cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקרב על כרתים
יוון
החיילים היוונים היו מצוידים ברובי מנליכר-שונאור 6.5 מ"מ קרבין וסטייר-מנליכר M1895 8 מ"מ. כאלף יוונים נשאו רובי Gras עתיקים. חיל המצב רוקן מכלי נשקו הטובים ביותר, אשר נשלחו ליבשת. היו להם 12 מקלעים קלים מחברת Saint Etienne ו-40 מקלעים קלים נוספים. לרבים מהחיילים היוונים היו פחות מ-30 כדורים, והבריטים לא יכולים היו לציידם מחדש משום שלא היה להם תחמושת מתאימה לכלי נשק שהיו ברשות היוונים. מחסור בתחמושת השפיע על מיקומם בקרב - לאלה שלא היה די תחמושת נשלחו לחלקו המזרחי של האי, ששם לא היו צפויים הגרמנים להתקיף בכוח.
חבר העמים הבריטי
חיילי חבר העמים הבריטי השתמשו ברובה לי אנפילד סטנדרטי, מקלע קל ברן ומקלע ויקרס. בעלות הברית בכרתים לא החזיקו מספיק משאיות או שריוניות נשאיות ברן, שלו היו בנמצא בכמויות גדולות היו מספקות ניידות וכוח אש שדרוש היה ליחידות לתגובה מהירה כדי לפגוע בצנחנים לפני שאלו יספיקו להתחפר.
ההגנה נגד מטוסים כללה סוללת נ"מ קלה עם תותחי 20 מ"מ אוטומטיים, שפוצלה בין שני שדות התעופה. התותחים הוסתרו היטב, לעיתים קרובות בחורשות עצים קרובות, וחלק קיבלו הוראה שלא לירות בתחילת התקיפה, כדי לא לחשוף את עצמם למטוסי קרב ומפציצי צלילה גרמנים.
כוחות השריון של בעלות הברית כללו תשעה טנקי חי"ר מטילדה IIA (תותחי ה-40 מ"מ של טנקי המטילדה היו עם פגזים חודרי שריון, שלא יעילים נגד חי"ר) ושישה עשר טנקים קלים מסוג ויקרס סימן 6.
הטנקים סבלו ממספר בעיות תחזוקה. המנועים, במיוחד, היו בלויים ולא היו ניתנים לשיפוץ באמצעים המוגבלים שבכרתים. לפיכך שימשו מרבית הטנקים כפילבוקסים נייחים שהובאו וחופרו בנקודות אסטרטגיות. לאחד מטנקי המטילדה הייתה ארכובת צריח פגועה שאיפשרה לו להסתובב בכיוון השעון בלבד. רבים מן הטנקים הבריטים אבדו בשל התנאים בכרתים, ולא בקרב.
מבצע מרקורי
במטכ"ל הגרמני היה חוסר הסכמה באשר לתוכנית המבצעית בכרתים. למרות ההסכמה כי תפיסת מאלמה חיונית, התעוררו ויכוחים על ריכוז הכוחות שם ומספר החיילים שיש להקצות למטרות אחרות, דוגמת שדות תעופה קטנים יותר בהרקליון וברתימנו. מפקד הפעולה האווירית, גנרל הלופטוואפה אלכסנדר לוהר, ומפקד הפעולה הימית הקונטר אדמירל קרל-גאורג שוסטר, העדיפו ריכוז כוחות רב יותר נגד מאלמה כדי להשיג עליונות מקומית מוחצת. מנגד, המיור-גנרל קורט שטודנט רצה לפזר את צנחניו באופן נרחב יותר, כדי להעצים את אפקט ההפתעה. כיעד עיקרי, הציעה מאלמה מספר יתרונות: היא הייתה שדה התעופה הגדול ביותר, ובכך יכולה הייתה לתמוך במטוסי תובלה כבדים שיביאו תגבורות; היא הייתה קרובה דייה ליבשת כדי לאפשר כיסוי אווירי מצד מטוסי קרב מסרשמיט Bf 109 מהיבשת, והיא הייתה קרובה לחוף הצפוני כך שתגבורות שיובלו מהים היו יכולות להגיע במהרה. תוכנית פשרה נכפתה על הצדדים על ידי הרמן גרינג, והתוכנית הסופית הדגישה במיוחד את הבטחת מאלמה תחילה, אך לא דחתה תקיפת מטרות נוספות בעלות ערך צבאי.
שם הקוד של התוכנית הסופית היה Merkur, על שם שליח האלים המיתולוגי מרקוריוס. הכוחות הגרמנים חולקו לשלוש קבוצות קרב, מרכז, מערב ומזרח, כל אחת עם שם קוד משלה. 750 דאונים, 10,000 צנחנים, 5,000 חיילים מיחידות הרריות שיובאו ברכבת אווירית ו-7,000 חיילים שיובלו דרך הים הוקצו לפלישה. החלק העיקרי של הכוחות היה בקבוצה המערבית.
הדוקטרינה הגרמנית התבססה על הצנחת מספר קטן של צנחנים ישירות מעל שדות התעופה של האויב. כוח זה יטפל בכוח ההיקפי ובתותחי נ"מ מקומיים, ויאפשר לכוח גדול בהרבה לנחות באמצעות דאונים. פרייברג היה מודע לכך לאחר שלמד את פעולות הגרמנים הקודמות והחליט לעשות את שדות התעופה לא שמישים לנחיתה. עם זאת, פקודתו זו בוטלה על ידי פיקוד המזרח התיכון באלכסנדריה. הם האמינו שהפלישה הגרמנית נידונה לכישלון משנודע להם עליה, ונראה שרצו להותיר את שדות התעופה ללא פגע כדי לאפשר לחיל האוויר המלכותי לשוב משיובטח האי. עם זאת, הגרמנים הוכיחו שהם מסוגלים להנחית תגבורות גם בלי להזדקק לשדות תעופה שמתפקדים באופן מלא. טייס גרמני אחד הנחית בנחיתת אונס מטוס תובלה על חוף נטוש; אחרים הצליחו לנחות בשדות ריקים, פרקו את מטענם והמריאו בשנית. הגרמנים הסכימו להקריב חלק ממטוסי התובלה הרבים שברשותם כדי לזכות בניצחון בקרב, כך שאין זה ברור אם החלטה לפגוע בשדות התעופה הייתה משנה את התוצאה הסופית. טייסיהם של הדאונים, שלא הייתה חשיבות רבה לשמירת כלי הטיס שלהם, ולפיכך ניתן היה להקריבם למען ניצחון בקרב, גילו תעוזה רבה אף יותר בבחירת מקומות הנחיתה שלהם.
גזרת מאלמה-חאניה
ב-20 במאי בשעה 8:00 בבוקר, נחתו צנחנים גרמנים בסמוך לשדה התעופה מאלמה והעיר חאניה. הגדודים הניו זילנדים 21, 22 ו-23 הגנו על שדה התעופה מאלמה וסביבתו. הגרמנים ספגו אבדות כבדות בשעותיה הראשונות של הפלישה. מפקד קבוצת המרכז וילהלם סוסמן נהרג, ומפקד קבוצת מערב אויגן מיינדל נפצע קשה. מינדל פונה ליוון, ובמקומו מונה הרמן-ברנהרד ראמקה. פלוגה אחת של הגדוד השלישי מהרגימנט הראשון איבדה 112 איש מתוך 126; 400 מתוך 600 חיילי הגדוד נהרגו עוד לפני תום היום הראשון.
מהכוחות הראשונים שנחתו בכרתים, רבים נפגעו מאש בעלות הברית שהוצבו בסמוך לשדה התעופה מאלמה ולעיר חאניה. רבים מהדאונים שבאו בעקבות הצנחנים נפגעו מאש מרגמות שניות ספורות מהנחיתה.
מספר חיילים גרמנים נחתו מחוץ לקרבת שני שדות התעופה, והקימו עמדות הגנתיות ממערב לשדה התעופה מאלמה וב"פריסון ולאי" באזור חאניה. אף על פי שהכוחות לא הצליחו להשתלט שדות התעופה, עמידתם דרשה מהמגנים להתפרס במקום כדי להתמודד אתם.
צוערים וכוחות משטרה יוונים פעלו גם כן, והרגימנט היווני הראשון הגן על קסטלי מהתקפות של גדוד 95. בינתיים, הרגימנט היווני השמיני בצירוף כוחות מקומיים עיכב את תנועתו של גדוד 95 בקולימברי ובפאלאוכורה, שם היו יכולים לנחות תגבורות של בעלות הברית מצפון אפריקה.
ברחבי האי, אזרחי כרתים, חמושים ולא חמושים, נלחמו בעוז בגרמנים. לאחר שהתגברו על ההלם מההתנגדות האזרחית חסרת התקדים, הגיבו הצנחנים הגרמנים באכזריות רבה.
גזרת רתימנו-הרקליון
הרקליון הייתה תחת הגנתם של בריגדת החי"ר הבריטית ה-14 שתוגברה בגדוד 2/4 האוסטרלי, ועל ידי הרגימנטים היוונים ה-3 וה-7 ו"חיל המצב" (חלק מהדיוויזיה ה-5 שנותר מאחור כדי לשמש חיל מצב בעוד ששאר הדיוויזיה נשלחה להגנת יוון). הכוחות היוונים סבלו באופן חמור מחוסר ציוד ואספקה, ובמיוחד חיל המצב, משום שכמות רבה מציודו שוגרה בספינות ליבשת עם הדיוויזיה, אך למרות זאת לחמו חייליו בהצטיינות.
