cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכסנדרה קולונטאי
דיפלומטית
אלכסנדרה קולונטאי לא הייתה חברת מפלגה אדוקה והחלה למתוח ביקורת על עודף הבירוקרטיה של המשטר הסובייטי. היא הייתה ממייסדי זרם שמאלי במפלגה הקומוניסטית שנקרא Рабо́чая оппози́ция (האופוזיציה של הפועלים). אופוזיציה זאת הביעה מחאה על שליטת המדינה על כל תחומי החיים ועל זכויות היתר של המפלגה הקומוניסטית. באותה עת היו עדיין לנין סטלין וטרוצקי מאוחדים, והם הצליחו לפרק את התנועה האופוזיציונית הזאת. בעקבות זאת מצאה עצמה קולונטאי בשולי החיים הפוליטיים ובחרה בקריירה דיפלומטית מחוץ לגבולות ברית המועצות. בשנת 1923 נתמנתה לשגרירת ברית המועצות בנורווגיה וכך הייתה לאשה הראשונה בתקופה המודרנית שכיהנה כשגרירה. בשנים 1926–1927 שימשה כשגרירה במקסיקו. לאחר מכן שבה לשמש כשגרירה בנורווגיה ובשנת 1930 נתמנתה כשגרירה בשוודיה. במקביל שימשה גם כחברת הנציגות של ברית המועצות בחבר הלאומים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, אחד האתגרים המרכזיים שעמדו בפני השגרירה היה לנטרל את השפעתה של גרמניה הנאצית בסקנדינביה. כאשר ברית המועצות תקפה את פינלנד ב-30 בנובמבר 1939 ופתחה במלחמת החורף, הפעילה השגרירה את השפעתה כדי ששוודיה תישאר נייטרלית בסכסוך זה.
הצבא הפיני, שהיה נחות במספרו לעומת הצבא הסובייטי, גילה התנגדות שהפתיעה את הסובייטים והסבה להם אבדות ניכרות. פינלנד החזיקה מעמד עד חודש מרץ 1940 וברית המועצות נאלצה לקיים עימה שיחות שלום. אלכסנדרה קולונטאי הייתה נציגה בשיחות שבסופן נחתם הסכם שלום בין המדינות, אשר חייב את פינלנד לוותר על כעשירית משטחה ועל כחמישית מהיכולת התעשייתית שלה ולמסרן לברית המועצות בתמורה להפסקת הלחימה.
בשנות מלחמת העולם השנייה שימשה שוודיה הנייטרלית תחנת תצפית לנציגים הדיפלומטיים של בעלות הברית אל המתרחש בגרמניה הנאצית ושוב מצאה אלכסנדרה קולונטאי את עצמה בלב קלחת של אירועים מדיניים ודיפלומטיים.
בגלל מחלה קשה רותקה קולונטאי בשנת 1945 לכיסא גלגלים ונאלצה לסיים את תפקידה כשגרירה בשוודיה ולשוב לברית המועצות, לאחר ששימשה שגרירה במשך 22 שנים. היא המשיכה לשמש מספר שנים נוספות כיועצת במשרד החוץ הסובייטי.
אלכסנדרה קולונטאי נפטרה בשנת 1952 והיא בת 80 במותה. במותה היא הייתה מהבודדים בדור המהפכנים ששרדו את הטיהורים הגדולים של סטלין.
מקורות יצירתה
מקובל כי הספרות בברית המועצות במשך התקופה הקומוניסטית נמנעה מתאור יחסי מין והתאפיינו בנוקשות פוריטנית. לא כך היו פני הדברים בשנים הראשונות שלאחר המהפכה. באותה תקופה נכתבו ספרים הכוללים תיאורים ארוטיים, וספריה של אלכסנדרה קולונטאי הצטיינו בכך. גישה זו הייתה פרי האידאולוגיה הפמיניסטית שלה והשקפתה בזכות האהבה החופשית. היא כתבה למעלה מחמישה-עשר ספרים, חלקם רומנים בפרוזה וחלקם ספרי עיון על מעמד האישה בברית המועצות.
ספרה הידוע "אהבת הדבורים העמלות" שראה אור בשנת 1923 ואף הופיע בתרגום לאנגלית, כלל רומן באורך מלא ושני סיפורים קצרים. הספר מתאר את הקונפליקטים הפנימיים המתעוררים בלבן של נשים צעירות הדוגלות באהבה חופשית. ברומן מסופר על פועלת בשם ואסיה המתאהבת בבחור בשם וולודיה, הפעיל יחד עימה בתא המפלגתי. אהבתם עוברת משבר בתקופת הנא"פ, תקופה שהחלה בשנת 1921, בה הונהג למשך זמן קצר שוק חופשי מבוקר וניתנה אפשרות לאיכרים ולסוחרים הזעירים למכור את תוצרתם בשוק החופשי. בתקופה זו הופך וולודיה לקבלן מצליח וקושר קשרים עם נערה בורגנית. ואסיה דוגלת באהבה חופשית וביחסי מין ללא קנאה, אך קשריו של וולודיה עם הנערה האחרת מעוררים בה קנאה למרות אמונותיה.
אחד משני הסיפורים הקצרים הנכללים בספר, לצד הרומן, נקרא "שלושה דורות". בסיפור מתוארת הזדעזעותה של אישה הדוגלת באהבה חופשית, לנוכח הגילוי שמאהבה שוכב גם עם בתה. מצד אחד היא מתחילה לחשוב כי יש גבולות לחופש המיני, ומאידך רואה במחשבתה זו משום נסיגה לשמרנות.
מספריה
להלן שמות חלק מספריה של אלכסנדרה קולונטאי במקור הרוסי ובתרגום השמות לעברית (הספרים עצמם לא תורגמו לעברית):
עמליה מרגולין
עמליה מרגולין (8 במרץ 1959 – 28 בפברואר 2018) הייתה קולנוענית, במאית ויוצרת דוקומנטרית ישראלית. הייתה נשואה לרון מרגולין.
מרגולין למדה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2018 נפטרה מרגולין ממחלת הסרטן.
קריירה מקצועית
החל משנת 2018 מוענק פרס לזכרה של הקולנוענית מרגולין, לתלמידים מצטיינים בבית הספר הירושלמי לקולנוע "מעלה".
יצירותיה
מרגולין הייתה במאית ויוצרת מוערכת. בין עבודותיה ניתן למנות את היצירות הבאות:
וינס קרטר
וינסנט למאר "וינס" קרטר (באנגלית: Vincent Lamar "Vince" Carter; נולד ב-26 בינואר 1977 בדייטונה ביץ', פלורידה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי. קרטר נחשב לאחד המטביעים הטובים ביותר אי פעם, ונודע בכינויו "אייר קנדה". קרטר מחזיק בשיא עונות המשחק ב NBA, עם 22 עונות, והיחיד ששיחק בארבעה עשורים שונים (שנות ה-90 של המאה ה-20 עד שנות ה-20 של המאה ה-21). ביוני 2020 הודיע על פרישה בגיל 43.
ביוגרפיה
כששיחק בתיכון מיינלנד השתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, התמודד על פרס ג'ון אר. וודן לשחקן הטוב במדינה ונבחר לקבוצת הצעירים הלאומית של ארצות הברית בשנת 1995. אחרי סיום בית הספר התיכון למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל והוביל את קבוצת הכדורסל שלה. במשך 103 משחקים קרוליינה הצפונית רשם בממוצע 12.3 נקודות, 6.9 ריבאונדים ו-1.9 אסיסטים למשחק.
טורונטו ראפטורס
קרטר נבחר בדראפט של שנת 1998 בבחירה החמישית על ידי גולדן סטייט ווריורס, ומיד הועבר לטורונטו ראפטורס תמורת הזכויות על ידידו הקרוב, שחקן המכללות אנטואן ג'יימיסון. הווריורס, שרצו מאוד את ג'יימיסון, חששו שהראפטורס יבחרו בו ויעבירו אותו למילווקי באקס, ולכן סיכמו עם הראפטורס שיבחרו בג'יימיסון ויעבירו אותו אליהם מיד תמורת קרטר והטבות כספיות. בטורונטו הוא חבר לקרוב משפחתו, טרייסי מקגריידי, הפך מיד לשחקן חמישייה של הראפטורס בהדרכתו של המאמן בוטש קרטר, וזכה בתואר רוקי השנה ב-NBA.
בעונת נבחר לחמישייה השלישית של העונה והשיג את הטריפל דאבל הראשון בקריירה שלו (31 נקודות, 11 ריבאונדים ו-10 אסיסטים). קרטר נבחר בפעם הראשונה לקבוצת האולסטאר והראה את האתלטיות ויכולות ההטבעה המרשימות שלו בתחרות ההטבעות של אולסטאר 2000. הוא זכה בתחרות, כשאחת ההטבעות, בה נתלה עם המרפק על הטבעת לאחר ההטבעה, הפכה לאחת ההטבעות הזכורות ביותר בתולדות התחרות.
בעונת חתם על חוזה ל-6 שנים בטורונטו. קרטר זכה ביחד עם נבחרת ארצות הברית במדליית זהב באולימפיאדת סידני 2000, כשהוא מנפק בממוצע 14.8 נקודות, 3.6 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים במהלך שמונת המשחקים. במהלך משחק באולימפיאדה נגד נבחרת צרפת, קרטר הטביע כשהוא קופץ מעל פרדריק וייס, הסנטר הצרפתי המתנשא לגובה 2.18 מטר. הטבעה זו, שזכתה לכינוי 'הטבעת המוות', נחשבת לאחת ההטבעות הגדולות בהיסטוריה.
