cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבובית (צמח)
אבובית מקורקפת
מאפיינים: הגבעולים מעוגלים (לא רְבוּעִים). העלים, נגדיים, פשוטים, תמימים, רחבים, זיפניים. הם אינם ריחניים, בניגוד לרבים מבני משפחתו, ובמיוחד בניגוד לבן-סוגו, אבובית החרטומים. התפרחות אמיריות (בקצות הגבעולים), דמוית קרקפת מעוגלת פחות או יותר. עלי התפרחת רחבים דמויי ביצה, זיפניים ונראים כמעין מעטפת. הפרחים דו-שפתניים צבעם ורוד או סגול, בולטים וזקופים בתפרחת. הגביע דמוי צינור ארוך ודק (אבוב), בקצהו 5 שיניים לאורכו 13 עורקים וגם הוא מכוסה בזיפים ארוכים כמו עלי התפרחת. צינור הכותרת ארוך וצר (אבוב). הכותרת קטנה, דו-שפתנית ופרושה. השפה העליונה רחבה. השפה התחתונה פרושה ובסיסה בהיר ועליה כתמים כהים. לפרח רק 2 אבקנים, שני האחרים מנוונים, שרידיים.
בית גידול: אבובית מקורקפת נפוצה בבתות ספר ובשדות בוּר ברוב אזורי צפון הארץ ומרכזה, ואף חודרת בערוצים דרומה עד מרכז הנגב וסיני, ובמדרונות אבניים היא מגיעה צפונה עד רום של 1,800 מ' בחרמון. תפוצתה העולמית משתרעת בארצות הים התיכון והמזרח התיכון. הפריחה מסוף ינואר עד סוף יוני.
אבובית עדינה
אַבּוּבִית עֲדִינָה (Ziziphora tenuior L) - צמח עשבוני חד-שנתי, זעיר וזקוף, עדין ושברירי, גובהו 3 עד 10 ס"מ (לעיתים רחוקות 25 ס"מ), נטוי עד זקוף, ריחני, מכוסה כולו בשערות עדינות, מאפירות וכפופות לאחור.
מאפיינים: הגבעולים מעוגלים וצומחים בודדים או מסתעפים מצוואר השורש. העלים נגדיים, אך הם ערוכים במעין דורים לאורך הגבעול, ההולכים ומצטופפים בקצהו ויוצרים מראה של תפרחת מוארכת דמוית שיבולת צפופה, שבה ערוכים הפרחים. עלי הגבעול דלילים, דמויי ביצה, מצטררים לפטוטרת. עלי התפרחת (החפים) צרים ודמויי אזמל, חדים, עורקיהם בולטים, ובשוליהם ריסים מאפירים ארוכים. הם פונים כלפי מעלה בזווית של 45 מעלות או פחות וארוכים הרבה יותר מן הפרחים שבתפרחות. הפרחים, שמספרם 2 עד 6, ערוכים בתפרחת דמוית שיבולת מוארכת לא צפופות או צפופות, שאורכה 2 עד 11 ס"מ ולעיתים רחוקות 15 ס"מ. הפרחים, שאורכם 10 עד 21 מ"מ, זעירים, ורודים או לבנים, כמעט יושבים (אורך העוקץ 1.5 עד 4 מ"מ). הגביע דמוי צינור, ארוך וצר ומעט מעוקל כלפי מטה, דו-שפתני במקצת בחלקו העליון, עם 5 שיניים זעירות משולשות ומחודדות. הגביע מכוסה בזיפים ולאורכו 13 עורקים בולטים. הכותרת דו-שפתנית, אורכה כס"מ אחד, צבעה ורוד ואף היא מכוסה בזיפים. צינור הכותרת, שאורכו כ-7 מ"מ, דמוי צינור דק (אבוב), בולט מעט מן הגביע ומחפי התפרחת, בקצה הצינור מבנה דו-שפתני שעיר, בעל 4 אונותיו קצרות דומות פחות או יותר זו לזו. השפה העליונה מעט זקופה, צרה ותמימה. השפה התחתונה שסועה בעדינות לשלוש אונות מעוגלות. בפרח 4 אבקנים, הזוג האחורי (התחתון) שבהם מנוון והזוג הקדמי חבוי מתחת לשפה העליונה ובולט מעט מתוך הפרח. כל אבקן בעל לשכה אחת פורייה (עם אבקה) ולשכה שנייה עקרה. הפרי עשוי 4 פרודות דמויות ביצה וחלקות. הן עטופות בגביע משתייר וזיפני כל עוד הוא לא התפרק.
בית גידול ותפוצה – אבובית עדינה היא צמח אירנו-טורני של ערבות-שיחים גבוהות במדבר. התפוצה במרכז אסיה ובהרי המזרח התיכון, אבל לא מערבה ודרומה לדרום סיני ולא בקפריסין. היא שכיחה למדי במרומי הרי דרום סיני ובערבות הגבוהות של דרום ירדן (אדום) מעל 1,200 מ' ונדירה מאוד בישראל עד אפיזודית ובסכנת הכחדה בישראל, אבל היא אינה נמצאת בסכנת הכחדה עולמית. אולי האוכלוסיות המעטות והדלילות שלה בישראל הן בשוליים של אזור התפוצה המרכזי ברמות עבר הירדן המזרחי. בישראל היא נמצאת ב-3 אתרים. האתר היחיד שהצמח בטוח בו במסגרת שמורת טבע הוא בורות לוץ בהר הנגב. הפריחה מסוף פברואר ועד סוף מאי.
אבובית עדינה נבדלת מאבובית מקורקפת בשלושה מאפיינים: בתפרחת מוארכת זקופה, בעלים מוארכים ואזמלים ובריחה המושך במיוחד (בדומה לאבובית החרטומים שבחרמון), לעומת אבובית מקורקפת, אשר עליה רחבים ואינם ריחניים ודורי הפרחים ערוכים בה בקרקפת עגולה.
קאופמן
קאופמן (Kaufmann, Kauffmann, Kaufman, Kauffman), ובגרסתו היידית קויפמן, הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית, ופירושו סוחר. יכול להיות גם כשינוי השם "יעקב"
{{פירושונים|1= אישים ששמם קאופמן או קויפמן: אחר:
נדב שנרב
נדב שְנֶרְבְּ (נולד ב-1965) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן, בעל הסמכה לרבנות ופובליציסט דתי לאומי.
ביוגרפיה
למד בישיבת ההסדר בשעלבים, שם כתב את פרסומיו ההלכתיים הראשונים, ביניהם הספרון "לעזרת השם בגיבורים", העוסק בשאלת חיוב תלמידי חכמים במלחמת מצווה.
בשנת 1995, קיבל תואר דוקטור מהמחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן, על עבודתו "Off-mass-shell covariant quantum and classical field theory". לאחר מכן היה במשך שלוש שנים בפוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד. בשנים 1997–2001 לימד במחלקה לפיזיקה במכללת יהודה ושומרון באריאל (לימים, אוניברסיטת אריאל בשומרון), ולאחר מכן עבר למחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2013, מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת בר-אילן, שם הוא עומד בראש קבוצת מחקר העוסקת בהיבטים שונים של מדע המורכבות, למשל היווצרות תבניות מרחביות באופן ספונטני או מערכות לא ליניאריות, כמו דינמיקה של אוכלוסיות. כתב ביחד עם מרסלו שיפר ספר בשם "שדות אלקטרומגנטיים" - ספר לימוד מתקדם בנושא חשמל ומגנטיות.
הגותו
שנרב הוא גם פובליציסט דתי לאומי, אשר פרסם מספר רב של מאמרים בבטאוני המגזר הדתי. הוא מבקר את האקדמיה החילונית, את חוגי מימד, ואת החרדים והחרדים לאומיים. שנרב דוגל ביחס חילוני למדינת ישראל, מבלי לשוות לה משמעות רוחנית כ"ראשית צמיחת גאולתנו". הוא מציע להפריד בין עניין יישוב ארץ ישראל לבין קיומה של מסגרת מדינית נטולת משמעות דתית. השקפתו בנושא זה דומה להשקפה של שני הוגים דתיים אחרים – ישעיהו ליבוביץ ומיכאל אברהם.
שנרב יצא נגד פעילות הארגון הרבני "במעגלי צדק" שהוא בעל אופי סוציאליסטי, בטענה שערכי השוויון שהוא מקדם שונים מהשקפת העולם היהודית. עוד מתח שנרב ביקורת על החברה החרדית שבניה אינם עובדים לפרנסתם, ולפיכך תמך בממשלת המפד"ל-שינוי שהוקמה ב-2003. לניסיונות ההחזרה בתשובה החרדיים הוא מתייחס בזלזול, בייחוד לטענה שכדי להוכיח את אמיתות היהדות יש לאשש טענות מדעיות שכביכול נמצאות בתנ"ך או בתלמוד. הוא שלל ערך דתי לחגיגת בר מצווה של ילדים חילוניים, על כך כתב: "חגיגות העלייה לתורה של ילד חילוני מציינות את הצטרפותו של מחלל שבת ואוכל נבלות חדש לעם ישראל". באחד ממאמריו טען שנרב שאין בהלכה חובת כיסוי לגוף האשה.
שנרב מבקר את הפוסט-מודרניזם ואת מדעי החברה, ורואה אותם כנתונים להשפעה גוברת והולכת של "מקופחים מקצועיים" כדוגמת גורמים פמיניסטיים והומוסקסואלים. את שיטת השפה כמכלול ללימוד קריאה, למשל, הוא רואה כנובעת מאידאולוגיה שמאלנית קיצונית, המקדשת את המכנה המשותף הנמוך ביותר.
