cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספרד ההבסבורגית
סקירה כללית
המאות ה-16 וה-17 נחשבות בפי רבים לתור הזהב של ספרד (בספרדית: "Siglo de Oro"). כתוצאה מנישואיהם של המלכים הקתוליים, הורשו לנכדם, שליטו של בית הבסבורג, קרל כל שטחי כתר קסטיליה, כולל מושבותיה באמריקה, כתר אראגון, כולל מושבותיה בים התיכון (כולל חלק עיקרי משטחי איטליה), את האימפריה הרומית הקדושה, את ארצות השפלה ופראנש-קונטה, ואת אוסטריה (שהיא, יחד עם רוב שטחי בית הבסבורג עברו כמעט מידית לאחיו של הקיסר, פרדיננד). לאחר ניצחונו על המורדים בקסטיליה, הפך קרל לאיש החזק ביותר באירופה, כשברשותו אימפריה אירופית שלא היו לה עוררין עד לימי נפולאון. במהלך תקופה זו נאמר עליה רבות כי היא האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם. אימפריה זו לא נשלטה מן הבירה המסורתית ואיאדוליד, אלא דווקא מסביליה.
מושבות כתר קסטיליה מעבר לים התבררו תחילה כאכזבה. היא אכן סיפקה לכלכלת ספרד מעט מסחר ותעשייה, אך אפשרויות המסחר שנתקלה בהן היו מעטות. העניינים בעולם החדש החלו להתקדם בשנות ה-20 של המאה ה-16, כשנתגלו מרבצי כסף רבים באזור גואנחואטו שבמקסיקו, אך אלו היו רק ההתחלה. מרבצי הזהב העיקריים של ספרד בעולם החדש נתגלו מאוחר יותר במהלך המאה ה-16 בסקטקס שבמקסיקו ובפוטוסי שבבוליביה. במהלך המאה ה-16, ספרד החזיקה בכמויות זהב וכסף מהעולם החדש ששווים כ-1.5 טריליון דולרים אמריקאיים. אולם, למרות שוויו האדיר של הכסף שהגיע לספרד, הוא גרם לזניחה של תעשיות אחרות ותרם לאינפלציה שפרצה בספרד בעשורים האחרונים של המאה ה-16. תייר צרפתי שביקר בספרד טען כי "כל דבר הוא יקר לספרד, חוץ מהכסף". מצב זה הוחמר עם אובדנם של מרבית מעמד הסוחרים ובעלי המלאכה עם גירושם מספרד של היהודים (1492) והאנוסים המוסלמים (1609), בעוד המעמד הגבוה בחברה הספרדית העדיף להשקיע את כספו בחוב הציבורי, מאשר להשקיע את כספו בייצור של תעשיות חדשות ובשדרוג החקלאות. הייבוא האדיר של הכסף לספרד הפך אותה בסופו של דבר לתלויה בייבוא חוץ של חומרי גלם וסחורות.
שלטון בית הבסבורג בחר לבזבז את אוצרותיהן של קסטיליה ואמריקה במלחמותיו ברחבי אירופה, ולעיתים אף השאיר את ספרד במצב של פשיטת רגל. המתחים בין השלטון ההבסבורגי לעם הקסטיליאני הובילו בסופו של דבר למלחמת הקהילות של קסטיליה.
מטרותיו הפוליטיות של בית הבסבורג היו:
מאבקיו של קרל החמישי באיטליה
עם עלייתו של קרל לכס המלכות של ספרד ב-1516, ובחירתו לשליט האימפריה הרומית הקדושה ב-1519, מצא את עצמו פרנסואה הראשון, מלך צרפת מוקף בטריטוריות הבסבורגיות. לכן, החליט פרנסואה לפלוש לטריטוריה הספרדית באיטליה ב-1521 ופתח במלחמה עם ספרד. המלחמה הייתה אסון עבור צרפת, אשר ספגה מפלות קשות בקרב ביקוצ'ה (1522), בקרב פאביה (1525, באותו קרב גם נשבה פרנסואה) ובקרב לנדריאנו (1529). בסוף אותה המלחמה נטשה צרפת את מילאנו והעבירה אותה לחזקת ספרד.
ניצחונותיו של קרל במלחמות שהתחוללו באיטליה הציתו את החשש כי הוא ישאף להשיג כוח גדול אף יותר. האפיפיור קלמנס השביעי, שעד אותו הזמן לחם לצידו של קרל, איחד כוחות עם צרפת ועם המדינות האיטלקיות כנגד הקיסר ההבסבורגי במלחמת הליגה של קוניאק. ב-1527, לקרל נמאס מהתערבויותיו של האפיפיור במה שנראה בעיניו כעניינים חילוניים לגמרי ובזז את רומא. מהלך זה הביש את האפיפיוריות עד כדי כך שקלמנס, והאפיפיורים שירשו אותו היו זהירים הרבה יותר בהתערבות בענייני חוץ חילוניים. ב-1533, סירב קלמנס לבטל את נישואיו הראשונים של הנרי השמיני, מלך אנגליה לדודתו של קרל, מהחשש לפגוע בקיסר ולהסתכן בבזיזתה בשנית של רומא. הסכם ברצלונה בין קרל לאפיפיור ב-1529, ביסס יחסים לבביים יותר בין האפיפיוריות לבית הבסבורג. ספרד מונתה בפועל למגנה של הנצרות הקתולית, וקרל מונה למלך איטליה בתמורה להתערבותו בהפלתה של פירנצה.
ב-1528, אנדראה דוריה חבר לקרל כנגד צרפת, על מנת להרחיקה מאיטליה ולהשיב את עצמאותה של ג'נובה. באותה השנה הוענקה לקרל ההלוואה הראשונה מבין רבות שקיבל מהבנקים הגנואים.
ב-1534, הכריז פרנסואה על בריתו חסרת התקדים עם הסולטאן העות'מאני, סולימאן הראשון, וכבש את העיר הספרדית ניס, בשיתוף עם הכוחות העות'מאניים. הנרי השמיני, מלך אנגליה, הצטרף לקרל במלחמתו בצרפת. על אף תבוסת הצבא הספרדי בקרב קרסול שנערך בפיימונטה, לצרפתים לא היה סיכוי ממשי לכבוש את מילאנו הספרדית, בעוד הם נוחלים הפסדים קשים להנרי השמיני מצפון. ולפיכך, הסכימו הצרפתים לתנאי הסכם עוינים. האימפריה האוסטרית, בהנהגתו של אחיו הצעיר של קרל, פרדיננד, המשיכו להילחם בעות'מאנים במזרח, בעוד קרל פנה לטפל בבעיה קשה לא פחות - ברית שמלקלדן.
מאבקי הדת באימפריה הרומית הקדושה
ברית שמלקלדן חברה לצרפת, על אף היותה מדינה קתולית, ומאמצים שונים ברחבי גרמניה לערעור הברית נכשלו. כניעתו של פרנסואה לגרמניה, הובילה לפרישתו מן הברית, וקרל ניצל את ההזדמנות הזו. תחילה, ניסה את דרך המשא-ומתן בוועידת טרנטו ב-1545, אך ההנהגה הפרוטסטנטית חשה מאוימת בפני עמדתם של הקתולים בוועדה. ולכן, הם יצאו למלחמה השמלקלדית, כשבראשם הנסיך הסקסוני מאוריץ. בתגובה, פלש קרל לגרמניה בראש צבא ספרדי-הולנדי משולב, ברצון להשיב את השלטון האימפריאלי באזור. קרל הסב מפלה גדולה לצבא הפרוטסטנטי בקרב מילברג ב-1547, וב-1555, הוא חתם על שלום אאוגסבורג עם המדינות הפרוטסטנטיות, והשיב את הסדר על כנו בגרמניה. בהסכם הוסכם כי "זה אשר לו סמכות השלטון, לו סמכות קביעת הדת" (בלטינית: Cuius regio, eius religio), מכאן נבע כי הנסיכים הגרמנים יכולים לקבוע האם דת השטח שבשליטתם תהיה קתולית או פרוטסטנטית, ובכך היה למעשה אישור מחדש של עצמאות הנסיכים בשטחם. התערבותו של קרל בגרמניה תייגה אותו כמגנה של הנצרות הקתולית.
אפריקה והים התיכון
בתחילת המאה ה-16 האימפריה העות'מאנית איימה לכבוש את אירופה. הכיבושים העות'מאניים באירופה תפסו תאוצה עם ניצחונם בקרב מוהאץ'. קרל העדיף להחליש את העות'אמנים בדרך הים, כשהוא מונע מספינות עות'מאניות לנחות על חופי הטריטוריות הוונציאניות במזרח הים התיכון.
ערי החוף של ספרד, איטליה והאיים הים התיכון הותקפו באופן קבוע בידי פיראטים ברבריים מצפון אפריקה; האי פורמנטרה ננטש לחלוטין על ידי יושביו, ורצועות חוף החלו להתרוקן מתושביהן מהחשש הפיראטים. רב החובל הפיראטי המפורסם ביותר היה ברברוסה, או אדום הזקן. על פי השערות מסוימות כ-1.25 מיליון אירופים נחטפו בידי הברבריים ונמכרו כעבדים באפריקה ובאימפריה העות'מאנית.
בתקופת שלטונו של קרל בספרד, הייתה דעיכה בנוכחותה בים התיכון ואפילו בתוניס, ונמלה לה גולט, נכבשו ב-1535. זו אחר זו, החזקות הספרדיות באפריקה נפלו בידי הפיראטים והעות'מאנים.
