cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אחוות המוטאנטים
אידאולוגיה
רבים מחברי הקבוצה היו קורבנות של דעה קדומה ואלימות נגד מוטאנטים. מעשים אלו הם שהפכו את הקבוצה למקום מקלט למוטאנטים אשר חשו עצמם כמצורעים או שנמצאים בשולי החברה. חלקם הגדול אימץ את טבעה האלים של הקבוצה ואת האידאולוגיה שלה, אך היו גם כאלה שהתנגדו לכך ועזבו. קוויקסילבר ומכשפת השני עזבו את הקבוצה משום שנטרו טינה לאביהם, מגנטו, על כך שהוא מעוניין בשליטה עולמית. הם הצטרפו לקבוצת האוונג'רס שהקדישה את עצמה להצלת העולם במקום לשלוט בו.
האחווה של מגנטו
המנהיג המקורי של הקבוצה היה מגנטו, מוטאנט בעל היכולת לשלוט בשדות מגנטיים. בהמשך התגלה כי מגנטו הוא ניצול שואה, מה שמסביר את חוסר אמונו באנושות ובחוסר יכולתה לקבל את אלה אשר שונים ממנה. חברים נוספים של הקבוצה המקורית כללו את קוויקסילבר, שמסוגל לרוץ במהירות על-אנושית; אחותו התאומה מכשפת השני, שביכולתה לשנות שדות הסתברות; טואד, בעל היכולת לזנק למרחקים גדולים; ומאסטרמיינד, בעל היכולת ליצור אשליות של חמשת החושים. קוויקסילבר ומכשפת השני הם ילדיו של מגנטו, אם כי בזמן הקמתה של הקבוצה שלושתם לא היו מודעים לכך. לחברי הקבוצה היו עימותים לא מעטים עם חברי האקס-מן המקוריים (סייקלופס, מארוול גירל, חיה, אייסמן ואנג'ל). בהופעתם הראשונה, אחוות המוטאנטים השתלטה על מדינה קטנה לאחר שמאסטרמיינד יצר אשליה של צבא. הם ניסו לגייס את הסאב-מרינר ואת בלוב לשורותיהם. לבסוף, מגנטו וטואד נחטפו בידי ישות חוצנית בשם "הזר", שהפך את מאסטרמיינד לחומר מוצק. קוויקסילבר ומכשפת השני עוזבים את הקבוצה לטובת האוונג'רס.
האחווה של מיסטיק
המוטאנטית הטרוריסטית מיסטיק ארגנה קבוצת אחווה משלה, שכוללת את פיירו, בלוב, רוג, אוולאנש ודסטיני. הקבוצה הפכה מאוחר יותר לקבוצה הממשלתית "כוח החירות" (ללא רוג, שערקה לאקס-מן). כקבוצת כוח החירות, הקבוצה מנתה גם את ספיירל, ספיידרוומן השנייה, סופר סייבר, קרימסון קומנדו וסטונוול. הקבוצה התפרקה בעקבות מותם של דסטיני, סופר סייבר וסטונוול. מיסטיק ביימה את מותה, קרימסון קומנדו נהפך למשותק ופיירו ובלוב נשכחו מאחור לאחר משימה בעיראק.
האחווה של טואד
בנקודה מסוימת, גם טואד ארגן אחווה משלו, שכללה את פיירו, בלוב, אשה בשם פנטזיה שיכלה להשפיע על שדות אלקטריים ופטרוזאור דמוי אדם בשם סאורון, שלא היה מוטאנט כלל. האחווה של טואד עסקה בעיקר במזימות נקמה נגד קבוצות האקס השונות, אך הובסה בכל פעם.
האחווה של האבוק
האבוק נלכד בנקודה מסוימת ועבר שטיפת מוח בידי דארק ביסט. הוא הקים אחוות מוטאנטים משלו, שכללה אותו, את דארק ביסט, פאטאל, רנדום, פיבר, אורורה ואיש אקס. למרות הכרזתה של ג'ין גריי שהאבוק פעל מכוח רצונו, התברר כי היה זה תרגיל עוקץ כדי לחשוף את ניסויים בלתי חוקיים אותם ערך דארק ביסט.
האחווה של פרופסור אקס
גלגולה הבא של הקבוצה כלל את החברים מימיק ופוסט. הקבוצה שחררה את צ'ארלס אקסבייר מהכלא ועזרה לאקס-מן בקרב נגד קבוצת אקס-מן כפילה, שנוצרה על ידי סרברו. בתקופה זו נודע כי משתגרת בשם אסטרה הייתה חברה בקבוצת האחווה המקורית, וסיפקה למגנטו את הטכנולוגיה כדי ליצור את אסטרואיד M ולאתר מגויסים אפשריים, ביניהם נייטקרולר. למרות אהבתה את מגנטו, הוא לא החזיר לה אהבה, ודחייתו הובילה אותה לפרוש מהקבוצה וכמוטיבציה ליצירתו של ג'וזף, שיבוט של מגנטו.
האחווה השנייה של מיסטיק
במהלך אירועי "וירוס הירושה", מיסטיק ארגנה קבוצה נוספת, שכללה חברים מגלגוליה השונים של האחווה, ביניהם גם סייברטות' והמאסטרמיינד החדשה מרטיניק ג'ייסון. הקבוצה הייתה אחראית לפיגוע באי מיואר ולרציחתה של מוירה מק'טאגרט.
היום יום חמישי
היום יום חמישי הוא שיר ילדים שבוצע בערוץ הופ! בשנת 2016 והפך בישראל ללהיט ויראלי.
רקע
היום יום חמישי הוא שיר מתוך סדרת סרטונים שהחלו להיות משודרים בערוץ הופ בשנת 2016. השיר נכתב על ידי רני מגר והולחן עלי ידי אמיר לקנר עבור הערוץ, כחלק מסדרת סרטוני איזה יום היום, שנועדו ללמד פעוטות וילדים את ימי השבוע. במסגרת הסדרה שודר בכל יום סרטון המתאים ליום בשבוע בו הוא שודר, מתוך שבעת ימי השבוע. במסגרת הסרטונים שרה ורוקדת קבוצה של ילדים בפארק, המחזיקים את האותיות בהן נכתבים ימי השבוע. מתוך סדרה זו בלט השיר המיועד ליום חמישי שהפך ללהיט ויראלי שמשותף רבות ברשתות החברתיות כאות שמחה לרגל סיום שבוע העבודה.
לשיר נוצרו גרסאות רבות שהופצו באמצעות האינטרנט והרשתות החברתיות בהן נראות דמויות שונות המרקדות בעליצות לצלילי הביצוע המקורי של השיר. השיר גם זכה לגרסה בתוכנית ארץ נהדרת.
באפריל 2016 רכשה חברת האופנה דלתא את הזכויות לשימוש בשיר עבור מסע הפרסום הקיצי של המותג, בעלות של כ-50 אלף שקל.
0.999...
אף על פי שהשוויון מקובל ללא עוררין על הקהילה המדעית, הגדרת הפיתוח העשרוני מסתמכת על המושג "טור מתכנס" מתחום האנליזה המתמטית. אנשים שאינם מכירים, אינם מבינים או אינם מקבלים רעיונות אלה, מתנגדים לשוויון ומנסים ליצור גישות אלטרנטיביות בהן הוא לא יתקיים. קיימות מערכות מספרים ושיטות כתיבה אחרות בהן לביטוי אין משמעות או יש משמעות שונה מ-1, אולם בכל דרך עקבית להציג את המספרים הממשיים באמצעות שברים עשרוניים שוויון זה יתקיים.
קיימת הוכחה פשוטה לשוויון = 1, המבוססת על ההנחות הבאות: שלבי ההוכחה הם:
מבחינה מתמטית אין עניין מיוחד בשוויון = 1. הוא מסקנה מיידית מהגדרת הפיתוח העשרוני של מספר ממשי. אולם השוויון מושך תשומת לב רבה בהוראת המתמטיקה כיוון שהוא מקרה מבחן להבנת מושגים רבים, וביניהם: מספר ממשי, טור, סדרה, גבול, פיתוח עשרוני אינסופי ועוד. אמנם מושגים אלה יסודיים מאוד במתמטיקה המודרנית, אך הם עמוקים וקשים להבנה. בהתאם, בבית הספר הם נלמדים באופן שטחי בלבד, ולמידה מעמיקה שלהם מתבצעת רק במסגרת לימודים אקדמיים במתמטיקה.
פיתוח עשרוני
ב, שבה אנו משתמשים בחיי היום-יום והיא גם שיטת הספירה המקובלת במתמטיקה, מבטאים כל מספר שלם כסכום של חזקות של 10, המוכפלות בספרות 0 עד 9. בשיטה העשרונית אפשר להציג כשבר עשרוני סופי רק את המספרים השווים למנת החילוק של מספר טבעי a בחזקה שלמה של 10,. מספרים רבים, ובהם מספרים רציונליים רבים, כגון, לא ניתן להציג באופן זה (משום ש-3 אינו מחלק אף חזקה של 10). מתברר, שכל מספר רציונלי, ואף כל מספר ממשי x, אפשר להציג כסכום אינסופי של חזקות (שליליות) של 10, הנקרא "הפיתוח העשרוני" של x; אבל עובדה זו אינה מובנת מאליה, ואף אינה דרושה כאן.
פיתוח עשרוני אינסופי
בדיוק כפי שרצף ספרות סופי מובן כסכום, שהוא לעולם מספר רציונלי, אפשר להבין את הרצף האינסופי  כסכום אינסופי,. סכום כזה נקרא "טור עשרוני", המתאים לשבר העשרוני האינסופי.
