cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי גרמניה–חוף השנהב
סקירה כללית
לגרמניה יש גוף גדול של תמיכה וגם מוניטין מצוין בחוף השנהב. יחסי הפיתוח הדו-צדדיים התגברו מאז אפריל 2011. בשנת 2014 חוף השנהב התחייבה כספים בהיקף של 51 מיליון אירו שישמשו לאנרגיה ולפיתוח אזורים טבעיים וכלכליים בטאי. בשנת 2015 ובשנת 2016 התחייבה גרמניה התחייבויות בהיקף של 20 מיליון אירו לפיתוח שירותי בריאות בחוף השנהב. גרמניה וחוף השנהב עבדו יחד מאז 1993 בהגנת הסביבה.
יחסים כלכליים
חוף השנהב עושה מאמצים גדולים יותר להעצים את היחסים הכלכליים עם גרמניה. לחוף השנהב חשיבות כלכלית מיוחדת כספקית הקקאו החשובה בעולם לתעשיית עיבוד הקקאו הגרמנית.
גרמניה ייצאה סחורות בשווי 280 מיליון דולר לחוף השנהב בשנת 2019 וייבאה סחורות בשווי 592 מיליון דולר, בעיקר קקאו גולמי.
יחסי תרבות
כ-300,000 אנשים לומדים גרמנית בחוף השנהב. באוניברסיטאות באבידג'אן ובואקה יש מכונים גדולים ללימודי גרמנית עם למעלה מ-1,000 סטודנטים. באבידג'אן קיים מכון גתה אשר בנוסף לשיעורי השפה, מספק גם עבודות תוכניות מקיפות ובכך מסייע לעיצוב חיי התרבות. חילופי האוניברסיטאות ותוכניות המלגות הם בידי אחתדאד-Lectorate בבית הופואה-בואני האוניברסיטה באבידג'אן.
לינדזי דרקאס
לינדזי דרקאס (באנגלית: Lindsay Dracass; נולדה ב-3 בספטמבר 1984) היא זמרת בריטית.
ביוגרפיה
דרקאס נולדה בשפילד, היא התגלתה בכשרונה בגיל שלוש עשרה, מיד לאחר מכן הקליטה דמו ביחד עם המתופף פטר ואן הוק (Peter Van Hooke), אחרי כן היא חתמה על חוזה הקלטות עם חברת יוניברסל מיוזיק גרופ.
ב-2001 בהיותה תלמידת תיכון היא זכתה בתחרות "שיר עבור אירופה" של ה-BBC עם השיר "No Dream Impossible", דבר זה הוביל אותה לייצג את בריטניה באירוויזיון 2001, בתחרות היא הייתה במקום ה-15 עם 28 נקודות.
היא יצאה לסיבוב הופעות ברחבי אירופה ביחד עם המוזיקאי פול קאראק (Paul Carrack).
דרקאס היא אם לבת.
פורד לנדאו
פורד לנדאו (באנגלית: Ford Landau) היא מכונית משפחתית גדולה, 4 דלתות, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב Ford Motor Company Brasil Ltda, (פורד ברזיל), חברת בת של קונצרן הרכב פורד, בין השנים 1971–1983.
הילדה דומין
הילדה דומין (בגרמנית: Hilde Domin; 27 ביולי 1909 – 22 בפברואר 2006; נולדה בקלן שבגרמניה בשם הילדגרד לוונשטיין Loewenstein, כבתם של עורך הדין היהודי אויגן לוונשטיין ושל רעייתו פאולה) הייתה משוררת וסופרת גרמניה שזכתה בפרסים רבים על יצירתה, ונחשבת לבכירת משוררי גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
קורות חייה
בין השנים 1929–1932 היא למדה באוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת קלן, אוניברסיטת בון, ואוניברסיטת הומבולדט בברלין. תחילה למדה משפטים, ומאוחר יותר שינתה את תחום הלימוד לכלכלה, ופילוסופיה. בין מוריה היו קרל יאספרס וקרל מנהיים. כתוצאה מהתגברות האנטישמיות בגרמניה הנאצית, היא היגרה בשנת 1932 לאיטליה עם בן זוגה (ובעלה לעתיד) ארווין וולטר פאלם, שהיה סופר וסטודנט לארכאולוגיה. בשנת 1935 היא קבלה תואר דוקטור במדע המדינה. בין השנים 1939-1935 עבדה כמורה לגרמנית ברומא. בשנת 1936 היא נישאה לבן זוגה לארווין וולטר פאלם. עקב ביקורו של היטלר ברומא, התגברות האנטישמיות הממוסדת ושיתוף הפעולה של איטליה הפשיסטית עם הנאצים, תחת הנהגתו שלמוסוליני, החליטו בני הזוג שוב להגר.
בשנת 1939 עברו לאנגליה שם עבדה דומין כמורה לגרמנית בסיינט אולדין קולג'. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה גברו חששותיה של דומין מהאיום הנאצי, ובני הזוג ניסו בקדחתנות להשיג אשרת כניסה לכל מדינה אפשרית ביבשת אמריקה. המדינות שאליהן העדיפו להגר, (ארצות הברית, מקסיקו, ארגנטינה וברזיל) סירבו להעניק להם ויזה. המדינה היחידה שהסכימה לתת להם אשרה ללא תנאי הייתה הרפובליקה הדומיניקנית, אליה הם היגרו בשנת 1940.
במשך 14 השנים הבאות התגוררו בני הזוג בבירת הרפובליקה הדומיניקנית - סנטו דומינגו. דומין עבדה כמתרגמת וכמרצה לגרמנית באוניברסיטת סנטו דומינגו, וכצלמת אדריכלות.
בשנת 1951 לאחר מות אמה, החלה דומין לכתוב שירה בגרמנית. היא בחרה את שם העט דומין על שם הרפובליקה הדומיניקנית שהעניקה לה ולבעלה מחסה.
בשנת 1954, שבו דומין ובעלה לגרמניה. משנת 1961 עד יום מותה התגוררה דומין בהיידלברג. היא הייתה חברה קרובה של נלי זק"ש, כלת פרס נובל לספרות בשנת 1966.
בשנת 1959 יצא לאור ספר שיריה הראשון – "Nur eine Rose als Stütz". בשנת 1968 יצא לאור רומן מפרי עטה "Das zweite Paradies", סיפור אהבה שעוסק בתפיסות של גלות ומולדת.
דומין פרסמה מספר ספרי שירה נוספים, מאמרים בביקורת הספרות ונהגה לקרוא משיריה ולהרצות בפני קהלים שונים. דומין נפטרה בהיידלברג, ב-22 בפברואר 2006, בגיל 96.
מיצירותיה שתורגמו לעברית
ספר שיריה הראשון של הילדה דומין, Nur eine Rose als Stütze, "רק ורד אחד כמשענת", תורגם במלואו על ידי המתרגמת דינה פון-שוורצה (מסתאי), ויצא לאור בהוצאת "קשב לשירה" בשנת 2012.
טיבור ברנסקי
טיבור ברנסקי (בהונגרית: Baránszki Tibor; 11 ביוני 1922 – 20 בינואר 2019) היה משורר, סופר וחסיד אומות העולם הונגרי-אמריקאי, שהציל את חייהם של יותר מ־8,000 יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
קורות חיים
טיבור ברנסקי נולד בבודפשט, הונגריה לרודולף (בהונגרית: Reszel) ברנסקי ומריה שלנדר. בילדותו, טיבור הושפע רבות מסבו אלברט ברנסקי. טיבור הצעיר היה ילד חולני מאוד. לעיתים קרובות הוא התלווה לסבתו כשביקרה בכנסייה, ופיתח קשר קרוב לדת ולמריה הקדושה. חברתה הטובה ביותר של סבתו, הייתה גברת שוורץ היהודיה וטיבור חיבב אותה מאוד. בזמן לימודיו בתיכון (1936-1940), סביבתו החברתית של טיבור לא תמכה בהיטלר ובשלטון הנאצי בגרמניה, ובשנתו האחרונה ללימודים, טיבור נחשף לציטוט מ'מיין קאמפף' שפגע בעם ההונגרי והכעיסו מאוד. עם סיום לימודיו בבית הספר, טיבור החל ללמוד כמורה מחוץ לבודפשט משנת 1940 - 1943, אך לבסוף חזר לבודפשט ב-20 באוקטובר 1944, עם התקדמות הצבא הסובייטי בתוך הונגריה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
ב־19 במרץ 1944, הונגריה נכבשה בידי גרמניה הנאצית. דודתו של טיבור ברנסקי, מרגיט סטרנדר, הייתה חברה קרובה של משפחה יהודית - משפחת סקרש. אף על פי שמשנת 1938 ממשלת הונגריה חוקקה סדרה של חוקים אנטישמיים שדמו מאוד לחוקי נירנברג, היחסים בין משפחת סקרש למרגיט סטרנדר התהדקו. החל ממאי 1944 יהודי הונגריה החלו להשלח ברכבות למחנות ההשמדה. כמעט כולם נשלחו לאושוויץ'-בירקנאו ורבים מהם נרצחו מיד. ב־15 ביוני 1944, יצאה ההוראה להעביר משפחות יהודיות לבתים מסומנים בטלאי צהוב ולגטאות קטנים בשטח הונגריה. משפחת סקרש נמלטה למחבוא והותירה בידי משפחת סטרנדר את בנם התינוק החולה, גאבור לסלו סקרש.
