cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי טרנסניסטריה–ישראל
שואת יהודי טרנסניסטריה
במשך מאות שנים הייתה טרנסניסטריה מרכז של חיי רוח וחיי קהילה יהודית בעלת זהות לאומית ברורה, ומניינה ערב מלחמת העולם השנייה היה כ-300,000 מתוך אוכלוסייה כוללת של 2.5 מיליון. עשרות אלפים מבני הקהילה עצמה נרצחו בידי איינזצגרופה D בפיקודו של אוטו אולנדורף, ובידי צבאות גרמניה ורומניה, נוסף על היהודים שגורשו לטרנסניסטריה מאזורים סמוכים ונרצחו אף הם. לטרנסניסטריה גורשו ב-15 בספטמבר 1941 יהודי בסראביה, ובוקובינה בהוראתו של שליט רומניה המרשל יון אנטונסקו. לפי האומדנים מספר היהודים אשר גורשו נע בין 150,000 עד 185,000 נפשות. חלק מיהודי בוקובינה גורש לעיירות בתחום אוקראינה (למשל לציבולווקה עליה גורשו כ-2500 יהודים וכמה מאות לוורושילובקה) שסופח לטרנסניסטריה. הגירוש פסק ב-13 באוקטובר 1942 עם שינוי המגמה במלחמה כנגד ברית המועצות וכאשר אנטונסקו כבר לא היה בטוח בניצחון הגרמנים.
בדצמבר 1943, כאשר הסובייטים היו על סף כיבושה של טרנסניסטריה, הותר ליהודים לחזור לרומניה, אולם רבים חזרו רק לאחר השחרור הסובייטי.
לאחר עצמאות מולדובה
ישראל הכירה במולדובה עם הצטרפותה לאו"ם ב-1992, וכוננה עימה יחסים דיפלומטיים. באותה שנה, פרצה מלחמת טרנסניסטריה בין מולדובה לבדלנים מחבל טרנסניסטריה (בתמיכת רוסיה), וישראל לא צידדה באף אחד מן הצדדים. עם זאת, ישראל לא מכירה בטרנסניסטריה כמו כל מדינות העולם. בין ישראל ומולדובה ישנם יחסים חמים, שמתבטאים בשיתוף פעולה בלחימה בטרור, בעובדה שחיים בישראל עשרות אלפי עולים ממוצא מולדובני, ובתמיכה המולדובנית בישראל במוסדות הבינלאומיים (מולדובה אף הודיעה על כוונתה להעביר את שגרירות מולדובה בישראל לירושלים). ממשלת ישראל מעסיקה אלפי עובדים זרים ממולדובה וטרנסניסטריה.
ב-15 באוקטובר 2007 ביקר בישראל יבגני שבצ'וק, יושב ראש הפרלמנט הטרנסניסטרי, עם קבוצת צליינים מטרנסניסטריה. הביקור, שנמשך שמונה ימים, נשא אופי דתי.
ב-22 ביוני 2018, ישראל הייתה אחת מ-83 המדינות, שנמנעו בהצבעה להצעה שהגישה מולדובה באו"ם הקוראת ל"נסיגה מלאה וללא תנאי של כוחות צבא זרים משטחה של הרפובליקה של מולדובה, כולל טרנסניסטריה". 64 מדינות תמכו בהצעה, 15 מדינות התנגדו לה (רוסיה, איראן, קוריאה הצפונית, סודאן, דרום סודאן, סוריה, ניקרגואה, בורונדי, זימבבואה, בלארוס, בוליביה, מיאנמר, ארמניה, קובה וונצואלה) ו-31 מדינות נעדרו ממעמד ההצבעה.
אליזבת' המילטון
אליזבת' סקיילר המילטון (באנגלית: , 9 באוגוסט 1757 - 9 בנובמבר 1854), ידועה גם בשם אלייזה או בטסי, הייתה המייסדת והמנהלת בפועל של בית היתומים הפרטי הראשון בעיר ניו-יורק. בנוסף, היא הייתה אשתו של אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית ושר האוצר הראשון של אמריקה, אלכסנדר המילטון.
משפחה וילדים
אחרי ירח הדבש הקצר שלהם, בבית ילדותה של אליזבת', חזר אלכסנדר לשירותו הצבאי בינואר 1781. המילטון הצטרפה אליו במהרה לניו ווינדזור, שם שהה צבא וושינגטון, בעת שהותה שם חידשה את חברותה עם מרתה וושינגטון. המילטון ווושינגטון התרחקו והזוג הצעיר חזר לבית אביה של אליזבת', משם עברו לבית חדש קרוב למפקדה של ניו ווינדזור, שם העסיקה עצמה אליזבת' בבניית בית חדש ובמתן עזרה לבעלה בכתיבתו הפוליטית. לאחר מכן חזרה לבית הוריה, ושם נולד ילדה הראשון ב-22 בינואר 1782 ונקרא פיליפ, על שם אביה. בהיותה רחוקה מהמילטון, הוא כתב לה מכתבים כדי שלא תדאג לו. קרב יורקטאון התרחש בסתיו של אותה שנה. באותו הזמן, המלחמה התקרבה לביתה כתוצאה מפשיטת הבריטים על השדות. ב-25 בספטמבר 1784, ילדה אליזבת' את בתה השנייה, לה קראה על שם אנג'ליקה סקיילר, אחותה הבכורה. במאי 1786, ילדה אליזבת' את בנה השלישי, אלכסנדר המילטון ג'וניור, ובאפריל 1787 ילדה את בנה הרביעי ג'יימס אלכסנדר המילטון.
בנוסף לילדיהם הביולוגיים, לקחו אליזבת' והמילטון תחת חסותם את פרנסס אנטיל, בתו של קולונל אדוארד אנטיל, חברו של המילטון, שאשתו נפטרה זמן קצר לפני כן. כעבור שנתיים נפטר גם אדוארד, ופרנסס נשארה לגור איתם במשך עשר שנים, עד שאחותה התחתנה ולקחה אותה תחת חסותה. כאשר תומאס ג'פרסון חזר מפריז בשנת 1790, אליזבת' והמילטון אירחו אותו לארוחת ערב. אליזבת' עזרה להמילטון בהמשך הקריירה הפוליטית שלו. היא שימשה כמתווכת בינו לבין המוציא לאור של כתבי הפדרליסט, וישבה איתו ועזרה לו לשכתב את נאום הפרישה של וושינגטון. באוגוסט 1792 נולד בנה החמישי, ג'ון צ'רץ' המילטון. בשנת 1794, עברה אליזבת' הפלה, בשל דאגתה לאחד מילדיה שהיה חולה מאוד, ולבעלה שנעדר מהבית בעקבות דיכוי "מרד הוויסקי". מיד לאחר מכן התפטר המילטון ממשרתו הציבורית, כדי להיות קרוב למשפחתו לצד אליזבת'.
הרומן של המילטון
ב-1797, פורסמו שמועות על כך שב-1791 התרחש רומן בין המילטון למריה ריינולדס, צעירה שפנתה להמילטון כדי לקבל סיוע כספי. אך אליזבת' לא האמינה להאשמות, וייחסה את הסיפור למתנגדיו ואויביו של המילטון. כאשר המילטון חזר ב-22 ביולי הוא כתב ופרסם עלון (עלון ריינולדס), בו הודה שהיה בינו לבין מריה רומן, כדי להפסיק את האישומים, ואת חילופי הדברים הלא נאותים בינו לבין בעלה של מריה, ג׳יימס ריינולדס.
באותו זמן אליזבת׳ הייתה בהריון עם בנם השישי. למרות ההריון המתקדם שלה והעובדה שכבר עברה הפלה כמה שנים קודם לכן, תגובתה הראשונית לרומן הייתה לעזוב את ניו יורק ואת המילטון, וללכת להוריה באלבני, שם גם נולד בנה השישי, ויליאם סטפן, ב-4 באוגוסט 1797. היא חזרה לניו יורק רק בספטמבר, כאשר הרופא באולבני לא הצליח לרפא את בנה הבכור, שהיה חולה מאוד, ככל הנראה בטיפוס.
במהלך השנים התפייסו אליזבת׳ והמילטון ונשארו נשואים. ב-20 בנובמבר 1799 נולדה בתם השביעית על שם אלייזה - אליזבת׳. שנתיים לאחר מכן, ב-24 בנובמבר 1801, נהרג פיליפ, בנה הבכור בדו-קרב. לבנם השמיני והאחרון, שנולד ביוני 1802, הם נתנו את השם פיליפ, על שם בנם הבכור.
שנתיים מאוחר יותר, ב-12 ביולי 1804, מת המילטון בעלה (כתוצאה מדו-קרב עם ארון בר), כשלצידו אליזבת׳ ושבעת ילדיהם.
חייה המאוחרים
אליזבת' קת'רין, אמהּ של אליזבת', מתה בפתאומיות כשנה לפני שבעלה של אליזבת', המילטון, מת בדו-קרב. פיליפ, אביה של אליזבת', מת חודשים אחדים אחרי הדו-קרב, וגם שניים מאחיה (מרגריטה "פגי" וג'ון) מתו. לאחר מותו של בעלה, המילטון הייתה צריכה לשלם את חובותיו של בעלה. ב-1798 הצטרפה אליזבת' לחברה לעזרה לאלמנות עניות עם ילדים קטנים, שהוקמה שנה קודם לכן. ב-1806, הקימה אליזבת' עם עוד כמה נשים את החברה למקלט ליתומים. ב-1821, היא התמנתה למנהלת הראשונה של בית היתומים, וניהלה אותו במשך 27 שנים, עד שעזבה את ניו יורק. האגודה עודה קיימת ועוזרת לאלמנות צעירות.
המילטון הגנה על בעלה אחרי מותו מפני מבקרים בדרכים שונות. היא תמכה בטענתו שחיבר את מכתב הפרידה של וושינגטון, שבו הודיע על התפטרותו. היא גם ביקשה התנצלות מג'יימס מונרו, גם הוא מן האבות המייסדים, על האשמותיו באי הגינות בכלכלת ארצות הברית.
