cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גמישות (כלכלה)
הגדרה מתמטית
בנוסף על הגמישות הנקודתית האמורה לעיל ישנה גם גמישות קשתית והיא אחוז השינוי במשתנה מסוים ביחס לשינוי של משתנה אחר בקטע מסוים. לדוגמה, אם נסמן את קצוות הקטע ב-1 וב-2, את הגמישות הקשתית ניתן לאמוד באופן הבא:
חשיבות המושג
גמישות היא מושג מפתח במיקרו-כלכלה. גמישות המחיר של ההיצע והביקוש למוצר קובעת את אופן חלוקת התועלת הכלכלית, כלומר את עודף היצרן ועודף הצרכן. אם היצרן הוא מונופול אז הגמישות לוקחת חלק בקביעת הכמות המיוצרת על ידיו ובעיוותים שייווצרו בשוק כתוצאה מקיום המונופול.
בנקודה בה מתקיימת גמישות יחידתית המכפלה של הכמות והמחיר קבועה, כך שסך ההוצאה על המוצר קבועה.
גמישויות חשובות נוספות:
גמישות ההיצע והביקוש
ניתן לחשב את היכולת של השוק להסתגל לשינויים במחירים באמצעות יחידות מידה לכל יחידת מטבע (לדוגמה, ליטר לכול שקל ישראלי, או מכוניות לכול ין יפני), אך שיטת חישוב זו אינה מאפשרת שימוש נוח בתוצאות במקרים מסוימים. כך, לדוגמה, אם נרצה להשוות את השפעת עליית המחירים של בנזין בישראל ובארצות הברית, קיימת המרה מסובכת מגלון לכל דולר אמריקאי וליטר לכל שקל ישראלי. מסיבה זו מעדיפים כלכלנים רבים להשתמש בשינוי היחסי באחוזים, או במילים אחרות - בגמישות. מבחינה גרפית, גמישות של ביקוש והיצע תתבטא בשיפוע עקומותיהם: ככל שהעקומה, העולה או היורדת, אופקית יותר - היא משקפת גמישות גבוהה, היינו שינוי קטן יחסית במחיר (הנמדד על הציר האנכי) ישפיע במידה רבה יותר בכמות (הנמדדת על הציר האופקי); ככל שהעקומה אנכית יותר - היא משקפת ביקוש או היצע קשיחים יותר (גמישות נמוכה), היינו שינוי גדול יחסית במחיר (בציר האנכי) יביא לשינוי קטן יחסית בכמות (הציר האופקי). הגמישות עשויה להשתנות בנקודות שונות לאורך העקומה, שכן שיפועה אינו בהכרח קבוע, ועל כן מקובל לדבר על "גמישות נקודתית".
הואיל והגמישות נמדדת באחוזים, שינוי יחידת המידה או יחידת המטבע לא ישפיע על הגמישות. אם הכמות המבוקשת או המיוצרת משתנה במידה רבה כאשר המחיר משתנה במידה מועטה, אזי מדובר בעקומה גמישה. אם הכמות המבוקשת או המיוצרת משתנה במידה מועטה כאשר המחיר משתנה במידה רבה, אזי מדובר בעקומה קשיחה. עקומת היצע קשיחה לחלוטין היא למעשה עקומה אנכית.
ניתן להתייחס לגמישות ביחס למשתנים נוספים מלבד מחיר המוצר. משתנה נפוץ אחד הוא ההכנסה. כיצד ישתנה הביקוש למוצר נתון אם ההכנסה גדלה או קטנה? גמישות זו ידועה בשם גמישות ההכנסה. לדוגמה, בכמה ישתנה הביקוש למכוניות יוקרה אם ההכנסה הממוצעת עלתה ב-10%? אם הגמישות חיובית, העלייה בביקוש תיוצג מבחינה גרפית כתזוזה ימינה של עקומת הביקוש, שכן הכמות המבוקשת של מכוניות יוקרה תעלה בכול רמת מחיר.
הגמישות הצולבת של הביקוש גם היא מובאת בחשבון לעיתים בעת התבוננות במוצרים תחליפיים ומוצרים משלימים. גמישות זו מודדת את שיעור השינוי בביקוש למוצר נתון ביחס לשיעור השינוי במחירו של מוצר אחר. לדוגמה ניקח שני מוצרים משלימים, בנזין ומכוניות. אם בתגובה לעלייה של 10% במחיר הבנזין, יורד הביקוש למכוניות ב-20%, הגמישות הצולבת של הביקוש תהיה.
שלמה לוין
שלמה לוין (נולד ב-22 בפברואר 1933) הוא עורך דין ושופט ישראלי. כיהן כשופט בית המשפט העליון וכמשנה לנשיא בית המשפט העליון.
ביוגרפיה
לוין נולד בריגה שבלטביה בשנת 1933 לברטה לבית מנדלשטם ולדב לוין, ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1937. עם עלייתם, השתכנו ברעננה, אך לאחר זמן קצר עברה משפחתו לנתניה.
את לימודי המשפטים לתואר בוגר ומוסמך למד באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטורט שלו, אותה סיים בשנת 1969, עסקה ב"מהותו של הערעור".
את התמחותו במשפטים עשה לוין במשרדם של עורך הדין יהושע רוטנשטרייך ונשיא בית המשפט העליון יואל זוסמן. בשנת 1957 הוסמך לעריכת דין ועבד תשע שנים כשכיר. באותה עת סייע לזוסמן בכתיבת ספרו "סדר הדין האזרחי" ובמקביל הרצה בפקולטות למשפטים של האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת תל אביב. בשנת 1969 קיבל תואר ד"ר במשפטים על "דיון אזרחי".
בשנת 1966 מונה לבית משפט השלום בתל אביב ולרשם בית המשפט המחוזי. בשנת 1975 מונה לשופט בית המשפט המחוזי. בעבודתו השיפוטית בלט בתמציתיות פסקי דינו.
בשנת 1980 מונה לבית המשפט העליון, בו שירת עד פרישתו בשנת 2003. על אף השנים הרבות בהן כיהן בבית המשפט העליון כשופט מן המניין ואחר כך כמשנה לנשיא (מ-1995), דמותו לא זכתה לסיקור תקשורתי רב. הסיבה לכך הייתה התמקדותו בתחומי המשפט האזרחי. בין תפקידיו הבולטים עמד בראש הרכב הערעור במשפטו של אריה דרעי, וכן עמד בראש ההרכב לחיסול פיגורים בתיקים אזרחיים.
ביוזמתו הוקם המכון להשתלמות שופטים, בראשו עמד מספר שנים. מלבד זאת עסק בקידום הקמתו של פורום שופטים בינלאומי והרבה בכתיבת ספרות מקצועית. לאורך השנים היה פעיל גם בוועדות מקצועיות שונות: ועדה להצעת שינויים במערכת המשפט, ועדה לבחינת הקמתה של פקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, ועדת המומחים לרפורמה בדיני פשיטת רגל (1986–1990). חבר במחלקת המחקר של הרשות השופטת.
לוין אלמן - אשתו הייתה אילנה, אשר נפטרה ב-2018, עורכת דין ומחנכת, והם הורים לבן.
האורהי סודאקוב
האורהי ויקטורוביץ' סודאקוב (באוקראינית: Георгій Вікторович Судаков; נולד ב-1 בספטמבר 2002 בבריאנקה שבאוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני, המשחק בעמדת הקשר בקבוצת שחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית ובנבחרת אוקראינה.
קריירת מועדונים
סודאקוב גדל במחלקות הנוער של סוקיל בריאנקה ומטאליסט חרקוב, ובשנת 2017 הגיע אל מחלקת הנוער של שחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית. ב-21 באוקטובר 2020 ערך סודאקוב את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בניצחון 3-2 על ריאל מדריד במסגרת שלב הבתים של עונת 2019/2020 בליגת האלופות. ב-30 באוקטובר 2020 ערך סודאקוב את הופעת הבכורה שלו בליגת העל האוקראינית, כששיחק 90 דקות והבקיע שער בניצחון 4-1 על מריופול במסגרת המחזור השמיני. בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ערך סודאקוב עשר הופעות ליגה.
קריירה בינלאומית
ב-23 במאי 2021 ערך סודאקוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוקראינה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת בחריין במשחק ידידות.
סודאקוב זומן לסגל נבחרת אוקראינה לקראת טורניר יורו 2020.
רובה (עיר)
רוּבֶּה (בצרפתית: Roubaix; בפלמית: Robaais) היא קומונה (רשות מקומית) במחוז נור שבצפון-מזרח צרפת. היא ממוקמת בין הערים ליל וטוּרקואן (Tourcoing). אוכלוסייתה, המונה קרוב ל-100,000 תושבים, מדרגת אותה כעיר השנייה בגודלה בחבל או-דה-פראנס ויוצרת יחד עם ליל, טורקואן, וילנב-ד'אסק ו-86 קומונות עירוניות נוספות את המטרופולין ליל הכולל כ-1.1 מיליון תושבים. רובה גם שייכת לאגד ערים גדול יותר, המשתף משנת 2008 גם את הערים הבלגיות שמעבר לגבול צרפת-בלגיה הסמוך; מוּסקרון (Mouscron), קורטרייק, טורנה ומנן (Menen). אגד ערים זה הוא האגד האירופי הראשון שכולל שיתוף פעולה עירוני במטרופולין שמצוי בשתי מדינות שונות וכולל כ-2 מיליון נפש. אזור רובה נכלל בקווי המטרו של ליל.
