cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אור אילן
ביוגרפיה
בהבימה אור אילן שיחקה בהצגות רבות, בהן "לרקוד ולעוף" בבימויו של אלון אופיר, בתפקיד ענת, אהובתם של אסף (אושרי כהן) ויוסי (נתי רביץ). גילמה את דמותה של ורוניקה, נערה מורדת ואהובתו של צוקרמן (עידן אלתרמן), בקומדיה המוזיקלית "נתתי לה חיי" שנוצרה בשיתוף פעולה בין מאור זגורי לשחקנים על פי שיריו של דני סנדרסון. ב"מסילה לדמשק" שיחקה את ילדתה בת ה-13 של ניני (הילה פלדמן) שמגודלת בידי שרה (יבגניה דודינה).
רקדה ושיחקה בתפקידים הראשיים בשתי קופרודוקציות של תיאטרון מופע ולהקת המחול הקיבוצית - "בת הים" בבימויה של גליה בארי על פי סיפורו של אנדרסן; ובתפקיד אצבעונית בהצגה "אצבעונית", מאת ובבימויין של גליה בארי ונירית אהרוני שוויצר.
בתיאטרון אורנה פורת שיחקה בתפקיד הראשי של שירז בהצגה "הלב של שירז", מחזה של ריטה וצרויה להב על פי אגדת עם פרסית.
בתיאטרון המסחרי שיחקה במחזמר "סינדרלה" לצידם של בר רפאלי, שלישיית מה קשור וחנה לסלאו בתפקיד הפיה איה.
בתיאטרון המדיטק שיחקה בתפקידים מרכזיים בארבע הצגות: אחת מהן, "מלך היהודים", אופרת רוק - עיבוד של אורי פסטר לספרה של דבורה עומר, עם לחנים של רמי קליינשטיין ופזמונים של יאיר לפיד, בבימויה של איה קפלן, היא מגלמת את דמותה של טלי, נערה מתבגרת שנאלצת לעשות עבודה על הרצל. באחרת היא מגלמת את דמותה של יעל בת השש במחזה המוזיקלי "אריה הספרייה" בבימויו של רוני פינקוביץ'.
הופיעה במשך מספר שנים כזמרת במופע "רק בישראל" ביחד עם נורית הירש וניר שיבר, על פי שיריה של הירש. בשנים 2008 עד 2012 הופיעה מספר פעמים במשכן הנשיא.
בטלוויזיה שיחקה בין היתר בסדרת הטלוויזיה "אניגמה". היא גילמה את דמותה של סיגלית, המאהבת בת ה-35 של אפרים הקסטר (שמוליק לוי), המבוגר ממנה בעשרים שנה, חולמת להיות כוכבת ריאליטי, מחבלת בקשר בינו לבין אשתו (אוולין הגואל) ולבסוף זוכה להשתתף בתוכנית ריאליטי.
בקולנוע החלה את דרכה בתפקיד ראשי בסרטו של רפאל רביבו "אמור" לצידם של לירון לבו, נטלי עטיה, דן תורג'מן, ענת עצמון ומשה איבגי (בתפקיד אורח). אור אילן גילמה את דמותה של לילה. רקדנית ומורה למחול בשנות השלושים לחייה שבעקבות תאונת דרכים נשארת משותקת בכל הגוף, ולכן היא מבקשת לאפשר לה להחליט בעבור חייה בעצמה. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2017. באותה שנה, הצטלמה לכמה סרטי קולנוע חדשים ביניהם סרטו של רותם שמיר, "קו 300" ששודר בטלוויזיה בשנת 2018.
אילן נשואה ולזוג שלושה ילדים.
אנחל קברל
אנחל קברל (בספרדית: Angel Cabral; נולד אנחל אמאטו, Angel Amato; 1 באוקטובר 1911 - 4 ביוני 1997) היה נגן גיטרה, מלחין וזמר ארגנטינאי של מוזיקה קלה, שהתמחה בעיקר במוזיקת טנגו וואלס. נודע במיוחד בהלחנת ה"ואלס הפרואני" (Que nadie sepa mi sufrir), שהופץ אחר כך על ידי אדית פיאף בגרסה הצרפתית בשם La Foule. בישראל היה לשיר זה גרסה מקומית - "חיוכים" - שהושרה על ידי חוה אלברשטיין.
ביוגרפיה
אנחלו אמאטו נולד במרסדס, בואנוס איירס וגדל בשכונת וייה לורו, ברחוב וייט, בין ברגאדו לטפאלקה.
החל משנות ה-1940 הקים קברל שלישייה יחד עם שני נגני גיטרה חשובים - חואן חוסה ריוורול (מלחינם של שני שירי טאנגו קלאסיים - "N.P" ו-"Cantor de mi barrio" - בנו של דומינגו ריוורול, מנגני הגיטרה של קרלוס גרדל) ועם אנחל רובלדו, לימים, בשנות ה-1950 שותף בהרכבי הגיטרות של חוסה קארנט ושל רוברטו גרלה. אליהם הצטרפו גם זמרים חשובים. שלישייה זו עם זמריה הקליטה בשנת 1942 את המילונגה Jazmín Simón עם התזמורת של סבסטיאן פיאנה בשביל חברת ויקטור.
אחרי הפרידה, חברי השלישייה חברו שוב יחד ב-1947 כשרובלדו הוחלף בסופו של דבר על ידי אלפרדו לוסרו פלאסיוס. הם הופיעו עם תזמורתו של מיגל קאלו, עם ראול איריארטה כסולן קולי. ב-1953 עשו עוד הקלטה ללא זמר, בוואלס El abandono (לחן:מנואל קאלו, מילים: ריינלדו איסו. השלישייה התפזרה כעבור שנים מעטות.
קברל פעל בשלהי שנת 1942 לתקופה קצרה כזמר יחיד בקבארה Sans souci תחת ניהולו של אלפרדו גובי, ואחר כך עבד במונטווידאו עם התזמורת של פינטין קסטייאנוס.
לאורך הקריירה שלו הלחין קברל מעל 200 שירים, ביניהם הידועים היו: Que nadie sepa mi sufrir (La Foule), Plegaria (שניהם "ואלסים פרואנים"), הוואלסים Errante vagabundo ו-Desagradecida y Desamorada וריקודי הטנגו Su nombre era Margot, El clavelito, No, no llores más ,Amor de chiquilina (החתום "אנחל אמאטו" יחד עם אמה סוארס), Yo soy milonga (יחד עם חואן חוזה ריוורול) Y con eso dónde voy, יחד עם ארנסטו רוסי - Fueron tres palabras ו- Que sea lo que Dios quiera.
Que nadie sepa mi sufrir- La Foule
מכל להיטיו הפך ללהיט בינלאומי השיר Que nadie sepa mi sufrir שהולחן על ידי קברל בשנת 1936 על מלים של אנריקה דיסאו, במקצב של ואלס פרואני או ואלס קראולי (ואלס קריויו או קריוז'ו) הנפוץ בפרו. הזמר הראשון ששר אותו היה הוגו דל קאריל. בשנת 1953 בעת ביקורה של אדית פיאף בתיאטרון האופרה בבואנוס איירס, הזמרת שמעה הקלטה של השיר בביצועו של אלברטו קסטיז'ו. פיאף לקחה איתה את הוואלס ובהגיעה לפריז ביקשה מהפזמונאי מישל ריווגוש שיכתוב לה מלים בצרפתית. הוא שינה את הטקסט וקרא לשיר "La Foule", כלומר "ההמון", בביצועה של אדית פיאף הוא הפך ללהיט עולמי שפורסם ב-1957.
המלים המקוריות מביעות את כאבו של גבר שנעזב על ידי חברתו, בעוד שהשיר של פיאף מבטא את חרדתה של בחורה המכירה גבר בתוך המון ומאבדת אותו כעבור רגעים. המקצב הוא של ואלס 3/4, אולם דורש מקצב קליל וקצב הרבה יותר מהיר מאשר ביצירה המקורית לגיטרה. השיר הפך לחלק מן הרפרטואר של זמרים, הרכבים ומוזיקאים רבים וידועים, כמו מריה דולורס פראדרה, חוליו חאראמיו, לה סונורה דינמיטה, פרנק פרסל, רפאל, נאטי מיסטרל, חוליו איגלסיאס, סולדד פסטורוטי, תמרה, כרמלה, לוס לובוס, פלסידו דומינגו, לילה דאונס, גרופו 5, לוס מורונוס, הלו סיהורס וכו'. השיר הביא למלחין רווחים כלכליים. בעזרת תמלוגיו הבינלאומיים, הוא קנה בית במרסדס, במחוז בואנוס איירס, בית שהפך למקום מפגש של ידידיו נגני הגיטרה.
אלכסנדר הנרי הצעיר
אלכסנדר הנרי "הצעיר" (באנגלית: 'Alexander Henry 'The Younger; 1765 - 22 במאי 1814) היה סוחר פרוות וחוקר קנדי. מ-1799 ועד למותו כתב הנרי יומן מסע מפורט, והוא העדות הכתובה המפורטת והחשובה ביותר שנכתבה אי פעם על סחר הפרוות בצפון אמריקה. יומנים אלו סיפקו מידע חשוב רב להיסטוריונים ולחוקרים של תקופה זו בהיסטוריה של צפון אמריקה.
