cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אקרוסטיכון
אקרוסטיכון בשירה העברית
האקרוסטיכונים הקדומים היו אקרוסטיכונים אלפביתיים. אקרוסטיכונים כאלה מופיעים פעמים אחדות בתנ"ך, בין השאר במגילת איכה, במשלי ("אשת חיל") ובפרקי תהילים מסוימים, כמו במזמור קי"ט שבו יש אקרוסטיכון אלפביתי שבו כל אות מופיעה בתחילתם של שמונה פסוקים רצופים (בפי חז"ל המזמור מכונה "תמניא אנפין", בארמית "שמונה פנים"). עם הזמן הופיעו אקרוסטיכונים לפי סידור אחר של האלפבית, כגון תשר"ק (מהסוף להתחלה) או א"ת ב"ש (אות מן ההתחלה ואות מן הסוף). חוברו גם שירים עם שילובים של כמה אקרוסטיכונים במקומות שונים בשורה. אקרוסטיכון אלפביתי מופיע גם בכמה מן התפילות, כגון בתפילת שחרית של יום חול "אל ברוך גדול דעה הכין ופעל זהרי חמה" וכו' (א"ב), או בתפילת מוסף של שבת, "תִּכַּנְתָּ שבת רצית קרבנותיה, ציווית פירושיה עם סידורי נסכיה" וכו' (תשר"ק).
עם הזמן החלו מחברי הפיוטים בימי הביניים לחתום את שמם באקרוסטיכון. בתקופת הקליר הסתפקו בשם פרטי, לעיתים עם תוספות כמו שם האב, שם המקום או התואר "חזן". בתקופה מאוחרת יותר השתכללו החתימות. כך למשל בפיוט אקדמות מן המאה ה-11 מופיע באקרוסטיכון א"ב כפול ולאחריו החתימה "מאיר ביר רבי יצחק יגדל בתורה ובמעשים טובים אמן וחזק ואמץ".
לעיתים מופיע אקרוסטיכון גם בפתיחת ספרים. וכמה ספרי קודש חשובים ומפורסמים התחילו באקרוסטיכון של אותיות שם השם, כמו ספר משנה תורה של הרמב"ם, שנפתח במילים "יסוד היסודות ועמוד החכמות", ומסילת ישרים של הרמח"ל שנפתח במילים "יסוד החסידות ושורש העבודה".
בספרי התנ"ך
בסוף ההגדה של פסח קיימים כמה אקרוסטיכונים על פי אותיות האלפבית:
בזמירות שבת
בזמירות שבת הנהוגות קיימים אקרוסטיכונים רבים, לרוב לפי שמות מחבריהם:
וילמוש פמש בק
וילמוש פמש בק (בהונגרית: Fémes Beck Vilmos; בודפשט, 18 בפברואר 1885 – בודפשט, 16 בדצמבר 1918) היה צורף, מדליסט ופסל הונגרי-יהודי שנפטר ממחלה בטרם עת בגיל 33. הוא אחיו הצעיר של הפסל פילפ אדן בק.
ביוגרפיה
וילמוש היה בנם של פאל בק וארנסטין גולד. הוא החל את לימודיו בגיל צעיר בבית מלאכה לצורפות, והיה אמן ברונזה מתלמד אצל האמן לאסלו ונדראק. ההדרכה האמנותית הראשנה ניתנה לו על ידי אחיו הגדול, הפסל ההונגרי-יהודי פילפ אדן בק. הוא למד אחר כך צורפות ועיצוב בשיעורי ערב בבית הספר לאמנויות שימושיות. כבר בגיל 18 היה אומן מיומן וניתן לראות שתי קעריות פח בעיצוב שלו מהתקופה הזו שמוצגות במוזיאון לאומנויות שימושיות בבודפשט. הוא זכה במדליות זהב בתערוכה הבינלאומית במילאנו בשנת 1906 עם חפצי הצורפות שלו. תחילה עבד בדרזדן ואחר כך במושבת האומנים של דרמשטאדט לצד האדריכל האוסטרי יוזף מריה אולבריך, שעל הרהיטים פרי תכנונו תכנן וייצר בק ציפויי מתכת, למעשה אביזרי ברזל ואביזרי קיבוע. בשנת 1907 נסע ללונדון ולפריז במלגה ממלכתית ואז החל לעבוד באופן עצמאי לצד ג'ורג' רומר. הוא חזר להונגריה בשנת 1909 והחל להכין את המדליות, את פסלי הברונזה הקטנים ואת פסלי הדיוקנאות שלו. אשתו הייתה מריה פרידריק, איתה התחתן ב־25 ביוני 1911 בבודפשט.
קריירה
הייחודיות והאישיות האמנותית שלו התפתחה במהירות ויצירותיו הוצגו בתערוכות השנתיות של השמונה ובבית האמנים. עד מהרה התבלט באמנות עיצוב וייצור המדליות שלו, תחילה במדליית לכנר. לפני מלחמת העולם הראשונה הוא קיבל הזמנה גדולה יחסית, עיצב שתי דמויות ברונזה במהלך בניית וילה שיפר (1910-1912) ועיצב כמעצב פנים את האולם בוילה. בוילה זו השוכנת ברחוב מונקצ'י מיהאי 19 ברובע 6, עדיין ניתן לראות את בריכת הפרחים של משיש קרארה, המתארת ארבע דמויות. כפסל הוא יצר פסלים קטנים ברוח המגמות המודרניות של ראשית המאה העשרים בסגנון ( האר נובו, הקונסטרוקטיביזם, הקוביזם והאקספרסיוניזם) אך עד מהרה מצא את סגנונו האינדיבידואלי. הוא התגייס למלחמה בשנת 1914, שירת לכל אורך המלחמה ושב הביתה חולה בשנת 1918. לאחר מותו בטרם עת, ארגן סלון האמנות בֶּלְוֶודֶר תערוכת מורשת של עבודותיו בשנת 1923. תערוכת זיכרון אורגנה לכבודו בבודפשט בשנת 1945 ובסקשפהרוואר במוזיאון המלך אישטוואן הקדוש בשנת 1985. חלק מיצירותיו הן בבעלות פרטית או נהרסו, רבות מיצירותיו נשמרות בגלריה הלאומית של הונגריה.
לקריאה נוספת
בשפת המקור: בתרגום לעברית:
נבחרת רומניה בכדוריד
נבחרת רומניה בכדוריד היא הנבחרת לאומית של רומניה. הנבחרת השתתפה ב-14 אליפויות העולם בכדוריד וזכתה 4 פעמים. במשחקים האולימפיים היא הצליחה להגיע למקום השני. בהתאם לדירוג של האיגוד הכדוריד העולמי, נכון לדצמבר 2022 הפדרציה מדורגת במקום העשירי
הישגי הנבחרת
מאז 2011 הנבחרת לא העפילה לתחרות בין-לאומית משמעותית.
ג'רג' אגושטון
ג'רג' אגושטון (במקור ריטשר, בהונגרית: Ágoston György; פץ', 7 באפריל 1920 – בודהארש, 12 בספטמבר 2012) היה פדגוג יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה.
ביוגרפיה
הוא נולד במשפחה יהודית ופשוטה. אחיו היה לאסלו אגושטון (1923–1987), פילוסוף. אגושטון סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הפיאריסטית בנג'קניז'ה. אחרי זה למד באוניברסיטת פץ' ובאוניברסיטת סגד. הוא קיבל את תעודת ההוראה לבתי ספר התיכוניים בלטינית ובצרפתית בסגד (1943). בינתיים היה מורה בפנימייה (1941–1943). הוא נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) להודמזוושרהיי ומשם הועבר לדרום טרנסילבניה (1943–1944). אחרי מלחמת העולם השנייה, ביולי 1945 נשא לאישה את איבויה אדית בתם של אישטוואן קונדור ושל גבריאלה רוזנפלד.
בדברצן, שנכבשה על ידי הצבא האדום, הוא היה מעורב באופן פעיל מאוד בפוליטיקה שהתארגה סביב הקמת האספה הלאומית הזמנית. הוא הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית ההונגרית וכבר ב-1945 היה בין מנהיגי האיגוד המקצועי החופשי של המורים, שהוקם ב-2 בפברואר. שם, ומאוחר יותר בסגד, מילא תפקיד משמעותי ביישום המעשי של הלאמת בתי הספר. הוא גם לימד במכון להכשרת מורים באוניברסיטה (1949–1952). את הדוקטורט שלו (פילוסופיה, סוציולוגיה) קיבל באוניברסיטת דברצן (1948).
הוא שב לסגד בשנת 1949, שם הפך למרצה ולאחר מכן כמנהל במכללה הפדגוגית שאורגנה מחדש (1949–1952). לאחר הלאמת האקדמיה ההונגרית למדעים ב-20 בדצמבר 1949, הוקמה ועדת ההסמכה המדעית (TMB). הוא כתב והגן על עבודת הדוקטורט שלו גם בנושא חינוך קהילתי ותנועת הפיונירים (1952). בנוסף לתפקידיו כפרופסור חבר באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט (1952–1959), היה דמות מובילה בחיי החינוך הפדגוגי והציבורי בהונגריה (1952–1956). עד 18 בינואר 1957, עד לפירוקה, עמד בראש "הוועדה הפדגוגית הראשית" של האקדמיה ההונגרית למדעים.
סוויני טוד
סוויני טוד (באנגלית: Sweeney Todd) הוא דמות בדיונית של רוצח שהופיעה לראשונה בסדרת סיפורים בשם "שרשרת הפנינים" במגזינים העממיים "פרסומי פני" בלונדון הוויקטוריאנית, בשנים 1846–1847. הסיפור הפך למרכיב עיקרי של המלודרמה הוויקטוריאנית. לאחר מכן החלו להופיע גרסאות נוספות של הסיפור, והוא אף הוצג באותה תקופה כמחזה בלונדון.
