cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג
שלטונו
לאחר מותו של פרידריך ב-11 בפברואר 1825 ללא יורשים, התעוררה מחלוקת ירושה בין הדוכסויות השונות בתורינגיה: ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד היה זכאי לרשת את הדוכסות מכוח נישואיו ללואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג, שהייתה אחייניתו של פרידריך, אך מכיוון שהיה בהליכי גירושין ממנה, התנגדה המשפחה להעברת דוכסות גותה לחזקתו. ב-1826 התקבלה פשרה שלפיה יחולקו מחדש הדוכסויות; ארנסט ויתר על זאלפלד שהייתה ברשותו קודם לכן והועברה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, וקיבל את גותה בלבד, ללא אלטנבורג, שהועברה לפרידריך, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, שנאלץ להעביר את נחלותיו לדוכסות סקסוניה-מיינינגן. בעקבות כך הפך ארנסט לדוכס סקסוניה-קובורג-גותה.
פונקציה פרימיטיבית רקורסיבית
כפל, חזקה, ועצרת
פונקציית הכפל, החזקה והעצרת:
f(x) = x!
הן פרימיטיבית רקורסיבית גם כן. ניתן להוכיח זאת באופן דומה לפונקציית החיבור.
חיסור
פונקציית החיסור מקבלת כקלט שני מספרים טבעיים, ומחזירה את ההפרש ביניהם. תמונת פונקציית החיסור אינה תמיד מספר טבעי, ולכן יש לתקן זאת. למשל, כאשר מופעלת פונקציית החיסור הרגילה על הפרמטרים 4 ו6 (ארבע פחות שש), תמונת הפונקציה תהיה הערך מינוס 2, אשר אינו מספר טבעי. לכן נשנה את תמונת הפונקציה ל-0 כאשר התמונה שלילית. כך, תמונת הפונקציה על הפרמטרים 4 ו-6 היא 0.
כלומר, נגדיר: , ופונקציה זו תשמש אותנו כפונקציית החיסור, המצומצמת למספרים הטבעיים.
כדי ליצור את פונקציית החיסור יש ליצור את פונקציית ה"קודם" - p(x) שמחזירה לכל מספר, חוץ מאפס, את המספר הקודם לו, ועבור אפס - היא מחזירה אפס. את פונקציית הקודם ניתן להגדיר על ידי רקורסיה פרימיטיבית: מכאן ניתן להגדיר את החיסור:
חילוק
בדומה לפונקציית החיסור, מתקנים את פונקציית החילוק כך שתמונתה תהיה תמיד מספרים שלמים. לכן, מגדירים את פונקציית החילוק כעיגול כלפי מעלה של תוצאת החילוק. זהו למעשה חילוק עם שארית שלילית, כאשר מתעלמים מהשארית. החילוק מתבצע כך: נגדיר את פונקציית החילוק:
שימושים
מחלקת הפונקציות הפרימיטיביות רקורסיביות מוכלת בכל מחלקה הסגורה תחת רקורסיה פרימיטיבית והכוללת את הפונקציות הרקורסיביות פרימיטיביות היסודיות. למשל, על מנת להוכיח שהפונקציות האריתמטיות הבסיסיות הן פונקציות רקורסיביות, די להוכיח שכל פונקציה פרימיטיבית רקורסיבית היא גם פונקציה רקורסיבית.
קשר למודלים חישוביים שונים
קיימים קשרים הדוקים בין פונקציות פרימיטיביות רקורסיביות, ופונקציות רקורסיביות. לדוגמה, ניתן להראת שאם פונקציה היא רקורסיבית, ועוצרת תמיד לאחר מספר ידוע של צעדים (שחסום על ידי פונקציה פרימיטיבית רקורסיבית), אזי היא גם פרימיטיבית רקורסיבית.
למרות שנובע מכך שפונקציות רקורסיביות רבות ביותר הן פרימיטיביות רקורסיביות, קיימות פונקציות רקורסיביות שאינן פרימיטיביות רקורסיביות, כגון פונקציית אקרמן.
קישורים חיצוניים
Рекурсивні функції
בית הספר קשת
חטיבת הביניים והתיכון
בכל שכבת גיל קיימות שתי כיתות המונות כ-30 תלמידים. הכיתות מעורבות בנים ובנות, דתיים, מסורתיים וחילונים. בית הספר משלב תלמידי חינוך מיוחד בכיתות נפרדות ובשילוב בכיתות האם.
מקצועות בחירה
תלמידי החטיבה נדרשים ללימודי אומנויות. לתלמידים אפשרות לבחור בלימודי תיאטרון, מוזיקה, אומנות, צילום ומחול. כמו כן, בכיתות ח'-ט' התלמידים יכולים לבחור בין לימודי פיזיקה, גאוגרפיה, תנועה ופסיכולוגיה. כמו כן, בכיתות ח'-ט' מתקיימת בתוך מערכת השעות של התלמידים מסגרת של מחויבות אישית.
לימודי יהדות
תלמידי החטיבה לומדים שיעורי בית מדרש בארבע קבוצות נפרדות המחולקות על פי מגדר וזהות חילונית או דתית. כמו כן, בשיעורי תנ"ך מלמדים שני מורים בכל עת, כאשר אחד חילוני והשני דתי. בנוסף לכך לומדים בחטיבת הביניים מחשבת ישראל.
לימוד רב תחומי
בכיתה ט' בית הספר מקיים לימוד והוראה רב תחומית במקצועות היסטוריה, ספרות ואומנות. בסיום השנה התלמידים כותבים עבודה עיונית בנושא אותו הם בוחרים המשלב בין שלושת התחומים הנלמדים.
לימודי יהדות
כלל תלמידי התיכון לומדים תנ"ך בהיקף של 5 יחידות לימוד הכוללות עבודת חקר בנבואה או על ספר בראשית בהיקף של 2 יחידות לימוד המוגשת בכיתה י', יחידת בקיאות הנלמדת בכיתה י"א ושתי יחידות לימוד עיוניות מסכמות הנלמדות בכיתה י"ב. כמו כן, כל תלמידי התיכון לומדים 3 יחידות לימוד במחשבת ישראל לאורך שלוש שנות התיכון, כאשר בכיתה י' נלמדת יחידה בנושא מעגלי שייכות, בכיתה י"א יחידה בנושא 'האחר בתרבות ישראל' ובכיתה י"ב יחידה בנושא "מקום" בתרבות ישראל. כמו כן, לתלמידי התיכון אפשרות ללמוד 5 יחידות מחשבת ישראל במסגרת מגמת המקצוע, בה ניתן לבחור בין לימודי תלמוד, פילוסופיה, צדק חברתי ומחול יהודי.
מגמות
המגמות הנלמדות בבית הספר הן מגמות פיזיקה, ביולוגיה, אומנות, תיאטרון, ספרות, היסטוריה, אזרחות,  ערבית, צרפתית, תנ"ך, ומחשבת ישראל.
ולדאס מיקאנס
ולדאס מיקאנס (ברוסית: Владас Микенас; 17 באפריל 1910, טאלין – 3 בנובמבר 1992, וילנה) שחמטאי ליטאי וסובייטי בדרגת אמן בינלאומי, שופט בינלאומי, עיתונאי ומחברו של ספר השחמט הראשון בליטאית.
השתתפות באולימפיאדות
מיקאנס שיחק בנבחרתה האולימפית של ליטא בחמש אולימפיאדות רשמיות ובאחת בלתי רשמית.
השתתפות בתחרויות
בשנת 1930 ניצח מיקאנס באליפות אסטוניה השלישית שהתקיימה בטאלין. בשנת 1931 חלק מקום 2–5 באליפות הראשונה של המדינות הבלטיות שהתקיימה בקלייפדה (בתחרות ניצח יצחק ויסטנייצקי). בשנת 1931 היגר מיקאנס מאסטוניה לליטא. בשנת 1934 ניצח מיקאנס בדו-קרב את פובילס ואיטוניס 6-2. בשנת 1935 הגיע למקום העשירי בתחרות לודז' (ניצח: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר). באותה שנה ניצח בדו-קרב את יצחק ויסטנייצקי. בשנת 1936 ניצח מיקאנס באליפות ליטא. בשנת 1937 ניצח בדו-קרב את פובילס ואיטוניס 5.5-4.5. בשנת 1937 הגיע למקום העשירי בתחרות קמרי, אך ניצח את אלוף העולם בשחמט אלכסנדר אלכין את סבלי גריגורייביץ' טרטקובר  ואת גדעון סטולברג. בתחרות הייסטינגס 1937/38 הגיע למקום השישי בתוצאה החריגה +5 -4 =0. בתחרות זו ניצח בין היתר את ויליאם פיירהורסט, את ולדימיר פטרוב , את ג'ורג' אלן תומאס ואת סאלו פלור . בשנת 1938 ניצח בדו-קרב את פובילס ואיטוניס 3–9. בשנת 1939 הגיע למקום השלישי בתחרות רוסריו (ניצח: ולדימיר פטרוב). באותה שנה הגיע למקום הרביעי בתחרות קמרי (ניצח: סאלו פלור). בין ניצחונותיו בתחרות זו על יפים בוגוליובוב
אזרח סובייטי
ליטא סופחה לברית המועצות ב־1940 במהלך מלחמת העולם השנייה בהתאם לסעיפים הסודיים של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. בספטמבר אוקטובר 1940 חלק מיקאנס מקום 13–16 באליפות ה-12 של ברית המועצות שהתקיימה במוסקבה. בתחרות זו ניצח מיקאנס את מיכאל בוטביניק ואת גריגורי לבנפיש. בשנת 1941 הגיע למקום השלישי באליפות גאורגיה הרביעית.  בפברואר מרץ 1942 חלק מקום 3–6 בתחרות מוסקבה. במרץ אפריל 1942 חלק מקום 4–7 בתחרות סברדלובסק. ביולי אוגוסט 1942 חלק מקום 3–5 בתחרות קוביצ'ב. בשנת 1944 ניצח מיקאנס באליפות גאורגיה החמישית שהתקיימה בטביליסי. למקום העשירי, הצנוע, בתחרות זו הגיע אלוף העולם לעתיד טיגראן פטרוסיאן שהיה אז בן 15.  באותה שנה ניצח דו-קרב מול לובלינסקי 6–8. בשנת 1944 חלק מקום 5–6 באליפות ה-13 של ברית המועצות שהתקיימה במוסקבה.  ביולי 1945 ניצח מיקאנס בתחרות קאונס (האליפות ה-13 של ליטא).  באוקטובר נובמבר 1945 ניצח באליפות הארצות הבלטיות שהתקיימה בריגה. ביוני יולי 1946 הגיע מיקאנס למקום השלישי באליפות הארצות הבלטיות שהתקיימה בווילנה (ניצחו: יצחק ויסטנייצקי ויורי אברבך). באותה שנה הגיע שני באליפות גאורגיה השביעית שהתקיימה בטביליסי (ניצח: פאול קרס). בשנת 1947 הגיע למקום השני באליפות ה-13 של בילורוסיה שהתקיימה במינסק.  בשנת 1948 סיים בתיקו דו-קרב עם ראשיד נז'מטדינוב 7-7.
