cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברנרד פרייברג, ברון פרייברג הראשון
מלחמת העולם השנייה
שמו של פרייברג מתקשר להחלטה השנויה במחלוקת להפציץ את המנזר העתיק של מונטה קאסינו בפברואר 1944. פרייברג, שפיקד על הכוחות שלחמו במה שמאוחר יותר נודעו כקרבות השני והשלישי על מונטה קאסינו, היה משוכנע שהמנזר, שהוקם בשנת 529, שימש כמעוז צבאי. הניתוח של אחד מקציני הדיוויזיה של פרייברג, מייג'ור גנרל פרנסיס טקר מהדיוויזיה ההודית ה-4, סיכם במזכר ששיגר לפרייברג, שבלי קשר לשאלה אם המנזר היה מאויש בגרמנים, היה צורך להחריבו כדי למנוע את השימוש בו בהמשך. הוא גם ציין שעם חומותיו שהתנשאו לגובה של 45 מטרים ועוביים היה לפחות 10 מטרים, לא הייתה שום אפשרות למהנדסים הצבאים כל דרך להתמודד איתו והפצצה זו באמצעות פצצות "בלוקבסטר" הייתה הפתרון האפשרי היחידי ופצצות במשקל 1,000 פאונד היו כמעט חסרות ערך. גנרל סר הרולד אלכסנדר, מפקד קבוצת הארמיות ה-15, הסכים עם ההפצצה, שבסופו של דבר לא נעשה בה שימוש בפצצות "בלקובסטר". חורבות המנזר שמשו מסתור לכוחות הגרמנים שהחזיקו בהן עד ל-18 במאי. לאחר המלחמה העידו אב המנזר וכמה נזירים שהגרמנים לא עשו שימוש בחלק הפנימי של המנזר ושלא נעשה בו כלל שימוש למטרות צבאיות.
המושל הכללי של ניו זילנד
פרייברג סיים את תפקידו כמפקד הדיוויזיה הניו זילנדית ב-22 בנובמבר 1945 ואז קיבל הצעה לכהן בתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד, הראשון מנושאי תפקיד זה שגדל בניו זילנד. ב-3 במאי 1946 הוא עזב את לונדון בדרכו לתפקידו החדש, לאחר שהוענק לו תואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. הקריירה הצבאית שלו הסתיימה כאשר פרישתו נכנסה לתוקף ב-10 בספטמבר 1946. פרייברג שירת כמושל הכללי עד 1952. בתקופת כהונתו הוא לקח חלק פעיל מאוד בחיי המדינה וביקר בכל רחבי ניו זילנד ושטחי התלות שלה. ב-1 בינואר 1946 הוענק לו תואר אביר מסדר ג'ון הקדוש.
שנותיו האחרונות
ב-1951 הוענק לפרייברג תואר ברון פרייברג. לאחר תום תקופת כהונתו כמושל הכללי של ניו זילנד, שב פרייברג לאנגליה, שם הוא ישב לעיתים קרובות בישיבות בית הלורדים. ב-1 במרץ 1953 הוא מונה להיות סגן הנציב וסגן המושל של טירת וינדזור. ב-1955 נפתח בית הספר התיכון פרייברג בפלמרסטון נורת' שבניו זילנד. על שמו של פרייברג נקראו מספר רחובות בערי ניו זילנד וכן בריכת פרייברג במפרץ המזרחי של ולינגטון, שנפתחה ב-1963.
הלורד פרייברג מת בווינדזור ב-4 ביולי 1963 בעקבות קרע באחד מפצעיו מהמלחמה. הוא נקבר בחצר כנסיית סנט מרתה על הגבעה שליד גילפורד שבמחוז סארי. אשתו נקברה לצדו וכן בנם פול שעוטר בצלב הצבאי. גביע סר ברנרד פרייברג מוענק לזוכה במקצה היחידים באליפות ניו זילנד בחתירה. כמו כן נקרא על שמו אצטדיון רב-תכליתי באוקלנד.
הנרי תומאס
הנרי ג'קסון תומאס, הַבֵּן (באנגלית: .Henry Jackson Thomas Jr; נולד ב-9 בספטמבר 1971) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה, מוזיקאי וסופר אמריקאי. תומאס התפרסם כשחקן ילד בשנת 1982, לאחר שנבחר על ידי הבמאי סטיבן ספילברג לגלם את דמותו של אליוט בסרט "אי.טי. - חבר מכוכב אחר", דמות שתומאס ממשיך להיות מזוהה איתה בחלוף השנים.
שנות ילדותו
הנרי תומאס נולד בסן אנטוניו, טקסס, בן יחיד להנרי ג'קסון תומאס האב (1938–2017), מכונאי הידראוליקה, ולקארולין לי תומאס (1943–2007). הוא למד בבית הספר התיכון הציבורי "איסט סנטראל" ובמכללה הציבורית "בלין" בברנהם, טקסס.
כבר מילדות חלם תומאס להיות כוכב קולנוע, חלום שהתגשם עם היותו של "אי.טי" לשובר קופות. אולם בגיל 10 הוא התקשה להתמודד עם ההצלחה שהייתה עבורו כחרב פיפיות. לדברי תומאס, הוא נבהל מהתקהלויות של אנשים מבוגרים סביבו, חש כפריק בקרקס, נמנע מלצאת מהבית, והיה ילד מופנם. אחרי שחזר לסן אנטוניו להמשיך את לימודיו, תומאס הפך ל"ילד כאפות", קורבן לקנאתם של הילדים האחרים בבית הספר.
בגיל 17 עבר תומאס לניו יורק במטרה להשיג עבודות מזדמנות כשחקן.
משחק
תפקידו הראשון של תומאס בקולנוע היה בסרט "איש מחוספס" (1981), עם סיסי ספייסק, אריק רוברטס וסם שפרד. על הופעתו בסרט זה היה תומאס מועמד בשנת 1982 לפרס האמן הצעיר בקטגוריית השחקן הצעיר הטוב ביותר בסרט קולנוע, מטעם הקרן הלאומית האמריקאית לאמנים צעירים.
כאשר במאי "איש מחוספס", ג'ק פיסק, שמע שמנהלי הליהוק של "אי.טי.", מייק פנטון ומארסי לירוף, מתקשים למצוא ילד לתפקיד אליוט, אחרי שילד שנבחר בתחילה כשל במבחנים, הוא המליץ להם על תומאס בן ה-9, שהוטס מסן אנטוניו ללוס אנג'לס. במבחן הבד הוא התבקש לאלתר דמות ילד שנציג נאס"א רוצה לקחת ממנו חוצן שהוא מסתיר בארון. במהלך הדיאלוג עם פנטון שגילם את איש נאס"א, פרץ תומאס בבכי שריגש את הנוכחים והביא אותם לדמעות. הבמאי סטיבן ספילברג התרשם מהילד שנהג כשחקן בוגר ושיטתי, השולט במעשיו ותחושותיו, ומיד בתום המבחן אמר לתומאס ללא שהיות: "אוקיי, ילד, קיבלת את התפקיד". על מנת להביא את עצמו לדמעות, תומאס חשב על כלב הצ'יוואווה שלו, שנהרג לעיניו באכזריות על ידי הכלב של השכנים. על תפקידו בסרט זה זכה תומאס בפרס האמן הצעיר ובפרסים נוספים.
על אף הצלחתו בתפקיד אליוט, הקריירה של תומאס כנער מתבגר בשנות ה-80 של המאה ה-20, קרטעה. הוא קיבל תפקידים בפרויקטים זניחים יחסית ושיחק בארבעה סרטי קולנוע בלבד. הקושי להשיג תפקידים משמעותיים נבע מתופעת הטייפקאסטינג שממנה סבל, מכיוון שמפיקים התקשו לראות בו דמות שונה מאשר "אליוט" מ"אי.טי.". קפיצת הדרך הגיעה בשנת 1990, כאשר תומאס בן ה-19 קיבל תפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "פסיכו 4: ההתחלה" (פריקוול ל"פסיכו" של אלפרד היצ'קוק משנת 1960) בו גילם את דמותו הצעירה של נורמן בייטס. תפקידו המשמעותי הראשון של תומאס בחייו הבוגרים היה ב"רוחות של תשוקה" (1994), לצידם של בראד פיט, אנתוני הופקינס ואיידן קווין. הסרט זכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, והיה מועמד לשני פרסי אוסקר נוספים. תפקידיו הבולטים של תומאס בשנות ה-90 היו בסרט "להתגרות במוות" (1997), ובמיני-סדרה "מובי דיק" (1998).
כבר ב-2006 שיחק תומאס בעיבודים לטלוויזיה ליצירות אימה של סטיבן קינג, אך השלב המשמעותי הבא בקריירה שלו התחיל בשנת 2016 בשיתוף הפעולה הראשון בינו לבין הבמאי מייק פלנגאן, עת גילם את הכומר טום הוגאן בסרט "סיאנס: מקור הרשע" (פריקוול ל"סיאנס" משנת 2014). השניים עבדו יחד בסרט "המשחקים של ג'רלד" (2017), ושיתוף הפעולה שלהם עלה מדרגה ב-2018, כאשר תומאס גילם את יו קריין הצעיר בסדרת נטפליקס, "מי מתגורר בבית היל", ולאחר מכן שיחק בשנת 2019 ב"דוקטור סליפ" (המשכון ל"הניצוץ" מ-1980), תפקיד קטן אך משמעותי של רוחו של ג'ק טורנס כמוזג בבר. ב-2020 השתתף תומאס בצוות השחקנים הקבוע של הסדרה "מי מתגורר באחוזת בליי", בדמותו המופרעת של הנרי וינגרייב. כמו כן, תומאס משתתף בסרט "לוכד החלומות" שביים ג'ייקוב ג'ונסטון על-פי ספר של סטיבן קינג, וצפוי לצאת בהזרמת מדיה ב-21 במרץ 2021. בנוסף על כל אלה, תומאס שיחק בסרט "נערה בבונקר" (2018) המבוסס על הספור האמיתי של חטיפת אליזבת שוף, ובו הוא גילם את החוטף, וינסון פיליו.
