cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כשהלב קורא
ב-17 ביוני 2022, הסדרה חודשה לעונה עשירית. ב-22 בפברואר 2023, חודשה הסדרה לעונה אחת עשרה.
רקע
הסדרה מתרחשת בשנת 1910 בעיירה "הופ ואלי", עיירה קטנה של כורי פחם במערב קנדה. היא מספרת את סיפורה של אליזבת תאצ'ר (ארין קרקוב), מורה צעירה שרגילה לחיי החברה הגבוהה. היא מקבלת את הכיתה הראשונה שלה בקול-ואלי. שם, החיים פשוטים, אך לרוב עמוסים באתגרים. אליזבת מקסימה כמעט את כולם בעמק הפחם, מלבד השוטר המלכותי הצפוני-מערבי, ג'ק תורנטון (דניאל ליסינג). הוא מאמין שאביה העשיר של תאצ'ר הוא זה שהתעקש שיוצב בעיר כדי להגן על בתו ובכך השפיע לרעה על הקריירה שלו.
מנהל המכרה, בעלה של אביגיל סטנטון (לורי לוקלין) כמו גם בנה היחיד ו-45 כורים נוספים, נהרגו בפיצוץ במכרה הפחם, עקב ניהול חסר אחריות של מנהל אתר חברת הכרייה וחוסר זהירות ראויה בניהולו. הנשים האלמנות הטריות מוצאות את שאמונתן עומדת במבחן מכיוון שהן חייבות ללכת לעבוד במכרה כדי לשמור על קורת גג, אוכל על השולחן ולעזור בתשלום השכר למורה בעיר. שמה של העיירה Coal Valley (עמק הפחם) שונה ל- Hope Valley (עמק התקוה) בפרק הראשון של העונה השנייה לאחר שמכרה הפחם נסגר.
הפקה
הסדרה, שצילומיה תוכננו במקור בקולורדו, ארצות הברית, מצולמת דרומית לוונקובר, קולומביה הבריטית, בחווה מוקפת בכרמים. עיירת הגבול הבדיונית Coal Valley (לימים Hope Valley) הוקמה בסוף 2013. חלק מהתפאורה הגיעה מהסט של הסדרה גיהנום על גלגלים.
שידור
העונה הראשונה של הסדרה שודרה רשת CBS לשידור חוזר כסדרת קיץ ב-2015 הסדרה הפכה לזמינה בנטפליקס באוגוסט 2017, אך הוסרה בתחילת 2021. עונות 7–9 נוספו Peacock בנובמבר 2022.
אלנתן סלמי
אלנתן סלמי (נולד ב-5 באפריל 1985) הוא כדורגלן ישראלי, המשחק בעמדת החלוץ בבית"ר פתח תקווה.
קריירה
סלמי, התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה. ב-20 בספטמבר 2003, סלמי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד מכבי פתח תקווה. ב-7 בפברואר 2004, סלמי הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-4 נגד מכבי נתניה.
ב-9 באוגוסט 2007, סלמי חתם במכבי הרצליה, אך שיחק במדיה רק שנה אחת לאחר שהאחרונה ירדה לליגה הלאומית בסיום העונה.
ב-25 בספטמבר 2008, סלמי חתם במכבי נתניה. בקיץ, סלמי חזר להפועל פתח תקווה.
בקיץ, סלמי חתם בסקציה נס ציונה מהליגה הלאומית ומאז לא זכה לחזור לשחק בליגת העל פרט לקדנציה בהפועל עכו, בה לא זכה לדקות משחק. בהמשך הקריירה שיחק גם במכבי אחי נצרת, בית"ר תל אביב רמלה, הפועל עפולה מ.ס. שיכון המזרח, בית"ר כפר סבא, הפועל מחנה יהודה והפועל בקעת הירדן
כיום משחק בבית"ר פתח תקווה.
אגודת בנדיקט המסתורית
סקירת עלילה
הסדרה עוסקת בהרפתקאותיהם של ארבעה ילדים צעירים המחוננים כל אחד בתחומים שונים, הקשורים לגורם משותף אחד: הם יתומים או שאינם רצויים על ידי הוריהם. הילדים מסתבכים עם ניקולס בנדיקט המוזר ואגודת העוזרים שלו שמנסים למנוע מהתאום של מר בנדיקט, לדרופת'ה קרטיין, להשתלט על העולם באמצעות שטיפת מוח. הילדים מתחברים נגד הנבל ועוזריו המרושעים, "עשרת הגברים".
עיבוד טלוויזיוני
שירות הטלוויזיה הולו הודיע על תוכניות לעיבוד של הסדרה, שנכתבו על ידי מאט מנפרדי ופיל היי, עם טוני הייל כאדונים בנדיקט וקרטיין. ב-13 בנובמבר 2020 הוכרז כי הסדרה עברה לדיסני +. הוכרז כי תאריך הבכורה של הסדרה הוא 25 ביוני 2021.
בז'ה (מחוז)
בז'ה (בפורטוגזית: Beja) הוא המחוז הגדול ביותר בפורטוגל (11% משטח פורטוגל).
מועצות עירוניות
מבחינה מנהלית, מחוז בז'ה מחולק ל-14 מועצות עירוניות.
אליצור אשקלון
אליצור אשקלון הייתה קבוצת כדורסל ישראלית מהעיר אשקלון, אשר בשיאה שיחקה בליגת העל. עד לקיץ 2005 שמה של הקבוצה היה "אליצור אשקלון", אך השם שונה ל"עירוני אשקלון" עקב האיחוד עם קבוצת מכבי אשקלון. בתום עונת 2011/2012 שם הקבוצה חזר להיות "אליצור אשקלון". בשנת 2017 הקבוצה התפרקה סופית, ואת מקומה תפסה קבוצת האוהדים העירונית "אליצור "איתו" אשקלון".
הקבוצה שיחקה בהיכל הספורט באשקלון, שנבנה בשנת 1999, ומכיל כ-3,000 מקומות ישיבה.
היסטוריה
בסיום עונת 1999/00 העפילה הקבוצה לליגת העל, אולם בתום עונה אחת ירדה חזרה לליגה השנייה. בסיום עונת 2002/03, לאחר שנתיים של היעדרות, שבה הקבוצה לליגת העל.
ההישג הגדול של הקבוצה בליגת העל היה בשנת 2005, כאשר סיימה במקום השלישי בליגה הסדירה, ניצחה ברבע גמר הפלייאוף את עירוני נהריה והעפילה לבית הגמר, בו משתתפות 4 הקבוצות הבכירות בארץ. אשקלון סיימה במקום הרביעי, ההישג הטוב ביותר בתולדותיה עד היום.
בעונה שלאחר מכן (2005/06), עברה בשמינית הגמר את קבוצת גאופין נובי ייצ'ין מצ'כיה והגיעה לשלב רבע הגמר ביורוקאפ צ'לנג' של פיב"א, בו הפסידה לקבוצת אוראל גרייט, שהגיעה עד לגמר וזכתה בגביע.
באפריל 2007 הייתה שותפה הקבוצה למשחק הכדורסל הארוך ביותר בתולדות הכדורסל הישראלי לאחר שהפסידה להפועל ירושלים אחרי 6 הארכות 146-151 (139- 139, 126-126, 109-109, 94-94, 86-86) בסיום 40 הדקות הייתה התוצאה 79-79 ובשש הארכות נקלעו 140 נקודות.
טרם עונת 2007/2008 עמדה הקבוצה על סף פשיטת רגל, כאשר הכסף שבידיה לא הספיק לתקציב המינימום המותר בליגה. לבסוף, הצליחה הנהלת הקבוצה לגייס תרומות ואשקלון פתחה את העונה כרגיל. את עונה זו, התחילה הקבוצה עם שרשרת הפסדים לקבוצות נחותות ממנה, מה שהביא להחלפת שני מאמני הקבוצה: עופר ברקוביץ' ואריק אלפסי, עד ינואר באותה שנה.
המאמן שהחליף את אריק אלפסי היה עדי אזולאי. תחת שרביטו השיגה הקבוצה ניצחונות ביתיים על מכבי תל אביב, עירוני נהריה, עירוני רמת גן והפועל ירושלים וניצחונות חוץ על הפועל גלבוע גליל ושוב על הפועל ירושלים.
בעקבות הניצחונות הייתה הקבוצה על סף העלייה לפיינל פור, אך בסופו של דבר עלתה נהריה בזכות שני ניצחונות יותר.
בתחילת עונת 2008/2009 מאמן הקבוצה היה עדי אזולאי. במשך העונה התחלפו עוד שני מאמנים (אבנר יאור ורובי בלינקו) והקבוצה סיימה במקום השמיני בליגה. בסדרת הפלייאוף התמודדה הקבוצה נגד מכבי תל אביב. במשחק הראשון הם ניצחו את תל אביב בזכות שלשת ניצחון של טרה קלי. בסדרה עצמה הפסידה הקבוצה 3-1 ולא עלתה לפיינל פור.
בעונת 2009/2010 העפילה הקבוצה לשלב חצי-גמר גביע המדינה בכדורסל ונעצרה בידי קבוצת הכדורסל בני השרון.
