cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נאדיה ח'יארי
ביוגרפיה
לאחר שסיימה את בית הספר התיכון, עברה לצרפת, שם למדה בפקולטה לאמנות פלסטית באקס-אן-פרובאנס. היא סיימה תואר שני בהצלחה וחזרה לתוניסיה, שם לימדה אמנות במכון התוניסאי לאמנות. מאוחר יותר, בשנת 2013, קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת ליאז' (בלגיה).
בנוסף לקומיקס המחאתי שהביא לפרסומה, הייתה ידועה בזמן המחאה גם בזכות הגרפיטי ה'בועט' שלה, שאותו פרסמה בשמה רק לאחר המחאה.
ח'יארי זכתה לשבחים רבים וחשובים על יצירות האמנות שלה. היא זכתה בפרס הונורה דאומייר (2012), פרס הסאטירה הפוליטית (2014), ופרס אגורה מד לדיאלוג בין תרבותי במזרח התיכון (2015). בשנת 2016 היא נבחרה לאחת מ-100 הנשים המשפיעות ביותר של ה-BBC. בספטמבר 2016 הציגה את עבודותיה בפסטיבל לה מונד.
קריקטוריסטים למען שלום
ח'יארי היא חברה בארגון קריקטוריסטים למען שלום, במסגרתו אף קיבלה את פרס הונורה דאומייר. במסגרת הארגון היא שיתפה פעולה עם אמני מחאה נוספים מהעולם הערבי, ואף עם מישל קישקה הישראלי, שתיאר אותה כידידתו הטובה בספרו, פלאפל עם חריף, כשצייר אותה בדמות החתול ויליס.
אוניברסיטת פיסק
היסטוריה
המוסד נוסד כבית ספר לעבדים משוחררים ב-1866, חצי שנה לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקנית על ידי כמרים חברי המיסיון שביקשו להקנות לעבדים המשוחררים חינוך, השכלה והכשרה מקצועית. השטח עליו הוקם המוסד אורגן על ידי הגנרל קלינטון פיסק במתחם קסרקטין נטוש. פיסק מונה כאחראי על שיקום הדרום מטעם צבא הצפון ואף תרם 30,000$ להקמת המוסד שנקרא על שמו, The Fisk Freed Colored School (בית ספר פיסק לצבעונים משוחררים). בית הספר נפתח ב-9 בינואר 1866 עם 200 תלמידים, כעבור פחות משנה האמיר מספר הנרשמים ל-900. גילאי התלמידים נעו מ-7 ועד 70. בהמשך הוכר המוסד כקולג'.
בין השנים 1915 ל-1925 קידם נשיא הקולג', פאייט אברי מקנזי (Fayette Avery McKenzie), את רמתו האקדמית במטרה להשיג הכרה כאוניברסיטה. הקולג' הוכר על ידי אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת שיקגו כקולג' מכין וב-1930 הוכר כאוניברסיטה. ב-1947 מונה לעמוד בראש האוניברסיטה נשיא שחור ראשון, צ'ארלס ס. ג'ונסון (Charles S. Johnson). ב-1952 הייתה פיסק האוניברסיטה הראשונה לאפרו-אמריקאים בה הוקם תא של אחוות סטודנטים פי בטא קפא.
לאוניברסיטה נתרמו יצירות מאת הציירת ג'ורג'יה אוקיף והצלמים אלפרד סטיגליץ וקרל ואן וכטן וכן אוספי מוזיקה חשובים המתעדים את הרנסאנס של הארלם, תקופת פריחה של התרבות השחורה בשנות ה-20 של המאה ה-20.
מושבת דלאוור
היסטוריה
בשנת 1664, רגע לפני תחילת מלחמת הולנד–אנגליה השנייה, נכבשה המושבה ההולנדית ניו אמסטרדם על ידי הבריטים. בהסכם ברדה ב-1667 ויתרה הולנד גם על מה שיהפוך לימים למושבת דלאוור לאנגליה. הסכם וסטמינסטר ב-1674 העניק לבסוף את האזור לכתר הבריטי. משנת 1681 אזור מושבת דלאוור לעתיד היה חלק מפרובינציית פנסילבניה. תושבי דלאוור השיגו שלטון עצמי בתוך פרובינציית פנסילבניה, שבסיסה בניו קאסל, בשנת 1702. שלושת המחוזות של דלאוור לא הכריזו על עצמם כעצמאיים עד חודשיים לאחר הכרזת העצמאות של 1776. הבירה הראשונה הייתה ניו קאסל עד שהועברה לדובר ב-1777.
Ys
עם יציאתו, Ys זכה לשבחי הביקורת, והיה לאלבומה הראשון של ניוסום בבילבורד 200, שם הגיע בשיאו למספר 134, כמו גם במצעדים בממלכה המאוחדת, צרפת, נורווגיה, ואירלנד. במהלך השנים, האלבום נכלל במספר רשימות מוזיקה של פרסומים ואתרים מרכזיים, כאחד האלבומים הגדולים של שנות ה-2000, ומכל הזמנים.
הפקה
האלבום כולל עיבודים תזמורתיים של ואן דייק פארקס בארבע מתוך חמש הרצועות. פארקס גם תרם בניגון אקורדיון. שירתה של ניוסום ונגינתה בנבל הוקלטו על ידי סטיב אלביני, והתזמורת הוקלטה על ידי טים בויל. ניוסום ופארקס הפיקו את האלבום, ואת המיקס עשה ג'ים אורורק. תהליך ההקלטה היה לגמרי אנלוגי, על שני מכשירי הקלטה של 24-רצועות. המאסטר נוצר מהמיקס טייפ ב-Abbey Road Studios.
לי סקלאר ניגן בגיטרה בס, ונגן הג'אז גרנט גייסמן בגיטרה חשמלית. דון הפינגטון תרם כלי הקשה, מאט קרטסוניס ניגן במנדולינה ובבנג'ו. ביל קלהאן סיפק קולות רקע בשיר "Only Skin", ובשיר "Emily" שרה קולות אחותה של ניוסם, אמילי, שעל שמה השיר.
האלבום, ובמיוחד האורך של שירים והעיבודים התזמורתיים, היו חלקית בהשראת האלבום של רוי הרפר משנת 1971, Stormcock. בחודש ספטמבר 2007, הרפר ליווה את ניוסם בהופעתה ברויאל אלברט הול, וניגן את Stormcock בשלמותו. ניוסם גם התרשמה מהאלבום של ואן דייק פארקס משנת 1968, Song Cycle, וביקשה ממנו לשתף פעולה באלבום Ys.
בסיבוב ההופעות שלה בסתיו 2007, ניוסם ביצעה את האלבום במלואו, מלווה על ידי 29 נגני תזמורת.
ביקורת
בעקבות השקתו בנובמבר 2006, Ys זכה לשבחי הביקורת. ב - Metacritic, אשר מקצה דירוג מנורמל של 100 חוות הדעת של פרסומי המיינסטרים, האלבום קיבל ציון ממוצע של 85, המציין "שבחים אוניברסליים". כריס דאלן, מבקר פיצ'פורק, קרא ל-Ys אלבום "גדול, משום שניוסם מתעמתת עם הר של רגשות סותרים, ומסננת אותם כדי למצוא כל ניואנס וניואנס". ג'ימי נוולין מ- Slant Magazine קרא לאלבום "מעורר חיבה" ו"יצירת מופת". ". ג'ון מולבי, ב-Uncut, התייחס לסקאלה העצומה של האלבום, באומרו שיש בכך הפוטנציאל ל"התעסקות עצמית" ו"איוולת", אך השמעה אחת של האלבום "מפיגה את כל הספקות" וש"אין באלבום רגע אחד מאולץ". התר פארס תיארה את Ys ב-AllMusic כ"האזנה תובענית, אך גם מתגמלת ומעוררת השראה", ואילו אלכסיס פטרידיס מהגרדיאן סיכמה שהאלבום הוא "קשה למכירה, אולי, אבל ייתכן והוא ההשקעה המוזיקלית הטובה של השנה".
Ys הפך לאלבומה הראשון של ניוסם להגיע למצעדים בארצות הברית, שם למספר 134 בבילבורד 200. האלבום מאוחר יותר היה מועמד לפרס Shortlist Music Prize 2007. נכון למרץ 2010, Ys מכר יותר מ-250,000 עותקים.
הכרה
עד סוף 2006 Ys הופיע בלמעלה מ-50 רשימות סוף-שנה, כאשר הוא מדורג בעשרת העליונים ב-35 מהם, ובכלל זה במקום #1 בדירוג של 25 האלבומים הטובים ביותר של 2006 של Tiny Mix Tapes, וכן ברשימת CHARTbeat של 100 האלבומים של 2006,  דירוג #3 ברשימת 50 הטובים של פיצ'פורק, ודירוג #7 ברשימת טיים מגזין של עשרת האלבומים הטובים ביותר של 2006. למרות ביקורת שלילית על האלבום מצד רולינג סטון, במהדורה הגרמנית של המגזין דירגו את Ys בתור האלבום השני הגדול ביותר של השנה. על פי Acclaimedmusic.net האלבום הוא השלישי הטוב ביותר של 2006, ה-27 הטוב ביותר של העשור, וה-271 הגדול ביותר של כל הזמנים. האלבום נכלל גם בספר 1001 Albums You Must Hear Before You Die.