רבים ממאמריו – בעיקר אלו שאינם בעלי אופי אקטואלי-פובליציסטי – כונסו בספרו "קרן זווית" (2014). כפי שנכתב בהקדמה, חלק מהמאמרים מבוססים על דיונים בפורום החרדי "עצור כאן חושבים".
משפחתו
בנו הוא העיתונאי ישי שנרב.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
סיבון
סִיבּוּן או ספוניפיקציה (באנגלית: Saponification) הוא תגובה כימית המשמשת לייצור סבון. בתגובה זו מתבצעת הידרוליזה של אסטר בתנאים בסיסיים, ותוצריה הם כוהל ומלח של חומצה קרבוקסילית.
סיבּון נזכר בדרך כלל בתהליך ייצור סבון, לרוב על ידי שימוש בבסיס מתכתי כלשהו, כסודה קאוסטית (נתרן הידרוקסידי) או אשלגן הידרוקסידי ובשומן כלשהו. בשיטה המסורתית לייצור סבון נעשה שימוש בשומן צמחי או בשומן מהחי. במקרים אלה השומן הוא מסוג טריגליצריד, ולכן הסבון המיוצר יכלול לצד מלח של חומצת שומן גם את הכוהל גליצרין. נתרן הידרוקסידי משמש בתהליך ליצירת סבון מוקשה, בעוד ששימוש באשלגן הידרוקסידי ייצור סבון רך.
סיבּון ברפואה משפטית
ברפואה משפטית, סיבּון הוא הידרוליזה של שומני הגוף בגופות, תהליך המתרחש כאשר גופה נמצאת זמן רב במגע עם לחות, או שקועה במים, ובסביבה בסיסית. במקרים אלה מופיע חומר שעוותי בשם אדיפוסיר, המכונה גם "שעוות קבר", באיברים עתירי רקמות שומן כמו לחיים, בטן ועכוז. החומר נוצר מסיבּון של שומני הגוף על ידי כימיקלים באדמה. האדיפוסיר מעכב את המשך תהליכי הריקבון, ומופיע כחודש לאחר המוות בגופה שלא הייתה נגישה לחרקים. קיומו בגופה יכול להיות ניכר גם אחרי שנים רבות. רמת הסיבּון מסייעת למומחים לקבוע במקרים אלה את זמן המוות, אם כי אין היא מדויקת.
טייסת הבקרה האווירית המוטסת ה-965
טייסת הבקרה האווירית המוטסת ה-965 היא יחידה בכנף הבקרה האווירית ה-552 בבסיס חיל האוויר של צבא ארצות הברית, טינקר, אוקלהומה. היא מפעילה מטוסי בואינג E-3 סנטרי למשימות שליטה ובקרה.
שתי היחידות הראשונות עליהן נוסדה הטייסת היו פעילות כבר במלחמת העולם השנייה. טייסת הפצצה 595 שימשה כיחידה מבצעית ויחידת הדרכה עד לארגון מחדש של יחידות אימונים של חיל האוויר, וטייסת הסיוע 165 השתתפה במבצעים מיוחדים בהודו ובבורמה מספטמבר 1944 ועד תום המלחמה.
ב-1955 היחידה אורגנה כטייסת 963 להתראה מוקדמת ובקרה, והיא ביצעה סיורי הגנה אווירית מול חופי האוקיינוס השקט של ארצות הברית עד לסגירתה בשנת 1971. היא נפתחה שוב בבסיס טינקר, אוקלהומה ב-1978, כטייסת 965.
משימה
לספק לחיל האוויר מערכת מוטסת וצוותים מיומנים למעקב, התראה ובקרה ברמה האסטרטגית, הטקטי ובמבצעי הכוחות המיוחדים.
אימוני הפצצה
טייסת הפצצה 595 הופעלה לראשונה בבסיס חיל האוויר של הצבא מאונטיין הום, איידהו ב-16 בפברואר 1943 כאחת מארבע הטייסות הראשונות של קבוצת המפציצים 396. לאחר התארגנות ראשונית והצטיידות במטוסי המבצר המעופף Boeing B-17, הועברה הטייסת לבסיס מוזס לייק בוושינגטון. שם פעלה בהדרכת טיסה מבצעית (OTU) לטייסי B-17.
בנובמבר 1943, עברה לדרו פילד, פלורידה, שם נשארה במשך כל שירותה הפעיל. עם זאת, חיל האוויר של הצבא מצא כי יחידות צבאיות רגילות, בעלות מבנה ארגוני קשיח לא התאמו לדרישות האימונים. לפיכך, אומצה שיטה לפיה כל בסיס יאורגן מיחידות נפרדות ממוספרת. ב־59 במאי 1944 הופסקה פעילותו של דרו פילד. כוח האדם והציוד הפך לחלק מבסיס יחידות חיל האוויר של הצבא AAF 326
מבצעים מיוחדים בבורמה
טייסת הסיוע 165 הופעלה באסאנסול, הודו כחלק מקבוצת הקומנדו האווירית ב-1 בספטמבר 1944. היא טסה למשימות פינוי והספקה ושירותי תובלה קלה לכוחות היבשה בבורמה מ-6 באוקטובר 1944 ועד 23 באפריל 1945. היא חזרה לאסאנסול באותו חודש ונשארה שם עד אוקטובר. היא הושבתה כשחזרה לארצות הברית.
סיורי הגנה אווירית
טייסת הבקרה האווירית וההתראה המוקדמת המוטסת ה-965 הופעלה באוגוסט 1955 מבסיס חיל האוויר מק'קלאן, קליפורניה. היא ביצעה טיסות מעקב ארוכות טווח, החל מסוף שנות החמישים של המאה העשרים וצוותי האוויר ביצעו סבבים בדרום-מזרח אסיה, מ-4 באפריל 1965, עד השבתתה ביוני 1971.
התראה ובקרה מוטסת
הטייסת נפתחה מחדש בבסיס האוויר של הצבא טינקר, אוקלהומה בשנת 1978 והחלה להטיס את הבואינג E-3 סנטרי. הטייסת פסקה להיות מבצעית בשנה שלאחר מכן, אם כי היא נותרה ברשימה הטייסות הפעילות. היא חידשה את פעילותה בשנת 1984. בשנה שלאחר מכן אוחדה הטייסת עם היחידות הוותיקות טייסות 595 ו-165. היא טסה למשימות סיוע קרביות מעל פנמה, מ־20 בדצמבר 1989 - ב־24 בינואר 1990 ובדרום-מזרח אסיה, מ־17 בינואר - 6 במרץ 1991.
מושל קנטקי
מושל הקהילייה של קנטקי (באנגלית: Governor of the Commonwealth of Kentucky) הוא ראש הרשות המבצעת של הממשלה בקנטקי. חמישים ושבעה גברים ואשה אחת שימשו כמושלי קנטקי. תקופת המושל קצובה לארבע שנים; מאז 1992, כל המושלים המכהנים הצליחו להיבחר מחדש פעם אחת לפני שהפכו ללא כשירים לבחירה נוספת. לאורך ההיסטוריה של המדינה, ארבעה מושלים כיהנו במשך שתי כהונות לא רצופות, ושניים אחרים כיהנו בשתי כהונות רצופות. קנטקי היא אחת מחמש מדינות ארצות הברית, אשר מקיימות בחירות למושלות המדינה בבחירות חוץ-שנתיות - כלומר שנים בהן לא מתקיימות הבחירות לנשיאות ארצות הברית או בחירות לקונגרס האמריקאי - לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית. המושל הנוכחי הוא אנדי בישיר, שנבחר לראשונה בשנת 2019.
סמכויות המושל מפורטות בחוקת המדינה. לקנטקי היו ארבע חוקות - שאומצו ב-1792, ב-1799, ב-1850 וב-1891 - וכל אחת מהן הרחיבה את סמכויותיו של המושל. בין הסמכויות שהוקצו למושל בחוקה הן הענקת חנינה, הטלת וטו, וכינוס את האספה הכללית. המושל משמש כמפקד העליון של הכוחות הצבאיים של המדינה ומוסמך לאכוף את כל חוקי המדינה. לבעל המשרה יש סמכות סטטוטורית רחבה לקבוע מינויים לקבינט ולמחלקות השונות של הרשות המבצעת, המוגבלים במידת מה בידי אימוץ מערכת הכישורים לעובדי המדינה מ-1960. מאחר שמושל קנטקי שולט במספר כה גדול של מינויים לתפקידים, המשרה נחשבת מבחינה היסטורית לאחת המשרות הבכירות ביותר ברשות מבצעת כלשהי בכל ארצות הברית.
ההיסטוריה של משרד המושל מאופיינת בתקופות ארוכות של שליטה חד-מפלגתית, אם כי מפלגות שונות היו דומיננטיות בתקופות שונות. הפדרליסטים היו נדירים בקרב הקנטקים בתקופת מערכת המפלגות הראשונה, והדמוקרטים-רפובליקנים זכו בכל בחירות ארציות במדינה עד 1828. מערכת המפלגות השנייה החלה כאשר הדמוקרטים-רפובליקנים התפצלו לדמוקרטים-ג'קסונים (הגלגול הקודם של המפלגה הדמוקרטית המודרנית) ולמפלגה הרפובליקנית הלאומית (מאוחר הפכו למפלגה הוויגית). החל מבחירתו של תומאס מטקלף בשנת 1828, הוויגים שלטו במשרת המושל עד 1851, כאשר ג'ון בריטהיט היה לדמוקרט היחיד שנבחר באותה התקופה.