ב-1792, הנרי יחד עם דודו המפורסם בעל אותו השם - אלכסנדר הנרי הזקן, נעשו שותפים בחברה הצפון-מערבית. בהמשך היה הנרי שותף גם ב-XY Company ובחברת הפרוות הפסיפית. יומניו מתעדים את מסעיו מימת סופיריור לאוקיינוס השקט. בקנדה סייר הנרי באזור אונטריו, מניטובה, אסיניבויה, קיוואטין, ססקצ'ואן, אלברטה וקולומביה הבריטית. בארצות הברית של אמריקה סייר באזור ויסקונסין, מינסוטה, דקוטה הצפונית, איידהו, אורגון ווושינגטון. הוא פגש בשבטים אינדיאנים רבים; בצפון את שבט האוג'יבווי, שלושת השבטים של קונפדרציית הבלקפוט, ואת שבטי הקרי, האסיניבוין, הסו ואחרים. בדרום פגש בשבט המאנדאן, בשבט המיניטארי, בשבט הריס ואפילו בשבט השאיין, מדרום לנהר מיזורי. בחוף המערבי הוא פגש ברבים מהשבטים של נהר קולומביה, כמו הוואנאפום. ב-1808 הוא סייר עם דייוויד תומפסון מאגם ויניפג עד לפורט ורמילון, אלברטה.
לאחר מכן המשיך הנרי את מסעו מפורט אסטוריה לאורך נהר קולומביה על אונייה של הצי המלכותי. ב-25 במאי 1814 התהפכה האונייה והנרי ושותפיו למסע טבעו למוות.
לקריאה נוספת
Henry, Alexander. The Journal of Alexander Henry The Younger 1799-1814, The Champlain Society, University of Toronto Press, 1988. ISBN 0-9693425-0-0
Blackwater Park
"Blackwater Park" הוא אלבומה החמישי של להקת אופת' וזהו האלבום הראשון של הלהקה שהופק על ידי סטיבן וילסון שתרם גם קולות רקע לאלבום. השיר "The Drapery Falls" יצא כסינגל כדי לקדם את האלבום. ב-2002 יצאה גרסה נוספת לאלבום, אשר כללה דיסק נוסף. הדיסק הנוסף כלל שני שירים ואת הקליפ של Harvest.
רענן אלכסנדרוביץ'
רענן משה אלכסנדרוביץ, (נולד ב-29 באוגוסט 1969 בירושלים), הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד לזאב אלכסנדרוביץ', יליד פולין שעלה ארצה במסגרת "ההעפלה", ולגבריאלה לבית טאו, ילידת בלגיה שעלתה ארצה במהלך שנות השישים.
אלכסנדרוביץ' הוא בוגר בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים בשנת 1996. סרט הגמר שלו "רק במקרים בודדים" זכה בפרסים בפסטיבלים של קרקוב ולודז'. הקליפ הראשון שביים הוא לשיר מהרי נא של אהוד בנאי.
סרטיו
לאחר גמר לימודיו ביים את הסרט התיעודי "מרטין", העוסק באסיר לשעבר במחנה הריכוז דכאו, שגר בעיירה דכאו ומגיע יום יום לאתר הזיכרון במחנה. הסרט זכה בפרס וולג'ין ובפרסים בינלאומיים רבים.
בשנת 2001 ביים את הסרט התיעודי "הטיול הפנימי", העוקב אחר טיול בן שלושה ימים של קבוצת פלסטינים תושבי השטחים בישראל. הסרט זכה במקום השני בפסטיבל דוקאביב 2002 והוקרן בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם. אלכסנדרוביץ' רואה בסרט את הישגו הקולנועי הגדול ביותר, כסרט ששינה את חייו אבל גם את גישתו לעשייה הקולנועית.
בשנת 2003 כתב וביים את הסרט העלילתי באורך מלא "מסעות ג'יימס בארץ הקודש" במסגרת הסדרה "שיעור מולדת", שזכה בפרסים בישראל ובעולם.
אלכסנדרוביץ' מקיים שיתוף פעולה מתמשך עם המלחין והזמר אהוד בנאי, שזכה בפרס אופיר למוזיקה עבור הסרט "מסעות ג'יימס בארץ הקודש". אלכסנדרוביץ' ביים רבים מהקליפים של בנאי.
חרם אחד באפריל 1933
חרם אחד באפריל 1933 הוא הפעולה הראשונה שנערכה בגרמניה הנאצית נגד היהודים אחרי עליית הנאצים לשלטון, והוא נועד לפגוע באוכלוסייה היהודית מבחינה כלכלית. החרם היה אחד הביטויים של המגמה ההמונית, קרי שיתוף כל הגרמנים וגם הפשוט שבהם בפעולות אנטי יהודיות. הנאצים הציגו את החרם כתגובה נגדית לדרישת ארגונים יהודים בארצות הברית ובריטניה להטיל חרם על תוצרת גרמנית עקב עליית הנאצים לשלטון. עם זאת, החרם נכשל ולא זכה לתמיכה ציבורית נרחבת, ולא נעשה ניסיון נוסף לחזור עליו למרות הבטחתו של גבלס לעשות זאת.
רענן אלכסנדרוביץ'
סרטיו
בשנת 2011 ביים אלכסנדרוביץ את הסרט התיעודי "שלטון החוק", המתאר את מערכת החוק והצדק ביהודה ושומרון וחבל עזה, באמצעות ראיונות עם שופטים צבאיים, ראשי הפרקליטות הצבאית, ובראשם מאיר שמגר שבתור הפרקליט הצבאי הראשי ב-1967 עיצב את התשתית המשפטית של הממשל הצבאי. הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר, פרס ון ליר, בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובפרס חבר השופטים לסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל סאנדנס. במרץ 2012 אסר דובר צה"ל את הקרנתו של הסרט בפני בכירים ביחידת בתי המשפט הצבאיים.
חרם אחד באפריל 1933
רקע
בתקופת רפובליקת ויימאר הצליחו היהודים לעלות ולהשתלב במעמדות הגבוהים בחברה הגרמנית. כפועל יוצא של האמנציפציה יהודים הפכו מעורבים יותר בקרב סביבתם הלא יהודית ואימצו את אורחות חייהם בניגוד להיבדלות שהייתה עד תקופה זו. השתלבות היהודים בחברה בגרמנית גרמה לפיתוח התעשייה במדינה, ולפתיחת בנקים ובתי מסחר ומפעלים עי יהודים ולמעורבות יהודים במקוצועות חופשיים אקדמיים שעד תקופה זו היו בידי גרמנים בלבד. אחוז היהודים המעורבים בכלכלת גרמניה היה גבוה מאחוזם במדינה, וחלקם פתחו את עסקיהם גם בשבת. בעקבות זאת, ובעקבות אגדת תקיעת הסכין בגב על אשמתם של היהודים בתבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, עלה כוחן של תנועות אנטישמיות ובאותה תקופה פעלו ברפובליקה מספר מפלגות שמצע הבחירות שלהן כלל את סילוק היהודים מהמדינה, החרמת רכושם והשמדתם. בשנת 1933 מינה נשיא הרפובליקה, הפלדמרשל הישיש פאול פון הינדנבורג את אדולף היטלר, הפיהרר של המפלגה הנאצית, לקנצלר גרמניה הודות לשכנוע מצד השמרנים שבראשם עמד פרנץ פון פאפן.
רענן אלכסנדרוביץ'
סרטיו
בשנת 2019 ביים את הסרט התיעודי "מראה". הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
חרם אחד באפריל 1933
יום החרם
הדיווח על ההתקפות האנטישמיות בגרמניה ותגובות היהודים בעולם על כך, כונו על ידי הנאצים "תעמולת הזוועה". ב-25 במרץ 1933 זימן אליו הרמן גרינג מספר אישים מראשי יהדות גרמניה וביקש מהם שישלחו משלחת שתשכנע מנהיגים יהודים בלונדון ובארצות הברית להפסיק את ה"תעמולה" האנטי גרמנית בנוגע למעשי הזוועה שנעשים ביהודים בגרמניה, אחרת לא יוכל לערוב לביטחונם של היהודים בגרמניה. המנהיגים היהודים בגרמניה קיוו למנוע את החרם על ידי פיוס הנאצים. ב-26 במרץ שלחו קורט בלומנפלד, נשיא ההסתדרות הציונית של גרמניה, ויוליוס ברודניץ, נשיא "האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית", מברק ל בניו יורק, בו מחו "נחרצות" נגד קיום אספה שתוכננה ליום שני (27 במרץ), שידורי רדיו והפגנות, ודרשו "חד-משמעית מאמצים נמרצים לשים קץ להפגנות עוינות נגד גרמניה". על פי בקשת היהודים בגרמניה, שלחה הנהלת הסוכנות היהודית בירושלים מברק ללשכתו של היטלר, בו הבטיחה לו שהיהודים בארץ ישראל לא הכריזו ולא התכוונו להכריז חרם על גרמניה. על אף בקשת המנהיגים היהודים בגרמניה, הקונגרס היהודי האמריקאי החליט לקיים את פעולות המחאה. ב-27 במרץ התקיימו עצרות מחאה המוניות של הארגונים היהודים באמריקה, באצטדיון בכיכר מדיסון בניו יורק, ובמקומות אחרים. אספות המחאה התקיימו בכמה ערים, בהשתתפות ראשי כנסיות ואיגודים מקצועיים.
