cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנרייטה דיאמונד
פעילות למען ימאות עברית
דיאמונד שלחה לארץ ישראל סכומים ניכרים שנאספו באנגליה ובארצות אחרות, ואלה אפשרו לבסס את התקציב של "זבולון" על יסודות מוצקים. היא גם הצליחה למשוך לאגודה אישים בעלי שם כמו המרקיז מרדינג ורעייתו שהייתה חברתה הקרובה (כיהנה אחריה כנשיאת זבולון העולמית), חתנם הלורד מלצ'ט השני ורעייתו, ישראל רוקח שכיהן כיו"ר זבולון ארץ ישראל, מוריס גרדינגר שהיה גזבר כבוד, ד"ר יצחק צייטלין ששימש מזכיר האגודה שנים רבות (1932-45) ואישי ציבור כמו טוקטלי, י. שוורץ ורבים אחרים.
הודות לתרומתה הראשונה של דיאמונד נבנו עוד בשנות ה-30 התחנות הימיות בסניפים שהיו קיימים אז, נרכש ציוד רב ערך ובכללו סירות חתירה, סירות מפרש, סירות מנוע וספינות להפלגות ארוכות. רכושה של האגודה גדל משנה לשנה. בשנת 1934 הוקמה תחנת סירות בת קומתיים על שפת נחל הירקון, ונבנו שתי תחנות מברזל ובטון בהרצליה ובחדרה (במפרץ אולגה). התחנה בחוף זבולון נבנתה ב-1939.
בדצמבר 1933 פעלה להכין את ביקורו באנגליה של איש זבולון רב חובל אריה גרבנוב, שהגיע על סיפון ה"עמנואל", כאוניית הצי העברי הראשונה, תחת דגל עברי לראשונה בימים (הדגל נגנב; הוגשה תלונה והמשטרה פתחה בחקירה מקיפה. המקרה פורסם בעיתונות אנגליה).
דיאמונד, יחד עם חבריה בעלי ההשפעה מבין הבולטים במנהיגי יהדות בריטניה, פעלו לשידול השלטון הבריטי לתמוך ברעיון שהציע גרבנוב לימיה הבריטית בלונדון: "לראות בעמנואל את אניית הצי העברי הנספח לצי הסוחר הבריטי".
שתדלנותם לא צלחה, והעמנואל שייטה לנמל הדרומי פול להעמיס חימר המיועד לפריקה בנמל פיראוס, יוון. ביום 30 בינואר 1934 הפליגה עמנואל על צוותה ומטענה בדרכה לארץ ישראל, הפלגה שממנה לא שבה. אבדה במצולות ומקום טביעתה לא נודע. בשנת 1943 רכשה 17 דונם בכרכור לצורך הקמת בית הבראה למלחים עבריים.
בשנת 1949, עם שוך קרבות מלחמת העצמאות, עלתה דיאמונד למדינת ישראל. היא המשיכה לתמוך בפעילותה הימית של אגודת זבולון, ובכספי תרומתה נרכש מידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים בניין "סי פלס" בבת ים, שבו כבר פעלה תחנת סירות גדולה של האגודה. בניינים הוקמו בנתניה ובערים נוספות במימונה.
דיאמונד התגוררה ב"וילה זבולון" בנחלת יצחק, על גבול תל אביב גבעתיים. נפטרה בבריטניה בא' באב תשי"ח (1958), בגיל 82, ונטמנה בבית העלמין נחלת יצחק. בשנת 1963 הוקם מכספי צוואתה ובתרומת בנה "בית זבולון" ששיכן את בית הספר הימי הראשון בארץ ישראל, על גדת הירקון ברחוב אוסישקין 9 בתל אביב.
משפחתה
בן נוסף, יוסף (יוהאן) סיגיסמונד דיאמונד (1907–2004), הגיע למשרות רמות במינהל הציבורי הבריטי וקיבל תואר לורד.
ברכה סרי
ברכה סֶרי (ז' בתמוז ת"ש - ט"ו באייר תשע"ג; 13 ביולי 1940 - 25 באפריל 2013) הייתה משוררת וסופרת ישראלית. כלת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תש"ע.
ביוגרפיה
ברכה סרי נולדה בצנעא שבתימן למשפחה דתית, אחת משבעה ילדים. אביה משה (מוסא) היה בעל חנות, מתלמידיו של הרב יחיא קאפח, מנהיג הזרם הדרדעי. משפחתה של אמה חמאמה ובראשם אביה יהודה סרי חיו כבר בארץ ישראל, לאחר שעלו בשנת 1932. עלתה לישראל עם משפחתה בהיותה בת עשר, והם התיישבו בשכונת התימנים שעל יד קריית אתא. למדה בסמינר למורות. בשנת 1963 החלה ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבלה שם תואר ראשון בלשון ובלשנות ותואר שני בלשון עברית ובלשנות שמית.
נישאה לצעיר אמריקאי בשם פתחיה מנקס, ילדה בן ובת, וכעבור שלוש שנים התגרשה.
בין השנים 1989–1997 חייתה בברקלי שבקליפורניה.
על כתיבתה
כתיבתה של סרי סובבת סביב מספר תחנות מרכזיות, בהן: יהדות, מזרחיות, פמיניזם ושמאל פוליטי.
את ראשית עיסוקה האמנותי והספרותי החלה סרי בכתיבת סיפור קצר בשם "קריעה" שהתפרסם בשנת 1980 בכתב העת "נגה" תחת שם העט "פועה מרי-דור". סיפור זה עובד למחזה על ידי אמיר אוריין (1987) וזכה לשבחים רבים. עם זאת, סיפור זה הקים על סרי רבים ובודד אותה מהקהל אליו פנתה והקהילה התימנית והמזרחית החרימה אותה.
כתיבתה של סרי שזורה במוטיבים פוליטיים המשלבים בין עמדה פוליטית שמאלית ומזרחיות. פרסמה את הספר "שבעים שירי שוטטות" שם הראתה סוג אחר של פואטיות, כתיבה בסגנון דור הביט ששילבה מסורות תימניות, פמיניזם, ואמירה של אישה מזרחית מסוג אחר - אישה שמגדירה את העולם הנשי בחברה שלה ואל מול החברה כולה ולא מתפשרת. היא עברה לכתוב ולחבר את המאבק החברתי והצורך בהגדרתו אל מול הבזבוז וחוסר המוסר של כוחות הכיבוש. בנושאים אלו המשיכה עם ציר הכתיבה הפמיניסטית והראתה בספרה "פרה אדומה" את ההקשרים בין פטריארכליות ופטרונות של השמאל.
לצד כתיבתה, הקימה סרי הוצאת ספרים משלה, הוצאת האור הגנוז, לאחר שנדחתה על ידי הוצאות השירה המרכזיות. בספריה ניתן לראות עיצוב חדשני עם רעיונות שמאתגרים את עיצוב ספרי השירה. שירתה הפכה לאינטרטקסטואלית במודעות עצמית גבוהה. בכל ספר היא משלבת טקסטים מהתנ"ך שמדברים על עולם האישה תוך הסבת המבט למצבה של האישה המזרחית שלא ויתרה על המסורת. שירתה מביאה חיבור של יהדות, רוחניות עם התרסה והגדרה עצמית. היא משלבת כתיבה חברתית בדומה לכתיבתה של הפעילה החברתית והמשוררת ד"ר ויקי שירן. היא אף אורגת לתוך שירתה את הכתיבה על תמות מהיהדות כמו כתיבתה של המשוררת חביבה פדיה. יצירתה אינה מסתגרת במגדל השן ולא נכנסת לגטאות יהודיים או חברתיים אלא יוצרת שירה אינטרדיסציפלינרית, פוסטמודרניסטית ופמיניסטית.
ברכה סרי נכללה באנתולוגיה של השירה המזרחית - מאה שנים, מאה יוצרים: אסופת יצירות עבריות של יוצרים מן המזרח במאה ה-20 (בעריכת סמי שלום שטרית, הוצאת בימת קדם לספרות, כרך א', 1998).
בשנת 2009, יצא לאור הסרט "המלכה חנטרישה", הסרט עסק בכתיבתה של סרי והשתתף בתחרות רוח החופש בפסטיבל הקולנוע ירושלים בו זכה בסרט התיעודי הטוב ובפרס על שם ויקי שירן בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים ברחובות. הסרט הוקרן בערוץ 10 וערוץ 2.
לווייתן מקור ליארד
לווייתן מקור ליארד (שם מדעי: Mesoplodon layardii) הוא מין ממשפחת לווייתני המקור והוא אחד מהמינים הגדולים ביותר בסוגו. הוא קרוי ע"ש המגלה אדגר ליארד (1824 – 1900) ששלח דגימות שלו לזואולוג ג'ון גריי שתיאור אותו כמין חדש ב-1865.
לווייתן זה גוף מוארך וטיפוסי לסוג, אך מבנה הלסתות מוזר ביותר. הלסת התחתונה בעלת זוג שיניים שאורכם 30 ס"מ והם מתפתלות כלפי מעלה כמו קרני צבי ולמעלה מהראש. שיניים אלה נמצאות רק אצל הזכרים הבוגים ולנקבות השיניים קטנות הרבה יותר ומשמשות רק לאכילה. האורך שלהם מגיע ל-5.9-6.2 מ' ומשקלם 1,000-1,300 ק"ג, כשהנקבות גדולות יותר. הצאצאים הצעירים מגיעים לאורך 2.8 מ' בלידה. הצבע שחור עם כתמים לבנים לאורך הגוף והחלק הקדמי של הראש והלסתות לבנים. על גופם ישנם הרבה צלקות מנשיכות כרישים ומלחמה בין יריבים, אך השיניים המוזרות לא משמשות אותם ללחימה. לא ברור למה הם משמשים.