הטענות שסוויני טוד היה דמות היסטורית שהייתה קיימת במציאות שנויות במחלוקת על ידי חוקרים שונים, אם כי ייתכן שהיו קיימים אב טיפוס דוגמתו.
בגרסה המקורית של הסיפור, טוד הוא ספר שמפיל את קורבנותיו על ידי משיכת הידית כשהם יושבים בכיסא-הספר שלו. הקורבנות נופלים לאחור במורד דלת מסתובבת למרתף של חנותו, וזה גורם להם בדרך כלל לשבור את צווארם או את גולגולתם. במקרה שנשארו בחיים, טוד היה יורד למרתף ומשסף את גרונותיהם עם סכין הגילוח שלו. בחלק מהעיבודים תהליך הרצח הוא הפוך: טוד שיסף את גרונותיהם של לקוחותיו לפני שיגורם למרתף דרך הדלת המסתובבת. אחרי שטוד שדד את חפציהם של קורבנותיו המתים, הגברת לובט, שותפתו לפשע (בחלק מהגרסות המאוחרות יותר, גם בת זוגו או המאהבת שלו), מסייעת לו בסילוקן של הגופות על ידי אפיית בשרם בפשטידות בשר ומכירתן ללקוחות תמימים של חנות העוגות שלה. המספרה של טוד ממוקמת ברחוב פליט 186 בלונדון, בסמוך לכנסיית סנט דנסטן, והיא סמוכה לחנות העוגות של הגברת לובט או מחוברת אליה באמצעות מעבר תת-קרקעי. ברוב הגרסאות של הסיפור, טוד והגברת לובט שכרו נער יתום שלא מודע למתרחש, טוביאס ראג, כדי לשרת את לקוחות חנות העוגות.
טייסת 341 (חיל האוויר המלכותי)
טייסת 341 (באנגלית: No. 341 Squadron, בצרפתית: Groupe de Chasse n° 3/2), או טייסת אלזס, הייתה טייסת מטוסי קרב של חיל האוויר המלכותי הבריטי במלחמת העולם השנייה, אשר אוישה על ידי טייסים צרפתים.
תולדות הטייסת
הטייסת צוידה ב-12 מטוסי ספיטפייר מדגם V-B, אשר אורגנו בשני גפים – גף "מילוז" (Mulhouse) וגף "שטרסבורג" (Strasbourg) - על שמן של שתי ערים בחבל אלזס (Alsace) שבצרפת. אותיות הטייסת שצוירו על גבי מטוסיה היו NL. המוטו של הטייסת היה "רעות" (Friendship).
ב-21 במרץ 1943 הועברה הטייסת לבסיס חיל האוויר ביגין היל (Biggin Hill) שבדרום לונדון, אשר קצר תהילה בימי הקרב על בריטניה. לרגל המעבר הוחלפו מטוסיה למטוסי ספיטפייר חדישים יותר מדגם IX. מבסיס זה החלה הטייסת להשתתף בפשיטות חיל האוויר המלכותי מעל צרפת הכבושה. ב-11 באוקטובר 1943 עברה הטייסת לבסיס בקורנוול על מנת להשתתף בפעולות אוויריות מעל חבל ברטאן בצרפת. ב-14 באפריל 1944, לקראת פלישת בעלות הברית לצרפת, עברה לבסיס חיל האוויר מרסטון (Merston) שבדרום מזרח אנגליה, כחלק מחיל האוויר הטקטי השני (2nd Tactical Air Force) הבריטי. בהמשך פעלה מבסיס חיל האוויר הסמוך טנגמר (Tangmere).
ב-27 בנובמבר 1945 מסרה הטייסת את מטוסיה ולמחרת חדלה להשתייך לחיל האוויר המלכותי הבריטי ועברה לפיקודו של חיל האוויר הצרפתי.
הטייסת צברה יותר מ-9,000 שעות טיסה וביצעה למעלה מ-4,500 גיחות, כולל 655 גיחות של הפצצת-צלילה. היא הפילה 51 מטוסי אויב (ועוד 16 הפלות-בספק), הטביעה 27 כלי שיט והשמידה על הקרקע למעלה מ-550 כלי רכב. עשרים ואחד מטייסי הטייסת נהרגו.
עיטור מסדר השחרור (Ordre de la Libération) הצרפתי הוענק לטייסת ב-28 במאי 1945.
מפקדי הטייסת
מפקדי הטייסת, כולם בדרגת קומנדאנט (Commandant) המקבילה לדרגת רב-סרן, היו:
מחסור בוויטמין B12
מחסור בוויטמין B12 (באנגלית: Vitamin B12 deficiency) הידוע גם כ-hypocobalaminemia מתייחס לרמות נמוכות בדם של ויטמין B12 הכמות היומית הדרושה בגוף מ B12 היא 5 מיקרוגרם. נגרם בגלל חוסר צריכה תזונתית, ספיגה ירודה של ויטמין B -12, הסרה כירורגית של הקיבה, דלקת כרונית של הלבלב או הפרעות גנטיות. מגוון רחב של סימנים ותסמינים עלול להתרחש כולל ירידה ביכולת לחשוב ושינויים באישיות כמו דיכאון, עצבנות, ופסיכוזה ולעיתים גם אנמיה ממארת העלולה לדמות סרטן-דם (AML).
לוויטמין B12 תפקיד חשוב ביותר בייצור החומר הגנטי והחלבונים בגוף ומקבלים אותו מהחי כמו בשר, מוצרי חלב, ודגים. מחסור בוויטמין B12 אינו שכיח משום שבגופינו קיימים מחסנים של ויטמין זה שמספיקים לכמה שנים. אנשים טבעוניים, צמחוניים וקשישים נמצאים בסיכון גבוה לחלות במחלה הזאת.
תחושות חריגות של חוסר בוויטמין B12 הם: תפקוד שרירים לא תקין, תחושת טעם נחלשת, כמות תאי דם אדומים נמוכה, תפקוד לב שאינו תקין, וירידה בפוריות. אצל ילדים צעירים תסמינים כוללים פיגור התפתחותי, פיתוח עני, וקשיים בתנועה. אם לא מקבלים טיפול מוקדם חלק מהסימפטומים עלולים להיות קבועים.
סימפטומים
מחסור בוויטמין B12 עלול לגרום לאנמיה והפרעה בתפקוד נוירולוגי, אך אם המחסור קל יחסית הוא לא גורם לתסמינים. תסמינים משמעותיים יותר של אנמיה עלולים לגרום לחולשה, עייפות, סחרחורת, דופק מהיר, נשימה מהירה וצבע חיוור של העור ועלולים לגרום לשטפי דם קלים או דימום, כולל דימום מחניכיים.
מחסור בוויטמין B12 עלול לגרום לנזק חמור ובלתי הפיך, במיוחד למוח ומערכת עצבים. עוד תסמינים הם:
טיפולים
קיימות שתי אפשרויות לטיפול:
התמודדות עם המחלה
אנשים שאינם צורכים מאכלים שמכילים ויטמין B12 כמו צמחוניים או טבעוניים מומלץ להם להשלים את המחסור של B12 ולפנות לדיאטנית.
חולים שאובחנו במחסור כרוני בוויטמין B12 יצטרכו לעבור בדיקות דם תקופתיות ולאכול מזון שעשיר בוויטמין B12.
קשישים צריכים להקפיד על תזונה עשירה בוויטמין B12 ועל עריכת בדיקות תקופתיות. במקרה ומופיעים תסמינים שרומזים על מחסור בוויטמין B12 כמו דיכאון, עייפות, בלבול וירידה בזיכרון צריך לפנות לבדיקה רפואית.
כוח (לטאה)
כוח (שם מדעי: Varanus) הוא סוג של לטאות ענקיות אוכלות בשר הנפוצות מאפריקה ועד אוסטרליה באזורים הטרופיים. סוג זה הוא הסוג היחיד שנשאר במשפחת הכוחיים.
השם הלועזי, "ורן", נובע משבוש של המילה وَرَل (בתעתיק עברי: וָרָל, ברבים أَوْرَال, בתעתיק: אָוְורָאל [שורש ورل ו.ר.ל.]) מן השפה הערבית. באנגלית הסוג נקרא Monitor Lizards, כלומר "לטאות מעקב", אך המילה האנגלית Warn פירושה להזהיר, וייתכן שזהו מקורה.
מאפיינים
אלו לטאות גדולות אוכלות בשר. הן נחשבות בעלות אינטליגנציה גבוהה, ויש אף לטאות כוח המסוגלות לספור; מחקרים בהם הואכלו פרטים מהמין כוח הסלעים בקבוצות קטנות של חלזונות הראו כי הלטאות מסוגלות להבחין במספרים, עד המספר שש. לחלק מהמינים ישנו ארס ברוק.
לטאות הכוח הן לטאות ייחודיות, בעיקר בשל יכולת חילוף החומרים המהיר שלהן, המאפשרת תנועה מהירה ויכולות ציד מפותחות, ביחס למשקל גופן הגדול.
הגדול שבמיני הכוחים הוא כוח ענק מהאי קומודו, שהוא גם הלטאה הגדולה ביותר בעולם. אורכו מעל שלושה מטרים ומשקלו עד 166 ק"ג ואחריו המינים כוח המים, כוח תניני, כוח אוסטרלי וכוח התחרה. חלק ממינים גדולים אלה מכונים גואנות.
בישראל מצוי מין אחד מהסוג – כוח אפור, שהוא קטן בהרבה מהמינים הגדולים אך עדיין הוא הגדול בלטאות ישראל.
אזכור בתנ"ך
לפי זיהוי הרס"ג, הכוח האפור הוא האנקה משמונת השרצים שנזכרו בתורה לעניין דיני מאכלות אסורים משום דיני טומאה וטהרה:
רוברט ברק
'''רוברט פ. ברק (באנגלית: Robert P. Burke''') הוא קצין בדימוס בדרגת אדמירל בצי ארצות הברית. בתפקידו האחרון כיהן כמפקד כוחות הצי בפיקוד אירופה ואפריקה.
