cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המלחמה בדונבאס
הסכם הפסקת האש השני
יום למחרת, ב-13 בפברואר, נמשכה הלחימה העזה בין הבדלנים לצבא אוקראינה. צבא אוקראינה מסר כי 11 חיילים נהרגו ו-40 נפצעו במהלך הקרבות, שהתרכזו סביב העיירה דבלצבה. שני בני אדם נוספים נהרגו מפגיעת פגז בבית קפה בעיירה שחסטייה, שבשליטת השלטונות בקייב. הבדלנים טענו כי שלושה ילדים נהרגו בהפצצות בדונצק ובגורלובקה. אוקראינה האשימה את המורדים בתגבור הכוחות הצבאיים באזורי הקרבות מאז נחתם ההסכם יום קודם לכן. ב-14 בפברואר נהרגו שבעה חיילים מצבא אוקראינה ועוד 23 חיילים נוספים נפצעו.
ב-15 בפברואר נכנסה הפסקת האש לתוקפה, אך חילופי האש לא פסקו לחלוטין. הקרבות סביב העיירה דבלצבה נמשכו והבדלנים טענו כי הפסקת האש אינה כוללת את העיירה האסטרטגית, משום שלדבריהם היא נמצאת בטריטוריה שלהם. צבא אוקראינה מסר כי ההתקפה על העיירה בוצעה באמצעות מגוון של כלי נשק, בהם גם רקטות גראד, וכי הבדלנים מתכננים לכבוש את דבלצבה מכיוון מערב. ב-16 בפברואר מסר צבא אוקראינה כי חמישה חיילים נהרגו ועוד 25 נפצעו בתקיפות של הבדלנים במזרח המדינה מאז נכנסה הפסקת האש בין הצדדים לתוקף. באותו יום נמשכה הלחימה העזה בעיירה דבלצבה, שעליה הכריזו הבדלנים חלק משטחם. כמו כן, באותו יום התפתחו קרבות עזים בעיירה שירוקינו, שבאזור מריופול, ושטחים נרחבים מהעיירה נחרבו. ב-17 בפברואר התקדמו הבדלנים בשטח דבלצבה, כבשו חלקים נרחבים ממנה ושבו מספר לא ידוע של חיילים אוקראינים. יום למחרת, ב-18 בפברואר, הוכרע הקרב בעיירה כשצבא אוקראינה נסוג ממנה תחת אש בלתי פוסקת. עם זאת, הנשיא פטרו פורושנקו הכריז כי הייתה זאת נסיגה מתוכננת. הצבא מסר כי במהלך הימים שקדמו לנסיגה, נהרגו בקרבות בעיירה 22 חיילים ועוד 150 נפצעו. האיחוד האירופי גינה את פעולות הבדלנים וטען כי הם מפרים את הפסקת האש, והביע תקווה שהסכם מינסק עדיין ייושם.
בסוף 2017, הורשתה משלחת של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה להשקיף על הגבול. היא צפתה בכ-30,000 לוחמים בשני מחסומי גבול אליהם הורשתה להיכנס. האיחוד האירופי וממשלת אוקראינה טוענים כי קבוצת וגנר פועלת בשטחי אוקראינה על פי חוזה מטעם משרד ההגנה הרוסי. כמו כן העלו את האפשרות שלוחמים מהכוחות למבצעים מיוחדים של צבא רוסיה מייעצים ומסייעים לבדלנים.
הסלמה בשנים 2021–2022
בחודשים מרץ ואפריל 2021 העבירה רוסיה כ-100 אלף חיילים וציוד צבאי על יד גבולה עם אוקראינה. הכוחות הוסרו חלקית עד יוני אבל התשתיות הושארו במקום. באוקטובר ובנובמבר 2021 חלה הסלמה שגררה תנועות מחודשות של צבא רוסיה באזור הגבול בין רוסיה ואוקראינה.
חל שימוש ראשון במל"ט ביירקטאר TB2 נגד יחידות צבאיות פרו-רוסיות בדונצק. בישיבת מועצת משרד ההגנה הרוסי ב-2 בנובמבר, ולדימיר פוטין אמר כי רוסיה עוקבת מקרוב אחר השימוש במל"טים "ליד גבולות רוסיה". במקביל נכבש הכפר סטרומארייבקה שבו חיים 37 אזרחים רוסים שקיבלו דרכונים ביוזמה רוסית.
מלחמת כוללת
ב-24 בפברואר 2022 פלש צבא רוסיה לאוקראינה במה שכונה ברוסיה "מבצע צבאי מיוחד". במכת הפתיחה שקדמה לפלישה, תקפה רוסיה באמצעות מטוסים וטילי שיוט, שורת יעדים צבאיים באוקראינה, כולל בערים הגדולות ובבירה קייב. צבא רוסיה התקדם במהירות בשלושת הימים הראשונים, אך לאחר מכן הואט משמעותית. זאת בשל התנגדות עזה ובלתי צפויה בעוצמתה של צבא אוקראינה, בעיות לוגיסטיות של צבא רוסיה, תגבור בציוד צבאי ממדינות ברית נאט"ו לאוקראינה, ומורל ירוד בקרב החיילים הרוסים. למרות ההתקדמות האיטית, צבא רוסיה המשיך בכיבושיו, והשיג רצף יבשתי ממחוז רוסטוב לחצי האי קרים.
הלחימה הייתה חלק מהמתקפה על מזרח אוקראינה. לוחמי הרפובליקות העממיות של לוהנסק ודונצק שיתפו פעולה עם צבא רוסיה והשתלטו על חלקים נוספים ממחוזות דונצק ולוהנסק. במקביל, הכוחות האוקראינים שמרו על חלקים מסוימים ממחוזות דונצק ולוהנסק.
יקטרינבורג סיטי
יקטרינבורג סיטי (ברוסית: Екатеринбург-Сити) הוא מרכז עסקים הנמצא בבנייה במרכז העיר יקטרינבורג. פרויקט המתחם הוצג לראשונה בשנת 2006. על פי הפרויקט הראשוני, שטח המתחם כלל בית מלון («Hyatt Regency Ekaterinburg»), ארבעה מגדלים - "איסט", "אוראל", "טטישצ'ב" ו"דה גנין", וכן גלריה מקורה עם שורות קניות ומדרחוב. פרויקט זה פותח על ידי חברת האדריכלים הצרפתית Valode & Pistre בהנחיית ז'אן פיסטר. המשקיע חברת המטלורגיה של הרי אורל.
פנחס השיל
רבי פנחס השיל (ה'תרל"ב - ז' בשבט ה'תרע"ו) היה רב ואדמו"ר חסידי בבוהוש ובזינקיב. נצר למשפחת הרבנים מחסידות אפטא-זינקוב.
יקטרינבורג סיטי
במקביל, החלה הקמתם של מספר בניינים רבי קומות בסביבתו הקרובה - גורד השחקים המגורים "דה לוקס" (לימים שינה את שמו ל"מהפכת פברואר") של מרכזי העסקים" דמידוב "ו"פרזידנט", שלמרות שלא היה קשור לפרויקט "יקטרינבורג סיטי", משלימים את הפנורמה שלה ולעיתים קרובות משויכים לה. גורד שחקים נוסף - "בליי דום" נבנה באזור זה עוד בשנים 1978–1982. בשנת 2008 רכשה חברת המטלורגיה של הרי אורל את מרכז העסקים דמידוב, על מנת לשלב אותו בתשתית המאוחדת של "יקטרינבורג סיטי".
פנחס השיל
ביוגרפיה
רבי פנחס נולד בזינקוב בשנת ה'תרל"ב לרבי חיים מנחם השיל (בן רבי משולם זוסיא השיל מאפטא-זינקוב; ורבה של זינקוב) נישא למלכה בתו של רבי יצחק פרידמן מבוהוש. שימש ברבנות בבוהוש עירו של חמיו ועם פטירת אביו בכ"ד בסיון ה'תרנ"ג עזב את בוהוש כדי למלא את מקום אביו ברבנות זינקוב, ועם הזמן החל לנהוג באדמו"רות לצד שאר אדמו"רי אפטא-זינקוב.
יקטרינבורג סיטי
השטח הכולל של מתחם העסקים יעמוד על 750 אלף מ"ר. יצוין כי לא יותר מ-35% מהשטח מוקצים לבנייה על מנת להשאיר כמה שיותר מקום לגינון, מדרכות ושטחים ציבוריים.
פנחס השיל
ביוגרפיה
רבי פנחס נפטר בז' באב ה'תרע"ו וחתנו רבי יעקב אריה טברסקי מילא את מקומו.
יקטרינבורג סיטי
על פי הפרויקט הראשוני, יקטרינבורג סיטי הייתה אמורה לאחד יותר מ-400 אלף מ"ר של שטחי מסחר וקמעונאות, משרדים, בתי מלון, מרכזי בילוי, בתי קפה ומסעדות. תוכנן לבנות 12 אובייקטים: ארבעה בנייני משרדים, פארק עסקים, בדגש על נציגי עסקים קטנים ובינוניים, מה שנקרא גלריית הקניות ושני מלונות. שטח הרובע היה אמור להיות חמישה דונם.
ההנחה הייתה כי עבודות ההקמה צריכות להסתיים בשנת 2014, אולם בפברואר 2009 הופסקה הבנייה והשלמתה נדחתה ללא הגבלת זמן. עלות הפרויקט מוערכת במיליארד יורו. הבנייה התחדשה באוגוסט 2010.
רוש (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
סלין (מותג)
סֶלין (צרפתית: Celine, בעבר באיות הצרפתי Céline) הוא מותג צרפתי של מוצרי מותרות של ביגוד ועור, שנמצא בבעלות קבוצת LVMH מאז 1996. המותג נוצר בשנת 1945 על ידי סלין ויפיאנה (Vipiana). מטה החברה שוכן בפריז, מלון Colbert de Torcy, שהוא אתר מורשת צרפתי. מנכ"לית החברה מאז 2017 היא סברין מרל.