בנובמבר 2019 שיחזר תומאס את דמותו של אליוט בסרטון פרסומת בן ארבע דקות, שהפיקה חברת "קומקאסט" עבור חברת התקשורת "אקספיניטי". בסרטון זה, שהוא מעין המשכון ל"אי.טי.", מתאחד אליוט, כעת אדם בוגר בעל משפחה, עם אי.טי. המגיע לביקור בכדור הארץ, 37 שנים אחרי פגישתם הראשונה. בסרטון משוחזרות סצנות מהסרט משנת 1982, כולל התמונה האייקונית שבה מרחפים אליוט ואי.טי. על אופניים, על רקע הירח. בשנת 2021 הוא שב לשתף פעולה עם מייק פלנגאן, כאשר השתתף בצוות שחקני סדרת האימה "טקס חצות" (נטפליקס), יצירתו של פלנגאן
הנרי תומאס מייחס את חיבתו לסוגת האימה, לסרטיו של אלפרד היצ'קוק אותם ראה כילד בחברת אימו, שהעריצה את היצ'קוק.
מוזיקה
הנרי תומאס מנגן בגיטרה, שר, כותב ומלחין פזמונים. במחצית השנייה של שנות ה-90 הוא היה חבר בלהקת פולק רוק בסן אנטוניו, בשם "דה בלו הילר'ז" (The Blue Heelers. "בלו הילר" הוא כינוי לכלב הבקר האוסטרלי). הלהקה הוציאה אלבום אינדי אחד והתפרקה בשנת 1998, אחרי שתומאס עבר ללוס אנג'לס, שם הקים וממשיך להוביל את להקת "פארספיקר" (Farspeaker), השואבת השראה מיוצרים כטום וייטס, וילי נלסון, דייוויד בואי וג'ון לי הוקר. הלהקה הוציאה אלבום בכורה בשנת 2018.
תומאס הביא לביטוי את כישוריו המוזיקליים בסרטים שבהם השתתף: השיר "Truckstop Coffee" של "דה בלו הילר'ז", נכלל בפסקול הסרט "ניאגרה, ניאגרה" (1997). בשנת 2003 הוא כתב ארבעה פזמונים, יחד עם הזמר-יוצר האנגלי ניקי סאדן, לפסקול הסרט "האני בייבי" שביים הבמאי הפיני מיקה קאוריסמאקי , ובו גילם תומאס דמות בדיונית של הזמר-יוצר טום בראקט, וביצע את הפזמונים בעצמו. לאחר מכן עבדו תומאס וסאדן על אלבום משותף, אך שיתוף הפעולה נקטע עם מותו של סאדן ב-2006. בשנת 2011 הוא גילם את הזמר האנק ויליאמס בסרט הביוגרפי "הנסיעה האחרונה".
כתיבה
ב-1 באפריל 2019 יצא לאור ספר ביכורים מאת הנרי תומאס. זהו ספר בשם "The Window and the Mirror" (בעברית: "החלון והַמַּרְאָה"), הראשון בסדרת ספרי פנטזיה על אודות מלחמת גובלינים המתרחשת בממלכת "אוֹסְטֵרְיָה" הבדיונית. תומאס מתאר את סדרת סיפורי מלחמות הגובלינים כ"משחקי הכס פוגש את שר הטבעות". לדבריו, העלילה בעלת נימה רוחנית-סביבתית, ובה מנסים הפרוטגוניסטים להציל את העולם. לשאלה מה דחף אותו לעסוק בכתיבה, סיפר תומאס שכשחקן יש לו פרקי זמן פנויים, והוא רצה לעשות פעילות יצירתית בעיתות הפנאי שלו.
חיים פרטיים
הנרי תומאס נשוי בשלישית ומתגורר משנת 2014 בווילסונוויל, אורגון. ב-20 במאי 2002 הוא התחתן עם השחקנית קלי היל, והם התגרשו כעבור שנתיים, ב-2 במאי 2002. ב-10 במאי 2004 נשא תומאס לאישה את השחקנית הגרמנייה מארי צילקה, ומנישואים אלה נולדה הבת הייזל. הם התגרשו בשנת 2007, אחרי שצילקה ניהלה קשר רומנטי ממושך עם השחקן הגרמני כריסטוף מאריה הרבסט. משנת 2009 נשוי תומאס לאנאלי פרי, והם הורים לבת, אוולין, ולהנרי תומאס הַבֵּן.
תומאס הוא חובב ספרות פנטזיה, ובעיקר את יצירותיהם של ג'.ר.ר. טולקין ורוברט ג'ורדן, ומילדות הוא משחק ב"מבוכים ודרקונים".
ב-21 באוקטובר 2019 נעצר תומאס בידי משטרת העיר טואלטין באורגון, בחשד של נהיגה בשכרות. זאת, אחרי שעוברי אורח ראו את מכוניתו עומדת ללא תנועה בנתיב הנסיעה. השוטרים מצאו את תומאס יושב מעורפל הכרה, וברשותו בקבוק ריק של תמיסת מריחואנה. הוא סירב לבדיקת פיכחות, בדרך לתחנת המשטרה איים על שוטרת שיביא לפיטוריה, ונחשד שמהל במים את דגימת השתן. אחרי שתומאס סירב לענות על כתב האישום, הוא חויב בתוכנית גמילה במשך שנה אחת, וכן חויב להתקין במכונית מכשיר לבדיקת נשימה, המשבית את המתנע בעת הצורך.
ב-8 בינואר 2021 נפוצו שמועות כוזבות בדבר מותו של תומאס, עם הופעת דף פייסבוק בשם "נוח בשלום הנרי תומאס" (R.I.P. Henry Thomas), שפרסם הודעת אבל. השמועות הופרכו מאחר שאף לא אחת מרשתות התקשורת האמריקאיות פרסמה ידיעה דומה, וככל הנראה, השמועה הייתה חלק מסדרת הודעות כוזבות שהתפרסמו בחודשים שקדמו לה על מותם כביכול של ידוענים.
מרווין טרוויס רניין
מרווין טרוויס רניין (באנגלית: Marvin Travis Runyon; 16 בספטמבר 1924 – 3 במאי 2004) היה איש עסקים ופקיד ממשל אמריקאי. לרניין הייתה קריירה ארוכת שנים כמנהל במערך הייצור של חברת פורד ולאחר מכן הוא עבר לחברת ניסאן ושימש כמנהל הפעילות שלה בצפון אמריקה. בהמשך הוא שימש כיושב ראש רשות עמק טנסי וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית. לרניין הייתה אישיות כריזמטית שהקנתה לו את הכינויים "מארב הנפלא" (Marvelous Marv) ו"מרווין המגלף" (Carvin' Marvin).
ראשית חייו
מרווין רניין נולד בפורט וורת', טקסס. ב-1942 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון על שם וודרו וילסון שבדאלאס וב-1943 הוא החל לעבוד במפעל ההרכבה המקומי של חברת פורד, שם גם אביו היה מועסק. בשנים 1943–1945 הוא שירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית ולאחר מכן שב לפורד.
קריירה בפורד
בשנות ה-60 הוא שימש כמנהל מפעל. הוא חי בלונדון שבקנדה, שם הוא פיקח על הקמת ואיוש מפעל ההרכבה טלבוטוויל המקומי שהחל את פעילותו ב-1967.
ב-1969 החל רניין לשמש כמנהל במטה מפעלי ההרכבות של פורד וב-1972 הוא היה למנהל הכללי של חטיבת ההרכבות. בשנים 1973–1977 הוא היה סגן הנשיא האחראי על ייצור יחידות ההנעה והמרכבים, וב-1978 הוא מונה כסגן נשיא האחראי על הרכבת כלי הרכב וייצור המרכבים. לקראת פרישתו בסוף שנת 1980 נפוצו שמועות שהוא ינהל את פעילות חברת ניסאן בארצות הברית, אך ההודעה על כך פורסמה רק מספר ימים לאחר פרישתו בפועל.
קריירה בניסאן
ב-1988, כאשר עבר רניין לעבוד ברשות עמק טנסי, התמנה במקומו ג'רי בנפילד, גם הוא מנהל מפעל של פורד לשעבר. בנפילד היה מנהל מפעל ההרכבה של פורד בדירבורן ומונה כסגן הנשיא הראשון של ניסאן צפון אמריקה לייצור במקומו של רניין. ביולי 1989 סיכל בנפילד את המהלך של איגוד עובדי הרכב לאגד את עובדי המפעל של ניסאן בסמירנה.
יושב ראש רשות עמק טנסי
ב-1988 מונה רניין על ידי הנשיא רונלד רייגן כיושב ראש רשות עמק טנסי, שהיא יצרנית החשמל הגדולה ביותר בארצות הברית, שבאותה תקופה התמודדה עם חובות שנבעו מתוכנית האנרגיה הגרעינית שלה. כגוף שהוקם בתקופת הניו דיל, הייתה הרשות הבסיס להקמתן של כמה מיזמים פדרליים שלא היו קשורים אלה לאלה. רשות עמק טנסי ניהלה לא רק תחנות כוח גרעיניות, אלא גם מתקני נופש, מפעלים למכוניות חשמליות, מפעלים לייצור דשנים ואפילו החזיקה בבעלותה עדר של בופאלו - ובסך הכל, יותר מ-186 יחידות עסקיות נפרדות. בשנים שקדמו למינויו של רניין האמירו תעריפי החשמל של הרשות כדי לממן את תחנות הכוח הגרעיניות שלא הושלמו ועליית מחירים זו איימה על כלכלת האזור.
רניין, שהיה מנהל טכני רציני, האמין שניהול רשות עמק טנסי סבל מהסחות דעת רבות מדי שנבעו מפעילותה רבת התחומים, והוא הורה על סגירתם של תחומי עיסוק בלתי חיוניים. מהלך זה חייב את הנהלת הרשות לצמצם בהוצאות כדי לשמור על יציבות תעריפי החשמל.
