cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פילוסופיה יהודית
הפילוסופיה היהודית בימי הביניים
אחרי פילון אנו מוצאים מעט הוגים יהודיים בעלי שיטה פילוסופית משמעותית ומקורית, ומירב המאמץ של חכמי ישראל הושקע בספרות ההלכתית שמבוטאת בתלמוד ובמדרש.
הפילוסופיה היהודית בתקופה זו עמדה בתווך בין אמונות שונות - האסלאם - שיטות הכאלאם והמועתזילה, הנצרות, הדתות הגנוסטיות של זרתוסטרא ועוד.
גימנסיה נורדיה
מצבת המורים בשנת 1933 הייתה של 20 מורים, שלימדו בגימנסיה בתנאי שכר מינימליים כדי לא להעיק על תקציב המוסד.
פילוסופיה יהודית
הפילוסופיה היהודית בימי הביניים
במאה התשיעית ניתן לראות חזרה של ההגות העצמאית בפילוסופיה היהודית, על אף שההוגים היהודיים הושפעו השפעה מכרעת מהפילוסופיה היוונית, אשר עברה אליהם דרך הצינור של הפילוסופיה האיסלאמית.
גימנסיה נורדיה
ספריית הגימנסיה נקראה ע"ש ח"נ ביאליק.
פילוסופיה יהודית
הפילוסופיה היהודית בימי הביניים
הפילוסוף היהודי הראשון בימי הביניים היה דאוד אבן מרואן אלמקמץ, אך ההוגה פורץ הדרך היה ר' סעדיה גאון (רס"ג), שבספרו "אמונות ודעות", יצא נגד הדתות והאמונות הסותרות את היהדות והציג את עקרונותיה הפילוסופיים לפי שיטתו הרציונלית. רס"ג קיבל את שיטת המועתזילה לגבי חירות הרצון ואחדות האל, דחה את תורת האטומים של הכאלאם, דחה את מציאותו של "חומר קדמון" וטען כי האמת הדתית היא ההתגלות ותוכנה זהה עם השכל. עוד היה הוא הראשון אשר חילק בין מצוות שכליות לשמעיות ולהציג את עשרת יסודות האמונה היהודיים לפי שיטתו.
גימנסיה נורדיה
בוגרי הגימנסיה רכשו במסגרתה חינוך ריאלי והומני כאחד. בסיום לימודיהם רכשו מקצועות חופשיים, שירתו ב"בריגדה היהודית", ונמנו ביניהם עיתונאים, סופרים, עורכים, מהנדסים, אנשי ספר ועוד.
פילוסופיה יהודית
הפילוסופיה היהודית בימי הביניים
במאות ה-11 וה-12 אנו מוצאים מספר אנשי רוח גדולים ילידי ספרד אשר השפעתם על המחשבה היהודית הייתה מכרעת: ר' בחיי אבן פקודה וספרו "חובות הלבבות", ר' יהודה הלוי (ריה"ל) וספרו "הכוזרי", ור' משה בן מימון (הרמב"ם), אשר שיטתו הפילוסופית והרעיונית הרציונליסטית, כפי שבוטאה במיוחד בספרו "מורה הנבוכים", הייתה ועודנה בעלת השפעה עצומה על העולם היהודי עד היום הזה.
גימנסיה נורדיה
בחודשי הקיץ התקיימו שיעורים מיוחדים לילדי עולים חדשים ולתלמידים, שהתקשו בחלק מן המקצועות. קייטנה בהשגחת המורים התקיימה בשעות הבוקר על שפת הים. לקייטנה התקבלו גם תלמידים מחוץ לגימנסיה. התקיימו גם טיולים בגימנסיה, ביניהם טיול לליטני.
פילוסופיה יהודית
הפילוסופיה היהודית בימי הביניים
בעולם היהודי של המאות ה-12 וה-13 התנהל ויכוח חריף בין הנוטים אחרי הרציונליזם בהשפעת פילוסופי יוון וערב (כגון הרמב"ם) לבין שוחרי המיסטיקה והקבלה, שהתנגדו בחריפות להסתמכות בלעדית על ההגיון. (ראו גם בערך רציונליזם יהודי בימי הביניים)
גימנסיה נורדיה
ספרי לימוד שחיברו מורי הגימנסיה
מייסדים, מנהלים ומחנכים של הגימנסיה לקחו על עצמם להוציא לאור ספרי לימוד חלוציים, ששימשו את מערכת החינוך הכללי כולה:
פילוסופיה יהודית
הפילוסופיה היהודית בימי הביניים
באותה תקופה גם נערכו הוויכוחים המפורסמים בבגדאד בין כל חכמי האמונות השונות, וכן גם הוויכוחים הגדולים שהתקיימו כחלק מהפולמוס היהודי-נוצרי.
גימנסיה נורדיה
ספרי לימוד שחיברו מורי הגימנסיה
"מבוא לכתבי הקדש" מאת שמואל שרירא, הוצאת מבואות, מהדורה ראשונה תש"ה 1945 (מהדורות חדשות 1946 - 1964 ).
"תולדות הספרות התלמודית" מאת שמואל שרירא ושמואל הר, הוצאת השכלה לעם, מהדורה ראשונה תרצ"ז.
פילוסופיה יהודית
הפילוסופיה היהודית בימי הביניים
האפלטוניסטים היהודיים הושפעו מהאפלטוניסטים המוסלמים. ולעומתם, האריסטוטלים היהודיים הושפעו מהאריסטוטלים המוסלמים אלפאראבי, אבן סינא, אבן באג'ה, אבן רושד ועוד.
גימנסיה נורדיה
ספרי לימוד שחיברו מורי הגימנסיה
רשימה חלקית של ספרי לימוד בהוצאת הגימנסיה נורדיה: עיתוני תלמידים:
פילוסופיה יהודית
הפילוסופיה היהודית בעת החדשה
במאות ה-17 וה-18 פעלו הוגים בולטים כברוך שפינוזה, ששלל את אלוהות התורה והדת, מחד, והמקובל-הפילוסוף רמח"ל מאידך. מקובל לראות את תקופת ההשכלה, שראשיתה בסוף המאה ה-18, כראשיתה של הפילוסופיה היהודית המודרנית. בשם התבונה האוניברסלית ביקשה תנועת ההשכלה, שמשה מנדלסון נחשב למייסדה, את שילובם של ערכים והשקפות מתוך תרבות הסביבה באופק הרוחני-יהודי. בהמשך קמו תנועות דתיות שקראו לחדש את פניה של היהדות ההלכתית - המרכזיות שבהן הן התנועה הרפורמית והתנועה הקונסרבטיבית.
גימנסיה נורדיה
ספרי לימוד שחיברו מורי הגימנסיה
אמר, יצא לאור אחת לחודש, על ידי תלמידי המחלקה הששית תרצ"ב 1932
פילוסופיה יהודית
הפילוסופיה היהודית בעת החדשה
במאה ה-19 התנגשה ההשכלה עם החסידות, גם היא תנועה יהודית מודרנית בעלת פילוסופיה ייחודית, שראשיתה באמצע המאה ה-18, מיסודו של הבעל שם טוב. בין הוגיה הפילוסופיים הבולטים נמנו רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד, ורבי נחמן מברסלב (אלא שרבי נחמן הדגיש בספריו שהוא מתנגד לפילוסופיה ושהיא הדרך לכפירה).
גימנסיה נורדיה
ספרי לימוד שחיברו מורי הגימנסיה
ניב, יצא לאור על ידי הכיתות העליונות, תרצ"ו 1936
אמפיקליה-אלתיה
אמפיקליה-אלתיה (ביוונית: Δήμος Αμφίκλειας-Ελάτειας) היא עיר ביחידה האזורית פתיוטיס שבמרכז יוון. מקום מושבה של העירייה הוא העיר קאטו טיתוראה.
פילוסופיה יהודית
הפילוסופיה היהודית בעת החדשה
במאה ה-20 חלה פריחה בהגות היהודית הקיומית (אקזיסטנציאלית) והדיאלוגית. בין ההוגים החשובים בזרם זה ניתן למנות את מרטין בובר, פרנץ רוזנצוויג, עמנואל לוינס, אברהם יהושע השל, הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק והרבי מליובאוויטש - מנחם מענדל שניאורסון, אשר אחד החידושים בדברי הגותו הוא, יישוב הקונפילקט בין היהדות המסורתית למדע המודרני של המאה ה-20, תלמידו של הרבי מליובאוויטש הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ), דבק בגישה זאת ואף שילב אותה בפירושו לתלמוד. לפילוסופיה הדתית של הרב אברהם יצחק הכהן קוק ניכרה השפעה רבה על המחשבה בציונות הדתית. כמו כן פעל ישעיהו ליבוביץ. קיימת גם הגישה הפילוסופית של הרב יונתן זקס שמנסה לגשר בין הפילוסופיה הכללית לזו היהודית.
אמפיקליה-אלתיה
עירייה
העירייה אמפיקליה-אלתיה הוקמה ברפורמת השלטון המקומי ב־2011 על ידי מיזוג של שלוש העיריות לשעבר שהפכו ליחידות עירוניות:
כוח לבן
כוח לבן (באנגלית: White Power) הוא ביטוי גזעני שנטבע על ידי מנהיג המפלגה הנאצית האמריקנית ג'ורג' לינקולן רוקוול. הוא השתמש בו לראשונה בוויכוח פומבי עם סטוקלי קרמיקייל, חבר בתנועת הפנתרים השחורים שטבע את הביטוי "כוח שחור" קודם לכן.
הביטוי נועד להראות את עליונותם ואת כוחם של הלבנים, והוא שימש כשם עיתון של המפלגה הנאצית האמריקאית, שם ספר שכתב רוקוול, וגם ככינוי לאידאולוגיה גזענית.