עם התמוטטות המפלגה הוויגית בשנות ה-50 של המאה ה-19, השתלטו הדמוקרטים על משרת המושל במשך תקופת מערכת המפלגות השלישית, אם כי צ'ארלס מורהד מתנועת שאינם יודעים דבר היה היוצא מן הכלל היחיד. בחירתו של ויליאם או'קונל ברדלי הרפובליקני בשנת 1895 החלה את התקופה היחידה בה שתי מפלגות עיקריות התחרו על משרת המושל; מבחירתו של ברדלי עד 1931, חמישה רפובליקנים ושישה דמוקרטים כיהנו כמושלי קנטקי. מאז 1931, רק ארבעה רפובליקנים כיהנו כמושלי קנטקי; המושל שכיהן עד 2019, מאט בווין, שהחל את כהונתו ב 2015, הוא האחרון מביניהם.
סמכויות ואחריות
בכל ארבע החוקות של קנטקי, הסמכות הראשונה המוטלת על המושל היא לשמש כמפקד של המיליציות הארציות ושל כוחות הצבא של המדינה. ב-1799 הוספה התניה כי המושל לא יוביל באופן אישי חיילים בשדה הקרב, אלא אם כן יעץ לעשות כן בהחלטה של האספה הכללית. מקרה כזה התרחש בשנת 1813, כאשר המושל אייזיק שלבי,ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית, התבקש להוביל קבוצה של חיילים קנטקים כדי לסייע לוויליאם הנרי הריסון בקרב תיימז. על שירותו קיבל שלבי את תודת הקונגרס האמריקני ואת מדליית הזהב של הקונגרס.
בין שאר הסמכויות והאחריות של המושל המופיעות בכל ארבע החוקות הן הסמכות לאכוף את כל החוקים, הסמכות למלא משרות פנויות במשרדים נבחרים עד לכינוס הבא של האספה הכללית, והסמכות לשלוח קנסות ולהעניק חנינות. סמכות החנינה אינה תקפה במקרים של הדחה, ובמקרים של בגידה, חנינה של מושל תקפה רק בתום הישיבה הבאה של האספה הכללית, אשר יכולה להעניק חנינה מלאה לבוגד. חוקת 1891 דרשה עוד, שבכל בקשה לחנינה יגיש המושל "הצהרה על נימוקי החלטתו, אשר ... תמיד תהיה פתוחה לעיון הציבור". דרישה זו הוצעה לראשונה על ידי נציג בכינוס החוקתי משנת 1850, אך היא נדחתה באותה עת. מבחינה היסטורית, כוחה של הרשות המבצעת של קנטקי פוצל בין מגוון תפקידים נבחרים - סגן המושל, התובע הכללי, מנהל החשבונות הציבורי, גזבר ומספר ממונים - אך בסוף המאה ה-20, הכוח הפוליטי והביצועי רוכז בתפקידו של המושל.
כינוס ודחיית האספה המחוקקת
סמכותו של המושל לדחות את כינוס האספה הכללית לתקופה של עד ארבעה חודשים, אם שני הבתים אינם יכולים להסכים בזמן לפיזור. מופיע בכל ארבע החוקות כי המושל מוסמך גם לכנס את האספה הכללית "במקרים יוצאים מן הכלל". מאז חוקת 1799 רשאי המושל לכנס את הרשות המחוקקת במקום אחר שהוא לא בירת המדינה, אם בירתה, מאז ישיבת האספה הכללית האחרונה, "הופכת מסוכנת מאויב או ממחלות מידבקות". לסמכות זו הייתה חשיבות בראשית ימי הקהילייה של קנטקי, כאשר מגיפות כמו אבעבועות שחורות היוו סכנה לאוכלוסייה. דוגמה בולטת למימוש סמכות זו הייתה בשנת 1900, כאשר המושל הרפובליקני ויליאם טיילור ניסה לדחות את כינוס האספה ולכנס אותה מחדש בעיירה לונדון בעקבות הירי במושל ויליאם גובל. טיילור טען שקיימת התקוממות בבירת המדינה, אך הדמוקרטים שהתנגדו לו סירבו להיענות לקריאה לדחות את האספה או להתכנס בלונדון.
החוקה משנת 1891 הוסיפה הוראה כי על המושל לציין את הסיבה לכל מפגש חקיקה מיוחד, ושאף עניין אחר מלבד סיבה זו לא יוכל להיכלל בסדר היום של הדיון. בשנת 2007, המושל הרפובליקני ארני פלטשר כינס את האספה לפגישה לדיון ברשימה ארוכה של עניינים. בית הנבחרים של קנטקי, שנשלט בידי בדמוקרטים, טען כי אף אחד מעניינים אלו לא היו דחופים מספיק ברמה של כינוס מיוחד; הם טענו כי פלטשר כינס את האספה רק כדי לשפר את צניחתו בסקרים לפני הבחירות הקרובות שבהן התמודד מול סטיב בישיר.
וטו
חוקת 1799 כללה, לראשונה, את סמכותו של המושל להטיל וטו על חקיקה; סמכות זו הייתה דומה במידה רבה, וכנראה מבוססת על חוקת ניו המפשייר מ-1792 וחוקת ג'ורג'יה מ-1798. את זכות הוטו של המושל ניתן לעקוף ברוב קולות של שני בתי המחוקקים. חוקת 1891 הסמיכה את המושל להטיל וטו על סעיף, אך השימוש בו אסור בתיקונים חוקתיים ובחוקים הנוגעים בדבר סיווג קניין לצורכי מס.
שלא כמו נשיא ארצות הברית, למושל אין אפשרות של וטו כיס. אם המושל לא מקבל החלטה לחתום או להטיל וטו על חוק, הוא הופך לחוק באופן אוטומטי לאחר עשרה ימים. אם הרשות המחוקקת תדחה זאת על מנת למנוע החזרת הצעת חוק, הצעת החוק תהפוך לחוק שלושה ימים לאחר תחילת הדיון הבא, אלא אם כן המושל יבטל זאת במפורש.
תקציב
אף על פי שקביעת תקציב המדינה מוטלת על הרשות המחוקקת במדינות רבות, מושלי קנטקי נדרשים על פי חוק להציג את הצעת התקציב הדו-שנתי לאספה הכללית לאישור, זמן קצר לאחר תחילת כינוסי האספה. תקציב המושל אושר לעיתים קרובות עם מעט שינויים, אך מאז שהרפובליקנים השתלטו על הסנאט של המדינה בפעם הראשונה ב-1999, האישור הפך לתהליך הרבה יותר שנוי במחלוקת. האספה הכללית לא העבירה תקציב לפני תום ישיבתה בשנים 2002 ו-2004. בשני המקרים פעלה המדינה במסגרת תוכנית הוצאות הרשות המבצעת שהוכנה בידי המושל עד שהרשות המחוקקת תוכל להתכנס מחדש ולהעביר את התקציב. ב-2005 פסק בית המשפט העליון של קנטקי כי אין למושל סמכות לכלות כספים ללא היתר מהרשות המחוקקת, וכי אם המחוקקים לא יעבירו את התקציב בעתיד, יורשו הוצאות כספיות שהוסמכו במפורש בחוקת המדינה.
מינויים וממשל
אף כי חוקת קנטקי קובעת ומגדירה את המושל כראש הרשות המבצעת של ממשלת המדינה, היא אינה מפרטת את האמצעים ליישום תפקיד זה. כדי להעצים את כל פקידי הממשל החוקתיים לפי החוקה הראשונה של המדינה, כוחו של משרד המושל צומצם בחוקות הבאות, שכן יותר מפקידים אלו הפכו לנבחרים. מאחר שהמושל אינו מוסמך במפורש על ידי החוקה לנהל רבים מהתפקידים הדרושים לניהול הממשלה, על הממונה להסתמך על חקיקה שנתקבלה על ידי האספה הכללית.
ב-1934 לרשות המבצעת היו 69 מועצות וסוכנויות בנוסף לפקידי הממשל החוקתיים, אף כי חברי הוועדות הללו היו לעיתים קרובות הפקידים החוקתיים עצמם. המושל רובי לאפון הציע את "חוק הארגון מחדש" של 1934 כדי לארגן את ועדות וסוכנויות אלו לתוך 17 מחלקות ביצועיות ו-7 סוכנויות עצמאיות. האספה הכללית העבירה חוק זה, והעניקה לרשות המבצעת מראית עין של מבנה בפעם הראשונה.
ב-35 השנים שקדמו למועד הארגון מחדש של האפי צ'נדלר לבין בחירתו של ונדל פורד כמושל ב-1971, שוב נעשתה הרשות המבצעת מסורבלת. 60 מחלקות ו-210 מועצות דיווחו בפני המושל ב-1972, ושכפול השירותים בין המחלקות יצר חוסר יעילות. ב-1 בינואר 1973 נכנסה לתוקף תוכנית שהוציא פורד בסוף שנת 1972, תוך איחוד המחלקות שהתייצבו בפניו לשש מחלקות: הגנת הצרכן ואסדרה, פיתוח, חינוך ואמנות, משאבי אנוש, בטיחות וצדק ותחבורה. פורד המשיך למזג מחלקות ולארגן מחדש את הרשות המבצעת לאורך כל שנת 1973.