המילטון הייתה חדורת מטרה לשמר את מורשת בעלה. היא סידרה את כל מכתביו, חיבוריו וכתביו בעזרת בנה, ג'ון צ'רץ' המילטון, והתמידה לפרסם את הביוגרפיה של בעלה. גם בשנות ה-90 לחייה, המשיכה לעסוק בצדקה ואחרי שעברה לוושינגטון די. סי., עזרה לנשים של אבות מייסדים אחרים לגייס כסף כדי לבנות את אנדרטת וושינגטון.
עד 1846, המילטון סבלה ממחלה של איבוד זיכרון טווח קצר, אבל עדיין זכרה את בעלה. אליזבת' מתה בוושינגטון הבירה בגיל 97, 50 שנים אחרי מות אלכסנדר המילטון. המילטון קבורה בכנסיית טריניטי בניו יורק. שם קבורים גם אחותה, אנג'ליקה, בעלה אלכסנדר ובנה הבכור, פיליפ.
כריש לימוני חרמשי
כריש לימוני חרמשי (שם מדעי: Negaprion acutidens; לפי האקדמיה ללשון העברית מכונה: כָּרִישׁ לִימוֹנִי) הוא מין של כריש ממשפחת הכרישיים החי ברחבי האזור האינדו-פסיפי בימים טרופיים וסובטרופיים. הוא מצוי עד לעומק 92 מ' מתחת למים ברחבי שוניות אלמוגים, חופים, שפכי נהרות ובין מנגרובים. הכריש קרוב למין כריש לימוני ובעבר היה תת-מין שלו אך הוא קטן ממנו מעט ואיננו חי לחופי אמריקה.
אורכו של כריש זה יכול להגיע ל-3.8 מ' ולשקול עד 92 קילוגרם והוא בעל סנפירים דמויי-חרמש עם ראש מגודל בעל שינים חדות ורחבות ושני סנפירים על גבו. צבעו חום עד אפור כהה, מעט צהובים והסנפירים צהובים.
הכריש הוא צייד של דגי גרם ושל יצורי שונית שונים כמו רכיכות וסרטנים וגם דגי סחוס קטנים יותר. כריש זה מעדיף להתקרב לאיטו אל הטרף במקום לעוט עליו, והוא מסוגל לנשום גם ללא שחייה. הוא עצמו נטרף בידי כרישים גדולים.
אתונה
אתונה (ביוונית: Αθήνα, אַתֶינַא; ) היא עיר הבירה של יוון, בירת נפת אתונה (Νομαρχίας Αθηνών) ומחוז אטיקה (Περιφέρειας Αττικής), וכן העיר הגדולה במדינה. מעבר להיותה מרכזה השלטוני של יוון, מהווה אתונה רבתי את מרכזה הכלכלי, הפיננסי, התעשייתי והתרבותי של המדינה.
נכון לשנת 2011, אוכלוסיית העיר מונה 664,000 תושבים, ברצף האורבני מתגוררים כ-3.1 מיליון ובאזור המטרופוליני כ-3.7 מיליון תושבים המהווים יותר משליש מתושבי המדינה. שטחה של העיר הוא 39 קילומטר רבוע בלבד (להשוואה, שטחה של תל אביב-יפו כ-50 קילומטר רבוע), אך הרצף האורבני מגיע ל-412 קילומטר רבוע, ואילו שטח האזור המטרופוליני (מחוז אטיקה כולו) משתרע על פני 2,928 קילומטר רבוע.
מקור השם
אף כי ברי ששמה של העיר קשור לשמה של האלה אתנה, האלה המגנה על העיר, אין ודאות כי העיר ירשה את שמה משם האלה ולא להפך. שמה של העיר בעת העתיקה היה Ἀθῆναι (אַתֶנַי, Athenai), צורת רבים שהייתה מקובלת באותה עת גם בערים אחרות, וייתכן שהדבר בא מתוך כך שהעיר אוחדה ממספר כפרים או רבעים. במאה ה-19 אימצה העיר את השם המקורי באופן רשמי, אך בשנות ה-70 של המאה ה-20, עם זניחת השפה הטהורה (קתרבוסה), ואימוץ היוונית העממית (דימוטית) כשפת המדינה, נקבע שם העיר העממי (Αθήνα, אַתֶינַא) לשמה הרשמי.
היסטוריה
העיר נוסדה ככל הנראה סביב שנת 2000 לפנה"ס. כבר במאה ה-15 לפנה"ס, בתקופה המיקנית, הייתה למרכז חשוב. הפלישה הדורית (בערך 1200 לפנה"ס) פסחה על אתונה, אך מעמדה ירד והיא הייתה לא יותר מאשר עיירת שדה קטנה.
העיר הגיעה לשיאה בימי הזהר של יוון הקלאסית תחת משטר דמוקרטי שנציגו הבולט פריקלס עזר להקים את האימפריה האתונאית. במקביל לתהליך הדמוקרטיזציה, התחזק מעמדה המדיני של אתונה והיא הפכה למנהיגה בעולם היווני, ולגורם מרכזי בפוליטיקה הבינלאומית האזורית. ככזו, לקחה חלק מכריע בבלימת התפשטותה של האימפריה הפרסית מערבה. בגלל התבוסה במלחמה עם ספרטה ירדה מרוב נכסיה האימפריאליים, אך שמרה על מעמד הבכורה בתרבות היוונית.
המלחמות בין אתונה לספרטה התישו את כוחן של שתי המעצמות הגדולות, ובמאה הרביעית לפני הספירה החלה העיר לשקוע. פיליפוס השני הביס את הקואליציה היוונית בהנהגת אתונה ותבאי בקרב כירונאה (338 לפנה"ס), ואתונה איבדה את עצמאותה. אחרי תהפוכות שעברו על יוון בעת מלחמות הדיאדוכים עברה לשלטונה של ממלכת מוקדון. אף שאיבדה את עצמאותה, הייתה אחת הערים העשירות ביוון בכלל ובממלכה המקדונית בפרט, אך לא חזרה עוד לגדולתה, עד עצמאות יוון בתחילת המאה ה-19.
בתקופת השתייכותה לאימפריה הביזנטית הייתה אתונה עיירת שדה לא חשובה, אוצרותיה הרבים נשדדו על ידי הקיסרים והועברו לקונסטנטינופול. בין 1204 ל-1458 הייתה אתונה במוקד הסכסוך בין הביזנטים, הצלבנים ופושטים אחרים. ב-1458 נכבשה העיר על ידי האימפריה העות'מאנית.
לאחר מלחמת העצמאות היוונית, נבחרה אתונה, בשנת 1834, לבירת הממלכה היוונית החדשה, בעיקר בשל עברה וחשיבותה ההיסטורית. בזמן זה הייתה עיר שולית וקטנה, ומרכזה שכן למרגלות האקרופוליס. בעת שלטונו של אוטו (1832–1862) עברה העיר שינויים רבים והרשויות יזמו מפעלי בנייה רבים. ב-1896 נבחרה העיר לארח את המשחקים האולימפיים הראשונים בתקופה המודרנית (אולימפיאדת אתונה (1896)). במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה העיר על ידי כוחות מדינות הציר, וב-27 באפריל הגיעו הגרמנים לשערי אתונה. יוון חולקה לשלושה אזורי כיבוש: גרמני, בולגרי ואיטלקי. העיר אתונה נכללה בשטח הכיבוש האיטלקי, ובהמשך נשלטה על ידי כוחות הוורמאכט. לאחר המלחמה גדלה אוכלוסיית העיר בקצב מהיר, וקלטה תושבים רבים שחיפשו בה פרנסה.
בשנת 2004 אירחה בפעם השנייה את המשחקים האולימפיים באולימפיאדת אתונה (2004). כחלק מההכנות עברה העיר מתיחת פנים כוללת, מערכות התחבורה עברו שדרוג משמעותי, הופחת זיהום האוויר, ואלו הפכו את אתונה למטרופולין מודרני ומתקדם.
בשנת 2006 אירחה העיר את תחרות האירוויזיון ה-51 בהיכל האולימפי.
גאוגרפיה
אתונה שוכנת במישור המרכזי של אטיקה, חבל ארץ וחצי אי בדרום מזרחה של יוון היבשתית. בדרום מערבו של המישור, המכונה לעיתים מישור פדיה, משתרע המפרץ הסרוני, והוא מוקף הרים מיתר עבריו: באוכפים שבין ההרים קיימים מעברים מהמישור למישורים הסמוכים לו (מישור מסוגיה במערב ומישור דיאקריה בצפון). במרכזו של המישור מתנשאות מספר גבהות סלעיות שהידועות שבהן הן האקרופוליס המתנשא לגובה של 156 מטרים, והר ליקוויטוס מצפון מזרח לו שגובהו 277 מטרים. גובהו של המישור עולה באופן הדרגתי ככל שמתרחקים מחופי המפרץ הסרוני, ומגיע לכ-70 מטרים במרכז אתונה ולכ-275 מטרים ברובע קיפיסיה שבקצהו הצפוני.
אורכו של המישור מחופי המפרץ הסרוני בדרום מערבו ועד למורדות ההרים שמצפון מזרח לו כ-25 ק"מ, ורוחבו בין הר אימיטוס להר אגליאו כ-12 ק"מ. את המישור מנקזים מספר נחלים הזורמים אל המפרץ הסרוני, שהחשובים שבהם הם הקיפיסוס (Κήφισσος) המנקז את חלקו המערבי של המישור (כיום תעלה הזורמת בין נתיביה או מתחת לדרך באותו שם), והאיליסוס הזורם כיום במנהרה תת-קרקעית ממזרחו של המישור דרך מרכז העיר ועד לים. שני הנחלים נשפכים למפרץ הסרוני סמוך לשכונת דלתא שממזרח לפיראוס.
