cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כריס מאלונגה
קריירה בינלאומית
מאלונגה אמנם נולד בצרפת, אך הוא החליט לנצל את שורשיו הקונגולזים ולייצג את נבחרת קונגו. ב-24 במרץ 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 0-0 נגד. מאלונגה נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2015.
לידת העכשיו: שנות השישים באמנות ישראל
"לידת העכשיו: שנות השישים באמנות ישראל" או "60 שנות אמנות בישראל: העשור השני 1968-1958" הייתה תערוכה שהוצגה בשנת 2008 במוזיאון אשדוד לאמנות והציגה מבט רטרוספקטיבי על אמנות שנות ה-60 של המאה ה-20 בישראל.
רקע
התערוכה "לידת העכשיו" הייתה חלק מסדרת תערוכות, שנערכו בשנת 2008 במוזיאונים שונים בישראל לציון 60 שנה להקמת מדינת ישראל. בעוד האמנות של ראשית הקמת המדינה, וכן האמנות של שנות ה-70 של המאה ה-20, זכו לתיעוד מקיף בעבר, הרי שהאמנות של שנות ה-50–60 לא זכתה עד אז לבחינה ביקורתית. מבט רפלקטיבי נוסף היה של יונה פישר, אחד מאוצרי התערוכה, אשר שימש בתקופה זו כאוצר בבית הנכות בצלאל ובמוזיאון ישראל. בעבודתו היה מעורב בעידוד מגמות ואמנים מסוימים ועריכת התערוכה אפשרה לבחון את עבודתו דאז.
תיאור
התערוכה נבנתה בעזרת שלושה צירים שהציגו מבט כרונולוגי על התקופה: "מעבר לאופק", שעסק מהפשטה לייצוג מקומי; "אמנות של הפגשות", שעסק בהשפעת האמנות הבינלאומית על פיתוחה של שפת אמנות מקומית חדשה ו-"עדות ראייה", שעסק בזיכרון היסטורי וביחס אל מלחמת ששת הימים.
על פי פישר ומנור-פרידמן, מהוות השנים המאוחרות של שנות ה-50, נסיגה מן ההגמוניה של הפשטה הלירית, שהובלה על ידי תנועת "אופקים חדשים". בתוך כך הופיע השימוש הגובר בייצוגים של המדבר באמנות הישראלית. אלו אפשרו לאמנים ליצור "צורות שהכוליות שלהן מורכבת משברי צורות". במידה רבה המעיטו האוצרים בחשיבותה של האמנות של "ריאליזם חברתי" של שנות ה-50, שהיותה שוליים לזרם המרכזי של האמנות באותה עת. אחת הסיבות לכך הייתה ההנחה כי הנסיגה מן האמנות המופשטת לא הייתה תולדה של שיבה אל דימוי או נושא פיגורטיבי, כי אם תוצאה של אופני ביטוי אמנותיים חדשים.
קבוצה גדולה של עבודות הוקדשו ליצירות של חברי "קבוצת +10". עבודות אלו הדגימו בדיעבד, על פי פישר, מודל חדש לפעולתו של האמן הישראלי, המגיב לאירועים לא על פי אידאולוגיה מסודרת, כי אם "עכשיו", כלומר על פי רוח הזמן. בהקשר זה הוצגו יצירות של אמנים ישראלים רבים מאוספו של רפי לביא, שהיווה דמות מפתח בקבוצה.
בין העבודות הידועות שהוצגו בתערוכה: "בית אדום (מה נשמע בבית)" (1960) ו-"רחוב אגריפס" (1964) מאת אריה ארוך; "פאניקה אודות מכנסיים" (1961) ו-"הוא הלך בשדות (1967) מאת יגאל תומרקין; "ציור" (1964) מאת יוסף זריצקי; "מלך הרועים" (1966-1965) מאת יצחק דנציגר; דגם של אנדרטת הנגב (2008/1964) מאת דני קרוון; "אלמנטים" (1959-1958) ו-"זיכרון הזמן" (1964) מאת יחיאל שמי; "מעונה" (1960) מאת אהרון כהנא ועוד.
משתתפים
דוד אבידן, שמעון אבני, אברהים אברהים, פנחס אברמוביץ, אביבה אורי, עזרא אוריון, דב אור-נר, אברהם אילת, קוסו אלול, אלימה, מיכאל ארגוב, מרדכי ארדון, אריה ארוך, אביגדור אריכא, ביאנקה אשל גרשוני, מיטש בייקר, דוד בן-שאול, איקה בראון, ורנר בראון, יואב בראל, יוסל ברגנר, מיכה בר-עם, נפתלי בזם, שמואל בק, ראובן ברמן, שוקה גלוטמן, יאיר גרבוז, מיכאל גרוס, משה גרשוני, יצחק דנציגר, מיכאל דרוקס, יכין הירש, אמנון וינשטיין, יוכבד וינפלד, יוסף זריצקי, פנינה חזן, צבי טולקובסקי, אנה טיכו, פריץ כהן, אהרון כהנא, מיכה לורי, רפי לביא, אורי ליפשיץ, צבי מאירוביץ, דוד מאסטרו, פטר מירום, יהושע נוישטיין, לאה ניקל, אביגדור סטימצקי, עמירם ערב, פנחס עשת, דוד פלומבו, משה קופפרמן, דני קרוון, יחיאל קריזה, דוד רובינגר, יורם רוזוב, פימה (אפרים רויטנברג), אורי ריזמן, יחזקאל שטרייכמן, רות שלוס, הנרי שלזניאק, יחיאל שמי, ציונה שמשי, איווט שצ'ופק-תומה, יגאל תומרקין
לגיון דוכס בראונשווייג
לגיון דוכס בראונשווייג (בגרמנית: Herzoglich Braunschweigisches Korps) הוא כוח צבאי מעורב שהוקם על ידי פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ב-1809 כתגובה למערכה של נפוליאון בונפרטה בגרמניה.
הלגיון מוכר במיוחד עבור לחימתו לצד כוחות הקואליציה במהלך המלחמות הנפוליאוניות, הוא שירת ככוח צבאי התנדבותי של דוכסות בראונשווייג וגם תחת פיקוד הצבא הבריטי ובמחצית המאה ה-19 תחת פיקוד הצבא הפרוסי. לאורך כל ההיסטוריה של הלגיון, הוא היה מזוהה במיוחד עם צבע המדים השחור שאפיין את רוב חיילי הלגיון וסמל הגולגולת (טוטנקומף) שעיטר את כובעי השאקו שלהם. משום המדים השחורים, הלגיון זכה לכינוי שחורי בראונשווייג (Black Brunswickers) בעיקר על ידי הבריטים, ובפי הגרמנים כונה הכוח השחור (Schwarze Schar) או הלגיון השחור (Schwarze Legion).
ביקורת יין
שיטת הטעימה והביקורת משתנה מכתב עת לכתב כת וממבקר למבקר. בכתב העת האמריקני "ויין ספקטייטור", לדוגמה, כל היינות נסקרים בטעימות עיוורות, כדי להפחית אפשרות של הטיה. בכתבי עת אחרים נעשה שימוש דומה בטעימה עיוורת. מבקרים שונים משתמשים בקנה מידה שונה לדירוג היינות, כשהשיטה המרכזית, המשמשת את רוב המגזינים, היא סקאלה שהדירוג הנמוך ביותר שיכול להינתן בה הוא 50, והגבוה ביותר – 100. דירוג נפוץ נוסף הוא סקאלה של חמישה כוכבים.
לגיון דוכס בראונשווייג
היסטוריה
לגיון בראונשווייג הוקם על ידי פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל מכספו האישי, כאשר תחילה הורכב מכ-2,300 מתנדבים ברובם תושבי הדוכסות. בשלוש השנים הראשונות לקיומו, לחם לחם לצד כוחות הקואליציה כנגד צבא נפוליאון עד ששטחי הדוכסות יחד עם שאר נסיכויות גרמניה נפלו לידי הרפובליקה הצרפתית.
הלגיון הצליח להימלט מגרמניה ב-1809 אל מול הכיבוש הצרפתי ופונה על ידי הצי המלכותי הבריטי לממלכה המאוחדת. הוא נכנס לשרת תחת הצבא הבריטי והדוכס קיבל דרגת לוטננט גנרל כמפקד הכוח שפוצל לשני רגימנטים; רגימנט היגרים בראונשווייג-אולז (רגלים קלים) ורגימנט ההוסרים בראונשווייג-אולז. כחלק מחיל המשלוח הבריטי לחמו הרגימנטים הבראונשייגים בחצי האי האיברי ובהמשך במערכת ווטרלו, שם בקרב קאטר ברה נהרג דוכס בראונשווייג עצמו כשהוא מוביל את חייליו בשדה הקרב. לאחר הניצחון בקרב ווטרלו וסיומן של המלחמות הנפוליאוניות המשיך הלגיון לשרת את דוכסות בראונשווייג החופשית.
בשנת 1866 הלגיון התמזג לשורות הצבא הפרוסי על שני הרגימנטים שלו בשם "רגימנט רגלים בראונשווייג מס' 92" ו-"רגימנט הוסרים בראונשווייג מס' 17". שני הרגימנטים המשיכו לשרת תחת הצבא הפרוסי ולאחר מכן תחת צבא האימפריה הגרמנית עד שפורקו סופית עם סיום מלחמת העולם הראשונה ב-1918. רגימנט ההוסרים בראונשווייג לצד רגימנט משמר ההוסרים הראשון והשני היו שלוש יחידות הפרשים היחידות במלחמת העולם הראשונה שעשו שימוש בסמל הטוטנקוף.