מפלתה של צרפת
ב-1556 ויתר קרל על השלטון בכל האזורים בהם שלט ופרש למנזר. את האימפריה הספרדית (ספרד, מושבותיה מעבר לים, ארצות השפלה, שטחים במזרח צרפת, את דרום איטליה ואת סרדיניה) הוריש לבנו פליפה, יורשו החוקי היחיד, ואת האימפריה הרומית הקדושה הוריש לאחיו פרדיננד, אשר גם היה השליט של אוסטריה. בעיניו של פליפה, הייתה קסטיליה בסיסה של האימפריה שלו, אך אוכלוסייתה של קסטיליה (שהייתה כ-⅓ מזו של צרפת), לא יכלה לתמוך צבאית באימפריה שלו. כשפליפה נישא למרי הראשונה, מלכת אנגליה, הפכה אנגליה לבעלת בריתה של ספרד.
ספרד עוד לא הייתה במצב של שלום עם שכנותיה, וכשאנרי השני, מלך צרפת עלה לשלטון ב-1547, הוא חידש את מלחמותיו עם ספרד על מנת לבסס את שליטתו באיטליה ובאירופה כולה. הצרפתים ערכו פשיטה מוצלחת על לוריין אך נכשלו בניסיון לכבוש את טוסקנה בקרב מרקיאנו ב-1554. ב-1556 עלה פליפה לשלטון לאחר פרישתו של אביו. הוא פתח במלחמה אגרסיבית בצרפת, כשהוא רומס, בשיתוף עם דוכס סבויה את הצבא הצרפתי בקרב סן-קנטן שבפיקרדיה ב-1557, וכשהוא מנצח את אנרי שנית בקרב גראבלין. הצטרפותה של אנגליה למלחמה ב-1558, גרמה לה לאבד את עיר הנמל קאלה. בשלום קאטו-קמברזי שנחתם בתום המלחמה בשנת 1559, ויתר אנרי על כל תביעותיו באיטליה, בתמורה להכרה בשליטתו בקאלה ובלוריין. במהלך חגיגות השלום בין צרפת לספרד נהרג אנרי מחוד חנית תועה. צרפת הוכתה בתוהו ובבלאגן במהלך שלושים השנים הבאות - מלחמות אזרחים ומתיחות אזרחית (מלחמות הדת בצרפת). דעיכתה של צרפת הותירה את ספרד ואת בית הבסבורג לבדה במשחק הכוחות באירופה. חופשייה מהתנגדות צרפתית ממשית, ספרד הייתה בשיאה מבחינת חוזקתה וגודלה הטריטוריאלי עד לשנת 1643.
המאבקים באירופה בתקופתו של פליפה השני
תקופת הרוגע בספרד הייתה קצרת ימים. ב-1556, פריצתן של מהומות פרוטסטנטיות בארצות השפלה גרמו לפרננדו אלברס דה טולדו דוכס אלבה השלישי לפלוש אליהן על מנת להשיב את הסדר על כנו. ב-1586, הוביל וילם השתקן מהפכה כושלת לסילוקו של פרננדו מארצות השפלה. קרבות אלו נחשבים ליריית הפתיחה של מלחמת שמונים השנה בין הולנד לספרד, אשר בסופה הוכרה עצמאותה של הולנד מספרד. הספרדים, להם היה רווח כלכלי משמעותי מחזקתם בהולנד, ובייחוד מעיר הנמל אנטוורפן, היו חייבים לעשות צעדים להשבת הסדר למקום ולהבטחת שליטתם בו. ב-1572, החלו קברניטים ומלחים הולנדים לכבוש מספר ערי חוף בהולנד, להצהיר על שיוכם לוילם, ולהוקיע את ההנהגה הספרדית.
עבור ספרד, הפכה המלחמה לביצה ארוכה ומתישה. ב-1574, הצבא הספרדי נהדף מהמצור שהטיל על העיר ליידן, לאחר שההולנדים שברו את סוללות ההגנה שלהם ואת הסכרים אשר הגנו על המישורים הנמוכים בארצם, וגרמו לשיטפונות וסחיפות ענק בנתיבו של הצבא הספרדי. ב-1576, בעקבות עומס כלכלי שנוצר מהמלחמה בארצות השפלה, מהחזקתו של הצי שניצח בקרב לפנטו, ובעקבות האיום הגובר מצד הפיראטים באוקיינוס האטלנטי, אשר הפחית את הכנסותיו מהקולוניות באמריקה, הכריז פליפה על פשיטת רגל. צבאו של פליפה פתח במרד זמן לא רב לאחר מכן - הוא כבש את אנטוורפן ובזז את ארצות השפלה הדרומיות. בעקבות ביזתם של חייליו של פליפה, הצטרפו מספר מוקדים בארצות השפלה הדרומיות הנייטרליות למרד. ב-1579, הספרדים פייסו את ארצות השפלה הדרומיות באיחוד אראס, שנחתם בין הצדדים, בו נשבעו ארצות השפלה הדרומיות נאמנות לפליפה. בתגובה, חתמו ארצות השפלה הצפוניות על איחוד אוטרכט, כברית בין הארצות הצפוניות נגד ספרד. הארצות הצפוניות הכריזו באופן רשמי על עצמאותן ב-1581, בחקיקתו של חוק ההתכחשות.
השלטון בפורטוגל דרש כוחות צבא רבים על מנת לשמור עליה תחת שליטה ספרדית, אך באותה תקופה ספרד עוד התאוששה מפשיטת הרגל של 1576. לאחר שהוצע פרס גדול על ראשו של וילם השתקן, הוא נרצח על ידי מתנקש קתולי ב-1584. לפי ציפיותיהם של הספרדים, מותו של מנהיג המהפכה ההולנדית היה אמור להביא סוף למלחמה. אך ב-1586, אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, שלחה תגבורת להמפכה ההולנדית הפרוטסטנטית, והפיראט האנגלי פרנסיס דרייק ביצע מתקפות רבות על ספינות המסחר הספרדיות בים הקריבי ובאוקיינוס האטלנטי, כשהבולטת ביניהן הייתה המתקפה על קדיס. ב-1588, בתקווה למנוע התערבות אנגלית נוספת במערכה, שלח פליפה את הארמדה הספרדית למתקפה באנגליה. יתרון מזג האוויר, בשילוב עם הספינות המחומשות והקלות לניווט של אנגליה, יחד עם האזהרות המוקדמות מפי המרגלים שלהם בהולנד, הובילו להפסד של הארמדה. כישלונה של הארמדה האנגלית לפלוש לספרד ופורטוגל ב-1589, הוביל לנקודת המפנה במלחמה האנגלו-ספרדית. הספינות הספרדיות הצליחו להעביר יותר סחורות מאמריקה לספרד, והמתקפות האנגליות נחלו כישלונות רבים.
לאחר מותו של אנרי השני, מלך צרפת, השקיעה ספרד את משאביה במלחמות הדת בצרפת. ב-1589, נהרג אחרון מלכי שושלת ולואה, אנרי השלישי, מלך צרפת. יורשו, אנרי הרביעי, מלך נווארה, אשר היה הראשון לשלוט בצרפת משושלת בית בורבון, ניצח בקרבות מפתח נגד הליגה הקתולית בארק (1589), ובאיברי (1590). על מנת למנוע מאנרי להפוך למלך צרפת, פליפה חילק את צבאו בארצות השפלה ופלש לצרפת ב-1590.
הפיוס עם מדינות אירופה בתקופתו של פליפה השני
כשניצבות בפניה המלחמות עם אנגליה, הולנד וצרפת, כל אחת מהן הונהגו בידי מנהיגים מוכשרים וחזקים, האימפריה הספרדית פשוטת הרגל מצאה את עצמה במשבר. כשכמות הפיראטיות עולה באוקיינוס האטלנטי, ועלות התחזוק של המושבות באמריקה עלתה, ספרד הייתה חייבת ליישב את החובות שלה. ולכן, היא החליטה לפנות לדרך המשא-ומתן על מנת להפחית את ההיחשפות שלה לסכסוכים, שעלו לקופתה הון רב. תחילה, חתמה ספרד על שלום ורוין עם צרפת, והכירה באנרי הרביעי (שהפך לקתולי מספר שנים קודם לכן) כמלך צרפת, והחזירה חלקים מהסטטוס קוו של שלום קאטו-קמברזי לתוקף. ממלכת אנגליה סבלה באותה התקופה ממלחמת גרילה באירלנד הקתולית, שנתמכה בידי ספרד. לכן, המלחמה נגמרה ב-1604, כשאנגליה התחייבה לא להתערב יותר במלחמה בהולנד, ולא להפריע יותר לספינות הסחר הספרדיות.
וילהלם מאר
הגותו
מאר היה צאצא טיפוסי של ההגות הלאומנית וה"פולקית" שהתפתחה במיוחד בעקבות התסכול שגרם כישלון קונגרס וינה ביצירת מדינה מאוחדת לכל תושבי ה"פולק" (ה"עם") הגרמני. העמדה הפולקית לא דחתה לחלוטין אמנציפציה של היהודים ומיעוטים לא-גרמניים אחרים, אך תבעה מהם לוותר לחלוטין על מאפייניהם הייחודיים, לאמץ "רוח גרמנית-נוצרית" ולהיטמע באופן מלא בתוך העם הגרמני.
ספרד ההבסבורגית
הפיוס עם מדינות אירופה בתקופתו של פליפה השני
ספרד התאוששה מאוד בתקופת הפסקת האש - היא שמה את כלכלתה בראש מעייניה, ופעלה על מנת להשיב את יציבותה ויוקרתה באירופה. יורשו של פליפה השני - פליפה השלישי, מלך ספרד, היה איש חלש וחסר יכולות משמעותיות כמו אביו. לא היה לו עניין בפוליטיקה של ארצו, והוא העדיף לנהל את נכסיו בעזרת באי-כוחו. ראש השרים שלו היה פרנסיסקו, דוכס לרמה.
