cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמון: סבא שלי היה יורה בי
אמון: סבא שלי היה יורה בי (בגרמנית: Amon: Mein Großvater hätte mich erschossen, באנגלית: My Grandfather Would Have Shot Me) הוא ספר שנכתב על ידי הסופרת הגרמניה ג'ניפר טגה (Jennifer Teege) (נולדה במינכן ב-1970). הוא חושף את תגליתה, כי סבה היה אמון גת, המכונה "הקצב מפלאשוב", אשר תואר היטב בסרטו של סטיבן ספילברג משנת 1993, רשימת שינדלר. טגה אומצה ולמדה על ההיסטוריה של משפחתה לאחר קריאת הביוגרפיה של אמה בספריית המבורג.
הספר יצא לאור בבריטניה ובארצות הברית ב-14 באפריל 2015 בהוצאת אקספרימנט (The Experiment) ונכתב בשיתוף עם ניקולה זלמייר. היצירה מפרטת את תגליתה של טגה לגבי מוצאה וניסיונה להשלים עם גילוי זה. טגה, שהתחברה לישראל זמן רב לפני הגילוי, מחליטה לחקור את משפחתה ונוסעת לישראל ולקרקוב. באמצעות כך היא גם מנסה להתחבר מחדש לאמה המנוכרת.
עלילה
בספרה אַמוֹן – סבא שלי היה יורה בי מתארת ג'ניפר טֶגֶה את המסע הפנימי האמיץ שהתעקשה לעשות מאז הגילוי. במסעה היא חוקרת את דמותו של אמון גֵּת, הנאצי האכזר, אבל גם את אמה הביולוגית וסבתה, שדמויותיהן נצבעות עכשיו באור חדש המאיר צדדים אפלים בילדותה שלה. היא חוקרת את מה שהודחק והושתק עשרות שנים, לא רק במשפחתה, אלא בחברה הגרמנית כולה. היא חוקרת את הקשר האישי שלה עם חבריה בישראל, צאצאי קורבנות השואה. מתוך השבר הגדול של הגילוי היא בונה מחדש את זהותה, ברגישות ובחוכמה. את כתיבתה האישית מלווה ניקולה זֶלְמַיֶיר בסקירה המשלימה את התמונה המשפחתית וממקמת אותה בהקשר רחב.
רקע לכתיבת הספר
בגיל ארבעה שבועות נמסרה ג'ניפר טֶגֶה על ידי אמה הגרמנייה לטיפולן של נזירות בבית ילדים במינכן. היא הועברה למשפחה אומנת שאימצה אותה בגיל שבע, ואז ניתק כליל הקשר שהיה לה עם אמה וסבתה האהובה. עם אביה הניגרי, שממנו ירשה את עורה הכהה, לא היה לה אז כל קשר. ב-1990, לאחר סיום בית הספר התיכון, נסעה טגה לפריז והתיידדה עם צעירה ישראלית. היא הגיעה לבקרה בישראל, טיילה בארץ ועבדה בספינת תיירים באילת. לאחר מכן, עברה לתל אביב, למדה עברית, השלימה תואר ראשון בחוג ללימודי המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב ועבדה במכון גתה. לאחר שעזבה את ישראל, עברה להמבורג והחלה לעבוד במשרד פרסום. בגיל שלושים ושמונה, בעת שיטוט בספרייה המרכזית בהמבורג, נתקלה במקרה בתמונת אמה הביולוגית על גבי ספר שחשף בפניה סוד משפחתי גדול שהוסתר ממנה כל השנים: אַמוֹן גֵּת, המפקד הסדיסט של מחנה הריכוז פלאשוב, הוא סבא שלה.
ביקורת
הביקורת על הספר הייתה חיובית והוא זכה לשבחים מסיאטל טיימס (Seattle Times), וושינגטון פוסט (Washington Post), הסאנדי טיימס (Sunday Times) והמועצה למען הספר היהודי (The Jewish Book Council). עיתון הניוז טריביון (the News Tribune) הצטרף לדברי השבח והוסיף "כי הוא מדגים שאנחנו תוצר של העבר שלנו, אבל אנחנו לא חייבים להיות מחויבים אליו. בסופו של דבר, עלינו להבין שאנחנו לא יכולים לשנות את העבר, אבל אנחנו אחראים על עתידנו. לעומת זאת, העיתון מקלינ'ס (Maclean's) ביקר בחריפות את היצירה וקבע כי הוא "רומן משעמם" ו"מביא משמעות חדשה ובלתי מכוונת לבנאליות של הרוע". הספר זכה לשבחים גם בישראל. בעיתון מעריב תוארה כתיבתה של טגה כ"כתיבה אישית, עניינית ולא מתחמקת" והספר הוגדר כ"מסמך מעניין, שאינו מבקש דמעות הזדהות".
תרגום לעברית
הספר תורגם לעברית בידי דפנה עמית, ויצא לאור בשנת 2015 בהוצאת הקיבוץ המאוחד - ספרית פועלים.
מכלן
מכלן (בהולנדית: Mechelen; בצרפתית: Malines, מאלין) היא עיר באזור פלנדריה שבבלגיה, במחוז אנטוורפן. העיר ממוקמת על הציר העירוני-תעשייתי הראשי המחבר בין שתי הערים הגדולות ביותר בבלגיה, בריסל–אנטוורפן, במרחק כ-25 ק"מ משתיהן.
היסטוריה
במאה ה-15, העיר הפכה לשליטת דוכסות בורגונדיה, שהביאה להתחלת תקופה משגשגת בתולדות העיר. שארל הראשון, דוכס בורגונדיה העביר גופים פוליטיים לתוך העיר, ומכלן שימשה למשכן בית המשפט העליון עד למהפכה הצרפתית. סחר הבדים של העיר היה רווחי ביותר, והקנה לעיר כוח כלכלי חזק בימי הביניים. העיר אפילו הפכה לבירת ארצות השפלה (הולנד, לוקסמבורג ובלגיה) במחצית הראשונה של המאה ה-16, תחת שליטת מרגרטה לבית הבסבורג. אולם באותה מאה הכוח הפוליטי של מכלן צומצם מאוד, כיוון שהרבה מאוד מוסדות ממלכתיים העבירו את משכנם לבריסל.
בשנים 1942–1944, בימי הכיבוש הגרמני של בלגיה במלחמת העולם השנייה, פעל בעיר מחנה המעבר קסרסטין דוסין (Kazerne Dossin), המחנה שימש את הגרמנים לשם כליאת 26.000 יהודים מקהילת בלגיה וצוענים לצורך ריכוזם לקראת גירוש ב28 רכבות אל מחנות ההשמדה במזרח אירופה. רק 5% מהמגורשים ניצלו. כעת מוכר הקסרסטין כ'מוזיאון יהודי לגירוש ולהתנגדות' (Joods Museum van Deporatatie en Verzet).
ספורט
מהעיר מגיע מועדון הכדורגל מכלן, המשחק בליגת העל הבלגית.
בית הספר לנגינה על מגדל פעמונים
ב-1922 הקים ג'ף דניין (Jef Denyn) במכלן את בית הספר הראשון בעולם לנגינה על מגדל פעמונים (Carrilon). 'בית הספר המלכותי לנגינה על פעמוני מגדל' (Koninklijke Beiaardscholl) הנקרא על שם המייסד. בבית ספר זה למדו רוב נגני מגדלי הפעמונים של המאה ה-20, ויש בו ספריה וארכיון עשירים. בחודש יוני 2019, הוכר בית הספר כאתר מורשתשל אונסקו. על תרומתו בשימור ופיתוח תרבות הנגינה במגדל פעמונים.
בתי אריגה לשטיחים
במכלן כמו בעוד ערים בארצות השפלה ארגו שטיחים כבר במאה ה-16.מומחיותם הייתה כה גדולה שאצילי ארצות אחרות ניסו לשדל אורגים פלמיים להגר אליהם. במכלן נמצא בית האריגה 'דה ויט' (De Wit) שהוקם ב-1898 על ידי תיאו דה ויט שעבד לפני כן בבית האריגה בראקני (Braquenies). בבנין העתיק שבו שוכן בית האריגה אפשר לראות תערוכה של שטיחים עתיקים, מודרניים וכן אפשר לצפות מרחוק על אולם שבו מתקנים שטיחים עתיקים שנארגו לפני כמה מאות שנים. בין יתר השטיחים המיוחדים שנארגו שם, בין 1952 -1954 נארג שם השטיח הענקי 'השגי אנוש בעולם' (Human Achievements in the) התלוי בבנין האו"ם בניו יורק.
מרדכי ולגר
מרדכי (מרקו) ולגר (2 באפריל 1952 – 30 במרץ 2008) היה מהנדס ישראלי וחתן פרס ביטחון ישראל.
ביוגרפיה
ולגר נולד בשנת 1952 בפולין ובהיותו בן חמש עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בטבריה. בשירותו בצה"ל הוא היה ביחידת הניסויים של חיל החימוש ובתום שירותו הצבאי למד הנדסת אווירונאוטיקה בטכניון. לאחר סיום הדוקטורט הוזמן ולגר לתקופת הבתר-דוקטורט אל מרכז המחקר איימס שבקליפורניה. במרכז זה, בהנהלת נאס"א, שהה ולגר עד 1987 ובו הוא השתלם בנושאי רובוטיקה, ראייה ממוחשבת ובקרה.
לאחר שובו לישראל  הצטרף ולגר לחברת "אל-אופ" והיה שותף לפיתוח קסדת טיס בעלת מסד נתונים ולוח תצוגה פנימיים. בשנת 1990 הוא קודם לעמוד בראש קבוצת הבקרה של "אל אופ", תפקיד בו שימש עד למותו. בשנת 2005 היה ולגר שותף לצוות משותף ל"אל-אופ", "נס טכנולוגיות", משרד הביטחון וחיל האוויר הישראלי שזכה בפרס ביטחון ישראל על "פיתוח מערכת מודיעין חזותית מתקדמת ביותר."