לאומנות לבנה היא לא יותר מניסיון לעטות רעיונות עליונות לבנים בשפה של הבדלנות הגזעית, כשם שהימין האלטרנטיבי ניסה לארוז מחדש את המחשבה הפשיסטית בצורה מודרנית יותר. כל הגרסאות הללו בנויות על תפישות נפוצות של זהות לבנה ועליונות גזעית. הם מקדמים שנאה ואלימות ככלי פוליטי תקף, הדוחים ערכים של שוויון, דו קיום ושלטון החוק לטובת כוח גולמי ופילוג אתני.
מריה קרולינה, ארכידוכסית אוסטריה
מריה קרולינה, ארכידוכסית אוסטריה (בגרמנית: Maria Karolina von Österreich; 8 באפריל 1801 - 22 במאי 1832) הייתה בתו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו של פרידריך אוגוסט, נסיך סקסוניה.
ביוגרפיה
מריה קרולינה נולדה ב-8 באפריל 1801 בווינה, לפרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמריה תרזה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה. היא התחנכה בקפדנות, והצטיינה בציור, כפי שניתן לראות ממספר סקיצות, וציורים בעפרונות צבע שנשמרו באוסטריה. בשנת 1804 קיבל אביה את התואר "קיסר אוסטריה", ובשנת 1806 הוא ויתר על התואר "קיסר האימפריה הרומית הקדושה".
ב-7 באוקטובר 1819 היא התחתנה עם פרידריך אוגוסט, נסיך סקסוניה, בנם של מקסימיליאן, נסיך הכתר של סקסוניה וקרולינה, נסיכת פארמה, בדרזדן, אולם לא היו להם ילדים. מריה קרולינה הייתה מתוקה ונעימה, אולם היא סבלה מאפילפסיה, וההתקפות היו כל כך תכופות, כך שהיא בקושי הייתה מסוגלת למלא את חובותיה כנסיכת הכתר. הם גם השפיעו לה על קשר הנישואין, ופרידריך אוגוסט לא היה נאמן לה מספר פעמים. מאחת הפרשיות הללו נולד לו בן מחוץ לנישואים, המוזיקאי תאודור אוהלינג. ב-22 במאי 1832 מתה מריה קרולינה בטירת פילניץ בדרזדן, כתוצאה מהתקף אפילפטי.
יחסי דנמרק–יוון
יחסי דנמרק–יוון הם היחסים בין דנמרק לבין יוון. שתי המדינות הם חברות מלאות של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, נאט"ו והאיחוד האירופי.
היסטוריה
הקשר הראשון בין הדנים ובין היוונים היה במהלך המאה ה-4 לפנה"ס, כאשר סוחר יווני פיתאס הלך לדנמרק. בשנת 1863, לאחר הדחת אותון, מלך יוון, הוכתר בנו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק - וילהלם, כגאורגיוס הראשון, מלך היוונים. השושלת הדנית שלטה בממלכת יוון לסירוגין, עד לביטול המונרכיה בשנת 1974. בשנת 1992 נפתח המכון הדני באתונה.
ביקורים רשמיים
מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק השתתפה באולימפיאדת אתונה (2004) ובביקור רשמי יוון במאי 2006.
יחסים דיפלומטיים
דנמרק מחזיקה ביוון שגרירות באתונה ו-8 קונסוליות בחאניה, קורפו, הרקליון, קוס, פטראס, רודוס, סלוניקי ווולוס. מאידך, יוון מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן וקונסוליה כללית באורהוס.
קונסטנטין שמידט פון קנובלסדורף
קונסטנטין שמידט פון קנובלסדורף (בגרמנית Konstantin Schmidt von Knobelsdorf; 13 בדצמבר 1860 – 1 בספטמבר 1936), היה גנרל גרמני, שנודע בתפקידו כראש מטה הארמייה החמישית מתחילת מלחמת העולם הראשונה, ועד לאמצע קרב ורדן.
תחילת הקריירה
פון קנובלסדורף נולד ב-13 בדצמבר 1860 בפרנקפורט על האודר שהשתייכה לממלכת פרוסיה, ובשנת 1878 התגייס לצבא הפרוסי והצטרף לרגימנט הרגלים ה-67 (מגדבורג ה-4). בשנת 1881 הועבר פון קנובלסדורף לרגימנט הרגלים ה-98, ולאחר מכן מילא תפקידי מטה שונים. לאחר מכן פיקד על הגדוד ה-1 רגימנט הרגלים ה-74 (הנובר ה-1), ולאחר מכן כיהן פון קנובלסדורף כקצין מטה בקורפוס ה-9 ובקורפוס ה-10. בשנת 1908 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים של המשמר ה-4, ובשנת 1911 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה לראש מטה קורפוס המשמר. בשנת 1912 הוא מונה לראש אגף האפסנאות במטה הכללי הגרמני, ובשנת 1914 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון קנובלסדורף לראש מטה הארמייה החמישית, שהייתה תחת פיקוד וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, אולם בפועל פון קנובלסדורף ניהל בה את כל העניינים. הארמייה לחמה בחזית המערבית, ונטלה חלק בקרבות המערכה על הגבולות. בשנת 1916 היה פון קנובלסדורף מהמתכננים הראשיים של קרב ורדן, ודחף בכל מאודו בתקווה להשיג ניצחון בקרב. על פעולותיו בקרבות קיבל פון קנובלסדורף את עיטור הפור לה מריט ב-17 באוקטובר 1915, ואת תוספת עלי האלון לעיטור ב-21 באוגוסט 1916. באותו יום הוא מונה למפקד הקורפוס ה-10, ופיקד עליו בקרבות בחזית המזרחית. בנובמבר אותה שנה הועבר הקורפוס לחזית המערבית, ולחם בקרבות השונים עד סוף המלחמה, וזמן קצר קודם לכן הועלה פון קנובלסדורף לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-30 בספטמבר 1919 פרש פון קנובלסדורף מהצבא, וב-1 בספטמבר 1936 מת בביתו בגליקסבורג.
שלמה סימנובסקי
שלמה סימנובסקי (נולד ב-14 באוקטובר 1938) כתב מעל 20 ספרים בתחום הפיננסי, כותב בעיתוני הכלכלה ומהמייסדים של מיטב בית השקעות.
ביוגרפיה
שלמה גדל בירושלים. הוריו עלו מפולין. הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1979 הקים את בית ההשקעות מיטב, ביחד עם שותפו צבי סטפק.
שלמה כתב מעל 20 ספרים למתחילים בנושאים פיננסים שונים, כגון: מתמטיקה, סטטיסטיקה, שוק ההון, חשבונאות, כלכלה ועוד.
לאחרונה הספרים למתחילים תורגמו ל-5 שפות ונמכרים באמצעות כל המפיצים המקוונים המובילים בעולם.
משוואת זריחת השמש
באסטרונומיה, משוואת זריחת השמש (באנגלית: Sunrise equation) מאפשרת לחשב את שעות הזריחה והשקיעה בעבור כל נטייה שמשית וקו רוחב:
כאשר:
נטייה שמשית
הנטייה השמשית מוגדרת כזווית המינימלית שיוצר קו הראייה מן הצופה למרכז השמש עם ישר הזנית ועבור צופה בקו המשווה; כיוון שכיוון ציר הסיבוב של כדור הארץ קבוע ביחס למישור המילקה, במהלך מסלולו השנתי סיבוב הרדיוס וקטור המחבר בינו לבין השמש גורם לשינוי הזווית המינימלית הזאת, החל מ-0° (כלומר כאשר השמש יכולה להיות בזנית) ביום השוויון ועד לזוויות המרביות של שמתקבלות ביום ההיפוך החורפי ויום ההיפוך הקיצי, בהמיספירה הצפונית והדרומית בהתאמה. אפקט זה של שינוי הנטייה השמשית הוא שגורם לשינויים בהספק שבו מחממת השמש את הקרקע, מה שמחולל את עונות השנה.
ביממה נתונה, הזווית המרבית של השמש ביחס לאופק מתקבלת כאשר הרדיוס וקטור (המחבר בין השמש לארץ), כיוון ציר הסיבוב וכיוון ישר הזנית נחים כולם על מישור אחד. לכן, כדי לקבל את הביטוי לזווית הנטייה השמשית כפונקציה של הזווית \beta של הרדיוס וקטור במישור המילקה וזווית נטיית כדור הארץ (ממנו ניתן גם לחשב את הנטייה השמשית כתלות בתאריך) יש להיעזר במכפלה סקלרית של וקטור הכיוון של ציר כדור הארץ והרדיוס וקטור שבמישור המילקה, מה שנותן:
או:
כאשר \beta מכוילת כך שתהיה שווה לאפס ביום השוויון.
גזירת המשוואה
זווית הנטייה השמשית הרגעית \delta מאפשרת לחלק את כדור הארץ לשלושה אזורים: קווי הרוחב (בהמיספירה הצפונית), קווי הרוחב "האמצעיים", וקווי הרוחב הדרומיים:. בהתאם לעונת השנה, כל אחד מתחומי קווי הרוחב "הקיצוניים" מתאימים לאזורים על כדור הארץ בהם יש לילה לאורך כל היממה (השמש לא זורחת) או יש יום לאורך כל היממה (השמש לא שוקעת), כאשר המצב מתהפך בין שני אזורים קיצוניים אלו. כדי לחשב את השעות המדויקת בהן מתרחשת השקיעה או הזריחה בקו רוחב \phi, יש להסתייע בדמיון מרחבי כדי להבין איך נראה המצב ההדדי של המעגל הגדול שמפריד בין חצי הכדור המואר לחצי הכדור החשוך והמעגל הקטן המתאים לקו הרוחב \phi. שני המעגלים הללו נחתכים בשתי נקודות, אשר מחלקות את המעגל הקטן לשתי קשתות: האחת מתאימה ליום והשנייה ללילה - כלומר המיקום הזוויתי של שתי הנקודות הללו הוא בדיוק זווית השעה המתאימה לזריחה ולשקיעה, בהתאמה. הזווית המרכזית של הקשת המתאימה ליום תהיה שווה ל-2\omega_{o}, ולפיכך כדי למצאה יש להסתייע בטריגונומטריה כדי לחשב את אורך הקטע CP שבאיור.
