cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שרגא פביוס פופלס
בארץ ישראל
פופלס עבד בבית החולים ביקור חולים, בשנותיו הראשונות נוהל בית החולים על ידי רופאים נוצרים, ורק בשנת 1873 החל לעבוד בו הרופא היהודי פופלס. באותה שנה הכיל בית החולים 18 מיטות, והוא שימש בעיקר לטיפול במצורעים. סכסוכים פנימיים בבית החולים "ביקור חולים" גרמו לפרישתו של מיכל הכהן, מזכיר המוסד (בתואר "סופר"), והוא לקח אתו את ספר הכתובות של הנדבנים בחוץ-לארץ ומסרו למתחרים מ"משגב לדך". גבאי הפרושים עשו בבית החולים כבתוך שלהם, איימו על חולים ורופאים ואף גירשו אותם ואחד מהם אף הכה את השומר וסילק מבית החולים את הרופא הראשי, הד"ר פופלס.
המפלצות שלי
תקציר העלילה
משפחת קרלסון חוזרת מאנגליה, ואדי, הילד של המשפחה מגלה שיש להם מרתף ושם יש מפלצות, והם נהפכים להיות חברים. המפלצות עושות להם הרבה צרות, אבא של אדי, אמא של אדי ואנג'לה, אחות של אדי, שונאים את המפלצות אך במהלך הסדרה מתחילים להסתדר אחד עם השניים.
שרגא פביוס פופלס
בארץ ישראל
פופלס עבר לבית החולים "שערי צדק", עבד כרופא ילדים וכרופא כללי ומילא את מקום מנהל בית החולים הד"ר משה וולך.
בשבתות היה מבקר את החולים עם הרוקח גמליאל שלאנק ואומר לרוקח את הרצפט בעל פה לבל יצטרך לכתוב. פופלס נמנע מלקחת שכר טרחה בשבת.
ב-1912 פופלס נפטר בירושלים. פופלס נטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים. על מצבתו נכתב: "שרגא פייביש פופלס".
פופלס הניח שני בנים: אליעזר, משה שהיה מהנדס, ובת: ביילה נטקין (נפטרה בשנת 1952).
בסיורים מאורגנים שנערכים בלב ירושלים, מסיירים ברחוב בו חי ופעל פופלס.
ברגין
ברגין (בבלארוסית: Брагін, ברהין; ברוסית: Брагин; ביידיש: בראהין) היא עיירה הנמצאת בדרום מזרח בלארוס במחוז הומל כ-88 ק"מ מצפון לצ'רנוביל. בעיירה חיה קהילה יהודית גדולה בין השנים 1648 ועד 1941 עם פלישת הנאצים. נכון לשנת 2016 אוכלוסיית העיירה מונה כ-3,750 תושבים.
תולדות היישוב
האזכור הראשון של ברגין היה בשנת 1147 בכרוניקה ההיפאטית. הסיבה לכך היא שברגין הייתה עיר חשובה בנסיכות קייב. בתאריך ה-1 בספטמבר 1924 נוסד מחוז המשנה ברגין. ב-9 ביוני 1927 סופח אזור זה למחוז הומל עד יוני 1930 ולאחר מכן בתאריך 15 בינואר 1938 סופח אזור זה למחוז פולסיה ולבסוף ב-8 בינואר 1954 סופח האזור חזרה להומל.
יהודי ברגין
בשנת 1648 החלה להתפתח בברגין קהילה יהודית. היהודים בברגין התפרנסו בעיקר מחקלאות. עד אמצע שנות ה-20 פעל בעיירה ארגון החלוץ. בשנת 1930 עם התחזקות האנטישמיות באירופה נסגר בית הכנסת של ברגין, ובבית הספר בו לימדו ביידיש עברו ללמד בבלארוסית. ב-22 ביוני 1941 החלו פעולות צבאיות של הצבא הגרמני על יד ברגין, כתוצאה מכך כשליש מהיהודים בעיירה ברחו לכיוון מזרח. הגברים גויסו לצבא האדום, ובעיירה נשארו נשים, ילדים וקשישים שלא הספיקו לברוח בזמן מהתקפה הגרמנית. בתאריך 28 באוגוסט 1941 כבשו הנאצים את ברגין מספר שבועות לאחר מכן בתאריך 12 בספטמבר 1941 הגיע גדוד אס אס לעיירה וכינס את כל יהודי העיירה (כ-300 איש) לפאתי העיירה, היהודים קובצו בעשר קבוצות ובכל קבוצה שלושים אנשים ושם נורו למוות בקבר אחים. כיום לא נשארו יהודים בעיירה, למעט אותו קבר אחים ופסל לזכר 300 יהודים שנרצחו בדם קר.
ג'ון וינסטון
ג'ון אנתוני וינסטון (באנגלית: John Anthony Winston; ) היה קצין צבא ופוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-15 בשנים 1853–1857. הוא היה ראשון מושלי אלבמה שנולד על אדמתה. קודם לכן הוא כיהן כנשיא הסנאט של אלבמה. בהמשך לחם וינסטון בשורות צבא הקונפדרציה כקולונל ברגימנט הרגלים השמיני של אלבמה בראשית מלחמת האזרחים האמריקאית, ולאחר תום המלחמה לא הותר לו לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית על אף שנבחר לתפקיד.
ראשית חייו
ג'ון וינסטון נולד בטסקמביה, אז בתחומי כבנם של מרי קופר וויליאם וינסטון. סבו, אנתוני וינסטון, ייצג את מחוז בקינגגהאם שבווירג'יניה בבית השועים של וירג'יניה, והיה אחד הנציגים הראשונים בבית הנבחרים של וירג'יניה לפני שהיה לשופט במדינה זו.
וינסטון קיבל חינוך פרטי כראוי למעמדו, כולל לימודים בקולג' לגרנג' (כיום בתחומי אוניברסיטת צפון אלבמה) ובהמשך בקולג' קמברלנד בטנסי (כיום אוניברסיטת נאשוויל). ב-1832 הוא נשא לאישה את דודניתו מרי אגנס ג'ונס. לשניים נולדו ילדים, אך רק אחת מהם, מרי אגנס וינסטון, הגיעה לבגרות.
מחוקק
כמו אביו, ניהל וינסטסון חוות תוך עשיית שימוש בעבדים. הוא גם היה לנציב הכותנה של אלבמה, שהיה ענף הייצוא המרכזי שלה. ב-1840 הוא המשיך את מסורת המעורבות הפוליטית של משפחתו, וזכה בבחירות לבית הנבחרים של אלבמה, אליו הוא נבחר לכהונה נוספת ב-1842. ב-1843 הוא נבחר לסנאט של אלבמה, תפקיד אליו נבחר לכהונות נוספות עד לבחירתו כמושל. בשנים 1845–1849 הוא כיהן כנשיא הסנאט. במהלך תקופת כהונתו כמחוקק, ייצג וינסטון את אלבמה בוועידת המפלגה של הדמוקרטים בבולטימור שהתקיימה ב-1848, וכן בוועידה לניסיון הפרישה של 1850 שהתקיימה בנאשוויל. אף על פי שהוא נחשב לתומך נלהב של זכויות מדינות הדרום, הוא לא תמך במצע זכויות המדינות הקיצוני של ויליאם לונדס ינסי בבולטימור ולא בפשרת הריבונות הפופולרית בנאשוויל.
ב-1846 ארגן ויסטון פלוגת מיליציה מטעם אלבמה לטובת מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, אך זו לא נקראה בסופו של דבר לשירות פעיל.
מושל אלבמה
ב-1853 נבחר וינסטון כמושל אלבמה ה-15. הוא נודע בכינוי "מושל הווטו", בשל העובדה שהוא הטיל וטו על הצעות חוק 30 פעמים, שרבות מהן נגעו לתמיכה ציבורית ביוזמות תחבורה, כולל רכבות. באותה תקופה קרס בנק אלבמה, והדבר גרם לדאגתו למצבה הפיננסי של המדינה. אף על פי כן, הצליח וינסטון לקדם את החינוך הציבורי, וב-1854 הוא חתם על חוק להקמת מערכת בתי הספר הציבוריים של המדינה. ב-1855 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה לאחר שניצח בהפרש קטן את מועמד מפלגת שאינם יודעים דבר, ג'ורג' ד. שורטרידג'. הוא כיהן כמושל עד 1857.
מלחמת האזרחים ואחריה
לאחר פרישת אלבמה מהאיחוד ופרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, מונה וינטסון כקולונל ברגימנט הרגלים השמיני של אלבמה. המשמעת הקשוחה שהנהיג ביחידתו לא גרמה לפקודיו לחבב אותו. היחידה הייתה מעורבת במערכת חצי האי, כשהקרב הבולט ביותר בו היא השתתפה היה קרב שבעת האורנים.
ב-1865 נבחר וינסטון כנציג בוועידת החוקה של אלבמה. בינואר 1867 הוא הגיש את האישורים על בחירתו לסנאט של ארצות הברית לתקופת הכהונה שעד 1873, אך לא הותר לו לאייש את מושבו בסנאט בשל סירובו לשאת את שבועת האמונים לארצות הברית.
ג'ון וינסטון נפטר במוביל, אלבמה ב-21 בדצמבר 1871. הוא נטמן בחלקת הקבר של משפחתו ליד גיינסוויל, אלבמה.
נמל התעופה הבין-לאומי קייפטאון
נמל התעופה הבינלאומי קייפטאון (באנגלית: Cape Town International Airport; באפריקאנס: Kaapstad Internasionale Lughawe) הוא נמל תעופה בינלאומי המשרת את קייפטאון שבדרום אפריקה. הנמל הוקם בשנת 1954 במרחק של כ-20 קילומטרים מקייפטאון, במקומו של נמל ישן ששירת את העיר. הנמל הוא השני העמוס ביותר בדרום אפריקה והשלישי ביבשת אפריקה כולה.