הגרמנים חדרו את חגורת הביטחון סביב הרקליון ביום הראשון, ותפסו בסיס יווני בקצה המערבי של העיר ורציפי ים; היוונים ביצעו התקפת נגד על שתי הנקודות והצליחו לתפוס אותן מחדש. חלק מהיחידות הגרמניות השתמשו באנשים בעיר כמגן אנושי, ומטוסים גרמניים הצניחו עלונים שעודדו כניעה ואיימו שאם בעלות הברית לא ייכנעו באופן מיידי יהיו לכך תוצאות נוראות. ביום שלמחרת הופצצה הרקליון בכבדות. היחידות היווניות הפגועות פנו אחורה לתפיסת עמדות הגנתיות על הכביש לקנוסוס.
עד הלילה אף אחד מן היעדים הגרמנים לא הובטח. התוכנית המסוכנת - התקפת ארבע נקודות נפרדות כדי לנצל את ההפתעה באופן מלא במקום להתרכז במקום אחד - נראה היה כי נכשלה, אך הסיבות לכך לא היו ידועות לגרמנים.
לקראת ערב הגרמנים במאלמה הצליחו להדוף באטיות את הניו זילנדים מגבעה 107, ששלטה על שדה התעופה. המפקדים בכרתים החליטו להטיל את כל כוחותיהם לגזרת מאלמה ביום המחרת.
הימלטות המלך
רוב תושבי כרתים היו כאמור רפובליקנים וניזליסטים בדומה למספר משמעותי של יוונים מהיבשת. ב-1924 גאורגיוס השני, מלך יוון הודח והוגלה לרומניה, ושב רק ב-1935 לאחר נפילת הממשלה הרפובליקנית. הגרמנים התייחסו לגאורגיוס כאנגלופיל ומכשול לכיבוש יוון, שאותה ראו כאנטי מונרכיסטית ברובה. לאחר שהמלך נמלט לכרתים ב-22 באפריל ויצא נגד הגרמנים, היטלר הגיב בהתקפת המלך בנאום שנשא ב-4 במאי. הבריטים חששו מהתעמולה שעלולה הייתה להתפתח בעקבות נפילה לידי הגרמנים של מלך שנמצא תחת חסותם.
המלך שכן בווילה סמוך לכפר פריבוליה, שמחוץ לחאניה. הוא ומשפחתו חמקו בקושי מהיתפסות בבית זה ובמקום מגוריו של אמאנויל טסודרוס, ראש הממשלה. מגינת ביתו של טסודרוס נראו צנחנים גרמנים נוחתים באזור הווילה של המלך, אם כי התברר בהמשך שהיו אלו חיילים מהגדוד השלישי של הרגימנט ה-3 שלו הוקצתה גזרת גלאטס ושחבריו הוצנחו בטעות קרוב לווילה. פינוי על ידי הצי המלכותי אורגן כבר, ובו הנספח הצבאי הבריטי ליוון, קולונל ג'י. סי. בלנט, תפקד כקשר. על מחלקה מהחי"ר הניו זילנדי תחת פיקוד לוטננט ריין הוטל להיות שומרי ראש, יחד עם שוטרים מכרתים. את המלך ליוו דודנו הנסיך פטר, קולונל לבידיס, ראש הממשלה טסודרוס וקיריאקוס וארוארסוס הנגיד של בנק יוון.
פלוגה נשלחה חזרה בשל מספר דפים שהותיר אחריו טסודרוס; בשובם דיווחו שהגרמנים כבר השתלטו על המבנה, ופירוש הדבר שהגרמנים היו מודעים לנוכחותו של המלך בקרבת מקום. לוטננט ריין ביקש מהמלך לפשוט מעצמו את חליפת הגנרל היווני שהייתה מקושטת בסרט זהב וקישוטים נוספים שעלולים היו למשוך תשומת לב. בלילה לנו המתפנים בכפר בתריסו. הפמליה הצליחה לבסוף להגיע בבטחה למקום המפגש שנקבע, שם נאספה מהחוף ופונתה על ידי אוניית HMS Decoy. הם הגיעו לחופי אלכסנדריה בליל 22 במאי.
היום השני, 21 במאי
למחרת, ב-21 במאי, גדוד החי"ר הניו זילנדי שהגן על גבעה 107 נסוג במהלך הלילה. דבר זה איפשר לגרמנים להשתלט על שדה התעופה ולהנחית כוחות, אף על פי שבעלות הברית המשיכו להפגיז באמצעות ארטילריה את אזור שדה התעופה. בערב מטוסי תובלה מסוג יונקרס Ju 52 החלו להטיס את כוחות הדיוויזיה ההררית החמישית לשם. תוך זמן קצר מנחיתתם בשדה התעופה רבים מהחיילים נכנסו לפעולה, רבים נפגעו מאש ארטילריה ונמלטו משדה התעופה.
בשעות המוקדמות של 21 במאי נצפתה על ידי מטוסי סיור בריטים שיירה של כוחות הציר שיצאה ממילוס ונעה לכיוון כרתים. השיירה הובילה כוחות, ציוד ואספקה וכללה כ-25 כלי שיט שלוו על ידי המשחתת האיטלקית לופו, תחת פיקודו של פרנצ'סקו מימבלי. בעקבות זיהויה שלח אדמירל קנינגהם כוחות לצפון כרתים, אלו הותקפו מהאוויר במהלך היום, המשחתת יונו טבעה, והסיירות אייקס ואוריון נפגעו אך המשיכו לפעול. בלילה תקפו כוחות הצי המלכותי הבריטי את השיירה הגרמנית, ועד לפנות בוקר 22 במאי היא הושמדה.
היום השלישי, 22 במאי
בהבנתם כי מאלמה היא כעת המפתח להחזקת האי כולו, הכוח המגן התארגן להתקפת נגד על ידי שני גדודים ניו זילנדים בליל ה21-22 במאי. החששות מפני הנחתות מהים גרמו לכך שמספר יחידות שהיו יכולות ליטול חלק בפעולה נותרו במקומן, אף על פי שאפשרות הנחיתה מהים הוסרה עקב נוכחות כוח חזק של הצי המלכותי, שהגיע מאוחר מדי מכדי שהתוכניות ישונו.
הכוח תקף בלילה, אך הפעם הצנחנים שהוצנחו קודם לכן הקימו קווי הגנה, והכוחות שהגיעו לא מכבר התגלו כקשים לסילוק. ההתקפה גוועה באטיות, ונכשלה בתפיסה מחדש של שדה התעופה. מנקודה זו ואילך הכוחות המגנים היו מעורבים בסדרת נסיגות לצד המזרחי של האי בניסיון להימנע מאיגוף מצד הכוחות הגרמנים, שזכו לתגבורת רציפה.
הצי הבריטי המשיך בפעולותיו למניעת נחיתה ימית בכרתים. בשעות הבוקר אותרה שיירה של קאיקות גרמניות, מלוות במשחתת האיטלקית סגיטאריו בפיקודו של ג'וזפה פולגוסי. לאחר שזוהתה החל הכוח הבריטי לרדוף אחריה, והשיירה פנתה צפונה בניסיון להימלט. הספינות הבריטיות היו נתונות להתקפות אוויר כבדות. אוניית המערכה וורספייט ספגה פגיעה חמורה ויצאה מכלל פעולה למשך יותר מחצי שנה. המשחתת גרייהאונד, שנשלחה לטבע קיאקה גדולה, נפגעה ממטוסים גרמניים וטובעה. המשחתות קנדאהר וקינגסטון נשלחו כדי לאסוף ניצולים, ואולם מחמת התקפות האוויר הכבדות הן נאלצו לעזוב ולא הצליחו לאסוף ניצולים רבים. בעקבות ההתקפות האוויריות שלח האדמירל קינג את הסיירות פיג'י וגלוסטר כדי שאלו יספקו הגנת נ"מ למשחתות כשהן יאספו ניצולים. תחמושת הנ"מ של הסיירות הייתה דלה. בהמשך התברר לקינג כי התחמושת של הסיירות אוזלת והוא הורה להן לסגת. בנסיגתן נאלצה פיג'י להיפרד מגלוסטר בעקבות פגיעה קשה באחרונה. למרות הפגיעה בה, הצליחה גלוסטר להמשיך לנוע יחד עם שתי המשחתות שלה לכיוון מצרים, ואולם בערב נפגעה פעם נוספת וטבעה. בערב, נחרץ גם דינה של פיג'י שטבעה בדרום מערב כרתים בעקבות התקפת אוויר.
23–27 במאי
ב-23 במאי המשיכו המטוסים הגרמניים בהתקפותיהם העזות נגד בעלות הברית בכרתים ונגד ספינות הצי המלכותי. הספינות קשמיר וקליי אבדו, אך המשחתת קיפלינג שהייתה לא רחוק משם הצליחה להעלות אל סיפונה 279 ניצולים מהספינות שהותקפו וטבעו, וזאת על אף שהייתה תחת התקפה אווירית כבדה.
חיילי בעלות הברית נלחמו כנגד אספקה רצופה של כוחות טריים, והחלו בסדרת נסיגות דרומה לאורך כרתים.
בבוקר 26 במאי 1941 נפגשו על אניית הוד מלכותו וורספייט, באלכסנדריה, 2 מפקדים בריטיים בכירים: סר ארצ'יבלד וייוול (מפקד הכוחות הבריטים במזרח התיכון) וסר אנדרו בראון קנינגהם (מפקד הצי הבריטי במזרח התיכון) עם מטותיהם להערכת מצב לגבי הכוח הבריטי בכרתים. רוב הנוכחים הציעו כי הכוח הבריטי ייכנע כדי לא להסתבך באבדות במהלך פינוי הכוח שיביאו לאובדן השליטה הבריטית במזרח הים התיכון. וייוול טען כי ידרשו 3 שנים לבנייה מחדש של הצי. אחרים תמכו בעמדתו ובהערכת המצב העגומה שלו. קנינגהם, שהיה אחרון הדוברים אמר :
הנסיגה, 28–31 במאי
הפיקוד בלונדון החליט בסופו של דבר שהמטרה חסרת סיכוי, והורה על נסיגה מספאקיה. במהלך ארבעת הלילות הבאים 16 אלף חיילים נשלחו למצרים בספינות, בהן גם אה"מ אייקס המפורסמת מקרב נהר לה פלטה. מספר קטן יותר נסוג במשימה אחרת מהרקליון, אך ספינות אלו הותקפו בדרכן על ידי מפציצי צלילה של הלופטוואפה וספגו אבדות כבדות.
