cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האישה הבלתי-נראית (קומיקס)
דמותה של האישה הבלתי-נראית מדורגת במקום ה-66 ברשימת מאה גיבורי-העל הגדולים, לפי אתר IGN. את דמותה גילמה בסרטי הלייב אקשן "ארבעת המופלאים" ו"ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף" השחקנית ג'סיקה אלבה, את דמותה של סטורם בסרט האתחול גילמה השחקנית קייט מארה.
גואלטירו פרוקצ'יה
גואלטירו (גד) פרוקצ'יה (באיטלקית: Gualtiero Procaccia; 1913–1991) היה משפטן ישראלי, ממייסדי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב והדיקן הראשון שלה.
הוא נולד בפירנצה וסיים בה ב-1935 דוקטורט במשפטים. לימד באוניברסיטת פירנצה בין השנים 1935 ל-1936. לאחר מכן עלה לארץ ישראל, ובין השנים 1942 ל-1957 עבד כעורך דין פרטי בתל אביב. הוא היה מרצה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה. לאחר שבית הספר הפך לשלוחה של האוניברסיטה העברית בירושלים, נבחר פרוקצ'יה, בשנת 1961, לדיקן משנה של הפקולטה למשפטים, אחראי על לימודי משפטים בשלוחה בתל אביב. פרוקצ'יה לימד משפט רומי. בשנת 1968 הועלה באוניברסיטת תל אביב לדרגת פרופסור חבר. באותה שנה עמד בראש ועדת בדיקה שבחנה את פיטוריו של ד"ר מיכאל לוי והמליצה על ביטולם.
היה נשוי למרים אביליוביץ', ואב לאיתמר פרוקצ'יה, פיזיקאי, ולאוריאל פרוקצ'יה, משפטן.
האגה גיינגוב
האגה גיינגוב (באנגלית: Hage Geingob, נולד ב-3 באוגוסט 1941) הנשיא השלישי והנוכחי של נמיביה המכהן מאז מרץ 2015. הוא כיהן גם כראש ממשלת נמיביה בשנים 2012–2015 ובשנים 1990–2002. בשנים 2008–2012 הוא כיהן כשר התעשייה והסחר.
ביוגרפיה
גיינגוב נולד בדרום-מערב אפריקה. בשנת 1961 סיים קורס הכשרה בהוראה, והחל לעבוד כמורה במרכז המדינה. בסוף אותה שנה החליט לעזוב את נמיביה ולהגר לבוטסואנה על מנת לקבל הכשרה מקצועית טובה יותר. אמור היה לטוס לדאר א-סלאם שבטנזניה במסגרת הקונגרס הלאומי האפריקני, אך מטוסו פוצץ כשהיה על הקרקע בטרם ההמראה.
בשנת 1964 עזב לארצות הברית על מנת ללמוד באוניברסיטת טמפל שבפילדלפיה במדינת פנסילבניה, שם קיבל מלגה. למד לתואר ראשון ושני ביחסים בינלאומיים גם בניו יורק, בין השאר גם בניו סקול.
בשנים שלאחר מכן היה פעיל למען עצמאותה של נמיביה, דבר שהוביל למסעות רבים בכל רחבי ארצות הברית.
בשנת 1972 החל לעבוד באומות המאוחדות.
בשנת 1989 חזר לנמיביה, ועבד בצוות שניסח את החוקה הלאומית אשר אושרה בשנת 1990. בשנה זו גיינגוב נבחר לראש הממשלה הראשון של המדינה. בשנת 1995 נבחר לכהונה שנייה והחזיק בתפקיד זה עד שנת 2002. לאחר סיום תפקידו, לקח חלק בצוותים בינלאומיים שפיתחו את שיתוף הפעולה באזור.
בשנים 2008–2012 כיהן כשר התעשייה והסחר.
בשנת 2012 התמנה בשנית לתפקיד ראש ממשלת נמיביה, והחזיק בתפקיד עד 2015.
בשנת 2014 נבחר לנשיאות המדינה עם רוב מוחץ של כ-87%. בטקס השבעתו ב-21 במרץ 2015 השתתפו 15 ראשי מדינות.
קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
קרל הרביעי (בצ'כית: .Karel IV, בגרמנית: .Karl IV, בלטינית: Carolus IV; 14 במאי 1316 - 29 בנובמבר 1378) שנולד בשם ואצלב, היה המלך השני של בוהמיה מבית לוקסמבורג וקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
קרל היה בנו הבכור ויורשו של יוהאן מלוקסמבורג, שמת ב-26 באוגוסט 1346 ובכך ירש את רוזנות לוקסמבורג ואת הכתר של בוהמיה. ב-2 בספטמבר 1347 הוכתר קרל כמלך בוהמיה.
חיים
קרל נולד ליוהאן מלוקסמבורג ואליזבת מבוהמיה, בתו של וצלאב השני, מלך בוהמיה בפראג בשם ואצלב, שמו של אביה של אליזבת ומלך בוהמיה. בהכתרתו הוא בחר בשם המלכותי קרל אחרי ששהה בצרפת בחצרו של דודו שארל הרביעי, מלך צרפת.
קרל קיבל חינוך צרפתי והיה בקיא ב-5 שפות: לטינית, צ'כית, גרמנית, צרפתית ואיטלקית. כאשר נלחם לצד אביו באיטליה ב-1331 הוא רכש ניסיון קרבי. החל מ-1333 הוא ניהל את הארצות של הכתר הבוהמי בשל העדרו ומאוחר יותר החלשות ראייתו של אביו. קרל קיבל את התואר מרגרייב מוראביה, התואר המסורתי של יורש העצר, בשנת 1334. כעבור שנתיים הוא שלט בטירול בשם אחיו יאן יינדריך, מרקיז מוראביה ועד מהרה היה מעורב במאבק על השליטה ברוזנות זו.
כתוצאה מברית בין אביו והאפיפיור קלמנט השישי, האויב הבלתי-נלאה של לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, נבחר קרל כ"אנטי-מלך", או המלך המנוגד ללודוויג, על ידי חלק מהנסיכים הבוחרים בריינס (Rhens) ב-11 ביולי 1346. מאחר שקרל הבטיח להיות צייתן לאפיפיור קלמנט הוא ויתר ויתורים נרחבים לאפיפיור ב-1347. בין היתר אישר את בעלות האפיפיורות על שטחים נרחבים והבטיח לבטל את הצו של לודוויג כנגד קלמנט, לא לקחת חלק בעניינים איטלקיים, וכן להגן על הכנסייה.
בהתחלה, היה קרל הרביעי, בעמדה מאוד חלשה בגרמניה. לעיתים כונה בלעג "מלך הכמרים" (Pfaffenkönig) בשל הסיבות לבחירתו. בישופים רבים וכמעט כל הערים הקיסריות נותרו נאמנים ללודוויג מבוואריה. גרוע מכך, קרל תמך בצד הלא נכון במלחמת מאה השנים, שבה איבד את אביו ורבים מאביריו הטובים ביותר בקרב קרסי באוגוסט 1346. קרל עצמו נמלט פצוע משדה הקרב.
מלחמת אזרחים בגרמניה נמנעה כאשר לודוויג הרביעי מת ב-11 באוקטובר 1347, אחרי שסבל משבץ מוחי בזמן ציד דובים. בינואר 1349 פרטיזנים מבית ויטלסבאך ניסו להבטיח את בחירתו של גונתר פון שוורצבורג כמלך, אך היו לו רק מעט תומכים והוא מת ללא תשומת לב כעבור מספר חודשים. לאחר מכן, לא ניצבו בפני קרל איומים ישירים לטענתו לכס הקיסרי.
קרל ניצל את קשייהם של יריביו על הכתר ונבחר בשנית והוכתר באאכן ב-25 ביולי 1349 ועד מהרה היה לשליטה הלא-מעורער של האימפריה. מתנות והבטחות הביאו לתמיכתן של ערי הריין ושוואביה; נישואי ברית הבטיחו את תמיכתו של בית הבסבורג; תמיכתו של רודולף השני, דוכס בוואריה, הרוזן הפאלאטיני של הריין, הובטחה אחרי שנשא את ביתו אנה, אחרי שהתאלמן ב-1348.
ב-1350 ביקר את המלך בפראג הטריבון הרומי קולה די ריינצו, שדרבן אותו ללכת לאיטליה, שם המשורר פטרארקה ואזרחי פירנצה התחננו לנוכחותו. קרל דחה בקשות אלה, שם את קולה בכלא לשנה, ואז הסגיר אותו לידי האפיפיור באביניון.
מחוץ לפראג, ניסה קרל להרחיב את אדמות הכתר הבוהמי, תוך שימוש בסמכותו הקיסרית לרכוש פייפים בשלזיה, בפאלאטין העליונה ובפרנקוניה. המחוזות האחרונים נהפכו ל"בוהמיה החדשה", שרשרת של אחזקות שנועדו לקשר את בוהמיה עם הטריטוריות של לוקסמבורג וארץ הריין. האחוזות הבוהמיות לא היו מוכנות לתמוך בקרל ביוזמות אלו. כאשר ניסה קרל לקבוע את החוק הבוהמי בקרולינה המלכותית ב-1355 הוא נתקל בהתנגדות חדה. אחרי נקודה זו מצא קרל לנכון לסגת במאמציו למרכוז ("צנטרליזיציה").
