cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרטין ברושאט
פולמוס ההיסטוריונים
פולמוס ההיסטוריונים בין השנים 1986–1988 החל במאמר שכתב ההיסטוריון הגרמני ארנסט נולטה לעיתון השמרני פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג ביוני 1986: "העבר שלא יעבור". במקום שיילמד כמו כל תקופה היסטורית אחרת, כתב נולטה, העידן הנאצי היה תלוי מעל גרמניה כמו חרב. בהשוואה בין אושוויץ לגולאג, טען כי השואה הייתה תגובה לפחדו של היטלר מברית המועצות. חלקים מהטיעון של נולטה דמו לזה של ברושאט, אך ברושאט מתח ביקורת נוקבת על דעותיו של נולטה בחיבור שכותרתו "Wo sich die Geister scheiden" ("שם הדרכים נפרדות") באוקטובר 1986, גם ב"די צייט". הוא מתח ביקורת במיוחד על טענה קודמת של נולטה לפיה חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית בזמן מלחמת העולם השנייה, הכריז למעשה מלחמה על גרמניה בשנת 1939, בשם יהדות העולם. ברושאט כתב כי מכתבו של ויצמן לנוויל צ'מברלין, בו הבטיח את תמיכת הסוכנות היהודית נגד היטלר, אינו בגדר "הכרזת מלחמה", וגם לוויצמן לא היה הכוח המשפטי להכריז מלחמה: "מעובדות אלה עשוי להתעלם פובליציסט ימני עם רקע חינוכי מפוקפק אך לא הפרופסור ארנסט נולטה." ברושאט טען שאנדראס הילגרובר התנסח באופן שקרוב לאפולוגטיקה נאצית ושהטיעונים של נולטה (בלי כוונה מצדו) הפכו לאפולוגטיקה כזו. הוא סיים את חיבורו בטענה שכדי להבטיח לעם הגרמני עתיד טוב יותר, אין לשכנע אותם להיות פחות ביקורתיים כלפי עברם.
ויכוח עם שאול פרידלנדר
קריאתו של ברושאט ל"היסטוריזציה" של העידן הנאצי הביאתו לדיון נמרץ עם שלושה היסטוריונים ישראלים במחצית השנייה של שנות השמונים: אוטו דב קולקה, דן דינר, ומעל לכל ההיסטוריון הצרפתי-ישראלי, שאול פרידלנדר. הוויכוח בין ברושאט לפרידלנדר התנהל באמצעות סדרת מכתבים בין שנת 1987 עד מותו של ברושאט בשנת 1989. בשנת 1990 תכתובת ברושאט-פרידלנדר תורגמה לאנגלית ופורסמה בספר Reworking the Past: Hitler, The Holocaust and the Historians' Debate, בעריכת פיטר בולדווין.
חיים אישיים
ברושאט התחתן עם אליס וולטר בשנת 1953; לבני הזוג נולדו שלושה ילדים.
1 באוגוסט
1 באוגוסט הוא היום ה-213 בשנה (214 בשנה מעוברת). עד סיום השנה נשארו עוד 152 ימים.
צומת גוש עציון
צומת גוש עציון נמצא בלב גוש עציון, ונחשב לאחד הצמתים החשובים ביהודה. הצומת מכונה "צומת הגוש", ובעבר גם כונה "צומת המיקי מאוס", על שם מבנה המשטרה הבריטי הסמוך לצומת, המזכיר בצורתו את מיקי מאוס.
הצומת מחבר את כביש 60 עם יישובי גוש עציון, ודרכו את הדרך צפונה – לירושלים וליישוביו הצפוניים של הגוש, דרומה – לחברון, להר חברון ודרומית יותר לנגב, מערבה – ליישובי מערב הגוש, בית שמש וגוש דן, מזרחה – קיבוץ מגדל עוז.
ממערב לצומת, נמצאים משתלת גוש עציון, יקב גוש עציון, וכן מרכז מסחרי שכולל תחנת דלק, מרכול של "רמי לוי" וכמה חנויות ומסעדות. ממערב למרכז נבנה מרכז קניות בשם "מרכז הרים", הכולל בתוכו מרכול של רשת שופרסל וחנויות ומסעדות נוספות.
ממזרח לצומת הוקמה שמורת עוז וגאו"ן על שמם של שלושת הנערים שנחטפו ונרצחו בסמוך ב-12 ביוני 2014.
בחלקו הדרום מערבי של הצומת, הוקמה "פינה חמה" לחיילים, לזכר שמואל גיליס וצחי ששון שנהרגו בפיגועים באזור בשנת 2001. במקום מתקיימים אירועים, כגון הדלקת נרות חנוכה משותפת לחיילי צה"ל ולתושבי גוש עציון.
הצומת הייתה בעברה בתצורה של כיכר גדולה בקוטרים שונים (בתצורה באחרונה כ-30 מטרים), ומאז 2022 היא צומת מרומזר. במרחב מתבצעות עבודות למחלוף הצומת.
היסטוריה
בשנת 1926 רכשה חברת "זיכרון דוד" את האדמות הכוללות את אזור הצומת, במטרה להקים התיישבות יהודית על אם הדרך ירושלים-חברון. בשנת 1927 הוקם במקום מגדל עדר, היישוב היהודי הראשון על אדמות גוש עציון בעת החדשה. כעבור שנתיים, במהלך מאורעות תרפ"ט, ננטש היישוב, הועלה באש ונהרס כליל על ידי הערבים.
ב-1933 רכש את המקום שמואל צבי הולצמן מידי חברת 'זיכרון דוד'. סמוך לצומת הקים הולצמן בשנת 1936 מרפאה שטיפלה בתושבים של כפר עציון ואף בתושבי הכפרים הערביים באזור, כדי לקיים שכנות טובה. מבנה המרפאה, אשר ננטש בשנית במהלך המרד הערבי הגדול קיים עד היום בפינתו הצפון מערבית של הצומת ומשמש כקיוסק. מעבר לכביש לכיוון דרום הוקם באותה תקופה מאגר מים מקורה על ידי המנדט הבריטי.
ביטחון
בצומת הגוש אירעו אירועים ביטחוניים רבים ומתקפות טרור פלסטיני, במיוחד במהלך אינתיפאדת הסכינים, ובמהלך האינתיפאדה השנייה היה במקום מחסום בידוק צה"לי.
ב-16 באוקטובר 2005 התבצע בטרמפיאדה לכיוון קריית ארבע פיגוע ירי הקטלני ביותר בצומת, ונרצחו בו שלושה יהודים. בצומת הוקם גל-עד לזכר שלושת הנרצחים. לאחר הפיגוע הוגברה נוכחות צה"ל במקום, אולם בשנים הבאות התבצעו בצומת עוד ניסיונות רבים (שחלקם הצליחו) לפיגועי דקירה ודריסה.
במהלך גל הטרור שאירע בסוף שנת 2015 התבצעו בצומת כעשרה פיגועי דריסה ודקירה שבהם נרצחו 4 יהודים ונפצעו מספר תושבים. בעקבות כך תוגברה האבטחה על הצומת והוצבו בו מצלמות אבטחה ועמדות שמירה בכל טרמפיאדה, אשר מאוישות גם כיום. ב-2018 הלחין יוני גנוט שיר המלווה בקליפ בשם "אין לי צומת אחר" (מילים: שמואל מוניץ) לזכר הישראלים שנרצחו בצומת.
ב-16 בספטמבר 2018 נרצח ארי פולד בצומת בפיגוע דקירה.
טוויטר (רמקול)
טוויטר הוא רמקול אשר נועד לייצר צלילים בתחום התדרים הגבוהים. תחום התדרים נע בדרך כלל בין 5000 הרץ ל-22,000 הרץ (20,000 הרץ נחשב בדרך כלל לסף העליון של יכולת השמיעה של אדם).
מיקומו של רמקול הטוויטר יכול להיות קריטי מכיוון שהתדרים הגבוהים תלויים בכיווניות שלהם, יותר מהתדרים הנמוכים אשר מטופלים על ידי רמקול מסוג וופר. בשלב תכנון הטוויטר וכל דרייבר אחר שממנו הרמקול מורכב, הוא נמדד על ידי כלי מדידה לצלילים בשעה שהוא מכוון ישירות אל כלי המדידה ובצורה מקבילה, מכאן אנו אמורים להבין שמיקום הטוויטר אמור להיות כמה שיותר בגובה אוזניהם של המאזינים, ומכוון כלפי המאזינים.
טואי אנימציה
טואי אנימציה (ביפנית: 東映アニメーション) היא חברת האנימציה יפנית בבעלותה של חברת טואי. יוצרי מאנגה רבים כמו אקירה טוריאמה הייאו מיאזאקי, איסאו טקהאטה ויושי קוטאבי עבדו בחברה.
היסטוריה
מאז שנוסדה ב-1956, טואי יצרה כמות גדולה של סדרות טלוויזיה וסרטים, רבים מהם אף הצליחו ברחבי העולם.
במקור טואי הייתה התשובה היפנית לדיסני ובהתחלה הם יצרו סרטי אנימציה בסגנון מחזות זמר מסוף שנות החמישים עד לשנות השבעים המוקדמות. בעקבות השינויים בשוק הצפייה, טואי עברו למדיום הטלוויזיה ואימצו את הסגנון הסטנדרטי הייחודי לסדרות האנימה.
ריבודקן
רִיבּוֹדְקֵן (בצרפתית: Ribauldequin), הידוע גם כראבול, ריבו או תותח אורגן, הוא תותח המהווה כלי ירייה רב-קני עתיק מימי הביניים, שהורכב ממספר קנים שירו את כדוריהם במטח אחד מכל הקנים גם יחד. התותחים האלה היו בשימוש החל מהמאה ה-14 והשימוש העיקרי בהם היה נגד חומות בצורות, אך לעיתים גם בקרבות שדה.