אלוף ליטא
מיקאנס ניצח במספר אליפויות ליטא שהתקיימו בווילנה. בשנת 1947 הוא ניצח באליפות ה-14 (לפי ספירה אחרת השלישית) עם 11.5/13 לפני דוד ברונשטיין, אלכסנדר טולוש ויצחק ויסטנייצקי. בשנת 1948 ניצח באליפות ה-15 עם 12/15 . בשנת 1949 הגיע למקום השלישי עם 12/16 (ניצחו: רטמיר חולמוב ויצחק ויסטנייצקי).. בשנת 1951 הגיע למקום החמישי בתחרות (ניצח: רטמיר חולמוב). בשנת 1952 חלק מקום 2–4 עם 9.5/13, מחצית הנקודה אחרי מנצח התחרות רטמיר חולמוב, שאותו ניצח מיקאנס במפגש בין השניים. בשנת 1953 הגיע מיקאנס למקום השישי עם 11/17. בשנת 1954 הגיע למקום השני עם 12.5/16 נקודה אחרי המנצח יצחק ויסטנייצקי שאותו ניצח מיקאנס במפגש בין השניים. בשנת 1955 הגיע למקום השלישי עם 10.5/15. בשנת 1957 הגיע למקום השני עם 13/16, נקודה אחרי המנצח רטמיר חולמוב. בשנת 1958 חלק מקום 2–4 עם יצחק ויסטנייצקי וצ'וקאייב עם 11/15 אחרי המנצח רטמיר חולמוב עם 13.5/15. בשנת 1959 הגיע מיקאנס למקום השלישי עם 12/16 אחרי המנצחים רטמיר חולמוב ויצחק ויסטנייצקי עם 13/16. בשנת 1960 חלק מקום 3–4 עם 6/11 אחרי המנצח רטמיר חולמוב והמקום השני יצחק ויסטנייצקי.  בשנת 1961 ניצח מיקאנס בתחרות עם 9.5/13 ללא הפסד בשנת 1963 הגיע למקום השני עם 10/15 (ניצח: מסלוב עם 11/15).  בשנת 1964 ניצח מיקאנס עם 9/12  בשנת 1965 חלק מיקאנס את המקום 1–2 עם 9/13 ובשנת 1967 חלק מקום 2–3 עם 6.5/9 לאחר בוטנוריוס 7.5/9.  בשנת 1968 חלק מקום 1–2 עם 10/14, ללא הפסד, עם בוטנוריוס.  בשנת 1969 חלק מקום 4–6 עם 9.5/15 עם הפסד בודד לבוטנוריוס בשנת 1985, בהיותו בן 75 השתתף שוב מיקאנס באליפות ליטא והגיע למקום ה-14 עם 4/15 תוך חילוץ תיקו ממנצח התחרות.
תחרויות נוספות
בשנת 1954 ניצח מיקאנס בתחרות מרובעת שהתקיימה בווילנה. מיקאנס הקדים את רטמיר חולמוב, יצחק ויסטנייצקי וויאצ'סלאב רגוזין. בשנת 1955 חלק מקום 3–6 בתחרות פרנו (ניצח: פאול קרס). בשנת 1959 הגיע למקום השני עם 11/13 בתחרות ריגה (המנצח: אלוף העולם לעתיד בוריס ספסקי עם 11.5/13).
בשנת 1960 חלק את מקום 4–5 בתחרות פרנו (אליפות הארצות הבלטיות) בשנת 1961 ייצג את ליטא בלוח הראשון בתחרות הגוש המזרחי מול נבחרות לטביה ומזרח גרמניה. קבוצת ליטא זכתה במקום השני. מיקאנס ניצח את אייברס גיפסליס מלטביה בהתמודדות האישית ביניהם.
בשנת 1964 חלק מקום 2–4 בתחרות פארנו (אליפות הארצות הבלטיות) אחרי איוו ניי. בשנת 1965 ניצח מיקאנס באליפות הארצות הבלטיות. בשנת 1971 הוא ניצח בתחרות שהתקיימה בלובלין.
מיקאנס שימש כשופט בדו-קרב על אליפות העולם בין אנטולי קרפוב לגארי קספרוב בשנת 1985.
חידושים בפתיחה
על שמו מכונה הסתעפות חריפה בהגנת בנוני "הסתעפות מיקאנס". המסעים הם 1. ד4 פו6 2. ג4 ג5 3. ד5 ה6 4. פג3 ה:ד5 5. ג:ד5 ד6 6. ה4 ז6 7. ו4 רז7 8. ה5.
על שמו מכונה הסתעפות בפתיחה הנימצו הודית:. ד4 פו6 2. ג4 ה6 3. פג3 רב4 4. מהד3
כמו כן פיתח הסתעפות הנקראת הסתעפות פלור-מיקאנס בהגנה האנגלית 1. ג4 פו6 2. פג3 ה6 3. ה4.
הסתעפות פלור-מיקאנס בהגנה האנגלית
מטבוליזם של חומצת הטבוריתיים
CAM photosynthesis (ראשי תיבות של Crassulacean acid metabolism, "מטבוליזם של חומצת הטבוריתיים") הוא מנגנון פוטוסינתזה מיוחד שמייעל את קליטת הפחמן הדו-חמצני וקיבועו בתנאים של חום, יובש ועוצמות קרינה גבוהות תוך כדי אובדן מזערי של מים.
תהליך פוטוסינתזה רגיל מורכב משני שלבים עוקבים: שלב ראשון – קליטת האור בכלורופיל, פירוק מולקולת מים לחמצן ומימן והמרת אנרגיית האור לאנרגיה כימית במולקולת ATP. שלב שני – קליטה של CO2 דרך פתחי הפיוניות, וקיבועו אל תוך תרכובות אורגניות. במהלך קליטת פחמן דו-חמצני ישנה עלייה בקצב איבוד המים, ועל כל מולקולת CO2 שנכנסת עשויות לצאת כאלף מולקולות מים. בנוסף, בתנאים של חום ויובש פוחת ריכוז ה-CO2 משתי סיבות: האחת – בטמפרטורות גבוהות יורדת מסיסותו בכלורופלסט וזמינותו לתהליך ההטמעה נפגעת. השנייה – במצב של עקת יובש מוגבלת כניסת ה-CO2 אל העלה דרך הפיוניות, שנסגרות כדי לצמצם את התנדפות המים.
כמו במרבית הסוגים במשפחה, העלים סוקולנטיים ותהליך הפוטוסינתזה שלהם הוא באמצעות המטבוליזם של משפחת הטבוריתיים (CAM): במינים אלה קליטת פחמן דו-חמצני בעלים מתרחשת בחושך וקיבועו לסוכרים מתקיים בשעות היום כאשר הפיוניות סגורות. מנגנון זה הוא התאמה לתנאי יובש.
בצמחי CAM נפתחות הפיוניות לקליטת ה-CO2 ולאגירתו בחושך, במהלך הלילה, וקיבועו במעגל קלווין אל תוך תרכובות אורגניות (סוכרים) מתבצע במהלך היום כאשר הפיוניות סגורות. הכיצד? הפחמן הדו-חמצני נקשר למולקולה תלת-פחמנית (C3) ומקובע באופן מיידי בחומצה מאלית (אספרטית, C4), שריכוזה עולה במהלך הלילה בחלולית התא, ולכן היא אינה גורמת שינויים מזיקים בחומציות הציטופלזמה. במהלך היום משתחררת החומצה המאלית מהחלולית ומתפרקת חזרה ל-C3 ול-CO2 שמשתלב במעגל קלווין בכלורופלסט, בייצור הפחמימות. אף על פי שלצמחי CAM כמו לצמחי C-4 יש מנגנון המאפשר הפרדה בין קליטת ה-CO2 לתהליך הקיבוע הסופי שלו לפחמימות, הם נחשבים לצמחים בעלי ייצור נמוך יותר וכמעט אין ביניהם צמחים בעלי חשיבות כלכלית (מלבד אננס).
התהליך נקרא באנגלית Crassulacean acid metabolism על שם משפחת הטבוריתיים (באנגלית: Crassulacea) בסדרת הבקעצוראים, שכל נציגיה מטמיעים במסלול זה, אך התהליך קיים גם בסוגים רבים אחרים הצומחים באזורים יבשים כמו מיני קקטוסים ואננס.
DSploit
דיספלויט (באנגלית: dSploit) היא אפליקציית מובייל לבדיקת חדירות ופגיעויות. היישום זמין עבור מערכות ההפעלה אנדרואיד (Android) ואינו תומך במחשבים ביתיים.
האפליקציה פותחה על ידי סימון מרגריטלי (Simone Margaritelli) ומופצת כשעליה מותקנות מראש תוכניות רבות כגון: סורק פגיעויות, סורק הפורטים, רחרחן מנות, זיוף חבילות מידע, מפצח הסיסמאות, כלי לביצוע התקפות אדם בתווך, הסנפת סיסמאות, הזרקות סקריפטים ועוד.