לקראת עונת 2010/2011 הקבוצה רכשה את שני שחקני ה-NBA דזמון פארמר וגייב פרואיט, והחזירה את ראשון טרנר שהצטיין במדיה לפני שנתיים. פרואיט שוחרר באמצע העונה. אריאל בית הלחמי פוטר באמצע העונה לאחר שלא ענה על הציפיות. במקומו מונה המאמן אלי רבי. את העונה סיימה הקבוצה במקום ה-10 והאחרון בטבלה, והיא הפסידה בסדרת הישרדות בליגה נגד מכבי חיפה בתוצאה 3-1, וירדה לליגה הלאומית. אך בעקבות תוכנית המנהלת להרחיב את הליגה מ-10 ל-12 קבוצות, נשארה לבסוף בליגת העל. ומיד לאחר מכן, החתימה את שמעון אמסלם כמנהל מקצועי, ואת אריק אלפסי כמאמן. בסוף עונת 2011/2012 באמצע משחק מספר אחד בסדרת הפלייאוף מול מכבי ראשון לציון שחקנה של אשקלון מרקו קילינגסוורת' ירד לספסל כתוצאה משתי עבירות טכניות, התעמת השחקן עם מנהלו המקצועי שמעון אמסלם וכתוצאה מכך בתאריך החמישי במאי הודיע בעלי הקבוצה יוסי דהן על פיטור אמסלם מהקבוצה.
בקיץ 2012 הודיע הבעלים יוסי דהן שלא ימשיך לתמוך בקבוצה והייתה על סף פירוק, אך התערבות של ראש עיריית אשקלון ותמיכה כלכלית של מכללת אשקלון הצילו את הקבוצה ותשחק בעונת 2012-2013 בליגת העל ועדי אזולאי התמנה לתפקיד מאמן הקבוצה. בסוף מרץ 2013 פוטר אזולאי והוחלף באריאל בית הלחמי, ובתום העונה למרות החלפת המאמנים נשרה הקבוצה לליגה הלאומית בפעם השנייה בתולדותיה.בעונת 2016/17 שיחקה הקבוצה בליגה הארצית. בסוף עונת 2016/17 נשרה הקבוצה לליגה א' והתפרקה באופן סופי. את מקומה תפסה קבוצת האוהדים העירונית "אליצור "איתו" אשקלון" שאף נפגשה מולה לדרבי בעונת 2016-2017 בליגה הארצית בו הפסידה אליצור אשקלון פעמיים.
מידות הראי"ה
מידות הראי"ה הוא ספר מוסר שנכתב על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק. הספר מבאר מידות בעבודת ה', את הדרך להשיג אותם (או להימנע מהם), את חשיבותם והשפעתם על האדם והעולם, ועוד. גם ספר זה נערך על ידי בנו, הרב צבי יהודה הכהן קוק. הספר הוא במידה רבה המשך של הספר מוסר אביך, וברוב המהדורות נדפס בצמוד אליו. בסדרה הלבנה של מוסד הרב קוק (מהדורה שנייה בתשמ"ה), שני החיבורים כרוכים יחד עם אורות התורה, אורות התשובה אורות הראי"ה וראש מילין. בשנת ה'תש"ע יצא החיבור בהוצאת ראש יהודי עם ביאור של הרב יובל פרוינד שממשיך את ביאורו על מוסר אביך.
מבנה הספר
לאחר הקדמה של הרב צבי יהודה הכהן קוק, הספר פותח בשתי פסקאות "אל המידות", מעין הקדמה קצרה, ולאחר מכן מתחיל לבאר את ח"י המידות לפי סדר האלף בית:
ASK (אפנון)
ASK (ראשי תיבות של: Amplitude Shift Keying) הוא סוג של אפנון דיגיטלי המייצג נתונים דיגיטליים כווריאציות במשרעת של גל נושא.
במערכת ASK, סימן (symbol) המייצג סיביות אחת או יותר, מועבר על ידי שידור של גל נושא בעל משרעת קבועה בתדר קבוע למשך זמן מסוים. לדוגמה, אם כל סימן מייצג סיבית בודדת, אזי גל הנושא יכול להיות משודר במשרעת אופטימלית כאשר ערך הקלט הוא 1, אך משודר במשערת מופחתת (או בכלל לא משודר) כאשר ערך הקלט הוא 0.
בדומה ל-AM, אפנון ASK הוא גם ליניארי ורגיש לרעש אטמוספירי, הפרעות אלקטרומגנטיות, תנאי התפשטות במסלולים שונים ב- PSTN וכו'. גם תהליכי האפנון של ASK וגם תהליכי הפענוח שלו הם זולים יחסית.
טכניקת ASK משמשת גם בדרך כלל להעברת נתונים דיגיטליים על גבי סיבים אופטיים. עבור משדרי LED, הספרה הבינארית 1 מיוצגת על ידי פולס קצר של אור והספרה הבינארית מיוצגת 0 על ידי היעדר אור. למשדרי לייזר יש בדרך כלל זרם "הטיה" קבוע שגורם למכשיר לפלוט רמת אור נמוכה. רמה נמוכה זו מייצגת 0 בינארי, בעוד שגל אור בעל משרעת גבוהה יותר מייצג 1 בינארי.
תיאור
כל מערכת אפנון דיגיטלית משתמשת במספר סופי של אותות נפרדים כדי לייצג נתונים דיגיטליים. ASK משתמש במספר סופי של אמפליטודות (משרעות), כאשר לכל אחת מהן הוקצה דפוס ייחודי של ספרות בינאריות. בדרך כלל, כל משרעת מקודדת מספר שווה של סיביות. כל דפוס של סיביות יוצר את הסימן (symbol) שמיוצג על ידי המשרעת המסוימת. המפענח (demodolator), שתוכנן במיוחד עבור ערכת הסימנים המשמשת את המאפנן, קובע את משרעת האות המתקבל וממפה אותו בחזרה לסימן שהוא מייצג, ובכך משחזר את הנתונים המקוריים. התדירות והמופע של הנושא נשמרים קבועים.
הצורה הפשוטה והנפוצה ביותר של ASK פועלת כמתג, תוך שימוש בנוכחות של גל נושא כדי לציין 1 בינארי והיעדר שלו כדי לציין 0 בינארי. סוג זה של אפנון נקרא On-Off-Keying (OOK), והוא משמש בתדרי רדיו להעברת קוד מורס.
גביע דייוויס 1951
גביע דייוויס 1951 הייתה התחרות ה-40 במניין מאז ייסוד התחרות.
מחזיקי הגביע היו נציגי אוסטרליה ומשחק הגמר נערך בסידני, אוסטרליה. לתחרות נרשמו 26 נבחרות שחולקו ל-2 בתים- "בית אמריקה" ו"בית אירופה". בין מנצחי הבתים נערך משחק על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר. במשחק זה ארצות הברית ניצחה את שוודיה.
המשחק על התואר נערך ב-28-26 בדצמבר 1951 בסידני, אוסטרליה. נבחרת אוסטרליה ניצחה את נבחרת ארצות הברית עם תוצאה 2:3. בכך נבחרת אוסטרליה זכתה בתואר בפעם השנייה ברציפות ובפעם ה-9 בסך הכל.
בית אמריקה
בית הזה כלל 5 נבחרות כולל יפן שחזרה להשתתף בתחרות. היא הפסידה לארצות הברית במשחק המוקדם.
בית אירופה
הבית כלל 21 קבוצות, כולל ברזיל, הפיליפינים, מצרים ודרום אפריקה. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר.
דיאוס פיטה
דְיָאוּס פִּיטָה (בסנסקריט: द्यौष्पितृ) הוא אל השמיים במיתולוגיה ההינדואית.
פולחן
משמעות השם "דיאוס פיטה" היא "אבא שמיים". האל דיאוס מקביל לאל זאוס ב, יופיטר ב וטיר ב. דיאוס פיטה מופיע פעמים רבות ב"ריג ודה", קובץ של מזמורים הינדואיסטים עתיקים שחוברו בסנסקריט. בכל אחת מהופעותיו הוא מופיע יחד עם אל אחר, בדרך כלל עם בת זוגו פריטהיבי מאטה, אלת הארץ. הוא יכול להטיל ברקים על הארץ ולהמטיר גשם.
CEO (שיר)
CEO (ראשי תיבות בלועזית למילה מנכ"לית) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נטע ברזילי, והשיר הראשון שיצא לאור בהוצאת חברת התקליטים דיסני מיוזיק גרופ. את מילות השיר חיברו ברזילי לצד איתי שמעוני ואבשלום אריאל, שגם הפיק את השיר בשיתוף עם בועז ואן דה ביטס. הוא פורסם בשירותי המדיה השונים ב-13 באוקטובר 2021.
רקע
בניסיון לפתח את קריירת המוזיקה שלה ולהתפרסם ברחבי אירופה וארצות הברית, עזבה ברזילי את חברת התקליטים טדי הפקות, שהפיקה את שיריה הקודמים דוגמת "אפס מאמץ" ו-"Bassa Sababa". היא חתמה חוזה הקלטות חדש עם דיסני מיוזיק גרופ, שנוסדה לאחרונה. בריאיון לגופי תקשורת שונים סיפרה כי מאז צאת השיר "Moustache", התקשתה לקחת החלטות שישפיעו על קריירת המוזיקה שלה בעצמה. לצד "CEO" פורסם השיר "DUM", שמספר על תקופת הדייטים של ברזילי.
שראל פיטרמן
שראל פיטרמן (נולד ב-15 ביוני 1982 בחיפה) הוא שחקן, במאי, תסריטאי וקומיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
שראל פיטרמן נולד בקריית ביאליק. הוא בוגר בית הספר לאמנויות ויצו בחיפה. התפרסם בשנת 2004 כאשר השתתף בתוכנית המציאות "האקדמיה לצחוק", ששודרה בביפ ובערוץ 2, במסגרת שידורי קשת. לאחר סיום התוכנית החל ללמוד בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין. בין חבריו לכיתה היו רוי מילר, יפתח אופיר, יובל ינאי, אסף בן שמעון ויעל טל. במהלך הלימודים זכה במספר מלגות הצטיינות והשתתף בהפקות רבות בהן "קומפני", "מיס שרה סמפסון", "בן בהפתעה" "פוש אפ", "אל נקמות", "בעל זבוב" "גלנגרי גלן רוס", "חי בסרט" ועוד. כמו כן למד תסריטאות באוניברסיטת תל אביב, והוא בעל תואר ראשון בתקשורת מהאוניברסיטה הפתוחה.