תחום השיפוט של עיריית אתונה משתרע על פני כ-39 קמ"ר במרכזו של המישור וצורתו כשל ריבוע - תחילתו במרחק של כשלושה קילומטרים צפונית מזרחית לחוף המפרץ הסרוני וגבולו הצפוני שוכן כעשרה ק"מ ממנו. הרצף האורבני שגודלו 412 קמ"ר, מכסה את כל מישור אטיקה וחורג ממנו לאורך חוף הים ובאוכפים שבין ההרים.
אקלים
האקלים באתונה הוא ים תיכוני אופייני. משקעים יורדים בחורף, בדרך כלל בצורת גשם, החל במחצית אוקטובר ועד אמצע אפריל. אף שהחורף ממוזג, כמעט בכל שנה פוקד שלג את העיר. הקיץ חם ולח ובדרך כלל נעדר משקעים, אם כי לעיתים פוקדים את העיר ממטרים גם במהלכו, ואלה עשויים להתלוות לסופות רעמים.
בשל הנתונים הגאוגרפיים והטופוגרפיים של אתונה, קיימים הבדלים באקלים השורר בחלקי העיר השונים. ברבעים הצפוניים של העיר הממוקמים בגובה של עד 300 מטרים מעל פני הים והמרוחקים מקו החוף, הטמפרטורות והלחות נמוכות יותר במשך כל השנה והיתכנות לשלג בחורף גבוהה יחסית. מגמות אלה מוקצנות אף יותר על מורדות ההרים המקיפים את העיר ועל פסגותיהם.
זיהום אוויר
כדי למעט את זיהום האוויר, ממשלת יוון פתחה פארקים לאומיים ושמורות טבע באתונה והמפורסם ביניהם הוא גן החיות אטיקה.
יהודי אתונה
העדויות הראשונות המעידות על קיום יהודים ביוון הן מהתקופה ההלניסטית (תקופה שנמשכה בין השנים 323 לפנה"ס עד 30), ולפיהן חיו יהודים בערים סלוניקי, לאריסה, ביזנטיון ועוד.
במאה ה-2 לפני הספירה זכה הורקנוס, מנהיג הקהילה היהודית באתונה, בכבוד בהרמת פסל באגורה. על פאולוס הנוצרי נכתב שביקר בבית כנסת באתונה. לא ניתן לקבוע את זהותו. בהמשך יש עדויות ארכאולוגיות לכך שבמאה ה-3 היה בעיר בית כנסת ששימש את הקהילה היהודית במקום. בימי הביניים בקושי יש אזכור להימצאות יהודים במקום. בכתבי בנימין מטודלה (המאה ה-12) אין אזכור לקהילה באתונה.
אמנם עם כיבושה של יוון בידי העות'מאנים נענה הסולטן מהמט השני לבקשת התושבים לאסור מגורי יהודים בעיר, אבל היו מגולי ספרד שמצאו בה מקלט אחרי 1492.
בתחילת המאה ה-17 מצא נוסע צרפתי כעשרים משפחות יהודיות באתונה. הקהילה הקטנה נחרבה במלחמת העצמאות היוונית בשנים 1821–1829.
בשנת 1834, עם הכרזת אתונה כבירת ממלכת יוון, התחדש בה היישוב היהודי. הגיעו יהודים מגרמניה. במקביל החלו יהודים ספרדים להגר לעיר - מאיזמיר, מקושטא וכדומה. נוצרה קהילה הטרוגנית שקלטה מהגרים מארצות שונות, ובהם יהודים רומניוטים, אשכנזים וספרדים. אחד הגורמים להגירת יהודים לאתונה היה העובדה שב-1837 הוקמה בה אוניברסיטה, והיא משכה צעירים וצעירות יהודיים מרחבי יוון. ב-1889 הוענקה הכרה רשמית לקהילת אתונה, שמנתה אז 250 נפש.
ברבע הראשון של המאה ה-20, גדלה הקהילה בעקבות אירועים כמו מלחמות הבלקן, השריפה בסלוניקי, מלחמת יוון–טורקיה והמהפכה הרוסית (1917). בשנת 1920 הוכרה הקהילה היהודית באתונה כגוף משפטי. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם היו שתי מגמות מקבילות בקהילה - מצד אחד התערות בסביבה היוונית, מבחינת שפת הדיבור, מקומות מגורים, חינוך ותרבות, אך מצד שני, התארגנות התנועה הציונית וארגונים יהודיים לאומיים נוספים.
ב-28 באוקטובר 1940 תקפה איטליה את יוון. הקרבות נמשכו שישה חודשים במהלכם נהדפו הכוחות האיטלקיים, אשר פנו לעזרת הגרמנים. ב-6 באפריל 1941 תקפו הגרמנים את יוון, וב־27 באפריל הגיעו לשערי אתונה. יוון חולקה לשלושה אזורי כיבוש: גרמני, בולגרי ואיטלקי. העיר אתונה נכללה בשטח הכיבוש האיטלקי, והאיטלקים סירבו לפגוע ביהודי העיר. ב-8 בספטמבר 1943 נכנעו האיטלקים לבעלות הברית והוורמאכט השתלט על אזור הכיבוש האיטלקי. ב-20 בספטמבר מונה יירגן שטרופ כאחראי לסיום השמדתם של יהודי יוון.
לפני מלחמת העולם השנייה היו באתונה בין 3,000 ל-4,000 יהודים. בתקופת הרדיפות בסלוניקי נמלטו לעיר בערך 3,000 אנשים. הפליטים הסלוניקאים ניסו לספר ליהודי אתונה על המתרחש בסלוניקי אך דבריהם נפלו על אוזניים ערלות - יהודי אתונה הרגישו עצמם כיוונים וחשבו שלא יאונה להם כל רע. שטרופ הורה לבני הקהילה להרשם כדי להשיג מקומות עבודה ותלושי מזון. רב הקהילה, הרב אליהו ברזילי, נקרא אל הפקיד הממונה שעשה ניסיון לאלצו לשתף פעולה ולהקים יודנראט בראשותו. הרב ברזילי סירב, העביר את הידיעה לקהילה על תוכניותיהם של הנאצים, ועשה הסכם עם המחתרת לחלץ כל יהודי שירצה בכך, ולדאוג לכל מחסורו בהרים, מכספי הקהילה שנמסרו למחתרת לשם כך. 3,000 מבני קהילת אתונה הצליחו למצוא מסתור בכפרים מרוחקים, או להשיג תעודות זהות מזויפות ולצאת מהעיר. על רקע זה פעל אנגלוס אוורט מפקד משטרת אתונה שהורה על הנפקת אלפי תעודות זהות חדשות ליהודי העיר תחת שמות נוצריים בהן צוין סעיף הדת של מחזיק התעודה כנוצרי, על כך זכה לתואר חסיד אומות העולם.
ב-23 במרץ 1944 הורו הגרמנים ליהודי העיר להתקבץ בבית הכנסת המרכזי בעיר לשם חלוקת מצרכים לחג הפסח. מקצת מיהודי העיר הגיעו ונלכדו במקום על ידי הגסטפו. בין 700 ל-1,000 יהודים נשלחו למחנה הריכוז חיידרי ולמחרת היום נאסרו בני משפחותיהם והובלו אף הם למחנה. ב-2 באפריל 1944 גורשו 1,300 העצורים למחנה ההשמדה אושוויץ, אליו הגיעו ב-11 באפריל ונרצחו תוך ימים אחדים. בשנת 2010 נחנכה בעיר אנדרטת אתונה לשואה, לזכר יהודי יוון שנספו בשואה.
הסערה
הסערה או הסופה (באנגלית: The Tempest) הוא המחזה האחרון שנכתב על ידי ויליאם שייקספיר. המחזה הוצג לראשונה ב-1 בנובמבר 1611 בארמון וייטהול בלונדון. שייך לקבוצת המחזות האחרונים של שייקספיר. "הסערה" נחשב לאחת מפסגות יצירתו של שייקספיר.
מקורות היצירה
לא ידוע על מקור בודד למחזה, חוקרים מציגים מקורות השפעה אחדים ובהם עשורים של העולם החדש מאת פטר מרטיר ו"הספינה ההרוסה" באסופה קולוקיוס של ארסמוס מרוטרדם.
עלילה
המחזה מספר על דוכס מילאנו, פרוספרו, שבלמדנותו למד מספר מלאכת כשפים באמצעותה הוא שולט בכוחות הטבע. דוכסותו נגזלה ממנו על ידי אחיו אנטוניו, שגירש את פרוספרו ובתו היפה מירנדה בעזרתו של מלך נאפולי, אלונזו, על ספינה אכולת רקב. בזמן זה הם מקבלים מעט עזרה מיועצו הישר גונזאלו, אשר מציידם במעט מספריו. למזלם הם מגיעים לאי בודד ומנהלים שם את חייהם בחברתם של אריאל, אותו פרוספרו שיחרר מכלאו בתוך עץ, ועם קאליבן, יצור מוזר, חצי אדם חצי דג, בן מכשפה, אשר משרת אותם.
בעוד פרוספרו מספר למירנדה את סיפור חייה, הוא ואריאל מחוללים סופה איומה בים המטביעה ספינה החוזרת מתוניס, בה נמצא אחיו אנטוניו, אלונזו, אחיו סבסטיאן, בן המלך פרדינאנד וגונזאלו.
שנת שלושת הקיסרים
שנת שלושת הקיסרים (בגרמנית: Dreikaiserjahr) הוא כינוי לשנת 1888. שנה שבה שלטו בקיסרות הגרמנית שלושה קיסרים בזה אחר זה.
הסערה
עלילה
הסופה לוקחת את כל הנמצאים על הספינה אל האי. שם יכול פרוספרו להתחיל בביצוע תוכנית שתשיב אותו חזרה לחופי איטליה, תשדך את בתו, וגם תשיב לנבלים כגמולם. מירנדה פוגשת בבן המלך פרדינאנד ומתאהבת בו, אך פרוספרו מקשה על זוג האוהבים ולא נותן לפרדינאנד לזכות בה מהר מדי.
