cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדם ליבנה
נולד בלבוב, פולין. שרד את השואה כנער צעיר, ובתום המלחמה הגיע לאיטליה למוסד החינוכי, בית שיזופולי בסלבינו כחלק מקבוצת ילדי סלבינו. עלה לארץ ישראל והוגלה לקפריסין, ומשם בחזרה לקבוצת משמר השרון.
מקדונל דאגלס DC-10
היסטוריה
תכנון המטוס החל בשנת 1967. היה זה המטוס הראשון שפותח על ידי חברת מקדונל דאגלס מאז שמוזגו שתי החברות מקדונל איירקראפט קורפוריישן ודאגלס איירקראפט קומפני לחברה אחת.
אדם ליבנה
התנדב לפלי"ם, ולאחר מכן שירת כחובל בחיל הים. לאחר שחרורו מצה"ל למד הנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון, ולאחר סיום לימודיו הצטרף לרפא"ל, שם הקים את היחידה לסימולציית לוחמה אלקטרונית, אשר עסקה בדימוי התנהגות טילי נ"מ כחלק מחקר אמצעי שיבוש . הישג מיוחד של רפא"ל, שלנדסברג לקח בו חלק מרכזי, יחד עם משה זכאי ויעקב זיו, הוא הנדסה לאחור של הטיל SA-6 מתוך שברי טילים שנלכדו במלחמת יום הכיפורים, וסוללת SA-6 שלמה ותקינה, שכוח קרקעי של צה"ל השתלט  עליה בהמשך המלחמה. כך יכלה רפא"ל לתת לחיל האוויר הישראלי מענה כנגד איום הטילים. באביב 1974 כבר סיפקה רפא"ל מערכת בשם "קורמורן" לשיבוש הטיל. בהתמודדות הבאה של חיל האוויר מול המערכת במלחמת שלום הגליל מערכת ה-SA-6 כבר לא היוותה איום על המטוסים וסוללות SA-6 סוריות רבות הושמדו בה ביעילות ללא כל אבדות במבצע ערצב 19.
מקדונל דאגלס DC-10
היסטוריה
המטוס נבנה על פי מפרט של אמריקן איירליינס כך שיהיה קטן מהבואינג 747 אך יוכל להגיע לאותם מרחקים ולהמריא ולנחות במסלולי המראה קצרים יותר. זהו מטוס בעל כשלים מבניים שגרמו להרג עשרות אנשים.
אדם ליבנה
בשנת 1969 נשלח מטעם רפאל לחברת לוקהיד בניו ג'רזי, ארצות הברית במסגרת חילופי מדענים
עם חזרתו ארצה בשנת 1972 הקים את יחידת סמל"א ברפאל.
מקדונל דאגלס DC-10
היסטוריה
טיסת הבכורה של ה-DC-10 הייתה ב-29 באוגוסט 1970. הוא נכנס לשירות לראשונה באמריקן איירליינס ב-5 באוגוסט 1971 בטיסה בין לוס אנג'לס לשיקגו.
אדם ליבנה
בשנת 1974 נשלח מטעם רפאל לניו-יורק ללימודי הדוקטורט. את תואר הדוקטור קיבל מהמכון הפוליטכני של ברוקלין ניו יורק.
מקדונל דאגלס DC-10
היסטוריה
הלקוחות העיקריים של המטוס בתחילת פעילותו היו שתי חברות אמריקאיות גדולות: אמריקן איירליינס ויונייטד איירליינס.
אדם ליבנה
בשנת 1983 נשלח מטעם רפאל לוושינגטון ארצות הברית, שם עסק בפיתוח תקשורת לוויינים בחברת אינמרסרט.
מקדונל דאגלס DC-10
היסטוריה
מטוסי DC-10 מהגרסה הראשונה יכלו לטוס 6,112 קילומטרים. המטוסים בגרסה ה-30 יכלו לטוס למרחק של 10,010 קילומטרים, והמטוסים מגרסה ה-40 יכלו להגיע למרחק של 9,260 קילומטרים.
אדם ליבנה
כיהן כמרצה באוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה.
מקדונל דאגלס DC-10
היסטוריה
גרסאות 10 ו-30 השתמשו במנועים של ג'נרל אלקטריק, אולם גרסה 40 השתמשה במנועים של חברת פראט & וויטני.
אדם ליבנה
בשנת 1986 נענה לקריאת שר התקשורת אמנון רובינשטיין והושאל מרפאל למשרד התקשורת כמדען ראשי של המשרד. כיהן בתפקידו כארבע שנים.
מקדונל דאגלס DC-10
היסטוריה
ההבדל הגדול ביותר הנראה לעין בין גרסאות המטוסים הוא כני הנחיתה. בגרסה 10 של מטוסי DC-10 ישנם 3 כני נחיתה (אחד מלפנים ושניים מאחור). בגרסאות 30 ו-40 יש ארבעה כני נחיתה שנועדו לפצות על המשקל הרב של המטוס על מנת שלא יצא מכלל שליטה וכן כדי למנוע פיצוץ הגלגלים בעקבות לחץ עליהם.
אדם ליבנה
בשנת 1990 הקים את החברה האזרחית הראשונה של רפאל "כרכום" לתקשורת נישאת. החברה עסקה בפיתוח ושיווק טלפון נייד הפועל באמצעות תקשורת לוויינים
מקדונל דאגלס DC-10
היסטוריה
מטוסי DC-10 תוכננו כך שדלתות המטען נפתחות כלפי חוץ, בשונה ממטוסים אחרים בהם דלתות המטען נפתחות כלפי פנים. כך יכלו להשתמש בדלתות גדולות יותר המאפשרות להכניס מטען גדול יותר למטוס.
אדם ליבנה
בשנים 2009-1997 נתמנה במשרד המסחר והתעשייה כיועץ לתקשורת ומחקרים חדשניים וכבודק מקצועי של מערכות ,FP6, FP5, FP4
מקדונל דאגלס DC-10
היסטוריה
לדלתות היה מנגנון נעילה חזק מאוד על מנת למנוע מכוח חיצוני הנגרם על ידי לחצים מסביב לגוף המטוס לפתוח אותן.
אדם ליבנה
יועץ מדעי ובודק מקצועי של האיחוד האירופי בתוכניות תקשורת לוויינים ורשתות אלחוט - במסגרת המחקרים של האיחוד האירופי.
מקדונל דאגלס DC-10
היסטוריה
בעקבות התרסקות מטוס DC-10 של חברת טורקיש איירליינס בצרפת בשנת 1974, שבה נהרגו כל 347 הנוסעים, והתחקיר שקבע כי הגורם להתרסקות הוא התכנון הלקוי של דלתות המטען שנפתחות כלפי חוץ, חויבה חברת מקדונל דאגלס לתקן את הליקוי.
אדם ליבנה
משנת 1998 ועד 2009 עסק במכון אשר לחקר החלל בטכניון בחיפה בפיתוח לוויינים זעירים הפועלים באמצעות תקשורת לייזר
ליבנה נפטר ב-2009. הותיר אחריו רעיה, פרופ' אראלה ליבנה, וארבעה ילדים.
מקדונל דאגלס DC-10
היסטוריה
למרות ההתחלה הלא נעימה, מטוסי DC-10 הוכיחו את אמינותם והיו אהובים מאוד על ידי המהנדסים, הטייסים והמכונאים. במשך שנות ה-70 מטוסי ה-DC-10 היו מעורבים בלא מעט התרסקויות ונמצאו בהם פגמים רבים. בגלל כל אלה דבק למטוס שם לא טוב. המטוס האחרון יצא מפס היצור בדצמבר 1988 ונרכש על ידי ניגריה איירוייס ב-1989.
תקריות, תאונות והתרסקויות
מטוסי DC-10 הראשונים נאלצו לעבור טיסות ניסוי רבות מאוד במהלך שנות ה-70, בעקבות שורה של תאונות והתרסקויות שגרמו למנהל התעופה האמריקאי לקרקע את כל המטוסים מספר פעמים בגלל סיבות שונות.
הציפור הצבועה
הספר הציפור הצבועה (באנגלית: The Painted Bird) נכתב על ידי יז'י קושינסקי, ויצא לאור בשנת 1965. ב-1966 קיבל את הפרס הצרפתי לספר הטוב ביותר. הספר שווק כסיפור בדיוני, אך הניחו כי הוא מבוסס על חוויה אישית של הסופר. מאוחר יותר הבינו כי הסיפור בדיוני.
קושינסקי נולד ב-1933 להורים יהודיים בלודז' שבפולין, והיה בן שש בזמן הפלישה הנאצית לפולין. זהו ספרו הראשון והוא מבוסס לכאורה על ניסיונו האישי כילד יהודי הנודד ברחבי פולין, אם כי זהותו היהודית של הנער טושטשה בספר. כשני עשורים לאחר הוצאת הספר לאור, התברר כי למעשה העביר קושינסקי את כל ימי המלחמה במסתור אצל משפחה קתולית שדאגה לכל צרכיו. מאז שנת 1957 התגורר קושינסקי בארצות הברית.
ילד בן שש שנקלע לעולם האכזרי של מלחמת העולם השנייה, חווה אירועים מזעזעים וקשים לעיכול. הילד, יתום שנותר לבדו בעולם, נודד בין כפרים פולניים וסופג התעללויות קשות מצד האוכלוסייה הפולנית והנאצית בשל מראהו הצועני. הספר מתאר את אשר עבר על אחד מיני יהודים רבים אשר נקלעו לזוועות השואה.
רקע היסטורי
עלילת הספר "הציפור הצבועה" מתרחשת במזרח פולין בתקופה של מלחמת העולם השנייה בין השנים 1939-1945. במהלך הספר, יז'י קושינסקי, גיבור סיפור זה, נקלע לעולם האכזרי של מלחמת העולם השנייה, חווה אירועים מזעזעים ומחרידים שאינם ניתנים לעיכול.