רובה מפורסמת במורשת האדריכלית שלה ובמרכזיותה בהתפתחות תעשיית הטקסטיל בצרפת, בזמן המהפכה התעשייתית, שהתרחשה בצרפת במאה ה-19, בעת שחברות טקסטיל צרפתיות גדולות התפתחו בעיר. שתיים מחברות המכירה באמצעות קטלוגים הגדולות בצרפת נמצאות ברובה; "לה רדוט" (La Redoute) ו-"3 Suisses". בתחילת המאה ה-21 מנסה עדיין רובה להתמודד עם הקשיים שמעוררת דעיכת התעשיות המסורתיות בעיר, שהתרחשה בעיקר בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. למרות תרבות פוליטית מפותחת ונוכחות סטודנטיאלית גבוהה, שקיימת הודות לשני מוסדות להשכלה גבוהה הקיימים בעיר, עדיין סובלת העיר מרמת אבטלה גבוהה ו-75% מהעיר מסווגים כ"אזור עירוני רגיש".
ספורט
רובה מפורסמת כאתר הסיום של מרוץ האופניים המפורסם פריז–רובה. המרוץ, שכינויו הוא "הגיהנום של הצפון", נחשב כמרוץ החד-יומי הקלאסי הפופולרי ביותר בקרב חובבי ספורט זה. המרוץ, שנערך לראשונה ב-1896, מוזנק מקומפיין הסמוכה לפריז ואורכו מעל 250 קילומטרים. המרוץ מפורסם בעיקר בזכות קטעי אבני מרצפות המשובצים במסלולו ומקשים על הרוכבים. סיומו של המרוץ הוא בוולודרום שברובה.
מוזיאונים וגלריות לאמנות
המוזיאון לאמנות ולתעשייה אנדרה דיליז'ה (Musée d'Art et d'Industrie André Diligent), הוא מוזיאון שנבנה בין 1922 ל-1937. הוא שוכן בבריכה ישנה בסגנון אר דקו, ומכאן כינויו "הבריכה" (La Piscine).
ערים תאומות
הערים התאומות של רוּבֶּה הן:
משה פלורנטין
ביוגרפיה
פלורנטין נולד בתל אביב לסול וליצחק. סבו, דוד פלורנטין, היה ממייסדי התנועה הציונית בסלוניקי. למד בתיכון עירוני א' בתל אביב, את שרותו הצבאי עשה בצנחנים. בשנת 1977 השלים את לימודי התואר הראשון בלשון ובכלכלה באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן המשיך לתואר שני בלשון, אותו סיים ב-1982. עבודת המאסטר שלו עסקה בבחינה דיאכרונית של מספר תופעות לשון בארמית השומרונים. בשנים 1988-1987, במקביל לכתיבת עבודת הדוקטור, סייע לפרופ' זאב בן חיים בהכנת המהדורה הביקורתית לחיבור השומרוני "תיבת מרקה". בשנת 1989 סיים את לימודי הדוקטורט. עבודת הדוקטור שלו, בהנחיית פרופ' אברהם טל, עסקה בתיאור דקדוקה ואפיונה הלשוני של העברית השומרונית הבלולה. בשנת 1999 הוציא מהדורה של הכרוניקה השומרונית בת המאה השתים עשרה ה"תולדה", הכתובה בעברית שומרונית. בשנת 2002 שהה כחוקר אורח באוניברסיטת הרוורד שבארצות הברית. בשנת 2004 התפרסם ספרו Late Samaritan Hebrew, עיבוד של עבודת הדוקטור שלו. בשנת 2010 הוציא יחד עם אברהם טל את מהדורת "חמישה חומשי תורה - נוסח שומרון ונוסח המסורה", המציגה את כתב יד שכם 6 לתורת השומרונים כנגד כתב יד לנינגרד לתורת היהודים בתוספת הערות ונספחים. בשנת 2012 התפרסם ספרו השלישי "מספד שומרון", המתבסס על כתב יד שמצא פלורנטין באוסף פירקוביץ' בעת ביקורו בספרייה הלאומית של רוסיה בסנט פטרסבורג. בשנים האחרונות עוסק פלורנטין בשלושה פרויקטים מרכזיים: מהדורה מוערת ומתורגמת לאנגלית של התורה השומרונית בשיתוף עם אברהם טל; מהדורה ביקורתית של הליטורגיה השומרונית; מילון לעברית השומרונים בשיתוף עם שטפן שורש.
נשוי לריקי, אב לשלושה ילדים.
תפקידיו באוניברסיטת תל אביב
בשנת 1996 התמנה לחבר הסגל הבכיר באוניברסיטת תל אביב. פלורנטין ייסד את התוכנית לעריכה לשונית באוניברסיטת תל אביב ובשנים 2003-1996 עמד בראשה, באותן שנים שימש גם כראש החוג ללשון העברית וללשונות השמיות. החל משנת 2010 משמש כראש החוג ללימודי התרבות העברית. פלורנטין מלמד את הקורסים: תורת ההגה של לשון המקרא, תורת הצורות של לשון המקרא, מילונאות מקראית, הפיוט השומרוני, הנוסח השומרוני של התורה.
תפקידיו באקדמיה ללשון העברית
בשנת 1999 התמנה לחבר יועץ באקדמיה ללשון העברית, ובשנים 2012-2003 שימש כעורך כתב העת "העברית" (שם קודם: "לשוננו לעם"). בשנת תשע"ב נבחר לחבר אקדמיה, ומאז הוא מכהן כיו"ר הוועדה למילים בשימוש כללי.
אחמד אל-מנסור
מולאי אבו אל-עבאס אחמד אל-מנסור (בערבית: أبو العباس أحمد المنصور) מכונה גם אל-מלכ א-דהבי - המלך המוזהב (1549, פאס, מרוקו - 25 באוגוסט 1603, פאס) היה סולטאן מרוקו משנת 1578 ועד פטירתו בשנת 1603. היה השישי במספר, והמפורסם מבין שליטי השושלת הסעדית. פרסומו במהלך המאה ה-16, הן באפריקה והן באירופה, בא לו בעקבות צבאו החזק, מיקומו ויכולותיו האסטרטגיות.
מולאי אחמד קיבל את השלטון בירושה מאחיו עבד אל מאלכ, לאחר קרב שלושת המלכים, קרב שסיים תקופה ארוכה של חוסר יציבות שלטונית במרוקו. הוא כונן קשרים עם מוראט השלישי סולטאן האימפריה העות'מאנית, קשרים שהביאו להפסקת התערבותה של האימפריה בענייני מרוקו. בעקבות התבוסה בקרב, השפעתה של פורטוגל על מרוקו גם היא הצטמצמה. הוא כבש מידי הספרדים את ארזילה - עיר מבוצרת בקצה הצפון-מערבי של החוף האטלנטי של מרוקו. כיבושה של ארזילה התאפשר עקב היחלשות הספרדים בעקבות תבוסת הארמדה הספרדית בקרב גרייבליינס. בעקבות ניצחונותיו אלו נוספה לשמו של מולאי אחמד תוספת הכבוד "אל-מנסור", שמשמעותה "המנצח". הוא קבע את מרקש כעיר הבירה של ממלכתו, בנה בה בנייני פאר וביצר אותה ואת רבאט.
בקרב שלושת המלכים נפלו בידי אל-מנסור שבויים רבים, וכתוצאה ממכירתם הפך לעשיר גדול. ניצחונותיו של אל-מנסור ועושרו הגבירו את ביטחונו, והוא פנה לדרום מרוקו לכבוש את ממלכת סונגהאי. מרכז הממלכה היה בעיר טימבוקטו שעל שפת נהר הניז'ר, והיא נודעה במדרסות ששכנו בה. בקיאותם של חכמי הדת של טימבוקטו בתורת האסלאם הייתה כה רבה, עד שחבריהם ממרוקו היו באים לשם כדי ללמוד במדרסות שלהם. אנשי הדת של מרוקו מחו נמרצות נגד רצונו של אל-מנסור לכבוש את טימבוקטו ולפגוע באחיהם המוסלמים, אך עושרה של טימבוקטו קסם לאל-מנסור והוא התעלם ממחאותיהם. בשנת 1591 כשהוא נעזר ב-3000 שכירי חרב ספרדיים ונשק חדיש, הביס אל-מנסור את צבא ממלכת סונגהאי והעיר נבזזה. עיקר השלל היה בזהב, וכשחזרו החיילים עם השלל למרוקו, נוסף לאל-מנסור הכינוי "א-דהבי" שמשמעותו "המוזהב".
אנשי הדת של מרוקו לא סלחו לאל-מנסור על החרבתה של טימבוקטו על מדרסותיה. הם אף תלו את הבצורת, שהשתררה במרוקו מיד לאחר החרבת טימבוקטו ונמשכה 3 שנים, במעשיו אלו, וקבעו כי הבצורת היא עונשו של האל. נתיניו של אל-מנסור החלו אט אט להשתכנע מדבריהם של חכמי הדת, וכשפרצה מחלת הדבר ובעקבותיה מותם של חללים רבים, נעלמה התמיכה בו לחלוטין. מי שניצל את המצב שנוצר היה אחד מבני המלך שמרד באביו תוך שהוא מקבל את תמיכת התושבים. האב ברח מביתו, והמלך שכונה "המנצח" ו"המוזהב" מת בדבר. עם מותו תמה תקופה יציבות שלטונית בת 25 שנה, והאנדרלמוסיה שבה לשרור במרוקו.
תאונת הרכבת ביוהנסבורג
תאונת הרכבת ביוהנסבורג הייתה תאונת רכבת אשר התרחשה ב-28 באפריל 2015 כאשר רכבת נוסעים נתקלה בחלקה האחורי של רכבת אחרת בתחנת דנבר ביוהנסבורג, דרום אפריקה. אדם אחד נהרג וכ-240 נפצעו. הנזקים היו 17.5 מיליון ראנד (1.4 מיליון דולר, 1.3 מיליון אירו או 960 אלף ליש"ט נכון למאי 2015).