כיוון שהמושל שולט במינויים כה רבים לתפקידים, כ-2,000 על פי אומדנים משנת 1992, המשרה נחשבת מבחינה היסטורית לאחת המשרות הבכירות ביותר ברשות מבצעת בכל ארצות הברית. בנוסף, המושל מפעיל שיקול דעת רחב במתן חוזים מדינתיים, ובכך מגדיל עוד יותר את השפעתו. במחצית השנייה של המאה ה-20 נעשו ניסיונות לרסן את השימוש בכוח מינויו של המושל לפטרונות פוליטיים. ב-2005 הוגש כתב אישום נגד ארני פלטשר וכמה מחברי ממשלו על הפרת שיטת הכשירות בשיטות העסקתם; ההאשמות בוטלו מאוחר יותר במסגרת הסכם עם הקטגור, התובע הכללי גרג סטומבו.
סמכויות בלתי פורמליות
לעיתים קרובות, כמנהיגי מפלגותיהם ברמה המדינתית, מושלי קנטקי שולטים בדרך כלל במשלחות מפלגתם לוועידות הארציות והפדרליות. אף על פי שניתנו סמכויות לגבי בית המחוקקים, מושלי קנטקי יכולים להשפיע במידה רבה על האספה הכללית, ולעיתים קרובות הם בוחרים את הנהגת שני בתי הרשות המחוקקת. לקראת הרבע האחרון של המאה ה-20 החל המעבר לבית מחוקקים עצמאי יותר, בייחוד בתקופת שלטונו של המושל ג'ון בראון, מ-1979 עד 1983. בראון היה הרבה פחות מעורב בענייני חקיקה מאשר קודמיו; הוא לא ביקש להשפיע על בחירת ההנהגה של בית המחוקקים.
המושל הוא גם נבחר הציבור הבולט ביותר ומרכז תשומת הלב הפוליטית במדינת קנטקי. הוא משמש כמארח הרשמי של המדינה כאשר נכבדים מגיעים למדינה לבקר, ולעיתים קרובות מארח טקסים שונים, ומופיע בטלוויזיה הלאומית עם זוכה הדרבי של קנטקי. כלי התקשורת של המדינה מקדישים כיסוי משמעותי למעשיו ופועלו של המושל, והרבה מושלים השתמשו בתקשורת כדי לזכות בתמיכה בסדרי היום שהנהיגו ולביקורת כלפי יריביהם הפוליטיים.
דרישות לתפקיד וכהונה
המועמדים למשרת מושל קנטקי חייבים להיות בני שלושים שנה לפחות, ולהתגורר במדינה לפחות בשש השנים שקדמו לבחירות הכלליות. דרישת תושבות זו הוגדלה משנתיים לשש שנים בחוקת 1799 ובכל החוקות שלאחר מכן. חוקת 1792 - החוקה הראשונה - כללה גם חריג למועמדים שנעדרו מהמדינה "בשל העסקתם הציבורית על ידי ארצות הברית או על ידי מדינה זאת". דרישת הגיל הועלתה משלושים שנה לשלושים וחמש שנה בחוקת 1799 והוחזרה לשלושים שנה בחוקת 1891.
The Velvet Underground (אלבום)
The Velvet Underground הוא אלבומה השלישי של הוולווט אנדרגראונד ואלבומה הראשון עם דאג יול שהחליף את ג'ון קייל. הוא הוקלט במהירות גדולה יחסית בסתיו 1968 ומסמל שינוי קיצוני בצלילה ובגישתה של הלהקה, המיוחס בעיקר לעזיבתו של קייל שנחשב לחבר האוונגרדי ביותר בלהקה, וכן לגנבתם של המגברים בהם השתמשה הלהקה זמן קצר לפני תחילת ההקלטות.
מושל קנטקי
דרישות לתפקיד וכהונה
האיסור על ההתמודדות לתפקיד לאדם המחזיק בו זמנית בתפקיד מושל ובמשרה פדרלית מופיע בשלוש החוקות הראשונות של המדינה, אך הוא אינו קיים בחוקה הנוכחית של המדינה. בנוסף, חוקת 1799 אסרה על "כומר של כל חברה דתית" מלהחזיק במשרה. ייתכן שאיסור זה כוון אל המושל המכהן באותה עת, ג'יימס גררד, שהיה כומר בפטיסטי מוסמך, והתעמת לעיתים קרובות עם בית המחוקקים. האיסור על כמרים מכהנים נשאר בחוקת 1850, אך הוסר מחוקת 1891.
The Velvet Underground (אלבום)
"הוולווט אנדרגראונד" הוא אלבומה הראשון של הלהקה בחברת MGM רקורדס לאחר שני אלבומים בחברת וורב רקורדס שהתמחתה בג'אז. האלבום מכיל ברובו שירים שקטים ורגועים והשפעתו של אנדי וורהול על הלהקה כבר אינה מורגשת כלל באלבום, מלבד העטיפה שצולמה בידי בילי ניים, צלם מאולפני "הפקטורי" של וורהול, והאישה הטרנסג'נדרית קנדי דרלינג עליה נכתב השיר הפותח "Candy Says". השיר האחרון "After Hours" מבוצע בידי המתופפת מורין טאקר המלווה בגיטרה אקוסטית ובגיטרה בס.
מושל קנטקי
דרישות לתפקיד וכהונה
תקופת כהונת המושל נקצבה לארבע שנים בכל ארבע חוקות המדינה. מספר הפעמים שיכול היה להיבחר המושל לא היה מוגבל בחוקת 1792, אבל בחוקת 1799, המושל נפסל מלהיבחר מחדש שבע שנים לאחר תום כהונתו. הגבלה זו לא הייתה תקפה על המושל המכהן באותם ימים, ג'יימס גררד, שנבחר מחדש בשנת 1799.
בחירות
בחוקה משנת 1792 נבחרו המושל והסנאטורים של המדינה על ידי הבוחרים, באופן דומה לחבר האלקטורים. בבחירות למושלות המדינה ב-1795, בנג'מין לוגן קיבל 21 קולות אלקטורליים, ג'יימס גררד 17, תומאס טוד קיבל 14, והסנאטור ג'ון בראון קיבל קול אחד בלבד. החוקה לא ציינה האם הבחירות דורשות רוב יחסי או רוב כללי; בהיעדר כל הוראה, שלב ההכרעה בבחירות עבר לבוחרים, ורוב הבוחרים של טוד הצביעו בעד גררד והעניקו לו את מרב הקולות. מזכיר המדינה אישר את בחירתו של גררד, אם כי התובע הכללי, ג'ון ברקינרידג', הטיל ספק בחוקיות ההצבעה השנייה ולוגאן מחה עליה רשמית. בסופו של דבר קבע ברקינרידג' כי הוא אינו מוסמך על ידי חוקת המדינה להתערב בעניין זה, ולוגאן ויתר על ההתמודדות. חוקת 1799 שינתה את שיטת בחירת המושל להצבעה בבחירות ישירות, וקבעה כי במקרה של שוויון בקולות, המושל ייבחר בעל ידי האספה הכללית של קנטקי. קביעה זו נותרה במקומה מאז 1799.
לאחר התפתחותה של המערכת המפלגתית, נהוג היה שהמפלגות בחרו את מועמדיהן למשרת המושל באמצעות ועדת מינוי. תומאס מטקלף היה המועמד הראשון למשרת המושל שנבחר על ידי ועדת מינוי; הוא נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית הלאומית ב-1827. המושל רובי לאפון, שנבחר ב-1931, היה המושל האחרון של קנטקי שהועמד לתפקידו על ידי ועדה. סגן המושל של לאפון, האפי צ'נדלר, דחף את בית המחוקקים להנהיג את שיטת הפריימריז, בה נבחרים המועמדים בבחירות מקדימות, מה שנעשה ב-1935. שיטת הפריימריז המפלגתי תקפה כיום. ב-1992 תוקן חלק מחוקת המדינה כדי לדרוש ממועמדים למשרות המושל וסגן המושל להיות מועמדים ונבחרים כצמד.
קנטקי היא אחת מחמש מדינות ארצות הברית המקיימות בחירות למושלות המדינה בבחירות חוץ-שנתיות. לואיזיאנה, מיסיסיפי, וירג'יניה, וניו ג'רזי גם הן מקיימות בחירות למושלות המדינה בבחירות חוץ-שנתיות. הבחירות הכלליות לתפקידי המושל וסגנו נערכות ביום שלישי הראשון אחרי יום שני הראשון בחודש נובמבר. המושל וסגנו נשבעים לתפקידם ביום שלישי החמישי לאחר בחירתם.
סדר הירושה
על פי החוקה הראשונה של קנטקי (1792), יושב ראש הסנאט של קנטקי יהיה המושל בפועל עם מותו, התפטרותו או הדחתו של המושל המכהן, עד לבחירות חדשות. חוקת 1799 יצרה את תפקידו של סגן המושל, ששימש כיושב ראש הסנאט. סגן המושל היה אמור להתמנות למושל במקרה שהמושל הלך לעולמו, התפטר או הודח, וכן למלא את תפקידי המושל כשזה נמצא מחוץ לגבולות קנטקי. בכל פעם שסגן המושל יהיה המושל בפועל, על הסנאט לבחור את אחד מחבריו לפעול כיושב ראש. חוקת 1850 הוסיפה, כי אם תקופת כהונתו של המושל תסתיים שנתיים לפני שהספיק לכהן, יערכו בחירות חדשות בשעה שסגן המושל יכהן בפועל בינתיים.
