cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני
2005 – היום: התעצמות החמאס
ירי הרקטות המתמשך לעבר יישובי עוטף עזה ומערב הנגב הביא לבסוף את ממשלת ישראל להחלטה לצאת ב-27 בדצמבר 2008 למבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה. מטרות המבצע המוצהרות היו צימצום ירי הטילים לעבר ישראל ככל שניתן והקטנת כוחו של ארגון חמאס. המבצע היה מבצע צבאי נרחב אשר כלל התקפות מן האוויר, פעילות של חיל הים וכניסת כוחות קרקעיים. פעילות המבצע התמקדה בבסיסי החמאס, במחנות האימונים של כוחות המשטרה ובמטה ומשרדי כוחות המשטרה. התשתיות האזרחיות של תנועת החמאס ברצועת עזה, בהם מסגדים, בתים, מתקנים רפואיים ובתי ספר, הותקפו גם כן. ישראל טענה מצדה כי רבים מהמבנים הללו היו שימשו כמחסני נשק עבור כלי נשק ורקטות של טרוריסטים. לאורך העימות ארגון החמאס הגביר את ירי רקטות הקסאם והמרגמה לעבר יישובי ישראל, אשר פגעו אף בערים אליהם ירי הרקטות לא הגיע בעבר כגון באר שבע ואשדוד. המבצע אשר ערך 22 ימים זרע הרס רב ברצועת עזה, גרם לאבדות רבים בקרב פעילים בארגון החמאס, וכמו כן גרם לחיסול מספר משגרים ומחסני תחמושת רבים ברחבי רצועת עזה. בפעולה נהרגו, לפי גורמי רפואה רשמיים וארגוני זכויות אדם בעזה, כ-1,300 פלסטינים. לטענת צה"ל בפעולה נהרגו 1,166 פלסטינים, מתוכם 871 היו אנשי חמאס וארגוני טרור אחרים (חלקם בבגדים אזרחיים), וכ-300 מהם נהרגו כבר בשלב א' של המבצע (ההפצצות האוויריות). פעמים רבות נפגעו אזרחים במהלך ירי של צה"ל לעבר חמושים ששהו בלב האוכלוסייה האזרחית. לטענת הפלסטינים רוב ההרוגים היו אזרחים ורק 92 היו לוחמים של הארגונים השונים.
על ממשלתו של בנימין נתניהו שהחלה את כהונתה ב-31 במרץ 2009, הופעל לחץ רב מצד ממשל הנשיא האמריקאי, ברק אובמה, להקפיא את המשך הבנייה בהתנחלויות של הגדה המערבית ולפעול להקמת מדינה פלסטינית. במהלך הנאום של הנשיא אובמה בקהיר ב-4 ביוני 2009, פנה אובמה לעולם הערבי והצהיר בין היתר כי ארצות הברית אינה מכירה בלגיטימיות של ההתנחלויות הישראליות וכי היא מפירה הסכמים קודמים וחותרת תחת המאמצים להשיג שלום. ב-14 ביוני, עשרה ימים בלבד לאחר הנאום של אובמה, נשא נתניהו נאום מדיני באוניברסיטת בר-אילן בו פרש את חזונו המדיני בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני. במרכז הנאום הביע נתניהו לראשונה, הסכמה עקרונית להקמת מדינה פלסטינית המותנית בפירוזה ובהכרה של הפלסטינים בישראל כמדינת העם היהודי. ב-26 בנובמבר 2009 נכנסה לתוקפה הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון לתקופה של 10 חודשים, לאחר שהקבינט המדיני-ביטחוני אישר הצעת נתניהו בעקבות הלחץ של ממשל אובמה להקפאת הבנייה בהתנחלויות. בספטמבר 2010, הסכים נתניהו להיכנס לשיחות ישירות עם הפלסטינים, אך עם תום תקופת ההקפאה דרשו הפלסטינים תקופת הקפאה נוספת, ולאחר שישראל דחתה דרישה זו הייתה הקפאה של המשא ומתן בין הצדדים.
במהלך אוקטובר 2011, הושגה עסקה בין ישראל לארגון החמאס אשר במסגרתה שוחרר החייל הישראלי השבוי גלעד שליט בתמורה ל-1,027 אסירים פלסטינים וערבים-ישראלים, בהם מאות טרוריסטים שנשפטו למאסרי עולם על ביצוע ותכנון פיגועי טרור ובכללם רצח של 569 אזרחים ישראלים.
ב-14 בנובמבר 2012 השיקה ישראל את מבצע עמוד ענן ברצועת עזה במטרה להפסיק את ירי הרקטות מרצועת עזה ולשבש את היכולות של הארגונים המיליטנטיים הפלסטיניים. המבצע החל עם חיסולו של ראש הזרוע הצבאית של ארגון החמאס אחמד ג'עברי. לפי דובר צה"ל, במהלך המבצע פגע צה"ל בלמעלה מ-1,500 מטרות והרג כ-30 פעילי טרור בכירים, ומנגד נורו מרצועת עזה 1,506 רקטות אל עבר ראשון לציון, באר שבע, אשדוד, אשקלון ומרכזי אוכלוסייה אחרים בישראל, כאשר 421 מתוכם יורטו על ידי מערכת כיפת ברזל. במהלך העימות תל אביב ספגה לראשונה פגיעות טילים מאז מלחמת המפרץ (1991), וכמו כן רקטות נורו גם לעבר ירושלים. במהלך המבצע נהרגו ארבעה אזרחים ישראלים ושני חיילים, כתוצאה מפגיעת רקטות. על פי מקורות פלסטינים, נהרגו במבצע 139 פלסטינים, רובם אזרחים, מתוכם 34 ילדים. לפי צה"ל נהרגו ברצועה 177 בני אדם, מהם 120 מחבלים ו-57 אזרחים. כמו כן, במהלך המבצע ארגוני הטרור השיקו פיגוע רב נפגעים באוטובוס נוסעים בתל אביב באמצעות ערבי-ישראלי מטייבה (שבמקור היה פלסטיני תושב יהודה ושומרון) שהתאזרח בישראל במסגרת הליך איחוד משפחות. בפיגוע זה נפצעו מעל ל-20 אזרחים ישראלים. ב-21 בנובמבר הוכרזה הפסקת אש לאחר ימים של משא ומתן בין חמאס לישראל בתיווך מצרי.
ב-29 בנובמבר 2012 אישרה העצרת הכללית של האומות המאוחדות ברוב גדול את צירופה של הרשות הפלסטינית לארגון כמדינה משקיפה שאינה חברה מלאה חרף התנגדותה של ישראל.
בסוף חודש יולי 2013 נפגשו נציגי ישראל והרשות הפלסטינית בוושינגטון כדי לחדש את המשא ומתן, לאחר שלוש שנות קיפאון. שיחות אלו הסתיימו ללא תוצאות של ממש.
ביולי 2014 נחטפו ונרצחו באזור חברון שלושה תלמידי ישיבה על ידי אנשי חמאס. ישראל פתחה במבצע חיפושים ומעצרים נרחב עד למציאת הגופות, וחמאס בתגובה הגביר את ירי הרקטות מרצועת עזה. רציחתו של נער ערבי-ישראלי מירושלים, ככל הנראה על ידי אזרחים יהודים, הציתה גל של מהומות מצד ערבים. ירי הרקטות המתגבר מרצועת עזה לעבר אוכלוסייה אזרחית בישראל הביא לבסוף את ממשלת ישראל להחלטה לצאת ב-8 ביולי למבצע צוק איתן ברצועת עזה. מטרות המבצע המוצהרות היו הפסקה מוחלטת של ירי הטילים מהרצועה ופגיעה במנהרות החמאס.
במאי 2021 אירעו רצף של אירועים אלימים במספר מוקדים שבשליטת מדינת ישראל. המהומות התפרצו על רקע התסיסה בירושלים, שהלכה וגברה במהלך חודש הרמדאן, במחאה של תושבי שייח' ג'ראח הערבים על הכוונה לפנותם מבתיהם. בעקבות ההסלמה החמאס והג'יהאד האסלאמי ירו אלפי רקטות על יעדים שונים בישראל כאשר בתגובה ישראל פתחה במבצע שומר החומות וביצעה תקיפות אוויריות מרובות ברצועת עזה. כתוצאה מהאלימות 14 אזרחים (בהם 1 מהודו, 2 מתאילנד) וחייל צה"ל אחד נהרגו בישראל וכמו כן מאות אזרחים ושוטרים ישראלים נפצעו. בתקיפות צה"ל נהרגו ברצועת עזה כ-225 פעילי טרור, מהם 25 בכירים. לפי האו"ם במהלך האירועים נהרגו בסך הכל 256 פלסטינים ונפצעו כאלפיים פלסטינים בסך הכל.
האוכלוסייה היהודית והאוכלוסייה הערבית ברחבי ארץ ישראל
חלק זה מציג את הנתונים הדמוגרפיים של האוכלוסייה היהודית והאוכלוסייה הערבית בארץ ישראל, מדינת ישראל, וביהודה והשומרון וחבל עזה במהלך שתי המאות האחרונות אשר מבוססים על נתונים ממפקדי האוכלוסין וממסמכים רשמיים אשר מתארים את ההרכב הדמוגרפי באזורים הללו. בערך דמוגרפיה של ישראל תוכלו לקבל סקירה מפורטת יותר של ההרכב הדמוגרפי הנוכחי של כלל האוכלוסייה במדינת ישראל.
