cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אורלי שחם
ביוגרפיה
בשנת 1995 קיבלה את פרס גילמור לאמן הצעיר ובשנת 1997 הוענקה לה מלגת קריירה מטעם קרן אברי פישר. בין התזמורות שעמן ניגנה תזמורת פילדלפיה, התזמורת הלאומית של ליון, התזמורת הסימפונית ירושלים, תזמורת קליבלנד, התזמורת הסימפונית של יוסטון, תזמורת סנט לואיס, תזמורת פלורידה, התזמורת הפילהרמונית של רוצ'סטר, תזמורת לה סקאלה במילאנו ותזמורת טוסקנה בפירנצה. היא הופיעה עם מנצחים רבים, ביניהם הישראלי יואב תלמי, ובנגינת דואטים עם אחיה, הכנר גיל שחם.
היא נשואה למנצח דייוויד רוברטסון, המנהל המוזיקלי של תזמורת סנט לואיס ושל התזמורת הסימפונית של סידני.
אלכסנדריה
אלכסנדריה העתיקה
אלכסנדריה נוסדה בידי אלכסנדר מוקדון בשנת 334 לפנה"ס והוא קרא לה על שמו. תלמי הראשון, ששלט אחרי אלכסנדר, עשאה בירת מצרים. אלכסנדריה הייתה לפוליס יווני אופיינית, מלאה בגנים ובבנייני ציבור מפוארים. היום לא שרד כמעט דבר מן העיר העתיקה. סמוך לתחילת הספירה הנוצרית הייתה אלכסנדריה מרכז המדע והחכמה בעולם העתיק והעיר השנייה בגודלה באימפריה הרומית אחרי רומא. במרוצת הזמן הייתה לעיר מסחר חשובה ביותר בעולם העתיק. רציפים ארוכים השתרעו על חופה, ואניות באו אליה ממזרח וממערב. אחד ממלכי שושלת התלמיים יסד בה מעין אוניברסיטה, וגדולי המלומדים של העולם העתיק, ובהם אוקלידס, למדו והורו בה.
תלמי הראשון בנה את "המגדלור באלכסנדריה" על האי פארוס הסמוך אליה. מגדלור זה, הנחשב למגדלור הראשון בעולם, הוקם במאה השלישית לפנה"ס (285 לפנה"ס עד 247 לפנה"ס). זה היה המבנה הגבוה ביותר שהוקם אי-פעם בידי מהנדס יווני, והוא נמנה עם שבעת פלאי העולם העתיק. המבנה נהרס במאה ה-14 לספירה, ועל הריסותיו הקים מוחמד עלי בשנת 1842 את המגדלור העומד במקום היום.
תלמי הראשון גם יסד באלכסנדריה את הספרייה הגדולה הראשונה בעולם. סבורים שהכילה לא פחות מ-700,000 מגילות. הספרייה נשרפה ברובה בשנת 47 לפנה"ס, כשיוליוס קיסר כבש את העיר. מרקוס אנטוניוס חזר וחידש אותה.
ימי הביניים עד העת החדשה
בשנת 616 כבשו הפרסים הססנים את אלכסנדריה אולם הביזנטים הצליחו להחזיר לעצמם את השליטה בה אחרי זמן קצר ובשנת 640 היא נפלה לידי הערבים לאחר מצור שנמשך 14 חדשים, והספרייה נהרסה. הערבים העבירו את בירת מצרים לקהיר, ועל ידי כך פגעו במעמדה של אלכסנדריה. עם גילוי דרך ים חדשה להודו סביב יבשת אפריקה בשנת 1497 פחתה גם חשיבותה כעיר נמל ומסחר.
בשנת 1807, במהלך מלחמת אנגליה–טורקיה העיר נכבשה למספר חודשים על ידי הבריטים.
אלכסנדריה שבה והייתה לעיר נמל חשובה בימי מוחמד עלי (1769–1849), מקים מצרים החדשה. מוחמד עלי גם הביא לעיר מהנדסים אירופים לבנות בניינים גדולים בסגנון מערבי. חשיבותה המסחרית של העיר גדלה עוד יותר לאחר פתיחתה של תעלת סואץ בשנת 1869. בימי שלטון הבריטים, משנת 1882 הוסיפה העיר להתפתח. נמלה העמוק היווה תחנה חשובה לאניות סוחר וצי בדרכן בין אירופה להודו.
אלכסנדריה המודרנית
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2021 אוכלוסיית העיר מונה כ-5.2 מיליון בני אדם והיא העיר השנייה בגודלה במצרים. גם במאה ה-21 מהווה אלכסנדריה עיר מסחר ונמל חשובה הנפרשת לאורך כ-32 ק"מ של חוף הים התיכון. היא אחראית על כ-80% מהיצוא והיבוא של מצרים, ומהווה מרכז מסחרי חשוב בהעברת גז טבעי ונפט מסואץ.
בשנת 2002 הוקמה בה הביבליותיקה אלכסנדרינה, ספרייה ציבורית גדולה שמטרתה להיות מעין חידוש של הספרייה הגדולה של אלכסנדריה מהעת העתיקה. מבנה חשוב נוסף בעיר הוא אוניברסיטת אלכסנדריה, האוניברסיטה השנייה בגודלה במצרים.
יהדות אלכסנדריה
היהודים הראשונים התיישבו בעיר במאה ה-3 לפנה"ס, בימי שלטון בית תלמי במצרים העתיקה. הם זכו לאוטונומיה רחבה בניהול ענייניהם הפנימיים. בראשם עמד אתנרך (נשיא העם) ולימים ניהלה את הקהילה מועצת הזקנים בת 71 איש. הקהילה הייתה עשירה מאוד והקימה בית כנסת מפואר. התפתחה בה ספרות יהודית-הלניסטית, ובה נעשתה ראשית מלאכת תרגום התנ"ך ליוונית ("תרגום השבעים"). בגמרא מוזכרים יהודי העיר, ונאמר שהשמן היחיד המצוי ברשות אנשי אלכסנדריה הוא שמן צנונות.
בין יהודי העיר המפורסמים מאותה התקופה היה הפילוסוף פילון האלכסנדרוני.
בתקופה הרומית היוו היהודים כ-40 אחוזים מתושביה של אלכסנדריה, והם חיו ברבעים מיוחדים משלהם (2 מתוך 5 רבעים). התושבים האחרים היו בעיקר יוונים. בשנת 38 לספירה פרעו תושבי העיר היוונים ביהודים, בסיועו של הנציב הרומאי, אאולוס אוויליוס פלאקוס. בשנת 66, בפרוץ מרד היהודים ברומאים בארץ ישראל, התמרדו גם יהודי אלכסנדריה. המרד דוכא ביד קשה, ורבבות יהודים נהרגו. מרד נוסף, מרד התפוצות, פרץ ב-115. בתלמוד הירושלמי מוזכר המרד ונאמר שהדם הגיע בים עד קפריסין. בשנת 414 גורשו כל היהודים מאלכסנדריה בידי שליטיה הביזנטיים.
במאה ה-12 ישבו בה רק 300 יהודים. במאה ה-19, עם חדירת האירופאים למצרים, שבה הקהילה היהודית וגדלה. בין השאר כיהנו בה כרבנים ראשיים הרב ישראל משה חזן, הרב נתן עמרם, הרב משה פארדו, הרב פרופ' דוד פראטו והרב ד"ר משה ונטורה. במקורות יהודים נהגו באותה תקופה לכנות את אלכסנדריה "נא אמון". אחרי מלחמת העולם השנייה ישבו באלכסנדריה כ-15,000 יהודים. בשנים שלאחר קום מדינת ישראל עלו רובם לישראל. בית הכנסת אליהו הנביא, הגדול בעיר, שבשיאו מנה 1000 מקומות ישיבה, קיים עד היום בעיר. במאה העשרים הייתה בבית הכנסת מקהלה. באלכסנדריה היה מועדון "מכבי" לנוער.
לאחר מלחמת סיני ב-1956 החלו שלטונות מצרים בגירוש יהודי אלכסנדריה. גל נוסף של גירושים היה לאחר מלחמת ששת הימים. הגברים בקהילה נעצרו, וחלקם, ובהם הרב נפוסי, עונו. לאחר ששוחררו ממעצר, הותר להם לעזוב את מצרים, אך לא לעלות לישראל, ומבלי לקחת עם את רכושם. גם תשמישי הקדושה לא הורשו לעזוב את מצרים. היהודים שנותרו באלכסנדריה פוטרו ממקומות עבודתם.
צ'ופוט-קלה
צ'וּפֿוּט-קַלֵה (בשפה הטטרית של קרים ובטורקית: Çufut Qale בעברית: מבצר היהודים) היא עיר רפאים בקרים שבאוקראינה, ששימשה כמרכזם של הקראילאר בחצי האי עד תחילת המאה העשרים. בימינו משמש המקום כאתר תיירותי עם מערות קבורה מהמאה ה-10. הקבר המפורסם ביותר הוא קבר בתו של טוכטמיש-החאן של אורדת הזהב. שמה העברי שהיה נהוג אצל קראילר הוא סלע היהודים ועם תחילת התכחשותם למוצאם היהודי כונה סלע הקראים.