דניאל גד
דניאל גד (נולד ב-9 בדצמבר 1990) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
דניאל גד נולד וגדל ברחובות, לאמא ממוצא עיראקי-טריפוליטאי ואבא רומני-פולני. אביו הוא שמחה גד, כדורגלן עבר ששיחק במכבי שעריים. הוא החל את דרכו במשחק בבימת הנוער שבעירו בשנים 2003–2009. בשנת 2009 התגייס לצה"ל ושירת בתיאטרון צה"ל. בשנים 2013 - 2016 למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
תפקידים בתיאטרון ועל במות
בשנת 2006 שיחק במחזמר "אוליבר!" בתפקיד ביל סייקס, ובמחזה "אנדורה", שם גילם את אנדריי.
בשנת 2008 גילם את דמותו של אסף ב"משחקים בחצר האחורית", הצגה שהוצגה בסל תרבות ארצי בפני חטיבות ותיכונים. באותה השנה גילם תפקיד ראשי נוסף, במחזמר "אלאדין". בשנת 2009 גילם את דמותו של "המלט" בהצגה "המלט" של ויליאם שייקספיר.
בשנת 2013 השתתף ב"מופע של גאליס", וב-2016 הופיע במופע "גאליסוף", שניהם בהיכל נוקיה.
בשנת 2017 גילם את ויליאם שייקספיר בהצגה "שייקספיר מאוהב" של תיאטרון הבימה. באותה שנה השתתף בסטורי של פסטיגל.
בשנת 2018 החל להשתתף בהצגה "שבעה" של תיאטרון בית לסין.
תפקידים בטלוויזיה ובקולנוע
גד החל את דרכו כשחקן קולנוע בסרט "שבעה", שהוצג ב-2007. בשנת 2009 שיחק בסדרת הנעורים "אחרי הצלצול" בערוץ דיסני ישראל, בתפקיד ששי קראסו.
בשנת 2011 שיחק את יובל תורג'מן בסדרת הטלוויזיה "אחת אפס אפס" בבימויו של אמיר מן, ששודרה בערוץ 10. בשנת 2012 השתתף, בתפקיד עופר סומך, בסדרה "תא גורדין" בבימויו של דני סירקין ב-yes (מאוחר יותר שודרה הסדרה בערוץ 22).
בין השנים 2012–2016 גילם את דמותו של דורי אהרוני, תפקיד ראשי בסדרת הנעורים "גאליס" בבימויו של עודד רז, בכל עונותיה.
באפריל 2014 יצא לאור סרט הקולנוע "מפריח היונים", על פי רב-המכר מאת אלי עמיר ובבימויו של נסים דיין, שם מגלם גד את דמותו של "כַּאבִּּי עִמַארִי" בתפקיד הראשי, לצד יסמין עיון, אהובה קרן, אורי גבריאל, מנשה נוי, יגאל נאור ועוד.
בשנת 2016 הופיע גד בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "סוסי פרא", המשודרת למנויי HOT בערוץ זום.
בשנת 2016 הופיע בסרט הקולנוע "גאליס קונקט". באותה שנה החל להשתתף בסדרה "גרעינים", ובסדרה "או-בוי" בתפקיד תום ברגר.
בשנת 2018 שיחק בסדרה "מקמאפיה" עבור ה-BBC. באותה שנה שיחק בפיצ׳ר "מקוללים", את תומר.
בשנת 2020 שיחק בסדרה "מחנה אבא" ב-KIDZ, בתפקיד פייפר.
בשנת 2021–2023 שיחק בסדרה "השוטרים" בתפקיד הסדרה שודרה בערוץ קשת 12. באותה שנה שיחק גם בסדרות "מותק בול באמצע" ו"סקיי".
בשנת 2021 גד היה מועמד לזכייה בשני פרסי האקדמיה.
אוגוסט פון קוצבו
אוגוסט פרידריך פרדיננד פון קוֹצֶבּוּ (בגרמנית: August Friedrich Ferdinand von Kotzebue; 3 במאי 1761 - 23 במרץ 1819) היה מחזאי גרמני.
אחד מספריו של קוצבו נשרף בפסטיבל ורטבורג ב-1817. הוא נרצח ב-1819 על ידי קארל לודוויג זאנד, חבר מיליטנטי ב-Burschenschaften (אחוות סטודנטים). הרצח של קוצבו סיפק למטרניך תירוץ להוציא את תקנות קרלסבאד של 1819 שפירקו את ה-Burschenschaften, לנקוט אמצעים חריפים נגד העיתונות הליברלית, ולהגביל באופן קשה את החופש האקדמי במדינות הקונפדרציה הגרמנית.
חייו
קוצבו נולד בוויימאר. אביו שהיה יועץ משפטי לרוזנת אנה אמליה מת כמה חודשים אחרי הולדתו. ולמד שם בבית ספר יסודי ותיכון. בתיכון אחד ממוריו היה דודו, מבקר הספרות יוהאן קרל אוגוסט מוּזֶאוּס. ב- 1776 הוא שיחק יחד עם גתה במחזה Geschwister (אחים). הוא החל ללמוד באוניברסיטת ינה בגיל 16 והמשיך את לימודיו, במשך שנה באוניברסיטת דיסבורג. ב-1780 הוא סיים את לימודי המשפטים ונעשה עורך דין.
בזכות השפעתו של הגראף גֵרץ (Goertz), השגריר הפרוסי לחצר הרוסית, הוא נעשה מזכירו של המושל הכללי של סנקט פטרבורג.
ב-1783 הוא קיבל מינוי של יועץ לבית הדין הגבוה לערעורים ברֶוָל שם הוא נישא לבתו של גנרל רוסי. הוא קיבל תואר אצולה ב-1785 ונעשה נשיא בית משפט השלום של אזור אסטוניה.
ברוול הוא זכה לשם בזכות הרומנים שלו "Die Leiden der Ortenbergischen Familie" (סבלותיה של משפחת אורטנברג) 1785 ו-"Geschichte meines Vaters" (היסטוריה של אבי) 1788 ועוד יותר בזכות המחזות "Adelheid von Wulfingen" (אדלאיד מוולפינגן) משנת 1879, "Menschenhass und Reue" (שנאת אדם וחרטה) משנת 1790 ו-"Die Indianer in England" (ההודים באנגליה) משנת 1790.
הרושם הטוב שנוצר על ידי יצירות אלה כמעט נמחק על ידי הסאטירה הדרמטית "Doktor Bahrdt mit der eisernen Stirn" (דוקטור בארט עם גבת הברזל) שהועלתה ב-1790 עם השם Knigge בדף השער.
המחזה נכתב בתגובה למחלוקת בין י. ג. צימרמן ומנהיגי המפלגה הברלינאית של המשכילים. הוא קשר כל אחד ממתנגדיו של צימרמן לסטייה מינית אחרת.
קוצבו הכחיש שהוא חיבר את המחזה גם כשהעניין נעשה נושא לחקירה משטרתית. התוצאה הייתה שבנוסף להתרחקות צימרמן וקניגה (בעלי בריתו לשעבר) ממנו הוא גם זכה בשם של חוסר יושר וזימה אותו לא הצליח לנער מעצמו עד סוף ימיו.
אחרי מות אשתו הראשונה פרש קוצבו מהשירות ברוסיה וחי, במשך זמן מה, בפריז ובמיינץ. לאחר מכן התיישב ב-1795 באחוזה ליד רוול אותה רכש והקדיש את חייו לכתיבה.
בתוך כמה שנים פרסם קוצבו שישה כרכים של יצירות שונות וסיפורים (Die jüngsten Kinder meiner Laune - הילדים הצעירים ביותר של לָאונה שלי, 1796-1793) ויותר מעשרים מחזות. רובם תורגמו לכמה שפות אחרות. ב-1798 הוא קיבל משרה של מחזאי החצר בתיאטרון וינה אבל בשל חילוקי דעות עם השחקנים הוא נאלץ להתפטר זמן קצר לאחר מכן. הוא חזר לעיר הולדתו אבל לא היה ביחסים טובים עם גתה והוא תקף בגלוי את הסגנון הרומנטי שבו התפרסם גתה. כתוצאה מכך היה מצבו בוויימאר לא נוח. קוצבו תכנון לחזור לסנקט פטרבורג אבל במסעו לשם הוא נעצר, מסיבה שאינה ידועה, בגבול ונשלח לסיביר. למזלו הוא כתב קומדיה שהחניפה לגאוותו של הצאר פאבל הראשון. הוא הוחזר במהרה, ניתנה לו אחוזה מאדמות הכתר של ליבוניה ומונה למנהל התיאטרון הגרמני בסנקט פטרבורג.
קוצבו חזר לגרמניה כאשר הצאר פאבל מת הוא שוב התיישב בוויימאר ואחרי כן עבר לברלין שם ערך יחד עם גרליב מרקל (Garlieb Merkel) את כתב העת Der Freimutige (האומץ החופשי) מ-1803 עד 1807 והתחיל לערוך ב-1803 את כתב העת שלו "Almanach dramatischer Spiele" (אלמנך של אמנויות הדרמה) שיצא לאור גם אחרי מותו עד 1820. לקראת סוף 1806 ביקר פעם נוספת ברוסיה וממקומה הבטוח של אחוזתו באסטוניה הוא כתב מאמרים סאטיריים רבים נגד נפוליאון בונפרטה בכתבי העת שלו "Die Biene" (הדבורה, או הכינה) וב-"Die Grille" (הצרצר). כיועץ למדינה הוא צורף ב-1816 למחלקה ליחסי חוץ בסנט פטרבורג ומשם הוא דיווח לרוסיה על נושאים גרמניים.