יום החרם נקבע ל-1 באפריל, אולם ביישובים הקטנים יותר שבפריפריה, החלו ההתקפות נגד היהודים כבר יום או יומיים לפני כן, גם בכפרים שהיו בהם יהודים ספורים. שעת החרם נקבעה לשעה 10:00 בבוקר. החרם התקיים ביום שבת אך בעקבות חילון האוכלוסייה היהודית ותנועת ההשכלה הרבה יהודים עבדו למעשה בשבת כרגיל, אך חלק מן היהודים לא פתח את עסקיו ולכן נפגע פחות עקב חרם זה. מבחינה מעשית, הוצבו שני אנשי אס אה ושני אנשי אס אס בחזית כל עסק שהוגדר יהודי, והודיעו לכל לקוח שביקש להיכנס כי זהו עסק יהודי, אולם ההחלטה אם להיכנס נותרה בידי הלקוח, וכך היה החרם מבחינה רשמית בגדר המלצה. לובשי המדים הציבו בפתחי חנויות, מרפאות ומשרדי עורכי דין, שלטים שהודפסו בנוסח אחיד וכרוזים עם סיסמאות מוכנות מראש. משאיות מלאות אנשי אס אה וחיילים משוחררים של אגודת "קסדת הפלדה" הלאומנית עברו ברחובות ודרשו לא לקנות אצל יהודים. בנוסף, ברבעים היהודיים הכו אנשי האס אה כמה עוברי אורח שניסו לעזור ליהודים. באותו זמן פרצו בריוני האס אה לאולמות בתי המשפט וסילקו מהם את עורכי הדין והשופטים היהודים. יום קודם לכן שלחו שרי המשפטים של מדינות בוואריה ופרוסיה הודעה לשופטים ולעורכי הדין היהודים כי עליהם לצאת לחופשה לזמן בלתי מוגבל מחשש לחייהם.
תוצאות החרם
החרם נכשל. היו שנענו לו והיו שלא, היו שנותרו אדישים, היו שכלל לא שמעו על קיומו, היו שביצעו מראש את קניותיהם בימים שלפני כן, והיו גם כאלה שניסו להיכנס בכוח לבתי העסק המוחרמים. עסקים יהודיים רבים נותרו סגורים באותו יום. בסופו של דבר הוכרז כי החרם לא יחודש.
החרם נמשך פחות מיממה (14 שעות). הסיבות לכך רבות, כך למשל לא הייתה הגדרה מי נחשב יהודי לצורך החרם, שהרי היו בגרמניה המון רבעי וחצאי יהודים, ולא היה ברור אם החרם חל עליהם. כמו כן אנשי ה-SA לא צייתו להוראות החרם, כך לדוגמה רבים מהם השתכרו ועזבו את עמדות השמירה על החנויות בבעלות יהודית, ונהגו באלימות כלפי העוברים והשבים, למרות שבהוראות החרם נאמר במפורש שאין לנהוג באלימות כלפי חפים מפשע. כמו כן רבים מהם התחילו את החרם בזמן לא מדויק. הביטוי המובהק לכישלון החרם התרחש כמה ימים לאחריו, כאשר כמה חברות יהודיות ביקשו הלוואה מהבנק הגרמני הראשי וקיבלו אותן, זאת מפני החשש שמא חברות אלו יפלו ויגרמו להמון גרמנים להיות מובטלים.
תגובות לחרם
בארצות הברית ובבריטניה התקיימו מספר מחאות נגד החרם וחברות אמריקניות הודיעו כי לא יסחרו יותר עם גרמניה. עם זאת, המחאה הזעומה הוכיחה להיטלר כי פגיעה ביהודים לא תתקל בהתנגדות רבתי.
נחום פסה
נחום צבי פסה (19 בנובמבר 1929 - 3 בינואר 2009) היה מנהיג ציוני סוציאליסטי, ראש תנועת הבונים דרור בברזיל, ממייסדי קיבוץ ברור חיל, פעיל מרכזי בתנועה הקיבוצית המאוחדת (התק"ם) ונציג מטעמה בוועדה המרכזת של ההסתדרות. מנכ"ל קופת חולים הכללית בין השנים 1988–1992, ולאחר מכן נציג ההסתדרות באיחוד האירופי ובאינטרנציונל הסוציאליסטי. בין שאר תרומתו היה ממייסדי מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל, היה אחראי על הפיכת בית ליסין ממועדון לתיאטרון ועל פתיחת אתר המרחצאות חמת גדר.
ילדותו בפולין
פסה נולד ב-19 בנובמבר 1929, בעיירה שרפץ' שבפולין, למרים בלה לבית גוֹנְשֶר, ושמואל פסה. אביו היה חייט ועבד בחנות של מעילי פרווה. האם טיפלה בבית ובילדים. הוריו קראו לו נוּשֶן (נחום – ביידיש, על שם אבי סבו מצד אביו) הֶרְשָלֵי (צבי – ביידיש, על שם סבו מצד אמו).
התבגרות בברזיל
בברזיל השתקעה משפחתו של נחום בעיר סאו פאולו, בשכונת "בּוֹן רֶטִירוֹ". היו בשכונה הזו בעיקר יהודים, איטלקים וליטואנים (מהגרים מלטביה). רבים מהליטואנים היו אנטישמים, ולא פעם התעוררו חיכוכים ומריבות בינם לבין היהודים. הוריו של נחום אומנם לא היו דתיים, אבל הם קיימו את המסורת היהודית. בבית דיברו יידיש – בין ההורים, ופורטוגזית – עם הילדים. אחת החוויות שהשפיעו על התבגרותו של נחום הייתה תקרית עם מורה אנטישמי להיסטוריה – בתקופת הגימנסיה. לימים, כתב על כך סיפור בשם: "הקוף הקטן והשאלה היהודית".
הייתה זו התקופה שלאחר השואה והקמת מדינת ישראל. לנחום הייתה תחושת שייכות עמוקה לעם היהודי. תחילה הוא הקים מועדון חברתי-תרבותי של צעירים יהודים בסאו פאולו, בשם "מועדון תל אביב". מאוחר יותר ניסה להתחבר לתנועת הנוער של בית"ר – אבל הבין שהדרך לא מתאימה לו. ואז, בסוף שנות ה-40 הצטרף לתנועת הנוער החלוצית דרור, שלימים שנתה את שמה להבונים דרור.
הוא התקבל ללימודי רפואה בסאו פאולו. הוא ניחן בכושר ניתוח ומחשבה מבריקה, והצליח, למרות היותו מהגר, להכלל בין ארבעת המצטיינים מכל המועמדים באותו שנתון. אלא שבתום שנה אחת של לימודים - שינתה הדרך הציונית את תוכניותיו.
תנועת דרור והעלייה לארץ
"דרור" הייתה תנועה ציונית סוציאליסטית, ששילבה בין ערכים לאומיים-ציוניים לבין ערכים חברתיים-סוציאליסטיים: שיתוף ושוויון, ביטול הפערים החברתיים בין אנשים וכו'. זאת הייתה קבוצה אוונגרדית, מובילה, אקטיביסטית, שחושבת ועושה. באותה תקופה התחזקו ב"דרור" הקולות הקוראים לעשייה אמיתית, והוחלט שיש לעזוב את ברזיל ואת האוניברסיטאות ולעלות לישראל – לבנות קיבוץ. החלטה נפלה ב-1 במאי 1950, בסמינר בלאפה. חברי התנועה החליטו: "חייבים ללכת עד הסוף עם הערכים והאמונה שלנו".
בשלב מסוים, כשפסה עוד היה ב"הכשרה", יצא אחד מהמנהיגים של המגמה הסוציאליסטית בתנועה בברזיל בהצהרה מפתיעה. הוא טען כי תנועת "דרור" צריכה להתמקד בפן הסוציאליסטי (חברתי) בתוך ברזיל, ועליה לנטוש את הפעילות הציונית (לאומית) שלה. הוא קרא לחברי התנועה שלא לעלות לישראל. נחום היה זה שהוביל את העימות מולו. הוא עזב את ההכשרה, ופעל בנמרצות כדי לשכנע את אלפי הצעירים שהשתייכו לתנועה, להמשיך במסלול הציוני-חלוצי. הוא הנהיג את המחנה הציוני בתנועה – וידו הייתה על העליונה. הצלחת המאבק שלו הייתה התשתית לעלייתם של אלפי צעירים יהודים מברזיל לישראל באותן שנים. בהמשך הוא נבחר להיות ראש תנועת דרור בברזיל - תפקיד בו שירת במשך שנתיים.
לפני העלייה לארץ – התחתן נחום עם שרה, ויחד עלו לישראל בשנת 1953.
הוריו, שסירבו לבוא להיפרד ממנו בתחילה, נעתרו להפצרות הדוד, ובאו לומר שלום – בנמל בריו. היה להם מאוד קשה להפסיד את הבן היחיד, ה"רופא לעתיד", שוויתר על הכל ועלה לארץ ישראל.
שנים ראשונות בישראל - הקיבוץ
בחיפה חיכו לאנשי הגרעין נציגים מקיבוץ היעד: ברור חיל, שהסיעו אותם לביתם החדש. זמן קצר לאחר העלייה ארצה, נשלחו הצעירים לעבור הכשרה נוספת בקיבוץ דברת. פסה עבד כעגלון. היו לו שתי פרדות גדולות ומריצה. זה היה קיבוץ של יהודים שעלו מגרמניה ותפקיד העגלון היה לעשות את עבודות החצר: חלוקת מספוא לבעלי החיים, ריפוד המכלאות בקש ועוד. באותה תקופה פסה רזה ב-30 ק"ג. גם הייתה עבודה קשה, וגם הייתה תקופה של "צנע" בארץ. בתקופת ההכשרה בדברת, נולדה בתו הבכורה של פסה: דלית.
לאחר חודשיים בדברת, נשלח פסה לאולפן עולים בירושלים, שם למד עברית במשך חודש.
