cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הר געש
חרוט געשי
חרוט אפר הוא הצורה הנפוצה ביותר של הר געש וגובהו אינו עולה בדרך-כלל על כמה מאות מטרים. החרוט נוצר מנפילת טפרה – חומר פירוקלסטי המועף מצינור ההזנה לאוויר ושב ונוחת על הקרקע. שכבות החומר נערמות מסביב ללוע בפליטה מחזורית, וביניהן ניתן לעיתים למצוא שכבות לבה. החלקיקים אינם מלוכדים, וגודלם הולך וקטן ככל שמרחקם מהר הגעש גדל. הטפרה – בזלתית או אנדזיטית – נפלטת לרוב בהתפרצות סטרומבוליאנית ובונה הר געש שמדרונותיו ישרים ותלולים שבמרכזו לוע רחב. חרוטי אפר נקראים גם "חרוט טוף" ו"חרוט סקוריה" בשל הרכבם. הרי געש שנוצרו באופן זה הם הר פרס, הר בנטל והר אביטל ברמת הגולן. הר הגעש סֶרוֹ נֶגְרוֹ (Cerro Negro) בניקרגואה נחשב לחרוט האפר הפעיל ביותר בהיסטוריה, אולם המפורסם בהם הוא פריקוטין – חרוט טוף וסקוריה במקסיקו שהיווצרותו ב-1943 התרחשה למול עיניהם של איכרים תושבי כפר סמוך.
חרוט מגן
הר געש הנוצר מקילוחי לבה בזלתית דלילה הנפלטת לרוב בהתפרצות הוואית וזורמת במורד ההר מתוך הלוע או מתוך מערכת סדקים היוצאת מבסיסו. הרי געש אלה רחבים (מקילומטרים בודדים עד יותר מ-100 ק"מ), קמורים ובעלי מדרונות מתונים (מעלות בודדות), והם נוצרים מעל נקודות חמות. לועותיהם של חרוטי המגן הם קלדרות עמוקות ורחבות שנוצרו מהתמוטטות בשל סדקים טבעתיים שנוצרו מסביב לשולי תא המאגמה. מקור השם באיסלנדית: Skjaldbreiður – מגן רחב. רבים מהרי הגעש הגדולים בכדור הארץ הם חרוטי מגן, דוגמת הר הגעש התת-ימי מסיב טאמו. ברבים מחרוטי המגן ניתן למצוא שכבות של לבת פָּהוֹיהוֹי – לבה נוזלית שנקרשה ושטח פניה חלק או דמוי חבלים. סוג זה של חרוט געשי נפוץ בהרי הגעש של הוואי, שהבולט בהם הוא מאונה לואה – הר הגעש הפעיל הגדול ביותר על פני כדור הארץ שגובהו כ-9,400 מטרים מבסיסו על קרקעית האוקיינוס וכ-4,170 מעל פני הים. גבוה ממנו בעשרות מטרים הר הגעש הכבוי מאונה קיאה – גם כן בהוואי. דוגמאות נוספות לחרוטי מגן הם האיים הגעשיים של גלאפגוס ו"פִּיטוֹן דֶה לָה פוּרנֶז" (Piton de la Fournaise, בצרפתית: "פסגת הכבשן") באי ראוניון.
"קערת מרק הפוכה"
הר געש זה הוא חרוט מגן בעל מדרונות מתונים בבסיסו ותלולים בראשו, ובפסגתו קלדרה רחבה מאוד ביחס לגודל הר הגעש, הגורמת לפסגה להיראות קטומה ושטוחה. מבנה זה נפוץ בעיקר באיים הצעירים במערב גלאפגוס, דוגמת איסבלה ופרננדינה. תופעה זו אמנם אינה ייחודית לגלאפגוס, אבל היא נדירה למדי במקומות אחרים. מבנה הקלדרה, גודלה, רוחבה ועומקה יכולים להשתנות בין התפרצויות בהרי געש פעילים: הקלדרה בראש הר הגעש יכולה להעמיק כאשר תא המאגמה מתחת להר התרוקן וקרקעית הקלדרה מתמוטטת לתוך התא הריק – כפי שקרה בפרננדינה ב-1968 כאשר קרקעית הקלדרה צנחה ב-200 מטר, או להתרחב כאשר קירותיה מתמוטטים לתוך הקרקעית – כפי שאירע שם ב-1988.
הדעות באשר לסיבות ולדרך התהוות מבנה זה עדיין חלוקות. תאוריה אחת גורסת כי מורפולוגיה זו היא תוצאה של פיזור צינורות ההזנה בהר הגעש: רובם נפערים בסדקים היקפיים בפסגה או בסדקים הטבעתיים במורדותיו התחתונים. מיקום צינורות ההזנה והסדקים משליך על פיזור הלחצים בהר הגעש, וכתוצאה מכך גדל הר הגעש לרוחב במורדותיו התחתונים וכלפי מעלה בפסגתו. הסיבה למיקום ייחודי זה של צינורות ההזנה עדיין אינה ידועה. לעומתה טוענת תאוריה שנייה כי מבנה זה משקף את תבנית חדירת המאגמה אל תוך הר הגעש: המאגמה החודרת לצינור ההזנה מתפיחה את חלקו המרכזי של הר הגעש ודוחפת את הפסגה למעלה, ובכך גורמת לתלילותם של המורדות העליונים.
הר געש שכבתי
חרוט געשי זה נקרא גם "הר געש מרוכב" ו"סטרטו-וולקנו" (stratum בלטינית: שכבה, רובד). הר געש שכבתי נבנה משכבות המורבדות לסירוגין של קילוחי לבה וטפרה – כלל החומרים הנפלטים במהלך ההתפרצות, בהם אפר געשי. חומרים אלו נבדלים בהרכבם ובין שכבותיהם ניתן למצוא שרידים למפולות אדמה, לזרמים ונחשולים פירוקלסטיים וללהארים. הר געש כזה בנוי כחרוט מחודד שמדרונותיו תלולים למעלה ומתונים למטה, ובפסגתו לוע צר. חרוטים מסוג זה נוצרים לרוב כתוצאה מהתפרצות פליניאנית, אם כי גם התפרצות סטרומבוליאנית עשויה ליצור הר געש במבנה זה.
הרי געש שכבתיים נוטים להיות שונים זה מזה, בעיקר בשל הבדלים בסוג ההתפרצות ובהרכב חומרי הפליטה. לדוגמה: אטנה בנוי מלבה בזלתית, פוג'י מלבה בזלתית ואנדזיטית, הר ריינייר מלבה אנדזיטית, לאסן בצפון קליפורניה מלבה דקיטית (דקיט – אנדזיט המכיל קוורץ) וסנט הלנס מלבה אנדזיטית-דקיטית. לכמה מחרוטים אלה יותר מלוע אחד, ופסגתם של אחרים ניתן למצוא קלדרות הפרוצות בצדן (כמו אמפיתיאטרון) כתוצאה מהתפרצות צדדית, דוגמת הקלדרה של סנט הלנס בהתפרצות בשנת 1980. הרי געש שכבתיים נוצרים לרוב מעל גבולות טקטוניים, בעיקר באזורי הפחתה דוגמת טבעת האש. דוגמאות נוספות להרי געש שכבתיים: פינטובו ומאיון בפיליפינים, שסטה בארצות הברית, אטנה, וזוב וסטרומבולי באיטליה ואגואה, פואגו ואקטננגו בגואטמלה.
רמה געשית
רמה געשית היא מישור נרחב וגבוה מסביבתו הנוצר על ידי חומרים הנפלטים מהר געש. פליטת החומרים יוצרת כיסוי בעובי רב הנצבר במהלך תקופה ארוכה כתוצאה מפעילות געשית חוזרת ונשנית.
רמה בזלתית
רמות בזלתיות נוצרות על ידי התפרצויות געשיות חוזרות ונשנות ופליטת לבה בזלתית דלילה. התפרצויות אלה אינן מתפוצצות אלא מתאפיינות בזרימה מתונה של לבה על-פני השטח מתוך צינורות הזנה או מערכות סדקים. זרמי לבה אלה יוצרים שכבת כיסוי המתעבה והולכת עם כל התפרצות נוספת, דוגמת משטחי הבזלת הנרחבים (Large Igneous Provinces): מדרגות סיביר ומדרגות אומיישאן נוצרו בסוף הפרם לפני כ-250 - 260 מיליון שנה. משערים כי רמות בזלתיות נמצאו בעת היווצרן מעל נקודות חמות או תימרות מעטפת, וקיימת טענה כי ההתפרצויות הגעשיות הנרחבות שבנו רמות אלה קשורות להכחדות המוניות בגבול קרטיקון-שלישון ובגבול פרם-טריאס. רמות בזלתיות נוספות המכסות שטחים בגדלים שונים קיימות במקומות רבים בעולם, למשל רמת תוליאן, הרמה האתיופית, רמת קולומביה בצפון-מערב ארצות הברית ובישראל – בדרום רמת הגולן ובכמה אזורים בגליל דוגמת רמת יששכר ורמת כורזים.
רמה פירוקלסטית
רמה פירוקלסטית נבנית בהדרגה, בדומה לרמה בזלתית, אם כי חומרי הבנייה אינם זרמי לבה אלא זרמים פירוקלסטיים. דוגמאות: רמת שיראסו-דאיצ'י (Shirasu-Daichi) – המכסה את דרום האי היפני קיושו, ורמת ואימארינו (Waimarino, מכונה גם "הרמה המרכזית") – המכסה שטח נרחב במרכז האי הצפוני של ניו זילנד.