ברור שרדיוס המעגל הגדול שבאיור, המתאים לקו הרוחב \phi, הוא, כאשר R הוא רדיוס כדור הארץ. לעומת זאת, מן הגאומטריה של הטלות גרפיות מקבלים, שרדיוס המעגל הקטן שבאיור שווה לרדיוס החיתוך של החרוט המתאים לקו הרוחב עם המישור היוצר את חתך קו הרוחב \phi. הרדיוס של קו הרוחב הוא:, ולכן, מדמיון משולשים מקבלים, שרדיוס המעגל הפנימי הוא:.
כאשר סימן המינוס במשוואה שבתחילת הערך הוא עניין של קונבנציה בלבד. נוסחה זאת ישימה רק לקווי הרוחב שבין החוג הארקטי והחוג האנטארקטי, שכן מצפון לראשון ומדרום לשני יש תמיד לפחות יום אחד בשנה ללא שקיעה או ללא זריחה.
באופן כללי ניתן להראות שהגובה הזוויתי \theta של השמש מעל לאופק כפונקציה של זווית השעה ביממה \omega מקיים:
להסבר מורחב על יישומי נוסחה כללית יותר זו ראו גם זווית הזניט השמשית. נוסחה זאת משמשת בין היתר כדי לקבל את שעות הזריחה והשקיעה המתוקנות (ראו פרק המשוואה המוכללת למטה).
המשוואה המוכללת
משוואת זריחת השמש הסטנדרטית מזניחה את ההשפעה של שבירה אטמוספירית (אשר מרימה את הדיסקה השמשית בערך ב-0.6° כאשר היא על האופק) ואת קיומו של גודל זוויתי לדיסקה הזו (קוטר זוויתי של בערך 0.5°). זמני הזריחה והשקיעה המתוקנים באלמנכים אסטרונומיים ניתנים לחישוב מהמשוואה הכללית יותר:
כאשר (a) מייצג את הגובה הזוויתי של מרכז הדיסקה השמשית מתחת לאופק ברגע האחרון של השקיעה, ויש להציב בו את הערך 0.83°- (או 50- דקות קשת).
שימושים
כמו נוסחאות שימושיות רבות אחרות באסטרונומיה, המשוואה יכולה לשמש למשל, לצורכי ניווט ימי. עקרונית ניתן להיעזר בנתוני מיקום ונסיקה כלליים של השמש ולאו דווקא בערכים שלהם כאשר השמש נמצאת על האופק (זאת בעזרת שימוש בנוסחה הכללית יותר למיקום השמש לפי הזמן) אולם כאן ניצמד לתהליך המתמטי שעושה שימוש ב"משוואת זריחת השמש".
בעבר הלא רחוק, כאשר מלחים נזדקקו לקבוע את מיקומם הגאוגרפי בים, הם יכלו להשתמש בקריאתו של שעון מדויק (כרונומטר) כדי למדוד מדדים זמניים שונים הקשורים בשקיעה ובזריחת השמש, וכך לדעת, בעזרתן של טבלאות נתונים מדויקים שחושבו ישירות מנוסחאות אסטרונומיות, את קו הרוחב בו הם נמצאים. עם זאת, משוואת זריחת השמש בצורתה הישירה אינה יכולה לשמש כדי לקבוע את קו הרוחב הגאוגרפי, שכן השעון שעל הספינה מראה את השעה T בקו האורך המקורי אליו כוון, וכיוון שקו האורך הנוכחי גם הוא אינו ידוע, לא ניתן לדעת את השעה המקומית.
בפועל, כדי למצוא את קו הרוחב יש להשתמש בשעון כדי למדוד את קצב  שינוי הגובה הזוויתי של השמש מעל לאופק, ולא כדי למדוד את השעה. מתמטית, צריך להשתמש במשוואה הכללית יותר לגובה הזוויתי של השמש מעל לאופק כפונקציה של השעה, ולגזור אותה לפי הזמן. כך מקבלים משוואה של קצב הנסיקה הזוויתי של השמש בזריחה, אשר שילובה עם משוואת זריחת השמש מאפשר להרכיב שלוש משוואות עם נעלמים שהם קו הרוחב \phi, הנטייה השמשית \delta ושעת הזריחה \omega_0 בשעון המקומי. כאשר השמש על האופק הזווית \theta קטנה ולכן, ומכאן מקבלים שקצב הנסיקה הזוויתי בזריחה הוא:
ושתי המשוואות האחרות הן:
כאן הוא קצב הסיבוב הזוויתי של כדור הארץ סביב צירו, ו- הוא הגובה הזוויתי המרבי של השמש בשמיים (שנמדד בעזרת סקסטנט). לסיכום, מדידת קצב הנסיקה הזוויתי של השמש בזריחה מאפשרת להסיק את שלושת הפרמטרים הנעלמים, בעוד השוואת שעת הזריחה בשעון המקומי עם קריאת הכרונומטר מאפשרת לקבוע גם את קו האורך המקומי l, בהתאם לקשר:.
הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין
הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין (בגרמנית: Hans-Adam II; נולד ב-14 בפברואר 1945) הוא נסיך ליכטנשטיין משנת 1989.
בצעירותו
הנס אדם נולד ב-14 בפברואר 1945 בציריך לפרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין ולגאורגינה פון וילצ'ק, בתם של פרדיננד מריה פון וילצ'ק ונורברטינה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו. בנעוריו הוא היה חניך בתנועת הצופים של ליכטנשטיין בואדוץ והיה גם פעיל בשבט הצופים של וינה. בשנת 1969 למד הנס אדם באוניברסיטת סנט גאלן, וקיבל תואר במנהל עסקים וכלכלה. בשנת 1984 מסר לו אביו הזקן פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין, את רוב הכוח המדיני ואת קבלת ההחלטות.
שלטונו
בשנת 1989 מת אביו פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין, והנס אדם הוכתר לנסיך ליכטנשטיין. בשנת 2003 נערך בליכטנשטיין משאל עם בשאלה האם להגדיל את שליטתו על הנסיכות. לפני המשאל הודיע אדם כי אם המשאל יסתיים בתוצאה שלילית יפרוש ויהפוך את הנסיכות לרפובליקה. לאחר הבהרה זו תוצאות הבחירות היו חיוביות באופן מוחץ.
משפחתו
ב-30 ביולי 1967 התחתן הנס אדם עם דודניתו מדרגה שנייה, מריה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
סבסטיאן קואטס
סבסטיאן קואטס (בספרדית: Sebastián Coates; נולד ב-7 באוקטובר 1990) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הבלם בספורטינג ליסבון ונבחרת אורוגוואי.
קריירה
קואטס נולד במונטווידאו, אורוגוואי לאמא אורוגוואית ואבא סקוטי.
קואטס החל את דרכו במועדון נסיונל בו שיחק בכל תקופת נעוריו, ב-2009 בגיל 18 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, ערך את הופעתו הבכורה נגד בלה ויסטה.
באוגוסט 2011 חתם בקבוצה האנגלית והמפוארת ליברפול מהפרמייר ליג. לאחר בדיקות רפואיות ערך את הופעתו הבכורה ב-26 באוגוסט 2011 נגד בולטון וונדררס. ב-30 באוגוסט חתם רשמית במועדון לחוזה ארוך טווח תמורת תשלום לא ידוע. ב-18 בספטמבר 2011 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה במסגרת הליגה נגד טוטנהאם הוטספר בניצחון 0–4.
בפברואר 2012 זכה עם הקבוצה בגביע הליגה האנגלית. ב-21 במרץ 2012 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה נגד קווינס פארק ריינג'רס בבעיטת מספרת מרהיבה. ב-20 בספטמבר 2012 הבקיע שער נגד יאנג בויז ברן במסגרת הליגה האירופית.
נבחרת אורוגוואי
לאחר ששיחק בנבחרת הצעירה של אורוגוואי, זומן לנבחרת הבוגרת במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010 נגד קוסטה ריקה בו ישב על הספסל.
ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת נגד צ'לה בקופה אמריקה 2011, ונבחר לשחקן הצעיר הטוב ביותר של הטורניר. הוא זומן לנבחרת האולימפית לאולימפיאדת 2012 בה אורוגוואי לא הצליחה להעפיל לשלבי הנוקאאוט. נכלל בסגל למונדיאל 2014 וקופה אמריקה 2015. ב-10 בנובמבר 2016 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת בניצחון 1–2 על במוקדמות מונדיאל 2018.
נכלל בסגל נבחרת אורוגוואי בטורניר מונדיאל 2022.
מזמור קנ"א
תהילים קנ"א הוא מזמור המופיע בכמה נוסחים של ספר תהילים, שלא נכלל בנוסח המסורה העברי של המקרא, ועל כן שייך לספרים החיצוניים. לדעת כמה חוקרים, לשונו של המזמור וסגנונו מעידים על חיבור מאוחר. המזמור מופיע בתרגום השבעים היווני ובתרגום הפשיטתא הסורי. הדעות חלוקות באשר לשאלת מקורו של המזמור: חוקרים אחדים טוענים כי הוא תורגם מעברית, ואילו אחרים טוענים כי הגרסה בתרגום השבעים היא המבוססת על המקור. במגילות קומראן נמצא מזמור זה יחד עם מזמורים חיצוניים נוספים במגילת התהילים הגדולה (11QPsa). המזמור עוסק בבחירתו ובמשיחתו של דוד למלך.