המנהל הכללי של דואר ארצות הברית
ב-1992 מונה רניין כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, בתקופה בה שירות הדואר של ארצות הברית נאבק עם עלויות תפעול גבוהות וממוניטין שלילי בציבור בשל השירות שלו.
מטרתו הראשונה של רניין הייתה לטפל בשירות הדואר כעסק שמכוון להפקת רווחים ולגרימת שביעות רצון ללקוחותיו. הוא היה מומחה בשליטה בעלויות והוא הנהיג מערכות לבדיקת העלויות שהועתקו משנותיו בפורד. הוא אף שלח מנהלים בכירים של שירות הדואר לפורד כדי להשתלם שם. הוא ביטל 23,000 משרות ניהול, שכר יותר דוורים ועובדי דלפק ושם דגש על תהליכי אוטומציה לזירוז מיון הדואר.
בתקופת כהונתו כמנהל הכללי של הדואר החליט רניין לעיתים קרובות להרחיק את עצמו מעמדת הניהול כאשר הוא ערך סיורים בשטח. הוא נתן עדיפות לביקורים ופגישות עם עובדי השטח (הדוורים, הפקידים ועובדי המיון) במקומות עבודתם.
רניין פרש מתפקידו כמנהל הכללי של הדואר ב-1998, השנה בה הוא פיקח על הנהגת הביול האלקטרוני.
שנותיו האחרונות
לאחר פרישתו פתח רניין חברת ייעוץ עצמאית בטנסי, שפעלה עד למותו. הוא גם היה מרצה באוניברסיטת המדינה של מרכז טנסי.
מרווין טרוויס רניין נפטר בנאשוויל ב-3 במאי 2004, בגיל 79. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
לב לבנדה
לֵב (יהודה לֶיְבּ) אוסיפוביץ לֶבַנדָה (גם: לוואנדה, לבאנדה; בכתיב יידי: לעוואנדא; ברוסית: Лев Осипович Леванда; יוני 1835 – ט' בתמוז תרמ"ח, 18 ביוני 1888) היה סופר, פובליציסט, ומחנך יהודי-רוסי, אשר הטיף להתבוללות ברוסיה ולימים פעיל ב"חובבי ציון".
ביוגרפיה
לבנדה נולד בשנת 1835 במשפחה יהודית ענייה בעיר מינסק שברוסיה (רוסיה הלבנה). למד ב"חדר", וכבר מילדותו שאף להשכלה כללית והיה קורא בסתר ספרים ברוסית. במינסק ביקר בביתו של המשכיל ר' דוד לוריא, שם עודדו אותו לרכוש השכלה.
לבנדה צעד ברגל ממינסק לווילנה, שם התקבל לבית המדרש לרבנים שבחסות הממשלה. עם סיום לימודיו בשנת 1854, חזר למינסק והתמנה למורה בבית הספר העברי הממשלתי. הוא לימד בו עד שנת 1860. לאחר מכן, שב לווילנה ומונה לתפקיד ה"יהודי מלומד" (ученый еврей), עוזר לענייני יהודים של מושל פלך וילנה. הוא נשא במשרה זאת במשך 32 שנים. בתפקידו זה היה אחראי על תכנון ועריכת ספרים ללימודי היהדות.
מאורעות המרד הפולני של 1863 נצטיירו ברוב כישרון בסיפורו "עת המבוכה" (Горячее время, "גוֹריָאצִ'יֶה ורֶמיָה"). אודות אובדן העצות ששרר בקרב המשכילים היהודים, בין ההתקרבות לתרבות הפולנית או הרוסית. הימים ימי תקופת ההשכלה וההתבוללות, ולבנדה, שצידד באימוץ התרבות הרוסית ורוסיפיקציה של היהודים, ראה בקבלת האזרחות הרוסית ובאמנציפציה בסגנון מערב אירופה את המפתח היחיד והמיוחד לפתרון שאלת היהודים. הוא לא פסק מלקוות שהתקרבות זו עשויה להרוס מעט את קיר הברזל המפריד בין היהודים לבין האוכלוסייה הכללית, הלא-יהודית. בתקוותו זו חיזקה אותו ידידתו הסופרת הפולנייה אליזה אוֹזֶ'שקובה (Orzeszkowa).
עם הגעתו לווילנה, החל לכתוב בעיתון היהודי בשפה הרוסית "רַאזסוֶויט" (Рассвет, 'השחר'), שאותו ייסד באותה שנה יוסף רבינוביץ. כמו כן כתב לעיתון "ציון". בשנים 1870–1880 כתב לעיתונים היהודיים בשפה הרוסית בסנקט פטרבורג "ייברייסקאיה ביבליוטקה" (Еврейская библиотека, 'הספרייה היהודית'), "רוסקי יבריי" (Русский еврей, 'היהודי הרוסי') ו-"ווֹסחוֹד" (Восход, 'הזריחה'). כל ימי שהותו בווילנה חלם לעבור לבירה סנקט פטרבורג וללמוד באוניברסיטה, אולם לא היה מספיק החלטי בעניין, ונשאר כתב עיתון בווילנה. עבודתו הספרותית הקנתה לו מעמד בתור אחד הסופרים הפופולריים בחוגי הספרות היהודית-רוסית באותם הימים. החיים היהודיים בשנות ה-40 וה-50 למאה זו תוארו בסיפוריו "ציורי העבר", "פאות מלמדו", "אימת בית-הספר" ו"מבוכת-פתאום", שבהם צייר את מה שראה כליקויי החינוך, את המלמדים צייר כבטלנים, את ה"חדרים" כמוזנחים, את צרות נישואי הבוסר, את סדרי הקהילות הרופפים ואת מקורות הפרנסה הבלתי מבוססים.
לבנדה היה הראשון בין סופרי דורו שעמד גם על הפגמים וההשלכות של המודרנה היהודית והטמיעה בתרבות הרוב. גיבורי סיפוריו הגדולים "וידויו של עסקן" (Исповедь дельца) ו"הרֶמיז הגדול" (Больш й ремизъ) "הם אנשים רודפים אחר הבצע ושואפים שאיפה נמרצת אל השגת המאוויים הגופניים והגדלת עושרם בכל האופנים האסורים והמותרים, והכל בשם ההשכלה; סוחרים מבריחים נכסיהם ובולעים חיל זרים על ידי מעשי עָוֶל ותרמית, וצעירים דלי-מַעַש, ריקי-מח ושואפי-תענוגים בעודם יושבים על ספסלי בית-תלמודם". הוא הִרבה לנסוע ברחבי רוסיה ואירופה ופרסם רשמי תיירות. בזיכרונותיו "רשימות מן העבר", שראו אור בפטרבורג בשנת 1870, הוא מעלה באופן הומוריסטי את השאלה, מה צריך לעשות יהודי שאינו נראה כיהודי, כאשר חבריו למסע טועים וחושבים אותו לנוצרי, ועונה עליה על פי אמונתו: "בתור קוסמופוליט יש לי הזכות המלאה לא להישען יותר מדי על מוצאי".
כאשר פרסם משה לייב ליליינבלום ב"רזסוויט" ב-1881 את מאמרו על אודות הרעיון העברי-הלאומי, יצא לבנדה נגדו; אבל עד מהרה, בעקבות הפוגרומים של "הסופות בנגב", החלה דעתו להשתנות. באמצע שנת 1882 קיבל את החוברת "אוטואמנציפציה!", וכאשר שמע כי המחבר הוא לאון פינסקר, מיהר להודות לו והביע נכונות מוחלטת לתמוך ברעיון.
בשנת 1882 סיפר לידידו שמואל ליב ציטרון: "לא סמולנסקין בעל "השחר" וגם לא חברי סופרי "הראזסווט" משכו את לבי לרעיון תחיית האומה הישראלית על אדמת אבותיה, אלא אותה המשפחה היהודית מחרקוב שעמדה לעלות לארץ-ישראל". בחורף שנת תרמ"ג כבר היה לבנדה הרוח החיה בחברת "חובבי ציון" בווילנה; כולו היה שקוע בנושא ארץ ישראל, והוא הרבה לעשות נפשות לרעיון גאולת הארץ.
אחרי חג הפסח בשנת 1887 התחיל לבנדה לגלות סימנים של התמוטטות עצבים. יהודים מהעיירה הקטנה מולודֶצ'נה שבסמוך לווילנה סיפרו לו כי מתוכנן פוגרום בעיירה, ושמועה זו עשתה עליו רושם מדכא מאוד; מצבו החל להידרדר, ואט-אט התגלו אצלו סימנים של דיכאון. הרופאים בעירו לא מצאו לו מרפא, וידידיו החליטו לאשפזו בבית חולים פסיכיאטרי בסנקט פטרבורג, אולם הוא לא הסכים לצאת מביתו, והגיע לבית החולים רק לאחר שידידו יצחק ליב גולדברג אמר לו כי מוליכים אותו לארץ ישראל. לבנדה נפטר בשנת 1888.
אחיו הצעיר ויטאלי לבנדה (Виталий Осипович Леванда; 1840–1913) היה משפטן יהודי-רוסי נודע.