הלווייתן נפוץ באוקיינוסים הדרומיים ומגיע אף לרכס האנטארקטי. הוא חי בימים הפתוחים והתגלה כבר בחופי ניו זילנד, אוסטרליה, דרום אפריקה, איי פוקלנד, ארגנטינה, ארץ האש, דרום צ'ילה, אורוגוואי, איי הרד, איי קרגלן וחופי ברזיל. ייתכן שהם גם נצפו באיי ג'ורג'יה הדרומית ובאיי דרום אורקני אך לא ודאי.
מצב שימורם לא ברור אך הם לא נפוצים ביותר והם עלולים להיפגע מציידים בלתי חוקיים. הם חיים בחבורות קטנות וניזונים מדגים ודיונונים, שחלקם מגיעים למשקל 100 ק"ג. אויבם היחיד בטבע הוא האורקה.
תבות
תָבּות (געז ታቦት) הוא העתק-הדמיה של לוח עשרת הדיברות או של ארון הברית, המשמש בעבודת הקודש של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית (המושג "צלת" (ጽላት) מתייחס רק להעתק של עשרת הדיברות, אולם השימוש בו שוב אינו שגור).
המילה "תבות" נשאלה מהמילה העברית "תיבה" והגיעה לשימוש בגעז דרך הארמית. התבות הוא לוח רבוע, בדרך כלל באורך וברוחב של כ-15 ס"מ, עשוי אלבסטר או שיש, או מעץ שיטה. הלוח נשמר באזור המקודש בכנסייה בתיבה מעוטרת, ואינו גלוי לעין הציבור, למעט במספר אירועים מיוחדים, בהם תהלוכת הטמקת במהלכה הוא נעטף בבד ונישא על ראשו של כהן דת, או ביום חגו של הקדוש המגן של הכנסייה.
המעגל הארי
המעגל הארי (באנגלית: Aryan Circle) היא תנועה גזענית אנטישמית הדוגלת בעליונות הגזע הלבן, אשר נפוצה בקרב אסירים בבתי כלא בארצות הברית.
מקור התנועה
התנועה נוסדה על ידי מארק "קאובוי" גאספרד (באנגלית: Mark "Cowboy" Gaspard) במהלך שנת 1985, וזאת במטרה לספק הגנה עבור אסירים לבנים בבתי כלא ברחבי ארצות הברית מפני התנכלויות מצד אסירים ממוצא אפרו-אמריקאי והיספני.
אידאולוגיה וחברות במעגל
על מנת להיחשב כחבר במעגל, האסיר המועמד נדרש לרוב לתקוף את אחד מאויביו של הארגון, דהיינו אסיר ממוצא לא לבן, או גורם המתנכל לחברי מעגל אחרים.
המעגל הארי מתבסס על ארבעה עקרונות: אחווה, סולידריות, נאמנות ומסירות; אמונות אלו מיוצגות על ידי ארבעת הקצוות של טלאי יהלום המשולב בצלב קרס, אשר במרכזו מוצגות האותיות AC (ראשי תיבות של שם הארגון). זהו הסמל הרשמי של המעגל, ורבים מחברי המעגל בוחרים לקעקעו על גופם.
סימן נוסף לחברות במעגל, אשר נפוץ בעיקר בקרב אסירים מבוגרים, הוא קעקוע של עיגול קטן, מעט מתחת לחזה השמאלי שלהם.
פעילות פלילית
חברים שונים במעגל מעורבים באופן מתמשך בפעילות פלילית מגוונת, הן בתוך בתי הכלא בארצות הברית והן מחוצה להם, כאשר הממשל הפדרלי בארצות הברית מייחס חשיבות רבה למאבק בפעילות זו, ומשקיע משאבים ניכרים לצורך כך.
בתאריך ה-10 באוגוסט 2007, חבר המעגל הארי דניס לייטון קלם רצח שני שוטרים במוטל בעיר באסטרופ שבמדינת לואיזיאנה במהלך קרב יריות, שבסופו אף הוא נהרג. קלם והחברה שלו היו במנוסה לאחר שקלם ירה לעבר רכב שטח עם בני נוער שחורים, אשר חודש קודם לכן פתחו באש על מכר של קלם בחזית ביתו ביוסטון, ופצעו אותו פצעים קשים. שניים מבני הנוער נהרגו במהלך התקיפה, ואחד נוסף נפצע.
כמו כן, חברים במעגל הארי הורשעו בקשירת קשר לייצור ולהפצת כמויות גדולות של הסם הבלתי חוקי מתאמפטמין.
יאן לדיסלב דוסק
יאן לדיסלב דוסק (בצ'כית: Jan Ladislav Dusík או Dussek, בשם הפרטי המקורי Václav Jan; 12 בפברואר 1760 – 20 במרץ 1812) היה מלחין ופסנתרן צ'כי.
ביוגרפיה
למשפחת דוסק היסטוריה יוצאת דופן באורכה כמוזיקאים מקצועיים, שראשיתה לפחות בסבו של יאן לדיסלב והמשכה בענף המוראבי של המשפחה בשנות ה-70' של המאה ה-20, אם לא מעבר לזה. בחבורה זו, יאן לדיסלב מוזכר לא פעם כ"דוסק הגדול". אמו של יאן לדיסלב הייתה נבלנית והוא חיבר יצירות רבות הן לנבל והן לפסנתר. בחייו האישיים רבי העניין היה מקום נכבד לנבלניות.
אחרי לימודי יסוד בבוהמיה, נסע דוסק להולנד ולגרמניה, שם ייתכן שלמד אצל קרל פיליפ עמנואל באך. משם עבר לסנקט פטרבורג, רוסיה, שם היה, לזמן מה, חביבה של הצארינה קתרינה הגדולה. אף על פי כן, לאחר תקופת מה נמלט דוסק מסנקט פטרבורג וניצל בעור שיניו מן המשטרה החשאית של הצארינה, שהאשימה אותו בקשר להתנקש בחיי קתרינה הגדולה. האשמה זו מוטלת בספק, לאור אהדתו הנודעת של דוסק במשך כל חייו לבתי מלוכה.
אחרי שהסתלק מסנקט פטרבורג, קיבל דוסק עבודה כמנהל מוזיקלי אצל הנסיך רדזיוויל בליטא. לאחר שנה בתפקידו זה יצא לגרמניה וסייר שם באמצע שנות ה-80' של המאה ה-18 כנגן וירטואוז בפסנתר ובהרמוניום זכוכית. אחר נסע לצרפת, שם התחבב על מארי אנטואנט, שניסתה להניא אותו ממסע קונצרטים במילאנו בשנת 1788. עם פרוץ המהפכה הצרפתית בשנת 1789, נמלט דוסק מצרפת לאנגליה ושם עשה את דרכו ללונדון.
בלונדון המשיך דוסק בקריירה משגשגת של פסנתרן וירטואוז וזכה למחמאות מהיידן, שכתב בשבחיו אל אביו של דוסק אחרי אחד הקונצרטים של סלומון, שבו הושמעו מיצירותיהם של שני המלחינים. דוסק ניסה את ידו בניהול הוצאה לאור של תווי מוזיקה עם מוציא לאור בשם קורי, אך היא פשטה את הרגל. דוסק נשא לאישה את בתו של קורי, סופי. סופיה דוסק הייתה זמרת, פסנתרנית ונבלנית, שהתפרסמה בהמשך בזכות עצמה. לזוג נולדה בת, אך נישואיהם לא עלו יפה.
לצד המוזיקה שלו עצמו, שמור לדוסק מקום של כבוד בתולדות המוזיקה הודות לידידותו עם ג'ון ברודווד, מפתח פסנתר "הפעולה האנגלית". כיוון שהמוזיקה של דוסק חייבה עוצמה וטווח צלילים, שלא היו זמינים בפסנתרים של זמנו, עודד את ברודווד להכניס כמה שיפורים והרחבות בטווח ובמצלול של הכלי. היה זה פסנתר ברודווד עם השיפורים של דוסק שנשלח אל בטהובן. אחרי פשיטת הרגל של ההוצאה, עזב דוסק את אנגליה ונסע לגרמניה. מאחוריו השאיר אישה ובת, וחותן בבית הסוהר לחייבים.
בתקופה הראשונה בגרמניה היה דוסק לאחד הראשונים בדור "פסנתרני הזוהר" המסיירים ברחבי הארץ, והקדים בכך את פרנץ ליסט. לאחר זמן לא רב פרש ממסעות הקונצרטים ונכנס לעבוד אצל הנסיך לואיס פרדיננד מפרוסיה, שהתייחס אליו יותר כאל חבר ועמית מאשר אל עובד שכיר. השניים נהנו יחדיו ממה שכונה "אורגיות מוזיקליות". כשהנסיך לואיס פרדיננד נהרג בקרב זאלפלד, כתב דוסק את הסונאטה הנוגעת ללב בפה דיאז מינור, "אלגי הרמוניק", אופוס 61 מס' 211.
בשנת 1807, על אף קשריו הקודמים עם מארי אנטואנט, חזר דוסק לפריז כעובד של שארל-מוריס דה טליראן, שר החוץ רב ההשפעה. הוא כתב סונאטה מרשימה (סונאטה בלה במול מז'ור, אופוס 64, מס' 221) בשם "החזרה לפריז". הסונאטה רבת-הרושם הזו קיבלה גם את הכינוי "Plus Ultra", במענה נלהב לסונאטה לפסנתר של יוזף ולפל, שעליה נאמר כי היא המילה האחרונה בתחום הקשיים הפסנתרנים, שנקראה Ne Plus Ultra. במשך שארית חייו עסק בהופעות, הוראה והלחנה בפרוסיה ובצרפת. דוסק הזדקן, יפי תוארו דהה ומשקלו עלה מאוד, עד שהתקשה להגיע אל מקלדת הפסנתר. הוא פיתח גם נטייה לשתייה כבדה, שקיצרה את חייו.