כמוהו כאלפי ילדים אחרים נשלחו כחלק מניסיונות ההורים לשמור על ילדיהם מפני השלטונות הגרמניים. שכן, לאחר מאורעות ליל הבדולח ואלו שקרו בעקבותיהם גבו את חייהם של יותר מ-100 אלף יהודים.
הספר מתאר את אשר עבר על אחד מיני ילדים יהודים רבים אשר נקלעו לזוועות השואה. בתקופת השואה נספו בעקבות מעשי הנאצים כ-1.2 מיליון ילדים יהודים. לפני המלחמה חיו בפולין כשלושה מיליון יהודים, אחריה נשארו בחיים כמאה וחמישים אלף בלבד.
ממחקרים עולה כי מאז עליית השלטון הנאצי, היה הדור הצעיר חשוף יותר מכל קבוצות הגיל האחרות בעם היהודי לסכנות ורדיפה. "ראיתי טרגדיה שאי אפשר לתאר", זה מה שאמר אחד הילדים הניצולים ל"וועדה ההיסטורית המרכזית".
כחלק מהתוכנית של הנאצים להשמיד את כל יהודי אירופה שמספרם לפני מלחמת העולם השנייה עמד על כ-10 מיליון, הם הגו את "הפתרון הסופי" שמטרתו הייתה לחסל את העם היהודי.
לאור זאת, הילדים היהודים בשואה ניסו למצוא מקום מחסה בכפרים מבודדים ורחוקים.
עד היום, סוגיית הפולנים בחלק שיש להם בשואה והתנהגותם כלפי היהודים בתקופה ההיא עדיין לא ברורה וישנן מחלוקות רבות על כך, שכן פולנים רבים פחדו להחביא אצלם את הילדים היהודים מהחשש שבמידה ויגלו זאת עלולים להרוג אותם. יש כאלו שאף הגדילו לעשות והלשינו על שכניהם שביצעו זאת וכונו "ציידי היהודים". אך למרות זאת, היו פולנים רבים שעשו כל שביכולתם על מנת לעזור לילדים שנמלטו מידי הנאצים. 25% מהאנשים שהוכרו כחסידי אומות העולם הם פולנים. בספר ישנו מקרה אשר ממחיש לנו את המקרים הללו, כאשר יז'י, הילד היהודי, מגיע לכפר נידח, מתחילים להתאסף סביבו גברים ונשים כאחד וסוקלים אותו באבנים עד איבוד הכרתו. כשהתעורר היה הוא כבר בחוותו של איכר בכפר, אילולא אותו האיכר כנראה שהוא לא היה נשאר בין החיים.
סוף הסיפור מתרחש בסתיו 1944, הצבא האדום חודר לשטחיה של פולין ותוקף את הכוחות הגרמניים. הילד מועבר לפנימייה בפולין ונלקח על ידי הוריו בסוף המלחמה. תחילה, יז'י לא רצה ללכת עם הוריו ולא האמין שיהיו אנשים אשר ידאגו לו, הוא מופנם מאוד בתקופה הראשונה ולוקח לו זמן להכיר בעובדה שיהיה לו מקום בטוח לשארית חייו, דבר הממחיש את הנזק הפסיכולוגי הרב שנגרם לניצולים במלחמת העולם השנייה ובפרט לילדים.
יוסף בן-שלמה
יוסף בן שלמה (1930 - 21 באפריל 2007) היה חוקר בתחום הקבלה והפילוסופיה, תחום התמחותו היה הפילוסופיה של הדת, והוא קנה שם עולמי במומחיותו למשנת הפילוסוף ברוך שפינוזה, אשר לכמה מספריו כתב מבואות חשובים. היה מן הידועים בהוגי הדעות הישראלים, ודובר בולט של "גוש אמונים". היה פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. נמנה עם מייסדי אוניברסיטת אריאל בשומרון.
חייו ועמדותיו
יוסף בן שלמה נולד בקרקוב שבפולין בשנת 1930. בגיל 3 עלה לארץ ישראל עם הוריו, והתגורר בין בני ברק לרמת גן. בן שלמה גדל בילדותו בבית ציוני-דתי, ואף היה פעיל בתנועת הנוער של המזרחי. אך בבגרותו בחר לקיים אורח חיים חילוני. עם זאת, הסתייג מאתאיזם, וטען: "פגשתי בחיי רק שני אתאיסטים, כל השאר מכחישים". שכן, שאלת אמונתו האישית באלוהים הייתה לדידו שאלה אינטימית, שסירב לדון בה בפומבי. לפני קום מדינת ישראל לחם ב"הגנה", ולאחר מכן שירת בחטיבת גולני. הוא נישא, ונולדו לו שתי בנות ובן.
בתחילה היה בן שלמה איש שמאל, ולאחר מלחמת ששת הימים נמנה עם החותמים על כרוז המתנגד להתיישבות היהודית בחברון. בעקבות החלטות ועידת חרטום חש שהמאבק בין ישראל ומדינות ערב הוא מאבק קיומי, והצטרף לאנשי "גוש אמונים". הוא אף העתיק את מקום מגוריו ליישוב קדומים שבשומרון, והתגורר שם בדירה צנועה. בן שלמה היה דובר בולט של עמדות "גוש אמונים" ופעולותיו ביהודה, שומרון וחבל עזה. לעמדותיו נתן ביטוי כאשר הוא רואיין פעמים רבות באמצעי התקשורת. לאחר חתימת הסכמי אוסלו טען בן-שלמה, במאמר שפרסם בעיתון "הארץ", כי הסכמי אוסלו מבשרים את קץ הציונות. בין השנים 1990–1992 הגיש בערוץ חינוכית 23 יחד עם ירון לונדון את תוכנית הטלוויזיה "שבעים פנים" שעסקה בפרשת השבוע, ושדרכה נתוודעו רבים למזגו הסוער וללהט האינטלקטואלי שלו. בשנת 1994 הגיש את התוכנית "שיחות ברוח", שבה שוחח עם אנשי מחקר והגות.
בשנותיו האחרונות התמודד עם מחלת הסרטן, ממנה נפטר בג' באייר תשס"ז, בגיל 77. ימים מעטים לפני פטירתו נפרד באירוע מתוקשר ממאות מתלמידיו שבאו לקדומים לבקרו במיטת חוליו.
מפעלו האקדמי והחינוכי
למרות שחשב בתחילה להיות פסנתרן או רופא, החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטה העברית. במקביל לימד ספרות, פילוסופיה ומחשבת ישראל בתיכונים אוולינה דה-רוטשילד והתיכון ליד האוניברסיטה. המפגש שם עם פרופ' גרשם שלום גרם לו לעבור ללימודי קבלה ומחשבת ישראל. גרשום שלום ראה בבן שלמה את ממשיכו, והדריך אותו בעבודת הדוקטורט על ר´ משה קורדובירו. לפי פרופ' יוסף דן, בן שלמה היה היחיד מבין כל תלמידיו של שלום איתו טיפח קשרים אישיים וכי "אצלו ראה משהו שמעבר לתלמיד". את הדוקטורט קיבל בשנת 1964.
בן שלמה השתלם באוניברסיטת אוקספורד, ולאחר מכן לימד כעשר שנים במחלקה לפילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית, והיה חוקר ב"מכון ללימודים מתקדמים על שם טרומן". בין השנים 1976–1997 שימש כמרצה בחוג לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב, ותקופה ארוכה אף שימש כראש החוג. שימש גם כפרופסור אורח בקתדרה ללימודי היהדות באוניברסיטה של אוניברסיטת מרילנד, ובמחלקה ללימודי הדתות באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
ב-1982 היה ממקימי המכללה האקדמית יהודה ושומרון באריאל שמאז הפכה לאוניברסיטה, ובשנת 2006 הוענק לו כאות הוקרה תואר "יקיר המכללה".
תקופה מסוימת לימד קצינים בכירים בצה"ל מחשבת ישראל במסגרת המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. בשנת 1997, לאחר שיצא לגמלאות ממשרתו באוניברסיטת תל אביב, ויתר על שנת שבתון בחוץ לארץ, והחל להקדיש את זמנו להוראת פילוסופיה כללית ויהודית לנערים ונערות לפני גיוס במכינות הקדם-צבאיות. תחילה שימש כמנהל פדגוגי וכמורה לפילוסופיה כללית ויהודית ולתולדות הציונות במכינה בקיבוץ מיצר שבגולן. לאחר שנה החל ללמד במכינת גליל עליון בראשות יוסי ברוך, ובמכינה לדתיים וחילוניים בעין פרת בראשות ארז אשל המחשיב עצמו כתלמידו לענייני חינוך. בעבודתו החינוכית במכינות שקד בן שלמה להרחיב את השכלתם של התלמידים, ולגעת בבעיותיהם הקיומיות, כדי שיהיו להם הכלים להפעיל מחשבה עצמאית.
אחד מתלמידיו הבולטים היה פרופ' שלום רוזנברג, ששיעוריו של בן שלמה הזינו את אהבתו לפילוסופיה. לתלמידיו אמר: "אדם צריך לבחור מה ישאיר אחריו - ספרים או תלמידים. אני העדפתי ללכת לכיוון התלמידים. אני גם חושב שאני מדבר טוב יותר מכפי שאני כותב". תלמידיו הגישו את מועמדותו לפרס ישראל על מפעל חיים, אך הוא לא זכה.
אורוש ז'ון
אורוש ז'ון (בסלובנית: Uroš Žun; 6 במרץ 1903 – 4 במאי 1977, לובליאנה שבסלובניה) היה קצין במשטרת הגבולות ביוגוסלביה, מחסידי אומות העולם, הציל במלחמת העולם השנייה 16 נערות יהודיות מרחבי גרמניה ואוסטריה ממוות בידי הנאצים.