מהנמל מופעלות טיסות ישירות לשני המטרופולינים העיקריים הנוספים בדרום אפריקה - דרבן ויוהנסבורג, לצד טיסות למרכזים קטנים יותר במדינה. כמו כן, פועלים מהנמל מספר קווים בינלאומיים לאפריקה, אסיה, אירופה ואמריקה הדרומית. בשנת 2007 היה הקו האוויר בין קייפטאון ליוהנסבורג החמישי העמוס בעולם והעמוס ביותר באפריקה, והקו לדרבן היה החמישי העמוס ביותר באפריקה.
היסטוריה
הנמל התעופה הבינלאומי בקייפטאון נפתח בשנת 1954, שנה לאחר שנפתח נמל התעופה הבינלאומי או. אר. טאמבו (אז נמל התעופה הבינלאומי יאן סמאטס). בתחילה נקרא "נמל התעופה די.אף. מאלאן", על שמו של ראש ממשלת דרום אפריקה דאז, והציע שני קווי טיסה בינלאומיים - טיסה ישירה לבריטניה וטיסה לבריטניה דרך יוהנסבורג.
עם נפילת שלטון האפרטהייד בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים, הבעלות על נמל התעופה עברה מהמדינה לחברת נמלי התעופה דרום אפריקה, ושמו שונה לשם נייטרלי מבחינה פוליטית - נמל התעופה הבינלאומי קייפטאון. בשנים הראשונות של המאה העשרים ואחת חווה הנמל צמיחה עצומה; מכמות של 6.2 מיליון נוסעים בשנה במהלך 05–2004, עברו בשדה 8.4 מיליון נוסעים בשנים 08–2007. בשנת 2009 ירדה כמות הנוסעים לכדי 7.8 מיליון בשנה.
כהכנות למונדיאל 2010, עבר נמל התעופה הרחבה ושיפוץ רחבי היקף. מירב תשומת הלב התמקדה בבנייתו של בית נתיבות מרכזי בעלות של כ-1.6 מיליארד ראנד. בית הנתיבות נועד לחבר בין הטרמינלים הנפרדים לטיסות פנים ולטיסות בינלאומיות, וכן לשמש כאזור צ'ק-אין משותף.
בתי נתיבות
הטרמינל החדש חולק לאגף המראות בקומות העליונות ואגף נחיתות בקומות התחתונות. מערכת כבישים מוגבהים מאפשרת גישה ברכב הן לקומות ההמראות והן לקומות הנחיתות. תהליך הצ'ק-אין מתבצע בטרמינל המרכזי, הכולל 120 דלפקי צ'ק-אין ו-20 עמדות שירות אישי. אחרי הצ'ק-אין עוברים הנוסעים בידוק ביטחוני אחיד, לאחריו עוברים הנוסעים בטיסות בינלאומיות לטרמינל הצפוני ונוסעים בטיסות פנים לטרמינל הדרומי.
בתי הנתיבות כוללים עשרה גשרי עלייה למטוס, המחולקים שווה בשווה בין טיסות הפנים לטיסות הבינלאומיות. חלק מהקומות התחתונות בבתי הנתיבות משמשות להסעת נוסעים באוטובוס אל וממטוסים החונים בחניות מרוחקות.
וולטר הדלסטון
ביוגרפיה
הדלסטון נולד בבורְקֶסוויל שבדרום קנטקי. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים התגייס לצבא ארצות הברית ושירת בתור תותחן טנקים באירופה במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה בשנים 1944–1946. לאחר מכן למד באוניברסיטת קנטקי בתמיכת "חוק ההסתגלות מחדש של יוצאי צבא" (G.I. Bill), וסיים את לימדיו ב-1949. ב-1947 נישא הדלסטון למרתה ג'ין פירס, שנפטרה ב-2003. אחר שסיים את לימודיו הגבוהים עבד הדלסטון כמנהל מדור הספורט והתוכן של רדיו WKCT בבאולינג גרין שבקנטקי. ב-1952 התמנה למנהל הכללי של תחנת הרדיו WIEL בעיר אליזבתטאון השוכנת בצפון במדינה. בהמשך התמנה לנשיא איגוד השדרים בקנטקי.
הדלסטון נכנס לפוליטיקה ב-1964 כשנבחר לסנאט של מדינת קנטקי. הוא היה חבר בסנאט של קנטקי עד דצמבר 1972, ולתקופה מסוימת היה מנהיג הרוב בסנאט. ב-1972 התמודד הדלסטון על אחד משני מושביה של קנטקי בסנאט של ארצות הברית שהתפנה בעקבות פרישתו של הסנאטור הרפובליקני ג'ון שרמן קופר. בבחירות הכלליות הצליח לגבור על לואי נון הרפובליקני, שזה עתה סיים את כהונתו כמושל קנטקי ברוב דחוק של 51%. הדלסטון נבחר מחדש ב-1978 עם 61% מקולות הבוחרים כשהוא מביס את לואי ר. גודנר ג'וניור, חבר בית הנבחרים של קנטקי מלואיוויל.
ב-1984 ניצב הדלסטון בפני מיץ' מקונל מהמפלגה הרפובליקנית, השופט המחוזי של מחוז ג'פרסון. מקונל זכה לתמיכה פוליטית עקב סדרה של תשדירי תעמולת בחירות טלוויזיוניות שלעגו לנוכחותו של הדלסטון בסנאט. מקונל האשים אותו כי העמיד את "ההתקשרויות הפרטיות שלו לפני תחומי האחריות שלו בסנאט". חרף תשדירי בחירות אלה לאורך כל מערכת הבחירות היה המירוץ בין השניים צמוד במיוחד, והגיע לתומו עם ניצחון דחוק ביותר של מקונל, שגבר בקושי של הדלסטון עם רוב בן 0.4%.
הדלסטון היה ידוע כחבר באגף המתון של המפלגה הדמוקרטית, כפי שהיה אופייני לחברי המפלגה מקנטקי. בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20 היה הדלסטון חבר במועצה הלאומית של יועצי הפדרציה לרפורמה בהגירה לארצות הברית, קבוצה המתנגדת להגירה אל ארצות הברית הדוגלת בהורדת שיעור המהגרים החוקיים הנכנסים לשטחי ארצות הברית. ב-16 באוקטובר 2018 הלך הדלסטון לעולמו בעיר וורסו שבקנטקי, בן 92 במותו.
לילי דליסה ג'וזף
לילי דליסה ג'וזף, לבית סולומון (באנגלית: Lily Delissa Joseph; 24 ביוני 1863 – 27 ביולי 1940), הייתה אמנית בריטית ופעילה חברתית בתנועת הסופרג'יזם.
ביוגרפיה
ג'וזף נולדה בברמונדסי בלונדון למשפחה יהודית עשירה. אחיה הבכור היה האמן סולומון ג'וזף סולומון, ופלורה ליון הייתה בת דודתה. ג'וזף למדה בבית הספר לאמנות רידלי ובהקולג' המלכותי לאמנות בלונדון. היא ציירה דיוקנאות, חללי פנים ונופים אורבניים בסגנון המושפע אימפרסיוניסטי אך לעיתים קרובות עם לוח צבעים מוגבל.
ג'וזף הייתה גם פעילה בתנועת זכות הבחירה לנשים וגם בתמיכה בעמותות יהודיות. היא הייתה בין מייסדות גילדת הנשים בבית הכנסת האמרסמית' במערב לונדון וניהלה חדרי קריאה באזור וייטצ'אפל. לאחר שפגשה את הצייר איזק רוזנברג בשנת 1911, סייעה בתשלום לימודיו בבית הספר לאמנות סלייד.
ג'וזף נעצרה לפחות פעם אחת במהלך קמפיין למען זכות הבחירה לנשים. כאשר תערוכתה מ-1912 פורסמה בג'ואיש כרוניקל, הופיעה התנצלות לצד הפרסום, על היעדרה מהתצוגה בטענה ש"היא עצורה בהולוואי גול בקשר עם תנועת זכות הבחירה לנשים".
בשנת 1924 קיימו ג'וזף ובעלה האדריכל תערוכה משותפת של ציורים בגלריות רחוב סאפוק. במהלך חייה הוצגו בקביעות באקדמיה המלכותית לאמנויות כעשרים וחמישה ציורים בין השנים 1904–1938. היא גם הציגה את יצירותיה עם אגודת האומניות, מועדון האמנות האנגלי החדש והחברה המלכותית של אמנים בריטים. ג'וזף הציגה בסלון פריז ובשנת 1929 זכתה במדליית כסף.
בשנת 1946 בגלריה בן אורי בלונדון הוצגה תערוכה משותפת של עבודותיהם של ג'וזף ואחיה סולומון ודוגמאות לציוריה נכללו "בתערוכה היהודית של בריטניה 1845–1945", שהתקיימה בגלריה בלגרב בשנת 1978. גלריית בן אורי מחזיקה את "הדיוקן העצמי" שלה עם נרות המציגה את ג'וזף מחזיקה שני נרות שבת וראשה מכוסה מטפחת. אוסף גלריית טייט המציג את ציוריה כולל תמונה של סצנה לונדונית משנת 1937 בה נראה הנוף הנשקף מהסטודיו שלה לעבר אולד ביילי.
קרטינגה
בקרטינגה התגוררו ליטאים, רוסים, גרמנים ויהודים. ראשית היישוב היהודי במקום בשנת 1663. במהלך מלחמת העולם הראשונה, נשרף מרכז העיירה על ידי הגרמנים כיוון שהייתה נקודת חיבור בין מאות רכבות, משאיות וקרוונים שעברו שם בדרך לחזית הרוסית. במלחמת העולם השנייה התרחש בקרטינגה טבח בקהילה היהודית על ידי הנאצים, מה שהיה לאחד ממקרי הטבח הראשונים של הנאצים. לאחר המלחמה שוקמה העיר. נכון לשנת 2015 מספר התושבים בקרטינגה הוא 18,732.