התאונה
בשעה 07:10 שעון מקומי (05:10 UTC), רכבת נוסעים נתקלה בחלקה האחורי של רכבת אחרת בתחנת דנבר. אדם אחד נהרג וכ-240 נפצעו, שניים באורח קשה. הרכבות היו רכבת מטרו פלוס עם 700 איש, ורכבת ביזנס אקספרס עם 200 איש.
רכבת אקספרס נסעה מפרטוריה לתחנת פארק, יוהנסבורג, וכך גם רכבת המטרו פלוס. רכבת המטרו פלוס עמדה בתחנה. ההרוג היה מאבטח ברכבת המטרו פלוס. נהג רכבת אקספרס פונה במסוק לבית החולים. שתי הרכבות המעורבות היו Metroplus Express Train 0600 ו-Business Express Train 1602, שתיהן מופעלות על ידי PRASA rail. PRASA מפעילה שירותי רכבת נוסעים בתור Metrorail. Metrorail פועלת במחוז Gauteng של המדינה כאזור נפרד, המכונה Metrorail Gauteng.
חקירה
הארגון הממשלתי של דרום אפריקה Railway Safety Regulator חקר את התאונה, ופרסם דוח סופי על התקרית במרץ 2016.
נהג הרכבת המובילה, מטרופלוס אקספרס 0600 עצר באות בתחנת דנבר בשעה 7:06 מכיוון שהנהג לא הצליח לקרוא את האות בגלל אור השמש הבהיר. הוא ניסה ליצור קשר עם המשרד המרכזי לבקרת תנועה בג'ורג' גוך באמצעות רדיו, אך מערכות התקשורת לא היו בשימוש במרכז עקב הפסקת חשמל.
בינתיים, הרכבת הבאה נסעה מעל המהירות המותרת בכ-91 קמ"ש באזור של 70 קמ"ש. הוא לא הצליח להאט באיתות זהירות צהוב ולא לעצור באות הסכנה האדום. הנהג הפעיל את הבלמים במרחק של 332 מ' מהרכבת שעצרה, אך הרכבת האטה רק ל-61 קמ"ש בנקודת הפגיעה. במהירות 91 קמ"ש, הרכבת הייתה צריכה 510 מ' כדי לעצור.
הדו"ח מציין גם כי הפסקת החשמל השביתה מכשירי רדיו, טלפונים ומערכות הקלטת קול במשרד CTC. לא היה ספק כוח גיבוי.
ל-CTC אמנם היה טלפון סלולרי אחד כגיבוי, אך לנהג רכבת המטרו אקספרס לא ניתן המספר. כמו כן, למשרד CTC לא היו פרטי התקשרות של נהג המטרו אקספרס.
ל-RSR היה איש קשר ב-PRASA שנקרא המנהל המועמד, אולם הסדר זה לא היה משביע רצון מכיוון שפקידי PRASA איחרו או לא הגיבו במתן החומרים המבוקשים במהלך החקירה. הם גם לא הופיעו לדיונים שנקבעו. ככל הנראה, החוקרים הצליחו לקבל תשובות רק לאחר הפעלת לחץ על ההנהלה העליונה של PRASA.
החוקרים גם לא ראיינו את נהגת רכבת 1602 של ביזנס אקספרס מכיוון שהיא עדיין הייתה בבית החולים במהלך החקירה.
דת עממית
במדע הדתות ובחקר פולקלור, דת עממית או דת פולקיסטית הוא מושג המתאר אוסף רחב של פולחנים ואמונות הייחודי למקום או לקבוצה אתנית שאינן עקביות עם עקרונותיה של אף דת מאורגנת אחת. חלק גדול ממנהגי ופולחני הדת העממית נחשבים אמונות טפלות על ידי אלו שמחוץ לקבוצה לה שייך הפולחן. דתות עממיות מקבלות לרוב את שמן מחוקרים חיצוניים המתארים את הדת. מטעם ציבור מאמיניהם לרוב הדת העממית חסרת שם, בין מכיוון שהיא שקופה (כלומר נדמת כחלק טבעי מהדת המאורגנת או מהתרבות הלאומית) או שאין הם מזהים את אוסף האמונות המקושר אליה כמשויכות לתופעה אחת המורכבת מהן.
סוגים של דת עממית
המחקר מבדיל בין שלושה סוגים שונים של דת עממית.
אספקט עממי של דת מאורגנת
הסוג הראשון הוא הממד הדתי של התרבות העממית, או הממדים העממיים-תרבותיים של הדת. ממדים אלו כוללים אמונות ומנהגים נפוצים שאינם חלק מהדוקטרינה הדתית ואינן מוכרות על ידי הממסד הדתי, אך בכל זאת מזוהות עם המאמינים של דת מסוימת. לדוגמה, ברוב העולם הנוצרי מציינים את הולדת ישו בחג המולד, אך החג כולל גם אוסף של מנהגים ואמונות שאינו עקבי עם סיפור הולדת ישו- כגון אחזקת וקישוט עץ אשוח, חלוקת המתנות על ידי סנטה קלאוס בערב חג המולד, ועוד. במדינות נוצריות שונות נהוגים מנהגים שונים בחג זה. דוגמה נוספת לכך המופיעה ביהדות היא ההמתנה לאליהו בליל הסדר.
אספקטים עממיים אלו מזוהים עם דתות מאורגנות מבוססות, לדוגמה נצרות עממית, הינדואיזם עממי ואסלאם עממי. המונח משמש גם, במיוחד על ידי אנשי הדת של הדתות המאורגנות, לתיאור רצונם של אנשים שלעיתים רחוקות משתתפים בפולחן דתי ואינם משתייכים לארגון דתי כמו קהילה יהודית או כנסייה, לקיים טקסים דתיים בנקודות ציון בחייהם, במיוחד חתונות, לוויות ולידות. במשמעות זו המושג דומה למושג מסורתיות בחברה הישראלית.
דתות חסרות ארגון
סוג שני הן דתות חסרות ארגון, כמו אלו המאפיינות חברות של ציידים-לקטים. הפילוסוף ויליאם ג'יימס טען שדתות מאורגנות בהכרח צמחו מתוך סוג זה של דת, ולכן מגדיר את הדת המאורגנת כתוצאה ותת סוג של צורת פולחן זו. דתות נאו-פגניות רבות וחלק מתנועות העידן החדש מהוות צורה מודרנית של סוג דת זה.
דת סינקרטיסטית
הסוג השלישי הוא השם הניתן לסינקרטיזם שנוצר בין שתי תרבויות בעלות שלבים שונים של ביטוי דתי פורמלי, לדוגמה במפגש של הנצרות עם תרבויות ילידיות (שדתותיהן חסרות ארגון) בעולם החדש. דתות רבות מסוג זה נוצרו כתוצאה מקולוניאליזם ומסחר העבדים האטלנטי, לדוגמה וודו, אומבנדה וקנדומבלה ששילבו אמונות אפריקאיות עם הדוגמה הנוצרית, אך קיימות גם דוגמאות מוקדמות יותר ואלימות פחות, למשל הסינקרטיזם היפני בין בודהיזם ושינטו המכונה שינבּוּטסוּ-שוּגוֹ, (קאנג'י: 神仏習合 ,רומאג'י: Shinbutsu-shūgō), והדת הסינית העממית שמכילה אמונות ופולחנים בודהיסטים, דאואיסטים וקונפוציאנים.
האפר של אנג'לה
האפר של אנג'לה הוא ממואר שחיבר פרנק מק'קורט ויצא לאור ב-1996. הספר זכה במספר פרסים, בהם פרס פוליצר לאוטוביוגרפיה. הספר מגולל בנימה הומוריסטית את חייהם והתמודדותם של פרנק ומשפחתו עם חיי עוני בלימריק.
עלילת הספר
אנג'לה ומלאכי הם שני מהגרים אירים שהיגרו מאירלנד לארצות הברית על מנת לברוח מהעוני הגדול. הם נפגשו והתחתנו כשברקע השפל הגדול. לאחר שבתם הצעירה נפטרה, הם מחליטים לעזוב את ברוקלין ולהגר חזרה אל לימריק שבאירלנד. הזוג נקלע לעוני גדול ומתגורר בבלוק דירות מחוברות. מלאכי מתדרדר לאלכוהול ומבזבז את כספם המועט בעוד אנג'לה מתאמצת לשמור על לכידות המשפחה. מק'קורט מספר כי אחיו והוא, היו מחפשים שאריות פחם לחימום וניזונים משאריות מזון. בכל העת אביהם שמצא עבודה בזמן מלחמת העולם השנייה, לא פרנס את המשפחה.
פרסים
הספר זכה בפרס פוליצר לשנת 1997 ובפרס National Book Critics Circle Award לשנת 1996.
לשכת הרמטכ"ל
לשכת הרמטכ"ל היא מערך אנשי לשכתו של ראש המטה הכללי בצה"ל. היא ממוקמת בקומה ה-14 בבניין המטה הכללי בקריה.
תפקידים לשעבר
ממלאי התפקיד: יוסי הראל (1948), עזרא עומר (1948–1949), מ. אביצור (1949), דניאל גוב (תחת יגאל ידין), נתנאל לורך (1949–1951), מרדכי בר-און (1956), רפאל אפרת (1967), גדי זהר (1973), אריה בראון (תחת מרדכי גור), אילן טל ויצחק טוניק (תחת רפאל איתן), אילן ראודניץ (1992–1995).