היסטוריה
העיר נוסדה ככל הנראה במאה ה-5 או ה-6 כעיר גבול של האימפריה הביזנטית. שם העיר היה פולה, ורוב אוכלוסייתה היו אלאנים. לאחר מכן ב-1055 לערך המקום נכבש על ידי קיפצ'קים, עם טורקי נודד מאזור הוולגה. בתקופה זו נקרא המקום קירק-אל. ב-1299 נכבשה העיר ונבזזה על ידי נוגאי, האמיר של אורדת הזהב. במאות ה-13 וה-14 הייתה בירת נסיכות קטנה, שהעלתה מיסים לאורדת הזהב. מהמאה ה-14 החלו קראים להגיע לעיר. מ-1428 עד 1449 נערכו מרידות בקרים על ידי חג'י גריי הראשון, שבסופם זכתה קרים לעצמאות מאורדת הזהב וחג'י גיריי נהפך לחאן. קירק-אל נהפכת לבירתו במקום קירים לאחר קבלת העצמאות. ב-1502, בתקופת מנגלי גיריי, הועברה בירת קרים לבחצ'יסראי. בהמשך שימשה העיר כבית סוהר לאסירים מכובדים ובה שכן בית החרושת הממשלתי לייצור מטבעות. בתקופה זו הפכו הקראים לרוב תושבי העיר, שכן נאסר עליהם להתיישב בבחצ'יסראי הבירה, והם נאלצו להסתפק בעיר הקרובה אליה ביותר. בעקבות הפיכת העיר למרכז הקראים, שונה שמה לצ'ופוט קלה ("מבצר היהודים"), ולאחר מכן הונהג על ידי מנהיגי הקראים השם ג'ופט-קלה (המבצר הכפול בחלק מהשפות הטורקיות) כחלק מתהליך התכחשותם לקרבה כלשהי ליהדות. בשנת 1783 העיר נכבשה על ידי האימפריה הרוסית, ותנאי החיים בעיר ובקרים השתנו לבלי הכר. לקראים הותר להתיישב בכל ערי קרים, ועד סוף המאה ה-19 רובם נטשו את עירם המרכזית. בין התושבים האחרונים בעיר, לפני שננטשה סופית, היה אברהם פירקוביץ'. בסוף המאה ה-20 הפכה צ'ופוט קלה לאתר תיירותי בעל חשיבות לאומית, ומבנים רבים, כולל בתי הכנסת הקראים, עברו שיפוץ יסודי.
אתרי תיירות
בעיר השתמרו עתיקות רבות. האתר העתיק ביותר הוא קברה של ג'ניקה-חנים, בתו של טוכטמיש משנת 1437. בעיר השתמרה חצר להתכת מטבעות, לידה מצאו הארכאולוגים מחסנים רבים של מטבעות מתקופת חאנות קרים. שני בתי הכנסת הקראים, בעלי הארכיטקטורה המיוחדת עברו שיפוץ יסודי לאחרונה, ומושכים מבקרים רבים. בעיר השתמרה גם וילת מגורים, המשמשת היום כמוזיאון לתולדות היישוב. ניתן גם לבקר בבית הקברות ולראות מצבות קראיות החל מהמאה ה-16, ובהן קברו של פירקוביץ'. כל שנה מגיעים לאתר כ-120,000 מבקרים.
שוקי שוורץ
שוקי שוורץ (נולד ב-3 באפריל 1954) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק עבור מכבי תל אביב ונבחרת ישראל בעמדת הפורוורד וכיום איש עסקים והבעלים של חברת טולמנ'ס. גובהו של שוורץ הוא 198 סנטימטרים.
ביוגרפיה
שוקי שוורץ שיחק כדורסל כבר מגיל צעיר והשתייך למחלקות הנוער של מכבי קריית מוצקין. בגיל 14 הצטרף לנבחרת הקדטים של ישראל ושיחק בנבחרת בית ספרו בסמ"ת חיפה. בגיל 19 עבר להפועל חיפה וכיכב עמה בליגת העל. במדי האדומים שיחק במשך שנתיים וקלע עבורם במסגרת הליגה 820 נקודות, כאשר בעונת 1974/5 נבחר לחמישיית מצטייני הליגה. לאחר מכן, שוורץ עבר למכבי תל אביב, שיחק עבורה במשך שש שנים, וזכה עמה בשש אליפויות וחמישה גביעי מדינה, בנוסף לשתי זכיות בגביע אירופה לקבוצות (1977, 1981) ובגביע הבין-יבשתי (1981). לפני פרישתו ממשחק פעיל שוורץ שיחק גם בבית"ר תל אביב למשך שנתיים.
שוקי שוורץ שיחק 79 משחקים במדי הנבחרת הלאומית ושותף בזכייתה במדליית הכסף באליפות אירופה 1979.
בסך הכל, קלע שוורץ 2,878 נקודות במהלך 10 עונות פעילותו בליגת העל (מקום 69 בקלעי הליגה בכל הזמנים). במדי נבחרת ישראל קלע 441 נקודות (מקום 41 בכל הזמנים) ובמדי מכבי תל אביב באירופה קלע 148 נקודות (מתוכן 4 נקודות בגמר אליפות אירופה בשנת 1977).
שוורץ, תושב כפר שמריהו, נשוי לרחל ואב ל- 3 בנות וסב ל- 10 נכדים.
ריקרדו זאמורה
ריקרדו זאמורה מרטינס (בספרדית: Ricardo Zamora Martínez; 21 בינואר 1901 – 8 בספטמבר 1979) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ספרדי. נחשב אחד מגדולי השוערים בכל הזמנים וכאחד מגדולי הכדורגל הספרדי. זאמורה כונה בזמנו "האלוהי" (El Divino) ועד הופעתו של השוער הסובייטי לב יאשין בשנות ה-50 של המאה ה-20, נחשב זאמורה כגדול השוערים בהיסטוריה. פרס השוער היעיל ביותר בליגה הספרדית נקרא על שמו.
קריירה
נולד בברצלונה. בגיל 15 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת אספניול, בה שיחק עד 1919 ואז, לאחר שהסתכסך עם מאמן הקבוצה, עבר למתחרה העירונית ברצלונה. במדי ברצלונה זכה בשנים 1920 ו-1922 בגביע הספרדי. ב-1922 חזר לשחק במדי קבוצת אספניול תמורת סכום של 25,000 פזטות ושכר חודשי של 5,000 פזטות שהיוו סכום שיא באותן שנים. במדי אספניול הוא זכה בגביע הספרדי בפעם השלישית בשנת 1929.
ב-1930 עבר לריאל מדריד בהעברה שזכתה להדים רבים בעקבות סכום השיא החדש ששולם עבור כדורגלן - 150,000 פזטות ויותר מכך, בשל היריבות הלאומית והפוליטית שהייתה נטושה בין ברצלונה ומדריד. זאמורה זכה יחד עם ריאל מדריד בשתי אליפויות בשנים 1932 ו-1933 ובשני גביעים בשנים 1934 ו-1936. עם פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית הופסקה הליגה הספרדית וזאמורה עבר לשחק בקבוצה הצרפתית ניס יחד עם כוכב ברצלונה ז'וזפ סמיטייר. לאחר פרישתו ממשחק הוא עבר לאמן ואף זכה עם קבוצתו אתלטיק אויאקיון (היום אתלטיקו מדריד) באליפות ספרד. כמו כן, אימן את קבוצות סלטה ויגו ומאלגה. ב-1952 הוא מונה למאמן נבחרת ספרד בכדורגל, מינוי שנמשך שמונה ימים בלבד.
את הקריירה שלו בנבחרת ספרד פתח זאמורה ב-28 באוגוסט 1920 במשחקים האולימפיים באנטוורפן. הייתה זו הופעת הבכורה של נבחרת ספרדית בכדורגל והנבחרת זכתה במדליית הכסף במשחקים. זאמורה התכבד להיות השוער הראשון בהיסטוריה של גביע העולם בכדורגל שעצר בעיטת 11 והוא עשה זאת בניצחונה של ספרד על ברזיל 3:1 במסגרת מונדיאל 1934. במשחק רבע הגמר באותו טורניר פגשה ספרד את המארחת איטליה. באחד מהמשחקים האלימים ביותר בהיסטוריה של גביע העולם, שהסתיים בתיקו 1:1 לאחר הארכה, נפצע זאמורה יחד עם עוד שישה משחקני ספרד וארבעה משחקני איטליה ולא היה מסוגל להופיע למשחק החוזר שנסתיים בניצחון האיטלקים שזכו בגביע העולמי בסיום הטורניר. את משחקו האחרון בנבחרת ערך זאמורה בשנת 1939 במשחק ידידות נגד גרמניה. ב-19 שנותיו כשוער הנבחרת שיחק זאמורה ב-46 משחקים בינלאומיים וספג 42 שערים.
זאמורה התבלט בזכות מיקומו המעולה כשוער, שליטתו ברחבת ה-16, תגובותיו האינסטינקטיביות ובקור רוחו. הוא נודע גם בזכות ראוותנותו במגרש ומחוצה לו. ב-1936, בעת ששיחק במדי ריאל מדריד, עצר זאמורה בעיטה של ז'וזפ אסקולה, חלוץ ברצלונה, עצירה שנחשבה בזמנו ליוצאת מן הכלל וקיבלה סופרלטיבים רבים.
גן העצמאות (ירושלים)
היסטוריה
שטח הגן היה ברובו חלק מבית הקברות ממילא. במרץ 1921, הכין האדריכל צ'ארלס רוברט אשבי תוכנית בניין עיר בה הוגדרו לראשונה שימושי הקרקע בעיר. בתוכנית הוגדר שטח פתוח נרחב ללא בניה מסביב לעיר העתיקה, עם מספר שלוחות בצפון ומערב העיר. בתוכנית הוגדר השטח כ-"Park system or reserve for open spaces (public or private) ". בשנת 1924 נחנך רחוב המלך ג'ורג' התוחם את הגן ממערב. הרחוב תוכנן לחבר בין רחוב יפו לתחנת הרכבת, אך תחילה נסלל עד כיכר צרפת. בשנות ה-30 הוקם חלקו הראשון של הגן, הקרוי היום גן מאיר שרמן. שאר השטח המשיך לשמש כבית קברות והיה בבעלות הווקף. בתוכנית המתאר של ירושלים, שהכין האדריכל הנרי קנדל ב-1944, שטח גן מאיר שרמן הוגדר כשטח ציבורי פתוח, ושאר השטח כבית קברות.