בעונת זכה בקולות הרבים ביותר (2,127,183) בהצבעה לאולסטאר 2004.
ניו ג'רזי נטס
לפני עונת קרטר ביקש העברה מטורונטו ראפטורס. רוב באבקוק, המנג'ר של הראפטורס, העביר אותו לניו ג'רזי נטס תמורת אלונזו מורנינג, אריק ויליאמס, ארון ויליאמס ושתי בחירות דראפט עתידיות בסיבוב הראשון. מיד לאחר המעבר התחיל להוביל את קבוצתו החדשה יחד עם ג'ייסון קיד. קרטר חזר לטורונטו כשחקן הנטס ב-15 באפריל 2005 ואמר "טוב להיות שוב בבית". הוא קלע 39 נקודות מול הקהל העוין במיוחד של הראפטורס. במשחק זה ניצחו הנטס 90–101. בעונה זו קרטר הוביל את הנטס בקליעת 27.2 נקודות למשחק, והנטס סיימו במקום השמיני במזרח. בסיבוב הראשון בפלייאוף, הם הובסו על ידי מיאמי היט שסיימו במקום הראשון במזרח, ועפו בסוויפ. קרטר סיים את הסדרה עם ממוצעים של 26.8 נקודות למשחק, 8.5 ריבאונדים למשחק ו-5.8 אסיסטים למשחק, כולל קליעה עם הבאזר בהארכה של המשחק השלישי, שכפתה הארכה שנייה.
קרטר נבחר שוב למשחק האולסטאר, ואף פתח בחמישיית המזרח, ערב פציעתו של ג'רמיין אוניל מאינדיאנה פייסרס, שנבחר לחמישייה לפניו.
בעונת, נבחר קרטר יחד עם חברו לקבוצה ג'ייסון קיד לקבוצת המזרח, אך פספס את המקום בחמישיית המזרח לגילברט ארינאס מוושינגטון ויזארדס בפער קטן של 3,010 קולות. זו הייתה הופעותו השמינית והאחרונה של קרטר במשחק האולסטאר.
אורלנדו מג'יק
ב-25 ביוני 2009, עבר לקבוצת אורלנדו מג'יק, פיינליסטית העונה הקודמת, תמורת השחקנים: רייפר אולסטון, קורטני לי וטוני באטי. באותה עונה עלה עם אורלנדו לגמר המזרח, בו הפסידה קבוצתו לקבוצת הבוסטון סלטיקס. ב-18 בדצמבר 2010 עזב את אורלנדו לפיניקס סאנס, בטרייד שכלל את מרצ'ין גורטאט ומיקאל פיאטרוס, תמורת ג'ייסון ריצ'רדסון והידו טורקוגלו.
פיניקס סאנס
ב-18 בדצמבר 2010, עבר קרטר בטרייד לפיניקס סאנס יחד עם מרצ'ין גורטאט, מיקאל פיאטרוס, בחירת דראפט בסיבוב הראשון של 2011, ו-3 מיליון דולרים, עבור הידו טורקוגלו, ג'ייסון ריצ'רדסון וארל קלארק. כשנשאל איך הוא מרגיש לגבי המעבר מאורלנדו, השיב קרטר, "הם נתנו לי הזדמנות לשחק בבית והם הרגישו שהגיע הזמן ללכת בכיוון אחר. אתה לא יכול לכעוס על זה. נתנו הם לי הזדמנות לשחק במקום אחר ועדיין לרדוף את החלום. לאחר המעבר הוא שינה את מספר החולצה שלו מ-15 ל-25, כי רובין לופז לבש את חולצה מספר 15.
ב-16 בינואר 2011, קלע קרטר את הנקודה ה-20,000 בקריירה שלו, והפך לשחקן ה-NBA ה-37 שהגיע להישג זה.
דאלאס מאבריקס
ב-12 בדצמבר 2011 חתם קרטר על חוזה ל-3 שנים עם עונה אחת מובטחת אצל האלופה המכהנת דאלאס. במהלך זה התאחד קרטר עם חברו לשעבר לקבוצת הניו ג'רזי נטס ג'ייסון קיד. הוא המשיך ללבוש את חולצה מספר 25 בדאלאס, כי המספר 15 הופרש במאבריקס לכבוד שחקן העבר בראד דייוויס. במשחק נגד גולדן סטייט ווריורס, קרטר הפך לשחקן השמיני בתולדות ה- NBA עם 1,500 קליעות ל-3 נקודות. ב-16 במרץ 2014, הפך קרטר לשחקן ה -27 בהיסטורית ה- NBA לקלוע 23,000 נקודות. ב-26 באפריל 2014, במשחק השלישי של הסיבוב הראשון בפלייאוף, מול סן אנטוניו ספרס, קלע קרטר שלשה מכריעה בשניות הסיום ונתן לדאלאס את הניצחון 108–109. המאבריקס עלו ליתרון בסדרה 1–2 אך לאחר מכן איבדו את הסדרה ב-7 משחקים לספרס, שהמשיכו משם עד לניצחון בגמר ואליפות ה-NBA.
ממפיס גריזליס
ב-12 ביולי 2014, חתם קרטר על עסקה רב-שנתית עם ממפיס גריזליס. ב-13 בדצמבר, במשחק נגד פילדלפיה 76', קלע קרטר שתי שלשות ועבר את צ'ונסי בילאפס במקום השישי ברשימת קלעי השלשות של כל הזמנים של ה-NBA עם 1,831 קליעות מדויקות. ארבעה ימים לאחר מכן, הוא השיג שיא עונתי של 18 נקודות בניצחון בהארכה משולשת 116–117 על סן אנטוניו ספרס, ובכך עקף את רוברט פאריש במקום ה-25 של רשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA. ב-24 בפברואר 2016, עם תשע נקודות שקלע נגד לוס אנג'לס לייקרס, עבר קרטר את צ'ארלס בארקלי במקום ה-24 ברשימת קולעי הנקודות עם 23,757 נקודות בקריירה. ב-6 בפברואר 2017 במשחק נגד קבוצת סן אנטוניו, קרטר הצטרף לקארל מאלון, דיקמבה מוטומבו, כרים עבדול ג'באר ורוברט פאריש כשחקן בן 40 ומעלה המשיג ארבע חסימות במשחק. ב-15 בפברואר, במשחק נגד ניו אורלינס, עבר קרטר את אלן אייברסון במקום ה-23 ברשימת קלעי הנקודות של ה-NBA בכל הזמנים.
סקרמנטו קינגס
ב-10 ביולי 2017 חתם על חוזה לעונה אחת בסקרמנטו קינגס.
אטלנטה הוקס
ב-24 באוגוסט 2018 חתם על חוזה לעונה אחת באטלנטה הוקס. ב-6 באוגוסט 2019 חתם על חוזה לשנה נוספת ובכך קבע שיא עונות לשחקן בליגת ה-NBA עם 22. ב-25 ביוני 2020 הודיע על פרישתו ממשחק, בגיל 43.
חייו הפרטיים
קרטר נישא לד"ר אלן רוקר ב-3 ביולי 2004, בפלורידה. אב לקיי מישל קרטר, שנולדה ביוני 2005, וקרויה על שם אימו של קרטר, מישל קרטר רובינסון. הזוג התגרש בשנת 2006. קרטר הוא בן דודו מדרגה שלישית של שחקן העבר טרייסי מקגריידי.
מעבר לקריירת הכדורסל הרשמית שלו הוא הקים אקדמיית כדורסל המיועדת לילדים מרחבי ארצות הברית, וכן ארגון צדקה בשם Embassy Of Hope (שגרירות של תקווה).
המילטון (ברמודה)
המילטון (באנגלית: Hamilton) היא בירת ברמודה ונמצאת במחוז פמברוק.
העיר נקראת על שם סר הנרי המילטון מושל ברמודה בין 1778–1794 (מחוז המילטון נקרא בשם זה עוד לפני מתן שמה של הבירה).
בעיר מתגוררים כ-970 תושבים, והיא העיר היחידה באיים, אף שהיא קטנה מהעיירה סנט ג'ורג'ס שקודמת לה מבחינה היסטורית, וגדולה ממנה בשטח ובמספר התושבים.
היסטוריה
בשנת 1790 הקצתה ממשלת ברמודה שטח של 587,000 מ"ר במטרה לבנות במקום את מושב השלטון המקומי. בשנת 1793 היישוב שנבנה הוכרז רשמית כעיר על ידי חוק של הפרלמנט הבריטי. בשנת 1815 הועברה בירת המדינה מסנט ג'ורג'ס לבירה הנבנית. העיירה הפכה לעיר עם בניית הקתדרלה של המילטון בשנת 1897 (קתדרלה של הכנסייה האנגליקנית). כיום יש בעיר גם קתדרלה קתולית.
בעיר נמל גדול, והיא מהווה אזור סחר חופשי.
מגדל המים (פירושונים)
מגדל מים הוא מכל מים המתנשא מעל צרכני המים המיועדים. המגדל אוגר מים המוזנים אליו ממשאבות שבתחתיתו ומזין את הצרכנים תוך שימוש בגרביטציה. לחץ המים שנותן המגדל לצרכנים קשור לגובהו לפי החישוב של 1 אטמוספירה ל-10 מטר גובה (גובה המגדל נקרא עומד (Head)). יצירת לחץ בצנרת בעזרת הגרביטציה חוסך בצורך בהפעלת משאבות חשמליות ליצירת לחץ דומה וגם מייצב את הלחץ. בהרבה מקרים הפעלת המשאבות למילוי המיכל נעשית בלילה לחסוך חשמל (לפי תעריף תעו"ז). במגדל מנגנון שמפסיק את מילוי המיכל כשהוא מלא. מגדלים בנפחים גדולים מאפשרים צבירת מים לשעת חירום.
