cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דייוויד או. ראסל
דייוויד אוון ראסל (באנגלית:  David Owen Russell; נולד ב-20 באוגוסט 1958) הוא במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי אמריקאי ממוצא יהודי ואיטלקי. היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר לבמאי הטוב ביותר על סרטיו "פייטר", "אופטימיות היא שם המשחק" ו"חלום אמריקאי".
ביוגרפיה
ראסל נולד בניו יורק סיטי שבארצות הברית, לאב יהודי ולאם קתולית ממוצא איטלקי. הוא למד מדע המדינה וספרות אנגלית ב"מכללת אמרהסט" שבמסצ'וסטס ובשנת 1981 סיים את לימודיו בהצטיינות.
קריירה
בשנת 1994 ראסל ביים את סרטו הראשון, הקומדיה העצמאית "להצליף בקוף". הסרט הפך לפופולרי בקרב חובבי אינדי וזכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל סאנדנס ובשני פרסי אינדיפנדנט ספיריט בקטגוריות התסריט הטוב ביותר וסרט הבכורה הטוב ביותר. שנתיים לאחר מכן כתב וביים את הקומדיה "אני, אשתי ואמי החורגת" בכיכובם של בן סטילר ופטרישה ארקט. על עבודתו זו היה ראסל מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט בקטגוריות הבמאי הטוב ביותר והתסריט הטוב ביותר.
בעקבות הצלחתן של שתי הקומדיות ביים ראסל את סרטו עתיר התקציב הראשון, דרמת המלחמה הסאטירית "שלושה מלכים" שהתמקדה בארבעה חיילי נחתים אמריקאים הנשלחים למצוא זהב גנוב בזמן מלחמת המפרץ. הסרט יצא בשנת 1999 וזכה להצלחה ביקורתית גדולה ולרווח של למעלה מ-100 מיליון דולרים ברחבי העולם. בזמן צילומי הסרט דווח שראסל כמעט ונקלע לתגרה עם כוכב הסרט ג'ורג' קלוני על רקע ביקורת שהעביר לעיני כל על איכויות המשחק שלו, דיווחים אשר אומתו על ידי קלוני כשנה לאחר יציאת הסרט.
ב-2004 יצא לפועל הפרויקט הבא של ראסל, הדרמה הקומית "אני אוהב האקביז" אותה כתב, הפיק וביים. במהלך צילומי הסרט פרץ ויכוח סוער בין ראסל לשחקנית לילי טומלין על התסריט ועשיית הסרט. הוויכוח, שהיה בנוכחות שחקני וצוות הפקת הסרט, במהלכה ראסל השליך חפצים לעברה של טומלין, צולם והועלה לרשת. הסרט קיבל ביקורות מעורבות וזכה להצלחה פחותה בקופות בהשוואה לסרטיו האחרים של ראסל.
באותה שנה הוציא ראסל לאקרנים גם את הסרט הדוקומנטרי שלו "Soldiers Pay", שעסק במלחמת עיראק.
בשנת 2010 הפיק את הסרט דרמת האגרוף הביוגרפית "פייטר", יחד עם דארן ארונופסקי ומארק וולברג, שכיכב גם בסרטיו הקודמים של ראסל "שלושה מלכים" ו"אני אוהב האקביז". עלילת הסרט מתארת את ניסיונו של המתאגרף האירי-אמריקאי מיקי וורד (אותו גילם וולברג עצמו) לקדם את קריירת האגרוף שלו ולהתנתק מהניהול המשפחתי האדוק של אמו אליס וורד-אקלונד (מליסה לאו) ומאחיו המתאגרף לשעבר דיקי אקלונד (כריסטיאן בייל) המכור לסמים. הסרט היה רווחי מאוד וזכה להצלחה רבה עם שבע מועמדויות לפרס אוסקר, מתוכן שתי זכיות לשחקני המשנה, בייל ולאו. ראסל עצמו זכה לביקורות משבחות על בימויו והועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2012 הוציא ראסל לאקרנים את הדרמה הקומית המצליחה "אופטימיות היא שם המשחק" בכיכובם של ג'ניפר לורנס, בראדלי קופר ורוברט דה נירו. הסרט הצליח מאוד עם רווחים של למעלה מ-200 מיליון דולרים ברחבי העולם, זכה לביקורות מהללות והיה מועמד ל-8 פרסי אוסקר, מתוכן זכייה בקטגוריית השחקנית הראשית. ראסל עצמו זכה בפרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר והיה מועמד לשניים מתוך שמונת פרסי האוסקר: פרס התסריט המעובד הטוב ביותר ושוב פרס הבמאי הטוב ביותר.
יחיאל בר וולקוביסקי
יחיאל דב בר וולקוביסקי (יחד"ו; 1819 – י' בשבט ה'תרס"ג, 20 בינואר 1903) היה איש עסקים ופילנתרופ יהודי פולני, חבר מועצת העיר ביאליסטוק ומנהיג קהילת יהודי ביאליסטוק במשך יובל שנים (משנת 1850 ועד סמוך לפטירתו ב-1903).
ביוגרפיה
נולד בוולקוביסק שעל שמה כונה למשפחה של סוחרים מהמעמד הבינוני. מסחרו בשוקי אוקראינה צלח והקנה לו הון רב. הוא זכה לאותות כבוד ממשלתיים רבים, התמנה כחבר מועצת העיר ביאליסטוק והחזיק במשרה זו במשך 32 שנים. כן היה חבר דירקטוריון ברבים מהבנקים המקומיים כולל בבנק הממשלתי.
דייוויד או. ראסל
קריירה
ב-2013 ביים ראסל את דרמת הפשע הקומית "חלום אמריקאי". בסרט זה איחד ראסל את כוכבי הלהיטים שלו כריסטיאן בייל ואיימי אדמס מ"פייטר" ואת ג'ניפר לורנס ובראדלי קופר מ"אופטימיות היא שם המשחק". הסרט זכה לביקורות מהללות וכן זכה בשלושה פרסי גלובוס זהב: פרס הסרט הקומי/מוזיקלי הטוב ביותר ושני פרסים נוספים על משחקן של כוכבות הסרט אדמס ולורנס. בשנת 2014 היה הסרט מועמד ב-10 קטגוריות בטקס האוסקר, ראסל היה מועמד בפעם השלישית והשנייה ברציפות לפרס הבמאי הטוב ביותר. ראסל היה מועמד גם בקטגוריית פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר על התסריט שכתב ביחד עם אריק וורן סינגר, תסריט שהתבסס על מבצע אמיתי של ה-FBI לקראת סוף שנות ה-70 (Abscam). ראסל זכה ביחד עם סינגר ב-2014 בפרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר.
יחיאל בר וולקוביסקי
ביוגרפיה
הוא נפטר בצהרי יום שבת, י' בשבט תרס"ג, 20 בינואר 1903 ונקבר בביאליסטוק. על מצבת קברו נחרת:
עצמאות גרינלנדית
עצמאות גרינלנדית היא שאיפה פוליטית של כמה מפלגות פוליטיות (כגון סיומוט, אינואיט אטקטיגיט, מפלגת נאלראק ונונאטה קיטורנאי), קבוצות אינטרס ואינדיבידואלים בגרינלנד, שטח אוטונומי בממלכת דנמרק, להפוך למדינה ריבונית עצמאית.
קולוניזציה נורדית ואינואיטית
האוכלוסייה הנוכחית של גרינלנד מורכבת בעיקר מבני האינואיט שמקורם באנשי תול שנדדו מיבשת צפון אמריקה במאה ה-13, והתיישבו בהדרגה על פני האי. התביעה הדנית לאי נובעת מההתיישבות הנורדית בדרום גרינלנד שנמשכה מסביבות שנת 980 ועד המאה ה-15.
חוקרים מאמינים כי היישובים הנורדיים הקדומים ביותר בגרינלנד מקורם באיסלנד. חוקרים מאמינים כי אייריק האדום הקים מושבה בגרינלנד בשנת 985. ההערכה היא כי השליטה האיסלנדית בגרינלנד החזיקה מעמד עד 1261. ממלכת נורווגיה שלטה בגרינלנד מאוחר יותר באופן יחידני בין השנים 1261–1319.
יישובים נורדיים אלה נעלמו במהלך המאה ה-14 וראשית המאה ה-15, כאשר אנשי האינואיט היו הדיירים היחידים של האי, והתרחבו לחופי הדרום והמערב, והיו עצמאיים בפועל במשך למעלה מ-200 שנה עד לחידוש הקולוניזציה האירופית. למרות זאת, מעצמות אירופה טענו להמשך החזקה אירופית דה-יורה של גרינלנד.
הקולוניזציה האירופית מהמאה ה-18 עד המאה ה-20
הקשר האירופי עם גרינלנד הופסק עד שיוסד מחדש בשנת 1721 על ידי המיסיון של הנס אגדה, שהוחלף במיסיונים המורביים. מושבות מתמשכות אלה הוקמו, ואחרי שלא מצאו את הנורדים - ניסו לנצר את האינואיטים.
בשלב זה אוגדו נורווגיה ודנמרק תחת דנמרק-נורווגיה, שהחשיבה את גרינלנד כחלק משטחה. מצב זה הסתיים ב-14 בינואר 1814 לאחר שנורווגיה הופרדה מדנמרק כתוצאה ממלחמות נפוליאון באירופה. כתוצאה מהסכם קיל, דנמרק קיבלה שליטה קולוניאלית מלאה בגרינלנד זמן קצר לאחר מכן. בין השנים 1814–1953, גרינלנד הייתה מושבה, לא עצמאית שלא הייתה חלק מדנמרק, אלא נשלטה ישירות על ידי ממשלת דנמרק.