קריירה בתיאטרון
לאחר סיום הלימודים אצל יורם לוינשטיין השתתף שראל פיטרמן בהפקות של תיאטרון אורנה פורת "חסמבה" בבימויו של אלון אופיר, ו"הבחורים בדלת ממול" הפקה משותפת של תיאטרון אורנה פורת ותיאטרון חיפה.
ב-2009 הופיע עם חן וודה בצוותא וברחבי הארץ במופע המערכונים "המופע של סרגיימינל וגנדי צל", מופע מערכונים העוקב אחרי צמד מוזיקאים רוסים המנסים להצליח בעיר הגדולה.
שיחק בהצגה ״שניידר ושוסטר״ שרצה ברחבי הארץ ובפסטיבלים ברחבי העולם, ובהצגות "לא עובר צנזורה", הצגת הבידור "שלושה בחצי דירה", "שניידער ושוסטער", "תיגרה" ו"איך צחקנו" בתיאטרון הבימה.
פיטרמן תרגם לעברית את המחזמר "היירספריי". כתב את המערכונים במופע הילדים "הצחוקייה", וכתב תסריטים למופע הקיץ לילדים "הדינוזאורים בעיר הגדולה" ולמופע ״פנטזי״ של התיאטרון השחור.
ב-2017 כתב וביים את המופע ״איה פלוטו״ על פי ספרה של לאה גולדברג לתזמורת הקאמרית הישראלית.
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע
את דרכו הטלוויזיונית המקצועית התחיל ב-2010 כשהצטרף לצוות מנחי ערוץ הילדים בתוכניות "המקום האמיתי", "מסע קיץ", "ניפגש בסיבוב" ו"הביברים". באותה השנה השתתף גם בסדרת הדרמה היומית ביס "15 דקות" בתפקיד משה דדון.
בשנת 2011 שימש תסריטאי בשתי העונות של הסדרה הקומית "דובדבני וקובץ'", ששודרה בשידורי קשת של ערוץ 2. באותה שנה השתתף בסדרה "החולמים" בבימויו של שי קפון. כמו כן, שיחק פיטרמן תפקידי אורח רבים בסדרות כמו "הפיג'מות", "מנדלבאום בלש פרטי" ו"מה בכריש.
בשנת 2012 שיחק בסדרה "יחפים" בתפקיד אריה מינץ לצד אוהד קנולר, שרה אדלר וורד פלדמן, ששודרה בהוט 3, ובסדרה ״המיוחדת" בערוץ 2. כמו כן, פיתח, שיחק וכתב את תסריט שתי העונות של קומדיית המצבים לילדים "עמי'לה", ששודרה בערוץ זום.
בשנים 2013 ו-2015 שיחק בשתי עונות הסדרה עטורת הפרסים "שטיסל" בתפקיד צבי אריה שטיסל, וגילם את דמותו גם בעונה השלישית, ששודרה בשנת 2020.
בשנת 2015 גילם את דמותו של ברוך מרזל בסרטו של עמוס גיתאי "רבין - היום האחרון" וכיכב בתפקידי משנה בסרטים "ג'רוזלם", "טוביאנסקי" ו"מה כבר יכול לקרות?!", שאף היה תסריטאי שותף בו. בשנה זו החל לשמש חבר מערכת ותסריטאי בתוכנית הסאטירה של הערוץ הראשון "הכל שפיט.
ב-2016 שיחק בסדרה "תאג"ד" בתפקיד הקרפ"ח יאיר שניידר. ב־2016 פיתח ויצר את הפורמט Hero or zero עם תנין פורמטס, והוא זכה במקום השני בתחרות mipformats באותה שנה.
ב-2017 שיחק בתפקיד אורח בעונתה השנייה של סדרת הדרמה "מתים לרגע". ב-2018 השתתף בסדרה "על הספקטרום". וכן היה שותף לכתיבת מיני הסדרה דוז פואה לכאן תאגיד השידור.
ב־2019 יצר וכתב את הסדרה "מגן דוד דרום" עם הבמאי אופיר לובל עבור רשת 13 ושיחק בה בתפקיד ארתור גיפאק. באותה שנה היה היוצר והתסריטאי הראשי בסדרה "מורובוט" המשודרת בערוץ "KidZ".
באוקטובר 2019 יצא לאקרנים הסרט "המחשמלים" שכתב, וביים "בועז ארמוני".
בפברואר 2021 יצר את הסדרה "למה מי מת" והיה התסריטאי הראשי בה. היא שודרה בYES DRAMA.
אקין
אקין (בקזחית: ақын, בקירגיזית, רוסית: акын) הוא "בארד" עממי, משורר וזמר-יוצר מאלתר בתרבות עמי קזחסטן וקירגיזסטן. האקינים נבדלים מהזמרים הקרויים "ז'יראו" המשמשים משוררים אפיים, מספרי סיפורים ומבצעי שירים. האקינים מאלתרים בצורת רצ'יטטיב מלודי, תכופות בקול גרוני, כשמלווים את עצמם בדומברה - אצל הקזחים, או בקומוז (בקזחית:קיל-קוביז) אצל הקירגיזים.
הרפרטואר שלהם כולל שירים הקרויים "טרמה" או "טולגאו", וגם כן שירים אפיים. אצל אוכלוסיות אנלפבתיות ברובן ושניהלו סגנון חיים נוודי, בתקופות שלפני המשטר הסובייטי, שיחקו האקינים תפקיד חשוב בביטוי המחשבות והרגשות, חשיפת העוולות והילול הגבורים.
בימינו האקינים ידועים בביצוע שירי אייטיס או אייטיש - דואו תחרותי בין שני זמרים. אצל עמים טורקים ומונגולים היו קיימים עוד שמות נרדפים למילה "אקין", כמו "בחשי", "אשיק", "שמאן" או "קאם". אצל בשקירים זמרים-יוצרים דומים נקראים "סֶסֶנים". השם "חאפז" ניתן למי שיודע לדקלם את הקוראן בעל פה.
בשנת 2014 הכיר ארגון אונסק"ו באמנות הנגינה בדומברה בקזחסטן כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
לקריאה נוספת
Nurmakhan, Zhanash: Kazaktyn 5000 akyn-zhyrauy. Almaty 2008. ISBN 9965-742-70-7
ג'רום לבנטל
ג'רום לבנטל (נולד ב-12 בפברואר 1932 בפילדלפיה) הוא פסנתרן יהודי-אמריקאי. משמש כפרופסור לפסנתר בבית ספר ג'וליארד למוזיקה בניו יורק, שם הוא מכהן גם כיושב ראש מחלקת הפסנתר.
הופעת הבכורה שלו הייתה בגיל 13 עם תזמורת פילדלפיה.
לימודיו כללו שיעורים עם ויליאם קאפל ואדוארד שטויירמן בג'וליארד בארצות הברית ועם אלפרד קורטו באקול נורמל בפריז. כמנצח בתחרות המלכה אליזבת בבריסל (1960) ובתחרות בוזוני בבולצאנו, איטליה, הוא מוזמן לעיתים קרובות לשפוט בתחרויות פסנתר בינלאומיות.
וולוו אוטובוסים
תאגיד וולוו אוטובוסים (בשוודית: Volvo Bussar AB, ובאנגלית: Volvo Bus Corporation, המוצגת כ-VOLVO) היא חברה שוודית המייצרת אוטובוסים, ומתפקדת כחברת בת של וולוו. מטה וולוו אוטובוסים, יחד עם מטה וולוו עצמה, שוכן בעיר גטבורג שבשוודיה. וולוו אוטובוסים הוקמה כחטיבה עצמאית בשנת 1968.
וולוו אוטובוסים היא יצרנית האוטובוסים הגדולה בעולם, עם צי שלם של אוטובוסים כבדים להסעת נוסעים. מגוון המוצרים כולל אוטובוסים עירוניים ובין עירוניים, וכן ייצור שלדות עם שילוב מגוון שירותים מקיף.
החברה פעילה ברחבי העולם, עם ייצור באירופה, אמריקה הצפונית והדרומית, אסיה ואוסטרליה. החברה הקימה בהודו את מתקן הייצור שלה בעיר בנגלור. מתקן הייצור לשעבר היה באירוויין שבסקוטלנד (נסגר בשנת 2000).
רנה בזן
רנה פרנסואה ניקולה מארי בזן (בצרפתית: René François Nicolas Marie Bazin; 26 בדצמבר 1853 – 20 ביולי 1932) היה סופר צרפתי. משפטן בהשכלתו.
רנה בזן נולד באנז'ה ועבר ללימודי משפטים לפריז. בסיום הלימודים הוא חזר לעירו והיה מלמד משפטים באוניברסיטה מקומית.
ספריו גדושים בתיאורים ריאליים של החיים בצרפת בתקופתו. הם תורגמו לשפות נוספות אך לא לעברית.
בשנת 1904 הוא התקבל לאקדמיה הצרפתית במקום ארנסט לגובה.
שחרית (אלבום)
שחרית הוא אלבום הבכורה של הזמר שי צברי שיצא בפברואר 2015.
רקע
במרץ 2014 יצא הסינגל הראשון "קשה בלילה", שאותו הלחין צברי למילותיו של המשורר אברהם חלפי. אחריו יצאו הסינגלים "המלך" שהלחין למילותיה של חביבה פדיה ו"לווי אותי", שיר של המשורר יהודה עמיחי שהלחין ברי סחרוף. "לווי אותי" הגיע למקום ה-16 במצעד השנתי של שנת תשע"ה.
את האלבום חותם השיר "מעליי דממה", שיצא לאור שנתיים קודם לכן באלבום שירי אהובה עוזרי הנושא שם זה.