קריסת כלבו סמפונג
קריסת כלבו סמפונג בעיר סיאול בירת קוריאה הדרומית התרחשה ב-29 ביוני 1995. מחציתו של בניין חנות כלבו בעל חמש קומות קרסה תחתיה עקב ליקויי בנייה, לאחר שהמבנה לא פונה למרות שהתגלו בו סדקים. באסון נספו 502 אנשים ונפצעו 937. היה זה האסון החמור ביותר בימי שלום בתולדות המדינה ואסון הקריסה החמור ביותר עד לקריסת מבני מרכז הסחר העולמי בניו יורק לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
הקריסה
בניין הכלבו נבנה בשנים 1987–1989 ונפתח לקהל ב-1990. במשך שנות קיומו ביקרו בו כ-40 אלף איש ביום.
תקרת הקומה החמישית במחציתו הדרומית של המבנה החלה לקרוס ב-29 ביוני 1995 בשעה 17:52, בעת שהכלבו היה הומה בקהל קונים גדול במיוחד. בעקבותיה התמוטטו כל הקומות שתחתיה וקברו תחתיהן את קהל הקונים ששהה בו.
כוחות הצלה חשו לאתר וציוד הצלה כבד לפינוי ההריסות הובא למקום. בשל חשש לקריסת יתר חלקי המבנה כמעט והופסק בתחילתו החיפוש אחרי ניצולים, אך הוא נמשך לאחר חיזוק השרידים בכבלי מתכת. הניצולה האחרונה מהכלבו, בת 19, חולצה מהריסותיו 17 ימים לאחר הקריסה.
בנוסף לאבדות בנפש הסבה ההתמוטטות נזק לרכוש בשווי של 216 מיליון דולר.
האסון גרם לזעם רב בציבור הקוריאני שהביא להפגנות המוניות.
חקירת האסון
חקירת האסון העלתה מספר רב של פגמים וליקויים שנפלו בבניין במהלך בנייתו וקיומו וביום האסון עצמו:
האסון חשף שחיתות נרחבת ונטילת שוחד בקרב עובדי עיריית סיאול שהיו ממונים על אכיפת תקני הבנייה בעיר והביא לבחינה מחדש של תקנים אלו.
העמדה לדין ופיצויים
בעקבות האסון הועמדו מספר אישים לדין - בעל הכלבו לי ג'ון, בנו ועובדים של הכלבו וכן מספר עובדי עירייה שנטלו שוחד כדי להעלים עין מהבנייה הלקויה של המבנה. הם הורשעו בעבירות שונות ונדונו לעונשי מאסר. לי ג'ון נדון ל-10.5 שנות מאסר שהופחתו לשבע לאחר ערעור שהגיש. הוא מת מספר חודשים לאחר שחרורו מהכלא, כתוצאה מסיבוכים של סוכרת, לחץ דם גבוה ומחלת כליות.
בעקבות האסון נפסקו לנפגעיו פיצויי נזיקין בסכום כולל של כ-350 מיליון דולר.
האסון זכה לסיקור במסגרת מספר תוכניות טלוויזיה, לרבות פרק בסדרה שניות מאסון.
אתר האסון פונה מהריסות ונותר ריק עד שנת 2000. לאחר מכן נבנה עליו מבנה מגורי יוקרה, שהושלם ב-2004.
תמר רוס
תמר רוס (נולדה בי"ד בשבט ה'תרצ"ח, 16 בינואר 1938) היא פרופסור אמריטה לפילוסופיה כללית ולפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן. רוס היא פמיניסטית דתית, ומרבה לעסוק בנושא זה גם במחקריה. בשנת 2013 נבחרה רוס להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות של יום העצמאות ה-65 למדינת ישראל.
ביוגרפיה
תמר רוס (לבית וולגלרנטר-איתמר) נולדה בדטרויט. אביה, הרב אלימלך ירחמיאל איתמר (וולגלרנטר), כיהן כרב בדטרויט ובהמילטון, ושימש סגן יו"ר הסתדרות הרבנים האורתודוקסים בארצות הברית. בשנת 1956 עלתה עם משפחתה לישראל והתיישבה בשכונת רחביה בירושלים. האב התמנה כמזכיר הראשי של הרבנות הראשית. רוס למדה בסמינר הדתי למדריכים של עליית הנוער.
בשנת 1960 נישאה ליעקב יהושע רוס, לימים פרופסור בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. הוא נפטר בכ"ו חשוון ה'תשפ"ב (31 באוקטובר 2021).
ב-2015 הוענק לה עיטור יקירת ירושלים.
לבני הזוג רוס שבעה ילדים. בנם אריאל הוא ראש כולל חרדי בדרום. בנם אברהם הוא ר"מ בישיבת ההסדר בשדרות. בנם ניחם הוא ד"ר להיסטוריה של עם ישראל ומרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בתם חנה רוס פרידמן היא ד"ר לתלמוד, מקימת תיכון פלך תל אביב, וראשת קהילת יחד בעיר. בעבר ניהלה את בית המדרש "עתים" באוניברסיטת תל אביב. היא נשואה לאביעד פרידמן, לשעבר מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון. בתם דבורה היא ד"ר למתמטיקה וממקימות ארגון "קיימא" לתמיכה באמהות יחידניות דתיות.
קריירה אקדמית
את שלושת תאריה האקדמיים למדה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1960 סיימה לימודים לתואר ראשון בספרות עברית והיסטוריה של עם ישראל. בשנת 1978 סיימה לימודים לתואר שני בספרות עברית, בהנחייתו של פרופ' ישעיה תשבי. בשנת 1987 סיימה לימודיה לתואר דוקטור. עבודת הדוקטורט שלה, בהנחייתו של פרופ' יוסף דן, קרויה "פילוסופיה מוסרית בכתביהם של חסידי רבי סלנטר בתנועת המוסר". בעבודה זו היא בוחנת את כתביהם של מנהיגי תנועת המוסר, לאור תורות פילוסופיות מודרניות מן המאה ה-19 והמאה ה-20, העוסקות בתורת המוסר.
רוס לימדה שנים רבות במדרשת לינדנבאום. בשנת 1990 הצטרפה לסגל האקדמי של אוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 2005 מונתה לפרופסור מן המניין.
התמחותה היא במחשבה יהודית מסורתית, בתקופה המודרנית, הכוללת את הגות תנועת החסידות, התנגדות לחסידות, תנועת המוסר ומחשבת הרב קוק, שהיא מן החוקרים הבולטים של הגותו. היא מתמקדת בעיקר בתחומי ההשקה שבין הדת והמודרניות. הנושאים שהיא עוסקת בהם במסגרת זו הם אפיסטמולוגיה, הרמנויטיקה ומשמעותה של שפה דתית, סובלנות ופלורליזם, אפשרותה של התגלות אלוהית לאור החשיבה ההיסטורית והביקורת הפוסט-מודרנית, וכן הפילוסופיה של ההלכה.
הגות ותאולוגיה
מרכז העניין של רוס הוא במתח שבין תפיסת עולם מדעית ומוסרית לבין תפיסת עולם דתית. רוס מקדמת גישה המכונה בספרות הפילוסופית 'אנטי-ריאליזם' - גישה המאמצת את המסורת והחיים הדתיים ויחד עם זה דוחה טענות מטאפיזיות, היסטוריות ומוסריות, המונחות בבסיס הדת. בכך היא בעצם עורכת מידור בין המישור העובדתי למישור הדתי. גישה פילוסופית-דתית זו היא, כפי שהיא מעידה בעצמה, ממשיכה מסורת פילוסופית מבית מדרשו של הפילוסוף האוסטרי-בריטי לודוויג ויטגנשטיין.
היא פיתחה את התאולוגיה של 'ההתגלות המתמשכת' לפיה, ההתגלות האלוהית נמשכת לאורך כל ההיסטוריה האנושית ולא פסקה במעמד הר סיני או כשפסקה הנבואה. לפי תפיסה זו, ההתגלות האלוהית מופיעה לאורך ההיסטוריה האנושית במקומות שבהם האנושות מתעלה למדרגה מוסרית גבוהה יותר (למשל, חזון הצמחונות של הרב קוק). גישה זו מעניקה בסיס דתי ורוחני להתפתחויות שונות בעולם בכלל ובעולם הדתי בפרט, כמו הליברליזם, שוויון הזכויות והפמיניזם הדתי. ההתקדמות של האנושות בכיוון זה מבטאת את התגלות האל.
לפי תפיסה זו, התנועה הפמיניסטית שפרחה במאה העשרים מבטאת את 'דבר ה' בעולם' ועל כן, אל לו לאדם האורתודוקסי להתכחש לדבר האל. הפמיניזם האורתודוקסי של תמר רוס הוא תולדה של תפיסתה התאולוגית העמוקה, כפי שהיא מעידה: "עבורי הפמיניזם היווה תירוץ ודוגמה בלבד, דרכו ביקשתי להתייחס לשאלה הגדולה יותר של התגלות אלוהית בכלל'.
רוס כתבה מאמרים רבים העוסקים בסוגיה הפמיניסטית הדתית על שלל היבטיה. כך למשל, במאמר הנושא את השם 'העוד מסוגלות אנו להתפלל לאבינו שבשמים?', היא עוסקת בקושי של המאמינה הדתית בעלת המודעות הפמיניסטית, להשתמש בביטויים דתיים המצויים בקנון היהודי, מהמקרא ועד סידור התפילה, הרוויים בתפיסות עולם שוביניסטיות. במאמר זה, רוס פורשׂת כמה אפשרויות הזמינות לאדם האורתודוקסי, להתמודד עם מתח זה. בין השאר, היא טוענת כי ניתן לאמץ תפיסה קבלית, אשר יש לה גילויים בתורתו של הרב קוק, לפיה "תפקידה של הסימבוליקה הדתית אינו להביע את אופן התרשמותנו מהמציאות האלוקית במתחים אנתרופולוגיים, אלא לספק לנו כלי או משענת שיאפשרו לנו להוות את אותה המציאות בלא מיצוע של מילים ומעבר לכל הגדרה". לפי תפיסה זו, האיש או האישה בעלי המודעות הפמיניסטית יכולים לראות בטקסט ובריטואל הדתי דבר שלא בא לבטא אמיתות אודות העולם אלא בא לעורר אותו לרגשות ולפעולות מסוימים. ואם כך, אין צורך לתת חשיבות למשמעויות הקונקרטיות של המילים עצמן שמופיעות בסידור התפילה.
קולאפ
קולאפ היא צלמית אבן גיר המיוצרת כחלק מטקס הקבורה באזור פונאם (Punam) שבדרום האי אירלנד החדשה שבארכיפלג ביסמרק בפפואה גינאה החדשה.
תושבי האי מפסלים צלמיות אלה מתוך אמונה שהם מחזיקים את הנשמה של הנפטר. כל צלמית גולפה תוך התחשבות במראו הפיזי של הנפטר ולכל צלמית מראה שונה. הצלמית מייצגת דמות עומדת זקופה, כאשר שתי ידי הדמות אחוזות זו בזו לפני בטנה של הדמות. על פי רוב הדמות מעוטרת בתכשיטים מפוסלים, ולראשה תסרוקת האופיינית לאדם אותו היא מייצגת.
התפשטות הנצרות באי בשלהי המאה ה-19 הביאה להפסקת השימוש בצלמיות אלה.
מאיסה עבד אלהאדי
מאיסה עבד אלהאדי (בערבית: ميساء عبد الهادي; נולדה ב-15 בנובמבר 1985 בנצרת שבישראל) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ערבייה בעלת אזרחות ישראלית, המגדירה עצמה כפלסטינית.
ביוגרפיה
עבד אלהאדי נולדה למשפחה מוסלמית בנצרת וממשיכה להתגורר בה עד היום. אביה רופא משפחה, אמה קוסמטיקאית שניהלה בעבר חנות לתכשיטי זהב. שנייה בין ארבעת ילדיהם, שלוש בנות ובן. לאחר סיום התיכון עבדה כמלצרית. התחתנה מוקדם, בניגוד לדעת הוריה על נישואין בגיל צעיר, שאכן התבררו ככישלון, וכעבור שנה בחרה להתגרש.
כתוצאה מכך, בהיותה בת עשרים, החליטה לשנות את מסלול חייה. למדה זמן קצר חינוך וסוציולוגיה, ואז חזרה לחלומה להיות שחקנית, התחברה לקבוצת שחקנים חובבים והתחילה להופיע איתם בנצרת. במקביל סיימה תואר B.A בהידרותרפיה במכון וינגייט לחינוך גופני וספורט וחזרה לעבוד כמלצרית. תוך כדי עבודה זאת פגשה במסעדה את הבמאי אליה סולימאן, וזה הציע לה את תפקידה הראשון. בעקבות פגישה זאת החלה לגשת לאודישנים וללמוד באקדמיה לאמנויות המופע, אותה סיימה בהצטיינות. הוריה התנגדו לרצונה להיות שחקנית, לכן סיפרה להם על כך וקיבלה את ברכתם רק לאחר סיום הלימודים, כשהזמינה אותם להצגתה.
טלוויזיה
בשנת 2011 שיחקה עבד אלהאדי בסדרת הטלוויזיה "אחת אפס אפס" בערוץ 10. בין השנים 2012–2014 שיחקה בשתי עונות של סדרת הדרמה של הערוץ הראשון "30 ש"ח לשעה", בה גילמה את דמותה של נור. בשנת 2013 גילמה את יסמין בסדרה הקומית "שנות ה-80".
בשנת 2014 החלה לגלם את אחת הדמויות הראשיות בסדרה "מתים לרגע" של HOT, את דמותה של אסמא, לצד אגם רודברג, עפר שכטר, אביגיל הררי ואדי קבטנר. בהמשך שיחקה גם בסדרת המתח "בתולות".
בשנת 2015 שיחקה בסדרת דרמה ישראלית בת 12 פרקים בערוץ הראשון, "לכודים ברשת" בבימוי של עלי נסאר.
בשנת 2017 חזרה לתפקיד של אסמא בעונה השנייה של "מתים לרגע". באותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת רמדאן יומית של הטלוויזיה הירדנית, "אהבה". שיחקה גם במיני סדרה הבריטית של פיטר קוזמינסקי, "The State", על בריטים המצטרפים לארגון דאעש.
בשנת 2018 הופיעה בסרט הטלוויזיה "The angel" של רשת נטפליקס בתפקיד רעייתו של אשרף מרוואן ובתו של נאצר.
בשנת 2020 גילמה את זוהירה בסדרת המתח הבריטית "בגדאד סנטרל" של ערוץ 4, לצד שחקנים כמו קלרה ח'ורי ותאופיק ברהום.
בשנת 2021 החלה לגלם את אחת הדמויות הראשיות בסדרה "נאפס".
קולנוע
בשנת 2009 שיחקה בחורה במונית בסרט הצרפתי "הזמן שנותר" (בהשתתפות מנשה נוי) בבימוי אילי סולימאן. הסרט קיבל מועמדויות רבות ברחבי העולם והשתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 2011 גילמה את דמותה של ליילה אל מהדי, התפקיד הראשי בסרט הקולנוע "חביבי, משהו דפוק אצלך" של הבמאית הלבנונית-אמריקאית סוזן יוסף, גרסה מודרנית לסיפור "רומיאו ויוליה". הסרט, שיצא נגד ישראל ונגד חמאס כאחד, זיכה אותה בפרס "השחקנית הטובה ביותר" בפסטיבל הקולנוע של דובאי, בהחלטת פה אחד של צוות השופטים, ביניהם פיטר ויר, במאי "המופע של טרומן". הסרט זכה בשלושה פרסים נוספים בפסטיבל הזה, כולל פרס הסרט הטוב ביותר.
בשנת 2012 שיחקה בסרט הדרמה "לאן שאת נוסעת", מאת רוני ששון אנג'ל ובבימויה. היא גילמה את דמותה של בדואית שבורחת מחתונתה ונאספת בטרמפ על ידי יוצאת בשאלה חרדית (הילה וידור בתפקיד הראשי) וגורלותיהן נקשרים יחד. הסרט השתתף במספר פסטיבלים, בהם בקרלובי וארי, וזכה בפרס "הדרמה הטובה ביותר" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים ברחובות.
באותה שנה כיכבה בתפקיד נאדיה בסרט "שרקייה", דרמה ישראלית של עמי לבנה על מצב הבדואים בישראל. הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע בברלין.
בשנת 2015 שיחקה גם בסרט "ארץ פצועה", שזכה בשלושה פרסי אופיר וקיבל מועמדויות רבות.
באותה שנה שיחקה את התפקיד הראשי של ליאל בסרטה של מאי מסרי "3,000 לילות". הופעת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל טורונטו. על התפקיד זכתה בשנת 2016 בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל ענאבה באלג'יריה, ובשנת 2017 זכתה בפרס דומה בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בדאקה בבנגלדש.
הסרט בהשתתפותה "ג'נקשן 48" של אודי אלוני זכה ב-2016 בפרס הסרט העלילתי במסגרת פנורמה בפסטיבל הקולנוע בברלין ובפרס הסרט הבינלאומי בפסטיבל הסרטים טרייבקה. באותה שנה כיהנה בחבר השופטים של פסטיבל הקולנוע הים-תיכוני בתטואן שבמרוקו.
בשנת 2021 שיחקה באחד התפקידים הראשיים בסרטו של האני אבו אסעד "סלון הודא". הסרט עורר שיח ציבורי נרחב בחברה הפלסטינית, מכיוון שעבד אלהאדי השתתפה בשתי סצנות חושפניות, באחת מהן בעירום פרונטלי מלא נועז, דבר שלא מקובל בתרבות הערבית. הגיעו תלונות וגינויים רבים מטעם מגוון הארגונים חברתיים ומשרדים שונים של הרשות הפלסטינית, ופורסם כי הבמאי ושחקניות הסרט, כולל עבד אלהאדי, אף קיבלו איומים על חייהם. זאת למרות שלא מדובר בסרט אהבה, אלא בגינוי של ישראל.
עבד אלהאדי שיחקה גם בסרטים הבאים:
תיאטרון
שיחקה במחזה "משחק מכור" בתיאטרון קהילתי נצרת. בתיאטרון מג'ד נצרת שיחקה במחזות "הפרח" ו"לאן חברה" של הבמאי מחמד מנאדרה. בהמשך שיחקה במחזות "שמש אל תלכי" באנסמבל פרינג' נצרת, ו"מלחמה ואהבה" מאת קרלו גולדוני בבימויו של עאמר חליחל באקדמיה לאמנויות המופע, תל אביב. משחקת בהצגת "חתול רחוב" מאת גורן אגמון, בבימויו של מוחמד מנאדרה.
בשנת 2013 שיחקה בתפקיד ראשי של סטאס במסגרת לימודיה באקדמיה לאמנויות המופע בהצגה "ארבע נשים" ("Dead Fish") מאת פאם ג'מס, בבימויה של אורנה עקאד. באותה שנה גילמה את התפקיד הראשי של ג'וליה בהצגה לפי מחזה מאת פיליפ בארי "חופשה", בבימויו של ג'ורג' איברהים.
