cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גאורג קארסקי
ראשית דרכו
בשנת 1933 נמנה עם הפעילים הרוויזיוניסטים שבהנהגת מאיר גרוסמן פרשו מהתנועה הרוויזיוניסטית והקימו את מפלגת המדינה העברית. עם מייסדי מפלגה זו נמנו פעילים רוויזיוניסטים נוספים כרוברט שטריקר, ממנהיגי הציונים באוסטריה, ריכרד ליכטהיים, ממנהיגי הציונים בגרמניה ובארץ ישראל, העיתונאי ד"ר הרצל רוזנבלום, המשורר יעקב כהן וזליג סוסקין, ממייסדי נהריה. בגרמניה פעלה המפלגה, בשנות שלטונו הראשונות של היטלר, בשם "מפלגת המדינה היהודית" - Judenstaat Party שגאורג קארסקי עמד בראשה. עם גבור רדיפות היהודים בגרמניה יצרה המפלגה, באפריל 1934, חזית מאוחדת עם התנועה הרוויזיוניסטית שנקראה בשם "המדינה היהודית".
בגרמניה הנאצית
חודשים אחדים לאחר עליית הנאצים לשלטון השתלט קארסקי עם קבוצה מחברי בית"ר על בניין הקהילה היהודית בברלין, כהפגנה לכך שבמצב בו היו נתונים היהודים תחת שלטון הנאצים חייבים הציונים לעמוד בראש יהדות גרמניה. כתוצאה מכך סולק מההתאחדות הציונית של גרמניה, ה-Zionistische Vereinigung Für Deutschland, ארגון הגג של כל הארגונים הציוניים בגרמניה.
קארסקי ראה את בית"ר ואת עצמו, המייצגים עמדה לאומית גאה, כנציגים הראויים לנהל דו-שיח שוויוני עם השלטונות הנאציים. הוא תבע את חיסול (ליקווידציה) הקהילות היהודיות בגרמניה ואת הוצאתם המהירה של היהודים מגרמניה. דעתו הייתה כי המשטר הנאצי איננו תופעה חולפת, כפי שחשבו רבים, וכי אין עתיד ליהודים בגרמניה.
בקיץ 1935 הציע תוכנית לפינויים בשלבים לארץ ישראל של חצי מיליון היהודים שחיו בגרמניה, בקצב של 25,000 איש לשנה. לפי התוכנית היה צריך להיות מוקם ארגון חדש, בראשותו של קארסקי, שיתמנה כ"קומיסר להגירה", שירכז את כל ענייני הגירת היהודים. קארסקי הציג את תוכניתו בפני השלטונות הנאציים, למורת רוחם של הארגונים היהודיים.
תגובת ארגונו של קארסקי לחוקי נירנברג הייתה חיובית. ב-23 בדצמבר 1935 פורסם ריאיון עם קארסקי, בעיתון הנאצי Der Angriff  (בגרמנית: "ההתקפה"), ביטאונו של יוזף גבלס. קארסקי הביע בראיון עמדה חיובית למגמת ההפרדה בין יהודים לבין גרמנים ולמגמת איסור נישואי תערובת בין יהודים לגרמנים, בהוסיפו שהוא מתכוון ליחסי כבוד הדדיים בין הצדדים. קארסקי הדגיש כי עמדתו איננה כוללת הסכמה לתקנות המשפטיות החדשות לשלילת שוויון הזכויות. תוך גינוי תופעות של התבוללות ונישואי תערובת הבהיר את הצורך בהרחבת פעילותם התרבותית של היהודים ובשמירה על אופיים הקיבוצי המיוחד. בין היתר אמר:
פרסום הראיון עורר סערה בעולם היהודי, שלא היה נכון לקבל עמדה כה קיצונית. בגרמניה תואר קארסקי כעושה רצונם של השלטונות ומה גם שהוא נתמנה על ידי השלטונות לעמוד בראש "האיגוד התרבותי היהודי" ה-Jüdischer Kulturbund, גוף שנועד על ידי השלטונות לבדל את התרבות היהודית מהתרבות הכלל גרמנית. קארסקי יצא בביקורת חריפה נגד הנציגות הארצית של היהודים בגרמניה בראשותו של הרב ליאו בק. הוא טען כי היא תמיט אסון על יהודי גרמניה בשל מדיניותה הגורמת להשהיית ההגירה, ובשל הערכת מצב מוטעית בקשר לכוונות השלטון הנאצי כנגד היהודים. הוא דרש להעניק סמכויות חדשות לארגון ולהעמיד בראשותו הנהגה חדשה תקיפה שהוא יעמוד בראשה.
המאבק בין קארסקי להנהגה היהודית התחדד. באביב 1937 עבר המאבק לדפי העיתונות היהודית. הנושא עלה לדיון במועצת הנציגות הארצית. בדיון דרש קארסקי לגרוע מסמכויותיה של הנציגות, אותה האשים בניהול בלתי תקין, ולהעבירן לארגוני הקהילות. מונתה ועדת חקירה שפסקה כי אין יסוד להאשמותיו של קארסקי. הגסטפו, שבאותו שלב טרם הייתה לה שליטה כה מלאה על יהודי גרמניה וגורלם, ניסתה להתערב ודרשה לייסד הנהגה חדשה של הנציגות בראשותו של קארסקי, שבה הרב ליאו בק יכהן כנשיא כבוד. עקב התנגדות ההנהגה נעשתה פשרה לפיה צורף קארסקי לוועדת הכספים בלבד.
בשיאו של המאבק, ימים אחדים לאחר מינויו של קארסקי לוועדת הכספים, התמוטט בנק עבריה, ופקדונותיהם של רבים מבני המעמד הבינוני היהודי ירדו לטמיון. ההתמוטטות ארעה למרות מאמציו של קארסקי למונעה, וקארסקי איבד כליל את מעמדו בציבור היהודי. ב-28 ביולי 1937 הודיע קארסקי על התפטרותו מתפקיד יו"ר הבנק ומנהלו, ולקראת סוף שנת 1937 עזב את גרמניה ועלה לארץ ישראל.
בארץ ישראל
גאורג קארסקי הגיע לארץ ישראל ב-4 באוקטובר 1937. בארץ ציפתה לו קבלת פנים עוינת. יומיים לאחר הגיעו ארצה, ב-6 באוקטובר, בצאתו לסיור בהדר הכרמל בחיפה, הוא הוקף בהמון זועם שקרא לעברו "הנה קארסקי הבוגד, המרגל הנאצי". בהמשך סיורו ברחוב הרצל הפך המצב לבלתי נסבל עבורו והוא נמלט אל אחד הבתים ברחוב נורדאו. ההמון נקהל סביב הבית והמשיך בצעקותיו. כוח משטרה בריטי שהוזעק למקום פיזר את ההמון.
התאחדות עולי גרמניה פרסמה ב-10 באוקטובר 1937 גילוי דעת האומר בין היתר:
קארסקי ניסה להשיב את כבודו על ידי פניה לערכאות. הוא בחר שלא לפנות לבית המשפט המנדטורי, אלא הגיש תביעת דיבה נגד התאחדות עולי גרמניה לבית הדין של הרבנות הראשית לארץ ישראל בירושלים. בית הדין בראשותו של הרב הראשי יצחק הלוי הרצוג שמע את ראיות וטענות הצדדים וב-2 ביוני 1938 נתן את פסק דינו בו דחה את תביעתו של קארסקי ואישר את אמיתות הדברים שנאמרו בגילוי הדעת של ההתאחדות. עיקרי דבריו של בית הדין היו כי קארסקי רצה להשתלט על יהודי גרמניה בעזרת הנאצים, כי העמיד בסכנה את ציוני גרמניה בכך שכינה את ההתאחדות הציונית של גרמניה כ"מרקסיסטית", כי עיתונו איים ברצח על מנהיג יהודי יריב בכותבו עליו ש"יימצא בקרוב במקום בו תוכל יד העם היהודי להשיגו" ו"מימי עולם היה רק עונש אחד לבוגדים", כי בפרשת בנק עבריה ניתנו ההלוואות הגדולות של הבנק למקורביו של קארסקי והוא נושא באחריות מוסרית לקריסת הבנק. זאב ז'בוטינסקי לא מצא רבב באישיותו של קארסקי ואף נחלץ להגנתו.
לאחר מתן פסק הדין המשיך קארסקי את חייו בארץ תוך דבקות בהשקפתו הציונית, למד את השפה העברית בשקידה ונמנע מכל דיבור בפומבי בשפה הגרמנית. פרסם בעיתון "המשקיף" סקירות על האירועים בעולם וביישוב בחתימתו או בשם העט "ב. גד.". בשנות חייו האחרונות עבד כמנהל קופת חולים לעובדים לאומיים. הוא נפטר ברמת גן בשנת 1947.
דייב גהאן
דייב גהאן (באנגלית: Dave Gahan; נולד ב-9 במאי 1962 באסקס, אנגליה) הוא הסולן הראשי של להקת הגל החדש הבריטית דפש מוד. במהלך השנים החל גם לכתוב חלק משירי הלהקה, וכן הוציא מספר אלבומי סולו.