ב־20 באוקטובר 1944, הגיע טיבור ברנסקי לבודפשט אחרי שנאלץ לעזוב את לימודי הכמורה שלו לפני שסיימם. הוא עבר לגור עם דודתו, שבינתיים הצטרפה למחתרת שעזרה ליהודים לברוח אל מעבר לגבול. סטרנדר ביקשה מאחיינה שייעזר בקשריו בכנסייה (אף על פי שלא הספיק לסיים את הכשרתו ככומר) כדי להשיג מסמכי הגנה לגאבור סקרש הקטן ולמשפחתו, שעמדו להישלח החוצה מהמדינה. ברנסקי נעתר מייד ונסע לבקר את הנונציו (שגריר מטעם הוותיקן) בהונגריה. כשהגיע לשם, ראה שהלשכה עמוסה באנשים רבים שבקשו להשיג גם הם מסמכים אלו ותור ארוך נמשך ממשרדו של הנונציו אנג'לו רוטה. ברנסקי עטה את גלימת הכמורה שלו, אף על פי שלא היה כזה, ועקף את התור בטענה שהוא שם בעניין רשמי. אנג'לו רוטה הנפיק לו את המסמכים הדרושים וברנסקי ליווה את בני משפחת סקרש לבית מוגן של הוותיקן. משפחת סקרש הייתה המשפחה היהודית הראשונה שברנסקי הציל.
ברנסקי הרשים את רוטה באומץ שלו ובדיבורו השוטף בגרמנית, ולכן הוזמן לשוחח עם רוטה בערב. אנג'לו רוטה מסר לו רשימה של כ-45 שמות, והסביר לו שאנשים אלו הם יהודים שקיבלו מסמכי חסינות מהוותיקן. מאחר שהמסמכים הללו הושמדו, היהודים נכלאו במפעל ויועדו להישלח למחנות השמדה בזמן הקרוב. רוטה דחק בברנסקי לצאת לדרך בבוקר, בשל דחיפות העניין. ברנסקי החליט לצאת מיד ולא לחכות לבוקר. כדי להרשים את הגרמנים, התעקש ברנסקי לקחת את הרכב הרשמי של רוטה, מכונית מרשימה מדגם 'רולס רויס' הנושאת את דגל הוותיקן. כדי להוסיף לתדמית, שכנע ברנסקי מספר אנשים ללוות אותו כפמליה, ואף גייס נהג -כל זאת כדי ליצור רושם ולהראות סמכות. כשהגיע למחנה, השומרים סירבו להכניס את ברנסקי, ולכן הוא איים שיבקש מנהגו לנסוע אל תוך השער בכוח. ברנסקי הורשה להיכנס, והצליח לאתר את רוב היהודים ברשימה ולהוציאם. בנוסף, הוא הסיח את דעת השומרים כדי שמלוויו יוכלו להנחות את היהודים שנותרו במחנה כיצד ליצור קשר עם ארגון המחתרת ולהימלט. רוטה התרשם מפעולותיו של ברנסקי, ולכן גייס אותו לעוד מספר משימות ומינה אותה למנהל כללי ב"תנועה להגנת היהודים" של הוותיקן בהונגריה.
נוסף על כך, ברנסקי היה פעיל בארגון מחתרתי יחד עם דודתו, מרגיט סטרנדר. סטרנדר עבדה בחברת תרופות, ועזרה לספק משאבים ליהודים שבבתים המוגנים. במסגרת עבודתו כמנהל התנועה מטעם הוותיקן, פגש ברנסקי מספר דיפלומטים שפעלו כדי להציל יהודים, ובהם ראול וולנברג.
לאורך השבועות הבאים, המשיך ברנסקי לצוץ במקומות בהם הוחזקו יהודים כשבידיו מסמכים מהוותיקן, ליווה יהודים לבתים מוגנים ואף עצר צעדה של יהודים שהובלו מבודפשט לכיוון הגבול האוסטרי ודרש להוציא ממנה מספר יהודים גדול ככול יכולתו. לצעדה זו הוא הגיע עם מכתבים ריקים מהוותיקן ובו במקום הנפיק מהם אישורים שמיים ליהודים שפגש. לאלו שלא היה יכול להנפיק אישורים, הוא סיפק מזון, ציוד ותרופות. ברנסקי קיבל שיחת נזיפה ישירה מאדולף אייכמן לאחר שזה שמע על מעשיו להצלת יהודים. אייכמן בישר לו שכמות המכתבים להגנה על יהודים שאושרו בידי הנאצים תקטן משמעותית. ברנסקי, בתגובה, כינה את אייכמן "בן בליעל".
במהלך אחת ממשימותיו, כיוון קצין גרמני אקדח טעון לראשו של ברנסקי ודרש לדעת למה הוא, כנוצרי, עוזר ליהודים. ברנסקי השיב שהוא עוזר להם משום שהוא נוצרי. באירוע אחר, ברנסקי נזרק למרתף חשוך בידי כמה קצינים נאצים. ברנסקי חשב שהוא כבר לא יצא מהמרתף הזה בחיים. למזלו, קצין נאצי שעבד באופן סודי עם המחתרת, זיהה אותו והתקשר מיד להודיע לנונציו. ברנסקי שוחרר תוך פחות מארבעים דקות, ואנג'לו רוטה המתין לו ברכב, מודאג מאוד.
גם לאחר שמכתבי ההגנה של יהודים מטעם הכנסייה לא הוכרו עוד כתקפים, ברנסקי המשיך לסייע ליהודים להתחבא במערות ובמרתפי יין. בעזרת מסמכים מזויפים בעלי מראה רשמי, ביטחון רב ואומץ רב לא פחות, הצליח ברנסקי להביא למקלט בבתים מוגנים למעלה מ-3,000 יהודים, והצליח להציל בין 8,000 ל-12,000 יהודים.
בסוף דצמבר, 1944, הצבא הסובייטי פלש לבודפשט. כיוון שהחיילים הסובייטים חשבו שטיבור ברנסקי שיתף פעולה עם הנאצים, הוא נעצר ב-30 בדצמבר ונשלח לצעדה אכזרית של למעלה משבועיים לאורך 160 קילומטרים, בה אכל רק ארבע פעמים. בסוף הצעדה ברנסקי אושפז בבית חולים, בו שהה עד לסוף המלחמה.
לאחר המלחמה
באיטליה הכומר ברנסקי נישא ב-8 ביולי 1957, לקטלין קורוסי. ברנסקי וקורוסי חיו במחנה פליטים בסמוך לרומא במשך קרוב לשנה, והקימו בית ספר לפליטים במקום. ב-1958 הצליחו השניים להשיג ויזות לקנדה, ועברו לגור בטורונטו למשך שלוש שנים. ב-1961 הם עברו לעיר בופאלו שבניו-יורק, והקימו משפחה. קורוסי הפכה לפרופסור לביו-כימיה וחוקרת סרטן באוניברסיטת בופאלו. טיבור ברנסקי הפך למורה להיסטוריה. לשניים שלושה ילדים - פיטר פורגאך, בנה מנישואיה הקודמים של קורוסי, שהפך למנתח עיניים, טיבור ברנסקי הבן, שלמד סינית כנער והפך לעורך דין בין-לאומי העובד מבייג'נג, וקאת'ילין, שנכון לשנת 2020 אחראית על התקשורת בדיוקסיה של בופאלו.
קטלין קורוסי-ברנסקי נפטרה בשנת 2011. טיבור ברנסקי נפטר ב־20 בינואר 2019.
הכרה והנצחה
גאבור זקרס, האדם הראשון שברנסקי הציל, שרד את המלחמה ונישא לאגנס, שאיבדה את שני הוריה בשואה. הם עברו לגור בבופאלו, ניו-יורק, ויש להם שני בנים. גאבור היה בעל תואר דוקטור בביו-כימיה ובמשפטים. הוא הפך לעורך דין בתחום הפטנטים. הוא נפטר ב-27 בנובמבר 2010, אך משפחתו נשארה קרובה למשפחת ברנסקי.
בשנת 1980 מונה ברנסקי בידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר להיות ראש הוועדה לזיכרון השואה.
ראול וולנברג נעלם בעודו ברשות הסובייטים. ברנסקי היה מהאחרונים לחזות במאמציו לעזור ליהודים תחת השלטון הנאצי. באוגוסט, 2017 הוזמן ברנסקי בידי קרובי משפחה של ראול וולנברג להיות אורח כבוד באירועי "יום ראול וולנברג" בסטוקהולם.
משרד הדואר הישראלי הדפיס בול לכבודו של טיבור ברנסקי באפריל, 2017.
אימפלה
אימפלה (שם מדעי: Aepyceros melampus) היא אנטילופה אפריקנית בינונית המצויה בערבות קניה, טנזניה, מוזמביק, נמיביה, בוטסואנה, זמביה, זימבבווה, דרום אנגולה, צפון מזרח דרום אפריקה ואוגנדה. השם אימפלה בא משפת הזולו והוא גם מקור שמה של בירת אוגנדה, קמפלה.
תיאור
משקלה הממוצע של האימפלה 75 קילוגרם. פרוותה בצבע חום אדמדם מלבד שערות לבנות בתוך האוזניים, מעל העיניים, בלחיים, בחלק העליון של הצוואר, בבטן התחתונה ובאחוריים. קו שחור דק נמתח באמצע הגב התחתון כמו גם בחלק האחורי של הירכיים. לזכרים קרניים ארוכות היכולות להגיע לאורך של 90 סנטימטר. לאימפלה שני תת-מינים המאכלסים אזורים נפרדים באפריקה. לתת-המין אימפלה שחורת-פנים יש סימונים שחורים ייחודים על הפנים והיא גדולה וכהה במעט מהאימפלה המצויה.