שנת שלושת הקיסרים
עד 9 במרץ שלט במדינה הקיסר וילהלם הראשון. פרידריך השלישי, בנו, ירש אותו במותו. פרידריך בעצמו שלט 99 ימים בלבד עד 15 ביוני, אז נפטר ממחלת הסרטן. בתקופת שלטונו הקצרה הוא כבר היה מאוד חולה, לא יכול היה לדבר ונאלץ לתקשר באמצעות כתיבה. לאחר מותו של פרידריך ירש אותו בנו, וילהלם השני, ששלט במדינה עד התמוטטות האימפריה ב-9 בנובמבר 1918.
הסערה
עלילה
בעוד אלונזו בטוח שבנו פרדינאנד טבע במצולות הים, מרדים אריאל את כל בני החבורה פרט לאנטוניו וסבסטיאן. אנטוניו מעורר את יצרו הרע של סבסטיאן, המושפע ממנו מאוד, והשניים מתכננים להרוג את אלונזו על מנת שסבסטיאן יירש את כס נאפולי. למזלם הרע התוכנית משתבשת כשאריאל מעיר את גונזאלו, אולם הם מצליחים לצאת בשלום מהמקרה עם תירוץ מוצלח.
קאליבן חובר לשני ניצולים נוספים מהספינה - טרינקולו הלץ החביב, וסטפאנו המוזג השיכור. קאליבן טועם מיינו של סטפאנו והופך לעבדו של השיכור. השלושה אחראים לחלקים היותר קומיים שבמחזה. יחד הם זוממים להרוג את פרוספרו ולרשת את האי אחרי שנגזל מקאליבן על ידי פרוספרו.
שנת שלושת הקיסרים
בגרמניה של ימינו, ילדי בתי הספר זוכרים את שנת שלושת הקיסרים על ידי המשפט: "drei Achten, drei Kaiser" ("שלוש 'שמונה' (1888), שלושה קיסרים").
הסערה
עלילה
לבסוף מאשר פרוספרו את ברית הנישואין של פרדינאנד ומירנדה ותוכניתו קרבה לקיצה. בני המלוכה צופים במחזה רוחות כשאריאל מזכיר להם את חטאם כשגירשו את פרוספרו. כשלבסוף ייפגשו כל הדמויות, אלונזו יגלה כי בנו חי, וכל השאר יראו שפרוספרו עוד חי, ופרוספרו יסלח לאחיו וחבורתו ולא יענישם.
למזלם של סבסטיאן ואנטוניו, פרוספרו אומר להם שהוא יכול היה להענישם ולהוכיח שהם בוגדים, אך הוא מחליט לנצור את לשונו ולא לומר דבר. קאליבן מבין כמה טיפש היה לחשוב את סטפאנו השיכור לאלוהים ומתנצל בפני פרוספרו.
המחזה מסתיים בוויתור של פרוספרו על ספר כשפיו, וכוונתו לשוב למילאנו, בשיחרורו של אריאל; ובאפילוג בו פרוספרו מבקש מקהל התיאטרון שני דברים: מחילה וחופש.
קאליבן
קאליבן הוא מפלצת מעוותת, חציו אדם וחציו דג, בן מכשפה שמתה לפני זמן רב אך גדל לבדו באי הבודד עד בואו של פרוספרו. פרוספרו גידל אותו ומירנדה בתו עמלה לדובב אותו ולשמחו, אך כשהחל פרוספרו לנהוג בקאליבן כעבד הוא מתחיל לדבר מילים רעות ומלוכלכות על פרוספרו אך גם מפחד ממנו. מירנדה כבר אינה אוהבת להביט בו.
קאליבן משרת את פרוספרו ומפחד ממנו ומכוחותיו עד מאוד. במהלך המחזה, כשנדרש קאליבן להביא עצים להסקה, הוא פגש בטרינקולו ובסטפאנו, הלץ התזזיתי והמוזג השיכור כלוט. קאליבן טועם מיינו של סטפאנו ומוכן לעשות הכול בשביל עוד מהמשקה. הוא נהפך למשרת של סטפאנו והשלושה זוממים לקחת את האי מפרוספרו ולשלוט בו, סטפאנו מתכוון למלוך ביחד עם מירנדה. פרוספרו דואג שייכשלו וכשכולם נפגשים בסוף ההצגה מבין קאליבן את חומרת טעותו, מבין כמה טיפשי מצידו היה לעבוד את סטפאנו - פרוספרו סולח לו על המעשה שעמד לבצע עם חבריו.
סבסטיאן
סבסטיאן הוא אחיו הצעיר של אלונזו מלך נאפולי, וגם עליו פסחה המלוכה, בדיוק כמו על אנטוניו. יש לו מצפון, קלוש אך קיים.
סבסטיאן נולד למשפחת המלוכה של נאפולי, אך אחיו הבכור אלונזו קיבל את הכתר, סבסטיאן אמנם נרגע מהעניין אך בתוכו הוא עוד לא השלים עם העובדה עד הסוף. בעת שהוא מצטרף לשיט המלכותי לתוניס הוא פוגש באנטוניו. כידוע הספינה טובעת בדרך חזרה לאיטליה וכולם מתעוררים על קרקע האי הבודד.
סבסטיאן מסתובב עם אנטוניו והשניים מביעים את דעתם העוקצנית על כל דבר... אך בעת אריאל מרדים את כולם פרט להם, מעורר אנטוניו את יצרו הרע של סבסטיאן ומעודדו לפנות את אלונזו מהדרך למען יוכל סבסטיאן למשול בנאפולי, והוא מבטיח לבטל את המס שאנטוניו משלם ולערוב לו תמיד. הם כמעט ונתפסים בשעת מעשה כאשר הודות לאריאל מתעוררים שאר הניצולים, אך השניים מצליחים לחמוק מאשמה. סבסטיאן מתכוון לנסות לרצוח שוב אלא שאין לרגע שקט במהלך המחזה... כשכולם נפגשים פרוספרו מחליט לסלוח, נוצר את לשונו, ולא מסגיר את סבסטיאן ואנטוניו.
אנטוניו
אנטוניו הוא הדמות הנוטה לרוע במחזה.
אנטוניו חובר לסבסטיאן ושניהם מסתובבים באי ביחד עם אלונזו, גונזאלו והאצילים. השניים משלחים הערות עוקצניות רבות על כל המתרחש. בלילה הראשון פתה אנטוניו את סבסטיאן ללכת בדרכו ולפנות את אלונזו מהדרך (הכוונה להרוג אותו) וכך ימשול בנאפולי, כמובן שהעסקה אינה חד צדדית, אנטוניו יפסיק להיות מחויב בתשלום מס ויזכה בהערכתו של סבסטיאן, אך מה חבל שאריאל משבש את תוכניתם והם כמעט נתפסים בשעת מעשה ומוצאים תירוץ ברגע האחרון. בסופו של דבר אנטוניו וסבסטיאן ניצלים מעונש כשפרוספרו מחליט לסלוח להם.
פרוספרו
בימים בהם שלט פרוספרו ביד טובה על מילאנו, למד פרוספרו להכיר את תורת הנסתר, ובעודו זונח את חייו הגשמיים ושוקע בלימוד, העביר את השליטה בדוכסות לאנטוניו לזמן מה. אנטוניו שהתרגל לחייו החדשים החליט להיפטר מפרוספרו, שילם מס למלך נאפולי, והוא עזר לו להגלות את פרוספרו על סירה ישנה ועלובה בסערת איומה. למזלו של פרוספרו, יועצו גונזאלו מסר לו כמה מספריו וחפציו, ששימשו אותו בעתיד עד מאד. פרוספרו ומירנדה הגיעו לאי בודד והקימו שם את ביתם, בינתיים הציל פרוספרו את אריאל הרוח וגידל את קאליבן, בן המכשפה סייקורקס.
פרוספרו ואריאל מחוללים סערה בים כשספינה בה נמצאים בני המלוכה (ובהם אנטוניו, אלונזו, סבסטיאן, גונזאלו ואחרים), שבה מתוניס, הספינה טובעת אך האנשים שבה נותרים ניצולים על האי. לכל אורך המחזה יש לפרוספרו תוכנית שתחלצו מהאי הבודד, תשיבו לחופי איטליה ותשיב לנבלים שגירשוהו כגמולם. לכל אורך המחזה הכול מתנהל לפי התוכנית. אך לבסוף, רגע לפני שתוכניתו באה על סיומה, מבין פרוספרו שאולי יהיה עליו לנהוג אחרת - לא להענישם אלא לעשות את הקשה מכל - לסלוח. הוא מבהיר היטב לאנטוניו ולסבסטיאן שיכול היה להסגיר אותם על פשעיהם באי, אך כחלק מסליחתו הוא בוחר לשתוק.
אופי
לפרוספרו אישיות חזקה ומרשימה, ויש בו איכויות רבות:
מירנדה
מירנדה היא בתו היפהפייה של פרוספרו אשר גדלה כל חייה באי הבודד.
מירנדה נולדה לפרוספרו ולאשתו המנוחה כבת מלכות, זכה ותמימה. היא לא מוזכרת הרבה באירועים שלפני הסערה אך פרוספרו מספר לה שבעת הגיעם לאי, שטים בסערה איומה, היא חייכה וניחמה אותו, כמו מלאך שומר. בהגיעם לאי לימד אותה פרוספרו את כל מה שהיא יודעת. היא לא ראתה פני גבר מעולם פרט לאביה ולקאליבן, אם ניתן לקרוא לו גבר.