גאורג קארסקי
במבט היסטורי
יש הרואים בפעילותו של גאורג קארסקי בגרמניה, כשיתוף פעולה לכאורה עם הנאצים; ואמנם יש מי שמנצלים את שמו כדי להכתים את היהדות ואת התנועה הציונית. באתרים נאו-נאצים ואנטישמיים רבים באינטרנט, כפי שעולה מחיפוש שמו במנוע החיפוש של גוגל, הודבקו לו ולפעילותו כינויים כדוגמת:
דייב גהאן
השנים הראשונות
גהאן נולד למשפחה ממעמד הפועלים. אמו סילביה הייתה כרטיסנית בחברת האוטובוסים של לונדון, ואביו, לן, היה נהג אוטובוס. לגהאן אחות, סו, המבוגרת ממנו בשנתיים. כשהיה בן שישה חודשים עזב אביו את הבית. שנתיים לאחר מכן הוריו התגרשו. מספר שנים לאחר מכן אמו התחתנה בשנית, ולגהאן נולדו שני אחים נוספים: פיטר ופיל. דייב וסו גודלו תחת הרושם שבעלה השני של אמם, ג'ק גהאן, היה אביהם הביולוגי. ג'ק נפטר בשנת 1972, כשגהאן היה בן עשר.
גאורג קארסקי
במבט היסטורי
המרקסיסט היהודי לני ברנר, המבטא שנאה למדינת ישראל ולציונות, אף הגדיל וקרא לקארסקי "Hitler's Zionist Quisling Before Quisling"
ואולם ניתוחיהם של חוקרי שואה ישראלים, המשוחררים מדרך הטבע מסטיגמות אנטישמיות, מראה תמונה היסטורית אחרת. ההיסטוריון חוקר השואה אברהם מרגליות מעריך באופן מאוזן את פעילותו של קארסקי בגרמניה. לדבריו שאף קארסקי ללכד את הציבור היהודי כולו תחת הנהגה מרכזית אחת, אך הנציגות הארצית של היהודים בגרמניה וההתאחדות הציונית של גרמניה נקטו בעמדה מתבדלת ושאפו לשמור על עצמאותן. יתרה מזו, קארסקי ראה את חזות הכל בהגירת היהודים מגרמניה וניסה לנצל את שאיפתם של אנשי הממשל הנאצים (שבטרם השואה) לפנות את כל היהודים מגרמניה. קארסקי היה בין הראשונים שהבחינו באסון העומד להתחולל על היהודים ותמך בהפרדתם החברתית והתרבותית מן הגרמנים, כפי שבאה לידי ביטוי בחוקי הגזע.
דייב גהאן
השנים הראשונות
מעט לאחר מכן חזר אביו הביולוגי לחייהם של גהאן ומשפחתו, ובמשך כשנה נהג לבקר בביתם לעיתים קרובות, עד שנעלם שוב, הפעם לתמיד. מאז לא נוצר שוב כל קשר בינו לבין המשפחה. גהאן תיאר את אותה תקופה:
בשנים שלאחר מכן הפך גהאן לעבריין צעיר. פשעיו כללו גנבת רכבים, ונדליזם וריסוס כתובות גרפיטי על קירות. כתוצאה מכך הובא בפני בית משפט לנוער שלוש פעמים עוד בטרם מלאו לו 14 שנים.
גאורג קארסקי
במבט היסטורי
בהתייחסותו לראין של קארסקי לעיתונו של גבלס כתב מרגליות:
דייב גהאן
השנים הראשונות
לאחר שהפסיק את לימודיו בגיל 16, עבד בעבודות מזדמנות שונות, כגון מוכר של משקאות קלים, קופאי ופועל בניין. בשלב מסוים הוא התקבל ללימודים בקולג' לאמנויות של סאות'אנד, ולאחר שלוש שנות לימודים הוא זכה בפרס, אשר איפשר לו לקבל עבודות בתחום של עיצוב חלונות ראווה ומרכזי קניות.
גאורג קארסקי
במבט היסטורי
החוקר גדעון גרייף מעמיד זו כנגד זו את עמדותיהם של המקטרגים על קארסקי כנגד עמדות המסנגרים עליו:
דייב גהאן
דפש מוד
במרץ 1980 הקימו וינס קלארק, מרטין גור ואנדרו פלטשר את להקת "Composition of Sound", כשקלארק היה הסולן וניגן בגיטרה, גור ניגן על הקלידים ופלטשר על הבס. קלארק ופלטשר עברו לאחר זמן קצר לנגן על סינתיסייזרים. באותה שנה הצטרף גהאן ללהקה, לאחר שקלארק שמע אותו מבצע את שירו של דייוויד בואי "Heroes". לאחר הצטרפותו שינתה הלהקה את שמה ל"דפש מוד", שם אותו הציע גהאן לאחר שנתקל במגזין אופנה צרפתי בשם זה.
גאורג קארסקי
במבט היסטורי
הביוגרפים של זאב ז'בוטינסקי מדגישים כי קארסקי פעל כאיש התנועה הרוויזיוניסטית ודיווח על פעולותיו לז'בוטינסקי, שהעלה באותה עת את תוכנית האווקואציה לפינויים ההמוני של יהודי אירופה לארץ ישראל.
דייב גהאן
דפש מוד
מאז ועד היום הלהקה קיימת ופעילה, והיא נחשבת לאחת מהלהקות המצליחות ביותר שצמחו מ"הגל החדש" והנאו-רומנטי של שנות השמונים. הלהקה הוציאה עד היום שנים עשר אלבומי אולפן, וכן מספר אלבומי אוסף ואלבומי הופעה.
בעבר, גהאן הביע את מחאתו על כך שמעולם לא ניתנה לו ההזדמנות לכתוב שירים עבור הלהקה. ב-2004 הצהיר, שאם לא תינתן לו האפשרות לכתוב מחצית משירי האלבום הבא של הלהקה — האלבום לא ייצא. בסופו של דבר הושגה פשרה, וגהאן כתב שלושה שירים שהופיעו באלבום "Playing the Angel", שיצא ב-2005. שלושת השירים, שאחד מהם - "Suffer Well" - היה מועמד לפרס גראמי, התקבלו על ידי מעריצי הלהקה ברגשות מעורבים.
גהאן כתב שלושה שירים גם לאלבום האולפן השנים עשר של הלהקה, "Sounds of the Universe", שיצא ב-2009. כמו כן, הוא כתב את המילים לשיר "Oh Well", שיצא כבי-סייד, כשאת הלחן לשיר כתב מרטין גור. הייתה זו הפעם הראשונה והיחידה עד כה שבה שיתפו השניים פעולה בכתיבת שיר.
קריירת סולו
בשנת 1997 השתתף גהאן באלבום המחווה ללהקת "רוקסי מיוזיק", וביצע במסגרתו את השיר "A Song For Europe".
ב-2003 יצא אלבום הסולו הראשון שלו, "Paper Monsters", שאת שיריו כתב ביחד עם חברו הגיטריסט נוקס צ'אנדלר. בעקבות האלבום יצא גהאן לסיבוב הופעות עולמי (כולל הופעה בפסטיבל גלסטונברי בשנת 2003), שבו שילב את שירי אלבום הסולו שלו עם שיריה המוכרים של "דפש מוד". האלבום זכה להצלחה בינונית. הסינגל הראשון מתוכו, "Dirty Sticky Floors", הגיע למקום ה-18 במצעד הסינגלים הבריטי. האלבום עצמו הגיע בשיאו למקום ה-36 במצעד האלבומים הבריטי ולמקום ה-127 בלבד במצעד האלבומים האמריקאי, וזכה להצלחה הגדולה ביותר בגרמניה ובשוודיה, שם הגיע למקום ה-5 במצעד האלבומים. ב-2004 יצא DVD בהופעה חיה בשם "Live Monsters".
אלבום הסולו השני שלו, "Hourglass", יצא בשנת 2007. האלבום הוקלט באולפן ההקלטות של גהאן בניו יורק, ושיריו נכתבו על ידי גהאן עצמו, בשיתוף עם אנדרו פילפוט וכריסטיאן אייגנר. בדומה לקודמו, גם אלבום זה זכה להצלחה בינונית בלבד. הסינגל הראשון מתוכו, "Kingdom", הגיע למקום ה-44 במצעד הסיגלים הבריטי. האלבום הגיע בשיאו למקום ה-50 במצעד האלבומים הבריטי, למקום ה-120 במצעד האלבומים האמריקאי ולמקום השני במצעד הגרמני ("דפש מוד" זכתה מאז ומתמיד להצלחה גדולה מאוד בגרמניה).
בדצמבר 2007 יצא אלבום בהופעה חיה, "Live from SoHo", שנמכר בלעדית ב-iTunes, ומכיל שבעה שירים שבוצעו במהלך הופעה חיה של גהאן בחנות של אפל ברובע סוהו בניו יורק, באוקטובר של אותה שנה.
חייו האישיים
גהאן מתגורר בניו יורק משנת 1997. הוא תיאר את ניו יורק כמקום הראשון שבו הרגיש כמו בבית. כיום הוא חי עם אשתו השלישית, ג'ניפר, בתם המשותפת ובנה של ג'ניפר מקשר קודם. יש לו גם בן מנישואיו הראשונים לאהבת נעוריו, ג'ואן. נישואיו לאשתו השנייה, תרזה, נמשכו פחות מארבע שנים. ג'ואן ותרזה מופיעות בסרט הדוקומנטרי "101", המתעד הופעה של "דפש מוד". ג'ניפר מופיעה בווידאו קליפ לסינגל "Suffer Well", פעם בתור מלאך ופעם בתור עצמה.
גהאן היה מכור בעבר להרואין. באוגוסט 1995 ניסה להתאבד על ידי חיתוך ורידיו. גהאן הכחיש את השמועות לפיהן ניסה להתאבד שוב, כשנמצא מחוסר הכרה בשל צריכת מנת יתר של סמים, במלון בלוס אנג'לס במאי 1996. האלבום "Ultra" של "דפש מוד" יצא רק לאחר שגהאן עבר תהליך של גמילה מסמים. מערכת היחסים שלו עם אשתו ג'ניפר, בעצמה מכורה לסמים שנגמלה, היוותה השפעה חיובית על חייו בשנים האחרונות.