סעיף 28 לחוק הממשל המקומי 1988
סעיף 28 לחוק הממשל המקומי 1988 (באנגלית: Section 28 of the Local Government Act 1988 ידוע בקצרה כ-Section 28) היה סעיף תיקון לחוק הממשל המקומי 1986 (Local Government Act) בבריטניה שנחקק ב-24 במאי 1988 ובוטל ב-21 ביוני 2000 בסקוטלנד וב-21 ביוני 2003 בשאר בריטניה. הסעיף בוטל על ידי סעיף 22 לחוק הממשל המקומי 2003. הסעיף קבע כי הרשויות המקומיות של אזורי אנגליה לא "יקדמו במחשבה תחילה הומוסקסואליות או יפרסמו מידע ובו כוונה לקדם הומוסקסואליות" או "יקדמו קבלה של הומוסקסואליות בבתי ספר ממשלתיים כהעמדת פנים של יחסי משפחה". החוק הביא לפגיעה בקבוצות וארגונים רבים שנאלצו להפסיק את פעילותם או להגביל אותה לצד צנזורה עצמית. כך למשל נסגרו קבוצות תמיכה והתארגנויות חברתיות של סטודנטים באוניברסיטאות ושל תלמידים במכללות, מחשש שפעילותן תהווה הפרה של החוק.
בזמן שנדון בפרלמנט של בריטניה במעמד של הצעת חוק, ניתנו לסעיף שמות שונים עד שלבסוף הוא נקרא "סעיף 28". בגלל שינויים פרוצדוריאלים שונים שנעשו בפרלמנט, שם רשמי נוסף של החוק הוא 2A.
תמיכה
בסעיף 28 תמכו קבוצות דתיות כמו המכון הנוצרי (Christian Institute), המועצה המוסלמית של בריטניה (Muslim Council of Britain) התאחדות האפריקאים האוונגליסטים, וקבוצות בכנסייה האנגליקנית ובכנסייה הקתולית. בגלל המחלוקות הפנימיות בנושא בקרב המפלגה השמרנית הבריטית, התירה זו הצבעה חופשית לחבריה. עיתונים שתמכו בצורה ניכרת בסעיף היו הדיילי טלגרף, הסאן והדיילי מייל.
הטיעון המרכזי של התומכים בסעיף 28 היה שיש להגן על ילדים מפני "טורפים הומוסקסואלים" ומפני תומכים בהומוסקסואליות המבקשים "לשדל" להומוסקסואליות ילדים פגיעים. טיעונים מרכזיים נוספים:
התנגדות
אמנים רבים, פוליטיקאים, פעילים למען זכויות להט"ב וארגוני להט"ב בריטים (כמו סטונוול, !OutRage והעיתונים Pink Paper וגיי טיימס) התנגדו לסעיף 28 והובילו קמפיין נרחב נגד הוצאתו לפועל, ובהמשך לביטולו. עיתונים שיצאו נגד הסעיף היו הדיילי מירור, הגארדיאן והאינדפנדנט. בין אלו שהתבטאו בציבור נגד הסעיף היו אנשי העסקים איון מאסו ומייקל גרייד, השחקנים איאן מקלן, מייקל קשמן, סיימון קאלו, אנט קרוסבי, הלן מירן, ג'יין הורוקס ואחרים. בין המתנגדים הבולטים היה גם אמן הקומיקס אלן מור, שיזם יחד עם ניל גיימן, ארט ספיגלמן, רוברט קראמב ופרנק מילר הוצאה של אנתולוגיית קומיקס בשם AARGH (קיצור של "אמנים נגד הומופוביה ממשלתית תוקפנית) באמצעותה גויסו כ-17,000 דולר למען המאבק בהחלתו של סעיף 28. הזמר בוי ג'ורג' כתב שיר מחאה נגד הסעיף, תחת השם "No Clause 28", ושירים דומים נכתבו והופקו על ידי מספר להקות.
הטענה העיקרית נגד סעיף 28 הייתה שהוא מהווה אפליה כנגד להט"ב כקבוצה חברתית, ומכיוון שהוא מקדם חוסר סובלנות מדובר בחוק בלתי-מוצדק. טיעונים מרכזיים נוספים:
כחול הוא הצבע החם ביותר
כחול הוא הצבע החם ביותר (בצרפתית: La Vie d'Adèle : Chapitres 1 et 2 - "החיים של אדל - פרקים 1 ו -2"), הידוע גם כאדל: פרקים 1 & 2, הוא סרט דרמה רומנטית צרפתי משנת 2013 שבוים על ידי עבד-אללטיף קשיש, בכיכובן של אדל אקסרכופולוס ולאה סדו.
בשנת 2013 זכה הסרט פה אחד בפסטיבל קאן בפרס דקל הזהב לסרט הטוב ביותר. הסרט מבוסס על רומן גרפי צרפתי משנת 2010 בעל אותו השם, שיצא לאור בצפון אמריקה בשנת 2013. הסרט זכה לשבחי ביקורת והיה מועמד לפרס גלובוס זהב לסרט הזר הטוב ביותר ופרס BAFTA לסרט הטוב ביותר בשפה זרה. ב-2014 זכה בפרס לומייר לסרט הטוב ביותר.
עלילה
אדל (אדל אקסרכופולוס) היא תלמידת תיכון מופנמת. יום אחד, בעת חציית הכביש היא מבחינה בבחורה בעלת שיער כחול ומתאהבת בה מיד. היא מנהלת מערכת יחסים עם בחור מבית ספרה, שכלפיו אין לה רגשות ובסוף מחליטה להיפרד ממנו. לאחר שאדל חולמת חלום ארוטי על הבחורה בה נתקלה ברחוב, ולאחר שאדל מתנשקת עם אחת הבנות מבית ספרה, היא מתחילה להיות מוטרדת לגבי זהותה המינית. אדל יוצאת עם ידיד הומוסקסואל לבר של הומואים. לאחר זמן מה, אדל עוברת אל בר של לסביות, שם היא מבחינה בבחורה עם השיער הכחול, ששמה אמה (לאה סדו), סטודנטית לאמנות שסיימה את לימודיה. אמה ניגשת אליה ומציגה אותה בפני חברותיה כבת דודתה. לאחר מכן, השתיים הופכות לחברות ומתחילות לבלות יותר זמן אחת עם השנייה. החברות של אדל חושדות שהיא לסבית ומתעמתות איתה. אדל ואמה מבלות במוזיאונים ובפיקניקים בפארק. מאוחר יותר הן מקיימות יחסי מין ונהפכות לבנות זוג.
בשנים הבאות, אדל ואמה מתגוררות יחדיו, אדל מסיימת את בית הספר ומצטרפת לצוות הוראה בבית ספר יסודי מקומי, ואילו אמה ממשיכה את קריירת הציור שלה. אדל לא מרגישה בנוח בקרב חבריה האינטלקטואלים של אמה. אמה מעודדת את אדל לקדם את כישורי הכתיבה שלה, אך אדל אומרת לה שהיא מרגישה נוח ומאושרת שהיא איתה ושאין לה רצון להיות משהו אחר מאשר האדם שהיא הייתה כשהן נפגשו לראשונה.
מורכבויות רגשיות באות לידי ביטוי במערכת היחסים שלהן כאשר אדל מתחילה להרגיש בדידות ובלבול, ומתחילה לשכב עם בחור מהעבודה. כשאמה מגלה זאת היא מתעמתת איתה ומחליטה לסלק אותה בכוח מדירתן, ואדל נשארת שבורת לב ולבדה. הזמן עובר, ולמרות שאדל מוצאת סיפוק בעבודתה כגננת, עצב גדול מתחיל להציף אותה. השתיים נפגשות במסעדה. אדל מספרת לאמה שהיא עדיין רוצה אותה ומאוהבת בה. נראה כי עדיין יש ביניהן משיכה חזקה. הן מתנשקות אך אמה עוצרת את זה ומסבירה שיש לה בת זוג, ליזה, והן מגדלות יחד בת. אמה אמנם סולחת לאדל על בגידתה אך לא אוהבת אותה יותר. אמה מוסיפה שמערכת היחסים שלהן הייתה מיוחדת ושתמיד תהיה לה פינה חמה בלב לאדל. עם עזיבתה של אמה אדל מתמלאת ייאוש.
הסרט מסתיים כשאדל הולכת לתערוכת האמנות של אמה. על הקיר תלוי הציור שאמה ציירה את אדל בעירום. אמה לא מקדישה תשומת לב שלה לאדל, וזאת עוזבת בשקט, לאחר שיחה קצרה עם בחור שפגשה בעבר. הבחור מנסה ללכת אחריה אבל הולך בכיוון הלא נכון, ואדל נראית הולכת משם לעתיד מעורפל.
סדר גודל
סֵדֶר גּוֹדֶל הוא החלוקה של קנה מידה או גודל של כל כמות, כאשר כל חלוקה מכילה ערכים שיש ביניהם יחס קבוע. היחסים הנפוצים ביותר הם 10, 2, 1000, 1024, e. לרוב, סדרי גודל מתייחסים לסדרה של חזקות של עשר. כאשר לא מגדירים את היחס הספציפי ומתייחסים רק לביטוי סדר גודל, הרי שברירת המחדל תהיה מכפלה של 10. ערך זה עוסק בקנה המידה העשרוני.
סדרי גודל משמשים להשוואות מקורבות. אם שני מספרים שונים בסדר גודל אחד, אחד מהם גדול פי עשרה מהשני. אם שני מספרים שונים בשני סדרי גודל, אחד מהם גדול פי מאה מהשני. שני מספרים בעלי אותו סדר גודל נמצאים על אותה הסקאלה: הערך הגדול נמוך מעשר פעמים הערך הקטן.
סדר הגודל של מספר הוא המספר של החזקות של עשר המכילות את המספר. ליתר דיוק, סדר הגודל של מספר יכול להיות מוגדר במונחים של לוגריתם, בדרך כלל כחלק שלם של הלוגריתם. לדוגמה, הלוגריתם של המספר 4,000,000 לפי בסיס 10 הוא 6.602; לכן סדר הגודל שלו הוא 6. לכן, סדר גודל הוא מיקום מקורב על קנה מידה לוגריתמי.