בתפקידו כראש קבוצת הבקרה היה ולגר שותף בשנות עבודתו לפרויקטים המובילים בתחום בישראל, ביניהם פיתוח מערכות הבקרה של טנק המרכבה, פיתוח הנחתה אוטומטית במזל"טים ושדרוג מערכות תצפית אוויריות על ידי שילוב GPS בתכונותיהן. תרומתו הייחודית נגעה לפיתוח רכבים אוטונומיים (בלתי מאוישים) הפועלים על פי מסלול מוגדר מראש ותוך שמירה על כללי התנועה המקובלים.
ולגר נפטר בשנת 2008 כתוצאה מטביעה במהלך שליחות בברזיל.
עין דור
היסטוריה
מייסדי הקיבוץ התגבשו כקיבוץ ו|ו' של השומר הצעיר בנחלת יהודה בשנת 1940. בשנת 1943 הועברו לעיבוד חקלאי על ידם 930 דונם מקרקעות בית דג'אן שנרכשו על ידי הקרן הקיימת. בעבודתם הם סבלו מהתנכלויות רבות של ערבים בסביבה שהייתה מוקפת בכפרים הערביים: בית דג'אן, יאזור, אל-ח'ירייה וסאקיה. ב-5 באוגוסט 1944, ערכה משטרת המנדט פשיטה על הקיבוץ ועצרה את דוד אפשטיין ודוד סלומון באשמת אחזקת נשק בלתי חוקית. חבריהם לקיבוץ מנעו את הובלת העצורים אל מחוץ לאזור, והם שוחררו. לאחר שהגיעו להבנה עם השלטונות שישאו עונשים קלים בלבד הסגירו את עצמם השניים לידי השלטונות. קו ההגנה שלהם במשפט היה שמשטרת המנדט לא סייעה להם להגן על רכושם מפני ההתנכלויות של ערביי הסביבה; ולכן לא הייתה להם ברירה אלא להיעזר בנשק בלתי חוקי, ששימש להגנה בלבד. השניים נדונו לשבע שנות מאסר, אך אפשטיין שוחרר במאי במסגרת חנינה שניתנה למאות אסירים לציון הניצחון על גרמניה הנאצית.
בסוף שנת 1947 עברו חברי הקיבוץ לאזור עמק יזרעאל, והתיישבו באופן ארעי בחושות ערביות בקרבת כפר קיש, עד שבמהלך מלחמת העצמאות הקימו את קיבוץ עין דור, בקרקעות נקודת הקבע. שם הקיבוץ הוא כשמה של עין דור המקראית, הנזכרת בין היתר כמקום מושבה של בעלת האוב, אליה הגיע שאול המלך ערב מלחמתו עם הפלשתים. שמה של עין דור מתקופת המקרא ומתקופת בית שני, המשנה והתלמוד השתמר בשם הכפר הערבי "אינדור" ששכן כ-3.5 ק"מ מדרום מערב לקיבוץ. כשני ק"מ ממערב לקיבוץ נמצא תל קישיון ("ח'רבת קיסון"), עיר הנזכרת אף היא בנחלת שבט יששכר.
עין דור נמנה עם אחרוני הקיבוצים שוויתרו על הלינה המשותפת.
במאה ה-21
בשנת 2003 הצביעו רוב חברי הקיבוץ על הפרטתו. עין דור הוא קיבוץ משתנה (מופרט) שחבריו מקבלים שכר דיפרנציאלי (לא שוויוני) ומשלמים עבור חלק מהשירותים שמספק הקיבוץ לחבריו. כלכלתו מבוססת על מפעל "טלדור" לייצור כבלי תקשורת וכן על ענפי חקלאות (גידולי-שדה, רפת לחלב, לול פטם).
בקיבוץ מוזיאון ארכאולוגי עשיר המכיל פריטים אשר נמצאו באזור מתקופות שונות, החל בפרה-היסטוריה. המוזיאון מקיים גם פעילות חינוכית לטיפוח דו-קיום יהודי-ערבי.
לילה של אלופים
לילה של אלופים (באנגלית: Night of Champions, בקיצור:  NOC) היא תחרות פיתוח גוף הנערכת בכל שנה בניו יורק.
התחרות לילה של אלופים החלה בשנת 1978 והיא נחשבת לאחד מהאירועים היוקרתיים בין אירועי פיתוח הגוף המקצועיים. חמשת הפיינליסטים בתחרות מוכשרים אוטומטית לתחרות מר אולימפיה.
בשנת 2005 הוחלף שם התחרות ל"New York Pro" (בתרגום חופשי: המקצוען של ניו יורק), תחרויות תזונה וכושר התקיימו תחת השם הנ"ל מאז 2002 אך שתיהן התקיימו כאירועים נפרדים לחלוטין בתאריכים שונים.
קונדור A350
קונדור A350 (בצרפתית: Condor A350) הוא אופנוע מתוצרת יצרנית האופניים והאופנועים Condor-Werke (שם מלא: Condor-Werke AG ), אשר יוצר עבור צבא שווייץ בין השנים 1973–1978.
אסף בן לולו
ביוגרפיה
אסף נולד גדל והתחנך בלוד, האח הקטן מבין ארבעה אחים: גלית שחר ורינת. למד בבית הספר התיכון "אורט לוד" במגמת תקשורת וקולנוע. בשנת 2004 התגייס לצבא. לאחר הצבא החל להתעניין בלימודי משחק. למד במספר סדנאות משחק עד שבשנת 2009 החל את לימודיו בבית הספר למשחק "בית צבי", שם סיים את לימודיו, בשנת 2011, בהצטיינות ועל כך הוענק לו פרס צבי קליר.
במסגרת לימודיו שיחק במספר מחזות ורובם בתפקידים ראשיים כמו "אחד משלנו" (בתפקיד יותם), "השחר כאן שקט" (בתפקיד ואסקוב), "רווקים ורווקות" (בתפקיד חראבינו) ועוד.
בשנת 2011, עם סיום לימודיו, נבחר לשחק במחזה "העלמה יוליה" שהועלה ב"תיאטרון הספרייה" בתפקיד הראשי של ז'אן, משרתה הנאמן של ז'ולי.
בשנת 2012 השתתף בפסטיבל "סמול במה".
בשנת 2013 החל את דרכו בטלוויזיה ושיחק במספר תפקידים בסדרות כמו "בלו נטלי" (יס) בתפקיד מיקי ו"פצועים בראש" (הוט) בתפקיד אורח. באותה שנה שיחק בהצגה "מוטב מאוחר" שהועלתה בתיאטרון הספרייה יחד עם רבקה מיכאלי, אלברט כהן ואלכס אנסקי.
בשנת 2014 השתתף בסדרה "זגורי אימפריה" בתפקיד "דודו", בן זוגה של אבישג זגורי (חן אמסלם).
חיים פרטיים
ביוני 2014 נישא לברקת מופקדי, שחקנית תיאטרון וטלוויזיה אף היא.
מהלך הרמוני
מהלך הרמוני הוא סדרה של אקורדים שמנוגנים ברצף מסוים. הבסיס שעומד מאחורי המהלכים ההרמונים הוא שיטת ההרמוניה המסורתית, שבה לכל אקורד יש תפקיד טונאלי מסוים שתפקידו להביע "מתח" או "הרפיה" ביצירה, כך שבעזרת חיבורם של האקורדים למהלכים הרמוניים נוכל לבטא את עצמנו מוזיקלית בצורה רחבה ומורכבת יותר. מהלכים הרמוניים עומדים בבסיסם של כוראלים, שירי עם וצורות רבות אחרות של מוזיקה טונאלית.
נהוג להשתמש במהלך ההרמוני בכל סוגי המוזיקה, והוא נלמד בצורה מדויקת מאוד בסגנונות אחדים, כמו הבלוז.
קאקאפו
מאמצי שימור המין החלו בשנות התשעים של המאה ה-19, אך לא נחלו הצלחה משמעותית עד להפעלת תוכנית השבת הקאקאפו לטבע בשנות השמונים של המאה ה-20. כל הפרטים ששרדו שמורים בארבעה איים זעירים ונטולי טורפים בקרבת ניו זילנד: צ'אלקי, שבדרום-מערב פיורדלנד; קודפיש, הסמוך לאי סטיוארט שבקרבת האי הדרומי; מאוּד, שבצפון האי הדרומי; ואנצ'ור, שבדרום-מערב האי הדרומי, שם הם נמצאים תחת השגחה קפדנית. שני איים גדולים באזור פיורדלנד, רזולושן וסקרטרי, נמצאים בתהליך של שיקום אקולוגי מקיף על מנת להקים מערכת המספקת את צורכי עצמה, כאשר ממשלת ניו זילנד מאפשרת את השימוש באיים אלה ליצירת בית גידול מתאים לטובת המשך מאמצי השימור של הקאקאפו.
אנטומיה ומראה
הקאקאפו הוא תוכי כבד וגדול: פרטים זכרים בוגרים מגיעים לאורך של יותר מ-60 סנטימטרים ולמשקל של בין 3 ל-4 קילוגרם (תוכי ארה, לשם השוואה, משקלו בין 1 ל-1.5 קילוגרם). הקאקאפו חסר יכולת תעופה; יש לו זוג כנפיים קצרות יחסית לאורך גופו, אך עצם החזה, המעגנת את שרירי התעופה אצל שאר העופות, אינה מסיבית אצלו. הוא משתמש בכנפיו כדי לאזן את גופו, לתמיכה; כדי לבלום את נפילתו, כאשר הוא מנתר מעצים ומסלעים; וכדי להתנייד בעזרתן ביתר קלות על הקרקע. בשונה מעופות אחרים חסרי יכולת תעופה, לקאקאפו יכולת לאגור כמות גדולה של שומן ולהשתמש בו כמצבור אנרגיה.