תוכן
המזמור מספר בקיצור את בחירתו ומשיחתו של דוד למלך, על ידי שמואל, וכפי המסופר ב. דוד, שהיה בן הזקונים של ישי, הופקד על ידו להיות רועה צאן. בעבודתו דוד שיבח והילל את אלוהים באמצעות נגינה בכלי נגינה, כגון עוגב וכינור. דוד, שראה את הצאן בבדידות, אמר בלבו כי אין ההרים והגבעות יוכלו להעיד על ששיבח את אלוהים באמצעות נגינה, שכן רק העצים והצאן היו אֶת, כלומר עִם, דוד. עם זאת, אלוהים שמע את כל תפילותיו, ולפיכך, כשנשלח אליו הנביא שמואל, דווקא דוד נבחר להימשך למלוכה, על אף שהיה בן הזקונים ושאחיו היו גבוהי קומה ויפי מראה ממנו.
החלק השני
בתרגום השבעים מופיעים בסוף המזמור פסוקים ו'–ז', העוסקים בניצחון דוד על גוליית: "יצאתי לקראת הפלשתי ויקללני באליליו, ואנכי שלפתי חרבו ואכרות ראשו מעליו, ואסיר חרפה מבני ישראל". לעומת זאת, במגילת מזמורים שנמצאה בקומראן נזכרת מפלת גוליית בראש מזמור קטוע, המופיע מיד לאחר מזמור שמקביל בתוכנו למזמור קנ"א כפי שהוא מופיע בתרגום השבעים: "תהלת גב[ו]רה ל[דו]יד משמשחו נביא אלהים. אז רא[י]תי פלשתי מחרף מ[ערכות ישראל. ו]אנוכי [שלפתי] את".
חוקר בשם טלמון משלים את התרגום כ"פלשתי מחרף מ[ערכות ישראל]", לפי :, כלומר "פלשתי המקלל את אלוהי ישראל". זאת, בהשוואה לתרגום השבעים, שם הפירוש הוא "פלשתי המקלל אותי באלוהי הפלשתים". חוקר בשם ג'יימס א. סנדרס משלים את התרגום כ"פלשתי מחרף ממ[ערכות פלשתים]", לפי :. המשמעות המילולית בספר שמואל "פלשתי המגיע ממערכות, מערי הפלשתים", אך ניתן לפרש את ההשלמה באופן יותר דומה לנוסח המופיע בתרגום השבעים, כ"פלשתי המקלל באלוהי הפלשתים". המילה "שלפתי" היא השלמה משוערת, בהתבסס על תרגום השבעים.
סנדרס הניח כי הרווח בין שני החלקים של המזמור מעיד בהכרח על פתיחתו של מזמור חדש, על אף שבתרגום השבעים שני החלקים מהווים חלק מאותו מזמור. לנוכח סיבה זו, חוקר בשם מנחם הרן חולק על דעתו של סנדרס. הרן מוסיף ואומר כי במזמורים שונים במגילת התהלים הגדולה נתגלו רווחים גדולים בתוך אותו המזמור, שאינם מעידים על תחילתו של מזמור חדש. נוסף על כך, תחילת חלקו השני של המזמור הפותחת במילים "משמשחו נביא אלוהים", קשורה קשר הדוק לכתוב בפסוק י"ב שבחלקו הראשון. עובדה זו מעידה, לטענת הרן, על קשר הדוק בין שני חלקי המזמור, ושוללת את הטענה כי הפסוק "תהלת גבורה לדויד משמשחו נביא אלוהים" מעיד, בהכרח, על תחילתו של מזמור חדש.
השוואה לתרגום השבעים
בין גרסתו העברית של המזמור לבין גרסתו בתרגום השבעים ניכרים הבדלים אחדים:
בראש המזמור בתרגום השבעים, נאמר: "זה המזמור לדויד כתוב בידו, והוא מחוץ למנין, אחרי הלחמו את גלית". עם זאת, המזמור העברי פותח במילים "הללויה לדויד בן ישי". המילה "הללויה", שאינה קשורה לתוכן המזמור, ככל הנראה נשאבה לתוכו מסיומו של תהילים ק"נ: . על אף שבמגילת התהלים הגדולה דווקא מזמור תהלים קל"ד קדם לתהלים קנ"א, ייתכן שמזמור תהלים ק"נ קדם לו בעריכה אחרת, בדומה לזו שבתרגום השבעים. לדעת חוקר המקרא מנחם הרן, כותרתו המקורית של המזמור הייתה "לדויד" או "לדויד, אחרי הלחמו את גלית". חוקר בשם ריינהרד קראץ טוען כי השוני המהותי בין הפסוקים נובע מכך שהפסוקים העוסקים בסיפור דוד וגלית הם תוספות מאוחרות.
בפסוק ח' מצוין כי אדון הכול, כלומר אלוהים, האזין לכל נגינותיו ותפילותיו של דויד. עם זאת, בתרגום השבעים ניתן לפרש את הביטוי המקביל כ"אדון", ולא בהכרח אלוהים. קראץ טוען כי המילה "אדון" בהקשר זה מתייחסת לנגינת דוד לשאול אדוניו, שהייתה עוד טרם הילחמו בגוליית. הוא מוסיף ואומר כי המזמור שוכתב בעברית כך שהמילה "אדון" תתייחס לאלוהים ולא לשאול, ולפיכך נתווספו במזמור העברי פסוקים ה'-ז', העוסקים ביחס בין דוד לאלוהים ואינם נמצאים בתרגום השבעים. ג'יימס סנדרס, הראשון שחקר את המזמור בגרסתו העברית, טען כי פסוקים ה'-ז' אינם תוספות מקומראן אלא השמטות של תרגום השבעים. לדבריו, המתרגם שגה, בחושבו כי המילים "והוא האזין" הן, למעשה, "והוא האדון", ולפיכך הוא תרגם את הפסוק כ"אדוני הוא שישמע".
בעוד שבמזמור שנתגלה בקומראן פסוקים י'-י"א באים לפני פסוקים י"ב-י"ג, הרי שבתרגום השבעים הסדר הפוך. לטענת קראץ, המשכתב מקומראן ניסה באמצעות היפוך הסדר להתאים את סדר התרחשות האירועים בשיר לזה שנמצא ב, שם דוד נמשח למלוכה רק לאחר ששמואל פגש את אחיו. עם זאת, השינוי בסדר הפסוקים פוגע במבנה הסימטרי של תרגום השבעים. בכך, טוען קראץ, המזמור מקומראן הוא המאוחר, ולא המזמור מתרגום השבעים.
ניתוח
סנדרס, הראשון שחקר את המזמור בגרסתו העברית, היה גם הראשון לנתח אותו, אך הניתוח שלו איננו מקובל עוד. כך, למשל, סנדרס קיבץ את הקטעים "ואשימה ל-ה' כבוד, אמרתי אני בנפשי" לכדי פסוק אחד. עם זאת, חלוקה יותר הגיונית של הקטע היא הצבת החלק "אשימה ל-ה' כבוד" בפסוק ד'. פסוק ד' מתאר דוד כשהוא מנגן בכלי נגינה, ולכן החלק הזה מעניק את הסיבה לכך: פיאור שמו של ה'. את החלק "אמרתי אני בנפשי" הגיוני להציב אותו כמעין פתיח לפסוק ה', שבו דוד מתאונן כי אף אחד לא יעיד על מעשיו. צורותיהן של האותיות ו|ו"ו וי|יו"ד במזמור כמעט זהות, מה שהוביל לכך שבחלק מהפענוחים הראשונים של המזמור נכתבה האות ו"ו במקום יו"ד. משום כך, סנדרס ניתח את פסוק ו' כ"העצים את דְּבָרוֹ והצואן את מַעֲשוֹ", במקום הפענוח המקובל, "העצים את דְּבָרַי והצואן את מַעֲשָי". חוקר בשם רבינוביץ' הציע את הפענוח השני של הפסוק. לטענתו, אם מפרשים אותו בדרך זו, ניתן להבין כי על אף שרק העצים והצאן היו עם דוד, אלוהים שמע את כל תפילותיו. אם מפענחים את המזמור בדרך שבה הציע סנדרס, הרי שהעצים והצאן היו עם אלוהים, מה שלא מסתדר עם משמעות המזמור.
דוגמה נוספת לניתוח לא מקובל של המזמור היא בפסוק ו'. בעבר הוצמדה לתחילתו של הפסוק המילה האחרונה בפסוק ה', "עלי", כך שהפסוק נקרא "עלי העצים את דברי", והמילה "עלי" הפכה לסמיכות של המילה "עלים". לנוכח הדמיון הרב בין האותיות ו"ו ויו"ד במזמור, לפי פרשנויות אחדות, הפסוק נקרא "עלו העצים את דברי": "עלו" מלשון "השביחו". עם זאת, נהוג לשייך את המילה "עלי" לפסוק ה', כך שהוא נקרא "הגבעות לא יגידו עלי".
ניתן לראות כי המזמור מתרגום השבעים בנוי במבנה סימטרי. שינוי המיקום של פסוקים י'-י"א וי"ב-י"ג בגרסה מקומראן, בהשוואה לתרגום השבעים, פוגע במבנה התקבולתי בהקשר של דוד לעומת האחים. עם זאת, הסופר מקומראן מרחיב את המבנה התקבולתי באמצעות הפסוקים שאינם מופיעים בתרגום השבעים.