תרגום יצירותיו
את כל יצירותיו ומאמריו כתב לבנדה ברוסית וביידיש. הוא העיד על עצמו, "אלמלא המורה העברי של בית מדרש הרבנים בוודאי הייתי היום לא רק קורא עברית, אלא גם כותב עברית". בשנת תרכ"ב פנה אליו חיים זליג סלונימסקי (חז"ס) בבקשה לכתוב לעיתונו "הצפירה", ולבנדה כתב מאמר קצר בעברית ובו ביקורת חריפה על כתב העת העברי הווילנאי "הכרמל" ועל עורכו שמואל יוסף פין. מחשש לריב גנז סלונימסקי את המאמר, ובכל פעם שנזכר לבנדה בעובדה זו היה אומר: "ברם זכור חז"ס לטוב, כי לא נעשיתי על ידו מחבר עברי". למרות זאת, שאף לבנדה תמיד לראות את יצירותיו מתורגמות לעברית. תרגום ראשון לעברית נעשה באמצע שנות ה-70 בידי הסופר האודיסאי יהושע רייצסזון, ללא נטילת רשות מהמחבר. הוא תרגם את סיפורו "חנות המכולת: תמונות מחיים יהודיים" (Депо бакалейных товаров. Картины еврейского быт, "דיפו באקאלייניך טובארוב") לעברית בשם "המַרכֹּלֶת", אבל התרגום העברי היה בלתי אמין. לעומת זאת, לבנדה שמח משתרגם אייזיק מאיר דיק סיפור זה ליידיש, בשם "ר' שלומעלע: דער פער פון דער קהלה".
לעברית תורגמו יצירותיו רק בשנות חייו האחרונות. המתרגם הראשון היה אברהם שלום פרידברג, שתרגם ב"המליץ" את המאמר "מהותו של רעיון חיבת-ציון" (שהתפרסם בקובץ הרוסי "פלשתינה" (Палестина) שהוציא ואסילי בֶּרמן), ואחר-כך את סיפורו "עיר ובהלות" (שנדפס ב"כנסת ישראל" של שאול פנחס רבינוביץ תרמ"ח). אחריו תרגם ש"ל ציטרון את סיפורו "אברהם בן יוסף" (שהתפרסם גם הוא ב"כנסת ישראל" של אותה שנה); את התרגום המלא לעברית לא הספיק לקרוא, כי נפטר לפני צאתו לאור של הסיפור.
לאהטי
לאהטי (בפינית: Lahti; בשוודית: Lahtis) היא עיר בדרום פינלנד, ובירת אזור פּאייט-המה.
גאוגרפיה
לאהטי ממוקמת לחופו הדרומי של אגם ויסיארווי (Vesijärvi). העיר מרוחקת כ-104 ק"מ צפונית להלסינקי, ו-126 ק"מ דרומית מזרחית לטמפרה.
לב לבנדה
קשריו עם יהודה ליב גורדון
"ערירי מת האיש, אבל הוא קנה לו שם טוב מבנים ובנות, שם גבור לאומי, שהיה מראשוני הלוחמים מלחמת עמו, נלחם מתחלה בעד השכלתו וזכיותיו ונלחם לבסוף בעד רעיון הלאומיות הישראלית ושיבת בנים לגבולם על אדמת אבות". (שמואל ליב ציטרון)
לאהטי
גאוגרפיה
מבחינת גודל שטח השיפוט שלה מדורגת לאהטי במקום ה-318 בפינלנד, מבחינת מספר תושביה מדורגת לאהטי במקום השמיני במדינה.
נמל וסייארווי המחודש הפך למקום פופולרי עבור מקומיים ותיירים להירגע בו; כנסיית הצלב, שתוכננה על ידי האדריכל המוכר בינלאומי אלוואר אלטו, היא אחד הבניינים המצולמים ביותר בעיר; בית העירייה להטי של אליאל סארינן מרשים; והמזרקות המוזיקליות על גדת אגם פיקו-וסייארווי מספקות שילוב יוצא דופן של מוזיקה סימפונית ומזרקות ריקודים המוארות בצבע. האזור מפורסם גם בזכות אירועי התרבות הבינלאומיים הרבים שלו כמו פסטיבל להטי סיבליוס, פסטיבל העוגב להטי, קונצרטים של התזמורת הסימפונית לאהטי עטורת הפרסים והמוכרת בעולם, ועוד אירועים רבים באזור. זהו ביתו של אולם סיבליוס, מבנה עץ מודרני, אולם קונגרסים ואולם קונצרטים שהיה בניית העץ הגדולה ביותר של פינלנד מזה 100 שנה, כאשר בתחומי בנייתו, ובתוך שטחו תוכלו למצוא פארק מלא באדריכלות ופיסול עץ. רגע לפני אמצע הקיץ מתקיים מפגש הסופרים של להטי בשטח מניל מסילה, אירוע המפגיש בין סופרים מרחבי העולם לדון בספרות ובתפקיד והשפעתה של אמנותם בחברה המודרנית. מפגש זה פותח את עונת הקיץ של להטי, בשנים חלופיות, עם מרתון השירה, פורום למשוררים ידועים מרחבי העולם. חובבי המוזיאונים מטופלים היטב בלהטי. כמו גם מוזיאון העיר להטי, יש מוזיאון היסטורי, מוזיאון לאמנות ומוזיאון פוסטרים. המוזיאון הפיני למוזיקה צבאית מאיר אור על 450 שנות מוזיקה צבאית, ויש מוזיאון לרפואה צבאית בהנאלה בצריף שנבנה ונכבש במקור על ידי הרוסים. בחורף אנשים נוהרים לאזור כדי ליהנות מסקי במורד, סקי קרוס קאנטרי, קפיצות סקי וסנובורד. מסלולי הסקי במורד הארוך ביותר נמצאים באתר הסקי מסילא, עם 10 מסלולים הנעים בין מתחילים למתקדמים. לאהטי הוא גם ביתם של מוזיאון הסקי, הממוקם ליד שלוש קפיצות הסקי המפורסמות על ידי רכס הסלפאוסלקה. בקיץ אפשר להגיע לראש הקפיצות הללו, לקבל מושג על מה שהקופצים רואים כשהם ממריאים, וליהנות מנוף פנורמי של האזור.
אמריקה אוליבו
אמריקה אתנה אוליבו (באנגלית: America Athene Olivo, נולדה ב-5 בינואר 1978) היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
ביוגרפיה
אוליבו נולדה בוואן נויס, קליפורניה, יש לה אזרחות כפולה לארצות הברית ולקנדה. אוליבו היא בתם של דניקה ד'הונדט, שחקנית ממוצא בלגי ואירי, מיס קנדה ב-1959, והיינן נלו אוליבו, ממוצא איטלקי ובסקי.
קריירה
אוליבו הופיעה על שער גיליון יוני 2009 של מגזין פלייבוי. בפנים, היא מופיעה בשבע תמונות עירום מלאות, שצולמו על ידי צלם האופנה טרי ריצ'רדסון.
הפיילוט של סולונה פתח דלתות רבות עבור אוליבו, ואפשר לה לחזור לשורשים שלה בתיאטרון כאשר ביצעה את התפקיד הנשי הראשי במחזמר חדש, Hotel C'est L'Amour, בתיאטרון הריק בלוס אנג'לס. בשנת 2007, אוליבו הייתה מועמדת לפרס התיאטרון השבועי של LA על התפקיד של "מארי" בהפקה זו.
אוליבו כיכבה במחזמר החדש של ברודוויי Spider-Man: Turn Off the Dark בתור התפקיד הראשי של "ארכנה". התפקיד התובעני מבחינה פיזית כרוך ברצפים אוויריים, כולל הסתובבות הפוך.
מלבד הופעות בתיאטרון, היא הופיעה ככוכבת אורחת במספר סדרות טלוויזיה כמו האוס, בית החולים הכללי, איך פגשתי את אמא, שוטרים בדם, חוק וסדר: כוונה פלילית, NCIS: לוס אנג'לס, "מחסן סודי 13". במקביל אוליבו ממשיכה להופיע כזמרת, ומקליטה מוזיקה מקורית ומבצעת קאברים לסרטים.
בפברואר 2009, היא השתתפה בסרט העלילתי Neighbour, שם פגשה את בעלה כריסטיאן קמפבל. בנוסף היא צילמה את החידוש לסרט Maniac בכיכובו של אלייז'ה ווד, No One Lives בכיכובו של לוק אוונס וקונספשן בכיכובו של דייוויד ארקט. ב-2015 היה לה תפקיד בסרט האקשן משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים (2015). ב-2017 הופיעה בסדרה שיקגו FIRE.
חיים אישיים
היא נישאה לשחקן כריסטיאן קמפבל בשנת 2009. בתם נולדה ב-2012, אך נפטרה שלושה ימים לאחר מכן עקב תסמונת אדוארדס.
סאמגוק יוסה
סאמגוק יוסה (קוריאנית 삼국유사, מכונה גם מזכרות משלוש הממלכות של קוריאה) הוא אוסף של סיפורי עם ורשומות היסטוריות של קוריאה, המתייחסות בעיקר לשלוש הממלכות של קוריאה, אך גם לממלכות אחרות באותה תקופה ולתקופות לפני כן ואחרי כן. הסאמגוק יוסה והסאמגוק סאגי הם שני המקורות העיקריים להיסטוריה הקדומה של קוריאה והסאמגוק יוסה הוא המקור הקדום ביותר לרבות מהמיתוסים של ימיה הקדומים של קוריאה.
הסאמגוק יוסה נכתב בסינית קלאסית, ונערך לפחות חלקית על ידי הנזיר הזן בודהיסטי איריאון, לקראת סוף המאה ה-13 (בשנת 1279 או 1281). הסאמגוק יוסה כמו הסאמגוק סאגי נכתב מנקודת מבט על של אזרח ממלכת קוריו הרואה בה ממשיכה של ממלכת שילה ולא של גוגוריו ורוב החומר בה מתייחס לממלכת שילה ורק מיעוט מתייחס לגוגוריו ופקצ'ה. הסאמגוק יוסה והסאמגוק סאגי הסתמכו על גו סאמגוק סא, מקור עתיק על ההיסטוריה של שלוש הממלכות שאינו קיים היום. עם זאת, בניגוד לסאמגוק סאגי שנכתב מנקודת מבט פרו סינית, הסאמגוק יוסה מבטא לאומיות קוריאנית.