לקאקאפו נוצות בגוני ירוק-טחב, שבאזור הגב מנוקדות בכתמים שחורים; נוצות אלו מסוות אותו היטב בצמחייה המקומית. בהיותו חסר יכולת תעופה, אין לקאקאפו צורך בנוצות קשיחות וחזקות המסייעות לתעופה, ולכן נוצותיו רכות במיוחד. נוצותיו בבטנו, בצווארו ובפניו צבועות בגוונים צהבהבים, שמשתנים מאוד בין הפרטים השונים, ולעיתים נדירות נצפה פרט צהוב כולו. לקאקאפו מעין "שפם" של פלומת נוצות רכה דמוית פרווה (בדומה לנוצות הקיווי), המשווה לו מראה הדומה במקצת לפני הינשוף. על כן כינוהו המתיישבים האירופיים המוקדמים "תוכי הינשוף". גם פירוש שמו המדעי, Strigops habroptilus, הוא "דמוי ינשוף". המקור מוקף בפלומת נוצות רכה ועדינה, שבה משתמש הקאקאפו כדי לחוש את הקרקע כאשר הוא הולך וראשו מורכן כלפי מטה. חלקן האחורי של נוצות הזנב נשחק לעיתים קרובות בשל הגרירה הממושכת על גבי הקרקע. מתחת לנוצות הצבעוניות פלומת נוצות דהויה ורכה יותר.
מקורו של הקאקאפו, שצבעו שנהב-תכלת, מותאם במיוחד לטחינת המזון ושחיקתו לחתיכות קטנות מאוד. מסיבה זו יש לו זפק קטן מאוד, יחסית לזה של שאר העופות בגודלו. רגליו של הקאקאפו גדולות, מכוסות במעין קשקשים, וכמו אצל כל בני משפחת התוכיים, אצבעותיו זיגודקטיליות (שתיים מאצבעות הרגליים פונות קדימה ושתיים אחורה). הטפרים גדולים וחדים יחסית, והם משמשים אותו בעיקר לטיפוס וכאמצעי אחיזה. העיניים קטנות יחסית וממוקמות בצדי הראש, כמו אצל רוב העופות, וצבעה של קשתית העין חום כהה עד שחור. מסביב לעיניים "טבעות" בגוון אפור.
הזכרים גדולים מן הנקבות ומקורן של הנקבות מעט קטן וקל ועדין יותר, אולם מבחינת הנוצות - צבען, אורכן ומרקמן אין דו צורתיות זוויגית בין הזכר לנקבה אצל הקאקאפו. בטבע, תוחלת חייו של הקאקאפו מגיעה ליותר מ-60 שנה; בשבי, לעומת זאת, הוא שורד לרוב חודשים ספורים, אלא אם כן מגדלים אותו מומחים, בתנאים מיוחדים הקרובים לאלה שבטבע.
החיזור וטקס בחירת בן הזוג - הלֶק
הקאקאפו נמנה עם מספר משפחות של עופות שלהם מערכת חיזור ורבייה ייחודית המכונה לֶק: הזכרים מתקבצים בעונת החיזור באזור תחום כלשהו, מעין זירה, ומתחילים להתחרות זה בזה כדי להרשים את הנקבות ולמשוך אותן אליהם, כדי להזדווג איתן לבסוף. הנקבות צופות בתצוגה זו; הן מחליטות באיזה בן זוג לבחור על פי איכות התצוגה שלו, והזכרים לעולם אינם רודפים אחר הנקבות בציפייה להזדווגות. אצל הקאקאפו לא נוצר קשר זוגי, ומטרת ההיכרות היא ההזדווגות בלבד.
במשך תקופת החיזור הנקבות עוזבות את הטריטוריות הרגילות שלהן לטובת אזורים רמים יותר - רכסי הרים וגבעות - שם נמצאות זירות ה"לק" וההזדווגות. אזורים אלה יכולים להיות במרחק של למעלה מ-7 קילומטרים מאזור המחיה הרגיל של הקאקאפו. הזכרים נשארים בזירת הלק במשך כל עונת החיזור וההזדווגות. בתחילת עונה זו הזכרים יילחמו ביניהם כדי להרשים את הנקבות ולהשיג את שטח ה"תצוגה" הטוב ביותר; במהלך ההתגוששות הם מרימים את נוצותיהם, כנפיהם פרושות, מקורם פעור והם נוהמים ומשמיעים מעין קולות צלצול. במהלך הלחימה עלולים העופות להיפצע בצורה ממשית.
הבימבוּם
לאחר שהלק הסתיים והנקבות בחרו את הזכרים, האחרונים מפיקים קולות חזקים בתדר נמוך, הדומים למעין רעמים, כדי למשוך אליהם את בת זוגם להזדווגות - שכן השניים נפרדים לצורך שיטוט באזור וחיפוש אחר מזון. הפקת קולות אלו מכונה "בימבוּם" או "בוּמינג" (מאנגלית: booming), והזכרים יוצרים אותם על ידי ניפוח שק בבית החזה שלהם. הבימבום מתחיל בנהמות חלשות, שהולכות ומתגברות עם התנפחות בית החזה. אחרי רצף של קולות "בומים" הולכים הקולות ונעשים שקטים. לאחר מכן נעמד הזכר לזמן קצר לפני שירכין שוב את ראשו, ינפח את חזהו ויתחיל בעוד סדרה של קולות בימבום.
הטלת הביצים, הדגירה וגידול הגוזלים
בסופו של כל מחזור רבייה הנקבה מטילה בין ביצה אחת לארבע (ראו תטולה). היא מקננת ובונה את קנה על הקרקע, בצל הצמחייה, או לחלופין במקומות כגון גזעי עצים חלולים. האם דוגרת על הביצים בקפידה, אך חייבת לעזוב אותן כל לילה, כדי לתור אחר מזון. בהיעדר האם, הביצים חשופות לסיכונים שונים - גובר הסיכוי שייאכלו על ידי טורפים, והן יכולות אף לקפוא למוות. גוזלי הקאקאפו בוקעים לרוב מהביצים בתוך 30 יום; הגוזלים שזה עתה בקעו, העטופים בפלומת נוצות אפורה, חסרי ישע לחלוטין ופגיעים בדיוק כמו הביצים. הגוזלים משלימים את צמיחת הנוצות ופורחים מן הקן בגיל 10–12 שבועות, אך לעיתים מאכילה האם את צאצאיה באקראי עד לגיל 6 חודשים.
מאחר שהקאקאפו מאריכים חיים, הם, בדומה לאדם ולחיות מאריכות ימים אחרות, עוברים תקופת התבגרות לפני שהם נעשים לבוגרים מינית; הזכרים לא מתחילים בטקסי החיזור והבימבום עד גיל 5 בקירוב, והנקבות לא מחפשות אחר זכרים לפני גיל 9–11 שנים. הקאקאפו לא מתרבה כל שנה, ושיעור הילודה שלו מוערך כאחד מהנמוכים בקרב העופות; הרבייה מתרחשת בדרך כלל רק בשנים שבהן העצים מלאים בפירות ואספקת מזון קיימת בשפע. עץ הרימוּ (Rimu; Dacrydium cupressinum), שאת פירותיו הקאקאפו מחבב יותר מכל, מצמיח כמות פירות רבה רק אחת לשלוש או לחמש שנים, ולכן באזורים שבהם הרימו הוא העץ הדומיננטי ביערות, כדוגמת האי קודפיש, שהוא אחד המקומות היחידים בהם הקאקאפו עדיין חי בטבע, הרבייה מתרחשת לעיתים נדירות בלבד. בניגוד לרוב התוכיים, זכרי הקאקאפו אינם לוקחים כל חלק בגידול הצאצאים.
אקולוגיה, חברה והתנהגות
אבות אבותיו של הקאקאפו המוכר בימינו היגרו לאיי ניו זילנד לפני מספר מיליוני שנים. ככל הנראה, בעת הגעתם היו קטנים יותר ודומים יותר לתוכים אחרים, אך במשך הזמן וכתוצאה מאבולוציה הם נעשו כבדים וגדולים יותר, ואיבדו את יכולת התעופה. היונקים היחידים שהם בני המקום בניו זילנד ולא הובאו על ידי האדם הם שלושה מינים של עטלפים קטנים ממשפחת המיסטציניים (מהם נכחד מין אחד), ונראה כי הקאקאפו מילא את התפקיד האקולוגי בפאונה הניו זילנדית שמילאו באופן טבעי היונקים בשאר חלקי העולם. לפני בואו של האדם, הקאקאפו שגשג וחי במספרים גדולים; חוקרים משערים כי באותם הזמנים היו מיליונים מהם.
בעבר היה הקאקאפו נפוץ בכל שלושת האיים הראשיים של ניו זילנד - שני העיקריים - הדרומי והצפוני, והאי סטיוארט שמדרום לאי הדרומי. הם חיו בבתי גידול וסביבות מחיה שונות, ביניהן אזורי דשא ועשב, אזור צמחייה של עצים נמוכי קומה ושיחים סבוכים ונמוכים, וכן אזורים חופיים. הם היו נפוצים גם במספר סוגי יערות שבהם רווחו בעיקר מיני העצים הבאים: בני משפחת הפודוקרפיים (Podocarpaceae), אשורים דרומיים (Nothofagus), המין Beilschmiedia tawa וכן Metrosideros. הקאקאפו העדיפו במיוחד את שולי היערות ואזורים של יערות מתחדשים, בהם צמחייה רבגונית ורבה בשטח תחום וקטן יחסית, שכן שם הוסוו ומצאו מזון ביתר קלות.
הקאקאפו הוא עוף צמחוני. לפני שהביא האדם בעלי חיים אחרים לניו זילנד, היו הקאקאפו ומין יונה מקומית (קֶרֶרוֹ, H. novaeseelandiae) מן העופות הצמחוניים הלא-רבים שבאי. הוא אוכל מגוון רחב של צמחים, זרעים, פירות, אבקות ואף קליפות עצים המצויים בתחום מחייתו. הוא מחבב במיוחד את פרי עץ הרימוּ (Rimu; Dacrydium cupressinum) ומבסס את תזונתו עליו באופן כמעט בלעדי, בתקופות שבהן הוא מצוי בשפע. מפעם לפעם נצפים פרטים האוכלים חרקים וחסרי חוליות אחרים. הקאקאפו הוא עוף סקרן מטבעו. הוא חי בבדידות יחסית, במרחק סביר בין פרט אחד למשנהו, ואף על פי כן נראה כי הוא נהנה מחברת בני אנוש. צוותי שימור ומתנדבים שפעלו בקרבת הציפורים במשך זמן רב מעידים על אינטליגנציה ואישיות חברתית הניכרת אצלם.
