cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קורנליס דה פוס
שיתופי פעולה
שיתופי הפעולה של דה פוס עם רובנס בפרויקטים בשנות ה-1630 לא השפיעו על סגנונו, אבל הם כן השפיעו על הטכניקה שלו.
פיליפ ז'נטי
פיליפ ז'נטי (בצרפתית: Philippe Genty נולד ב-1938) הוא יוצר צרפתי המתמחה בכתיבת מחזות המשלבים תיאטרון בובות, מחול.
ביוגרפיה
ז'נטי למד בבית הספר לגרפיקה בפריז. בין 1962 ל-1966 ערך ז'נטי מסע ארוך במכונית סיטרואן 2CV, במהלכו ביקר ב-47 ארצות כשהוא מצלם עבור אונסק"ו סרט על תאטרוני הבובות בעולם. ב-1967 פגש במרי אנדרווד (Mary Underwood), רקדנית אנגליה שהפכה לרעייתו ולשותפתו לפרויקטים שהפיק. ב-1968 יסד את "להקת פיליפ ז'נטי" שבה עיצב את הופעותיו המשלבות בובות שונות, תיאטרון, מחול, פנטומימה, משחקי אור וצל, מוזיקה, אפקטים קוליים וסרטי וידאו.
פיליפ ז'נטי ביקר פעמים רבות בישראל. שני המופעים האחרונים שלו הוצגו בישראל La Fin des terres ("קצה העולמות"), הוצג ב-2006, והמופע Boliloc (בולילוק), הוצג ב-2009.
הנרי בייקר טריסטראם
הנרי בייקר טריסטראם (באנגלית: Henry Baker Tristram; 11 במאי 1822 - 8 במרץ 1906) היה כומר, חוקר טבע, מלומד, נוסע ואורניתולוג אנגלי. טריסטראם הוא אחד מהחוקרים האירופיים הראשונים שהגיעו לארץ ישראל, אשר כתביו ואוסף הפוחלצים והאדרים שלו מהווים מקור ידע חשוב בדבר עולם החי של ארץ ישראל במאה ה-19.
ביוגרפיה
נולד באגלינגהאם שבנורת'מברלנד, ולמד באוקספורד. ב-1844 קיבל תואר "מוסמך בלימודים קלאסיים" אולם לא הצליח לקבל תמיכה להמשך לימודיו. ב-1846 הוסמך לכמורה. באותה שנה רכב ביום סגריר כדי לערוך טבילה וחלה בשחפת, דבר שהכריח אותו מאז לנסוע כל חורף לארצות הדרום. התגורר בדרהאם שבצפון אנגליה יחד עם אשתו, אלנור מרי, וילדיו ומשם יצא למסעותיו. מצבו הרפואי הרעוע אינו ניכר בתיאור מסעותיו המפרכים.
טריסטראם התעניין בעולם הטבע מגיל צעיר. בגיל 14 כבר הכין את הפוחלץ הראשון שלו, ציפור קאק שנמצאת עד היום בחדר העבודה שלו במוזיאון דרהאם.
היה מזכירו של מושל ברמודה מ-1847 ועד 1849, נסע למדבר סהרה בחורפים 1855 ו-1857 וביקר בארץ ישראל ב-1858, וחזר אליה ב-1863, 1872 וב-1897 למסעות נוספים שבהם חקר את עולם החי והצומח והתעניין בכתבים עתיקים. ב-1881 שב לאזור וסייר גם בעבר הירדן, לבנון, מסופוטמיה וארמניה.
נוסף על כך סייר מספר חודשים במערב ארצות הברית, טייל לאורך החוף המערבי של נורווגיה ועד החוג הארקטי והגיע גם לסרי לנקה (ציילון), סין, יפן, רוסיה וב-1891 ביקר בצפון מערב אמריקה הצפונית. ב-1905, שנה לפני מותו, הוא טייל בסיציליה.
טריסטראם היה אחד מחוקרי הטבע הראשונים של ארץ ישראל בדורו. כתביו ואוסף הפוחלצים והאדרים (עורות של בעלי חיים) שלו מהווים מקור ידע חשוב בדבר עולם החי של ארץ ישראל במאה ה-19. את סיפורי מסעותיו אסף ופרסם ב-1865 בספרו "מסע בארץ ישראל – יומן 1864–1863".
טריסטראם נחשב ל"אבי הזואולוגיה בארץ-ישראל". ספרו "החי והצומח של ארץ ישראל", שראה אור לראשונה ב-1889, נחשב לאבן יסוד רבה במחקר הביולוגי של הארץ. במיוחד התעניין בציפורים והיה ברשותו לקראת סוף המאה ה-19 אוסף של 20,000 פריטים מכל חלקי העולם, אותם מכר למוזיאון ליברפול. פוחלצי היונקים שאסף במסעו בארץ-ישראל בשנות השישים, הגיעו למוזיאון דרום קנסינגטון בלונדון. וחלק מהצמחים שאסף אל המוזיאון הבוטני בקיימברידג'. טריסטראם היה נוצרי מאמין והתייחס ביראת כבוד לארץ ישראל. מספר פעמים בספרו הוא מספר על ההתפעמות שאחזה בו כשעמד מול מקום קדוש, כבית אל או ירושלים. במסעותיו הוא לא חדל לחפש ראיות לנאמר בכתבי הקודש. הוא פעל בשירות המיסיון ואולם לא עבד כמיסיונר בארץ ישראל והתייחס בכבוד ליהודים הגרים בה.
ביומנו ניסה למצוא באתרי הארץ עדויות לדברים הכתובים בתנ"ך.
על שמו של טריסטראם קרויים בעלי חיים רבים; המפורסמת שבהם היא הציפור טריסטרמית, אך ישנם בעלי חיים נוספים הקרויים על-שמו כגון מריון (מכרסם דומה לעכבר) טריסטרמי, לטאת טריסטר'ם ועוד.
ארנסט זלין
ארנסט זלין (בגרמנית: Ernst Sellin; 26 במאי 1867 - 1 בינואר 1946) היה תאולוג גרמני ומראשוני העוסקים בארכאולוגיה מקראית.
ביוגרפיה
זלין למד תאולוגיה ושפות המזרח הקרוב באוניברסיטאות רוסטוק, ארלנגן ובאוניברסיטת לייפציג. הוא קיבל את הדוקטורט ב-1889 ואז עבד כמורה בתיכון בפרכים (Parchim) בשנים 1894-1891. לאחר מכן, בשנים 1897-1894 הרצה בארלנגן, והתמנה לפרופסור באוניברסיטת וינה (1908-1897), ולימד גם ברוסטוק (1913-1908), אוניברסיטת קיל (1921-1913) ובאוניברסיטת הומבולדט (1935-1921).
זלין זיהה מוקדם את חשיבותה של הארכאולוגיה בהקשר לעבודתו התאולוגית והוביל חפירות עם בדז'יך הרוזני בתל תענך בארץ ישראל (1904-1902). מוקד נוסף של עבודתו היה המחקר הארכאולוגי של יריחו (תל א-סולטאן; 1909-1907) ושכם (תל בלאטה; 1914-1913).
זלין פרסם ספרים רבים, והחשוב בהם, המבוא ללימוד התנ"ך (1910, מהדורת 1969 נערכה לאחרונה על ידי גיאורג פוהרר Georg Fohrer), שימש כספר לימוד סטנדרטי לתלמידים רבים.
בתחילת המאה ה-20 ארנסט זלין פיתח תזה הטוענת, כי משה היה מרטיר שנהרג בידי בני ישראל. זיגמונד פרויד התבסס בספרו משה האיש ואמונת הייחוד (Der Mann Moses und die monotheistische Religion) על תובנותיו של זלין.
בין תגליותיו הגדולות ביותר היה פתרון לשאלה גדולה בהבנת סצנה מהברית החדשה, האם ריפא ישו אדם עיוור בדרך ליריחו או לאחר שהגיע לשם (לוקס 18:35 ומארק 10:46). זלין גילה ערים תאומות ביריחו, אחת מהם היא עיר העתיקה המוזכרת בספר יהושע, והשנייה היא העיר הרומית החדשה. המרחק ביניהן הוא כקילומטר וחצי ושתיהן נקראו "יריחו". לכן שיער כי האירוע המדובר אירע במעברו של ישו בין "יריחו של לוקס" אל "יריחו של מארק", וכך ניתן ליישב בין המקורות.
פלפלון דמוי-אלה
הענפים יכולים להיות ישרים, נשענים, או כמעט שרכיים, וכולם על אותו צמח. העלים מסורגים, באורך 10 עד 22 ס"מ, דמויי נוצה המסודרים בקבוצות של 5 עד 15 עלים; העלעלים הם כמעט סגלגלים, אורכם הוא 3 עד 6 ס"מ ורוחבם 2 עד 3.5 ס"מ, ויש להם שוליים מחודדים, קצה חד עד מעוגל וורידים צהובים. הציר הראשי של העלה עובר בין העלעלים ובדרך כלל הוא מכופף במקצת. הפלפלון הברזילאי הוא דו מיני, והפרחים הלבנים הקטנים מקובצים בצברים על הענפים. צבעו של הפרי הוא אדום וצורתו היא כדורית בקוטר 4 עד 5 מ"מ, והוא נישא על פני צברים צפופים של מאות פירות יער.
שימושים
פלפלון דמוי-אלה נחשב לעץ קטן ואטרקטיבי, שתפוצתו כעץ קישוט רחבה מאוד באזורים החמים של דרום אמריקה בזכות העלווה המרשימה והפירות שלו. אף על פי שהפלפלון אינו פלפל אמיתי (שם מדעי Piper), פירותיו המיובשים נמכרים לעיתים קרובות כגרגרי פלפל ורודים. במינון הנכון, הזרעים משמשים כתבלין ומוסיפים טעם דמוי פלפל למזון. אולם, בכמויות גדולות הזרעים עלולים להיות רעילים.