"הסערה" בזיקה למחזות אחרים של שייקספיר
המחזה "הסערה" חובר בזיקה לכמה ממחזותיו הקודמים של שייקספיר:
ההבדלים מ"חלום ליל קיץ"
למרות הקרבה למחזה "חלום ליל קיץ", יש הבדלים משמעותיים בין שני המחזות:
המחזה כאלגוריה
הרבה מבקרים סברו ש"הסערה" מחזה אלגורי. להלן כמה מהפירושים שהוצעו לאלגוריה:
כתב אדוארד דאודן: "יש לשים לב, שלסערה איכות, כיצירת אמנות, הגורמת למבקרים להתייחס אליה כאלגוריה; ולבלבל אותם; כמו ללעוג להם על יומרנותם 'לפתור את התעלומה'"
מכל מקום, רוב המבקרים סבורים ש"הסערה" עוסק במושג של חירות אמיתית; זהו גם מחזה הפרידה של שייקספיר מהתיאטרון, ובפרט האפילוג של המחזה מונולוג פרידה של שייקספיר מהקהל.
כתב ארתור קווילר-קאוץ': "הסערה, כך אני רואה את זה, גורם לדמעות נשגבות יותר (משאר מחזותיו של שייקספיר או מיצירות מופת של משוררים אחרים), דמעות בעבור יופי כשלעצמו, עם הכרה מלכותית של העולם הזה ואיך הוא חולף, ותפיסה בלב של מה שיהיה... זה פאר האמנות: אנו מרגישים שאנו גדולים יותר ממה שאנו יודעים."
נהורה
נְהוֹרָה הוא יישוב קהילתי כפרי בדרום מישור החוף ליד העיר קריית גת השייך למועצה אזורית לכיש.
היסטוריה
בנהורה בניין המועצה האזורית ומוסדות ציבור, בית ספר יסודי ממלכתי, אולם תרבות ומופעים, מגרש טניס, מגרש כדורגל אזורי, מגרש כדורסל, מעון יום, ספריה אזורית, בריכה אזורית, מרכז יום לישיש, מרפאה אזורית.
ביישוב מתגוררים מעל ל-1,500 תושבים והוא היישוב הגדול ביותר במועצה האזורית לכיש.
יוהאן נפומוק בק
יוהאן נפומוק בק (בהונגרית: Beck János Nepomuk; 5 במאי 1827, פשט – 9 באפריל 1904, ברטיסלאבה) היה זמר אופרה (בריטון) יהודי-הונגרי. אביו של זמר האופרה יוזף בק.
נהורה
היסטוריה
שמו של היישוב נגזר מהמילה "נהרה" שפירושה אור גדול.
יוהאן נפומוק בק
ביוגרפיה
יוהאן נפומוק בק נולד בעיר פשט במשפחה יהודית ממוצא גרמני. הוא עסק בפיתוח קול לצד לימודי משפטים. בשנת 1846 ערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הגרמני של העיר פשט. בשנה שלאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בחו"ל בווינה ולאחר מכן הופיע בהמבורג, ויסבאדן ופרנקפורט. בשנת 1853 חזר לבירת אוסטריה. הוא שר לראשונה שם את תפקיד וילהלם טל באופרה בשם זהה של רוסיני. במהלך שהות נוספת בווינה הוא הופיע באופרה המלכותית דאז, ה-Theatre am Kärntnertor או Kärntnertortheater (תיאטרון שער הקרינתיים) שהיה תיאטרון יוקרתי בווינה במהלך המאות השמונה עשרה והתשע עשרה. התואר הרשמי שלה היה Kaiserliches und Königliches Hoftheater zu Wien (תיאטרון הקיסר והמלוכה המלכותי של וינה). בשנת 1862 זכה בתואר "זמר חצר". בשנת 1869 הופיע בפתיחת האופרה החדשה של וינה. בשנת 1885 "נטרפה עליו דעתו" ובכך הסתיימה הקריירה שלו. תחילה אושפז במוסד רפואי ולאחר מכן עבר לגור בברטיסלאבה עד סוף ימיו. בנו ויתר על הקריירה שלו כדי לטפל באביו, אך הוא מת שנה לפני מות אביו.
קומקום (מירי פליישר)
"קומקום" (2004) הוא פסל מאת האמנית הישראלית מירי פליישר.
תיאור
"קומקום" נוצר משברי כלים של האמנית, שחוברו בעזרת חומר. לצד השברים שיבצה פליישר גם ידית אחיזה, זרבובית ומכסה של קומקום חרסינה שיצרה ושברה לצורך העבודה. השימוש בהם ההופך את אסמבלאז' השברים לדימוי של קומקום. פליישר תיארה את העבודה כניסיון "לאסוף את ילדיי שהתפזרו לחייהם שלהם. בגלל זה גם הכתמים האדומים של הגלזורה. דם ליבי". פירוק והרכבה של הדימוי האמנותי מהווה מוטיב בולט ביצירותיה של פליישר בעשור הראשון והשני של המאה ה-21. בעבודות מאוחרות יותר, כגון "יפו" (2012), הוסיפה האמנית על דקונסטרוקציה זו גם היבטים פוליטיים וחברתיים.
העבודה הוצגה בביאנלה לקרמיקה ישראלית בשנת 2004 ותצלום היצירה הודפס על גבי כריכת הקטלוג.
אסלן בז'ניה
אסלן גאורגיאביץ' בז'ניה (באבחזית: Аслан Гьаргь-иҧа Бжьаниаq; נולד ב־6 באפריל 1963) הוא פוליטיקאי אבחזי, המכהן כנשיא אבחזיה מאז 23 באפריל 2020.
ביוגרפיה
בז'ניה נולד ב־6 באפריל 1963 בכפר טאמיש אשר שוכן במחוז אוצ'מצירה. בשנת 1985 סיים את לימודיו באוניברסיטה.
קריירה מוקדמת
בין 1991 ל־1993 עבד בז'ניה בשירות הביטחון הלאומי של אבחזיה. בשנת 1994 הוא הפך לאיש עסקים במוסקבה. בשנת 1998 סיים את לימודיו באקדמיה לכלכלה לאומית במוסקבה. בין ה־1 בינואר 2009 ל־24 בפברואר 2010, שימש בז'ניה כיועץ של שגרירות אבחזיה במוסקבה.
ב־23 בפברואר 2010, לאחר בחירתו מחדש של נשיא אבחזיה, סרגיי בגאפש, הוא מינה את בז'ניה לראש שירות הביטחון הממלכתי, במקום אייורי אשובה. לאחר מותו של בגאפש בשנת 2011, יורשו אלכסנדר אנקאב מינה אותו מחדש.
ג'ניה הפך לאחד ממנהיגי האופוזיציה באבחזיה, ונחשב למועמד מועדף בבחירות לנשיאות שנקבעו ביולי 2019. חודשיים לפניהן, הוא אושפז בבית חולים במוסקבה במצב קשה, בשל כמות גדולה של כספית ואלומיניום שהתגלתה בדמו.
ב־2020 הוא ניצח בבחירות לנשיאות, ומונה לנשיא אבחזיה.
אליאב
אֱלִיאָב (בעבר, בשמות "חָרוּב" וגם "כֶּרֶם עַמִּי") הוא יישוב קהילתי מעורב דתי-חילוני המצוי במזרח חבל לכיש ושייך למועצה אזורית לכיש.
היסטוריה
הגרעין המייסד של היישוב, כ-13 משפחות, הוקם בשנת 2003 על ידי תנועת אור בשם "גרעין חרוב", ובשנת 2004 עלה הגרעין לקרקע באתר קרוואנים זמני בתוך שטחו של המושב שקף.
שמו הראשון של היישוב, "חרוב", ניתן לו בגלל עצי החרוב הגדלים באזור. כעבור מספר שנים, עקב הדמיון לשמו של היישוב כפר חרוב, בדרומה של רמת הגולן, החליטה ועדת השמות הממשלתית לשנות את שמו ל"כֶּרֶם עַמִּי". ב-22 ביוני 2011 נעתרה ועדת השמות הממשלתית לבקשתם של תושבי המקום, ושמו של היישוב הוסב לשם "אליאב", לזכרו של לובה אליאב, אשר עסק רבות בפיתוח ההתיישבות בחבל לכיש. אליאב הלך לעולמו ביום בו הונחה אבן הפינה ליישוב.
לאחר תקופה בת כ-9 שנים במהלכן התגוררו בני הגרעין המייסד באתר זמני, החלה במרץ 2013 העלייה לקרקע ליישוב הקבע על גבעת "אליאב", הממוקמת בסמיכות למושבים אמציה ושקף וליישובים כרמי קטיף ובני דקלים.
היישוב כיום
ביישוב מתגוררות משפחות חילוניות, מסורתיות ודתיות המנהלות חיים קהילתיים משותפים בתחומי החינוך, היהדות והתרבות. כחלק מהיותו יישוב מעורב, הוא חבר במיזם מרק"ם המאגד יחדיו את כלל הקהילות המעורבות בישראל.
היישוב מנוהל כאגודה שיתופית ומוגדר כיישוב תומך סביבה והוא חלק מהמרחב הביוספרי בשפלת יהודה. התכנון והבניה ביישוב מבוססים על עקרונות שימור הסביבה.
נכון למאי 2016 חברות באגודה השיתופית אליאב כ-120 משפחות, מתוכן כ-70 כבר מתגוררות ביישוב הקבע ועוד כ-10 בתים נמצאים בתהליך בנייה. במהלך שנת 2016 שווקו כ-90 מגרשים נוספים במסגרת שלב ב' של פיתוח היישוב.
מסגרות חינוך בלתי פורמלי
ארגון הנוער צמרת פעל ביישוב עד לשנת 2019 וקיים פעילויות משותפות לילדי היישוב - דתיים וחילונים. החל משנת 2020 פועל ביישוב שבט "חרוב" של הצופים, במתכונת פעולות לאוכלוסייה משולבת לדתיים וחילונים (תחת "עדת הצופים"). השבט באליאב שייך להנהגת יהודה (ולא להנהגת דרום) נוכח קיומם של שבטים משלבי דתיים-חילונים נוספים בהנהגה זו (בנס-הרים ובכפר-אדומים). ביישוב פועל גם סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
בשטח אשר שימש את גרעין היישוב במושב שקף פועלת כיום שלוחת אליאב של המכינה קדם-צבאית מיתרים לכיש. המכינה טרם עברה למבני הקבע שלה באליאב.
מודל אורקל אקראי
בקריפטואנליזה, מודל אורקל אקראי (Random oracle model) הוא פרדיגמה לבניית פרוטוקול קריפטוגרפי עם ביטחון מוכח שהוצעה לראשונה ב-1995 על ידי מיהיר בלייר מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ופיליפ רוגווי מאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס. מודל אורקל אקראי מהווה מעין ממוצע בין מצב שבו קיימת הוכחת ביטחון מוצקה לפי המודל הסטנדרטי לבין מצב שלא קיימת הוכחה כלל. בעוד שהמודל אינו משקף את המציאות לגמרי, לפחות הוא מספק אמון רב יותר בביטחון הפרוטוקול על פי המודל, לעומת מצב שבו לא קיימת הוכחה כלשהי מעבר לעובדה שמפתחי האלגוריתם הצהירו כי לא מצאו שיטה טובה לשבירתו. או כפי שניסחו המחברים "מודל אורקל אקראי מהווה גשר בין קריפטוגרפיה תאורטית לבין קריפטוגרפיה מעשית".
אורקל אקראי
בקריפטוגרפיה מודרנית נוח להשתמש באובייקט תאורטי הנקרא אורקל. אפשר לחשוב עליו כעל קופסה שחורה שמקבלת כקלט מחרוזת בינארית ומחזירה מחרוזת בינארית. המבנה הפנימי של הקופסה "מסתורי" ואינו ידוע לאיש. כל אחד, כולל היריב רשאי להפעיל את הקופסה והיא פועלת כפונקציה המקבלת את x ומחזירה את y. בהקשר זה x נקרא שאילתה. למען הפשטות מבלי לוותר על הכלליות מניחים כמה הנחות יסוד לגבי האורקל:
חשוב להדגיש שיש הבדל בין מודל אורקל אקראי לבין אורקל אקראי בהקשר של פונקציה פסאודו-אקראית. שם הגישה לאורקל היא רק קונספט תאורטי שמנסה להסביר איך פונקציה קונקרטית עם מפתח נחשבת לפסאודו-אקראית. כאן האורקל האקראי מהווה חלק בלתי נפרד מהפרוטוקול כך שיש צורך לממשו בדרך זו או אחרת.
רעיון כללי
מהיבט תאורטי עדיף היה לפתח ולנתח פרוטוקול באופן כזה שניתן יהיה להוכיח לפי מודל סיבוכיות סטנדרטי (קונקרטי או אסימפטוטי) שהוא אכן בטוח לשימוש בהתבסס על השערה מתמטית חזקה. אולם במציאות המצב הוא שפרוטוקול כזה נוטה להיות לא יעיל ומרבית המשתמשים נוטים לוותר על האבטחה כליל מאשר לסבול פרוטוקול שזמן ביצועו מתארך יתר על המידה וגורם לקפאון המחשב. לפי המודל הסטנדרטי כמעט לא קיימים פרוטוקולים קריפטוגרפיים מוכחים שהם גם יעילים. בעוד שקריפטוגרפים עמלים במרץ על פיתוח שיטות הצפנה בטוחות יותר, מפתחים תאוריות ומספקים השערות חדשות ושיטות פיצוח חדשות, בה בעת נוצר מצב שבמציאות נשארים עם יותר שאלות מאשר תשובות לגבי מה בטוח ומה לא. לכן נאלצים להתפשר על שיטות אד הוק שמסתמכות בעיקר על גאונות ותחכום הממציא ושאין להם כל הוכחה מתמטית מפורשת באשר לטענות לגבי ביטחונן.
רעיון מודל אורקל אקראי מנסה לגשר על הפער הזה על ידי תוספת אורקל אקראי. באופן תאורטי נוספת לפרוטוקול פונקציה אקראית H שניתנת להערכה רק באמצעות שאילתה לאורקל שמקבל x כלשהו ומחזיר את H(x) באופן אקראי. אמנם הפונקציה לא מציאותית אך היא מספקת שיטה לפיתוח ובדיקה של פרוטוקול קריפטוגרפי בשני מהלכים, לפי הגישה הבאה:
בתהליך זה מקווים שפונקציית הגיבוב טובה במידה מספקת כדי שתוכל לדמות את האורקל האקראי, כך שההוכחה שניתנה במסגרת מודל אורקל אקראי תשליך גם על יישום השיטה בפועל. הקושי נעוץ בעובדה שאין הצדקה תאורטית לשאיפה זו כי פונקציית גיבוב היא פונקציה דטרמיניסטית באופייה ולמעשה קיימת הוכחה בכיוון ההפוך שמראה שגם במקרה שהפרוטוקול בטוח במסגרת המודל, אינה בטוחה בפועל ללא תלות במימוש האורקל. יתרה מזו, לא ניתן להגדיר בצורה ברורה איזו פונקציית גיבוב "טובה" כדי לדמות אורקל אקראי אם בכלל הדבר אפשרי. מסיבות אילו, כל הוכחה שניתנה במסגרת מודל אורקל אקראי ששיטת הצפנה נחשבת בטוחה, אינה הוכחה במובן המתמטי המלא אלא הוכחה היוריסטית בלבד, מעין עדות לכך ששיטת ההצפנה אינה מכילה "כשלים מבניים".
ביקורת
לטענת מבקרים סקפטיים של הרעיון היות שהפונקציה המחליפה בפועל אינה רנדומלית אמיתית, ההוכחה אינה משיגה מאומה. נותרת השאלה האם ההוכחה תהיה תקפה כאשר מחליפים את h בפונקציה מעשית. אפשר להביט בזה בדרך אחרת, לעיתים נוח לקריפטאנליסט לצורך ניתוח פרוטוקול המשלב פונקציה מתורת המספרים ופונקציית גיבוב כלשהי h (כמו RSA עם SHA-2), להתייחס אל האחרונה כאל פונקציה אקראית. התקפה בסגנון כזה כנגד הפרוטוקול נקראת 'גנרית' במובן שאינה מניחה הנחות מוקדמות כלשהן לגבי h וזה בדיוק המצב בו רעיון האורקל האקראי יכול להיות שימושי. כלומר המודל מאפשר לפחות להוכיח שהתקפה גנרית כזו תכשל אלא אם כן הפונקציה מתורת המספרים אינה כפי שהיא מתיימרת. יש המכנים זאת הוכחה ברדוקציית קופסה שחורה. אך יש להיזהר בפועל בבחירת הפונקציה h שחשוב שתהיה 'עצמאית' ביחס לפרוטוקול, או במילים אחרות שהפרוטוקול עצמו אינה מתייחס אליה בדרך כלשהי.
רן קנטי, עודד גולדרייך ושי הלוי (1998) ביקרו את רעיון מודל האורקל האקראי והשימוש בפונקציות גיבוב קריפטוגרפיות ליישומו והוכיחו שקיים פרוטוקול שנקרא בטוח תחת מודל אורקל אקראי אך כל ניסיון ליישמו על ידי החלפה מפונקציה תאורטית בפונקציה מעשית, מניב סכמה לא בטוחה. הם מסכמים בהצעות משלהם ליישום בטוח של המודל ומציינים מספר מגבלות. יש הסבורים שהסיטואציה שהעלו קצת מלאכותית ולא סביר שתקרה במנגנונים קריפטוגרפיים אמיתיים.
תיאור המודל
באופן כללי קיים פער בין תאורטיקנים בתחום ההצפנה לבין המיישמים בפועל. מהיבט תאורטי פונקציה חד כיוונית היא הבסיס למבנים קריפטוגרפיים מורכבים יותר כמו פונקציה פסאודו-אקראית (PRF). מנקודת ראות תאורטית אין משקל ליעילות, לכן ניסיון להגיע לביטחון מוכח עשוי לבוא על חשבון יעילות. אולם מהיבט מעשי קיימים אלגוריתמים יעילים מאוד כמו AES או SHA-2 שנחשבים לפונקציה פסאודו-אקראית אם כי לא קיימת הוכחה פורמלית כלל. הפתרון שמוצע לפי המודל הזה הוא לראות ב-SHA-2 כפונקציה אקראית רק לצורך הדיון. כלומר נניח שקיימת פונקציה אקראית h ונניח שקיימת בעיה (משימה) \Pi שאותה מנסים לפתור באמצעות פיתוח פרוטוקול מתאים, ושהיא נפרדת ובלתי תלויה בפונקציה h. נתון אורקל אקראי המסומן בקיצור. כלומר הוא מקבל כקלט מחרוזת כלשהי באורך לא מוגדר ומחזיר מחרוזת אקראית אמיתית כלשהי. כדי להמציא פרוטוקול P שפותר את הבעיה האמורה אפשר לפעול כדלהלן:
א. מנסחים הגדרה פורמלית לבעיה \Pi בסביבה שבה כל המשתתפים כולל יריב אפשרי נגישים לאורקל R.
ב. מתכננים פרוטוקול יעיל P לבעיה האמורה בסביבה זו.
ג. מוכיחים ש-P אכן פותר את הבעיה.
ד. מחליפים את האורקל R בפונקציה h.