בחוקת 1891 הורחב סדר הירושה. היא קבעה כי אם הסנאט בפגרה ועקב כך לא יהיה לו יושב ראש נבחר, מזכיר המדינה יכהן כמושל בפועל. אם אין ביכולתו של מזכיר המדינה למלא את תפקידי המושל, התובע הכללי של קנטקי יחליף את מזכיר המדינה ויכהן כמושל בפועל. מזכיר המדינה או התובע הכללי יידרשו לאחר מכן לכנס את הסנאט בישיבה כדי לבחור יושב ראש, שיתמנה לאחר מכן למושל. תיקון משנת 1992 לחוקה ביטל את הפיכתו של סגן המושל למושל בפועל כאשר זה נמצא מחוץ לגבולות קנטקי. תיקון זה אף שחרר את סגן מושל מתפקידיו בסנאט ויצר את משרת "נשיא הסנאט של קנטקי", שנבחר מבין חברי הסנאט, ומנהל את הסנאט. התיקון גם שינה את סדר הירושה שוב - וכיום הוא כדלקמן:
אם העברת משרת המושל מגיעה אל התובע הכללי או אל מבקר המדינה, אותו אדם נדרש לכנס את הסנאט על מנת לבחור נשיא, אשר יהפוך בהמשך למושל.
המקרה הראשון של ירושת המושל בהיסטוריה של קנטקי התרחש עם מותו של המושל ג'ורג' מדיסון בשנת 1816. מדיסון היה גיבור מלחמה פופולרי מאוד שנפצע פעמיים. הוא מת משחפת רק שלושה שבועות לאחר תחילת כהונתו. סגנו, גבריאל סלוטר, התמנה למושל ומיד הורה על שני מינויים לא פופולריים. מהלכים אלה יצרו איבה רבה כלפי סלוטר, ובבית הנבחרים עלתה דרישה לקיום בחירות חדשות למושלות המדינה. מנהיגי התנועה, בהם ג'ון ברקינרידג' הצעיר, טענו כי סלוטר היה רק "מושל בפועל" עד שמושל חדש יבחר. הקריאה לבחירות חדשות נכשלה בבית הנבחרים ב-1815, אך אושרה ב-1817. סלוטר מילא את המשך כהונתו של מדיסון, ובכך נקבע התקדים כי סגן המושל יהיה יורשו הקבוע של המושל לאחר מותו, התפטרותו או הדחתו.
מלבד מדיסון, ארבעה מושלים אחרים מתו במהלך כהונתם - ג'ון בריטהיט, ג'יימס קלארק, ג'ון הלם וויליאם גובל. כולם מתו מסיבות טבעיות מלבד גובל, שהוא המושל היחיד של מדינה אמריקאית שנרצח. גובל הפסיד בבחירות למושלות המדינה ב-1899 לוויליאם טיילור, אבל ערער על התוצאות. בעוד האספה הכללית דנה בערעור, נורה גובל. כעבור ימים אחדים החליטה העצרת הכללית לטובת גובל, הדיחה את טיילור מכהונתו ובכך הפכה את גובל למושל. גובל הושבע על ערש דווי ומת כעבור יומיים. סגנו, ג'ון בקהאם, החליפו בתפקיד.
כל הנבחרים בקנטקי, כולל המושל, כפופים להדחה בגין "כל עבירה קלה בתפקיד". סעיפי ההדחה חייבים להתפרסם על ידי בית הנבחרים, והמשפט מתנהל על ידי הסנאט. אם יורשע, המושל כפוף להדחתו מכהונתו, וייתכן שייאסר עליו למלא תפקיד נבחר במדינה לאחר מכן. מושלים מודחים עשויים גם לעמוד לדין בבית משפט פלילי במערכת המשפט האזרחי.אף אחד ממושלי קנטקי לא הודח.
שכר ומגורים
כל גרסה של חוקת קנטקי סיפקה משכורת למושל. על פי שלוש החוקות הראשונות, לא ניתן היה להגדיל או להפחית את שכר המושל בעת כהונתו. קביעה זו הורחבה והיא תקפה בנוסף גם לכל פקידי הציבור על פי החוקה הנוכחית. משכורתו של המושל נקבעת על פי חוק, והיא נאמדת בשווי 60,000 דולר אמריקני מהעלייה במדד המחירים לצרכן מ-1 בינואר 1984 לתחילת השנה הקלנדרית הנוכחית. בשנת 2014, משכורתו של המושל נאמדה בשווי 186,730 דולר.
אחוזת מושל קנטקי משמשת כמעונו הרשמי של מושל קנטקי. אחוזת המושל הנוכחית, שנבנתה בשנת 1914 ונרשמה במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים של ארצות הברית בשנת 1972, ממוקמת בשדרות הקפיטול 704, פרנקפורט, בירת המדינה. זה הבניין השני שמשמש כמעונו הרשמי של מושל קנטקי.
בית המושל הראשון של קנטקי נבנה בתקופת כהונתו של ג'יימס גררד. על פי המסורת, מושלים עתידיים תומאס מטקלף (סתת) ורוברט לטצ'ר (שעבד בבית הלבנים של אביו) השתתפו בבניית בית המושל הראשון. לאחר בניית בית המושל הנוכחי, הפך בית המושל הישן למעונו הרשמי של סגן המושל. סגן המושל סטיב הנרי פינה את האחוזה ב-2002, כדי שניתן יהיה לשפץ אותה. בעקבות השיפוץ, הוא הפך לבית הארחה ממלכתי ולמרחב האירוח הרשמי של המושל. במשך שנים רבות, האחוזה הייתה הבית הרשמי הישן ביותר שעדיין בשימוש בארצות הברית. בית זה ממוקם ברחוב היי 420 בפרנקפורט, ונרשם במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים בשנת 1971.
היסטוריה
מפלגות פוליטיות התפתחו בארצות הברית לפני שקנטקי הפכה למדינה. כיוון שרוב הקנטקים הראשונים היו וירג'ינים, באופן טבעי כרתו ברית עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, המפלגה של תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון; האחרון היה בן דודו של ג'ורג' מדיסון, המושל השישי של המדינה. ניצחונות פוליטיים של המפלגה הפדרליסטית היו מועטים מאוד בקנטקי, ואף אחד ממושלי קנטקי לא כיהן מטעמה. השירות הצבאי היה השיקול החשוב ביותר עבור הבוחרים בבחירות למושלות המדינה בקנטקי. ג'ון בירהיט, נבחר למושל האחד עשר של קנטקי ב-1832, והיה למושל קנטקי הראשון שלא שירת בצבא ארצות הברית.
המפלגה הפדרליסטית איבדה את כוחה ברמה הלאומית ב-1820, אך אגפים מפלגתיים חדשים התפתחו בקנטקי. המשבר הכלכלי של 1819 השאיר הרבה קנטקים תקועים בחובות ללא אמצעי להחזיר את חובות הנושים שלהם. שתי סיעות צמחו סביב נושא שמיטת הכספים. אלה אשר העדיפו חוקים לטובת לווים נקראו "מפלגת הסעד", ואלה שהעדיפו חוקי הגנת נושים נקראו "מפלגת האנטי-סיוע". אף על פי שלא היו מפלגות רשמיות - חברים משני הצדדים שעדיין נחשבו לעצמם דמוקרטים-רפובליקנים - הגדירו צדדים אלו את הדיאלוג הפוליטי של שנות ה-20 של המאה ה-19 בקנטקי. נושא שמיטת הכספים החל תחת כהונתו של גבריאל סלוטר, שזוהה עם מפלגת האנטי-סעד, אך שני יורשיו המידיים של סלוטר, ג'ון אדיר וג'וזף דשה, השתייכו למפלגת הסיוע. המחלוקת הסתיימה בשלהי 1826.
מסוף מלחמת האזרחים עד 1895, בחרו הקנטקים בעיקר בחברי המפלגה הדמוקרטית. הדומיננטיות הדמוקרטית נשברה על ידי ויליאם או'קונל ברדלי, שנבחר למושל הרפובליקני הראשון ב-1895. בחירתו של ברדלי הייתה תחילתם של שלושים שנים של תחרות דו-מפלגתית על משרת מושל המדינה. בין 1895 ל-1931, חמישה רפובליקנים ושישה דמוקרטים החזיקו במשרת המושל. מאז 1931, הרפובליקנים לא הצליחו לשמור על רמת שוויון כמו זו, ובאותה תקופה רק ארבעה מתוך עשרים מושלים נבחרו מהמפלגה הרפובליקנית, בהם מאט בווין שכיהן עד 2019.
מושלי קנטקי לדורותיהם
(9) (36)  (9)  (6)  (1)  (2)
הגננת (סרט, 2014)
הגננת הוא סרט קולנוע, קופרודוקציה ישראלית-צרפתית משנת 2014 בכתיבתו ובבימויו של נדב לפיד, עם שרית לארי ואבי שניידמן בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על מערכת יחסים שנרקמת בין גננת בגן ילדים, לבין ילד משורר מחונן בן 5.
נדב לפיד זכה בפרס פורום מבקרי הקולנוע בישראל ובפרס חג'ג' לסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים והיה מועמד לפרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
שי גולדמן היה מועמד לפרס אופיר לצילום הטוב ביותר, אביב אלדמע היה מועמד לפרס אופיר לפסקול הטוב ביותר.
בפסטיבל הקולנוע בגואה, זכה לפיד בפרס טווס הכסף לבמאי הטוב ביותר עבור סרט זה, והשחקנית הראשית שרית לארי זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר. נדב לפיד זכה גם בפרס קתדרלת הזהב בפסטיבל הקולנוע האירופי בסביליה ובפסטיבלים נוספים.