היו כאלה שחשדו בו שהוא מרגל ודעה זו החזיקה מעמד זמן רב, אבל בתקופה המודרנית הוכיחו שטענה זו הייתה לא מבוססת. הוא דיווח רק על עניינים שהיו כבר ברשות הכלל. אף על פי כן יהיה הוגן לומר שהוא היה פרקליט של רוסיה בגרמניה.
הרצח
בשבועון "Literarisches Wochenblatt" (שבועון ספרותי) שפורסם בוויימאר הוא לעג לגרמנים שהיו להם דרישות למוסדות חופשיים ובעקבות זאת הוא הפך מושא לתעוב על ידי ליברלים לאומנים. אחד מהם היה קרל לודוויג זאנד, סטודנט לתאולוגיה שזמם לרצוח אותו. הוא ביצע את הרצח זמן קצר אחרי שקוצבו עבר עם משפחתו למנהיים.
זאנד תקף את קוצבו בביתו ב-18 במרץ 1819. על פי אלכסנדר דיומא האב נעשה זאנד עצבני מדי כאשר אחד מילדיו של קוצבו התחיל לבכות ואז דקר את עצמו.
זאנד נאסר וטופל עד שהבריא. במשפט שלו הוא טען שקוצבו היה אויב העם הגרמני. אף על פי כן הוא הורשע ברצח קוצבו והוצא להורג מאוחר יותר באותה שנה.
הרצח של קוצבו סיפק לנסיך מטרניך את הטיעונים אתם יכול היה לשכנע את הקונפדרציה להטיל הגבלות קשות יותר על האוניברסיטאות ועל העיתונות, הנקראות תקנות קרלסבד.
יצירתו
אף על פי שהוא קיבל ביקורות גרועות מהמבקרים – רבים ראו את יצירותיו כלא מוסריות – הוא היה אחד הסופרים הפופולריים ביותר בזמנו. במאמר הנקרא "מדוע יש לי כל כך הרבה אויבים?" הביא קוצבו את פרסומו כסיבה. מבחינה פוליטית הוא היה שמרן וקוסמופוליטי בהשקפתו ודיבר בגלוי נגד האנטישמיות של הסטודנטים הלאומנים.
ב-1812 פנה אליו בטהובן והציע לקוצבו לכתוב עבורו ליברטו לאופרה על אטילה (שלא נכתבה מעולם). עם זאת כתב בטהובן מוזיקת רקע לשניים ממחזותיו של קוצבו: "חורבות אתונה" (אופוס 113) (המארש הטורקי של בטהובן מופיע בפרק הרביעי של מוזיקת הליווי) ו"המלך שטפן" (אופוס 117).
יצירותיו האוטוביוגרפיות "Meine Flucht nach Paris im Winter" (בריחתי לפריז החורף, 1790), "Über meinen Aufenthalt in Wien" ("על שהותי בווינה, 1791), "Das merkwürdigste Jahr meines Lebens" (השנה המוזרה ביותר בחיי, 1801), ו-"Erinnerungen von meiner Reise aus Liefland nach Rom und Neapel" (זכרונות ממסעותיי מליבוניה לרומא ולנאפולי, 1805).
כמחזאי הוא היה פורה בצורה יוצאת דופן. מספר מחזותיו עובר את 200. הפופולריות שלו, לא רק בתיאטרון הגרמני כי אם באירופה כולה הייתה חסרת תקדים.
עם זאת, ראו את הצלחתו פחות כתוצאה מיכולת ספרותית בולטת כי אם בשל מיומנות יוצאת דופן בהמצאת סיטואציות. היה לו, מה שלא היה לאף מחזאי גרמני לפניו או אחריו, חוש מובהק לתיאטרון והשפעתו על הטכניקות של הדרמה המודרנית מאז'ן סקריב לוויקטוריאן סארדו ומאדוארד פון באוארנפלד עד הרמן זודרמן היא ברורה.
מחזות אלה החזיקו מעמד על הבימה בגרמניה זמן רב אחרי שהמחזות שהיו פעם מפורסמים כמו: "Menschenhass und Reue" (שנאת אדם וחרטה) שהיה ידוע באנגליה בשם "The Stranger" (הזר), "Graf Benjowsky" (גראף בניובסקי) או טרגדיות אקזוטיות כמו "Die Sonnen-Jungfrau" (בתולת השמש) ו-"Die Spanier in Peru" (בספרדים בפרו) נשכחו מזמן.
היסטוריונים של התיאטרון מחשיבים את ההצלחה המזהירה של "שנאת אדם וחרטה" גם באנגליה (שם היא הוצגה ב-1798) וגם בארצות הברית כאחד ממבשרי הדרך של המלודרמה שצברה פופולריות וששלטה בבמות באירופה ובארצות הברית במשך 75 השנים הראשונות של המאה ה-19.
בימי חייו פורסמו שני אוספים של המחזות של קוצבו: "Schauspiele" (5 כרכים, 1797), "Neue Schauspiele" (23 כרכים, 1820-1798). כתביו המקובצים "Sämtliche dramatische Werke" (כתבים מקובצים) ב-44 כרכים פורסמו בשנים 1829-1827 ושוב תחת השם "Theater" ב-40 כרכים בשנים 1840–1841. מבחר של מחזותיו ב-10 כרכים הופיע בלייפציג בשנים 1867–1868.
לקוצבו היו 18 ילדים, בהם אוטו פון קוצבו שהיה שייט ומגלה ארצות, פאול דמטריוס פון קוצבו שהיה קצין רוסי ומושל כללי של ורשה, ואלכסנדר קוצבו שהיה צייר.
בריטה טוט
בריטה אולובסדוטר טוט (בשוודית: Brita Olovsdotter Tott, בדנית: Birgitte Olufsdatter Thott) הייתה אצילה דנית ושוודית, בעלת אדמות ומנהלת מחוז מלכותי. היא נשפטה על בגידה ועל זיוף חותמות. היא הייתה אחת מבעלי האדמות הגדולים בסקנדינביה, ואחוזותיה מילאו תפקיד בפוליטיקה בשוודיה ובדנמרק.
ביוגרפיה
טוט נולדה כבת בכורה לשני אצילים דנים. המדינאי אולוב אקסלסון טוט (נפטר 1464) וקארן ג'נסדוטר פאלק (נפטרה 1429). משפחתה הייתה אחת מבעלות העוצמה בסקנדינביה. אביה היה בעל השפעה פוליטית גם בשוודיה וגם בדנמרק, ואמה הייתה היורשת של טירת Vallø. היא הייתה קרובת משפחה של ליידי אינגבורג טוט (נפטרה 1507), בת זוגו של יורש העצר השוודי סטן סטור האב. היא נישאה בשנת 1442 לחבר המועצה האציל השוודי ארינגיסל נילסון (נפטר 1469) בנם של ארנגיסל נילסון (נפטר 1406) ומרגרטה בנגסדוטר ביילקה (נפטרה ב-1370). נילסון ירש את האחוזה של המרסטה בניינשיימן ואת האחוזה האמרסטראוס (Hammerstahus) לאחר מות אביו ב-1406.
ריגול
במהלך המלחמה בין שוודיה לדנמרק (1451–52), טוט התכתבה עם אויביו של מלך שוודיה צ'ארלס (קרל) השמיני והסתבכה במזימה נגד המלך. במהלך המלחמה, בן זוגה היה מושל ארברו. כאשר הדנים פלשו לווסטרגוטלנד, טוט התכתבה איתם והודיעה להם על כל תנועה של הצבא השוודי, שבין היתר אפשרה לצבא הדני לכבוש את מבצר להדואוס (Lödöse) ולהימנע מתבוסה על ידי הצבא השוודי. היא הואשמה בזיוף מספר מסמכים. היא הועמדה למשפט על בגידה בכתר בבית המשפט שהתקיים בסטוקהולם בשנת 1452. היא נשפטה באשמת בגידה קשה ונידונה להישרף על המוקד. לאחר מכן שונה גזר הדין והיא בילתה פרק זמן במנזר סנט ג'ון, קלמר. לאחר שחרורה, היא מימנה את הציורים של כנסיית אוסמו בסודרמלנד ככפרה. אומרים שאחד הציורים שם הוא דימוי שלה.
בעלת קרקע ומנהלת מחוז
בשנת 1469 טוט התאלמנה וניהלה את האחוזה בעצמה. השנים הבאות הוקדשו לניהול האחוזות הגדולות שלה והבעלות עליהן, אשר בשל גודלן, הייתה שאלה שנידונה במועצה השוודית. ילדיה החורגים הטילו ספק בזכותה על האחוזות השוודיות של בן זוגה המנוח, ואמה החורגת, אלמנתו של אביה אן ג'נסטרה פרסנט (נפטרה 1484), העלתה ספק בזכותה על האחוזות הדניות שירשה מאמה. בשנת 1475, היא נתנה את האמרסטה לכנסייה והשאירה את טירת Vallø לכתר הדני.
כל עוד נהנתה טוט מתמיכת קרוביה החזקים, היא הצליחה להגן על מעמדה. היא זכתה לתמיכת הדודים החזקים שלה, האחים טוט, הבנים הלא ידועים של אקסלסון. עם זאת, אולוף אקסלסון מת ב-1464 ואקה אקסלסון מת ב-1477. אריק אקסלסון (טוט), ששימש כעוצר של שוודיה, מת ב-1481. בשנת 1479, היא הועמדה למשפט בהיעדרה בסטוקהולם בגין זיוף ונשפטה באשמת מכירה לא חוקית של אחוזתה Vallö לכתר הדני. היא קיבלה חנינה ושוחררה. מקרה זה גרם לשינוי בחוק. בשנת 1483 נאסר על המלך לקבל אחוזות אצילים כדי למנוע מקרים מסוג זה.