התנהגות
אימפלה מהווים מין מרכזי בערבות שונות. הם מצויים לרוב בעדרים המורכבים מזכר אחד ומספר נקבות. מזונם מורכב בעיקר מעשבים ועלים. זכרי האימפלה לרוב טריטוריאליים למדי, אך בתקופות יובש הגבולות הטריטוריאליים נפרצים כאשר העדרים מחפשים מים ונוצרים עדרים מעורבים גדולים יותר.
אולוס גביניוס
תולדות חייו
לא ידוע כלום על מוצאו המשפחתי של גביניוס, לפי כתביו של מרקוס טוליוס קיקרו הוא חי חיי הנאה והפקרות ובילה את ימי נעוריו בשתייה, שירה, הימורים וריקודים.
גביניוס נבחר לטריבון הפלבס בשנת 67 לפנה"ס, במסגרת תפקידו הוא התגלה כתומכו של פומפיוס והיה זה שהציע את הצעת החוק שהעניקה לו את המנדט להילחם בשודדי הים שהיו פעילים ברחבי הים התיכון. ההצעה העניקה לפומפיוס סמכויות חסרות תקדים - הוא קיבל אימפריום בכל רחבי הים התיכון וחמישים מילים מהחופים, כמו כן הוא קיבל שליטה על צי גדול, סכומי כסף נכבדים, כוחות רגלים ופרשים גדולים ורשות לבחור מצביאים כראות עיניו.
אף על פי שנתקל בהתנגדות מצד הסנאט, הקונסולים וחלק מעמיתיו הטריבונים, גביניוס הצליח הודות לגיבוי מהמון העם, להעביר את הצעת החוק שלו ופומפיוס מונה למצביא.
כמו כן גביניוס חוקק מספר חוקים שנועדו להגביל את שחיתותו של הסנאט על ידי חוקים שאסרו קבלת "הלוואות" משגרירי מדינות זרות שבאו לרומא כדי להשיג את תמיכת הסנאט וחיוב הסנאט לקבל את השגרירים הזרים במועדים קבועים.
לאחר תום כהונתו כטריבון גביניוס שירת במזרח כאחד מהלגאטי של פומפיוס. לא ידוע על מעשיו במזרח מלבד העובדה שהוא ליווה את מרקוס סקאורוס לממלכת החשמונאים ובסכסוך בין הורקנוס השני לאריסטובולוס השני בנוגע לשליטה בממלכה הם הכריעו לטובתו של האחרון, ככל הנראה כתוצאה משוחד שקיבלו ממנו.
מושל סוריה
לאחר כהונתו כקונסול גביניוס מונה למושל סוריה בדרגה של פרוקונסול. במסגרת תפקידו הוא התערב בענייניה של יהודה שלא מכבר הפכה למדינת חסות רומאית, בהבינו את ההתנגדות היהודית לשעבוד לרומא ואת צורכה של זאת בבסיס איתן לשלטונה בארץ ישראל הוא החל בייסוד מחדש, שיקום והחזרת השלטון העצמי לערים ההלניסטיות בארץ ישראל שנחרבו ונכבשו על ידי החשמונאים, מהטעם שהם יהפכו ליריבי היהודים על השליטה בארץ וכיוצא בזה, בנוסף על הקרבה התרבותית שלהם לרומא, המשענת לשלטונה ביהודה.
פעולותיו של גביניוס עוררו מורת רוח בקרב תושביה היהודיים של ארץ ישראל ונס המרד הורם על ידי אלכסנדר השני בנו של המלך המודח אריסטובולוס השני. תחילה אלכסנדר ניסה להשתלט על ירושלים ולהקים את חומותיה אולם ניסיון זה סוכל על ידי יחידות הצבא הרומאי שהיו מוצבות בעיר, אולם הוא הצליח בגיוס צבא שלדברי יוסף בן מתתיהו מנה עשרת אלפים רגלים ואלף וחמש מאות פרשים.
גביניוס ירד מסוריה עם צבאו במטרה למחוץ את המרד, בקרב הראשון שנערך כנגד אלכסנדר, בסביבות ירושלים הובס אלכסנדר ונאלץ לסגת. אחרי מפלתו אלכסנדר וכוחותיו התבצרו באלכסנדריון, מכוור והורקניה שם גביניוס הטיל עליהם מצור, לבסוף אלכסנדר נכנע לגבינוס ומסר את מבצריו לידי הרומאים ונשלח חזרה כשבוי לרומא.
שינוי סדרי השלטון ביהודה
לאחר ניצחונו, גביניוס שינה את סדרי השלטון ביהודה. על אירוע זה כתב יוסף בן מתתיהו:
בקרב החוקרים מקובלת הדעה שגביניוס ביקש להחליש את השלטון ביהודה, ועל הבסיס הרעיון של הפרד ומשול ועל המודל של הכיבוש הרומאי במוקדון, פירק את ממלכת יהודה וחילק אותה לחמישה מחוזות (סנהדריות) נפרדים: ירושלים, יריחו, ציפורי, חמתן שבעבר הירדן וגָדָרָה (או אולי "גָזָרָה", כלומר - גזר). לפי גישה אחרת במחקר, גביניוס ביקש לייצב את המצב יהודה ולחזק את השלטון, ובהכירו את חולשותיו של הורקנוס, חילק את הארץ למתחריו העיקריים (פיתולאוס, אנטיפטרוס ומליכוס).
יצחק אייזיק הלוי טוען שגביניוס כלל לא החליש את שלטונו של הורקנוס, אלא לבקשת הורקנוס ואנטיפטר, שלל מהסנהדרין את הסמכויות המדיניות שלה ובכך חיזק את השלטון של הורקנוס ואנטיפטר.
המשך המאורעות
אולם צעדיו של גביניוס לא השקיטו את המרדנות היהודית, בשנת 56 לפנה"ס ברח המלך לשעבר אריסטובולוס השני ובנו מתתיהו אנטיגונוס השני משביים ברומא ועשו דרכם ליהודה. ביהודה הם זכו לתמיכתו הרחבה של העם והחלו במלאכת ההכנה למלחמה, אריסטובולוס השתלט על אלכסנדריון והחל בביצורו אולם משלמד על התקרבותו של גביניוס לקראתו נסוג לעבר מכוור, הרומאים רדפו אחריו ובקרב שהתפתח הוכה צבא היהודים קשות, ורק אריסטובולוס ובנו ביחד עם אלף חיילים הצליחו להגיע למכוור שם הובסו על ידי הרומאים, נלקחו בשבי ונשלחו בחזרה לרומא.
אחרי הניצחון על היהודים גביניוס פנה למימוש תוכניתו לפלישה לאימפריה הפרתית. הוא ניצל את הסכסוך על המלוכה באימפריה בין האחים מיתרידטס השלישי ואורודס השני, הוא פלש לפרתיה והגיע עד נהר פרת אולם נקרא לשוב על ידי פומפיוס כדי להחזיר לתלמי השנים עשר את כתר המלכות במצרים.
גביניוס פלש למצרים למרות ההתנגדות של הסנאט והאזהרות כנגד צעד כזה שנמצאו בספרי הסיבילות, הוא שלח את מרקוס אנטוניוס להשתלט על המעברים החשובים לתוך מצרים ואחרי שהוא כבש את פלוסיון (כיום בלוזה) בעזרתו של אנטיפטרוס ששכנע את חיל המצב היהודי שהוצב שם לא לגלות התנגדות לרומאים, גביניוס פלש לפנים הארץ. המלך ארכלאוס נהרג ואלכסנדריה נכבשה, לאחר המלחמה גביניוס החזיר את הארץ לשלטונו של תלמי השנים עשר.
בעת שגביניוס היה עסוק במצרים מרד נוסף פרץ ביהודה. אלכסנדר השני נמלט מכלאו ברומא, הגיע ליהודה וגייס צבא של שלושים אלף חיילים, והחל עובר בארץ ונלחם ברומאים במקום מושבם תוך שהוא קוצר מספר ניצחונות. מהלך העניינים ביהודה אילץ את גביניוס לחזור כדי להשקיטה. תחילה הוא ניסה לשלוח את אנטיפטרוס לשכנע את אלכסנדר להיכנע, וכשצעד זה נכשל, נלחם כנגד צבא היהודים. בקרב שנערך ליד הר תבור הוכו כוחותיו של אלכסנדר מכה ניצחת והוא עצמו נפל בשבי והוצא להורג על ידי גביניוס.
סוף ימיו
בינתיים אויביו של גביניוס פעלו נגדו ברומא. בשנת 55 לפנה"ס הוא הודח ממשרתו כמושל סוריה ונקרא לחזור לרומא חזרה שהוא עיכב אותה ככל יכולתו. גביניוס עזב רק בשנת 54 לפנה"ס כשהמושל החדש מרקוס ליקיניוס קראסוס הגיע להחליפו, עם חזרתו לרומא הוא הועמד למשפט באשמת קבלת שוחד של 10,000 טאלנטים מידיו של תלמי השנים עשר, גביניוס הורשע ונגזר עליו לצאת לגלות.
גביניוס נשאר בגלות עד שנת 49 לפנה"ס, בשנה זאת יוליוס קיסר החזיר אותו לרומא ונתן לו פיקוד על כח צבאי, אחרי קרב פארסאלוס הוא נשלח לאיליריה כדי להצטרף ולתגבר את כוחותיו של קווינטוס קורניפיקיוס. גביניוס נתקל בהתנגדות קשה של הילידים שגרמו לכוחותיו אבדות כבדות, לבסוף הוא התבצר בסביבת סלונה (כיום סולין שבקרואטיה) ולמשך זמן מסוים הדף את התקפותיו של מרקוס אוקטביוס עד שכוחו תש כתוצאה ממגפה והוא מת בשנת 48 לפנה"ס.