פרוטקטורט וכיבוש אמריקאי
במהלך מלחמת העולם השנייה, דנמרק נכבשה ונשלטה על ידי גרמניה הנאצית בין השנים 1945–1940. כתוצאה מכך, ממשלת דנמרק וארצות הברית חתמו על הסכם למסירת ההגנה והשליטה בגרינלנד לארצות הברית ב-9 באפריל 1941 (ממשלת דנמרק יוצגה על ידי שגריר דנמרק בארצות הברית, מאחר שארצות הברית לא הכירה בממשלה הנאצית של דנמרק). הכוחות הראשונים הגיעו לגרינלנד ב-7 ביולי 1941. שני שדות תעופה נבנו על ידי ארצות הברית עם מסלולים באורך מלא, ועד שנת 2018 הם עדיין שדות התעופה הבינלאומיים העיקריים של גרינלנד; עם זאת, הם ממוקמים הרחק מכל יישוב.
גרינלנד הייתה למעשה עצמאית בשנים אלו ואפשרה לארצות הברית לבנות בסיסים על שטחה, למרות הנייטרליות הדנית לפני המלחמה. לאחר המלחמה הוחזר המצב שהיה לפני המלחמה, בסיסי ארצות הברית נותרו ודנמרק, עם גרינלנד כחלק מהממלכה, הצטרפה לנאט"ו.
צעדים לעבר עצמאות
בשנת 1953 חוקה דנית חדשה שילבה את גרינלנד בדנמרק, ובכך האי זכה לייצוג בפרלמנט הדני והוכר כפרובינציה דנית שכונתה מחוז גרינלנד. בשנת 1979 ממשלת דנמרק העניקה שלטון עצמי בגרינלנד, כאשר דנמרק שומרת על שליטה בשלל תחומים כולל יחסי חוץ, ביטחון, ענייני מטבע ומערכת המשפט בגרינלנד.
בשנת 2008 אזרחי גרינלנד אישרו את משאל העם על הממשל העצמי בגרינלנד בהצבעה של 75% בעד מידה גבוהה יותר של אוטונומיה. גרינלנד לקחה שליטה על אכיפת החוק, על משמר החופים ועל מערכת המשפט. השפה הרשמית התחלפה מדנית לגרינלנדית ב־21 ביוני 2009, היום הלאומי של גרינלנד. המהלך נותן שליטה ביחסי החוץ של גרינלנד לאי בסחר ובתחומים אחרים שהוא אחראי עליהם. לגרינלנד נציגים בקופנהגן, בריסל, רייקיאוויק ווושינגטון די. סי..
כחלק מחוק השלטון העצמי משנת 2009 (סעיף §21), גרינלנד יכולה להכריז על עצמאות מלאה אם ברצונה להשיגה, אך יהיה עליה לאשר אותה במשאל עם בקרב העם הגרינלנדי. סקר משנת 2016 הראה כי קיים רוב ברור (64%) לעצמאות מלאה בקרב העם הגרינלנדי, אך סקר משנת 2017 הראה כי הייתה התנגדות ברורה (78%) אם המשמעות הייתה ירידה ברמת החיים.
ראש ממשלת גרינלנד לשעבר, קופיק קלייסט, הביע שוב ושוב את הצורך לגוון את כלכלת גרינלנד, הנשענת בעיקר על דיג, תיירות ומענק שנתי משמעותי מהמדינה הדנית. המענק שווה כשני שלישים מתקציב ממשלת גרינלנד או כרבע מכלל התוצר של גרינלנד. יציבות כלכלית נתפסת כבסיס לעצמאות פוליטית מלאה מדנמרק. כאשר קים קילסן נבחר ברוב יציב למנהיג המפלגה הגדולה ביותר בעד עצמאות גרינלנדית סיומוט בשנת 2017, משקיפים ראו בכך זכייה לסיעת "העצמאות האיטית" במקום לסיעת "עצמאות עכשיו". (יריבו, ויטוס קויאוכיצוק, טען בעד עצמאות גם אם פירוש הדבר היה לאבד את המענק השנתי הגדול מהמדינה הדנית ). במהלך דיון בפרלמנט הדני (הכולל גם נציגים מגרינלנד) בשנת 2018, אמר ראש ממשלת דנמרק לארס לקה ראסמוסן כי גרינלנד צריכה להבהיר אם היא רוצה להישאר חלק מהממלכה או להיות עצמאית. אם גרינלנד תהיה למדינה עצמאית, המענק השנתי מדנמרק לגרינלנד ייפסק.
בשנת 2008, תעמולני העצמאות תיארו את שנת 2021 (יום השנה ה-300 לשלטון הקולוניאלי הדני) כתאריך לעצמאות פוטנציאלית.
רום פלין
רומא טרמיין פלין (באנגלית: Rome Trumain Flynn; נולד ב-25 בנובמבר 1991) הוא שחקן, דוגמן ומוזיקאי אמריקאי, זוכה פרס אמי לשנת 2018 על תפקידו באופרת הסבון "היפים והאמיצים", לאחר מכן התפרסם בתפקידו כגבריאל מדוקס בסדרת הדרמה המשפטית "המדריך לרוצח" ברשת ABC.
ראשית חייו
הוא נולד בספרינגפילד, אילינוי. פלין הוא אפרו-קובני. לפלין יש שישה אחים. פלין סיים את בית הספר התיכון לנפייר בשנת 2010.
הוא שיחק כדורסל בתיכון שעליו קיבל מלגה לקולג'. לפני שעבר ללוס אנג'לס עבד פלין כדוגמן בשיקגו. פלין שר ומנגן בגיטרה והוציא כמה סינגלים. פלין למד באוניברסיטת בנדיקטין במלגת כדורסל עד שהתגלה על ידי צייד כישרונות.
קריירה
פלין התגלה לאחר שנצפה על ידי צייד כישרונות ברשת החברתית. באביב 2014 לוהק פלין לסרט הטלוויזיה "שורת המתופפים: קצב חדש" ברשת VH1, סרט ההמשך לסרט "שורת המתופפים", משנת 2002. פלין היה בצילומים כשבתו נולדה.
במאי 2015 לוהק פלין ללתפקיד ראשי באופרת הסבון, "היפים והאמיצים". בנובמבר 2016 פרסם פלין כי הוא לוהק לעיבוד הקולנועי לרומן של גרטשן מקניל "TEN" לצד צ'יינה אן מקליין.
בשנת 2017, פלין שיחק בתפקידי אורח בפרקים של דרמות הפשע "NCIS: ניו אורלינס" ו"מקגייבר". מאוחר לוהק פלין לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "The Haves and the Have Nots". ב־17 באוגוסט 2017 הודיע פלין ברשתות החברתיות כי בחר לעזוב את אופרת הסבון "היפים והאמיצים" לאחר שנתיים בסדרה.
בשנת 2018, לאחר שהופיע בסוף העונה הרביעית של הדרמה המשפטית שיצרה שונדה ריימס לרשת ABC, "המדריך לרוצח" בתפקיד גבריאל מדוקס, הצטרף לצוות השחקנים הראשי בעונות 5–6. בסדרה, פלין הוא סטודנט למשפטים בכיתה בה מרצה פרופסור אנאליס קיטינג, תפקיד שאותה מגלמת בסדרה "ויולה דייוויס". בשנת 2019 שיחק בסרט "לוויה במשפחת מדיאה" של טיילר פרי, ובשנת 2020 התארח בסיטקום "משפחת אחת" בהזרמת המדיה של נטפליקס.
חיים אישיים
לפלין בת בשם קימיקו שנולדה ב-12 בדצמבר 2014.
סידני גאזט
סידני גאזט (באנגלית: Sydney Gazette; שם מלא: The Sydney Gazette and New South Wales Advertiser) היה העיתון הראשון שנדפס באוסטרליה, היה פעיל בין 5 במרץ 1803 עד 20 באוקטובר 1842. העיתון שימש ככלי תקשורת חצי רשמי של ממשלת ניו סאות' ויילס, שהיה בפיקוחו של מושל ניו סאות' ויילס, פיליפ גידלי קינג, והודפס על ידי ג'ורג' האו. ב-14 באוקטובר 1824, השלטון הקולוניאלי הפסיק לצנזר חלקים מהעיתון.
היסטוריה
במטען של 11 האוניות של הצי הראשון הגיעו לניו סאות' ויילס בינואר 1788, היה בית דפוס קטן יד שנייה שנועד להדפיס פקודות כלליות, תקנות והכרזות רשמיות במושבת העונשין החדשה, אך התחיל לעבוד רק כשבע שנים מאוחר יותר. ב-1795–1799, הנידון ג'ורג' יוז השתמש בו כדי להדפיס יותר מ-200 צווים ממשלתיים. יוז השתמש בה גם בשביל עיתונאות ובשביל כתיבת תוכניות למופיע מופעי תיאטרון בסידני במרץ ואפריל 1800, כאשר בחלקן הופיע כשחקן תיאטרון. בהמשך השנה, ג'ורג' האו החליף אותו בתפקיד.
בין היתר הדפיס האו את הספר הראשון שיצא לאור באוסטרליה, New South Wales Wales Standing Orders.
ב-1803, במכתב ששלח מושל ניו סאות' ויילס, פיליפ גידלי קינג למזכיר המדינה למלחמה ומושבות, רוברט הוברט :
דיגיטציה
העיתון עבר דיגיטציה כחלק מפרויקט Trove של הספרייה הלאומית של אוסטרליה.
שטר התנאים
שטר התנאים הוא אלבום סולו מספר 10 של הזמר יוצר החסידי אברהם פריד. האלבום יצא ב-1993 בחברת גל פז והוא מורכב מלחנים של יוצרים חרדיים מוכרים, בהם יוסי גרין, משה לאופר ועוד. האלבום מכיל שירים בעברית ואנגלית.
