cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קונצ'רטו ורשה
הקונצ'רטו כפסקול
הסרט אור ירח מסוכן מתרחש בפרוץ מלחמת העולם השנייה ומספר את סיפורו של פסנתרן ומלחין קונצרטים פולני, שטפן רדצקי (מגולם על ידי השחקן אנטון וולברוק), המגן על ארצו לאחר שהתגייס והפך לטייס קרב. לאחר התקפה אווירית על ורשה על ידי הצבא הגרמני, הוא מתגלה על ידי עיתונאית אמריקנית, קרול פטרס (השחקנית סאלי גריי), כשהוא מתאמן בפסנתר בהריסות בניין שהופצץ. הקטע המנוגן הוא הפתיחה לקונצ'רטו ורשה, בשלב זה בשלבי יצירה, תוך שהוא פונה לעיתונאית ואומר לה: "אין זה בטוח להסתובב בחוץ כאשר הירח בוהק" (כשהוא מתייחס להפצצות לאור הירח). תוך שהוא מיישיר מבט אל קרול ומגלה "משהו נפלא שכרגע נתת לי," הוא מנגן את הנושא הלירי השני של הקונצ'רטו (ראו קובץ). מאותו הרגע אותה מנגינה מזוהה עם קרול לאורך כל הסרט. בדומה לרחמנינוב, אדינסל מלחין אותו כמעט כנוקטורן. שטפן מדבר על יצירתו בשלב מאוחר יותר של הסרט: "המנגינה הזו היא את ואני. היא הסיפור של שנינו בוורשה, שנינו באמריקה, שנינו.. במקום אחר שאינני מכיר. זוהי הסיבה שאינני יכול לסיימה." למרות זאת, הוא מסיים את היצירה. באופן דומה לדרך שבה רחמנינוב שב לנושא השני בקונצ'רטו השני לפסנתר, נעשה שימוש במנגינה "קרול" לא רק כדי לחבר יחדיו את הנושאים מעוררי הרגש של הדרמה, אלא אף להביא את הקונצ'רטו לסיום מנצח. לאורך כל הסרט היצירה הלא-גמורה מושמעת ביחס לפולונז אופוס 40 של שופן, המסמל את הפטריוטיזם הפולני. היא "מושלמת" כאשר האלמנטים של הפולונז משתלבים בנושא הרומנטי, כשהם מבטאים מיזוג של אהבה רומנטית ופטריוטית.
בתוך סיפור הסרט "אור ירח מסוכן" נוצר אף הרושם כי קיימת יצירה גדולה יותר הנוצרת ומבוצעת על ידי הנגן והמלחין, גיבור הסרט. כאשר קטעים מן הקונצ'רטו מנוגנים אומרת אחת הדמויות בסרט לאחרת: "יש לי את התקליטים", וכאשר מבוצעת הבכורה, נראית בסרט התוכנייה: "קונצ'רטו ורשה", ובו שלושה פרקים. בפועל כתב אדינסל רק פרק בודד.
האהדה ליצירה
יחד עם הצלחת הסרט זכתה אף היצירה לאהדה רבה אשר הביאה להוצאה לאור של פסקול הסרט בתקליט באורך 9 דקות יחד עם התווים לפסנתר. הצלחתה הבלתי צפויה של היצירה אף הביאה לחשיפת נגן הפסקול בסרט, לואיס קנטנר. קנטנר היה פסנתרן קונצרטים בריטי, ממוצא הונגרי, אשר נודע בנגינת יצירותיו של פרנץ ליסט, אולם דרש כי שמו לא יופיע ברשימת המבצעים שבסרט מחשש לפגיעה בשמו הטוב כמי שניגן מוזיקה עממית. לאחר שתקליט פסקול הסרט מכר מיליוני עותקים הוא חשף את זהותו ואף פנה בדרישה לקבלת תמלוגים.
בנק האיטי
בנק האיטי (באנגלית: Bank of the Republic of Haiti; בצרפתית: Banque de la République d'Haïti; ראשי תיבות: BHR) הוא הבנק המרכזי של האיטי, שנוסד ב-17 באוגוסט 1979. בראש הבנק עומד ג'אן באדן דוביס מדצמבר 2015.
בנק האיטי פועל בפיתוח מדיניות הכללה הפיננסית וחבר ב.
היסטוריה
בנק האיטי הוקם לאחר עצמאותה של האיטי מצרפת. את ההתייחסות העתיקה ביותר לבנק בהאיטי ניתן לייחס בהתכתבויות הקצרות שהוחלפו במהלך ספטמבר 1825 בין סוחר זר, ניקולס קיין, למזכיר המדינה בלתאזר אינגינאק על הצעה שהגיש ג'ורג' קלארק בשם קבוצה גרמנית בשם הרמן הנדריק ושות', להקים בנק בהאיטי. עם זאת, ההצעה מעולם לא התקבלה, והרמן הנדריק ושות' מעולם לא הוקמה.
באוקטובר 1910, ניתנו זיכיונות לתאגיד של אנשי עסקים צרפתים, גרמנים ואמריקאים להקמת בנק חדש, הבנק הלאומי של האיטי (BNRH). ב-1979, פוצלה BNRH לשני מוסדות פיננסיים: הבנק הלאומי לאשראי (BNC), ובנק האיטי.
I Don't Wanna Cry
I Don't Wanna Cry (בעברית: אני לא רוצה לבכות) הוא סינגל של הזמרת מריה קארי מתוך אלבום הבכורה שלה Mariah Carey. השיר יצא כסינגל הרביעי מהאלבום ב-19 במרץ 1991, על ידי קולומביה רקורדס.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על דיי קארי עצמה ונרדה מייקל וולדן והופק על ידי וולדן עצמו. השיר זכה להצלחה בארצות הברית כאשר הגיע למקום הראשון במדינה ובכך הפך להיות לשיר הרביעי מהאלבום שמגיע למקום הראשון במדינה. בכך קארי הפכה לזמרת שהצליחה להכניס הכי הרבה שירים למקום הראשון בארצות הברית מאותו אלבום לצד ויטני יוסטון, עד ששיא זה נשבר על ידי הזמרת קייטי פרי ב-2011 עם אלבומה Teenage Dream.
בנוסף לכך, היא גם שברה שיא בתור האמן היחיד שכל השירים מתוכו הגיעו למקום הראשון עד יציאת הסינגל החמישי מהאלבום אשר לא הגיע למקום הראשון במצעד. השיר זכה בפרס BMI פופ.
ביקורות
אשלי אס. מאולמיוזיק אמר כי זהו אחד השירים הבולטים ביותר באלבום. רוב טננבאום מרולינג סטון כתב: "השיר הוא השיר הטוב ביותר מאלבום הבכורה של קארי בזכות הלחישות המבוהלות שלה שהדגישו את הצער שבשיר. בזכות המנעד הקולי שלה היא נשמעת כל כך על אנושית וגורמת לליריקה של השיר להישמע אמינה".
אדריין בותיה
אדריין בותיה (בצרפתית: Adrien Bouthier; 15 באוקטובר 1922 – 24 בדצמבר 2019) היה פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית וחסיד אומות העולם מצרפת.
קורות חיים
בותיה נולד בטראסון-לאווילדיו שבדרום-מערב צרפת ולמד בבית הספר הטכני של חיל האוויר הצרפתי.
פעילותו בתקופת השואה
בנובמבר 1942, בהיותו בן 20, נאלץ בותיה לפרוש מהלימודים ונצטווה להתגייס לעבודות כפייה בגרמניה. הוא סירב להתייצב ונאלץ לרדת למחתרת. הוא הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית והודות לאימוניו הצבאיים יכול היה להצטרף לכוחות הלוחמים ולהילחם ביעילות.
ב-1944 שהה בותיה בכפרם של הוריו, שבנייק (Chavagnac) שבמחוז דורדון, כפר שהיה מעוז של המתנגדים למשטר וישי ולגרמניה הנאצית. הוא היה שותף בהצלת מספר יהודים, בהם שני יהודים שנמלטו מבלגיה לצרפת וביקשו מסתור מפני הגרמנים.
במרץ 1944 תקפה תנועת ההתנגדות הצרפתית כלי רכב גרמנים באזור הכפר והרגה עשרה גרמנים. בתגובה שרפו הגרמנים מספר בתים על יושביהם וסרקו את האזור בחיפוש אחר חברי מחתרת. שני היהודים הבלגים נמלטו אל היער הסמוך. כששמע על כך רץ בותיה ליער בעקבותיהם, חיפש אותם, וכשמצא אותם השיבם לכפר ולביתו, למרות שהאזור, והוא עצמו בפרט, היו תחת אש גרמנית. עקב החשש לשלומם נאלץ להסתירם לאחר זמן מה בביתו של ז'ורז' ז'נגואן (Georges Guingouin), פעיל המחתרת באזור לימוזן - Maquis du Limousin.
הכרה
אחרי המלחמה הוענקו לבותיה מדליית ההתנגדות, אות לגיון הכבוד הצרפתי ואותות הוקרה רבים נוספים.
נפטר ב-24 בדצמבר 2019.
שריר בית הברך
שריר בית הברך (בלטינית: Musculus popliteus) הוא שריר קצר, קטן, משולש ועמוק. הוא ממוקם מתחת לשריר הנרחב הביניימי, שהוא חלק האמצעי והעמוק של שריר הירך הארבע ראשי.
הנקודה בה מתחיל השריר היא הפטישון החיצוני של עצם הירך והקרן החיצונית של המניסקוס החיצוני. משם הוא ימשיך לכיוון עצם השוקה.