בחזרתו תפס קרל את הממשל של האימפריה, שרק החלה להתאושש מהמוות השחור, ואז הוציא את בולת הזהב של 1356 שבה הוסדרה בחירת המלך. את מוראביה הוא נתן לאחד מאחיו, יוהאן היינריך, ואת רוזנות לוקסמבורג הפך לדוכסות ונתן לאח שני, ואצלב, מלך הרומאים. קרל לא חדל במאמציו להבטיח טריטוריות אחרות ולחזק את המלוכה הבוהמית. למטרה זו הוא רכש חלק מפאלאטין העליונה של הריין ב-1353, וב-1367 סיפח את לוסטיה התחתונה לבוהמיה וקנה אחוזות נוספות בחלקים שונים של גרמניה. עם מותו של מיינהרד השלישי, דוכס בוואריה העליונה ורוזן טירול ב-1363, בוואריה העליונה נלקחה בידי בניו של הקיסר לודוויג הרביעי, וטירול על ידי רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה. שתי תביעות אלה התקבלו על ידי קרל שהבין שאם ימותו משפחות אלה הטריטוריות יעברו לבית לוקסמבורג. באותו זמן הובטחה לו ירושת מרקיזות ברנדנבורג, אותה הוא השיג עבור בנו ואצלב ב-1373. הוא גם זכה בחלק ניכר משטחי שלזיה, בחלקו מירושה של אשתו השלישית, אנה פון שוויידניץ, בתו של הנריק השני, דוכס שווידניצה. ב-1365 ביקר קרל את האפיפיור אורבנוס החמישי באביניון ולקח על עצמו ללוותו לרומא; ובה בעת הוכתר כמלך בורגונדי בארל.
מסעו השני לאיטליה התרחש ב-1368, אז נפגש עם האפיפיור אורבנוס השישי בויטרבו, והיה נצור בארמונו בסיינה, ועזב את הארץ לפני סוף שנת 1369.
בערוב ימיו, התערב קרל אך במעט בענייני גרמניה מעבר להבטחת בחירתו של בנו, ואצלב, כמלך הרומאים ב-1376, ובניהול משא ומתן על שלום בין הליגה השוואבית ומספר אצילים ב-1378. אחרי שחילק את נחלותיו בין שלושת בניו, הוא מת ב-29 בנובמבר 1378 בפראג, שבה נקבר. קרל מת משיגדון, שהייתה מחלה נפוצה אז. לזכרו הוקם פסל בעיר ב-1848.
מורשת והשגים
בנוסף הוא ארגן את המדינות השונות באימפריה לקונפדרציות שחיו ביניהן בשלום. הערים הקיסריות שגשגו עקב כך. הקונפדרציה השוואבית-לנדפריד מ-1370 הורכבה כמעט רק מערים קיסריות חופשיות. באותו זמן, הליגות אורגנו והונהגו על ידי הכתר וסוכניו. כמו עם הבוחרים, הערים ששירתו בליגות אלה קיבלו פריבלגיות (זכויות יתר) כדי לסייע להן לשמור את השלום.
קרל הרביעי הבטיח את שליטתו על גבולותיה המזרחיים של האימפריה על ידי הסכמים עם בית הבסבורג ורכישתה של ברנדנבורג. הוא גם תבע והשיג שליטה קיסרית על מדינות הצלבנים של פרוסיה וליבוניה.
פטרונות על תרבות ואמנות
קרל הרביעי הפך את פראג לבירת האימפריה, וסירב לבקשת פטרארקה לעבור לרומא. קרל יזם מפעלי בנייה רבים בפראג, רבים מהם נושאים את שמו: אוניברסיטת קרל, גשר קרל וכיכר קרל. מצודת פראג וקתדרלת ויטוס הקדוש (בתקופת האדריכל פטר פארלר) זכו לפיתוח רב בתקופתו. כמו כן, מאז תקופתו של קרל, פרח תחום איור כתבי ביד בפראג. בצ'כיה של היום קרל עדיין זוכה ליחס של "אבי האומה" (otec vlasti), תואר שנטבע לראשונה על ידי אדלברטוס רנקוניס דה אריציניו בהלווייתו.
לקרל הרביעי היו קשרים חזקים גם לנירנברג, שבין חומותיה שהה כ-52 פעמים וכך חיזק את המוניטין שלה בין הערים הגרמניות. קרל היה הפטרון של כנסיית פראואנקירכה, שנבנתה בשנים 1352–1362 (כנראה בתכנונו והשגחתו של האדריכל פטר פארלר) ששימשה את החצר הקיסרית לפולחן בזמן שהותה בעיר.
המדיניות הקיסרית של קרל התמקדה בתחום הפעיל והמשתנה ונטשה את האידיאל הנישא של האימפריה כמונרכיה האוניברסלית של שלטון הנצרות. ב-1353 הוא העניק את לוקסמבורג לאחיינו, יובסט ממוראביה. הוא ריכז את מאמציו בעיקר על פיתוח כלכלי ואינטלקטואלי של בוהמיה, שבה הוא ייסד אוניברסיטה ב-1348 ועודד את ההומניסטים הראשונים.
לקרל היו חילופי דברים עם פטרארקה, אותו הזמין לבקר בפראג, אך האיטלקי הדגול קיווה שקרל יעבור לגור ברומא וישחזר את המורשת של רומא העתיקה.
אחותו של קרל, בון מלוקסמבורג, נישאה לבנו הבכור של פיליפ השישי, מלך צרפת, לעתיד ז'אן השני, מלך צרפת ב-1335. בכך נהפך קרל לדודו מצד האם של שארל החמישי, מלך צרפת, שהתייעץ עמו במץ בזמן הז'אקרי של 1356. קשרי משפחה אלה הודגשו בפומבי כאשר קרל הרביעי ביקר את אחיינו בביקור מלכותי ב-1378, כמה חודשים לפני מותו. ניתן למצוא תיאור מפורט של האירוע, מועשר במיניאטורות, בעותק Grandes Chroniques de France של שארל החמישי.
גנאלוגיה
-->
משפחתו
קרל הרביעי היה נשוי ארבע פעמים לארבע נשים שונות.
אשתו הראשונה הייתה בלאנש מוולואה (1316-1348), בתו של שארל, רוזן ולואה, וחצי-אחות של פיליפ השישי מלך צרפת. נולדו להם שתי בנות:
אשתו השנייה הייתה אנה מבוואריה (1329-1353), בתו של רוזן הפלטינט שעל הריין, רודולף השני, דוכס בוואריה ונולד להם בן אחד:
אשתו השלישית הייתה אנה משוויידניץ (1339-1362), בתם של הנריק השני, דוכס שוויידניצה וקתרין מאנז'ו (בתו של קארוי הראשון, מלך הונגריה) ולהם נולדו שלושה ילדים:
אשתו הרביעית הייתה אליזבת מפומרניה (1345/7-1393), בתם של בוגיסלאב החמישי, דוכס פומרניה ואליזבייטה מפולין, בתו של קז'ימייז' השלישי, מלך פולין. היו להם שישה ילדים:
Paradise Tour
Paradise Tour הוא סיבוב ההופעות השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי, אשר נועד לקדם נועד לקדם את אלבומה Paradise. הסיבוב כלל הופעות בצפון אמריקה, אירופה, דרום אמריקה, אסיה, וכלל בסה"כ 94 הופעות. הוא החל ב-3 באפריל 2013 והסתיים ב-18 באוקטובר 2014.
סן איגנסיו מיני
היסטוריה
הכמרים חוסה קטלדינו וסימון מאסטה הקימו את המיסיון ב-1610 בגואירה שבמדינת פרנה שבברזיל של ימינו. בעקבות התקפות חוזרות ונשנות של בנדיראנטס פורטוגלים על המיסיון, הוא עבר ב-1632 לשטחה של ריו דה לה פלטה הספרדית, וב-1696 הועתק למיקומו הנוכחי, כ-60 ק"מ דרומית לפוסאדאס. הוא נקרא סן איגנסיו מיני ("קטן" בשפת הגוארני), כדי להבדילו ממיסיון גדול יותר בשם סן איגנסיו גואסו ("גדול"), שהוקם בסמוך למפלי האיגואסו.
במהלך המאה ה-18 הגיעה אוכלוסיית המיסיון לכ-4,500 תושבים, שניהלו קשרי מסחר ענפים עם שכניהם לאורך נהר הפרנה. ב-1767 גורשו הישועים מתחומי האימפריה הספרדית, וב-1817 נהרס המיסיון, בדומה למיסיונים רבים אחרים באזור, במהלך מלחמת העצמאות הארגנטינאית. קבוצת בני גוארני בהנהגתו של קריסטלדו ניסתה להתיישב מחדש במקום, אך עקב התקפות מצדה של פרגוואי, נטשה אותו לגמרי ב-1821.
סן איגנסיו מיני כיום
לאחר שנהרס, החלה צמחייה לכסות את שרידיו. ב-1897 נתגלה מחדש וב-1903 עמד המשורר הארגנטינאי לאופולדו לוגונס בראש משלחת שחקרה את המקום. עבודות שיקום ושחזור החלו ב-1940.
סן איגנסיו מיני הוא בין המיסיונים שסבלו מהנזקים הפחותים ביותר מבין המיסיונים הרבים שהוקמו בתחומיהן של ברזיל, ארגנטינה ופרגוואי של ימינו. בשנת 1984 הכריז עליו אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, יחד עם שרידיהם של שלושה מיסיונים נוספים באזור: נואסטרה סניורה דה סנטה אנה, נואסטרה סניורה דה לורטו וסנטה מריה לה מז'ור. בשל המצב הטוב יחסית בו נשמר, ובשל נגישותו, זוכים שרידי המיסיון למספר רב יחסית של מבקרים.