וילהלם מאר
הגותו
מאר פיתח את הרעיונות הללו שלב אחד הלאה ודחה את הרעיון של טמיעת היהודים בגרמניה. בחיבורו "ניצחון היהדות על הגרמאניות" (1879, Der Sieg des Judenthums über das Germanenthum) הוא הציג את הרעיון שהיהודים והגרמאנים נטועים במאבק מתמשך שיסודו גזעי, וכי היהודים מנצחים במאבק זה. הוא טען כי האמנציפציה היהודית הנובעת מן הליברליזם הגרמני, מאפשרת ליהודים לשלוט בכספים ובכלכלה בגרמניה. יתר על כן, מאחר שבין הגזע היהודי לגזע הגרמאני יש הבדל עמוק, טמיעה של היהודים אינה אפשרית. הגזעים יאלצו להילחם עד להיכחדותו של אחד הגזעים. ניצחון יהודי יביא לסופו של העם הגרמאני (finis Germaniae).
ספרד ההבסבורגית
הפיוס עם מדינות אירופה בתקופתו של פליפה השני
דוכס לרמה, ופליפה השני לפניו, לא התעניינו במיוחד בבעלת בריתם, אוסטריה. ב-1618, החליף המלך את הדוכס בראש שרים יוצא צבא, שהיה השגריר לווינה. ראש השרים החדש האמין כי המפתח לריסון הצרפתים ולמפלתם של ההולנדים היה ברית קרובה יותר עם אוסטריה ההבסבורגית. ב-1618, אוסטריה ופרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה פתחו במלחמה עם האיחוד הפרוטסטנטי ובוהמיה. ראש השרים החדש עודד את פליפה להצטרף למלחמה לצידה של אוסטריה, ופליפה שלח את צבאו בארצות השפלה הדרומיות למלחמה, וזו הייתה יריית הפתיחה של מלחמת שלושים השנים - המלחמה האירופית האחרונה בה לקחה ספרד חלק מרכזי.
וילהלם מאר
הגותו
מאר היה הכותב הגרמני הראשון ששילב מרכיב פסבדו-מדעי גזעי בדיון על היהודים בגרמניה (קדם לו בכך ארתור דה גובינו באיטליה בשנת 1853, אך כתביו תורגמו לגרמנית רק בסוף המאה). הרעיונות הללו פותחו מאוחר יותר על ידי אויגן דירינג, שטען כי את ההבדל בין הגזעים ניתן לזהות בדם ועל ידי יוסטון סטיוארט צ'מברלין, שהעלה את התאוריה שמבנה הגולגולת (פרנולוגיה) מצביע על ההבדלים בין הגזעים. מאר הושפע גם מכתביו של צ'ארלס דרווין, בעיקר באמצעות ארנסט הקל, פרופסור שהפך רעיונות של דרוויניזם חברתי לפופולריים בגרמניה.
ספרד ההבסבורגית
הדרך לרוקרואה
ב-1621, ירש פליפה הרביעי את האימפריה הספרדית. בשנה שלאחר מכן, הוחלף ראש השרים בגספר דה גוזמן, רוזן-דוכס אוליברס, שהאמין שהמקור לכל צרותיה של ספרד היו ארצות השפלה. לאחר מספר הצלחות פנימיות, הובסו הבוהמים בקרב ההרים הלבנים ב-1621, ובקרב שטאדטלוהן ב-1623. המלחמה עם הולנד התחדשה ב-1621, והתפתחה עם כיבושה המחודש של ברדה בידי הספרדים ב-1625. הצטרפותו של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, מהמלכים העשירים באירופה באותה התקופה, למלחמה לצד הפרוטסטנטי הצית חשש בקרב ההנהגה הספרדית. אך ניצחון האימפריה הרומית הקדושה עליו בקרב גשר דסאו, ושנית בקרב לותר (שניהם ב-1626), הסיר חשש זה מליבם.
וילהלם מאר
הגותו
מאר היה סבור שהיהודים לא בשלים לקבלת אמנציפציה. הוא טען שתמיד תהיה שנאת יהודים. אהדה כלפי היהדות היא מלאכותית, אינה יכולה להתמיד ולא תתמיד, חייבת לבוא בעקבותיה תגובה. כל ברית חברתית בה היהודים יקבלו יתרון על הנוצרים לא תוכל להתמיד להתקיים. לא ייתכן שרוב עצום של בני אדם יקריבו את תכונותיהם לטובת מיעוט קטן, זה בניגוד לטבע האנושי. האמנציפציה גרמה רק דבר אחד: נתנה את הזכות ליהודי לגבור על הנוצרים. לא יהיה ניתן לסלק רגשות, השקפות ודעות קדומות על ידי צווים מלמעלה. הסלידה שחשים כלפי היהודי מקורה במהות היהדות.
ספרד ההבסבורגית
הדרך לרוקרואה
במדריד החלה להתפתח התקווה כי הולנד סוף סוף תיפול שנית לידי האימפריה. לאחר ההפסד של הכוחות הפרוטסטנטיים והדנים בגרמניה, וההסתבכות של צרפת במלחמות פנימיות (באותה התקופה החל מצור לה רושל), עליונותה של ספרד לא הייתה מעורערת. באותה התקופה הגה אוליבארס המשפט המפורסם - "אלוהים הוא ספרדי והוא חלק מהאומה שלנו בימים אלו" (בספרדית: Dios es español y está de parte de la nación estos días).
וילהלם מאר
הגותו
מאר אף עמד על הסכנה הצפויה לנוצרים מהאמנציפציה של היהודים: תוך ארבעה דורות לא תהיה שום משרה במדינה ואפילו הגבוהה ביותר, שלא תיגזל על ידי היהודים. כשהחברה הגרמנית תגיע לגמר פשיטת הרגל החברתית, היהדות תהפוך את גרמניה למעצמה עולמית. היהודים מפיקים תועלת מהדם שנשפך במלחמות אירופה. היהודים דחקו מהחברה כל אידיאליזם. היהודים שולטים במשרות הרמות, בתיאטרון ולא השאירו לנוצרים אלא עבודת כפיים קשה שמתמיד נרתעו מפניה. ההכרה היהודית השתלטה על העולם. אלמנט בלתי יהודי לא מצליח להרים ראש. היהודים היושבים בקרבנו הם שבט זר, גמיש, עיקש. לגבי רוסיה- שם היהדות תדחוף את רוסיה למהפכה.
ספרד ההבסבורגית
הדרך לרוקרואה
אוליבארס הבין כי מדינתו זקוקה לרפורמה משמעותית, אך על מנת לעבור אותה, היא זקוקה לשלום. מפלתה של הולנד נוספה לרשימת הנחיצויות שלו, מאחר שכל תנועה פרוטסטנטית אנטי-הבסבורגית, מקורה היה בהולנד. יותר מכך, הבנקאים ההולנדים היו אלו שכילכלו את הסוחרים הספרדים באיי הודו המזרחית, ובאותה התקופה החלו יזמים ומתיישבים הולנדים להפר את ההגמוניה הקולוניאלית של ספרד ופורטוגל.
כשמרבית מצבאו של פליפה התמקד במלחמה בארצות השפלה, עתיד המלחמה נראה מובטח לטובת ספרד. את שנת 1627 סימנה תפנית במלחמה ובעתידה של ספרד, מאחר שבאותה השנה קרסה טוטאלית הכלכלה הקסטיליאנית. ההבסבורגים הוציאו הון רב במלחמה, מה שהוביל לאינפלציה משמעותית שהורידה את ערך המטבע הספרדי לשפל (בדומה למה שקרה בשנה שקדמה לכך באוסטריה). עד שנת 1631, חלקים מקסטיליה נקטו בכלכלת סחר חליפין, ולכן התקשה הממשל לאסוף כספי מיסים מספקים ממעמד האיכרים. הממשל היה תלוי ברווחים שהגיעו מהמושבות הספרדיות שמעבר לים.
וילהלם מאר
הגותו
מאר היה חוליה חשובה בשרשרת המתפתחת של גזענות בגרמניה שהתפתחה לרצח עם בתקופת הנאצים, רעיונותיו של מאר, אם ישירות ואם באמצעות ממשיכיו, זכו להשפעה ניכרת על האידאולוגיה הגזעית של הנאצים בגרמניה. למרות השפעתו, רעיונותיו של מאר לא אומצו מייד על ידי הלאומנים הגרמנים. הליגה הפאן גרמנית, שנוסדה בשנת 1891, אפשרה במקור חברותם של יהודים, בתנאי שהם נטמעו לחלוטין בתרבות הגרמנית. רק בשנת 1912, שמונה שנים לאחר מותו של מאר, הכריזה הליגה הפאן גרמנית על גזענות כעיקרון בסיסי.
ספרד ההבסבורגית
הדרך לרוקרואה
אוליבארס חוקק מספר רפורמות במיסים לקראת סופה של המלחמה, אך נכנס לעוד מאבק מביש וחסר תועלת באיטליה. ההולנדים, שבמהלך הפסקת האש העניקו עדיפות מיוחדת להגדלת צי המלחמה שלהם, הנחיתו מכה קשה על צי המסחר הספרדי בקרב מפרץ מטאנסס, עליו הייתה תלויה האימפריה הספרדית לאחר המשבר הכלכלי.
משאביה הצבאיים של ספרד היו פרושים ברחבי אירופה, וכן גם בים היו מפוזרים צייה, כנגד הציים המתפתחים של הולנד וצרפת, וגם לנוכח האיום המתמשך מצד העות'מאנים והברבריים בים התיכון. בנוסף, משימת ההחלשה של הספנות ההולנדית הופקדה בידיהם של הדנקירקים (Dunkirkers), שנחלו הצלחה משמעותית. ב-1625, צי משולב ספרדי-פורטוגזי כבש בחזרה את העיר האסטרטגית לחופי ברזיל - סלבדור מידי ההולנדים. מלבד זאת, ברחבי העולם נקודות המסחר והמבצרים המבודדים שהיו בידיה של פורטוגל, באסיה ובאפריקה, היו חשופים לפשיטות ולהשתלטויות אנגליות והולנדיות.