בשנת 1948 עבר שטח בית הקברות לידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים וזה העבירו בשנת 1952 לידי עיריית ירושלים. ב-1957 החלו עבודות פיתוח להכשרת חלקו המערבי כפארק ציבורי בתרומת יהדות דרום אפריקה. הגן נחנך לראשונה ביום העצמאות 1958, ושוב בסוף שנת 1959, 10 ימים לפני הבחירות לכנסת הרביעית בנוכחות דוד בן-גוריון, עובדה שגררה ביקורת בעיתוני התקופה הן מימין והן משמאל.
צמצום שטח הגן
במקביל לפיתוח הגן החלה עיריית ירושלים בפיתוח השטחים סביב הגן, תוך צמצום שטחו. ב-1957 הוקם במערב הגן בית סולל בונה ירושלים ונסלל רחוב אבידע, כביש גישה וחניון למבנה. ב-1960 הוקם בית הספר ארלוזורוב בחלקו הצפוני של הגן (היום בית הספר הניסויי ירושלים). מול בית הספר הוקם מגרש חנייה בשנת 1968 לבאי בית אגרון (שהוקם באותה שנה). החניון פעל עד שנת 2005. בשנה זו החל מרכז שמעון ויזנטל לבנות על שטח החניון את מוזיאון הסובלנות. ב-1961 נחנך בניין מרכז אמיר בפינת הרחובות המלך ג'ורג' ואגרון, וב-1962 רכשה העירייה את המגרש הגובל בו, לצורך בניית בית העירייה. בשנת 1964 הכריזה העירייה על תחרות אדריכלים בה זכה האדריכל פרופ' אלפרד מנספלד. מנספלד תכנן בעבור העירייה מגדל בן 22 קומות אולם העירייה לא הצליחה לגייס תקציב להקמת המבנה והפרויקט נדחה. בשנת 1965 נבחר טדי קולק לראשות העירייה והחליט שבניין העירייה צריך להיות על הגבול בין חלקי העיר כסמל לשאיפה לאיחודה. בהמשך בנתה העירייה את קריית עיריית ירושלים בכיכר ספרא. לאחר ביטול התוכנית לבניית העירייה במתחם מכרה העירייה את השטח ליזמים פרטיים לצורך הקמת מלון לאונרדו פלאזה ירושלים שהושלם ב-1975.
חידוש ושיפוץ
בשנות ה-60 של המאה ה-20, שנים ספורות לאחר שהוקם, הוזנח הגן. לפי הדיווחים בעיתונות, ילדי בית הספר הסמוך ופרחחים היו משחיתים את הצמחייה ופוגעים במתקני הגן. חלק אחר שימש כמזבלה (כנראה השטח שעליו הוקם החניון ב-1968) והשטח שסביב מכון כרם הפך למגרש חנייה מאולתר. כמו כן דווח שבן-גוריון העביר ביקורת על הגן כבר בטקס הפתיחה על כך שלא נשתלו בו הרבה עצים.
ב-1970, החל שיפוץ חלק הגן מהתקופה המנדטורית במימון תרומות שגייסה הקרן לירושלים. ב-1971 נחנך במקום הפסל "סף ירושלים", מעשה ידי הפסל השווייצרי ז'אן ארפ והמקום נקרא של שמו של מאיר שרמן. הפסל נקנה בשנים האחרונות לחייו של ארפ והוא נוצר לאחר מותו לפי מתווה שהכין בסמוך לפסל הוקם מבנה עגול, שבו פעל משך שנים רבות "קפה רונדו", אחר כך סניף של קפה ג'ו ומסעדת "מיוחס". בחלק זה של הגן ממוקם גם "קיוסק סימיקו" בבעלותו של ניסים "סימיקו" שלם, המכונה האוהד מספר אחת של קבוצת בית"ר ירושלים.
הגן שופץ וחודש שוב בשנות ה-90.
בשנת 2014, נבנה ביוזמת העירייה בית קפה במרכז הגן, ששווק במכרז שהוציאה הרשות לפיתוח ירושלים. איש העסקים הירושלמי עדי טלמור זכה במכרז והחליט לפתוח את בית הקפה גם בשבתות.
באוגוסט 2015 הכריזה עיריית ירושלים על תחרות פתוחה לתושבים ולאדריכלים לרעיונות לשיקום ולעיצוב מחדש של בריכת ממילא וסביבתה, ושילובה כחלק משאר חלקי הגן, זאת לאחר שהוזנחה במשך עשרות שנים. בדצמבר 2015 הוצגו ארבע ההצעות הזוכות.
פעילות בגן
בדומה לגן העצמאות בתל אביב, המקום שימש זירת "קרוזינג" למפגשים הומוסקסואלים בירושלים, אך הפך למרכזי פחות מבחינה זו בשנים האחרונות. בגלל סמליותו של הגן, התקיימו בו עצרות של הבית הפתוח בירושלים, וכן הוא שימש נקודת הסיום או הפתיחה למצעד הגאווה בירושלים.
החל משנת 2004 מתקיים בגן מדי שנה בחודש אוגוסט פסטיבל הבירה בירושלים - "עיר הבירה". מדי פעם מתקיים בגן אירוע "בירת הנוער".
חלקים מרכזיים בסרט "אפטר" של איתן פוקס מתרחשים בשטח הגן.
בפינת הגן קיים מקלט ציבורי שהוסב למועדון מוזיקה לנוער עד גיל 21.
טומסטון (קומיקס)
טומסטון (באנגלית: Tombstone, "מצבה") הוא דמות בדיונית של נבל-על, המופיע בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Web of Spider-Man #36 ממרץ 1988 ונוצרה על ידי הכותב גרי קונוויי והמאייר אלכס סאביוק.
טומסטון הוא האלטר אגו של לוני תומפסון לינקולן, לבקן שנולד וגדל בהארלם שבניו יורק. בילדותו סבל לוני מבריונות בשל גוון עורו, אם כי ילד אחד מכיתתו נחלץ לעזרתו, ג'ו "רובי" רוברטסון. לוני הבודד התייחס לרובי בבריונות שאותה החשיב בצורה מעוותת לידידות. הצקותיו נפסקו כשרובי פרסם את מעלליו בעיתון בית-הספר והשניים נפרדו בסיום הלימודים. בעוד רובי נעשה לעיתונאי במערכת העיתון "הדיילי ביוגל", לוני נעשה ללוחם בקרבות רחוב לא-חוקיים בכינוי "טומסטון". הוא נעשה בהמשך לאוכף חוק להשכרה הפועל בשירות ראשי העולם התחתון. לאחר שהושכר להרוג אדון פשע מקומי בפילדלפיה, לוני התגלה בידי אחד מאנשי-הקשר של רובי, שיידע אותו על מעשיו של לוני. בהגיעו למקום גילה רובי כי טומסטון הרג את איש-הקשר ונמלט מהמקום. רובי שמר על שתיקה במשך עשרים שנה, שבמהלכן נעצר לוני כמה פעמים ושוחרר כאשר עדי התביעה נעלמו או שינו את דעתם. לבסוף הושכר לוני בידי האמרגן, שליחו של הקינגפין, לשמש כאוכף חוק בניו יורק.
רובי החליט לשבור שתיקה, הקליט קלטת אודות מעשיו של לוני וקבע עמו פגישה בפארק באטרי. לוני שבר את גבו של רובי אחרי שהוא הציע לו להסגיר את עצמו לרשויות החוק, אך לא הרג את ידידו בשל עברם המשותף. הקלטת שהקליט רובי הגיעה לידיו של הצלם פיטר פארקר, ולוני בתגובה איים על חייה של אשתו, מרי ג'יין ווטסון-פארקר. פארקר, למעשה גיבור-העל ספיידרמן, לחם בלוני באטלנטה והצליח להביס אותו. הודות לקלטת ולעדותו של רובי, לוני נשלח למאסר. בכלא ניסה להפליל את רובי ברצח, אך רובי זוכה במשפט. לאחר שברח מהכלא חבר לוני לנבל-על בשם מולטן מן והחליט לנקום בספיידרמן. הוא החליט לארוב לרובי במתקן של תעשיות אוסקורפ, אך התגלה בידי ספיידרמן ונורה בידי רובי. לוני נאלץ להימלט לחדר ששוחרר בו כימיקל ניסיוני, שהעניק ללוני יכולות פיזיות על-אנושיות.
בשנים הבאות המשיך לוני במעשיו, שהובילו אותו לעימותים עם גיבורי-על דוגמת לוק קייג' ואיירון פיסט, דרדוויל, המעניש, מון נייט, דדפול וגמביט. בהמשך התגלה כי ללוני בת בשם ג'ניס, שנעשתה לחיפושית השישית והצטרפה לקבוצת ששת המרושעים.
הסליק ברשפון
הסליק ברשפון הוא סליק שנבנה במושב רשפון ב-1937 על ידי מייסדי היישוב בשיתוף ההגנה כדי לשמור על הנשק הלא חוקי שרכשו וקיבלו. הסליק שימש את בני המקום עד קום המדינה אך סודו נשמר גם אחרי מלחמת העצמאות. קיומו נחשף רק ב-2006 במהלך עבודות להריסת המבנה שמעליו. הוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
רקע
תהליך הקמת הסליקים ביישוב העברי החל לאחר מלחמת העולם הראשונה בעקבות המכסות שהטילו שלטונות המנדט הבריטי על החזקת נשק באופן חוקי. המאורעות שהתחוללו בשנים שלאחר המלחמה הביאו את הנהגת היישוב והיישובים למסקנה שכדי להתגונן טוב יותר יש צורך ביותר נשק מעבר למכסה שהקציבו הבריטים והחל מסע רכש משמעותי, בארץ ובחו"ל. הבריטים שניסו לעצור תהליך זה ערכו חיפושים אינטנסיביים אחרי הנשק ביישובים ברחבי הארץ לכן ננקטו שלל פתרונות כדי להחביא את הנשק שהתבססו בעיקר על הטמנתו באדמה. הפתרון הנפוץ היה שימוש במיכלים וצנורות אטומים אולם במקרים רבים נבנו סליקים מבטון עם מנגנונים מתוחכמים לכניסה אליהם. מירב הסליקים שנבנו בארץ לא התגלו על ידי הבריטים למרות חיפושים קפדניים ומספר סליקים המשיכו להיות חבויים ולשמש לאחסון נשק ותחמושת גם לאחר הקמת המדינה עד גילויים ופתיחתם שנים רבות לאחר מכן.