הגרמנים הדפו בהתמדה את חיילי בעלות הברית דרומה, תוך שימוש בהפצצות אוויריות והפגזות ארטילריה שבעקבותיהן באו גלי אופנועים וכוחות לחימה הררית (פני הקרקע ההרריים הקשו על הפעלת טנקים באזור). חילות המצב של מפרץ סודה בסודה ובבריטאניה נסוגו בהדרגתיות לאורך הדרך היחידה לוויטסילוקומוס שמצפון לספאקיה. למזלם של כוחות אנזא"ק, התקפות האוויר הגרמניות התרכזו ברתימנו ובהרקליון ולפיכך כוחות האנזא"ק היו יכולים לסגת לאור היום.
במהלך הפינוי האדמירל הבריטי אנדרו קנינגהם היה נחוש בדעתו ש"על הצי לא לאפשר לצבא להיות מובס". כאשר קציני צבא ביטאו את חששם שהוא עלול לאבד ספינות רבות מדי, השיב קנינגהם "לוקח שלוש שנים לבנות ספינה, אבל שלוש מאות שנים לבנות מסורת. אסור לנו לאכזב את הצבא" (ראה ציטוט מדויק לעיל).
קולונל קמפבל, המפקד בהרקליון, נאלץ להיכנע. רתימנו נפלה גם היא, ובליל 30 במאי, כוחות אופנוענים גרמנים התקשרו עם כוחות איטלקיים שנחתו באותו היום במפרץ מיראבלה. המפקד האיטלקי באיי הדודקאנס הציע את עזרת אנשיו עוד מ-21 במאי, אך הבקשה הייתה צריכה לעבור דרך ערוצים גרמניים להרמן גרינג, שאישר לבסוף את המהלך משהתברר שהמאמץ הגרמני לא התקדם מהר כפי שתוכנן.
נסיגת הכוחות הבריטיים תחת לחץ הכוח הגרמני התנהלה בחוסר שליטה ואי סדר כמתואר על ידי מפקד הכוח הבריטי גנרל פרייברג:
ב-1 ביוני, חמשת אלפים המגנים שנותרו בספאקיה נכנעו, אף שרבים פנו אל ההרים, המשיכו להתנגד וגרמו לכיבוש הגרמני בעיות במשך שנים.
תוצאה
מפקדי בעלות הברית חששו שהגרמנים ישתמשו בכרתים כ"מקפצה" לפעולות נוספות באזור, ייתכן שאף לפלישה מהים למצרים בסיוע כוחות איטלקיים/גרמניים שפעלו בלוב. אולם פחדים אלו נרגעו כאשר נפתח מבצע ברברוסה, והתברר כי הפעולה בכרתים הייתה למעשה למטרות הגנתיות.
בין הגורמים לכישלון הבריטים בהגנת כרתים: חלק מהכוחות שנמלטו מיוון זמן קצר לפני כן לא היו מאורגנים היטב, הבריטים לא הבינו כראוי את התוכנית הגרמנית, וכן הייתה תקשורת לקויה בשרשרת הפיקוד הן בכרתים עצמה והן בתקשורת שבין כרתים לפיקוד במצרים. כך למשל הוראתו של הפיקוד לפרייברג שלא לפגוע בשדות התעופה על מנת שאלו יוכלו לשמש בעתיד את חיל האוויר המלכותי, התגלתה כשגיאה. על אף שמקורות המידע המדויקים מיירוטי המידע של אולטרה, בדבר התקפה אפשרית על שדות התעופה הצפוניים, הועברו לידיעתו של פרייברג, כאמור, נאסר עליו לנקוט בפעולות גלויות בשל כך מחשש לחשיפת מקור המידע. כמו כן הוא האמין שהגרמנים מתכוונים לבצע פלישה אמפיבית כמאצץ עיקרי. מאמצי ההגנה על האי נעשו בחיפזון יחסית, ופריסתם הנרחבת של הכוחות הבריטים בצפון אפריקה ובמזרח התיכון תרמה גם היא לכך שלא הוקצו די משאבים להגנת האי.
אובדן כרתים שימש כגורם מעורר לממשלה הבריטית. ההפסד שנבע בין היתר כתוצאה מאי הכרה של כוחות הקרקע בחשיבות האסטרטגית של שדות התעופה, הוביל לכך שחיל האוויר המלכותי קיבל לידיו את האחריות על ההגנה של בסיסיו מהקרקע והאוויר. בהתאם לדרישה זו הוקם רגימנט חיל האוויר המלכותי ב-1 בפברואר 1942.
הכיבוש וההתנגדות לכיבוש
התנגדות נמרצת לכיבוש הגרמני החלה כמעט מיד לאחר נפילתו של האי ונותרה פעילה עד שחרור האי מהכיבוש הגרמני ב-1945. ההתנגדות באי אילצה את כוחות הציר להחזיק בו חיל מצב שמנה בשיאו כ-50,000 חיילים - כוחות שניתן היה לעשות בהם שימוש משמעותי יותר בזירות לחימה אחרות.
לאחר הכיבוש הצליחו חיילים מבעלות הברית שנותרו באי ליצור קשר עם המפקדה במצרים. ביצירת התקשורת הראשונית נסתייעו בעלות הברית במנזר בפרבלי שבחופו הדרומי של האי, שממנו אותתו באורות לספינות בריטיות. ביולי 1941 פונו 79 איש באמצעות צוללת. האוכלוסייה בכרתים עזרה להחביא את כוחות בעלות הברית שלא פונו וסיכנה את עצמה בכך. הגרמנים עצרו והרגו מתנגדים רבים לכיבוש, ואף הוציאו להורג כפריים מקומיים בתגובה לפעולות הגרילה של המחתרת בכרתים. אחד האירועים הבולטים במסגרת ההתנגדות לכיבוש היה חטיפתו לקהיר של הגנרל הינריך קריף, שמונה ב-1944 לפקד על הכוחות הגרמנים באי, על ידי יחידת עילית בריטית שהונחתה באי, בסיוע המחתרת המקומית. תנועת ההתנגדות היוונית זכתה לתשבחות מצד צ'רצ'יל שציין באחד מנאומיו: "מעתה אל לנו לומר שהיוונים נלחמים כגיבורים, אלא שגיבורים נלחמים כיוונים".
אבדות
גרמניה הודתה בכך שסך ההרוגים, הנעדרים, הפצועים והשבויים בקרב הגיע ל-6,453, ואולם יש הסבורים כי אבדותיה היו גבוהות בהרבה. במאלמה ישנם 4,465 קברים גרמנים מסומנים - בערך פי שלושה מהמספר הרשמי; מצבת זיכרון נוספת מונה את שמותיהם של 300 חיילים גרמנים שגופותיהם לא נמצאו. חיילי בעלות הברית טענו שקברו 900 גוויות גרמניות ברתימנו ו-1,250 בהרקליון עד היום החמישי של הקרב. להערכתו של וינסטון צ'רצ'יל הגרמנים ספגו למעלה מ-15,000 אבדות, ואדמירל קנינגהם סבר שהמספר קרוב יותר ל-22,000. ההיסטוריון כריסטופר בקלי שהתבסס על הערכת המודיעין הבריטי כי על כל שני פצועי אויב היה הרוג אחד, העריך כי סה"כ אבדות הגרמנים הסתכמו בכ-16,800 חיילים, אף שקשה לאמת מספרים אלו.
בעלות הברית איבדו 3,500 חיילים: 1,751 שנהרגו ומספר דומה שנפצעו, ומספר גדול מאוד של שבויים (12,254 מחבר העמים ו-5,255 יוונים). בנוסף היו 1,828 חללים ו-183 פצועים בקרב הצי המלכותי הבריטי.
מתוך סך השבויים הבריטים בקרב על כרתים, נפלו בשבי הגרמני כ - 120 חיילים ארצישראלים. רובם, כ - 110 השתייכו לפלוגה 606 של החפרים, ועשרת החיילים הנותרים השתייכו לפלוגות חפרים אחרות שהצליחו להתפנות מקלמטה לפני כניעת הכוחות הבריטים שם. קיימות עדויות על שבויים יהודים נוספים שהסתירו בעת שבייתם את זהותם הארצישראלית והזדהו כבני לאומים אחרים.
מספר גדול של אזרחים נהרגו בחילופי האש או שנהרגו כשנלחמו כפרטיזנים. אנשים רבים נורו בפעולות גמול גרמניות, הן במהלך הקרב והן בכיבוש שבא בעקבותיו.
דקאדה
דקאדה על גבי סקאלה לוגריתמית מייצגת הכפלה פי 10 של ערך קודם.
