cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המלחמות העות'מאניות-רוסיות
שקיעת האימפריה העות'מאנית (1827–1914)
כאשר בשנת 1853 הרסה רוסיה את כל הצי העות'מאני בסינופ, בריטניה וצרפת הגיעו למסקנה כי התערבות חמושה לצד העות'מאנים היא הדרך היחידה לעצור התפשטות רוסית מסיבית. אף על פי שעות'מאנים ורוסים היו בצדדים מנוגדים, שורשי המלחמה הקרים שבאה בעקבותיה היו ביריבות בין הבריטים לרוסים. המלחמה הסתיימה באופן לא חיובי עבור הרוסים, עם חתימת חוזה השלום בפריז בשנת 1856.
המלחמה הביאה לירידה במורל העות'מאני ותחושת חוסר אונים, והמחישה כי הטכנולוגיה המודרנית וכלי נשק מעולים הם החלק החשוב ביותר בצבא מודרני, וחלק שהאימפריה העות'מאנית חסרה אותו מאוד. בעת שנלחמו לצד הבריטים, הצרפתים ואפילו הפיימונטה באיטליה, העות'מאנים יכלו לראות עד כמה הם היו בפיגור. הדברים החלו להשתנות לאחר מלחמת קרים.
אחד השינויים הללו עלה כאשר האירופאים החלו לראות הזדמנויות מסחר בטורקיה. הכסף שנכנס לאומה באמצעות סחר עלה באופן דרמטי. הממשלה קיבלה גם הרבה כסף נוסף ממערכת מיסוי אחידה שסבלה ממעט שחיתויות. הסולטן הצליח להשיג אחיזה מהירה יותר בביי והגדיל את המחווה שהם היו צריכים לשלם. עם זאת, עבדילאזיז, הסולטאן באותה תקופה, השתמש בחלק ניכר מכסף זה לריהוט ויצירת ארמונות גדולים כדי להתמודד עם הארמונות הגדולים באנגליה ובצרפת, בהן ביקר. האימפריה עברה מהפכה, ובכל רחבי אנטוליה הופיעה לאומנות עות'מאנית חדשה. היה נדמה כי ייתכן שהאימפריה תוכל לבלום את דעיכתה. הקריסה הכספית והשלטונית בשילוב איום חדש מרוסיה החלו את השלבים הסופיים של התמוטטות האימפריה. רוסיה נאלצה על ידי מלחמת קרים לוותר על שאיפותיה להחזיק בבירה העות'מאנית קונסטנטינופול ולשלוט בבוספורוס. במקום זאת החליטה להתמקד בשלטון בבלקן. האוכלוסייה בחלק גדול מהבלקן הייתה סלאבית, וכך גם רוסית. רבים מהם היו בני הכנסייה המזרחית האורתודוקסית. כאשר תנועות חדשות ברוסיה, כמו זו של הסלבופילים, החלו להיכנס לאזור, זה היה נסער ומועד למהפכה. כאשר הממשלה בקונסטנטינופול ניסתה לנקוט צעדים למניעת קריסה כלכלית ברחבי האימפריה, היא דיכאה את המרידה בהרצגובינה בשנת 1875. המרד בהרצגובינה התפשט במהירות לבוסניה ואז לבולגריה. עד מהרה נכנסו צבאות סרביה גם למלחמה נגד הטורקים. מרידות אלה היו המבחן הראשון של הצבאות העות'מאנים החדשים. אף על פי שלא עמד בסטנדרטים של מערב אירופה, הצבא נלחם ביעילות ובאכזריות; במהלך המלחמה ביצעו העות'מאנים את טבח בטק בשנת 1876. ינוארריוס מקגאהן, עיתונאי "ניו יורק הראלד" ו"דיילי ניוז" בלונדון כתב על ההתרחשויות הנוראיות לאחר ביקורו בבאטק עם יוג'ין סקיילר. על פי מרבית המקורות, כ-5,000 בני אדם נטבחו בבתק בלבד. המספר הכולל של הקורבנות במרד אפריל על פי מרבית ההערכות סביב 15,000, הנתמך על ידי דו"ח של יוג'ין סקיילר, שפורסם ב"דיילי ניוז", לפיו לפחות 15,000 בני אדם נהרגו במהלך מרד אפריל בנוסף ל-36 כפרים בשלושה מחוזות נקברו. על פי דונלד קוואטרט נהרגו כאלף מוסלמים בידי בולגרים נוצרים וכתוצאה מכך נהרגו 3,700 נוצרים בידי מוסלמים.
עד מהרה החלו מרידות הבלקן להתערער. באירופה הוצפו דיווחים על חיילים עות'מאנים שהרגו אלפי סלאבים. אפילו בבריטניה פרסם ויליאם יוארט גלדסטון את סיפורו על הזוועות העות'מאניות ב"הזוועות הבולגריות ושאלת המזרח". עד מהרה החלה מלחמה חדשה בין רוסיה לטורקיה. אף על פי שנלחמו טוב יותר מבעבר, הצבאות העות'מאנים המתקדמים עדיין לא היו שווים לכוחות הרוסים. הפעם לא הגיעה עזרה ממדינות אחרות; למען האמת, מדינות רבות באירופה תמכו במלחמה ברוסיה, כל עוד היא לא התקרבה יותר מדי לאיסטנבול. עשרה חודשים וחצי לאחר מכן, לאחר סיום המלחמה, נגמר עידן השליטה העות'מאנית בבלקן. העות'מאנים נלחמו היטב, חיל הים החדש של אירונקלאדס ניצח בקרב על הים השחור וההתקדמות הרוסית בקווקז נותרה מינימלית. אולם בבלקן הצבא הרוסי, הנתמך על ידי מורדים, הדף את הצבא העות'מאני מבולגריה, רומניה ורוב מזרח רומליה, ובסוף המלחמה ניתן היה לשמוע את ירי התותחנים מתראקיה בקונסטנטינופול. בתגובה לקרבה הרוסית למיצרי הבוספורוס, התערבו הבריטים, כנגד רצונו של הסולטאן, במלחמה. כוח משימה גדול המייצג את העליונות הימית הבריטית נכנס למיצרי מרמרה ועגן מול ארמון המלוכה וגם הצבא הרוסי. הבריטים אולי הצילו שוב את האימפריה העות'מאנית, אך זה סיים את היחסים הוורודים בין שתי המעצמות שנמשכו מאז מלחמת קרים. בהסתכלות על הסיכוי לכניסה בריטית למלחמה, החליטו הרוסים ליישב את המחלוקת. הסכם סן סטפנו העניק לרומניה ומונטנגרו את עצמאותם, סרביה ורוסיה קיבלו כל אחת שטח נוסף, אוסטריה קיבלה שליטה על בוסניה ובולגריה קיבלה אוטונומיה כמעט מוחלטת. תקוותו של הסולטאן הייתה כי המעצמות הגדולות האחרות יתנגדו להחלטה חד-צדדית כזו ויתקיים ועידה לשינוי ההסכם. תשוקתו הפכה למציאות ובשנת 1878 נערך קונגרס ברלין בו גרמניה הבטיחה להיות "מתווך כנה" בתיקון ההסכם. בחוזה החדש הצטמצם שטח בולגריה והפיסוי המלחמתי בוטל. הוועידה פגעה שוב ביחסים האנגלו-עות'מאניים בכך שהעניקה לבריטים את האי קפריסין. בעודו מתעצבן על ראש ממשלת בריטניה, בנג'מין דיזראלי, לא היה לסולטאן שום דבר מלבד שבחים על אוטו פון ביסמרק שאילץ רבים מהוויתורים הגדולים של רוסיה. היחסים הקרובים בין גרמניה לעות'מאנים יימשכו עד להתפרקותן של שתי האימפריות.
ההתרחבות הרוסית במאה זו התפתחה עם הנושא העיקרי של תמיכה בעצמאותם של מחוזות לשעבר של העות'מאנים ואז הבאת כל עמי הסלאב בבלקן תחת בולגריה או ניצול הארמנים במזרח. בסוף המאה רומניה, סרביה ומונטנגרו ובולגריה השיגו שלטון עצמי. זה הבהיל את המעצמות הגדולות. לאחר קונגרס ברלין נשלטה ההתרחבות הרוסית באמצעות עצירת התרחבות בולגריה. הציבור הרוסי הרגיש כי בסופו של דבר קונגרס ברלין אלפי חיילים רוסים מתו לחינם.
הבלקן
היו שתי תנועות עיקריות עבור הצד המערבי. הראשון בוצע בזמן שעות'מאנים עסקו בדיכוי ההתקוממות היוונית, במהלך מלחמת העצמאות היוונית. מלחמת העצמאות של היוונים הובילה לכך שהכוחות הרוסים התקדמו לבולגריה לפני שהטורקים תבעו לחתום על חוזה שלום. הסכם אדריאנופול (אדירנה) שהתקבלה ב־14 בספטמבר 1829, העניקה לרוסיה את מרבית החוף המזרחי של הים השחור ואת פי הדנובה.
תנועת העצמאות השנייה התרחשה במהלך ההתקוממויות המתמשכות, בבוסניה והרצגובינה ובמהלך מלחמת העצמאות הרומנית. התקוממות הרצגובינה נגד השלטון העות'מאני החלה בהרצגובינה ביולי 1875. הבולגרים ארגנו את מרד אפריל, שנמשך בין אפריל למאי 1876.
סרביה השיגה אוטונומיה ורוסיה הורשתה לכבוש את מולדביה ואת ולאכיה (מבטיחה את שגשוגם, ו"חופש המסחר "המלא עבורם) עד שטורקיה שילמה פיצוי גדול. ההתקוממויות העלו סיכוי לרוסיה (ולקנצלר הנסיך גורצ'קוב) ולאוסטריה-הונגריה (עם הרוזן אנדראשי), שערכו את הסכם רייכשטט הסודי ב־8 ביולי, על חלוקת חצי האי הבלקני בהתאם לתוצאת המלחמה.
