cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השמן של לורנצו
עלילה
לאחר שהבינו שתערובת זו עשויה להועיל לבנם, החלו לחפש בני הזוג אודונה יצרנית תרופות שתסכים לזקק את השמנים ולייצר את התרופה, אך מכיוון שלא היו כל עדויות ניסוייות ליעילות התרופה, ומכיוון שאין תועלת כלכלית בייצורה - הם נדחו על ידי רובם. לבסוף מצאו כימאי בריטי, מדען בגמלאות, שהסכים לייצר עבורם את התערובת. התרופה אכן הפחיתה את רמת חומצות השומן הארוכות בדמו של לורנצו לנורמה, אבל את הנזק שנגרם למעטפת המיאלין לא ניתן היה לתקן. לקראת סיום הסרט ניתן לראות שבוועידה של קבוצת התמיכה להורים שילדם חולה במחלה, ההורים דורשים לקבל את התרופה הניסיונית כבר עכשיו, בעוד שמנהלי הקבוצה והמדען המלווה אותם דורשים לערוך ניסויים לבדיקת יעילות התרופה, לפני תחילת השימוש בה. לבסוף נראה לורנצו כשהוא בן 12, משותק בכל גופו, עיוור ואילם אך מסוגל לתקשר באמצעות הזזת הזרת ומצמוץ בעיניים. לסיום נראות עדויות מצולמות של ילדים מרחבי העולם, שחלו ב-ALD אך מתפקדים בזכות התרופה שמצאו הוריו של לורנצו.
אחרית דבר
לורנצו אודונה שעל סיפורו נעשה הסרט, יכול היה לתקשר בשפת סימנים מיוחדת, בעזרת הזזת הזרת ומצמוץ בעיניים. המחלה לא פגעה ביכולתו השכלית, והוא התגורר בביתו של אביו בווירג'יניה יחד עם מטפל שמשפחתו הכירה עוד בהיותה בקומרוס, והובא במיוחד לארצות הברית על ידי משפחתו של לורנצו. לאחר יציאת הסרט לאקרנים התפרסם סיפורו ברחבי העולם, ואביו קיבל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת סטירלינג שבסקוטלנד. לורנצו נפטר בביתו, ימים ספורים לאחר יום הולדתו ה-30, ב-30 במאי 2008 - יותר משני עשורים לאחר שחזו הרופאים כי נותרו לו שנים ספורות לחיות. הוא נפטר כתוצאה מדלקת ריאות, שנבעה ממזון שנכנס לריאותיו.
אוגוסטו אודונה נפטר בעקבות קריסת מערכות שנבעה מזיהום ריאות חריף, באיטליה, בשנת 2013 בגיל 80.
המחקר על מחלת ה-ALD בכלל, ועל השמן של לורנצו בפרט, נמשך. המחקרים הקליניים בנוגע ליעילות "השמן של לורנצו" העלו תוצאות מעורבות. התרופה שמצאו הזוג אודונה, שנקראת בעקבות הסרט "השמן של לורנצו", כאשר היא ניתנת לצד תזונה מתאימה, היא, לפי פרסום של Poulos משנת 1994, בעלת הצלחה מוגבלת בעיכוב הצטברות חומצות השומן המזיקות במוח החולים. מחקר משנת 2005 מגלה שיפור מוגבל לטווח הארוך בשימוש בתרופה אצל חולים אסימפטומטיים. מחקרים רבים אחרים מראים כי למרות השיפור לטובה בתוצאות בדיקות דם (המראות ירידה תלולה ברמת השומנים המזיקים) אין לשמן של לורנצו תועלת משמעותית בנוגע לסימפטומים של ה-ALD, אף שחלק מההורים חשים אחרת. מנגד, מחקרים שנעשו בידי ד"ר הוגו מוסר מראים כי בכוחה של התרופה לעכב משמעותית את הופעת הסימפטומים של המחלה אצל מטופלים אסימפטומטיים, אך לא לשנות את התפתחות המחלה אצל חולים סימפטומטיים.
את המיאלין שניזוק מהמחלה לא ניתן כיום לשחזר. אם תימצא דרך לשחזור המיאלין, הדבר יועיל לא רק לחולי ALD אלא גם לחולי מחלות אחרות כגון טרשת נפוצה. לצורך כך הוקם על ידי בני הזוג אודונה פרויקט המיאלין, שמטרתו למצוא דרך לשחזר את ציפוי המיאלין.
החיים בשלוש גרסאות
החיים בשלוש גרסאות (במקור: Trois versions de la vie) הוא המחזה החמישי של המחברת הצרפתיה יסמינה רזה. היצירה עלתה להצגת בכורה ב-29 אוקטובר 2000 בתיאטרון האקדמיה בווינה בבימויו של לוק בונדי, וזכה עד מהרה להצלחה רבה בדומה ליצירה קודמת של רזה, אמנות.
הופעת הבכורה של ההפקה הצרפתית המקורית עלתה ב-7 באוקטובר 2000 בתיאטרון אנטואן בפריז, ובאנגליה עלה המחזה לבמות התיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון ב-7 בדצמבר 2000 ומאוחר יותר גם בניו יורק. הנוסח האנגלי חובר על ידי כריסטופר המפטון תחת השם "Life x 3". הגרסה העברית של המחזה, בתרגום של דורי פרנס ובבימוי של אילן רונן, עלתה ב-21 בדצמבר 2002 והשתתפו בה השחקנים תמר מיכאל, עדי אייזנמן, עופר עמרם, חנה חגין ודרור לוי.
המחזה הוא סאטירה נוקבת על הבורגנות והזוגיות בשנות האלפיים. העלילה מתארת את סיפורם של בני הזוג פינידורי שילדם מנדנד להם שוב ושוב. את ההמולה מחריפים זוג חברים שמצלצלים בדלת. הם באו לסעוד ארוחת ערב, אולם מארחיהם חשבו שהארוחה תוכננה רק למחר. הסיטואציה הבסיסית הזו מוצגת בשלוש גרסאות של התמודדות עם אותו מצב, המדגישות את הצדדים הקומיים והמגוחכים שבחיי שני הזוגות. בפעם הראשונה הנרי מובס בכל העימותים, בפעם השנייה הוא מופיע מחוזק אבל מפסיד שוב, ובשלישית הוא מספיק ציני ומחושב כדי לצלוח את הסיטואציה.
ההצגה עלתה בתיאטרון גשר ב-31 בדצמבר 2012, בבימויו של אמיר וולף, בכיכובם של גלעד קלטר, נועה קולר, נטע שפיגלמן ורום קלטר.
סכין החלומות
סכין החלומות (באנגלית: Knife of Dreams) הוא הספר האחד עשר מתוך סדרת הפנטזיה "מחזור כישור הזמן" מאת רוברט ג'ורדן. בגרסה המתורגמת לעברית, הוא מחולק לשני כרכים: "סכין החלומות" ו"עגור הזהב". בעברית, יצא הספר לאור בהוצאת "אופוס".
בציור הכריכה המקורית רואים את פרין מתחקר את גלינה.
סכין החלומות
גלאד דמודרד מזמין את אמון ולדה לדו-קרב על אשמה שהרג את מורגז טרקנד, מלכת אנדור (שבעצם גולה). הוא מנצח בדו-קרב, הורג את אמון וזוכה בראשות הגלימות הלבנות.
סמיהארג חושפת את עצמה בפני הגבירה הסינצ'נית סורוט, ואומרת לה להרוג את בת 9 הירחים (דודניתה טואון). אחיה ואחיותיה של טואון מתו ב"תאונות", כאמה, וכעת טואון היא המכשול האחרון בפני המלכת סורוט.
סיאן הרימון ופברה טזנובני (אג'ות לבנה ואדומה בהתאמה) חוקרות את תעלומת האג'ה השחורה. ליאן ואגווין הן אסירות של אלאידה, ולאט לאט שאר האאס סדאי במגדל הלבן מתרגלות לעובדה שהאאס סדאי המוזרה היא אכן ליאן שריף, ששותקה מסאידר על ידי האג'ה האדומה חודשים לפני כן. אגווין מורדת לדרגת חניכה ומוצלפת כל יום, אך מסרבת לקבל מרות של אאס סדאי ומקובלות מהמגדל הלבן. לאט לאט היא זוכה בהערכת החניכות. במקרה היא שומעת שאלביארין גם לא מרוצה ממצבה, אבל אגווין מתחמקת בחוכמה מהמלכודות של שומרת הרשומות לשעבר (מבלי לדעת שהיא בעצם מהאג'ה השחורה).
מאט עד לריב בין האאס סדאי ששחרר לבין הסולדאם, ומגלה שבטמין (סולדא'ם סינצ'נית) גילתה את סאידר. ג'ולין מכה בה, אבל מאט הציל את הסולדאם ההמומה והצליף באחות הירוקה עד דמעות, כששאר האאס סדאי לא מסוגלות לעצור בעדו בגלל המדליון. בנוסף חיזוריו אחרי בת תשעת הירחים -טואון מתקדמים והוא מגלה עליה ועל מעמדה פרטים חדשים כגון יכולותיה בהגנה עצמית ומזימת תחבולות.
נינאב שולחת את לאן לארצות הגבול לצאת למלחמה בצל והולכת לעבר ארצות הגבול ותובעת מהקצינים להצטרף ללאן תחת דגל עגור הזהב.
בסלידר שתי אחיות מהאג'ה הכחולה נרצחות בעזרת סאידין. אשאמאן מבקרים שם ומגלים שמישהי מתעלת שם את סאידין (החצי הזכרי של המעיין). כשהם מזכירים לאאס סדאי שגם בקרב על שאדאר לוגות אבן (שנהרג באותו קרב) המנוח גילה אישה שמתעלת את סאידין, רומנדה מבינה מיד את הקשר בין שתי הנרצחות לבין דלנה מוסלין, כביכול מהאג'ה האפורה, האחיות יוצאות לתפוס אותה ואת "חאלימה" המשרתת שלה, אבל שתיהן נעלמות כשמבינות שנחשפו (חאלימה היא ארנג'ר הארורה).