דמיטרי גוברנייב
דמיטרי ויקטורוביץ' גוברנייב (ברוסית: Дми́трий Ви́кторович Губе́рниев; נולד ב-6 באוקטובר 1974, דרזנה, אזור אורוחובו-זוייבו, מחוז מוסקבה) הוא מגיש טלוויזיה רוסי, פרשן ספורט בערוץ Match TV, העורך הראשי של המחלקה המאוחדת לערוצי הטלוויזיה הספורטיביים של תאגיד VGTRK (בשנים 2013–2015). זוכה פרס TEFI לשנת 2007, 2015 ו-2019.
יאן לדיסלב דוסק
ביוגרפיה
דוסק בישר את מלחיני הפסנתר של התקופה הרומנטית, בייחוד שופן, שומאן ומנדלסון. רבות מיצירותיו נשמעות "מודרניות" להפליא, בייחוד כאשר משווים אותם לסגנון שלהי התקופה הקלאסית של מלחינים אחרים בני זמנו; עם זאת, השאלה אם המלחינים שבאו אחרי דוסק אכן הושפעו ממנו עוד לא הוכרעה, כיוון שעד שאלה החלו לחבר מוזיקה, כבר יצאו יצירותיו מן האופנה. ייתכן שדוסק יצר קו התפתחות עצמאי ללא ממשיכים, במידת מה כזה של ג'זואלדו. מבחינה סגנונית יש לדוסק הרבה יותר מן המשותף עם התקופה הרומנטית מאשר עם התקופה הקלאסית, אם כי רוב יצירתו קדמה למה שמקובל לראות כראשית התקופה הרומנטית בעשרים שנה לפחות.
דמיטרי גוברנייב
ביוגרפיה
גורבנייב נולד ב-6 באוקטובר 1974 בדרזנה, אסור אורוחובו-זוייבו, מחוז מוסקבה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות.
יאן לדיסלב דוסק
ביוגרפיה
בין יצירותיו המפורסמות והראויות להיזכר הרבה קטעי סולו לפסנתר, שרבים מהם נושאים שמות תוכניתיים, כמו "ייסוריה של מלכת צרפת" (1793), סדרת אפיזודות במשכי זמן משתנים, שביניהם משובצים טקסטים המספרים על תלאות המלכה, ובכלל זה צערה על הפרידה מילדיה ורגעיה האחרונים על הגרדום לפני הגיליוטינה. עוד חיבר 34 סונאטות לפסנתר, מספר רב של קונצ'רטי לפסנתר, סונאטות לכינור ופסנתר, דרמה מוזיקלית ויצירות שונות של מוזיקה קאמרית, בהן טריו לפסנתר, קרן וכינור, והסונאטה יוצאת הדופן לפסנתר, כינור, צ'לו וכלי הקשה בשם "קרב הצי והתבוסה השלמה של ההולנדים בידי אדמירל דאנקן" (1797), דוגמה נדירה ביותר של מוזיקה קאמרית לפני המאה ה-20, שכוללת כלי הקשה.
דמיטרי גוברנייב
ביוגרפיה
אביו היה יצרן זכוכית, אמו רוקחת.
הוא סיים את בית הספר התיכון מספר 2 בעיר סחודניה (כיום - בית ספר תיכון מספר 22, ברובע סחודניה בחימקי).
בשנת 1995 סיים את לימודיו בהצטיינות במחלקת האימון של האקדמיה הרוסית לתרבות גוף. הוא למד במכון ללימודים מתקדמים של עובדי רדיו וטלוויזיה. עם סיום הלימודים עבד כמדריך כושר גופני, מאבטח ומאמן אימונים גופניים במתחם לוז'ניקי. אמן הספורט בחתירה.
הוא היה נשוי לאלופת העולם לשעבר באתלטיקה, הרצה אולגה בוגוסלובסקאיה בנו - מיכאיל, הוא יליד 2002.
גוברנייב הגיע לטלוויזיה בשנת 1997 - כשגויס לצוות ערוץ TVC שאך זה הוקם. מיוני 1997 עד ספטמבר 2000 עבד כפרשן ספורט ומגיש חדשות ספורט בערוץ זה. משנת 1999 עד 2000, במשך זמן מה, הוא הוביל את התוכנית השבועית "ספורט אקספרס" ב-TVC בד בבד עם העיתונאי מעיתון ספורט אקספרס ולדימיר גסקין. לפעמים הקריא מאחורי הקלעים טקסטים של הודעות על שידורי ספורט שהוצגו. בהמשך, הוא דיבר על חילוקי דעות שהתגלעו עם ראש מערכת הספורט של TVC בשנים 1997–2006, סרגיי צ'סקידוב, שלדברי גוברנייב "ניסה לפטר אותי מספר פעמים ולא איפשר לי לעלות לשידור".
משנת 1998 עד 2004, הוא היה במקביל פרשן בערוץ יורוספורט ולעיתים קרובות עסק בביקורות כדורגל של מגזין יורוגול ומגזין ליגת האלופות. בשנת 1999 גוברנייב שקל לעזוב למערכת NTV Plus, אך אנה דמיטרייבה, מנהלת הערוץ, לא קיבלה אותו לעבודה. באותה עת בערך, וסילי קיקנאדזה, סגן העורך הראשי של תוכניות הספורט של TVC, הציע לגוברנייב לעבור לתאגיד VGTRK. בספטמבר 2000 עזב הפרשן את TVC לערוץ RTR (הערוץ השני במדינה), ובכך קיבל את הצעתו של קיקנאדזה שכבר עבר לערוץ השני בפברואר 2000.
מאז ספטמבר 2000 שימש פרשן ספורט בערוצי רוסיה-1 וערוץ הספורט (לימים רוסיה-2). היה מנחה מהדורות הספורט של מערכת וסטי, מנחה שותף של התכנית "הבוקר הטוב ברוסיה!" (2002-2005). מגיש התוכנית: "ספורט לשבוע" (2001-2002), "יומן המונדיאל" (2002, 2014), "וסטי-ספורט" (2002–2013) , "נבחרת רוסיה" (2003-2008) , "שבוע הספורט עם דמיטרי גוברנייב "(2007–2013) , "ביאתלון עם דמיטרי גוברנייב" (2010–2015), "שטח הקרב" (2011), "אתה פרשן!" (2012), ביג ספורט (2013–2015) וכדורגל גדול (2014–2015) הוא גם השתתף שוב ושוב בפרויקטים "פורט בויארד" ו"האור הכחול של השנה החדשה".
עבד במספר משחקים אולימפיים מאז שנת 2000 כפרשן ומגיש. במקביל, היה פרשן של תחרות האירוויזיון ב-2008, 2010, 2012 , 2014, 2016 וב-2019, בהתאמה.
מ-29 באוגוסט 2013 עד 30 בספטמבר 2015 היה העורך הראשי של המחלקה המאוחדת לערוצי הטלוויזיה הספורטיביים של VGTRK.
החל מ-14 בספטמבר 2013 היה פרשן של תחרויות ביאתלון הטנקים בערוץ הטלוויזיה "רוסיה-1".
מאז 13 במאי 2018, יחד עם מרינה קראבץ הנחה את המופע "ליגה של אנשים מדהימים" בערוץ "רוסיה -1".
פעילויות חברתיות
ב-23 בפברואר 2012, יחד עם סגנית יושב ראש מפלגת רוסיה המאוחדת, אולגה בטלינה, הוא הוביל מפגן של תומכי ראש הממשלה והמועמד לנשיאות ולדימיר פוטין, שהתקיים באצטדיון לוז'ניקי. ב-3 במרץ 2018 נערכה שם עצרת דומה לתמיכה בפוטין יחד עם יאנה צ'וריקובה, סבטלנה זיינלובה ופיודור בונדרצ'וק.
בבחירות לנשיאות בשנת 2018 הצטרף לקבוצת היוזמה למינוי ולדימיר פוטין כמועמד לנשיא רוסיה. בבחירות לראשות העיר מוסקבה באותה שנה תמך בסוביאנין.
פילמוגרפיה
הוא כיכב בתפקיד עצמו (הופעת קמע) בסרטים ובסדרות הטלוויזיה שלהלן:
Pioneer 2M
Pioneer 2M (באנגלית: Pioneer 2M) היא מכונית מרוץ, אשר הורכב בה מנוע טורבינה מונע על ידי טורבינת גז כפולה, אשר נבנתה בברית המועצות בשנת 1961 על ידי "קבוצה סובייטית VII" בהנחייתו של הספורטאי והמהנדס "Aleksandrovich Tikhomirov"
קביעת שיא המהירות ל-311.41 קמ"ש הפך את דגם ה"Pioneer 2M" למכונית המהירה ביותר בברית המועצות בשנת 1961. דגם ה""Pioneer 2M שבר 13 שיאי עולם עד שנת 1972.
דגם ה"Pioneer 2M" התבסס על דגם ה-"Pioneer 1" שנבנה בשנת 1960.
"קבוצה סובייטית VII" - מטרתה הייתה לשבור את "מהירות מרוץ הקרקע" (Land speed racing).
ישכר דב רוקח
רבי ישכר דב רוקח (השני) (נולד בח' בשבט ה'תש"ח, 19 בינואר 1948) הוא האדמו"ר מבעלז משנת ה'תשכ"ו (1966) והחמישי בשושלת חסידות זו. חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
ילדותו
נולד בתל אביב לרב מרדכי רוקח מבילגוריי, ולרבנית מרים, בת רבי צבי גליק. הוא אחיין של רבי אהרן רוקח, האדמו"ר הקודם מבעלז. כשהיה בן שנתיים התייתם מאביו והוא גדל והתחנך בצל דודו האמור.
