cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קריית אונו
היסטוריה
בדצמבר 1950, הוקמה מעברה גדולה שאוכלסה בעיקר בעולי עיראק, רומניה, תימן וצפון אפריקה. באותה שנה היישובים כפר אז"ר והקיבוץ העירוני רמת אפעל הצטרפו לכפר אונו במסגרת מועצה אזורית אונו. 4 שנים לאחר מכן, ב-1954 הכפר פרש מן המועצה האזורית, בשל מחלוקת האם להפוך את האזור לעירוני או להותירו חקלאי, ושמה של המועצה המקומית שונה לקריית אונו, שם שנשמר עד היום.
בין השנים 1962 ל-1967 הוקמה שכונת קיראון, שכונה מודרנית, עם בנייה לגובה ושטחים ירוקים רבים. השכונה תוכננה על ידי האדריכל ישראל לוטן. שכונות נוספות שהוקמו באותה תקופה הן שכונת רימון ושכונת ירון. בתחילת שנו ה 60 אף פונתה שכונת ברכה ונבנו בתים חדשים, יש הרואים זאת כפרויקט הפינוי בינוי הראשון בישראל.
בשנת 1992 הוכרז היישוב כעיר.
בשנת 2001 נפתח הקניון הראשון בעיר, ובאותו זמן החל אכלוס שכונת רייספלד, שנבנתה במקום בו היה פרדס רייספלד. השכונה בנויה מסביב לפארק אותו מקיפים שמונה בניינים. פארק רייספלד, הוא הפארק הגדול בעיר. בפארק זה נערכות מדי שנה חגיגות יום העצמאות.
שכונות נוספות התחילו להבנות בעיר בתקופה זאת. שכונת פסגת אונו בצפון העיר, בעלת מגדלים בני 20 קומות ועוד מגדלים נמוכים יותר, ושכונת עבר הירדן בדרום העיר.
בשנת 2008 בעקבות פירוק מועצה אזורית אפעל סופח לקריית אונו השטח שבין אוניברסיטת בר-אילן לכפר אז"ר.
בשנת 2009 נפתח בעיר ספורטק, שמושך אליו הרבה אנשים מקריית אונו ומאזור בקעת אונו כולו, בשנת 2015 נפתח קאנטרי קלאב בעיר ליד הספורטק.
בינואר 2020 אושרה תוכנית מתאר לעיר, במסגרתה העיר תוכננה להגיע לכ-80 אלף תושבים עד שנת 2040, שטח העיר יורחב מכ-4,540 דונם לכ-5,340 דונם עם פינוי מחנה דורי והקמת שכונת נאות אריאל שרון במערב העיר. כמו כן צפויה הרחבתם של צירים מסחריים בעיר בהם רחוב שלמה המלך הנמצא במרכז העיר ושימור השכונות הוותיקות הנמצאות בעיר.
נכון למאי 2020 בעיר קיימים כ-14 מתחמי פינוי בינוי מאושרים בהם מתוכננות כ-5,204 יחידות דיור.
אוכלוסייה
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, נכון לשנת 2013, האוכלוסייה בקרית אונו מונה 35,546 תושבים. העיר מדורגת 9 מתוך 10 בדירוג החברתי-כלכלי. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת (2010/2011) היה 82.5%. השכר הממוצע של השכירים בשנת 2010 היה 11,500 ש"ח (כשהממוצע הארצי הוא 9,745 ש"ח).
להלן גרף המציג את התפתחות האוכלוסייה בעיר
חינוך
בעיר מצויות שלוש חטיבות ביניים: חטיבת בן צבי, חטיבת שז"ר, וחטיבת פרס.
בעיר קיים בית ספר תיכון אחד, בשם תיכון בן צבי המרכז אליו תלמידים מהעיר כולה וכן קולט תלמידי חוץ מרשויות סמוכות.
כמו כן קיימים בעיר מוסדות חינוך נוספים כמו הקריה האקדמית אונו וקונסרבטוריון קריית אונו.
בקרית-אונו פועלים שני שבטים של תנועת הצופים שבט "און" ושבט "גלעד", עם למעלה מ-1,500 חניכים בשני השבטים יחד מכיתה ד' ועד י"ב. בנוסף, פועלות בעיר תנועות הנוער "הנוער העובד והלומד", "בני עקיבא" ו"כנפיים של קרמבו" וכן, "צב"ר" - תנועת המד"צים העירונית, האחראית לפעילות ללמעלה מ-300 חניכים בכיתות ב'-ג'.
בנוסף פועלת בעיר ישיבת ההסדר "שסדר-אונו" אשר נוסדה בשנת התש"ע על ידי הרב אוריאל סעייד. הישיבה שייכת לגרעין התורני בעיר "מעיינות". הישיבה מיועדת לבוגרי תיכונים דתיים. הישיבה היא שלוחה של ישיבת "מאיר-הראל". בישיבה לומדים כ-50 תלמידים.
ראשי היישוב לדורותיהם
רב העיר הוא הרב ד"ר רצון ערוסי.
כבישים
לעיר נגישות גבוהה לצירי תחבורה ראשיים. העיר מחוברת לכביש 471 בצפון, שמחבר בין כביש 4 לבין כביש 6. בנוסף, קריית אונו מחוברת לכביש הרוחב האזורי כביש 461 באמצעות כביש גישה וזו הכניסה העיקרית אליה מדרום.
התנועה מצפון לדרום בעיר מתבצעת בעיקר על גבי ציר "לוי אשכול" אשר מתפקד כחלק מכביש 4622, המתחיל במבואות הדרומיים של העיר בואך צומת סביון על כביש 461, חוצה את שכונות העיר המזרחיות ומסתיים במחלף אונו צפונית לעיר, על כביש 471. מיקומו של הציר ומרכזיותו במרחב הביאה למצב שתושבים רבים באזור ראו בו דרך חלופית לכבישי אורך אחרים באזור, ותנועה רבה המגיעה מחוץ לעיר חוצה את קריית אונו על גבי הציר.
כביש אורך נוסף בעיר הוא ציר יעקב דורי - בן-גוריון, העוקף את שכונות העיר ממערב וצמוד לרמת גן ולבסיס תל השומר. החל מאמצע 2019 מתבצעת הרחבה ושיפוץ של הכביש על מנת לקלוט תנועת כלי רכב המגיעים מחוץ לעיר.
כבישי רוחב חשובים בעיר כוללים את רחוב צה"ל בדרום העיר, רחוב שלמה המלך במרכז העיר, רחוב מיכאל וולך-הנשיא בצפון-מרכז העיר ורחוב הרצל בצפון העיר.
כביש אורך בהקמה הוא כביש מוטה גור שיחבר את כביש 461 ואזור צומת השומר לאזור הבקו"ם והקרייה האקדמית אונו. קיימת תוכנית להקמת כביש היחבר בין ציר יעקב דורי לכביש גהה ואזור מחלף אלוף שדה.
אוטובוסים
בעבר פעלה בקריית אונו חברת האוטובוסים "דן", אך החל משנת 2003 - חברת "קווים", "אפיקים" ו"דן" מפעילה קווי אוטובוס בקרית אונו כחלק מאשכול בקעת אונו - פתח תקווה בו זכתה במכרז. בעבר פעל בדרום העיר, סמוך לשכונת רימון, "מסוף רימון", ממנו יצאו מספר קווים למיקומים שונים בתל אביב, דרך שכונות העיר. בשנת 2005 עבר המסוף למיקום חדש מול הבקו"ם וב 2014 עבר לצומת סביון סמוך לתחנת כיבוי האש.
במהלך שנת 2020 נפתח נתיב התחבורה הציבורית הראשון בעיר שכלל את שדרוג דרך דורי ודרך בן-גוריון כחלק מפרויקט מהיר לעיר. בדרך לוי אשכול גם יוקם נת"צ לכל אורכו מדרך 461 ועד דרך 471 וגם הוא יהיה חלק מפרויקט מהיר לעיר.
את העיר חוצים עוד מספר אוטובוסים נוספים המקשרים בינה לבין רשויות האזור כמו יהוד, אור יהודה, גני תקווה ופתח תקווה.
רכבת קלה
במסגרת תוכנית הרכבת הקלה של גוש דן, מתוכנן להגיע לפאתי קריית אונו הקו הסגול של הרכבת הקלה. הקו מתוכנן לעבור בצמוד לשכונות המערביות של העיר, ולנסוע לאורך ציר בן-גוריון במערב העיר. הקו צפוי להפתח בשנת 2026 לכל המוקדם. קו מטרו m3 מתוכנן לעבור בעיר במסלול שיגיע ממערב עם תחנה ברחוב שלמה המלך בין רחוב בן-גוריון לרחוב צהל, משם הקו ימשיך מזרחה יעבור מתחת לשכונת שאול המלך ותהיה תחנה על לוי אשכול בין רחוב ירושלים לרחוב וולך. המשך הקו לכיוון צפון כאשר התחנה הבאה תהיה בתחומי העיר פתח תקווה על רחוב רבין.
מטרו
במסגרת קווי המטרו של גוש דן עתיד הקו M3 לעבור בעיר בשתי תחנות: תחנה בשלמה המלך בין בן-גוריון לרחוב צה"ל ותחנה שנייה בלוי אשכול בין וולך לרחוב ירושלים. תחנה שלישית שגם יכולה לשרת את תושבי צפון מזרח העיר היא ברחוב העצמאות בפתח תקווה. המועד הכללי עליו מדובר הוא 2032.