כמו לתוכים אחרים, לקאקאפו טווח רחב של קולות וצלילים שהם מפיקים למטרות שונות. מלבד קולות הצלצול והקולות העמוקים שהם משמיעים להזדווגות, הם משמיעים לעיתים קרובות קולות "סקארק" כדי להודיע על מיקומם לציפורים אחרות שלא יתקרבו יתר על המידה. התנהגות אחת שבמאות השנים האחרונות שירתה את הקאקאפו היטב היא תגובתו לטורפים או לסכנות. כאשר הוא מרגיש מאוים, הקאקאפו פשוט קופא במקומו, בתקווה שיוסווה בצמחים שצבעם דומה לצבעו, כך שלא ייראה לאויב. אסטרטגיה זו פעלה היטב נגד האויב העיקרי שלהם, הטורף בן המקום עיט האסטי, אך לא נגד האויבים החדשים שהובאו בידי האדם הלבן, המסוגלים למצוא את טרפם בעזרת חוש הריח.
היחס המספרי בין הזוויגים
חוקרים גילו כי היחס בין הזוויגים מוטה כלפי הזכרים: הנקבות מטילות יותר ביצי זכרים מביצי נקבות. עובדה זו אינה מיטיבה עם הקאקאפו, שכן אף על פי שזכר אחד יכול להפרות נקבות רבות, כל נקבה מטילה מספר מועט של ביצים אחת לזמן רב, שגם מהן יבקעו יותר זכרים מנקבות - ולכן הזכרים "פחות חיוניים" לגידול האוכלוסייה מאשר הנקבות.
ונדליזם
מקור המונח
המונח נטבע ב-1793 במהלך שלטון הטרור במהפכה הצרפתית, כדי לתאר את ההרס והחורבן שנגרם לכנסיות על ידי פעילים אתאיסטים במהלך רדיפות הנצרות שנחשבה עוינת למהפכה. הראשון שפרסם אותו היה הכומר ואיש הציבור אנרי גרגואר בדו"ח שלו "על ההרס שנגרם עקב הוונדליזם" מ-10 בינואר 94'. המושג נשאל משמם של השבטים הוונדלים, אשר החריבו את האימפריה הרומית במאה ה-5, ובתוך כך הרסו והשחיתו את אוצרות האמנות והאדריכלות של רומא העתיקה והמפוארת.
ניקולאה מאלאקסה
ניקולאה מאלאקסה (ברומנית: Nicolae Malaxa); 23 בדצמבר 1884–1965, היה מהנדס, יזם ותעשיין, יצרן קטרים, מכוניות, נשק ותחמושת רומני ממוצא יווני, חבר נכבד בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה, מקורב, מממן ומחמש של התנועה הלגיונרית, יריב ומתחרה של מקס אאושניט, בעל הון בארצות הברית וחשוד בהיותו סוכן כפול. מאלאקסה נידון למוות בהיעדרו ברומניה. מאלאקסה היה חותנו של חתן פרס נובל, ג'ורג'ה אמיל פאלאדה.
ונדליזם
מקור המונח
המונח ונדליזם מתייחס בדרך כלל להשחתה של רכוש ציבורי, כגון ריסוס כתובות גרפיטי על קירות, עקירת פנסים וספסלים, ניפוץ מנורות וחלונות ראווה של חנויות וחבלה במכוניות חונות.
קאקאפו
היחס המספרי בין הזוויגים
חוסר איזון זה בין זכרים לנקבות מקורו בסיבות אבולוציוניות. הנחת הבסיס של התאוריה המקובלת ביותר בנושא גורסת כי זכר הקאקאפו צריך להיות גדול וחזק, כדי להילחם על לבן של הנקבות. זכר גדול וחזק יותר יזכה להזדווג עם יותר נקבות ולהעביר את זרעו הלאה - לצאצאים שיהיו גדולים וחזקים כמוהו. כדי שזכר יהיה גדול וחזק אין די בגנים טובים, ועל אמו להאכילו במזון רב. התאוריה טוענת כי לנקבת הקאקאפאו יש מנגנון פנימי לשליטה במין הצאצאים. מנגנון זה איננו ייחודי לחולייתנים - הוא קיים בזוחלים (דוגמת הצבים, אשר אצלם טמפרטורת הסביבה קובעת את מין הילוד) ובחסרי חוליות רבים, אך נדיר בעופות. לפי התאוריה, המנגנון אינו נתון ל"שליטה מחשבתית" כלשהי של הנקבה, אלא הוא מנגנון פנימי של הגוף, המגיב לשינויים חיצוניים.
ניקולאה מאלאקסה
ניקולאה מאלאקסה נולד בחוש, רומניה, במשפחה ממוצא יווני, לאביו קוסטקה מאלאקסה ולאימו אלנה רוקסנדרה, בתו של הספטאר בדראו. למד בבית ספר יסודי ובבית ספר תיכון ביאשי ובעזרת משפחתו נשלח ללימודי הנדסה באוניברסיטה הפוליטכנית של קרלסרוהה, גרמניה, לימודים שסיים בהצלחה.
ונדליזם
הקשר משפטי
ונדליזם המתבטא בהשחתת רכוש של אדם אחר נחשב לעבירה על החוק לפי חוק העונשין הישראלי.
קאקאפו
היחס המספרי בין הזוויגים
בהתאם להנחת היסוד של התאוריה, כאשר המשאבים מועטים, "משתלם יותר" להביא נקבות לעולם - כי יהיה קשה לגדל זכר גדול וחזק, הדורש משאבים רבים. לעומת זאת, כאשר המשאבים רבים, משתלם יותר להביא זכרים אשר ניתן יהיה להאכילם ולהביאם למצב מיטבי. ישנם מספר חיזוקים לתאוריה זו, והעיקריים שבהם:
טקסונומיה ואבולוציה
שמו המדעי של המין, Strigops habroptilus, ניתן לו על ידי הזואולוג האנגלי ג'ורג' גריי (George Gray) בשנת 1845. המין קאקאפו (Strigops habroptilus) הוא הנציג היחיד של הסוג Strigops, המתויג לרוב בעצמו כנציג היחיד בשבט Strigopini - שבט הממוקם בתת-משפחת ה-Psittacinae לצד מספר תוכיים אחרים. בדיקות DNA מצביעות על כך שלקאקאפו, לקיאה (Nestor notabilis) ולקאקה (Nestor meridionalis) אב-קדמון משותף.
ניקולאה מאלאקסה
מפעליו
מאלאקסה הקים גם מפעל צינורות ללא הלחמה ומפעלי תחמושת ונשק, שהפנו את תוצרתם לצבא רומניה.
ההשתלטות על מפעלי אאושניט
מקס אאושניט, מי שכונה "מלך הברזל", היה המתחרה העיקרי של מאלאקסה בתעשיית המתכת הרומנית. השניים היו חברי בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה וגם שותפים במספר מפעלים. קרול השני, מלך רומניה החליט מטעמים מדיניים לנסות להתקרב לגרמניה הנאצית ולתאם איתם את המדיניות. טרסט המתכת של גרינג היה מעוניין ברכישת מניותיו של אאושניט, אך אאושניט סירב למכור להם. הגרמנים הפעילו לחץ על המלך והמלך תבע מאאושניט להעביר את מניותיו למאלאקסה המקורב לגרמנים. בעקבות המשך סירובו של אאושניט, המלך גרם למעצרו והעמדתו למשפט בהאשמת שחיתות וכליאתו לשנים. מהכלא נענה אאושניט והעביר את מניותיו למאלאקסה, תמורת הבטחה לשחרורו, אך ההבטחה לא קוימה. לאחר הדחת המלך שחרר אנטונסקו את אאושניט.
ונדליזם
הקשר משפטי
יש לסייג כי השחתת רכוש ציבורי מסוג שאינו גרפיטי אמנותי, ברוב המקרים ייחשב לעבירה פלילית. לדוגמה שבירת חלונות מוסד ציבורי, כתיבת גסויות וקללות על מבנים ציבוריים וחריטה על קירות או על רכוש ציבורי דוגמת פחי אשפה.
קאקאפו
טקסונומיה ואבולוציה
לפני כ-100 מיליון שנים, בעקבות התפלגותה של יבשת-העל גונדונה, שינויים גאולוגיים שאירעו בכדור הארץ והיווצרות הים הטסמני, נפרד שטח יבשתי (שהוא ניו זילנד של ימינו) מיבשת אוסטרליה. בשטח זה חי מין תוכי גדול קדמון שהוא מאבות-אבותיו של הקאקאפו החי בימינו, וכך הגיע תוכי זה לניו זילנד. בניו זילנד אב-קדמון זה התפתח לאב קדמון נוסף, "הפרוטו קאקה". הקאקאפו, Strigops, נפרד מהפרוטו קאקה לפני כ-70 מיליון שנים, בעקבות בידוד אקולוגי. מאוחר יותר, בעקבות הרים שהחלו להתרומם בניו זילנד (בעיקר באזור פיורדלנד) ושינו את תוואי הקרקע, נפרדו אף הקיאה, ומאוחר יותר גם הקאקה, מקבוצת ה"פרוטו קאקה". בשל הבידוד הגאוגרפי של בית הגידול שלהם, ניו זילנד, והיותם אנדמיים לאי זה, כל המינים שהתפצלו מהאב הקדמון "פרוטו קאקה" שונים בצורה ניכרת מרוב מיני התוכיים האחרים.
ניקולאה מאלאקסה
עסקי מאלאקסה עם המדינה
מאלאקסה היה חבר בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה ונהג להפסיד בקביעות סכומי כסף גבוהים במשחקי פוקר מול המלך, כמו המתחרה הקבוע שלו, מקס אאושניט. למקס אאושניט נודע שהמלך חובב מרוצי סוסים, לכן קנה לו כמתנה סוס ערבי גזעי רב ערך. מאלאקס הגיב בכך שקנה למלך אורווה מודרנית מצוידת היטב.