Biografisch Portaal
ה-Biografisch Portaal (הפורטל הביוגרפי) היא יוזמה של מכון הויגנס להיסטוריה של הולנד (Huygens Instituut voor Nederlandse Geschiedenis) בהאג. מטרת המיזם הוא הנגשת טקסט ביוגרפי הולנדי, החל מראשית ההיסטוריה עד לעת החדשה.
המיזם החל בפברואר 2010, עם כ-40,000 ביוגרפיות שהומרו לפורמט דיגיטלי. בשנת 2012 כלל המיזם רשימה של 80,206 אנשים מ-125,592 ביוגרפיות שונות.
המיזם מנוהל בהתאם לסטנדרטים של Text Encoding Initiative, והגישה למיזם היא חינמית וחופשית באמצעות ממשק אינטרנטי.
הבחירות הכלליות בבריטניה 1970
הבחירות הכלליות בבריטניה ב-1970 נערכו ב-18 ביוני 1970, כארבע שנים לאחר הבחירות הקודמות. בבחירות אלו התמודדו זה מול זה ראש הממשלה המכהן הרולד וילסון מן מפלגת הלייבור מול אדוארד הית' מן המפלגה השמרנית, אשר ניצח במפתיע ברוב של כמיליון קולות ורוב של כ-14 מושבים בבית הנבחרים הבריטי.
Biografisch Portaal
בין הגופים היוזמים ניתן למנות את המכון ההולנדי להיסטוריה של האמנות, שאף שוכן עמו באותו בניין, ועוד.
הבחירות הכלליות בבריטניה 1970
אלו היו הבחירות הראשונות בהן גיל ההצבעה עמד על כ-18 שנים. הבחירות הכלליות ב-1970 היו הבחירות האחרונות עד 1997, שבה קיבלה מפלגת הלייבור יותר מ-40% מקולות ההמון, וגם האחרונה עד לבחירות 2017 שבהן המפלגה השלישית בגודלה במספר קולות (במקרה זה המפלגה הליברלית) השיגו פחות מ -10% מהקולות.
Biografisch Portaal
בנוסף למידע הדיגיטלי, הוציא לאור המכון מספר יצירות בדפוס, בין השאר את יצירתו של אברהם ג'ייקוב ון דר אה (1792–1857), המילון הביוגרפי ההולנדי הראשון.
הבחירות הכלליות בבריטניה 1970
קמפיין
רוב סקרי דעת הקהל לפני הבחירות הצביעו על ניצחון נוח ללייבור. ראש הממשלה היוצא וילסון, טען כי לדעתו השאננות בלייבור כתוצאה מסקרי דעת הקהל קידמו את הפסד המפלגה.
תוצאות
אחוז ההצבעה עמד על כ-72%. בסך הכל הצביעו כ-28,305,534 אזרחים.
כריסטיאן נצאי
כריסטיאן לואי נצאי (בצרפתית: Christian Louis Ntsay; 27 במרץ 1961) הוא פוליטיקאי המכהן כראש ממשלת מדגסקר.
נצאי נולד באנצירננה. ביוני 2018 נערכו הפגנות ברחבי המדינה, שהובילו להתפטרות ראש הממשלה אוליבייה מהפלי סולוננדרסאנה, ולמינויו של נצאי כראש הממשלה החדש על ידי הנשיא הר רג'ונאריממפיאנינה.
שביתת מיטה
שמאל|ממוזער|300px|הקלטת השיר "תנו צ'אנס לשלום" שביתת מיטה (Bed-In, מכונה בעברית גם שביתת שכב) הייתה מחאה לא אלימה של ג'ון לנון ויוקו אונו באמסטרדם ובמונטריאול בשנת 1969. הייתה זו דרכם להפגין כנגד מלחמות ולמען קידום השלום, על רקע מלחמת וייטנאם.
השביתה
ג'ון ויוקו ידעו שנישואיהם, שנערכו ב-20 במרץ 1969, יהיו אירוע עיתונאי עצום, והחליטו להשתמש בפרסום זה כדי לנסות ולקדם את השלום העולמי.
הם בילו את ירח הדבש שלהם בחדר 702 במלון הילטון באמסטרדם במשך שבוע, בין 25 ל-31 במרץ, והזמינו את הנציגים של עיתונות העולם לחדרם בין השעות 9 בבוקר ל-9 בערב. העיתונאים ציפו שבני הזוג, שכבר ביצעו בעבר סנסציות כמו תקליט בעל עטיפה המכילה עירום, יקיימו יחסי מין, אבל תחת זאת ג'ון ויוקו ישבו במיטה ודיברו על שלום, כשמעל למיטה הוצבו שלטים כמו "שיער שלום" ו"מיטת שלום". בין העיתונאים שביקרו אותם היה גם העיתונאי הישראלי עקיבא נוף, אשר זכה אף להקליט יחד איתם באופן מאולתר את השיר "שבועה לירושלים". הייתה זו הפעם היחידה בה לנון הוקלט בעודו שר בשפה העברית.
לאחר שבעה ימים, בני הזוג טסו לווינה שבאוסטריה, שם קיימו מסיבת עיתונאים שבמהלכה אכלו עוגת שוקולד בעודם בתוך שקית לבנה, בניסיון לקדם את רעיון ה"באגיזם" (מלשון שקית) שלהם: כשכל גופו של אדם נמצא בתוך שקית אי אפשר להתרשם מצבע עורו, יופיו, גילו או מאפיינים חיצוניים אחרים שלו, והרושם היחיד שאדם אחר יכול לקבל הוא המסר שה"באגיסט" רוצה להעביר.
במהלך אפריל 1969 ג'ון ויוקו שלחו בלוטים לראשי מדינות שונות ברחבי העולם בתקווה שאלו יטעו אותם, כסמל לשלום. במשך 8 חודשים סירבו כל ראשי המדינות להיפגש עם בני הזוג.
תקופה זו בחיי בני הזוג, במהלכה הם ביקרו במדינות שונות ברחבי העולם, באה לידי ביטוי בשיר הבלדה על ג'ון ויוקו (The Ballad of John and Yoko), שנכתב על ידי לנון ובוצע על ידי להקת הביטלס. שביתת המיטה זוכה לאזכור בשיר באופן הבא:
פטרוס הנזיר
פטרוס הנזיר (נקרא גם פייר מאמיין, בצרפתית: Pierre L'Ermite, בערך 1115-1050) היה נזיר ומטיף צרפתי, המנהיג העיקרי של מסע הצלב העממי (נקרא גם מסע הצלב של האיכרים).
הקריאה למסע הצלב הראשון
מידת השפעתו ותפקידו של פטרוס הנזיר במסע הצלב הראשון הם נושא הנתון במחלוקת ארוכת שנים. ישנה הסכמה כי מסע ההטפה שערך בצפון צרפת תרם רבות לגיוס המוני של נושאי צלב. עם זאת, חלק מהחוקרים והכותבים בני התקופה הפליגו באמרם כי הוא עצמו היה היוזם והמוביל העיקרי של מסע הצלב הראשון, ולא האפיפיור אורבנוס השני.
גרץ מייחס לפטרוס את הקריאה הראשונה והעיקרית ליציאה למסעות הצלב. יותר מכך, ניתן לראות כי הוא מחזיק בדעה שפעילותו של פטרוס החלה לפני הוועידה בה קרא האפיפיור ליציאה למסע הצלב הראשון.
לא ברור אם פטרוס השתתף בוועידת קלרמון. נוסח ישן של הכרוניקה של גיום מצור, אשר מהדורתו האחרונה התפרסמה במאה ה-19, רמז כי הוא אכן השתתף בוועידה זו ואף כי רעיון היציאה למסע הצלב היה שלו. עם זאת, בשנת 1986 פרסם החוקר רוברט הויחנס מהדורה ביקורתית של הכרוניקה, אשר מצמצמת את תפקידו של פטרוס ולא ניתן להבין ממנה כי נכח בוועידה. המהדורה המאוחרת מקובלת כמהדורה התקנית של החיבור.
במשך מאות שנים ייחסו ההיסטוריונים לפטרוס תפקיד מרכזי והוא נחשב ליוזם המסע. תפנית חלה כאשר נערכה בחינה ביקורתית על ידי ההיסטוריונים הגרמנים היינריך פון זיבל והיינריך הגנמאייר בסוף מאה ה-19. אלו טענו כי תיאורו של פטרוס כיוזם מסע הצלב הוא אגדה משוללת בסיס עובדתי. קרנו של פטרוס אכן ירדה בעקבות מחקר זה והוא כמעט ונשכח למשך זמן מה, אך בסוף המאה ה-20 טענו חוקרים שונים כי המקורות המייחסים לו תפקיד בייזום המסע הם עדות מוצקה אשר לא ניתן לבטלה בקלות. ז'אן פלורי פרסם ספר אשר הקדיש לפטרוס וטען כי יזם את מסע הצלב לצד האפיפיור. הוא הראה כי אפילו הכרוניקות הצרפתיות שהיו חשדניות כלפי פטרוס, מסגירות מידע המבסס את חשיבותו, והמידע מתיישב יפה עם הכרוניקות הגרמניות. פלורי טען כי מכיוון שפטרוס היה מרכיב עממי וחתרני במסע הצלב, הכנסייה רצתה להנמיך את תפקידו ולתת בכתביהם תפקיד חשוב לדרג הכנסייתי העליון. ג'ונתן ריילי סמית' הציע שפטרוס הטיף למען מסע דתי עוד לפני ועידת קרלמון וציין שכותבים בני התקופה, בהם אלברט מאאכן ואנה קומננה ייחסו לו רעיון דומה עוד לפני נובמבר 1095.
הטפתו של פטרוס
מיד לאחר ועידת קלרמון (ואולי עוד לפניה) יצא פטרוס הנזיר במסע הטפה החל באזור צפון צרפת ועד פלנדרייה ועמק הריין- אזורים אליהם לא הגיעו מטיפי הכנסייה. פטרוס היה מטיף רהוט שסחף קהל רב במקומות אליהם הגיע. פרק הזמן מחייו בו בילה כנזיר מתבודד העלה את מעמדו בעיני פשוטי העם, אשר ראו בו קדוש ונביא.