מקורות
המזמור עצמו שואב ביטויים רבים מסיפור משיחתו של דוד למלך:
בנוסף, ניכר שכותב המזמור התבסס על מקורות אחרים בתנ"ך:
עם זאת, המזמור בנוי גם מרבדים עצמאיים, שלא קשורים לכתוב בתנ"ך. כך, למשל, לא מוזכר מחוץ למזמור כי בהיותו רועה צאן, דוד הילל ושיבח את אלוהים באמצעות נגינה. גם תיאור רגשותיו של אדם, בדומה לרגשותיו של דוד שהופיעו במזמור, איננו אופייני לספרות המקראית.
מועד החיבור
עד לגילוי מגילת התהלים הגדולה בפברואר 1956 הדעות באשר למוצאו ולזמנו של המזמור היו חלוקות. חוקרים אחדים טענו כי אין שום ראיות לכך שהמזמור נכתב אי פעם בעברית, וכי הוא נכתב ביוונית. אחרים, כגון מרטין נות ואברהם כהנא, ניסו לשחזר את המקור העברי המשוער של המזמור מתוך גרסתו היוונית. לאחר שנמצא המזמור בין מגילות מדבר יהודה, התהפכו היוצרות. סנדרס, הראשון שחקר את המזמור בגרסתו העברית, טען כי זוהי גרסתו המקורית של המזמור. הוא הוסיף וטען כי המזמור נכתב ב. לטענתו, במזמור עולה דמותו של הרועה הטוב מתיאוריו של דוד, תיאור המקובל רק בתרבות יוון העתיקה. ניתן להניח כי המזמור חובר בתקופה מאוחרת גם כיוון שהוא נכלל בספרים החיצוניים, כלומר הוא נכתב קרוב לתקופת חתימת המקרא, מה שלא אפשר לו להופיע בתוכו.
לשון
טיעון לכך שהמזמור נכתב בתקופה מאוחרת מתבסס על הלשון שלו. חוקרים נוטים לייחס את לשון המזמור לזו שהייתה מדוברת בשלהי תקופת בית שני. זאת, כיוון שהמזמור כולל השפעות מהשפה הארמית ומלשון חז"ל, שנפוצו רק באותה התקופה, מה שמחזק את הטענה שלפיה המזמור נכתב במקורו בעברית. זאת, עקב הימצאותם של ביטויים רבים האופיינים ללשונות אלה:
עם זאת, החוקר מנחם הרן טוען כי ביטויים אלה דווקא מצביע על קשיים לשוניים שבאים לידי ביטוי במזמור. לטענתו, קשיים אלה עשויים להעיד על כך שזוהי איננה גרסתו המקורית של המזמור, וכי הגרסה מקומראן והגרסה מתרגום השבעים מקורן בגרסה עברית קדומה יותר. הרן מוסיף ואומר כי אם מוציאים מהמזמור שנמצא בקומראן את פסוקים ה'-ז' ואת שאר התוספות, שאינן מופיעות בתרגום השבעים, ניתן לראות דמיון רב ללשון המקרא, ולא ללשון חז"ל. לפיכך טוען הרן כי המזמור בגרסתו העברית המקורית שאבדה אמור להידמות למזמור שבתרגום השבעים, ואילו הביטויים מלשון חז"ל המופיעים לאורכו מעידים רק על תוספות מאוחרות.
פרס מייסדי טבע
פרס "טבע" במדעי החיים ע"ש מייסדי החברה, המוכר בשם המקוצר פרס מייסדי טבע, הוא פרס המוענק על ידי הנהלת חברת טבע תעשיות פרמצבטיות, בשיתוף האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים למדען צעיר (עד גיל 45), תושב ישראל או אזרח ישראל, בתחומים כימיה, ביוכימיה, פרמקולוגיה, רפואה ומדעים ביו-רפואיים ובריאות הציבור, על פריצת דרך מדעית.
מגיד מישרים (ספר)
מגיד מישרים הוא ספר מוסר, פרשנות המקרא וקבלה, שיצא לאור בלובלין ובוונציה בשנים ה'ת"ו–ה'ת"ט. הספר מתאר שיחות בין 'מגיד' לרבי יוסף קארו שהתרחשו לפי הנאמר בספר בסביבות השנים ה'רצ"ו–ה'של"ב.
הספר התקבל במסורת היהודית כאותנטי ודבריו נקבעו להלכה על ידי גדולי הפוסקים. אך במחקר, הן הכללי והן התורני, יש שמפקפקים בייחוס הספר לרב קארו, ורואים בו יצירה פסאודואפיגרפית.
רקע
במסורת היהודית מתוארים מקרים שבהם מתגלה לצדיק כוח עליון, מלאך או נשמה, ומגלים לו דברי תורה וסודות שונים. תופעה זו נקראת מגיד. ה'מגיד' המתואר בספר 'מגיד מישרים' מתגלה לרבי יוסף קארו בעקבות לימוד המשנה, ואף מזדהה בשמה: הוא מתגלה אליו בדרך כלל בלילות שבת לפנות בוקר ומוסר לו בין השאר חידושים על פרשת השבוע.
חלקו הראשון של הספר – עד לפרשת מצורע, יצא לאור בשנת ה'ת"ו בלובלין, ולאחר שנתיים יצא לאור בוונציה חלקו השני על שאר הפרשות. המביא לבית הדפוס הוא "יצחק בן החבר שמואל בינגא איש ירושלים", שגם נתן לספר את שמו. בתחילת הספר מובאות מספר הסכמות מרבני לובלין ולבוב.
תוכן
הספר כתוב בעיקר ארמית בלולה בעברית, ומילים בודדות בספרדית. חלק גדול מהספר מכיל פרשנות קבלית לפרשת השבוע. בנוסף מובאות הנהגות הלכתיות והוראות למעשי סגפנות שונים. ה'מגיד' גם מעודד את הרב קארו ומספר לו על מעלתו וחשיבותו בשמיים, על גלגולי נשמות של מקורביו, ועל מאורעות שעתידים לקרות לו. הוא מבטיח לו שלא יעזוב אותו לעולם, ושיזכה לגילוי אליהו. בספר תואר בהרחבה רעיון נהמא דכיסופא.
בהלכה
בעל מגן אברהם כתב בשם מגיד מישרים שאין לאכול בשר בראש השנה, ושיש לקרוא שניים מקרא ואחד תרגום בשבת לפני סעודת הבוקר. גם דברי ה'מגיד' על מעלת קידוש לבנה הובאו בפוסקים.
טענות על ייחוס הספר
חוקרים העלו טענות שונות נגד ייחוס הספר לרבי יוסף קארו. בין הטענות: הספר שנדפס רק כשבעים שנה לאחר פטירת הרב קארו, לא הוזכר על ידי בנו ברשימת כתבי אביו, רוב התאריכים המוזכרים בספר אינם מתאימים לימי השבוע, ודבריו סותרים לפעמים את ההלכה שפסק קארו עצמו בשולחן ערוך.
לדעת שלמה רוזאניס מסתבר שהכותבים הם רבי אליהו די וידאש בעל 'ראשית חכמה', ורבי חיים ויטאל תלמיד האר"י.
לעומת זאת צבי ורבלובסקי, שחקר את תופעת המגידות בהרחבה בספרו "רבי יוסף קארו", הגיע למסקנה שאין כל ראיה לכך שמדובר בזיוף. בנוסף, בשיחה בעל פה, טען ורבלובסקי שייתכן כי רבי יוסף קארו נקט בפעולות מאגיות שונות כדי לזכות במגיד, כפי שנהגו מקובלים אחרים בדורו, ואף שאין בספר "מגיד מישרים" אזכורים לכך, ייתכן שהדבר נובע מהעריכה המאוחרת לספר, ולמעשה אף בו נעשה שימוש באמצעים מאגיים. ייתכן שהשמיטו את הדברים כדי "להכשיר" את הבית יוסף, או בשל האופי הדרשני של הספר בעריכתו הסופית שלא נתן מקום לתיאור הפרקטיקות שהביאו לגילוי הסודות. גם העובדה שקיימת בספר הבטחה לרבי יוסף קארו להישרף על קידוש השם – דבר שלא קרה בפועל, מרחיקה את האפשרות שזייפן מאוחר כתב דברים שידע שיימצא בהם 'נביא שקר'.
צ'ארלי צ'פלין
סר צ'ארלס ספנסר "צ'ארלי" צ'פלין (באנגלית: Sir Charles Spencer "Charlie" Chaplin; 16 באפריל 1889 – 25 בדצמבר 1977) היה שחקן קומי, במאי קולנוע ומלחין אנגלי, שזכה להצלחה רבה בעידן הסרט האילם. צ'פלין הפך לסמל, בין היתר בזכות דמות "הנווד" שאותה היה מגלם בסרטיו. נחשב לאחת מהדמויות החשובות והמשפיעות ביותר בהיסטוריה של תעשיית הקולנוע. צ'פלין היה מעורב בכל הליכי ההפקה של סרטיו, החל מכתיבת התסריט, דרך הבימוי וכלה בבחירת הפסקול והמוזיקה.
הקריירה של צ'פלין ארכה יותר מ-75 שנה – החל מצעדיו הראשונים בעולם המשחק בגיל חמש בלבד ועד לסרטו האחרון "הרוזנת מהונג קונג" (1967) – וידעה עליות ומורדות כמו גם שערוריות ומערכות יחסים זוגיות מתוקשרות עם נערות ונשים צעירות.
בשנת 1919, לאחר שהפך לאחד מהשחקנים הבולטים והמוערכים בתעשיית הקולנוע האמריקאי, הקים צ'פלין את חברת ההפקות "יונייטד ארטיסטס", שאפשרה לו שליטה כמעט מוחלטת בהליך הפקת סרטיו, בהם "הנער" (1921), "האישה מפריז" (1923), "הבהלה לזהב" (1925) ו"הקרקס" (1928).
