכיום פרשן כדורגל ומגיש תוכניות טלוויזיה.
קריירת מועדונים
שטראובר החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל תל אביב, ובתחילת שנות ה-90 שימש כשוער מחליף בקבוצה. לאחר מכן שיחק במספר קבוצות, ואת מעמדו בליגה ביסס כשוערה של הפועל ירושלים, משם עבר למכבי תל אביב, בתור שוער המשנה של אלכסנדר אובארוב. לאחר פרישתו של אובארוב הפך שטראובר לשוערה הראשון של מכבי תל אביב. עם הקבוצה זכה שטראובר באליפות ליגת העל ובשלושה גביעי מדינה, ואף שיחק בשלב הבתים בליגת האלופות.
ב-14 במאי 2006, לאחר שבע שנים במכבי תל אביב, חתם שטראובר במכבי נתניה לאחר קנייתה על ידי איש העסקים דניאל יאמר. שטראובר הוביל את נתניה בחזרה לצמרת הליגה, לצידם של דדי בן דיין ואיתי שכטר, והיה שותף למשחקיה הראשונים של הקבוצה בגביע אופ"א. בקיץ 2009 עזב שטראובר את מכבי נתניה וחזר למכבי תל אביב.
ביוני 2011 חתם שטראובר על חוזה לשנתיים במכבי פתח תקווה. בעונת, העונה הראשונה בחוזה, ירדה הקבוצה לליגה השנייה ובסיומה החליטה לשחרר את שטראובר. בתגובה הגיש שטראובר נגד הקבוצה תביעה על סך 800 אלף ש"ח בגין הפרת חוזה.
ב-4 בדצמבר 2017 חזר שטראובר מפרישתו בגיל 43 ושיחק משחק אחד במדי הפועל לוד מליגה ג'.
בליגה הבכירה בישראל רשם שטראובר 513 הופעות, והוא מדורג במקום השישי בטבלת שיאני ההופעות של הליגה בכל הזמנים.
נבחרות ישראל
לשטראובר שמונה הופעות בנבחרת ישראל ו-17 הופעות בנבחרת הצעירה.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך ב-17 באפריל 2002, במשחק ידידות מול נבחרת דנמרק.
קריירה לאחר הפרישה
לאחר פרישתו ממשחק פעיל החל שטראובר לשמש כפרשן במשחקי ליגת העל בכדורגל לנוער המשודרים בערוץ הספורט. באוגוסט 2015 פוטר מהערוץ לאחר תקרית שבה היה מעורב במשחק ראווה במסגרת הליגה הישראלית בכדורגל חופים.
בשנת 2015 השתתף בעונה השלישית של תוכנית הטלוויזיה "גולסטאר".
בשנת 2019 השתתף בתוכנית הראליטי "האח הגדול VIP עונה 3".
בשנת 2022 הגיע לגמר בתוכנית הראליטי MKR המטבח המנצח: VIP עונה 3, לצד השחקנית ובת זוגו טל טלמון.
חיים אישיים
נולד במושב יגל.
לשטראובר שני בנים מנישואיו הראשונים. ב-10 ביוני 2006 נישא בשנית לחברת הכנסת לשעבר ענבל גבריאלי, ולזוג נולד בן. בשנת 2009 השניים התגרשו.
במאי 2011 נישא בפעם השלישית, לאלינור אביגדול, וב-2013 התגרש.
ממאי 2019 שטראובר בזוגיות עם השחקנית טל טלמון. בפברואר 2021 נולד בנם המשותף ובינואר 2023 השניים נישאו.
תארים שיאים והישגים
תארים:
חוק הפילוג
במתמטיקה ובעיקר באלגברה, חוק הפילוג הוא תכונה של פעולות בינאריות, שמכלילה את חוק הפילוג של החיבור והכפל המוכר מאריתמטיקה.
ניתן לראות דוגמה לתכונה זו במשוואה הבאה:
כאן באגף שמאל של המשוואה, 4 מוכפל בסכום של שני מספרים, 3 ו-2. לעומת זאת, בצד ימין 4 מוכפל בכל אחד מהאיברים בנפרד, ואת התוצאות מחברים. מכיוון שבשתי הדרכים מתקבלת אותה התוצאה, ולא משנה איזה מספרים יוצבו במשוואה, אומרים במקרה זה כי חוק הפילוג תקף, או כי הכפל דיסטריבוטיבי מעל החיבור.
