cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסוק קרב
היסטוריה
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 החל שימוש נרחב במסוקים לצרכים צבאיים, בעיקר על ידי הכוחות האמריקאים במלחמת וייטנאם. בתחילה השימוש היה לצורכי תובלה ופינוי פצועים, ואחר כך גם לצורכי סיור וסיוע לכוחות הקרקע. מסוקים צבאיים שכאלה היו חמושים במספר מקלעים צדדיים ולעיתים אף בכוורת רקטות או ב"מיניגאן" (מכונת ירייה בעלת גלגל קנים מסתובב בקליבר 7.62 מ"מ). באותה תקופה חימשו הצרפתים את מסוקי Piasecki H-21 שלהם ברקטות. מסוקים חמושים אלה השתתפו במלחמת אלג'יריה.
במלחמת וייטנאם החלו האמריקנים להשתמש במסוקי הסער החמושים גם למשימות של חיפוי אווירי ותקיפת מטרות וייטקונג מהאוויר. מסוק הסער הוותיק UH-1 "יואי" הצטיין בתפקיד זה, כאשר שני מקלעי צד מדגם "מיניגאן" הותקנו בתא האחורי וכוורות רקטות חוברו לצידי המסוק. מסוקי ה"יואי" החמושים שימשו למעשה כ"חיל פרשים" אווירי.
בעקבות הניסיון המוצלח עם ה"יואי" פותחו מסוקי תקיפה (באנגלית: Helicopter gunship) שייעודם העיקרי היה תקיפת מטרות קרקע וסיוע לכוחות החי"ר והשריון. מסוקים כאלה נשאו חימוש רב: בחרטום - תותח אוטומטי בקוטר 20 או 30 מ"מ ובכנפונים בצדדים - טילים וכוורות רקטות (בדרך כלל נ"ט). מסוקי תקיפה יכולים לשאת בדרך כלל רק 2 אנשי צוות (טייס ואחראי מערכות נשק), אף על פי שבמקרי חירום הם מסוגלים לחלץ מספר חיילים נוספים.
מסוק הקרב האמיתי הראשון שפותח היה AH-1 קוברה (המכונה גם בל 209) של חברת בל הליקופטר האמריקנית. המסוק המריא לראשונה ב-1965 ונכנס לשירות מבצעי ב-1967. הוא התבסס על ה"יואי" אך נבנה בפרופיל צר כדי להיות פחות חשוף לאש אויב. גם ברית המועצות לא קפאה על שמריה והבינה את הצורך במסוקי קרב. היא החלה בחימוש מסוקי מי-8 בדומה למה שביצעו האמריקנים ל"יואי" ובמקביל פיתחה את המיל מי-24, מסוק קרב אמיתי שהתבסס על המי-8. מסוק המי-24 המריא לראשונה ב-1970 ונכנס לשירות ב-1976. בניגוד ל"קוברה" הקטן והזריז, המי-24 היה מסוק גדול ומסורבל.
בעקבות ההצלחה הגדולה של הקוברה, גבר והתרחב השימוש במסוקי קרב לתקיפת מטרות במגוון רב של תרחישים. הניסיון הרב שנצבר בהפעלת המסוקים הוביל לאפיון הדרישות ממסוקי הדור הבא. אחת הדרישות הייתה היכולת לתקוף מטרות בכל תנאי מזג האוויר. באותה תקופה חלה התפתחות גדולה בטכנולוגיה ובפרט באלקטרוניקה, ולדרישה זאת ניתן מענה בדמות חבילת אוויוניקה מתקדמת, אמצעי ראיית לילה ואפילו מכ"ם. ככל שהתקדמה הטכנולוגיה החלו המסוקים גם לשאת אמצעי לוחמה אלקטרונית והגנה עצמית מפני טילים מונחים.
מסוקי הדור הבא היו ה-AH-64 אפאצ'י שנכנס לשירות בארצות הברית ב-1984, בעוד שהרוסים פיתחו במקביל את הקמוב Ka-50 ואת מיל מי-28. שני המסוקים המריאו לראשונה באמצע שנות ה-80 אך נכנסו לשירות מבצעי רק ב-1995. בעוד ש-Ka-50 נבחר על ידי חיל האוויר הרוסי כמסוק הקרב הראשי שלהם, המי-28 הוצע בעיקר לצבאות זרים. בשנות ה-90 של המאה ה-20 תכנן האיחוד האירופאי מסוק קרב מתקדם בשם "טייגר", אך רק בשנות ה-2000 החלו צבאות באירופה להצטייד במסוק.
המבחן הגדול עבור המסוק החדש עבור חיל האוויר האמריקני היה בשנים 1990 ו-1991. מסוקי האפאצ'י הוכיחו את עצמם ונחלו הצלחה רבה בזמן מלחמת המפרץ. המסוקים היו מהתוקפים הראשונים בפלישה לעיראק והשמידו סוללות טילי קרקע-אוויר (SAM) באמצעות טילי ההלפייר שלהם. הם זכו להצלחה רבה הן במשימות תקיפה ייעודית והן במשימות סיוע לכוחות הקרקע.
האמריקאים הפעילו מסוקי קרב רבים בפלישה לאפגניסטן (2002) ובמלחמת עיראק (2003) אך הדעות לגבי פעילותם מעורבות. בעוד שהמסוקים השמידו בהצלחה מספר רב של מטרות אויב, מסוקים רבים מהצפוי נפלו בגלל תקלות טכניות, והחמושים העיראקים אף הצליחו לזקוף לזכותם מספר הפלות, דבר שפגע ביוקרת הצבא האמריקני. למרות הביקורות, רבים טוענים שמסוקי הקרב סיפקו סיוע חיוני וחשוב לכוחות הקרקע ושהבעיה הייתה לא בהם אלא בתורת ההפעלה שלהם.
מסוקי קרב בחיל האוויר הישראלי
במבצע שלום הגליל, מסוקי AH-1 קוברה ("צפע") ו-MD 500 דיפנדר ("להטוט") של חיל האוויר הישראלי השמידו עשרות כלי רק"מ סורים, לרבות טנקים. המסוקים הוכיחו את עצמם גם מאוחר יותר, כאשר תקפו והשמידו בהצלחה מאות עמדות ומטרות של ארגוני טרור דוגמת אמל וחזבאללה. לעומת זאת, המסוקים הרוסים לא נחלו הצלחה רבה: המסוקים שנתנו הרוסים למדינות ערב הופלו בקלות בידי חיל האוויר הישראלי וכוחות הנ"מ ואילו באפגניסטן עשרות מסוקי קרב רוסיים הופלו על ידי הסטינגר האמריקני שחולקו לכוחות הגרילה.
לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה החל צה"ל להשתמש במסוקים כפלטפורמה לביצוע סיכול ממוקד, בנוסף למשימות של חיפוי וסיוע לכוחות הקרקע. הסיכולים התבצעו לרוב על ידי ירי חימוש מונחה מדויק (בדרך כלל טילים) מהמסוקים על מטרות הטרור (מפקדת טרור ובה מחבלים או כלי רכב ובו מחבלים). מסוקי צה"ל ביצעו למעלה מ-200 סיכולים ממוקדים בהצלחה רבה ופגעו במאות מחבלים. בסיכולים נהרגו בין השאר בכירי טרור רבים של החמאס, הג'יהאד האסלאמי, גדודי חללי אל-אקצא ואפילו מחבל מאל-קאעידה. בשנת 2004 קלט חיל האוויר הישראלי את מסוק ה-AH-64D אפאצ'י לונגבואו שצויד בנוסף למכ"ם ומערכת הנחיה מתקדמת גם במערכת תקשורת טקטית, חלק מפרויקט צי"ד, המאפשרת חלוקת מטרות עם כוחות אחרים: לרבות שותפים למבנה, כלי טיס בלתי מאוישים וכוחות הקרקע (כגון טנקי מרכבה סימן 4 ויחידות חי"ר).
מסוקי הקרב של חיל האוויר הישראלי הותאמו גם לשאת ולשגר טילים מסדרת ספייק של רפאל - מערכות לחימה מתקדמות, בהם טיל ה"תמוז" ארוך-הטווח.
רשימת מסוקי קרב
תוצרת ארצות הברית:
/ תוצרת ברית המועצות או רוסיה:
תוצרת אירופה:
תוצרת צרפת:
תוצרת איטליה:
תוצרת הרפובליקה העממית של סין:
תוצרת הודו:
תוצרת דרום אפריקה:
תוצרת איראן:
לודוויג פון באטנברג
ביוגרפיה
פון באטנברג נולד בגראץ, אוסטריה למשפחת אצולה גרמנית. הוא היה בנם של הנסיך אלכסנדר מהסן, בנו של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן, ואשתו, יוליה פון האוקה, שקיבלה את תואר האצולה "נסיכת באטנברג". לודוויג עצמו, שדיבר שלוש שפות באופן שוטף (גרמנית, אנגלית וצרפתית - שפת אימו), נהג בילדותו לשהות רבות בחברתם של בן דודו, לודוויג הרביעי, הדוכס מהסן ואשתו הנסיכה אליס, בתה השלישית של ויקטוריה, מלכת בריטניה. בעקבות זאת הוא התגייס לצי המלכותי הבריטי בשנת 1869, בגיל 15.
קריירה צבאית
לודוויג החל את הקריירה שלו ב-1869 בצי המלכותי הבריטי כצוער בספינת אה"מ ויקטורי, אך זומן עד מהרה להפליג בחברת יורש העצר, אדוארד השביעי, ורעייתו, במסעם לים התיכון (הנסיכה אליס הייתה אחותו של אדוארד, ורעייתו של בן דודו של לודוויג, ובתה ויקטוריה, נסיכת הסן הייתה כבר נשואה ללודוויג.) ב-1870 חזר לשירות בצי, ובילה מספר שנים במימי יבשת אמריקה, וכשחזר לבריטניה ב-1874, סיים את הבחינות לקצונה ימית בהצטיינות.