הערכת סדר גודל של ערכים שערכם המדויק לא ידוע היא הערכה מעוגלת של החזקות הקרובות ביותר של עשר. למשל, הערכת סדר הגודל של ערכים בין 3 מיליארד ל-30 מיליארד (כגון אוכלוסיית בני האדם על כדור הארץ) היא 10 מיליארד. הערכת סדר גודל נקראת לפעמים גם קירוב מסדר אפס.
סדרי הגודל יכולים להמחיש את ההבדלים בין העולם המיקרוסקופי לעולם המקרוסקופי. למשל, בפיזיקה חוקרים חלקיקים זעירים ביותר שגודלם הוא עשר בחזקת מינוס עשר של המטר, וכן גדלים אסטרונומיים ענקיים כגון עשר בחזקת עשרים של המטר.
משחק האופרה
משחק האופרה הוא משחק שחמט שנחשב לאחד המשחקים המפורסמים ביותר בכל הזמנים. הוא שוחק בשנת 1858 בין פול מורפי לקרל השני, דוכס בראונשווייג הגרמני והרוזן קומטה איזוארד הצרפתי (ששיחקו בהתייעצות) במהלך אופרה בבית האופרה בפריז, ומכאן שמו.
המשחק נחשב לדוגמה קלאסית לחשיבותה של התפתחות נכונה בתחילת המשחק, ולכוח החזק של התקפה נגד מערך שאינו מפותח דיו. כמו כן ההקרבות הרבות שבוצעו במהלך המשחק גורמות לו להיות אחד המשחקים המרשימים והמלהיבים ולדוגמה נאה לתחבולתנות שאפיינה את משחקו של מורפי.
המשחק
'''1. ה4 ה5 2. פו3 ד6'''
השחור נוקט בהגנת פילידור.
''' 3. ד4 רז4 4. ד:ה5 ר:ו3'''
אילו היה השחור עונה 3... ד:ה5 היה הלבן ממשיך 4. מה:ד8 (שחרור הפרש הכפות) מ:ד8 5. פ:ה5 וזוכה ברגלי תוך מניעת הצרחה מהשחור.
''' 5. מה:ו3 ד:ה5 6. רג4'''
הלבן מאיים מה:ו7 ומט סנדלרים.
מאיים על שני הרגלים ו7, ב-7. בנוסף מאיים במט על ידי ר:ו7+ ואחריו מהה#6. בנוסף אחרי מה:ב7 מאיים מה:א8.
7. ... מהה7
המהלך היחיד שמונע את המט ואובדן הצריח (8. מה:ב7 מהב4+ מחליף את המלכות ומציל את הצריח) אך המלכה חוסמת את הרץ על ו8, כך ששחור לא יכול לפתח אותו ולא להצריח. כעת לבן מתחיל לממש את יתרון ההתפתחות שלו.
8. פג3
מורפי יכל לזכות בחומר (ר:ו7 ואז מה:ב7) אך כחלק מסגנון משחקו העדיף התפתחות מהירה ויוזמה על פני זכייה בחומר. במילותיו של אדוארד לסקר, "זוהי דרכו של קַצָּב, לא של אומן".
'''8. ... ג6 9. רז5 ב5'''
הרץ כופת את הפרש ולשחור למעשה אין כלל כלי הגנה. על כן הוא מנסה להדיח את הרץ התוקפני ממקום מושבו.
10. פ:ב5!
ההקרבה הראשונה: לבן מקריב את הפרש תמורת שני רגלים ועמדה תוקפנית יותר לרץ (במקום לסגת איתו ולאפשר לשחור להתפתח)
'''10. ... ג:ב5 11. ר:ג5+ פבד7'''
ההגנה היחידה שמונעת אובדן חומר גדול (אחרת המלכה תאבד או 11... מד8 מהד5+ וזוכה בצריח - זה נוסח לא נכון מהד5+ מסע מפסיד כי ...פ:ד5 13. ר:ה7 פ:ה7) אך כעת שני הפרשים של השחור כפותים, ולמעשה אין לו כלל כלים פעילים בשדה הקרב למעט המלכה, לעומת הלבן שלו מלכה, שני רצים, ואפשרות קלה להכניס את שני הצריחים בעזרת הטור הפתוח ד.
הלבן מקריב "טיב" כדי להחליף את הפרש המרותק בצריח ולאפשר להכניס את הצריח הלבן השני מבלי לאבד זמן (למעשה זוהי לא ממש הקרבה כי לבן יכול מייד לזכות בה חזרה על ידי ר:ד7)
14. צד1 מהה6
משחרר את הפרש מכפיתתו כדי להגן על הצריח. אם ישחק עכשיו הלבן ר:ו6 יזכה בצריח ומשם בניצחון קל, אך כעת שלף הלבן את תחבולת המחץ האחרונה:
'''15. ר:ד7 פ:ד7 16. מהב8+ פ:ב8 17. צד#8'''.
ללבן נותרו שני כלים בלבד: רץ וצריח, אשר הנחיתו על השחור את המט. לשחור יתרון פרש ומלכה, אך הם לא יכלו למנוע את תבוסתו.
בריך שמיה
בריך שמיה היא תפילה בארמית הנאמרת בשעה שפותחים את ארון הקודש להוצאת ספר תורה, לפני קריאת התורה.
במרבית עדות אשכנז, נוהגים לאמרה בכל פעם שבה מוציאים ספר תורה, ואילו בעדות המזרח יש שני מנהגים: יש אומרים אותה בכל יום שבו ישנה תפילת מוסף כגון שבת, ראש חודש וכדומה, ויש שאומרים אותה רק בשבת, ביום טוב וביום הכיפורים. התפילה זכתה לתפוצה רבה בעקבות הופעתה בספר הזוהר על פרשת ויקהל, אולם התפילה הופיעה בחלק מהסידורים גם לפני הדפסת הזוהר וללא קשר לזוהר.
המקור בזוהר
התפילה מופיעה בספר הזוהר על פרשת ויקהל (חלק ב' דף ר"ו, עמוד א'). הזוהר מביא את התפילה לאחר שהוא מצטט את הוראתו של רבי שמעון בר יוחאי להגיד אותה בזמן הוצאת ספר תורה:
ההסבר של הזוהר לעיתוי התפילה הוא שבשעה שהציבור פותחים את ארון הקודש ומתכוונים להוציא את ספר התורה, נפתחים במקביל שערי השמיים.
אמנם, אבישי בר-אשר הראה כי במקורותיה המוקדמים מופיעה תפילה זו כתפילה להוצאת ספר תורה ללא קישור כלשהו לזוהר, וכי הקטע כולו שולב בזוהר בשלב מאוחר יותר.
התנגדות לתפילה
המשפט "ולא על בר אלהין סמיכנא" עורר מחלוקת כיוון שהמילה "בר" יכולה להיתרגם גם כ"חוץ" ואז יהא הפירוש "ולא על דבר חוץ מאלהים אנו סומכים", אך גם כ"בן" ואז יהא הפירוש "לא על בן אלהים". הביטוי בן־אלהים מזכיר את האל הבן בנצרות - ישו, ולכן בנוסח של יהדות גרמניה לא הופיעה תפילה זו. פירוש אחר לביטוי הוא "מלאך", פירוש המבוסס על פסוקים בספר דניאל ובספר איוב. ולכן יש שאומרים "ולא על מלאכין סמיכנא".
כמו כן אמירת התפילה היוותה אחד מסממני המחלוקת בין הדרדעים ל"עיקשים" בתימן ובמידה זניחה אף בארץ.
אזכורים תרבותיים
בסרט אינדיאנה ג'ונס ושודדי התיבה האבודה, בסצנת פתיחת התיבה, מקריאים חלק מתפילת בריך שמיה.
לאופולד סטוקובסקי
לאופולד אנתוני סטוקובסקי (Leopold Anthony Stokowski; 18 באפריל 1882 – 13 בספטמבר 1977) היה מנצח התזמורת הסימפונית של סינסינטי, תזמורת פילדלפיה, התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית, ותזמורת הוליווד, מייסד התזמורת הסימפונית האמריקאית. סטוקובסקי ערך את המוזיקה לסרטו של וולט דיסני "פנטסיה", והופיע בו.
נעוריו ותחילת דרכו
סטוקובסקי נולד בלונדון, בנם של נגר פולני בשם קופרניק יוזף בולסלב סטוקובסקי ואשתו האירית אני מריון מור. מידה מסוימת של מסתורין אופפת את ראשית חייו. לדוגמה, איש לא יכול היה לקבוע בוודאות מה מקור המבטא הזר משהו, בעל הנופך המזרח-אירופאי הקל שלו, אף שנולד וגדל בלונדון (ההנחה היא שהוא שיווה לעצמו מבטא זה בכוונה, כדי להוסיף מסתורין ועניין לדמותו. ייתכן שאימץ את המבטא הזר של אביו הפולני בדרך החיקוי). בנוסף, לעיתים ציין ששנת הולדתו היא 1887 במקום 1882.
קריירה מקצועית
בשנת 1905 התחיל סטוקובסקי לעבוד בניו יורק כנגן עוגב ומנצח מקהלה בכנסיית סנט ברתולומיאו. הוא זכה לפופולריות רבה בקרב בני הקהילה (בהם ג'יי. פי. מורגן ובני משפחת ואנדרבילט), אבל עם הזמן התפטר ממשרתו ופנה לבקש לו תזמורת לנצח עליה. הוא נסע לפריז כדי להמשיך בלימודים, אך שמע שהתזמורת הסימפונית של סינסינטי תהיה זקוקה למנצח חדש כאשר תחדש את פעילותה לאחר הפסקה. הוא פעל להשגת המשרה, זכה בה והחל בעבודתו עם תזמורת סינסינטי בסתיו 1909.