ויטולד פילצקי
ויטולְד פילֶצְקי (בפולנית: Witold Pilecki; 13 במאי 1901 – 25 במאי 1948) היה חייל ברפובליקה השנייה של פולין, שהקים את המחתרת "הצבא הפולני הסודי" (Tajna Armia Polska) והיה חבר בארמייה קריובה. בזמן מלחמת העולם השנייה היה האדם היחיד שהתנדב להיכלא במחנה הריכוז אושוויץ.
במהלך שהותו באושוויץ ארגן התנגדות של אסירים, וכבר ב־1940 מסר מידע לבעלות הברית המערביות על הזוועות המתרחשות במחנות של גרמניה הנאצית. הוא נמלט מאושוויץ ב־1943, והשתתף במרד ורשה (אוגוסט - אוקטובר 1944). ב־1948 הוצא פילצקי להורג על ידי השלטונות הקומוניסטיים.
ראשית ימיו
ויטולד פילצקי נולד ב־13 במאי 1901 באולונטס, סמוך לימת לדוגה בקרליה שברוסיה, שם יושבה משפחתו בידי רשויות האימפריה הרוסית לאחר דיכוי מרד ינואר הפולני ב־1863–1864. סבו, יוזף פילצקי, בילה שבע שנים בגלות בסיביר על חלקו במרידה. ב־1910 עבר פילצקי עם משפחתו לווילנה (כיום בליטא), שם השלים את לימודיו בבית ספר למסחר והצטרף לתנועת הצופים בפולין (ZHP) בתקופה בה הארגון היה סודי. ב־1916 עבר לאוראל שברוסיה, שם ייסד שבט צופים מקומי.
ב־1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הצטרף פילצקי ליחידות ההגנה העצמית הפולניות באזור וילנה, ותחת הגנרל ולדיסלב וייטקה סייע באיסוף כלי נשק ובפירוז הכוחות הגרמניים המאוכזבים שנסוגו. לאחר מכן נטל חלק במלחמה הפולנית-סובייטית בשנים 1919–1920, ותחת פיקודו של יז'י דברובסקי פיקד על כיתת צופי ZHP. כאשר פלשו הבולשביקים לגזרה שלו בחזית, ניהלה יחידתו במהלך זמן מה מלחמת פרטיזנים מעבר לקווי האויב. פילצקי הצטרף מאוחר יותר לצבא הפולני, וכחלק מיחידת פרשים לחם בהגנת גרודנו (כיום הורדנה בבלארוס). ב־5 באוגוסט 1920 הצטרף לגדוד האולנים ה־211, לחם בקרב ההיסטורי על ורשה וביער רודניקי (Puszcza Rudnicka), ונטל חלק בשחרור וילנה. על גבורתו זכה פעמיים בעיטור "צלב הגבורה".
לאחר סיומה של המלחמה הפולנית-סובייטית ב־1921 עם הסכם ריגה, עבר פילצקי את מבחני הסיום של בית הספר הגבוה בווילנה, וב־1926 השתחרר מהצבא. בתקופה שבין מלחמות העולם עבד בחווה של משפחתו בכפר סוקורצה. ב־7 באפריל 1931 הוא נישא למריה פילצקה (1906 - 6 בפברואר 2002). לזוג נולדו שני ילדים בווילנה: אנדריי (16 בינואר 1932) וסופיה (14 במרץ 1933).
פרוץ מלחמת העולם השנייה
ב־26 באוגוסט 1939, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס פילצקי והצטרף לאחד הצבאות הפולניים כמפקד מחלקת פרשים. יחידתו השתתפה בלחימה קשה במסגרת המערכה בפולין נגד הכוחות הגרמניים המתקדמים, וספגה אבדות משמעותיות בנפש. מחלקתו של פילצקי נסוגה לכיוון דרום-מזרח, לעבר לבוב (כיום באוקראינה), ומחלקתו שולבה בתוך דיוויזיית הרגלים 41 שהוקמה זה מכבר. בעת המערכה בספטמבר השמידו פילצקי ואנשיו שבעה טנקים והפילו שני מטוסים גרמניים. ב־17 בספטמבר, לאחר שברית המועצות פלשה לפולין המזרחית בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, פורקה הדיוויזיה של פילצקי והוא חזר לוורשה ביחד עם מפקדו יאן ולודרקייביץ' (Jan Włodarkiewicz).
ב־9 בנובמבר 1939 הקימו פילצקי ומפקדו את "הצבא הפולני הסודי" (Tajna Armia Polska - TAP), מראשוני המחתרות בפולין. פילצקי היה למפקד הארגון והרחיב אותו מעבר לגבולות ורשה אל שיידלצה, ראדום, לובלין וערים גדולות אחרות בפולין. ב־1940 נכללו בשורות ה-TAP כ-8,000 איש (למעלה ממחציתם חיילים קרביים חמושים), ובידי הארגון היו כ-20 מקלעים ומספר רובים נגד טנקים. בהמשך התאחד הארגון עם ארמייה קריובה, והיה לגרעין יחידת ואכלז' (Wachlarz).
המבצע באושוויץ: 945 יום
ב־1940 הציג פילצקי לממונה עליו תוכנית שכללה חדירה למחנה אושוויץ, איסוף מודיעין על המחנה מבפנים וארגון התנגדות של אסירים. עד אז מעט היה ידוע על אופן הפעלת המחנה בידי הגרמנים, והוא נחשב מתקן כליאה גדול, ולא מחנה השמדה. הממונה עליו אישר את התוכנית, וסיפק לו תעודת זהות בדויה על שם "תומש סרפינסקי" (Tomasz Serafiński). ב־19 בספטמבר 1940 הסתובב פילצקי במכוון ברחוב בוורשה בזמן מצוד של הגרמנים, ונתפס על ידיהם יחד עם 2,000 חפים מפשע (בהם ולדיסלב ברטושבסקי). אחרי יומיים של עינויים בחסות הוורמאכט נשלחו העצורים לאושוויץ, וזרועו של פילצקי קועקעה במספר האסיר 4859.
באושוויץ עבד ביחידות שונות של עובדי כפייה ושרד דלקת ריאות. בה בעת, עסק בארגון של איחוד מחתרתי של ארגונים צבאיים Związek Organizacji Wojskowych - ZOW. משימותיו של הארגון היו להעלות את מורל האסירים, לספק להם חדשות מהעולם שמחוץ למחנה, לחלק תוספת ביגוד ומזון לחברים בארגון ולהקים רשתות מודיעין. כן עסקה המחתרת באימון פלוגות להשתלטות על המחנה במקרה של מתקפה מטעם ארמייה קריובה, הצנחת תחמושת, או הצנחה של בריגדת הצנחנים העצמאית הפולנית הראשונה, שבסיסה היה בבריטניה.
ב־1941 גדל ה-ZOW באופן ממשי. הארגון החזיק בבית משפט מחתרתי משלו ובקווי אספקה חיצוניים. בעזרת אזרחים שגרו בסמוך קיבל הארגון בקביעות אספקה רפואית, וסיפק למחתרת הפולנית מידע יקר ערך על המחנה ועל פעילות הגרמנים בו.
מספר ארגונים קטנים שפעלו באושוויץ התאחדו עם ZOW. בסתיו 1941 הועבר קולונל יאן קארץ' למחנה ההשמדה בירקנאו הסמוך שאך הוקם, שם המשיך לארגן את מבנה הארגון. באביב 1942 היו לארגון מעל 1,000 חברים. האסירים הרכיבו מקלט רדיו, אותו החביאו בבית החולים שבמחנה.
מאוקטובר 1940 שלח ZOW דיווחים לוורשה, וממרץ 1941 נשלחו הדיווחים דרך המחתרת הפולנית לממשלה בלונדון. דיווחים אלו שימשו כמקור המידע העיקרי על אושוויץ עבור בעלות הברית המערביות. פילצקי קיווה שבעלות הברית המערביות ישלחו כלי נשק או חיילים לתוך המחנה, או שבארמייה קריובה יארגנו עזרה מבחוץ, אך ב־1943 הוא הבין שלא קיימות תוכנית לשחרור המחנה. בינתיים הכפיל הגסטאפו את מאמציו לגירוש חברי ZOW, והצליח בהריגת חברי ארגונים שונים. פילצקי החליט לברוח מהמחנה, בתקווה שהוא עצמו יצליח לשכנע את ארמייה קריובה שהובלת מתקפה שתביא לשחרור המחנה היא פעולה הגיונית ואפשרית. בלילה שבין 26 באפריל ל־27 באפריל 1943, כשהוצא פילצקי למשמרת לילה במאפיית המחנה שמחוץ לגדר, הכניעו הוא ושני חבריו שומר, חתכו את קווי הטלפון וברחו תוך כדי שהם לוקחים מסמכים גנובים מהגרמנים. במקרה שייתפסו, התכוננו לבלוע ציאניד כדי שהגרמנים לא יוכלו ללמוד עד כמה רב המידע שבידם. לאחר ימים אחדים ובעזרת תושבים מקומיים, הם ברחו בהצלחה מהאזור ויצרו קשר עם יחידה של ארמייה קריובה. פילצקי הגיש דו"ח מפורט על התנאים באושוויץ – "דו"ח פילצקי".