ביוגרפיה
ברק גדל בפורטיג' שבמישיגן. הוא בעל תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה מאוניברסיטת מערב מישיגן ותואר שני בהנדסת אלקטרוניקה מאוניברסיטת מרכז פלורידה.
שירת בצוללות הטילים הבליסטים "פון שטויבן", ו"מרילנד" ובצוללת התקיפה "ברמרטון". מנובמבר 2002 עד אוגוסט 2005 פיקד על צוללת התקיפה "המפטון", בתקופת שירותו הוצבה הצוללת במשימות בים התיכון וכן השתתפה בפעילות מתחת לקוטב הצפוני. על שירותו זכה מטעם הצי בפרס ע"ש ג'ק דרבי למנהיגות ובפרס למנהיגות ע"ש ג'יימס סטוקדייל. בהמשך שירותו פיקד על פלגת פיתוח הצוללות 12.
כקצין בדרגות האדמירל, שימש סגן מפקד הצי השישי של ארצות הברית, קצין אג"ם של כוחות הצי באירופה ובאפריקה, מפקד קבוצת הצוללות השמינית וראש תחום תוכניות ומדיניות כוח אדם במטה הצי.
אזרח העולם
אזרח העולם הוא תואר, או מטבע לשון, אותו טבע לראשונה הפילוסוף היווני סוקרטס באומרו: "אינני אתונאי או יווני, אלא אזרח העולם"; אחריו השתמש במשפט הציניקן דיוגנס, שכשנשאל למקום מוצאו השיב: "אני אזרח העולם". תואר זה מעיד על האדם הנושא אותו, כי הוא מסתייג מגבולות גאופוליטיים ומפערים כלכליים ותרבותיים הנובעים מהשתייכות לאומית, ודוגל בקוסמופוליטיות.
חסיד זכויות האדם האמריקני תומאס פיין פיתח את דברי סוקרטס ודיוגנס, והצהיר: "העולם הוא מדינתי, כל בני האדם הם אחיי, ועשיית הטוב היא דתי" נושא אזרחות העולם קודם על ידי אנשים מפורסמים כגון: וולטר קרונקייט, או גארי דייוויס אשר בשנת 1948, ויתר על אזרחותו האמריקנית, וחי עד מותו ב-2013 כאדם נטול אזרחות. בשנת 1953 הקים דייוויס בעיר וושינגטון די. סי. את ארגון הרשות לשירות עולמי (WSA), המנפיק את דרכון אזרח העולם.
הרשות לשירות עולמי
הרשות לשירות עולמי (World Service Authority, או WSA) היא עמותה ללא כוונת רווח שהוקמה בשנת 1953 על ידי גארי דייוויס מתוך מטרה לקדם ולהפיץ את נושאי אזרח העולם, בעולם וכדי להיות רשות מינהלית של "ממשלת אזרחי העולם". העמותה ידועה בעיקר בעקבות הדרכונים שהיא מנפיקה. כמו כן עוסקת העמותה ברישום האנשים המבקשים להיות אזרחי העולם, מטפלת בבעיותיהם, ומנפיקה מסמכי זהות נוספים כגון תעודות לידה, תעודות זהות ותעודות נישואין.
דרכון אזרח העולם
דרכון אזרח העולם המונפק על ידי הרשות לשירות עולמי הוכר דה פקטו על ידי 180 מדינות, על פי אתר הארגון. משמעותה של הכרה זאת היא שדרכונים כאלו נושאים חותמות יציאה או כניסה של אותן מדינות וכן ויזות לביקור בהן. לעומת זאת, לפי אתר הארגון, רק שש מדינות הכירו בדרכון באופן רשמי. רשויות ההגירה בקנדה, ניו זילנד, וארצות הברית הודיעו כי הן אינן מכירות בדרכון, כי הוא לא מונפק על ידי רשות ממשלתית מוסמכת, ולכן אינו עונה על ההגדרה של דרכון.
הדת הבהאית
הדת הבהאית דוגלת ברעיון אזרח העולם. בספרו שפורסם בשנת 1873 הצהיר בהאא אללה מייסד הדת, כי העולם כולו הוא ישות מדינית אחת, וכלל האנושות הם אזרחיה.
בנייר עמדה שגובש על ידי נציגי הקהילה הבהאית הבינלאומית, והופץ בשנת 1993 בוועידת האו"ם לפיתוח בר קיימא, נכתב: "אזרחות העולם מתחילה עם קבלת אחדותה של המשפחה האנושית, והבנת התלות ההדדית הקיימת בין האומות החיות בעולמנו, מבלי להתעלם מהצורך בפטריוטיות שפויה ולגטימית.
אזרחות העולם דורשת נאמנות רחבה ביותר ואהבת האנושות כולה, כל זאת מבלי לוותר על נאמנויות, גוונים תרבותיים, אוטונומיה לאומית, ומבלי לדרוש יצירת אחידות מדומה. המוטו של אזרחות העולם הוא אחדות מתוך שונות. אזרחות העולם דוגלת בעקרונות הצדק החברתי בין מדינות שונות, ובינן לבין עצמן. ההחלטה להימנע מעימותים פוליטיים תורמת בכל הרמות של החברה האנושית לשוויון בין מינים וגזעים, להרמוניה אתנית לאומית ודתית, ולנכונות להקרבה למען מטרת השיתוף. היבטים נוספים של אזרחות העולם הם קידום כבוד האדם וחירותו, הבנה, ידידות, שיתוף פעולה, אמינות, חמלה ורצון לשרת את הכלל".
הערות שוליים
Космополитизм (значения) 世界公民
אהרן דמסקי
אהרן דֶמסקי (באנגלית: Aaron Demsky) (נולד ב-23 בדצמבר 1938) הוא חוקר ומרצה לתולדות ישראל, פרופסור בדימוס במחלקה לתולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, חתן פרס ביאליק לשנת 2014.
כתב מאמרים על החינוך בישראל ועל מעמד הסופרים בעת העתיקה. בעיקר תרם תרומה להבנת תולדות האלפבית. בעקבות ידיעותיו בפליאוגרפיה ובבלשנות שמית, הוא פיתח גישה אינטגרטיבית לפענוח כתובות צפון שמיות.
מלבד התמחותו הכללית בחקר ההיסטוריה התרבותית של עם ישראל, תרם דמסקי רבות לחקר הכתיבה, הקריאה וידיעת הספר בישראל ובשכנותיה בתקופה העתיקה והִרבה לעסוק בגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל וגנאלוגיה יהודית.
ב-1991 ייסד את "המפעל לחקר השם היהודי" במסגרת המחלקה לתולדות ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטת בר-אילן, ובכך עיצב שדה מחקר רב-תחומי חדש במדעי היהדות - חקר אונומסטיקה יהודית.
ביוגרפיה
למד בארצות הברית מקרא, ספרות חז"ל והיסטוריה של עם ישראל, את עבודת הדוקטורט עשה באוניברסיטה העברית בירושלים, בהדרכתם של פרופ' בנימין מזר ופרופ' אברהם מלמט. לאחר מכן המשיך בלימודי המקרא, בשפות שמיות, בהיסטוריה של המזרח הקדום וכן בגאוגרפיה של ארץ ישראל.
ב-1968 הצטרף דמסקי לסגל ההוראה של אוניברסיטת בר-אילן ולימד בה עד פרישתו ב-2007.
מחקר
דמסקי כתב מאמרים רבים על החינוך בישראל ועל מעמד הסופרים בעת העתיקה. בעיקר תרם תרומה להבנת תולדות האלפבית. בעקבות ידיעותיו בפליאוגרפיה ובבלשנות שמית, הוא פיתח גישה אינטגרטיבית לפענוח כתובות חיצוניות וכן התמנה להיות אפיגרפיסט (מפענח כתובות) בחפירות שונות.
בנוסף עסק דמסקי בהבהרת הסוגה המקראית של רשימות היחס הנמצאת בעיקר בספר דברי-הימים (פרקים א-ט). שיטתו מאירה על נושאים של החברה השבטית בישראל בימי המקרא, כגון שארות (חיתון, ירושה, גאולה) והפריסה הגאוגרפית הכפרית שבנחלות בני ישראל ובנוסף להבנת דרכי החשיבה של רושמי הרשימות האלה והמינוח הנקוט בידיהם.
תוך כדי מחקריו בגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל, זיהה יישובים חדשים במפה המקראית.
מה שמייחד את המפעל המחקרי של דמסקי לגבי תקופת המקרא היא העובדה שדמסקי רואה את תולדות ישראל בתקופת המקרא לאור קורות המזרח הקדום ומפעיל את כישוריו להבנת המקורות ההיסטוריים אם במקרא ואם במקורות החיצוניים.
גישתו האינדוקטיבית בפרשנות טקסטים ספרותיים וחיצוניים כאחד, מבוססת על מידה גדולה של כבוד כלפי הטקסט בהבהרת פשוטו והמסר ההיסטורי הטמון בו. גישה זו מאפשרת לדמסקי שני מסלולי עיון עיקריים:
תחומים אלה ניתנים להשלמה מתוך גישה לחומר המשווה מתוך ובין תרבויות העמים השכנים כגון ממצרים, מסופוטמיה, כנען ויוון העתיקה. גישה זו מאפשרת להקנות תמונה מקיפה ומעמיקה יותר בנושא הנדון בפרט ומסקנות נאמנות יותר על ההתפתחות החברתית היסטורית בכלל.
לואי מיללי
בשנת 1943 היה לואי קצין בדיוויזיה 99 בחיל הרגלים של צבא צרפת והתגורר בעיר ליון. הוא התגורר בשכנות למשפחה יהודית לה המציא תעודות מזויפות על מנת שיוכלו להימלט מצפורני הנאצים. במעשהו סיכן את חייו ואת משפחתו.