בניגוד לסאמגוק סאגי שנכתב כמאה שנה קודם לכן שהוא בעל אופי עובדתי, הסאמגוק יוסה מתמקד באגדות עם וביוגרפיות מראשית ההיסטוריה של קוריאה. עם זאת, הסאמגוק יוסה מכיל טבלה כרונולוגית אשר במקרים רבים מדויקת יותר מזאת של הסאמגוק סאגי.
הסאמגוק יוסה מכיל את האגדה של טאנגון ופואמות של היאנגה, היצירות הראשונות שנכתבו באופן פונטי בקוריאנית.
רכבת העמק (סרט, 1989)
רכבת העמק הוא סרט ישראלי משנת 1989 בהפקתו ובבימויו של יונתן פז, עם דן תורג'מן, נטע מורן, עמי אושפיז ותומי יואל בתפקידים הראשיים.
יונתן פז הקדיש את הסרט לאביו חנוך פז במאי תיאטרון, מורה, מחנך ואיש רוח. התסריט מבוסס על סיפור של יונתן פז בהשראת חייו כילד נער ובחור בקיבוץ מזרע הסמוך למסילת רכבת העמק. הוא הפיק את הסרט באופן עצמאי לאחר שחזר מלימודי קולנוע באוניברסיטת NYU. גם שני ילדיו דורון ויואב ובתו אפרת משתתפים בסרט.
בסרט יש שלוש סצנות ארוטיות של ארבעת השחקנים הראשיים, כן מתאר הסרט את ההויי של הילדים בלינה משותפת.
ב-2015 יצר פז את הסרט התיעודי "רכבת העמק חוזרת" לרגל הקמת קו המסילה החדש של רכבת העמק ובו קטעים מהסרט ושיחות עם אנשי המשקים שזכרו את רכבת העמק ההיסטורית ומודאגים מההשפעה של קו הרכבת החדש על איכות חייהם.
תקציר העלילה
אפריל 1948, חברת ילדי קיבוץ מבלים ושרים בעמק כשברקע נוסעת רכבת העמק עם הקטר הפולט עשן. בקיבוץ נערכת לווייה של רן בר שנפל במלחמת העצמאות המתחוללת בארץ.
בחבורת הילדים נמצא גדי שמעריץ את יואב חסון (עמי אושפיז). יואב הוא סמל הגבריות, חסון, אליל הבנות ושחקן כדורסל מצטיין. עמי סונט בו מדי פעם ומכנה אותו "אוקס" (טמבל). כשקבוצת הכדורסל של המשק מפסידה למשמר העמק, גונב גדי את פסלון האליפות ומסתיר אותו בצריף תחנת הרכבת במשך שנים.
הקיבוץ מקבל בכאב ובאבל את מותו של סטלין. יואב מקיים יחסים אינטימיים עם המטפלת רותי (נטע מורן) וגדי מציץ מהחלון.
יואב מתגייס לצנחנים ומספר לחברי המשק איך השתתף בפעולת קיביה ופיצץ שם בתים על יושביהם לאחר הרצח ביהודיה. לבסוף הוא מתאהב בפקידת המח"ט, מביא אותה למשק והם נישאים למורת רוחה של רותי שעוזבת את הקיבוץ.
גדי נמצא בקבוצת "רקפת" אך יש המתנגדים להעניק לו סמל בוגר בגלל התנהגותו והיצמדותו ליואב שלא מוצא חן בעיניהם. בהצבעה מוחלט לא להעניק לו את הסמל. גדי מאוכזב וחברתו חווה (תומי יואל) מנחמת אותו והם מקיימים יחסים בצריף התחנה. הוא בתגובה מתגייס גיוס מוקדם לשריון לזעמו של המנטור שלו יואב שחושב שרק הצנחנים הם בראש.
לאחר השחרור חוזר גדי לקיבוץ ויואב לוקח אותו לעבוד אתו בשלחין. הם לא מסתדרים ורבים כל הזמנים. לגדי יש חלום להקים מחדש את רכבת העמק על חלק מהמסילה שעדיין נותר. הוא רואה בכך חלק מהשלום העתידי שבו יגיעו לדמשק. יואב מתנגד לכך ואומר כי לדמשק יגיע רק על שרשראות.
גדי משפץ טרקטור ישן, בונה עליו צורת קטר עם ארובה ומאחוריו שני קרונות ומתכונן להפתיע את חברי הקיבוץ.
חג העומר תשכ"ז (1967), על הבמה רוקדים לצליל "שיבולת בשדה" ונערכת תחרות קצירת החיטה בה משתתף גם יואב. לפתע מופנים כל המבטים ל"רכבת העמק" שבנה גדי והוא נוהג ב"קטר" וכולם רצים לעברו.
יואב כועס ולמחרת מתחיל להרוס את המסילה. גדי מתאבק אתו ושניהם נפצעים עד שחברי הקיבוץ מפרידים ביניהם.
גדי ורותי מתאבלים עליו וגדי מוביל אותה לצריף ושולף את פסלון האליפות שהחביא בעבר. הם מקיימים יחסים ואחר כך מניח גדי את הפסל על קברו של יואב, נפרד מרותי ועוזב את הקיבוץ.
מלחמות בלריאנד
על פי עלילת הספר, זוהי הייתה מלחמה ארוכה וממושכת אשר התרחשה בארץ התיכונה בימי קדומים, בין שר האופל מלקור-מורגות' ועושי דברו לבין העלפים תושבי חבל הארץ בלריאנד שבצפון-מערב הארץ, והסתיימה בסופו של דבר בהתערבותם של הולאר השמיימיים, חורבן בלריאנד ושקיעתה מתחת לפני הים.
רקע
לאחר התעוררות העלפים במזרח הארץ התיכונה טרם העידן הראשון (בשנת 1050 לשנות העצים), החליטו חלק מהעלפים - שמעתה נודעו בשם האלדר - להסכים להצעה לנדוד מערבה אל עבר אמן וולינור, משכנות הולאר. במהלך המסע, חלק מהעלפים החליטו להמשיך הלאה אל עבר אמן, וחלק העדיפו להתיישב בחבל הארץ המערבי ביותר בארץ התיכונה, בלריאנד.
אחת מסיעות העלפים שהמשיכו הלאה אל עבר אמן הייתה סיעת הנולדור, הידועים גם כ"עלפים עמוקים" ונודעו באהבתם לעבודות הכפיים ומלאכת היצירה. אחד מהם, פאנור, אשר תואר מאוחר יותר כ"הגדול ביותר מכל האלדר בתבונת כפיו וחוכמתו, אבל היה גם הגא והעיקש מכולם", יצר שלוש אבני-חן בשם "הסילמרילים" ומילא אותן באורם של שני העצים השתולים בולינור אשר נתנו את אורם על העולם.
באותו הזמן, מלקור, הולא המורד, אשר הובס קודם לכן על ידי הולאר והושם במאסר, הצליח להשתחרר ממאסרו בזכות עורמתו הרבה. בידיעה כי לא יוכל עוד להסתמך על כוחותיו בלבד במלחמתו ביתר הולאר, רקם מלקור מזימה להסתת הנולדור כנגד הולאר על מנת שבסופו יצליח לגנוב את הסילמרילים ולהשתמש בהם על מנת להעצים את כוחותיו, ולהפוך לשליט על כל ארדה. על מנת ליישם את תוכניתו, שיקר מלקור לנולדור וסיפר להם על הארץ התיכונה, על גזע האדם שעתיד להתעורר והולאר לא הזכירו, ושיקר להם כי הסיבה האמיתית להזמנת הנולדור לאמן היא, כביכול, על מנת לשלול מהם את עצמאותם, ולא לאפשר להם לצאת חזרה אל הארץ התיכונה ולהקים ממלכות אדירות, כיאה להם. כתוצאה מכך, התפצלו הנולדור לשתי סיעות יריבות בראשות בניו של המלך פינווה - אחת בראשות פאנור, והשנייה בחסות פינגולפין. כאשר בני פאנור העזו להתקומם בחרב כנגד בני פינגולפין, התערבו הולאר וגירשו את פאנור מעיר הבירה של הולאר. מהר מאוד, גילו הולאר כי מלקור הפר את הבטחותיו ועמד למעשה מאחורי הסכסוך, אך מלקור נמלט מהם. לאחר מכן, הסתייע מלקור ברוח הזדונית דמוית העכביש אונגולינט על מנת לפלוש חזרה לאמן ולהשמיד את שני העצים. במהלך העימות, הרג מלקור את פינווה, וחמס מידיו של פאנור את הסילמרילים. עם זאת, משרידיהם של שני העצים, הפירות והזרעים, יצרו הולאר את השמש והירח, ובכך החל העידן הראשון בתולדות הארץ התיכונה.
פאנור הנזעם נשבע לנקום את מות אביו, אסף איתו נולדולי רבים והשביע אותם שבועה קדושה להחזיר את הסילמרילים חזרה מידי מלקור, אשר מעתה ייקרא בשם מורגות' - "האויב השחור של העולם".
הקרבות המרכזיים במלחמה
ממבצרו החדש אנגבנד בהרי הברזל שבצפון בלריאנד, הוציא מורגות' אל הפועל מתקפות רבות כנגד יושבי הארץ, ובמיוחד כנגד העלפים שנואי נפשו. בעוד שבחלק מהקרבות ידם של הנולדור ובעלי בריתם הייתה על העליונה, גזירת מנדוס העיבה על מאמצי הנולדור, ועד מהרה החלו הנולדור לספוג כישלונות בולטים שהובילו לתבוסות מחפירות בשדה הקרב.
הקרב הראשון בבלריאנד
קרב חסר-שם זה התרחש בשנת 1497 לשנות העצים (השנה האחרונה לפני העידן הראשון) ולמעשה התרחש לפני בוא הנולדור לבלריאנד. במהלך הקרב, תקף מלקור את אותן סיעות העלפים שהעדיפו להתיישב בבלריאנד במהלך המסע למערב - סיעת הסינדר, העלפים האפורים בראשות תינגול, וסיעת הליקונדי, העלפים הירוקים בראשות דנתור. הקרב הסתיים בניצחון העלפים, אם כי במחיר כבד מאוד: נפילת דנתור, מלך העלפים הירוקים.