פולשנות
קשה לשלוט בהתפשטות פלפלון דמוי-אלה כיוון שהוא שולח שורשים יונקים עמוק לתוך האדמה, והוא יוצר שורשים חדשים אם גודעים את הגזע. כמו כן, פירות הצמח מופצים על ידי ציפורים למרחקים ניכרים מצמח האם (אורניתוכוריה), וכך נוצרים מוקדי פלישה חדשים. לאחר שנשתל כעץ קישוטי מחוץ לבית הגידול המקורי שלו, הפלפלון דמוי-האלה הפך לצמח מבוקש ברחבי העולם והפך בהדרגה למין פולש באזורים סוב-טרופיים רבים בעלי כמות משקעים בינונית עד גבוהה, כולל חלקים של אוסטרליה, בהאמה, ברמודה, דרום הרפובליקה העממית של סין, קובה, פיג'י, פולינזיה הצרפתית, גואם, מלטה, איי מרשל, מאוריציוס, קלדוניה החדשה, ניו זילנד, נורפוק, פוארטו ריקו, ראוניון, דרום אפריקה, ארצות הברית (בעיקר פלורידה והוואי). העץ גדל גם באזורים יבשים יותר, כגון ישראל ודרום קליפורניה.
הפלפלון דמוי-האלה הובא לפלורידה ככל הנראה בשלהי 1981. העץ התפשט בפלורידה במהירות, תפס את מקומם של המינים המקומיים, והתפרש על פני אלפי אקרים. העץ מותאם במיוחד לאכלוס של שטחים מופרים והוא יכול לגדול הן בתנאי יובש והן בתנאי לחות. אופי הגדילה שלו מאפשר לו לטפס מעל עצים נמוכים ולפלוש לחופות העצים הבוגרים, וכך לדחוק מינים אחרים בתחרות על האור. בארצות הברית נחקק חוק שלפיו אסור למכור את הצמח או לשתול אותו, והוא מסווג בקטגוריית המזיקים I של מועצת הצמחים המזיקים האקזוטיים (EPCP). על מנת למנוע את התפשטות הצמח נקבעו קווים מנחים שלפיהם יש להשמיד את אוכלוסיית הפלפלון דמוי-האלה היכן שהדבר מתאפשר.
בישראל
הפלפלון דמוי-האלה ניטע רבות בישראל כצמח גינון עירוני, והתאקלם בה היטב באזורים מושקים. הפירות של הפרטים הנטועים מופצים למרחקים על ידי ציפורים פרוגיבוריות (כגון בולבולים), ונובטים בקלות במקומות לחים. מנגנון זה של הפצה למרחק אף הביא לכך שהצמח מופיע לעיתים כמין פולש בשטחים טבעיים, בעיקר בבתי גידול לחים.
פיסול גותי
הפיסול הגותי הוא אמנות פיסול שהתפתחה במערב אירופה בימי הביניים, בחצי השני של המאה ה-12. במקור שימש סגנון זה בקישוט הקתדרלות הגותיות שנבנו באותה תקופה.
הפיסול הגותי מהווה התפתחות ניכרת בפיסול של ימי הביניים, והוא שונה מאוד מפיסול הרומנסק. בניגוד לפיסול הרומנסק המפורט, הרגשני והאינדיוודואלי, הפיסול הגותי הוא חלק מתוכנית כוללת בה כל פרט הוא חלק מאחדות אורגאנית שמטרה העברת מסר דתי בצורה תמציתית, מנומקת ורציונלית ללא רגשנות, קישוטים ופירוט יתר. הפיסול הגותי נועד לקריאה הן על ידי פשוטי העם שמתמקדים רק בדימויים המרכזיים והן על ידי המלומדים שיודעים לקרוא את פיסול השוליים כהנמקה וחיזוק למסר המרכזי. בפיסול הגותי יש גם מחוות לפטרוני הכנסייה והקתדרלות, בייחוד בתבליטים ובפסלי העמוד (שבניגוד לרומנסק הם כמעט תלת-ממדיים ולא כבולים באופן אנאורגני לעמוד עליו הם נשענים). הפיסול הגותי החל בחזית המערבית של קתדרלת שארטר ב-1145 ומשם התפשט ברחבי צרפת ואחר כך באירופה המערבית.
הפיסול הגותי בשיאו התפתח במאות ה-12 וה-13 בקתדרלת שארטר, בקתדרלת נוטרדאם דה פארי, בקתדרלת ריימס וקתדרלת אמיין. בפיסול זה יש דגש רב יותר על הבעות פנים, מרקם ותיאור החומר בצורה מדויקת ואמיתית, לצד תיאורים מדויקים של עולם הטבע, המופיעים ככותרות וכקישוטים לעמודים. העיר ריימס הייתה מרכז גאלו-רומי חשוב וכשכזה נותרו בה שרידים רבים לאדריכלות הרומית ולפיסול הקלאסי. הפסלים בקתדרלת ריימס הושפעו מאוד מפיסול זה והתכתבו עמו במהלך עבודתם, בה יצרו סוג חדש של פיסול השואב מהקלאסי והגותי גם יחד. פיסול זה היה נושא למחקר והערצה בכל רחבי אירופה והציב קנון חדש לפיסול הגותי בשיאו.
לצד הפיסול הרשמי התפתח פיסול שוליים שכלל פסלי ראשים עם הבעות שונים, גרגוילים: מרזבים בצורת מפלצות, וגרוטסקים: פסלי מפלצות, דרקונים ויצורי כלאיים.
אבי לניר
אברהם (אבי) לניר (25 בינואר 1940 – אוקטובר 1973) הוא טייס הקרב הישראלי הבכיר ביותר שנפל אי פעם בשבי האויב.
דמותו של לניר נחקקה בתודעה הישראלית כדמות הרואית, כאדם שמסר נפשו תוך עינויים קשים בשבי סוריה ולא הסגיר את סודות המדינה עליהם היה אמון - סודות שנגעו, כנראה, בנושא "הנשק שישראל מעולם לא הודתה בקיומו". על מעשה זה ניתן לו עיטור העוז.
ראשית ימיו
אבי לניר נולד בשם אברהם לנקין בהרצליה. הוריו, יעקב ומלכה, היו חברים פעילים באצ"ל. לימים הפך אביו לבכיר בשב"כ. דודו של לניר היה אליהו לנקין, מפקד אוניית הנשק "אלטלנה".
לניר למד בבתי ספר שונים, משום שתפקידיו של אביו בשירות המדינה חייבו את המשפחה להחליף מקומות מגורים לעיתים, בשנת 1953 עברה המשפחה לוושינגטון, במסגרת שירותו של אבי המשפחה בשירות המדינה. בגיל 17 חזר לניר לישראל עם משפחתו, ובשנה שנותרה עד לגיוסו למד במגמת אלקטרוניקה של בית הספר הטכני של חיל האוויר.
באוגוסט 1962 נשא לאישה את מיכל ברזילי. משפחתה של ברזילי הייתה מקורבת למפא"י ובעלת אידאולוגיות הפוכות לזו של משפחתו. דודה של מיכל, אריה פולונסקי, היה חבר בארגון "ההגנה" ונרצח בידי מתנקשים מהאצ"ל בשנת 1939. לזוג נולדו שני ילדים, נעם (לימים איש עסקים מצליח) ונורית.
קריירה צבאית
לניר התגייס לצה"ל בשנת 1959. כחניך בקורס טיס הצטיין לאורך הקורס ולימים נודע בקור רוחו ובתפקוד מושלם במהלך תרגיל המדמה נפילה בשבי. ב-1963, כששירת כמדריך בבית ספר לטיסה, התנגש מטוסו, מסוג פוגה מגיסטר, במטוס ווטור בעת טיסת לילה מעל אזור התחנה המטאורולוגית בבית דגן. לניר הצליח לנטוש את המטוס, שלא היה מצויד בכסא מפלט אך החניך שישב במושב הקדמי נהרג בהתרסקות המטוס סמוך לקיבוץ גבעת ברנר. זו הייתה הנטישה האווירית הראשונה מדגם זה בשירות חיל האוויר הישראלי מאז כניסת המטוס לשירות ב-1956, לאחר מספר נטישות מוצלחות בחילות אוויר אחרים.
במסגרת שירותו כטייס קרב נשלח בשנת 1965 לטכניון ללמוד הנדסת אלקטרוניקה, וסיים בהצלחה את לימודיו בשנת 1969. בעקבות הכשרה זו היה מטייסי הניסוי של ה"טכנולוג", אב הטיפוס שקדם למטוס הכפיר.
באפריל 1967, הוזנק לניר ליירט מטוסי מיג סורים שחדרו לישראל. במהלך קרב אוויר שבו הופלו 6 מיגים, דלק לניר אחרי מטוס מיג-21 ופתח עליו באש תותחים מטווח של כ-200 מטר. מטוס המיג נפגע והתפוצץ, מטוסו של לניר חדר לאזור הפיצוץ וכוסה בשכבת פיח עבה שהקשה על הראות מבעד לחופה. על אף הראות הנמוכה הצליח לניר לשוב לשטח ישראל ולהנחית את המטוס בעזרת הנחיות של טייס אחר שטס לצדו והנחה אותו במכשיר הקשר. לימים כונה האירוע בשם "פרשת המיראז' השחור". סיפור זה הפך לאחת מאגדות החיל, בדומה להנחתת המיראז' ללא טייס בתוכו, שביצע רן פקר מספר שנים קודם לכן.