ב-1484 היא מונתה למנהלת המחוז של האחוזה המלכותית של טירת קווינסהולם ליד ארסו, תפקיד שביצעה עד 1495. ב-1495 היא עזבה את דנמרק לשוודיה, שם בילתה את שנותיה האחרונות. היא הייתה אחת מבעלי הקרקעות הגדולים ביותר בשוודיה בתקופתה, ואחוזותיה מילאו חלק בפוליטיקה והיוו אולי, את תיקי המשפט הידועים בתחום של זמנה. תאריכי לידתה ומותה אינם ידועים, אך היא עדיין הייתה בחיים ב-3 במרץ 1498. בצוואתה, היא הותירה את אחוזתה הן ליורש העצר השוודי סטן סטור האב והן לקתדרלת אופסלה, מה שעורר בלבול רב.
מעמדה כיום
דמותה של טוט כזייפת קשוחה הוערכה מחדש בעשורים האחרונים והוחלפה במתווה של אשת אצולה שבמשך קרוב לשלושה עשורים, בעקבות מות בעלה, ניסתה לחיות את חייה כאלמנה לא נשואה. היא נאלצה להגן על עצמה בהליכים משפטיים ארוכי טווח מפני ניסיונות מתמידים של זרים להשיג גישה לעושרה.
שלמה גרופמן
שלמה גרופמן (נולד ב-30 בדצמבר 1937) הוא איש עסקים ויזם נדל"ן ישראלי.
ביוגרפיה
שלמה גרופמן הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני במנהל עסקים מטעם אוניברסיטת תל אביב ובעל תואר LL.B במשפטים מטעם אוניברסיטת תל אביב. נשוי לשולמית זמוצקי, אב לשלושה. רב-סרן (במיל').
בשנים 1971-1962 היה מנהל כללי של קבוצת י.מ. סחרוב ובניו בע"מ. בשנים 1978-1971 היה ראש אגף חשבות וכספים במשביר לצרכן. ב-1978 מונה למנהל כללי ודירקטור בחברת אפריקה ישראל להשקעות בע"מ. בשנים 1987-1986 שימש ראש החטיבה להשקעות לא בנקאיות של בנק לאומי לישראל בע"מ, המשנה למנכ"ל בנק לאומי ומנכ"ל אפריקה ישראל, מגדל וחברות הקבוצה: ויזה כרטיסי אשראי, לאומי פיא ואופק. בנובמבר 1996 מונה לתפקיד יו"ר דירקטוריון מלונות הכשרת היישוב בע"מ.
משנת 1998 מכהן גרופמן כיו"ר מועצת המנהלים בקרן פייר – שותפות מוגבלת (קרן נדל"ן אמריקנית ישראלית) וביחד עם הפוליטיקאי ואיש העסקים זלמן שובל גם בשובל גרופמן נדל"ן בע"מ ושובל גרופמן ניהול נדל"ן 2002 בע"מ, גרופמן החזקות בע"מ, גרשל ניהול וייזום בע"מ, שראל פתרונות לוגיסטיים ומוצרים לרפואה מתקדמת בע"מ, איילון אחזקות שהיא חברת האם של איילון ביטוח בע"מ – חברה רשומה בבורסה.
ביולי 2016 מונה גרופמן על ידי ממשלות קניה וישראל לכהן כקונסול כבוד של קניה בישראל.
גרופמן מכהן גם כחבר דירקטוריון בלשכת המסחר ישראל אמריקה, סגן יו"ר הדירקטוריון העולמי של מצעד החיים וכשגריר שיבא בארצות הברית, חבר דירקטוריון שיבא בניו יורק, וכיהן כחבר במועצת המנהלים בקבוצת כרמל השקעות בע"מ ובאיילון אחזקות בע"מ, כחבר מועצת המנהלים במרכז הבינתחומי הרצליה, חבר הוועד הפועל ומועצת המנהלים של מכון ויצמן, יו"ר מועצת המנהלים של עמותת "יובל", האנסמבל הישראלי למוזיקה יהודית וחבר באגודת הידידים של בית החולים איכילוב תל אביב.
גרופמן כיהן בעבר בתפקידים הציבוריים הבאים: סגן ראש העירייה ויו"ר ועדת הכספים של עיריית חולון; ציר כלכלי ראשי למדינות מזרח אירופיות; נגיד אזור 249 ורוטרי הבינלאומי ישראל 76/77; יו"ר קרן צלטנר למשפט וזכויות האדם; חבר במספר ועדות ממשלתיות בחסות משרדי הביטחון והאוצר; יו"ר אגודת ידידי מכון ויצמן למדע.
האסכולה החנבלית
האסכולה החנבלית (בערבית: حنبلى) היא אסכולה סונית המיוחסת לאימאם אחמד אבן חנבל (855-780) מבגדאד.
אסכולה זו נחשבת למחמירה ביותר, כיוון שהיא מתנגדת בחומרה לשימוש ב (היקש) בפסיקת הלכה ודורשת להשתמש רק בפירוש המילולי של החדית' כסמכות פסיקה. היא מתנגדת גם לכל שימוש בחירות שיפוטית או לשיקול דעת רציונלי לפירוש האסלאם, ולכן תומכיה היו ממתנגדיו הבולטים של מדע הכלאם (התאולוגיה).
האסכולה החנבלית מקובלת בקטר, בארבע אמירויות (שארג'ה, ראס אל-ח'ימה, עג'מאן ואום אל-קיוין) באיחוד האמירויות הערביות, ובחלקים מערב הסעודית.
כדורגל ברוסיה
כדורגל נחשב לאחד מענפי הספורט הפופולריים ביותר ברוסיה, מאז התפרקות ברית המועצות. ליגת הכדורגל העליונה במדינה היא ליגת העל הרוסית. מתחתיה פועלות מספר ליגות נמוכות יותר כדוגמת הליגה הלאומית והליגה הלאומית השנייה המהוות יחד עם ליגת העל לליגות מקצועניות כשבמקביל אליהן מתנהל הגביע הרוסי בכדורגל. על כל התחרויות אחראית התאחדות הכדורגל הרוסית, כמו גם על נבחרת רוסיה בכדורגל.
קבוצות הכדורגל הפופולריות ביותר במדינה הם זניט סנקט פטרבורג (שזכתה בגביע אופ"א 2007 ובסופרקאפ האירופי ב-2008), צסק"א מוסקבה (שזכתה בגביע אופ"א 2005 והעפילה עד לשלב רבע גמר ליגת האלופות בעונת 2010) וספרטק מוסקבה שזכתה במירב תוארי האליפות (והישג השיא שלה באירופה הוא שלב חצי גמר ליגת האלופות בעונת 1991).
לידת הכדורגל הרוסי
משחק הכדורגל הובא לרוסיה באמצע המאה ה-18, על ידי עסקנים אנגלים שהגיעו לעיר הבירה סנקט פטרבורג והקימו בה קבוצות כדורגל שונות. משחק הכדורגל הראשון ברוסיה נערך ב-12 באוקטובר 1879, אף שיש דעות הטוענות כי משחק ראשון נערך דווקא ב-1873, הטענות מתנגשות בין העובדה כי ב-1879 הוקמה קבוצת הכדורגל סנקט פטרבורג (Saint Petersburg Football Club) שנוסדה על ידי מהגרים מאנגליה לבין העובדה כי משחק ראשון בין כדורגלנים רוסיים נערך ב-12 (24) בספטמבר 1893, משחק שסוקר בעיתונות הפטרבורגית.
ב-12 באוקטובר 1879 נערך משחק כדורגל רשמי בין שתי קבוצות כדורגל - מועדון הכדורגל של האי ואסילי (VKF) מול חוג הספורט החובבני של סנקט פטרבורג (KLS), המשחק הסתיים בניצחונם של כדורגלני האי ואסילי (בתוצאה 6:0). ב-1898 העיתונות החלה לסקר בהרחבה את משחק הכדורגל באופן סדיר. ב-1896 חוג הספורט החובבני שינה את שמו לקבוצת "ספורט סנקט פטרבורג" וב-1901 הוקמה ליגת הכדורגל הפטרבורגית (Петербургская футбольная лига), שהיוותה את הבסיס לליגת המקצוענית העתידית.
בתחילתו הורכב הכדורגל הרוסי מכדורגלנים אנגלים וסקוטים שהיגרו למדינה והקימו בה קבוצות כדורגל משלהם. בתחילת המאה ה-20 נוסדו גם ליגת הכדורגל המוסקבאית, ליגת הכדורגל של אודסה, ליגת הכדורגל של קייב כאשר כל הליגות העירוניות הרכיבו בשנת 1912 את אליפות האימפריה הרוסית בכדורגל (שנערכה במשך שנתיים בלבד; ב-1912 וב-1913) שהייתה טורניר פלייאוף בין כל הנבחרות העירוניות, שכולן הורכבו מקבוצות העיר שזכו באליפות העיר.
אליפות האימפריה הרוסית בכדורגל, נערכה במתכונת שונה מזו המוכרת כיום - היא נערכה במתכונת גביע ולא הייתה כל תחרות ארצית בין מועדוני כדורגל. כאשר לליגת הכדורגל המקצוענית הראשונה ברוסיה שנערכה בין קבוצות, נחשבת ליגת העל הסובייטית, שהוקמה ב-1936.
הכדורגל הסובייטי
כאשר ברית המועצות התפרקה ופוצלה ל-15 מדינות שונות ב-1991, רמת הספורט במדינות השונות ירדה. בעוד שהנבחרות הלאומיות והמועדונים היו חזקים ופעלו תחת המפלגה הקומוניסטית, ב-1991 הם הפכו לארגונים פרטיים. ליגת העל הסובייטית, שנחשבה לאחת מהליגות החזקות באירופה ולכזאת שמסוגלת להתמודד עם אלו של אנגליה ואיטליה, איבדה קבוצות רבות החברות בה, כדוגמת דינמו קייב ושחטיור דונצק. מועדונים רבים איבדו את התמיכה הכלכלית שלהם מהשלטונות, ונאלצו לחפש מימון מנותני חסות שונים. עם זאת, הכדורגל החל להתפתח ברוסיה מאוחר יותר.