בשנת 2009, האלבום התחיל להופיע ברשימות "אלבומי העשור". Pitchfork מנה את Ysבמקום 83 בין אלבומי שנות ה-2000. כשהוא מכנה את ניוסם "יחידה במינה", Ys הוא אחד משני אלבומים של ניוסם ב-100 הטובים ביותר, כשהשני הוא The Milk-Eyed Mender. מגזין המוזיקה הבריטי Uncut הציב את האלבום במספר 21 מתוך 150 האלבומים "הגדולים ביותר של העשור". הטיימס דירג את האלבום כמספר 26 ברשימת 100 האלבומים של העשור, בעוד הגרדיאן כלל אותו ב"1000 אלבומים לשמוע לפני שאתה מת". המגזין הבריטי Clash מנה את Ys בתור האלבום מספר 13 מתוך "50 האלבומים הגדולים של חיינו". המגזין הגרמני Musikexpress שם את Ys במקום ה-92 מתוך רשימת האלבומים הגדולים ביותר של ארבעת העשורים האחרונים (1969-2009).
בהשתתפות
{{עמודות|מספר עמודות=2
הפקה
}}
רוח זדונית 2
רוח זדונית 2 (באנגלית: Sinister 2; מעוצב: Sinister II) הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי משנת 2015 בבימויו של סיארן פוי. הוא נכתב בידי סקוט דריקסון וסי. רוברט קרגיל, ומשמש כסרט המשך לסרט "רוח זדונית" מ-2012. בסרט מככבים ג'יימס רנסון מהסרט המקורי, לצד שאנין סוסאמון. הסרט עוקב אחר סגן לשעבר שמנסה לשים קץ לקללת "בוגול" ("Bughuul"), בזמן שילד מתייסר על ידי צפייה בקורבנות הקודמים של הישות שגרה בבית שבו מתגוררים הוא, אחיו התאום ואמו, כשהם מסתתרים מפניו.
"רוח זדונית 2" הופק באופן משותף בידי אוטומטיק אנטרטיינמנט, בלאמהאוס הפקות, אנטרטיינמנט ואן, IM גלובל וטנק קטרפילר, בע"מ, ועלה לאקרנים בקולנוע בארצות הברית ב-21 באוגוסט 2015, בהפצת גרמרסי פיקצ'רס. הסרט זכה לביקורות רבות מטעם מבקרי הקולנוע ברחבי העולם; חלקם ציינו את הג'אמפסקרס המרובים שבו, כמו גם את קלישאות האימה והסיפור שלו, בעוד שהמשחק של רנסון זכה לשבחים מסוימים. הסרט הכניס למעלה מ-54 מיליון דולר מתקציב של 10 מיליון דולרים בלבד.
בניגוד לסרט הראשון שצולם ב-8 מ"מ, את "רוח זדונית 2" צילמו ב-16 מ"מ. הוא הוגדר כסרט סנאף בשם התכנים הגרפיים הקשים שהוא הציג.
עלילה
הסרט נפתח בסצנה בה ניתן לראות משפחה בת שלוש נפשות. סביב צווארם של בני המשפחה כרוך חבל והם תלויים כמו דחלילים עם שקים על ראשם בשדה תירס; הם נשרפים בזה אחר זה בעודם בחיים. בהמשך, זה מתגלה כסיוט של דילן קולינס בן ה-9, שמתגורר בבית חווה כפרי באילינוי ליד כנסייה לותרנית עם אחיו התאום, זאק, ואמם, קורטני. המשפחה בורחת מקלינט, בעלה המתעלל של קורטני ואביהם של זאק ודילן. את דילן מבקרות רוחות של ילדים שמפצירות בו לצפות בסרטים ביתיים בהם משפחות שלמות נרצחות בשלל דרכים.
סגן השריף, שהתפטר מתפקידו וכעת הוא חוקר פרטי, חוקר את הרציחות שהתרחשו בהשפעתו של השד בוגול ובדרכו הוא שורף את הבתים בהם התרחשו רציחות בעבר, במטרה למנוע ממשפחות חדשות לגור בהם ובכך המעגל יימשך. אחד הבתים שסגן השריף שרף הוא בית משפחת אוסוולד. סגן השריף מגיע אל בית החווה, פוגש את קורטני ומספר לה שהוא הגיע לכנסייה הסמוכה במטרה לחקור רצח שהתרחש בה.
קלינט מגיע אל בית החווה במטרה לקחת את הילדים מקורטני, אך מסולק מהמקום על ידי סגן השריף (שמסביר לו שעל מנת לקחת את הילדים עליו להביא צו בית משפט). קורטני רוצה לעזוב את המקום, אך סגן השריף מפציר בה להישאר, תוך ידיעה שאם תעזוב את בית החווה, הרציחות של בוגול ימשכו. קורטני מציעה לסגן השריף להישאר איתם במהלך הלילה והשניים שוכבים.
Sparks
Sparks הוא סינגל של השחקנית והזמרת האמריקאית, הילרי דאף, שיצא ב-7 באפריל 2015 בהוצאת חברת התקליטים RCA רקורדס. השיר מופיע כסינגל השלישי באלבום האולפן החמישי שלה,. השיר נכתב על ידי כריסטיאן קרלסון, פיטר תומאס, טובה לו וסם שריב, והופק על ידי פיטר תומאס, כריסטיאן קרלסון, שווידן ואמילי רייט.
רוח זדונית 2
עלילה
סגן השריף פוגש את פרופסור סטורמברג, שבבעלותו מכשיר רדיו שהיה שייך לפרופסור ג'ונאס, שנעדר. מתברר שהרדיו היה שייך למשפחה נורווגית בשנת 1973. סטורמברג מפעיל הקלטה במכשיר בה נשמעת ילדה צעירה שצורחת על אמה ולאחר מכן מתחילה לנגן בפסנתר. סטורמברג מאמין שניתן לזמן את בוגול לעולם באמצעות טקס הקרבת קורבן והאכלתו של בוגול בנשמות תמימות. סגן השריף פוקד על סטורמברג להרוס את הרדיו.
Sparks
נכון ליולי 2023, השיר הושמע למעלה מ-66 מיליון פעמים בספוטיפיי, ולמעלה מ-53 מיליון פעמים ביוטיוב.
רוח זדונית 2
עלילה
זאק מתחילך לקנא בדילן בגלל יחסיו עם הרוחות. הרוחות מראות לדילן סרט נוסף בו מוצג רצח שהתרחש בכנסייה. לאחר שדילן מסרב לצפות בסרט נוסף, הרוחות נוטשות אותו ומצהירות שהוא לא הקורבן שהן רוצות. הרוחות מתחילות להתקרב לזאק במקום ומראות לו סרט רציחות נוסף.
קלינט חוזר עם צו בית משפט וקורטני הולכת איתו במטרה להגן על הילדים. סגן השריף מגיע אל ביתו של קלינט במטרה להזהיר את השניים מהסכנה, אך קלינט תוקף אותו ומפציר בו לעזוב את הבית. למחרת, זאק מצלם את משפחתו בזמן בילוי משפחתי בעזרת המצלמה של בוגול. באותו הלילה, דילן מתקשר לסגן השריף בבקשת עזרה ולאחר מכן הוא והוריו מאבדים את הכרתם.
השלושה מתעוררים ומגלים שהם נקשרו בידי זאק בתלייה המזכירה דחלילים עם שקים על ראשם באמצע שדה תירס הסמוך לביתו של קלינט (בדומה לסיוט שדילן חלם בתחילת הסרט). זאק שופך על משפחתו בנזין ומצית למוות את קלינט, תוך שהוא מצלם את מותו. סגן השריף מגיע ופוגע בזאק עם רכבו. סגן השריף משחרר את קורטני ודילן והשלושה בורחים לעומקו של שדה התירס. זאק מתעורר ורודף אחריהם.
בתוך הבית, רוחות הילדים מנסות לעזור לזאק למצוא את השלושה. זאק תוקף את קורטני ודילן, אך סגן השריף הורס את המצלמה ושובר את המעגל. רוחות הילדים כועסות על זאק על שנכשל בלהרוג את משפחתו ובוגול עצמו מופיע והורג את זאק. מסך הבד בבית מתחיל לעלות בלהבות ולשרוף את הבית, דילן, קורטני וסגן השריף בורחים משם.
סגן השריף אורז את חפציו ומתכונן לעזוב עם קורטני ודילן, אך מוצא את מכשיר הרדיו בחדר המלון בו הוא מתאכסן. הוא שומע את קולות הילדים בוקעים מהרדיו ובוגול מופיע לפתע על המסך.
הפקה
הסצנה שבה חולדות הלכודות בגוף של אדם צריכות לאכול דרך הגוף שלהם כדי לצאת, נוצרה בהשראת סצנה דומה בסרט הניצול הנאצי La Bestia ב-1977.
פיתוח
סרט המשך ל"רוח זדונית" הוכרז במרץ 2013, כאשר סקוט דריקסון הצהיר שהוא במגעים לכתיבת התסריט ביחד עם סי. רוברט קרגיל.
ב-17 באפריל 2014, הוכרז שסיארן פוי יביים את הסרט, ובריאן קוואנו-ג'ונס, צ'ארלס לייטון, קסבייר מרצ'נד ופטריס ת'רו יפיקו את סרט ההמשך עם אנטרטיינמנט ואן.
צילום
הצילום הראשי החל ב-19 באוגוסט 2014 בשיקגו. הוא צולם במשך שישה שבועות במקומות כמו סנט אן ומחוץ לגרנט פארק.
שיווק
הטריילר לסרט הועלה ב-9 באפריל 2015, כשהשיר "Hush, Hush, Hush, Here Comes the Bogeyman" הוא הקטע המרכזי בטריילר.
קרוליין ביינום
קרוליין ווקר ביינום (באנגלית: Caroline Walker Bynum; נולדה ב-1941) היא חוקרת אמריקאית של תקופת ימי הביניים. ביינום היא פרופסור אמריטה באוניברסיטת קולומביה ובמכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון. היא סיימה את התואר הראשון באוניברסיטת מישיגן בשנת 1962, וקיבלה דוקטורט מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1969. ביינום הייתה האישה הראשונה שמונתה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת פרינסטון. בשנת 1996 שימשה כנשיאת האגודה ההיסטורית האמריקאית, ומחקריה נחשבים פורצי דרך בחקר ההיסטוריה הדתית של ימה"ב ובתחום ההיסטוריה של המגדר.