בין שרידי המיסיון ניתן להבחין בכיכר המרכזית, המוקפת בכנסייה, בית העירייה, מנזר, בית קברות ומספר בתים נוספים. הכנסייה, שאורכה 74 מטרים ורוחבה 24 מטרים, נבנתה מאבן חול אדמדמה, המצויה באזור. רוחב הקירות היה כשני מטרים, והוא אפשר למבנה להישאר יציב חרף השימוש בחומר בנייה עדין יחסית. הרחוב הראשי מוביל מהכיכר לכניסה הראשית, מצפון. רבים מהמבנים במיסיון נבנו בהשפעת סגנון הבארוק.
ג'ון סדג'וויק
ג'ון סדג'וויק (אנגלית: John Sedgwick; 13 בספטמבר 1813 – 9 במאי 1864) היה מורה, קצין בצבא ארצות הברית ולאחר מכן גנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. מותו בקרב ספוטסילבניה היא דוגמה בולטת לסיפור אירוני.
סדג'וויק הוא אחד מאחד-עשר הקצינים בדרגת מייג'ור גנרל בצבא האיחוד שנהרגו במלחמת האזרחים, והוותיק ביניהם בדרגה זו. מייג'ור גנרל ג'יימס ב. מקפירסון, שפיקד על ארמייה כשנהרג, הוא בעל התפקיד הבכיר ביותר בצבא האיחוד שנהרג במלחמה.
חייו
סדג'וויק נולד בעיירה קורנוול שבקונטיקט. הוא נקרא על שם סבו, ג'ון סדג'וויק (אחיו של תאודור סדג'וויק), שהיה גנרל במלחמת העצמאות של ארצות הברית ושירת לצד ג'ורג' וושינגטון. לאחר שלימד במשך שנתיים הצטרף לאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית, סיים אותה ב-1837 במקום ה-24 מתוך 50, והוצב כלוטננט בזרוע הארטילרית של צבא ארצות הברית. הוא השתתף במלחמות סמינול, ובמהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו קודם פעמיים עד לדרגת מייג'ור. לאחר שחזר ממקסיקו הוא הועבר לחיל הפרשים ושירת במלחמת יוטה, מלחמות האינדיאנים ובפעולת העונשין נגד שבט השאיין ב-1857.
בקיץ ובסתיו של 1860 פיקד סדג'וויק על משלחת שמטרתה הייתה להקים מבצר חדש על הנהר סאות פלאט, באזור שבו שוכנת כיום קולורדו. הוא התקשה בהעברת האספקה שהייתה אמורה להגיע באמצעות שיירת עגלות מהמבצר הקרוב בקנזס, אך הצליח להקים מבני מגורים עבור אנשיו לפני שהשתרר מזג אוויר קר ולא נוח. המבנים הללו הוקמו בעיקר מאבן עם גגות ודלתות מעץ. מבצר זה היה מרוחק מאוד, כיוון שכמעט ולא היו בנמצא מסילות רכבת ממערב למיסיסיפי, והתקשורת עם סנט לואיס וקנזס סיטי התבצעה בעיקר באמצעות סירות ששטו בנהר ומערבית לו באמצעות שיירות עגלות וסוסים.
בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית שירת כקולונל וכעוזר למפקח הכללי של מחלקת הצבא של וושינגטון. הוא החמיץ את תחילת המלחמה בקרב בול ראן הראשון, כיוון שהתאושש מכולרה. הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל ב-31 באוגוסט 1861, ופיקד על הבריגדה ה-2 בדיוויזיה של מייג'ור גנרל סמואל היינצלמן בארמיית הפוטומק, ולאחר מכן על דיוויזיה משל עצמו במערכת חצי האי שהתרחשה בדרום וירג'יניה. הוא השתתף בקרב יורקטאון וקרב שבעת האורנים, ונפצע בזרוע וברגל במהלך קרב גלנדייל. ב-4 ביולי 1862 הוא קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
במהלך קרב אנטיאטם החליט מייג'ור גנרל אדווין סאמר, מפקד הגיס השני של ארמיית הפוטומק, לשלוח את הדיוויזיה של סדג'וויק למתקפה מסיבית ללא תגבורת מתאימה. הדיוויזיה של סדג'וויק נתקלה בכוחות הקונפדרציה תחת פיקודו של מייג'ור גנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון, התמודדה עמה בשלושה צדדים וספגה אבדות של כ-2,200 חיילים. סדג'וויק עצמו ספג פגיעה משלושה קליעים, בפרק כף היד, ברגל ובכתף, וחזר למערכה רק אחרי קרב פרדריקסברג.
ב-26 בדצמבר 1862 פיקד סדג'וויק למשך זמן קצר על הגיס השני והגיס התשיעי, ולאחר מכן על הגיס השישי של ארמיית הפוטומק, אותו הוביל עד מותו ב-1864. במהלך קרב צ'נסלורסוויל נקטו כוחותיו בפעולת מנע בפרדריקסבורג, ובמקביל לכך תמרנו ארבעת הגייסות של מייג'ור גנרל ג'וזף הוקר, ופנו נגד הצד השמאלי של כוחותיו של רוברט לי. סדג'וויק התעכב בנקיטת פעולה התקפית, אך לבסוף חצה את נהר רפאהאנוק ותקף את הכוח הקטן של מייג'ור גנרל ג'ובאל ארלי במרי'ז הייטס (Marye's Heights). הוא נע מערבה באיטיות על מנת לחבור לכוחותיו של הוקר וללכוד בין שניהם את לי, אך נתקל בחלק מהגיס השני של לי (בפיקודו של ג'יימס סטיוארט), שלחם בו בקרב כנסיית סיילם ואילץ אותו לסגת בחזרה מעבר לרפאהאנוק.
כוחותיו של סדג'וויק הצטרפו לקרב גטיסברג רק ב-2 ביולי, וכתוצאה מכך רק יחידות מעטות יכלו ליטול חלק בהתקפות הנגד האחרונות של האיחוד בוויטפילד. במערכת אוברלנד של 1864 היו כוחותיו בצד הימני בקרב ויילדרנס, והתגוננו מפני תקיפות של הגיס השני בפיקודו של ריצ'רד אוול.
סדרת אירועים מוזרה הובילה למותו של סדג'וויק בתחילת קרב ספוטסילבניה, ב-9 במאי 1864. הגייסות שלו התקדמו בזהירות מול האגף השמאלי של קווי ההגנה של הקונפדרציה, והוא עצמו כיוון את העמדות הארטילריות. הצלפים של הקונפדרציה היו במרחק של כתשע מאות מטרים מסדג'וויק, והיריות שלהם גרמו לחברי המטה ואנשי הארטילריה שלו להתכופף ולחפש מחסה. סדג'וויק צעד בגלוי ונטען כי אמר "מה? אנשים מתרוצצים כך מפני קליעים בודדים? מה תעשו כשהם יפתחו באש לאורך כל הקו? אני מתבייש בכם. הם לא יכולים לפגוע גם בפיל ממרחק כזה". למרות הנזיפה הזו אנשיו המשיכו לנסות להסתתר, והוא חזר ואמר "אני מתבייש בכם, בורחים ככה. הם לא יכולים לפגוע בפיל ממרחק כזה". שניות אחדות לאחר מכן הוא נפל קדימה עם חור קליע מתחת לעינו השמאלית. כשיוליסס גרנט שמע על כך הוא אמר "האם הוא באמת מת?"
הוא נקבר בבית הקברות קורנוול הולו שבעיר הולדתו. בפארק הצבאי הלאומי גטיסבורג הוקם פסל לזכרו ולכבוד הגיס השישי. מונומנט נוסף לזכרו של סדג'וויק נמצא בווסט פוינט. בקולורדו ובקנזס יש מחוזות הקרויים על שמו, כמו גם בית ספר תיכון בפורט אורצ'רד שבמדינת וושינגטון, וכן עיירה בארקנסו.
קהילת יהודי צילץ
קהילת יהודי צילץ התגוררה בעיירה צילץ (ביאלה), (בגרמנית: Zülz בפולנית: Biała Prudnicka ) שבדרום פולין ולפני מלחמת העולם השנייה בשלזיה הגרמנית. צילץ היא עיירה קטנה, השוכנת בחלק הדרומי של פרובינציית אופולה במחוז פרודניק ליד הגבול עם צ'כיה. אוכלוסייתה מונה 2,426 תושבים (2019).
ראשית ההתיישבות היהודית בעיירה
ראשית ההתיישבות היהודית בצילץ מתרחשת בתקופת ההגירת היהודית מהמערב לשלזיה. הגל הראשון הגיע לשלזיה מהמאות ה-13 עד המאה ה-14. האזכורים הראשונים של יהודים החיים בצילץ היה בזמן פרעות "המגפה השחורה" (1349), אז נרשמו קרבנות יהודים בצילץ, (הזיהוי אינו וודאי). באזכור נוסף משנת 1427 נרשם שבאותה שנה יהודי בשם אברהם מהעיר ומשפחתו התיישבו בעיירה.
המאה ה-16
בשנת 1526 כששלזיה הוכפפה לשליטת קיסרי גרמניה, גם יהודי שלזיה היו בתחום השיפוט של האימפריה.