נשים לב שהדבר אינו תמיד נכון לכל שתי פעולות בינאריות, למשל:
כאן באגף שמאל התוצאה המתקבלת היא 10, ואילו באגף ימין מתקבל 42. על כן החיבור אינו דיסטריבוטיבי מעל הכפל.
הגדרה פורמלית
תהא \!\, S קבוצה ויהיו \!\, *,+ שתי פעולות בינאריות המוגדרות עליה. נאמר כי:
אם \!\, * היא פעולה קומוטטיבית הרי ששלושת התנאים הללו שקולים.
גלגל הריחות
גלגל הריחות (באנגלית: The Wine Aroma Wheel) הוא אמצעי עזר לטועמי יין לעזור להם לבטא את ריחות וטעמי היינות השונים שהם חשים. גלגל הריחות הומצא על ידי פרופסור אן נובל מאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
גלגל הריחות הוא דיסק שטוח המחולק לשלושה מעגלים. כל מעגל מחולק לפרוסות צבעוניות בדומה לעוגה שנחתכה לחלקים. במעגל הפנימי ישנם תיאורים כלליים כמו פרחוני, פירותי ומתובל. בהדרגה המעגל גדל ונעשה יותר ויותר ספציפי. לדוגמה פירותי מוביל לפירות יבשים ומוביל לתאנה.
נובל הדגישה מילים "אנליטיות" יותר מאשר "מהנות" או "אלגנטיות", שאותן כינתה "נהנתניות" או שיפוטיות, שהם לדעתה מונחים הטומנים בחובם שבח או גינוי.
קישורים חיצוניים
Ann C. Noble
משה קליערס
הרב משה קליערס (ז' באדר ה'תרל"ד, 24 בפברואר 1874-כ"ג בשבט תרצ"ד, 8 בפברואר 1934) היה הרב הראשי האשכנזי של טבריה, וראש ישיבת אור תורה.
חייו
ר' משה נולד למאיר קליערס שהיה חוצב קברים בצפת ובעל משפחה ענייה. שם משפחתו מגיע מהעיירה קלייער שבבלארוס ממנה עלה סבו, ניסן גבריאל לארץ ישראל וקיבל את שמה. הוא נישא לבתו של רבי יהודה לייב קסטלניץ, מחשובי חסידות סלונים בטבריה, חתן אחיו של האדמו"ר הראשון של חסידות סלונים הרב אברהם וינברג, בעל "יסוד העבודה". בעקבות זאת עבר לגור בעיר ולימים אף הפך בעצמו לחסיד סלונים. על פי הזמנת האדמו"ר, הרב שמואל וינברג, שביקש שיהיה מלמד לבנו, נסע לשנים אחדות ללמוד תורה בסלונים. בשנת תר"ס הקים את ישיבת אור תורה על ציון רבי מאיר בעל הנס ועמד בראשה עד פטירתו. הוא נהג ללכת לישיבה ביום ראשון ולשהות בה עד יום חמישי ואז שב לביתו בין חומות העיר טבריה.
לאחר שנפטר הרב יחיאל מיכל היילפרין, בשנת ה'תרס"ט, נבחר לרב של הקהילה האשכנזית בטבריה. הוא לא הסכים לקבל מעמד רשמי מטעם שלטונות המנדט ואף דרש ברבים בעד הפרישה מהוועד הלאומי.
בראשית שנת תרע"ד הצטרף למסע הרבנים יחד עם הרב קוק ורבי יוסף חיים זוננפלד. וכך כתב בדברי היענותו להצטרף למסע זה, שנערך במושבות החקלאיות:.
במאורעות תרפ"ט נרצח אחד מבניו, חיים אלישע סמוך לצפת. בסוף ימיו חלה ובפקודת רופאיו עבר לגור בשכונת קריית שמואל.
בשנת תרצ"ג, חלה ושלח מכתב לרב אשר זאב ורנר ששהה בארצות הברית וביקשו כי יבוא לטבריה וייקח את תפקידו כרב העיר. באותה שנה הוצע הרב קליערס כמי שיעמוד בראשות העדה החרדית בירושלים, במקומו של הרב יוסף חיים זוננפלד (שנפטר בחודש אדר ב') . ההצעה לא יצאה לפועל מסיבות שונות.