עגור הזהב
רנד נפגש עם הסינצ'נים, כשהוא לוקח איתו את קדסואן ונינאב. הם רואים אישה נמוכה (המתאימה לתיאור של טואון), אולם האאס סדאי מגלות שמישהי מחזיקה בסאידר, בסתר. קדסואן הופכת את הזרמים, ולתדהמת כל הנוכחים האישה הנמוכה מתגלית פתאום כגבוהה וקשוחה. רק לואיס ת'רין, שמגולגל במוחו של רנד זיהה אותה: סמירהאג. במקום מתפתח קרב קצר בו רנד מאבד את כף ידו השמאלית והארורה מנותקת מסאידר. הסינצ'נים מנסים להכחיש, אך סמירהאג נאלצת להודות בזהותה האמיתית, ונשארת רגועה. הדאמנות נשלחות בחזרה לאבו דאר.
השאידו חונים במאלדן. פייל משיגה את מוט השבועות, ופרין ממלא את מיכלי המים של העיירה בשורש הקלשון. גלינה נפגשת עם פייל ונאמנותיה, לוקחת את המוט וממוטטת עליהם תקרה. היא בורחת מהעיר, כשהקרב מתחיל. החכמות הנותרות של השאידו שלא שתו את התה לא מהוות כוחות נגד הסינצ'נים וחבורת פרין, ומאלדן נכבשת. פייל נלקחת על ידי חסרי האחים, אבל הם נהרגים בידי הכובשים והיא משוחררת. טיילי שובה את סבנה.
פוריק קרדה, גנרל הנס של משמרות המוות הסינצ'ניות, נפגש עם חבורת היד האדומה בגבעה בתוך מעבר מלביד, לאחר שזו הסבה לסינצ'נים די נזקים. הוא דרש מתום מרילין את החזרת טואון לידי האימפריה, אחרת יתרחש קרב עקוב מדם. תום מפנה אותו למאט, ומאט מעמיד את הדברים על דיוקם: התגבורת לה מחכים המשמרות די תקועה לפני המעבר, ועד אז כולם כבר יהיו רחוקים משם. אבל מאט שואל את קרדה אם הוא יכול להביא את טואון בשלום לאבו דאר, (העיר הקרובה ביותר שבשליטת הסינצ'נים) ואת טואון אם היא בוטחת בקרדה. משנענה בחיוב על שתי השאלות, הוא משחרר את טואון. להפתעת כל הנוכחים היא מכריזה "מטרים קוטון הוא בעלי" שלוש פעמים ומשלימה את הנישואים. מאט מספר לה שחיכה למשפט הזה הרבה זמן, כי האלפין אמרו לו שהיא תהיה אשתו, והיא סיפרה לו שדאמנה שחוזה את העתיד ניבאה שלושה סימנים לזהות בעלה העתידי: מכיר את פני ארתור פנדראג "הוקינג", בעל סימן של שועל המבריח עורבים ואדון היד האדומה. כעת, שראתה שמאט הוא מנהיג חבורת היד האדומה הנבואה הושלמה. ואנין מגיע ומודיע שרבבת חיילים ערב רב בדרך לגבעה, מובלים על ידי סינצ'ני בודד, במטרה אחת: לרצוח את טואון. מאט מבקש מקרדה שישאיר לו כמה מהמשמרות, כולל אוגייר, כדי שיעכב את הרבבה. חבורת היד האדומה מתבצרת בגבעה, עם כיתת משמרת מוות, והקרב מתחיל. משמרת המוות, מתברר, מצדיקה את המוניטין שיש לה כמנוסה בקרבות. אלודרה מפיצה הרס בין האספסוף עם זיקוקיה, והאאס סדאי מטיחות בו ברקים. תוך זמן קצר כל שכירי החרב מתים או גוססים. הרת'ה האוגייר כורת את ראש הסינצ'ני הבוגד והם שולחים אותו לאבו דאר. סרן מוסאנג, מפקד כיתת המשמרת, קורא שוב ושוב למאט "הוד רוממותו". כשמאט מתעקש על שמו, מוסאנג מסביר שעם נישואיו לטואון הוא הופך לנסיך העורבים. מאט ההמום צוחק ― הוא תמיד שנא אצילים, וכעת הפך לאחד מהם.
אפילוג – זכרו את אמרה הישנה
סורוט מתבשרת, כצפוי לפי הבטחת סמיהארג, שהקיסרית רדהנן מתה. היא מתכננת ניצחון, כשלפתע טואון נכנסת עם סימני אבל, מוקפת במשמרות המוות. סורוט המומה אבל מתאוששת מספיק מהר כדי להתנהג בצביעות מתחסדת, אולם ראשו של זאירד אלבר, מנהיג האספסוף ועושה דברה, מוצג לראווה כהוכחה לבגידתה. סורוט סאבל מרדת' מאבדת את שמה- נאמני טואון חותכים ממנה את בגדיה לקראת מכירתה כ"דאקובל" (שפחה).
קבוצת אאס סדאי מהאג'ה האדומה מבקשות ממאזרים טיים עוצרים מהמגדל השחור. לתדהמתן הוא מסכים מהר, אבל מביע ספק בכך שמישהו מהאשמאן ירצה בכך, ומזכיר את האמרה הישנה: "תנו לאדון הכאוס לשלוט". זה לא מוצא חן בעיניהם.
ה'תרמ"ב
בשנה זו החלה העלייה הראשונה, רובה מיהדות מזרח אירופה וכללה את עליית אעלה בתמר של יהדות תימן, אשר הושפעו מהפסוק. "בתמר" זו תרמ"ב בשיכול אותיות.
רינת עמנואל
רינת עמנואל (נולדה ב-1966) היא זמרת, מעבדת ומלחינה ישראלית. עמנואל הייתה מכוכבי להקת הנח"ל בשנות ה-80. היא בתו של הזמר יצחק עמנואל.
קריירה
עמנואל הופיעה לראשונה בגיל תשע בפסטיבל שירי ילדים מס' 6 (1975) לצד "האחים והאחיות", בשיר "שוקי התוכי". במהלך לימודיה בתיכון, הייתה חלק מלהקת "צופי תל אביב" ובשנת 1985 השתתפה בתוכנית "התחדשות" שביים צדי צרפתי.
לאחר שחרורה מצה"ל, החלה עמנואל בלימודי משחק בסטודיו ניסן נתיב וכן בסטודיו לי שטרסברג . היא השתתפה בהצגות "הרוטשילידים" ו"קשה להיות יהודי" בתיאטרון היידישפיל ובהופעות מוזיקליות שונות וכן בסרט "הגרעין הקשה" . כמו כן השתתפה במחזה "לידה של וונוס", בקברט הסאטירי "עכביש על מצחו של הרצל", במחזמר "שיער" ובקברט הסאטירי "פצצת טום".
הכוחות המזוינים של פקיסטן
הכוחות המזוינים של פקיסטן (באורדו: پاکستان مُسَلّح افواج, בתעתיק: פקיסטן מוסאלה אפוואג', באנגלית: Pakistan Armed Forces) מהווים את הכוח הצבאי הרשמי של פקיסטן. הוא השביעי בגודלו בעולם מבחינת כוח אדם.
הכוחות המזוינים של פקיסטן מורכבים ממספר ענפים מרכזיים: הצבא, חיל הים, חיל האוויר, נחתים, ועוד.
לכחות המזוינים של פקיסטן גם קשר חזק עם ארצות הברית אשר נתנה לפקיסטן מעמד של בעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו בשנת 2004.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–ברזיל
יחסי איחוד האמירויות הערביות–ברזיל הם יחסי החוץ בין איחוד האמירויות הערביות וברזיל.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין ברזיל לאיחוד האמירויות הערביות כוננו רשמית ב-1974 ושגרירות ברזיל באבו דאבי הוקמה ב-1978. ב-1991 הקימה איחוד האמירויות את שגרירותה בברזיליה, הראשונה באמריקה הלטינית. בנוסף, איחוד האמירויות מחזיקה קונסוליה כללית בסאו פאולו, שהמטה החדש שלה נחנך במרץ 2017.
היחסים הבילטרליים רשמו העמקה פוליטית וכלכלית משמעותית במיוחד מאז שנות ה-2000. תהליך זה חוזק בביקורים רשמיים. בנובמבר 2013, סגן הנשיא מישל טמר ביקר באיחוד האמירויות. שר החוץ ושיתוף הפעולה הבינלאומי של איחוד האמירויות, שייח' עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן, ביקר בברזיל ב-2009, 2010 (מרקוסור), 2012, 2014, 2017 ו-2019. ראש ממשלת איחוד האמירויות וסגן נשיא איחוד האמירויות והאמיר של דובאי, מוחמד בן ראשד אאל מכתום, ביקר בברזיל בשנת 2014. כמו כן בשנת 2019, הנשיא ז'איר בולסונארו ביקר באיחוד האמירויות הערביות, מלווה בפמליית שרים נרחבת.
לפני הביקור הנשיאותי, שרי המדע, הטכנולוגיה, החדשנות והתקשורת, מרקוס פונטס; של אזרחות, אוסמר טרה; של איכות הסביבה, ריקרדו סאלז; וחקלאות, טרזה כריסטינה, ערכו גם נסיעות נפרדות לאיחוד האמירויות, עם תוצאות משמעותיות. לברזיל ולאיחוד האמירויות הערביות יש יחסים בילטרליים מצוינים.
בשנים האחרונות נחתמו בין היתר הסכמים לביטול מיסוי כפול, ויתור ויזה והסגרה. לאחר הנחת הבסיסים המשפטיים, המדינות נעות קדימה במטרה להעמיק את הקשר התרבותי ביניהן.