ברור חיל היה באותה תקופה יישוב סְפָר, ולכן השמירה בקיבוץ נחשבה כחלק מהשירות הצבאי. במסגרת זו גויס פסה לקורס מ"כים. הוא נבחר כחניך מצטיין, כיוון שהצליח להרשים את מפקדו בהשקעת המאמץ וכושר ההתמדה שגילה. בתחילת דרכו בקיבוץ, עבד פסה ברפת. אחר כך כטרקטוריסט. בהמשך שלח אותו הקיבוץ לקורס "כלכלה חקלאית וריכוז משק", ובסיומו שימש כמרכז משק בקיבוץ במשך יותר מ-5 שנים. במהלך אותן שנים נולדו ילדיו הלה ועוזי.
בשנות ה-60 יצא פסה ללימודים אקדמיים. הוא למד כלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים. באותה תקופה התגרש מאשתו.
את אשתו השנייה, רוזה, פגש פסה בקיבוץ, וכאשר יצאה אף היא ללימודים בירושלים – התהדק הקשר סופית. הם נישאו ב-10 במרץ 1965. שנתיים אחרי כן נולדה בתם – מיכל, ושנה וחצי מאוחר יותר – נעמי. ב-1968 הגיעו הוריו של פסה לביקור בישראל. בסופו של דבר, הם השלימו עם דרכו הציונית של בנם, ובאו לחדש איתו את הקשר.
במהלך התקופה שפסה למד בירושלים – נקלע המפעל של הקיבוץ, "דקו" (מפעל לייבוש ירקות), לקשיים כלכליים. נציגי הקיבוץ באו לירושלים, לשכנע את פסה לבוא להציל את המצב ולהבריא את המפעל. פסה הסכים לקבל על עצמו את הניהול המורכב. אבל בתנאי שיוכל להמשיך ולסיים את לימודי התואר השני שלו. הקיבוץ הסכים, ופסה ניהל בהצלחה רבה את דקו במשך כ-7 שנים. אחרי דקו ניהל פסה את חברת "ייצור ופיתוח" – שהייתה בבעלות התנועה הקיבוצית, הסוכנות היהודית וההסתדרות. החברה עסקה בפיתוח חקלאי בקיבוצים וביישובים שונים בעולם. בין הפרויקטים הגדולים בהם עסק: שיקומה וחידושה של חמת גדר והקמתה של חווה ענקית לגידול כותנה באתיופיה.
המפנה הפוליטי
האוריינטציה המקצועית של פסה הייתה של משק וכלכלה, אבל תמיד הוא היה גם פעיל פוליטית: חבר במזכירות התנועה הקיבוצית, פעיל במפלגת העבודה ונציג התנועה הקיבוצית בהסתדרות העובדים הכללית.
בשנת 1977 הוא נבחר לוועדה המרכזת של ההסתדרות והתמסר לחיים הפוליטיים באופן מלא. ההסתדרות באותם ימים הייתה כוח מאוד חזק ומשמעותי בישראל. פסה היה אחראי על התיקים של תרבות חינוך וספורט – במשך עשר שנים. הוא פעל להקמת רשת של בתי תרבות ותיאטראות מקומיים, באזורים שונים בארץ. בהם הפיכתו של מועדון מקומי למרכז תיאטרון בשם בית ליסין בתל אביב. הוא יזם והקים מערכת של תוכניות מיוחדות, במסגרת מועצות הפועלים, להשכלת מבוגרים ולמידה מהבית. הוא פעל לקידום אגודת הספורט "הפועל", ארגן הפגנות גדולות (בהן הפגנות אחד במאי הגדולות ביותר בהיסטוריה של ישראל) ועוד.
באותה תקופה היה פעיל גם באינטרנציונל לחינוך מבוגרים - ועדה בינלאומית שעסקה בקידום הנושא. במשך מספר שנים אף נבחר לסגן הנשיא של האינטרנציונל, והוביל החלטה להעביר את מזכירות האינטרנציונל לישראל – דבר שהיה חסר תקדים והביא הרבה כבוד לישראל.
בשנת 1981 יצא לאור בהוצאת עם עובד ספרו האידאולוגי של פסה "המשבר הבונה". הספר עוסק בהצגת הרעיון שהחברה הישראלית נתונה בתהליכי גיבוש והתפתחות שניתן לכוון אותם בהתאם לחזונה המתחדש של הציונות הסוציאליסטית.
פסה היה נציג התנועה הקיבוצית בהסתדרות, ונציג ההסתדרות בתנועה הקיבוצית. החיבור בין שני הגופים הללו לא היה חיבור טבעי - ההסתדרות (שכירים) - התנועה הקיבוצית (עצמאיים). פסה יצר ערוצי תקשורת ובנה "גשרים" בין שתי המערכות החשובות והמשפיעות הללו, בראשית דרכה של המדינה.
בסוף 1987 עזב נחום את הקיבוץ בעקבות משבר חברתי עמוק. אחרי למעלה מ–30 שנה. זאת לא הייתה החלטה קלה עבורו. לעזוב מקום אשר היה שותף בהקמתו ובנייתו, מקום שהיווה חלק כה מהותי מהתפיסה האידאולוגית שלו. ועל אחת כמה וכמה, שלא היה קל לעשות שינוי כזה בגיל 58. אבל מבחינתו של פסה הקיבוץ כבר לא היה מה שהיה: האווירה החברתית השסועה, המתיחויות בין החברים ואופן ההתנהלות של הקבוצה החדשה שהובילה את הקיבוץ לא היו לרוחו, והוא החליט לצאת לדרך חדשה. פסה ומשפחתו עברו להתגורר בדירה שכורה ברמת גן, במשך שנה, ומשם לנס ציונה – שם חיו עד קיץ 2007.
קופת חולים הכללית
העזיבה את הקיבוץ סימלה גם את סיומו של החלק הפוליטי בחייו של פסה. הוא עזב את הוועדה המרכזת של ההסתדרות ועבר לנהל חברות עסקיות. תחילה מונה למנכ"ל של חברת יכין-חק"ל, חברה חקלאית-תעשייתית. לאחר כחצי שנה, פנה אליו מזכ"ל ההסתדרות ישראל קיסר, וביקש ממנו לבוא ול"הציל" את קופת חולים הכללית, שהייתה שייכת להסתדרות, ונמצאה במשבר כלכלי קשה ביותר.
פסה קיבל על עצמו את המשימה המאתגרת – וב-1988 מונה למנכ"ל קופת חולים הכללית. הוא ניהל את הקופה במשך 5 שנים, במהלכן עשה מהפכות רבות, וצמצם משמעותית את ההפסדים של הקופה. בין פעולותיו היו:
בשנת 1992 – הובילו מספר שרי ממשלה (בהם אהוד אולמרט וחיים רמון), יחד עם ראש הממשלה יצחק רבין מהלך של הוצאת קופת חולים מההסתדרות, וחקיקת חוק ביטוח בריאות ממלכתי. פסה התנגד למהלך הזה. הוא האמין שפעולתם נובעת משיקולים פוליטיים: מהרצון להחליש את ההסתדרות ולנטרל אותה מנכסיה. פסה טען שבמצב החדש - לא יהיה מי שילחם למען האינטרס של הלקוחות ומערכת הבריאות. בסופו של דבר נחקק חוק ביטוח בריאות ממלכתי, ובתנאים החדשים – פסה כבר לא רצה להמשיך לנהל את הקופה. הוא מונה להיות נציג ההסתדרות באינטרנציונל של האיגודים המקצועיים בבריסל שבבלגיה, ומילא את השליחות הזו במשך קרוב לשלוש שנים.
השנים האחרונות
בשנת 1995 פרש לגמלאות.
ביולי 2007 עבר להתגורר בגדרה עם אשתו רוזה, ושם נפטר ב-3 בינואר 2009, והוא בן 79 שנים.
רות רזניק
נעורים ותחילת הדרך
רות רזניק נולדה בירושלים ב-1932, בת לישראל מאיר לסק וליובה לבית פבזנר. היא גדלה לסירוגין בירושלים ובתל אביב. למדה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים ובהמשך בבית ספר לדוגמה בתל אביב ותיכון עירוני למסחר בתל אביב. בגיל 14 הצטרפה לאצ"ל והשתתפה באימונים, אך לא בלחימה. בגיל 15.5 סיימה את שירותה עקב פירוק האצ"ל. בגיל 16 עזבה את הלימודים והצטרפה לגרעין בקיבוץ רוחמה. לאחר שירותה הצבאי בחיל האוויר, עבדה בשגרירות ישראל בלונדון. רזניק חזרה לישראל בשנת 1956 בעקבות מות אחיה, הנווט. עבדה בתפקידי ניהול במפעלים שונים והקימה עם בעלה עסק עצמאי לשירותי משרד ולפרסום בו עבדה עד 1978.
פעילות פמיניסטית
ב-1972 נמנתה עם מייסדות התנועה הפמיניסטית הישראלית בתל אביב, ועמדה בראש התנועה באזור השרון. השתתפה בהפגנות של התנועה, ואף הואשמה בהשתתפות בהפגנה לא חוקית ובתקיפת שוטר. בשנת 1977 ייסדה יחד עם קבוצה של 19 נשים נוספות, ביניהן שושנה בר, את עמותת "לא לחימה באלימות נגד נשים" (אז אגודה עות'מאנית) שמטרותיה הן "איסוף והפצת מידע על ממדי ותופעות אלימות נגד נשים. והקמת בתי מקלט לנשים מוכות ולילדיהן". הייתה מקבלת השכר הגבוה בעמותה עד 2011, שנה שבה פרשה והמשיכה לעמוד בראש העמותה בהתנדבות.