לודוויג השתתף כקצין בצי במלחמה האנגלו-מצרית של 1882 והתקדם בסולם הדרגות, עד כי התמנה ב-1912 ללורד הראשון של הצי (First Sea Lord), משרה ממנה אולץ להתפטר ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשל מוצאו הגרמני. אף על פי שנטל חלק חשוב בהכנת הצי הבריטי לקרב, לא נטל חלק פעיל במלחמה, ופרש לגמלאות.
שינוי השם למאונטבאטן
ב-1917, בעקבות התגברות הרגשות האנטי-גרמניים בציבור הבריטי, שינה המלך ג'ורג' החמישי, את שמו של בית המלוכה הבריטי מהשם הגרמני בית סקסה-קובורג-גותה לבית וינדזור. חילופי השמות לא פסחו על משפחת פון באטנברג, וב-14 ביולי 1917, שינה הנסיך לודוויג את שם משפחתו למאונטבאטן, תרגום לאנגלית של באטנברג, שמשמעו "הר באטן", ונקרא מאז לורד לואי מאונטבאטן, המרקיז ממילפורד - הייבן. הנסיך בחר בשם זה ולא באפשרות אחרת שעמדה בפניו - באטנהיל. שינוי שם המשפחה היה כרוך בויתור גם על התואר "נסיך באטנברג". על כך כתב הנסיך בספר האורחים, בעת ביקורו אצל בנו ג'ורג' באותה עת:
ב-1919 ירד לואי מאונטבאטן מנכסיו, ונאלץ לממש נכסים בגרמניה שירש מאביו. הוא קיבל את עיטור הצלב הגדול של אבירי מסדר האמבט, וקיבל דרגת אדמירל הצי. ב-1921 מת מדום-לב בעת שהותו במועדון הימי והצבאי בלונדון. הלווייתו נערכה בכנסיית וסטמינסטר, והוא נקבר באי וייט.
משפחתו
בשנת 1884 נישא הנסיך לוויקטוריה, נסיכת הסן, בתם של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ואשתו אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של המלכה ויקטוריה, בעיר דרמשטאדט בגרמניה. נישואים אלה לא היו בגדר חריג בשל מוצאם הגרמני של המלכה ויקטוריה ובעלה, הנסיך אלברט, שהשתייך לשושלת האצולה סקסה-קובורג-גותה. לזוג נולדו ארבעה ילדים:
בעקבות נישואיו הפך לודוויג לגיסן של אלכסנדרה, הצארינה האחרונה של רוסיה, אשת הצאר ניקולאי השני, ושל יליזבתה פיודורובנה, שנישאה לנסיך סרגיי אלכסנדרוביץ', בנו של הצאר אלכסנדר השני. שתיהן נרצחו ברוסיה ב-1918 במהפכה הבולשוויקית.
אחיו של לודוויג, הנסיך היינריך פון באטנברג, נישא גם הוא לבת בית המלוכה הבריטי - לבתה של המלכה ויקטוריה, ביאטריס, וגם הוא שינה את שמו - להנרי מאונטבאטן. נינו של הנרי הוא חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד.
אח נוסף של לודוויג, אלכסנדר פון באטנברג, ששהה רבות במחיצת דודם, הצאר אלכסנדר השני, ודודתם מארי, הוכתר ב-1879 כנסיך בולגריה, שקיבלה עצמאות, בהמלצת הצאר. הוא כיהן בתפקיד עד 1886.
נשק קל
נשק קל (בראשי תיבות נפוצים: נק"ל) הוא שם כולל לכלי ירייה קלים היורים תחמושת קליעית ומיועד בדרך כלל לפגיעה ישירה ביצורים חיים. בדרך כלל מקובל להגדיר בתור נשק קל כל אמצעי לחימה שחייל מסוגל לסחוב ולתפעל באופן אישי. מטולי רקטות כתף (כמו ה RPG-7) ומקלעים כבדים נמצאים בגבול קבוצה זו.
הנשק הקל מחולק לכמה סוגים:
נמל התעופה פלמה דה מיורקה
נמל התעופה של פלמה דה מיורקה מוכר גם כנמל התעופה של סון סנט ז'ואן (בקטלנית: Aeroport de Son Sant Joan; בספרדית: Aeropuerto de Son Sant Joan), הוא נמל התעופה המשרת את העיר פלמה דה מיורקה, ושוכן כ-8 ק"מ ממרכזה. הנמל הוא הנמל השלישי בגודלו בספרד אחרי נמל התעופה מדריד-בראחס ונמל התעופה של ברצלונה-אל פראט. בחודשי הקיץ נמל התעופה פלמה דה מיורקה הוא אחד העמוסים ביותר באירופה, ובשנת 2009 עברו דרכו כ-21,200,000 נוסעים. הנמל משמש בסיס לחברות התעופה אייר אירופה, ואיבריה. נמל התעופה משתרע על שטח של 6.3 קמ"ר. הנמל מורכב מארבעה טרמינלים: טרמינל A המשמש בעיקר לטיסות פנים, ואילו טרמינלים B, C ו-D מיועדים לתנועה בינלאומית. שדה התעופה יכול להתמודד עם 25 מיליון נוסעים בשנה, ו-12,000 נוסעים בשעה. התוכניות לעתיד כוללות גידול של קיבולת הנוסעים עד 32 מיליון נוסעים בשנת 2010 ועד 38 מיליון נוסעים בשנת 2015.
היסטוריה
ההיסטוריה של נמל התעופה החלה כבר ב-1920 כששימש כשדה תעופה למטוסים ימיים. בשנת 1938 שימש השדה לתעופה הצבאית, והחברות לופטהנזה ואיבריה סללו מסלול חדש לשימוש הצבא. בשנת 1954 הוארך המסלול בשדה התעופה ונוספו לו מסלולי הסעה, דבר שאיפשר כניסת חברות חדשות לשדה ושימוש בסוגים נוספים של מטוסים. בשנת 1958 ו-1960 תוכננו ונבנו בתי נתיבות חדשים ומתקנים שהגדילו והאיצו את פיתוח השדה. בשנת 1980 עברו בשדה כ-7 מיליון נוסעים, דבר שהאיץ את בניית בתי הנתיבות החדשים הנמצאים כיום בשימוש.
כריסטיאן אלברס
כריסטיאן אנדרס אלברס (בספרדית: Cristián Andrés Álvarez; נולד ב-20 בינואר 1980) הוא כדורגלן עבר צ'ליאני ששיחק בעמדת המגן הימני.
אלברס החל את הקריירה בקבוצת אוניברסידד קתוליקה בה שיחק בין השנים 1999 עד 2005, וזכה עימה באליפות בעונת האפרטורה ב-2002. בעונת 2005/06 עבר לקבוצת ריבר פלייט הארגנטינאית, בה שיחק עונה וחצי, ולאחר מכן חזר לקבוצת נעוריו, אוניברסידד קתוליקה, בה שיחק עד סיום העונה.
בקיץ 2007 הגיע לישראל ועבר לקבוצת בית"ר ירושלים, עמה זכה בדאבל בעונתו הראשונה במועדון, ובגביע נוסף בעונה שלאחר מכן. בקיץ 2009 חתם על חוזה לשנתיים אך עקב מצוקתה הכלכלית של הקבוצה, הושאל לעונה לקבוצת צ'יאפס המקסיקנית. ב-4 באוגוסט 2010 חזר אלברס לבית"ר ירושלים. ובינואר 2011 עזב והצטרף לאוניברסיטריו דה דפורטס מפרו, שם שיחק עד לסיום העונה, כשלאחריה חזר לאוניברסידד קאתוליקה.
לזכותו של אלברס 24 הופעות בנבחרת צ'ילה בה שיחק בין השנים 2000 ו-2008. לזכותו זכייה עם נבחרתו במדליית הארד באולימפיאדת סידני 2000.
פיתון סלעים אפריקני
פיתון הסלעים האפריקני (שם מדעי: Python Sebae), נקרא גם פיתון סריגי, הוא מין נחש לא ארסי מהסוג פיתון שבמשפחת הפיתוניים, המצוי באפריקה שמדרום לסהרה. זהו הנחש הרביעי בגודלו בעולם (לאחר המינים: אנקונדה כהה, פיתון מרושת, ופיתון בורמזי בהתאמה) אך הגדול שבנחשי אפריקה. הנחש הוא טורף-על באזור מחייתו. רוב זמנו הוא מצוי ביערות, ביצות ומקווי מים, בהם הוא אורב לטרף.
תיאור
אורכו של פרט בוגר יכול להגיע למעלה מ-6 מטרים, דבר ההופך אותו לאחד ממיני הנחשים הגדולים ביותר. אורכו הממוצע של בוגר הוא 4.8 מטר, אך קיימים דיווחים אמינים על פרטים באורך 6 מטר. משקלו המרבי מגיע ל-90 קילוגרם. צבעו הוא בדרך כלל חום משובץ בירוק זית ובז' ,הדוהה ללבן מבחוץ. הוא דומה במראהו לפיתון הבורמזי, אולם אין בין שני המינים קרבה. בשבי הוא יכול להאריך חיים עד ל-12 שנים. פיתון הסלעים הצפוני ידוע כגדול יותר כאשר נצפו פריטים שהגיעו לאורך של מעל 7.5 מטר ומשקל העובר 110 ק״ג.
פיתון הסלעים הדרומי נחשב לקטן יותר באופן יחסי ומגיע לאורך של כ-2.5-4.5 מטרים.