בשנת 1969, במהלך מלחמת ההתשה, יצא לניר לגיחת הפצצה מעבר לתעלה. לאחר ביצוע יעף מקלעים נמוך נפגע מטוסו של לניר מרסס התפוצצות מטען של מוקשים אותם הובילה המשאית. לניר נחת בשלום למרות חורים גדולים שהיו בכל גוף המטוס. באוגוסט 1971 מונה למפקד טייסת המיראז'ים, טייסת הקרב הראשונה (101), שהייתה מוצבת בבסיס חצור. מספר חודשים לאחר שהתמנה למפקד הטייסת נאלץ לנטוש את מטוסו שוב, לאחר שבן זוגו לטיסה התנגש בו. לניר נפצע באורח קשה, אך התעקש וחזר לטוס שבועות ספורים לאחר האירוע.
במסגרת שירותו הצבאי השתתף לניר בכ-200 גיחות קרב, שבהן הפיל שלושה מטוסי אויב מסוג מיג.
הנפילה בשבי
במהלך מלחמת יום הכיפורים, ב-13 באוקטובר 1973, סמוך לשעה 11 בבוקר הוזנק לניר למשימת יירוט בעומק השטח הסורי. ככל הנראה לניר לא נכח בתדריך הבוקר של הטייסת, ולא היה מודע למיקומן של סוללות הטילים הניידות שהסורים הציבו במהלך הלילה. בדרכו חזרה לישראל נקלעו לניר ומספר 2 שלו למארב טילים. מטוס המיראז' של לניר נפגע בחלק האחורי מטיל קרקע אוויר SA-3 והחל לבעור. לניר הצליח לנווט את מטוסו הפגוע מערבה עד שנאלץ לנטוש אותו מעל שטח ישראל. לרוע מזלו, רוח מערבית חזקה סחפה את המצנח לכיוון הכוחות הסורים, לניר הגיע לקרקע בריא באזור מזרעת בית ג'אן. חיילי שריון ישראלים מחטיבה 188 ראו אותו צונח אך חשבוהו לטייס מיג. לאחר דקות אחדות יצר קשר מפקד יחידת החילוץ אליעזר כהן עם מג"ד השריון שבגזרה, ששלח במהירות מספר טנקים לחלץ את לניר. לניר התנתק מהמצנח והחל לרוץ לעבר השריון הישראלי. הסורים שביקשו להפסיק את ריצתו של לניר ירו עליו מספר פגזי ארטילריה. אך ככל שחלפו הדקות הצליחו חיילי קומנדו סוריים להקיף את לניר. לניר נצפה כשהוא מתרומם מהקרקע ומוכנס לנגמ"ש סורי שהסתלק במהירות מזרחה.
משנודע דבר נפילתו בשבי של לניר, נרשמה תכונה ודאגה רבה בצה"ל ובצמרת המדינית של ישראל. חששם של אלו גבר משום שבניגוד למנהגם של הסורים להציג בטלוויזיה טייסים ישראלים שנפלו בשבי, לניר לא נראה בפומבי. על פי עדותו של פרופ' יובל נאמן, העבירה ראש הממשלה גולדה מאיר מסר להנרי קיסינג'ר, כי ממשלת ישראל מוכנה לוותר על פסגת החרמון בתמורה ל-28 טייסים ישראלים (ולניר בתוכם) שנפלו בשבי הסורי. הצורך לחלץ את לניר מידי שוביו היה קריטי..
מעדותו של סרן עמיחי רוקח, איש צוות אוויר שנפל בשבי יום לפני נפילתו של לניר, התברר כי השניים שוחחו ביניהם בבית חולים סורי כשהם שוכבים משני עברי פרגוד. לשאלתו של רוקח ענה לניר "המצב שלי קשה מאוד, יש לי שברים בידיים וברגלים, שברו לי את העצמות". ב-9 ביוני 1974 החזירו הסורים את גופתו המעונה של לניר. על הגופה ניכרו סימני חבלה רבים, כגון עצמות שבורות, ציפורניים עקורות וסימני מכות חשמל. מפקד חיל האוויר לשעבר, האלוף במיל' מוטי הוד, אמר שבידי לניר היה מידע שהיה מעמיד את קיומה של ישראל בסכנה, אילו היה נשבר וחושף את סודותיו.
ועדת וודהד
ועדת וודהד (באנגלית: Woodhead Comission) אשר שמה הרשמי היה הוועדה לחלוקת ארץ ישראל (Palestine Partition Comission), הוקמה כהמשך לוועדת פיל. הוועדה קבעה שמסקנות ועדת פיל אינן מעשיות והציעה חלוקה אחרת בה המדינה היהודית המוצעת קטנה בהרבה.
היסטוריה
בספטמבר 1937 הצהיר אנתוני אידן, שר החוץ של בריטניה, בני מועצת חבר הלאומים שיש כוונה לשלוח גוף מיוחד לארץ ישראל לניהול משא ומתן עם היהודים ולהגיש תוכנית מפורטת לחלוקת ארץ ישראל. גוף כזה לא קם ולקראת סוף 1937 עלו השערות שבריטניה מבקשת לסגת לגמרי מתוכנית החלוקה. בעקבות זאת פרסמה ממשלת בריטניה בתחילת ינואר 1938 ספר לבן המכריז על הקמת ועדת חלוקה, אך מבלי לנקוט בשמות חבריה.
בראש ועדת וודהד עמד ג'ון וודהד ועמו נתמנו אליסון רוסל וא. פ. ווטרפילד.
לוועדת וודהד הועבר מסר מממשלת בריטניה שיש לפסול את ועדת פיל באופן מידי, ולהביא לריצוי הצד הערבי שהיווה חלק חשוב יותר כעת בארץ ישראל לעומת היהודים. אחד מחברי הוועדה, ט. ריד, אף אמר בבואו לארץ ישראל: "אין זה צודק ואין זה רגיל להציע שמהגרים הבאים מחלקי עולם שונים יבואו לארץ ישראל ויטלו מידי תושבי הארץ את הריבונות עליה. אין זה גם מן החכמה הפוליטית כלל ועיקר, משום שמעשה כזה יביא לידי מחלוקת ושפיכת דמים ויהיה אסון לכל הנוגעים בדבר".
ועדת וודהד הגיעה בסוף אפריל 1938 לארץ ישראל וחקרה את המאורעות שהביאו להמשך הסכסוך, וב-9 בנובמבר פרסמה את החלטותיה.
מסקנות הוועדה
הוועדה הגיעה למסקנה שאין בידי המנדט והוועדה אפשרות מעשית סבירה לחלוקה של ארץ ישראל למדינה ערבית ומדינה יהודית שתאפשר הקמתן תחת התנאים שהוגדרו. בהתייחס לוועדת פיל נכתב כי זו תכיל בגבולות המדינה היהודית קרוב ל-50% ערבים שברשותם קרוב ל-80% מאדמותיה, בעוד שבשטח שיועד למדינה הערבית כמעט ואין יהודים. בשל כך, לפי ועדת וודהד, לא יהיה אפשרי לבצע חילופי אוכלוסין בין שתי המדינות אם יקומו לפי מתווה ועדת פיל, ולכן התוכנית איננה מתקבלת על הדעת ("unacceptable"). באומרה זאת למעשה סגרה את הגולל על מסקנות ועדת פיל.
עם זאת, הציגה הוועדה שתי חלופות אחרות, המנוגדות להמלצות ועדת פיל, לחלוקת ארץ ישראל:
מכיוון שגם רעיון זה כשל, החליטה בריטניה להזמין את שני הצדדים למפגש בבריטניה ב-7 בפברואר 1939, שנקרא לימים ועידת השולחן העגול.
איגור שקווירין
איגור אנטולייביץ' שקווירין (ברוסית: Игорь Анатольевич Шквырин, נולד ב-29 באפריל 1963 בטשקנט) הוא כדורגלן עבר אוזבקי ששיחק בעמדת החלוץ. לאחר פרישה ממשחק פעיל פנה לקריירת אימון.
קריירה
שקווירין התחיל את הקריירה שלו בתחילת שנות השמונים ביאנגייר, ולאחר מכן שיחק בליגת העל הסובייטית במדי פחטקור טשקנט, SKA לבוב, דנייפר דנייפרופטרובסק ואלניה ולדיקווקז. בקיץ 1992 הגיע לישראל וחתם בהפועל תל אביב, לקראת עונת 1992/1993. את שער הבכורה שלו בקבוצה כבש ב-26 בספטמבר 1992, כאשר הבקיע בדקה ה-88 את שער הניצחון (3–2) מול הפועל צפרירים חולון. שקווירין כבש צמד בניצחון 4–0 על בית"ר תל אביב וצמד נוסף בניצחון 2–1 על הפועל פתח תקווה, ובסך הכל הבקיע 15 שערי ליגה בעונתו הראשונה בקבוצה. במחזור הפתיחה של עונת 1993/1994 כבש שקווירין שער בניצחון 2–1 מול מכבי פתח תקווה, ובסך הכל כבש 19 שערים במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות.
בינואר 1994 עזב שקווירין את הפועל תל אביב לאחר עונה וחצי במועדון, וחתם במכבי נתניה, במדיה הבקיע תשעה שערי ליגה עד תום העונה. בעונה שלאחר מכן הוסיף ארבעה שערים במדי מכבי נתניה, ובינואר 1995 חתם בפהנג המלזית, עמה זכה באליפות בתום העונה, כאשר כבש 15 שערים ב-18 משחקים. בשנת 1996 חזר לישראל וחתם בבני יהודה תל אביב, במדיה כבש חמישה שערים. בהמשך שיחק גם במכבי פתח תקווה, מכבי הרצליה ומכבי יפו. בשנת 1998 חזר לקדנציה שלישית בפחטקור טשקנט, עמה זכה באליפות ליגת העל האוזבקית באותה שנה. לאחר מכן שיחק שקווירין גם במוהון באגאן וצ'רצ'יל ברות'רס, ובשנת 2001 פרש ממשחק פעיל.