עבודתה המחקרית
מחקריה של ביינום מתמקדים בהיסטוריה הדתית והתרבותית של מערב אירופה במאות ה-15-12. אחד מחיבוריה החשובים ביותר הוא ספרה משנת 1987, Holy Feast and Holy Fast: The Religious Significance of Food to Medieval Women ("סעודה קדושה, צום קדוש: משמעותו הדתית של המזון לנשות ימה"ב"). בחיבור זה הצביעה ביינום על מרכזיותם של המזון והצום בפרקטיקות הדתיות של נשים נוצריות בימה"ב וניסתה להסבירה. הניתוח אפשר לה לעמוד על תפקידם החשוב של חלוקת התפקידים המגדרית ושל ייצוגי הגבריות והנשיות בפרקטיקה הדתית וברעיונות התאולוגיים של הנצרות הימי-ביניימית. מחקר זה השפיע רבות על הבנת התודעה הדתית באירופה של ימי הביניים והוביל למיקוד תשומת הלב בהיבטים המגדריים של תופעות דתיות שונות.
מחקר חשוב נוסף פרי עטה הוא The Resurrection of the Body in Western Christianity: 200-1336 ("תחיית הגוף בנצרות המערבית: 1336-200"). בחיבור זה, שראה אור ב-1995, עקבה ביינום אחר השינויים בתפיסת הגוף בתאולוגיה הנוצרית למן שלהי העת העתיקה ועד ימי הביניים התיכוניים. מסקנותיה שינו באופן משמעותי את הבנת יחסה של הנצרות כלפי הדואליזם גוף-נפש. בשנת 2007 פרסמה ביינום את המונוגרפיה "Wonderful Blood: Theology and Practice in Late Medieval Northern Germany and Beyond" ("דם מופלא: תאולוגיה ופרקטיקה בצפון גרמניה של שלהי ימי הביניים"), שעסקה בשימושים ובכוחות המאגיים שיוחסו לדם האוכריסטיה בגרמניה של ימי הביניים ונגעה גם בקשר שבין רעיונות אלה לעלילות הדם. נוסף לכך פרסמה ביינום כמה קובצי מאמרים.
רנו דנאו
רנו דנאו (בצרפתית: Renaud Denauw, נולד ב-28 בנובמבר 1936 במוסקרון, בלגיה), הידוע גם בכינויו "רנו", הוא אמן קומיקס בלגי. הוא ידוע בעיקר בזכות שיתוף הפעולה שלו עם הסופר ז'אן דופו בספר הקומיקס "ג'סיקה בלנדי".
קריירה
רנו נשכר למגזין Spirou בשנת 1975 כמאייר. הוא פיתח במהירות מוניטין של צייר נשים חושניות, והשתמש גם בשם העט "סילבן" כדי לצייר את הקומיקס המבוגר "מרליין". לאחר תקופת ציור של סיפורים מצחיקים המיועדים לילדים ("מירטל, וידפוצ'ה וקבוצ'ארד", 1978), הוא עבר למגזין "קומיקס" המתחרה "טינטין" בשנת 1981 ואייר את "פלטון, טורלוק ואקוקינט", סדרת ילדים נוספת.
לאחר שצייר דמויות קריקטוריסטיות לתקופה ארוכה יותר, עידן רנו את תיאור האישיות הריאליסטיות שלו, ולבסוף נבחר לשתף פעולה עם הקולגה הבלגי ז'אן דופו על ספר הקומיקס החדש של ג'סיקה בלנדי בשנת 1987. הסדרה, שבמרכזה הפאם פאטאל המנוגדת, סקסית-אך-שבורה-פנימית, הצליחה, ודופו ורנו עדיין משתפים פעולה לאחר 24 גליונות. עבודות אחרות של רנו כוללות את "Les Enfants de la Salamandre" מ-1988 עד 1990, "Santiag" ב-1991, ואת "Venus H" בשנת 2005, כולם נוצרו יחד עם דופו.
ליאור גרנות
ליאור גרנות (נולדה ב-8 במרץ 1981) היא משוררת, סופרת וביבליותרפיסטית ישראלית.
ביוגרפיה
גרנות נולדה בנתניה וגדלה במושבה אבן-יהודה. למדה לתואר ראשון במדעי ההתנהגות ולתואר שני בספרות עברית במסלול לכתיבה יצירתית באוניברסיטת בן-גוריון. בתקופה זו למדה גם הנחיית סדנאות כתיבה במסגרת מתא"ן. לאחר מכן למדה לתואר שני בביבליותרפיה באוניברסיטת חיפה, שם כתבה את עבודת התזה שלה בנושא "החרדה המכוננת את חווית הבית כהיעדר בשירתה של תרצה אתר", שבה הציעה קריאה פסיכואנליטית בשירתה של אתר תוך בחינת מוטיב הבית בשיריה.
בשנת 2010 ראה אור ספר שיריה הראשון, "והשמש-שמש" בעריכת יקיר בן משה בהוצאת הליקון, שבמרכזו שירי אהבה המכוונים לאישה, המצטרפים למגמה משמעותית בשירה הישראלית של עשרים השנה האחרונות: התרחבותה והתפתחותה המואצת של השירה הלסבית. כעבור שנתיים ראה אור ספרה השני, "שׂמה והולכת" בעריכת רפי וייכרט (קשב לשירה, 2012), פואמה המספרת את סיפורה של דמות ששמה מילי – ילדה-אישה – העוברת לאורך הספר תהליך של גילוי קולה המושתק וביטויו. ספרה השלישי של גרנות, "נַנִּינה", בעריכת מיכל חרותי (אבן חושן, 2015), הוא ספר בפרוזה פיוטית, המעמיד במרכזו דיאלוג בין שתי נשים, בנות זוג העשויות להוות גם חלקים נפשיים של דמות אחת. הספר עוסק בשאלות של קרבה ונפרדות בתוך קשר וכתוב באופן הפורץ את גבולות השפה והסוגה תוך תנועה בין פרוזה לשירה ושילוב ציטוטים רבים משירי משוררים בדיאלוג בין הדמויות.
ב-2020 ראה אור ספרה העיוני "כיצד מרפאת הביבליותרפיה? כתיבה, ילדוּת, שיר" (הוצאת פרדס בשיתוף עם הוצאת אוניברסיטת בר-אילן ) המבוסס על עבודת הדוקטורט שכתבה.
כתיבתה העיונית עוסקת בקשר שבין ספרות ונפש, בקריאה פסיכואנליטית ופסיכולוגית של ספרות ושל שירה וספרות ילדים בפרט. מאמריה העוסקים בקריאה פסיכואנליטית של ספרות פורסמו בבמות ספרותיות שונות.
היא אם לבת ומתגוררת ברמת גן.
עריכה
נשמה יתרה - סיפורם של מייסדי מקצוע ההרדמה בישראל מאת גבריאל גורמן (הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2008)
על ספריה
על "והשמש - שמש"
על "שׂמה והולכת"
על "נַנִּינָה"
על "כיצד מרפאת הביבליותרפיה? - כתיבה, ילדוּת, שיר"
אולברייט
אולברייט (באנגלית: Albright) הוא שם משפחה
קונוויי דה משין
דמונד פרייס (באנגלית: Demond Price; נולד ב-16 בפברואר 1982), הידוע בשם הבמה קונוויי דה משין (Conway the Machine), הוא ראפר אמריקאי מבאפלו שבניו יורק. לצד אחיו וסטסייד גאן ובן דודם בני דה בוצ'ר, הוא חלק מגריזלדה רקורדס.
ביוגרפיה
בגיל 23 בילה קונוויי זמן מה בכלא, אותו ציין כמניע לגמילה מאורח חיים של גנגסטרים להתמקד בקריירה המוזיקלית שלו.
אובמה (פירושונים)
אובמה הוא שם משפחה אפריקני שמקורו בסוואהילי. אובמה הוא גם שם משפחה יפני (小浜), וכן שמם של מספר יישובים ואתרים ביפן.
קונוויי דה משין
ביוגרפיה
בשנת 2012 נורה קונוויי בגב הראש והצוואר, אירוע שהותיר אותו עם שיתוק על שם בל, אשר שיתק את חציו הימני של פניו. שיתוק הפנים שלו תרם למה שמגזין Consequence of Sound תיאר כ"זרימה פעורת פה, אך קרביים המשקפת את כוח הרצון העצום הדרוש כדי להתגבר על האירוע שהיה יכול לסיים את הקריירה שלו בקלות".
ב-3 במרץ 2017 חתמה חברת גריזלדה רקורדס על עסקה עם חברת שיידי רקורדס של הראפר אמינם, חברת בת של אינטרסקופ רקורדס. לאחר העסקה, ב-21 בדצמבר, הוציא קונוויי את המיקסטייפ הרשמי הראשון שלו, G.O.A.T., שכלל הפקות מוזיקליות של המפיק הביתי של גריזלדה, "דרינגר" והמפיק היהודי-אמריקאי דה אלכימיסט והציג הופעות אורח של רויס דה 5'9", רייקוון ואמני אנדרגראונד נוספים.
צ'רלי טרוטר
צ'רלי טרוטר (באנגלית: Charlie Trotter; 8 בספטמבר 1959 - 5 בנובמבר 2013) היה שף ומסעדן אמריקאי.
ביוגרפיה
צ'רלי טרוטר נולד בשיקגו, אילינוי. הוא בוגר בית הספר התיכון ניו טרייר (New Trier High School). טרוטר החל לבשל באופן מקצועי ב-1982, אחרי שקיבל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. במשך חמש השנים שלאחר מכן הוא עבד ולמד בשיקגו, סן פרנסיסקו באקדמיה הקולינרית של קליפורניה California Culinary) Academy), בפלורידה ובאירופה. בפברואר 2010 נשא טרוטר לאשה את בת זוגו משכבר הימים רושל סמיט.