ב-1978 הקימה העמותה את המקלט השני בארץ לנשים מוכות. בשנת 1993 הקימה העמותה מקלט לנשים מוכות בחדרה, ובשנת 1996 הקימה העמותה מקלט לנשים בראשון-לציון. בשנת 2011 לא עמדו שניים מהמקלטים של העמותה בקריטריוני הסף של מכרז משרד הרווחה למימון מקלטים לנשים מוכות. צעד שעורר תרעומת מצד ארגוני הנשים. כיום העמותה מפעילה שלושה מתוך 14 מעונות לנשים מוכות בארץ. על פי דברי השופטים במתן פרס ישראל, העמותה הביאה לשינוי במודעות החברה הישראלית לתופעת האלימות בבית.
בשנת 1986 הקימה העמותה קו-חירום עירוני לנשים במצוקה בעיר הרצליה ורזניק הדריכה את מתנדבות הקו. העמותה גם הקימה קווי חירום לנשים בשלוש שפות, קו חירום לילדים, יחידה משפטית (מרכז עדנה) הנותנת מענה טלפוני, ייעוץ וסעד משפטי לנשים שהן קרבנות לאלימות, ומארגנת סדנאות וימי עיון בנושא אלימות במשפחה
על רזניק נאמר: "במסגרת עבודתה החברתית, תמכה באלפי נשים וילדים הפונים למקלטים, הכירה אותם אישית, סעדה ועודדה נשים שהיו קרבנות לאלימות מבית: נשים יהודיות מכל עדות ישראל, נשים ערביות ודרוזיות, עולות חדשות מברית המועצות ומאתיופיה ואף עובדות זרות.".
בנובמבר 1999 הייתה רזניק ממקימות "פרלמנט נשים", ולאחר מכן חברה בוועדה המייעצת שלו.
הופעות והרצאות
רזניק הרצתה בישראל ובחו"ל בתחום אלימות נגד נשים. במסגרת MEDURBS (Mediterranean Urban Securities) של האיחוד האירופי, משתתפת רזניק כנציגת ישראל כמומחית בתחום אלימות נגד נשים וילדים.
רזניק פעלה לשינוי עמדות המשטרה בתחום האלימות במשפחה, מרצה ומדריכה שוטרים וקצינים בתחום זה.
רזניק הופיעה בפני ועדות הכנסת העוסקות בנושא אלימות נגד נשים בישראל: ועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת העבודה, הרווחה והבריאות והוועדה לקידום מעמד האישה. הקימה. יחידה להכשרת אחיות ורופאים, להכשרתן של אחיות בחדרי מיון ועובדות סוציאליות בבתי חולים של אחיות טיפת חלב בחשיבות תפקידן באיתור קרבנות אלימות מבית.
משפחה
בן דודה היה המתמטיקאי מיכאל משלר. נישאה לדניאל, איש מח"ל, ולזוג נולדו שלושה ילדים. בפברואר 2014 התאלמנה.
ספרים ותרגומים
ספרים: תרגומים לאנגלית:
גבעות אדסון
גבעות אנדסון (באנגלית: Edson Hills) הם קבוצה של גבעות שאינן מכוסות קרח, ברכס הריטג', בהרי אלזוורת', בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
רות רזניק
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
גבעות אדסון
גאוגרפיה
הגבעות ממוקמות מדרום למפל הקרח דרייק; וממערב לקרחון יוניון.
מקור השם
שמן של הגבעות ניתן להן על ידי משלחת חקר הרי אלזוורת' (Ellsworth Mountains Party) מאוניברסיטת מינסוטה ממדינת מינסוטה שבארצות הברית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1962–1963.
הגבעות נקראות על שם (Dean T. Edson), שהיה מהנדס טופוגרפיה בסקר הגאולוגי של ארצות הברית, אשר היה חבר במשלחת החקר.
לקריאה נוספת
• E.M. Duebendorfer and M.N. Rees, Re-evaluation of the structure and stratigraphy of the Heritage Range, Ellsworth Mountains, Antarctic Journal of the United States Review 1996
• Michael L. Curtis, Gondwanian age dextral transpression and spatial kinemarie partitioning within the Heritage Range, Ellsworth Mountains, West Antarctica, TECTONICS, VOL. 16, NO. 1, PAGES 172-181, FEBRUARY 1997
• Delpupo, Caroline; Schaefer, Carlos Ernesto Gonçalves Reynaud; Roque, Mariane Batalha; de Faria, André Luiz Lopes; da Rosa, Katia Kellem; Thomazini, André; de Paula, Mayara Daher, Soil and landform interplay in the dry valley of Edson Hills, Ellsworth Mountains, continental Antarctica, Geomorphology, Volume 295, p. 134-146., October 2017, DOI: 10.1016/j.geomorph.2017.07.002
• J. G. BOCKHEIM and J. E. LEIDE, Soil development and rock weathering in the Ellsworth Mountains, Antarctica
בובי קריסטינה בראון
בובי קריסטינה בראון (באנגלית: Bobbi Kristina Brown; 4 במרץ 1993, ניו ג'רזי – 26 ביולי 2015) הייתה אישיות טלוויזיה ריאליטית אמריקאית, אשת תקשורת וזמרת. היא הייתה בתם של הזמרים ויטני יוסטון ובובי בראון.
ביוגרפיה
בובי נולדה ב-1993 לויטני יוסטון ובובי בראון בליווינגסטון, ניו ג'רזי, ארצות הברית.
היא גדלה עם ארבעה אחים: לאפרינסיה, לאנדון, בובי בראון ג'וניור וקאסיוס. בשנת 2013 התארסה לניק גורדון, אך הזוג מעולם לא התחתן.
היא הופיעה לצד אופרה ווינפרי בתוכנית אופרה ווינפרי בשנת 2009 ובפרק נוסף של אופרה בשנת 2012.
ב-31 בינואר 2015 נמצאה מחוסרת הכרה באמבטיה שבביתה, ומאז הייתה בתרדמת. ב-26 ביולי 2015 מתה בגיל 22 בהמשך נקבע שסיבת המוות הייתה טביעה באמבטיה תחת השפעת סמים, בדומה לאופן מותה של אמא, וויטני.
ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים (קרואטיה)
ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של קרואטיה (בקרואטית: Načelnik Glavnog stožera Oružanih snaga Republike Hrvatske) הוא הדרג הפיקודי העליון בכוחות המזוינים של קרואטיה. הוא כפוף לשר ההגנה והוא היועץ הצבאי הישיר של ממשלת קרואטיה. מקביל לתפקיד הרמטכ"ל בצה"ל.
הרמטכ"ל ממונה בידי נשיא קרואטיה אשר משמש כמפקד העליון של הכוחות המזוינים. בימי שלום, הרמטכ"ל ממלא את הוראות שר ההגנה. עם זאת, אם שר ההגנה אינו ממלא את הוראות הממשלה, הנשיא יכול לנצל את סמכותו כמפקד עליון ולצוות ישירות על הרמטכ"ל. בזמן מלחמה הנשיא מפקד ישירות על הצבא באמצעות הרמטכ"ל, אולם מעדכן את שר ההגנה בהוראותיו.
Let It Be (אלבום)
Let It Be (שיהיה/תן לזה להיות) הוא אלבום האולפן ה-13 והאחרון של הביטלס, שיצא לאור ב-8 במאי 1970. האלבום הוא האחרון של הלהקה שיצא לאור, אך למעשה הוא הוקלט לפני האלבום הקודם, ״Abbey Road״.
הפקה
בשנת 2003 האלבום דורג במקום 86 על ידי המגזין רולינג סטון ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים אך כשהרשימה עודכנה בשנת 2012 האלבום דורג במקום ה 392.
קרדיטים
הביטלס
מוזיקאים נוספים
הפקה
יער חרובית
יער חרובית הוא יער נטוע של קק"ל, הקרוי על שם עצי החרוב שבו. היער נמצא דרומית לכביש 383 בין כפר מנחם לגפן בחבל עדולם, שטחו כ-8,000 דונם, והוא משתרע בין גבהים של 110 עד 180 מטרים מעל פני הים. קצהו הדרומי של היער גובל בנחל האלה ומעבר לו נמצא תל צפית, שיש המשערים שהוא גת הקדומה. דרומית-מערבית ליער נמצאת תחנת "צפית", תחנת כוח חדשה של חברת החשמל.
ביער עצי אורן, אקליפטוס, שקד וחרוב. בין החורשות נטועים עצי פרי, ובשטח היער טראסות חקלאיות נטושות, ואתרים היסטוריים כגון חורבת שימרה וחורבת דמדומית. ביער חרובית הוכשרו דרכי נגישות לנכים. בקצה הצפון-מערבי של היער (סמוך לפניה מכביש 383) נמצא "פארק הלוחם" ששטחו 300 דונם, ובו מתקנים ושבילי טיול נגישים עם כיסא גלגלים. מצפון ליער שוכן אתר הנצחה קטן לחללי חיל התקשוב. היער חביב על רוכבי אופניים ובו שבילי אופניים וסינגלים באורך כולל של כ-13 ק"מ. שנים רבות עורכת תנועת הצופים את אחד ממחנות הקיץ שלה ביער חרובית.
היער היה אחד משלושת מרכזי הייעור הגדולים של הקק"ל בשנים 1955–1959 והועסקו בו רבים מיושבי מעברת חרובית.
דרך חרובית
בכניסה ליער חרובית מכביש 383 יש שתי כניסות ל"דרך חרובית". ביער יש שביל מעגלי באורך 9 ק"מ העובר בין השבילים המסומנים בצבעים אדום, ירוק וכחול. השביל מתאים לריצה ולרכיבה באופניים. אחרי הכניסה ליער מכביש 383 יש שולחנות פיקניק וחניון.
בז עצים
בז עצים (שם מדעי: Falco subbuteo) הוא עוף דורס מהסוג בז השייך למשפחת הבזיים.