קרב דגור אגלרב
הקרב השלישי שהתרחש על אדמת בלריאנד הסתיים בניצחון המפואר ביותר של הנולדור עד כה, לאחר שיצאו מחוזקים מהקרב הקודם והחליטו בעקבותיו לבסס את כוחם בארץ התיכונה על ידי בניית ממלכותיהם ויצירת קשרים עם סיעות העלפים האחרות דוגמת הסינדר. הניצחון בקרב זה הביא לתחילת עידן של שלום ושגשוג לממלכות העלפים בבלריאנד, ולעלייתם של בתי האדיין הראשונים - בני האדם שבחרו להושיט את ידם לעלפים.
לאחר הקרב, הטילו הנולדור מצור ממושך על אנגבנד, מתוך ביטחונם המופרז כי יצליחו להחליש מספיק את מורגות' הנצור על מנת להצליח במה שהם נכשלו בו בדגור-נואין-גיליאת - הבסת מורגות' עצמו.
קרב להבת הפתע
למרות המצור, המשיך מורגות' לבנות את כוחותיו בחשאי במרתפי אנגבנד, מתחת לאפם של צבא הנולדור הצר על שעריו. מורגות' העדיף להמתין כמה זמן שיידרש על מנת שיהיה מספיק חזק לפרוץ את המצור הממושך על אנגבנד, ולבסוף, ארבע מאות שנים לאחר דגור אלגרב, פרץ מורגות' את המצור על אנגבנד בהתקפת פתע רבת עוצמה בה השתתף בין היתר ראשון הדרקונים של מורגות' - הדרקון גלאורונג יורק האש. אש הדרקון כילתה את מישור ארד גלן הפורה, ועלפים רבים מצאו את מותם בניסיון לברוח מהאש והעשן. כתוצאה מתבערה זו כונה הקרב דגור ברגולך - "קרב להבת הפתע" בסינדרין. צבאות הבאלרוגים והאורקים, בהנהגת גלאורונג הדרקון, פלשו בהצלחה למספר ממלכות עלפים ששכנו בצפון בלריאנד והחריבו אותן עד היסוד.
בכך פוזרו הנולדור לכל עבר, וכוחות האופל של מורגות' היו חופשיים לעשות כרצונם בצפון בלריאנד.
קרב הדמעות לאין-מספר
קרב זה, שהחל כניסיון לאסוף מחדש את כוחות האלדר והאדיין למתקפה מחודשת כנגד מורגות' לאחר כישלון המצור בקרב להבת-הפתע, הסתיים בכישלון ובתבוסה שתיזכר כאחד המאורעות הטרגיים ביותר בתולדות הארץ התיכונה. ההלם והזעזוע מתבוסה זו היה כה כואב עד שהקרב הונצח בשם נירנית ארנודיאד, "קרב הדמעות לאין מספר".
ניצחונו של מורגות' עם זאת לא היה שלם, שכן לא היה בידיו לגלות את מיקומה של גונדולין ושל מלכה, טורגון, שהחליט לסגת מהקרב והפך למלך העליון על הנולדור לאחר נפילת פינגון.
הקרב למעשה סימל את תחילת שקיעתם של ממלכות העלפים הגדולות, ואכן רבים מהן נפלו בשנים שלאחר הקרב ונחרבו בידי מורגות'.
מלחמת החרון
בשנים שלאחר התבוסה בנירנית, שלט מורגות' ללא עוררין במרבית בלריאנד. כוחם של העלפים ובני בריתם כמעט והודבר לחלוטין, וכל ממלכות העלפים הגדולות נפלו. כאילו כדי להחמיר את המצב, ולשביעות רצונו של מורגות, בניו של פאנור, שחיפשו את הסילמריל של ברן ולותיין, ערכו שני מעשי טבח אכזריים בשאריהם העלפים, והשמידו את מה שנותר מממלכת דוריאת ומנמלי הסיריון. בעת צרה זו החליטו יורד הים אארנדיל, צאצא לטואור (אדם מן האדיין) וידריל (עלפית, בתו של טורגון מלך גונדולין), יחד עם אשתו אלווינג (צאצאית ברן ולותיין), אשר שניהם מסמלים את הברית בין עלף לאדם, כשאורו של הסילמריל של ברן מוביל אותם, להגיע אל ולינור בשם כל עמי הארץ התיכונה. שם, התחנן אארנדיל בפני הולאר שיסייעו וילחמו במורגות כדי לשחרר את ארדה מכבליו. הולאר נענו לבסוף לתחינותיו, ויצאו לקדש מלחמה כנגד מורגות' וצבא האופל שלו.
בכך, סימל הקרב את תבוסתו הסופית של מורגות' בארץ התיכונה, אך גם את סופה של בלריאנד אשר נחרבה ושקעה מתחת לים כתוצאה מהקרב האכזרי.
קרבות נוספים שהתרחשו בבלריאנד במהלך המלחמה
לצד הקרבות המרכזיים, התרחשו בבלריאנד מספר קרבות נוספים בין כוחות מצומצמים יותר מבין שני הצדדים היריבים, ואף בין העלפים לבין עצמם. בין קרבות אלו נכללים:
ברוצקוס
ברוצקוס הוא שם משפחה ממקור ליטאי.
חטיפת טיסה 648 של איג'יפטאייר
טיסה 648 של איג'יפטאייר הייתה טיסת נוסעים מסחרית, שנחטפה על ידי מחבלים מארגון אבו נידאל ב-23 בנובמבר 1985 בדרכה מיוון למצרים ואולצה לנחות באי מלטה. פעולת קומנדו מצרית להשתלטות על המטוס במלטה ב-25 בנובמבר הסתיימה במרחץ דמים, כאשר עשרות מנוסעי המטוס נהרגו במהלכה. בסך הכל נספו 58 מתוך 95 נוסעי המטוס ואנשי צוותו, לרבות נוסעת ישראלית אחת והשחקנית והרקדנית המקסיקנית, לופיטה פאלס. שני חוטפים נהרגו ואחד נלכד ונדון למאסר.
החטיפה
טיסה 648, במטוס מדגם בואינג 737 של איג'יפטאייר, המריאה מנמל התעופה של אתונה ב-23 בנובמבר 1985 בשעה 20:00 בדרכה לנמל התעופה הבינלאומי של קהיר. על סיפונה נמצאו 92 נוסעים וששה אנשי צוות. בין יושבי המטוס היו אזרחי מצרים, יוון, ארצות הברית, הפיליפינים, אוסטרליה, מקסיקו, בלגיה ושתי נשים ישראליות.
אנדרסון פאאק
ברנדון פאאק אנדרסון (באנגלית: Brandon Paak Anderson; נולד ב-8 בפברואר 1986), המוכר כאנדרסון פאאק, הוא ראפר, זמר, מפיק מוזיקלי ורב-נגן אמריקאי מאוקסנארד שבקליפורניה.
ראשית חייו
אנדרסון פאאק נולד במרכז הרפואי האזורי סנט ג'ון באוקסנארד, קליפורניה, ב-8 בפברואר 1986. הוא ממורשת אפרו-אמריקאית וקוריאנית מעורבת. אמו של אנדרסון נולדה בקוריאה הדרומית במהלך מלחמת קוריאה לאישה קוריאנית ולחייל אפרו-אמריקאי. בתחילה היא גודלה על ידי סבה וסבתה הקוריאנים, לפני שהוכנסה לבית יתומים ולאחר מכן אומצה על ידי משפחה אמריקאית שגרה בלוס אנג'לס.
חטיפת טיסה 648 של איג'יפטאייר
החטיפה
המחבלים רצו להפנות את המטוס ללוב, אך בשל הנזק שנגרם לו ומחסור בדלק שהתפתח בו החליטו לנחות במלטה. שלטונות מלטה סירבו לתת למטוס אישור נחיתה, כפי שעשו במקרים דומים בעבר, אך המחבלים אילצו את הטייסים לנחות ללא אישור בנמל התעופה הבינלאומי של מלטה והם הצליחו בכך גם לאחר שאורות מסלול הנחיתה כובו.
אנדרסון פאאק
ראשית חייו
בגיל 7, היה פאאק עד לאביו המנוכר שתקף את אמו: "אחותי הקטנה ואני יצאנו מלפנים ואבי היה על גבי אמא שלי. היה דם ברחוב. הוא נעצר וזו הייתה הפעם האחרונה שראיתי אותו. אני חושב שהוא עשה זאת ארבע עשרה שנה".
חטיפת טיסה 648 של איג'יפטאייר
החטיפה
ראש ממשלת מלטה, קארמנו מיפסוד בוניצ'י (Karmenu Mifsud Bonnici), הגיע לנמל התעופה כדי לפקח על המשא ומתן עם החוטפים שנוהל באמצעות מתורגמן. הוא סירב לתדלק את המטוס ולהרחיק ממנו את אנשי הביטחון המקומיים שהקיפו אותו בטרם ישוחררו נוסעיו. החוטפים שיחררו תחילה מספר נוסעים. לאחר מכן איימו החוטפים שיתחילו לירות בנוסעים. הם מימשו את איומיהם, ירו בחמישה נוסעים - שלושה אמריקאים ושתי הנוסעות הישראליות - בפתח המטוס והשליכו אותם אל המסלול. הישראליות תמר ארצי וניצן מנדלסון נפצעו. מנדלסון, בת 23, נפטרה מפצעיה כעבור שבוע. נוסעת אמריקאית אחת מאלו שנורו נהרגה ושניים נפצעו.
אנדרסון פאאק
קריירה
פאאק החל להפיק מוזיקה מחדר השינה שלו כנער, בזמן שלמד בבית הספר התיכון פות'היל לטכנולוגיה. חוויותיו הראשונות מההופעות היו כמתופף בכנסיית משפחתו. פאאק הכיר את אשתו, סטודנטית למוזיקה מדרום קוריאה, בבית הספר למוזיקה. בשנת 2011, לפני שפעל כמוזיקאי מצליח, פאאק עבד בחוות מריחואנה בסנטה ברברה. הוא פוטר ללא אזהרה והפך לחסר בית עם אשתו ובנו התינוק.