סטוקובסקי נחל הצלחה גדולה בסינסינטי. הוא הציג את מושג "התזמורת הקלה" וניצח על ביצועי בכורה בארצות הברית של יצירות חדשות מאת מלחינים כמו אדוארד אלגר. מכל מקום, בראשית 1912 גדל תסכולו מן הפוליטיקה של מועצת התזמורת במידה כזאת, שראה צורך להגיש את התפטרותו. התעוררו חילוקי דעות בנושא ההתפטרות, אך היא התקבלה לבסוף ב-12 באפריל 1912.
חודשיים אחר כך התמנה סטוקובסקי למנהל המוזיקלי של תזמורת פילדלפיה. הקונצרט הראשון שלו עמה היה ב-11 באוקטובר 1912. עמדה זו תניב כמה מהישגיו הגדולים ביותר.
סטוקובסקי בנה לו עד מהרה שם של אמן תצוגות ראווה. כישרונו התיאטרלי כלל מחוות הפגנתיות, כמו השלכת התווים על הרצפה כראיה לכך שאינו זקוק לפרטיטורה לצורך הניצוח. הוא גם ערך ניסויים בטכניקות תאורה באולם הקונצרטים, ופעם אף ניצח באולם חשוך כשרק ראשו וידיו מוארים. במקרים אחרים סידר את האורות כך שיטילו צללים תיאטרליים של ראשו וידיו. בשלהי עונת 1929-30, החל לנצח ללא שרביט; סגנון היד הפנויה שלו בניצוח היה לאחד מסימני ההיכר שלו.
מן הבחינה המוזיקלית, סטוקובסקי טיפח את התזמורת ועיצב את צליל "סטוקובסקי" שלה. הוא עודד "משיכת קשת חופשית" בקבוצת המיתרים, "נשימה חופשית" בקבוצת כלי הנשיפה ממתכת, ושינה שוב ושוב את סדר הישיבה של קבוצות הנגנים וכן את האקוסטיקה באולם, כדי להגיע לצליל טוב יותר.
הרפרטואר של סטוקובסקי היה רחב וכלל יצירות בנות זמנו. בשנת 1916 ניצח על הבכורה האמריקאית של הסימפוניה השמינית של מאהלר. הוא הוסיף לרפרטואר יצירות מאת רחמנינוב, ז'אן סיבליוס וסטרווינסקי. בשנת 1933 יזם את ה"קונצרטים לנוער" לקהל הצעיר, שעודם מסורת בפילדלפיה ומטפחים תוכניות מוזיקה לגיל הצעיר.
לאחר חילוקי דעות עם מועצת המנהלים, החל סטוקובסקי להתרחק בהדרגה ממעורבות בתזמורת פילדלפיה והתיר למי שהיה אז מנצח-שותף, יוג'ין אורמנדי, לתפוס את מקומו.
בשנת 1940 הקים סטוקובסקי את תזמורת הנוער הכל-אמריקאית, שיצאה לסיורים רבים מעבר לים וזכתה לביקורות נלהבות. באותה תקופה נעשה גם למנצח-שותף של התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית, יחד עם ארטורו טוסקניני. בסוף אותה השנה שיתף סטוקובסקי פעולה עם וולט דיסני ואולפן ההנפשה שלו בהפקת הסרט שפרסם את שמו מעל לכול - "פנטסיה". הוא ניצח על הקטעים מ"טוקטה ופוגה ברה מינור" של באך (אותו עיבד לתזמורת), "לילה על הר קירח" של מוסורגסקי ו"אווה מריה" של שוברט, ואפילו ניהל שיחה קלה עם מיקי מאוס על מסך הקולנוע בסוף העיבוד המצליח ל"שוליית הקוסם" של פול דיקא.
בשנת 1945 הקים סטוקובסקי את התזמורת הסימפונית של הוליווד. התזמורת החזיקה מעמד שנתיים ואז התפרקה. פעולתה התחדשה בשנת 1991.
בשלהי שנות ה-40', התמנה סטוקובסקי למנצח אורח ראשי של הפילהרמונית של ניו יורק. משנת 1955 עד 1961 היה סטוקובסקי המנהל המוזיקלי של תזמורת יוסטון.
בשנת 1962, בגיל 80, ייסד סטוקובסקי את התזמורת הסימפונית האמריקאית. הוא שימש כמנהלה המוזיקלי של התזמורת (שעודנה פעילה גם כיום) עד מאי 1972, כשאז, בגיל 90, חזר לאנגליה.
בשנת 1976 חתם על חוזה הקלטות שהיה מחזיק אותו פעיל עד גיל 100, אך מת כעבור שנה, בגיל 95, מהתקף לב.
אליפות וימבלדון 1897
אליפות וימבלדון 1897 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-21 ביוני והסתיימה ב-1 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים.
תחרות הגברים
התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-2 בתים. מנצח השלב הראשון עלה להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1896 על התואר. לתחרות זו נרשמו 31 טניסאים. בנוסף לטניסאים הבריטיים השתתף בתחרות טניסאי מאוסטרליה. בגמר תחרות הגברים רג'ינלד דוהרטי ניצח את וילברפורס איבס האוסטרלי (בשבילו זה היה הפסד שלישי ברציפות בגמר). במשחק האליפות הארולד מהוני (מנצח אליפות וימבלדון 1896) הפסיד לדוהרטי ב-3 מערכות. בכך דוהרטי התחיל סדרת ניצחונות בווימבלדון.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו שבע טניסאיות. בלאנש בינגלי (היליארד) ניצחה בתחרות וגם ניצחה ב-2 מערכות במשחק על האליפות נגד שרלוט קופר. בכך בינגלי היליארד זכתה בתואר הרביעי שלה.
תחרות הזוגות
בתחרות הזוגות השתתפו 14 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד האחים בדלי, מנצחי אליפות וימבלדון 1896. זוג האחים דוהרטי ניצח בתחרות בין הזוגות המתמודדים. במשחק על האליפות הם ניצחו את האחים בדלי ב-4 מערכות.
אורנבורג (פירושונים)
אורנבורג (ברוסית: Оренбу́рг Orenburg)
גרארדוס
האב גרארדוס (נודע גם בשמות ג'רארד, ג'רארד המבורך, גרהארדט או ג'רלד; 1040 בערך - 3 בספטמבר 1120) היה כומר שעלה לירושלים ופעל בה עוד לפני מסעי הצלב, מייסד וגראנד מאסטר של המסדר ההוספיטלרי.
מקום הולדתו
לא ידוע היכן נולד ג'רארד עצמו, ושתי ערים ים-תיכוניות מחזיקות בתואר: סקאלה, ליד אמאלפי, בדרום איטליה. בסקאלה טוענים כי ג'רארד הוא ממשפחת סאסי המקומית, ועד היום הם מתגאים בהיותם עיר הולדתו של "ג'ראר סאסי"; העיר השנייה היא מארטיג, ליד מרסיי, בדרום צרפת, שם הוא מכונה "ג'רארד טונק".
לא ידוע דבר על נעוריו.
פועלו בירושלים
במאה השמינית הגיע קארל הגדול (שארלמאן) להסכם עם הארון אל ראשיד ונקבע כי הנוצרים רשאים לעלות לרגל לירושלים, ונזירים נוצרים יכולים להתגורר בעיר, ולהקים בה מוסדות שישמשו עת עולי הרגל. במסגרת ההסכם הקים המסדר הבנדיקטיני את כנסיית יוחנן הקדוש, ליד כנסיית הקבר (לפי גרסה אחרת - הם הקימו את כנסיית מריה הקדושה הלטינית). בתחילת המאה העשירית הפר השליט הערבי אל-חאכם באמר אללה (מייסד הדת הדרוזית) את ההסכמים עם הנוצרים, הרס את כנסיותיהם וגרש רבים מהם מהארץ. אך תושבי העיר אמאלפי, עיר בדרום איטליה, קיבלו את הרשות לשוב לירושלים ולהקים מחדש את מוסדותיהם, והאב ג'רארד עמד בראש המשלחת, והגיע לירושלים בעת שהייתה תחת שלטון ערבי, עוד לפני מסעי הצלב. באותה תקופה נהגה הכנסייה למחול לחוטאים בגין פשעיהם רק לאחר שקיימו עלייה לרגל, ולפיכך לא מעטים שמו פעמיהם לירושלים, לכנסיית הקבר הקדוש.
כשהגיע לירושלים מונה לאחראי, מטעם המסדר הבנדיקטיני, על הקמתם מחדש של בית הארחה ובית חולים לטובת עולי הרגל.
מופתים
לכשהגיע מסע הצלב הראשון לירושלים, צרו הלוחמים הנוצרים על ירושלים, וכל תושבי העיר נדרשו למלא את חלקם בהגנת העיר. המסורת הנוצרית מספרת שכשהגיע תורו של האב ג'רארד לעמוד על החומות וליידות אבנים בחיילים הצרים על ירושלים, המטיר עליהם לחמים במקום אבנים - ונתפש. הוא הובא בפני שליט העיר, ושוביו שפכו את תוכן השק שהיה ברשותו על מנת להוכיח את דבריהם. להפתעתם הרבה הפכו כל הלחמים לאבן, והנזיר שוחרר. אך תוך ימים ספורים הוא נעצר שוב, ככל הנראה על מנת לסחוט ממנו את כל הונו, ואף עבר עינויים קשים במצודת העיר. וכשפרצו הצלבנים את חומות ירושלים הם שחררו את ג'רארד מכלאו ונתנו לו כבוד רב.
הקמת המסדר ההוספיטלרי
במסדר שהקים, שנקרא אז המסדר ע"ש יוחנן הקדוש, אך עד מהרה הוכר כמסדר ההוספיטלרים, הצטוו הנזירים לטפל בכל אדם, לדאוג לו כאילו היה אדונם, ולתת כל עזרה אפשרית לכל מי שפונה אליהם - וזאת בנוסף לחיי פרישות, עוני וצניעות. האפיפיור פסקליס השני הכיר במסדר החדש כבר בשנת 1119 (התאריכים אינם ברורים לחלוטין. לפי חלק גדול מהמקורות, המסדר הוקם עוד לפני הכיבוש הצלבני של ירושלים).
המסדר ההוספיטלרי החל להקים מנזרים, כנסיות ובתי חולים בכל דרום אירופה. המנזר ההוספיטלרי וג'רארד בראשו גם בנו בית חולים גדול ליד כנסיית הקבר, בירושלים, ולצידו כנסייה נוספת - "מריה הקדושה הגדולה" (Santa Maria Magiorre). לימים נודע בית החולים הזה כמוריסטאן.
מותו וקבורתו
ג'רארד מת בירושלים ב-1120, והוכר על ידי הכנסייה כ"מבורך". גופתו הועברה למנזר ההוספיטלרי בעיר מנוסק בצרפת, שם שכנה עד המהפכה הצרפתית. בזמן המהפכה, כאשר רבים מהכנסיות והמנזרים נבזזו ונהרסו, אבדו גם שריד גופתו של ג'רארד, אם כי שני רסיסים מגולגלתו ניצלו מהאובדן, והועברו לכנסייה הוספיטלרית אחרת, בעיר הטוענת להיות מקום הולדתו - מארטיג. גם כאן לא הסתיימו נדודיו, ולאחר שהוחל בצרפת חוק המפריד בין הדת למדינה, הוחלט כי יש להוציא את עצמותיו של ג'רארד מהכנסייה, ולשכנן באולם העירייה. שם, בארון ספרים קטן, הם שמורים עד היום.
איסרניה (נפה)
נפת איסרניה (באיטלקית: Provincia di Isernia) היא נפה בצפונו של מחוז מוליזה שבאיטליה. הנפה משתרעת על שטח של 1,529 קמ"ר, בירתה בעיר איסרניה ובשנת 2001 התגוררו בה 89,775 תושבים.
היא גובלת בנפת ל'אקווילה ובנפת קייטי במחוז אברוצו בצפון, בנפת קמפובאסו במחוז מוליזה בדרום, בנפת קזרטה במחוז קמפניה בדרום ובנפת פרוזינונה במחוז לאציו במערב.
איסור והיתר
ביהדות, איסור והיתר הוא שמן הכולל של ההלכות, העוסקות בדברים המותרים והאסורים לאכילה.
כדי לקבל הסמכה להוראה מהרבנות הראשית צריך לעבור בין היתר גם מבחן על "איסור והיתר" הכולל הלכות מליחה, בשר בחלב, תערובות.
מקור
מקורן של רוב הִלכות איסור והיתר מופיע לראשונה בתורה, אך ישנם פרטי הלכות רבים בנושא, שהם למעשה הרחבות או גזירות של חז"ל. מכיוון שהנושא כולל הלכות רבות, אין מקור אחד בתורה, במשנה, בתלמוד או בהלכה, המרכז את כל ההלכות שבנושא. כך שניתן לראות, כי ההלכות מפוזרות במקומות רבים:
הגדרות וכללים עיקריים
נושא האיסור וההיתר כולל הלכות רבות ושונות זו מזו, אך לכל ההלכות השונות יש מן המשותף ביניהן. ההגדרות והכללים המשותפים לכלל ההלכות, הן "רוב הבניין" בנושא, ובהן רוב העיסוק בספרי הפסיקה השונים, החל במשנה תורה, ארבעה טורים ושולחן ערוך וכלה בספרי הקיצורים הרבים. אם המאכל עצמו אסור באכילה, אין כמעט יותר דיון בו, כך שעיקר הדיון הפסיקתי הוא לגבי תערובות של איסור בהיתר, או דברי איסור שנבלעו בבישולם בתוך כלים. ישנו גם דיון, לגבי דברי היתר שבושלו בכלים, שבלעו איסור זה. אף על פי שרוב הדיון הפסיקתי הוא בדיני תערובות, כפי שנאמר, ישנן גם הגדרות וכללים הנלווים לדיני מליחה ודם, או לדינים אחרים:
תערובת יבש ביבש
בדרך כלל, בתערובת כזו מספיק ביטול ברוב, מלבד בתערובת מין בשאינו מינו (ביו"ד בסי' קט). סיבת הדבר: כל רכיב בתערובת נאכל בנפרד, בלא שניתן בו טעם מן הרכיב האחר. לפיכך, על כל אחד מן הרכיבים נשאלת השאלה האם הוא של היתר או של איסור. אם רוב רכיבי התערובת מותרים, רוב הסיכויים שהרכיב הנאכל כרגע מותר, ולכן יוּתר, וההפך בההיפך. הדבר אינו נכון כשהתערובת היא תערובת לח בלח, שבה גם אם רכיב אחד מותר, ניתן בו טעם מחברו האסור, והוא נאסר. על תערובת של מין בשאינו מינו נגזרה גזרה מדרבנן, שאף אם נתערבה יבש ביבש ביטולה יהיה בשישים, מחשש שמא תתבשל התערובת לאחר שהותרה, תיהפך לתערובת של לח בלח או לח ביבש, ותיאסר.
טעם כעיקר (טכ"ע)
השאלה הנידונית בראשונים היא, האם הרגשת טעמו של האיסור בתוך תערובת ההיתר, אסורה ממש כמו אכילת האיסור עצמו. באופן כללי, ניתן לומר שמי שסובר ש"טעם כעיקר מדאורייתא", סובר שמדאורייתא הרגשת טעמו של האיסור תוך כדי אכילת דבר ההיתר, כמוה כאכילת דבר האיסור עצמו, כפשט מילות הביטוי: טעמו של האיסור כעיקרו!
לעומת זאת, מי שסובר ש"טעם כעיקר מדרבנן", סובר שמדאורייתא הרגשת טעם האיסור בתערובת אינה מעלה ואינה מורידה. מדאורייתא איסור בטל מרגע שאינו ניכר בתערובת, ואף אם מרגישים בטעמו אך אין בכמותו בתערובת כזית כדי אכילת פרס, הוא בטל בה. מדרבנן עדיין התערובת אסורה, אך מדאורייתא אין בה איסור.
פנדורה (ירח)
פנדורה הוא אחד הירחים המקיפים את כוכב הלכת שבתאי. פנדורה התגלה על ידי סטיוארט קולינס בעזרת צילומים מהגשושית וויאג'ר 1 בשנת 1980. הוא מכונה גם שבתאי 17. שמו של הירח ניתן לו על שמה של פנדורה מתוך המיתולוגיה היוונית. פנדורה ממוקם על טבעת F, אחת מטבעות שבתאי.
איסור והיתר
טעם כעיקר (טכ"ע)
הראשונים הסוברים שטעם כעיקר מדאורייתא: בעלי התוספות, רשב"א, רא"ש, ועוד, וכמותם נפסק בשולחן ערוך. הראשונים הסוברים שטעם כעיקר מדרבנן: רמב"ם, רש"י. ישנה גם שיטת ביניים של הר"ן בנושא.
הדברים מוסבים על תערובת מין בשאינו מינו, אך בתערובת מין במינו שבה טעם האיסור אינו מורגש כלל, יפעל הביטול על פי עקרונות אחרים.
פנדורה (ירח)
ליד פנדורה יש ירח נוסף שנקרא פרומתאוס.
איסור והיתר
דבר חשוב
קיימים כמה מיני 'דברים חשוב': ' חתיכה הראויה להתכבד' (חהר"ל) - חתיכה שראוי להגיש לפני אורח חשוב. נחלקו הראשונים אם יש דין חהר"ל בחתיכה החסרה הכנה, כגון: הפשטת העור, בישול החתיכה, חיתוכה - שהרי אחרי ההכנה תהיה ראויה לאורח, או שמכיוון שעתה אינה ראויה אין לה דין ראויה להתכבד.
'דבר שבמניין' - דבר שרגילים לקנותו במניין מדויק. בימינו, ביצה, לדוגמה, נחשבת דבר שבמניין כיוון שקונים במניין ולא במשקל או באומד כללי. לעומת זאת, גפרורים נמכרים באומד כללי, ועל כן אינם נחשבים כדבר שבמניין. דברים חשובים נוספים הם 'בריה', "בעלי חיים".
דין דבוּק
איסור הדבוק להיתר, כגון כבד אסור [שיש בו דם] שמחובר לעוף כשר, והתבשל העוף בתוך סיר עם אוכל כשר, לסוברים דין דבוק, כדי לבטל את הכבד צריך שישים כנגד כל הכבד והעוף. [רמ"א ע"ג,ו] ולחולקים על דין דבוק צריך רק שישים כדי לבטל את הכבד בלבד [שו"ע ע"ב,ג]
צלייה
במקרים מסוימים דין הצלייה כדין הבישול וכגון בחתיכת חֵלֵב שנצלתה בסמוך לחתיכת בשר שאוסרת אותה כאילו נתבשלו ביחד, זאת משום שהחלב דרכו לפעפע ונותן טעם בחתיכת ההיתר אף על ידי צלייה.