תפוצה
הפיתון נפוץ באפריקה מדרום לסהרה, מסנגל במערב עד לאתיופיה וסומליה במזרח וכולל את המדינות: גינאה ביסאו, מאלי, גינאה, ליבריה, חוף השנהב, סיירה לאון, גאנה, ניז'ר, ניגריה, רואנדה, אוגנדה, בורונדי, אנגולה, צ'אד, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מלאווי, סודאן, דרום סודאן, קניה, טנזניה, זמביה, זימבבואה, מוזמביק, בוטסואנה, נמיביה, ודרום אפריקה. הוא מצוי בעיקר באזור עשבי ובסוואנה, קרוב למקור מים (נהרות, נחלים, ביצות) ולעיתים ביערות גשם. לעיתים קרובות מצוי ליד או בתוך שדות קנים.
תת-מינים
לנחש זה 2 תת-מינים המוגדרים לפי אזור תפוצתו:
מצב שימור
מין זה מוגדר מאוים ובסכנה וכלול ברשימת CITES קטגוריה II למינים, ששמה הגבלות על ייצואו ברחבי העולם. הדבר נובע מכך שעורו משמש את תעשיית העור, בעיקר לנעלים, חגורות וארנקים.
התנהגות
תלויים מאוד במקורות מים, פיתון הסלעים האפריקני נכנס לתרדמת קיץ בתקופות חמות במיוחד, שבהן הוא מתחפר עמוק במחילות של בעלי חיים אחרים. ידוע בתוקפנותו ונכונותו לנשוך אם מרגיזים אותו, זאת בניגוד לפיתון בורמזי.
לעיתים נמצא נחש זה כחיית מחמד עבור מגדלי חיות אקזוטיות אך אינו מבוקש דיו בעקבות מזג רוחו ותוקפנותו ובעקבות ממדיו הגדולים.
פעולה מיוחדת במין זה בשונה מפיתונים אחרים כאשר מרגיש מאוים ורוצה לברוח, הוא מעגל ומרים את זנבו על מנת לבלבל את אויבו במחשבה שיתקוף את הראש (כאשר הוא בעצם תוקף את הזנב) זוהי דרך מילוט מסכנה עבור הנחש.
תזונה
כמו כל הפיתונים, פיתון הסלעים הוא נחש לא ארסי ההורג את טרפו באמצעות חניקה. תזונתו מגוונת במיוחד וכוללת כמעט כל בעל חיים שהוא יפגוש ויהיה מסוגל להתגבר עליו. הפרטים הצעירים ניזונים בעיקר ממכרסמים למיניהם. פרטים בוגרים, לעומת זאת, מסוגלים לטרוף טרף גדול במיוחד הכולל תנינים, קופים, עיזים וצבאים. בעת בליעת טרפו, מסוגל הפיתון להגדיל את קוטר פיו לפי 3 מגודלו הרגיל בהתאם לגודל הטרף אותו אוכל.
פיתון הסלעים האפריקני נחשב לטורף על באפריקה, והוא בעל מעט מאוד טורפים מאחר שהוא יתקוף באגרסיביות גם חיות הגדולות ממנו בהרבה ויגרום להם נזק בעזרת מחיצתו החזקה ונשיכתו האימתנית.
הפיתון והאדם
תקיפות בני אדם על ידי מין זה הן מועטות ביותר, ומתרחשות לרוב בשבי כתוצאה של החזקה לקויה. בשל חוזקו הרב הוא יכול לגרום לפציעה חמורה ואף למוות של אדם בוגר. למרות זאת, לרוב הוא אינו מזהה בני אדם בתור טרף פוטנציאלי. סיפורי פולקלור על נחשי ענק אוכלי אדם התבררו לרוב כאגדות בלבד ואין תיעוד של מקרים בהם אדם בוגר נטרף על ידי נחש ממין זה. רוב מקרי התקיפה הם של ילדים, הדומים בגודלם לטרף הטבעי של הנחש ובעלי יכולת מועטה להתגונן. ידוע מקרה יחיד מסוגו בו נטרף ילד בן עשר, בשנת 2002.
ב-2013 אירע אירוע דומה בקנדה בו פיתון סלעים שהיה כחיית מחמד טרף את שני ילדיו של בעליו. גילאי הילדים היו 4 ו-6 ואורכו של הנחש היה כ-4.3 מטרים ובמשקל של כ-45 קילוגרם. ב-2018 דווח בבריטניה על מקרה דומה בו מין זה חנק למוות את בעליו (אדם בוגר) בן ה-31 לחייו הפיתון עצמו היה באורך 2.4 מטר (אורך יחסית קטן לגודלו המקסימלי).
בקהילות כפריות באזורי המחיה שלו קיים פחד גדול מפני פיתון הסלעים והוא ניצוד בכמויות. באזורים מסוימים הוא ניצוד גם למטרות מאכל ושימוש בעורו. מין זה משמש גם כחיית מחמד, אך התנהגותו תוקפנית ובלתי צפויה, מה שהופך את הטיפול בו בשבי למסוכן ודורש מומחיות וזהירות רבה במיוחד. אזורי המחיה שלו אף הם בסכנה. למשל, אוכלוסיית הנחשים בדרום-מזרח ניגריה נמצאת בסכנה חמורה וממשית עקב כריתת יערות גשם לטובת תעשיית הנפט. לא מצוי מידע רב על היקף הסחר העולמי בפיתון הסלעים.
הוא נחשב למין מוגן ומצוי לעיתים קרובות באזורים מוגנים, כמו הפארק הלאומי סרנגטי בטנזניה, שהוא אתר מורשת עולמית.
Music & Me
Music & Me הוא אלבום הסולו השלישי של הזמר מייקל ג'קסון, שיצא לאור ב-13 באפריל 1973, בהוצאת מוטאון. ג'קסון, בגיל 14 בלבד, הוא אחד האמנים המעטים בעל קריירה מצליחה כחבר בלהקת חמישיית הג'קסונים וגם כסולן עצמאי. השירים נכתבו והולחנו על ידי כותבים שונים.
מצעדים ומכירות
With a Child's Heart הגיע למקום ה-50 במצעד הבילבורד הוט 100 ומקום 14 במצעד בילבורד רית'ם אנד בלוז. Music & Me נמכר בארבעה מיליוני עותקים ברחבי העולם, כאשר רק בארצות הברית נמכרו מיליון עותקים. למרות זאת, הוא נחשב כישלון מסחרי ביחס לאלבומיו הקודמים של ג'קסון.
יוטונהיים
יוטונהיים (בנורדית עתיקה: Jǫtunheimr) הוא אחד מתשעת העולמות במיתולוגיה הנורדית. יוטונהיים הוא עולם הענקים, או היוטנאר. משמעות השם יוטונהיים בנורדית עתיקה היא "ממלכת/מקום הענקים".
הנהר איפינג (Ífingr) מפריד את אסגארד, ממלכת האלים, מיוטונהיים. מסופר גם על מקומות חשובים ביוטונהיים:
אדוארד דאונס
סר אדוארד תומאס דאונס (באנגלית: Sir Edward Thomas "Ted" Downes, 17 ביוני 1924 - 10 ביולי 2009) היה מנצח אנגלי, שהתמחה באופרה.
דאונס עמד בקשרים עם בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן משנת 1952 ועם אופרה אוסטרליה משנת 1970. כמו כן נודע ביחסי העבודה הממושכים שלו עם התזמורת הפילהרמונית של ה-BBC ובעבודה עם תזמורת הרדיו ההולנדית. בתחום האופרה, נודע בעיקר כמנצח של ורדי.
דאונס ואשתו ג'ואן, בת 74, התאבדו במשותף במכון דיגניטאס בציריך בשווייץ, המסייע לאנשים שמבקשים מוצא מכובד מחייהם. דאונס, שהיה בן 85 במותו, היה כמעט עיוור ואיבד בהדרגה את שמיעתו. אשתו, רקדנית בלט לשעבר ומפיקה בטלוויזיה, הייתה חולת סרטן.
ילדות, נעורים ולימודים
דאונס נולד בברמינגהאם שבאנגליה. בגיל חמש החל ללמוד נגינה בפסנתר ובכינור ושר במקהלת נערים. בגיל שש-עשרה זכה במלגת לימודים לאוניברסיטת ברמינגהאם, שם למד ספרות אנגלית ומוזיקה והחל לנגן בקרן אנגלית. מלגה של קרן אנדרו קרנגי מאוניברסיטת אברדין מימנה לו שנתיים של לימודי ניצוח אצל הרמן שרכן אחרי השתלמות בקולג' המלכותי למוזיקה.
נישואים
בשנות ה-60' של המאה ה-20 נשא לאישה את ג'ואן, רקדנית בבאלט המלכותי, שהייתה בהמשך לכוראוגרפית ומפיקת טלוויזיה.
קריירת ניצוח
הקשר הארוך והפורה של דאונס עם בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן החל ב-1952 עם התמנותו כעוזר לרפאל קובליק. עבודתו הראשונה הייתה לחשן למריה קאלאס. הוא נשאר חבר בלהקה למשך 17 שנים ואחר המשיך לחזור לשם מדי שנה כמנצח אורח לפני שהתמנה למנהל מוזיקלי ב-1991. דאונס ניצח לפחות על 950 הצגות של 49 אופרות בקובנט גארדן.
פרט לכך, כיהן כמנהל מוזיקלי של אופרה אוסטרליה בשנת 1970 וניצח על ההצגה הראשונה של בית האופרה של סידני בשנת 1973, הצגת הבכורה האוסטרלית של "מלחמה ושלום" מאת סרגיי פרוקופייב. דאונס היה מנצח ראשי של תזמורת הרדיו ההולנדית עד 1983. דאונס עבד עם רבות מן התזמורות הסימפוניות בעולם, אך קיים קשר ארוך במיוחד עם התזמורת הפילהרמונית של ה-BBC (לפנים התזמורת הסימפונית הצפונית של ה-BBC), שם כיהן כמנצח אורח ראשי, אחר מנצח ראשיולבסוף כמנצח אמריטוס.