טאלורגאן הראשון, מלך הפיקטים
טאלורגאן הראשון או טאלורקאן (באנגלית: Talorgan I או Talorgan; נפטר ב-657) בנו של אאנפירת' מברניקיה (mac Enfret), היה מלך הפיקטים. טאלורגאן מלך כארבע שנים, החל משנת 653 ועד מותו.
טאלורגאן היה בנו של אאנפירת' מברניקיה. אאנפירת' היה בנו של את'לפירת' מנורת'מבריה, ולאחר מותו של זה בשנת 616 גלה לארצם של הפיקטים. אאנפירת' נשא לאישה נסיכה פיקטית, והשניים הולידו את טאלורגאן.
טאלורגאן הומלך בשנת 653. בשנת מלכותו הראשונה יצא לקרב בסטרת' את'יירט נגד דונכאד מק קוניינג, מלך דאל ריאטה. טאלורגן נצח בקרב והרג את דונכאד, ובכך ביסס את שלטונו.
מצר גאספאר
מצר גאספאר (באינדונזית: Selat Gaspar; נקרא גם "מצר גלאסה" – Selat Gelasa) הוא מצר ים, המפריד בין שני האיים העיקריים בפרובינציה האינדונזית באנגקה-בליטונג - האי באנגקה ממערב, והאי בליטונג  ממזרח. המצר מקשר בין ים ג'אווה שמדרום לו לבין ים סין הדרומי שמצפונו.
רוחבו של המצר נע בין כ-80 ל-100 ק"מ, ואורכו – 70 ק"מ. מצויים בו מספר איים קטנים, כגון לפאר (Lepar), ליאת (Liat) ומנדנאו (Mendanau).
העיר טנג'ונג פאנדאן, שאוכלוסייתה מונה כ-90,000 נפש, שוכנת באי בליטונג לחופו של מצר גאספאר.
פשיעה באנטארקטיקה
סוגי פשיעה שהתרחשו
סוגי הפשעים שהתרחשו באנטארקטיקה כוללים שימוש בסמים לא חוקיים, עינויים והרג חיות בר, מרוצי אופנוע באזורים רגישים לסביבה, תקיפה בנשק קטלני, ניסיון רצח, הצתה, והטרדה מינית.
אכיפת חוק
מכיוון שאין באנטארקטיקה משטרה ורשויות אכיפת חוק מקומיות אחרות, נקבע באמנת אנטארקטיקה משנת 1959, אשר אושררה על ידי 53 מדינות, שאנשים שהואשמו בפשיעה באנטארקטיקה יהיו נתונים לחוקים ולרשויות אכיפת החוק של ארצם.
חוזה טילזיט
חוזה טילזיט הוא שמם של שני חוזי שלום נפרדים שנחתמו בין נפוליאון בונפרטה, קיסר צרפת, לבין שליטי רוסיה ופרוסיה, החברות המרכזיות בקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית. החוזה הראשון, עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, נחתם ב-7 ביולי 1807, על גבי אסדה שהוצבה על נהר ניימן בעיר טילזיט שבפרוסיה המזרחית (כיום סובטסק במובלעת קלינינגרד). החוזה השני, עם פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, נחתם כעבור יומיים.
ב-14 ביוני 1807 הביס נפוליאון את צבא רוסיה בפיקוד הגנרל בניגסן בקרב פרידלנד, בצפון מזרח פרוסיה. עם קבלת הידיעות על תבוסת צבאו, הורה אלכסנדר הראשון לנסיך דמיטרי לובאנוב-רוסטובסקי להגיע אל המחנה הצרפתי כדי לפתוח בשיחות שלום בין הצדדים. מלבד הנציג הרוסי הגיע אל מחנה נפוליאון גם נציג פרוסיה, גנרל קלקרייט, עם מטרה זהה לזו של לובאנוב, אך נפוליאון סירב בתוקף לשליח הפרוסי בטענה הפשוטה כי הברית היחידה בה הוא מעוניין היא ברית עם הצאר הרוסי. נפוליאון פתח במשא ומתן עם הצאר הרוסי וגילה נדיבות כלפי הרוסים המפסידים, שנותרו עדיין רבי-עוצמה, בתקווה למשוך אותם לצדו. בסעיפים הסודיים של ההסכם התחייבו רוסיה וצרפת להגנה הדדית, ורוסיה הסכימה להצטרף למערכת היבשתית, החרם שהטיל נפוליאון על הסחר הבריטי עם יבשת אירופה.
יחסו של נפוליאון לפרוסים היה שונה. לאחר שהנחיל להם תבוסה מוחצת בקרב ינה-אאורשטדט ב-1806, וכבש את בירתם ברלין, ביקש נפוליאון להפוך את פרוסיה המוכה למדינה מדרגה שנייה. תנאי השלום שהוכתבו לפרוסיה היו משפילים: פרוסיה איבדה כמחצית שטחה ויותר ממחצית הכנסותיה, הואיל והשטחים שנלקחו היו העשירים ביותר. החלק של פרוסיה שממערב לנהר אלבה נמסר לממלכת וסטפאליה, ממלכה חדשה שנפוליאון הקים והמליך עליה את אחיו ז'רום. שטחים אחרים, בחלק הדרומי של פרוסיה, נמסרו לנסיכות הגרמנית סקסוניה, שהפכה כעת לממלכה ולבעלת בריתו של נפוליאון.
במזרח, כמעט כל השטח שקיבלה פרוסיה על חשבון פולין בחלוקות פולין השנייה והשלישית נלקח ממנה: מחוז ביאליסטוק נמסר לרוסים ושאר השטח לדוכסות ורשה, מדינת-חסות חדשה של צרפת שנמסרה לשליטת מלך סקסוניה, שהיה צאצא של מלכי פולין. על פי החוזה, נקבע מעבר בטוח עבור צבא סקסוניה, בין סקסוניה לדוכסות ורשה, בתוך שלזיה.
עוד נדרשה פרוסיה לוותר על שליטתה בדנציג, שהוחזר לה מעמדה כעיר חופשית. דנציג וסביבתה היו לאזור חופשי בהגנה משותפת של פרוסיה וסקסוניה, אולם עד להשגת שלום כולל, הורשתה צרפת להחזיק בה צבא.
נוסף על המחיר הטריטוריאלי, נדרשו הפרוסים לשלם לצרפת פיצויי מלחמה כבדים, ולהגביל את גודלו של צבאם ל-40,000 חיילים בלבד.
רוסיה ופרוסיה הכירו באופן רשמי בשינויים שהנהיג נפוליאון ברחבי אירופה. צרפת הכירה בהמשך קיומן של הדוכסויות של סקסוניה-קובורג, אולדנבורג ומקלנבורג-שוורין שהיו בעלות ברית של רוסיה. עם זאת, צרפת הורשתה להמשיך להחזיק צבא בנמלים של אולדנבורג ומקלנבורג-שוורין עד השגת שלום עם בריטניה.
שר החוץ של נפוליאון, טליראן, התנגד לתנאים הנוקשים שהושתו על פרוסיה, מחשש שיעוררו תגובת-נגד קשה ורצון לנקמה.
בעקבות חוזה טילזיט נמצא נפוליאון בפסגת הצלחתו המדינית. שלוש יריבותיו הגדולות נמצאו במצב של שלום איתו (רוסיה ופרוסיה הצטרפו בטילזיט לאוסטריה, שיצאה זמנית ממעגל אויביו של נפוליאון לאחר שנאלצה לחתום על חוזה פרסבורג ב-1805). מולו ניצבה בריטניה בלבד, כשכמעט כל הסחר עם אירופה חסום בפניה. אך ההישג לא האריך ימים. רוסיה התגלתה כבעלת ברית לא מהימנה, ובהדרגה החלה להפר את החרם המסחרי על בריטניה, ובכך גררה את נפוליאון לפלוש אליה ב-1812. בפרוסיה, האיצה ההשפלה של חוזה טילזיט רפורמות בצבא ובמשטר. הפרוסים נותרו אמנם מחוץ לקואליציה האנטי-צרפתית החמישית, שהתגבשה ב-1809, אך הצטרפו לקואליציה השישית (1813–1814) ולקואליציה השביעית (1815), והיה להם חלק נכבד במפלתו הסופית של נפוליאון.
רוברט טוריצ'לי
רוברט טוריצ'לי (באנגלית: Robert Guy Torricelli) (נולד ב-27 באוגוסט 1951) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-9 של ניו ג'רזי משנת 1983 עד 1997 ובסנאט של ארצות הברית מ-1997 עד לשנת 2003.
ביוגרפיה וקריירה
רוברט טוריצ'לי נולד בעיירה פטרסון, שבניו ג'רזי, ולמד בבית הספר בניו יורק. בשנת 1974 הוא קיבל תואר באומנויות, ובשנת 1977 במשפטים. בשנת 1980 הוא סיים תואר באוניברסיטת הרווארד בתחום מינהל ציבורי.
בשנים 1975–1977 רוברט טוריצ'לי היה עוזר של מושל ניו ג'רזי. בהמשך הוא עבד ליד וולטר מונדייל. בשנת 1983 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-9 של ניו ג'רזי. רוברט טוריצ'לי שירת בתפקיד זה עד לשנת 1997 כאשר הוחלף על ידי סטיב רוטמן. באותה שנה רוברט טוריצ'לי נבחר לסנאט של ארצות הברית.
בהיותו בבית הנבחרים, רוברט טוריצ'לי תמך במלחמת המפרץ וקידם חוק שאוסר מסחר עם קובה.
לאחר שהוא נבחר לסנאט הועלו חשדות לניצול כספים לצורך מערכת הבחירות באופן לא חוקי. בעקבות התפתחות הפרשה הוא נמנע מלהשתתף בבחירות לסנאט בשנת 2002.