הקמת הסליק ברשפון
מושב רשפון הוקם ב-1936 ולפי הסכם עם המשטרה הבריטית הוקצה למקום כוח נוטרים ומספר רובים, שהוחזקו באופן חוקי, להגנה על המקום. זמן קצר לאחר הקמתו פרצו המאורעות של המרד הערבי הגדול והישוב החדש הותקף תדיר על ידי כנופיות ערביו מהכפר אל-חרם ששכן בקרבת חוף הים ממערב למושב.
כדי להתגונן מהתקיפות הוקם ב-1937, במרכז היישוב, מבנה ציבורי מבטון כשקומת הקרקע שכנו גן ילדים (בצד דרומי), צרכניה (במרכז) ומרפאה (בצד הצפוני). על גגו של המבנה הוצבה תחנת נוטרים בה גם הוחזק הנשק החוקי של היישוב. על גגו של חדר הנוטרים הוצב זרקור שסייע בלילות השמירה. במקביל לבניית הבניין העילי חפרו אנשי המשק, בסיוע ארגון ההגנה, סליק מתחת גן הילדים שם החזיקו את הנשק הבלתי חוקי שרכשו או קיבלו מההגנה. הירידה לסליק נעשתה על ידי הזזת 4 אריחים ברצפת השירותים של הגן. למרות מספר חיפושים שערכו הבריטים ביישוב לא התגלה הסליק. הסליק נוהל על ידי בן המושב משה זילבר.
גילוי הסליק ושימורו
לאחר קום המדינה המשיך הבניין מעל פני הקרקע לשמש את חברי המושב למטרות ציבוריות שונות וזאת בזמן שאנשי הביטחון של המושב המשיכו לשמור בסוד על קיום הסליק עם הנשק והתחמושת שבתוכו. ב-2 באוגוסט 2006 נהרס המבנה העליון, לאחר שנמצא לא בטיחותי, ובמהלך ההריסה נחשף פתח הירידה לסליק. בסליק נמצאו כלי נשק חלודים, רימונים ופצצות מרגמה בארגזים שהתפוררו עם השנים. הציוד טופל בסיוע משטרת ישראל ולאחר דיונים של מספר שנים הוחלט, בהסכמת ועד רשפון ומועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, לשמר את האתר ולהנציח את ההיסטוריה שלו.
במסגרת תהליך השימור נוקה הסליק, הותקנה בו תאורה ונפתחו פתחי אוורור. בבסיס הבטון, שהיווה את תקרתו של הסליק, נקבעו 3 לוחות מאריחי קרמיקה עם תמונות מחשיפת הסליק ותכולתו. בחנוכה, 2 בדצמבר 2013, נערך במקום טקס חנוכת הסליק המשוחזר.
קנטרה
אלְ-קַנְטַרַה (בערבית: القنطرة; באופן מילולי: הגשר) היא עיר בצפון-מזרח מצרים, במחוז אסמאעיליה. העיר מחולקת לשני חלקים הנמצאים משני צידיה של תעלת סואץ; אל-קנטרה המערבית (القنطرة غرب, אל-קנטרה אל ע'רבייה) וקנטרה המזרחית (القنطرة الشرقية, אל-קנטרה א-שרקייה). העיר ממוקמת 160 ק"מ צפונית-מזרחית לקהיר ו-50 ק"מ דרומית לפורט סעיד.
מדרום לקנטרה מצוי גשר לכלי רכב והנקרא גשר שלום מובארכ או גשר תעלת סואץ. גשר זה, הוקם בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 בעקבות שיתוף פעולה של ממשלת מצרים עם ממשלת יפן.
כ-7 קילומטרים צפונית מזרחית לאל-קנטרה המזרחית, מצוי היישוב א-תל אל אסמר ומצוי בו קמפוס קנטרה של אוניברסיטת סיני (הקמפוס השני של האוניברסיטה נמצא באל-עריש).
היסטוריה
בעת מלחמת העולם הראשונה התרחשו מספר קרבות שנועדו להקנות שליטה על התעלה. בין השנים 1916–1920 היוותה העיר את הבסיס המרכזי ליחידות חיל הפרשים האוסטרליות, ולצורך כך הוקם בעיר מרכז רפואי. באותה העת, נהנתה העיר משיגשוג מעצם העובדה שהקנתה שירותים שונים ליחידות הרבות שפקדו את המקום. במקביל בשנת 1916 חובר מזרח העיר למסילת רכבת מארץ ישראל דרך אל-עריש. מסילת רכבת אחרת מחברת את מערב העיר עם קהיר.
מחוץ לעיר מצוי בית קברות צבאי של הרוגי מדינות ההסכמה וכן אנדרטה. בית הקברות הוקם בפברואר 1916 והיה בשימוש עד לשנת 1920. לאחר המלחמה, הוכפל שטח בית הקברות בעקבות קבורה מחודשת של חללי המלחמה במטרה לרכז את חללי קרבות המדבר, ובעיקר חללי קרבות אל עריש רפיח ורומני. בית הקברות מכיל 1562 קברים, וכן 110 קברים ממלחמת העולם השנייה. בבית הקברות מצויים גם 341 קברים של חללים מאומות אחרות.
במפקד שנערך בסיני ב-1937 נמנו בעיר 1,927 תושבים, והיא הייתה העיר השנייה בגודלה בחצי האי סיני באותה עת, אחרי אל-עריש.
במלחמת העולם השנייה הצבא הבריטי הפעיל בקנטרה בית חולים צבאי שבראשו עמד הד"ר רפאל גז'בין.
בעת מלחמת ששת הימים בשנת 1967 עבר חלקה המזרחי של העיר לידי ישראל, ובשנת 1973 בעת מלחמת יום כיפור שב חלק זה של העיר לידי הצבא המצרי, אשר החזיק בו עד להפסקת האש. בשנת 1974 שבה העיר לשליטה מצרית מלאה.
קנטרה בתרבות
ג'ו עמר שר בשירו האנטי מלחמתי מ-1967 "...מקוניטרה לקנטרה תשמע רק הגיטרה, ובמקום רעמי התותחים ישמע רק שבת אחים..." כתגובה למלחמת ששת הימים.
אריק לביא מזכיר את קנטרה בשני שירים שלו:
בשיר "כיפאק היי" (מילים: אורי סלע, לחן: דוד קריבושי):
וב"שיר הקטר":
קנטרה מוזכרת גם בסיום הסרט הישראלי "אוונטי פופולו".
הקרב על טיניאן
רקע
טיניאן הוא אחד משלושת האיים העיקריים באיי מריאנה הצפוניים. האי ממוקם 8 ק"מ דרומית מערבית לאי סאיפאן. לפני שהפך האי לפרוטקטוראט יפני (לאחר מלחמת העולם הראשונה), הוא נשלט על ידי ספרד ולאחר מכן על ידי גרמניה. תחת הממשל היפני שימש האי בעיקר לגידול סוכר.
הניצחון האמריקאי בקרב על סאיפאן הפך את טיניאן לצעד הבא במערכה.
מהלך הקרב
דיוויזיות הנחתים ה-2 וה-4 נחתו על טיניאן ב-24 ביולי 1944, הן נתמכו בהפגזות ימיות ובאש ארטילרית שנורתה מסאיפאן בצידו השני של המיצר. תרגיל הסחה מוצלח ליד העיירה טיניאן הסיט את המגינים מאתרי הנחיתה האמיתיים בצפון האי. ספינת הקרב קולורדו והמשחתת נורמן סקוט נפגעו שתיהן מסוללות תותחי חוף 6 אינץ' יפניות. הקולורדו נפגעה 22 פעמים ו-44 חיילים נהרגו, הנורמן סקוט נפגעה 6 פעמים וכתוצאה מכך נהרגו הקפטן סימור אוונס ו-22 מחייליו.
לאחר הקרב
כמה מאות חיילים יפנים החזיקו מעמד בג'ונגל במשך חודשים. חיל המצב באי אגויג'אן דרומית מערבית לטיניאן בפיקודו של לוטננט קיניצ'י יאמאדה, החזיק מעמד עד לסיום המלחמה ונכנע ב-4 בספטמבר 1945. החייל האחרון שהסתתר על טיניאן, מוראטה סוסומו, לא נתפס עד 1953.
לאחר הקרב טיניאן הפכה לבסיס חשוב לפעולות הבאות של בנות הברית במערכה. מחנות נבנו עבור 50,000 חיילים. 15,000 חיילים מחיל הבינוי של ארצות הברית הפכו את האי לשדה התעופה העמוס ביותר במלחמה, באי נבנו שני שדות תעופה צבאיים למטוסי בואינג B-29 סופרפורטרס שבהם שישה מסלולי המראה באורך של 2,700 מ'. היפנים סללו אמנם שלושה מסלולים עבור מטוסי קרב, אך אלו לא היו מתאימים לשימוש המפציצים האמריקאים הכבדים.