ב-12 במאי 2009, יומיים לאחר פתיחת סיבוב ההופעות העולמי של "דפש מוד" באצטדיון רמת גן, אושפז גהאן בבית חולים באתונה, שם הייתה אמורה להיות ההופעה הבאה של הלהקה, לאחר שחש ברע. הופעותיה הבאות של הלהקה בוטלו, ובאתר הרשמי של הלהקה נכתב, כי גהאן סובל מדלקת חמורה במעיים ובקיבה, וכי הוא עובר בדיקות נוספות. מאוחר יותר פורסם, כי גהאן עבר בהצלחה ניתוח להסרת גידול ממאיר בשלפוחית השתן. הלהקה חידשה את סיבוב ההופעות ב-8 ביוני, לאחר הפסקה של חודש.
במרץ 2015 בנו של גהאן, ג'ק, התחתן בקיסריה עם סיגל ממיס, צעירה ישראלית מנהריה. גהאן עצמו נכח בחתונה.
דיסקוגרפיה
לרשימת האלבומים והסינגלים של דפש מוד, ראו: דפש מוד - דיסקוגרפיה.
אוניברסיאדת נאפולי (2019)
אוניברסיאדת הקיץ ה-30 נערכה בנאפולי שבאיטליה. במשחקים אלו השתתפו 5,971 ספורטאים מ-118 מדינות שונות. תחילה המשחקים היו צריכים להיערך בברזיליה. בדצמבר 2014 ראשי העיר הודיעו שלא יכולים לערך את התחרות בגלל בעיות תקציביות. בשנת 2016 סוכם שתחרות תערך בנאפולי.
ישראל באוניברסיאדה
משלחת ישראל כללה מספר ספורטאים שהתחרו ב-5 ענפי ספורט.
הרי סנטה ריטה
הרי סנטה ריטה (באנגלית: Santa Rita) הם רכס הרים הנמצא כ-65 קילומטר דרומית לעיר טוסון שבמדינת אריזונה, ארצות הברית.
הנקודה הגבוהה ברכס היא הר רייטסון (Mount Wrightson) שפסגתו היא 2,881 מטרים מעל פני הים וזאת הפיסגה הגבוהה ביותר בכל אזור דרום אריזונה. היער לאומי קורונדו ששטחו 7,200 קמ"ר משתרע על הרכס. ההר נקרא על שמו של ויליאם רייטסון שהיה כורה וקבלן באזור ונהרג על ידי לוחמים משבט האפאצ'י בשנות ה-60 של המאה ה-19. ההר מפורסם בזכות התצפית מפסגתו על אזור העיר טוסון בצפון ומקסיקו בדרום.
החלק התחתון של ההר מדברי, ככל שעולים בגובה משתנה הצומח. מעט גבוה יותר ישנם יערות קקטוסים ולאחר מכן צמחייה כגון עצי אלון, קטלבים ועוד.
עם בעלי החיים החיים על ההר נמנים ארנבים, איילים, דובים ופומות.
Kraken botnet
קראקן (באנגלית: Kraken) היה בוטנט זדוני שהפיץ דואר זבל אלקטרוני והיה הגדול בעולם בשנת 2008.
הקובץ הזדוני הופץ באמצעות סוס טרויאני, התבסס על טכניקות התחמקות מתוכנות אנטי וירוס והיה מכוון כנגד מערכות הפעלה מבית מיקרוסופט.
שיא פעילותו היה בחודש אפריל 2008 בעת ששלח כ-9 מיליארד הודעות ספאם ביום והיה מורכב מיותר מחצי מיליון מחשבים נגועים.
בחודש אפריל 2008, פרסמה חברת אבטחת המידע Damballa הוראות להסרת התוכנה הזדונית ורשימת כתובות IP המהוות חלק משרתי השליטה והבקרה שלו.
עכן בן כרמי
עָכָן בֶּן-כַּרְמִי, על פי המקרא, היה איש ממשפחת הזרחי משבט יהודה, שחי בתקופת כניסת בני ישראל לארץ ישראל בספר יהושע.
משמעות שמו של עכן אינה ברורה. חז"ל דרשו את השם מן עכנה, שמשמעו נחש, אך מילה זו היא יוונית עתיקה במקורה. ב נקרא שמו עכר, ככל הנראה בעקבות מעשה המעילה בחרם ומותו בעמק עכור. רד"ק מפרש את שמו על דרך בעל ספר דברי הימים:
מעשה המעילה בחרם
כמתואר ב, בעת נפילת חומות יריחו בשעת הכיבוש, הקצה יהושע את כל רכוש העיר עבור המשכן, על ידי החרמתו. עכן, שעל פי המדרש הסתמך על הפסוק, לקח לעצמו וטמן אותם באוהלו. בעקבות כך נכשלו בני ישראל בכיבוש העי.
בעזרת האורים ותומים הגריל יהושע גורלות והגיע לשבט יהודה. לאחר מכן הפיל יהושע גורל וכך הגיע אל עכן אשר הודה במעילתו בחרם. כעונש על מעילה זו, לקח יהושע את עכן, את רכושו ואת משפחתו לעמק עכור, ודן אותו בסקילה ואת רכושו בשריפה, לרוב הדעות משפחתו הובלה לשם כדי לחזות בבזיונו, אך יש שאומרים שגם משפחתו נידונה. מפרשי המקרא נחלקו האם עכן נהרג בגלל הגורל או בגלל הודאתו. לפני מיתתו התוודה עכן, והמשנה אומרת שבזכות וידויו התכפר חטאו של עכן, ומכאן למדו חז"ל שכל חייבי מיתות צריכים להתוודות קודם מיתתם כדי שיתכפר חטאם.
לפני הסקילה אמר יהושע:. מאז נקרא שם המקום ההוא עמק עכור.
ב נאמר שעכן מעל בחרמים נוספים בימי משה, אמנם רק לאחר כניסת ישראל לארץ חל דין ערבות גם על העבירות שנעשות בסתר, ולכן רק אז נענשו ישראל ונכשלו במלחמה. עוד נאמר בתלמוד, שעכן חטא בחטאים נוספים - עבר על חמישה חומשי תורה, מושך בערלתו ובא על נערה מאורסה.
על-פי המדרש, כל אנשי שבט יהודה התנגדו להסגרתו בידי יהושע, ורק לאחר הפצרות רבות של יהושע כלפי זקני השבט, הסגיר עצמו עכן.
אליפות העולם באופני כביש - עלית גברים (נגד השעון)
מקצה נגד השעון של העלית גברים באליפות העולם באופני כביש הוא אחד מהמקצים שמתקיימים באליפות. הוא מתקיים במרחקים שונים, במקומות שונים ומאורגן כמו שאר האליפות על ידי ה-UCI.
היסטוריה
האליפות הראשונה התקיימה באגריג'נטו, איטליה, 1994. כריס בורדמן מבריטניה ניצח בה.
שיאני הניצחונות באליפות הם טוני מרטין (2011, 2012, 2013 ו-2016) ופביאן קנצ'לרה (2006, 2007, 2009, 2010), מייקל רוג'רס האוסטרלי עם שלושה ניצחונות (2003–2005) ואחריו רוהאן דניס, עם שני ניצחונות (2018–2019).
האליפות מתקיימת במרחקים שונים מאליפות לאליפות, בהתאם לתנאי השטח. האליפויות הארוכות ביותר היו בטוסקנה 2013 (57 ק"מ) וביורקשייר 2019 (54 ק"מ).
המדליסט הצעיר ביותר עד כה באליפות הוא ג'ושוע טרלינג שזכה במדליית הארד באליפות של 2023. רמקו אוונפול, שזכה במדליית הזהב באליפות של 2023, בעודו בן 23 הוא המנצח הצעיר ביותר. המנצח המבוגר ביותר היה בראדלי ויגינס, הוא עשה זאת בעודו בן 34 והיה המנצח השני מבריטניה, אחרי בורדמן שניצח בשנה הראשונה של האליפות.
יהודים בספורט הרומני
יהדות רומניה תרמה מקרבה ספורטאים לא מעטים לספורט ברומניה, חרף המכשולים (תופעות של אנטישמיות בקהל ואפילו בין השחקנים המתחרים וחקיקה אנטישמית מפלה) שעמדו בדרכם, הם רשמו הישגים מכובדים בתחומי ספורט מגוונים.
יהדות רומניה הקדימה את קריאתו של נורדאו, כבר ב-1 באוקטובר 1894, בבוקרשט, הוקמה "החברה לגימנסטיקה, סיף וקריאה אאורורה". באמצעות המחלקות להתעמלות, טניס שולחן, כדורסל וכדורעף אורגנה פעילות ספורטיבית ענפה. יהדות רומניה שלחה נציגות למכביה הראשונה (1932) ולמכביה השנייה (1935) ולאחר הפסקה ארוכה, במהלכה היה שלטון קומוניסטי ברומניה, שלטון שלא איפשר השתתפות במכביות, חזרה יהדות רומניה להשתתף במכביות, במכביה החמש-עשרה (1997) ובמכביה השבע-עשרה (2005). התמעטות יהדות רומניה הביאה גם להצטמצמות הנציגות למכביות עד לאי שליחת נציגות.