יחסי סחר
הכלכלות של ברזיל ואיחוד האמירויות משלימות מאוד ומראות פוטנציאל לשיתוף פעולה במספר מגזרי סחר והשקעות שעדיין לא נחקרו או מפותחים רק בחלקם. הסוכנות הברזילאית לקידום מסחר והשקעות (APEX-Brazil) מחזיקה משרד ב, הממוקם בדובאי. בשנת 2018, הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות הגיע ל-2.59 מיליארד דולר.
שרה אדלר
שרה אדלר (נולדה ב-18 ביוני 1978) היא שחקנית ישראלית-צרפתייה המתגוררת בפריז, שבצרפת.
קורות חייה
אדלר נולדה ברובע העשירי של פריז בצרפת ועלתה לישראל עם משפחתה כשהייתה בת 10.
ב-1996 בהיותה בת 17, עזבה את התיכון ונסעה לניו יורק ללמוד משחק בסטודיו למשחק שייסד לי סטרסברג, ושם גרה במשך 7 שנים, עד גיל 24.
פילמוגרפיה
בשנת 1999 שיחקה בסרט הקולנוע האמריקאי "מפחדים מהכל" ("Afraid of Everything"). ובאותה שנה שיחקה גם בתפקידי משנה בסרטים האמריקאים "דרזדן" ו"פסולת".
בשנת 2001 שיחקה בסרט אמריקאי קצר בשם "מהפך" לצד השחקנית פרנסס מקדורמנד.
בשנת 2003 שיחקה בסרט הצרפתי "מגוון צרפתי".
כמו כן שיחקה באותה שנה בסרטו של יוסף פיצ'חדזה, "שנת אפס", לצד קרן מור, מוני מושונוב, מנשה נוי ואחרסף בנוסף.
באותה שנה, 2004,השתתפה גם בסרטו של ז'אן-לוק גודאר "המוזיקה שלנו" ("Notre musique") שהיה מועמד בפסטיבל הקולנוע בקאן. על משחקה בסרט זה הייתה מועמדת לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע.
בשנת 2005 כיכבה בסרט הקצר "איך אני מרגיש" שיצא לאקרנים בפורטוגל. באותה השנה שיחקה בסרט הצרפתי "הבית של נינה" ("La Maison de Nina") של הבמאי רישאר דמבו ובכיכובה של אנייס ז'אווי. אדלר משחקת גם בטלוויזיה לעיתים, באותה שנה שיחקה בעונה השנייה של סדרת הדרמה של ערוץ 2, "לתפוס את השמים" לצד יורם חטב, אורלי זילברשץ ואחרים.
בשנת 2006 שיחקה בתפקיד קטן בסרטה של הבמאית סופיה קופולה "מארי אנטואנט" לצד קירסטן דנסט, וג'ייסון שוורצמן. באותה שנה החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה הישראלית "פרשת השבוע" למשך 3 עונות בערוץ HOT3, שם גילמה את אנה, אלמנה צעירה שהגיעה מצרפת למושב גבעת-עדה, שם מנהלת מערכת יחסים עם גבר נשוי, יונתן ברנר (דני גבע).
בשנת 2007 כיכבה בסרט הישראלי, "מדוזות", (זוכה מצלמת הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן) של אתגר קרת ושירה גפן, בו הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
בשנת 2008 שיחקה בסדרת הטלוויזיה של שבי גביזון ודנה מודן, "אבידות ומציאות" בערוץ 2, שהופצה גם כסרט קולנוע שנה לפני כן.
בשנת 2009 שיחקה בסרטו של הבמאי הצרפתי אלן טסמה (Alain Tasma) "החזקים שורדים" לצד שחקנים ישראלים וצרפתים ביניהם יסמין טרינקה, גספר אוליאל, משה איבגי, חנה לסלאו, ליאור אשכנזי ואחרים, הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-צרפתית-בלגית.
בשנת 2010 גילמה את שרה בסרט המתח הישראלי "אנדנטה" של הבמאי אסף תג'ר לצד לירון לבו.
בשנת 2011 גילמה את חוה בסרט "בוקר טוב אדון פידלמן" עליו הייתה מועמדת בשנית לפרס אופיר, הפעם, לשחקנית המשנה הטובה ביותר. גילמה את לאה בסרט הצרפתי "למה אתה בוכה?" ("Pourquoi tu pleurs").
בשנת 2012 כיכבה בסרט הקצר "איה" שזכה בפרס אופיר בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר לשנת 2013. ב-2015 הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר. באותה שנה כיכבה במיני-סדרה "יחפים" של הבמאי זוכה פרס אופיר אורי סיון, וגילמה את אווה, עולה חדשה שמצטרפת לקיבוץ. שיחקה בסרט הטלוויזיה "מכתבים מהעבר" לצד יוסי גרבר, גרא סנדלר ואחרים.
בשנת 2013 שיחקה בסרטים "סוכריות" (במאי: יוסף פיצ'חדזה), "לרדת מהעץ" (במאי: גור בנטביץ'), "אנה ערביה" (במאי: עמוס גיתאי), "מי מפחד מהזאב הרע" (במאים: נבות פפושדו, אהרון קשלס).
בשנת 2014 שיחקה בסרט השווייצרי "שחר" שצולם בין היתר בישראל, בריטניה וגרמניה ושיחקה לצד שחקנים ישראלים וזרים.
בשנת 2015 שיחקה בסרט " בורג" של הבמאית שירה גפן. ושיחקה בסרטו של עמוס גיתאי "צילי".
אפיון (ספרות)
אפיון שקרי
לעיתים יופיע אפיון ישיר שקרי בתיאורו של אדם. במקרה הפשוט יותר, מדובר בסרקזם, במקרה המורכב יותר מדובר במספר בלתי מהימן, כלומר מספר שאינו אובייקטיבי. בשני המקרים אנו לומדים על הדמות: במקרה הראשון אנו מסיקים שכל מה שאמר המספר הוא הפוך למציאות, ובמקרה השני אנו לומדים שהמספר אינו אובייקטיבי כלפיו, דבר שייתכן ויתרום להבנת הדמות.
שרה אדלר
פילמוגרפיה
בשנת 2017 שיחקה בסרט "פוקסטרוט" של הבמאי שמואל מעוז, ובסרט "האופה מברלין" של הבמאי אופיר ראול גרייצר. באותה שנה זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר על ידי פורום מבקרי הקולנוע בישראל על הופעותיה בשני הסרטים הללו.
אפיון (ספרות)
אפיון שקרי
במקרה של אפיון שקרי המספר עצמו מאופיין אפילו יותר מהדמות.
אפיון עקיף
אפיון עקיף היא צורה מחוכמת יותר לאפיין דמות. צורה זו היא הצורה המוערכת יותר בספרות היפה. האפיון העקיף הוא אפיונה של דמות ללא אמירה ישירה על הדמות. כלומר: ניתן להסביר לקורא שהדמות חכמה מבלי לומר זאת מפורשות.
שרה אדלר
פילמוגרפיה
בשנת 2020 כיכבה לצד מתייה אמלריק במיני-סדרה הצרפתית "המתווך" שיצרו שירה גפן ואתגר קרת לרשת הטלוויזיה הצרפתית Arte.
אפיון (ספרות)
אפיון עקיף
יש שיטות רבות לאפיין דמות באפיון עקיף. האפיון העקיף פועל באמצעות מטונימיה, אנלוגיה ובשיטות דומות. הדמות מאופיינת באופן עקיף על ידי מעשיה, המראה שלה, דרך דיבורה או מחשבתה, ואף על ידי הדברים הסמוכים לה. גם דבריהן של דמויות אחרות מוסיפות לאפיון הדמות, ממש כמו דבריו של המספר.
דוגמאות:
אפיון על ידי מעשים
מעשיה של דמות מאפיינות אותה כיוון שהמעשים נובעים מהאישיות. למשל אם דמות רוצחת דמות אחרת, ניתן ללמוד עליה הרבה, כששרלוק הולמס פותר תעלומה אנו מבינים שהוא חכם, מבלי שהמספר יתאר אותו בתור אדם חכם. שיטת אפיון זו היא הצורה הפשוטה ביותר לאפיין דמות באפיון עקיף והיא קיימת כמעט בכל קטע פרוזה.
אפיון על פי מבע
סופרים רבים נותנים משמעות רבה לצורת הדיבור של הדמויות שלהן, לדוגמה ב"אם יש גן עדן" מאת רון לשם, החיילים משתמשים בסגנון דיבור במשלב לשוני צבאי. בסיפורים בגוף ראשון יש הרבה חשיבות למבע בה מסופר הסיפור. למשל, ב"שום גמדים לא יבואו" מאת שרה שילה המספרת דוברת בשפה קלוקלת, ותוך זה אנו לומדים עליה ועל ילדותה.
צורת החשיבה של הדמות יכולה לבוא לידי ביטוי גם בסיפור המסופר בגוף שלישי דרך הטכניקה של המבע המשולב. למשל, ב"סיפור פשוט" מאת עגנון, צירל מתוארת בחלק הראשון של הספר בעזרת המבע המשולב, ואנו כמעט לא לומדים עליה משום מקור אחר. המבע המשולב מאפשר למספר לחדור למחשבותיה של הדמות, להשתמש בניסוחיה, ובו בזמן גם לבקר את הדמות ודעותיה.
אפיון בעזרת טכניקות ספרותיות
טכניקה נוספת המתארת דמות היא ההֶרְמֵז. הקישור של דמות לטקסט המוכר לקורא מאפשרת לו להכיר את הדמות. הארמזים מהסוג הזה יבואו בדרך כלל בשמותיהם של הדמויות.
טכניקה נוספת היא המטונימיה. הקישור במטונימיה מתבצע דרך סמיכות. כך, כאשר מתוארת סביבתו של האדם, הקורא משליך את אפיוני הסביבה גם על אישיותו של האדם. דוגמה קלאסית לאפיון מטונימי נמצאת באקספוזיציה הארוכה להפליא של הרומן "אבא גוריו" מאת באלזאק. דמותה של הפונדקאית מאופיינת על ידי תיאור סביבתה - מתיאור פריז כולה, דרך תיאור השכונה ועד תיאור הבית והחצר.