שקווירין שיחק בנבחרת אוזבקיסטן בין השנים 1992 ל-2000 ולזכותו 20 שערים ב-31 הופעות. בשנת 1994 זכה עם הנבחרת במשחקי אסיה.
גוטהרד היינריצי
גוטהרד היינריצי (בגרמנית: Gotthard Heinrici, 25 בדצמבר 1886 – 13 בדצמבר 1971), היה מפקד  בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
היינריצי נולד בפרוסיה המזרחית ב-25 בדצמבר 1886 למשפחה בעלת מסורת צבאית. בן דודו היה גנרל גרד פון רונדשטט. בגיל 19 התגייס לצבא, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-95 (התורינגי ה-6). במלחמת העולם הראשונה השתתף בחזית המזרחית בקרב טננברג, ובחזית המערבית בצרפת, שם נפגע מהרעלת גזים במהלך קרב ורדן. לאחר החלמתו הוא מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-203, שבה שירת עד תום המלחמה. במהלך המלחמה, היינריצי עוטר אחת עשרה פעמים, כולל שני הדרגות של צלב הברזל וצלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות.
לאחר המלחמה נשאר היינריצי ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1924 מונה למפקד פלוגה 14 ברגימנט ה-13 (וירטמברג), ובשנת 1926 הועלה לדרגת מיור. בשנת 1930 הועלה היינריצי לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט ה-3 (הפרוסי). בשנת 1933 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד אגף במשרד המלחמה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלייתו בדרגה בוורמאכט הייתה איטית בגלל מספר סיבות: הוא לא הצטרף למפלגה הנאצית, וכבן לכומר פרוטסטנטי הוא נהג לעיין בספר התנ"ך וללכת לכנסייה בימי ראשון. שליח מיוחד מברלין נשלח אליו והודיע לו כי היטלר רואה את פעילותו הדתית כעומדת בסתירה למטרות הנאציונל-סוציאליזם, אולם היינריצי המשיך בשלו. בנוסף לכך הייתה אשתו חצי יהודייה (מישלינג), אבל משפחתו קבלה אישור מהיטלר שהם ארים.
היינריצי היה קצין עיקש נועז ותובעני. הוא נלחם עם אנשיו בחמת זעם כה גדולה עד שפקודיו כינו אותו בגאווה "הננס הארסי שלנו" (Unser Giftzwerg), כלומר, הממזר העשוי ללא חת.
ב-1 בינואר 1936 הועלה היינריצי לדרגת גנרל מיור, ב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד הדיוויזיה ה-16, וב-1 במרץ 1938 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה היינריצי מפקד הדיוויזיה ה-16 שהוצבה בקו זיגפריד כחלק מהארמייה החמישית בחזית המערבית.
ב-1 בפברואר 1940 מונה היינריצי למפקד הקורפוס ה-7, וב-20 באפריל 1940 מונה למפקד הקורפוס ה-12, ופיקד עליו במהלך המערכה על צרפת כחלק מהארמייה הראשונה שהייתה חלק מקבוצת ארמיות C תחת פיקודו של וילהלם פון לב, וב- 14 ביוני 1940 פרץ את קו ההגנה הצרפתי צפונית לקו מאז'ינו.
ב-1 ביוני 1940 הועלה היינריצי לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-17 ביוני מונה למפקד הקורפוס ה-43. במהלך מבצע ברברוסה לחם היינריצי עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-18 בספטמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. עם תחילת דצמבר 1941 נעצרה ההתקפה של הורמאכט בשערי מוסקבה, וב-6 בדצמבר 1941 הגיעו לשדה הקרב דיוויזיות סובייטיות רעננות שהובאו מחזית המזרח הרחוק, והגייסות הגרמנים נהדפו כשהם סובלים אבדות קשות.
ב-20 בינואר 1942 קיבל היינריצי את הפיקוד על שרידי הארמייה הרביעית שנאחזה בקטע המרכזי מול מוסקבה וספגה את רוב ההתקפה. נסיגה בחלק הזה הייתה עלולה לסכן את יתר האגפים ולגרום למנוסת בהלה כללית. היינריצי פיתח שיטה שהתבססה על מידע מודיעיני וחוש אינטואיציה. כאשר היה נודע לו על התקפה רוסית הוא היה מסיג את כוחותיו בסודיות למרחק של עד שלושה ק"מ, ואז היה נוחתים פגזי הרוסים בקו חזית נטוש ולאחר מכן היו מאגפים את הרוסים וכובשים שוב את השטחים מהם נסוגו. לעיתים היה היחס בין הרוסים לאנשיו - 1:12. בצורה זו הצליח היינריצי להחזיק את הקו עד בוא האביב.
ב-30 בינואר 1943 הועלה היינריצי לדרגת גנרל-אוברסט, וב-24 בנובמבר 1943 קיבל היינריצי על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בסוף 1943 הסתכסך היינריצי עם הרמן גרינג שהתלונן עליו בפני היטלר כי בעת הנסיגה מסמולנסק, הפר היינרצי את פקודת "האדמה החרוכה", והשאיר בניינים רבים, בהם הקתדרלה הגדולה של העיר, שלמים. היינריצי הגן על עצמו באומרו שאם הייתה כל סמולנסק עולה בלהבות לא היה יכול להעביר דרכה את גייסותיו. היטלר לא השתכנע מטיעון זה, אבל במקום להעמידו לדין צבאי, שחרר אותו מתפקידו ושלח אותו להחלמה בקרלסבד.
בקיץ 1944 לאחר שמונה חודשים של פרישה כפויה, נקרא שוב לשירות. הוא נשלח להונגריה, וב-17 באוגוסט קיבל את הפיקוד על ארמיית הפאנצר הראשונה, ועל הארמייה ההונגרית הראשונה תחת פיקודו של גנרל פרדיננד שרנר. היינריצי ניהל קרבות בלימה קשים, ולמרות שנאלץ לסגת לסלובקיה, קיבל ב-3 במרץ 1945 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
הקבוצה הייתה מורכבת בעיקר מארמיית הפאנצר השלישית בפיקודו של האסו פון מנטויפל והארמייה התשיעית בפיקודו של תאודור בוסה.
הפעולה הראשונה של היינריצי הייתה לנסות להסיר את המצור מעל העיר קיסטרין לגדת האודר בעזרת כוחות הארמייה התשיעית של בוסה. הפעולה נכשלה לאור עדיפות הרוסים בשריון וארטילריה. דבר זה העלה את זעמו של היטלר שדרש מגודריאן להחליף את בוסה, ומשזה סירב והתפתח ריב בין שניהם, פיטר היטלר את גודריאן ומינה במקומו את הנס קרבס.
היטלר היה משוכנע שריכוז הכוח הרוסי מול ברלין הוא הסחה וכי המתקפה העיקרית תיערך בדרום באזור סקסוניה, ולכן הורה להעביר יחידות שריון מקבוצת ארמיות ויסלה לטובת גנרל פרדיננד שרנר והותיר את היינריצי ללא עתודה.
היינריצי קיבל פקודה לא לסגת משום מקום ללא רשות הפיקוד העליון ולהילחם עד החייל האחרון. לכך הוא לא הסכים וכשפנה אליו פון מנטויפל בבקשה לסגת משטטין לפני שיכותרו, נתן לו אישור על דעת עצמו.
כשנודע הדבר לוילהלם קייטל, המפקד העליון של הורמאכט, הוא הורה לשני המפקדים לפגוש אותו ביער סמוך לקו החזית. קייטל פקד על היינריצי להורות לפון מנטויפל להחזיר את חייליו לקו החזית וכשזה סירב, האשים אותו בפחדנות, חתרנות ובגידה. באותו זמן עברו במקום שיירות חיילים נסוגים. היינריצי אמר לקייטל שאם הוא רוצה לפקוד עליהם לחזור לחזית, שיעשה זאת בעצמו. קייטל פיטר את היינריצי וביקש מפון מנטויפל לקבל את הפיקוד על קבוצה הארמיות ויסלה, אך האחרון סירב.
היינריצי נסע לעיר פלן, וב- 8 במאי 1945 הסגיר עצמו לכוחות הבריטים.
לאחר המלחמה
היינריצי הוחזק כשבוי מלחמה עד 19 במאי 1948. הוא מת בעיר קרלסרוהה ב-13 בדצמבר 1971 בגיל 84 ונקבר בעיר פרייבורג בטקס צבאי מלא.
היינריצי מופיע כדמות מפתח בספרו התיעודי של קורנליוס ראיין - "הקרב האחרון" המבוסס על ראיונות שלו עם המחבר.
פול טמפל
פול טמפל (באנגלית: Paul Temple) הוא דמות בדיונית, מאת הסופר הבריטי פרנסיס דרברידג' (Francis Durbridge; 1912–1998), שיצר את הדמות לעיתים בשיתוף פעולה עם סופרים אחרים ולעיתים לבדו, כבסיס לסדרת תסכיתים ששודרה בתחילה ברשת ה-BBC ולאחר מכן במדינות שונות בעולם, ולסדרת ספרים מצליחה, אותה פרסם תחת שם העט "פול טמפל", ואף לסרטי קולנוע.
טמפל הוא בלש פרטי חובב וכותב ספרות מתח. ביחד עם אשתו, לואיז טמפל (Louise Temple) ששם החיבה שלה הוא "סטיב" (Steve), הוא פותר תעלומות מסוג "מי עשה זאת" (whodunnit). המאפיין את העלילה אינו הפעולה, אלא הדיאלוג השנון וההומוריסטי.