ב-20 בנובמבר 2007 הוענק לו אות חסיד אומות העולם מיד ושם, ובכך היה לקורסיקאי היחיד בעל תואר זה.
ג'ני מסטוראקי
ג'ני מסטוראקי (יוונית: Τζέννη Μαστοράκη, Tzenny Mastoraki; נולדה ב-1949), משוררת ומתרגמת יווניה.
ג'ני מסטוראקי נולדה באתונה בשנת 1949. היא עובדת כמתרגמת מאנגלית ומצרפתית ליוונית. פרסמה עד כה את קובצי השירה "אגרה" ( 1972), "המשפחה" (1978), "סיפורים על המעמקים" (1983) ו"נזר אחד של אור" (1989). מסטוראקי שייכת ביחד עם מַרִיָּה לַאִינָה ויָאנִיס קוֹנְדּוֹס ל"דור השִּׁבעים" בשירה היוונית החדשה. שירתה, שהתמקדה בראשית דרכה בעיקר בנושאים חברתיים ופוליטיים, הלכה ונהייתה אישית ומופנמת יותר עם חלוף השנים. רבים משיריה תורגמו לעברית וראו אור במוסף הספרותי של עיתון הארץ ובכתבי-העת דימוי והליקון.
ג'וני מאטיס
ג'וני מאטיס (באנגלית: Johnny Mathis; נולד ב-30 בספטמבר 1935) הוא זמר אמריקאי בסגנון מוזיקה פופולרית. מאטיס החל כזמר שהקליט גרסאות כיסוי לשירים ידועים והתפרסם באלבומים שהקליט. עשרות מאלבומיו נמכרו בארצות הברית כאלבומי זהב ופלטינה ו-73 מהם נכנסו למצעד האלבומים. על פי היסטוריון המוזיקה של ספר השיאים של גינס ג'וני מאטיס מכר למעלה מ-350 מיליון תקליטים ברחבי תבל.
תחילת דרכו
מאטיס נולד בעיירה גילמר בטקסס. הוא היה ילד רביעי מתוך שבעה להוריו, קלם מאטיס ואשתו מילדרד אשר הייתה אפרו-אמריקאית. משפחתו עקרה לסן פרנסיסקו בקליפורניה ושם התחנך. אביו, שעבד בעברו במופע וודוויל, והבחין בכישרונו המוזיקלי של בנו, קנה לו פסנתר ב-25 דולר ועודדו לפתח את כישרונו. מאטיס החל ללמוד שירים וקטעי מופע מאביו ולבצעם בפני אורחי ביתם, בבית הספר ובכנסייה. בגיל 13 החל ללמוד אצל מורה לפיתוח קול בתמורה לעבודות שביצע בביתה. הוא התמיד בשיעורים אלה במשך שש שנים. בבית הספר התיכון בו למד בסן פרנסיסקו בלט מאטיס בכישרונו כספורטאי במיוחד בקפיצה לגובה וריצת משוכות. הוא אף שיחק בהצטיינות בנבחרת הכדורסל של בית הספר. בשנת 1954 החל בלימודים אקדמאיים במכללת סן פרנסיסקו סטייט, כסטודנט במלגה, מתוך כוונה להיות מורה לאנגלית ולחינוך גופני.
קריירה מוזיקלית
מאטיס החל את הקריירה המוזיקלית שלו בניהולה של הלן נוגה, בעלת מועדוני ג'אז בסן פרנסיסקו בהם הופיעו נגני ג'אז בולטים. לאחר שמאטיס החל להופיע באחד המועדונים, דאגה נוגה להביא להופעתו את מפיק הג'אז הבולט ג'ורג' אוואקיאן שעבד בקולומביה רקורדס. לאחר שראה את מאטיס, כתב אוואקיאן מברק לקולומביה בו הודיע כי מצא תגלית מוזיקלית יוצאת מגדר הרגיל וביקש כי ישלחו לו חוזי עבודה.
בתחילת 1956 היה מאטיס ספורטאי בולט אף במכללה שבה למד, החזיק בשיא בית הספר בקפיצה לגובה והוצע לו להשתתף במבחנים האולימפיים לקראת אולימפיאדת מלבורן שהתקיימה באותו קיץ. על מאטיס היה להחליט האם לגשת למבחנים האולימפיים או לנסוע לניו יורק כדי להקליט את תקליטו הראשון. בעצת אביו החליט לוותר על ההזדמנות הספורטיבית.
אלבומו הראשון בו בסגנון הג'אז לא זכה להצלחה רבה, אולם מאטיס נשאר בניו יורק והופיע במועדונים בעיר. את אלבומו השני הפיק סגן נשיא חברת קולומביה, מיטץ' מילר, שהעדיף כי מאטיס יקליט שירים בסגנון בלדות רומנטיות ורכות. בסוף שנת 1956 מאטיס הקליט שניים משיריו הידועים ביותר: ו-It's Not for Me to Say. באותה שנה חתם מאטיס חוזה עם אולפני מטרו גולדווין מאייר כדי לשיר בסרט "ליזי". זמן קצר אחר כך השתתף כזמר אף בסרט A Certain Smile שהופק באולפני פוקס המאה ה-20. הצלחתם של שני סרטים אלה תרמה לחשיפתו של מאטיס לקהל הרחב. הופעתו בשנת 1957 בתוכנית הטלוויזיה של אד סאליבן הוסיפה ותרמה להצלחתו. מבקרי מוזיקה כינו את קולו "קול הקטיפה".
בשנת 1962 הקליט מאטיס את הלהיט "ג'ינה" אשר הגיע למקום השישי במצעדים ובשנת 1963 את הלהיט What Will Mary Say אשר הגיע למקום התשיעי. בשנת 1964 עזב מאטיס את המנהלת האישית שלו, תוך הגשת תביעות הדדיות לבתי המשפט ויסד חברת הפקות על שמו, אשר נועדה להפיק את תקליטיו. מאותה עת ניהל מאטיס בעצמו את עסקיו.
רבים מן השירים שהקליט מאטיס מצאו דרכם לסרטים בשנות ה-70, כשהם מביאים רוח נוסטלגית, כך למשל בסרט מפגשים מהסוג השלישי.
אף שלעיתים קרובות מאטיס מתויג כזמר רומנטי, הקלטותיו כוללות סגנונות מוזיקליים מגוונים הכוללים ג'אז, פופ, מוזיקה ברזילאית, מוזיקה ספרדית, מוזיקת נשמה, רית'ם אנד בלוז, קאנטרי, דיסקו ועוד. מאטיס הוא הזמר שהקליט לאורך התקופה הארוכה ביותר בחברת קולומביה רקורדס, בין השנים 1956 - 1963 והחל משנת 1968 ועד ימינו.
בשנת 1958 התפרסם אלבומו של מאטיס "הלהיטים הגדולים של ג'וני", בכך היה לאלבום "הלהיטים הגדולים" הראשון בתעשיית המוזיקה והחל מסורת שזכתה לחיקויים רבים בחברות תקליטים רבות. בשנת 1981 הוציא מאטיס אלבום כפול לציון 25 שנות הופעה. האלבום שהה בין 100 האלבומים הראשונים במצעדי האלבומים בארצות הברית במשך 491 שבועות רצופים (תשע וחצי שנים), עד לשנת 1990, דבר שזכה לציון בספר השיאים של גינס. באותה שנה הופיע בסרט חיוך מסוים בשיר A certain Smile שהפך ללהיט. מאטיס אף זכה לכך שחמישה אלבומים שהקליט היו במצעד האלבומים האמריקאי בעת ובעונה אחת. הישג לו שותפים רק שני זמרים אחרים: פרנק סינטרה ובארי מנילו. סך הכל הקליט מאטיס 200 תקליטי סינגל ו-71 משיריו צעדו במצעדי הפזמונים ברחבי תבל. מאטיס מכר בעולם למעלה מ-350 מיליון אלבומים ובכך היה לאומן השלישי בגודל הצלחתו בארצות הברית.
במהלך הקריירה זכה מאטיס לשלושה פרסי גראמי ואחד משיריו היה מועמד לפרס אוסקר. הוא הקליט 12 תוכניות טלוויזיה בכיכובו והופיע כאורח בלמעלה מ-300 תוכניות, מהן 33 פעמים בתוכנית The Tonight Show. מאז שנת 2000 צמצם מאטיס את מספר הופעותיו הפומביות לכחמישים קונצרטים בשנה. בשנת 2007 נכנס אלבומו של מאטיס, The Very Best of Johnny Mathis, ל-20 הגדולים במצעד האלבומים הבריטי ובשנת 2008 שב למצעד הבריטי עם האלבום A Night to Remember.
חייו האישיים
במאמר שהתפרסם בארצות הברית בשנת 1982 לכאורה צוטט מאטיס כאומר: "הומוסקסואליות היא דרך חיים שהתרגלתי אליה.". מאוחר יותר חזר בו העיתון מן הדברים. בראיון שהעניק בשנת 2006, לאחר שנים ארוכות של שתיקה בנושא, גילה מאטיס ששתיקתו באה לאחר שקיבל איומים על חייו כתוצאה מן הידיעה שהתפרסמה על נטיותיו המיניות בשנת 1982.
אף לאחר שבחר בקריירה מוזיקלית מאטיס לא נטש את אהבתו לספורט והוא חובב גולף נלהב ואף קיים טורנירי גולף בחסותו בארצות הברית ובריטניה. מאז 1982 מתקיים באוניברסיטת סן פרנסיקו סטייט טורניר אתלטיקה על שמו. בשנת 1982 אף פרסם ספר בישול. במהלך חייו סבל מאטיס מהתמכרות לאלכוהול ולתרופות מרשם ועבר גמילה.