רקע
האלבום יצא בשנת 1993 ובו 10 רצועות עם לחנים חסידיים, של המלחינים הגדולים במוזיקה החסידית, מהאלבום יצאו הלהיטים כמו "ברוך הבא", "שטר התנאים", "רפאני" ועוד.
חורושובו-מניובניקי
נפת חורושובו-מניובניקי (ברוסית: район Хорошёво-Мнёвники) היא נפה במחוז הצפון-מערבי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטחה הוא 17.81 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 174,834 תושבים (2020).
יותר מ-30 חברות תעשייה גדולות של העיר ממוקמות בשטחה של הנפה. ביניהם חברות תחבורה מובילות.
בשטח הנפה ממוקם מרכז של מועדון זאבי הלילה.
טייטוס אוניל
תדיאוס מייקל בולארד סניור (באנגלית: .Thaddeus Michael Bullard Sr; נולד ב-29 באפריל 1977) הידוע יותר בשם הבמה שלו, טייטוס אוניל הוא מתאבק אמריקאי, המופיע בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית הדגל Raw. בולארד שיחק פוטבול מכללות עבור אוניברסיטת פלורידה ולאחר מכן שיחק בליגת ה-AFL. הקריירה שלו כמתאבק מקצועי החלה בעונה השנייה של התוכנית NXT, כשהוא גם השתתף בעונה החמישית שלה. אוניל הוא פעם אחת אלוף הזוגות של ה-WWE כחלק מהפריים טיים פליירס עם דארן יאנג ופעם אחת והאלוף הראשון שהחזיק באליפות 24/7 של ה-WWE.
קריירת הפוטבול
בולארד השיג מלגה אתלטית כדי ללמוד באוניברסיטת פלורידה, שבגיינסוויל, פלורידה, ואף שיחק עבור קבוצת הפוטבול המקומית משנת 1997 עד לשנת 2000. לאחר תקופת הקולג', בולארד שיחק בליגת ה-AFL משנת 2003 עד לשנת 2007 במספר קבוצות כמו יוטה בלייז, טמפה ביי סטורם, לאס וגאס גלדיאטורס וקרולינה קוברס.
חיים אישיים
לבולארד יש שני ילדים, האחד בשם תדיאוס ג'וניור והאחר בשם טייטוס.
מונמות'
העיירה יושבת על מפגש הנהרות וואי ומונאו, כ-3.2 ק"מ מערבית מהגבול עם אנגליה, 58 ק"מ צפונית-מזרחית מעיר הבירה הוולשית קארדיף וכ-204 ק"מ מערבית ללונדון. העיירה היא מוקד תיירותי בעל אתרים היסטוריים ומוקדי משיכה שונים, היא שימשה לאורך ההיסטוריה בתור עיר שוק לכפרים ועיירות הסביבה.
היסטוריה
מונמות' נחשבת למוקד עשיר באתרים ארכאולוגים, המועצה הבריטית לארכאולוגיה אף מחשיבה את העיירה לאחת מעשרת מוקדי הארכאולוגיה הגדולים. ההתיישבות הראשונה המתועדת במקום הייתה בצורת מצודה רומית אשר ישבה על דרך חשובה באזור גבול הכיבוש הרומאי בבריטניה. בתקופה הרומית המאוחרת יותר סביב המאה ה-2 וה-4, האזור שימש ככל הנראה לתעשיית הברזל.
לאחר התקופה הרומית בבריטניה, מונמות' הייתה עיירה בקצה הדרומי של הממלכה הוולשית ארג'ינג (Ergyng) בין המאה ה-5 למאה ה-7. במהלך ימי הביניים מיקומה של מונמות' על הגבול הדרומי בין ויילס לאנגליה הפכה אותה לא פעם למוקד שנקלע לאש צולבת של כוח זה או אחר, במשך השנים שימשה מרכז אדונות ספר חשובה.
שלטון
משרת ראש העיר של מונמות' קיימת כ-750 שנה, המשרה התחדשה במאה השלוש עשרה על ידי האנשים ששלטו בשוק העיר. ובאמצע המאה השלוש עשרה נרכש חותם מהמלך הנרי השלישי עם פריבילגיות מסוימות. ניתן לתארך את קיומה של משרת ראש העיר מרגע זה.
הגדרת התפקיד וסמכויותיו, אושרו בשנת 1447 כאשר הנרי השישי (אשר אביו נולד בעיירה זו) העניק צ'רטר לעיירה אשר התירה לנושאי המשרה להעלות מיסים כדי לשלם עבור העיירה וכן גם נתן מעט חופש ממסי המלך. אמנה זו אישרה את עמדת ראש העיר כמשרה שנבחרת כל שנה.
מונמות'פדיה
מונמות'פדיה (באנגלית: Monmouthpedia) הוא פרויקט ראשון מסוגו אשר מקשר את מיזם ויקיפדיה עם העיירה מונמות'. הפרויקט הושק באופן רשמי ב-19 במאי 2012, הוא שואף ליצור תשתית בעיירה אשר מקושרת לתשתית ויקיפדית, באופן שכל מקום בעל עניין, אתר, נקודה היסטורית, בניין או אף צמחייה מיוחדת; יהיו מקושרים לערכים הנוגעים להם ומסבירים עליהם.
ברחבי העיירה פזורים לוחות מחומר קרמי מסוגננות עם שם האתר (אשר זהה לשם הערך), ברקוד אשר מקשר לערך וסמל ויקיפדיה.
ברוך גויטיין
שמאל|ממוזער|250px|חתימתו של ברוך גויטיין הרב ברוך בנדיט גויטיין (בכתיב שנהג בזמנו: ברוך בענדט גאיטיין, לועזית: Benedict Kojetein; ~תק"ל, 1770 – י"ג בכסלו תר"ב, 26 בנובמבר 1841) היה אב"ד העדיעס, מחבר הספר "כסף נבחר".
ביוגרפיה
ב-1827 יצא לאור בפראג בשלושה חלקים חיבורו היחיד שנתפרסם, "כסף נבחר". הספר כיסה 160 סוגיות שונות בתלמוד, כשהוא חובק את כל המקורות בנדון לכל אורך הגמרא ועד לדברי ראשוני האחרונים בנושא. העבודה קיבלה הסכמות ושבחים מרבו ר' משה מינץ, החת"ם סופר ואחרים, והפכה לחיבור יסודי ומרכזי בישיבות הונגריה בדורות הבאים. כך כתב החת"ס בהסכמתו: "הספר הזה יהיה מורה דרך ללומדי תורה". לאחר שעמל במשך כעשר שנים על מהדורה חדשה של החיבור נפטר ולא הספיק להוציאו לאור, כתבי היד של המהדורה השנייה אבדו בימי מלחמת העולם השנייה. חלקים מכתביו שנשארו בכתובים בידי המשפחה הודפסו בספר 'זיכרון אבות'.
גויטיין נפטר ונקבר בהעדיעס. בנו צבי הירש ירש אותו ברבנות העיר העדיעס, ולאחריו נכדו אליהו מנחם, ולאחריו נינו יוסף שלמה שנספה בשואה.
נינו היה חוקר האסלאם שלמה דב גויטיין.
אדיפוס בקולונוס
אדיפוס בקולונוס (ביוונית: Οἰδίπους ἐπὶ Κολωνῷ) היא טרגדיה יוונית שנכתבה על ידי סופוקלס.
המחזה מהווה את החלק השני בטרילוגיה התבאית של סופוקלס מבחינה כרונולוגית של הסיפור הוא מתרחש לאחר "אדיפוס המלך" ולפני "אנטיגונה" אולם על פי סדר כתיבתו על ידי סופוקלס הוא המחזה האחרון שנכתב בטרילוגיה והמחזה האחרון שכתב סופוקלס בכלל והוצגה על ידי נכדו סופוקלס השני ב-401 לפנה"ס.
עלילה
לאחר ההתרחשות ב"אדיפוס המלך" שבה התגלה פשעו של אדיפוס הוא מוגלה מעירו תבאי על ידי קריאון שממונה למלך החדש של העיר. לאחר גירושו מתבאי אדיפוס העיוור נידון להיות נע ונד בארץ כשרק בתו אנטיגונה משמשת כתומכת בו ויוצאת יחד איתו לגלות.
דהאננג'איה ישוואנט צ'נדראצ'וד
דהאננג'איה ישוואנט צ'נדראצ'וד (במראטהית: यशवंत विष्णू चंद्रचूड; נולד ב-11 בנובמבר 1959 במומבאי, הודו) הוא משפטן הודי, המכהן כנשיא בית המשפט העליון של הודו מנובמבר 2022 וכשופט בית המשפט העליון של הודו ממאי 2016. כיהן בעבר כשופט העליון של בית המשפט העליון של אללהאבאד (אוטר פרדש) בין השנים 2013 ל-2016 וכשופט של בית המשפט העליון של בומביי (מהאראשטרה) בין השנים 2000 ל-2013.
אדיפוס בקולונוס
עלילה
המחזה נפתח כשאדיפוס ואנטיגונה מגיעים לקולונוס, יישוב כפרי באטיקה שנשלט על ידי אתונה, שם הם נחים בחורשה המקודשת לאריניות. המקומיים מזהירים אותו מלשכון בחורשה המקודשת. לאחר שהם מבינים מי הוא, הם מבקשים ממנו לעזוב את מדינתם על מנת שלא יביא מזל רע עליה. בסופו של דבר המלך תסאוס מסכים לעניק לו הגנה בעיקר בזכות מעמדו כמלך בעבר ומתוקף ההבנה שלא בצע את פשעיו בכוונה תחילה.
דהאננג'איה ישוואנט צ'נדראצ'וד
שנותיו הראשונות והשכלתו
דהאננג'איה ישוואנט צ'נדראצ'וד נולד ב-11 בנובמבר 1959. אביו ישוואנט וישנו צ'נדראצ'וד, כיהן כנשיא בית המשפט העליון של הודו, ואמו, פראבהה, הייתה מוזיקאית קלאסית ששרה עבור רדיו כל הודו.