רפרטואר
דאונס נודע בתמיכתו במוזיקה בריטית ובניצוח על יצירות פרוקופייב וורדי. הוא היה מליץ יושר לסימפוניות של ג'ורג' לויד והעלה בביצוע בכורה יצירות משל פיטר מקסוול דייוויס ומלקולם ארנולד. התלהבותו מפרוקופייב באה לביטוי בביצועי יצירותיו, הן חשובות והן פחותות בחשיבותן, ברחבי העולם. כמו כן ניצח על ביצוע הבכורה באנגליה של "מלחמה ושלום" בביצוע קונצרטנטי בלידס, בשנת 1967. ב-1979 השלים את התזמור ל"מדלנה", אופרה במערכה אחת של פרוקופייב; הוא ניצח על ההקלטה הראשונה בשנת 1979 ועל הצגת הבכורה העולמית ב-1981.
התנסותו הראשונה של דאונס על המוזיקה של ורדי הייתה בשנת 1953, כשרפאל קובליק ביטל את השתתפותו בהפקת אותלו בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ודאונס ניצח על האופרה ללא כל חזרות. הוא הרגיש כדג במים, ובהמשך תמך בחידוש הפקות ורדי באנגליה. הוא ניצח על 25 מתוך 28 האופרות של ורדי והעלה את הרעיון לבצע את כולן לקראת יובל המאה למות המלחין בשנת 2001.
דאונס ביטא פעם את צערו על שמעולם לא ניצח על "אלצירה", "מלך ליום אח" וכן, במיוחד, על "ערביות סיציליאניות". וכך אמר המנצח: "אני סבור, שאני מבין את ורדי כאדן. הוא היה איכר. רגלו האחת בשמיים והאחרת נטועה בקרקע, ומשום כך הוא קוסם לאנשים בני כל המעמדות, מן הבקיאים במוזיקה ועד לאלה השומעים אותה לראשונה בחייהם.
מותו
אף כי מחלתו לא הייתה סופנית, דאונס התמודד במשך שנים רבות עם חירשות גוברת ועיוורון מלא כמעט. מצבו התדרדר לאחר החלפת מפרק ירך והוא הגיע למצב של תלות מלאה כמעט באשתו, שאובחנה כחולת סרטן סופנית, שנותרו לה רק שבועות ספורים לחיות.
ליידי דאונס הסבירה במכתב למשפחה את החלטתה לסרב לטיפול והוסיפה, כי:
סר אדוארד, בן 85, ולידי דאונס, בת 74, סיימו את חייהם בהתאבדות מתוכננת במרפאת דיגניטאס להמתת חסד בציריך שבשווייץ, ב-10 ביולי 2009. אף כי ג'ואן לא רצתה בנוכחות הילדים, אך דיגניטאס עודדה זאת ודווח, כי השניים היו מרוצים בהגיע השעה. ילדיהם מסרו הצהרה, שדיברה על "בעיות בריאות חמורות" שמהן סבלו הוריהם.
אהליבמה בת ענה
אָהֳלִיבָמָה בַת עֲנָה בַּת צִבְעוֹן הַחִוִּי (על פי תרגום השבעים: אָהֳלִיבָמָה בַת עֲנָה בּן צִבְעוֹן הַחִוִּי)היא דמות מקראית, אשת עשו ממשפחת שעיר החורי.
לפי רשימת היחס של בני שעיר החורי, ענה בן צבעון הוא אבי משפחה חורית, ולו בת בשם אהליבמה. מסיבה זו סוברים חוקרים שונים, שהמלה החוי המופיעה בבר' לו, ב, אינה אלא טעות המעתיק, והצורה הנכונה היא החרי.
שלושת האלופים יעוש (יעיש), יעלם וקרח נחשבו לבני עשיו מאשתו אהליבמה.
אטימולוגיה
הוראת השם אהליבמה איננה ברורה. יש המפרשים "האהל של הבמה", אולם זהו פירוש לא מבוסס. אפשר להניח שהשם מבוסס על המילה אהל שהוא גם היסוד בשם אהליבה ושניהם עשויים להיות הרחבות של שם ממקור חורי (בחורית אל, אלי = בעלת, אלה) שלבש במשך הזמן צורה עברית אדומית.
במדרש
לפי המדרש היא יהודית בת בארי המוזכרת כאשת עשו -.
אורות פיניקס
אורות פיניקס הוא השם שניתן לאירוע הופעתם של כתמי אור בשמי פיניקס, אריזונה, בליל 13 במרץ 1997. הכתמים היו ככל הנראה עצמים בלתי מזוהים, אך יכול להיות שהיו פצצות תאורה.
ז'אן-קלוד ג'ונס
ז'אן קלוד ג'ונס (בצרפתית: Jean Claude Jones ידוע גם כ-JC; נולד בספקס, תוניסיה ב-1950) הוא נגן גיטרה בס, קונטרבס וגיטרה ומוזיקאי יוצר בתחומי הג'אז החופשי והאוונגארד.
ביוגרפיה
ג'ונס נולד בתוניסיה ועבר לצרפת בגיל צעיר. הוא ניגן מוזיקה עממית וג'אז בהרכבים שונים ובגיל 17 כבר היה לנגן גיטרה מקצועי. בשנת 1978 עבר לארצות הברית ורכש השכלה פורמלית במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון. לאחר שסיים את לימודיו בבוסטון עבר ללוס אנג'לס ולמד עוד שנתיים גיטרה בס. בשנת 1983 עלה לישראל והשתקע בירושלים. בין השנים 1996 ל-2000 כיהן כראש מחלקת הג'אז של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
סגנונו הוא אלתור ג'אז חופשי תוך שימוש יצירתי בכלי הנגינה ובכלים אלקטרוניים, מחשב ואפקטים קוליים. הוא אימץ לעצמו את הקונטרבס החשמלי ככלי מרכזי ובנוסף לפריטה ונגינה בקשת הוא גם מתופך עליו, מכה בו, פורט עליו עם הקשת ומפיק מן הכלי צלילים מגוונים. הוא חבר לסלבה גנלין, להרולד רובין, לסטיב הורנשטיין ואחרים ביצירת סגנון ג'אז אוונגרדי חופשי.
בשנת 2003 הקים את הלייבל "קדימה", ששם לו למטרה לעודד יוצרים ישראלים בתחום המוזיקה המאולתרת. בלייבל הוא מקליט את תקליטיו ומוציא יצירות של אמני אוונגארד צעירים וותיקים ושיתופי פעולה רב תחומיים. התקליט הראשון שהקליט בלייבל היה"Jean Claude with Friends", כלל דואטים נגני ג'אז חופשי ועם אמני "פרפורמנס ווקאלי", שימוש בקול באופן אקספרסיווי ותיאטראלי. האלבום הושק בהופעה בה ניגן עם עשרה מאמני אלתור המובלים בישראל.
ג'ונס מבצע שיתופי פעולה רבים עם אמנים מדיסציפלינות שונות כמשוררים (כמו ישראל אלירז), ורקדנים בהפקות שונות. בין השאר שיתף פעולה עם אמנית הקול ויקטוריה חנה, עם המלחינה מאיה דוניץ עם אמנית המחול ענת שמגר, עם הרקדן ארקדי זיידס, עם האמן הרב-תחומי ג'וזף שפרינצק, ועם אמנית כלי ההקשה מאירה אשר. כמו כן כן ניגן עם סטן גץ, רד רודני, דייב ליבמן, ג'ון זורן, אלברט בגר, יובל מסנר ואחרים. בין המופעים שארגן בולט המופע Deep Tones For Peace (צלילים נמוכים למען השלום"), אירוע במסגרתו ניגנו על במה אחת באפריל 2009 שבעה מהקונטרבסיסטים הטובים בארץ ובו-זמנית יחד עם שמונה קונטרבסיסטים מובילים מן העולם שניגנו בניו יורק. המופע הועלה מספר פעמים בלבונטין 7 בתל אביב, ובמועדוני "הצוללת הצהובה" ו"המעבדה" בירושלים.
בשנת 1988 אובחנה אצלו מחלת טרשת נפוצה, מאבקו במחלה הונצח בסרט התעודי "אלתור חופשי" של הבמאי דורון ג'רסי, שהוצג בדוקאביב 2011 ובערוץ 8.
אורות פיניקס
מייחדת אירוע זה על פני עדויות אחרות על מופעי עב"מ, היא העובדה כי למקרה זה היו עדי ראייה רבים, והוא היה בין המדווחים ביותר. עוד לפני כן, כשלוש שעות לפני שדווח על המקרה, נצפו סדרת אורות נוספים, מסודרים בצורת V, מרחפים מעל שמי נבדה. רבים רואים קשר בין מקרה מוזר זה למקרה של פניקס.
הסברים לתופעה
תאוריות רבות התפתחו סביב מקרה זה. תאוריה רווחת, אם כי קשה מאוד לביסוס, היא שהעצמים שנצפו הם כלי טיס של חוצנים. תאוריה נוספת היא שהעצם בצורת V, ואף האורות עצמם, הופקו על ידי מטוס ביון של ארצות הברית, חמקן. שאלות רבות הועלו כאשר הוצע הסבר זה, כמו מדוע אחד ממטוסי הביון הסודיים והחשובים ביותר ירחף מעל עיר גדולה עם אורות וכו'.