הדקאדה משמשת כדי לייצג את תגובת התדר של מעגלים חשמליים בצורה גרפית באמצעות עקום בודה מאחר שייצוג תדרים בסקאלה ליניארית אינו מעשי. למשל, מגבר אודיו ומסננים. מגבר אודיו יהיה בעל טווח תדרים שבין 20 הרץ ל-20 קילו-הרץ ואז ייצוג הטווח באמצעות סקאלה לוגריתמית בדקאדות יעיל להמחשה גרפית. צירי עקום זה יתחילו מ-1 הרץ (100 הרץ) וימשיכו במכפלה של 10 עד ל-100 קילו-הרץ (105 הרץ), כדי להכיל את כל הטווח על גבי נייר ממוצע כמודגם להלן:
שימושים נוספים
דקאדות משמשות את יצרני הרכיבים האלקטרוניים בסימון גודל רכיבים כמו נגדים, קבלים,דיודות זנר וסלילי השראה. מערכת מידות כמו סדרת ה E משתמשת בערכים עדיפים
בתחום המוזיקה, יחס התדרים של צליל זהה בשתי אוקטבות סמוכות הוא שניים, מספר הדקאדות באוקטבה הוא:
זיגמונט טורקוב
זיגמונט טוּרקוֹב (בכתיב יידי: טורקאָוו; בפולנית: Zygmunt Turkow; 1896, ורשה – 20 בינואר 1970, ישראל) היה שחקן, מחזאי, מעצב במה, במאי, מייסד ומנהל תיאטרון וקולנוע יהודי, בעיקר ביידיש, אך גם בפולנית, ברוסית, בפורטוגזית ובעברית.
קורות חיים ויצירה
טורקוב נולד בוורשה (אז בירת גוברניית ורשה של האימפריה הרוסית) בשנת 1896. למד משחק בבית הספר הדרמטי בוורשה. שיחק וביים בפולנית בתיאטרון האומנותי "צֶנְטְרָל" בפולין וכמו כן שיחק ביידיש בתיאטרון של אסתר רחל קמינסקה. שיחק בתיאטרון הרוסי ולמד בימוי אצל בוריס גלגולין.
ב-1920 שב לפולין מרוסיה יחד עם רעייתו הראשונה אידה קמינסקה, והיה מבכירי הלהקה הווילנאית כבמאי ומעבד מחזות. היה מראשוני במאי הקולנוע בשפה היידיש, והוא שעמד מאחורי שתי הגרסאות הקולנועיות ל"תקיעת כף" (Ślubowanie): גרסת 1924, שבה השתתפו לייב קדישזון, יוסף בולוף, אידה קמינסקה, אסתר רחל קמינסקה ועוד, וגרסת 1937. באותה שנה ביים גם את הסרט "פריילעכע קבצנים" (יידיש: "הקבצנים העליזים"; בפולנית: Weseli biedacy) בכיכובם של דז'יגאן ושומאכער.
מנישואין עם אידה קמינסקה נולדה השחקנית רות טורקוב (קמינסקה). לאחר גירושיו נשא לאישה את השחקנית דינה בלומנפלד אשר לימים, לאחר גירושיו ממנה, נישאה לאחיו של זיגמונט, השחקן והבמאי יונס טורקוב.
בשנת 1940 נמלט מאירופה לברזיל, וייסד שם את התיאטרון "אוֹס קומדיאנטס" (Os Comediantes), שבו ביים ושיחק בפורטוגזית.
עלה לישראל בשנת 1952 וייסד בארץ תיאטרון ביידיש שנקרא "תיאטרון עממי". באותה שנה (1952) העלה הצגת יחיד: "לחיים חדשים". בשנת 1953 העלה התיאטרון הצגה בעברית של יהושע בר יוסף. בשנים אלה הרבה לנסוע כדי לביים ולהופיע בברית המועצות, ברומניה, בארצות הבלטיות, באוסטרליה, ובמרכז ודרום אמריקה.
ייסד יחד עם השחקן והמחזאי מאיר ינאי את תיאטרון "זוטא" (1958–1967), והיה במאי התיאטרון הקאמרי של תל אביב.
ב-1950 פרסם אוטוביוגרפיה בשלושה כרכים בשם "פראגמענטן פון מיין לעבן" ("קטעים מחיי").
טורקוב נפטר ב-20 בינואר 1970, ותרם את גופתו למדע. במהלך חייו כתב טורקוב כתריסר מחזות. שניים מאחיו נודעו כסופרים ועיתונאים: מרק טורקוב ויצחק טורקוב-גרודברג.
הכרה
טורקוב היה הראשון שלו הוענק פרס שומאכר למי שמהווה גשר בין ישראל לגולה (1956). בנוסף זכה בפרס עיריית תל אביב לאמנות הבמה, במלאת חמישים שנה לפעילותו הבימתית (1966).
בשנת 2006 קראה עיריית תל אביב רחוב על שמו.
אוקראינה במשחקים הפאראלימפיים
אוקראינה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996). עד משחקים אלו, התחרו הספורטאים האוקראינים במסגרת המשלחת הסובייטית, ובמשחקים שנערכו ב-1992 השתתפו, לצד ספורטאים ממדינות נוספות שהרכיבו בעבר את ברית המועצות, במשלחת מאוחדת (Unified Team). גם במשחקי החורף הפאראלימפיים לוקחת אוקראינה חלק מאז אולימפיאדת הנכים נאגנו (1998) ושולחת משלחות גם למשחקים אלו דרך קבע.
היסטוריה
הופעת הבכורה של אוקראינה כמדינה עצמאית במשחקים הפאראלימפיים נערכה במשחקים שנערכו באטלנטה 1996, כששלחה משלחת של 25 גברים וחמש נשים. במשחקים זכתה אוקראינה במדליית הזהב הראשונה שלה כשהאתלט וסיל לישצ'ינקי זכה בתחרות הדיפת כדור הברזל (קטגוריה T11) עם שיא פאראלימפי של 13.66 מטרים.
אוקראינה החלה להיות מתחרה משמעותית יותר באולימפיאדת הנכים סידני (2000) כשהגדילה את סך המדליות שלה משבע מדליות מאטלנטה ל-37 מדליות פאראלימפיות בסידני, מהן רק שלוש מדליות זהב, ובמשחקים העוקבים כבר הפכה לאחת המדינות המצליחות ביותר במשחקים כשדורגה שישית בטבלת המדליות באולימפיאדת הנכים אתונה (2004) ורביעית בטבלה באולימפיאדה בבייג'ינג ובלונדון.
הספורטאים הבולטים בתולדות המשלחת האוקראינית הם השחיין ויקטור סמירנוב, שזכה בעשר מדליות פאראלימפיות, מהן חמש מדליות זהב והאתלטית אולנה אקופיאן שזכתה ב-13 מדליות פאראלימפיות,
שמואל שמעון בן-ציון
שמואל שמעון בן-ציון (13 בספטמבר 1894 – 20 באוגוסט 1954) היה רב, פעיל ציוני ועסקן ציבור בארצות הברית ובארץ ישראל, מבוני ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, מייסד שכונת כרם משה בתל אביב ושכונות "בן-ציון" בירושלים ובחיפה. נרצח ב-20 באוגוסט 1954.
קריירה
שימש רב בקליבלנד, בפילדלפיה ובניו יורק. היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית באמריקה וניהל מגביות עבור הקרן הקיימת, קרן היסוד וקרן ארץ ישראל של המזרחי. היה ציר בקונגרס הציוני ה-12. פרסם מאמרים בשבחה של ארץ ישראל בעיתונות היהודית בארצות הברית.
בן-ציון עסק בבניית בתים ברחבי הארץ - בכרמל, בשרון, בתל אביב ובירושלים. הקים את שכונת "כרם משה" בתל אביב, שנקראה על שם סבו משה בן-ציון. כמו כן בנה שכונות מגורים בחיפה ובירושלים, והן כונו על שם משפחתו - שכונת בן-ציון. את בתי הדירות שבנה היה משכיר לדיירים פרטיים. בניין הדירות בחיפה שווק באמצע שנות השלושים כ"בניין הכי יפה וחדיש בהר הכרמל המרכזי". היה סגן נשיא התאחדות בעלי הבתים בישראל.
הרצח
עבר להתגורר בירושלים. שנתיים לפני מותו לקה בשיתוק, אולם המשיך בפעילותו הציבורית. בערב שבת, 20 באוגוסט 1954, נורה למוות בדרכו מבית הכנסת בשכונת קריית משה בירושלים. חתנו עו"ד גדעון ריינר נפצע. הרצח בוצע על ידי אחד הדיירים אשר הסתכסך עם בן-ציון לאחר שהתברר לו לטענתו ששילם דמי מפתח גבוהים יותר מהדיירים האחרים בבניין. הדייר הפסיק לשלם דמי שכירות ובעקבות זאת קיבל צו פינוי מהבית. במאי 1955 נידון הדייר למאסר עולם.
בן-ציון נטמן בבית הקברות סנהדריה. על שמו נקרא הרחוב שבו שכנו "בתי בן-ציון", בשכונת קריית משה בירושלים.
חיים אישיים
בשנת 1921 נישא לחנה מירסקי, בת צבי מירסקי. בניו הם יהושע בן-ציון ומשה נתנאל בן-ציון, שהיה רב בווירג'יניה. בנותיו הן יהודית בן-ציון ועו"ד מאירה ריינר, אשת עו"ד גדעון ריינר. ילדיהם של מאירה וגדעון ריינר הם עו"ד צביה בלאו ואיש ההיי-טק שמואל ריינר, המתגוררים באפרת.
המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן הוא מוזיאון המוקדש להצגת אמנות ישראלית, הממוקם ברחוב אבא הלל ברמת גן. המוזיאון נפתח ב-4 באפריל 1987 בבניין תעשייה שהוסב לייעודו הנוכחי. ב-2021 נפתח המוזיאון מחדש לאחר שהורחב ושוכלל.
ארתור בראון (מוזיקאי)
ארתור בראון (באנגלית: Arthur Brown; נולד ב-24 ביוני 1942 בשם ארתור וילטון - Arthur Wilton) הוא זמר רוק אנד רול אנגלי הידוע בעיקר בזכות סגנונו הצעקני והתיאטרלי ובזכות להיטו "Fire" משנת 1968. בין היתר, הייתה לו השפעה ניכרת על הזמר אליס קופר ועל הלהקה קיס.
המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
היסטוריה
המוזיאון נפתח בשנת 1987, לאחר שעיריית רמת גן החליטה על הקמתו שלוש שנים קודם לכן. בניין המוזיאון הוא מבנה תעשייתי משנת 1936 שתוכנן בסגנון הבינלאומי, ושימש מגוון בתי חרושת. לקראת פתיחת המוזיאון בבניין, שוקם המבנה והוסב לייעודו החדש כחלל מוזיאלי על ידי האדריכל דני שוורץ.
ארתור בראון (מוזיקאי)
ביוגרפיה
בראון למד באוניברסיטת לונדון ובאוניברסיטת רדינג לימודי פילוסופיה ומשפטים, אך נמשך לקריירה במוזיקה. במשך זמן מה היה חבר בלהקת הרית'ם אנד בלוז/סול/סקא הלונדונית "The Ramong Sound". מאוחר יותר אוחדה הלהקה ללהקת הסול "The Foundations", אבל טרם דרך כוכבה ובזמן שרק השיגה חוזה תקליטים ראשון, אצל חברת Pye Records, עזב בראון את הלהקה והקים להקה משלו - The Crazy World of Arthur Brown.
המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
היסטוריה
המייסד מאיר אהרונסון שימש כמנהל ואוצר המוזיאון מהקמתו ועד 1990, אז עזב את המוזיאון בעקבות סכסוך עם עיריית רמת גן בראשות צבי בר. מרים טוביה בונה מונתה למנהלת במקומו, אך לאחר שנתיים הוחלפה באריאלה אזולאי. בתקופת ניהולה של אזולאי המוזיאון לא היה פעיל לשבעה חודשים, ובעקבות מערכת יחסים מתוחה עם אנשי העירייה סיימה את תפקידה בשנת 1995. אהרונסון חזר לנהל את המוזיאון מאוגוסט 1995 ועד 2019, אז מונה לתפקיד סגן ראש העירייה רועי ברזילי, אשר כיהן במקביל כיושב ראש מוזיאוני רמת גן.
ארתור בראון (מוזיקאי)
ביוגרפיה
בראון צבר מוניטין תוך זמן קצר, בזכות הופעותיו המשונות ומעוררות-הבעתה לעיתים, שכללו שימוש בקסדת מתכת בוערת, שלווה מפעם לפעם בתקלות וליבויי אש פתאומיים. לעיתים מופעים אלו כללו גם התנהלות בעירום על הבמה. האש הייתה אלמנט מרכזי בהופעותיו, ובראון ניסה ליצור את התחושה כי כל העת הוא על סף העלאת הבמה בלהבות.
המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
היסטוריה
במשך השנים לא הצליח המוזיאון לאפיין לעצמו קו אוצרותי ברור והוא מציג מגוון של תערוכות אקלקטיות. בין התערוכות הבולטות שהוצגו במוזיאון במשך השנים ניתן למנות תערוכת צילום של הצלם שמחה שירמן, תערוכה קבוצתית בנושא אמהות שאצרו יהודית מצקל והדרה שפלן קצב, ועוד.
בשנת 1996, בסמוך לכניסה למוזיאון, הציב האמן יגאל תומרקין אנדרטה לזכר יצחק רבין. את יצירתו תיאר תומרקין:
ארתור בראון (מוזיקאי)
ביוגרפיה
ב-1968 יצא לאור אלבום הבכורה שלו,  The Crazy World of Arthur Brown, בהפקת קיט למברט ובהפקה מוזיקלית של פיט טאונסנד מלהקת המי, והפך ללהיט ברחבי העולם. בין היתר כלל האלבום את להיט-הענק "Fire" וחידוש מקברי לקלאסיקה "I Put a Spell on You" של סקרימינג ג'יי הוקינס.
המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
היסטוריה
בסוף העשור השני של המאה ה-21 נסגר המוזיאון לטובת שיפוץ נרחב. חזיתותיו נשמרו וכל חלקיו הפנימיים של הבניין נהרסו לטובת הקמת הבניין מחדש תוך הרחבה משמעותית של שטחי התצוגה והשירות. נבחרה על ידי ועדה לתפקיד האוצרת הראשית של המוזיאון באוגוסט 2020. המוזיאון נפתח מחדש בשנת 2021.
התקרית הציבורית סביב היצירה "ירושלים"
בדצמבר 2021 נפתחה במוזיאון המחודש התערוכה "המוסד: המוזיאון והישראליות" באוצרותה של סבטלנה ריינגולד. התערוכה, בת השלושה פרקים, עוסקת בביקורת האנטי ממסדית כפי שזו מופיעה בעולם האמנות המקומי. בתערוכה עבודות של ראידה אדון, עודד בלילטי, מאיר (מירו) גל, אפרת גל-נור, חמודי ג׳נאם, אסף הינדן, אלא היתם, אליעזר זוננשיין, מארק יאשאייב, עודד ידעיה, נרדין סרוג׳י, הדס עפרת, אבנר פינצ׳ובר, תמיר צדוק, זויה צ׳רקסקי, מחמוד קייס, ברק רביץ, ברק רובין, דוד ריב ועוד רבים. התערוכה כללה את העבודה "ירושלים" של דוד ריב, שעוררה סערה גם כשהוצגה ב-2015 במרכז ספיר. בגלל היות העבודה שנוייה במחלוקת, היא הוצגה על ידי אוצרת התערוכה בחדר האוסף ולא בחלל המוזיאון הרגיל, לטענת האוצרת כדי להביא לידי ביטוי את הצנזורה הפנימית שעוברת אוצרת המוזיאון.
אוכף אלוזור
אוכף אלוזור (באנגלית: Aluzore Gap; בבולגרית: седловина Алузоре) הוא אוכף מכוסה קרח, המקשר בין הרי סולוואי להרי סטריבורג באי בראבנט, בארכיפלג פאלמר, למול חצי האי האנטארקטי באנטארקטיקה.
גובהו של האוכף 1,050 מטרים מעל פני הים.
אורכו של האוכף 3 קילומטרים בכיוון צפון-צפון-מערב ל-דרום-דרום מזרח.
האוכף הוא חלק מקו פרשת הקרח בין קרחון היפוקרטס שממזרח לו, וקרחון זלאטיה שממערב לו, וקרחון רש שמדרום לו.
האוכף מצוי 3.15 קילומטרים מזרחית לפסגת ולס, 3.15 קילומטרים מערבית להר אימהותפ, 4.8 קילומטים צפונית מערבית מפסגת גיילן, ו-3.2 קילומטרים צפונית מזרחית מהר סארנגור.
גילוי האוכף
האוכף מופה לראשונה בשנת 1980 על ידי סקר בריטי, ומופה בשנית בשנת 2008.
המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
התקרית הציבורית סביב היצירה "ירושלים"
זמן קצר לאחר פתיחת התערוכה דרש ראש ערית רמת גן כרמל שאמה הכהן להסיר את העבודה ירושלים של האמן דוד ריב בטענה ש"חופש הביטוי הוא נשמת אפנו עד שהוא מאיים להפוך לחופש השיסוי והביזוי בטח היכן שהוא מתחיל לקבל ארומה של גזענות". בתגובה הגישו האגודה לזכויות האזרח והאמן דוד ריב עתירה מנהלית בנושא לבית המשפט המחוזי בתל אביב. בית המשפט הוציא צו מניעה זמני נגד הסרת היצירה, אולם היצירה הוסרה בכל זאת. לטענת כרמל שאמה הכהן, היצירה הוסרה עוד לפני הוצאת צו המניעה. לעומת זאת, העותרים טענו ששאמה הכהן הסיר את היצירה בניגוד לצו המניעה הזמני. בעקבות הסרת העבודה, 35 אמניות ואמנים המשתתפים בתערוכה ביקשו להסיר את עבודותיהם "כאות מחאה ולמען חופש הביטוי". לאחר מספר ימים קבע בית המשפט המחוזי כי אין להתערב בהחלטה להסיר את היצירה, מכיוון שהתקבלה על ידי הוועד המנהל של המוזיאון ובכך "הלבינה" את החלטת ראש העיר. תהליך גישור בין הצדדים שהחל לאחר דחיית העתירה ובמסגרתו הוצע להציג את היצריה מאחורי מחיצה נכשל ב-10 בינואר 2022. יומיים לאחר מכן החליט המוזיאון לסגור את התערוכה ואת שעריו, ואוצרת המוזיאון ריינגולד התפטרה מתפקידה.
אוכף אלוזור
מקור השם
האוכף נקרא על שם המצודה הרומית העתיקה אלוזור (Aluzore) שבדרום בולגריה.
המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
פתיחתו המחודשת של המוזיאון בשנת 2023
כשנה לאחר סגירתו ועל רקע הסערה הציבורית שהתחוללה בו, חזר המוזיאון לפעילות עם 3 תערוכות, כאשר בראשותו עומדים וועד מנהל חדש. כדי להשיג את אמונם של היוצרים והאומנים, נוצר מסמך הבנות בין הנהלת המוזיאון לנציגי פורום מוסדות התרבות, איגוד האוצרות והאוצרים, איגוד המוזיאונים ואקו"ם, שבו העיריה מתחייבת לתת חופש פעולה מקצועי לאוצרי התערוכות, לשמור על חופש הביטוי שלהם ולפעול לשילוב שני אנשי מקצוע מתחום האמנות בוועד המנהל של המוזיאון.
בנוסף, שרי גולן מונתה לאוצרת החדשה של המוזיאון.