היסטוריה
קרטינגה היא בין העיירות הוותיקות ביותר בליטא. היא הוזכרה לראשונה בשנת 1253 במגילה של הבישוף היינריך מקורלנד כטירה קרטין. בשנת 1602 יאן קרול חודקייביץ בנה את כנסיית העץ הראשונה בקרטינגה והקים מנזר בנדיקטיני אליו הגיעו מאמינים רבים. כעבור כעשר שנים נבנתה כנסייה חדשה ובתוכה עוגב מרשים. בשנת 1610 נפתח בית הספר של הכנסייה.
בשנת 1609 הפך יאן קרול חודקייביץ את העיירה קרטינגה לעיר כאשר העניק לה את זכויות מגדבורג. סמל העיירה החדשה מתאר את מריה הבתולה הקדושה עם ישו התינוק בזרועותיה, ומריה הבתולה הוסיפה להיות פטרונית העיירה.
ב-1621 בית משפחת ספייחה השתלטו על העיר; הם שינו את סמל העיירה לקזימיר הקדוש. כנסיית המנזר נהרסה פעמיים, בשנים 1659 ו-1710 על ידי צבאות שוודיים. משפחת ספייחה עזרה לשקם ולשפץ את הכנסייה.
בשנת 1720 הוחלף השלטון בעיר והיא נוהלה על ידי משפחת מסאלסקי. איגנאצי יאקוב מסלאסקי פתח גימנסיה בשנת 1774. העיר איבדה את הזכויות המוניציפליות שלה לאחר חלוקת פולין.
במהלך המאה ה-19 העיר שגשגה והייתה לחלק מהאימפריה הרוסית. בשנת 1882 קו הטלפון הראשון בליטא חיבר את קרטינגה עם העיירות פלונגה וריטובה.
בשנת 1875, הרוזן טישקביצ'יוס החליט להקים את אחוזת משפחתו בקרטינגה; הוא רכש ארמון ישן ובנה אותו מחדש. הארמון עוצב בסגנון הוויקטוריאני המפואר ונבנתה חממה של צמחים אקזוטיים ופירות טרופיים. בשנת 1890 הותקן חשמל בבית האחוזה.
מאז הכרזת העצמאות של ליטא בשנת 1990, שוקמה העיר. בעיר קיימים אתרי אומנות והיסטוריה רבים. העיר קרטינגה מארחת את פסטיבלי מוזיקה עממית והצגות רבות. כמו כן מתקיימים בה פסטיבל קרטינגה, חגיגות בערב ליל קיץ (Joninės) ומרדי גרא (Užgavėnės). האחוזה העתיקה בעיר כיום משמשת כמוזיאון המכיל אוספים אמנותיים וארכאולוגיים. באזור נמצאים מקווה מים קמבריוני גאותרמי, ותחנת הכוח "וידמאנטאי".
יהודי קרטינגה
באמצע המאה ה-18 יהודים רבים עברו להתגורר בקרטינגה בעקבות קבלת זכויות תנועה ממקום למקום ממלך פולין. בשנת 1847 חיו בקרטינגה 1,738 יהודים, ובשנת 1897 חיו בה 1,202 יהודים מתוך 3,418 (כ-35%) תושבים. בשנת 1923 חלה ירידה במספר התושבים היהודים בעיר, כ-904 יהודים מתוך 2,532 (36%) תושבים. מהשנה 1934 ועד תקופת השואה חלה ירידה נוספת ובעיר חיו בין 700 ל-800 יהודים (כ-17% מתוך כלל האוכלוסייה שמנתה כ-4,569 תושבים). בשנת 1900 כיהן הרב אריה לייב ליפקין, אחיין של רבי ישראל מסלנט, כאב בית דין של העיר. הוא נודע גם כמקובל, וכתב מספר ספרים בנושא.
בית כנסת
ברחוב הקטן ששמו "שול", היה בית מדרש בו למדו בחברותא גמרא. בית המדרש היה פתוח במהלך כל היום וכל אחד יכול היה להיכנס אליו, גם בשבתות וחגים.
פן (סרט, 2015)
פאן (באנגלית: Pan) הוא סרט פעולה בדיוני מ-2015 המספר את סיפורו של פיטר פן לפני הספר, בבימויו של ג'ו וייט. בסמל הסרט מופיע באות "A" (בעברית באות פ') המשרוקית של פיטר, כשהיא דומה מיניאטורית לחליל של פאן.
עלילה
פיטר מושאר בבית יתומים לונדוני על ידי אמו. בית היתומים מנוהל על ידי נזירות אכזריות שבסתר מוכרות יתומים לעבדות. כעשר שנים מאוחר יותר, בזמן מלחמת העולם השנייה, רוב היתומים נחטפים בבת אחת על ידי ספינת פיראטים מעופפת- כולל פיטר. הספינה טסה לכיוון הכוכב השני מימין והילדים מוצאים את עצמם באי ענק שנשלט על ידי פיראטים בראשות שחורזקן (יו ג'קמן). בסצנה מרהיבה כמעט כל שחקני הסרט שרים את Smells Like Teen Spirit של נירוונה. הילדים מועבדים במכרות המפוזרות באי כדי למצוא אבק פיות, שמביא לנעורי נצח. פיטר מתיידד עם עבד אחר בשם ג'יימס הוק. פיטר מוצא אבק פיות אבל עבד אחר גונב ממנו ומאשים את פיטר בשקר וגנבה. פיטר מועלה על ספינת האם ומוצעד על הקרש עם עוד 2 ילדים שסרחו. השניים האחרים מופלים למותם, אבל פיטר מרחף באוויר להפתעת כולם.
שחורזקן לוקח את פיטר למגוריו הפרטיים בספינת האם ומספר לו שהאינדיאנים מחפשים משיח שיודע לעוף. כשפיטר חוזר למכרה הוק והוא מחליטים לברוח עם קרונית אספקה, תוך שהם נעזרים בסמואל "סמי" סמיגל (אדיל אקטר) להתפנות מהמכרה. השלושה נוסעים ברכבל לעבר הנמל האווירי וגונבים ספינה. שחורזקן מנסה לרדוף אחריהם אבל מאבד אותם מעבר למכרות.
הספינה מתרסקת ביער הילידים והשלושה נתפסים על ידי האינדיאנים. האינדיאנים דורשים מהם שהאלוף שלהם יילחם נגד הפאן האינדיאני, לוחם אסייתי גמיש וזריז. הוק לא מהווה בדיוק תחרות ל"פאן", ובסוף הוא ופיטר טוענים שפיטר הוא הפאן- הוא הרי יכול לעוף. פיטר מראה להם את מחרוזת המשרוקית שלו, שדומה לחליל של האל היווני פאן.
לילי נמר, נסיכת האינדיאנים, מספרת לפיטר שרק פאן האמיתי יוכל להציל את האי לעולם לא. בינתיים, סמי הולך לעשות צרכיו ונתפס על ידי הפיראטים. הפיראטים פושטים על הכפר האינדיאני ורוצחים את הצ'יף. פיטר, הוק ולילי נמר בורחים לנהר, ממנו הפיראטים פוחדים כי שורץ תניני ענק.
השלושה מגיעים למפרץ עזוב בו ספינה ישנה (בעתיד היא תיקרא "רוג'ר העליז"). הוק מסיע את פיטר ולילי נמר לארץ הפיות וטס משם- הביתה, לטענתו. לילי נמר מספרת לפיטר על אמו: היא התאהבה בפייה ממין זכר והולידה אותו, ולכן פיטר יכול לעוף. שחורזקן מופיע, חוטף מפיטר את המשרוקית ומשתמש בה כדי לפתוח את הפתח לארץ הפיות. עם ספינתו הוא מתחיל להפציץ את ארץ הפיות, כשלפתע מופיע הוק על סיפון הספינה שלו ומציל את פיטר ולילי נמר. בחסות הקרב סמי בורח בסירת הצלה. פיטר והוק מצליחים להרוג את שחורזקן ופיטר מתיידד עם פייה בשם טינקר בל.
פיטר, לילי נמר והוק טסים ללונדון ולוקחים איתם את היתומים שנשארו לעבר האי לעולם לא, כשבסיום הסרט נראה שפיטר והוק נהיים חברים טובים.
ועדת המודיעין של הסנאט של ארצות הברית
ועדת המודיעין של הסנאט של ארצות הברית (באנגלית: United States Senate Select Committee on Intelligence; מכונה לעיתים "ועדת המודיעין" בלבד או SSCI בראשי תיבות) היא ועדה של הסנאט של ארצות הברית האמונה לפקח על קהילת המודיעין האמריקאית — שבתוכה הלשכות והארגונים של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית המספקות מידע ופרשנויות למנהיגי הקונגרס והקבינט בארצות הברית. הוועדה נוסדה בשנת 1976 בימי הקונגרס ה-94 של ארצות הברית. הוועדה מתכנסת בבניין המשרדים של הסנאט הארט.
יוסף ג'בארין
יוּסף תיסיר ג'בארין (בערבית: يوسف تيسير جبارين; נולד ב-23 בפברואר 1972) הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי. כיהן כראש הוועדה לזכויות הילד וכחבר הכנסת מטעם מפלגת חד"ש. במקצועו הוא דוקטור למשפטים.
ביוגרפיה
בשנת 1995 קיבל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1997 קיבל תואר שני במשפטים מאמריקן יוניברסיטי בוושינגטון. בשנת 2003 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת ג'ורג'טאון. הוא מתמחה בזכויות אדם ובזכויות מיעוטים. בשנת 2004 הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה. במקביל לימד ג'בארין במכללה האקדמית תל-חי, שם היה ראש התוכנית לחינוך חברתי. בעבר היה ראש מרכז "דיראסאת", מרכז ערבי למשפט ומדיניות בנצרת.