מכיוון שהשריר קטן ועמוק, יהיה לו קשה לעבוד כאגוניסט בכיפוף הברך. לעומת זאת הוא אחראי להרמת מעטפת המפרק הסינוביאלי של הברך.
1785 בארצות הברית
1785 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 9 שנים מיום היווסדה.
נפטרו
28 בינואר - ויליאם ויפל, מחותמי הכרזת העצמאות האמריקנית (נולד ב-1730)
אנדרי בלוך
אנדרי בלוך (בצרפתית: André Bloch; 20 בנובמבר 1893 – 11 באוקטובר 1948) היה מתמטיקאי יהודי-צרפתי שעסק רבות באנליזה מרוכבת.
הגיע להישגיו המתמטיים בזמן שהיה מאושפז בבית חולים פסיכיאטרי במשך 31 שנים.
ראשית חייו ומלחמת העולם
בלוך נולד בעיר בזאנסון שבצרפת, להורים ממוצא אלזסי ויהודי. לאנדרי היה שני אחים קטנים בשם ג'ורג (בצרפתית Georges) והנרי. ג'ורג היה צעיר בכשנה מאנדרי, והם אף למדו באותו השנתון. את שניהם לימד המתמטיקאי הצרפתי ג'ורג ואלירון, שאמר על אנדרי "כבר מגיל צעיר אנדרי התעניין בתכונות מופשטות, אך לא היה דברן ולא טרח להתכונן לבחינותיו". בשנת 1912 עזבו שני האחים את בית הספר ועשו שנת אימונים אחת בצבא הצרפתי. בתום שירות זה, נכנסו השניים לאקול פוליטקניק שאז נמצא במרכז פריז. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נקראו שני האחים לשירות צבאי, ושניהם נפצעו במהלכו. אנדרי נלחם במשך כמה חודשים בעיר נאנסי, במיוחד במהלך הפצצות גרמניות כבדות. הוא נפל מעמדת תצפית, נפצע קשה ואושפז מספר פעמים, ולא חזר עוד אל החזית. אחיו ג'ורג נפצע ואיבד את הראייה באחת מעיניו, וגם הוא לא חזר אל הקרב ובשנת 1917 חזר ללימודיו באקול פוליטקניק.
הרצח והאשפוז
בשבעה עשר בנובמבר 1917 רצח אנדרי בדקירה את אחיו ג'ורג, את דודו ואת דודתו במהלך ארוחה. לאחר מעשה הרצח יצא אנדרי אל הרחוב בצעקות, ונעצר ללא התנגדות. הוא אושפז בבית חולים פסיכיאטרי Charenton undefined בפרברי פריז.
הפסיכיאטר הנרי בארוק undefined תיאר את סדר יומו של בלוך: "בכל יום במשך 40 שנה בלוך ישב ליד שולחן במסדרון קטן בסמוך לחדרו, ולעולם לא נע ממקומו, רק כאשר נקרא לארוחות ולשינה. הוא העביר את הזמן בכתיבת סימנים מתמטיים על פיסות נייר שקיבל, ובקריאת ספרים מתמטיים ברמה גבוהה ביותר. בניגוד למטופלים אחרים, בלוך מעולם לא שש לקבל יותר חופש והיה שמח בחלקו." בארוק גם העיד שעיסוקו הנוסף (ואולי היחיד) של בלוך היה שחמט.
מאוחר יותר טען בלוך שראה ברצח כשליחות ברצף לוגי מתמטי; הוא טען שהיו נוספים במשפחתו מצד אמו שחלו במחלות נפש, ובאותה ארוחה הוא התחיל את העבודה ההכרחית שלא הצליח לסיים. בארוק טען שבלוך חלה ברציונליזם חולני (morbid rationalism).
עיסוקו במתמטיקה
בלוך הגיע לכל הישגיו ופרסם את כל מאמריו המתמטיים במהלך אשפוזו ב-Charenton. באשר לשאלה כיצד הצליח אדם באשפוז ללמוד מתמטיקה ברמה כה גבוה ולתרום תרומה כה רבה, בלוך רכש את הידע שלו ממספר ספרים שקרא במהלך אשפוזו; הוא היה מנוי לכתב העת הצרפתי Bulletin des Sciences Mathématiques. הוא אף היה בקשר ועבד עם מספר מתמטיקאים, ביניהם ג'ורג ואלירון, ג'ורג' פוליה, ז'אק אדמר, שולם מנדלברוט, אנרי קרטן ואחרים. אדמר אף נפגש עם בלוך בבית החולים. גם מנדלבורט התיידד עם בלוך ונפגש עמו מספר פעמים.
במהלך מלחמת העולם השנייה פרסם בלוך את כתביו תחת שמות עט שונים, כמו René Binaud ו-Marcel Segond, זאת כדי לא למשוך את תשומת לבם של הנאצים.
פוליה אמר על בלוך כי היה לו תחביב לרשום על כל כתביו את התאריך האחד באפריל, ללא קשר למועד כתיבתם.
תרומותו למתמטיקה
בשנת 1925 הוכיח את משפט בלוך, ועל שמו נקרא גם קבוע בלוך, שערכו לא ידוע עד היום. גם מרחב בלוךundefined נקרא על שמו.
בלוך גם הטביע את עקרון בלוךundefined: זהו עיקרון בפילוסופיה של המתמטיקה הטוען כי ניתן להסיק כל טענה על תהליך אינסופי באופן כמעט מיידי בעזרת טענה במונחים סופיים. למשל, על פי העיקרון משפט ואלירון מתאים למשפט בלוך, ומשפט פיקארד הגדול מתאים למשפט שוטקי.
הרעיונות של בלוך תרמו למחקר של עקומות הולומורפיות. בלוך ניסח משפט חשוב על עקומות הולומרפיות, שבמידה מסוימת היווה טענה שהכלילה באופן מרחיק לכת את משפט פיקארד הגדול. בלוך לא סיפק את הפרטים המלאים של ההוכחה (והכיר בכך), ועל כן מאוחר יותר נקראה הטענה השערת בלוך. היא הוכחה על ידי מתמטיקאים שונים בשנות ה-70 וה-80. המחקר בנושא הוביל לצמיחה בתחום העקומות ההולומורפיות ביריעות אבליותundefined.
אולימפיאדת טוקיו (2020)
משחקי הקיץ האולימפיים של 2020 היו המשחקים האולימפיים ה-32 בעת החדשה. הם החלו ב-23 ביולי 2021 והסתיימו ב-8 באוגוסט 2021. בהתאם להחלטת הוועד האולימפי הבין-לאומי, שהתקבלה בכינוס ה-125 של הוועד, בבואנוס איירס בשנת 2013, המשחקים נערכים בטוקיו, בירת יפן, שמארחת את האולימפיאדה בפעם השנייה בתולדותיה, אחרי שאירחה את המשחקים האולימפיים בשנת 1964. סה"כ 205 מדינות השתתפו במשחקים. טוקיו אירחה גם את המשחקים הפראלימפיים של 2020.
בשונה מתחרויות קודמות התנהלה האולימפיאדה באופן שונה כתוצאה ממשבר הקורונה, הספורטאים חויבו להוריד אפליקציית מעקב מטעם הממשלה ולא הורשו לבקר באתרי תיירות, על המלווים נאסר לשיר ולעודד (מה שבפועל לא קרה). הוועדה המארגנת של המשחקים החליטה במרץ 2021 כי לא תתאפשר כניסה של צופים ממדינות זרות לתחרויות. ב-8 ביולי 2021, הוחלט שהמשחקים יתקיימו ללא קהל.
93 משלחות זכו באולימפיאדה זו לפחות במדליה אחת, יותר מדינות מאשר בכל האולימפיאדות שקדמו לה בהיסטוריה.
המכרז
טוקיו, מדריד ואיסטנבול היו שלוש הערים שהתמודדו במכרז. באקו ודּוֹחַה לא הצליחו להעפיל לשלב הסופי בהתמודדות על האירוח, ואילו רומא פרשה במהלך הקמפיין.
ההצבעה לבחירת המארחת של משחקי הקיץ 2020 התקיימה ב-7 בספטמבר 2013, בקונגרס האולימפי ה-125 בבואנוס איירס, ארגנטינה. בסיבוב הראשון אף עיר לא השיגה רוב של 50% ונוצר שוויון במספר הקולות שקיבלו איסטנבול ומדריד ולכן התקיים סיבוב מיוחד בין שתי ערים אלה, שבסיומו איסטנבול עלתה לסיבוב השני והתמודדה בו מול טוקיו. טוקיו השיגה בסיבוב זה 60 קולות, לעומת 36 שקיבלה איסטנבול וזכתה באירוח המשחקים.
השפעת מגפת הקורונה על התחרות
כשלושה חודשים לפני המשחקים יפן נכנסה למצב חרום לאור המגפה. ורוב גדול מהציבור היפני רצה ביטול או דחייה של המשחקים מחשש להתפשטות המגפה.
בשל מגפת הקורונה המשחקים האולימפיים היו שונים מתחרויות אחרות שהתקיימו עד כה. המשחקים התקיימו ללא קהל, כאשר הזרים היחידים שהותר להם להיכנס ליפן הם המשלחות עצמן, שופטים, אנשים טכניים, חברי הוועד האולימפי הבינלאומי ועיתונאים.
הספורטאים, אנשי המשלחות, השופטים והעיתונאים. היו בתנאי בועה. על הספורטאים נאסר לצאת מהכפר האולימפי למעט לאימונים ולתחרויות. והיה עליהם להיות עם מסכה כל הזמן במרחבים הציבוריים למעט בעת אימון, תחרות, אכילה ושתייה. על ספורטאי שסיים את התחרות היה עד 48 שעות לעזוב את המדינה באופן מיידי. כל הבאים לטוקיו, הן הספורטאים והן העיתונאים, עברו בדיקות קורונה בתדירות גבוהה, וחל עליהם איסור מוחלט לצאת מחוץ למתחמים האולימפיים. בפרט למסעדות ולאתרי תיירות.
