cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי ארמניה–הפיליפינים
יחסי ארמניה–הפיליפינים הם היחסים הדיפלומטיים שבין ארמניה לפיליפינים. היחסים בין שתי המדינות השתפרו בהדרגה מאז היווצרותם ב-20 במאי 1992. שר החוץ הארמני אדוארד נלבנדיאן ביקר בפיליפינים בשנת 2012, והפך אותו לבכיר הממשלה הארמני הגבוה ביותר שביקר עד כה בפיליפינים. היחסים הארמניים והפיליפינים התחזקו עוד יותר בביקורו של השגריר הארמני רייסה ורדניאן אצל שר החוץ אלברט דל רוסאריו ב-19 במרץ 2015. ההתקשרות הדיפלומטית האחרונה כללה מחויבות להגדלת סחר, השקעות ושיתוף פעולה חינוכי ומדעי בין שתי מדינות.
בשתי המדינות ישנם כיום שגרירים שאינם תושבים. שגריר ארמניה הוסמך למנילה מהאנוי ואילו שגריר הפיליפינים הוסמך לירוואן ממוסקבה.
מבחינה היסטורית, ארמנים מילאו תפקיד משמעותי במסחר בפיליפינים. הכומר הישועי מורילו ולארדה ציין כי הארמנים יחד עם נוצרים אורתודוקסים אחרים היו נוכחים במנילה כבר בשנת 1618. במאה ה-18, ארמנים במנילה שחלקם הגיעו ממדרס בהודו בה קיימת קהילה ארמנית גדולה, אפשרו את הסחר בין הפיליפינים. איים והודו. אף שלא הוצהר על ידי הממשלה עצמה, כמה פוליטיקאים פיליפינים הביעו תמיכה בארמניה וברפובליקת ארטסך כנגד איומי אזרבייג'ן. לפיליפינים, ארמניה וארטסאק (נגורנו קרבאך) קשרי דת עמוקים דרך הנצרות.
הגירה
על פי שגרירות הפיליפינים במוסקבה, ישנם לפחות 300 פיליפינים המתיישבים בירוואן, עיר הבירה של ארמניה, אך רק 70 רשומים בשגרירות בשנת 2018. מספר התיירים הפיליפינים בארמניה גדל גם הוא מ-674 בשנת 2014 ל-22,007 בשנת 2017, על פי ועדת התיירות במדינה.
בפיליפינים, הגעת התיירים הארמנים גדלה גם מ 84 בלבד בשנת 2012 ליותר מ-100 בשנת 2016.
ארמנים בפיליפינים
מאז הכיבוש הספרדי בפיליפינים תועדו הארמנים והיוונים שהיו הנוצרים האורתודוקסים הראשונים בלוזון. מסמך מהמאה השמונה עשרה שנכתב על ידי פדרו מורילו ולארדה, היסטוריון ישועי המתאר את עבודת המיסיונר של מסדרם בפיליפינים, מתעד את נוכחותם של מתיישבים כאלה במנילה כבר בשנת 1618. אף על פי שמספר הארמנים בפיליפינים אינו ידוע, ההערכה הייתה בסביבות 114.
ניו יורק סאוור
ניו יורק סאוור (באנגלית: New York Sour, על שם העיר ניו יורק) הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי. המשקה מורכב מ-60 מ"ל בורבון (או ויסקי שיפון), 22.5 מ"ל מי סוכר, 30 מ"ל מיץ לימון, מספר טיפות חלבון ביצה, 15 מ"ל יין אדום (שירז או מלבק). את הקוקטייל מכינים בשני שלבים: תחילה משקשים את כל הרכבים פרט ליין בשייקר עם קוביות קרח ומוזגים לכוס אולד פאשנד מלאה בקרח. לאחר מכן מוזגים את היין בזהירות מלמעלה, כך שהוא לא יתערבב עם יתר הקוקטייל ויהווה שכבה מעל. המשקה הוא קוקטייל סאוור, המהווה למעשה ויסקי סאוור, בתוספת שכבת יין. הקוקטייל מוגש ללא קשית, אלא נשתה ישירות מהכוס.
קיימת וריאציה בה מוסיפים טיפת אנגוסטורה ביטרס. ניתן להשמיט את חלבון הביצה. קיימות גרסאות עם יחסים מעט שונים של רכיבים.
יחסי ארגנטינה–הודו
יחסי ארגנטינה–הודו מתייחסים ליחסים הבילטראליים בין הודו לארגנטינה. שתי המדינות הן חברות ב-G-20, G-24 וG77.
היסטוריה
רבינדרנת טאגור ביקר בארגנטינה בשנת 1924. הוא נשאר שם חודשיים כאורחתה של ויקטוריה אוקמפו. טאגור כתב סדרת שירים תחת הכותרת "פוראבי" על שהותו בארגנטינה. הכותבת הארגנטינאית ויקטוריה אוקמפו זכתה בתואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת ויסווה בהראטי בשנת 1968.
הודו פתחה ועדת סחר בבואנוס איירס ב-1943, אשר הוסבה לשגרירות ב-3 בפברואר 1949. ארגנטינה הקימה קונסוליה בקולקטה בשנות ה-20. בשנת 1950 היא הועברה לדלהי כשגרירות. ארגנטינה פתחה קונסוליה כללית במומבאי באפריל 2009.
נשיא ארגנטינה, ארתורו פרונדיסי, ביקר בהודו בדצמבר 1961, ביקור המדינה הראשון של נשיא ארגנטינה. הנשיא ריינאלדו ביגונה ביקר בשנת 1983 כדי להשתתף בפסגת NAM. הנשיא ראול אלפונסין היה האורח הראשי ביום הרפובליקה בשנת 1985. הנשיא קרלוס מנם ביקר בהודו במרץ 1994 והנשיאה כריסטינה קירשנר באוקטובר 2009.
בשנת 1968 הפכה אינדירה גנדי לראש הממשלה ההודי הראשון שביקר בארגנטינה. הנשיא זאיל סינג ביקר במדינה באפריל 1984. נאראסימה ראו ביקר בארגנטינה בשנת 1995 כדי להשתתף בפסגת ה-G-15.
יחסים כלכליים
בארגנטינה פועלות כמה חברות הודיות כמו TCS, Wipro, CRISIL, Bajaj, Cellent, Cognizant Technologies, United Phosphorus Ltd (UPL), Synthesis Quimica, Glenmar ו-Godrej. הם מעסיקים 7000 ארגנטינאים החל משנת 2013. ONGC חתמה על מיזם משותף עם ENARSA על מיזמים משותפים אפשריים בארגנטינה לחיפושי נפט.
חברות ארגנטינאיות הפועלות בהודו כוללות IMPSA, Biosidus ו-BAGO.
ההשקעות ההודיות במדינה הסתכמו בשנת 2013 ב-930 מיליון דולר. ההשקעה הארגנטינאית בהודו הסתכמה ב-120 מיליון דולר בשנת 2013.
סחר
הסכם סחר מועדף בין הודו למרקוסור (אשר ארגנטינה חברה בה) נכנס לתוקף בשנת 2009.
המסחר הדו-צדדי בין הודו לארגנטינה הסתכם בשווי 1.838 מיליארד דולר בשנת 2012. הודו ייצאה לארגנטינה סחורות בשווי 574 מיליון דולר.
עד 2016 הסחר הדו-צדדי בין הודו לארגנטינה היה שווה 2.9 מיליארד דולר. הודו ייצאה סחורות בשווי 700 מיליון דולר לארגנטינה וארגנטינה ייצאה סחורות בשווי 2.2 מיליארד דולר להודו.
ארגנטינה ייצאה סחורות בהודו בסך 1.8 מיליארד דולר בשנת 2014, כלומר 2.6% מכלל היצוא שלה. עשר הסחורות המובאות ביותר היו:
מדע וחינוך
בינואר 2007, ISRO שיגרה את Pehuensat-1, לוויין ננו ארגנטינאי על סיפון PSLV. הודו וארגנטינה שניהם חברים באמנה האנטארקטית. שתי המדינות חתמו על ידי ההסכם לשיתוף פעולה אנטארקטי בשנת 1998 והוא חודש בשנת 2006.
הודו מעניקה חמש מלגות ITEC למועמדים ארגנטינאים מדי שנה. דיפלומטים ארגנטינאים השתתפו בקורסים במכון להכשרת שירות חוץ בהודו. אוניברסיטת בואנוס איירס מקיימת קורסים לתארים מתקדמים באיורוודה בשיתוף עם אוניברסיטת גוג'אראט איורוודה. אוניברסיטת ג'ווהארלל נהרו חתמה על משרד החוץ לשיתוף פעולה עם אוניברסיטת סן לואיס בארגנטינה.
הפזורה ההודית
נכון לשנת 2013 מתגוררים בבואנוס איירס כ-200 אזרחים הודים (בעיקר מקהילת סינדי), מתוכם מחציתם גרים שם למעלה משלושים שנה. תושבים הודים אחרים הם עובדים של חברות הודיות ורב לאומיות בארגנטינה. כ-300 פונג'אבי סיקים התיישבו במחוז סלטה בראשית ואמצע המאה העשרים. נכון לשנת 2013 אוכלוסייתם הנוכחית מונה כ-2000. הם הפכו לאזרחים ארגנטינאים והם מועסקים בעיקר בסחר קמעוני וסיטוני. יש גורודווארה ברוסאריו דה לה פרונטרה.
נציגויות דיפלומטיות
ארגנטינה מחזיקה בהודו שגרירות בניו דלהי וקונסוליה כללית במומבאי. מאידך, ארגנטינה מחזיקה בארגנטינה שגרירות בבואנוס איירס וקונסוליה כללית בקורדובה.