אצטדיון פולידפורטיבו סור
אצטדיון פולידפורטיבו סור (בספרדית: Estadio Polideportivo Sur) הוא אצטדיון כדורגל הנמצא בעיר אנביגאדו שבקולומביה ומשמש כאצטדיונה הביתי של קבוצת אנביגאדו פוטבול קלוב מהליגה הראשונה. האצטדיון נפתח בשנת 1992 כאשר הקבוצה עלתה לראשונה לליגה הבכירה ומכיל כ-14,000 מקומות. ממוקם בדרום מערב העיר, שגובל עם הערים הסמוכות איטגווי וסבנטה, באזור המטרופולין של מדיין.
בטורניר הקלאוסורה 2009 שיחקה אנביגאדו באצטדיון אטנאסיו חירארדוט בעקבות שיפוץ ושדרוג שעבר האצטדיון לקראת המשחקים האזוריים שנערכו במדיין ב-2010. במקרה הצורך, גם אתלטיקו נסיונל ואינדפנדיינטה מדיין משתמשות באצטדיון למשחקיהן הביתיים, אם אטנאסיו חירארדוט אינו פנוי. קבוצת איטגווי דיטיירס השתמשה באצטדיון זה כאשר שיחקה בטורניר הקופה סודאמריקנה ב-2013. קבוצות נוספות שלעיתים משתמשות במגרש הן אליאנסה פטרולרה ואיטגווי לאונס, הכל במידת הצורך ובהתאם לזמינות של אצטדיונם הביתי.
טיבור פולגאר
טיבור פולגאר (בהונגרית: Polgár Tibor; בודפשט, 11 במרץ 1907 – טורונטו, 27 באוגוסט 1993) היה מלחין, מנצח, פסנתרן יהודי-הונגרי, בעלה של הזמרת והשחקנית ארז'י לאקי טוט, ולימים של המעצבת אילונה נרג'קובאצ'י. דודו היה הגנרל ג'רג' אישטוואן סיקלאי בעל תואר אבירות. הוא זוכה פרס פרנץ ארקל פעמיים.
ביוגרפיה
טיבור פולגאר נולד במשפחה יהודית כבנם של גזה פולגאר, פקיד ועיתונאי, ושל שרולטה קרולינה סיקלאי. בין 1917 לבין 1925, היה תלמיד בגימנסיה המלכותית ממלכתית על שם אימרה מדאץ' ולאחר מכן סטודנט באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), בהתמחות באסתטיקה ותולדות האמנות. במקביל, למד קלרינט, פסנתר והלחנה (אצל לאסלו לייטה) באקדמיה הלאומית למוזיקה, מאוחר יותר הוא היה תלמידם של זולטאן קודאי, אלברט שיקלוש ואימרה קרי-סאנטו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט (הלחנה-פסנתר).
בהונגריה
משנת 1925 הוקם הרדיו ההונגרי, ופולגאר הפך לעובד שלו בענייני מוזיקה. הוא ניצח וניגן הכל, מלהיטים ועד אריות אופרה בליווי פסנתר. ב-1929 פולגאר, ממוצא יהודי, עבר ככל הנראה לאמונה הקלוויניסטית (אין שום תיעוד על כך). בשנות ה-30 הוא היה המנצח גם של התיאטרון הלאומי. במלחמת העולם השנייה, ובמיוחד מ-1944 לא יכול היה לעבוד בגלל החוקים ה (אנטי)יהודיים; אילונה נאג'קובאצ'י (הלא יהודייה) החביאה אותו, איתה התחתן ב-1947.
בקנדה
בשנת 1961, הוא ואשתו היגרו לגרמניה המערבית. בין 1962 לבין 1964,
בנוסף להרבה יצירות במה, תזמורת, קאמרית ומקהלה, הוא הלחין את המוזיקה לכ-200 סרטים ולכ-500 שידורי רדיו במהלך הקריירה שלו. הוא אהב להשתמש באלמנטים של מוזיקה עממית הונגרית. הוא אהב במיוחד את הנבל, כיוון שלימד אותו בילדותו לנגן בפסנתר נגן הנבל דיולה רברה, שהראה לו על הנבל כיצד לנגן בפסנת, הוא הכיר את הכלי טוב מהממוצע. הוא הציע כמה יצירות לנבל בטורונטו לנגנית הנבל ז'וז'ה רמני. מיכאל רמני, מומחה וסוחר כלי הנגינה, אחיו של ז'וז'ה רמני וחבר בשושלת המוזיקאים רמני, הפך למטפל ולמשגיח של עזבונו.
מוזיקת פסקול לסרטים
הוא הלחין מוזיקה גם לאינספור תוכניות טלוויזיה קנדיות.
עטר דגן
עטר דגן (נולד ב-13 בספטמבר 1961) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה שכיהן כמפקד עוצבת קלע דוד.
ביוגרפיה
דגן נולד וגדל במרחביה לאם ניצולת שואה ואב טייס קרב בחיל האוויר. עם גיוסו לצבא בשנת 1980 התנדב לקורס טיס. שנה לאחר מכן, לאחר שהורחק מהקורס, עבר לחיל התותחנים, השלים קורס קצינים ולחם במלחמת לבנון הראשונה. בהמשך מסלולו הצבאי שימש מפקד סוללה בקיץ 1989 מונה למפקד גדוד 405. בשנים 1991–1992 שימש כמפקד יחידת מיתר. במהלך הנסיגה הישראלית מלבנון (מאי 2000) פיקד דגן על עוצבת אדירים והיה מפקד מערך האש בעוצבת הגליל ובשנים 2001–2003 פיקד על עוצבת קלע דוד. בהמשך שימש כקצין אג"ם פיקוד המרכז וריכז את פעולות הפיקוד בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. לאחר מכן מונה לנספח צה"ל בפולין. לאחר שחרורו החל לשמש כנציג ארגון ידידי צה"ל בארצות הברית (FIDF) והיום הוא בעלים ומנכ״ל חברת התיירות atartours.
מוזיאון הארמון הלאומי
מוזיאון הארמון הלאומי (בסינית: 國立故宮博物院) הוא מוזיאון הממוקם בטאיפיי בירת טאיוואן.
במוזיאון, שנוסד בשנת 1964 ומכיל באוספיו למעלה מ-696,344 פרטי אמנות סינית, מבקרים מדי שנה למעלה מ-5.4 מיליון מבקרים.
אוספי המוזיאון מציגים למעלה מ-8,000 שנים של ההיסטוריה של סין מאז התקופה הנאוליטית ועד שלהי שושלת צ'ינג, והוא נחשב לאחד האוספים המקיף והחשוב בעולם של אמנות סינית.
מקורם של אוספי המוזיאון (כמו גם אוספי "מוזיאון הארמון" שבבייג'ינג) באוצרות העיר האסורה, שנחלקו בין הרפובליקה העממית של סין לבין טאיוואן במהלך מלחמת האזרחים הסינית.
היסטוריה
ראשיתו של מוזיאון הארמון במוזיאון שהוקם בעיר האסורה ב-10 באוקטובר 1925, זמן קצר לאחר גירושו של פויי, אחרון קיסרי סין, מהעיר האסורה על ידי פנג יו השיאנג. מוצגי המוזיאון כללו את הריהוט וחפצי האמנות שנותרו בארמון שהיה קודם לכן רכוש המשפחה הקיסרית.
בשנת 1931 בעקבות הפלישה היפנית למנצ'וריה הורה צ'יאנג קאי שק להוציא מהמוזיאון את חפצי הערך שבו מחשש שצבא יפן יבזוז אותם. בעקבות הנחיה זו, ב-6 בפברואר 1933 הועברו 13,491 ארגזים בשתי רכבות מהכיכר שלפני שער העוצמה האלוהית של העיר האסורה, לדרום סין. האוספים הועברו לשאנגחאי, ובהמשך, בעקבות התקדמות הצבא היפני לאנשון ולייבין. בתום מלחמת העולם השנייה הושבו חלק ניכר מהארגזים לעיר האסורה.
פרוץ מלחמת האזרחים הסינית בתום מלחמת העולם השנייה, והפסדי כוחותיו הביא בשנת 1948 להחלטת צ'יאנג קאי שק להעביר את החשובים שבין חפצי הערך לטאיוואן. הנג לי-וו, לימים מנהל המוזיאון, פיקח על העברת חפצי ערך לטאיוואן. האוסף הועבר בשלושה משלוחים, במשך ארבעה ימים בפברואר באותה שנה, והגיע לג'ילונג. בסך הכל הועברו 2,972 ארגזים, אולם אלה כללו את החפצים היקרים והידועים ביותר שבאוסף. תפיסת העיר האסורה על ידי הכוחות הקומוניסטיים מנעה המשך העברת הארגזים לטאיוואן.
האוסף אוחסן במחסני הרכבת, ובהמשך הועבר למפעל לייצור קנה סוכר בסמוך לטאיצ'ונג. עם השלמת מבנה המוזיאון בשנת 1965 הועברו אליו האוספים.
בתקופת מהפכת התרבות, במסגרתה נהרסו חפצי אמנות היסטוריים רבים, הסתמכה טאיוואן על הצגת האוספים ושמירתם על מנת לטעון שהיא המייצגת האמיתית של תרבות סין.
עמדת ממשלת סין העממית הוא שהאוסף נגנב, ועל טאיוואן להשיבו לסין. מאידך טאיוואן טוענת כי עצם שמירת האוסף בטאיוואן, הביא לכך שנמנעה השמדתו בתקופת מהפכת התרבות, ולכן האוסף שייך לה.
מבנה המוזיאון
הקמת מבנה המוזיאון נמשכה בין מרץ 1964 לאוגוסט 1965, על מנת לאפשר הצגת פרטי האוסף הגדול (ובו למעלה מ-655,000 מוצגים).
המוזיאון שופץ בשנים 1967, 1970 וב-1996 החל שיפוץ מקיף של המוזיאון שהסתיים בשנת 2006. במסגרת שיפוץ זה נסגרו שני שלישים משטחי התצוגה של המוזיאון.