טמפל החל את דרכו ברדיו. בין שנות ה-30 לשנות ה-60 שודרו מספר סדרות "פול טמפל" ברשת ה-BBC. השדרים הידועים יותר בגילום הזוג פול וסטיב היו פיטר קוק ומרג'ורי וסטברי. התסכיתים זכו להצלחה רבה, ושודרו גם בגרמניה בין 1949 ל-1967 שם כונו "Straßenfeger" - "מטאטאי רחובות", בשל כך שבעת שידורם התרוקנו הרחובות. בשנת 2006 שידרה תחנת הרדיו BBC-4 סדרה חדשה בת 8 פרקים מעלילות הבלש. הסדרה ניסתה לחקות את איכות הקול הגרועה של סדרות המקור, ושודרה במונו ולא בסטראו, תוך שימוש באפקטים קוליים ובמיקרופונים בנוסח שנות ה-40. הצלחת הרעיון הובילה לשידור סדרה נוספת באותה תחנת רדיו בשנת 2008
בין 1946 ל-1952 צולמו גם ארבעה סרטי פול טמפל. בשלושה מהם גילם את הבלש השחקן ג'ון בנטלי. סדרה נוספת של 64 פרקים שודרה בטלוויזיה בערוץ ה-BBC בכיכובם של פרנסיס מתיוז ורוז דרינקווטר כזוג הבלשים. הסדרה, שהחלה את שידוריה בשנת 1964, הופקה בשיתוף פעולה של ה-BBC עם רשת הטלוויזיה הגרמנית ZDF ובכך הייתה להפקה הבינלאומית הראשונה של עידן הטלוויזיה.
בישראל החל קול ישראל בשידור הסדרה ב-21 באפריל 1964 ועד ל-1968, בבימוי ובהפקת ראובן מורגן ובכיכובם של בצלאל לוי כפול טמפל ונילי קינן כאשתו סטיב. הסדרה, ששודרה בימים בהם לא פעלה תחנת טלוויזיה בישראל, זכתה לקהל מאזינים רחב. היא הייתה ידועה גם בשל נעימת הפתיחה "The frightened city" בביצוע הצלליות, שהוסיפה נופך של אימה לתסכיתים.
חביי
שטחו של המחוז מקיף 188,800 קמ"ר, ואוכלוסייתו מונה כ-74.6 מיליון נפש, רובה ככולה בני ההאן. כפי שניתן לראות במפה, חלקים משטח מחוז זה הועברו לטובת המטרופולינים של בייג'ינג וטיינג'ין. טיינג'ין הייתה בירתו של המחוז, לפני שקיבלה מעמד של עירייה עצמאית.
החומה הגדולה של סין עוברת לאורך הצפון ההררי של המחוז עד לחוף הים בשאנהאיגוואן. בדרומו המישורי של המחוז נמצאו שרידיו של אדם פקין, סוג של הומו ארקטוס שהתגורר באזור לפני מאתיים עד שבע מאות אלף שנה.
אקלימו של המחוז מונסוני יבשתי. החורפים קרים, הקיצים חמים, לחים וגשומים, והאביבים מאובקים עם נטייה לסופות חול; בנוסף, המחוז נוטה לסבול משיטפונות ובצורות. חביי מהווה מקור לפחם וברזל והוא מרכז תעשיות טקסטיל, פלדה, ברזל ועוד.
רוב תושבי חביי כיום הם בני הקבוצה האתנית האן, שהם גם הקבוצה האתנית הגדולה בסין. שאר אוכלוסיית חביי כוללת בעיקר את בני "חְווֵי", בני "מָאן", מאנצ'ורים (שמוצאם מחבל הארץ מנצ'וריה), ומונגולים.
חלוקה מנהלית
מחוז חביי מורכב מ-11 אזורים, שכולם ערי-נציבות. כל עיריות ומנהלות הערים ממוקמות באחד האזורים המכונים "מועצות עירוניות", שנמצאות במרכז הערים. שש מתוך 11 ערי הנציבות מרכזיות יותר מבחינת גודלן והיקף עשייתן כמו גם תרומתן הכלכלית במחוז חביי: הבירה - שה-ג'יאג'וואנג, באודינג, טאנגשאן, צ'ינחואנגדאו, האנדאן וג'אנגג'יאקואו.
שם המחוז
משמעות השם "חביי" היא "מצפון לנהר (הצהוב)". לשם המחוז קיים קיצור של אות אחת "冀", הנהגית כ-גִ'י, (בפין-יין: jì), על שם מחוז גִ'י שהתקיים בתקופת שושלת האן, שכלל את השטח שנמצא היום בדרום חביי. שם חלופי נפוץ לחביי הוא "יאנג'או" (בכתב סיני: "燕趙", בפין-יין: Yānzhào), כשילוב שמות מדינות הממלכות הקדומות "יאן" וג'או" שהיו באזור בתקופת המדינות הלוחמות של ההיסטוריה הסינית הקדומה.
היסטוריה
מחוז חביי הקיים כיום נוצר בשנת 1928, לאחר פיזור השלטון המרכזי של מחוז גְ'הילִי שכלל את אותו שטח בסין, אשר משמעות שמו הייתה "נשלט באופן ישיר (תחת משטר הקיסרות)". היסטוריית ההתיישבות בחביי התחילה, כאמור, בתקופה המשוערת מלפני 700,000 או עד לפני 200,000 שנים, עם התגוררותו של "אדם פקינג" מקבוצת האדם "הומו ארקטוס", בדרומו המישורי של המחוז. במהלך השנים 722-476 לפנה"ס של תקופת האביב והסתיו, היה אזור חביי נתון תחת חוקי מדינות יֵן בצפון וגִ'ין בדרום. בתקופה זו גם פלשו נוודים הידועים בשם "דִי" לשטחי המישורים שבצפון סין וייסדו את מדינת ג'ונְגְשָׁאן במרכז חביי. בשנים 475-221 לפנה"ס של תקופת המדינות הלוחמות, מדינת ג'ין נחלקה, כאשר חלק הטריטוריה שלה שכלל את שטח חביי, עבר למדינת גָ'או. באופן כללי, שטח חביי עבר במהלך ההיסטוריה תחלופות שלטון רבות, כשהוא נמצא בשטח שהיה בתקופות הקדומות באזור מריבה רגיש בין הממלכות והמדינות הקדומות לפני איחודן לסין, וגם כשטח שתמיד היה באזור הצפוני של אותן מדינות וכך גם היה חלק בחזית הצפונית של אזורי מריבה עם השבטים המונגוליים שהיו מצפון לממלכות הקדומות בסין. כך עבר חביי תחת שליטת הממלכות: ג'או המאוחרת, ין המוקדמת, צ'ין המוקדמת וין המאוחרת.
גאוגרפיה ואקלים
חביי מקיפה מכל הצדדים את בירת סין והמחוז העירוני בייג'ינג והמחוז העירוני טיינג'ין, שגם גובלות האחת בשנייה. חביי גובלת במחוז לְיַאו-נִינְג בצפון-מזרח, מונגוליה הפנימית בצפון, מחוז שָׁאן-שִׂי במערב, מחוז חֶנָאן בדרום, מחוז שַאנְדונְג בדרום-מזרח, וים בוהאי, שלוחה של הים הצהוב תוחם את הגבול היבשתי של חביי ממזרח. לחביי יש גם שטח מובלעת, כשהוא מנותק משאר שטח המחוז, במיקומו באמצע הגבול שבין הערים בייג'ינג וטיינג'ין.
רוב שטחו המרכזי והדרומי של המחוז הוא מישורי כשהוא מהווה חלק מחבל "מישור צפון סין". חלקו המערבי של המחוז מתרומם כחלק מרכס הרי טאיחאנג, וחלקו הצפוני מהווה חלק מרכס "הרי יאן".
חביי נמצא בתחום אזור מזג-אוויר של מונסון יבשתי. הטמפרטורה בחודש ינואר נעה בין 3- עד 16- מעלות צלזיוס, ובחודש יולי בין 20 ל-27 מעלות צלזיוס. כמות הגשמים השנתית נעה בין 400 ל-800 מ"מ, רוב הגשמים יורדים בקיץ.
כלכלה
בשנת 2008 עמד התוצר הלאומי הגולמי של חביי על 1.62 טְרִילִיוֹן יואן (233 מיליארד דולר אמריקאי), עלייה של כ-10.1% מהשנה שלפני ודורג במקום השישי מבחינה כלכלית מבין מחוזות סין.
המוצרים החקלאיים העיקריים של חביי הם יבולי דגן הכוללים חיטה, תירס, דוחן, ודורה. גידולים חקלאיים נוספים שמיוצרים בחביי ומשווקים למקומות אחרים ולאו דווקא משמשים לקיום העצמי של תושבי המחוז, כוללים כותנה, בוטנים, פולי סויה ושומשום.
התעשייה בחביי כוללת ייצור בדים, פחם, פלדה, ברזל, נפט, קרמיקה ומזון, תעשייה כימית, תעשיית אנרגיה חלופית, ומלאכת ההנדסה.
בחביי יש מספר אזורי פיתוח תעשייתי:
פוליטיקה
הפוליטיקה של חביי בנויה במערכת כפולה הכוללת את הממשל ואת המערך המפלגתי. זאת בדומה לכל מוסדות הממשל שבסין היבשתית. מושל חביי הוא הפקיד הציבורי הבכיר בממשלת חביי, אך יש לו פחות כוח מאשר למזכיר הוועדה המחוזי במפלגה הקומוניסטית של סין, במסגרת הממשל הכפול.
יוסק'ה הררי
יוסף (יוסק'ה) הררי (26 בנובמבר 1926 - 4 בינואר 2017) היה לוחם פלמ"ח, סגן-אלוף בצה"ל, יו"ר אגד, יו"ר האגודה להשבת רון ארד וחבר הנהלת ארגון יד לבנים.
ילדותו
נולד בתל עדשים. בשנת 1929 עברה משפחתו לכפר סבא וב-1932 נמנו עם מייסדי גני עם - חלק מהתיישבות האלף.