חבר הוועד המנהל של סיכוי - לקידום שוויון אזרחי. פעיל במפלגת חד"ש. בשנת 2013 השתתף בכנס בנושא "האפרטהייד הישראלי" שהתקיים בנצרת, ודיבר על "הגזענות בתחומי הקו הירוק". בבחירות לכנסת ה-20 הוצב במקום העשירי של הרשימה המשותפת שקיבלה 13 מנדטים ונכנס לכנסת.
ביולי 2019 היה אורח בכנס של הארגון האסלאמי "ידידי אל אקצה" בבריטניה, שעסק בין השאר בקידום BDS ומאבק בינלאומי נגד מדינת ישראל. בהמשך פורסם באתר "מקור ראשון", כי מקור המימון לנסיעתו הוא אתר התקשורת "Middle East Monitor", כלי תקשורת פרו-פלסטיני המקושר לתנועת האחים המוסלמים ולחמאס.
ועדת המודיעין של הסנאט של ארצות הברית
תפקידי הוועדה
במסגרת תפקידה, מבצעת הוועדה סקירה שנתית של תקציב המודיעין שהוגש בידי נשיא ארצות הברית, ומכינה חקיקה המאשרת את ההקצבות לסוכנויות ולמחלקות האזרחיות והצבאיות השונות שמרכיבות את קהילת המודיעין. ארגונים אלה כוללים את משרד ראש המודיעין הלאומי, סוכנות הביון המרכזית, סוכנות הביון של משרד ההגנה האמריקני, הסוכנות לביטחון לאומי, הסוכנות למודיעין חזותי וגאוגרפי, משרד הסיור הלאומי, וכן את זרועות הביון והמודיעים של מחלקת המדינה, לשכת החקירות הפדרלית, מחלקת האוצר ומחלקת האנרגיה של ארצות הברית.
הוועדה מגישה המלצות לוועדת הכוחות המזוינים של הסנאט בנוגע להרשאות לזרועות הביון והמודיעין של מרכיבי הכוחות המזוינים של ארצות הברית - חיל הנחתים, צבא ארצות הברית, חיל האוויר וצי ארצות הברית. הוועדה עורכת גם חקירות תקופתיות, ביקורות ובדיקות של פעילויות מודיעין ותוכניות ביון.
יוסף ג'בארין
ביוגרפיה
ביולי 2020 מונה ג'בארין לעמוד בראשות הוועדה לזכויות הילד בכנסת העשרים ושלוש.
ועדת המודיעין של הסנאט של ארצות הברית
היסטוריה
ועדת צ'רץ', בראשות הסנאטור פרנק צ'רץ' מאיידהו, הוקמה ב-1975 במטרה לחקור התעללויות בעת חקירות מצד סוכנות הביון המרכזית, לשכת החקירות הפדרלית, הסוכנות לביטחון לאומי ושירות הכנסות הפנים. שנה לאחר מכן, ב-1976, הוקמה באורח רשמי ועדת המודיעין של הסנאט ובראשה ישב הסנאטור דניאל אינווי מהוואי. ב-9 ביולי 2004 פרסמה הוועדה את "דו"ח ועדת המודיעין להערכות המודיעין של קהילת המודיעים האמריקאית טרם המלחמה בעיראק", וב-5 ביוני 2008 היא פרסמה את החלק השני של הדו"ח.
בשנת 2013 ומעבר לכך, קיבלה הוועדה תשומת לב מחודשת בעקבות הדלפות תוכניות המעקב של הסוכנות לביטחון לאומי בידי אדוארד סנודן. הסנאטורית דיאן פיינשטיין וועדת המודיעין חקרו את הנושא שהעלה מספר סוגיות שנויות במחלוקת: נודע כי הסוכנות לביטחון לאומי עוקבת אחר מיקומם של אזרחי ארצות הברית באמצעות הטלפון הסלולרי. החל מ-2017, הוועדה בוחנת את התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016, קשרים פליליים אפשריים בין ממשלת רוסיה לבין הקמפיין הנשיאותי של דונלד טראמפ וביטחון תהליכי הבחירות בארצות הברית.
יוסף ג'בארין
ביוגרפיה
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוצב במקום הרביעי ברשימת חד"ש ובמקום השמיני ברשימה המשותפת ולא נבחר לכנסת.
מארק טרנר
מארק טרנר (באנגלית: Mark Turner; נולד ב-10 בנובמבר 1965) הוא מוזיקאי ג'אז ונגן סקסופון טנור אמריקאי. נחשב לאחד הסקסופוניסטים הבולטים והמשפיעים ביותר משנות ה-90 ואילך, ואף כונה "סקסופוניסט הג'אז המשפיע ביותר מאז ג'ון קולטריין". ניגן והופיע עם מוזיקאים שונים, בהם קורט רוזנווינקל, עומר אביטל, בילי הארט, לי קוניץ, טום הארל, ג'ושוע רדמן, אהרון גולדברג ואחרים.
טרנר נוהג להשתמש במנעד האלטיסימו הגבוה של הסקסופון, ויצירותיו המקוריות עושות שימוש תכוף בדפוסים מוזיקליים חוזרים, משקלים א-סימטריים וקפיצות מרווחיות. בשנת 2014 הגיע לישראל לשבוע סדנאות והופעות במסגרת תוכנית הלימודים האקדמיים ב. ב-2016 הופיעה רביעיית מארק טרנר בפסטיבל הג'אז בירושלים.
שנים ראשונות, שנות ה-90
מארק טרנר נולד בפיירבורן, אוהיו. אביו הביולוגי היה מהנדס בחיל האוויר של ארצות הברית וסקסופוניסט חובב, שנהרג בתאונת אימונים כשמארק היה בן חצי שנה. אימו פגשה את אביו החורג באוהיו, והמשפחה עברה לגור בעיר קטנה במחוז לוס אנג'לס, דרום קליפורניה. בילדותו האזין טרנר לאלבומי ג'אז, סול, R&B וגוספל מאוסף התקליטים של הוריו הביולוגיים ואביו החורג, והתעניין באמנות יפה וציור. טרנר התחיל לנגן בקלרינט, ובהמשך למד לנגן בסקסופון אלט וסקסופון טנור, שנעשה לכלי הראשי שלו.
בתום לימודיו נרשם ללימודי אמנות חזותית באוניברסיטת המדינה של קליפורניה, וניגן בהרכבי ג'אז שונים בטרם עבר ללמוד במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון. הוא הקדיש את התקופה הזו ללימוד וניתוח של השפעותיו וגיבוריו המוזיקליים, בהם ג'ון קולטריין, וורן מארש ולני טריסטנו, ג'ו הנדרסון, סוני רולינס ולסטר יאנג, וסיים את לימודיו ב-1990. עם סיום לימודיו עבר טרנר לניו יורק, שם חלק דירה עם ג'ושוע רדמן וחורחה רוסי והרבה לנגן עם מוזיקאי ניו יורק באותה התקופה, בכללם הבסיסט עומר אביטל. בשהותו בניו יורק פגש טרנר בקורט רוזנווינקל, והשניים שיתפו פעולה פעמים רבות, זה באלבומיו של זה.
טרנר הוציא את אלבומו הראשון, Yam Yam, בשנת 1995, ומשתתפים בו רוזנווינקל, רוסי, בראד מלדאו ולארי גרנדיר. טרנר חתם על חוזה בחברת התקליטים של האחים וורנר לקראת סוף שנות ה-90, והוציא תחת חותם החברה 4 אלבומים בין 1995–2001, כאשר במקביל להקלטתם ניגן באלבומים משותפים עם מלדאו ופיטר ברנשטיין. חוזהו עם החברה נפסק ב-2001 כחלק מתהליך התפרקותה.
שנות האלפיים ואילך
בתחילת שנות האלפיים התחתן טרנר עם ד"ר הלנה האנסן, פסיכיאטרית ואנתרופולוגית, ולידת בנת הראשון אילצה את טרנר לקחת הפסקה מהקלטת אלבומי סולו. הוא המשיך להקליט כמלווה וכנגן באלבומים שונים, והיה חבר במשך תקופה ארוכה ברביעיותיהם של רוזנווינקל, בילי הארט וגלעד הקסלמן. בשנת 2004 יצא אלבומם הראשון של השלישייה הקבוצתית Fly, המובלת על ידי טרנר, גרנדיר וג'ף באלארד. השלישייה הוציאה את אלבומם השלישי בשנת 2012.
בשנת 2018 הוציא טרנר את אלבומו השני ב-ECM, אלבום דואט משותף עם הפסנתרן איתן אייברסון.
ויליאם קיד (צייר)
ויליאם קיד (באנגלית: William Kidd; 1790 – 24 בדצמבר 1863) היה אמן סקוטי פורה שנודע בתיאורים קומיים של סצנות ביתיות בסקוטלנד ובאנגליה בתקופה הרומנטית. הוא גם אייר יצירות של סופרים שונים כולל סר וולטר סקוט ורוברט ברנס.
תלמי (בן ליסימכוס)
תלמי הידוע גם בשם תלמי אפיגונוס (ביוונית: Πτολεμαίος ο Επίγονος, "היורש"; 299/298 לפנה"ס - 240 לפנה"ס) היה נסיך יווני מאסיה הקטנה, אשר היה בנם של ארסינואי השנייה וליסימכוס, והיה תובע לכתר מוקדון. מקובל להאמין שהוא הנסיך המצרי הידוע בשם תלמי הבן.