בשנת 1540 על רקע אווירה אנטי-יהודית דרשו תושבי העיירה והסוחרים להרחיק את היהודים מצילץ, במקביל האציל מארקגראף, ששלט בנסיכות אופולה, הוציא צו בשנת 1543 האוסר על יהודים לגור בגלביצה. לכן, תשע משפחות יהודיות עזבו את גלביצה והתיישבו צילץ.
בשנת 1562 אימצה מועצת הדוכסות של אופולה החלטה המחייבת יהודים למכור את בתיהם, לשלם את חובותיהם ולעזוב את הדוכסות תוך שנה. שליט העיירה צילץ, יאן קרישטוף פרושקובסקי, התערב למען היהודים שנותרו בצילץ. כתוצאה מכך, צילץ הפכה למקום היחיד באופולה שלזיה בו התאפשרה התיישבות יהודית חופשית. יהודים רבים התיישבו בעיירה ולכן היא נקראה: צילץ היהודית - Judenzüelz.
המאה ה-17
בשנת 1600 היו בצילץ 26 משפחות יהודיות. בבית העלמין היהודי במקום נקברו יהודים כמעט מכל שלזיה.
ב־13 באפריל 1601 קיבלה הקהילה היהודית זכות מיוחדת מהקיסר רודולף השני. על בסיס הסכם הזכויות המיוחדות, רשויות העיר היו מחויבות לספק הגנה משפטית ליהודים. הצו האימפריאלי גם אפשר ליהודים להתיישב בפרברי העיירה ניסה הסמוכה (נמצאת במרחק 30 קילומטרים מערבית מצילץ). מספר שנים מאוחר יותר, רכשו כמה מיהודי צילץ בתים ברובע היודי בניסה, הצטרפו לקהילת יהודי ניסה ועסקו במסחר זעיר. בשנות העשרים של המאה ה-17, הרוזן הנס כריסטוף פון פרושקובסקי, אישר פריבילגיות נוספות ליהודי צילץ. החוקרים משערים כי מעמדם המשפטי המיוחד של יהודי צילץ נגרם מכוחם הכלכלי.
במחצית השנייה של המאה ה -17 הקהילה היהודית בצילץ דאגה שגם יהודי קהילת לוגובק (Głogówek) הסמוכה (במרחק 17.9 קילומטרים מזרחית מצילץ) יקבלו פריבילגיות המשוות אותם לנוצרים. בפברואר 1672 קיבלה קהילת יהודי צילץ את ההודעה הקיסרית, שבה נכתב: "זכויות היתר של יהודי קהילת צילץ כוללות גם את יהודי קהילת יהודי גלוגובק". באמצע המאה ה -17, יותר מ -13% מהבניינים בעיירה היו של יהודי צילץ. מצבם של היהודים בצילץ השתפר עוד יותר על ידי הפריבילגיה האימפריאלית מה- 17 ביולי 1699, שאיפשרה להם לחיות בעיירה ולעסוק בחופשיות במסחר בכל דוכסות שלזיה.
המאה ה-18 והמאה ה-19
במאי 1713 הוציא הקיסר קרל השישי את צו הסובלנות (בגרמנית: Toleranzpatent), שאפשר ליהודים להתיישב בשלזיה לאחר ששילמו מס סובלנות מיוחד, הצו פטר את היהודים מגלוגובק וצילץ מתשלום המס. המאה השמונה עשרה הביאה לגידול מהיר בגודל הקהילה היהודית בצילץ, שכבר הייתה עצמאית לחלוטין באותה תקופה. היו לקהילה בית כנסת מעץ ברחוב היהודים - Judengasse Street (הרחוב לא קיים יותר בצילץ), בית קברות, בית מדרש, הקהילה העסיקה רב ובית דין רבני.
במאה ה-18 נאלצו יהודי צילץ, להעביר לרשויות העיירה, מלבד מיסי סובלנות, לספק לעיר סחורות שונות.
במהלך מלחמת שלזיה הראשונה בשנת 1742, רוב שלזיה נכבש והוכפף לשלטון ממלכת פרוסיה. באותה שנה חיו בצילץ כ־1,000 יהודים.
ב־22 באפריל 1769 נשרף בית הכנסת שנבנה מעץ והבתים היהודיים הסמוכים אליו בשריפה גדולה. בשנת 1774 נבנה בית כנסת חדש וגדול, בסגנון בארוק מלבנים.
בשנת 1776, נגבו מהקהילה 144 מטבעות טאלר כמס סובלנות. באותה שנה הורו השלטונות הפרוסיים ליישב מחדש את כל היהודים החיים בגדה השמאלית של נהר אודר לצד ימין של הנהר (למעט יהודי קהילת צילץ) תוך חודש. במקומות החדשים הם יכלו לגור רק בכפרים ולא בערים.
בשנת 1780, חיו בצילץ 1001 יהודים (49.2% מכלל האוכלוסייה). באותה תקופה הם החזיקו 40 בתים בעיר (17% מכלל המבנים). בשנת 1782 התגוררו בביאלה 1061 יהודים (52.5% מכלל האוכלוסייה). זו הייתה העיירה היחידה שהייתה אז בגרמניה עם רוב יהודים. יהודי המקום כינו את עירם בעברית "מקום צדק" או עיר של צדיקים.
בשנת 1787, השלטונות הפרוסיים ביטלו את הצווים להעתקת היהודים לאזורים הכפריים. מכיוון שהערים שנעזבו סבלו מאוד מהפסדים כלכליים. באותה שנה התגוררו בצילץ 1,366 יהודים (48% מכלל יהודי צילץ).
כניסתו של צו האמנציפציה בשנת 1812הביא לדעיכה הדרגתית של הקהילה היהודית בצילץ, כי רבים מיהודי המקום החלו לעבור לאזורים מפותחים יותר בשלזיה. ביניהם שמואל פרנקל, שעבר עם משפחתו בשנת 1827 לעיר פרודניק הסמוכה ומי שהפך לאחד התעשיינים הנודעים באירופה ובעולם בתחום אריגת בדי הפשתן ודמשק.
בשנת 1856 התגוררו בצילץ רק 411 יהודים. בשנות ה-40 של המאה ה-19 היהודים היוו 28.4% מאוכלוסיית צילץ.
המאה העשרים
תהליך ההגירה של יהודי צילץ לערים הגדולות נמשך בעשורים שלאחר מכן, והוביל להיעלמות מוחלטת של האוכלוסייה היהודית בעיר. בשנת 1910 עדיין היו בצילץ 20 יהודים ובשנת 1926 חיו בצילץ 9 יהודים בלבד.
בשנת 1925 נותרו בצילץ רק 14 יהודים, ובפנקס הכתובות והאירועים של העיירה צילץ שפורסם בשנת 1928 אין כל פרסום על פעילותו של ארגון יהודי כלשהו בעיירה. בשנת 1935 היו עדיין 12 יהודים בצילץ.
במהלך ליל הבדולח (09-10/11/1938), שרפו הנאצים את בית הכנסת הגדול של צילץ.
אין מידע על גורלם של היהודים האחרונים מצילץ, אך ניתן להניח כי הם נשלחו לאחד ממחנות העבודה בכפייה, ולאחר מכן גורשו ב"צעדת המוות" למחנות ההשמדה הנאצים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקהילה היהודית בצילץ לא התאוששה.
נכון לשנת 2021 יהודים לא גרים בעיירה.
חינוך בקהילה
בעיירה היו ישיבה וספרייה יהודית. ילדים ממשפחות יהודיות עניות יכלו ללמוד בישיבה. רק מורים יהודים היו מעורבים בניהול השיעורים. ספרי הלימוד הודפסו מאמצע המאה התשע עשרה בבית הדפוס העברי שהיה בעיירה.
מלאכה ומסחר
מושל צילץ יאן קרישטוף פרושקובסקי ביקש מהקיסר להשאיר את היהודים החיים בעיירה ובכפרים הסובבים אותה. הוא העריך את הפוטנציאל הכלכלי שהקהילה היהודית הביאה לחיי העיירה. זו הייתה גם הסיבה לכך שיהודים רבים הגיעו לצילץ מהעיירות הסמוכות, בהן הרשויות עשו הכל כדי לגרש את היהודים. במסמכים היסטוריים משנת 1534 נכתב כי באותה תקופה "זרם האנשים לעיר היהודית הלך וגדל ...", צילץ נקראה אז "צילץ היהודית - Żydowski Zülz". היהודים עסקו בעיקר בסחר בתבואות, ברוכלות, במלאכות זעירות, הלוואה בריבית ונֶשֶׁך.
תרומת הקהילה היהודית לפיתוח העיירה הייתה גדולה, שכן בשנת 1601 היהודים זכו בזכות מיוחדת מצד הקיסר רודולף השני עצמו, שהעניקה להם הגנה משפטית. הודות לכך הם יכלו להתיישב גם בפרברי העיירה ניסה הסמוכה. בשנים שלאחר מכן התיישבו שם בעיקר יהודים שעסקו במסחר זעיר.