על יעילות הטפתו של פטרוס כתב אלברט מאאכן:
ייתכן והטפתו של פטרוס גרמה במתכוון או שלא במתכוון לפרעות ביהודים וליציאה לא אחראית למסע. הכרוניקאי הגרמני אקהרד מאורה (1125-1050) כתב כי רבים נואשו מהרעב, והמחלות שהיו בצרפת, ולכן היה קל לשכנעם להצטרף למסע.
מסע הצלב העממי
בוועידת קרלמון קבע האפיפיור את מועד היציאה למסע ל-15 באוגוסט שנת 1096, ובמועד זה אכן יצא מסע האבירים בהנהגת האצולה הגבוהה. אולם הטפתו המוצלחת של פטרוס ושל מטיפים דומים, גרמה לכך שכבר ארבעה חודשים קודם לכן, יצאו קבוצות גדולות של פשוטי עם בתנועה ספונטנית לעבר ירושלים. קבוצות אלה התארגנו בהנהגתם של פטרוס הנזיר, של מטיפים עממיים אחרים ושל מנהיגים מבני האצולה הנמוכה של אירופה. בתנועה זו לקחו חלק נשים, ילדים, זקנים, עניים וחולים. רובם לא היו מאומנים במלחמה, לא ממושמעים ולא מאורגנים למסע. בפרט לא האוכלוסייה אותה התכוון האפיפיור לשלוח למסע.
המחנה העיקרי בהנהגתו של פטרוס החל לנוע במרץ 1096, בלי תכנון וללא ציוד ואספקה. ככל הנראה סמכו על כך שיפרנסו אותם במקומות היישוב אליהם יגיעו בדרכם. רוב הקבוצות ביצעו מעשי שוד וביזה בדרכם כאשר הגיעו למקומות ישוב אשר לא נתנו להם את מבוקשם.
משתתפי מסע הצלב העממי לא הגיעו לירושלים. חלקם רעבו בדרך או נשרו מסיבות אחרות מהמסע. (קבוצה בהנהגתו של הכומר גוטשלק, אשר יצאה זמן קצר לאחר הקבוצה בהנהגתו של פטרוס הנזיר, הושמדה בגבול הונגריה על ידי כוחותיו של קלמן, מלך הונגריה, לאחר עימות עם תושבי המקום.) אלה אשר נותרו והצליחו להגיע לאזור קונסטנטינופוליס באוגוסט 1096, הועברו על ידי הקיסר אלכסיוס קומננוס אל צדו המוסלמי של מצר בוספורוס. שם חיכו להם כוחות הסלג'וקים אשר טבחו בהם וחיסלו את רובם הגדול.
פטרוס עצמו היה מנהיגו הנערץ של כוח משמעותי בן 30 עד 40 אלף צלבנים, אשר צעד למזרח והושמד כליל לאחר חציית מצרי הבוספורוס. פטרוס נמלט חזרה לקונסטנטינופוליס. בכרוניקות שונות הוא המשיך להופיע בתפקידים שונים: כשליח אל המוסלמים, כאחד מפשוטי העם הצלבנים וכמדריך למקומות הקדושים בירושלים.
מסע הצלב העממי אמנם לא צלח אך הילתו נחקקה כמסע הצלב הראשון ופטרוס הנזיר נחקק בתודעה כראשון הקוראים והמטיפים ליציאה אל עבר ארץ הקודש. המסע העממי השפיע במידה מסוימת על מסעות צלב עממיים נוספים אשר יצאו מאירופה לכיוון ארץ הקודש, כגון מסע הצלב של הילדים (1212) ומסע הצלב של הרועים (1251). ההטפה אשר בה החל פטרוס ונמשכה לאורך השנים, היא שנתנה תחושה לפשוטי העם שלא האצילים וגדולי העם הם אלו אשר מקרבים את הגאולה בהליכתם לירושלים, אלא הם.
פרעות ביהודים
מסע הצלב עבר באזורים בהם שכנו קהילות יהודיות משגשגות. הצלבנים הרעבים וחדורי המוטיבציה להילחם באויבי האל ביצעו פרעות ביהודים: בתי כנסת ובתים פרטיים נבזזו; רבים מהיהודים נרצחו או הוטבלו בכוח על ידי הצלבנים; רבים אחרים שלחו יד בנפשם כדי לא ליפול בידיהם של הצלבנים או להיטבל. על פי הערכה מתו כמה אלפי יהודים בפרעות אלה אשר לימים קיבלו את שמן- פרעות תתנ"ו. חוקרים מסוימים נטו לשייך את ההתנהלות הפרועה ואת התוקפנות כלפי היהודים לתוכני ההטפה של פטרוס הנזיר ודומיו.
קבוצת הצלבנים אשר יצאה בהובלתו של פטרוס הנזיר לא לקחה חלק בפרעות. הם אמנם הוציאו מידי היהודים כסף וציוד למימון המסע, אך זאת בתמורה לכך שלא פגעו בהם. ידוע כי הכוח בהובלתו הגיע לעיר טריר באפריל 1096. יהודי העיר שילמו לצלבנים ואלו המשיכו בדרכם מבלי לפגוע בהם, אך לימים ביצעו בהם פרעות נוצרים מקומיים. האירוע, כמו חקר דמותו של פטרוס, מלמד כי הוא נמנע מפגיעה ביהודים וכי לא ייחל ולא צפה את האלימות אשר ביצעו קבוצות אשר לא היו בהנהגתו הישירה.
ייתכן והיה ניסיון נוצרי לייחס את הפרעות ביהודים דווקא למסע הצלב העממי כדי לנקות את ידם של האצילים וראשי הכנסייה. עם זאת נראה כי דווקא הכוח המזוהה ביותר עם מסע הצלב העממי, זה בהובלתו של פטרוס, לא לקח חלק בפרעות. לעומת זאת, בכתב המיוחס למנהיג קהילת וורמס, שלמה בן שמשון, דווקא גוטפריד מבויון, ממובילי מסע האבירים ושליטה הראשון של ממלכת ירושלים הצלבנית, מוזכר כמי שנשבע לנקום את דמו של המשיח בדמם של יהודים.
מצודת לונדון
הארמון המלכותי והמצודה של הוד מלכותו (באנגלית: His Majesty's Royal Palace and Fortress), הידוע יותר בכינויים מצודת לונדון או הטאוור (אנגלית: Tower of London, בתרגום: מגדל לונדון) היא טירה מלכותית השוכנת על הגדה הצפונית של נהר התמזה במרכז לונדון, בירת הממלכה המאוחדת. המצודה נמצאת בשטחו של הרובע הלונדוני טאוור האמלטס, ומופרדת מהקצה המזרחי של הסיטי של לונדון על ידי האזור הידוע בכינוי "גבעת המצודה".
המצודה הוקמה ב-1066 תוך כדי הכיבוש הנורמני של אנגליה. המגדל הלבן, ממנו נגזר שמה של המצודה, נבנה על ידי ויליאם הכובש בערך בשנת 1078. הטירה שימשה כבית סוהר החל מתחילת המאה ה-12 בקירוב, ולאורך השנים היא הייתה גם אחד ממקומות מגוריהם של מלכי בריטניה. המצודה היא מתחם של מספר מבנים הנמצאים בתוך שתי חומות מגן בצורת טבעות קונצנטריות וחפיר. במאה ה-12 ובמאה ה-13 בוצעו בה מספר סבבים של עבודות הרחבה, בעיקר תחת שלטונם של ריצ'רד הראשון ("לב הארי"), הנרי השלישי, ואדוארד הראשון. מתאר המצודה הנוכחי הוא באופן כללי זה שהיה בשלהי המאה ה-13.
המצודה מילאה תפקיד בולט בהיסטוריה של אנגליה. היא הייתה נתונה תחת מצור מספר פעמים, והשלטון בה היה חשוב עבור מי שרצה לשלוט במדינה. המצודה שימשה לאורך השנים כמחסן נשק, כבית אוצר, כגן חיות, כמקום משכנה של המטבעה המלכותית, כמשרד למסמכים ציבוריים, וכמקום משכנם של תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת.
תקופת השיא של המצודה כבית כלא הייתה במאה ה-16 ובמאה ה-17, כאשר אישים רבים, כגון אליזבת הראשונה לפני הכתרתה, נכלאו בתוכה. למצודה יצא שם של מקום הקשור לעינויים ולמוות, אך בפועל רק שבעה אנשים הוצאו להורג בתוכה. ההוצאות להורג נערכו בדרך כלל בגבעת המצודה שנמצאת צפונית למצודה, ובמשך תקופה של כ-400 שנים נערכו בה למעלה מ-100 הוצאות להורג.
בשלהי המאה ה-19 הועברו מהמצודה מוסדות כגון המטבעה המלכותית למקומות אחרים, כך שחלק מהמבנים נותר ריק. האדריכלים אנתוני סלווין וג'ון טיילור שיחזרו את מראה המצודה למה שנראה להם כמראה הימי-ביניימי שלה, ופינו את רוב המבנים שהוקמו לאחר ימי הביניים.
הקמת המצודה וההיסטוריה המוקדמת
הדוכס מנורמנדי, ויליאם הכובש, ניצח בקרב הייסטינגס ב-14 באוקטובר 1066 את הרולד גודווינסון. כדי לחזק את אחיזתו בטריטוריה החדשה, הקים מספר טירות לאורך הדרך ללונדון, אך ביצע גם מספר מעקפים; רק כאשר הגיע לקנטרברי הוא פנה לעבר העיר הגדולה ביותר באנגליה. החיילים הסקסונים החזיקו בגשר המבוצר שהוביל לתוך לונדון, ולפיכך החליט ויליאם לכבוש קודם את האזור שבו שוכן כיום רובע סאת'ק לפני שהמשיך במסעו בדרום אנגליה.