בגישה זו (שהיא התפיסה המקובלת במתמטיקה, ללא עוררין), יש שתי בעיות.
לכן כדי לתת משמעות לשבר עשרוני יש לקבוע תחילה איזה סוג מספר הוא מתאר ובאיזה מושג של התכנסות משתמשים כדי לפרש אותו. בהקשרים מסוימים יש יותר ממשמעות אחת למושג ההתכנסות. קביעת משמעות למושג ההתכנסות נעשית בדרך כלל על ידי קביעת טופולוגיה. מקובל לתאר באמצעות שברים עשרוניים אינסופיים מספרים ממשיים. על אוסף המספרים הממשיים יש טופולוגיה מקובלת אחת, לפי טופולוגיה זאת סכום של טור חיובי הוא המספר הקטן ביותר אשר גדול מכל הסכומים הסופיים של איברי הטור.
יש דרך קלה להבחין בין הטורים העשרוניים שסכומם רציונלי, לאלו שסכומם אינו כזה. בשבר עשרוני מחזורי יש קבוצת ספרות החוזרת שוב ושוב ממקום מסוים והלאה. בשבר כזה מקובל לסמן את הקבוצה החוזרת בקו עילי או בנקודות עיליות, או להמשיך את השבר בשלוש נקודות, כאשר הקבוצה החוזרת מובנת מן ההקשר. כך למשל מסמן את השבר שבו, לאחר הספרה 5, באות הספרות 90 שוב ושוב. באופן דומה, בפיתוח העשרוני 0.333\dots, שלוש הנקודות מציינות שהפיתוח אינו מסתיים, והספרה 3 מופיעה בו בכל מקום משם והלאה. מספר זה שונה, מן השבר הסופי 0.333. מתברר שלכל טור עשרוני מחזורי יש סכום רציונלי, ולכל טור עשרוני שאינו מחזורי יש סכום שאינו רציונלי.
סיכום של שברים עשרוניים
כדי להעניק משמעות לכל שבר עשרוני (מחזורי או שאינו מחזורי) יש להקדים ולפתח באופן מסודר את שדה המספרים הממשיים (באחת משתי השיטות המקובלות, סדרות קושי או חתכי דדקינד, או בדרך אחרת). לאחר מכן, ההגדרה המקובלת, והמתבקשת מאליה, תתאים לביטוי הפורמלי
את המספר הממשי היחיד שהוא סכומו של הטור . בגישה זו יש להוכיח שהטור מתכנס (במרחב של המספרים הממשיים).
אף-על-פי-כן, אם מעוניינים לסכם רק שברים עשרוניים מחזוריים (כגון השבר ), אין בכך צורך: סכומו של הטור ההנדסי
הוא , ולכן אפשר לקבל, כהגדרה, שהשבר המחזורי
לחלופין, אפשר להוכיח את נכונותה של נוסחה זו, אם מניחים שתי הנחות: משתי הנחות אלה נובע, למשל, כי, ולכן.
בהגדרות שונות של שדה המספרים הממשיים
יש מספר דרכים שקולות להגדיר את המושג של מספר ממשי.
מספרים ממשיים בתור מחלקות שקילות של ביטויים עשרוניים
אחת הדרכים האלמנטריות לעשות זאת היא להגדיר מספר ממשי בתור ביטוי עשרוני (זאת אומרת רצף מהצורה כאשר a_i ו-b_i הם ספרות) עד כדי יחס השקילות הבא:
שקול ל ובאופן דומה:
שקול ל
בגישה זאת השוויון נובע ישירות מההגדרה, מכיוון שעל-פי יחס השקילות שהוגדר מעלה שני ייצוגים אלה שקולים. לזכותה של הגדרה זאת ניתן לומר שהיא מפורשת ואלמנטרית. עם זאת, הקשר בינה לבין ההגדרה המקובלת למספרים ממשיים אינו מובן מאליו, וקשה גם להגדיר את פעולות החשבון הבסיסיות מתוך הגדרה זאת.
גישה אקסיומטית למספרים ממשיים
במקום להגדיר את אוסף המספרים הממשיים מתוך "הוראות הרכבה", ניתן להגדיר אותם באמצעות רשימת תכונות שנדרשות מהם. תכונות אלה נקראות אקסיומות, ויש מספר מערכות של אקסיומות המתארות את המספרים הממשיים ביחידות עד כדי איזומורפיזם. זאת אומרת שלא יכולות להיות שתי דוגמאות שונות לקבוצות עם פעולות שיקיימו את מערכת האקסיומות. אלא אם דוגמאות אלה יהיו שקולות במובן שתהיה העתקה חח"ע ועל בין הקבוצות ששומרת על הפעולות.
אחת ממערכות האקסיומות המגדירות את המספרים הממשיים היא מערכת האקסיומות של שדה סדור שלם. בשדה סדור שלם הגבול של סדרה עולה שווה לסופרמום שלה. זאת אומרת למספר הקטן ביותר שגדול או שווה לכל איברי הסדרה. על פי גישה זאת, על מנת להוכיח את השוויון יש להסיק אותו מהאקסיומות. להלן דוגמה להוכחה כזאת: היתרון הגדול של הגישה האקסיומטית היא האוניברסליות שלה. כל בנייה של המספרים הממשיים תקיים את האקסיומות וכל קבוצה עם פעולות שמקיימת את האקסיומות יכולה להיקרא קבוצת המספרים הממשיים. כמו כן האקסיומות עצמן אינטואיטיביות למדי, ומתיישבות עם הניסיון היום יומי שלנו עם מושג המספרים הממשיים. מה שלא ברור אינטואיטיבית הוא שהאקסיומות מספיקות כדי לתאר את המספרים הממשיים, ושכל עובדה שנכונה עבור המספרים הממשיים תהיה נכונה עבור כל קבוצה המקיימת את האקסיומות. טענה זאת נובעת מהיחידות (עד כדי איזומורפיזם) של קבוצת המספרים הממשיים. יחידות זאת קל יחסית להוכיח פורמלית (בהסתמך על האקסיומות של תורת הקבוצות).
החיסרון של הגישה האקסיומתית הוא שהגישה לא מספקת בנייה מפורשת לקבוצת המספרים הממשיים. היא לא נותנת באופן ישיר את התשובה לשאלה "מהוא מספר ממשי?". כמו כן היא לא מוכיחה שקימת קבוצה המקיימת את כל האקסיומות. לכן כדאי להשלים גישה זאת על ידי בנייה מפורשת של המספרים הממשיים והוכחה שהאקסיומת מתקיימות עבור בנייה זאת. בנייה מפורשת כזאת תספק גם הוכחה שמערכת האקסיומות של המספרים הממשיים היא עקבית, בהינתן העקביות של תורת הקבוצות.
בניות נוספות של המספרים ממשיים
שתי הבניות המקובלות לשדה המספרים הממשיים הן חתכי דדקינד ומחלקות שקילות של סדרות קושי. שתי הבניות מתבססות על אותו רעיון כללי: רעיון זה עלול להראות קונטרא-אינטואיטיבי כי נדמה שמה שאנחנו מגדירים זה לא המספר עצמו אלה משהוא שמיצג אותו. למעשה רעיון זה שימושי מאוד בכל המתמטיקה, כיוון שבמתמטיקה בדרך כלל אין משמעות למהות האובייקטים עצמם אלה רק לאוסף האובייקטים הרלוונטיים והאינטראקציות ביניהם. כך אפשר לראות, הן חתך דדקינד והן במחלקת שקילות של סדרות קושי בתור שמות שונים לאותו מספר ממשי.
כדי להוכיח את השווין 0.999...=1 (או כל טענה אחרת) בבנייה מפורשת מסוימת, די להוכיח שהאקסיומות של המספרים הממשיים מתקיימות בבנייה זאת. העובדה שהשווין נובע מהאקסיומות הוסברה לעליל. ניתן גם להסיק שוויון זה ישירות מכל אחת מהבניות האלה.
קשיים שמעלה הביטוי ...0.999 בהוראת המתמטיקה
השוויון מעלה מספר קשיים אצל תלמידים רבים:
קשיים אלה מושכים תשומת לב רבה לנושא., ולא פעם ניסו אנשים להגדיר את המספרים הממשיים באופן שבו השוויון לא יתקיים. בנוסף לעובדה שהגדרות אלה נוטות להיות בלתי-עקביות ולא מנוסחות היטב, הרי שהן נידונו לכישלון – אלא אם כן מוכנים לוותר על חלק מהתכונות הבסיסיות של המספרים הממשים ושל הפיתוח העשרוני שלהם.
עם זאת, כמו כל טענה מתמטית, שוויון זה תלוי בהגדרות שלפיהן מפרשים את שני אגפי השוויון. לדוגמה, אם מפרשים את אגף שמאל כפיתוח בבסיס גדול מ-10, אז השוויון לא נכון. גם אם מפרשים את שני האגפים כביטויים עשרוניים ולא כערכים המספריים שלהם, אז הם כמובן שונים.