המושלים הבאים של צילץ, היו ממשפחת הרוזן הפולני הנס כריסטוף פרושקובסקי (Proskowski). הם אישרו את הפריבילגיות הקודמות של יהודי המקום והמשיכו להגן עליהם מפני מחאות הבורגנות המקומית והחקיקה העוינת. בהתקבל הצו הבא מהקיסר לגירושם של יהודי העיירה, כריסטיאן פון פרוסקובסקי שלח בקשה לקיסר: "בשל העובדה שהיהודים גרים כאן מאתיים שנה, בבקשה, שיישארו עוד זמן רב יותר". עמדתם המיוחדת של בני משפחת פרושקובסקי נבעה ככל הנראה מיכולותיהם הכלכליות של יהודי הקהילה בעיירה. משפחת פרושקובסקי הגנה עליהם בתקופות הקשות של מלחמת שלושים השנים, עד 1699, אז הושוו זכויות הסוחרים יהודים לזכויות כלל הנוצרים בשלזיה. הודות לכך, הקהילה היהודית הצליחה להתפתח ומושלי העיירה נהנו מנוכחותם. יהודי צילץ סחרו בבדים, כלי עבודה ומכשירי ביתיים, צמר, שעווה, דבש ותחרה. לעיתים קרובות הם שילמו ביוקר על זכויותיהם. במאה ה-18, פרט לתשלומי מיסי הסובלנות, היהודים נאלצו לספק לעיר תבלינים, וכל שלוש שנים הם חויבו לשלוח לכומר המקומי בדים וגם חליפות כמורה. סוחרי העיירה היו בקשרי מסחר גם עם סוחרים מערים אחרות, כמו קרקוב, ירוסלב וורוצלב. המסחר עם סוחרי וורוצלב היה מאוד רווחי, עד שב־1736 הוקמה בוורוצלב נציגות קבועה של קהילת יהודי צילץ. את התפקיד מלא דוד משה, המכונה "השַׁמָּשׁ של צילץ".
במאה ה-19 רוב היהודים המקומיים היו סוחרים זעירים. בשנת 1840 היהודים היוו 28.4% מאוכלוסיית צילץ והיו בבעלותם 120 חנויות ודוכנים. באמצע המאה ה-19 פעל בעיירה בית דפוס עברי.
הודות לחוקי שוויון הזכויות משנת 1812 הושוו יהודי צילץ לאזרחים אחרים בממלכה הפרוסית. הם יכלו להתיישב ולעבוד באופן חופשי בכל מקום, הם הורשו לעסוק בתפקידי צווארון לבן ובתפקידי ממשל ברחבי המדינה. כתוצאה מכך הם התחילו להגר מצילץ למרכזים עירוניים גדולים יותר כגון העיר פרודניק הסמוכה וערים אחרות, שבהן סיכויי הפרנסה היו טובים יותר.
פנקס קהילת צילץ
הדבקות בחוקי ההלכה היהודית הייתה הדבק המאחד של הקהילה, היא הייתה גם הגורם שסיפק הגנה וביטחון לקהילה. חוקים אלה, והעונשים שהוטלו על אלו שיפרו אותם, תוארו בפירוט בפנקס הקהילה.
הפנקס, המתעד את השנים 1796 עד 1805, נכתב בבליל שפות הכולל גרמנית, יידיש ועברית. הוא מכיל את החוקים הרשמיים של הקהילה, כולל קריטריונים לקבלה לקהילה, קווים מנחים בסיסיים לאופן שבו יש לחיות את חיי היומיום, ומרשם לדרך הראויה לקבלת אישורי חתונה, כדרך לווסת את גידול האוכלוסין בהתאם לדרישות המשטר הפרוסי.
אחד האיסורים החמורים ביותר שקבעה המנהיגות היהודית בצילץ הוא האיסור על קיומם של משחקים, בין אם מדובר במשחקי קופסה, משחקי כלים או הימורים. על מי שתפסו מנהיגי הקהילה משחק משחקים השיתו את העונש החמור מכל: קנס כבד שישולם לקופת הקהילה.
הפנקס השמור בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי בספרייה הלאומית, מספק הצצה לחיי הקהילה העשירים שהתקיימו בעיירה ולמנהיגות שהקדישה את חייה לקהילה.
בית הכנסת
בשנת 1582, על פי צו אימפריאלי, היהודים נאלצו לעזוב את שלזיה. מאידך הם יכלו לגור בעיירות צילץ ובגלוגובק. מספר היהודים בצילץ גדל במהירות ועד תחילת המאה ה-19 מספרם בעיירה עלה על מספר הנוצרים. תחילה נבנה בית כנסת מעץ בשכונה היהודית יודנגאסה-Judengasse. משגדלה הקהילה היהודית, היהודים ניסו להרחיב אותו, אך שלטונות העיירה סירבו למכור להם את שטח האדמה להרחבת בית הכנסת. ב־22 בספטמבר 1769 פרצה שרפה ברחוב ובית הכנסת נשרף עם עוד 12 הבתים שהיו סמוכים אליו.
לאחר שריפת בית הכנסת הראשון, בשנת 1774 נבנה בית כנסת חדש וגדול מלבנים בסגנון הבארוק, ברחוב קאריספלאץ - Karisplatz (נכון ל-2021 רחוב וואלובה-Wałowa) מחוץ לשכונה היהודית וממרכז העיירה.
לאחר שניתנה ליהודים הזכות להתיישב בחופשיות בתחילת המאה ה-19 בכל שלזיה וגרמניה בכלל, יהודים רבים עזבו את צילץ לערים השכנות. ב־15 באוגוסט 1914 נשארו בעיירה יהודים בודדים ולמעשה הקהילה היהודית במקום חדלה להתקיים. הרבה מיהודי העיירה הצטרפו לקהילה היהודית בעיר פרודניק הסמוכה.
בית הכנסת נשרף במהלך ליל הבדולח על ידי הנאצים.
נכון ל־2021, במקום בו עמד בית הכנסת נמצא מגרש משחקים לילדים ואין במקום לוח זיכרון המנציח את בית הכנסת שהיה קיים במקום משנת 1774.
בית הקברות
בית הקברות בצילץ הוא בית הקברות היהודי העתיק ביותר בשלזיה ששרד ולא נהרס.
בית הקברות הוקם לפני שנת 1622. אישור על כך נתקבל על בסיס בדיקת אחת המצבות שנמצאה בפינה הצפונית-מערבית של בית העלמין, המצבה עשויה מאבן גיר גבישית ברוחב 62 סנטימטרים, גובה 89 סנטימטרים ועובי 7.5 סנטימטרים. הכיתוב בעברית על המצבה: פ"נ אישה אמיצה סגולה וחסודה, גברת אסתר, בתו של מלומד, מר שמחה (זכר צדיק לברכה) בשנת שפ"ב. (1621–1622)
בית הקברות של צילץ ממוקם במדרון המערבי התלול בדרום מערב העיירה (בעבר הוא היה מחוץ לעיירה), על גבעה הנקראת "התל" וגם "הגבעה היהודית". על ראש הגבעה יש מבנה עתיק מלבנים, שריד משער הכניסה המוביל לנקרופוליס. החורים בקירות השער זו עבודתם של שודדי עתיקות. קופת הצדקה לתרומות שהייתה עשויה מברזל, נעקרה מהשער, ובמקומה נשארה רק גומחה בו הייתה מותקנת קופת הצדקה.
לבית הקברות צורת מלבן צר, שמידותיו הן: אורך 188 מטרים רוחב 25 מטרים. הוא משתרע על שטח של 5.46 דונם.
בית העלמין המקורי היה קטן יותר והורחב כל העת עד תחילת המאה ה-19. לא רק יהודים מקומיים נקברו בבית הקברות הזה. נקברו בו גם יהודים ממקומות אחרים. בשנת 1914 האחריות על בית הקברות הועברה לקהילת יהודי העיר הסמוכה פרודניק. הקבורה האחרונה בו מתוארכת לשנת 1938.
שער הכניסה נבנה בתחילת המאות ה-17 וה- 18 ובשנת 1840 שופץ. באותה תקופה גם הוקף בית העלמין בגדר חדשה. הגדרות הונחו על עמודים העשויים מלבנים שהוצבו כל 5 מטרים. כמה מעמודים אלה עדיין קיימים. בשנת 1826 הוקם קבר גדול מלבנים מול השער; בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, מבנה הקבר נהרס לחלוטין. בפינה הצפונית-מזרחית של בית העלמין היה בית לוויות עם רמפה. גם הוא נהרס אחרי המלחמה. במהלך מלחמת העולם השנייה, ב־23 בפברואר 1943, הועברה רשמית זכות הקניין על בית הקברות לאגודה היהודית בגרמניה (Reichsvereinigung der Juden in Deutschland - אגודה שנוצרה בכפייה על ידי השלטונות הנאצים בגרמניה). ב־10 ביוני 1943, בית העלמין נלקח מהאגודה היהודית בגרמניה, על ידי השלטונות הנאצים והועבר לרשויות המס המקומיות. לאחר המלחמה היו מקרים רבים של שוד והרס בבית הקברות. אז נהרסה גדר העץ שחוזקה על ידי עמודי הלבנים, קופת הצדקה נעקרה משער הכניסה, מצבות רבות נגנבו ובית הלוויות נהרס.
עם השנים הטבע השתלט על בית העלמין, עצים ועשביה גדלו בין הקברים. סוגי העצים שצמחו הם מסוג: טיליה, ליבנה ואלמון שחור. מטפסים, דלויים ושיחי עוזרר. בחלקים מסוימים של בית הקברות הם יוצרים ג'ונגל אמיתי, המקשה על המעבר. רק חלק קטן מהמצבות נחשפו, על ידי צוותי ארכאולוגים שבדקו את המצבות. ישנם מקרים ששורשי העצים מבקעים את מצבות. ההערכה היא כי בבית העלמין בצילץ ישנם בין 1,000 ל־900 קברים.