במהלך המלחמה הרוסית-טורקית בשנים 1877–1878, בפברואר 1878 הצבא הרוסי כמעט הגיע לבירה העות'מאנית, אך מפחד שהעיר עלולה ליפול, הבריטים שלחו צי ספינות קרב כדי להפחיד את רוסיה מכניסה לבירה העות'מאנית. תחת לחץ מצד הצי הבריטי לנהל משא ומתן על תוצאת המלחמה, רוסיה הסכימה הסדר על פי הסכם סן סטפנו ב־3 במרץ, לפיו הכירה האימפריה העות'מאנית בעצמאותם של מחוזותיה לשעבר רומניה, סרביה ומונטנגרו ובאוטונומיה של בולגריה. קונגרס ברלין גם איפשר לאוסטריה לכבוש את בוסניה והרצגובינה ובריטניה להשתלט על קפריסין.
הקווקז
במהלך ההתקוממות היוונית הגיעה האימפריה הרוסית לגבולות העות'מאנים בקווקז, ששכנו בדרום-מערב האזור, כמו גם מצפון-מזרח אנטוליה. על פי תנאי הסכם אדריאנופול, הכירה האימפריה העות'מאנית בריבונות רוסית על מערב גאורגיה, שהייתה בעבר תחת שלטון עות'מאני והכירה בשליטת רוסיה על ארמניה של ימינו, שנכבשה שנה קודם לכן (1828) על ידי הרוסים מאיראן קג'אר דרך הסכם טורקמנצ'אי.
סוף הסכסוך (1914–1923)
קריסת הצבא הרוסי לאחר מהפכת 1917 הותירה רק יחידות ארמניות קטנות כדי להתמודד עם מתקפת הנגד העות'מאנית הבלתי נמנעת. לפני תום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918, החלה רפורמה של הצבא העות'מאני עם מה שנשאר מהענף המזרח תיכוני וניסה לבנות קו בין כל היחידות הנותרות בגבולם המזרחי. הרפובליקה הראשונה שקמה בארמניה השתלטה על קארס באפריל 1918, שהועבר לבסוף לידי הממשל הסובייטי העתידי. באותה שנה במרץ הוקמה הקומונה של באקו ברפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן. הקומונה הפכה לימים דיקטטורה המרכז-כספית ונכבשה על ידי הצבא האסלאמי של הקווקז, לאחר מכן זמן קצר על ידי ההסכמה המשולשת ולבסוף הבולשביקים. תבוסה בחזיתות אחרות גרמה לאימפריה העות'מאנית להיכנע ולהסיג כוחות. הרפובליקות הארמניות וגם האזריות היו בסופו של דבר חלק מברית המועצות בשנת 1920.
אזו (נסיך גאורגי)
אזו (בגאורגית: აზო) או אזוֹני (בגאורגית: აზონი) היה נסיך גאורגי אגדתי שלכאורה מונה על ידי אלכסנדר הגדול, אחרי שהגיע למצחתה שבכארתלי, כשליט "השבט של מצחתה".
על פי המקור הגאורגי מימי הביניים "ניצורה של גאורגיה" ("მოქცევაჲ ქართლისაჲს"), אזו היה בנו של מלך אריאן-כארתלי שהביא 18 משפחות למה שנקרא כיום מצחתה במזרח גאורגיה. והתיישב שם כדי להפוך לאבא של האומה.
על פי סופר גאורגי ימי ביינימי אחר, לאונטי מרובלי, אזו היה מפקד יווני, שליוה את אלכסנדר הגדול במערכה נגד איבריה הקווקזית. אזו הרג מנהיג של שבט מקומי בשם סאמארה, וניהל את האזור עד שאחיין של סאמארה - פרנאוואז הראשון, עלה נגדו. האחרון ניצח בקרב והפך למלך הראשון של גאורגיה.
חלק מההיסטוריונים הגאורגיים מאמינים כי האגדה משקפת יישוב מחדש של שבטים פרוטו-איבריאנים מאסיה הקטנה לצפון מערב. במקום שבו יצרו סוג של פדרציה שיבטית, שהפכה להיות בסיס לממלכת איבריה בסוף המאה הרביעית לפני הספירה.
תאוריה אחרת מציעה את האפשרות כי אזו היה קצין בצבאו של אלכסנדר הגדול או באחד הצבאות של הדיאדוכים, שתפסו אחיזה באיבריה, אבל הופל על ידי מורדים.
בראד בירד
פיליפ בראדלי "בראד" בירד (באנגלית: Phillip Bradley "Brad" Bird; נולד ב-24 בספטמבר 1957 בקליספל, מונטנה, ארצות הברית) הוא במאי, מפיק, תסריטאי, אנימטור ומדבב אמריקאי. בירד ידוע בעיקר בשל סרטי ההנפשה שלו כגון "משפחת סופר-על" ו"רטטוי" שזכו להצלחה גדולה.
ראשית חייו
בראד בירד נולד ב-24 בספטמבר 1957 בקליספל, מונטנה, ארצות הברית והיה לאח הצעיר מבין ארבעה. בגיל 11 היה בירד בסיור באולפני ההנפשה של וולט דיסני בברבנק שבקליפורניה והצהיר כי יום אחד יהיה חלק מצוות ההנפשה של האולפנים, בהמשך כשהיה בן 14 הפך למורו הרוחני של האנימטור מילט קאהל שהיה אחד מתשעת הזקנים של דיסני. שלוש שנים לאחר שסיים את לימודיו בתיכון קורווליס זכה במלגה של דיסני והצטרף למכון קליפורניה לאמנויות ושם התיידד עם האנימטור ג'ון לאסיטר.
קריירה
לאחר שסיים את לימודיו במכון קליפורניה לאמנויות החל בראד בירד לעבוד באולפני ההנפשה של וולט דיסני, עבודתו בדיסני הייתה קצרה והוא עזב את העבודה לאחר שסיים לעבוד על הנפשת הסרט השועל והכלבלב ב-1981. לאחר שעזב את דיסני הוא כתב כמה וכמה פרקים לסדרת הטלוויזיה "סיפורים מופלאים" של סטיבן ספילברג ובהמשך הרחיב את אחד הפרקים לסדרת טלוויזיה שנראה "משפחת כלב". בנוסף, באותו הזמן היה שותף בירד בכתיבת התסריט לסרט הלייב אקשן "סוללות לא כלולות". ב-1989 הצטרף בירד לאולפני Klasky Csupo ועזר לפתח את סדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון" מסרטונים קצרים בסדרת הטלוויזיה "המופע של טרייסי אולמן" לסדרת טלוויזיה לעצמה, בירד המשיך ושימש כיועץ בכיר לסדרה בשמונה עונותיה הראשונות. גם ב-1989 כחלק מעבודתו באולפני Klasky Csupo עבד בירד כאנימטור בפרק הפיילוט של סדרת הטלוויזיה "ראגרטס" "Tommy Pickles and the Great White Thing".
ב-1999 הצטרף בירד להאחים וורנר הנפשה וביים את הסרט "ענק הברזל" שזכה לשבחים רבים אך היה לכישלון קופתי גדול, הסרט הרשים את ידידו ג'ון לאסיטר שלמד איתו במכון קליפורניה לאמנויות. לאסיטר הציע לבירד להביא לאולפניו פיקסאר רעיון לסרט וזה כתב את "משפחת סופר על", פיקסאר התרשמו מרעיונו והחלה העבודה על הסרט כשהוא ביים אותו ואף דיבב את דמותה של עדנה מוד; עם יציאתו זכה הסרט לשבחים רבים והיה להצלחה קופתית גדולה, הסרט גם זיכה את בירד בפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר ובמועמדות לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
ב-2004 כתב את התסריט לסרט "רטטוי" ובאמצע 2005 נבחר לתפקיד הבימוי במקום קודמו בתפקיד ג'אן פינקווה; הסרט יצא ב-2007 וזכה לשבחים רבים והצלחה קופתית גדולה. בינואר 2008 זכה על הסרט בפרס גלובוס הזהב לסרט המונפש הטוב ביותר, ובהמשך זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר והועמד לחמישה פרסי אוסקר נוספים, כשבניהם פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר. הוא גם הפיק סרט קצר שמבוסס עליו בשם "חברך העכברוש", אשר הופץ במהדורות הביתיות של הסרט.
במאי 2012 נודע כי בירד יביים את סרט ההרפתקאות של דיסני "בחזרה למחר" וכי גם כי הוא כתב את התסריט לסרט בשיתוף עם דיימון לינדלוף.
ב-18 במרץ 2014 הוכרז כי בירד יכתוב את סרט ההמשך שלו "משפחת סופר על".
דוד חיים שמואל חסאן
רבי דוד חיים שמואל חסאן (נולד: ה'ת"ע, 1710 [משוער]; נפטר: ה'תקמ"ה, 1785) היה רב, דיין, שד"ר וראש ישיבה, שחי במאה ה-18.
ביוגרפיה
נולד בעיר סלא שבמרוקו בשנת ה'ת"ע (1710) בערך, ושם היה מתלמידיו המובהקים של רבי חיים בן עטר. בשנת ה'תצ"ט (1739) יצא עם רבו ועם תלמידים אחרים לעיר ליוורנו שבאיטליה, על מנת לעלות לארץ ישראל ולייסד בה ישיבה, בה יתנהגו הלומדים בפרישות יתירה.
בשנת ה'תק"א (1741) יצא עם רבו לארץ ישראל, ולאחר מכן למד אצלו בישיבת כנסת ישראל. מדברי בנו רבי שלמה, עולה כי רבו נעזר על ידו בהעלאת חידושיו על הכתב ובהגהתם. לאחר פטירת רבו (ה'תק"ג - 1743) הוא נותר חבר בישיבת כנסת ישראל, ובשנת ה'תק"ט (1749) חתם יחד עם תלמידים אחרים על הקדמת הספר של רבו "ראשון לציון".