במהלך שנות ה-30 התקשה צ'פלין לאמץ את המעבר מעידן הסרט האילם לעידן הסרט המדבר וסירב לשלב פסקול בסרטיו במשך זמן רב. הוא המשיך בהפקת סרטים אילמים, כשהבולטים שבהם, "אורות הכרך" (1931) ו"זמנים מודרניים" (1936), הפכו עם השנים לקלאסיקות. זמנים מודרניים, שהווה פרודיה על "פולחן היעילות" הקפיטליסטי ומבט קומי על המצוקות אותם חווה מעמד הפועלים בעידן המודרני (לדוגמה חווית הדהומניזציה אותה הפועל הפשוט חווה על פס היצור), הווה את תחילתה של מגמה בה צ'פלין עסק בנושאים פוליטיים וחברתיים והביע ביקורת בסרטיו. שנות ה-40 מגמה זו המשיכה עם סרטים כדוגמת "הדיקטטור הגדול" משנת 1940, שהיה פרודיה על המשטרים הפשיסטים של אירופה ועל הדיקטטורים העומדים בראשם, ובראשם היטלר ומוסוליני. בעקבות הבעת דעות אלו צ'פלין הואשם בתמיכה בקומוניזם, ובנוסף לכך היה מעורב בפרשיה רומנטית עם אישה צעירה ממנו בשנים רבות. שני מאורעות אלו הובילו לירידה חדה בפופולריות שלו בשנים אלו. בשנות החמישים המוקדמות, לאחר שנפתחה כנגדו חקירה על ידי ה-FBI, לא חודשה אשרת השהייה שלו בארצות הברית, מה שהוביל הלכה למעשה לגירושו ולהשתקעותו בשווייץ. צ'פלין נטש את דמות הנווד בסרטיו המאוחרים, בהם "מסייה ורדו" (1947), "אורות הבמה" (1952) ו"מלך בניו יורק" (1957).
במהלך הקריירה זכה צ'פלין בפרסים רבים, בהם שלושה פרסי אוסקר, עיטור לגיון הכבוד מטעם הממשלה הצרפתית בשנת 1971, פרס אריה הזהב במסגרת פסטיבל הסרטים בוונציה בשנת 1972, פרס מפעל חיים מטעם "מרכז לינקולן לקולנוע" שבניו יורק, אשר קרוי על שמו של צ'פלין החל משנת 1972. בשנת 1975, הוענק לצ'פלין תואר אביר (סר), כחלק ממסדר האימפריה הבריטית.
ילדותו
צ'פלין נולד למשפחה נוצרית-אנגליקנית. הוריו היו צ'ארלס צ'פלין האב, בדרן ממוצא צועני, והאנה צ'פלין (במקור: האנה הארייט פדלינגהאם היל), שחקנית וזמרת. חקירה של MI5 לא הצליחה להמציא מסמכים רשמיים המתעדים את תאריך ומקום לידתו, אך צ'פלין האמין כי נולד בוולוורת' שבדרום לונדון ב-16 באפריל 1889. ישנן גם עדויות שנולד בפארק בלאק פאץ' בברמינגהאם בו התקיימה באותה תקופה קהילה צוענית גדולה, אליה השתייכה משפחתו של אביו. לצ'פלין היה אח-למחצה בשם סידני ג'ון היל, בנה של האנה צ'פלין מגבר אחר שזהותו אינה ידועה.
בינקותו, עבדו הוריו של צ'פלין כבדרני מיוזיק הול. להאנה הייתה קריירה קצרה וכושלת תחת שם הבמה "לילי הארלי", ואילו צ'ארלס היה זמר מצליח. על אף שמעולם לא התגרשו, נפרדו הוריו של צ'פלין בשנת 1891, כאשר צ'פלין היה בן שנתיים בלבד. שנה לאחר מכן, בעקבות רומן שניהלה עם זמר המיוזיק הול ליאו דריידן (George Dryden Wheeler המכונה Leo Dryden ), ילדה האנה את בנם המשותף ג'ורג' דריידן וילר. כשהיה בן חצי שנה, ברח ליאו עם וילר לקנדה, וכתוצאה מכך שקעה האנה בדיכאון עמוק.
בתקופת ילדותו התגורר צ'פלין עם אמו ואחיו למחצה סידני ברובע קנינגטון שבלונדון. אמו של צ'פלין החלה בעת הזו לאבד את קולה, והקריירה שלה הייתה בדעיכה. לא היה לה מקור הכנסה קבוע, חוץ מעבודות מזדמנות בסיעוד ובתפירה וייתכן שאף בזנות. אביו של צ'פלין לא תמך כספית בפרודתו ובבנו, ובשל כך סבלה המשפחה מעוני וממחסור, שאילצו את צ'פלין ואת אחיו לעבוד למחייתם כבר מגיל צעיר.
ביוני 1896, בהיותו בן 7, נשלחו הוא ואחיו סידני להתגורר ולעבוד בבית מחסה בהאנוול במרכז לונדון שנועד לשכן ילדים ממשפחות עניות ויתומים. כעבור שנה וחצי חזר צ'פלין להתגורר עם אמו, אך זמן קצר לאחר מכן (ביולי 1898), נשלחו צ'פלין ואחיו לבית מחסה אחר בדרום לונדון. בספטמבר 1898, אושפזה אמו של צ'פלין בבית החולים הפסיכיאטרי קיין היל (Cane Hill) שבדרום לונדון, לאחר שלקתה בפסיכוזה, כתוצאה ממחלת העגבת שבה חלתה. במשך החודשיים ששהתה במוסד, עברו צ'פלין ואחיו להתגורר בבית אביהם, שאותו כמעט ולא הכירו. בשנים הללו סבל האב שהיה אלכוהוליסט ממחלת שחמת הכבד שהובילה למותו בשנת 1901. לאחר מותו של האב חזרו הילדים להתגורר עם אמם, שיצאה מבית החולים לאחר שמצבה השתפר. עם זאת, בשנת 1903 חלה הידרדרות נוספת במצבה והיא נאלצה להתאשפז שוב בבית החולים. כעבור שמונה חודשים שוחררה לביתה, אך שבה לבית החולים בשנת 1905. ב-1921 הביא אותה צ'רלי לקליפורניה שם חייתה תחת השגחה צמודה עד יום מותה בשנת 1928.
הופעת בכורה ותחילת קריירת המשחק
הופעתו הראשונה של צ'פלין הייתה בשנת 1894, בגיל חמש בלבד, כאשר עלה על הבמה בעת שאמו הופיעה בעיר אלדרשוט שבדרום-מערב אנגליה. באוטוביוגרפיה שלו כתב צ'פלין, כי אמו נאלצה לרדת מהבמה בזמן ההופעה משום שאיבדה את קולה, ולפיכך תפס את מקומה וביצע מספר שירים, אשר זכו לתגובות צחוק ולמחיאות כפיים מצד הקהל. על מופע זה אמר צ'פלין: "הלילה הזה היה הופעתי הראשונה על הבמה והופעתה האחרונה של אמא".
צ'פלין הצעיר החל לפתח עניין אמיתי בתחום המשחק בעידודה ובתמיכתה של אמו. באמצעות קשריו של אביו בתעשיית הבידור בלונדון, הפך צ'פלין בשנת 1897, כשהיה בן 8 בלבד, לחבר בלהקת רקדנים בשם "שמונת נערי לנקשייר" ("The Eight Lancashire Lads"). הלהקה יצאה לסיבוב הופעות שנמשך כשנה במספר אולמות בידור ברחבי אנגליה. על אף הצלחת המופע, לא היה צ'פלין שבע רצון מתחום הריקוד ושאף לפתח את כישוריו כשחקן קומי. צ'פלין עזב את לימודיו בשנת 1902, על אף העובדה שאמו לא ראתה זאת בעין יפה. צ'פלין החל לעבוד בעבודות מזדמנות על מנת לפרנס את עצמו, ובמקביל המשיך לפתח את הקריירה שלו שהייתה עדיין בחיתוליה.
שנה לאחר מכן, בעת שחלה הידרדרות במצבה של אמו, חתם צ'פלין על חוזה עבודה עם סוכנות שחקנים ברובע וסט אנד בלונדון. מנהל הסוכנות שזיהה את הפוטנציאל הטמון בצ'פלין הצעיר, נתן לו תפקיד קטן כמחלק עיתונים בשם סם בהצגה "Jim, a Romance of Cockayne" מאת המחזאי הארי סיינטסבורי (Harry Arthur Saintsbury), שאף גילם בו את התפקיד הראשי. ההצגה הועלתה לראשונה על הבמות ביולי 1903, אך לא זכתה להצלחה והופסקה כעבור שבועיים בלבד. עם זאת, הופעתו הקומית של צ'פלין זכתה לשבחים בעיתונים.
סיינטסבורי, שהתרשם מיכולות המשחק של צ'פלין, סייע לו בקבלת תפקיד בהצגה שרלוק הולמס בהפקתו של המפיק האמריקאי צ'ארלס פרוהמן, שבה גילם את תפקיד הנער "בילי". ההצגה, שהועלתה בתיאטראות שונים ברחבי אנגליה בשנים 1903–1906, חשפה את כישרון המשחק של צ'פלין בפני קהלים רחבים. הצלחתו של צ'פלין הייתה כה גדולה עד שהתבקש לחזור ללונדון ולשחק את תפקיד הולמס עצמו, לצדו של השחקן ויליאם ג'ילט. ההצגה, בהפקת תיאטראות וסט אנד, הועלתה בתיאטרון "הדוכס יורק" שבלונדון עד דצמבר 1905. בתחילת 1906, השלים צ'פלין סיבוב הצגות נוסף עם צוות השחקנים של "שרלוק הולמס", ועזב באופן סופי, לאחר ששיחק במחזה במשך כשנתיים וחצי.