על פי הרישומים שבוצעו באמצע שנות השמונים של המאה העשרים, נמצאו במקום, שלוש מצוות מהמאה השבע עשרה, 23 מצבות מהמחצית הראשונה של המאה השמונה עשרה, 190 מצבות מהמחצית השנייה של אותה המאה, 474 מצבות מהמחצית הראשונה של המאה התשע עשרה ו- 120 מצבות - מתחילת המאה העשרים (עד שנת 1938). אף על פי שמספר גדול של מצבות שרדו, קשה לגשת אליהן למרות קרבתו לעיר.
בסביבת בית הקברות ישנם שדות חקלאיים. בית הקברות מבוקר באופן ספורדי. אין סכנת ונדליזם ואו השלכת אשפה במקום.
שימור בית הקברות
אגודת התרבות והחינוך של צילץ מטפלת בבית העלמין כבר למעלה מ־20 שנה.
בשנת 2002, במשך מספר ימים, צעירים פולנים, אוקראינים וגרמנים סידרו את שטח בית העלמין. שגריר ישראל בפולין שבח וייס, ביקר במקום ונפגש עם משתתפי הקמפיין לשימור בית הקברות, Antyschematy - Biała 2002. הוא השתתף גם בטקס הנחת לוח לזכר תושבי העיירה היהודים במהלך ביקורו במקום.
בשנת 2004 הוענק פרס הארגונים היהודיים לטיפול ופיקוח על בית הקברות לדנוטה חינמן Danuta Hajneman, עובדת מרכז התרבות העירוני והקהילתי בצילץ.
ביולי 2006 הושלמו עבודות ניקיון בבית העלמין היהודי בצילץ, שתואמו ומומנו על ידי הקרן לשימור המורשת היהודית בפולין.
ב־30 בנובמבר 2007 השלימה הקרן לשימור המורשת היהודית בפולין את הכנת תיעוד השימור לבית העלמין ההיסטורי בצילץ (מחוז אופולה).
פרוטוקול ALOHA
פרוטוקול ALOHA הוא פרוטוקול תקשורת מחשבים שפותח על ידי נורמן אברמסון בשנת 1970 באוניברסיטת הוואי. פרוטוקול זה מציע דרך ייחודית בפשטותה לאפשר למספר משתמשים במקביל להשתמש בערוץ תקשורת משותף. עקרונותיו של ALOHA מהווים בסיס לפרוטוקול ה-Ethernet הנמצא בשימוש רחב כיום. הפרוטוקול נמצא גם בשימוש ברשתות תקשורת סלולרית.
רקע היסטורי
בשנת 1970, ביחד עם עמיתיו באוניברסיטת הוואי, נורמן אברמסון הגה שיטה חדשה לפתור את בעיית הערוץ המשותף. פרוטוקול ALOHA שימש בבניית רשת מחשבים אלחוטית, מבוססת חבילות הראשונה בעולם. שיטת ALOHA סימנה התפתחות משמעותית בהנדסת תקשורת אלחוטית ובהנדסת רשתות תקשורת. בעקבות עבודה זו, אברמסון קיבל בשנת 2007 את מדליית אלכסנדר גראם בל מארגון IEEE (המכון למהנדסי חשמל ואלקטרוניקה) "על תרומתו בפיתוח רשתות מחשבים מודרניות"
הפרוטוקול
פרוטוקול ALOHA הוא פרוטוקול תקשורת עבור שכבה שנייה (שכבת הקו) במודל שבע השכבות לתקשורת (מודל OSI). הפרוטוקול מתאר דרך להעביר מידע בצורת מסגרות על ערוץ תקשורת משותף למספר לקוחות. פרוטוקול אשר מאפשר למספר לקוחות לגשת לערוץ תקשורת משותף מכונה פרוטוקול גישה מרובה (Multiple Access protocol). הרעיון הכללי מאחורי ALOHA הוא פשוט: כל משתמש יכול לשדר על הערוץ מתי שהוא חפץ. במידה ויש התנגשות, המסגרות ששודרו נהרסו ויש לשדרם שנית במועד מאוחר יותר. מועד השידור החוזר נקבע בצורה אקראית כדי למנוע התנגשויות חוזרות. התנגשויות ניתנות לגילוי לאחר השידור, מאחר שכל התחנות מאזינות אחת לשנייה. בנוסף, מניחים שהערוץ נטול רעשים, כלומר נפילת חבילה מתרחשת רק בעקבות התנגשות עם חבילה אחרת.
ניתוח ביצועים
בכל פעם שלשתי מסגרות יש חפיפה בזמן השידור על הערוץ, תהיה התנגשות. למעשה, בהינתן שתי הודעות שמשודרות, מספיק שרק הביט האחרון של ההודעה הראשונה יתנגש עם הביט הראשון של ההודעה השנייה כדי ליצור התנגשות. עובדה זו יכולה לגרום לכמות גדולה מאוד של התנגשויות החל מעומס מסוים בכמות השליחות מלקוחות. השאלה הנשאלת אם כך היא: מה היא הנצילות שהפרוטוקול יכול לספק? נצילות הערוץ מוגדרת כיחס בין כמות המידע שהועברה (או גודל כל המסגרות שעברו בהצלחה, בביטים) לבין קצב השידור (או כמות הביטים הכוללת שעברה בערוץ). בוצע ניתוח של נצילות הערוץ עבור מופע הודעות חדשות פואסוני בקצב λ הודעות לשנייה, הגורר קצב הופעת הודעות בערוץ (כולל שליחות חוזרות) g, עבור אורך הודעה ממוצע T שניות ועבור הסתברות הצלחת שליחת הודעה. ניתוח זה מעלה נצילות: מה שגורר נצילות מקסימלית של 18%. זוהי נצילות מקסימלית נמוכה למדי, ברור שעבור ערוץ עמוס יחסית הפרוטוקול נידון לחוסר יציבות, מספר רב של שידורים חוזרים ותעבורה נמוכה. חרף כך, נצילות עשויה להספיק ואכן מספיקה, לאפליקציות רבות.
ALOHA מחורץ
בעקבות פרוטוקול ALOHA המקורי, עוצבו במשך השנים פרוטוקולים מבוססי ALOHA נוספים (Slotted ALOHA, CSMA ועוד) לכן ניתן לומר שכיום ALOHA למעשה מייצג משפחה של פרוטוקולים. בשנת 1972, הוצעה שיטה להכפיל את נצילות פרוטוקול ALOHA המקורי [Roberts,1972]. ALOHA מחורץ הוא פרוטוקול אשר מבוסס על הפרוטוקול שראינו, בהבדל אחד. במטרה להגדיל את נצילות הערוץ ולחסוך שידורים חוזרים, מוסיפים ל-ALOHA מנגנון סנכרון. סנכרון זה פירושו שצרכן יכול לשדר הודעה רק בזמנים מסוימים, במרחקים קבועים ושווים (רק בחריצים). עקב סנכרון זה נמנעות התנגשויות רבות ותפוקת הערוץ עולה משמעותית ממה שראינו ב-ALOHA הקלאסי, כי עכשיו הודעה שמגיעה לשידור תחכה עד להגעה לחריץ הבא ולא תתנגש בהודעות המשודרות בחריץ הנוכחי. הפעם:, מה שגורר נצילות מקסימלית של 37%. יש לציין שמנגנון הסנכרון איננו טריוויאלי ועשוי להוות מכשול אמיתי בהשגת התוצאות הללו במימוש הפרוטוקול על גבי מרחקים ארוכים.
נחשון (אוניית מעפילים)
נחשון הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה". שמה המלא של האונייה היה "נחשון – הקסטל", על שם הקרב על הקסטל שנערך על ידי חטיבת הראל של הפלמ"ח סמוך למועד יציאתה. נחשון הייתה אוניית המעפילים האחרונה שיצאה מצרפת לפני תום המנדט הבריטי בארץ ישראל.
"טדורנה" – ספינת דיג
"טדורנה" (Tadorne) נבנתה בשנת 1897. נבנתה כספינת דיג עשויה ברזל, מסוג "מכמורתן" נמוכה, שני תרנים, מכונות מאחור, 46 מטר אורך, 7.5 מטר רוחב, 4 מטר שוקע; הדחק של קצת פחות מ-400 טון; הנעה באמצעות פחם; מהירות 6–7 קשר והושקה בשם Tadorne. נבנתה בשנת 1897 (או 1907).
שימשה כספינת דיג באוקיינוס האטלנטי, שהפליגה למסעות ארוכים. היו בה מתקנים לאגירת מים ומחסני קירור. בעליה – צרפתי שעמד בראש קואופרטיב של דייגים.
רכש והכנה
האונייה נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' בלה רושל במפרץ ביסקאי, צרפת. הרכישה הייתה באמצעות מתווך צרפתי שרכש את הספינה ורשם אותה בשמו של רב החובל וייל – יהודי צרפתי, קצין בדימוס מהצי הצרפתי. נשאה דגל צרפת שלא הוחלף. ייתכן ושירות הביון הבריטי הדליף לצרפתים, כי הספינה מיועדת להברחת נשק למחתרת בספרד, כדי למנוע את הפלגתה. ולכן נערך עליה חיפוש, נמצא אקדח והיא עוכבה. האונייה הוכנה במקום רכישתה, ואחר כך הפליגה לאורך החוף למיצר בוניפציו, בין סרדיניה לקורסיקה, לסידורים נוספים. אנשי המוסד לעלייה ב' נתנו לה שמות צופן: תמר וקסטל.
לקראת הפלגת ההעפלה האונייה הייתה מצוידת בשתי סירות גומי ל-45 בני אדם כל אחת, וסירת עץ קטנה ל-14 בני אדם. הותקנו בה סידורי לינה ושירותים. העצים לבנייה הובאו ממחסני המוסד לעלייה ב' במרסיי. רב החובל ו-14 הימאים לצדו היו צרפתים. מפקד האונייה היה איש הפלי"ם יוסף אלמוג, ולצדו המלווים האחרים: ישראל שינקמן - מתנדב מארצות הברית, מכונאי – משה, שליח תנועה באירופה, דרום אפריקאי במוצאו, ומיכאל גצוביץ שגויס לפלי"ם מקרב המעפילים עוד בהפלגה הראשונה.
המעפילים
כ-550 המעפילים נאספו במחנה ליד בנדול (Bandol), ממחנות שארית הפליטה בדרום צרפת, רוכזו בו מספר ימים לפני ההפלגה. היו חברי תנועות נוער ומפלגות: מפא"י, פועלי ציון, התאחדות, נוחם – 138; דרור, הנוער לאחדות העבודה, פח"ח – 138; השומר הצעיר – 102; איחוד, הנוער הציוני –67; המזרחי – 22; בית"ר – 8; שונים – 75; 346 גברים ו- 204 נשים וביניהם 13 ילדים עד גיל 13; 89 בני נוער בגיל 18. אל האונייה שעגנה בחוף בנדול, הגיעו ברגל ב-13 באפריל בשעה 23:00. הם הועברו בסירות ובחבלים לספינה, שעגנה במרחק כ־200 מטר מן החוף.
ההפלגה הראשונה
העלאה ראשונה של כ-530 מעפילים נערכה בתחילת מרץ 1948. בהסתר, באמצעות סירות גומי.
ב-13 במרץ עלתה על שרטון צפונית לאנציו. בין איטליה לקורסיקה נתקעה הספינה בלב ים עם מנוע מקולקל. פגשה את אוניית המפעילים "יחיעם" שיצאה ב-10 במרץ מפורמיה באיטליה, כשעל סיפונה 236 מעפילים.
מעפילי "נחשון" הועברו ל"יחיעם", היחיעם המשיכה בדרכה לחופי ארץ ישראל והנחשון חזרה ריקה לבנדול. לפני ההפלגה השנייה הוחלף שמה מטדרונה ל"נחשון הקסטל".
ההפלגה השנייה
ב-14 באפריל הפליגה עם שחר. כשביקשה הספינה לצאת מהנמל, נכרך חבל סביב המדחף. לאחר כמה שעות שוחרר המדחף. מבנדול שטה האונייה לאורך החוף הצרפתי, ליד טולון (Toulon), ומשם בנתיב הרגיל לארץ ישראל.
מדיווחים צרפתיים עולה כי ב-14 באפריל נעצרה ספינת מעפילים ל-24 שעות ליד חוף לקטיאן בסביבת טולון עקב תקלה במנוע. לבסוף הפליגה ללא עזרה. ב-21 באפריל דווחה הספינה כי אזלו מי הקירור למנועים, ויש צורך ב-30 (נתון טעון אימות) טון מים. הספינה ביקשה רשות להיכנס לנמל בכרתים כדי להצטייד במים. באותו יום ניסו שלוש משחתות צרפתיות לתפוס את הספינה, שנראתה ליד טולון. תקלה נוספת במנועים גרמה להוראה להעביר את מעפילים לספינה "משמר העמק"" ("מיכל") אך הדבר לא התבצע.
עימות עם הבריטים
גילוי בריטי אירע ב-24 באפריל התקרבה משחתת בריטית, אולם לא נעצרה, והמשיכה לכרתים. ב-26 באפריל משעות אחר הצהרים, החלו שתי משחתות בריטיות ללוות את האונייה. המעפילים קבלו הוראה להתנגד עד כמה שניתן להשתלטות בריטית.
במרחק כ-30 מייל מול חוף תל אביב, התכוננו חיילים בריטים להשתלט על הספינה. עם עלייתם, נתקלו בהתנגדות, ושניים מהם הושלכו לים. בשעה 21:30, נלכדה הספינה והובלה לנמל חיפה. הבריטים השתמשו באלות כדי להתגבר על ההתנגדות, וגם התיזו מים באמצעות זרנוקים וירו פצצות גז מדמיע. וכך, לאחר מאבק אלים השתלטו עליה הכוחות הבריטים. היא נגררה לחיפה ב-28 באפריל.
עם התחלת העימות עם הבריטים נותק הקשר עם מפקדת "ההגנה" בארץ ישראל, ומכשירי הקשר של המלווים הוסלקו. נתקבלה הוראה כי על מפקד הספינה והמלווה להישאר בספינה, ועל היתר לרדת לסליק בחלק הקדמי של הספינה.
"נחשון" הייתה אוניית המעפילים האחרונה שנוסעיה גורשו על ידי הבריטים.
לאחר הקמת המדינה הפליגה חזרה לצרפת לשם מכירתה לגרוטאות.
1960 בצרפת
שנת 1960 בצרפת הייתה השנה בה ציינה צרפת 973 שנות לאום.
Born to Die Tour
Born to Die Tour הוא סיבוב ההופעות הראשון של הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי, אשר התקיים ב צפון אמריקה, אירופה, אסיה. סיבוב ההופעות כלל בתוכו כ-42 הופעות בסך הכול, והוא החל ב-14 בספטמבר 2011, והסתיים, ב-25 בספטמבר 2012.
מפלגת מדף
מפלגת מדף הוא כינוי בפוליטיקה הישראלית למפלגה רשומה כחוק אשר אינה פעילה באופן מעשי. עצם היות המפלגה רשומה וזמינה "על המדף" מאפשר שימוש מיידי בשמה לצרכים פוליטיים וכספיים שונים.
רקע
עד חקיקת חוק המפלגות בשנת 1992 היו המפלגות בישראל עמותות או אגודות עות'מאניות וניתן היה להגיש רשימה מועמדים לבחירות לכנסת אף ללא רישום מסודר כתאגיד (אפשרות זו קיימת גם כיום בבחירות לרשויות המקומיות בישראל). בעקבות חקיקת החוק הותרה ההתמודדות בבחירות רק למפלגות רשומות (מספר מפלגות יכולות להגיש רשימה משותפת וניתן להגיש רשימה משותפת למפלגה וקבוצת אנשים נוספת). עצם הדרישה לרישום מיוחד כמפלגה לצורך התמודדות בבחירות לפרלמנט היא דרישה מיוחדת לחקיקה בישראל.
הליך רישום מפלגה אצל רשם המפלגות דורש גיוס מאה מייסדים, ניסוח מטרות המפלגה ותקנון, תשלום אגרה ותנאים נוספים. התהליך אורך זמן שכן ניתן זמן לפרסום הבקשה ברשומות ובעיתונות וזמן להגשת התנגדויות על רישום המפלגה, דיון בהתנגדויות על ידי הרשם ומתן אפשרות לערעור על החלטתו בבית המשפט העליון.
כנופיית באדר מיינהוף (סרט)
"כנופיית באדר מיינהוף" (בגרמנית: Der Baader Meinhof Komplex) הוא סרט עלילה גרמני משנת 2008 בבימויו של אולי אדל, המתאר את קורות ארגון הטרור "סיעת הצבא האדום".
סקירה כללית
עלילת הסרט התבססה על רב המכר "תסביך באדר-מיינהוף", ספרו של העיתונאי והסופר הגרמני שטפן אאוסט משנת 1985.
סרט זה היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, בשנת 2008.
הפקת הסרט
הפקת סרט זה החלה באוגוסט 2007, אתרי הצילומים מוקמו במספר מקומות בעולם כגון ברלין, מינכן, בית הכלא שטמהיים, רומא ומרוקו. עלות הסרט סובסדה על ידי כמה קרנות מימון סרטים בסכום של 6.5 מיליון אירו.
יעקב טירקל
יעקב אבי ברוך טירקל (24 במרץ 1935 – 29 במאי 2023) היה משפטן ישראלי, זוכה אות יקיר המשפט העברי, כיהן כשופט בית המשפט העליון בשנים 1995–2005. לאחר מכן מילא שורת תפקידים: בשנים 2010–2018 היה יושב ראש הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה; משנת 2009 שימש כיושב ראש הוועדה לתכנון שטרי כסף, מעות ומטבעות זיכרון של בנק ישראל; חבר חבר הנאמנים הוועד הפועל ויושב ראש ועדת החוקה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב; יושב ראש הוועדה לתיקון חוק הירושה; יושב ראש הוועדה לציון חסידי אומות העולם של יד ושם; יושב ראש הוועדה המייעצת לשמות רחובות בירושלים; יושב ראש הוועדה לבחירת יקירי ירושלים; יושב ראש המיזם הלאומי נגד רעלים; ויושב ראש מועצת הנאמנים של קרן גרוס.