התאוריה המקובלת ביותר, שגם הועלתה בערוץ החדשות המקומי, הייתה שסדרת האורות המוזרים היו פצצות תאורה ששוגרו על ידי מטוסים מבסיס "לוק" של חיל האוויר האמריקאי, הסמוך לעיר גלנדייל, מערבית לפניקס. כחיזוק לתאוריה זו נמסר כי אחד מטייסי הבסיס העיד שבאותו לילה הוטלו פצצות תאורה מאחורי רכס ההרים. בעזרת טכנולוגיית עיבוד תמונה על תצלום האורות ניתן היה להסיק כי העצמים נצפו כאשר הם מרחפים ודועכים מאחורי הרכס, כפי שטען הטייס. מנגד, סיבה אחת בולטת לשלילת תאוריה זו היא הקושי בהשגת דיוק כזה בהטלת הפצצות, כך שהעצמים ייצפו ויימדדו כמרחפים במרחק כה מדויק זה מזה ובגובה תואם מאוד, יחסית. יתר על כן, באותו לילה לא הופיע כל כלי טיס על המכ"ם של מגדלי הפיקוח המקומיים.
תגובת מושל אריזונה
ביום חמישי, 19 ביוני 1997, כינס מושל אריזונה, פייף סימינגטון, מסיבת עיתונאים בה התייחס לתופעה בצורה הומוריסטית בכך שהציג את אחד מחברי הצוות שלו מחופש לחוצן ואזוק באזיקים בטענה שהוא האשם באירוע.
בשנת 2007, כאשר התראיין לעיתונות טען שבאותו הלילה חזה בעב"מ, "זה היה ענק ובלתי נתפש", "מי יודע מהיכן הוא הגיע? הרבה אנשים ראו את זה וכך גם אני".
לאחר שנשאל לסיבה בגללה התייחס לתופעה בצורה צינית, השיב כי באותה העת אריזונה כולה הייתה מצויה בהיסטריה ולכן ניסה להרגיע את התושבים בכך שהציג קלות ראש, אך לטענתו, כבר אז הוא לא חשב שהנושא ראוי ללעג.
תומאס דוד
תומאס ג'וזף דוד (באנגלית: Thomas Joseph Dodd; 15 במאי 1907 – 24 במאי 1971) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי. מהתובעים במשפטי נירנברג. כיהן כחבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת קונטיקט, ראשית בבית הנבחרים (1957-1953) ולאחר מכן בסנאט (1971-1959).
תחילת דרכו
דוד נולד בנורוויץ', עיר השוכנת במחוז ניו לונדון שבקונטקיט, בנם של אביגיל מרגרט (לבית או'סאליבן) ותומאס ג'וזף דוד, קבלן בניין. כל ארבעת סביו היגרו אל ארצות הברית מאירלנד. סביו וסבתו היו חקלאים בעמק נהר האוסטוניק במסגרת חוות טבק מסחריות גדולות הממוקמות ליד העיירות קנט וניו מילפורד. ב-1926 הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר המכינה מכללת סנט אנסלם, שנוהל בידי נזירים בנדיקטינים בגופסטאון שבדרום ניו המפשייר. ב-1930 סיים את לימודיו במכללת פרובידנס עם תואר ראשון בפילוסופיה, ושלוש שנים לאחר מכן השלים לימודי משפטים באוניברסיטת ייל. ב-1934 נישא דוד לגרייס מרפי ולהם נולדו שישה ילדים, בהם כריס דוד.
בשנים 1933–1934 היה סוכן מיוחד של לשכת החקירות הפדרלית, כאשר גולת הכותרת בנתיבתו המקצועית הייתה השתתפות בניסיון לא מוצלח ללכוד את ג'ון דילינג'ר במדינת ויסקונסין. הוא היה גם המנהל של מנהל הנוער הלאומי (National Youth Administration) בקונטיקט משנת 1935 עד 1938. דוד היה עוזרם של חמישה מהתובעים הכלליים של ארצות הברית, בהם רוברט ה. ג'קסון והומר סטיל קאמינגס בשנים 1938–1945.
כסוכן מיוחד של התובע הכללי, דוד היה למעשה תובע פדרלי. הוא עבד בעיקר בתיקים משפטיים הנוגעים לזכויות אזרח וחירויות פליליות, כולל העמדתו לדין של ארגון הקו קלוקס קלאן בשנות ה-30 של המאה ה-20. ב-1942 הוא נשלח להרטפורד כבא כוחה של התביעה בפרשת ריגול גדולה בה נאשמו חמישה גברים בהפרת חוק הריגול משנת 1917 בגין קשירת קשר לאיסוף ומסירת מידע פנימי של צבא ארצות הברית, הצי האמריקאי ומחלקת ההגנה לגרמניה הנאצית או לקיסרות היפנית. ארבעה מתוך חמשת הגברים הודה באשמה, ודוד פעל להרשעתו של הנאשם החמישי, הכומר קורט אמיל ברונו מולזאן.
משפטי נירנברג
דוד נענה להצעתו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית רוברט ה. ג'קסון, התובע הראשי מטעם ארצות הברית, להצטרף אליו לגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה כתובע במשפטי נירנברג. שניהם שאפו להעניק את הזכות להליך הוגן עבור פושעי מלחמה נאצים. דוד ציפה שהתפקיד יימשך חודשים אחדים בלבד, אך למעשה הוא בילה באירופה כ-15 חודשים. דוד הציע למקם את בית הדין הבינלאומי בו הועמדו לדין הנאצים בעיר היידלברג משום שהיא שרדה את המלחמה כמעט ללא פגע, אך בסופו של דבר נבחרה נירנברג כמקום המשפטים.
באוקטובר 1945 ג'קסון מינה את דוד ליועץ המשפטי הבכיר שלו עבור משפטי נירנברג, ובהמשך — ב-1946 — מינה אותו לפרקליט המשפטי הביצועי ולמעשה מס' 2 בשרשרת התובעים. בקיץ 1946 מינה ג'קסון את דוד לתפקיד הפרקליט הראשי בפועל בזמן ששב לוושינגטון הבירה. דוד עצמו חזר לארצות הברית רק באוקטובר 1946. הוא תיאר את שליחותו בגרמניה כ"בחינה עמוקה בקטלוג הנורא ביותר של ההיסטוריה של הפשעים האנושיים".
דוד חקר את הנאשמים וילהלם קייטל, אלפרד רוזנברג, הנס פרנק, ולטר פונק, באלדור פון שיראך, פריץ זאוקל וארתור זייס-אינקווארט. בנוסף לחקירה נגדית, דוד ניסח כתבי אישום נגד הנאשמים, הציג תיעודים ממחנות ריכוז, סיפק ראיות לעבדות מצד המפלגה הנאצית וחשף עדויות להכנות כלכליות של הנאצים למלחמה אגרסיבית.
דוד הראה באמצעות הראיות שהציג כי אריך קוך, ראש נציבות הרייך אוקראינה והנאשם הנס פרנק, המושל הכללי של הגנרלגוברנמן היו אחראים לתוכנית הגירוש של כמיליון פולנים במטרה לשעבד אותם. דוד גם הראה עדויות לכך שהנאשם ולטר פונק הפך את הרייכסבנק למחסן של שיני זהב ושאר דברי ערך שנבזזו מהאנשים שנפלו קרבן למחנות הריכוז. דוד הציג סרט של הכספות בפרנקפורט, שם מצאו הכוחות הצבאיים של בעלות הברית חפצים יקרי-ערך אלה, בהם נמנים שיניים תותבות, עגילים, כלי כסף ונברשות. בנוסף, הוא הציג ראיות מחרידות ביותר כדוגמת ראש אנושי מפוחלץ, מכווץ ומשומר של אחד מקרבנות מחנה הריכוז, אשר שימש כמשקולת נייר על ידי מפקד מחנה הריכוז בוכנוואלד.
תביעות סופיות הוגשו ב-31 באוגוסט 1946, ובית הדין הודיע ​​על פסק הדין הסופי בספטמבר 1946. דוד עזר לצוות התביעה של בעלות הברית בהרשעת כל הנאשמים פרט לשלושה. כולם, פרט לאחד הנאשמים, טענו לחפותם, כולל הרמן גרינג, אותו האשים דוד כי הורה לריינהרד היידריך להוציא לפועל את הפתרון הסופי ולחולל את השואה. בנוסף להעמדתם לדין של נאשמים אלה, דוד דרש בסיכומו לבית הדין כי על כל ששת הארגונים הנאציים שהועמדו לדין יש להרשיע בפשעים נגד האנושות, מאותה עילה של הפשעים נגד האנושות המיוחסים לאישים הנאצים עצמם. ששת הארגונים הללו הם "חילות המנהיגות", ממשלת הרייך השלישי, הגסטפו, האס אה, הוורמאכט והאס אס.
דוד עוטר במספר פרסים כהוקרה על עבודתו במשפטי נירנברג. ג'קסון העניק לו את מדליית החופש ביולי 1946 והנשיא הארי טרומן העניק לו את מדליית תעודת הכישורים, אותה העניק לו ג'קסון באופן אישי בהרטפורד בסתיו 1946. דוד נכנס גם למסדר האריה הלבן של צ'כוסלובקיה. ב-1949, ממשלת פולין רצתה להעניק לדוד את "צלב הקצונה של מסדר תחיית פולין", אך דוד דחה את המדליה בגלל מחויבותו לזכויות אדם והשקפותיו כי ממשלת פולין כופה עריצות דומה לזו של הנאצים וטענתו כי קבלת כבוד מנשיא פולין משולה לקבלת כבוד מהפיהרר.
בקונגרס האמריקאי ומותו
דוד נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן שם שתי תקופות כהונה בנות שנתיים כל אחת. ב-1956 הפסיד בבחירות לסנאט לפרסקוט בוש, אך נבחר ב-1958 למושב השני של קונטיקט בסנאט, ואז נבחר מחדש ב-1964.