מבסיסי חיל האוויר האמריקאי בטיניאן המריאו המפציצים שנשאו את פצצות האטום "ילד קטן" ו"איש שמן" להפציץ את הירושימה ואת נגסאקי, אולם כיום בסיסים אלו נטושים. העדות היחידה שנותרה במקום היא מצבת זיכרון שנבנתה במפרץ ההטענה של הפצצות (הפצצות היו גדולות מדי מכדי להטעינן למטוסים באופן רגיל ולכן נחפרו מפרצי הטענה תת-קרקעיים). מפרצים אלו שנאטמו לאחר המלחמה מטעמי בטיחות, נפתחו מחדש ביום השנה ה-60 לציון הקרבות בטיניאן וסאיפאן.
תלות במסלול
תלות במסלול (באנגלית: Path Dependence) היא רעיון בכלכלה ובמדעי החברה המתייחס למקרים בהם אירועים או החלטות מהעבר מחייבים קבלת החלטות או אירועים מסוימים. לפי הגדרתו של ויליאם סיוול, תלות מסלול היא האפשרות ש"מה שקרה בנקודה מוקדמת יותר בזמן ישפיע על התוצאות האפשריות של רצף אירועים שקורים בנקודה מאוחרת יותר בזמן".
רעיון זה יכול לשמש כדי להתייחס לתוצאות בנקודת זמן מסוימת או לשינוי ארוך טווח. תלות במסלול שימשה כדי לתאר מוסדות, נהלים טכניים, תבניות כלכליות וחברתיות ואחרים.
מקלדת QWERTY
מקלדת QWERTY, היא דוגמה לתלות במסלול עקב השימוש הרחב שלה. סידור המקלדת הזה ממשיך להיות פופולרי גם אחרי שפורסמו סידורים חדשים ויעילים יותר. עם זאת, עדיין קיים ויכוח באשר לשאלה אם זו דוגמה מדויקת לתלות במסלול.
רוחב פסי רכבת
הרוחב הסטנדרטי של מסילות רכבת ברחבי העולם עומד על 1,435 מ"מ, ולמעלה ממחצית מפסי הרכבת בעולם הם ברוחב זה. זאת, למרות קונצנזוס בין המהנדסים שלפיו פסים רחבים יותר יביאו לשיפור בביצועי הרכבות ולעלייה במהירותן.
ישנן פשרות שכרוכות בבחירת רוחב המסילה, בכל הקשור לעלות הבנייה, המהירות המרבית, מרכז הכובד ואחרים. עם זאת, השימוש ברוחב פסי הרכבת הרוסיים, ההודים והאיבריים הראו שאין כל יתרון משמעותי ברוחב ה-1,435 מ"מ הקיים.
כלכלה
תאוריית התלות במסלול פותחה בתחילה על ידי כלכלנים כדי להסביר תהליכי אימוץ טכנולוגיה. לרעיונות התאורטיים האלו הייתה השפעה רבה על הדרוויניזם הכלכלי. הראייה של הדרוויניזם הכלכלי שונה מאוד מהכלכלה הנאו-קלאסית, שבצורתה הפשוטה הניחה שניתן להגיע לתוצאה אחת בלבד, ללא קשר לרקע או לאירועים מהעבר. לפי התלות במסלול, גם לנקודת ההתחלה וגם לאירועים מקריים יכולה להיות השפעה משמעותית על התוצאה הסופית.
התפתחות כלכלית
כלכלנים שונים טענו שעסקים דומים נוטים להתכנס בסמיכות מבחינה גאוגרפית ("אגלומרציה"), פעולה שמושכת עובדים בעלי כישורים דומים, מה שגורם לעסקים נוספים להתכנס בסמיכות וחוזר חלילה. למרות שלא הייתה לפני כן סיבה להתרכז במקום מסוים, כעת עסקים שלא פועלים בקרבת מקום נמצאים בנחיתות.
בשנות ה-80, שער הדולר התחזק והוריד את המחיר של סחורות רבות מתחת למחיר הייצור מבחינת יצרנים אמריקאים רבים. חלק מהמפעלים שנסגרו כתוצאה מכך היו יכולים לשוב ולפעול ברווח לאחר הפיחות בדולר, אבל הפתיחה מחדש הייתה יקרה מדי. זו דוגמה לכך שלאחר שננקטו צעדים במסלול מסוים, עלות החזרה לאחור גבוהה מדי, ומביאה לכך שהוא בלתי הפיך.
די זהב
די זהב היה מושב שיתופי שעלה לקרקע ב-13 בספטמבר 1971 על ידי גרעין של 13 צעירים ישראלים בצלעו המזרחי של חצי האי סיני, לחוף מפרץ אילת, 150 ק"מ דרומית לאילת ו-90 ק"מ צפונית לשארם א-שייח', בקרבת מגורי השבטים הבדואים אל-מוזינה וא-תראבין.
היסטוריה
שם המושב לקוח מספר דברים:. לשם גם דמיון לשם העיר דהב השוכנת בקרבת מקום.
החבורה חיפשה גוף ממסדי שיגבה אותם ויסייע בידיהם לעלות לקרקע. הם נדחו על ידי תנועת המושבים ועל ידי מחלקת ההתיישבות של ההסתדרות הציונית, בטענה כי המקום אינו מתאים למשפחות עם ילדים. בחיפושיהם אחר הכרה, התחבר הגרעין לתנועת "העובד הציוני", שאימצה את יישובי התיירות החדשים, מאתר החרמון ועד די זהב. תנועת העובד הציוני השפיעה על ועדת השרים לענייני התיישבות להכיר בדי זהב כבמצפה התיישבותי. היה זה מושג חדש בהתיישבות, שפירושו שנת ניסיון ליישוב, כדי לבחון את יכולתו של היישוב להתפתח. החלטה זו אפשרה לחטיבת ההתיישבות בהסתדרות הציונית להזרים תקציבים לדי זהב לבניית דיור זמני, ציוד לדיג וקידום תוכניות ההתיישבות והפיתוח. במסגרת התוכניות הוקם מועדון צלילה, מועדון שיט, מסעדה, בית מלון ואתרי מחנאות, מרכז דיג וחקלאות ימית, מטעי תמרים ומרכז לסיורי מדבר.
בין המתיישבים החדשים לבדואים המקומיים התפתחו יחסי שכנות טובה, יחסים של כבוד ועזרה הדדית. רוב המתיישבים הצעירים למדו להכיר את הניבים המיוחדים לשבטי סיני ואת אורחות חייהם..
בשנת 1982, בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, פונה היישוב די זהב מיושביו. בשונה מגורלם של בתי העיר ימית, לא נהרסו המבנים ביישוב, ואת המקום יישבו תושבי סיני.
קרייזלר נאון
קרייזלר נאון (באנגלית: Chrysler Neon) היא מכונית משפחתית המוגדרת כמכונית קומפקטית מתוצרת קרייזלר, חטיבת דודג' וחטיבת פלימות'.
ביו השנים 1993–1998 יוצרו דגמי "קרייזלר נאון" על ידי קרייזלר, בין השנים 1998–2005 יוצרו דגמי "קרייזלר נאון על ידי התאגיד דיימלר AG, ומשנת 2016 מיוצרים דגמי "קרייזלר נאון" על ידי קונצרן הרכב "Fiat Chrysler Automobiles" באמצעות יצרן הרכב הטורקי "Tofaş".
עד שנת 2006 יוצרו 2,076,136 יחידות.
יעקב סלומון (עורך דין)
יעקב סלומון (1905 – 16 בינואר 1980) היה עורך דין שפעל בארץ ישראל בתקופת המנדט ובהמשך במדינת ישראל, ממקימי משרד עורכי הדין "יעקב סלומון, ליפשיץ ושות'".
ביוגרפיה
יעקב סלומון נולד בירושלים, בן לחיים סלומון ונכד ליואל משה סלומון. למד בבית הספר תחכמוני. למד משפטים בליברפול שבאנגליה והוסמך ב-1928 כבאריסטר. שב לירושלים והצטרף למשרד ש. הורוביץ ושות'. ב-1930 פתח שלוחה של המשרד בחיפה, שהפכה למשרד "יעקב סלומון, ליפשיץ ושות'".
היה בא כוחן של משפחת רוטשילד וחברת פיק"א. בשליחותם יצא לסוריה כדי רכוש קרקעות ברמת הגולן, נעצר שם והואשם בריגול, וישב בכלא במשך שלושה חודשים, עד לשחרורו באמצעות שוחד.
עמד בראש יחידת הקשר לממשל הבריטי בחיפה שבראשות יו צ'ארלס סטוקוול, שימש כיועצו של דוד בן-גוריון בחיפה והיה חבר ועדת המצב בעיר. שימש יועץ משפטי לראשי עיריית בתקופת המנדט. יחד עם שותפו, עו"ד נפתלי ליפשיץ, והמפקד הצבאי משה כרמל חתם בשם "ההגנה" על הסכם הכניעה של ערביי חיפה בערב פסח תש"ח.
סלומון היה עורך דין בולט, ובין השאר ייצג את כלואי ההגנה בימי "השבת השחורה", את הנאשמים בפרשת סילבסטר, את ראש הש"י איסר בארי, את ראש אמ"ן בנימין גיבלי ("הקצין הבכיר") בפרשת "העסק הביש", את הפיזיקאי שנאשם בריגול קורט סיטה, את יששכר שדמי בפרשת טבח כפר קאסם ועוד.
בתחילת 1948 היה חבר במועצה המשפטית של המוסדות הלאומיים, שתפקידה היה לגבש את מערכת המשפט שתקום לאחר הקמת המדינה. במסגרת זו היה יושב ראש ועדת חוקי הים והאוויר וחבר בוועדת החוק המסחרי ובוועדת חוק הקרקעות.