אימו, שהאפוטרופסות על בנה ניטלה ממנה למעשה, פתחה במאבק משפטי כדי להשיבו לסמכותה, אך לבסוף הרימה ידיים. מעדויות שונות עולה כי היא ביקשה לחנכו ברוח מודרנית יותר ולהעניק לו השכלה כללית. מעולם לא השלימה עם הפקעת חינוך בנה מידיה, ונהגה להתמרמר על כך לעיתים מזומנות.
רבי ישכר דוב קיבל את הכינוי "הינוקא" וחינוכו הוטל על כמה מזקני החסידים. מי שגידלו ושימש כפטרונו היה משה טוביה גרינצוויג.
בבר מצווה שלו שנערכה במרכז חסידות בעלז בתל אביב, השתתפו אלפי חרדים, ובהם אדמו"רים ורבנים בולטים, כמו רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מצאנז-קלויזנבורג ו"הגאון מטשיבין" רבי דב בריש ווידנפלד.
נישואיו
בגיל 16 התארס עם שרה בת רבי משה יהושע הגר, לימים האדמו"ר מויז'ניץ. שמחת נישואיהם, בשושן פורים קטן ה'תשכ"ה (17 בפברואר 1965), תוארה כחתונה החסידית הגדולה ביותר אחרי השואה. לפי הערכות המשטרה נטלו חלק בטקס החופה כעשרים אלף איש והתקשורת בישראל העניקה כיסוי נרחב לחתונה ולאירועים סביבה. לאחר נישואיו התגורר בבני ברק בצל אבי חותנו רבי חיים מאיר הגר מויז'ניץ.
הכתרתו כאדמו"ר
למרות מחלוקת בנושא בין החסידים, בליל י"ב בתמוז ה'תשכ"ו (30 ביוני 1966), בגיל 18, הוכתר ה"ינוקא" במפתיע בהמלצת רבי יקותיאל יהודה הלברשטם מצאנז-קלויזנבורג רבי ישראל אלתר מגור, ורבנים נוספים.
ההכתרה נערכה בהשתתפות חסידים רבים ובחורי הישיבה של החסידות על קבר דודו, הרבי הקודם, בהר המנוחות בירושלים. במעמד הוקרא "כתב הכתרה" ("קאנוסעס" בעגה החסידית), וזקני החסידים, ובהם האדמו"ר הישיש רבי יצחק רובין מיברוב הגישו לו "קוויטלאך". בליל השבת הראשונה לכהונתו, שבת נחמו, ערך האדמו"ר את ה"טיש" הראשון בפני אלפי חסידים, בהיכל בית המדרש של הישיבה ברחוב אגריפס בירושלים. החל מ-2011 משודרים באינטרנט הטישים שהוא עורך בימי חול.
האדמו"ר מכונה בחסידות "דער רוּב" ("הרב", בניגוד לרוב החסידויות שבהן מכונה האדמו"ר "דער רבי" - "הרבי"), כיתר אדמו"רי בעלז, שכונו כך כיוון ששימשו גם כרבני העיר בלז.
מגורים
לאחר הכתרתו התגורר האדמו"ר ברחוב שערי צדק בירושלים, בקרבת ישיבת בעלז. בהמשך, התגורר ברחוב גשר החיים בשכונת מקור ברוך, ולאחר בניית בית המדרש הגדול בקריית בעלז, עבר להתגורר בבית הצמוד לבית הכנסת של החסידות. בבית קיים בית כנסת פרטי שבו מתפלל האדמו"ר בימות החול וכן מקווה פרטי וחדרי קבלת קהל. בקומה התחתונה אולם המכונה "דער גרויסע שטוב" (החדר הגדול) שבו הוא עורך את הטישים.
צאצאיו
למעלה מעשר שנים היה האדמו"ר חשוך ילדים, עד לשנת תשל"ו (1975), אז נולד בנו היחיד הרב אהרן מרדכי רוקח. אהרן מרדכי נשא לאישה את שרה לאה בת הרב שמעון למברגר, אב בית דין מאקווא, בשנת 1993. שמחת הנישואין נערכה באוהל ענק בקריית בעלז, בהשתתפות רבבות חוגגים מחצרות בעלז, ויז'ניץ ומאקווא.
במאי 2013 נישא נכדו הבכור שלום רוקח בחתונת ענק שכללה רבבות חסידים ורבנים מחוגים שונים האירוע הוכתר כ"חתונה החרדית הגדולה בהיסטוריה".
הנהגתו
באופן כללי מתאפיינת הנהגתו של רבי ישכר דוב בשינויים וביוזמות רבות, אשר חלקן התקבלו בטוב ברחבי הציבור החרדי וחלקן עוררו עליו ביקורת מצד פלגים שטענו כי גישתו "פתוחה" מדי.
ביסוס הקהילה והקמת קריה למגורים ומרכז עולמי
גולת הכותרת הייתה ייסוד קריית בעלז למגורים, והקמת המרכז העולמי של חסידות בעלז, שבנייתו נמשכה 17 שנה, ועלות הקמתו הסתכמה בעשרות מיליוני דולרים, ונחשב כאחד מבתי הכנסת הגדולים והמפוארים בתבל.
פירוק המונופול של 'העדה החרדית' על בתי הדין הפרטיים
בסוף שנות השבעים החל רבי ישכר דב להוביל מהלך של ניתוק חסידות בעלז מהעדה החרדית, שעד אז היה לה מונופול על בתי הדין הפרטיים בישראל, והצטרפות פומבית לאגודת ישראל. מהלך זה אירע במקביל להקמת מוסדות נפרדים לחסידי בעלז בשם קהל מחזיקי הדת, הכוללים בית דין ומערכת כשרות פרטיים.
בעקבות כך, היחסים בינו ובין אנשי העדה החרדית היו מתוחים, ובמשאו במוצאי שמחת תורה (בפי החסידים "שטייעדיגע תורה") ה'תשמ"ב הוא תקף את שיטת האדמו"ר מסאטמר, הרב יואל טייטלבוים, שהיה מנהיג הקבוצות החרדיות האנטי-ציוניות.
אנשי העדה החרדית ובראשם הגאב"ד הרב יצחק יעקב וייס, והאדמו"ר מסאטמר הרב משה טייטלבוים ורבנים נוספים השיבו במתקפות אישיות נגדו, ואליהם הצטרף במכתב מחאה מתון יותר הרב שמואל הלוי וואזנר. (שלאחר מכן חזר בו)
משנת 2005 נערכו ניסיונות פיוס בין העדה החרדית לחסידות בעלז. בשנת 2012, אחר ששלח משלחת דיינים לבקש מחילה בקברי אדמור"י סאטמר, נערך פיוס בין החסידות ובין פלג אחד של חסידות סאטמר, בראשות הרב אהרן טייטלבוים, גיסו של רבי ישכר דב, ובהמשך אף עם חסידות תולדות אברהם יצחק. ב-2020 ערך ביקור ניחום אבלים אצל האדמו"רים מתולדות אברהם יצחק ומתולדות אהרן.
הפורשים
משנת 1995 חלה מתיחות בין רבי ישכר דב לקרובו, רבי יהושע רוקח ממחנובקא, לאחר שרבים מהחסידים שעזבו את בעלזא בעת מינוי רבי ישכר דב לאדמו"ר הצטרפו לרבי יהושע והחלו לכנות את החסידות בראשותו בשם "בעלזא מחנובקא". בשנת 2012 ביקר רבי יהושע את רבי ישכר דב להזמינו לחתונת בתו הצעירה, ובהמשך אף נחתם הסכם שלום בין החסידויות.
השתייכות פוליטית
חסידות בעלזא משתייכת למפלגת 'אגודת ישראל', ורבי ישכר דב הינו חבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל כבר בשנת 1981.
בעת הפילוג באגודת ישראל ב-1988 הוא הצטרף לתנועת דגל התורה הליטאית וצורף למועצת גדולי התורה שלה, בניגוד לשאר האדמו"רים החסידיים שהיו חברים באגודת ישראל (ובהם חותנו, שכיהן אז כנשיא מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל). בשנים אלו סבל האדמו"ר מבידוד מצד חסידויות אחרות.
בשנות ה-2000 שבה בעלז לאגודת ישראל, והוא שב להיות חבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
הקמת מוסדות קירוב
בהנהגת האדמו"ר פתחו אנשי החסידות מוסדות וארגונים עבור חוזרים בתשובה, בהם ישיבת "תורה ואמונה", ארגון "נעשה ונשמע" וארגון "צהר", פעילות שלא הייתה מקובלת אז בקרב רוב החסידויות. בקרב חסידי בעלז ישנם בעלי תשובה רבים המתערים בחסידות.
שינויים בנוסח התפילה
ידוע שבחסידות בעלזא התפללו תמיד את תפילת "שמונה עשרה" בנוסח אשכנז, ובנוסף לכך האדמו"ר מבעלזא ביצע מספר שינויים במנהגי החסידות, בהם מספר שינויים דקדוקיים בנוסח התפילה. כמו כן הרחיב את מקומה של השירה בחסידות, שהיה מצומצם קודם לכן. הוא יזם את הקמת מקהלת חסידי בעלזא, עודד אברכים מוזיקליים מהחסידות להלחין ניגונים, ואף הלחין בעצמו מספר ניגונים, בהם "יהי החודש", "וחסד ה'" ו"כי אנו עמך".
השפעתו ביהדות החרדית
החל מאמצע העשור הראשון של המאה ה-21, עם התחזקות מעמדו בעולם החרדי, פעל לפשר במחלוקות בציבור החרדי, בהן חילוקי דעות שנוצרו בין מפלגת ש"ס והרב עובדיה יוסף ליהדות התורה וכן מתיחויות שנוצרו בתוך יהדות התורה בין דגל התורה ואגודת ישראל. הוא היה פעיל בהחזרתו של גיסו הרב ישראל הגר לחיק חסידות ויז'ניץ.