צ'נדראצ'ור קיבל תואר ראשון במשפטים מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת דלהי ב-1982, ותואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של הרווארד ב-1983. ב-1986 השלים צ'נדראצ'ור דוקטורט למשפטים בהרווארד. עבודת הדוקטורט שלו עסקה באפליה מתקנת, ובמשפט השוואתי. עם שובו להודו, עסק צ'אנדאצ'ור בעריכת דין בבית המשפט העליון של הודו ובבית המשפט העליון של בומביי. הוא הוגדר כפרקליט בכיר, הראשי להופיע בפני בית המשפט העליון, על ידי בית המשפט העליון של בומביי ביוני 1998. באותה שנה, הוא מונה לפרקליט הכללי הנוסף של הודו, תפקיד שמילא עד מינויו לשופט.
צ'אנדאצ'ור מונה לשופט בבית המשפט העליון של בומביי ב-29 במרץ 2000. במקביל כיהן כמנהל האקדמיה המשפטית של מהרשטרה. ב-31 באוקטובר 2013 מונה צ'אנדאצ'ור לשופט העליון של בית המשפט העליון של אלאהבאד.
ב-13 במאי 2016 מונה צ'אנדאצ'ור לשופט בבית המשפט העליון של הודו. באפריל 2021 הצטרף צ'אנדאצ'ור לוועדת בית המשפט העליון של הודו האחראית על מינוי השופטים בבית המשפט העליון של הודו ובבתי המשפט העליונים של מדינות הודו.
ב-17 באוקטובר 2022, הוא מונה לנשיא בית המשפט העליון של הודו ולאחר פרישתו של השופט העליון, אודאי אומש ללית, הוא הושבע לתפקיד ב-9 בנובמבר 2022.
חיים אישיים
אשתו הראשונה, רשמי, נפטרה בשנת 2007 מסרטן. צ'אנדואצ'ור התחתן בשנית עם עורכת הדין קלפנה דאס. יש לו שני בנים ושתי בנות אומנה.
אדיפוס בקולונוס
עלילה
קריאון לא מקבל את תשובתו של אדיפוס וחוטף את אנטיגונה ואיסמנה בניסיון להכריח את אדיפוס לחזור לתבאי אולם הן מוצלות על ידי תסאוס ואנשיו ומוחזרות לאביהם. בינתיים פולינקס מגיע לראות את אדיפוס ומנסה להתפייס איתו, מאמץ שאותו דוחה אדיפוס. בחלק זה של המחזה אנו לומדים על כוונתו של פולינקס לצאת למלחמה נגד תבאי ומלחמה זאת עתידה לשמש הרקע למחזה "אנטיגונה" שהוא המחזה הסופי בטרילוגיה התבאית.
בינתיים פורצת סופת ברקים ואדיפוס רואה בזה את הסימן מזאוס למותו המתקרב. הוא מוליך את תסאוס למקום שעתיד להיות קברו בחורשה המקודשת ומשביע אותו לשמור בסוד את מקום קבורתו. לאחר מכן אנו מתבשרים על מותו של אדיפוס על ידי שליח. המחזה מסתיים שבנותיו של אדיפוס מתאבלות עליו, אנטיגונה מבקשת לחזור לתבאי תוך שהיא מקווה לעצור את המלחמה שפולינקס הכריז על מולדתו - זהו רמז להתרחשויות ב"שבעה נגד תבאי" לאייסכילוס.
ויינה אלטונן
ויינה ואלדמר אלטונן (בפינית: Wäinö Valdemar Aaltonen; 8 במרץ 1894 – 30 במאי 1966) היה פסל פיני. נחשב לאחד מגדולי הפסלים של פינלנד במאה העשרים.
קורות חיים
אלטונן נולד בכפר קארינאיינן שבפינלנד והיה בנו של חייט. בילדותו הפך חירש ונשלח לבית ספר לציור של אגודת האמנות של טורקו בגיל 16. אלטונן למד בבית ספר זה בין השנים 1910–1915. בבית הספר למד ציור, אולם לימד את עצמו פיסול.
בשנת 1923 נסע לאיטליה, שם הושפע מהקוביזם ומהפוטוריזם.
עם הקמת רפובליקת פינלנד ולאחר מלחמת העולם הראשונה פיסל אלטונן אנדרטאות לנופלים במלחמות אלה, והיה לפסל הלאומי של פינלנד. יצירותיו הציגו פסלים מונומנטליים של תושבי פינלנד, ושל אישי תרבות וציבור פיניים. ב-1925 יצר פסל ברונזה של פאבו נורמי, שהוצב בחזית אצטדיון הלסינקי.
ב-1927 הוצגה תערוכה מיצירותיו בסטוקהולם.
פסל נודע נוסף שיצר אלטונן היה פסלו של ז'אן סיבליוס בשנת 1928, העשוי ברונזה.
מרבית פסליו של אלטונן עשויים ברונזה, אך הוא פיסל גם באבן ובזכוכית.
אלטונן נישא ארבע פעמים.
יצירות רבות שלו מוצגות כיום בתצוגת קבע במוזיאון ויינה אלטונן לאמנות שבטורקו.
אדווין מיס
אדווין מיס השלישי (באנגלית: Edwin Meese III; ) הוא עורך דין, פרופסור למשפטים, סופר וחבר המפלגה הרפובליקנית, ששימש במגוון תפקידים בצוותו של רונלד רייגן כמושל קליפורניה בשנים 1967–1974, כחבר בצוות המעבר של רייגן כנשיא הנבחר, בצוות הבית הלבן של רייגן בשנים 1981–1985 ולאחר מכן ועד 1988 כתובע הכללי של ארצות הברית, תפקיד ממנו הוא התפטר בעקבות שערוריית ודטק
הוא משמש כחבר וכיושב ראש של מגוון מועצות ציבוריות וצוותי חשיבה, כולל "מיזם החוקה" וקרן הריטג'. הוא גם משמש כעמית אורח במוסד הובר באוניברסיטת סטנפורד. הוא חבר במועצה הלאומית המייעצת של המרכז להתחדשות עירונית וחינוך. הוא חבר במועצת המנהלים של האגודה הפדרליסטית ללימודי משפט ומדיניות ציבורית.
ראשית חייו
אדווין מיס נולד באוקלנד, קליפורניה, כבכור מבין ארבעת בניהם של ליאון (לבית פלדמן) ואדווין מיס הבן. המשפחה הייתה ממוצא גרמני והחזיקה באמונה הלותרנית. אביו של מיס היה פקיד ממשל עירוני באוקלנד, נשיא כנסיית ציון הלותרנית, ושימש במשך 24 שנים כגזבר של מחוז אלמידה.
בגיל 10 פרסם מיס יחד עם אחיו עיתון שכונתי שהודפס בסטנסיל, שלו הם קראו "ויקלי הארלד" ועשו בו שימוש לקידום רכישת איגרות מלחמה. הוא גם חילק את העיתון ברכיבה על אופניים ועבד בבית מרקחת. בעת לימודיו בבית הספר התיכון של אוקלנד, היה מיס מעורב בארגון "מדינת הצעירים של אמריקה" והנהיג את צוות הדיבייט של בית הספר לתחרויות ברחבי המדינה. בטקס הסיום של כיתתו ב-1949 הוא נשא את הנאום מטעם הבוגרים.
שבועיים לפני סיום לימודיו התקבל מיס לאוניברסיטת ייל וקיבל מלגת לימודים. הוא שימש כנשיא "האגודה הפוליטית של ייל", יושב ראש המפלגה השמרנית ויושב ראש אגודת הדיבייט של האוניברסיטה. מיס היה ברשימת המצטיינים של הדקאן וסיים את לימודיו ב-1953 עם תואר בוגר אוניברסיטה במדע המדינה.
שירות צבאי
עם תחילת לימודיו בייל הצטרף מיס לתוכנית להכשרת קציני מילואים ועם סיום לימודיו הוא גויס לצבא ארצות הברית כקצין בדרגת לוטננט משנה. הוא שירת שנתיים בפורט סיל שליד לוטון, אוקלהומה. מיס רכש ניסיון בתחום הלוגיסטיקה, וניהל את התקנת ותפעול תותחי הוביצר M1 בקוטר 240 מ"מ. הוא סיים את שירותו הסדיר ב-1956 והמשיך לשרת בכוחות המילואים והתמחה במודיעין צבאי. ב-1984 הוא פרש משירות המילואים בדרגת קולונל.
ראשית הקריירה
מיס שב לקליפורניה, שם הוא קיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, והיה אלוף המדינה ב. הוא סיים את לימודיו ב-1958 וקיבל משרה במשרד התובע המחוזי של מחוז אלמידה כעוזר משפטי. בעת עבודתו שם הוא היה כפוף לתובע המחוזי ג' פרנק קואקלי. הוא עבד עם מי שכיהן בהמשך כתובע המחוזי, ד. לואל ג'נסן. ג'נסן היה מעורב בפיתוח תוכנה לניהול תיקים משפטיים שנודעה בשם Dalite. מיס שימש כתובע בתיקי הונאה ובמקביל עסק בעריכת דין במגזר הפרטי בלילות ובסופי שבוע, והתמקד במשפט אזרחי. במהלך שירותו במשרד התובע המחוזי, הוא לכד את תשומת ליבו של חבר הסנאט של קליפורניה מטעם המפלגה הרפובליקנית, דונלד גרונסקי, שבהמשך המליץ עליו בפני מושל קליפורניה הנבחר רונלד רייגן.
ב-1959 נשא מיס לאישה את חברתו מתקופת הלימודים בתיכון, אורסולה הריק, בתו של מנהל הדואר של אוקלנד.