בינואר 2018, הודיעה קבוצת LVMH שהדי סלימן מונה למנהל האמנותי, היצירתי, והתדמיתי של המותג סלין.
יצירת המותג
בשנת 1945, יצרו סלין ויפיאנה (1915–1997) ובעלה, רישאר, מותג מותרות בשם Céline, תחתיו מכרו נעלי ילדים עשויות לפי מידת הלקוח, ופתחו בוטיק ראשון בפריז. את המותג היה קל לזהות הודות ללוגו שלו, שאותו יצר רמון פנה, ובו פיל אדום.
מיצוב חדש
בשנת 1960 הוחלט לשנות את מיצוב המותג ולהתמקד באופנה מוכנה ללבישה (להבדיל מעשויה לפי מידת הלקוח) לנשים, בסגנון ספורטיבי. משם ואילך כלל המותג מגוון מוצרי עור כגון תיקים, נעליים, כפפות, ובגדים. סלין ויפיאנה המשיכה לכהן כמעצבת הראשית בין השנים 1945–1997.
בשנת 1973 עוצב לוגו חדש ובו רמז לשער הניצחון. באותה תקופה החלה החברה להתרחב עם פתיחת בוטיקים במונטה קרלו, ז'נבה, הונג קונג, לוזאן, טורונטו ובוורלי הילס.
מכירה ל־LVMH
בשנת 1987 החליט ברנאר ארנו לקנות נתח ממניות סלין. בשנת 1996, נקנה השאר, והמותג השתלב בקבוצת LVMH עבור 2.7 מיליארד פרנק צרפתי (540 מיליון דולר בשעתו).
המעצבים של סלין
לאחר פרישת סלין ויפיאנה ב־1987, מינה ברנאר ארנו את פגי הוין קין לתפקיד המנהלת האמנותית של המותג. היא ביצעה מודרניזציה של המותג ויזמה קולקציות עונתיות לאביזרים. מעצב האופנה האמריקאי מייקל קורס נבחר כמעצב בגדי הנשים וכמנהל היצירתי של סלין בשנת 1997. ב־2004 עזב את החברה כדי למקד את הקריירה שלו במותג שלו עצמו.
בשנת 2005 מונה המעצב האיטלקי רוברטו מניקטי כמנהל היצירתי.
בשנת 2010, זכתה פילו בפרס מעצב השנה ממועצת האופנה הבריטית. בשנת 2011, זכתה בתואר המעצב הבינלאומי של השנה מידי מועצת מעצבי האופנה של אמריקה. שני הפרסים הוענקו על עבודתה בסלין.
בדצמבר 2017 הודיעה פילו על עזיבתה את סלין לאחר שסיימה את קולקציית סתיו 2018, שהוצגה במארס 2018.
בינואר 2018, הודיעה LVMH על מינויו של הדי סלימן לתפקיד מנהל אמנותי, יצירתי, ותדמיתי של סלין. הוא מנהל את כל הקולקציות של סלין, והרחיב את היצע המותג כשהוסיף לו אופנת גברים ובשמים נוספים. בספטמבר 2018 הציג סלימן לוגו מעודכן לסלין בחשבון האינסטגרם של המותג. סלימן עיצב חנויות דגל בפריז, טוקיו, שנגחאי, לוס אנג'לס, מדריד, מילאנו ולונדון. סלימן החליף את הסגנון המסורתי של המותג בסגנון האישי שלו, שתואר בוושינגטון פוסט כ"מונע על ידי תרבות הנוער, אינדי רוק והתבגרות זועפת".
דקוטה ג'ונסון הייתה הידוענית הראשונה שלבשה בגד מהקולקצייה הראשונה שעיצב סלימן בסלין על השטיח האדום, בבכורת הסרט סוספיריה בלוס אנג'לס.
קמעונאות
בבעלות החברה כ־178 חנויות ברחבי העולם, ומוצריו מופצים גם באמצעות רשת הכוללת חנויות כלבו כמו בארניז (ניו יורק), ברגדורף גודמן (ניו יורק), הרודס (לונדון) וגלרי לפאייט (פריז).
גיא רוטקופף
גיא רוטקופף (נולד ב-15 באוגוסט 1969, א' באלול ה'תשכ"ט בישראל), הוא מנהל ומשפטן ישראלי, מכהן כמנכ״ל איגוד חברות הביטוח, כיהן כמנכ"ל משרד המשפטים, יו"ר מועצת רואי החשבון ושימש כאיש אקדמיה למשפט.
תחילת דרכו
רוטקופף גדל בבת ים להורים שעסקו בהוראה, לימים הקימו גלריית אמנות בתל אביב. הצעיר מבין שלושה אחים. השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר "חשמונאים", התגייס לצה"ל (1988) ושירת כחוקר, רכז מודיעין ומדריך ביחידת מצ"ח.
השכלה, וקריירה אקדמית
רוטקופף למד משפטים בבית הספר למשפטים של המסלול האקדמי המכללה למינהל. את התואר הראשון סיים בהצטיינות (1996) במהלך לימודיו שימש כעוזר הוראה וכן היה חבר, ולימים עורך משנה של כתב העת "המשפט". את התמחותו לעורך דין עשה במשרדו של פרופ' יובל לוי בתחום המשפט האזרחי מסחרי (1996-7).
רוטקופף זכה במלגת לימודים והתקבל לתואר השני במשפטים באוניברסיטת דיוק (Duke) אשר בצפון קרולינה -ארצות הברית (1998). משחזר ארצה החל לשמש כחבר סגל ההוראה הקבוע בבית הספר למשפטים של המסלול האקדמי המכללה למינהל. רוטקופף השלים את לימודיי התואר השלישי בהנחיית פרופ' אהרון אנקר וזכה לתואר דוקטור במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בחיסיון מפני הפללה עצמית וזכות השתיקה. תחומי ההוראה והמחקר העיקריים שלו הם בתחום המשפט הפלילי, דיני ראיות וסדר דין פלילי. בנוסף לימד בבית הספר לכלכלה את תחום המשפט העסקי. במסגרת עבודתו האקדמית ריכז סדנאות לסיוע משפטי לאזרחים מעוטי יכולת ועמד בראש המכון להכוון תעסוקתי לסטודנטים.
קריירה ציבורית וניהולית
בשנת 2007 מינה שר המשפטים דניאל פרידמן את רוטקופף ליועצו הבכיר וראש מטהו המקצועי. בתפקיד זה כיהן כשנתיים, עד לסיום כהונתו של השר פרידמן במרץ 2009. מספר חודשים לאחר שנכנס לתפקידו שר המשפטים הבא, פרופסור יעקב נאמן, הוא מינה את רוטקופף לתפקיד מנכ"ל המשרד. ב-25 באוקטובר 2009 אישרה ממשלת ישראל את מינויו של רוטקופף לתפקיד מנכ"ל משרד המשפטים. רוטקופף המשיך לשמש מנכ"ל המשרד גם בתקופת השרה ציפי לבני עד שהודיע על פרישתו שנכנסה לתוקף בפברואר 2014.
תקופת כהונתו של רוטקופף במשרד המשפטים נחשבת לתקופה בה המשרד עבר מהפכה ניהולית, לראשונה המשרד החל לעבוד על פי תוכניות עבודה מדידות ומפוקחות באמצעות מערכות BI מודרניות, המבנה הניהולי של המשרד הותאם לניהול המודרני הדוחות הכספיים בוקרו בידי רואה חשבון חיצוני, נערכו שינויים מבניים והוקמו יחידות חדשות. בשנת 2014 מונה רוטקופף על ידי השר לביטחון פנים, יצחק אהרונוביץ', לשמש יו"ר ועדת החקירה החיצונית לבדיקת אירוע הירי בו היה מעורב סמואל שיינביין.
חייו האישיים
רוטקופף מתגורר עם משפחתו בתל אביב. נשוי לריקי, לבני הזוג שלוש בנות.
ארמון הסובייטים
ארמון הסובייטים (ברוסית: Дворец Советов, דבורטס סובטוב) היה מיזם לבניית מרכז כנסים פוליטי במוסקבה במקום בו עמדה קתדרלת ישו המושיע המקורית, שנהרסה בשנת 1931 לטובת הקמתו. תפקידו העיקרי של הארמון היה לאכלס מפגשים של הסובייט העליון, באמצעות הקמת אולם גדול בקוטר 130 מטרים ובגובה 100 מטרים, המכיל יותר מ-20,000 מקומות. אילו נבנה, הארמון בגובה 416 מטרים היה הופך למבנה הגבוה בעולם, עם נפח פנימי העולה על הנפחים המשולבים של ששת גורדי השחקים האמריקאים הגבוהים ביותר באותה תקופה.
בוריס יופן, אדריכל יהודי-סובייטי, זכה בסדרה של ארבע תחרויות אדריכלות שנערכו בשנים 1931–1933 וסימנו את תחילתה של תפנית חדה באדריכלות הסובייטית מהמודרניזם של שנות ה-20 להיסטוריציזם המונומנטלי של האדריכלות הסטליניסטית. הפרטים שמאחורי האירועים הללו והמניעים שלהם נותרו בגדר השערות ודיונים. מחקרים אחרונים תומכים בהשערה שיופן היה האדריכל הנבחר מההתחלה ותמרן את התחרויות לטובתו.