קורות חיים
אורוש ז'ון נולד ב-6 במרץ 1903 ברדובליצ'ה, יוגוסלביה, להורים ולנטין ואולגה ז'ון. בשל עבודת אביו, המשפחה נדדה רבות בצעירותו. בשנים 1910–1914 התגוררו בווינה, ובשנת 1918 כשחיו בעיר לובליאנה שביוגוסלביה, נפטר האב. אורוש הצעיר התמיד בלימודיו למרות קשיי המשפחה, סיים לימודי משפטים ועסק בשירות הציבורי.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
בין השנים 1938 ל-1941, שימש אורוש כקצין במשטרת הגבולות ליד העיירה מריבור. עיירה זו, הנמצאת באמצע הדרך בין וינה לטריאסטה, הייתה נקודת מעבר חשובה עבור פליטים יהודים שברחו מהמשטר הנאצי בגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה, ליוגוסלביה על מנת להגר בסופו של דבר לארץ ישראל וליעדים אחרים.
ז'ון בחר לפרסם ביישוב את החלטתו לאפשר לנערות לחצות את הגבול, מתוך ניסיון לייצר תמיכה בקרב התושבים המקומיים ובניגוד לדעת השלטון. עם התקדמות הכוחות הגרמנים ליוגוסלביה, נמלטו אורוש, אשתו ובנם לעיר זאגרב שם הסתתרו. כאשר הכוחות הגרמניים חצו את הגבול ליוגוסלביה והגיעו לעיירה מריבור, נודע להם דבר העבירה של ז'ון וההד הציבורי לה זכתה. הם הוציאו צו מאסר לאורוש ז'ון, והבטיחו פרס של 10,000 מארק למי שיתרום להסגרתו. אף על פי שרבים מתושבי מריבור ידעו כי אורוש הציל את הנערות וחלקם אף ידעו היכן הוא מסתתר בזאגרב, איש לא שיתף פעולה עם הגרמנים, ואורוש לא הוסגר.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה, עברו אורוש ובני משפחתו לגור בעיר טריאסטה. שם, בזכות שליטתו של אורוש בשמונה שפות, קיבל עבודה בעיתון כבודק לשוני. בהמשך עבר להתגורר בעיר לובליאנה, שם שימש כמורה בבית ספר תיכון והיה אהוב על ידי תלמידיו.
בתקופה זו נחקר אורוש פעמים מספר על ידי המשטרה החשאית בחשד ששיתף פעולה עם המודיעין הבריטי והאמריקאי. אורוש הכחיש את החשדות. עם זאת, אשתו סיפרה בדיעבד כי בעת שהותם במריבור, זכורות לה פגישות עלומות של אורוש עם גורמי מודיעין.
הכרה והנצחה
ב-7 ביוני 1986, הוכר אורוש ז'ון כחסיד אומות העולם. הטקס התקיים בשנת 1987 בלובליאנה, ובו השתתפו רוב הבנות שהציל, שהיו כבר סבתות עם ילדים, נכדים ונינים. התעודה נמסרה לבנו איגור ושמו נחקק בקיר חסידי אומות העולם שביד ושם. על פרס חסיד אומות העולם שהוקדש לו, חקוקות המילים "כל המציל נפש אחת כאילו הציל עולם ומלואו".
בשנת 2012, הקימה הרשות המקומית ברדובליצ'ה, סלובניה, לוח זיכרון במקום הולדתו של אורוש ז'ון (Uroš Žun).
קונצ'רטו מס' 5 (הקיסר) של בטהובן
את הכינוי "הקיסר" ליצירה העניק המלחין האנגלי ממוצא גרמני יוהאן בפטיסט קרמר.
הפרק הראשון של הקונצ'רטו מס' 5 ארוך במיוחד - 21 דקות. עולה עליו באורכו רק הפרק הראשון של הקונצ'רטו לכינור, שמשכו 25 דקות. פרק הפתיחה של הקונצ'רטו מס' 4 נמשך כ-20 דקות.
ניתוח היצירה
היצירה מתחילה בשלושה אקורדים של כל התזמורת, כל אחד מלווה בקדנצה קצרה, בעלת אופי אלתורי אבל כתובה בפרטיטורה. הקדנצות הקצרות האלה מופיעות מדי פעם במהלך היצירה. במעבר מן התקופה הקלאסית לרומנטית, החלו מלחינים לערוך ניסויים בהצגת המוזיקה בכלי סולו. בטהובן כבר עשה זאת פעם, בקונצ'רטו הרביעי לפסנתר, אבל תצוגת הפסנתר המונומנטלית ביצירה הנוכחית, הנמשכת קרוב לשתי דקות בלי להביא חומר תימאטי, מבשרת קונצ'רטי עתידים, כמו הקונצ'רטו לכינור של מנדלסון או הקונצ'רטו לפסנתר בסי במול מינור של צ'ייקובסקי.
הפרק הראשון מתעתע במורכבותו. על אף השימוש הנעשה בו באקורדים פשוטים, כולל נושא שני, הבנוי כמעט כולו מאקורדים של טוניקה ודומיננטה, הוא מלא טרנספורמציות תימאטיות מורכבות. המורכבות מתעצמת ברגע שהפסנתר נכנס בנושא הראשון, כיון שחומר התצוגה חוזר בווריאציות מורכבות פי כמה, תצורות וירטואוזיות, אקורדים בשינויים מורכבים והנושא השני נכנס בסי מז'ור.
מלבד הקדנצות הפותחות, הפרק נאמן למבנה הסונאטה משולשת הנושאים, שבטהובן אימץ כסמלו המסחרי בכתיבת קונצ'רטו. התצוגה התזמורתית היא תצוגת סונאטה טיפוסית של שני נושאים, אבל "התצוגה השנייה" עם הפסנתר חוגגת בנושא שלישי וירטואוזי בסיום, השייך בלעדית לכלי הסולו. בטהובן עושה זאת ברבים מן הקונצ'רטי שלו. הקודה בסיום הפרק ארוכה למדי, ושוב, כטיפוסי לבטהובן, משתמשת בנושא הראשון הפתוח וחותמת אותו ליצירת סיום משביע רצון.
דוגמה לטבעו ההרואי של הפרק אפשר אולי למצוא בקטע בפיתוח, שם מתנהל לכאורה קרב בין הפסנתר לתזמורת - קרב המסתיים בניצחון הפסנתר.
הפרק השני הוא בסי מז'ור, והשלישי הוא רונדו של סונאטה במי במול מז'ור. הפרק השני מפורסם במעבר לפרק השלישי ללא הפסקה, כאשר סי בודד בבסונים יורד לפתע בחצי טון לסי במול, הדומיננטה של מי במול.
הפרק השלישי הוא רונדו בשבעה חלקים (A-B-A-C-A-B-A). תחילה הסולן מנגן את הנושא הראשי החגיגי, ולאחר מכן חוזרת עליו התזמורת במלואה. חלק ה-B של הרונדו מתחיל עם כניסתו המחודשת של הסולן עם סולמות. חלק ה-C ארוך יותר והוא מציג את הנושא הראשי מ-A בשלושה סולמות שונים ובווריאציות. לאחר חזרה נוספת על חלקים A ו-B ישנו דיאלוג קצר בין הפסנתר לתזמורת המבוסס על הנושא הראשי בצורת קריאה ותגובה. לאחר מכן התזמורת חוזרת בווריאציה על הנושא הראשי של חלק A ואז מתחיל החלק המסיים שבסופו קדנצה קצרה של הסולן שהתזמורת עונה עליה בטוטי חזק המסיים את הפרק.
בילבי
שמה של בילבי
במקור השוודי נקראת בילבי "פיפי ארך גרב" (Pippi Långstrump) – שמה המלא הוא "Pippilotta Viktualia Rullgardina Krusmynta Efraimsdotter Långstrump", הכולל מספר משחקי מילים כגון "קרוסמינטה" שהוא מנטה ותורגם בצורות שונות: "גילגיגונדה ויקטואליה וילונונת פטרוזיליה בת אפרים גרב-גור" בתרגומה של אביבה חיים, ובתרגומה של דנה כספי משנת 2009: "בילבילוטה צידניה וילון-גלילה נענע-מסולסלה בת אפרים גרב-ברך". בשמה המקוצר ידועה הילדה כ"בילבי גרב-ברך" או "בילבי בת-גרב". בתרגום לעברית של סדרת הטלוויזיה השוודית משנות ה-70 כונתה "בילבי לא-כלום". בדיבוב העברי של הסרט המצויר מ-1997 בתרגומה של שפרירה זכאי נקראה "בילבילולה מולקולה מנקת-ארובות רוחצת-חלונות בתו של אפרים ארך-גרביים" או בשמה המקוצר כ"בילבי ארוכת הגרב". בדיבוב העברי של הסדרה המצוירת המבוססת על הסרט מ-1997 בתרגומו של שרון כהן נקראה "בילבילוטה דליקטזה בת גרב, בתו הקטנה של אפרים לא-כלום" או בשמה המקוצר, הזהה לסדרה מ-1969, "בילבי לא-כלום".
ההקשר השלילי בעברית של המילה "פיפי", שבשוודית משמעה ציוץ של ציפור, חייב את המתרגמים לשנות את שמה של הילדה. בתרגום הראשון לעברית של אביבה חיים שיצא לאור בשנת 1956 כונתה הילדה "גילגי". כאשר הופק סרט, היה צורך בשם הנהגה באופן דומה ויזואלית – באמצעות עיצורים דו-שפתיים, כך שיהיה דומה לתנועת השפתיים של הדמויות. לכן, במהדורות הספר שיצאו בתרגומים שונים משנות ה-70 ואילך, עבר השם שינוי נוסף, לשם "בילבי".
עלילה
בילבי היא ילדה כבת תשע, ששערה הג'ינג'י אסוף בשתי צמות כה הדוקות עד שהן בולטות מצדי ראשה. פניה מנוקדות בנמשים, שמלתה מטולאת, והיא גורבת שני גרביים שונים זה מזה, ונועלת נעליים הגדולות בהרבה מכפי מידתה.