חטיפת טיסה 648 של איג'יפטאייר
החטיפה
ארצות הברית, בריטניה וצרפת הציעו כולן לממשלת מלטה לשגר אליה יחידות השתלטות צבאיות. ארצות הברית הטיסה אנשי רפואה מגרמניה המערבית לבסיסיה באיטליה. לבסוף הודיע שגריר ארצות הברית במלטה שלמצרים יש יחידת השתלטות (יחידה 777, שכונתה א-סאעיקה) אשר אומנה על ידי כוח דלתא האמריקאי וממשלת מלטה אישרה את כניסתה לפעולה.
אנדרסון פאאק
קריירה
בשנת 2011, פאאק החל להרוויח תשומת לב בעולם המוזיקה בלוס אנג'לס כשעבד על אלבום הבכורה שלו. שאפיק חוסיין מסא-רא והראפר דאמפונדאד מלוס אנג'לס עזרו לפאאק להתאושש כלכלית מאיבוד עבודתו בסנטה ברברה בכך שהעסיקו אותו כעוזר, צלם וידאו, עורך, כותב ומפיק. ב-30 ביוני 2012 הוציא את מיקסטייפ הבכורה שלו, O.B.E. Vol. 1. בנוסף, הפך למתופף של משתתפת אמריקן איידול לשעבר, היילי ריינהארט.
חטיפת טיסה 648 של איג'יפטאייר
ההסתערות על המטוס
היחידה המצרית הגיעה למלטה בפיקודו של מייג'ור גנרל כמאל עטייה בליווי ארבעה קצינים אמריקאים, והוחלט להאריך במשא ומתן ככל האפשר כדי לתקוף את המטוס בבוקר. החיילים המצרים נועדו להתחפש לאנשי צוות המביאים מזון למטוס ואז לחדור לתוכו ולהשתלט עליו.
אנדרסון פאאק
קריירה
ב-27 בנובמבר 2013, פאאק הפיק והקליט מיני-אלבום גרסאות כיסוי בשם Cover Art. פאאק הושפע על ידי האמנים הלבנים של שנות ה-50 של המאה ה-20 שזכו להצלחה מסחרית על ידי חידוש שירים שנכתבו על ידי זמרי רית'ם אנד בלוז. האלבום יצא על ידי הלייבלים העצמאיים Hellfyre Club ו-OBE. בשנת 2014, היה פאאק למפיק הראשי של האלבום All You Can Do של המוזיקאי וואצקי והתארח בשלושה מתוך שישה עשר הרצועות שלו.
חטיפת טיסה 648 של איג'יפטאייר
ההסתערות על המטוס
ללא תיאום עם השלטונות המקומיים תקפה היחידה המצרית את המטוס כשעה וחצי לפני מועד ההתקפה שסוכם. במטוס נמצאו עדיין מרבית נוסעיו ואנשי צוותו ושני חוטפים. המצרים הניחו מטעני נפץ - כנראה בעלי עוצמה רבה מהדרוש - על דלתות תא הנוסעים ודלתות תא המטען. הפעולה השתבשה: החוטפים הבחינו בניסיון ההשתלטות והחלו לירות על הנוסעים ולזרוק עליהם רימוני-יד. אש פרצה בתא הנוסעים - לא ברור אם כתוצאה מאש המחבלים או מאש החיילים המצרים או מטעני החבלה שהפעילו. החיילים המצרים הרגו את אחד החוטפים והאחר, עומאר ראזק, נפצע, העמיד פנים שהוא נוסע וזוהה בהמשך כחוטף. לאחר הפעולה התברר כי 58 נוסעים ואנשי צוות נספו (לרבות הנוסעות שנרצחו לפני ההתקפה). חלקם מתו משאיפת עשן מהדליקה שפרצה במטוס ואחדים נפגעו מאש החיילים המצרים.
אנדרסון פאאק
קריירה
ב-28 באוקטובר 2014 הוציא פאאק את אלבום הבכורה שלו, Venice, בלייבלים OBE ו-Steel Wood. באותה השנה, הצטרף פאאק לזמרת ג'נה אייקו בסיבוב ההופעות שלה "Enter the Void". בשנת 2015, השתתף פאאק שישה שירים באלבומו של ד"ר דרה, Compton ושניים באלבומו של דה גיים, The Documentary 2.5.
חטיפת טיסה 648 של איג'יפטאייר
ההסתערות על המטוס
הפרשן ג'ון מיצי (John Mizzi), שחיבר ספר על החטיפה, טען כי היא הייתה אירוע שמלטה וממשלתה לא היו ערוכים להתמודד עמו מבחינה ביטחונית וכי המשא ומתן עם החוטפים נוהל בצורה פגומה. כן טען כי לחיילים המצרים שפשטו על המטוס ניתנה יד חופשית והם פעלו לחיסול המחבלים ללא תשומת לב לחייהם ולשלומם של בני הערובה במטוס.
אנדרסון פאאק
קריירה
בינואר 2016 הוציא את אלבום האולפן השני שלו, Malibu, שזכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה והגיע למקום השישי במצעד האלבומים העצמאיים של הבילבורד. מתוך האלבום יצא הסינגל "Come Down", המשלב גרסת קאבר בשפה האנגלית של "התקווה", ההמנון הלאומי של מדינת ישראל. השיר נבחר לאחד מה-50 שירים הטובים ביותר לשנת 2016 על ידי מגזין פיצ'פורק. בחודש צאת האלבום, חתם פאאק בלייבל אפטרמת' אנטרטיינמנט של ד"ר דרה. באותה השנה, הוציא יחד עם המפיק נולדג' תחת הצמד נו-ווריז אלבום משותף בשם Yes Lawd!. בשנת 2017 קיבל האלבום Malibu מועמדות לפרס גראמי בקטגוריית "האלבום האורבני העכשווי הטוב ביותר". באותו הטקס, הועמד פאאק בקטגוריית "תגלית השנה".
חטיפת טיסה 648 של איג'יפטאייר
לאחר החטיפה
המחבל עומאר ראזק נשפט במלטה ונדון ל-25 שנות מאסר. לאחר שריצה שמונה שנות מאסר שוחרר מכלאו וגורש מן המדינה. מלטה סירבה להסגירו לארצות הברית משום שלפי חוקיה אסור היה לשפוט אותו פעמיים בשל אירועי החטיפה. הוא הגיע לניגריה ושם נעצר ולאחר שלושה חודשים הוסגר לארצות הברית. הוא נשפט שם וב-1996 נדון למאסר עולם.
פריסטרה
פריסטרה (ביוונית: Περιστέρα - מילולית: יונה) המכונה גם אספרו או קסרו, הוא אי המהווה חלק מהאיים הספורדיים בצפון הים האגאי.
אנדרסון פאאק
קריירה
בשנת 2018, הסינגל "Til It's Over" של פאאק הוצג בפרסומת טלוויזיה חדשה שהוציאה חברת אפל. הפרסומת בוימה על ידי ספייק ג'ונז, בהשתתפות FKA twigs בקליפ, וקידמה את הרמקול החכם של אפל, HomePod. ב-16 בנובמבר 2018 הוציא את אלבום האולפן השלישי שלו, Oxnard, שזכה לביקורות חיוביות והגיע בשיאו למקום ה-11 במצעד הבילבורד 200. באותה השנה, הוציא את הסינגל "Bubblin" שזיכה אותו בפרס גראמי הראשון שלו, בקטגוריית "ביצוע הראפ הטוב ביותר".
פריסטרה
מבחינה מוניציפלית האי מהווה חלק מהעיירה אלוניסוס, שעיקרה באי אלוניסוס הסמוך, הנמצא מצפון לאי. ממערב לאי נמצאים איוני אדלפי. האי נמצא במחוז מגנסיה שבאזור תסליה של יוון.
אנדרסון פאאק
קריירה
ב-12 באפריל 2019 הוציא פאאק את האלבום Ventura, שהגיע למקום הרביעי במצעד הבילבורד 200, זכה לשבחים רבים ואף זכה בפרס גראמי בקטגוריית "אלבום ה-R&B הטוב ביותר" בטקס פרסי גראמי ה-62. באותו הטקס, זכה השיר "Come Home" בהשתתפות אנדרה 3000 מתוך האלבום בקטגוריית "ביצוע ה-R&B הטוב ביותר".
פריסטרה
הנקודה הגבוהה ביותר באי היא ההר סטפאני שגובהו 250 מטרים מעל פני הים.
נכון לשנת 1991 התגוררו באי שלושה תושבים בלבד, אולם מדגם אוכלוסין משנת 2011 מציין כי באי מתגוררים שלושים תושבים.
רנדי ג'ורג'
רנדי ג'ורג' (באנגלית:  Randy A. George) הוא קצין בדרגת גנרל המכהן כסגן וממלא מקום ראש מטה צבא ארצות הברית.
ביוגרפיה
ג'ורג' גדל באלדן שבאיווה. ב-1988 סיים לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא. הוא שירת כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה בדיוויזיה המוטסת ה-101 במהלך מלחמת המפרץ. לאחר מכן שימש מפקד מחלקת סיור ועוזר מפקד גדוד. לאחר הכשרה מתקדמת כקצין שריון שירת בחטיבה השלישית של הדיוויזיה הרביעית כולל כמפקד פלוגה. למד במכללה לפיקוד ומטה של הצבא ולאחר מכן שירת כסגן מפקד הגדוד השני ברגימנט החי"ר ה-503.
במלחמת עיראק שירת כסגן מפקד חטיבת הצנחנים ה-173 שפעלה החטיבה בגזרת כירכוכ. בשנים 2005–2006 פיקד על הגדוד הראשון של רגימנט החי"ר ה-187 שהוצב בבאיג'י בעיראק.