ביוגרפיה
יעקב טירקל נולד בתל אביב כבן יחיד למרדכי וחיה קלרה טירקל, זוג עולים דתיים מאוסטריה. אבי סבתו הוא הרב יעקב ווידנפלד (מחבר שו״ת ה"כוכב מיעקב"). היה פעיל בשבט משואות של עדת הצופים. למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר מוסמך. בתקופת לימודיו היה אביו חולה, ומצבה הכלכלי של המשפחה לא היה טוב, וזכר קשיי המחייה הותיר את חותמו על טירקל גם משנעשה לעורך דין ולשופט מבוסס.
ב-1965 זכה בפרס "שידורי ישראל" על תסכית מקורי שכתב בשם "אבק מן המדבר".
בגיל 32, אחרי עבודה כעורך דין בתיקים אזרחיים, התמנה לשופט שלום בבאר שבע. כעבור שש שנים מונה לשופט מחוזי, וכעבור שבע שנים, בגיל 45, היה לשופט בפועל בבית המשפט העליון. אז, במהלך שהיו שראו בו פגיעה בהתקדמותו המקצועית, נעתר לשמש כנשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע. הוא נשאר בתפקיד זה ארבע-עשרה שנה, ורק ב-1995 לאחר פרישתו של השופט דב לוין זכה למינוי קבע בבית המשפט העליון.
לבד משבתו כשופט בג"ץ, הייתה התמחותו כשופט בית המשפט העליון בתיקים אזרחיים. בסוף כהונתו בבית המשפט העליון כיהן גם כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית. כיהן גם כחבר הועדה לבחירת שופטים.
תחת פיקוחו של טירקל התמחו דורות של עורכי דין, שופטים ואנשי אקדמיה.
ביוני 2010 התמנה על ידי ממשלת ישראל לעמוד בראש ועדת הבדיקה לאירועי המשט לעזה (שנקראה על שמו, "ועדת טירקל"), זאת על אף התבטאותו בשבוע שלפני המינוי שאין מנוס מהקמת ועדת חקירה ממלכתית ושוועדות בדיקה או בירור לא מספיקות במקרה הזה.
בשנת 2010 מונה ליושב ראש הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה, וכהונתו הוארכה פעמיים עד לשנת 2018.
היה יושב ראש ועדת פרס א.מ.ת..
בשנת 2020 יצא לאור בהוצאת נבו 'ספר טירקל – פרקי הגות, עיון ומשפט', ובו מאמרים מפרי עטו של טירקל ומפרי עטם של משפטנים נוספים שחלקו לו כבוד. את הספר ערכו אהרן ברק, אליקים רובינשטיין וקארין כרמית יפת.
טירקל היה נשוי למרים, ששירתה בצה״ל במשך 32 שנים והשתחררה בדרגת סגן-אלוף. כמו כן, כיהנה בחברת מועצת העיר באר שבע במשך עשר שנים, והייתה פעילה בוועדות ציבוריות שונות לרבות בענייני איכות הסביבה. לזוג נולדו שתי בנות ובן, שנפטר בצעירותו מסרטן, ובעקבות זאת הוסיף טירקל לשמו שם נוסף – "אבי ברוך". בשנת 2018 התאלמן ממרים לאחר 65 שנות זוגיות.
טירקל התגורר בירושלים. נפטר ב-29 במאי 2023, בגיל 88, והובא לקבורה בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
הוקרה
בשנת 2005, מספר חודשים לאחר שפרש מכהונתו בבית המשפט העליון, הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. באותה שנה הוענק לו ולרעייתו מרים אות יקיר העיר באר שבע על תרומתם לעיר.
בשנת 2014 הוענק לו פרס לשכת עורכי הדין.
בשנת 2016 הוענק לו "אות יקיר המשפט העברי", קיבל גם תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
עמדותיו
טירקל התבלט במספר דעות המיעוט היוצא דופן שכתב. הוא זוהה כ"שופט הדתי" של בית המשפט העליון, בשל אורח חייו המסורתי, ואולי גם בשל כך שהרבה לצטט מהמשפט העברי בפסיקותיו. בין היתר שילב בפסיקותיו ממקורות המשפט העברי בסוגיות של: דין ופשרה, התיישנות, זכויות יוצרים, חזרה ממתנה, טובת הציבור, כבוד המת, מדיניות ענישה, עדות שופט, צער בעלי-חיים, קניין רוחני, רפואה ומשפט ותום לב. בכמה מקרים תמכו דעות המיעוט שלו בעמדות שזוהו עם הימין. הוא קבע כי עבירות ההמרדה של משה פייגלין, שבוצעו בעת המאבק בהסכמי אוסלו, לא היו עבירות שיש עמן קלון. בסוף תקופת ממשלת ברק פסק, בדעת יחיד, כי אין לממשלה סמכות לנהל משא ומתן מדיני: "ניהול המשא ומתן בתקופה הקצרה שנותרה עד לבחירות חורג ממתחם הסבירות, ויש להפסיקו עד שייכנסו לתפקידיהם ראש הממשלה הנבחר ושרי ממשלתו".
טירקל הביע את דעתו שיש לפרש את החוק באופן המצמצם את תחולת ההתיישנות.
שיקולי ביטחון
טירקל סבר בדעת מיעוט שהחוק מתיר להחזיק אזרחי מדינת אויב כקלפי מיקוח לצורך שחרור לוחמים ישראליים ונימק: "הכבוד והחירות של לוחמינו יקרים לי מאלה של לוחמי האויב. שיקול זה מטה בעיני את הכף לעבר הפרשנות המרחיבה של המונח 'טעמי ביטחון המדינה'".
משפט פלילי
במקרה שבו נאשם הציג גרסה לא סבירה, כתב, בדעת מיעוט של זיכוי מחמת הספק:
משפט אזרחי
בדיון על אכיפת סעיפי אי-תחרות שהופרו בטענה שהם נוגדים את האיסור על הגבלים עסקיים, סבר בדעת יחיד שיש לבכר את החובה לכבד חוזה שחברה חתמה עליו, על פני ההגנה על תחרות חופשית, וכתב:
מלון אוקראינה (קייב)
היסטוריה
המלון החל להיבנות בשנת 1955, כחלק מהשיקום של הרחוב הראשי בעיר, חרשצ'אטיק, לאחר מלחמת העולם השנייה. הפתיחה הרשמית של המלון התקיימה ב-28 בספטמבר 1961.
במקום בו נבנה המלון, שכן בשנים 1912–1941, "גורד השחקים גינזבורג" – בניין דירות רב קומות של "מלך הקבלנים" לב גינזבורג, שעד 1928 היה הבניין הגבוה ביותר בשטחה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
בשנת 1953 הוצא צו של מועצת השרים של ברית המועצות, לפיו החלו עבודות התכנון של המבנה. ב-1955 החלו בהנחת היסוד.
גביע המדינה בכדורסל 1971/1972
גביע המדינה בכדורסל לעונת 1971/1972 היא התחרות ה-13 מאז היווסדו של המפעל.
מכבי תל אביב זכתה בתואר בפעם ה-11 בתולדותיה, לאחר ניצחון בגמר על מכבי רמת גן.
הגמר
מכבי תל אביב זכתה בגביע ה-11 בתולדותיה.
מנחם נחום טברסקי (בני ברק)
רבי מנחם נחום טברסקי (נולד בכ"ב בשבט ה'תש"ב, 9 בפברואר 1942) הוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות צ'רנוביל. הוא התמנה לתפקיד בשנת ה'תשמ"ח, לאחר פטירת אביו משולם זוסיא טברסקי, במקביל לאחיו שמכהנים גם הם כאדמורים.
תולדות חייו
נולד בכ"ב בשבט תש"ב בירושלים לרבי משולם זוסיא טברסקי, האדמו"ר מצ'רנוביל. למד בישיבת בעלז, השתתף בילדותו בטישים של האדמו"ר מבעלזא, רבי אהרן רוקח. בי"ח באלול תשכ"א נישא לנחמה מרים בת רבי אלחנן הלפרין רבה של גולדרס גרין בלונדון, ונשיא התאחדות קהילות החרדים בלונדון.
לאחר חתונתו למד בכולל בעלזא בני ברק במשך 25 שנים, ולאחר כך מונה על ידי אביו לכהן כראש הכולל של החסידות.
מינויו לאדמו"ר
אביו רבי משולם זוסיא נפטר בי"ז בחשון ה'תשמ"ח, ובצוואתו הורה לכל בניו לכהן באדמו"רות, האדמו"ר רבי ישראל מרדכי מרחמיסטריבקה, קרוב משפחתם, הכתיר אותו כאדמו"ר.
הנהגתו
,ר' מנחם נחום פתח ישיבה קטנה וגדולה בעיר בני ברק, והן נחשבות מהישיבות החסידיות הטובות בישראל.
בהמשך נפתחו בנשיאותו בתי חסידים בארץ ישראל, ירושלים בית שמש, אלעד, צפת, נוף הגליל ובביתר, ובעולם, בלונדון במנצ'סטר, במונסי ובאנטוורפן. אחיו - רבי ישעיה האדמו"ר מצ'רנוביל ארצות הברית, פתח אף הוא חצר חסידית בבורו פארק.
האדמו"ר מעודד את אחיו לנהוג באדמו"רות. את אחיו רבי יעקב מרדכי, הוא הכתיר לרב חסידי צ'רנוביל באלעד. אח אחר, רבי חיים יצחק פתח בעידודו בית מדרש עצמאי בשדרה ה-21 בורו פארק, והאדמו"ר שולח לשם את חסידיו.