עוד טכניקות נפוצות הן המטפורה והדימוי. טכניקות אלו משתמשת בסמליות, שבה תכונתו של פרט אחד מושלכת על הפרט האחר באמצעי לשוני. למשל, בסיפור הגלגול מאת קפקא מתוארות כל הדמויות דרך פרטים סמליים המופיעים בשמותיהם, בדבריהם או בפעולותיהם. הדוגמה הבולטת בסיפור היא גרגורי עצמו המתואר כחרק, על אף שזהו כמובן תיאור סמלי–מטאפורי, לאישיותו.
אפיון דרך דבריהן של שאר הדמויות
אפיון זה הוא אולי המורכב ביותר והוא אפיון הנוצר מדבריהן של שאר הדמויות. התיאור הזה מורכב כיוון שהוא יוצר נקודת מבט אובייקטיבית מתוך רצף של נקודות מבט סובייקטיביות. לא כל מה שאומרות הדמויות האחרות מדויק, וחלקו אינו נכון כלל, אך דרך כל התיאורים שלה מפי אחרות, הקורא מקבל תמונה של דמות עמוקה ורבת פנים. דוגמה לאפיון מסוג זה הוא "פרנהיים" של עגנון, בו מתואר הגיבור כמעט אך ורק דרך דבריהם ומחשבותיהם של שאר הדמויות עליו. בדוגמה זו אף אחת מהדמויות לא מחבבת את פרנהיים ובכל זאת הקורא מקבל תמונה חיובית יחסית של הדמות.
ניואפואו
ניואפואו (בטונגאית: Niuafo'ou – "אגוזי קוקוס חדשים רבים") הוא האי הצפוני ביותר בטונגה. זהו אי געשי בשטח של 15 קמ"ר ואוכלוסייתו מנתה 523 תושבים על פי מפקד 2011.
גאוגרפיה
ניואפואו ממוקם בדרום האוקיינוס השקט בין פיג'י לבין סמואה. האי הוא הר געש שעדיין פעיל.
שמות נוספים של האי הם: "אי התקווה הטובה" (Good Hope) ו"אי הפחית" (Tin Can). השם האחרון מקורו בעובדה שלאי אין נמל טבעי ולא רציף, ועקב כך הדואר לאי היה מגיע על ידי שחיינים שנשאו איתם חבילות דואר חתומות בתוך קופסת ביסקוויטים שהושלכו מתוך הספינות שעברו במקום.
האי הוא הר געש הממוקם על רכס תת-ימי במרחק של 190 ק"מ ממערב לקו הרי הגעש האחרים של טונגה. האי כולל קלדרה תלולה. שפתה של הקלדרה בגובה של 120 מטרים ובשיאה היא מגיעה לגובה של 250 מטרים. קו החוף סלעי ותלול ולאורכו פזורים חופים מעטים שהחול שלהם שחור. מקום הנחיתה היחידי על חופי האי נמצא בקצהו של ערוץ לבה במערב האי. כל הכפרים נמצאים בצפון ובמזרח. בצפון האי נמצאים כל המבנים הציבוריים כמו משרד הדואר, תחנת התקשורת ושדה התעופה. בית הספר התיכון נמצא במזרח.
הטבעת ההיקפית של האי סוגרת על שני אגמים. הגדול בהם נמצא בגובה של 23 מטרים מעל פני הים, רוחבו 4 ק"מ ועומקו 84 מטרים. בתוך האגם שוכנים 3 איים ואיים נוספים שקועים מתחת למימיו ומבצבצים מעליהם כאשר מפלס המים יורד. גבעות חול שוממות מפרידות בין אגם זה לאגם קטן יותר. מדרונותיו הפנימיים של הר הגעש מיוערים וכן מדרונותיו החיצוניים בצדדיו המזרחיים והמערביים של האי.
הר הגעש של ניואפואו היה פעיל במשך אלפי שנים. ב-1853 נחרב אחד מהכפרים באי ונהרגו 25 תושבים. זרמי הלבה בהתפרצויות של 1912 ו-1929 החריבו כפר נוסף, חסמו את המעבר לנמל וחיסלו את הצמחייה במורדות המערביים של האי. התפרצויות נוספות אירעו ב-1935, 1936, 1943 וב-1946. זו האחרונה הייתה התפרצות אלימה במיוחד עד כדי כך שתושבי האי נאלצו להתפנות לאי אאואה (ʻEua). הראשונים מבין תושבי האי הורשו לחזור אליו ב-1958.
היסטוריה
ניואפואו סומן כבר על המפות של מגלי הארצות ההולנדים וילם שאוטן (Willem Schouten) ויקוב לה מאיר (Jacob Le Maire) במהלך מסעם סביב לכדור הארץ בשנת 1616. לאחר שלא עלה בידם ליצור קשר טוב עם תושבי האי ניואטופוטאפו (Niuatoputapu), הם התקרבו לניואפואו בתקווה להצליח שם יותר. הם קראו לו "אי התקווה הטובה". בהגיעם לאי הם נתקלו במצוקים שחורים, ירוקים בחלקם העליון, בשפע של עצי קוקוס, בכמה בתים לאורך חוף הים ובכפר שלם במקום נחיתתם. אך הם לא הצליחו לעגון את ספינתם והסתפקו בסחר חליפין מצומצם עם הילידים שהגיעו לספינתם בסירות הקאנו שלהם. זמן מה היו יחסיהם עם הילידים על מי מנוחות, אך לאחר תקרית בה ניסו הילידים לגנוב את אחת מהסירות שלהם, הם נאלצו להשתמש בנשק חם.
כאמור, בין השנים 1946–1958 היה האי שומם וגם כששובו אליו תושביו, חלקם נשארו בגלות.
בינואר 2002 הוכה האי בסופת ציקלון שהרסה בתים רבים ואדם אחד נהרג.
כיכר חורב
כיכר חורב היא כיכר עירונית במרכז שכונת אחוזה שבחיפה.
בעבר שכנה במקום בו הורחב מאוחר יותר רחוב חורב (כביש 672), וכיום היא נמצאת לצד הצטלבותם של רחוב חורב, דרך פיק"א ורחוב גת, ובמושגים רחבים יותר כוללת אף את נקודות המפגש עם רחוב פרויד ורחוב ד'יזראלי ואת כל האזור העירוני שסביב הצומת.
הכיכר וסביבתה מהוות את קצהו הדרומי של מרכז העסקים העירוני של רכס הכרמל בחיפה, שנמשך עד ל"מרכז הכרמל" ומכונה "ציר מוריה"; זהו אחד מחלקיו הסואנים ביותר של כביש הרכס.
היסטוריה
הכיכר, מהוותיקות בחיפה, הוקמה במקום שבו אוכף ההר רחב יחסית למידותיו הצרות של גב-הרכס לאורך מרבית מסלולו. בתי משפחות אמידות הוקמו בשוליה כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20. היא הייתה כיכר רחבה ומיוערת, שפיצלה את רחוב חורב, בקטע שבין הרחובות גת ובנג'מין דיזראלי, לשני מסלולים נפרדים בני נתיב אחד בכל כיוון נסיעה, וסימן ההיכר המזוהה ביותר שלה היה קיוסק אדום שעמד במרכזה, שבפי תושבי השכונה נתקרא "התחנה הסופית", בשל מיקומו בסמוך לתחנת הסיום של אוטובוסי אגד בקווים ששרתו את רובעי ההר, בשנים שאלה טרם הוארכו דרומה אל השכונות החדשות.
האזור שגשג הן מבחינת עסקים והן מבחינת ביקוש למגורים. חרף הזיהום הנפלט מכלי-הרכב והאוטובוסים הרבים, ניכר היה לאורך המחצית השנייה של המאה ה-20 כי האזור הוא 'המקום הנכון' בחיפה. עם השנים הורחב רחוב חורב על חשבון הכיכר, הקיוסק נעלם והכיכר נותרה סמלית. דרך פרויד הורחבה בשנות השמונים, ובעקבותיה הורחבו שדרות מוריה במטרה לנסות לתת מענה לעומסים האדירים שהיו מנת חלקו של הצומת בשעות רבות של היממה. לצד הכביש רוצפה רחבה עירונית חדשה, ובצידה, בשנת 1987, על השטח ששימש את "אגד", נבנה קניון קטן בשם "מרכז חורב". בעלי העסקים לא הגבילו את עצמם למתחם הקניון, ועשרות בתי אוכל, משרדי נדל"ן ונסיעות, וגם בתי-אבות, קמו מכל עברי כיכר חורב, כשהם מלווים במיזמי מגורים וחידוש חזיתות ישנות. מיקומה של הכיכר הפך אותה לאתר של מפגש חברתי ומשפחתי של תושבי הרובע והעיר כולה, והפגנות פוליטיות נעשו בה למסורת שבועית, כשבעתות אירועים לאומיים, כדוגמת ההתנתקות ומערכות בחירות, הצומת כולו הוא זירת התרחשות סוערת, במושגים חיפאיים.
בשנת 2006 הוחל, בתום עשורים של תוכניות, בהרחבת רחוב חורב בקטע החוצה את הכיכר. לרחוב הוספו נתיבים בשני הכיוונים, תוך המשך שיתוקו לפרקים של הצומת. בישיבת מועצת עיריית חיפה אישרה המליאה את "מסמך מדיניות ציר מוריה", המפרט את הגדלת זכויות הבנייה באזור הכיכר, מ-3 ו-4 קומות כנהוג מאז ראשית השכונה, ל-9 קומות, והגבלת העסקים אל קומות הקרקע.