ביולי 2008 מונה למפקד החטיבה הרביעית בדיוויזיה הרביעית, ובמבצע חירות מתמשכת עמד בראש צוות הקרב החטיבתי. לאחר מכן, שימש כעמית במועצה לקשרי חוץ, קצין תכנון בתא התיאום בין אפגניסטן לפקיסטן, עוזר סגן ראש מטה פיקוד מרכז של ארצות הברית. הוא שימש סגן מפקד הדיוויזיה הרביעית, כעוזר ראש אג"ם במטה הצבא, ובתפקיד מטה במטות המשולבים.
באוגוסט 2017 מונה למפקד הדיוויזיה הרביעית שבתקופת פיקודו הוצבה באפגניסטן והוא שימש כסגן ראש כוח המשימה הצבאי באזור. בפברואר 2020 מונה למפקד הקורפוס הראשון. ביולי 2021 מונה לעוזרו של מזכיר ההגנה של ארצות הברית. באוגוסט 2022 מונה לסגן ראש מטה צבא ארצות הברית במקום ג'וזף מרטין וקודם לדרגת גנרל.
ג'ורג' בעל תואר שני בכלכלה מבית הספר למכרות של קולורדו ובעל תואר שני בלימודי ביטחון בינלאומי ממכללת המלחמה של הצי. נשוי לפטי והם הורים לבן ובת.
STS-81
STS-81 הייתה משימתה ה-18 של מעבורת החלל אטלנטיס, משימת המעבורות השביעית במסגרת תוכנית מיר ומעבורות החלל ומשימת העגינה החמישית במיר. המשימה שוגרה ב-12 בינואר 1997 מ-LC-39B ממרכז החלל קנדי ונחתה ב-22 בינואר 1997 גם כן במרכז קנדי. המעבורת נשאה עימה אל התחנה אספקה ואת האסטרונאוט ג'רי ליננג'ר, שהחליף את האסטרונאוט ג'ון בלאהה, שחזר לכדור הארץ על גבי המעבורת לאחר שהייה בת 4 חודשים במיר.
נתוני משימה
השיגור בוצע ב-12 בינואר 1997 מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי. ב-14 בינואר המעבורת עגנה בתחנת החלל מיר. בתחנת החלל כבר היה צוות של 3 אנשים כולל ג'ון בלאהה. הצוות המשותף של 9 אנשים החל בביצוע ניסויים משותפים לפי תוכנית. כמו כן מהמעבורת הועברו כ-2,710 ק"ג אספקה וציוד. המעבורת כללה מתקן כפול של SPACEHAB לביצוע ניסויים. במהלך המשימה בוצעו ניסויים בתחום מדעי כדור הארץ, ביולוגיה חקר חוסר כבידה ועוד.
ב-19 בינואר מעבורת נותקה מתחנת החלל. למעבורת עבר ג'ון בלאהה והוא חזר לכדור הארץ, ג'רי ליננג'ר נותר בתחנת החלל. הוא חזר בSTS-84 במאי 1997. המעבורת החזירה לכדור הארץ 570 ק"ג של ציוד וממצאים של מחקרים שבוצעו.
המעבורת נחתה במסלול נחיתה מס' 33 במרכז החלל קנדי.
גוני מרדור
גוני מרדור-בירן (27 בספטמבר 1953 – 1 במאי 2016) הייתה שדרנית רדיו, מגישה וסופרת ישראלית. נחשבה כאחת המגישות הבולטות בגלי צה"ל ובקול ישראל.
ביוגרפיה
גוני מרדור נולדה בשם עגניה מרדור, בתם של לאה ומוניה מרדור, מבכירי "ההגנה" ומי ששימש כמנכ"ל הראשון של רפא"ל.
מרדור הייתה מגישה וקריינית בגלי צה"ל. ב-1991 היא הגישה את התוכנית "ערב טוב ישראל", ב-1992 את התוכנית "707", וב-1995 את התוכנית "יש עם מי לדבר". הגישה גם את "יומן הערב". כן הגישה את התוכנית "הכל דיבורים" ברשת ב'.
בשנת 2006 הצטרפה לרדיו ללא הפסקה, והגישה את "שש בערב עם גוני מרדור" - יומן אקטואליה וחדשות לסיכום אירועי היום וב-2010 את התוכנית "חמש בערב". כמו כן כתבה במגזין את.
מלבד פועלה כשדרנית ומגישה, כתבה מרדור כמה ספרים, ובהם ספרי ילדים הקרויים על שמות בנותיה: "מלאך הקסם של דנה", שעסק בקשיי ההירדמות של ילדים, ו"ענת קיץ חורף", על העצמאות שרכשה בתה הפעוטה בהתלבשויות הבוקר.
בשנת 2002 יצא לאור ספר שירה שלה, "פרקי מסע לשום מקום", על ידי הוצאת הקבוץ המאוחד.
בעלה הראשון של מרדור היה רוני סביר, ששימש כתב בקול ישראל. לבני הזוג נולדו שתי בנות. לאחר גירושיה, נישאה לעורך הדין שרגא בירן אך התגרשה גם ממנו.
גוני מרדור נפטרה בגיל 62 ממחלה קשה. היא הובאה למנוחות בבית העלמין בכפר שמריהו והותירה אחריה שתי בנות.
פלג ניאגו
פלג ניאגו (נולד ב-1970) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף ששירת כמפקד בסיס תל נוף של חיל האוויר הישראלי. מכהן כמנכ"ל מועצה אזורית בני שמעון.
ביוגרפיה
באוגוסט 2012 מונה לראש מחלקת הדרכה בלהק האוויר. ב-2014 מונה למפקד בסיס רמון, הוא שירת בתפקיד עד 2016. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ד (2016–2017).
בספטמבר 2017 מונה למפקד בסיס תל נוף ושימש בתפקיד עד ספטמבר 2019. לאחר מכן פרש משירות הקבע.
בדצמבר 2019 מונה למנכ"ל מועצה אזורית בני שמעון.
השכלה וחיים אישיים
ניאגו בעל תואר ראשון בגיאופיזיקה ומדעים פלנטריים מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בביטחון לאומי ואסטרטגיה מהמכללה לביטחון לאומי. הוא תושב קיבוץ להב, נשוי ואב לחמישה.
Sun Goes Down
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מסיבת רווקים (סרט)
מסיבת רווקים (במקור: Bachelor Party) הוא סרט קומדיה משנת 1984 בבימויו של ניל ישראל שגם נכתב על ידו יחד עם פטריק פרופט. הסרט, שבו מככבים טום הנקס, אדריאן זמד, ג'ולי קיטן וויליאם טפר, מספר על צעיר רווק המחליט להינשא לחברתו, כשחבריו הקרובים עורכים לו את מסיבת הרווקים המסורתית במטרה לבדוק אם הוא אכן יכול לעמוד בפיתוי ולהישאר נאמן לארוסתו.
הרעיון לסרט עלה כשחלק מחברי צוות ההפקה והשחקנים נכחו במסיבת רווקים שכזאת והחליטו לקחת אותו צעד קדימה ולהמירו למסך הקולנוע.
זהו סרטו השלישי של הנקס והשני באותה שנה, אחרי ששיחק בתפקיד הראשי בסרט ספלאש ועוד קודם לכן בתפקיד קטן יותר בסרט "הוא יודע שאת לבד" שנעשה ב-1980.
עלילת הסרט
ריק גאסקו (בגילומו של טום הנקס) המתפרנס כנהג הסעות לבית ספר מחליט להתחתן עם חברתו דבי תומפסון (ג'ולי קיטן) ומספר על כך בשמחה לחבריו הקרובים. החבר'ה מודיעים לריק על מסיבת הרווקים שהם מכינים לו אולם הורי הכלה המיועדת לא כל כך מרוצים מכל עניין החתונה ומגייסים את קול וויטייר (רוברט פרסקוט) החבר לשעבר של תומפסון כדי שיעשה הכל על מנת להוכיח לבתם כי ארוסה אינו נאמן לה והחתונה אינה טובה לה.
בעוד דבי מודאגת, ריק מבטיח לה שיישאר נאמן לה ושאין לה מה לדאוג, היא מחליטה לארגן מסיבת רווקות משלה עם חברותיה. באותו הזמן ממש מתחיל קול בסדרת חבלות לקראת האירוע של הבנים.
בקומדיה של טעויות ובלבול גורם קול לחברתו לשעבר להבין שריק אכן בגד בה (מה שלא קרה באמת) וחוטף אותה. אחרי מרדף פרוע ומצחיק מצליח בסופו של דבר ריק להשיג את חברתו ואת אמונה מחדש והשניים מגיעים לרגע המיוחל ומתחתנים.
את הדרך לשדה התעופה לקראת טיסתם לירח הדבש עושים השניים באוטובוס התלמידים של ריק, עליו נוהג בראד, אחד מחבריו הקרובים של ריק.
הפסקול
את המוזיקה לסרט כתב רוברט פולק ובעקבות ריבוי השירים בו הוחלט באותה שנה להוציא גם את האלבום המוזיקלי של הסרט. באלבום ניתן למצוא את השירים הבאים:
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות שליליות למדי וזכה לציון הנמוך של 50% מתוך 24 ביקורות באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes.
מירית שם אור
מירית שם-אור (נולדה ב-23 באפריל 1945) היא פזמונאית וסופרת ישראלית, אשר כתבה עשרות להיטים במוזיקה הישראלית. זוכת פרס אקו"ם על מפעל חיים לשנת 2020.
ביוגרפיה
שם-אור נולדה בחיפה בשם מרים שמייביץ', ובגיל שנה עברה עם משפחתה לתל אביב. היא בתה של הסופרת והעיתונאית אורה שם-אור והאדריכל ארי שם-אור, אחותם של יובל ויונתן שם אור ודודתם של השחקנית תמר שם אור והעיתונאי בר שם אור.