ב-2018 הופק רימייק אמריקאי בשם The Kindergarten Teacher המבוסס על תסריטו של נדב לפיד, עם מגי ג'ילנהול בתפקיד הגננת.
תקציר העלילה
נירה בלום (שרית לארי) היא גננת ותיקה ומסורה. בעלה (ליאור רז) הוא מהנדס בתעשייה האווירית ויש להם בן קצין בצה"ל ובת בתיכון.
אחד מהילדים בגן הוא יואב פולק (אבי שניידמן), בן חמש. הוא מגיע מדי יום עם המטפלת שלו מירי (אסתר רדא). לנירה מתברר כי ליואב יש כשרון לשירה. את השירים שהוא מדקלם, מציגה מירי שהיא שחקנית מתחילה באודישנים כאילו היא כתבה.
יואב אומר לנירה כי אמו מתה אבל מירי מגלה לה כי הוריו גרושים ואמו גרה בחו"ל עם בן זוג. אביו אמנון (יחזקאל לזרוב) הוא אדם עשיר בעל שתי מסעדות גורמה ופאב. ליואב יש גם דוד בשם אהרון פולק (דן תורן) שהוא משורר שעובד לפרנסתו כמגיה בעיתון.
נירה מטפחת את יואב ומנסה להרחיקו מחברו אסי (גיא אורן) שמלמד אותו קללות ומילים גסות.
היא נפגשת עם אהרון ומבקשת שידבר עם אמנון שיעזור בפיתוח כשרון השירה של יואב. הוא מבטיח אבל לא מקיים. יש נתק בין שני האחים, אמנון הוא איש העולם הגדול ונהנתן ואילו אהרון הוא משורר מתוסכל, גרוש שבקושי מתפרנס ולא הגיע בחייו לשום הישג.
נירה נפגשת עם אמנון אך הוא מתייחס אליה בזלזול. הוא לא מכיר בשירה כערך שאינו מסוגל לתת פרנסה כמו אחיו, אלא רק בהוויות העולם הזה. הוא מפטר את מירי ואוסר על נירה לעודד את כשרון השירה של יואב.
נירה ממשיכה בסדרת השירה אצל עודד ואף מתקרבת אליו ומקיימת אתו יחסים אינטימיים. עודד מודיע לה כי הוא מארגן מופע של משוררים ונירה מבקשת ממנו שיתיר ליואב להציג משיריו.
היא לוקחת את יואב לערב השירה ללא הסכמת אביו. באירוע משתתפת גם המשוררת נעם פרתום. יואב מתקבל בהתלהבות על ידי הנוכחים שזורקים עליו סוכריות.
אמנון פולק כועס עליה, מעביר את יואב לגן אחר ומאיים עליה בתלונה למשטרה.
נירה פועלת כעת באופן לא רציונלי. היא עוקבת אחרי אמנון ויואב, מגיעה לגן של יואב ומשכנעת אותו להתלוות אליה לטיול. הם מגיעים לאילת אבל אין לה אפשרות לעבור לסיני. הם מבלים בים ויואב ממשיך בדקלום שירים חדשים כשנירה כותבת אותם מיד.
לבסוף יואב מרגיש שהוא למעשה נחטף ושבוי בידי נירה. בעת שהיא מתקלחת הוא נועל אותה ואומר שהיא חטפה אותו והוא רוצה להתקשר למשטרה אחרת לא ישחרר אותה. לנירה אין ברירה והיא מדריכה את יואב איך להתקשר למשטרה ובאיזה מלון הם נמצאים. תוך זמן קצר מתפרצים שוטרים לחדר, אוזקים את נירה ומשחררים את יואב.
התערבות הומניטרית
התערבות הומניטרית היא שימוש בכוח נגד מדינה נוכח הפרות זכויות אדם בשטחה, ללא הסכמת המדינה בה מתבצעת הפעולה וללא אישור מועצת הביטחון. במשפט הבינלאומי יש מחלוקת בדבר החוקיות של התערבות הומניטרית ואין קריטריונים ברורים להפעלתה.
רקע
לאחר מלחמת העולם השנייה ובדגש על השנים האחרונות חלה ירידה במספר הסכסוכים בעולם בין מדינות, אך עליה והתעצמות בסכסוכים הפנימיים בהן ובמעשי זוועה, דבר שהוביל להתחזקות השיח בנושא זכויות אדם. שיח זה מחזק את האינטרס המגולם ברצון המדינות לנקוט בפעולות כוחניות למניעת מעשי הזוועה בבני אדם.
המעמד המשפטי של התערבות הומניטרית
המשפט הבינלאומי נסמך על שני מקורות עיקריים. האחד הוא הדין ההסכמי, זה הכולל הסכמים בינלאומיים, כלליים או פרטיים, הקובעים כללים שהמדינות הודו בהם במפורש כגון; אמנות, מגילת האו"ם וכו'. והשני הוא הדין מנהגי, הכולל את המנהג הבינלאומי, כראיה לנוהג כללי שנתקבל בבחינת דין על ידי מדינות העולם. מנהג זה מתבסס על הסכמה הדדית משתמעת למעשים מסוימים. ההתנהגות הופכת מחייבת כאשר מספר רב של מדינות פועלות באותו אופן כחלק מפרקטיקה ממושכת ועקבית.
סעיף 2(4) למגילת האו"ם קובע איסור השימוש בכוח, בין אם כנגד שלמותה הטריטוריאלית או הריבונית של איזו מדינה ובין אם בכל דרך אחרת שאינה מתיישבת עם מטרות האו"ם. דוקטרינת ההתערבות ההומניטרית מכירה בכך שהאחריות העיקרית להגן על אנשים מוטלת על המדינה הריבונית, אולם כאשר המדינה אינה מסוגלת או אינה מעוניינת להגן על אנשיה, או כשהיא עצמה מאיימת על אנשיה, אזי האחריות להגן מוטלת על הקהילה הבינלאומית. בהקשר זה, מדינות המצדדות בדוקטרינה זו יטענו, כי קיים כלל מנהגי עתיק שאינו שולל את זכותה של מדינה להשתמש בכוח. לחלופין יטענו, כי שימוש בכוח כנגד מעשי זוועה או כנגד פגיעה בזכויות אדם על ידי ריבון, עומד בקנה אחד עם מטרות האו"ם ולפיכך, מדובר בפעולה חוקית שמתיישבת עם הדין הבינלאומי.
טענות נגד חוקיותה של התערבות הומניטרית
הבעיה הקשה בשימוש בדוקטרינת ההתערבות ההומניטרית היא התנגשות בין האינטואיציה המוסרית לפעולה נגד מעשי זוועה מובהקים, לבין ההסדר המשפטי במישור הבינלאומי. ראשית, עומד החשש לרוקן את סעיף 2(4) למגילת האו"ם, כך שמדינות ינצלו לרעה את הדוקטרינה כדי להשליט סדר יום אימפריאליסטי בו מדינות חזקות ישתלטו על מדינות חלשות בטענה של התערבות הומניטרית. יתרה מכך, לא ברור עד כמה ההתערבות אפקטיבית. הדינמיקה של פעולות צבאיות מאפשרת לדעת איך תתחיל המערכה, אך לא איך תסתיים ומה יהיו השלכותיה. בעניין קוסובו, ניתן לראות הסלמה במעשי הזוועה לאחר התערבות כוחות נאט"ו. לפיכך, הביקורת על הדוקטרינה גורסת שהתערבות גורם חיצוני עלולה ליצור נזק רב יותר במקום להביא להפסקת ההרס.
ביקורת נוספת עולה מהחלטת שרי החוץ של קבוצת ה-G77 (קבוצת המדינות המתפתחות) אשר הודיעו שהם דוחים את הזכות הנטענת של התערבות הומניטרית, מכיוון שאין היא מעוגנת במשפט הבינלאומי ובמגילת האו"ם ולמעשה קובעים שהתערבות הומניטרית אינה חלק מהמשפט הבינלאומי. הדין המנהגי כאמור דורש פרקטיקה כללית, עקבית וממושכת. כש-77 מדינות טוענות שדוקטרינה מסוימת לא מוצדקת במשפט המנהגי, קשה לקבוע שקיים מנהג בעניין הזה. בעניין מלחמת האזרחים בסוריה ובתגובה להצהרת בריטניה, הביע נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, ביקורת על השימוש בכוח לצורך התערבות הומניטרית.. ביקורתו מתבססת על הבעיה בזיהוי הצד התוקפן בסוריה ועל ההשלכות, העלולות לנבוע מפעולה חד צדדית. בהמשך לדבריו, שימוש בכוח מותר רק באישור מועצת הביטחון של האו"ם או כהגנה עצמית וכל פעולה אחרת מהווה מעשה תוקפנות המנוגד לערכי האו"ם.
בין התערבות הומניטרית לאחריות להגן (R2P)
בשנת 2000, קופי ענאן, מזכ"ל האו"ם דאז, יזם וועדה (ICISS ) שתדון בהתערבות הומניטרית כדי ליצור קונצנזוס בינלאומי לאור מעשי הזוועה בקוסובו. מסקנות הוועדה הציעו לנטוש את המונח "התערבות הומניטארית" ולקרוא לפעולה זו "אחריות להגן", כלומר מונח רחב יותר שיכלול היבטים של מניעה מראש ושיקום. זאת ועוד קבעה הוועדה, כי ריבונות מדינה מהווה את הזכות להגן ממעשי זוועה, כאשר אחריות זו חלה גם על הקהילה הבינלאומית.