סדרה של ניצחונות נורמנים לאורך הדרך ניתקה את קווי האספקה של לונדון, ובדצמבר 1066 נכנעו ללא תנאי המנהיגים של העיר, וזאת לאחר שהיא נותרה מבודדת ומאוימת. בין 1066 ל-1087 הקים ויליאם 36 טירות, ואזכורים בספר יום הדין מייחסים לפקודיו את הקמתן של טירות רבות נוספות. מבנים אלה היו רב-תכליתיים, שימשו כביצור חזק (שהיה גם בסיס פעולה בשטח האויב), מרכזי מינהל, ומקום מגורים.
ויליאם שלח משלחת שתכין את העיר לקראת כניסתו, להכין את חגיגות הניצחון שלו ולהקים טירה; במילותיו של ויליאם דה פואטייה, הביוגרף של ויליאם הכובש, "ביצורים מסוימים הושלמו בעיר על מנת להגן מפני חוסר השקט של ההמון הגדול והברוטלי. כיוון שהוא [ויליאם] הבין כי יש חשיבות ראשונה במעלה לרסן את הלונדונים". באותה עת הייתה לונדון העיר הגדולה ביותר באנגליה. הקמת מנזר וסטמינסטר וארמון וסטמינסטר הישן תחת שלטונו של אדוארד המודה סימלו את היותה מרכז ממשל, וכיוון שהיה בה גם נמל ימי משגשג היה הנורמנים ראו חשיבות בביסוס השליטה על המקום. שתי הטירות האחרות בלונדון - טירת ביינארד וטירת מונטפיצ'ט - הוקמו גם כן באותה תקופה. המבצר שלימים ייקרא מצודת לונדון נבנה בפינה הדרום-מזרחית של חומות העיר הרומיות, תוך שימוש בהן כקווי הגנה ראשוניים, והתמזה שימש כקו הגנה דרומי. שלב ראשוני זה של הטירה הוקף בחפיר והוגן על ידי גדר עץ, וככל הנראה הכיל מגורים שהיו ראויים לוויליאם.
חלק ניכר מהטירות הנורמניות הקדומות נבנו מעץ, אך לקראת חלק מהן, כולל מצודת לונדון, הכילו חלקים מאבן או הוחלפו בטירות שכולן בנויות מאבן. העבודה על המגדל הלבן - שממנו נגזר שמה של המצודה כולה - החלה ככל הנראה בשנת 1078, אם כי התאריך המדויק אינו ידוע. ויליאם מינה את הבישוף של רוצ'סטר לתפקיד האחראי על בניית המגדל, אך זו ככל הנראה הסתיימה רק לאחר מותו של ויליאם ב-1087. המגדל הלבן הוא מגדל העוז מאבן הקדום ביותר באנגליה שעדיין קיים, והוא היה גם הנקודה החזקה ביותר במצודה הקדומה. המגדל הכיל אגף מגורים גדול עבור המלך. בניית המגדל הסתיימה ככל הנראה בשנת 1100 לכל המאוחר, כאשר הבישוף מדרהאם רנולף פלמבארד נכלא בו. פלמבארד הוא האסיר המתועד הראשון במצודה, והוא היה גם האדם הראשון שנמלט ממנה, לאחר שהשתמש בחבל שהוברח אליו בתוך כד יין.
ספרי השנים האנגלו-סקסיים מתעדים כי ב-1097 הורה המלך ויליאם השני להקים חומה מסביב למצודת לונדון. החומה נבנתה ככל הנראה מאבן, וייתכן כי החליפה את גדר העץ שהקיפה את הצד הצפוני ואת הצד המערבי של הטירה, בין החומה הרומית והתמזה. הכיבוש הנורמני של לונדון הפגין את כוחו באמצעות מעמד שליט חדש, וגם באמצעות הדרך שבה נבנתה העיר. הקרקעות הוחרמו וחולקו מחדש בין הנורמנים, שהביאו עמם מאות יהודים מסיבות כלכליות. היהודים זכו להגנתו הישירה של הכתר, וכתוצאה מכך היו יהודים רבים בקרבת הטירות. היהודים השתמשו במצודה כמקום מקלט כאשר היו נתונים לאיום של אלימות אנטי-יהודית.
עם מותו של הנרי הראשון ב-1135 החלה מחלוקת על סוגיית היורש; המלך אמנם שכנע את רוב האצילים החזקים להישבע כי יתמכו במתילדה הקיסרית, אך ימים אחדים לאחר מותו של הנרי הגיע מצרפת סטפן מבלואה על מנת לתבוע לעצמו את הכתר. החשיבות של העיר ושל המצודה שלה באו לידי ביטוי במהירות שבה הן נכבשו על ידי סטפן. המצודה, שלא שימשה מזה זמן מה באותה עת כמגורים מלכותיים, הושארה בדרך כלל באחריותו של הנציב, שבאותה עת היה ג'פרי דה מנדוויל, הרוזן הראשון מאסקס.
כיוון שהמצודה נחשבה למבצר בלתי חדיר בעמדה בעלת חשיבות אסטרטגית, החזקתה הייתה משמעותית מאוד. מנדוויל ניצל זאת, ומכר את נאמנותו למתילדה לאחר שסטפן נשבה ב-1141 במהלך קרב לינקולן. מנדוויל החליט למכור את נאמנותו לסטפן בשנה לאחר מכן, וזאת לאור התמעטות התמיכה במתילדה. תוך ניצול תפקידו כנציב המצודה הפך מנדוויל לאחד האנשים העשירים והחזקים ביותר באנגליה. כאשר ניסה לחזור על תרגיל זה פעם נוספת, הפעם באמצעות שיחות חשאיות עם מתילדה, הורה סטפן על מעצרו, אילץ אותו לוותר על השליטת בטירותיו, והחליף אותו באחד מהאנשים הנאמנים לו.
עד למהלך זה עבר התפקיד בירושה, כשהראשון שהחזיק בו היה ג'פרי דה מנדוויל (מחבריו של ויליאם הכובש ומאבותיו של ג'פרי שעמו נשאו ונתנו סטפן ומתילדה), ומאותה עת סמכויות התפקיד הוגדרו על ידי המונרך הממנה. התפקיד ניתן בדרך כלל לאישים רמי מעלה, שבגלל חובות אחרים לא בהכרח היו תמיד במצודה. הנציבים אמנם המשיכו להחזיק באחריות על תחזוקת המצודה וחיל המצב ששכן בה, אך כבר משלב מוקדם החזיקו בעוזר שתפקידו היה לסייע בביצוע מטלה זו - סגן נציב המצודה. לנציבים היו גם חובות אזרחיות הקשורות לעיר. בדרך כלל הם קיבלו את השלטון על העיר והיו אחראים לגביית מיסים, אכיפת חוק ושמירה על הסדר. עם ייסודה של משרת הלורד ראש העיר של לונדון ב-1191 ניטלו רוב הסמכויות האזרחיות מהנציבים, ולעיתים נוצרו חיכוכים בין שני בעלי התפקידים.
הרחבת המצודה
צורתה המקורית של המצודה לא השתנתה באופן מהותי בין 1100 לתקופת שלטונו של ריצ'רד לב הארי (1189–1199). המצודה הורחבה תחת פיקוחו של ויליאם לונגצ'אמפ, הלורד צ'נסלור של ריצ'רד ומי שניהל את המדינה בתקופה שבה השתתף ריצ'רד במסע צלב. לפי רשומות פייפ הוצאו כ-2,881 לירות שטרלינג על עבודות בנייה במצודת לונדון בין 3 בדצמבר 1189 ל-11 בנובמבר 1190, מתוך סכום כולל של כ-7,000 לירות שטרלינג שהוציא ריצ'רד על בניית טירות באנגליה. רוג'ר מהאודן, היסטוריון אנגלי מאותה תקופה, תיעד כי לונגצ'אמפ חפר את החפיר מסביב למצודה וניסה לשווא למלא אותו במים מהתמזה. לונגצ'אמפ כיהן גם כנציב המצודה, ופיקד על הרחבתה במקביל להכנות למלחמה נגד אחיו הצעיר של ריצ'רד, הנסיך ג'ון, שבהיעדרו של ריצ'רד הגיע לאנגליה בניסיון לתפוס את השלטון. מאחר שהמבצר היה החשוב ביותר מסוגו עבור לונגצ'אמפ, הוא ביצר אותו ככל יכולתו. הביצורים החדשים נבחנו לראשונה באוקטובר 1191, כאשר המצודה הייתה נתונה במצור לראשונה בתולדותיה. לונגצ'אמפ נכנע לג'ון כעבור שלושה ימים בלבד, והחליט כי ירוויח יותר אם ייכנע מאשר אם ימשיך להיאבק במצור שהוטל עליו.