ויליאם קיד (צייר)
ביוגרפיה
מעט ידוע על משפחתו וחינוכו המוקדם. הוא נולד בסקוטלנד בשנת 1796. בגיל צעיר למד אצל ג'יימס האו שהיה אמן באדינבורו הידוע בתיאורי חיות בית. אחת היצירות המוקדמות ביותר של קיד, "הסנדלריה" הוא צייר בגיל 13, כשהיה שוליה של ג'יימס האו" והוצג באדינבורו ב-1809 בתערוכה הראשונה של האמנים המשותפים. יצירות נוספות מהתקופה כוללות דיוקנאות שונים של סוסים שזיכו אותו לשבחים ממבקרי התקופה.
תלמי (בן ליסימכוס)
קורות חיים
תלמי נולד בתראקיה בשנת 299 או 298 לפנה"ס. אביו היה ליסימכוס, דיאדוך, אשר שימש כשליט תראקיה. אמו הייתה ארסינואי השנייה, בתם של תלמי הראשון, מלך מצרים התלמיית, וברניקי הראשונה. היו לו שני אחים מאב ומאם: ליסימכוס ופיליפוס, וארבעה אחים מאב: אגתוקלס, אלכסנדר, אורידיקה וארסינואי.
ויליאם קיד (צייר)
ביוגרפיה
מאוחר יותר קיד למד אצל גאווין באוגו, צייר ומעצב בית. קיד הציג לראשונה באקדמיה המלכותית בלונדון בשנת 1817 ויצירותיו נעדרו רק לעיתים רחוקות מהאקדמיה עד 1840. בשנת 1820 לערך, קיד עבר ללונדון, וכמו אמנים צעירים צעירים בתקופתו. אולי הוא הגיב לשבחים של המבקרים שהצהירו שהוא: "... נמצא בדרך למצוינות בציור."
תלמי (בן ליסימכוס)
קורות חיים
תלמי גדל באפסוס, אשר אביו שינה את שמה ל"ארסינואי" לכבוד אמו. ארסינואי רצתה שתלמי יירש את הכתר, ולא אגתוקלס שהיה הבכור, ובשנת 282 לפנה"ס האשימה את אגתוקלס בקשירת קשר לרצוח את אביו. אגתוקלס הוצא להורג, אולם הפרשה גרמה למלחמה בין ליסימכוס האב לבין סלאוקוס הראשון שליט הממלכה הסלווקית. סלאוקוס הביס את ליסימכוס בקרב קורופדיום, וארסינואי נמלטה עם ילדיה אל קסנדריה, בירת מוקדון. בהמשך רצח אחיה למחצה של ארסינואי, תלמי קראונוס, את סלאוקוס, והכתיר את עצמו כמלך מוקדון. כדי לחזק את שלטונו, הציע לאחותו להינשא לו. ארסינואי הסכימה, אולם כתנאי מוקדם לנישואים דרשה שקראונוס יכיר בבניה כבניו שלו, ושתלמי יהיה זה שיירש את הכתר. קראונוס הסכים, וכך נעשה תלמי ליורש העצר של מוקדון. בשל כך כונה "אפיגונוס" ("היורש").
ויליאם קיד (צייר)
ביוגרפיה
בשנות העשרים של המאה ה-19 החל לחקור ולפתח את התיאורים הקומיים של סצנות ביתיות. ההומור החכם וציור הדמוית הדרמטי שלו הביאו לשבחים רבים ומשכו את תשומת לבם של סופרים ואמנים רבים מהתקופה. יצירותיו מתקופה זו, 1820–1835, הושוו לאלה של סר דייוויד וילקי בן זמנו, ורבות מיצירותיו נהפכו לחריטות לפרסומים בספרים. קיד הושפע בבירור מאנשים כמו וילקי, וויליאם אלן ואלכסנדר קארס; תומכים קודמים בציור הז'אנר הסקוטי.
תלמי (בן ליסימכוס)
קורות חיים
הן תלמי והן ארסינואי, לא היו מרוצים מההסכם וחששו מפני קראונוס. כאשר יצא קראונוס למסע מלחמה כנגד פירוס הראשון, הכריזו ארסינואי ושלושת בניה על מרד, והשתלטו על עיר הבירה קסנדריה. קראונוס הגיב במהירות ובאלימות, הוא כבש את קסנדריה מחדש, והוציא להורג את ליסימכוס ופיליפוס. תלמי נמלט צפונה לממלכת דרדניה, וארסינואי נמלטה לסאמותרקיה. בעזרתו של מוניניוס מלך האילירים, הוא ניסה ללא הצלחה לכבוש את השלטון במוקדון מידיו של קראונוס. בשנת 279 לפנה"ס נהרג קראונוס במהלך פלישת הגאלים, ואנרכיה השתררה בארץ.
ויליאם קיד (צייר)
ביוגרפיה
ציוריו של קיד מתקופה זו הם לעיתים קרובות תצוגות סצנות ביתיות של חיי האיכרים. השימוש שלו בצבעים תוססים, בשילוב עם שימוש המסיח את הדעת, בפרטים עמוסים מביאים היכרות מסוימת לעבודותיו כך שלצופה מתקבל הרושם שהוא ראה את היצירה בעבר. ההומור בציוריו של קיד הוא לעיתים קרובות עדין וחסר יומרות ואולי מתעלמים ממנו בהקשר של אינספור הפרטים ביצירותיו. ויליאם ד' מקיי ביטא זאת בצורה הטובה ביותר כשכתב "רוב יצירותיו של קיד, הגובלות בוולגריות, מציגות ציור מצוין בקבוצה המרכזית. הקומפוזיציה סובלת מצפיפות יתר של פרטי הבית."
תלמי (בן ליסימכוס)
קורות חיים
תלמי ניסה לנצל הזדמנות זו כדי לתפוס את השלטון, אולם הובס על נקלה בידי אנטיגונוס גונאטס שהכתיר את עצמו כמלך מוקדון. מכאן ואילך לא ידוע עליו דבר וודאי. באותו זמן, אמו שהתה במצרים בחצרו של אחיה תלמי השני ("פילדלפוס"). בשנת 277 לפנה"ס גרמה ארסינואי לאחיה לגרש את אשתו שנקראה אף היא ארסינואי, ולשאת אותה לאשה תחתיה. בכך החלו השניים את המסורת של בית תלמי של נישואי אח ואחות, אשר נמשכה בכל תקופת קיום בית תלמי. באזור שנת 270 לפנה"ס מתה ארסינואי. מכאן ואילך לא ידועים על תלמי אפיגונוס דברים ברורים.
ויליאם קיד (צייר)
תקופת הביניים
בעוד שהחיים האמנותיים המוקדמים של קיד היו בעליל לא קלים, התקופה 1835–1855 הייתה כנראה הקשה ביותר עבור קיד כאמן. במהלך תקופה זו אייר כמה סצנות מתוך רומנים מאת סר וולטר סקוט ושירים של רוברט ברנס. איור ספרים היה נושא נפוץ בקרב אמנים מהתקופה, ה"לחם והחמאה" שלהם להכנסה קבועה. נושא נפוץ נוסף בתקופה זו היה דימויים שונים של גריניץ' וצ'לסי. גמלאים, ניצולי טרפלגר ווטרלו. ייתכן שקיד ליווה את ג'יימס האו ואלכסנדר קארס בביקורם בשדה הקרב של ווטרלו ב-1815. או אולי הוא העתיק נושאים קודמים.
חלק מעבודותיו בתקופה זו זכו להערכה מסוימת, אך הרבה לא זכו לתגמול. הציג פעם אחר פעם בליברפול, אדינבורו ולונדון. הציורים שלו מתקופה זו נמכרו בכמה לירות בריטיות, בעוד שקודם לכן נמכרו בכמה גיניאות. בשנות ה-30 של המאה ה-19 נראה שקיד היה מעורער כל הזמן אף שהוא עדיין היה די פורה. מבקרים מאוחרים יותר כותבים: "ויליאם קיד... נתן בצעירותו יותר הבטחות מכפי שהתגשמו בשנים שלאחר מכן, בגלל הזנחת האינטרס שלו" מה שמרמז על כך שהוא בילה חלק ניכר מזמנו בשתייה ובזלילה. זה משתקף אצל וולטר ארמסטרונג שאומר: "קיד היה וולגרי, פזיז וקצת גאון..."
תלמי (בן ליסימכוס)
תלמי הבן
יש הסוברים שתלמי הבן היה למעשה תלמי השלישי, בנו של תלמי השני מארסינואי הראשונה, אשר ירש אותו לאחר מותו, אולם ישנן מספר סתירות הפוגמות בתאוריה זו. חלק החוקרים הציעו שמדובר ככל הנראה באחד מבניה של ארסינואי הראשונה אשר אינו נזכר משום מה במקורות. עם זאת, רבים הם החוקרים המקבלים את ההנחה, שאותו תלמי הבן הוא למעשה תלמי אפיגונוס. על פי תאוריה זו, לאחר שגורש ממוקדון בידי אנטיגונוס גונאטס, נסע תלמי אפיגונוס אל אמו המלכה, והיא השפיעה על אחיה-בעלה לקבלו לחצרה ואף למנותו כיורש עצר. יש אכן ראיות רבות לכך.
ויליאם קיד (צייר)
תקופת הביניים
עם זאת, ב-6 בספטמבר 1842, באולד צ'רץ', סנט פנקראס, לונדון, קיד התחתן עם ג'יין לינדזי קרפין, לבית היי, והחל בחיי בית חדשים. גם משפחת קרפין הייתה מאדינבורו ועברה ללונדון בערך באותו זמן כמו קיד. ילדיה של גברת קרפין היו בעלי ספינות סוחר, ולמשפחה היו משאבים כספיים ניכרים. במשך כמה שנים חיי קיד היו קצת יותר יציבים. בשנת 1849 נבחר קיד לחבר כבוד באקדמיה הסקוטית המלכותית, אולם נראה שקיד ניצל את כספי המשפחה עד אז ומכתביו לפטריק אלן מתחילים להישמע נואשים בפנייתם לכספים.