תפוצה
בז העצים נפוץ ברחבי אירופה (מלבד הצפון הרחוק) אסיה ואפריקה (חורף).
הוא מקייץ ומקנן שכיח למדי בחבל הים תיכוני ובנגב הצפוני, וחולף במספרים קטנים על פני כל הארץ. הוא שכיח למדי בצפון הארץ ובמרכזה, בעיקר בנופי פארק ובשטחי עיבוד בהם נישאים עצים. לעיתים חודר בז העצים לתחומי יישובים כפריים ואף לערים.
מקום החיות האופייני של בז העצים הוא נופים פתוחים למחצה, דוגמת מישורים ושדות עם עצים פזורים, יישובים כפריים עם עצים גבוהים וגם חורשים ויערות מעורבים עם שטחים פתוחים. לרוב נראה חג מעל לעצים או לשדות.
מראה
כיפת הראש וחלקי הגוף העליונים אפורים - צפחתיים אחידים. בעורף מתבלטים כתמים בצבע בז' לבנבן היוצרים מעין קולר לא מושלם ומתחברים אל הסנטר, הגרון וצידי הצוואר שצבעם זהה. פאות שחורות יורדות מבסיס המקור אל הלחיים הלבנבנות. הגחון בגוון בז' מפוספס בצבעים שחומים. תת השת ונוצות הירך ערמוניים תחתית הכנף מנומרת בנקודות קטנות בצבעי בז' ואפור כך שמרחוק הוא נראה לרוב אפור.
מזון
בז עצים טורף בעיקר של עופות להקניים כמו סנוניות וסיסים וכן עטלפים וחרקים מעופפים. בז העצים צד בעיקר בשעות בין הערביים ואף בלילה. זהו בז מהיר המנהל את הציד באמצעות מרדף אווירי אחר טרף. שיטת צייד נוספת שלו היא הבהלה של עופות נחים בידי משק כנפיים קולני ליד אתר לינה, מה שגורם לתבהלה והבז מנצל אותה לצלול אל העופות.
רבייה
בז העצים מקנן בחודשים יוני - יולי.
בעונת החיזור בז העצים קולני מאוד. הוא מבצע מופעי חיזור מרהיבים תוך השמעת קול גבוה בן הברה אחת.
לרוב דוגר בז העצים בקינים נטושים של עורב אפור ולעיתים בקינים של דורסי יום אחרים. גודל התטולה הוא לרוב שלוש ביצים בצבע צהבהב מנומר בצפיפות בכתמים חלודיים. הנקבה דוגרת לבדה במשך כ-29 יום. הגוזלים בוקעים פקוחי עיניים ועטויי פלומה לבנה צפופה. הזכר מביא את המזון והנקבה מגישה אותו למקורם. הגוזלים פורחים מהקן בגיל 30 יום לערך וההורים ממשיכים לטפל בהם במשך חודש נוסף.
בנג'מין סטודרט
בנג'מין סטודרט (באנגלית: Benjamin Stoddert; 1744 – 18 בדצמבר 1813) היה מזכיר הצי הראשון של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן מ-18 ביוני 1798 ועד 31 במרץ 1801.
קריירה
לאחר שג'ורג' וושינגטון נבחר כנשיא ארצות הברית, הוא ביקש מסטודרט לרכוש חלקות אדמה מרכזיות באזור שאמור היה להפוך לעיר הבירה הלאומית, עוד לפני שההחלטה הרשמית להקים בירה פדרלית על גדות נהר הפוטומק תגרום לעליית מחירי הקרקעות שם. סטודרט העביר אז את הקרקעות לממשלה. בשנות ה-90 של המאה ה-18 הוא גם סייע לייסד את בנק קולומביה כדי לטפל ברכישות הקרקעות של מחוז קולומביה עבור הממשלה הפדרלית.
מזכיר הצי
במאי 1798 הטיל הנשיא ג'ון אדמס על סטודרט, שהיה פדרליסט נאמן, לדאוג להקמת מחלקת הצי של ארצות הברית. כמזכיר הצי הראשון, מצא סטודרט עד מהרה את עצמו במלחמה בלתי רשמית עם צרפת. סטודרט הבין שהצי החדש החזיק ברשותו מעט מדי ספינות מלחמה כדי להגן על תנועת הסחר המרוחקת באמצעות שימוש בשיירות או סיור לאורך חופי אמריקה הצפונית. הוא הגיע למסקנה שהדרך הטובה ביותר להביס את המתקפה הצרפתית נגד תנועת הספנות האמריקאית תהיה ביצוע מתקפות בקריביים, שם היו מרוכזות רוב הסיירות הצרפתיות. כך כבר בתחילת העימות, אימצה מחלקת הצי מדיניות של חתירה למגע עם מקור כוחו של האויב. ההצלחות האמריקאיות במהלך עימות זה נבעו מהשילוב של מיומנויותיו הניהוליות של סטודרט בשיגור הכוחות המוגבלים והיוזמה של קציני הצי שלו. בהנהגתו של סטודרט התנהל צי ארצות הברית שהוקם מחדש באופן יעיל והשיג את מטרתו לבלום את המתקפות של הספינות הצרפתיות על תנועת הסחר האמריקאית.
בעקבות חתימת הסכם השלום עם צרפת, צומצם כוח האדם ומספר הספינות הפעילות של הצי. ממשלו של הנשיא תומאס ג'פרסון הפחית את סדר הכוח של הצי לשלוש פריגטות ומכר או עשה שימוש באספקה שהצטברה בבסיסי הצי לבניית ספינות תותחים. מדיניות זו הותירה את ארצות הברית במצב של חוסר מוכנות כלפי האיומים שהיא ניצבה מולם בהמשך מצד שודדי הים הברברים וכשלה במניעת מלחמת 1812.
על פי ההוראות שנמסרו לסטודרט במכתב מהנשיא אדמס ב-31 במרץ 1800, הוא הקים את ספריית מחלקת הצי.
שנותיו האחרונות
סטודרט סיים את תפקידו כמזכיר הצי במרץ 1801 ושב לעיסוקו במסחר. בשנים הבאות הוא חווה ירידה בהיקף הונו, שכן הוא הפסיד כסף רב בעסקאות קרקע, זאת בנוסף לירידת כוחה של ג'ורג'טאון כמרכז מסחרי ולאמברגו שהוטל במלחמת 1812 ושגרם לעצירת הסחר הבינלאומי האמריקאי. במהלך תקופה זו הוא חי בבית הלסיון שבוושינגטון די. סי..
מותו והנצחתו
בנג'מין סטודרט נפטר ב-13 בדצמבר 1813. הוא נטמן בבית הקברות של קפלת אדיסון שבסי פלזנט, מרילנד.
צי ארצות הברית הנציח את שמו של סטודרט בשתי ספינות שלו: משחתת בשם USS Stoddert שהייתה בשירות בשנים 1920 – 1935 ומשחתת נוספת בשם USS Benjamin Stoddert שהייתה בשירות בשנים 1964 – 1991.
על שמו הוקם מבצר בשם "פורט סטודרט" על שפך נהר מובייל בטריטוריית מיסיסיפי (כיום באלבמה).
שני בתי ספר על שמו של סטודרט הוקמו במרילנד, בנוסף לאחד בוושינגטון די. סי. בג'ורג'טאון, שכיום היא מהווה חלק מוושינגטון, הונצח סטודרט ברחוב שנשא את שמו. ב-1895 שונה שם הרחוב לרחוב Q צפון מערב. בית דירות הניצב כיום ברחוב זה קרוי The Stoddert.
לנגד עיניים מערביות
לנגד עיניים מערביות הוא סרטו העלילתי הראשון אותו כתב, ביים והפיק יוסף פיצ'חדזה ויצא בשנת 1996. בסרט שיחקו השחקנים עזרא כפרי ואייל שכטר. הסרט, שאותו צילם שי גולדמן, צולם בשחור לבן.
הסרט מספר את סיפורו של בחור צעיר ממוצא רוסי התר אחר אביו שברח מכלא ביטחוני לאחר שהואשם בריגול לטובת ברית המועצות.
הסרט השתתף בפסטיבל ברלין וזכה בפרס האקומני ופרס וולג'ין.
קפטן נמו
קפטן נמו (nemo בלטינית פירושו "אף אחד") הוא דמות בדיונית פרי יצירתו של הסופר ז'ול ורן בספרו 20,000 מיל מתחת למים. הוא מופיע כמפקד הצוללת נאוטילוס. בסיום הספר הוא נעלם, בעת סחיפתה של הצוללת למערבולת. הוא מופיע מחדש בספרו האחר של ז'ול ורן, אי התעלומות. ז'ול ורן מביא בספר "אי התעלומות" את הסיפור האישי של קפטן נמו ומגלה כי הוא היה למעשה נסיך הודי. בספר בת המעמקים של ריק ריירדן, מופיעה אנה דקר, נינתו של קפטן נמו - הלא הוא הנסיך דקר.
שנאה ונקמה
בשנת 1849 חזר להודו, נשא לאישה בת אצילים ונולדו להם שני ילדים. בשנת 1857 פרץ בהודו המרד הגדול. הנסיך דקר היה בראש המורדים, והוא נפצע עשר פעמים במהלך הקרבות. המרד דוכא ומשפחתו הוצאה להורג. הנסיך אסף אליו 20 איש מנאמניו ויחד עם שארית הונו הוא הגיע לאי נידח באוקיינוס האטלנטי. באי הקים מספנה לבניית הצוללת נאוטילוס. הוא תכנן את קיומו בים כך שלא יצטרך ליצור קשר עם בני אדם. זאת, עד אשר פגש באוניית המלחמה האמריקאית "אברהם לינקולן". ההמשך מובא בספר "20,000 מיל מתחת למים".