העיצוב הראשוני של בוריס יופן, ולדימיר שצ'וקו וולדימיר גלפרייך  נוצר בשנים 1933–1934 וקיבל את צורתו הסופית ב-1937. קבוצת גלילים אנכיים ומצולעים כשבראשם ניצב פסל בגובה 100 מטרים בדמותו של ולדימיר לנין, הממזגים השפעות בסגנונות האר דקו והנאו-קלאסיציזם עם טכנולוגיית גורדי שחקים אמריקאית עדכנית. עבודות הבנייה באתר החלו ב-1933. ובניית היסודות הושלמה בינואר 1939. הפלישה הגרמנית ביוני 1941 הביאה להפסקת הפרויקט. מהנדסים ועובדים הופנו לפרויקטים ביטחוניים או גויסו לצבא. הפלדה המבנית שבוצעה בפרויקט עד אותה עת פורקה ב-1942 לצורך ביצורים וגשרים כחלק מהמאמץ המלחמתי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, יוסיף סטלין איבד עניין בהקמת הארמון. יופן הכין מספר עיצובים מוקטנים אך לא הצליח להחיות מחדש את הפרויקט. ארמון הסובייטים האלטרנטיבי בגבעת הדרור, שהוצע לאחר מותו של סטלין, לא המשיך מעבר לשלב התחרות האדריכלית.
בשנת 1935 הוקמה תחנת רכבת תחתית בסמוך שנקראה "תחנת ארמון הסובייטים". בשנת 1957, שונה שמה לקרוֹפוֹטקינסְקָיַה. בשנת 1958, יסודותיו הומרו לתמיכת בריכת מוסקבה, בריכת השחייה הפתוחה הגדולה בעולם.
ההתחלה (1922–1931)
ב-30 בדצמבר 1922 הכריז הקונגרס הכל-סובייטי המאוחד הראשון על הקמת  ברית המועצות. באותו יום הציע סרגיי קירוב לבנות מרכז כנסים לאומי חדש, שאושר כדין על ידי הקונגרס. זו, על פי הנרטיב הסובייטי הרשמי, הייתה תחילתו של סיפור ארמון הסובייטים. לפני הקונגרס, בינואר-מאי 1919, ערכה פטרוגרד תחרות אדריכלים עבור מיזם "ארמון העבודה". באוקטובר 1922 השיקה החברה האדריכלית של מוסקבה תחרות עבור "ארמון עבודה" אחר, שאושרה בידי סרגיי קירוב. שני המיזמים היו גדולים מספיק כדי לקיים בהם כל כינוס שאפשר להעלות על הדעת, ואף אחד מהם לא יכול היה להתממש במדינה הרוסה על ידי מלחמות ומהפכות.
בשפה הסובייטית שלאחר המהפכה המילה "ארמון" (ברוסית: дворец) ציינה בניין ציבורי רב תפקידים שחלקם תפקידי בידור וניהול; ככל שחלף הזמן, הצד הניהולי הכריע. המילה מעולם לא יושמה על מגורים של מנהיגים פוליטיים: ענייניהם הפרטיים נותרו סוד שמור היטב. במהלך שנות העשרים של המאה ה-20 חל פיחות במשמעות המילה ל"ארמונות עבודה" או "ארמונות תרבות" קטנים וצנועים יותר שנבנו בפועל. הארמון הלאומי הנחשק היה צריך להיות גדול במיוחד, מרשים ומתקדם טכנולוגית כדי לעמוד מעל ההמון. הרעיון להציב פסל רב-ממדים בדמותו של לנין על גבי המרכז הניהולי הלאומי (במקור, בניין קומינטרן) עלה עוד בשנת 1924 כשהוצע על ידי ויקטור באליקין, אז סטודנט לתואר שני ב-Vkhutemas : "נורות קשת יציפו את הכפרים, עיירות, פארקים וכיכרות, הקוראות לכולם לכבד את לנין גם בלילה...". ההצעה זכתה מאוחר יותר לפופולריות על ידי התנועה הרציונליסטית של באליקין, ה-ASNOVA  אך זכתה להכרה מועטה בקרב הציבור.
ההחלטה לבנות את "בית הקונגרסים" (ברוסית: Дом съездов) התקבלה בסוף 1930 או בתחילת 1931, והוכרזה בפברואר 1931. לא ניתן לברר בצורה מהימנה את ההשפעות מאחורי ההחלטה. דמיטרי צ'מלניצקי טוען שסטלין היה היוזם הבלעדי של הפרויקט; סרגיי קוזנצוב טוען שהרעיון הועלה על ידי אלכסיי ריקוב. מבחינה כרונולוגית, "בית הקונגרסים" היה הראשון מבין שלושת המגה פרויקטים שהושקו במוסקבה ב-1931, חודשים לפני תעלת מוסקבה והרכבת התחתית של מוסקבה. היקפו המקורי היה צנוע. האדריכלים והפוליטיקאים האמינו שניתן להקים את הבניין ב-1933. עם זאת, השאיפות הבלתי מרוסנות של שתי הקבוצות היוו, עד מהרה, את הגורם להגדלה חסרת המעצורים בהיקפו ובעלותו של המיזם. בקיץ 1931 שונה שמו של הפרויקט המנופח ממילא ל"ארמון הסובייטים".
האדריכל
בפברואר 1931 הקימה הממשלה מבנה תלת-שכבתי לניהול פרויקטים. מועצת הבנייה הייתה ועדה פוליטית דקורטיבית בראשות קלימנט ורושילוב ואחר כך ויאצ'סלב מולוטוב. היא שימשה כמיופת כוח להכרזה על החלטות שקיבלו סטלין והפוליטביורו. מנהלת הבנייה הכפופה (USDS) הייתה צוות ניהול הפרויקט של מיכאיל קריוקוב (יו"ר), בוריס יופן (אדריכל ראשי), הרמן קראסין, ארתור לוייט  ואיוואן משקוב . ה-USDS מינה ופיקח על המועצה הטכנית, שכללה עשרות אדריכלים, אמנים ומהנדסים מנוסים.
בוריס יופן, השני בפיקוד ב-USDS, קיבל מיד את התואר והתפקיד של האדריכל הראשי. יופן, שרק חזר מאיטליה ותלמיד ותיק של האדריכל האיטלקי ארמנדו ברזיני, היה איש חיל בקהילת האדריכלים הסובייטית ולא היו לו מחויבויות כלפי אף קבוצה. הוא גם היה מקורב מהימן של האליטה המפלגתית, עם קשרים חזקים במיוחד עם אלכסיי ריקוב ואוול ינוקידזה. הקריירה שלו עם לקוחות מדינת ברית המועצות החלה ב-1922 ברומא והתקדמה בשנות העשרים של המאה ה-20 בקצב חסר תקדים ובלתי מוסבר עד כה. עד 1931 היה לו רקורד מוכח בהשלמת פרויקטים בעלי פרופיל גבוה, כולל הבית על הגדה עם אולם הקולנוע שבו - האודיטוריום המודרני הגדול ביותר במוסקבה. סטלין אישר את מינויו של יופן, כנראה בהמלצתו של ינוקידזה.
ליופן היה קשה לעבוד איתו ועד מהרה אילץ את קריוקוב להתפטר. בסתיו 1931 עבר יו"ר ה-USDS והממונה לשעבר על האדריכל בפרויקט "הבית על הגדה", וסילי מיכאילוב, לכהן בארגון המפלגה הקומוניסטית. קריוקוב, מיכאילוב, ריקוב, ינוקידזה ועמיתיו של יופן בועד היהודי האנטי-פשיסטי נהרגו בטיהורי סטלין, אך האדריכל שרד ללא פגע ושמר על משרדו, למרות הקשרים המפלילים.
יופן הכין את התנאים של תחרויות אדריכלות ושלט בכל הניירת של ה-USDS, מה שהעניק לו יתרון על פני כל מתחרה פוטנציאלי. ניגוד עניינים ברור זה עורר ספקולציות כי התחרויות הוטו לטובתו של יופן, או שמא היה לאדריכל הנבחר מההתחלה והתחרויות נערכו רק למראית עין. בעשור השני של המאה ה-21 אישר מחקר ארכיוני של איגור קאזוס השערה זו, אשר נתמכה לאחר מכן על ידי הביוגרפים של יופן, מריה קוסטיוק, דמיטריג צ'מלניצקי וסרגיי קוזנצוב. כבר ב-6 בפברואר 1931, הגה יופן לוח זמנים לעיון בן שלושה שלבים, תשעה חודשים עם תוצאה ידועה מראש. התוכנית יושמה עד מהרה בסדרה של תחרויות אדריכלות, שבהן שימש יופן כראשון בין שווים (פרימוס אינטר פארה, Primus inter pares) בציבור ומקבל החלטות רב עוצמה (Éminence grise) מאחורי הקלעים. לדברי קוזנצוב, יופן יזם וניהל את התחרויות לטובתו, כדי לקצור בחינם רעיונות מעמיתיו התמימים. הוא מעולם לא הסכים להיות בעל תפקיד באופן זמני ולא התכוון לוותר על ההובלה שלו לאיש.
בחירת אתר
מולוטוב וורושילוב חשבו אחרת. ב-25 במאי הצביע הפוליטביורו, בייעוץ של מולוטוב וורושילוב, בעד אתר קתדרלת ישו המושיע. הנס מאייר וה-ASNOVA תמכו באפשרות זו. יופן למד בחשאי את כל החלופות לפני כן והרגיש די נוח עם אתר הקתדרלה. הוא דרש הריסה נרחבת והציג אתגרים טכניים שלא היו ידועים באותה עת, אך זה היה האתר הגדול ביותר והוא יצר הרכב חזותי הדוק עם הבית על הגדה של יופן. רוב המועצה הטכנית לא הסכימה. ב-30 במאי, הם המליצו על האתרים בזריאדיה או בכיכר בולוטנאיה כאלטרנטיבות הבאות הטובות ביותר. אתר הקתדרלה דורג לפחות מקובל מהם. עייף מהסרבנות, הזמין וורושילוב את אנשי המקצוע העקשנים לפגישה עם סטלין. ב-2 ביוני 1931 התכנסו סטלין, מולוטוב, קגנוביץ', וורושילוב, מאייר ושמונה אדריכלים נבחרים מהמועצה הטכנית בקרמלין, שם הציג סטלין את טיעוניו לטובת אתר הקתדרלה. קגנוביץ' חשש שהרס של מקדש אורתודוקסי יעורר תגובה אנטישמית והציע אתר בגבעת הדרור, אך נקודת המבט של סטלין גברה עליה.