מרוץ הלפיד
הלפיד עוצב על ידי טוקוג'ין יושיוקה בהשראת פריחת עץ הדובדבן, עם 5 עמודים בצורת עלי כותרת בקצה הלפיד, וגימור בצבע זהב-ורוד. בבניית הלפיד שולבו חלקי אלומיניום ממוחזר שנלקחו מהמבנים הזמניים שנפרסו בשנת 2011 בעקבות רעידת האדמה והצונמי בסנדאי.
ב-19 במרץ 2020 הלפיד הוטס מיוון ליפן. ביפן מרוץ הלפיד החל בשלושת המחוזות שנפגעו באופן הקשה ביותר ברעידת האדמה והצונמי משנת 2011, מיאגי, איווטה ופוקושימה, תחת האימרה "להבת ההתאוששות". לאור ההחלטה על דחיית המשחקים בשנה, הלפיד הוצג בפוקושימה במשך חודש שלם ולא שלושה ימים ולאחר מכן עבר לטוקיו. בחודשים ספטמבר ונובמבר 2020 הוצגה האש האולימפית במוזיאון האולימפי היפני. מרוץ הלפיד חודש ב-25 במרץ 2021 בפוקושימה כחלק מאירועי ציון עשור לרעידת האדמה והצונמי בסנדאי.
טקסי הפתיחה והנעילה
טקס הפתיחה נערך באצטדיון טוקיו ב-23 ביולי 2021, ללא קהל ועם מצעדי משלחות בהרכב מצומצם בכדי למנוע התקהלות.
במהלך הטקס הוזכר במפורש טבח הספורטאים הישראלים במינכן ונערכה דקת דומייה לזכרם, לזכר הרוגי כל האולימפיאדות ולזכר הרוגי מגפת הקורונה.
ב-8 באוגוסט נערך טקס הנעילה של האולימפיאדה. את דגל ישראל נשאה לינוי אשרם.
ענפי הספורט
ב-12 בפברואר 2013 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי להוציא את ענף ההיאבקות מהתוכנית האולימפית, לאחר משחקי ריו, כדי לפנות מקום לענף ספורט חדש. החלטה זו גרמה להתנגדויות במדינות רבות ובסופו של דבר הוחלט להציב את ההיאבקות, ביחד עם עוד שבעה ענפי ספורט נוספים, ברשימת הענפים המתמודדים על הכללה באולימפיאדת טוקיו 2020. ב-29 במאי 2013 הוחלט ששלושת הענפים שיתמודדו על ההכללה יהיו: סקווש, בייסבול/סופטבול והיאבקות. ב-8 בספטמבר 2013, בכינוס ה-125 של הוועד האולימפי הבינ"ל, הוחלט להשאיר את ענף ההיאבקות לפחות במשחקים האולימפיים של 2020 ו-2024. ב-4 באוגוסט 2016 הוחלט להוסיף חמישה ענפי ספורט חדשים: גלישת גלים, בייסבול/סופטבול, קראטה, סקייטבורדינג וטיפוס צוקים. ענפים אלו יכללו 474 ספורטאים חדשים בסך כולל של 18 תחרויות.
לוח זמנים
לוח הזמנים לאולימפיאדת טוקיו כפי שפורסם על ידי הוועדה המארגנת:
המדינות המשתתפות
במשחקים השתתפו ספורטאים מ-205 מדינות ומשלחת הפליטים. צפון קוריאה היא המדינה היחידה שבחרה לא לקחת חלק במשחקים לאחר דחייתם בשנה בטענה שהיא מגנה על ספורטאיה מפני מגפת הקורונה.
ענפי האולימפיאדה ותוצאותיהם
השחיין קיילב דרסל זכה ב-5 מדליות זהב, יותר מכל ספורטאי אחר במשחקים אלה. השחיינית אמה מקיאן זכתה ב-7 מדליות, יותר מכל ספורטאי אחר במשחקים אלה, מהן 4 מדליות זהב ו-3 מדליות ארד ובכך הייתה לספורטאית השנייה בהיסטוריה שזכתה ב-7 מדליות באולימפיאדה אחת, אחרי המתעמלת היהודיה מריה גורוחובסקי מברית המועצות (הלסינקי 1952).
אתלטיקה
במשחקים אלה נשברו 3 שיאי עולם, 2 לנשים ו-1 לגברים. נוסף לכך, במשחקים אלה נשברו 5 שיאים אולימפיים, 2 לנשים ו-3 לגברים.
שחייה
במשחקים אלה נשברו 6 שיאי עולם, 3 לנשים, 2 לגברים ו-1 משולב. נוסף לכך, במשחקים אלה נשברו 26 שיאים אולימפיים, 17 לנשים ו-9 לגברים.
ביקורת
ביפן זעמו על קיום המשחקים בזמן שהמדינה נאבקת בהתפרצות מחודשת של הקורונה. נערכו מספר הפגנות ומחאות נגד קיום המשחקים האולימפיים. לביקורת זו נוספה הידיעה כי מאז תחילת המשחקים דווח על 259 מקרי הדבקה חדשים בקורונה במתחם הכפר האולימפי.
המשלחת הרוסית הושעתה מפעילות ולא הותר לה להשתתף באולימפיאדה. בדצמבר 2019 קבעה הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט על איסור בן ארבע שנים לרוסיה מפעילות ספורטיבית בשל רמאות בבדיקות סמים. עם זאת, בעקבות פנייתה של רוסיה לבית הדין לבוררות בספורט קבע האחרון כי האיסור יופחת לשנתיים. נמתחה ביקורת על אופן השילוב של הספורטאים הרוסים במשחקים. לקראת אולימפיאדת טוקיו 2020, רוסיה הושעתה מלהשתתף בטורנירים ובסבבים רשמיים בכל המקצועות עקב מציאת סמים אסורים בקרב רבים מהמתעמלים והאתלטיות שלהם. אולם לאחר עתירה של חלק מהמתעמלים על עונש קולקטיבי גם כלפי מי שנקי - הותר לחלקם להשתתף אך במקום לייצג את מדינת רוסיה על מדיהם ובתוצאות המסכים, תחת דגל רוסיה ועם ההמנון הרוסי (במקרה של מדליית זהב) - הם נאלצו לייצג את "הוועד האולימפי הרוסי" (ROC) בלבד על מדיהם ובתוצאות המסכים, תחת הדגל של הוועד האולימפי הרוסי, ובמקום המנון בחרו בשיר של מוזיקה קלאסית: הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של המלחין הרוסי צ'ייקובסקי.
טינו כרופאלה
טינו כרופאלה (בגרמנית: Tino Chrupalla; נולד ב-14 באפריל 1975) הוא פוליטיקאי גרמני וחבר בבונדסטאג מאז 2017 מטעם מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה.
ביוגרפיה
כרופאלה נולד ב-1975 בוויסוואסר שבגרמניה המזרחית. ב-2003 סיים את לימודי ההסמכה שלו כצייר ומעצב פנים. לאחר מכן הוא עבד כמנהל חברת בנייה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הצטרף כרופאלה לארגון הנוער, הנוער הנוצרי-דמוקרטי שפועל מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית. ב-2015 התפקד למפלגת אלטרנטיבה לגרמניה. בבחירות הכלליות שנערכו ב-2017 הוא ניצח את מייקל קרצ'מר, לימים שר-נשיא סקסוניה, במחוז הבחירות של גורליץ.
בנובמבר 2019 נבחר ליו"ר המפלגה לצידה של אליס ויידל, שניהם מועמדי המפלגה לתפקיד הקנצלר לקראת הבחירות שצפויות להיערך בספטמבר 2021.
קוסמוצרטופס
קוסמוצרטופס (שם מדעי: Kosmoceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שהתקיים בתקופת הקרטיקון בגיל הקמפן כ-76 מיליון שנה לפני זמננו. פירוש השם הוא "פנים בעלי קרניים מקושטות" (צראט/קראט κερατ - קרן, אופס ωψ - פנים). הוא תואר וסווג מדעית ב-2010 על ידי סקוט סמפסון, אנדרו פארקה, קתרין אן פורסטר ואחרים.
קוסמוצרטופס חי בקרטיקון העליון בקמפן באמריקה הצפונית ושרידיו התגלו ביוטה שבארצות הברית. הוא היה דינוזאור צמחוני שהלך על ארבע. מעריכים שאורכו היה כ-5 מטר ומשקלו כשל קרנף בוגר.
תיאור
קוסמוצרטופס היה שייך לתת-המשפחה כסמוזאורים. הוא היה בעל שתי קרניים בינוניות מעל אזור הגבות שפנו הצידה והתעקלו כלפי מטה. במקום קרן אף, היה לקוסמו צרטופס בליטה ארוכה ודקה דמויות להב. העטרה שלו הייתה ייחודית: ראשית, היא הייתה מאוד קצרה ביחס למינים אחרים בתת-משפחת הכסמוזאוריאניים. שנית, "חלונות" העטרה שלו היו קטנים ומוקמו בחלקה האחורי של העטרה. שלישית בחלקה העליון היו עשרה זיזים מעוקלים, דמויי קרס: 8 מהם פנו למטה כלפי "חלונות" העטרה ואילו 2 החיצוניים ביותר פנו הצידה. מבנה ייחודי זה שימש לתצוגה, כנראה כדי לחזר אחרי נקבות ולזיהוי תוך-מיני.