תלמי (בן ליסימכוס)
תלמי הבן
כך או כך, ידוע כי אותו תלמי שימש כיורש העצר של ממלכת מצרים מנובמבר 267 לפנה"ס, וההתייחסות האחרונה אליו ככזה היא מ-10 בספטמבר 259 לפנה"ס. באסטלה הגדולה של מנדס, המתוארת לשנת 264/263 לפנה"ס, מוצג תלמי הבן כאדם בוגר החובש את כתר המלחמה של פרעה. דבר המציג כמה גדולה הייתה השפעתו הפוליטית והצבאית באותה תקופה, ומעיד בבירור שהוא נועד להיות ממשיך דרכו של תלמי השני.
ויליאם קיד (צייר)
תקופת הביניים
אירועים נוספים בתחילת שנות ה-50 תרמו עוד יותר להמשך דעיכתו. בשנת 1851 נפטר ג'ון הנרי פג, עורך דין ובעלה של בתו החורגת איזובלה. איזובלה ושני ילדיה חזרו ללונדון כדי לגור עם אמה וקיד. בשנת 1852, בנו החורג, קפטן ג'ון קרפין, נהרג בקרב יריות בקליפורניה ובנו החורג הנוסף נהרג בספינה על חופי אוסטרליה. ייתכן שהחדשות על אירועים אלו, ומחלת הנפש המתמשכת של קיד והכספים הכושלים תרמו למותה של אשתו ביולי 1854 והותירה את קיד לבדו עם עול של בת חורגת ושני נכדים חורגים.
תלמי (בן ליסימכוס)
תלמי הבן
בשנת 261 לפנה"ס, תלמי הבן נשלח בידי המלך לשמש כמושל העיר אפסוס באסיה הקטנה שנשלטה אז בידי מצרים. אותה תקופה השתוללה המלחמה הסורית השנייה, וטימארכוס, מצביא איטולי שכבש את העיר מילטוס, החליט לנצל את ההזדמנות כדי למרוד בשלטון המצרי. מסיבות לא ידועות, בחר תלמי להצטרף למרד. הוא כרת ברית עם טימארכוס, והכריז על אפסוס כעל עיר עצמאית. אנטיוכוס השני מלך הממלכה הסלווקית, כבש עד מהרה את מילטוס והרג את טימארכוס. לאות תודה על כך העניקו בני מילטוס לאנטיוכוס את הכינוי "תאוס" ("האל"). אתנאיוס מספר על אדם בשם תלמי שהיה בנו של תלמי השני שהיה מפקד חיל המצב באפסוס. על פי סיפורו של אתנאיוס, תלמי זה נבגד בידי שכירי החרב התראקים שלו, ונמלט למקדש ארטמיס עם אהובתו אירנה. שניהם נרצחו. דוד גולן מזהה את אותו תלמי עם תלמי הבן, ומציע את מהלך האירועים הבא: לאחר שכבש את מילטוס, פנה אנטיוכוס אל אפסוס והטיל עליה מצור. בשל המצור לא היה יכול תלמי לשלם לשכירי חרב את המגיע להם, והם מרדו בו והרגו אותו.
ויליאם קיד (צייר)
שנים מאוחרות
משנת 1855 בערך ועד למותו ב-24 בדצמבר 1863, קיד צייר מעט מאוד, אם בכלל. כל יצירות שייתכן שנעשו במהלך תקופה זו היו ככל הנראה שכפולים או עיבודים מחדש של יצירות קודמות. יתרה מזאת, נראה שבתקופה זו טיפלה בו בתו החורגת בשל מצב בריאותו הלקוי. קיד ובתו החורגת המשיכו לשלוח מכתבים כדי להתחנן לכספים מאנשים שונים באקדמיה הסקוטית המלכותית.
תלמי (בן ליסימכוס)
תלמי הבן
עם זאת, פרשנות זו אינה מקובלת על כל החוקרים, שכן בעיר טלמסוס נמצאה כתובת המעידה ששליט העיר באותה התקופה היה אדם בשם "תלמי בן ליסימכוס", ואף נמצא בכתובת חלק מהשם "אפיגונוס" שהיה כאמור כינויו של תלמי. לפיכך סוברים חלק מהחוקרים שאתנאיוס טעה בזיהוי הדמות, ומציעים פרשנות אחרת למהלך העניינים: בשל הפחד המשותף שלהם מפני אנטיוכוס, הסכים תלמי פילדלפוס לסלוח לבנו על המרידה, והפקיד אותו כמושל העיר טלמסוס בתמורה לוויתור על זכויותיו כעוצר. ניכר כי תלמי הבן נהנה מאוטונומיה רבה. הוא מת על פי ההערכות באזור שנת 240 לפנה"ס.
ויליאם קיד (צייר)
שנים מאוחרות
לאחר ששמע על מותו של קיד, כותב דייוויד רוברטס, ביומנו: "מסכן, הוא היה אחד מאותם בנים גאונים שדי לא היו מסוגלים לנהל את ענייניו הרגילים, וחי מהיד לפה, כמו שאומרים. כל הניסיונות שלי לעזור לו לא השפיעו; אבל לאחרונה, עם 50 פאונד בשנה מהאקדמיה ועזרות אחרות, הוא בוודאי היה במצב טוב כפי שהיה אי פעם בכל תקופה קודמת בחייו."
בני דורו של קיד זיכו אותו בשבחים רבים על עבודתו. רוברטס קבע: "ללא ספק האמן הטוב ביותר ביניהם היה ידידי המנוח ויליאם קיד, שצייר לאחר מכן תמונות מצוינות רבות, המגלמות את ההומור והפתוס של החיים הסקוטיים בצורה מענגת ביותר." מקיי מספר כי קיד "נראה שלעולם לא זכה להצלחה רבה, אם כי יצירותיו חושפות כישרון שהיה אמור להעניק לו דרג גבוה בקרב הציירים."
ליצירותיו של קיד לא הייתה השפעה מתמשכת על עולם האמנות. וולטר ארמסטרונג בספרו "ציירים סקוטיים: מחקר ביקורתי" קובע בחומרה אך נכונה "התמונות של קיד כמעט ולא ידועות בגלריות. אפשר לפגוש אותן לעיתים קרובות בחנויות הסוחרים, שם הן נקראות לעיתים קרובות. בשמות אחרים. אני חייב להתוודות שרק במרווחים נדירים מצאתי את עצמי מתעמת עם תמונה שראוי לה מקום אפילו ב'הגלריה הלאומית לאמנות בריטית' הליברלית ביותר."
וולטר אנדראס שוורץ
קריירה
בשנת 1956, שוורץ זכה בקדם הגרמני לאירוויזיון 1956 עם השיר "Im Wartesaal zum großen Glück" ונבחר לייצג את גרמניה בתחרות האירוויזיון עם הזמר הגרמני, פרדי קווין. מיקומו הסופי של שוורץ בתחרות אינו ידוע היות שמארגני התחרות הכריזו על הזוכה בלבד. מעריצי התחרות ברחבי העולם טוענים כי שוורץ סיים במקום השני ולכן אירוויזיון 1957 נערך בגרמניה. לאחר התחרות, השיר לא הצליח במישור המסחרי, ולכן שוורץ החל לכתוב רומנים מצליחים. בין השנים 1990–1991, שוורץ פרסם עיבוד חדשני, שזכה להצלחה רבה באירופה, של סדרת הספרים, מדריך הטרמפיסט לגלקסיה. בשנת 1985, הוא ומספר נציגי עבר של גרמניה באירוויזיון הופיעו בקדם הגרמני באותה השנה.
שוורץ נפטר ב-1 באפריל 1992, בעיר היידלברג בגיל 78.
יחסי אסטוניה–לטביה
היסטוריה
שתי המדינות חולקות היסטוריה משותפת ארוכה, במאה ה-13 הם נשלטו על ידי המסדר הליבוני, ולאחר מכן על ידי האיחוד הפולני-ליטאי, שוודיה ולבסוף על ידי האימפריה הרוסית עד להשגת העצמאות בשנת 1918. שתי המדינות נכבשו מחדש על ידי ברית המועצות בשנת 1940, ולאחר מכן על ידי גרמניה הנאצית בשנת 1941. בין השנים 1945–1991 היו שתי המדינות חברות בברית המועצות, ולאחר קריסת ברית המועצות חזרו להיות מדינות עצמאיות, וכוננו מחדש יחסים דיפלומטיים ביניהם ב-3 בינואר 1992.
הסכמים
הסכמים טרילטרליים (בהם מעורבות שלוש ישויות, או מדינות) נחתמו בין אסטוניה, לטביה, וליטא, גוש המדינות הבלטיות.
שלוש המדינות חתמו על הסכם סחר חופשי ב-1992. ההסכם נעשה לא רלוונטי לאחר שכל שלוש המדינות הצטרפו לאיחוד האירופי וחתמו על אמנת שנגן, שמשמעותה פתיחת כל הגבולות וסחר חופשי ממילא ומילא.
ב-12 בפברואר 1995 חתמו שלוש המדינות על הסכם הגנה משולש.
שתי המדינות חתמו ב-31 בינואר 2017 על הסכם בנושא תחבורה יחד עם ליטא. ההסכם הוא התנאי המוקדם להפעלת רכבת מהירה שתעבור בין שלוש המדינות.
יחסים דיפלומטיים
לאסטוניה יש שגרירות בריגה וקונסוליה כללית בדאוגבפילס, ואילו ללטביה יש רק שגרירות בטאלין.