עופר הלוי
עופר הלוי (נולד ב-י"ד בכסלו ה'תשכ"ז, 27 בנובמבר 1967) הוא שחקן ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד וגדל בשכונת התקווה בתל אביב, למשפחה ממוצא פרסי. אביו החזיק לפרנסתו רשת חנויות נעליים בעיר. למד בבית הספר "הירדן" בתל אביב, בגיל 10 עבר לכפר הנוער דוד רזיאל ובגיל 14 עבר להתגורר בקיבוץ עין חרוד איחוד.
ב-1987 למד קורס משחק בבית הספר לאמנות הקולנוע תל אביב בראשות דוד גרינברג.
התקבל לתיאטרון צה"ל אך בעקבות השפעת הקיבוץ בחר לשרת כחייל קרבי. את שירותו הצבאי העביר ביחידה מיוחדת של תותחנים בחטיבה 7 בחיל השריון, בין השאר כתותחן מג"ד. במהלך שירותו הצבאי החל להתקרב ליהדות.
בין השנים 1990–1992 למד משחק בבית הספר למשחק בית צבי לצד יוסי סיקוראל, שלמה צים ואביתר לזר. שיחק בהצגות תיאטרון, העלה הצגת יחיד בפסטיבל תיאטרונטו והופיע בטלוויזיה.
בשנת 1996, לאחר שהשתתף בסמינר של ארגון "ערכים", החל תהליך של חזרה בתשובה. הוא למד בישיבת נתיבות עולם בבני ברק במשך 4 שנים, ובכולל "אור האמת" של הרב אליעזר בן דוד בעיר אלעד. הוא הקים את שלישיית הופל'ה ואת עמותת אמנים משמחי לב במסגרתה גם העלה הצגות תיאטרון רבות לציבור החרדי.
בין השנים 2003–2009 הוציא 3 אלבומי מוזיקה.
ב-2017 הוציא לאור את הספר "תפקיד ראשי" המגולל את סיפורו האוטוביוגרפי. כיום הוא מלמד משחק למגזר החרדי.
הלוי מתגורר באלעד ומשמש כרב בית הכנסת "שערי שמחה" בעיר.
תיאטרון וטלוויזיה
בתיאטרון הקומה השלישית של עודד בארי: בין השנים 1987–1988 שיחק בהצגות "החתול במגפיים", "גדא וביש גדא", "אנטיגונה", "החתן השמיני", ו"סוד המכשפות".
בקבוצת הדרמה שניהלה שולה רווח בבית דני בשותפות עם התיאטרון הקאמרי: ב-1988 גילם את דודו בהצגה "משפחה על אש קטנה" שכתבה וערכה חגית רכבי ניקוליבסקי (על פי טקסטים שכתבו חברי הקבוצה) וביימה שרית לנצ'יצקי.
בתיאטרון הבובות של אריק סמית: ב-1989 התיאטרון פעל במסגרת אודיטוריום דוהל בשכונת התקווה בתל אביב, כאשר הוא משלב פעילות אמנותית עם חינוך ילדי השכונה. עופר שימש כעוזר במאי של יוסי גרבר והדריך שחקנים בתיאטרון, ניהל את ההצגות "אגדות אנדרסן" ו"מלכת השלג". שיחק גם בהצגות "הקוסם מארץ עוץ" ו"הקרוסלה הקסומה".
בתיאטרון הסמטה: ב-1993 גילם אברך חוזר בתשובה בהצגה "הרבנית" שכתב מיכאל וילף ועיבד וביים דב לב. כמו כן שיחק בהצגה "עין בעין".
בתיאטרון הילדים והנוער: ב-1993 שיחק בהצגה "שבועת האדרה" שכתב חיים אידיסיס.
בתיאטרון הספרייה: ב-1993 גילם את יוסלה בהצגה "מר סליק" מאת ליליאן אטלן שביים דוד ברגמן. גילם את מקס בהצגה "הביתה" שכתב הרולד פינטר וביימה זהרירה חריפאי.
בפסטיבל עכו: ב-1994 שיחק לצד איציק כהן בהצגה "ילדי הלב" שעיבדו גיא אור וצפריר קורסיה (על פי הספר "עיין ערך אהבה" מאת דויד גרוסמן) וביים גיא אור. בפסטיבל תיאטרונטו: באפריל 1995 שיחק בהצגת היחיד "כאן מעבר לכביש" המבוססת על סיפורו האישי. את ההצגה כתב וביים גיא אור, בנו של תיאודור אור, על פי סיפורו האישי של עופר. ההצגה זכתה במקום השני בפסטיבל. אליקים ירון כתב על ההצגה: "אין לי מילים כדי לשבח בהן את המשחק המרגש, הסוחף והאמיתי שהפגין עופר הלוי". יונתן שחף כתב בעיתון העיר: "הלוי סוחף את הקהל לאורך כל ההצגה, תוך שילוב נכון של הומור ודמעות".
בתיאטרון הבימה: העלה את הצגת היחיד "כאן מעבר לכביש", שיחק בעוד הצגות בתיאטרון זה - בין השאר לצד איציק כהן בהצגה "שוקי - קומדיה תל אביבית זולה".
ב-1994 שיחק בטלנובלה הישראלית הראשונה "זהב של שוטים" ששודרה בערוץ 2. ב-1997 גילם שוטר מג"ב בסדרת הטלוויזיה "קו 300" שביים אורי ברבש בערוץ 1. ב-1998 גילם את אשר אפללו בסדרה "פלורנטין".
ב-2012 ביים את הצגת היחיד "שפוי!" שכתב ושיחק יוסי סיקוראל בפסטיבל תיאטרונטו.
ב-2021 גילם את המורה של יאיר אליצור בקליפ "המפתחות של האזיקים".
שלישיית הופל'ה
בעקבות פנייה ממנכ"ל ארגון "ערכים" הקים יחד עם חבריו לישיבת נתיבות עולם יוסף סיקוראל ושלמה צים את שלישיית הופל'ה והחל להעלות הצגות למגזר החרדי.
מכיוון שהיו שחקני התיאטרון החרדים הראשונים בישראל, הציבור החרדי לא ידע לעכל את התופעה הנקראת תיאטרון חרדי. בהצגות הראשונות היה בלגן בקהל, צעקות, קריאה להחרמות ואלימות. בראיון על כך סיפר:
ההצגות יצאו לאור בהוצאת חברת גרינטק.
ארגון ותיאטרון משמחי לב
ב-2003, לאחר שהתפרקה הלהקה, הקים עופר את ארגון אמנים משמחי לב. הארגון שם לעצמו למטרה לשמח בהתנדבות ילדים מוגבלים, קשישים, נכים, חולים ואסירים. הארגון קיבל את ברכתם של הרבנים עובדיה יוסף, יצחק זילברשטיין, ניסים מויאל, לוי ביסטריצקי ודוד אבוחצירא. בין האמנים שהופיעו בהתנדבות דרך הארגון: יהודה שוקרון, ניסים ורטה, יוסף המספר, אביהו מדינה, מנדי ג'רופי, יאיר גדסי ועוד. ב-2003 קיבל הארגון תעודת הוקרה מעיריית תל אביב-יפו על פעילותה בתחומי החברה והרווחה בעיר.
הארגון הקים גם את תיאטרון משמחי לב, בו משמש הלוי כשחקן ומנהל אמנותי. התיאטרון פועל ליצירת תרבות יהודית לציבור הדתי והחרדי. הלוי יצר מספר הצגות בהן שיחקו שחקנים נוספים כמו שמואל אשכנזי, אביתר לזר, עמי וינברג, שמעון סיאני, יוסי דיין ועוד. התיאטרון מפיק 3 הפקות חדשות מדי שנה ומופיע כתיאטרון נודד ברחבי הארץ. עד כה יצר הלוי במסגרת התיאטרון מעל 50 הצגות.
בין ההצגות שהעלה התיאטרון: "החיים והמוות ביד הלשון" (2007), "גנב על הגג", "יוסלה קמצן קדוש" (שחקנים: עופר הלוי, שמעון סיאני, שי זביב, אביתר לזר, עמי ויינברג), "משפחת ג'מילי" (2011), "הנרדף" (עם יוסי דיין, אביתר לזר, שמואל אשכנזי), "תעלומה בקהיר", "הגרף פוטוצקי", "החוזה בכוכבים", "הקול בראש", "ישיבה על הכוונת" (מחזה, בימוי והפקה: עופר הלוי), "כנגד כל הסיכויים", "מידה כנגד מידה", "צוחק מי שצוחק אחרון", "לצאת מכאן", "החכם והתם" (2015), "חבר וחצי" (2017), "המלך שלמה" (2018), "אחד מול כולם" (2019). ב-2017 כתב וביים את המחזמר "המלך והעני" בו גילם את התפקיד הראשי לצד דני שטג. העלילה מבוססת על "" שכתב רבי נחמן מברסלב.
כמו כן התיאטרון מפיק הצגות לנשים בלבד. בין ההצגות שעלו: ההצגה "סוליקה" (כתיבה: תמר אבנון ועופר הלוי, בימוי: נעה גלאור), "הכבשה השחורה" (2014), "עוד תגיעי רחוק" בכיכובה רויטל שמחי (2018), "בינינו, רק את יודעת" (2019), ו"אל תגזימי" (2019).
העלה את הצגת היחיד "יומנו של תינוק", העוסקת בהפלות.
מוזיקה
ב-2002 הוציא את אלבומו הראשון שנקרא "בלע לו שום", ובו שירי הומור כמו שיר הנושא ואחרים וכן שירים רציניים יותר.
ב-2003 הוציא אלבום מוזיקה בשם "עוד מעט" בו כתב והלחין את כל השירים (למעט שני לחנים אותם הלחין אילן אטדגי).
ב-2007 הוציא לצד דוד יצחק אלבום בשם "לשוב". בהקלטת האלבום השתתף דודו טסה בנגינה על גיטרה חשמלית וגיטרה אקוסטית וכן בקולות.