כמו כן ערך מפגש עם כמה רבנים מחסידות חב"ד ובראשם הרב יואל כהן, מהם התרחק בהצטרפותו לדגל התורה הליטאית בשנת ה'תשמ"ט.
תמיכתו בלימודי ליבה
הוא תומך בשימוש באמצעים פדגוגים מודרניים, וכן בהתייעצות ובשליחה לפסיכולוגים.
ביוני 2022 התפרסמה ידיעה על מתווה חדש בין מוסדות בעלזא לבין משרד החינוך על תיקצוב מלא תמורת לימודי ליב"ה, הדבר עורר סערה רבה והתנגדות מצד בכירים בציבור הליטאי , אך המתווה בוטל בעקבות התערבות נתניהו שהבטיח להם שיקבלו תקציבים אם ימנעו מהמתוה . אך ביוני 2023 פורסם שנעשים מאמצים מצד החסידות לחדש את המתוה, המתווה כולל פנייה לארגונים וקרנות שמוכנים לממן להם הכשרות למורים וכתיבת חומרי לימוד כדי להתחיל ללמוד ליבה עצמאית, מכסף פרטי.
תמיכתו בלימודי מקצוע ויציאה לעבודה
''כאשר אברך, כמה שנים לאחר נישואיו, עושה לעצמו חשבון נפש ומרגיש בעצמו שאינו יכול להתמיד בלימוד... ישנה עצה: כל זמן שהוא נמצא עדיין במסגרת הכולל, שילמד איזה מקצוע, מקצועות שניתן להתפרנס מהם. ישנו מקצוע שלומדים בחצי שנה, ישנו מקצוע שלומדים שנה, וישנו מקצוע שלומדים שנתיים.''
תורידו קצת, כמה שעות בשבוע, מהכולל, אבל יצא הפסדו בשכרו---
אורח חיים רגיל בתקופת הקורונה
בתקופת מגפת הקורונה הנחה את חסידיו להמשיך בשגרת החיים כרגיל. הוא ספג על כך ביקורת, גם משום שמתוך עשרות אלפי חסידיו היו הרבה שחלו ושבעה מהם נפטרו מהמחלה. ב-5 באוגוסט 2020 ערך חתונה המונית לנכדו. סמוך לכך נדבק בנגיף וטופל בחשאי בביתו.
לואיזה לצן
יוהנה קלרה לואיזה לצן (בגרמנית: Johanna Clara Louise Lehzen; 3 באוקטובר 1784 – 9 בספטמבר 1870), הידועה גם בשם הברונית לואיזה לצן, הייתה האומנת ואחר כך בת לווייתה של המלכה ויקטוריה.
לצן היא בתו של כומר לותרני, בשנת 1819 הגיעה לצן לביתו של דוכס מקנט, בנו הרביעי של המלך ג'ורג' השלישי. חמש שנים מאוחר יותר, לצן מונתה לאומנת של בתו היחידה, הנסיכה אלכסנדרינה ויקטוריה. הנסיכה הצעירה הפכה למקום השני בתור לכס המלכות הבריטי ב-1827.
חינוכה של ויקטוריה נשלט על ידי הדוכסית האלמנה מקנט וחשב הכספים שלה סר ג'ון קונרוי. לצן הגנה מאוד על ויקטוריה, ועודדה את הנסיכה להשכיל ולהיות עצמאית מהשפעתם של הדוכסית וקונרוי, מה שגרם לחיכוכים בתוך משק הבית. הניסיונות להדיח את האומנת לא צלחו, שכן לצן זכתה לתמיכת דודיה של ויקטוריה.
כאשר ויקטוריה הפכה למלכה ב-1837, לצן שימשה כמעין מזכירה פרטית לא רשמית, שנהנתה ממגורים בחדרים הסמוכים למלכה ויקטוריה. נישואיה של המלכה לנסיך אלברט ב-1840 הובילו לשינויים משמעותיים בבית המלוכה. אלברט ולצן תיעבו זה את זה, ולאחר מחלה של הנסיכה המלכותית ב-1841, לצן פוטרה. הקשר הקרוב שלה עם המלכה הגיע לסיומו, אף על פי שהשתיים המשיכו להתכתב. לצן בילתה את שנותיה האחרונות בהאנובר בזכות פנסיה נדיבה, ומתה ב-1870.לצן הייתה השפעה גדולה על דמותה של ויקטוריה, במיוחד נתנה לה את כוח הרצון לשרוד את ילדותה רצופת הבעיות לצד אמה וקונרוי, ואת חייה כמלכה צעירה.
ביוגרפיה
יוהנה קלרה לואיזה לצן נולדה בהנובר ב-3 באוקטובר 1784, הצעירה מבין עשרה ילדים שנולדו לכומר הלותרני יואכים פרידריך להזן ולאשתו מלוזין פאלם. היא נאלצה בשל הנסיבות לעבוד למחייתה מאז שהייתה צעירה, לצן הועסקה במשפחת פון מרנהולץ, משפחה גרמנית אריסטוקרטית. היא שימשה כאומנת לשלוש בנות המשפחה, וזכתה למחמאות על עבודתה.
לאחר שקנתה לה שם לצן הפכה לחלק ממשק ביתה של הנסיכה ויקטוריה, הדוכסית מקנט בדצמבר 1819 היא כיהנה כאומנת של פאודורה, נסיכת ליינינגן, בתה של הנסיכה מנישואיה הראשונים. בנישואיה השניים, הנסיכה ויקטוריה נישאה לנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרטהרן, שהיה, באותה עת, רביעי בתור לכס המלכות הבריטי. לצן וכל משק הבית הועברו לאנגליה בשנת 1817 כדי שבתה החדשה של הדוכסית מקנט תוכל להיוולד שם, מה שיחזק את תביעתה של הילדה לכס המלכות. התינוקת הייתה ילדה, שנקראה אלכסנדרינה ויקטוריה על שם אמה והסנדק שלה, אלכסנדר הראשון מרוסיה; היא תגדל להיות ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
מורה לנסיכה ויקטוריה
הדוכס מקנט מת בשנת 1820, ואחריו אביו, המלך ג'ורג' השלישי. דודה של ויקטוריה, הנסיך יורש העצר, עלה לכס המלכות כמלך ג'ורג' הרביעי. ויקטוריה הייתה כעת שלישית בתור לכס המלכות, אחרי דודיה הדוכס מיורק והדוכס מקלרנס, שניהם היו הרבה מעבר לגיל העמידה ולאף אחד מהם לא היו יורשים לגיטימיים. כיורשת בסופו של דבר, ויקטוריה הייתה צריכה להתחנך בהתאם. לצן – כפי שהיא נקראה במשק הבית – השתלטה על טיפולה של ויקטוריה בת החמש בשנת 1824. הדוכסית וג'ון קונרוי מינו את לצן לא רק כי הייתה גרמנייה אלא כי הם האמינו שהיא תפעל לפי רצונותיהם.
ההיסטוריון כריסטופר היברט מתאר את לצן כ"אישה נאה, למרות אפה וסנטרה המחודדים, חכמה, רגשית וחסרת הומור". אף על פי שבהתחלה חששה מהתנהגותה המחמירה של לצן, "לצן היקרה, הטובה" כבשה מקום בליבה של ויקטוריה שהחליפה את כל האחרים, כולל אמה שלה, הדוכסית מקנט. לצן עודדה את הנסיכה לחוסר אמון באמה ובחבריה של אמה, ולשמור על עצמאותה. האומנת לא הייתה מעוניינת בכסף וחסרה שאפתנות לעצמה, במקום זאת בחרה להקדיש את זמנה ומרצה לנסיכה. ויקטוריה התחילה לקרוא ללצן "אמא" ו"דייזי היקרה ביותר", כחלק ממערכת השליטה בקנסינגטון שהגה קונרוי, לאחר 1824 הייתה אמורה ויקטוריה להיות מלווה על ידי לצן בכל עת במהלך היום; כך גם לצן נדרשה להחזיק את ידה של הנסיכה כאשר ויקטוריה ירדה בגרם מדרגות.
הברונית לצן
בשנת 1827, מת הדוכס מיורק, מה שהפך את הדוכס מקלרנס ליורש היורש, ואת ויקטוריה השנייה בתור לכס המלכות. המלך ג'ורג' הרביעי הביע ספק כי לצן היא המועמדת המתאימה להכין את ויקטוריה. בתגובה, אמה וקונרוי שכנעו את המלך להעניק לשניהם תארים, כדי שהנסיכה לא תהיה מוקפת בפשוטי העם; לצן הפכה לברונית של ממלכת הנובר. ג'ורג' הרביעי מת ב-1830, ואחיו הדוכס מקלרנס ירש אותו, כמלך ויליאם הרביעי. ויליאם הכיר רשמית בוויקטוריה כיורשת שלו. לפי לצן, בערך בזמן הזה התרחשה סצנה ידועה לשמצה, שבה לצן החליקה עותק של שושלת היוחסין של בית הנובר לתוך אחד מספרי הלימוד של הנסיכה. לאחר שעיינה בו זמן מה, מצאה ויקטוריה שאביה היה הבא בתור אחרי המלך, ושלמלכה אדלייד אין ילדים. זו הייתה הפעם הראשונה שבה גילתה ויקטוריה את הגורל שנטלו על עצמם רבים מאז לידתה; שהיא תהיה המונרך הבריטי הבא. לאחר גילוי זה, מדווח שוויקטוריה אמרה "אני אהיה טובה". אם כי סיפור זה הוא כנראה אגדה עממית.
המלך ויליאם מינה את ידידתו, הדוכסית מנורת'מברלנד, לאומנת הרשמית של ויקטוריה בשנת 1831, אך התפקיד היה בעיקר טקסי, והנסיכה המשיכה להיות תלויה בלצן. הדוכסית הודחה ב-1837 על ידי אמה של ויקטוריה אף על פי שניסתה להשפיע יותר על חינוך הממונה המלכותי שלה. במהלך תקופה זו, לצן לא מילאה תפקיד רשמי בחצר המלכות; למרות התואר שקיבלה, מעמדה הפשוט יותר המשיך להוות מכשול.