במשרד מושל קליפורניה
ב-1967 הצטרף מיס לצוותו של רונלד רייגן. הוא שימש כמזכיר לעניינים משפטיים עד 1968 וכעוזר מנהלי לראש הסגל של המושל רייגן בשנים 1969–1974. על אף חיבתו שהתגלתה מאוחר יותר לרייגן, הוא בתחילה היסס אם לקבל את המינוי, שכן הוא ראה את עצמו כלא משויך מפלגתית.
מיס נודע בשל "יכולתו היוצאת מן הכלל" להסביר רעיונות מורכבים לרייגן באופן שלעיתים השתקף באופן הדיבור ובגינונים של רייגן. הביוגרף של רייגן, לו קאנון, כינה את מיס "הגאוגרף של רייגן".
לאחר שמונה כראש הסגל של רייגן, שכנע מיס את סגנו של קודמו, מייקל דיוור, להישאר עמו, וכך החלה שותפות שנמשכה יותר משני עשורים. בשל עבודתו במשרדו של רייגן, זכה מיס לשבחים גם מעברו השני של המתרס הפוליטי. בוב מורטי, דמוקרט ולשעבר יושב ראש האספה המדינתית של קליפורניה, אמר: "אם הייתי על כס המושל, הייתי רוצה מישהו כמו [אד מיס] לצידי".
המהומות בברקלי
כראש הסגל של רייגן, תרם מיס רבות להחלטה לדיכוי מחאת הסטודנטים בפארק העם בברקלי ב-15 במאי 1969. הוא ספג ביקורת קשה על הסלמת התגובה של הממשל למחאות, שבמהלכה נורה למוות על ידי השוטרים אחד הסטודנטים שהיו בדרכו לכתתו ולא היה חלק מהמחאה, בנוסף למאות שנפצעו, כולל עוברי אורח. מיס ייעץ לרייגן להכריז על מצב חירום, בניגוד להמלצת מועצת העיר ברקלי. כתוצאה מכך הוחזק פארק העם במשך שבועיים על ידי כוחות המשמר הלאומי.
מיס התבקש לייעץ לקודמו של רייגן כמושל קליפורניה, הדמוקרט פט בראון, שטלפן אליו לבקש עצה כיצד לטפל במהומות שפרצו אז. "אמרתי לו", סיפר מיס, "שיש לעצור את האנשים בבניין ולקחת אותם משם. אמרתי לו שאם הם יורשו להישאר במקום, יתרחש אירוע דומה שוב, בקנה מידה רחב יותר, ביום המחרת". מיס וסגן התובע המחוזי, לואל ג'נסן, שימשו בהמשך כתובעים במשפטם של המפגינים בברקלי. מיס, זכה להכרה כאחד מחמשת "הגברים הצעירים הבולטים של קליפורניה" על ידי לשכת הסחר הצעירה של קליפורניה בשל חלקו בפעולה נגד המפגינים בברקלי. מצד שני הוא ספג ביקורת על פועלו זה כדוגמה לשיטת אכיפת חוק שמרנית.
בתעשייה ובאקדמיה
מינואר 1975 ועד מאי 1976 שימש מיס כסגן הנשיא למנהל של חבר רוהר בצ'ולה ויסטה. הוא עזב את החברה כדי לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי במחוז סן דייגו.
לאחר שקיבל מענק מקרן שרה סקייף, פיתח מיס את מה שהוא כינה "תוכנית לבית ספר למשפטים למדיניות וניהול שיפוט פלילי". התוכנית התקבלה על ידי אוניברסיטת סן דייגו, שהיא אוניברסיטה פרטית קתולית. מסתיו 1977 ועד ינואר 1981 שימש מיס כפרופסור למשפטים באוניברסיטה זו, שם הוא גם ניהל את המרכז למשפט פלילי. באותה תקופה הוא גם שימש כסגן יושב ראש הוועדה לשליטה על הפשע המאורגן של קליפורניה בחטיבה למשפט פלילי של לשכת עורכי הדין של המדינה.
מסע הבחירות והעברת השלטון
לאחר אספות הבחירה באיווה, הצטרף מיס למסע הבחירות של רונלד רייגן בבחירות לנשיאות של 1980 כראש מטה הבחירות במשרה מלאה שהיה אחראי על ניהול מסע הבחירות ברמה היומיומית וכיועץ בכיר. לאחר ניצחונו של רייגן בבחירות הכלליות עמד מיס בראש צוות המעבר.
בעצתו של מיס, אפשר רייגן את הקמת צוות המעבר שלו כדי להימנע מקשיים דומים לאלו שניצב ממשלו של ריצ'רד ניקסון בתהליך המעבר שלו. "לאד הייתה היכולת המסתורית לצפות את הנולד", אמר פן ג'יימס, עוזר הנשיא לכוח האדם של צוות הבית הלבן. צוות המעבר של מיס כלל יותר מ-1,000 איש, כששכרם של 311 מתוכם שולם מכספים פדרליים, 331 קיבלו שכר סמלי של דולר אחד והשאר היו מתנדבים. בשקלול האינפלציה, הוציא צוות המעבר של רייגן, סכום של 1.75 מיליון דולר בהשוואה ל-1.78 שהוציא הצוות של ג'ימי קרטר.
יועץ הנשיא
ב-17 בנובמבר 1980 נועדו מיס וג'יימס בייקר כדי לחלק ביניהם את רשימות תחומי האחריות שלהם בבית הלבן, שכן שניהם צפו שעלול להיווצר עימות בעתיד בשל העובדה שכמה מתחומי האחריות יהיו דומים באופיים. על פי המזכר שהוצא בפגישה תחומי האחריות של מיס היו:
מיס שימש כאיש הקשר לימין הנוצרי, וארגן את הפגישות בין מנהיגיו לבין הנשיא. הוא זכה מהם לשבחים על נאומו בפני קונגרס התנ"ך במרץ 1982, בו הוא אמר: "מישהו העריך שבמהלך ההיסטוריה האנושות אימצה מעל ארבעה מיליארד חוקים. נראה לי, שאם כל המאמצים, לא שיפרנו שמץ מעשרת הדיברות".
לקראת תום נשיאותו של רייגן, מעורבותו של מיס בפרשת איראן–קונטראס, כיועץ או כידיד הנשיא, נבחנה על ידי התובע העצמאי לפרשה, שציין בדוח הרשמי שלו שהמודעות של מיס להעברת טילי ההוק ב-1985, "העלתה שאלות משפטיות רציניות".
מיס נחשב לדמות משפיעה בבית הלבן. היועץ לשעבר של רייגן והעיתונאי דייוויד גרגן אמר: "הוא יועץ בעל השפעה באופן יוצא מן הכלל לנשיא שמייעץ לו בנושאים מגוונים. הוא אחד מהאנשים שהכירו את הנשיא במשך זמן כה רב ובאופן כה מעמיק, עד שהוא כמעט והיה האלטר אגו של רונלד רייגן".
הערותיו על הרעב באמריקה
מיס יצר "סערת מחלוקת" בדצמבר 1983 בעקבות תשובותיו לשאלות על הרעב באמריקה. בתשובה לשאלה על איזון הקיצוצים בהוצאות אל מול הצורך להאכיל ילדים רעבים, הוא אמר שהוא לא רואה שום עדות "מוסמכת" שילדים באמריקה מצויים במצב של רעב ושכמה מהטענות "הן אך ורק פוליטיות". כאשר הוא נשאל על בתי תמחוי, הוא אמר ש"חלק מהאנשים פונים לבתי תמחוי מרצונם... אני יודע שברשותינו מידע חשוב שאנשים הולכים לבתי התמחוי מפני שהאוכל שם בחינם ושזה קל יותר מאשר לשלם עליו". מנהיגי הדמוקרטים ופעילים חברתיים כינו את תשובותיו כ"מחפירות", "שערורייתיות", "אכזריות", "מרושעות" ו"מגוחכות לחלוטין". יושב ראש בית הנבחרים טיפ אוניל השווה את מיס לאבנעזר סקורג'.
התובע הכללי של ארצות הברית
ב-23 בינואר 1984 מינה הנשיא רייגן את מיס כתובע הכללי של ארצות הברית במקומו של ויליאם פרנץ' סמית'. במשך שנה תקפו הדמוקרטים שוב ושוב את מיס על התנהלות בלתי אתית כדי לחסום את אישור מינויו, כולל דוח של ארצ'יבלד קוקס לסנאט על "החוסר ברגישות אתית" של מיס ו"עיוורונו לניצול מעמד לרעה". בסופו של דבר אושר מינויו של מיס ברוב של 63 תומכים מול 31 מתנגדים, רמת התנגדות גבוהה יותר שהובעה למינוים של כל התובעים הכלליים מאז שנות ה-20. מיס החל לכהן בתפקידו בפברואר 1985.
שערוריית בכטל
באמצע שנות ה-80 התנהלה חקירה פדרלית בנוגע לקשריו של מיס עם תאגיד בכטל ועל התנהלותו הפיננסית הבלתי ראויה לכאורה לסייע לתאגיד בבניית קו צינור נפט בעיראק. את המשא ומתן על בניית קו צינור זה בין עיראק לבין ירדן ניהלו מיס, שמעון פרס, ברוך רפפורט, רוברט מקפרלן ואחרים. הדוח של התובע המיוחד, ג'יימס מק'קיי ניקה את מיס מכל חשד פלילי, אך הוא מתח עליו ביקורת על שגיאות אתיות, במיוחד בנוגע לתשלומי שוחד לישראל שלא תתקוף את קו צינור הנפט העיראקי שהניב רווחים לשותפיו של מיס.
פרשת איראן–קונטראס
בסוף שנות ה-80 נחקר מיס על מעורבותו בפעולות הטיוח של פרשת איראן–קונטראס כדי לצמצם את הנזק שנגרם לנשיא רייגן. אף על פי שהעדויות להאשמה פורסמו, הוא לא הואשם בסופו של דבר בשום עבירה.