הר געש של קרח
הר געש של קרח הנקרא "קריו-וולקנו" (קריו ביוונית κρύο: קר, קפוא) הוא גוף המצוי על גופים קרחוניים כגון ירחים. קריו-וולקנו אינו פולט סלע מותך אלא חומרים נדיפים כקיטור, אמוניה, פחמן דו-חמצני, חנקן ומתאן, מלווים בחלקיקים מוצקים. לחומרי פליטה אלה ניתן השם "קריו-מאגמה". קריו-וולקנו מייצר תימרת קיטור חמה ביותר מ-100 מעלות צלזיוס מפני השטח הקפואים. בהיחשפה לריק החללי מתמצקת תימרת הקיטור במהירות והופכת לענן אבק. במקום בו כוח המשיכה חלש, עשויה התימרה לברוח מאותו גוף ממנו נפלטה ולהקיף אותו כטבעת.
לראשונה זוהה קריו-וולקנו על ירחו של נפטון, טריטון, כאשר בשנת 1989 זיהתה הגשושית וויאג'ר 2 שכבה של חנקן מעל הקרום הכהה של טריטון. מבנה נוסף זוהה על אנקלדוס, ירחו של שבתאי, באמצעות החללית קאסיני בשנת 2005. ראיות לא ישירות מציעות שקיימים קריו-וולקנו נוספים בגופים אחרים כגון פלוטו, אירופה, טיטאן, גנימד, מירנדה וקווה-וואר בחגורת קויפר.
הגורם להתפרצויות אלה הוא חיכוך גאות - כוח המשיכה העצום של ענק הגז אותו מקיפים הירחים חזק יותר בחלקו של הירח הקרוב אליו, וחלש יותר בחלקו הרחוק. כך נוצר כוח מתיחה המומר לחום רב שמתיך את ליבת הירח.
הר געש של בוץ
בפארק הלאומי ילוסטון מתקיימת פעילות הידרותרמית ענפה היוצרת גייזרים, מעיינות חמים ופומרולות לצד בורות בוץ מבעבעים. בורות בוץ אלה אינם הרי געש של בוץ מאחר שהם מבעבעים בשל פליטת חום מאזורים עמוקים יותר של הקרום ואינם פולטים סילוני גז.
מיקום הרי געש
לבד מהרי געש שמבסיסם עד פסגתם נמצאים על-פני השטח, מצויים הרי געש מתחת לפני השטח:
הרי געש תת-ימיים
הרי געש תת-ימיים נפוצים מאוד על קרקעית האוקיינוסים, בעיקר בשולי לוחות טקטוניים פעילים וברכסים מרכז אוקייניים, ורוב פליטת המאגמה על-פני כדור הארץ מתבצעת באמצעותם. באוקיינוסים נוצרות שרשרות של איים געשיים – הרי געש תת-ימיים שפסגתם בולטת מעל פני המים. בשרשרת האיים של הוואי בולט מאונה לואה המתנשא לגובה של 9,100 מטרים מעל בסיסו על קרקעית האוקיינוס השקט. הרי געש תת-ימיים פעילים הנמצאים במים רדודים ניכרים בהתפרצויותיהם הנראות מעל פני הים, דוגמת הונגה טונגה באוקיינוס השקט וקיק אם ג'ני בים הקריבי. פעילותם של הרי געש עמוקים יותר אינה ניכרת, מאחר שמשקל המים מעליהם מונע את שחרור חומרי הפליטה. עם זאת, לעיתים ניתן למצוא סימנים להתפרצות כזו, דוגמת רפסודות פומיס (Pumice rafts) – שכבה דקה של סלעי פומיס הצפה על-פני המים, כפי שאירע סמוך לאיי פיג'י בשנים 1979 ו-1984 ובהתפרצות תת-ימית סמוך לאיי טונגה באוגוסט 2006. בשנת 1650 התגלה בים האגאי הר הגעש התת-ימי קולומבו (Kolumbo), באמצעות זרם פירוקלסטי ופומיס שנשלחו על פני הים לעבר חופי סנטוריני. עדיין לא ידוע רבות על מקומם של הרי געש תת-ימיים רבים ועל פעילותם, אך קיימות הערכות שכ-20 הרי געש מתפרצים מדי שנה לאורך הרכס המרכז אוקייני ויוצרים כ-2.5 ק"מ רבועים של קרום אוקייני חדש.
הרי געש תת-ימיים נוצרים במגוון צורות, אך לרובם מבנה חרוטי הנוצר משכבות של בזלת כרים. הרי געש אלה נחלקים לכמה סוגים:
הרי געש תת-קרחוניים
הרי געש תת-קרחוניים יוצרים שני מבנים אופייניים:
הרי געש תת-קרחוניים נפוצים בעיקר באיסלנד ובאנטארקטיקה אך מצויים גם בקולומביה הבריטית, בפטגוניה הצ'ילאנית ובצ'ילה.
סוג ההתפרצות
הרי געש נבדלים זה מזה בכמה מרכיבים:
פליטת מאגמה
פליטת המאגמה בהתפרצויות געשיות מתרחשת בשלושה אופנים הנבדלים בעוצמתם:
עוצמת ההתפרצות
עוצמת ההתפרצות של הרי געש מחושבת על-פי מדד התפרצות געשית – שקלול של נתונים הכוללים את נפח הטפרה, גובה עמוד ההתפרצות ותצפיות נוספות המספקות מונחים איכותיים המתארים פרטים נוספים, כגון משך ההתפרצות, קולות ורעשים בעת ההתפרצות, הרכב החומר הנפלט ועוד. המדד (Volcanic Explosivity Index – VEI) שפותח בשנת 1982 מציג את עוצמת ההתפרצויות בסקאלה לוגריתמית מערך 0 עד ערך 8: כל יחידה מייצגת עוצמה הגדולה פי 10 מזו של היחידה הקודמת. באופן זה, התפרצות בעוצמה 6 תהיה חזקה פי 10 מהתפרצות בעוצמה 5.
המכון הגאולוגי של ארצות הברית קבע סף פליטה להתפרצות געשית. על פי ההגדרה, כל התפרצות געשית של אירוע בודד שבה יפלטו למעלה מ-1,000 קילומטר קוב, תחשב כ"מגה התפרצות". בהתפרצות כזו קיים סיכון לפגיעה מהותית בכל מיני החי והצומח שעל פני כדור הארץ.
תדירות פעילות
הרי געש הנוצרים במהלך התפרצות יחידה – ללא התפרצויות נוספות – נקראים "הרי געש מונוגנטיים", לעומת "הרי געש פוליגנטיים" המתפרצים שוב ושוב.
מיון מינרלוגי
הלבה הנפלטת בהתפרצות געשית שונה בהרכבה מהר געש אחד למשנהו. כשהלבה מכילה כמות יחסית גדולה יותר של סיליקה וקוורץ (לבה "חומצית"), היא נוטה להיות צמיגה יותר ולפרוץ בעוצמה גבוהה יותר.
מבנים ותוצרים געשיים
מבנים רבים נוצרים מתחת להר הגעש, בתוכו, על מדרונותיו ובסביבתו:
תוצרי הר געש
הלבה והאפר הגעשי הנפלטים מהר הגעש יוצרים תוצרים מגוונים בהרכבם ובצורתם:
בכדור הארץ
כ-1,560 הרי געש שהתפרצו בהולוקן פזורים בכדור הארץ, רבים מהם נמצאים במפגש בין לוחות טקטוניים – על הקרום היבשתי ועל הקרום האוקייני – וכמה מהם נמצאים במרכז לוחות. מסיב טאמו הוא הר הגעש הגדול ביותר, והוא שוכן על קרקעית האוקיינוס השקט מזרחית ליפן.
במערכת השמש
בגופים שונים במערכת השמש קיימים הרי געש – חלקם פעילים וחלקם כבויים. שרידים לפעילות געשית בירח נמצאו בימות, שרבות מהן מהוות משטחי בזלת נרחבים. גם במאדים התקיימה פעילות געשית, שהשתמרה באולימפוס מונס – הר הגעש הגבוה ביותר במערכת השמש. קרוב ל-90% מפני השטח של נוגה נראים כמכילים לבה בזלתית קרושה חדשה יחסית ועל פניו נראים הרי געש נישאים. על איו, ירחו של צדק, מתנשא הר הגעש טוושטר (Tvashtar). זוהו הרי געש גם על טריטון – ירחו של נפטון, על אנקלדוס – ירח של שבתאי, ובגופים אחרים כגון אירופה, טיטאן, גנימד, מירנדה וקווה-וואר בחגורת קויפר.
ביהדות
אזכור מפורש להר געש מופיע בספר יהושע אודות מקום קבורתו של יהושע: אף שהאגדה מספרת שההר געש באופן חד פעמי מפני שלא הספידו כראוי את יהושע לאחר מותו, אין שום הוכחות שהמקום הנזכר הוא הר געש במובן המקובל בימינו, וכפי הנראה זהו שם של מקום.
הרי הגעש הוזכרו פעמיים בספר תהילים:  ו.
המיתולוגיה האצטקית
במיתולוגיה האצטקית נקשרו סיפורים להרי הגעש פופוקטפטל ואיצטקיהואטל. פופוקטפטל היה לוחם שאהב את איצטקיהואטל. אביה של איצטקיהואטל שלח אותו לקרב בווחאקה (אזור במקסיקו), והבטיח כי יוכל לשאת את בתו לאישה לכשישוב (דבר שאביה של איצטקיהואטל הניח כי לא יקרה). לאיצטקיהואטל נאמר כי אהובה מת וכאשר שמעה זאת, מתה מצער. כאשר שב מן הקרב ושמע על גורל אהובתו, אף פופוקטפטל מת מצער. האלים כיסו אותם בשלג והפכו אותם להרים. הר איצטקיהואטל נקרא "האישה הנמה" כיוון שצלליתו דומה לדמות אישה השוכבת על גבה. פופוקטפטל, לעומת זאת, ממטיר אש על הארץ בזעם אדיר על אובדן אהובתו.