אגודות ספורט יהודיות
לאחר מלחמת העולם הראשונה נוסדו ברומניה, ביוזמת פעילים ציונים, אגודות ספורט יהודיות הנושאות שמות עבריים. האגודות נוסדו בערי רומניה הגדולות, בהן הייתה אוכלוסייה יהודית משמעותית, "מכבי" בבירה, בבוקרשט, הגיבור קלוז' בבירת חבל טרנסילבניה, בבירת חבל בסרביה, בקישינב, בבירת חבל בוקובינה, בצ'רנוביץ, "הכוח" ו"מכבי" בבירת חבל מולדובה, ביאשי, "בר כוכבא" בסאטו מארה, "שמשון" בסיגט, "קדימה" בטימישוארה, "עבריה" ו"אחווה" בבראשוב ועוד.
בצ'רנוביץ, הייתה מסורת של ספורט יהודי עוד מתקופת היותה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, כשנפתחה אגודת ספורט יהודית ב-1908 בשם "כחול לבן". בתקופה שבין שתי מלחמות העולם היו בצ'רנוביץ שתי אגודות ספורט יהודיות, מכבי צ'רנוביץ והכוח צ'רנוביץ, אולם באמצע שנות השלושים של המאה העשרים פורקה אגודת הכוח וחבריה הצטרפו למכבי.
אגודת מכבי בוקרשט בנתה בשכונה היהודית של בוקרשט אצטדיון כדורגל לתפארת, ששימש גם את הנבחרת הלאומית בחלק ממשחקיה. גם לאגודת הגיבור קלוז' היו מתקני ספורט ששימשו לאירוח תחרויות בינלאומיות בתחומים שונים, כגון: סיף, טניס שולחן ועוד. ב-1925 הוקמה במסגרת המועדון קבוצת כדוריד נשים, תשובה לקבוצת הכדורגל וכמה פעמים נערכו משחקי כדוריד נשים באצטדיון הבית כפתיח למשחקי הכדורגל.
ב-1932, בקישינב (אז בשם קישינאו) הצליחו אגודות ספורט יהודיות ברומניה לארגן "מכביה" עבור היהודים הרומנים. ב"מכביה" הרומנית לקחו חלק ספורטאים יהודים מקישינאו, פוקשאן, צ'רנאוץ, יאשי, קלראש, טיגינה ובוקרשט. ענפי הספורט היו כדורעף, טניס שולחן, התעמלות, אתלטיקה וכדורגל.
בספטמבר 1938, במסגרת הדיקטטורה המלכותית ברומניה, אורגנה מחדש סטרז'ה צריי והפכה לתנועה הנוער היחידה ברומניה ובכך פורקו כל המתחרים שלה, כולל מועדוני הספורט היהודים.
אגרוף
מוצי ספאקוב, בן השכונה היהודית של בוקרשט, התחיל להתאגרף במכבי בוקרשט ב-1922 וזכה באליפות רומניה במשקל כבד ב-1923. הוא הגן על תוארו ונותר בלתי מנוצח עד שהגיעו הממשלות האנטישמיות, שהדירו את היהודים מהספורט. אחיו, מרקו ספאקוב, היה מאמן אגרוף.
אאורל ויינטראוב (1921 - 1995) היה מתאגרף מקצועני במשקל חצי בינוני ובינוני, שהשתתף ב-54 תחרויות מהן זכה ב-34, הפסיד ב-12 וב-4 מקרים סיים בתיקו. עם הפסקת קיומו של האגרוף המקצועני ברומניה למד בבית הספר למאמנים והתחיל לאמן והגיע עד לאימון נבחרת רומניה. ב-1958 עלה ארצה ובישראל היה למאמן נבחרת האגרוף הישראלית.
ויקטור זילברמן מתאגרף בעברו זוכה מדליית ארד במשקל חצי בינוני באולימפיאדת מונטריאול (1976). הוא התאמן בהדרכתו של מרקו ספאקוב. בשנת 1969 הוא הגיע לגמר אליפות אירופה. הוא ייצג את רומניה, בשלוש אולימפיאדות רצופות, החל ממקסיקו סיטי 1968.
אתלטיקה
אליאס ברוך Elias Baruch היה אלוף רומניה בקפיצה משולשת בשנת 1949 ואידה וייץ Ida Weisz הייתה אלופת רומניה בזריקת דיסקוס ב-1972.
החלקה אמנותית
הכדורגלן אלמר הירש הצטיין גם בהחלקה אמנותית על הקרח וזכה שלוש פעמים בתואר אלוף רומניה.
התעמלות
אלה פישר מרומניה זכתה במקום השני בקרב רב (קרב 7), בהתעמלות נשים במכביה הראשונה.
טניס
לנקה זיסוביץ' פופר זכתה חמש פעמים באליפות רומניה בטניס בין השנים 1930 - 1938.
טניס שולחן
אנג'ליקה רוזיאנו הייתה שחקנית טניס שולחן, אשר זכתה 6 פעמים ברציפות באליפות העולם בטניס שולחן לנשים בשנים 1950 – 1955. הישג זה, שהוא יחיד במינו בהיסטוריה של טניס השולחן לנשים, מציב את רוזיאנו בשורה הראשונה של שחקניות טניס השולחן לדורותיהן ויש אשר סבורים כי היא ראויה לתואר השחקנית הגדולה בכל הזמנים. בסך הכל היא זכתה באליפות העולם בטניס שולחן ב-30 מדליות, מהן 17 מדליות זהב, 5 מדליות כסף ו-8 מדליות ארד. רוזיאנו, אשר לאחר נישואיה ללו רוזיאנו נקראה רוזיאנו-אדלשטיין, עלתה לישראל ב-1960 והספיקה לזכות במכביה השישית, שנערכה בשנת 1961 ובאליפות ישראל לנשים בשנים 1961 ו-1962.
פרקש פנט היה טניסאי שולחן, סגן אלוף עולם בטורניר לקבוצות (פראג 1936), 9 פעמים אלוף רומניה בזוגות ובזוגות מעורבים ומספר פעמים סגן-אלוף רומניה ביחידים ומאמן טניס שולחן.
ניקו נאומסקו (ניומן) הוא שחקן טניס השולחן הבולט ביותר ברומניה, שחקן שזכה במהלך הקריירה שלו ב-17 תארים, שש פעמים אלוף רומניה, יותר מכל טניסאי שולחן (גבר) רומני.
דר' סלומון מרומניה זכתה במכביה השנייה במקום הראשון בטניס שולחן, יחידות.
כדורגל
יהודים לקחו חלק בכדורגל הרומני מראשיתו ונמנו בין שחקני הנבחרות הראשונות. עורך הדין אלמר הירש היה חבר בנבחרת רומניה בכדורגל הראשונה שהוקמה, ודאג להזמין על חשבונו מדים עבורה למשחק הבין-ארצי הראשון, מול נבחרת סרביה בכדורגל. הקשר של אגודת הגיבור קלוז', יעקובי דזידריו ( Jakobi Dezső), שזומן לנבחרת רומניה נחשב לקשר הטוב ביותר ברומניה באותה תקופה. הוא שיחק במשחק הבינלאומי הראשון של נבחרת רומניה והיה בנבחרת רומניה שיצאה למשחקי אולימפיאדת פריז (1924), אולם בדרך לשם נפצע במהלך משחק של נבחרת רומניה בווינה, אושפז שם בבית חולים, ומת בגלל זיהום, בגיל 24.
נבחרת הכדורגל של רומניה השתתפה במונדיאל הראשון, שנערך ב-1930 באורוגוואי. בנבחרת היו שני יהודים, השוער סמואל זאובר והחלוץ רודולף וצר, ששימש כקפטן הנבחרת הרומנית וגם כמאמן שותף שלה. בנוסף לכדורגלנים אלה הופיעו במסגרת נבחרת רומניה סמואל דויטש, איזידור גנסל, אלכסנדרו גלר, ניקולאה הוניגסברג, פרנץ קוגלבאואר, ז'אק מויססקו, ויליאם זומבורי, דניאל פרץ, לודוביק ראב, אלכסנדרו שוורץ ויואן וצר.
נבחרת הכדורגל של יהדות רומניה זכתה במקום הראשון במכביה השנייה.
יהודי רומניה הקימו ומימנו את מועדוני הכדורגל הגיבור קלוז', מכבי בוקרשט, מכבי צ'רנוביץ, מכבי קונסטנצה, מכבי גאלאץ, מכבי קראיובה, מכבי פיאטרה ניאמץ, מכבי דורוחוי, מכבי בוטושאן, מכבי סוצ'אבה, מכבי יאשי, מכבי קישינאו, הכוח ארד והכוח בראשוב.
סיף
אנדריי אלטמן זכה באליפות רומניה בחרב, בשנת 1935.
קאנו/קיאק
לאון רוטמן הוא חותר קאנו ומאמן בעבר, אלוף אולימפי (מלבורן 1956) בעל שתי מדליות זהב, בקאנו משוטים ליחיד למרחק 1,000 מטר ול-10,000 מטר ובעל מדליית ארד למרחק 1,000 מטר (רומא 1960) ואלוף רומניה בקאנו שש פעמים. לאחר פרישתו מספורט תחרותי עסק באימון.
שחייה
נלו בילדרמן אימן את נבחרות רומניה בשחייה ובכדורמים (1956–1958). באולימפיאדת מלבורן (1956) אימן את השחיינים והוביל את אחד משחייניה למשחה הגמר. לאחר עלייתו לישראל הוא אימן את נבחרות ישראל בשחייה ובכדורמים.