נסיך פולני?
בטיוטה הראשונה לספר "20,000 מיל מתחת למים", שיצא לאור בשנים 1869–1870, קפטן נמו הוא אציל פולני. האציל נושא עמו רגש נקם בשל רצח בני משפחתו בעת הדיכוי הרוסי את פולין בשנים 1863–1864. המוציא לאור של ספרי ז'ול ורן חשש כי שוק הספרים הרוסי יחרים את הספר החדש אשר פוגע בדימוי של האימפריה הרוסית שהייתה אז בעלת בריתה של צרפת. לכן, בספר "20,000 מיל מתחת למים" נשאר המניע של קפטן נמו לשנאה ולנקמה בגדר תעלומה. רק חמש שנים לאחר מכן, בשנים 1874–1875, עם פרסום ספרו אי התעלומות, ז'ול ורן העלה על הכתב את הפרט שקפטן נמו הוא נסיך הודי לשעבר.
קפטן נמו כדמות אנושית
ז'ול ורן מציג את הדימוי האכזרי של קפטן נמו בתור מפקד הצוללת. הוא רומז כי אולי הוא האחראי להיעלמות 200 כלי שיט באוקיינוסים. בספריו הוא מציג את הפן האנושי שלו בהזדמנויות אחדות: שלוש פעמים בספרו "20,000 מיל מתחת למים" ופעם אחת ב"אי התעלומות":
ז'ול ורן משאיר את רגש השנאה ואת רצון הנקמה של קפטן נמו רק כלפי הממסד.
יוליה פירוט
ביוגרפיה
נולדה בשם יוליה דיאמנט בקונסקובולה שבפולין. היא היגרה לבלגיה ב-1934, שם נישאה לז'אן פירוט, פעיל זכויות עובדים בבריסל, ולמדה צילום, בהשראת סוזן ספאק, לימים פעילת המחתרת הצרפתית וחסידת אומות העולם.
במאי 1940, לאחר הכיבוש הגרמני וגירוש בעלה, עשתה פירוט את דרכה לדרום צרפת, שם מילאה תפקיד פעיל בקבוצות ההתנגדות היהודית והצרפתית. במרסיי עבדה כצלמת עיתונות בעיתון "Dimanche Illustré" (יום ראשון מאויר), והעבירה נשק, מסמכים מזויפים ופרסומי מחתרת. במהלך תקופה זו צילמה תצלומים רבים המתעדים את החיים תחת משטר וישי. כחברה ב - "FTP" (Francs-Tireurs et Partisans) - הצליחה פירוט לצלם את פעילות ההתנגדות של המאקי בקיץ 1944 ואת שחרור מרסיי. תצלומיה במהלך הקרב על מרסיי זכו לתהודה עולמית.
לאחר המלחמה שבה פירוט לפולין כצלמת עיתונות עבור העיתון הפולני "Zolnierz Polski". היא סיקרה את תוצאות פוגרום קיילצה שאירע ב-4 ביולי 1946 והשתתפה בקונגרס העולמי של האינטלקטואלים להגנה על השלום בוורוצלב ב-1948. שם צילמה את דיוקנאותיהם של פיקאסו, אירן ז'וליו-קירי ואיש הרוח דומיניק דסנטי. פירוט ביקרה בישראל ב-1957. לאחר מכן נישאה לכלכלן הפולני יפים סוקולסקי, שנפטר ב-1974.
אחותה של פירוט, מינדלה מריה דיאמנט (1911 - 24 באוגוסט 1944) הייתה חברה במחתרת הצרפתית. היא נתפסה, עונתה והוצאה להורג על ידי משטר וישי.
אוקלידס
אֵוּקלידס (ביוונית: Εὐκλείδης; 365 לפנה"ס – 275 לפנה"ס) הידוע גם כאוקלידס מאלכסנדריה, היה מתמטיקאי יווני הנחשב לאבי הגאומטריה. הוא היה פעיל באלכסנדריה במהלך שלטונו של תלמי הראשון (323-283 לפני הספירה). בספרו "היסודות" ערך בצורה שיטתית את מרבית הידע המתמטי והתוצאות המתמטיות שנצברו עד לאותה תקופה. בספרו ה"יסודות" הסיק אוקלידס את העקרונות של מה שנקרא כיום בשם "גאומטריה אוקלידית" מאוסף קטן של אקסיומות. ספר זה הוא אחת היצירות המשפיעות ביותר בהיסטוריה של המתמטיקה, והיה ספר הלימוד המרכזי במתמטיקה (במיוחד בגאומטריה) מזמן פרסומו עד סוף המאה ה-19 או תחילת המאה ה-20. אוקלידס כתב גם על פרספקטיבה, חתכי חרוט, גאומטריה כדורית וריגורוזיות.
ביוגרפיה
האזכורים ההיסטוריים המעטים לאוקלידס נכתבו מאות שנים אחרי חייו, על ידי פרוקלוס ופאפוס מאלכסנדריה. פרוקלוס מציג את אוקלידס בקצרה בלבד בחיבורו מהמאה ה-5 "הערות על היסודות" כעורך של "היסודות", מציין שהוא הוזכר על ידי ארכימדס, ושהמלך תלמי שאל אותו האם יש דרך קצרה יותר ללמוד גאומטריה מאשר באמצעות יצירתו היסודות ואוקלידס השיב לו כי "אין דרך המלך ללימוד גאומטריה". אף על פי שהציטוט לכאורה של אוקלידס בידי ארכימדס נתברר בסופו של דבר כעיבוד של עורכים של עבודותיו, עדיין סביר להניח כי אוקלידס כתב את עבודותיו לפני אלו של ארכימדס. בנוסף, אמיתות אנקדוטת "שביל המלך" מוטלת בספק ומכיוון שהיא מזכירה מאוד סיפור דומה על מנכמוס ואלכסנדר הגדול. באזכור המפתח הנוסף והיחידי לאוקלידס פאפוס מציין כי אפולוניוס "בילה זמן רב מאוד בחברת תלמידיו של אוקלידס באלכסנדריה, וזאת הייתה הדרך בה רכש הרגלי חשיבה כה מדעיים". מן הממצאים ההיסטוריים עולה כי ככל הנראה שאוקלידס למד באקדמיה של אפלטון באתונה.
היסודות
אף על פי שרבות מהתוצאות ב"יסודות" מקורן במתמטיקאים לפני אוקלידס, ההישג המרכזי של אוקלידס היה הצגתן במסגרת יחידה, עקבית לוגית, עם הגדרות, הנחות והנחות יסוד שאותן כינה אקסיומות. הספר מתקדם הוכחה אחר הוכחה, כאשר כל הוכחה מתבססת על קודמתה, והוא כלל מערכת של הוכחות מתמטיות ריגורוזיות שנשארה הבסיס של המתמטיקה עד 23 מאות מאוחר יותר. ה"יסודות" הציגה לעולם את הדוגמה הראשונה למערכת אקסיומטית ובכלל לארגון שיטתי של ידע מתמטי. בזכות יצירה זו נחשב אוקלידס לאבי הגישה האקסיומטית במתמטיקה בפרט ובמדע בכלל. המבנה השיטתי של הספר הפך אותו לנוח לשימוש ולציטוט, והוא היה מקור לרעיונות ולתובנות במשך המאות הבאות.
לא קיים אזכור של אוקלידס מעותקים הקדומים ביותר של ה"יסודות", וברוב העותקים כתוב שהם מ-"העריכה של תאון" או ה-"הרצאות של תאון", בעוד שהטקסט הראשוני, שמוחזק בידי הוותיקן, אינו מציין שום כותב. האזכור היחידי שעליו מסתמכים היסטוריונים בקביעתם כי אוקלידס כתב את ה"יסודות" הוא מפרוקלוס, אשר בתמציתיות מתאר בחיבורו "הערות על היסודות" את אוקלידס כמחברו.
אף על פי שהוא ידוע בעיקר בזכות התוצאות הגאומטריות שלו, ה"יסודות" כולל בתוכו גם תוצאות בתורת המספרים. הוא מתאר את הקשר בין מספרים מושלמים ומספרי מרסן, כולל הוכחה כי קיימים אינסוף מספרים ראשוניים, הלמה של אוקלידס על פירוק לגורמים (אשר מוביל למשפט היסודי של האריתמטיקה על יחידות הפירוק לגורמים ראשוניים), ואלגוריתם אוקלידס למציאת המחלק המשותף המקסימלי של שני מספרים.
המבנה הלוגי המסודר, היוצא מהנחות מצומצמות ככל האפשר ומגיע מהן למסקנות מרחיקות לכת, הצית את דמיונם של מדענים שקראו בו במשך הדורות. גדולי המדע במאות ה-16 וה-17, בהם קופרניקוס, קפלר, גלילאו וניוטון הושפעו רבות מן ה"יסודות" ויישמו בעבודתם את גישתו של אוקלידס, ואילו אלברט איינשטיין אף כינה את ה"יסודות" בתור "הספר השמימי".
במשך שנים הייתה המערכת הגאומטרית שאוקלידס הגדיר ב"יסודות" מוכרת בתור הגאומטריה (בה"א הידיעה), אולם בימינו מערכת זו נקראת גאומטריה אוקלידית, כדי להבדיל בינה לבין הגאומטריות הלא אוקלידיות אשר פותחו במאה ה-19.