בתאריך 3 בנובמבר 2014, מוזגה עם היישום זאנטי - zANTI של חברת זימפריום (Zimperium).
כדי להתקין את היישום נדרש לבצע פעולת רוט כדי לאפשר לתוכניות שבו לרוץ מתיקיית השורש, להתגבר על מגבלות התוכנה ולבצע פעולות עם הרשאות על.
מתקני המים בטירת צבי
מתקני המים בטירת צבי כוללים מספר מתקני מים מתקופת הקמת קיבוץ טירת צבי ב-1937. מתקנים אלו הוגדרו כאתרי מורשת מטעם המועצה לשימור אתרים. מתקנים אלו כוללים:
ליפארי
ליפארי (בלטינית: Lipara, ביוונית עתיקה: Μελιγουνίς (Meligounis) או Λιπάρα (Lipára), באיטלקית ובסיציליאנית: Lipari) הוא הגדול מבין האיים הליפאריים הסמוכים לחוף הצפון-מזרחי של סיציליה וגם שם העיר הגדולה ביותר שבו. נכון ל-2016, אוכלוסיית האי מונה כ-12,700 נפש. האי ליפארי, יחד עם שאר האיים הליפאריים, הוכרז בשנת 2000 אתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה
ליפארי הוא האי הגדול ביותר בארכיפלג הגעשי של האיים הליפאריים. שטח האי 37.6 קמ"ר, והוא מרוחק 30 ק"מ מסיציליה. רוב האוכלוסייה, זו החיה באי כל ימות השנה, מתגוררת בעיר ליפארי ובארבעת הכפרים העיקריים שבו: פיאנוקונטה (Pianoconte), קוואטרופאני (Quattropani), אקווקאלדה (Acquacalda) וקאנטו (Canneto).
גאולוגיה
רוב החוקרים סבורים כי האי נוצר על ידי סדרה של ארבעה אירועים געשיים, אשר הראשון בהם החל כ-223,000 שנים לפני זמננו. האירוע השלישי בסדרה היה החשוב שבהם ונמשך כנראה מהאלף ה-20 עד האלף ה-13 לפנה"ס. אירוע גדול נוסף התחולל כפי הנראה בסביבות האלף ה-9 לפנה"ס. ההתפרצות הגעשית האחרונה שאנו יודעים אודותיה ארעה במאה ה-5 לספירה, כאשר חפף (פומיס) כיסה את הכפרים הרומים באי. הרי הגעש באי נחשבים פעילים, וניתן לראות קִטְרֵי-געש (פומרולה, fumarole) מיתמרים. בשל מוצאו הגעשי, האי מכוסה חפף ואובסידיאן. כריית החפף הפכה עם השנים לתעשייה חשובה באי ליפארי, ואבן החפף הבהירה שלו מיוצאת לרחבי העולם.
העת העתיקה
בשל מיקומו הגאוגרפי נודעה לאי ולנמלו חשיבות אסטרטגית רבה. בתקופת האבן החדשה (הנאוליתית) היה ליפארי, יחד עם סרדיניה, אחד מקומץ מרכזי מסחר באובסידיאן, אותה זכוכית געשית קשה ושחורה, שערכה היה רב לבני התקופה הנאוליתית לייצור להבים וראשי חצים חדים. תולדות ליפארי עשירות באירועים, כפי שמתחוור מחשיפתם לאחרונה של כמה אתרי קבורה וממצאים ארכאולוגיים נוספים. בני אדם התיישבו באי כבר באלף ה-5 לפנה"ס, אם כי המסורות המקומיות מייחסות את השם האפונימי לליפארוס (Liparus), מנהיג המתיישבים שהגיעו לאי מקמפניה שבאיטליה. ההתיישבות הרצופה בליפארי אפשר שנפסקה על ידי אירוע אלים בסוף המאה ה-9 לפנה"ס, אז הועלה באש מקום מושבם של האוסונים וכנראה לא שוקם לאחר מכן. חפצי בית רבים נתגלו בשכבת השריפה.
מתיישבים מקנידוס, בהנהגת פנטתלוס (Pentathlos), הגיעו אל ליפארי ב-580 לפנה"ס, והתיישבו במקום בו שוכן כיום הכפר הנקרא קסטלו (Castello) או לה צ'יטאדה (La Cittade). הם נאבקו באטרוסקים על השליטה במסחר הימי בים הטירני וניצחו. בזמן התערבות אתונה במערב (427 לפנה"ס), הייתה העיר ליפארי בעלת ברית לסירקוסאי ועל כן הותקפה – ללא הצלחה – על ידי האתונאים ובעלי בריתם. צבא קרתגי השתלט על האי והחזיק בו זמן קצר במהלך מלחמתם של הקרתגים בדיוניסיוס הראשון טיראן סירקוסאי ב-394 לפנה"ס. עם הסתלקותם כרתה הפוליס ברית משולשת עם דיוניסיוס ועם טינדאריס (Tyndaris), העיר החדשה שייסד בחוף הצפון-מזרחי של סיציליה. ליפארי שגשגה, אך ב-304 לפנה"ס השתלט בעורמה על העיר אגתוקלס טיראן סירקוסאי ובזז אותה. שללו אבד בים בסערה, וחפצים רבים שנמשו מאוניותיו הטרופות מוצגים כיום במוזיאון האיים האאוליים בליפארי. ליפארי היה בסיס ימי קרתגי במהלך המלחמה הפונית הראשונה (264-241 לפנה"ס) ונכבשה על ידי הרומאים ב-252 לפנה"ס. בזמן מלחמת האזרחים שניהל אוקטביאנוס נגד סקסטוס פומפיוס שימש ליפארי כבסיס של ציו המלחמתי. בתקופת האימפריה הרומית היה האי מקום נופש ומרחצאות וארץ גלות.
מימי הביניים עד ימינו
ליפארי הייתה כפי הנראה מקום מושבו של בישוף כבר מן המאה ה-3 (הבישוף הראשון היה אגטונה הקדוש, St. Agatone), ומן המאה ה-6 לכל המאוחר נשמרו בקתדרלה שלה שרידיו של ברתולומאו הקדוש, אחד משנים-עשר השליחים של ישו.
במאה ה-9 נכבשה סיציליה על ידי הערבים האע'לבים מתוניסיה, וזמן קצר אחר כך החלו פירטים סרצנים (מוסלמים) תוקפים את האוניות השטות בים הטירני. פעילות זו פגעה קשות בליפארי. ב-839 טבחו הסרצנים את רוב האוכלוסייה, שרידי ברתולומאו הקדוש הועברו אל בנוונטו (Benvenetto), וליפארי כמעט וננטשה לגמרי. בין השנים 1060 ו-1090 סילקו הנורמנים את הערבים מסיציליה, ויישבו מחדש את האי לאחר שהבטיחו את שלטונם בו. בישוף חזר לשבת בליפארי ב-1131.
אומנם פשיטות הפירטים לא פסקו, אך מזמן זה ואילך הלכה אוכלוסיית האי וגדלה. השלטון באי עבר מידי הנורמנים אל מלכי בית הוהנשטאופן (Hohenstaufen), אחר כך למלכי שושלת אנגווין (Angevin), מהם אל מלכי אראגון ולבסוף לידי קרלוס הראשון לבית אראגון, מי שיהיה לימים מלך ספרד וקיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-1544 השם ח'יר א-דין ברברוסה את ליפארי והגלה את כל תושביה. קרל החמישי יישב את האי מחדש בנתיניו הספרדים, וב-1556 הקיף את העיר בחומות אדירות, שנבנו על גבי החומות היווניות העתיקות, ועדיין עומדות על כנן בימינו.
בתקופת השלטון הפשיסטי היה האי ליפארי מקום מאסרם של מתנגדי המשטר ובהם אמיליו לוסו, קרלו רוסלי וג'וזפה גטי.
בליפארי מצוי מוזיאון ארכאולוגי, המציג את התרבות החומרית של האיים הליפאריים מהתקופה הפרהיסטורית ועד התקופה הקלאסית, ובו גם תצוגות העוסקות בוולקנולוגיה, היסטוריה ימית ופלאונטולוגיה של האגן המערבי של הים התיכון.
ההיסטוריה הכנסייתית של ליפארי
הרוזן רוג'רו (Ruggiero) יסד מנזר בנדיקטי בפאטי (Patti) שבאיטליה, וב-1131 קבע האנטי-אפיפיור אנקלטוס השני את פאטי כמקום מושבו של בישוף ואיחד אותו עם המנזר של ליפארי. האפיפיור אוגניוס השלישי (Eugenius) אישר ב-1157 את החלטת האנטי-אפיפיור, והבישוף הלגיטימי הראשון של בישופות זו היה גילברטוס (Gilbertus). ב-1399 הופרדו בישופויות ליפארי ופאטי.
Clarity (אלבום)
Clarity (בעברית: בְּהִירוּת) הוא מיקסטייפ הבכורה של הזמרת-יוצרת הגרמנייה קים פטרס. הוא יצא לאור ב-28 ביוני 2019, על ידי חברת התקליטים של פטרס, BunHead. תשע מתוך שתים-עשרה הרצועות במיקסטייפ יצאו כמה חודשים קודם לכן. עטיפתו, כמו גם רשימת הרצועות שלו פורסמה בסמוך ליציאתו.
האלבום הגיע למקום השביעי במצעד אלבומי ה-Heatseekers.
רקע והפקה
בדומה ל-Turn Off the Light, Vol. 1, הופק המיקסטייפ בידי מייד אין צ'יינה, בי האם, ג'וסיפר, אוליבר ובן ביליונס. המיקסטייפ מכיל שירים בסגנון הבאבלגם פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון ההיפ הופ וה-R&B. המיקסטייפ זכה לשבחים מטעם מבקרי המוזיקה, וקיבל ציון של 83 מתוך 100 ב-Metacritic.
בגרדיאן קיבל דירוג של ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה, וכך גם ב-NME. בניו יורק טיימס העניקו לו ציון של 10 מתוך 10, ובפיצ'פורק 7.2 מתוך 10.