מרכז חורב
הקניון היה הראשון בחיפה (1987) ומראשוני הקניונים בישראל. הוא נבנה בשותפות בין חברת א. דורי לבין חברת נצבא שהייתה בעלת זכויות הקרקע על חניון גדול של אגד ובו מוסך לאוטובוסים, בצידה המזרחי של הכיכר. הקניון שקם על שטח החניון הוא "קניון-בוטיק" של שלוש קומות, המשמש כמרכז בילוי עבור אוכלוסיית המטרופולין, בשל נגישותו מכל קצותיה ואופיו ה'משפחתי' שמבדיל אותו מקניוני-הענק. פועלים בו כמה עשרות עסקים ותיקים, בהם בתי קפה ורשתות שיווק. בקניון פעל בית קולנוע של רשת "רב חן" שכלל 3 אולמות. הוא היה הקולנוע השני באחוזה, נוסף על "סינמה קפה מוריה", והוא נסגר בשנת 2008. מעל מרכז חורב הוקם מרכז רפואי פרטי ובניין משרדים בן 7 קומות.
הקניון עבר שיפוץ והרחבה, וחלקו החדש נחנך בשנת 2017.
קריסטין לילי
קריסטין מארי לילי היווי (אנגלית: Kristine Lilly; נולדה ב-22 ביולי 1971) היא כדורגלנית עבר אמריקאית ששיחקה בעמדת הקישור. לילי, ששימשה כקפטנית נבחרת ארצות הברית משנת 2004 עד 2008, היא האדם (גבר או אישה) בעל מספר המשחקים הבינלאומיים הרב ביותר בתולדות משחק הכדורגל - 354. היא נחשבת לאחת הכדורגלניות האמריקאיות הטובות בכל הזמנים, ולזכותה 130 שערים במדי הנבחרת, רביעית רק לאבי וומבאק, מיה האם וקרלי לויד.
קריירת מכללות ומועדונים
לילי נולדה ביולי 1971 בניו יורק ואת רוב ילדותה העבירה בקונטיקט. לאחר שסיימה את התיכון, החלה לילי ללמוד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. בארבע שנותיה באוניברסיטה, היא כבשה 78 שערים, בישלה 41 בישולים וזכתה בארבע אליפויות NCAA. ב-1991, היא אף זכתה בפרס הרמן, המוענק לכדורגלן ולכדורגלנית המצטיינים של ליגת המכללות. שנה לאחר מכן, היא הייתה מועמדת בשנית לפרס, אך הפעם חברתה ללימודים - מיה האם, זכתה בו.
ב-1994, החלה לילי את הקריירה המקצוענית שלה ועברה לשחק במדי טירסה מהליגה השוודית, כשלצידה חברותיה לנבחרת - מישל אקרס, מארי הארווי וג'ולי פוודי. שנה לאחר מכן, היא חזרה לארצות הברית ושיחקה עונה אחת בליגת הקטרגל לגברים. באותה תקופה, היא הייתה האישה היחידה ששיחקה בליגה.
עם הקמת ליגת ה-WUSA המקצוענית ב-2001, הצטרפה לילי לקבוצת בוסטון בריקרס, שם שיחקה לצידן של מארן מיינרט ודאגני מלגרן. בעונתה הראשונה בליגה, היא סיימה כמלכת הבישולים, בצוותא עם סיסי הברזילאית, אך קבוצתה לא הצליחה להגיע לפלייאוף. גם בעונה השנייה בלטה לילי לטובה, ואף נבחרה בפעם השנייה ברציפות להרכב המצטיינות של העונה. בשנה השלישית והאחרונה של הליגה, הצליחו לילי ובוסטון לסיים במקום הראשון בתום העונה הסדירה, אך הקבוצה הפסידה בחצי הגמר לוושינגטון פרידום. לילי נבחרה בפעם השלישית להרכב העונה, והייתה לכדורגלנית היחידה שהגיעה להישג כזה. לאחר התפרקות הליגה, הלכה לילי אחרי פיה סונדהאגה (שהייתה המאמנת שלה בבוסטון), והצטרפה לקבוצת ארברו השוודית. היא שיחקה שם שנה אחת בלבד, ולאחר מכן חזרה לארצות הברית.
במרץ 2009, חתמה לילי בקבוצת בוסטון בריקרס החדשה, שקמה במסגרת ליגת ה-WPS. היא שימשה כקפטנית הקבוצה, שיחקה בכל משחקי הקבוצה בעונה הראשונה ולא החמיצה אפילו דקת משחק אחת. בסיום עונתה השנייה בבוסטון, היא הודיעה על פרישה מכדורגל. שנתיים לאחר מכן, חזרה לילי לקבוצה, אך הפעם כעוזרת-מאמן.
השנים הראשונות
כבר בזמן לימודיה בתיכון בלטה לילי בזכות כישוריה בכדורגל, וזומנה לנבחרת ארצות הברית הבוגרת בהיותה בת 16 בלבד. את משחק הבכורה שלה בנבחרת היא ערכה ביחד עם מיה האם (הכדורגלנית הצעירה ביותר תולדות נבחרת ארצות הברית) ב-3 באוגוסט 1987, במפגש נגד סין. שער הבכורה שלה הגיע עשרה ימים לאחר מכן, גם במשחק נגד סין.
בנובמבר 1991 שיחקה לילי בטורניר הבינלאומי הראשון בקריירה שלה - גביע העולם שנערך באותה שנה בפעם הראשונה אי פעם. את שלב הבתים סיימו האמריקאיות במאזן מושלם, וברבע הגמר הביסו את נבחרת טאיוואן 0-7. בחצי הגמר פגשה ארצות הברית את גרמניה, ניצחה אותה 2-5, והעפילה לגמר הטורניר נגד נורווגיה. במשחק הגמר ההיסטורי, שנערך אל מול קהל של 63,000 צופים בגואנגג'ואו, ניצחה ארצות הברית 1-2 וזכתה בטורניר.
ביולי 1993 היא שיחקה לצידן של מיה האם וג'ולי פוודי בטורניר הכדורגל של האוניברסיאדה, והשלוש הובילו את ארצות הברית לזכייה במדליית הכסף. באותה שנה, כשהיא בת 20 בלבד, זכתה לילי בתואר כדורגלנית השנה בארצות הברית מטעם פדרציית הכדורגל של ארצות הברית.
ביולי של אותה שנה, נערך באולימפיאדת אטלנטה טורניר כדורגל הנשים הראשון בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים. האמריקאיות סיימו את שלב הבתים במאזן מושלם של תשע נקודות וגברו בחצי הגמר 1-2 על נורווגיה. במשחק הגמר של הטורניר הן שיחקו נגד סין, ניצחו 1-2 וזכו במדליית הזהב. לילי פתחה בכל המשחקים בהרכב הראשון, בדיוק כמו בטורנירים הגדולים הקודמים של הנבחרת.
שבירת שיאים וזכייה שנייה בגביע העולם
בינואר 1999, היא כבר שברה את שיא המשחקים הבינלאומיים של הגברים, כאשר שיחקה את משחקה ה-165 בנבחרת ובכך עברה את שיאו של עדנאן אל טליאני. מספר חודשים אחר כך, הגיעה לילי לשיא הקריירה שלה, כשזכתה עם הנבחרת בגביע העולמי שנערך בארצות הברית. היא פתחה בכל ששת משחקיה של ארצות הברית בטורניר, לא החמיצה דקת משחק, כבשה שני שערים ובישלה אחד. משחק הגמר של הטורניר, שנערך אל מול קהל שיא של 90,185 צופים, התקיים באצטדיון רוז בול שבקליפורניה. במשחק עצמו, נגד סין, הגיעו הנבחרות לבעיטות הכרעה, שם ניצחו האמריקאיות בפנדל המכריע מרגלי ברנדי צ'סטיין.
שנה לאחר מכן, זכתה לילי עם ארצות הברית במדליית הכסף באולימפיאדת סידני, לאחר שזו הפסידה 3-2 בגמר לנורווגיה. בשנת 2003, היא שיחקה בגביע העולם הרביעי שלה עם ארצות הברית וסיימה איתה במקום השלישי, לאחר הפסד בחצי הגמר לגרמניה. בקיץ 2004, לאחר שארצות הברית זכתה במדליית הזהב באולימפיאדת אתונה, הודיעו מיה האם, ג'ולי פוודי, ג'וי פוסט וברנדי צ'סטיין על פרישתן מכדורגל פעיל. מהלך זה סימן את סוף "תור הזהב" של הנבחרת האמריקאית, אך לילי החליטה שלא להצטרף לחברותיה ואף מונתה לקפטנית הנבחרת במקומה של ג'ולי פוודי.
ההופעה ה-300 והפרישה
ב-18 בינואר 2006, במשחק נגד נורווגיה, ערכה לילי את הופעתה ה-300 במדי הנבחרת. באותו משחק, היא כבשה את שערה ה-105 בנבחרת והשתוותה למישל אקרס במקום השני בטבלת המבקיעות האמריקאיות. באותה שנה, היא אף הייתה אחת משלוש המועמדות הסופיות לפרס כדורגלנית השנה בעולם של פיפ"א, אך סיימה במקום השני אחרי מרטה הברזילאית. כפרס משני, היא זכתה בפעם השלישית בתואר כדורגלנית השנה בארצות הברית.
בגביע העולמי שנערך בסין בסוף 2007, הייתה לילי לכדורגלנית הראשונה שמשחקת בחמישה גביעי עולם שונים. באותו טורניר, היא אף כבשה שער נגד אנגליה, והפכה לכובשת המבוגרת ביותר בתולדות גביע העולם לנשים (שיא שמאוחר יותר נשבר על ידי פורמיגה).
בעקבות לידת ביתה הראשונה, החמיצה לילי את אולימפיאדת בייג'ינג ב-2008, אך חזרה לנבחרת בסוף שנה זו. שנתיים לאחר מכן, ב-5 בנובמבר 2010, במשחק נגד מקסיקו, היא ערכה את הופעתה ה-354 והאחרונה בנבחרת ארצות הברית. ב-23 שנים בנבחרת, כבשה לילי 130 שערים ובישלה 105 בישולים.