ארתור בראון (מוזיקאי)
ביוגרפיה
להקתו כללה נגן באורגן האמונד (וינסנט קריין), מתופף (דראצ'ן ת'יקר) ונגן בס (ניק גרינווד). במהלך מסע הופעות בארצות הברית עזב ת'יקר והוחלף בקרל פאלמר. זמן קצר לאחר מכן התפרקה הלהקה, בשנת 1969. קריין ופאלמר הקימו את Atomic Rooster וגרינווד עזב ללהקת Khan.
בשנות ה-70, לאחר התפרקות "דה קרייזי וורלד אוף ארתור בראון", הקים בראון את להקת Kingdom Come, שהוציאה שלושה אלבומים, וזכתה להצלחה מסוימת, אולם הוא לא הצליח מעולם לשחזר את הצלחתו עם השיר "Fire". הלהקה Kingdom Come שילבה רוק מתקדם עם אלמנטים תיאטרליים: צליבה מדוּמה בהופעות, תחפושות שלמות, איפור וכדומה.
בהמשך הקריירה שלו הוא הוציא מספר אלבומי סולו ובין היתר השתתף בתפקיד אורח בסרט טומי של להקת המי. בשנות ה-80 הוא עבר לגור באוסטין, בירת טקסס, ורכש תואר שני בייעוץ.
ב-1996 הוא חזר לגור באנגליה. ב-1997 הקליט שוב את להיטו "Fire" עם הלהקה הגרמנית Die Krupps. הוא יצא לאחר מכן למספר סיבובי הופעות ברחבי העולם, וב-2002 הצטרף למסע הופעות של רוברט פלנט, ובכך זכה לחשיפה תקשורתית מוגברת.
בסך הכול, הוציא בראון במהלך הקריירה 25 אלבומים.
אילת יוטבת
אילת יוטבת ליקבר היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל בשחייה. בעלת מדליית כסף מהמכביה התשיעית (1973).
ביוגרפיה
יוטבת התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל הקישון ואחר כך בקבוצת הפועל העמקים, תחת הדרכתם של המאמנים אהרון בונה ונח רם.
1971
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1971 זכתה יוטבת ב-4 מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.8 דקות, אחרי דורית זלץ מברית מכבים עתיד (1:04.4 דקות) ולפני חברתה לקבוצה רות ניצן (1:07.9 דקות), במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:30.3 דקות, אחרי דורית זלץ (2:21.7 דקות) ולפני תמר ריפקינד מהפועל כפר הנשיא (2:32.9 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:09.3 דקות, אחרי זלץ (5:01.4 דקות) ולפני תמר ריפקינד (5:09.6 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:55.3 דקות, אחרי זלץ (10:37.3 דקות) ולפני איריס נאבל מהפועל אפיקים (11:30.1 דקות).
אלופת ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר 1972 זכתה יוטבת ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:04.9 דקות, לפני ענת וייס (1:06.2 דקות) וגלינה ויינר (1:09.4 דקות) שתיהן מברית מכבים עתיד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:21.9 דקות, לפני ענת וייס (2:31.1 דקות) ואיריס נאבל (2:34.3 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:03.5 דקות, לפני וייס (5:27.5 דקות) ואיריס גילון מברית מכבים עתיד (5:28.4 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:49.4 דקות, אחרי וייס (2:46.9 דקות) ולפני גלינה ויינר (2:51.7 דקות). שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל במשחים ארוכים שנערכה בכפר בלום היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:42.6 דקות, לפני איריס נאבל (11:33.2 דקות) וחברתה לקבוצה רעיה צורף (12:21.4 דקות).
מדליית כסף מהמכביה
בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו בבריכת השחייה "גלי גיל" ברמת גן ביולי 1973 זכתה יוטבת במדליית כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, ביחד עם גלינה ויינר, איריס גילון וענת וייס בתוצאה של 4:28.5 דקות, אחרי הרביעייה האמריקאית (4:24.5 דקות) ולפני הרביעייה ממקסיקו (4:44.2 דקות).
השתתפות בתחרויות טריאתלון לוותיקים
בשנת 2010 החלה להשתתף בתחרויות טריאטלון ואף זכתה במקום ראשון לקבוצת הגיל שלה. בשנת 2014 זכתה במדליית זהב בתחרות חצי איירונמן לקבוצת גיל 55–59 בתוצאה של 7:22 שעות. בשנת 2016 זכתה במדליית כסף בתחרות צ'אלנג דנמרק, שהיא תחרות איירונמן מלאה לקבוצת גיל 60–64 בתוצאה של 14:05 שעות.
מייקל גרינספן
גרינספן למד לתואר שני בתקשורת באוניברסיטת טמפל ועלה לישראל בשנת 1973, לאחר שביקר במדינה בשנת 1972 על מנת לכתוב מחקר על הטלוויזיה הישראלית.
גרינספן ביים בין היתר חלקים מהסדרות של הטלוויזיה החינוכית:
ב-2011 השתתף בסדרה "החולמים" בתפקיד הנרי - אחד מדמויות האורח.
ב-2015 השתתף בסרט "מלחמת 90 הדקות בבימויו של אייל חלפון.
בעבר שימש גם כשדר רשת CNN בישראל. כיום מביים בעיקר סרטי תדמית וסרטים תיעודיים. בנוסף, הוא מנחה אירועים באנגלית.
חיים אישיים
גרינספן נשוי לשחקנית גילת אנקורי. לזוג שתי בנות.
השביתה הכללית בוונצואלה (2002–2003)
השביתה הכללית בוונצואלה הייתה שביתה פוליטית שארגנה האופוזיציה לנשיא הוגו צ'אווס, בדרישה לקיים בחירות חדשות לנשיאות. השביתה נמשכה מדצמבר 2002 עד פברואר 2003. מרכיב עיקרי בשביתה היה צמצום ניכר של הפקת הנפט במדינה. הדבר המיוחד בשביתה הזו היא העובדה, שהיא נתמכה על ידי הבורגנות כנגד ממשלה הנתמכת על ידי הפועלים ולא להפך.
הסיבות לשביתה
הבורגנות בוונצואלה, יחד עם שותפיה בארצות הברית, נמצאת במגננה מאז היבחרו של הנשיא הוגו צ'אווס בשנת 1998. ונצואלה היא אחת מיצאניות הנפט הגדולות בעולם, וחלק עיקרי מכלכלתה מתבסס עליו. לכן גם הלאים צ'אווס את הנפט כשעלה לשלטון. באפריל 2002 נעשה ניסיון הפיכה כושל נגד הנשיא, והמצב הכלכלי הלך והידרדר. האינפלציה טיפסה במהלך השנה לרמה של 35 אחוזים ומעמד הביניים הלך והתרושש. בשנת 2001 נבחר קרלוס אורטגה להוביל את הקונפדרציה של האיגודים המקצועיים של וונצואלה. אומנם בית המשפט פסל את תוצאות הבחירות, אך הוא נשאר בתפקידו. אורטגה היה שותף בניסיון ההפיכה באפריל, וכשצ'אווס החליט על הלאמה מוחלטת של חברת הנפט הגדולה PDVSA, הוא קרא לשביתה כללית, שהחלה בדצמבר.
תוצאות השביתה
אלפי עובדים של ה-PDVSA פוטרו. כנגד אורטגה התנהל משפט ארוך, ובסופו נכלא ל-16 שנים בכלא, אך ברח משם כבר בשנת 2006. האופוזיציה כנגד צ'אווס נחלשה בעקבות השביתה. חולשה הביאה אותם לכיוון של התקפות טרוריסטיות אחרי השביתה. אך גם צ'אווס לא מרגיש יותר בטוח. לארצות הברית הוא לא נסע ב-2003 לפתיחת הדיונים באו"ם, כי חשש שיתנקשו בחייו.
איתן אטיה
ביוגרפיה
אטיה שירת כטייס קרב בחיל-האוויר ובתפקידים שונים ביחידת שלדג. בעל תואר ראשון במשפטים בהצטיינות מאוניברסיטת חיפה, ותואר שני במינהל עסקים בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1997 ל-1998 התמחה אצל היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין.
בין השנים 1999 עד 2002 שימש אטיה כיועץ מקצועי לשלושה שרי משפטים: ח״כ צחי הנגבי, ח״כ לשעבר דר׳ יוסי ביילין וח״כ לשעבר מאיר שטרית. היה ממנהלי פרויקט תהליך פירוק משרד הדתות בשנת 2000 והיה שותף לרפורמות נוספות במשרד המשפטים.
פורום ה-15
בשנת 2002 היה אטיה ממקימי המטה הניהולי של פורום ה-15 (פורום הערים העצמאיות) ומשמש מאז כמנכ"ל הפורום. הפורום הוא ארגון המאגד את 15 הערים העצמאיות בישראל, ערים שאינן מקבלות מענקים מהממשלה, כגון "מענקי איזון" או "מענקי פיתוח".
במהלך שנים אלה היה שותף לקידום ותכנון יוזמות שהשפיעו על פניו ומעמדו של המטרופולין בישראל, בהן: קידום תוכנית מתאר ארצית (תמ"א 35) - תוכנית המתאר הארצית המשולבת לבניה, לפיתוח ולשימור, אשר שמה דגש על פיתוח הריכוזים העירוניים של ישראל ובלימת תופעת הפרוור; קידום רפורמות חקיקה בתחומי השלטון המקומי, המיסוי העירוני, בתחום התכנון והבניה ובתחום הסביבה; קידום יוזמות כלכליות וטכנולוגיות עירוניות; ייצוג הערים הגדולות בכנסת ובממשלה; והובלת מאבקים ציבוריים שונים, לרבות מאבק להגנה על החינוך הממלכתי בישראל, מאבק כנגד החלטת מינהל מקרקעי ישראל להפשרת הקרקעות  החקלאיות בישראל לבנייה מסיבית ועוד.
בשנת 2013 קידם אטיה את החלטת פורום ה-15 לאמץ את התקן הישראלי לבניה ירוקה, ת״י 5281, כתקן בניה מחייב בבנייה החדשה. עד כה הצטרפו ליוזמה זו 18 ערים גדולות, בהן הבניה למגורים, משרדים, תעסוקה, מלונאות ועוד חייבת לעמוד בתקן הבניה הירוקה. בשנת 2014 הוביל אטיה מול משרדי הפנים, האוצר והמשפטים את קידום ״חוק עיריות איתנות״, שקבע מעמד מיוחד של ״עיר איתנה״ לעירייה העומדת ברשימת תנאי סף של איכות ניהולית ותפעולית - מעמד המעניק לה סמכויות רחבות ומיוחדות במספר תחומים, בהם: תקצוב, פיתוח, קידום מיזמים גדולים ועוד.
בשנה זו גם היה שותף לתיקון 101 בחוק התכנון ובניה, אשר קבע מוסד חדש בתחום התכנון - ״ועדה מקומית עצמאית לתכנון ובניה״. זהו מעמד מיוחד המוענק לוועדה מקומית העומדת בסטנדרטים מחמירים של התנהלות מקצועית, ואשר קידמה ״תוכנית מתאר עירונית כוללנית״, ומכוח מעמד זה מוסמכת לקדם תוכניות בניין עיר (תב״עות) ללא צורך באישור הוועדה המחוזית. בשנת 2016 הוביל אטיה את חקיקתו של ״חוק האופניים״, שהסמיך את הפקחים העירוניים לאכוף נסיעה לא מורשית של קורקינטים ואופניים חשמליים על מדרכות העיר.
בשנת 2018 קידם במסגרת פורום ה-15 את אישורה של תוכנית ״ברית ערים לאיכות חיים וסביבה״, תוכנית המשך ל״אמנת האקלים״ של פורום ה-15 משנת 2008. התכנית החדשה מקדמת שישה תחומי סל מרכזיים בפעילות הקיימות והסביבה בערים, לרבות תנועה עירונית, אנרגיה, פסולת ומיחזור, קהילה וחברה ועוד. עד כה הצטרפו 20 ערים גדולות ליוזמה זו. בשנת 2019 השיק פורום ה-15 את ״מדריך שקיפות המידע העירוני״, ובכך מביא הלכה למעשה לקידום שקיפות המידע העירוני באתרי האינטרנט של הערים בישראל. החל משנה זו החל פורום ה-15 בהובלת אטיה בעבודה ממוקדת רב שנתית להכנת ערי ישראל לאתגרי העתיד של המאה ה-21. עבודה זו כוללת מיפוי האתגרים העתידיים של ערי ישראל, וגיבוש חדש בתחומי התכנון והכלכלה העירונית. על פי המלצתו של אטיה, אישר פורום ה-15 כי פעילות זו, כמו כל המיזמים הקודמים שתוארו לעיל, יהיו פתוחים לכל רשות מקומית שתחפוץ בכך, ולא יהיו אקסקלוסיביים לערי ה-15 בלבד.
שדרות בן-גוריון (חיפה)
שדרות בן-גוריון הוא רחוב ראשי במושבה הגרמנית שבחיפה, אשר בו נמצאים מגוון רחב של מסעדות, בתי קפה וחנויות. בשדרה נמצאת הכניסה הצפונית של הגנים הבהאים. הרחוב מרכז את דרך אלנבי, שדרות המגינים, כביש 4 ושדרות הציונות.
סמדר כץ
סמדר כץ (נולדה ב-1961) היא ציירת ומורה לאמנות.
ביוגרפיה
נולדה וגרה בנהלל, דור שלישי לחקלאים מראשוני העמק. למדה גרפיקה בטכניון, תולדות האמנות באוניברסיטה העברית, ציור בניו-יורק ובאנגליה. מציירת בכל הטכניקות - שמן, אקוורל, פסטל, רישום. עבודתה מתאפיינת בזיקה רבה לציור הריאליסטי-קלאסי, בנושאים מגוונים - פורטרטים, עירום, נופי כפר ועוד. מומחיות: פורטרטים קלאסיים בהזמנה; פורטרטים בשמן בטכניקת אלה-פרימה (ציור פורטרט מהיר ממודל חי). הציגה 16 תערוכות יחיד בארץ ובארצות הברית.
הוראת האמנות
שיטת ההוראה מתבססת על ההשערה שמוח האדם מנסה למצוא תבניות מוכרות באובייקטים הנמצאים במרכז תשומת הלב של האדם, ושליפת התבניות מהזיכרון (הטרמה) מפריעה להתבוננות מעמיקה ולתפיסת מציאות האובייקט כהווייתה. שיטת מוח-ימין מלמדת לצייר את האובייקט מתוך התבונות עמוקה בחללים שבין האובייקט לבין מסגרת התמונה. כך, לפי השיטה, נמנע המוח מלפרש את האובייקט בעזרת תבניות מוכרות, ומציאות האובייקט המצויר נתפסת כהווייתה, ללא מסננים.
בעשור השני של המאה ה-21, כץ מנהלת בית ספר גבוה לציור ריאליסטי בתל אביב.
תהודה מגנטית (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
Магнітний резонанс
שדר
{{פירושונים|
אישים:
האבלוק וטינרי
הֶבְלוֹק וֶטִינָרִי, שמכונה גם הפטריארך או האציל, הוא רודן העיר הדמיונית אנק-מורפורק בסדרת ספרי הפנטסיה עולם הדיסק מאת הסופר הבריטי טרי פראצ'ט.
וטינרי הוא דמות סגפנית, נזירית וצינית ואף נוטה למיזנתרופיות. העיר משגשגת תחת שלטונו וגדלה מדי שנה.
חייו טרם עלייתו לשלטון
אביו ואמו מתו בילדותו והוא גדל אצל דודתו, הליידי רוברטה מֶזֶרוֹל.
הוא התחנך בגילדת המתנקשים, שנחשבת למוסד העלית לחינוך צעירי האצולה, והתבלט כתלמיד מבריק ומתבודד. כמתבודד היווה מטרה להצקות מצד שאר הנערים. הוצמד לו הכינוי "מטריד הכלבים" (משחק מילים על שם משפחתו, שדומה בצלילו למילה וטרינר, עם רמיזה מינית גסה) ולעגו לו בטענה השגויה שמעולם לא התנקש בחייו של איש. וטינרי לא נשאר חייב ותמיד נקם בדרכו שלו, הפתלתלה.
במרבית הבחינות קיבל ציונים גבוהים, למעט הבחינה בהסוואה והסתתרות, בה קיבל ציון נכשל מפני ש"לא ראו אותו בכיתה בזמן הבחינה".
ביוזמת קבוצה מאצילי העיר שמאסה בקפריזות של רודן העיר, וטינרי הצעיר התנקש בחייו של הרודן, הלורד ווינדר. לאחר שחיסל את שומרי ראשו של ווינדר לא היה עליו לנקוף אצבע: ווינדר לקה בהתקף לב ומת במקום כשראה את וטינרי מתקדם לעברו בלב אולם נשפים הומה אדם - בלי שאיש פרט לווינדר עצמו יבחין בו.
עוד באותו יום השתתף בקרב רחוב נגד משטרת האימים של הרודן ושם קטל ארבעה מ"הפושעים המגויסים" שפעלו תחת פקודתו של הרודן הבא.
לאחר מותו של ווינדר יצא וטינרי הצעיר למסע לאוּבֶרְוָאלְד, אזור פראי ביבשת. שם פגש את הערפדית מרגולוטה, ונרמז שלשניים היה איזשהו סוג של רומן. בכל מקרה, העובדה הודאית היא שהשניים לימדו רבות אחד את רעהו.
חילופי השלטון לא הביאו לתוצאות הרצויות. עד מהרה נסתבר שמחליפו של ווינדר, הלורד סְנָאפְּקֵייס, קפריזי לא פחות מווינדר. סנאפקייס חטא גם בכך שהפר את הבטחותיו לאלו שעמדו מאחורי ההתנקשות בווינדר ועלייתו לשלטון. פרטי חילופי השלטון הבאים אינם ידועים, אולם וטינרי עצמו מונה לרודן העיר, בהצבעת ראשי הגילדות.
אופי שלטונו
בשורה של צעדים באופי זה התייצבה העיר והמסחר החל פורח. אנק-מורפורק הייתה ליעד הגירה מבוקש ומספר תושבי העיר גדל.
למרות הישגי שלטונו וטינרי הוא דמות שנואה ומפחידה עבור רוב תושבי העיר. תככנותו והיותו אדם נטול פגמים - הוא ישן שעות מעטות מדי לילה, מנווט גם את יריביו כרצונו, ואין לו שום חולשה ידועה - מביאים לכך שמדי פעם נעשה ניסיון להדיחו, אך פעמים רבות מסתבר שווטינרי עצמו הוא שיזם את הקשר על מנת לחשוף, להביך או להעניש את מתנגדיו.
הפרט היחיד שאינו רציונלי בהתנהגותו הוא תיעוב לא מוסבר לפנטומימאים, שאת פעילותם בעיר אסר בחוק. פנטומימאי שנתפס בפנטומימה נכלא בתא מיוחד, שבו קבוע שלט "למד את המלים".