בסוגיית הפתרונות למצבים בהם מועצת הביטחון של האו"ם נמנעת מלפעול במקרים בהם תיתכן התערבות, השיבה הוועדה כי יש לפנות לעצרת הכללית של האו"ם לקבלת לגיטימציה לפעולה, או לפנות לארגונים אחרים אזוריים, מאחר שבכך יש חשש קטן יותר לניצול המצב לרעה. דו"ח הוועדה מסייג את דבריו בכך שגם ארגונים אזוריים אלו צריכים לקבל את אישור מועצת הביטחון. לבסוף, המסר העיקרי שנשלח מן הדו"ח מופנה אל מועצת הביטחון של האו"ם ומזהיר כי אם לא תממש את אחריותה במקרים בהם עליה להפעיל את דוקטרינת האחריות להגן, מדינות אחרות יפעלו, דבר אשר יפגע בתפיסת מדיניותה.
בשנת 2005 התאספה ועדת הפסגה של האו"ם וקיבלה החלטה להכיר באחריות להגן (R2P), כלומר עיקרה של דוקטרינה זו מקנה למועצת הביטחון של האו"ם את הסמכות לפעול גם בעניינים פנימיים, אך לא מקנה למדינות את הזכות לפעול באופן חד צדדי.
פצ'וקה (כדורגל)
קלוב דה פוטבול פצ'וקה (בספרדית: Club de Fútbol Pachuca) הוא מועדון כדורגל מקסיקני מהעיר פצ'וקה בירת מדינת אידלגו. המועדון נוסד ב-4 בנובמבר 1895, והוא מארח את משחקיו הביתיים באצטדיון אידלגו. תלבושת המועדון כוללת מכנסיים בצבע לבן וחולצה לבנה עם פסים אנכיים כחולים.
מאז 1998 משתתף המועדון בליגת העל המקסיקנית, טורניר בו זכה 5 פעמים. בנוסף זכה המועדון 5 פעמים בליגת האלופות של CONCACAF ופעם אחת בגביע סודאמריקנה, ובכך היה למועדון היחיד בעולם שזכה בתואר רשמי כלשהו המאורגן על ידי קונפדרציית כדורגל שהוא אינו חלק ממנה. פצ'וקה הוא המועדון המקסיקני הראשון שהשתתף 3 פעמים באליפות העולם לקבוצות.
חבילת עץ חג המולד
ברשתות נתונים, חבילת עץ חג המולד (Christmas tree packet) ולעיתים חבילת קמיקזה היא חבילת מידע שבה כל האפשרויות הנתמכות בפרוטוקול מודלקות.
חבילות עץ חג המולד יכולות לשמש כטביעת אצבע הרומזת למימוש של TCP/IP, כאשר התגובה אליהן עשויה להיות שונה בין מימושים שונים של הפרוטוקול. כאשר משתמשים בחבילת עץ חג המולד לסריקת מערכת, הפתיח של חבילת ה־TCP יכיל דגלים מודלקים של FIN, URG, ו-PSH.
מערכות הפעלה שונות מממשות באופן שונה את התמיכה שלהן בפרוטוקולי תקשורת, ובבחינה כיצד המערכת הגיבה לחבילת מידע מיוחדת, כדוגמת חבילת עץ חג המולד, ניתן להעריך את סוג מערכת ההפעלה. לדוגמה כלי nmap נעזר בכך (בפעולה הידועה כ־Xmas scan) לזיהוי גרסאות שונות של חלונות, מערכות של סיסקו ו-BSD/OS, שפועלות באופן שונה מהתקן לחבילות כאלו.
פצ'וקה (כדורגל)
בעלות המועדון היא בידי "גרופו פצ'וקה" ובידי "גרופו קארסו" של קרלוס סלים.
חבילת עץ חג המולד
שימוש נוסף בחבילות עץ חג המולד הוא לצורך התקפות מניעת שירות, כיוון שהטיפול בחבילות מידע מיוחדות מצריך לרוב זמן עיבוד רב יותר ביחס לחבילות מידע רגילות.
חבילות עץ חג המולד ניתנות לגילוי בקלות באמצעות מערכת לגילוי חדירות או חומת אש.
פצ'וקה (כדורגל)
היסטוריה
ב-4 בנובמבר 1895 התאחדו שלושה מועדונים שהורכבו מכורים בריטיים שעבדו בחברת הכרייה "ריאל דל מונטה דה פצ'וקה", והקימו מועדון בשם "פצ'וקה אתלטיק קלאב". המועדון היה בין הקבוצות שייסדו בשנת 1902 את הליגה המקסיקנית החובבנית (Liga Mexicana de Football Amateur Association) לקראת עונת 1902/03. המועדון היה מהבולטים באותה ליגה וזכה בשלוש אליפויות, בעונות 1904/05, 1917/18 ו-1919/20 ובשני גביעים (גביע טאוור, בעונות 1907/1908 ו-1911/12). בשנת 1908 החל לשחק בשורות המועדון השחקן המקסיקני הראשון בתולדותיו, דויד סילבה, ובשנת 1915 הקבוצה כבר הורכבה כולה משחקנים ילידי המקום. בשנת 1920 נכנסה חברת הכרייה לקשיים עקב המהפכה המקסיקנית, דבר שגרר את עזיבת שחקני הקבוצה את אזור פצ'וקה, לטובת מקסיקו סיטי. כתוצאה מכך המועדון חדל מלהתקיים, עד שהוקם מחדש 31 שנה מאוחר יותר, עם ייסוד ליגת המשנה המקסיקנית בשנת 1950.
עד לשלהי שנות התשעים לא השיגה הקבוצה הישגים בולטים. היא עלתה לראשונה לליגת העל לאחר עונת 1966/67, ושהתה בה סוף עונת 1972/73. בשנות התשעים הצליחה הקבוצה להעפיל פעמיים נוספות (בתום עונות 1991/92 ו-1995/96), אך לא הצליחה להישאר בליגת העל מעבר לעונה בודדת בכל פעם. בטורניר אינביירנו 1997 של ליגת המשנה סיימה פצ'וקה במקום הראשון, כשלאחר מכן היא מנצחת במאבק על העלייה את טיגריוס, אלופת וראנו 1998. מאז משחקת פצ'וקה בליגת העל.
בטורניר אינביירנו 1999 סיימה פצ'וקה, תחת הדרכתו של המאמן חבייר אגירה, במקום השביעי בטבלה הכללית והצליחה להעפיל לראשונה בתולדותיה לפליי-אוף על האליפות, ה"ליגייה" (Liguilla). בשל כללי הטורניר נאלצה הקבוצה לשחק קודם לכן צמד משחקים מכריעים מול מונרקס מורליה שסיימה במקום השני בבית אחר. לאחר שגברה על מורליה, פגשה הקבוצה את האלופה המכהנת, דפורטיבו טולוקה, ברבע הגמר והדיחה אותה. בחצי הגמר שיחקה פצ'וקה מול אטלס, שסיימה ראשונה בטבלה הכללית והדיחה אף אותה. בצמד משחקי הגמר התמודדה הקבוצה מול קרוס אסול. המשחק הראשון התקיים באצטדיון אידלגו והסתיים בתוצאה 2-2. הגומלין שוחק באצטדיון אסול, ולאחר 90 דקות התוצאה הייתה 0-0, מה שהוביל להארכה. בדקה ה-93 כבש אלחנדרו גלריה את שער הזהב שהעניק לפצ'וקה את האליפות הראשונה שלה בעידן המקצועני.
להישג זה התווספו ארבע אליפויות (אינביירנו 2001 - ניצחון בגמר על טיגרס, אפרטורה 2003 - ניצחון בגמר על טיגרס, קלאוסורה 2006 - ניצחון בגמר על סן לואיס, קלאוסורה 2007 - ניצחון בגמר על קלוב אמריקה) ושתי סגנויות במהלך העשור הראשון של המאה העשרים ואחת.
במקביל החלה הקבוצה להצליח במישור הבינלאומי. באוגוסט 2002 זכתה הראשונה בתואר בינלאומי, גביע CONCACAF לאלופות, כשגברה בגמר באצטדיון אסול על מונרקס מורליה בתוצאה 1-0. במחצית השנייה של שנת 2006 השתתפה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בגביע סודאמריקנה. אף על פי שזהו מפעל של קונפדרציית CONMEBOL, קבוצות מקסיקניות, המשתייכות ל-CONCACAF, השתתפו בו באותה העת. פצ'וקה העפילה לגמר מול קולו קולו הצ'יליאנית וגברה עליה בתוצאה 3-2 בסיכום המפגש הכפול. בכך הייתה פצ'וקה לקבוצה היחידה בעולם שזכתה בתואר רשמי כלשהו המאורגן על ידי קונפדרציית כדורגל שהיא אינה חלק ממנה. בשנתיים שלאחר מכן זכתה הקבוצה פעמיים ברציפות בגביע CONCACAF לאלופות, כשהיא גוברת בגמר ב-2007 על צ'יבאס דה גוודלחרה וב-2008 על דפורטיבו סאפריסה הקוסטה ריקנית.
בעונת 2008/2009 הפך גביע CONCACAF לאלופות לליגת האלופות של CONCACAF. במהדורה השנייה של הטורניר, בעונת 2009/10, השתתפה בו פצ'וקה לראשונה, והצליחה להעפילה לגמר, שם פגשה הקבוצה את קרוס אסול. המשחק הראשון התקיים באצטדיון אסול והמקומיים ניצחו בתוצאה 2-1. הגומלין הסתיים בתוצאה 1-0 לטובת פצ'וקה, שזכתה בטורניר בזכות חוק שערי חוץ.