שמעון ויזנטל
שִׁמְעוֹן וִיזנְטל (בגרמנית: Simon Wiesenthal; 31 בדצמבר 1908, בּוּצ'אץ', גליציה – 20 בספטמבר 2005, וינה) היה אדריכל יהודי שנודע כ"צייד נאצים". כניצול השואה, הקדיש את חייו לאיסוף ותיעוד מידע אודות פושעי מלחמה נאצים במטרה להביאם לדין. הוא הצליח להביא לדין יותר מ-1,100 פושעי מלחמה שהיו אחראים לרציחות המוניות בעת השואה. חי ופעל בווינה, אוסטריה.
שנותיו הראשונות
שמעון ויזנטל נולד ב-31 בדצמבר 1908, לאָשֵׁר (אנשיל) ויזנטל ולרוזה ויזנטל לבית ראפ אף על פי שנולד לפני חצות הליל, הוא הוכתר כיילוד היהודי הראשון של בוצ'אץ' לשנת 1909, דבר שסבו וסבתו מצד האם האמינו שיביא לו מזל. אביו של ויזנטל, שהיה פליט מפרעות רוסיה הצארית (1869–1917), הפך לתושב בוצ'אץ' שבגליציה (אז בשליטת אוסטרו-הונגריה, כיום חלק מאוקראינה) ועסק בסחר בסוכר ובסחורות אחרות. בוצ'אץ' הייתה בימים ההם עיירה בת כ-10,000 תושבים, שרובם (כ-60 אחוזים) יהודים. שמעון ויזנטל הצעיר גדל בסביבה יהודית מסורתית, שתרבותה הושפעה עמוקות מהחסידות. משפחתו דיברה יידיש בבית ופולנית ברחוב. אמו, רוזה, שהייתה בקיאה בספרות הגרמנית, לימדה את שמעון גרמנית (מאוחר יותר בחייו למד גם צ'כית, רוסית ואנגלית, אם כי עברית לא ידע לדבר מעולם). בשנים הראשונות לילדותו הוא נהנה מחיים נוחים באופן יחסי, מאחר שאביו היה בעל הכנסה שנחשבה גבוהה יחסית לעוניו של אזור מגוריהם.
ילדותו בצל מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, אביו, במסגרת תפקידו כחייל מילואים בצבא האוסטרו-הונגרי, גויס לשירות פעיל ונפל בקרב בחזית המזרחית בשנת 1917. במהלך תקופה זו, כשהרוסים קיבלו שליטה בגליציה, וקוזאקים אנטישמיים ורודפי-יהודים פלשו לבוצ'אץ', רוזה ויזנטל נאלצה להימלט יחד עם שמעון ואחיו הצעיר, הִלֵּל, והם מצאו מקלט בווינה, אוסטריה. הם התגוררו אצל קרובי-משפחה רחוקים, ברובע לאופולדשטאדט, שהיה מאוכלס בתושבים עניים וביהודים דתיים יותר. שם שמעון והלל למדו בבית-הספר היסודי. מיד כשהרוסים נסוגו מגליציה, בשנת 1917, השאירה האם את הלל בווינה, וחזרה עם שמעון לבוצ'אץ', כדי לנסות להחזיר את מה שנותר מרכושם הפרטי: מחסן ובית-מגורים. שמעון, שהיה קשור רגשית לאחיו, כה התגעגע עד שאמו שלחה אותו חזרה לווינה.
בין שתי מלחמות העולם
שישה חודשים לאחר חזרת שמעון לווינה, עם התמוטטות האימפריה ההבסבורגית, כל בני המשפחה שבו לבוצ'אץ', שבתקופה זו סופחה לפולין. היו שינויים מתמשכים בשלטון: הרוסים הבולשביקים הניסו את הפולנים; הפולנים קראו לסיוע מצד חיל-הפרשים הברוטלי של סימון פטליורה. "היינו קמים בבוקר מבלי לדעת מי היום בשלטון" נזכר ויזנטל. בוצ'אץ' סבלה מאוד מהתעללויות אלימות מצד חיל-הפרשים של פטליורה, אחד המקרים שזכור היטב לוויזנטל היה כשיום אחד הקוזאקים איימו לשרוף עד עפר את העיירה אם לא ייוצרו 100 ליטרים של שנאפס עד רדת החשכה. שני יהודים קשישים נאלצו לגרור עגלה ולעבור מבית לבית במטרה לאסוף כמה שיותר משקאות חריפים. כאשר היה ילד בן 10 שנים, שמעון חצה את הכביש בריצה בשביל שליחות לאמו, התנפל עליו קוזאק גדול ודקרו ברגל. רגלו נחתכה בצורה חמורה, והפגיון ננעץ כה עמוק שהוא נעצר רק בעצם.
בשנת 1923 התקבל ויזנטל לגימנסיה של בוצ'אץ', בית-ספר תיכון שהיה ברובו מאוכלס בתלמידים יהודים. מאוחר יותר באותה השנה, האח הצעיר הלל נפגע מתאונה, גבו נשבר, והוא נפטר מפצעיו לאחר מכן. בשנת 1926 אמו נישאה בשנית ליהודי בשם יצחק הלפרין ועברה לגור בדולינה, עיירה קטנה למרגלות הרי הקרפטים, שם לבעלה היה מפעל ללבנים. ויזנטל הוסמך כמהנדס - אדריכל בפראג ב-1932. הוא עבר ללבוב שבפולין, ועבד שם כאדריכל. בשנת 1936 נישא לצילה מילר (Mueller), אותה פגש בבית הספר התיכון.
במלחמת העולם השנייה
ויזנטל עבר את שנות המלחמה כשהוא שורד בין מחנות ריכוז ומחנות השמדה רבים. ראשית שהה בגטו לבוב, אליו עבר עם אשתו ואמו. בסוף 1941 נכלאו ויזנטל ואשתו במחנה ינובסקה שבפאתי לבוב, שם עבדו בכפייה בפסי הרכבת המקומית. שמעון וצילה עבדו במגרש תיקון הרכבות של לבוב שבו שמעון נאלץ בין היתר לצייר צלבי קרס ומגיני עיט על קטרים סובייטיים שנפלו שלל. חייל האס אס הראשי היה אדם בשם היינריך גונתר. במקרה אחד, גונתר שאל את ויזנטל אם הוא משכיל. ויזנטל, שידע שעל פי התזה הנאצית: "יהודי משכיל הוא יהודי מת", שיקר ואמר שהוא בוגר בית-ספר מקצועי. מספר אנשים העידו כי שיקר וגונתר התעמת עמו. כשנשאל מדוע שיקר, ויזנטל הודה באמת. למרבה הפתעתו של ויזנטל, גונתר כיבד אותו על חינוכו ונתן לו תפקיד של עיצוב ארכיטקטוני.
אמו של ויזנטל, שלא יכלה לעבוד בשל גילה ובשל תת-תזונה בה לקתה, נשלחה מהגטו למחנה ההשמדה בלז'ץ, שבו נספתה באוגוסט 1942. בערך באותו הזמן, צילה ויזנטל גילתה שאמה נורתה בבוצ'אץ' במרפסתה הקדמית על ידי שוטר אוקראיני בעודה מפונה בכוח מביתה. צילה ושמעון ויזנטל איבדו 89 קרובי משפחה במהלך השואה. בעקבות רציחתה של אמו פנה ויזנטל אל מכר בארמייה קריובה, תנועת המחתרת הפולנית, והאחרונה עזרה לצילה ויזנטל לברוח מהמחנה, וסיפקה לה מסמכים מזויפים בתמורה לתרשימים של צומתי הרכבת ששורטטו על ידי בעלה, שמעון. לצילה ויזנטל היה מעט קל יותר להסתיר את זהותה היהודית מהנאצים בזכות שיערה הבלונדיני, והיא שרדה את תלאות המלחמה כפועלת-בכפייה בחבל הריין. עד סוף המלחמה האמין שמעון כי היא נספתה במרד גטו ורשה. לאחר המפגש המפתיע שלהם, הם הביאו לעולם את בתם פאולינה, בשנת 1946.
ויזנטל, שהוחזק כעובד כפייה לצורך תחזוקת הרכבות המזרחיות, שרטט תוכניות הנדסיות לאדולף קולראוץ, מפקח בכיר ברכבת, וזה היה מגיש אותן לצורך הכנת חוזים. קולראוץ נהג לקבל שוחד מחברות בנייה, וויזנטל קיבל מידע על קווי הרכבת, אותו העביר למחתרת.
ב-20 באפריל 1943, לציון יום הולדתו ה-54 של היטלר, החליטו שומרי ינובסקה לירות למוות ב-54 יהודים בחגיגה, יהודי מת אחד על כל שנה לחייו. שני שומרי אס אס בחרו בוויזנטל ובשני אסירים נוספים והובילו אותם לאתר ההוצאה להורג. ויזנטל זכר שבאותה העת הביט אל עבר גונתר, וגונתר משך בכתפיו. שלושת האנשים נעמדו בשורה ואסירים אחרים אשר באותה העת הופשטו מבגדיהם והובלו בדממה דרך "הצינור": מעבר ברוחב של 6'–7' שהוביל לאזור של מכרה חול שבו נמצאו גופות רבות שכבר הושלכו. האסירים הועמדו בשורה עם הידיים על עורפם. חמישה אנשי אס אס ומפקד אס אס הגיעו כשהם נושאים עמם תת-מקלעים. ויזנטל שמע יריות, ומנה חמש כשאסיר אחד נפל. ויזנטל הפסיק לספור ואסירים המשיכו ליפול. נשארו רק שלושה אנשים כשהרמקול נצטלצל. "ויזנטל נדרש לחזית" קרא הכרוז. בחזית המחנה עמד קולראוץ ששכנע את מפקד המחנה שיהיה זה מהלך חיוני לשמור את ויזנטל בחיים בציור מודעות הקוראות "!Wir lieben unseren Führer" ("אנו אוהבים את הפיהרר שלנו"!). הוא ניצל, שוב. ב-2 באוקטובר 1943, על-פי ויזנטל, קולראוץ גילה לו את הבאות: המחנה על כל אסיריו יחוסלו בקרוב. קולראוץ נתן לוויזנטל ולחברו מסמך אישור יציאה כדי לבקר בחנות מכשירי כתיבה בעיר, בלווית שומר אוקראיני. הוא הצליח להימלט מהחלק האחורי של החנות בעוד האוקראיני המתין בחלק הקדמי.
הוא נתפס שוב ביוני בשנה לאחר מכן, 1944, על ידי קציני גסטפו והועבר לגרוס-רוזן, מחנה ליד ורוצלב. על-פי ויזנטל, הוא עבד במחצבה, עד אשר שומר מבוהל הפיל סלע על רגלו והוא אושפז. לאחר שהבוהן הראשונה ברגל נקטעה וכף רגלו נמקה, 6,000 אסירים פונו מקמניץ. הוא השתמש במקל מטאטא כמקל הליכה והיה אחד מ-4,800 איש אשר שרדו את הצעדה בת ה-275 קילומטרים. מקמניץ האסירים הוצעדו למחנה הריכוז מאוטהאוזן, והגיעו לשם ב-15 בפברואר 1945. ויזנטל התמוטט בשלג כאשר המשאיות הגיעו לאסוף את אלו שמתו בצעדה. הוא הורם ונלקח אל המשרפה. העובדים במשרפה אשר היו אמורים להשליך את גופתו לכבשן, שמו לב שהוא עוד חי, ושלחו אותו ל"בניין המוות", מקום לטיפול בחולים אנושות. שם, הנמק שאיכל את כף רגלו התפשט עד לברך, ולא היה ביכולתו לעמוד על רגליו, עד אשר באה המלחמה אל סופה. במשך כל העת ההיא, שרד ויזנטל על תזונה דלה. אף על פי שגובהו היה 1.80 מטרים, משקלו היה פחות מ-45 קילוגרמים. כאשר המחנה מאוטהאוזן שוחרר לבסוף, ב-5 במאי 1945, ויזנטל צלע אל עבר החיילים האמריקאים בשביל לברכם.
תיעוד חומר והבאת נאצים למשפט
לאחר שיחרורו, בגיל 37, החל ויזנטל לעבוד עבור צבא ארצות הברית באיסוף חומר לצורך העמדת פושעי מלחמה לדין. הוא החל בעבודתו זו עוד בשטח מחנה מאוטהאוזן המשוחרר, שאותו לא יכול לעזוב בשל מצבו הבריאותי הקשה. במקביל לעובדות שסייע לו זיכרונו החד לתעד בפירוט רב ובצירוף שמות מלאים ותאריכים, עסק ויזנטל גם באיור אמנותי להמחשת העובדות.
עקב העובדה שברית המועצות וארצות הברית החלו לאבד עניין בהמשך העמדת נאצים לדין, הקימו ויזנטל ומתנדבים נוספים, ב-1947 את "המרכז לתיעוד יהודי" בלינץ, אוסטריה. עקב ירידת העניין העולמי בנושא, הקבוצה לא הצליחה לגייס עוד כספים לפעילותה והתפרקה. ויזנטל סגר את המשרד בלינץ ב-1954. בין השאר, נאלץ לנטוש את תוכניתו לשכירת סוכן דובר ספרדית לסיוע בחיפושיו אחר אדולף אייכמן בארגנטינה. תיקי המידע של המשרד נשלחו למדינת ישראל, וויזנטל המשיך בחלק מפעילות המשרד לצד פרנסת המשפחה כמורה ועיתונאי.
ויזנטל הרבה להאשים את ארצות הברית על אובדן העניין של הרשויות האמריקניות בהבאת פושעים נאצים לדין, ויותר מכך, על הענקת מקלט לבעלי עבר נאצי שסברה שתוכל לנצל לטובתה במלחמה הקרה שפרצה בסוף שנות ה-40. ויזנטל עצמו המשיך באופן פרטי באיסוף ותיעוד החומר, במקביל לעבודתו בסיוע לקרבנות המלחמה.
ויזנטל לא עסק מעולם בציד פיזי של פושעי מלחמה. שיטת עבודתו התבססה על איסוף קפדני של כל פיסת נייר ופריט מידע אפשרי על אודות הפושעים, ריכוז ותיעוד החומר במשרדיו הצנועים בווינה, והעברתו לידי הרשויות המתאימות לצורך הליכי איתור, הסגרה והעמדה לדין. ויזנטל אף העיד במשפטם של כמה נאשמים. במקרים רבים עשה שימוש באמצעי התקשורת כדי לבנות דעת קהל ולהביא את הרשויות, הממשל האמריקני והממשלות האירופיות, לפעול. ויזנטל אף הצליח להביא את מערכת המשפט של מערב גרמניה לכך שתדרוש את הסגרתם של פושעים ממוצא גרמני ותעמיד אותם לדין, וגם ניהל מסע לחצים בינלאומי שגרם לפרלמנט המערב-גרמני לבטל את חוק ההתיישנות על פשעי הנאצים. בסך הכול הצליחו ויזנטל ואנשיו להביא למשפט כאלף פושעי מלחמה נאצים.
באפריל 2003, בגיל 94, הודיע ויזנטל על השלמת עבודתו ופרישתו. לדבריו "מצאתי את רוצחי ההמונים אותם חיפשתי, וחייתי אחרי מותם. אם יש כמה מהם שנותרו, עכשיו הם קשישים מדי לעמוד למשפט. עבודתי הושלמה".
אדולף אייכמן
ויזנטל מעולם לא טען שהביא ללכידתו של אדולף אייכמן. הוא טען כי סיפק את התמונות שסייעו ללוכדי אייכמן בזיהויו וטען שמידע שהעביר כבר ב-1954 לנשיא הקונגרס היהודי העולמי, נחום גולדמן, שהצביע על כך שאייכמן מתגורר בארגנטינה יכול לשמש ללכידתו. אלא שבמידע זה לא נעשה שימוש.
את המידע על מיקומו של אייכמן ייחס ויזנטל לברון אוסטרי, עמית לתחביבו, איסוף בולים, שהראה לו מעטפות נושאות בולים מארגנטינה וסיפר לו שאחת מהן מכילה מכתב מחבר ארגנטינאי שמדווח על הימצאות אייכמן בבואנוס איירס. שנים מאוחר יותר, לאחר מותו של גולדמן, הכחיש הקונגרס הציוני העולמי שמידע שכזה הועבר אי פעם. לאחרונה התאפשרה הגישה לארכיונו של נחום גולדמן בארכיון הציוני המרכזי בירושלים, ושם נמצא מכתבו של ויזנטל משנת 1954 ובו הדיווח על מגוריו של אייכמן בבואנוס איירס, ארגנטינה. וכך מתיישבת גרסתו של איסר הראל, ראש המוסד, לפיה לא היה ויזנטל מעורב באיתורו של אייכמן לקראת לכידתו ב-1960, עם גרסתו של ויזנטל.
קרל זילברבאואר
זילברבאואר מעולם לא טרח להתחבא למרות עברו הנאצי ואף על פי שהיומן של אנה פרנק, שבו הופיע שמו בשיבוש קל, הפך לרב מכר. הוא המשיך לגור עד לתפיסתו בפרוורי וינה והודה בחקירתו כי הוא זה שעצר את פרנק ומשפחתה. אוטו פרנק העיד לטובתו, והוא לא הורשע כפושע מלחמה.
פרנץ שטנגל
פרנץ שטנגל – מפקד מחנות ההשמדה טרבלינקה וסוביבור ומפקד הניסיונות הראשונים ב-"טיהור הגזע" בטירת הרטהיים ליד לינץ, שהועמד לדין בגרמניה ונידון למאסר עולם. הוא התחבא בברזיל. את המידע על זהותו הבדויה של שטנגל ועל מקום מגוריו החדש קנה ויזנטל מאדם שהתייצב במשרדו, לאחר שוויזנטל ערך מסיבת עיתונאים בתא הגזים לשעבר שבטירת הרטהיים וביקש מהציבור מידע על שטנגל. אי-שחרורו ממעצר בברזיל דרש את התערבותו של התובע הכללי של ארצות הברית, רוברט קנדי. שטנגל היה אחראי על מותם של בין 400,000 ל-900,000 יהודים, ישירות ובעקיפין, ומת מאוטם בשריר הלב, מספר חודשים לאחר תחילת מאסרו בכלא.
יוזף מנגלה
אף על פי שהמידע שוויזנטל סיפק נמצא מועיל בסיוע בתפיסתם של פושעי מלחמה נאצים רבים, המידע שסיפק על מקום הימצאו של יוזף מנגלה התברר כשגוי. מידע זה הוביל את המחפשים אחרי מנגלה לפרגוואי במקום לברזיל, שם ככל הנראה גר וטבע למוות בשנת 1979. שגיאה זו עוררה ביקורת כלפי ויזנטל, אף על פי שהתברר בדיעבד שאחת הסיבות לאי הדיוק במידע הייתה סירוב ממשלת גרמניה לצותת לקווי הטלפון של בני משפחתו, שכפי שוויזנטל צפה, היו עם מנגלה בקשר קבוע - בין היתר, מכיוון שמנגלה סייע לנהל את העסק המשפחתי ממקום מחבואו.
מורשתו
ויזנטל תרם לזיכרון השואה בישראל ובעולם. הוא יזם את טקס קבורת אפר יהודי אוסטריה בירושלים (1949) – טקס הזיכרון הראשון לנספי השואה לאחר קום המדינה שנשא צביון ממלכתי. הקדיש את פועלו למען המלחמה באנטישמיות, בגזענות ובנאו-נאציזם ולמען הנחלת לקחי השואה בעולם.