טימאה טוט זכתה במקום שני באליפות רומניה בשחייה וייצגה את רומניה באוניברסיאדת זאגרב (1987). לאחר עלייתה לישראל בשנת 1989 המשיכה להתקדם והשתתפה באליפות העולם בשחייה 1991 ובאולימפיאדת ברצלונה (1992).
שחמט
אלוף השחמט הראשון של רומניה, ומי שזכה בשלוש אליפויות רצופות, בשנים 1926, 1927 ו-1929, היה אלכסנדרו טירולר. בוריסלב קוסטיץ', שמוצאו בסרביה, זכה ב-1932 באליפות רומניה בתקופה בה למד בבוקרשט. גם אברהם באראץ זכה במקום ראשון במשותף באליפות רומניה ולקח חלק בשתי משלחות רומניות לאולימפיאדות שחמט. סרג'יו גרינברג ומיכאי גרינברג הם אב ובן שזכו באליפות רומניה, הראשון ב-1985 והשני ב-2003. גם בני משפחת עמנואל ורודיקה רייכר בלטו בשחמט הרומני. כמה שחמטאים ממוצא יהודי, ילידי רומניה, הגיעו להישגים מחוץ לרומניה, דוגמת ברנרדו וקסלר שהיה אלוף ארגנטינה, אלכסנדרו סגל שהיה אלוף ברזיל ומוריס רייזמן שזכה 6 פעמים באליפות צרפת. אלכסנדר גינסברגר זכה במקום ראשון בשותפות בסוף שנות ה-50 (הגיע למקום ראשון-שני משותף והפסיד בדו-קרב עם חברו למקום הראשון-שני).
שחמטאים יהודים נוספים שבלטו היו ארתור קאופמן, יוסיף מנדלסון (Iosif Mendelssohn), עמנואל שפירא (Emmanuel Sapira) וגבריאל שוורצמן.
בית הלורדים
בית הלורדים (באנגלית: House of Lords) הוא הבית העליון של הפרלמנט הבריטי. בית זה מכונה בקיצור: "הלורדים" (באנגלית: "the Lords"). בית זה, יחד עם בית הנבחרים ("House of Commons") ועם בית המלוכה הבריטי, מהווים את הרשות המחוקקת של הממלכה המאוחדת.
מבוא
חברי בית הלורדים מכונים "הלורדים של הפרלמנט" (Lords of Parliament). מספרם של חברי בית הלורדים אינו קבוע. כיום, בבית הלורדים 797 חברים, מהם 26 לורדים רוחניים (Lords Spiritual) ו-773 לורדים חילוניים (Lords Temporal, עשוי להתרגם גם כארציים, זמניים או שייכים לענייני העולם הזה). הלורדים הרוחניים הם שני ארכיבישופים ו-24 מהבכירים שבבישופים של הכנסייה האנגליקנית. מבין הלורדים החילוניים יש 633 לורדים לחיים - לורדים שנתמנו לכל ימי חייהם, 90 לורדים יורשים - לורדים שקיבלו תארם וחברותם בבית הלורדים בירושה, וכן שני הפקידים הגבוהים של המדינה.
הפחתת הסמכויות לאורך ההיסטוריה והסמכויות כיום
מקורו של בית הלורדים בראשית המאה ה-14 והוא פעל כמעט ברציפות מאז הקמתו. השם "בית הלורדים" לא היה בשימוש עד שנת 1544. בשנת 1649 בעקבות מלחמת האזרחים האנגלית בוטל בית הלורדים, אולם הוא שב לפעול בשנת 1660. בראשיתו היה בית הלורדים הגוף המחוקק העיקרי ובעל הכוח השלטוני העולה על זה של בית הנבחרים, אך החל מהמאה ה-19 החל זה לאבד מסמכויותיו והשפעתו לטובת בית הנבחרים שהפך לגוף המחוקק המרכזי של הממלכה המאוחדת. בהתאם לחוק הפרלמנט 1911 ולחוק הפרלמנט 1949, כל חוק ממשלתי (למעט חוקי התקציב) יכול להיות מושעה על ידי בית הלורדים לתקופה של עד 12 חודשים, אולם בית הלורדים אינו יכול כיום לבטל חקיקה כזו (סמכות וטו מושעה).
במסגרת חוק בית הלורדים 1999 בוטלו זכויותיהם של הלורדים היורשים להוריש את זכותם לשבת בבית הלורדים. 90 לורדים נבחרים על מנת לייצג את יתר הלורדים היורשים.
עד סוף ספטמבר 2009, היו בידי בית הלורדים, נוסף על סמכויות החקיקה, גם סמכויות שיפוטיות, כאשר שימש כערכאה העליונה של מערכת המשפט בבריטניה, אף כי רק "הלורדים המשפטיים" ("Law Lords") כיהנו בפועל בבית המשפט העליון הבריטי. סמכויות אלו בוטלו עם כניסתו לתוקף של חוק הרפורמה החוקתית 2005, שהקנה אותן לגוף חדש שנקרא בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת.
היסטוריה
מקורו של הפרלמנט הבריטי במועצה שייעצה למלך בריטניה בימי הביניים. במועצה זו היו חברים נציגי המחוזות הבריטיים וכן הלורדים. הפרלמנט הראשון נערך בשנת 1295 ובו נכחו ארכיבישופים, בישופים, דוכסים, ברונים ונציגי המחוזות. במהלך השנים גדל כוחו של הפרלמנט שלקח סמכויות מהמלך. בתקופת שלטונו של המלך אדוארד השני באה לראשונה לידי ביטוי העלייה בסמכויות גוף זה - בנוסף על הצווים השלטוניים שהיוו עד אז מקור חקיקה יחיד, בשנת 1322 חוקק הפרלמנט הבריטי לראשונה חוק. בתקופת שלטונו של המלך אדוארד השלישי התפצל הפרלמנט לשני בתים נפרדים - בית הנבחרים (שכלל את נציגי המחוזות השונים) ובית הלורדים (שכלל את הכמורה הבכירה ואת האצילים).
עם השנים גדלו סמכויותיו של הפרלמנט הבריטי, ובעיקר סמכויות בית הלורדים, שהיה בעל השפעה ובעל שליטה רבה יותר משל הבית התחתון.
במהלך המאה ה-16 פחת כוחו של בית הלורדים, מאחר שמרבית הלורדים נהרגו בקרבות מלחמת השושנים; הסמכויות שאיבד הבית העליון שבו לידי המלך (ולא הועברו לבית התחתון). תקופת טיודור התאפיינה במלכים בעלי סמכויות רבות, אשר הגיעו לשיא כוחם בתקופת שלטונו של הנרי השמיני (1547-1509).
במהלך המאה ה-19 עברו סמכויות בית הלורדים טלטלות ושינויים רבים. משך שנים רבות, היו בבית הלורדים כ-50 חברים בלבד. מספר חברים אלה הוגדל בצורה חסרת תקדים בתקופת מלכותו של המלך ג'ורג' השלישי ויורשיו, שהחלו להעניק בנדיבות רבה תוארי אצולה. עם הגידול במספר חבריו החל הפיחות במעמדו של בית הלורדים ועליית כוחו של בית הנבחרים.
חוק הרפורמה של 1832 אשר שינה את שיטת הבחירה של הבית התחתון באנגליה (שהייתה מאוד לא דמוקרטית קודם לרפורמה זו) הביא להגדלת הדמוקרטיה באנגליה תוך שינוי אזורי הבחירה (שינוי שלא נעשה מימי הביניים על אף השינויים הדמוגרפיים הרבים שאירעו בעקבות המהפכה התעשייתית - דבר שהביא למצב בו, למשל, ערים ענקיות כמו מנצ'סטר לא יוצגו כלל בבית הנבחרים, ואילו עיירה כגון "אולד סארום" בה התגוררו 11 תושבים בעלי זכות הצבעה בלבד, בחרה שני נציגים לפרלמנט. מחוזות בחירה קטנים אלה שהיו מושפעים על ידי שוחד רב שניתן לבוחריהם המועטים ונקראו "מחוזות רקובים" - (rotten borough) היוו למעשה את רוב חברי הפרלמנט הבריטי הנבחרים.
חוק הרפורמה האמור, עבר בשנת 1831 בבית הנבחרים, אולם בית הלורדים דחה את הצעת החוק. ניסיון נוסף להעביר את החוק בבית הלורדים בשנת 1832 נכשל אף הוא. ראש ממשלת בריטניה באותה עת, צ'ארלס גריי הציע למלך לאפשר את העברת החוק על ידי מתן תוארי אצולה ל-80 אנשים אשר יתמכו ברפורמה ובכך לאפשר העברתה בבית הלורדים. המלך ויליאם הרביעי התנגד בתחילה להצעה, אולם לבסוף הסכים, אולם הלורדים שחששו מאובדן כוחם בעקבות מתן תארים זה, הסכימו עוד קודם למתן התארים להעביר את החוק. משבר זה היווה את ראשית התדרדרות כוחו של בית הלורדים, ותחילת עליית כוחו של הבית התחתון.