בילבי מתיידדת עם ילדי השכנים, טומי ואניקה סטרגרן. השלושה מבלים בהרפתקאות רבות. אמם של טומי ואניקה, גב' סטרגרן, מסתייגת בתחילה מהתנהגותה יוצאת הדופן והבוטה של בילבי, המורדת בסמכות ולועגת למבוגרים, בהם גב' סטרגרן וחברותיה, אך לבסוף היא מבינה כי בילבי לא תסכן את ילדיה, וכי היא מעריכה את ידידותה עם ילדי משפחת סטרגרן מעבר לכל דבר שבעולם.
בילבי אינה הולכת לבית הספר ואינה נתונה למשמעתו של איש. כאשר טומי ואניקה משדלים אותה להגיע אל הכיתה ולנסות ללמוד שם, היא אינה מסתדרת עם הכללים הנהוגים בכיתה. עם זאת היא ניחנה בהיגיון בריא ובחוש צדק מפותח. היא מראה כבוד למבוגרים המתייחסים אליה ואל חבריה בכבוד ובהוגנות, אך מזלזלת ובזה למבוגרים המפעילים את סמכותם מבלי לכבד את הילדים. בילבי נוהגת להפליג בגוזמאות, אך רבות מהן מתבררות כאמת לאמיתה בסופו של דבר. כך, היא טוענת כי היא הילדה החזקה בעולם, אך כשמגיע הקרקס לעיירה היא מנצחת את "אדולף החזק", הקורא לכל תושבי העיירה להתמודד עמו. היא מנצחת גם גנבים שחדרו לביתה על מנת לגנוב את אוצרה, מארחת בעלי חיים נטושים, משחקת תופסת ומנצחת את השוטרים שבאו לקחת אותה לבית היתומים, ורוכשת את אמונם של המבוגרים כשהיא מצילה ילדים משריפה שפרצה בעיירה.
אביה של בילבי הוא רב החובל אפרים גרב-ברך (תורגם גם: אפרים גרב-גור). ממנו ירשה בילבי את חוזקה הרב. הוא היחיד בעולם המסוגל להתמודד עמה בתחרות של כוח. הוא רכש את וילה וילקולה על מנת שיהיה לבילבי בית לגור בו כאשר הוא מפליג בימים עם ספינתו. על אף שבילבי היא גם מלחית מעולה, היא הסכימה לגור בבית, ולא לחיות חיי יורדת ים, לאחר שאביה אבד בים. בילבי האמינה תמיד כי הוא עדיין חי, כי נסחף לאי בודד, ושם נהיה למלכם של הילידים, וכי יום יבוא והשניים ייפגשו.
בספרי ההמשך מסתבר כי אכן, אביה של בילבי נסחף לאי בודד, ושם הפך ל"צ'יף הלבן השמן" ומלך על הילידים. הוא שב לשוודיה על מנת להביא עמו את בילבי אל הים הדרומי, אך היא גילתה שהיא קשורה לבית ולידידיה החדשים טומי ואניקה, והחליטה להישאר ולגור בבית, על אף שלעיתים היא מפליגה בחברת ידידיה ואביה בספינתו של האב.
נסיבות כתיבת הספר
הספר הוא ספרה הראשון של לינדגרן. לפני פרסום הספר עבדה כקצרנית בסטוקהולם, וזאת לאחר שגדלה בחווה באזור הכפרי של שוודיה. כתיבת הספר החלה כשבתה של לינדגרן, קארין, ביקשה ממנה, בשנת 1941, שתספר לה על "פיפי גרב-ברך", כששכבה חולה בדלקת ריאות. לינדגרן החלה לספר סיפורים על הדמות הדמיונית שהמציאה בתהּ, וראתה כי תגובות הילדה וחבריה, להם סופר הסיפור, הן חיוביות, והחליטה לנסות ולהוציאו לאור. בשנת 1944 העלתה את הסיפור על הכתב ושלחה אותו לאחד המוציאים לאור הגדולים בשוודיה, בונייר. לאחר זמן מה שב אליה הספר בדואר בלוויית מכתב דחייה סטנדרטי. לינדגרן לא אמרה נואש. לאחר שסיפור נוסף שכתבה זכה בפרס שני בתחרות ספרותית שארגן מוציא לאור בשם ראבן וסיוגרן (Rabén & Sjögren), ערכה מחדש את הספר, קיצצה ממנו קטעים, ושבה ושלחה אותו לתחרות בשנה שלאחר מכן (1945). הספר זכה במקום הראשון, יצא לאור בהוצאת ראבן וסיוגרן והיה להצלחה מיידית.
ב 2016 הופק סרט תיעודי חדש על לינדגרן. בסרט מספרת נכדתה על בנה שמחוץ לנישואים של סבתה, שהוא אביה של הנכדה (לבד מבנה הייתה ללינדגרן בת נוספת). בסרט נטען שלילדותו של בנה, שנמסר למשפחת אומנה בדנמרק, הייתה השפעה רבה על יצירתה של לינדגרן.
ניתוח ספרותי וביקורת
בילבי שבתה את לבם של ילדים בזכות עצמאותה והרפתקנותה. היא ממשיכה בכך מסורת של ספרי ילדים המציגים דמות חיובית של יתום עצמאי, מוטיב ספרותי המאפשר לסופר כתיבת עלילה שבה הילד משוחרר ממגבלות עולם המבוגרים ומהמציאות הרגילה.
בילבי היא ילדה חופשית, משוחררת ממשמעת וממחויבות, החיה חיים עצמאיים מבלי שאיש יאמר לה מה לעשות. בכך היא מסמלת את תשוקתו הטבעית של הילד לעוצמה ולשליטה בעולם הסובב אותו. בילבי, בעלת המשאבים הכספיים הבלתי מוגבלים והכוח הפיזי הרב, היא התגשמות החלום הילדותי. היא אינה מודל לחיקוי, אלא הימלטות דמיונית מהכבלים והמגבלות שבעולמו של הילד. משמעות רבה יש לעובדה שניצחונותיה של בילבי, הילדה, הם לרוב על דמויות גבריות חזקות.
בילבי הושוותה לדמויות יתומים אחרים, שהופיעו בספרות הילדים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, כגון אן שרלי, גיבורת "האסופית", או ג'רושה אבוט, הגיבורה של "אבא ארך רגליים". בניגוד להן בילבי מורדת בסמכות, אינה מקבלת את חוקי החברה, וגאה בהופעתה החיצונית יוצאת הדופן. היא הושוותה פעמים רבות לגיבורים אהובים אחרים בספרות הילדים כפיטר פן או תום סויר, אך לעיתים קרובות היא מושווית לאליס, גיבורת "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות". כאליס, היא אדם המגיע לעולם זר ומוזר לו, ועליו ללמוד את כלליו. אך בניגוד לאליס הקונפורמיסטית והמחונכת, המגיעה לעולם שכלליו כאוטיים, מביאה בילבי התנהגות כאוטית לעולם השואף לסדר. בכך, למעשה, בילבי היא אליס במהופך.
עם הופעתו בדפוס התקבל הספר בהתלהבות על ידי המבקרים המובילים בשוודיה. הספר נמכר במהדורות רבות, ובסמוך להופעתו הוקרא ברדיו והומחז. ב-1946 אף קיבלה לינדגרן פרס מטעם העיתון החשוב "סבנסקה דאגלבדט". באוגוסט 1946 נשמע קול בודד של מבקר חשוב בשם פרופסור יון לדנקוויסט, שכתב בעיתון אפטונבלאדט כי הספר הוא מגעיל, לא טבעי ופוגעני, ואין לחשוף אליו ילדים. הביקורת זכתה לפרסום רב בדיוק בעת שהספר השני יצא לאור. אך לאחר צאת הספר השלישי הוכרע הוויכוח, וסדרת הספרים התקבלה כיצירת מופת בתחום ספרות הילדים.
מחקר שהתפרסם באוניברסיטת גטבורג בשנת 2011, על ידי אווה וולסטרומס (בשוודית Eva Wahlströms), עורך לראשונה השוואה בין הכתיבה לילדים של אסטריד לינדגרן לבין זו של הסופרת והעיתונאית השוודית אסתר בלנדה נורדסטרום, שהחלה לפרסם סדרת ספרים על ילדה שובבה בשם אן-מארי לינדלוף כבר בשנת 1919. עד להופעת המחקר, נחשבה שנת 1945, כשנת ההופעה של סוגה חדשה בספרות הילדים בשוודיה. באותה שנה הופיעו מספר ספרים המתארים דמות נערית רעננה ומשוחררת, כשהבולטת ביניהם היא פיפי לנגסטרומפ של אסטריד לינדגרן. ספרה נחשב לחדשני הודות לדמות הילדה החופשית, המורדת בעולם המבוגרים ובחוקי הנימוס הנוקשים. החוקרת אווה וולסטרומס הניחה כי הדמות החדשה הזאת לא הגיעה ללא רקע מוקדם. לאחר קריאה נרחבת בספרות ילדים מהתקופה שבין מלחמות העולם היא גילתה כי כבר אחרי מלחמת העולם הראשונה תוארו בספרות השוודית דמויות כמו פיפי. היא ערכה ניתוח מפורט והשוותה בין פיפי של אסטריד לינדגרן לבין אן-מארי לינדלוף של אסתר בלנדה (וכמו כן לדמות מספריה של הסופרת הדנית קארין מיכאליס). הניתוח ההשוואתי של וולסטרומס מראה כי הדמויות הראשיות בספריהן של אסתר בלנדה ומיכאליס, ובאותה מידה פיפי לנגסטרומפ עוסקות בילד השובר נורמות ועצמאי. החוקרת מציגה במחקרה מגוון רחב של מאפיינים משותפים המביאים אותה למסקנה כי אסתר בלנדה היא למעשה החלוצה בתחום זה, והתפיסה כי 1945 הייתה השנה בה נולד ספר הילדים המודרני אינה רלוונטית עוד.