הסניף הדרומי
סניף נוסף של המוזיאון נבנה במחוז ג'יאיי בדרום המדינה. מבנה המוזיאון, אשר הקמתו החלה בשנת 2005, והוא צפוי להיות מושלם בשנת 2013 יכלול שטחי תצוגה וכן גן סיני.
מוצגי המוזיאון
במוזיאון מוצגים כ-93,000 פרטים הכוללים קליגרפיות, חרסינה, כלי ברונזה, ציורי נוף, פסלים שמקורם בעיר האסורה. עוד כולל המוזיאון כ-562,000 ספרים וכתבי יד.
האוסף כולל 6,000 פסלי ברונזה, 5,2000 ציורים, 3,000 קליגרפיות, 12,000 פרטי ירקן, 3,200 פרטי אמייל וכן מניפות מסורתיות, בגדים ומטבעות.
רק כ-1% מהאוסף מוצג בכל עת לקהל, כאשר יתרת האוסף נשמר במרתפים מוגנים.
בין המוצגים הידועים שבמוזיאון ניתן למנות את כרוב הג'יידיט – פסל עשוי ג'יידיט בצורת כרוב סיני; פסל עשוי ישפה המדמה בשר חזיר מבושל ברוטב; מגילת צ'ינגמינג (אחד משני העתקים של המגילה); סירה מגולפת מאבן זית; והיצירה "מאה סוסים" משנת 1728, המשלבת טכניקה מערבית עם ציור מסורתי סיני.
מרי מקגרורי
מרי מקגרורי (22 באוגוסט 1918 - 20 באפריל 2004) הייתה עיתונאית ופובליציסטית אמריקנית, התמחתה בפוליטיקה אמריקנית ונודעה בסיקוריה המפורטים על מהלכים פוליטיים. היא כתבה למעלה מ-8,000 טורים, ומיעטה להופיע בתקשורת או בפני קהל. ידועה כמבקרת חריפה של מדיניות ארצות הברית בזמן מלחמת וייטנאם, כתוצאה מכך הוכנסה לרשימת האויבים של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון.
ראשית חייה
מקגרורי נולדה ברוזלינדייל, בוסטון, מסצ'וסטס לאדוארד ומרי מקגרורי, משפחה אירית קתולית אדוקה ממעמד סוציו-אקונומי כלכלי בינוני-נמוך. אביה היה פקיד דואר, והיא חלקה את חיבתו ללטינית ולכתיבה. מקגרורי סיימה את לימודיה בבית הספר הלטיני לבנות ובעמנואל קולג' והייתה הראשונה מבין בני משפחתה שסיימה לימודים אקדמיים. כבר מגיל צעיר חלמה מגרורי על קריירה עיתונאית לאחר שהושפעה מחוברות הקומיקס אודות ג'יין ארדן, המתארות את עלילותיה של עיתונאית בדיונית. מקגרורי בחרה בקריירה עיתונאית חרף ההתנגדות מצד משפחתה, שטענה כי זהו מקצוע שאינו מתאים ל"בחורה נחמדה" והחלה את הקריירה שלה במבקרת ספרים בעיתון Boston Herald.
המלחמה בווייטנאם ופרשת ווטרגייט
מלחמת וייטנאם אשר החלה בשנת 1959 היוותה נקודת ציון בקריירה של מקגרורי. מקגרורי הייתה מהעיתונאים הבולטים שהעבירו ביקורת חריפה כלפי ממשל ארצות הברית על המלחמה בווייטנאם שגבתה מיליוני קרבנות משני הצדדים. מקגרורי סברה כי הממשל האמריקני חייב לעשות הכל על מנת להוציא את החיילים משטחה של וייטנאם. בשנת 1972 נחשפה פרשת ווטרגייט אשר חשפה את מעורבותו של הנשיא ניקסון בפעולות בלתי חוקיות נגד מחאת הדמוקרטים על המלחמה בווייטנאם.
לאחר חשיפת הפרשה פורסמה רשימת האויבים של הנשיא ניקסון שכללה עיתונאים אשר פרסמו לדברי הממשל "מאמרי שנאה על בסיס יומי" נגד הנשיא. מקגרורי שהייתה מתנגדת חריפה למלחמה בווייטנאם וכתבה על כך מאמרים רבים, הייתה האישה היחידה ברשימה ולאחר פרסומה ציינה כי "לכבוד הוא לה להיכלל ברשימה יוקרתית זו". בעקבות טוריה אודות פרשת ווטרגייט זכתה מקגרורי בפרס פוליצר לפרשנות והייתה לאישה הראשונה שזכתה בפרס היוקרתי בתחום זה.
חייה האישיים
מקגרורי מעולם לא נישאה או הביאה ילדים לעולם. בן דודה בריאן מקגרורי הוא העורך של עיתון "הבוסטון גלוב". מקגרורי הלכה לעולמה בגיל 85 בוושינגטון.
היסטוריה פופולרית
היסטוריה פופולרית היא סוגה רחבה בתוך ההיסטוריוגרפיה שאינה מוגדרת בבהירות. היסטוריה פופולרית נכתבת תוך שימוש בגישה פופולרית, מכוונת לקהל קוראים רחב ולעיתים מדגישה נראטיב, אישיות מסוימת או מידע רכילותי תוך ויתור על ניתוח מחקרי של הפרטים. במונח נעשה שימוש בהנגדה להיסטוריה שנכתבת בצורה אקדמית מקצועית, שהיא לרוב יותר ממוקדת וטכנית, ובשל כך גם פחות נגישה עבור הקורא הממוצע.
לכמה היסטוריונים פופולריים אין השתייכות אקדמית בעוד אחרים הם אקדמאים או אקדמאים לשעבר. רבים עבדו כעיתונאים, ולחלקם תואר אקדמי כלשהו בהיסטוריה.
היסטוריונים פופולריים שונים הפכו לסופרים רבי-מכר. מחברים רבים של "היסטוריות רשמיות" או "ביוגרפיות מאושרות" יזוהו כהיסטוריונים פופולריים המשרתים את האינטרסים של מוסדות או אושיות ציבוריות.
אברהם יוחנן בלומנטל
ביוגרפיה
בלומנטל נולד בשנת 1877 בירושלים למשפחה מן היישוב הישן אשר עלתה ארצה שנה קודם לכן. אביו הרב יעקב בלומנטל (1846–1915) נמנה עם מייסדי פתח תקווה ושכונות מחוץ לחומות ירושלים, דוגמת בית ישראל (1866), בית יעקב (1877) ובתי אונגרין (1891). מתוך תפיסה שאין להזדקק לכספי הציבור, נמנעה משפחתו מלהסתמך על כספי החלוקה כמקובל בחברת היישוב הישן, ועסקה במסחר. נישא לשיינה (נפטרה בשנת תשכ"ג).
בשנת תר"ס (1900), בגיל 22, הקים ישיבה לצעירים בשם 'בית חינוך נערים', במטרה "לחנך צעירי ישראל ובפרט נערים עזובים אשר תעו בתוהו לא דרך, לגדלם ולחנכם במזון גוף ונפש על דרך התורה מוסר ודרך ארץ להיותם אנשים מועילים לחברת האדם לתפארת עמנו ועיר קדשנו". ישיבה זו הייתה יוצאת דופן בכך שיועדה מלכתחילה לנערים שסטו מן הדרך או שנשקפה סכנה שיסטו ממנה, ודאגה לרווחתם מבחינה חינוכית ופיזית. חיים שפיצר, בנו של שמואל זנוויל שפיצר, ניהל עמו את המוסד.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה הסב את הישיבה בניהולו לבית היתומים ציון-בלומנטל ומאז עמד בראשו. הקמת המוסד נדרשה על רקע הרעב והמחלות הקשות. רבים מאבות ילדי המוסד נהרגו בשירותם הצבאי כחיילי האימפריה, חלק מהילדים התגוללו בחוצות מפני שאביהם עדיין שירת בצבא, ואימם מתה ממחלה או מרעב.
יהודה אהרן ווייס, העסקן הירושלמי והמוציא לאור, מספר בזכרונותיו:
הרב אברהם יוחנן בלומנטל נחשב כאדם על-עדתי. כך למשל, חתונה שנערכה בביתו בשנת 1928 תוארה בעיתונות כאירוע בו נפגשו "קהל רב ומגוון לכל העדות השונות בירושלים" ו"מנהלי המוסדות מיישוב הישן והחדש".
בשנת תשכ"ז (1966), בהיותו בן 93, נפטר הרב בלומנטל בירושלים. בהלווייתו השתתף קהל רב. הספידוהו חתניו הרבנים מיכל שלפוברסקי, חיים סלומון, הרב יהושע פישל זקס, ואחרים.
גישתו החינוכית
גישתו החינוכית של הרב בלומנטל הייתה ממוקדת בילד ובצרכיו. לפי עדויות מאוחרות, הוא היה אומר כי מטרת עבודתו היא ש.
הרב בלומנטל היה אדם בעל רגש עז, שכיוון את יחסיו עם הסובבים אותו והשפיע על התנהלותו עם הילדים. נטייתו לבטא רגש עז ולפעול על פיו עולה גם ממכתבו אל בנו:
משפחתו
לרב בלומנטל נולדו חמישה ילדים, שניים מהם נפטרו בצעירותם ממחלות. בתו חיה סימה נישאה לרב יהושע פישל זקס ששימש לזמן מה כמנהל חינוכי בבית היתומים. בנם הוא הד"ר משה חיים זקס ד"ר לבוטניקה ואגרונום. בן נוסף הוא הד"ר יצחק זקס, ד"ר לגאוגרפיה, בעל תואר יקיר ירושלים, ממשחררי ירושלים וחברון וממייסדי ענף התיירות בישראל.
סלם (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סוטיריס טריוויזאס
סוטיריס טריוויזאס (ביוונית: Σωτήρης Τριβιζάς; נולד ב-1960) הוא משורר יווני.