לפני שנבחר לסנאט של ארצות הברית, דוד נשכר כשתדלן של גואטמלה בארצות הברית תמורת חמישים אלף דולר אמריקני לשנה. באותה עת נשלטה גואטמלה על ידי  הדיקטטור קרלוס קסטילו ארמאס. אחרי ביקור חפוז של דוד בגואטמלה סיטי, שכנע דוד את בית הנבחרים להרחיב את סיוע החוץ לגואטמלה. התיקון של דוד עבר ולגואטמלה הוענק סיוע חוץ בגובה 15 מיליון דולר ב-1956. כאשר גורמים במפלגה הרפובליקנית עימתו את דוד עם העובדה שהוא שתדלן של משטר עריצי, דוד אמר כי
ב-1961 ביקר דוד ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו כדי לחקור את מלחמת האזרחים שפרצה בשל הכרזת העצמאות של קטנגה. בסתיו 1965 פעל דוד למעצרו של מרטין לותר קינג בטענה כי התנגדותו למלחמת וייטנאם היא הפרה של "חוק לוגאן", אשר הגדיר כפשע משא ומתן של אזרחים אמריקאים לא מוסמכים עם ממשלות זרות אשר נמצאות בסכסוך עם  ארצות הברית.
כיו"ר ועדת המשנה של הסנאט לענייני עבריינות נוער, דוד פעל למען הגבלת רכישת אקדחים שהוזמנו בדואר, ובהמשך הגבלה של רכישת רובים. מאמצים אלו הגיעו לשיאם ב"חוק הפיקוח על הנשק" משנת 1968 אותו הגה דוד.
ב-1967 החליט הסנאט של ארצות הברית לגנות את דוד עקב הגילוי כי המיר כספי בחירות לחשבונותיו האישיים ועשה שימוש בכספים אלה. היה זה הגינוי הראשון של הסנאט מאז ג'וזף מקארתי ב-1954, והיה אחד מששת האישים שגונו בידי הסנאט במהלך המאה העשרים. גורמים אחרים (כמו העיתונאים דרו פירסון וג'ק אנדרסון) גרסו כי השחיתות של דוד הייתה רחבת-היקף והיו מי שהאשימו אותו באלכוהוליזם. בתגובה להאשמות אלה, דוד הגיש תביעה נגד פירסון בטענה כי הוא התערב באופן בלתי חוקי בענייניו הפרטיים. אף שבית המשפט המחוזי פסק באופן חלקי לטובת דוד, בית המשפט לערעורים פסק לטובת פירסון בטענה כי הוא לא עשה שימוש לרעה ברכושו הפרטי של דוד.
ב-1970 הדמוקרטים תמכו במועמדותו של ג'וזף דאפי למושבו של דוד, ודאפי הגדיל לזכות במועמדות מפלגתו לסנאט. דוד השתתף אז במירוץ כעצמאי, גרף מתחת לרבע מקולות הבוחרים במירוץ בעל שלושה מועמדים שנגמר עם ניצחונו של לוול ויקר הרפובליקני. חודשים אחדים אחרי הפסדו בבחירות מת דוד כתוצאה מאוטם שריר הלב.
דליה איציק
דליה איציק (נולדה ב-20 באוקטובר 1952) היא פוליטיקאית ישראלית המשמשת יו"ר הדירקטוריון של המרכז הרפואי הדסה. כיהנה כיושבת הראש ה-15 של הכנסת, כשרה בממשלות ישראל וכחברת הכנסת מטעם הסיעות "קדימה" ו"העבודה". במהלך 2007, כיהנה כנשיאת מדינת ישראל בפועל, במשך כחצי שנה, לאחר שהנשיא המכהן משה קצב יצא לנבצרות.
ביוגרפיה
דליה איציק נולדה בירושלים, למרסל וגרשון בלאס, יוצאי עיראק. למדה בתיכון הדתי "אוולינה דה רוטשילד" בירושלים. בתום לימודיה הצהירה בפני צה"ל על היותה דתייה, ולפיכך לא שירתה בצבא ופנתה ללימודים בסמינר למורות. היא בעלת תואר ראשון בספרות והיסטוריה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים ובנוסף, תואר ראשון במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה. עסקה בהוראה, והייתה יושבת ראש הסתדרות המורים בירושלים. במקביל לכהונתה בהסתדרות המורים שימשה כחברה בוועד המנהל של רשות השידור. ב-26 באוקטובר 1988, רכב בו נסע חבר הכנסת מיכאל רייסר מהליכוד התנגש ברכבה של איציק. רייסר נפצע אנושות ולמחרת מת מפצעיו ואיציק נפצעה קשה.
מועצת עיריית ירושלים
לאחר שכיהנה כיו"ר הסתדרות המורים בירושלים הצטרפה למפלגת "העבודה" ונבחרה מטעם רשימת "ירושלים אחת" למועצת העיר בירושלים ובהמשך כיהנה כסגנית ראש עיריית ירושלים טדי קולק והממונה על תחום החינוך בעירייה. כסגנית ראש העיר ירושלים פגשה איציק לראשונה את יו"ר מפלגת העבודה, חבר הכנסת שמעון פרס, והפכה למקורבתו.
חברת הכנסת
הפריצה שלה לפוליטיקה הארצית התרחשה בשנת 1992 כאשר נבחרה בפריימריס למקום ה-25 ברשימת מפלגת העבודה לכנסת ה-13, כחברת כנסת מטעם מפלגת העבודה. במהלך כהונתה לאורך השנים בכנסת שימשה כיו"ר ועדת החינוך והתרבות (בכנסת ה-13) ויו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה (בכנסת ה-14). בשנת 1996 נבחרה לעשירייה הראשונה.
חברה בממשלת ברק ובממשלת שרון
לקראת הבחירות לראשות הממשלה בשנת 1999 תמכה במועמד חיים רמון לראשות העבודה, אך הצהירה אמונים ליו"ר הנבחר אהוד ברק. היא עצמה נבחרה למקום השישי בבחירות המקדימות לרשימה לכנסת ה-15. היא מונתה לתפקיד שרה להגנת הסביבה בממשלת אהוד ברק, אף שחפצה בתיק החינוך. איציק שמונתה לשרה זוטרה הפכה לאחת מאנשי ה"אופוזיציה הפנימית" במפלגת העבודה. מאוחר יותר, מונתה גם כשרה הממונה על רשות השידור.
בשנת 2001 התקיימו בחירות מיוחדות לראשות הממשלה בלבד ואהוד ברק הפסיד למועמד הליכוד וראש האופוזיציה ח"כ אריאל שרון. איציק מונתה ב-13 במרץ 2001 לשרת התעשייה והמסחר בממשלתו הראשונה של אריאל שרון.
בהתמודדותה בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה לכנסת ה-16 קבלה מספיק קולות כדי להיבחר לכנסת ללא שריון לנשים והגיעה למקום הרביעי ברשימה. תחילה שימשה במערכת הבחירות כיו"ר צוות התגובות של מפלגת העבודה, אך הוחלפה בידי יולי תמיר.
הכנסת ה-16 ומעברה למפלגת קדימה
בשנת 2003 עם כינון הכנסת ה-16 לא הצטרפה סיעת העבודה לממשלת שרון שהוקמה ונשארה בשורות האופוזיציה. איציק נבחרה כיו"ר סיעת העבודה-מימד בכנסת והובילה את סיעות האופוזיציה נגד ממשלת שרון השנייה תחת יו"ר האופוזיציה שמעון פרס. בתקופה זו חיזקה את תדמיתה בתור "גברת הברזל", שאינה חוששת לצעוק על ח"כים ועובדי הכנסת. היא גם שימשה כחברת הוועדה לבחירת שופטים.
בשנת 2005 עמדה בראש צוות המשא ומתן של העבודה מול הליכוד ועם כניסת מפלגת העבודה לממשלה, שימשה כשרת התקשורת (עד פרישת מפלגת העבודה מן הממשלה, ב-23 בנובמבר 2005).
ב-28 בנובמבר 2005 הכריזה על פרישתה ממפלגת העבודה ועל מעברה למפלגת קדימה, יחד עם חיים רמון ושמעון פרס, שהפסיד בבחירות על ראשות מפלגת העבודה לטובת עמיר פרץ. איציק חשה, ככל הנראה, שבעקבות הפסדו של פרס, שנחשב לפטרונה הפוליטי, תתקשה להתברג למקום גבוה ברשימת "העבודה" ולאחר מכן תתמנה לשרה בכירה בממשלה שתקום.
יושבת ראש הכנסת
ב-4 במאי 2006, לאחר הבחירות לכנסת ה-17, נבחרה לתפקיד יושבת ראש הכנסת, והייתה לאישה הראשונה מאז קום המדינה לכהן בתפקיד זה. היא נבחרה פה אחד בהצבעה גלויה שתמכו בה 107 חברי הכנסת.
בעקבות חקירת חשדות לעבירות מין של נשיא המדינה משה קצב הכריזה ועדת הכנסת, לבקשת הנשיא קצב, על נבצרותו מלשמש כנשיא בזמן השבעת נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש. על פי החוק, יו"ר הכנסת משמש גם כממלא מקום נשיא המדינה, כך שבתקופת נבצרותו של קצב (שארכה 16 שעות ב-14 בספטמבר 2006) הייתה איציק ממלאת מקום נשיא המדינה והשביעה את נשיאת בית המשפט העליון, השופטת דורית ביניש. ב-25 בינואר 2007 אישרה ועדת הכנסת את הודעת הנשיא משה קצב, כי נבצר ממנו למלא את תפקידו כנשיא המדינה, לנוכח הודעת היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, כי יש כוונה להגיש כנגדו כתב אישום. בעקבות הודעה זו החלה איציק לכהן כממלאת מקום נשיא מדינת ישראל, ובזמן זה חננה אסירים, השביעה שגרירים והשתתפה בטקסים ואירועים בארץ ובעולם. ב-1 ביולי 2007 נכנסה לתוקף התפטרותו של משה קצב, ואיציק כיהנה שבועיים כנשיאת המדינה בפועל, עד השבעתו של שמעון פרס לנשיאות ב-15 ביולי.