בשנת 2014 נבחרה לילי כחברה בהיכל התהילה הלאומי לכדורגל, לצידם של בריאן מקברייד ובוב ברדלי.
אצטדיון פולסאט פלוס גדנסק
אצטדיון פולסאט פלוס גדאנסק (בפולנית: Polsat Plus Arena Gdańsk) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר גדנסק שבפולין. באצטדיון 44,000 מושבים, והוא משמש את קבוצת לכיה גדנסק. האצטדיון אירח מספר משחקים במסגרת יורו 2012.
הוא תוכנן בידי משרד מדיסלדורף ובנייתו החלה בשנת 2008, והסתיימה בשנת 2011. האצטדיון תוכנן כך שיזכיר כלפי חוץ את אבן הענבר, המופקת מזה זמן רב בחוף הבלטי.
במאי 2021 אירח האצטדיון את גמר הליגה האירופית בו ניצחה ויאריאל הספרדית את מנצ'סטר יונייטד האנגלית בפנדלים לאחר שהמשחק הסתיים בתוצאה 1–1.
ארמין ז'ורדן
ארמין ז'ורדן (בצרפתית: Armin Jordan, 9 באפריל 1932 - 20 בספטמבר 2006) היה מנצח שווייצרי, שנודע בפרשנויותו למוזיקה צרפתית, למוצרט ולוגנר.
ביוגרפיה
ארמין ז'ורדן נולד בלוצרן, שווייץ. "מר ז'ורדן היה איש גדל-ממדים, בעל פנים מעובים ופה, שנטה להתעוות בחיוך לגלגני, ונוכחותו הפיזית רבת העוצמה עמדה בסתירה לאיפוק של ניצוחו," ציין הניו יורק טיימס בהודעה על דבר מותו.
ז'ורדן היה יוצא דופן לתקופתו, שבה מנצחים מתעופפים מקצה העולם אל קצהו, מחוזה אל חוזה, בכך שנשאר רוב הזמן קרוב הביתה, בשווייץ ובצרפת. אחרי שעמד בראש כמה וכמה תזמורות שווייצריות, התמנה למנצח ראשי של תזמורת שווייץ המערבית בז'נבה בשנת 1985 ובמשרה זו החזיק עד 1997.
מרגרט בונדפילד
מרגרט גרייס בונדפילד ׁ(באנגלית: Margaret Grace Bondfield, נולדה ב-17 במרץ 1873 ונפטרה ב-16 ביוני 1953) הייתה פוליטיקאית בריטית מטעם מפלגת הלייבור ופעילה למען זכויות האישה. בונדפילד הייתה האישה הראשונה שכינה בקבינט ממשלת בריטניה, כשהתמנתה לתפקיד שרת העבודה בשנת 1929 בממשלתו של רמזי מקדונלד. קודם לכן, בונדפילד הייתה מהנשים הראשונות שהובילו את האיגודים המקצועיים.
ארמין ז'ורדן
ביוגרפיה
ארמין ז'ורדן מת בציריך חמישה ימים אחרי שהתמוטט כשניצח על האופרה "אהבה לשלושה תפוזים" של סרגיי פרוקופייב בבית האופרה בבזל. נוסף לפיליפ, הניח אחריו אלמנה, קייט ובת, פסקל.
מרגרט בונדפילד
ביוגרפיה
בונדפילד נולדה ב-17 במרץ 1873 בדרום-מערב אנגליה, העשירית מתוך 11 ילדים. אביה היה איש מפלגת הלייבור ואקטיבסט פוליטי כנגד חוקי הדגן. כשהייתה בונדפילד תינוקת, אביה איבד את עבודתו. כתוצאה מכך, משפחתה של בונדפילד חיה במחסור כלכלי רב. עם זאת, הוריה דאגו לכך שתישאר משכילה, גם ללא השכלה פורמלית. בגיל 14, החלה לעבוד בחנות לרקמות, והזדעזעה מתנאי העבודה. זעזוע זה הוביל אותה להיאבק בהמשך למען זכויות עובדים ולפעילות בארגונים סוציאליסטיים.
בשנת 1898 קיבלה תפקיד בכיר באחד מאיגודי העובדים במדינה, והייתה פעילה בו מאוד. בשנת 1904 החלה להיאבק גם עבור זכות בחירה לנשים. היא טענה כי לא ניתן להגביל את זכות הבחירה של אדם לפי מעמדו או מגדרו. לאחר שעזבה את האיגוד המקצועי בו פעלה בשנת 1908, הקימה שדולה פמיניסטית במפלגת הלייבור. במסגרת שדולה זו, ניסתה בונדפילד להעביר הצעה בוועידת המפלגה התחייב את המפלגה להתנגד לכל חוק הקשור לזכויות כלשהן שאינו כולל גם נשים. בסופו של דבר בונדפילד שוכנעה להשהות את הצעה זו, דבר שעורר עליה זעם מצד חברותיה למאבק.
בשנת 1910, כשנשים יכלו לראשונה להתמודד ולהצביע בבחירות המקומיות בבריטניה, התמודדה בונדפילד על מקום בעיריית לונדון, אך הפסידה. היא הפסידה שוב בבחירות שנערכו בשנת 1913. בשנים אלו בונדפילד אף נסעה להרצות בארצות הברית בכל הקשור לזכות ההצבעה לנשים ולזכויות עובדים. היא גם נאבקה למתן הטבות ממשלתיות לאמהות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, החלה לפעול בונדפילד כנגדה המלחמה, אף על פי שלא הייתה פציפיסטית. היא אף ארגנה במרץ 1915 כנס בברן שבשווייץ שקרא למשא ומתן בין המדינות המשתתפות במלחמה. עם סיום המלחמה בנובמבר 1918 טענה בונדפילד כי תנאי הכניעה שנכפו על גרמניה אינם הוגנים. באפריל 1920 נסעה לכנסים בינלאומיים ברחבי העולם, בהם גם בברית המועצות. בונדפילד התרשמה לטובה מן המדינה הקומוניסטית שעתה קמה, ובמיוחד ממנהיגה ולדימיר איליץ' לנין. מאוחר יותר שינתה את דעתה וראתה בקומוניזם שיטה אנטי-דמוקרטית ודיקטטורית, והתנגדה לצירופה של המפלגה הקומוניסטית הבריטית למפלגת הלייבור.
בנובמבר 1923 נפלה ממשלתו השמרנית של סטנלי בולדווין. בבחירות שנערכו כחודש לאחר מכן בונדפילד הצליחה להיבחר לפרלמנט עם רוב של 4,306 קולות על יריבה מן המפלגה השמרנית. בבחירות אלו אף אחת מן המפלגות הגדולות לא הצליחה להשיג רוב מוחלט בבית הנבחרים, דבר שהוביל לעירפול בכל הקשור להרכב הממשלה. בסופו של דבר המפלגה הליברלית לא הסכימה להיכנס לממשלה שמרנית, והמפלגה השמרנית לא הסכימה להקים ממשלת מיעוט. כתוצאה מכך, הוקמה ממשלת מיעוט של מפלגת הלייבור בראשותו של רמזי מקדונלד. בזמן זה שימשה בונדפילד כעוזרתו של שר העבודה, תפקיד שאילץ אותה להתפטר מן ארגוני העבודה שאותם הובילה. התפטרות זו עוררה על בונדפילד ביקורת רבה מצד איגודים מקצועיים שונים, בהתחשב בכך שהיא האישה הראשונה שהגיעה לעמדות כה בכירות.
במסגרת תפקידה הפוליטי, בונדפילד נסעה רבות לחו"ל. עם חזרתה מביקור בקנדה באוקטובר 1924, גילתה בונדפילד כי ממשלתו של מקדונלד נפלה בעקבות הצבעת אי אמון בפרלמנט. סיכוייה של מפלגת הלייבור לנצח היו קלושים, בעקבות פרשת מכתב זינובייב- מכתב שנשלח לכאורה על ידי המנהיג הסובייטי גריגורי זינובייב לסוציאליסטים הבריטים אשר קרא למהפכה סוציאליסטית אלימה בבריטניה. המכתב פורסם כמה ימים לפני הבחירות, והוביל לניצחון שמרני מוחץ. בונדפילד עצמה איבדה את מושבה בפרלמנט בהפרש של פחות מ-1,000 קולות. לאחר ההפסד, חזרה בונדפילד לעבודתה בניהול איגודים מקצועיים. ביוני 1926 הצליחה להיבחר מחדש לפרלמנט ברוב של כ-9,000 קולות. באותה התקופה לקחה חלק בוועדה אשר מונתה על ידי הממשל השמרני, ובחנה רפורמות במערכת האבטלה. בונדפילד חתמה על המלצות הוועדה אשר הפכו בסופו של דבר לחוק. הפעילות בוועדה קידמה את מעמדה של בונדפילד בקרב תנועת הלייבור.
לאחר ההפסד חזרה בונדפילד לאיגודים המקצועיים, אם כי לעמדות פחות בכירות. היא ניסתה להיבחר לפרלמנט ב-1935, אך נכשלה. ב-1938 פרשה מתפקידה באיגודים המקצועיים. ב-1940 החליטה שלא להתמודד. בניגוד לעמדותיה במלחמת העולם הראשונה, בונדפילד תמכה בממשלה ביציאה למלחמת העולם השנייה. בבחירות שנערכו כחודשיים לאחר סיום המלחמה, בונדפילד חזרה לתמוך בלייבור. בשנת 1948 פרסמה אוטוביוגרפיה, שהתקבלה בביקורות צוננות.
בונדפילד מעולם לא נישאה. היא הייתה בריאה למדי עד לחודשיה האחרונים. בשנת 1953 חלתה ועברה להתגורר בבית אבות. היא נפטרה ב-16 ביוני 1953 בסארי, וגופתה נשרפה.