גואה טראנס
גואה טראנס (באנגלית: Goa Trance) הוא ז'אנר מוזיקלי שהתפתח בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 במדינת גואה שבדרום הודו, במקביל למוזיקת הטראנס שהתפתחה באירופה בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
לגואה טראנס ישנו גם תת-סגנון בשם "אסיד טראנס": זהו סגנון ישן יותר, בעל מבנה מלודי קצר ופשוט יותר. הוא מתאפיין במקצבים ברוטאליים ומלודיות "אפלות" יותר. היווצרותו של סגנון הגואה-טראנס קשורה קשר הדוק לאסיד, הלא הוא שמו המוכר יותר של סם ה-LSD, שהשפעותיו כחומר משנה תודעה (סם פסיכדלי) הובילו להיווצרותן של רבות מהיצירות המפורסמות ביותר בז'אנר.
ז’אנר נוסף שהתפתח בעקבות הגואה טראנס הוא ז’אנר הניצחונות, שמאופיין במלודיות הבולטות שלו.
דוגמאות לאומנים מתחום הגואה טראנס:
אלי זהר
אלי זהר (אוקטובר 1940 – 8 בינואר 2020) היה עורך דין ישראלי. כיהן כיו"ר משרד עורכי הדין גולדפרב זליגמן, מהמשרדים הגדולים בישראל.
זהר התמחה בתחום הליטיגציה ויישוב סכסוכים, ועסק בייעוץ וייצוג משפטי, משפט מסחרי, דיני תקשורת, פרסום וזכויות יוצרים, הגבלים עסקיים ועוד. הפירמה שלו הובילה את דירוג הנישות של "גלובס דנס 100" לשנת 2014.
לאורך השנים ייצג זהר שורה ארוכה של אישי ציבור וקציני צבא ומשטרה בכירים במסגרת ועדות חקירה ממלכתיות ובמסגרת ועדות בדיקה שונות. לצד אלה זהר ייצג ושימש יועץ משפטי של חברות מסחריות, בישראל ובעולם, רשויות ציבוריות, חברות ממשלתיות וגופים ביטחוניים גדולים.
ביוגרפיה
זהר נולד בישראל למשפחת משפטנים. אביו, עו"ד שמאי זהר, היה ממייסדי משטרת ישראל ועבד בה עד צאתו לגמלאות. אז פנה לעיסוק כעו"ד פרטי.
בשנת 1959 התגייס זהר לשירות חובה בגדוד 50 - נח"ל מוצנח, ועד לשנת 1967 שירת במילואים בצנחנים. בשנת 1963 סיים את לימודיו האקדמיים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1965 החל לעבוד כעורך דין במשרד מ. זליגמן ושות', אשר עם מייסדיו נמנו מקס זליגמן, דוד רוטלוי ומקס קריצמן, ומבין שורותיו יצאו שניים משופטי בית המשפט העליון - יואל זוסמן ואלפרד ויתקון. זהר, אשר החל צובר ניסיון בתחומי ליטיגציה מסחרית, רשלנות רפואית, נזיקין ועבירות צווארון לבן, הצטרף בשנת 1969 כשותף במשרד. בשנת 1979, עם פרישתו של דוד רוטלוי מניהול המשרד, הפך זהר לשותף הבכיר במשרד.
בשנת 2003 היה זהר מועמדו של שר המשפטים יוסף לפיד לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, אך החליט להסיר את מועמדותו לאור אופיים של הפרסומים שעסקו בכך שייצג בעבר את השר.
בחודש מאי 2011 הודיעו משרד עורכי הדין גולדפרב, לוי, ערן, מאירי, צפריר ושות', בראשותו של עו"ד יודי לוי, ומשרד מ. זליגמן ושות', בראשותו של זהר, על מיזוגם לפירמה אחת - גולדפרב זליגמן ושות'.
במשך שנים שימש מרצה במסגרות אקדמיות ומקצועיות שונות. בין היתר שימש מרצה מן החוץ, בלימודי המשך, בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ומרצה בתחומי דיני נזיקין והגבלים עסקיים בפורומים שונים.
במסגרת שירות המילואים עבר זהר הסבה לשריון, והמשיך לשמש עד שנת 1987 כקצין מטה באוגדת שריון. בשנת 1987, לאחר שהגיע לגיל פרישה משירות מילואים, המשיך ולהתנדב בתפקיד סניגור צבאי. זוהר שימש בתפקיד זה, בדרגת אל"ם (מיל'), עד סוף ימיו. בין היתר ייצג זהר קצינים בכירים באסון צאלים א' ובאסון צאלים ב', ייצג את מפקד בסיס תל נוף בוועדת החקירה בעניין אסון המסוקים, ייצג את ראש מספן המודיעין בוועדת החקירה לעניין אסון השייטת, וכן ייצג את תא"ל ניר גלילי, ואת האלוף יוסף מישלב בעתירות נגד קידומם בצה"ל, וליווה את הרב הצבאי הראשי, גד נבון, במסגרת ועדת החקירה בעניין בדיקת נסיבות הטעות בזיהוי חלקי גופותיהם של חללי אסון השייטת.
עבירות צווארון לבן
לאורך השנים ליווה זהר בכירים בשירות הציבורי במסגרת הליכי בדיקה וחקירה אשר התנהלו בעניינם. הוא טיפל בנושאי החקירה בפרשת עמותות ברק, ייצג את מפכ"ל המשטרה לשעבר, משה קראדי, במסגרת ועדות חקירה, וכן ייצג את שר המשפטים, טומי לפיד.
מאז תחילת המאה ה-21 שימש זהר פרקליטו הראשי של אהוד אולמרט, ראש הממשלה לשעבר, במסגרת ההליכים הפליליים שנוהלו נגדו. אולמרט זוכה מחלק מהאישומים נגדו אך הורשע באחרים ונדון למאסר.
בין השנים 2002–2010 ייצג זהר ארבעה דירקטורים של הבנק למסחר, במסגרת פרשת המעילה בבנק. בחודש אוגוסט 2010 הודיעה פרקליטות המדינה על כוונתה לסגור את תיקי החקירה נגד הארבעה, בנימוק של חוסר ראיות.
מאז שנת 2006 ועד 2014 ייצג זהר את הרב יאשיהו פינטו במסגרת החקירה שהתנהלה בעניינו, וכן ייצג את נגיד בנק ישראל, פרופ' יעקב פרנקל.
משפט ציבורי וביטחון
משנת 1996 ועד למותו העניק זהר ייעוץ לארגוני ביטחון. בין היתר ייצג בכירים בצבא ובשירות הביטחון במסגרת ועדות חקירה ממלכתיות - ועדת שמגר הראשונה, לבדיקת הטבח במערת המכפלה, ועדת שמגר השנייה, לחקירת רצח יצחק רבין, ועדת אור, ועדת החקירה הממלכתית לבדיקת אירועי אוקטובר 2000, וכן עסק בעניינו של מי שכונה '', בן זיגייר.
לצד אלה, העניק זהר ייעוץ משפטי שוטף לחברות ממשלתיות העוסקות בענייני צבא וביטחון.
כמו כן, ייצג זהר את משפחתו של השבוי אלחנן טננבוים, מטעם מערכת הביטחון, ושימש איש קשר עם המשפחה במהלך שהותו בשבי של טננבוים. לימים ייצג זהר את טננבוים עם שובו מן השבי.
משפט ורפואה
זהר עסק בסוגיות משפט ורפואה, ובהן רפואה משפטית, רשלנות רפואית, נזיקין וביטוח, והיה פעיל בליווי ובניסוח חקיקה בתחום הרפואה.
ייצג תובעים ונתבעים בתביעות רשלנות רפואית ונזיקין, רופאים בתביעות רשלנות מקצועית, מוסדות רפואיים בתביעות רשלנות רפואית, חברות פרמצבטיקה, הפועלות בישראל ומחוצה לה, וכן שימש יועץ חיצוני להסתדרות הרפואית בישראל.
בשנת 1983 היה יועץ משפטי חיצוני ל'שביתת הרופאים הגדולה', אשר התפרסמה, בין היתר, בנסיעת הרופאים לכנרת ובשביתת הרעב שלהם.
זהר ייצג בשנת 1991 את בני הזוג נחמני בעתירתם המשותפת שאפשרה הפריה חוץ גופית וקיומו של הליך פונדקאות מחוץ לישראל. בעקבות עתירת בני הזוג נחמני, מונתה ועדת אלוני - שהתבקשה לבדוק את נושא ההפריה החוץ גופית על כלל היבטיו, והובילה בהמשך לחקיקת חוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד), התשנ"ו–1996, אשר הפך את ישראל למדינה הראשונה בעולם שהסדירה בחוק את סוגיית הפונדקאות. כמו כן, ייצג בשנת 1996 את פרופסור אליעזר רחמילביץ בפני ועדת בדיקה מטעם משרד הבריאות, בפרשה שנודעה לימים כפרשת דסי רבינוביץ', ייצג מספר משפחות של הפעוטות נפגעי 'פרשת רמדיה', וכן היה מעורב רבות, מטעם ההסתדרות הרפואית בישראל, בסוגיית 'הולדה בעוולה', אשר הוכרעה בבית המשפט העליון בשנת 2012 בהרכב של שבעה שופטים.
בשנת 1999 החל זהר בייצוג עמוס ברנס, מי שהורשע ברצח רחל הלר בשנת 1975, ולאחר מכן, בעקבות החלטת בית המשפט העליון על משפט חוזר, זוכה מאישום הרצח. זהר ייצג את ברנס בתביעת הנזיקין שהגיש נגד מדינת ישראל עקב הנזקים שגרם לו ההליך הפלילי הלקוי, בעקבותיו ריצה 8 שנות מאסר טרם זוכה בדין. בשנת 2004, בפסק דין תקדימי, זכה ברנס לפיצוי כספי בסכום של למעלה מ-5 מיליון ש"ח בגין עוולות המדינה נגדו - שלילת חירותו, הפסדי השתכרותו והכתם החברתי שדבק בו עקב ניהול המשפט וההרשעה.
עו"ד זהר הרבה להרצות בנושאים של רפואה משפטית, וייעץ למסגרות שונות של רופאים, להסתדרות הרפואית, לארגון רופאי המדינה וכן היה חבר בפורום האתיקה של המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר.שנים רבות, היה זהר מעורב במאבק על הזכות למות בכבוד. במסגרת זו, שימשו זהר ובנו, איתי, יועצים משפטיים של עמותת ליל"ך. העמותה פועלת למימוש הזכות למות בכבוד, ועו"דים היו מעורבים רבות בייזום ובחקיקת חוק החולה הנוטה למות, התשס"ו-2005. זהר ריכז והנחה דיונים וימי עיון בתחומי הרפואה והמשפט ותחומים נוספים וביניהם יום העיון השנתי לזכרו של עו"ד אליהו גיצלטר מטעם מכבי שירותי בריאות והאגודה לרפואה ולמשפט, וכן היה מרצה בהשתלמויות לשכת עורכי הדין בנושאים אלה.
משפט מסחרי
בשנת 1998 מונה זהר לשמש מנהלה המיוחד של חברת 'גיבור סברינה' שהייתה מועמדת לפירוק, אך העדיף להמשיך ולפעול לשם המשך קיום החברה, הפועלת כיום באופן סדיר. בשנת 2003 שימש מנהל מיוחד בהקפאת ההליכים של ערוץ 10. בשנת 2004 מונה על ידי שלוש חברות הסלולר, סלקום, פרטנר ופלאפון, באישור הממונה על ההגבלים העסקיים, עו"ד דרור שטרום, לטפל מטעמן במשותף בפרויקט של שיתוף תשתיות לקראת הדור השלישי בסלולר. במסגרת זו, בחן זהר את ההיבטים המשפטיים, הכלכליים והרגולטוריים של הפרויקט מטעם שלוש החברות. בשנת 2012 מונה לשמש נאמן חברת 'טאו', שבשליטת איש העסקים אילן בן דב.
ב-2014 ייצג קבוצת משקיעים בעניין רכישת חלק מפעילות הדסה.
פעילות ציבורית
בפעילותו הציבורית התרכז עו"ד זהר בעולם התרבות והאומנות. במהלך שנות התשעים עמד, במשך תשע שנים, בראש המדור לתיאטרון במועצה לתרבות ואמנות, במהלכן שימש שלוש שנים יו"ר פסטיבל עכו. עד שנת 2005 שימש כיו"ר המועצה הישראלית לקולנוע, שפעלה רבות לקידום היצירה המקורית, ובשנותיו האחרונות כיהן כיו"ר תיאטרון גשר.
בין תפקידיו הציבוריים:
משפחתו
איש התקשורת גיא זהר הוא בנו הבכור מנישואיו לרחל. השניים התגרשו ובהמשך נישא לנילי, מגשרת בתחום דיני המשפחה וסכסוכים עסקיים, ולשניים נולדו שני ילדים: דנה דורון ואיתי זהר, עורכי דין במקצועם.
זהר נפטר ב-8 בינואר 2020, בגיל 79.
יוסף שמחון
יוסף שמחון (19 בנובמבר 1926 - 30 באוגוסט 1955) היה לוחם אצ"ל, שנידון למוות על ידי הבריטים, אולם בלחץ האצ"ל, ובעקבות חטיפת קצינים בריטיים כבני ערובה בידי המחתרת. הומר גזר דינו למאסר עולם.
ביוגרפיה
נולד בשכונת נווה צדק. אמו-ג׳ויה (פנינה) הייתה ממשפחה יהודית בחברון. במאורעות תרפ"ט ביקרה אמו עם שמחון ואחיו אצל משפחתה בחברון. ערבי החביא אותם בביתו ואיים על פורעים ערבים שניסו לפרוץ לביתו.
בשנת 1941, בגיל 15 הצטרף לאצ"ל. הפעולה הראשונה הגדולה בה השתתף הייתה התקפה על בניין הבולשת הבריטית (ה-CID) ביפו ב-27 בדצמבר 1945. לאחר פריצה תחת חיפוי אש כבדה ממקלעים ותת מקלעים פרצו הלוחמים לבית והניחו בו מטעני חומר נפץ, מה שהוביל לנזק רב לבניין.
ב-27 בפברואר 1946 השתתף שמחון בהתקפה על שדה התעופה בקסטינה במסגרת התקפת שדות התעופה הבריטיים. בהתקפה נהרסו 12 מטוסים בריטים ושבעה חובלו קשה. בנסיגה נהרג, אחד הלוחמים. שמחון הסיר את כובע הפלדה שלו והניחו על חזה ההרוג בעת שחבריו כיסו את הגופה ונפרדו ממנה תוך מתן כבוד ללוחם שנפל.
ב-6 במרץ 1946 השתתף שמחון בהתקפה על המחנה הבריטי בסרפנד שמטרתה הייתה החרמת נשק. בהתקפה נפצעו חמישה לוחמים, בהם שמחון, והם הועברו לבסיס עזרה ראשונה בשכונת עזרה וביצרון ליד ראשון לציון (היום שכונת רמת אליהו). מצבם של שמחון וחברו מיכאל אשבל החמיר והיה צורך לפנותם לבית החולים גלעד בתל אביב. ליד שכונת מולדת בחולון, הם נעצרו על ידי משמר בריטי. משהבחינו הבריטים בפציעותיהם, הם הועברו לכלא יפו. כשמצבם הרפואי החמיר הם הועברו לבית חולים ונותחו באותו לילה. לאחר החלמתם הועברו לבית הסוהר המרכזי בירושלים. משפטם של שמחון ואשבל נערך בבית המשפט הצבאי בירושלים ועורר מתח רב עקב החשש שהבריטים יהפכו את אשבל ושמחון ל"שפני ניסיון" ביחס לתקנות החירום החדשות שהטילו עונש מוות על כל המשתייך לארגון או קבוצה שירה בנשק או השתמש בחומר נפץ.
שמחון ואשבל הצהירו שהם כופרים בחוקיותם של התקנות לשעת חרום וכי לא ישתפו פעולה במהלך המשפט ולא יענו על שאלות. הם הפכו את משפטם לבימה פוליטית בה השתמשו לנאומים שקיבלו חשיפה תקשורתית גם מחוץ לארץ ישראל. ולבסוף יצאו בהצהרות. בסיום הצהרתו אמר שמחון: "לא תשמידונו. לפניכם הופענו על בימת ההיסטוריה ואחריכם נרד ממנה ואילו אתם - גורו לכם מפני משפט האלוהים".
ב-13 ביוני 1946 דן בית המשפט הבריטי את שמחון ואשבל למוות בתלייה. שמחון ואשבל קיבלו את גזר הדין בשירת התקווה.
בתגובה, האצ"ל חטף חמישה קצינים בריטים ואיים להוציאם להורג אם יבוצע גזר הדין. שלושה הוחזקו בבית ערבי בודד ברחוב סלמה ושניים הוחזקו במרתף ברחוב ישראלס בתל אביב. במשך הזמן שחרר אצ"ל את שני הקצינים שהוחזקו ברחוב ישראלס אך הבריטים לא הצליחו למצוא את מקומם של השלושה הנותרים.
ב-3 ביולי 1946 פורסמה ידיעה כי מפקד הצבא בארץ ישראל אישר את גזר דין המוות לשמחון ואשבל אבל הנציב העליון בתוקף סמכויותיו החליף את גזר דין המוות במאסר עולם. למחרת שוחררו שלושת הקצינים הבריטים.
שמחון הועבר לרצות את עונשו לבית הסוהר המרכזי בירושלים. ב-20 בפברואר 1948 ברח משם עם 11 לוחמים מאצ"ל ולח"י דרך מנהרה שנחפרה למערת הביוב של הכלא.
הוא השתתף בהתקפת האצ"ל על יפו באפריל 1948. לאחר פרשת אלטלנה עבר לירושלים והצטרף ליחידת האצ"ל שלחמה שם ובסיסה היה בקטמון. לאחר פירוק אצ"ל בעקבות רצח ברנדוט הצטרפו לוחמי אצ"ל לחטיבת עציוני והשתתפו בקרבות באזור ירושלים.
בנובמבר 1948 נישא ללוחמת האצ"ל דבורה לדרברג. הרב אריה לוין ניהל את טקס הנישואין.
באוגוסט 1953, לאחר שחל שיפור מה במצבה של דבורה הם חזרו ארצה. אך שוב התקשה יוסף במציאת עבודה.
בינואר 1954 החל לעבוד בקידוחים בנגב. תחילה בקידוחי מים ואחר כך בקידוחי נפט שם התשלום היה גבוה יותר. הוא הרבה במשמרות מרובות כדי לחסוך כסף לקניית דירה. הוא קדח בראחמה, מצדה ובמאי 1955 החל לעבוד בקידוח נפט במכתש הגדול. במשך הקידוחים היה יחידי על מגדל הקידוח בגובה עשרות מטרים.
ב-27 באוגוסט 1955 היה שמחון על מגדל הקידוח. כתוצאה מהתנהלות לא תקינה של מנהל הקידוח, קרס המגדל ומחץ את שמחון. רגלו נקטעה וגופו נמעך. הוא הובהל מיד לבית החולים בבאר שבע אך לא היה ניתן להצילו. הכרתו לא שבה אליו והוא נפטר ב-30 באוגוסט 1955.
שמחון נקבר בהר המנוחות בירושלים בהלוויה רבת משתתפים שבראשה צעד מנחם בגין.
גואל רצון
גואל רצון (נולד ב-19 בספטמבר 1950) הוא הילר ועבריין מין ישראלי, שהנהיג בשכונת התקווה שבדרום תל אביב קבוצה של 21 נשים שהתגוררו יחד, תפקדו כנשותיו וילדו ממנו עשרות ילדים. רצון הורשע בשנת 2014 בעבירות של אונס ובעילה אסורה בהסכמה שביצע נגד הנשים שחיו איתו ונגד בנותיו, ונשפט לשלושים שנות מאסר.
מבנה הקהילה
חיי היום יום בתוך הקהילה נחשפו בכתבה של שלי טפיירו ונסלי ברדה בערוץ עשר ב-2009. טפיירו קיבלה את אישורו של רצון לצלם את המתרחש בתוך הבית ברחוב אחימעץ 28, שבשכונת התקווה, לאחר משא ומתן ביניהם. יום לאחר מכן התארח רצון בחדשות ערוץ 2, שם טען כי הוא עוזר לנערות החפצות בכך ותו לא. לפי כתב האישום בקהילה היו 21 נשים ו-50 ילדים. לדבריו יש לו ילדים נוספים מנשים אחרות. רובם נקראו על שמו, בשמות כמו גואל, יגאל, גאולה, יגאלה, אדוננו הגואל וגואלאליה. הקהילה התגוררה במספר בתים, שבהם היה רצון מבקר לסירוגין. בכל בית חולקו המטלות בין הנשים. רצון בחר מדי פעם אחת מנשותיו כדי לבלות איתה את הלילה.
התופעה זכתה להתעניינות ציבורית ותקשורתית רבה, ויש שכינו אותה כת. רצון ונשותיו כינו את התופעה קואופרטיב. חלק מהנשים השוו בין צורת חייהן לצורת החיים שהייתה נהוגה בקיבוצים בקום המדינה ודיברו בשבחה. הנשים פרנסו את עצמן, את ילדיהן ואת רצון.
נשותיו של רצון הפגינו כלפי חוץ הערצה כלפיו. רבות מהן קעקעו על זרוען ואף על צווארן את שמו וציור של פניו. הן הכריזו כי ללא רצון אין להן חיים. רצון עצמו אמר כי אילו היה מעניק לו מישהו יחס זהה לזה שהוא מעניק לנשותיו - גם הוא היה תולה באותו אדם את חייו. בתקשורת הועלו חשדות שהוא מהפנט את נשותיו.
בפרסום במעריב בספטמבר 2009 נטען כי הנשים היו מחויבות לעמוד בכללים מפורטים ביותר שקבע רצון, שנכתבו במסמך סודי שנקרא "ספר המשפחה". כל הנשים היו מחויבות לחזור על המסמך מדי שבוע ולא להראותו לאיש. ליד כל כלל היה מפורט סכום הקנס שעל העוברת עליו לשלם לקופת ה"משפחה", עד לסכום של 7,000 ש"ח. בכמה מקומות במסמך קישר עצמו רצון לאל, ואף קרא לילדיו "בני האלוהים". חלק מהנשים התייחסו אליו כאל המשיח. רצון עצמו ביקש להתנער מדימוי זה והסביר את הערכתן אליו כתגובה לנתינתו ואהבתו ותו לא. הכללים הקיפו תחומים רבים, בהם חינוך ילדים, ניהול יומיומי של משק הבית וסדרי יחסי האישות עמו. לפי הכללים התלבשו הנשים בצניעות ולא הורשו להביט בגברים אחרים או לדבר עמם. הן גם לא הורשו לגעת זו בזו או בנשים אחרות. כמו כן נאסר על עישון סיגריות, שתיית אלכוהול ואכילת בשר. רצון עצמו נמנע גם הוא מאכילת בשר.
מעצר, חקירה והעמדה לדין
ב-11 בינואר 2010 נעצר רצון על ידי המשטרה, בחשד ששיעבד את נשותיו וביצע בהן ובקטינים עבירות מין. גלית, אחת מנשותיו שעזבה אותו, וששתי אחיותיה היו גם הן בקהילה, הגישה נגדו תלונה על כך ששכב עמה ואנס אותה עוד כאשר הייתה קטינה בת 14. לאחר התלונה עקבה המשטרה, כולל במצלמות נסתרות ובהאזנות סתר אחר רצון ונשותיו, ובין היתר הקליטה שיחה שממנה עלה כי שכב עם אחת מבנותיו. עם מעצרו פונו הבתים שבהם שכנו נשותיו והילדים והם הועברו למעונות לנשים מוכות, בסיוע גורמי הרווחה.
ב-14 בפברואר 2010 הוגש כתב אישום נגד רצון בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ובו הואשם בעשרות סעיפים של עבירות מין בהן אונס, מעשי סדום, בעילה אסורה בהסכמה ומעשים מגונים. בעשרות מהמקרים, היו קורבנות העבירות קטינות. עוד הואשם רצון בהחזקת נשותיו בתנאי עבדות ובסעיפים נוספים של קבלת דבר במרמה. כתב האישום מנה 21 נשים שנפלו קורבן למעשיו.
ב-8 בספטמבר 2014 הרשיע בית המשפט המחוזי בתל אביב את רצון ברוב עבירות המין שבהן הואשם, וזיכה אותו מעבירת החזקה בתנאי עבדות. ב-28 באוקטובר 2014 נגזרו עליו 30 שנות מאסר בפועל. ב-18 ביולי 2016 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של רצון.
בתרבות
ב-2018 עלתה לשידור הסדרה "הרמון", המבוססת על ספרה של אחת מנשותיו, מעיין מרים סמדר.
ב-2019 עלה בתיאטרון הקאמרי המחזה "השיבה" מאת איה קפלן, אשר נכתב בהשראת סיפור חייה של יהודית הרמן, שהייתה אחת מנשותיו של רצון.
מדונה ליטה
מדונה ליטה (Madonna Litta) היא יצירה מהמאה ה-15 המתארת את מרים המחזיקה בזרועותיה את בנה ישו שצוירה על ידי לאונרדו דה וינצ'י ומוצגת כיום במוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג, רוסיה.
יש העתקים רבים של היצירה שצוירו על ידי ציירים אחרים מתקופת הרנסאנס, סקיצה ראשונית של היצירה שלאונרדו צייר את ראשה של מרים, מוצג בלובר. התנוחה מביכה של הילד, לעומת זאת, הובילה חוקרים מסוימים לייחס חלקים מהציור בולטראפיו, תלמיד של לאונרדו. רמזים אחרים שתורמים לעובדה שהציור הזה הושלם על ידי אחד מתלמידיו של לאונרדו כוללים את קווי המתאר הקשים של המדונה והילד, כמו גם הנוף הרגיל.
עבודה זו צוירה עבור שליטי בית ויסקונטי של מילאנו ועברה במהרה למשפחת ליטה, שהיצירה הייתה בחזקתה במשך מאות שנים. בשנת 1865, רכש אלכסנדר השני, קיסר רוסיה את היצירה מידי הרוזן ליטה והוא הפקיד את הציור במוזיאון הארמיטאז', בו מוצגת עד היום. הציור הוצג בקצרה בסרט צופן דה וינצ'י מ-2006.
איתנה טבקרו
איתנה טבקרו (נולדה ב-2 בפברואר 1962) היא כדורסלנית עבר ישראלית, אשר שיחקה בעמדות הפאוור פורוורד וסנטר בנבחרת ישראל ובהפועל חיפה.
ביוגרפיה
טבקרו נולדה וגדלה בחיפה ואת לימודי החטיבה והתיכון עשתה בבסמ"ת, ב-1976 כשהייתה גיל 14 הצטרפה לקבוצה הנערות של הפועל חיפה וב-1978 הייתה חלק מנבחרת הקדטיות באליפות אירופה בקוונקה שבספרד, ב-1979 הייתה חלק מנבחרת הנערות בטורניר שהתקיים בישראל ולאחר מכן בעונת 1979/1980 הצטרפה לקבוצת הבוגרות של המועדון ובעונת הבכורה במועדון זכתה עם הקבוצה בגביע המדינה לאחר ניצחון דרמטי בתוצאה 86 - 82 אל מול אליצור תל אביב/חולון שהחזיקה בגביע שלוש שנים ברציפות וזכתה באליפות הליגה שבועיים קודם לכן לאחר שהביסה את חיפה, במהלך המשחק קלעה טבקרו 32 נק' ובעקבות משחק זה זומנה לסגל נבחרת ישראל לבוגרות במסגרת אליפות אירופה בויגו שבספרד. במקביל שירתה טבקרו כקצינת ת"ש בחיל האוויר ואף השתתפה באליפות החיל.
על המשחק סיפרה טבקרו:.
טבקרו המשיכה בהפועל חיפה ל-3 עונות נוספות אשר במהלכן העפילה הקבוצה לגמר גביע המדינה שלוש עונות ברציפות אך הפסידה בהן פעמים לרמת חן ופעם נוספת לאליצור תל אביב.
בעונת 1986/1987 שיחקה עונה בודדת בבני יהודה ולקראת סופה עברה לאליצור תל אביב ובארבע עונות בהן שיחקה במועדון זכתה הקבוצה ב-4 אליפות וב-3 גבעים, בסיום עונת 91 החליטה לפרוש עקב ריבוי שחקניות זרות בתפקידים בהם שיחקה.