דן רייזנר
דן רייזנר (נולד ב-1964 בחיפה) הוא פסל ומורה לפיסול ישראלי. טווח עבודתו נע מעבודות פיסול קטנות יצוקות ברונזה, לפיסול במרחב הציבורי (בחיפה, ברמת אביב ועוד). הוא מרצה לפיסול באקדמיה ועמד במשך מספר שנים בראש המחלקה לפיסול בבית הספר לאמנות קלישר.
קורות חיים
דן רייזנר נולד בחיפה וגדל בשכונת נווה מגן שברמת השרון.
בשנת 1983 התנדב לחטיבת הצנחנים ושירת בגדוד 890 כחובש קרבי. שירת תקופה ארוכה בלבנון.
עם סיום שירותו הצבאי נסע לניו יורק לתקופה של חצי שנה, בה עבד גם בגלריה של ליאו קסטלי.
לאחר חזרתו לישראל החל ללמוד במדרשה לאמנות ברמת השרון, ולאחר ארבע שנות לימוד (1987–1991) סיים עם תעודת הוראה.
סיים את תוכנית לימודי המשך של "בצלאל" (1998–2000).
בין השנים 1995–1997 לימד פיסול במרכז מאירהוף לחינוך לאמנות, במוזיאון תל אביב לאמנות, ובין השנים 1997–1999 לימד פיסול בתיכון אורט אבין, רמת גן.
בין השנים 1991–2002 לימד במחלקת הפיסול במכללה להוראת הטכנולוגיה של בית הספר לאמנות קלישר בתל אביב, ושימש גם כמנהל מחלקת הפיסול.
משמש כמרצה בבית הספר לעיצוב של המסלול האקדמי המכללה למינהל.
הרצה במוזיאון תל אביב במסגרת סדרת ההרצאות "אמן מקצוען" על תהליכי ההתפתחות שלו כאמן וכיצד ניתן לפרוץ את המסגרות המקובלות.
נשוי לרינת (אמנית, מטפלת באמנות ומרצה), ולהם שתי בנות ובן.
יצירתו
רייזנר עובד בסטודיו בשכונת נגה ביפו. בעבודתו מופיעים דימויים של טבע וזיכרון היסטורי. לצד פיסול פיגורטיבי מסורתי (למשל ראשו של ג'ורג' פלויד), יצר גם פיסול סביביתי אורבני.
עבודות בולטות
"מיצר ליצירה":
"ההלך" - כהומאז' לפסל המאה ה-20 הרומני ברנקושי
בחודש אפריל 2023, נחנך בתל אביב פסלו "ההלך", המתכתב עם "עמוד האינסוף" של ברנקושי המוצב בטרגו ז'יו, ומשמש כהומאז' לגיבורים הרומנים שנפלו במלחמת העולם הראשונה. הפסל הוזמן על ידי חברת הנדל"ן "אקרו נדל"ן", והוצב במתחם של חברת טיפלתי פתרונות, בתל אביב.
"המיית הימים" - להנצחת הצלת יהודי דנמרק:
"קיר, זמן זיכרון" - מפעל הנצחה לזכר בוגרי תיכון א' לאמנויות תל אביב: "מפגש", בית צורי, תל אביב:
תערוכות יחיד
הציג מעבודותיו גם בתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה.
לביא
לביא הוא אחד משמותיו של האריה. {{פירושונים אישים ששם משפחתם הוא לביא:
ראו גם
}}
מטה אלטרי
מטה אלטרי (בצרפתית: Mathé Altéry; נולדה ב-12 בספטמבר 1927) היא זמרת סופרן צרפתייה.
קריירה
בשנת 1966, אלטרי שיחקה בגרסה הצרפתית של הסרט צלילי המוזיקה. בעקבות השתתפותה בסרט, היא זכתה לפרסום רב בצרפת ובארצות הברית. היא הוזמנה להופיע ברסיטלים בלאס ווגאס, אך היא סירבה.
בדצמבר 2006, היא זכתה בלגיון הכבוד על 57 שנות פעילותה בתחום המוזיקה.
סלווה נקארה
סלווה נקארה חדאד (בערבית: سلوى نقارة حداد; נולדה ב-2 בפברואר 1959) היא שחקנית תיאטרון קולנוע וטלוויזיה ערביה-ישראלית, זוכת פרס לנדאו.
ביוגרפיה
נקארה היא בוגרת בית צבי – בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה, רמת גן, בו למדה משנת 1977 עד 1980. נקארה הייתה במשך שנים רבות יועצת האמנותית וחברת הנהלת תיאטרון אל-מידאן.
קריירה בתיאטרון
נקארה החלה את הקריירה ב, בהצגות: "הם" ו"החוצה" בבימוי ג'וזף צ'ייקין בשנים 1981–1983. אחר כך עברה לתיאטרון חיפה, שם שיחקה בתפקיד הראשי במחזה "פלסטינית" מאת יהושע סובול, בבימוי גדליה בסר, בשנת 1985. היא שיחקה בתפקידים ראשיים בתיאטרון זה במשך שבע שנים, בשנים 1983–1989. בין השאר במחזה "סינדרום ירושלים" מאת סובול, בבימוי בסר. בשנות ה-90 שיחקה בחיפה בהצגות: "בית קפה של ירח אוגוסט", בבימוי רוני ניניו. "בדרך אל החתולים", "העלמה והמוות", בבימוי נולה צ'לטון.
ב-1987 שימשה שופטת בפסטיבל עכו.
נקארה הייתה מעורבת בתיאטרון אלמידאן מאז הקמתו ב-1994, שם שיחקה, בשנים 1999–2005, בהצגות "בית ברנרדה אלבה" מאת לורקה, "ביבר הזכוכית" מאת טנסי ויליאמס ובבימוי מוניר בכרי, "אי העיזים" מאת אגו בוטה ובבימוי מאזן ג'טאס, "אנרכיסט מפוקפק" מאת דריו פו.
בשנות ה-2000 הייתה שחקנית קבועה בתיאטרון אנסמבל הרצליה, שם שיחקה בהצגה אנטיגונה, בבימוי גדליה בסר, בשנת 2002 ובהצגה איפיגניה באאוליס בבימוי יוסי יזרעאלי בשנת 2009. וב-2011 שיחקה במחזה " המשרתות" בבימוי יעל קרמסקי.
בשנת 2002 שיחקה ב"הבימה" במחזה "פרגודים" מאת ז'אן ז'נה בבימוי אופירה הניג.
בשנת 2006 שיחקה בהצגות של תיאטרון אל-קאסבה, רמאללה, "רוחות" מאת הנריק איבסן בבימוי קאמל באשה ו"הסערה" מאת שיקספיר בבימוי עמוס מוקדי.
בשנת 2007 שיחקה בהצגות "קפוצ'ינו ברמאללה" מאת סועאד עאמרי בבימוי נולה צ'לטון. בתיאטרון אלמידאן "דרך הררית" מאת בבימוי אורנה עקאד. ו"גשם שחור" בימוי אופירה הניג, שעלתה במסגרת פסטיבל ישראל.
בשנת 2008 שיחקה בהצגות תיאטרון אלמידאן, "כאב אהבה" מאת ובבימוי סאמח חיג'אזי. ו"סיפור סתיו" בבימוי ניזאר זועבי. בשנת 2009 שיחקה בהצגות "המסיק" בבימוי מוניר בכרי ו"הדירה" בבימוי מיכאל רונן.
בשנת 2011 שיחקה בתיאטרון חיפה במחזה "איש ואישה אחת", בבימוי אופירה הניג.
בשנת 2013 השתתפה במחזה "זוז, אתה מסתיר לי את השמש", בבימוי אופירה הניג. הפקה בינלאומית שחברו לה ארבעה תיאטראות אירופיים והופיעה גם בגרמניה ובשווייץ.
בשנת 2017 שיחקה במחזה "שקולים" מאת יהושע סובול, בתיאטרון הקאמרי, בבימוי אלון טיראן.
קריירה בטלוויזיה
בשנות ה-90 השתתפה במספר פרקים של הסדרה "רחוב סומסום".
ב-1992 השתתפה בהפקת ענק של ערוץ 4 הבריטי, מיני-סדרה בשם "הגדודים הגדולים" ("The Big Battalions") שהופקה בתקציב כולל של עשרה מיליון דולר בשלוש יבשות. הסדרה עוקבת אחר חייהן של שלוש משפחות, נוצרית, מוסלמית ויהודית - על פני חמש מדינות, בריטניה, אתיופיה, ערב הסעודית, ירדן וישראל. העלילה המפותלת והמסובבת מקשרת בין כל הגורלות של הנפשות הפועלות.. הסדרה צולמה בישראל ובלונדון והשתתפו בה גם טוביה צפיר ויואב צפיר.
ב-2004 שיחקה בדרמה "מכתוב", בבימוי אבי מוסל, סיפורו של קצין משטרה דרוזי, שמנסה לפענח את תעלומת הרצח של אשה
בשנים 2007–2012 (שלוש עונות) שיחקה בסדרה "עבודה ערבית" בבימוי רוני ניניו, ששודרה בשידורי קשת בערוץ 2. הסדרה זכתה בשורה של פרסים, בהם פרס האקדמיה לטלוויזיה לסדרה הקומית הטובה לשנת 2011.
ב-2019 כיכבה בסדרה "מונא" ששדורה בערוץ כאן 11, בתפקיד אמא של מונא.
ב-2023 כיכבה בסדרה "מדרסה" ששדורה בערוץ כאן חינוכית, בתפקיד אמא של אימאן, המורה בבית ספר דו לשוני יהודי - ערבי בירושלים.
פרסים והוקרה
ב-2013 זכתה בפרס לנדאו.
החוק היהודי השני
החוק היהודי השני (הידוע בשמו הרשמי "הגבלת תפיסת המרחב הציבורי והכלכלי על ידי היהודים" בהונגרית: „A zsidók közéleti és gazdasági térfoglalásának korlátozása”) היה חוק אנטישמי, שחוקק ב-5 במאי 1939 בהונגריה, במהלך מלחמת העולם השנייה.