אל תקנו תוצרת רוסיה
אל תקנו תוצרת רוסיה! (אוקראינית: "") או החרימו תוצרת רוסית! (אוקראינית: "") הוא קמפיין התנגדות בלתי אלימה אשר מקדם חרם צרכנים על תוצרת רוסיה באוקראינה. המחאה החלה ב-14 באוגוסט 2013 כתגובה לאמברגו שהטילה הפדרציה הרוסית על אוקראינה. את המחאה ארגנה קבוצת "וידסיץ'" (אוקראינית: "") באמצעות מדיה חברתית. מסע הפרסום התרחב וכלל גם הפצת עלונים, כרזות ומדבקות בכחמישים ערים. לאחר שדעך לפני תחילת הפגנות יברומאידאן בנובמבר 2013, הוא חודש ב-2 במרץ 2014 במהלך המשבר בחצי האי קרים וההתערבות הצבאית הרוסית באוקראינה.
סיבות
לדברי הפעילים, הקמפיין ניזום בתגובה לסדרה של מהלכי לוחמה כלכלית רוסית כלפי אוקראינה, ובהם "מלחמת הבשר", "מלחמת הגבינה", ו"מלחמת השוקולד". ב-14 באוגוסט 2013 הגדיר שירות המכס הרוסי את כל היצואנים האוקראיניים כ"חברות בסיכון", מה שאיפשר אמברגו על מוצרים אוקראיניים ברוסיה. זה גרם לפקק בן מאות משאיות שהובילו סחורה אוקראינית במעברי המכס אל רוסיה.
באוקראינה
ב-22 באוגוסט 2013, ערכו פעילים מחאה ליד משכן הנשיא האוקראיני. הקמפיין נמשך באמצעות חלוקה המונית של עלונים, כרזות ומדבקות בכ-45 ערים באוקראינה. קריקטורות של בובות מטריושקה רוסיות היו מוטיב בולט בקמפיין. הקמפיין החל לדעוך עם התחלת אירועי יברומאידאן.
ב-2 במרץ 2014, הודיעו פעילי הקמפיין באמצעות מדיה חברתית על חידוש החרם על מוצרים ושירותים המעשירים חברות רוסיות. הכוונה הייתה למנוע כסף אוקראיני מלהגיע לרוסיה ולתרום למימון הצבא הרוסי. החרם חודש בתגובה למשבר בחצי האי קרים ולהתערבות הצבאית הרוסית באוקראינה. באותו חודש, החלו להתארגן מצגי פלאש מוב במרכולים במטרה לעודד לקוחות שלא לרכוש תוצרת רוסית. ולהחרים תחנות דלק רוסיות, בנקים בשליטה רוסית, וקונצרטים. באפריל 2014, החלו בתי קולנוע מסוימים בקייב, לביב, ואודסה להימנע מהקרנת סרטים רוסיים.
באותו חודש החלו יצרנים רוסיים לשנות את סימון המוצרים שלהם מסימון רוסי לסימון אוקראיני. בתגובה, פותח יישום אנדרואיד בשם "החרימו את הפולשים", כדי לזהות (על פי ברקוד) מוצרים מרוסיה, לרבות כאלו המסתירים את מדינת היצרן.
בקיץ 2014, פעילים בקייב החלו לארגן מצגי פלאש מוב ופעילויות מחאה במסעדות ובתי קפה רוסיים.
החל מאוגוסט 2014 השיקו הפעילים קמפיין משנה "חרם על הקולנוע הרוסי" (אוקראינית: "Бойкот російського кіно"), אשר עם הזמן הפך לקמפיין עצמאי. המקרה הבולט הראשון של החרם החל ב-11 אפריל 2014, כאשר מספר בתי קולנוע בקייב, לביב ואודסה הודיעו שיפסיקו הקרנת סרטים רוסים.
התפשטות בעולם
החל מחודש מרץ 2014, התפשט החרם למדינות אחרות, ובמיוחד ללטביה, ליטא, אסטוניה, פולין, מולדובה, גאורגיה, ארצות הברית, וצ'כיה.
תוצאות
מכירות תוצרת רוסית באוקראינה ירדו בשיעור של בין 35 ל-50 אחוזים במחצית הראשונה של שנת 2014. במאי 2014, החלו מרכולים אוקראיניים לבטל הזמנות של תוצרת רוסית. משלוחי סחורה מרוסיה פחתו בכשליש.
קיטי פרייד
קתרין אן "קייט" פרייד (באנגלית: Katherine Ann "Kate" Pryde) היא דמות בדיונית של גיבורת-על יהודיה אמריקנית המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס, ומשויכת לרוב לקבוצת אקס-מן. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת X-Men #129 מינואר 1980 ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר ג'ון ביירן. קיטי פרייד היא מוטאנטית, המסוגלת לשנות את מצב צבירת גופה ולעבור דרך אובייקטים הנמצאים בדרכה. כוחות אלה מסוגלים להפריע לשטחים לתוכם היא עוברת שיש בהם זרמים אלקטרונים, ובכך מאפשרים לה לדמות יכולת רחיפה באוויר.
קיטי פרייד היא הדמות הצעירה ביותר בצוות האקס מן, ותוארה כאחותן הצעירה של רבות מהדמויות הראשיות. בימיה המוקדמים היא השתמשה לרוב בכינויים ספרייט (בעברית: שדונית) או אריאל והחליפה את תלבושתה באופן תכוף עד אשר התפשרה על תלבושתה האייקונית בצבעי זהוב-שחור. במהלך המיני-סדרה Kitty Pryde and Wolverine היא החלה להשתמש בכינוי שאדוקאט (בעברית: "חתולת הצללים") - כינוי שהיא מזוהה רבות איתו, והייתה לאחת מהחברים המייסדים של קבוצת אקסקליבר. דמותה הפכה לבוגרת יותר בהופעותיה המאוחרות. אחרי שהצטרפה באופן זמני לקבוצת שומרי הגלקסיה, היא אימצה את הכינוי של ארוסה לשעבר סטאר לורד, סטאר ליידי ובהמשך נטשה את כינוייה כ"קיטי" והחליפה אותו ב"קייט". החל מסדרת "המשוטטים" אותה היא מנהיגה, היא כעת ידועה בכינוי קפטן קייט פרייד והמלכה האדומה של חברת הסחר הלפייר.
דמותה של קיטי פרייד תוארה בתור הדמות הנשית החזקה והמוערכת ביותר של חברת מארוול קומיקס, והיא מדורגת במקום ה-47 ברשימת גיבורי-העל הגדולים, לפי IGN. הדמות הופיעה בהופעת אורח בסרטי הלייב אקשן "אקס-מן" ו"אקס-מן 2" בגילומן של סומלה קיי וקייטי סטיוארט, בהתאמה, בעוד בסרטים "אקס-מן 3: המפלט האחרון" ו"אקס-מן: העתיד שהיה" הדמות ערכה את הופעתה המלאה וגולמה בידי אלן פייג'.
היסטוריה פרסומית
דמותה של קיטי פרייד הוצגה לתוך חוברות האקס-מן עקב הוראתו של העורך הראשי שהסדרה תתאר בית ספר לתלמידים מוטאנטים. אמן החוברות Uncanny X-Men ג'ון ביירן קרא לקיטי פרייד בשמה על שם חברה ללימודי אמנות שהכיר בשנת 1973 באוניברסיטה ציבורית ללימודי אמנות באלברטה, קנדה. ביירן אמר לפרייד שאהב את שמה וביקש את רשותה להשתמש בשם, בהבטיחו שיקרא לדמות הקומיקס המקורית הראשונה שלו על שמה. ביירן אייר את הדמות בצורה שמזכירה את השחקנית סיגורני ויבר כמתבגרת.
דמותה הבדיונית של קיטי פרייד הופיעה לראשונה בחוברת Uncanny X-Men #129 מינואר 1980 בידי הכותב כריס קלרמונט כילדה פקחית מאוד בת 13. קלרמונט וביירן הפכו את פרייד לחברה רשמית של קבוצת האקס-מן בחוברת מספר 139, שבה היא כונתה בכינוי "ספרייט". היא הייתה לדמות הראשית בחוברות מספר 141–142 בקשת הסיפור "ימי עבר עתידי", שבה היא יוצרת קשר מנטלי עם מקבילתה המבוגרת מזמן העתיד העונה לשם "קייט", שעורכת מסע בזמן מעתיד דיסטופי לזמן ההווה כדי לבקש את עזרת האקס-מן במניעת היכחדותו של גזע המוטאנטים. קלרמונט גם כתב בהמשך את המיני-סדרה Kitty Pryde and Wolverine בת שש החוברות, שמתארת את התבגרותה של קיטי פרייד מילדה לנערה צעירה ומאמצת את הכינוי "שאדוקאט". במהלך קשת הסיפור "אקס-מן: האל אוהב, האדם הורג" מנובמבר 1982, בכתיבתו של קלרמונט, כינויה של קיטי היה "אריאל".
בסוף שנות ה-80, קיטי פרייד הצטרפה לקבוצת גיבורי-העל הבריטית "אקסקליבר", שבה נשארה למשך עשר שנים עד לחזרתה לקבוצת האקס-מן. בתחילת שנות ה-2000, היא נעלמה מאור הזרקורים לאחר שפרשה חלקית מהיותה גיבורת-על. היא הופיעה במיני-סדרה Mekanix של שנת 2002 בכתיבתו של קלרמונט וחזרה לחוברות Astonishing X-Men שבכתיבתו של ג'וס וידון בשנת 2004. היא נשארה שוב לפרק זמן מועט ועזבה בשנת 2008. היא חזרה פעם נוספת לסדרת החוברות "וולברין והאקס-מן" שבכתיבתו של ג'ייסון אהרון ול"אקס-מן החדשים" של בריאן מייקל בנדיס.
בתחילת שנת 2015, קיטי פרייד הצטרפה לשורות שומרי הגלקסיה. אחרי אירועי "מלחמות סודיות", היא נטלה את הכינוי סטאר ליידי.