לאחר סיום הקריירה הפוליטית הוא פנה לעסקים.
בוץ' ריינולדס
הארי "בוץ'" ריינולדס (באנגלית: Harry "Butch" Reynolds; נולד ב-8 ביוני 1964) הוא אצן אמריקאי בעבר, אלוף אולימפי (סיאול 1988), אלוף עולם (רומא 1987, שטוטגרט 1993 וגטבורג 1995) ושיאן העולם הנוכחי בריצת שליחים 4x400 מטר ושיאן עולם בעבר בריצת 400 מטר.
ביוגרפיה
ריינולדס נולד באקרון, אוהיו.
שיאן עולם
ב-17 באוגוסט 1988 שיפר ריינולדס בריצת 400 מטר את שיא העולם בן ה-20 שנה של בן ארצו לי אוונס והעמיד אותו על 43.29 שניות, שיפור של 0.57 שניות.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה ריינולדס בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 43.93 שניות, אחרי בן ארצו סטיב לואיס (43.87 שניות) ומדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בהשוואת שיא העולם - 2:56.16 דקות.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 זכה ריינולדס בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.13 שניות אחרי בן ארצו מייקל ג'ונסון (43.65 שניות) ומדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בשיא עולם חדש בזמן של 2:54.29 דקות (הנוכחי 2017). שותפיו לשיא העולם היו אנדרו ואלמון, קווינסי ווטס ומייקל ג'ונסון.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 זכה שוב ריינולדס בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.22 שניות אחרי מייקל ג'ונסון שקבע תוצאה של 43.39 שניות ובריצת שליחים 4x400 מטר הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 2:57.32 דקות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדה בשנת 1996 הוא סיים שני אחרי מייקל ג'ונסון בזמן המהיר ביותר בהיסטוריה של אצן שלא מנצח, כשקבע תוצאה של 43.92 שניות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) בשלב חצי הגמר בריצת 400 מטר נפצע ריינולדס בשריר הירך ולא עלה לגמר ובכך נמנע ממנו להשתתף גם בריצת השליחים האמריקאית, מספר ימים מאוחר יותר.
בשנת 1999 מייקל ג'ונסון שיפר את השיא העולמי שלו והעמידו על 43.18 שניות.
הוא פרש מתחרויות בשנת 1999.
כמו כן, הוא אימן את הווייד רסיברס (תופסים) של קבוצת הפוטבול באוניברסיטת המדינה של אוהיו עד שהתפטר באפריל 2008.
השעיה בעקבות חשד לאמרוץ
ריינולדס הושעה מתחרויות למשך שנתיים על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, (IAAF) עקב אמרוץ בשנת 1990. זה היה ראשיתו של מאבק ארוך וממושך, כשבית המשפט העליון של ארצות הברית דרש מהוועד האולימפי האמריקאי לאפשר לו להשתתף בשנת 1992 במבחנים לאולימפיאדת ברצלונה בכך שמצא שהליך הבדיקות היה פגום. צו מניעה זה גרם לסכסוך עם הוועד האולימפי הבינלאומי והתאחדות האתלטיקה העולמית. למעשה ההתאחדות איימה להשעות כל מי שיתחרה נגד ריינולדס. המבחנים האולימפיים בריצת 400 מטר התעכבו למשך ארבעה ימים עד ש-IAAF ויתרה. ריינולדס עצמו סיים רק במקום חמישי ולא זכה להשתתף בריצת ה-400 מטר האישית, אך זכה להיכלל כמחליף בקבוצת השליחים. למרות זאת IAAF השעתה אותו ולא אפשרה לו להשתתף באולימפיאדה.
אותה שנה הוא זכה בתביעת דיבה במשפט כנגד IAAF בסכום של 27.3 מיליון דולר על הנזקים שלו, אך ערעור של ה-IAAF בפני בית המשפט הפדרלי התקבל והשופטים ביטלו את החלטת המושבעים.
ג'ון אשקרופט
ג'ון דייוויד אשקרופט (באנגלית: John David Ashcroft; נולד ב-9 במאי 1942) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של ג'ורג' ווקר בוש בשנים 2001–2005. טרם מינויו לתפקיד התובע הכללי, היה אשקרופט חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיזורי (2001-1995) ומושל מיזורי (1993-1985). כיום הוא מנהל חברת שדלנות בוושינגטון הבירה.
ראשית דרכו וקריירה מוקדמת
אשקרופט נולד בשיקגו שבאילינוי, בנם של גרייס פ. (לבית לארסן) וג'יימס רוברט אשקרופט. לאחר זמן מה עברה המשפחה לספרינגפילד שבמיזורי, שם היה אביו כומר בקהילת "אספות האלוהים", פלג נוצרי המשתייך לתנועת הפנטקוסטליזם, וכיהן כנשיא אוניברסיטת אוונג'ל בשנים 1958–1974, ובשנים 1958–1963 היה נשיא מכללת התנ"ך המרכזית. אמו הייתה עקרת בית, שהוריה היגרו לארצות הברית מנורווגיה. אשקרופט למד בבתי ספר מקומיים בספרינגפילד.
הוא למד באוניברסיטת ייל, שם היה חבר באגודת הסתרים "סנט אלמו", וסיים את לימודיו ב-1964. ב-1967 קיבל תואר Juris Doctor במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו. לאחר לימודי המשפטים, אשקרופט לימד בקצרה דיני עבודה ועבד כמִנְהֲלָן באוניברסיטת המדינה של מיזורי. במהלך מלחמת וייטנאם הוא לא גויס לכוחות המזוינים של ארצות הברית מכיוון שקיבל שש דחיות טיוטות לימודיות ודחיית עבודה אחת בגלל עבודתו בתחום ההוראה. ב-1972 התמודד אשקרופט על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס השביעי של מיזורי בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך בבחירות המקדימות הפסיד לג'ין טיילור. אחרי הבחירות המקדימות, מושל מיזורי קיט בונד מינה את אשקרופט למבקר המדינה של מיזורי, תפקיד אשר היה לא מאויש מאז היבחרו של מזכיר המדינה בונד לתפקיד המושל.
ב-1974 הפסיד אשקרופט בבחירות לתפקיד מבקר מדינת מיזורי בידי ראש מחוז ג'קסון ג'ורג' וו. לאהר, שטען כי אשקרופט אינו ראוי להיות מבקר המדינה משום שאינו רואה חשבון. באותה התקופה מונה אשקרופט לעור התובע הכללי בידי התובע הכללי של מיזורי ג'ון דנפורת'. במהלך שירותו כעוזר התובע הכללי חלק את משרדו על קלרנס תומאס, לימים שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית (ב-2001 השביע תומאס את אשקרופט לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית). בשנת 1976 נבחר דנפורת' לסנאט של ארצות הברית, ואשקרופט נבחר להחליפו בתפקיד התובע הכללי. הוא הושבע לתפקידו ב-27 בדצמבר 1976. ב-1980 נבחר אשקרופט מחדש עם 64.5 אחוז מקולות הבוחרים, וזכה ב-96 מתוך 114 מחוזות מיזורי.
מושל מדינת מיזורי
אשקרופט נבחר לתפקיד מושל מיזורי ב-1984 וכעבור ארבע שנים נבחר לתקופת כהונה שנייה, ובכך נהפך לרפובליקני הראשון (והיחיד עד היום) בתולדות מיזורי שנבחר לשתי תקופות כהונה רצופות. בשנת 1984, יריבו בבחירות היה סגן המושל קן רוטמן, מועמד המפלגה הדמוקרטית. מסע הבחירות שלילי מצד שני המועמדים באופן בולט. במודעות הקמפיין שלו הציג אשקרופט את הניגוד בין קהל הבוחרים הכפרי שלו לבין קהל הבוחרים העירוני של יריבו מסנט לואיס. בסופו של דבר, אשקרופט זכה ב-57 אחוזים מקולות הבוחרים וזכה ב-106 מחוזות — אז הניצחון הגדול של הרפובליקנים בהיסטוריה של הבחירות לתפקיד המושל במיזורי.
ב-1988 זכה אשקרופט בשנית בבחירות הפעם בהפרש גדול יותר מהבחירות הקודמות, וגבר על יריבתו הדמוקרטית בטי קופר הרנס, רעייתו של המושל לשעבר וורן הרנס ומי שהייתה הגברת הראשונה של מיזורי. אשקרופט קיבל 64 אחוזים מקולות הבוחרים בבחירות הכלליות — מה שהיה הניצחון הראשון של מושל בתולדות מיזורי מאז מלחמת האזרחים האמריקנית. במהלך תקופת כהונתו השנייה היה יושב ראש אגודת המושלים הלאומית בשנים 1991–1992. כמושל, סייע אשקרופט במיסוד סטנדרטים והטלות גזר דין מחמירים יותר בכל הנוגע לפשעי אקדח, פעל להגדלת המימון עבור רשויות אכיפת החוק המקומיות והקפדה על סטנדרטים וענישה קשים יותר עבור אנשים שהכניסו אקדחים לבתי ספר.
בסנאט האמריקאי
ב-1994 נבחר אשקרופט לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיזורי, שם שוב החליף את ג'ון דנפורת', שפרש מהתפקיד. אשקרופט זכה בכשישים אחוזים מקולות הבוחרים וגבר על אלן ויטה האפרו-אמריקאי, המועמד הדמוקרטי וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. במהלך כהונתו בסנאט, התנגד להגבלות שיזם ממשלו של הנשיא ביל קלינטון על ערכת השבבים "קליפר" של הסוכנות לביטחון לאומי. ב-1999, כיו"ר ועדת המשנה של ועדת המשפט לענייני פטנטים, סייע אשקרופט להארכת פטנטים על מספר תרופות שהמשמעותית מביניהן היא התרופה נגד הרגשת לוראטדין במטרה למנוע שיווק של תרופות גנריות זולות יותר.