ההוכחה שניתנת בשלב (ג) נכונה רק במסגרת מודל האורקל האקראי והיא אינה בהכרח נכונה בסיום התהליך, הביטחון כאן מבוסס על ההנחה ההיוריסטית ש-h בטוחה. זו לא הוכחה מוחלטת אך שימושית מבחינה מעשית. כאשר מחליפים את R בפונקציה קונקרטית כלשהי יש להיזהר משתי מלכודות אפשריות. הראשונה, הפונקציה צריכה להיות 'טובה', כלומר שלא ידוע על התקפות מוצלחות נגדה וכן שהיא מתאימה ליישום במסגרת המודל. השנייה היא שאין להסתמך על מאפיינים ספציפיים במבנה הפנימי של הפונקציה כך שהיא צריכה להיות עצמאית ונפרדת מהפרוטוקול. פונקציית גיבוב קריפטוגרפית כשלעצמה לא מתאימה ליישום בטוח במסגרת מודל אורקל אקראי מסיבות אילו. אך ישנן כמה גרסאות מתאימות, למשל שימוש בפלט חלקי של פונקציית גיבוב או שימוש בה בדרך לא סטנדרטית.
ככלל הצפנה אסימטרית יעילה ומוכחת עלולה להיות משימה קשה לפי מודל סיבוכיות סטנדרטי, אך מעשית יותר במסגרת מודל האורקל האקראי. המקור לרעיון החל בעבודה של גולדרייך גולדווסר ומיקאלי (1986) שהגדירו את המושג פונקציה פסאודו-אקראית והראו איך ליישמה באופן בטוח. וכן פיאט ושמיר שהראו איך להפוך את פרוטוקול אימות פיאט-שמיר לחתימה דיגיטלית וכן מנואל בלום שהעלה רעיון דומה להפוך כל מערכת הוכחה אינטראקטיבית כמו הוכחה באפס ידיעה להוכחה לא אינטראקטיבית. כולם משתמשים ברעיון האורקל האקראי בשילוב עם פונקציות גיבוב או מחולל פסאודו-אקראי כבסיס תאורטי.
יישום מעשי
לדוגמה נתון מחולל פסאודו-אקראי ונתונה פונקציית גיבוב  כאשר k הוא פרמטר ביטחון. f היא תמורה פסאודו-אקראית עם 'דלת צונחת' יחד עם הפונקציה ההופכית שלה f^{-1} המשמשות להצפנה ופענוח עם מפתחות מתאימים (למשל RSA). הביטוי פירושו פעולת XOR של x עם |x| הסיביות הראשונות של תוצאת הפונקציה G עם הקלט r והסימן "\|" מייצג שרשור. להלן שתי סכימות להצפנה בטוחה תחת מודל אורקל אקראי:
כאן x הוא המסר המיועד להצפנה ו-r הוא מספר אקראי חד פעמי שנבחר מתוך התחום של f לצורך הצפנת המסר x. הפונקציה f היא הצפנת מפתח ציבורי והיא משתמשת במפתח הפומבי של המקבל. הטענה היא שהשיטה הראשונה מספקת ביטחון סמנטי פולינומי לפי הרעיון של מיקלי וגודלווסר שנקרא הצפנה הסתברותית. והשנייה טובה כנגד התקפת מוצפן-נבחר ונקראת אי-חשילה ושתיהן יעילות יותר מסכימות הצפנה שהן בעלות ביטחון מוכח לפי מודל סטנדרטי כמו הצפנת בלום-גולדווסר. לעומת זאת החיסרון בשיטות המתוארות כאן שהצופן המתקבל גדול יותר בערך פי שניים מהטקסט המקורי.
תהילים (סרט)
תהילים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2007 בבימויו של רפאל נג'ארי, עם מיכאל מושונוב, לימור גולדשטיין, ושמואל וילוז'ני בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על משפחה דתית בירושלים שמתמודדת עם היעלמו המסתורי של אבי המשפחה. שני ילדי המשפחה מנסים להתמודד עם המצב הקשה על ידי חלוקת ספרי תהילים ומתן צדקה אך ללא הועיל.
רפאל נג'ארי היה מועמד לפרס הוגו בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בשיקגו, בפרס וולגין בפסטיבל הקולנוע ירושליםו בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן. הוא זכה בפרס הגדול בפסטיבל FILMeX בטוקיו.
תקציר העלילה
משפחת פרנקל היא משפחה דתית שמתגוררת בירושלים - האב אלי (שמואל וילוז'ני), האם עלמה (לימור גולדשטיין) והבנים מנחם (מיכאל מושונוב) ואחיו הצעיר דוד (יונתן אלסטר).
אלי מקפיד לקיים אורח חיים דתי ולוקח את מנחם לשיעורי גמרא אצל הרב (דב ברקוביץ). בלילה מסיר מנחם את הכיפה ומבלה עם חברתו דבורה (רעות לב) ועם חברים חילוניים בשתיית בירה.
הסבא שמואל (אילן דר), אביו של אלי, הוא אלמן בעל בית דפוס בו מועסק גם בנו השני אהרון (יואב הייט), גם הם דתיים.
יום אחד מסיע אלי את הבנים לבית הספר. בדרך הוא חש ברע, פוגע בקיר ומבקש ממנחם להזעיק עזרה. כשמנחם מגיע עם חובשי מד"א הם לא מוצאים את אלי. הוא נעלם ובמשך כל העלילה אינו נמצא.
האם עלמה (לימור גולדשטיין), עוברת משבר נפשי וכלכלי קשה. חברתה אורנה (אילנית בן יעקב) מנסה לעזור לה בבעיות הכלכליות. פקד קאופמן (רוברט הניג) ממונה על החקירה אך אינו מצליח לפתור את התעלומה.
מנחם מידרדר נפשית, מפסיק להגיע לבית הספר ומנתק את קשריו עם דבורה וחבריו.
אהרון מגלה את המעשה הבלתי חוקי הזה וזעמו יוצא על מנחם אך הסבא שמואל מרגיע אותו.
לבסוף חותמים הקצין והחוקרת (סנדרה שונוולד) על "תעודת נעדר" כדי שהמשפחה תקבל זכויות מהבנק ומהביטוח הלאומי. עלמה, מנחם ודוד יוצאים מדוכאים, מתיישבים בתחנת האוטובוס ותוהים על העתיד הבלתי ברור המצפה להם.
מיכל שוורץ
מיכל שוורץ (נולדה ב-1 בינואר 1950) היא חוקרת מוח ישראלית, פרופסור אמריטה במכון ויצמן למדע במחלקה לנוירוביולוגיה. כלת פרס ישראל למדעי החיים לשנת ה'תשפ"ג (2023).
ביוגרפיה
מיכל שוורץ נולדה בתל אביב, וגדלה בחולון. בת למרדכי חברוני, ניצול השואה, ולחנה (לבית גרשוני), ילידת הארץ ואחות לנתן ומשה. בשנת 1972 קיבלה תואר ראשון בכימיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1977 קיבלה תואר דוקטור לאימונולוגיה ממכון ויצמן למדע. המשיכה לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת מישיגן, ועסקה בו בהתחדשות עצבים. ב-1980 הצטרפה לסגל האקדמי של המחלקה לנוירוביולוגיה במכון ויצמן למדע, וב-1998 מונתה שם לפרופסור מן המניין.
היא המדענית הראשונה שגילתה שבין המוח למערכת החיסון מתקיים דיאלוג, ולדיאלוג זה תפקיד מהותי בתפקודו ושיקומו של המוח לאורך החיים. גילוי פורץ דרך זה הביא למהפכה בתחום מחלות מוח ניווניות. גישתה האימונותרפית, שמטרתה לרתום את מערכת החיסון לעזרת המוח, נמצאת בתהליכי פיתוח לטיפול בשיטיון, כולל מחלת אלצהיימר.
במחקריה, הביעה שוורץ עמדה נגד התפיסה שהייתה מקובלת במשך עשרות שנים, כי המערכת החיסונית תומכת במערך תפקודו התקין של המח והיא הכרחית בשיקום והגנת המח מפני פציעות ומחלות. מחקריה לא רק ששינו את הדוגמות המדעיות, אלא יצקו את היסודות לכווני מחקר חדשים ששינו את הבנת המוח, תפקודו, וכיווני המחקר בחיפוש אחר מרפא למחלות הללו כמו גם למחלות מוח אחרות.
חיים אישיים
שוורץ היא אם לארבעה ילדים. ב-1991 נישאה לפרופ' מיכאל אייזנבך, ביוכימאי במכון ויצמן למדע.
Partners
Partners (בעברית: שותפים) הוא אלבומה ה-34 של הזמרת ברברה סטרייסנד אשר יצא לאור ב-16 בספטמבר 2014 על ידי קולומביה רקורדס. האלבום מכיל אוסף של דואטים אותם ביצעה הזמרת לאורך השנים עם זמרים גברים כמו סטיבי וונדר, מייקל בובלה, בילי ג'ואל ועוד. בנוסף, האלבום מכיל דואט עם בנה ג'ייסון גולד. הזמרת קידמה את האלבום בתוכנית האירוח של ג'ימי פאלון כאשר שרה מחרוזת של מספר שירים מהאלבום.
רקע ושירים
בנוסף לשירים הישנים ישנם באלבום גם שני דואטים חדשים: "What Kind of Fool", עיבוד מחדש לדואט שלה ושל בארי גיב אשר בו הדואט הוא עם ג'ון לג'נד ו-"Lost Inside of You", דואט עם בייביפייס שהוא עיבוד מחדש לדואט אחר של הזמרת שבוצע במקור עם קריס קריסטופרסון אשר מופיע במהדורת הדלוקס של האלבום.
בנוסף לכך במהדורת הדלוקס מופיעים דואטים נוספים.
הצלחה
האלבום זכה להצלחה כאשר הפך לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר בארצות הברית בשנת 2014 כאשר מכר עד סוף השנה 856 אלף עותקים במדינה. הוא הגיע למקום הראשון במצעד הרשמי של המדינה כאשר מכר באותו שבוע 196 אלף עותקים ובכך הפכה סטרייסנד לזמרת היחידה שהביאה אלבום למקום הראשון במדינה בשישה עשורים שונים.
כחודשיים לאחר יציאתו האלבום השיג מעמד אלבום זהב במדינה וכ-4 חודשים לאחר יציאתו השיג מעמד פלטינה במדינה ובכך האלבום הפך לאלבום ה-52 של סטרייסנד להשיג מעמד זהב במדינה והאלבום ה-31 שלה להשיג מעמד פלטינה במדינה, יותר מכל אישה אחרת בהיסטוריה. האלבום היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "הביצוע הווקאלי הטוב ביותר באלבום פופ מסורתי".
שדה דוד
שְׂדֵה דָּוִד הוא מושב חקלאי במישור החוף הדרומי ליד העיר שדרות. המושב נמצא בתחומי המועצה אזורית לכיש ומשתייך לתנועת העובד הציוני. הוא נקרא על שם זלמן דוד לבונטין.
המושב, הוקם בשנת 1955 כחלק מיישוב חבל לכיש על ידי עולים ממרוקו.
מייקי ג'ונסטון
מייקל אנדרו ג'ונסטון (באנגלית: Michael Andrew Johnston; נולד ב-19 באפריל 1999 בגלאזגו שבסקוטלנד) הוא כדורגלן אירי-סקוטי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ויטוריה דה גימארייש מליגת העל הפורטוגלית, בהשאלה מסלטיק, ובנבחרת אירלנד.
קריירת מועדונים
ג'ונסטון גדל במחלקת הנוער של סלטיק. ב-6 במאי 2017 ערך ג'ונסטון את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 4-1 על סט. ג'ונסטון במסגרת ליגת העל הסקוטית.
ב-2 בספטמבר 2022 הושאל ג'ונסטון למשך עונה אחת לוויטוריה דה גימארייש מליגת העל הפורטוגלית. ב-9 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על ק.ד. סנטה קלרה במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת 2022/2023.
קריירה בינלאומית
ב-22 במרץ 2023 ערך ג'ונסטון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אירלנד, בניצחון 3-2 על נבחרת לטביה במשחק ידידות.
ברכת ברוך שפטרני מעונשו של זה
ברוך שפטרני מעונשו של זה, היא ברכה שנוהגים שאבי הנער מברך, ללא הזכרת שם ומלכות, בשעה שבנו הגיע לגיל שלוש עשרה (בר מצווה), המנהג לברך ברכה זו, מיד לאחר שהנער עולה לתורה. שלא כמרבית הברכות, העוסקות בחוויית האדם עצמו, בין אם זו הנאה פיזית, תופעה גשמית, חוויה משמעותית בחיים, קיום מצווה כלשהי, וכך הלאה – ברכת "ברוך שפטרני" קשורה דווקא לבנו של האדם.
מקור הברכה
המקור הראשון לברכה זו הוא במדרש רבה על פרשת תולדות. על הפסוק "וַיִּגְדְּלוּ הַנְּעָרִים וַיְהִי עֵשָׂו אִישׁ יֹדֵעַ צַיִד אִישׁ שָׂדֶה וְיַעֲקֹב אִישׁ תָּם יֹשֵׁב אֹהָלִים", מבאר רש"י שהתכונות השונות של יעקב ועשו משקפות כיוון שונה בחייהם: יעקב פנה ל"אוהלה של תורה", לעבוד את ה’, ואילו עשו פנה לעבודה זרה. על כך כותב המדרש "רבי פינחס בשם רבי לוי:
דעות הראשונים
מתוך לשון המדרש, לאו דווקא משתמע שרבי אלעזר התכוון לפסק הלכה ממש שיש לברך ברכת "ברוך שפטרני". המילים "מכאן ואילך", ייתכן שמשמעותן שלאורך חיי האדם, מגיל י"ג שנה ואילך, עליו להכיר תודה כלפי הקב"ה – אך לא בהכרח לברך ברכה על אירוע מסוים. אולם, במספר מקורות מוקדמים אנו מוצאים שמדובר בברכה ממש. בדברי רבי אהרן הכהן מלוניל, הוסיף לבאר: "ויש אומרים אותה בפעם ראשונה שעולה הבן לקרות בתורה. והגאון רבי יהודאי ז"ל קם על רגליו בבית הכנסת ובירך ברכה זו בפעם ראשונה שקרא בנו בתורה".
בפסקי רבנו יחיאל מפריז הובאה הלכה זו בשם אחד מחכמי אשכנז במאה ה-11, רבי יהודה בן ברוך: "מי שיש לו בן והגיע לשלוש-עשרה שנה, פעם ראשון שעומד בציבור לקרות בתורה צריך האב לברך ברוך אתה ה' אשר פדאני מענשו של זה. והגאון רבי יהודה ברבי ברוך קם בעמידה בבית הכנסת ובירך ברכה זו כשעמד בנו וקרא בתורה תחילה, וברכה זו חובה היא".
רבי יצחק אייזיק מטירנא כתב בדומה בספר המנהגים (קריאת התורה ה) למהרי"ל:.
מעבר למקור במדרש, נראה שמדובר במנהג אשכנז עתיק. אמנם, הברכה לא מוזכרת בגדולי ראשוני הפוסקים ואף לא בספרות הגאונים, אך היא מובאת, בהתאם למסורת אשכנז, בדברי הרמ"א.
טעם הברכה
לפי המדרש וכל הראשונים המזכירים את הברכה ברור שהאב הוא זה שמברך. בדברי חמודות בואר שהכוונה היא שאם נענש הבן בשביל עוון האב, בוודאי שגם האב נענש עבור כך (כלומר, שנענש עבור מה שבנו נענש עבורו), ואף הוא מסיים שפירוש זה דחוק.
להלכה
בשולחן ערוך לא הוזכר כלל קיומה של ברכה זו, אך בהגהות הרמ"א בהסתמכו על מנהג המהר"י סגל, הנ"ל, כתב: "יש אומרים מי שנעשה בנו בר מצווה יברך ברוך אתה ה' אלוקינו מלך העולם שפטרני מעונשו של זה". אך הרמ"א עצמו הסתייג מהברכה והוסיף מדעת עצמו "אך טוב לברך בלא שם ומלכות".
הרב יחיאל מיכל אפשטיין בספרו ערוך השולחן כתב "והרבה נהגו לברכה בשם ומלכות בעת קריאת התורה שקוראים נער בר מצווה לעלות לתורה".
הגאון מווילנא בביאורו לשולחן ערוך (סימן רכה ג) כתב למעשה שיש לברך בשם ומלכות.
דעה נוספת ומפשרת כתב בספר בן איש חי "ביום הראשון של שנת י"ד יתפוס האב את בנו בידו ויאמר ברוך שפטרני מעונשו של זה, ויהרהר שם ומלכות בלבבו".
הברכה כיום
מנהג רוב האשכנזים לברך ברכה זו בלא שם ומלכות, כפי הכרעת הרמ"א, ויש המברכים בשם ומלכות כדעת הגר"א. לגבי מנהג בני ספרד, יש שכתבו שלא נתקבלה ברכה זו כלל, אך יש שנהגו לברך בלא שם ומלכות, וכן פסק ביביע אומר.
זמן הברכה
יש שכתבו שיש לברך הברכה מיד שנעשה בן י"ג.
מנהג האשכנזים הוא לברך בשעה שהנער עולה לתורה, כפי המובא בספר אורחות חיים (ברכות סימן יח). הטעם למנהג זה כתב במגן אברהם (אורח חיים סימן רכה ב), מפני שאז נודע לרבים שהוא בר מצווה.
טעם מחודש למנהג הברכה לאחר קריאת התורה, כתב אחד האחרונים מאחר שצריך לברך ברכה זו בפני עשרה גדולים, ודינה כברכת הגומל שאף אותה נוהגים לברך בשעת קריאת התורה.
מלחמות שוודיה-רוסיה
מלחמות בין רוסיה לשוודיה נרשמו כבר במאה ה־12.
עימותים אלה כוללים:
איסוטה פרסקיני סוג KM
איסוטה פרסקיני סוג KM (באיטלקית: Isotta Fraschini Tipo KM, היה קרוי גם: Isotta-Frascini Tipo KM4 Tourer) היא מכונית מהודרת פתוחה, מסוג "טורפדו" ("Torpedo (car)" ) מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית Isotta Fraschini אשר יוצרה בין השנים 1910–1914.
סך הכול יוצרו כ-50 יחידות.
קואלה (סוג)
קואלה (שם מדעי: Phascolarctos; משמעות השם מיוונית עתיקה: "phaskolos" - כיס או תיק, "arktos" - דוב, כלומר: "דוב הכיס") הוא סוג של יונקי כיס מסדרת הקנגוראים אשר כוללים את המין היחיד ששרד במשפחת הקואליים - קואלה (Phascolarctos cinereus).
יונקי הסוג חיים רק באוסטרליה כשבתקופת הפליסטוקן היו 4 מינים שחיו ביערות האקליפטוס בדרום-מזרח אוסטרליה. עם סוף הפליסטוקן 3 מהם נכחדו, אולי כתוצאה משינויי אקלים ורעב ואולי כתוצאה מציד בידי האדם שהגיע לאוסטרליה. הם בעלי גוף עגלגל, ראש גדול בעל אוזניים זקורות גדולות שמזכירות אוזני דובים וזרועות חזקות בעלות טפרים חדים.
הקואלות ממליטות ולד אחד שמתבגר בתוך כיס האם, בקצה הבטן עד לגיל 6 חודשים.
ריקרדו מונטלבן
ריקרדו מונטלבן (בספרדית: Ricardo Montalbán; 25 בנובמבר 1920 – 14 בינואר 2009) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי יליד מקסיקו. הקריירה שלו נמשכה לאורך שבעה עשורים, בהם הופיע בסרטי קולנוע וטלוויזיה בסוגות דרמה, פשע, קומדיה ומוזיקה.
קורות חיים
הוא נולד במקסיקו סיטי וגדל בטוראון. בגיל ההתבגרות עבר לארצות הברית. לאחר התיכון חזר למקסיקו והופיע שם במספר סרטים בספרדית.