בשנת 1955 היה חבר בוועדת רטנר - ועדת חקירה בראשות יוחנן רטנר שבה השתתף גם דניאל אוסטר, שבדקה האם יש לבטל את הממשל הצבאי על ערביי ישראל והחליטה כי אין מנוס מהמשך הממשל הצבאי.
נמנה עם מייסדי החבל הימי לישראל, המוזיאון הימי הלאומי, הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה והמועצה הלאומית למניעת תאונות. בשנת 1967 נרתם לשיקום בית הכנסת החורבה שבמרכז הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, ובהמשך הצליח לעניין את לואי קאהן מפילדלפיה, שנחשב לגדול האדריכלים היהודיים בעולם דאז, לסייע בתכנון המבנה החדש וסביבתו.
היה יושב ראש הדירקטוריון של חברת תעשיות אלקטרוכימיות עם הקמתה.
נפטר ב-16 בינואר 1980 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
בשנת 1980, לאחר מותו, יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "בדרכי שלי".
על שמו נקרא רחוב בחיפה.
מטונימיה
אמצעי פיגורטיבי הקרוב למטונימיה (או הנחשב למקרה פרטי שלה) הוא הסינקדוכה, שבה הקשר בין שני הגורמים הוא כקשר בין חלק לשלם, בין הספציפי לכללי, או בין החומר לחפץ.
הבלשן רומן יאקובסון הבדיל בין 'הציר המטאפורי' ('ציר הברירה') - הדמיון בין מילים נרדפות או קרובות תוכנית זו לזו, לבין 'הציר המטונימי' ('ציר הצירוף') - הקישור בין מילים המתחברות זו לזו לכלל רצף הגיוני. יש להבדיל בין הגדרה זו לבין המושג 'מטונימיה' כתחבולה ספרותית, שכן היא רחבה יותר מההגדרה המקובלת, שניתנה לעיל, וכוללת בתוכה, למשל, גם את הסינקדוכה.
צורות נפוצות
הצורות הנפוצות של מטונימיה, כפי שהן ידועות ברטוריקה הקלאסית הן:
דוגמאות למטונימיה בספרות
עזריאל אוכמני הביא דוגמאות מן השירה העברית להחלפת חפץ או תופעה על ידי חפץ או תופעה אחרים: למשל אצל משה אבן עזרא -  "מי עיניים" במקום דמעות, "מי זהב" או "בן-שורק" במקום יין, או אצל לאה גולדברג - "התכלת המרוגשת" -  במקום השמיים התכולים הרוגשים.
בספרות נעשה לעיתים קרובות שימוש במטונימיה מורחבת, שבה מתואר אופייה של דמות באמצעות תיאור של סביבתה הקרובה, ממנו משליך הקורא על תכונות הדמות. ברומן מאדאם בובארי, למשל, מתוארת הגיבורה אמה פעמים רבות במהלך העלילה כשהיא עומדת ליד חלון, באופן המבטא את שאיפתה לצאת החוצה לעולם הגדול ולפרוץ גבולות.
הדוברת בשיר (שב"מציאות" היא זו ההולכת הלומת אהבה) מוחלפת בשורות אלו ברחובות שבהם הלכה (שנמצאים קרוב אליה מבחינה פיזית). באמצעות השימוש במטונימיה זו, מועברת לקורא התחושה שהלם האהבה אינו פרטי לדוברת, אלא נחווה על ידי העולם כולו (או לפחות, שכך חשה הדוברת בשיר).
האיש שידע יותר מדי (סרט, 1956)
האיש שידע יותר מדי (באנגלית: The Man Who Knew Too Much) הוא סרט מתח בבימויו של אלפרד היצ'קוק. בסרט משחקים בתפקידים ראשיים ג'יימס סטיוארט ודוריס דיי. הסרט הוא רימייק של סרט בעל אותו שם משנת 1934.
עלילה
הסרט מגולל את סיפורם של משפחת מקא'נה האמריקאית: ד"ר בנג'מין "בן" (ג'יימס סטיוארט), הזמרת לשעבר ג'וזפין "ג'ו" (דוריס דיי) ובנם הנרי "האנק" (כריסטופר אולסון), הנמצאים במרוקו לרגל חופשה. במהלך נסיעה מקזבלנקה למרקש באוטובוס הם נקלעים לתגרה שממנה הם מחולצים בעזרת איש זר בשם לואי ברנאר (דניאל ז'לן). ג'ו חושדת בברנרד שהוא זומם משהו, וכשהיא משתפת את בן בחשדותיה הוא מבטל את דבריה. ברנאר מזמין אותם לארוחת ערב. הוא מגיע אליהם למלון להרמת כוסית, אך כשאדם זר נוקש בדלת ומחפש אדון בשם מונטוגטרי ברנאר מסתלק והארוחה מבוטלת.
בהמשך הם פוגשים זוג נוסף, לוסי (ברנדה דה בנזי) ואדוארד דרייטון (ברנרד מיילס), ומבלים איתם במסעדה. במהלך הארוחה מגיע ברנאר למסעדה, למורת רוחם של בן וג'ו. במהלך טיול בשווקים עם הזוג דרייטון מתקיים מרדף אחר איש עם ברדס, שנהרג בידיו של בן. מסתבר שהאיש הוא ברנאר, וברגעיו האחרונים הוא פונה לבן ולוחש לו שמדינאי בריטי עתיד להירצח וזה קשור ל"אמברוז צ'אפל" (Ambrose Chapel). בן וג'ו נשלחים לחקירה על התקרית, בעוד הזוג דרייטון לוקחים את האנק לבית המלון.
במהלך החקירה מקבל בן שיחת טלפון שמזהירה אותו לא לגלות את תוכן ההודעה שנמסרה לו על ידי ברנאר, אחרת יפגעו בהאנק. כאשר בן וג'ו חוזרים לבית המלון הם מגלים שהזוג דרייטון חטפו את האנק וברחו מהמלון. בן מחליט לנסוע ללונדון כדי למצוא את בנו ואת הזוג דרייטון.
בלונדון הם פונים למפקח ביוקנן מהסקוטלנד יארד, אך לא מסגירים את המידע שברנאר נתן להם. כשהם מגיעים למלון, קבוצת מכרים של ג'ו מגיעה לבקרם. בן חומק ומחליט לחפש את אמברוז צ'אפל. בהמשך הוא וג'ו מבינים שמדובר בכנסייה (המשמעות המילולית של Ambrose Chapel היא "קפלת אמברוז") ולא באדם. ג'ו עוזבת גם כן את המכרים בחדר המלון. כשהם מגיעים לכנסייה התפילה מתחילה, אך גברת דייטון שנמצאת שם מזהה אותם ומדווחת למר דייטון. ג'ו יוצאת כדי לקרוא למשטרה. מסתבר שמר דייטון הוא הכומר, והוא שולח את קהל המתפללים לביתם. בן מתעמת עם דייטון, אך הוא מוכה ונכלא במקום. ג'ו מגיעה עם השוטרים, אך הם לא יכולים להיכנס בלי צו.
ג'ו מבינה שביוקנן הלך לאלברט הול ומבקשת מהשוטרים שייקחו אותה לשם. כשהשוטרים וג'ו עוזבים, בני הזוג דייטון לוקחים את האנק לשגרירות זרה. באלברט הול, ג'ו מזהה את האדם שדפק על דלת חדרם במלון במרוקו. הוא מאיים עליה שאם תתערב האנק יפגע, והיא מבינה שהוא רוצח שכיר שמטרתו להרוג ראש ממשלה זר.
בן נמלט מהכנסייה דרך מגדל הפעמון. הוא מגיע לאלברט הול וג'ו מצביעה על הרוצח, ובן מנסה להתחקות אחריו. הרוצח מחכה שישמע רעש המצילה כדי למסך את קול הירי, אך ג'ו צורחת לפני שהמצילה נשמעת וגורמת לו להחמיץ. ראש הממשלה נפגע בכתף בלבד. בן נאבק ברוצח, שנופל מתאו לאולם ומת.
המשטרה מבינה שהאנק נמצא יחד עם הזוג דייטון, אך כללי הדיפלומטיה לא מאפשרים להם לעשות דבר בעניין. גו' ובן מצליחים להיכנס לשגרירות בעצמם, בהזמנתו של ראש הממשלה אסיר התודה. בדיאלוג בין מר דייטון לבין השגריר מסתבר שהשגריר הוא זה שתכנן את ההתנקשות בראש הממשלה, והוא מאשים את הזוג דייטון בכישלונה. למורת רוחה של לוסי דייטון, הוא מורה להם להרוג את האנק כדי שלא יוכל להעיד נגדם.
בסצנת הסיום המשפחה המאוחדת חוזרת למלון, ושם הם פוגשים שוב את מכריה של ג'ו שחיכו להם כל העת ולא היו מודעים להתרחשות. בן אומר להם "אני מצטער שלקח לנו זמן רב כל כך, אבל היינו מוכרחים ללכת לאסוף את האנק".
הפקה
אלפרד היצ'קוק רצה לעשות לסרט "האיש שידע יותר מדי" (1934) עוד בשנת 1941, אך רק בשנת 1956 אולפן הקולנוע סרטי פרמאונט הסכים לתוכניתו של היצ'קוק. התסריטאי ג'ון מייקל הייס כתב את התסריט.
היצ'קוק ליהק את ג'יימס סטיוארט ששיחק כבר בסרטיו הקודמים, "החבל" (1948) ו"חלון אחורי" (1954). היצ'קוק רצה ללהק את דוריס דיי לשחקנית הראשית אחרי שצפה בהופעתה מהסרט "סופת אזהרה" (1951), אך מפיק המשנה הרברט קולמן לא רצה ללהק אותה עקב חוסר הרקע שלה במשחק. קולמן רצה ללהק במקומה את השחקניות לנה טרנר, גרייס קלי, קים נובאק, ג'יין ראסל, ג'ין טיארני ואווה גרדנר, אך לבסוף לוהקה דיי לתפקיד הראשי.