ונדליזם
הקשר חברתי
ונדליזם נחשב בחברה כמעשה לא לגיטימי, המבוסס על פחדים הנוגעים לביטוי עצמי ועל פריקת תסכול הנובע מכישלון בהתמודדות עם החיים בדרכים נורמטיביות. משום כך במקרים רבים מבצעי המעשים הוונדליסטיים הם בני נוער וצעירים. לעיתים נעשה ונדליזם בתום לב עקב אי-ידיעת החוק או אי-הבנה של משמעות המעשה. בוונדליזם כלולים מספר עבירות פליליות, כגון: גרימת נזק והשחתת פני מקרקעין בתנאי שלא ניתן להחזיר את הפרט למצבו הקודם.
ניקולאה מאלאקסה
עסקי מאלאקסה עם המדינה
ההיסטוריון הרומני יואן סקורטו טוען שמאלאקסה התעשר הודות למימון, שקיבל מהמדינה והזמנת סחורות של המדינה. לדברי ההיסטוריון המדינה נתנה לו מקדמות גדולות והזמינה את הציוד ממנו והבטיחה לו בכך רווחים גדולים. היו שנים בהן המדינה רכשה 98% מהייצור והרווחים נעו בין 300% ל-1,000%. חלק מרווחים אלה הגיעו, בדרכי עקיפין, לידי המלך. כדי לבטא את שביעות רצונו הגיש מאלאקסה למלך כשי תיק ובו מאה מיליוני לאי, באמתלה שהמלך ישתמש בכסף למפעלי הסעד שלו.
קאקאפו
הפגיעה האנושית
הגורם הראשון לצמצום אוכלוסיית הקאקאפו הוא הגעת בני האדם הראשונים לניו זילנד, לפני כ-1,000 שנה. מתיישבים מאורים מפולינזיה צדו את העוף, בין לצורך מאכל ובין בשביל עורם ונוצותיהם של הקאקאפו, שאותם שיבצו בשכמיות או במעילים מפוארים, ואף השתמשו בראשיהם המיובשים לעיטור אוזניהם. בשל חוסר יכולת התעופה שלו, ריחו החזק ודרך ההתגוננות שלו מפני סכנות, היה הקאקאפו טרף קל למאורים ולכלבים שהביאו איתם. ביציהם וגוזליהם היו אף הם מטרה קלה לחולדה הפולינזית (Rattus exulans; "קיורֶה"), שאף היא הגיעה עם בני האדם לאיים. יתר על כן, כריתת העצים ובירוא שטחי הצמחייה בידי המאורים צמצמו משמעותית את שטחי המחיה של הקאקאפו. עד בוא האירופים כבר נכחד הקאקאפו מאזורים רבים באיים, אך עדיין שרד בחלקו הפנימי של האי הצפוני ובאזורים המיוערים באי הדרומי.
ונדליזם
ונדליזם וגרפיטי
פעמים רבות מעשי ונדליזם עשויות להחשב כהשחתה ותו לא, ויש פעמים בהן ניתן לכנות את המעשה כאמנות. מהבחינה החוקית, מרבית ריסוסי הגרפיטי הם בלתי חוקיים, ולפיכך נחשבים כוונדליזם, בעוד שרק חלק קטן מהם מבוצע באישור בעלי הקניין (הקיר, הבניין וכו'). בישראל ניתן לתהות אודות מיקום חלק מהעבודות הנמצאות במרחב הציבורי: האם עבודות בעלות ערך היסטורי כגון כתובות של ברוך ג'מילי, או בעלות ערך אמנותי כביכול כגון ציורי רחוב של עדי סנד, Dede ואחרים, נחשבות לוונדליזם או לאמנות. בנסיבות מסוימות גרפיטי עשוי אף לקבל ערך היסטורי, כגון חריטות של לוחמים רומאיים, שהפכו למוצגים היסטוריים.
קאקאפו
הפגיעה האנושית
החל משנות ה-40 של המאה ה-19 כילו מתיישבים אירופאים כמויות עצומות של צמחייה למטרות חקלאות, והפכו את השטחים לשדות מרעה. בנוסף להרס המעון הטבעי של הקאקאפו, הביאו האירופאים איתם גם בעלי חיים פולשים, כגון טורפים דוגמת חתוליים, זנים גדולים יותר של חולדות ועוד כלבים; בעלי חיים אלה לא חיו בניו זילנד לפני כן, והופעתם הביאה לערעור המרבד האקולוגי העדין שבה. האירופים ידעו מעט על הקאקאפו עד שג'ורג' גריי (George Gray), איש המוזיאון הבריטי, תיאר אותו על פי עורו בשנת 1845; הוא גם העניק לו את שמו המדעי. כמו המאורים, החוקרים האירופאים הראשונים ובעלי החיים שלהם צדו את הקאקאפו לצורכי מאכל. לקראת שנת 1810 נודע הקאקאפו כבעל חיים המסקרן מדענים וחוקרים, ואלפי פרטים נקטלו לצורכי מחקר או הצגה במוזיאונים, או לחלופין נלכדו חיים עבור גני חיות ואספנים. רוב הפרטים שנלכדו מתו בשבי בתוך חודשים אחדים.
ניקולאה מאלאקסה
עסקי מאלאקסה עם המדינה
הדחת המלך קרול השני ועליית השליט החדש, הגנרל יון אנטונסקו גדעה את התמיכה של הבנק הלאומי בעסקי מאלאקסה, שהיה מממן את הייצור באמצעות מקדמות גדולות, שקיבל מהבנק הלאומי. מאלאקסה, שדאג לקשרים טובים עם התנועה הלגיונרית פנה לבקש מהם עזרה.
יחסי מאלאקסה עם התנועה הלגיונרית
מאלאקסה לא הסתיר את אהדתו לתנועה הלגיונרית ואהדה זו באה לידי ביטוי גם בתמיכה כספית ואחרת בתנועה. בביתו של מאלאקסה נועדו בחשאיות קרול השני, מלך רומניה וקורנליו זליה קודריאנו - המלך ביקש מקודריאנו, שיעביר לו את הנהגת התנועה הלגיונרית, יכריז עליו כ"קפיטן" ובתמורה הציע למנות את קודריאנו לראש ממשלת רומניה. קודריאנו דחה את הצעת המלך, טען שנאמנות חברי התנועה אליו היא אישית ואינה ניתנת להעברה.
ונדליזם
ונדליזם באינטרנט
האינטרנט מהווה כר פורה לפעילות ונדליסטים:
קאקאפו
הפגיעה האנושית
החל משנות השבעים של המאה ה-19 ברור היה לאספנים ולחוקרים כי אוכלוסיית הקאקאפו הולכת וקטנה, ושהמין קרוב להכחדה. למזלו הרע של הקאקאפו, דאגתם העיקרית של אלה הייתה לאסוף כמה שיותר פרטים לפני שייכחדו, ולא לדאוג לשימורם. בשנות השמונים של המאה ה-19 שיחררו מתיישבי ניו זילנד סמוריים וחמוסים במספרים גדולים מאוד, וזאת כדי שישמשו כמדביר ביולוגי לצמצום מספר הארנבונים. אולם, אלה טרפו נוסף לארנבות גם מינים מקומיים רבים, ביניהם הקאקאפו. בעלי חיים צמחוניים אחרים שביית האדם, כגון האייל, התחרו עם הקאקאפו על המזון, וגרמו לכליית כמה ממיני הצמחים המועדפים עליו.
ניקולאה מאלאקסה
יחסי מאלאקסה עם התנועה הלגיונרית
לאחר שעלה אנטונסקו לשלטון וגדע את תמיכת הבנק הלאומי בעסקי מאלאקסה, פנה הוריה סימה לאנטונסקו ושכנע אותו להמשיך את נוהג המקדמות שנתן הבנק הלאומי למאלאקסה, כדי למנוע את סגירת המפעלים ופיטורי המוני עובדים. סימה עשה זאת לאחר שנוכח לדעת שמאלאקסה מינה בהנהלת מפעליו לגיונרים רבים. לאחר מכן קנה מאלאקסה בשלושה מיליוני לאי את מניות בתי הדפוס של העיתונים אדוורול ודימינאצה, שנסגרו, ונתן את המניות במתנה לתנועה הלגיונרית.
קאקאפו
מאמצי שימור מוקדמים
בשנת 1891 קבעה ממשלת ניו זילנד כי האי רזולושן (Resolution Island), הסמוך לחופי המדינה, הוא שמורת טבע אסורה לציד, ובשנת 1894 מינתה את ריצ'רד הנרי, חובב טבע נלהב, כשומר השמורה. הנרי היה מודע לכך שמספר הציפורים מתמעט בשל הטורפים שהובאו, במיוחד חולדות וסמוריים. בראותו את התועלת הצומחת לאוכלוסיית הקאקאפו מחיים באיים נטולי-טורפים, כדוגמת רזולושן, החל במבצע רחב להעברת קאקאפו וקיווי מכל שטחי ניו זילנד אל האי רזולושן. במשך שש שנים העביר למעלה מ-350 קאקאפו, אך פתרון זה לא נחל הצלחה: אוכלוסיית סמוריים גדולה שחתה אל האי רזולושן (הנמצא במרחק לא רב מהחוף), ובתוך שש שנים חיסלה את כל אוכלוסיית הקאקאפו שם.
ניקולאה מאלאקסה
יחסי מאלאקסה עם התנועה הלגיונרית
במברק ששלח השגריר הגרמני ברומניה, וילהלם פבריציוס, למשרד החוץ שלו ב-7 בינואר 1941, דיווח השגריר שעל פי הוראה של אנטונסקו נלקחו כלי הנשק של המשטרה הלגיונרית, אולם מאלאקסה ניפק להם כלי נשק אחרים וגם שתי שריוניות ישר מפס הייצור, כדי שישמשו את הלגיונרים במרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט.
קאקאפו
מאמצי שימור מוקדמים
בשנת 1903 הועברו שלושה קאקאפו מרזולושן לשמורת הטבע שבאי האוטורו (Hauturu Island) שמצפון-מזרח לאוקלנד, אך חתולי בר נצפו באי והקאקאפו לא נראו עוד - מן הסתם נטרפו. ב-1912 הועברו הקאקאפו שנשארו לאי קאפיטי (Kapiti Island), הממוקם מצפון-מערב לוולינגטון. אחד מהם שרד לפחות עד שנת 1936, למרות נוכחות חתולי בר באי בחלק מתקופה זו.