נדב בן סימון
נדב בן סימון (נולד ב-23 באוגוסט 1977) הוא תסריטאי קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
קיטי פרייד
היסטוריה פרסומית
בשנת 2020, דמותה של קיטי פרייד נחשפה כביסקסואלית. יוצר הדמות, כריס קלרמונט, ציין שתמיד התכוון לכך, ושרייצ'ל סאמרס שימשה כמושא אהבתה. אולם, בזמן יצירת הדמות, רשות האתיקה של הקומיקס לא הרשתה לקלרמונט להראות את מערכת היחסים בין השתיים, כפי שהסביר בפודקאסט שנערך עמו בשנת 2016.
נדב בן סימון
ביוגרפיה
נדב בן סימון נולד בקיבוץ חוקוק שליד הכנרת, ובנעוריו עבר להתגורר בקיבוץ ניר אליהו שבשרון. בתקופת זו ניגן בטריו "ח.נ.ן" על הבס, ביחד עם הגיטריסט נרי לנצ'נר והמתופף חגי לנגשטטר. הלהקה התגלתה על ידי חוני המעגל בהופעה בחג השבועות בקיבוץ, עת ביצעו גרסאות דיסטורשן לשירי ארץ-ישראל ומאז ליוו אותו כנגנים במופע המיצג שלו "חילול" בפסטיבל עכו. לאחר שירותו הצבאי כקצין במערך הנ"מ, החל את לימודיו בחוג לקולנוע ולטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, אותם סיים בהצטיינות. מאז שנת 2015 הוא חבר בהנהלת איגוד התסריטאים, ובתחילת 2021 נבחר ליו"ר האיגוד.
קיטי פרייד
ביוגרפיה בדיונית
קתרין אן "קיטי" פרייד נולדה בדירפילד, אילינוי לכרמן ותרזה פרייד. היא יהודיה אמריקנית ממוצא אשכנזי וסבה מצד אביה - סמואל פריידמן - הוחזק במחנה ריכוז נאצי במהלך מלחמת העולם השנייה. קיטי החלה לסבול מכאבי ראש כשהייתה בגיל 13, במה שסימן את התפרצות כוחותיה המוטאנטים לראשונה. בעקבות כך, פנו אליה גם צ'ארלס אקסבייר מהאקס-מן וגם המלכה הלבנה של מועדון הלפייר, אמה פרוסט, מתוך תקווה לגייס אותה - כל אחד למטרותיו. קיטי לא התרשמה מנוכחותה של פרוסט, שהסתכלה עליה כאילו הייתה "דבר טוב לאכול", והסתדרה טוב יותר עם אקסבייר ועם שלושת חברי האקס-מן שהתלוו אליו, וולברין, קולוסוס וסטורם, שעד מהרה התיידדה עמה. אורורו גילתה לקיטי מי היא באמת ועל אודות האקס-מן, מה שהלהיב יותר את קיטי להצטרף לבית הספר לצעירים מחוננים של אקסבייר.
נדב בן סימון
קריירה בטלוויזיה
בשנת 2005 בן סימון כתב וביים את פרויקט הגמר שלו באוניברסיטה "לחנוק את העיזה" ששודר בערוץ 10. לאחר סיום לימודיו כתב בן סימון תוכניות טלוויזיה רבות ביניהן "לא לפני הילדים" בערוץ 10, בכיכובם של עידן אלתרמן, שי גולדשטיין ויעל לבנטל; "אלישע" בערוץ הילדים, בכיכובו של יובל סמו; "מיסטר צ'יפס" (בכיכובם של אורטל בן שושן ודר זוזובסקי), "בצפר", "בית הכלבים" (בכיכובם של אבי גרייניק וגאלה קוגן), סדרת האנימציה "השתולים", "חבורת הספסל האחורי" ו"יפניק" בערוץ ניקלאודיאון; "המובילים" (בכיכובם של ליאת הר לב, בן פרי וגיא לואל) "שווה לנסות", "אין דברים כאלה" וסדרת האנימציה "לוגיקון" בערוץ לוגי; "אחותי קפצה כיתה" בערוץ יס קידס; סדרת האנימציה "מלמולים" בערוץ 1; "המדור לחפצים מיוחדים" בכיכובם של אודי ואביעד בחינוכית, ועוד.
קיטי פרייד
ביוגרפיה בדיונית
השיחה ביניהן הופרעה כאשר השתיים יחד עם וולברין וקולוסוס הותקפו בידי שכירי חרב שהושכרו בידי אמה פרוסט ומועדון הלפייר. האקס-מן הביסו את תוקפיהם, אך הוכנעו בידי כוחותיה הטלפתיים של המלכה הלבנה מיד לאחר מכן. בזמן המהומה, קיטי הופרדה משאר חברי הקבוצה ולא נלכדה יחד עמם. היא הצליחה ליצור קשר עם סייקלופס, פניקס ונייטקרולר. בעזרתן של דאזלר ופרייד, האקס-מן יכלו להציל את חבריהם מידיו של מועדון הלפייר. נדמה היה שהמלכה הלבנה נהרגה בקרב שהתחולל ביניהם, מה שאומר שיותר לא עמדה בתחרות עם אקסבייר להשיג את אישור הוריה של קיטי. לרגע היה נדמה שלא היה לקיטי סיכוי להתקבל לבית הספר לצעירים מחוננים של אקסבייר ולהצטרף לאקס-מן, היות שאביה זעם על אקסבייר שהעמיד את בתו בסכנה. פניקס השתמשה בכוחותיה הטלפתיים כדי לשכנע את הוריה של קיטי ולהטות את גישתם לטובת אקסבייר. עם הצטרפותה, קיטי הייתה לחברת הקבוצה הצעירה ביותר.
נדב בן סימון
קריירה בטלוויזיה
בשנת 2016 זכה בתחרות "הקפיצה המשולשת" של קרן ירושלים, וזכה במענק לפיתוח סדרת אנימציה בין לאומית.
קיטי פרייד
הצטרפות לאקס-מן
קיטי הצטרפה לקבוצת האקס-מן, ונטלה את הכינוי ספרייט. בשנותיה המוקדמות כחברת האקס-מן, גרסה בוגרת יותר שלה מעתיד חלופי השתלטה על גופה מזמן ההווה בעזרתה הטלפתית של רייצ'ל סאמרס כדי לעזור לאקס-מן לסכל ניסיון התנקשות בסנטור רוברט קלי בידי אחוות המוטאנטים הרשעים. בהמשך, היא הביסה במו-ידיה השד נגאראי. בזמן זה, קיטי כמעט נהרגה על ידי מגנטו, אולם היות שהיא יהודיה, מגנטו הגיע להכרה כי הוא נעשה לא יותר טוב מהנאצים שהרגו את משפחתו. כמו כן, היא למדה תקופה קצרה באקדמיית מסצ'וסטס של המלכה הלבנה, משום שהוריה הרגישו שעליה להיות בחברת תלמידים בגילה. אולם, בעקבות נסיונותיה הכושלים של פרוסט להכניע את האקס-מן, היא ביטלה את השתתפותה של פרייד באקדמיה.
נדב בן סימון
קריירה בטלוויזיה
בין השנים 16–2013 פיתח בן סימון עבור שידורי קשת שלוש סדרות דרמה. על חוויותיו כאבא יצר וכתב את הסדרה "אבויה" ששודרה בערוץ טדי, בכיכובו של מולי שולמן וריקי בליך; בשנת 2019–2021 כתב יחד עם מיכל קופר קרן את ספיידרז, דרמה קומית יומית ששודרה בהוט ובמדינות רבות בעולם; באותה השנה כתב גם את "זורמים", סדרה מוקומנטרית על אקולוגיה, בכיכובם של עמית הכטר וקים אור אזולאי. בשנת 2021 שימש כעורך התסריט של הקומדיה "שישו ושמחו" ששודרה בכאן 11.
קיטי פרייד
הצטרפות לאקס-מן
במהלך שנות נערותה, קיטי אימצה מספר מערכות יחסים קרובות בבית הספר לצעירים מחוננים, כמו גם עם חברי האקס-מן וסטורם ראתה בה כבת שמעולם לא הייתה לה. היא פיתחה התאהבות בקולוסוס ונעשתה לחברתה הקרובה של אחותו הצעירה איליאנה. בתחילה, היא הרגישה חוסר נוחות בקרב מוטאנטים בעלי חזות פיזית משונה, כמו נייטקרולר, אך עד מהרה התגברה על פחדיה והפכה לחברתו הקרובה. בזמן מלחמתם של האקס-מן בגזע הברוד בחלל, קיטי התחברה ללוקהיד, חייזר תבונתי מאוד בעל מראה של דרקון, שעקב אחריה הביתה אחרי משימתה בחלל. לוקהיד נאמן ביותר לקיטי, והשניים חולקים ביניהם קשר מחשבתי.
נדב בן סימון
קריירה בקולנוע
בשנת 2006 כתב וביים את הסרט התיעודי הקצר "עצם קובייה" שהשתתף בפסטיבל ירושלים. בשנת 2015 זכה בתחרות "דראפט/סקיצה" של קרן ירושלים, ובעקבותיה כתב תסריט לסרט אנימציה באורך מלא למבוגרים, "הבמה", הנמצא בשלבי טרום-הפקה.
קיטי פרייד
הצטרפות לאקס-מן
מאז שובם ממשימתם בחלל, אקסבייר איים להעביר את קיטי לקבוצת המוטאנטים החדשים - קבוצת מוטאנטים צעירים שהוקמה בזמן היעדרותם של האקס-מן, אך היא מעולם לא הצטרפה לקבוצה - להם קראה בנחרצות "תינוקות אקס". בהמשך, קיטי נחטפה בידי קבוצת המורלוקים התת-קרקעית וכמעט אולצה להתחתן עם קאליבן. בהמשך, היא נחטפה גם בידי המלכה הלבנה אך ניצלה בידי חברי המוטאנטים החדשים.
נדב בן סימון
קריירה בקולנוע
נדב בן סימון מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לשלושה.