אוסף הביטויים העשרוניים
אם נסמן ב- את אוסף כל הביטויים מהצורה כך ש-a_i ו-b_i הם ספרות עשרוניות לכל i, אז ניתן להתייחס לייצוג עשרוני של מספר בתור העתקה. העובדה שלמספרים ממשיים מסוימים יש יותר מייצוג עשרוני אחד אומרת שההעתקה הזאת איננה חד-חד ערכית. העובדה שלכל מספר ממשי יש ייצוג עשרוני אומרת שהעתקה זאת היא על. לא ניתן להגדיר מבנה של שדה על שיתאים למבנה השדה על \R. אולם ניתן להגדיר טופולוגיה על שתתאים לטופולגיה על \R. זאת אומרת להגדיר על טופולוגיה כך ש d תהיה פונקציה רציפה ופונקציה פתוחה. במילים אחרות הטופולוגיה על \R תתקבל כטופולוגיית מנה של. כך שכל מה "שחסר" כדי ש d תהיה הומיאומורפיזם זה ש d תהיה חד-חד ערכית. מאידך, הטופולוגייות על ועל \R מאוד שונות. למשל, בעוד ש-\R מרחב קשיר, הרי ש- אינו קשיר לחלוטין.
אם מתמקדים בקטע הסגור אז העתקה d הופכת להיות  כאשר הטופולוגיה על  היא טופולוגיית המכפלה. המרחב הומיאומורפי לקבוצת קנטור.
ניתן להחליף את בסיס הספירה 10 בכל בסיס ספירה אחר והתוצאה תהיה דומה.
תופעת היצוג הכפול בחישוב עוצמת הממשיים
לתופעת היצוג הכפול על ידי שבר עשרוני יש השפעה (מינורית) על הוכחת העובדה שעוצמת שדה המספרים הממשיים היא 2^{\alef_0}. ההוכחה הסטנדרטית של עובדה זאת מתבססת על ההעתקה d שהוגדרה מעלה. קל לראות ש היא מעוצמה 2^{\alef_0} (למעשה זה פשוט עוד יותר כשעובדים בבסיס 2) אך מכיוון ש- d איננה חד-חד ערכית זה לא אומר באופן מיידי שזו גם עוצמת שדה הממשיים. קל להסיק זאת באמצעות משפט קנטור-ברנשטיין אך למעשה גם לא קשה להוכיח זאת ישירות במקרה זה.
היפקרוזאורוס
היפקרוזאורוס (שם מדעי: Hypacrosaurus; מילולית: "כמעט הלטאה הגבוהה ביותר") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת ההדרוזאוריים.
מאפיינים
מאובניו נמצאו לראשונה בידי החוקר ברנום בראון ב-1913 אשר השתייך למין Hypacrosaurus altispinus . החוקרים ג'ק הורנר ופיליפ קורי מצאו מין נוסף מהסוג ב-1994, Hypacrosaurus altispinus. המאובנים שלו נמצאו במונגוליה ובאלברטה, קנדה בסמוך לפארק הפרובינציאלי דינוזאור, בו נמצאה כמות גדולה של ביצים, קנים וצעירים של הדינוזאור - מהרבים שבצעירי ההדרוזאורים שנמצאו בעולם. דבר זה מעיד על כך שחיו בעדרים ושטיפלו בצאצאיהם.
ההיפקרוזאורוס קיבל את שמו עקב גובהו שכמעט הגיע לזה של הטירנוזאורוס. הוא היה קרוב משפחה של הלאמבאוזאורוס והקוריתוזאורוס שהיו בעל כרבולת עצם ארוכה מאחורי ראשם. הוא הגיע לאורך 9 מטר ולמשקל 4 טון והיה בעל שורת חוליות מחודדות לאורך גבו. מעל ראשו הייתה כיפה" גבוהה והוא היה בעל לסתות גדולות דמויות מקור-ברווז ששימשו ללעיסת צמחייה.
עדרי ההיפקרוזאורוס נדדו בסוף הקרטיקון לפני 67–75 מיליון שנה בקנדה ובמונגוליה בחיפוש מזון ומשכו אחריהם טורפים כמו טירנוזאוריים שונים. על פני כמה פרטים נמצאו סימני נשיכות של טירנואורוסים. דינוזאורים נוספים שנמצאו נהרגו ככל הנראה מחנק מאפר וולקני.
בתרבות
דינוזאור זה הופיע בסדרה הדינוזאורים! ובמשחק המחשב פארק היורה 3: בניית פארק.
איל בנבנישתי
איל בנבנישתי (חותם גם בנבנשתי, נולד ב-18 בפברואר 1959) הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה. כן מכהן כראש קתדרת Whewell למשפט בינלאומי באוניברסיטה, וכפרופסור ב-Global Law School של אוניברסיטת ניו יורק. עד ל-2019 כיהן כפרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
איל בנבנישתי נולד וגדל בירושלים, ולמד בגימנסיה העברית רחביה. הוא בנו של הפובליציסט והחוקר ד"ר מירון בנבנשתי ונכדו של חתן פרס ישראל בידיעת הארץ דוד בנבנשתי. למד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים ולתואר השני והשלישי בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל. מנחהו בדוקטורט היה פרופסור מייקל ריסמן. סיים את עבודת הדוקטורט ב-1990, וקיבל עליה פרס מטעם אוניברסיטת ייל. התמחה בבית המשפט העליון אצל השופטת מרים בן-פורת ואצל עורך הדין דן אבי-יצחק.
בשנת 1990 החל ללמד באוניברסיטה העברית, ובשנת 1992 הוענקה לו מלגת אלון. הוא הגיע לדרגת פרופסור מן המניין ומופקד הקתדרה ע"ש הרש לאוטרפכט. בין השנים 2000 עד 2002 היה המנהל האקדמי של מרכז מינרבה לזכויות האדם באוניברסיטה העברית. בשנת 2002 עבר לאוניברסיטת תל אביב. בין השנים 2002–2005 היה מנהל מרכז-על צגלה למחקר בינתחומי של המשפט, ועורך ראשי של כתב העת Theoretical Inquiries in Law.
שימש כפרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד, קולומביה, ניו יורק, מישיגן ופנסילבניה וכחוקר אורח במכון מקס פלאנק בהיידלברג ובאוניברסיטאות הומבולדט ומינכן. הוא מרצה אורח בתוכניות השתלמות במשפט בינלאומי מטעם האו"ם, המיועדות ליועצים משפטיים ומרצים ממדינות מתפתחות, בנושא דיני המים במשפט הבינלאומי.
הוא עורך משותף של כתב העת האלקטרוני "International Law in Domestic Courts" שיוצא לאור מטעם אוניברסיטת אוקספורד. בנבנישתי חבר מערכת כתב העת American Journal of International Law.
בשנת 2019 פרש מאונ' תל אביב.
פעילות ציבורית
בפברואר 2008 פרסמה הוועדה לבחירת שופטים את שמו של בנבנישתי כמועמד לכהונת שופט בבית המשפט העליון.
בנבנישתי הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד שינויי המשטר שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
פרסים והוקרה
בנבנישתי הוא זוכה פרס לנדאו למדעים ולמחקר לשנת 2004.
בשנת 2004 זכה בפרס צלטנר לחקר המשפט, המוענק מדי שנה על ידי תנועת רוטרי והפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת תל אביב. בנבנישתי הוא זוכה פרס על שם הומבולדט לשנת 2006. בשנת תשע"א זכה בפרס חשין לחוקר בכיר.
בספטמבר 2011 נבחר לאגודה של מומחים למשפט בינלאומי Institut de Droit International.
ב-2012 זכה במענק מחקר גדול של ה-European Research Council Advanced Grant פרויקט המחקר נערך באוניברסיטת תל אביב.
תחומי מחקרו
בנבנישתי מנסה לנקז למחקרו שתי מסורות משפטיות: האחת היא המסורת האירופית-קונטיננטלית של ראייה כוללת של המשפט הציבורי ככולל היבטים של משפט חוקתי ומינהלי, וגם של משפט בינלאומי, מתוך הבנה כי הן זכויות האדם והן המגבלות המשפטיות על פעולות רשויות השלטון מושפעות משלוש מערכות הדינים הללו ומיחסי הגומלין ביניהן. כך לדוגמה, הזכות לפרטיות מושפעת גם מההגנה החוקתית הניתנת לה, גם מההגבלה על כוחה של הרשות המבצעת וגם מההגנה המוקנית לזכות הזו במשפט הבינלאומי. מסורת משפטית שנייה שבנבנישתי מנקז לעבודתו היא גישה ביקורתית למשפט שמבוססת על תובנות חיצוניות למשפט כמו תורת המשחקים או הכלכלה הפוליטית. אלו הם תחומי מחקר משיקים, המנתחים מדוע וכיצד נוצרים חוקים. זו גישה שמנסה לזהות את האינטרסים שמניעים את הכוחות הפוליטיים והמשפטיים (לרבות את פעולתם של בתי המשפט). בנבנישתי בוחן את המוטיבציה לחקיקה או לפסיקת בתי המשפט כדי להבחין כיצד החוק משפיע על יחסי הכוחות, וכיצד ניתן לעשות שימוש בחוק כדי לאזן בין הכוחות ולצמצם את פגיעת החזק בחלש. דוגמה לכך הוא מחקרו שמנסה להראות באיזו צורה משתמשות מדינות חזקות בכלים של המשפט הבינלאומי כדי להקטין את היכולת של מדינות חלשות לעשות ביניהן קואליציה נגד המדינות החזקות.