ב-1630, גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, מהמנהיגים הבולטים בהיסטוריה, נחת בגרמניה עם צבאו ושחרר את העיר שטרלזונד, מאחרוני המעוזים הקתולים בגרמניה. לאחר מכן, המשיך גוסטב דרומה וניצח ניצחונות חשובים בברייטנפלד ובליצן. התערבותו של גוסטב במלחמה עודדה פרוטסטנטים נוספים להיכנס למלחמה. המצב הקתולי השתפר עם מותו של גוסטב בליצן ב-1632, ועם הניצחון בקרב המפתח בנורדלינגן ב-1634. מעמדת הכוח, פנה הקיסר הקתולי למדינות גרמניה בשלום; רבות מהן הסכימו, כולל שתיים ממדינות המפתח הפרוטסטנטיות - ברנדנבורג וסקסוניה. צרפת הצטרפה למשוואה לאחר חתימת ההסכמים והפרה את המשוואה הדיפלומטית.
הקרדינל רישלייה הקתולי מצרפת היה תומך של ההולנדים ושל הפרוטסטנטים מתחילת המלחמה, כשהוא שולח משאבים וציוד במטרה להחליש את בית הבסבורג באירופה. רישלייה החליט כי שלום פראג שנחתם בין האימפריה הרומית הקדושה לסקסוניה והמדינות הפרוטסטנטיות, היה מנוגד לתוכניות הצרפתיות, והכריז מלחמה על האימפריה הרומית הקדושה וספרד, מספר חודשים לאחר חתימת ההסכם. במלחמה הזו, הכוחות הספרדים המנוסים נחלו הצלחות מסוימות בתחילתה. אוליבארס הורה על מתקפה על צפון צרפת מארצות השפלה הספרדיות, במטרה לנפץ את מעמדו ונחישותו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת, ולהפיל את רישלייה. ב-1636, הכוחות הספרדים התקדמו דרומה בצרפת עד לקורבי - עתיד המלחמה היה נראה כניצחון ספרדי מובהק.
אולם, לאחר 1636, עצר אוליבארס את ההתקדמות דרומה, מהחשש לעורר פשיטת רגל ממשלתית נוספת. היסוסו זה של אוליבארס היה הרה גורל - הכוחות הצרפתים התאספו מחדש ודחקו את הספרדים חזרה לגבול, והצבא הספרדי לא חזר כל כך עמוק לתוך צרפת שנית. בקרב ימי שנערך בשנת 1639, צי ספרדי שנשא כוחות צבא הוטבע בידי צי הולנדי, והספרדים לא הצליחו לחזק ולתגבר את כוחותיהם בארצות השפלה. בשנת 1643, צבא פלנדריה, שהיה למיטב אנשי הצבא והמנהיגים הספרדים, עמד בפני מתקפה צרפתית בראשו של לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה בצפון צרפת בקרב רוקרואה. הספרדים, בהנהגתו של פרנסיסקו דה מלו, נוצחו בידי הצרפתים. הקרב לא הפך לשפיכות דמים; ההתקדמות בקרב הייתה דומה, אך הספרדים נאלצו להיכנע תחת תנאים מכובדים. המוניטין המכובד של צבא פלנדריה התנפץ ברוקרואה, וכמוהו גם הדומיננטיות של ספרד באירופה.
תחילת שקיעתה של ספרד
הטינה נגד ההשפעה המופרזת של אוליברס הייתה כה חזקה עד כי פליפה נאלץ לפטר אותו ב-1643. מאז, המלך קבע שוב את המדיניות. אמנם היו עדיין יועצים ומדריכים, אבל אף אחד לא היה חזק כמו אוליברס. פליפה נאלץ להכיר בכך שכוחה של ארצו אינו עומד במלחמה נגד הולנד וצרפת, וביקש מאז 1644 לסיים את המלחמות. בשנת 1645 הוא שלח את גספר דה בראקאמונטה, רוזן פנייראנדה השלישי למשא ומתן על שלום וסטפליה במינסטר, אשר הביא לשלום עם הולנד, ואיפשר לבודד את צרפת. בהסכם השלום בין ספרד להולנד, אשר נחתם בשנת 1648, היה על פליפה הרביעי להכיר בעצמאותה של הולנד, אך בה בעת הבטיח את המשך ארצות השפלה הספרדיות נגד צרפת. אולם, הברית בין בית הבסבורג האוסטרי לפליפה הרביעי התפרקה.
המצב הכלכלי הקשה אילץ את המלך להעלות מיסים ולהציג יותר, והוא אולץ אפילו להתחייב על משלוחי הכסף מדרום אמריקה. בשנת 1647 פרצו התקוממויות בסיציליה ובנאפולי. בסיציליה, ויתוריו של המשנה למלך סיימו את ההתקוממות, ואילו המהומות בנאפולי דוכאו רק למחצה. בשנת 1648 פרמו גם מרידות באראגון ובנווארה, ובשנת 1652 הייתה עוד פשיטת רגל לאומית.
המלחמה עם צרפת נמשכה גם אחרי שלום וסטפליה עם הצלחות משתנות עבור שני הצדדים. בשנת 1655 כרתה צרפת ברית עם אנגליה, ובשנת 1655 כבשו האנגלים את ג'מייקה. בשנת 1657 האנגלים הטביעו או כבשו את רוב צי האינדיאס, מה שהחמיר יותר את המצב הכלכלי של ספרד. המלחמה נגד צרפת הסתיימה רק בשנת 1659 בשלום הפירנאים, שבו ספרד נאלצה לוותר על מחוזות גבול חשובים כמו רוסיון, ארטואה, סרדאן ואחרים. כמו כן, נסיונותיו של פליפה לכבוש מחדש את פורטוגל במלחמת השיקום הפורטוגזית בין השנים 1659–1668 נכשלו, וספרד איבדה במידה רבה את כוחה באירופה. במהלך שלטונו, התוצאות של מלחמות, רעב ומגיפות הקטינה באופן משמעותי את מספר תושבי ספרד.
ב-17 בספטמבר 1665 מת פליפה במדריד, ובנו קרלוס השני, מלך ספרד עלה לשלטון במקומו. שנות שלטונו של קרלוס היו קשות עבור ספרד. הכלכלה הייתה גרועה, היה רעב בארץ, ושלטון המלוכה על המחוזות הספרדים השונים היה חלש מאוד. קרלוס היה בן שלוש כאשר אביו, פליפה הרביעי, מת ב-17 בספטמבר 1665. מועצת קסטיליה מינתה את אשתו השנייה של פליפה ואמו של קרלוס, מריאנה מאוסטריה, כעוצרת השלטון במקומו של קרלוס.
ב-19 בנובמבר 1679, בגיל 17, התחתן קרלוס עם מארי לואיז ד'אורליאן, בתם של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן והנרייטה אן, נסיכת אנגליה. המלכה החדשה נודעה ביופייה ובקסמה האישי, וקרלוס היה מאוהב בה מהרגע הראשון. למרות זאת, חצר המלוכה הספרדית ונסיונותיה הכושלים להיכנס להריון גרמו לה לסבול מדיכאון. הזוג המלכותי ניסה במשך שנים רבות להביא ילדים לעולם אך ללא הצלחה. למרות זאת הם נשארו אופטימיים ונהגו להתפלל יחדיו בכנסייה לילדים.
בשנת 1680 ניהל קרלוס את טקס האוטו-דה-פה הגדול ביותר בהיסטוריה של האינקוויזיציה הספרדית, שבה נכפו 120 אסירים, ומתוכם 21 נשרפו מאוחר יותר על המוקד. האוטו-דה-פה הציבורי האחרון התרחש בשנת 1691.
בנובמבר 1683 לואי הארבעה עשר, מלך צרפת תקף שוב את ארצות השפלה הספרדיות במלחמת האיחוד (1683–1684). אף כי המלחמה הייתה קצרה, היא הייתה הרסנית לכוחות הספרדים והסתיימה באוגוסט 1684 בשביתת רטיסבון, שאפשרה ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להתרכז בלחימה נגד האימפריה העות'מאנית במזרח במהלך המלחמה הטורקית הגדולה. בשנת 1688 פרצה מלחמת תשע השנים, שבמהלכה שוב לחמו צרפת וספרד. הלחימה נמשכה עד לשנת 1697, והסתיימה בהסכם רייסווייק, וספרד קיבלה את קטלוניה ואת המבצרים במונס, לוקסמבורג וקורטרייק.
בפברואר 1689 מתה אשתו מארי לואיז ד'אורליאן בנסיבות מפוקפקות, ובאוגוסט אותה שנה התחתן קרלוס עם מריה אנה מנויבורג, בתם של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, אך גם ממנה לא היו לו ילדים. מריה אנה הייתה מעורבת בתככי חצר המלוכה הספרדית, ורצתה להביא לבחירתו של אחיינה קרל, ארכידוכס אוסטריה ליורש העצר. בעקבות כך הסתכסכה מריה אנה עם חמותה מריאנה מאוסטריה, שרצתה להביא לבחירתו של נינה יוזף פרדיננד מבוואריה ליורש העצר. מריה אנה הייתה שנואה בחצר המלוכה הספרדית, בשל דרכה לגנוב כסף וחפצי אמנות יקרים ולשלוח אותם למשפחתה בגרמניה. ב-16 במאי 1696 מתה אמו מריאנה מאוסטריה, ולאחר מותה שלט קרלוס לבדו עד מותו בשנת 1700.