ג'ון ירש את כתרו של ריצ'רד ב-1199, אך שלטונו היה בלתי אהוד על רבים מהברונים שלו, שהחלו לפעול נגדו. ב-1214, כאשר המלך היה בטירת וינדזור, הוביל רוברט פיצוולטר צבא לתוך לונדון והטיל מצור על המצודה. למרות נחיתות מספרית הצליחו אנשי המצודה להתנגד, והמצור בוטל כאשר ג'ון חתם על המגנה כרטה. המלך נמלך בדעתו על ההבטחות לרפורמה שנתן, והוביל לפריצתה של מלחמת הברונים הראשונה. גם לאחר חתימת המגנה כרטה שמר פיצוולטר על שליטתו בלונדון. במהלך המלחמה נוצר שיתוף פעולה בין חיל המצב של המצודה לבין הברונים. ג'ון הודח ב-1216, והברונים הציעו את הכתר האנגלי לנסיך לואי, בנו הבכור של מלך צרפת. אולם, לאחר מותו של ג'ון באוקטובר 1216 הובעה תמיכה רבה בטענה לכתר של בנו הבכור, הנסיך הנרי. המלחמה נמשכה בין הסיעות שתמכו בלואי ובהנרי, כשפיצוולטר תומך בלואי. פיצוולטר עדיין החזיק בשליטה בלונדון ובמצודה, אשר נמשכה עד שהיה ברור כי תומכיו של הנרי ינצחו. במהלך המאה ה-13 הרחיבו המלכים הנרי השלישי (1216 - 1272) ואדוארד הראשון (1271 - 1307) את המצודה, והביאו אותה לצורה שנשתמרה עד ימינו. הנרי לא היה מיודד עם ברוניו, והמחסור ההדדי בהבנה הוביל לחוסר שקט ולטינה כלפי שלטונו. כתוצאה מכך הוא היה נחוש להפוך את מצודה לונדון למבצר מעורר יראה; באותה תקופה היה הנרי אסתטיקן, ורצה להפוך את המצודה גם למקום מגורים נוח. בין 1216 ל-1227 הוצאו כ-10,000 לירות שטרלינג על המצודה; בתקופה זו רק העבודות על טירת וינדזור עלו יותר (כ-15,000 לירות שטרלינג). רוב העבודות התמקדו במבנים המלכותיים של החלק הפנימי ביותר. המסורת של סיוד המגדל הלבן (שממנה נגזר שמו) החלה ב-1240.
ב-1238 החלה הרחבת הטירה לכיוון מזרח, צפון וצפון-מערב. העבודה נמשכה לאורך כל תקופת שלטונו של הנרי השלישי ועד לזו של אדוארד הראשון, והופרעה לעיתים על ידי חוסר שקט של האזרחים. מבנים חדשים כללו את המתחם ההגנתי, המעוטר במגדלים, בעוד שבמערב, בצפון ובמזרח, שבהם המצודה לא הייתה מוגנת על ידי הנהר, נחפר חפיר הגנתי. ההרחבה בכיוון מזרח הרחיקה את גבולות המצודה אל מעבר לאלו של היישוב הרומי העתיק, שסומן על ידי חומת העיר ששולבה לתוך ביצורי המצודה. המצודה הייתה סמל של דיכוי, הייתה שנואה על הלונדונים, ותוכנית הבנייה של הנרי הייתה בלתי פופולרית. לאור זאת, כאשר בית השער קרס ב-1240 חגגו ההמונים את המאורע. ההרחבה גרמה לבעיות מקומיות, ופיצוי של 166 לירות שטרלינג שולם לבית החולים על שם קתרינה הקדושה ולמנזר השילוש הקדוש ששכנו בקרבת המצודה.
הנרי השלישי שיכן את חצר המלכות שלו במצודה מספר פעמים, ופעמיים אף ערך בה כינוס של הפרלמנט (1236 ו-1261), כאשר חש בסכנה מהברונים שלו. ב-1258 אולץ המלך על ידי הברונים, בהנהגת סימון החמישי דה מונפור, להסכים להחלת רפורמות שכללו בין היתר כינוסים קבועים של הפרלמנט. הוויתור על מצודת לונדון היה אחד מהתנאים. הנרי השלישי נטר טינה על איבוד הכוח, ושאף לקבל מהאפיפיור היתר להפר את הבטחתו. הנרי התמקם במצודה ב-1261, בגיבויים של מספר שכירי חרב. הנרי ביסס את שליטתו במצודה במקביל למשא ומתן עם הברונים, וזאת אף על פי שאף צבא לא ניסה לכבוש אותה. הצדדים הסכימו על הפסקת אש בתנאי שהמלך ישוב ויוותר על שליטתו במצודה. הנרי זכה לניצחון משמעותי בקרב איבשם שנערך ב-1265, ובכך הכשיר את השטח לחיזוק שליטתו במדינה ובמצודת לונדון. הקרדינל אוטובאון (לימים האפיפיור אדריאנוס החמישי) הגיע לאנגליה על מנת לנדות את אלו שהמשיכו למרוד; צעד זה היה בלתי פופולרי מאוד, והמצב החריף כאשר הקרדינל קיבל את המשמורת על המצודה. גילברט דה קלאר, הרוזן השישי מהרטפורד, צעד לכיוון לונדון באפריל 1267 והטיל מצור על המצודה, והכריז כי המשמורת על המצודה היא "לא תפקיד שניתן להפקידו בידיו של זר, ובמיוחד לא של מי שקשור לכמורה". הרוזן לא הצליח להשתלט על הטירה, למרות עדיפותו הצבאית. הוא נסוג, ובכך אפשר למלך לשלוט על עיר הבירה, והמצודה נכנסה לתקופה של שלום עד מותו של הנרי.
על אף שאדוארד הראשון לא הרבה לשהות בלונדון הוא ביצע שינויים משמעותיים במצודה בין 1275 ל-1285, שעלותם הייתה כ-21,000 לירות שטרלינג (יותר מפעמיים הסכום שהוצא על המצודה לאורך כל שלטונו של הנרי השלישי). אדוארד היה מומחה בבניית טירות, וניצל את ניסיונו בלוחמת מצור במהלך מסעות הצלב על מנת להביא חידושים לבניית הטירות. הטירות שבנה בוויילס (בהן טירת בומריס, טירת קרנארפון, טירת קונווי וטירת הרלך שהוכרזו כאתרי מורשת עולמית) בישרו את תחילת השימוש הנפוץ בחרכי ירי בחומות הטירות ברחבי אירופה, ושאבו את השראתן מהשפעות מזרחיות. במצודה מילא אדוארד את החפיר שנחפר בתקופת הנרי השלישי, ובנה לאורכו קיר מסך (קיר שאינו נושא את משקל הבניין אלא מצפה אותו מבחוץ) חדש, כך שנוצר מתחם סגור חדש. חפיר חדש נחפר לפני קיר הווילון. החלק המערבי של קיר הווילון של הנרי השלישי נבנה מחדש, ומגדל בושאמפ החליף את בית השער הישן של המצודה. כניסה חדשה נבנתה, והפעם היו לה ביצורים טובים יותר עם שני בתי שער וברביקן. אדוארד בנה גם שתי טחנות מים, על מנת שהמצודה תוכל לכלכל את עצמה באופן עצמאי יותר. ב-1278 נכלאו במצודה 600 יהודים, שהואשמו בזיוף מטבעות. שנתיים קודם לכן החלה רדיפת יהודי אנגליה, והיא הגיעה לשיא ב-1290 כאשר אדוארד החליט לגרש את יהודי אנגליה ולאסור על יהודים לגור בתחומי הממלכה.
שלהי ימי הביניים
בתקופת שלטונו של אדוארד השני (1307–1327) הייתה פעילות מועטה במצודה, אם כי בתקופה זו נוסדה המלתחה המלכותית. מוסד זה שכן במצודה, והיה אחת מהזרועות השלטוניות שארגנו את משק הבית האישי של המלך. מרגרט דה קלאר, ברונית בדלסמר, הייתה האישה הראשונה שנכלאה במצודה לאחר שסירבה לאפשר למלכה איזבלה להיכנס לטירת לידס, והורתה לקשתים שלה לפתוח באש על פמלייתה המלכותית של איזבלה, וכתוצאה מכך נהרגו שישה ממלוויה של המלכה. המצודה הפכה לבית הכלא המלכותי החשוב ביותר במדינה, ובדרך כלל נשמרה לאסירים ידועי שם. עם זאת, היא לא הייתה מקום בעל רמת אבטחה גבוהה מהרגיל, ולאורך ההיסטוריה שלה הצליחו אסירים שנכלאו בה לשחד את השומרים על מנת שיסייעו להם לברוח. ב-1322 הצליח רוג'ר מורטימר, הרוזן הראשון ממארץ', לשחד את סגן מפקד המצודה על מנת שזה יסייע לו לברוח ויאפשר לאנשיו להיכנס. אנשיו של הרוזן קדחו חור בקיר התא שלו, והוא נמלט על סיפונה של סירה שהמתינה לו. הוא ברח לצרפת, ובה פגש במלכתו של אדוארד. הם החלו ברומן, וזממו להדיח את המלך. אחת מפעולותיו הראשונות של מורטימר כאשר שב לאנגליה הייתה כיבוש המצודה ושיחרור כל האסירים שנכלאו בה. במשך שלוש שנים הוא שלט בממלכה מאחר שאדוארד השלישי היה צעיר מדי; ב-1330 הצליחו אדוארד ותומכיו ללכוד את מורטימר, וכלאו אותו במצודה. תחת שלטונו של אדוארד השלישי (1312–1377) חוותה אנגליה תקופה של הצלחה במלחמותיה, לאחר שבתקופת שלטונו של אביו חלה דעיכה במלחמות מול צרפת ומול סקוטלנד. בין הצלחותיו של אדוארד ניתן למנות את קרב פואטייה ואת קרב קרסי, שבהם נלקח בשבי המלך הצרפתי ז'אן השני, ואת לכידתו של המלך הסקוטי דייוויד השני בקרב נוויל'ז קרוס. בתקופה זו שימשה המצודה כבית כלא עבור אצילים רבים שנשבו במהלך המלחמה. אדוארד השני לא התייחס כמעט להתדרדרות במצבה הפיזי של המצודה, ובתקופת שלטונו של אדוארד השלישי היא כבר הייתה מקום בלתי נוח לחלוטין. האצילים שהוחזקו בשבי במצודה לא יכלו לעסוק בפעילויות כגון ציד, שהיו מותרות בטירות מלכותיות אחרות ששימשו כבית כלא, כגון טירת וינדזור. אדוארד השלישי ציווה לחדש ולשפץ את המצודה.