צ'רלי טרוטר הגיש תוכנית בישול בשנת 1999 ברשת PBS בשם The Kitchen Sessions with Charlie Trotter שבה הוא נתן מתכונים וטכניקות בישול. הוא סבור שבישול משול למופע ג'אז מאולתר; ואומר שכמו שבמופע שני קטעי מוזיקה לעולם לא יהיו זהים זה לזה, כך גם בבישול. הוא גם כתב 14 ספרי בישול, שלושה ספרי ניהול וקו מוצרים אורגניים ואוכל גורמה טבעי שמופצים בארצות הברית.
טרוטר היה הבעלים של חברת הנדבנות Charlie Trotter Culinary Education Foundation. הוא קיבל את פרס "הומניטר השנה" ב-2005 מידי האגודה הבינלאומית של מקצועני הבישול (International Association of Culinary Professionals). הוא הזמין קבוצות של תלמידים מבתי ספר תיכוניים ציבוריים למסעדתו כחלק מתוכנית מצוינות פעמיים-שלוש בשבוע: הם נהגו לאכול ארוחה וסופר להם איך מכינים את האוכל ואת המניעים להכנתו בצורה מסוימת.
צ'רלי טרוטר ערך הופעת אורח בסרט "החתונה של החבר שלי", משנת 1997 שבו הוא צועק על העוזר שלו: "אני אהרוג את כל המשפחה שלך אם אתה לא תכין את זה נכון!" אני צריך שזה יהיה מושלם!" זוהי פרודיה על הסטראוטיפ של השף הכועס והצועק.
צ'רלי טרוטר'ס
מסעדת צ'רלי טרוטר'ס בשיקגו, שנפתחה ב-1987, נבחרה למקום ה-30 ברשימת 50 המסעדות הטובות בעולם בסקר שערך המגזין רסטורנט (Restaurant Magazine), ולמקום החמישי בארצות הברית בידי המגזין רסטורנט.
היא גם הוכרה כאחת מארבעים המסעדות הטובות בארצות הברית בידי גאיו. GAYOT.com
המסעדה גם נבחרה למדריך השולחנות הגדולים בעולם.
במדריך מישלן הראשון שהתפרסם לשיקגו בנובמבר 2010 קיבלה מסעדת צ'רלי טרוטר שני כוכבים.
טרוטר נע דרך קבע בין מסעדותיו בשיקגו ובלאס וגאס. בבעלותו הייתה גם Trotter's To Go, מעדנייה יוקרתית וחנות הסעדה שממוקמת בלינקולן פארק, שיקגו.
רסטורנט צ'רלי
ב-2008 פתח טרוטר בלאס וגאס את המסעדה השנייה שקרויה על שמו, הידועה כרסטורנט צ'רלי (Restaurant Charlie) מאז הפתיחה זכתה המסעדה לשבחים רבים ממבקרים וקיבלה כוכב במדריך מישלן האדום ב-2009. המסעדה גם זכתה בפרס ג'יימס בירד לשנת 2009 כ"מסעדה החדשה הטובה ביותר." בתוך המסעדה ממוקם בר קטן ופרטי שנודע בשם בר צ'רלי שבו סועדים יושבים ומשקיפים על הכנות המטבח וקיבלו הדרכה מטרוטר והשפים שלו. העיתון לאס וגאס סאן כתב שהמסעדה הממוקמת בפלאצו (Palazzo) תיסגר ב-19 במרץ 2010 מסיבות כלכליות.
מסעדות נוספות
ב-2004 פתח טרוטר את C, מסעדת פירות ים בלוס קאבוס, מקסיקו.
טרוטר גם פתח מסעדה בעיר ניו יורק בבניין חדש שנבנה בפרק מדיסון אחד (One Madison Park)
אדסויה אויבולה
קריירה
אדסויה נולד לאב ניגרי ולאם רוסייה. עד גיל 5 גר בניגריה. לאחר גירושי הוריו חזר למוסקבה. החל לשחק כדורגל מגיל 8 ולמד בבית הספר לכדורגל של טורפדו זיל. בשנת 2000 הצטרף לקבוצת ז'מצ'וז'ינה סוצ'י
בשנת 2010 הושאל לסיביר ולראשונה שיחק בליגת העל הרוסית בכדורגל שמונה משחקים והבקיע שער. בנוסף, העפיל עם הקבוצה לשלב חצי גמר הגביע הרוסי בכדורגל 2007/2008.
לפני פתיחת עונת 2013/14 הושאל עד סוף העונה לקבוצת גזוביק אורנבורג, שלאחר מכן רכשה אותו והמשיך לשחק בשורותיה גם לאחר שהקבוצה חזרה לליגת העל הרוסית בכדורגל.
חייו האישיים
הוא נשוי ואב לשתי בנות, טייה ונעמי.
המלחמות העות'מאניות באירופה
המלחמות העות'מאניות באירופה היו סדרה של מלחמות ועימותים צבאיים בין האימפריה העות'מאנית לבין מדינות אירופיות שונות מימי הביניים המאוחרים ועד ראשית המאה ה-20.
עלייתה של האימפריה העות'מאנית בסוף ימי הביניים, ואיחוד אזור פרס, מצרים, וביזנטיון תחת אימפריה מוסלמית אחת, שלהבה את העולם המוסלמי, שתלה תקוות בהגשמת נבואתו של הנביא מוחמד לכיבוש רומא בידי האסלאם. על רקע מאבק איסלאמי-נוצרי, נאבקה האימפריה העות'מאנית במעצמות אירופה במשך מאות שנים.
האימפריה העות'מאנית נחלה לאורך השנים הצלחות בכיבוש שטחים בדרום-מזרח אירופה, וביצעה מספר פלישות מוצלחות גם למרכז אירופה, ששיאן עם הטלת המצור על וינה בשנת 1529, ופעם נוספת בשנת 1683.
במאה ה-18 וה-19 החלה שקיעתה של האימפריה העות'מאנית, אותה שאפו לנצל האימפריות האירופאיות כדי להשתלט על נתחים משטחה. החל מסוף המאה ה-19 החלה האימפריה לאבד שטחים לטובת האימפריות האירופאיות, עד לקריסתה הסופית במלחמת העולם הראשונה.
מלחמות בולטות
העימותים הראשונים החלו עם המלחמה הביזנטית-עות'מאנית שהחלה באנטוליה בסוף המאה ה-13. האימפריה העות'מאנית החלה את התרחבותה לתוך יבשת אירופה באמצע המאה ה-14, כשגליפולי נפלה בידיה במרץ 1354, מדרס קבע ראשון (שטחים בולגריים נפלו כבר קודם אך לא לאורך זמן) ביבשת עצמה. האימפריה הוסיפה להתפשט לתוך אירופה במהלך המלחמה הבולגרית-עות'מאנית והמלחמה הסרבית-עות'מאנית שהחלו באמצע המאה ה-14. מרבית התקופה הזו התאפיינה בהתרחבות של האימפריה העות'מאנית בחבל הבלקן. האימפריה העות'מאנית כבשה את שטחי אלבניה בשנת 1385, בולגריה ב-1396, סרביה ב-1459, יוון ב-1460, בוסניה ב-1463 והרצגובינה בשנת 1482.
המערכה העות'מאנית נמשכה בין השנים 1526 ו-1555, כאשר במהלך תקופה זו האימפריה העות'מאנית החלה לבצע את ההתקפות הגדולות הראשונות נגד הממלכה ההבסבורגית האוסטרית, והעות'מאנים ניסו לכבוש את העיר וינה במאמץ מלחמתי אינטנסיבי שהגיע לשיאו בשנת 1529 וזכה לכינוי המצור על וינה. ייתכן שוינה היוותה בימים ההם מחסום אחרון בפני הטורקים לפלישתם לעבר מרכז, דרום ומערב אירופה, כיבוש הוותיקן והפיכתה של אירופה כולה למוסלמית. המצור נכשל, וסימן מאבק ארוך ומתמשך בין המעצמות, שיימשך עוד כ-150 שנה.
בשנת 1565 פלשה האימפריה העות'מאנית למלטה. בשנת 1566 עד 1568 ערכה מלחמה עם אוסטריה. בשנת 1570 כבשה את קפריסין. בשנים 1570–1573 ערכה מלחמה עם ונציה.
בשנים 1593–1615 ערכה מלחמה עם אוסטריה. בשנים 1645–1669 ערכה מלחמה עם ונציה. בשנים 1663–1664 ערכה מלחמה עם אוסטריה. בשנים 1671–1676 ערכה מלחמה כנגד האיחוד הפולני-ליטאי.
המלחמה הטורקית הגדולה החלה בשנת 1683 ונערכה נגד אוסטריה, ונציה, והאימפריה הרוסית, במהלכה הטילה האימפריה העות'מאנית מצור על וינה במסגרת קרב וינה, והצליחה להחדיר כוחות לעיר שיפתיעו את המגנים בטרם הפסידו את הקרב. המלחמה הסתיימה בהסכם קרלוביץ בשנת 1699.
המלחמה השנייה נגד האימפריה האוסטרית נערכה בשנים 1710–1711. מלחמה נוספת נגד אוסטריה וונציה החלה בשנת 1714, הסתיימה עם חוזה פסרוביץ בשנת 1718.
בשנים 1912 ו-1913 הייתה מעורבת במלחמות הבלקן. לבסוף, הובסה האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה.
השפעות המלחמות
המאבקים המתמשכים בין האימפריה העות'מאנית לממלכות אירופה, גרמו לרקע המדיני והכלכלי שדחף את ממלכות אירופה, ובמיוחד ממלכות מערב אירופה, לחפש נתיבי סחר עקיפים למזרח הרחוק.