פוליטיקה מקומית
בחירות 2008 התקיימו ב-11 בנובמבר 2008, אך אף מועמד לא השיג אחוזי תמיכה הגבוהים מ-40% מקולות הבוחרים. סיבוב שני נערך שבועיים לאחר מכן ב-25 בנובמבר 2008, בבחירות אלו התמודדו:
יוסי נשרי ניצח ברוב דחוק את ישראל גל.
בבחירות למועצה זו נבחרו הרשימות:
בנובנבמר 2018 נבחר ישראל גל בשנית לראשות העיר כאשר מפלגתו זכתה ב-5 מושבים. גיל מיכלס שהתמודד מולו בסיעה משותפת של לב ויש עתיד זכו ב-3 מנדטים. סיעות שס בראשות נפתלי כהן, מרצ בראשות ירון יעקבי והמקומיים בראשות ליאת ארבל זכו ב-2 מנדטים כל אחת, סיעת השכנים (סיעה של שכונת פסגת אונו) זכתה במושב אחד. סיעות הבית היהודי, הליכוד וסיעתו של שי דבורה לא עברו את אחוז החסימה.
מסחר
כתוצאה ממדיניות העירייה לאורך השנים, וסוגיית הקרקעות בבעלות פרטית בעיר, קריית אונו מאופיינת בשטחים רבים למגורים ובמעט מאוד שטחי מסחר ותעסוקה. למעשה לא קיים בעיר אזור תעסוקה. המסחר בעיר מתרכז בעיקר באזור קניון קריית אונו, שבו מצויות חנויות רבות ומגדל משרדים בודד. שאר המסחר בעיר מרוכז במרכזים מסחריים שכונתיים.
מרכזי המסחר העיקריים של העיר כוללים את:
כחלק מתוכנית המתאר שמקודמת בעיר צפויים רחובות לוי אשכול ושלמה המלך לעבור להיות רחובות מסחריים עם חנויות לאורכם.
שיח' רדואן
שיח' רדואן (בערבית: الشيخ رضوان, בתעתיק מדויק: אלשיח' רצ'ואן) היא שכונה בעיר עזה הממוקמת 3 קילומטרים צפונית־מערבית למרכז העיר. היא גובלת במחנה הפליטים א-שאטי מדרום־מערב, בשכונת רימאל בדרום ובג'באליה במזרח. בית הקברות הוא מהאתרים המרכזיים בשכונה, וקבורים בו מאות אנשים שמצאו את מותם במהלך הסכסוך הישראלי-פלסטיני, בהם מנהיגי ארגון הטרור חמאס אחמד יאסין ועבד אל-עזיז א-רנתיסי.
היסטוריה
המקום נודע בזכות המאוזוליאום של שיח' רדואן, הנמצא על גבעה ברום 65 מטר מעל פני הים. ציון הקבר שימש כמסגד בעבר. עד המאה ה-19 בסביבות הקבר היו עצים עתיקים.
קיימות מסורות שונות לגבי זהותו של שיח' רדואן. כתבים נוצריים מזהים אותו כפטר האיברי, ואת הקבר כמנזר שלו. מסורת מקומית גורסת שהקבר שייך לולי, קדוש סופי בן המאה ה-14 בשם רדואן איבּן רסלאן, בנו של השיח' המקומי החשוב מוחמד אל-בטחי. מסורת נוספת טוענת שרדואן היה מאחיהם של אל-בטאחי ושיח' עיג'לין (על שמו קרויה שכונת שיח עיג'לין), שהם היו מצאצאיו של הח'ליף עומאר בן אל-ח'טאב. בטרם הקמתו של מסגד סיים אל-האשם בשכונת אל-דרג' והביוגרפיות המודרניות של הנביא מוחמד מהמאה ה-19, מסורות מקומיות סברו שקברו של שיח' רדואן היה מקום קבורתו של האשם איבּן עבד אלמנאף, סבא רבא של הנביא מוחמד. אל מול מסורות אלה, מייחס ההיסטוריון משה שרון את הגרסאות השונות לנטייתם של מאמינים לשייך קברים מודרניים, לקברי קדושים וצדיקים.
בעת המודרנית
בשנת 1971, ממשלת ישראל עסקה בתכנון ויישוב מחדש של מחנות הפליטים ברצועת עזה, במטרה לשלוט על האוכלוסייה ולמנוע התקוממות אלימה בקרבה. התוכנית הייתה להעביר פליטים לבתים מרווחים יותר, ובכך לסייע לפיתוח האזור. זאת הייתה אחת מ-9 תוכניות ליישוב מחדש בתוך רצועת עזה. לאחר שלב ראשון בו נהרסו כ-600 בתים במחנה שאטי הסמוך לצורך פריצת דרכים במחנה, הוחל בתחילת 1972 בתכנון תוכנית רחבה יותר לדילול המחנה. על פי התוכנית, 1200 מגרשים שווקו לתושבי שאטי ורוכשי המגרשים נדרשו למסור את בתיהם לממשל אשר יעבירם למשפחות אחרות שבתיהם יהרסו לצורך הרחבת דרכים. התוכניות החלו להתממש בנובמבר 1974 כאשר הוגרלו 65 המגרשים הראשונים בשיח' רדואן לתושבי שאטי ובדצמבר 1974 עת עברו משפחות ראשונות לשכונה. עד סוף 1975 הוגרלו 150 מגרשים בשכונה. כל רוכש קיבל את הזכות לבחור מתוך שבעה בתים שונים שנבנו בידי מע"ץ. עד שנת 1980 הושלמה שכונת שיח' רדואן א' שכלל 1,000 יחידות דיור והוחל בבניית שיח' רדואן ב'.
בסיכומו של דבר, כ-8,000 נפש עברו לפרויקט הדיור בשיח' רדואן. סוכנות אונר"א וכן אש"ף התנגדו באופן נחרץ לתכנון הישראלי, בטענה שהם אולצו לעבור לשכונה. לאחר תחילתה של האינתיפאדה הראשונה, השכונה הייתה ממעוזי ההתנגדות הפעילים ביותר בעזה.
בשכונה זו, בוצע חיסול על ידי צבא הגנה לישראל בחייו של עבד אל-עזיז א-רנתיסי, ממקימי תנועת החמאס, בתאריך 17 באפריל 2004. ההתנקשות בוצעה מירי במסוק, ובאירוע נהרגו גם בנו של רנתיסי ושניים משומרי ראשו. בתאריך 3 באוקטובר 2005, פעילי חמאס חמושים השתלטו על משרדי מנגנון הביטחון המסכל הפלסטיני, אירוע שהסתיים בהריגתו של מוחמד נסאר, שעמד במרפסת סמוכה. פעילי פת"ח מגדודי חללי אל אקצה הגיעו במטרה להגן על המקום, וכתוצאה מכך כוחות החמאס נסוגו.
במהלך מבצע גשמי קיץ, הפציץ חיל האוויר הישראלי בניין ששימש מסתור לפעילים בכירים בחמאס, ביניהם מוחמד דף. כתוצאה מכך נהרגו בני הזוג נביל וסלווה אבו סלמייה, ושבעה מילדיהם. בית הקברות בשכונה נסגר כתוצאה מהיעדר מקום פנוי בו, ו-30 קברים נהרסו כתוצאה מפגיעת טיל ישראלי במקום.
מאז עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה ב-2007, השכונה נחשבת למעוז של הארגון. ב-17 במאי 2007, בוצע ניסיון חיסול של בכיר חמאס, שכתוצאה ממנו נהרג אדם חמוש אחד ושמונה נפצעו. בזמן מבצע עופרת יצוקה, חיל האוויר הישראלי תקף בשכונה, וגרם למותם של שלושה אזרחים, ופציעתם של 25 נוספים. על פי נתוני בצלם, שני שוטרים נהרגו בתחנת המשטרה במקום.
אימיד
בכימיה אורגנית, אימידים (באנגלית: Imides) הם קבוצה פונקציונלית המורכבת משתי קבוצות אציל המחוברות לאטום חנקן. התרכובות דומות במבניהם לאנהידרידים, אך אימידים יותר עמידים בפני הידרוליזה. מבחינת שימוש מסחרי, אימידים משמשים בעיקר כרכיבים בפולימרים חזקים הנקראים פוליאימידים הנחשבים כפלסטיק בעל ביצועים גבוהים. בנוסף קיימים אימידים אי-אורגנים הנמצאים בעיקר במצב צבירה מוצק או גז.
נומנקלטורה
רוב האימידים הם תרכובות ציקליות הנגזרות מחומצות דיקרבוקסיליות, ולכן גם שמם יגזר מחומצות אלו. לדוגמה הסוקסינאימידים אשר נגזרים מהחומצה הסוקסינית, או הפתלאימידים הנגזרים מן החומצה הפתלית. עבור אמידים הנגזרים מאמינים נשים קידומת N. לדוגמה, N-ethylsuccinimide שנגזר מחומצה סוקסינית ואתילאמין. למרות שמם הדומה, אין קשר בין האימידים לקרבודיאימידים שנוסחתם הכימית היא מהצורה.
תכונות
בגלל שהאימידים קוטביים ביותר, הם מסיסים מאוד בממסים פולארים. אימידים הנגזרים מאמוניה, הם חומציים ויכולים להשתתף בקשרי מימן. בניגוד לאנהידרידים להם הם דומים מבנית, אימידים יכולים לעמוד בפני הידרוליזה, וחלקם אף יכולים להתגבש מחדש לאחר רתיחה במים.
מקורות ושימושים
הרבה פולימרים בעלי חוזק רב או כאלו המוליכים חשמל טוב, מכילים תת-יחידות של אימידים. פולימרים אלו נקראים גם פוליאימידים, כדוגמת הקפטון לו יחידה חוזרת המכילה שני קבוצות אימידים הנגזרו מחומצה טטרהקרבוקסילית ארומטית.