היסטוריונים חלוקים בדעתם לגבי הפרשנות של פגישה זו. לטענת קוזנצוב, ההחלטה לא הושגה בה באופן סופי, והאדריכלים עדיין יכלו להציע אתרים אחרים. סונה הויינגטון טוענת שההחלטה הייתה סופית, אך מטרתה העיקרית לא הייתה הקמת הארמון אלא הרס הקתדרלה. זו הייתה אמירה פוליטית גרידא, שנאמרה ללא בדיקות היתכנות מוקדמות והתעלמה לחלוטין מהפן הכלכלי. לדברי חמלניצקי, ההחלטה הייתה סופית. היה זה הצעד הראשון בפיתוח האדריכלות הסטליניסטית, בעוד שהרס הקתדרלה היה מקרי. ב-5 ביוני 1931, ההחלטה נחתמה על ידי הפוליטביורו. בדצמבר הקתדרלה פוצצה בפומבי. אתר אוחוטני ריאד נהרס גם הוא לצורך בניית בניין STO (1932–1935) ובלוק המגורים של ארקדי מורדבינוב ברחוב טברסקאיה (1937–1939).
סיבוב מקדים (פברואר-יולי 1931)
עד סוף יוני, ה-USDS אסף 15 רישומים המייצגים את כל הגורמים הפעילים, כמו גם את בוריס יופן ואחיו דמיטרי. רובם, כולל האחים יופן, נטו לכיוון האדריכלות המודרניסטית. יופן שקל חלופות שונות, ושלל תוכניות מרכזיות ובמרחב מצומצם לטובת קבוצה רחבת ידיים של מבנים המיושרים לאורך ציר צפון-דרום של אתר הקתדרלה. שני האולמות הוצבו בקצות הציר, עם חצרות פנימיות רחבות ידיים וביניהן מגדל דקיק וגבוה. טיוטת הרישום לא הרשימה גורמי מקצוע בני זמננו. ה-USDS לא קבע מנצח ברור אך שיבח בזהירות את הרישום של היינריך לודוויג, הגדלה מחומשת כבירה של המאוזוליאום של לנין נטולת כל רמזים סגנוניים.
תחרות בינלאומית (יולי 1931 - פברואר 1932)
ב-18 ביולי 1931, ה-USDS הכריז על תחרות ציבורית, פתוחה, בינלאומית, עם רישום למועמדות עד 20 באוקטובר (מאוחר יותר הוארך ל-1 בדצמבר 1931). בספטמבר, ה-USDS תיקן את התנאים והסביר שהעיצוב של הארמון לא יוענק לאדריכל אחד או לקבוצה או למשרד. USS טען שאף קבוצה לא תוכל להתגבר על האתגרים חסרי התקדים של הפרויקט לבדה. זה דורש מאמץ משותף של "כל הכוחות היצירתיים החיים של החברה הסובייטית". המסר בישר את ההלאמה הממשמשת ובאה של הקהילה המקצועית העצמאית לשעבר, אבל אף אחד, אפילו מקורבי המפלגה כמו יופן, אלאביאן או שצ'וסב, לא יכול היה לחזות את התוצאה. מטרה נוספת של התחרות - דיכוי אדריכלות לא רצויה באופן דומה לקמפיין "אמנות מנוונת" בגרמניה - נחשפה על ידי אלכסיי טולסטוי (מקורב אחר במפלגה) מאוחר יותר, רגע לפני ההכרזה על הזוכים. טולסטוי הזהיר בבירור את האדריכלים שאדריכלות גותית, "גורדי שחקים אמריקאיים" ו"קורבוסיאניזם" הם בלתי רצויים בעליל.
ועדת המומחים בראשות מולוטוב קיבלה 112 הצעות קצרות ו-160 טיוטות מתאימות, כולל 24 של אדריכלים זרים. מכובדים כמו לה קורבוזיה, ולטר גרופיוס או אריך מנדלסון נבחרו מראש והוזמנו על ידי יופן תמורת תשלום קבוע. ארמנדו ברסיני הסכים להגיש הצעה ללא עלות. מנקודת מבט מקצועית ההצעה הטובה ביותר הגיעה מלה קורבוזיה. העיתונות הסובייטית שיבחה את התוכנית החדשנית, ההגיונית והנוחה שלו כבר ב-1940, אך חבר המושבעים סבר שהשלד החיצוני הגבוה התומך בגג האוכף אינו הולם עבור מרכז העיר מוסקבה.
אדריכלים אירופאים שמאלנים לא יכלו לקבל את העובדה ופנו ישירות לסטלין. מנהיגי הקונגרס הבינלאומי לאדריכלות מודרנית הבינו היטב שהתחרות היא עניין של פוליטיקה, ולא של אמנות, ושלסטלין יש את המילה האחרונה. הם היו מוכנים לשתף פעולה עם הדיקטטור והרגישו נבגדים כשהתברר שיש לו תוכניות משלו. המסר שלהם הסתכם באולטימטום, שאיים לחזור בו מכל תמיכה בברית המועצות. לא ידוע אם סטלין קרא אי פעם את המכתבים הללו, אך נסיגת "בעלי ברית" בלתי רצויים בהחלט התאימה לו היטב.
סבבים שלישי ורביעי (מרץ 1932 - פברואר 1933)
התחרות השלישית הייתה סגורה והתקיימה בין 12 צוותי אדריכלים מוזמנים במרץ-יולי 1932. בנוסף לתשעת הזוכים בתחרות הפתוחה, ה-USDS הזמין, לבקשת מיכאילוב, גם קונסטרוקטיביסטים ורציונליסטים בולטים. שני המתכננים העתידיים של הארמון, ולדימיר שצ'וקו וולדימיר גלפרייך  הוזמנו כפרס על עבודת התכנון הוצלחת של ספריית לנין. ה-USDS דרש מכל האדריכלים לנטוש את סגנון מתחמי המבנים רחבי הידיים והנמוכים לטובת מבנה אחד גבוה, קומפקטי ומונומנטלי, תוך הימנעות מכל דמיון לסגנון אדריכלות הכנסיות. האולם המרכזי, שנדרש להכיל 15,000 איש, נדרש לפנות לכיוון הקרמלין.
צוותי התכנון של גינזבורג ולאדובסקי נשארו נאמנים לרעיונות המודרניסטיים. קארו אלאביאן וצוותו ייצרו עיצוב מודרניסטי מרשים וחדשני - "ספינת מדינה" עם שלוש "ארובות" צרות המאגפות את הנהר. האדריכלים האחרים מילאו אחר ההוראות והציגו הצעות קומפקטיות, מונומנטליות אך חסרות השראה. יופן הסדיר קבוצה גבוהה של ארבעה גלילים, מוקפים בשורות של פילונים לבנים "בסגנון צלעות". חבר השופטים סירב לבחור זוכה והכריז על סבב נוסף של תחרות. בניגוד לעמדת חבר השופטים, הודיע סטלין, באופן פרטי, לקגנוביץ', מולוטוב וורושילוב כי "התוכנית של יופן היא לחלוטין הטובה ביותר..." וערך רשימה של שינויים נחוצים. סטלין שלל במפורש את העיצובים האלטרנטיביים של ז'ולטובסקי ("... ניחוח מתיבת נח"), ובמיוחד של את זה של שצ'וסב ("אותה קתדרלה, אך ללא צלב. ייתכן ששצ'וסב מקווה להוסיף צלב ביום מן הימים").
התחרות הרביעית והאחרונה בין חמש קבוצות נבחרות נערכה בין אוגוסט 1932 לפברואר 1933. הפעם, כל ההצעות היו דומות מאוד בהרכבן, אם כי עדיין שונות מבחינת סגנון. ב-10 במאי 1933 הכריז הפוליטביורו על ההחלטה הסופית ובחירת הצעתו של יופן כזוכה. העיצוב הזוכה עקבה בצמוד ושכללה את ההצעה הקודמת של יופן - קבוצה קומפקטית דמוית זיגוראת של שלושה גלילים הניצבים על סטילובטה מסיבית ומצדדיה עמודים, רמפות וגרמי מדרגות מפוארים. גובהו הכולל של מבנה הליבה הגיע ל-220 מטרים, אך עדיין לא היה בו מגדל משרדים או פסל של לנין. גובה הפסל המוצע של "הפרולטריון המשוחרר" היה רק 18 מטרים. בעיות הנוגעות להנדסת מבנים לא טופלו כלל. הפוליטביורו לא התרשם לגמרי מהתוצאה, והורה ליופן להתקין פסל ענק של לנין, בגובה 50 עד 75 מטרים, על גבי הארמון. הנרטיב הרשמי שפורסם ב-1940 הציג הצעה זו כיוזמה אישית של סטלין. מולוטוב היסס וטען שפניו של לנין לא ייראו מהרחבה המרכזית, אך נאלץ להשתחוות בפני סטלין וורושילוב.
השפעות ופרשנויות
במהלך תקופת התחרות, המדינה פירקה תנועות אדריכליות עצמאיות לשעבר והלאימה דה פקטו את כל האדריכלים תחת המטרייה של חברות עיצוב בבעלות המדינה ואיגוד האדריכלים הסובייטים. עד סוף 1932 נבלמה האדריכלות המודרניסטית ככלל, והתנועות הקונסטרוקטיביסטיות, הרציונליסטיות והפורמליסטיות שלה בפרט, ופינו את מקומן לאדריכלות הסטליניסטית שהתהוותה באותה עת. פרויקטים מודרניסטיים שהוגדרו קודם לכן הושלמו בהדרגה ולעיתים קרובות "שופרו" כדי להתאים למדיניות החדשה. אדריכלים המשיכו לייצר ולפרסם טיוטות מודרניסטיות עד 1935 לפחות, אך להצעות כאלה לא היה סיכוי להיבנות. רודולף וולטרס, שהגיע לנובוסיבירסק בקיץ 1932, דיווח שעד הגעתו כבר קיבלו מנהלי המפלגה המחוזית פקודות ממוסקבה לבנות "בסגנון קלאסי" בלבד. במישור הלאומי, לא פורסמו צווים כאלה באופן רשמי. השינוי נראה כהתפתחות טבעית בתוך הקהילה המקצועית.