דוח מיס
ב-21 במאי 1984 הודיע רייגן על כוונתו להטיל על מיס לחקור את השפעת הפורנוגרפיה על החברה. ועדת התובע הכללי על הפורנוגרפיה, שכונתה גם "דוח מיס", התכנסה באביב 1985, וביולי 1986 פרסמה את ממצאיה. בדוח הוועדה הומלץ לראות ברמות שונות של פורנוגרפיה כמזיקות. לאחר פרסום דוח הוועדה, קווי המתאר של מחלקת המשפטים בניהולו של מיס הותאמו כדי לאפשר לממשלה להגיש כמה תביעות בכמה דרגים שיפוטיים שהובילו לצמצום בשוק הפורנוגרפיה.
מדיניות המאבק בסמים
כתובע הכללי, ישב מיס בראש מועצת מדיניות המאבק בסמים הלאומית, שהייתה מתואמת עם הקמפיין החינוכי "אמרו לא" של ננסי רייגן נגד הסמים. אחד מיוזמותיו של מיס הייתה להשיג שיתוף פעולה עם הארצות בהן מיוצרים הסמים.
"אחד מכלי הנשק האפקטיביים ביותר שלנו נגד סוחרי הסמים", כתב מיס באוטוביוגרפיה שלו, "הייתה לעקל את הנכסים הקשורים לפעילותם הפלילית, כמו רכבי יוקרה, יאכטות, בתי עסק ובתים... כדי לגרום לשיטה זו להשפיע באופן יעיל אף יותר, שיתפנו פעולה בהליכים עם כוחות אכיפת החוק המקומיים כדי להרחיב את פעולות המאבק בנגע הסמים".
השקפותיו על בית המשפט העליון
ב-1985 נשא מיס נאום בו קרא ל"תורת משפט עם כוונה מקורית" ומתח ביקורת על בית המשפט העליון על סטייה מהכוונות המקוריות של חוקת ארצות הברית. השופטים ויליאם ברנן וג'ון פול סטיבנס חלקו על השקפתו של מיס בפומבי מאוחר יותר באותה שנה. המחלוקת הזאת צפתה מראש את השימוע השנוי במחלוקת של רוברט בורק ב-1987.
מיס נודע היטב בהתנגדותו לאזהרת מירנדה שנקבעה על ידי בית המשפט העליון שדרש שזכויותיו של החשוד יוקראו לו לפני תשאולו על ידי הרשויות. בראיון לעיתון U.S. News & World Report נשאל מיס: אתה מותח ביקורת על אזהרת מירנדה, שנותנת לחשודים את הזכות להיוועץ בעורך דין לפני חקירת המשטרה. האם לאנשים, שעשויים להיות חפים מפשע, צריכה להיות הגנה כזאת? מיס השיב: "החשודים שחפים מפשע צריכים לקבל את ההגנה הזאת. אך העניין הוא, שאין הרבה חשודים שחפים מפשע. זה דבר והיפוכו. אם האדם חף מפשע, אז הוא לא חשוד.
שערוריית ודטק
בפברואר 1987 מונה ג'יימס מק'קיי כתובע עצמאי בשערוריית ודטק. החקירה התמקדה במעשים שבוצעו על ידי מיס שהובילו לרווחים שלו ושל ידידו משכבר הימים ועורך דינו רוברט וולך. מק'קיי בדק את מעורבותו של מיס כאשר כיהן כתובע הכללי, במשא ומתן עם חברת וודטק. וולך עבד כלוביסט עבור החברה וביקש עזרה ממיס בענייני החוזים שלה.
מק'קיי לא הגיש כתב אישום נגד מיס, אך בדוח הרשמי שלו, שעדיין חסוי, הוא מתח ביקורת קשה על ההתנהלות האתית של מיס ודרש חקירה נוספת בנוגע למוערבותו של מיס בשערורייה זו ואחרות כמו המאמצים של מיס לסייע לתאגיד בכטל. מיס תיאר זאת כ"זיכוי מלא". אף על פי שמיס מעולם לא הורשע מעולם בעבירה כלשהי, ב-1988 הוא התפטר עם הגשת דוח החוקר.
טרם התפטרותו, התפטרו כמה מבכירי מחלקת המשפטים במחאה על מה שהם ואחרים ראו כמעשים בלתי ראויים של התובע הכללי.
במסיבת עיתונאים הביע הנשיא רייגן תמיכה פומבית במיס על תפקודו כתובע הכללי: "אם אד מיס לא אדם טוב, אין בנמצא אנשים טובים" הייתה זו תשובתו לשאלות בנוגע למעשיו של מיס במחלקת המשפטים.
לאחר פרישתו
במאי 2006 מונה מיס כחבר בקבוצת המחקר הדו-מפלגתית על עיראק שיושבי הראש המשותפים שלה היו ג'יימס בייקר ולי המילטון והיא מונתה כדי להעריך ולדווח על המצב של מלחמת עיראק. מיס היה שותף לניסוח הדוח הסופי של קבוצת המחקר שהוגש בדצמבר אותה שנה.
ב-18 באוקטובר 2019 העניק הנשיא דונלד טראמפ למיס את מדליית החירות הנשיאותית, שהוא העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
וולטר רוברטסון
וולטר רוברטסון (באנגלית: Walter M. Robertson; 15 ביוני 1888 - 22 בנובמבר 1954) היה קצין בכיר בצבא ארצות הברית. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא זכה בעיטור הצבאי השני הגבוה ביותר, צלב השירות המצוין, על הנהגתו את הדיוויזיה ה-2 במהלך הקרב על הבליטה בדצמבר 1944.
ביוגרפיה
וולטר מלוויל רוברטסון נולד ב-15 ביוני 1888, לוויליאם וולטר רוברטסון ולמרי פאני (לבית פטיט). הוא למד בבית הספר המרכזי של המדינה המרכזית ולאחר מכן באוניברסיטת אוקלהומה, שם הוא לקח עבודה מיוחדת בהנדסה. רוברטסון למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, ניו יורק וסיים את הלימודים ב-12 ביוני 1912, תוך שהוא מקבל דרגת לוטננט משנה.
רבים מחבריו לכיתה ווסט פוינט הפכו מאוחר יותר לגנרלים במלחמת העולם השנייה. לדוגמה: וייד הייסליפ, ג'ון שירלי ווד, וולטון ווקר, ריימונד בארטון, הארי מלוני, גילברט קוק, סטיבן צ'מברלין, ארצ'יבלד ארנולד, אלברט בראון, רוסקו קרופורד, ויליאם וילבור, ברדפורד צ'יינוות', רוברט ליטלג'ון, סידני ספולדינג, פרנקלין סיברט, תומאס הייז, ויליאם וויבר, ויליאם הובסון, ג'ון לואיס, דבנפורט ג'ונסון, ויליאם מוריסי ומילארד הרמון.
השירות הצבאי הראשון שלו היה במחנה שפילד, הוואי, שם הוא נשאר עד 1915. אחר כך שירת זמן מה בפרסידיו של סן פרנסיסקו, לפני שהועבר לנוגאלס, אריזונה, שם שירת כקצין הממונה על אימוני 800 חיילים ו-53 קצינים לתפקיד מיוחד.
לאחר מכן הוא הועבר לבית הספר לקצינים שהוקם במחנה בילס בטקסס, לפני שנשלח לצרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה במאי 1918. לאחר המלחמה שירת רוברטסון עם כוחות הכיבוש בגרמניה עד 1920.
בין המלחמות הוא פיקד על יחידות שונות בחיל הרגלים, ובשנת 1940 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-9. מדצמבר 1941 עד מאי 1942 היה רוברטסון סגן מפקד הדיוויזיה ה-2, ולאחר מכן הוא מונה למפקדה. ביוני 1944 נחת רוברטסון עם הדיוויזיה ה-2 בנורמנדי, ופיקד עליה במהלך המערכה בנורמנדי, הקרב על ברסט, הקרב על הבליטה ובמהלך פלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה עד סוף המלחמה.
ביוני 1945 מונה רוברטסון למפקד הקורפוס ה-15, והחליף את בן כיתתו, לוטננט גנרל וייד הייסליפ. הקורפוס היה חלק מכוחות הכיבוש באוסטריה ואחר כך בגרמניה. במרץ 1946, הקורפוס ה-15 פורק, ורוברטסון מונה לראש ועדת הפיקוח של בעלות הברית בבולגריה. הוא נשאר שם עד ספטמבר 1947, אז מונה לסגן מפקד הארמייה השישית בפיקודו של מארק קלארק. הוא פרש מפיקוד זה ב-30 ביוני 1950.
לאחר הפרישה מהצבא, רוברטסון מונה למנהל ההגנה האזרחית של קליפורניה והוצב בסקרמנטו. הוא שירת בתפקיד זה עד 22 בנובמבר 1954, כאשר הוא מת פתאום בגיל 66 שנים. הוא נקבר בבית בית הקברות הלאומי ארלינגטון. רוברטסון היה נשוי, אבל לא היו לו ילדים.
סטרוגינו
סטרוגינו (ברוסית: Строгино) היא נפה של המחוז הצפון-מערבי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטחה הוא 16.84 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 161,296 תושבים (2020).
סטרוגינו נמצאת לא רחוק מכביש הטבעת של מוסקבה, על גדתו הימנית של נהר מוסקבה. יש תחנת מטרו עם אותו שם של הראיון.
פסטיבלים
הפסטיבלים (בלטינית Fasti, "פאסטים"), הוא חיבור אטיולוגיה בעל שישה ספרים, שנכתב על ידי המשורר הרומי אובידיוס ופורסם כנראה בשנת 8 לספירה. החיבור מציג את לוח השנה הרומי בצורה פואטית, כשכל ספר מוקדש לחודש אחד.