דוגמה למחקר מסוג זה הוא מאמרו משנת 2001 "בלמים ואיזונים בחסות בית המשפט". המאמר משלב ניתוח של שינויים ביחסי הגומלין בין ממשלת ישראל לכנסת יחד עם ניתוח של מגמות בפסיקת בית המשפט העליון בתחומי המשפט הציבורי. ניתוח זה מראה שבניגוד לטענה הרווחת, שבית המשפט מתערב בפעולת הכנסת ובכך מחליש אותה, בית המשפט העליון דווקא תמך לאורך השנים במגמת חיזוקה של הכנסת מול הממשלה, שהיא הרשות החזקה במדינה. המאמר מצביע על כך כשכאשר מתערב בית המשפט בפעילות הכנסת, אין הוא מתערב בפעולות הכנסת אלא בממשלה הפועלת דרך הכנסת כבתוך שלה, ולמעשה מתקיים שיתוף פעולה בין חברי הכנסת לבית המשפט ביחסם כלפי הממשלה, כשבית המשפט מנסה ליצור איזון כלפי הממשלה. הניתוח המשולב של יחסי הגומלין הפוליטיים ושל פסיקת בג"ץ מדגים את חיוניותם של איזונים ובלמים בין הממשלה לכנסת לקיומו של ממשל תקין המכבד את זכויות האדם. מכאן מסקנה נוספת המובעת במאמר, שמנגנונים כגון פריימריס פתוחים שמונעים מראשי המפלגה לקבוע את רשימת המועמדים לכנסת, או "החוק הנורווגי" המחייב שרים להתפטר מהכנסת, יכולים ליצור כנסת עצמאית ובכך לתרום לביצור הדמוקרטיה בישראל.
מחקריו בתחומי המשפט הבינלאומי עוסקים בנושאים בעלי חשיבות כללית אך גם עם השלכה לישראל.
בספרו "International Law of Occupation" שראה אור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון בשנת 1993, מנתח בנבנישתי את המגבלות המשפטיות על צבא בשטח מוחזק תוך סקירה השוואתית של מצבי שליטה על שטח זר במהלך המאה העשרים, ממלחמת העולם הראשונה ועד לתאריך יציאת הספר. ספרו "Sharing transboundary resources: International law and optimal resource use") שראה אור ב-2002 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג', מנתח בנבנישתי את הצורך של מדינות לשתף ביניהן פעולה בניצול מקורות מים ושאר משאבי טבע משותפים ובוחן כיצד יכול המשפט הבינלאומי לקדם שיתוף פעולה כזה. הספר מדגיש את חשיבותם של מוסדות משותפים לניהול משאבי הטבע המשותפים ומתאר את דרכי פעולתם ואילוציהם. בכתיבתו עם פרופסור איל זמיר חקר בנבנישתי את נושא תביעות הרכוש במסגרת הסכם שלום ישראלי-פלסטיני ובכלל זה תביעות הפליטים הפלסטינים. בשנים 2002–2005 כיהן כמנהל מרכז צגלה ללימוד בינתחומי של המשפט באוניברסיטת תל אביב, ובמסגרת זאת הקים קבוצות מחקר רב-תחומית בנושא הסדרת התביעות של הפליטים הפלסטינים.
בעוד שבעבר טען בנבנישתי כי כל בתי המשפט במדינות דמוקרטיות ניסו לצמצם ככל האפשר את תחולת המשפט הבינלאומי במשפט מדינותיהן ("Judicial Misgivings regarding the Application of International Norms: An Analysis of Attitudes of National Courts, 4 European Journal of International Law" 159 (1993). ), הרי שבמחקרו הנוכחי "Reclaiming democracy: The strategic uses of foreign and international law by national courts" הוא מצביע על שינויים משמעותיים במגמה זו מאז אמצע שנות התשעים. בתי המשפט מסתמכים כיום יותר ויותר על המשפט הבינלאומי. נוצר דיאלוג בין שופטים בכל העולם, שיוצרים חזית אחידה ושפה משותפת, שהיא השפה של המשפט הבינלאומי. במיוחד בולט המאמץ ליצור שפה משותפת בנושאי ההגנה על זכויות אדם, בהקשר של ההגנה על הסביבה, בהקשר של זכויות פליטים ואפילו בהקשר של הלוחמה בטרור. כלומר, בתי משפט מגינים על זכויות אדם בהקשר של מלחמה בטרור יותר מאשר ממשלות היו רוצות. בצורה דומה מגינים בתי משפט על זכויות פליטים ומהגרים, לא רק יותר ממה שהממשלות היו רוצות, אלא יותר ממה שהציבור היה מוכן לקבל. גם במדינות מתפתחות כמו הודו ופקיסטן ובאמריקה הלטינית משתמשים בתי משפט במשפט הבינלאומי, במסגרת ההגנה על הסביבה במדינות הללו וזה הרבה יותר ממה שהממשלות רוצות ומוכנות לעשות. ההסבר שבנבנישתי נותן לתופעה הזו הוא שבתי המשפט מגיבים כגוף אחד לחוסר תפקודן של ממשלות (כמו בנושא איכות הסביבה) או ללחצים חיצוניים שמופעלים על ממשלות מצד כוחות וארגונים בינלאומיים שמנסים ליצור למעשה עובדה מוגמרת לבתי המשפט ולמחוקקים המקומיים. למשל, כשמדינות חזקות דורשות מממשלות להסכים להגבלות על זכויות אדם בנושא הלחימה בטרור, קשה לממשלה הבודדת להתנגד. אך שיתוף פעולה בין בתי משפט של מדינות רבות יכול להוות גרעין התנגדות שיפעיל לחץ נגדי וישמור על האיזון הראוי בין ביטחון לזכויות אדם.
מחקר זה טוען כי בתי המשפט הלאומיים, שהם הדבר הכי מדינתי שיש, משתתפים אף הם בתהליך הגלובליזציה על ידי יצירת שיתוף פעולה בינם לבין עצמם ופיתוח כללי משפט משותפים. כשמתבוננים בתהליך הגלובליזציה ומערכות קבלת ההחלטות במדינות ומחוץ למדינות, לפי דעתו של בנבנישתי אם בעבר היו בכל מדינה דמוקרטית רשות מבצעת, רשות מחוקקת ורשות שופטת וביניהן התקיימו בלמים ואיזונים, הרי שהיום ישנם בלמים ואיזונים חוצי גבולות. ממשלה אינה פועלת לבדה, אלא כקבוצת ממשלות, שלעומתה בתי המשפט מתארגנים אף הם כקבוצה.
איל בנבנישתי חיבר חוות דעת לעותרים בנושא "נוהל אזהרה מוקדמת" (או בגרסתו המוקדמת, "נוהל שכן") שאומצה בידי בג"ץ בפסק דין שעורר ויכוח ציבורי. חוות הדעת התבססה על המשפט הבינלאומי, שלפיה חל איסור להשתמש באזרחים כמגן אנושי, ושיש לבחון ולנקוט אמצעים חלופיים לשימוש באנשים כמתווכים אם רוצים להזהיר את מי שמתבצר בתוך מבנה.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
פלביוס ויקטור
פלביוס ויקטור (בלטינית: Flavius Victor) היה קיסר רומי שותף עם אביו, מגנוס מקסימוס בין השנים 384 ל-388. מגנוס מקסימוס הביס את גרטיאנוס ליד פריז בשנת 383 וכבש כמעט כל אזורי האימפריה הרומית המערבית. גם תאודוסיוס הראשון רצה להיות קיסר רומא יחיד כתוצאה הוא שלח את גנרל ארבוגאסט לטריר, עיר הבירה של מגנוס מקסימוס, והוא הרג את פלביוס ויקטור.
לינדה אוונג'ליסטה
לינדה אוונג'ליסטה (Linda Evangelista; נולדה ב-10 במאי 1965) היא דוגמנית על קנדית.
ילדותה
אוונג'ליסטה נולדה למשפחת פועלים ממוצא איטלקי בסט. קתרינס, שבאונטריו. היא קיבלה חינוך קתולי, דבר שלא מנע ממנה להתמודד ואף לזכות בתחרות היופי "Miss Teen Niagara" בגיל 13 בלבד.
קריירה
אוונג'ליסטה עברה לניו יורק ושם הוחתמה בסוכנות עלית. עם התפתחות הקריירה שלה עברה לפריז והחלה להופיע גם בווידאו-קליפים עם הזמר ג'ורג' מייקל. יחד עם כריסטי טרלינגטון, קלאודיה שיפר, סינדי קרופורד ונעמי קמפבל, נחשבת אוונג'ליסטה לאחר מדוגמניות העל שהשפיעו רבות על עולם האופנה בסוף שנות השמונים ותחילת התשעים של המאה העשרים. היא צוטטה במגזין "ווג" (1990) כמי שאמרה "אנו לא מתעוררות בשביל פחות מ 10,000 דולר ליום" בהתייחס לדוגמניות העל מסוגה.
בשנות השמונים המאוחרות קצצה במפתיע את שערה לתספורת קצרה בסגנון גברי, ועקב כך בוטלו מרבית תצוגות האופנה עבורה לאותה עונה, לאחר מכן היא המשיכה לשנות את סגנון עיצוב שערה לעיתים קרובות והופיעה על שערי מגזינים תוך שהיא מכתיבה את אופנת השיער לנשים רבות ברחבי העולם.
בשנת 2008 נבחרה להוביל את קמפיין הסתיו של פראדה.
חייה האישיים
אוונג'ליסטה ניסתה להרות במשך זמן רב, ובשנת 1999 הפילה בחודש השישי להריונה עובר שאביו היה בארטז. ב-11 באוקטובר 2006 ילדה את בנה, אוגוסטין ג'יימס. אביו הוא פרנסואה-אנרי פינו, מנכ"ל ענקית האופנה PPR השולטת במותגים גוצ'י ואיב סן-לורן.
אינתיפאדה (משחק מחשב)
משחק המחשב אינתיפאדה פותח על ידי מייק מידבד ויצא בשנת 1989 בעקבות האינתיפאדה הראשונה.
במשחק זה השחקן מגלם חייל ישראלי המתמודד עם הפרות הסדר בזמן האינתיפאדה. בתחילת כל שלב אחד המנהיגים הפוליטיים של אותה התקופה נותן לו הוראות שימוש בתחמושת בהתאם להשקפתו הפוליטית, ועל החייל להתמודד עם ההפרות בהתאם להוראות אלו, אחרת מופחתות לו נקודות.
דמויות המנהיגים הפוליטיים במשחק מייצגות את רוב הקשת הפוליטית של אותה התקופה, ביניהם ניתן למצוא את: יוסי שריד, עזר ויצמן, שמעון פרס, משה ארנס, אריאל שרון ומאיר כהנא.
סוכי ענק
סוכי ענק (שם מדעי: Chlamydera nuchalis) הוא מין הסוכי הגדול ביותר, אנדמי לצפון אוסטרליה.
אזורי מחיה
בתי הגידול הטבעיים בהם מצוי הסוכי הם יערות, חורשות, כרמים, יערות מונסון וביצות מנגרובים.
תיאור
זהו המין הגדול ביותר במשפחת הסוכיים: אורכו כ-33 עד 38 ס"מ; הזכר גדול מעט מהנקבה, משקלו כ-180 עד 265 גרם, בעוד משקל הנקבה נע בין 153 ל-215 גרם. הזכר והנקבה דומים יחסית, ואצל שניהם הניצוי אפור ונוצות הכנפיים חומות ובעלות קצוות לבנים. ההבדל היחיד במראה הוא שלזכר יש ציצת נוצות ורודה על העורף.
מזון
הסוכי הענק ניזון בעיקר מחומרים צמחיים ומחרקים, בין השאר פירות, פרחים, צוף, ירקות וזרעים.
חיזור ורבייה
אין עונת רבייה מוגדרת והסוכי עשוי להתרבות לכל אורך השנה חוץ מבאפריל ויוני, אך המספר הגדול ביותר של ביצים בכל שנה מוטל בדרך כלל באוקטובר או בנובמבר. הנקבה מגדלת את הגוזלים לבדה, בעוד הזכר מחזר אחרי נקבות במבנה מיוחד שבנה, המכונה "סוכה".
סוכת חיזור
במהלך רוב השנה, הזכרים בונים, מתחזקים ומשפרים את הסוכות שלהם ומגנים עליהן ועל ה"מוצגים" שבהן מגנבה, ומעל לכל - מציגים בהן. הזכר בעל הסוכה הטובה ביותר זוכה לסיכוי הגבוה ביותר להתרבות.
הסוכה בנויה בצורת שדרה, שאורכה ורוחבה כחצי מטר וגובהה כ-45 ס"מ. בסמוך לסוכה, הסוכי מניח חפצים בצבעי ירוק ולבן - אבנים, עצמות, קונכיות ועלים כמו גם חפצים מעשה ידי אדם, כמו מוצרי פלסטיק ומכסי בקבוקים. לעיתים, בתוך הסוכה עצמה ממוקמת חתיכת זכוכית. הזכר מושך את הנקבה על ידי חיקוי קולות של עופות אחרים. כשהנקבה מגיעה, הזכר מתחיל ללכת או לרוץ בשטח הסמוך לסוכה, וקופא בתנוחות שונות. לאחר מכן, הוא לוקח במקורו אחד מהפריטים הנמצאים בכניסה לסוכתו, ומנער אותו מול עיניה. הזכר והנקבה מזדווגים בתוך הסוכה. אצל הסוכי הענק הסוכה אינה משמשת כקן, בדומה לשאר מיני הסוכיים.
בשונה משאר מיני הסוכיים, סוכיים צעירים באים לסוכה יחידה בקביעות, ו"מתאמנים" בבניית הסוכה לפני שיבנו אחת משלהם.
קישורים חיצוניים
סוכי ענק, באתר אויסואקס-בירדס
בן-ציון אורגד
בן-ציון אורגד (21 באוגוסט 1926 – 28 באפריל 2006) היה מלחין ישראלי וחתן פרס ישראל לשנת 1997.
ביוגרפיה
בן ציון אורגד נולד בשם בן ציון בושל בגלזנקירכן, גרמניה ועלה לארץ ישראל בגיל שש. למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב. כינור הוא למד אצל רודולף ברגמן ופסח כינרי וקומפוזיציה אצל פאול בן-חיים. לאחר ששירת בהגנה ובפלמ"ח למד באקדמיה הישראלית למוזיקה בירושלים, ולמד קומפוזיציה מפי יוסף טל.
ב-1947 גויס ושירת במהלך מלחמת העצמאות כסמל קרבי בחטיבת גבעתי. את לימודי הקומפוזיציה המשיך בארצות הברית, אצל אהרן קופלנד בטנגלווד.
אורגד היה ישראלי בכל הווייתו, סייר וממפה שטחים במלחמת העצמאות, שהכיר את שבילי הארץ ברגליו ונתן ביטוי לאהבתו אליה במוזיקה שכתב. את יחסו העמוק אל נופי הארץ כינה "דת הנופים". רביעיית מיתרים, מיצירותיו האחרונות, חוברה לדבריו בהשראת הכנרת, שלחופיה הרבה לשבת.
בשנת 1948 חיבר יצירה לבריטון ותזמורת, למילים של חיים גורי, בשביל חטיבת גבעתי, שבה שירת במלחמת העצמאות. בשנת 1953 חיבר מוזיקה להצגה "אכזר מכל המלך" של המחזאי נסים אלוני.
המוזיקה של אורגד לא השתייכה לשום אסכולה, כפי שכתב יהודה כהן בספרו "נעימי זמירות ישראל". היה לו קשר ברור לצליל הפעמונים, ואלה נשמעו לעיתים קרובות במוזיקה שלו, גם כאשר לא היו פעמונים בין הכלים בפרטיטורה.
אורגד כתב מוזיקה בהקשרים תנ"כיים, כמו הצבי ישראל, סיפור המרגלים, חזון ישעיהו. בנוסף, הרבה להלחין מוזיקה לשירי משוררים, ביניהם אראלה אור ונתן זך ולפיוטים של שלמה אבן גבירול ויהודה הלוי. מאז 1980 כתב גם שירה ופרסם כמה קובצי שירים. בין השאר כתב מוזיקה ל"שירים מעמק החושן", שאת מילותיהם חיבר בעצמו. אורגד אהב את השפה העברית, חקר את מצלוליה ואת הפוטנציאל המוזיקלי שלה, נושא שעליו גם כתב ספר.
בשנת 1960 קיבל אורגד את פרס אנגל.
שבועיים לפני מותו כתב דברים על "שפת הנופים" בהקשר לישראל ולגרמניה, על המלרעיות העברית לעומת המלעיליות הגרמנית ועל צלצולי פעמוני הכנסייה שקידמו אותו ברגע הולדתו. בשנת 1998 קיבל אזרחות כבוד של עיר הולדתו, ובהזדמנות זו בוצעה שם יצירה שכתב. את לבטיו באשר לביצוע מוזיקה משלו בעיר גרמנית ביטא בדברים שכתב ביומנו האישי.
בן ציון אורגד חיבר כ-90 יצירות להרכבים שונים, ווקאליים, תזמורתיים וקאמריים. בשנים 1975–1988 היה ממונה על החינוך המוזיקלי מטעם משרד החינוך.
ב-28 באפריל 2006 נפטר בתל אביב בגיל 79, ונקבר לבקשתו בבית העלמין בכפר תבור.
אשתו לשעבר הייתה העיתונאית צלילה אורגד, אחותה של נתיבה בן-יהודה ובתו של ברוך בן-יהודה, שהיה מנהל הגימנסיה הרצליה ומנכ"ל משרד החינוך. מנישואיו לצלילה נולדו שני בניו. בשנותיו האחרונות בת זוגו הייתה הסופרת רבקה רז.
ב-2014, במסגרת מיזם הנצחת אמנים ויוצרים של עיריית תל אביב-יפו, נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של בן ציון אורגד ברחוב בלוך 14 בתל אביב.
חוק להסדרת הטיפול באריזות
החוק להסדרת הטיפול באריזות התשע"א-2011 ("חוק האריזות"), הוא חוק במדינת ישראל המטיל על יצרנים ויבואנים של מוצרים ארוזים או אריזות שירות, למחזר את האריזות שייצרו או ייבאו. העיקרון המנחה את החקיקה של חוק זה הוא עקרון אחריות יצרן מורחבת. מטרת החוק להביא לצמצום כמות הפסולת הנוצרת מאריזות, למנוע את הטמנתה ולעודד שימוש חוזר באריזות המועברות להטמנה.
היצרנים והיבואנים נדרשים לדווח דיווחים חצי שנתיים ושנתיים על המוצרים הארוזים או אריזות השירות שנמכרו על ידם בישראל בכל שנה, בהתאם לדרישות שנקבעו בחוק האריזות והמשרד להגנת הסביבה.
חוק האריזות אף קובע כי לשם קיום חובותיהם הנ"ל, נדרשים יצרנים ויבואנים להתקשר בהסכם עם חברה אשר קיבלה "הכרה" (רישיון) מהמשרד להגנת הסביבה כ"גוף מוכר", שתפעל לקיום חובותיהם הנ"ל של היצרנים והיבואנים. אי ביצוע ההתקשרות מהווה עבירה על חוק האריזות ועלול לגרור קנסות ועיצומים כספיים. החוק מפרט יעדי מיחזור שונים לחומרי האריזות השונים.
לצורך קיום החוק הוקם תאגיד המיחזור ת.מ.י.ר - תאגיד מחזור יצרנים בישראל, עד כה הגוף היחיד המוכר על ידי המשרד להגנת הסביבה לשם ביצוע הוראות החוק. בעקבות החוק החל תהליך הצבת פחים כתומים וחינוך הציבור להפרדת פסולת במקור.
תהליך החקיקה
הצעת החוק הוגשה על ידי המשרד להגנת הסביבה בפברואר 2010. בינואר 2011 אושר החוק בכנסת בקריאה שנייה ושלישית. החוק נכנס לתוקף ביולי 2011 אך הוחל ביישומו במועצות האזוריות החל מאוקטובר 2012.
חובת הדיווח על ידי היצרנים והיבואנים חלה מ-1 בינואר 2012. חייבים שהתקשרו באיחור עם גוף מוכר מחויבים בדיווח ותשלום רטרואקטיבי.
יישום החוק
על פי הדוח לחציון השני של 2021 של תאגיד תמיר, 221 אלף טון אריזות הועברו למִחזור.
אחוזי המחזור נגזרים מהדיווח על המשקל הכולל של האריזות המשווקות לשוק הישראלי מאותו הזרם.
בחציון השני של שנת 2021 אחוזי המחזור התפלגו כך:
אמבטיה
אמבטיה או אמבט היא מכל מים פתוח המשמש לרחצת הגוף כולו בטבילה בו.
היסטוריה
הן תרבות יוון העתיקה והן תרבות האימפריה הרומית הכירו בהנאה שברחצה במים חמים, ואף האמינו כי רחצה זו מחזקת את גוף האדם. ברחבי האימפריה הרומית נבנו בתי מרחץ ציבוריים, ובארמונות המלכים והאצילים נבנו חדרי אמבטיה פרטיים ובהם אמבטיות.
חדרי אמבטיה ובהם אמבטיות התגלו בארמונות החשמונאים ביריחו וכן בארמונות הורדוס במצדה, הרודיון ויריחו.
לאחר נפילת האימפריה הרומית פחת השימוש במרחצאות ציבוריים, ואף בתקופת הרנסאנס לא נהגו אנשים להתרחץ מחשש שהרחצה מביאה מחלות, ולכן לא הותקנו אמבטיות בבתים פרטיים. השימוש בבתי מרחץ ציבוריים פחת ופחת עם השנים. בראשית המאה ה-20 החל הנוהג לבנות חדרי אמבטיה בדירות מגורים (אף שבבתי אצילים ועשירים היו חדרי אמבטיה גם קודם לתקופה זו).
מקור המילה
מקור המילה "אמבטיה" הוא מיוונית: embat) ἐμβατ), להיכנס. המילה התגלגלה אל השפה העברית דרך לשון חז"ל, אשר בה נהוגה על פי רוב צורת "אַמְבָּטִי", שמינה נקבה.
מאפייני האמבטיה
רוב האמבטים המודרניים עשויים חומרים אקריליים או פיברגלס, אך קיימות חלופות בצורת פלדה מצופת פורצלן, פלדה מצופת אמייל או עץ. אמבטים מערביים עתיקים היו עשויים בדרך כלל פלדה מגולוונת או ברזל. האמבט היפני המסורתי היה בנוי עץ בדרך כלל.
עד לאחרונה, רוב האמבטים היו מלבניים בצורתם, אך עם התפתחותם של אמבטים אקריליים המעוצבים בחום, יותר ויותר צורות הופכות זמינות. אמבטים עשויים בדרך כלל בצבע לבן, אך ניתן להשיגם במגוון גוונים, בדרך כלל תמורת תוספת תשלום.
לאמבטים מודרניים יש פתח ניקוז בתחתיתם ופתח למניעת הצפה בסמוך לשפתם העליונה. הם עשויים לעמוד באופן חופשי, להיות בנויים לתוך המבנה או אף שקועים בתוכו.
לעיתים בנוי לתוכם ברז, אשר בדרך כלל יש לו שני פתחים: אחד המיועד למילוי האמבט והשני מחובר לצינור באורך של כמטר וחצי שראשו מתרחב ומחורר. בארצות מערביות כדוגמת בריטניה, ניתן למצוא ברזי אמבט ללא צינור, אשר מיועדים למילוי האמבט בלבד. לעיתים בנויה גם מקלחת מעל האמבט, או רק התקן המיועד להצמיד את ראש הצינור לקיר כדי שישמש כמקלחת.
המבדיל אמבט ממתקן בידורי כגון ג'קוזי הוא עומקו, מיקומו והשימוש בו. אמבט ממוקם בדרך כלל בחדר האמבטיה.
בסביבות שנות השישים היו מקובלים בישראל אמבטי ישיבה, שבהם מדרגה מובנית, והם תופסים שטח מצומצם יותר מאמבט מלא, שניתן לשכב בו. האמבטיה מצופת אמייל חם המתבצע בתנור בחום של 850 מעלות צלזיוס, ולכן ישנה פתרון של ציפוי אמבטיה המתבצע בהתזה, הציפוי לאמבטיה מתאים לאמבטיות מסוג פח, אמבטיות יציקה ואמבטיות פח.
באמבטיות בדרך כלל יש גם וילון.
אמבט תינוקות
כיום נמכרות מגוון של אמבטיות ייעודיות לרחצת תינוקות. סוגים שונים של אמבטיות כאלו כוללים אמבטיות מפלסטיק הניתנות להרכבה על רגליים מתקפלות ממתכת, אמבטיות מתקפלות, אמבטיות מתנפחות, אמבטיות בצורת דלי, ועוד. חלק מהאמבטיות כוללות אביזרי עזר המאפשרים הצבת בקבוקי שמפו או סבון, הנחת בגדים, חיתולים ומגבת. להבדיל מגיגית, אמבטיות לתינוקות כוללות צינור ריקון, שמאפשר ריקון מי האמבט ללא צורך להזיזו.
רחיצת תינוקות באמבטיה היא פעולה הכרוכה בסיכון רב, שכן חוסר תשומת לב רגעי עלול להסתיים בטביעת התינוק. כאשר התינוק קטן ניתן להשתמש באביזרים כגון מושב ("דפני") או כרית ציפה המסייעים במניעת החלקת התינוק למים. אמבטיות תינוק בנויות כך שלפחות יד אחת של המבוגר חופשייה לרחוץ את התינוק. מסיבה זו, ממלאים אמבט תינוקות עד כחמישית מעומקו.
אמבט התינוקות המעוצב כמו דלי מיועד להושבת התינוק גם במים עמוקים יותר באופן שהתינוק יתקשה להכניס את ראשו למים לטבוע.
מתיחת האמבט
בשנת 1917 כתב ה' ל' מנקן היסטוריה בדויה של האמבטיה, בה טען כי רק בשנת 1828 החל השימוש באמבטיות באנגליה, ורק בשנת 1842 הוחל השימוש בהן בארצות הברית. המתיחה עדיין מצוטטת כהיסטוריה אמיתית.
מהדורה מוערת
מהדורה מוערת של ספר היא מהדורה המלווה בדברי פרשנות נרחבים על הטקסט המקורי של הספר, המופיעים בשולי כל דף, בצמוד לטקסט שאותו הם מפרשים.
פרסום מהדורה מוערת אינו נפוץ, ורק ספרים בעלי חשיבות רבה, מבחינה דתית או תרבותית, זוכים לכך.
הצורך במהדורה מוערת גדל כאשר חולפות שנים רבות ממועד צאתו לאור של הספר המקורי, ופער הזמן מרחיק את הקורא משפתו ומעולמו של מחבר הספר.
כתבי קודש
הספרים המוערים הנפוצים ביותר בקרב דוברי עברית הם כתבי הקודש: התנ"ך והתלמוד, שזכו למהדורות מוערות רבות, מהן המלוות בפרשנותו של פרשן יחיד, ומהן המקבצות יחדיו פרשנים אחדים, בני דורות שונים, כל אחד והערותיו. גם למשנה מהדורות מוערות אחדות.
התנ"ך יוצא לאור בתפוצה רחבה במהדורה לא מוערת (למשל תנ"ך קורן), ובמקביל זוכות לתפוצה רחבה מהדורות מוערות שלו. מהדורות מוערות נודעות של התנ"ך הן מקראות גדולות ודעת מקרא.
התלמוד הבבלי יוצא לאור רק בגרסה מוערת, בדרך כלל כזו המתבססת על מהדורת האלמנה והאחים ראם (הנקראת ש"ס וילנא), שבה משני צדי הטקסט מופיעים פירוש רש"י והתוספות ופרשנים נוספים.
תרגום
תרגום מעביר ספר לא רק משפה אחת לאחרת, אלא גם מתרבות אחת לאחרת, ולכן המתרגם חש לעיתים צורך להוסיף הערות לתרגומו, כדי לסייע לקורא. תרגומו של פרופ' מיכאל שורץ לספרו של הרמב"ם, "מורה נבוכים", מלווה בהערות רבות. מרביתן הערות קצרות, ומחברן מעיד עליהן בהקדמתו: "ההערות שצירפתי בשולי התרגום מטרתן להקל על הקוראים את הבנת הספר. אין כאן יומרה לפרש את מורה הנבוכים".