בתקופות שלפני עלייתה של האימפריה העות'מאנית, הסחר בין אירופה לבין סין והודו התקיים זה מאות בשנים בדרך היבשה בחסות מעצמות מונגוליות. אולם, עם כיבוש קונסטנטינופול בידי האימפריה העות'מאנית המוסלמית בשנת 1453 הפכה הגישה למחוזות אלו קשה ומסוכנת, שלא כבעבר.
נסיבות אלו דחפו את הפורטוגזים להרחיב את טווח הידע הימי האירופאי בהפליגם דרומה לאורך חופי אפריקה, במטרה למצוא את דרך הים להודו (כינוי כולל בפי האירופאים לדרום אסיה ולמזרחה) ; וכן דחפו את הספרדים לממן את הפלגתו של כריסטופר קולומבוס למערב, בתקווה לאתר נתיב שיט חדש למזרח הרחוק.
I Ran (So Far Away)
I Ran (So Far Away) הוא שיר של להקת הגל החדש הבריטית A Flock of Seagulls, מתוך אלבום הבכורה שלה A Flock of Seagulls. הוא יצא בשנת 1982 כסינגל השלישי של הלהקה וזה היה הסינגל השני מאלבום הבכורה שלה. הוא הגיע למקום הראשון באוסטרליה, למקום השלישי בארצות הברית ולמקום השביעי בניו זילנד, אך הוא לא זכה להצלחה דומה בבריטניה, כאשר הגיע רק למקום ה-43.
השיר הוא אחד השירים שהכי השפיעו על הפלישה הבריטית השנייה לארצות הברית בשנות השמונים.
גינאה במשחקים הפאראלימפיים
גינאה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים אתונה (2004), והשתתפה גם באולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) ובאולימפיאדת הנכים ריו דה ז'ניירו (2016). במשחקי החורף לא נטלה גינאה חלק מעולם.
המשלחת הראשונה אותה שלחה גאנה למשחקים הפאראלימפים באתונה, כללה ספורטאי בודד, אחמד בארי, שהתחרה בריצת 100 ו-200 מטר (קטגוריה T46). בארי היה גם הנציג היחיד של המדינה לאולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) בה התחרה שנית במירוץ ל-200 מטר. אך בשתי האולימפיאדות לא הצליח לזכות במדליה פאראלימפית.
אמרה אזדמיר
ביוגרפיה
ב-2005 סיים את לימודיו באוניברסיטת בליקסיר. באותה שנה החל לצייר קומיקס במגזין הספורט של עיתון זמאן בשם "Sporvizyon". בשנת 2007 סיים את התואר השני בפקולטה לחינוך באוניברסיטת מרמרה. כמו כן, בשנת 2007 החל לאייר איורי עיתונות בעיתונים "זמאן של היום" ו"זמאן" תחת הבלוג שלו בשם "אין תגובה". בין השנים 2007–2009 עבד כמרצה לשפות טורקיות באוניברסיטה הרוסית למדעי הרוח. כרגע הוא מאייר קריקטורות לכמה עיתונים, כתבי עת וספרים.
פרסים
ב-2003 זכה בפרס הראשון בתחרות שארגנה מוזיאון העתיקות בבורדור.
ב-2008 זכה בפרס עם אזכור כבוד בתחרות "בלבול העיר" שנערכה באיראן.
יונדאי i20 קופה WRC
יונדאי i20 קופה WRC היא מכונית מרוצי ראלי, שנבנתה על ידי יונדאי מוטורספורט להתמודדת באליפות העולם בראלי. המכונית משממשת את הקבוצה מאז עונת 2017 וזכתה פעמיים באליפות היצרנים (2019, 2020).
היסטוריית מרוצים
יונדאי מוטורספורט פתחה את עונת 2017 עם שלושה נהגים: תיירי נויביל, דני סורדו והיידן פאדון. לקראת סיום העונה צירפה הקבוצה מכונית רביעית בה התחרה אנדריאס מיקלסן. נויביל ניצח ארבעה מרוצים והגיע עוד ארבע פעמים נוספות לפודיום וסיים את העונה כסגנו של סבסטיאן אוז'ייה שזכה באליפות. ארבעת הנהגים המשיכו בקבוצה גם בעונת 2018. נויביל ניצח 3 מרוצים וסיים שוב כסגנו של אוז'ייה.
נויביל זכה בסגנות גם בעונה הבאה, הפעם כסגנו של אוט טאנק. טאנק הצטרף לקבוצה לקראת עונת 2020. במהלך העונה, שקוצרה מאוד בשל התפרצות נגיף הקורונה השיגו נהגי הקבוצה שלושה ניצחונות וזכו שוב באליפות היצרנים.
קריסטין דה פיזאן
קריסטין דה פיזאן (Christine de Pizan; סביבות 1364 - סביבות 1430) הייתה משוררת ונציאנית אשר פעלה בתקופת ימי הביניים המאוחרים. בכתיבתה יצאה כנגד תפיסות רווחות של מיזוגניה, מגדר ותפקיד הנשים בתרבות של ימי הביניים. היא כתבה מאות בלדות, שירים, הגות, מוסר, אודות המדינה וכן קטעי פרוזה. קריסטין פרסמה למעלה מ-300 חיבורים בסוגות השונות, אשר המפורסם בהם הוא ספר עיר הגבירות (1406 בקירוב), אשר יוצא להגנת הנשים ומספר אודות נשים גדולות בהיסטוריה.
אודות
בחצר המלך יכלה קריסטין הצעירה לקבל חינוך שלא היה זמין לרוב המוחלט של האוכלוסייה, ובטח שלא לנשים בתקופה. היא התעניינה בשפות ובכתבי יד של יוון ורומא שהחלו להיות פופולרים באותה עת עם תחילת הרנסאנס. בנוסף, אפשרה סביבת נעוריה של קריסטין קשרים אישיים עם בני המלוכה, ביניהם יורש העצר הנסיך שארל, אחיו לואי דוכס אורליאן (Orleans) לעתיד, מרי (Marie) בת הדוכס מברי אשר הפכה לחברתה הקרובה לשארית חייה ואף ז'אן ללא חת (Jean sans Peur) בנו של פיליפ האמיץ דוכס בורגונדיה. אלה הפכו בהמשך חייה לפטרונים קרובים של קריסטין.
קריסטין נישאה בשנת 1380, בגיל 15, לאטיין דה קאסטל (Etienne de Castle), בן 24 משכיל בן למשפחה אצילה, אשר זמן קצר לאחר נישואיהם מונה לנוטריון ומזכיר המלך. קריסטין כתבה כי מקרב הגברים הרבים שביקשו לשאתה, עלה לאטיין בהשכלתו ובמסירותו ללימודים על כולם. הם הביאו לעולם שלושה ילדים: מרי (Marie), ז'אן (Jean) ובן שנפטר בגיל צעיר. מתוך כתביה של קריסטין ניתן לעמוד על הזוגיות המאושרת ומלאה האהבה שחוו. בשנת 1390, כשהיא בת 24, הצטרף אטיין למסע שליחות מטעם המלך, ונפטר ממחלה במהלכו. לאחר מותו הייתה צריכה קריסטין לתמוך כלכלית באמה, אחייניתה ובשני ילדיה.
תקופת האלמנות של קריסטין אופיינה ב-14 השנים הראשונות בקשיים כלכליים עמוקים. לא היו לה הכנסות משל עצמה והיא ניסתה לקבל בירושה חלק מהרכוש של בעלה, אולם נאלצה להילחם בחוקים אשר הקשו עליה לקבל כסף זה. לצד אלה, היא נדרשה לטפל בשלושת ילדיה ובבני החסות של אביה (אמה ואחייניתה). קריסטין החלה לעבוד בהעתקה עבור הלשכה המלכותית, עבודה אשר אפשרה לה יציבות כלכלית מסוימת. רק לאחר סיום המאבקים המשפטיים, שבה קריסטין "לחיים שבאופן טבעי נעמו [לה] יותר, כלומר לחיי הבדידות והשלווה". בשנת 1393 החלה לכתוב בלדות אהבה, אשר משכו את תשומת הלב של פטרונים עשירים בחצר, אשר נמשכו לרעיון החדיש והמוזר של אשה הכותבת שירה. החל משנת 1404 חזרה קריסטין לעסוק בכתיבה בנושא הגנה על נשים, והייתה זו התקופה בה הצליחה להעמיק בלימודיה העצמאיים, דרך קריאה מכוונת של כתבים אשר עמדו לרשותה. בשנה זאת החלה התקופה הפורה ביותר בחייה, אשר נמשכה עד לשנת 1412, במהלכה כתבה כשלוש מאות בלדות ועוד שירים קצרים רבים. לאחר התאלמנותה בגיל צעיר לא נישאה בשנית והעבירה רבות משנותיה, עד למותה, במנזר בפואסי (Poissy).
השכלה
קריסטין רכשה את השכלתה הראשונית בבית, מאת אביה, וככל הנראה זכתה להשכלה רחבה למדי. אמה לא תמכה בכך, והעדיפה להעניק לביתה חינוך מסורתי המבוסס על תרגול מלאכות הבית השונות, בפרט טווייה. בכתביה, מבכה קריסטין על כך שלא יכלה להקדיש זמן רב יותר ללימוד עם אביה, בגלל חובותיה כאישה. אף לאחר נישואיה המשיכה ללמוד מבעלה המשכיל, אשר לימד אותה רישום נוטריוני ואפשר שגם רישומים משפטיים שונים, דבר הניכר בסגנון כתיבתה.
את עיקר ההשכלה שלה רכשה באופן עצמאי, לאחר סיום הסוגיות המשפטיות בהן נתקלה לאחר מות בעלה. היא קראה ספרים מתורגמים לצרפתית וללטינית בתחומי ההיסטוריה, הפילוסופיה, הגאוגרפיה, המוסר והתאולוגיה אך נמנעה מתחומי המדע. לפי עדותה, החלה מעיון בספרי היסטוריה, ובפרט "ההיסטוריה העתיקה עד יוליוס קיסר (L`Histoire ancienne jusqu`a Ceaser), ו"דדוקציות המדעים" (deductions des sciences) – ככל הנראה הכוונה לחיבורים פילוסופיים ותאולוגיים מאת בואתיוס, אוגוסטינוס, הרונימוס, גרגוריוס וברנאר מקלירוו, קסיודורוס והוגו מסן ויקטור. כמו כן, קראה מכתביהם של ורגיליוס, הוראציוס, אובידיוס ודאנטה.
סביר שלא הייתה לה גישה אל כתביהם המלאים של כלל ההוגים, כי אם לקטעים נבחרים אשר תורגמו ללטינית והיו נגישים בספריות של אביה ובעלה, בספריות המלכותיות אליהן הייתה לה גישה ובסדנאות כתבי היד בהן עבדה. אל הספריות האוניברסיטאיות, העשירות ביותר באותה התקופה, לא הייתה לה גישה בגלל היותה אישה. קריסטין תמכה ברעיון ההשכלה לנשים, והציגה טיעון ייחודי כי לא רק שנשים יכולות ללמוד ולהבין כגברים, אלא כי לאחר שירכשו השכלה יוכלו לבצע כל תפקיד אותו מבצעים הגברים ואף טוב מהם.
יצירתה
קריסטין נחשבת לסופרת המקצועית היחידה בימי הביניים, אשר התפרנסה מכתיבה ונחשבה לאשת מקצוע בתחומה. היא החלה את הקריירה שלה בכתיבת שירה, בה תיארה את שנות נישואיה המעטות והמאושרות והתאבלה על מות בעלה. יצירותיה הראשונות זכו לפופולריות מסוימת, אך כנראה בעיקר משום שנכתבו על ידי אישה. בשנת 1397 כבר ביססה את מעמדה כמשוררת.
מעמדה הייחודי של קריסטין בשדה הספרות לא הותיר אותה בודדה. היא עמדה בקשר עם משוררים והוגי-דעות בתקופתה, ואף הוזמנה להיות הסופרת בחצרות הנרי ה-4 מלך אנגליה וג'ן גאלאצו ויסקונטי (Gian Galeazzo Visconti). היא סירבה להצעות אלה, אך קיבלה את בקשתו של פיליפ דוכס בוגורנדיה, לכתוב את הביוגרפיה של אחיו, המלך שרל ה-5. היא סיימה את חלקה הראשון של יצירה זו יום לאחר מותו הפתאומי של פיליפ, והמשיכה וכתבה אותה עד תומה.
סטיב לינדי
סטיב לינדי (באנגלית: Steve Linde; נולד ב-1960) הוא עיתונאי ישראלי, שימש העורך הראשי של העיתון ג'רוזלם פוסט משנת 2011 ועד מאי 2016.
קריסטין דה פיזאן
יצירתה
סגנונה של קריסטין החל מכתיבת שירה, אך התפתח לסוגות ספרותיות מרובות, בין ספרות דידקטית ועד הרומנים ואוספי השירה שהיו חלק מתקופת השיא של כתיבתה ו"סגנונה הטבעי". היא המשיכה בכתיבת ספרי הדרכה, ספרות מוסר, ספרי היסטוריה ותורה מדינית, וכן הגיגים פילוסופיים. אמצעים ספרותיים בולטים בהם השתמשה היו חיזיון אלגורי בעל תכנים מוסריים, אמצעים דידקטיים ומשפטיים, הכנסת הסיפור במסגרת סיפורים היסטוריים קצרים ויצירת זיקה בין חיבורה ובין סמכות גבוהה אחרת. בכל אלה, שילבה היבטים אוטוביוגרפיים, מהם נלמדו מרבית הפרטים אודות חייה. סגנון זה היה נדיר מאוד, בוודאי עבור נשים, בראשית המאה ה-15.
סטיב לינדי
ביוגרפיה
לינדי נולד בהארארה שבזימבבואה וגדל והתחנך בדרבן שבדרום אפריקה ואחר כך בארצות הברית. הוא למד בקליפורניה עיתונאות ואחר כך עלה לישראל בשנת 1988. הוא שירת בחיל התותחנים ולאחר שיחרורו עבד בשידורי קול ישראל באנגלית במשך כ-21 שנים.
קריסטין דה פיזאן
יצירתה
כתב היד הראשון של קריסטין, המכיל את רוב שיריה, נוצר בשנים 1402-1393. באופן חריג לסופרים ומשוררים אחרים, היא הייתה מעורבת עמוקות בהפקת כתבי היד שלה, ומעבר להיותה המחברת שלהם, גם הייתה למוציאה לאור. היא מימנה בעצמה את חומרי הגלם והעסקת בעלי המלאכה, קבעה את העיצוב הסופי ואף העתיקה בעצמה חלקים ניכרים מכתבי היד שלה. עובדה זו הופכת את ההתייחסות לכתבי היד שהודפסו במהלך חייה, על האיורים והעיצוב הכולל, כאל יצירה שלמה שלה. קריסטין אף העסיקה מאיירת, דבר נדיר ביותר בתקופתה, אשר כפי שטענה, היטיבה לצייר יותר מכל הגברים ובהתאם, היה שכרה גבוה משכרם.
סטיב לינדי
ביוגרפיה
החל משנת 1997 לינדי עובד בעיתון ג'רוזלם פוסט, שימש כעורך לילה וכעורך אחראי, ועורך ראשי משנת 2011 ועד מאי 2016. ב-2017 מונה כעורך הראשי של הג'רוזלם ריפורט.
קריסטין דה פיזאן
הגותה
במסגרת אחד הדיונים הספרותיים המפורסמים בצרפת, יצאה קריסטין כנגד הנטען בספר "רומן הוורד" אשר נכתב כ-200 שנים לפני לידתה על ידי גיום דה לוריס וז'אן דה –מן (Meun). הספר עיצב את האהבה החצרנית בקרב האריסטוקרטיה בסוף ימי הביניים, והיה מרכזי בפולמוס אודות תפיסות האהבה בהן צריך להחזיק האציל. קריסטין יצאה להגן על הכבוד הנשי אל מול ז'אן דה-מן, אשר טען כי כל שעל נשים לעשות על מנת להיחשב מכובדות הוא לנהוג בצניעות. היא מבקרת, בין היתר, את דה מן בשימושו בשפה בוטה, בתפיסתו הארוטית אשר "ספוגה-ומסופגת אנוכיות של גברים", ומסבירה כי העלבונות הניתכים בנשים, מקורם באנוכיות זו. יריביה הפגינו כלפיה זלזול, עד שהצטרף ז'אן ז'רסון (Jean Gerson) לתמוך בה, דבר אשר חיזק את מעמדה בקרב האינטלקטואלים בפריז. מאוחר יותר, בחיבורה 'האיגרת לאל האהבה' (Epistre au Dieu d`Amours), שוטחת קריסטין את תלונותיהן של נשים על כל העלבונות להם הן זוכות מצד הגברים: "כל רע לא יצמח ממעשיהן – אף לא מתעלולי הגרועות שבהן. וגם אם תמצא אחת – הן לא על-פיה ייחרץ משפט ויקבע הכלל!".
בתקופת הורותה, כתבה ספר הדרכה עבור בנה, אשר ייחודו היה באיורים הקטנים אשר התלוו לכל חלק ביצירה. ספר זה כונה במחקר "אלבום שירי", ואכן עיסוק מרכזי בו נעשה במסגרת הקשר שבין הטקסט והתמונה. ניתן להבחין בקלות כי הספר מיועד עבור קוראים צעירים יחסית, ותוספת התמונות מבקשת להשאיר את הקוראים סקרנים ולהחדיר את המסרים של הספר ברבדים נוספים. בכך, יצרה קריסטין תפיסה פדגוגית שלא הייתה קיימת טרם זמנה, עבור ספרות ההדרכה לנערים.
קישורים חיצוניים
2. ריפ, אלכסנדר, המחזור האיורי בכתב היד הראשון של עיר הגבירות מאת כריסטין דה פיזן, עבודה בתואר "מוסמך אוניברסיטה", אונ' תל אביב, 2012
3. הוזינחה, יוהאן, בסתיו ימי הביניים, מוסד ביאליק, ירושלים, 1984
5. Barbara K. Altmann,Deborah L. McGrady, Christine de Pizan: A Casebook, Routledge, NY, 2003
קים לוקאס
קים ג'ואנה וודלוק לוקאס (באנגלית: Kim Joanna Woodcock Lukas; נולדה ב-16 במרץ 1977) היא זמרת פופ בריטית. קים, ילידת ברדהיל לונדון אנגליה, היא בוגרת בית הספר לדרמה של לונדון (Academy of Live and Recorded Arts), החלה את קריירת המוזיקה בשיר "All I Really Want" אשר זכה להצלחה רבה. למרות היותה זמרת פופ בריטית ורקדנית, ביססה קים את קריירת המוזיקה בעיקר באיטליה.
אומודוס
אומודוס הוא כפר בקפריסין, במחוז לימסול. הכפר ממוקם בהרי טרודוס ובמרחק 80 קילומטרים מהבירה ניקוסיה.
היסטוריה
אזור הכפר היה מיושב עוד בעת העתיקה, והכפר עצמו הוקם במהלך תקופת שלטונה של האימפריה הביזנטית בקפריסין.
כלכלה
הכפר מהווה אטרקציה תיירותית למטיילים בהרי טרודוס, והתיירות מהווה אחד משני המגזרים הכלכליים המרכזיים בו הכפר מתמחה. ניתן למצוא בכפר מסעדות, טברנות מסורתיות, ושדרות קניות לרווחת התיירים המתארחים בו.
תחום כלכלי נוסף בו הכפר מתמחה הוא יינות. הכפר מייצר טונות של יין מדי שנה ומארח מדי חודש אוגוסט פסטיבל יין.
A Wonderful World (אלבום של טוני בנט וקיי די לאנג)
A Wonderful World (בעברית: עולם נפלא) הוא אלבום אולפן משותף של זמר הג'אז האמריקאי טוני בנט והזמרת-יוצרת הקנדית קיי די לאנג. זהו האלבום ה-50 במספר של בנט, והשמיני של לאנג. הוציאה אותו לאור ב-5 בנובמבר 2002 חברת התקליטים קולומביה רקורדס.
האלבום זכה בפרס גראמי לאלבום הפופ הווקאלי העממי הטוב ביותר. הוא מכר כ-500,000 עותקים ברחבי ארצות הברית. על נתוני מכירות אלה, איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לו תואר תקליט זהב.
הרצליה מדיקל סנטר
היסטוריה
הקמת בית החולים החלה בשנת 1979 ביוזמת אנשי עסקים יהודים מדרום אפריקה, במטרה לאפשר לתושבי מדינת ישראל ולתיירי מרפא מארצות אחרות, שידם משגת, לקבל שרותי רפואה פרטית ברמה גבוהה. הקמת בית החולים הושלמה בדצמבר 1982. המנכ"ל הראשון של בית החולים היה ד"ר אוברי יופה.
בספטמבר 2006, רכש את בית החולים איש העסקים יגאל אהובי תמורת כ-40 מיליון דולר.
בפברואר 2009 מכר אוהבי את בית החולים לשירותי בריאות כללית, שרכשה נתח של 40%, וביולי מכר למשפחתו של אלי לנדאו, ראש עיריית הרצליה לשעבר, שהחזיקה עד אז חלק קטן מהמניות, את שאר המניות שהחזיק. בהמשך רכשה חברת כלל ביטוח 10% מהמניות. לאחר הרכישה עבר בית החולים שיפוץ מקיף בהשקעה של 40 מיליון שקל.
באוגוסט 2016, מונה דני אנגל, שהיה קודם סמנכ"ל אסותא, לתפקיד מנכ"ל הרצליה מדיקל סנטר.
באוגוסט 2021 אירע דליפת מידע של כ-50 אלף מטופלים, ממערכת חדשה לזימון תורים, שהקימה עבור בית החולים חברת וואן טכנולוגיות. באותו מועד הוערך ששווי בית החולים הוא 1.5 מיליארד ש"ח.
פעילות
בבית החולים תשעה חדרי ניתוח, חמש מחלקות אשפוז, טיפול נמרץ, התאוששות, מכון לב, מכון גסטרואנטרולוגי, מכון דימות (רנטגן), מכון דימות שד, יחידה להפריה חוץ גופית וגנטיקה. מאות רופאים מבצעים בבית החולים למעלה מ–18,000 ניתוחים בשנה. רבים מרופאי בית החולים מועסקים בבתי חולים ציבורים, ופעילותם ב"הרצליה מדיקל סנטר" היא עבודה נוספת. באגף המרפאות פועלות כ-120 מרפאות העומדות לרשות המטופלים לייעוצים, אבחונים וטיפולים בשטחי הרפואה השונים.
בית החולים מעניק זה שנים רבות שירותי רפואה לתושבי חוץ השוהים בישראל, ומטופלים המגיעים במיוחד־ממדינות זרות במסגרת תיירות מרפא. בנוסף, משרת בית החולים גם את אזרחי ישראל באופן פרטי או במסגרת הסכמים עם הביטוחים המשלימים של קופות החולים ובמסגרת ביטוחי הבריאות של חברות הביטוח.
מחלקות מדיקל סנטר
בבית החולים פועלים מספר מחלקות בתחומי רפואה שונים:
המרכז מפעיל שלוחה לרפואה פרטית בבית חולים נצרת.
אורה שיינרמן
אורה שיינרמן-אלוני (נולדה ב-3 במאי 1946) היא מתמטיקאית, מחברת ספרי לימוד ואשת עסקים ישראלית. ייסדה וניהלה את רשת בתי הספר ״מכון שחר״ ואת מכללת רעננה.
קורות חיים
שיינרמן נולדה בחולון, ולמדה בתיכון קוגל בעיר. בצבא שירתה בחיל האוויר הישראלי. בוגרת הפקולטה למתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטת ת"א. היא החלה את דרכה כמורה למתמטיקה ברשת החינוך אנקורי, בבית הספר "משלב" (יחד עם מחברי ספרי לימוד נוספים בני דורה, ביניהם יואל גבע ואהרון אספיס) וב"תיכון רוטברג" ברמת השרון.
ב-1976 הקימה את רשת בתי הספר ״מכון שחר״, שהציעה קורסי הכנה לפסיכומטרי ולבגרות בכל המקצועות. הרשת מנתה כ-30 סניפים בכל רחבי הארץ והכינה כ-30 אלף תלמידים לבחינות בגרות ולבחינה הפסיכומטרית. לאורך תקופת פעילותה של הרשת, שיינרמן כתבה ספרי לימוד רבים, ביניהם: אלגברה וגיאומטריה ל-3 יחידות לימוד, סטטיסטיקה והסתברות, הכנה לבחינה הפסיכומטרית (3 ספרים), ועוד.
ב-1998 רכשה את רשת גני הילדים ״גן וגם״, שבשיאה החזיקה 14 גני ילדים פרטיים באזור המרכז.
ב-2002, לאחר שעסקיה נקלעו לקשיים, הוכרזה כפושטת רגל והעסקים שברשותה נסגרו. היא הורשעה בעבירות על חוק פשיטת רגל ונדונה לעונש של חצי שנת מאסר שהומר בעבודות שירות ולקנס של 50.000 ש"ח.
ב-2012, החלה שיינרמן לפתח קורסים וחומרי לימוד לבתי ספר יסודיים. ערכת לימוד לוח הכפל שפיתחה, המבוססת על שיטה חדשה פרי יצירתה, שימשה אלפי תלמידים במסגרת הלימודים בכיתה ובבית. בין הספרים הנוספים שכתבה: שטחים והיקפים, מילון מתמטי לילדים וסיכומון מתמטיקה לכיתות ד', ה', ו'. הספרים, החוברות וערכות הלימוד משווקים על ידי ״כפל ערכות חינוכיות״.
חיים אישיים
אורה נישאה ב-1969 ונולדו לה שני ילדים. בתה הבכורה היא חוקרת המוח ד״ר קרן בן יצחק ובנה שחר עוסק בהייטק.
איש המרתון
איש המרתון (באנגלית: Marathon Man) הוא מותחן מ-1976 המתאר את התמודדותו של סטודנט תמים (דסטין הופמן) שהופך להיות מעורב, בעל כורחו, בפרשה שבה מעורבים סוכנים ממשלתיים, פושע נאצי (לורנס אוליבייה) ועוזריו, הרודפים אחרי יהלומים שנשדדו מיהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה. הסרט, בבימויו של ג'ון שלזינגר, התבסס על ספר שכתב ויליאם גולדמן. הסרט זכה להצלחה רבה, ואוליבייה היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו בסרט.
עלילת הסרט
גיבור הסרט, תומאס בבינגטון "בייב" לוי (דסטין הופמן), הוא סטודנט לתואר שלישי בהיסטוריה באוניברסיטה בניו יורק ורץ מרתון חובב. לוי הלך בדרכי אביו, שעסק אף הוא בהיסטוריה והתאבד לאחר שנחשד בקומוניזם בתקופת המקארתיזם. אחיו של לוי, הנרי "דוק" לוי (רוי שיידר), עובד באופן רשמי כמנהל בחברת נפט אך בפועל משמש כסוכן ממשלתי לתפקידים מיוחדים תחת פיקודו של פיטר "ג'ני" ג'נוואי (וויליאם דביין ).
במסגרת תפקידו הממשלתי מסייע "דוק" לפושע נאצי בשם ד"ר כריסטיאן זל (לורנס אוליבייה) על מנת שיסגיר פושעים נאצים אחרים. בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת ד"ר זל במחנה אושוויץ, שם כונה "המלאך הלבן" (der weiße Engel) בגלל שערו הלבן. בתקופת שהותו במחנה הריכוז אסף זל יהלומים של יהודים שנרצחו שם וברח לאחר המלחמה לדרום-אמריקה לאחר שהיהלומים הופקדו בכספת בניו יורק. זל משתמש בבלדרים כדי להעביר יהלומים מהכספת בניו יורק לשימושו בדרום אמריקה. תחילה השתמש בשירותיו של אחיו קלאוס זל, ולאחר שנהרג החליף אותו הסוכן "דוק" לוי.
זל לא סומך על "דוק" ומחליט להפסיק את השימוש בבלדרים ולהגיע אישית לניו יורק כדי לאסוף את כל היהלומים. "דוק" מעריך שזל יגיע לניו יורק, ותחת מסווה של ביקור אחיו "בייב" מגיע גם הוא לעיר. הוא נפגש עם אחיו במסעדה שם הוא חושף שחברתו השווייצרית של "בייב", אלזה אופל, אינה מי שהתיימרה להיות וכי הוא חושד שהיא שליחתו של זל שמנסה לפגוע בשני האחים.