למד בכפר מלל ובגיל 13 פנה לארגון "ההגנה" וביקש להצטרף לשורותיו. הררי שיקר אודות גילו משום שהארגון לא קיבל לשורותיו חברים שגילם מתחת ל-14.
בשנת 1941 סיים את לימודיו בכפר מל"ל ואחר כך נשלח אל הגמנסיה בה למד עד 1944.
ב-1944 עזב את הבית וגם את לימודי הגימנסיה ועד 1945 היה בחברת הנוער בניר דוד (תל עמל) לאחר שלא התאים למסגרת השומר הצעיר בקיבוץ. השלים את מבחני הבגרות בצורה אקסטרנית וב-1946 התגייס לפלמ"ח.
שירותו בפלמ"ח ובצה"ל
בסוף שנת 1946 התגייס הררי לפלמ"ח ושובץ לחטיבת הנגב של הפלמ"ח, שם שירת כמ"מ תחת חיים בר-לב ובשלב אחר היה מפקדו הישיר נחום שריג. הוכשר כחבלן וסייר. עקב בעיות לוגיסטיקה ועיכובים בתיקוני כלי הרכב הציע הררי למשה דיין להקים יחידה עצמאית למטרה זו, יחידת החימוש. על רקע זה, בהתגייסו מאוחר יותר לצה"ל, שובץ בחיל החימוש. לאחר מכן שירת בנגב - מסוף 1947 עד 1949, כאשר במהלך 1948 עבר קורס מ"כים בג'וערה לאחר הקמת המדינה שובץ בחולית הפירוק של הפלמ"ח ולאחר מכן בחיל החימוש עד 1950 עת שוחרר משרות.
החברות ב"אגד"
1950 - הצטרף לאגד כנהג וב-1955 מונה למנהל סניף נתניה, הסניף הראשון של אגד שאינו בעיר גדולה. בשנת 1956 מונה למזכיר של מנהל אגף משק באגד וב-1958 ממונה למנהל משק דרום (זיכרון עד אילת) ב-1960 מונה הררי לדובר אגד. בתקופה זו הוא הנהיג מסורת של קיום טקס עירוני כל אימת שהוקמת תחנה מרכזית חדשה. בתפקיד הדובר הוא שימש עד 1968 כאשר הוא מונה לראש אגף כוח אדם באגד דרום, בשנת 1971 ממונה למנהל אגף החוץ באגד בתפקידו הביא לישראל את אוטובוסי סקאניה, בשנת 1973 הוא מונה ליושב ראש אגד לתקופה של 3 שנים בהן הוא גם שרת במילואים והתקדם עד לדרגת סגן-אלוף במילואים במסגרת חיל החימוש, במסגרת תפקידו כיושב ראש קידם הררי את הסדרת נסיעות חיילים ללא תשלום בקופארטיב אגד, וגם הנהיג תלבושת אחידה מחייבת לנהגים. ב-1976 עזב הררי את ההנהלה וחוזר לתפקד כנהג מן המניין לתקופה של שנתיים ב-1978 מונה למנהל אגף הכספים של הקואופרטיב, ב-1980 שב לאגף החוץ ו-1982 מונה למנהל אגף התכנון והפיתוח, בשנת 1984 פרש באופן פעיל מאגד ומקיים את חברת הבת ניצה טורס ב-1986 חזר לאגד וניהל את קרן הגמלאות של החברה, בסוף השנה פרש בשנית.
פעילות ציבורית
1986–1998: יו"ר ארגון גמלאי אגד. 1991–2003: יו"ר העמותה למען רון ארד. 1998–2014: הקים בעמק חפר מטה למשפחת השכול, יו"ר סניף יד לבנים בעמק חפר. 2007: חבר הוועדה הציבורית לבחינת האפליה בקבלת מענקי תמיכה במשפחות שכולות בין אוכלוסיות שונות אשר מונתה על ידי שר הביטחון, רא"ל (מיל') שאול מופז. בין חברי הוועדה האחרים ישבו גם פרופסור יעקב נאמן וחברים בה גם פרופסור אסא כשר, פרופסור רמי פרידמן, פרופסור מאיר שליט, אלוף (במיל') יהודה שגב, והמלצתם כפי שהתקבלה פה-אחד הייתה לבטל את מבחן ההכנסה להורים שכולים. חבר הנהלת סניף יד לבנים במושב ובכפר הסניף ארצי הורים שכולים של תנועת המושבים. חבר הנהלת יד לבנים בהתיישבות העובדת.
הררי היה אב לשלוש בנות (ובן שנפל במלחמת יום הכיפורים, ) וסב לעשרה נכדים. התגורר במושב אביחיל.
משפטו של סגן מורנט
משפטו של סגן מורנט (באנגלית: Breaker Morant) הוא סרט דרמה היסטורי אוסטרלי משנת 1980, בבימויו של ברוס ברספורד (Beresford), עם רוברט וודוורד, בריאן בראון, לוריס פיץ'- ג'רלד וג'ק תומפסון בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "Breaker Morant" של קנת' רוס (1978) המתאר סיפור אמיתי של שלושה קצינים אוסטרליים במהלך מלחמת הבורים בדרום אפריקה שהועמדו למשפט צבאי ב-1902, על הוצאות להורג של שבויים בורים ומיסיונר גרמני, על-פי פקודות מעורפלות ובלתי כתובות של המפקד העליון של הצבא.
משפטם דן בציות עיוור לפקודה בלתי חוקית בעליל. הוא מעניק ביטוי אנושי מרגש דווקא לצד של החייל שנשפט על מעשים כאלה. יש בו קטעים שבהם נראה שהנשפטים מורשעים ומוצאים להורג כשעיר לעזאזל לשם מטרות פוליטית וצבאיות. באוסטרליה הם נחשבו לאחר הסרט לגיבורים אף על פי שבכרזות הסרט נכתב "גיבור או נבל".
הסרט זכה בפרסים מטעם מכון הסרטים האוסטרלי - הסרט הטוב ביותר, הבימוי, שחקן ראשי, שחקן משנה, הצילום, העריכה, העיצוב האמנותי והתסריט.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
תקציר העלילה
1901, צפון טרנסוואל - מלחמת הבורים השנייה. הבורים פתחו במלחמת גרילה נגד הצבא הבריטי בפיקודו של גנרל הורשיו קיצ'נר (אלן קאסל, Cassell). קיצ'נר פתח נגדם במלחמה חסרת מעצורים. הוא הכניס אלפי בורים למחנות ריכוז והקים יחידה מיוחדת בשם "Bushveldt Carbineers" בה שירתו לוחמים אוסטרלים רבים.
בין הקצינים ביחידה היו לוטננט מורנט (אדוארד וודוורד), לוטננט הנקוק (Handcock, בריאנט בראון), לוטננט ויטון (Witton, לואיס פיץ'-ג'רלד) קפטן האנט (Hunt, טרנס דונובן, Donovan) וקפטן טיילור (Taylor, ג'ון ווטרס, Waters).
האנט היה ידידו וגיסו לעתיד של מורנט. הוא ביקר במפקדת קיצ'נר ונפגש עם קיצ'נר ומזכירו יוברט המילטון (וינסנט בול, Ball) וקיצ'נר העיר לו כי "המלחמה הג'נטלמנית נגמרה" וכי כל בורי שילבש מדי חייל בריטי (חאקי) יירה ללא משפט.
מורנט מנהל מצוד על הבורים התוקפים ושובה אותם. הוא מגלה את גופתו של חברו האנט וחמתו עולה, כיוון שנראה לכאורה כי עברה התעללות. בין השבויים הוא מזהה אחד שלובש את מדיו של קפטן האנט. מורנט מעמיד את הבורים השבויים לפני כיתת יורים שמוציאה אותם להורג.
לאחר מכן נותן מורנט הוראה ללוטננט הנקוק להרוג מיסיונר גרמני בשם הסה (Hesse), שהוא בטוח בכך שהוא מסתובב בין יחידות הצבא ומרגל לטובת הבורים. דבר זה מכעיס את קיסר גרמניה.
קיצ'נר רוצה לסיים את המלחמה ולהגיע לשיחות פיוס עם הבורים לפיכך הוא פוקד לערוך משפט צבאי למורנט, הנקוק וויטון. לסניגור ממונה מייג'ור תומאס (Thomas, ג'ק תומפסון) שאין לו ניסיון במשפטים צבאיים וניתנות לו 24 שעות בלבד להתכונן. כל העדים שיכולים לשמש את ההגנה נשלחים להודו.
תומאס טוען בתחילה שחיילים אוסטרלים צריכים להישפט באוסטרליה אך השופט לוטננט קולונל דני (Denny, באד טינגוול, Tingwell) דוחה זאת. תומאס מנסה להוכיח לבית המשפט כי הקצינים פעלו תחת הוראות בלתי כתובות שהיו בבחינת "הנחיות כלליות". הוא מבקש לזמן את קיצ'נר אבל במקומו מגיע מזכירו יוברט המילטון ומכחיש זאת אף על פי שמורנט קורא לעברו "שקרן".
לבסוף הם מזוכים מרצח המיסיונר הגרמני אך מורשעים ברצח השבויים הבורים. פסק הדין מאושר בלונדון וגם ממשלת אוסטרליה שרוצה להוכיח שחייליה תרבותיים ולא פראים, מאשרת זאת.
מורנט והנקוק נידונים למוות, ויטון נידון למאסר עולם עם עבודת פרך (הוא שוחרר כעבור שלוש שנים וכתב ספר על הפרשה בשם "Scapegoats of the Empire" - שעירים לעזאזל של האימפריה).
הם מושבים על כיסאות מול כיתת יורים ומורנט צועק לעברם "ירו ישר ממזרים, אל תתפרעו".