הכנה
את רוב האימידים מכינים על ידי חימום חומצות דיקרבוקסיליות או על ידי חימום האנהידרידים שלהם עם אמוניה או אמין ראשוני, בתגובת דחיסה:
ניתן גם להכין אימידים על ידי חמצון אמידים, בעיקר לקטמים.
חלק מהאימידים ניתן להכין גם בתגובת השחלוף מומ אשר הופכת איזואימידים לאימידים.
בכימיה אורגנית
עבור אימידים הנגזרים מאמוניה, המימן המחובר לחנקן הראשי הוא חומצה חלשה. לכן, ניתן להכין מלחי מתכת אלקלית של אימידים באמצעות בסיסים נפוצים כגון אשלגן הידרוקסידי (KOH). הבסיס הצמוד של פתלאימיד יהיה אשלגן פתלאימיד. ניתן לעשות אלקילציה לאימידים בכדי ליצור N-alkylimides, אשר יכול להתפרק בתגובה שתשחרר אמין ראשוני. נוקליאופילים חזקים כמו אשלגן הידרוקסידי (KOH) או הידרזין (N2H4) משמשים בתגובת שחרור זו.
ניתן להגיב אימידים עם הלוגנים ובסיס ליצירת הלואימידים. לדוגמה N-Chlorosuccinimide ו-N-Bromosuccinimide  המשמשים כמקור ל- ו- בסינתזה אורגנית.
בכימיה קואורדינטיבית
בכימיה קואורדינטיבית קיימים קומפלקסים של מתכות מעבר עם ליגנדת.
קישורים חיצוניים
אימידים באתר IUPAC
סתיו
הסתיו הוא אחת מארבע עונות השנה, מציין את המעבר בין הקיץ לחורף ולכן מכונה עונת מעבר.
באזורים הממוזגים, הסתיו הוא העונה בה רוב הגידולים החקלאיים נאספים, ויש שלכת שבמהלכה העצים משירים את עליהם, מזג האוויר קריר וגשם יורד. בישראל, שבה האקלים הוא ים תיכוני, הסתיו הוא העונה שבה יורדים הגשמים הראשונים. ברצועת המדבריות שבאזורים הסובטרופיים (שישראל נמצאת בקצה הצפוני שלהם) שולטות עדיין מערכות תרמיות, כמו האפיק הפרסי והאפיק מים סוף. בסתיו גם מתחולל לעיתים שרב. מערכות אלה דועכות לקראת סוף הסתיו.
לפי ההגדרה האסטרונומית, הסתיו מתחיל ביום השוויון, שבו אורך היום שווה לאורך הלילה, ומסתיים ביום ההיפוך שבו היום הוא הקצר ביותר בשנה והלילה הוא הארוך ביותר בשנה. בחצי הכדור הצפוני הסתיו מתחיל ב-22 בספטמבר ונגמר ב-21 בדצמבר ולפי דעת פרשנים אחרים, הסתיו מתחיל ב-23 בספטמבר וכלה ב-22 בדצמבר. בחצי הכדור הדרומי הסתיו מתחיל ב-22 במרץ ונגמר ב-21 ביוני. לשם הפשטות, יש מחשיבים כסתיו את החודשים ספטמבר, אוקטובר ונובמבר בחצי הכדור הצפוני ואת החודשים מרץ, אפריל ומאי בחצי הדרומי.
סתיו הוא גם שם נפוץ בקרב האוכלוסייה.
הסתיו בישראל
הסתיו הישראלי מאופיין בהפכפכות ובשינויים קיצוניים במזג האוויר במרווחים של שעות בודדות. ייתכנו ימים שרביים לצד ימים גשומים מלווים בסופות רעמים. לעומת זאת, ברוב מדינות אירופה הסתיו יציב יותר והוא מעבר "חלק" יותר בין הקיץ החמים לחורף המקפיא.
במהלך הסתיו משפיעה על ישראל מערכת שנקראת אפיק ים סוף. זוהי מערכת קשה מאוד לחיזוי אשר עשויה לגרום ליום שרבי כמו גם ליום גשום. בנוסף, יכולים להופיע בסתיו שקעים קפריסאיים ראשוניים אשר גורמים למזג אוויר בעל אופי חורפי. המפה המצורפת היא דוגמה למקרה כזה.
בתרבות ובשירה הסתיו מסמל נוגות עדינה ועצב רומנטי, מאחר שזו התקופה שבהּ מתחיל מזג האוויר להתקדר ולהתקרר, אך ללא הסערות העזות של החורף ולבלוב הצמחייה של אמצע החורף והאביב.
ביאליק, בשירו "הקיץ גווע", מתאר את יופיו של הסתיו יחד עם העצב שהוא נושא בהיותו מבשר החורף, עונה קשה ומסוכנת לעניי מזרח אירופה.
ביהדות חגי תשרי – ראש השנה, יום כיפור וסוכות – חלים בסתיו, דבר המגדיל את חגיגיות העונה והופך אותה לסמל להתחלה חדשה. גם תחילתה של שנת הלימודים בישראל בעונת הסתיו מוסיפה לסמליות זו.
פרח החצב נחשב למבשר בואו של הסתיו, והחיות המזוהות עם עונה זו הם השבלולים והציפורים הנודדות (הנחליאלי, לדוגמה). פרחי סתיו נוספים הם סתוונית היורה, כרכום חורפי, חלמונית גדולה, נרקיס סתווי ולקראת סוף הסתיו גם נרקיס מצוי. המין הפולש טיונית החולות מגיעה לשיא פריחתה בסוף הקיץ והסתיו.
אנדרה אלמיידה (2000)
דומינגוש אנדרה ריביירו אלמיידה (בפורטוגזית: Domingos André Ribeiro Almeida; נולד ב-30 במאי 2000 בגימארייש שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ולנסיה מלה ליגה.
קריירת מועדונים
אלמיידה גדל במחלקת הנוער של ויטוריה דה גימארייש. בשנת 2016 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. הוא ערך 72 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הפורטוגלית, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-25 באוגוסט 2022 חתם אלמיידה על חוזה לשש עונות בוולנסיה מלה ליגה. ב-17 בספטמבר כבש שער בכורה, בניצחון 0–3 על סלטה ויגו.
גלילים
השם גלילים (TA: Ossa digitorum; Phalanges) ניתן לעצמות המרכיבות את שלד אצבעות הידיים ואצבעות כף הרגל. בפרימטים, דוגמת האדם והקופים, לאגודל ולבוהן ברגל שני גלילים וליתר האצבעות שלושה גלילים. גלילים מסווגים כעצמות ארוכות.
אין לכל גליל שם משלו. הגלילים נקראים לפי האצבעות שהם מרכיבים. בנוסף, מכונים הגלילים לפי מרחקם מהגוף. כך למשל, הגליל שנמצא בקצה הזרת, מכונה הגליל המרוחק של האצבע החמישית (האגודל הוא האצבע הראשונה, האצבע המורה היא האצבע השנייה וכן הלאה) ובהמשך לו, לכיוון הגוף, יתר גלילי האצבע החמישית: הגליל האמצעי והגליל המקורב (הקרוב ביותר לגוף, המופרק עם עצם המסרק החמישית).
הגלילים מחולקים לשלוש שורות:
הגלילים של כף הרגל מקבילים בצורתם לגלילים של כף היד, אך אלו של כף הרגל, קצרים יותר מאלו של כף היד.
עונת 1994/1995 בגביע האירופי
עונת 1994/1995 בגביע האירופי הייתה העונה ה-29 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה. זו הייתה העונה הרביעית במתכונת החדשה.
המשחק הראשון התקיים ב-6 בספטמבר 1994 ומשחק הגמר התקיים ב-14 במרץ 1993. בתחרות השתתפו 44 קבוצות.
במשחק הגמר של התחרות גברה בנטון טרוויזו על טאוגרס בתוצאה 86:94, וזכתה בגביע בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחילת התחרות התקיימו שני סיבובים של שלב הקדם בשיטת משחק בית/משחק חוץ. לשלב המוקדמות השלישי הצטרפו 8 קבוצות שנשרו בשלב 1/16 של הליגה האירופית של פיב"א. 12 קבוצות אלו אורגנו בשני בתים. המשחקים בבתים נערכו בשיטת משחק בית/משחק חוץ. בהמשך התקיימו משחקי חצי הגמר בשיטת עד שני ניצחונות והגמר במגרש שנקבע בתחילת התחרות.
שלב הבתים
בית א' בית ב'
ישראל בתחרות
העונה לישראל היו שתי נציגות בתחרות:
מרכז החלל ג'ונסון
מרכז החלל על שם לינדון ג'ונסון (באנגלית: (Lyndon B. Johnson Space Center (JSC) הוא מרכז אימונים, בקרה ומחקר המופעל על ידי סוכנות החלל האמריקאית נאס"א. המרכז נמצא בעיר יוסטון, טקסס וכולל כ־100 מבנים הפרוסים על שטח של כ־1,620 דונם. מרכז ג'ונסון הוא בסיס הבית של "חיל" האסטרונאוטים של ארצות הברית, ואחראי על אימונם של אותם אסטרונאוטים ועל אימונם של אסטרונאוטים ממדינות שותפות של ארצות הברית. המרכז מכונה לעיתים רבות, על שם תפקידו המרכזי, "Mission Control" (מרכז הבקרה).