מעמדו של בית הלורדים הפך נושא למחלוקת לאחר הבחירות שנערכו בשנת 1906, בהם עלתה ממשלה ליברלית לשלטון. בשנת 1909, שר האוצר דייוויד לויד ג'ורג' הציע חוק תקציב בבית התחתון, שלצורך מימונו הוטל מס על בעלי האדמות העשירים. בית הלורדים השמרני (שלרבים מחבריו אדמות רבות) התנגדו לחוק ודחו את הצעת התקציב. בעקבות דחיית החוק, מערכת הבחירות הבאה נסבה על כוחו של בית הלורדים, והליברלים נבחרו שוב בשנת 1910 על בסיס מצע זה. בעקבות בחירתה העבירה הממשלה חוק המגביל את סמכויות בית הלורדים. חוק זה, משנת 1911 הגביל את כוחו של בית הלורדים לדחות או לתקן חוקים שעברו על ידי הבית התחתון. החוק הציע כי בית הלורדים לא יוכל לעכב חקיקה של הבית התחתון למשך יותר משלושה מושבים רצופים (שנתיים רצופות). לא נערך שינוי במבנה בית הלורדים, ומרבית חבריו נותרו לורדים יורשים.
בשנת 1958 נחקק חוק הלורדים לימי חייהם 1958 שהתיר מינוי של ברונים בלא הגבלה על מספרם. בעקבות חוק זה הלך ופחת מספר הלורדים היורשים בבית הלורדים, כמו כן החוק איפשר בפעם הראשונה לנשים לשבת בבית הלורדים. בשנת 1963 נחקק חוק התארים 1963 שביטל את הנציגים הנבחרים של סקוטלנד והישווה את מעמדם של כל האצילים הסקוטיים למקביליהם האנגלים, כמו כן הוא איפשר לנשים שירשו תואר אצולה בזכות עצמן (suo jure) לשבת בבית הלורדים כמו עמיתיהן האצילים הגברים. בשנת 1968 ניסתה ממשלתו של הרולד וילסון (ממפלגת הלייבור) לשנות את בית הלורדים במסגרת רפורמה בה יותר ללורדים היורשים להשתתף בדיונים בבית הלורדים, אולם הם יאבדו את זכות ההצבעה. הצעת חוק זו נדחתה על ידי הבית התחתון בשל קואליציה של שמרנים מחד, ותומכי ביטול מוחלט של הבית העליון מאידך.
המחלוקת בין שני פלגים אלה מנעה כל שינוי בבית הלורדים, עד שובה של מפלגת הלייבור לשלטון בשנת 1997 תחת טוני בלייר שהעבירה לבסוף את הרפורמה בבית הלורדים. מפלגת הלייבור הציעה ביטול זכות ההצבעה של כל הלורדים היורשים, אולם לבסוף התקבלה פשרה לפיה ל-92 לורדים יורשים נותרה זכות הצבעה. זכויות יתר הלורדים היורשים בוטלו בחוק בית הלורדים 1999, ובפועל הפך בית הלורדים לבית נבחרים בו חברים הממונים על ידי הממשלה. הצעות שונות לרפורמות, לפיהן חלק מחברי הבית העליון ייבחרו (ההצעות נעות בין 20% ל-100% מהחברים) לא זכו לרוב בבית התחתון.
במסגרת ההצעות של מפלגת הלייבור מוצע גם שינוי שמו של בית הלורדים. השם המוצע הוא "הבית השני" - "Second Chamber".
הלורדים הרוחניים (Lords Spiritual)
חברי בית הלורדים המכהנים בו מכוח היותם נושאי משרה בכנסייה נקראים לורדים רוחניים. בין אלה נמנו בעבר הארכיבישופים של כנסיית אנגליה, בישופים, ראשי מנזרים וראשי כנסיות מקומיות. לאחר ביטול המנזרים בשנת 1539 רק ארכיבישופים ובישופים נותרו חברים בבית הלורדים. בשנת 1642, במהלך מלחמת האזרחים האנגלית הוצאו כל הלורדים הרוחניים מבית הלורדים, אולם הם שבו לכהן מכוח חוק הכמורה 1661. מספר הלורדים הרוחניים המכהנים הוגבל במסגרת חוק בישופות מנצ'סטר 1847, ובשל חוקים מאוחרים יותר. כיום חברים בבית הלורדים 26 לורדים רוחניים בלבד ובהם: הארכיבישוף מקנטרברי, הארכיבישוף מיורק, הבישוף של לונדון, הבישוף של דורהאם והבישוף של וינצ'סטר וכן 21 הבישופים הוותיקים בכהונתם בכנסיית אנגליה.
כנסיית סקוטלנד, מהיותה כנסייה פרסביטריאנית שאין בה ארכיבישופים ובישופים, לא שולחת נציגים לבית הלורדים. כנסיית אירלנד קיבלה מושב אחד בבית הלורדים לאחר האיחוד בין אירלנד ובריטניה הגדולה בשנת 1801, והותר לארכיבישוף של הכנסייה האירית ולשלושה בישופים לכהן ברוטציה (כל שנה כיהן אחד מהם בבית הלורדים).
עם הפרדתה של כנסיית אירלנד מהמדינה בשנת 1871 איבדה את המושב בבית הלורדים. באופן דומה כנסיית ויילס איבדה את הייצוג שהיה לה בבית הלורדים עם הפרדתה מהמדינה בשנת 1920.
בני דתות אחרות
הרב עמנואל יעקובוביץ מונה על ידי מרגרט תאצ'ר לכהן בבית הלורדים מתוקף תפקידו כרב ראשי של אנגליה. מאוחר יותר הוענק גם לרב יונתן זקס מושב בבית הלורדים לכל חייו. מספר כמרים נוספים בעלי מעמד בכנסייה הסקוטית והארכיבישוף מארמה שבצפון אירלנד מונו אף הם על ידי טוני בלייר כלורדים לכל ימי חייהם בבית הלורדים. אף כהן דת קתולי לא מונה לכהן כלורד בבית הלורדים לאחר הרפורמציה.
מספר כהני דת נוצריים (מתודיסטים) וכן רבנים ראשיים אחרים של בריטניה כיהנו בעבר בבית הלורדים כלורדים חילוניים.
הלורדים החילוניים (Lords Temporal)
מאז ביטולם של המנזרים, מספר הלורדים החילוניים בבית הלורדים עולה על מספר הלורדים הרוחניים. לורדים אלה, בניגוד ללורדים הרוחניים, יכולים להיות חברי מפלגה פוליטית. לורדים שאינם חברי מפלגה פוליטית נקראים קרוס בנצ'רס. מאז הקמת בית הלורדים נכחו בו לורדים חילוניים. לורדים אלה היו לורדים יורשים מדרגות שונות שתארם (דוכס, מרקיז, ארל, ויסקונט וברון) הוענק להם על ידי המלך. כיום התואר המוענק על ידי בית המלוכה בהמלצת ראש הממשלה הוא תואר ברון, והתואר הוא לכל ימי חייו של הלורד ולא ניתן להורשה. מספר הלורדים היורשים צומצם בבית הלורדים, בעקבות חוק בית הלורדים משנת 1999 הקובע כי רק 92 לורדים יורשים יורשו לשבת בבית הלורדים, מהם שניים הם נושאי משרה רשמית בבית הלורדים, 15 נבחרים על ידי חברי בית הלורדים, ו-75 נבחרים על ידי הלורדים היורשים האחרים, לפי מפלגתם. כאשר לורד יורש שנבחר נפטר, נערכות מיד בחירות נוספות למילוי מקומו, כאשר מחליפו של לורד יורש הנבחר על ידי מפלגה מסוימת, ייבחר מקרב חברי אותה מפלגה ועל ידי חברי אותה מפלגה.
בין הלורדים החילוניים ניתן למנות גם את לורדי הערעור (Lords of Appeal in Ordinary) - המכונים לורדי המשפט (Law Lords), הממונים על ידי חברי בית הלורדים לבצע תפקידים שיפוטיים. לורדים אלה ממונים לפי חוק ערכאת הערעור 1876, כאשר, בהתאם לחוק, המינוי מוצע על ידי ראש הממשלה למלכה, הממנה את הלורדים. לורד הערעור פורש מתפקידו בגיל 70, או אם החליטה הממשלה להאריך כהונתו של לורד זה, בגיל 75. לאחר גיל זה הלורד אינו יכול לשמוע ערעורים משפטיים. מספר לורדי המשפט מוגבל ל-12, אולם ניתן בחוק לשנות את מספרם. לרוב לורדי המשפט אינם משתתפים בוויכוחים פוליטיים, על מנת לשמור על עצמאותם השיפוטית. לורדים אלה נותרים לשבת בבית הלורדים גם לאחר הגיעם לגיל 75, אולם גם לאחר שהפסיקו לשמוע ערעורים, נוהגים לורדים אלה שלא להתערב בוויכוחים פוליטיים. בעקבות חוק הרפורמה החוקתית של 2005, הוחלט שלורדים אלה יהפכו לשופטי בית המשפט העליון, ורק עם פרישתם מתפקידם בגיל 70 או 75 יוכלו לכהן כחברי בית הלורדים ולהצביע בהצבעות.
מרבית הלורדים החילוניים הם לורדים לכל ימי חייהם. לורדים אלה נושאים בתואר ברון או ברונית, והם ממונים לפי חוק הלורדים לימי חייהם 1958 בהמלצת ראש הממשלה ובהחלטת בית המלוכה. על פי הנוהג, מתייעץ ראש הממשלה במפלגות האחרות בהצעת שמות של לורדים וזאת על מנת לשמור על האיזון הפוליטי בבית הלורדים.
שמות לורדים לא מפלגתיים המוצעים לבית המלוכה - מוצעים על ידי ועדה של בית הלורדים ולא על ידי ראש הממשלה.