בשנת ה'תקי"ח (1758) הוא עדיין נמנה עם הלומדים בכנסת ישראל, ומחמת דוחקו הכלכלי, הוא הוכרח לצאת כשד"ר ולאסוף תרומות עבור עניי ירושלים, ולהשתכר מכך. בשליחות זו נדד כשש שנים שבמהלכן נפטרה אשתו. בסיום שליחותו עבר דרך אלכסנדריה שבמצרים והתקבל שם לרב. הוא התיידד שם עם רבי אליהו ישראל, לימים רבה של העיר, שהזכיר בספרו ראייה תלמודית לספק שהציע בפניו. לאחר זמן מה הגיע אליו בנו הקטן רבי שלמה, ומשם יצאו יחד לליוורנו ושם הם ישבו בבית הגביר רבי יוסף פרנקו, אשר ייסד עבורם ישיבה בירושלים בשם "יפאר ענוים בישועה".
בשנת ה'תקל"ז (1777) אנו מוצאים אותו בין החכמים בליוורנו, מסכים על ספרים שנדפסו שם. הוא נמנה בה בין חברי בית הדין ונפטר שם בשנת ה'תקמ"ה (1785).
ספריו
בכרך השני, הנקרא "קדשי דוד", נמצאים חידושים על שולחן ערוך אורח חיים.
פילוסופיה של הדיאלוג
פילוסופיה של הדיאלוג או פילוסופיה דיאלוגית היא פילוסופיה שצמחה מתוך המסורת האקזיסטנציאליסטית, ובשל כך ניתן לכנותה "קו-אקזיסטנציאליסטית". בדומה לאקזיסטנציאליזם, הפילוסופיה הדיאלוגית עוסקת בשאלות אתיות של משמעות החיים, בדידות קיומית, חופש הרצון ואותנטיות, והיא שותפה להתנגדות למחשבה הכוּלית (טוטאלית) המקובלת בפילוסופיה, דוגמת השיטה הפילוסופית של הגל. אולם, בשונה מהאקזיסטנציאליזם, הפילוסופיה הדיאלוגית נותנת קדימות לדיאלוג עם האחר על פני הקיום האינדיבידואלי כראשוני. היא רואה בדיאלוג מרחב קיום המאפשר משמעות, הקשבה, יצירתיות, מעורבות, ונטילת אחריות.
השפעות
מקורותיה של הפילוסופיה הדיאלוגית משיקים למומנטים שונים בתולדות הדת והפילוסופיה. בפילוסופיה המערבית ניתן לציין את הדיאלקטיקה נוסח אפלטון, שכתביו הפילוסופים בנויים כדיאלוגים, מתוך תפיסה שהדיאלוג הוא מבנה יסודי של החשיבה. תנאי האפשרות לחשיבה, משמעות ואמת, לא מצויים באינדיבידואל הבודד אלא מצויים ביחס עם בין השיח האחר (צורת כתיבה שהמשיכה להתפתח גם אחריו). בפילוסופיה המזרחית, יש מקום משמעותי לחשיבה הדיאלוגית, בין היתר בקונפוציאניזם באופנישדות ובקואנים. גם ביהדות יש ביטוי חשוב לחשיבה הדיאלוגית, למשל בתושב"ע ובחסידות.
שתי מגמות משמעותיות בתולדות הפילוסופיה של המאה ה-20 השפיעו באופן נחרץ על התהוות הפילוסופיה הדיאלוגית:
מרטין בובר
ההוגה הבולט של זרם זה הוא מרטין בובר. בובר שאב השראה הן מהמסורת המערבית (והאקזסטנציאליזם בפרט), הן מפילוסופיות מזרחיות, והן ממסורת הפולמוס היהודית. בובר פיתח את משנתו הדיאלוגית בספרו "אני ואתה" משנת 1923. בעיניי בובר, הרציונליזם, הפוזיטיביזם, והחשיבה הכוּלית-אבסולוטית מניחים צורת קיום היוצרת חיץ בין האני לבין כל דבר אחר מהאני. עם זאת קיים גם אופן קיום דיאלוג, המאפשר מפגש, שאותו הוא מכנה "אני-אתה" ומבדילו מן ה"אני-לז" המחפיץ.
הוגים נוספים
כמו כן, ניתן לציין כי הוגים פוסט-סטרוקטורליסטים כמו לוס איריגארי, ז'אק דרידה, ז'וליה קריסטבה, וג'ודית באטלר הושפעו רבות מהפילוסופיה הדיאלוגית, וקיימו איתה "דיאלוג".
מלחמת קרגיל
קרחון סיאצ'ן, בו התנהלה עיקר המלחמה הוא שדה הקרב הגבוה ביותר בו התנהלו קרבות מעולם, ובהתאם לכך, מלחמת קרגיל היא המלחמה שהתנהלה במקום הגבוה ביותר מכל המלחמות, כ-5,000 מטר מעל פני הים. מלחמה זו חשובה גם בשל הממד הגרעיני שבה, זו המלחמה הראשונה שהתנהלה בין הודו לפקיסטן כאשר שתי המדינות היו חמושות בפצצות אטום. במהלך המלחמה הושמעו על ידי שני הצדדים 13 פעמים איומים לשימוש בנשק גרעיני. זו המלחמה הראשונה בהיסטוריה בה נלחמו שתי מדינות גרעיניות, שאף אחת מהן לא מעצמת על, באופן קונבנציונלי, ולפיכך הבנתה חשובה גם לתחום ההרתעה הגרעינית.
רקע
לאחר שהודו ופקיסטן קיבלו עצמאות מבריטניה, בשנת 1947, החל סכסוך בין המדינות על חבל קשמיר, שהיה בעל רוב מוסלמי אך הנהגתו ביקשה להסתפח דווקא להודו. באותה השנה התרחשה מלחמת קשמיר הראשונה, בה השתלטה הודו על חלק מקשמיר. מלחמת קשמיר השנייה התרחשה בשנת 1965 ובה הובסה פקיסטן. במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש, בשנת 1971, שוב נאבקו הודו ופקיסטן על חבל קשמיר, ופקיסטן כשלה שוב להשיג שליטה על החבל. לאחר מלחמה זו נחתם הסכם סימלה בין המדינות שהסדיר יחסים דיפלומטיים בין הודו ופקיסטן והוגדר "קו שליטה" (Line of Control - LOC) המהווה גבול דה-פקטו בין הודו לפקיסטן בחבל קשמיר. גם הסדרה זו של היחסים לא הצליחה למנוע עימותים נוספים, והתנגשויות צבאיות בין הודו לפקיסטן התרחשו שוב בשנת 1987 (משבר ברסטאקס), ובשנת 1990 (משבר קשמיר).
בשנת 1974 ביצעה הודו ניסוי גרעיני למטרות שלום, בו פוצצה פצצה שמטרתה המוצהרת היא אזרחית - סילוק סלעים, אך בכך הפגינה יכולת שיכולה לשמש גם לתחום הצבאי. בשנת 1985 הגיעה גם פקיסטן ליכולת גרעינית בעקבות גנבת מידע על ידי המדען עבד אלקדיר חאן. שתי המדינות שמרו על מדיניות של עמימות גרעינית, עד לשנת 1998, אז עלתה לשלטון בהודו מפלגת העם ההודית (BJP) הלאומנית, והודו ביצעה בחודש מאי של אותה השנה חמישה ניסויים גרעיניים. בתגובה, גם פקיסטן ביצעה בתוך זמן קצר שישה ניסויים גרעיניים. הפגנת היכולת הגרעינית הביאה להידברות בין המדינות בה חתמו הצדדים על הצהרת לאהור, שכללה הסכמה לדיון על אמצעים שונים למניעת תקריות מלחמתיות ביניהן בטעות. כמה חודשים לאחר מכן החלה מלחמת קרגיל באזור קרחון סיאצ'ן.
קרחון סיאצ'ן הוא אזור בהרי ההימלאיה שגובהו יותר מ-5,000 מטר מעל פני הים, וקו השליטה עובר בו. בשל התנאים האקלימיים הקשים בו (בחורף הטמפרטורות בו מגיעות ל-55–60 מעלות מתחת לאפס), הסכימו הודו ופקיסטן שאף אחת מהן לא תאייש את העמדות בו במהלך החורף - בין ה-15 בספטמבר ל-15 במאי בכל שנה. בתחילת מאי 1999 ניצלה פקיסטן את העדר הכוחות ההודיים בקרחון כדי להשתלט עליו, ובכך החלה את מלחמת קרגיל.
מהלך המלחמה
כוחות מוג'האדין קשמירים תומכי פקיסטן שאומנו בחשאי, ביחד עם יחידות של צבא פקיסטן שלא לבשו מדים, השתלטו במהלך החורף של 1998–1999 על העמדות ההודיות בקרחון סיאצ'ן, סמוך לעיר קרגיל. שם הקוד של המבצע היה "מבצע בדר" ומטרתו הייתה לנתק את העיר קרגיל מחבל לדאק, ובכך לחייב את הכוחות ההודים לסגת ולהגיע להידברות על גורל חבל קשמיר. התוכנית תוכננה בסודיות גמורה על ידי צמרת הצבא הפקיסטני, עד כדי שנוואז שריף, נשיא פקיסטן, טען כי הוא שמע על הפלישה הפקיסטנית רק ממקבילו ההודי בשיחת טלפון. עם זאת, רמטכ"ל פקיסטן, פרבז מושארף, טען כי שריף עודכן על הפעולה ונתן לה את אישורו.
הפלישה הפקיסטנית התגלתה על ידי הודו ב-3 במאי 1999, ואף שבתחילה היה נדמה כי מדובר בפלישה של ג'יהאדיסטים בודדים, תוך זמן קצר הובנה בהודו עומק החדירה והיקפה. הודו הגיבה בהכרזה על "מבצע ויג'אי" (מבצע ניצחון), שמטרתו סילוק הפולשים הפקיסטנים. תחילת הפעולה הצבאית לוותה בגיוס נרחב של 200,000 חיילים, אף שבשל תנאי השטח הקשים היא לא יכלה להפעיל כוחות כה רבים ורק בין 20,000 ל-30,000 חיילים הודיים השתתפו בקרבות. במקביל פעל חיל האוויר ההודי להפצצת העמדות הפקיסטניות באזור החדירה, וחיל הים הטיל סגר על נמלי פקיסטן.