הופעות קומיות ראשונות
לאחר עזיבתו את המחזה "שרלוק הולמס", החל צ'פלין לשתף פעולה עם אחיו סידני, שניסה אף הוא את מזלו כשחקן, במסגרת הצגת מערכונים קומית בשם "Repairs". במאי 1906, החל צ'פלין לשחק בהצגת ילדים בשם "הקרקס של חצר קייסי" ("Casey's Court Circus"), שבמסגרתה שילב סגנון משחק בורלסקאי, שבו עשה שימוש לאורך כל קריירת המשחק שלו. לאחר שסיים את סיבוב ההופעות עם צוות ההצגה בשנת 1907, זכה צ'פלין, שמלאו לו 18, להכרה כשחקן קומי מוערך ומנוסה. שנה קודם לכן הצטרף סידני צ'פלין לקבוצת השחקנים הקומית הנודעת של האמרגן פרד קארנו (Fred Karno), ולאחר שנתיים היה לאחד מהשחקנים הבולטים בה. בפברואר 1908, סייע סידני לצ'פלין לקבל חוזה זמני בן שבועיים בסוכנות. בתחילה היה קארנו מעט סקפטי באשר לשילובו של צ'פלין כשחקן קומי, בשל חיוורונו, מראהו החלוש, מבטו הזועף והקודר וביישנותו. על אף זאת, הצליח צ'פלין להרשים את קארנו כבר בהצגה הראשונה שעלתה בתיאטרון הקוליסאום שבמרכז לונדון ולזכות בחוזה לטווח ארוך.
בתחילה קיבל צ'פלין תפקידים שוליים יחסית, אך משנת 1909 החל לקבל תפקידים משמעותיים יותר ואף תפקידים ראשיים. באפריל 1910 קיבל צ'פלין את התפקיד הראשי בהצגת המערכונים "ג'ימי הנועז" ("Jimmy the Fearless"), שזכתה להצלחה גדולה ושבגינה זכה לחשיפה תקשורתית משמעותית.
בעקבות הצלחתו של צ'פלין, בחר בו קארנו להשתלב בצוות השחקנים במסגרת סיבוב הופעות באמריקה הצפונית של מופע וודוויל חדש. הופעותיו של צ'פלין, ובעיקר תפקידו הבולט כאלכוהוליסט בשם "השיכור הנפוח" (Inebriate Swell) בהצגה "לילה באולם המוזיקה האנגלי" ("A Night in an English Music Hall"), זכו לביקורות נלהבות שתיארו את צ'פלין כ"אחד מאמני הפנטומימה הטובים ביותר שנראו עד אותה עת בארצות הברית". ביוני 1912, לאחר סיבוב הופעות שנמשך כ-21 חודשים, חזרו צ'פלין וצוות ההצגה לאנגליה, ולאחר הפוגה קצרה יצא צ'פלין באוקטובר לסיבוב הופעות נוסף בארצות הברית.
צעדים ראשונים
באפריל 1913, שישה חודשים לאחר שהחל את סיבוב ההופעות השני של מופע הבידור, הוזמן צ'פלין להצטרף לחברת ההפקות "סרטי ניו יורק" ("New York Motion Picture Company"). מאק סנט, מייסד חברת ההפקות קי-סטון ("Keystone Studios" - הקשורה עסקית לחברת "סרטי ניו יורק"), התרשם מביצועי המשחק שלו והעלה את האפשרות שצ'פלין יחליף את כוכב הסרטים האילמים פרד מייס, שתכנן לעזוב את החברה. בתחילה היסס צ'פלין אם להצטרף לחברה, שאת סרטי הקומדיות שהפיקה תיאר כ"תערובת של גסות ורעש", אך לבסוף נעתר להצעה בתקווה להתברג בתעשיית הקולנוע בארצות הברית. בספטמבר 1913, נפגש עם נציגי החברה וחתם על חוזה שבו משכורתו עמדה על 150 דולר בשבוע (כ-3,600 דולר במונחים של שנת 2015).
בדצמבר 1913 הגיע צ'פלין ללוס אנג'לס, שבה הוקמה שנה קודם לכן חברת ההפקות "קי-סטון". בינואר 1914 החלו צילומי הסרט "Making a Living", שיצא לאקרנים ב-2 בפברואר 1914 ושבו שיחק צ'פלין לראשונה. כחמישה ימים לאחר מכן יצא לאקרנים סרטו השני של צ'פלין "Kid Auto Races at Venice". בסרט הוצגה לראשונה דמות "הנווד" של צ'פלין, שהפכה עם השנים לדמותו המזוהה ביותר ולאחד מסמלי הקולנוע הבולטים בתקופת הסרטים האילמים. ב-9 בפברואר 1914 יצא לאקרנים סרטו השלישי "Mabel's Strange Predicament".
ברבות הזמן החל צ'פלין להיות מעורב יותר בהפקת הסרטים שבהם השתתף. במאי 1914 יצא לאקרנים הסרט הראשון בבימויו של צ'פלין. סנט ניאות לבקשתו של צ'פלין לביים את הסרט, אך התנה את הסכמתו בכך שצ'פלין יתחייב לשלם סכום של 1,500 דולר (35,000 דולר במונחי 2015) אם הסרט ייכשל מסחרית. הסרט "Caught in the Rain" זכה להצלחה רבה בקופות. בעקבות הצלחה זו המשיך צ'פלין לביים את כל הסרטים הקצרים הבאים שהופקו בחברת "קי-סטון", בקצב של סרט אחד בשבוע בממוצע. תקופה זו הוגדרה על ידי צ'פלין כאחת מהתקופות הטובות בקריירה שלו.
בנובמבר 1914, יצא לאקרנים הסרט "הרומן המפונצ'ר של טילי" ("Tillie's Punctured Romance"), בכיכובה של השחקנית מארי דרסלר. הסרט, שאורכו כ-74 דקות, היה לסרט הקומדיה הראשון באורך מלא בהיסטוריה של הקולנוע. הוא זכה להצלחה מסחרית והפופולריות של צ'פלין המשיכה לנסוק. בסוף אותה שנה, דרש צ'פלין במעמד חידוש החוזה, משכורת שבועית של 1,000 דולר (24 אלף דולר במונחי שנת 2015), אך סנט סירב בטענה כי השכר שנדרש מוגזם.
המעבר לחברת "Essanay"
במהלך נובמבר 1914 קיבל צ'פלין הצעה להצטרף לחברת ההפקות "Essanay" שפעלה בשיקגו, בשכר של 1,250 דולר לשבוע (כולל מענק חתימה בסך 10,000 דולר). בסוף דצמבר חתם צ'פלין על החוזה והצטרף לחברה. במסגרת עבודתו בה, החל לגבש סביבו קבוצת שחקנים דוגמת ליאו וייט (Leo White), באד ג'מיסון (Bud Jamison) ועדנה פורביאנס, שעמה ניהל יחסים רומנטיים. בשמונה השנים הבאות הופיעה פורביאנס בחלק ניכר מסרטיו. לאחר שצ'פלין עזב את חברת "קי-סטון", תפס סידני את מקומו של צ'ארלי אחיו, בתור הקומיקאי המוביל של חברה זו.
עם המעבר לעמדת הבמאי, החל צ'פלין להשקיע זמן רב יותר בהכנת סרטיו. בין סרטו השני, "A Night Out", שיצא לאקרנים ב-15 בפברואר 1915, וסרטו השלישי, "The Champion", עבר כמעט חודש ימים (זמן רב במונחים של הסרטים האילמים שהופקו באותה עת). למעשה, כל שבעת הסרטים האחרונים שהפיק צ'פלין בחברת "Essanay" (מתוך 14 הסרטים שהפיק בה בסך הכול), יצאו לאקרנים במרווחי זמן דומים בין אחד לשני.
בשנת 1915 צ'פלין היה כבר שחקן מפורסם ומוערך ביותר. דמותו שהחלה להיות מוכרת בכל רחבי העולם, הפכה למותג מבוקש בחנויות בגרסאות שונות של מוצרים. בשנים הללו ביסס צ'פלין את עצמו ככוכב הבינלאומי הראשון של תעשיית הסרטים בארצות הברית. כשהחוזה שעליו היה חתום בחברת "Essanay" הסתיים בחודש דצמבר 1915, דרש צ'פלין שהיה מודע למעמדו הבלתי מעורער בתעשייה, מענק חתימה בסך 150,000 דולר כתנאי לחתימה על חוזה חדש. הוא קיבל מספר הצעות עבודה, בין היתר מחברת יוניברסל, פוקס וויטגרף, אך את ההצעה האטרקטיבית ביותר הוא קיבל מחברת "Mutual", אשר הבטיחה לצ'פלין משכורת בסך 10,000 דולר לשבוע.
סוף תקופת Essanay והמעבר ל-Mutual
לאחר משא ומתן עם חברת "Mutual", חתם עמה צ'פלין על חוזה בסכום עתק של 670,000 דולר לשנה, אשר מיצב אותו כאחד היוצרים בעלי השכר הגבוה בתעשייה. משכורתו החריגה יצרה עניין רב בתקשורת וסוקרה בהרחבה. לאחר החתימה על החוזה, ציין נשיא החברה ג'ון פרולר כי: "אנחנו יכולים להרשות לעצמנו לשלם לצ'פלין סכומים כאלה, מפני שהציבור מעוניין מאוד לראות אותו מופיע כמה שיותר, והוא מוכן לשלם על זכות זו".
חברת "Mutual" העניקה לצ'פלין במרץ 1916 סטודיו פרטי לעבודה בלוס אנג'לס. בערך באותה עת, הרחיב צ'פלין את אנסמבל השחקנים שגיבש סביבו וצירף לשורותיו את השחקנים אלברט אוסטין ואריק קמפבל (Eric Campbell), אשר הופיע בהמשך בחלק מסרטיו כמו "The Floorwalker" (מאי 1916), "The Fireman" (יוני 1916), "The Vagabond" (יולי 1916) ועוד. עבור הסרט "The Pawnshop", אשר יצא לאקרנים ב-2 באוקטובר 1916, גייס צ'פלין לשורותיו את השחקן הנרי ברגמן, שהשתתף ברבים מסרטיו במהלך 30 השנים הבאות.