אשתו הראשונה נפטרה ולהם היה בן אחד, אברהם מרדכי. הוא נישא בשנית לדבורה ונולדו להם שלושה בנים: חיים אלישע, מאיר (לימים מראשי חסידות סלאנים) וניסן.
תהליך פוליטרופי
תהליך פוליטרופי הוא כל תהליך תרמודינמי, שבו מתקיים: pV^n=C. כאשר p הוא הלחץ, V הוא הנפח, n הוא האינדקס הפוליטרופי (הוא תלוי בחומר ויכול לקבל כל ערך מ--\infty עד \infty) ו-C הוא קבוע. גדלים נוספים שנשארים קבועים בתהליך פוליטרופי הם ו-.
המונח "פוליטרופי" נטבע במקור לתיאור כל תהליך במערכת פתוחה או סגורה של גז או אדים הכוללת העברה של חום ועבודה, כך שהמכפלה הכתובה מעלה נשארת קבועה. ניתן להגדיר תהליך זה כתהליך בו החום הנספג על ידי הגז עקב עלייה של מעלה אחת בטמפרטורה הוא קבוע.
מכיוון שתהליך זה יכול להיות קירוב המתאר בצורה טובה מאוד תהליכים רבים בהם יש התפשטות או דחיסת גז הכוללים מעברי חום, התהליך נקרא polytropic process (poly מלשון ריבוי).
בתהליך פוליטרופי ניתן להשוות בין שני מצבים:, ומתקיים השוויון:.
כל התהליכים הסטנדרטיים (איזוכורי, אדיאבטי, איזותרמי ואיזוברי) נכנסים תחת הקטגוריה של תהליך פוליטרופי.
מקרים פרטיים
בנוסף, כאשר משוואת הגז האידיאלי מתקיימת:
כאשר \gamma היא האינדקס האדיאבטי (הנקרא גם "יחס קיבול החום"), הוא היחס בין קיבול החום בלחץ קבוע (C_p) לקיבול החום בנפח קבוע (C_v).
הקשר בין האינדקס הפוליטרופי לבין היחס של מעברי האנרגיה
כאשר ולכן,.
הקשר לתהליכים אידיאליים
עבור ערכים מסוימים של האינדקס הפוליטורפי, נקבל תהליכים אידיאליים מוכרים אחרים. להלן כמה דוגמאות לערכים כאלו:
פיתוח של משוואת התהליך הפוליטרופי
החוק הראשון של התרמודינמיקה:
משוואת הגז האידיאלי:
pV=nRT
כאשר R=C_p-C_V.
כיוון שבתהליך פוליטרופי קיבול החום קבוע, ניתן לרשום:
.
כאשר C הוא קבוע.
נציב בחוק הראשון, ונקבל:
אם נגזור את משוואת הגז האידיאלי, נקבל:
נחלץ את dT ונציב במשואה (1):
נשתמש בהגדרה של R ונקבל,
נבצע אינטגרציה על שני האגפים ונקבל,
כאשר.
עבודה של גז אידיאלי ומעבר חום בתהליך פוליטרופי
השינוי באנרגיה הפנימית הוא:
ומכאן נוכל לחלץ את כמות החום שעבר בתהליך:
נשים לב, כאשר n=\gamma, מקבלים \Delta Q=0. בהתאם למה שמצופה בתהליך אדיאבטי.
אלפרד נובלו
חייו
אלפרד נובלו נולד בלונדון, בנו הבכור של נגן העוגב והמלחין המפורסם וינסנט נובלו. הוריו הביאו לעולם אחד-עשר ילדים, ששניים מהם מתו בינקותם, שניים מתו בילדותם, ובן אחד, הצייר פיטר אדוארד, מת בצעירותו. בן אחד וחמש בנות שרדו והמשיכו במסורת המוזיקלית המשפחתית. הנודעת בבנות הייתה זמרת הסופרן קלרה נובלו. בשנת 1811 ייסד וינסנט נובלו את בית ההוצאה למוזיקה נובלו ושות' הנושא את שמו, שהוציא דפי תווים על בסיס מנויים מביתו הפרטי והמשיך בכך עד שבנו ג'וזף אלפרד נובלו, בן התשע-עשרה, לקח לידיו את העסק בשנת 1829. לפני שהחל ביוזמה העסקית הזאת, הופיע אלפרד בשירה כזמר בס מקצועי.