המרכז, שנבנה במקור כ"המרכז לטיסות חלל מאוישות", גדל מתוך קבוצת משימות החלל (Space Task Group) שהוקם מיד לאחר הקמת נאס"א כדי לתאם את תוכנית החלל המאוישת שלה. המתקן נבנה על שטח שנתרם על ידי אוניברסיטת רייס ונפתח ב־1963. ב־19 בפברואר 1973 שונה שמו של המרכז לכבודו של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון, שהגיע מטקסס. המרכז, שנקרא בקיצור JSC, הוא אחד ממרכזי החלל החשובים והמרכזיים ביותר של נאס"א.
היסטוריה
מקורו של מרכז החלל ג'ונסון בחקיקה שהוביל לינדון ג'ונסון, אז סנטור, ב־1958. 'קבוצת משימות החלל' הוקמה ב־5 בנובמבר 1958 עם מהנדסי מרכז המחקר לנגלי בניהולו שלו רוברט גילרות' כדי לנהל את תוכנית מרקורי המאוישת ותוכניות שיבואו לאחר מכן.
עם הכרזת הנשיא ג'ון קנדי ב־1961, על החזון להנחית אדם על הירח עד סוף העשור, קיבלה קבוצת משימות החלל את האחריות על תוכנית אפולו, והיה ברור כי גילרות' יצטרך ארגון גדול יותר, עם מתקני ומעבדות מחקר מתאימים למסע אל הירח.
באוגוסט 1961, הוטל על ג'ון פ. פרסונס, מנהל עמית במרכז המחקר איימס, להקים צוות לבחירת אתר מתאים. האתר היה צריך להיות בעל גישה לספינות משא, בעל שדה תעופה עמיד בכל מזג אוויר, קרבה לרשתות תקשורת יציבות, אפשרות למיקום עובדי תעשייה במקום, מאגרי מים זמינים, מזג אוויר מתאים לעבודות חיצוניות בכל השנה וקהילה מתאימה מבחינה תרבותית.
יוסטון נבחרה למיקום מרכז החלל החדש מפני קרבתו למחסן חימוש של צבא ארצות הברית, שמוקם על ערוץ הספינות של יוסטון וקרבתו לשתי אוניברסיטאות, אוניברסיטת יוסטון ואוניברסיטת רייס. אדמות המתקן נתרמו על ידי אוניברסיטת רייס שנמצאו באזור לא מפותח כ־40 ק"מ דרומית ליוסטון על יד מפרץ גלווסטון.
ב־19 בספטמבר 1961, הכריז מנהל נאס"א ג'יימס ווב על הפיכת 'קבוצת משימות החלל' ל'מרכז טיסות החלל המאוישות' (MSC) שיוקם ביוסטון. מיד לאחר הכרזתו של ווב, החלו גילרות' וצוותו בהכנות למעבר מלאנגלי ליוסטון. ב־1 בנובמבר הפך שינוי השם של הקבוצה לרשמי.
הקמת המרכז, שתוכנן על ידי צ'ארלס לאקמן, החלה באפריל 1962, וארגונו החדש של גילרות' עבר למיקומו הזמני בספטמבר. באותו חודש, נשא קנדי נאום באוניברסיטת רייס על תוכנית החלל האמריקאית, נאום מפורסם שהדגיש את תוכנית אפולו, אבל התייחס גם אל מרכז החלל החדש.
המרכז, שנפרס על פני שטח של כ־6.6 קמ"ר נפתח רשמית בספטמבר 1963 והתחיל לפעול. המרכז יועד להיות מרכז הבקרה והשליטה המרכזי של כל משימות החלל המאוישות של ארצות הברית מתוכנית ג'מיני והלאה. מרכז הבקרה הפך למבצעי עם טיסת ג'מיני 4 ביוני 1965.
בנוסף להפעלת האסטרונאוטים מהמתקן, המתקן שימש גם כ'מעבדת ירח' ולשם הגיעו רוב דגימות הירח שהביאו האסטרונאוטים ושם שהו האסטרונאוטים בהסגר לאחר חזרתם מן הירח. יחידת האיסוף של מרכז ג'ונסון התאמנה במפרץ מקסיקו בהדמיית איסוף האסטרונאוטים ממשימות ג'מיני ואפולו לאחר נחיתתם חזרה באוקיינוס.
בעקבות אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר ב־28 בינואר 1986, נשיא ארצות הברית דאז, רונלד רייגן ואשתו ביקרו במרכז ב־31 בינואר ונאמו בטקס הזיכרון לכבוד האסטרונאוטים שנספו.
במרכז ג'ונסון מוצגים מספר דברים מעניינים ביניהם טיל סטורן 5 כמעט מושלם ובראשו תאי הפיקוד והשירות של החללית אפולו שיועד לשאת את משימת אפולו 19 שבוטלה.
ב־20 באפריל 2007 נכנס פושע לבניין 44, הרג אדם, פצע אדם אחר ולקח בן ערובה. האירוע נמשך יותר משלוש שעות והסתיים בהתאבדות החוטף.
בספטמבר 2008 חגגו במרכז יובל שנים להובלת תוכנית החלל האמריקאית.
ב־13 בספטמבר 2008 הכה הוריקן אייק (קטגוריה 3) בגלווסטון וגרם מעט נזק למרכז הבקרה ולמבנים נוספים.
מתקנים
מרכז החלל ג'ונסון הוא מקום מושבו של מרכז הבקרה (Christopher C. Kraft Jr. Mission Control Center) של כל הטיסות המאוישות של נאס"א. מרכז הבקרה אחראי על הטיסות מרגע שיגורן ועד נחיתתן. כיום תפקידו היחיד הוא ניהול המשימות בתחנת החלל הבינלאומית כאשר עד 2011 ניהל גם את משימות מעבורות החלל.
מרכז החלל ג'ונסון הוא מתחם האימונים המרכזי לאסטרונאוטים מטעם ארצות הברית וממדינות השותפות לה. אחד ממתקני האימונים המרכזיים והגדולים ביותר הוא בריכת ענק, 23,000 מטרים מעוקבים נפחה, בה מתאמנים האסטרונאוטים במצבי חוסר משקל המדמים את המצב בחלל.
מרכז ג'ונסון אחראי גם על ניהולו של White Sands Test Facility בניו מקסיקו ששימש כמסלול נחיתה משני למעברות החלל (אך מעולם לא נחתה שם מעבורת) והיה אמור לשמש כמתאם המשימות לתוכנית קונסטליישן שבוטלה בתחילת 2010.
במקום נמצא גם מרכז מבקרים ומנחת מסוקים.
צוות ואימונים
במרכז ג'ונסון מועסקים קרוב ל־3,200 אזרחים ביניהם כ־110 אסטרונאוטים. העובדים מופעלים על ידי 15 חברות קבלן שהגדולה מביניהם היא United Space Alliance המפעילה כ־40% מהעובדים ב־JSC. מ־2005 המנהל (העשירי) של מרכז ג'ונסון הוא מייקל כואטס.
אימוני האסטרונאוטים מבוצעים במרכז ג'ונסון. מועמדים לתפקיד אסטרונאוט עוברים אימונים על מערכות מעבורת החלל (עד 2011), ובמדעים בסיסיים שכוללים מתמטיקה, ניווט, אוקיינוגרפיה, דינמיקה, אסטרונומיה ופיזיקה. המועמדים צריכים לעבור מבחני הישרדות של הצבא לפני שהם מתאמנים בטיסה. המועמדים נדרשים לעבור גם מבחני צלילה ושחייה. אימונים בחוסר משקל מבוצעים ב־Sonny Carter Training Facility (בריכה גדולה המדמה חוסר משקל). המועמדים עוברים 15 שעות טיסה חודשיות בצי מטוסי ה־T-38 טאלון של נאס"א הממוקמים בבסיס אלינגטון הסמוך. בנוסף עברו המועמדים אימונים במדמה נחיתות של מעבורת החלל עד ל־2011. המועמדים ממשיכים להתאמן בכל מיני מדמים שונים ועוברים עוד מבחנים עד שהם מצורפים למשימה כלשהי, אז הם מתחילים להתאמן לקראת המשימה אליה הם צורפו.
מחקר
במרכז ג'ונסון פועלים תוכניות המחקר המדעיות והרפואיות של נאס"א. טכנולוגיות שפותחו במקור עבור תוכנית החלל האמריקאית משמשות היום את כלל הציבור ברפואה, אנרגיה, תעבורה, חקלאות, תקשורת ואלקטרוניקה.
פרישת מעבורות החלל
מרכז ג'ונסון העלה הצעת מחיר להצגת אחת ממעבורות החלל שפרשו משירות, אך למרבה האכזבה של תושבי יוסטון, הבקשה נדחתה.
קארן ארמסטרונג
קארן ארמסטרונג (באנגלית: Karen Armstrong; נולדה ב-14 בנובמבר 1944) היא סופרת בריטית שחיברה ספרים רבים בנושא דתות משוות. התפרסמה בזכות ספרה 'ההיסטוריה של אלוהים' (History of God).
ארמסטרונג היא נזירה קתולית לשעבר, הטוענת כי "כל המסורות הגדולות אומרות דבר זהה, על אף ההבדלים ביניהן המופיעים על פני השטח". לדבריה כולן מדגישות את חשיבות החמלה, כפי שהדבר מתבטא בכלל הזהב: "מה ששנוא עליך אל תעשה לחברך".
כמחברת ספרים אחדים שעניינם מסורות מוסלמיות, הפכה למרצה מבוקשת ברחבי ארצות הברית לאחר פיגועי 11 בספטמבר. בפברואר 2008 קראה ארמסטרונג לעריכת מסמך הדוגל בחמלה, יוזמה בין-אמונתית, שלדבריה, כבר נהנית מתמיכה של דמויות כגון הארכיבישוף דזמונד טוטו והאומות המאוחדות.