ביוגרפיה
טריוויזאס נולד באי קורפו. הוא למד בלשנות, ספרות יוונית ועיתונאות באוניברסיטת סלוניקי. נכון ל-2016, טריוויזאס גר באתונה, ועובד כמורה ללשון היוונית ולספרותה. בנוסף הוא פעיל במערכת כתב-העת הספרותי "פורפיראס", היוצא לאור בקורפו.
טריוויזאס פרסם 4 קובצי שירה: "הקליפה" (1982), "ירח מזויף" (1984), "חיי רפאים" (1986) ו"חיי רפאים ושירים אחרים" (1991). נושאיה העיקריים של שירת טריויזאס הם הבדידות, האהבה, התשוקה והמוות. השירים מינימליסטיים, מועדם הוא בדרך כלל הלילה, מקומם - העיר או הלב, ולשונם תמציתית אך מדויקת. כתיבתו של טריויזאס דומה לציור מיניאטורות של רגע בצבעים כהים וחיים. אחדים משיריו תורגמו לעברית וראו אור בכתב-העת "דימוי".
יולי גוסמן
יולי סולומונוביץ' גוסמן (נולד ב-8 באוגוסט 1943, באקו) הוא במאי קולנוע ותיאטרון יהודי סובייטי, רוסי-אזרי. הוא המייסד ומנכ"ל פרס ניקה היוקרתי.
ביוגרפיה וקריירה
יולי גוסמן נולד בבאקו, אזרבייג'ן לרופא הצבאי סולומון גוסמן והפרופסור לולה בארסוק, לימים מתורגמנית ופרופסור באוניברסיטת אזרבייג'ן לשפות. אחיו מיכאיל הוא סגן נשיא סוכנות הטלגרף הרוסית.
בשנים 1965–1972 היה ראש נבחרת הק.ו.ן של באקו. הוא הציג את התרגול האחיד לכל צוותי ק.ו.ן והפך לאחד האישים המזוהים יותר מכל עם המשחק והשתתף במרבית הרכבי השיפוט של המשחק מאז.
בשנת 1993 הוא נבחר לציר הדומה הממלכתית של הדומה הראשונה (1993–1995). בשנים 1988–2002 שימש גוסמן כיו"ר מרכז הקולנוע (Dom Kino) במוסקבה. בשנים 1996–2000 אירח את התוכנית "הנושא" ותוכנית האירוח השבועית "ערב עם יולי גוסמן" בערוץ הראשון. בשנת 1996 ייסד והיה לאחד המנכ"לים של הקונגרס היהודי-רוסי. בשנת 2004 הוענק לו מסדר הידידות.
חיים אישיים
הוא נשוי לולידה גוסמן, מורה לצרפתית ומרצה במחלקה לשפות סלאביות באוניברסיטת ג'ורג'טאון. יש להם בת בשם לולה ונכד בשם מקסימיליאן.
אורי הוכמן
ביוגרפיה
אורי הוא בנם של רחל, מורה לפיתוח קול, ויצחק הוכמן, כדורסלן שנפל במלחמת יום כיפור, סבו היה המלחין נסים נסימוב. שירת בתיאטרון צה"ל, ולאחר מכן בלהקת הנח"ל לצד שרון חזיז, דנה ברגר, תומר שרון, יואב צפיר, מומי לוי ואורן שבו. ב-1992 למד בבית הספר למוזיקה "רימון". בשנת 1994 סיים 3 שנות לימוד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב. ב-2003 השתתף בסדנת משחק שהעביר פיליפ גולייה במסגרת סדנאות הבמה.
ב-1999 זכה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה.
נשוי לשחקנית מיכל פוליצר ולהם שני ילדים. להוכמן שני ילדים מקשרים קודמים: בת עם אפרת בן צור, ובן עם עלית קרייז. בעבר ניהל זוגיות ארוכה ומתוקשרת עם מרינה שויף.
בתיאטרון
בשנים 1998–2013 שיחק בהצגה היחיד "געגועי לקיסינג'ר" מאת אתגר קרת שביים ג'ק מסינג'ר בתיאטרון הסימטה. הצגה זו עלה כ-1,050 פעמים במשך כ-15 שנה, וזכתה במקום הראשון בפסטיבל אדינבורו ובפסטיבל אדלייד.
ב-2001 גילם את רובר לה דאם במחזמר "אירמה לה דוס" מאת אלכסנדר ברפור שביים רוני ניניו בתיאטרון חיפה.
ב-2004 שיחק בהצגה "אגדה על קערה ומצקת" שכתב חיים אידיסיס (על-פי סיפור מאת מיכאל אנדה) וביימה צביה הוברמן בתיאטרון אורנה פורת.
מ-2004 משחק במחזמר לילדים "פים פם פה" מאת מיכל חזון שביים ישראל גוריון.
ב-2007 שיחק בהצגת היחיד "מישהו נפל" מאת חגי ליניק שביים אילן תורן בפסטיבל תיאטרונטו.
בתיאטרון הקאמרי
ב-1993 גילם את יוסל בהצגה "שיינדלה" מאת רמי דנון ואמנון לוי שביים רמי דנון בתיאטרון הקאמרי. ב-1994 גילם את לורנצו בהצגה "הסוחר מוונציה" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן. באותה שנה גילם את הרו בהצגה "דבר מצחיק קרה" מאת סטיבן זונדהיים, ברט שבלוב ולארי גלברט שביים מיכאל גורביץ'. ב-1995 גילם את הסריס בהצגה "פעורי פה" מאת חנוך לוין שביים רוברט סטורואה. ב-1997 גילם את זאבי בהצגה "אדון וולף" שכתב הלל מיטלפונקט (ע"פ וולפונה מאת בן ג'ונסון) וביים אילן רונן. ב-2000 גילם את ברטולדו בהצגה "קרום" מאת חנוך לוין שביים מיכאל גורביץ'.
בתיאטרון הבימה
ב-2004 גילם את תפקיד המספר בהצגה "המוות יושב לידי" מאת נסים אלוני שעיבדה וביימה מור פרנק; גילם את אדוניה בהצגה "כתר בראש" מאת יעקב שבתאי שביים אילן רונן וגילם את בן קלארק (לצד אושרי סהר) בהצגה "הקומיקאים" מאת ניל סיימון שעיבד וביים אילן רונן בשיתוף עם תיאטרון יידישפיל. ב-2007 גילם את סטיבה ואת פטריצקי בהצגה "אנה קארנינה" שעיבד הלן אדמונסון ע"פ טולסטוי וביים אילן רונן וגילם סנגור בהצגה "רומנטיקה" מאת דייוויד מאמט שביים מוני מושונוב. ב-2008 גילם את של בריאן בהצגה "אלינג" מאת אקסל הלסטניוס ופטר נאס (על פי ספרו של אינגבר אמביורנסן) שביים רמי הויברגר, וגילם את ביל בהצגה "אוגוסט: מחוז אוסייג'" מאת טרייסי לטס שביים אילן רונן. ב-2010 גילם רופא בהצגה "ארוחה עם אדיוט" מאת פרנסיס וובר שביים משה קפטן, וגילם את עמוס פופ בהצגה "מוריס שימל" מאת חנוך לוין שביימה יעל רונן. ב-2011 השתתף בהצגה "פוסט טראומה" שביימה דדי ברון. ב-2013 שיחק בהצגה "החייל האמיץ שוויק" מאת ירוסלב האשק שביים משה נאור. באותה שנה שיחק בהצגה "ליזיסטרטה" שכתב וביים אודי בן-משה (ע"פ אריסטופאנס). ב-2014 גילם את ג'ימי בהצגה "חיזור גורלי" מאת ג'יימס דירדן שביים משה קפטן. ב-2015 גילם מספר תפקידים בהצגה "ז'קו" מאת אילן חצור ובבימויו של איציק ויינגרטן. ב-2016 החל להשתתף ב"קוריולנוס" מאת ויליאם שייקספיר ובבימוי עירד רובינשטיין, ומספטמבר 2016 גלם את מר ת'נרדייה הפונדקאי (לסירוגין עם אבי קושניר) במחזמר "עלובי החיים". ב-2016 החל גם לגלם את תפקיד אס.אס. אוברגרופנפיהרר פראל (מפקדו של אשריך) בהצגה "לבד בברלין" על פי הנס פאלאדה בבימויו של אילן רונן. ב-2019 החל לגלם את שמגר במחזמר "גבעת חלפון אינה עונה" המבוסס על הסרט של הגשש החיוור, בבימויו של משה קפטן.
בטלוויזיה ובקולנוע
ב-1998 גילם את יעקובי סגן המנהל בשתי קלטות הילדים "טמבולינה והפיסטוקים" שכתבו עמרי יבין, ורחל שיין ארגמן, וביים עדי בנימינוב. ב-2001 גילם את רונן בסדרה "טייק-אווי" שיצרו יוסי מדמוני, דוד אופק ומיכה שגריר, וגילם חוקר בסרט הטלוויזיה "אמא ו'" שכתבו אבידע לבני ושחר רוזן שגם ביים. ב-2002 גילם את שאול בסרט "פיתוי" שכתבה עלמה גניהר (ע"פ ספר בעל אותו שם מאת רם אורן) וביים ערן ריקליס, וגילם את צ'יקו בסדרה "תיק סגור" שכתב רשף לוי וביים שי כנות. ב-2003 גילם את אשר בסדרת הטלוויזיה "אמצע הסרט" שכתבה נוגה גולדמן וביים אבי כהן; גילם את אשר בסדרה "צימרים" שביים חיים רינסקי ושיחק בסדרה "החצר" שביים אבי כהן בערוץ התכלת. ב-2004 גילם את דניאל בסדרה "מיכאלה" שביים יצחק שאולי. ב-2005 שיחק בסרט "דמיונות" שכתבו וביימו נמרוד עציון-קורן וסער לחמי; גילם את חיים לב טוב בסדרת הטלוויזיה "בצפר" שביים ארז בן הרוש וגילם את עוזי בסרט "מה אתה סח" שכתב אבנר ברנהיימר וביים איתן צור. ב-2008 גילם את מיכה בסדרה "על קצות האצבעות" שביים גל זייד.
ב-2011 גילם סוכן ביטוח בסדרת הטלוויזיה "החיים זה לא הכל" שביים עדי בנימינוב. ב-2011 גילם את אשד מוקד בסדרה "תמרות עשן" שכתב נח סטולמן וביים עודד דוידוף וגילם את עקיבא בסדרה "סימני שאלה" שכתבו עידו דרור ואופיר בביוף וביים אופיר בביוף. ב-2012 החל לגלם את בסדרה "נויורק". ב-2013 גילם את מנדי בסדרה "הבורר" שכתב רשף לוי וביים שי כנות; גילם את הצייר לייב פוקס בסדרה "שטיסל" שכתבו אורי אלון ויונתן אינדורסקי וביים אלון זינגמן; גילם את ד"ר הוכשטטר בסדרה "בית המשאלות" שכתב וביים חיים בוזגלו; גילם את סורקין בסרט "מחכים לסורקין" שביים יונתן פז; שיחק בסרט "בננות" שביים איתן פוקס; גילם את איציק בסרט "הנוער" שכתב וביים תום שובל, שיחק בסרט "ההיא שחוזרת הביתה" שכתבה וביימה מיה דרייפוס וגילם את סרן עוזי בסרט "רוק בקסבה" שביים יריב הורוביץ. ב-2014 גילם את דני כצמן בסדרה "עממיות" שכתב וביים נאור ציון ואת טיראן דרור בסדרה "גאליס" ב-2015 הצטלם לעונה השנייה של הסדרה בלתי הפיך שתעלה במהלך 2016, והשתתף בסדרה מריו בתפקיד גדי (בעלה של נילי). בנוסף לכך הצטלם לסדרה "ג'ינג'י 2015", ששיחק את שבתאי. בדצמבר 2015 הוכמן השתתף בתור הרע בסדרה ג'ינג'י. החל מ-8 בספטמבר 2016 מככב בסדרת המתח של עודד דוידוף המשודרת ב-HOT3, "עקרון ההחלפה" לצידם של ליאור אשכנזי ומוני מושונוב. כמו כן שיחק ב-2017 בסדרה שמחות את ג'קי ברדוגו ובסרט "הבן-דוד.
בשנת 2018 שיחק בסדרה "מלכות" ששודרה בהוט. ב-2019 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקומי "המחשמלים".
בימוי
ב-1998 ביים את מופע היחיד "סמולרצ'יק" שהעלה עמי סמולרצ'יק. ב-2000 ביים את ההצגה "קרפדים" - מחזמר קומי שכתבו ערן שדר ואילן גנני והועלתה בתיאטרון צוותא. ב-2003 ביים את ההצגה "פקידים" מאת ניב כהן במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר שנערך בצוותא. ב-2005 ביים את ההצגה "ראיון עבודה" מאת תמר אוהב ציון, הצגה שזכתה בפרס ראשון בפסטיבל תיאטרון קצר. באותה שנה שימש כיועץ אמנותי להצגה "הזירה" שכתב וביים דני ווסרמן בפסטיבל עכו. ב-2006 ביים את הצגת היחיד "עד אפס מקום" בכיכובו של אוהד שחר בפסטיבל תיאטרונטו, הצגה שקיבלה ציון לשבח. באותה שנה ביים גם את ההצגה "סברס" (בהשתתפות שירי גדני ותומר שרון) שזכתה במקום הראשון בפסטיבל חיפה להצגות ילדים. ב-2007 ביים את ההצגה "ויקי וריי" מאת פיליפ דין בתיאטרון צוותא.
ב-2002 השתתף לצד תומר שרון ועמי סמולרצ'יק במופע הבידור "פלפל אל- חאפלה" שעלה בתיאטרון תמונע ומבוסס על שירי פלפל אל מצרי.
דיבוב
ב-1990 דיבב את און דביבון ואת חזירון בסדרה "דביבוני היער הירוק". ב-1991 דיבב את אנדי ואת קרלוס בסדרה "חבורת הצב המעופף". ב-1992 דיבב את טאבאקי ב"מסיפורי ספר הג'ונגל", ואת בוץ החזיר בסדרה "אגדות יער". ב-1993 דיבב את מיכלאנג'לו בעונה ה-6 של "צבי הנינג'ה". ב-1994 דיבב את קופר הכלב בסרט "השועל והכלבלב". באותה שנה החל לדבב את בילי קרנסטון ב"מייטי מורפין פאוור ריינג'רס" וב"פאוור ריינג'רס זיאו". ב-1995 דיבב את ברוקלין בסדרה "הגרגולים", ודיבב את בובת החייל הסמל בסרט "צעצוע של סיפור". ב-1997 דיבב את הרקולס בסרט "הרקולס" של דיסני. ב-1998 דיבב את נוקה בסרט "מלך האריות 2".
השבעת נשיא ארצות הברית
ההשבעה האחרונה שהתקיימה היא ההשבעה של ג'ו ביידן, ביום 20 בינואר 2021, שציינה את תחילת הכהונה שלו כנשיא, לאחר שנבחר לתפקיד בפעם הראשונה.
אירועי שבוע ההשבעה
ימים ספורים לפני ההשבעה (בדרך כלל שלושה) מגיע הנשיא הנבחר לוושינגטון הבירה; בימים אילו עורכת ועדת ההשבעה הנשיאותית אירועים, ארוחות גאלה וקונצרטים עבור הנשיא הנבחר. כך למשל ב-18 בינואר 2009, יום לאחר הגעת הנשיא הנבחר אובמה לוושינגטון הבירה, התקיים באנדרטת לינקולן קונצרט פתיחה, "We Are One". הקונצרט כלל הופעות והקראות של קטעים היסטוריים של יותר משלושה תריסר מפורסמים. ההשתתפות בקונצרט הייתה חופשית לציבור, ו-HBO שידרה את הקונצרט בשידור חי, מה שאפשר לכל מי שיש לו טלוויזיה בכבלים לצפות באירוע. כך גם הנשיא הנבחר טראמפ בערב ה-19 בינואר, אירח את "Make America Great Again! Welcome Celebration", קונצרט. הקונצרט, שנערך על מדרגות אנדרטת לינקולן, כלל הופעות של לי גרינווד, טובי קית', ,השחקן ג'ון וייט. הקונצרט הסתיים בחגיגת זיקוקים, בליווי מקהלה ולהקה צבאית אמריקאית בביצוע "מזמור הקרב של הרפובליקה".
בנוסף ועדת הבחירות הנשיאותית של טראמפ ערכה את "הפסגת דיפלומטית: ארוחת הערב העולמית"", ארוחת ערב מתוקשרת שנועדה לשמש היכרות בין דיפלומטים זרים, פקידי ממשל לנשיא הנבחר טראמפ.
תפילה
יום ההשבעה מתחיל בדרך כלל בשעות הבוקר המוקדמות באזור השעה 08:30 בבוקר כאשר הנשיא וסגן הנשיא הנבחר ומשפחותיהם יוצאים מהבלייר האוס בשיירה ולוקחים חלק בתפילה בכנסיית סנט ג'ון האפיסקופלית להצלחתו, לאפייט סקוור. להצלחת הנשיא הנבחר.
פגישה עם הנשיא היוצא והגברת הראשונה
מיד לאחר מכן נוסעים הנשיא וסגן הנשיא הנבחר נסיעה קצרה לבית הלבן לפגישת נימוסין עם הנשיא היוצא והגברת הראשונה. משם לקראת צהריים יוצאים מהבית הלבן בשיירה אחת אל עבר גבעת הקפיטול.
טקס ההשבעה
תחילה, נושאים דברי פתיחה יו"ר ועדת ההשבעה, נשיא הזמני של הסנאט . מיד לאחר מכן נאמרת תפילה (אחת מבין שניים של הטקס). השלב הבא הוא השבעת סגן הנשיא המנוהלת ע"י המשנה לנשיא בית המשפט העליון האמריקאי,  מיד לאחר מכן תגיע השבעת הנשיא המיועד והיא מנוהלת בידי נשיא בית המשפט העליון.
לאחר השבועה נושא הנשיא את נאום ההשבעה שלו לאומה בה מפרט את קווי היסוד של ממשלו החדש ומדיניותו; בסופו מנוגן ההמנון האמריקאי הנועל את הטקס.
לאחר הטקס
מיד לאחר הטקס מלווים הנשיא הנכנס והגברת הראשונה את הנשיא היוצא וורעייתו לחזית האחורית של בניין הקפיטול, שם המסוק הנשיאותי מטיס בפעם האחרונה את הנשיא היוצא ורעייתו לבסיס חיל האוויר אנדרוז שם ימריא בפעם האחרונה במטוס אייר פורס 1 למדינת האם שלהם. לאחר מכן מתקיימת ארוחת צהריים חגיגית של הנשיא וסגן הנשיא עם הנהגת הקונגרס בקפיטול. בסיומה, הנשיא החדש חותם על צווים נשיאותיים "בחדר הנשיא" המציגים רשמית את המועמדויות לקבינט שלו וכמה פקידי תת-קבינט לקונגרס האמריקני לאישורו.כאשר מאחוריו עומדים מנהיגי הקונגרס.
Review of the troops
לאחר סיום טקסי הפתיחה וארוחת הצהריים, הנשיא וסגן הנשיא יעשו את דרכם למדרגות החזית המזרחית של הקפיטול, שם כחלק מקבלת תפקיד המפקד העליון יסקור הנשיא את הכוחות הצבאיים לפני שיובילו מצעד של גדודי צבא טקסיים סקירה זו מכונה Review of the troops.