מרד אבושירי
מרד אבושירי הייתה התקוממות, בין השנים 1888 ל-1889, של האוכלוסייה הערבית-סווהילית בשטחי מזרח אפריקה, שהוענקו לגרמניה על ידי סולטאן זנזיבר ב-1888. המרד דוכא בסופו של דבר באמצעות הקמת כוח צבאי גרמני, ובסיוע הצי הקיסרי שהטיל הסגר והפגיז ריכוזי מורדים על החוף.
רקע
חופה של מזרח אפריקה, בשטחים הכוללים בימינו את קניה וטנזניה, היה מיושב בערבים מאזור עומאן מאז ימי הביניים, אשר הקימו את סולטנות זנזיבר על האי זנזיבר ושטחי היבשת הסמוכים לה. השבטים שהתגוררו באזור ניהלו מלחמות בינם לבין עצמם לעיתים קרובות, וכוחות קולוניאליים שונים ניצלו זאת לטובתם.
ב-1884, במסגרת המירוץ לאפריקה, הגיעה משלחת של החברה הגרמנית לקולוניזציה בהנהגתו של קארל פטרס לזנזיבר, וחתמה על "הסכמי חסות" עם חלק ממנהיגי השבטים באזור החוף, מה שהעניק לחברה השפעה על שטחים נרחבים, שרשמית היו עדיין תחת שליטת הסולטנות. בריטניה חששה מנוכחות של יריבה אירופית באזור השפעה שלה, אך הייתה טרודה באותו הזמן בטיפול במרד המהדי בסודאן האנגלו-מצרית. הקאנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק זיהה את קשיי הבריטיים בטיפול במרד כחולשה וכהזדמנות להגביר את השפעת גרמניה במזרח אפריקה ללא התנגדות מצידם. בפברואר 1885, במסגרת ועידת ברלין, תבעה גרמניה רשמית את השטחים אותם השיג פטרס בעוד סולטאן זנזיבר, ברגש בן סעיד, נאלץ להכיר בכך מכיוון שלא זכה לתמיכת הבריטים.
ב-1885 השיג פטרס זיכיון מטעם האימפריה הגרמנית לפעולה באזור. ברגע שהשיג דריסת רגל, רכשה חברת מזרח אפריקה הגרמנית החדשה של פטרס שטחים גדולים נוספים, מטנגניקה ועד הרי אולוגורו (Uluguru) ואוסאמברה (Usambara). פעולות אלה נתקלו בהתנגדות סולטאן זנזיבר, ברגש בן סעיד, אשר נאלץ לוותר לאחר שפטרס זכה לתמיכת משרד החוץ הגרמני בברלין וביוני 1885 הגיעה שייטת של הצי הקיסרי הגרמני אל החוף הזנזיברי. ומפקדה דרש מבן סעיד להכיר בשליטה הגרמנית, ובשכנוע השגריר הבריטי, נאלץ הסולטאן להיכנע לדרישות. ועידה משותפת בין בריטניה, צרפת וגרמניה שנערכה כחודשיים לאחר מכן חילקה את שטחי הסולטנות, שרשמית עדיין היו תחת מרותה, בין המעצמות ותחום שלטונו של ברגש בן סעיד הצטמצם לאיים שמול החוף ולרצועת חוף באורך 1,200 ק"מ. כל השטח שנותר, מזרחית לאגמים ויקטוריה וטנגניקה חולק בן בריטניה לגרמניה, כאשר הראשונה קיבלה את החלק הצפוני בין הנהרות טאנה לאומבה שהפך למזרח אפריקה הבריטית (קניה של ימינו), בעוד גרמניה קיבלה את החלק הדרומי בין הנהרות אומבה לרובומה (Ruvuma) שהפך למזרח אפריקה הגרמנית (ומאוחר יותר לטנגניקה, ולטנזניה של ימינו). ב-28 באפריל 1888 חתם יורשו של ברגש בן סעיד, הסולטאן כליפה בן סעיד, על הסכם בו ויתר על השליטה בטנגניקה שבחוף היבשת לידי חברת מזרח אפריקה הגרמנית.
החל מאוגוסט 1888 החלה החברה בניסיונות להשתלט על עיירות החוף בטנגניקה, תוך התנגדות קשה של העילית הערבית, שחששה מפגיעה בסחר העבדים והשנהב, אך גם מצד האוכלוסייה הילידית. עימות בין הנציג הגרמני, אמיל פון זלסקי, בפאנגני (Pangani), מרכז סחר בחלקו הצפוני של שטח החסות, לבין המושל המקומי סביב הזכות להניף במקום את דגל הסולטאן, הסתיימה במהומות והגרמנים נסוגו. זלסקי שב למקום לאחר מספר ימים עם כוחות נוספים וניסה לאסור את המושל בשעה שזה התפלל במסגד במרכז העיר. המהומות התחדשו לאחר שהגרמנים נכנסו למסגד בנעליהם ובליווי כלב (מה שפגע קשות ברגשות המוסלמים), ובשלב זה לא ניתן היה עוד לדכאן.
מרד
את המרד הנהיג אבושירי אבן סאלם אל חארטי, סוחר ובעל מטעים עשיר, בן לאב ערבי ולאם מבני האורומו. אבושירי השתמש בזעם התושבים כדי ליצור קואליציה מקומית, כשהוא זוכה לתמיכת ערביי הסביבה ושבטי הסווהילי גם יחד, כדי לסלק את הגרמנים מאזור פאנגני. באותו זמן החלו מרידות מקומיות באזורים נוספים, כגון זו בהנהגתו של באנה הרי (Bana Heri), סולטאן זיגואה (Zigua). עד מהרה התפשט המרד לאורך החוף, מטאנגה בצפון ועד לינדי ומיקינדני בדרום. נציגי חברת מזרח אפריקה הגרמנית גורשו או נהרגו, מלבד בדאר א-סלאם ובבגאמויו, שהושמו תחת מצור.
בפברואר 1889, לאחר ששליטתה של חברת מזרח אפריקה הגרמנית בחוף חוסלה למעשה, התערב קאנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק ומינה את לוטננט הרמן פון ויסמן לרייכסקומיסר של מזרח אפריקה הגרמנית. ויסמן הקים שוצטרופה, שהורכבו מקצינים גרמניים ומשכירי חרב מסודאן, לוחמים משבט הזולו ובני שבטים מקומיים (אסקרי), ודיכא בסופו של דבר את המרד.
ויסמן הגיע בראש כוחותיו אל בגאמויו הנצורה במאי 1889, וב-8 בחודש פרצו 700 אנשיו של ויסמן את ביצורי בסיסו אבושירי בג'אחאזי, בהם החזיקו בין 1,000 ל-1,600 מורדים, הניסו אותם מן האזור ופגעו קשות בלגיטימציה של אבושירי להנהגת הקואליציה בראשה עמד. אבושירי נסוג לפאנגני כשהכוח הגרמני בעקבותיו. ב-8 ביולי כבשו הגרמנים את העיר בהתקפה מכיוון הים.
אבושירי איבד את בסיס תמיכתו ונסוג לפנים הארץ, שם גייס בני שבטים מקומיים כשהוא מבטיח להם שלל רב. אבושירי תכנן לפצל את הכוח הגרמני ולמשוך את אנשיו לפנים הארץ במרדף אחריו, ואז להכות בבסיסיהם לאורך החוף. בשלב הראשון זכתה התוכנית להצלחה, אך ההתקפה על דאר א-סלאם נכשלה, ובמהלך נסיגתם הותקפו כוחותיו של אבושירי וספגו אבדות כבדות. אבושירי, שניסה להימלט למומבסה שבתחומי מזרח אפריקה הבריטית, נלכד על ידי הגרמנים והוצא להורג בפאנגני ב-15 בדצמבר 1899.
בשלב זה הפנו הגרמנים את מאמציהם כנגד כוח המורדים העיקרי שנותר, בהנהגתו של באנה הרי, ששלט באזור סאדאני (Sadaani). ב-4 בינואר 1890 כבשו הגרמנים את בסיסו העיקרי במלמבולה לאחר קרב קשה. פעולה זו גרמה להרי, שנהנה מתמיכה מקומית רבה יותר מזו של אבושירי, לפתוח בלוחמת גרילה כנגד הגרמנים. ויסמן הגיב במערכה של אדמה חרוכה במטרה למנוע אספקה או סיוע להרי וכוחותיו. אף על פי שגרמה לרעב ומחלות בהיקף נרחב, גם בקרב אוכלוסיות ידידותיות, הייתה שיטה זו יעילה מאוד עבור הגרמנים. בהדרגה איבד באנה הרי את תמיכתו ומקומה של מפקדתו בעמק פאלמאקה נתגלה. בתחילת מרץ 1890 ריכזו הגרמנים את מרבית כוחותיהם בעמק ופתחו בסדרת מתקפות על לוחמי שבט הזיגואה שתמכו בהרי. הגרמנים נתקלו בהתנגדות עזה ונהדפו מספר פעמים לפני שהצליחו לסלק את לוחמיו של הרי מביצוריהם ב-9 במרץ. אף על פי שעדיין נהנה מתמיכה משמעותית, החל מעמדו של הרי בקרב אנשיו להתערער, ועל כן נכנע בפני ויסמן ב-8 באפריל. בתמורה, אושר מעמדו כסולטאן של זיגואה והוא אף זכה למשכורת כעובד ציבור השולט באזור מטעם הגרמנים.
תוצאות
עם תבוסתם של אבושירי ובאנה הרי נכנעו מרבית המורדים הערבים והאפריקאים בפני הגרמנים. הדוגמה של הרי נלמדה ומנהיגי המורדים העדיפו להיכנע כדי לזכות בחנינה ולשמר את שלטונם תחת מרות גרמנית. כוחותיו של ויסמן המשיכו לפעול כנגד כוחות מקומיים, אך עם כניעתו של באנה הרי הסתיים המרד הלכה למעשה. בעקבות מרד אבושירי עברה מזרח אפריקה הגרמנית לשלטון גרמני ישיר ולהקמת מושבה ומנגנון שלטון יעיל, אשר ישמש כקרש קפיצה לכיבושים עתידיים נוספים.