מבצע דמיאנסק
מבצע דמיאנסק היה אחד משורה של מתקפות נגד סובייטיות, שנערכו בחורף 1941–1942, בעקבות כישלון הניסיון הגרמני לכבוש את מוסקבה. מטרת המתקפה הייתה לכתר ולהשמיד חלק מכוחות קבוצת ארמיות צפון הגרמנית. המבצע הצליח אמנם, בשלבים הראשונים שלו, להביא לכיתור כ-100 אלף חיילים גרמנים באזור העיר דמיאנסק במחוז נובגורוד, אך הגרמנים הצליחו לתספק את הכוח המכותר באמצעות רכבת אווירית ולאפשר לו להחזיק מעמד, עד שכוח חילוץ קרקעי פרץ את טבעת הכיתור הסובייטית במאי 1942, והחזיר את המצב בחזית לקדמותו.
רקע
התוכנית לערוך מתקפת נגד של החזית הצפון-מערבית באזור מחוז נובגורוד הוכנה כבר בספטמבר 1941. המתקפה נועדה להיפתח ב-24 בספטמבר, אך המתקפה הגרמנית על מוסקבה (מבצע טייפון), שנפתחה בסוף ספטמבר, גרמה להעברת חלק מהכוחות שנועדו לבצע את המתקפה לאזור מוסקבה ולדחיית המתקפה המתוכננת.
מפקד קבוצת ארמיות צפון, וילהלם פון לאב, ביקש מאדולף היטלר אישור להסיג את כוחותיו מהאזור עוד לפני פתיחת המתקפה הסובייטית. אולם האחרון דחה את בקשתו ופון לאב ביקש להשתחרר מתפקידו, והוחלף בינואר 1942.
יצירת כיס כיתור
המתקפה הסובייטית נפתחה ב-11 בינואר מדרום לאגם אילמן, על ידי יחידות הארמייה ה-11, שתקפו לכיוון העיר סטריה רוסה. לאחר מספר ימים של קרבות הצליחו כוחות הצבא האדום להתקדם כ-50 ק"מ מערבה אך המתקפה נבלמה לאחר שהכוחות הסובייטיים לא הצליחו לכבוש את העיר. במקביל נפתחה מתקפה של הארמייה ה-34, שהיוותה את הזרוע הדרומית של המתקפה הסובייטית. ב-19 בינואר החליטה הסטבקה לצרף למאמץ ההתקפי גם יחידות של חזית קלינין. ב-29 בינואר החל להסתמן כיתור הכוחות של הוורמאכט. המפקדים הנאצים ביקשו מאדולף היטלר אישור לסגת אך לא קיבלו אותו. ב-8 בפברואר נסגרה טבעת הכיתור, ובתוכה 6 דיוויזיות גרמניות שכללו כ-100 אלף חיילים. בראש הכוחות המכותרים הועמד מפקד הקורפוס ה-2 גנרל ולטר פון ברוקדורף-אהלפלדט.
בשלב זה כוחות הצבא האדום לא יכלו להמשיך בהתקדמותם מערבה, והתרכזו במאמץ למנוע את פריצת טבעת הכיתור סביב הכיס הגרמני ובהשמדת הכוחות שכותרו בתוכו.
רכבת אווירית
החל מפברואר הייתה אספקת המצרכים לכוחות דרך האוויר בלבד. בתוך השטח נבנו שני שדות תעופה זמניים שקלטו בכל יום עד כ-150 מטוסים שסיפקו כ-265 טון מטען ו-22 חיילי תגבור בכל מטוס. פעילות חיל האוויר הסובייטי באזור הייתה דלה ולא הייתה יכולה לעצור את הרכבת האווירית הגרמנית. במשך כל תקופת המצור ביצע לופטוואפה 24,303 טיסות, הביא כ-15,446 טון מטענים שונים ופינה כ-23 אלף פצועים. לטובת המבצע הוקצו כ-500 מטוסים, בעיקר מדגם יונקרס Ju 52. הבסיס האווירי העיקרי היה באזור פסקוב עם תמיכה משדות תעופה נוספים באזור ריגה ודאוגבפילס.
פריצת המצור
במשך כל שנת 1942 המשיך הצבא האדום בניסיונות מתקפה באזור אך ללא הצלחה של ממש.
לכוחות הגרמנים הלוחמים באזור הוענק עיטור מגן דמיאנסק.
השלכות הקרב
אף על פי שהמטרה העיקרית של המתקפה לא הושגה למבצע היו מספר מטרות משניות שהושגו:
נסכא דרבי אבא
נסכא דרבי אבא היא סוגיה הלכתית מפורסמת, העוסקת בתסבוכת משפטית שאירעה במקרה מסוים בו לא נמצא פסק דין מתאים, בעקבות בעיות שונות שבפסקים האפשריים, מה שמוביל למבוי סתום. את פירוטה של הבעיה העלה רבי אמי, אך את המוצא ממנה הביא רבי אבא, ולכן נקראת הסוגיה על שמו.
המקרה הנידון
מעשה שהיה באדם שחטף מחבירו גוש מתכת (בארמית: נסכא) של כסף בנוכחות עד אחד. אותו החוטף נתבע לדין בפני רבי אמי, וכאשר העיד העד על החטיפה, טען החוטף כי אכן חטף את אותה חתיכת הכסף, אך שלו היא, ובצדק חטפה. מוקד הבעייתיות במקרה זה נובע מן הפער בין טענות הצדדים, שכל אחד מהם טוען שהחפץ שייך לו, ובין הראיות המובאות בדיון, שאינן נוגעות במישרין לבעלות על החפץ אלא לאירוע החטיפה, שממנו ניתן להסיק ראיות נסיבתיות לגבי בעלות החפץ.
דיון הפסיקה
ביד בית הדין שלוש אפשרויות לפסיקה, במישור הראיות - בעניין החטיפה, ושלשתן בעייתיות: הבעיה: אין עדות קבילה (שני עדים) שהעידו על החטיפה. אילו היו שני עדים לחטיפה, אף שלא היה ידוע של מי החפץ, ההנחה המשפטית הייתה שהוא שייך לזה שחטפו ממנו, משום חזקת מטלטלין, דהיינו שחפצים המצויים אצל אדם נחשבים באופן בסיסי כשייכים לו. היות שהחוטף הוציא את החפץ מחזקת בעליו, צריך הוא להשיבו להם, ואינו נאמן לטעון שהחפץ שלו. אמנם בהיעדר עדות אין אפשרות לדרוש את החזרת החפץ. הבעיה: קיים עד אחד המעיד כי החפץ הגיע לידי החוטף בגזילה. אילו לא היה כל עד על החטיפה, הרי שמציאות החפץ בידי החוטף היא כחזקה ונחשב כשלו. הראשונים מסבירים כי הוא נאמן בטענה שחטף והחפץ שלו מדין מיגו: שאילו היה טוען שלא היו דברים מעולם ולא חטף, היה נאמן שהרי הוא מוחזק, ולכן נאמן אף במקרה שהודה שחטף ואמר ששלו חטף. אך במקרה של עד אחד בדיני ממונות אין הנתבע נפטר בלא כלום, אלא מוטלת עליו חובת שבועה. הבעיה: מכיוון שהודה שחטף הרי הוא כגזלן, הפסול לשבועה. המובן הפשוט של בעייתיות זו, הוא שהודאתו שהחפץ עבר לידיו בצורה שאינה חוקית (הגם שטען גם שהחפץ הוא שלו), מגדירה אותו כגזלן - ואין משביעים גזלן כל שבועה בבית דין (כך פירש רבינו גרשום). אמנם רוב הראשונים מסבירים כי הבעיה כאן אחרת, והיא שבמקרה של עדות אחד, מוטל על הנתבע להישבע שהעד אינו דובר אמת (רשב"ם: "לא יקום עד אחד באיש לכל עוון ולכל חטאת" - לשלם ממון שהוא כופר והעד מחייבו לא יקום, אבל קם הוא לשבועה - להכחיש את העד..."). אלא שבמקרה זה אין הנתבע יכול להישבע שלא חטף את החפץ, שהרי הוא עצמו מודה בעובדה זו. ולפיכך הוא פסול להישבע שלא חטף, כדין גזלן הפסול בשבועה (ואין הוא יכול להישבע שהחפץ שלו, שאין זו השבועה המוטלת עליו).
בסופו של דבר, ההתנגשות בין הטענה של החוטף - שהמדובר בחפץ שלו, ובין הראייה עמה הוא אמור להתמודד - אירוע החטיפה, מביאה לידי מצב אבסורדי, בו נדרש מאדם להכחיש בשבועה את מה שטען כדי שינצח בדין. למצב זה לא מצא רבי אמי פתרון.
הכרעת הדין
רבי אבא מציע מוצא לתסבוכת, והוא הכלל: "שכל המחויב שבועה שאינו יכול להישבע, משלם", ומשום שאין הנתבע רשאי להישבע את השבועה המוטלת עליו, הדין הוא שישלם. לפי רבי אבא אין להתחשב אלא בראיות שהובאו, ומכיוון שהנתבע נתחייב שבועה, ידו על התחתונה בעניין זה וחייב בתשלומים כל עוד לא הוכיח אחרת.
נרדו זלקו
נרדו זלקו (בספרדית: Nardo Zalko; 1 באוקטובר 1941 – 2 ביוני 2011) היה עיתונאי, סופר, חוקר והיסטוריון של טנגו ארגנטינאי-צרפתי, שכתב ופרסם ספרים ומאמרים המהווים סימוכין למושגים המיוחדים למוזיקה ולריקוד זה, אשר את קורותיהם חקר לאור יחסי-הגומלין בין בואנוס איירס ופריז. תרם תרומה נרחבת לחקר האקדמי של תולדות הטנגו.