פרוץ מלחמת הירושה הספרדית
לקראת סוף חייו התדרדר מצב בריאותו השברירי של קרלוס, והוא נעשה רגיש ומוזר יותר ויותר, ובשלב מסוים אף דרש להוציא את גוויות בני משפחתו כדי שיוכל להביט בגוויות. קרלוס פרש מתפקידו כאשר הייתה לו התמוטטות עצבים שנגרמה בעקבות הלחץ שהיה עליו להושיע את ספרד ממהצרות הכלכליות שנחתו עלייה. קרלוס חי חיים פשוטים מאז ואילך, שיחק במשחקים והיה מעורב בפעילויות אחרות. הוא מת במדריד ב-1 בנובמבר 1700, חמישה ימים לפני יום הולדתו ה-39. הרופא שביצע את נתיחת הגופה קבע כי גופו "לא הכיל טיפה אחת של דם, לבו היה בגודל של גרגיר, ריאותיו נפלו, מעיו רקובות ונגרניות, היה לו אשך אחד, שחור כמו פחם, וראשו היה מלא מים". ההיסטוריונים האמריקנים ויל ואריאל דוראנט תיארו את קרלוס השני כ"קצר, צולע, אפילפטי, סנילי, וקירח לחלוטין" עוד לפני היותו בן 35.
בעקבות מותו של קרלוס פסק השלטון של בית הבסבורג בספרד, מה שהביא לפרוץ מלחמת הירושה הספרדית, שבסיומה עלה לשלטון פיליפ, דוכס אנז'ו, נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
אנגלית בריטית
אנגלית בריטית היא מגוון ניבי השפה האנגלית הנמצאים בשימוש בבריטניה, על גרסאותיהם השונות, להבדיל מאלו שבקרב דוברי האנגלית האחרים בעולם.
מבטא
אף על פי ש"אנגלית בריטית" הוא מונח כללי המתאר את האנגלית בבריטניה, האנגלית המדוברת בחלקיה השונים של בריטניה משתנה במידה משמעותית. ישנו שוני במבטאים לא רק בין אזורים שונים בממלכה, כגון אירלנד הצפונית, סקוטלנד וויילס, אלא גם בין ערים שונות בתוך אנגליה ואף בין מחוזות שונים בתוך לונדון. מבחינה היסטורית, השימוש הנפוץ באנגלית ברחבי העולם מיוחס לכוחה של האימפריה הבריטית, ששלטה בימיה הגדולים בחלקים נרחבים של העולם. המבטא האנגלי הנפוץ ביותר בקרב המעמד העליון התפתח באזור שסביב הבירה לונדון, ובערים בהן היו אוניברסיטאות גדולות דוגמת אוקספורד וקיימברידג': "ההגייה המקובלת" (Received Pronunciation, או RP) נתפשת תדיר גם כיום כ"אנגלית הבריטית" הקלאסית. אף כי ה-RP עודנו זוכה ליוקרה רבה, השימוש בו החל לדעוך גם בקרב המעמדות המשכילים.
למרות הקישור הסטריאוטיפי בינו לבריטניה, הרוב המוחלט של האוכלוסייה דובר ניבים ומבטאים אזוריים. החלוקה העיקרית היא בין מבטאים צפוניים, תיכונים ודרומיים, המתפצלים לאינספור מבטאים מקומיים. האיזוגלוסה (תיחום גאוגרפי בין אופני הגייה) הבולטת ביותר באי היא זו העוברת בקו שרופשייר-ברמינגהאם-שפך הוואש, שמדרום לה יש הבחנה בין הגיית תנועה כמעט-אחורית, כמעט-סגורה, מעוגלת לתנועה אחורית, חצי-פתוחה, בלתי-מעוגלת  ומצפון לה היא אינה קיימת. ה-u ב-strut וב-foot נהגית בצפון באותו אופן. בין הניבים האנגלו-בריטיים ישנם לדוגמה:
אנגלית שפך התמזה (Estuary English), הרווחת בדרום-מזרח אנגליה ונחשבת לתחליף מתנשא (posh) פחות להגייה המקובלת. היא מתאפיינת למשל בשימוש בעיצור סדקי, סותם, אטום לעומת היגוי מלא של עיצור מכתשי, סותם, אטום (טי"ת) ב-RP. כך "סקוטלנד" נקרא "סקו'לנד."
קוקנית (Cockney), המזוהה עם המעמד הנמוך בלונדון וניכרת בשיטוח דיפתונגים לתנועות בודדות והיעלמות העיצור סדקי, חוכך, אטום בראשי מילים. כך time מבוטא "טאם" ו-house נעשה "אאוס".
מאנקונית (Mancunian), הרווחת במנצ'סטר והסביבה. כוללת השמטת הה"א בראש מילה וגם הגימ"ל בסופה (hanging קרי "אנגין"), אי-הגייה של הטי"ת בסוף מילה, הגייה זהה לרוב של u קצרה וארוכה (fudge כב-foot), ודגש חזק בתנועות.
סקאוס (Scouse), הנפוץ בליברפול והחבל. בין תכונותיו הבולטות הן הגייה של k בסוף מילה כ-ch (book קרי "בוך").
טייק (Tyke), קבוצת הניבים של חבל יורקשייר. מלבד הגייה מיושנת, מכיל גם אוצר מילים גדול שמקורו ויקינגי.
מגוון ההגיות והמשלבים הלשוניים קשור בקשר הדוק למערכת המעמדות ההיסטורית במדינה, וטעון במשמעויות חברתיות ותרבותיות חזקות. כך, סר מייקל קיין היה אולי השחקן הראשון שהרהיב עוז לא לזנוח כליל את מבטא מעמד הפועלים שלו ולעבור ל-RP כשהחל להופיע בתיאטרון ובקולנוע, אף כי היה חייב לוותר על הקוקנית הטבעית למען הנהירות. הנושא נדון רבות בתרבות, למשל ב"גבירתי הנאווה". כיום מקובל הרבה יותר בקולנוע העולמי להציג דוברי מבטא עממי, כמו ג'ייסון סטיית'האם, כסמל לבריטיות אותנטית.
החל מאמצע המאה ה-20, עת החל לדעוך כוכבה של האימפריה הבריטית, ועד ימינו, מקושר מעמדה הרם של השפה האנגלית לדומיננטיות הכלכלית, הצבאית והפוליטית חובקת העולם של ארצות הברית, והאנגלית האמריקאית נחשבת בימינו בעיני רבים לניב המרכזי של האנגלית בעולם, במיוחד עקב הכמות העצומה של תוצרים תרבותיים המגיעים מארצות הברית.
האנגלית המדוברת (ובעיקר הכתובה) בבריטניה היא בעלת השפעה על האנגלית ברבות ממדינות חבר העמים הבריטי, ובכללן קנדה, אוסטרליה, דרום אפריקה והודו.
איות
חלק נוסף בו שונה האנגלית הבריטית מניבים אחרים של אנגלית, הוא האיות. מילים רבות נכתבות באופן שונה, כאשר לעיתים מדובר בסיומות או תחיליות של קבוצת מילים שלמה. כך למשל, אף על פי שמילון אוקספורד מעדיף את הסיומת "ize" כך, כפי שמקובל גם בארצות הברית, באנגלית בריטית היא מאויתת לרוב כ-"ise". הסיומת "er" במילים כמו "center", "liter" וכדומה, נכתבת באנגלית בריטית "re" ("centre", "litre"). ככלל, המגמה באנגלית אמריקאית היא בכיוון של הפשטה וקירוב האיות להגייה. הסיומות "ize" ו-"er" הן דוגמאות טובות לכך.
אוצר מילים
אוצר המילים באנגלית הבריטית כולל מילים מסוימות שבניבים אחרים מוחלפות במילים אחרות. למשל, ה-"lift" הבריטי הוא ה-"elevator" האמריקאי. לפעמים השוני הוא בקיצור של מילים בשמות עצם ארוכים וכדומה.
בנוסף, מילים מסוימות מתפרשות אחרת באנגלית בריטית לעומת ניבים אחרים של אנגלית.
קשת (כתב עת)
קשת: רבעון לספרות עיון וביקורת היה כתב עת שיצא לאור בעריכת המתרגם והמשורר אהרן אמיר משנת 1958 עד שנת 1977. קשת החדשה, בעריכת אמיר, יצא לאור כרבעון משנת 1998 ונסגר בשנת 2008, בעקבות פטירתו של אמיר.
על פי עורכיו, "קשת" נועד לסייע להתחדשות הספרות העברית, מתוך ההשקפה שיש לפתוח חלון בעיקר לספרות המערב ואירופה אך גם לספרות העולם בכלל. החידוש העיקרי של "קשת" היה במתן חשיבות רבה לז'אנרים נוספים, לבד מהשירה והסיפורת. כתב העת טיפח את המסה העברית וכן פרסם ראיונות מקיפים ומקוריים עם יוצרים ורבי שיח.
בקשת, התגלו וטופחו עשרות משוררים וסופרים. בניגוד לרוב כתבי העת, שנטו לתפיסה סוציאליסטית, על אף נטיותיו הכנעניות של העורך, כתב העת לא היה קשור בהתחייבות פוליטית מגבילה, והמשתתפים בגיליונותיו באו מכל כיווני המחשבה והיצירה בארץ. חוברות מיוחדות של "קשת" הוקדשו לספרויות זרות. ב-1975, לאחר תום שמונה עשרה שנה של הופעה רצופה החליט אמיר לסגור את שעריו של כתב העת, מתוך הבנה ותחושה של מיצוי.
קשת החדשה
לכבוד מלאת ארבעים שנה ליסוד כתב העת, ב-1998, יצאה לאור חוברת מיוחדת. לאחר מכן, החליט אמיר להמשיך במפעלו, וכתב העת במתכונתו החדשה "קשת החדשה" החל להופיע כרבעון באורח סדיר, עד למותו של אמיר בשנת 2008. לאחר מכן, החליטו חברי המערכת שלא להמשיך בפרסום כתב העת.