אלפרד נובלו קידם ובנה את העסק להצלחה מסחרית כבירה. עומדת לזכותו העובדה, שהיה הראשון להציע למכירה ספרי תווים במחיר מוזל (לכדי רבע מן המחיר הקודם לקונה הקמעונאי) ולחדול מן הנוהג של מכירת תווים למנויים בלבד. בשנת 1836 החל נובלו להוציא את "העולם המוזיקלי", שבועון שהיה הראשון שהוקדש כולו למוזיקה; הוצאתו נמשכה עד 1891. משנת 1841 נעזר בעבודתו בהנרי ליטלטון, שהיה לשותפו בשנת 1861, אז שונה שם הפירמה לנובלו ושות'. עם פרישתו של אלפרד נובלו והשלמת המכירה בשנת 1866, היה ליטלטון לבעלים היחיד. לאחר מיזוג עם בית הוצאה אחר שונה שם ההוצאה לתקופה קצרה ואז חזר להיות נובלו ושות'. עם מותו של הנרי ליטלטון בשנת 1888, המשיכו שני בניו לנהל את העסק. לפני פרישתו, נקט אלפרד נובלו עמדה פעילה נגד "המיסוי על ידע" בבריטניה ומילא תפקיד משמעותי בביטול המס על מודעות בשנת 1853 וביטול מס הבולים על משלוח עיתונים בשנת 1855, שהביאו להוזלה משמעותית במחיר העיתונים לקוראים.
לאחר פרישתו מעסק ההוצאה לאור של מוזיקה, עקר אלפרד נובלו לג'נובה ועסק להנאתו בנגינת מוזיקה לעוגב ובהלחנתה, וכן בחקר הידרודינמיקה. כמו כן הוציא כמה פטנטים על בניית אוניות ועבד עם ויליאם פראוד. הוא מת בגנואה.
אלבטרוס קמפבל
אלבטרוס קמפבל (שם מדעי: Thalassarche impavida) הוא עוף ימי בינוני בגודלו ממשפחת האלבטרוסיים. אתר הקינון היחידי שלו הוא האי קמפבל וקבוצת איים סמוכה. מיונו נתון במחלוקת, ויש שמגדירים אותו בתור תת-מין של האלבטרוס שחור הגבות.
מאפיינים
אורכו כ-90 סנטימטרים. הוא צבוע בשחור ובלבן. עיניו צהובות - חיוורות. כנפיו שחורות מלעיל, ולבנות מלרע. מקורו צהוב ברובו, ובקצהו - כתמתם.
בשנות ה-70 וה-80 נצפתה ירידה חדה במספר הפרטים: במושבה אחת תועדה ירידה של 5.9% בכל שנה בין 1966 ל-1981, ושל 10.5% בכל שנה בין 1981 ל-1984. עם זאת, נראה שכיום האוכלוסיות התייצבו או אף גדלו במעט (במספר מושבות תועדה עלייה של 1.8 אחוזים בין 1992 ל-1997). כיום מוערך מספר הפרטים בכ-24,600 זוגות לערך, כלומר בכ-50,000 פרטים.
אלבטרוסי קמפבל ניזונים בעיקר מדגים, אך גם מדיונונים ומסרטנים. הצעירים מתרבים לראשונה בגיל 10 שנים בממוצע.
נוכרייה
נוכרייה (באנגלית: Outlander) היא סדרת ספרים רב-סוגתיים ומספר סיפורים קצרים מאת הסופרת דיאנה גבלדון, הכוללים אלמנטים של רומנים היסטוריים, רומנטיקה, מסתורין, הרפתקה, ופנטזיה/מדע בדיוני.
הסדרה עובדה לטלוויזיה ב-2014 על ידי רשת Starz, וכן לרומן גרפי (2010), ואלבום מוזיקלי (2010). הסדרה משודרת בישראל בשם "זרה".
גבלדון כתבה סדרה נוספת על בסיס דמות משנית מסדרת נוכרייה, לורד ג'ון גריי, שסגנונה הוא בעיקר סיפורי מסתורין היסטוריים.