הכדורגל הרוסי במרחב הפוסט-סובייטי
ליגת העל הרוסית הוקמה בשנת 1992, כמו גם תחרויות חשובות פחות כמו הגביע הרוסי שהוקם באותה שנה. גם נבחרת רוסיה הוקמה לאחר פירוק ברית המועצות. העיר מוסקבה הייתה הראשונה להתאושש מהריסת המערכת הישנה, וכיום משחקים ארבע קבוצות המגיעות ממנה בליגה הרוסית. רבים החלו להתעניין באזרחות רוסית על מנת להתחרות עבור הנבחרת הלאומית בתחרויות בינלאומיות ובליגה הרוסית, ומועדונים מערים שונות שאפו לזכות באליפות רוסיה.
הליגה הרוסית נקראה בתחילה "הליגה הרוסית העליונה". ב-1998 שונה שמה ל"החטיבה הרוסית העליונה", וב-2002 שינתה את שמה לשמה הנוכחי, "ליגת העל הרוסית". לאורך רוב שנות קיומה של הליגה היא נשלטה בלעדית בידי המועדונים ממוסקבה, ועד 2006 רק מועדון אחד שאינו מהעיר זכה באליפות. שליטה זו נפסקה לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21, כאשר זניט סנקט פטרבורג זכתה באליפות ב-2007, ורובין קאזאן זכתה בה ב-2008.
הכדורגל הרוסי התקדם רבות במאה ה-21, כאשר קבוצה רוסית זכתה פעמיים בארבע שנים בגביע אופ"א, תחרות הכדורגל השנייה בגודלה באירופה: צסק"א מוסקבה ב-2005 וזניט סנקט פטרבורג ב-2008. כמו כן, נבחרת רוסיה העפילה ב-2008 לראשונה בתולדותיה לחצי גמר אליפות אירופה. במהלך שנים אלו התגלו מספר שחקנים רוסים כישרוניים, כדוגמת דמיטרי סיצ'ב, רומן פבליוצ'נקו ופאבל פוגרבניאק, כאשר המפורסם מביניהם הוא אנדריי ארשאבין, שהפך לאחד מהשחקנים המובילים באירופה.
כיום, הכדורגל נחשב לאחד מענפי הספורט הפופולריים ביותר ברוסיה, לצד הוקי קרח וכדורסל. המשחק גורר עניין רב במדינה ומושקעים בו סכומי עתק.
בקיץ 2017 רוסיה אירחה את גביע הקונפדרציות 2017 ושנה לאחר מכן, בקיץ 2018 אירחה את גביע העולם בכדורגל, שבו הנבחרת הלאומית הפתיעה רבים והעפילה לרבע גמר המונדיאל, בטורניר שבמהלכו התפרסמו שחקנים כמו פיודור סמולוב, אלכסנדר גולובין, דניס צ'רישב, איגור אקינפייב וארטיום דזיובה.
נבחרות לאומיות
לפני הקמת ברית המועצות, ייצגה את רוסיה יוצגה על ידי "נבחרת האימפריה הרוסית". כיום הנבחרת הלאומית של רוסיה מייצגת את רוסיה מאז התפרקות ברית המועצות, ובמשחקה הבינלאומי הראשון ניצחה 0-2 את. היא דורגה בשיאה במקום השישי בדירוג העולמי של פיפ"א, בשנת 2009. הטורניר הגדול הראשון שלה היה מונדיאל 1994, והיא הודחה בו בשלב הבתים. עד למונדיאל 2018 הנבחרת לא הצליחה לעבור את שלב הבתים בגביע העולם, אך בטורניר זה העפילה לרבע גמר. היא העפילה חמש פעמים לאליפות אירופה. עד ליורו 2008 הנבחרת לא הצליחה לעבור את שלב הבתים בטורניר גדול ולא הגיעה להישג משמעותי, אך בטורניר זה היא העפילה לראשונה בתולדותיה לחצי הגמר, תחת המאמן המצליח חוס הידינק, ושחקנים עולים כאנדריי ארשאבין, רומן פבליוצ'נקו, קונסטנטין זיריאנוב ויורי ז'ירקוב. בעקבות הצלחתה זו וריבוי השחקנים הכישרוניים שבה, היא נחשבת כמפתח לקידומו של הכדורגל הרוסי.
מלבד הנבחרת הלאומית, לרוסיה יש גם נבחרת עד גיל 21. היא השתתפה פעמיים בתולדותיה באליפות אירופה עד גיל 21: ב-1994 היא העפילה עד לרבע הגמר, וב-1998 סיימה במקום השביעי בטורניר. ב-2007 היא סיימה במקום הראשון בביתה במוקדמות אליפות אירופה, אך הפסידה במשחק הפלייאוף על ההעפלה לטורניר.
כלכלה
הכדורגל הרוסי נהנה מתקציבים גבוהים מאוד, כאשר המועדונים נתמכים על ידי בעלים עשירים, וקונים שחקנים במחירים גבוהים מאוד.
למדינה יש חלק משמעותי בניהול או באחזקת קבוצות כדורגל, כך למשל חברת הגז והנפט גזפרום, השלישית בגודלה בעולם, אשר נמצאת בבעלות הממשל הרוסי, היא הבעלים של קבוצת זניט סנקט פטרבורג. הדבר נובע מכך שראש ממשלת רוסיה, דמיטרי מדבדב, בעבר יו"ר חברת גזפרום, הוא אוהד הקבוצה. בעקבות התמיכה זניט היא אחת מהקבוצות העשירות באירופה עם תקציב ממוצע של 180 מיליון יורו בשנה. גזפרום רכשה את הבעלות גם על המועדון הגרמני המכובד שאלקה 04, על מנת להפוך אותו בעתיד לקבוצת המילואים של זניט. גם קבוצות רוסיות נוספות, כדוגמת צסק"א מוסקבה, ספרטק מוסקבה ורובין קאזאן, בעלות יכולת כלכלית גבוהה. כך למשל, ספרטק שהייתה בבעלות האיגודים המקצועיים נמצאת בבעלות חברת לוקאויל שבבעלות האוליגרך לאוניד פדון, בעוד צסק"א נמצאת בבעלות בנק VEB ואיש העסקים יבגני גינר, שרכש מידי משרד ההגנה הרוסי את כל המניות שהיו בידיו ודינמו מוסקבה שהייתה בבעלות המשטרה נמצאת בידי בנק VTB. גם קבוצת הכדורגל לוקומוטיב מוסקבה זוכה לתמיכה ממשלתית, כשהיא ממומנת על ידי חברת הרכבות הרוסית.
לרוסיה יש קשר בלתי נפרד עם ליגת הפרמייר ליג האנגלית. המיליארדר הרוסי-יהודי רומן אברמוביץ' הוא הבעלים של צ'לסי מאז 2003 והוא הפך אותו לאחד מהמועדונים הגדולים בעולם. הוא היה בעבר הספונסר של צסק"א מוסקבה. איש העסקים הרוסי-צרפתי, אלכסנדר גאידמק (בנו של ארקדי גאידמק), הוא הבעלים לשעבר של קבוצת פורטסמות'. אלישר אוסמנוב מחזיק בחלק מהמניות על קבוצת ארסנל. בנוסף, איש העסקים היווני-רוסי דמיטריס מליסנידיס מחזיק בבעלות עלא.א.ק. אתונה היוונית ודמיטרי ריבולובלב מחזיק בבעלות על קבוצת הפאר מונקו.
החוזק הכלכלי אחראי במידה ניכרת על התפתחותו של הכדורגל הרוסי. ב-2006 התאחדות הכדורגל הרוסית מינתה את חוס הידינק, מטובי המאמנים בעולם, למאמנה של נבחרת רוסיה, תמורת סכום גבוה. המינוי התברר כהצלחה. בשנים 2008-2018 הוחתמו בקבוצות רוסיות מאמנים בעלי שם גדול בתור שחקנים: מיכאל לאודרופ בספרטק מוסקבה, זיקו בצסק"א מוסקבה ולוצ'יאנו ספאלטי ורוברטו מנצ'יני בזניט סנקט פטרבורג.
אלופות רוסיה
קבוצות כדורגל הוקמו ברוסיה כבר באמצע המאה ה-19, בתקופת האימפריה הרוסית, אך עד שנת 1936 לא התקיימה אליפות לאומית למועדונים. נערכו ליגות עירוניות, שהחשובות שבהן היו ליגת הכדורגל של פטרבורג וליגת הכדורגל המוסקבאית.
אליפות הפדרציה הרוסית
כתב מודגש מתייחס לקבוצה שזכתה בדאבל (הן אליפות והן גביע). כתב נטוי מתייחס לקבוצות שזכו בגביע וסיימו במקום השני והשלישי
מפרץ גוזליורט
מפרץ גוזליורט (טורקית Güzelyurt Körfezi) או מפרץ מורפו (יוונית Κολπος Μορφου) הוא מפרץ בים התיכון, השוכן בצפון-מערבו של האי קפריסין, ונמצא ברובו בתחומה של הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין. המפרץ קרוי על שמה של העיר הסמוכה גוזליורט/מורפו, שהיא בירתו האזורית של המפרץ.
מפרץ גוזליורט הוא אחד השטחים החקלאיים העשירים ביותר של צפון קפריסין, הידוע במיוחד בפרדסי ההדרים (תפוזים, לימון ואשכוליות) ובגידול תותים, בזכות האדמה הפורייה. חלק גדול מפרי ההדר מיועד ליצוא, והיתר למיץ פירות ומיץ משומר לצריכה מקומית.