השיטה המורה ללורדים לכל ימי חייהם לבחור נציגים שיכהנו בבית הלורדים אינה חדשה: כאשר אוחדה סקוטלנד עם אנגליה לא הורשו מרבית הלורדים שלה לכהן בבית הלורדים, והלורדים הסקוטים נדרשו לבחור 16 נציגים שישבו בבית הלורדים. נציגים אלה כיהנו עד שנערכו בחירות לממשלת בריטניה, ואז הוחלפו בנציגים חדשים שנבחרו. כלל דומה הוחל על הלורדים של אירלנד כאשר זו אוחדה עם בריטניה הגדולה בשנת 1801. הלורדים האירים הורשו לבחור 28 נציגים לבית הלורדים. בחירת הלורדים האירים הופסקה עם קבלת עצמאותה של אירלנד, ובחירת הלורדים הסקוטים הופסקה במסגרת החוק של 1963 שקבע שכל הלורדים הסקוטים זכאים לכהן בבית הלורדים.
דרישות חברות בבית הלורדים
על מנת להיות חבר בבית הלורדים, על הלורד להיות בגיל העולה על 21. כמו כן, רק אזרחי חבר העמים הבריטי או רפובליקת אירלנד רשאים לכהן בבית הלורדים. בעבר היו דרישות אזרחות מחמירות יותר - שכן על פי חוק ההסכם 1701 רק ביכולת מי שנולד כאזרח לכהן בבית הלורדים. מצב זה שונה במסגרת חוק הלאומיות הבריטי 1948.
אדם אינו יכול לכהן כחבר בית הלורדים אם הוא פושט רגל. כמו כן אדם אינו יכול לכהן כחבר בית הלורדים אם הורשע בבגידה, כל עוד עומד נגדו עונש מאסר אשר טרם הושלם (אלא אם ניתנה לו חנינה מלאה).
לורד משפטי אינו יכול להתמנות לתפקיד זה אם לא כיהן קודם לכן במשרה שיפוטית רמה (חבר בבית המשפט לערעורים של אנגליה וויילס או בבית המשפט של ססציות בסקוטלנד, או בבית המשפט לערעורים של צפון אירלנד) לפחות שנתיים, ואם לא כיהן כבאריסטר במשך 15 שנה לפחות.
נשים לא יכלו לכהן כחברות בית הלורדים עד חקיקת חוק הלורדים לחיים של שנת 1958. כל הנשים בבית הלורדים הן לורדים חילוניים, שכן נשים אינן מתמנות לתפקידי בישופים וארכיבישופים בכנסייה האנגליקנית. בשנת 1963 חוקק חוק התארים 1963 המסדיר תהליך ויתור על החברות בבית הלורדים.
בעלי תפקידים
באופן מסורתי, לא נהג בית הלורדים לבחור יושב ראש (בניגוד לבית הנבחרים). בפועל, מי שעמד בראש בית הלורדים הוא הלורד צ'נסלור. רק בחוק הרפורמה החוקתית 2005 נקבע תפקיד הלורד יושב הראש אשר יעמוד בראשות בית הלורדים. על פי החוק הוא חבר הבית שנבחר בהליך פנימי ולאחר מכן מאושרר על ידי המלכה.
השינויים שנעשו, נעשו במטרה לפתור אנומליה חוקתית - למעשה לא הייתה קיימת הפרדת רשויות מאחר שבעל תפקיד הלורד צ'נסלור היה הן יושב ראש בית הלורדים, הן שר בממשלה (השר לענייני חוק ומשפט) והן נשיא מערכת המשפט של אנגליה וויילס, ולמעשה כיהן אותו בעל תפקיד בשלושה תפקידים בעלי חשיבות בשלוש הרשויות בו זמנית.
ביוני 2003 הכריז בלייר על כוונתו לבטל את התפקיד הפוגע למעשה בהפרדת הרשויות. ההצעה נדחתה על ידי בית הלורדים אשר התנגד לביטול בעל התפקיד, אולם במסגרת הרפורמה החוקתית נקבע שאין חובה שהלורד צ'נסלור יהיה יושב ראש בית הלורדים, ובית הלורדים יכול לבחור יושב ראש אחר מבין חבריו.
הברונית הלן היימן מונתה ב-4 במאי 2006 כלורד יושבת הראש הראשונה.
בעת שהלורד צ'נסלור שימש כיושב ראש בית הלורדים, הוא נהג ללבוש גלימות בשחור וזהוב ופאה נוכרית לבנה. דרישה זו אינה מחייבת כיום, למעט באירועים ממלכתיים.
ישנו הבדל רב בין תפקיד יושב ראש בית הנבחרים ליושב ראש בית הלורדים. בעוד שיושב ראש בית הנבחרים מנהל את הדיון, יושב ראש בית הלורדים רק מכריז על תוצאות ההצבעות.
בעל תפקיד נוסף הוא מנהיג בית הלורדים - חבר בית הלורדים הנבחר על ידי ראש הממשלה, שתפקידו לדאוג להעברת חוקים שהממשלה רוצה להעביר בבית הלורדים. לורד זה הוא חבר הממשלה הבריטית. לבעל תפקיד זה ממונה סגן על ידי ראש הממשלה המשמש כמנהיג בית הלורדים בהיעדרו של המנהיג.
בראש מערכת המזכירות עומד מזכיר הפרלמנטים. מזכיר זה ממונה על מערכת המזכירות, אך אינו חבר בית הלורדים. המזכיר ממונה על ידי בית המלוכה ואחראי על הארכיונים והניירות הרשמיים המוחזקים בבית הלורדים. כמו כן אחראי המזכיר על עריכת הבחירות בין הלורדים היורשים. סגני המזכיר ממונים על ידי יושב ראש בית הלורדים באישור בית הלורדים כולו.
אולם הלורדים (The Lords Chamber)
בית הלורדים, כמו גם בית הנבחרים, מתכנס בארמון וסטמינסטר.
חדר בית הלורדים מקושט בפאר רב, בניגוד לחדר בית הנבחרים, הצנוע יותר. כיסאות הלורדים מרופדים בצבע אדום ולכן לעיתים מכונה בית הלורדים "החדר האדום" ("Red Chamber"). במרכז החדר, למול כיסא היושב ראש מצוי "שק הצמר" (The Woolsack). תומכי הממשלה יושבים מימין ליושב ראש, חברי האופוזיציה משמאלו, וממולם יושבים הקרוס בנצ'רס.
באולם הלורדים נערכים טקסים ממלכתיים רבים, הידוע שבהם הוא טקס פתיחת הפרלמנט הנערך בתחילת כל מושב פרלמנטרי. בטקס זה, המונרך, היושב על הכס באולם הלורדים, נושא את הנאום מן הכס בו מתואר סדר היום של הממשלה למושב הפרלמנט הקרוב.
דיונים בבית הלורדים
בניגוד לבית הנבחרים, בבית הלורדים לא נדרשים הלורדים לקבל את רשותו של היו"ר על מנת לדבר. אם שני לורדים רוצים לדבר באותו הרגע, מחליטים בהסכמה מי ידבר קודם, ואם לא מגיעים להסכמה - מחליטים בהצבעה. לרוב מציע יושב ראש הבית סדר דוברים והוא מוסכם על כולם.
לורד המדבר בבית הלורדים פונה לכל חברי הבית ("לורדים נכבדים" - "My Lords") בניגוד לחברי הבית התחתון הפונים ליושב ראש הבית התחתון בעת שהם נואמים. חברי בית הלורדים אינם רשאים לפנות אחד לשני בגוף שני ("אתה"- "you") אלא בתואר כבוד בגוף שלישי ("הדוכס הנכבד" - "the noble Duke", "הארל הנכבד" - "the noble Earl", "הלורד הנכבד" - "the noble Lord", "חברי האציל" או "חברי הנכבד" - "my noble friend").
כל אחד מחברי בית הלורדים יכול לשאת נאום אחד, ולא יותר, בכל בקשה שנדונה, למעט מציע הבקשה, שיכול לענות לכל הדוברים בסיום הדיון ולפני ההצבעה. נאומי הדוברים אינם נתונים בהגבלת זמן (בניגוד לנאומי דוברי בית הנבחרים שזמן נאומם מוגבל) אולם בית הלורדים יכול להפסיק נאום בהצבעה על הצעה לפיה "הלורד הנכבד יפסיק להישמע" ("that the noble Lord be no longer heard") או בהצבעה שהדיון יסתיים: "the Question be now put" - הצבעה מסוג זה, המכונה "סגירה" ("closure") היא נדירה ביותר.
עם סיום הדיון בנושא, הנושא מועמד בהצבעה. בבית הלורדים ההצבעה היא קולית - יושב ראש בית הלורדים מעמיד את השאלה בפני הבית לדיון, וכל הלורדים עונים יחד "מסופק" (Content) - אם הוא תומך בבקשה, ו"בלתי מסופק" (Not-Content) אם הוא מתנגד לה. היושב ראש בדיון מודיע לבית את תוצאות ההצבעה, אולם אם הלורדים חלוקים על דעתו (סוברים כי התוצאה היא שונה), מעמידים את ההצעה לחלוקה - חברי הבית נכנסים לאחת משתי אכסדראות - אכסדרת ה"מסופקים" (the "Content" lobby) ואכסדראת ה"בלתי מסופקים" (the "Not-Content" lobby) המצויות משני צדי בית הלורדים. באכסדראות אלה רושמים הרשמים את שמות הלורדים התומכים או מתנגדים לכל הצעה. בכל לובי מצויים שני סופרים (בעצמם לורדים חברי הבית) הסופרים את ההצבעה. הלורד היושב ראש יכול לבחור שלא להשתתף בהצבעה. בסיום ההצבעה, הלורדים הסופרים מעבירים את התוצאות ליושב ראש המכריז עליהם.