זיגמר גבריאל
זיגמר הרטמוט גבּריאל (בגרמנית: Sigmar Hartmut Gabriel; נולד ב-12 בספטמבר 1959) הוא פוליטיקאי גרמני שכיהן כשר החוץ של גרמניה ומשנה לקנצלר גרמניה. כיהן כיו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה מ-2009 עד 2017, עובדה שהפכה אותו למנהיג הוותיק ביותר של המפלגה מאז וילי ברנדט. בנוסף, היה השר הפדרלי לאיכות הסביבה בשנים 2005–2009 והשר הפדרלי לענייני כלכלה ואנרגיה בשנים 2013–2017. מ-1999 עד 2003 היה ראש ממשלת סקסוניה התחתונה.
נרדו זלקו
קורות חיים
נרדו זלקו היה בנם של פרידה ואברשה זלקו, זוג מהגרים יהודים שהגיעו מליטא לארגנטינה. הוא נולד וגדל ברובע, ערש הטנגו בבואנוס איירס.
זיגמר גבריאל
גבריאל הוא פרוטסטנטי לותרני, ומשתייך לאגף הימני של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
ראשית חייו
גבריאל נולד בגוסלאר שבמערב גרמניה לוולטר גבריאל (1921–2012), פקיד ציבור עירוני ותומך של המפלגה הנאצית, ולאנטוניֶה גבריאל (1922–2014), אחות בבית חולים. הוריו של גבריאל התגרשו ב-1962, ובמשך שש השנים הבאות חי עם אביו וסבתו לינה גבריאל, בעוד אחותו גרה עם אמם. לאחר מאבק משמורת ממושך הוענקה לאמו משמורת על שני הילדים ב-1969.
גבריאל למד בבית ספר בגוסלאר, ושירת כחייל בחיל האוויר הגרמני משנת 1979 עד 1981. הוא למד פוליטיקה, סוציולוגיה וגרמנית באוניברסיטת גטינגן. ב-1982 עבר את בדיקת המדינה הראשונה כמורה לדקדוק בבית ספר ב-1987, ובשנת 1989 את בדיקת המדינה השנייה.
נרדו זלקו
קריירה
בשנת 1970, עם אשתו ובנו בן השלוש, הגיע זלקו לפריז, חלומו מאז ומתמיד. בשנת 1979 התקבל כעיתונאי ב (AFP), שם נכנס לאגף AmSud אמריקה הדרומית ונעשה במהירות מנהל משמרת. בשנת 2006 סיים את עבודתו כראש האגף כאשר פרש לגמלאות.
זיגמר גבריאל
ראשית חייו
לגבריאל בת, ססקיה, ילידת 1989, מחברתו לשעבר, ממוצא יהודי, שהורי הוריה נרצחו באושוויץ. היה נשוי לאחר מכן למוניס דמירל, ממוצא טורקי, בין השנים 1989 ל-1998, ולא היו להם ילדים. בשנת 2012 הוא התחתן עם רופאת השיניים אנקה שטדלר, איתה היה במערכת יחסים מאז 2008. ב-2012 נולדה בתם מארי. בתו תיאה נולדה ב-2017.
קריירה פוליטית
ב-1977 הצטרף גבריאל למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) והחזיק במהרה במספר תפקידים בפוליטיקה המקומית. בשנת 1990 נבחר לראשונה לפרלמנט המדינה של סקסוניה התחתונה, שם הוביל את הסיעה מ-1998 עד 1999.
נרדו זלקו
קריירה
בשנת 1996 זלקו התמנה לעורך ראשי של עיתון האקדמיה לטנגו בצרפת .Tango, Le Bulletin de l'Académie Française de Tango הוא צבר אוסף של מסמכים נדירים, תקליטים, תווי-נגינה, פרטיטורות, ספרים, תמונות, צילומים הקשורים לנושא הטנגו וראיין מוזיקאים, הנגנים, הזמרים והרקדנים שבזכותם מתקיימת אמנות הטנגו, מאסטור פיאצולה ועד. אוסף זה נמצא כיום ב (CND) בצרפת.
זיגמר גבריאל
ראש ממשלת סקסוניה התחתונה
ב-15 בדצמבר 1999, לאחר התפטרותו של גרהרד גלוגובסקי, הפך גבריאל לראש ממשלת סקסוניה התחתונה. הוא כיהן בתפקיד זה עד 4 במרץ 2003. בשנים אלו הוצג כמקורבו וכבן חסותו של גרהרד שרדר, אז קנצלר גרמניה, ואולי אף כיורש אפשרי לתפקיד.
נרדו זלקו
קריירה
בשנת 1998 פרסם זלקו את ספרו "פריז – בואנוס איירס, מאה שנות טנגו" בצרפתית, Paris – Buenos Aires, Un Siècle de Tango (הוצאת ), בו תיעד בהרחבה את המוזיקה, הריקוד, השירה והתרבות של הטנגו, ואת יחסי ההשפעה ההדדית שנוצרו בין שתי הבירות הנזכרות בספר. הספר הוצא לאור בספרדית בשם Paris – Buenos Aires, Un Siglo de Tango בשנת 2001.
זיגמר גבריאל
השר לאיכות הסביבה, שימור טבע ובטיחות גרעינית
בין השנים 2005 ל-2009 היה גבריאל השר הפדרלי לסביבה, שימור הטבע והבטיחות הגרעינית של הממשלה הראשונה של אנגלה מרקל (CDU). במהלך כהונתו קידם גבריאל את הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה מתחדשת. הוא גם הוביל את המשלחת הגרמנית לשיחות האקלים של האו"ם ב-2006 בניירובי. בשנת 2007, כאשר גרמניה הייתה נשיאת מועצת האיחוד האירופי, הוא הוביל את המשא ומתן בין שרי האיחוד האירופי לאיכות הסביבה על מאמץ שאפתני לצמצם את פליטת גזי חממה ל-20% מתחת לרמות 1990. באותה שנה התלווה למרקל בביקור בן יומיים בגרינלנד, כדי לראות את אתר הקרח של אילוליסאט (אתר מורשת עולמית של אונסק"ו) ואת קרחון Sermeq Kujalleq, על מנת לקבל מבט ממקור ראשון על ההשפעות של התחממות כדור הארץ.
נרדו זלקו
קריירה
לטנגו שצמח בבתי הבושת של עיר-הנמל בואנוס איירס, הסביר זלקו בספרו, היה צורך להצליח בפריז על מנת שיוכל לשוב אל ארץ מולדתו עטור תהילה וספוג מוניטין של העולם הגדול. בספר 357 עמודים (316 עמודים בהוצאה השנייה), ובהם 66 אילוסטרציות, כמה מהן נדירות ויקרות ערך, מתוך האוסף הפרטי של זלקו שכלל שירי טנגו, תווי נגינה, גלויות, רישומים, קריקטורות וצילומים המשלימים את הטקסט הכתוב.
זיגמר גבריאל
השר לאיכות הסביבה, שימור טבע ובטיחות גרעינית
לרגל חגיגות ה-60 למדינת ישראל להקמתה של מדינת ישראל, השתתף גבריאל בישיבת הממשלה המשותפת הראשונה של ממשלות גרמניה וישראל בירושלים בשנת 2008.
מנהיג האופוזיציה 2009–2013
בעקבות תבוסה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בבחירות הפדרליות של 2009, פרנץ מינטרפרינג התפטר מתפקיד יו"ר המפלגה. גבריאל נבחר כיורשו ב-13 בנובמבר 2009. הוא נבחר מחדש כיו"ר המפלגה לשנתיים נוספות ב-5 בדצמבר 2011, וקיבל 91.6% מהקולות.
נרדו זלקו
קריירה
לדברי ההיסטוריון, זלקו היה הסופר הראשון שהתייחס ברצינות למחקר אודות התפתחות הטנגו בפריז. זלקו נחשב כיום למומחה בשטח מחקר הטנגו; עבודתו, ובמיוחד ספרו "פריז - בואנוס איירס, מאה שנות טנגו" מצוטטים בספרים מאמרים
זיגמר גבריאל
מנהיג האופוזיציה 2009–2013
ב-2010 קרא גבריאל לנאומיו של תילו סראזין, חבר מפלגתו שכתב בביקורתיות על הגירה תוך האשמת המוסלמים על סירובם להשתלב בחברה הגרמנית, "אלימות מילולית". הוא הצהיר שאף על פי שסראזין תיאר דברים רבים ומדויקים, מסקנותיו לא מתאימות לאידיאלים השוויוניים של הסוציאל-דמוקרטיה.
בשנותיו הראשונות כיו"ר דחף גבריאל לרפורמות מפלגתיות פנימיות. הוא ביטל את ועדת ההיגוי של המפלגה לטובת הוועד הפועל המורחב והוביל את כינוסי המפלגה, שהם המפגשים החשובים ביותר של המפלגה. הוא מילא תפקיד קריטי בהקמת הברית הפרוגרסיבית ב-2013, לאחר שביטל בינואר 2012 תשלום של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, בסך 100 אלף ליש"ט בשנה, לאינטרנציונל הסוציאליסטי. גבריאל מתח ביקורת על קבלתן של תנועות פוליטיות "רודניות" ולא דמוקרטיות לאינטרנציונל הסוציאליסטי.
נרדו זלקו
קריירה
ואתרים במרשתת.
זיגמר גבריאל
מנהיג האופוזיציה 2009–2013
בבחירות הפדרליות ב-2013 נחשב גבריאל מועמד אפשרי להבסת הקנצלרית המכהנת אנגלה מרקל, אך נחשב גם "לא פופולרי ולא ממושמע" בזמנו. כתוצאה מכך, הוא וחברים אחרים בהנהגת המפלגה הסכימו למנות את פיר שטיינבריק לאחר שפרנק-ואלטר שטיינמאייר, מנהיג המפלגה, פרש מהמרוץ.