ב-5 בינואר 1999 הודיע כי אין בכוונתו להתמודד לנשיאות ארצות הברית אחרי ששקל זאת אשתקד וכי ברצונו להתמודד מחדש לסנאט בבחירות 2000. ב-30 במרץ 2000, בצוותא עם הסנאטור ראס פיינגולד, כינס אשקרופט את הדיון היחיד בסנאט בנושא אפיון גזעי. הוא טען כי אפיון גזעי מנוגד לחוקת ארצות הברית וכי הוא תומך בחקיקה המחייבת את כוחות משטרה לדווח נתונים סטטיסטיים על פעולותיהן.
לקראת הבחירות לסנאט ב-2000, גבר אשקרופט בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית על עמיתו מארק פרקל. בבחירות הכלליות ניצב בפני מושל מיזורי המכהן ומועמד המפלגה הדמוקרטית מל קרנהאן. שלושה שבועות לפני יום הבחירות נהרג המושל בהתרסקות מטוס, יחד עם בנם רנדי (שהטיס את המטוס) וכריס סיפורד, ראש הסגל של המושל ואסטרטג במטה הבחירות שלו. בשל הזמן הקצר שנותר עד ליום הבחירות, חוקי הבחירות במיזורי לא אפשרו להסיר את שמו מפתקי ההצבעה. המושל בפועל, רוג'ר וילסון, הודיע ​​כי אם קרנהאן המנוח יקבל את מרב הקולות, ימנה את רעייתו לאייש את המושב אליו ייבחר. פעולה זו הפכה אותה למעשה למועמדת המפלגה הדמוקרטית לסנאט מטעם מיזורי. כאות כבוד למנוח, השעה אשקרופט את מסע הבחירות שלו בתקופת האבל על המושל. ג'ין קרנהאן לא ניהלה מסע בחירות באופן פעיל אך הודיעה כי בכוונתה לקבל את מינויו של וילסון.
המירוץ היה צמוד למדי טרם אסון התעופה, ו-50.5% מקולות הבוחרים ניתנו למל קרנהאן, שהם 1,191,812 קולות הלכה למעשה. ג'ין קרנהאן מונתה לסנאט ב-2001, אך על פי החוק במיזורי, היא תכהן בסנאט עד אשר יתקיימו בחירות מיוחדות נוספות. בכך נהיה אשקרופט יהסנאטור היחיד שוהבס בבחירות מחדש לתפקיד בידי אדם מת.
התובע הכללי של ארצות הברית
לאחר פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, היה אשקרופט מהתומכים הנלהבים ביותר בממשל בחקיקת חוק הפטריוט. אחת מהוראות החוק, סעיף 215, מאפשרת ללשכת החקירות הפדרלית (FBI) להגיש בקשה למתן צו מבית המשפט לפיקוח על מודיעין זר (United States Foreign Intelligence Surveillance Court) לחייב זימון "כל דבר מוחשי" לצורכי חקירה. על הוראה זו נמתחה ביקורת מצד קבוצות אזרחיות ומקצועיות המודאגות מהפרת פרטיות. אשקרופט התייחס להתנגדות "התאחדות הספריות האמריקאית לסעיף 215 כ"היסטריה" בשני נאומים נפרדים שנשא בספטמבר 2003. על פי שני סוכני FBI שהעידו תחת שבועה בפני הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר, אשקרופט התעלם מאזהרות שהתריעו על מתקפה קרבה ובאה של אל-קאעידה.
ב-2002 הותקנו וילונות החוסמים את ראיית פסל "רוח הצדק" שבבניין מחלקת המשפטים של ארצות הברית ע"ש רוברט קנדי. הפסל הוא בדמות אישה הלבושה בשמלה דמוית טוגה עם שד אחד חשוף, אשר חשוף לעין הציבור כאשר התובע הכללי נושא נאום. בווילונות נעשה שימוש לראשונה על בסיס שכירות במהלך כהונתו של התובע הכללי דיק תורנבורו. פקידי מחלקת המשפטים התעקשו זה מכבר להתקין וילונות בהיכל המרכזי של בניין המחלקה במטרה לשפר את השימוש בחדר כרקע וכי לאשקרופט אין שום קשר לזה. יורשו של אשקרופט, אלברטו גונזאלס, הסיר את הווילונות ביוני 2005. בתפקידו כתובע הכללי ערך אשקרופט תפילות יומיות.
במרץ 2004 קבעה מחלקת המשפטים כי תוכנית מודיעין-הפנים של הנשיא בוש — תחת שם הקוד "רוח כוכבית" — היא בלתי חוקית. זמן מה לאחר הקביעה, חלה אשקרופט באורח אנוש כתוצאה מדלקת לבלב חריפה. היועץ המשפטי של הבית הלבן, אלברטו גונזאלס, וראש הסגל שלו אנדרו קארד, ניגשו למיטה של ​​אשקרופט ביחידה לטיפול נמרץ בבית החולים כדי לשכנע את התובע הכללי חסר היכולת לחתום על מסמך המאשר מחדש את אותה התוכנית אשר הוכרזה בלתי חוקית בידי מחלקת המשפטים. על פי עדותו בפני ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית, התובע הכללי בפועל ג'יימס קומי, אז סגן התובע הכללי, הזעיק את מנהל ה-FBI רוברט מולר לבית החולים בטרם הספיקו גונזאלס וקארד להחתים את אשקרופט על אישור התוכנית. אשקרופט הצליח בסופו של דבר בשארית כוחותיו למאן לחתימה על אישור התוכנית. על פי תיאור שנתן בריאיון עיתונאי לרדיו, ראש משרד היועץ המשפטי למחלקת המשפטים ג'ק גולדסמית' נכח בחדר בו אושפז אשקרופט ואיתו גם פטריק פילבין, העוזר לסגן התובע הכללי. מנהל ה-FBI, רוברט מולר, שגם הוא מיהר לבית החולים, דיבר בטלפון עם צוות האבטחה של אשקרופט והורה להם לא לאפשר לקארד או לגונזאלס להוציא את קומי מחדר האשפוז.
ב-9 בנובמבר 2004, לאחר היבחרו של בוש לנשיאות מחדש, הודיע ​​אשקרופט על התפטרותו מתפקיד התובע הכללי שנכנסה לתוקף ב-3 בפברואר 2005, אחרי שהסנאט אישר את מינויו של אלברטו גונזאלס לתובע הכללי.
קבוצת הספינל
קבוצת הסְפּינֶל היא משפחת מינרלים, כולם תחמוצות מתכתיות, שנוסחתם הכללית היא X)(Y)2O4). כאשר X מייצג קטיונים מתכתיים דו־ערכיים כדוגמת מגנזיום, ברזל, ניקל, מנגן ובדיל, כשגם הקטיון הארבע ערכי של העופרת עשוי להופיע במיקום זה. ו-Y מייצג קטיונים מתכתיים תלת־ערכיים כדוגמת אלומיניום, ברזל, כרום, ומנגן, כשגם הקטיון הארבע ערכי של טיטניום או הקטיון הדו ערכי של העופרת עשויים להימצא במיקום זה. לעיתים ימצאו באותה דגימה תערובת של יונים שונים.
מחלקים את קבוצת הספינל לשלוש תת-קבוצות שאינן נוהגות להתערבב. סדרת הספינל (ספינל-אלומיניום), שבה ה-Y הוא אלומיניום, סדרת הכרומיט (ספינל-כרום) שבה ה-Y הוא כרום וסדרת המגנטיט (ספינל-ברזל) שבה ה-Y הוא ברזל.
בקבוצת הספינל יש מעל ל-20 מינרלים. המינרלים החשובים ביותר בקבוצה כוללים את:
ספינלים מהסוג Mg,Fe)(Al,Cr)2O4) נפוצים בפרידוטיט בחלקה העליון של מעטפת כדור הארץ, בין תחום האי רציפות מוהורובצ'יץ' ועד עומק של 70 קילומטרים. מתחת לעומק זה, ספינל (אם קיים) הופך עשיר יותר ויותר בכרום. ככל שהעומק גדל כך הופך גארנט מסוג פירופ להיות מינרל האלומיניום היציב יותר בפרידוטיט. בעומקים קטנים יותר מתחם אי הרציפות מוהורובצ'יץ' מינרל האלומיניום היציב יותר בפרידוטיט הוא פלגיוקלז סידני.
במעבדה הצליחו לייצר מעל ל-200 סוגים שונים של ספינל, חלקם כאבני חן וחלקם כחומרים פרימגנטיים.
דרגת טוהר
דרגת הטוהר  בסגסוגות של מתכות יקרות היא אחוז המתכת היקרה מתוך מסת הסגסוגת. דרגת הטוהר היא מילסימאלית (נמדדת באלפיות). סגסוגת טהורה (99.9%) מתוארת על ידי המידה 999 כלומר שאחוז הזהב הטהור בסגסוגת הוא 99.9%. דרגת טוהר 875 בזהב פירושה סגסוגת שאחוז הזהב בה הוא 87.5%.
על פי דרגת הטוהר נקבע גם מחיר הסגסוגת והתאמת הסגסוגת לשימוש. דרגת טוהר משמשת בהערכת פלטינה, זהב וכסף.
זהב
בזהב קיימת גם יחידת טוהר או משקל בשם קרט. זהב 24 קרט מקביל לדרגת טוהר של 999 - זהב טהור, וכן הלאה. קיימות דרגות מקובלות לדרגת הטוהר של זהב, והן (בישראל):
בישראל, קיים תקן רשמי ת"י 299, מתוקף חוק התקנים הישראלי. החוק קובע כי כל מוצר זהב חייב לעבור תהליך של אימות דרגת טוהר הזהב. מטרתו של תהליך זה הוא להגן על הצרכן מפני זיופים ולהגביר את מודעותו הצרכנית למוצרים ממתכות יקרות. מוצרים שבהם פחות מ-375 אלפיות זהב לא יכונו מוצר זהב.
כסף
בכסף אין שימוש ביחידות קרט. מידות הטוהר המקובלות לתכשיטי וכלי כסף (בישראל) הן:
כסף 999 - כסף טהור - אינו בשימוש בתכשיטים בהם נדרשת קשיות מינימלית. כסף 925 - הידוע גם בשם כסף סטרלינג, הוא הסגסוגת הנפוצה בייצור תכשיטי וכלי כסף. בעולם קיימות גם דרגות טוהר נוספות, כ"כסף בריטניה"(958), ואחרות. גם בייצור כלי נגינה מכסף אפשר שיהיה שימוש בדרגות טוהר שונות.
בישראל, מתכת הכסף מוגדרת כמתכת יקרה אך אינה נכללת בהגדרות תקן ישראלי 299 לחוק מכון התקנים כתקן חובה בסימון או בדיקה.
פלטינה
דרגות טוהר מקובלות בפלטינה הן:
סימון דרגת הטוהר
קיימת חובה במדינות מסוימות להטביע את דרגת הטוהר על התכשיטים. בישראל קיים תקן מחייב לסימון. חובה זו חלה על תכשיטי זהב, והסימון בחוק הוא "כינור דוד" - סמל המופיע במקביל לציון דרגת הטוהר ושם יצרן התכשיט. מוצר בו דרגת הטוהר נמוכה מ-375 לא יכונה על פי החוק מוצר זהב.
בתכשיטי כסף אין חובה, וניתנת בחירה, לסמן את דרגת הטוהר. סמל הכסף הוא רימון כסף.
רצח העם בגואטמלה
רצח העם בגואטמלה היה רצח עם מכוון ושיטתי שהתבצע על ידי צבא גואטמלה כנגד צאצאי המאיה במהלך מלחמת האזרחים בגואטמלה (1960 - 1996) ובמיוחד תחת שלטונו של אפראין ריוס מונט בין השנים 1981 – 1983.
רקע
גואטמלה הייתה מרכז ממלכת המאיה בעבר, ועד היום מרבית תושביה מזהים עצמם כבני המאיה. מאז שכבשו הספרדים את מרכז אמריקה במאה ה-16 שלטו צאצאיהם באוכלוסייה הילידית. גואטמלה זכתה בעצמאותה מספרד בשנת 1821. מאז הייתה גואטמלה אחת מהמדינות העניות ביותר ביבשת אמריקה.
בשנת 1944 התקיימו לראשונה בחירות החופשיות בגואטמלה, ובהן זכה הסופר והמורה חואן חוסה ארֵוָאלוֹ. מדיניותו הסוציאליסטית ספגה ביקורת קשה מהמעמד העליון ומבעלי האדמות אשר כוחם ירד בשנים אלה. בשנת 1954 הממשלה הדמוקרטית הוציאה צו שהפקיע שטחי אדמה נרחבים מידי חברות אמריקאיות. האליטה הלאטינית, שהורכבה מבעלי הון, אנשי צבא לשעבר והכנסייה, ביצעו הפיכה שלטונית בעזרת ה-CIA. הקולונל קרלוס קסטִיוֹ הוכתר כנשיא וכיהן בתפקיד זה שלוש שנים. ביולי 1957 התנקש בו אחד משומרי ראשו. בבחירות הבאות נבחר הנשיא מיגל אידיגורס פואנטס, שניהל משטר אוטוקרטי, גזעני במיוחד, הפלה את המאיה ודיכא את הנשים במדינה. כתגובה למדיניותו הגזענית והמפלה של פואנטס ניסתה קבוצה של קצינים זוטרים לבצע הפיכה בשנת 1960. משכשלו ירדו חלקם למחתרת ויצרו קשרים עם קובה. קבוצה זו היוותה את הגרעין הקשה של ההתקוממות המזוינת נגד המשטר במשך 36 השנים הבאות.
מלחמת האזרחים
בשנת 1960 החלו כוחות הביטחון הגואטמלים להילחם נגד ארגוני גרילה אשר רבים מבין חבריהם זיהו עצמם כבני מאיה. קבוצות המורדים ראו עצמם כנציגי העם והאמינו בסוציאליזם. לטענתם השלטון הלטיני בגואטמלה משעבד את כל משאביה האנושיים והחומריים לטובת מעמד צר של בעלי הון. ההמונים מודרים מהמרחב הציבורי, והאליטה השולטת מנהיגה מדיניות גזענית. ארבע קבוצות גרילה ביצעו פעולות חבלה כלכליות ותקפו כוחות ביטחון ממשלתיים: "צבא הגרילה של העניים" (EGP), "הארגון העם החמוש" (ORPA), "הכוחות החמושים המהפכניים" (FAR) ו"המפלג העבודה הגואטמלית" (PGT). בשנת 1982 התאחדו ארגונים אלה והקימו את "האיחוד המהפכני הלאומי הגואטמלי" (URNG).
החל מתחילת שנות השישים האדיר השלטון במתכוון את האיום של ארגוני המרד מהמאיה. השלטון הכליל את כל כוחות ההתנגדות תחת קורת גג אחת, דמוקרטיים ואחרים, כוחות פציפיסטיים וכוחות גרילה, ארגונים חוקיים ולא חוקיים, קומוניסטיים וליברליים, כולם נאשמו בבגידה והוגדרו כאויבים. הממשל השתמש באידאולוגיה גזענית לפיה בני מאיה הם בני תרבות נחותה. הם טענו כי צאצאי הממלכה שנכבשה בראשית המאה ה-16 על ידי הספרדים נחותים מהלטינים, עצלנים, ברברים ופרימיטיביים, ולכן הם אשמים בעוניה של המדינה.
הנחותים ביותר לפי אידאולוגיה זו היו "יושבי ההרים" אשר חיו בפריפריה. ראייה לאידאולוגיה זו ניתן לראות בספר הדרכה של המודיעין הממשלתי משנת 1972 שבו נכתב: "לאויב אותם מאפיינים סוציולוגיים כמו לאוכלוסיית יושבי ההרים". אל מול האופוזיציה הנרחבת אשר הורכבה ברובה מבני המאיה, נקט השלטון במבצעים צבאיים שמטרתם הייתה השמדה פיזית ועיקור מוחלט של האופוזיציה באמצעות תוכנית דיכוי שהופעלה על ידי הצבא וכוחות הביטחון. הצבא הגואטמלי שחט את בני עמו. הרוב המוחלט של הקורבנות לא היו לוחמי גרילה, כי אם מנהיגים בקהילה ובאיגודים המקצועיים, מורי דת, איכרים, מורים ותלמידים באוניברסיטה ובתיכון. במקביל החלו להתארגן בסיוע הממשלה קבוצות אזרחיות חמושות של לטינים כגון "הצבא הסודי האנטי-קומוניסטי", ה-ESA ו"היד הלבנה". ארגונים אלו עינו ורצחו סטודנטים, חברי איגודים מקצועיים ואיכרים.
שיאו של רצח העם
ההשמדה השיטתית של בני המאיה הגיעה לשיאה בין השנים 1981 – 1983. בתקופה זו אירעו למעלה ממחצית מקרי הטבח ומרבית מעשי העקירה. בשנים אלה מרבית מעשי הטבח כוונו כנגד חמישה שבטי מאיה תושבי האזורים ההרריים. את רוב מעשי הטבח ביצעה יחידה צבאית מיוחדת שחייליה כונו "הקייבלים". שיטת ההשמדה הייתה בטבח ישיר באוכלוסייה שלמה של כפר. 626 מעשי טבח כאלו של צבא גואטמלה תועדו. ב-18 ביולי 1982 צוטט הנשיא אפראין ריוס מונט שאמר לקהל של בני מאיה: "אם אתם אתנו, נאכיל אתכם; אם לא, נהרוג אתכם". באותו היום ביצע הצבא ובני-בריתו טבח בכפר פְּלַאן דה סאנְצֵ'ס במחוז באחה וראפאס, שבו נרצחו כ-250 בני מאיה משבט אָצִ'י, מרביתם נשים וילדים.
בנוסף למעשי הטבח, השלטון הנהיג מדיניות "אדמה חרוכה" שכללה עקירה של בני מאיה מאדמותיהם תוך טענה כי הם אינם מעבדים את האדמות כראוי. מדיניות זו, שבה נעקרו בין חצי מיליון למיליון וחצי בני אדם מבתיהם, לוותה בתעמולה גזענית אשר תיארה את בני מאיה כפרימיטיביים שפוגעים ביבול ואשמים במחסור. כל זאת תוך כדי החרמה של כל התוצר החקלאי שלהם. מדיניות העקירה גרמה למותם ברעב ובמחלות של אלפי בני מאיה והפיכת שבטי המאיה לחסרי כל.
בסך הכול נמצאו ראיות לרציחתם של 42,275 גברים, נשים וילדים מבני המאיה. מתוך אלה 23,671 היו קורבנות של הוצאות שרירותיות להורג, ו-6,159 היו קורבנות של העלמות בכפייה. מבין הקורבנות שניתן היה לזהות בביטחון, 83 אחוזים הם בני המאיה ו-17 אחוזים מעורבים. מספר האנשים שנהרגו או נעלמו כתוצאה מרצח העם מגיע ליותר מ-200,000. בין הקורבנות ניכר מספר רב של ילדים שנרצחו על ידי כוחות הביטחון וכן ילדים רבים נותרו יתומים ונטושים, במיוחד בקרב אוכלוסיית המאיה. בנוסף נאנסו יותר מ-100,000 נשים, רובן המוחלט בנות המאיה.
הוועדה לחשיפת העובדות ההיסטוריות
בשנת 1994 התקיימו שיחות שלום באוסלו בהובלת האו"ם בין הממשלה לבין "האיחוד המהפכני הלאומי הגואטמלי" (URNG). במרץ 1994 נחתם באוסלו הסכם בנושא זכויות בני גואטמלה. ההסכם כולל סעיף בדבר חזרתם של בני מאיה עקורים לאדמותיהם. ביוני 1994 נחתם הסכם בדבר "חשיפת העובדות ההיסטוריות", לפיו תוקם וועדת חקירה ממלכתית בחסות האו"ם אשר תחקור את רצח בני המאיה בתקופת מלחמת האזרחים 1960 – 1994). במרץ 1995 נחתם הסכם נוסף בדבר זכויות בני מאיה ולאחר מכן הסתיימה מלחמת האזרחים. "הוועדה לחשיפת העובדות ההיסטוריות" (CEH) בחסות האו"ם דיווחה על ממצאיה בשנת 1999 וקבעה כי "האלימות מצד המדינה הייתה מכוונת בראש ובראשונה כנגד המבודדים, העניים, ומעל הכול כנגד בני גואטמלה". הוועדה קבעה כי בין השנים 1964 – 1994 הצבא ביצע 626 מעשי טבח והרג למעלה מ-200,000 בני אדם.
העמדת הפושעים לדין
בשנת 1999 הוגשה בספרד תביעה נגד אפראין ריוס מונט, נשיא גואטמלה בשנים 1982 – 1983, אוסקר מג'יה, נשיא גואטמלה בשנים 1983 – 1986, ושישה בכירים נוספים, הם הואשמו ברצח עם ופשעים נגד האנושות. ספרד לא הצליחה לעצור את הנאשמים ששהו בגואטמלה וונצואלה. בינואר 2012 נעצר מונט בגואטמלה והואשם בידי התובע הכללי של גואטמלה ברצח עם. משפטו של מונט נפתח ב-19 במרץ 2013 בגואטמלה סיטי. המשפט קיבל מעמד פומבי והעידו בו 140 ניצולים בני גואטמלה. מונט הורשע ונידון לשמונים שנות מאסר. הייתה זאת הפעם הראשונה בה פושע רצח עם הורשע במדינתו.
לינדה פרום
לינדה פרום (באנגלית: Linda Frum; נולדה ב-13 בינואר 1963) היא פוליטיקאית, עיתונאית, בעלת טור, מפיקת סרטים וסופרת יהודיה קנדית. חברת הסנאט הקנדי מאז 2009, מטעם המפלגה השמרנית של קנדה ויו"ר הסיעה השמרנית בסנאט (2015–2017). אוהדת ישראל והייתה בין השאר, חברת מועצת המנהלים של Canada-Israel Committee, הגוף שטיפל ביחסים בין יהדות קנדה לישראל, מטעם הקהילה היהודית המאורגנת בקנדה.
קורות חיים
נולדה ב-1963 בטורונטו, אונטריו, קנדה, למשפחה יהודית קנדית. אמה, ברברה פרום (לבית רוזברג) הייתה עיתונאית ושדרנית רדיו יהודייה קנדית ידועה, ממוצא פולני. אביה, מוריי פרום היה רופא שיניים שהפך ליזם בנייה. יש לה שני אחים, האחד מאומץ ממוצא אבוריג'יני והשני הוא דייוויד פרום, עיתונאי וסופר שהיה כותב הנאומים של הנשיא האמריקאי ג'ורג' בוש (הבן). למדה בבית ספר תיכון לבנות בטורונטו וב-1984 סיימה תואר ראשון (BA) באוניברסיטת מקגיל במונטריאול.
בתקופת לימודיה באוניברסיטה הקימה עיתון סטודנטים שמרני, The McGill Magazine, שניסה להתחרות בעיתון הסטודנטים היחיד של האוניברסיטה אז, McGill Daily השמאלי. מאבקיה למול שלטונות האוניברסיטה דאז, כדי לאפשר את הוצאתו של עיתונה לאור, היו נושא לכתבת שער במגזין  Influence של העיתונאי הקנדי הידוע פיטר וורת'ינגטון.
לאחר סיום לימודיה החלה פרום לעבוד כעיתונאית ובעיקר נודעה כמראיינת. תחילה עבדה במגזין החדשות הקנדי הידוע Maclean's, בו הפכה עם השנים לאחד העורכים והחל מ-1998 הייתה בעלת טור ב-National Post.
ב-1996 הפיקה סרט דוקומנטרי בשם Ms. Conceptions, בגינו זכתה באותה שנה ב-פרס ג'מיני, המקביל הקנדי לפרס אמי, בקטגוריה של סרטים דוקומנטריים פוליטיים - חברתיים.
ספרה הראשון, Guide to Canadian Universities, יצא לאור ב-1987 בהוצאת Key Porter Books. דעותיה השמרניות בלטו בו והוא זכה לביקורות חריפות מצדה השמאלי של העיתונות והמפה הפוליטית הקנדית, אך למרות זאת הפך לרב-מכר קנדי. כשנתיים לאחר מכן יצא לאור באותה הוצאה הספר The Newsmakers אותו ערכה. כל הכנסותיה מספר זה הוקדשו לצלם חדשות ברשת הטלוויזיה CBC, מעמיתיה, אשר נפצע קשות בעת ביצוע שליחותו העיתונאית. ספרה השלישי, Barbara Frum: A Daughter's Memoir, יצא לאור בהוצאת רנדום האוס ב-1996 והוא ביוגרפיה של אימה. פרום ספגה שוב ביקורות שליליות על הספר, בעיקר בשל טענתה שגם לאימה היו דעות שמרניות, אך גם ספר זה הפך לרב-מכר.
לינדה פרום נישאה לראשונה, לתקופה קצרה, לטים או'בריאן, מפיק סרטים קנדי. ב-2001 נישאה להווארד סוקולובסקי, יזם נדל"ן ונדבן, שהיה אחד משני הבעלים של קבוצת הפוטבול הקנדית Toronto Argonauts. לזוג יש שלושה ילדים משלהם ועוד שניים מנישואיה הראשונים של פרום.
פעילות ציבורית
פרום הייתה ו/או עודנה חברה במועצת המנהלים או גוף דומה בארגונים יהודיים שונים, בהם המגבית היהודית המאוחדת, בה כיהנה כיו"ר אגף הנשים וניהלה את סניף טורונטו, הקרן לירושלים, Canada-Israel Committee - הגוף שטיפל ביחסים בין יהדות קנדה לישראל מטעם הקהילה היהודית המאורגנת בקנדה ועוד. במקביל הייתה חברה בגופים שמרניים שונים וגם במועצות המנהלים של גופים קהילתיים כלליים כמו בית החולים הר סיני של טורונטו, האגודה הקנדית למלחמה בלוקמיה ולימפומה (אימה, ברברה פרום, נפטרה ב-1992 מלוקמיה), מועצת האמנויות של אונטריו, גלריית האמנות של אונטריו, תיאטרון Soulpepper של טורונטו, Upper Canada College (סגנית יו"ר מועצת המנהלים), Bishop Strachan School, יו"ר כבוד של Zareinu - בית ספר לילדים מאותגרים התפתחותית, EGALE (למען שוויון זכויות ללהט"ב) ועוד.
ב-2006 קיבלו היא ובעלה את "פרס יחסי האנוש" של "המועצה הקנדית ליחסי נוצרים ויהודים" (Canadian Council of Christians and Jews). וב-2010 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מישיבה יוניברסיטי ואת "פרס גולדה מאיר למנהיגות" מהבונדס.
ב-27 באוגוסט 2009 מונתה על ידי ראש ממשלת קנדה דאז סטיבן הארפר, לסנטורית, המייצגת את מחוז אונטריו בסנאט הקנדי. באוקטובר 2015 נבחרה לתפקיד יו"ר הסיעה השמרנית בסנאט, אך כעבור כשנה וחצי, במרץ 2017 הפסידה תפקיד זה לסנאטור לארי סמית'.
בנושאי חוץ, מאז מינויה, פרום מרבה לעסוק בנושאים פרו ישראליים, מחד ובזכויות האדם באיראן, מאידך. במאמר שכתבה בוול סטריט ג'ורנל ב-2013, יחד עם הסופר וההיסטוריון הנאו-קונסרבטיבי מייקל לדין היא קראה לדיפלומטים המערביים המשתתפים בטקס הכתרתו של חסן רוחני לנשיא איראן, לדחוק בו לשחרר את האסירים הפוליטיים בארצו. בפברואר 2016 הייתה מראשי האופוזיציה השמרנית שארגנה בפרלמנט הקנדי "שבוע הטלת אחריות על איראן", כנגד ביטול העיצומים על מדינה זו וכנגד פתיחה מחדש של שגרירות קנדה שם בעקבות הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית. ובנובמבר 2017 היא הייתה אחת מראשי התומכים בחוק הטלת סנקציות על ראשי המשטר ומשמרות המהפכה באיראן, בשל מעלליהם כנגד בני עמם והותקפה בשל כך רבות על ידי הלובי האיראני - קנדי.
בדצמבר 2017, במאמר שכתבה בטורונטו סאן קראה פרום לראש ממשלת קנדה הליברלי ג'סטין טרודו, לשנות את עמדתו ולעצור קנדים תומכי דאעש, שחזרו לקנדה.