מרד ורשה
ב־25 באוגוסט 1943 הגיע פילצקי לוורשה והצטרף למחלקת המודיעין של ארמייה קריובה. לאחר שאיבדה מספר פעילים בסיור בסביבת המחנה, החליטה ארמייה קריובה שאין לה די כוח לתפיסת המחנה ללא עזרה מצד בעלות הברית. הדו"ח המפורט של פילצקי נשלח ללונדון, אך הרשויות הבריטיות נמנעו מלספק לארמייה קריובה עזרה אווירית לפעולה שתעזור לאסירים לברוח. תקיפה אווירית נראתה לבריטים פעולה מסוכנת מדי, והדיווחים של ארמייה קריובה על הזוועות באושוויץ נראו להם מופרזים ביותר (פילצקי כתב: "במשך שלוש השנים האחרונות הושמדו שני מיליון נפש, ובמהלך השנתיים הבאות יהרגו עוד שלושה מיליון").
פילצקי מונה במהרה למפקד פרשים והצטרף לארגון האנטי-קומוניסטי החשאי, NIE. הוא החל להכין התנגדות כנגד כיבוש על ידי הסובייטים המתקרבים.
כשפרץ מרד ורשה ב־1 באוגוסט 1944, התנדב פילצקי להצטרף לאחת הקבוצות הלוחמות. בתחילה נלחם בצפון אזור מרכז העיר כחייל פשוט, מבלי שגילה את דרגתו האמיתית. בהמשך חשף את דרגתו, והסכים לפקד על יחידה אחרת שנלחמה באזורי הרחובות תובארובה ופריסקה. כוחותיו החזיקו באזור מבוצר שנקרא "המצודה הגדולה של ורשה", אחד המעוזים הקדמיים של המורדים, שהסב נזקים ניכרים לקו האספקה של הגרמנים. המצודה החזיקה מעמד שבועיים אל מול ההתקפות הרצופות של כוחות הרגלים והשריון הגרמניים.
פולין תחת הכיבוש הסובייטי
לאחר השחרור, ב־11 ביולי 1945, הצטרף פילצקי לקורפוס הפולני השני. פילצקי קיבל הוראות להעביר בחשאי סכום גדול של כסף לפולין הכבושה בידי הסובייטים, אך המשימה בוטלה. בספטמבר 1945 קיבל פילצקי הוראה מגנרל ולדיסלב אנדרס לחזור לפולין ולאסוף מידע שיישלח למערב.
הוא חזר והמשיך לארגן את רשת הריגול שלו, ובאותו זמן כתב מונוגרפיה על אושוויץ. באביב 1946 החליטה הממשלה הפולנית הגולה שהמצב הפוליטי שלאחר המלחמה לא נותן תקווה לעצמאות פולנית, וקראה לפרטיזנים שנשארו ביערות לחזור לחייהם הרגילים או לברוח למערב. פילצקי סירב לעזוב, אבל המשיך לפרק את כוחות הפרטיזנים במזרח פולין.
ב־8 במאי 1947 נעצר פילצקי בידי השירות החשאי הפולני. לפני המשפט הוא נחקר ועונה בצורה איומה על ידי קצין מנגנון הביטחון הקומוניסטי פולני יוזף רוזאנסקי הידוע לשמצה (שהיה יהודי, למרבה האירוניה), אך לא חשף מידע רגיש וניסה להגן על אסירים אחרים. ב־3 במרץ 1948 נערך משפט ראווה, שבו מסמכים שכנראה זויפו הוצגו כראיות. עדות של ראש הממשלה הפולני לעתיד, יוזף צירנקיביץ', בעצמו ניצול אושוויץ, הוצגה נגד פילצקי.
פילצקי הואשם בריגול למען בעלות הברית המערביות וגנרל אנדרס. ב־15 במאי הוא נידון למוות, יחד עם שלושה מחבריו. 10 ימים לאחר מכן, ב־25 במאי 1948, הוא הוצא להורג בירייה בכלא מוקוטוב בוורשה. הוא הותיר אחריו אישה ושני ילדים. הרשעתו של פילצקי התבססה על ראיות בדויות ועדויות שקריות, כחלק מהתביעות נגד חברי ארמייה קריובה ואישים אחרים שעמדו בקשר עם הממשלה הפולנית הגולה בלונדון. ב־2003 הוגש כתב אישום נגד התובע במשפט, יחד עם אחרים שהיו מעורבים במשפט, באשמת שותפות לרציחתו של פילצקי. צירנקיביץ' ניצל מגורל דומה כיוון שהלך לעולמו קודם לכן.
ב־1 באוקטובר 1990, לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בפולין, טוהרו פילצקי ויתר הנידונים במשפט הכזב מכל אשמה. ב־1995 קיבל פילצקי את אות תחיית פולין. מקום קבורתו לא נודע עד היום; משערים שהוא נקבר במזבלה ליד ורשה. עד 1989 מנע השלטון הקומוניסטי הפולני פרסום כל פרטי מידע על מבצעיו וגורלו של פילצקי.
החזית המהפכנית הלאומית לשחרור האיטי
החזית המהפכנית הלאומית לשחרור האיטי (בצרפתית: Front pour la libération et la reconstruction nationales) הייתה קבוצת מורדים בהאיטי ששלטה על מרבית המדינה בהפיכה בהאיטי בשנת 2004.
בתחילה, הקבוצה נקראה "חזית ההתנגדות הארטיבונית המהפכנית", על שם מחוז ארטיבוניט בהאיטי, אך ב-19 בפברואר 2004 שונה שמה לחזית המהפכנית הלאומית לשחרור האיטי, כדי להדגיש את היקפה הלאומי.
החזית נוסדה על ידי מיזוג של שתי קבוצות חמושות שפעלו נגד השלטון, הבולטת שבהן היא הקבוצה שבסיסה היה בעיר גונאיב, שנקראה צבא הקניבל. קבוצה זו תמכה בתחילה בשלטונו של ז'אן-ברטראן אריסטיד, אך לאחר מכן פנתה נגדו. מנהיג קבוצה זו היה בוטור מטייר, שאחיו נרצח בהוראתו של אריסטיד בשנת 2003.
יש הטוענים, כי בין השנים 2001–2004, ארצות הברית מימנה וביצעה פעולות אימונים עבור קבוצה של 600 חיילים בחזית המהפכנית הלאומית לשחרור האיטי.
החזית המהפכנית הלאומית לשחרור האיטי לכדה את העיר גונאיב ב-5 בפברואר 2004. לאחר לכידת העיר, המורדים לכדו מספר עיירות שכנות לעיר וסילקו משם את כוחות המשטרה. ב-17 בפברואר, כוחות המורדים כבשו את העיר הינצ'ה.
ב-22 בפברואר 2004 כבשו המורדים את אחת הערים הגדולות בהאיטי, קאפ-האיסיין. עד 25 בפברואר כמעט כל צפון האיטי היה בידי החזית לשחרור האיטי, והמורדים איימו לתקוף את הבירה פורט-או-פרנס, אך איום זה לא מומש עקב התפטרותו של אריסטיד.
מהפכת אוקטובר בפורטוגל
מהפכת אוקטובר הייתה הפיכה שהתרחשה בפורטוגל ב-5 באוקטובר 1910 אשר במסגרתה הוחלף בית המלוכה הפורטוגזי ששלט בממלכה במשך שמונה מאות שנים ברפובליקה הפורטוגזית.
הכפפתה של פורטוגל לאינטרסים הקולוניאליים הבריטים, הוצאות הגבוהות של משפחת המלוכה הפורטוגזית, אי-היציבות הפוליטית והחברתית, רצח המלך ויורשו ב-1908, הדיקטטורה של ראש הממשלה ז'ואאו פרנקו, וחוסר היכולת לכאורה של המשטר להסתגל לעידן המודרני תרמו רבות לתהליך הבלתי נמנע של שחיקת המעמד של בית המלוכה הפורטוגזי. מנגד, המפלגה הרפובליקנית הציגה עצמה כמפלגה היחידה שמציעה תוכנית שמסוגלת להחזיר לפורטוגל היוקרה שאבדה לה ולהוביל את המדינה קדימה.
לאחר שכוחות הצבא סירבו לדכא התקוממות נרחבת ב-3 וב-4 באוקטובר 1910 בה לקחו חלק בסביבות אלפיים חיילים ומלחים, הוכרזה הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה ב-09:00 מהמרפסת של עיריית ליסבון. לאחר ההפיכה, הממשל הזמני בראשות תיאופילו בראגה הנהיג את המדינה עד לאישור החוקה בשנת 1911. בעקבות הקמתה של הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה שונה ההמנון הלאומי, הדגל והמטבע של פורטוגל.
במהלך ההפיכה נהרגו 37 בני אדם ועשרות נפצעו. לפחות 14 מהפצועים נפטרו בימים שלאחר מכן.
1890 האולטימטום הבריטי ומרד ה-31 בינואר
ב-11 בינואר 1890 שלחה ממשלת בריטניה בראשות הלורד סולסברי לממשלת פורטוגל אולטימטום בצורת "מזכר", בדרישה לנסיגה של כוחות הצבא הפורטוגזיים בראשות סרפה פינטו מהשטח שבין המושבות אנגולה ומוזמביק. (בזימבבואה ובזמביה כיום), אזור שנתבע על ידי פורטוגל תחת המפה הוורודה.
ב-14 בינואר נפלה הממשלה הפרוגרסיבית ומנהיג מפלגת הרגנדור, אנטוניו דה סרפה פימנטל, נבחר להקים את הממשלה החדשה. לאחר מכן החלו הפרוגרסיביים לתקוף את המלך, והצביעו עבור מועמדים רפובליקנים בבחירות במרץ של אותה שנה, והטילו ספק בהסכם הקולוניאלי שנחתם אז עם הבריטים. באווירה של כמעט התקוממות, ב-23 במרץ 1890, אנטוניו חוסה דה אלמיידה, שהיה סטודנט באוניברסיטת קוימברה ומאוחר יותר נשיא הרפובליקה, פרסם מאמר שכותרתו "Bragança, o último", אשר נחשב לשון הרע כלפי המלך והוביל למאסרו של אלמיידה.