עבודות נוספות
בנוסף ליסודות, לפחות חמש עבודות של אוקלידס שרדו עד התקופה הנוכחית. הן נבנו לפי אותו הדגם של המבנה הלוגי של היסודות, עם הגדרות וטענות מוכחות:
עבודות נוספות המיוחסות לאוקלידס, אבדו. ביניהן:
גאלי
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
אליזבת, נסיכת הסן
אליזבת, נסיכת הסן (Elisabeth von Hessen-Darmstadt, 1 בנובמבר 1864 - 18 ביולי 1918), הידועה גם בשם יליזבטה פיודורובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, הייתה נסיכה גרמנית מבית הסן העתיק ואשתו של סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו החמישי של הצאר הרוסי אלכסנדר השני. הנסיכה אליזבת הייתה אחותה הגדולה של אלכסנדרה, הצארינה האחרונה של רוסיה, וכמוה גם היא הוצאה להורג על ידי מהפכנים בולשביקים במהלך מהפכת אוקטובר. אליזבת הייתה ידועה ברוסיה לא רק בשל יופייה הרב, אלא בעיקר בשל טוב לבה ועבודתה עם פשוטי העם העניים.
שנותיה המוקדמות
הנסיכה אליזבת אלכסנדרה לואיז אליס, שכינוייה במשפחה היה "אלה", נולדה בהסה שבגרמניה, ביתם השנייה של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ואשתו אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. אמה בחרה לה את השם אליזבת לאחר ביקור במקדש בעיר מארבורג המקודש לאליזבת הקדושה, קדושה נוצרייה הנחשבת לאחת המייסדות של שושלת הסן.
בשנת 1878 אחותה הגדולה של אליזבת, ויקטוריה, חלתה במחלת הדיפתריה. שתי האחיות ישנו יחד באותו החדר, ולכן אמם מיהרה להוציא את אליזבת מהחדר המשותף ולשלוח אותה לסבתה. בזכות כך הייתה אליזבת בת המשפחה היחידה שלא נדבקה במחלה; אחותה הצעירה ביותר, מרי, מתה מהמחלה בהיותה בת ארבע שנים בלבד. חודש לאחר מכן אמה, שהייתה מותשת מהטיפול בילדיה החולים, נפטרה גם היא.
מחזרים ונישואים
הנסיכה אליזבת נחשבה בתקופתה לאחת הנשים היפות ביותר באירופה, ובצירוף אישיותה הכובשת והאדיבה היא הפכה לאחת הרווקות המבוקשות ביותר בקרב נסיכי היבשת. אחד ממחזריה הראשונים היה בן דודה הנסיך וילהלם, לעתיד וילהלם השני, קיסר גרמניה. וילהלם היה תלמיד באוניברסיטת בון כשאליזבת הייתה נערה צעירה, ובסופי השבוע הוא נהג לבקר את דודתו אליס, אמה של אליזבת. במהלך ביקורים אלו הוא התאהב בנסיכה היפהפייה, אולם אליזבת, שלא נמשכה אליו כלל, דחתה בנימוס את חיזוריו, מה שגרם לו לעזוב את לימודיו ולחזור לברלין.
מחזר אחר של אליזבת היה בן דודו של וילהלם, הנסיך פרידריך, לעתיד הדוכס הגדול של באדן. המלכה ויקטוריה, סבתה של אליזבת, חיבבה מאוד את הנסיך הצעיר, ולכן התאכזבה מאוד כאשר אליזבת סירבה להצעותיו. סבתו של פרידריך, הקיסרית אוגוסטה, ואמו לואיזה, נסיכת פרוסיה, כעסו מאוד על אליזבת, ולא סלחו לה במשך זמן רב על שדחתה את פרידריך.
לבסוף נפלה הנסיכה בקסמיו של נסיך רוסי מבית רומנוב, משפחה שגבריה נחשבו לגבוהים ויפים במיוחד. דודתה הגדולה של אליזבת, מריה אלכסנדורבנה, קיסרית רוסיה, ביקרה לעיתים תכופות אצל קרוביה בהסן, והייתה מלווה בדרך כלל על ידי בניה הצעירים, סרגיי ופאבל. אליזבת והנסיכים הכירו מילדותם, אולם לאחר מספר שנים בהן לא התראו, ראה אותה סרגיי בפעם הראשונה כאישה צעירה והתאהב בה.
בתחילה לא התרשמה הנסיכה אליזבת במיוחד מסרגיי, וסירבה להצעת הנישואים שלו, אולם לאחר שאמו ואביו נפטרו באותה השנה, השתנה יחסה אליו, משום שגם היא אבדה את אמה בגיל צעיר. אליזבת וסרגיי החלו להתקרב זה לזה, וכשסרגיי הציע לה נישואים בפעם השנייה היא הסכימה, למרות התנגדותה של סבתה ויקטוריה.
הנסיכה הגדולה של רוסיה
סרגיי ואליזבת נישאו ב-15 ביוני 1884 בארמון החורף שבסנקט פטרבורג, והנסיכה אליזבת הפכה רשמית ליליזבטה פיודורובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. הזוג הצעיר התיישב בארמון בלוזלסקי-בלוזרסקי שבסנקט פטרבורג, ולאחר שסרגיי התמנה למושל מוסקבה בשנת 1892 הם עברו לגור באחד מארמונות הקרמלין. אליזבת לא הייתה חייבת להמיר את דתה מהדת הלותרנית עליה גדלה לדת הרוסית אורתודוקסית אליה השתייכו בעלה ומשפחת המלוכה הרוסית, אולם היא בחרה מרצונה לעשות כן בשנת 1891 בעקבות ביקור בירושלים ודבר זה תרם לאהדת העם הרוסי אליה.
לבני זוג לא נולדו ילדים, אולם הם ערכו לעיתים קרובות מסיבות מיוחדות לילדים במעון הקיץ שלהם מחוץ למוסקבה. בשנת 1902 הם הפכו להורים המאמצים של אחייניהם, מריה ודמיטרי, לאחר מות אמם, וגירוש אביהם מהמדינה.
הנסיך הגדול סרגיי נרצח בקרמלין ב-18 בפברואר 1905 על ידי מהפכן סוציאליסט בשם איוואן קלאייב. אליזבת קיבלה את הבשורה באופן כה קשה, עד כי קרוביה חששו שתעבור התמוטטות עצבים. אולם היא נרגעה במהרה, ואף ביקרה את קלאייב בכלא והפצירה בו לבקש חרטה על מעשיו, קלאייב סיפר לה שהם ניסו להתנקש בחיי בעלה שלוש פעמים ובכל פעם נסוגו מחשש פגיעה בה, כיוון שראו בה דמות מופת. אליזבת אף ביקשה מאחיינה, הצאר ניקולאי השני, לחון את רוצחו של בעלה, אולם קלאייב סירב לקבל את החנינה ונתלה במאי 1905.
אלמנותה ומותה
לאחר מותו של הנסיך סרגיי, לבשה אליזבת רק בגדי אבל והפסיקה לאכול בשר. בשנת 1909 מכרה את כל תכשיטיה ודברי הערך שלה, ובכסף שקיבלה פתחה את מנזר מארפו-מרלינסקי במוסקבה, והפכה לאם המנזר. במהלך השנים הבאות בנתה על אדמות המנזר בית חולים (בו שימשה כאחות), כנסייה, בית מרקחת ואף בית יתומים. היא ונזירותיה ביקרו באזורים הקשים ביותר של העיר, שם עזרו לנזקקים.
לאחר מספר ימים ביקטינבורג הצטרפו לאליזבת קרובים אחרים ממשפחת רומנוב: סרגיי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, יואן קונסטנטינוביץ', נסיך רוסיה, קונסטנטין קונסטנטינוביץ', נסיך רוסיה ואיגור קונסטנטינוביץ', נסיך רוסיה. ב-20 במאי 1918 הם נשלחו לעיר אלפאייבסק שבמחוז סברדלובסק, שם שוכנו בבית ספר בקצה העיר.
ב-17 ביולי הגיעו לבית הספר מספר חיילי צ'קה, ששדדו מבני המשפחה את כל הכסף שהיה עליהם, והסיעו אותם למכרה ברזל מחוץ לעיר. החיילים הכו את האסירים והשליכו אותם לתוך פיר המכרה, שעומקו הגיע ל-20 מטרים. על פי עדותו של אחד הרוצחים אליזבת הושלכה ראשונה, אך היא ושאר בני משפחת רומנוב לא נהרגו מהנפילה למכרה. בשל כך הוא זרק לתוכו רימון יד, אך לאחר שזה התפוצץ שמע את בני המשפחה שרים המנונים דתיים. לפיכך הוא זרק פנימה רימון נוסף, אך גם זה לא הרג אותם. לבסוף דחפו החיילים לתוך הבור כמות גדולה של ענפים ושיחים והבעירו אותם.
מספר חודשים לאחר מכן כבש הצבא הלבן את אלפאייבסק, שם מצא את גופותיהם של אליזבת ובני משפחתה שהוצאו להורג במכרה הנטוש. החיילים גילו כי לאחר שאליזבת נפצעה מהנפילה לבור, היא הספיקה לחבוש את פצעיו של הנסיך יואן, שגופתו נמצאה חבושה לידה. ראש הצבא הלבן באזור הורה לחייליו להוציא את הגופות מהמכרה ולקוברן בקתדרלה הסמוכה, אולם ביולי 1919, כשהצבא הלבן נאלץ לסגת מהאזור בשל כיבושו על ידי הבולשביקים, הגופות הוצאו מקבריהן ונלקחו לעיר אירקוטסק, ומאוחר יותר לסין. ב-3 באפריל 1920 נקברו גופות חברי בית המלוכה שנרצחו באלפאייבסק בחצר המיסיון הרוסי בבייג'ינג.