הרוב המכריע של סופרים סובייטים, רוסים וזרים, למעט אנטוניה קונליף, מסכימים שהתחרויות ייצגו דחייה מכוונת של המודרניזם לטובת היסטוריציזם מונומנטלי. הקשר תמיד היה פומבי אך נתון לפרשנויות שונות. המחברים הסובייטים של שנות ה-30 פנו בדרך כלל ל"שיפור רווחת ההמונים". הקונסטרוקטיביזם הוצג כאדריכלות חלופית בעלות נמוכה. לאחר שהאומה התגברה על העוני המר של שנות ה-20 של המאה ה-20, "העם" (כלומר המדינה הקומוניסטית) ניערה מעליה את הפתרונות הזמניים ואימצה לקרבה אדריכלות "איכותית". לאחר מלחמת העולם השנייה צנחה "רווחת ההמונים" לשפל של כל הזמנים והמבקרים הסובייטים לא איחרו להגיב בהתאם. הם ציירו את המודרניזם כהשפעה עוינת וחתרנית של המערב הקפיטליסטי שנחשפה ודוכאה מיד על ידי המפלגה. התיקון בוצע באמצעות צווי המפלגה של שנות ה-30, החל בסקירת ה-USDS של התחרות הבינלאומית.
בסוף שנות ה-50 וה-60 המודרניזם הפך לסגנון הרשמי במדינה הסובייטית, וההיסטוריה האחרונה שוכתבה שוב כדי לזכות את המפלגה. תאורטיקנים סובייטים טענו כי האדריכלים של שנות ה-30 נטשו את הקונסטרוקטיביזם מרצונם ולאחר מכן חישלו את הסגנון המונומנטלי החדש בעצמם. ה"עודפים" של האדריכלות הסטליניסטית היו אשמתם של האדריכלים בלבד. המפלגה, שייעצה בקפידה לאנשי המקצוע, אינה נושאת באחריות למה שנבנה בפועל. גרסאות מגוונות באותו נרטיב נמשכו עד שנות ה-2000, בעיקר בעבודותיו של סלים חאן-מגומדוב. כמו כן, היסטוריונים מערביים לא הפיקו הסבר סביר עד לפרסומים של שנות ה-2000 מאת הראלד בודנשאץ וכריסטיאן פוסט.
בסוף שנות ה-90 דמיטרי צ'מלניצקי קידם הסבר אחר. התחרויות נוצרו על ידי סטלין באופן אישי כפרובוקציה פוליטית מורכבת. בפתיחה, שלב החינוך העצמי, סטלין הכיר את כל בתי הספר הפעילים לאדריכלות ובחר את הכיוון הכללי שיהפוך בקרוב לסגנון הרשמי. לאחר מכן, הוא דרדר במיומנות וערמומיות את המעמד החברתי ואת ההערכה העצמית של מקצוע האדריכלות - שהיה תנאי מוקדם להלאמה. לבסוף, הרס את הקשרים שאיחדו את האדריכלים לחברות, קבוצות ותנועות. בסופו של דבר, הקהילה המקצועית העצמאית והמגוונת לשעבר צומצמה למסה הומוגנית של אנשים צייתנים. אנה סליוונובה פרסמה מאוחר יותר תיאוריה דומה.
מתנגדים כמו סרגיי קוזנצוב טוענים שהראיות הקיימות למעורבותו האישית של סטלין נדירות מכדי להגיע למסקנות מרחיקות לכת. יש מעט מאוד תמלילים וציטוטים משוכפלים בתקשורת הסובייטית. הפרוטוקולים של הפוליטביורו וכתבי העת של משרדו של סטלין בקרמלין מכילים מעט מאוד רישומים הקשורים לארמון. בניגוד לקוזנצוב, צ'מלניצקי מעריך את אותן ראיות הפוליטביורו כמשמעותיות. קוזנצוב אומר כי נושאים ארציים כמו משלוחים של עצי הסקה חשובים יותר מאשר להגי אדריכלות. מלבד מספר פגישות מפורסמות, אין ראיות שסטלין הזמין אי פעם אדריכלים לקרמלין. האדריכל היחיד שדיבר עם סטלין בקביעות היה הקבלן האישי שלו מירון מרז'אנוב, שנותר מודרניסטי לאורך שנות ה-30.
שיתוף פעולה כפוי
הצו מ-10 במאי 1933 הזהיר במפורש את יופן שהפוליטיקאים מרגישים חופשיים "לעזור" לו על ידי צירוף אדריכלים אחרים לתהליך התכנון. האיום התממש ב-4 ביוני, כאשר הפוליטביורו צירף את ולדימיר שצ'וקו וולדימיר גלפרייך  כשותפיו לתהליך התכנון. יופן נותר האדריכל הראשי, אך כעת הוא נאלץ להתמודד עם שני מחברים מנוסים ומשפיעים. האדריכלות החזונית, התיאטרליות והדרמטית שעלתה משיתוף הפעולה הזה אושרה ופורסמה בפאר רב בפברואר 1934 למרות היעדר מוחלט של הערכות טכניות וכלכליות.
הנרטיב הרשמי הציג את התוצאה כמאמץ משותף של שלושת העמיתים, אך המציאות הייתה מורכבת יותר. במחצית השנייה של 1933 פעלו צוותיו של יופן במוסקבה וצוות שצ'וקו-גלפרייך בלנינגרד בנפרד. יופן לא רצה לשנות את עיצובו מ-1933 באופן קיצוני או להגדיל את גובהו המשמעותי ממילא. בניגוד להנחיות שהתקבלו במאי, הוא העדיף להציב את פסלו של לנין על כן או מגדל עצמאי, כדי לשמור על האיזון בין הפסל לבניין. שצ'וקו וגלפרייך חשבו אחרת, ולא היססו להעמיד את הפסל הענק על גבי הבניין, ולהגדיל את גובהו של כל הבניין ב-100 מטרים. בתחילה, מבנה הבסיס שלהם לפסל היה בלוק מלבני עבה ולא קבוצת הגלילים של יופן. יופן התנגד ושצ'וקו פנה ישירות למועצת הבנייה. הפוליטיקאים זימנו את יופן ואילצו אותו לקבל את הצעת שצ'וקו-גלפרייך או שיורחק מהפרויקט. הוא נענה, והעיצוב התפתח בדרך האמצע כפשרה בין שתי הגישות המנוגדות.
הצבת פסל ענק על גבי מבנה עצום ממילא גרמה לעלייה לא פרופורציונלית ולא ליניארית בגובה הבניין. כדי שהפסל יהיה גלוי מהקרקע, נאלצו האדריכלים להרכיב אותו על כן גבוה אך צר ומתחדד - מעין "גורד שחקים" שניצב בראש האולם הגדול. הגובה המוגדל של הכן גרם לפסל להיראות קטן יותר, ומחזוריות זו חזרה על עצמה. על פי הנרטיב הרשמי, ניסויים בדגמים מוקטנים הובילו למסקנה שהגובה המתאים של הפסל הוא בדיוק 100 מטרים. ראשו של לנין לבדו היה צריך להיות גדול כמעט כמו אולם המרכזי של בית האיגודים. מיקומו של הפסל ועיצובו של סרגיי מרקורוב נותרו שנויים במחלוקת לאורך שנות ה-30 וזכו לביקורת חריפה בפומבי על ידי בוריס קורוליוב, ניקולאי טומסקי , מרטירוס סאריאן ואמנים מעורבים אחרים.
התנסות אמריקאית
תפקיד בולט של מיזם הארמון היה העברת הטכנולוגיה המודרנית לתעשייה הסובייטית הנחשלת. בסוף 1934 יצאו יופן, שצ'וקו, גלפרייך ושותפיהם לסיור ממושך בערים אירופיות ואמריקניות. מטרותיהם העיקריות היו הערכה מחודשת של התכנון משנת 1934 מול שיטות העבודה האמריקאיות הטובות ביותר, מחקר ורכישת טכנולוגיות בנייה מודרניות. מורן ופרוקר (Moran & Proctor), חברת הנדסת יסודות מובילה, הפכה לחברה האמריקאית הראשונה שנשכרה לפרויקט לסייע ל-USDS במהלך שנות ה-30. בשנים העוקבות נערכו ביקורים ונחתמו חוזים נוספים, שבוצעו באמצעות תאגיד המסחר אמטורג. מנקודת מבט אדריכלית גרידא, הניסיון החשוב ביותר נרכש באתר של מרכז רוקפלר, שהושלם באופן חלקי באותה עת. יופן השתמש במערכת הנסיגות של רוקפלר פלאזה 30 בפרויקטים מאוחרים יותר, והיווה השראה ישירה ליישור מדוקדק של השכבות המנוגדות של הארמון. שינויים חיצוניים עדינים אלה ואחרים נמשכו לאורך שאר העשור, יחד עם משימות עיצוב הפנים והתכנון העירוני של החברה הבת, ויצירת מפעלים ובתי מלאכה.
העיצוב החיצוני השלם קיבל את צורתו הסופית ב-1937. מספר הגלילים בקבוצה הצטמצם מחמישה לארבעה עם ירידה הדרגתית ולא אחידה במרווחים שבין העמודים. פיתוחי הנירוסטה המחוברים לעמודים התרחבו בהדרגה עם הגובה למעבר חלק מהמגדל המצופה גרניט לפסל שכולו מתכת. גם התנוחה והפרופורציות של הפסל השתנו. עיצוב מתוקן זה הוצג ונדון בכנס של איגוד האדריכלים הסובייטים ביולי 1939. ספרו של ניקולאי אטארוב המתאר את התכנון ואת תהליך הבנייה בשפה פשוטה פורסם שנה לאחר מכן.