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-14 (בונדסוור)
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-14 (בגרמנית: 14. Panzergrenadierdivision או בקיצור 14. PzGrenDiv) הייתה דיוויזיית פאנצרגרנדיר של הבונדסוור אשר הייתה ממוקמת בנויברנדנבורג.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-3 באוקטובר 1990. היא הוקמה בעקבות איחוד גרמניה מחדש ושילבה יחידות מהבונדסוור המערב-גרמני ומצבא העם הלאומי המזרח-גרמני. הדיוויזיה היוותה את תרומתה הקבועה של גרמניה לקורפוס הרב-לאומי צפון-מזרח. כוחות מהדיוויזיה השתתפו במלחמת בוסניה, מלחמת קוסובו ובמלחמת אפגניסטן. הדיוויזיה פורקה ב-31 בדצמבר 2008.
וילק
וילק או ווילק (Wilk) הוא שם משפחה ממקור סלאבי שפירושו: "זאב".
אמילי בוואן
ביוגרפיה
היא ידועה בעיקר מהופעותיה במיני-סדרה "כיסא פנוי" ובסדרה "In the Flesh". ב-2015 שיחקה בעונה השביעית של הסדרה "דוק מרטין" בתפקיד הפסיכולוגית ד"ר טימוני.
תוכנת הצפנה
תוכנת הצפנה היא תוכנה המשתמשת בהצפנה כדי למנוע גישה לא מורשית למידע דיגיטלי. קריפטוגרפיה משמשת להגנה על מידע דיגיטלי במחשבים וכן על מידע דיגיטלי שנשלח למחשבים אחרים דרך האינטרנט.
סיווג
ישנם מוצרי תוכנה רבים המספקים הצפנה. הצפנת תוכנה משתמשת בצופן כדי לטשטש את התוכן לטקסט צופן. אחת הדרכים לסווג סוג זה של תוכנה היא סוג הצופן המשמש. ניתן לחלק את הצפנים לשתי קטגוריות: צפני מפתח ציבורי (הידועים גם כצפנים א-סימטריים) וצפני מפתח סימטריים. תוכנת הצפנה יכולה להתבסס על מפתח ציבורי או הצפנת מפתח סימטרי.
דרך נוספת לסווג הצפנת תוכנה היא לסווג את מטרתה. באמצעות גישה זו, הצפנת תוכנה עשויה להיות מסווגת לתוכנה המצפינה "נתונים במעבר" ותוכנה המצפינה "נתונים במצב מנוחה". נתונים במעבר משתמשים בדרך כלל בהצפנה אסימטרית, ונתונים במצב מנוחה משתמשים בדרך כלל בצפני מפתח סימטריים.
כריסטיאן שוסלה
כריסטיאן שוסלה, באנגלית: Christian Schussele (נולד ב-16 באפריל 1824 - 20 באוגוסט 1879) היה אמן ומורה אמריקאי, וזכה במדליית הכבוד האמריקאית לעיצוב.
ביוגרפיה וקריירה
הוא למד אצל אדולף איבון ופול דלארוש בשנים 1842–1848 ולאחר מכן הגיע לארצות הברית. כאן, במשך זמן מה, הוא עבד בכרומוליתוגרפיה שאותה הכיר עוד בצרפת. מאוחר יותר התמסר כמעט כולו לציור.
הציור "אנשי הקידמה" שלו (1857) הציג דיוקן קבוצתי של תשעה עשר ממציאים ומחדשים אמריקאים. בעוד שכל המתוארים עדיין היו בחייהם, הם מעולם לא נפגשו כקבוצה אלא הורכבו מדיוקנאות בודדים קיימים. הוא שוכן כעת בקופר יוניון, ניו יורק.
יצירות ידועות אחרות כוללות "נקה את המסלול" (1851); " פרנקלין לפני מועצת הלורדים" (1856); "זייסברגר מטיף לאינדיאנים" (1859); "עובד הברזל והמלך שלמה" (1860); "וושינגטון בעמק פורג' "(1862) ועוד.
בערך בשנת 1863, הוא קיבל שיתוק ביד ימין. בשנת 1865, הוא יצא לאירופה ועבר טיפול קשה ללא שום תוצאות נראות לעין. בשובו, ב-1868, הוא נבחר למלא את התפקיד של מנהל מחלקת הרישום והציור באקדמיה של פנסילבניה, בה החזיק עד מותו. במהלך תקופה זו הפיק את "המלכה אסתר המגנה את המן", בבעלות האקדמיה (1869), ואת "יריד אלזס" (1870).
רוב הציורים שזכו לשמות זכו להכרה נרחבת באמצעות הדפסים גדולים של ג'ון סארטיין וחרטים אחרים.
הצייר תומאס אייקינס העביר את השיעורים של שוסלה כשהיה חולה מכדי ללמד. אייקינס ירש את שוסלה כמדריך לציור ורישום באקדמיה. ​
הערות שוליים
​
קורי גרדנר
קורי גרדנר (באנגלית: Cory Gardner; נולד ב-22 באוגוסט 1974) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית. בשנים 2015–2021 כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קולורדו, עד שהפסיד בבחירות לסנאט בקולורדו ב-2020 לג'ון היקנלופר.
ביוגרפיה
גרדנר נולד ביומה שבקולורדו, דור חמישי למתיישבים במקום. אביו היה נציג מטעם המפלגה הדמוקרטית במועצת העיר. בצעירותו עבד בעסק המשפחתי בתחום המסחר בכלים חקלאיים. ב-1997 סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת המדינה של קולורדו וב-2001 סיים תואר JD במשפטים מאוניברסיטת קולורדו. בתום הלימודים עבר לוושינגטון די. סי. ושימש דובר התאחדות מגדלי התירס. בשנים 2002 עד 2005 שימש עוזרו ויועצו המשפטי בתחום החקלאות של הסנאטור ויין אלארד.
בשנים 2005 עד 2011 כיהן כחבר בבית הנבחרים של קולורדו, בין השאר שימש מצליף סיעת המיעוט. בנובמבר 2010 ניצח בבחירות למושב המחוז ה-4 של קולורדו בבית הנבחרים של ארצות הברית וב-2012 זכה בבחירות לכהונה נוספת.
ב-2014 התמודד בבחירות לסנאט של ארצות הברית, הוא גבר על הסנאטור המכהן מהמפלגה הדמוקרטית, מארק יודול. בינואר 2015 הושבע כחבר הסנאט. גרדנר חבר בוועדת המסחר, המדע והתחבורה בוועדת האנרגיה ומשאבי הטבע, בוועדת החוץ ובוועדת העסקים הקטנים והיזמות.
במהלך הבחירות לסנאט של ארצות הברית בקולורדו ב-2020 נחשב גרדנר לאנדרדוג רציני בהתמודדותו לתקופת כהונה שנייה מול ג'ון היקנלופר, לשעבר מושל קולורדו. ביום הבחירות הכלליות הפסיד גרדנר בפער של כ-10% להיקנלופר.
גרדנר נשוי ואב לשלושה.
איימרה (עם)
איימרה (Aymara או Aimara, ) הם עם ילידי בהרי האנדים ואזור האלטיפלאנו באמריקה הדרומית. האיימרה מאכלסים אזור זה עוד מהתקופה הפרה-קולומביאנית. האיימרה נכבשו על ידי האינקה בסוף המאה ה-15 (או תחילת המאה ה-16), ולאחר מכן על ידי הספרדים במאה ה-16. בעקבות מלחמות העצמאות באמריקה הספרדית (1808–1833) האיימרה הפכו לנתיני המדינות החדשות בוליביה ופרו. לאחר מלחמת האוקיינוס השקט (1879–1883) צ'ילה סיפחה שטחים בהם חיה אוכלוסיית איימרה. כיום האיימרה חיים בבוליביה, פרו צ'ילה וארגנטינה ומונים כ-2.3 מיליון איש.
עד שלטון האינקה
מקורם של האיימרה נתון במחלוקת. לפי ממצאים ארכאולוגיים, האיימרה חיו בהרי האנדים ובשטחים שהיום נמצאים במערב בוליביה מזה 800 שנה לפחות (יש הטוענים שהאיימרה חיו באזור מזה 5,000 שנה, אך ככל הנראה מדובר בקבוצות ילידיות קדומות שאינן האיימרה). לפי בלשנים שפת האיימרה הייתה מדוברת לפחות עד מרכז פרו של היום וסבורים שהאיימרה התפתחו כעם באזור זה. לפי האנתרופולוג ג'ון ויקטור מורה היו לפחות שבע. לא ידוע היכן היו ערי הבירה של הממלכות. האיימרה דחקו את רגלי בני האורו מאזור אגם טיטיקקה ואגם פופו. ב-1463 כבשו האינקה תחת שלטונו של פאצ'אקוטי (שלט בשנים 1471–1438) את אזור טיוואנאקו ושטחים נוספים באלטיפלאנו בהם חיו האיימרה. האיימרה התמרדו ב-1483, והמרד דוכא על ידי טופאק אינקה יופאנקי, בנו של פאצ'אקוטי. האיימרה הצליחו לשמור על אוטונומיה מסוימת גם תחת שלטון האינקה.