בסוף 2009 הוציא אלבום מוזיקה בשם "צלותנא" המכיל שירי אמונה יהודיים. את רוב המילים והלחנים כתב בעצמו. את מילות השירים באלבום כתב הלוי בהתייעצות עם רבנים. על אלבום זה אמר: "הדיסק נקרא "צלותנא" כי כל שיר ושיר הוא בעצם תפילה... בשירים, באים לידי ביטוי הבקשות, הניסיונות והפחדים... את השירים כתבתי מתוך האמונה הפשוטה שלי".
בתחילת 2010 הוציא הלוי שיר לגלעד שליט, אותו כתב ביחד עם שותפו לשלישייה יוסף סיקוראל. על שיר זה אמר: "הרגשתי צורך להביע את שותפות הגורל של כולנו ואת הדאגה של כל יהודי למצבו של גלעד שליט... כדי שגם אנחנו נשמיע את קולנו, הקורא לשחרורו של גלעד ושובו לבית משפחתו".
חיים אישיים
הלוי נשוי ואב לתשעה, מתגורר באלעד.
Kick It
Kick It (בעברית: לבעוט את זה) הוא שיר שהוקלט על ידי להקת בנות הקיי-פופ הדרום קוריאנית בלאקפינק, מתוך המיני-אלבום השלישי שלה, Kill This Love. השיר יצא לאור ב-5 באפריל 2019, על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ רקורדס ו-YG אנטרטיינמנט, ביחד עם שאר שירי המיני-אלבום.
השיר הגיע למקום השמיני במצעד שירי העולם הדיגיטליים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי טדי פארק, דני צ'ונג וטאיו והופק על ידי פארק ו-24. פארק עבר עם בלאקפינק על להיטיה הגדולים ביותר, כדוגמת "Ddu-Du Ddu-Du" שיצא בשנת 2018, "Kill This Love" שיצא בשנת 2019, ו-"How You Like That" שיצא בשנת 2020.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-50 מיליון השמעות.
הצלחה
למרות שלא יצא כסינגל, זכה השיר להצלחה רבה ברחבי העולם. במצעד 100 השירים החמים של קוריאה הדרומית הגיע למקום ה-89. במצעד ה-Gaon של המדינה, הגיע למקום ה-98 גם כן. במצעד השירים של ניו זילנד הגיע למקום ה-17. השיר לא הצליח להיכנס למצעד השירים של יפן.
גם במצעדי הבילבורד זכה השיר להצלחה, כאשר הגיע למקום השמיני במצעד שירי העולם הדיגיטליים.
רא"ה
רבי אהרן הלוי (1235–1303 במשוער), הרא"ה, מחכמי יהדות ספרד במאה ה-13, מפרשני התלמוד ורבם המובהק של הריטב"א ורבי קרשקש וידאל. בעבר יחסו אליו את חיבור ספר החינוך אך כיום הדעה המקובלת היא שלא הוא חיברו.
תולדותיו
רבי אהרן הלוי נולד בגירונה שבספרד לרבי יוסף, דור חמישי לרבי זרחיה הלוי מצד אביו. עיקר גידולו היה בעיר ברצלונה ולכן נקרא לפעמים "רבי אהרון הלוי הברצלוני". בצעירותו למד אצל אחיו רבי פנחס הלוי ואצל הרמב"ן. בנוסף, למד אצל אחיינו ר' יצחק הלוי, שהיה בן אחיו ר' שמואל בנבנשתי. ב-1284 מונה לרב העיר סרגוסה, אך עבר אחר כך לטולדו ובסופו של דבר חזר לברצלונה. לאחר מכן עבר למונטפלייה שבדרום פרובאנס, שם הרביץ תורה כנראה עד פטירתו. למד אצל הרמב"ן בצוותא עם הרשב"א, אך עם הזמן התפתחו מחלוקות בין שניהם, והרא"ה חלק על הרשב"א בכמה עניינים בהלכה, ואף כתב על חיבורו ההלכתי של הרשב"א "תורת הבית" ספר השגות שנקרא בדק הבית (אשר עליו השיב הרשב"א בחיבור "משמרת הבית" אולם הרא"ה לא השיב עליו, מכיוון שנפטר כעשר שנים לפניו).
דרג מערכתי
מערכתיות (אופרטיבה או לוחמה אופרטיבית), כחלק מהלוחמה והדוקטרינה הצבאית, היא רמת התכנון האסטרטגית המתאמת בין היעדים והמטרות של האסטרטגיה לבין סדרה קוהרנטית (כלומר עקבית וסדורה) של מהלכים טקטיים.
האופרטיבה בין רמות התכנון האסטרטגי
מקובל להגדיר את "סולם" רמות התכנון האסטרטגי כך, מהרמה הנמוכה ביותר ומעלה:
התפתחות האופרטיבה כרמה אסטרטגית
נהוג לתאר את ראשית התפתחות החשיבה המערכתית למלחמת האזרחים האמריקנית, אך הרעיון הכללי של הפקדת מטרות האסטרטגיה בידי דרגים אופרטיביים, שיחלקו את המשימות בתורם על הדרגים הטקטיים, מיוחס לתאורטיקנים ואנשי-צבא גרמנים ורוסים, שמימשו ופיתחו אותו הלכה למעשה (ובאופן בלתי תלוי) לאחר מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה, במהלך שנות ה-20 וה-30 ועד מלחמת העולם השנייה.
ברוח הפורמליזם, הצבא האדום הסובייטי קידש את המושג והרעיון האופרטיבי במהלך המלחמה. שם פיתחו אותו מומחים ומצביאים כמו סרגיי קמנוב, גאורגי איסרסון, פאבל וארפולומייב, אלכסנדר סווצ'ין, ולדימיר טריאנדאפילוב, יונה יקיר, ומיכאיל טוכאצ'בסקי. הדרג האופרטיבי שולב בתפיסה האסטרטגית שפותחה בתקופה זו בברית המועצות ונקראה "קרב העומק", זו עשתה שימוש בכל הדרגים לניהול מערכה צבאית כולל זה המדיני והאופרטיבי. בצבאות המערב לא היה המושג בשימוש עד לשלהי המלחמה הקרה, ועד אז הוא ייצג בעיקר את מה שכינו "טווח בינוני" (כלומר בין "טווח קצר" ל"טווח ארוך" בהקשר של תכנון ואסטרטגיה).
מערכה כדרג ביניים
על רקע החשיבה הסובייטית משנות ה-30', עלה בשנים האחרונות תחום המערכה כתחום שמייצר את הגשר והקישור שבין הטקטיקה והאסטרטגיה ולהפך. הרמה הטקטית עוסקת בשאלות של מציאות: תמרון (תנועת כוחות צבא בשטח ותפיסתו) והפעלת אש. השאלה היא כיצד מפעילים את הכוחות כדי לייצר מציאות אונטולוגית מסוימת. הרמה האסטרטגית, לעומתה, עסוקה בשאלות מופשטות, שלרוב לא ניתן לתרגם אותן באופן ישיר לפעולה במרחב הטקטי. הדרג המערכתי הוא זה אשר מייצר את מרחב הביניים אשר מסוגל לתפור יחדיו את שני המרחבים.
דוגמה מעניינת לפעילותו של דרג מערכתי ניתן לראות בהתנהלותו של סגן הרמטכ"ל עזר ויצמן בשבועות ובימים שלפני מלחמת ששת הימים. ויצמן פעל בצורה מאוד הדוקה מול הדרג המדיני כדי להתאים את תוכניותיו של צה"ל לצרכיו ולחלופין אל מול הדרגים הצבאיים שתחתיו כדי לקדם את המוכנות לביצוע התוכניות. התוכנית שביצע צה"ל לבסוף בגזרה המצרית, הייתה תוכנית חדשה שהורכבה מצירוף של תוכניות מבצעיות ישנות כך שיתאימו לצורכי הדרג מדיני-אסטרטגי, וליכולות הטקטיות של צה"ל.
נהוג להבחין בין שלוש רמות שונות של פעילות ברמה המערכתית המצריכות יכולות פיקודיות שונות בתכלית:
לוחמה אופרטיבית כיום
במונחים צבאיים, יש הכוללים את הרמה האופרטיבית ב"אסטרטגיה" (במובן של מינוף ההצלחות הטקטיות לצורך השגת יעד צבאי כללי, הנגזר ישירות מהמדיניות ה"אזרחית") - כך למשל התאורטיקן הפרוסי קארל פון קלאוזביץ. לעומת זאת, מסיבות היסטוריות שונות והגידול במורכבות הנדרשת מהתכנון הצבאי שחל בעקבותיהן, עם ההבחנה בין האופרטיבה לאסטרטגיה החלו גם מכנים את האסטרטגיה במונח "אסטרטגיה רבתי" (Grand Strategy). בכל מקרה, מכאן והלאה נתייחס לרמות והגדרותיהן כפי שהן מצוינות בסולם הנ"ל. בסולם זה ניתן לזהות את הרמה האופרטיבית, שהיא מסדר-גודל רחב יותר ביחס לפרטים כמו קו ראייה או שעה ביום (ברמה הטקטית), ומסדר-גודל צר יותר ביחס לשיקולים כמו כושר ייצור ופוליטיקה (ברמה האסטרטגית). כוח צבאי עוצבתי יהיה מסדר-גודל אופרטיבי אם הוא מסוגל לנהל מבצעים באופן עצמאי (כלומר ללא תמיכת יחידות שאינן תחת פיקודו), וכן אם הוא גדול מספיק כדי להצדיק פיקוד ישיר על ידי "נציגי" הרמה האסטרטגית (כלומר ראשי המטה הכללי והפיקוד העליון).