נרדו זלקו
קריירה
בפריז, מטעם מרכז ז'ורז' פומפידו, זלקו ליווה והדריך סדרת סיורים במקומות שהיה להם קשר לטנגו. בשנת 2005 התמנה נרדו זלקו, לשגריר בפריז.
זיגמר גבריאל
מנהיג האופוזיציה 2009–2013
במהלך מערכת הבחירות הפך גבריאל למנהיג הראשון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שהתייצב בפני כנס של מפלגת אליאנס 90 (הירוקים); בנאומו קרא לברית אדומה-ירוקה כדי לנצח את מרקל בבחירות.
נרדו זלקו
קריירה
נרדו זלקו נפטר בפריז ב-2011 ונקבר בבית הקברות מונפרנאס. הותיר אחריו אלמנה, דר' הגר שמי זלקו, דוקטור לתולדות האמנות; בן, דר' דניאל זלקו, דוקטור לטוקסיקולוגיה ומנהל מחקר -INRAE ובת, אלין זלקו, אמנית, מאיירת ובוגרת האקדמיה הגבוהה לאמנויות ויזואליות
זיגמר גבריאל
סגן הקנצלר והשר הפדרלי, 2013
בשנת 2013 נחלה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית תבוסה שלישית ברציפות לאנגלה מרקל בבחירות הפדרליות. גבריאל ניווט בהצלחה משא ומתן קואליציוני שארך שלושה חודשים, כולל הצבעה של כ-475,000 חברי המפלגה לאישור ההסכם. הוא נחשב כמי שניהל משא ומתן במיומנות, במיוחד בהתחשב בחולשה היחסית של מפלגתו, שקיבלה מעט יותר מ-25% מהקולות בבחירות, לעומת יותר מ-41% בגוש השמרני של מרקל.
בוועידת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, זמן קצר לאחר הבחירות, גבריאל ושאר חברי הנהגת המפלגה נבחרו מחדש לתפקידיהם, אך ברוב קטן יותר; גבריאל קיבל 83.6% מקולות הבוחרים לעומת 91.6% בהצבעה הקודמת ב-2011.
נרדו זלקו
ספרים
Crepusculo en La Habana, Buenos Aires: ed. Catalogos, 1993 Paris – Buenos Aires, Un Siècle de Tango, Paris: Éditions du Félin, 1998
הוצאה שנייה - 2004, ISBN 2-86645-569-X
זיגמר גבריאל
סגן הקנצלר והשר הפדרלי, 2013
ספקולציות באשר לעתידו של גבריאל כמנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית עולות מאז שהוא השיג רק 74% בהצבעה של נציגי המפלגה בדצמבר 2015 - הנמוך ביותר עבור מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בעשרים שנה. ב-24 בינואר 2017 הודיע גבריאל כי לא יתמודד כמועמד לקנצלר ב-2017; במקום זאת הוא הציע שמרטין שולץ יהיה מועמד ויחליף אותו כיו"ר המפלגה.
נרדו זלקו
ספרים
הספר יצא בהוצאה שלישית - 2016 במהדורת ספרי-כיס, ISBN 978-2-86645-4 Le Tango, Passion du Corps et de l’Esprit , Aubin, France: Milan 2001,
ISBN 2-7459-0196-6
זיגמר גבריאל
מדיניות החוץ
במרץ 2012, לאחר ביקור בחברון ובשטחי הרשות הפלסטינית, אמר שהפלסטינים באזורים אלה הופלו באופן שיטתי וקרא לישראל, בדף הפייסבוק שלו, "משטר אפרטהייד".
נרדו זלקו
ספרים
Paris Buenos Aires un Siglo de Tango , Buenos Aires:
זיגמר גבריאל
מדיניות החוץ
באוגוסט 2014 אמר גבריאל כי מבנה פדרלי הוא הדרך היחידה לפתור תסיסה פרו-רוסית באוקראינה. הוא הוסיף כי העדיפות הגרמנית היא למנוע סכסוך ישיר בין רוסיה לבין אוקראינה. בהתייחסו למשטר הסנקציות הבינלאומי נגד רוסיה הצהיר גבריאל בתחילת 2015 כי "אנחנו רוצים לסייע בפתרון הסכסוך באוקראינה, אך איננו רוצים לכפות על רוסיה לכרוע על ברכיה". מאוחר יותר הציע כי אירופה תשקול הקלות בסנקציות תמורת שיתוף פעולה בסוריה. ההיסטוריון האוקראיני-אמריקאי אלכסנדר ג' מוטיל האשים את גבריאל ב"פייסנות" ו"בגידה מוחלטת בכל מה שסוציאל-דמוקרטים טוענים שהם מייצגים".
נרדו זלקו
ספרים
Corregidor, 2001, ISBN 950-05-1313-7 עיתונות: כתב השבועון מארצ׳ה מונטווידאו, בישראל 1961 עד 1970 כתב מארצ׳ה בפריז 1970 עד 1974 כתב מאמרים לעיתונים: , בואנוס איירס; "מונדו נואבו", קראקס; "לה וואנגארדיה", מדלין; "ידידות צרפת ישראל", פריז 1974 עד 1979 "אל אוניברסל", "אל נסיונל" , מקסיקו סיטי; "אל הראלד", מיאמי; , ולנסיה; "אל טיאמפו", בוגוטה, 1980 עד 1991 עורך ראשי של "טנגו, ירחון האקדמיה הצרפתית לטנגו", פריז, 1996
זיגמר גבריאל
מדיניות החוץ
בחודש יולי 2015 הפך גבריאל למבקר הראשון, ב-13 השנים האחרונות, מטעם הממשלה הגרמנית באיראן, ואף לדמות הבכירה הראשונה מממשלה של מדינה מערבית גדולה שהגיעה לביקור במדינה, ימים אחדים לאחר חתימת הסכם הגרעין עם איראן. גבריאל סייר עם משלחת של נציגי התעשייה הגרמנית במטרה לחדש את העסקים עם השוק האיראני. בהמשך נפגש עם נשיא איראן חסן רוחאני, ולאחר מכן קיים פגישה משולשת עם שר החוץ האיראני מוחמד ג'וואד זריף ושר הנפט ביג'אן נמדר זנגנה. המפגשים קוממו את ישראל ואת הקהילה היהודית; השגריר הישראלי הביע את חששותיו לגבי ביקורו של גבריאל בפני ממשלת גרמניה, והקונגרס היהודי העולמי מתח ביקורת חריפה על השר ושהאשים אותו כי הוא מעמיד את האינטרסים העסקיים לפני מוסר.
בחודש ספטמבר 2015, בעת משבר ההגירה באירופה, ביקר גבריאל במחנה הפליטים זעת'רי בירדן כדי ללמוד על מצוקתם של פליטי מלחמת האזרחים בסוריה מאז 2011. גבריאל הפציר בסעודיה להפסיק את תמיכתה בדתיים רדיקלים והביע דאגה מהמימון שסעודיה מעניקה למסגדים והאביים בגרמניה שמשמשים חממה לקיצונים איסלאמיסטים.
בינואר 2016 השתתף גבריאל בישיבת הממשלה הראשונה של ממשלות גרמניה וטורקיה בברלין. מאוחר יותר באותה שנה כינה הצטרפות של טורקיה לאיחוד האירופי בטווח הקרוב "אשליה".
יו"ר הפרלמנט של איראן, עלי לאריג'אני, ביטל באוקטובר 2016 פגישה עם גבריאל, בתפקידו כשר הכלכלה וסגן הקנצלר לאחר שקרא לטהראן לערוך רפורמות, לפעול באחריות בסוריה והתנה את שיפור היחסים בהכרה בישראל.
באפריל 2017 ביקר בישראל. הוא נפגש עם נשיא המדינה ראובן ריבלין, ואולם פגישתו עם ראש הממשלה בנימין נתניהו בוטלה עקב התנגדות נתניהו לפגישתו עם נציגי "שוברים שתיקה" ו"בצלם".
במאמר שפרסם בעיתון "פרנקפורטר רונדשאו" כתב שסוציאל־דמוקרטים, כמו היהודים, היו הקורבנות הראשונים של השואה. השוואה זו ספגה ביקורת.
ב-29 בדצמבר 2017 מתח גבריאל ביקורת על מדיניות ממשלת ישראל ואמר כי "מדינת ישראל מתנהגת כמו משטר האפרטהייד בדרום אפריקה". בעקבות דברים אלו ספג גבריאל ביקורת רבה מקרב ארגוני זכויות אדם יהודיים ומספר פעילים ידועים.
מדיניות כלכלית
לרגל פסגת ה-G-20 ב-2011, הצטרף גבריאל לאד מיליבנד, מנהיג מפלגת הלייבור של בריטניה, והוקאן יוהולט, יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית השוודית ב"הצעת עסקה חדשה לצמיחה כלכלית". הם אמרו כי מנהיגי G-20 צריכים להתחייב להנהגת מס טרנזקציות פיננסיות בכל המרכזים הפיננסיים העיקריים והסכם להפריד בין בנקאות לצרכנית ובנקאות להשקעות.
במכתב ששלח לנציב האירופאי למסחר, קארל דה גוכט, הצהיר גבריאל במרץ 2014 כי "הוראות מיוחדות להגנה על השקעות אינן נדרשות בהסכם בין האיחוד האירופי לארצות הברית על שותפות הסחר וההשקעות הטרנסאטלנטית (TTIP)". במקום זאת הוא קרא אחר כך להקמת בית דין ציבורי להשקעות שיחליף את מערכת הבוררות הפרטית הנוכחית, ולאפשר עררים על פסקי בוררות. בינתיים, הוא הזהיר ללא הרף מפני הציפיות לגידול כלכלי מ-TTIP, אך טען כי ההסכם נחוץ כדי לקבוע סטנדרטים משותפים גבוהים לצרכנים. באוגוסט 2016 אמר גבריאל כי שיחות TTIP היו למעשה כישלון.
בספטמבר 2014 דחה גבריאל הכללת סעיף בעניין סכסוך בין משקיע למדינה בהסכם הכלכלי והסחרי (CETA) בין קנדה לבין האיחוד האירופי, מה שהביא לפתיחת משא ומתן מחודש, שעיכב את כניסתו לתוקף של ההסכם.
בשנת 2016 ביטל בית משפט גרמני החלטה של גבריאל להעניק אישור מיוחד לרשת הסופרמרקטים הגדולה במדינה, אדקה, לרכוש את רשת המכולת "קייזר", שבבעלות קבוצת טנגלמאן. השופטים העלו שאלות בנוגע ל"הטיה והיעדר נייטרליות" של השר, וטענו כי הלה קיים דיון סודי בתהליך קבלת ההחלטות.
מדיניות האנרגיה
בעקבות האסון הגרעיני בפוקושימה בשנת 2011, גבריאל מתח ביקורת חריפה על הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית ואמר כי היא קידמה "בניית מתקנים גרעיניים בכל חלקי העולם, גם באזורי מלחמה ומשבר. זה צריך להיפסק".
בשנת 2015 התנגד גבריאל להצעת הנציבות האירופית לשוקי קיבולת כוח אזוריים, אשר לפיה יצרני חשמל מקבלים תשלום על אספקת חשמל כגיבוי, בזמנים שבהם אנרגיה ממקורות מתחדשים, כגון השמש והרוח, אינו מספקת את רשת החשמל. שוק חופשי שעומד מאחורי מלאי החירום יהיה זול יותר ויעבוד בדיוק כמו שוקי הקיבולת, אמר גבריאל. מאוחר יותר הוא אף הזהיר מפני יציאה חפוזה מייצור חשמל מפחם, לאור החשש כי מהלך כזה עלול לעורר לחץ נוסף על היצרנים שעדיין מתמודדים עם הכיבוי המתוכנן של תחנות כוח גרעיניות עד שנת 2022.
ייצוא נשק
בתחילת כהונתו כשר הפדרלי לענייני כלכלה ואנרגיה, הבטיח גבריאל, תוך הכעסת יצרני הנשק, גישה זהירה יותר לייצוא נשק, ואותת על שינוי ממדיניות הממשלה הקודמת, שבה עלו המכירות. באוגוסט 2014 הוא ביטל את הרישיון שניתן לחברת ריינמטל להקים מרכז אימונים צבאי ממזרח למוסקבה.
גבריאל מחויב למדיניותה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית להפחתת מכירות הנשק למדינות הפוגעות בזכויות האדם ובשלטון החוק או במקומות שמכירות כאלה עשויות לתרום לחוסר יציבות פוליטית. הוא הצהיר כי שליטה על היעד הסופי של נשק קל שנמכר למדינות כאלה אינה מספקת. עם זאת, הוא ציין שהממשלה לא תחסום באופן גורף עסקאות עם מדינות שמחוץ לברית המסורתית של גרמניה. עסקאות עם מדינות כאלה יכולות להיות מאושרות בגלל "מדיניות חוץ מיוחדת או אינטרסים ביטחוניים". הוא הציע כי משרד החוץ הפדרלי עשוי להיות הגוף המתאים ביותר להחליט אם לאפשר ייצוא, וקרא למדיניות משותפת של ייצוא נשק אירופי. בסוף 2015 אישר משרדו את המיזוג של יצרנית הטנקים הגרמנית קראוס-מאפי וגמן (KMW) עם יצרנית הרכב המשוריין הצרפתית נקסטר.
מדיניות דיגיטלית
בספטמבר 2014 כינה גבריאל את גוגל, אמזון ואפל "אנטי-חברתיות" וקרא לאכיפת מיסוי מתאים. בתחילת 2015 גבריאל ועמיתו הצרפתי עמנואל מקרון כתבו במכתב משותף לסגן נשיא הנציבות האירופית, אנדרוס אנסיפ, כי כוחם ההולך וגדל של כמה ענקים מקוונים "מצדיק התייעצות במדיניות במטרה להקים גנרל הולם מסגרת רגולטורית לפלטפורמות דיגיטליות חיוניות".
בשנת 2016, במהלך סדרה של הצעות סינית לרכישת חברות ההנדסה הגרמניות, קרא גבריאל בפומבי לסעיף הגנה אירופאי רחב, אשר ביכולתו לעצור השתלטות זרה על חברות שלטכנולוגיה שלהן חשיבות אסטרטגית להצלחה הכלכלית העתידית של האזור.
זכויות אדם
באפריל 2014, עורך הדין לזכויות אדם, מו שאופינג, סורב להיפגש עם גבריאל במהלך ביקורו בסין, אף על פי שהשר אמר לפני הפגישה כי הוא מעוניין לפגוש בקולות ביקורתיים.
במהלך ביקורו אצל סלמאן מלך ערב הסעודית ב-2015, פתח גבריאל במאמץ ציבורי יוצא דופן לשכנע את הרשויות הסעודיות לשחרר או להעניק חנינה לסופר ראיף בדווי הכלוא בסעודיה, וקרא להגברת קולה הפוליטי של גרמניה באזור שבו השפעתו הייתה מוגבלת במידה רבה לנושאים כלכליים. חברי פרלמנט וארגוני זכויות אדם קראו לו לדון במקרה של בדווי לפני נסיעתו. הביקורת הבוטה שלו על הצדק בסעודיה הייתה יוצאת דופן ביחס למנהיגים מערביים אחרים שביקרו במדינה, שהיא בעלת ברית הקרובה למערב בנושאי טרור ובמדינה האסלאמית, במיוחד בהתחשב במעמדה של גרמניה כמקור היבוא השלישי בגודלו בסעודיה. בממשלת ארצות הברית אומנם נמתחה ביקורת על פסק הדין של בדווי, אולם מזכיר המדינה האמריקני ג'ון קרי לא דיבר על המקרה בפומבי כאשר ביקר בריאד ימים ספורים קודם לכן.
צלופן
נייר צלופן הוא משטח דק ושקוף של חומר העשוי מתאית מחודשת של עצים או פלסטיק. הצלופן שימש לעטיפת מזון עקב אטימותו כך שמנע מעבר לחות, חיידקים, שמן ואוויר. וכך המוצר שעטוף בתוכו שומר על טריותו. בנוסף בעת גילויו זה היה המוצר השקוף היחידי (עד להמצאת הפלסטיק) כך שאפשר לראות את המוצר מבעד לעטיפתו ללא הצורך בפתיחת האריזה.
גילוי וייצור
תהליך הייצור בנוי משבלונה שבו פתח צר שדרכו מעבירים זהורית בתוך אמבטיית חומצה אשר הופך זהורית לתאית בצורה של הסרט בעובי של הפתח שבשבלונה. בתהליך דומה עם שבלונה בה יש חורים, ניתן לייצר סיבים סינתטיים של זהורית.
שימושים
הצלופן שימש במקור כדי לאטום צנצנות של ריבה. בשימוש לאטימה היו מרטיבים את הצלופן כך שהוא היה מתייבש ומתהדק על פתח הצנצנת. נייר צלופן משמש גם לאריזות ססגוניות. צלופן צבעוני או שקוף עוטף כמות ניכרת מהמתנות והחבילות שאנו מקבלים ונותנים. בעונת החגים הצלופן מככב בכל חנות או קיוסק אשר מציעים חבילות וסלסלות שי לחג.
החל משנות ה-80 החליף את הצלופן הפוליפרופילן בשימושים רבים מפני שייצורו זול יותר. אולם עד היום הצלופן משמש בעיקר לאריזות.
גביע ליגת הכדורגל המקצוענית
גביע ליגת הכדורגל המקצוענית (ברוסית: Кубок ПФЛ) הוא טורניר כדורגל שנתי, שנערך בשנים 2003-2010, כטורניר להכרעת אלופת הליגה.
2003 עד 2010
בעבר נערך טורניר ליגת הכדורגל המקצוענית החל מעונת 2003 עד 2010 והיה נערך באמצע חודש נובמבר, בין חמש הקבוצות המנצחות של אזורי הליגה השנייה משנת 2003 עד 2010. הגביע הכריע את האלופה הבלתי מעורערת של הליגה השנייה ומחזיקת הגביע הייתה מעפילה לליגת המשנה.
כל שמונת מהדורות הטורניר נערכו במוסקבה באצטדיון לוז'ניקי. ב-12 בספטמבר 2009 מנכ"ל מועדון הכדורגל "ז'מצ'וז'ינה סוצ'י הציע לארח את גביע הליגה לעונת 2009 בעיר סוצ'י, בצטטו את העובדה שהטורניר ימשוך יותר עניין בקרב האוהדים, מאשר אם ייערך במוסקבה. אבל 9 באוקטובר, בישיבת מועצת התאחדות ליגת הכדורגל המקצוענית הוחלט שהגביע בעונת 2009 — ייערך במוסקבה, באצטדיון לוז'ניקי.
2010
}}
תוכנית שלא יושמה
הגביע אורגן מחדש בשם גביע הליגה של ליגת הכדורגל המקצוענית (Кубок Лиги ПФЛ) והוא תוכנן להיערך במקביל לעונת הליגה בליגת הכדורגל המקצוענית ולטורניר הגביע הרוסי בכדורגל ולהוות לטורניר הגביע של ליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה. על פי חוקי הטורניר לפחות שלושה שחקנים צריכים היו להיות כאלה שנולדו אחרי 1 בינואר 1998. בנוסף תוכנן שהטורניר ייערך בשני שלבים: שלב בתים ושלב פלייאוף. אך לבסוף הטורניר לא יצא לפועל.
שיאנית ההופעות
3 קבוצות השתתפו בטורניר יותר מפעם אחת:
חואן סימון
חואן ארנסטו סימון (בספרדית: Juan Ernesto Simón; נולד ב-2 במרץ 1960) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הבלם.