גרנדה (כדורגל)
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1931 בשם רקראטיבו דה גרנדה ושיחקה באצטדיון מקומי. בשנת 1934 נחנך האצטדיון "לוס קרמנס" והקבוצה עברה לשחק בו עד לשנת 1995 בה נחנך "אצטדיון לוס קרמנס החדש" (Estadio Nuevo Los Cármenes). הקבוצה העפילה לליגה העליונה לראשונה בשנת 1941 אך מעולם לא זכתה להישגים משמעותיים מלבד סגנות גביע הגנרל ב־1959 (גרנדה הפסידה במשחק הגמר לברצלונה בתוצאה 1–4) ופרס הפיצ'יצ'י לשחקן הקבוצה אנריקה פורטה ב־1972. אצטדיון המועדון אירח 3 משחקים רשמיים של נבחרת ספרד בכדורגל, ועוד 4 משחקי ידידות. בשנת 2009 נחתם הסכם שותפות בין גרנדה למועדון הכדורגל האיטלקי אודינזה, ולסגל גרנדה הצטרפו בהשאלה שחקנים רבים מאודינזה.
בין השנים 1968 ל־1976 שהתה הקבוצה 8 עונות רצופות בליגה העליונה, אך מיד לאחר מכן בילתה 35 עונות רצופות בליגות הנמוכות עד לעונת 11/12 בה חזרה לליגה העליונה. את עונת 09/10 סיימה במקום הראשון של הליגה השלישית ועלתה אוטומטית לליגת המשנה ואת עונת 10/11 סיימה במקום החמישי בליגת המשנה, אשר הוביל אותה למבחני עליה לליגה הראשונה בשיטת פלייאוף בית וחוץ. את השלב הראשון סיימה גרנדה בתוצאה מצטברת של 1:1 מול סלטה ויגו וניצחה בדו-קרב בעיטות עונשין. בשלב השני שיחקה גרנדה מול אלצ'ה (אשר ניצחה את ויאדוליד בשלב הראשון) וסיימה שוב בתוצאה מצטברת של 1:1, אך עלתה לליגה הראשונה בעקבות חוק שערי חוץ, ובכך השלימה שתי עליות רצופות בשתי עונות.
בסיום עונת 2018/2019 עלתה הקבוצה ללה ליגה, בסיום העונה שלאחר מכן, עונת 2019/2020, סיימה הקבוצה במקום השביעי בליגה, המיקום הגבוה בתולדותיה והשיגה לראשונה בהיסטוריה של המועדון כרטיס לליגה האירופית.
במשחקה הראשון אי פעם במסגרת הליגה האירופית ניצחה גרנדה את טאוטה דורס האלבנית 0-4 והעפילה לשלב הבא, ובהמשך העפילה גם לשלב הבתים כשהיא מדיחה גם לוקומוטיב טביליסי ומאלמה. במשחק הבכורה בשלב הבתים גברה 1–2 במשחק חוץ על פ.ס.וו. איינדהובן. בסיום שלב הבתים העפילה גם לשלב 32 הגדולות שם הדיחה את נאפולי והעפילה גם לשלב שמינית הגמר. לאחר מכן העפילה גם לשלב רבע הגמר כשהדיחה את מולדה, ברבע הגמר היא הודחה על ידי מנצ'סטר יונייטד.
שנתיים לאחר הישג זה ולאחר שלוש שנים בלה ליגה, נשרה הקבוצה לליגת המשנה לאחר שסיימה במקום ה-18 בעונת 2021/2022. עונה לאחר מכן שבה ללה ליגה.
סגל הקבוצה
נכון ל-5 בפברואר 2022
אדמה פתרונות לחקלאות
אדמה פתרונות לחקלאות בע"מ, ובקיצור אדמה (שנקראה עד ינואר 2014 מכתשים אגן תעשיות בע"מ), היא חברה ישראלית לייצור חומרים להגנת הצומח, המדורגת במקום השישי בעולם בתחום זה, וכן מדורגת בין עשר החברות הגדולות בישראל מבחינת שווי שוק. החברה מייצרת בעיקר חומרים גנריים וככזאת היא הגדולה בעולם. החברה נמצאת בשליטת התאגיד הסיני כמצ'יינה לאחר שקנה את השליטה מכור תעשיות ב־2011. החברה נוצרה ב־1997 מאיחוד של שתי חברות ותיקות – מכתשים מפעלים כימיים ואגן יצרני כימיקלים. מניות החברה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב בשנים 1998 עד 2011 וכיום (2013) רק איגרות החוב שלה נסחרות בבורסה.
שני מנכ"לים לשעבר בחברה, שלמה ינאי וארז ויגודמן, עזבו אותה על מנת לנהל את חברת טבע.
היסטוריה
ב־1944 הקימו צבי צור ומיכאל (מיכה) פיקרסקי את קואופרטיב אגן, במטרה לפתח מוצרים כימיים עבור תעשיית החקלאות המתפתחת. מאוחר יותר הצטרפו אליהם ישראל תמיר ואליהו תאומים. ב־1952 חל פיצול בין המייסדים – צבי צור עזב את אגן והתמקם בנגב, שם הקים במימון חברת ניר שיתופי של ההסתדרות את מכתשים מפעלים כימיים, יצרנית ומפיצה של קוטלי חרקים ופטריות. שנתיים מאוחר יותר התאגד קואופרטיב אגן בהובלתם של פיקרסקי, תאומים ותמיר כחברה ונקרא אגן יצרני כימיקלים. ב־1971 עבר המפעל המרכזי של אגן מאבו כביר לאזור התעשייה הצפוני של אשדוד.
מאז הקמתן, מכתשים ואגן התחרו בישראל. אולם, בשנת 1970 נכנסה כור כשותפה באגן ובעקבות זאת אוחדו מערכות הייצוא והפיתוח של המפעלים וחולק ביניהם תחומי הייצור. אגן התמקד בקוטלי עשבים ומווסתי צמחים ומכתשים בקוטלי חרקים ופטריות.
ב־1997 נשכר תאגיד הייעוץ מקינזי להכין תוכנית אסטרטגית לקבוצה והוא המליץ ששתי החברות יתמזגו, המיזוג אושר בידי בעלי המניות באפריל 1998. מניות החברה הממוזגת - "מכתשים אגן תעשיות בע"מ" החלו להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, כמו כן גייסה 100 מיליון דולר.החברה הייתה אז החברה השביעית בגודלה בעולם בתחום האגרוכימיה, והממשיכה להתרחב באמצעות פיתוחים ורכישות ברחבי העולם.
בשנת 2006 נרכשה השליטה בכור תעשיות על ידי קבוצת אי.די.בי. אז בראשות נוחי דנקנר, והשקיעה מיד מעל חצי מיליארד שקל ברכישת מניות מכתשים-אגן במטרה להגיע להחזקה של למעלה מ-50% בחברה (בעת הרכישה כור החזיקה כ-35% ממכתשים-אגן). שלמה ינאי שהיה מנכ"ל החברה מ-2003, עזב אותה על מנת לנהל את חברת טבע, ובמקומו מונה אברהם ביגר. עם זאת, עסקי החברה הידרדרו בשנים 2008–2009, כולל ירידה ברווחים ואיבוד נתח שוק.
ב־2009 פרצה דליקת ענק במפעל החברה בעיר אשדוד, אשר גרמה לחמישה פצועים ולסגירה זמנית של הכניסה והיציאה מהעיר.
בתחילת 2011 הוסכם כי קבוצת איי.די.בי תמכור 60% ממניות החברה ל"כמצ'יינה" הסינית, לפי שווי חברה של 2.4 מיליארד דולר. בעקבות המכירה נמחקה המניה מהמסחר בבורסה. ביולי 2016, כששווי החברה האמיר ל־5.8 מיליארד דולר, רכשה כמצ'יינה את יתרת חלקה של איי.די.בי (40%) תמורת 230 מיליון דולר ומחיקת הלוואה של 1.1 מיליארד דולר.
ב־28 בינואר 2014 שינתה החברה את שמה לאדמה פתרונות לחקלאות בע"מ . במסגרת המהלך שינתה בהדרגה גם את שמות החברות הבנות שלה ברחבי תבל לשם המבוסס על המותג "אדמה".
ביוני 2017, מוזגה חברת אדמה עם חברת האגרו־כימיה הסינית סנונדה (שגם היא בבעלות כמצ'יינה). המיזוג התבצע כך שסנונדה, אשר נסחרת בבורסות שנזן והונג קונג בשווי של 789 מיליון דולר, רכשה את הבעלות המלאה באדמה תמורת הקצאת 1.82 מיליארד מניות סנונדה. החברה הממוזגת החלה להיסחר בבורסת שנזן לפי שווי של 6 מיליארד ד' תחת השם "אדמה". מיזוג אדמה-סנונדה הזניק את מכירות החברה המשולבת בשנת 2017 לכ-3.5 מיליארד דולר.
נתונים עסקיים
(הנתונים מעודכנים ל־2017)
מוצרים
לחברה מגוון מוצרים גנריים הכולל קוטלי עשבים, קוטלי חרקים וקוטלי פטריות. החברה מנצלת את הידע והיכולות שלה בתחומי הכימיה והתעשייה כדי לפתח מוצרים נוספים כגון מעכבי צמיחה, מוצרי ארומה, תוספי מזון ועוד.
החברה מדורגת במקום השישי ברשימת היצרנים בעולם, מקוריים (אתיים) וגנריים, עם נתח שוק של 5%. החברה מוכרת מוצרים להגנת הצומח בכ־120 מדינות. מתקני הייצור והפורמולציה המרכזיים ממוקמים בישראל וברזיל. לקבוצה מתקני ייצור נוספים ברחבי העולם.