בתרבות הישראלית העכשווית
ב-1972 פורסם השיר "לפתח הר געש" בביצועה של חוה אלברשטיין. את מילות השיר כתב דן אלמגור והלחין אותו דני ליטני. השיר עוסק בסכנה הקיומית בחיים למרגלות הר געש, ואת הבית הראשון חותמת השאלה: "מַדּוּעַ זֶה אֵינָם נָסִים מִשָּׁם וּמְחַפְּשִׂים מָקוֹם יוֹתֵר בָּטוּחַ, שֶׁבּוֹ יוּכְלוּ, סוֹף־סוֹף, לִחְיוֹת בְּשֶׁקֶט אַחַת וּלְתָמִיד?"
אברהרד ארנולד
אברהרד ארנולד (בגרמנית: Eberhard Arnold; 26 ביולי 1883 - 22 בנובמבר 1935) היה סופר, פילוסוף ותאולוג גרמני נוצרי. הוא היה ממקימי קומונת ברודרהוף בשנת 1920.
ביוגרפיה
ארנולד נולד בקוניגסברג, במזרח פרוסיה, גרמניה כילדם השלישי של קארל פרנקלין ואליזבת (וויאט) ארנולד. אביו היה דוקטור לתאולוגיה ופילוסופיה. סבו היה כומר במנזר של כנסיית העם האוונגליסטית של המחוזות הישנים של פרוסיה. ילדותו של ארנולד הייתה בלתי שגרתית. בשנת 1899, בגיל 16, ארנולד חווה שינוי פנימי, שבו הוא הכיר בקבלה ובמחילת החטאים של האל, וחש בקריאתו "לבוא ולהיווכח באמת שלו". לאחר סיום בית הספר, ארנולד למד חינוך, פילוסופיה ותאולוגיה בברסלאו, הלה והרלאגן. הוא עסק במלאכת נוער נוצרי באוונגליוזם בקרב עניים באמצעות צבא הישע. במהלך שהותו בהלה, הוא לקח חלק בתנועת הסטודנטים הגרמנים הנוצרים, ובמזכירות הכללית. בשנת 1907 הוא ואשתו פון הולנדר עזבו את כנסיית העם. עבודתו במסגרת צבא הישע הגבירה את הסימפתיה שלו אל המעמדות המדוכאים וחיזקה את עמדתו להטפה בזכות המרה וגאולה. בזמן שהותו בהלה הוא הכיר את אמי פון הולנדר ונשא אותה לאישה בשנת 1909. ארנולד היה מרצה מבוקש במאה ה-20 בגרמניה. הוא היה מוטרד מהקשר בין הכנסייה למדינה ובשנת 1908 בגיל 25 הוא הוטבל ונטש את כנסיית העם הפרוטסטנטית. בשנת 1925 הוא נעשה לעורך של "די פורכה" (התלם), כתב העת של תנועת הסטודנטים הנוצרים, והעורך של "דאס נויה וורק" (היוזמה החדשה), שיצא לאור בשלוכטרן, גרמניה בשנת 1919.
בגיל 37 הוא זנח את חיי המעמד הבינוני ועזב עם אשתו וילדיו לכפר סאנרץ במרכז גרמניה. הוא ייסד קהילה עם שבעה מבוגרים וחמישה ילדים. שם הם ניסו ליישם את מה שארנולד האמין לגבי רוח הקודש שנגלתה אליו. האתיקה של הקהילה התבססה על "הדרשה על ההר" של ישו. הקהילה חוותה גם קשים וגם גדילה, אך עד למחצית שנות העשרים החווה בסאנרץ הייתה קטנה מדי. בשנת 1926 הם רכשו חווה במחוז פולדה וייסדו את קומונת ברודרהוף של הריין. כאשר ארנולד גילה כי קומונות ההוטרים עדיין קיימות בצפון אמריקה, הוא יצר עימם קשר והחל בתהליך של חילופי מכתבים. בשנת 1930 הוא נסע לאמריקה, נשאר שם כשנה וביקר את קהילות ההוטרים בארצות הברית ובקנדה. בדצמבר של אותה שנה הוא נשלח על ידם כמיסיונר לאירופה.
בנובמבר 1933, פלש הגסטאפו לקהילת הברודרהוף בחיפוש אחר אמצעי לחימה וספרות אנטי-נאצית. אלה סגרו את בית הספר של הקהילה. הקהילה שלחה את תלמידי בית הספר לשווייץ, וחיפשה מקום חדש לבסס אותה בו. כאשר המורה שנשלח מטעם הממשל הגיע בשנת 1934 הוא לא מצא שום תלמידים ללמד. רכוש אשר נאסף באלפים בליכטנשטיין ובמרץ 1934 הברודרהוף של אלם נוסדה. ארנולד סבל שנתיים מחייו מפציעה ברגלו שאף הובילה למותו, בזמן שניסה להוביל את קהילתו למקום מקלט. למרות זאת, הוא נותר פעיל במסעות, הרצאות וכתיבה עד למותו בדרמשטאדט ב-22 בנובמבר 1935.
אמי פון הולנדר ארנולד האריכה ימים מבעלה ב-45 שנים, והובילה את הברודרהוף לאנגליה, פראגווי ובסופו של דבר לארצות הברית. היא נפטרה בניו יורק ב-15 בינואר 1980, בגיל 95.
החזון של ארנולד ממשיך כיום בקהילות ברודרהוף בארצות הברית, אנגליה, גרמניה ואוסטרליה. בנו ונכדו של ארנולד המשיכו בדרכו בהנהגת הברודרהוף. בנו של ארנולד, יוחנן היינריך ארנולד (1913-1982) הנהיג את הקהילה משנת 1962 ועד ל-1982, ובנו של היינריך, יוחנן כריסטוף ארנולד הנהיג אותה משנת 1983 ועד 2001. ארנולד השיג תמיכה רבה מעבר לברודרהוף אשר כיבדו את תורתו, תוך כדי שהאמינו כי צורת החיים של הקהילה איננה הכרחית.
ארנולד ביוורס
ססיל ארנולד ביוורס (באנגלית: Cecil Arnold Beevers ; 27 במאי 1908 – 16 בינואר 2001) היה פיזיקאי בריטי שהתמחה בקריסטלוגרפיה.
ביוגרפיה
ארנולד ביוורס נולד במנצ'סטר ב-1908, זמן קצר אחר כך עברה משפחתו לליברפול.שם קיבל תואר ראשון (B.Sc) בפיזיקה ב-1929 ואת התואר דוקטור (D.Sc) ב-1933. עם סיום לימודיו הוא נשאר כסטודנט למחקר באוניברסיטה, ועל פי הצעת המנחה שלו, שהיה גם המנחה של הנרי ליפסון שסיים שנה אחריו, החלו השניים ללמוד את תחום הקריסטלוגרפיה, חקר מבנה גבישים בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, שהפך בסופו של דבר תחום העניין העיקרי של ביוורס. תחילה קראו ספרות מקצועית ואחר כך נסעו למנצ'סטר על מנת להיוועץ בחתן פרס נובל לפיזיקה, פרופ' ויליאם לורנס בראג, שהקים מרכז קריסטלוגרפיה חשוב באוניברסיטת מנצ'סטר. בראג, ועוזרו, ו. ה. טיילור (W. H. Taylor), סייעו לשניים בידע ובעידוד.
בעודם בליברפול, וללא מימון משמעותי, יצרו ליפסון וביוורס בעצמם את רוב הציוד המחקר שלהם. תחילה פענחו השניים את המבנים הסימטריים הפשוטים של כמה מינרלים באמצעות ניסוי וטעייה, ואז ניסו לפענח את המבנה של תצורת הפנטהידריד של נחושת גופרתית (CuSO4). הציוד שהיה בידם, שפופרת קרני רנטגן שייצרו בעצמם, היה פשוט, ולכן מידת הדיוק שאליו יכלו להגיע הייתה מינימלית. בכל זאת הצליחו השניים במאמץ לאתר את מיקומם של אטומי הנחושת והגופרית. להשלמת התמונה הם היו צריכים למצוא את מיקומם של אטומי החמצן. על פי הצעתו של ביוורס נסעו השניים שוב למנצ'סטר ותוך שימוש בספקטרומטר של בראג וביצוע חישובים מייגעים על פי טרנספורם פורייה הצליחו לאתר את כל תשעת אטומי החמצן.
במהלך ביצוע החישובים המייגעים גילו השניים, כי הם מבזבזים ימים שלמים כשהם מכפילים ערכי סינוס וקוסינוס בגורם המשרעת. בסופו של דבר הבינו השניים כי עדיף לשמור על רצועות נייר את כל טורי החישובים. מרעיון זה נולדו "רצועות ביוורס-ליפסון", שפרסמו את שמם בתחום. כלי עזר חשוב ששימש קריסטלוגרפים במשך עשרים השנים הבאות, עד שהמחשב הדיגיטלי הפך אותו למיותר.
לאחר שהות קצרה בהאל התקבל ביוורס ב-1938 כעמית דיואר (Dewar Fellow) בקריסטלוגרפיה באוניברסיטת אדינבורו, משרה שהוצעה במשותף על ידי מחלקות הכימיה והפיזיקה באוניברסיטה, והוא נבחר עמית בחברה המלכותית של אדינבורו מאוחר יותר באותה שנה. ביוורס נשאר באדינבורו עד סוף חייו, וגם אחרי שפרש מהאוניברסיטה הקפיד לבקר בה, עד חודשיים לפני מותו. מלבד "רצועות ביוורס-ליפסון" ידוע ביוורס בשל המחקר שערך עם ד"ר מריון רוס (Marion Ross) בנושא הבטא-אלומינה (β-alumina NaAl11O17). במבנה הגביש של תרכובת זו, שבתחילה נחקרה כזיהום מטריד בהפקת Al2O3, גילו השנים שני אתרים במבנה המכונים על שמם "אתר ביוורס-רוס" ו"אנטי אתר ביוורס-רוס".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח ביוורס שהיה חבר באגודת הידידים (המכונים גם קווייקרים), ועקב כך מתנגד מטעמי מצפון להשתתפות בלחימה, לעזרה בבית החולים בתחום היישום של אלקטרואנצפלוגרם. ביוורס מצא את הנושא מרתק והמשיך לעסוק גם אחר כך בייחוד בחקר השינה.
אחרי המלחמה הצטרף ביוורס למחלקה לכימיה והקים בה את המעבדה לקריסטלוגרפיה, כשאת הציוד (מקרנים ומצלמות) הוא תכנן בעצמו. בתקופה זו הוא חקר את מבנה הסוכרים, כולל גלוקוזה, וסוכרוזה. ב-1946 הוא פרסם את הפענוח של פלואוראפטיט, המינרל האידיאלי לחיזוק השיניים והעצמות. הוא השתכנע שאפשר לשפר את בריאות השיניים על ידי הוספת פלואוריד למי השתייה, ונאם לעיתים קרובות בתמיכה בנושא. העניין שלו בבריאות השינים התבטא גם בכך שלימד כימיה לתלמידים ברפואת שיניים. כשפרש מהאוניברסיטה ב-1978 הוא התקבל כעמית קבוע לחברה לרפואת שיניים של אדינבורו (Edinburgh University Dental Society).
במשך שנים רבות היה ביוורס פעיל באגודת העזרה לנכים של אדינבורו (Edinburgh Cripple Aid Society), ונהג לשמש כמנחה בהצגות ובקונצרטים לתרומות למענם. התרומה המדעית האחרונה של ביוורס, תכנון דגמים זעירים למולקולות, הקרויים כיום הדגמים הזעירים של ביוורס (Beevers Miniature Models), קשורה לפעילותו למען הנכים. עד אז הדגמים הסטנדרטיים היו מבוססים על יחס של אינץ' אחד לאנגסטרם, וביוורס חש שקנה מידה זה גדול מדי. בתחילת שנות ה-60 הוא תכנן דגם חדש שקנה המידה שלו היה ס"מ לאנגסטרם המבוסס על כדורים צבעוניים מפרספקס בקוטר של 7 מ"מ ומוטות מפלדה באורך משתנה על פי אורך הקשר הכימי בדיוק של עד 0.1 מ"מ. לשם כך היה צריך להכין מקדח זעיר שגם אותו תכנן ביוורס. ביוורס לא רשם פטנט על הרעיון, ובבניית הדגמים הוא העסיק נכים ממרכז תעסוקה למוגבלים באדינבורו. הדגם הראשון נוצר ב-1961 והיה דגם של המולקולה של מיוגלובין, החלבון הראשון שמבנהו פוענח (על ידי ג'ון קנדרו). 29 דגמים של המולקולה נמכרו תמורת 600$ במהלך שנות ה-60. ב-1980 הועברה הפעילות למחלקה לכימיה של אוניברסיטת אדינבורו שהקימה יחידת רווח עצמאית לשם כך. היחידה פעילה עד היום, וכיום יש מעל ל-500 דגמים של גבישים.
ארנולד ביוורס מת באדינבורו ב-2001 בהיותו בן 92.
מושל יוטה
מושל יוטה (באנגלית: Governor of Utah) הוא ראש הרשות המבצעת של ממשלת מדינת יוטה והמפקד העליון של כוחות הצבא שלה. על המושל מוטלת החובה לאכוף את חוקי המדינה וכן הסמכות לאשר או להטיל וטו על הצעות חוק המועברות על ידי בית המחוקקים של המדינה. המושל רשאי גם לכנס את בית המחוקקים ב"אירועים יוצאי דופן".
היסטוריה
מאז כינונה של יוטה כמדינה בארצות הברית, כיהנו בה בסך הכל 18 מושלים, 17 גברים ואישה אחת. קאל רמפטון כיהן במשך שלוש תקופות כהונה מ-1965 עד 1977. אולן ווקר כיהנה במשך הזמן הקצר ביותר - תקופת כהונתה כללה את 14 החודשים הנותרים של מייק ליוויט עם מינויו לראש הסוכנות להגנת הסביבה. בגיל 36, היבר מאנינג ולס היה הצעיר ביותר שכיהן כמושל. בגיל 70, סיימון במברגר הפך לאדם המבוגר ביותר שנבחר לתפקיד לתפקיד בעוד אולן ווקר, בגיל 72, הייתה האדם המבוגר ביותר שירשה את התפקיד.
המושל הנוכחי הוא ספנסר קוקס, שנכנס לתפקידו ב-4 בינואר 2020, עם סיום תפקידו של גארי הרברט.
חותם המושל
למושל יוטה חותם רשמי, שמעוצב בהשאלה של רוב הסימבולים מסמל המדינה, חותם המושל כולל ספרות רומיות בתחתית, המייצגות את מספר המושל, שמשתנות עם כל כניסתו של מושל חדש לתפקיד. לכן לכל מושל יש חותם ייחודי לעצמו ולממשלו. הספרות הרומיות הן כיום "XVIII", המייצגות את מספרו של ספנסר קוקס, הוא המושל ה-18 של יוטה.
קטניה (עיר)
קטניה היא בירת נפת קטניה, עיר בת כ-290,000 תושבים והעיר השנייה בגודלה בסיציליה אחרי פלרמו. קטניה שוכנת לחופי מפרץ קטניה ולרגלי הר הגעש אטנה ובעבר נפגעה על ידיו מספר פעמים, למשל בשנת 1669. בשנת 1693 נהרסה העיר ברעידת אדמה ונבנתה כמעט מחדש.
היסטוריה
שמה של העיר נגזר משם שבט היוונים "קאטאנה" (Κατάνη) (Katánē) שמשמעה "(Αἴτνη (Aítnē". קטניה נוסדה בשנת 729 לפני הספירה על ידי היוונים מאֶוּבּוֹיָה.
ב-11 בינואר 1693 נהרסה קטניה ברעידת אדמה בה נהרגו 18,000 נפשות ונהרסו מעל 85% מהעיר (ראו: רעידת האדמה בסיציליה 1693 ). לאחר רעידת האדמה נבנתה העיר מחדש בסגנון הבארוק לפי תוכניותיו של אנטוניו אמטו (Antonio Amato) שהיה אדריכל של מסינה, מגדולי אמני המנייריזם. אנטוניו אמטו תכנן כנסיות רבות, למשל מנזר בנדטינים (Monastero Benedettini), כמו גם וילות וארמונות, למשל ארמון ביסקרי (Palazzo Biscari).
אקלים
האקלים בקטניה הוא אקלים ים תיכוני. הקיץ חם ויבש וטמפרטורת השיא בו מגיעה ל-C° 40 ויותר מספר פעמים בשנה. מרבית המשקעים (כ-500 מ"מ בשנה בממוצע) יורדים בחורף, בין החודשים אוקטובר למרץ. הר אתנה חוסם את הרוחות הצפוניות הקרות ולכן שלג הוא אירוע נדיר בקטניה, על אף שהטמפרטורה בחורף יכולה לרדת אל מתחת ל-C° 0.
יהודי קטניה
בקטניה התקיימה קהילה יהודית עוד מהתקופה הרומית.
איל וינטר
אייל וינטר (נולד ב-13 ביולי 1959) הוא פרופסור מן המניין לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים. תחומי המחקר שלו הם תאוריה מיקרו-כלכלית, תורת המשחקים, תמריצים בארגונים, מימון וכלכלה התנהגותית.
ביוגרפיה
וינטר נולד לאם שהיא דור שישי בארץ ישראל ולאב, הנס, שעלה מגרמניה בגיל 13, לאחר עליית הנאצים לשלטון. בשנת 1983 קיבל תואר ראשון במתמטיקה, סטטיסטיקה וכלכלה מהאוניברסיטה העברית. בשנת 1989 השלים דוקטורט בתורת המשחקים בהנחיית בצלאל פלג, באותה אוניברסיטה.
כיהן כפרופסור במכון האוניברסיטאי האירופי בפירנצה, (European University Institute) באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ובאוניברסיטת מנצ'סטר ובאוניברסיטה העברית כראש המחלקה לכלכלה וראש המרכז לחקר הרציונליות.
וינטר הוא חבר המועצה של האגודה הבינלאומית לתורת המשחקים וחבר צוות העריכה של כתב העת Games and Economic Behavior. הוא זכה בפרס הומבולדט למחקר לשנת 2011.
בשנת 2012 יצא לאור ספרו "רגשות רציונליים - איך הרגש מצליח במקום שבו השכל נכשל".
בשנת 2015 מונה על ידי משרד ראש הממשלה ומשרד התקשורת לבחון את עסקת המיזוג המוצעת בין סלקום וגולן טלקום.
באפריל 2020, היה חלק מצוות שייעץ לממשלת הממלכה המאוחדת לגבי החזרת המשק הבריטי לשגרה, בעקבות הגל הראשון של מגפת הקורונה בממלכה המאוחדת.
הנרי תומסן
הנרי כריסטן תומסן (בדנית: Henry Christian Thomsen; 1906 – 1944) היה חסיד אומות העולם שסייע בהצלת יהודי דנמרק במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
תומסן, יליד תיסטד (Thisted) שבצפון דנמרק, ואשתו, אלן מרגרט היו בעלי פונדק בכפר סנקרסטן (Snekkersten) בצפון מזרח דנמרק וחברים פעילים במחתרת הדנית. באוקטובר 1943, עם החלטת הגרמנים לגרש למחנות ריכוז את יהודי דנמרק, סייעו תומסן ואשתו למאות יהודים לעבור בסירות דיג מדנמרק לשוודיה. הפונדק של בני הזוג תומסן היה נקודת מעבר בדרך לחוף. חלק מהיהודים הבורחים הסתתרו בפונדק לפני הפגישה עם הדייגים ובעלי הסירות שהעבירו אותם על פני מיצרי הים, אל שוודיה. בשלב מסוים העביר תומסן בעצמו חלק מהיהודים לשוודיה, בסירה שקנה לצורך כך.
בסוף 1943 הוסגר תומסן למשטרה המקומית, אך זו הגנה עליו ואפשרה לו להמשיך במעשי ההצלה.
באוגוסט 1944 עצרו את תומסן שוטרי גסטפו, בספטמבר הוא נשלח למחנה הריכוז נוינגמה ובדצמבר 1944 נספה במחנה זה.
הנצחה
יד ושם העניק תואר חסיד אומות העולם לתומסן ולאשתו, אלן מרגרט.
בשנת הענקת האות, 1968, ביקרה אלן מרגרט בישראל ונטעה עץ בשדרת חסידי אומות העולם.
סיפורו של תומסן הונצח בספרה של הסופרת הדנית סנדי טוקסוויג (Sandi Toksvig), ציפור השיר של היטלר (Hitlers Kanarienvogel).
הכתר המשולש (סנוקר)
הכתר המשולש (באנגלית: Triple Crown) הן שלוש התחרויות החשובות והיוקרתיות ביותר בעולם הסנוקר: אליפות העולם בסנוקר (הראשונה בחשיבותה), אליפות בריטניה (השנייה בחשיבותה), וטורניר המאסטרס (השלישית בחשיבותה). שלושת הטורנירים משודרים באופן ישיר ומלא ברשת ה-BBC הבריטית וכן על ידי יורוספורט.
זכיות
השחקן הראשון בהיסטוריה שזכה בכל שלושת תוארי הכתר המשולש, ושגם החזיק לראשונה בשלושתם בו זמנית, הוא סטיב דייוויס, שצלח הישג זה בין עונת 1980/1981 לעונת 1981/1982.
שיאן מספר הזכיות של טורנירי הכתר המשולש בכל הזמנים הוא רוני או'סאליבן, עם 21 זכיות במספר (שיא בתקופה המודרנית של 7 זכיות באליפות העולם בסנוקר, שיא כל הזמנים של 7 זכיות באליפות בריטניה, ובשיא כל הזמנים של 7 זכיות בטורניר המאסטרס).
השחקנים היחידים שזכו בכל שלושת תוארי הכתר המשולש הם 11 במספר: רוני או'סאליבן (21 זכיות), סטיבן הנדרי (18 זכיות), סטיב דייוויס (15 זכיות), ג'ון היגינס (9 זכיות), מארק סלבי (9 זכיות), מארק ויליאמס (7 זכיות), ניל רוברטסון (6 זכיות), אלכס היגינס (5 זכיות), ג'אד טראמפ (4 זכיות), טרי גריפית'ס (3 זכיות), ושון מרפי (3 זכיות).
השלמת זכייתם בכל תוארי הכתר המשולש לפי סדר כרונולוגי: סטיב דייוויס (עונת 1981/1982), טרי גריפית'ס (עונת 1982/1983), אלכס היגינס (עונת 1983/1984), סטיבן הנדרי (עונת 1989/1990), ג'ון היגינס (עונת 1998/1999), מארק ויליאמס (עונת 1999/2000), רוני או'סאליבן (עונת 2000/2001), ניל רוברטסון (עונת 2013/2014), מארק סלבי (עונת 2013/2014), שון מרפי (עונת 2014/2015), וג'אד טראמפ (עונת 2018/2019).
השחקנים היחידים שזכו בכל אחד מתוארי הכתר המשולש יותר מפעם אחת הם: רוני או'סאליבן, סטיבן הנדרי, סטיב דייוויס, ג'ון היגינס, מארק סלבי, ומארק ויליאמס.
שיאן מספר הזכיות הרצופות של טורנירי הכתר המשולש בכל הזמנים הוא סטיבן הנדרי, עם חמש זכיות רצופות של תוארי הכתר המשולש, כשביצע הישג זה פעמיים, כשזכה ברצף באליפות בריטניה 1989, מאסטרס 1990, אליפות העולם בסנוקר 1990, אליפות בריטניה 1990, ומאסטרס 1991, וכשזכה שוב ברצף באליפות העולם בסנוקר 1995, אליפות בריטניה 1995, מאסטרס 1996, אליפות העולם בסנוקר 1996, ואליפות בריטניה 1996.
השחקנים היחידים שזכו פעמיים ברציפות או יותר בכל אחד משלושת תוארי הכתר המשלוש לפחות פעם אחת הם סטיבן הנדרי ורוני או'סאליבן.
השחקן הצעיר ביותר בכל הזמנים שזכה בתואר כתר משולש הוא רוני או'סאליבן (גיל 17 ו-358 ימים. אליפות בריטניה 1993), והשחקן המבוגר ביותר בכל הזמנים שזכה בתואר כתר משולש הוא דאג מאונטג'וי הולשי (גיל 46 ו-172 ימים. אליפות בריטניה 1988).
שיאן ההופעות בשלבי הגמר של טורנירי הכתר המשולש בכל הזמנים הוא רוני או'סאליבן, עם 29 הופעות במספר (8 הופעות בגמר אליפות העולם בסנוקר, 8 הופעות בגמר אליפות בריטניה, ובשיא כל הזמנים של 13 הופעות בגמר טורניר המאסטרס).
סיכת הסמל
החל מטורניר המאסטרס של שנת 2020 והלאה, לאות הוכרה על הישג זה, רשאים השחקנים שזכו לפחות פעם אחת בקריירה בכל שלושת טורנירי הכתר המשולש, לענוד על הוסט שמעל חולצתם סיכת בד אחידה, בעלת צורתו של סמל הכתר המשולש, אשר צורתו היא של כתר משולש פינות בצבע זהב, בכל תחרות סנוקר רשמית ומקצוענית בה הוגדר קוד לבוש מחוייט. כיום ישנם שמונה שחקנים פעילים בלבד אשר רשאים לענוד את תג הכתר המשולש בתחרויות סנוקר רשמיות, והם: רוני או'סאליבן, סטיבן הנדרי, ג'ון היגינס, מארק סלבי, מארק ויליאמס, ניל רוברטסון, שון מרפי, וג'אד טראמפ. השחקן היחיד שמעולם לא הרכיב את תג הכתר המשולש מתוך בחירה הוא רוני או'סאליבן.
התעופה במלחמת העולם הראשונה בסיני ובארץ ישראל
התעופה הצבאית במלחמת העולם הראשונה החלה בארץ ישראל בשנת 1913 כאשר הוזמן מטוס עות'מאני לטיסת ראווה בשמי תל אביב הקטנה ונפל על חוף הים לעיני צופים מהיישוב שנענו לקריאתו של מהנדס התעופה העברי ד"ר מאיר גורביץ ונאספו למפגן. בשנת 1914 בוצעה עוד הופעת ראווה של המטוסים הטורקים שהסתיימה באסון. המטוסים נפלו לים כנרת והטייסים נהרגו. לנופלים חולק כבוד רב והם נקברו בדמשק סמוך לקבר צלאח א דין.
לבקשתו של גנרל אדמונד אלנבי, מפקד חיל המשלוח המצרי, הוקמה הבריגדה הארצישראלית של גיס התעופה המלכותי (לאחר מכן חיל האוויר המלכותי. הבריגדה הארצישראלית השתתפה במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, ובפרט בקרב מגידו ובקרב בנחל תרצה.
הטיסות הראשונות
בשנת 1914 היה חיל האוויר העות'מאני בן שנה, ולרגל המאורע החליט הסולטאן להשתמש בחיל האוויר על מנת לעורר גל של פטריוטיות ורגשות לאומיים ברחבי האימפריה העות'מאנית על ידי מטס ראווה מעל ערי האימפריה. הטיסה יצאה מאיסטנבול לדמשק, ומשם תוכננה להגיע לירושלים ולקהיר. במטוס טסו סרן פתחי ביי וסרן צאדק ביי, ושם המטוס היה "העזרה הלאומית". מעל אזור סמח' עלה המטוס באש והתרסק. מושל טבריה חצה את הכנרת בסירה ומצא את שרידי המטוס וגופות הטייסים, ואלה נשלחו ברכבת מיוחדת מתחנת הרכבת סמח' בשפה הדרומית של הכנרת ליפו. שם נערכה להם הלוויה המונית. הטייסים הובאו לקבורה בדמשק.
במדבר סיני
בינתיים הגיעה תגבורת של מטוסים לצבא הבריטי במזרח התיכון: שלושה מטוסים מטיפוס "די-האווילאנד" הגיעו למצרים. סך הכל היה לבריטים אחד-עשר מטוסים. המטוסים החדשים היו משוכללים יותר מהמטוסים הקודמים, ה"פארמאנים", אך לא הגיעו לרמת השכלול של המטוסים הגרמנים "אוויאטיקים" וה"פוקירים" שעמדו לרשות הטורקים. בהמשך הגיעו לטורקים גם מטוסי ה"טאובּים". המטוסים העות'מאניים שלטו בשמי חצי סיני במשך כל המערכה בחצי האי.
כאשר המטוסים הבריטים עלו לאוויר לבדוק את מצב הכוננות של חיל האוויר הטורקי, אשר שדה התעופה הקידמי שלו היה בעיירה "אל-עריש" הסתיים הסיור באובדן שלושה מטוסים בריטים וחיסול שני מטוסים טורקים.
הקרבות בארץ
האווירייה הבריטית הגיעה לשדה התעופה רמלה. זה היה בסיסה החשוב בהמשך המערכה על כיבוש ארץ ישראל. לרשותם עמדו מטוסי "ניופורט", שנשאו מטען של פצצות זעירות. לאחר הקרב על גבעות מע'אר הצבא הטורקי היה בנסיגה. כך מצא חיל האוויר הבריטי שדה תעופה טורקי עם חמישה מטוסים נטושים וחיילות טורקים סביבם בהכנות לנסיגה. המטוסים צללו לעבר שדה התעופה והשמידו את המטוסים ושאר הציוד הצבאי שהיה מוכן לתזוזה. כך למעשה נהגו בכל מקום עד לסיום הלחימה. עוד בסיס חשוב שהוקם והיה בשימוש במלחמת העולם הראשונה היה שדה התעופה בעזה.
בינתיים התקבלו מטוסי לחימה חדשים מטיפוס "בריסטול". יתרונם היה במשטח ההמראה והנחיתה הקצר שהיה דרוש להם. כך שרת הבריסטול את הצבא הבריטי באזור הרי ירושלים. לאווירייה הגרמנית היו "טאובים" שטייסיהם לא יכלו לפעול נגד הבריסטול.
מערכות הסיום
הטייסות הבריטיות שהוקצו למערכה השתייכו לשירות האוויר של הצי המלכותי ויצאו משדות התעופה ברמלה וליד תחנת ואדי צראר (לימים תחנת הרכבת נחל שורק). תפקידן הראשוני היה למנוע מהמטוסים הגרמניים להמריא ולסייע לכוחות העות'מאניים. בהמשך הן תקפו את מרכזי התקשורת והאספקה.
במתקפת מגידו, בלילה בין 18 לבין 19 בספטמבר 1918, החלה הפצצה אווירית על מרכזי הצבא העות'מאני בעפולה: תחנת הרכבת - מרכז ההובלה והאספקה, שדה התעופה בעיר ומתקני התקשורת הצבאית שהיו בה. הייתה זו תחילתה של המתקפה הבריטית, שכונתה קרב מגידו, אשר שמה קץ לשלטון העות'מאני בארץ ישראל.
כעבור יומיים, בבוקר 21 בספטמבר 1918, נערך הקרב בנחל תרצה. הטייסים הבריטים גילו שדרת מסע של הצבא העות'מאני נעה, בדרכים צדדיות, מטולכרם ומשכם לכיוון בית שאן ואל מעברות הירדן. כאשר הטור הטורקי הגיע לפתח צר של הואדי, נחל תרצה, הופצצו כלי הרכב הממונעים והדרך נחסמה.
כנף 7
כנף 7 היא כנף כוחות האוויר המיוחדים של חיל האוויר הישראלי. בראש הכנף עומד קצין בדרגת אלוף-משנה הכפוף ישירות למפקד חיל האוויר. בסיס הקבע של הכנף הוא בבסיס פלמחים (בח"א 30).
עם הקמת הכנף ביולי 2020, בוטלה מפקדת כוחות האוויר המיוחדים (מכא"מ) שפעלה במפקדת חיל האוויר, והוקמו ענף כא"ם במחלקת התקפה ומדור אימוני כא"ם בענף אימוני משולבים במטה החיל.
יעוד
הכנף הוקמה מתוך צורך מבצעי להתמודד עם אתגרי הליבה של חיל האוויר, ולייצר פתרונות יצירתיים ורלוונטיים, והיא חלק ממהלך כולל שמטרתו - התעצמות לצד התייעלות. הכא"ם תהווה מרכיב משלים וייחודי לפעילות חיל האוויר באמצעות מבצעים מיוחדים בעומק, בשגרה ובחירום, לביצוע משימות הזרוע.
משימות הכנף העיקריות כוללות:
יחידות הכנף
עד להקמת כנף 7 היו יחידות הכנף כפופות פיקודית לבסיסי חיל האוויר השונים וההכוונה המקצועית הייתה באחריות מפקדת כוחות אוויר מיוחדים (מכא"ם). עם הקמת הכנף, עוברות כל היחידות לכפיפות פיקודית מלאה של הכנף.
תומאס שיפרס
תומאס שיפרס (באנגלית: Thomas Schippers; 9 במרץ 1930 – 16 בדצמבר 1977) היה מנצח תזמורת אמריקאי חשוב ונגן עוגב. הוא נהנה מהערכה גבוהה על עבודתו האופראית.
קורות חייו
שיפרס נולד בקאלאמאזו, מישיגן. הוא החל לנגן בפסנתר בגיל 4. בגיל 14 ניגן בעוגב בכנסייה. הוא למד במכון קרטיס למוזיקה ובג'וליארד. הופעת הבכורה שלו כמנצח הייתה בגיל 21 באופרה של ניו יורק ובמטרופוליטן אופרה בגיל 23. הוא ניצח על הופעות בכורה עולמית של מוזיקה מאת ג'אן קרלו מנוטי וסמואל בארבר, שהיום היא נודעת ברבים. הוא ניצח בכל בתי האופרה הגדולים בארצות הברית ובאירופה, ביניהם המטרופוליטן ולה סקאלה, וייסד את פסטיבל ספולטו האיטלקי יחד עם מנוטי.
שיפרס ניצח בקביעות על הפילהרמונית של ניו יורק ועל התזמורת הסימפונית של שיקגו, וגם הקליט אתן, אבל בשנת 1970 קיבל עליו משרה תזמורתית מלאה עם התזמורת הסימפונית של סינסינטי, שם החליף את קודמו במטרופוליטן אופרה, מקס רודולף. אחרי שערך כמה הקלטות עם התזמורת ובנה את שמה כתזמורת בינלאומית, נקטעה הקריירה שלו באופן טראגי במוות פתאומי מסרטן ריאות, בשנת 1977, כשהיה בן 47. הוא הקליט אופרות רבות בתקופת חייו, והקלטות חיות מהופעותיו יוצאות בהדרגה למכירה על גבי תקליטורים.
שומר הנגב
שומר הנגב הוא פסל סביבתי גדול בדמות ראש, הנמצא מול מפעלי נאות חובב, בצד המזרחי של כביש 40. יוצר הפסל הוא הפסל הישראלי אמיליו מוגילנר. פסל זה מכונה "שימדורה" על ידי תושבי האזור.
הפסל בגובה 16 מטר (חמש קומות) הוא אחד מהגדולים בישראל. התבנית נוצרה מ-1,400 טון של ברזל, עפר ואדמת נגב ולתוכה נוצקו 400 טון של בטון מזוין. הוא הוצב במקומו ב-27 בנובמבר 2005.
הפסל אמיליו מוגילנר ידוע במאבקו למען איכות הסביבה. הוא כמעט שילם על כך בחייו כשמתנקש ירה בו ופצע אותו קשה. מטרת הקמת הפסל הוא למחות על זיהום האוויר היוצא ממפעלי נאות חובב ולשמור על זכותם של תושבי הנגב לנשום אוויר נקי. מוגילנר הודיע שהפסל הוא זמני ויישאר במקומו עד שהזיהום ממפעלי נאות חובב ייפסק. בסביבת הפסל שורר ריח חריף המגיע מהמפעלים.
להקמת הפסל תרמו תושבי האזור, כולל שבטים בדואים שמתגוררים באזור, נציגים מהמועצה אזורית רמת הנגב, חברי "אדם טבע ודין".
המפלגה הלאומית ליברלית (רומניה)
המפלגה הלאומית ליברלית (ברומנית: Partidul Național Liberal; בקיצור PNL) היא אחת המפלגות החשובות ברומניה ששיחקה בזמנו תפקיד חשוב במודרניזציה של המדינה והחברה הרומנית. הוקמה לראשונה תחת שם זה ב-24 במאי 1875 והפכה לאחת "המפלגות ההיסטוריות" של רומניה, שהרכיבה 30 מתוך 87 הממשלות. פעילותה נאסרה בשנים 1938–1944 בימי הדיקטטורה המלכותית והמשטר הצבאי-פאשיסטי ונאסרה שוב לחלוטין על ידי המשטר הקומוניסטי בשנים 1948–1989. באותן השנים מנהיגיה נרדפו ונכלאו בימי המשטר הקומוניסטי או שנאלצו להימלט לגלות. המפלגה קמה מחדש אחרי נפילת הקומוניזם ברומניה במהפכה הרומנית (1989). סיסמת המפלגה היא "בכוחות עצמנו". המפלגה מיוצגת בימינו על ידי 51 מתוך 176 חברי הסנאט ו-55 מתוך 334 חברי בית הנבחרים. בפרלמנט האירופי היא מיוצגת על ידי 5 מתוך 33 נציגי רומניה.
היסטוריה
המפלגה הוקמה בשנת 1875 כ"מפלגה ליברלית" תחת הנהגתם של יון ק. ברטיאנו ושל קונסטנטין א. רוסטי, מהמשתתפים הבולטים במהפכות 1848 ברומניה.
שלהי המאה ה-19 ומחצית הראשונה של המאה ה-20 עד לתום מלחמת העולם השנייה
יון ק. ברטיאנו היה המנהיג הבלתי מעורער של המפלגה עד למותו בשנת 1891. מפלגתו שלטה בשנים 1876–1888, השנים שבהן רומניה השתתפה במלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878 והוכרה בעקבותיה כמדינה עצמאית בוועידת ברלין בשנת 1878. בתקופתו רומניה הוכרזה כממלכה. אחרי 1888 רסני השלטון עברו לידי המפלגה השמרנית. (1888–1895). בימי ה"בל אפוק" בצומת המאות 19 ו-20 ,בשנים 1895–1916 רומניה הונהגה מיוזמת המלך קרול הראשון על ידי "רוטציה ממשלתית" (rotativa guvernamentală) -כשהמפלגה הליברלית והשמרנית התחלפו לסירוגין כל 4 שנים בשלטון. אחרי מותו של בריטאנו ראשי הממשלה הליברלים היו דימיטריה ברטיאנו (1891–1892), הנסיך דימיטריה סטורדזה (1892–1908), יון י.ק. ברטיאנו (1908–1927) שעמד בראש הממשלה בשנים הגורליות של מלחמת העולם הראשונה ואיחוד האזורים המיושבים ברומנים ברומניה הגדולה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה ההתפוררות והרדיקליזציה של הזירה הפוליטית הרומנית לא איפשרה יותר את מנגנון הרוטציה. בשנים בין שתי מלחמות העולם המפלגה הלאומית ליברלית הייתה המפלגה הפוליטית החזקה ביותר. היא הרכיבה כמה מהממשלות והייתה יוזמת החוקה משנת 1923. היא הנהיגה את רומניה ללא הפסקה בין 1914–1919, עם הפסקה קצרה במרץ-נובמבר 1918, כאשר, בדומה למפלגות ליברליות אירופיות אחרות הפסידה את הבחירות שהן ארגנו על בסיס זכות ההצבעה האוניברסלית. אחרי תקופה קצרה של התארגנות והרחבת הפעילות לשטחים שאוחדו עם רומניה, הליברלים חזרו לשלטון ומשלו בשנים 1922–1929 (עם הפסקה בין מרץ 1926 – יוני 1927) ובשנים 1933–1937. בשנים 1922–1926 ממשלת יון י.ק. ברטיאנו הגשימה את האיחוד המנהלי והשלטון הריכוזי של הממלכה הרומנית. בשנים אלה התגשם השיקום הכלכלי של המדינה ויושמו כמה רפורמות כמו רפורמה אגררית (1921) והנהגת לוח השנה הגרגוריאני בשטחי הממלכה הישנה (1919). ראש האופוזיציה באותה תקופה היה יוליו מאניו, יושב ראש לשעבר של המועצה המנהלת של טרנסילבניה ואחר כך יושב ראש מפלגת האיכרים הלאומית. בשנים 1927–1930 בראש המפלגה עמד וינטילה ברטיאנו, אחר כך ב-1930–1933 יון ג. דוקה שנרצח על ידי הלגיונרים, ובשנים 1933–1950 קונסטנטין י.ק. ברטיאנו, שנעצר בסופו של דבר על ידי המשטר קומוניסטי, נידון לכלא ומת בבית הסוהר סיגט.
שנות המשטר הקומוניסטי
פעילות המפלגה הלאומית ליברלית הושהתה בימי הדיקטטורה המלכותית של המלך קרול השני ובימי הרודנות הצבאית -פאשיסטית של המרשל יון אנטונסקו. המפלגה שותפה בשלטון אחרי ההפיכה מ-23 באוגוסט 1944 שהביאה להדחת אנטונסקו ולסיום הברית בין רומניה ובין גרמניה הנאצית. היא פעלה עד נובמבר 1947 כשהוצאה מחוץ לחוק על ידי המשטר הקומוניסטי. חברי המפלגה נעצרו, נשפטו והושלכו לבתי כלא ידועים לשמצה בסיגט, איוד, ז'ילאבה, גרלה, בוטושאן, רמניקו סראט או במחנות לעבודות פרך בביקאז ובתעלת דנובה-הים השחור.
אחרי 1989 "המפלגה הלאומית ליברלית" החדשה
אחרי המהפכה הרומנית בשנת 1989 המפלגה הלאומית ליברלית הוקמה מחדש בראשות ראדו קמפיאנו. עם מייסדיה נמנו דן אמדאו לזרסקו, ניקולאיה אנסקו, סורין בוטז ואחרים. בבחירות ב-20 במאי 1990 היא השיגה 39 מושבים בפרלמנט. בתחילת שנות ה-1990 היא ידעה כמה פילוגים. הפילוג הראשון אירע ב-23 ביולי 1990 כשנפרדה ממנה "המפלגה הלאומית ליברלית - הסיעה הצעירה" שכללה את קלין פופסקו-טריצ'אנו, דינו פטריצ'ו ואחרים. באפריל 1991 סיעה זו חתמה על האמנה לרפורמה ודמוקרטיה ונכנסה לממשלת פטרה רומאן, כשדינו פטריצ'ו קיבל את תיק העבודות הציבוריות. אחרי נפילת ממשלת רומאן בספטמבר 1991, ב-1991–1992 ה-PNL השתתפה בקואליציה ממשלתית עם חזית ההצלה הלאומית FSN, תחת ראשותו של פוליטיקאי עצמאי, תאודור סטולוז'ן. היא יוצגה בממשלה על ידי 3 שרים ועוד כמה בעלי תפקידים בכירים, בעימות עם חזית ההצלה הלאומית FSN.
בהתמודדותם עם חזית ההצלה הלאומית בשנת 1991 שיתפו הלאומים-ליברלים פעולה עם המפלגה הנוצרית דמוקרטית-לאומית של האיכרים ועם עוד כמה מפלגות קטנות והקימה ברית הקרויה "הקונבנציה הדמוקרטית הרומנית" CD. בשנת 1992 המפלגה עזבה זמנית את הקונבנציה הדמוקרטית, להוציא סיעה בראשות ניקולאיה צ'רווני. אחרי כישלון חרוץ בבחירות בשנת 1993 הוחלף מנהיג המפלגה, ראדו קמפיאנו, במירצ'ה יונסקו-קווינטוס. בהמשך חזרו לקונבנציה הדמוקרטית ושיקמו בבחירות 1996 את מעמדם בדעת הקהל והפרלמנט (17 סנטורים ו-24 חברי בית הנבחרים). במסגרת הקונבנציה הדמוקרטית יחד עם המפלגה הדמוקרטית ועם האיחוד הדמוקרטי של ההונגרים ברומניה UDMR הליברלים השתתפו בהרכבת הממשלות בשנים 1996–2000. בשנת 1998 המפלגה הלאומית ליברלית התמזגה עם מפלגת הברית האזרחית. במרץ 1999 התקבלה כחברה באינטרנציונל הליברלי ויושב הראש שלה נבחר לסגן יושב ראש האינטרנציונל הליברלי.
אחרי שהמפלגה הנוצרית דמוקרטית לאומית של האיכרים התגמדה לחלוטין ככוח פוליטי, נשארה זמן מה המפלגה הלאומית הליברלית המפלגה ההיסטורית היחידה בעלת נוכחות משמעותית במרכז - ימין. מעמד זה הסתיים בעקבות עליית המגמה הנוצרית דמוקרטית בתוך המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 2003 הלאומים ליברלים כרתו ברית חדשה חולפת עם המפלגה הדמוקרטית תחת הסיסמה "צדק ואמת". ב-2004 יו"ר המפלגה סטולוז'אן יצא מן מהמירוץ לנשיאות והתפטר מראשות המפלגה לטובת פופסקו טריצ'אנו. האחרון עמד בהמשך בראש ממשלה עד 2008. בשנת 2006 פרשו את המפלגה המנהיגים לשעבר סטולוזאן וולריו סטויקה כדי להקים סיעה לאומית דמוקרטית שהצטרפה למפלגה הדמוקרטית. בבחירות המקומיות ב-2008 זכתה PNL למקום השלישי בין המפלגות עם 19% מהקולות. במרץ 2009 קרין אנטונסקו נבחר לראשות המפלגה ואימץ קו התנגדות חריפה לנשיא טראיאן בססקו ולממשלות הנתמכות על ידיו - של אמיל בוק ומיכאי רזבאן אונגוריאנו. בשנת 2012 המפלגה הלאומית ליברלית בראשות אנטונסקו התלכדה עם המפלגה הסוציאלית דמוקרטית בראשות ויקטור פונטה ויצרה את האיחוד הסוציאלי-ליברלי. ברית אלקטורלית זו זכתה בבחירות 2012 והייתה שותפה בממשלת פונטה עד שנת 2014 כשפרץ משבר בין שתי המפלגות. הליברלים עזבו את הממשלה. קרין אנטונסקו התפטר מתפקיד היושב ראש עקב הישגים לא מספקים בבחירות לפרלמנט האירופי ובקונגרס ב-28–29 ביוני 2014 קלאוס יוהאניס נבחר כמנהיג החדש של המפלגה. לאחר שהחל לכהן כנשיא רומניה נבחרו לתפקיד ראש המפלגה אלינה גורגיו ווסילה בלאגה. החל מאפריל 2022 בראש המפלגה עומד ניקולאיה צ'וקה.
מורשת פוליטית
המפלגה הייתה מעורבת בכמה אירועים מכוננים בהיסטוריה של העם הרומני - בייחוד בהשגת העצמאות בשנת 1877, בניית ממלכת רומניה בשנת 1881, המלחמה לאחדות האומה (1916–1918) ויצירת רומניה הגדולה ב-1918, הרפורמה האגררית בשנת 1921, השיקום הכלכלי אחרי מלחמת העולם הראשונה ואחרי השפל הגדול בשנים 1929–1933. אחרי הקמתה מחדש בשנת 1989 הובילה המפלגה בתהליך כניסת רומניה לאיחוד האירופי בשנת 2007.
יושבי ראש
יושבי ראש המפלגה הלאומית הליברלית משנת 1875 ואילך:
סמל
המרכיב העיקרי של המפלגה הוא חץ כחול המצביע על הפינה הימנית העליונה של ריבוע צהוב, והאותיות P, N ו-L בכחול, מוטות ימינה. מיקומו של ה-PNL ביחס לחץ תלוי בסוג הסמל, כפי שמוצג להלן.
נסיך אסטוריאס
נסיך אסטוריאס (בספרדית: Príncipe de Asturias) או נסיכת אסטוריאס (בספרדית: Princesa de Asturias) הוא תואר המוענק ליורש העצר הספרדי, וקודם לכן ליורש העצר של כתר קסטיליה. נסיכת אסטוריאס הנוכחית היא הנסיכה לאונור, בתו של פליפה השישי, והיא מחזיקה בתואר זה מאז שנת 2014.
התואר נוצר בשנת 1388 במסגרת הסכם שנחתם בין חואן הראשון, מלך קסטיליה לבין ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר. בהסכם זה נקבע כי בנו של חואן הראשון יינשא לבתו של דוכס לנקסטר וכי יוענק תואר חדש, נסיך אסטוריאס, ליורש העצר של קסטיליה, בדומה לתארים דומים המוענקים ליורשי עצר בממלכות אחרות (כגון נסיך ויילס באנגליה והדופן בצרפת). וכך בנו של חואן הראשון, הנסיך אנריקה (לימים אנריקה השלישי, מלך קסטיליה), היה הראשון לשאת בתואר נסיך אסטוריאס.
בנוסף לתואר נסיך אסטוריאס, מחזיק יורש העצר הספרדי במספר תארים דומים: נסיך חירונה, נסיך ויאנה, דוכס מונטבלנק, רוזן סרברה ולורד בלגר. תארים אלו מוענקים לו מכוח היותו יורש העצר של ממלכת ספרד ולכן גם של הממלכות ההיסטוריות שאוחדו לממלכת ספרד.
נסיך אסטוריאס מחזיק בתוארו רק כל עוד הוא יורש העצר של מלך ספרד; אם למשל נולד אדם אחר שהופך ליורש העצר על פי סדר ההורשה, התואר עובר מיד אליו. דוגמה ייחודית לכך היא הנסיכה איזבל מבורבון, אשר פעמיים החזיקה בתואר נסיכת אסטוריאס ופעמיים איבדה אותו: בפעם הראשונה היא קיבלה את התואר מיד עם הולדתה ב-1851 והחזיקה בו עד שב-1857 נולד אחיה הצעיר, אלפונסו נסיך אסטוריאס. כאשר אלפונסו הוכתר ב-1875 כאלפונסו השנים עשר, היא הייתה שוב לנסיכת אסטוריאס עד שאיבדה את התואר לטובת בתו הבכורה של המלך, מרסדס, נסיכת אסטוריאס, שמלכה על ספרד במשך מספר חודשים בין פטירתו של אביה ללידתו של אחיה, שהוכתר מייד עם לידתו למלך אלפונסו השלושה עשר.
נסיכת אסטוריאס עומדת בראש קרן נסיך אסטוריאס המעניקה את פרסי נסיך אסטוריאס היוקרתיים, אשר בחלוקתם החל פליפה השישי בעת כהונתו כנסיך אסטוריאס. כמו כן, היא מעניקה בכל שנה את גביע נסיך אסטוריאס, גביע הליגה הספרדית השנייה בכדורסל.
Type 97 (מרגמה)
מרגמת ה-Type 97 הייתה מרגמת חי"ר בקוטר 81 מ"מ יפנית שהייתה בשימוש הצבא היפני במהלך מלחמת העולם השנייה. המרגמה נכנסה לשירות בשנת 1937.
טירז פור פירז
טירז פור פירז (באנגלית: Tears for Fears; בראשי תיבות: TFF; באופן מילולי: דמעות לפחדים) היא להקת פופ בריטית מצליחה אשר הוקמה בעיר באת' בשנת 1981 ופועלת עד היום. הסגנון המוזיקלי של 'טירז פור פירז' נע בין פופ, רוק וניו ווייב. נכון ל-2007 נמכרו כ-21 מיליון עותקים מאלבומי הלהקה.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בידי רולאנד אורזבל וקורט סמית', שהם החברים העיקריים בה, כאשר שאר הנגנים מתחלפים בתדירות גבוהה. חברי הלהקה המקוריים היו רולאנד אורזבל (שירה וגיטרה), קורט סמית' (שירה וגיטרה בס), איאן סטנלי (קלידים) ומני אליאס (תופים).
הלהקה זכתה להכרה בשנות השמונים, עת הוציאה שלושה אלבומים שזכו להצלחה ובהם להיטים, כגון: Shout, Sowing The Seeds Of Love, Mad World, ו- Everybody Wants To Role The World. השיר Mad World זכה להצלחה מחודשת כאשר גרסת כיסוי שלו הופיעה בפסקול הסרט דוני דארקו. פרט לכך הוקלטו לשיר עוד כ-25 גרסאות כיסוי שונות, בין השאר בידי הדוגמנית הישראלית מלאני פרס (עבור סרטו של רשף לוי איים אבודים).
ב-5 ביולי 2017 הופיעה הלהקה בישראל, בהיכל מנורה מבטחים בתל אביב.
ב-23 ביולי 2019 חזרה הלהקה להופיע בישראל, גם הפעם בהיכל מנורה מבטחים.
אלכסנדר שלנברג
אלכסנדר שלנברג (בגרמנית: Alexander Schallenberg; נולד ב־20 ביוני 1969) הוא דיפלומט, משפטן, פוליטיקאי אוסטרי מטעם מפלגת העם האוסטרית המכהן כשר החוץ של אוסטריה. מ-11 באוקטובר 2021 עד 7 בדצמבר 2021 כיהן כקנצלר אוסטריה.
חיים וקריירה
שלנברג נולד בשנת 1969 בברן כבן לשגריר אוסטרי, גדל בהודו, ספרד ופריז. משנת 1989 עד 1994 למד משפטים באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת פנתאון-אסאס. לאחר סיום לימודיו המשיך את לימודיו במכללה לאירופה עד 1995. בשנת 1997 נכנס למשרד החוץ של אוסטריה.
בשנת 1997 עבד במשרד הפדרלי לענייני חוץ. בין השנים 1999–2000 שימש שלנברג כראש היחידה לעניינים כלליים לשילוב האיחוד האירופי.
בין השנים 2000–2005 כיהן שלנברג ראש המחלקה לעניינים משפטיים בייצוג הקבוע של אוסטריה לאיחוד האירופי. בין השנים 2005–2008 היה חבר הממשלה ודובר העיתונות של שרת החוץ אורסולה פלסניק. בין השנים 2008–2013 היה שלנברג חבר הממשלה ודובר העיתונות של השר לענייני חוץ (וסגן קנצלר) מיכאל שינדלגר. בין השנים 2009–2013 כיהן כראש יחידת המטה 1 (תיאום תקשורת מדיניות חוץ, דיפלומטיה ציבורית) ונכון לשנת 2011 גם סגן ראש הקבינט של סגן קנצלר ושר החוץ, מייקל שינדלגר. בין השנים 2014–2016 היה שלנברג ראש היחידה החדשה לתכנון אסטרטגי ומדיניות המדווח ישירות לשר החוץ סבסטיאן קורץ.
בין השנים 2016–2018 שימש שלנברג כמנכ"ל אירופה במשרד הפדרלי לאירופה, אינטגרציה וענייני חוץ. מאז שנת 2018 שלנברג הוא מנהל כללי לתיאום מדור IV בקנצלרייה הפדרלית.
ב־3 ביוני 2019 מונה שלנברג לתפקיד שר החוץ של אוסטריה במסגרת ממשלת המעבר של בריגיטה בירליין. ב-7 בינואר 2020 הוקמה ממשלה קבועה חדשה בראשות סבסטיאן קורץ והוחלט ששלנברג ימשיך לכהן כשר החוץ.
ב-9 באוקטובר 2021 הודיע סבסטיאן קורץ כי הוא מתפטר מתפקיד הקנצלר וכי ימסור את התפקיד לשלנברג. התפקיד נמסר לשלנברג ב-11 באוקטובר. במהלך כהונתו הכריז שלנברג על הטלת חובת חיסונים נגד נגיף הקורונה על כלל אזרחי אוסטריה, שתכנס לתוקף החל מפברואר 2022. ב-2 בדצמבר 2021, פחות מחודשיים לאחר כניסתו לתפקיד, הודיע שלנברג כי יפרוש מתפקידו כקנצלר אוסטריה ברגע שמפלגתו תסכים על זהותו של המנהיג הבא שלה, ואכן עם בחירתו של שר הפנים קארל נהאמר לתפקיד, פרש שלנברג מתפקידו והתמנה לשר החוץ.
נטפים
נטפים היא חברת ישראלית המייצרת טפטפות, ממטירים, וטכנולוגיות מתקדמות לניטור, בקרה ואוטומציה של הגידול (CMT) - לחקלאות, לגינון ולכרייה. החברה הוקמה בקיבוץ חצרים בשנת 1965 והייתה בין חלוצי ההשקיה בטפטוף. לחברה 29 חברות-בנות, 17 מפעלי ייצור ו-4,300 עובדים ברחבי העולם.
החברה נמצאת בבעלות משותפת של אורביה (שנקראה בעבר מקסיכם) (80%) וקיבוץ חצרים (20%). נטפים שולטת ביותר מ-30% משוק ההשקיה בטפטוף העולמי. מפעל "נטפים" הוא הגדול במפעלי התעשייה הקיבוצית. מנכ"ל החברה הוא גבי מיודובניק.
היסטוריה
בשנים 1959–1966 קידם מהנדס המים שמחה בלאס את השימוש בשיטת ההשקיה בטפטוף, ויחד עם בנו ישעיהו, שהמציא טפטפות חדשות ופורצות דרך לזמנו, עסק בפיתוחן, בניסוין ובהחדרתן לשוק החקלאי בארץ וגם בעולם. בשנת 1959 הותקנה מערכת ניסיונית ראשונה של השקיה בטפטוף, ובשנים הבאות פותחה השיטה ושוכללה והגיעה להיקף מסחרי. ב-12 ביוני 1965 הציג גזבר קיבוץ חצרים, אורי ורבר, את הרעיון בפני אספת הקיבוץ, וב-8 באוגוסט 1965 חתמו שמחה בלאס ובנו ישעיהו על הסכם עם קיבוץ חצרים בדבר הקמת חברה משותפת, "נטפים", אליה העבירו את כל הידע, את זכויות השימוש בפטנטים ואת מערכות הייצור והשיווק של הטפטפות שהוקמו על ידם. חברת "נטפים" החלה לפעול למעשה ב-1 בינואר 1966, ואורי ורבר מונה למנהלה הראשון.
המפעל הוקם במבנה קטן של הנגרייה הישנה של הקיבוץ, בהשקעה מזערית, עם מכונת הזרקה אחת וטנדר אחד. ורבר גייס לעבודה מספר קטן של עובדים, בהם מהנדס המכונות דני רטר (שבנה את מכונת הטפטוף הראשונה), והמתכנן צביקי קרן. קרן למד מבלאס את כל פרטי השיטה, והקים במפעל מחלקת תכנון וכן מחלקה למתן שירות ללקוח בשדה. הלקוח הראשון שהזמין את הטפטפות היה מושב בני עטרות. ראשוני המפעל - ורבר, רטר וקרן - הטמינו בעצמם את מערכת הטפטוף בשדות המושב. על פי עדויות חברי המושב, המערכת פעלה במושב במשך כשלושים שנה.