אנדרטת גדוד 53
אנדרטת גדוד 53 ניצבת בצפון הנגב ומנציחה את קרבות גדוד 53 במלחמת העצמאות ואת חלליו וחללי היישובים שעליהם הגן.
רקע
גדוד 53 הוקם לאחר פרוץ מלחמת העצמאות במסגרת חטיבת גבעתי. הוא הוקם על בסיס גדוד הפרברים (גדוד 3) של חיל השדה בתל אביב.
בתחילה פעל הגדוד בהגנת תל אביב וסביבותיה. במרץ 1948 ירד הגדוד לחזית הדרום, פעל בגזרה רחבה שמגדרה ועד נגבה ומכפר מנחם ועד ניצנים והשתתף בהגנת היישובים ובמלחמת השיירות שם. בהמשך השתתף בבלימת התקדמות הצבא המצרי הפולש ובקרבות עשרת הימים. באוקטובר 1948 נטל חלק במבצע יואב לפריצת המצור על הנגב. בדצמבר 1948 עבר הגדוד לגזרת השרון. מפקדי הגדוד במהלך המלחמה היו יצחק פונדק, נחמן ניר ושמעון מרגולין.
במהלך המלחמה נפלו 132 מחיילי הגדוד.
לימים ניתן מספרו של הגדוד לאחד מגדודי חטיבת השריון ברק.
האנדרטה
האנדרטה ניצבת על גבעה נמוכה בצידו של כביש קריית מלאכי-אשקלון, בקרבת מחנה עמנואל. גבעה זו נבחרה בשל מיקומה במרכז זירת הקרבות של הגדוד בנגב.
האנדרטה היא מתחם המצוי בתוך חורשת עצי אורן המשתרעת על גבי הגבעה. שביל מתמשך בתוך החורשה ומוביל אל רחבה פתוחה בראש הגבעה. בה ניצב סלע שעליו השלט "לגיבורים שלא זכו". לימינו ניצבים שישה לוחות אבן מוארכים ועליהם שמות חללי הגדוד במלחמה. לפניהם ניצבים לוח אבן שעליו הכתובת "גדוד 53 גבעתי תש"ח" וכן ועליו גביע להדלקת אש זיכרון. משמאל ללוחות השמות ניצבים שלושה תרני דגלים. ברחבה מתקיימים טקסי הזיכרון הנערכים באתר ומצדה הנגדי ללוחות הזיכרון הוצבו ספסלים לקהל המשתתפים.
בתחילתו של השביל שבחורשה הוצבו שלטים המספרים במלל ובמפה את דרך הקרבות שעבר גדוד 53 במהלך המלחמה.
בתוך החורשה ומשני צידי השביל ניצבות קבוצות של אבני זיכרון נמוכות ומשופעות. על גבי האבנים בכל אחת מהקבוצות הונצחו שמותיהם של נופלים, אשר נהרגו יחד במסגרת אחד מקרבות הגדוד, דוגמת קרב נגבה והשיירה לגת וגל און.
באנדרטה כולה מונצחים יחדיו שמותיהם של 145 חללים מאנשי הגדוד ואנשי היישובים שעליהם הגנו.
האנדרטה הוקמה בשנת 1952 ביוזמת ותיקי הגדוד, בתכנונו של האדריכל שמעון מרגולין, ששירת כמפקד הגדוד וכמפקד פלוגה בו. אז נכלל בה רק הסלע הניצב כיום לצד הלוחות נושאי השמות. חורשת העצים שסביבו ניטעה על ידי קרן קיימת לישראל.
לקראת אירועי שנת השישים למדינת ישראל הורחבה ושופצה האנדרטה על ידי היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון. היא מתוחזקת על ידי בית הספר התעשייתי "סדנאי השריון".
זיגפריד ברכפלד
זיגפריד ברכפלד (בהונגרית: Brachfeld Siegfried; ברלין, 17 באפריל 1917 – בודפשט, 22 ביוני 1978) היה עיתונאי הונגרי ממוצא יהודי, מנחה קברט ובורלסקה.
ביוגרפיה
זיגפריד ברכפלד נולד בגרמניה כבנם של אוסקר ברכפלד, כנר יהודי-הונגרי ושל אדית מייסנר, גרמניה לותרנית. הוא למד בתיכון בברלין עד 1934. לא סיים את לימודיו, התפרנס מעבודות מזדמנות עד סוף שנות השלושים. הוא נעצר על ידי הגסטפו בשנת 1939, נלקח למחנה ריכוז, ולאחר מכן גורש לבודפשט, הונגריה בשנת 1941 כאזרח הונגרי. משנת 1942 גויס לשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי). בשנת 1945 נפל בשבי הסובייטי, משם שב להונגריה בסביבות חג המולד 1949.
בין השנים 1949–1965 עבד כקריין וכתב דובר גרמנית ברדיו ההונגרי. בין השנים 1961 ל-1964 הוא למד גרמנית באוניברסיטת אטווש לוראנד ואחר כך בין השנים 1965 ל-1968 היה סטודנט באוניברסיטת פרייה (Freie Universität) בברלין המערבית. הוא קיבל את הדוקטורט שלו בפילוסופיה מאוניברסיטת אטווש לוראנד בשנת 1970.
בשנת 1957 הצטרף לבמה העליזה, ולאחר מכן מונה לבמאי הראשי של "משרד הבימוי הלאומי" (Országos Rendező Iroda), אחר כך בין השנים 1971–1978 היה עיתונאי ועורך בעיתון בשפה הגרמנית "בודפשטר רונדשאו" (Budapester Rundschau). הקהל ראה אותו בסרטים רבים.
חייו הפרטיים
אשתו הייתה אנה פאפ, איתה התחתן בשנת 1953 בבודפשט. הוא התאבד בגיל שישים ואחד בגלל מחלתו חשוכת המרפא.
לודוויג וילהלם, דוכס בבוואריה (1831–1920)
לודוויג וילהלם, דוכס בבוואריה (21 ביוני 1831 - 6 בנובמבר 1920) היה בן אצולה וגנרל בווארי.
ביוגרפיה
לודוויג וילהלם נולד במינכן ב-21 ביוני 1831. אביו היה מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ואמו הייתה לודוביקה, נסיכת בוואריה. סבו מצד האם היה מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה. בילדותו, כונה לודוויג וילהלם בפי אחיו ואחיותיו "לואיס". אחותו סיסי נישאה לפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ואחות אחרת שלו, מריה סופיה נישאה לפרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות. לודוויג וילהלם עצמו, ויתר על מעמדו כיורש תוארי ונכסי המשפחה לאחיו קרל תאודור, כדי להינשא בנישואים מורגנטיים לשחקנית הנרייטה מנדל. היא נפטרה ב-1891 והוא נשא לשחקנית אחרת בשם ברברה אנטוניה בארת', ממנה התגרש ב-1913.
לודוויג וילהלם התגייס לצבא הבווארי, וב-1893 כבר החזיק בדרגת גנרל חיל הפרשים. הוא נפטר במינכן ב-6 בנובמבר 1920 בגיל 89.
משפחתו
לודוויג וילהלם נישא לשחקנית הנרייטה מנדל, אשר ילדה לו שני ילדים: הנרייטה נפטרה ב-1891, ולודוויג וילהלם נישא שחקנית אחרת בשם ברברה אנטוניה בארת', ממנה התגרש ב-1913. לא היו להם ילדים.
הדיוויזיה ה-298 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-298 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
דיוויזיית הרגלים ה-298 הוקמה כחלק מגל הגיוס ה-8 בבסיס הצבאי נויהאמר ב-6 בפברואר 1940. הדיוויזיה שמרכזה בתחילה בברסלאו, הייתה מורכבת משלושה רגימנטים של חיל הרגלים, ה-525, ה-526, וה-527, רגימנט הארטילריה ה-298, וכן יחידות מפקדה, שכללו תצורות תמיכה שונות. הדיוויזיה נבנתה סביב קאדרים בגודל גדוד שסופקו על ידי דיוויזיות הרגלים ה-7, ה-8, ה-28, ה-62, ה-252 וה-253, וכן מגויסים מאזור שלזיה. מפקד הדיוויזיה הראשון היה ולטר גראסנר.
ביוני 1941, דיוויזיית הרגלים ה-298 ראתה את הקרב הראשון שלה בחזית המזרחית.
ב-1 בינואר 1942 מונה ארנולד שלינסקי למפקד הדיוויזיה.
במהלך שנת 1942 פורקו שלושה גדודים (1/525, 2/526, ו-3/527) עקב נפגעים.
ב-27 בדצמבר 1942 החליף הרברט מיכאליס את שלינסקי כמפקד הדיוויזיה.
לאחר מכן, הנחיה צבאית מ-30 במרץ 1943 הורתה למזג את שרידי דיוויזיות הרגלים ה-298, ה-385 וה-387 המוכות לדיוויזיית החי"ר ה-387 החדשה. מטה דיוויזיית הרגלים ה-298 הפך למטה דיוויזיית הרגלים ה-389 החדשה. שרידי הדיוויזיה השתתפו בקרבות שונים, עד להשמדת הדיוויזיה במהלך מבצע יאשי-קישינב באוגוסט 1944.
אוסטרובוטניה
האזור גובל בצפונו באוסטרובוטניה המרכזית, במזרחו באוסטרובוטניה הדרומית, בדרומו בסטאקונה, ובמערבו במפרץ הבוטני.