שנת 1916 נחשבה לשנה פורייה מאוד בעבודתו של צ'פלין ולא בכדי. במסגרת חוזה העבודה עם חברת "Mutual" נקבע כי על צ'פלין להוציא לאקרנים סרט כל ארבעה שבועות, בין היתר כדי לכסות את ההוצאה על משכורתו הגבוהה. עם זאת, בתחילת שנת 1917 החל צ'פלין לדרוש כי יאפשרו לו להשקיע זמן עבודה ממושך יותר על כל סרט. בעשרת החודשים הראשונים של השנה הוציא צ'פלין לאקרנים ארבעה סרטים בלבד - "Easy Street" (ינואר), "The Cure" (אפריל), "The Immigrant" (יוני) ו-"The Adventurer" (אוקטובר). ההשקעה הנוספת נתנה ככל הנראה את אותותיה, ולדעת חוקרי קולנוע ומבקרים רבים, נחשבים סרטים אלו למשובחים מבין יצירותיו. צ'פלין העיד בעצמו, שנים רבות לאחר מכן, כי התקופה שבה עבד עם חברת "Mutual" הייתה מהמאושרות בחייו.
בשנים אלו התחוללה מלחמת העולם הראשונה והתקשורת באנגליה ביקרה את צ'פלין על כך שלא התגייס לצבא. עם זאת, ההנחה היא כי צ'פלין הסכים להתגייס לצבא, אך שוחרר מהשירות בשל בעיות בריאותיות.
"First National" ו"הנער" (1917 - 1922)
עם סיום החוזה עם חברת "Mutual", החל צ'פלין בחיפוש אחר חברת הפקות חדשה שתאפשר לו להקדיש זמן רב יותר לעבודה על סרטיו. ביוני 1917, חתם צ'פלין על חוזה להפקת 8 סרטים חדשים עבור חברת ההפקות "First National" עבור סכום חסר תקדים של מיליון דולר. על מנת ליצור סביבת עבודה נוחה, בנה צ'פלין סטודיו פרטי על שטח רחב ידיים בשדרות סאנסט במערב לוס אנג'לס, אשר כלל את ציוד ההפקה המתקדם ביותר. בניית הסטודיו הסתיימה בינואר 1918.
באותה עת, התנדב צ'פלין לקמפיין ה-"Third Liberty Bond", שבמסגרתו נסע ברחבי ארצות הברית, בלוויית ידוענים ואנשי ציבור על מנת לגייס כספים למען מדינות ההסכמה. בנוסף ביים צ'פלין, על חשבונו, סרט תעמולה בשם "The Bond", אשר הכנסותיו הוקדשו לטובת הפרויקט. סרטו הבא של צ'פלין "הכתף שק", אשר יצא לאקרנים ב-20 באוקטובר 1918, הושפע ממאורעות המלחמה - העלילה מתרחשת בצרפת במהלכה של מלחמת העולם הראשונה, שבה מגלם צ'פלין שחקן אמריקאי שנשלח להילחם בחזית וחולם כי הוא מצליח להכריע בעצמו את המלחמה, לאחר שהוא שובה את הקייזר ומביא בכך לתבוסתם של כוחות בצבא הגרמני. הסרט, שנחשב לקצר ביותר שביים צ'פלין (מבין הסרטים שביים באורך מלא), זכה לביקורות טובות ונחשב עד לאותה עת לסרט הפופולרי ביותר שלו. טרם הפקת הסרט, הביעו רבים מעמיתיו של צ'פלין את חששם מיצירת סרט קומדיה על נושא כה טעון כמו מלחמה, אך הוא מצידו טען כי הוא נחוש ליטול את הסיכון.
"United Artists"
בעקבות הצלחתו הרבה של הסרט "הכתף שק", דרש צ'פלין מחברת "First National" שיפור בתנאי החוזה שעליו חתמו, אך דרישתו נדחתה על ידי החברה, שכבר במסגרת ההסכם הנוכחי שילמה לצ'פלין סכום חסר תקדים. באותה עת, החלו לרחוש שמועות על כוונה למזג את חברת "First National" עם חברת הפקות צעירה בשם "Famous Players-Lasky" שהוקמה שלוש שנים קודם לכן. צ'פלין, שחשש למעמדו בחברה בעקבות המיזוג האפשרי, חבר לכמה מיוצרי הסרטים האילמים והשחקנים המובילים בתעשייה - מרי פיקפורד, דאגלס פיירבנקס, דייוויד גריפית', על מנת להקים חברת הפצה חדשה בשם "יונייטד ארטיסטס". החברה הוקמה בינואר 1919, בעקבות תחושתם של היוצרים והשחקנים כי הם מקופחים כלכלית ומנוצלים על ידי בעלי האולפנים וחברת הפטנטים של תומאס אדיסון (Motion Picture Patents Company), תאגיד ענק ששלט באותה עת בתשעת אולפני הקולנוע המרכזיים. צ'פלין ועמיתיו טענו כי האולפנים חסמו את ערוצי ההפצה של סרטי היוצרים העצמאיים ובאופן זה השתלטו על תעשיית הקולנוע. חבירתם של צ'פלין ועמיתיו להקמת החברה סללה את הדרך למערך הפצה עצמאי לשיווק סרטיהם ולחופש יצירה, ללא התחשבות בשיקולים מסחריים. הרעיון של הקמת חברת הפצה בידי יוצרי סרטים, אשר אחראיים על מימון יצירותיהם ועל השליטה המלאה בהם, הייתה חדשנית ופורצת דרך בתעשיית הקולנוע, שנשלטה באותה עת ברובה על ידי התאגיד של אדיסון.
צ'פלין שהיה נלהב לפתח את החברה החדשה שהקים, ביקש מבעלי חברת "First National" לשחררו מהחוזה שעליו היה חתום, אך הם דרשו כי ישלים את ששת הסרטים שהתחייב ליצור על פי החוזה. מספר חודשים לפני הקמת החברה נישא צ'פלין לשחקנית מילדרד האריס. החתונה נערכה בספטמבר 1918 בלוס אנג'לס, הרחק מעיני התקשורת. לאחר מספר חודשי נישואים, ב-7 ביולי 1919, ילדה האריס את בנם הבכור נורמן ספנסר צ'פלין. נורמן, שנולד מעוות כתוצאה מפגמים גנטיים, נפטר שלושה ימים לאחר לידתו. הטרגדיה שחוו השניים וכן הסכסוכים הרבים שהתגלעו ביניהם, הובילו לגירושי הזוג באפריל 1920. באוטוביוגרפיה שלו, ציין צ'פלין כי הקשר עם האריס היה "זיווג שלא ניתן לחיבור".
הנער
הצילומים לסרט הנער החלו באוגוסט 1918. את תפקיד הילד גילם ג'קי קוגן בן ה-4.
במהלך הפקת הסרט, התברר לצ'פלין כי מדובר בפרויקט גדול יותר מכפי שסבר בתחילה וכי הפקתו תארך זמן ממושך. בשל כך, ובהתחשב בעובדה כי עדיין היה חתום על חוזה עם חברת "First National", שדחקה בו ליצור סרטים נוספים, עצר צ'פלין את ההפקה, על מנת להפיק את הסרט "A Day's Pleasure", אשר יצא לאקרנים ב-15 בדצמבר 1919. הסרט עוסק בניסיונו של אב להוציא את בני משפחתו לטיול ועל הקשיים שנקרים בדרכם. בסרט זה משתתף לראשונה ג'קי קוגן בתפקיד אחד מבניו. הסרט שנוצר בזמן קצר, זכה לביקורות צוננות בעיתונות.
לאחר תהליך הפקה ארוך של למעלה מ-9 חודשים, יצא הסרט "הנער" לאקרנים ב-21 בינואר 1921 והיה עד לאותה עת הסרט הארוך ביותר שיצר צ'פלין (כ-68 דקות). עלילת הסרט היא על נווד (צ'פלין) המאמץ ילד עזוב (ג'קי קוגן) שננטש בסמטה על ידי אמו. כאשר הילד מתבגר, הוא הופך להיות יד ימינו של הנווד במעשי גזל ושוד קטנים שהם מבצעים לצורך הישרדות. בסוף הסרט, מתאחדים האם והילד.
אף על פי שהסרט קומי, הוא עוסק בסוגיות דרמטיות מורכבות העוסקות בעוני וביחסי משפחה קשים שבהם ילדים מופרדים מהוריהם. ילדותו הקשה של צ'פלין בלונדון הייתה ההשראה לכתיבת התסריט. הסרט זכה להצלחה רבה, הוקרן ביותר מ-50 מדינות (עד 1924) וזכה במקום השני ברשימת הסרטים הרווחיים ביותר באותה שנה, אחרי "ארבעת פרשי האפוקליפסה" שזכה במקום הראשון.
לאחר שיצא לאקרנים סרטו הבא "The Idle Class", ב-25 בספטמבר 1921, החליט צ'פלין לשוב לאנגליה בפעם הראשונה לאחר כמעט עשר שנות שהייה בארצות הברית. עם הגעתו, החל לעבוד על סרטו הבא "Pay Day", אשר יצא לאקרנים ב-2 באפריל 1922. בשל חילוקי דעות מקצועיים בנוגע להפצתו, יצא סרטו הבא של צ'פלין "The Pilgrim", שהיה סרטו הקצר האחרון, ב-26 בפברואר 1923, באיחור של שנה.