מהשלטון הספרדי עד היום
הספרדים הגיעו למערב אמריקה הדרומית ב-1532, הביסו את האינקה ועד 1538 כבשו גם את שטחי האיימרה. תחילה האיימרה שמרו על מנהגיהם, אך במהרה החלו להרגיש את השפעת השלטון הספרדי הקולוניאלי. בתקופה הקולוניאלית האיימרה התחלקו ל-11 שבטים. רבים מהם עבדו בכרייה ובחקלאות. הם אימצו שיטות עבודה רבות של הספרדים כמו שימוש במחרשות, בבהמות עבודה וסירות עץ לדייג וגידול חיטה, שעורה תרבותית, כבשים ובקר. יחד עם זאת, האיימרה המשיכו גם בעבודותיהם המסורתיות כמו גידול גידולים מקומיים, דיג ברשתות וגידול אלפקות. בשנת 1629, על רקע הניצול הקולוניאלי הספרדי במכרות, בחקלאות ובשדות הקוקה, האיימרה יחד עם קבוצות נוספות פתחו במרד נגד הספרדים. מרד נוסף, משמעותי אף יותר, הונהג ברובו על ידי האיימרה ב-1780. האיימרה כמעט כבשו את לה פאס, אך לאחר אבדות רבות הספרדים הצליחו לדכא את המרד ב-1782. המרידות נגד השלטון הספרדי נמשכו לסירוגין עד לעצמאות פרו בשנת 1821 אז הפכו האיימרה לנתיני פרו. ב-1825 בוליביה הכריזה על עצמאותה וגם שם הפכו האיימרה לנתינים. בעקבות המהפכה הבוליביאנית ב-1952 האיימרה החלו להשתלב בחברה הכללית ורבים מהם עזבו את קהילותיהם.
כיום רבים מהאיימרה עוסקים בחקלאות, בנייה, עבודה במכרות ובמפעלים ורבים אף השתלבו בעבודות הדורשות השכלה. כיום שפת האיימרה היא שפה רשמית בבוליביה והממשלה מפעילה תוכניות סיוע לאיימרה. כיום רוב האיימרה גרים באזור אגן אגם טיטיקקה, באזור שמתפרש מהאגם דרך נהר דסאגואדרו ועד אגם פופו  באזור העיר אורורו, ומרכזם נמצא בלה פאס ובאל אלטו הסמוכה ללה פאס.
תרבות
דגל האיימרה נקרא ויפאלה. הדגל מורכב משבעה צבעים שמסודרים בריבועים בקווים אלכסוניים (הדגל מייצג מספר קבוצות ילידיות; קבוצות שונות מיוצגות על ידי סדר צבעים שונה). האיימרה דוברים שפה שנקראת אף היא איימרה. רבים מביניהם דוברים ספרדית כשפה שנייה ואף ראשונה, תלוי באזור בו הם חיים. קבוצה בת כ-1,000 איש במרכז פרו דוברת שפה קרובה לזו של האיימרה. ישנם מומחים שמכנים שפה זו איימרה מרכזית ואת השפה הנפוצה יותר, זו המדוברת באזור אגן אגם טיטיקקה, איימרה דרומית. האיימרה מבדילים בין איימרה בוליביאנים ואיימרה צ'ילאנים.
התרבות העירונית של האיימרה התפתחה בעיקר בשכונות הפועלים בלה פאס. לבוש הנשים המסורתי כולל את כובע הבאולר (לפי המסורת, הכובעים נשלחו לעובדי רכבת אירופאים שעבדו באזור. כשאלו גילו שהכובעים קטנים מידי עבורם מסרו אותם לילידים), שמיכת האגואיו, חצאית, מגפיים, תכשיטים ועוד. לבוש זה הפך למזוהה עם נשות האיימרה.
צ'אירו הוא מאכל איימרה מסורתי שנפוץ באזור לה פאס. המאכל מורכב מצ'וניו (מחית תפוחי אדמה), תפוחי אדמה, בצל, גזר, תירס לבן, בקר וגרעיני חיטה ומתובל בכוסברה ותבלינים נוספים.
דת ומיתולוגיה
מיד לאחר הכיבוש הספרדי כמרים ישועים ודומיניקנים החלו בפעילות מיסיונרית בקרב האיימרה. רבים מהאיימרה קיבלו על עצמם את הנצרות באופן סמלי בלבד והמשיכו לדבוק בדתם. כיום דתם של רוב האיימרה מורכבת משילוב של קתוליות ושל אמונות ופרקטיקות מסורתיות. אמונתם כוללת רפואה מסורתית, ניבוי עתידות וכשפים. אמונתם בחיים לאחר המוות קרובה לזו המקובלת בנצרות. הלמה נחשבת חיה חשובה בדת האיימרה. לפי האמונה, הלמה היא ישות שמיימית השותה את מי האוקיינוס. השתן שהיא מטילה יורד בצורת גשם חזרה לארץ. לפי האסכטולוגיה של האיימרה, באחרית הימים הלמות תחזורנה למוצאן בלגונות ובמעיינות.
פוליטיקה
האיימרה וקבוצות ילידים נוספות הקימו כמה ארגונים במטרה להשיג כוח פוליטי ויותר עצמאות. ארגון בולט היה ארגון הגרילה "טופאק קאטארי". מנהיג הארגון הצהיר שכוונתם להקים מדינה ילידית עצמאית שתקרא קויאסויו, כשם המחוז הדרום-מזרחי של אימפריית האינקה שהיה מיושב ברובו על ידי האיימרה. ארגון בולט אחר היא התנועה למען הסוציאליזם שהוקמה על ידי מגדלי הקוקה והנשיא לשעבר איבו מוראלס (נשיא בוליביה הראשון ממוצא ילידי).
אנדוגני (ביולוגיה)
חומרים ותהליכים אנדוגניים הם אלה שמקורם במערכת חיה כגון אורגניזם, רקמה או תא.
לעומת זאת, חומרים ותהליכים אקסוגניים הם אלה שמקורם מחוץ לאורגניזם.
לדוגמה, אסטרדיול הוא הורמון אסטרוגן אנדוגני, המיוצר בגוף, ואילו אתיניל אסטרדיול הוא אסטרוגן סינתטי אקסוגני, המשמש בדרך כלל בגלולות למניעת הריון.
א. ט. קלסן
'''אלמר ט. (טד) קלסן (באנגלית: Elmer T. (Ted) Klassen'''; 6 בנובמבר 1908 – 6 במרץ 1990) היה המנהל הכללי של דואר ארצות הברית מפברואר 1972 ועד פברואר 1975.
ביוגרפיה
אלמר קלסן נולד בהילסבורו, קנזס וגדל בקליפורניה. הוא החל את הקריירה שלו ב-1925 במפעל של "חברת הפחיות האמריקאית" בסן פרנסיסקו, שם הוא עבד בתור שליח. באפריל 1965 הוא היה לנשיא החברה, שבהמשך הפכה לתאגיד "פרימריקה". קלסן מעולם לא למד בקולג'. השכלתו הפורמלית היחידה מעבר ללימודיו בבית הספר התיכון הייתה קורס לניהול מתקדם באוניברסיטת הארוורד ב-1954. ב-1968 הוא התפטר באופן בלתי צפוי מתפקידו עקב חילוקי דעות עם יושב ראש החברה.
מינואר 1969 ועד דצמבר 1971 שימש קלסן כסגן המנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
קלסן היה דמות מרכזית בניסוחו של חוק הארגון מחדש של הדואר שחוקק ב-1970, שהפך את מחלקת הדואר של ארצות הברית, שהייתה מחלקה ברמת הקבינט תחת מנהל כללי שהיה חבר הקבינט, לסוכנות עצמאית של הממשל בשם שירות הדואר של ארצות הברית. ביולי 1971 הוא היה מראשי המתדיינים על ההסכם בין שירות הדואר לבין שבעה איגודי עובדים של עובדים הדואר שמנו כ-600,000 עובדים.
ב-1971 נבחר קלסן לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית. הוא היה הראשון בתפקיד זה שנבחר על ידי מועצת המנהלים ולא על ידי נשיא ארצות הברית, זאת על פי חקיקה פדרלית חדשה. ב-1 בינואר 1972 הוא נכנס לתפקידו כמנהל הכללי ה-63 של הדואר ובתפקיד זה הוא כיהן עד 16 בפברואר 1975, כאשר הוא פרש.
אלמר קלסן נפטר בפאלם הרבור שבפלורידה ב-6 במרץ 1990, בגיל 81.
בוביאן סחופן
ב-18 במאי 1961 סחופן התחתן עם זמרת האופרה והצלמת ההולנדית, ג'וזפינה יונגן. לזוג יש חמישה ילדים, רוברט (1962), מרים (1963), ג'קי (1964), פגי (1968) וטום (1970). במרוצת השנים, בנם הצעיר, טום, הפך למנהל המוזיקלי של סחופן.
שנותיו הראשונות
סחופן נולד בעיר בום שבבלגיה למשפחה בעלת נפחייה. בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, הוא ואחותו הקטנה ליז'ה נהגו לערוך מופעי וודוויל בעירם ובכפרים שמסביבה. בשנת 1943, החל ללמוד לנגן על גיטרה אצל הגיטריסט פרנס דה גרודט. בשנת 1944, הוא נרשם לאודישין הראשון שלו לרדיו בריסל.
קריירה
בשנת 1943, בעת מלחמת העולם השנייה, סחופן ערך את הופעות הבכורה שלו בבירה הבלגית, בריסל. סחופן ביצע את השיר הדרום אפריקאי, "Mama, ek will 'n man hé" - שיר אנטי-גרמני, שנכתב כמחאה על מעשי הטבח שהגרמנים ביצעו במלחמה. כמה חיילים נאצים שנכחו בהופעה, הורידו אותו מהבמה ולקחו אותו אל מחנה ריכוז בסמוך לבריסל. באוקטובר 1944, הנאצים העבירו אותו אל גטו מכלן, שם הוכרח לשיר לכלואים בגטו, עד תום המלחמה.
בשנת 1945, סחופן וקיס ברוג הקימואת הצמד המוזיקלי, "שני בנים ושתי גיטרות". הם הופיעו בעיקר עם שירים דרום אפריקאים באמסטרדם ובבריסל. בשנת 1946, סחופן אימץ את שם הבמה שלו, בוביאן, מהשיר הדרום אפריקאי, "Bobbejaan klim die berg" (בעברית: בבון מטפס על ההר).
בשנת 1948, סחופן הוציא לאור את הלהיט הראשון שלו, "De Jodelende Fluiter", שהושר בשפה ההולנדית. בעקבות פרסום הסינגל, סחופן זכה להכרה בהולנד. בשנת 1949, סחופן התלווה אל צבא הולנד, וטס לסיבוב הופעות נרחב באיי הודו המזרחיים ההולנדים (אינדונזיה). סיבוב ההופעות מנה 127 הופעות שונות ברחבי איי אינדונזיה. לאחר מסע של 220 ימים, חזר לבלגיה, שם פרסם גרסאות כיסויי רבות לשירים נוסטלגיים, דוגמת "De lichtjes van de Schelde".
סיבובי הופעות
יחד עם האמנים, ג'וזפין בייקר, קטרינה ולנטה, ז'ילבר בקו טוטס טילמנס, סחופן ערך סיבובי הופעות בעשרים מדינות שונות. סחופן היה לאחד האירופאים הראשונים שהופיעו בגרנד אול אופרי, בנאשוויל, אחד המופעים ושידורי הרדיו החשובים ביותר של מוזיקת הקאנטרי בארצות הברית. סחופן הופיע עם זמר הקאנטרי האמריקאי, רד פולי. בשנת 1974, הזמר, טקס ויליאמס, הוציא לאור דרסת כיסויי שלו לשיר "Fire and Blisters" של סחופן.
בשנת 1954, סחופן יצא לסיבוב הופעות בן שלושה חודשים באירופה, דרך גרמניה, איסלנד ודנמרק. ההופעה האחרונה של סחופן בסיבוב ההופעות הייתה בפולי ברז'ר בבריסל. בשנת 1955, ערך מספר הופעות בגרמניה וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בשנת 1957, סחופן הופיע התכנית הטלוויזיה האמריקאית, המופע של אד סאליבן, בניו יורק. במהלך שהותו בארצות הברית, סחופן הקליט מספר אלבומים ב-RCA רקורדס, עם המפיק, סטיב שולס. שולס הציע לסחופן לחתום על חוזה הקלטות למספר שנים, אך סחופן, שהוחתם כבר בחברת הקלטות אירופית, סירב והחליט לא להמשיך את הצלחתו בארצות הברית.
באותה השנה, סחופן נבחר על ידי רשות השידור הבלגית, לייצג את בלגיה באירוויזיון 1957. סחופן הוטס מארצות הברית לבלגיה. השיר שנבחר בקדם הבלגי היה "Straatdeuntje" (בעברית: קול רחוב). יש הטוענים כי סחופן לא ידע איזה שיר הוא אמור לבצא בתחרות עד הגעתו לגרמניה, שם נערכה התחרות. סחופן זכה במקום השמיני עם חמש נקודות.
בין השנים 1950–1967, סחופן שיחק בחמש הפקות קולנוע מוזיקליות, שתיים בלגיות, שתיים גרמניות ואחת צ'כית. בשנת 1962, שיחק בתפקיד הראשי בסדרה "alias De Ordannans". בשנת 1967, רשות השידור הגרמנית, הפיקה סרט דוקומנטרי על סחופן ועל שיריו.
בעת האחרונה
בשנת 1999, סחופן אובחן כחולה בסרטן המעי. בשנת 2004, החלים מהמחלה וחזר לעסוק במוזיקה. בשנת 2005, הופיע עם השיר שלו, "De lichtjes van de Schelde" בפסטיבל הספרות "סן אמור". בנובמבר 2006, אחד הלהיטים של סחופן, "Hall of Fame", בוצע על ידי אחד ממעריציו של סחופן בתוכנית רדיו בלגית. באותו החודש, בנו הצעיר של סחופן, טום, הקים חברת הקלטות משפחתית, "בוביאן רקורדס".
ב-13 בפברואר 2007, סחופן קיבל פרס מפעל חיים על הקריירה המצליחה שלו כזמר, ועל השפעתו על המוזיקה הבלגית. במאי 2008, סחופן הוציא לאור את אלבומו הראשון מזה 35 שנים. האלבום הוקלט באולפני "סאות' ביץ'" במיאמי.
קרקס
בשנת 1958, סחופן רכש אוהל קרקס גדול ממשפחת טונדור הבלגית, ויצא איתו לסיבובי הופעות ברחבי בלגיה. קניית האוהל, שחררה אותו מהצורך להתמודד עם מנהלי אודיטוריומים שדרשו מחירי שכירות גבוהים. באותה השנה, צוות קרקס אמריקאי שפעל בבלגיה, הופיע בתערוכה העולמית של בריסל לשנת 1958. בשל תנאי מזג האוויר הקשים, צוות הקרקס פרש, ונאלץ למכור את הציוד שלו. סחופן קנה מצוות הקרקס סוס אחד - הסוס ששיחק בסדרת הטלוויזיה, "זורו". סחופן השתמש בסוס שנים רבות לצורכי פעלולים באוהל קרקסו. לבסוף, הסוס דרך על כבל חשמל חשוף, ומת.
מותו
סחופן נפטר ב-17 במאי 2010, יום לאחר יום הולדתו ה-85, מדום לב.
שורש 70
שורש 70, או פאנג בּוּ (בסינית: 方部, פיניין: Fāng bù) הוא השורש השבעים של הכתב הסיני. פירושו "ריבוע" או "כווּן" והוא אחד מתוך 34 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מארבעה קווים.
במילון הקאנגשי יש 92 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
גהלניט
גהלניט הוא מינרל סורוסיליקטי (סורו ביוונית ערימה - סיליקט במבנה טטרהדרונים כפולים) של סידן ואלומיניום השייך לקבוצת המליליט.
הרכב וקריסטלוגרפיה
נוסחת המבנה הכימי של הגהלניט היא.
הגהלניט, העשיר באלומיניום, יוצר תמיסה מוצקה עם האקרמניט ((Ca2Mg(Si2O7) העשיר במגנזיום.
הגהלניט מתגבש במערכת הטטרגונלית, חבורת סימטריות נקודתית "חבורה טטרגונולית סקלנוהדרלית" \bar{4}2m\, וחבורת סימטריות מרחבית  P 421m . הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=7.6850, ו-c=5.0636Å.
תכונות פיזיקליות
הגבישים פריזמתיים קצרים ודקים, דומים לקוביות. כמו כן המינרל מופיע בטבע בדרך כלל כמסה חסרת צורה או גרגירית. יש לו פצילות מובחנת על {001} וחלשה על {110}, והוא נשבר באופן בלתי שווה. הקשיות של המינרל בינונית, 6-5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הוא בממוצע 3.03. הגהלניט ניתך ב-1595°C.
תכונות אופטיות
אופטית המינרל הוא חד-צירי שלילי. מקדמי השבירה של הגהלניט הם: nε=1.669 ו-nω=1.658. גבישי הגהלניט שקופים, שקופים למחצה עד אטומים. מינרלים טהורים של גהלניט הם חסרי צבע, אבל בגלל זיהומים צבעם הוא בדרך כלל צהבהב, חום, חום-צהבהב, ירוק אפרפר ואפור. בשקף מנוסר הגהלניט הוא חסר צבע עד צהוב חיוור. בשל תופעת השבירה כפולה ניתן לראות גוון יוצא דופן של כחול פרוסי.
גילוי ומקור שם
המינרל נתגלה לראשונה ב-1815 בהר מונזוני (Monte Monzoni), עמק פאסה (Val di Fassa), נפת טרנטו מחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה, איטליה. את שם המינרל קבע הכימאי והמינרלוג גרמני יוהאן נפומוק פון פוקס (Johann Nepomuk von Fuchs; 1856-1774) לכבודו של הכימאי הגרמני אדולף פרדיננד גהלן (Adolf Ferdinand Gehlen; 1815-1775).
מקור ותפוצה
הגהלניט מופיע בסלעי גיר שאינם טהורים שעברו התמרה בטמפרטורה גבוהה, בסלעי יסוד אולטרה-מאפיים עשירים בסידן ובמטאוריטים.
הושק (Hoschek) קבע ב-1974 את התגובות הכימית הבאות היוצרות גהלניט:
תפוצת הגהלניט רחבה למדי, אבל מרבית המופעים הם תערובת של התמיסה המוצקה עם האקרמניט. מקומות בהם מוצאים גהלניט טהור יחסית כוללים את הר מונצוני (Monte Monzoni), עמק פאסה (Val di Fassa), נפת טרנטו מחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה, איטליה (המקום בו נתגלה המינרל לראשונה); על גבעת סקווט (Scawt Hill) בסמוך ללרן ובקרניל (Carneal), מחוז אנטרים בצפון אירלנד; קמפהאוז (Camphouse), ארגיילשייר (Argyllshire), בסקוטלנד; בהר הגעש בלרברג (Bellerberg) במחוז אייפל בגרמניה; בנפת טרס הרמנס (Tres Hermanas), מחוז לונה (Luna) בניו מקסיקו שבארצות הברית; ובמכרה טרנרס (Terneras), בדורנגו שבמקסיקו.
בישראל ניתן למצוא גהלניט בתצורת חתרורים שבאזור מדבר יהודה.
הדיוויזיה הדרומית
הדיוויזיה הדרומית (בגרמנית: Division Süd) הייתה דיוויזיה קצרת ימים של הבונדסוור אשר התקיימה בין אוקטובר 2013 לדצמבר 2014.
היסטוריה
בסוף שנת 2013 החליטה מפקדת הבונדסוור על עריכת רפורמות מקיפות בדיוויזיית הפאנצר העשירית - אחת הדיוויזיות החזקות והמצוידות ביותר של הבונדסוור. לשם כך, פוצלו מרבית יחידות הדיוויזיה והועברו לוויטשהיים. על בסיס יחידות אלו הוקמה "הדיוויזיה הדרומית" שנועדה בהדרגה להפוך ליורשת של דיוויזיית הפאנצר העשירית. הכינוי "הדרומית" נועד לרמוז על ההצבה המתוככנת של הדיוויזיה בדרום גרמניה. אל יחידות אלו צורפו יחידות נוספות מדיוויזיית התובלה האווירית המבצעית. בדצמבר 2014 הסתיימה הקמת הדיוויזיה ושמה שונה ל"דיוויזיית הפאנצר העשירית". היא קיבלה את הסמלים והמורשת ההיסטורית של הדיוויזיה.
אצ'ני
אצ'ני (בהונגרית: Ecseny; בגרמנית: Etschi) הוא כפר במחוז שומוג', נפת קאפושוואר.
מיקום
היישוב ממוקם בחלק הצפוני-מזרחי של מחוז שומוג', 8 ק"מ מקטע הכביש הראשי 67 בין קאפושוואר לבין בלטונללה, 31 ק"מ צפונית מקפושוואר ו-39 ק"מ דרומית לבלטונללה. זהו יישוב ללא מוצא, ניתן לגשת אליו רק על ידי הכביש מהסתעפות של כביש 67 (דרך כביש 6714). הכפר ממוקם בעמק בכיוון צפון-דרום ובעל תנאי טופוגרפיה משתנה מאוד. למרות אוכלוסייתה המצומצמת, יש לה מרחב (מחיה) ציבורי גדול, רשת דרכים באורך של 13 ק"מ, כ-50% מהם דרכי עפר.
היסטוריה
שמו של אצ'ני נכלל לראשונה במסמך של בלה השלישי, מלך הונגריה משנת 1193. הכיבוש הטורקי במאה ה-16 השאיר את היישוב לא מאוכלס. יישובו מחדש החל עם שוואבים לותרנים בתקופת מריה תרזה. בסביבות 1784 עברו משפחות לותרניות מההתנחלויות השוואביות במחוז טולנה ובאראניה. היישוב ואדמותיו היו בבעלות משפחת פרנסי עד אמצע המאה ה-18. בשנת 1848 היו ביישוב 109 בתי אב, באותה תקופה זה היה אחד היישובים הגדולים של שומוג'. בשנת 1930 היו ביישוב 1,022 דוברי גרמנית ו-38 תושבים הונגרים; בשנת 1935, 1075 דוברי גרמנית. לאחר מלחמת העולם השנייה, 30% מהתושבים הגרמנים נעקרו ממקומם והוחלפו על ידי משפחות הונגריות מדרום סלובקיה במסגרת הסכם חילופי האוכלוסין הצ'כוסלובקי-הונגרי. בשנת 1950 היו בכפר 1,150 תושבים. מספרם ירד בהדרגה ובהתמדה וכיום מתגוררים ביישוב פחות מ-300 איש.
קהילה יהודית
לא ידוע כמעט על יהודי הכפר. ככל הנראה במאה ה-18 הגיעו להתיישב במקום גם כ-50 יהודים יחד עם השוואבים. נבנה גם בית כנסת שאיננו קיים היום. בית הקברות היהודי שוקם בשנת 2004 במסגרת International Jewish Cemetery Project.
דורתה אנגלברכטסדאטר
דורתה אנגלברכטסדאטר (בנורווגית: Dorothe Engelbretsdatter) הייתה סופרת ומשוררת נורווגית, אשר נחשבת לסופרת האישה הראשונה בנורווגיה. היא נולדה בברגן שבנורווגיה ב-1634 וחיה שם עד מותה ב-1716. כתביה של אנגלברכטסדאטר כללו ברובם המנונים ופזמונים. הם עסקו בעיקר בדת, ושילבו גם מאפיינים פמיניסטיים הנחשבים לפורצי דרך לזמנה.
קורות חייה
אנגלברכטסדאטר נולדה בברגן שבנורווגיה ב־16 בינואר 1634 לאנה וורנגל ואנגלברכט יורגנסון, שהיה כומר ותאולוג אמיד ומוערך. את רוב ילדותה העבירה אנגלברכטסדאטר בברגן, אך התגוררה בקופנהגן בין השנים 1647 ל-1650. בילדותה למדה אנגלברכטסדאטר קרוא וכתוב וזכתה לחינוך מקיף, בעיקר בנושאי הדת הנוצרית.
בשנת 1652 נישאה אנגלברכטסדאטר לכומר ותאולוג בשם אמברוסיוס הארדנברק. הארדנברק היה אדם משכיל, והוא ירש את מקומו של אביה של אנגלברכטסדאטר בכנסייה בשנת 1659. לשניים נולדו 9 ילדים, 7 מהם מתו בילדותם. את ספרה הראשון, "Siælens Sang-Offer" (בתרגום לעברית: "קורבן לשירת הנשמה"), הוציאה אנגלברכטסדאטר לאור לאחר מותם של שבעת ילדיה, והוא זכה להצלחה מסחרית לא מבוטלת והיה לרב מכר. עקב האופי המזמורי של כתיבתה, גם אנשים שלא ידעו קרוא וכתוב נהנו משיריה אשר עברו מפה לאוזן.
בשנת 1683 התאלמנה אנגלברכטסדאטר, ושני ילדיה אשר נותרו בחיים עזבו את ברגן. לאחר אובדן בעלה, אנגלברכטסדאטר נקלעה לקשיים כלכליים, שכן היה עליה לפרנס את עצמה כמשוררת עצמאית ללא משפחה. היא נעזרה בקרובי משפחתה אשר חיו בקרבת קופנהגן ונסעה לדנמרק, שם פנתה למלך בבקשה לתמיכה כלכלית. היא קיבלה ממנו בעלות על כתביה, המקבילה לזכויות יוצרים, וכן פטור ממס לשארית חייה. זכויות היוצרים תרמו להגדרתה של אנגלברכטסדאטר כסופרת הנורווגית הראשונה, על אף שנשים רבות נהגו לכתוב לפניה, אנגלברכטסדאטר הייתה הראשונה לקבל על כתביה זכויות, ולהיות מוכרת כיוצרת על ידי המלך.
במהלך ביקורה בקופנהגן פגשה אנגלברכטסדאטר את המשורר הדני המפורסם תומאס קינגו (1643-1703). בשנת 1685 הוציאה אנגלברכטסדאטר את ספרה השני-"Taare- Offer" (בתרגום לעברית: "מנחת דמעות"), שלא זכה להצלחה רבה כקודמו. היא חיה חיים צנועים בברגן, עד שאיבדה את בתה בשריפה אשר התרחשה בברגן בשנת 1702, שהשמידה את רוב הבתים בעיר.
היא פנתה למלך דנמרק בשנית אך לא קיבלה מענה, ושבה לגור לבדה רק בשנת 1712, 4 שנים לפני מותה.
לאורך שנות פועלה, ספגה אנגלברכטסדאטר ביקורת רבה, במיוחד בשל היותה אישה. רבים טענו שהיה זה בעלה שכתב את שיריה והיא פרסמה אותם בשמה (על אף שהוסיפה להוציא ספרים לאור גם לאחר מותו). בנוסף, רבים ביקרו את עבודתה כזו ה-"סוחטת דמעות" העוסקת ברגש יתר על המידה. אנגלברכטסדאטר סברה שנשים יכולות ואף נדרשות לכתוב וליצור, ועסקה רבות בנשים בתנ"ך. היא נהגה לכנות את עצמה כ"דבורה" של ברגן.
עבודתה
אנגלברכטסדאטר פעלה בשיא תקופת הבארוק, ומאפייניהם של שיריה תאמו את מאפייני הבארוק. כתיבתה הייתה מלאת דימויים ואלגוריות, אך לא הייתה מתוחכמת ומרומזת כשל עמיתיה באותה התקופה. אנגלברכטסדאטר כתבה באופן כן, חושפני ולעיתים סרקסטי (בעיקר כאשר עסקה בביקורת נגד נשים באותה התקופה), ורבים הזדהו עם שיריה. רוב הדימויים בהם השתמשה היו יום-יומיים בהשוואה לדימויים הנפוצים בשירה של אותה התקופה.
הספר הראשון שהוציאה, "Siælens Sang-Offer" (שיצא לאור לראשונה ב-1678) כלל מגוון שירי תפילה והמנוני דת טקסיים, כאשר הסוגיה העיקרית בה עוסקות היצירות היא התהליך שעל הנפש לעבור בטרם מפגשה עם אלוהים. ספר זה נחשב לספר המוערך והמצליח מבין יצירותיה.
"Siælens Sang-Offer" הודפס בקריסטיאניה (כיום, אוסלו), והוא אחד מהספרים הראשונים שהודפסו שם. הספר היה אהוד ומוכר, ויצא לאור במעל 30 מהדורות שונות עד שנת 1868.
ספרה השני של אנגלברכטסדאטר, "Taare- Offer", אשר ראה אור בשנת 1685, היה עיבוד של כתבי דת מאת פדר מולר- כומר נורווגי. היא הקדישה את ספר זה למלכה.
אנגלברכטסדאטר עסקה בנושא המוות והאובדן בספריה לעיתים תכופות. בפתיחה של ספרה הראשון, כתבה כי "צער חדש הוליד שירים חדשים". רבים משיריה הוקדשו לנושא המוות, הסבל האנושי וההתמודדות עמו.
קרל לאונרד ריינהולד
קרל לאונרד ריינהולד (בגרמנית: Carl Leonhard Reinhold; 26 באוקטובר 1757 – 10 באפריל 1823) היה פילוסוף אוסטרי שסייע בפופולריזציה של הגותו עמנואל קאנט בשלהי המאה ה-18. ריינהולד שאף למזג את שלוש הביקורות של קאנט לכלל שיטה אחת, שאותה כינה "פילוסופיה אלמנטארית" (Elementarphilosophie) במטרה לייצר שיטה ביקורתית המבוססת על עיקרון ראשוני אחד. הגותו השפיעה על התפתחות האידיאליזם הגרמני, ובייחוד על יוהאן גוטליב פיכטה.
ריינהולד היה אביו של הפילוסוף ארנסט כריסטיאן גוטליב ריינהולד.
ביוגרפיה
ריינהולד נולד בווינה הקתולית. בסוף 1772, כשהיה בן ארבע עשרה, הוא נכנס למסדר הישועי (סמינר הכנסייה הקתולית) של כנסיית סנט אנה, וינה (Jesuitenkollegium St. Anna) שם למד במשך שנה אחת עד שפוזר על ידי האפיפיור קלמנס הארבעה עשר. ריינהולד קיווה לשוב למסדר כשיקום מחדש אבל לבסוף הצטרף בשנת 1773 למסדר של הברנבאיסטים "מיכאל הקדוש" (Barnabitenkollegium). רוחו של המסדר החדש הייתה שונה כי את מהתכלתיות של הבארנאביסטים הייתה עיסוק במדעים, ושם נחשף ריינהולד לפילוסופיה.
בשנת 1778 הפך למרצה בברנביטנקולגיום. ב-27 באוגוסט 1780 הוסמך לכומר, וב-30 באפריל 1783 הפך לחבר בלשכת הבונים החופשיים של וינה "Zur wahren Eintracht".
ב-19 בנובמבר 1783 הוא ברח ללייפציג מתוך הזדהות עם חיי הנזירים, שם המיר את דתו לפרוטסטנטיות. בשנת 1784, לאחר שלמד פילוסופיה במשך סמסטר בלייפציג, הוא התיישב בויימאר, שם הפך לשותפו של כריסטוף מרטין וילנד בכתב העת "המרקורי הגרמני" (Der Teutsche Merkur), שהפך בדיעבד לחתנו כשריינהולד התחתן עם בתו של וילנד סופיה קתרינה סוזנה וילנד (19 באוקטובר 1768 - 1 בספטמבר 1837) ב-18 במאי 1785.
ריינהולד פרסם, בשנים 1786–1787 את בכתב העת את "מכתבים על הפילוסופיה הקאנטית" (Briefe über die Kantische Philosophie), שהיו גורם משפיע ביותר בפופולריזציה של עמנואל קאנט בחוג רחב יותר של קוראים. בעקבות הממכתבים, ריינהולד קיבל קריאה לאוניברסיטת ינה, שם לימד מ-1787 עד 1794.
בשנת 1789 הוא פרסם את עבודתו העיקרית, "מסה לקראת תיאוריה חדשה של כושר הייצוג" (Versuch einer neuen Theorie des menschlichen Vorstellungsvermögens), שבה ניסה לפשט את התיאוריה הקנטיאנית ולהפוך אותה לאחדותית יותר על ידי ביסוסה על עקרון יחיד, "עקרון התודעה" (Satz des Bewußtseins).
המונטין של ריינהולד דעך בעקבות פרסומו של רב ההשפעה של ג"א שולצה בשנת 1792 "אנזידימוס, או על היסודות של הפילוסופיה האֶלמנטארית, שהציע האדון פרופיסור ריינהולד בינה. יחד עם הגנה על הספקנות נגד ההתיימרוּיות של ביקורת התבונה" (Aenesidemus oder über die Fundamente der von dem Herrn Professor Reinhold in Jena gelieferten Elementar-Philosophie. Nebst einer Vertheidigung des Skepticismus gegen die Anmassungen der Vernunftkritik). ריינהולד לא הצליח לענות בצורה משכנעת לשולצה, והוא עזב את משרתו בינה.
ב-1794 הוא נענה לבקשה ללמד באוניברסיטת קיל, שם לימד עד מותו ב-1823. שם נקשר בקשרי חברות עם פרידריך היינריך יעקבי.
בהמשך חייו הוא הושפע רבות מיוהאן גוטליב פיכטה, ולאחר מכן מיעקבי וכריסטוף גוטפריד ברדילי. עם זאת, חשיבותו ההיסטורית שייכת לפעילותו המוקדמת. הוא המשיך לפתח את עמדתו הקנטיאנית בחיבוריו "תורה חדשה של הדמיון האנושי" (Theorie des menschlichen Vorstellungsvermögen) וב"מסד של ידע פילוסופי" (Fundament des philosophischen Wissens), שנקרא גם "פילוסופיה אלמנטרית" (Elementarphilosophie).
לפי ההיסטוריון הדני הרולד הפטינג :"ריינהולד הדגיש ביתר שאת את האחדות והפעילות של התודעה מאשר קאנט. עקרון התודעה מורה לנו שכל רעיון קשור הן לאובייקט והן לסובייקט, כשבחלקו יש להבחין ביניהם ובחלקו לאחד את שניהם. מכיוון שצורה אינה יכולה לייצר חומר וסובייקט אינו יכול לייצר אובייקט, אנו נאלצים להניח דבר שלעצמו. זהו רעיון שהיה סותר את עצמו אם התודעה הייתה בעצם פעילות של היקשרות. לכן ישנו משהו שצריך לחשוב ובכל זאת לא ניתן לחשוב אותו."
מכתבים על הפילוסופיה הקנטיאנית
ככומר קתולי לשעבר, ריינהולד שמר על ערכי המוסר הנוצרי ועל כבוד האדם כפרט. הדוקטרינות הנוצריות הבסיסיות של אל טרנסצנדנטי ונפש אנושית בת אלמוות היו הנחות יסוד בחשיבתו. ריינהולד ניסה להראות כי הפילוסופיה של קאנט סיפקה אלטרנטיבה להתגלות הדתית ולספקנות פילוסופית ולפנתאיזם פטליסטי. אולם, ביקורת התבונה הטהורה היה חיבור קשה ומבלבל. הוא לא נקרא באופן נרחב והשפעו הייתה מועטה. ריינהולד החליט לכתוב את הערותיו על כך בכתב העת שלו Der Teutsche Merkur. במכתבים ריינהולד הראה שעדיף לקרוא את החיבור לאחור, לדלג על תחילת ואמצע הספר ולהתחיל מקטעי הסיום. החלק האחרון בהביקורת התבונה הטהורה הוא המקום שבו קאנט דן בסוגיות המוסר והקשר שלהם לניסיות של התבונה לעסוק באידאות של אלוהים, רצון חופשי ונצחיות הנפש, שהיו את הנושאים העיקריים בעיני ריינהולד. הצעתו של ריינהולד לדלג על הדיון האפיסטמולוגי הסבוך של קאנט עוררה עניין רב, וכתוצאה מכך הביקורת של קאנט הפכה מיד לספר בעל חשיבות רבה.
לפי ההיסטוריון של הפילוסופיה קרל אמריקס : "פיכטה, הגל, שלינג, שילר, הולדרלין, נובליס ושלגל כולם פיתחו את מחשבתם בתגובה לקריאה של ריינהולד בקאנט [...]".
ביסוס הפילוסופיה של קאנט
הפילוסופיה הביקורתית של קאנט לא התקבלה כאמת הסופית. לדברי פרופסור ג'ורג' די ג'ובאני, מאוניברסיטת מקגיל, ריינהולד ניסה לספק בסיס לפילוסופיה של קאנט על מנת לתקן מצב זה. ריינהולד הבחין בשתי רמות של פילוסופיה. הרמה הבסיסית ביותר הייתה הדאגה לתודעה והייצוגים שהתרחשו בה. הרמה השנייה, הפחות בסיסית, הייתה הדאגה לאפשרות ולמבנה של האובייקטים הידועים או הרצויים.
ההבנה החשובה של קאנט הייתה שניתן לבסס את האפשרות של מטפיזיקה. זה יכול להיעשות רק על ידי תיאור מה קורה כאשר המוח מודע לאובייקטים. חולשתו של קאנט הייתה בדאגה יתרה באובייקטים עצמם. הוא נשאר ברמה השנייה, הבסיסית פחות, של הפילוסופיה. הוא בדק רק לעיתים רחוקות מה התרחש בתודעה, שהיא הרמה הבסיסית של הפילוסופיה. קאנט לא סיפק תיאור פנומנולוגי של התודעה. ריינהולד היה משוכנע שקאנט היה צריך לזהות את העובדה הבסיסית של התודעה שהייתה חיונית בהפיכת ההכרה עצמה לאפשרית.
חיבורו של ריינהולד "מסה לקראת תיאוריה חדשה של כושר הייצוג" מתאר את החלקים והתכונות העיקריות של התודעה. בכתיבת ספר זה, ריינהולד הפנה את תשומת לבו מהסוגיות המוסריות שבהן התייחס קאנט בחלק הסיום של " ביקורת התבונה הטהורה " לדאגות האפיסטמולוגיות של החלק ההתחלתי והאמצעי.
ריינהולד בחן את תנאי האפשרות לייצוג, כמו סובייקט ואובייקט, שחייבים להתקיים כדי שאובייקט יהיה נוכח במודע.
החילוץ (סרט)
הפקה
תחילת הצילומים הייתה בנובמבר 2018 בשיאמן והושלמו ב-15 במרץ 2019. הצילומים היו בעיקר בשיאמן ובפוז'ו ולאחר עברו למקסיקו.
הפצה
ב-2 באוקטובר 2019 פורסמה כרזה ראשונית לסרט. ב-18 בינואר יצא הטריילר הראשון. ב-6 בדצמבר פורסמה הכרזה הרשמית לקראת הכנות לצאתו לאקרנים בחודש שלאחר מכן, בעקבות מגפת הקורונה יציאתו לאקרנים נדחתה בשנה. הסרט הוקרן ברוסיה באוקטובר 2020.