תארים לאומיים
עידן חובבני
עידן מקצועני
פונקציה חשיבה
בתורת הסיבוכיות, שהיא ענף של מדעי המחשב, פונקציה חשיבה היא פונקציה מהמספרים הטבעיים לעצמם, שניתנת לחישוב במגבלות זמן או מקום אסימפטוטיות לערכי הפונקציה עצמה. פונקציות אלו חשובות להוכחת משפטי ההירככיה בזמן ובמקום, ומהוות אבני בניין אסימפטויות להיררכיות בין מחלקות סיבוכיות שונות.
פונקציה חשיבה בזמן
ישנן שתי הגדרות שונות שקולות לפונקציה חשיבה בזמן:
פונקציה חשיבה במקום
באופן זהה, פונקציה תיקרא חשיבה במקום אם קיימת מכונת טיורינג M כך שבהינתן המחרוזת 1^n תדפיס את היצוג הבינארי של f(n) בסיבוכיות מקום של  תאי סרט.
דוגמאות
רוב הפונקציות השימושיות (כמו הפונקציות הלינאריות והפונקציות המעריכיות) הן חשיבות בזמן ובמקום. לא קיימת פונקציה שהיא o(n) (תת לינארית) וחשיבה בזמן, אלא אם כן היא קבועה החל ממקום מסוים, היות שאין מספיק זמן לקרוא את כל הקלט. לעומת זאת, קיימות מספר רב של פונקציות תת לינאריות חשיבות במקום.
דוגמאות לפונקציות חשיבות בזמן ובמקום (כאשר ):
דוגמאות לפונקציות חשיבות במקום:
שימושים
נעשה שימוש רב בפונקציות חשיבות בזמן כנגזרת של משפטי ההירככיה. הן חשובות היות שהוכחת הההיררכיה מסתמכת על יצירת מכונת טיורינג שמכריעה האם מכונת טיורינג אחרת משתמשת ביותר מ מקום או זמן. זה כמובן לא אפשרי בלי היכולת לחשב את f(n) בזמן או במקום זה. כך למשל נקבל ש- או.
פרשת השמדת מנות הדם של עולי אתיופיה
פרשת הדם נוגעת למדיניות שהונהגה בחשאי בשירותי הדם של מגן דוד אדום בין השנים 1984–2017. על-פי המדיניות, שלא הובאה לידיעת משרד הבריאות והוסתרה מן התורמים עד חשיפתה בשנת 1996, הושמדו כמעט כל מנות הדם שנאספו מעולים מאתיופיה ומצאצאיהם. יישום המדיניות באופן גורף כלפי קבוצה אתנית שלמה עורר ביקורת קשה בציבור הישראלי, בתקשורת העולמית ובספרות המדעית. שתי ועדות ציבוריות מתחו ביקורת על שירותי הדם של מד"א והמליצו על ביטול מדיניות ההחרגה, בשנת 1996 ובשנת 2015, אולם זו בוטלה בפועל רק ביולי 2017. נכון לשנת 2019 ממשיכים שירותי הדם של מד"א לקבל דם מאוכלוסיות סיכון ולהטעות את התורמים אודות "ביטוח דם" שמעולם לא ניתן להם, בניגוד להמלצות שאימץ משרד הבריאות בשנת 2016.
השמדת מנות הדם נחשפה ב-24 בינואר 1996 על ידי העיתונאי רונאל פישר בעיתון מעריב.
רקע
בעירוי דם מועבר דם מאדם בריא אל אדם הזקוק לתוספת דם בשל דימום, או שמועברים רכיבי דם מאדם בריא אל אדם הזקוק לאותם רכיבים, בשל ירידה בריכוזם בדמו. מנות הדם לעירוי נלקחות באמצעות תרומת דם. בהעברת הדם יש סיכון להעברת מחלות מהתורם לחולה, ועל כן כל מנות הדם נבדקות לפני שמשתמשים בהם. עם זאת, בחלק מהמחלות, קיימים חלונות זמן בהם הבדיקות אינן רגישות דיין כדי לזהות נוכחות של גורמים מחוללי מחלה בדגימות הנלקחות ממנת הדם. כמו כן קיימים מקרים נדירים בהם מנות דם נגועות בגורמים מחוללי מחלה אינן מזוהות בבדיקות, בין אם כתוצאה מטעות אנוש ובין אם מסיבות אחרות. על כן, בתרומות דם נהוג לסנן את המועמדים לתרומה על סמך שורה ארוכה של תבחינים, שתכליתם למזער את הסיכון הנשקף למקבלי תרומות הדם. התבחינים העיקריים נוגעים למחלות המסכנות את התורם או את הנתרם, התנהגות התורם (פעילות מינית, הזרקת סמים, ניזום, קעקועים וכו') ושהייה במדינות אנדמיות למחלות זיהומיות נבחרות.
מקצת התבחינים מעוררים רגישות פוליטית במדינות שונות, היות שהם מתייגים קבוצת אוכלוסייה שלמה, בריאה ברובה. עם זאת, קיימת הסכמה כללית כי זכותו של אדם הנמצא בסכנה לקבל דם נקי מזיהומים גוברת על הזכות לתרום דם, ככל שקיימת זכות כזו. בפרט, בנקי דם המספקים מאות אלפי מנות דם בשנה נדרשים לנקוט מדיניות שמרנית במיוחד למזעור הסיכון הנשקף לנתרמים, כדי להפחית ככל הניתן את תדירות ההדבקה של מטופלים ממנות מזוהמות. בניהול סיכונים מכונה גישה זו ALARP - הקטנת הסיכון לרמה הנמוכה ביותר האפשרית מבחינה מעשית (as low as reasonably possible) - תוך שמירה על מידתיות בין הסיכון לבין המגבלות הננקטות והמשאבים המושקעים במניעתו.
השמדת תרומות הדם
ב-27 במרץ 1986 שלחה ד"ר שולה בר-שני, מנהלת שירותי הדם של מד"א דאז, מכתב למתרימי הדם ובו נאמר בין היתר:ועדת הבירור הממלכתית שבחנה את פרשת הדם בשנת 1996 לא הצליחה לקבוע מי נתן את ההוראה להשמיד את מנות הדם ומה היו שיקוליו, נוכח גלגול האחריות ההדדי בין משרד הבריאות לבין מגן דוד אדום לאחר חשיפת המדיניות. שרי הבריאות אהוד אולמרט, חיים רמון ואפרים סנה נשאלו על ידי הוועדה אם ידעו או נידון בנוכחותם כי לא יתרימו את יהודי אתיופיה, כי תרומותיהם יסומנו וכי הסימון יאפשר את השמדת הדם. שלושת השרים העידו כי לא ידעו זאת, וכי לדעתם השמדתם תרומות הדם בחשאי הייתה אווילית. גם מנכ"לי משרד הבריאות שכיהנו בתקופת השרים האמורים טענו כי לא ידעו על השמדת תרומות הדם. השר אפרים סנה, שכיהן כשר הבריאות בתקופת פעילות ועדת נבון, העיד כי בתום חיפושים רציניים לא נמצאה כל אסמכתא להוראה מעין זו מטעם משרד הבריאות. נמצא רק חוזר שהפיץ ב-8 בינואר 1984 מנהל שירותי האשפוז במשרד הבריאות, ד"ר משה משיח, המנחה את מנהלי בתי החולים לערוך בדיקות מלריה לכל חולה מקרב יוצאי אתיופיה המגיע לבית החולים, לאור מקרי המלריה והצהבת הנגיפית מסוג B שהתגלו בקרב עולים במבצע אחים. בהמשך אותו מכתב נאמר:
לטענת ד"ר משיח, כל כוונת מכתבו הייתה להזהיר את מי שמטפל בדם להישמר בעת הטיפול בדם - קודם שנקבע בבדיקה האם הדם נגוע בנגיפים המחוללים צהבת. ד"ר משיח הוסיף ואמר: כשנשאל אם ההוראה "לסמן יהודי אתיופיה" משמעה "להתרים, לא לבדוק, לא להשתמש, להשמיד את הדם?" השיב ד"ר משיח
מכתב זה פורש כלשונו על ידי מנהלי בתי החולים והוראותיו יושמו בבנקי הדם של בתי החולים. לעומת זאת, בשירותי הדם של מגן דוד אדום, האוספים כ-90% מהדם הנתרם בישראל, הושמדו בין השנים 1984–1996 כמעט כל תרומות הדם של עולים מאתיופיה וצאצאיהם, ללא ידיעת משרד הבריאות ומבלי ליידע את התורמים. נעשה שימוש רק במספר מצומצם של תרומות דם מקבוצת אוכלוסייה זו, שהשתייכו לסוגי דם נדירים המבוקשים במיוחד. מדיניות ההסתרה חדלה עם חשיפת הפרשה בתקשורת בינואר 1996, אולם השמדת תרומות הדם נמשכה עד יולי 2017, למרות המלצות לשנותה שהוגשו לראש הממשלה ביולי 1996.
מחאת 1996
ב-24 בינואר 1996 פרסם העיתונאי רונאל פישר בעיתון מעריב כי מנות דם הנתרמות על ידי עולים מאתיופיה מועברות להשמדה. החשיפה, תחת הכותרת "שקר הדם האתיופי", עוררה תחושות זעם ועלבון ממספר טעמים: