cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריס וייקפילד
קריירה
כיוצר סרטים, וייקפילד כתב וביים את הסרט הקצר "איש הולך לבר" שההגיע לגמר בפסטיבל הסרטים הקצרים הבינלאומי "Tropfest" בסידני בשנת 2013. התסריט שלו, שכותרתו "אנא סגור את השער" הגיע לגמר בתחרות תסריטאות פסטיבל Cinequest 2016" ונבחר רשמית לפסטיבל הסרטים בוורלי הילס באותה שנה.
סרטו העלילתי הראשון כבמאי של וייקפילד, "Berserk", הוקרן לראשונה בבתי הקולנוע האמריקאים ב-5 באפריל 2019. מככבים בו ניק קאנון, ג'יימס רודיי, נורה ארנזדר, ארין מוריארטי וג'ק פלאהי. הסרט הופק על ידי בריאן קוואנו-ג'ונס. הסרט התבסס בחלקו על מישהו שניסה לפרוץ לביתו של וייקפילד. וייקפילד כתב והפיק את הסרט יחד עם ויליאם דיי פרנק.
יעל גבירץ
יעל גבירץ (נולדה ב-1 בנובמבר 1954) היא עיתונאית, ביוגרפית, מרצה לתקשורת, מייסדת ומנכ"לית עמותת "אליפלט - אזרחים למען ילדי פליטים".
ביוגרפיה
גבירץ נולדה בריו דה ז'ניירו לשמואל "פיסקה" פירסטנברג – חלוץ תרבות, מייסד "צוותא" ומוביל המאבק לביטול הממשל הצבאי, וחנה פירסטנברג לבית פרוטר, שעסקה בחינוך לגיל הרך. השניים, ממייסדי קיבוץ יקום, שהו בברזיל חמש שנים בשליחות מטעם הקיבוץ הארצי. כשהייתה בת חצי שנה חזרה המשפחה לקיבוץ. בשנת 1963, כשהייתה בת תשע, נפטרו אמה ואחיה שעמד להיוולד, במהלך לידה שהסתבכה.
ב-1968 עזבה המשפחה את הקיבוץ. יעל פירסטנברג הפכה לילדת חוץ בקיבוץ בית אלפא. היא קפצה כיתה (י"א), התגייסה לצה"ל בגיל 17 ושירתה בפיקוד הנח"ל כעוזרת קצינת להקת הנח"ל וכאחראית על פיתוח קורסי תרבות להיאחזויות הנח"ל.
ב-1979 נישאה למוזיקאי ראובן גבירץ. השניים נפרדו בשנת 1988.
ב-1980, בעקבות ידיעות ראשונות על כוונתה של עיריית תל אביב להחיות את "לב תל אביב", ששימש בעיקר למגורי קשישים וכאזור משרדים, עברה המשפחה להתגורר בשכונה המתעוררת. גבירץ הצטרפה לצוות היוזם והמוביל שפעל להקמת שכונה תוססת, פעילויות תרבות, גני ילדים ובתי ספר לאוכלוסייה הצעירה שהגיעה. היא נמנתה עם מקימי עמותת מקהל"ת - מרכז קהילתי לב תל אביב ועם מקימי גן מעורבות הורים ממנו צמח הרעיון של אשכול הגנים של לב תל אביב.
כתיבה עיתונאית
בשנת 1984 התחילה גבירץ לעבוד בעיתון "העיר" ככתבת המוניציפלית. כעבור ארבעה חודשים הצטרפה לעיתון "חדשות", שם כתבה בקביעות במוסף הפוליטי של סוף השבוע.
ב-1990 עברה ל"ידיעות אחרונות", שם שימשה ככותבת במגזינים של העיתון, נמנתה עם הצוות הקבוע המצומצם של כותבי מאמרי המערכת של העיתון ושימשה ככותבת קבועה של מאמרי דעה ופרשנות.
אחד המאמרים היותר מפורסמים של גבירץ - "קופסה שחורה" המתעד את החודש האחרון בחיי ראש הממשלה המנוח, יצחק רבין, משמש כחומר לימודי ובטקסי זיכרון ביום השנה להירצחו.
ספרים
בשנת 2003 פרסמה את הספר "ילד לא רצוי, יצחק בן אהרון – ביוגרפיה אינטימית", פרי שיחות עומק ארוכות עם יצחק בן אהרון.
בשנת 2008 פרסמה את "אלבום רוח שיב"א – תולדות המרכז הרפואי ע"ש שיבא 1948 – 2008",  בהוצאת המרכז הרפואי ע"ש שיבא.
בשנת 2011 פרסמה את "ספר היובל – 50 שנות לשכה 1961 – 2011" של לשכת עורכי הדין בישראל.
שני ספרי הביוגרפיה המוסדית נכתבו תוך יצירת ארכיון שלא היה קיים קודם לכן.
כתיבה נוספת
בתקופת נישואיה לראובן גבירץ כתבה שירים ללהקת חלב ודבש, ובהם השיר "מסע ארוך" שחודש על ידי אסף אמדורסקי.
ייסוד עמותת אליפלט
בחורף 2011 הצטרפה גבירץ ליוזמת פייסבוק בשם "מרק לוינסקי", שקראה לאזרחים להביא אוכל לגינת לוינסקי עבור מבקשי מקלט מאריתריאה וסודאן, שנשלחו על ידי המדינה מבאר שבע לאזור התחנה המרכזית הישנה של תל אביב, ומצאו עצמם ללא פרנסה וקורת גג.
ב-27 באפריל 2012 התפרסמה ידיעה על כך שבשעה שתיים לפנות בוקר הושלכו בקבוקי תבערה לתוך דירה ששימשה כ"בייביסיטר" לילדים של מבקשי מקלט מאריתריאה וסודאן. הידיעה לוותה בתמונה קשה בה נראו הצעצועים והציוד הדל שרופים לחלוטין. גבירץ איתרה את המקום, גייסה חברים וחברות, וביחד ציידו מחדש את המקום תוך שהם רוכשים מזון, בגדים ורהיטים. באותה העת דרש בעל הדירה לפנות את הילדים מהמקום. גבירץ אספה קבוצת חברות וחברים, וביחד סייעו במציאת דירה חלופית וציודה. הקבוצה, שמנתה באותה העת כ-20 אנשים, נחשפה לתופעת ה"בייביסיטרים" (המכונים בתקשורת "מחסני ילדים") והחליטה להקים עמותה שתסייע לילדים השוהים בכוכים חשוכים מבוקר עד לילה בתנאים של רעב ועוני.
העמותה נרשמה בינואר 2013 ונקראה בהשראת שירו של נתן אלתרמן בשם עמותת אליפלט – אזרחים למען ילדי פליטים. מייסדת העמותה - גבירץ, משמשת כמנכ"לית העמותה.
באותה השנה יצאה העמותה לדרך, כשהיא מסייעת באמצעות 20 מתנדבים ל"בייביסטר" אחד שהיו בו 21 ילדים. ב-2014 הקימה העמותה מועדונית לילדים וילדות בגילאי בית הספר היסודי. נכון ל-2016 מונה העמותה כ-200 מתנדבים המסייעים ל-14 "בייביסטרים" בהם שוהים מעל 750 תינוקות וילדים. כמו כן הקימה העמותה והיא מפעילה שתי מועדוניות טיפוליות לילדים בני 3 – 12.
משפחה
לגבירץ שני ילדים:
לגבירץ אח - דוד פירסטנברג – יזם היי טק, אביה של השחקנית חני פירסטנברג הקרויה על שם אמה של גבירץ, ואחות – ד"ר רות עדן - כימאית בתחום המזון.
טולסי גבארד
ביוגרפיה
ב-2002 נבחרה לבית הנבחרים של מדינת הוואי, היא הייתה בכך לאדם הצעיר ביותר שנבחר לתפקיד מאז ומעולם. כיהנה בבית הנבחרים עד 2004, כשהתנדבה להישלח עם יחידתה לעיראק. ב-2006 עברה לוושינגטון די. סי. ועבדה במטהו של הסנאטור דניאל אקאקה. בשנים 2010 עד 2012 כיהנה במועצת העיר הונולולו. בנובמבר 2012 נבחרה לנציגת המחוז השני של הוואי בבית הנבחרים של ארצות הברית, ב-2014, ב-2016 וב-2018 נבחרה לתקופות כהונה נוספות. היא מכהנת כחברה בוועדת הביטחון, בוועדת החוץ ובוועדת ביטחון המולדת. ב-2012 היא קראה ליציאה מידית של הכוחות האמריקאים מאפגניסטן, מאחר שהמשימות של הצבא הושלמו ואין מקום למלא בה משימות שיטור. ב-2013 התנגדה לתוכניתו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה לתקוף בסוריה. ב-2015 היא ביקרה את הממשל בראשותו של אובמה על סירובו לזהות את גל הטרור העולמי עם מוסלמים קיצוניים, היא ציינה ש"כל חייל יודע עובדה פשוטה, אם אינך מכיר את האויב לא תוכל להביס אותו". כמו כן ביקרה אותו על הכישלון במלחמה מול המדינה האיסלאמית. היא ציינה כי השתתפות ארצות הברית בלחימה להפלת משטר בשאר אל-אסד היא מזיקה ולא חוקית ושהיא תומכת בהמשך שליטת אל-אסד בסוריה. בעקבות פיגועי נובמבר 2015 בפריז הצביעה יחד עם הרפובליקנים בעד חוק להקשיח את אמצעי הסינון עבור פליטים מסוריה שמבקשים מקלט בארצות הברית, זאת חרף איום בוטו מצד אובמה. בינואר 2017 ביקרה בסוריה ונפגשה פעמיים עם אסד, בתחקיר עיתונאי התברר כי הנסיעה מומנה על ידי אנשי עסקים תומכי המשטר הסורי.
באפריל 2017, בעקבות המתקפה הכימית בח'אן שייח'ון של משטר אסד, ולאחר התקיפה האמריקאית בסוריה, אמרה גבארד כי היא "סקפטית" שמשטר אסד אכן עומד מאחורי המתקפה הכימית.
גבארד כיהנה כסגנית יושבת ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC), היא התפטרה בפברואר 2016 כדי לתמוך במועמד לבחירות לנשיאות ברני סנדרס.
בינואר 2019 הודיעה על כוונתה להתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית. באוקטובר אותה השנה הודיעה כי אין בכוונתה להתמודד מחדש לבית הנבחרים בנימוק כי בכוונתה להתמקד במסע הבחירות שלה לנשיאות, אם כי ההודעה באה ככל הנראה בשל בחירות מקדימות קשות במפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס השני של הוואי, שהעיבו על סיכוייה להיבחר. ב-19 במרץ 2020 פרשה גבארד מהבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית 2020 והודיעה על תמיכתה בג'ו ביידן.
Schau, lieber Gott, wie meine Feind, רי"ב 153
Schau, lieber Gott, wie meine Feind (בעברית: ראה, אלהים יקר, כי אויביי), רי"ב 153, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון הראשון לאחר תחילת השנה, 2 בינואר 1724.
רקע
באך עבד כנגן עוגב בעיר מילהאוזן בין 1707 ל-1708, אך שלח ידו גם בהלחנת קנטטות. לאחר מכן היה מלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר שם מוזיקה בסגנון חופשי ולא דתי.
במאי 1723 התמנה באך לתפקיד מנצח המקהלה ואחראי על המוזיקה בכנסיות המרכזיות בלייפציג. הוא חי ופעל בעיר כ-27 שנים, עד מותו. שם כתב את רוב הקנטטות שלו: מתוך יותר מ-200 קנטטות שידוע עליהן כיום, פחות מ-40 נכתבו עד הגיעו ללייפציג וכל השאר נכתבו בעיר; בדומה לעבודתו בוויימאר, מטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה הליטורגית, כלומר ימי ראשון וחגים, תוך כמה שנים. עם זאת, בגלל העומס הגדול והקושי בהלחנת יצירות כה רבות, נהג מדי פעם לבצע שוב קנטטות ישנות שלו, לעיתים עם עריכות ושינויים קלים או הרחבות.
קנטטה זו הייתה השנייה בשנה לאחר שבשנה הקודמת הלחין עשרים וחמש קנטטות. הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 190.
ב-1886 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 32 של פרסומיה.
מילים ומוזיקה
סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מאיגרת פטרוס הראשונה העוסקים בקבלת ייסורים באהבה ופסוקים מהבשורה על-פי מתי המתארים את הבריחה למצרים ואת טבח התמימים. הלברית נכתבה על ידי מחבר לא ידוע והיא עוסקת בקריאת מצוקה אל האל להגנה מפני האויבים המבקשים את נפש המתפלל. נושא זה נבחר כנראה בשל הנושאים המתוארים בסדר הקריאה. בדומה לשתי קנטטות רי"ב 40 ו-64 שביצע בשבוע החג שקדם ליום זה, גם קנטטה זו מכילה 3 כורלים, מספר גבוה יחסית לשאר הקנטטות של באך, כנראה בשל היות הכורל בעל מנגינה פשוטה וידועה, ולמידתה לא דרשה מחברי המקהלה זמן רב בתקופה כה עמוסה. החלק הראשון לקוח ממזמור של דוד דניקה (David Denicke), החלק החמישי ממזמור של פאול גרהארדט (Paul Gerhardt) והחלק האחרון ממזמור של מרטין מולר (Martin Moller), כולם משוררים גרמנים בני המאה ה-16 וה-17. החלק השלישי הוא ציטוט מישעיהו.
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני אלט, טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, ובתזמור מצומצם שנבע גם הוא מהעומס של השבוע שלפני, של שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו. לקנטטה 9 חלקים:
הקלטות
היצירה הוקלטה במלואה 15 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את ניקולאוס הרנונקור (ב-1985), טון קופמן (ב-1998), ג'ון אליוט גרדינר (ב-2000) ומסאקי סוזוקי (ב-2001).
Nature Index
Nature Index הוא בסיס נתונים העוקב אחר מוסדות ומדינות והתפוקה המדעית שלהם מאז שהוצג בשנת 2016. מדד ה־Nature Index מדרג מדי שנה את המוסדות המובילים (שיכולים להיות אגודות, אוניברסיטאות, סוכנויות ממשלתיות, מכוני מחקר או ארגונים לא ממשלתיים) ומדינות לפי כמות המאמרים המדעיים המתפרסמים בכתבי עת מובילים. דירוג זה יכול להיות מסווג לפי תחומי מחקר בודדים במדעי הטבע: מדעי החיים, פיזיקה, כימיה או מדעי כדור הארץ, כאשר מוסדות שונים מובילים בכל אחד מהם. המדד הוקם על ידי, חטיבה בהוצאת האור המדעית. בסך הכל יש למעלה מ־10,000 מוסדות הרשומים במדד.
המדינות המובילות
25 המדינות המובילות עם השיעור הגבוה ביותר של מאמרים שפורסמו בכתבי עת מדעיים על פי Nature Index 2021, שתקף לשנה הקלנדרית 2020 (מ־1 בינואר 2020 עד 31 בדצמבר 2020):
המוסדות המובילים בישראל
25 המוסדות המובילים בישראל עם השיעור הגבוה ביותר של מאמרים שפורסמו בכתבי עת מדעיים על פי Nature Index 2021, שתקף לשנה הקלנדרית 2020 (מ־1 בינואר 2020 עד 31 בדצמבר 2020):
המוסדות האקדמיים המובילים בישראל
המוסדות האקדמיים המובילים בישראל עם השיעור הגבוה ביותר של מאמרים שפורסמו בכתבי עת מדעיים על פי Nature Index 2021, שתקף לשנה הקלנדרית 2020 (מ־1 בינואר 2020 עד 31 בדצמבר 2020):
שלמה גואטה
שלמה גואטה (נולד ב-1 באוקטובר 1952) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, ששירת כראש מחלקת המחקר של מודיעין חיל הים. בוגר החוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב, מומחה להיסטוריה של המודיעין הימי. עוסק מאז פרישתו לגמלאות במחקרי היסטוריה צבאית ואזורית. תחום התמחותו העיקרי הוא מחקר צבאי של ציי ערב והמרכיב הימי של ארגוני הטרור, צה"ל ומלחמות ישראל, בעיקר מלחמת יום הכיפורים וההתמודדות עם הטרור הימי. במקביל מאז שנת ה-60 למדינת ישראל עוסק בחקר המורשת של המודיעין הימי לדורותיו. משנת 2019 משמש כעמית מחקר במרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית באוניברסיטת חיפה. מאז תחילת 2020 חבר בעמותת המרכז למלחמת יום הכיפורים.
אתגרי המודיעין בתקופת שירותו
בשנות שירותו עסק גואטה רבות במחקר טכנולוגי של איומים ימיים וכן בהתמודדות מול הטרור הימי. בשנות כהונתו כראש מחלקת מחקר הייתה מחלקתו מעורבת במגוון נושאים שהבולטים בהם: מבצע אבק דרכים - המעורבות והנוכחות החריגה של חיל הים הסורי בלבנון, מלחמת המפרץ הראשונה וההיערכות של הציים הזרים לקראתה ובמהלכה, ובכלל זה המעקב אחר תנועת האוניות שהובילו את הגייסות של מדינות הקואליציה לשדה המערכה. מתחילת שנות ה-80 ועד לסיום כהונתו בקבע, ואף לאחר מכן בשירות מילואים פעיל עסק שלמה רבות במחקר ואכוונת האיסוף אודות מרכיב הטרור הימי של ארגוני המחבלים. היו אלה שנים שבהן פעל חיל הים באינטנסיביות נגד יעדי מחבלים בלבנון ובמדינות הפזורה וסיכל ניסיונות רבים של המחבלים לנצל את התווך הימי לפיגועים או לתובלת אמצעי לחימה והעברת פעילים בין המוקדים השונים. לפעילותו זו של חיל הים היה שותף גם המודיעין של חיל הים. בהקשר זה יצוין סיכול מוצלח שתוכנן להתבצע בסמיכות ליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל באפריל 1985, מבצע דרך נץ.
מבצע דרך נץ
מסוף שנת 1984 ובשנת 1985, בתפקידו כראש מדור הכוונת האיסוף, הצטבר מידע מודיעיני שהצביע על כוונת אש"ף לבצע פיגוע מיקוח בישראל ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. הפיגוע תוכנן על ידי אבו ג'יהאד ובמסגרתו היו אמורים להפליג מאלג'יריה לישראל מחבלים כנוסעים סמויים, החבויים במכולה שעל סיפון ספינת משא. תוכנן כי המחבלים ירדו מהספינה במרחק 60 מייל מחופי תל אביב על גבי שלוש סירות גומי כשהם מצוידים ברובים, מטולי אר פי ג'י וחומר נפץ. עם הגעתם לחוף בת ים תוכנן כי המחבלים יטביעו או יקברו את סירות הגומי, ולאחר מכן ישתלטו על אוטובוס מלא בנוסעים. המחבלים תכננו לחדור עם האוטובוס לבסיס הקריה, שם היו אמורים לתפוס קצינים בכירים כבני ערובה, בנוסף לנוסעי האוטובוס. תמורת בני הערובה תכננו המחבלים לדרוש שחרור של כ-150 אסירים ערביים הכלואים בישראל. אם המבצע ישתבש תוכנן כי המחבלים יבצעו ירי לשם הרג המוני. לצורך המבצע רכש אש"ף שתי ספינות משא בינוניות, "מון לייט" ו"אטבירוס", שעגנו בעיר ענאבה שבמזרח אלג'יריה סמוך לגבול תוניסיה, מרחק 2,900 קילומטרים מחופי ישראל.
לאחר דיון במטה הכללי, החליט הרמטכ"ל, משה לוי, לקבל את המלצת מפקד חיל הים, האלוף אברהם בן שושן, על טיבוע הספינות בנמל המוצא, בפשיטה של כוח שייטת 13. מפקד שייטת ספינות הטילים, שמעון מאיר, נקבע כמפקד המבצע, ועל כוח שייטת 13 פיקד ידידיה יערי, מפקד שייטת 13 ולימים מפקד חיל הים. ב-15 באפריל 1985, בוצע מבצע דרך נץ לסיכול הפיגוע, שייטת ספינות הטילים ושייטת 13 של חיל הים הישראלי ביצעו פשיטה וטיבעו בנמל ענאבה שבאלג'יריה את הספינה "מון לייט", אחת משתי האוניות שנועדו לשמש את ארגון אש"ף כדי לבצע פיגוע מיקוח בישראל. המבצע הושלם בליל 20 באפריל 1985, כשספינת טילים אח"י מולדת זיהתה את אוניית המחבלים אטבירוס צפונית מזרחית לפורט סעיד ובטרם הספיקה להוריד למים את קבוצת המחבלים ואת שלוש סירות הגומי, היא הוטבעה. לאחר הסיכול נמשו מהמים מספר ניצולים מקרב המחבלים, וגואטה היה מעורב יחד עם נוספים בחקירה שלהם. גואטה קיבל פרס ראש אמ"ן לחשיבה יוצרת על חלקו, יחד עם נוספים על חלקו בסיכול המבצע.
מבצע אבק דרכים
בצהרי ערב חג השבועות, ה-29 מאי 1990 - הפיץ המודיעין התרעה לפיה, הפיגוע הגיע לשלב של מימוש בטווח הזמן המיידי אולם לכך התווספה הערכה בעל פה, לפיה עיתוי המימוש מערבית לחופי ישראל תתרחש ביום חג השבועות ה-30 המאי. זאת, לאור משך הזמן ההפלגה הדרוש מאזור טריפולי לנקודת ההורדה מערבית לחופי ישראל. הפצת ההתרעה בערב החג, בצהרי ה-29 מאי, נבעה מהיציאה לחופשת החג והצורך שהגורמים המבצעיים יגבשו את המתווה המבצעי לסיכול הפיגוע במהלך היומיים הקרובים.
בשעות הערב המאוחרות של אותו יום, 29 במאי, התקבלה אינדיקציה מודיעינית חדשה, על פעילות חריגה בארגון אבו אל עבאס. הקצין התורן של מודיעין חיל הים, ניר פרס, הזעיק את ראש מחלקת מחקר אלוף-משנה שלמה גואטה. אף כי היה אפשר לייחס את המידע לנושאים אחרים החליט גואטה לראות בה סימן המעיד להתרחשות הפיגוע הגדול. לפיכך קיבל החלטה להפיץ התרעת בזק מודיעינית לכל יחידות חיל הים בים התיכון: "מימוש פיגוע אבק דרכים רלוונטי החל מהלילה". בעקבות זאת, ניתנה לכל גורמי הפיקוד ומערך הבטש והשליטה בחיל הים, התרעת בזק בכתב ובעל-פה, לפיה: ההתרחשות של "אבק דרכים" היא רלוונטית עוד באותו ליל 29/30 מאי.
לאחר פרישתו
בשנת 1993 פרש משירות קבע, בין השנים 1994–2019 שירת במילואים בתפקידים בכירים במודיעין הימי, בין השאר בתפקידי בקרה שונים ומחקרים מיוחדים. לקח חלק כחבר בשתי ועדות בדיקה: האחת בנוגע לאסון השייטת (ספט' 97) והשנייה הפגיעה בספינות הטילים "חנית" במלחמת לבנון השנייה (יולי 2006).
היה חבר ב"ועדת זוהר" לבדיקת אסון השייטת, בראשות תת-אלוף, גדי זוהר, חבר נוסף בנמנה עם הוועדה היה תת-אלוף איתן לידור, קצין הנדסה קרבית ראשי לשעבר שהתמקד בסוגיית המטענים. ועדת החקירה המשולבת ניסתה להסביר מה גרם לפיצוץ - מארב של כוח עוין או תאונה, ובהנחה שהיה מדובר בכוח עוין, האם וכיצד הושג המודיעין על הפעולה. במסקנות הוועדה נקבע, לפי כמות הפיצוצים וממצאים על סמך הרכּב המטענים שהתפוצצו, כי באירוע הייתה מעורבות של מטען זר; המטענים שנשא הכוח היו תקניים, ולא הכילו רכיבים דומים לאלה אשר גרמו לרוב המכריע של הפציעות אצל לוחמי הכוח; ישנה "סבירות בלתי מבוטלת" כי האירוע במהותו היה פעילות מבצעית יזומה מבעוד מועד של חזבאללה, ולא מארב אקראי שהתמקם בשטח, וזאת על רקע חשש של ארגוני המחבלים מפני פעילות צהל"ית צפויה על-פי ניתוח של הערכת מצב. הוועדה הוקמה בשביל להשלים את עבודתה של ועדת אופיר בתחומי המודיעין והחבלה. בסיכומי ועדת זהר נאמר במפורש: ''"לפי כמות הפיצוצים ועל סמך הרכב המטענים שהתפוצצו עולה כי באירוע הייתה מעורבות של מטעני חבלה זרים. המטענים שנשא הכוח היו תקניים, ולא הכילו רכיבים דומים לאלה אשר גרמו לרוב המכריע של הפגיעות אצל לוחמי הכוח"''. במסקנות הוועדה נאמר כי אם השידורים הגלויים של גיחות המזל"ט נקלטו, אפילו בחלקם, על ידי החזבאללה, היה בכך כדי לחשוף באופן מובהק את מתווה הפעולה של השייטת. "יש סבירות בלתי מבוטלת כי האירוע במהותו היה פעילות מבצעית יזומה, מבעוד מועד, של חזבאללה, ולא מארב אקראי שהתמקם בשטח", קבעה הוועדה. הרמטכ"ל אמנון ליפקין-שחק לא קיבל את מסקנות ועדת זהר, וכך נותר דו"ח ועדת אופיר – הקובע שמדובר היה במארב אקראי – כמסקנה הרשמית שאין עליה עוררין. לימים התברר כי מסקנת הצוות הייתה נכונה כאשר חסן נסראללה מזכ"ל החזבאללה חשף באוגוסט 2010 את העובדה כי ארגונו הצליח ליירט את שידורי המזל"ט של ישראל ואף הודה כי בזכות כך הם השכילו להניח מארב מתוכנן לכוח השייטת.
תפקידים באזרחות
משנת 1993 מילא תפקידים בכירים בעיריית רעננה, תחילה בתפקיד ראש אגף חזות העיר, ובשנת 1996 עבר לתפקיד ראש המינהלת להקמת שכונה לזוגות צעירים ברעננה בשיתוף משרד השיכון ומינהל מקרקעי ישראל. בשנים 1996–2008 היה ראש מנהל הנדסה ותשתיות בעירייה. בשנים 2008–2011 כיהן כסמנכ"ל עיריית רעננה לתכנון אסטרטגי ויו"ר דירקטוריון תאגיד המים העירוני, בשנים 2011–2014 היה עוזר מנכ"ל החברה הכלכלית ברעננה, וחזר לתקופה קצרה לתפקיד ראש מנהל ההנדסה ותכנון בעירייה. עד לפרישתו הסופית מהעירייה והחברה הכלכלית, במשך תקופה של כשנה נוספת המשיך לבקשת העירייה לתת שירותים כיועץ חיצוני בנושאים שהתמחה בהם. במכלול תפקידיו הבכירים בעיריית רעננה היה שותף, מעל שני עשורים, לצוות מקצועי בעירייה שקידם את פיתוח העיר ושקד מאפייני התכנון שלה בהווה ובעתיד. בין השאר, עבודות תשתית ופיתוח נרחבות במאות מיליונים, קידום תוכניות מתאר שכונתיות רבות וגולת הכותרת קידום, יחד עם חבריו בצוות המקצועי, התנעת עבודת המטה שהביאה בסופו של דבר לאישור תוכנית מתאר חדשה לעיר רעננה רע/3000, שקיבלה תוקף לאחר פרישתו.
בשנת 2014 פרש מתפקידו בעירייה, ומאז עוסק במחקר המורשת של המודיעין הימי לדורותיו ומחקר היסטורי של חילות הים במזרח התיכון. משנת 2019 משמש במרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית באוניברסיטת חיפה. מאז תחילת 2020 חבר בעמותת המרכז למלחמת יום הכיפורים.