"בייב" נחקר על ידי המשטרה ובהמשך על ידי "ג'יין" (מפקדו של "דוק"), שלוחץ על "בייב" לגלות מה אמר לו "דוק" לפני מותו, אך "בייב" טוען שאחיו לא מסר לו כלום. בהמשך נחטף "בייב" מדירתו על ידי שני גברתנים ונמסר לזל. זל, שגם הוא מעונייין להוציא מ"בייב" את דבריו האחרונים של אחיו, משתמש בידע שלו בתחום רפואת שיניים כדי לענות את "בייב" על ידי קידוח חורים בשיניו.
על אף העינויים ממשיך "בייב" לטעון שאחיו לא דיבר לפני מותו, והעינויים נמשכים עד שהסוכן "ג'יין" מצליח לשחרר אותו. "ג'יין" מנסה, שוב, להוציא מ"בייב" מה אמר אחיו לפני מותו. כש"בייב" מתעקש שהוא לא אמר כלום חושף "ג'יין" את פרצופו האמיתי ומגלה שהוא בעצם סוכן כפול ומשרת למעשה את זל וארגונו הנאצי, ואז מסגיר את "בייב" לידיו של זל.
זל ממשיך לענות את "בייב" עד שהוא מצליח לברוח ברגל כשהכנופיה הנאצית בעקבותיו. "בייב" מנצל את יכולות הריצה שלו ומצליח לחמוק מרודפיו, כשדמותו היחפה של אבבה ביקילה באולימפיאדת רומא עומדת מול עיניו. "בייב" מטלפן לחברתו השווייצרית, אלזה אופל, ומבקש את עזרתה, וזו אוספת אותו לביתה, שם מתברר שבית זה שייך לקלאוס זל (אחיו של ד"ר כריסטיאן זל), מה שמבהיר ל"בייב" שחברתו שייכת גם היא לארגון הנאצי.
"ג'יין" והנאצים מגיעים לבית, ו"בייב" לוקח את אלזה כבת ערובה. בקרב היריות שמתחולל מצליח בייב להרוג את שני עוזריו של זל. "ג'יין" מנהל משא ומתן עם "בייב" ומסכם איתו ש"בייב" יהרוג את זל כנקמה על מות אחיו ו"ג'יין" יקבל את היהלומים. אלזה מזהירה את "בייב" ש"ג'יין" מתכנן לבגוד בו, ואז "ג'יין" יורה בה למוות ו"בייב" יורה בו והורג אותו.
בזמן שקרב היריות מתחולל אוסף זל את היהלומים ומגיע לרובע היהלומים ברחוב 47 כדי להעריך את מחירם לקראת מכירתם. שני ניצולי שואה מבוגרים מאושוויץ מזהים את זל ומתחילים לרדוף אחריו ולזעוק לעזרה. אחת מהשניים נפגעת על ידי מכונית ברחוב והניצול השני נרצח על ידי זל בעזרת הסכין המוסתרת בשרוולו.
הפגישה הגורלית בין "בייב" לזל מתקיימת במתקן ויסות מים בדרום סנטרל פארק. "בייב" משיג שליטה על היהלומים, ולאחר שזל מספר לו על מעורבותו ברצח אחיו ואביו זורק "בייב" את היהלומים לתחתית מאגר המים. זל מנסה לקפוץ למים כדי לאסוף את היהלומים, אך מועד והלהב המוסתר בשרוולו נתקע בבטנו והורג אותו.
הפקת הסרט
הסרט התבסס על ספר בשם דומה שכתב ויליאם גולדמן ב-1974. ב-1975 התבקש גולדמן להפוך את ספרו לתסריט שהפך לסרט בבימויו של ג'ון שלזינגר ובהפקתם של רוברט אוונס וסידני בקרמן.
צילומי הסרט החלו באוקטובר 1975 והסתיימו בפברואר 1976. חלק מהסצינות צולמו ברחובות ניו יורק. היה זה הסרט השני שבו נעשה שימוש בטכנולוגיית הצילום המתקדמת סטדיקאם בסצינות הריצה ברחובות העיר. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-8 באוקטובר 1976 וזכה להצלחה.
פליקס טיקוטין
פליקס טיקוטין (באנגלית: Felix Tikotin; 12 באוקטובר 1895 - 15 באוגוסט 1986) היה אספן וסוחר אמנות יהודי, ניצול שואה ומייסד המוזיאון לאמנות יפנית, הנקרא על שמו, בחיפה.
קורות חיים
נולד בעיר המבצר גלוגוב בשלזיה כילד רביעי להוריו מתוך 3 בנות ו-4 בנים. בגיל 9 עבר עם משפחתו לדרזדן ושם התחנך בגימנסיה. עוד בצעירותו התעניין באמנות והחל כבר בתקופת לימודיו בתיכון לאסוף יצירות אמנות ואף שאף להיות בעצמו אמן. למד אדריכלות והתפרנס מכתיבת ביקורות אמנות. טיקוטין אהב במיוחד הדפסי עץ של אמנות יפנית והחל לרכוש ולבנות אוסף. במלחמת העולם הראשונה גויס לחיל הפרשים הגרמני ואיבד את אחד מאחיו שנהרג במלחמה. ב-1924 עבר לברלין ופתח שם גלריה עם תצוגה של הדפסי עץ יפניים וחנות עם עבודות יד וכלי בית יפנים. טיקוטין נסע למכירות פומביות של אמנות בלונדון ופריז ובהמשך גם ליפן והפך לסוחר אמנות. בשנות ה-20 גברה ההתעניינות בחוגי החברה הגבוהה בברלין באמנות המזרח הרחוק ורבים מלקוחותיו היו אספני אמנות פרטיים גרמנים.
עליית הנאצים לשלטון טיקוטין התבקש לארגן תערוכה מהאוסף שלו בחסות שגריר גרמניה בדנמרק. התערוכה הוצגה בקופנהגן עד פברואר 1933. טיקוטין נסע לקופנהגן על מנת לארגן את החזרת המוצגים לברלין. בעת שהותו שם נודע לו על שריפת הרייכסטאג בברלין ובעקבות עצה של חבר בנקאי דני שלא להחזיר את האוסף לברלין, החליט טיקוטין לשלוח את המוצגים להולנד. טיקוטין עזב את גרמניה ועבר להולנד לאמסטרדם והחל לבסס שם את עסקיו. הוא המשיך ליזום תערוכות של אמנות יפנית בערים באירופה כגון בזל, לונדון, ציריך ואנטוורפן. באמסטרדם העסיק כמזכירתו את אווה ליכט, פליטה יהודיה שעזבה את ברלין ב-1935. יחד נסעו לארצות הברית וליפן. במהלך המסע הם נישאו ותכננו להשתקע בסיאטל, אך לאחר שנודע להם כי אמו של טיקוטין הצליחה לברוח מגרמניה להולנד, הם החליטו לחזור להולנד ולעזור לה. בהולנד טיקוטין השתקע עם אשתו בהאג שם פתח גלריה וב-1937 יסד את האגודה לאמנות יפנית בהולנד. לפליקס ואווה נולדו שתי בנות, הבכורה אילנה ב-1938 והצעירה חנה ב-1939. ביתו של טיקוטין הפך לתחנת מעבר עבור פליטים יהודים שברחו מגרמניה וטיקוטין ניסה לעזור להם בהשגת אשרות כניסה לאנגליה ולארצות הברית.
תקופת השואה ומלחמת העולם השנייה
לאחר כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית ב-10 במאי 1940 עבר טיקוטין עם משפחתו מהאג לעיירת שדה קטנה אלפן על הריין (Alphen a/d Rijn), למשך שנה ובהמשך נעזרו במחתרת ההולנדית כדי להסתתר בבית איכרים. טיקוטין הצליח להחביא חלק גדול מן האוסף שלו. על מנת להציל את בנותיו, טיקוטין מסר אותן למשפחה נוצרית ובהמשך הן נדדו למשפחות נוספות ובין מקומות מסתור שונים. הוא עצמו הסתתר בעיר ניוקופ (Nieuwkoop) כל תקופת המלחמה ושרד. פליקס אשתו אווה ובנותיו ניצלו הודות לעזרתם של חסידי אומות העולם ההולנדים ווטר ון וינגרדן (Wouter Wijngaarden van ) והזוג ון דר ורט דירק ונילטה ( Dirk Hendricus & Neeltje van der Vaart).
הקמת מוזיאון טיקוטין
לקראת סוף שנות ה-50 הגיע טיקוטין לביקור בישראל אצל בתו אילנה. פגישתו עם אבא חושי ראש עיריית חיפה הולידה את היוזמה לתרום את האוסף שלו לטובת הקמת מוזיאון לאמנות יפנית ייחודי מסוגו בכל המזרח התיכון. לצורך הקמת המוזיאון טיקוטין רכש את ביתו של קולונל פרדריק קיש בכרמל עבור עיריית חיפה. הבית שימש כמבנה הראשון של המוזיאון, שנפתח במאי 1960. בנוסף דאג להקים אגודות ידידים למוזיאון באירופה וביפן. (אודות המוזיאון – מפעל חייו של פליקס טיקוטין) בתו אילנה דרוקר טיקוטין משמשת כיום כיו"ר חבר הנאמנים של המוזיאון. נכדו ירון בורנשטיין יצר ב-2013 בהולנד סרט דוקומנטרי אודותיו בשם "טיקוטין - חיים מוקדשים לאמנות יפנית". הסרט הוצג ביולי 2015 בשגרירות יפן בישראל.
יוזף פאנקייביץ'
יוזף פאנקייביץ' (בפולנית: Józef Pankiewicz; 29 בנובמבר 1866 – 4 ביולי 1940) היה צייר, גרפיקאי ומורה פולני אימפרסיוניסטי שבילה את רוב הקריירה שלו בצרפת.
ביוגרפיה
הוא היה בנם של אדם פנקייביץ' (1808–1883) וידוויגה הלנה לבית אייכלר (1827–1904), בתו של קרול פרדיננד אייכלר. אחיו הגדול היה יוגניוס פאנקייביץ'.