חברי המערכת של קשת החדשה היו יהושע קנז, עליזה ציגלר, אשר רייך, פרופ' דוד ויטל, פרופ' אמנון רובינשטיין, ש. שפרה, אסף ענברי ואהרן אפלפלד.
בשנת 2013 הוציא בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה מהדורה מחודשת של קשת - קולנוע משנת 1968. בנוסף יזם בית הספר כתב עת חדש בשם "קשת קולנוע", בהשראת כתב העת המקורי.
הוצאה לאור
קשת המקורית ראתה אור באמצעות "עם הספר", הוצאה לאור שייסד דב ליפץ, אביו של אהרון אמיר. קשת החדשה ראתה אור באמצעות "ספרות עכשיו".
האזור האוטונומי של בוגנוויל
בוגנוויל (בטוק פיסין: Bogenvil), רשמית האזור האוטונומי של בוגנוויל (טוק פיסין: Otonomos Region bilong Bogenvil), הוא אזור אוטונומי בפפואה גינאה החדשה. האי הגדול ביותר באזור הוא האי בוגנוויל, והוא כולל גם את האי בוקה ומספר איים ואטולים מרוחקים. בירת האזור היא בוקה, הממוקמת על האי בוקה.
בשנת 2011 מנתה אוכלוסיית האזור כ-250,000 תושבים. הלינגואה פרנקה של בוגנוויל היא טוק פיסין, בעוד שמגוון שפות אוסטרונזיות ושפות מזרח פפואניות ופולינזיות מדוברות בו גם כן. מבחינה גאוגרפית האיים בוגנוויל ובוקה מהווים חלק מארכיפלג איי שלמה, אך הם נפרדים מבחינה פוליטית מהמדינה העצמאית איי שלמה. מבחינה היסטורית, בוגנוויל ובוקה, יחד עם האיים צ'ויסול, סנטה איזבל, השורטלנדס ואונטונג ג'אווה, שהם כולם כיום חלק ממדינת איי שלמה, היוו את הפרוטקטורט הגרמני של איי שלמה, האזור הגאוגרפי שכונה מאוחר יותר בשם צפון איי שלמה.
האי בוגנוויל מיושב על ידי בני אדם במשך לפחות 29,000 שנים. במהלך תקופת הקולוניאליזם נכבש האזור על ידי הגרמנים, האוסטרלים, היפנים והאמריקאים לתקופות שונות. מקור שמו של האזור באדמירל הצרפתי לואי אנטואן דה בוגנוויל, שהגיע אליו ב-1768.
הבדלנות הבוגנווילית מתוארכת לשנות ה-60 של המאה ה-20, והרפובליקה של שלמה הצפונית הוכרזה זמן קצר לפני עצמאותה של פפואה גינאה החדשה ב-1975. בשנה שלאחר מכן היא הושקעה בפפואה גינאה החדשה. הסכסוך על מכרה פנגונה הפך לטריגר העיקרי למלחמת האזרחים בבוגנוויל (1988–1998) בין ממשלת המעבר הבוגנווילית לממשלת פפואה גינאה החדשה, שהביאה למותם של עד 20,000 בני אדם. הסכם שלום הביא להקמת ממשלת בוגנוויל האוטונומית.
בסוף 2019 נערך משאל עם לא מחייב לעצמאות, בו הצביעו 98.31% לעצמאות ולא להמשך אוטונומיה בתוך פפואה גינאה החדשה. כתוצאה מכך, הרשויות האזוריות מתכוונות להפוך לעצמאיות עד סוף 2027, בכפוף לאשרור ממשלת פפואה גינאה החדשה. אם תאושר הקמת המדינה, הבירה עשויה לעבור מבוקה בחזרה למיקומה הקודם, אראווה.
פרהיסטוריה
בוגנוויל מיושב על ידי בני אדם במשך 29,000 שנים לפחות, על פי עדויות שהתקבלו ממערת קילו באי בוקה. עד לפני כ-10,000 שנה, במהלך מקסימום הקרח האחרון, היה אי בודד המכונה "בוגנוויל רבתי" שהתפרש מהקצה הצפוני של האי בוקה ועד לאיי נגלה מצפון לגוודלקנל.
התושבים הראשונים של בוגנוויל היו אוסטרלו-מלנזים שהגיעו ככל הנראה מארכיפלג ביסמרק. לפני כ-3,000 שנה הביאו עמים אוסטרונזיים את תרבות לאפיטה לאיים, כולל כלי חרס, חקלאות וחיות מבויתות כמו חזירים, כלבים ותרנגולות. הן שפות אוסטרונזיות והן שפות לא אוסטרונזיות מדוברות באיים עד היום, אולם היה ערבוב משמעותי בין האוכלוסיות עד כדי כך שהבדלים תרבותיים וגנטיים אינם קשורים עוד לשפה.
היסטוריה קולוניאלית
האירופים הראשונים שראו את בוגנוויל של ימינו היו החוקרים ההולנדים וילם סכאוטן ויאקוב לה מייר, שהבחינו באטול טאקו ובאי ניסאן ב-1616. קצין הצי הבריטי פיליפ קרטרט ראה את האי בוקה ב-1767 וגם ביקר במה שהפך לאיי קרטר. בשנת 1768 הפליג האדמירל הצרפתי לואי אנטואן דה בוגנוויל לאורך החוף המזרחי של האי הנושא כעת את שמו.
הקיסרות הגרמנית, שכבר החלה לפעול בגינאה החדשה, סיפחה את בוגנוויל של ימינו ב-1886, לאחר שהסכימה עם הממלכה המאוחדת לחלק את ארכיפלג איי שלמה ביניהם. מדינת חסות גרמנית על האיים הצפוניים הוקמה מאוחר יותר באותה שנה, בעוד שהפרוטקטורט הבריטי הוקם רק ב-1893. הגבול הראשוני בין שתי הטריטוריות היה דרומי הרבה יותר, כאשר האי צ'ויסול, האי סנטה איזבל, אונטונג ג'אווה, איי שורטלנד וחלק מאיי נגלה נכללו בחלק הגרמני. הגבול הנוכחי בין פפואה גינאה החדשה לאיי שלמה נגזר מהאמנה המשולשת משנת 1899, בה נמסרו האיים הללו לבריטניה.
איי שלמה הגרמניים נוהלו דרך גינאה החדשה הגרמנית, אם כי נוכחות מנהלית קמה באזור רק אחרי כמעט שני עשורים. לתחנה המנהלית הגרמנית בקייטה, שהוקמה ב-1905, קדמה משלחת מאריסטית, שהצליחה להמיר את רוב תושבי האי לקתוליות. המטע המסחרי הראשון הוקם ב-1908, אך לסיפוח הגרמני הייתה השפעה כלכלית מועטה.
חיל המשלוח הימי והצבאי האוסטרלי כבש את בוגנוויל בדצמבר 1914, כחלק מהכיבוש האוסטרלי של גינאה החדשה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. חוזה ורסאי משנת 1919 הקים את הקולוניה לשעבר כמנדט חבר הלאומים, שנוהל על ידי אוסטרליה כטריטוריה של גינאה החדשה. בשנת 1920 הוקם ממשל אזרחי, ולאחר מכן גורשו אזרחים גרמנים ורכושם הופקע. מספר משלחות ענישה התקיימו במהלך הממשל הגרמני והאוסטרלי. בתקופה הקולוניאלית חלו שינויים משמעותיים בתרבותם של תושבי האי. ב-1942 פלשה האימפריה היפנית היפנים לבוגנוויל על מנת לספק בסיס תמיכה לפעולות במקומות אחרים בדרום-מערב האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה. הפלישה הנגדית של בעלות הברית הביאה לאבדות כבדות, החל מ-1943, כאשר לאף מדינה לא הייתה שליטה מלאה באיים עד 1945. לאחר המלחמה שילבה ממשלת אוסטרליה את בוגנוויל ואת שאר המנדט בטריטוריה של פפואה וגינאה החדשה, קודמתה המיידית של פפואה גינאה החדשה של ימינו.
מונוק
מונוק (בהונגרית: Monok) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית מונוק נמצאת בירידה שנים רבות מ-1,888 תושבים בשנת 1995 עד 1,504 תושבים בשנת 2018.
האזור האוטונומי של בוגנוויל
היסטוריה מודרנית
פפואה גינאה החדשה קיבלה את עצמאותה מאוסטרליה ב-1975. מכיוון שבוגנוויל עשירה בנחושת וזהב הוקם בפנגונה מכרה גדול בתחילת שנות ה-70. מחלוקות של תושבים אזוריים עם החברה המייסדת על השפעות סביבתיות שליליות, אי חלוקת הטבות כספיות ושינויים חברתיים שליליים שהביא המכרה הביאו לתחייה מקומית של תנועה בדלנית שהייתה רדומה. פעילים הכריזו על עצמאותה של רפובליקת שלמה הצפונית ב-1975 וב-1990, אך בשתי הפעמים כוחות הממשלה דיכאו את הבדלנים.
מונוק
יהודי מונוק
יהודי בשם וולף מונוקר (Monoker) הניח את היסוד לקהילה כבר בשלהי המאה ה-18, אך עיקר ההתיישבות היהודית במקום החלה רק בעשור השלישי של המאה ה-19. במקום היו חברה קדישא, מוסדות חינוך ומוסדות צדקה.
האזור האוטונומי של בוגנוויל
מלחמת אזרחים
בשנת 1988 הגביר הצבא המהפכני של בוגנוויל את פעילותו באופן משמעותי. ראש הממשלה, סר רבי נמליו, הורה לכוח ההגנה של פפואה גינאה החדשה (PNGDF) לדכא את המרד, והסכסוך הסלים למלחמת אזרחים. ה-PNGDF נסוג מתפקידי קבע בבוגנוויל ב-1990, אך המשיך בפעולה צבאית. הסכסוך כלל קבוצות תומכות עצמאות ואת PNGDF. המלחמה גבתה על פי הערכות בין 15,000 ל-20,000 הרוגים.
מונוק
יהודי מונוק
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה 15 צעירים ממונוק נשלחו בקיץ 1941 לחזית אוקראינה, רק אחד מהם נותר בחיים.
האזור האוטונומי של בוגנוויל
מלחמת אזרחים
בשנת 1996 שכר ראש הממשלה סר ג'וליוס צ'אן את Sandline International, חברה צבאית פרטית שבעבר הייתה מעורבת באספקת שכירי חרב במלחמת האזרחים בסיירה לאון, כדי לדכא את המרד.
הסכם שלום ואוטונומיה
סכסוך בוגנוויל הסתיים בשנת 1997 לאחר משא ומתן בתיווך ניו זילנד. בשנת 2000 נחתם הסכם שלום, במסגרתו פורז והאזור והוקמה ממשלת בוגנוויל אוטונומית. הצדדים הסכימו לקיים משאל עם בשאלה האם האי צריך להפוך לעצמאי פוליטית.
בשנת 2015 הודיעה אוסטרליה הודיעה כי תקים משרה דיפלומטית בבוגנוויל לראשונה. בשנת 2016 היא ביטלה את התוכניות הללו לאחר שלא קיבלה את אישור ממשלת פפואה גינאה החדשה.
משאל עם לעצמאות
בשנת 2019 נערך משאל עם לא מחייב לעצמאות, בו הצביעו 98.31% בעד עצמאות ונגד המשך אוטונומיה בתוך פפואה גינאה החדשה. כתוצאה מכך, הרשויות האזוריות מתכוונות להפוך לעצמאיות בין השנים 2025–2027.
מונוק
יהודי מונוק
אחרי המלחמה חזרו למונוק שתי נשים יהודיות שניצלו. הן מצאו את בניין בית הכנסת הרוס ושרידים של ספרי התורה מושלכים באשפה. בשנת 1963 חי יהודי אחד במונוק.
האזור האוטונומי של בוגנוויל
גאוגרפיה
מחוז בוגנוויל כולל את צפון ארכיפלג שלמה עם האי בוגנוויל. הגבול בין פפואה גינאה החדשה לאיי שלמה נמצא ממש דרומה באמצע 9 ק"מ (5.6 מי) מיצר המפריד בינו לבין איי שורלנד. האי שלמה צ'ויסול הוא 30 ק"מ (19 mi) דרומה יותר.
האי בוקה נמצא צפונית לבוגנוויל, ומופרד על ידי מצר צר. האזור כולל איים ואטולים מרוחקים יותר:
השטח מהווה ארכיפלג באוקיינוס השקט ששטחו 9,384 קילומטר רבוע.
ממשל ופוליטיקה
חוקת בוגנוויל מציינת כי ממשלת בוגנוויל האוטונומית תהיה מורכבת משלוש רשויות:
עיר הבירה היא בוקה, שהפכה למרכז השלטון לאחר שאראווה נפגעה במהלך מלחמת האזרחים בבוגנוויל. מעמדה של בוקה נחשב זמני, והממשלה מחליטה על מיקומה של בירה קבועה.
משאל העם לעצמאות 2019
הנשיא ג'ון מומיס אישר כי בוגנוויל תקיים משאל עם לא מחייב לעצמאות בשנת 2019. ממשלות בוגנוויל ופפואה גינאה החדשה קיימו תקופת משאל עם של שבועיים שהחלה ב-23 בנובמבר ונסגרה ב-7 בדצמבר, והמשאל היווה השלב האחרון בהסכם השלום של בוגנוויל. שאלת משאל העם הייתה בחירה בין אוטונומיה גדולה יותר בתוך פפואה גינאה החדשה, או עצמאות מלאה. למעלה מ-98% מהקולות הכשרים בחרו בעצמאות.
ישמעאל טורואמה, מנהיג מורדים לשעבר, נבחר לנשיא בוגנוויל ב-23 בספטמבר 2020.
המשא ומתן בין פפואה גינאה החדשה לבוגנוויל החל ב-17 במאי 2021. בעוד טורואמה הצהיר על רצון שבוגנוויל תהפוך לעצמאית עד יוני 2025, הזהיר ראש ממשלת פפואה גינאה החדשה, ג'יימס מרפה, מפני קביעת לוח זמנים ספציפי. ב-7 ביולי 2021 הוכרז כי בוגנוויל תהפוך לעצמאית עד סוף 2027 בכפוף לאישור הפרלמנט של פפואה גינאה החדשה.
מחוזות ואזורי שלטון מקומיים
האזור מחולק לשלושה מחוזות, המחולקים בעצמם לאזורי שלטון מקומי. למטרות מפקד אוכלוסין, האזורים מחולקים למחלקות, ואלו ליחידות מפקד.
דת
הרוב הגדול של תושבי בוגנוויל הם נוצרים, כאשר לפי הערכות 70% הם רומים-קתולים ומיעוט ניכר הוא בכנסייה המאוחדת הפרוטסטנטית של פפואה גינאה החדשה. לכנסייה הקתולית יש דיוקסיה משלה באזור ("Dioecesis Buganvillensis"). הקתדרלה והכנסייה הראשית מוקדשות לגברת העלייה, והן נמצאות באי בוקה. בסך הכל ישנן 33 קהילות קתוליות באזור.
שפות
חוקת בוגנוויל, הכתובה באנגלית, אינה מציינת שפה רשמית, אך היא קוראת לתרגם ספרות חוקתית לטוק פיסין ולכמה שיותר שפות מקומיות תוך עידוד "פיתוח, שימור והעשרת כל שפות בוגנוויל".
השפה האוסטרונזית המדוברת ביותר היא האליה והניבים שלה, המדוברת באי בוקה ובחצי האי סלאו שנמצא בצפון בוגנוויל. שפות אוסטרונזיות אחרות כוללות את נהאן, פטאטס, סולוס, סאפוסה, האהון וטינפוץ, כולן מדוברות ברבע הצפוני של בוגנוויל, בוקה והאיים הסובבים אותם. שפות אלו קשורות בקשר הדוק. באנוני וטוראו הן שפות אוסטרונזיות שאינן קשורות לראשונות, והן מדוברות באזורי החוף של מרכז ודרום בוגנוויל. באטול טאקו הסמוך מדוברת שפה פולינזית באותו שם.
כלכלה
אחוז קטן מכלכלת האזור מגיע מכרייה. רוב הצמיחה הכלכלית מגיעה מחקלאות וחקלאות ימית. המגוון הביולוגי של האזור, שהוא אחד החשובים ביותר באוקיאניה, מאוים מאוד על ידי פעילות הכרייה, שגרמה לתסיסה אזרחית באזור פעמים רבות. בינואר 2018 הוקפא המורטוריום על מכרה אחד על ידי ממשלת פפואה גינאה החדשה במטרה להרגיע תסיסה אזרחית נגד כרייה באזור.
בבוגנוויל היה אחד ממכרות הנחושת הפתוחים הגדולים בעולם, מכרה פנגונה, מ-1972 עד 1989, שבמשך שנים רבות ייצר חלק גדול מהתוצר הלאומי הגולמי של פפואה גינאה החדשה. המכרה הופעל על ידי החברה האוסטרלית Bougainville Copper (BCL). פפואה גינאה החדשה מחזיקה ב-19.1% ממניות החברה.
כתוצאה ממלחמת האזרחים וסגירת המכרה בכוח על ידי המורדים, ירדו הכנסות ממשלת פפואה גינאה החדשה ב-20%. יש תקווה לפתיחה מחדש בסופו של דבר של מכרה פנגונה. המשא ומתן לפתיחה מחדש של מכרה פנגונה החל במרץ 2006 עם שיחות בין שר המכרות של פפואה גינאה החדשה, סם אקואיטאי, לבין תאגיד ריו טינטו, חברת האם של BCL, בלונדון. כמה נציגים של בעלי קרקעות באזור פנגונה הסכימו שוב ושוב לחדש את פעולות הכרייה, אך דרשו פיצויים גדולים ממפעילת המכרה BCL.
התשואות משני ענפי היצוא העיקריים, קקאו וקופרה, חזרו לרמות שלפני מלחמת האזרחים ב-2007. מטעים מסחריים בקנה מידה גדול, שהופעלו ברובם על ידי אירופאים, אסייתים, כנסיות ותאגידים, שהיו אחראים לנתח משמעותי מהייצור לפני מלחמת האזרחים, משמשים כעת מפעילים מקומיים פרטיים וקטנים יותר.
מנשלך
מֶנְשָלָך או מֶנְטְשָלָך (ביידיש: מֶענטשָעלָעך - מילולית: "אנשים קטנים"; בעברית: אישונים) - מתקן הממוקם מחוץ למבנים אשר שימש להחזקת תריסים במצב "פתוח" ולמנוע את סגירתם בשל עוצמת רוח.
האזור האוטונומי של בוגנוויל
כלכלה
אזור בוגנוויל מייצר הכי הרבה קקאו בפפואה גינאה החדשה. ב-2001 נמצא כי למשקי בית המגדלים קקאו הכנסה ממוצעת של 215 דולר אמריקאי לשנה. טרמיטים הם מזיקים חקלאיים נפוצים בבוגנוויל. Microcerotermes biroi ו-Nasutitermes novanimhebridarum הם מזיקים לקוקוס, ו-N. novanimhebridarum הוא מזיק לקקאו. טרמיטים מזיקים רבים נוטים להיות דומים לאלו באיים הסמוכים.
מנשלך
תיאור
המנשלך הם מתקני מתכת הצמודים לקירות מבנים שנבנו בתחילת המאה ה-20, אשר שימשו להחזקת תריסי העץ של חלונות המבנה. המנשלך הוצבו משני צידי החלון, במקביל לאדן החלון, שתפקידם היה לשמור על התריסים פתוחים גם כאשר נושבת רוח חזקה, ולמנוע את טריקתם. כיום ניתן לראות מנשלך במבנים היסטוריים משוחזרים.
האזור האוטונומי של בוגנוויל
סמלים לאומיים
חוק שהועבר על ידי האספה המחוזית – חוק הדגל, הסמל וההמנון של בוגנוויל 2018 – אישר את המעמד הרשמי של דגל בוגנוויל וסמל בוגנוויל. שניהם מציגים תיאורים מסוגננים של האופה, כיסוי ראש מסורתי שלבשו גברים בחלקים של בוגנוויל כדי לסמל את המעבר שלהם לבגרות. החוק גם קבע את "בוגנוויל שלי" כהמנון האזור.
מנשלך
מקור השם
המתקן בנוי כך, שכאשר הוא ניצב מעלה (מחזיק את התריס פתוח) הוא נראה כחלקו העליון של גוף גבר - מהמותניים ומעלה, כאשר ראש הדמות מחזיקה את התריס. כאשר הוא פונה מטה, ומאפשר סגירת התריס - הוא נראה כדמות אישה.
האזור האוטונומי של בוגנוויל
ספורט
הרוגבי ליג בבוגנוויל מנוהל על ידי ארגון רוגבי פוטבול ליג בוגנוויל (BRFL) המקושר לליגה של פפואה גינאה החדשה (PNGRFL). מספר בוגנוויליאנים שיחקו בנבחרת הלאומית של פפואה גינאה החדשה.
מנשלך
האגדה האורבנית
על פי אגדה אורבנית ידועה, שימשו המנשלך כלי לאפשר בגידה:
האזור האוטונומי של בוגנוויל
ספורט
FC בוגנוויל היא קבוצת כדורגל המשחקת בליגת העל של פפואה גינאה החדשה מאז 2019, אף על פי שהיא משחקת בפורט מורסבי ולא בבוגנוויל. בשנת 1977 זכתה קבוצה בוגנווילית באליפות המדינה בכדורגל. התאחדות הכדורגל של בוגנוויל נקלעה לעימותים שונים עם התאחדות הכדורגל של פפואה גינאה החדשה.
מנשלך
האגדה האורבנית
כאשר יצא הבעל לעבודה בבוקר היו הנשים שומטות את המנשלך כך שדמות האישה תיראה לעין כל ותסמן שהאישה לבדה בבית והדרך למאהב פנויה. כשהבעל היה חוזר מעבודתו הייתה האישה מרימה את המנשלך למצב "גבר", וכך סימנה למאהב לא להתקרב.
האזור האוטונומי של בוגנוויל
ספורט
במהלך שנות ה-70 וה-80 שיחקו קבוצות מבוגנוויל נגד אזורים אחרים באליפויות פפואה גינאה החדשה בפוטבול אוסטרלי, קריקט והוקי שדה.
אגרוף פופולרי בבוגנוויל, והאזור זכה באליפות המדינה באגרוף לשנת 2017.
שחקנית הנטבול הבוגנוויליאנית מאלטה רוברטס שיחקה באופן מקצועי באוסטרליה וייצגה את נבחרת פפואה גינאה החדשה במשחקי חבר העמים הבריטי.
קציר (יישוב)
קָצִיר הוא יישוב קהילתי מדרום לנחל עירון, ברכס אמיר, הכולל את "הגבעה המערבית" ו"הגבעה המרכזית", השוכנות על שתי גבעות נפרדות ברכס אמיר ברום של כ-400 מטרים מעל פני הים. כיום נמצאת בבנייה גם שכונה חדשה ב"גבעה המזרחית". יש המכנים את קציר "כפר אמנים", בעקבות קהילת האמנים שהתגבשה בו.
היסטוריה
היישוב קציר הוקם במאי 1982 על קרקע של הסוכנות היהודית כיישוב קהילתי שתושביו מאוגדים באגודה שיתופית. היישוב היה חלק מתוכנית עירון להקמת יישובים יהודיים משני עברי הקו הירוק בין עמק עירון לג'נין, והיווה את היישוב הדרומי ביותר של תוכנית המצפים בגליל. היישוב הוקם על ידי התאחדות האיכרים באזור הידוע כגבעה המערבית. ההתיישבות כללה בתים בסגנון קרוואנים, הקיימים עד היום בקריית האומנים בחלק המזרחי של היישוב. תושביו היו בעיקר אקדמאים שעבדו מחוץ ליישוב וחיפשו מגורים באזור כפרי.
בעת תכנונו נקרא היישוב "מצפה ברקאי ב'", עד קביעת שמו "קציר", על ידי ועדת השמות הממשלתית, עוד טרם הקמת היישוב. לפי תוכנית המתאר הראשונה שלו, שאושרה עוד בשנת 1981, היישוב יועד ל-30 משפחות. בשנת 1987 אושרה תוכנית מקיפה יותר ליישוב שכללה מאות מגרשים לבנייה פרטית. למרות ניסיונות שיווק, נותר היישוב קטן מאוד ועד שנת 1990 הכיל פחות מ-30 משפחות.
בשנת 1990 הוקמה מדרום-מזרח לגבעה המערבית הגבעה המרכזית. שכונה זו נבנתה על ידי משרד הבינוי והשיכון על מנת ליצור מקומות מגורים לעולים במסגרת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים. במשך שנים היו מרבית התושבים בגבעה זו עולים חדשים, אולם בשנים האחרונות פחת שיעורם. בשנת 1994 אושרה תוכנית מתאר מקיפה ליישוב המרחיב את אזורי הבנייה בגבעה המערבית, מגדיר שטחי בנייה לגבעה המרכזית וכן מגדיר שכונה נוספת לבנייה עתידית - הגבעה המזרחית. באוקטובר 2015 החלו עבודות הפיתוח בגבעה זו.
במסגרת מדיניותן של הסוכנות היהודית ושל האגודה השיתופית קציר, נקבעו תנאי קבלה ליישוב שבגבעה המערבית אשר אפשרו בפועל מכירת קרקעות ליהודים בלבד. בשנת 1995 עתרו עאדל ואימאן קעדאן לבג"ץ בטענה שיש בכך אפליה פסולה. המדינה השיבה בטענה שהעותרים יכולים לרכוש דירה בגבעה המרכזית או בחריש, ואילו הגבעה המערבית היא יישוב קהילתי הומוגני שזכאי לקבוע בעצמו את תנאי הקבלה אליו. בשנת 2000 ניתן פסק הדין, הידוע כבג"ץ קעדאן, שקבע כי גם אזרחים לא-יהודיים יורשו לרכוש קרקע ויחידות דיור ביישוב. מספר תושבים מבאקה אל-גרבייה מימשו את זכותם והחלו בהליכים לקבלת היתרי בניה.
בשנת 1998 נערכו בחירות ראשונות לראשות המועצה המקומית קציר- חריש, עד לשנה זו ראש המועצה שכיהן היה ממונה מטעם הממשלה. בבחירות הראשונות נבחר דובי (דב) סנדרוב ז"ל שכיהן בין השנים 1998- 2003.
אתר שומרה
על הגבעה המערבית, בסמוך לבית הספר של היישוב, נמצאו שרידי חווה חקלאית מהתקופה הרומית. האתר, שמכונה "שומֵרה", אומץ על ידי תלמידי בית הספר המקומי במסגרת תוכנית חינוכית ייחודית של רשות העתיקות.
לינקלטר
לינקלטר (באנגלית: Linkleter) או לינקלייטר (באנגלית: Linklater) הוא שם משפחה.
תרעומת
ההשלכות המשפטיות של דין זה אינן ברורות, חז"ל אינם טורחים לפרש את המשמעות המשפטית של המונח תרעומת, אך מצד שני הם טורחים לברר באילו מקרים חל דין זה. רבי ישראל מסלנט מפרש שמשמעות המונח תרעומת הוא שישנה חובת פיוס של הפוגע על המתרעם, הרב יהודה סילמן פוסק להלכה שלמתרעם מותר להוציא דיבה על הפוגע.
הנידון התלמודי
במשנה נאמר:. כלומר, במקרה זה, התרעמות חלה כאשר בעל הבית או הפועלים מבצעים הפרת אמון ומבטלים את ההסכם ביניהם.
בתלמוד מוסבר כי מהמילים "והטעו זה את זה" מופנות כלפי שני פועלים המטעים זה את זה, כלומר - שליח של בעל הבית המטעה את הפועלים. הגמרא מציעה ארבע אפשרויות מהו המקרה המדובר:
אפשרות ראשונה: בעל הבית מבקש מהשליח לשכור פועלים בשלושה זוזים והשליח אומר לפועלים שבעל הבית רוצה לשכור אותם בארבעה זוזים, הפועלים מתרעמים כי הם חשבו שהם מקבלים ארבעה זוזים אך לבסוף הם קיבלו שלושה, הם יכולים לטעון שאילו ידעו שבעל הבית משלם שלושה הם היו טורחים ומוצאים עבודה ששכרה ארבעה זוזים. אפשרות שנייה: לפועלים יש שדה משלהם והם טוענים שאילו היו יודעים שבעל הבית משלם רק שלושה זוזים הם היו מעדיפים לעבוד בשדה שלהם.
אפשרות רביעית: מדובר במקרה שבעל הבית ביקש מן השליח לשכור פועלים בארבעה זוזים, והשליח שכר פועלים בשלושה זוזים, לכאורה לפועלים לא אמורה להיות תרעומת, מכיוון שהם הסכימו לקבל שלושה זוזים, אך בכל זאת הגמרא מצטטת את הפסוק. כלומר למרות שהם הסכימו לקבל שלושה זוזים, מגיע להם לקבל את הזוז הרביעי.
פיג'ו 204
קישורים חיצוניים
.