בצעירותה
ארמסטרונג נולדה למשפחה ממוצא אירי בוילדמור, ווסטרשייר, שלאחר לידתה עברה לברוסמגרוב ולאחר מכן לברמינגהאם. בנעוריה, בין השנים 1962 עד 1969, היא שירתה כנזירה ב"חברה של ישו הילד הקדוש" (Society of the Holy Child Jesus), שהוא מסדר הוראה. היא התקדמה ממועמדת לנזירות, לנזירה מתחילה ולנזירה מתלמדת ונשלחה לקולג' סנט אן (St Anne's College) שבאוקספורד, על מנת ללמוד אנגלית. ארמסטרונג עזבה את המסדר בטרם סיימה. לאחר שסיימה היא החלה לימודי דוקטור על המשורר אלפרד טניסון. בעודה ממשיכה לעבוד על הדוקטורט, היא לימדה באוניברסיטת לונדון, אולם לאחר שבודקים חיצוניים דחו את התזה שלה, הדבר היה טראומטי לגביה. היא עזבה לבסוף את האקדמיה בלי שהשלימה את הדוקטורט. תקופה זו הותירה בה את אותותיה בצורת חולי - באוטוביוגרפיה שלה 'גרם המדרגות הלולייני' (במקור: The Spiral Staircase) - היא מתארת את האפילפסיה שהייתה מנת חלקה כל חייה אולם לא פוענחה באותה עת, כמו גם את קשיי ההסתגלות לעולם החיצון מהם סבלה.
קריירה
ב-1976 נהייתה ארמסטרונג מורה לאנגלית בבית הספר לבנות בדולביץ', אולם בריאותה הלקויה גרמה לה להיעדר ימים רבים מן העבודה, עד שהיא נתבקשה לבסוף לעזוב בשנת 1981. בשנה שלאחר מכן היא פרסמה את ספרה 'דרך שער צר' (במקור: Through the Narrow Gate), דיווח של יסורי נזירה שהתקבל היטב על ידי הביקורת. במידה רבה בהתבסס על הצלחתה זו, שכר את ארמסטרונג ערוץ 4 הבריטי על מנת שתכתוב ותציג סדרת טלוויזיה תעודית על חייו של פאולוס. כעת הגיע מה שארמסטרונג מחשיבה כחויה פורצת דרך עבורה. עצם היותה בירושלים, והעובדה שהדבר ערער את השקפת עולמה הקודמת - היא נעשתה עוינת לדת (הכשרה כנזירה סייעה לה חלקית לקבל את עבודתה מלכתחילה) - הדבר חולל תמורה בגישתה למסורות הדתיות של העולם. ארמסטרונג מתארת בספרה 'גרם המדרגות הלולייני' (במקור: The Spiral Staircase) כיצד נהפכה כל עבודה מאז להיות, במובן מסוים, תוצר של התקופה הקצרה יחסית בה שהתה בירושלים. ב-1993 פרסמה את ספרה "ההיסטוריה של אלוהים" בו היא היא עוקבת אחר התפתחותן של שלוש המסורות המונותאיסטיות העיקריות מתחילתן במזרח התיכון ועד ימינו, וכן דנה בהינדואיזם ובודהיזם. ב-1996 היא פרסמה את ספרה 'ירושלים: עיר אחת, שלוש אמונות' (במקור: Jerusalem: One City, Three Faiths).
עניינה המוגבר בוויכוח הנסוב על השפעת האסלאם הפך את ארמסטרונג למרצה פופולרית, וגרם למשקיפים שונים לשבח את היותה בעלת השפעה בהעברת השקפה "אובייקטיבית יותר" על האסלאם לציבור הרחב באירופה ובצפון אמריקה.
ספרה 'התמורה הגדולה: ראשיתן של אמונותינו הדתיות (במקור: The Great Transformation: The Beginning of Our Religious Traditions), פורסם במרץ 2006, ובאותה שנה היא הוזמנה על מנת לבחור את שמונת הדיסקים האהובים עליה ביותר בתוכנית הרדיו של ה-BBC 'דיסקים על אי המטמון' (Desert Island Discs)
ב-2007 הזמינה את ארמסטרונג 'מועצת סינגפור לדת האסלאם' (Majlis Ugama Islam Singapura) על מנת להעביר את הרצאת הפתיחה של המועצה לשנת 2007.
ארמסטרונג היא עמיתה ב"סמינר ישו" (Jesus Seminar). היא כתבה מאמרים רבים עבור הגארדיאן ופרסומים אחרים. בשנת 2008, ארמסטרונג הייתה אחת משלושת הזוכים בפרס טד (TED Prize) של ועידת TED.
בנאומה בוועידת TED, לאחר זכייתה בפרס TED, היא הביעה את רצונה ליזום מסמך בינלאומי של חמלה - לסייע לשקם את 'כלל הזהב' כמרכז הפרטיקה הדתית וחיי היומיום ברחבי תבל. על כל פנים, כוונתה של ארמסטרונג היא שהמסמך יתייחס לאנשים המשתייכים לשלוש האמונות שיצאו מחוטר אברהם.
השקפתה על הדתות
ארמסטרונג סבורה כי פונדמנטליזם דתי הוא, באופן פרדוקסלי, הן תגובה והן תוצר של התרבות העכשווית. מקור השפעה חשוב על גישתה הכוללת של ארמסטרונג למסורות הדתיות של העולם הוא, כפי שהיא מתייחסת לכך בספרה 'גרם המדרגות הלולייני' (The Spiral Staircase). כך גם עליית התנועה הדתית-לאומית המודרנית של ישראל בעשורים האחרונים גם היא אינה תופעה מיוחדת במינה. המשיחיות המדינית היהודית היא חלק מתופעה רחבה יותר: מאז שנות ה-70 של המאה הקודמת נרשמת התחזקות של תנועות פונדמנטליסטיות ביהדות, בנצרות ובאסלאם. היא סבורה כי עליית הדתיות האפוקליפטית היא תגובה להתעצמותה של התקשורת הגלובלית, המאיימת על כל המסורות הדתיות. והתוצאה היא הקצנה והסתגרות.
ביקורת על מחקריה
ההיסטוריון הישראלי אפרים קארש, העומד בראש המרכז ללימודי המזרח התיכון בקינגס קולג' שבלונדון מאפיין את הביוגרפיה שכתבה ארמסטרונג על מוחמד כ"רוויזיוניסטית" ולא מדויקת. הוא מכנה את טיפולה בסוגיה הבעייתית של 'בנו קריט'ה' ( Banu Qurayza) בספרה 'מוחמד: ביוגרפיה של הנביא' בשם "פרודיה של האמת". בעוד ארמסטרונג רואה את היהדות והנצרות לאור הנורמות החברתיות בנות זמננו; הוא טוען כי היא נוטה להגן על האסלאם באמצעות קנה מידה ישן יותר. מבקרים כמוהו טוענים שבעוד שייתכן שהיא מבקרת את המסורת הנוצרית בשל התפקיד המוגבל שהיה לנשים בכנסייה, היא נוקטת בשתיקה דיפלומטית כאשר הדבר מגיע למצבן של הנשים בחברות מוסלמיות רבות.
חוקר האסלאם עמנואל סיון כתב על התרגום לעברית של הביוגרפיה".
יו פיצ'ג'רלד, במאמרו מאפריל 2005, ב-New English Review, מתאר את הכשרתה כתאולוגית וכהיסטוריונית של הדתות בלשון זו: "עבור קארן ארמסטרונג אין ההיסטוריה קיימת. היא כחומר ביד האדם הכותב את ההיסטוריה. אתה משתמש בה על מנת לנקוט עמדה, לעשות טוב כפי שאתה רואה את פני הדברים." וכן... "היא אינה יודעת דבר אודות האסלאם (עובדה שאינה מונעת ממנה מלכתוב עליו, ללא סוף)..."
הפרקליטה וו
הפרקליטה ווּ (בקוריאנית: 이상한 변호사 우영우, באנגלית: Extraordinary Attorney Woo) היא סדרת דרמה משפטית דרום קוריאנית. העונה הראשונה עלתה לשידור בנטפליקס ב-29 ביוני 2022 ונגמרה ב-31 באוגוסט 2022. בסדרה מככבת פארק און-בין בתפקיד הראשי.
הסדרה הגיעה להישגי צפייה גבוהים, הן ברשת ENA (לשעבר SkyTV) הקוריאנית, והן בנטפליקס בה היא משודרת ב-31 שפות שונות והגיעה לראש רשימת הסדרות הנצפות ביותר, ובפרט כסדרה בשפה זרה.
ב-17 באוגוסט 2022 אישרה AStory חברת ההפקה של הסדרה, כי היא תחודש לעונה 2 אשר צפויה לצאת לאקרנים ב-2024.
תקציר עלילה
הסדרה מספרת את סיפורה של וו יאנג-ווּ, עורכת דין צעירה המתמודדת עם שונות נוירולוגית מסוג הספקטרום האוטיסטי בתפקוד גבוה. היא סיימה בהצטיינות לימודי משפטים ובעיתונים התפרסם על "עורכת הדין האוטיסטית הראשונה של קוריאה". וו מתקבלת לעבודה במשרד עורכי דין מוביל, ובתפקידה היא עומדת מול אתגרים בבית המשפט ומחוצה לו, הן כעורכת דין והן כאישה על הספקטרום האוטיסטי.
לעו"ד ווּ, יש זיכרון יוצא דופן שהופך אותה לעורכת דין מבריקה שכן היא מסוגלת להיזכר בחוק לפרטי פרטיו ומוצאת דרכים יצירתיות להשתמש בו במסגרת התיקים אותם צוותה מנהל.