אריק רדפורד
אריק רדפורד (באנגלית: Eric Radford; נולד ב-27 בינואר 1985) הוא מחליק אמנותי על קרח קנדי, אלוף אולימפי (פיונגצ'אנג 2018), אלוף העולם פעמיים ברציפות (שאנגחאי 2015 ובוסטון 2016) ו-5 פעמים ברציפות אלוף קנדה (2012 - 2016) בהחלקה אמנותית על קרח לזוגות ביחד עם מייגן דוהאמל.
ביוגרפיה
רדפורד נולד בוויניפג מניטובה וגדל ברדלייק אונטריו. הוא החל להחליק על הקרח בגיל 8. בגיל 14 עבר לקנורה, בגיל 15 עבר לוויניפג ואחר כך למונטריאול ובגיל 16 עבר לטורונטו. הוא מנגן בפסנתר וכותב מוזיקה. הוא בוגר אוניברסיטת יורק במוזיקה.
בשנת 2011 הוא החל להתחרות עם מייגן דוהאמל וזכה ביחד איתה במקום שני באליפות קנדה ובמקום שביעי באליפות העולם שנערכה במוסקבה רוסיה בתוצאה של 173.03 נקודות.
בשנת 2012 הוא זכה לראשונה במדליית זהב ביחד עם דוהמאל באליפות קנדה ובמקום חמישי באליפות העולם שנערכה בניס צרפת בתוצאה של 185.41 נקודות.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בלונדון אונטריו במרץ 2013 זכה רדפורד במדליית ארד בתחרות הזוגות ביחד עם דוהאמל בתוצאה של 204.56 נקודות, אחרי זוג מרוסיה (225.71 נקודות) וזוג מגרמניה (205.56 נקודות).
מדליית כסף אולימפית
באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכה רדפורד במדליית כסף בתחרות הקבוצתית לאחר שהשתתף בתחרות הזוגות עם דוהאמל. במדליית זהב זכתה רוסיה ובמדליית ארד זכתה ארצות הברית. בתחרות לזוגות הוא סיים במקום שביעי ביחד עם דוהאמל בתוצאה של 199.53 נקודות. חודש לאחר מכן, באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בסאיטאמה שביפן הוא זכה במדליית ארד בתחרות לזוגות ביחד עם דוהאמל בתוצאה של 210.84 נקודות, אחרי זוג מגרמניה (224.88 נקודות) וזוג מרוסיה (215.92 נקודות).
אלוף עולם
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בשאנגחאי סין במרץ 2015 זכה רדפורד במדליית זהב בתחרות הזוגות ביחד עם דוהאמל בתוצאה של 221.53 נקודות, לפני שני זוגות מסין (214.12 נקודות ו-212.77 נקודות). בכך היה למחליק הקרח האמנותי הראשון בהיסטוריה שזכה בתואר העולמי שהוא הומו גלוי.
אולג שאטוב
אולג אלכסנדרוביץ' שאטוב (ברוסית: Оле́г Алекса́ндрович Ша́тов; נולד ב־29 ביולי 1990) הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת הקשר התקפי באורל. ייצג את נבחרת רוסיה במונדיאל 2014 וביורו 2016.
קריירה
שאטוב החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל אורל. הוא גדל במחלקת הנוער שלה וב-2007 קודם לקבוצה הבוגרת. בשנת 2011 עבר לקבוצת אנז'י מחצ'קלה. לאחר עונה אחת באנז'י עבר לזניט סנקט פטרבורג.
בפברואר 2018 הושאל למשך עונה אחת בקבוצת קרסנודאר. את שערו הראשון במדי קרסנודאר הבקיע במשחק הניצחון של קרסנודאר נגד קבוצתו הקודמת, זניט, ב-7 באפריל 2018. ביולי 2018 חזר לזניט וביולי 2020 מונה לקפטן הקבוצה, באופן זמני, במשחקה של זניט נגד רוסטוב במחזור 30 של עונת 2019/2020.
ביולי 2020 עבר לקבוצת רובין קאזאן שבהדרכת לאוניד סלוצקי. את שער הבכורה במדי קאזאן ערך במשחק המחזור התשיעי נגד רוטור וולגוגרד כשהבקיע בעיטת עונשין, בספטמבר 2020. בנובמבר 2021 שוחרר מהקבוצה.
בפברואר 2022 חזר לאורל.
נבחרת
בשנת 2010 זומן שאטוב לנבחרת הצעירה של רוסיה, שיחק במדיה 15 משחקים והבקיע 4 שערים.
בנבחרת הלאומית של רוסיה משחק שאטוב מאז פברואר 2013. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול, הוא נכנס כשחקן מחליף בדקה 46 והבקיע שער בדקה 66. שאטוב היה בסגל נבחרת רוסיה למונדיאל 2014, השתתף בכל שלושת משחקי הנבחרת בטורניר. הוא זומן גם ליורו 2016 והשתתף בשניים מתוך שלושת משחקי הנבחרת בתחרות.
שביל הדסה
שביל הדסה הוא נתיב הליכה מעגלי סביב בית החולים הדסה עין כרם. הוא מחבר בין שבילים קיימים (ובתוכם גם חלק משביל ירושלים ושביל ישראל), דרכים עתיקות (רומיות וביזנטיות), ושבילים שנפרצו במיוחד. אורך המסלול הוא כ-6 קילומטרים ומשך ההליכה בו כ-4 שעות.
מהלך השביל
השביל מתחיל בסמוך לכניסה הראשית למתחם בית החולים, בכיכר שושנה בירן, עולה לנקודתו הגבוהה ביותר (בגובה 720 מטרים מעל פני הים), וממנה פונה דרומה לעבר שרידי הכפר הערבי אל-ג'ורה ומעיין הכפר עין שריג (עין אל-ג'ורה). מעין שריג השביל יורד במורד לעין חנדק, נקודתו המערבית ביותר והנמוכה ביותר (580 מטרים מעל פני הים), ובדרך חולף ליד מתקני חקלאות עתיקה ושומרות שנחשפו במקום, כולל מתחם "הכותל הקטן".
בשביל נקודות תצפית רבות לכיוון קריית הדסה, אזור מבשרת ציון, ועין כרם.
בונסקור
בונסקור (צרפתית: Bonsecours) היא קומונה במחוז סן-מריטים שבחבל נורמנדי שבצרפת.
שטח הקומונה ואוכלוסייתו עומדת (נכון ל-2011) על 6,469 תושבים. בשטח הקומונה נמצאת כנסיית נוטרדאם דה בונסקור, מהמאה ה-19 (היא נבנתה על יסודות כנסייה בעלת שם זהה מהמאה ה-14).
חוות החרקים והפרפרים הישראלית
חוות החרקים והפרפרים הישראלית היא חוות גידול חרקים, בעיקר פרפרים, הממוקמת בין היישובים קדרון ובית אלעזרי ליד נחל שורק.
היסטוריה
החווה הוקמה בשנת 2004 על שטח חקלאי פרטי של כ-5 דונם, מתוך רצון שגם בישראל תהיה גינת פרפרים, בדומה לחממות הקיימות בעולם, המציגות פרפרים טרופיים.
אישור להקמת חווה טרופית לא הושג, אך ייחודה של חווה זו הוא בכך שיש בה פרפרים ארץ-ישראליים, ובכך שזוהי החווה הראשונה בארץ המגדלת פרפרים. ניתן למצוא בה בעיקר את הפרפרים: דנאית הדורה ולבנין הכרוב, וגם חרקים למיניהם, כגון: מקלונאים, תיקנים וכן פרוקי-רגליים אחרים כגון עכבישים ועוד.
עד שנת 2009 היה בחווה מרכז מבקרים. כיום מקיים צוות החווה חוגי בית למבוגרים וחוגים בגני ילדים וכיתות נמוכות, משכיר אוהל פרפרים ומוכר ערכות הפרחת פרפרים לאירועים.
פרפרים הם חרקים בעלי גלגול מלא. כלומר, הם מאופיינים במחזור החיים הייחודי של: ביצה, זחל, גולם, בוגר. נקבת הפרפר מטילה בעונה כ-200 ביצים. כיום, רק כ-2% מהביצים שהוטלו משלימות את מחזור החיים והופכות, בסופו של דבר, לפרפרים. כל השאר אינן שורדות את השלבים המוקדמים של מחזור החיים. בין אם בשל פגיעה בשלב הביצה או הגולם, כאשר צרעות או מזיקים שונים מטילים לתוכם; ובין אם בשלב הזחל, כתוצאה ממחסור במזון, כתוצאה מאכילת מזון מורעל, או כתוצאה מכך שנטרפו על ידי טורפים למיניהם.
עמותת החזרת הפרפר אל הטבע
החווה היא חלק מעמותת "החזרת הפרפר אל הטבע" הדוגלת בשמירה על אוכלוסיית הפרפרים הארץ-ישראליים ועוסקת בפיתוח אוכלוסייה זו. העמותה הוקמה בשנת 2004 על ידי נילי שחר מתוך רצון להגן על הפרפרים בארץ ישראל, אשר נמצאים בסכנת הכחדה. הגורמים להכחדה הם: הבנייה הענפה, הנוגסת בשטחים הפתוחים, בהם חיים הפרפרים; שרשרת המזון הטבעית; מחלות. העמותה נסגרה בשנת 2019.
Duets: An American Classic
Duets: An American Classic (בעברית: דואטים: קלאסיקה אמריקאית) הוא אלבום האולפן ה-53 של זמר הג'אז האמריקאי טוני בנט. את האלבום הוציאה לאור ב-26 בספטמבר 2006 חברת התקליטים קולומביה רקורדס.