ערים באזור
באזור 16 רשויות מקומיות לשישה מהן מעמד של עיר (מודגשות), נתוני האוכלוסייה נכונים ל-2008:
שירות החקירות המיוחד (ליטא)
שירות החקירות המיוחד (בליטאית: Specialiųjų tyrimų tarnyba) היא סוכנות אכיפת חוק בליטא הכפופה לפרלמנט ולנשיא ליטא ומטרתה להילחם בשחיתות.
לשירות סניפים בקובנה, קלייפדה, שיאוליאי ופוניבז' והוא פועל למנוע שחיתות באמצעות חינוך וחקירת שחיתות. מאז 2013, המנהל, שמונה על פי צו נשיאותי, הוא סאוליוס אורבאנאווישיוס.
היסטוריה
עם עליית המודעות הגוברת לנושא השחיתות בליטא שאחרי הקמת רפובליקת ליטא, ממשלת ליטא קבעה ב־1997 להקים ארגון מיוחד ונפרד על מנת לטפל בבעיה.
שירות החקירות המיוחד הוקם לראשונה תחת משרד הפנים. במאי 2000, הגוף הועבר לפיקוח ישיר של הנשיאות והפרלמנט. מאז, המאבק בשחיתות התחזק ונחקקו חוקים שאיפשרו לארגון לשרת טוב יותר את המטרה שלו.
ניתן למנות אדם רק לאחר שקיבל והעריך מידע מה־STT. ה־STT יאסוף, על סמך כשירותו, מידע על האדם, נתונים ממרשם עובדי המדינה ובמידת הצורך מרשמים ממלכתיים או מחלקתיים אחרים, תיקי נתונים המוחזקים על ידי רשויות אכיפת החוק, בקרה, מודיעין פלילי או מוסדות עיקריים של מודיעין פלילי, מוסדות מודיעין, מוסדות אחרים, גופים ועסקים, וכן יחד עם המידע המסווג והציבורי שלו על האדם, ספקו אותו לגורם המבקש.
בן-סחלב צריפי
בן-סחלב צריפי (שם מדעי: Anacamptis pyramidalis) הוא המין בסוג בן-סחלב הנפוץ ממערב אירופה, באזור הים התיכון, ומזרחה עד איראן.
ויכוח ואיאדוליד (1550)
ויכוח ואיאדוליד הוא דיון ציבורי שנערך בעיר ואיאדוליד בשנים 1550–1551 בדבר מדיניות הכיבוש וההתיישבות הספרדית באמריקה. היה זה הדיון המוסרי הראשון באירופה בדבר זכויותיהם של ילידים בקולוניות השונות.
בן-סחלב צריפי
מאפיינים
זהו המין היחיד בסוג בן סחלב הצומח בארץ ישראל. הוא גדל על מגוון קרקעות בחבל הים-תיכוני, ופורח יחסית מאוחר לסחלבים - בחודשים אפריל-מאי. נפוץ למדי.
ויכוח ואיאדוליד (1550)
בדיון יוצגו שתי דעות על ידי שני אישים: ברטולומה דה לאס קסאס, כומר ספרדי מהמסדר הדומיניקני, טען בדבר אנושיותם של הילידים, ומולו, חואן חינס דה ספולוודה אשר טען בדבר זכותם הטבעית של הספרדים לשעבד את האינדיאנים בעולם החדש. השניים לא התעמתו פנים אל פנים אלא הציגו את טיעוניהם בפני הוועדה לסירוגין. בסיום הדיון טען כל אחד מהצדדים לניצחון, אולם בפועל הוועדה לא צידדה במי מהצדדים ושום החלטה לא התקבלה בעקבות הדיון.
בן-סחלב צריפי
מאפיינים
הפרח גדל בארץ ישראל מהרי יהודה ועד לחרמון.
ויכוח ואיאדוליד (1550)
רקע
מיד לאחר גילויה של יבשת אמריקה בשנת 1492 החלו הספרדים בכיבוש היבשת ובשיעבוד הילדים. כבר בשנת 1493 הוקמו האנקומיינדות הראשונות בהיספניולה, ובהמשך הוקמו אנקומיינדות גם בשטחי היבשת עצמה לאחר כיבושם (בשנת 1521 נכבשה האימפריה האצטקית על ידי הרנאן קורטס, ובשנת 1532 כבש פרנסיסקו פיסארו את אימפריית האינקה). ה"אנקומיינדה" הייתה שטח אדמה שכלל קבוצה של ילידים שחיו בו ושנמסר לכמה מתיישבים ספרדים, שכונו "אנקומנדרוס". על האנקומנדרוס הוטל לנהל את החווה, תוך שימוש בכוח העבודה של האינדאנים שבשטחם. האינדיניאנים הועסקו בחקלאות, בעבודות כרייה, ופעולות ייצור שונות בתנאים קשים ותמורת שכר זעום. כמו כן הוטל על האנקומנדרו להביא את הילידים לדת הנוצרית. למעשה הייתה האנקומיינדה מוסד שנועד לחזק את הקולוניזציה של השטחים החדשים, באמצעות שיעבוד פיזי, נפשי ודתי של האוכלוסיות הילידיות.
במקביל להשתלטות על היבשת, החל בספרד דיון לגבי היחס הראוי כלפי הילידים. בבסיס הדיון עמדה השאלה אודות טבעם של הילידים - האם הם אנשים חופשיים או עבדים טבעיים שיש לשעבדם. אחד הבולטים שבמבקרי השעבוד הספרדי היה ברטולמה דה לאס קסאס. לאס קסאס הגיע להיספניולה בשנת 1502 והיה עד ליחס הספרדים אל האינדיאנים. בהמשך התנגד למוסדות השעבוד בעולם החדש וכתב עשרות חיבורים ותזכירים בדבר אנושיותם של האינדיאנים וזכויותיהם וכונה "מגן האינדיאנים".
בשנת 1542 היה מעורב לאס קסאס בניסוח "החוקים החדשים" אשר עיקרם היה ביטול האנקומיינדות (אם כי בפועל האנקומיינדות המשיכו להתקיים עוד שנים רבות). ניסיונות יישום של "החוקים החדשים" במושבות הספרדיות גרם לאי-שקט בקרב האנקומנדרוס והביא את מועצת המושבות באמריקה לפנות למלך ספרד, קרלוס הראשון, בשנת 1549 בבקשה לעצור את משלחות הכיבוש החדשות עד לעריכת דיון מקיף בשאלת המשך הכיבוש והאופן שבו יש לבצעו. קרלוס הראשון הסכים והורה ב-1550 לעצור את כל מסעות הכיבוש ביבשת החדשה. כמו כן הוסכם לערוך ויכוח ציבורי בין לאס קסאס לספולוודה כחלק מהדיון הכולל.
טענותיו של ספולוודה
ספולוודה ביסס את טיעוניו על תורתו של אריסטו, לפיה ישנם עמים ברבריים שהם עבדים מטבעם, בעוד הספרדים משתייכים לעמים הנעלים. לפיכך, על בני התרבות לשלוט בעמים הברברים. טיעון זה נותן תוקף למלחמה באינדיאנים ולכן זוהי "מלחמה צודקת". לפי רעיון זה, המלחמה בילידים היא שליחות אלוהית המוטלת על בני התרבות הספרדים כדי להגן על החברה האנושית. לפי גישתו, הרג האינדיאנים היה טרגי אך בלתי נמנע נוכח התנגדותם לשליטת בני התרבות הספרדים. אפילו יכולתם לבנות ערים גדולות אינה ראויה להערכה שכן די היה בקומץ ספרדים כדי להשתלט על עריהם.
ספולוודה השתמש בנוהג הקרבת קורבנות אדם על ידי הילידים כדי להצדיק את הכיבוש. הוא טען אמנם כי את הבשורה הנוצרית אין לכפות, אולם לנוכח הקרבת קורבנות האדם הדבר מקבל הצדקה ועל הכנסייה הנוצרית לכפות את הטוב.
טענותיו של לאס קסאס
לאס קסאס לא התנגד לכיבוש עצמו ואף לא לניצור הילידים. ייחודו היה בכך שטען כי את הניצור אין לבצע בכפייה אלא בדרכי שלום. לאס קסאס ראה בילידים בני אדם תבוניים ומפותחים שאם תוצג להם הנצרות בדרכי שלום הם יקבלו אותה עליהם מתוך רצון חופשי. בניגוד לספולוודה, לא ראה לאס קסאס בקניבליזם סימן לברבריות אלא פעולה טקסית ותו לא.
לטענתו, כשם שאסור על הכנסייה לנצר בכפייה יהודים ומוסלמים, כך אסור לה לכפות את הנצרות על האינדיאנים עובדי האלילים. לאס קסאס טען בדבר אנושיותם של האינדיאנים ובדבר היותם אנשים חופשיים.
אחרית דבר
בסופו של הדיון הכריזו הן לאס קסאס והן ספולוודה על ניצחון בעימות, אולם אנשי הוועידה לא צידדו באף אחד מהצדדים ושני הניצים לא השיגו את מטרותיהם. מצידו של לאס קסאס, הכיבוש הספרדי בדרום אמריקה לא נפסק ומוסד האנקומיינדה אמנם נחלש אך המשיך להתקיים בפועל. מצידו של ספולוודה, "החוקים החדשים" לא בוטלו. הוויכוח זיכה את לאס קסאס בתואר "מגן האינדיאנים" והוא הפך לנציג לא רשמי של האינדיאנים בפני הכתר הספרדי.
דבורנית צהובה
דבורנית צהובה (שם מדעי: Ophrys lutea) היא גאופיט בעל פקעת ממשפחת הסחלביים. מופיעה בכל החבל ההררי הים תיכוני. בארץ ישראל צומח תת-המין Ophrys lutea galilaea הצומח רק בארץ, בסוריה ובלבנון.