ב-1 באפריל 1890, החוקר סילבה פורטו העלה את עצמו באש עטוף בדגל פורטוגל בקוויטו, אנגולה, לאחר משא ומתן כושל עם המקומיים, בהוראת פאיבה קוסיירו, שאותה ייחס לאולטימטום. מותו של מגלה הארצות הידוע של יבשת אפריקה יצר גל של סנטימנט לאומי, ולאחר הלווייתו הגיעה המון בפורטו. ב-11 באפריל יצאה למכירה יצירתו הפואטית של גוארה ג'ונקיירו Finis Patriae, סאטירה המבקרת את המלך.
בעיר פורטו, ב-31 בינואר 1891, התרחשה התקוממות צבאית נגד המלוכה, שהורכבה בעיקר על ידי סמלים ודרגים מגויסים. המורדים, שהשתמשו בהמנון הלאומני A Portuguesa כשירת הצעידה שלהם, כבשו את Paços do Concelho, שממרפסתו הכריז העיתונאי והפוליטיקאי הרפובליקאי אוגוסטו מנואל אלבש דה ויגה על הקמת הרפובליקה בפורטוגל והניפו דגל אדום וירוק השייך למרכז הפדרלי הדמוקרטי. התנועה דוכאה, זמן קצר לאחר מכן, על ידי יחידה צבאית של המשמר העירוני שנשאר נאמן לממשלה, וכתוצאה מכך נפגעו 40 פצועים ו-12 הרוגים. המורדים שנתפסו נשפטו. 250 קיבלו גזרי דין של בין 18 חודשים ל-15 שנות גלות באפריקה. A Portuguesa נאסרה להשמעה.
למרות כישלונו, המרד ב-31 בינואר 1891 היה האיום הגדול הראשון שחש המשטר המלוכני וסימן למה שיגיע כמעט שני עשורים לאחר מכן.
המפלגה הרפובליקנית הפורטוגלית
על ידי הפיכת ההתחדשות הלאומית לתלויה בקץ המלוכה, הצליחה המפלגה הרפובליקנית להגדיר את עצמה כמובדלת מהמפלגה הסוציאליסטית הפורטוגלית, אשר הגנה על שיתוף פעולה עם המשטר בתמורה לזכויות מעמד הפועלים ומשכה את אהדתם של חלקים לא מרוצים בחברה.
חילוקי הדעות בתוך המפלגה נעשו יותר קשורים בנושאי אסטרטגיה פוליטית מאשר אידאולוגית. הכיוון האידאולוגי של הרפובליקניזם הפורטוגזי נתפס הרבה קודם לכן על ידי יצירותיו של חוסה פליקס אנריקש נוגיירה, שלא השתנו מעט במהלך השנים, למעט במונחים של הסתגלות מאוחרת יותר למציאות היומיומית של המדינה. יצירותיו של תאופילו בראגה תרמו למשימה זו על ידי ניסיון לממש את הרעיונות המבזרים והפדרליסטים, תוך נטישת האיכות הסוציאליסטית לטובת היבטים דמוקרטיים. שינוי זה נועד גם למשוך את הבורגנות הקטנה והבינונית, שהפכה לאחד הבסיסים העיקריים של התמיכה הרפובליקנית. בבחירות ב-13 באוקטובר 1878 בחר ה-PRP את חבר הפרלמנט הראשון שלו, חוסה חואקים רודריגס דה פרייטס, מטעם פורטו.
הייתה גם כוונה לתת להפלת המלוכה סממנים של איחוד, לאומיות והיות מעל לאינטרסים המיוחדים של מעמדות חברתיים בודדים. תרופה זו שתרפא, אחת ולתמיד, את כל תחלואי האומה, תעלה אותה לתפארת, הדגישה שתי נטיות יסוד: לאומיות וקולוניאליזם. מהשילוב הזה הגיעה הזניחה הסופית של הפדרליזם האיברי, פטנט בתזות הרפובליקניות הראשונות מאת חוסה פליקס אנריקש נוגיירה, שזיהה את המלוכה כאנטי פטריוטיות וככניעה לאינטרסים זרים. מרכיב חזק נוסף של האידאולוגיה הרפובליקנית הודגש על ידי האנטי-קלריקליזם, בשל התיאוריה של תאופילו בראגה, שזיהה את הדת כמכשול לקידמה ואחראית לפיגור המדעי של פורטוגל, בניגוד לרפובליקניזם, שהיה מקושר על ידיו למדע, קידמה ורווחה.
התעמולה הרפובליקנית הצליחה לנצל כמה עובדות היסטוריות עם השלכות פופולריות. חגיגות המאה השלישית למותו של לואיש דה קמואש (שייקספיר של פורטוגל) ב-1580, והאולטימטום הבריטי ב-1890, למשל, נוצלו כדי להציג את הרפובליקנים כנציגים האמיתיים של הרגשות הלאומיים והשאיפות העממיות הטהורות ביותר.
יובל המאה השלישית לקמואש הונצח בחגיגות גדולות: פמליה אזרחית שעברה ברחובות ליסבון, בעיצומה של התלהבות עממית גדולה, וכן, העברת שרידי קמואש ושל ואסקו דה גאמה למנזר ג'רונימוס. אווירת החגיגה הלאומית שאפיינה את ההנצחות השלימה את ההתעלות הפטריוטית. הרעיון של הנצחת קמואש הגיע מהחברה הגיאוגרפית של ליסבון, אך הביצוע הופקד בידי ועדה שהוקמה על ידי, בין היתר, תאופילו בראגה, רמאלהו אורטיגאו, ז'יימה בטלהה רייש, מגאלהאש לימה ופינהירו שאגאש, דמויות מובילות של המפלגה הרפובליקנית.
לאחר תקופה של דיכוי גדול של ה-PRP, התנועה הרפובליקנית יכלה להיכנס שוב למרוץ המחוקקים בשנת 1900, ונבחרו ארבעה חברי פרלמנט: אפונסו קוסטה, אלכסנדר בראגה, אנטוניו ז'וזה דה אלמיידה וז'ואאו דה מנסיס.
1908 רצח ליסבון
המתקפה התרחשה לאחר ירידה מתקדמת של המערכת הפוליטית הפורטוגלית, בתוקף מאז תקופת ההתחדשות, בין השאר בשל השחיקה הפוליטית שנבעה ממערכת של ממשלות מתחלפות שבהן המפלגות הפרוגרסיביות והמחדשות המשיכו להתחלף בממשלה. המלך, כבורר השיטה לפי החוקה, קבע את ז'ואאו פרנקו כנשיא מועצת השרים (ראש הממשלה). ז'ואאו פרנקו, מתנגד מפלגת הרגנרטור, שכנע את המלך לפזר את הפרלמנט כדי שיוכל ליישם שורה של צעדים במטרה לתת מוסר לפוליטיקה הפורטוגלית. החלטה זו הרגיזה לא רק את הרפובליקנים אלא גם את האופוזיציה המלכותית; בראשות יריבים פוליטיים של פרנקו שהאשימו אותו בשלטון כדיקטטור. האירועים הוחמרו על ידי סוגיית התשלומים המתקדמים לבית המלוכה וחתימת הצו מ-30 בינואר 1908 שהתיר את הגירוש למושבות, ללא שיפוט, את המעורבים בהפיכה רפובליקנית כושלת יומיים לפני כן.
משפחת המלוכה הייתה בארמון הדוכסי של וילה ויסוסה, אך האירועים הביאו את המלך להקדים את חזרתו לליסבון, כשהוא לוקח רכבת מתחנת וילה ויסוסה בבוקר ה-1 בפברואר. לאחר שחצו את נהר הטאגו באמצעות ספינת קיטור, הם נסעו בכירכרה פתוחה לעבר הארמון בליסבון. על פי הנוהג הרגיל הייתה המרכבה מלווה באנשי המשמר המלכותי, אשר היו חמושים וקצין פרשים רכוב. כאשר הכירכרה המלכותית חצתה את כיכר Terreiro do Paço, החלו שני המתנקשים אלפרדו קוסטה ומנואל בויסה לירות לעבר משפחת המלוכה. בויסה, שהיה בעבר צלף בצבא, ירה באמצעות רובה קרבין, שהוסתר מתחת למעיל שלבש, ממרחק של כ-8 מטרים. יריות נוספות הגיעו בעקבותיו, ופצעו את הנסיך לואיש פיליפה אנושות. המלכה אמלי התגוננה עם זר פרחים שהציעו האנשים, בו השתמשה כדי לפגוע באחד התוקפים שעלו על הכרכרה. הנסיך, דום מנואל נפגע בזרועו. שניים מהתוקפים, מנואל בויסה, מורה בבית ספר יסודי, ואלפרדו לואיס דה קוסטה, עובד ועורך מסחר, נהרגו בזירה, אחרים הצליחו להימלט. הכרכרה נכנסה לארסנל הצי, שם אומתו מותם של המלך ויורשו.
לאחר המתקפה, ממשלתו של ז'ואאו פרנקו הודחה ונפתחה חקירה קפדנית שמצאה, שנתיים לאחר מכן, כי המתקפה בוצעה על ידי חברי הארגון החשאי קרבונריה. החקירה הסתיימה רשמית ב-5 באוקטובר 1910. עם זאת, לאחר מכן נמצאו חשודים נוספים במעורבות ישירה, חלקם הסתתרו בברזיל ובצרפת, למרות שלפחות שניים נהרגו על ידי הקרבונריה.