דליה איציק, בצוותא עם יושב ראש ועדת הכנסת, חבר הכנסת דוד טל, פעלה לצמצום חוק ההסדרים לשנת הכספים 2008 וזכתה על כך לשבחים מחברי כנסת רבים. השניים נאבקו ביוזמות האוצר, והצליחו להביא לקיצוץ משמעותי במספר הסעיפים שיידונו בסופו של דבר במסגרת הדיונים בהצעת החוק. בסופו של דבר, נוסח הצעת החוק שהונח על שולחן הכנסת לקריאה השנייה והשלישית מנה 32 סעיפים בלבד, מתוך 136 סעיפים שאושרו בקריאה הראשונה. עם זאת, גם בחוק זה נכללו סעיפים שונים שאינם קשורים בתקציב, כגון הסעיף האוסר על קופות החולים להציע תרופות מצילות ומאריכות חיים במסגרת הביטוח המשלים.
בבחירות המקדימות של מפלגת קדימה בדצמבר 2008, הגיעה למקום הראשון מבין המתמודדים. בהתאם לכך, מוקמה במקום השלישי ברשימת המפלגה לכנסת ה-18, לאחר יושבת הראש, ציפי לבני ושאול מופז, אשר שוריין למקום השני ברשימה, עם כישלונו בהתמודדות על ראשות התנועה.
הכנסת ה-18
בכנסת ה-18 שימשה יושבת ראש סיעת קדימה, והייתה חברה בוועדת הכנסת. במהלך כהונתה בכנסת ה-18 יזמה את חקיקתם של מספר חוקים, בהם חוקים אלה:
ב-5 בדצמבר 2012 הודיעה כי היא פורשת מן החיים הפוליטיים ולא תתמודד בבחירות לכנסת ה-19.
לאחר הפרישה מהחיים הפוליטיים
לאחר הפרישה מהחיים הפוליטיים, מונתה ב-10 באפריל 2013 לחברת דירקטוריון בשכר ברשת רמי לוי שיווק השקמה. לדירקטורית בשכר בתאגיד המיחזור אל"ה ושמשה כחברת ועדת ההיגוי העליונה של מיזם "סיסמה לכל תלמיד", שמטרתו צמצום הפערים החברתיים בחינוך על ידי קידום, פיתוח והטמעת תחום התקשוב במוסדות חינוך בפריפריה.
ב-2014, התמודדה איציק בבחירות לנשיאות, אך לא העפילה לסיבוב השני.
מ-2016, מכהנת איציק כיושבת ראש חבר הנאמנים של "הדסה אינטרנשיונל – ישראל", הגוף העוסק בפיתוח משאבים, כולל גיוס תרומות וייעוץ עסקי עבור מרכז רפואי הדסה. בנובמבר 2020, דווח כי איציק מתמודדת לתפקיד יושב ראש מרכז רפואי הדסה.
במרץ 2021, מונתה ליו"ר הדירקטוריון של המרכז הרפואי הדסה.
דליה איציק נשואה ואם לשלושה.
אילש אדלר
אילש אדלר (בהונגרית: Adler Illés; סנטה, 1868 – בודפשט, 19 בפברואר 1924) היה תאולוג הונגרי ורב. הוא היה עמית וכותב של ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים.
ביוגרפיה
אילש אדלר הוא בנם של שאנדור אדלר ויוזפין ובר. הוא למד עברית ואת הכשרתו לרב בפקש, בבלשגיארמט וברטיסלאבה, ולימודים כלליים באופן פרטי. בשנת 1891 הפך לרב של קישקונפלדיהאזה, ובין 1896 לבין 1907 נבחר וכיהן כרב של אובודה. הוא עבד שם אחת עשרה שנים כאשר הקהילה היהודית של פשט הזמינה אותו כרב להחליף את הרב אלעזר פולק בבית הכנסת רומבך. בצעירותו המוקדמת היה חבר מערכת במגזין "שוויון" (Egyenlőség) וכמה ממאמריו פורסמו שם וכן בעיתונים יהודיים וכן בשנתונים של האגודה הספרותית היהודית-הונגרית IMIT ושל האגודה הלאומית היהודית לחינוך בהונגריה. סדרת המאמרים המפורסמת ביותר שלו הייתה על מסע רבני הונגריה לארץ הקודש שהופיעה ב"שוויון". הוא חקר בין שאר את ספרות הקבלה. בקרב רבני בודפשט היה אחד  ונואמים הפופולריים ביותר  ושירת כאמור בבית הכנסת ברחוב רומבך שתוכנן על ידי האדריכל אוטו וגנר. במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כרב צבאי בדרגת סרן. כרב השתייך ל"זרם הסטטוס קוו אנטה". נישא לינקה קרמר ונולדו להם ארבעה ילדים. מותו ב-1924 נגרם מדלקת כיס המרה. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
נאסר עוויס
נאסר עוויס (יליד 1970) הוא מחבל ממחנה הפליטים בלאטה שליד שכם, האחראי להירצחם של לפחות 14 אזרחים ישראלים. היה המפקד של אזור שכם וצפון השומרון של ארגון הטרור "התנזים" ושימש כמפקד ארגון גדודי חללי אל-אקצא באזור זה. עוויס היה כפוף ישירות למרואן ברגותי, ראש ארגון "התנזים" באזור יהודה ושומרון. מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה, בחודש ספטמבר 2000, יזם עוויס פיגועים נגד מטרות ישראליות (בעיקר במתווה של פיגוע ירי), בתחומי מדינת ישראל ובאזור שכם, וביצע בעצמו סדרת פיגועי ירי אל עבר מטרות צבאיות באזור שכם.
פיגועים אותם ביצע עוויס
עוויס ביצע כמה וכמה פיגועי ירי לעבר עמדת צה"ל, שמוקמה ליד קבר יוסף, לעבר עמדות של צה"ל בהר גריזים, לעבר סיורים של צה"ל בסמוך למחנה בלטה ומטרות צבאיות באזור חווארה, וכן הניח מטען חבלה בכביש עוקף זועתה.
פיגועים להם היה אחראי
עוויס גייס, תכנן ותדרך מחבלים לקראת פיגועים שונים, ומסר להם כלי נשק לביצוע פיגועים:
ניסיונות פיגוע להם היה אחראי
בנוסף לפיגועים אותם ביצע או תכנן, עוויס סיפק נשק לפעילים אחרים בתנזים, לצורך פיגועים שתוכננו על ידי אחרים, כדוגמת פיגועי ירי על ההתנחלות חומש, פיגוע כנגד סיור צבאי בדיר שארף והנחת מטען.
לכידתו על ידי חיילי צה"ל
עוויס נלכד על ידי כוחות הביטחון ב-13 באפריל 2002, במהלך מבצע "חומת מגן", על ידי יחידה מיוחדת של צה"ל שעצרה את עוויס במקום מסתור בכפר טובאס, ממזרח לשכם. החיילים הקיפו את הבית ועוויס הסגיר עצמו. בפעולה לא נפגע איש.
הוא הורשע ב-14 עבירות רצח וב-8 עבירות ניסיון לרצח, בגין אחריותו למספר פיגועי טרור, בהיותו מפקד "גדודי חללי אלאקצה" של אזור שכם וצפון השומרון. בית המשפט קבע כי יש להטיל עליו 14 עונשי מאסר עולם מצטברים ועונש נוסף של 50 שנות מאסר בגין כל העבירות הנוספות, לריצוי באופן מצטבר.
רולף (רודא) ריילינגר
רולף (רודא) ריילינגר (6 ביולי 1919 – 19 באוקטובר 2003) היה צייר, פסל, מעצב תלבושות ותפאורות תיאטרון ישראלי. שימש כיו"ר איגוד אמני הקיבוץ הארצי, יצר פסלים ואנדרטאות בישראל ומחוצה לה, תפאורות ותלבושות עבור תיאטראות בישראל וביניהם הקאמרי והבימה.
ביוגרפיה
ריילינגר נולד בשנת 1919 בשטוטגרט שבגרמניה. בן שני ליוליאנה ושמואל ואח צעיר לקורט, אשר היה חבר במחתרת החלוצית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בתחילת נעוריו היה חבר בתנועת הנוער קמרדן. וב־1933 כבר היה חבר בתנועת הנוער הציונית הוורקלויטה (בגרמנית: werkleute – אנשי-המעש). בשנת 1936, החל לעבוד כשולייה של נגר. החלטתו להתמקצע בתחום זה הייתה החלטה שכלתנית ואידאולוגית שהשתלבה בתוכניותיו לעלות לארץ ישראל ובאהבתו ליצירת כפיים. עוד בהיותו נער בגרמניה רצה רודא ללמוד אומנות, ואף הלך עם אמו לבית הספר לאומנות בשטוטגרט לשם הצטרפותו לבית הספר. בשל המצב בגרמניה באותן שנים הדבר לא עלה בידו. בליל הבדולח חזה בבית הכנסת בשטוטגרט עולה באש. אירוע זה נצרב בו, ואף נוכח ביצירתו בשנים מאוחרות יותר.
בשנת 1940 עלה לארץ ישראל באוניית המעפילים "הילדה" ויחד עם יתר הנוסעים באונייה נשלח למחנה המעצר בעתלית.
בעת שהותו במחנה המעצר בעתלית החל רודא לעסוק בציור, בהשפעתו של איזידור אשהיים ששהה אף הוא במחנה המעצר באותה עת. בתקופה זו הוא אף לקח חלק בכתיבת ואיור הגדת פסח.