סימון נמנה עם סגל נבחרת ארגנטינה שסיימה במקום השני במונדיאל 1990.
קריירת משחק
סימון הצטרף למחלקת הנוער של ניואל'ס אולד בויס ב-1975. שנתיים אחר כך, בגיל 17 בלבד, ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת. הוא שיחק במדי הקבוצה בליגת העל הארגנטינאית במשך שש שנים, כשעונת השיא שלו עם קבוצתו הייתה, בה סיימה הקבוצה במקום השלישי, מרחק 11 נקודות מהאלופה בוקה ג'וניורס.
לקראת עונת, הצטרף סימון לקבוצת מונקו מהליגה הצרפתית. עונת הבכורה שלו בקבוצה הייתה מוצלחת. סימון רשם 36 הופעות ליגה באותה עונה והחמיץ שניים בלבד, וקבוצתו הפסידה את האליפות לבורדו בפער שערים בלבד, לאחר שהקבוצות סיימו את העונה עם מספר נקודות זהה. מונקו העפילה באותה עונה גם לגמר הגביע הצרפתי, שם הפסידה למץ 2-0 בהארכה. סימון פתח ושיחק לכל אורך ההתמודדות. עונה אחר כך זכה סימון עם קבוצתו בגביע הצרפתי, לאחר ניצחון 0–1 על פריז סן-ז'רמן. סימון שוב פתח בגמר הגביע ושיחק לאורך כל ההתמודדות. בליגה סיימה מונקו במקום השלישי, 11 נקודות מהאלופה בורדו. עונת הייתה האחרונה של סימון במונקו. מבחינה מקצועית, רשמה מונקו התדרדרות גדולה, כשסיימה תשיעית בלבד בליגה. גם מבחינה אישית חווה סימון ירידה, כששותף ב-13 משחקי ליגה בלבד.
בתום שלוש עונות במונקו, חתם סימון בשטרסבורג, ששיחקה אז בליגת המשנה. בעונתו הראשונה בשטרסבורג לא הצליח סימון להשתלב בהרכב. הוא רשם 15 הופעות בלבד והקבוצה סיימה במקום התשיעי. בעונה השנייה שלו בשטרסבורג חל שיפור ניכר ביכולתה של הקבוצה. סימון שותף ב-32 משחקי ליגה, בהם כבש לראשונה בקריירה שני שערים בעונה אחת, והקבוצה סיימה במקום הראשון וחזרה לליגה הבכירה.
בקיץ 1988, הביע מאמנה החדש של בוקה ג'וניורס, חוסה פסטוריסה, עניין רב בהחתמתו של סימון, והבלם חזר למולדתו. משחקו הראשון במדי בוקה היה הסופר קלאסיקו הארגנטינאי מול ריבר פלייט, ב-18 בספטמבר 1988 באצטדיון המונומנטל. בוקה ניצחה במשחק בתוצאה 0–2, וסימון היה לשחקן מפתח בחלק האחורי של הקבוצה, גם לאחר עזיבתו של פסטוריסה לאחר שנה. ב-1992, עם המאמן האורוגוואי אוסקר טבארס, החזירה לעצמה בוקה את תואר אליפות ארגנטינה לראשונה מזה 11 שנים. בסך הכל שיחק סימון בבוקה במשך שש שנים, ואף שימש לסירוגין כקפטן הקבוצה.
ב-1994 פרש סימון ממשחק פעיל, בגיל 34. לאחר פרישתו החל בקריירה כסוכן שחקנים.
נבחרת ארגנטינה
סימון החל את דרכו בנבחרת ארגנטינה הצעירה. ב- השתתפה הנבחרת בטורניר גביע העולם לנוער שנערך ביפן. מאמן הנבחרת הבוגרת באותה תקופה, ססאר לואיס מנוטי, הוביל גם את הנבחרת הצעירה בטורניר. סימון שותף בכל משחקיה של ארנטינה בטורניר, לצד כוכבים צעירים כמו דייגו מרדונה (השחקן המצטיין) ורמון דיאס (מלך השערים). ארנטינה ניצחה בכל ששת משחקיה והפגינה עליונות מובהקת, בדרך לזכייה בתואר. על אף שלא הצטיין בכיבוש שערים, סימון כבש שער אחד בשלב הבתים, בניצחון 1–4 על. שנה אחר כך זומן סימון בן ה-20 לסגל נבחרת ארגנטינה, ואף זכה להופעת בכורה מהמאמן מנוטי.
רק לאחר תשע שנים, לאחר שחזר לארגנטינה ושיחק במדי בוקה ג'וניורס, זכה סימון לחזור לסגל הנבחרת. מאמן הנבחרת באותה תקופה, קרלוס בילארדו, שילב את סימון בהכנות לקראת מונדיאל 1990 באיטליה, ואף כלל אותו בסגל הנבחרת בטורניר. סימון פתח בהרכב בכל שבעת משחקיה של ארגנטינה בטורניר, ולא הוחלף באף אחד מהם. הוא פתח גם במשחק הגמר מול, שהסתיים בהפסדה של ארנטינה בתוצאה 0–1.
הפדרציה של האיגודים המקצועיים וועדי העובדים העצמאיים והדמוקרטים בפלסטין
הפדרציה של האיגודים מקצועיים וועדי העובדים העצמאיים והדמוקרטים בפלסטין, הוקמה כתגובה לחוסר הדמוקרטיה בתוך הפדרציות של ארגוני העובדים הפלסטיניים הוותיקים.
באמצעות מאמציהם של פעילי זכויות עובדים עצמאיים והמרכז לדמוקרטיה וזכויות עובדים (DWRC), מאות ועדי עובדים עצמאיים הצטרפו להתאחדות ועדי העובדים העצמאיים מאז 2004, וקיימו את הכנס הראשון שלהם בשנת 2007.
חשיבות
על-פי חלק מהמשקיפים פסקו הפדרציות הקיימות של ארגוני העובדים ברשות הפלסטינית להיות דמוקרטיות. הפדרציה הכללית הפלסטינית של האיגודים המקצועיים (PGFTU) שנשלטת על ידי הפת"ח, לא קיימה בחירות מאז 1981.
בשנת 2007, הביקורת על ה-PGTFU הגיעה לשיאה בייסוד הפדרציה של האיגודים מקצועיים וועדי העובדים העצמאיים והדמוקרטים בפלסטין, המייצג מעל 50,000 עובדים ועובדות, החברים בוועדי עובדים עצמאיים, אשר נבחרו באופן דמוקרטי בכל רחבי הגדה המערבית ועזה. מוחמד אל-עארורי, בעברו איש ה-PGFTU, נבחר לרכז הראשי של הפדרציה החדשה.
עימותים עם ה-PGFTU
בשנת 2005 שלח ה-PGFTU מכתב לפדרציה הבינלאומית של ארגונים להשכלת עובדים (IFWEA).
בטענה כי "מה שמתייחסים אליו כוועדי עובדים עצמאיים, למעשה מתואמים עם המרכז לדמוקרטיה וזכויות עובדים בראשות מוחמד דהמאן כמו גם עם תנועת החמאס ומפלגת היוזמה הלאומית הפלסטינית בראשות מוסטפא ברגותי."
אישומים מסוג זה, העלולים להביא למאסר של המעורבים, היו במרכזה של מחלוקת קשה של ה-PGFTU עם המרכז לדמוקרטיה וזכויות עובדים (DWRC).
טל בראון
טל בראון (נולד ב-7 באוגוסט 1992) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן. יוטיובר בתחום השחמט.
נכון למאי 2021, מדורג במקום ה-15 בישראל לפי מד כושר.
ביוגרפיה
טל בראון נולד בתל אביב ולמד בגימנסיה העברית "הרצליה".
רכש את השכלתו הבסיסית בשחמט במרכז השחמט על שם סול וסיסי מרק ברמת אביב. בין השנים 2006–2012 ייצג בראון את ישראל באליפויות העולם ואליפויות אירופה, בקטגוריות גיל שונות. מגיל 16 משחק בליגה הלאומית: ב-2008 במסגרת מועדון פתח תקווה, ומ-2009 בשורות מועדון השחמט ראשון לציון. בשנת 2018 שיחק גם בליגה היוונית הבכירה.
בנובמבר 2013 בראון שיחק בלוח הרביעי של נבחרת הגברים של ישראל באליפות אירופה לאומות, שנערכה בוורשה.
בראון הוא רווק ומתגורר בתל אביב.
Déjà Vu (שיר של ביונסה)
Déjà Vu (בעברית: דז'ה וו) הוא שיר של הזמרת האמריקנית ביונסה בהשתתפות הראפר ג'יי זי מאלבומה השני B'Day. השיר יצא כסינגל ראשון מן האלבום בתאריך 24 ביוני 2006. השיר הופק על ידי רודני ג'רקינס וביונסה ונכתב אף על ידם יחד עם דלישה תומאס, מקבה, קלי ניקול מחיר, שון קרטר. זהו שיר מסוג R&B, אשר משלב אלמנטים של פאנק ומוזיקת סול משנות ה-70. השיר מתאר אישה שנזכרת אל מאהב בעבר.
השיר קיבל ביקורות מעורבות. מבקרים רבים ציינו את הדמיון של "Déjà Vu" עם השיר "Crazy in Love" של הזמרת שיצא ב-2003. עם זאת, מבקרים שבחו את האסרטיביות והחושניות בדרך בה ביונסה שרה את השיר ואף, השוו את קולה לזה של טינה טרנר בסוף שנות ה-80. גרסת הרמיקס של השיר זיכתה את ביונסה במועמדות לפרס גראמי, ואף זכה לשיר הטוב ביותר בטקס פרסי MOBO לשנת 2006.
"Déjà Vu" הגיע לשיא של מספר ארבע המצעד הבילבורד הוט 100. השיר הגיע למעמד זהב בארצות הברית, ולמעמד כסף בבריטניה ואף, הגיע למקום הראשון במצעד הבריטי. נוסף על כך, השיר הגיע לטופ 20 באירופה. קליפ השיר בוים על ידי סופי מולר.
וולטר אוסבורן
ראשית חייו
וולטר אוסבורן נולד ברתמינס, דבלין, השני מבין שלושת בניו של ויליאם אוסבורן, צייר בעלי חיים מצליח שהתמחה בהצגת סוסים וכלבים עבור בעלי האדמות האיריים העשירים באותה תקופה. בשנות השמונים של המאה ה-19, בעלי בתים רבים נקלעו לקשיים כלכליים, ויליאם נאלץ להתמקד בציור בעיקר של כלבים.
וולטר למד מאביו שאפשר להרוויח כסף מציור בעלי חיים, והוא הפיק לא מעט ציורים כאלה כולל ילדים עם חיות המחמד שלהם, וסדרת עבודות אימפרסיוניסטיות על פרות. עם זאת, לדברי היסטוריון האמנות קמפבל, בציורים אלה, "אוסבורן מתנער מהאיכות הסנטימנטלית או הספרותית של ציור ז'אנר ויקטוריאני, ומציג גישה מציאותית יותר ואווירה של עדינות."
הצלחה
הוא זכה בפרס טיילור ב־1881 וב־1882, פרס הסטודנטים הגבוה ביותר באירלנד באותה תקופה. בזמן שלמד באוניברסיטה באנטוורפן הוא הושפע מהצייר הפלמני רובנס, ומהריאליסט הצרפתי, ז'ול בסטיאן-לפה בשנת 1883 עבר אוסבורן מאנטוורפן לבריטאני שם צייר את "איסוף התפוחים" המפורסם שלו, המצוי בגלריה הלאומית של אירלנד. זמן קצר לאחר מכן הוא עבר לאנגליה אבל חזר לעיתים קרובות לדבלין כדי להכין רישומי טיוטה למה שהפכה לסדרה המפורסמת ביותר שלו - חיי היומיום של העניים בעיר. אף על פי שיש לסדרה הזאת ההערכה רבה בהווה, ציורי הרחוב התיעודיים הללו לא זכו להצלחה מסחרית, ואוסבורן השלים את הכנסותיו באמצעות ציורי פורטרטים של מעמד הביניים.
מוות
אמו חלתה בתחילת המאה העשרים, וולטר בילה תקופות ארוכות בטיפול בה. בשנת 1903, הוא חלה בדלקת ריאות. [8] הוא נפטר בטרם עת מהמחלה ב־24 באפריל 1903 בגיל 43. הוא נקבר בבית העלמין בהר ג'רום.
הני בירנבאום
הני (גיטל) בירנבאום (Henni Gitel Birnbaum; 1905 – 22 במאי 1990) הייתה יהודייה, שפעלה רבות להצלת יהודים במחנות הריכוז באירופה בעת השלטון הנאצי.
וולטר אוסבורן
הערכה
כמה מבקרים הציעו כי בזמן מותו הוא היה על סף בגרותו האמנותית. עבודתו האחרונה "תה בגן" שהיה מיזוג של נטורליזם ואימפרסיוניזם, נותרה לא גמורה במותו ונמצאת כעת באוסף הגלריה העירונית יו ליין בדבלין. יצירתו מבוקשת מאוד על ידי אספנים.
הני בירנבאום
הילדים שלה ושל בעלה יהושע בירנבאום קיבלו עבורם את אות המציל היהודי בשנת 2011.
וולטר אוסבורן
הערכה
מרבית ציוריו הם פיגורטיביים ומתמקדים בנשים, ילדים, קשישים, עניים וחיי היום יום של אנשים רגילים ברחובות דבלין, כמו גם סדרות של סצינות כפריות. הוא גם הפיק נופים עירוניים, אותם צייר משרטוטים וגם מתצלומים.
הני בירנבאום
ביוגרפיה
הני בירנבאום נולדה בגליציה פולין ליוכבד לבית שעיה ויוסף וידן.
וולטר אוסבורן
הערכה
אוסבורן היה בעל אישיות מרתקת וכריזמטית והיה מקובל מאוד במגוון חוגים חברתיים.
הני בירנבאום
ביוגרפיה
בהגיעה לגיל שנתיים היגרו הוריה לקלן, שם הצליחו להתבסס כלכלית. על אף האדיקות הדתית של הוריה זכתה להשכלה כללית ואף למדה לנגן בפסנתר. בשנת 1927 נישאה ליהושע בירנבאום (בנישואין דתיים בלבד שלא הוכרו על ידי השלטונות הגרמניים). בשנים 1928–1938 נולדו לזוג 5 ילדים. באוקטובר 1938 גורש בעלה במסגרת גירוש זבונשין עם יהודים נוספים ממוצא פולני אשר לא היו אזרחי גרמניה, לעיירה זבונשין של גבול פולין גרמניה. והני נותרה לבדה, בברלין ובהריון מתקדם. לאחר ליל הבדולח החליטה להבריח את ילדיה מברלין לניימכן שבהולנד, ושלחה אותם לבדם ברכבת להולנד. לאחר מספר שבועות ניסתה לעבור את הגבול לבדה במעבר זיבנאר אך נעצרה על ידי שומרי הגבול בהולנד שרצו להחזירה לידי הגסטפו. עקב הריונה המתקדם ובהתערבותו של רופא מקומי הועברה לבית חולים, בהולנד. לאחר הלידה סייע הרופא, דר' ואן מאובן, באמצעות חמיו, שר החוץ ההולנדי פטראוס אלברסן להשיב את בעלה יהושע מזבונשין לחיק המשפחה. המשפחה הייתה מהמשפחות הראשונות שהועברו למחנה הפליטים בווסטרבורק. בתחילת שנת 1941 החלו הני ויהושע לטפל ילדים פליטים שהגיעו למחנה ללא הורים ועד מהרה היו מטופלים בכ-300 ילדים. אחת הקבוצות הייתה של ילדים בגילאי 0 עד שנתיים (קבוצת"'הילדים הבלתי ידועים"). הגרמנים יעדו לשלוח ילדים אלו למחנות במזרח, אולם הני פנתה למפקד המחנה ו"הוכיחה" באותות ומופתים (שקריים כולם) שהילדים, הם צאצאים של יחסים "אסורים" בין קצינים גרמנים ונשים יהודיות. מפקד המחנה שינה את ההחלטה והשאיר את הילדים בחזקתה. עם תחילת השילוחים למחנות ההשמדה פעלה הני בכל דרך אפשרית, תוך סיכון חייה, להוצאת הילדים מרשימות הגירוש או להבריחם מחוץ למחנה. למזלם המשפחה החזיקה בסרטיפיקטים מ"הצלב האדום" שהיו מיועדים להחלפתם כנגד גרמנים-טמפלרים שהתגוררו ערב מלחמת העולם השנייה בארץ ישראל. ב-1944 המשפחה הועברה ל"מחנה הכוכבים" (שטרנלגר, Sternlager) בברגן-בלזן וגם שם החזיקו "משפחה מוגדלת" של עשרות יתומים, שכולם שרדו את אימי המחנה. תוך שמירה על צלם אנוש ושמירה על רוח יהודית כולל אפיית מצות ועריכת ליל סדר בשנת 1945.
באפריל 1945 כאשר אבד הסיכוי לבצע החלפה של הטמפלרים במחזיקי הסרטיפיקטים העלו הגרמנים את המשפחה וכל הילדים שטיפלו בהם לרכבת שיעדה מחנה השמדה (הרכבת האבודה מברגן בלזן לטרביץ). עקב הכאוס של המלחמה הרכבת לא הצליחה להגיע ליעדה ולאחר שבועיים של מסע שוחררו כל הנוסעים בה בטרביץ. לאחר שחרורם בשנת 1946, ייסדו בית יתומים חדש בבוסום (Bussum) לחלק מהילדים שהיו עמם בזמן השחרור, אליהם צורפו יתומים שהוצאו ממסתור. בני הזוג בירנבאום עלו ארצה עם שאר ילדי המשפחה וילדים מבית הילדים בשנת 1950.
חייה לאחר המלחמה
לאחר סיום המלחמה עלתה לישראל, והייתה אחראית על המטבח בכפר הנוער הדתי כפר חסידים, עד שלאחר מספר שנים עברה להתגורר בנהריה.
ב־1990 נפטרה בירושלים.
אות המציל היהודי
אות המציל היהודי מוענק על ידי ארגון בני ברית העולמי מאז 2011. נכון למאי 2020, הוענק האות לכ-200 יהודים שהצילו יהודים אחרים בשואה על אדמת אירופה, תוך סיכון חייהם. האות מוענק ליהודים שחיו תחת משטר פאשיסטי או נאצי, במדינות כבושות או באזורים שבהם יהודים חיו תחת סכנה של גירוש למחנות השמדה ועבודה. ילדיה של הני קיבלו את "אות המציל היהודי" בשמה בחודש מאי 2014 בטקס שהתקיים באנדרטת מגילת האש ביער הקדושים.
פארנסה
ספורטינג קלובה פארנסה (בפורטוגזית: Sporting Clube Farense; או בקיצור פארנסה) הוא מועדון כדורגל מהעיר פארו שבפורטוגל, אשר נוסד בשנת 1910. והחל מעונת 2023/2024 ישחק בפרימיירה ליגה, הליגה הבכירה של פורטוגל. המועדון מארח את משחקיו באצטדיון סאו לואיש המכיל 7,000 מקומות.