הספרים שנכתבו והצלחתם המסחרית
לינדגרן כתבה בשנות ה-40 שלושה ספרי "בילבי", המהווים את הבסיס לסדרה. ספרים אלו אוירו בידי המאיירת אינגריד ואנג ניימן שאיוריה הפכו למזוהים עם הסדרה:
במהלך השנים יצאו ספרי תמונות רבים של בילבי, המבוססים לרוב על שלושת הספרים הראשונים, ומיועדים לקהל קוראים צעיר מאוד. ספר חדש, בשם "בילבי גרב-ברך ושוד עץ חג המולד" (Pippi Långstrump har julgransplundring) המיועד לקוראים בני 6 - 9 הנמצאים בראשית הקריאה, יצא לאור בשנת 1979.
הספרים תורגמו ליותר מ-60 שפות, ובהן עברית. נתונים שמסר המו"ל הגרמני של הספרים, בשנת 1988, מעלים כי הספרים נמכרו עד לשנה זו ב-4 מיליון עותקים בגרמניה ובלמעלה מ-40 מיליון בעולם כולו. בשנים שחלפו מאז לא דעכה הפעילות המו"לית סביב הספרים, והם ממשיכים להיות מופצים בשפות רבות. מהדורה חדשה, שבה החליפו ציוריה של המאיירת לורן צ'יילד את ציוריה ה"קלאסיים" של ואנג ניימן, יצאה לאור באנגלית בשנת 2007, ולאחר מכן יצאה לאור בשפות שונות נוספות, ובהן בעברית בשנת 2009.
תרגומי הספרים לעברית
הספר הראשון בסדרת "בילבי" תורגם מספר פעמים לעברית, כאשר התרגום הראשון, משנת 1956 של אביבה חיים, בו כונתה הגיבורה "גילגי", כלל אף מספר פרקים מספרי ההמשך, "בילבי עולה על הסיפון" ו"בילבי בים הדרומי". ספרי "בילבי" שיצאו בשנות ה-70 היו למעשה קטעים מהספר הראשון, שפורק לכמה ספרים קטנים. תרגומה של דנה כספי משנת 2009 הוא תרגום מלא ורציף של הספר הראשון בסדרה, ללא השמטות או תוספות. תרגום זה לווה באיוריה של לורן צ'יילד, שהחליפו את איוריה הקלאסיים של אינגריד ואנג ניימן שליוו את הספרים הקודמים.
להלן רשימת התרגומים השונים לעברית של ספרי אסטריד לינדגרן העוסקים בבילבי:
עיבודים למדיות אחרות
ספריה של לינדרגן עובדו לסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה, מחזות ותסכיתי רדיו.
הסרט "בילבי גרב-ברך" משנת 1949
בשנת 1949 צילם הבמאי השוודי פר גונוואל גרסה לסיפורה של בילבי, בה כיכבה ויוויקה סרלשיוס בת ה-26 כבילבי. הסרט כמעט שאינו מוצג בשוודיה, אם בשל הסתייגותה של לינדגרן ממנו, שכן גונוואל מצא לנכון להוסיף סצינות שלא היו במקור הספרותי, ואם בשל סצינות הנתפסות כגזעניות, למשל הסצנה בה מגיע אביה של בילבי מאי הילידים, ועמו ילידים כהי עור.
הסדרה "בילבי" משנת 1969
בשנת 1969 החל שידורה של סדרת טלוויזיה העוסקת בעלילותיה של בילבי. לינדגרן, שלא הייתה מרוצה מהתסריט של הסרט מ-1949, כתבה בעצמה את התסריט, ונעזרה בבמאי אולה הלבום, שעיבד בעבר סיפורים רבים של לינדגרן למסך. ההפקה הייתה גרמנית-שוודית משותפת, וחלק מהשחקנים הם גרמנים. בתפקיד הראשי הופיעה השחקנית אינגר נילסון המזוהה עם תפקיד זה, והייתה בת 10 בעת שהחלו צילומי הסדרה.
לאחר סיום שידור הסדרה היא נערכה מחדש והוצגה בקולנוע בארבעה סרטים, שמהווים חיבור של סצינות מהסדרה עצמה:
ב-1973 שודרו פרקי הסדרה בטלוויזיה הישראלית. הסדרה שודרה בשעה המיועדת לילדים, כשהיא מדובבת, דבר שלא היה מקובל באותה התקופה, שבה שודרו סדרות ילדים זרות כשהן מלוות בכתוביות. את שיר הפתיחה "אני בילבי לא-כלום, אני מקפצת הופה היי" שרה נורית לפקוביץ אמיר שגם דיבבה את בילבי, וכן השתתפה בכמתרגמת, מעבדת וכמדבבת שפרירה זכאי. הסדרה זכתה לפופולריות רבה.
רשימת הפרקים ושמם העברי:
1. בילבי עוברת לביתה החדש 2. בילבי עורכת קניות 3. בילבי מוזמנת למסיבה 4. בילבי מזמינה את הילדים לטיול 5. בילבי מקבלת אורחים 6. בילבי הולכת ללונה-פארק 7. השלג הראשון 8. ההכנות לחג 9. בילבי מחפשת ספונק 10. טיול בכדור פורח 11. מסע אל אי בודד 12. אבא אפרים בא לבקור 13. בילבי מתכוננת להפלגה 14. בילבי יוצאת להציל את אביה 15. בילבי מצליחה לחדור למצודת שודדי הים 16. בילבי פוגשת את אביה 17. הבריחה מהאי ומציאת האוצר 18. בילבי ואביה עוזבים את טקה טוקה 19. משוטטים עם בילבי (חלק ראשון) 20. משוטטים עם בילבי (חלק שני) 21. משוטטים עם בילבי (חלק שלישי)
עיבודים לתיאטרון
ספרי בילבי הומחזו והועלו על הבמה כמעט מהיום בו נכתבו. בישראל עלו מספר הפקות, ובין היתר הפקה של "תיאטרון פילפלון ירוק" בשנת 1963 בשם "גילגי", בכיכובה של רינה נתן בת ה-11,גרסה שעלתה בחנוכה 1999 (וחודשה ב-2005) בהפקת ציפי מייזלר ובכיכובה של דנה דבורין, גרסה נוספת שעלתה בשנת 2008 בהפקת גלעד פרלמן ובכיכובה של מירב פלדמן וגרסה נוספת שהופקה בשנת 2019 ב"תיאטרון תל אביב" בכיכובה של נלי תגר.
תסכיתי רדיו
במהלך שנות ה-60, בין 1961 ל-1967, שידר קול ישראל מספר תסכיתים על פי הספר "גילגי", ובין היתר שודרו התסכיתים במסגרת "התוכנית לאם ולילד" שהייתה פופולרית מאוד.
אבינו מלכנו
{{פירושונים|
ראו גם
}}
משרד ההגנה (מולדובה)
משרד ההגנה (בליטאית: Ministerul Apărării) הוא משרד בממשלה המולדובית, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של מולדובה. בראשו עומד השר, חבר הממשלה. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של הכוחות המזוינים הלאומיים של מולדובה, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לנשיא אשר משמש כמפקד העליון של הכוחות המזוינים. ראש המטה הכללי מדווח ישירות לשר.
בימיה הקצרים של הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית לא נוסד משרד ממשלתי אשר עסק בענייני הביטחון של המדינה. אלו טופלו בידי איש צבא שקיבל את התואר "המנהל הכללי של הכוחות המזוינים". משרד ההגנה המולדובי הוקם לראשונה ב-1992 לאחר התפרקות ברית המועצות. אנטוליה נוסאטי מכהן כשר ההגנה מאז 6 באוגוסט 2021.
דיבי קנוד
קורות חיים
דיבי קנוד נולד בשם קנוד אולסן במרץ 1915 בווראפ, דנמרק. הוא גדל בעיר רנדרס שבחצי האי יוטלנד. אביו היה בעל חנות דפוס, ואחרי לימודיו בבית הספר, קנוד התמחה בטיפוגרפיה. התחביב האהוב עליו היה שיט. כשמלאו לו 18, קנוד גויס לשירות צבאי חובה, וועדה צבאית שיבצה אותו לשרת כשומר ראשו של המלך הדני. לאחר סיום שירותו ולאחר הפלישה הגרמנית למדינה, ב-9 באפריל 1940 קנוד הצטרף כקצין למשטרה הממלכתית של דנמרק.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
קנוד לקח חלק בפעילות המחתרת הדנית בקופנהגן, שפעלה להפצת מידע על המלחמה באמצעות עיתונים לא חוקיים ותמונות, בפעולות חבלה והברחת נשק. באוקטובר 1943, הנאצים הורו לאסוף את כל יהודי דנמרק. בשלב זה, קנוד התחיל לעזור לשירות הפליטים הדני-שוודי, שסייע לפליטים שברחו מהנאצים. המחתרת בשורותיה פעל, סייעה להעברת 1888 אנשים מדנמרק לשוודיה, רובם הגדול יהודים, ביניהם גם טייסים נטושים של בעלות הברית. קנוד עצמו סייע בהעברת יהודים לנמל נורדהבן בקופנהגן ובהעלתם לסירות דיג שהפליגו לשוודיה. בנוסף, בתוקף תפקידו כקצין משטרה, קנוד הצליח להדוף את הפקחים הגרמנים. לאחר מכן קנוד סייע בהעברת מכתבים אישיים של רבים שכבר הגיעו לשוודיה ובהעברת מידע לאנשי המחתרת הדנית שעבדו מתוך שוודיה. בעקבות דיווח על פעילות אנטי-גרמנית, קנוד נאלץ לשמור על פרופיל נמוך ולהשתמש במספר שמות. למרות הסכנה הוא המשיך בפעילותו, ועד סוף המלחמה במאי 1945 הוא הצליח להעביר משלוחים כמעט יום יומיים למען המחתרת.