אירופה הייתה המומה מהמתקפה, שכן המלך קרלוש זכה להערכה רבה על ידי ראשי מדינות אירופיים אחרים. רצח המלך ונסיך הכתר בליסבון זירז את סופה של המלוכה על ידי הצבת דום מנואל השני הצעיר והבלתי מנוסה על כס המלכות והאשמת המפלגות המלוכניות זו את זו.
פרפורי הגסיסה של המלוכה
בשל גילו הצעיר (18 שנים) והדרך הטרגית ועקובת הדם בה הגיע לשלטון, השיג מנואל השני, מלך פורטוגל אהדה ראשונית מהציבור. המלך הצעיר החל את שלטונו במינוי ממשלת קונצנזוס בראשות האדמירל פרנסיסקו חואקים פריירה דו אמרל. ממשלת ההרגעה הזו, כפי שנודעה, למרות השגת רגיעה זמנית, החזיקה מעמד רק לזמן קצר. המצב הפוליטי הידרדר שוב במהירות, והוביל ל-7 ממשלות שונות בטווח של שנתיים. המפלגות המונרכיסטיות קמו זו נגד זו פעם נוספת והתפצלו לקבוצות שונות, בעוד המפלגה הרפובליקנית המשיכה לצבור תמיכה. בבחירות ב-5 באפריל 1908, הבחירות האחרונות לחקיקה שהתקיימו בתקופת המלוכה, נבחרו שבעה חברים לפרלמנט, ביניהם אסטבאו דה ואסקונסלוש, פאיו טרנאש ומנואל דה בריטו קמאשו. בבחירות ב-28 באוגוסט 1910 זכתה המפלגה להצלחה מסחררת, כאשר בחרה 14 חברים לפרלמנט, 10 מהם מטעם ליסבון.
בינתיים, למרות ההצלחה האלקטורלית הברורה של התנועה הרפובליקנית, האגף המהפכני ביותר במפלגה קרא למאבק מזוין כאמצעי הטוב ביותר להשיג כוח תוך זמן קצר. הפלג הזה הוא שהגיע מנצח מהתכנסות הקונגרס שהתקיימה בסטובל בין ה-23 ל-25 באפריל 1909. הדירקטוריון, שהורכב על ידי המתונים תאופילו בראגה, בזיליו טלש, אוזביו לאאו, חוסה קופרטינו ריביירו וז'וזה רלבאש, קיבל מהקונגרס את המנדט החיוני להתחיל את המהפכה. התפקיד הלוגיסטי להכנת העלילה הוקצה לגורמים הרדיקליים ביותר. הוועדה האזרחית הוקמה על ידי אפונסו קוסטה, ז'ואאו פיניירו שאגאש ואנטוניו ז'וזה דה אלמיידה, בעוד האדמירל קרלוש קנדידו דוש רייש היה מנהיג הוועדה הצבאית. אנטוניו ז'וזה דה אלמיידה קיבל תפקיד של ארגון האגודות החשאיות כמו הקרבונריה - שבהנהגתה השתלב הקומיסר הימי אנטוניו משאדו סנטוש, הבונים החופשיים והחונטה הליברלית, בראשות מיגל בומברדה. לרופא מפורסם זה היה חלק חשוב בהפצת התעמולה הרפובליקנית בקרב הבורגנות, שהביאה אוהדים רבים לעניין הרפובליקאי.
התקופה שבין הקונגרס של 1909 להופעת המהפכה התאפיינה בחוסר יציבות רב ובתסיסה פוליטית וחברתית, עם מספר איומי התקוממות המסכנים את המהפכה עקב קוצר רוחו של הצי, בראשותו של משאדו סנטוש, שהיה מוכן לפעולה.
המרד
ב-3 באוקטובר 1910 התרחש סוף סוף המרד הרפובליקאי שסימנה התסיסה הפוליטית. למרות שרבים מהמעורבים בעניין הרפובליקאי נמנעו מהשתתפות במרד, מה שגרם לתחושה שהמרד נכשל, בסופו של דבר הוא הצליח הודות לחוסר יכולתה של הממשלה לאסוף מספיק חיילים כדי לשלוט בכמעט מאתיים המהפכנים החמושים שהתנגדו ברוטונדה.
תנועות המהפכנים הראשונים
בקיץ 1910 הייתה ליסבון גדושה בשמועות ופעמים רבות הוזהר נשיא מועצת השרים (ראש הממשלה) טיישיירה דה סוזה מפני הפיכה ממשמשת ובאה. המהפכה לא הייתה יוצאת דופן: ההפיכה הייתה צפויה על ידי הממשלה, אשר ב-3 באוקטובר נתנה פקודה לכל חיילי חיל המצב של העיר לעמוד על המשמר. לאחר ארוחת ערב שהוצעה לכבוד דום מנואל השני על ידי נשיא ברזיל ארמס דה פונסקה, שהיה אז בביקור ממלכתי בפורטוגל, נסוג המלך לארמון הננסידאדס בעוד דודו ויורש העצר, הנסיך דום אפונסו, המשיך למצודת קשקאיש.
לאחר רצח, שנורה על ידי אחד ממטופליו, התכנסו המנהיגים הרפובליקנים בדחיפות בליל ה-3 באוקטובר. כמה פקידים היו נגד הפגישה בשל הנוכחות הצבאית החזקה, אך אדמירל התעקש שהיא תתקיים, ואמר  ("המהפכה לא תתעכב: עקוב אחרי, אם אתה רוצה. אם יש אחד שימלא את חובתו, זה יהיה אני.").
כבר נכנס לפעולה ולא הגיע לעצרת. במקום זאת, הוא הלך למגורים הצבאיים של רגימנט הרגלים ה-16, שם רב-טוראי מהפכני עורר מרד שכלל את רוב חיל המצב. קומנדר וקפטן נהרגו כשעשו ניסיון לשלוט בו. קצין חיל הים נכנס לצריף עם עשרות חברי הקרבונריה, והמשיך עם כ-100 חיילים שנכנסו לרגימנט הארטילריה ה-1, שם קפטן אפונסו פאלה וכמה סמלים ואזרחים, כבר לקחו את בניין הממשל ולכדו את כל הקצינים שסירבו להצטרף אליהם. עם הגעתו של משאדו סנטוש נוצרו שני טורים אשר הוצבו בהנהגתם של הקפטן סא קרדוסו ופאלה. הראשון הלך לפגוש את רגימנט הרגלים ה-2 ואת רגימנט קסדורס ה-2, גם הם אוהדי המרד, כדי להמשיך לאלקנטרה כדי לתמוך בקרקסטיני הצי. המסלול המקורי הצטלב עם מוצב משמר עירוני שאילץ את הטור ללכת במסלול אחר. לאחר כמה עימותים עם המשטרה ואזרחים, היא סוף סוף מצאה את הטור בראשות פאלה. יחד התקדמו הטורים לרוטונדה, שם התבצרו בסביבות השעה 5 בבוקר. הכוח המוצב הורכב מכ-200 עד 300 איש מרגימנט הארטילריה ה-1, 50 עד 60 איש מרגימנט הרגלים ה-16 וכ-200 אזרחים. הקפטנים סא קרדוסו ופאלה והקומיסר הימי משאדו סנטוש היו בין 9 הקצינים בפיקוד.
בינתיים, לוטננט לדיסלאו פאררה וכמה קצינים ואזרחים נכנסו לקסרקטינים של הצי באלקנטרה בשעה 01:00, והצליחו לתפוס נשק, לעורר מרד וללכוד את המפקדים, שאחד מהם נפצע. מטרת פעולה זו הייתה למנוע את יציאת יחידת הפרשים של המשמר העירוני, מטרה שהושגה. לשם כך הם נזקקו לתמיכתן של 3 ספינות מלחמה שעגנו בטז'ו. בשלב זה, סגן מנדש קבקאדש כבר קיבל את הפיקוד על הצוות המורד של ה-NRP Adamastor בעוד שהצוות המורד של São Rafael המתין לקצין שיפקד עליו.
בסביבות השעה 7 בבוקר לדיסלאו פאררה, לאחר שנודע לו על כך בידי אזרחים, שלח את לוטננט משנה טיטו דה מוראיש לקחת את הפיקוד על São Rafael, עם פקודות לשתי הספינות לתמוך בחיל המצב של הקסרקטינים. כאשר נודע כי על הספינה D. Carlos I החל הצוות במרד אך הקצינים השתלטו על המצב, לוטננט קרלוש דה מאיה וכמה מלחים עזבו את São Rafael. לאחר כמה ירי שממנו נפצעו סגן ומפקד ספינה, הקצינים ויתרו על השליטה ב-D. Carlos I, ומסרו אותה לידי הרפובליקנים.
זו הייתה היחידה האחרונה שהצטרפה למורדים, שכללה עד אז חלק מרגימנט הארטילריה ה-1, רגימנט הרגלים ה-16, הקורפוס הימי ושלוש ספינות המלחמה. אנשי הצי הצטרפו בכמויות גדולות כצפוי, אך חלקים צבאיים רבים שנחשבו אוהדים לעניין לא הצטרפו. למרות זאת, כללו הכוחות הרפובליקניים כ-400 איש ברוטונדה, 1,000 עד 1,500 באלקנטרה בספירת צוותי הצי, וכן הצליחו להשתלט על הארטילריה של העיר, עם רוב התחמושת, אליה נוספה הארטילריה הימית. רוטונדה ואלקנטרה נכבשו, אך תוכניות קונקרטיות למהפכה טרם הוחלטו והמנהיגים העיקריים טרם הופיעו.