רוב החוק הכיל הוראות מגבילות על יהודי הונגריה, כפי שצוין בכותרתו הרשמית. הסעיף הראשון שלו הגדיר גם את ההשתייכות היהודית כגזע, בנוסף להשתייכות הדתית. החוק הגדיר לראשונה בהונגריה את המוצא ואת ההשתייכות האתנית של אזרחים הונגרים בעלי דת יהודית.
החוק היהודי המקיף הראשון נכנס לתוקף בהונגריה ב-5 במאי 1939.
אירועים מקדימים, העברת החוק והשפעתו
ב-12 במאי 1938 התרחש האנשלוס, במסגרתו הפכה הונגריה לשכנה של גרמניה הנאצית. וסמוך לאירוע זה חוקק חוק מספר 15, "החוק היהודי הראשון" (הידוע בשמו הרשמי "האכיפה האפקטיבית יותר של שיווי משקל החיים החברתיים והכלכליים").
החוק נידון ממושכות בפרלמנט, ולבסוף עבר באופן רשמי ב-5 במאי 1939, תחת לשכת ראש הממשלה של הונגריה באותה העת, פאל טלקי. טלקי התבטא בחריפות נגד יהודי הונגריה, בהתייחסות לנוכריותם וזרותם. הוא הצהיר בגלוי כי "כן, הצעת חוק זו משפטית מהווה שלילת זכויות של יחידים (של היהודים) במובנים רבים. זה ברור. אבל שלילת זכויות זו מיחידים היא האינטרס הגבוה של האומה. (...) הצעת חוק זו היא הגנה עצמית של האומה מפני חדירת השפעת יתר של גורמים זרים".
השפעות החוק לאחר החלתו
לאחר החלת החוק, החלה אכיפתו באופן מיידי. עיתונים רבים שהיו בבעלות יהודית נסגרו, או שבעליהם הוחלפו. יהודים רבים פוטרו ממשרות ציבוריות, אקדמיות או אומנותיות. במקרים אחדים התיר החוק עבודה של יהודי בתחום מסוים למשך מספר שנים נוספות, למשל בתחום הטבק או בתי המרקחת. החוק השפיע גם על התחום הצבאי, ויהודים לא גויסו עוד לשירות. פעולה זו הובילה ישירות להנהגת שירות העבודה, אשר שיתף פעולה באופן ישיר עם השלטון הנאצי ועם סוחרים בבני אדם.
סעיפי החוק
במסגרת החוק נקבע "מיהו יהודי", והוטלו על היהודים מגבלות שונות בכלל תחומי החיים.
הוראות נוספות של החוק
ההתבטאויות האנטי-יהודיות בעיתונות ובחיים הציבוריים הגדירו את תוכנו של החוק השני וגם את כותרתו. שלא כמו בחוק היהודי הראשון, המילה "יהודי" כבר נכללה ישר בכותרת החוק (הגבלת תפיסת המרחב הציבורי והכלכלי על ידי היהודים). במהלך כהונתו של ראש הממשלה אישטוואן בתלן בשנות ה-20 של המאה ה-20, כשחוקק ה"נומרוס קלאוזוס" על עדכוניו, היהודים הוזכרו בחוק כ"בני ארצנו בעלי דת ישראל", הרי כעבור עשור בהנמקת החוק היהודי השני הוזכרו היהודים כבר כ"זרים" בגוף האומה.
יחסי לטביה–ליטא
היסטוריה
שתי המדינות חולקות היסטוריה משותפת ארוכה, שתי המדינות היו חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי (למעט תקופה קצרה שלטביה נשלטה על ידי שוודיה), ולאחר מכן היו חלק מהאימפריה הרוסית עד להשגת העצמאות בשנת 1918. שתי המדינות נכבשו מחדש על ידי ברית המועצות בשנת 1940, ולאחר מכן על ידי גרמניה הנאצית בשנת 1941. בין השנים 1945–1991 היו שתי המדינות חברות בברית המועצות, ולאחר קריסת ברית המועצות חזרו להיות מדינות עצמאיות, וכוננו מחדש יחסים דיפלומטיים ביניהם ב-3 בינואר 1992.
הסכמים
הסכמים טרילטרליים (בהם מעורבות שלוש ישויות, או מדינות) נחתמו בין אסטוניה, לטביה, וליטא, גוש המדינות הבלטיות.
שלוש המדינות חתמו על הסכם סחר חופשי ב-1992. ההסכם נעשה לא רלוונטי לאחר שכל שלוש המדינות הצטרפו לאיחוד האירופי וחתמו על אמנת שנגן, שמשמעותה פתיחת כל הגבולות וסחר חופשי ממילא ומילא.
שתי המדינות חתמו ב-31 בינואר 2017 על הסכם בנושא תחבורה יחד עם אסטוניה. ההסכם הוא התנאי המוקדם להפעלת רכבת מהירה שתעבור בין שלוש המדינות.
נווה (מושב)
נווה (נָוֶה) הוא מושב דתי לאומי בחבל שלום. היישוב הוקם ב-2008 בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות על ידי משפחות מהיישוב המפונה בני עצמון (עצמונה) ומשפחות נוספות מרחבי הארץ שהצטרפו אליהן.
הקמה
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות בשנת תשס"ה (2005), הועברו למושב יתד כשליש מתושבי היישוב עצמונה מגוש קטיף כמקום מעבר זמני עד בניית יישוב עצמאי. המתיישבים החליטו להקים את יישובם בחולות חלוצה מתוך רעיון הפרחת השממה, וכן עקב סמיכות האזור לשטחים החקלאיים המעובדים של המשק השיתופי.
המשפחות עברו מיתד לנווה החל מסתיו תש"ע-תשע"א (2010) ועד סוף קיץ תשע"א (2011). ביישוב מתגוררות כ-150 משפחות נכון לשנת תשפ"ג (2023).
חינוך
המכינה הקדם-צבאית עצם, אשר לאחר תוכנית ההתנתקות עברה עם התושבים מעצמונה ליתד, עברה באפריל 2011 לאתר זמני בנווה. בדצמבר 2011 נחנך הקמפוס החדש והקבוע של המכינה ביישוב. הקמפוס נבנה מכספי פיצויים ומתרומות נוספות.
טניס באולימפיאדת אתונה (2004)
אולימפיאדת 2004 נערכה באתונה, יוון. תחרויות הטניס נערכו בין 15 באוגוסט ל-22 באוגוסט. נערכו תחרויות הגברים, הנשים, זוגות גברים וזוגות נשים (סך הכול 4 מדליות זהב). התחרויות נערכו ב-Athens Olympic Tennis Centre. בתחרות השתתפו 170 ספורטאים (87 גברים ו-83 נשים) מ-52 מדינות.
נווה (מושב)
חינוך
בנוסף למכינה פועלים ביישוב גם "ישיבה תיכונית נווה", "אולפנת חלוצה", תלמוד תורה לבנים, בית ספר לבנות, גנים ופעוטון. באלול תשע"ח הוקמה ביישוב הישיבה הגבוהה ישיבת ממדבר מתנה בראשות הרב מרדכי (מוטי) הס רב היישוב. בשנת תשפ"א עברה ליישוב ישיבת חלוצי דרור. לקראת שנת תשפ"ד מוקמת בישוב ישיבה קטנה לאומית.
תעסוקה
תושבי היישוב עוסקים בעיקר בחינוך ובחקלאות. היישוב הקים, בשותפות עם היישובים בני נצרים, דקל ואוהד, את פרויקט האנרגיה הסולארית בין הגדולים במדינה המשתרע על שטח של 1,000 דונם וכולל שדה סולארי המתקדם מסוגו.
טניס באולימפיאדת אתונה (2004)
לראשונה הוחלט להעניק למשתתפים גם נקודות דירוג וזה נתן תמריץ נוסף להשתתפות הטניסאים החזקים.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 64 טניסאים שחולקו ל-4 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו. להלן ה-16 הראשונים של הדירוג:
נווה (מושב)
חקלאות ישובית
עיקר החקלאות של המושב שייכת לאגודה שיתופית בה חברים תושבי הישוב שעומדים בתנאים מסוימים.
טניס באולימפיאדת אתונה (2004)
תחרות הגברים
ניקולאס מאסו נפגש במשחק הגמר עם מרדי פיש  וניצח ב-5 מערכות.
נווה (מושב)
חקלאות ישובית
בבעלות הישוב חממות לגידול ירקות עלים ללא חרקים, חממות לגידול אננס גידולי שדה, מטעים (לימון ואבוקדו), רפת (בשותפות), לולים (בשותפות), שדה סולארי (בשותפות), חברת בניה ומאפיית מצות (בשותפות).
טניס באולימפיאדת אתונה (2004)
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 64 טניסאיות שחולקו ל-4 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
ז'וסטין הנין נפגשה במשחק הגמר עם אמלי מורסמו  וניצחה בשתי מערכות.
נווה (מושב)
דת
אופיו הדתי של היישוב ברובו הוא תורני לאומי. רוב תושבי היישוב משתייכים לזרם ישיבות הקו בראשות הרב צבי טאו. רב היישוב הוא הרב מרדכי הס.
טניס באולימפיאדת אתונה (2004)
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
במשחק הגמר נפגשו הזוגות הלא-מדורגים פרננדו גונסאלס וניקולאס מאסו עם ניקולס קיפר וריינר שיטלר  וניצחו ב-5 מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן הזוגות החזקים שזכו בדירוג:
במשחק הגמר ולי טינג וסון טיינטיין נפגשו עם קונצ'יטה מרטינס ווירחיניה רואנו פסקואל  וניצחו בשתי מערכות.