בשנת 2017 נבחרה על ידי ענת דרייגור נירקה קניון-ארבוב ושושי דמבינסקי ל"היכל התהילה של כדורסל הנשים בישראל".
לאחר הפרישה
טבקרו שימשה במגוון תפקידים בתחום הפיזיותרפיה ומאז 1995 היא משמשת כמנהלת שירותי הפיזיותרפיה בבית חולים לוינשטיין.
לטבקרו תואר ראשון בפיזיותרפיה ותיאר שני בניהול מערכות בריאות מאוניברסיטת בן-גוריון.
טבקרו אמא לשניים.
כתר סקוטלנד
כתר סקוטלנד (באנגלית: Crown of Scotland; בגאלית סקוטית: Crùn na h-Alba) הקיים כיום הוכן עבור המלך ג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד, בשנת 1540 והוא חלק מתכשיטי הכתר של סקוטלנד.
היסטוריה ושימושים
כתר סקוטלנד יוצר בשנת 1540 על ידי התכשיטן המלכותי ג'ון מוסמן עבור ג'יימס החמישי מחלקים שנותרו מכתר ישן שניזוק - הכתר המקורי נוצר ככל הנראה לפני שנת 1503, אולם מועד ייצורו אינו ידוע. זמן קצר לאחר ייצורו נוספה כיפת הקטיפה והארמין לכתר.
הכתר נחבש לראשונה על ידי ג'יימס החמישי לרגל הכתרת רעיתו השנייה מארי דה גיז כמלכה רעיה, טקס הכתרה נערך במנזר הולירוד שבאדינבורו בשנת 1540. בכתר נעשה שימוש בעת הכתרת מרי, מלכת הסקוטים בשנת 1543 וכן בשנת 1567 בעת הכתרת בנה ג'יימס השישי (לימים ג'יימס הראשון, מלך אנגליה).
בעקבות איחוד הכתרים, ולאחר שג'יימס השישי ירש את הכתר האנגלי והפך למלך אנגליה בשנת 1603 עבר בית המלוכה מאדינבורו ללונדון הושארו תכשיטי הכתר של סקוטלנד באדינבורו, והובאו לפרלמנט הסקוטי על מנת לסמל את נוכחותו של המונרך בסקוטלנד, ואת ההסכמה המלכותית הנדרשת לאישור חוקים.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית הורה אוליבר קרומוול על השמדת כל תכשיטי הכתר האנגלי והסקוטי - השמדת תכשיטי הכתר האנגלי בוצעה, אולם תכשיטי הכתר הסקוטי שנשמרו באדינבורו הוחבאו וניצלו מההוראה.
התכשיטים הוצגו בפני המלך ג'ורג' הרביעי בעת ביקורי בארמון הולירוד בשנת 1822 (ביקור ראשון של מונרך בסקוטלנד מאז שנת 1651).
ב-24 ביוני 1953, לאחר הכתרתה של המלכה אליזבת השנייה במנזר וסטמינסטר, הכתר נישא לפני המלכה בתהלוכה מארמון הולירוד לקתדרלת סנט גיילס שבאדינבורו ושם הוצגו לה תכשיטי הכתר הסקוטיים.
לאחר הקמתו המחודשת של הפרלמנט הסקוטי, הושב השימוש בכתר לטקסי פתיחת הפרלמנט.
הכתר מופיע על הסמל המלכותי של סקוטלנד ובסמלי יחידות צבא שונות ובהם הגדוד המלכותי של סקוטלנד, הלגיון הבריטי המלכותי ועל הלוגו של המשרד לענייני סקוטלנד וגופי ממשל נוספים.
תיאור הכתר
בסיס הכתר עשוי זהב סקוטי ומעליו ארבע חצאי קשתות עשויות זהב שבנקודת המפגש שלהן גלובוס (מונד) מוזהב שמעליו צלב. בכתר משובצות 22 אבנים יקרות ו-20 אבני חן (אבנים חצי יקרות) וכן פנינים שמקורם בסקוטלנד.
משקלו של הכתר כ-1.64 ק"ג.
מכורים אנונימיים
אודות התוכנית
תכליתה של התוכנית "מכורים אנונימיים" הוא עזרת מכור למכור בפגישות במקום קבוע ובזמן קבוע אחר לשתף בניסיון ההחלמה שלהם ולהישאר נקיים. המסר שמבקשת התוכנית להעביר הוא כי כל מכור ללא הבדל גיל, גזע, זהות מינית, אני מאמין כלשהו, אמונה דתית או העדר אמונה יכול להפסיק להשתמש, לאבד את הרצון להשתמש ולמצוא דרך חיים חדשה. הדרישה היחידה לחברות היא הרצון להפסיק להשתמש.
במסגרת התוכנית מקיימים חברי הקבוצה מפגשים קבועים שמטרתם לעזור אחד לשני להישאר "נקיים", כאשר "ניקיון" מוגדר כהתנזרות טוטאלית מכל חומר שמשנה את מצב הרוח או התודעה.
הארגון מתקיים באמצעות חבריו בלבד ולא מקבל תמיכות ותרומות חיצוניות. הארגון לא משאיל את שמו, לא תומך בשום ארגון או יוזמה אחרים, ולא מביע דעה בנושאים זרים. חברי הארגון נושאים את המסר של התוכנית למכורים בבתי סוהר, בבתי חולים או באשר הם.
עקרונות
"מכורים אנונימיים" ביססה מסורת של אי-תמיכה ואי-נקיטת עמדה בכל עניין מחוץ לתחומי הפעילות הייחודית שלה. מכורים אנונימיים אינה מביעה עמדה - בעד או נגד - בנושאים אזרחיים, חברתיים, רפואיים, חוקיים או דתיים. בנוסף, היא אינה נוקטת עמדה בנושאים הקשורים בהתמכרות כמו פשיעה, אכיפת חוק, לגליזציה של סמים או ענישה, זנות, איידס, צהבת זיהומית מסוג C, או תוכניות הקשורות בחלוקת מזרקים.
מכורים אנונימיים מבוססת בצורה מוחלטת על עקרון הקיום-העצמי, ואינה מקבלת תרומות כספיות מאנשים שאינם חברים. בהתבסס על אותו עקרון, הקבוצות וועדות השירות מנוהלות על ידי חברי אנ-איי למען חברי אנ-איי.
מכורים אנונימיים אינה תומכת ואינה מתנגדת לפילוסופיה או לדרכו של כל ארגון אחר. יכולתה העיקרית היא יצירת סביבה שבה יכולים מכורים לסמים לשתף זה את זה בחוויותיהם ובניסיונם בהחלמה. אין זה אומר שמכורים אנונימיים מאמינה כי אין ארגונים "טובים" או "שווים" אחרים. כדי שמחלוקות לא יסיחו את דעתה, אנ-איי ממקדת את כל מרצה בתחום מטרתה העיקרית, ומשאירה ארגונים אחרים לעסוק בהגשמת מטרותיהם.
למרות שמסורות מסוימות מנחות את מכורים אנונימיים בכל הנוגע לקשרים עם ארגונים אחרים, מכורים אנונימיים מקבלת בברכה שיתוף פעולה עם גורמים בממשלה, אנשי דת, אנשי מקצוע בתחום הסיעוד והרווחה, וארגוני התנדבות פרטיים. ידידיה הלא מכורים של אנ-איי הועילו מאוד בהקמה ובצמיחה של מכורים אנונימיים בארצות רבות, שכן זוהי תוכנית אנונימית אך לא סודית, מתקיימות פגישות פתוחות לקהל הרחב, בני משפחות ואנשי מקצוע מתוך כוונה שיידעו על הפתרון שהתוכנית מציעה ויפנו את המכור שעדיין סובל להגיע לתוכנית.
אנ-איי שואפת לשתף פעולה עם אלה המגלים עניין במכורים אנונימיים, אנ-איי נותנת מידע בכל הנוגע ליצירת קשר עימה, ומפיצה ספרות ועלוני מידע הקשורים לדרך ההחלמה של אנ-איי. בנוסף, חברי אנ-איי מקיימים מפגשים ומצגות במרכזי טיפול ומרכזי ענישה, ומוכנים לחלוק את תוכנית אנ-איי עם מכורים שאינם יכולים להגיע לפגישות.
היסטוריה
"מכורים אנונימיים" צמחה בשנות ה-50 המוקדמות מתוך התוכנית אלכוהוליסטים אנונימיים. מפגש הקבוצה הראשון נערך בשנת 1947 בלקסינגטון, קנטקי, כחלק מתוכנית פדרלית של בתי החולים הציבוריים בארצות הברית. עם זאת מוצאו של הארגון כפי שהוא מוכר כיום בקבוצה קהילתית-עצמאית שאימצה את עיקרי התוכנית. הקבוצה שהוקמה על ידי ג'ימי קינון חבר איי. איי שהיה נקי 7 שנים בתוכנית וביקש לקבל ולתת מענה למכורים לסמים אימצה את תוכנית שנים-עשר הצעדים של "אלכוהוליסטים אנונימיים" ונפגשה לראשונה ב-5 באוקטובר 1953, בדרום קליפורניה.17 חברות וחברים השתתפו בפגישה הראשונה והיא תועדה במאמר "ההיסטוריה של אנ.איי". בשנת 1954 ראה אור לראשונה פרסום מטעם הקבוצה, ספר בשם "Little brown book" ("ספר חום קטן"), אשר מנה בין היתר את תוכנית שנים-עשר הצעדים של הקבוצה.