בהיותה שונה מעמיתיה ה-נוירוטיפיקלים, אופן התקשורת שלה נתפס כמוזר ומגושם, בעוד האינטליגנציה הרגשית שלה נותרת בלתי מורגשת כלפי חוץ. הסדרה מנסה באופן עקבי לשבור את התפיסות השגויות הנפוצות על אנשים עם אוטיזם, כחסרי כל "כישורים חברתיים" ו"אינטליגנציה רגשית". מאידך הסדרה מנסה להציג באופן אותנטי את הלקות בכישורים חברתיים ובאינטליגנציה רגשית כפי שהם באים לידי ביטוי אצל הגיבורה.
הסדרה מציגה את מאבקיה הפנימיים של וו יאנג-וו בסיטואציות השונות והן את קשייהם של עמיתיה וסביבתה במפגשם עם מישהו שהוא אינטליגנטי מאוד אך גם מוגבל עקב בעיות תחושתיות ואחרות, ואשר לו דרך תקשורת שונה הנופלת מחוץ למוסכמות החברתיות המוכרות של התנהגות ומערכות יחסים מתאימות.
לאורך הסדרה עוברות הדמויות המרכזיות ובכללן וו, תהליך של למידה והסתגלות.
ל-וו יש חיבה והתעניינות מיוחדת בלווייתנאים. לגביהם היא מגלה עיסוק יתר. היא מקיפה עצמה בהם והמחשבה אודותם נוסכת בה תחושה של ביטחון, חיוניות ויציבות ומשמשת גם כמפלט מהעולם ההולם בה. מאידך היא מקבלת מהם השראה למציאת פתרונות יצירתיים. במהלך הסדרה, היא חושפת בפני חבריה לעבודה, עובדות ספציפיות רבות על הלווייתנאים ובכך היא למעשה פותחת בפני ידידיה צוהר לעולמם, שהוא למעשה מראה לעולמה.
הסדרה עוסקת בסוגיות חברתיות ומשפטיות שונות ומאפשרת לצופים להכיר יותר מקרוב את התרבות הדרום-קוריאנית.
בעקיפין הסדרה מעלה על נס גם את קשיי ההורה, וכן את קשייה של הקהילה האוטיסטית בכללותה, כגון: אפליה בעבודה, סטיגמה ושנאה.
הפקה
תקציב כל העונה הראשונה הוא 20 מיליארד וון דרום קוריאני, שהם 15 מיליון דולר.
צילומי הסדרה החלו בנובמבר 2021, והסתיימו ב-14 ביולי 2022.
ב-17 באוגוסט 2022 אישרה AStory חברת ההפקה של הסדרה, כי היא תחודש לעונה 2 אשר צפויה לצאת לאקרנים ב-2024.
אחת הסיבות לעיכוב בצילומי העונה השנייה לשנת 2024 היא גיוסו של קאנג קי-יונג (המשחק בתפקיד לי ג'ון-הו) לשירות צבאי במסגרת גיוס החובה שיש על כל אזרח דרום קוריאני אותו קאנג אמור להתחיל ב-20 בספטמבר.
בראיונות שנתנה השחקנית הראשית פארק און-בין לגבי יחסה אל התפקיד שקבלה, אמרה בין היתר:
פסקול
המוזיקה המקורית בסדרה, הנוכחת מאד לכל אורכה, נכתבה על ידי המלחינה וכותבת השירים הקוריאנית נו יונג שים (Noh Young-shim). פסקול הסדרה יצא לאור כאלבום ב-19 באוגוסט 2022, בשפות קוריאנית ואנגלית באורך - 1:45:46. את השיר "הלילה הכחול של האי צ'ג'ו", מבצעת פארק און-בין.
דירוג
מאז הופעת הבכורה של הסדרה בנטפליקס היא שמרה בעיקר על המקום הראשון לסדרות שאינן בשפה האנגלית. ולאחת הסדרות הנצפות בכל שפה.
ברשת NEA של SkyTV הקוריאנית, הגיע הפרק האחרון של העונה הראשונה למקום הראשון בדירוג הצפייה הארצי בדרום קוריאה עם 17.5%. כאשר הסדרה עצמה הגיעה לעשרת סדרות הדרמה הנצפות ביותר בכל הזמנים בדרום קוריאה.
עיבודים
ב־06 ביולי 2022 הכריזה AStory, שהסדרה תעובד ל-וובקומיקס עם 60 פרקים. מאויירת על ידי הקומיקסאי HwaUmJo, וכתובה על ידי Yuil, ותצא בשפות: קוריאנית, אנגלית, יפנית וסינית.
ב-14 ביולי דווח כי נבחנת הוצאה של הסדרה בגרסה אמריקאית.
ב-17 באוגוסט פורסם בקוריאה הדרומית על הפקת מחזמר המבוסס על הסדרה ואשר עתיד לצאת ב-2024.
ב-6 בספטמבר אישרה חברת ההפקה A-Story כי קיבלה בקשות להפקת גרסה מחודשת של הסדרה מתריסר ארצות בהן: סין, טורקיה, הפיליפינים, גרמניה ויפן.
יוהאן החמישי, רוזן נסאו-דילנבורג
יוהאן החמישי, רוזן נסאו-דילנבורג (9 בנובמבר 1455 - 30 ביולי 1516) היה רוזן נסאו (זיגן, דילנבורג, האדאמאר והרבורן), ויאנדן ודיאץ, לורד של ברדה וסבא של וילם הראשון, נסיך אורנז'.
ביוגרפיה
יוהאן נולד ב-9 בנובמבר 1455 בברדה, ליוהאן הרביעי, רוזן נסאו-דילנבורג ומריה מלון-היינסברג, בתם של יוהאן השני, רוזן לון-היינסברג ואנה מזולמס-בראונפלס.
בשנים 1504 ו-1505 היה יוהאן הסטאדהאודר של חלרה וצוטפן. בשנת 1504, הוא ירש את ברדה ואת ויאנדן מאחיו אנגלברכט השני מנסאו.
משפחתו
בשנת 1482 התחתן יוהאן עם אליזבת מהסן-מרבורג, בתם של היינריך השלישי, רוזן הסן ואנה מקאצנלבוגן, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
משפט צרמלו
משפט צרמלו הוא משפט בתורת המשחקים, הקובע כי בכל משחק של שני שחקנים המשחקים בתורות לסירוגין, בו מספר תורים סופי, שהוא בעל ידיעה שלמה, שאין בו מרכיב של מזל ושלא תיתכן בו תוצאת תיקו, קיימת אסטרטגיה המבטיחה לאחד השחקנים ניצחון. כלומר, בתנאים אלו לאחד השחקנים יש מעין "ספר הוראות" שהעוקב אחריו בקפדנות יכול להימנע בוודאות מהפסד.
ניתן להכליל את המשפט גם עבור משחקים בהם קיימת תוצאת תיקו (דוגמת איקס עיגול) ולהראות שתמיד תיתכן אחת משלוש אפשרויות: המשפט אינו קובע איזו אפשרות נכונה, אלא רק שאחת מהן חייבת להתקיים.
ארמון מויקה
היסטוריה
הארמון נבנה לראשונה בסביבות שנת 1770 על ידי האדריכל הצרפתי ז'אן-בטיסט ולן דה לה מוט (Jean-Baptiste Vallin de la Mothe). במהלך השנים עבדו על המבנה מספר אדריכלים, והוא תוצר תערובת של סגנונות אדריכליים. המבנה קיבל את צורתו הנוכחית כאשר אנדריי מיכאילוב (Михайлов) בנה את הבניין מחדש בשנות ה-30 של המאה ה-19, לאחר שמשפחת יוסופוב רכשה את המבנה.
בין 1830 ל-1917 היה הארמון שייך לבני משפחת יוסופוב, משפחת אצולה עשירה מאוד, שנודעה בנדבנותה ובאוספי האמנות שלה. משום כך כונה הארמון בתקופה הצארית "ארמון יוסופוב".
חדרי הארמון לא נפלו בפארם ובעושרם מהארמונות המלכותיים. יותר מ-40,000 עבודות אמנות, כולל יצירות של רמברנדט, עבודות צורפות ועבודות פיסול, נשמרו בארמון. האוסף של משפחת יוסופוב הולאם והועבר למוזיאון הארמיטאז' ולמוזיאונים אחרים. ארנסט פרידריך פון ליפהרט (Ernst Friedrich von Liphart), שהיה האוצר של הציורים בארמיטאז', צייר קודם לכן את המסך והתקרה של התיאטרון בארמון.
עם זאת, הארמון התפרסם בשל מעשיו של הנסיך האחרון פליקס יוסופוב, שהיה עשיר כמו הצאר. ברוסיה לבד היה יוסופוב בעליהם של 57 ארמונות, כולל ארבעה בסנקט פטרבורג. הארמון על המויקה היה משכן המגורים המועדף על הנסיך בעת שהותו בבירה.