על היצירה
הפסטיבלים נכתב על ידי אובידיוס ופורסם כנראה בשנת 8 לספירה בצורה של שירי אלגיה, בצורת הקופלט האלגי. היצירה מציגה את לוח השנה הרומי בצורה פואטית, כשכל ספר מוקדש לחודש אחד. נראה שאובידיוס רצה לכתוב על כל חודשי השנה אך כאשר נשלח לגלות, היצירה עדיין לא הייתה גמורה. כיום נמצאים רק ששת הספרים הראשונים, מינואר עד יוני, כאשר הספר האחרון מסתיים באמצעו. אובידיוס בעצמו מעיד שעבודתו נקטעה והוא הספיק רק מחצית מעבודתו, אך לא ברור אם המשיך את ששת החודשים האחרונים בגלותו.
ייתכן שאובידיוס עבד על ׳גלגולי צורות׳ וה׳פסטיבלים׳ במקביל, בשנים בין 2 ל-8 לספירה. בפתיחת היצירה ישנה הקדשה לגרמאניקוס היורש האימפריאלי ואחיינו של טיבריוס, ובספר השני נוספת לה הקדשה לאוגוסטוס עצמו.
הפואמה מסבירה את המקורות והמנהגים של הפסטיבלים הרומים החשובים בסדר כרונולוגי, יחד עם אזכורים של סיפורי מיתולוגיה, ומידע על אסטרונומיה וחקלאות בהתאם לעונות. אובידיוס משתמש במחקר האלים כדי לדבר על עונות וחודשי השנה, קורא לעצמו במהלך היצירה כוהן (vates) ומספר כעד ראייה בגוף ראשון על לוח השנה והחגים. בנוסף הוא מתאר מנהגים פלביים (plebs) למדי, אשר חלק מהמבקרים מתקופתו פירשו כחתרניים תחת החקיקה המוסרית של אוגוסטוס.
היצירה מציעה תובנות על רוח החברה הרומית בצומת מכריעה בהתפתחות התרבותית בתקופה האוגוסטנית המאוחרת. היצירה נקראת לרוב כעבודה של חגיגה לאומית, כתוצאה של למעלה משלושים שנים של השלום והשקט האוגוסטני. עם זאת, השנים האחרונות של שלטון אוגוסטוס ידעו כישלונות צבאיים מחוץ, וחוסר שביעות רצון מקומי, וניסיונות מתגברים של אוגוסטוס להגביל את חופש הדיבור.
הספר הראשון - ינואר
ספר זה נפתח בפרולוג, הקדשה של הפואמה לגרמאניקוס, ותיאור של הספר כולו כלוח שנה רומי הכולל פסטיבלים, אירועים שנתיים הקשורים לאסטרונומיה, ולאחריו תיאור של המצאת לוח השנה הרומי על ידי רומולוס ונומא. הפרק הראשון הוא מעין דיאלוג בין המשורר, הכותב בגוף ראשון, לבין האל יאנוס לגבי הטבע של השני כאל יוצר ולאחר מכן על החגים של חודש ינואר. בהמשך מסופר על חג האגונאליה, ישנו הסבר על החיות שמשמשות כקורבן, הסיפור של אריסטיוס, וסיפורם של לוטיס ופריאפוס. הפרק השלישי מוקדש לפסטיבל הקרמנטאליה, עם סיפורים על דמויות כגון אוגוסטוס וליוויה, המיתוס של הרקולס וקאקוס , ומסתיים בהלל למשפחת אוגוסטוס. הפרק הרביעי והאחרון של ספר זה מתמקד בחג לאלה קונקורדיה, חגי הסמנטיבאה, ותפילות לחקלאות, והסבר על הסעודה בארה פקיס.
הספר השני - פברואר
הספר מתחיל עם הסבר למקור שם החודש פברואר מהמילה febura. הוא ממשיך עם מספר סיפורים קצרים כמו סיפורו של אוריון והדולפין, שמו של אוגוסטוס כאבי המולדת (pater patriae). המיתוס של קליסטו, נפילת הפאבים במלחמת קרמרה, והסיפור של מערכת הכוכבים של הנחש, העורב והמכתש. החלק הגדול הבא הוא דיון בחג הלופרקאליה. לאחר מכן יש הסבר של הפיכתו של רומולוס לאל קווירינוס, וממשיך לדיון בחג הפראליה. החלק האחרון דן בחג הרגיפוגיום ומנהגים וסיפורים סביב חג זה.
הספר השלישי - מרץ
את הספר השלישי מקדיש אובידיוס לאל מארס, הפטרון של החודש. בקשר לאל, אובידיוס מספר את סיפור אונס ריאה סילביה, לידתם של רומולוס ורמוס, ומסיים את החלק הראשון בדיון על כך שמרץ היה החודש הראשון לשעבר של השנה הרומית. בהמשך הספר מארס מספר על חטיפת הנשים הסביניות כדי להסביר מדוע נשים סוגדות לו. לאחר מכן יש שני סיפורים קצרים על האסילום של רומולוס ומקדש יופיטר ויוביס, והסבר על מערכת הכוכבים שנוצרה על ידי הכתר של אריאדנה. לאחר מכן יש חלק ארוך המתאר את החגיגות לכבוד הישות האלוהית אנה פרנה באידס, והתמקדות בסיפור של וריגיליוס על בריחת אנה פרנה מקרתגו, מסעה לאיטליה והפיכתה לנהר נומיקוס, והאגדה על ההונאה של אנה פרנה לאחר שמארס ניסה לחזר אחר מינרווה. החלק מסתיים ברצח יוליוס קיסר. סוף הספר מכיל גילוי הדבר על ידי בכחוס לכבוד חג הליברליה, התפילות למינרווה בשביל חג הקווינקווטריוס , והסיפור של פריקסוס והלה לכבוד הטובילוסטריום.
הספר הרביעי - אפריל
הספר מתחיל עם הופעתה של ונוס, שנוזפת באובידיוס על כך שהוא נטש את סגנון האלגיה הארוטית. אובידיוס ממשיך בהסבר הגנאלוגיה של המלכים הרומים ואוגוסטוס, ומסתיים בחגיגות לכבוד ונוס כאלה בוראת. לאחר מכן יש דיון בפסטיבל לכבוד קיבלי, המגנה מאטר. לשם כך אובידיוס מספר את סיפור לידת ילדיה של ריאה, הסירוס של אטיס, העברת האלה לרומא, והסיפור של קלאודיה קווינטה. לאחר מכן יש תיאור חג הקריאליה, חטיפת פרספונה, הנדידה של קרס, וחזרת פרספונה לאולימפוס. החלק הבא מוקדש לחג הפריליה, שכולל תפילות חקלאיות, הסברים על מנהגים, ומותו של רמוס. החלק האחרון מספר את סיפור מצנטיוס, המלך האטרוסקי, וזיקתו לחג הוינאליה, ומכיל את התפילות החקלאיות לחג הרוביגאליה.
הספר השישי - יוני
הספר מתחיל בפרולוג, בו האלות יונו ויובנטס (הבה) מתווכחות על מקור השם של החודש. החלק הגדול הבא מתייחס לסיפורים, האירועים והמנהגים סביב חג הוסטאליה, לכבוד האלה וסטה. לאחר מכן יש הסבר על חג המטראליה, והסבר על האלה מאטר מטוטה. החלק האחרון מוקדש לעונש של אסקלפיוס.
לוסי קרוהג
לוסי קרוהג (בצרפתית: Lucy Krohg ; 6 באפריל 1891 – 17 באוגוסט 1977) הייתה אמנית ודוגמנית צרפתית, ובעלת גלריה לאמנות בפריז.
ביוגרפיה
ילידת פריז, נולדה בשנת 1891 באיסי-לה-מולינאו, לאב צרפתי ולאם שווייצרית-גרמנית. מגיל צעיר הייתה חברה בחוג האמנים שהתאסף במונפרנס ומונמארטר.
היא הייתה דוגמנית עבור אנרי מאטיס ואלברט מרקט. בשנת 1909 היא פגשה את הצייר ז'ול פסקין, איתו ניהלה רומן ארוך שנים. היא דיגמנה עבורו בציורים רבים. למרות יחסים קרובים, פסקין עזב את פריז לארצות הברית, בשנת 1914 עם ארוסתו הרמין דייוויד, והתחתן איתה בשנת 1918
לוסי וידיל הנטושה המשיכה לדגמן עבור הציירים ונשארה עם הבוהמה הפריזאית.
היא הייתה אמנית בעצמה: בפברואר 1915 הציגה בקופנהגן, יחד עם יצירותיו של פר, בובות וצעיפים מצוירים שלא הותירו את מבקרי התקופה אדישים. היא המשיכה לצייר ולהכין בטיק בהמשך.
פסקין חזר לפריז בסתיו 1920 וחידש את הרומן שלו עם אהובתו לשעבר באביב 1921. בקיץ 1921, פר קרוהג עזב לנורווגיה לסדנת ציור, והיחסים של פסקין ואשתו הרמין דייוויד הסתיימו. לוסי רצתה להציל את נישואיה, אך התמכרה רגשית למאהבה, שהתמכר לאלכוהול ואיים להתאבד. לוסי ניהלה חיים כפולים, בילתה את היום בטיפול בבנה ועברה לפסקין למשך הלילה. מצב זה נמשך שלוש שנים. בשנת 1924 לקח קרוהג את בנו.
בשנת 1927 היה איום על פסקין באובדן האזרחות האמריקאית שקיבל, והוא נאלץ להתגורר בניו יורק לפחות שנה אחת. חמישה חודשים לאחר עזיבתו הצטרפה אליו לוסי קרוג. יחד הם חזרו לאירופה ונסעו לספרד ופורטוגל ואז שבו לפריז. פסקין כבר סבל מדיכאון והיה אלכוהוליסט.
ב -5 ביוני 1930, כאשר אמורה הייתה להיפתח תערוכת יחיד שלו, הוא התאבד בסטודיו שלו.
לאחר פתיחת צוואתו התגלה כי פסקין חלק את עיזבונו בין אשתו הרמין דייוויד ללוסי.
הנישואים של לוסי לא היו קיימים בפועל כבר הרבה שנים, והגירושין הרשמיים מפייר קרוהג התרחשו רק בשנת 1934, כשרצה להתחתן עם אישה אחרת.
בשנים מאוחרות יותר, שמה של לוסי קרוהג הופיעה מעת לעת בעת הצגת עבודותיו של ז׳ול פסקין, שכן מחצית מהאוסף נותר ברשותה והיא הקימה גלריה משלה בכיכר סנט-אוגוסטין, על בסיס האוסף וייצגה אמנים רבים.
לוסי קרוהג נפטרה בפריז בגיל 86
לקסוס RX
לקסוס RX (באנגלית: Lexus RX) היא מכונית משפחתית יוקרתית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי לקסוס משנת 1998. היא נחשפה בדצמבר 1997.
דור ראשון (שם קוד XU10)
הדור הראשון יוצר בין ינואר 1998 לינואר 2003. הדור הראשון נחשף בדצמבר 1997 ביחד עם טויוטה הארייר המקבילה של טויוטה ל-RX. הרעיון לייצר רכב שטח/פנאי יוקרתי עלה ב-1993 על ידי מכירות טויוטה מוטור (TMS) ומנהלי טויוטה. עד 1994, הדגם הוצע באופן רשמי על ידי מנהלי TMS בפגישת תכנון מוצר בטויוטה סיטי, יפן והוכנס לפיתוח. בדצמבר 1995 אושר העיצוב הסופי לייצור, אבות טיפוס עברו בדיקות מאוחר יותר בשנת 1996. בתערוכת הרכב הבילאומית של שיקגו ב-9 בפברואר 1997 הציגה לקסוס את דגם הקונספט המקדים. העיצוב של הדור הראשון הזכיר מעט מרכב סטיישן בחלק האחורי של הרכב.
הדור הראשון כלל מנוע בנזין V6 צילינדרים בנפח 3.0 ליטר המספק 220 כ"ס. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת ארבעה הילוכים והנעה כפולה.
מתיחת פנים שנת 2000
בשנת 2000 חשפה לקסוס את מתיחת הפנים ל-RX. מתיחת הפנים כללה עיצוב חדש לפנסים הקידמים והאחורים ותאורה חדשה. בתחום ההנעה החליפה לקסוס את מנוע ה-V6 בנפח 3.0 ליטר במנוע I4 צילינדרים בנפח 2.4 ליטר המספק 157 כ"ס . הנעה קדמית או כפולה היו כאופציה לבחירה.
מידות
אורך הדור הראשון היה 4,580 מ"מ, רוחב הדור הראשון היה 1,815 מ"מ, גובה הדור הראשון היה 1,670 מ"מ, בסיס הגלגלים בדור הראשון עמד על 2,615 מ"מ.
דור שני (שם קוד XU30)
הדור השני יוצר בין פברואר 2003 לדצמבר 2008. הדור השני הוצג בתערוכת הרכב הבינלאומית של אמריקה הצפונית בינואר 2003. פיתוח פלטפורמת טויוטה K עליה נבנתה ה-RX החדשה החלה ב-1998 עם אישור סופי בשנת 2002. העיצוב החיצוני היה מודרני יותר ויוקרתי יותר מאשר הדור הראשון שלא היה מושך בעיצובו. פנים הדגם היה יוקרתי בעיצוב של מכונית מנהלים.
הדור השני כלל שלושה מנועי בנזין כולם בתצורת V6, הראשון בנפח 3.0 ליטר המספק 204 כ"ס, השני בנפח 3.3 ליטר המספק 228 כ"ס והשלישי בנפח 3.5 ליטר המספק 276 כ"ס. לכל המנועים תיבת הילוכים אוטומטית בעלת חמישה הילוכים. נתון התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש אורך 9.0 שניות (3.0 ליטר), 10.4 שניות (3.3 ליטר) ו-7.8 שניות (3.5 ליטר), המהירות המרבית לכל המנועים עמדה על 200 קמ"ש.
לקסוס RX 400h
בינואר 2004 חשפה לקסוס בתערוכת הרכב הבינלאומית של צפון אמריקה את הגרסה היברידית ל-RX. היא המכונית פרימיום היברידית הראשונה. היא כוללת מערכת הנעה היברידית המשלבת בין מנוע בנזין V6 צילינדרים בנפח 3.3 ליטר עם שני מנועים חשמליים, יחד הם מספקים 211 כ"ס ב-4,500 סל"ד. תיבת הילוכים רציפה והנעה קידמית. נתון התאוצה עומד על 7.6 שניות ומהירות מרבית של 200 קמ"ש . צריכת הדלק המשולבת עומדת על 8.1 ליטר לכל 100 ק"מ.
מידות
אורך הדור השני היה 4,740 מ"מ, רוחב הדור השני היה 1,845 מ"מ, גובה הדור השני היה 1,730 מ"מ, משקל הדור השני עמד בין 1,910 ל-2,380 ק"ג, בסיס הגלגלים בדור השני עמד על 2,715 מ"מ.
דור שלישי (שם קוד AL10)
הדור השלישי יוצר בין נובמבר 2008 ל-2015. הדור השלישי נחשף ב-19 בנובמבר 2008 בתערוכת הרכב של לוס אנג'לס. העיצוב החדש התבסס על שפת העיצוב החדשה של לקסוס "L-finesse" המתאפיינת בעיקר בעיצוב פרימיום יוקרתי ונוח מאוד. בתחום ההנעה שיווקה לקסוס את הדור השלישי עם שתי יחידות הנעה. מנוע בנזין V6 בנפח 3.5 ליטר משופר המספק כעת 277 כ"ס. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שישה הילוכים. את הדגם היברידי חשפה לקסוס תחת השם "450h" והוא כולל מערכת הנעה היברידית המשלבת בין מנוע בנזין V6 בנפח 3.5 ליטר עם שני מנועים חשמליים, יחד הם מספקים 300 כ"ס. תיבת הילוכים רציפה ונתון תאוצה של 7.8 שניות ומהירות מרבית של 200 קמ"ש. צריכת הדלק המשולבת עומדת על 6.3 ליטר לכל 100 ק"מ. פליטת הפחמן דו-חמצני עומדת על 148 גרם לק"מ.
מתיחת פנים שנת 2012
ב-11 במרץ 2012 חשפה לקסוס בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה את מתיחת הפנים ל-RX. מתיחת הפנים עדינה יחסית וכוללת עדכון לחלק הקדמי, עם גריל ופנסים חדשים המיישרים קו עם הלקסוס GS. בחלק האחורי ובפנים הרכב המצב נשאר כמעט זהה, עם גלגל הגה חדש ועיצוב מעט שונה לדשבורד.
מידות
אורך הדור השלישי היה 4,770 מ"מ, רוחב הדור השלישי היה 1,885 מ"מ, גובה הדור השלישי היה 1,685 מ"מ, משקל הדור השלישי עמד בין 2,050 ל-2,280 ק"ג, בסיס הגלגלים בדור השלישי עמד על 2,741 מ"מ.
דור רביעי (שם קוד AL20)
הדור הרביעי יוצר בין ספטמבר 2015 למאי 2022. הדור הרביעי נחשף בתערוכת הרכב הבינלאומית של ניו יורק ב-1 באפריל 2015
. בנושא העיצוב הפעם לקסוס עיצבה את הדגם באופן יוקרתי אך גם קרבי וספורטיבי. בתא הנוסעים השינוי מורגש עוד יותר כאשר ציידה אותו לקסוס בחומרים אכותיים ובעיצוב יוקרתי, לקסוס ציידה את ה-RX בלוח מחוונים חדש, מערכת מולטימדיה עם מסך מרכזי "צף" בגודל של 12.3 אינץ' ובתצוגה עילית צבעונית גדולת ממדים. לקסוס RX מצויד במערכת הבטיחות האקטיבית החדשה של לקסוס " Lexus Safety System+" הכוללת מערכת בלימה אוטונומית, בקרת שיוט אדפטיבית, התראה על סטייה מנתיב הנסיעה, התראה על תנועה חוצה מאחור, תאורה ראשית אדפטיבית מסוג LED, מבט 360 מעלות, מערכת חנייה אוטונומית ועוד. שיווק הדור הרביעי בישראל החל ב-10 בינואר 2016.
בתחום ההנעה שיווקה לקסוס את הדור הרביעי עם שלושה מערכות הנעה משודרגות 2 משווקת בשווקים נרחבים בעולם כולל ישראל ו-1 משווקת בישראל ובאירופה בלבד. הראשונה, מנוע בנזין V6 בנפח 3.5 ליטר המספק 300 כ"ס ו-37.7 קג"מ. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. נתון התאוצה עומד על 8.2 שניות ומהירות מרבית של 200 קמ"ש. צריכת הדלק המשולבת בדגם זה עומדת על 10.9 ק"מ לליטר. השנייה, מערכת הנעה היברידית המשלבת בין מנוע בנזין V6 בנפח 3.5 ליטר עם שני מנועים חשמליים, יחד יוצרים שלושת המנועים הספק של 313 כ"ס. תיבת הילוכים רציפה עם בקרה אלקטרונית E-CVT. נתון התאוצה עומד על 7.7 שניות ומהירות מרבית של 200 קמ"ש. צריכת הדלק המשולבת בדגם זה עומדת על 18.2 ק"מ לליטר.