כאשר ריצ'רד השני הוכתר ב-1377 הוא הוביל תהלוכה מהמצודה למנזר וסטמינסטר. מסורת זו החלה לכל המאוחר בשלהי המאה ה-14 ונמשכה עד 1660. במהלך מרד האיכרים ב-1381 הייתה המצודה נתונה למצור כשהמלך בתוכה. כאשר ריצ'רד יצא מהמצודה על מנת להיפגש עם ווט טיילר, מנהיג המורדים, פרץ המון זועם לתוך המצודה ללא התנגדות כלשהי, ובזז את בית התכשיטים. הארכיבישוף מקנטרברי, סיימון סדברי, מצא מקלט בקפלת יוחנן הקדוש, וקיוו שהאספסוף הזועם יכבד את קדושת המקום. אולם, הוא הוצא בכוח מהקפלה והוצא להורג בעריפת ראש על גבי גבעת המצודה. שש שנים לאחר מכן נוצרה מתיחות נוספת עם האזרחים, וריצ'רד החליט לבלות את חג המולד במצודה הבטוחה ולא בטירת וינדזור כפי שהיה נהוג. ב-1399 חזר הנרי בולינגברוק מגלות, וריצ'רד נכלא במגדל הלבן. הוא ויתר על כיתרו והוחלף על ידי בולינגברוק, שהפך למלך הנרי הרביעי. במאה ה-15 כמעט ולא בוצעו במצודה עבודות בנייה, אך היא נותרה מקום מקלט חשוב. כאשר תומכיו של ריצ'רד השני המנוח ניסו לבצע הפיכה הפך הנרי הרביעי את המצודה למקום המקלט שלו. בתקופה זו נכלאו במצודה אישים ידועים אחדים. יורש העצר של הכתר הסקוטי, לימים ג'יימס הראשון, מלך סקוטלנד, נחטף במהלך סיור שערך בצרפת ב-1406, והוחזק במצודה. בתקופת שלטונו של הנרי החמישי (1413–1422) שפר מזלה של אנגליה במלחמת מאה השנים נגד צרפת. כתוצאה מניצחונותיו של הנרי, כגון קרב אז'נקור, הוחזקו במצודה אסירים רבים בעלי מעמד חברתי גבוה עד שהכופר תמורתם שולם.
האירועים הבולטים במחצית השנייה של המאה ה-15 היו מלחמות השושנים בין בית לנקסטר ובין בית יורק, שטענו שניהם לזכותם על הכתר האנגלי. ב-1460 הטילו כוחות יורקיים מצור על המצודה. המצודה נפגעה מאש ארטילרית, ונכנעה רק כאשר הנרי השישי נשבה בקרב נורת'האמפטון. בסיועו של רוזן ווריק (שנודע בכינוי "ממליך המלכים"), תפס הנרי את השלטון מחדש למשך זמן קצר ב-1470. אולם, תוך זמן קצר הצליח אדוארד הרביעי לתפוס את השלטון מחדש והנרי נכלא במצודה, שבה ככל הנראה נרצח. במהלך המלחמות בוצרה המצודה כך שהיא תוכל לעמוד בפני אש חיה, ודרומית לגבעת המצודה הוקם מתחם סגור שהיה מיועד לעמדות תותחים ורובאים. מתחם זה אינו קיים יותר.
הדעה המקובלת היא כי זמן קצר לאחר מותו של אדוארד הרביעי ב-1483 אירע הרצח הנודע לשמצה של הנסיכים שבמצודה. אירוע זה הוא אחד הידועים ביותר לשמצה שנקשרו בתולדות המצודה. דודו של אדוארד החמישי, הדוכס ריצ'רד מגלוסטר, הוכרז כלורד פרוטקטור מאחר שהנסיך היה צעיר מכדי לשלוט בעצמו. אדוארד בן ה-12 אולץ להישאר במצודה ביחד עם אחיו הצעיר ריצ'רד. הדוכס מגלוסטר הוכתר כמלך ריצ'רד השלישי ביולי. הנסיכים נראו לאחרונה לעיני הציבור ביוני 1483; הסיבה הסבירה ביותר להיעלמותם היא שהם נרצחו בשלהי קיץ 1483. עצמות שנחשבו כשייכות לנסיכים התגלו ב-1674 כאשר נהרס מבנה מהמאה ה-12 ששכן בכניסה למגדל הלבן. ההתנגדות לריצ'רד נמשכה עד לתבוסתו ב-1485 בקרב בוסוורת' מידיו של הנרי טיודור הלנקסטרי, שעלה לשלטון כמלך הנרי השביעי.
שינוי ייעוד המצודה
בתחילת תקופת שלטונו של בית טיודור פחת השימוש במצודה כמקום מגורים מלכותי. כותב הכרוניקות רפאל הולינשד מהמאה ה-16 כתב כי המצודה הפכה למקום אחסון של כלי נשק ותחמושת, וכן לבית כלא. היאומן וורדרס שימשו כמשמר המלכותי ככל הנראה מאז 1509. במהלך שלטונו של הנרי השמיני הוחלט כי המצודה צריכה לעבור שיפוצים משמעותיים על מנת לחזק את הגנותיה. ב-1532 הוציא תומאס קרומוול 3,593 לירות שטרלינג על תיקונים, וייבא כמעט 3,000 טון של אבנים מאזור העיר קן שבצפון צרפת. אולם, גם העבודות הללו לא הספיקו כדי להתאים את המצודה לתקני הביצורים הצבאיים של אותה תקופה, שהיו אמורים לעמוד בפני ארטילריה חזקה. לאחר מותו של הנרי השמיני תוקנו ביצורי המצודה, אך מבני הארמון נותרו במצב של הזנחה. מצבם היה כה גרוע עד שהם לא היו ראויים למגורי אדם. החל מ-1547 שימשה המצודה כמקום מגורים מלכותי רק כאשר סמליותה הפוליטית וההיסטורית הייתה עשויה להביא תועלת. לדוגמה, אדוארד השישי, מרי הראשונה, ואליזבת הראשונה (שלושת ילדיו של הנרי השמיני) התגוררו במצודה לפני הכתרתם.
במהלך המאה ה-16 רכשה לעצמה המצודה מוניטין של בית כלא מעורר יראה ואפל, אך לא באופן קבוע. מאחר שהייתה טירה מלכותית שימשה המצודה את המונרכים השונים לכלוא בה אנשים מסיבות מגוונות, אם כי בדרך כלל היה מדובר באישים רמי-מעלה ולא באזרחים פשוטים שנכלאו בבתי הכלא האחרים של המדינה. האסירים במצודה יכלו לשפר את תנאי חייהם באמצעות רכישת הטבות כגון מזון טוב יותר או אפילו גובלנים מסגן מפקד המצודה. מאחר שהחזקת אסירים הייתה תפקיד אקראי של המצודה - כפי שהיה המקרה בטירות רבות אחרות - לא היו בה מקומות מגורים ייעודיים למגורי אסירים עד שב-1687 נבנה מלבנים אדומות "בית כלא לאסירים" צפונית-מערבית למגדל הלבן. המוניטין של המצודה כבית כלא שבו מבוצעים עינויים קשים נובע בין היתר מתועמלנים דתיים של המאה ה-16 ומרומנטיקנים בני המאה ה-19. אומנם יש הגזמה מסוימת במוניטין של המצודה, אך במאה ה-16 ובמאה ה-17 הגיע שיא השימוש במצודה כבית כלא, ורבים מהאישים שהיו בלתי רצויים מבחינה דתית ומבחינה פוליטית נכלאו בה. המועצה המלכותית הטילה איסור על שימוש בעינויים, כך שנעשה בהם שימוש לעיתים רחוקות בלבד; בין 1540 ל-1640, שיא השימוש במצודה, בוצעו 48 מקרים מתועדים של עינויים. שלוש הצורות הנפוצות ביותר היו לוח המתיחה הנודע לשמצה, בתו של מנקה הרחובות, ושלשלאות. לוח המתיחה הובא לאנגליה ב-1447 על ידי ג'ון הולנד, הדוכס השני מאקסטר, שכיהן כמפקד המצודה; לאחר מכן נודע הלוח כ"בתו של הדוכס מאקסטר".
אף על פי שהיאומן וורדרס היו גם השומרים המלכותיים, במאה ה-16 ובמאה ה-17 שונה תפקידם העיקרי והפך להשגחה על האסירים. המצודה הייתה לעיתים מקום בטוח יותר מבתי כלא אחרים בלונדון, שבהם היו נפוצות מחלות. אסירים ידועי שם יכלו לחיות בתנאים דומים לאלה שציפו להם לו היו חופשיים; דוגמה לכך הייתה כאשר וולטר ראלי הוחזק במצודה, וחדריו שונו כך שמשפחתו תוכל להתגורר בהם, כולל בנו שנולד במקום ב-1605. ההוצאות להורג בוצעו בדרך כלל בגבעת המצודה ולא במצודה עצמה, ובמשך כ-400 שנים בוצעו במצודה 112 הוצאות להורג. אן בולין, קתרין הווארד וליידי ג'יין גריי, הן בין האישים שנכלאו במצודה והוצאו בה להורג. עד המאה ה-20 בוצעו שבע הוצאות להורג במתחם טאוור גרין; מקום זה נשמר עבור נידונים למוות שבמקרה שלהם הוצאה להורג לעיני הציבור הייתה כרוכה בסיכון, כפי שהיה לדוגמה במקרה של ליידי ג'יין גריי. לאחר הוצאתה להורג ב-12 בפברואר 1554 כלאה בה המלכה מרי הראשונה את אחותה אליזבת, לימים המלכה אליזבת הראשונה, בחשד שאליזבת גרמה למרד כיוון שסר תומאס ואייט הצעיר הוביל מרד נגד מרי בשמה של אליזבת.