ספרות יפה
דוגמאות:
גילי בר-הלל עסקה בשוני שבין קריאת הספר הבלתי מוער לבין קריאת הספר המוער:
בהקדמה לספר "שלושה בסירה אחת (מלבד הכלב)", הסביר דני קרמן:
בסוף שנת 2004, במלאת 70 שנה לפטירתו של חיים נחמן ביאליק, פקעו זכויות היוצרים על כתביו, והמתעניינים ביצירתו יכולים למצוא אותה באינטרנט, וכן בספרים שיצאו לאור על ידי מו"לים שונים. הוצאת דביר, שהחזיקה בזכויות היוצרים עד לפקיעתן, הוציאה לאור, זמן קצר קודם לפקיעה, מהדורה מוערת של שירי ביאליק, בעריכתו של פרופ' אבנר הולצמן, ובה ניתן מבוא לכל שיר, מבוא המכיל מידע על תולדות השיר ופרשנות שלו. לצד השירים ניתן ביאור למלים קשות.
בשנת 2008 יצא לאור הספר קליפת תפוח זהב - שלושה סיפורים מאת ש"י עגנון, ובו הסיפורים "מאויב לאוהב", "מעשה העז", ו"קליפת תפוח זהב". הספר מיועד לילדים, ולשם הנגשתו להם נוספו לו איורים מאת לי קורצווייל והערות וביאורים מאת שי רודין. ההערות והביאורים כוללים מילים וצירופי מילים שאינם שגורים בפי ילדים, כגון "איסטניס" ו"ליקט עצמותיו", והפניות למקורות (בתנ"ך, בתלמוד וכדומה) של ביטויים שבהם השתמש עגנון בסיפורים אלה.
מהדורה מוערת יוצאת דופן היא זו של השיר "חֲקוּקוֹת אוֹתִיּוֹתַיִךְ" מאת המשורר אברהם רגלסון. מקור ההערות למהדורה זו הוא בהערותיו של רגלסון עצמו, כפי שנמסרו לבתו, שרונה תל-אורן.
סן ברתלמי
סן בָרתֶלֵמי (בצרפתית Saint Barthélemy) הוא אי בצפון האנטילים הקטנים שבים הקריבי, קולקטיב מעבר לים של צרפת.
כריסטופר קולומבוס גילה את האי ב-1493, וקרא לו על שם אחיו ברתולומיאו. ב-1648 השתלטה צרפת על האי. בין 1651 ל-1656 שלטו בו האבירים ההוספיטלרים, ולאחר מכן ננטש ויושב מחדש על ידי הצרפתים ב-1659, בעיקר בשל מיקומו האסטרטגי. המתיישבים גידלו כותנה וקנה סוכר תוך התבססות על שעבודם של עבדים מאפריקה. ב-1784 מסרה אותו צרפת בתמורה לזכויות מסחריות לשוודיה, שמכרה אותו חזרה לצרפת ב-1878. הייתה זו המושבה השוודית היחידה באזור הקריבי. השוודים השאירו את חותמם בשמותיהם של מקומות שונים באי ובהם הבירה גוסטביה, שנקראה על שם גוסטב השלישי, מלך שוודיה. ב-1847 בוטלה העבדות באי.
ב-2003 החליטו תושבי האי להתנתק מן המושבה גוודלופ. ההחלטה יצאה לפועל ב-2007 ומאז מהווה האי קולקטיב מעבר לים הכפוף מנהלית ישירות לצרפת, וענייניו המקומיים מתנהלים באמצעות מועצה בת 19 חברים. את צרפת מייצג באי מושל, הממונה על ידי נשיא צרפת. התושבים שולחים נציג אחד לסנאט הצרפתי.
שטחו של סן ברתלמי כ-21 קמ"ר. האי שוכן באזור טרופי, ובהתאם לכך שורר בו מזג אוויר חם לאורך כל השנה, וכמות המשקעים מרובה. הנוף מורכב מגבעות, והנקודה הגבוהה ביותר היא ברום של 286 מטרים.
אוכלוסיית האי מונה כ-8,450 תושבים, על-פי מפקד אוכלוסין מ-2007. מרבית התושבים הם ממוצא צרפתי ומיעוטם קריאולי - כלומר ממוצא אירופי ואפריקני, או שחורים. השפה העיקרית היא צרפתית, לצדה מדברים בפטואה (ניב קריאולי) וכן באנגלית, בעיקר בין העוסקים בתיירות.
הכלכלה מבוססת על תיירות, בפרט על תיירות יוקרה. התיירים נמשכים בעיקר לחופי האי, שבחלקם נותרו בתוליים.
בשנת 2007 הוקצתה לסן ברתלמי סיומת האינטרנט .bl, אך היא נותרה ללא שימוש.
ב- 2022 פתח השף אסף גרניט את המסעדה "סלע" הנמצאת באי.
קתרין פינץ'
קתרין אן פינץ' (באנגלית: Catrin Ana Finch; נולדה ב-24 באפריל 1980) היא נגנית נבל ולשית. בין שנת 2000 ל-2004 כיהנה בתפקיד "נגן הנבל הרשמי של הנסיך מוויילס". משמשת כפרופסור אורח באקדמיה המלכותית למוזיקה.
תולדות חייה
נולדה בכפר במחוז קרדיגיון. אמה ממוצא גרמני ואביה אנגלי, אך חינוכה היה וולשי והיא דוברת ולשית. כמתנת יום הולדת לגיל שש, קיבלה נבל קלטי. שנה לאחר מכן החלה ללמוד אצל אלינור בנט, שלימדה אותה עשר שנים (בהמשך התחתנה פינץ' עם בנה של בנט). בגיל עשר החלה לנגן בתזמורת הנוער הלאומית של בריטניה והייתה הנגנית הצעירה ביותר שהופיעה בקונצרטי הפרומס. לאורך נעוריה זכתה במספר פרסים לנגנים צעירים בבריטניה ומחוצה לה. בגיל 14 זכתה במקום שני במסגרת World Harp Festival (מסגרת לנגנים מבוגרים).
בשנת 2000 חידש צ'ארלס, נסיך ויילס את משרת "נגן הנבל הרשמי של הנסיך מוויילס", משרה שלא אוישה מאוד 1873. נמסר כי צ'ארלס בחר בה לאחר שניגנה בחגיגות יום הולדתו החמישים. משמעות המשרה, מלבד הכנסה קבועה, היא נגינה בטקסים וקבלות פנים רשמיות ובכינוסים פרטיים בארמון בקינגהאם, טירת וינדזור וארמון סנט ג'יימס ובמעונו הפרטי של צ'ארלס בהייגרואוב. בשנת 2003 צולם סרט תיעודי אודותיה, Charlie's Angel, ששודר ב-BBC וזכה בפרס באפט"א לטלוויזיה לתוכנית טלוויזיה תיעודית בנושא מוזיקלי. ב-2004 זכה אלבומה מיצירות המלחין הוולשי קארל ג'נקינס למועמדות לפרסי המוזיקה הבריטית. בשנת 2005 נאלצה לעזוב את התפקיד, כיוון שהגיעה לגיל המקסימלי שלו, 25.
פינץ' עזבה את התפקיד כדמות ציבורית מוכרת ומוערכת ויצאה לסדרת הופעות ברחבי העולם, הן כסולנית והן יחד עם תזמורות.
בשנת 2009 הפיקה את אלבום הסולו הראשון שלה, ביצוע של וריאציות גולדברג מאת יוהאן סבסטיאן באך, שנכתבו במקור לכלי מקלדת - בנבל. ב-2011 ראה אור תקליטה Annwn, הכולל יצירות בעלות זיקה למיתולוגיה קלטית. ב-2013 החלה לשתף פעולה עם נגן הקורה סקו קייטה, ביוזמת המפיק גאי צ'יימברס. תקליטם הראשון, Clychau Dibon ראה אור באותה שנה. תקליטם מ-2018, SOLAR, התקבל בביקורות חיוביות במיוחד, שהתפעלו משיתוף הפעולה בין שני קולות הנבל, הנדמים כמגיעים ממסורות רחוקות כל-כך (מערבית/קלטית מזה ומערב-אפריקאית מזה) ועם זאת פועמים יחד בהרמוניה.
חיים אישיים
בשנת 2003 נישאה למפיק הטלוויזיה היוול ויגלי (Hywel Wigley), בנם של מורתה, אלינור בנט ויו"ר מפלגת פלייד קמרי (המפלגה הוולשית), הלורד דפייד ויגלי (Dafydd Wigley). לזוג נולדו שני ילדים. ב-2017 התגרשו.
נמל התעופה הבין-לאומי נג'מנה
נמל התעופה הבין-לאומי של נג'מנה (בערבית: مطار انجمينا الدولي, בצרפתית: Aéroport international de N'Djaména) הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם בנג'מנה, בירת צ'אד. זהו נמל התעופה הבינלאומי היחיד במדינה. נמל התעופה משמש כנמל התעופה אזרחי וגם כבסיס טיסה של חיל האוויר הצרפתי וחיל האוויר של צ'אד.
קתרין פינץ'
חיים אישיים
ב-2019 נישאה פינץ' לבת-זוגה נטלי.
נמל התעופה הבין-לאומי נג'מנה
מאפייני נמל התעופה
נמל התעופה שוכן בגובה של 968 רגל (295 מ') מעל גובה פני הים. בנמל מסלול טיסה אחד מאספלט באורך 2,800 מטר וברוחב 45 מטר (9,186 רגל × 148 רגל).
איש הפנדה
פנד האדום (במקור איש הפנדה) היא רצועת קומיקס ישראלית עלילונים. הרצועה מופיעה בכתב-העת "עיניים" מאז הראשון שבגליונות. את העלילונים בסדרה כותב תמיר ראונר ומצייר נעם נדב. שני ספרים יצאו בהוצאת "עיניים" המקבצים את הפרקים יחד.