לאחר שחרורו ממחנה המעצר בעתלית הגיע רודא לקיבוץ שמיר ובשנת 1942 התיישב בקיבוץ הזורע. בשנה זו הציג, לראשונה, את עבודותיו בתערוכה קבוצתית של אמני הקיבוץ הארצי.
בשנת 1944 התגייס רודא לפלמ"ח ובשנת 1946 שב לקיבוץ הזורע. כישוריו של רודא בציור ועיצוב היו לנכס יקר בקיבוץ והוא הפך לדמות מרכזית בחיי התרבות של הקיבוץ כמעצב תפאורות ותלבושות להצגות, ציורי ותבליטי קיר, וקישוטים. פסל פרי יצירתו מקבל את פני הבאים לקיבוץ בהיותו מוצב בכניסה לקיבוץ בין מגרש החניה לחדר האוכל.
ריילינגר היה פעיל באיגוד האמנים של הקיבוץ הארצי ובשנת 1947 התמנה לתפקיד מזכיר האיגוד. רודא עסק, בין היתר, בכתיבה על אומנות ועל מעמדו של האומן. כמזכיר האיגוד המליץ, כבר אז, למזג בין דרך האמן לבין דרישות החברה הסובבת אותו. זאת, בשונה מהמקובל בקיבוץ שבו האמן אמור ליצור אמנות מגויסת בהתאם לערכי התנועה הקיבוצית.
בשנת 1948 החל רודא ללמד אומנות במוסד החינוכי בקיבוץ משמר העמק- שומריה.
בשנת 1953 נשלח רודא, מטעם משרד החינוך והתרבות, לחו"ל למשך מספר חודשים לצורך השתלמות בעיצוב תפאורות. שמן של התפאורות היפות שיצר יצא למרחקים, וקיבוצים רבים פנו אליו בבקשה כי יעצב תפאורות להצגות אשר הועלו על ידם. באחת ההצגות אשר נערכה בקיבוץ הזורע, ואשר את התפאורה לה עיצב רודא, נכח הבמאי האמריקאי היי קילוס אשר התרשם מעבודתו של רודא וכך נפתחה בפניו דלת לתיאטרון הישראלי המקצועי. רודא החל לעצב תפאורות ותלבושות עבור מספר תיאטראות וביניהם "הקאמרי","הבימה", תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער ותיאטרון הקיבוץ במקביל לעבודתו בעיצוב תפאורות ותלבושות החל לעסוק רודא בפיסול חוץ ועיצוב חלל. בשנות ה-60 הוזמן לדנמרק לצורך השתלמות בפיסול ותבליטי קיר. הוא יצר פסלים ותבליטי קיר רבים בארץ במקומות רבים וביניהם אתר משואה, מוזיאון לשואה יד מרדכי, קיבוץ הזורע, שבי ציון, עין שמר, קיבוץ גת, ממגרות דגון, גבעת חביבה, גינוסר, בית החייל בחיפה, בית הספר הריאלי בחיפה ועוד. פסל מפורסם שלו ניצב בכיכר דניה בירושלים והוא זכר להצלת יהודי דנמרק בזמן מלחמת העולם השנייה.
בציון 50 שנים לליל הבדולח, הוזמן על ידי עיריית שטוטגרט ליצור פסל בחזית בית הכנסת בעיר. רודא נענה להזמנה ויצר את פסל ה"סנה הבוער". פסלים נוספים שלו מוצבים בארץ ובעולם ובין היתר בדנמרק, בארצות הברית ובשגרירות ישראל בטורקיה.
רודא היה נשוי לתרצה אשר הגיעה עמו לארץ באוניית המעפילים ונולדו להם בת ובן- דפנה ודוד. בהמשך הם התגרשו ורודא נישא לעודדה, בת קיבוץ נען אשר הגיעה להתגורר בקיבוץ הזורע. לשניים נולד בן- ארן.
באוקטובר 2003 נפטר רודא, לאחר מחלה, והוא בן 84. הוא הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ הזורע.
בשנת 2018 יצרו דוד וראומה ריילינגר את הסרט "רודא" - על מורשתו כאומן מורה ואדם, בשנת 2020 יצא לאור הספר "רודא ריילינגר" המוקדש ליצירתו וכולל ארבעה מאמרים מאת גליה בר אור, רוני כוכבי, מיכאל יעקובסון ורותם לבנון.
תפאורות נבחרות
תפאורות להצגות שעוצבו על ידי רודא ריילינגר:
התפאורה שעיצב רודא להצגה "הזמנה לארמון", אשר הועלתה בקמארי, נבחרה לתפאורה הטובה ביותר בשנת 1962.
את המוניטין הרב ביותר זכתה לקבל התפאורה שעיצב להצגה המצליחה "עוץ לי גוץ לי", אשר הועלתה בקמארי בדצמבר 1965. תפאורה זו הביאה חידוש לארץ: במה מסתובבת עם תפאורה מתחלפת של חוץ ופנים וזכתה לשבחים רבים. רודא עיצב גם את התלבושות להצגה זו.
קישורים חיצוניים
https://youtu.be/NQ2BlFSpz_Q
נתן מרפיש
נתן מרפיש (24 בדצמבר 1924 - 11 בינואר 1972) היה קריין קול המחתרת העברית (תחנת השידור החשאית של לח"י), מראשי ענף הפרסום בישראל ומנהל מחלקות הפרסום בעיתונים "ידיעות אחרונות" ו"הארץ".
ביוגרפיה
נתן מרפיש נולד בוורשה שבפולין, בן זקונים לשבתאי ולאה מרפיש. בגיל 9 עלה לארץ ישראל עם הוריו, אחיו הבכור אשר ואחותו יפה.
בגיל 16 הצטרף לאצ"ל ועם הפילוג הצטרף ללח"י. בשנת 1945 הוקמה תחנת השידור המחתרתית של לח"י – קול המחתרת העברית. נתן ילין-מור, ממפקדי הלח"י, בחר בנתן מרפיש להיות הקריין של התחנה. התחנה הוקמה ותופעלה על ידי האיש הטכני ומומחה הרדיו יעקב (אלכס) יצחקי. יחד עם מרפיש שידרה בתחנה הקריינית גאולה כהן, לימים חברת הכנסת.
בפברואר 1946 תפסו הבריטים את התחנה במהלך שידור. נתן מרפיש ויעקב יצחקי נעצרו, ונשלחו תחילה למחנה המעצר בלטרון. לאחר מכן הוגלו לאפריקה, תחילה לאריתריאה, ואחר כך למחנה עצורים גילגיל בקניה. גאולה כהן נעצרה ונשלחה לבית הסוהר לנשים בבית לחם. במחנה העצורים בקניה ישב מרפיש עם למעלה ממאתיים וחמישים עצורים, בהם יצחק שמיר, מרדכי ציפורי, מאיר שמגר ועוד.
עם קום המדינה חזר עם כל גולי קניה למדינת ישראל, הצטרף ללח"י בירושלים והתמנה למפקד המחנה שם. בבחירות לכנסת הראשונה היה ממנהלי מערכת הבחירות של רשימת לח"י – "מפלגת הלוחמים".
בשנת 1950 התחתן עם לוחמת הלח"י חנה שטרן (נילי), ונולדו להם שני ילדיהם, יאיר ודורית.
באזכרות השנתיות על קברו של מפקד הלח"י אברהם שטרן (יאיר) היה מרפיש מקריא את שמות כל חללי לח"י, ושב להיות פעם בשנה הקריין של לח"י.
הוא ניהל את מחלקת המודעות של העיתון "ידיעות אחרונות", ובשמונה שנותיו האחרונות ניהל את מחלקת המודעות של העיתון "הארץ". היה מראשי ומובילי ענף הפרסום בישראל.
נפטר ב-11 בינואר 1972, בגיל 47.
מיזוגיניה
המונח המקביל למיזוגיניה הוא מיזאנדריה, שנאת גברים. כנגד שני המושגים קיים מושג המיזנתרופיה, שנאת בני האדם ככלל.
ההסברים השונים להתפתחות המיזוגיניה חוזרים פעמים רבות לילדות הראשונית, לקשר בין הילד להוריו ובמיוחד לקשר עם האם. בגיל צעיר ביותר, שנתיים לערך, כאשר שלב העצמאות והניתוק של הילד/ה אינו מתבצע באופן אופטימלי, יוצר/ת הילד/ה תלות עצומה באם, ובמקביל מפתח/ת רגשות של שנאה וכעס כלפיה. השילוב של דמות כל יכולה שהוא/היא תלוי/ה בה למילוי צרכיו, מחד, ודמות היוצרת כעס כה רב, מאידך, הוא דפוס שהמיזוגיניסט/ית חוזר/ת עליו עם נשים בבגרותו. פעמים רבות יתבטאו יחסי המיזוגיניסט/ית עם נשים בצורת יחסי אהבה-שנאה. דוגמה לכך היא הפסוק המקראי "ומוצא אני מר ממות את האשה".
28 ביוני
חגים ואירועים החלים ביום זה
28 ביוני- יום הטאו (במקביל ליום הפאי- 14.3, יום הטאו נחגג ב-28.6)
Don't Let Me Get Me
Don't Let Me Get Me הוא הסינגל השני של פינק מאלבומה השני M!ssundaztood. השיר יצא ב-19 בפברואר 2002, וזכה להצלחה מרובה; בארצות הברית הוא הגיע למקום השמיני במצעד הבילבורד, למקום השישי במצעד הבריטי ולמקום העשרים במצעד הקנדי.
הווידאו קליפ יצא בתחילת 2002, ואותה שנה במרץ, השיר היה הכי מבוקש בערוץ אם טי וי. השיר מדבר על תיעוב עצמי וחסר רצון להשתנות בעקבות הפיכתה של פינק לזמרת. השיר נכתב על ידי פינק ודאלאס אוסטין והופק על ידי דאלאס אוסטין.