חינוכה של ויקטוריה
החינוך שקיבלה ויקטוריה מלצן היה בסיסי אך יציב. בניגוד לגישות הרווחות באותה תקופה, לצן, המורה ד"ר ג'ורג' דייוויס ואחרים עודדו בהצלחה את ויקטוריה ליהנות מרכישת ידע. דייוויס הופקד על הלימודים של ויקטוריה, בעוד לצן התרכזה בטיפול בשעות הפנאי. לאחר שרכשה "חינוך נאור", למדה הנסיכה לדבר צרפתית, גרמנית, לטינית אנגלית. היא גם למדה היסטוריה כלכלה, גאוגרפיה, מתמטיקה, פוליטיקה, אמנות ומוזיקה. לצן הייתה קפדנית, אך תגמלה את הנסיכה כשהיא הייתה צייתנית. ביציאה נוספת מהעידן, לצן הפעילה מעט ענישה גופנית; לפחות, אין תיעוד לכך בספרי משק הבית.
ויקטוריה כמלכה
כאשר עלתה ויקטוריה לכס המלכות ב-1837, נהנתה לצן מעמדה בולטת בהכתרה, ונשארה בחצר המלכות. לבקשתה, היא לא קיבלה תפקיד רשמי, אך הסכימה על תואר חדש, "גברת מלווה". בתפקידה, בארמון בקינגהאם מונתה כמעין מזכירה פרטית לא רשמית, שימשה כאשת קשר ראשית לבתי המלוכה, ונשאה את מפתחות הבית כאות למעמדה; חתימתה נדרשה לכל תשלומי הארמון. בשלב זה, נראה שלצן החליף לחלוטין את אמה של ויקטוריה הן מבחינת השפעה והן מבחינת חיבה; מגוריה של לצן היו צמודים למגורי של המלכה, ואילו הדוכסית מקנט אמה של המלכה הורחקה למערכת חדרים המרוחקת מוויקטוריה. במשך השנים הראשונות של שלטונה של ויקטוריה, במיוחד לפני נישואיה לנסיך אלברט מסקסה-קובורג וגותה ב-1840, הייתה ללצן השפעה חזקה מאוד על השקפת המלכה הן בפוליטיקה והן בעניינים אישיים, למרות העובדה שהיא לא התערבה בגלוי בענייני המדינה. גם לאחר נישואי המלכה, לצן שמרה על הכניסה הפרטית לחדר השינה המלכותי, מה שהיווה מקור למורת רוח לבעלה החדש של ויקטוריה.
פיטוריה על ידי הנסיך אלברט
כשהילד הראשון של ויקטוריה, הנסיכה המלכותית, נולדה, ויקטוריה סמכה על לצן שתעשה את הסידורים הנדרשים בחדר הילדים. לצן הפקידה את חינוכה על צוותים שונים כמו גם סר ג'יימס קלארק, למרות התנגדותו של אלברט שהרופא לא מתאים לחלוטין לתפקיד, לאחר שכבר נכשל בטיפולה של ליידי פלורה הייסטינגס שנה קודם לכן. לאחר ארבעה עשר חודשים חלתה הנסיכה איבדה את תיאבונה ונראתה חיוורת וקודחת. ד"ר קלארק הכריז על זה כמחלה קלה, ורשם לה בטעות קלומל, תרופה שמכילה כספית ולאודנום. ייתכן שהנסיכה פשוט הביעה את מורת רוחה מהשינויים בחדר הילדים המלכותי, ואז התרחשו עם ומצב רוחה השתנה עם לידתו של אחיה הצעיר. אלברט, אב מסור, התעמת עם ויקטוריה על אוזלת היד של הצוות שנבחר על ידי ליצן. הייתה מריבה, שלאחריה הכריז אלברט כי ישאיר את הפרשה בידיה של ויקטוריה, והשאיר זאת על מצפונה אם הילדה תמות.
זמן קצר לאחר הוויכוח הזה ויקטוריה שלא רצתה לראות את בן זוגה הנסיך אומלל, עשתה ניסיון אחרון להגן על לצן, ותיארה אותה כאישה נאמנה חסרת אנוכיות, שראויה להישאר קרובה. אבל לנוכח נחישותו של אלברט, ויקטוריה פיטרה את לצן, לכאורה בגלל בריאותה. בעיני אלברט, לצן הייתה משרתת שניסתה להתעלות מעל מקומה בחיים, והוא רצה שוויקטוריה תסתמך עליו לבדה. בימים שקדמו לעזיבתה, היא לימדה חלק מחובותיה את מריאן סקרט, אחת המלבישות של ויקטוריה, והחזירה את המפתחות שלה למלכה. לצן עזבה ב-30 בספטמבר 1842, והשאירה פתק במקום לדבר ישירות עם ויקטוריה, מתוך אמונה שזה יהיה פחות כואב. המלכה לא הייתה רגילה בתחילה להיעדרותה של לצן, לאחר שבילתה כמעט את כל חייה עד לאותה נקודה בנוכחות האומנת לשעבר. "זה היה מאוד כואב לי... להתעורר הבוקר, ולהיזכר שהיא באמת די רחוקה", אמרה ויקטוריה.
השמועה על עזיבתה של לצן התפשטה בחצר המלוכה ובמקומות אחרים. הדיווחים על הסיבה היו מגוונים; היומנאי של בית המלוכה צ'ארלס גרוויל ציין שהיא עזבה "למען בריאותה (כפי שהיא טענה). אולם הטיימס דיווח שהיא פשוט ביקרה חברים בגרמניה. לאחר עזיבתה, העיר יועץ המשפחה ברון סטוקמאר על הפרשה "כי היו מכשולים וקשיים רבים עד שהנסיך הצליח להיפטר מ[לצן]. היא הייתה טיפשה מספיק כדי לערער על השפעתו, ולא להתאים את עצמה לשינוי במעמדה. . . אם היא הייתה עושה זאת, ומפשרת את הנסיך, ייתכן שהיא הייתה נשארת בארמון עד סוף חייה.
מוות והנצחה
במהלך תקופתה בחצר הבריטית, לצן משכה תשומת לב מחוץ לבית המלוכה בשל יחסיה הקרובים עם ויקטוריה. היא ספגה ביקורת על השפעתה על המלכה, במיוחד מאלה שלא אהבו השפעות גרמניות בחצר המלכות. חוברות, רבות שפורסמו על ידי מפלגת הטורים, התלוננו על "הזרה המתאכסנת בארצנו" ועל "היועצים המרושעים" המקיפים את ויקטוריה. אחד במיוחד, שפורסם כמכתב האזהרה לברונית לצן, הכריז כי "גברת זרה מסוימת משכה את חוטי הקונספירציה השטנית שהליידי פלורה הייתה הקורבן הראשון שלה", התייחסות לפרשת פלורה הייסטינגס. כאות להשפעה הפוליטית הנתפסת בה, בשנת 1838 שמועות כוזבות העלו כי לצן צידדה במפלגה הוויגית, וכי הוצעה לה "הצעת נישואין דחופה" על ידי ראש הממשלה, לורד מלבורן. למרות כל הביקורת הזו, ההיסטוריונית ג'יליאן גיל מתארת כיצד לצן הייתה ישרה וחסכנית; גם לאחר שוויקטוריה עלתה לכס המלכות, נראה שהיא לא דרשההעלאה או תואר, אלא העדיפה פשוט להיות בחברת המלכה. ההיסטוריון קיי. די ריינולדס מוסיף כי ללצן הייתה השפעה גדולה על אופייה והתפתחותה המוסרית של ויקטוריה, במיוחד העניקה למלכה את כוח הרצון לשרוד את ילדותה הבעייתית ואת המלכות הצעירה. אולם לא כל השפעתה הייתה חיובית; ריינולדס גם משער שמשבר בנות הלוויה ב -1839 נבע בחלקו מאי נכונותה של ויקטוריה לאבד את לצן.
בתרבות
דמותה של הברונית לצן הוצגה פעמים רבות בקולנוע ובטלוויזיה. רנה סטוברווה גילמה אותה בסרט הגרמני "Mädchenjahre einer Königin" משנת 1936. גרטה שרדר גילמה אותה בסרטים "ויקטוריה הגדולה" ו"שישים שנות תהילה"., ברברה אוורסט - גילמה אותה בסרט "ראש הממשלה" מ-1941. מגדה שניידר בסדרת הטלוויזיה "סיפורה של ויקי". דיאנה ריג גילמה את דמותה בסדרת הטלוויזיה "ויקטוריה ואלברט" מ-2001. ג'נט היין גילמה את דמותה בסרט "ויקטוריה הצעירה" ו"דניאלה הולץ" גילמה את דמותה בסדרת הטלוויזיה "ויקטוריה" מ-2016.
יחסי אוסטרליה–ברבדוס
יחסי אוסטרליה–ברבדוס הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין ברבדוס.
סקירה כללית
היחסים בין הקהילייה של אוסטרליה לבין ברבדוס כוננו ב-7 בינואר 1974, שמונה שנים לאחר עצמאותה של האחרונה, כאשר הנציב האוסטרלי הגבוה בקנדה מתפקד גם כשנציב גבוה זמני לברבדוס. בעבר החזיקה אוסטרליה נציבות גבוהה לאזור הקריביים בברבדוס עצמה, אך העבירה אותה לפורט אוף ספיין בירת טרינידד וטובגו בחודש יולי 2004 בעקבות סחר פורה במגזר הנפט עם האחרונה. ב-2010 הודיע לראשונה פיליפ קנטוול הנציב הגבוה האוסטרלי בטרינידד וטובגו על תכנון קונסוליה בברידג'טאון בירת ברבדוס עצמה, מספר שנים לאחר מכן היא נפתחה.