ניקולאה מאלאקסה
פרס מאלאקסה
מאלאקסה היה מקורב מאוד לנאה יונסקו ושניהם היו חברים בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה. נאה יונסקו היה גם מקורב לחוגים בגרמניה הנאצית ועזר למאלאקסה בקבלת חוזים מסוימים ועל כך גמל לו מאלאקסה ברכישה עבורו של הבית בו גר. במפגשים בבית הזה הזכיר מאלאקסה כוונה לייסד פרס כספי לתחום מדעי והמתמטיקאי אוקטב אוניצ'סקו, שהיה מבאי הבית, הציע למאלאקסה לתת את הפרס לתחום המתמטיקה. לאחר קבלת הסכמתו של מאלאקס הכין אוניצ'סקו את תקנון הפרס. לפי התקנון הפרס עמד להיות מוענק על ידי ועד בינלאומי של אישים מתחום המתמטיקה. בוועד נכללו פרופסור דימיטריה ד. פומפיו, פרופסור גאורגה ציציקה, שניהם מרומניה, פרופסור טוליו לוי-צ'יוויטה מרומא, הנרי ויאה מפריז וורנר הייזנברג מגרמניה. הוחלט שיהיה רק פרס אחד בן מאה אלף פרנקים כל שנה וב-1938 הוענק הפרס לצרפתי ז'אן לרה ובאופן יוצא מן הכלל הסכים מאלאקס להעניק פרס שני בן חמישים אלף פרנקים, למי שהיה קרוב מאוד לזכות בפרס הראשון, ליהודי הפולני יוליוס שאודר (Juliusz Paweł Schauder). הוענק גם פרס בן מאה אלף לאי למתמטיקאי רומני בשם ניקולאה-ויקטור תאודורסקו. לא היה המשך להענקת הפרס.
קאקאפו
מאמצי שימור מוקדמים
מאורעות ותמורות עולמיים השכיחו את חשיבות השימור במהלך מלחמת העולם הראשונה, בימי המשבר הכלכלי העולמי של 1929 שלאחריה, ולבסוף מלחמת העולם השנייה. בגלל אי תשומת לבם של התושבים לשימור המין המשיכה אוכלוסיית הקאקאפו להצטמצם. בסביבות שנות העשרים של המאה ה-20 נכחד הקאקאפו באי הצפוני (האי הצפוני מבין שני האיים העיקריים המרכיבים את ניו זילנד), ובאי הדרומי קטנה מאוד תפוצתו. אחד מהמקלטים האחרונים שנותרו לקאקאפו היה אזור מסוים בפיורדלנד (Fiordland; אזור בדרום-מערב האי הדרומי של ניו זילנד); שם במשך שנות השלושים של המאה ה-20 הם נראו או נשמעו לעיתים קרובות יחסית, ולעיתים נאכלו על ידי ציידים או מקומיים. במשך שנות הארבעים של המאה ה-20 דיווחים על צפייה בקאקאפו הלכו ונעשו נדירים.
ניקולאה מאלאקסה
אבדן המפעלים ברומניה ועזיבתה
בגלל הסיוע שניתן ממפעלי מאלאקסה ללגיונרים בעת מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט הוטל עיקול על מפעלים. בגלל ההפצצות האנגלו-אמריקאיות על המפעלים והתקדמות החזית הסובייטית מאלאקסה החליט להעביר חלק ממפעליו לאזור סיביו והבנייה שם התקרבה לסיומה, כשהסתיימה מלחמת העולם השנייה בשטח רומניה. השלטון החדש, המושפע מהקומוניסטים התייחס באהדה למאלאקסה, הן משום שזכר לו תמיכה כספית במפלגה הקומוניסטית (מאלאקסה תרם לכל המפלגות) והן משום שראו בו מי שנרדף על ידי שלטונו של יון אנטונסקו. לאחר הלאמת מפעלי מאלאקסה בתקופה הקומוניסטית, הועסק ניקולאה מאלאקסה במפעליו כמהנדס בתפקיד יועץ מיוחד עד 1948, כאשר נסע לכינוס שנערך בווינה ולא חזר לרומניה.
קאקאפו
המחלקה לשימור הטבע של ניו זילנד
בשנות החמישים של המאה ה-20 נוסדה מחלקת השימור של ניו זילנד והחלה לחפש אחר קאקאפו, לרוב בפיורדלנד ובשטח בו נכלל הפארק הלאומי קאורנג'י (Kahurangi National Park) של ימינו שבצפון-מערב האי הדרומי של ניו זילנד. שבעה מסעות חיפוש לפיורדלנד נערכו בין השנים 1951 ל-1956, אך נמצאו רק סימנים מעטים לנוכחות הציפור. לבסוף, בשנת 1958, נלכד קאקאפו ושוחרר באזור מוגן יחסית, בקרבת הפיורד מילפורד סאונד שבפיורדלנד. בשל חשש שצבאים ויעלים יאכלו מקורות מזון חשובים לקאקאפו, כפי שקרה באזורים אחרים, הוחלט להעביר את הציפורים לשבי. בשנת 1961 נלכדו שישה פרטים; אחד שוחרר, והחמישה הנותרים הועברו למקלט לעופות באי הצפוני. בתוך מספר חודשים מתו ארבעה מהעופות, והחמישי מת כעבור כחמש שנים. ב-12 השנים הבאות מצאו מסעות איתור כאלו סימנים מעטים עוד יותר לקאקאפו, דבר שהעיד על המשך הצמצום בגודל אוכלוסייתם. רק קאקאפו אחד נראה במשך שנים אלו. הוא נלכד ב-1967, ולמרות האופטימיות בדבר שיטות יעילות יותר להחזקת הקאקאפו בשבי, הוא מת בשנה שלאחר מכן.
ניקולאה מאלאקסה
אבדן המפעלים ברומניה ועזיבתה
בתו של מאלאקסה נישאה למי שעתיד להיות חתן פרס נובל ושניהם נסעו ב-1945 לארצות הברית לצורכי לימודים ונשארו שם. לפני עזיבת רומניה והצטרפות לבני משפחתו בארצות הברית, הספיק מאלאקסה להעביר לחשבונות בנק בארצות הברית מאות מיליוני דולרים, שהפכו אותו לאדם עשיר גם שם.
קאקאפו
המחלקה לשימור הטבע של ניו זילנד
בשנות השבעים המוקדמות לא היה ידוע בוודאות האם הקאקאפו שרד או שנכחד מהטבע לחלוטין. עם הפיכתם של המסוקים לכלים נפוצים יותר, התאפשרה הגעה לאזורים שלא היו נגישים בעבר ומספר קטן של פרטים נצפה. בשנת 1974 נלכדו שני קאקאפו במילפורד סאונד והועברו לאי "מוד" (Maud Island) שבצפונו של האי הדרומי. היותם של הקאקאפו שנלכדו בגדלים שונים עוררה צפייה כי מדובר בזכר ונקבה וייתכן שהללו יתרבו. הפרט שנחשב כנקבה נהרג בידי כלב בשנת 1977, והתברר שזה שנשאר בחיים אכן היה זכר.
בשנת 1974 לכדו חוקרים עוד עופות זכרים אחדים, וערכו את התצפית המדעית הראשונה על בימבום של זכרי הקאקאפו במסגרת טקס החיזור. זכר אחד נלכד בשנת 1975 באזור מילפורד והועבר לאי מוד. פרט זה, שקיבל את השם "ריצ'רד הנרי" - על שם חוקר הטבע, נחשב תקופה ארוכה למבוגר ביותר באוכלוסייה זו; הוא מת בשנת 2010, וגילו הוערך בכשמונים שנה. בשנת 1976 התגלו ארבעה זכרי קאקאפו ב"עמק טרנסיט" (Transit Valley; "עמק המעבר").
ניקולאה מאלאקסה
בקשת אזרחות אמריקאית ועימות מחודש עם אאושניט
אאושניט הגיע לארצות הברית ב-1946 ובקשתו לאזרחות אמריקאית לא נתקלה בקשיים. מאלאקסה הגיש בקשה דומה ב-1948 ולבקשתו קמו מתנגדים על בסיס המידע שסיפק אאושניט. ההתנגדות התבססה על קשריו עם התנועה הלגיונרית ועם גרמניה הנאצית ולבסוף עם המשטר הקומוניסטי ברומניה. מאלאקסה חיפש תומכים לבקשתו וזכה לתמיכתו של ריצ'רד ניקסון, תמיכה עבורה קיבל ניקסון, לדברי סימור הרש, מאה אלף דולרים.
קאקאפו
המחלקה לשימור הטבע של ניו זילנד
בין השנים 1974 ל-1976 נמצאו 14 פרטים, אולם נראה היה כי כולם זכרים. מקרה זה חיזק את הסברה שכל נקבות הקאקאפו מצאו את מותן בידי טורפים בעת הקינון, ושהמין נידון לכליה. כל הפרטים שגילתה המחלקה לשימור הטבע של ניו זילנד בין 1951 ל-1976 הועברו לעמק מרוחק ומוקף הרים, שפני השטח שלו מורכבים מטרשים וצוקים. אולם, אפילו בתנאי שטח קשים אלו היו מצויים טורפים (בעיקר סמוריים), ובשנת 1976 נעלמו הקאקאפו מהעמק, למעט מספר זכרים ששרדו באזורים הצוקיים והלא-נגישים ביותר של האזור.
אף על פי שהמסעות לחיפוש הקאקאפו יועדו לאי הדרומי, ולפרקים גם לזה הצפוני, בין 1951 ל-1977 לא הגיעה אף משלחת לאי סטיוארט, וזאת אף על פי שעובדים מטעם הממשלה צפו שם בקאקאפו ואף אספו נוצות של העופות בשנת 1949. בשנת 1970 הצליח צייד איילים לצלם קאקאפו באי ודיווח על המקרה לשומר מטעם שירות היערות, אך נראה כי זה האחרון התעלם מהדיווח. משלחת לחיפוש קאקאפו שיצאה לדרכה בשנת 1977 איתרה כבר ביומה הראשון אתר בימבום (ראו הפרק "חיזור, רבייה וגידול צאצאים") וכן סימנים לנוכחות קאקאפו. במהרה אף התגלו כמה עשרות פרטים, זכרים ונקבות. ב-1980 שוחררו באזור כלבי-גישוש כשמחסום-פה על פיהם; הללו הביאו ללכידה של מספר עופות, ביניהם נקבות. גודל האוכלוסייה הכללי הוערך ב-100 עד 200 פרטים.