בפני ההודים עמדו שתי אפשרויות, הם יכלו לנסות ולהשתלט על העמדות שכבשו הפקיסטנים, או לחצות את קו השליטה ולנתק את הכוחות הפולשים מנתיבי האספקה שלהם. ההודים בחרו בניסיון כיבוש העמדות ללא חציית קו השליטה, אף שזו האפשרות הקשה יותר מבחינה צבאית שכן היא כרוכה במלחמה במעלה ההר, וכל המלחמה, עד סיומה התנהלה בחלק ההודי של קשמיר. הבחירה בשיטת פעולה זו הייתה בשל החשש מהסלמה, שעלולה להביא לתגובה גרעינית פקיסטנית. עם זאת, האפשרות לחצות את קו השליטה ולהפוך את המלחמה למלחמה כוללת נשארה על השולחן עד סוף המלחמה, והיו כמה איומים מן הצד ההודי לשימוש באפשרות זו.
הכוחות הפקיסטניים היו חמושים בנשק קל וגם במרגמות ובארטילריה. הייתה להם עמדה עדיפה שכן הם השתלטו על האזורים הגבוהים, ובמיוחד על העמדות השולטות על הכביש הלאומי D1, שהוא הכביש היחיד המוביל לקרחון סיאצ'ן. הפקיסטנים שלטו בתצפית ובאש על הכביש, ואכן הקרבות הראשונים התנהלו בעמדות שולטות סביב D1. גזרת בטאליק, ששלטה על הכביש, הייתה הקריטית ביותר בשלב זה של הלחימה וכמחצית מהנפגעים ההודיים נפגעו בקרבות עליה. החלק המזרחי של גזרת בטאליק נכבש על ידי הודו בקרבות קשים עד תחילת יולי, כאשר הקרבות החשובים היו במעבר ההרים לה, בטורטוק ובנקודה 5287. הקרבות בחלק המערבי של באטליק התרכזו בתחילת הלחימה בעיקר סביב רכס ג'ובר, שנכבש לאחר 40 ימי לחימה ב-8 ביולי. בגזרה המרכזית של אזור בטאליק התרחשו כמה קרבות, אך עד סוף המלחמה לא הצליח הצבא ההודי להשיג שליטה מלאה בשטח זה.
לאחר שהצבא ההודי השיג שליטה חלקית על כביש D1, הוא פנה לכיבוש העמדות הקרובות יותר לגבול הפקיסטני. הקרב על טולולינג היווה נקודה מכרעת במלחמה, שכן במסגרתו השתלט הצבא ההודי על נקודה אסטרטגית ראשונה במעלה. טולולינג נכבשה לאחר שלושה ניסיונות ב-1 ביולי. קרב משמעותי נוסף היה הקרב על טייגר היל, שהוכרע לטובת הודו ב-3 ביולי, לאחר כמה ניסיונות כיבוש. בשבוע האחרון של יולי התקדמו הכוחות ההודיים בכל הגזרות, ובמקביל, בשל לחץ אמריקאי, נסוגו הכוחות הפקיסטניים. ב-26 ביולי המלחמה נפסקה, ותאריך זה מצוין בהודו כ"יום הניצחון של קרגיל".
הלחימה התנהלה בתנאי שטח קשים במיוחד, שהקשו על המעבר, במיוחד לאור יום, ובטמפרטורות שהגיעו ל-15 מעלות מתחת לאפס. לפיכך, עיקר ההתקדמות ההודית נעשתה בלילה והיא נתקלה בקשיים רבים, גם בלי לפגוש באויב. חיל האוויר ההודי ניסה לסייע לכוחות היבשה, אך בשל תנאי השטח המורכבים יעילותו הייתה מוגבלת, והוא איבד שני מטוסים ומסוק במהלך המלחמה. עד סוף המלחמה לא הצליח הצבא ההודי לכבוש את כל העמדות עליהן השתלטו הכוחות הפקיסטנים - כאשר נסוגו הפקיסטנים רק כ-75–80% מהשטח היה בשליטה הודית.
התערבות בין לאומית ומהלכים דיפלומטיים
בשלבים הראשונים של המלחמה התקיימו מגעים ישירים בין הודו לפקיסטן שכללו שיחות טלפון בין מנהיגים פקיסטניים להודיים בדרגים הבכירים ביותר. ב-12 ביוני ביקר שר החוץ של פקיסטן בדלהי במטרה להביא לפתרון המשבר, אך ביקורו לא נשא פרי. דרך תקשורת נוספת בין המדינות הייתה באמצעות שר החוץ לשעבר של פקיסטן, ניאז מאליכ, שדילג בין בירות שתי המדינות וניסה להשיג פתרון לסכסוך. בפקיסטן תיווכו של מאליכ הוסתר מן הצבא, וב-29 ביוני התנערה פקיסטן משליחותו. לאחר כישלון המגעים הישירים בין המדינות גדלה המעורבות הבינלאומית במשבר, ובמיוחד מעורבותה של ארצות הברית.
פעילותה של פקיסטן ספגה גינויים בין לאומיים מקיר לקיר. אף שפקיסטן טענה שהחדירה על מעבר לקו השליטה לא נעשתה על ידי כוחותיה, אלא על ידי כוחות של לוחמי חופש מקומיים, טענתה לא התקבלה בזירה הבינלאומית והוצבה לה דרישה לסגת אל קו השליטה. נטען כי ללא תמיכה מדינתית, כוחות מקומיים לא יכולים לפעול ביעילות בזירה ההררית הקשה, ולכן המעורבות הפקיסטנית במשבר ברורה. גם דרישתה של פקיסטן לכרוך את פתרון המשבר בדיון רחב יותר על גורל חבל קשמיר כולו לא זכתה לאוזן קשבת במסדרונות הבינלאומיים. בפגישת מנהיגי ארגון המדינות המתועשות (G8) שהתקיימה בקלן במחצית השנייה של יוני גינו המעצמות את התוקפנות הפקיסטנית ודרשו נסיגה מידית של כל הכוחות הפקיסטניים אל מעבר לקו השליטה. גם סין, בעלת בריתה של פקיסטן, בחרה לא לתמוך בה ודרשה נסיגה לקו השליטה ללא תנאים, ורק לאחר מכן, ולא בכפוף לכך, דיון על גורל חבל קשמיר.
מעורבותה של ארצות הברית בסכסוך הייתה חשובה ביותר. ב-15 ביוני שוחח נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, עם ראש ממשלת הודו ואג'פאי ועם נשיא פקיסטן שריף. הוא דרש מפקיסטן נסיגה מידית אל קו השליטה, ומהודו ביקש למתן את תגובתה. היועץ לביטחון לאומי של הודו הגיע אל פגישת ה-G8 והודיע לארצות הברית כי סבלנותה של הודו עומדת לפקוע, והיא שוקלת לחצות את קו השליטה ולהרחיב את היקף המלחמה. ב-22 ביוני שלח קלינטון את הגנרל אנתוני זיני, כשליח מיוחד להודו ולפקיסטן במטרה לתווך במשבר. זיני דרש משריף נסיגה מלאה אל קו השליטה, אך לא הצליח לגרום לפתרון הסכסוך, שכן שריף עדיין חשב שהוא יוכל לגייס תמיכה מסין.
נקודת המפנה בזירה הדיפלומטית הייתה לאחר נסיעתו של שריף לסין ב-28 ביוני. שריף סבר כי סין תסייע לו להשיג אפשרות יציאה בכבוד מן המשבר - לכל הפחות הבטחה לפתיחת דיונים על גורל חבל קשמיר בתמורה לנסיגה פקיסטנית. העמדה הסינית שדרשה נסיגה פקיסטנית בלי התחייבות לדבר הביאה את שריף לקצר את ביקורו בסין. במקביל לכך הצבא ההודי החל להשיג הצלחות משמעותיות בלחימה, והלחץ על פקיסטן גבר.
ב-2 ביולי התקשר שריף לקלינטון וביקש לקבלו לפגישה דחופה. קלינטון סירב להיפגש אתו, אלא אם כן שריף יתחייב מראש לנסיגה מלאה ובלתי מותנית של כוחותיו אל קו השליטה. שריף לא היה מוכן להתחייב לכך, ולכן נסע לארצות הברית כאזרח פרטי ביחד עם משפחתו. ביום העצמאות האמריקאי, ה-4 ביולי, נפגש שריף עם קליטון בפגישה לא רשמית. בפגישה, קלינטון נקט בעמדה קשוחה. הוא האשים את שריף שהוא חימש את הטילים הגרעיניים שברשותו, ושהוא לא שולט בצבא שלו. הוא האשים את שריף בסחיטה גרעינית ודרש נסיגה ללא תנאי. לאור העמדה הקשוחה של ארצות הברית לא נותרה לשריף בררה, וב-12 ביולי הוא נשא נאום ובו קרא ל"לוחמי החופש הקשמיריים" (פקיסטן עדיין לא הודתה כי מדובר בחיילים של צבאה), לסגת אל קו השליטה. עד ל-26 ביולי הושלמה הנסיגה והצבא ההודי השתלט מחדש על עמדותיו.
תוצאות המלחמה
אף שהודו רואה במלחמת קרגיל ניצחון, במהלך המלחמה הצבא ההודי התקשה לפעול, והתגלו מגבלות שונות ביכולתו. הצבא ההודי לא הותאם למלחמה הררית משמעותית, וחילות היבשה והאוויר שלו ספגו אבדות במהלך המלחמה ולא הצליחו לסלק את הכוחות הפקיסטניים במהירות וביעילות, על אף היתרון המספרי שלהם. דבר זה הביא לרפורמות בצבא ההודי לאחר המלחמה, במטרה להכין אותו למלחמה הבאה. בנוסף, הודו הבינה כי יכולתה הגרעינית לא מבטיחה לה חסינות מפני מלחמה קונבנציונלית, והיא צריכה להתכונן גם להילחם מלחמות מוגבלות מתחת לסף הגרעיני.