שתי המדינות הן חברות בארגון האומות המאוחדות, ושתיהן חלק מחבר העמים הבריטי. בשתי המדינות שולט אותו המונרך. בין ברבדוס לאוסטרליה עברו כ-1,000 מטיילים בשנת 2017. בין שתי המדינות מפגשים אחדים של רמי דרג, ואף ביקור רם דרג אחד של חבר בפרלמנט האוסטרלי בברבדוס שנערך בחודש ינואר 2012.
בשנת 2009 חתמו ברבדוס והקהילייה של אוסטרליה על אמנה למניעת כפל מס. בריאיון לעיתון שלחה תגובה על הנושא שרת החוץ הברבדית, מקסין מקלין. היא קראה לשיפור היחסים הדיפלומטיים המתקיימים בין שתי המדינות ולהגברת שיתופי הפעולה ההדדיים שנערכים ביניהן.
במפקד האוכלוסין האוסטרלי בשנת 2016 הזדהו שלוש מאות שבעים אוסטרלים כילידי ברבדוס. אוסטרליה עזרה במימון סמינרים למשפטנים ולשופטים ברבדים.
בית זלמן שוקן
בית זלמן שוקן (נקרא גם וילה שוקן) הוא מבנה ברחוב סמולנסקין 7 בשכונת רחביה בירושלים, שתוכנן על ידי האדריכל אריך מנדלסון עבור זלמן שוקן ומשפחתו והמשתרע על פני 5.75 דונם. בשנים 2013–2022 היה הבית חלק מהמתחם המאובטח של מעון ראש הממשלה.
היסטוריה
בית זלמן שוקן הוקם בין השנים 1935–1939 כבית משפחתו של שלמה זלמן שוקן, ציוני משכיל ואיש עסקים מגרמניה, שעלה לארץ בשנת 1934, ונודע בעיקר בזכות הוצאת שוקן שהקים, ועיתון "הארץ" שרכש.
המבנה הוקם על פי תכנונו של האדריכל אריך מנדלסון, אחד האדריכלים החשובים במאה ה-20 ומאבות הסגנון הבינלאומי, אשר עיצב גם את רהיטיו ואת הגינה שבו, ובין השאר עיצב גם את מבנה ספריית שוקן, הסמוך.
הבית תוכנן בסגנון הבינלאומי וכלל מבנה מרכזי בן שתי קומות, ופרגולה בקומה השלישית. בכך מזכיר המבנה צורת אונייה האופיינית לסגנון. במבנה מרפסת קטנה בצורת חצי סהר - אף היא אלמנט האופייני לסגנון הבינלאומי בכלל ולמבנים שתכנון מנדלסון בפרט. בקומת הקרקע בתוך חצר פנימית הייתה בריכת שחייה ולידה פרגולה המהווה הד צורני לזו שנבנתה על הגג. מנדלסון הקפיד מאוד על פרופורציות הבית ובגמר הבנייה, כאשר ראה שאחד הקירות בלט ב-2.5 סנטימטר הרס אותו על חשבונו ובנה אותו מחדש.
הדרו של הבית המקורי ניכר בעיצוב הפנים. חדרי המבנה עוטרו ברצפות שיש בצבע חום בהיר שהובאו מן הכרמל ושיש ירוק שהובא מעמק הירדן. בגינת הבית תכנן מנדלסון מתקן מיוחד לצליית בשר. בבית שובצו חומרים ופרטי בנין שהובאו מגרמניה במסגרת הסכם העברה.
המבנה נחנך בשנת 1939 עת שנערכו בו קבלת פנים חגיגית לרגל פתיחת בית החולים הדסה הר הצופים. זלמן שוקן ומשפחתו גרו בבית שנה אחת בלבד, בטרם עזבו לארצות הברית.
לאחר קום המדינה, ממשלת ישראל גילתה עניין בוילה המפוארת, במחשבה להפוך אותה למשכן נשיאי ישראל, וערכה משא ומתן עם משפחת שוקן, לרכישת הבית בסכום של 200,000 דולר. הרעיון נדחה על ידי רחל ינאית ונשיא המדינה יצחק בן-צבי שסירבו להתגורר בבית כה הדור, והעדיפו להישאר בביתם הצנוע, בדירת שני חדרים, בקומת הקרקע בבית דירות ברחוב אלחריזי, שבשכונת רחביה.
המבנה הוגדר כמבנה לשימור, והוא מתוחזק בהתאם לתוכנית שימור המבנים בירושלים. בשנת 1985 עברה האקדמיה למוסיקה ולמחול מבית שוקן אל קמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית.
לאחר פינוי הווילה על ידי האקדמיה, נמכר המבנה לקבוצת רוכשים בשם איגדה בע"מ הכוללת יהודים מאוסטריה, שווייץ ובלגיה יחד עם היזם הלל לייבוביץ'. הקבוצה ביקשה להרוס את הווילה ולהקים במקומה מגדל מגורים רב-קומות. אולם ב-2003 בוטלה התוכנית עקב התנגדות ועד פעולה שקם לצורך העניין, שכלל בין היתר את המועצה לשימור מבנים ואתרים, אדריכלים ותושבים במקום. באותה השנה הושכר המבנה לרשת החינוך "שובו" למשך שנה אחת, ולאחר מכן המבנה נותר נטוש.
בשנת 2004 הציעה המדינה לרכוש את הוילה מידי הבעלים הפרטיים, ולהשתמש בה לטובת גנזך המדינה. מנכ"ל משרד ראש הממשלה באותה עת, אביגדור יצחקי מסר ליזם הלל ליבוביץ הצע לרכוש את הוילה בתמורה ל-4.5 מיליון דולר. קבוצת הבעלים הפרטיים סירבה להצעה בטענה שהיא נמוכה מדי, ובשנת 2008 הציעה את המבנה למכירה ונקבה בתג מחיר של 12 מיליון דולר. ככל הידוע, המבנה נמצא בבעלות קבוצת המשקיעים הפרטית עד היום.
בשנת 2013 סופחה "וילה שוקן" למתחם המאובטח של מעון ראש הממשלה. המקום שופץ ונחסם למעבר ולכניסה. מאז, המבנה הוא חלק מהמתחם המאובטח של בית ראש הממשלה, ואיננו נגיש לציבור. רחוב סמולנסקין נחצה לשניים כשחציו הקרוב יותר לבית ראש הממשלה סגור לכניסה, מגודר ומאובטח.
בתקופה בה בנימין נתניהו היה ראש הממשלה, בית זלמן שוקן שימש אותו ואת משפחתו לצרכים שונים. כך למשל, בשנת 2013 שוכנה בו פמלייתו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
במהלך דיון בתביעת הדיבה של מני נפתלי נגד הליכוד ומקורביו של בנימין נתניהו, בבית משפט השלום בהרצליה, הציג יועץ ראש הממשלה לשעבר, ניר חפץ, תמונות של נתניהו ומקורביו מכונסים ב"וילה שוקן". עוד נטען בדיון כי המקום זכה לכינוי "החמ"ל נגד מני נפתלי".
ב-20 במרץ 2019, במהלך מערכת הבחירות לכנסת ה-21, נאם נתניהו בשידור חי מתוך הווילה, אודות פריצה אפשרית לטלפון הנייד של בני גנץ.
בחודש אפריל 2020 הגישה התנועה לטוהר המידות תלונה רשמית למשרד ראש הממשלה, על הנעשה בווילה שוקן, בתוספת בקשה לחשיפת כל המידע הרלוונטי, על פי חוק חופש המידע.
בעקבות התלונה הורתה היועצת המשפטית למשרד ראש הממשלה שלומית ברנע פרגו על ביצוע ביקורת בווילה שוקן ובמתחם המאובטח כולו.
באוגוסט 2022 הוצא הבית ממתחם מעון ראש הממשלה.
חשבון פשוט
חשבון פשוט הייתה תוכנית טלוויזיה ללימוד חשבון לרמת כיתה ד' (סווגה כ-חשבון ד' – חשבון פשוט) שנוצרה והופקה על ידי הטלוויזיה החינוכית הישראלית בין השנים 1980 – 1982 ושודרה לראשונה ב-1983. לסדרה צולמו 12 פרקים, מרביתם צולמו בצבע, אולם עד למעבר מלא לשידורים בצבע שודרה התוכנית בשחור-לבן, ולאחר מכן גם בצבע עד לתחילת שנות ה-90.
תסריטי הפרקים נכתבו על ידי חנן פלד. שיר הפתיחה של התוכנית נכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי בני נגרי. פזמונים שונים במהלך התוכנית עצמה נכתבו על ידי לאה נאור והולחנו על ידי רפי קדישזון. הסדרה הופקה על ידי תמר ריינר בייעוץ מדעי ופדגוגי של נצה מובשוביץ-הדר.
פורמט התוכנית
כל פרק בתוכנית הוקדש לנושא אחר מתוך לימודי החשבון לכיתה ד'. קבוצה של ארבעה ילדים – אורי חי, לימור חלימי (הברונטית), לימור מרגולין (הבלונדינית) ודרור שדאור – בהדרכתו של דני מוג'ה התנסו בפתרון בעיות חשבוניות בנושא הפרק ושרו את מסקנותיהם בססמאות מחורזות (כגון "חילוק באפס זו טעות כיוון שאין לו משמעות", "בכל הדרכים מגיעים תמיד לפירוק ראשוני אחד ויחיד"). במסגרת התוכנית שובצו גם התנסויות בחשבון של שתי דמויות נוספות – ביש (טליה שפירא) וגדא (רן ורד) – בסרטונים קצרים בסגנון סרט אילם. התוכנית שודרה במשך שנת הלימודים בשעות הבוקר במסגרת הסבב הקבוע של תוכניות הלימוד של הטלוויזיה החינוכית, עד שהפסיקה לשמש כעזר לימוד בחשבון.