תוכנית השיקום וההשבה לטבע
בשנת 1989 יצאה לדרכה התוכנית להבראת אוכלוסיית הקאקאפו. היות שבשבע השנים בהן היו העופות באי האוטורו לא הייתה רבייה, החלו העובדים בתוכנית השיקום לספק מזון נוסף לחלק מהנקבות, בתקווה שהמזון יזרז את רבייתן. ארבע נקבות הטילו ביצים בשנת 1991, ושני גוזלים גדלו בהצלחה. הקאקאפו שבאי קודפיש התרבו לראשונה בשנת 1992, אך הבשלת הרימו שהייתה צפויה התעכבה; שלושה גוזלים שסבלו מתת תזונה נלקחו לגן החיות של אוקלנד, ושם מתו שניים מהם. השלישי, נקבה לה ניתן השם "הוקי" (Hoki), גודלה בהצלחה בידי האדם ובבגרותה שוחררה לאי מוד.
סופר המדע הבדיוני דאגלס אדמס והביולוג מארק קרווארדיין סיקרו את תוכנית השימור של הקאקאפו בשנת 1989 במהלך סדרת מסעות שמימן ה-BBC ונערכו במשך מספר שנים ברחבי העולם. מסעות אלו הובילו להפקת סדרת תסכיתי רדיו ולאחר מכן גם לכתיבת הספר "הזדמנות אחרונה לראות" שאחד הפרקים בו עוסק בקאקאפו. ביקורם של אדמס וקרווארדיין משך תשומת לב בינלאומית לקאקאפו והגביר את מאמצי השימור שלו.
בעוד האיים קודפיש והאוטורו היו נקיים מטורפים גדולים, בשניהם הייתה נפוצה החולדה הפולינזית הקטנה יותר. בתחילה, לא היה ידוע לאחראי השימור כי גם החולדה הפולינזית טורפת את ביצי הקאקאפו וגוזליו ומתחרה עמם על מקורות מזון. לאחר שנתגלתה התופעה והשפעתה, ננקטו צעדים כדי לנקות את קודפיש מחולדות; באותו הזמן הוחלט גם להעביר את הקאקאפו מהאוטורו למוד, לא רק בשל הימצאות החולדות באזור, אלא גם משתי סיבות אחרות: שני גוזלים בלבד הגיעו לבגרות באי (וגם זאת לאחר מתן מזון נוסף לנקבות), ופני השטח הטרשיים הקשו את התנהלות מאמצי השימור. למרבה האירוניה, דווקא העברה זו - שבוצעה בגלל חוסר ברבייה כביכול, הניבה הפתעה בנושא זה בדיוק: כשהציפורים נתפסו באי האוטורו כדי להעבירן בשנת 1999, נקבה שלא נראתה משנת 1984 נמצאה כשהיא דוגרת על שלוש ביצים. ההדגרה הושלמה באופן מלאכותי ושלוש נקבות בקעו. בשנת 1998 הועברה אוכלוסיית האי קודפיש לשהות בת שנתיים ב"אי פרל" ( Pearl Island; "אי הפנינה") הסמוך, ובזמן זה הורעלו כל החולדות בקודפיש. על אף שגם באי פרל היו בנמצא חולדות וציפורי הווקה (Weka; Gallirallus australis) הטורפות, בשנת 1999 הטילו חמש נקבות ביצים באופן בלתי צפוי; הביצים הועברו להדגרה מלאכותית, וחמישה גוזלים בקעו. בתוך שלוש שנים זינק גודל האוכלוסייה הכללית מ-50 ל-62 פרטים.
בשנת 2001 ניבאו המדענים כי בעונת הרבייה הבאה יניב הרימו באי קודפיש יבול פירות רב - יבול שיהווה תמריץ לרביית הקאקאפו. הם העבירו את כל 21 הנקבות בגיל הרבייה לקודפיש. 24 גוזלים הגיעו לבגרות בתחילת 2002; בעונת רבייה אחת אוכלוסיית הקאקאפו זינקה ב-39%, מ-62 ל-86 פרטים, ובעונת הרבייה 2008–2009, שהייתה מוצלחת במיוחד, עברה האוכלוסייה לראשונה את רף 100 הפרטים.
בשנתיים שלאחר מכן, הרימו לא הניב פירות רבים וכתוצאה מכך, הקאקאפו לא התרבו. בניסיון להגביר את קצב הרבייה בלי קשר ליבול הרימו, הועברו מספר פרטים, מתוכם רבים שבקעו בעונת הרבייה של 2002, לאי צ'אלקי, שבו עצי אשור רבים. ב-2004 מתו שלוש נקבות שנדבקו מחיידק Erysipelothrix Rhusiopathiae, ובכך ירד גודל האוכלוסייה מ-86 ל-83 פרטים.
מצב נוכחי ועתיד המין
אוכלוסיית הקאקאפו שנשארה נמצאת תחת מעקב תמידי של הקבוצה להבראת הקאקאפו, במטרה לשמר את המין. ההצלחה היחסית של מאמצי השימור נזקפת לפיקוח על רביית העופות שנשארו. הקאקאפו מועברים לעיתים בין ארבעת האיים - קודפיש, מאוד, אנצ'ור וצ'אלקי - כדי להגן עליהם מטורפים וכדי להגדיל את סיכויי הרבייה שלהם. זכרים המוערכים כעקרים מוחזקים בנפרד מהנקבות כדי למנוע פגישות חיזור שלא יניבו תוצאות. כציפור היחידה שנולדה באי הדרומי, ל"ריצ'רד הנרי" הייתה חשיבות גדולה למגוון הגנטי; גוני נוצותיו צהובים יותר מאלה של העופות האחרים, וה"בימבום" שלו שונה במקצת. על אף שהחל משנת 1998 הוא היה הורה לשלושה גוזלים - שני זכרים ונקבה - הוא לא הראה עניין בהכרת נקבות חדשות, עד מותו ב-2010.
הפריה מלאכותית נשקלת החל משנות התשעים כאמצעי להאצת הרבייה, אך היא נמנעת בעקבות קושי באיסוף זרע; ניסיון מוקדם לאיסוף זרע נעשה באמצעות בובה דמוית נקבת קאקאפו שהורכבה על גבי רכב צעצוע הנשלט מרחוק - נקבת הקאקאפו המדומה התקרבה לזכרים באמצע תצוגת הלֶק שלהם. טכניקות אחרות כללו גירוי חשמלי לאחר אלחוש, וכן שיטה חדשה יחסית - עיסוי באזור הרבייה. שיטה זו, שהצלחתה גוברת והולכת, הביאה לגילוי ממצאים חדשים בנוגע לרביית הקאקאפו. לדוגמה, התגלה כי לזכרים רבים זרע לא תקין או שהם עקרים לחלוטין. איכות הזרע הירודה, ככל הנראה מפאת זיווג קרובים כתוצאה ממצב "צוואר בקבוק" אליו נקלעה האוכלוסייה - מצב המפחית מאוד את השונות הגנטית בין הפרטים השונים, יכולה להסביר את שיעור הפוריות הנמוך שנצפה בעונות הרבייה האחרונות, בעיקר בקרב הזכרים.
לנקבות ניתנים תוספי מזון בתחנות האכלה פרטיות, בתקווה שאלו יגרמו להן להטיל אחת לשנה, ולא אחת למספר שנים. לעיתים נלקחים גוזלים מאמותיהם במטרה לעודד הטלה שנייה; נקבות זקנות יותר יכולות לשמש בתפקיד "אם מאמצת" ולגדל את הגוזלים בהצלחה. גוזלים אחרים מודגרים באופן מלאכותי ומגודלים בידי אדם. המעקב אחר הקאקאפו מתבטא גם בניטור קפדני של הקנים. במטלה זו משתמשים באמצעים טכנולוגיים שונים, החל בטלוויזיה במעגל סגור ועד עין אלקטרונית המתריעה כאשר האם עוזבת את הקן בחיפוש אחר מזון. בזמן זה נע צוות השימור אל הקן ועוטף את הביצים ברפידה חמימה כדי לשמור על חומן.
אף על פי שהעתיד נראה ורוד יותר - עם גידול באוכלוסייה מאז שנת 1997 ו-24 גוזלים שבקעו בשנת 2004, עדיין נתון הקאקאפו בסכנת הכחדה חמורה; דוגמה הממחישה את אי היציבות של עתיד המין כולו היא המוות הפתאומי של שלוש נקבות ביולי 2004 - שכן כשאוכלוסיית המין כולו כוללת עשרות פרטים בלבד, לכל פרט ופרט חשיבות מכרעת. עונת הרבייה הלא צפויה של 2005 הניבה 26 ביצים, מתוכן 11 הופרו. חמישה גוזלים בקעו לבסוף. אף שאחד הגוזלים מת וגם פרט זכר אחד מת בחורף 2005, צמחה האוכלוסייה בצורה איטית אך יציבה, ועמדה בשנת 2006 על 86 פרטים. בשנת 2015, עמדה האוכלוסייה על 125 פרטים. בשנת 2016, שנחשבה כשנה מוצלחת מבחינת הקאקפו, בקעו 34 גוזלים, שהביאו את מספר הפרטים ל-157, עלייה של 28%.
בין השנים 1997 ל-2005 צמחה האוכלוסייה הבוגרת מ-50 ל-83 פרטים, כשמתוך ה-83, 45 היו זכרים ו-38 נקבות; החוקרים מנסים, בהצלחה יחסית, לצמצם את היחס המספרי בין הזכרים ולנקבות ולקרבו ל-50:50 (ראו הפיסקה "היחס המספרי בין המינים") וזאת בדרך של מניעת גישת נקבות חזקות למקורות מזון בלתי מוגבלים, כך שיטילו יותר ביצי-נקבות מזכרים. ניסוי זה מצליח, והיחס אכן מתקרב לעבר ה-50:50. החוקרים סבורים, על פי מודל מתמטי שבו הם משתמשים, כי הפיכת האוכלוסייה מוטת הזכרים לאוכלוסייה שוויונית תצמצם מ-12 עד ל-109 שנים את הזמן שבו יהיה הקאקאפו נתון בסכנת הכחדה, וזאת בהנחה שמאמצי השימור לא יתקלו במכשולים חדשים.