על השפית שרטוט חום דמוי אגרטל עם צוואר דק, מוקף בשוליים קרחים ירוקים-צהובים. אורך עמוד התפרחת 7-30 ס"מ, מספר הפרחים 2-12. הפרח חסר דורבן.
זמן הפריחה הוא מפברואר עד אפריל.
נחל השבעה
נחל השבעה (בערבית: ואדי אל-מידי) הוא נחל בגליל התחתון שנקרא על שמם של שבעה לוחמי פלמ"ח שנהרגו בו במהלך מלחמת העצמאות בקרב בית קשת.
אורך הנחל כתשעה קילומטרים והוא נמצא מערבה לכביש 65.
גאוגרפיה
מוצא הנחל במזרח הרי נצרת ביער בית קשת. הוא זורם אל בית קשת שם נשפך אליו נחל אזנות, עובר בין בית הספר החקלאי כדורי לכפר שיבלי, משם זורם בינות לשדות חקלאיים ונפגש עם יובלו נחל קשת. לאחר מכן הוא חוצה את כביש 65 בצומת גזית ולבסוף מתחבר לנחל תבור.
בגדה המערבית של הנחל, סמוך לשיבלי נובעים המעיינות עין זלף (עין זאטוטא) ועין תבור.
בחורף קיימת זרימה בנחל שמקורה בהרי נצרת. באביב הנחל מושך מים ממעיינותיו ומיובליו ובקיץ הוא לרוב יבש.
שיפוץ והנגשה
הנחל שופץ בפרויקט משותף של המועצות המקומיות של שבלי - אום אל-גנם וכפר תבור, מועצה אזורית הגליל התחתון, הקרן הקיימת לישראל, המשרד לאיכות הסביבה, רשות הטבע והגנים ורשות מקרקעי ישראל.
הקרן לשמירה על שטחים פתוחים של רשות מקרקעי ישראל השקיעה כ-750 אלף ש"ח בפרויקט שיקום אקולוגי של הנחל שנמשך כארבע שנים. ביוני 2018 החלו עבודות שיפוץ במימון רשות מקרקעי ישראל מצומת עין זעטוטא לכיוון כדורי, שבמסגרתן פונתה פסולת מהנחל.
לאורך הנחל הוקם שביל בטון נגיש באורך של כ-2 ק"מ ופינות ישיבה. הוקם שביל מכפר תבור אל נחל השבעה. באפריל 2022 נחנך חיבור לנחל קשת.
העלות הכוללת של השיפוץ הייתה כ-4 מיליון ש"ח.
תולידה
תולידה או תולדה היא כרוניקה שומרונית מימי הביניים, הכוללת סיכום של תולדות השומרונים ושושלת הכהנים עד ימי הביניים. התולדה כתובה בעיקר בעברית שומרונית, אך משולבים בה גם קטעים בארמית שומרונית.
תוכן
חלקו הראשון של החיבור, הכתוב ארמית, הוא דיון בקו האורך שעובר בהר גריזים.
לאחר מכן, מפורט אילן היוחסין של האבות, מאדם ועד משה, ושל אהרן עד עוזי. החיבור מפרט את שושלותיהם של הכהנים הגדולים (בעיקר הכוהנים הגדולים של השומרונים) מחורבן המשכן בשילה ועד לתקופת המחבר הראשון של החיבור, אלעזר בן עמרם.
היסטוריית כתבי היד והמהדורות השונות
ההיסטוריה של התולידה מבוססת בעיקר על מידע שמופיע בכתב היד של 1859. אופיו המורכב של החיבור מעיד על כך שהוא נתחבר בהדרגה בידי מספר סופרים. נראה שהחלק הקדום ביותר של התולידה נתחבר במקור בשנת 1149, על-ידי אלעזר בן עמרם, שומרוני משכם. יעקב בן ישמעאל המשיך את החיבור בשנת 1346, וברבות השנים הלך החיבור והתרחב עד שנחתם סופית בשנת 1859.
החוקר הראשון שהביא את התולידה אל עיניים מערביות היה אדולף נויבאואר, חוקר יהודי-הונגרי שרכש את כתב היד של יעקב בן הארון, כיום MS or. 651 בספריית בודליאן, ופרסם אותו ב-1869. המהדורה שלו הייתה מבוססת על MS or. 651 ועל כתב יד שהועתק בשנת 1797 על-ידי שלמה בן עוביה, אותו הוא לא יכל לרכוש, ונאלץ לראותו למשך כמה שעות בשכם.
בשנת 1870, מוריץ היידנהיים, שככל הנראה לא היה מודע למהדורה שפרסם נויבאואר שנה קודם לכן, פרסם מהדורה משלו של הספר. בשנת 1954, ג'ון באומן, שטען כי ראה כתב יד עם "נראות עתיקה" שהוא ספר התולידה המקורי, פרסם מהדורה שלישית של החיבור. הוא לא ציין את שמו של מחבר כתב היד או את התאריך בו נכתב. בשנת 1977 הוא פרסם מהדורה רביעית הכוללת תרגום לאנגלית של החלק ה"מקורי" של הכרוניקה. המהדורה המדעית האחרונה, המבוססת על אוסף רחב יותר של כתבי יד וכוללת תרגום ופרשנות בשפה האנגלית, נתחברה בידי משה פלורנטין ויצאה לאור בשנת 1999.
קרום רירי
קרום רירי (או רקמה רירית, ובקיצור: רירית; בלטינית: Tunica mucosa ובקיצור Mucosa, מוקוזה) הוא רקמה דקה וורודה המצפה חללים ומשטחים באיברים שונים בגופם של היונקים, דוגמת איברי מערכות העיכול, הנשימה, הרבייה והשתן. הקרום הרירי מפריש ריר.
הרכב, תפקיד ותפקוד
הרירית עשירה בכלי דם ומורכבת משכבה חיצונית של תאי אפיתל, בתוכה נמצאות בלוטות הריר, ושכבה פנימית המכילה שכבות של רקמת חיבור ושרירים. הרירית מגנה על הגוף מנזקיהם של מבנים אנטיגניים דוגמת מיקרואורגניזמים פתוגניים, שחודרים לגוף דרך אזור שיש בו רירית, הרירית מזהה אותם ומנתבת אותם אל מחוץ לגוף. בכך, הרירית מהווה גורם מרכזי במערכת החיסון, ונחקרו דרכים לשיפור מערכת ההגנה שבתוך הרירית באמצעות חיידקים פרוביוטיים.
הרירית מצפה את העין, העפעפיים, חלל הפה, חללי וגתות האף, דרכי הנשימה (ריאות), מערכת העיכול, מערכת הרבייה (נרתיק, רחם ופין) ודרכי מערכת השתן (שלפוחית השתן).
עם הריריות השונות נמנות:
מחלות
כאשר חום הגוף עולה, הרקמה הרירית מתחילה בהפרשת יתר של ריר, המתבטאת בהפרשה של ליחה עודפת, שגלויה בעיקר בדרכי הנשימה. התרחבות כלי הדם המזינים את הרקמה הרירית, מתרחשת בגלל חום הגוף המרוכז באופן טבעי בחלק העליון של הגוף. התרחבות זו מגבירה זרימת נוזלים מכלי הדם אל הרירית, והם הופכים, בעזרת החום הרב, לליחה סמיכה וצמיגה המצטברת בחלק העליון של מערכת הנשימה (פה, אף ו-וושט) וגורמת לחסימות. חלק גדול ממחלות הילדים הנפוצות בעידן המודרני דוגמת דלקות אוזניים ובעיות נשימה, מאופיין בהפרשת יתר של הרירית. באוזן, נחסמת על ידי הליחה צינורית המובילה מהאוזן התיכונה אל הפה והאוזן התיכונה הופכת לחלל אטום שבו מתפתחים חיידקים ונגיפים. במערכת הנשימה, התנפחות הרירית גורמת להיצרות דרכי הנשימה, וכן, הליחה המצטברת בריריות דרכי הנשימה גורמת להתפתחות דלקות.
פארק טדי
פארק טדי הוא פארק עירוני בירושלים המוקדש לזכרו של ראש עיריית ירושלים לשעבר משנת 1965-1993, טדי קולק.
היסטוריה
בראשית שנות ה-2000 החליטה עיריית ירושלים על בניית פארק על שם טדי קולק. העבודות על הפארק ארכו זמן רב בשל התנגדויות מצד תושבי כפר דוד וסוחרי חוצות היוצר. כפשרה לא נבנו בפארק חנויות ואמפיתיאטרון שהיוו את עיקר ההתנגדות.
במהלך העבודות להקמת הפארק נמצאו במקום שרידים ארכאולוגיים ושרידים משכונת ג'ורת אל-ענב מתקופת היציאה מן החומות ששולבו בתוך הפארק.
הפארק
האלמנט הבולט בו הוא מזרקה גדולה. המזרקה תוכננה על ידי חברת JML מברצלונה והיא כוללת 256 זרנוקי מים וכ-1,500 גופי תאורה. בכל שעתיים עגולות מתקיים מופע של המזרקה למשך כעשרים דקות ופעמיים ביום, בשעות הערב המאוחרות, מתנהל מופע ארוך יותר המשלב גם תאורה ומוזיקה. לאורך השבילים בפארק קיימים קירות אבן המספרים על תחנות בחייו של קולק. אלמנטים נוספים הקיימים בפארק הם: שעון שמש בתכנון מתי גרינברג, ותעלת מים מדורגת.
אין למדין מקודם מתן תורה
אין למדין מקודם מתן תורה הוא כלל במתודולוגיה התלמודית ולפיו אין להביא ראיה או להסיק מסקנה הלכתית או דינית מהמסופר במקרא על שאירע לפני נתינת התורה.
מקור
מקור הכלל בדברי התלמוד הירושלמי שביאר מדוע אין ללמוד את הדין של שבעת ימי אבלות מיוסף עליו נאמר: "ויעש לאביו (יעקב) אבל שבעת ימים", משום שאין למדין דבר קודם למתן תורה. עיקרון זה מצוי גם בתלמוד הבבלי במסכת יומא שם תמהו על דברי רב ספרא שרצה ללמוד את זמנה ההלכתי של תפילת שחרית ממנהג אברהם, ואמרו: "אנן מאברהם ניקום וניגמור"?!. הראשונים פירשו שאין ללמוד הלכה מאברהם אבינו, היות שחי לפני מתן התורה ולא הצטווה כלל על התפילה, ושמא.
הרמב"ם בפירוש המשנה מתייחס לכלל זה בהקשר של דברי המשנה בחולין, שם נחלקו תנאים בשאלה אם גיד הנשה נאסר גם בבהמה טמאה. רבי יהודה סבור שגיד הנשה נאסר גם בבהמה טמאה ומוכיח את שיטתו מקדמות איסור גיד הנשה שהיה נהוג לפני מתן תורה, זמן שבו בהמה טמאה הייתה מותרת גם היא באכילה, אולם חכמים חלקו על דבריו וטענו שאיסור גיד הנשה . את תשובת חכמים מבאר הרמב"ם על פי הכלל האמור:
תחולת הכלל
קיימים מספר ספקות ובעיות בתחולת הכלל:
בסתירות אלו עיסוק ענף ומסועף בספרות התלמודית ורבים עסקו בהגדרת הכלל וביישוב שאלות שמתעוררות לאורו.
Jagged Little Pill, Live
Jagged Little Pill, Live הוא אלבום וידאו של הזמרת אלניס מוריסט אשר יצא ב-1 ביולי 1997. הווידאו מתעד את הופעתה של הזמרת בלואיזיאנה ארצות הברית, אך מכיל גם קטעים מתוך הופעות אחרות באותו סיבוב בין היתר גם בקנדה.
האלבום זכה בפרס גראמי בקטגוריית "הווידאו המוזיקלי הטוב ביותר בפורמט ארוך".
ראבו (אי)
האי ראבו (באנגלית: Rabot Island) הוא אי בארכיפלג איי ביסקו, שלמול וממערב לחצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
האי ממוקם 1.8 קילומרטים מדרום לאי רנו.
אורכו של האי 9 קילומטרים;
רוחבו של האי 3.7 קילומטרים.
נקודת מונפלייה היא הקצה הדרום-מערבי של האי ראבו.
היסטוריה
האי מופה לראשונה על ידי המשלחת הצרפתית השלישית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1903–1905, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
שארקו נתן לאי את שמו. שארקו קרא לאי על שם שארל ראבו (Charles Rabot).
ישראלים יוצאי אתיופיה
עליית ביתא ישראל למדינת ישראל החלה בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, תחילה כבודדים בצורה בלתי חוקית והחל משנת 1977 בצורה חוקית. כמחצית העולים עלו ארצה במסגרת שני גלי עלייה משמעותיים – "מבצע אחים" בשנים 1979–1990 ו"מבצע שלמה" במאי 1991. לאחר מכן עלו לישראל יהודי קווארה וצאצאי יהודים שכונו בישראל "פלאשמורה". לפי החלטה 716 של ממשלת ישראל מנובמבר 2015, אמורה העלייה המאורגנת מאתיופיה להסתיים עד סוף 2020.
בסוף שנת 2021 מנתה אוכלוסיית יוצאי אתיופיה בישראל כ-165 אלף נפש, מהם כ-91 אלף נולדו באתיופיה והיתר, כ-74 אלף צברים שהוריהם נולדו באתיופיה, המהווים כ-1.75% מאוכלוסיית ישראל.
מינוח
שמה המסורתי והרשמי של הקהילה היהודית באתיופיה היה ביתא ישראל (געז: "ቤተ እስራኤል", "בֵּתא אִשׂרַאֶל"). לפי המסורת מקור הכינוי במאה ה-4 והוצמד לקהילה כאשר אנשיה סירבו להתנצר, בתקופה בה קיבלה ממלכת אקסום את הנצרות.
כינוי הגנאי "פלאשה" (רבים: "פלאשים"), שמשמעו באמהרית "גולים", נטבע לראשונה בצו שהוציא הקיסר יסחק.
מגורים
במספר יישובים בישראל, ישנן שכונות שבהן יוצאי אתיופיה מהווים יותר משליש מהאוכלוסייה: פ"ז קריית גת (55.7%), גני שמש וקרית בן אליעזר בית שמש (41.2%), קריית משה ברחובות (56.4%), רמת אליהו בראשון לציון (52.1%), ויצמן-הרצל-נווה אור בקריית מלאכי (38.2%), נאות שקד (אזורים) נתניה (37.7%),שרת בלוד (35.2%) ואזור מרכז הקליטה במבשרת ציון (40.6%).
מבצע משה ומבצע שלמה להעלאת יהדות אתיופיה
עם קום מדינת ישראל בחנה הממשלה את העלאת הקהילה, אך דחתה זאת בנימוקים של אי-דחיפות והבדלים תרבותיים. בתקופה זו הגיעו מספר משפחות מביתא ישראל וכן משפחות מעורבות שחיו במחוז בגמדר ובאריתריאה. עד תחילת שנות ה-70 עלו מאתיופיה רק יהודים בודדים, חלקם בלא שקיבלו אשרות עלייה לישראל. עם התגברות זרם העולים פעל משרד הפנים לגירוש המגיעים שלא כחוק. באמצע שנות ה-70 חל שינוי בעמדת ישראל והחלה עלייה רשמית של יהודים על פי חוק השבות. השינוי הושפע גם מפסיקתו של הרב עובדיה יוסף שפסק כי ביתא ישראל יהודים ויש לעלותם מיד. לאחר המהפך ב-1977 החליט ראש הממשלה מנחם בגין על הגברת העלייה מאתיופיה והמוסד הפעיל את מבצע אחים להעלאת יהודים מאתיופיה דרך סודאן. במקביל הועלו בדרכים שונות יהודים ישירות מאתיופיה. עד לתחילת מבצע משה עלו לישראל כ-5,000 יהודים מאתיופיה. בהמשך הגיעו רוב יהודי אתיופיה לישראל במבצע משה ומבצע שלמה. משנת 1993 הועלו גם בני הפלאשמורה לישראל.
הקליטה בישראל
על מנת להיערך לקליטתם של עשרות אלפי חברי קהילת ביתא ישראל, מדינת ישראל הכינה שתי תוכניות אב. תוכנית האב הראשונה הוכנה בשנת 1985, עם הגעת עולי מבצע משה. תוכנית האב השנייה הוכנה בעקבות מבצע שלמה בשנת 1991. תוכנית האב הראשונה הכילה תוכנית מורכבת ומפורטת. אשר כיסתה נושאים שונים כגון דיור, חינוך, תעסוקה, לצד מדיניות הנוגעת לקבוצות מסוימות בקרב העדה, בהם נשים, בני נוער, ומשפחות חד הוריות.
בין השנים 1995–2005 נמשכה מגמת השיפור ברמת ההשכלה של יוצאי אתיופיה ועלה שיעור הזכאות לתעודת בגרות איכותית (העומדת בדרישות הקבלה לאוניברסיטאות). שיעור התעסוקה של נשים עלה באופן ניכר מ-22.8% בשנת 1995 ל-50.5% בשנת 2006. שכרן לשעת עבודה נמוך ב-61% לעומת כלל הנשים היהודיות. העולים מאתיופיה דווחו על רמה נמוכה יחסית של בדידות, הן בהשוואה לעולים ממדינות אחרות והן בהשוואה לילידי ישראל. מנגד, בסקר משנת 2007 דיווחו כארבעים אחוז מהנשאלים בקרב עולים מאתיופיה על תחושה ש"אין על מי לסמוך", לעומת 4-16% בקרב ילידי ישראל וארצות אחרות. 82% מהנשאלים בקרב העולים מאתיופיה השיבו כי הם מרגישים בבית בישראל, שיעור גבוה בהשוואה לעולים מארצות אחרות, וכך גם שיעור העולים מאתיופיה המגדירים עצמם יהודים. כמו כן, מבין שבע קבוצות העולים שנבחנו, העולים מאתיופיה היו הבטוחים ביותר בכוונתם להישאר בישראל (77%) ובציפייה לשיפור באיכות חייהם בארץ (85%). בנוסף לכך נמצא כי אחוז הגיוס בקרב יהודים יוצאי אתיופיה גבוה מזה של ילידי הארץ (90%). עם זאת, אחד מכל שישה מתגייסים מבני העדה נשלח במהלך שרותו לכלא הצבאי, נתון חריג בהשוואה לשאר האוכלוסיות המשרתות בצה"ל.
קשיי הסתגלות וביקורת על תהליך הקליטה
עלייתם של יהודי אתיופיה לישראל היא הפעם הראשונה שקבוצה גדולה מאפריקה שמדרום לסהרה מנסה להשתלב בחברה הישראלית, והיא גם מהווה נקודת מעבר בתהליך היווצרות הזהות של יוצאי אתיופיה בישראל. באופן מסורתי, יהודי אתיופיה לא תפסו את עצמם כשחורים (המונח המערבי לאנשי כהי עור); רק במפגש שלהם עם החברה הישראלית הם 'הפכו' לשחורים דבר שדרש הסתגלות למרכיב הזהות החדש.
החיים בישראל גרמו לרבים מקרב העולים החדשים בתחילה לחוות הלם תרבות. רבים מעולי ביתא ישראל, במיוחד אלה שהגיעו מכפרים נידחים באתיופיה, מעולם לא השתמשו במוצרי חשמל והיתקלות ראשונה בהם דרשה תקופת הסתגלות. בנוסף, ההסתגלות למטבח הישראלי הייתה קשה במיוחד עבור חלק גדול מהעולים בתחילה.
ככלל, האינטגרציה של יוצאי אתיופיה בחברה הישראלית הייתה קשה מאוד עבור רבים מהעולים החדשים. כמו כן, בעת העלייה משפחות מורחבות רבות פוצלו בין מרכזי קליטה שונים בארץ. רבים מהעולים נאלצו לשנות את שמם - בתחילה הרשויות בישראל נתנו לרבים מהעולים החדשים שמות עבריים ודרשו כי לכולם יהיו שמות משפחה (באתיופיה לא היו נהוגים שמות משפחה). השינויים הללו יצרו מצב שבו העולים החדשים השתמשו בפועל הן בשמות החדשים והן בשמות הישנים. לימוד עברית היווה אתגר עבור מרבית העולים וחלק ניכר מהם לא הצליחו לשלוט בשפה גם אחרי שנים רבות של מגורים בארץ. כמו כן, המצב בו הרבנות הראשית לישראל הביעה התנגדות להמשך קיום המנהגים הדתיים המסורתיים של חברי הקהילה גרם לבלבול רב בקרב העולים החדשים.
סוציולוגים ישראלים שונים ציינו כי העולים החדשים מאתיופיה נתקלו במגוון בעיות הסתגלות, אשר הובילו להיווצרותן של בעיות פסיכולוגיות אקוטיות שהובילו במקרים קיצוניים למקרי התאבדות בקרב המהגרים בשנים הראשונות לאחר עלייתם לישראל. בשנות ה-90 המאוחרות, שיעור ההתאבדויות בקרב העדה האתיופית עלה על זה של כל העדות האחרות בישראל.
פרופ' אסתר הרצוג טוענת כי המדיניות הממשלתית שמרכזת את העולים מאתיופיה, דבר אשר יוצאי אתיופיה מתנגדים לו, משרתת בעיקר את הביורוקרטיה המשתמשת בהם ככלי לגיוס כספים ושגורמת לאי השתלבות יוצאי אתיופיה בחברה הישראלית וסיווגם כאחרים וכנבדלים וכן יצירת תלות במדינה ובשרותיה. אותם כספים נעלמים לטענתה בתוך המנגנון הביורוקרטי ורובם אינם מופנים לטיפול בעולים. טענות דומות העלה פרד לזין: רשמית, אנשי הסוכנות היהודית וממשל הישראלי טענו כי יוצאי אתיופים אינם מסוגלים להיקלט ישירות בחברה הישראלית; הם היו חסרים השכלה, מיומנויות, ידע, משאבים ותרבות מתאימה כדי למצוא דיור בכוחות עצמם. אולם, כפי הנראה, היו אינטרסים כלכליים של הסוכנות והממשלה ביחס המגונן כלפי העולים מאתיופיה. אם העולים מאתיופיה היו משתתפים בתהליך קליטה ישירה, הסוכנות היהודית הייתה עשויה לאבד שליטה על עשרות מיליוני דולרים בשנה. היא קיבלה וניהלה כספים לקליטת עולי אתיופיה מהממשלות הישראלית והאמריקאית ומקבוצות נדבנות יהודיות ברחבי העולם. עוד נטען שהטיפול בילדים ממוצא אתיופי במוסדות הסוכנות סייע לסוכנות היהודית לגייס כספים תוך שימוש ציני בהם.
הדיור הראשוני
סוגיית הדיור הפכה לבעיה חוזרת ונשנית עם כל גלי העלייה ההמוניים שהגיעו לישראל לכל אורך השנים. במסגרת העלייה של קהילת ביתא ישראל, יושמו פתרונות חדשניים שונים, שכללו בין היתר את קליטתם בתחילה באתרי קרוואנים. לפתרון זמני זה היו שני חסרונות עיקריים: מצד אחד, אוכלוסיות העולים החדשות נדחקו לשולי הערים, ובשל כך נוצרו קבוצות אתניות הומוגניות למדי שלא השתלבו ונטמעו עוד בתחילת תהליך הקליטה בחברה הישראלית. בנוסף, במקרים רבים אתרי הקרוואנים היו ממוקמים באזורים רחוקים למדי מאזורי התעשייה והמסחר בישראל ולא הייתה קיימת תחבורה ציבורית נגישה בקרבתם.
דיור קבע
לאורך השנים, חברי הקהילה עזבו את מרכזי הקליטה ועברו להתגורר בערים וביישובים שונים בכל רחבי ישראל. ממשלת ישראל בתמיכה הממשל האמריקאי, ופילנתרופיה יהודית אמריקאית העניקה לעולים החדשים הלוואות ממשלתיות או משכנתאות בריבית נמוכה כתמריץ לעזיבת מרכזי הקליטה, או דירות בהנחה מיוחדת במסגרת תוכנית מחיר למשתכן. בגלל הון עצמי ושכר נמוכים יחסית, יוצאי אתיופיה לרוב לא עמדו בתנאים או רכשו דירות בשכונות פחות טובות. בדו"ח שפרסם מכון ברוקדייל, זוגות נשואים יוצאי אתיופיה, המבקשים לקבל את ההלוואה למשכנתה שהוצעה להם בתוכנית החומש של משרד הקליטה, מתקשים לעמוד בתנאים לקבלת ההלוואה ולעיתים אף אינם מודעים כלל לקיומה. בעקבות זאת רק מעטים מהם זכאים להלוואה, וכך הסכום הגדול שמקצה משרד הקליטה לצורך מתן ההלוואות מוחזר לקופת המדינה. מסיבה זו, בין השנים 2008–2010 רק שני זוגות ניצלו את ההטבה. ב-2012 טענה מנכ"לית אגודת יהודי אתיופיה, זיוה מקונן-דגו, שמשרד הקליטה מכתיב לעולים לקנות דירות בשכונות ספציפיות ביישובים מוגדרים.
רבות מהשכונות בערים שבהן מתגוררים רובם של יוצאי אתיופיה החלו כמרכזי קליטה בהם שוכנו העולים מאתיופיה כדיור ראשוני ועם חלוף הזמן הסגל עזב את המקום והותיר את העולים באותם מבנים שהיו דיור ציבורי, תופעה זו זכתה לכינוי "מרכז קליטה מתקפל". במקרים אחרים רכישת דירות באזור מסוים על ידי יוצאי אתיופיה, שרצו לגור בקרבה לחברי הקהילה, גרמה לעזיבה של בעלי דירות אחרים באזור ולהגעה של חברי קהילה חדשים במקומם. חלק ניכר מבני הקהילה גרים בשכונות שבהן קיימת התניה ממשלתית בדבר זכאות למשכנתא.
בשנים 2017–2020 הממשלה מגרילה בין יוצאי אתיופיה ובניהם מדי שנה כ-300 הלוואת לדיור בתנאים מועדפים.
דת ומסורת
באמצע המאה ה-19 עם הגעת הידיעות על פעילות המיסיון הנוצרי בקרב ביתא ישראל החלו רבנים באירופה ובארץ ישראל ובראשם הרב עזריאל הילדסהיימר לפעול למען עצירת הפעילות ולשינוי מנהגיה של ביתא ישראל ליהדות הרבנית. הרבנים חיפשו מועמד מתאים לשליחות ופרופ' יוסף הלוי נידב עצמו ויצא לאתיופיה במימון הברון רוטשילד. לאחריו הגיע תלמידו, יעקב פייטלוביץ' שהחל בפעילות ולקח עמו שני נערים גטה ירמיהו ותאמרת עמנואל ללימודים באירופה. ב-1913 נפתח בית ספר ראשון בכפר וולקה שבו הורו ירמיהו ואחיו יוסף ובשנת 1924 נפתח בית ספר גדול יותר בעיר אדיס אבבה בהנהלת עמנואל. פייטלוביץ' שלח 23 נערים נוספים שאותם איתר ללימודים מחוץ לאתיופיה וכן גייס גם מורים מאסמרה.
ב-1953 נשלח הרב שמואל בארי מטעם המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה של הסוכנות היהודית שייסד יחד עם יונה בוגלה את בית הספר העברי באסמרה שבו למדו נערים וכהנת. בשנים 1955 ו-1965 הגיעו לישראל עשרים ושבעה נערים מהקהילה שלמדו בבית הספר באסמרה לכפר בתיה. צעירים אלו הוכשרו כמורים שישובו לקהילתם. ב-1957 נסגר בית הספר באסמרה והוא מועבר לכפר איזווה. בוגרי אסמרה וכפר בתיה מקימים בתי ספר נוספים בשאר כפרי היהודים, ב-1958 מועבר בית הספר של אסמרה לכפר אמבובר וזאת לאחר התנכלויות מצד השכנים הנוצרים. בשנת 1960 מחליפים הארגונים היהודיים לרבות רשת אורט ואז"ע את הסוכנות היהודית ונפתחים בתי ספר חדשים בכפרים רבים. בשנת 1981 עת התגברות היציאה של ביתא ישראל למחנות הפליטים בסודאן הורה הממשל האתיופי להפסיק את הפעילות החינוכית.
מעמד הלכתי
בני הפלאשמורה מחויבים בגיור כתנאי לעלייה לארץ ולהתאזרחות בה.