ב-1977 נפתח מרכז שמעון ויזנטל בלוס אנג'לס, שנקרא על שמו כהוקרה למפעל חייו. המרכז עוסק במעקב אחר אנטישמיות ותנועות נאו-נאציות ומפעיל מוזיאונים לסובלנות. בסוף שנות השבעים של המאה העשרים הפעיל המרכז, בשיתוף ויזנטל עצמו, מסע הסברה מצליח בבונדסטג לביטול חוק ההתיישנות על מעשי הנאצים. בשנים האחרונות עסק המרכז גם במאבק ציבורי כנגד הטרור וכנגד ההסתה האנטי-ישראלית. בראש המרכז עומדים הרבנים אברהם קופר ומרווין הייר. למרכז גם סניף בירושלים, העוסק בציד נאצים (ראו להלן).
מרכז קטן בהרבה פעיל בקריית מוצקין, בשם "מרכז משמעו"ת להוראת השואה על שם שמעון ויזנטל".
בווינה כיום פועל מרכז שמעון ויזנטל המנציח את מורשתו.
ויזנטל פרסם 12 ספרים בתחום עבודתו ומחקרו. בנוסף, תרם חומר לספר רב המכר "תיק אודסה" (1969) שעובד גם לסרט קולנוע. בסרט "תיק אודסה" (1974), דמותו מגולמת על ידי שמואל רודנסקי. ויזנטל שימש השראה לדמותו של "עזרא ליברמן" ברומן המתח של איירה לוין "הנערים מברזיל". הרומן עובד לסרט תחת אותו שם (1978), שבו משחק לורנס אוליבייה את תפקיד ליברמן. כמו כן, ויזנטל הופיע במספר סרטים תיעודיים.
ויזנטל זכה במספר אותות כבוד, בהם מדליית הזהב של הקונגרס האמריקני (1980), אות לגיון הכבוד הצרפתי (1986), מדליית החירות הנשיאותית מידי נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון (2000), ואבירות כבוד ממלכת אנגליה (2004).
ויזנטל היה מהראשונים לדון בפומבי בחלקם של הצוענים וההומוסקסואלים בין קורבנות הנאצים, והיה בין האנשים שהפעילו לחץ פומבי על ממשלת ברית המועצות לחשוף את עקבותיו של ראול ולנברג.
כיום ממשיך את דרכו "צייד הנאצים האחרון", ד"ר אפרים זורוף, מנהל מרכז ויזנטל בירושלים.
יריבים
ויזנטל צבר אויבים מכמה סיבות. היו אנשים שחששו כי יתפוס אותם או את יקיריהם בשל עברם הנאצי. חשש זה הלך והתגבר בשנות השבעים כאשר הובהר שוויזנטל לא יפסיק את פעילותו ולא יסתפק רק בהבאה לדין של מדגם פושעי מלחמה בכירים בלבד, אלא יפעל להבאה לדין של כל פושע מלחמה נאצי באשר הוא. היו גם אנשים, ארגונים ומדינות שאותם הוא האשים באי עשייה מספקת לאיתור והסגרת פושעים נאצים, או אפילו בסיוע מכוון להחבאתם. מעבר לזאת, גם נאו-נאצים ואנטישמים אחרים עניינו אותו משום שהם אהדו את רעיון השמדת היהודים. נאו-נאצים ניסו להתנקש בחייו ובחיי בתו כשחזר לפעילות בשנות ה-60 של המאה העשרים. בתו הלכה במשך שנים ארוכות אל בית הספר כשהיא מלווה בשומר ראש צמוד מטעם משטרת אוסטריה.
מלבד אלה, היו אנשים שטענו כי הוא לא נתן הכרה מספקת לתרומתם-שלהם באיתור נאצים, ואף גרסו כי ויזנטל ניכס את הישגיהם. ויזנטל נמנע מלפרסם פרטים על אודות פעילות המוסד הישראלי וציידי נאצים אחרים אתם עבד על חקירות שונות, בעיקר על זו של אייכמן. ככל הנראה, הימנעות זו נבעה מהרצון שלא לחשוף את שיטות העבודה של ציידי הנאצים השונים ושל שירותי הריגול הישראליים. אולם, היא עוררה רושם שוויזנטל טוען למונופול על ההצלחות המשותפות, והדבר הביא לו מבקרים. ראש המוסד לשעבר איסר הראל טען, כאמור, כי לוויזנטל לא היה כל חלק באיתור ותפיסת אדולף אייכמן, אם כי מסמכים שנתגלו בעזבונו מראים כי לעיתים פעל בשירות המוסד. צייד הנאצים טוביה פרידמן, שעבד תקופה מסוימת עם ויזנטל, כינה אותו שקרן, נוכל ואנטי-ציוני, וטען שהתפרסם והתעשר מסיפורי בדים על לכידת אייכמן ונאצים אחרים.
יחסי ויזנטל עם ממשלות שונות
על הרקע הזה היו לוויזנטל תקופות של יחסים מתוחים עם ממשלות בדרום אמריקה, עם ממשלת ארצות הברית, ממשלת ישראל וממשלת אוסטריה. במרבית הפעמים שוויזנטל דרש להוציא צו מעצר לאדם החשוד בפשעי מלחמה נאציים, הוא פנה אל ממשלת גרמניה המערבית. אולם, גם עם ממשלה זו היו לו לפעמים חילוקי דעות, כמו בקשר לדרישתו ממנה שתאזין לטלפונים של קונצרן הציוד החקלאי הגרמני שבבעלות משפחתו של יוזף מנגלה.
עם ממשלת ישראל סירב לתאם את מאבקיו ולהכפיף אותם לצרכיה המדיניים. כמו כן התנגח עם מוסדותיה על שלל נושאים, למשל פרשות טקס הקבורה והתרומה ללכידתו של אייכמן. כמו כן, סירב ויזנטל לעלות לישראל, למרות בקשותיה של אשתו ולמרות עלייתם של בתו, חתנו ונכדיו. אולם, לפי צוואתו, הוא נקבר בהרצליה.
את ארצות הברית האשים ויזנטל לאורך השנים בזניחת המאבק ללכידת הנאצים ומשתפי הפעולה עמם, וזאת לאחר עבודה משותפת עם האמריקאים מיד לאחר המלחמה ולמרות קיום המרכז בלוס אנג'לס הנושא את שמו כהוקרה למפעל חייו. כאשר חשף ויזנטל את פושעת המלחמה הרמינה בראונשטיינר שחיה כעקרת בית שלווה ברובע קווינס שבניו יורק - בירתה הכלכלית של ארצות הברית, הדבר הוכיח אי סדרים אצל רשויות ההגירה האמריקניים והביך את הממשלה. ארצות הברית שינתה את מדיניות ההגירה ויצאה מחוזקת מהמשבר.
יחסי ויזנטל - אוסטריה
באוסטריה, שבה התגורר וממנה פעל מאז תום מלחמת העולם השנייה ועד מותו, היה ויזנטל יעד להתקפות קשות במהלך שנות ה-50 עקב רדיפתו המתוקשרת אחר נאצים, שרבים מהם היו אוסטרים. למרות זאת, ויזנטל ראה עצמו אוסטרי – הוא נולד באימפריה האוסטרו-הונגרית, אביו נהרג במלחמת העולם הראשונה כשנלחם בשורות הצבא האוסטרו הונגרי, הוא דיבר גרמנית והרגיש חלק מן החברה האוסטרית – עד כדי סירוב לעזוב את וינה אף בתקופה שבה נאלצה בתו להגיע לבית הספר בליווי משטרתי מחשש לפגיעה בה. היחס אליו התחיל להשתנות רק באמצע שנות ה-60, עם צמיחתו של דור חדש באוסטריה וגרמניה. ואולם ב-1975, האהדה אליו בקרב קהל האוסטרי דעכה בעקבות ויכוח פומבי עם הקנצלר האוסטרי ברונו קרייסקי.
קרייסקי, אוסטרי ממוצא יהודי, אשר כיהן כקנצלר אוסטריה בין השנים 1970–1983, איים לתבוע את ויזנטל למשפט דיבה, לאחר שוויזנטל הצביע על כמה מחברי ממשלתו כבעלי עבר נאצי. ויזנטל טען כי פרידריך פיטר, מנהיג מפלגת העם האוסטרית שאתו קרייסקי רצה להקים קואליציה, היה אחראי למותם של עשרות אלפי יהודים כמפקד כוח שרצח אותם באוקראינה. קרייסקי טען גם שוויזנטל הקים באוסטריה גוף אנטי דמוקרטי, דמוי מאפיה, שמתערב באופן לא חוקי בהליכי השלטון, ושוויזנטל ניצל מהשמדה בשואה משום ששיתף פעולה עם הגסטפו. אולם, במהרה שינה קרייסקי את גרסתו וטען כי לא אמר שוויזנטל שיתף פעולה עם הגסטפו, אלא שוויזנטל מעליב את קרייסקי כשהוא מאשים אותו בשיתוף פעולה עם פוליטיקאים בעלי עבר נאצי, משום שקרייסקי עצמו היה קורבן של הגסטפו, שנחקר בעינויים. קרייסקי הבהיר שההיסטוריה האישית של ויזנטל אינה מעניינו שלו.
ויזנטל הפסיד בשל הוויכוח את חיבתה של דעת הקהל האוסטרית וההתנכלויות האלימות לו ולבני ביתו הלכו וגברו עד ששכניו הפצירו בו לעבור דירה ובריאותה של אשתו התרופפה.
יחס דעת הקהל האוסטרית לוויזנטל נותר עוין גם בשנות ה-80, כאשר הסתייג בנחרצות מהמסע שישראל והקונגרס היהודי העולמי ניהלו נגד מזכ"ל האו"ם לשעבר קורט ולדהיים. ולדהיים כיהן כמזכ"ל האו"ם בין 1972–1981 וכנשיא אוסטריה בין 1986–1992. ויזנטל סבר שההוכחות נגד וולדהיים אינן חזקות מספיק כדי להעמידו לדין. הוא טען שוולדהיים לא היה ראוי לכהן כנשיא אוסטריה, וקרא לו שוב ושוב להתפטר, אך גם טען שהוא אינו פושע מלחמה מובהק. עמדתו זו של ויזנטל הייתה קשה להסברה בתקשורת, ולא סייעה ליחסי הציבור שלו באוסטריה (כמו גם מחוצה לה).
רק בשנות ה-90, לאחר שפעילותו הנמרצת של ויזנטל החלה כבר לדעוך, שבה החברה האוסטרית והתפייסה עמו. דור הנכדים של משתתפי מלחמת העולם השנייה ראה בוויזנטל סמל לדמוקרטיה, ליושר ולשפיות.
האלק וצוות הריסוק
האלק וצוות הריסוק (באנגלית: Hulk and the Agents of S.M.A.S.H) היא סדרת הנפשה אמריקאית, המבוססת על חוברות הקומיקס הענק הירוק מבית מארוול קומיקס. הסדרה עלתה לשידור במקור ב-11 באוגוסט 2013 ברשת דיסני XD והסתיימה ב-28 ביוני 2015. בישראל הסדרה הופצה בדיבוב עברי ב-HOT VOD Young, ובהמשך, בשנת 2017, שודרה בשידורים חוזרים בערוץ דיסני ישראל תחת השם האלק הענק הירוק וצוות הריסוק.
סיפור הסדרה מסופר מנקודת מבט של תוכנית מציאות, שנוצרה בידי ריק ג'ונס כדי לאמץ את דמותו של הענק הירוק יותר כגיבור מאשר כמפלצת. ה"תוכנית" מצולמת בידי מצלמות רובוטיות מעופפות אשר מלוות את סוכני "הסוכנות הצבאית העילאית לעל-אנושיים" (Supreme Military Agency of Super Humans, בקיצור S.M.A.S.H) בכל מקום אליו הם הולכים, מה שלעיתים גורם להלצות ומתיחות בכל פרק. סוכני ר.י.ס.ו.ק כוללים את הענק הירוק, הענקית הירוקה, הענק האדום, איי בומב וסקאאר, והם מתמודדים מול איומים שאף גיבורי-על לא מסוגלים להתמודד עמם, לרוב כאלה שנשלחו בידי המנהיג, יריבו המושבע של הענק הירוק. בסיסם של הסוכנים הוא קרוב לעיירה ויסטה ורדה (היכן שברוס באנר הפך לראשונה לענק הירוק).
מבין הדמויות הרבות מיקום מארוול שמופיעות בסדרה נמנים גם גיבורי-העל קפטן אמריקה, דוקטור סטריינג', תור, אודין, היימדייל, הלוחמים שלושה, הרקולס, וולברין, דוק סמסון, גוסט ריידר, הבלתי אנושיים חזיז שחור, מדוזה, גורגון, קארנאק ומקסימוס, ארבעת המופלאים, הגולש הכסוף, שומרי הגלקסיה, אימפריית השי'אר, ניק פיורי והקומנדו המייללים ונבלי-העל המנהיג, אניהילוס, האספן, אגו הכוכב החי, סאורון, לוקי, מלקית' הארור, רונאן המאשים, האיש הסופג, טיטניה, דוקטור דום, ונום, דוקטור אוקטופוס, גלקטוס, טראקס, דורמאמו, סופר סקרול, הוד התפתחותו והגולגולת האדומה.
יעקב עדס (דברי יעקב)
הרב יעקב עדס (נולד בי' בחשוון תשכ"ה, 16 באוקטובר 1964) הוא מקובל, מחבר סדרת הספרים "דברי יעקב".
ביוגרפיה
נולד בשכונת בית וגן בירושלים לרב יהודה עדס, ראש ישיבת קול יעקב, בנו של הרב יעקב עדס, מראשי ישיבת פורת יוסף, חבר בית הדין הרבני הגדול וחבר מועצת הרבנות הראשית, ונכדו של הרב אברהם חיים עדס שהיה ראש ישיבת מקובלים. אמו, הרבנית בילא רחל, היא בתו של הרב דב כהן, מחבר הספר האוטוביוגרפי "וילכו שניהם יחדיו" ורבו הראשון של חיל האוויר, ונינתו (מצד אמה) של שמחה מנדלבוים. בצעירותו למד בישיבת קול תורה ובישיבת קול יעקב בראשות אביו. לאחר נישואיו התגורר בשכונת בית וגן. הוא ואשתו התגרשו, אולם לדברי הרב עדס הגט פסול. הוא שהה כמה שנים בישיבות ציוניות, כמו ישיבת עתניאל, ישיבת שבי חברון וישיבת מרכז הרב, ומוסר בהן לעיתים שיעורים.
הרב עדס מעביר שיעורים מפעם לפעם ברחבת הכותל המערבי, ביום חמישי בלילה בבית הכנסת מוסיוף בשכונת הבוכרים, ובהלכות נדה בכולל חזון איש. שיעוריו עוסקים בגמרא, הלכה למעשה, מוסר, אמונה וקבלה.
מערכת זמן אמת
מערכת זמן אמת היא מערכת מחשב שיש לה, מעבר לדרישות הפונקציונליות הרגילות, דרישה של עמידה בזמנים. מערכת זמן אמת לא חייבת להגיב מהר, אך היא חייבת להגיב תוך הזמן שהוגדר מראש ובעקביות.
יעקב עדס (דברי יעקב)
ביוגרפיה
הוא מתפלל בבכי סוער ובמאמץ. בשנים האחרונות הוא החזן הקבוע במניין על פי כוונות הרש"ש בתפילת שחרית בשעת הנץ החמה בכותל המערבי, וכן נוהג להשתתף בתיקון חצות מדי ליל שישי במנהרות הכותל, עם הרב בניהו שמואלי.
מערכת זמן אמת
סוגי מערכות
ניתן לסווג מערכות זמן אמת לשלושה סוגים:
실시간 Real-time Системы реального времени Reálny čas
יעקב עדס (דברי יעקב)
ביוגרפיה
הרב עדס חיבר עשרות ספרים בתחומים מגוונים. את הספרים מממנים תורמים והוא מחלקם ללא תשלום, לבתי כנסיות ולעיתים ליחידים. הוא מקפיד להדפיס את ספריו ללא סימני ניקוד ופיסוק. עם זאת, ספרו הפופולרי "פרקי מחשבה" מנוקד ומפוסק ונמכר בחנויות הספרים. הספר הודפס פעמים רבות ותורגם לאנגלית, לרוסית, לסינית, לספרדית, לצרפתית, להונגרית ולאיטלקית. ספריו מתאפיינים בהיכרות עם הלמדנות הליטאית המקובלת. הוא דן בדברי הפוסקים הליטאיים כדוגמת החזון איש, הרב שלמה זלמן אוירבך והרב יוסף שלום אלישיב. בספריו משולבות גם דרשות בנושאים כמו צניעות נשים, חינוך והתמודדות עם נוער נושר.
בכמה ספרים וקונטרסים הוא טוען שברשותו כוחות על-טבעיים והוא יודע כיצד אפשר להשיג כוחות כאלו.
הרב עדס נמנע מלהשתתף בבחירות לכנסת ואף לעירייה אינו מצביע.
כתב מספר שירים שבוצעו על ידי זמרים ישראלים ("אלוקי הנשמות" בביצוע קובי אפללו, "תורה הקדושה" בביצוע מידד טסה וחיים ישראל, "תמיד אליך" בביצוע רמי קליינשטיין ויונתן רזאל).
עוזי בנזימן
עוזי בֶּנזימַן (נולד ב-18 במרץ 1941) הוא עיתונאי ישראלי, מייסד ועורך כתב העת "העין השביעית", עיתונאי ב"הארץ" בשנים 1965–2008, חבר הנהלת העיתון וחתן פרס סוקולוב לעיתונות הכתובה לשנת 2006.
ביוגרפיה
נולד וגדל בירושלים, דור שביעי בעיר, לאסתר ויוסף בנזימן, צאצא למשפחה מ"היישוב הישן". אחד מאבות אבותיו נמנה עם המשפחות שיצאו מהעיר העתיקה והקימו את שכונת מאה שערים. גדל בבית דתי-לאומי במשפחה בעלת תודעה פוליטית. בתקופת המנדט כתב אביו בעיתונים "תשע בערב" ו"הבוקר". למד בבית הספר הדתי "מעלה" והיה חבר בשבט הצופים הדתי "משואות". את שירותו הצבאי עשה בשנים 1959–1961 בנח"ל, במסגרתו שירת חלק מהתקופה בקיבוץ עין צורים ובחלק אחר היה מדריך שליח בשבט "משואות" בירושלים.
למד לתואר ראשון בהיסטוריה כללית ובמדעי המדינה באוניברסיטה העברית. ב-1961 פרסם לראשונה מאמר בעיתונות בשם בדוי, ולאחר תקופות קצרות שבהן עבד בעיתונים "מעריב" ו"חרות", התקבל ב-1965 לעבודה ב"הארץ", שם עבד עד פרישתו לגמלאות ב-2008.
בשנות ה-90 לימד בנזימן במשך מספר שנים עריכה עיתונאית בחוג ללשון עברית באוניברסיטה העברית. ישב בוועד המנהל ועמד בראש התחום לאתיקה בתקשורת במרכז לאתיקה בירושלים בשנים 2000–2006. חבר ועדת הרפרטואר של תיאטרון ירושלים החל משנת 1995.
קריירה עיתונאית
את מאמרו הראשון בעיתונות פרסם, תחת הפסבדונים בנימין עוז, בשבועון הדתי "פנים אל פנים" במאי 1961. היה זה קטע תיאורי שנכתב בהשפעת משפט אייכמן שאחריו עקב בנזימן כצעיר מתעניין. הוא הוסיף לשלוח ידו בכתיבה ופרסם מדי פעם כתבות בעיתונים "הבוקר" ו"חרות", אף הם תחת הפסבדונים בנימין עוז. החל לכתוב בעיתונות בשמו המלא ב-1962, במהדורה הירושלמית של "מעריב". כשביקש לפרוץ לתודעת כלל קוראי "מעריב", השיג ריאיון עם ש"י עגנון, שעמד לקבל אזרחות כבוד של ירושלים, והכתבה אכן פורסמה בעמודים הכלל ארציים של העיתון. במקביל ללימודיו באוניברסיטה, התקבל ב-1963 לעבודה קבועה בעיתון "חרות", וסיקר בו תחומים שונים תחת שם העט עוזי ניבון. בנזימן הסביר את החלטתו לא לכתוב בשמו המלא, ברצונו לא להיות מזוהה עם מפלגה כלשהי. מ"חרות" עבר בנזימן לעבוד בסוכנות "עתי"ם" ומילא בה את תפקיד הכתב לענייני משפט בירושלים.
יהושע טן-פי, שהיה ראש מערכת "הארץ" בירושלים, פנה אל בנזימן במאי 1965 והציע לו משרה. מאז ועד פרישתו לגמלאות בספטמבר 2008 נמנה בנזימן על שורות עיתונאי "הארץ" כשהוא ממלא בעיתון שורה רצופה של תפקידים. בתחילה היה הכתב לענייני ירושלים ובין השאר סיקר את איחוד העיר לאחר מלחמת ששת הימים. בשנים 1972–1973 היה הכתב לענייני רווחה של העיתון ומ-1974 מילא את תפקיד הכתב הפרלמנטרי כשהוא מסקר, בין השאר, את ההשלכות הפוליטיות של מלחמת יום הכיפורים. בעקבות המהפך הפוליטי של 1977, שהעלה את הליכוד לשלטון, מונה בנזימן לכתב המדיני של "הארץ" ובמסגרת זו כיסה את המשא ומתן לשלום בין ישראל למצרים. בין היתר, חשף את פגישתו החשאית של שר החוץ משה דיין, עם חסן תוהאמי, סגן ראש ממשלת מצרים לענייני נשיאות ומקורבו של הנשיא אנואר סאדאת – פגישה שהכשירה את הקרקע למשא ומתן לשלום הישראלי-מצרי שנפתח בביקורו ההיסטורי של הנשיא סאדאת בישראל ב-19 בנובמבר 1977. ב-20 במרץ 1979, בבוקר שבו עמד חוזה השלום להיות מובא לאישור הכנסת, פרסם בנזימן את תמלילו המלא, למורת רוחו של ראש הממשלה, מנחם בגין, שהורה לשמור על הנוסח בסוד עד שתינתן לחברי הכנסת הזדמנות לעיין בו.
נקודת ציון נוספת בפועלו העיתונאי של בנזימן ככתב המדיני של "הארץ" הייתה סיקורו את התנהלות הממשלה במלחמת לבנון הראשונה. כבר ביומה השלישי של המלחמה, ב-7 ביוני 1982, פרסם מאמר בשם "ערפל קרב בגבול הצפון", שהתריע על התרחבות המלחמה מעבר לכוונות הממשלה. זו הייתה אחת הקריאות העיתונאיות הראשונות לציבור ולמערכת הפוליטית לתת את הדעת לממדים שמקבלת המערכה בצפון – ממדים שבדיעבד התבררו כיישום "התוכנית הגדולה" שהובילה את צה"ל לביירות. בימים שלאחר מכן, פרסם כתבות ומאמרים נוספים ברוח זו, שבהם אבחן כי הממשלה נגררת לאשר מהלכים צבאיים לאחר שצה"ל קובע עובדות בשטח. ב-17 במאי 1991 פרסם בנזימן מאמר ב"הארץ" בשם "גרסה מזוגזגת", בו כתב שבגין יודע (כיום) שאריאל שרון, שר הביטחון (ב-1982), רימה אותו במלחמת לבנון. בעקבות המאמר תבע שרון את בנזימן ואת "הארץ" על הוצאת דיבה. המשפט נמשך 11 שנים. בבית המשפט המחוזי בתל אביב נדחתה תביעתו של שרון כשהשופט משה טלגם מקבל במלואה את גרסת הנתבעים וקובע, בין השאר, כי הוכיחו ששרון לא נהג ביושר עם ראש הממשלה בגין.
בבית המשפט העליון נדחה הערעור של שרון כאשר הרכב השופטים, אליהו מצא, יעקב טירקל ואליעזר ריבלין, קובע שדי בכך שהוכח שהדברים נכתבו בתום לב ואין צורך להזדקק לשאלה אם אמיתותם הוכחה או לא.
ב-1982 שהה בנזימן בשנת שבתון במרכז ללימודים בינלאומיים של ה-MIT בקיימברידג' (מסצ'וסטס), וב-1983 עבר לוושינגטון לשמש שליח "הארץ" בארצות הברית. בשובו לישראל, ב-1984, התמנה לעורך מוסף "הארץ", תפקיד שמילא במשך ארבע שנים. בשנת 1988 צורף להנהלת מערכת "הארץ" (פורום של כתריסר איש הקובע את עמדת העיתון ומביע אותה במאמרים הראשיים המתפרסמים מדי יום), והחל לפרסם טור פוליטי שבועי בשם "השבוע". כן כתב מאמרי דעה בחתימתו ומאמרי מערכת לא חתומים. בכתיבתו חתר בנזימן להציג לקוראים את תהליכי קבלת ההחלטות של קובעי המדיניות. בנימוקיה של ועדת פרס סוקולוב נאמר עליו ש"כתיבתו השקולה והמדויקת היא מעין ניסיון לכתוב 'היסטוריה של ההווה' בשאפתנות ובצניעות". ב-2005, כאשר חנוך מרמרי עזב את משרת עורך "הארץ" ודוד לנדאו התמנה במקומו, השתנו תנאי העסקתו ב"הארץ": הוא חדל להימנות עם הנהלת המערכת ועבר לכתוב מאמרי דעה פעמיים בשבוע עד ליציאתו לגמלאות.
בנזימן הגה את הרעיון לייסד כתב עת שיעסוק בביקורת התקשורת הישראלית, ודן על כך עם פרופסור ירון אזרחי, מהמכון הישראלי לדמוקרטיה, אשר שכנע את המכון לממש את היוזמה. במימון המכון הישראלי לדמוקרטיה הוקם "העין השביעית" בשנת 1996 ככתב עת דו-חודשי על ידי קבוצת עיתונאים: בנזימן (העורך), נחום ברנע מ"ידיעות אחרונות", כרמית גיא מרשות השידור, ורפי מן מ"מעריב". זו הייתה יוזמה ייחודית בעולם התקשורת: עיתונאים פעילים, מכלי תקשורת מתחרים, הממשיכים בעבודתם השוטפת, נרתמו להוצאה לאור של כתב עת ביקורתי על תפקוד התקשורת. "העין השביעית" הפך לבימה שבה כתבו עיתונאים ועורכים מכלי התקשורת השונים על נושאים הנוגעים לעיסוקם המקצועי. במרץ 2008 הוסב כתב העת המודפס לאתר אינטרנט פעיל המתעדכן מספר פעמים ביום.
ירושלים – עיר ללא חומה
זהו ספרו הראשון של בנזימן, שראה אור בהוצאת שוקן בשנת 1973. הספר דן בתהליכי קבלת ההחלטות שהביאו לאיחוד ירושלים ב-1967 ובוחן את הסוגיות: איך החליטו לכבוש את מזרח ירושלים, איך החליטו לאחד את העיר, מי היו האנשים שהשתתפו בקבלת ההחלטות ומה הייתה מידת השפעתם. הממצא העיקרי שבנזימן הגיע אליו הוא שמשה דיין, שהיה שר הביטחון בשנים 1967–1974, הוא האיש שהניע בפועל את מהלכי הממשלה שהביאו לאיחוד העיר.
ראש הממשלה במצור
הספר יצא לאור בהוצאת אדם-דביר בשנת 1981. הספר בוחן את התנהלותו של הצד הישראלי בעת המשא ומתן לשלום עם מצרים בשנים 1977–1979. התזה של הספר היא שראש הממשלה, מנחם בגין, אמנם חולל את המהלך, אבל במידה לא קטנה התהליך נשמט מידיו ועבר לידיה של קבוצת האנשים שסובבה אותו – שר החוץ משה דיין, שר הביטחון עזר ויצמן, יועצו האסטרטגי של שר הביטחון אברהם טמיר, והיועץ המשפטי לממשלה (ובהמשך, שופט בית המשפט העליון) אהרן ברק. החבורה הזו ניהלה בפועל את המשא ומתן מול המצרים ומול הממשל האמריקאי שתיווך בו, והיא (בעיקר ברק ודיין) הניעה את ראש הממשלה להתפשר על עמדותיו הראשוניות – דינמיקה קבוצתית שאיפשרה להגיע לחתימה על חוזה השלום.
לא עוצר באדום
הספר ראה אור בהוצאת אדם בעברית ובאנגלית בשנת 1985 והוא דיוקן של אריק שרון. בנזימן טוען בספר ששרון, החל מילדותו וכתוצאה מהסביבה שבה גדל, ניחן באישיות תוקפנית שבאה לידי ביטוי בפועלו הציבורי. שרון מתואר בספר כאדם בעל כישרונות גדולים, פיקח וערמומי, המסוגל להניע דברים ולסחוף אחריו חסידים, אך עם זאת, כאיש נוקם ונוטר המגלה חשדנות קיצונית כלפי הסביבה שבה הוא פועל. בנזימן מנסה להראות כיצד בתפקידים בכירים שמילא שרון בצה"ל ובממשלה (הספר נכתב לפני ששרון נבחר לראשות הממשלה) הוא נהג להערים על הממונים עליו ולהעמיד אותם בפני עובדות מוגמרות.
דיירי משנה
ספר זה כתב בנזימן ביחד עם העיתונאי והסופר עטאללה מנצור והוא יצא לאור בהוצאת כתר בשנת 1992. הספר עוסק במעמדם האזרחי הנחות של ערביי ישראל ומצביע על ההחלטות השלטוניות שגרמו לקיפוחם. בנזימן ומנצור טוענים שהנהגת המדינה ביקשה להבטיח את ההגמוניה של הרוב היהודי והיא השיגה זאת באמצעות מהלכים שלטוניים עקביים – בתחומי החקיקה, התקינה, המדיניות המעשית – שנועדו למנוע מהאוכלוסייה הערבית להתפתח למיעוט לאומי מגובש, המסוגל לאיים על אופייה היהודי והציוני של המדינה.