המאורעות המדויקים סביב מותו של רספוטין שנויים במחלוקת. השתלשלות העניינים, לדברי יוסופוב, הייתה שבליל 16 בדצמבר 1916, הוא, יחד עם הדוכס הגדול דמיטרי פבלוביץ' מבית רומנוב, הזמינו את גריגורי רספוטין לארמון מויקה. הם הגישו לרספוטין עוגות ויין אדום שבהם מסכו ציאניד – לכאורה, כמות רעל שהיה בה די כדי להרוג חמישה אנשים. לאחר שנראה כאילו הרעל לא משפיע על רספוטין, שלף יוסופוב רובה וירה בגבו של רספוטין. בהנחה שרספוטין מת, החבורה התכוננה להתפזר. יוסופוב חזר זמן קצר אחר כך וגילה שרספוטין עדיין בחיים. הוא והקושרים האחרים ירו ברספוטין שלוש פעמים נוספות, אך רספוטין ניסה עדיין לעמוד ולהימלט. נואשים הכו הקושרים את רספוטין במוט ברזל על ראשו שוב ושוב, עטפו אותו בשמיכה, סחבו אותו אל מחוץ לארמון והשליכו אותו לנהר המויקה. ניתוח לאחר המוות גילה שסיבת המוות לא הייתה הרעלה, פצעי הירי המרובים או מכות מוט הברזל על ראשו – רספוטין מת מהיפותרמיה. מרבית תיאורו של האירוע על ידי יוסופוב נשמעת כיום בלתי סבירה.
המהפכה הרוסית התרחשה זמן לא רב לאחר הירצחו של רספוטין, וכאשר הסובייטים עלו לשלטון, הם החרימו את רכושם של בני האצולה. ב-1925 הועבר הארמון לקומיסריון החינוך. בעוד מרבית הארמונות של בני האצולה הוסבו לשימושים שגרתיים, החליט קומיסריון החינוך לשמר את בית האחוזה כמוזיאון ציבורי. כיום משמש הארמון כ"בית התרבות של עובדי מערכת החינוך", והוא פועל גם כמוזיאון לרצח רספוטין. החצר שאליה ניסה רספוטין להימלט מרוצחיו היא כיום מגרש משחקים של גן הילדים הצמוד לארמון.
משפט צרמלו
הוכחה
הוכיח את המשפט המתמטיקאי הגרמני ארנסט צרמלו ב-1913, כ-15 שנה לפני פרסום מאמרו של ג'ון פון נוימן על משפט המינימקס בשנת 1928. משפט המינימקס, העוסק בקיומן של אסטרטגיות אופטימליות מעורבות, נחשב למשפט הראשון בתורת המשחקים.
עץ משחק
הוכחת המשפט מתבססת על הצגת המשחק כעץ הקרוי עץ משחק. עץ משחק הוא גרף מכוון בו כל צומת מייצג מצב אפשרי במשחק. מצב במשחק כולל את כל המידע ההכרחי כדי להמשיך את המשחק מאותה נקודה. לדוגמה, עבור משחק השחמט צומת מייצג את מיקום הכלים על הלוח, תורו של מי לשחק, מידע לגבי האפשרות להצריח ולהכות דרך הילוכו וכיוצא בזה. מכל צומת יוצאות קשתות מכוונות (חצים) לצמתים המייצגים מצבים אליהם ניתן להגיע מהמצב הנוכחי באמצעות מהלך אחד, שנקראים גם "בנים" של הצומת. השורש של העץ הוא המצב ההתחלתי של המשחק, הבנים הישירים של השורש הם המצבים האפשריים אחרי מהלך אחד וכן הלאה. העלים בעץ מייצגים את המצבים בהם המשחק נגמר.
תוכן ההוכחה
מכיוון שנתון כי המשחק סופי, יש לו עץ משחק סופי. נצבע את העלים בעץ באופן הבא: כל עלה המייצג ניצחון של השחקן הראשון (נניח כחול) ייצבע בכחול, כל עלה המייצג ניצחון של השחקן השני (אדום) ייצבע באדום, כל עלה המייצג מצב תיקו ייצבע באפור. כעת נצבע את שאר הצמתים בעץ באופן רקורסיבי: אם צומת מייצג מצב בו תורו של השחקן הכחול, הצומת ייצבע בכחול אם יש לו בן כחול (כלומר אם הכחול יכול לעבור למצב אחר הצבוע הכחול). אם אין בן כחול, אבל יש בן אפור, הצומת ייצבע באפור. ואם כל הבנים אדומים הצומת ייצבע באדום. בדומה, צומת המייצג מצב בו תור האדום לשחק יצבע באדום אם יש לו בן אדום, אחרת - באפור אם יש לו בן אפור, ואם כל הבנים כחולים הוא יצבע כחול.
באופן הזה נצבעים כל הצמתים בעץ מלמטה למעלה (מהעלים לשורש). בפרט השורש נצבע בכחול, אפור או אדום. נשים לב שברגע שמגיע תורו של אחד השחקנים והמצב הנוכחי צבוע בצבע שלו, הוא יכול להבטיח ניצחון (נקרא לשחקן הזה השחקן הכופה). זאת משום שלפי חוקי הצביעה, בהכרח יש מהלך שיביא אותו לצומת אחר הצבוע בצבע שלו. כעת תורו של השחקן הנכפה, ומכיוון שהוא בצבע הנגדי לו, כל מהלך שהוא יבצע יביא אותו לצומת בצבע של השחקן הכופה. ושוב יבחר השחקן הכופה את צבעו שלו וחוזר חלילה. לאחר מספר סופי של צעדים יגיע המשחק לעלה הצבוע בצבע של השחקן הכופה והוא יוכרז כמנצח.
לפי הניתוח האחרון, ייתכנו שלוש אפשרויות התלויות בצבע של השורש של העץ:
ההוכחה האחרונה מספקת גם אלגוריתם המאפשר לקבוע לכל משחק העומד בתנאים מהי אסטרטגיית הניצחון (או התיקו) שלו. האלגוריתם צובע את עץ המשחק ומחפש מסלול חד-צבעי מהשורש לאחד העלים. בפועל, האלגוריתם ישים במשחקים פשוטים כגון איקס עיגול, אולם במשחקים מורכבים כמו שחמט, עץ המשחק הוא הרבה יותר גדול ממה שמחשב בן-ימינו מסוגל להכיל (מעריכים שמספר העלים בעץ המשחק של שחמט הוא לפחות 10123, הרבה יותר ממספר החלקיקים ביקום).
דוגמאות על משחקים שונים
משפט צרמלו נשען על כמה תכונות מופשטות של המשחק:
להן דוגמאות אחדות למשחקים שעומדים בתנאי הסף של המשפט ועל כן הוא חל עליהם:
להן דוגמאות אחדות למשחקים של שני שחקנים שאינם עומדים בתנאי הסף של המשפט ועל כן לא חל עליהם:
חבר העמים הבריטי
חבר העמים הבריטי (באנגלית: The Commonwealth of Nations; "חבר העמים") הוא ארגון בינלאומי וולנטרי. בארגון חברות 56 מדינות עצמאיות, שכולן, למעט שתיים (מוזמביק ורואנדה), היו חלק מהאימפריה הבריטית, וכולן (למעט מוזמביק), דוברות אנגלית.
בניגוד לעבר, ומאז הפכה הודו לרפובליקה, לא כל המדינות החברות בחבר העמים הבריטי מכירות במלך צ'ארלס השלישי כזה העומד בראשן. מדינות אלו הן בחלקן רפובליקות, וחלקן מונרכיות מקומיות. המדינות בחבר העמים הבריטי אשר רואות בצ'ארלס השלישי גם את מלכם, מכונות "ממלכות חבר העמים" (Commonwealth Realms). כל המדינות החברות, ללא קשר לשיטת המשטר ולזהותו של ראש המדינה, מכירות במלך צ'ארלס השלישי כראש חבר העמים.
יום שני השני של חודש מרץ הוא יום חגו של הארגון.
מטרות הארגון ופעילותו
מטרות הארגון האמורות הוצהרו מחדש והוגדרו מחדש בהצהרת הארארה משנת 1991.
בהצהרת אסו רוק משנת 2003 הוצהר כי המטרה המרכזית של הארגון היא לקדם דמוקרטיה ופיתוח בקרב מדינות מתפתחות. ההצהרה מציינת את יתר מטרות הארגון: קידום דמוקרטיה, כלכלה, השכלה, שוויון מגדרי, ממשל יעיל, זכויות אדם, חקיקה לזכויות אדם, קידום מדינות קטנות, קידום הספורט, קיימות כלכלית ואקולוגית, וקידום בני נוער.
ב-2011 הוצעה מגילת חבר העמים הבריטי, צ'ארטר חוקי המציג את ערכי חבר העמים, בו מחויבות 53 המדינות החברות בו לזכויות שוות, דמוקרטיה ועוד. המגילה נחתמה על ידי אליזבת השנייה ב-11 במרץ 2013.
זכויות אזרחי חבר העמים הבריטי
אזרחי חבר העמים הבריטי הם אזרחי כל אחת מהמדינות החברות בארגון. כל מדינה חברה רשאית לקבוע אילו זכויות היא מעניקה, אם בכלל, לאזרחי חבר העמים הבריטי שאינם אזרחיה.
בבריטניה
בבריטניה אזרחי חבר העמים הבריטי שאינם אזרחים בריטיים אינם נחשבים לזרים, והם נהנים כמעט מכל הזכויות האזרחיות מהן נהנים האזרחים הבריטיים: הזכות להצביע בכל הבחירות הנערכות במדינה (בחירות פרלמנטריות, בחירות מקומיות, בחירות ארציות) הזכות להיבחר לבית הנבחרים הבריטי, הזכות לשרת בתפקיד ציבורי (שופט, שר וכו') ועוד. ישנן זכויות מעטות, אולם חשובות ביותר, שאינן מוענקות לאזרחי חבר העמים הבריטי, ובהן הזכות לשהות בבריטניה באופן בלתי מוגבל ולעבוד. עם זאת, חוקי ההגירה הבריטיים מעניקים מספר יתרונות לאזרחי חבר העמים הבריטי על-פני מהגרים אחרים, והם נהנים מתנאים מקלים בכל הנוגע להגירה, שהייה בבריטניה, ועבודה.
במדינות אחרות
מדינות חברות רבות מעניקות לאזרחי חבר העמים הבריטי שאינם אזרחיהן זכויות דומות לאלו הניתנות להם בבריטניה. מספר מדינות אף מעניקות זכויות נוספות: הקלות במתן אשרת כניסה, אפשרות לקבל אזרחות בתנאים מקלים ובזמן קצר יותר, אפשרות לקבל מלגה (Commonwealth Scholarship) ועוד.
מדינות החברות בארגון
חלוקה של מדינות לפי יבשת (בסוגריים: שנת ההצטרפות):
מדינות מועמדות
הצטרפות של כל חברה חדשה לארגון מותנת באישור כל החברות הקיימות.
ישראל
בשנת 1950, במהלך פגישה עם קצין בריטי בשם בריאן רוברטסון, העלה דוד בן-גוריון ראש ממשלת ישראל את ההצעה להצטרפות ישראל לחבר העמים הבריטי. הדבר הפתיע את הנוכחים בשיחה מאחר שלא נרמז על הצעה כזו. אולם הצעתו של בן-גוריון לא יצאה לפועל.
ב-2006 הציע המזכיר הכללי של חבר העמים הבריטי שישראל תצטרף לארגון.
דרום סודאן
פוליטיקאים מדרום סודאן הביעו התעניינות בהצטרפות לחבר העמים הבריטי, אך גם רעיון זה לא יצא לפועל והמדינה כלל לא הגישה בקשה להצטרף.
מידהט פאשא
אחמד שפיק מידחט פאשא (טורקית Ahmed Şefik Midhat Paşa; אוקטובר 1822 באיסטנבול - 8 במאי 1884 טאיף) היה פוליטיקאי רפורמטור עות'מאני, נחשב למייסד עיראק המודרנית ולאבי החוקה העות'מאנית של 1876.
כבנו של קאדי, הוא התחנך בבית ספר דתי מקומי, ובגיל 10 ידע את הקוראן בעל-פה. כבר בגיל 12 החל לעבוד כמתלמד במזכירות המועצה האימפריאלית (Divan-ı Hümayun). את תפקידו הראשון קיבל בשנת 1840, כשמוּנה למזכיר במשרד של הווזיר הגדול. לאחר מכן עבד חמש שנים בשירותם של מספר מושלי איילטים, וצבר ניסיון בניהול האיילט. משם החל מידהט לטפס במעלה הדרגות. ב-1849 הוא נבחר לנשיאות מג'ליס הווילאיוט (Meclis-i Vala) וב-1851 מונה למזכיר הראשון של הווזיר הגדול.
תפקידו של מידהט במשלחות ביקורת
קרנו העולה של מידהט בקרב הפקידות הביאה להכללתו במשלחות פיקוח וביקורת. במשלחות אלה הפגין יעילות ולא חשש להצביע גם על כשלים בדרגים הרמים, כך צבר אויבים מסוכנים. תפקודו היעיל של מידהט במשלחת ב-1852, לאיילט דמשק וחלב, הקנה לו תפקיד במועצה העליונה. תפקיד זה מהווה את כניסתו לפוליטיקה.
ב-1858, לאחר סיום תפקידו במשלחת לבולגריה, נסע לסיור ברחבי אירופה.
מידהט, שידע כבר ערבית ופרסית, החל ללמוד בגיל מבוגר גם צרפתית. הוא הקפיד להשתלם בצורת האדמיניסטרציה האירופית, ממנה שאב אחר כך את רעיונותיו לרפורמות מנהלתיות.
מושל וילאייטים באזור הבלקן
קיבריסלי מהמט פאשא, שהודח מתפקידו בעקבות דו"ח שכתב מידהט באחד מתפקידיו כמפקח, ולמרות זאת הפך לווזיר הגדול, הטיל על מידהט ב-1854 את התפקיד המסובך של השכנת הסדר באיילטים אדירנה והבלקן. בניגוד להערכותיו של קיבריסלי, הצליח מידהט לדכא את פורעי החוק ולהחזיר את הסדר לאזור. כמו כן, הוא הצליח לפתח שיטות למנהל המחוזי שיהוו את הבסיס לחוק הווילאייטים ב-1864, שמידהט, יחד עם הווזיר הגדול פואד, יסייע בהכנתה. כתוצאה מהצלחתו מונה מידהט למושל של וילאייט הדנובה וכן נשלח להרגעת מרידות ואי סדר שפרצו ברחבי האימפריה.
ב-1861 הוא ממונה לוואלי של איילט ניש. כוואלי פעל בדרך דומה בווילאיטים השונים: שיתף את האוכלוסייה בקביעת רפורמות ובמועצות המקומיות שהקים ועל ידי כך זכה באמון הציבור; דיכא בכוח צבאי את פורעי החוק והקים מיליציה המורכבת ממקומיים לשם הגנה מגורמי חוץ מאיימים; בנה תשתיות: תחבורה, בתי ספר, בתי חולים; הקים בתי יתומים; חיזק את הקשר בין האוכלוסייה המקומית לאימפריה ויצר שיתוף פעולה בין האוכלוסייה המוסלמית לנוצרית.
ב-1864, בעקבות הצלחתו באיילט ניש, אוחדה ניש עם האיילטים סיליסטרה ווידין והופכת לווילאייט הדנובה. חוק הווילאיטים מיושם לראשונה בווילאייט זה. אחד ממפעליו החשובים בעלי השפעה ארוכת טווח על הווילאייט הוא הקמת בנקים שמטרתם לתת אשראי לחקלאים. בנוסף הקים את העיתון הראשון של האימפריה. ב-1868 מונה לראש מועצת המדינה באיסטנבול. אולם עקב חילוקי דעות קשים עם הווזיר הגדול עלי פאשא, הועבר לתפקיד הוואלי של בגדאד.
מידהט מושל וילאייט בגדאד
בשנת 1868 מונה מידהט לוואלי של בגדאד. הבעיות שעמדו בפני מידהט בווילאייט זה היו שונות מאוד ממה שידע בווילאייט הדנובה. אולם ניכר דמיון כללי במדיניותו כלפי וילאייט זה לווילאייטים הקודמים עליהם משל. בבגדאד ישבו שבטים ערבים בעלי מנטאליות שבטית שהתמרדו כנגד החלטות השלטון והצרו את צעדיו של מידהט. מטרתו הראשונית של מידהט הייתה להחיל עליהם את חובת הגיוס. עד אז הופרדה הסמכות הצבאית מהסמכות האזרחית, מה שהיווה קושי בהתמודדות עם בעיית המרדנות של האוכלוסייה. מידהט שינה את המצב, הוא לקח לעצמו גם את הסמכות הצבאית וביד קשה פעל לדכא את המרדנות ולכפות את הגיוס. בגדאד הוקפה בחיילים, תוך שמירה על האזורים הלא מוסלמים. צעדים נוקשים אלו ואחרים הצליחו להכניע את המורדים, שקיבלו חנינה ממידהט לאחר כניעתם. עקב הצלחתו המהירה בדיכוי המרידות נשלח מברק מהשער העליון המברך על הצלחתו ומכפיף תחת סמכותו באופן רשמי את הארמייה השישית.
רפורמות כלכליות
אחת הבעיות העיקריות שעמדה בפני מידהט הייתה גביית המסים. השבטים הנוודים שהיוו חלק גדול מהאוכלוסייה המקומית, התנגדו לתשלום מיסים ואף הרגו חיילים מיחידות צבא שהתלוו לאיסוף המיסים. מידהט הגיב בשליחת כוח צבאי גדול שמטרתו להילחם במורדים. בסופה של לחימה קשה הובסו המורדים ונתפס ראש השבט. שבטי השמר, אשר הגיעו במטרה להצטרף למורדים, החליפו צדדים והצטרפו למידהט בצעדת הניצחון.
התקדמות הרפורמה הייתה איטית. מידהט התייעץ עם שייח'ים מקומיים וניסה לפגוע כמה שפחות במנהגי השבטים. המעבדים תמכו בתוכנית שהייתה אמורה לקדם את מעמדם, אולם השבטים גילו במקרים רבים התנגדות. המנהל שהיה רק בראשית דרכו להפיכתו למנהל יעיל ומודרני התקשה להתמודד עם הרפורמה המתקדמת לזמנה, ולאכוף את סמכותו. כמו כן, מרבית האדמות נשארו בחזקתם של שיח'ים שבטים ולא בידי המעבדים.
למרות זאת, הצליחה הרפורמה לגרום ליישובם של חלק מבני השבטים הנודדים ולהעלות את התוצרת החקלאית. התוצאה הייתה גידול בהכנסות של המעבדים ושל האוצר העות'מאני. מטרה נוספת שהושגה על ידי החלת חוק זה היא החלשת פדרציית השבטים והכפפתן למנהל העות'מאני.
במקביל, נעשו ניסיונות להשבחת האדמות על ידי בניית מערכת ניקוז שפכים. כמו כן, הונחו מערכות השקיה, נבנה סכר, והוכנסו שיטות חדשות לעיבוד האדמה על ידי דגם ניסיוני שבנו מהנדסים פולנים. במיוחד התפתח בתקופתו ענף התמרים. בנוסף, נפתחו בנקים ונעשו ניסיונות לשיפור המערכת הפיננסית של הוולאיה. נמצא נפט בכמות קטנה, נבנו טחנות והוקמו מפעלים מקומיים לעיבוד צמר וכותנה, ובתי חרושת ליצור מדי צבא.