תקציר העלילה
פנד נבדל משאר בני-האדם עקב העובדה שהוא מצויר על נייר בצבע פסטל אדום. צבעי פסטל מוכרים גם כתור "צבעי פנדה" ומכאן שמה של הדמות. למעשה פנד לא נולד ככולם אלא היה בתחילה אך ורק קשקוש פשוט על מפית נייר. על יצירתו אחראית דמות אחרת בסדרה, נער בשם יואב אשר חיכה להזמנתו, שוקו ועוגה, ובינתיים צייר בצבע פסטל אדום שמצא. בבית קפה פנד גר עם יואב והוריו כבן לכל דבר.
טרבל (שליט בולגריה)
החאן טֶרְבֶל (בבולגרית: Тервел, ביוונית טרבליס) היה בנו ויורשו של אספרוך, שליט בולגריה של חבל הבלקן בין השנים 701–721.
אחרי פלישת הערבים לאימפריה הביזנטית והחלשותה של האימפריה, התחזקו גם הבולגרים. בקרב אנכיאלו, הבולגרים, יחד עם בני בריתם הסלאבים ניצחו את כוחותיו של יוסטיניאנוס השני. כתוצאה מכך הביזנטים חתמו על הסכם שלום עם הבולגרים ובכך הכירו בקיומה של המדינה החדשה כמדינה עצמאית, תאריך זה נחשב לשנת לידתה של האימפריה הבולגרית הראשונה, אשר השתרעה בשטחי מואסיה וחלקים מתראקיה ומקדוניה.
בולשרצ'יה
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1627. ב-1740 בקרבת המקום הוקם מאחז. במאחז, בראשיתו, שירתו כשבעים קוזאקים. ב-1750 מעמדו של היישוב שונה ממאחז לכפר. במקום עברה דרך אשר חיברה את מוסקבה עם סיביר, מה שתרם רבות להתפתחותה של בולשרצ'יה.
טרבל (שליט בולגריה)
טרבל היה מקורב ליוסטיניאנוס השני בתקופת גלותו של יוסטיניאנוס. אחרי ניסיון ההתנקשות בחייו נמלט יוסטיניאנוס אל טרבל וכרת איתו ברית: טרבל העמיד 15,000 פרשים בולגרים לעזרת יוסטיניאנוס, כדי שיוכל לכבוש בחזרה את השלטון בביזנטיון ובתמורה הבטיח יוסטיניאנוס להשיא לטרבל את בתו, אנסטסיה, לאישה ולהעניק לו את התואר קיסר וגם שטחים נוספים.
בולשרצ'יה
אוכלוסייה
אוכלוסיית בולשרצ'יה לפי שנים:
טרבל (שליט בולגריה)
הלחימה ארכה כשנתיים ובמהלכה הצליחו הכוחות הבולגרים והביזנטים להשמיד את הכוחות הערביים הרכובים ואת הצי הערבי בים השחור, ובמספר ימים נוספים לחסל את שארית הצבא. צעד זה הביא לסיום הניסיונות הערבים (החליפות של בית אומיה) לחדור ליבשת דרך חצי האי הבלקני. עזרת הבולגרים הייתה כה משמעותית עד שמשוררים ומוזיקאים ביצירותיהם העניקו לחאן טרבל את הכינוי "מושיע אירופה".
לאחר שובו לשלטון קיים יוסטיניאנוס את הבטחותיו וטרבל היה הבולגרי הראשון שנשא את התואר קיסר. בתקופתה זו נוצר תבליט הרוכב ממדרה, שמסמל את הכרתה של האימפריה הביזנטית בממלכה הבולגרית החדשה, אשר בשנת 1979, הוכרז אתר מורשת עולמית.
כריס מאלין
כריסטופר פול מאלין (באנגלית: Christopher Paul Mullin; נולד ב-30 ביולי 1963 בברוקלין ניו יורק) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד בליגת ה-NBA והיה אחד הקלעים הטובים בליגה.
ביוגרפיה וקריירה
את הקריירה שלו החל באוניברסיטת סנט ג'ון, ועד היום הוא שיאן המכללה כאשר בעונתו האחרונה היה שחקן העונה במכללות. בסוף אותה עונה בחרה בו גולדן סטייט ווריורס במקום השביעי בדראפט 1985. התחלת הדרך לא הייתה חלקה - הקבוצה דשדשה ומאלין התמכר לאלכוהול. כל זה השתנה כאשר מונה דון נלסון למאמן הקבוצה ולקבוצה הצטרפו טים הארדוויי ומיץ' ריצ'מונד. השלישייה זכתה לכינוי Run TMC, שהתחרז עם שמו של הרכב הראפ ראן די אם סי, שהחל לצבור תהילה ופופולריות באותה תקופה. בהנהגתם הקבוצה הפגינה כדורסל אטרקטיבי שהביא את גולדן סטייט לחצי גמר המערב ב-, ולמקום השני בבית הפאסיפי (אחרי פורטלנד טרייל בלייזרס) ב-. בשנה זו אף היה חלק מהדרים טים הראשונה, נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת ברצלונה. בסוף עונת עבר מאלין לאינדיאנה פייסרס וסייע לה להגיע לגמר המזרח בשנים  ו- ואף להגיע לגמר ה-NBA בעונת  שם הפסידו ללוס אנג'לס לייקרס. מאלין שהפך לסמלה של גולדן סטייט חזר אליה לעונה אחת ב- ולאחריה פרש ממשחק. מאז אפריל 2004 הוא משמש כנשיא הקבוצה.
רגרסיה (תוכנה)
בתוכנה, רגרסיה (או נסיגה) היא באג שגורם לתכולה שעבדה בגרסאות התוכנה עד כה להפסיק לעבוד כפי שתוכננה בעקבות שינוי כלשהו שנעשה בהתקנת התוכנה, בדרך כלל כתוצאה מהתקנת טלאי תוכנה, שדרוג גרסה, שינוי הגדרות במחשב וכדומה. רגרסיית ביצועים היא מצב שבו בעקבות שינוי כלשהו שנעשה בהתקנת התוכנה התכולות אמנם נותרו כשהיו, אולם ביצועי התוכנה הידרדרו וכעת היא צורכת יותר זיכרון או זמן עיבוד משצרכה בעבר עבור אותה הפעולה.
רגרסיות בדרך כלל נגרמות בשל עדכוני תוכנה (בין אם כשדרוג או כטלאי תוכנה), והדרך העיקרית להימנע מהן היא לבצע בדיקות נסיגה מלאות ככל הניתן למערכת לפני שחרור העדכון למשתמשים. בדיקות אוטומטיות ומקרי מבחן יכולים להפחית משמעותית את הסבירות לרגרסיה.
רגרסיה בתוכנה יכולה להיות אחת מהשלוש הבאות:
90 (מספר)
90 (במילים: תשעים) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 89 ולפני 91.
דן וינד
דן וינד (1935 – 4 באוקטובר 2006) היה מהנדס אזרחי, ניהל פרויקטים ומבנים רבים בירושלים, מהחשובים ומהבולטים שבהם. ממעצבי פרויקט הרכבת הקלה וקריית הלאום, זוכה אות יקיר ירושלים (2004), מנהל ומייסד חברת תפנית הנדסה.
ביוגרפיה
וינד נולד בשכונת הבוכרים בירושלים למשה, יליד פולין ומהנדס במקצועו ולמרים ילידת רוסיה. בגיל שנה עבר עם משפחתו לשכונת בית הכרם ושם גדל. בוגר תואר בהנדסה אזרחית מהטכניון בשנת 1961. בשנת 1995 הקים את חברת תפנית וינד, ביחד עם עמיתיו שמעון קורינפלד, אלי גורדון, שלומית שער, משה עוז ומיכאל אלון.
היה נשוי לנעמי וינד, אמנית ופסלת משכונת בית הכרם. לזוג נולדו שלושה ילדים: ארנה ציירת (1966), מיכאל אדריכל והשחקנית אלונה וינד רז (1973).
הנצחתו
עיריית ירושלים הנציחה כיכר על שמו ברחוב העלייה על יד מלון קראון פלזה ירושלים. לאחר פטירתו הוקמה קרן מלגות על שמו לבוגרי הטכניון.
התרסקות מטוס חיל האוויר של ארצות הברית בקרואטיה
התרסקות מטוס חיל האוויר של ארצות הברית בקרואטיה התרחשה ב-3 באפריל 1996. מטוס נוסעים של חיל האוויר האמריקאי פגע בצלע הר במהלך גישתו לנחיתה בנמל התעופה של העיר דוברובניק. כל 35 יושבי המטוס נספו, ביניהם רון בראון, מזכיר המסחר של ארצות הברית.
התאונה
המטוס שהיה מעורב בתאונה היה גרסה צבאית של מטוס בואינג 200–737. הוא הופעל על ידי כנף התובלה ה-86, שבסיסה היה בבסיס חיל האוויר רמשטיין בגרמניה. הטיסה, שכינויה היה IFO-21, המריאה מנמל התעופה הבינלאומי זאגרב ועליה 29 נוסעים וששה אנשי צוות. הנוסעים כללו משלחת של 12 אנשי מחלקת המסחר של ארצות הברית בראשותו של המזכיר רון בראון, חבר הקבינט בממשלו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון. עוד נמצאו במטוס קבוצה של 12 אנשי עסקים אמריקאים, עובד של ה-CIA, עובד של מחלקת האוצר, עיתונאי מהעיתון הניו יורק טיימס וכן שני אזרחים קרואטים - מתרגם וצלם. המשלחת האמריקאית יצאה לבלקן לדיונים במסגרת המאמצים לשקם את כלכלת מדינות יוגוסלביה לשעבר לאחר מלחמת האזרחים שם.