לאחר המלחמה
קנוד היגר לארצות הברית ב-1957. תחילה ניהל חברת יבוא קטנה בניו יורק, ואז עבד כטיפוגרף בבית דפוס. הוא נשא אישה ממוצא דני, עבר להתגורר בסן פרנסיסקו ולזוג נולדה בת אחת.
הכרה והנצחה
קנוד זכה לתוארי כבוד מארצות הברית ובריטניה על פעילותו במחתרת הדנית, שסייעה בין היתר לטייסי בעלות הברית. ב-21 בדצמבר 2004, דיבי קנוד הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם בטקס בסן פרנסיסקו.
קן הסנונית
קן הסנונית (אוקראינית Ластівчине гніздо; רוסית Ласточкино гнездо; טטרית של קרים Qarılğaç yuvası) הוא מבנה שטות הניצב על צוק אורורה (Аврора) דרומית-מערבית ליאלטה שבחצי האי קרים, אוקראינה, והצופה אל הים השחור מגובה של 40 מטר. אורכו של המבנה הוא 20 מטר ורוחבו עשרה מטרים. בקומתו הראשונה מבואה ושני חדרים וגרם מדרגות מוביל אל חדר נוסף במגדל. מרפסת תצפית מקיפה את המבנה מכל צדדיו.
המבנה הוקם בסגנון התחייה הגותית במקום בו ניצב קודם לכן מבנה עץ משנת 1895 לערך. הוא נבנה בשנים 1911-1912 על ידי הברון פון שטיינהל (von Steinhel), גרמני-בלטי שהתעשר בעסקי הנפט, ותוכנן על ידי האדריכל ליאוניד שרווד. פון שטיינל מכר את המבנה והוא היה למסעדה עד 1917, ולאחר מכן שימש רק כאטרקציה תיירותית. המבנה נסגר בשנת 1927 לאחר שצוק אורורה ניזוק ברעידת אדמה, ונותר סגור לקהל משך כארבעים שנים. הוא שופץ ב-1968 והצוק חוזק בבטון, ומאז 1975 פועלת בו מסעדה איטלקית.
מקנזי (נהר)
נהר מקנזי (באנגלית: Mackenzie River; בשפת הסלייבי : Deh-Cho, מילולית "נהר גדול"; באינוביאלוקטון : Kuukpak מילולית "נהר גדול"; בצרפתית: Fleuve (de) Mackenzie) הוא מערכת נהרות מרכזית המנקזת את האגן הצפוני-מערבי של יבשת צפון אמריקה. אגן הניקוז שלו הוא הגדול ביותר בקנדה ושני בצפון אמריקה רק לאגן הניקוז של מערכת הנהרות מיסיסיפי-מיזורי. אורכו של נהר המקנזי 4,241 קילומטרים ושטח אגן הניקוז 1,805,200 קמ"ר.
מוצא נהר המקנזי בנהר פינליי הנשפך לאגם ויליסטון ממערב להרי הרוקי והוא זורם צפונה לאורך צפון קנדה ונשפך לים בופור באוקיינוס הקרח הצפוני. באופן רשמי נהר המקנזי עצמו מתחיל בימת העבדים הגדולה ואורכו 1,649 ק"מ. רוחב הנהר כ-1.5 עד 3 ק"מ ובחלקים מסוימים אף 5 עד 6 ק"מ. הדלתה של הנהר באורך 190 ק"מ ורוחבה 80 ק"מ על קו החוף בים בופור.
בחלקו העליון נשפכים למקנזי כמה נהרות גדולים ובהם ליארד המנקז 277,000 קמ"ר, פיס המנקז 302,000 קמ"ר ואתבסקה המנקז 95,000 קמ"ר. בתחומי אגן הניקוז של הנהר גם כמה ימות גדולות. ימת העבדים הגדולה ששטחה 28,555 קמ"ר, ימת הדובים הגדולה ששטחה 31,325 קמ"ר וימת אתבסקה ששטחה 7,922 קמ"ר.
הנהר נקרא על שם מגלה הארצות אלכסנדר מקנזי אשר חקר אותו בדרכו מערבה לאוקיינוס השקט ב-1789.
חצי האי קיאי
חצי האי קִיאִי (ביפנית: 紀伊半島, "קיאי האנטו") הוא אחד מחצאי האיים הגדולים באי הונשו שביפן. חצי האי כולל את מחוז וקאיאמה וחלקים מהמחוזות אוסקה, נארה ומיה. מפרץ אוסקה ומיצר קיאי שוכנים ממערב לחצי האי, ומדרום וממזרח לו נמצא האוקיינוס השקט.
על האתרים החשובים בחצי האי נמנים:
בשנת 2004 הכריז ארגון אונסק"ו על שלושה מהאתרים כאתרי מורשת עולמית: ההכרזה מתייחסת גם להרים המיוערים שסביב שלושת האתרים ולדרכי העולים לרגל המובילות אליהם.
אהרון אלדו זוהר
אהרון אלדו זוהר (נולד ב־4 באפריל 1939) הוא איש צבא ומנהל ישראלי, כיהן כראש המטה של פיקוד מרכז בדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה
אלדו נולד בבנגאזי שבלוב, כבנם הצעיר של מיסה לבית ג'רבי ופנחס זוארץ. ב-14 בנובמבר 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, נהרגו אביו ושניים מאחיו מפצצה שנפלה במרכז העיר. בשנת 1950 עלה לישראל עם אמו ושלושת אחיו שנותרו בחיים. הם נקלטו בשער העלייה והועברו למעברה בנתניה.
בשנים 1956 - 1958 למד בהפנימייה הצבאית לפיקוד ובביה"ס הריאלי בחיפה.
ב־1958 התגייס לחיל התותחנים. ב־1960 סיים בהצטיינות קורס קצינים. בשנים 1960 - 1965 שירת בתפקידי פיקוד שונים בגדוד 403 ובגדוד 404. בשנים 1965 - 1966 התמנה לקצין אג"ם של מפקדת הסיוע בחטיבה 14 באוגדה 36, בפיקודו של אריק שרון.
במלחמת ששת הימים לחם עם חטיבה 14 בקרב אום-כתף, בחצי האי סיני.
בתקופת מלחמת ההתשה קיבל מינוי חירום של סמג"ד מילואים בגדוד 403 ולאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 334.
במלחמת יום כיפור לחם ברמת הגולן כמפקד גדוד מילואים 412.
לאחר מלחמת יום כיפור קיבל את הפיקוד על גדוד 334, ברמת הגולן. בהמשך פיקד על חטיבת האש 282 בגולן, עד סוף שנת 1978. בשנת 1979 מונה למפקד התותחנים של פיקוד מרכז, תחת האלוף משה לוי. לאחר מכן קודם לדרגת תת-אלוף והתמנה לתפקיד ראש המטה של פיקוד מרכז, בתקופת האלוף אורי אור.
בסוף 1983 השתחרר מצה"ל והגיש מועמדותו לראשות עיריית נתניה, ברשימה עצמאית. הרשימה זכתה לחמישה מושבים ואלדו כיהן כממלא מקום ראש העיר. בשנים 1986 - 1991 עבד כמנהל פרויקטים וכמנהל תפעול בהמועצה לשיווק פרי הדר. בשנים 1991 - 1993 היה המנהל הראשון של קניון הזהב בראשון לציון. בשנים 1994 - 1999 ניהל פרויקטים בחברת תשלו"ז נכסים של יצחק תשובה.
אלדו בוגר תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בהיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה ובמדעי המדינה, ובוגר המכללה לביטחון לאומי.
נשוי לרותי, אב לשלושה וסב לשמונה.
תפוח הוורד
תפוח הוורד (שם מדעי: Syzygium jambos; שמות נוספים: ג'מבו ותפוח המים)הוא עץ טרופי וירוק-עד ממשפחת ההדסיים. מין זה בעל ענפים בכותיים ומשתפלים, עלווה ירוקה-כהה וארוכה ולבלוב ורוד-סגלגל. לתפוח הוורד אין קשר לתפוח, טעמו מזכיר את טעם הוורד ומשם קיבל את שמו. מקור הצמח הוא בדרום-מזרח אסיה.
תיאור
תפוח ורד הוא עץ מרשים בענפיו הבכותיים המשתפלים, הלבלוב הוא ורוד סגלגל שלו ועליו הארוכים והכהים.
הוא ירוק כל השנה ויכול גם להיות מעוצב כשיח עם שמלת עלים וגם כעץ קטן וזקוף.
הפרי
צבע הפרי צהבהב עם לחי אדומה. גודל הפרי הוא כגודל ביצה, טעמו מתוק וניחוחו מזכיר ורדים.
תנאי גידול
על מנת לגדל את תפוח הוורד בזריעה יש להקפיד על מספר תנאים: לפני הזריעה יש לאחסן את הזרעים במקום יבש ולא קר, צריך לחכות לתחילת האביב - חורף, מומלץ לזרוע בעומק של 3 ס"מ ולשמור על מרחק של לפחות מטר מכל עץ אחר ומומלץ לגדלו באקלים טרופי חמים. זרעי תפוח הורד צורכים השקיה מרובה כדי לגדול. זמן הנביטה לתפוח הורד הוא כחודש.
תנאי מחיה
מומלץ להשקות יותר בתקופת הפרי ובימים חמים. תפוח הורד אוהב מים וככל שמשקים אותו יותר בתקופת הפרי כך הפרי יותר עסיסי. כאשר העץ בן 4 שנים מומלץ להשקות אותו בכ10 עד 13 ליטר מים ליום. חובה שהצמח יהיה חשוף לשמש מלאה. תאריך פריחתו הוא בחורף או באביב ותאריך תנובת תפוח הורד הוא באביב או בקיץ. זמן נביטת הפרי הואט בין שנתיים לשלוש שנים ויש לקטוף את הפירות כשהם כמעט בשלים. על מנת שמזיקי הפרי (כגון: זבוב פירות ) לא יפגעו בפרי יש להניח מלכודות צהובות על הצמח .יש לגזום את תפוח הורד באמצע החורף או לאחר נביטת הפרי ואחת לכמה שנים מומלץ להוריד את גובה העץ בכמה מטרים.