גואטה סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב. כמו כן השתתף בשנת הפרישה מצה"ל, ב-1993 בקורס מנהל עסקי בכיר ("תלם"- תוכנית למנהלים) בפקולטה למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב. בהמשך בשנים 2008–2009, לאור תפקידו כסמנכ"ל העירייה וכיו"ר תאגיד המים של רעננה השתתף בקורס מנכ"לים ודירקטורים מטעם מרכז השלטון המקומי, ובחסות אקדמית של אוניברסיטת בר-אילן. מאז קיץ 2019, משמש כעמית מחקר במרכז למדיניות ואסטרטגיה ימית באוניברסיטת חיפה ובמקביל הוא ממשיך לחקור את מורשת המודיעין הימי לדורותיו.
ויליאם רוטנשטיין
סר ויליאם רוטנשטיין (באנגלית: William Rothenstein; 29 בינואר 1872 – 14 בפברואר 1945) היה צייר, מדפיס, מרצה וסופר אנגלי. כיסה נושאים רבים - החל מנופים בצרפת ועד ייצוגים של בתי כנסת יהודיים בלונדון.
חיים אישיים
ויליאם רוטנשטיין נולד למשפחה יהודית-גרמנית בברדפורד, יורקשייר, שם התחנך בבית הספר ברדפורד. אביו, מוריץ, היגר מגרמניה בשנת 1859 לעבוד בתעשיית הטקסטיל המתפתחת של ברדפורד. זמן קצר לאחר מכן נישא לברטה דוקס ונולדו להם שישה ילדים, מהם ויליאם היה החמישי.
שני אחיו של ויליאם, צ'ארלס ואלברט, היו מעורבים מאוד באומנויות. צ'ארלס (1866–1927), שהלך אחרי אביו לסחר בצמר, היה אספן חשוב - והשאיר את כל האוסף שלו לגלריה לאמנות במנצ'סטר בשנת 1925. אלברט (1881–1953) היה צייר, מאייר ומעצב תלבושות. שני האחים שינו את שם משפחתם לרוטרסטון (Rutherston) במלחמת העולם הראשונה.
הוא התחתן עם אליס קנווסטוב בשנת 1899, איתה נולדו לו ארבעה ילדים: ג'ון, בטי, רייצ'ל ומייקל. לימים זכה ג'ון רוטנשטיין בתהילה כהיסטוריון ומנהל אמנות (הוא היה מנהל גלריית טייט בין השנים 1938–1964 וקיבל תואר אבירות בשנת 1952). מייקל רוטנשטיין היה מוציא לאור מוכשר.
אמן
בשנת 1893 שב רוטנשטיין לבריטניה כדי לעבוד על "דמויות אוקספורד" סדרה של דיוקנאות ליתוגרפיים, שפורסמו בסופו של דבר בשנת 1896 אוספי דיוקן אחרים של האמן כוללים "דיוקנאות אנגלים" (1898), "שנים עשר דיוקנאות" (1929) "בני זמננו" (1937).
באוקספורד הוא נפגש והפך לחבר קרוב של הקריקטוריסט והפרודיסט מקס בירבוים, שלימים הנציח אותו בסיפור הקצר אנוך סואמס (1919).
בשנים 9–1898 הקים את גלריית קרפקס בפיקדילי. בשנותיה הראשונות הגלריה הייתה קשורה קשר הדוק עם אמנים כמו צ'ארלס קונדר, פיליפ וילסון סטייר, ואוגוסטוס ג'ון. הוא הציג גם את עבודתו של אוגוסט רודן, אשר את שמו הטוב באנגליה היה חייב לחברותו של רוטנשטיין. רוטנשטיין היה המנהל האמנותי של גלריה ננטש בשנת 1901, ואז הועבר הניהול לחברו הקרוב רוברט רוס. הגלריה הייתה המקום לכל שלוש התערוכות של קבוצת קמדן טאון, בהובלת ידידו של רוטנשטיין - וולטר סיקרט.
הסגנון והנושאים של ציורי רוטנשטיין משתנים, אם כי נושאים מסוימים מופיעים שוב. דוגמאות טובות כוללות את "נפרדים בבוקר" (1891), "אם וילד" (1903) ו"יהודים מתאבלים בבית כנסת" (1907) - כולם בבעלות גלריית טייט.
בין 1902 ל־1912 התגורר רוטנשטיין בהמפסטד, לונדון, שם כלל המעגל החברתי שלו שמות כמו הסופר ה.ג וולס, ג'וזף קונרד והאמן אוגוסטוס ג'ון. בין האמנים הצעירים שביקרו את רוטנשטיין בהמפסטד היו וינדהאם לואיס, מארק גרטלר ופול נאש. במהלך תקופה זו עבד רוטנשטיין על סדרה של ציורים חשובים שחלקם נכללו בתערוכה בשנת 1906 של אמנות יהודית ועתיקות בגלריה וייטצ'אפל.
מאפיין נוסף של תקופה זו הם הדיוקנאות שצייר. רוב הדיוקנאות של רוטנשטיין מציגים את בני משפחתו, ובמיוחד את אשתו אליס. הם מזכירים את הציור ההולנדי (במיוחד ורמיר ורמברנדט), הם דומים בסגנונם ליצירות של ויליאם אורפן, שהפך לגיסו של רוטנשטיין בשנת 1901, שהתחתן עם אחותו אליס גרייס. רוטנשטיין התעניין בפיסול וציור הודי, ובשנת 1910 יצא לסיור באתרים האמנותיים והדתיים העיקריים של תת-היבשת. הסיור הסתיים בשהות בכלכותה, שם היה עד לניסיונותיו של רבינדרנת טאגור להחיות את הטכניקות והאסתטיקה של הציור ההודי המסורתי.
האקדמיה המלכותית לאמנות
ויליאם רוטנשטיין היה מנהל האקדמיה המלכותית לאמנות בין השנים 1920–1935, שם עודד ציירים צעירים ביניהם הנרי מור, שלאחר מכן אמר כי רוטנשטיין "נתן לי את התחושה שאין מחסום, אין גבול למה שתלמיד צעיר יכול היה להיות ולעשות".
רוטנשטיין היה סנגור לסטודנטים שלו. לאחר שמונה, הותר לו למנות אמנים מתאמנים למרצים אורחים. עם הזמן, הסטודנטים שבנו קריירות מצליחות הוזמנו בחזרה למכללה להרצות.
הכרה
ויליאם רוטנשטיין קיבל תואר אבירות בשנת 1931. רבינדרנת טאגור הקדיש את אוסף השירה זוכה פרס נובל לוויליאם רוטנשטיין.
ג'ון גרגורי דאן
ג'ון גרגורי דאן (באנגלית: John Gregory Dunne; 25 במאי 1932 – 30 בדצמבר 2003) היה סופר, מסאי, מבקר, תסריטאי, ועיתונאי אמריקאי. בראשית הקריירה שלו עבד כעיתונאי בכתב העת טיים, ובהמשך שלח את ידו גם בכתיבת ביקורת, מאמרים, רומנים ותסריטים. לעיתים קרובות שיתף פעולה עם אשתו, ג'ואן דידיון.
שנותיו הראשונות
דאן נולד בהרטפורד, קונטיקט, והיה אחיו הצעיר של הסופר דומיניק דאן. הוא היה בנם של דורותי פרנסס (לבית ברנס) וריצ'רד אדווין דאן (1894–1946), מנתח לב ידוע ורופא ראשי בבית חולים. הייתה זו משפחה אירית קתולית גדולה ועשירה. סבם מצד אמם, דומיניק פרנסיס ברנס (1857–1940), ייסד בנק קטן בשם פארק סטריט טראסט.
דאן הצעיר פיתח גמגום חמור ופנה לכתיבה כדי לבטא את עצמו. הוא למד להתגבר על הגמגום דרך התבוננות באחרים. הוא סיים תיכון בבית הספר Portsmouth Priory והשלים תואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון ב־1954.
קריירה
דאן החל לעבוד כעיתונאי בניו יורק בכתב העת טיים. הוא ראה במסאי הפוליטי, נואל פרמנטל מורה וחונך.
בסוף שנות ה־50, פגש דאן את ג'ואן דידיון בעיר ניו יורק, שם הייתה עורכת בכתב העת ווג. בראיון משנת 2005 נזכרה דידיון, "שעשענו זה את זה והוא נראה לי פיקח. הוא הבין בהרבה דברים שבהם לא הבנתי, כמו פוליטיקה והיסטוריה. הצלחתי לסיים את בית הספר מבלי לקלוט כמעט כלום, מלבד הרבה שירה." הוא הזמין אותה לנסוע לקונטיקט בסוף שבוע אחד בשנת 1963 כדי לבקר את משפחתו: משפחה אירית קתולית של ניו אינגלנד, עם שישה ילדים. דידיון אמרה שהיא "אהבה את הסידור, אהבה להיות שם, ואהבה אותו".
לאחר שנישאו ב-1964, עברו בני הזוג לבית מבודד בקו החוף של קליפורניה; דידיון עבדה על רומן שני, בעקבות רומן הבכורה שלה "Run, River", ודאן עבד על ספר בנושא שביתת קוטפי הענבים בקליפורניה. במשך שנים כתבו טור משותף לכתב העת "Saturday Evening Post".
בני הזוג שיתפו פעולה גם בעבודה על סדרה של תסריטים, כולל בהלה בפארק הסמים (1971), גרסת 1976 של הסרט כוכב נולד ו־"True Confessions" משנת 1981, שהיה עיבוד לרומן של דאן בשם זה. דאן חיבר ספר עיון על הוליווד, בשם "Monster: Living Off the Big Screen".
כמבקר ספרות ומסאי, כתב דאן בקביעות בכתב העת "The New York Review of Books". מאמריו קובצו בשני כרכים, :Quintana & Friends" (1980) ו־"Crooning" (1990).
דאן פרסם כמה רומנים, ביניהם True Confessions, שהתבסס באופן רופף על פרשת הרצח שכונתה הדליה השחורה, ו־"Dutch Shea, Jr".. הוא היה התסריטאי והקריין של הסרט התיעודי של PBS משנת 1990, "L.A. is It with John Gregory Dunne", שבו סקר עבור הצופים את הנוף התרבותי של לוס אנג'לס.
מאוחר יותר, עברו דאן ודידיון למנהטן. ב־30 בדצמבר 2003 מת שם מהתקף לב. הרומן האחרון שלו, "Nothing Lost", שהיה בהגהות בזמן מותו, ראה אור ב־2004.
משפחה
בני הזוג לא הצליחו להביא ילדים לעולם, ועל כן אימצו בשנת 1966 תינוקת בלידתה וקראו לה קינטנה רוֹ, על שם המדינה המקסיקנית בשם זה. קינטנה מתה בשנת 2005 לאחר שורה של מחלות.
דאן היה דודם של השחקנים גריפין דאן (שכיכב בסרט "זאב אמריקאי בלונדון") ודומיניק דאן (שכיכבה בסרט "פולטרגייסט").
בשנת 2005, פרסמה דידיון ספר בשם "שנה של מחשבות מופלאות", ממואר על השנה שלאחר מות דאן, שבמהלכה אף חלתה בתם במחלה קשה. הספר זכה לשבחי המבקרים ובפרס הספר הלאומי.
לואי פילו
לואי פִּילוֹ (11 בנובמבר 1940 - 16 באפריל 2016) היה שחקן ומאמן כדורגל ממוצא לוקסמבורגי.
ביוגרפיה
פילו החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת פוֹלָה אֶש מלוקסמבורג. בגיל 20 חתם בסטנדרד לייז' הבלגית, ובמהלך 7 שנותיו במועדון זכה ב-4 אליפויות ו-2 גביעים, וכבש 38 שערים ב-264 משחקים. הוא נחשב לכדורגלן הלוקסמבורגי המצליח בהיסטוריה. לזכותו של פילו 49 הופעות בנבחרת לוקסמבורג, במהלכן כבש 7 שערים.
AJS מודל D
AJS מודל D (באנגלית: AJS Model D) הוא אופנוע מתוצרת יצרנית האופנועים והמכוניות הבריטית AJS  (שם מלא: "A. J. Stevens & Co. Ltd ") אשר יוצר בבריטניה בין השנים 1912–1925.
לואי פילו
ביוגרפיה
בשנת 1978 פרש מכדורגל, ומונה למאמן הנבחרת הלאומית של לוקסמבורג. בשנת 1984 מונה למאמן סטנדרד לייז', בה אימן במשך עונה אחת. בשנת 1985 מונה למאמן אטזלה אטלברוק.
בשנת 2003 נבחר לייצג את לוקסמבורג במסגרת כדורגלן היובל של אופ"א, תחרות המציינת 50 שנה לאופ"א.
עונת 1962 בגביע ליברטדורס
עונת 1962 בגביע ליברטדורס הייתה העונה השלישית של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-7 בפברואר 1962 ותחרות הסתיימה ב-30 באוגוסט 1962. בתחרות השתתפו 10 קבוצות.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 10 קבוצות. החל משנה זו, מנצחת של העונה הקודמת קיבלה זכות להשתתף בתחרות ישירות משלב חצי הגמר. הקבוצות חולקו ל-3 בתים ומנצחת כל בית הייתה עולה למשחקי חצי הגמר. אם מספר קבוצות בבית זכו באותו מספר נקודות ההכרעה הייתה על ידי משחק נוסף. בהתאם לכך, לראשונה בתולדות התחרות היה צורך במשחק נוסף בסדרת הגמר, שנערך במגרש נייטרלי.
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על הניצחון הוענקו שתי נקודות.
סדרת הגמר
בהתאם לתקנון נערך משחק נוסף
יחסי סין–צ'כיה
1919–1948
בשנת 1919 הוכרה הרפובליקה הצ'כוסלובקית שזה עתה הוקמה על ידי סין. מלומדים צ'כים נטו להתעניין יותר בתרבות הסינית מאשר האחרים בסביבה. לעומת זאת, חוקרים סינים נטו להתעניין יותר בתרבות הגרמנית, כאשר אחד החוקרים יו טה-וויי אמר על אוניברסיטאות ברפובליקת ויימאר: "מדענים בקליבר של אלברט איינשטיין, מקס פלאנק ואולריך פון וילמוביץ-מולנדורף מרצים באוניברסיטאות בגרמניה - איזו מדינה אחרת יכולה להתפאר במשאבים אינטלקטואליים מאותו קליבר?" רק לאחר גל תקיפות של ה-SA בשנת 1933 נגד סטודנטים סיניים הלומדים באוניברסיטאות בגרמניה, החלו אותם סינים המעוניינים ללמוד בחו"ל לשקול אוניברסיטאות מחוץ לגרמניה. החשיבות הנמוכה של סין ליחסים עם פראג הוכחה בכך שהציר הסיני בוורשה היה גם הציר לפראג ולעיתים נדירות עזב את ורשה לפגוש פוליטיקאים צ'כוסלובקים. בעקבות שערוריית שחיתות ב-1933 בה היה מעורב הציר הסיני בוורשה, צ'אנג חסין-חי, שהתגלה כי קיבל שוחד לחתימת חשבוניות מזויפות למשלוחי נשק מצ'כוסלובקיה שהגיעו למעשה למרוקו הספרדית במקום לסין, ליאנג לון מונה לציר סין בפראג.
מינויו של ציר בפראג שיפר את היחסים בין המדינות, ובשנות ה-30 של המאה ה-20 החלה סין לרכוש ציוד תעשייתי וכלי נשק למודרניזציה של סין ובעיקר עבור כוחותיה המזוינים. באותן שנים היו לסין 17 משלחות דיפלומטיות באירופה עד שנת 1936 עם שגרירויות שהוקמו בפריז, לונדון, מוסקבה, ברלין ורומא. לעומת זאת, סין שמרה על צירויות בליסבון, ורשה, וינה ופראג, שכן פורטוגל, פולין, אוסטריה וצ'כוסלובקיה, בהתאמה, נחשבו למעצמות משניות בלבד. העובדה שאף אחת מאותן מדינות בהן סין קיימה יחסים ברמת צירות לא הייתה בעלת זכויות אקס-טריטוריאליות, הביאה את הסינים לייחס חשיבות מסוימת ליחסים עם אותן מדינות מכיוון שהיא אפשרה להראות לשאר העולם כי אין צורך בזכויות כאלו לקיים יחסים טובים עם סין. הדיפלומטים הסיניים באירופה בשנות השלושים הקימו קבוצת חברים מאוחדת, שכולם למדו באוניברסיטאות זרות כדי ללמוד משפט בינלאומי ושפות זרות, שנפגשו על בסיס קבוע כדי לדון בבעיות אירופה ואסיה. ליאנג לעיתים קרובות עזב את פראג כדי לנסוע לברלין, פריז, לונדון וז'נבה (שם שכן המטה של חבר הלאומים) כדי לשוחח עם חבריו הדיפלומטים הסינים. בנוסף, נכבדים סינים שונים כמו מאדאם צ'ן סוקינג, אשתו של סון פו, ה.ה. קונג וונג ג'ינגווי ביקרו בקביעות בפראג כדי לראות את הרופא הנודע וילהלם נוננברוך, ונפגשו עם הציר הסיני. ההיסטוריון האמריקאי ליאנג הסי-הואי, בנו של הדיפלומט ליאנג לונה שכיהן כציר הסיני בפראג, כתב כי וואנג, אחד הגברים הכריזמטיים ביותר בסין ומנהיג השמאל של קואומינטנג. עד שהפך למשתף פעולה יפני בשנת 1938, היה "... נואם כה חזק, שאחרי נאום פטריוטי שנשא בביתנו בארוחת הערב, אפילו משרתינו הצ'כים במטבח הרגישו נרגשים, אף על פי שלא הבינו מילה אחת".
ליאנג כתב את ההבדלים בין צ'כוסלובקיה, מדינה קטנה, מתקדמת מבחינה כלכלית, ריכוזית מאוד במרכז אירופה עם "הדמוקרטיה הממושמעת" שלה מול סין, מדינה גדולה, רבת אוכלוסין ונחשלת כלכלית שאנשיה הוחזקו יחד על ידי מסורות של נאמנות למשפחה ולשבט ולא באמצעות התחייבויות משפטיות כלפי המדינה מה שהוביל לגישות שונות מאוד ליחסים בינלאומיים. מנהיגי צ'כוסלובקיה היו אובססיביים לחשש שמדינתם עלולה להיהרס תוך מספר ימים ב"מלחמה קטסטרופלית" ואילו סין "... נכנעה במהלך מאה השנים האחרונות חתיכה אחר חתיכה מריבונותה הטריטוריאלית ועדיין ממשיכה להתקיים". המטרה העיקרית של הדיפלומטיה הצ'כוסלובקית הייתה לבנות מערכת בריתות שתרתיע אויב פוטנציאלי, במיוחד גרמניה, מלפלוש ואילו המטרה העיקרית של הדיפלומטיה הסינית הייתה להבטיח סיוע זר כדי לאפשר מודרניזציה לסין ולסיים את הטיפול בה כמעצמה מדרגה שנייה של מדינות המערב ויפן. ליאנג כתב שהאליטות בצ'כוסלובקיה ובסין היו "תחושות זמן שונות מאוד" עם מנהיגי צ'כוסלובקיה שחשבו במונחים של שנים ואילו הסינים חשבו במונחים של עשרות שנים. הגזענות האנטי-אסייתית הארסית שבידי אדולף היטלר ושאר מנהיגי הנאצים בדרך כלל לא נחשבו לבעיה על ידי הדיפלומטים הסינים, שידעו שגרמניה היא מקור הנשק העיקרי עבור סין והמשימה הצבאית בהכשרת הצבא הסיני, מה שהביא אותם להתעלם ככל האפשר מהגזענות הנאצית. לעומת זאת, המושג הפולקיסטי של סלאבים כ-untermensch ("תת אנושיים") וגרמנים כ-Herrnvolk ("גזע עליון") הביא את הדיפלומטים הצ'כוסלובקים לראות בגרמניה הנאצית איום קיומי ומיידי.
בשנת 1928 רכשה סין מסקודה תחנת כוח הידרואלקטרית ובשנת 1933 רכשה ממנה מכונות למפעל לעיבוד סוכר. כחלק מהמאמץ לגוון את מקורות הנשק מכיוון שהמנהיג הסיני צ'יאנג קאי שק לא רצה להיות תלוי באופן גלוי בגרמניה (המוכרת הגדולה ביותר של כלי נשק לסין עד שנת 1938), קצינים סינים ביקרו באופן קבוע בצ'כוסלובקיה בנוגע למשימות קניית נשק משנת 1932 ואילך. בשנת 1932 ביקר ה.ה. קונג, שר האוצר הסיני, בצ'כוסלובקיה כדי לבדוק את מפעלי החימוש בפלזן וברנו. בניסיון להפחית את התלות בגרמניה כמקור נשק, ליאנג עודד קצינים סינים לבקר בצ'כוסלובקיה כדי לקנות שם נשק. ליאנג הצעיר נזכר כשגדל בפראג שאביו לקח אותו לטיולים בפארק סטרומובקה ודיבר על ההשלכות הגאופוליטיות של שינויים בכוח באירואסיה.
1949–1988
היחסים בין הרפובליקה העממית של סין לצ'כיה החלו ב-6 באוקטובר 1949 כאשר צ'כיה הייתה חלק מצ'כוסלובקיה. בשנת 1960, במהלך הפיצול הסיני-סובייטי, צ'כוסלובקיה במשותף עם מדינות הלוויין הסובייטיות האחרות צידדה בברית המועצות. בשנת 1953 נשלחו שני יוצרים צ'כוסלובקים, ולדימיר סיס והצלם יוסף וניש, לטיבט כדי לצלם סרט תיעודי על בניית כביש מהיר המקשר בין טיבט לאזור סצ'ואן הסיני. הסרט התיעודי שהתקבל, Cesta vede do Tibetu (הדרך מובילה לטיבט) תפס היבטים רבים של התרבות הטיבטית המסורתית יחד עם מנזרים בודהיסטים שנהרסו במהלך מהפכת התרבות. בשנת 1968 גינתה סין בתוקף את הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. ב-23 באוגוסט 1968 נשא ראש הממשלה ושר החוץ ג'ואו אנלאי נאום בשגרירות רומניה בבייג'ינג, והאשים את ברית המועצות ב"פוליטיקה פשיסטית, שוביניזם רב עוצמה, אגואיזם לאומי, ואימפריאליזם חברתי". ג'ואו השווה את הפלישה לצ'כוסלובקיה בשנת 1968 עם מדיניותו של היטלר כלפי צ'כוסלובקיה בשנים 1938–1939 ועם המדיניות האמריקנית בווייטנאם. בנאומו, ג'ואו התקרב מאוד לדחוף את הצ'כים והסלובקים לנהל מלחמת גרילה נגד הצבא האדום. הסינים התנגדו למדיניות "האביב של פראג" של אלכסנדר דובצ'ק, שהואשם בהיותו "רוויזיוניסט", מאחר שמאו דזה-דונג התנגד לחלוטין למה שמכונה "דוקטרינת ברז'נייב" במסגרתה החזיקה ברית המועצות את הזכות להתערב אם מדינה קומוניסטית חורגת מהקומוניזם כהגדרתו של ברית המועצות, שלדעתו עשויה להיות מיושמת כלפיו. לאחר הפלישה הסובייטית, הביקורת העקרונית שהובעה על דובצ'ק על ידי התקשורת הסינית הייתה שהוא "נכנע" במקום לנהל מלחמת גרילה כפי שמאו רצה שיעשה. העובדה שהסינים גינו את דובצ'ק על שיזם את הרפורמות באביב של פראג, הציבה קשיים מסוימים לתעמולה הסינית לאחר הפלישה הסובייטית. כתוצאה מכך, התעמולה הסינית נטתה להתמקד בזכותם המופשטת של העמים לפתח סוציאליזם כפי שהם ראו לנכון למדינותיהם במקום המדיניות המסוימת בה נוקט דובצ'ק. בהקשר זה, דובצ'ק גונה על ידי התקשורת הסינית על העתקת "הרוויזיוניזם" שכבר נהג בברית המועצות, שלפי התקשורת הסינית חרג מקומוניזם תקין מאז מותו של סטלין בשנת 1953. התקשורת הסינית טענה כי נכון היה לדבר על "חבר העמים סוציאליסטי" במהלך חייו של סטלין, אך לאחר מותו, סין תחת מאו נותרה נאמנה לקומוניזם אמיתי בעוד ברית המועצות וכל מדינות מזרח אירופה למעט אלבניה סטו מקומוניזם תקין. בתקופות שונות השוו התקשורת הסינית את התפיסה הסובייטית של "חבר העמים הסוציאליסטי" במזרח אירופה ל"תחום השגשוג המשותף של אסיה הגדולה במזרח אסיה", "המסדר החדש באירופה" הנאצי, וה"קהילה עולמית חופשית" האמריקנית. ב-26 באוגוסט וב-5 בספטמבר 1968, הגישו הסינים רשמית מחאה נגד הכוחות הסובייטים בפראג על ידי דיפלומטים סינים. היחסים בין פראג לבייג'ינג נותרו קרים עד שנת 1987 כאשר ראש ממשלת סין ג'או זיאנג ביקר בצ'כוסלובקיה בביקור רשמי.
1989–הווה
צ'כיה הפכה למדינה עצמאית ב-1 בינואר 1993, וממשלת סין הרחיבה את היחסים הדיפלומטיים. עם פירוק צ'כוסלובקיה בשנת 1993, אנשי ממשל משני הצדדים חתמו והחליפו הערות להכרה באמנות ובהסכמים שנחתמו בין סין לרפובליקה הפדרלית לשעבר של צ'כוסלובקיה, אשר ממשיכים להיות מאושרים ומחייבים. היחסים בין סין לצ'כיה היו מתוחים תחת נשיאותו של ואצלב האוול שתמך מאוד במתנגדי הסינים והיה חבר של הדלאי למה.
היחסים הדו-צדדיים שקעו לשפל בשנת 1995, כאשר צ'כיה אפשרה לליאן צ'אן ולפקידים ממשלתיים טאיוואניים אחרים לערוך ביקור ממלכתי במדינתם. צ'כיה גם תמכה בגלוי בכניסתם מחדש של שתי המדינות הסיניות לאו"ם. בתחילת 1996 היחסים בין שתי המדינות השתפרו כאשר צ'כיה בראשותו של ואצלב קלאוס אישרה מחדש את מדיניות סין האחת.
מילוש זמאן, שכיהן כראש ממשלת צ'כיה בין השנים 1998–2002 ומשמש כנשיא מאז 2013, ניסה ליצור קשרים הדוקים עם סין. הנציגות הפוליטית הצ'כית פתחה את עצמה בפני ממשלת סין בשנים 2013–2014 ל"דיפלומטיה כלכלית". עד 2019, התקרבות זו קיבלה תוצאות מעורבות, כולל כמה מחלוקות כלכליות ופוליטיות. ב-20 במאי 2009 חגגו סין וצ'כיה שישים שנות יחסים דיפלומטיים. ראש ממשלת סין, ון ג'יאבאו, נפגש עם נשיא צ'כיה ואצלב קלאוס וראש ממשלת צ'כיה, יאן פישר, לשיחות על שיפור הסחר הדו-צדדי, הגנת הסביבה ובניית אמון הדדי.
באוקטובר 2014 פגש נשיא צ'כיה מילוש זמאן את עמיתו הסיני שי ג'ינפינג בבייג'ינג. שי הביע כי ישאף להפעלה חדשה ביחסים הבילטרליים וזמאן התייחס לנושאים בנושא שיפור העסקים והתיירות בין שתי המדינות. זמאן גם הציע חיבור טיסה ישיר בין פראג לשנגחאי, והקים קונסוליה צ'כית חדשה בצ'נגדו, סצ'ואן. מאוחר יותר פגש זמאן גם את נציגי בנק סין וראש הממשלה לי קצ'יאנג.
הנשיא שי ג'ינפינג ביקר בצ'כיה בין התאריכים 28–30 במרץ 2016, בהזמנת הנשיא זמאן. זהו ביקורו הראשון של נשיא הרפובליקה העממית של סין בצ'כיה, והדגים את שיפור היחסים בין שתי המדינות. הסכם שותפות אסטרטגי בין שתי המדינות נחתם על ידי הנשיאים.
בשנת 2018 היחסים נפגעו כאשר ראש אבטחת הסייבר הצ'כי הזהיר מפני הסיכונים הכרוכים ברכישת ציוד טלקום מחברות סיניות כמו וואווי ו-ZTE.
ביקורו החמישי של זמאן בסין התקיים באפריל 2019. השיחות בין שי לזמאן התייחסו בעיקר למסחר, השקעות ויחסים כלכליים. באותה שנה העיר פראג, שתאומה עם בייג'ינג, הכריזה על תמיכה בטיבט. ההחלטה הכעיסה את בייג'ינג, שהפסיקה אז את ההסכם; פראג בתורה חתמה על הסכם עיר תאומה עם טאיפיי.
בינואר 2020 שלח שגריר סין מכתב לנשיא צ'כיה במחאה על נסיעתו הצפויה לטאיוואן של ירוסלב קוברה, יושב ראש הסנאט, כהפרה של מדיניות סין האחת. עתידם של סקודה, קבוצת האשראי הביתי וקלווירי פטרוף יהיו באיום אם הביקור יימשך. הביקור מעולם לא התקיים בגלל מותו של קוברה. במרץ 2020 דרש ראש ממשלת צ'כיה, אנדריי באביש מסין להחליף את שגרירה בשל מכתב האיום.
באוגוסט 2020 הוביל מילוש וויסטרצ'יל, נשיא הסנאט הצ'כי משלחת בת 90 חברים לטאיוואן. בתגובה, דובר משרד החוץ הסיני כינה זאת "מעשה נתעב" ודיפלומט סיני איים כי מילוש וויסטרצ'יל "ישלם מחיר כבד".
יחסי סחר
בשנת 2007 עמד הסחר הדו-צדדי בין סין לצ'כיה על 9.9 מיליארד דולר. באותה שנה הייצוא הסיני לצ'כיה עמד על 9.2 מיליארד דולר. היבוא של סין מצ'כיה הסתכם ב-700 מיליון דולר בשנת 2006.
בשנת 2016, הייצוא הצ'כי לסין עמד על 1.921 מיליארד דולר (1.19% מסך היצוא הצ'כי) והייצוא הסיני לצ'כיה עמד על 17.770 מיליארד דולר (12.66% מסך היבוא הצ'כי).
בשנת 2020 במהלך משבר הקורונה ייבאה צ'כיה 150,000 ערכות בדיקה מסין בעלות של 546,000 דולר. עם זאת, 80% מאלה נמצאו פגומים.
מדינות אדומות וכחולות (ארצות הברית)
תולדות המושג
לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000, קוד הצבעים המסורתי היה כחול לרפובליקנים ואדום לדמוקרטים, וזאת בניגוד לשאר העולם בו אדום משמש צבע של תנועות השמאל וכחול משמש צבע של תנועות הימין. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1984, הציגה חברת החדשות האמריקאית CBS נוצר השימוש הראשון בפרדיגמת הצבעים כחול לדמוקרטים ואדום לרפובליקנים. במערכות הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנים 1980 ו-1984 הציגה חברת החדשות ABC את המפלגה הדמוקרטית בצבע כחול ואת המפלגה הרפובליקנית בצבע אדום. אף אחת מן המפלגות לא ייחסה את הצבעים שיוחסו לה כצבעה הרשמי עד לבחירות 2000 לנשיאות ארצות הברית. בנוסף לצבעי הכחול והאדום המיוחסים לשתי המפלגות הגדולות, הצבע הצהוב מיוחס למפלגה נוספת שמתמודדת בבחירות או למועמד עצמאי. לדוגמה המפלגה הליברטריאנית מזוהה עם הצבע הצהוב, המפלגה הירוקה מזוהה עם הצבע הירוק ומפלגת החוקה מזוהה עם הצבע הסגול.
מדינות ואזורים המזוהים עם צבעים
רוב המדינות מזוהות באופן מסורתי עם צבע אדום או כחול מבחינה פוליטית. לדוגמה, אזור ניו אינגלנד מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית ועם הצבע הכחול, ודרום ארצות הברית מזוהה עם המפלגה הרפובליקנית והצבע האדום וכך גם מדינות המישור ומדינות ההר. מדינות כמו יוטה, ויומינג, טקסס, אלבמה, קנזס, אוקלהומה הן מדינות אדומות, ומדינות כמו קליפורניה, אורגון, וושינגטון הן מדינות כחולות (ואפילו מכונות בשל כך "החוף השמאלי") מלבדן, גם מרילנד, הוואי וניו יורק הן מדינות כחולות.
ויליאם גיבס מקאדו
ויליאם גיבס מקאדו הבן (באנגלית: .William Gibbs McAdoo, Jr; 31 באוקטובר 1863 – 1 בפברואר 1941) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקני. הוא היה חבר התנועה הפרוגרסיבית, והיה מקורב לנשיא וודרו וילסון: הוא היה מנהל מטה הבחירות של וילסון בבחירות בשנת 1912, התחתן עם בתו והיה מזכיר האוצר של ארצות הברית בתקופתו. הוא היה אחראי למימון מלחמת העולם הראשונה, ונתן הלוואות רבות למדינות ההסכמה. הוא גם היה נשיא איגוד הרכבות. בבחירות ב-1920 וב-1924, הוא היה המועמד המוביל בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, והיה סנאטור מטעם מדינת קליפורניה.
ראשית הקריירה הפוליטית
מקאדו נולד ליד מריאטה, ג'ורג'יה. הוריו היו הסופרת מרי פיית' פלויד (1832–1913) ועורך הדין ויליאם גיבס מקאדו האב (1820–1894). דודו, ג'ון דייוויד מקאדו, היה קצין במלחמת האזרחים האמריקנית ושופט בבית המשפט העליון של טקסס. כשאביו מונה להיות פרופסור באוניברסיטת טנסי, משפחתו עברה לנוקסוויל.
לאחר שסיים את לימודיו, מקאדו התחיל בקריירה כעורך דין והתחתן עם אשתו הראשונה, שרה פלמינג, ב-18 בנובמבר 1885, ונולדו להם שבעה ילדים.
בתחילת שנות התשעים של המאה התשע-עשרה, הוא איבד את רוב הונו כשניסה לחבר את מערכת הרכבות של נוקסוויל לחשמל. ב-1892 הוא עבר לניו יורק סיטי. בתחילת המאה העשרים, מקאדו תכנן פרויקט לבניית מנהרה שתחבר בין מנהטן לניו ג'רזי, כשהמנהרה תעבור מתחת לנהר הודסון. הפרויקט הסתיים ב-1908 והקנה לו אהדה רבה.
אשתו הראשונה מתה ב-1912. באותה השנה, הוא היה סגן יושב הראש של הוועידה הדמוקרטית הלאומית.
מזכיר האוצר של ארצות הברית
וודרו וילסון הצליח לשכנע את מקאדו להצטרף לפוליטיקה אחרי פגישה ביניהם ב-1910. מקאדו עבד במטה הבחירות של וילסון ב-1912, ולאחר ניצחונו של וילסון, מקאדו מונה לתפקיד מזכיר האוצר של ארצות הברית, משרה בה יכהן מ-1913 עד 1918.
ב-7 במאי 1914, הוא התחתן עם בתו של וילסון, אלינור. מקאדו הציע להתפטר לאחר שהתחתן איתה, אולם וילסון לחץ עליו להמשיך במאמציו ליצירת הפדרל ריזרב. מקאדו העביר את החוק שביסס את הפדרל ריזרב בדצמבר 1913.
לקראת פריצתה של מלחמת העולם הראשונה, בקיץ 1914, מקאדו נאלץ להתמודד עם משבר כלכלי חמור. לאחר שהמלחמה פרצה, משקיעים בריטים וצרפתים המירו את הנכסים האמריקניים שלהם בדולרים, אותו המירו לזהב על בסיס תקן הזהב. דבר זה היה עלול לגרום לירידה בערך הדולר ולשפל כלכלי. לאחר מכן האירופאים גם יצליחו לקנות חומרי גלם למלחמה במחיר זול. כדי למנוע שפל, מקאדו סגר את הבורסה לארבעה חודשים כדי למנוע מהאירופאים להמיר נכסים, ודבק באופן נוקשה בתקן הזהב. צעד זה מנע קריסה כלכלית, וגם הפך את ארצות הברית למעצמה כלכלית לראשונה בהיסטוריה. הצעד גם מנע חולשה כלכלית של מדינות ההסכמה בתחילת המלחמה.
המשקיעים לא הצליחו להמיר את נכסיהם, ולכן נאלצו להשתמש בכסף מהמדינות שלהם. כדי לשלם על החומרים שקנו לקראת המלחמה, הם שילמו לאמריקאים בשטרות חוב. ארצות הברית הפכה לראשונה לספקית הלוואות במעמד של אירופה.
כדי למנוע סגירות בנקים, מקאדו הפעיל את חוק אולדריץ'-ורילנד מ-1908, שאפשר לו להכניס עוד כסף למחזור.
קריירה מאוחרת
לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמה, מקאדו מונה לאחראי על איגוד הרכבות של ארצות הברית, תפקיד בו החזיק עד לסיום המלחמה בנובמבר 1918.
במרץ 1919, לאחר שעזב את תפקידו, מקאדו פתח משרד עורכי דין. הוא עזב את המשרד ב-1922 כדי להתמקד בפוליטיקה.
מקאדו ניסה לקבל את מועמדות מפלגתו לנשיאות פעמיים: ב-1920 הוא הפסיד לג'יימס מידלטון קוקס, וב-1924 לג'ון דייוויס, אף על פי שבשני המקרים הוביל בסיבוב הראשון. ב-1920, הביע מקאדו תמיכה בביטוח פציעות, דמי אבטלה ויום עבודה של שמונה שעות. הוא תמך גם בחוק שכר מינימום ובהתערבות ממשלתית בשוק העבודה.
כתומך נלהב בחוק היובש, המשלחת מניו יורק ושאר אנשי הצפון שהתנגדו לאיסור על אלכוהול מנעו את זכייתו ב-1920. ב-1924, זכה מקאדו לתמיכה מצד הקו קלוקס קלאן. הוא לא גינה את הקלאן. ב-1933 עד 1938 היה מקאדו סנאטור מטעם מדינת קליפורניה. ב-1934 הוא התגרש מאלינור, וחודשיים לאחר שחתמו על הסכם גירושין ביולי 1935, הוא התחתן עם דוריס קרוס בת ה-26.
מקאדו זכה לתשלום של 25,000 דולר מאדוארד דוני, איל נפט, והחזיר את הסכום לאחר שגילה על מעורבותו של דוני בשערוריות שוחד.
מותו ומורשתו
מקאדו מת מהתקף לב בוושינגטון, לאחר כניסתו לתפקיד של פרנקלין דלאנו רוזוולט בפעם השלישית. הוא נקבר בווירג'יניה. על שמו נקראה העיר מקאדו בטקסס.
מקאדו טען ש"זה בלתי אפשרי לנצח בור בוויכוח". בהתייחסו לוורן הרדינג, מקאדו אמר שהצהרותיו היו "צבא של משפטים פומפוזיים שמנסים לחפש רעיון".
אליס וודוורד
אליס בולינגברוק וודוורד (באנגלית: Alice Bolingbroke Woodward; 1862 – 1951) הייתה אמנית ומאיירת אנגלייה. אחת המאיירות הפוריות ביותר בתחילת המאה העשרים וידועה בעיקר בזכות עבודתה בספרות ילדים, ובזכות האיורים המדעיים שלה.
ביוגרפיה
הדבר איפשר לה להרוויח מספיק כסף כדי להתחיל את לימודיה בבית הספר לאמנות סאות' קנזינגטון, ומאוחר יותר בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר ואחריו באקדמיה ז'וליאן בפריז. היא למדה שיעורים באיור של ג'וזף פנל ומוריס גרייפנהגן, והקשר שלה עם פנל הוביל לעבודות בהוצאות ספרים ובחברה לאיור ספרי ילדים. היא המשיכה לאייר עבודות מדעיות לאורך הקריירה שלה.
אליס וודוורד נפטרה בשנת 1951.
אחותה, גרטרוד מרי וודוורד, עבדה גם בליטוגרפיה אנטומית, והייתה חברה לכל החיים של ביאטריקס פוטר.
בין השנים 1896–1900 עבדה בהוצאת הספרים בגלאזגו Blackie and Son Limited, ואיירה סדרת ספרי ילדים ובהם To Tell the King the Sky is Falling, הרפתקאות בארץ הצעצועים, Apple Red and Silver Bells. היא החליפה את אוברי בירדסלי כמאיירת, והשפיעה על המאיירת סיסלי מרי בארקר.
המו"ל הראשי שלה היה ג'ורג ' בל ובניו עבורם איירה את ספר התמונות של פיטר פן שכתב דניאל אוקונור, ויצרה 28 לוחות צבעוניים.
היא איירה את סיפוריהם של שתי אופרות של גילברט וסאליבן, את הרפתקאות אליס בארץ הפלאות של לואיס קרול ואת היופי השחור הקלאסי של אנה סוול. בין אחרוני ספריה היה כרך מיתוסים ואגדות האבוריג'ינים האוסטרלים אותם איירה בשנת 1930 בגיל 68.
וודוורד גם הציגה ציורים (של סצינות בנורמנדי ובנורפוק) עבודותיה הופיעו בלמעלה מ -80 פרסומים, כולל שחזורים של דינוזאורים בעיתון "Illustrated London News".
כדי להבדיל בין שני סוגי עבודותיה השונות, היא חתמה על כל האיורים שלה במונוגרמת פרפר, ואילו בעבודתה המדעית היא פשוט כתבה את שמה. עבודתה המדעית נודעה בדיוק שלה, הכרח בהמחשה טכנית. הרישומים שלה היו גם תמיד חיים, בין אם זה היה ציור של דגימה או שחזור של חיה פרהיסטורית.
מריו מוטץ'
מריו מוטץ' (בלוקסמבורגית: Mario Mutsch; נולד ב-3 בספטמבר 1984) הוא כדורגלן עבר לוקסמבורגי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
מוטץ' התחיל את הקריירה שלו בליגות הנמוכות של בלגיה. בקיץ חתם בקבוצת המילואים של אלמניה אאכן. בקיץ הוא הצטרף לאראו. ב-16 ביולי 2009 חתם במץ מהליגה הצרפתית השנייה. בשנת חתם בסיון ולאחר שנה חתם בסנט גאלן.
ביולי חתם בפרוגרס נידרקורן מליגת העל הלוקסמבורגית.
מוטץ' ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת לוקסמבורג נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006. ב-19 בנובמבר 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד שנגמר בתיקו 1-1. לזכותו של מוטץ' 78 הופעות בנבחרת ו-3 שערים. מוטץ' שימש כקפטן הנבחרת והוא שיאן ההופעות בנבחרת עם 102 הופעות.
אלקסי קופיו
אָלֶקְסִי קוֹפֵּיוֹ סַאנְצֶ'ס (בספרדית: Alexis Copello Sánchez; נולד ב-12 באוגוסט 1985) הוא אתלט קובני-אזרי, זוכה מדליית ארד באליפות העולם (ברלין 2009), אלוף המשחקים הפאן-אמריקאיים (גוודלחרה 2011) וסגן-אלוף אלוף אירופה (ברלין 2018) בקפיצה משולשת.
ביוגרפיה
ההצלחה הבינלאומית של קופיו החלה במשחקי מרכז אמריקה והקריביים בשנת 2006, שם זכה במדליית כסף. שנתיים מאוחר יותר זכה במדליית ארד באליפות מרכז אמריקה והקריביים באתלטיקה.
באולימפיאדת בייג'ינג סיים קופיו במקום 13 בקפיצה משולשת, כשקפץ למרחק של 17.09 מטר. בשנת 2009 זכה באליפות מרכז אמריקה והקריביים באתלטיקה.
מדליית ארד באליפות עולם
באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בברלין, גרמניה באוגוסט 2009 זכה קופיו במדליית ארד בקפיצה משולשת עם תוצאה של 17.33 מטר, אחרי פיליפס אידוו מבריטניה (17.73 מטר) ונלסון אבורה מפורטוגל (17.55 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בספטמבר אותה שנה סיים קופיו במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.47 מטר. באוקטובר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשחקים הפאן-אמריקאיים בגוודלחרה בתוצאה של 17.21 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה במרץ 2012 סיים קופיו במקום שביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.92 מטר. תוצאה זהה קבע באולימפיאדת לונדון (2012), שם סיים במקום השמיני.
טושימה
טושימה (ביפנית: 豊島区) הוא רובע במרכז העיר טוקיו שביפן. ברובע נמצאת תחנת רכבת מרכזית גדולה במיוחד וכמו גם אזור מסחר בולט המכונה "איקהבוקורו".
היסטוריה
הרובע נוסד ב-15 במרץ 1947, ואוכלוסיית הרובע הגיע לשיא בשנת 1965 כאשר הרובע הכיל בסביבות 370,000 תושבים. מאז ואילך כמות התושבים ברובע הולכת ודועכת ונכון ל-1 במאי 2015 אוכלוסיית הרובע מנתה כ-298,250 תושבים, בעוד שצפיפות האוכלוסין של הרובע הייתה 22,920 נפש לקמ"ר.
הרובע משתרע על פני 13.01 קמ"ר. כ-47% מהשטחים של הרובע הם אזורי מגורים, וכ-20% מהשטחים של הרובע הם אזורים מסחריים וציבוריים.
אוכלוסיית הרובע כללה ב-2015 כ-19,868 תושבים לא יפנים, המהווים כ-7.42% מסך תושבי הרובע, ועל כן טושימה הוא מהאזורים הכי קוסמופוליטיים בטוקיו. מתוך התושבים הלא יפנים שגרים בטושימה כ-56% הם ממוצא סיני, כ-20% הם ממוצא קוריאני, וכל היתר הם בעיקר ממוצא פיליפיני ואירופאי.
גמר ליגת האלופות 1998
גמר ליגת האלופות 1998 התקיים באמסטרדם ארנה באמסטרדם, הולנד ב-20 במאי 1998, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר ליגת האלופות לעונת היא ריאל מדריד הספרדית, שניצחה במשחק את יובנטוס מאיטליה בתוצאה 1–0.