החברה מוכרת כ־4500 חומרים שונים להגנת הצומח, הנחלקים לשלושה סוגים:
בנוסף, החברה מנצלת את התמחותה בכימיה ואגרונומיה להפקת ופיתוח מוצרים המהווים שימוש משני (לאו דווקא חקלאי) של המוצרים הקיימים: לדוגמה, שילוב של קוטלי פטריות בתעשיית הצבע. כן מוכרת החברה מוצרים כימיים המהווים תוצרי לוואי של תהליכי הייצור כגון כלור, פחמן דו־חמצני, ליקופן ועוד.
בתחום פעילותה העיקרי המהווה כ־91% מכלל מכירותיה, מתבססת החברה על מוצרים גנריים. בחברה מועסקים כ־120 איש בתחום הרישוי של מוצרים אלו במדינות השונות. ההוצאה השנתית על רישוי מוצרים מגיעה לכ־3 מיליון דולר.
יוהנס הראשון, קיסר אתיופיה
יוהנס הראשון (בגעז: ዮሐንስ, גרסה אתיופית של השם יוחנן) מכונה גם בשם ג'ון הראשון הוכתר בשם אאילף סגד - "לו סוגדים אלפים", קיסר אתיופיה 1667–1682 בנו הרביעי של הקיסר שקדם לו פאסילידס.
יוהנס הוכתר לקיסר בעקבות מועצה שנתמתה לאחר מות אביו ונבחר לקיסר בתמיכתו של בלאטנה מלאקה קראסטוס.
עקב המחלוקת הדתית שגרמו המיסיונרים הקתולים בתקופת סבו סוסוניס, יוהנס נהג בהם בקשיחות. בשנת 1669 הוא פקד על גראזמאץ' מיכאל לגרש את כל הקתולים שלא אימצו את דוקטרינת הכנסייה האתיופית לסנאר. שישה פרנציסקנים שנשלחו על ידי האפיפיור אלכסנדר השביעי להמרת האתיופים לקתוליות הוצאו להורג בפקודת הקיסר.
כתוצאה מכך הקיסר העדיף אורחים ארמניים שמבחינה דתית היו קרובים לכנסייה האתיופית. ארמניה בתקופה זו שלחה מספר שליחויות דיפלומטיות וב-1679 הקיסר יוהנס קיבל את הבישוף הארמני אווסטאווס.
בתקופת יוהנס גדל הוויכוח על טבעו של ישו הנוצרי והוקמה מועצה שתפתור את וויכחי הדת. הנזירים מגוג'אם שבראשם עמד אווסטאווס הארמני טענו שישו נצלב והתאחד עם אביו טענה הנקראת בגעז קאבט - משיחה טענה שנתמכה גם על ידי בנו של הקיסר ייאסו מנגדם עמדו נזירי דברה ליבנוס משוואה שעמדו על דעתם המסורתית. ארנסט וואליס באדג' טוען שהקיסר תמך בדוקטרינת הקאבט בגלל שבנו תמך בה, אך על פי חוקרים אחרים הקיסר תמך בדוקטרינה זו משום שגוג'אם הייתה מחוז חשוב וכדי לא לגרום לקרע בעם.
מוצר חד-פעמי
מוצר חד־פעמי (חד"פ) הוא מוצר המיועד לשימוש בודד, שלאחריו הוא מועבר למיחזור או מושלך לאשפה.
התכונה הבולטת של מרבית המוצרים החד-פעמיים היא שהם מהווים פתרון כלכלי יעיל במקרים שנדרשת ממוצר היגיינה או אף סטריליות, ולכן השימושים הנפוצים במוצרים אלו קשורים במזון, רפואה והיגיינה אישית.
יתרונות
לשימוש במוצרים חד-פעמיים, כאמור, יתרונות כלכליים בולטים על פני המוצרים הרגילים אותם הם מחליפים:
שמירה על היגיינה
שימוש חד פעמי במוצרי אריזה מבטיח רמה גבוהה של היגיינה. לדוגמה, נזילה ממוצר הנמצא בתוך שקית קניות חד פעמית לא תסכן בזיהום מזון של מוצרים שירכשו בקניה הבאה.
מניעה של זיהומים והעברת מחלות
כל מוצר רב-פעמי שעשוי לשמש יותר מאדם אחד, עלול להעביר זיהומים ומחלות בין אנשים. כדי להתמודד עם בעיה זאת יש לנקות ולחטא מוצרים רב פעמיים. מוצרים חד פעמיים מגיעים כשהם נקיים, מחוטאים ומוכנים לשימוש, ולאחר שימוש אחד אשר מזהם אותם לא נעשה בהם שימוש נוסף, ובכך מוסרת סכנת הזיהום.
חיסכון מקומי באנרגיה, מים ובדטרגנטים
על מנת לעשות שימוש חוזר ובטוח במוצר החשוף לזיהומים יש לנקותו ולעיתים אף לעקרו. תהליך ניקוי יעיל עושה שימוש רב במים, באנרגיה המשמשת לחימום המים או להפעלת מכונות, ובדטרגנטים.
ניידות גבוהה
על פי רוב, מוצרים חד פעמיים עשויים מחומרים קלי משקל בהרבה ממקביליהם הרב-פעמיים, פחות שבירים ובעלי ממדים קטנים יותר. בשל כך, הרבה יותר קל להעבירם ממקום למקום הן מבחינת האמצעי המשמש להעברתם והן מבחינת הכמות הניתנת להעברה. כך למשל, סיוע רפואי מוטס יכול להעביר כמויות גדולות יותר של ציוד חד-פעמי.
חיסכון בהוצאות
העלות הכוללת של מוצרים חד-פעמיים נמוכה בהרבה יחסית לרב-פעמיים: הן חומרי הגלם המשמשים לייצורם, שינועם ואחסנתם. כתוצאה מכך, מחירם הסופי נמוך מאוד, אלא אם כן מחיר זה מעוות בצורה מלאכותית, כגון באמצעות מיסוי.
במצב בו קיימת תנודתיות גדולה בשימוש במוצר, השימוש במוצרים חד-פעמיים מאפשר רכישה זולה של כמות גדולה מהם, מבלי להזדקק לשטח אחסון יקר לטובת מוצרים מקבילים אשר מרבית הזמן לא נעשה בהם שימוש. כך, למשל, שימוש בכלי אוכל חד-פעמיים חוסך אחסון לאורך כל השנה של כלי אוכל כשרים לפסח, וכן מאפשר התאמת כמות הכלים לכמות סועדים שעשויה להשתנות בצורה קיצונית משנה לשנה.
חיסכון נוסף בשימוש בכלים חד-פעמיים הוא הימנעות מהבלאי הנובע משימוש בכלים רב-פעמיים.
נזקים לסביבה
מרבית המוצרים החד-פעמיים מיוצרים מחומרים כגון נייר, אלומיניום ופלסטיק, כותנה או קלקר. למוצרים חד-פעמיים מפלסטיק וקלקר זמן התכלות ארוך. מוצרים חד-פעמיים מחומרים טבעיים כדוגמת במבוק ועלי תירס מתכלים מהר. לאחר שימוש במוצר חד-פעמי הוא מטופל כפסולת מוצקה או ממוחזר. נפח ומשקל רבים מן הפסולת במדינות המערב מקורם בשקיות פלסטיק.
בשל הנזק הסביבתי שנגרם עקב טיפול לקוי בכלים חד-פעמיים (למשל אי פינויים לנקודות איסוף פסולת בגמר השימוש), פועלות מדינות שונות לצמצום השימוש בהם באמצעות תעמולה, חקיקה ומיסוי.
חקיקה בעולם
לנוכח הטענות לנזק סביבתי רב שנגרם עקב הטיפול הלקוי בכלים חד-פעמיים, הן מצד בודדים והן מצד הרשויות, פועלות מדינות שונות לצמצום השימוש באמצעות תעמולה, חקיקה ומיסוי. ב-2019 הודיע האיחוד האירופי על איסור שימוש בכוסות חד-פעמיות עד 2021 במטרה לצמצם את כמויות האשפה, ואת זיהום הסביבה במיקרו-פלסטיק. גם הודו הצהירה כי תאסור את השימוש עד 2022 וטאיוואן עד 2030.
ב-2019 חוקקה קנדה איסור על שימוש בקשיות שתייה, סכו"ם ושקיות מפלסטיק החל מ-2021. הפרלמנט האירופי אישר בהחלטת רוב צעד דומה של החרמת מוצרי פלסטיק חד-פעמיים. גרמניה אימצה את היוזמה. מדינות בארצות הברית ובאפריקה אסרו להכניס כלים חד-פעמיים מפלסטיק לחופי הים. בשלהי נובמבר 2020 הודיעה ממשלת סין כי תדרוש ממסעדות, סוחרים באינטרנט ושירותי משלוחים לדווח על כמות הפלסטיק שהם משתמשים בה. קודם לכן הודיע משרד המסחר הסיני כי השימוש בשקיות ובכלים חד־פעמיים ייאסר בערים המרכזיות עד סוף 2020. במקביל, החוק החדש קידם בניית מתקני מיחזור. נאסר גם שימוש בקשי פלסטיק.
באוקטובר 2020 נכנס לתוקפו באנגליה איסור על שימוש בקשיות חד-פעמיות, מבחשים ומקלות ניקוי אוזניים, וזאת על רקע נתונים שלפיהם התושבים משתמשים בכ-4.7 מיליארד קשיות בשנה, 316 מיליון מבחשים מפלסטיק ו-1.8 מיליארד קסמי אוזניים. האיסור החריג אנשים עם מוגבלויות, הנזקקים לקשיות.
כלי המדיניות הנפוצים במדינות שונות בנוגע למוצרים חד פעמיים, על פי מחקרים של הOECD (בשנת 2021) והאו"ם (בשנת 2018):
בהודו, הממשלה החליטה לאסור על ייצור ומכירה של מוצרי פלסטיק חד-פעמיים כמו צלחות וכוסות, מזלגות וכפות. לפי ההחלטה, הייצור של כלים אלה נפסק ב-1 ביולי 2022.
בינואר 2023, אסרה צרפת שימוש בכלים חד פעמיים במסעדות ואריזות חד פעמיות בהקשרים שונים. הממלכה המאוחדת אסרה על שימוש בצלחות וסכו"ם חד פעמיים במסעדות.
שימוש במוצרים חד-פעמיים בישראל
על פי כתבה בכלכליסט מיוני 2018, ישראל היא שיאנית עולמית בשימוש במוצרים חד-פעמיים. בכל חודש משתמשים ישראלים ביותר מ־250 מיליון כוסות פלסטיק וביותר מ־12 מיליון כוסות נייר. רוב הכלים החד-פעמים בישראל אינם מתכלים, כלומר אינם מתפרקים בקומפוסטר ביתי.
על פי ארגון אדם טבע ודין, נכון ל-2020 הצטברו בישראל מדי שנה כמיליון טון פסולת פלסטיק, יותר מ־100 ק"ג לאדם. מדי שנה נצרכים כ־2 מיליארד שקיות חד־פעמיות וכ־1.7 מיליארד בקבוקי שתייה חד־פעמיים. משק בית ממוצע בישראל מוציא כ־800 ש"ח בשנה על כלים חד־פעמיים, 2 מיליארד שקל בשנה בכלל הציבור, כשבשנים האחרונות נרשם גידול של יותר מ־10% בצריכתם. 90% מהפסולת בחופי הים היא פלסטיק, 38% מתוכה הם כלים חד־פעמיים ו־12% הם שקיות.
לפי מחקר שיזם המשרד להגנת הסביבה, שיזם את ההיטל יחד עם משרד האוצר, בישראל נצרכו ב-2020 כלים חד-פעמיים בהיקף כספי של כ-1.3 מיליארד שקלים על ידי המגזר הפרטי. הצריכה הביתית מהווה כ-70-75 אחוזים מסך צריכת כלי הפלסטיק החד פעמיים ואילו הצריכה המוסדית היא כ-25%-30% מהצריכה. לעומת ישראל, באירופה הצריכה הביתית מהווה רק 38%. מדובר ב-כ-345 אלף טון בשנה.
בנוסף, עלה מהמחקר כי הצריכה הביתית הכפילה עצמה בעשור האחרון וכי המגזר החרדי צורך כ-27 אחוזים ממסך הצריכה הכללית של כלים חד פעמיים, אף שהוא מהווה כתשעה אחוזים מכלל האוכלוסייה בישראל. המגזר הערבי צורך 14 אחוזים (21 אחוזים מהאוכלוסייה) והציבור הכללי המהווה כ-70 אחוזים מהאוכלוסייה צורך כ-59 אחוזים.
היקף השימוש בישראל
על פי דו"ח כמותי מסכם צריכת כלים חד פעמיים בישראל של חברת קנטר (יולי 2019) :
הכלים החד פעמיים בהם משתמש שיעור גבוה מהאוכלוסייה בישראל הם כוסות קרטון או נייר לשתייה חמה (78%), כוסות פלסטיק פשוטות לשתייה קרה (73%), תבניות אפייה מאלומיניום (72%), צלחות פלסטיק פשוטות (63%), כלי אחסון מפלסטיק (60%),וסכו"ם פלסטיק פשוט (58%), רוב הכלים הם כלי פלסטיק פשוטים, דקים וזולים יחסית. על פי הערכה היקף שוק הכלים החד פעמיים מפלסטיק בישראל הוא כ-1.3 מיליארד ש"ח.
כמחצית מהאוכלוסייה עושה שימוש יום-יומי בכוסות פלסטיק חד פעמיות פשוטות לשתייה קרה וכוסות קרטון או נייר לשתייה חמה, וכשליש מהציבור בצלחות פלסטיק חד פעמיות. כמחצית מהציבור משתמשים בכלי אחסון חד פעמיים מפלסטיק בתדירות גבוהה ובקשיות שתיה מפלסטיק.
חקיקה
במרץ 2016 אושר בכנסת חוק לצמצום השימוש בשקיות נשיאה חד-פעמיות. החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2017, והביא לירידה ניכרת בצריכת שקיות כאלה.
בערים כמו רעננה, כפר סבא ופרדס-חנה הוחלט לצמצם את השימוש בכלי אוכל חד-פעמיים במוסדות החינוך.
בסוף 2020 נאסר שימוש בפלסטיק ובכלי אוכל חד-פעמיים בחופי הים באילת, העיר הראשונה בישראל בה חל איסור זה. המשרד להגנת הסביבה הודיע כי יקצה 41 מיליון ש"ח להתקנת מדיחי כלים בגני ילדים, במטרה להפחית את השימוש בכלי אוכל חד-פעמיים. זאת בכפוף להתחייבות של הרשות הרלוונטית לרכוש צלחות וסכו"ם רב-פעמיים.
ב-1 בנובמבר 2021 הוטל מס קנייה על כלי אוכל חד-פעמיים מפלסטיק, שיכפיל את מחירם החל מ-2022. על פי מחקר שערכה ד"ר גליה פסטרנק ועמותות אדם טבע ודין ועמותת צלול, המס הוביל לירידה ב-32% צריכתם ובצמצום הפסולת החוף שמקורה בכלים חד פעמיים ב-18%. בינואר 2023 החליטה הממשלה על ביטול המס עד סוף השנה.
במאי 2022 הודיעו השרה להגנת הסביבה תמר זנדברג ורשות הטבע והגנים שתיאסר הכנסה של כלי אוכל חד-פעמיים לגנים לאומיים בישראל וייאסר העישון בתחומם.
טבילת כלים
מאחר שבכלים חד-פעמיים משתמשים לרוב פעם אחת, הם אינם נחשבים לכלים שחייבים בטבילה. ואפילו אם ירצו להשתמש בהם פעמים רבות, הדבר לא ישנה את טבעם שנועדו לשימוש חד-פעמי ולכן פטורים מטבילה.
גם כלים שנמכרים עם מאכלים ומשקים בתוכם, כמו צנצנות קפה, ריבות, ומשקאות בבקבוקי זכוכית, מאחר שרגילים לזרוק אותם לאחר שאוזלת תכולתם הם נחשבים ככלים חד-פעמיים ואין צורך להטבילם. אך אם מתכוונים להמשיך להשתמש בהם, יש פוסקים שאומרים שצריך להטבילם מאחר שבכך שהחליט להשתמש בהם הפך אותם לכלים רגילים, ויש מקלים שטוענים שמאחר ובעת ייצורם הם נועדו לשימוש חד-פעמי, בעת שנקנו היו פטורים מטבילה וגם אם הפכם לכלים רגילים, הם פטורים מטבילה.
כשרות כלים חד-פעמיים בפסח
בשנים האחרונות משווקים כלים חד-פעמיים עם כשרויות מיוחדות לפסח. רוב הפוסקים טוענים שמאחר ואין שם טעם מורגש, אין לחשוש לחמץ בכלים.
כוס של ברכה ונטילת ידיים
בנטילת ידיים יש אומרים שלכתחילה אין ליטול בכוס חד-פעמית שעשויה מפלסטיק או מקרטון בגלל שהיא לא נחשבת לכלי "בר קיימא" מאחר שעומדים לזרוק אותה לאחר השימוש. אך למעשה רוב הפוסקים טוענים כיום שאין הבדל אם משתמשים בכלי פעם אחת או כמה פעמים, וכיוון שגם כלי חד-פעמי הוא כלי שמשתמשים בו במקמות רבים דינו כדין כלי רגיל ומותר ליטול בו ידיים (ציץ אליעזר). כולם מסכימים שמשום הידור מצווה עדיף להשתמש בכלי שאין עומדים לזורקו.
סויוז TMA-8
סויוז TMA-8 (ברוסית: Союз ТМА-8) היא חללית סויוז ששוגרה ב-30 במרץ 2006 בשעה 02:30 מקוסמודרום בייקונור. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה 3 אנשי צוות - האסטרונאוט האמריקאי ג'פרי ויליאמס, הקוסמונאוט הרוסי פאבל וינוגרדוב והאסטרונאוט הברזילאי מרקוס פונטס.
מטרת המשימה
לאחר אסון קולומביה הופסקו טיסות של מעבורת חלל. בעקבות כך תוכנית ניצול תחנת החלל הבין-לאומית עובדה מחדש. החל משנת 2003 צוות התחנה צומצם לשני חברי הצוות בהתאם ליכולת של חלליות מדגם "סויוז".
חללית "סויוז TMA-8" שוגרה ב-30 במרץ 2006 מקוסמודרום בייקונור הנמצא בשטח קזחסטן ומנוהל על ידי רוסיה. ב-1 באפריל בוצע עגינה בתחנת החלל. באותה עת בתחנה שהה צוות משלחת קבועה מס' 12 בפיקוד ויליאם מקארתור. החללית הביאה איתה ציוד ומצרכים. אנשי משלחת קבועה מס' 12 ביחד עם צוות החללית החלו בהעברת הציוד לתחנת החלל. במקביל החל תהליך העברת שליטה על תחנת החלל לצוות קבוע מס' 13. על הטיסה היה מרקוס פונטס, נציג סוכנות החלל הברזילאית. הוא החל בביצוע תוכנית ניסויים שהוכנה עבורו. ב-8 באפריל צוות קבוע מס' 12 ומרקוס פונטס עזבו את תחנת החלל בחללית "סויוז TMA-7" ונחתו בכדור הארץ לאחר כ-6 חודשי עבודה בתחנת החלל.
חללית "סויוז TMA-8" נותרה מחוברת לתחנת החלל הבין-לאומית כ"חללית חילוץ" במצב חירום.