תפוח הוורד בישראל
תפוח הוורד הובא לארץ כבר בשנות השישים והוא צומח בכל חלקי הארץ ויעדיף שמש מלאה אך ייתן פירות גם בחצי צל.
שימושים
תפוח הוורד משמש גם לנוי וגם למאכל וניתן לעשות בו שימוש לגדרות חיות וליצירת הסתרה עד לגובה של כשלושה מטרים. הפרי מתאים למאכל וניתן להכין ממנו ריבות, קינוחים וחליטות צמחים. בהודו נהוג להגיש את הפרי עם סוכר מתובל בצ'ילי, קינמון והל כסגולה להצלחה.
הוועד האנטי-ציוני של הציבור הסובייטי
הוועד האנטי-ציוני של הציבור הסובייטי (ברוסית: Антисионистский комитет советской общественности, АКСО) הוקם ב-29 במרץ 1983 על ידי מזכירות הוועד המרכזי שאישרה החלטה 101/62ГС.
היסטוריה
בתחילת שנות ה-80 פיתחו השלטונות הסובייטים נשק תעמולתי חדש למלחמה הקרה, כמו גם לתנועת הדיסידנטים המתגברת בתוך ברית המועצות, כדי להוביל לאי-לגיטימציה של הציונות ולצמצם את העלייה היהודית מברית המועצות לישראל.
יהודים אתניים היוו את ליבו של הוועד. אחת מחברות הוועד, הבלרינה מאיה פליסצקיה הייתה תחת איומים מצד השלטונות שאם לא תהיה חברה בוועד יישלל ממנה דרכונה ולא תוכל להופיע מחוץ לברית המועצות. השימוש ביהודים כדי להרוס מוסדות ותרבות יהודיים היה כדי למנוע האשמות של אנטישמיות מצד השלטונות. היהודים שהיו חברים בוועד כונו בקרב בני עמם "יהודי כיס" ("карманные евреи"). בראש הוועד האנטי-ציוני עמד גנרל דוד דרגונסקי, פעמיים גיבור ברית המועצות שלחם במלחמת העולם השנייה והיה ידוע בברית המועצות ומחוצה לה.
לפי הצעותיהם, הכי קיצונים בגישתם מתוך חברי הוועד היו צזאר סולודר ובלאייב, בעוד זיבס וזימאנאס נחשבו מתונים יותר. הוועד היה מקיים כנסים בו היו מבקרים את הציונות ומחליטים על דרכים לפעול נגדה. בנוסף לתעמולה השוטפת באמצעי תקשורת הוועד תכנן גם לערוך "סימפוזיום בינלאומי על הבעיות העכשוויות של האנטי-ציונות" ואף לקיים "קונגרס אנטי-ציוני בינלאומי". במרץ 1985, עם עליית מיכאיל גורבצ'וב לשלטון, איבד הוועד מחשיבותו, והתפרק סופית באוקטובר 1994. חלק מחומריו שימשו את התנועה הרדיקלית פאמיאט.
קישורים חיצוניים
Benjamin Pinkus - The Jews of Soviet Union - the history of a national minorityCambridge University Press 1988
יען אסייתי
היען ידוע משרידים מאובנים חלקיים ושבורים, בעיקר מהודו, מונגוליה, סין וביצי אולי אולי התגלו גם בקזחסטן. מממצאי ה-DNA נראה שהיה שייך לסוג יען (Struthio). הוא תואר למדע בידי החוקר הצרפתי אלפונס מילנה-אדוארד ושמו המדעי מרמז על שהתקיים באסיה (בדומה ליען סורי שנכחד בהמשך).
עקירה והנחה
בהלכות הוצאה בשבת, עקירה והנחה הם כללי יסוד בהלכה זו. הוצאה מרשות לרשות אינה נחשבת לכזו אלא אם כן הייתה עקירה ממקום מסוים וחשוב ברשות שמשם הוצא החפץ, וכן הנחה אינה נחשבת לכזו אלא אם כן החפץ מונח בשטח חשוב ברשות השנייה. הלכות רבות עסוקות בשאלה מה היא הנחה ומה היא עקירה, מה נחשב למקום חשוב ומה לא.
הדעה הרווחת
ההלכה הרווחת היא שכדי שהעקירה מהרשות שמשם הוצא החפץ תחשב לעקירה כחלק ממעשה ההוצאה מהרשות, צריך שיעקר ממקום חשוב, בשטח ארבעה טפחים.
בראשונים מובאים מספר טעמים להלכה זו: לפי רבינו תם הטעם הוא שמקום של חפץ הוא ארבעה טפחים, שכן אין רגילות להניח חפץ במקום הקטן משטח זה, ומכיוון שמן הסתם כך הייתה דרך ההנחה במשכן, יש ללמוד מכאן למלאכת הוצאה, שכמו כל שאר ל"ט מלאכות שבת נלמדות ממלאכת המשכן, שגם בה אין הוצאה נחשבת לכזו אם לא היה החפץ מונח על מקום של ארבעה טפחים, וכן בהנחה. פירוש אחר הוא של ר"י, שדין זה נלמד מהפסוק, שמשמעותו הפשטנית היא שקיים איסור על האדם לצאת ממקומו, ומכיוון שמפסוק זה למדו חז"ל את מלאכת הוצאה כדרשה, שלפיה ניתן לקרוא את המילים "אל יַצַא" בניגוד "אל יֹצִא" שמשמעותו לא להוציא חפצים ממקומם, לפי זה משמעות המילה "ממקומו" היא מקום החפץ. וכשם ש"מקום" של אדם, הוא שטח של ארבע אמות שהוא המקום הנדרש לאדם (שלוש אמות גופו ועוד אמה להוציא את ידיו ורגליו ולפושטם ברווח), כך גם "מקום" במשמעות של החפץ הכוונה היא אל מקום החפץ, ואין מקום חשוב פחות מארבעה טפחים.
כ"מקום חשוב" נחשבת גם ידו של אדם, שלמרות שאין היא חשובה מחמת גודלה - שהרי אין בה ארבעה טפחים, חשובה היא מחמת שימושה, שידו של אדם חשובה לו כמקום ארבעה על ארבעה טפחים.
התנאים החלוקים
על הלכה זו האומרת כי כדי שה"עקירה" תחשב עקירה צריך מקום בשטח ארבעה על ארבעה, וכן ב"הנחה". על הלכה זו קיימים מספר תנאים החולקים עליה באופן מסויג:
הנחה
על ההנחה להתבצע במקום שאליו הייתה כוונת הזורק, ולכן אם זרק אדם חפץ לעבר מקום מסוים, וקיבלו אדם שם - יהיה חייב הזורק, אך אם האדן השני נעקר ממקומו ותפס את החפץ בעודו באוויר לפני שיגיע למקום ייעודו ולמקום שאליו הייתה מכוונת הזריקה, אין פעולת הזריקה מושלמת, ונחשב הדבר כאילו המקבל ביטל את פעולת העקירה ויעודה המקורי, כך שלא נעשתה כאן הנחה מכוח העקירה.
מחשבתו משויא לה מקום
למרות שעל ההנחה להתבצע במקום חשוב, שהוא באופן רגיל ארבעה טפחים על ארבעה טפחים קיים אופן בו ההנחה נחשבת לכזו גם אם לא היה במקום של ארבעה טפחים. כדוגמה לכך מובא בתלמוד במסכת שבת, ובמסכת עירובין:. בתלמוד הוסברו שתי הלכות אלו, בכך ש"מחשבתו משויא לה מקום", כלומר, מחשבתו של האדם וכוונתו שהחפץ יגיע לעבר מקום מסוים זה דווקא, מעניקה למקום זה חשיבות ודין "מקום חשוב".
בגדר הלכה זו נחלקו הראשונים: לפי חכמי התוספות, ההסבר לדין זה ש"מחשבתו משויא לה מקום" הוא בכך שמכיוון שמטרתו הוגשמה בכך שהחפץ יגיע למקום זה, ובשבת עיקר האיסור הוא, חשיבותה ודינה של המלאכה נקבעים בעיקר אם באו להגשים את כוונתו ומחשבתו ותוכניותיו של האדם, ואלו התגשמו בכך שכיכר הלחם הגיע לפי הכלב ושבע או לפי הכבשן ונאפה, אך כאשר אדם קובע לו מקום באופן שלא התגשמה תוכניתו, ולמשל אדם שתפס בידו כיכר לחם, לא נחשב המקום למקום חשוב מדין "מחשבתו משויא לה מקום" (אלא מדין אחר ש"ידו של אדם חשובה לו כד' על ד'").
דיעה אחרת גורסת כי גם בכך שהאדם לוקח חפץ בידו נחשב הדבר להנחה כ"מקום חשוב" כי נעשית מחשבתו (דין "ידו של אדם חשובה לו כארבע על ארבע" נצרך רק כאשר האדם נוטל את החפץ ממקומו, שבו נחשבת העקירה לעקירה ממקום חשוב רק מכיוון שנעשית מ"ידו של אדם", שהרי שם לא ניתן למקום ש"מחשבתו משויא לה מקום").
שיטת הרמב"ן היא שפירוש "מחשבתו משויא לה מקום" הוא במקרה שעל ידי ההנחה, נשלמת ונעשית פעולה מסוימת שרצה האדם לעשות, ומיגו שנחשבת המלאכה ל"מלאכה" כדי להשלים את רצונו של הדם היא נחשבת כ"מלאכה" גם לעניין דין מלאכת הוצאה, כנלמד מדין "מלאכת מחשבת", אך כאשר יש לאדם תוכנית לעשות דבר מסוים במקום מסוים, אך לא נשלמת בכך מלאכתו, כמו בהנחת או עקירת כיכר ממקומו, שעד שלא שבע ממנה לא הושלמה מלאכתו, שם לא ניתן לומר דין זה.
משקים על משקים
בנוגע למשקאות שונים המונחים על משקאות אחרים, ההלכות דומות: כל שני מיני נוזלים המונחים זה על זה נחשבים כמונחים על הקרקע, כמו דם למשל. לעומת זאת, קיימת מחלוקת בין רבי יוחנן בן נורי לשאר החכמים אודות שמן שצף על יין למשל, שמכיוון שהשמן צף ועולה למעלה ואינו מעורב עם היין העומד למטה, שרבי יוחנן בן נורי הוא היחיד שסובר שחיבור כזה נחשב לחיבור מכיוון שהשמן נחשב כמחובר עם היין, אך שאר החכמים סבורים שהשמן שאינו מתערב עם המים נחשב כנפרד מהם, ולפי מה שמסר רבא (שרבא אמר שטבול יום הנוגע בשמן שנמצא על יין מטמא רק את השמן ולא את היין בסברה שהשמן לא מחובר ליין ויוחנן בן נורי חושב דווקא שגם היין נטמא שהרי הם מחוברים) כלל זה, שנאמר בהלכות טומאה וטהרה (שאמרנו לעיל), קיים גם בהלכות הנחה בשבת, ולפי רבי יוחנן בן נורי נחשב השמן כמונח, מכיוון שהוא מחבור לנוזל אחר המונח על הקרקע, ושאר החכמים שחלוקים עליו שם, חלוקים עליו גם כאן בהלכות שבת.
מולך
מֹלֶךְ הוא מונח המופיע במקרא בהקשר לפולחן אלילי בשני הקשרים שונים. האחד, פולחן כלשהו הכרוך ב"העברת הבנים באש". על פי הפירוש המקובל, הכוונה לקרבן אדם. לפי גישה אחת במחקר, מולך הוא שמו או כינויו של האל שלכבודו נערך פולחן זה; ולדעה אחרת, זהו מונח המתייחס לאופן ביצוע הפולחן.
העברה באש
בתנ"ך מוזכר שנעבד בין היתר גם בגיא בן הינום בירושלים ב"במות התופת": . פסוק דומה מובא בהמשך הספר, וממנו ניתן להבין שיש קשר בין פולחן המולך לבין הבעל:.
על אחז ועל מנשה מלכי יהודה כתוב בתנ"ך שהעבירו את בניהם באש; בהמשך נכתב שהמלכים שירשו אותם היו בניהם, כך שההעברה באש לא כללה את המתת הבנים. על יאשיהו המלך סופר כי השבית פולחן זה מגיא בן הינום,.
אלוהי בני עמון
על פי המתואר בתנ"ך, שמו של האל העמוני היה מֹלֶךְ או מִלְכֹּם, ויש הסבורים שעבודתו העיקרית של מולך הייתה באמצעות פולחן המולך. על שלמה המלך בערוב ימיו נאמר:, אך חז"ל פירשו, שמכיוון שלא מחה בנשיו שניסו להחטיאו, נקראת על שמו (שבת נו ע"ב).
במחקר
יש פרשני מקרא מודרניים שמייחסים את ההקרבה לה', וסוברים שיש לקרוא מלך ולא מולך. ישנו מאמר מחקרי הטוען כי האל למענו ביצעו בני ישראל את פולחן המולך הוא ה' אלוהי ישראל, ורק שם העבודה הוא מולך.
בשירת אוגרית, בלוח בו מתוארים אלים ומקומות מושביהם, מוזכר גם "מלך" שמושבו ב"עשתרת" (בכתיב חסר). הסברה הרווחת היא שמדובר באל הלאומי העמוני מלך, שלפי המידע המובא באותו לוח, יושב בעשתרות.
אפיירון
אפיירון (ביוונית עתיקה: Άπειρον) על פי משנתו של הפילוסוף הקדם-סוקרטי אנכסימנדרוס, הוא שמו של היסוד הראשוני בעולם - הראשית (ארכי, ἀρχή).
מולך
האם הייתה הקרבת אדם?
פרשני המקרא נחלקו בשאלה האם הבנים רק הועברו באש, מבלי שקרה להם כל דבר רע, או שמא הם נשרפו חיים במדורות הפולחן. הקושי טמון בתיאורי המקרא: האם האב רק, או שמא ? בתיאור המופיע בספר ירמיהו עולה כי מדובר בשריפה:, וכך מפרשים הרמב"ן והרד"ק. לעומת דעות אלו, רש"י והרמב"ם, בהסתמכו על הפסוק "לא יימצא בך, מעביר בנו ובתו באש", סובר כי הבן היה רק מועבר מעל להבות המדורה, אך לא נשרף למוות. עוד כותב בהקשר לזה הרמב"ם (מורה הנבוכים), כי כהני המולך היו מאיימים על מי שלא יעבוד באופן הזה את המולך כי בניו ימותו, ולכן התורה הזהירה באזהרה נגדית שמי שיעבוד למולך יוכרת זרעו.
אפיירון
כשייך לאסכולה המילטית, אנכסימנדרוס עסק בשאלה מהו הארכי, כלומר מהו העיקרון החומרי, או החומר האחד הקבוע, העומד ללא שינוי מאחורי העולם המשתנה. קודמו של אנכסימנדרוס, תאלס, טען כי חומר זה הוא המים ואילו ממשיכו אנכסימנס טען כי חומר זה הוא האוויר. לעומת זאת אנכסימנדרוס טען כי לא ייתכן שחומר זה יהיה מהמוכרים והידועים לנו, וכי הוא בלתי מוגבל ואין סופי (ולכן מבטיח המשכיות), ללא תכונות המבדילות אותו משאר היסודות, והוא כולל את כל התכונות המצויות בשאר היסודות ללא הגבלה והפרדה. ייתכן ואנכסימנדרוס העדיף יסוד כזה, כיוון ששאר היסודות מנוגדים זה לזה, ואם אחד מהם היה היסוד, השאר היו נבלעים בתוכו.
מולך
האם הייתה הקרבת אדם?
בניגוד לפולחנים אחרים שבהם הקרבת הבן הייתה נהוגה רק במקרה קיצוני מאוד, כמו אויב שצר על העיר וסכנת אבדון, נראה כי בפולחן המולך, הקרבת הבן הייתה חלק מהתהליך השגרתי של פולחנו, שבו נקרא העובד המסור של האל לתת לו את בנו כקורבן, באקט של התמסרות.
נאמור
נאמור (בצרפתית: Namur, בהולנדית: Namen, בוולונית: Nameûr) היא בירת אזור ולוניה ובירת המחוז נאמור בבלגיה.
מולך
צורת הפולחן
יש הסוברים כי היו מעבירים את הקורבן בשַׁלְהֶבֶת המדורה עד שנשרף (מלבי"ם), יש הסוברים כי בפולחנו נהגו להניח את הקרבן בכפות ידיו של פסל ברזל מלובן בדמות אדם יושב, ואילו רלב"ג בדומה לרמב"ם, סובר כי כהני המולך היו מעבירים את האנשים בין שתי מדורות.
אפיירון
אפיירון בעצם מוגדר כ"לא מוגדר" לאור העובדה שממנו נוצר הכל והוא הבסיס הוא לא יכול להיות משהו שנמצא תחת הגדרה.
מולך
צורת הפולחן
פולחנו, לפרשנות חז"ל מתואר במדרג של שבעה קרבנות אפשריים: הפשוט ביותר היה עוף, לאחריו עז וכן הלאה: השישי – שור, והשביעי – הבן, שנחשב למובחר ביותר.
נאמור
נכון לשנת 2005 מנתה העיר 106,757 תושבים. שטח העיר: 175.69 קמ"ר. צפיפות: 607.69 תושבים לקמ"ר.
מולך
צורת הפולחן
על פי מדרש ילקוט שמעוני כלל מבנה במות התופת שבע מחיצות סורגים, שביניהן פסלו של האליל, שהיה חלול ומוסק מבפנים באש. לפסל היו פני עגל, וידיו היו פשוטות לקבלת הקרבנות. לבמה היו שבעה תחומים אחד לפנים מהשני, להקרבת קרבנות העבודה הזרה. הראשון – להקרבת עופות; השני – להקרבת צאן; השלישי – להקרבת שה; הרביעי – להקרבת עגל; החמישי – להקרבת פר; השישי – להקרבת שור; השביעי – להקרבת קרבנות אדם. לפני שהאב היה מכניס את בנו לתחום השביעי הפנימי מכולם, הוא היה מנשקו, ולאחר מכן המולך (האדם שעבד בעבודה הזו) היה נותן את הבן על כפות ידיו המלובנות של המולך ושורפו באש. עוד על פי ילקוט שמעוני נקרא גיא 'בן הינום' בשמו, מפני שקולו של התינוק המוקרב היה 'נוהם מכח האש', בזמן שהיו מתופפים בתופים (גי התופת) כדי להחריש את קולו, או לפי פירוש נוסף מפני שהנאספים היה נוהמים ואומרים לאב המקריב "ינהם לך, יערב לך".
על פי פרשנים שונים כמצודות (שם) הרמב"ן והמלבי"ם, העברת בני אחז ומנשה באש הייתה עבודת המולך, בשל הטכניקה והדמיון המילולי, אף שהיא אינה מוזכרת בפירוש בשמה.
נאמור
גאוגרפיה
העיר ממוקמת כ-65 ק"מ דרומית מזרחית לבריסל בנקודת מפגש הנהרות סמברה ומז, ובהצטלבות מסילות הברזל שבין בריסל ולוקסמבורג ובין ליל ולייז'. בשל מיקומה כפתח לאזור הארדנים היא משמשת מרכז תיירות חשוב.
מולך
אזכורים נוספים
לדעת אחדים מהמפרשים, כשנאמר לאחר מלחמת דוד בחנון בן נחש מלך עמון, אין הכוונה לעטרתו של חנון אלא לעטרת שהייתה שייכת לאל העמוני מלכם.