דקרן משויש
דַּקְרָן משויש (שם מדעי: Dermatolepis inermis) הוא מין של דג טורף ממשפחת הדקריים. דג זה חי בשוניות אלמוגים במערב האוקיינוס האטלנטי.
אורכו של הדקר 51–90 ס"מ ומשקלו עד 10 ק"ג. הוא בעל גוף שחור עד סגול ומנומר בכתמים לבנים. צבעו מזכיר אבני שיש ומכאן שמו. הוא בעל לסתות גדולות ושיניים גדולות והוא טורף זריז המסוגל לצוד דגים קטנים ברחבי השונית.
הדגים חיים בבדידות רוב הזמן אך בעונת הרבייה מאות דגים מתקבצים בקצוות השונית לאורך הקיר ומתכוננים להזדווגות. בתיאום בין הזכרים לנקבות, הנקבות עולות סמוך לפני המים ומשחררות ביצים ואז הזכרים עולי ומפרים אותם. הביצים המופרות יכולות אז לצוף בים הפתוח מבלי להיתקל בטורפי שונית רבים, אך ההתקהלות של הוריהם מושכת כרישים והם טורפים רבים מהם.
הדג נמצא בסיכון עקב דיג יתר.
אלי מחפוד
אלי מחפוד הוא כדורגלן עבר ישראלי וכיום מאמן כדורגל. מחפוד שיחק בעמדת הקשר בהפועל פתח תקווה, ונחשב בעיני רבים לאחד הסמלים הגדולים של המועדון.
קריירה
מחפוד גדל בעיר פתח תקווה בשכונת שערייה, למשפחה חרדית ממוצא תימני בת 10 ילדים. הוא החל את הקריירה שלו בגיל 9 בקבוצות הילדים והנוער של הפועל פתח תקווה, עד שהועלה לקבוצה הבוגרת של המועדון. ב-8 בדצמבר 1979 ערך את הופעת הבכורה שלו, במשחק מול הפועל יהוד. בקבוצה הבוגרת הוא שיחק כקשר בין השנים 1979–1993. בסך הכול הופיע מחפוד במדי הפועל פתח תקווה ב-362 משחקים בכל המסגרות. בעונת 1991/1992 הפועל פתח תקווה זכתה בגביע המדינה בכדורגל בזמן שמחפוד היה קפטן הקבוצה, ואף הבקיע את שער היתרון הראשון (1:3 מול מכבי תל אביב). בסך הכל רשם במהלך הקריירה 364 הופעות בכל המסגרות במדי הפועל פתח תקווה, וכבש 21 שערים.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל החל לכהן בתפקידים שונים בקבוצת נעוריו, עד שמונה למנהל מקצועי של מחלקת הנוער. בשנת 2004 הורשע מחפוד בהעלמת מס ונידון לתשעה חודשי מאסר. לאחר תום הפרשה הוא המשיך לכהן כמנהל מחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה, ובעונת מונה למאמן קבוצת הבוגרים ששיחקה בליגה הלאומית. מחפוד הצליח לעלות עם הקבוצה לליגת העל בסיום אותה עונה.
ב-2009 פוטר מהפועל פתח תקווה ומונה למאמן מכבי אחי נצרת מחפוד העלה את מכבי אחי נצרת לליגת העל לאחר ניצחון כפול נגד הכח עמידר רמת גן בפלייאוף העלייה לליגת העל בסיום עונת 2008/2009. מספר חודשים לאחר מכן פוטר דני ניראון מתפקידו בהפועל פתח תקווה ובמקומו חזר אלי מחפוד לאמן את הקבוצה. ב-16 באוקטובר פוטר מחפוד מתפקידו כמאמן הפועל פתח תקווה. מאוחר יותר בעונת 2010/2011 הוא חתם בהפועל אשקלון. בעונת סיימה קבוצתו של מחפוד, הפועל אשקלון, בפלייאוף האמצעי של הליגה הלאומית.
ב-14 ביוני 2012 מונה מחפוד לקדנציה נוספת כמאמנה של הפועל פתח תקווה, לאחר שירדה לליגה הלאומית. ב-19 בינואר 2013 פוטר מתפקידו, לאחר הפסד 2:0 בדרבי מול מכבי פתח תקווה.
בינואר 2015 מונה מחפוד למאמן מכבי יפו מליגה א'. בינואר 2016 מונה מחפוד למאמן הפועל ירושלים במטרה להשאירם בליגה הלאומית ובתום עונת 2015/2016 הצליח מחפוד לעמוד במשימה.
באוקטובר 2016 מונה למאמנה של מכבי שעריים. לאחר חודש ב-22 בנובמבר פוטר מתפקידו.
חיים אישיים
מחפוד נשוי ואב לשלושה ילדים.
קפטן אמריקה
קפטן אמריקה לובש חליפה בעלת מוטיב של הדגל האמריקני ונושא מגן בלתי ניתן להשמדה בו הוא משתמש כנשק. האלטר אגו של הדמות הוא סטיב רוג'רס, בחור שברירי וחלש אשר שודרג מעל ומעבר לגבולות היכולת האנושית בעזרת נסיוב נסיוני כדי לעזור לממשלת ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. לקראת סיום המלחמה הוא הוקפא תחת הקרח וגופתו נשמרה בהקפאה קריוגנית עד אשר הוחייתה מחדש בזמנים המודרניים. אף על פי שדמותו של קפטן אמריקה הצטיירה לעיתים כאדם שנאבק לשמור על האידיאלים שלו מחוץ לתקופת הזמן שלו, רבים מכבדים אותו והוא הפך למנהיגה של קבוצת האוונג'רס.
דמותו של סטיב רוג'רס מדורגת במקום השישי ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים, לפי אתר IGN, וכן במקום ה-21 ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין אמפייר. את דמותו של סטיב רוג'רס בסרטי היקום הקולנועי של מארוול "קפטן אמריקה", "הנוקמים", "קפטן אמריקה: חייל החורף", "הנוקמים: עידן אולטרון","קפטן אמריקה: מלחמת אזרחים", "הנוקמים: מלחמת האינסוף" ו"הנוקמים: סוף המשחק" מגלם השחקן כריס אוונס.
תור הזהב
קפטן אמריקה נוצר כדמות פוליטית גרידא בשנת 1941 על ידי הכותב ג'ו סיימון והמאייר ג'ק קירבי, לאחר שאלה התנגדו מבחינה מוסרית למעשיה של גרמניה הנאצית, בשנים שהובילו למעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. המהדורה הראשונה של Captain America #1 - שיצאה בתקופה שלפני המתקפה על פרל הארבור - הראתה את הגיבור מכה בפניו של אדולף היטלר. המהדורה מכרה קרוב למיליון עותקים וספגה ביקורות שנויות במחלוקת.
אף על פי שקדם לו גיבור-על פטריוטי בשם "המגן" של חברת ארצ'י קומיקס, קפטן אמריקה הפך לדמות הבולטת והחביבה ביותר בקרב גיבורי-העל שהוצגו בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה. הדבר התבטא בעובדה היוצאת דופן לזמנה שהדמות כיכבה בסדרת חוברות משלה מאשר סדרת אנתולוגיה, כמו יתר הדמויות. פופולריות זו משכה את תשומת לבה של חברת ארצ'י קומיקס בשל הדמיון הרב שנושא המגן המשולש של הדמות לסמל שבחזה הגיבור של חברתם. כתגובה, גודמן וסיימון יצרו מגן מעוגל שהפך ברבות השנים לאלמנט מסורתי של הדמות. יחד עם שותפו הצעיר באקי, קפטן אמריקה נלחם בנאצים, יפנים ושאר איומים לאמריקה ולבעלות הברית. סטנלי לייבר, הידוע כעת כסטן לי, הציג מחדש את המגן ככלי הטלה החוזר לבעליו בחוברת השלישית של הסדרה.
סיימון וקירבי עבדו יחד על הכותר למשך עשרה גליונות, עד אשר עברו לחברת DC קומיקס בסוף 1941. צמד המאיירים אל אוויסון וסיד שורס החליפו אותם בשנים שלאחר מכן. עד לאמצע שנות ה-40, דמותו של קפטן אמריקה הופיעה גם בכותרי החוברות של All Winners Comics #1-19, Marvel Mystery Comics #80-84, 86-92, USA Comics #6-17 ו-All Select Comics #1-10.
בתקופה שלאחר המלחמה, הפופולריות של גיבורי-העל דעכה, וקפטן אמריקה הנהיג את חבורת מארוול הראשונה, All-Winners Squad. לאחר שבאקי נורה ונפצע, החליפה אותו חברתו של קפטן אמריקה בטסי רוס, שהפכה לגולדן גירל. סדרת הכותרים הסתיימה בחוברת מספר 73, ביולי 1949. חברת אטלס קומיקס - אחת החברות שתתאחדנה לכדי חברת מארוול - ניסתה להחיות את דמותו של קפטן אמריקה בכותר Young Men #24 מדצמבר 1953, יחד עם הלפיד האנושי המקורי ונאמור למשך ארבע חוברות. ניסיון החייאת גיבורי-העל נחל כישלון, וכותר הדמות בוטל בחוברת מספר 78 (ספטמבר 1954).
תור הכסף והארד
בשלהי 1963 הופיעה דמותו של קפטן אמריקה לצד הלפיד האנושי מארבעת המופלאים במהלך מפגן של השניים. בסיפור, שנכתב על ידי סטן לי ואויר על ידי ג'ק קירבי, קפטן אמריקה תואר כגיבור מלחמה אגדי שחזר אחרי שנים רבות של פרישה. הסיפור מסתיים בגילוי כי קפטן אמריקה הוא מתחזה בשם אקרובט, שהיה יריבו של הלפיד האנושי והובס על-ידו בחוברת Strange Tales #106. בפאנל האחרון של הסיפור הובהר שהיה זה מבחן כדי לראות אם הקוראים רוצים שקפטן אמריקה יחזור.