למרות זאת, תחילת האירועים לא התרחשה לטובה עבור המורדים. שלוש יריות התותחים - האות שהיה אמור לסמן לאזרחים ולצבא להתקדם - לא התרחשו. רק ירייה אחת נשמעה והאדמירל קאנדידו דוש רייש, שציפה לאות לקבל פיקוד על ספינות המלחמה, התבשר שהכל נכשל, מה שגרם לו לפרוש לבית אחותו. למחרת בבוקר נמצאה גופתו המתה בארויוש. בייאוש, הוא התאבד בירייה בראשו.
בינתיים, ברוטונדה, השקט בעיר היה כה מייאש את המורדים, עד שהקצינים העדיפו לוותר. סא קרדוסו, פאלה וקצינים אחרים פרשו לבתיהם, אך משאדו סנטוש נשאר וקיבל את הפיקוד. החלטה זו התגלתה כבסיסית להצלחת המהפכה.
כוחות הממשלה
חיל המצב הצבאי של ליסבון הורכב על ידי ארבעה רגימנטים חי"ר, שני רגימנטים פרשים ושני גדודי Caçadores (חי"ר קל), עם סך תאורטי של 6,982 איש. עם זאת, בפועל, היו יחידות שימושיות נוספות במוצבים צבאיים ששימשו לתצפית ולמשימות משטרתיות כלליות, במיוחד במחוז התעשייה של בריירו בשל התקף השביתות והפעילות הסינדיקליסטית שנמשכה מאז ספטמבר.
מאז השנה הקודמת הייתה לכוחות הממשלה תוכנית פעולה, שנערכה בהוראת המפקד הצבאי של ליסבון, הגנרל מנואל רפאל גורז'או אנריקש. כאשר, בערב ה-3 באוקטובר, הודיע לו נשיא מועצת השרים טיישיירה דה סוזה על מרד מתקרב, נשלחה עד מהרה צו מניעה לחיל המצבים בעיר. יחידות ארטילריה 3 וחיל רגלים קל 6 הוזעקו מסנטרם, ואילו חי"ר 15 הוזעקו מטומאר.
מיד עם קבלת הידיעות על המרד, התוכנית יצאה לפועל: רגימנט הרגלים ה-1, רגימנט הרגלים ה-2, גדוד הקאדורש ה-2 ורגימנט הפרשים ה-2 וסוללת התותחנים של קוואלוז, נסעו לארמון נסידאדס כדי להגן על המלך, בעוד רגימנט הרגלים ה-5 והקסדורש ה-5 עברו לכיכר רוסיו, עם המשימה להגן על המפקדה הצבאית.
באשר לכוח המשטרה והשומרים העירוניים, הם חולקו ברחבי העיר כפי שנקבע בתוכנית, שנועדה להגן על נקודות אסטרטגיות כמו תחנת הרכבת רוסיו, מפעל הגז, Imprensa Nacional-Casa da Moeda (המטבעה הפורטוגלית), בניין הדואר, קסרקטין כרמו, מחסן התחמושת בביירולש ומעונו של נשיא מועצת השרים, שבו התכנסה הממשלה. מעט ידוע על המשמר הפיסקאלי (סה"כ 1,397 איש), רק שמספר חיילים היו עם הכוחות ברוסיו. המשטרה האזרחית (סה"כ 1,200 איש) נשארה בקסרקטינים שלה. חוסר מעש זה הפחית את כוחות הממשלה האפקטיביים בכ-2,600 איש.
הלחימה
העובדה שחלק מהיחידות של הצד המלוכני אהדו את הרפובליקנים, בשילוב עם נטישת המורדים את תוכנית הפעולה המקורית, ובמקום זאת בחרו בהתבססות ברוטונדה ובאלקנטרה, הובילו למצב של מבוי סתום לאורך ה-4 באוקטובר, של שמועות על ניצחונות ותבוסות שמתפשטות בעיר.
ברגע שהתקבלו ידיעות על ריכוז המורדים ברוטונדה, ארגן הפיקוד הצבאי של העיר יחידה לפירוקם. הטור, בפיקודו של קולונל אלפרדו אלבקרקי, נוצר על ידי יחידות שהוצאו מההגנה של ארמון נססידאדש: רגימנט הרגלים ה-2, הפרשים ה-2 והסוללה הניידת של קווילוס. האחרון כלל את גיבור המלחמה הקולוניאלי הנריק מיטשל דה פאיבה קוסיירו. הטור התקדם עד ליד הכלא, שם תפס עמדות לחימה. עם זאת, בטרם הושלמו פעולות אלו, הטור הותקף על ידי מורדים. המתקפה נהדפה אך הביאה לכמה פצועים, כמה חיות להקה מתות ופיזור של כמחצית מחיל הרגלים. פאיבה קוסיירו הגיב עם תותחים וחיל הרגלים שנותרו במשך 45 דקות, והורה על מתקפה שבוצעה על ידי כ-30 חיילים, אך נהדפה עם כמה נפגעים. בהמשך לירי, הוא הורה על תקיפה חדשה, אך רק 20 חיילים מילאו את הפקודה. מתוך מחשבה שהוא מצא את הזמן המתאים לתקוף את הקסרקטינים של רגימנט הארטילריה ה-1, פאיבה קוסיירו ביקש חיזוק לפיקוד הדיוויזיה. עם זאת, הוא קיבל את הפקודה המביכה לסגת.
בינתיים נוצר טור שמטרתו לתקוף במקביל את המורדים ברוטונדה, תוכנית שמעולם לא יצאה לפועל בגלל פקודת הנסיגה. הטור הגיע לרוסיו בערב מבלי שהצטרף ללחימה. חוסר המעש הזה לא נגרם מאי-כשירותו של מפקדו, הגנרל אנטוניו קרוואלהאל, אלא כפי שיתברר למחרת, כאשר מונה לראש החטיבה הצבאית של הממשלה הרפובליקנית: הוא החליף צד.
תגבורת משאר חלקי הארץ, שציפתה לה הממשלה לאורך 4 באוקטובר, מעולם לא הגיעה. רק היחידות שכבר הוזכרו וקראו לאמצעי המניעה קיבלו פקודות להתקדם. מאז תחילת המהפכה, חברי הקרבונריה ניתקו את קווי הטלגרף, ובכך ניתקו את התקשורת עם יחידות מחוץ לליסבון. בנוסף, המורדים ניתקו את פסי הרכבת, מה שאומר שגם אם החיילים ימלאו אחר הפקודות להתקדם לליסבון, הם לעולם לא יגיעו בזמן. גם תגבורת מחצי האי סטובל לא הייתה צפויה להגיע, מכיוון שנהר הטז'ו נשלט על ידי ספינות המורדים.
לקראת סוף היום המצב היה קשה לכוחות המונרכיסטים: ספינות המורדים עגנו ליד כיכר Terreiro do Paço והסיירת São Rafael פתחה באש על בנייני משרדי השרים אל מול עיניהם המשתאות של הקורפוס הדיפלומטי הברזילאי על סיפון ספינת הקרב סאו פאולו, שרשימת הנוסעים שלה כללה את הנשיא ארמס דה פונסקה. מתקפה זו ערערה את המורל של הכוחות הפרו-ממשלתיים ברוסיו.
יציאת המלך מליסבון
לאחר הארוחה עם ארמס דה פונסקה, דום מנואל השני חזר לארמון נססידאדש, כשהוא שומר על חברה של כמה קצינים. הם שיחקו ברידג' כאשר המורדים החלו בהתקפה על הבניין. המלך ניסה להוציא כמה שיחות טלפון, אך לאחר שמצא כי הקווים נחתכו, הצליח רק להודיע למלכה האם, שהייתה בארמון הלאומי פנה, על המצב. זמן קצר לאחר מכן הגיעו למקום קבוצות של יחידות שהיו נאמנות למלך והצליחו להביס את התקפות המהפכנים.
בשעה 9 קיבל המלך שיחת טלפון מנשיא המועצה, שייעץ לו למצוא מקלט במפרה או בסינטרה, מאחר שהמורדים איימו להפגיז את ארמון הנססידאדש. דום מנואל השני סירב לעזוב, ואמר לנוכחים: "לכו אם תרצו, אני נשאר. מכיוון שהחוקה לא מונה לי שום תפקיד מלבד לתת לעצמי להיהרג, אני אעמוד בה".
עם הגעת הסוללה הניידת מקלוז', הקנים סודרו בגני הארמון כדי שיוכלו להפגיז את מגורי המלחים המהפכניים, שהיו ממוקמים במרחק של לא יותר מ-100 מטרים מהארמון. אולם בטרם הספיקו להתחיל, קיבל מפקד הסוללה את ההוראה לבטל את ההפגזה ולהצטרף לכוחות היוצאים מהארמון, משולבים בטור שיתקוף את כוחות המורדים של רגימנט הארטילריה ה-1 ברוטונדה. בסביבות הצהריים הסיירות Adamastor ו-São Rafael, אשר עגנה מול מגורי המלחים, החלה בהפצצת ארמון הנססידאדש, פעולה ששימשה להפחתת המורל של הכוחות המלוכניים הנוכחיים. המלך מצא מקלט בבית קטן בפארק הארמון, משם יכול היה לצלצל לטיישיירה דה סוזה, שכן המהפכנים ניתקו רק את קווי הטלפון המיוחדים של המדינה ולא את הרשת הכללית. המלך הורה לראש הממשלה לשלוח את הסוללה מקלוז' לארמון כדי למנוע נחיתה ימית, אך ראש הממשלה השיב שהפעולה העיקרית מתרחשת ברוטונדה ויש צורך בכל הכוחות שהיו שם. בהתחשב בכך שהכוחות הזמינים לא הספיקו כדי להביס את המורדים ברוטונדה.