אמנות הלוחמה האופרטיבית היא בבסיסה שיטה לארגון "מערכות לחימה" (כלומר, צבא). מערכת מורכבת, מעצם הגדרתה, מקבוצת אלמנטים תלויים-הדדית המרכיבים שלם מורכב ומסובך. התפתחויות כלכליות, פוליטיות וטכנולוגיות מהירות שהתרחשו בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה (המהפכה התעשייתית) ועד מלחמת העולם השנייה שינו לבלי הכר את אמנות המלחמה ואופייה, באופן שאפשר לצבאות בני מיליוני חיילים להפעיל עוצמת אש אדירה באמצעות כלי-נשק הרסניים ביותר. אומות השקיעו את אוכלוסיותן ומירב משאביהן בהפיכת המלחמה לכוללת. המלחמה, כפי שהודגם במלחמת העולם השנייה, הפכה לגדולה, נרחבת ומקיפה מאי-פעם, והצבאות האדירים נדרשו לגמישות מרבית בשל גודלם, התלות ההדדית בין מערכות הנשק, וקצב ההתקדמות הגדול שהושג הודות לשימוש במסילות ברזל ואמצעי תחבורה מודרניים אחרים. כמו כן, התשתית המחברת את הצבא בחזית לעורף האזרחי והתעשייתי הפכה למשוכללת יותר וסייעה גם היא ליצירת המלחמה הכוללת. בשל כל הגורמים הללו, טקטיקה לבדה לא יכולה הייתה להשיג הכרעות אסטרטגיות - כפי שהוכח במלחמת העולם הראשונה. רק על ידי הסתכלות על צבאות האויב כמערכות מורכבות בפני עצמן, ומציאת הדרכים לבודד, לשתק או להמם אותן, ניתן יהיה לרסק את הצבאות לחלקים נפרדים, שאותם ניתן להכריע על ידי טקטיקות מקומיות כמו כיתור ומלחמת התשה וכיוצא בזה.
סוג הכוחות המיוצגים על ידי הרמה האופרטיבית השתנה תדיר עם ההשתנות בגודלם וייעודם של צבאות העולם. במהלך מלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה, עוצבה אופרטיבית נחשבה לא פחות מקורפוס או ארמייה. בתקופה שאחרי המלחמה הקרה, עם הקטנת מערך הקרב (סד"כ, באנגלית Order of Battle), חטיבה או אוגדה תיחשב לעוצבה ברמה אופרטיבית, לפחות לפי הגדרת צבא ארצות הברית.
חשיבה מערכתית בצבא ארצות הברית ובצה"ל
עוד בשלהי המלחמה הקרה וביתר שאת לאחר סיומה עם נפילת ברית המועצות, הכירו בכירי צבא ארצות הברית כי אין בידי הצבא תפישה מערכתית רלוונטית. המבנה הצבאי תאם מתאר לחימה אירופאי מול אפשרות של לחימה מול הסובייטים. ככזה, הוא התבסס על כוחות שריון וחיל אוויר, לצד נשק גרעיני טקטי ואסטרטגי. המתארים של ראשית שנות ה-90' היו שונים בתכלית - דיוויזיות משוריינות של צבא ארצות הברית נשלחו למשימות הומניטריות ושיטוריות (למשל ביוגוסלביה ובסומליה). אי ההתאמה במבנה הצבא הבהירה לדרגים הפיקודיים הגבוהים כי קיימת אי התאמה גם בתפישות המערכתיות. אם בעבר הצבא נבנה כדי להילחם למניעת הישג טריטוריאליי מן הסובייטים, הרי שעתה הוא נדרש למשימות מופשטות ורחבות הרבה יותר. לאור התובנה הזו, קובץ צוות שמטרתו הייתה לפתח תפישה מערכתית רחבה יותר לצבא ארצות הברית שתתאם לשאיפותיה האסטרטגיות בעולם של מעצמה אחת. זאת, לצד היכולות המתחדשות בהיבטים הטקטיים שבבואם יחד יצרו את מה שמכונה ה"מהפכה בעניינים צבאיים" (RMA). המסמך שהוציא הצוות, ושאומץ על ידי צבא ארצות הברית כונה "הלם ומורא". עקרונות התפישה הם הפעלת כוח וגילויי עוצמה במטרה להרוס את רצונו של היריב להילחם בעזרת מגוון האמצעים העומדים לרשות מנהל המערכה. בשנת 2003 יצא צבא ארצות הברית למבצע צבאי שמכונה בשם "הלם ומורא" והחל את הפלישה האמריקאית לעיראק במלחמת עיראק. הדעות חלוקות לגבי השאלה האם הדוקטרינה אכן יושמה בקרב זה, ואם כן - האם השיגה את מטרותיה הצפויות.
במקביל, הוקם בצה"ל גוף בשם המלת"ם - המרכז לחקר תורת המערכה - אשר היה אמון על קידום למידה של תורת המערכה בקרב הרמה הבכירה בצה"ל. מי שמונה לעמוד בראש המרכז היה תא"ל (מיל') וד"ר שמעון נוה יחד עם תא"ל (מיל') דב תמרי. על התפישה שקידמו ניתן ללמוד מתוך ספרו של נוה "אמנות המערכה: התהוותה של מצוינות צבאית" שראה אור ב-2001 ומבוסס על עבודת הדוקטורט שלו. בספר הוא מתבסס על תורת המערכה הסובייטית הבוחנת את פעולות המערכת באמצעות יחסי הגומלין הנוצרים בין הפרטים המרכיבים אותה והשפעתם על המכלול. טענתו המרכזית של הספר היא הצורך בדרג מערכתי שייצור את המערכה המחברת בין העולם הפיזי של הטקטיקה לתכליות האסטרטגיות. כך למשל מנתח נוה את כישלונה, לבסוף, של המערכה הגרמנית במלחמת העולם השנייה, על רקע חסרונה של חשיבה מערכתית. לדבריו, מה שכונה תפישת הבליצקריג היה לא יותר מאשר מלחמה מבוססת טקטיקה מוצלחת. היא כשלה, כאשר הפסיקה, בלוחמנותה, לשרת תכליות אסטרטגיות כלשהן.
ניתן לקשור חלק משמעותי מן היישום המוצלחים של צה"ל במבצע חומת מגן לשימוש מושכל ברעיונות אלו. כמו כן, בחינה על פי תורת המערכה של פעולות צה"ל במהלך מלחמת לבנון השנייה, תציג צבא שפועל למימוש הישגים טקטיים ללא קשר מערכתי ליעדים האסטרטגיים של הלחימה.
סימניה (אתר אינטרנט)
"סימניה" הוא אתר אינטרנט ישראלי המוקדש לספרים. האתר נמנה עם קבוצת אתרי חברת סימניה. האתר נפתח לגולשים בשנת 2006 לאחר תקופת הרצה, פיתוח אלגוריתמים וקישור לספריות וחנויות ספרים.
מנוע השוואות מחירים סוקר את חנויות הספרים המובילות ומציג לגולשים מחירים עדכניים לכל ספר. קישור לספריות נבחרות מציג את הימצאותם של ספרים בספריות אלו ומאפשר הזמנתם. מידע רב על סופרים ואפשרות ליצירת קשר איתם נמצאים בקטלוג הסופרים. בנוסף, ישנה אפשרות להתכתב עם משתמש נוסף בהודעות פרטיות ויש גם אפשרות לדון בפורומים לגבי נושאים הקשורים לספרים ואפילו לפוליטיקה.
בלוג קריאה אישי נפתח אוטומטית לכל קורא ובו מוצגים הספרים שקרא לצד חוות הדעת שכתב והספרים שיש לו בבית. הבלוג מתעדכן בהתאם לדירוגי הקורא ומאפשר מכירת ספרים יד שנייה ללא עמלה.
באתר קטלוג מאוחד לספרי קריאה המכיל מספר ספריות בישראל.
נכון לינואר 2022, באתר יש מעל 116,500 ביקורות ספרים.
המלצות ספרים אישיות
בלב המערכת של סימניה נמצא אלגוריתם סינון שיתופי (Collaborative Filtering) הלומד את טעמם של הקוראים ומציג לכל קורא את האנשים בעלי הטעם הדומה ביותר לשלו בספרים. מתוך קבוצה זו מופקת רשימת קריאה מומלצת.
אברהם בר-עוז
אברהם בר-עוז (תעיזי) (י"ד בתשרי ה'תרצ"ד, 30 בספטמבר 1933 – 5 באוגוסט 2020) היה משורר וצייר ישראלי.
ביוגרפיה
אברהם בר-עוז (במקור תעיזי) נולד בשנת 1933 בתל אביב, בן להורים חלוצים שעלו מתעז שבתימן בשנת 1922, כאשר מוצא המשפחה מיוחס לשושלת המשורר רבי שלום שבזי. בר עוז שירת לפני קום מדינת ישראל במחתרת האצ"ל, וספרו "שירי הרוגי מלכות" מוקדש לזכר עולי הגרדום. הוא זכה לכינוי "משורר המחתרות".
בשירתו מביע בר-עוז את תחושתו כמי שהשתתף במאבקים של האומה, רגשות הבאים לידי ביטוי מזווית פיוטית. הוא פרסם כמה ספרי שירה ובהם: "ימים של אהבה", (תשכ"א) "בטלית קרועה" (תשכ"ג). וספר שיריו "באצבע גלויה" יצא לאור במאי 1972, לפני מלחמת יום הכיפורים. בספר זה הוא חזה את פרוץ המלחמה, תוך כדי התייחסות לאספקטים שלה מבחינה ביטחונית, חברתית ומדינית. וכן הספר "לפני שיהיה מאוחר" התשל"ו 1976 והרבה משיריו נלמדים בכל בתי הספר בתוכנית הלימודים בישראל מזה שנים רבות.