לאור תגובות נלהבות של קהל הקוראים, קפטן אמריקה הוצג רשמית מחדש בחוברת מספר 4 של האוונג'רס במרץ 1964, שבה הוסבר כי בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה נפל רוג'רס מכלי טיס בלתי מאויש לתוך האוקיינוס האטלנטי והוקפא למשך תקופה ארוכה. עד מהרה הוא הפך למנהיג הקבוצה. בעקבות הצלחתם של גיבורי-על נוספים שהוצגו מחדש בתקופה זו, קפטן אמריקה הוצג כגיבור אשר נרדף על ידי זכרונות עבר ומנסה להתאקלם לחברה של שנות ה-60.
אחרי שהתארח לצידו של איירון מן בחוברת משותפת, קפטן אמריקה זכה לסיפור סולו משלו, שהציג מחדש את סיפור מקורה של הדמות בתקופת מלחמת העולם השנייה, לצד שותפו הצעיר באקי מתור הזהב של הקומיקס. קירבי אייר את כל הסיפורים - למעט שניים - של חוברות Tales of Suspense, ששינו את שמם ל-Captain America החל מחוברת מספר 100 (אפריל 1968). שנות ה-70 הביאו עימן סיפורים חדשים וגרסאות שונות לדמותו של קפטן אמריקה, בהם מספר גיבורי על לקחו על עצמם את זהותו לאחר שזה הוקפא. בשנים אלו שבו לאייר את הדמות ג'ק קירבי וסיד שורס, נוסף על ג'ון רומיטה האב וגיל קיין בין היתר. סדרה זו, שנחשבת בעיני חוקרים והיסטוריוני קומיקס ככרך הראשון של קפטן אמריקה, נמשכה כ-454 חוברות והסתיימה באוגוסט 1996.
העידן המודרני
הכרך הראשון של קפטן אמריקה המשיך כמעט מיידית בכרך שני למשך 13 חוברות כחלק מאירוע הקרוס אובר "הגיבורים נולדים מחדש" (נובמבר 1996-נובמבר 1997), כרך שלישי למשך 50 חוברות (ינואר 1998-פברואר 2002) וכרך רביעי למשך 32 חוברות (יוני 2002-דצמבר 2004). על עטיפת החוברת הראשונה של הכרך הרביעי מיוני 2002 הופיע איורו של קפטן אמריקה אוחז בדגל ארצות הברית ומרים את מגנו, כשברקע תפאורת מלחמה. עטיפה זו מבוססת על כרזה שהתפרסמה בשנת 1942, בה הופיע הדוד סם, והקוראת לאזרחים לקנות איגרות מלחמה כתרומה למאמץ המלחמתי.
הכרך חמישי של סדרת קפטן אמריקה החל בינואר 2005 ונמשך עד אוגוסט 2011 למשך 50 חוברות. לקראת מחציתו של הכרך וכחלק מההשלכות של אירוע הקרוס-אובר של מארוול "מלחמת האזרחים", קפטן אמריקה נהרג בחוברת מספר 25 (מרץ 2007). מותו הכה בתדהמה את יוצרו ג'ו סיימון, שציין כי זהו זמן לא מתאים לו ללכת, וכי אנשים זקוקים לו נואשות. סדרות ספין אוף אשר פורסמו באותה תקופה כוללות את "קפטן אמריקה: זקיף החירות" (ספטמבר 1998-אוגוסט 1999) ו"קפטן אמריקה והפלקון" (מאי 2004-יוני 2005). קפטן אמריקה של שנות ה-40 הופיע לצידם של הלפיד האנושי המקורי והסאב-מרינר במיני-סדרה בת 12 חוברות פרי יצירתו של אלכס רוס, ששמה Avengers/Invaders. המיני-סדרה "קפטן אמריקה: הנבחר" משנת 2007 - פרי עטו של הסופר דייוויד מורל - מביאה את רגעיו האחרונים של סטיב רוג'רס במפקדת S.H.I.E.L.D, כאשר רוחו מדריכה חייל צעיר הנלחם באפגניסטן. מיני-סדרה זו אינה מהווה חלק מההמשכיות של יקום מארוול.
עם סיומו של הכרך החמישי, סדרת החוברות חזרה לכרך הראשון תחת מיספור מחודש החל מחוברת מספר 600 (אוגוסט 2009) ועד לחוברת 619 (אוגוסט 2011). סטיב רוג'רס חזר לחיים במיני-סדרה בת שש חוברות בשם "קפטן אמריקה: נולד מחדש", ובהתעקשותו של רוג'רס, בארנס המשיך בתפקידו כקפטן אמריקה החדש החל מהסיפור "קפטן אמריקה: מי ישא את המגן?". רוג'רס קיבל מיני-סדרה משלו, "סטיב רוג'רס: סופר-חייל", ונטל את המנהיגות על יחידת המבצעים המיוחדים האוונג'רס הסודיים. הוא שב לתפקידו המלא כקפטן אמריקה במאי 2011, לאחר שבאקי נחשב למת באירועי "הפחד עצמו", ושב לככב בכרך שישי של סדרת הדגל שלו, שנמשך כ-19 חוברות מספטמבר 2011 ועד לדצמבר 2012, וכן בכרך הרביעי של חוברות האוונג'רס (יולי 2010-ינואר 2013). בהרצה המחודשת "מארוול עכשיו!" בתום אירועי "אוונג'רס נגד אקס-מן", נודע כי רוג'רס ישוב לככב בכרך שביעי של סדרת הסולו (25 חוברות, ינואר 2013-דצמבר 2014), בנוסף לכרך חמישי בסדרת האוונג'רס וכן בסדרה החדשה "האוונג'רס המופלאים", שמאגדת גיבורי-על מקבוצת האוונג'רס ומוטאנטים מקבוצת האקס-מן.
כשנוסחת הסופר-חייל נשאבה מתוך סטיב רוג'רס והוא עבר תהליך מואץ של הזדקנות, נטל הזהות של קפטן אמריקה עבר לבן בריתו הוותיק סאם וילסון והסדרה שינתה את שמה ל-All-New Captain America, שנמשכה 6 חוברות מינואר עד יוני 2015. סדרת החוברות Captain America: Sam Wilson, הידועה ככרך השמיני של קפטן אמריקה, נמשכה כ-24 חוברות מדצמבר 2015 ועד ספטמבר 2017. באותה תקופה, הקוביה הקוסמית קיבלה בינה מלאכותית והחזירה לסטיב רוג'רס את נעוריו. זאת ועוד, אירועי "אימפריה סודית" הראו תפנית באישיותו של קפטן אמריקה, שהתגלה כסוכן רדום של הידרה במהלך שעורר את זעמם של קוראים רבים בנוגע למוסריותה של דמות הדגל של החברה, המזוהה עם ערכי הפטריוטיות האמריקנית. מאז, התגלה כי מדובר בכפיל של קפטן אמריקה, וסטיב רוג'רס האמיתי שב לככב במיספור מחדש של הכרך הראשון החל מחוברת מספר 695 באוקטובר 2017, הרצה קצרה שנמשכה עד לחוברת מספר 704 (אוגוסט 2018).
בספטמבר 2018 החלה הרצתו של הכרך התשיעי בסדרת הדגל של קפטן אמריקה תחת כתיבתו של טא-נהאסי קואטס.
שנות ה-40
סטיב רוג'רס נולד ב-4 ביולי 1918 בלואר איסט סייד ברובע מנהטן, ניו יורק לשרה וג'וזף רוג'רס, מהגרים איריים. אביו מת כשסטיב היה ילד ואמו מתה מדלקת ריאות בנעוריו. לפני שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה בתחילת 1940, סטיב היה סטודנט לאמנות יפה, בעל מראה גבוה וכחוש. בהיותו מודאג מעליית הרייך השלישי לשלטון, סטיב ניסה להתגייס לצבא האמריקני אך נדחה עקב מאפייניו הפיזיים. מאמציו משכו את תשומת לבם של הגנרל צ'סטר פיליפס ופרויקט "לידה מחדש", השואף לפתח את האמצעים ליצירתם של חיילים נעלים מבחינה פיזית. רוג'רס התנדב להיות נושא המחקר ולאחר סלקציה קדחתנית נבחר להיות שפן הניסיונות האנושי הראשון לנסיוב ה"סופר-חייל" שפותח על ידי ד"ר ג'וזף ריינשטיין, שם ששוכתב בהמשך לד"ר אברהם ארסקין.
רוג'רס מקבל זריקות ומנות לבליעה של הנוסחה, וכן נחשף לפרץ מבוקר של קרני ויטה שמפעילה ומייצבת את הכימיקלים בגופו. על אף שהתהליך היה מפרך, הוא הצליח לשנות את הפיזיולוגיה של רוג'רס ממצב שברירי ליעילות המקסימלית האנושית, ולשדרג את מאסת שריריו ואת הרפלקסים. ארסקין מצהיר על רוג'רס כי הוא גזע האדם החדש וכי הוא בן אנוש כמעט מושלם. התהליך אותו סטיב רוג'רס עבר שונה מגרסה לגרסה. בגרסה המקורית משנת 1941 הוזרקה לו הנוסחה. בגרסת Tales of Suspense #63 (מרץ 1965), קוד האתיקה של הקומיקס אסר על השימוש בסמים, ולכן הזריקה הוחלפה בשתיית הנוסחה. בחוברת מספר 109 הוצגו לראשונה קרני הויטה, על אף שצוין כי רוג'רס גם שתה את הנוסחה קודם לכן. הסיפור המחודש בחוברת מספר 255 שילב בין שלוש הגרסאות.