הממד הגרעיני במלחמה
מלחמת קרגיל הייתה המלחמה הראשונה בין הודו לפקיסטן לאחר ששתי המדינות הוכיחו את היכולת הגרעינית שלהן בניסויים גרעיניים. בשל כך, לכל אורך המלחמה היה חשש כי הסלמה משמעותית של הלחימה תביא בסופו של דבר למלחמה גרעינית. לאף אחת משתי המדינות לא היה די פצצות גרעיניות כדי להשמיד את יריבתה, דבר שהגדיל את הסיכון למלחמה - ההרתעה הייתה פחות משמעותית.
ב-31 במאי הצהיר שר החוץ הפקיסטני, שמשאד אמאד, כי במקרה של הסלמת הסכסוך פקיסטן עלולה להשתמש בכל נשק בארסנל שלה, אמירה שהתפרשה כנכונות להשתמש בנשק גרעיני. בהמשך הושמעו איומים נוספים, משני הצדדים, כי הנשק הגרעיני עלול למלא תפקיד במלחמה אם היא תסלים. בסך הכל, שני הצדדים איימו זה על זה 13 פעמים בשימוש בנשק גרעיני בתוך זמן של פחות מחודשיים. פקיסטן סברה כי היכולות הגרעיניות שלה מבטיחות לה שהיא תוכל לקבוע עובדות בשטח ולא להסתבך במלחמה קונבנציונלית משמעותית. ההערכה כי פקיסטן יכולה לפעול מתחת לסף הגרעיני בלא לספוג תגובה התבדו כאשר קלינטון הציב עמדה קשיחה אל מול פקיסטן והיה מוכן להסתכן במלחמה גרעינית.
הסכנה למלחמה גרעינית הייתה מוחשית במיוחד בתחילת יולי, כאשר צבא פקיסטן קרב טילים עם ראשי נפץ גרעיניים אל קרבת הגבול. מהלך זה נעשה ללא התייעצות עם שריף, וכאשר קלינטון עימת אותו עם פעילות זו בפגישתם ב-4 ביולי, שריף היה מופתע. קלינטון הטיח בתגובה האשמות בשריף על כך שהוא לא שולט בצבאו ושפקיסטן מתנהלת בצורה לא אחראית. הוא אף אמר שפקיסטן מנסה לסחוט את ארצות הברית על ידי שימוש בנשק גרעיני, ושארצות הברית לא תקבל זאת.
מלחמת קרגיל, שהתנהלה תוך איום גרעיני הדדי משמעותי מראה כי נוכחותו של נשק גרעיני לא מונעת בהכרח מלחמה קונבנציונלית בין מדינות, ושמדינה החמושה בנשק גרעיני לא בהכרח תנקוט מדיניות אחראית ושקולה. קיומו של הנשק הגרעיני הביא את פקיסטן דווקא לבחור לנסות ולשנות את הסטטוס קוו, מתוך הנחה כי יכולתה הגרעינית תאפשר לה להכריח את הקהילה הבינלאומית להכיר בעובדות שקבעה בשטח. רק המדיניות האמריקאית של "הליכה על הסף", ביחד עם הכתף הקרה הסינית, כפתה על פקיסטן נסיגה בסופו של דבר, בלא שנעשה שימוש בנשק גרעיני.
בסיס לנינגרד
בסיס הצי הרוסי לנינגרד (ברוסית: Ленинградская военно-морская база) הוא בסיס של הצי הבלטי של רוסיה. בתקופה הסובייטית בסיס לנינגרד היה כפוף ישירות למפקד הצי הסובייטי ולא למפקד הצי הבלטי. הבסיס כולל בסיסי משנה בקרונשטאדט, סנקט פטרבורג, אורניינבאום ובפריאוזרסק ובחלק המזרחי של המפרץ הפיני ובאגם לדוגה.
היסטוריה
הבסיס הוקם ב-15 במרץ 1919 על פי צו 117 של הצי הבלטי עם הכפפת כוחות הצי של פטרוגראד לבסיס הצי פטרוגרד. למפקד הראשון של הבסיס מונה- ב-29 במרץ של אותה שנה אלכסנדר ספולטאבוג. על חיילי הבסיס הוטלה האחריות על פריסת ספינות, כלי שיט ואמצעים להגנה על העיר מכיוון הים. גדוד ספינות המלחמה הראשון כלל שלוש ספינות קרב, שלוש סיירות, משחתות וחמש יאכטות.
אנתרופולוגיה כלכלית
אנתרופולוגיה כלכלית היא ענף בתוך הדיסציפלינה האנתרופולוגית, המבקש לחקור ולבחון את המוסדות וההתנהגויות הכלכליות, כל זאת בעזרת כלים מתודולוגיים מתחום האנתרופולוגיה ומתחום הכלכלה. ענף מחקרי זה ביסס עצמו בעיקר בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. בבסיס ענף מחקרי זה עומדת הטענה, שבעת שאנו מנסים לבחון התנהגות כלכלית כלשהי, אין עלינו להתייחס למבנה הכלכלי גרידא, אלא שומה עלינו לקחת בחשבון גם את המבנה התרבותי. זאת מכיוון שהתנהגותו הכלכלית של האדם לעולם אינה משוחררת מאילוצים חברתיים, דתיים או פוליטיים. במילים אחרות, התנהגות הכלכלית איננה מצייתת רק להגיון הכלכלי הטהור ("רציונליות כלכלית").
ישנן שלוש פרדיגמות עיקריות בתוך שדה האנתרופולוגיה הכלכלית:
סטלה בליץ-אחסטריבה
סטלה (אסטלה) בליץ-אחסטריבה (בהולנדית: Stella Blits-Agstribbe; 6 באפריל 1909 – 17 בספטמבר 1943) הייתה מתעמלת אולימפית הולנדית יהודיה, זוכת מדליית הזהב הקבוצתית בהתעמלות נשים באולימפיאדת אמסטרדם, שנרצחה ב.
אנתרופולוגיה כלכלית
פורמליזם
חוקרים הדוגלים בגישה הפורמליסטית, כגון ריימונד פירת' והארולד שניידר, טוענים כי הגישה הניאו קלאסית לכלכלה יכולה להיות מיושמת בכל חברה באשר היא, אם שינויים מתאימים יעשו קודם לכן, וזאת מתוך נקודת הנחה כי לעקרונות שנזכרו לעיל יש תוקף אוניברסלי. לטענת הפורמליסטים, כשמדברים על מטרות ושאיפות המִקסוּם של האדם, אין הכוונה אך ורק לנושאים כלכליים פיננסיים בלבד, כי אם לכל דבר הנתפס כבעל ערך בעיני האדם עצמו, בין אם מדובר בפנאי, סולידריות, או יוקרה. מכיוון שגישה זו לא הגדירה במדויק מהו אותו דבר הנועד למִקסוּם, זה העניק לה מידה מסוימת של מופשטות, ובכך אפשר לגישה להסביר התנהגות אנושית בכל הקשר אפשרי.
סטלה בליץ-אחסטריבה
קורות חיים
בליץ-אחסטריבה נולדה באמסטרדם ב-1909. היא הייתה חברה בנבחרת ההולנדית להתעמלות נשים, שזכתה במדליית הזהב האולימפית באולימפיאדת אמסטרדם, במדליית כסף זכתה נבחרת איטליה ובמדליית ארד נבחרת בריטניה. הנבחרת כללה 5 נשים יהודיות (אנה דרזדן-פולק, הלנה קלוט-נורדהיים, יודיק טיימנס-סימונס ואלקה דה לוי), ואף המאמן חריט קלירקופר היה יהודי. אולימפיאדת אמסטרדם הייתה הראשונה בה נכלל מקצוע התעמלות הנשים. התחרות הייתה לקבוצות, ומדליות אישיות לא חולקו. בליץ-אחסטריבה זכתה במדליית הזהב ביחד עם קבוצתה.
אנתרופולוגיה כלכלית
פורמליזם
כאמור, ההנחה המרכזית של המודל הפורמליסטי היא כי האדם יבצע בחירות רציונליות בהתבסס על כל המידע הזמין על מנת למקסם את מה שאותו אדם תופס כבעל ערך. למרות שהפרמטרים של מה שנתפס כבעל ערך מגוונים ויכולים להשתנות, העקרונות של המִקסוּם נותרים בעינם. לפי מודל זה מטרתו של האנתרופולוג היא ניתוח של כל תרבות בהתאם למשאבים התרבותיים שלה ולמטרותיה הנתפסות כבעלות ערך. ניתוח שכזה צריך לחשוף את העקרונות המעצבים את תהליך קבלת ההחלטות של אותה תרבות. בדרך זו, תאוריה כלכלית יושמה ומיושמת על ידי אנתרופולוגים בחברות בעלות שווקים ללא ויסות מחירים (כלומר חברות שאינן קפיטליסטיות מערביות).
סטלה בליץ-אחסטריבה
קורות חיים
אחסטריבה נישאה לסמואל בליץ שהתעמל יחד אתה במועדון הספורט "באטו". סמואל עבד כחרט יהלומים ונולדו להם שני ילדים, נני (1937) ואלפרד (1940). בסוף יולי 1943 נעצרה עם משפחתה באמסטרדם ונאסרה בפוכט. לאחר כחמישה שבועות הועברה המשפחה לווסטרבורק. ב-14 בספטמבר 1943 גורשה לאושוויץ, שם נרצחה עם ילדיה בהגיעה למחנה. שמואל עבר את הסלקציה, אך נרצח באפריל 1944.
אנתרופולוגיה כלכלית
פורמליזם
הגישה הפורמליסטית לוקחת את תורת הכלכלה המערבית ונותנת לה תוקף אוניברסלי- בוחנת בחירות של בני האדם והעדפותיהם ומניחה כי הדברים נעשים מתוך רציונליות.