עם סמואל ויימס
עם עלותו של וטינרי לשלטון הוא פעל להחלשת וניוון משטרת העיר - "משמורת הלילה", והחליף את תפקודה במנגנונים כלבבו כדוגמת גילדת הגנבים, אך לאחר אירועי הספר שומרים! שומרים! שינה את דעתו. עד זמן זה נהג יחס מבטל בקפטן ויימס, אולם לאחר שעמד על ערכו התמיד במדיניות שהגבירה את כוחה והיקפה של המישמורת תחת פיקודו של ויימס. על אף הערכתו הגוברת לויימס, וטינרי המשיך לתמרן אותו כפי שנהג בכל אדם. כך למשל הוא כפה על ויימס, בניגוד מפורש לרצונו, תואר אצולה. ויימס, בהיותו מטבעו אדם ישר, בקושי סובל את תככיו של וטינרי, ועל אף שהוא מעריך את היציבות והשגשוג שהביא וטינרי לעיר מתפרץ כנגדו לעיתים. עם זאת בכל עת שווטינרי נמצא בסכנה אמיתית ויימס יוצא מגדרו על מנת להגן עליו, בהיותו מודע היטב לערכו. וטינרי משתמש לעיתים קרובות בויימס ובמוניטין של ויימס על מנת לנטרל מוקשים בעייתיים במיוחד, עם חלוף הזמן הוא פחות ופחות מתמרן את ויימס ולעיתים אף חושף לפניו מן ההתחלה את מטרותיו בגילוי לב. תהליך מתמשך זה מביא לשיחות מלבבות בין השניים שרוב הנאמר בהן מצוי בין השורות. נראה שויימס הוא מהאנשים המעטים מאוד - אולי אף היחיד - שדעתו על וטינרי חשובה לווטינרי.
עם גזר איירונפאונדרסון
בין גזר לווטינרי שוררת הבנה. וטינרי יודע שגזר הוא יורש הכס של אנק-מורפורק, אך לא יזם התנקשות בו. בשיחה בין השניים (בדומה לשיחות עם וויימס, רוב הנאמר היה בין השורות) הודיע לו גזר שהוא מעדיף שאנשים יתנהגו כשורה מפני שכך צריך, ולא בשל הכריזמה השופעת של גזר, אך קיימת אפשרות שבעתיד המצב ישתנה. מאז סיכום מוקדם זה לא חל שינוי.
עם שפריץ פון סתמבור
דוגמה מצוינת לשיטת איוש התפקידים של וטינרי. בספר "מהומה רבה על לא דוור" וטינרי השכיל להבין את יכולותיו ואישיותו של פון־סתמבור, נוכל משכנע להפליא שברמייה גנב כ-150,000 $ ממוסדות ואישים באנק־מורפורק. הוא נשפט לתליה. לאחר שנתלה מצא את עצמו להפתעתו, במקום בעולם הבא, בריאיון עם וטינרי, שהורה לתליין לוודא שפון־סתמבור יישאר בחיים. וטינרי כופה על פון־סתמבור את תפקיד מנהל רשות הדואר. תוך זמן קצר גילה פון-סתמבור לתדהמתו שהתפקיד חשוב לו ושיקם את שירות הדואר במאמץ גדול, ביצירתיות לא מבוטלת וגם (לא פחות חשוב) ב-150,000$ ש"ניתנו לו מאחד האלים, לא ידוע איזה אל". לאחר שפון סתמבור ייצב את רשות הדואר העבירו וטינרי, בדרכו האופיינית, לניהול הבנק המרכזי של העיר והמטבעה המלכותית בספר "קומדיה של מטבעות" (אך בפעם זו לא איים עליו בתליה אם לא יסכים, אלא נתן לו בחירה אמיתית). בסוף הספר חושף וטינרי את תוכניתו להעביר את פון-סתמבור לתפקידים אחרים הזקוקים ל"ניהול יצירתי" בעתיד.
מוטו
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;">
SI NON CONFECTUS NON REFICIAT
אם זה לא מקולקל, אל תתקן
ציטטה אופיינית:
סי. ג'יי. ווטסון
'''צ'ארלס "סי. ג'יי." האקים ווטסון הבן (באנגלית: .Charles "C. J." Akeem Watson Jr'''; נולד ב-17 באפריל 1984) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת אושאק ספורטיף מליגת העל הטורקית.
חיים אישיים
ווטסון התמחה בפסיכולוגיה בטנסי והמשיך לעבוד לקראת התואר בכל קיץ לאחר שהחל את הקריירה המקצועית שלו בכדורסל. הוא סיים את הקורסים שלו בשנת 2012. יש לו אח אחד, קאשיף, ששיחק כדורסל מכללות באוניברסיטת איידהו, ואחות אחת, וונייטה.
קריירת מכללות
ווטסון שיחק בקולג' עבור טנסי וולונטירס במשך ארבע עונות. במהלך העונה הראשונה שלו, הוא קיבל את תואר מצטיין שנה ראשונה באזור דרום-מזרח. העונה הטובה ביותר שלו הגיעה בשנה האחרונה שלו, ב-2005-06, כאשר וחברו האמריקאי לקבוצה, כריס לופטון, הוביל את הוולונטירס למאזן 8-22 ו4-12 שיא באזור דרום-מזרח. הוא עמד על ממוצעים של: 15.3 נק', 3.9 אסיסטים ו-3.1 ריבאונדים, וזכה בפעם השנייה בתואר השחקן המצטיין של אזור דרום-מזרח מסוכנות הידיעות AP ומאמני הליגה. הוא סיים את קריירת הקולג' שלו כמוביל השני בטבלת מחלקי האסיסטים של טנסי בכל הזמנים (577), כמוביל השני בחטיפות (198), השישי באחוזים לשלוש (396), שווה לשמיני לקליעות לשלוש (401), ו15 בנקודות (1,424 נקודות).
קריירה אירופאית (עונות 2006–2007)
למרות קריירת המכללה מעולה, ווטסון לא נבחר בדראפט ה-NBA בשנת 2006. לאחר מכן הוא שיחק תקופה קצרה בסן אנטוניו ספרס בליגה הקיץ של ה-NBA ב-2006, לפני שהצטרף לקבוצה האיטלקית מהסריה א' פלקנסטרו רג'אנה. הוא עמד על ממוצעים של 8.5 נקודות ו-2.3 ריבאונדים ב-17 משחקים. לאחר מכן הצטרף לקבוצה היוונית מליגת העל היוונית בכדורסל פאוק סלוניקי. שם הוא עמד על ממוצעים של 7.4 נקודות ו-2.2 אסיסטים בחמישה משחקים.
גולדן סטייט ווריורס (עונות 2008–2010)
ב-8 בינואר 2008 חתם ווטסון בגולדן סטייט ווריורס לחוזה ל-10 ימים כדי להוות כגארד גיבוי לשחקן האולסטאר בארון דייוויס. הוא הרשים את מאמן הווריורס, דון נלסון ולאחר מכן הרוויח את החוזה השני שלו ל-10 ימים. לאחר שני חוזים של 10 ימים, בתקופתם הופיע ב-8 משחקים, עם ממוצעים של 5.4 נקודות ו-1.8 אסיסטים ב-16.6 דקות, ווטסון חתם לשארית העונה. ב-17 בפברואר 2010, ווטסון קבע שיא קריירה של 40 נקודות נגד סקרמנטו קינגס עם אחוזים נהדרים לקליעה (16 מ-23).
שיקגו בולס (עונות 2010–2012)
ב-21 ביולי 2010, ווטסון נרכש על ידי השיקגו בולס. ב-26 בנובמבר 2010, גארד הבולס, דריק רוז, נפצע קשה בצוואר. ווטסון פתח נגד הנאגטס וקבע שיא קריירה בהפסד, עם 33 נקודות תוך כדי שהוא קולע ב-50% מהשדה. ב-14 בדצמבר 2011, ווטסון שינה את המספר שלו מ-32 ל-7 בגלל שריצ'רד "ריפ" המילטון חתם בבולס. ב-28 באפריל 2012, במשחק הראשון של הבולס בפלייאוף באותה שנה, הגארד דריק רוז סבל מקרע ACL בברך שמאל. בהיעדרו, ווטסון פתח בשאר משחקי הפלייאוף של הבולס. הבולס הפסידו בסיבוב הראשון לפילדלפיה 76' סיקסרס. ווטסון עמד על ממוצעים של 7.3 נקודות ו-24% לקליעה, בסדרה.
ברוקלין נטס (עונות 2012–2013)
ב-23 ביולי 2012, חתם ווטסון בברוקלין נטס. ב-13 בפברואר 2013, הוא קבע שיא עונתי עם 25 נקודות בניצחון 108-119 על הדנבר נאגטס. 25 הנקודות שלו היו הגבוהות ביותר שהוא רשם מאז נובמבר 2010, וחמש שלשותיו גם היו שיא הקריירה שלו. ווטסון סיים עם ממוצע 6.8 נקודות ב-80 משחקי העונה הסדירה עבור הנטס כגיבוי של דרון ויליאמס. בשבעת משחקי הפלייאוף של הנטס הוא עמד על ממוצע 8.6 נקודות למשחק.
אינדיאנה פייסרס (עונות 2013–2015)
ב-10 ביולי 2013, חתם ווטסון באינדיאנה פייסרס. ב-13 באפריל 2014, הוא קלע שיא עונתי עם 20 נקודות בניצחון 97-102 על אוקלהומה סיטי ת'אנדר. בעונה הראשונה שלו עם אינדיאנה, ווטסון סיים עם ממוצע 6.6 נקודות ב-63 משחקי העונה הסדירה כגיבוי לג'ורג' היל. ב-18 משחקי פלייאוף, ווטסון סיים עם ממוצע של 5.8 נקודות למשחק.
אורלנדו מג'יק (עונות 2015–2017)
ב-9 ביולי 2015, חתם ווטסון באורלנדו מג'יק. ב-19 בפברואר, הוא שיחק במשחק הראשון שלו עבור מג'יק מאז 9 נובמבר 2015 עקב פציעה.
ב-10 ביולי 2017, המג'יק וויתרה על ווטסון.