גודל
הגובה הכולל של הארמון, כולל הפסל, נקבע ל-416 מטרים, גבוה יותר מבניין אמפייר סטייט שהושלם לא מכבר באותן שנים. בהיותו מבנה רחב בהרבה, משקל הארמון הוערך ביותר מ-1.5 מיליון טון, ונפח ברוטו של למעלה מ-7.5 מיליון מטרים מעוקבים. נפחו הפנימי נטו עלה על הנפח המשולב של ששת גורדי השחקים האמריקאים הגדולים באותה תקופה. לבניית הארמון נדרש 350,000 טון של פלדה מקצועית, פי שישה בהשוואה לבניין אמפייר סטייט וכמעט פי שניים מגשר המפרץ סן פרנסיסקו–אוקלנד.
האולם הגדול, שתוכנן להכיל 21 אלף איש, היה בקוטר פנימי של 130 מטרים, קוטר חיצוני של 160 מטרים, גובה של 100 מטרים ונפח פנימי של 970,000 מטרים מעוקבים. באולם "הקטן" בגובה 30 מטרים, תוכנן ל-5,000 מושבים. אולמות החוקה והקבלה "הקטנים עוד יותר" בסטילובטה תוכננו בגודל של 70 על 36 מטרים ו-122 על 20 מטרים. הקומות במגדל המשרדים תוכננו להיות בגובה שמיש של 10 עד 12 מטרים, עבור אולמות ישיבה נוספים של סניפים ממשלתיים שונים. מספר הקומות המדויק לא נמסר.
עצום ככל שהיה, האולם הגדול של הארמון היה קטן בהרבה מהיכל העם של אלברט שפר, שנועד להכיל 180 אלף איש. אך, למורת רוחו של היטלר, הארמון הקומוניסטי עדיין עלה על היכל העם בגובהו הכולל.
מבנה
הארמון בתכנון השלם הורכב משני חלקים הנשענים על שתי מערכות יסודות עצמאיות: הגרעין העגול עם האולם הגדול, מגדל המשרדים והפסל של לנין; וסטילובטה מלבנית צמודה לליבה. יסודות הבטון של הליבה נשענו על סלע גירי המצוי כ-20 מטרים מתחת למפלס נהר מוסקבה. הסטילובטה הקלה בהרבה, בגובה 90 מטרים יכול הייתה להיתמך בבטחה על סיל אבן הגיר העליונה, המצויה בעומק 3–5 מטרים מתחת לפני הקרקע.
תכן הסטילובטה השתמש במסגרת פלדה מסורתית. בעוד שמסגרת מבנה הליבה הייתה בעלת תכנון בלתי שגרתי בצורה קיצונית. במקום לייצר רציפות קונסטרוקטיבית לכל הגובה הבניין, העמודים הנושאים של הארמון היו צריכים להימצא רק בהיקפו של האולם הגדול. לפיכך, המסגרת פוצלה לשלושה מקטעים ברורים. הקטע התחתון, בגובה 60 מטרים, כלל 32 זוגות של עמודים אנכיים שהוצבו סביב האולם הגדול וחוברו לפלטות היסוד באמצעות "נעליים" מסיביות רתומות. "נעליים" אלו נתמכו על לוחות פלדה מסיביים שנשתלו בפלטות הבטון. עמודי הקטע השני הוצבו בזווית של 22°, ויצרו מעין "אוהל" מעל האולם הגדול עד לגובה 140 מטרים. מעליו, תוכננה מסגרת אנכית מסורתית. שתי טבעות פלדה מסיביות, בדומה לחישוקים המחזיקים את לוחות העץ בחבית יחדיו, יחזיקו את ה"אוהל". טבעות אלו, במשקל של כ-28 אלף טון, היו האלמנטים הגדולים, הכבדים והיקרים ביותר של מסגרת הקונסטרוקציה בבניין. הפסל של לנין, במשקל של כ-6,000 טון, היה אמור להיבנות סביב מסגרת פלדה משלו, ולהיות מחופה במונל עם אורך חיים מוערך של אלפיים שנה.
הקירות החיצוניים השתשמשו בשיטה האמריקאית של בנייה בבלוקים חלולים וחיפוי חיצוני בגרניט. על פי הנרטיב הרשמי, סטלין הורה למתכננים להימנע מעומס ויזואלי מיותר ולהשתמש בסכמת צבעים פשוטה בעלת שני גוונים. המעצבים בחרו בלברדוריט אוקראיני כחול-אפרפר לחלק התחתון של הבניין וגרניט אפורה חיוור מעמק נהר דאוט עבור שאר המבנה.
מערכות הנדסיות
תשתית התנועה הפנימית בארמון תוכננה בהנחה כי יבקרו בו 50,000 איש מדי יום. הדרכים לאולם הגדול ולמגדל המשרדים הופרדו פיזית. הראשון הסתמך בעיקר על מדרגות ומדרגות נעות, השני על מעליות. היו אמורות להיות 130 מעליות נוסעים הנושאות 25 אנשים כל אחת, 27 מעליות שירות ו-20 מעליות עם ציוד כיבוי אש. מאחר שאף מעלית לא יכלה לעלות לכל גובה הבניין, המבקרים בקומות העליונות נאלצו לבצע שתיים או שלוש החלפות, לפעמים באמצעות מדרגות נעות או מדרגות.
צריכת החשמל של הארמון תוכננה לשיא של 90 מגה-ואט ו-90 מיליון קילו-ואט שעה. אספקת חשמל יתירה ועמידות לתקלות, הצריכה הקמת שלוש תחנות כוח תרמיות  חדשות.
מערכות ניקיון ופינוי פסולת פנימיות הכילו שתים עשרה תחנות שאיבת אבק מרכזיות של 750 קילוואט כל אחת, שלושים יחידות פינוי אשפה תעשייתיות עם קיבולת משולבת של שבעה טון ליום. ציוד מיזוג אוויר כבד היה ממוקם מתחת לפני הקרקע, האוויר הממוזג תוכנן לעבור לכל מושב באולם הגדול דרך רשת תעלות העוברות מתחת לכל שורת מושבים. מיקום פתחי האוויר הצריך מחקר נוסף על התפלגות המזהמים באוויר. המתכננים ידעו שצריך להעלות את הפתחים ל-40 מטר לפחות, אבל הגובה המדויק עדיין לא היה ידוע. ככל הנראה, מניעת אבק וניקוי האבק היו הדאגות העיקריות. המתכננים אף דאגו למברשות רוטטות, שהותקנו ברצפות המבואות, לניקוי סוליות נעלי המבקרים.
התחדשות עירונית
מתכנני העיר מוסקבה ראו בארמון את המרכז של סמטת איליץ', ציר חדש מדרום-מערב לצפון-מזרח המיושר לאורך שדרת קומסומולסקי של ימינו, רחוב וולחונקה, כיכר מנז' ושדרת סחרוב. התפיסה שפותחה על ידי האחים וסנין ואיוון לאונידוב  בשנות ה-20 של המאה ה-20 שולבה בתוכנית התחדשות עירונית משנת 1935  בצורתה הבסיסית, ולאחר מכן נבחנה מחדש בטיוטות והצעות רבות. ניסיון מעשי אמיתי של בנייה סתר לעיתים קרובות את התוכניות: בניינים חדשים שהוקמו במרכז מוסקבה חסמו או צמצמו לעיתים קרובות את השדרה המתוכננת.
בשנת 1940 אישרה העירייה תוכנית מתוקנת. נגזר על כל הבניינים בין הארמון והקרמלין, לרבות מנז' מוסקבה, להיהרס. תוכנן לפלס את גן אלכסנדר לשדרה שטוחה וישרה. בניין מוזיאון פושקין, שחסם חלקית את תוואי הסמטה, תוכנן לעבור צפונה לשדרות גוגולבסקי. רובו ייקלט ברחבת הארמון. הכיכר תשתרע הרחק מדרום-מערב לאורך ציר הסמטה, ומצפון-מערב אל נפת ארבאט של ימינו. האי בלצ'וג, ממערב לבית על הגדה, ייעלם ויפנה מקום לבריכת השתקפות רחבה. קצה האי יהפוך כבסיס לאנדרטה של הצ'ליוסקין והפנתיאון של הטייסים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הציע בית המלאכה של איוואן ז'ולטובסקי תוכנית התחדשות גדולה עוד יותר, ובוודאי לא מעשית, לכיכרות המרכזיות. שום דבר מעולם לא הגיע מהפנטזיות הללו פרט לבניית שדרת ארבאט החדשה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
בנייה והריסה (1933–1942)
סקר גאולוגי של האתר החל בשנת 1933 ונמשך עד שנת 1934. קידוח לעומק 110 מטרים אישר את כדאיות הבנייה. סיל הגיר העליון היה דק מכדי לשאת את משקל הבניין הראשי, אך השני, 20 מטרים מתחת לפני המים, היה יציב מספיק לשם כך. מי התהום באזור הכילו מעט מאוד סולפטים וכלורידים, וכמעט תמיד נמצאו ללא תנועה, ולכן לא היה חשש משמעותי להידרדרות הבטון של היסודות.
במחצית השנייה של 1934 קדחו הבנאים מאות קידוחים סביב היקף האתר והחדירו ביטומן לוהט לאדמה. זה יצר מעין מסך אנכי אטום למים, המשתרע מפני השטח אל שכבת הסיל שיועדה לשאת את עומס הבניין, ואיפשר חפירה בטוחה ויבשה מתחת למפלס הנהר. הפיצוץ והחפירה החלו בינואר 1935, ובוצעו במשך יותר משלוש שנים. כדי לנקות את הבור עד לסלע, הסירו העובדים 160,000 מטרים מעוקבים של סלע ו-620,000 מטרים מעוקבים של קרקע רכה. יסודות הבטון של הליבה, שהורכבו משתי טבעות בעלות מרכז משותף בקוטר חיצוני של 160 מטרים, הושלמו בינואר 1938. בפיתוח עירוני קשור אך עצמאי, הוקמה בסמוך תחנת המטרו "ארמון הסובייטים" (Dvorets Sovetov) ממש מחוץ למתחם האטום למים, ונבנתה בתוך פחות משנה, בשנים 1934–1935.
שני סוגי סגסוגות פלדה העמידות בפני שיתוך פותחו במיוחד עבור הארמון: DS בעלת חוזק גבוה (ДС) המכילה נחושת וכרום, ו-3M בעלת חוזק רגיל. קורות הפלדה נחתכו ועורגלו במפעל Verkhnyaya Salda, ושונעו ברכבת על גבי קרונות שטוחים בהזמנה אישית לאזור שִׁטְעוּן  בלוז'ניקי. לאחר בדיקה והרכבה, טרקטורים ודוברות יבשה העבירו את הפלדה לאתר הבנייה.
בשנת 1939, כאשר מסגרת הקונסטרוקציה של הארמון החלה להיבנות מעל פני הקרקע, הגיע מסע התעמולה סביבו לשיא. קווי המתאר של הארמון היו כל כך נוכחים בתקשורת הסובייטית, שלדברי שילה פיצפטריק, הוא הפך מוכר לאזרח הממוצע יותר מכל בניין קיים. הארמון הופיע על גלויות, כלי כתיבה ועטיפות ממתקים. יוצרי סרטים השתמשו באופן שגרתי באפקטים מיוחדים כדי למזג את דגם הארמון לתוך תמונות רחוב כמופע חי, כאילו המבנה באמת קיים.
בקיץ 1940, כאשר העמודים הנושאים התחתונים הותקנו בחלקם, הוערך זמן השלמת המסגרת כולה ל-30 חודשים. תצלום עיתון מ-26 ביוני 1941 מעיד שעד אז המסגרת של האגף הצפוני הושלמה ברובה. לפי הביוגרפית של יופן, מריה קוסטיוק, הארמון בהחלט היה נבנה אלמלא הפלישה הגרמנית.
מיד עם פרוץ המלחמה הופסקה בניית הארמון ללא הגבלת זמן. רבים מ-3,600 פועלי הבניין שלה גויסו לשירות צבאי. המפעלים והסדנאות של USDS גויסו אף הם למאמץ המלחמתי. מלאי הפלדה המבנית שימש לייצור "קיפודי" הגנה נגד טנקים של מוסקבה. תלמידיו הקרובים ביותר של יופן התנדבו לצבא ונספו בקרבות. באוגוסט-ספטמבר 1941 פונו מנהל הפרויקט אנדריי פרוקופייב וצוות ההנדסה שלו, יחד עם 560 קרונות רכבת של ציוד ה-USDS, לבניית מפעל האלומיניום של אורלסקי. יופן ומרקרוב עזבו את מוסקבה באוקטובר תחת פקודות ישירות ממולוטוב.
בסוף 1941, העובדים הנותרים חסמו את מסגרת הפלדה כראוי והוסוו אותה, ועזבו את מוסקבה לכיוון אוראל. בשנת 1942 פורקה המסגרת כדי להשתמש בפלדה לבניית גשרי רכבת. כשלא נותרו עובדים לתחזק את השכבה האטומה, מי הנהר החלו לחלחל ובסופו של דבר הציפו את היסודות. בשנים 1958–1960 יובש האתר ונבנה מחדש לבריכת שחייה באוויר הפתוח.
לאחר ההריסה (1941–1956)
עם זאת, בשלב זה, סטלין איבד עניין בארמון. במקום זאת, בינואר 1947, ריכזה המדינה משאבים בשמונה גורדי שחקים פחותי חשיבות במוסקבה. הכרזות רשמיות מוקדמות הציגו את הפרויקט החדש כמערך של מגדלים ובמרכזם ארמון הסובייטים הדומיננטי. מהר מאוד המגדלים החדשים קיבלו עדיפות על פני כל התוכניות שלפני המלחמה, ולמעשה החליפו את הארמון כסמלי התעמולה החדשים. פרויקטים לא גמורים שהושקו לפני המלחמה בוטלו בשקט או תוכננו מחדש לצרכים של דיירים חדשים. עד 1953, שבעה מתוך שמונת המגדלים המתוכננים נבנו בפועל, בעוד שהארמון הפך לרוח רפאים, תרגיל עקר ב"אדריכלות על נייר".
ב-30 בנובמבר 1954, ניקיטה חרושצ'וב פתח בקמפיין ציבורי לבנייה המונית של דיור בר השגה, ויצא נגד ה"עודפים" של האדריכלות הסטליניסטית. לחרושצ'וב לא הייתה העדפה לסגנון מסוים, אך כותבי נאומיו והיועצים שלו הנחו אותו בקפידה לעבר השקפות מודרניסטיות. זקני האדריכלות הסטליניסטית לשעבר לא העזו להתנגד וקיבלו את המציאות החדשה. שנה לאחר מכן, "העודפים" נידונו בצו משותף של המפלגה והסובייטים, ובשנת 1956 פיזרה הממשלה את המפלט האחרון של האמנות הסטליניסטית - האקדמיה לאדריכלות. הארמון הסובייטים, שכמעט ונשכח, לא הוזכר באף אחד מהדיונים והאמנות. יופן עדיין לא רצה לוותר. בסיוע גלפרייך ושותפו החדש מיכאיל מינקוס, הוא הקטין את הגובה שוב ל-246 מטרים ב-1954 ול-270 מטרים ב-1956.
הארמון האחר של הסובייטים (1956–1962)
בסתיו 1956, עבודתו של יופן נעצרה סופית לאחר ההכרזה על תחרות חדשה לארמון סובייטים חדש. נפח המבנה החדש הוגבל ל-500,000 מטרים מעוקבים, קטן ב-15 מונים מהתכנון של יופן. האולם המרכזי היה צריך להכיל 4,600 איש (כחמישית מארמון הסובייטים המקורי), כאשר שני אולמות קטנים יותר תוכננו להכיל 1,500 איש כל אחד.
ההצעה הראשונית חייבה בנייה באתר הישן (של הקתדרלה שנהרסה) שעד 1956 היה מוצף ונזקק לעבודות שיקום נרחבות. בדצמבר 1956 הציעה הממשלה שני מקומות חלופיים לארמון החדש, שניהם ליד בניין האוניברסיטה של רודנב. הקרבה למגדל האוניברסיטה מנעה כל עיצוב של רב-קומות. הארמון החדש הוגדר להיות מבנה רחב, אופקי ושטוח. עם זאת, אותה קרבה מעידה על כך שההפסקה המוחלטת עם האמנות הסטליניסטית טרם נחתמה. בניין הממשלה החשוב ביותר במוסקבה היה חייב להיות ייחודי. הוא לא יכול להיבנות מחומרים זולים, והוא יכול להכיל לפחות מספר "עודפים". הנאו-קלאסיציסטים האמינו שניתנה להם הזדמנות לממש את האמנות הסטליניסטית בעיני חרושצ'וב. המודרניסטים העולים חשו בתמיכתו השקטה של חרושצ'וב וראו הזדמנות לכפות דעה משלהם על כל התעשייה הסובייטית.
הסיבוב הראשון של התחרות חולק לשתי ליגות מקבילות: התחרות הפתוחה, עם 115 רישומים המייצגים הן סטליניסטים והן מודרניסטים, ותחרות בחוזה פרטי עם 21 רישומים. ההצעה הזוכה, וככל הנראה בעלת הערך האמנותי ביותר, של אלכסנדר ולאסוב, הייתה קופסת זכוכית מודרניסטית מובהקת - גן חורף רב-ממדים עם שלושה אולמות סגלגלים צפים בים של ירק. בניגוד לציפיות, ולאסוב לא קיבל פרס רשמי באופן מיידי, אך זכה לתגמול מאוחר יותר. עיצוב דומה אך פחות קיצוני של לאוניד פבלוב הוציא את גן החורף והוסיף שורות של עמודים לבנים צרים. הסיבוב השני של התחרות נערך ב-1959, ובו נכח חרושצ'וב עצמו. הפעם, כל הרישומים פעלו לפי התבנית שקבעו ולאסוב ופבלוב, עם הבדלים קטנים. הדגם החדש של אדריכלות המדינה הסובייטית, שקיבל לראשונה צורה מוחשית בביתן הסובייטי בתערוכת אקספו 58, הושלם כעת. ולאסוב הפך לראש סוכנות הבנייה החדשה של ארמון הסובייטים. מעט מאוד ידוע על עבודתו, שנפסקה לאחר מותו של ולאסוב ב-1962. הרעיון מאחורי ארמון הסובייטים נקבר. תפקידו המיועד נלקח על ידי ארמון הקונגרסים בקרמלין מוסקבה, שהושלם ב-1961.
פדאנג
פדאנג (באינדונזית: Padang) היא בירת מחוז מערב סומטרה שבאינדונזיה. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 התגוררו בעיר 909,040 תושבים, מה שהופך אותה לעיר החמישית בגודלה על האי סומטרה (אחרי מדן, פלמבאנג, בנדר למפונג ופקאנבארו). במטרופולין שלה, התגוררו בעותה עת כ-1.43 מיליון תושבים. פדאנג ידועה בתרבות מינאנגקבאו, המטבח העשיר וחופי השקיעה שלה.
היסטורית, העיר היוותה מרכז מסחר מאז העידן הקדם-קולוניאלי, ונסחרה בפלפל וזהב. ההולנדים יצרו קשר עם העיר באמצע המאה ה-17, ובסופו של דבר הקימו מבצר והשתלטו על העיר מידי קיסר מינאנגקבו. מלבד כמה הפרעות לשלטון הבריטי, פדאנג נותרה חלק מאיי הודו המזרחית של הולנד כאחת הערים הגדולות שלה עד לעצמאות אינדונזיה. בשנת 1906 הפכו פדאנג ופלמבאנג למקומות המאוכלסים הראשונים בסומטרה שהשיגו מעמד של עיר (קהילה).
היסטוריה
פדאנג הייתה מרכז סחר מאז המאה ה-16, לאחר שנשלטה על ידי וסולטנות אצ'ה. במהלך המאות המאה ה-16 וה-17 גידלו פלפל וסחרו עם הודו, פורטוגל, בריטניה והולנד. בשנת 1663 העיר נקלעה לסמכותם של ההולנדים ונבנה עמדת מסחר בשנת 1680. העיר נכנסה לפעמיים תחת האימפריה הבריטית, ראשית בין השנים 1781 ל-1784 במהלך המלחמה האנגלו-הולנדית הרביעית, ושוב בין השנים 1795 עד 1819 במהלך תקופת המלחמה. מלחמות נפוליאון. בשנת 1819 הועברה העיר חזרה להולנד. עד לסביבות 1780 מוצר הסחר החשוב ביותר היה זהב שמקורו במכרות זהב באזור. כשמוצו את המוקשים, המוקד פנה למוצרים אחרים כמו קפה, מלחים וטקסטיל.
בשנת 1797 הוצפה פדאנג על ידי צונאמי בעל עומק זרימה משוער של 5–10 מטר, בעקבות רעידת אדמה, שהוערכה בכ-8.5-8.7 ריכטר, שהתרחשה מחוץ לחוף. הרעידה גרמה לנזק ניכר ולמותם של שני אנשים, ואילו הצונאמי הביא לכיבוי של כמה בתים ולכמה מקרי מוות בכפר אייר מאניס. סירות שעוגנות בנהר אראו נסחפו לחוף, כולל ספינת מפרש במשקל 200 טון שעגנה כקילומטר במעלה הזרם. בשנת 1833 שטף צונאמי נוסף את פדאנג עם עומק זרימה משוער של 3–4 מטר כתוצאה מרעידת אדמה, המוערכת בכ־8.6–8.9 ריכטר, שהתרחשה מול בנגקולו. הרעידות גרמו לנזק ניכר בעיר.
אוכלוסיית פדאנג מנתה 28,754 בשנת 1920, והייתה העיר השנייה בגודלה בסומטרה אחרי פלמבאנג. בזמן העצמאות בשנות הארבעים היו בעיר כ-50,000 תושבים. הקפה היה עדיין חשוב, אך הקופרה הייתה גם פריט מרכזי שיוצרו על ידי חקלאים בעורף. גידול האוכלוסייה מאז נבע בחלקו כתוצאה מגידול באזור העיר, אך במידה רבה הוא תוצאה של ההגירה לערים הגדולות שנראו בכל כך הרבה מדינות מתפתחות. משנת 1950 התפתח שדה הפחם אומבילין והנמל בפדאנג שימש כנמל מוצא. כמה משקיפים ראו זאת כמשקפים את הקולוניזציה הכלכלית והפוליטית של אינדונזיה. ב־30 בספטמבר 2009, רעידת אדמה בעוצמה 7.9 בסולם ריכטר פגעה כ-50 קילומטרים מחופי פדאנג. היו יותר מ-1,100 הרוגים, 313 מהם בפדאנג עצמה.
התרבות הסולוטרנית
התרבות הסולוטרנית (מצרפתית: Solutréen) היא תרבות פרהיסטורית של ציידים-לקטים מהתקופה הפלאוליתית העליונה, שהתקיימה במערב אירופה בשיאו של עידן הקרח האחרון, בפליסטוקן המאוחר. את השם לתרבות טבע הארכאולוג הצרפתי גבריאל דה מורטיה ב-1869 בעקבות המחקרים באתר הארכאולוגי שבמחסה הסלע של, השוכן בנפת במחוז בורגון-פראנש-קונטה במזרח צרפת.
האתר נמצא מתחת לסלע בולט המורכב משונית אלמוגים מאובנת ונראה למרחוק כתוואי בולט. הממצאים הארכאולוגיים הראשונים התגלו ב-1866 בחפירות שביצעו הגאולוגים הצרפתים ואדריאן ארסלן (Adrien Arcelin). לפי תיארוך פחמן-14 מכויל, גיל התרבות 22,000 עד 17,000 שנים לפני זמננו (20,000 עד 15,000 לפני הספירה).
סיווג זמנים ותפוצה אזורית
הממצאים הקדומים ביותר וגילופי הסלע המתוארכים של התרבות הסולוטרנית נמצאו בעמק, ובמיוחד בחבל שבדרום-מערב צרפת, אזור התפוצה העיקרי של התרבות. בנוסף היא הייתה נפוצה בקנטבריה (צפון ספרד), כמו גם בחוף הים התיכון הספרדי (סמוך לוולנסיה) ובפורטוגל. אף על פי שהאתרים המוקדמים יותר עם יוחסו לתרבות הסולוטרנית, היא נחשבת כיום כמוגבלת למערב אירופה. רק הממצאים שב השוכנת בהרי אייפל במערב גרמניה מלמדים על התיישבות קצרה של בני התרבות הסולוטרנית במרכז אירופה.
התרבות הסולוטרנית נעלמה במפתיע בנסיבות לא ברורות, בסביבות 17,500 שנה לפני זמננו בדיוק כמו שהופיעה במפתיע. התרבות המגדלנית, השייכת גם היא לתקופה הפלאוליתית העליונה, המתוארכת לשנים שבין 18,000–12,000 לפני הספירה, התבססה כתרבות שהחליפה אותה. והיא בתורה הוחלפה על ידי התרבות האזילית.
אקלים ובעלי חיים
מנקודת מבט אקלימית, התפתחה התרבות הסולוטרנית בזמן הקר ביותר (וירם III) של. תחילת התרבות וסופה התאפיינו במזג אוויר קר מאוד ויבש. התנאים המתונים והגשומים במידת מה של תקופת הביניים המכונה תקופת בין הקרחונים של לוז'רי שררו באמצע התקופה, ואילו תקופת בין הקרחונים של לאסקו בסופה, עם תחילת תקופת התרבות המגדלנית.
הפאונה נשלטה בבירור על ידי איילי הצפון, ובנוסף בקר, איילים, יעלים, זאב מצוי, ממותה וסוס.
הממצאים
חפצים אופייניים לתרבות הסולוטרנית נעשו על ידי התזת נתזי צור דקים. המאפיינים של כלים אלו הם חודי עלה וחודים משוננים, שיוצרו באמצעות טכניקה חדשה הקרויה שברור-לחץ (pressure flaking). בוולגו (ליד ) התגלו מקבץ של חודים בני 20,000 שנה שנעשו בטכניקה זו. החודים הדקיקים (בעובי חמישה עד שישה מילימטרים) ובגובה עד 40 סנטימטרים, המוצגים במוזיאון דינו (Musée Dénon) בשאלון-סור-סון, הם בין כלי האבן המרשימים ביותר של כל התקופה הפלאוליתית באירופה. עם זאת, נותרו עדיין בשימוש כלים רבים שהתפתחו בתחילת התקופה הפלאוליתית העליונה, בעיקר מגרדים. הנקר, הלהבון בעל הגב והמקדחים נפוצים פחות.
עם סיומה של התרבות הסולוטרנית, נעלמו חודי העלים באיכות המעולה שהיו אופייניים לה. מאוחר יותר קיימות דוגמאות אחרות לטכניקה זו, למשל חלק מראשי החץ של התקופה הנאוליתית ופגיונות מהתקופה הקדם-שושלתית במצרים העתיקה.
תגליות והמצאות
המצאת המחטים העשויות מעצם עם חור (קוף) בתקופת התרבות הסולוטרנית העליונה הקלה על תפירת בגדים (פרווה). מופיעים גם הם לראשונה.
נתגלו אתרי מדורות בשטח עד 18 × 9 מטרים, עליהם ניתן היה לצלות כמה בעלי חיים בו זמנית. כמעט כל העצמות שנמצאו נשברו כדי להגיע אל מח העצם. במיקום המייצג ליד סולוטרה-פויי (Solutré-Pouilly), נמצאו עצמות רבות של סוסי בר במדרון הרים תלול, בתוך מה שמכונה מגמת סוסים (בצרפתית: Magma de cheval) דרך משקע אבן גיר בשילוב עם מים ומשקעים. מסת הקונגלומרט מכסה שטח של יותר מ-10 דונם ומגיעה לעובי של עד מטר. משערים אפוא כי נטבחו שם כמה עשרות אלפי סוסי בר.
ב ליד הקומונה (דורדון) יש בקתה מרובעת מוקפת אבנים.
יצירות אמנות
באזורי מערות הרחק מהכניסה ניתן לראות פטרוגליפים ותבליטים של בעלי חיים. יש גם חפצי אמנות קטנים: עצמות חרותות, לוחיות אבן מצוירות עם דמויות ועגילים מצביעים על הבנה מפותחת של האמנות. עם זאת לא התגלו פסלים שלמים לחלוטין.
אתרים
צרפת:
ספרד:
מדע הרשתות
מדע הרשתות עוסק במחקר ומידול רשתות עולם אמיתי ובפיתוח תורת הרשתות.
תחומי מחקר הרשתות והגרפים
מדע הרשתות נמצא בתווך בין תורת הגרפים מתחום המתמטיקה, שעוסקת במודלים תאורטיים של גרפים, לבין ניתוח רשתות חברתיות, שזהו תחום השואב ממדעי החברה ועוסק במחקר רשתות שהצמתים בהם הם אנשים.