ראסם ח'מאיסי
ראסם ח'מאיסי (בשמו המלא, "ראסם מוחיי אלדין חמאיסי"; בערבית: "راسم محيي الدين خمايسي"; נולד בשנת 1958 בכפר כנא) הוא מתכנן ערים וגאוגרף, פרופסור מן המניין בחוג לגאוגרפיה ולימודי סביבה באוניברסיטת חיפה וראש המרכז לתכנון ולימודים בכפר כנא. כיהן כנשיא האגודה הגאוגרפית הישראלית בין השנים 2007–2009.
ביוגרפיה
ח'מאיסי השלים תואר ראשון בגאוגרפיה ולימודים אורבניים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ותואר שני בתכנון ערים ואזורים בטכניון בחיפה, דוקטורט בגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימודי פוסט-דוקטורט ב-London School of Economics and Political Science ו-Queen Mary and Westfield College.
אנתרופולוגיה כלכלית
מהותנות
לדעתו של פולני, בחברות מודרניות בעלות כלכלה קפיטליסטית, הרעיונות של גישות הפורמליזם והסובסטנטיביזם חופפים, מכיוון שאנשים מארגנים את דפוסי מחייתם בהתאם לעקרונות החשיבה הרציונלית. ברם, בחברות בעלות כלכלה "פרימיטיבית" הנחה זו לא תופסת, זאת מכיוון שבניגוד לחברה הקפיטליסטית המערבית, הן לא מבוססות על כלכלת חליפין אלא על כלכלה של חלוקה מחדש של הייצור ויחסי גומלין הדדיים. יחסי גומלין מוגדרים כחלוקה הדדית של סחורות או שירותים כחלק מיחסים ארוכי טווח בין הלוקחים חלק בדבר. דוגמה לכך ניתן לראות אצל האנתרופולוג ברוניסלב מלינובסקי, שחקר חברה שבטית באיים הטרובריאנדים. הגברים בשבט זה מקדישים חלק גדול מזמנם לגידול בטטות. הן אינן מיועדות לבני משפחותיהן, אלא למשלוח מנות לאחיות של אותן גברים או לבנות הנשואות שלהן. המעניין הוא, שתכלית משלוח הבטטות הוא לא לספק מחסור במשק הבית של אותן אחיות או בנות, אלא רצונו של הגבר להפגין את השפעתו על בעלה של האחות או הבנות, ואת עזרתו לו. מי שמעניק את הבטטות בצורה זו בעצם הופך את בעלה לבעל חוב למי שנתן את הבטטות. האמצעי להחזרת החוב הוא האוצרות שיש לנשים, אוצרות בדמות עלי בננות וחצאיות. אותו גבר שהוא בעלה צריך להחזיר לגיס או לאב של הכלה בצורה הזו. בשבט זה מייחסים יוקרה ומשמעות לחפצים, בנפרד מהמחיר שעולה ליצרם. החשיבות היא ליוקרה החברתית והתרבותית. מנהג זה מבסס למעשה את יחסי החליפין ארוכי הטווח בשבט. יחסי החליפין מהדקים את הקשר של הגברים לקרקעות, עוזרים בהגנה מפני האויב, פועלים לעזרה הדדית, וכולי. חילופי הבטטות הם לא פחות מעסקה כלכלית-פוליטית. האחזקה בעלי הבננות מגדירה את המצב הכלכלי של כל משפחה.
מקרה זה מהווה דוגמה למערכות שהן שונות מאוד מהכלכלה המודרנית. הדוגמה הזו מלמדת שהמערכת הכלכלית היא לא מנגנון רציונלי כפי שהיינו נוטים לחשוב. היא לא נועדה לענות על צרכים כלכליים כמו שהיא ביטוי של הסמלה תרבותית. יתרה מכך, גם את המושג רציונליות אפשר להבין בכמה מובנים. הגישה הפוזיטיביסטית תטען שהרציונליות היא אינסטרומנטלית, כלומר היצע מול ביקוש. לעומתה גישת ההסמלה תטען לרציונליות יחסית, כדוגמת הסיפור הנזכר לעיל. חשוב להבין כי כל שבט וכל תרבות עונה על המושג רציונליות באופן אחר. מיד לדוגמה מגדיר את הרציונליות כמושג יחסי. לטענתו רציונליות היא אקט או פעולה שבה בן תרבות מסוימת מתנהג על פי הציפיות של אותה תרבות בה הוא חי.
ראסם ח'מאיסי
ביוגרפיה
ח'מאיסי כיהן כחבר בוועדות שונות ורבות לתכנון מוניציפלי ברחבי ישראל. בנוסף שימש כעורך כתב העת "אלבורהאן", כראש צוות להכנת תוכניות אב לכפרים ומועצות שונות וכיועץ לרשויות מקומיות. בשנת 2012 הוענק לו התואר "יקיר התכנון בישראל" מטעם איגוד המתכננים בישראל.
אנתרופולוגיה כלכלית
מהותנות
רעיון מפתח נוסף בגישה ההסובסטנטיביסטית אומר כי הכלכלה מקובעת לא רק במוסדות כלכליים אלא גם במוסדות שהם אינם כלכליים, ולפיכך אין הכלכלה נמצאת בוואקום חברתי. לדוגמה, ממשלה ודת יכולות להיות חשובות לכלכלה ולהשפיע עליה ממש כמו מוסדות כלכליים. מחויבות סוציו-תרבותית, נורמות, וערכים ממלאים תפקיד משמעותי באסטרטגיות המחייה של אנשים. לפיכך, כל מחקר כלכלי המתעלם ואינו לוקח בחשבון את ההקשר הסוציו-תרבותי והפוליטי פגום מראשיתו. ניתוח מהותני של הכלכלה צריך להתמקד לכן על חקר המוסדות החברתיים השונים והמגוונים עליהם מבוססים תחומי המחייה של האדם. השוק הכלכלי הוא רק אחד מיני מוסדות רבים ומגוונים הקובעים אופיין של העסקאות הכלכליות. טענתו העיקרית של פולני היא כי המוסדות השונים אחראיים ומארגנים בצורה עיקרית את התהליכים הכלכליים.
ראסם ח'מאיסי
ביוגרפיה
ראסם ח'מאיסי מתגורר בכפר כנא והוא אב לחמישה ילדים.
אנתרופולוגיה כלכלית
מהותנות
הגישה הסובסטנטיבית טוענת כי כל פעילות כלכלית מעוגנת ובלתי נפרדת מהחיים החברתיים. ההחלטות הכלכליות הן חלק ממסורת ומהמערכת החברתית. הריטואלים ותפיסות העולם משולבים זה בזה בצורה חזקה.
גישה תרבותית
גישה אתנו-כלכלית (תרבותית). גישה זו טוענת כי הכלכלה היא הליבה של התרבות, כך שהשפה הכלכלית מספקת את הסמלים דרכם בני האדם חושבים על דברים אחרים. סמלים מרכזיים ומטאפורות מפתח בחברות הקפיטליסטיות מגיעים מתוך התרבות הכלכלית. למרות שנראה כי שיקולים פרקטיים קובעים את הבחירות, במציאות התרבות היא זו שקובעת פרקטיקות כלכליות. התרבות משפיעה ומעצבת את המבנים הכלכליים והפוליטיים בכל מדינה ומדינה. הגישה טוענת כי תפיסה תרבותית וסמלים תרבותיים מעצבים כלכלות.
גישה זו מתווכחת עם גישות מטריאליסטיות שונות אחרות (מרשל סהלינס). כל תאוריה כלכלית נבנית סביב מטפורה מרכזית מהתרבות (גודמן). תורת הכלכלה מנוסחת סביב מטפורה חומרית של ויסות וכסף בכלכלה שלנו. גודמן טוען שבחברות ארכאיות יש תאוריות כלכליות סביב מטאפורות מתחום של יחסים חברתיים ומטאפורות אנושיות. גישה זו טוענת כי לכל תרבות יש כלכלה משלה ויש להתייחס לפן התרבותי.
לו סילבר
לואיס גראנט סילבר (באנגלית: Louis Grant Silver; נולד ב-27 בנובמבר 1953 בניו יורק) הוא כדורסלן עבר בקבוצת מכבי תל אביב. סילבר שיחק בקבוצה כמתאזרח, בשני תפקידי הפורוורד, ותקופה מסוימת גם היה קפטן הקבוצה. גובהו שני מטרים, והוא ניחן בכישרון קליעה מעולה שהתאפיין בקליעה באמצעות שתי זרועות המונפות מאחורי הראש אל עבר הסל, חכמת משחק גבוהה ומשחק הגנה מצוין.
ביוגרפיה
סילבר שיחק כדורסל באוניברסיטת הרווארד, ובדראפט 1975 של ליגת ה-ABA נבחר על ידי קבוצת קנטאקי קולונלז.
סילבר עזב את מכבי תל אביב בשנת 1985, כשהוא נושא עמו 10 אליפויות, 8 גביעים, 2 גביעי אירופה לאלופות, וגביע בין-יבשתי. סילבר מדורג במקום החמישי ברשימת הקלעים של מכבי באירופה עם 1,999 נקודות.
סילבר שיחק גם בנבחרת ישראל עמה השתתף בשלוש אליפויות אירופה (1979, 1981, 1983). סילבר רשם 66 הופעות במדי הנבחרת, וקלע בסך הכול 961 נקודות (ממוצע של 14.6 נקודות למשחק). סילבר שיחק אף בנבחרת אירופה ובשנת 1987 זכה למשחק פרידה שבו שיחקה מכבי תל אביב מול נבחרת אירופה.
בטקס שנערך ב-28 בפברואר 2008 לציון 50 שנה להיווסדות המפעלים האירופאים בכדורסל קיבל סילבר אות הוקרה מטעם היורוליג כאחד מ-13 הסמלים הגדולים של מכבי תל אביב בכל הזמנים.
במהלך התקופה בה שיחק בישראל השלים סילבר תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב ותואר שני במשפטים באוניברסיטת ניו יורק, וכיום הוא עורך דין המנהל את קרן RP בלונדון. מתגורר בארצות הברית ובבריטניה לסירוגין.
יב"א 511
יב"א 511 ("יחידת בקרה אווירית (אֲזורית) 511" או "יחידת דואר צבאי 2547") הייתה בסיס של חיל האוויר הישראלי בסיני, שבמסגרתה הופעלו מערכות אלקטרוניות שונות, בהן מספר סוגי מכ"ם ומערכות קשר. היחידה חלקה באחריות עם יחידות בקרה נוספות, לצורך בקרה אווירית צבאית ואזרחית של דרום הארץ וסיני.
היחידה החלה דרכה כ-י"ב 511 (יחידת בקרה מקומית), אך החל מ-1 באוגוסט 1969 שונתה הגדרתה ל-יב"א 511 (יחידת בקרה אזורית). היא פורקה ב־1979, בעקבות הסכם השלום עם מצרים.
היחידה הוקמה מחדש כי"ג 511 בשנת 1991 והיא שוכנת במחנה כמוס באזור דימונה.
מבנה הבסיס
הבסיס שכן על ג'בל אום־מרג'ום, כ-8 ק"מ צפון־מערבית לבסיס רפידים, וצפון־צפון־מזרחית לבסיס אום־חשיבה.
הבסיס חולק לשני אגפים עיקריים על ידי הכביש הפנימי שחצה אותו, אגף מבצעי ואגף מנהלה.
מעל בסיס 511, על אותו ההר, שכנו 2 יחידות נ"מ שכללו סוללת טילי הוק וסוללת תותחי נ"מ בופורס L-70 40 מ"מ שוודיים מונחי מכ"ם, ומאוחר יותר גם תותחי נ"מ 20 מ"מ על זחל"מים. יחידות הנ"מ סיפקו הגנה ליב"א וכן הגנה אזורית.
פריסת מכ"ם ראשונה, עלתה על ההר ביוני בשנת 1967 מיד בסיום מלחמת ששת הימים, בפיקודו של סרן ויקטור פרנקו. עם מכשירי המכ"ם, הוצבה סוללת טק"א מסוג הוק. הבסיס נשאר ברמת פריסה עד לקביעתו כי"ב 511 ובמשך השנים הפך ליב"א 511.
הבסיס היה מהראשונים שהותקפו מהאוויר על ידי המצרים במלחמת יום כיפור. במתקפה זו נהרגו שני חיילים, טכנאים, סמל ורב-טוראי  שהיו בקרון המכ"ם, ונהרס מכ"ם AN/TPS 43. הקרון נפגע מטילי קלט מצריים רוכבי קרן מכ"ם, אשר שוגרו ממטוסי טופולב 16, כתוצאה מאיחור בהפעלת הפרוטוקול לכיבוי והטעית הטילים. עדיין קיים ויכוח על הנסיבות להיסוס במיקרה זה.
הבסיס פורק ופוּנה בשנת 1979, בעקבות הסכם השלום עם מצרים. בונקר השליטה שהוקם אחרי מלחמת יום כיפור וכן שאר חלקי המתקן הנייחים, הופצצו על ידי מטוסי חיל האוויר, ובבדיקה שלאחר מכן הוברר שהביצורים נפגעו חלקית ולא עמדו באופן מלא בתקן. לסיום ההשמדה הם פוצצו והושמדו על ידי גדוד 601 של חיל ההנדסה.
אבני חפץ
אַבְנֵי חֵפֶץ היא התנחלות במתכונת של יישוב קהילתי דתי בצפון-מערב השומרון, המשתייך למועצה אזורית שומרון ולארגון יישובי אמנה. היישוב ממוקם כקילומטר צפונית לכפר שופא, כ-4 ק"מ מדרום-מזרח לטולכרם, ליד גבעת דיר רבן. השם סמלי ומקורו בפסוק . בסיס נוסף לשם היישוב נמצא במקום הנקרא "חירבת אל-חפס'ה" השוכן מצפון לו. באבני חפץ גרים כ-2,300 תושבים נכון לשנת 2022.
היסטוריה
היישוב הוקם ביוזמה עסקית פרטית של חברה בשם "הקרן לגאולת קרקע תכנון ופיתוח יישובים בע"מ" על 400 דונם שרכשה במקום. הקמת היישוב אושרה על ידי ועדת השרים להתיישבות ב-22 ביולי 1984, יום לפני הבחירות לכנסת האחת עשרה יחד עם שישה יישובים נוספים. לאחר הקמת ממשלת האחדות נמנתה נחליאל בין ההתנחלויות שהוכרו על ידי הממשלה. אולם בעיות ברישום הבעלות על הקרקע מנעו את הקמת היישוב, לאחר שהתברר שמסמכי הרכישה זויפו. היישוב הוקם לבסוף בשנת 1990, על ידי גרעין תלמידי ישיבת ההסדר בקרני שומרון, לאחר שקיבל הקצאה של 1,500 דונם של קרקעות שהוכרזו כאדמות מדינה. תחילה הוקמו בו 180 יחידות דיור. בשנת 2000 החלה הקמתם של 125 יחידות דיור נוספות.
אופי היישוב
אבני חפץ מורכבת ממספר שכונות.
ביישוב תשעה בתי כנסת, בית ספר יסודי, סניף של תנועת הנוער בני עקיבא וגני ילדים כולל גן חינוך מיוחד. תלמידי חטיבת הביניים והתיכון של היישוב לומדים במוסדות חינוך בקרני שומרון, בקדומים ובהר ברכה.
באבני חפץ פעילות תרבות מפותחת, חוגים לילדים, נוער ומבוגרים במגוון רחב של תחומים. באבני חפץ פועל אשכול תרבות בחסות מועצה אזורית שומרון.
באבני חפץ ממוקמת עמדת הזנקה של מד"א, גם תחנת הזנקה של כיבוי אש אשר מופעלות על ידי מתנדבים מהיישוב ובשנה האחרונה נפתחה עמדת קבע משטרתית שתהווה בסיס עתידי לתחנת קבע של ממש.
אירועים ביטחוניים
ב-3 באפריל 2004 סמוך לשעה 1:00 בלילה, חדר מחבל ליישוב, רצח את, תושב היישוב, ופצע את בתו. המחבל, רמזי פחרי, שביצע את הפיגוע, שוחרר ארבעה ימים קודם לכן ממתקן צבאי, שבו נכלא בגלל מעורבות בפעילות חבלנית. בצוואתו כתב שהשב"כ הציע לו להיות משתף פעולה, והפיגוע היה תשובתו.
אבהות בגיל הרך
"אבהות בגיל הרך" הוא מושג המתאר את השלב בחיים בו הופך הופך גבר להורה. אבות ואימהות עשויים להגיב באופן שונה לאותה התנהגות אצל פעוט, והפעוט עשוי להגיב להתנהגות ההורים באופן שונה בהתאם לזהות ההורה.
תאוריית ההתקשרות
תאוריית ההתקשרות מבוססת על ההנחה שבנפש הפעוט טבוע הצורך ליצור קשר עם הדמות המטפלת בו. זאת בניגוד לתאוריה הפסיכואנליטית של פרויד, לפיה מה שמניע את התינוק הוא סיפוק דחפים וצרכים פיזיים, הצורך בקרבה להורה כדי לקבל הגנה הוא ראשוני על פי התאוריה, ואינו צורך משני שתפקידו לספק צרכים פיזיים. ג'ון בולבי מושפע מתאוריית האבולוציה הדרוויניסטית, ומניח שלדחף ליצור קשר ולחפש קרבה יש ערך הישרדותי רב, ועל כן הפך לחלק אינטגראלי באישיות האנושית כבר בראשית היווצרותה. ההתנהגויות האופייניות לתינוק - בכי, חיוך וצחוק, אינן אלא ביטוי לדחף זה. במחקר מפורסם שערך הפסיכולוג הארי הארלו הושמו גורי קופים בכלוב ובו בובת אם מלאכותית העשויה חוטי תיל המספקת מזון ומים, וכן בובת אם מלאכותית רכה, העשויה ספוג רך, המזכירה אם אמיתית. הארלו הראה כי הקופים אמנם מתקרבים לאם המאכילה בכל פעם שהם רעבים, אך כשהם עייפים או מפוחדים הם הולכים ישירות לאם הרכה. בצורה כזו הוכיח הארלו כי הצורך בהגנה ובקרבה נפרד מן הצורך הפיזי במזון, ובכך נתן אישור אמפירי לדבריו של בולבי. אף על פי שתאוריית ההתקשרות מתרכזת בדמות הראשונית, בדרך כלל באם, כיסוד לרווחת ובריאות הילד, כל זה לא נעשה בריק, או ללא אב או שותפים. לרוב, בהתקדמות של התפתחות התינוק, התפקיד הראשוני של האב מתמקד בסיוע לאם בניסיונה לטפל בתינוק. אבל זה לא מפסיק בזה. ככל שהתינוק רוכש עוד מיומנויות, האב הופך להיות מרכזי יותר, והתפקיד שלו מתפתח לעיתים קרובות לנקודת הזינוק הבטוחה לפשיטות הגוברות של הילד על העולם החיצוני. ביישום של תאוריית ההתקשרות, התינוק מחובר לאם ומחובק על ידי התמיכה של אנשים רבים המשפיעים על גדילה והתפתחות בצורה שונה בכל שלב ושלב.
גורמים מנבאים וקורלציות של יחסים אב-ילד
שני מודלים שימשו לזיהוי מנבאים פוטנציאליים מרכזיים של התקשרות אימהות ואבות עם ילדיהם: מודל ג'וזף פלק (Joseph Pleck) שהתייחס לגורמי המעורבות של האב, ומודל התהליך של ג'יי בלסקי (Jay Belsky) על הורות.
מודל פלק הציע ארבע קטגוריות של השפעה על מעורבות האב:
מודל התהליך תיאר שלוש קטגוריות של השפעה על התנהגויות הורות:
מאפייני הילד
מאפייני הילד הם חשובים להבדלים אינדיבידואליים במעורבות הורית - במיוחד לאבות. בנים יעדיפו את האב כדמות התקשרות יותר מאשר בנות. ילדים עם רמות גבוהות יותר של שליטה מאומצת, שיכולים לשלוט טוב יותר ברגשותיהם ובהתנהגותם, עשויים להפוך את המעורבות ההורית יותר מתגמלת, ובכך לחזק את המוטיבציה של ההורים להמשך המעורבות. מחקרים על שליטה מאומצת בילדים והשתלבות הורית נעדרים בספרות, אך מספר מחקרים רלוונטיים מצאו קשר פוטנציאלי בין הרגשת ילדים לקויה לבין רגולציה התנהגותית לבין איכות הורית ירודה יותר. המחקר של אזוסא יושידה (Azusa Yoshida) מצא קשר בין סדר הלידה ומין הילד עם מעורבות ההורים. כאשר מעורבות ההורים גדולה יותר עם הבכור מאשר עם ילדים שנולדו מאוחר יותר. סדר הלידה במשפחה של הילד ומין הילד היו רלוונטיים גם להבנת המעורבות ההורית. אבות היו נוטים יותר לעסוק בפעילות סוציאליזציה עם ילדים בכורים.
ההבדלים לפי מין הילד לא תמיד נמצאים, אך כאשר הם נמצאים, מין הילד קשור יותר עם האב מאשר עם מעורבות האם, ואבות הבנים מעורבים יותר מאבות הבנות מגדר ילדים וסדר לידה עשויים גם הם להיות קשורים זה בזה. המחקר דיווח כי אבות היו מעורבים יותר בטיפול פיזי כאשר היה ילד צעיר (מתחת לגיל 5) במשפחה, אך נוכחותם של ילדים מבוגרים יותר בגיל בית הספר הפחיתה את מעורבותם של האבות. מזגו של הפעוט יכול להשפיע על התפקיד שהאבא ממלא בגידול הילד. מחקרים רבים הראו שאבות פחות מעורבים בקשר עם הפעוט אם יש לו מזג קשה.
האב
מחקרים שבדקו האם רגישות הורית משפיעה על רמת הביטחון של ההתקשרות בין אב לילד הפיקו תוצאות מעורבות. יש מחקרים שהראו קורלציה מובהקת בין רגישות הורית ובין התקשרויות בטוחות בין אב לילד. מחקר אחד מעלה שרגישות האב בזמן שהוא משחק עם הילד חשובה מאוד להתקשרות בין האב לילד בדיוק כמו שרגישות אימהית בזמן מתן טיפול חשובה לקשר ההתקשרות בין האם לילד. זאת ועוד, מחקר אחד מצא שניתן למתן את הנזק שהתנהגויות מפחידות של האב גורמות להתפתחות העתידית של הילד, אם לאב יש גם רמות גבוהות של רגישות הורית.
סגנון ההתקשרות של האב עצמו
רמת הביטחון בהתקשרות שהייתה לאב עם הוריו כשהוא היה ילד עשויה להשפיע על רמת הביטחון של ילדו בהתקשרות, כך שלילד יכולה להיות לבסוף אותה מידת ביטחון בהתקשרות. אולם, הכי סביר שהשפעה זו תקרה כאשר לאב יש משמורת בלעדית על הילד. גם רמת הביטחון בהתקשרות של האב במערכות היחסים הבוגרות שלו יכולה להשפיע באופן עקיף על ההתקשרות בין האב לילד. זאת כיוון שלאבות שיש להם סגנון התקשרות בטוח במערכות יחסים בוגרות יש רמות נמוכות יותר של לחץ הורי, רמות נמוכות יותר של פוטנציאל להתעללות, ויותר ידע לגבי התפתחות ילדים. רמות נמוכות של לחץ הורי נמצאו במיוחד כקשורות לרמות גבוהות של ביטחון בהתקשרות בקשר ההתקשרות בין האב לילד.
אמונות האב באשר לחשיבות מתן הטיפול ההורי
מחקר אחד מצא שהשאלה אם אמונות האב לגבי חשיבות הטיפול ההורי משפיעות על רמת הביטחון בהתקשרות הילד לאב, תלויה במזג של הילד. לאבות שמאמינים שתפקיד המטפל ההורי הוא חשוב לרוב יהיו פעוטות בעלי התקשרות בטוחה במקרה של פעוטות רגזנים. כותבי המחקר מציעים שהסיבה שממצא זה מוגבל רק לפעוטות רגזנים יכול להיות משום שילדים הנחשבים לבעלי מזג "קשה" עשויים להיות יותר רגישים גם להשפעות החיוביות וגם להשפעות השליליות של סביבת הגידול שלהם מאשר ילדים בעלי מזג אשר אינו נחשב לקשה.
גורמים בזוגיות
שני גורמים חשובים בזוגיות נמצאו קשורים לרמת הביטחון בהתקשרות בין האב לילד: אינטימיות זוגית והורות משותפת ותומכת. במקרה של אינטימיות זוגית, מחקרים הראו שרמות גבוהות יותר של אינטימיות קשורות לקשר התקשרות בטוח יותר בין האב לילד, ושאינטימיות נמוכה קשורה לאינטראקציה שלילית בין האב לילד. בכל הנוגע להורות משותפת ותומכת, מחקר אחד מצא שהורות כזו, גם כזו שעולה מתצפיות וגם בדיווח עצמי, מנבאת התקשרות אב-ילד בטוחה יותר, אפילו כששולטים במשתנה הרגישות של האב. במחקר זה לא נמצא קשר בין הורות משותפת ותומכת ובין ההתקשרות של האם והילד. אולם, כשחילקו את פעוטות המחקר לפי מגדר וניתחו את הנתונים בנפרד, התוצאות היו די שונות. כשהפעוט היה בן, תצפיות של הורות משותפת ותומכת היו קשורות לביטחון גבוה יותר בהתקשרות בין האם לפעוט, והורות כזו כפי שדווחה בדיווח עצמי הייתה קשורה לביטחון גבוה יותר בהתקשרות בין האב לפעוט. כשהפעוטה היא ילדה, הורות משותפת ותומכת לא הייתה קשורה לא להתקשרות בין האם לפעוטה ולא להתקשרות בין האב לפעוטה. כותבי המחקר מציעים שהסבר אפשרי אחד להבדל זה בין המינים הוא שייתכן שההורים מנסים להסתיר את המשבר הזוגי שלהם יותר מהבנות מאשר מהבנים, מה שגורם לבנים להיות יותר רגישים להבדלים בנושא האם ההורים עוסקים בהורות משותפת ותומכת או לא.
מאפיינים ייחודיים להתקשרות בין אב לילד
באופן כללי, המחקרים מצאו שבהשוואה לאימהות, אבות מילאו תפקיד יותר "של חבר למשחק" עבור ילדיהם, מאשר תפקיד של "מטפל". מחקרים רבים מצאו שהאבות, יותר מהאימהות, מעודדים לקיחת סיכונים וחקירה אצל ילדיהם על ידי כך שהם מערבים את ילדיהם הצעירים במשחק פיזי ויוזמים משחקים שהם גם בלתי צפויים וגם מהנים. רוב הפעוטות נוטים להעדיף מגע עם האימהות שלהם כשהם במצוקה ומחפשים נחמה, ומגע עם האבות שלהם כשהם במצב רגשי חיובי ומחפשים משחק. זאת ועוד, מחקר על התנהגויות מפחידות העלה שילדים צעירים עשויים להפנים אינטראקציות עם האם והאב באופן שונה שמשקף את התפקידים השונים האלה.
המחקר מצא שכאשר אבות רגישים עוסקים בהתנהגויות מפחידות, הרגישות ההורית ממתנת את ההשפעות השליליות של ההתנהגויות המפחידות, אולם, כאשר אימהות עוסקות בהתנהגויות מפחידות, הרגישות האימהית לא ממתנת את ההשפעות השליליות. יש חוקרים שמאמינים שזה קורה כי התנהגויות מפחידות מתאימות יותר לתפקיד "החבר למשחק" של האב מאשר לתפקיד האם של מתן נחמה כשהילד במצוקה. הם מציעים שזה עשוי להזיק יותר כאשר האדם שאליו הילד אמור לגשת כשהוא במצוקה הוא זה שגורם את המצוקה. מחקרים הראו שאבות, בהשוואה לאימהות, פחות מסוגלים לזהות רמות נמוכות של מצוקה אצל הפעוט, מה שעשוי לתרום לנטייה המוגברת של האם למלא תפקיד "טיפולי" יותר עבור הילד. אולם, כשאבות נדרשים לפעול כמטפלים עבור ילדיהם, כמו למשל במצבים שבהם האם עובדת, מהר מאוד הם נהיים אחראיים ומסוגלים מאוד למלא את כל התפקידים שבאופן מסורתי שייכות לאם, והם אפילו מתחילים לשמש כבסיס בטוח לילדם כשהוא חוקר את הסביבה.
התקשרות בטוחה לאב לעומת התקשרות לא בטוחה לאב
לילדים שיש להם התקשרות בטוחה עם אביהם יש נטייה לתוצאות התפתחותיות טובות יותר במגוון דרכים, כולל יכולות חברתיות טובות יותר עם בני גילם, פחות בעיות התנהגותיות, וההשפעות ההוריות על פיתוח רמה גבוהה יותר של ויסות עצמי רגשי מובהקות במיוחד. יתרה מכך, מחקר אחד מצא שפעוטות בני 11–13 חודשים שיש להם התקשרות בטוחה עם אביהם היו יותר חברותיים עם זרים במבחן "המצב הזר".לעומת זאת, לביטחון בהתקשרות בין האם לפעוט לא הייתה השפעה על החברותיות עם זרים במחקר זה. בנוסף, קשר התקשרות בטוח בין האב לילד יכול לעזור לפצות על השפעות בעלות פוטנציאל מזיק כתוצאה מקשר התקשרות לא בטוח בין האם לילד.