בהנחה שהעופות ימשיכו להתרבות בהצלחה, המכשול הבא למאמצי השימור העתידיים הוא העדרו של אי גדול ונטול טורפים שיש ביכולתו לאכלס למעלה מ-100 פרטים, ובו הקאקאפו יוכלו לחיות חיים טבעיים יותר, ללא פיקוח צמוד כל כך של האדם - פיקוח שבמצב הנוכחי נדרש להישרדות המין. בנובמבר 2005 הוכרז על תוכנית לבניית מקלט חדש לחיות בר באי הדרומי; המקלט מתוכנן להכיל בעלי חיים מקומיים הנתונים בסכנת הכחדה, בכללם הקאקאפו, והוא אמור להעניק סביבת מחיה גדולה ונטולת טורפים בשבילו. בנייתו של המקלט מתוכננת לאיים רזולושן (Resolution) וסקרטרי (Secretary) שבפיורדלנד.
מאמצי שימור הקאקאפו עשו את המין למוכר עד מאוד. על הקאקאפו נתפרסמו ספרים רבים, הן לילדים והן למבוגרים, וכן הופקו סרטים תיעודיים, המתארים בפירוט את התלאות העוברות על המין.
הקאקאפו בתרבות המאורית
לקאקאפו הוקדש מקום נכבד בתרבות של המאורים - התושבים הילידים של ניו זילנד, וסביבו נטוו אגדות וסיפורי פולקלור שונים. בשל מחזור הרבייה הלא-סדיר של הקאקאפו, והעובדה שהוא מתרבה בעיקר בשנים פוריות במיוחד, בהם פורחים מינים מסוימים של צמחים, סברו המאורים שיש לו יכולת לחזות את העתיד. יתר על-כן, קיבלו המאורים חיזוק לאמונתם זו כשצפו בקאקאפו מטמין גרגרים של העצים B. tawa ו-Hinau בבורות מים, כדי שישמשו כאספקת מזון בקיץ הבא. נראה כי המנהג המאורי של טבילת מזון במים לאותה המטרה נלמד מהתנהגות זו של הקאקאפו.
המאורים החשיבו את הקאקאפו למקור מזון טוב, ובתקופה שבה הוא היה נפוץ הוא ניצוד עבור בשרו. באחת העדויות על אכילת בשר הקאקאפו נאמר שהוא מזכיר בטעמו ובמרקמו בשר טלה, אולם המתיישבים האירופאים בניו זילנד תיארו את בשרו כבעל טעם כבד ועמוק. בתקופת הרבייה של הקאקאפו, קולות הבמבום הרמים והתכנסות הקאקאפו במקום אחד הקלו על המאורים את ציד הקאקאפו. במקרים אחרים, הקאקאפו ניצוד כאשר אכל או כאשר ביצע "אמבטיות חול" במזג אוויר יבש. הציד התבצע בעיקר בשעות החשכה, בעזרת עזרים שונים: לעיתים בעזרת מלכודות, ולעיתים בעזרת כלבים פולינזיים מבויתים שאומנו לצוד את הקאקאפו. במקרים מסוימים נהגו המאורים להשתמש בלפידים שיסנוורו את הקאקאפו, יגרמו לו להיבהל ולעצור במקום וכך יהיה קל יותר לתפוס אותו.
לעיתים בשר הקאקאפו שנצוד נאכל מיד, ולעיתים שומר בשומן הקאקאפו כדי שישמש כאספקת מזון עתידית. בני אחד השבטים המאורים נהגו לשמור את בשר הקאקאפו בסלים שהיו עשויים מהקליפה הפנימית של עץ כלשהו, או במכלים שנבנו מאצות-ים. נוצות-הזנב של הקאקאפו הודבקו לעיתים למכלים אלה, כדי שיהוו קישוט ואינדיקציה לגבי תכולת המכלים. נוסף על כן, נהגו המאורים להשתמש גם בביצי הקאקאפו, אותן תיארו כלבנבנות בצבען ודומות במידתן לממדי ביצת הקֶרֶרוֹ, היונה הניו זילנדית. המאורים השתמשו בעור הקאקאפו, כשהנוצות עדיין מחוברות אליו, להכנת גלימות ושכמיות. לבגדים אלה הייתה חשיבות בתרבות המאורית, והמעט שעדיין נותרו בימינו שמורות היטב ונחשבות לאוצר. נוצות הקאקאפו עיטרו גם את הטייאהאה (נשק דמוי-חנית), אך הן הוסרו לפני שימוש מעשי בנשק.
במספר מקרים ניצוד הקאקאפו גם מפני שהזיק למאורים - פרטים רעבים נכנסו לעיתים לתוך מחסני מזון של המאורים ואכלו אותם או הביאו להרקבת המזון השמור בהם. חרף זאת, נראה שהקאקאפו שימש גם כחיית מחמד של המאורים. המתיישבים האירופאים בניו זילנד דיווחו כי המאורים החזיקו קאקאפו בתור חיית מחמד, ואף רחשו להם אהבה רבה.
מדיה
אם אינכם מצליחים לשמוע את הקול הנמוך נסו גרסה זו (מידע) בה הועלה גובה הקול בכ-50%.
מלכישוע
מַלְכִּישׁוּעַ הוא כפר שיקום לנפגעי סמים, אלכוהול והתמכרויות השוכן על הר הגלבוע. הכפר מנוהל על ידי עמותת נוה מלכישוע אשר הוקמה בשנת 1989 כמלכ"ר. המקום מציע ליווי לאורך תהליך הגמילה הפיזית, הטיפול ארוך טווח ותהליך ההשתלבות בקהילה ובחברה.
שמו של המקום נובע ממיקומו: פסגת הר מלכישוע, ההר הגבוה ביותר ברכס הרי הגלבוע, הקרוי על שם מלכישוע בן שאול.
היסטוריה
העמותה הוקמה בשנת 1989, כאשר ראש המועצה של בקעת בית שאן, יגאל שחר, ביחד עם אליקים רובינשטיין, שהיה מזכיר ממשלת ישראל העשרים ושלוש ובתוקף זה היו"ר של הרשות למלחמה בסמים ואלכוהול, החליטו על הקמת אחד הכפרים הראשונים בארץ לשיקום נפגעי סמים ואלכוהול. את ההקמה ליוותה הוועדה המיוחדת למאבק בנגעי הסמים והאלכוהול של הכנסת, בראשות ראובן ריבלין ועובדיה עלי. תושבי ישראל רבים נפגעי סמים ואלכוהול טופלו אז במדינות אחרות, בעיקר באירופה, והטיפול בישראל היה בחיתוליו.
השכלה והכשרות
בכפר פועל בית ספר ומרכז הכשרה מקצועית, בהתאם לתוכניות הלימודים השונות. לכל דייר מותאמת תוכנית לימודים, וההוראה מתקיימת בקבוצות קטנות ובכיתות נפרדות לכל מסגרת. בבית הספר לומדים לבגרות מלאה, ובנוסף להכשרות מקצועיות בתחומים כגון: גינון, מסגרות וריתוך, מקצועות טיפוח, תחזוקה ומטבח.
היחידה לחקר התמכרויות
היחידה לחקר התמכרויות פועלת בשילוב עמותת נוה מלכישוע ואוניברסיטת חיפה. היחידה פועלת לעידוד מחקר אקדמי בנושא נפגעי התמכרויות ומחקרים קליניים ופרא-קליניים. המחקרים נערכים תוך הקפדה על שמירת זכויות הדיירים והמטרות השיקומיות, הטיפוליות והחינוכיות.
יחידת המחקר פועלת לחיזוק הקשר בין האקדמיה לשדה הטיפולי באמצעות שילוב תלמידים לתארים מתקדמים בעשייה הטיפולית והחינוכית.
מערך ההכשרות וההדרכות
במלכישוע מתקיימת תוכנית הכשרה שנתית בתחום ההתמכרויות לכלל אנשי הצוות בכפר, בשיתוף עם יחידת המחקר. כמו כן מתקיימות הכשרות בתחומים ייחודיים לצוותים העוסקים באוכלוסיות מיוחדות.
כפר מלכישוע הוא מוסד מוכר להתמחות בפסיכולוגיה קלינית, עבודה סוציאלית וקרימינולוגיה.
מערך ההדרכות של מלכישוע מורכב מפסיכולוגיים קליניים בכירים ועובדים סוציאליים קליניים.
המקצוען של ניו יורק
המקצוען של ניו יורק (באנגלית: New York Pro Championship) היא תחרות פיתוח גוף מקצועית כמו כן תחרות תזונה וכושר נפרדת.
עד לשנת 2005 התחרות נקראה לילה של אלופים, תחרות התזונה וכושר נערכה תחת השם New York Pro מאז 2002 אך למעשה היא נפרדת לחלוטין מתחרות פיתוח הגוף ואף נערכת בתאריך שונה.
1945 בספורט
אתלטיקה
אנה לרסון
גביע דייוויס
לא נערך עקב מלחמת העולם השנייה.
איטליה
תחרויות לא התקיימו
אנגליה
תחרויות לא התקיימו
ברזיל
בשל גודלה של ברזיל, אליפויות נערכו על בסיס אזורי.
גרמניה
תחרויות לא התקיימו
אליפות דרום אמריקה
ארגנטינה זכתה באליפות וברזיל  זכתה במקום השני.
NFL
קליבלנד ראמס מנצחת את וושינגטון רדסקינס 14-15 באליפות ה-NFL במשחק שנערך בקליבלנד.
ים אזוב
ים אָזוֹב (רוסית: Азо́вское мо́ре) הוא ים רדוד המהווה שלוחה צפונית של הים השחור ומחובר אליו במצר קרץ' (Керч). הוא תחום על ידי רוסיה.