במקרה של שוויון בהצבעות, ניתן להכריע באחת מהדרכים הבאות: אם מדובר בהצעת חוק, היא תיחשב כמתקבלת אלא אם יש רוב לתקנה או לשנותה. הצעות אחרות יידחו אלא אם יש רוב לאשרן.
הקוורום הנדרש בדיון בית הלורדים הם שלושה חברים לדיון כללי, או הצבעה פרוצדורלית ו-30 חברים להצבעה על חוק.
ועדות
הפרלמנט הבריטי נוהג לעבוד במסגרת ועדות שונות. ועדות אלה בוחנות נושאים שונים, בין היתר ניסוחם של חוקים, וממליצה לכל חברי הבית, לאחר הכנת דוח או סקירה בנושא כיצד להצביע. ועדות אלה מייעצות הן לבית העליון והן לבית התחתון בדבר הצעות חוק, וממליצות, לאחר שמיעת מומחים הנוגעים לדבר, כיצד לשנות את החוקים.
ועדות החוקים הציבוריים (Public Bill Committees) בהם פועלים בין 12 ל-16 חברים, דנות בחוקים שונים. אם נדרש איסוף מידע, מועבר החוק לוועדה ציבורית מיוחדת (Special Public Bill Committee) בעלת הרשאות לקיים שימועים ולאסוף עדויות. השימוש בוועדה ציבורית מיוחדת אינו נפוץ.
בבית הלורדים פועלות מספר ועדות קבועות נבחרות (Select Committees) להם נבחרים חברים עם תחילתו של כל מושב של בית הלורדים. כמו כן יכול בית הלורדים לקבוע ועדות למשימות מיוחדות (לדוגמה ועדה הבודקת את הרפורמות המוצעות לבית הלורדים). תפקידן העיקרי של ועדות אלה הוא לבדוק את תפקוד הממשלה, ולצורך תפקידן זה הן רשאיות לשמוע עדויות ולקיים שימועים.
בבית הלורדים קיימות מספר ועדות פנימיות (Domestic Committees) המטפלות בנוהלי העבודה ובמִנהלה של בית הלורדים. אחת מועדות אלה היא ועדת המינויים (Committee of Selection) הקובעת את המינויים של חברי בית הלורדים לוועדות השונות.
תפקידי חקיקה
הליך חקיקה יכול להתחיל בשני בתי הפרלמנט, אולם הוא מתחיל לרוב בבית התחתון.
סמכויות בית הלורדים לדחות חוק שעבר בבית התחתון הוגבלו במספר חוקים של הפרלמנט. על פי חוקים אלה, ישנם חוקים שיכולים להיות מועברים להסכמת בית המלוכה מבלי הסכמת בית הלורדים. כך למשל בית הלורדים אינו יכול לעכב חוק תקציבי (חוק שלדעתו של יו"ר הבית התחתון נוגע בכללותו למיסוי או לכספי הציבור), למשך יותר מחודש אחד. חוקים אחרים אינם יכולים להיות מעוכבים על ידי בית הלורדים למשך יותר משני מושבי בית הלורדים או שנה קלנדרית אחת. על פי מוסכמת סלסברי - מוסכמה חוקתית שמעולם לא נחקקה, בית הלורדים אינו מתנגד לחקיקה המתבססת על מצע הממשלה שעל בסיסו היא נבחרה בבחירות.
תפקידים שיפוטיים
מקורו של התפקיד השיפוטי של בית הלורדים בהתפתחותו ממועצת המלך - הקוריה רג'יס אשר דנה בבקשות של נתיני המלך שפנו אל המלך וביקשו את עזרתו. בשנת 2009 הוחל ביישום חוק הרפורמה החוקתית 2005 וזה הביא ליצירת בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת בנפרד מבית הלורדים. לבית משפט זה ניתנו הסמכויות השיפוטיות של בית הלורדים.
בעבר התפקיד השיפוטי של בית הלורדים בוצע על ידי מועצה של לורדים שנקראו "לורדי המשפט" (או לורדי הערעור) ולא על ידי מליאת בית הלורדים. 12 לורדי הערעור ממונים לצורך שמיעת ערעורים מכוח חוק ערכאת הערעור 1876. לורדים משפטיים אחרים המכהנים בבית הלורדים (חברי בית הלורדים שכיהנו בעבר בערכאה שיפוטית גבוהה והתמנו לבית לורדים מסיבה אחרת) יכלו אף הם לשמוע ערעורים. לורד המשפט לא יכול היה לשמוע ערעורים לאחר הגיעם לגיל 75.
בית הלורדים שמע ערעורים בנושאים אזרחיים ופליליים על החלטות בית המשפט של אנגליה, ויילס וצפון אירלנד, וכן ערעורים בנושאים אזרחיים על בתי המשפט של סקוטלנד. ערעורים בנושאים פליליים על בתי המשפט סקוטיים נשמעו, ונשמעים אף היום על ידי בית המשפט העליון של סקוטלנד.
בעבר ישבו כל לורדי המשפט יחד לשמוע את הערעורים, אולם מאז מלחמת העולם השנייה נשמעים הערעורים על ידי מותבים של חמישה שופטים שנבחרים על ידי הלורד הבכיר מבין לורדי המשפט (Senior Lord). אף שהמותבים התכנסו בחדרי הוועדות השונים, פסקי הדין עצמם ניתנו באולם בית הלורדים עצמו.
במקרה של דיון בבקשה להדיח לורד (Impeachments), הדיון מתבצע בעקבות בקשה המובאת על ידי הבית התחתון, והמשפט נערך בפני כל חברי בית הלורדים כאשר לכל אחד זכות הצבעה. ההדחה נעשית על פי הצבעת רוב. דיוני הדחה לא התקיימו מאז שנת 1806.
ביקורת על ממשלת בריטניה
בניגוד לבית הנבחרים, לבית הלורדים אין השפעה על משך כהונתו של ראש ממשלת בריטניה (רק לבית התחתון נתונה הסמכות להצביע הצבעת אי אמון בראש הממשלה ולהביא להקדמת הבחירות), ולכן מידת הפיקוח של בית הלורדים על הממשלה מוגבלת ביותר.
מאז שנת 1902 היו כל ראשי הממשלה חברים בבית התחתון ולא בבית הלורדים (אלק דאגלס-יום, בהיבחרו כראש ממשלה בשנת 1963 ויתר על מושבו בבית הלורדים). כמו כן השרים, ברובם, חברים בבית התחתון ולא בבית הלורדים.
הרכב
הרכב בית הלורדים 2021:
מספר הלורדים היורשים "המוקצה" לכל מפלגה מתבסס על מספר הלורדים היורשים החברים באותה מפלגה:
ספר המצוות לרמב"ם
ספר המצוות לרמב"ם הוא חיבור של הרמב"ם הכולל רשימה של 613 המצוות (בגימטריה: תרי"ג מצוות) הרשומות בתורה שבכתב. מתוכן 248 (בגימטריה: רמ"ח) מצוות עשה ו-365 (בגימטריה: שס"ה) מצוות לא תעשה. לחיבור הקדים הרמב"ם מבוא של 14 שורשים (=כללים) לפיהם נקבעת רשימת המצוות.
מניין המצוות
ספרי מצוות הם ענף בספרות ההלכה, העוסק באיתור 613 המצוות המופיעות בתורה שבכתב, לפי המאמר התלמודי "דרש רבי שמלאי: שש מאות ושלש עשרה מצוות נאמרו לו למשה בסיני" (בבלי מכות כג ב).
קדמו לרמב"ם חיבורים חשובים בתחום זה, ביניהם:
שפת החיבור
החיבור נכתב בערבית יהודית, שפה בה חיבר הרמב"ם גם כמה מחיבוריו החשובים ובהם פירוש המשנה ומורה הנבוכים. לימים הרמב"ם התחרט על כי לא כתב את החיבור בעברית, וכך הוא כתב בתשובה לחכמי לוניל: "וניחמתי הרבה על שחברתיו בלשון ערבי מפני שהכל צריכין לקרותו ואני מחכה עתה שאעתיק אותו ללשון הקודש בעזרת שדי", שו"ת הרמב"ם סימן תמ"ז.
מועד החיבור
את ספר המצוות כתב הרמב"ם לאחר חיבור פירוש המשנה ולפני חיבור אוסף ההלכות משנה תורה או בשמו הנפוץ היד החזקה, כמבוא לחיבור. בספר משנה תורה פירט הרמב"ם את כל ההלכות שבתורה לפי שייכותן למצוות השונות.
חיבורים על הספר
השגות הרמב"ן על ספר המצוות של הרמב"ם נועדו בעיקר להגן על מספור המצוות של בעל הלכות גדולות. הרמב"ן משמיט ממניין הרמב"ם 24 מצוות, ומוסיף כנגדן מצוות אחרות. מהדורות רבות של ספר המצוות לרמב"ם נדפסו עם השגות הרמב"ן. כמענה לביקורת של הרמב"ן נכתב ספר "מגילת אסתר". יש המייחסים אותו לר' יצחק די ליאון, ויש המייחסים אותו לחכם אחר מאיטליה מדור מאוחר יותר, אשר שם משפחתו לאון.
מחבר ספר החינוך כתב את ספרו על פי מניין הרמב"ם, תוך שילוב השגותיו של הרמב"ן על מצוות שעליהן השיג.
תרגומים לעברית ומהדורות
במאה ה-20 ערך הרב חיים הלר, מהדורה מעודכנת לתרגומו של משה אבן תיבון על פי כתבי יד, וגם ביצע בו שינויים על פי המקור הערבי.