היסטוריה
המועדון החל את דרכו בליגות האזוריות של פורטוגל בהן שיחק במשך 8 עשורים והעפיל לראשונה לליגה הבכירה ב-1990 לאחר שזכה באליפות הליגה השנייה בעונת 1989/1990, עונה בה הגיע המועדון גם לגמר הגביע הפורטוגלי שם הפסיד לאסטרלה דה אמדורה. החל מעונת 1990/1991 שיחק המועדון בליגה הבכירה במשך 12 עונות רצופות, כשעונת השיא של המועדון הייתה עונת 1994/1995 בה סיים המועדון במקום החמישי בליגה. הסיום במקום החמישי זיכה את המועדון לכרטיס לסיבוב הראשון של גביע אופ"א בעונה שלאחר מכן. בסיבוב הראשון של גביע אופ"א המועדון הפסיד פעמיים לאולימפיק ליון הצרפתית בשער בודד בכל משחק ו-0–2 בסיכום שני המשחקים.
את ההצלחה מעונה זו לא הצליח לשחזר המועדון ובמשך העונות הבאות סיים בתחתית הטבלה עד שבעונת 2001/2002 סיים במקום ה-17 וירד לליגת המשנה. בעונות הבאות המשיך המועדון להדרדר כשהגיע עד לליגה השישית בעונת 2006/2007, והמשיך לשחק בליגות הנמוכות עד שבסיום עונת 2012/2013 זכה המועדון באליפות הליגה השלישית והעפיל חזרה לליגת המשנה לאחר עשר עונות בליגות הנמוכות. המועדון בילה שלוש שנים נוספות בליגת המשנה ובסיום עונת 2015/2016 ירד שוב לליגה השלישית. לאחר שתי עונות בליגה השלישית חזר לליגת המשנה לקראת עונת 2018/2019 בה סיים במקום העשירי בליגת המשנה. בעונת 2019/2020 ניצב המועדון במקום השני בליגה בעת הפסקתה בעקבות מגפת הקורונה ועל כן זכה בכרטיס לליגה הבכירה אליה שב לאחר 18 שנות היעדרות, אך כבר בסיום אותה עונה שב המועדון לליגת המשנה לאחר שסיים במקום ה-17 בליגה. המועדון לא הצליח לחזור לליגה הבכירה בעונה שלאחר מכן, אך בעונת 2022/2023 סיים המועדון במקום השני בליגת המשנה ושב לליגה הבכירה פעם נוספת.
אצטדיון
הקבוצה שיחקה באצטדיון סאו לואיש במשך 94 שנים מ-1910. בשנת 2004 עברה הקבוצה לאצטדיון אלגארבה המכיל 30,000 מקומות אשר נבנה לצורך אירוח משחקים ביורו 2004. בשנת 2013 חזרה הקבוצה לארח את משחקיה באצטדיון סאו לואיש שעבר שדרוג, וכיום הוא מכיל 7,000 מקומות.
הסגל הנוכחי
מעודכן ל-31 בינואר 2023
המפלגה הדמוקרטית החופשית
היסטוריה
המפלגה הדמוקרטית החופשית נוסדה בשנת 1948 על ידי חברי המפלגות הליברליות לשעבר אשר היו קיימות בגרמניה של לפני מלחמת העולם השנייה, "המפלגה הדמוקרטית הגרמנית", ו"מפלגת העם הגרמנית."
במשך רוב ההיסטוריה של הרפובליקה הפדרלית, היא החזיקה בכוח יחסי הכוחות בבונדסטאג. המפלגה, התומכת מאוד בזכויות האדם, זכויות האזרח, והאינטרנציונליזם, עברה מהמרכז למרכז-ימין במהלך הזמן, תוך חיזוק תמיכתה בערכי הליברליזם הכלכלי, בקידום השוק חופשי ובמדיניות הפרטה.
בבחירות שנערכו בגרמניה ב-2005 הגדילו הליברלים את כוחם, זכו ב-9.8% מהקולות והפכו למפלגה השלישית בגודלה, אך המפלגה נותרה באופוזיציה, כיוון שהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית נאלצה להקים קואליציה רחבה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה מן השמאל-מרכז, על אף שעמדותיה קרובות יותר לאלה של המפלגה הדמוקרטית החופשית.
ב-2009 עלתה התמיכה במפלגה לשיא של 14.8%, והיא נכנסה לממשלה כשותפה זוטרה של הנוצרים-דמוקרטים. מנהיג המפלגה, גידו וסטרוולה, מונה לשר חוץ ולסגן קנצלר בממשלתה השנייה של אנגלה מרקל. בהיותה בממשלה ירדו שיעורי התמיכה במפלגה בשיעור ניכר, לעומת עלייה בתמיכה בנוצרים-דמוקרטים, והיא נחלה מפלות בבחירות אזוריות. התפטרותו של וסטרוולה מההנהגה לטובת פיליפ רסלר לא שינתה את המגמה, ובבחירות שנערכו בספטמבר 2013 זכתה המפלגה רק ב-4.8% מן הקולות, מעט פחות מאחוז החסימה העומד בגרמניה על 5%. לראשונה מאז 1949 לא זכתה המפלגה לייצוג בבונדסטאג.
לאחר הבחירות לבונדסטאג ב-2013 בחרה המפלגה בכריסטיאן לינדנר כמנהיג החדש של המפלגה במקום פיליפ רסלר. בבחירות שנערכו ב-2017, זכתה המפלגה ב-10.7% מקולות המצביעים ובכך זכתה לייצוג של 78 חברים בבונדסטאג. בבחירות שנערכו ב-2021, זכתה המפלגה ב-11.5% מקולות המצביעים ובכך זכתה לייצוג של 92 חברים בבונדסטאג.
עמדות
המפלגה ליברלית ולדעתה המדינה צריכה להתערב כמה שפחות בכלכלה ובחיי הפרט. המפלגה מתנגדת לשותפותה של גרמניה בגוש האירו ותומכת בהיפרדות מהאיחוד המוניטרי של האיחוד האירופי. עם זאת, היא תומכת בשיתוף פעולה עם האיחוד בנושאי חוץ וביטחון. ה-FDP מדגישים שני נושאים חשובים: דיגיטציה וחינוך.
חברי המפלגה מתנגדים להגדרת המפלגה כליברטריאנית, ואומרים כי המפלגה קרובה הרבה יותר לאגפים השמרנים של המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית.
שערוריות
שערורייה שנקשרה למפלגה הייתה קשורה לסגנו של שר החוץ הגרמני וסטרוולה, עת כיהן כיו"ר ה-FDP, יורגן מלמן, אשר הביע עמדות אנטי-יהודיות ותקף את אריאל שרון ואת סגן יו"ר ארגון הגג של הקהילות היהודיות בגרמניה, מישל פרידמן. בעקבות הסערה הציבורית שהתעוררה, הופעל לחץ על מלמן והוא התפטר מהמפלגה ונשאר פרלמנטר עצמאי. כמו כן, נקשרו פרשיות העלמות מס לשמו הקשורות למימון מסע הבחירות שלו וחסינותו הוסרה. מלמן מת ב-5 ביוני 2003 וככל הנראה הוא התאבד בקפיצה ממטוס. מלמן, שהיה צנחן מנוסה, לא פתח את מצנחו והתרסק אל האדמה.
תנו לגדול בשקט (אלבום)
תנו לגדול בשקט הוא אלבום הסולו השלישי של הזמר הישראלי גידי גוב שיצא ב-1985.
האלבום כולל בעיקר שירי ילדים: לצד "תנו לגדול בשקט", "אין לי כסף", "הופה היי" ו"חורף" מפסטיבלי הילדים שהתקיימו בשנים לפני כן. כמו כן, נכללו באלבום גם שירו "הו מה יהיה מה יהיה בתרגום אהוד מנור, מתוך המופע "עדלידע קרנבל 83" שהופק על ידי שמוליק קלדרון ובוים על ידי צדי צרפתי, כמו גם גרסאות כיסוי לשירי "הכבש השישה עשר": "גן סגור" ו"איך שיר נולד?".
האלבום בנוי כמעין סיפור ילדים כך שבין שיר לשיר, גוב מספר קטעי סיפור ילדים בקולו (ללא לחן).
רננה גוטמן
רננה גוטמן (1924 – 17 בספטמבר 2016) הייתה מנכ״לית משרד מבקר המדינה. האישה הראשונה שהתמנתה למנכ״לית של משרד ממשלתי.
מערכת הכבישים הבין-מדינתיים
'''מערכת כבישי החירום והכבישים הבין-מדינתיים הלאומית על שם דוויט ד. אייזנהאואר (באנגלית: Dwight D. Eisenhower National System of Interstate and Defense Highways; ידועה בשם מערכת הכבישים הבין-מדינתיים או פשוט הבין-מדינתיים''') היא מערכת כבישים מהירים המהווה חלק ממערכת הכבישים המהירים הלאומית של ארצות הברית. המערכת נקראת על שמו של דווייט דייוויד אייזנהאואר, הנשיא ה-34 של ארצות הברית.
רננה גוטמן
קורות חיים אישיים
רננה גוטמן נולדה בשנת 1924 בלבוב שבגליציה המזרחית, לקופא וגזילה שוורץ. בשנת 1940 עלתה משפחתה לישראל. היא למדה בתל אביב בתיכון בלפור (הגימנסיה הריאלית). למדה משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים בין השנים 1942 ועד 1946, ובאוניברסיטה העברית פילוסופיה, היסטוריה וסוציולוגיה של התרבות. את ההתמחות במשפטים עשתה במשרד עורכי הדין רווה קאופמן.
הייתה נשואה לד״ר אהרון גוטמן ממנהלי בית החולים המאיר בכפר סבא, עד פטירתו בשנת 1981. לזוג שני ילדים תמר ועמוס. בתה תמר מכהנת כמשנה ליועץ המשפטי במשרד מבקר המדינה. ב-17 בספטמבר 2016, בגיל 92 היא נפטרה.