ועדת פיל
חברי הוועדה
הוועדה מנתה שישה חברים. יושב ראש הוועדה, הלורד פיל, היה בעבר שר לענייני הודו. סגן היושב ראש, סר הוראס רמבולד (Sir Horace G. Rumbold), היה דיפלומט בכיר שכיהן בוועדת הייעוץ של חבר הלאומים לענייני פליטים. סר לורי האמונד (Sir Laurie Hammond) שירת בעבר בשירות הקולוניאלי בהודו. סר מוריס קרטר (Sir Morris Carter) היה שופט בית המשפט העליון במזרח אפריקה ויושב ראש ועדות לענייני קרקעות ברודזיה ובקניה. סר הרולד מוריס (Sir Harold Morris) היה משפטן ומומחה לבעיות סוציאליות. פרופסור רג'ינלד קופלנד (Reginald Coupland) היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת אוקספורד, היה חבר בוועדה המלכותית לענייני הודו והשתתף בוועדה שדנה בענייני בורמה.
הנרי בראון
הנרי בילינגס בראון (באנגלית: Henry Billings Brown; ) היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1891–1906. כמי ששימש כעורך דין בולט וכשופט פדרלי מחוזי בדטרויט לפני שמונה לבית המשפט העליון, כתב בראון מאות פסקי דין ב-31 שנותיו כשופט פדרלי, כולל דעת הרוב בפסק דין פלסי נגד פרגוסון ב-1896, שאישר את חוקיותה של ההפרדה הגזעית בתחבורה הציבורית ואישר במפורש את מערכת חוקי ג'ים קרואו שהייתה בתוקף עד לפסק דין בראון נגד מועצת החינוך ב-1954.
ועדת פיל
חברי הוועדה
חברי הוועדה היו עתירי ניסיון קולוניאלי, אך חסרי ידע מוקדם על שאלת ארץ ישראל. אי לכך הם ניצלו את הזמן עד למועד יציאתם לארץ ישראל, כדי להכיר את הרקע ההיסטורי וללמוד את הנושא מתוך מסמכים ודוחות של ועדות קודמות.
הנרי בראון
קורות חייו
הנרי בראון נולד בעיירה לי שבמסצ'וסטס כבנם של מרי טיילר ובילינגס בראון וגדל במסצ'וסטס ובקונטיקט. הוא התחנך בבית הספר התיכון שבמונסון ובגיל 16 החל את לימודיו בקולג' ייל, שם היה חבר באחוות אלפא דלתא פי ובאחוות פי בטא קפא. ב-1856 הוא סיים תואר בוגר אוניברסיטה. בין חבריו לספסל הלימודים נמנו צ'ונסי דפיו, לימים סנאטור מטעם מדינת ניו יורק, ודייוויד ברואר, שלימים היה עמיתו של בראון בבית המשפט העליון. דפיו התגורר במעונות בייל במשך שלוש שנים בסמיכות לחדרו של בראון וזכר "איכות נשית (של בראון) שגרמה לכך שהוא כונה הנרייטה, אם כי תמיד היה גבר חסון, אמיץ והחלטי שהתמודד עם מכשולי החיים". לאחר טיול של שנה באירופה למד בראון משפטים בהדרכתו של השופט ג'ון ה. ברוקווי באלינגטון, קונטיקט. לאחר מכן למד שנה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל וסמסטר אחד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
קריירה משפטית
ב-1860 התקבל בראון ללשכת עורכי הדין של מישיגן. ראשית עיסוקו בעריכת דין היה בדטרויט, שם הוא התמחה במשפט ימי בהקשר לתנועת הספנות בימות הגדולות. במקביל לעיסוקו בעריכת דין במגזר הפרטי, שימש בראון בשנים 1861–1868 כסגן מרשל של ארצות הברית, כעוזר התובע הפדרלי של המחוז המזרחי של מישיגן, ומונה כשופט במחוז ויין, שמקום מושב המחוז הייתה דטרויט, אם כי הוא כיהן בתפקיד זה לזמן קצר בלבד ולא נבחר לתקופת כהונה נוספת. לאחר מכן הוא היה לשותף במשרד עורכי הדין "ניוברי, פונד ובראון", שם הוא התמחה במשפט ימי ועבד שם במשך שבע שנים. ב-1872 התמודד בראון ללא הצלחה בבחירות לקבלת מועמדות המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית.
ועדת פיל
משימת הוועדה
ועדת פיל לא ביקשה להתמקד בפרטי מאורעות הדמים, אלא ניסתה לגלות את שורשיהם וסיבותיהם העמוקות. מגמתה הייתה לפתור את הבעיה הארצישראלית בדרך יסודית ומשום כך ביקשה לשמוע את העדים הראשיים של כל צד ולהוציא לפי דבריהם את מסקנותיה.
הנרי בראון
שופט פדרלי
לאחר מותו של חמו, נותרו בראון ורעייתו עצמאיים מבחינה פיננסית, כך שהוא הסכים לקבל משרה של שופט פדרלי במשכורת נמוכה יחסית. ב-17 במרץ 1875 מונה בראון על ידי הנשיא יוליסס ס. גרנט כשופט בבית המשפט הפדרלי של מחוז מזרח מישיגן במקומו של ג'ון לונגייר שנפטר. יומיים לאחר מכן אושר המינוי בידי הסנאט של ארצות הברית.
ועדת פיל
משימת הוועדה
במשך רוב זמן שהותם בארץ, שהו חברי הוועדה בירושלים ומדי פעם יצאו לסיורים ברחבי הארץ: ביפו, תל אביב, פתח תקווה, חיפה, עכו, אזור החולה ויישובים חקלאיים יהודיים וערביים. כמו כן, הם ביקרו במכון זיו ברחובות, ועברו בסמוך לבית לחם, חברון, באר שבע ועזה. הם עזבו את הארץ ב-18 בינואר 1937. מארץ ישראל הם נסעו למצרים, שם ערכו דיונים מסכמים ראשוניים.
הנרי בראון
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
לאחר שקיבל פניות מבראון עצמו ומחברי הקונגרס מטעם מישיגן, מינה הנשיא בנג'מין הריסון את בראון, שהיה חבר המפלגה הרפובליקנית כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-23 בדצמבר 1890 במקומו של סמואל מילר שנפטר. המינוי אושר פה אחד על ידי הסנאט ב-29 בדצמבר וב-5 בינואר 1891 בראון הושבע לתפקיד. במאמר אוטוביוגרפי שכתב, העיר בראון, "בעוד שהייתי קשור מאוד לדטרויט ולאנשיה, הייתה זו נחמה רבה עבורי בשדה פעילות חדש זה. גם אם המחויבויות של המשרה החדשה לא היו כה קרובות ברוחן לאלו של שופט מחוזי, הייתה זו משרה מכובדת יותר, השכר שבצידה היה גבוה יותר והיא סיפקה יותר את שאיפותי".
ועדת פיל
העדויות בפני הוועדה
ישיבות הוועדה נערכו במלון פאלאס בירושלים, שהיה בבעלות המועצה המוסלמית העליונה ונחכר על ידי שלטונות המנדט. בפני הוועדה הופיעו נציגי שלטונות המנדט הבריטי, נציגי היהודים ונציגי הערבים. ראשונים העידו נציגי ממשלת המנדט, אחריהם העידו ראשי היישוב היהודי, חיים ויצמן, דוד בן-גוריון ומשה שרתוק (לימים משה שרת). זאב ז'בוטינסקי שגלה באותה עת מארץ ישראל, מסר עדותו בפני חברי הוועדה בשובם ללונדון. הנציגים הערבים הופיעו לפני הוועדה בימי שהותה האחרונים בארץ, לפני שובה לבריטניה. בראש הנציגים הערבים עמד המופתי אמין אל-חוסייני וכל יתר נציגיהם היו מאנשיו.
הנרי בראון
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
כמשפטן, התנגד בראון באופן כללי להתערבות הממשלה בעסקים, והצטרף לדעת הרוב בפסק דין לוכנר נגד מדינת ניו יורק מ-1905, שפסל את הגבלת שעות העבודה המרביות. עם זאת הוא תמך בגבייתו של מס הכנסה פדרלי בפסק הדין "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות לחקלאים" מ-1895 וכתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין הולדן נגד הארדי  מ-1898, שאישר את החוק של יוטה להגבלת עבודתם של כורים ליום עבודה בן 8 שעות.
פסק דין פלסי נגד פרגוסון
בראון נודע בעיקר, ועל כך נמתחה עליו ביקורת רחבה, בשל ההחלטה משנת 1896 בפסק דין פלסי נגד פרגוסון, בו הוא כתב את חוות דעת הרוב שאישרה את העיקרון ואת הלגיטימיות של נפרד אך שווה, על פיו ניתנו שירותים נפרדים לאפרו-אמריקאים וללבנים. בחוות דעת זו טען בראון שההכרה בהבדל גזעי לא מפרה בהכרח את העיקרון החוקתי. כל עוד השירותים שווים באיכותים וזמינים לכל האזרחים, "מיזוגם של שני הגזעים" לא צריך להאכף. פסק דין זה, שנתן בסיס חוקי למערכת חוקי ג'ים קרואו, נהפך על פיו על ידי בית המשפט העליון ב-1954 בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך. כאשר ניתן, משך פסק הדין פלסי נגד פרגוסון מעט תשומת לב באופן יחסי, אך במחצית השנייה של המאה ה-20 הוא ספג השמצות על רקע מתן פסק דין בראון נגד מועצת החינוך.