תוכנית בת
החינוכית הפיקה ושידרה במקביל תוכנית בת ארבעה פרקים בשם "גאומטריה נא להכיר" (לכיתה ד') בהנחיית אסתי כץ, והתארחו בה אברהם מור, ראובן שפר, דודיק סמדר ואבנר חזקיהו אך ללא השתתפות ילדים. בדומה לתוכנית האם, גם בה שולבו שירים (שהושרו על ידי השניים) וגם היא כללה פינות של ביש וגדא. שיר הפתיח הושר באותו לחן אך במילים אחרות ("גאומטריה פה, גאומטריה שם, גאומטריה כאן ובכל העולם..."). פרקי התוכנית הם: גאומטריה נא להכיר, המרחק, הזווית, ריצופים ופינות. גם סדרה זאת הופקה על ידי תמר ריינר בייעוץ מדעי של אברהם וכמן ונצה מובשוביץ-הדר.
עברית מקראית
עברית מקראית (המכונה גם "עברית תנ"כית" או "לשון המקרא" או "יהודית") היא הניב של השפה העברית כפי שדובר בסוף האלף השני לפני הספירה ולאורך האלף הראשון לפני הספירה ברחבי ארץ ישראל. בניב זה כתובים ספרי המקרא (למעט הפרקים הכתובים ארמית) וממצאים אפיגרפיים מאותה התקופה שהתגלו באתרים ארכאולוגיים, והיא הצורה המתועדת המוקדמת ביותר של השפה העברית.
סקירה כללית
לא ברור מתי התחיל הדיבור בשפת העברית המקראית, ונוהגים לציין את שנת 1300 לפנה"ס כנקודת התחלה (הכתובת האפיגרפית הראשונה בעברית שהתגלתה בח'ירבת קייאפה מתוארכת סביב 1,000 לפנה"ס). שפה זו הייתה מדוברת בפי עם ישראל והיא מוכרת כיום בעיקר מן המקרא וממעט כתובות אפיגרפיות שנמצאו באתרים ארכאולוגיים, אך מוכרות גם שפות הדומות לה מאוד כמו מואבית. מקובל לשייך את העברית למשפחת השפות השמיות, בתוכה לענף הצפון המערבי, ובתוכו למשפחת השפות הכנעניות. קרובות לה המואבית, האמורית והאוגריתית ובמידה פחותה הארמית. לפי המסופר בתורה, (: וַיִּקְרָא-לוֹ לָבָן, יְגַר שָׂהֲדוּתָא; וְיַעֲקֹב, קָרָא לוֹ גַּלְעֵד) לבן הארמי דיבר ארמית, בעוד יעקב, שאף הוא היה נין לתרח אך גדל בארץ כנען, דיבר עברית.
גם בקרב דוברי העברית עצמה התקיימו ניבים שונים על פי אזורים גאוגרפיים; לפי ספר שופטים היה הבדל בהגיית האות ש בין אנשי גלעד לבין בני שבט אפרים ("שיבולת"). כמו כן מן הכתובות האפיגרפיות שנמצאו בצפון (ממלכת ישראל) ובדרום (ממלכת יהודה) אנו למדים על הבדלים נוספים בהגיית העברית בין הממלכות, כמו מעתק ב/פ, כיווצי דו-תנועות ועוד. בתנ"ך נשמרו שרידים נוספים לניב שאפיין כנראה את שבטי ממלכת ישראל, בעיקר בספרים שנכתבו באותו אזור, כגון ספר עמוס. מניחים שהניב שבו כתוב התנ"ך כולו הוא הניב שאפיין את ממלכת יהודה, ולשון המקרא עצמה מכונה בו "יהודית" (נחמיה י כד).
בתוך העברית המקראית קיימים הבדלים סגנוניים ניכרים בין לשון הפרוזה לבין לשון השירה, ובהם גם הבדלים בסגנון הדקדוקי וגם הבדלים באוצר המילים, שבשירה עשיר במילים הנדירות בפרוזה. יש הסבורים שלשון השירה משקפת צורה קדומה יותר של העברית.
נוהגים לחלק את העברית המקראית לשתי תקופות עיקריות: העברית המקראית הרגילה והעברית המקראית המאוחרת. בעברית המקראית המאוחרת נכתבו ספרי המקרא של תקופת גלות בבל ואחריה, כגון ספר זכריה, מלאכי, ספר עזרא, נחמיה, מגילת אסתר ודברי הימים. העברית המקראית המאוחרת מגלה סימנים ראשונים של שינוי לקראת מה שהפך אחר כך להיות לשון חז"ל. ניתוח פילולוגי של ספרי התנ"ך המאוחרים מעלה את האפשרות שנעשה מאמץ לכתוב בלשון המקרא גם בתקופה שבה השפה העברית המדוברת הייתה דומה יותר ללשון חז"ל, כנראה משום שלשון המקרא נתפסה כדגם ראוי לשפה הכתובה.
לשון המקרא נחשבת כאחת מן התקופות של העברית הקלאסית, שכוללת גם את העברית המקראית וגם את לשון חז"ל. הדיבור בעברית נפסק במאה השנייה לספירה ואז החלה תקופת הביניים של העברית. גם בתוך העברית הקלאסית יש הבדלים ניכרים בדקדוק ובאוצר המילים בין לשון המקרא ולשון חז"ל. בתווך בין שתי הלשונות נמצאת העברית של מגילות מדבר יהודה וכתבים אחרים מאותה תקופה.
יש רק מעט תעודות ארכאולוגיות אותנטיות מתקופת המקרא הכתובות בלשון המקרא או בשפות דומות. מיעוט התעודות הארכאולוגיות מקשה על חקר העברית המקראית, אם כי התעודות שהתגלו עשירות למדי ומכילות חומר רב-ערך למחקר. הטקסט המקראי הנמצא לפנינו היום מורכב מבחינה לשונית מכמה רבדים: הטקסט העיצורי, אִמות הקריאה, שנוספו כנראה בשלב מאוחר יותר; תחילה רק בסופי מילים ובהמשך באופן גורף, והניקוד והטעמים, מערכת סימון שפותחה לראשונה רק במאה השמינית לספירה על ידי אנשי המסורה, לצורך שימור בכתב של מסורת קריאה שהועברה לפני כן בעל פה. בנוסף להן קיימים תעתיקים של שמות עבריים לאותיות יווניות בתרגום השבעים ובהקספלה, תעתיקים מעטים ללטינית בוולגטה, וקיימות מסורות הקריאה בתורה של העדות היהודיות השונות. המסורות הנבדלות של קריאה בתורה, כפי שהן מוכרות לנו כיום, שונות זו מזו במימוש הפונטי של העיצורים והתנועות, וכולן מראות שוני משמעותי ממסורת הקריאה המתועדת באמצעות הניקוד הטברני.
עיצורים
בעברית המקראית נעלמו שש או שבע פונמות עיצוריות מתוך 29 פונמות שהיו בפרוטו-שמית, שפת האב המשוערת של כל השפות השמיות במחקר האקדמי. העיצורים המקבילים לעיצורים הערביים ث, خ, ذ, ض, ظ, غ התמזגו בעיצורים ש, ח, ז, צ, צ, ע בהתאמה. (לכן בערבית ת'ור ובעברית שור, ובאותו אופן חַ'רִבַּ-חָרַב, ד'כר-זכר, ארצ'-ארץ, עַטְ'ם-עֶצֶם, ע'זה-עזה).
בשלב מאוחר יותר התחיל העיצור שׂ להתמזג בעיצור ס, תהליך שהושלם בלשון חז"ל. לעומת זאת, בשלב מסוים התפצלו שש הפונמות בג"ד כפ"ת כל אחת לשני אופני הגייה שונים. לגבי הפונמות ח' ו-ע' יש עדויות סותרות לגבי היעלמותן מהעברית המקראית. בתעתיקי השמות העבריים לאותיות יווניות בתרגום השבעים, יש עדות לכך שההבחנה בין ח' ל-ח ובין ע' ל-ע עדיין הייתה קיימת בעת התרגום. כך, האות העברית עי"ן מתועתקת לפעמים לאות היוונית גמא ולפעמים נשמטת כליל, והאות העברית חי"ת מתועתקת לפעמים לאות היוונית כי ולפעמים נשמטת. לפי מקורות אחרים נראה שכל אחד מהצמדים האלה התמזג לפונמה אחת.
עיצורים שאבדו ושנוצרו-או-נוספו במהלך אורך החיים של עברית המקראית:
יש מחלוקת לגבי הגייתם של חלק מהעיצורים בעברית המקראית. העיצורים הנחציים כנראה היו מלועלעים (כבערבית), אבל ייתכן גם שהיו מסודקים (כבאמהרית) או מוולנים. יש הטוענים שהעיצורים החוככים / s, z, sˤ/sʼ / היו בעצם מחוככים /ts, dz, tsʼ/.
תנועות
הניקוד הטברני של המקרא מחזיק שבע תנועות רגילות (פתח, קמץ, צירי, סגול, חיריק, חולם, שורוק) ולצידן תנועות חטופות (השווא והחטפים). בניקוד הבבלי יש רק שש תנועות, משום שהפתח והסגול זהים. חוקרי העברית בימינו סבורים שהניקוד הטברני לא סימן הבדלים באורך התנועות, וכי חכמי טבריה לא הבחינו בין תנועות ארוכות לקצרות, אם כי בעבר היו מקובלות דעות שונות. מצב עניינים זה משקף שלב מאוחר ביותר, שהוא סיומו של תהליך ארוך שחל במערכת התנועות לאורך תקופת המקרא, מן הפרוטושמית שבה היו ככל הנראה שלוש תנועות ארוכות ושלוש תנועות קצרות.