רקע
האלבום יצא לאור כחודש לאחר יום הולדתו ה-80 של בנט. השירים שנכללו באלבום כתובים בספר השירים האמריקאי הגדול, בדומה לשאר אלבומיו של בנט. בניגוד לאלבומים המורכבים מדואטים של אמנים שונים, שלרוב מוקלטים בנפרד, בנט היה נוכח באולפני ההקלטות עם כל אחד מהשותפים שלו לביצוע השירים.
הצלחה מסחרית
האלבום הגיע למקום השלישי בבילבורד 200, ונמכר ב-202,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו. הוא שהה ארבעה שבועות רצופים בעשרת האלבומים הפותחים את המצעד. Duets: An American Classic אף קיבל מעמד זהב מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, והגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הקנדי. אלבום ההמשך Duets II, יצא לאור בשנת 2011. בשנת 2007 הוא זכה בפרס גראמי לאלבום הפופ הווקאלי העממי הטוב ביותר.
ספר האן המאוחרת
ספר האן המאוחרת (בסינית מסורתית: 後漢書; בסינית מפושטת: 后汉书; בפין-יין: Hòu Hàn Shū, תעתיק עברי: חוֹאוּ הָאן שׁוּ), הידוע גם בשם "ההיסטוריה של האן המאוחרת", הוא ספר ההיסטוריה הרשמי העוסק בהיסטוריה של שושלת האן בין השנים 6-189. היצירה נכתבה על ידי פָאן יֵה ואחרים במאה החמישית במהלך שלטונה של שושלת ליו סונג, תוך התייעצות במספר ספרי היסטוריה מוקדמים יותר, ובמסמכים אחרים.
חשיבות הספר
פָאן יֵה עצמו תיאר כך את הסיבות לכתיבת הספר: "רצוני היה לפתח דיונים במגילות עקב המאורעות, ובכך להעמיד על מכונם את מעלותיו וחסרונותיו של הדור". הספר מסכם את שבע ההיסטוריות של האן המאוחרת שנפוצו באותה תקופה, ביניהן רשומות האן המאוחרת שכתב יְוֵּ'אן חונְג במאה הרביעית - ההיסטוריה הנוספת היחידה ששרדה מבין ההיסטוריות של האן המאוחרת. פָאן יֵה אף נעזר ברשימות של סְה-מָה צְ'ייֵן ובָּאן גוּ ובכתבים נוספים, ביניהם רשומות האן מן התצפית המזרחית שנכתב בהדרגה במהלך המאה השנייה. רובם של הספרים עליהם הסתמך לא שרדו כיום בשלמותם, ובכל מקרה בהירותו והדקדקנות בפרטים של "ספר האן המאוחרת" גרמו לכך שיאפיל על ההיסטוריות האחרות העוסקות באותה תקופה.
בשנת 445, עקב מעורבותו פָאן יֵה במזימה של קוֹנְג שִׂישְׂייֵן וחבורתו, נידון על ידי לְיוֹ יִיקָאנְג מלך פֶּנְגְצֶ'נְג למאסר. ב"ספר אשר לבית הסוהר עם האחיינים" אשר כתב מן המאסר סיפק מבט לדגשים ששימשו בכתיבת הספר: "כבר יצרתי את "האן המאוחרת", וטוויתי את חוט העלילה. בחנתי בפירוט את הכתובים וההערות של ימי קדם ושל ימינו, רק מעט מהם ערבים לאוזן. האדון בָּאן עשה לעצמו שם, אך הוא נתן דרור לתחושותיו ולא הייתה תבנית לנגדו, ובאין אפשרות להפריד בין א' לב' סגנון הכתיבה נעשה חסר ערך, ורק התיעודים נשארו בעלי חשיבות. בעושר הדברים לא אוכל להשתוות לו, אך בעריכה ממש אין לי סיבה להתבייש." פָאן יֵה הוצא להורג כשהיה בן 48 שנים, וכתיבתו של "ספר האן המאוחרת" עדיין לא הושלמה אז.
המאמר על האזורים המערביים
הפרק "מאמר על האזורים המערביים" מבוסס על דו"ח שהגיש בָּאן יוּנְג (עם כמה תוספות מאוחרות) לקיסר אָן מהָאן בסביבות שנת 125. הדו"ח מכיל לכאורה רשמים של אביו בָּאן צָ'או. זהו הפרק ה88 בחלק מהמהדורות של ספר האן המאוחרת, והפרק ה118 באחרות, והוא מהווה מקור עיקרי למידע תרבותי וסוציו-אקונומי על האזורים המערביים, כולל רשמים ראשונים על דָאצִ'ין (האימפריה הרומית) וכמה מהדוחות העתיקים המפורטים ביותר על הודו ומרכז אסיה. הוא מכיל גם מספר התייחסויות לאירועים שהתרחשו לאחר מותו של הקיסר אָן, כולל תיאור קצר על הגעתן של המשלחות הרשמיות הראשונות מרומא בשנת 166.
סגנון הכתיבה
סגנון הכתיבה מתבסס על סגנון רישום הביוגרפיות של רשומות ההיסטוריון וספר האן, ותוכן העניינים מפרט לא מעט מן התוכן.
בספר תוקף פָאן יֵה את המצאות הבודהיזם, כפי שניתן לראות בפרקים "מאמר על האזורים המערביים", "הביוגרפיה של שְׂיָאנְג קָאי" ו"רשומות הקיסר שְׂיָאוחְווָאן".
פרשנויות
הפרשנות הראשונה לספר האן המאוחרת היא פרשנות של לְיוֹ גָ'או ב-125 מגילות. אחריה הגיעה הפרשנות של לִי שְׂייֵן הנסיך גָ'אנְג חְווָאי, אשר נחשבת ההישג הגדול ביותר בפרשנות ספר האן המאוחרת לפני שושלת צ'ינג.
בתקופת שושלת צ'ינג כתב חְווֵי דונְג את "תיקונים ופרשנות לספר האן המאוחרת", ווָאנְג שְׂייֵנְצְ'ייֵן המשיך את העבודה וכתב את ליקוט וניתוח של ספר הָאן המאוחרת ב-220 מגילות, בכך ארגנו אוסף מקיף של הפרשנויות מדורות קודמים אשר נחשב להישג משמעותי בתחום.
בשנת 1995 יצא לאור הספר "בחינה ופירוש של ספר האן המזרחית" מאת סונְג וֶנְמִין.
תיעוד (志)
במקור לא הכיל ספר האן המאוחרת חלק של "תיעוד". רק בתקופת השושלות הדרומיות (420-589 לספירה) הוסיף לו לְיוֹ גָ'או את שמונת פרקי התיעוד של "הרחבה לספר האן" בשלושים כרכים, ויצר את המהדורה המוכרת כיום של ספר האן המאוחרת. הספר "מהלך המוסדות" מתעד כי בבחינות הקיסריות נקבע ש"ספר האן המאוחרת וההערות של לְיוֹ גָ'או הם היסטוריה אחת", וכן "צו מתקופת טאנג קובע כי לומדי "ספר האן המאוחרת" ראו בו ובתיעוד מההערות של גָ'או היסטוריה אחת, וזו הסיבה ששרדו שלושים כרכים מתוך הערות התיעוד של ההרחבה, ואף בימי סונג לא אבדו".
הגבול (סרט, 2007)
הדמות הראשית של הסרט קרל פון מונק מבוססת על קאי דונר וחוויותיו בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים. בנו יורן דונר הוא אחד ממפיקי הסרט.
יחסי לוקסמבורג–צרפת
היחסים הדיפלומטיים בין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג לבין הרפובליקה הצרפתית מתאפיינים בשיתוף פעולה רחב היקף הנובע בין היתר מכך ששתי המדינות חברות באיחוד האירופי וחולקות גבול יבשתי משותף.
יחסים דיפלומטיים
לוקסמבורג מחזיקה שגריר בצרפת היושב בפריז וצרפת מחזיקה שגריר בלוקסמבורג היושב בעיר לוקסמבורג.
יחסים כלכליים
היקף הייצוא לצרפת הוא השני בגודלו בלוקסמבורג בעוד היקף הייבוא מצרפת הוא השלישי בגודלו בלוקסמבורג. ישנם כ-850 עסקים בבעלות אזרחים צרפתיים בלוקסמבורג שבהם עובדים כ-18,000 איש. יתר על זאת, ישנם כ-82,000 אזרחים צרפתיים בקרבת הגבול עם לוקסמבורג, בעיקר מהערים מץ ונאנסי, שנוסעים מדי יום לעבודה בלוקסמבורג. בין צרפת ללוקסמבורג יש גם שיתופי פעולה בתחום הכלכלי כשהמרכזי שבהם הוא "מועדון העסקים צרפת-לוקסמבורג" (BCFL). בנוסף קיימים שיתופי פעולה נרחבים גם בתחום התרבותי ושתי המדינות חברות במכון התרבות גרמניה-לוקסמבורג-צרפת.
רצה סולו
רצה סולו הוא מיני-אלבום הבכורה של הזמרת הישראלית אנה זק. האלבום יצא לאור ב-7 במרץ 2021, על ידי חברת התקליטים NMC.
רקע והכרזה
ב-22 באוקטובר 2020 פרסמה זק בעמוד האינסטגרם שלה פוסט בו קטע מתוך וידאו קליפ לשיר בשם "בחורים יפים", בו הסבירה כי החליטה לגנוז את השיר בעקבות התכתבותו של תוכן השיר עם האונס הקבוצתי באילת. בסופו של דבר, נכלל השיר במיני-אלבום זה. ב-5 במרץ, יומיים לפני צאת המיני-אלבום, פרסמה זק כי מיני-אלבום חדש ייצא בקרוב.
על המיני-אלבום סיפרה זק: