cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ענת פלג
המרכז לתקשורת ומשפט באוניברסיטת בר-אילן
פלג יזמה והקימה את המרכז לתקשורת ומשפט באוניברסיטת בר-אילן, בראשות פרופ' אריאל בנדור. המרכז עוסק בקידום וטיפוח מחקר בינתחומי של ההשלכות החברתיות, המשפטיות והתקשורתיות של סיקור המשפט בתקשורת הישראלית והשינויים המתחוללים בו. פלג ניהלה כנסים רבים של המרכז החל משנת 2010, בין השאר בנושאים כגון טובת הלקוח מול לחצי התקשורת, אסטרטגיות תקשורתיות בשירות המשפט, אתיקה עיתונאית, משפט וכלכלה בשיח הציבורי, צנזורה צבאית וחופש העיתונות, המשפט בעידן המדיה, מבקר המדינה בעידן המדיה, האפקטיביות של צווי איסור פרסום בעידן האינטרנט, היבטים משפטיים ואתיים בעבודתם של יועצי תקשורת, מאפייני סיקור הפוליטיקה בעיתונות הישראלית, ועוד.
מפיסטו (סרט)
מפיסטו (Mephisto) הוא סרט מ-1981 בבימויו של הבמאי היהודי-הונגרי אישטוואן סאבו, המהווה עיבוד קולנועי לספרו בעל אותו השם של קלאוס מאן מ-1936. הסרט הוא קופרודוקציה בין גרמניה המערבית, הונגריה ואוסטריה. הוא עוסק בביקורת על הגרמנים הרבים שזכו ברווח אישי כתוצאה מ"מכירת נשמותיהם לשטן" - הענקת תמיכתם וסיועם למשטר הנאצי.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר כנציגה של הונגריה, על אף ששפת הסרט היא גרמנית.
סקירה כללית
השחקן האוסטרי קלאוס מריה ברנדאואר מגלם בסרט את הנדריק הפגן, שחקן תיאטרון גרמני שלאחר עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון, זונח את מצפונו ואת דעותיו הפוליטיות לשם שמירה על עבודתו ועל מעמדו כשחקן המוביל בתיאטרון הגרמני. כמו ספרו של מאן, הסרט מעבד את התמה של דוקטור פאוסטוס/מפיסטופלס (כריתת ברית עם השטן), כאשר דמותו של הפגן מבוססת באופן חופשי על דמותו האמיתית של גוסטף גרינדגנס, אחד מהשחקנים הגרמניים הידועים ביותר במאה העשרים שתפקידו המפורסם ביותר היה מפיסטופלס (על אף שבניגוד לדמותו של הפגן בסרט, גרונדגנס החל לגלם את הדמות רק אחרי המלחמה, ב-1956). גרונדגנס היה גיסו של קלאוס מאן.
הופעתו של ברנדאואר בסרט הפכה אותו לשחקן מבוקש. ב-1983 הוא השתתף ב"לעולם אל תאמר לעולם לא" ואף היה מועמד לפרס אוסקר על תפקידו ב"זכרונות מאפריקה" (1985).
בעלי חיים בשביה
בעלי חיים בשִבְיָה הם בעלי חיים שאינם חיים בטבע אלא תחת שליטתם של בני האדם, ותלויים בהם לרווחתם והמונח כולל הן גידול ואחזקת חיות בר (לרבות כל המינים שנכחדו בטבע) והן גידול של חיות בית, אשר ביותם הוביל לחיים בשביה. לעיתים השביה נמצאת אף בבתי אנשים פרטיים, כחיות מחמד. לעומתם בעלי חיים סיננתרופים אינם חיים בשביה אלא לצד האדם, אף שבמקרים רבים הם שוכני ערים ובתים וחלקם אף בויתו.
סוגי גידולי חיות
ישנם שלוש קבוצות של גידולי בעלי חיים בשביה, שנקבעות על פי המקום בו הם משוכנים, התנהגותם לאדם והיחס שהם מקבלים מצד האדם:
ההיסטוריה של חיות בשביה
ביות חיות הוא התיעוד העתיק ביותר של גידול חיות בשביה. התוצאה הישירה של ביות חיות החיות הנרחב שעשו בני האדם לאורך כל ההיסטוריה היא הרגלתם של מינים של חיות בר לשרוד ולעבוד בחברה של בני אדם. מינים מבויתים הם כאלו שהתנהגותם, מעגל החיים שלהם, או מבנה הגוף שלהם השתנה בהתאם להתרבותם ותנאי החיים שלהם בשבי בני האדם במשך מספר דורות, לעיתים לאחר שעברו ברירה מלאכותית.
במהלך ההיסטוריה האדם החל לגדל גם חיות בר, לעיתים בניסיונות לביותם, אך גם לבידור והרשמה אצל אריסטוקרטים ושליטים שגידלו חיות במכלאות ובגני חיות, לרוב לשם בידור אך ללא שימוש בחיות עצמם לעבודה במשק. לשם כך ציידים לעיתים לכדו חיות בר והוציאו אותם מחייהם בטבע ואף הרגו את הוריהם לשם כך. לעיתים חיות בר מגודלות ממש כחיות משק מאולפות, לשמש בקרקסים, למשאות, קטיפת פירות ואף לרכיבה (בין השאר גודלו כך פילים, מקוקים ולוטרות) ומספר תרבויות אף גידלו חיות לשם ציד, מאבק בגלדיאטורים ואף להוצאות להורג, תוך שימוש באופיים הפראי. גני חיות מאז העת החדשה מגדלים חיות בר לתפקידים חדשים: שימור, חינוך ומחקר.
כיום גידולם של חיות בר ובמידה מסוימת גם של חיות משק ומחמד, מובל יותר לפי רווחתם וזכויותיהם וישנה אכיפה מוגברת על חייהם של בעלי החיים בשבי, מאחר שהתנהגותם של רבים מהם משתנה לרעה בשבי וחלקם אף לא מסוגלות להתרבות בשבי. לשם כך מספר גני חיות שינו את מבניהם באופן שיתאים לבית חיותם, לעיתים בצורת ספארי דמוי-טבעי ולעיתים ישנו קשר קרוב עם מאלפיהם או שהחיות מקבלות העשרה סביבתית. עם זאת עדיין בעלי חיים יכולים לפעול בצורות לא שגרתיות בשבי ומקרים רבים כוללים גם תקיפות חיות אחרות ואף תקיפות אנשים, כתוצאה מתנאי השבי.
King Diamond
קינג דאיימונד (מלך יהלום - King Diamond) הוא כינויו של קים בנדיקס פטרסון (נולד ב-14 ביוני 1956) הוא זמר אימה דני, שהיה סולנה של להקת המטאל הדנית מרסיפול פייט. קינג דאיימונד הוא גם שמה של הלהקה שהקים קינג דאיימונד לאחר שעזב את מרסיפול פייט. קינג דאיימונד ידוע בשירתו האופראית ה"מייללת", והוא נחשב לאחד הזמרים המוערכים והמשפיעים ביותר בעולם המטאל.
ביוגרפיה מוזיקלית
לאחר התפרקותה של מרסיפול פייט באמצע שנות ה-80, קינג דאיימונד, החליט להקים להקה משלו, ויחד עם שני חברי מרסיפול פייט שעזבו איתו התחיל להוציא אלבומים בשם קינג דאיימונד, עם צליל פחות מסורתי ועם יותר דגש על שירתו האופראית וה"מייללת". גם רמת השטניות של הטקסטים הייתה פחותה מבעבר. בשם קינג דאיימונד יצאו 12 אלבומים שכולם קיבלו ביקורות טובות, וכשמרסיפול פייט התאחדו ב־1993 קינג המשיך כסולן בשתי הלהקות לסירוגין.
סגנונו של קינג דאיימונד
מבחינה מוזיקלית, קינג דאיימונד התרחק מסגנון המטאל קלאסי/ת'רש מטאל של מרסיפול פייט, האופייני לשנות השמונים, ואימץ סגנון יותר קודר ופחות מהיר, המהווה ניצנים ראשונים של מוזיקת מטאל גותי/בלאק מטאל. עם זאת, המוזיקה שלו עשירה בסולואים טכניים ומלודיים של גיטרה חשמלית.
הקריביים
הקריביים או אזור הקריביים (בספרדית: Caribe או Caribe zona; באנגלית: Caribbean) הוא אזור הכולל את הים הקריבי, האיים שבו ומסביבו (רובם תוחמים אותו) וחופי היבשות המקיפים אותו. האזור נמצא דרום-מזרחית למפרץ מקסיקו וצפון אמריקה, מזרחית לאמריקה המרכזית וצפונית לדרום אמריקה.
האזור ממוקם בעיקר על הלוח הקריבי וכולל למעלה מ-700 איים, איונים, קייס, אטולים, שוניות ושרטונים. איים ואיונים אלה שייכים ברובם לקשתות איים המשרטטות את תחומיו המזרחיים והצפוניים של הים הקריבי.
האזור כולל את האיים האנטילים, המחולקים לאנטילים הגדולים התוחמים את הים הקריבי מצפון, ולאנטילים הקטנים המצויים לדרום ולמזרח הים הקריבי (כולל איי ליווארד), ואת איי בהאמה ואיי טרקס וקייקוס, המצויים למעשה באוקיינוס האטלנטי, צפונית לקובה ולא בים הקריבי.
כמו כן, כולל האזור חופים של הארצות היבשתיות שלהלן.
האיים הקריביים
האיים הקריביים או איי הודו המערבית או איי הודו המערביים (בספרדית: Islas Caribe או Antillas; באנגלית: Caribbean Islands או West Indies) הם קבוצת איים הנמצאים או גובלים בים הקריבי. האיים ממוקמים דרומית ומזרחית למקסיקו וצפונית ומערבית לוונצואלה. קיימים למעלה מ-7,000 איים ואיונים.
האיים הקריביים נחלקים לשלוש קבוצות עיקריות: האנטילים הקטנים, האנטילים הגדולים ואיי בהאמה. איי בהאמה הם קבוצת איים קטנים השוכנת מדרום מזרח לפלורידה. דרומית ודרומית-מזרחית להם שוכנת קבוצת האנטילים הגדולים, הכוללת ארבעה איים גדולים יחסית: קובה, היספניולה, ג'מייקה ופוארטו ריקו, וכן את איי קיימן, קבוצת איים קטנים מערבית לקובה. האנטילים הקטנים הם שרשרת איים קטנים בצורת קשת, המשתרעת מפוארטו ריקו ועד חופי ונצואלה.
נוסף לקבוצות עיקריות אלה, ישנם בים הקריבי איים קטנים רבים נוספים, הסמוכים לחופי אמריקה המרכזית.
מהיבט גאו-פוליטי, "האיים הקריביים" נחשבים בדרך כלל, כתת-אזור של צפון אמריקה והם מאורגנים בתוך 27 טריטוריות הכוללות מדינות ריבוניות, חבלי ארץ שמעבר לים, מחוזות שמעבר לים, שטחי חסות ואיים נתמכים השייכים למדינות מרוחקות.
מקור השם, שימושים והגדרות
השם "קריביים" מקורו בשמה של קבוצה אתנית ילידית מקומית הנקראת קאריבּ (Carib), החיה ב"אנטילים הקטנים" ובחלקיה הסמוכים של דרום אמריקה.
האיים הקריביים נקראים גם "איי הודו המערבית", וכן "איי הודו המערביים" או "הודיים מערביים" (אנגלית: West Indies). זאת מכיוון שכריסטופר קולומבוס, אשר הגיע לאזור ונחת שם בשנת 1492, טעה לחשוב שהגיע להודו ועל כן קרא לאיים בשם זה. אף שטעותו של קולומבוס התחוורה במהרה, המונח "הודיים מערביים" התבסס בעקבות חוזה טורדסיאס שחילק טריטוריות אלו לאימפריה הספרדית ואת ה"הודיים המזרחיים" (האוקיינוס ההודי ודרום מזרח אסיה) לאימפריה הפורטוגזית. הביטוי התפשט לכל שפות אירופה בעקבות הקמת חברות קולוניאליות כמו חברת הודו המערבית ההולנדית (הולנדית: Geoctroyeerde Westindische Compagnie), ועד תחילת המאה ה-20 השתמשו בו בכל מדינות אירופה כדי לציין את הטריטוריות והמושבות שלהן, לא רק באיים הקריביים אלא בכל יבשת אמריקה ואיים מסביבה. למשל, הערך של קליפורניה במהדורת אנציקלופדיה בריטניקה בשנים 1768–1771 הגדיר אותה כ"ארץ גדולה בהודיים המערביים. לא ידוע אם היא אי או חצי אי".
למושגים "קריבי" או "קריביים" ישנם שימושים רבים. העיקריים שבהם הם גאוגרפיים ופוליטיים, ומשמעותם יכולה להיות מורחבת כדי להכיל טריטוריות עם הקשרים תרבותיים והיסטוריים חזקים לעבדות, קולוניאליזציה אירופאית, ושיטת הנטיעה, לפיה נשלחו אירופאים לארצות אחרות ו"ננטעו" שם, כדי לקדם את התרבות האירופאית או את הנצרות, אצל עמים אחרים "בלתי מתורבתים" לפי התפישה האירופאית, וע"י כך, יצרו בסיס להתיישבות קולוניאליסטית.
תקציר תולדות הקריביים
עד אוקטובר 1492 - האזור הקריבי מיושב בעיקר על ידי הקבוצות האתניות הילידיות הגדולות - קאריבּ, אראוואק וסיבּוֹנֵאִי, וכן על ידי קבוצות אתניות קטנות אחרות. 12 באוקטובר 1492 - כריסטופר קולומבוס מגיע לאזור ונוחת באחד מאיי הבהאמה. תחת מושלותו של קולומבוס, מתחילה ההתיישבות הספרדית הראשונית בקריביים. מתחיל דיכוי ושעבוד העמים הילידים. המאה ה-16 - בשנת 1502, תחת מושלותו של ניקולאס דה אובנדו, מתחילה ההתיישבות הספרדית הראשונה והמאורגנת. עד לשנת 1511, מתפרסים הספרדים ומרחיבים את שלטונם הרחק עד לפלורידה. בשנת 1518, מובאים העבדים האפריקנים הראשונים אל הקריביים. במשך כל המאה ה-16 ועד לשנות המאה ה-17 המוקדמות (במשך 132 שנים), שולטים הספרדים באופן מוחלט על כל האזור רבתי ומקיימים למעשה, אימפריה אמריקאית ספרדית. תוך כדי כך, נמחים העמים הילידים לחלוטין במקומות מסוימים באזור, ובמקומות אחרים, דועך מספרם באופן דרסטי. המאה ה-17 - בשנת 1616, מצליחים סוף סוף ההולנדים להקים התיישבות ראשונה מוצלחת בגויאנה. בשנת 1624, מקימים האנגלים והצרפתים במשותף, מושבה על סנט קיטס בצפון איי ליווארד. בשנת 1536, תופסים הפורטוגזים את ברבדוס. בשנת 1654, מיישבים הקורלנדים את טובגו. בשנת 1657, מיישב האיחוד הדני-נורווגי את סנט תומאס. המאה ה-18 - בשנת 1772, פוסק בית המשפט העליון הבריטי שהעבדות אינה חוקית בבריטניה ובכך מבטל אותה. בשנת 1784, מקבלים השוודים מהצרפתים (בתמורה לזכויות מסחר) את סן ברתלמי, ודורכים לראשונה בקריביים. המאה ה-19 - בשנת 1802, מועבר חוק בפרלמנט הבריטי, המבטל את סחר העבדים. בשנת 1833, מועבר החוק המבטל את העבדות באופן גורף בכל רחבי הקריבים הבריטיים. המאה ה-20 - בין השנים 1958 ל-1962, התקיימה הישות המדינית "הפדרציה של איי הודו המערבית" (Federation of the West Indies) תחת ריבונות בריטית, אך פורקה כתוצאה מבעיות פנימיות. בשנת 1825, האיטי מקבלת עצמאות מצרפת. בשנת 1865, הרפובליקה הדומיניקנית מקבלת עצמאות סופית מספרד, וב-1922, מתחילה את שחרורה מכיבוש ארצות הברית. קובה מקבלת עצמאות מספרד בשנת 1868 ומארצות הברית בשנת 1902. מדינות האיים הבאות, מקבלות עצמאות מבריטניה לפי הסדר הבא: בשנת 1962 - ג'מייקה וגם טרינידד וטובגו; בשנת 1966 - ברבדוס; בשנת 1973 - איי הבהאמה; בשנת 1974 - גרנדה; בשנת 1978 - דומיניקה; בשנת 1979 - סנט וינסנט והגרנידינים; בשנת 1981 - אנטיגואה וברבודה; בשנת 1983 - סנט קיטס ונוויס. המאה ה-21 - בשנת 2007 האיים סן ברתלמי וסן מרטן פרשו מגוואדלופ והוכרו כמחוז מעבר לים של צרפת; בשנת 2010 חדלו האנטילים ההולנדיים מלהתקיים כישות מדינית. קוראסאו וסנט מארטן קיבלו מעמד עצמאי במסגרת ממלכת ארצות השפלה, והאיים בונייר, סאבא וסנט אוסטטיוס, הפכו לרשויות מוניציפליות השייכות להולנד.
ארצות יבשתיות בעלות חופים ואיים קריביים
בליז וגיאנה, על אף היותן על היבשת העיקרית של מרכז אמריקה ודרום אמריקה בהתאמה, הן קולוניות בריטיות לשעבר ומשמרות קשרים תרבותיים רבים לקריביים. הן אף חברות ב-CARICOM (הקהילייה הקריבית). החוף הקריבי של ניקרגואה, שלעיתים קרובות מיוחס לחוף היתוש (Mosquito Coast), היה בעבר קולוניה בריטית. גם האוכלוסייה בחוף הנ"ל, משמרת קשרים תרבותיים רבים לקריביים, בשונה מזו שלחוף האוקיינוס השקט. גיאנה משתתפת בטורנירי הקריקט של איי הודו המערבית. איי טורנפה (ואיים ושוניות רבים אחרים) הם חלק מבליז ונמצאים בים הקריבי. סורינאם, הנמצאת על היבשת העיקרית של דרום אמריקה, היא קולוניה הולנדית לשעבר וגם היא חברה ב-CARICOM.
גאוגרפיה ואקלים
המבנה הגאוגרפי והאקלים, מגוונים באזור הקריבי. לכמה מאיי האזור, יש פני שטח שטוחים יחסית ושאינם ממקור וולקני. איים אלה כוללים את ארובה (בעלת מאפיינים וולקנים מינוריים), ברבדוס, בונייר, איי קיימן, סנט קרואה, איי בהאמה ואנטיגואה. לאיים אחרים, רכסי הרים סלעיים וגבוהים כמו איי קובה, היספניולה, פוארטו ריקו, ג'מייקה, דומיניקה, מונטסראט, סאבא, סנט קיטס, סנט לוסיה, סנט תומאס, סנט ג'ון, טורטולה, גרנדה, סנט וינסנט, גוואדלופ, מרטיניק, וטרינידד וטובגו.
אקלים האזור טרופי אך כמות הגשמים משתנה בהתאם לגובה, גודל השטח והזרמים הימיים (זרמי ים קרים עולים, משמרים את האיים ארובה, בונייר וקוראסאו במצב דל משקעים יחסית). רוחות סחר חמות ולחות, מנשבות בעקביות מהמזרח ויוצרות תתי חלוקת אזורים ליער גשם או מדבר למחצה באיים ההרריים. רוחות צפון מערביות מקריות, משפיעות בחורף על האיים הצפוניים. האזור נהנה מאור שמש לאורך כל השנה, המחולקת לשתי עונות, "רטובה" ו"יבשה". ששת חודשי השנה האחרונים, רטובים יותר ממחציתה הראשונה של השנה. סופות הוריקן, אשר לעיתים מכות באזור, בדרך כלל פוגעות בצפון גרנדה ובמערב ברבדוס. רצועת ההוריקנים המרכזית, נעה בקשת לכיוון צפון-מערב ברבדוס במזרח הקריביים.
האזור נמצא בתוך ריכוז נתיבי שיט עיקריים, בו גם נמצאת תעלת פנמה המחברת בין האוקיינוס האטלנטי, דרך הים הקריבי במערבו, אל האוקיינוס השקט.
מִגוון צורות חיים
איי הקריביים מסווגים על ידי הארגון האמריקאי "שימור בינלאומי" (Conservation International) כ"נקודות מגוונות צורות חיים - חמות", המאוימות על ידי בני האדם (היות שהאיים תומכים במערכות אקולוגיות מגוונות באופן יוצא דופן), המשתרעות על פני יערות עננים ועד לאזורים נמוכי צמחייה ומכוסי קקטוסים. מערכות אקולוגיות אלו, נמצאות בתהליך כליה והרס בשל בירוא היערות, פלישה והתפשטות האדם על שטחי הפרא. הגעת בני האדם הראשונים לאזור, מתואמת וקשורה באופן הדדי וישיר אל היכחדותם של ינשופי הענק (Tytopollens) ועצלני הקרקע (מהם נכחדו מינים רבים). ה"נקודות החמות" כוללות בתוכן עשרות רבות של מינים הנמצאים בסכנת הכחדה חמורה, החל מציפורים, אל זוחלים וכלה ביונקים. דוגמאות פופולריות כוללות את "התוכי הפוארטו ריקני" (Amazona vittata), שני מינים של סולנודון (Solenodon cubanus) בקובה והאיטי, ואת התנין הקובני (Crocodylus rhombifer). ה"נקודות החמות" גם יוצאות דופן בפלורה שבהן.
דמוגרפיה
אוכלוסיית הקריביים הוערכה בכ-750,000 נפש (בתקופה שמיד לפני הגעת האירופאים), על אף שמספרים נמוכים וגבוהים יותר הוערכו במקביל. לאחר הגעת האירופאים, רצח עם ומחלות הובילו לירידה דרסטית באוכלוסייה הילידית האמריקנית. משנת 1500 ועד 1800, התרחבה האוכלוסייה כתוצאה מהגעת עבדים ממערב אפריקה (מאזורים כמו קונגו, איגבו, אקאן, פון ויורובה) וכן הגעת אסירי צבא ועבדים אירים, אשר הוגלו במהלך שלטון קרוומול באנגליה. כמו כן, הגיעו לאזור בתקופה זו מהגרים מבריטניה, איטליה, צרפת, ספרד, ארצות השפלה, פורטוגל ודנמרק. האוכלוסייה המשיכה להתרחב על אף שיעור התמותה הגבוה בשתי הקבוצות, עבדים שחורים ואירופאים. מוערך שהאוכלוסייה הגיעה ל-2.2 מיליון נפש עד לשנת 1800. מהגרים מהודו, סין וארצות אחרות, הגיעו במאה ה-19. לאחר הפסקת סחר העבדים האטלנטי, גדלה האוכלוסייה באופן טבעי. האוכלוסייה האזורית הכוללת הוערכה ב-37.5 מיליון נפש בשנת 2000.בחלקו העיקרי של אזור הקריביים (האנטילים הקטנים וג'מייקה), יש בעיקר אוכלוסייה של אפריקנים (בקריביים הצרפתיים, הבריטיים וההולנדיים) וכן מיעוטים מעורבי-גזע ואירופאים ממוצא הולנדי, אנגלי, צרפתי, איטלקי ופורטוגזי. אסייתים, במיוחד ממוצא סיני והודי, יוצרים מיעוט משמעותי באזור ואף תורמים להיווצרות קהילות מגוונות גזעים ותרבויות. כל אבותיהם של אלה האחרונים, הגיעו לאזור במאה ה-19 כעובדים שכירים.
באיים הקריביים דוברי הספרדית, יש בעיקר קבוצות רוב של מעורבי גזע, אפריקנים או אירופאים. בפוארטו ריקו וקובה (האיים הקריביים הגדולים ביותר) יש רוב אירופאי עם תערובת של ספרדו-אירופאים, אמריקאים ילידים ומעט אפריקאים מערביים. בקובה, שליש אוכלוסייה ממוצא אפריקני וכן אוכלוסייה מולטית ניכרת. ברפובליקה הדומיניקנית, ישנו רוב שעיקר מוצאו מעורב אפריקני-ספרדי, עם מעט אמריקנים ילידים. בטרינידד וטובגו ישנה חברה קוסמופוליטית רב-גזעית וזאת בשל הגעת אפריקנים, הודים, סינים, סורים, לבנונים, אמריקאים ילידים ואירופאים. תערובת רב-גזעית זו, יצרה קבוצות תת-אתניות שלעיתים קרובות מטשטשות את גבולות הקבוצות האתניות העיקריות וכוללות בתוכן סינדיאנים (Chindian - אנשים ממוצא מעורב סיני והודי) ודוגלה (Dougla - אנשים ממוצא מעורב אפריקני והודי).
קבוצות אתניות ועמים ילידים
הערות:
שפות
ספרדית, אנגלית, צרפתית, הולנדית, האיטית, ופפיאמנטו הן השפות השליטות והרשמיות של המדינות השונות באזור, על אף שניתן גם למצוא לא מעט שפות קריאוליות וניבים ייחודיים בכמה מהמדינות.
הר שחמון
הר שחמון הוא הר בגובה 325 מטרים מעל פני הים הממוקם בדרום הנגב, כשני קילומטרים צפונית־מערבית לאילת.
במורדות ההר חולפים מספר נחלים, כמו נחל שחמון, נחל נטפים ונחל יעל. בצידו המזרחי של ההר שוכן קיבוץ אילות.
תצפית
מן ההר ניתן לצפות אל מפרץ אילת והערים אילת ועקבה. ניתן לראות רבים מהרי אילת, מהר אמיר בצפון להר צפחות בדרום.
משה סעידי
משה סעידי (נולד ב-1937 בהמדאן, איראן) הוא אמן ישראלי המתמחה בעיקר בעבודות קרמיקה אמנותיות המשולבות באדריכלות.
קורות חיים
סעידי נולד בעיר המדאן, בן שמיני למשפחה משכילה בת שנים עשר ילדים. סבו, רביע, היה צורף ואביו, משיח, עבד בעבודות שונות ובין השאר כפועל בניין. אמו, מסעודה, עסקה ברקמה ובין השאר לימדה בבית הספר אליאנס שפעל בהמדאן. בילדותו נחשף למלאכת הבנייה שהשפיעה על המשך דרכו ואף התנסה בה כפי שהעיד עוד בהיותו בן שמונה. במקביל, החל להתנסות בציור, פיסול וקליגרפיה. בגיל 13 עלה לישראל במסגרת תנועת החלוץ. זמן קצר שהה בקיבוץ נען, ולאחר חודשים ספורים עבר לקיבוץ כפר מנחם בו היה תחילה במעמד של ילד חוץ וב-1957 הפך לחבר קיבוץ. שנה לאחר מכן נשא לאשה את שושנה הרפז (גולדברג) ובהמשך נולדו לזוג ארבעה ילדים.
לאורך השנים למד אמנות במוסדות שונים ובהם מכון אבני (1958), המדרשה למורים לציור בתל אביב (1960), בית הספר לאמנות סנט מרטין בלונדון (1961), האקדמיה המלכותית לאמנויות (1961), ובחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב (1990).
בסוף שנות ה-50 עסק בציור ובפיסול בחומרים שונים, אך בהמשך התמקד בפיסול בקרמיקה וקנה מיומנויות בתחום שאף הביאו לשיתופי פעולה עם אמנים אחרים. ב-1960 זכה לראשונה במלגת קרן שרת ונסע לאנגליה ללמוד אמנות. ב-1966 חזר וזכה במלגה שנייה ושב לאנגליה ללמוד אצל הפסל הנרי מור. עם שובו ארצה החל ליצור קירות קרמיים בעיקר במבני ציבור בכל רחבי הארץ ובסך הכל עיצב כ-140 קירות. את רובם עיצב בעצמו ואת מיעוטם יצר בשיתוף אמנים כמו שרגא ווייל ושמואל כץ, משה שק (שלושתם כמוהו חברי קיבוץ) וכן משה קסטל, נורה ונעמי וציונה שמשי. שילוב האמנות באדריכלות הביא את סעידי לשיתופי פעולה עם אדריכלים רבים, ובהם אדריכלי המחלקה הטכנית של תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר - שמואל מסטצ'קין, מנחם באר וחיליק ערד. אל מול ערכי העבודה והחיבור אל הקרקע וגאולת הארץ, חזר סעידי והנכיח ביצירתו את היהדות – אם באמצעות סמלים מסורתיים כמו מנורה, מגן דוד ותשמישי קדושה שונים, ואם באמצעות ייצוג טיפולוגי לכתב העברי על פיתוחיו והתפתחויותיו מאז ימי קדם וכן ציטוטים מכתבי הקודש.
בתחילת שנות ה-70 הוזמן סעידי ליצור קבוצה של קירות אמנות מקרמיקה בכניסות לסניפי בנק הפועלים בכמה ערים בישראל כמו ירושלים, באר שבע, רמלה וחולון. בעבודות אלה התייחס לעולם הכלכלה ולמקומו בחיי האדם. גישתו המופשטת יצרה מערכים צורניים הניתנים לפרשנויות שונות ולמפגן מרשים של תוכן, צורה וטכניקה. קירות האמנות שיצר בסניף קריית שרת שבחולון ובסניף בצומת הבנקים בדרך חברון בירושלים הם היחידים ששרדו מאותה קבוצת עבודות. אלה ששולבו במבואת הכניסה לסניף נהרסו עד מהרה עם מיתוגו החדש של הבנק, בעוד שהעבודות שיצר מחוץ לסניף בחזית הפונה לרחוב ניצלו וזכו לשרוד.
עם הקמת קרמיקה כפר מנחם עיצב את סדרת המוצרים הראשונה למפעל. לאחר מכן הקים את המחלקה לקרמיקה ארכיטקטונית, שפעלה במסגרת המפעל במשך 40 שנה עד לסגירתו בראשית שנות ה-2000, וממשיכה מאז לפעול באופן עצמאי בידי סעידי.
עבודותיו הבולטות והגדולות ביותר נוצרו במבני ציבור מרכזיים בערים ובכפרים, במרכז ובפריפרייה. עבודתו הגדולה והמרשימה ביותר מצויה בבית הקיבוץ הארצי בתל אביב וקרויה מלחמה ושלום (1969). עבודות גדולות נוספות בוצעו בחזית בית הכנסת הגדול במשותף עם האמן שרגא ווייל, "בית הבנים" בכפר מנחם ובאולם הכנסים שבקיבוץ עין גדי.
ב-2021 הוצגה במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד תערוכה רטרוספקטיבית שמתמקדת בקירות האמנות שיצר סעידי לאורך שישה עשורים, באצירתו של מיכאל יעקובסון.
Droid
Droid הוא גופן, שנוצר בשנת 2007 על ידי Ascender Corporation לשימוש במערכת אנדרואיד ושוחרר תחת רישיון אפאצ'י. גופן זה היה מיועד במקור לשימוש במסכים קטנים של מכשירים ניידים. עד לגרסת אנדרואיד 4.0 הוא היה ברירת מחדל של המערכת.
משפחת הגופן כוללת את הגופנים הבאים: Droid Sans, Droid Sans Mono ו-Droid Serif. תחילה הוא לא תמך בכתב נטוי, ותכונה זו התווספה בהמשך. תומכת במספר רב של שפות, לרבות עברית. בשנת 2009 הגופן הורחב לתמיכה בערבית ופרסית.
גופן זה היה בסיס לפיתוח משפחת הגופן noto.
נמל התעופה איוואנו-פרנקיבסק
נמל התעופה איוואנו-פרנקיבסק (באנגלית: Ivano-Frankivsk International Airport, באוקראינית: Міжнародний аеропорт Івано-Франківськ) הוא נמל תעופה הנמצא כ-4.4 ק"מ מהעיר איוואנו-פרנקיבסק באוקראינה, והוא נמצא בסמוך להרי הקרפטים.
מתקני הנמל
בנמל קיים מסלול המראות ונחיתות יחיד - המסלול השני שבו משמש את הצבא האוקראיני.
היסטוריה קצרה של האנושות
היסטוריה קצרה של האנושות: או איך הצלחנו לדפוק את כל העסק (בשפת המקור: Humans: A brief history of how we f**ked it all up) הוא ספר מאת טום פיליפס המתאר באופן הומוריסטי למחצה כיצד "האנשים הבולטים בהיסטוריה של האנושות עשו שגיאות פטליות, שבמקרה הטוב גרמו לאובדנם האישי, ובמקרה הגרוע עלו במחיר חיי מיליונים".
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2018 בהוצאת Wildfire. התרגום לעברית מאת נעה בן פורת יצא לאור בשנת 2019 בהוצאת משכל.
הספר
הספר מורכב מעשרה פרקים:
לפי המחבר, הטעויות הנוראיות שאירעו בהיסטוריה מספקות סוג של נחמה:
לצד האירוניה וההומור, הספר מספק הסברים פסיכולוגיים לטעויות נפוצות של המין האנושי. על האירועים הבולטים בספר נמנים "המסע נגד ארבעת המזיקים" – מלחמת החורמה שהכריז מאו דזה-דונג נגד יתושים וחיות נוספות, המלך סינגוד שאויבו הרג אותו כמה שעות לאחר שסינגוד ערף את ראשו, אגן האבק, צבא שתקף את עצמו ובחירת כוכב תוכנית ריאליטי לנשיא.
קישורים חיצוניים
על הספר
ג'ורג' גיילורד סימפסון
ג'ורג' גיילורד סימפסון (באנגלית: George Gaylord Simpson; 16 ביוני 1902 – 6 באוקטובר 1984) היה פליאונטולוג אמריקאי מהמשפיעים ביותר במאה העשרים. ספריו "Tempo and Mode in Evolution" (1944), "המשמעות של האבולוציה" (1949) ו"המאפיינים העיקריים של האבולוציה" (1953) תרמו תרומה מרכזית בתהליך הסינתזה האבולוציונית המודרנית. היה מומחה ליונקים שנכחדו ולנדידה הבין יבשתית שלהם וניפץ את המיתוס כי האבולוציה של הסוס הייתה תהליך ליניארי שהגיע לשיאו בסוס הבית המודרני. סימפסון טבע את המילה hypodigm בשנת 1940, ופרסם בהרחבה על הטקסונומיה של יונקים; מאובנים וקיימים בתקופתנו כאחד.
סימפסון שימש כפרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת קולומביה, והיה אוצר במחלקה לגאולוגיה ופלאונטולוגיה במוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע בין השנים 1945-1959. היה גם אוצר במוזיאון לזואולוגיה השוואתית באוניברסיטת הרווארד בין השנים 1959-1970, ופרופסור למדעי כדור הארץ באוניברסיטת אריזונה עד לפרישתו בשנת 1982.
רכס אקסלגולד
רכס אקסלגולד (באנגלית: Axelgold Range) הוא רכס הרים המהווה תת-רכס של רכסי הוגם בהרי אומינקה בצפון פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה. הרכס ממוקם בין נחל אומיניקטלה לבין נהר אומינקה.
שטח הרכס 462 קמ"ר והוא מתנשא לגובה של 1,635 מטרים מעל פני הים.
שם הרכס אומץ רשמית ב-23 באפריל 1940.
לקריאה נוספת
Paul Schiarizza, Nick Massey and Don MacIntyre, GEOLOGY OF THE SITLIKA ASSEMBLAGE IN THE TAKLA LAKE AREA (93N/3,4,5,6,12), CENTRAL BRITISH COLUMBIA, British Columbia Geological Survey 1997
יוגב יפת
קריירה
יוגב יפת נולד בפתח תקווה והוא בוגר התיכון "אמי"ת גוש דן". מיד לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד משחק בסטודיו לאומנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין, וסיים את לימודיו בשנת 2009. יפת הוא בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב לשנת 2016.
בתום לימודיו השתלב בתיאטרון ושיחק במגוון הצגות בתיאטרון באר שבע, בתיאטרון חיפה, בתיאטרון המדיטק, בתיאטרון אורנה פורת, ובתיאטרון תמונע. בשנת 2011 עלתה הצגת היחיד שלו, "סמיר ויונתן", בבימויה של סיון הנדלסמן על-פי ספר של דניאלה כרמי. ההצגה השתתפה בפסטיבל תיאטרונטו 2011, בו זכה יפת בפרס השחקן המצטיין. בטקס פרס הבמה מטעם אסיטז' לשנת 2012, זכה עם ההצגה בפרס "השחקן הראשי של השנה" וההצגה עצמה זכתה בפרס "הצגת השנה".
בשנת 2015 יצא סרטו של עמוס גיתאי "רבין, היום האחרון", בו מגלם יפת את דמותו של הרוצח יגאל עמיר. הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים של ונציה.
חיים אישיים
בספטמבר 2017 נישא יפת לבת זוגו גיה באר גורביץ'. בדצמבר 2018 נולד לזוג בן ובאפריל 2022 נולדה לזוג בת.
הנחה S5
הנחה S5 היא הנחת יסוד (אקסיומה) של מערכת S5 בלוגיקה מודלית. ההנחה מוכרת בשתי גרסאות:
אם המודליות כאן היא מה שאלווין פלנטינגה מכנה הכרח ואפשרות "לוגית במובן הרחב", הטיעון להנחת היסוד יכול להיות כזה: אם ייתכן שבהכרח ה' (הנחה כלשהי), כי אז ישנו עולם אפשרי שבו ההנחה תקפה בהכרח. מכאן, נכון בעולם כלשהו שההנחה היא באופן רחב ולוגי אמת בהכרח, משהו ששלילתו תהיה במובן הלוגי הרחב סתירה-עצמית. אבל אם משהו הוא בסתירה עצמית בעולם אפשרי כלשהו, כי אז הוא בסתירה עצמית בכל העולמות ולטענת פלנטינגה הדבר נכון גם במקרה של סתירות עצמיות במובן הלוגי הרחב.
טלפונקן
טלפונקן (בגרמנית: Telefunken) הוא תאגיד אלקטרוניקה גרמני המתמקד בעיקר בייצור מקלטי רדיו וטלוויזיה.
היסטוריה
בראשית המאה ה-20 התמודדו שתי קבוצות מחקר גרמניות עם אתגרי הפיתוח של ציוד תקשורת אלחוטית, קבוצה אחת הייתה חלק מתאגיד AEG והשנייה הייתה שייכת לחברת Siemens & Halske. בשנת 1903 הורה וילהלם השני, קיסר גרמניה לשתי החברות, שנחלקו בקשר לזכויות, לשתף פעולה מול התחרות הבריטית שהציבה חברת מרקוני. כך קמה ב-27 במאי 1903 חברת Gesellschaft für drahtlose Telegraphie System Telefunken ("החברה לאלחוט וטלגרף"). ב-1923 שונה שמה לטלפונקן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הפכה החברה לשחקנית מרכזית בתחום הרדיו והאלחוט הן לשימוש צבאי והן לשימוש אזרחי. בין היתר פיתחה החברה ציוד לניווט באמצעות רדיו, שאיפשר לצפלין ניווט מעל הים הצפוני בכל מזג אוויר.
ב-1928 ייצרה החברה את מגבר נורות הריק הדו-שלבי הראשון (V-41). גרסה משופרת של מגבר זה, V-72, הפכה לציוד הגברה סטנדרטי באולפני רדיו ואולפני הקלטות. חברת התקליטים Teldec נוצרה בשיתוף פעולה של טלפונקן עם חברת דקה הבריטית. משנת 1962 יצאו התקליטים תחת המותג "טלפונקן".
גרמניה הנאצית הייתה חלוצה בשימוש רחב היקף בשידורי טלוויזיה (תחנת הטלוויזיה הממשלתית הייתה למעשה תחנת הטלוויזיה הראשונה בעולם ששידרה על בסיס קבוע עם לוח שידורים מתוכנן מראש) ועודדה מפעלים לייצר מכשירי טלוויזיה במחיר שווה לכל נפש. טלפונקן, שפיתחה מקלטי ומשדרי טלוויזיה אלקטרוניים היוותה את אחת הנשכרות העיקריות מכך. בין היתר ייצרה (וברישיון, גם חברות נוספות) את ה-Volkfernseher, ששווק במחיר 650 רייכסמרק. בספטמבר 1942 הוקם משדר טלפונקן של הטלוויזיה הגרמנית בראש מגדל אייפל. מצלמות וציוד שידור טלוויזיה זעיר שימש גם למאמץ המלחמתי והותקן על טורפדו וטילים.
ב-1941 רכשה AEG את מניות סימנס בטלפונקן. במהלך מלחמת העולם השנייה סיפקה טלפונקן שפופרות ריק לצבא ופיתחה מכ"ם למערכת ההגנה האווירי הגרמני.
ב-1959 החל מפעל החברה בהיילברון לייצר מוליכים למחצה וטרנזיסטורים. ב-1963 פיתח מהנדס החברה, ולטר ברוש (Walter Bruch), את שיטת שידור הטלוויזיה PAL, הנפוצה ברוב מדינות העולם. ב-1967 התמזגה טלפונקן ל-AEG ונוצרה חברת AEG-Telefunken.
ב-2005 יסדה החברה מכון מחקר ופיתוח בשם Transradio SenderSysteme Berlin AG, המתמחה במחקר וייצור משדרי רדיו יעילים. השם Transradio שימש את טלפונקן כבר ב-1919 כמותג משדרי רדיו.
נמל התעופה צ'רנוביץ
נמל התעופה צ'רנוביץ - לאוניד קדניוק (באנגלית: Chernivtsi Leonid Kadeniuk International Airport, באוקראינית: Міжнародний аеропорт «Чернівці» імені Леоніда Каденюка) הוא נמל תעופה הממוקם בסמוך לעיר צ'רנוביץ באוקראינה.
הנמל קרוי על שמו טייס החלל הראשון של אוקראינה לאוניד קדניוק.
מתקני הנמל
בנמל קיים מסלול המראה/נחיתה יחיד.
אליאנסה לימה
אליאנסה לימה (בספרדית: Alianza Lima; נוסדה ב-15 בפברואר 1901) היא קבוצת כדורגל פרואנית.
המייסדים אימצו את השם של אורווה בבעלותו של אוגוסטו לגיה נשיא פרו, שבה השתמשו כדי לקיים את המשחקים הראשונים שלהם. הקבוצה נחשבת לאחת משלושת הגדולות של הכדורגל הפרואני, יחד עם אוניברסיטריו דה דפורטס וספורטינג קריסטל.
אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון אלחנדרו ויינואבה אשר מכיל 35,000 מקומות ישיבה.
הקבוצה זכתה ב24 אליפויות ליגת העל הפרואנית. ההופעה הבינלאומית הטובה ביותר שלה הייתה ב-1976 כשזכתה בגביע סימון בוליבר.
ח'ירבת א-סימיא
ח'ירבת א-סימיא (בערבית: خربة السيميا) (בעברית: סימיא) הוא כפר פלסטיני על כביש 60 בדרום הר חברון, הממוקם ארבעה ק"מ צפונית-מערבית לכפר הפלסטיני א-סמוע, וארבעה ק"מ צפונית מזרחית ליישוב היהודי שמעה. הכפר נמצא בנפת חברון בדרום חבל יהודה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 1,705 תושבים באמצע שנת 2016. על פי ארגון בצלם, מונה האוכלוסייה במקום 1843 נפש.
היסטוריה
הכפר סימיא שולב באימפריה העות'מאנית בשנת 1517, ונכלל במפקד האוכלוסין לשנת 1596. אז היו בה 18 בתי אב, כולם מוסלמים. הם שילמו שיעור מיסים קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים, כולל חיטה, שעורה, גידולי קיץ, כרמים ועצי פרי, עזים וכוורות, בנוסף להכנסות מזדמנות.
בשנת 1838, סימיא צוינה על ידי אדוארד רובינסון כמקום "נטוש או בהריסות", חלק מהאזור שמדרום-מערבית לחברון.
בשנת 1863 ביקר במקום החוקר הצרפתי ויקטור גרן אשר ציין: "הנקודה הגבוהה ביותר של תלולית זו תפוסה על ידי פסולת של מבצר קטן, שהנדבכים התחתונים שלו עדיין עומדים, מורכבים מבלוקים עצומים. למטה אני שם לב למיקום של מבנה שמלבד קטע של קיר המסודר באבנים רגילות, המבנה די משובש מלמעלה למטה. שני קברים של עמודי אבן שבורים מונחים על האדמה בפנים. אולי בתקופה הנוצרית, מבנה זה שימש ככנסייה. באשר לבתים, כמעט ולא נותר דבר, למעט הבורות והמערות שנחפרו בסלע שכמה מהם הכילו... מרחק קצר ממזרח לגבעה זו, במורדותיו האחרונים של ההר, נמצא קבר מפואר, שקודם לו חצר קטנה הנמדדת בשמונה צעדים לאורך ושש וחצי צעדים לרוחב. משם יש כניסה לשדרה פתוחה, שבעה צעדים אורכה ורוחבה שלוש וחצי. מפרץ נמוך מאוד במרכז מאפשר לחדור בזחילה לתא הקבר, שאורכו כשבעה צעדים ברוחב חמש. המקום לשתי גופות הוכן תחת קשת מעוקלת".
בשנת 1883 הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, סיקרה את סימיא כך: "חומות, בורות מים, מערות וקברים, שבורים בעיקרם, אך חתוכים היטב. זהו חורבה גדולה, וככל הנראה אתר עתיק.
במפקד 1931 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, נמצא כי בח'ירבת א-סימיא, יחד עם א-סמוע, וח'ירבת רפאת היו 1,882 מוסלמים, אשר שכנו ב-372 בתים.
בעקבות מלחמת השחרור והסכמי שביתת הנשק של 1949, ח'ירבת א-סימיא עברה לשליטה ירדנית.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, הכפר עבר לשליטת ישראל. במפקד 1967 שנערך על ידי שלטונות ישראל, מנתה האוכלוסייה 267 נפשות.
החל משנת 1994, במסגרת הסכמי אוסלו בין מדינת ישראל לבין הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), סימיא נמצאת בשליטת הרשות הפלסטינית. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 1,705 תושבים באמצע שנת 2016.
הון תרבותי
הון תרבותי הוא מושג המתייחס לעולם הידע והתוכן של היחיד והקבוצה, והוא מתפקד כגורם מרבד, כגורם המשעתק את אי השוויון, ואת עליונותן החברתית של קבוצות מסוימות והנמכתן והדרתן של קבוצות אחרות.
את המונח טבע הסוציולוג הצרפתי פייר בורדייה. בספרו Forms of Capital מרחיב בורדייה את מושג ההון מעבר למושג הכלכלי המציין חליפין חומריים, וכולל בו צורות לא-חומריות ולא-כלכליות של הון: הון תרבותי, הון חברתי והון סימבולי. הוא מסביר כיצד ניתן להשיג סוגי הון, לערוך בהם חליפין ולהמיר אותם בסוגי הון אחרים. מכיוון שהמבנה והחלוקה של ההון מייצגים גם את המבנה הפנימי של העולם החברתי, בורדייה טוען כי הבנת הסוגים השונים של ההון יתרמו להבנת המבנה והתפקוד של העולם החברתי.
בורדייה מבחין בין שלוש צורות של הון תרבותי:
הולשוביצה
הולשוביצה (צ'כית: Holašovice) הוא כפר היסטורי קטן השוכן בדרום צ'כיה, במרחק 15 קילומטרים מערבית לצ'סקה בודייוביצה ובמרחק 18 קילומטרים צפונית לצ'סקי קרומלוב (הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1992). הכפר נמצא בשטחה של הרשות המוניציפלית יאנקוב. דרומית לכפר נמצא האזור המוגן יער בלאנסקי. הכפר ננטש לאחר מלחמת העולם השנייה, כך שהשתמרו בו מתאר ימי הביניים ובניינים מקומיים בסגנון בוהמייני או בארוק כפרי. הכפר שוחזר ואוכלס מחדש החל מ-1990, והוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1998.
היסטוריה
האזור שבו שוכן הולשוביצה היה מיושב על ידי האדם מאז תקופת האבן החדשה (האלף השני לפנה"ס). הכפר עצמו הוקם במחצית הראשונה של המאה ה-13, כאשר אנשים רבים החלו להתיישב באזורי הגבול של בוהמיה. התיעוד הקדום ביותר הנוגע לכפר הוא מסמך של המלך ונצ'סלאוס השני, שהעניק מספר כפרים (כולל הולשוביצה) למנזר ציסטרסיאני בווישי ברוד. הכפרים היו בבעלות המנזר עד 1848.
בין 1520 ל-1525 התחוללה בהולשוביצה מגפה קשה של דבר בובוני, ורק שני תושבים שרדו. מעל קבר האחים שבקצהו הצפוני של הכפר הוקמה אנדרטה לזכר האירוע. המנזר אכלס את הכפר בהדרגה באמצעות מתיישבים מבוואריה ואוסטריה. האוכלוסייה מנתה כ-17 תושבים ב-1530. הכפר נפגע קלות במהלך מלחמת שלושים השנים, אך התאושש תוך זמן קצר.
מספר המשקים החקלאיים היה 17 החל מהמאה ה-16, ורק לקראת המאה ה-20 (1895) אוכלוסיית הכפר החלה לגדול והתגוררו בו 157 תושבים ממוצא גרמני ו-19 אנשים ממוצא צ'כי. רוב החוות בכפר ננטשו והחלו להתדרדר לאחר גירוש התושבים הגרמנים בשלהי מלחמת העולם השנייה. הולשוביצה הפך למקום נטוש תחת השלטון הקומוניסטי שהוקם בצ'כיה לאחר המלחמה.
ב-1990 החל מבצע מקיף לשיפוץ ושיקום הכפר, והוא אוכלס מחדש. אוכלוסייתו מונה כ-140 תושבים, נכון ל-2006.
תיאור
חזיתה של חווה מספר 3 היא דו-גמלונית בסגנון דרום בוהמייני קלאסי, ובנוסף לשער הגדול יש שער קטן נוסף בקיר המקיף אותה. לשני הגמלונים יש גימור בסגנון בארוק ביחד עם רצועות של פילסטר סטוקו. מיד לאחר הכניסה דרך השער הראשי נמצא אסם דו-קומתי משמאל, שקומתו העליונה משמשת כמזווה. אחרי האסם נמצא גוש מבנים עם אורוות ומרתף מקומרן. בית החווה הדו-חדרי נמצא מצד ימין. באמצע אולם הכניסה נמצא גרם מדרגות המוביל אל עליית הגג של הבית.
החווה הגדולה ביותר בכפר היא חווה מספר 8. משמאל לשער הכניסה נמצא בית החווה הראשי המורכב משני אחרים, ואליו מחוברים שתי רפתות ארוכות המחולקות לשני חללים מקומרנים. בצד הימני של הכניסה נמצא אסם תלת-קומתי. הצד האחורי של החצר מתוחם על ידי אסם אבן גדול, שנבנה בשלהי המאה ה-19 כתחליף לאסם העץ הקודם.
חווה מספר 15 נמצאת בצד המזרחי של הכיכר, והיא מקיפה שלושה צדדים של חצר מרכזית. חזית החווה היא מבנה דו-גמלוני קלאסי עם שער כניסה קשתי. מבנה החווה השתנה לאורך מאות השנים האחרונות, ובמהלך השינויים הוחלפו גמלוני הבארוק בגמלונים משולשים. המבנה החשוב ביותר בחווה הוא האסם ששמר על צורתו המקורית בצורה הטובה ביותר ביחס למבנים אחרים בכפר.
דוד יזרעאלי
דוד יזרעאלי (רובין) (1886 יקטרינוסלאב, רוסיה - 1965 כנרת) - מאנשי העלייה השנייה. עבד במנחמיה ובחוות סג'רה עד שהתיישב במושבה כנרת שם עסק בחקלאות. בשנותיו המאוחרות עסק ביצירת מוזיקה לפסוקים מהתנ"ך ולשירים עבריים.
ביוגרפיה
דוד יזרעאלי נולד כדוד רובין ב-1886 בעיר יקטרינוסלאב להוריו בנימין ומלכה (מבית חנה'לס). לדוד היו עוד 6 אחים ואחיות כשאחת מהן הייתה פולינה ז'מצ'וז'ינה שנישאה לויאצ'סלב מולוטוב. אביו, שהיה סופר סת"ם וחזן, קיים בית מסורתי ציוני ודוד הצטרף לתנועת ציוני ציון. ב-1905 עלה ארצה במסגרת העלייה השנייה עם עוד קבוצת חלוצים. הקבוצה הגיעה תחילה ליפו, המשיכה לחיפה ולבסוף הגיעה למנחמיה שם עבדו בחקלאות אצל איכרי המושבה. במנחמיה הכיר רובין את חנה בעלול, שהייתה מורה בגליל, ובהמשך נישא לה. ב-1908 עבר לעבוד בקולקטיב בחוות סג'רה עם מניה שוחט. ב-1909 חתם רובין על חוזה אריסות עם יק"א לקבלת משק במושבה כנרת ואז חזרה חנה ארצה משליחות חינוכית בעיר פלובדיב שבבולגריה והזוג נישא ב-1913. באותה שנה שינה את שמו ליזרעאלי. לאחר נישואיהם היו בני הזוג פעילים ציבורית במושבה כשדוד שימש, שנים רבות, כמוכתר ויו"ר ועד המושבה וחנה ניהלה את בית הספר המקומי. לזוג נולדו 4 ילדים (שמואל, עמנואל, ימינה ושלומית). נכדתם (ביתה של שלומית טישלר) היא פרופ' עירית עמית כהן ונכד אחר (בנה של ימינה איתן) הוא המשורר איתן איתן.
יצירתו המוזיקלית
מיצירתיו:
העבודה עם דוד בן-גוריון
ב-1907 הגיע למנחמיה הפועל דוד גרין ועבד שכם אל שכם עם יזרעאלי בחקלאות. מעבודה משותפת זו צמחה חברות רבת שנים וגם כשדוד גרין הפך לראש הממשלה הוא לא שכח את שדות מנחמיה.
מלחמת האזרחים האמריקנית
מלחמת האזרחים האמריקנית (באנגלית: The American Civil War) הייתה מלחמת אזרחים, שהתרחשה בארצות הברית בשנים 1861–1865. 11 מדינות בדרום ארצות הברית, שתמכו בעבדות, הכריזו על פרישה מארצות הברית, והקימו את קונפדרציית המדינות של אמריקה, הידועה יותר בשמה המקוצר "הקונפדרציה".
הקונפדרציה, בהנהגתו של ג'פרסון דייוויס, לחמה על עצמאותה מארצות הברית, והציגה את מלחמת האזרחים כמלחמת העצמאות של הקונפדרציה. הממשל הפדרלי בארצות הברית נתמך בידי עשרים מדינות, רובן מצפונה של ארצות הברית, שבהן בוטלה העבדות, וממערבה (שבאותם הימים היה מדולל אוכלוסין), ובידי חמש מדינות שבהן העבדות עדיין הותרה, אשר נודעו כמדינות הגבול.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1860, ערכה המפלגה הרפובליקנית בהנהגתו של אברהם לינקולן קמפיין נגד הרחבת העבדות מעבר למדינות בהן התקיימה עד אז וביטולה בטריטוריות של ארצות הברית. על אף שלינקולן לא דרש את ביטול העבדות במדינות הדרום באותה עת, חששו מדינות העבדות מכך שצעדים אלה יינקטו בהמשך בהסתמך על התקדימים שיצר. הרפובליקנים היו חסידים נלהבים של פטריוטיות ולאומיות, ובמצע הבחירות שלהם ב-1860 קבעו כי כל איום לפירוק האיחוד ייראה כבגידה. לאחר ניצחונם בבחירות, ולפני שהממשל החדש נכנס לתפקידו ב-4 במרץ 1861, הכריזו שבע מדינות הכותנה על פרישתן מהאיחוד ויצרו יחד את הקונפדרציה. הן הממשל היוצא של הנשיא הדמוקרטי ג'יימס ביוקנן והן הממשל הנכנס של הנשיא הרפובליקני אברהם לינקולן, דחו את חוקיותו של מהלך הפרישה, והכריזו עליו כמרד. שמונה מדינות נוספות שבהן התקיימה עבדות דחו את רעיון הפרישה בשלב זה, אך בהמשך שלוש מתוכן פרשו גם כן והצטרפו לקונפדרציה. הקונפדרציה לא זכתה להכרה דיפלומטית מאף מדינה זרה.
פעולות האיבה החלו ב-12 באפריל 1861, כשכוחות הקונפדרציה תקפו את המצודה של צבא ארצות הברית בפורט סאמטר שבמדינת דרום קרוליינה. תגובתו של לינקולן הייתה גיוס של צבא מתנדבים מכל מדינות האיחוד כדי לכבוש מחדש את השטח הפדרלי. תגובה זו הביאה להכרזת פרישה של ארבע מדינות תומכות עבדות נוספות. שני הצדדים גייסו צבאות; האיחוד תפס את השליטה במדינות הגבול בתחילתה של המלחמה, הטיל סגר ימי על מדינות הקונפדרציה, שמנע מהן ייצוא כותנה עליו התבססה כלכלתן, וחסם את מרבית הייבוא אליהן. במזרח נותרה הלחימה היבשתית ללא הכרעה בשנים 62–1861, בהן הצליחה הקונפדרציה להדוף את התקפות האיחוד, שניסה לכבוש את בירת הקונפדרציה, ריצ'מונד שבווירג'יניה. על אף המרד והעימות האלים עם הדרום, נמנע לינקולן מהגדרת סיום העבדות בדרום כאחת ממטרות המלחמה במשך מעל לשנה.
כשנה וחצי לאחר תחילת פעולות האיבה הדרומיות, בחודש ספטמבר 1862, הפכה הצהרת האמנציפציה של הנשיא אברהם לינקולן, אשר הורתה על סיום העבדות במדינות הדרום, לאחת ממטרות המלחמה, והניאה את הבריטים מלהתערב בנעשה, על אף האינטרסים הכלכליים שהיו להם באזור. המפקד הצבאי של הקונפדרציה, רוברט לי, ניצח בקרבות בווירג'יניה, אך בשנת 1863, לאחר קרב גטיסברג, נעצרה התקדמותו צפונה והוא החל לסגת דרומה, תוך כדי אבדות כבדות. במערב השיג האיחוד שליטה על נהר המיסיסיפי, לאחר תפיסתה של ויקסבורג, ובכך חילק את הקונפדרציה לשניים. בשנת 1864 הצליח האיחוד בהובלת יוליסס ס. גרנט לממש את יתרונו בציוד ובכוח אדם, מול הקונפדרציה בהובלת הגנרל רוברט לי. גנרל ויליאם שרמן מצבא האיחוד כבש את העיר אטלנטה וצעד אל הים. התנגדותה הצבאית של הקונפדרציה פסקה לאחר כניעתו של לי בפני גרנט בקרב אפומטוקס ב-9 באפריל 1865.
מלחמת האזרחים האמריקנית הייתה אחת ה"מלחמות הטכנולוגיות" הראשונות. מסילות רכבת, טלגרף, ספינות קיטור ונשק בייצור המוני, היו בשימוש נרחב במהלכה. התרגול במלחמה כוללת, שפותח על ידי שרמן בג'ורג'יה, ומלחמת החפירות שנערכה סביב פטרסבורג בווירג'יניה, בישרו את אופייה של מלחמת העולם הראשונה ביבשת אירופה כחצי מאה לאחר מכן. מלחמת האזרחים האמריקנית נותרה המלחמה הקטלנית ביותר בתולדות ארצות הברית. נהרגו בה כ-620,000 חיילים ומספר לא ידוע של אזרחים. 10% מקרב הגברים בטווח הגילים 20–45 במדינות הצפון נהרגו או נפצעו, וכ-30% מכלל הגברים הלבנים בטווח הגילים 18–40 במדינות הדרום. ניצחונו של הצפון הביא לקיצה של הקונפדרציה ושל העבדות בארצות הברית, וחיזק את כוחו של הממשל הפדרלי. ההיבטים החברתיים, הפוליטיים, והכלכליים של המלחמה עיצבו את תקופת השיקום שנמשכה עד שנת 1877.
הסיבות לפרישה
שורשיה של התנועה לביטול העבדות בארצות הברית טמונים בהצהרת העצמאות של ארצות הברית. האבות המייסדים של ארצות הברית, במטרה למנוע מכך שחלק מבין שלוש עשרה המושבות לא יצטרפו לאיחוד, נמנעו מלקבוע הסדר בדבר העבדות עם הקמתה של ארצות הברית. במאה ה-18 המאוחרת הייתה הערכה כי עם הזמן העבדות תיעלם מעצמה כיוון שעם הזמן הפכה פחות ופחות רווחית, במיוחד ביחס לבתי החרושת שהחלו לצמוח בערים הגדולות, בעיקר בצפון, וסימנו את בואה של המהפכה התעשייתית. שינוי בגל כלכלי זה הגיע בדמותם של כלים לייצור המוני של כותנה, שלצד צמיחה אקספוננציאלית בביקוש אפשרו למספר רב של בעלי עבדים ובעלי אדמות בדרום להתעשר במהירות ולהפוך לאליטה כלכלית דרך השימוש שלהם בעבדים. ייצור הכותנה הגיע לכמויות כאלו שארצות הברית הפכה לספקית הכותנה הגדולה ביותר לאירופה, ובכך היא עקפה את שוקי הכותנה במזרח התיכון של האימפריה העות'מאנית.
העבדות נאסרה בטריטוריות הצפון-מערביות באמצעות תקנות צפון-מערב של שנת 1787. עד שנת 1804 פרסמו כל המדינות הצפון-מערביות חוקים האוסרים עבדות. אולם מרבית הכלכלה במדינות שבדרום ארצות הברית נשענה על חקלאות, שהצריכה כמות רבה של ידיים עובדות, ולכן באזור זה נותר מוסד העבדות על כנו. כאמור, במיוחד בלט ענף גידול הכותנה שהתרחב באופן משמעותי לאחר המצאת המנפטה ונהיה למוצר הייצוא העיקרי של מדינות הדרום. הקונגרס האמריקאי הטיל בשנת 1808 איסור על ייבוא עבדים לארצות הברית. עם זאת, תודות לסחר פנימי בשילוב עם גידול טבעי של אוכלוסיית העבדים, העבדות המשיכה לצמוח במדינות החדשות שהוקמו עמוק בדרומה של ארצות הברית. האיחוד נחלק לאורך קו מייסון-דיקסון למדינות הצפון החופשיות מעבדות, ולמדינות הדרום בהן נותרה העבדות חוקית. אף על פי שהושגו פשרות בנושא העבדות, כגון פשרת מיזורי מ-1820 ופשרת 1850, חל משבר בנושא בשנות ה-50 של המאה ה-19. לינקולן לא הציע חוקים פדרליים נגד העבדות במקומות שבהם התקיימה, אך בנאום הבית המחולק שנשא בספרינגפילד שבאילינוי עם קבלתו את מינוי המפלגה הרפובליקנית כסנאטור המדינה, הביע את רצונו ש"המתנגדים לעבדות יאסרו התפשטות נוספת שלה, ויגבילו אותה למקומות בהם הדעה הציבורית תנוח בשל האמונה כי העבדות נמצאת במסלול של הכחדה מוחלטת". רובו של המאבק הפוליטי בשנות ה-50 של המאה ה-19 התמקד בשאלת הרחבתה של העבדות אל הטריטוריות החדשות שנוצרו. גם הדרום וגם הצפון הניחו כי אם לא תורחב העבדות היא תדעך ותיפסק.
חששו של הדרום מאיסור עבדות בידי הממשל הפדרלי, והתרעומת שהועלתה בצפון על השפעתו של כוח העבדות, אותו החזיק בממשל, הביאה את המשבר לנקודת רתיחה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19. חילוקי דעות בין התנועה לביטול העבדות ואחרים לגבי מוסריותה של העבדות, היקפה של הדמוקרטיה וערכה הכלכלי של עבודה חופשית לעומת עבדות המטעים, גרמה להתמוטטותן של המפלגה הוויגית ושל מפלגות תנועת "שאינם יודעים דבר", ומפלגות חדשות תפסו את מקומן (מפלגת האדמה החופשית בשנת 1848, המפלגה הרפובליקנית בשנת 1854, מפלגת האיחוד החוקתי בשנת 1860). בשנת 1860 גם המפלגה הדמוקרטית, שהייתה המפלגה הארצית האחרונה שנותרה, התפצלה לאורך קווים מקומיים. צפוניים, שדעותיהם התפרסו בין תומכים בביטול העבדות כוויליאם גאריסון ועד רפובליקנים מתונים כאברהם לינקולן הדגישו את הצהרתו של תומאס ג'פרסון כי "כל האנשים נבראו שווים". לינקולן הזכיר הצהרה זו פעמים רבות, בהן בנאום גטיסבורג בשנת 1863.
כמעט כל המשברים הפנים אזוריים הקשורים בעבדות החלו בדיונים על פשרת שלוש החמישיות והארכה בת עשרים השנים של הסחר בעבדים אפריקנים בוועידה החוקתית של שנת 1787. המצאת כלי עיבוד הכותנה, המנפטה, בשנת 1793 בידי אלי ויטני הגדילה פי חמישים את כמות הכותנה הניתנת לעיבוד מדי יום, וכך הגבירה משמעותית את הביקוש לעובדים בדרום. היו חילוקי דעות בנוגע להצטרפותה של מדינת מיזורי התומכת בעבדות לאיחוד, דבר שהוביל לפשרת מיזורי בשנת 1820. חוק מרסן מנע דיונים בקונגרס על עתירות המבקשות לסיים את העבדות בין השנים 1835–1844, בעוד הייעוד הגלוי הפך לוויכוח בכל הקשור להשגת טריטוריות חדשות, שבהן תוכל העבדות להתרחב. צירופה לארצות הברית של רפובליקת טקסס בשנת 1845, כמדינה בה מותרת העבדות, יחד עם טריטוריות נוספות בסיום מלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846–1848) הביאה לפשרת 1850. הפשרה קבעה שקליפורניה היא מדינה חופשית ושמלבדה כלל הטריטוריות המסופחות יאורגנו לכדי מדינות ואז יחליטו על דעת עצמן האם לאשר או לאסור עבדות בתחומן. בנוסף נקבע חוק העבד הנמלט: עבדים נמלטים הוכרזו פושעים פדרליים, ומי שמחביאם הוא פושע. לשם אכיפת החוק הוקמו יחידות מיוחדות של לוכדי עבדים בכל ארצות הברית. החוק העלה את חמת אפם של הצפוניים מתנגדי העבדות ופעל לייצג אינטרסים של דרומיים שרצו למנוע את בריחת עבדיהם. מאז חוק ביטול העבדות 1833, האימפריה הבריטית אסרה על קיום העבדות בכל מושבותיה ולכן עבדים נמלטים רבים ברחו מהדרום צפונה עד למושבות הבריטיות בקנדה. תושבים צפוניים הקימו על דעת עצמם את מסילת הרכבת המחתרתית להבריח עבדים נמלטים לקנדה.
הנשיא בעת הפשרה היה מילרד פילמור מהמפלגה הוויגית, שאמנם התנגד לעבדות אך העריך כי הפשרה היא המוצא היחיד לשימור האיחוד ובנוסף לכך העריך שלו, בהיותו נשיא, כמו גם לכלל הממשל הפדרלי, אין הסמכות או היכולת להביא לביטול העבדות. פילמור ניסה לקדם את הפשרה גם במטרה לקבל תמיכה בנושאי מדיניות שונים של המפלגה בקונגרס, אך בתמורה גרם לפיצולה בפועל ולפירוקה' על אף הערכתו כי דרך הפשרה יוכל לתרום לאיחוד המפלגה תחת מצע שנטה לעבר המרכז הפוליטי. בעקבות ההפסד המוחץ של הוויגים בבחירות לנשיאות ב-1852, המפלגה התמוססה וחלק רחב מבסיס תומכיה עבר למפלגה הרפובליקנית שרק קמה.
סעיף וילמוט בפשרת 1850 היה ניסיון של פוליטיקאים צפוניים לשלול את העבדות בשטחים שנכבשו ממקסיקו במלחמה ואחריה. ספרה הפופולרי של הארייט ביצ'ר סטואו "אוהל הדוד תום" (1852), הגביר את ההתנגדות בצפון לחוק העבד הנמלט 1850.
מנשר אוסטנד משנת 1854 היה ניסיון כושל של הדרום לרכוש ולספח את קובה מספרד כמדינת עבדים. מערכת המפלגות השנייה התפרקה לאחר שחוק קנזס נברסקה נחקק בשנת 1854. חוק זה החליף את האיסור בפשרת מיזורי על העבדות בריבונות עממית, המאפשר לתושבי הטריטוריות להצביע בעד או נגד העבדות. מחלוקת "קנזס המדממת", על מעמדה של העבדות בטריטוריית קנזס, כללה זיוף הצבעות מסיבי שבוצע על ידי תומכי העבדות שכונו "פרחחי הגבול". תרמית ההצבעות הביאה את הנשיא תומך הדרום פרנקלין פירס ואת מזכיר המדינה שלו ג'יימס ביוקנן להגדיר את טריטוריית קנזס כמדינת עבדות. ביוקנן אף תמך בחוקה התומכת בעבדות, חוקת לקומפטון (Lecompton Constitution).
האלימות סביב מעמדה של העבדות בקנזס התפרצה עם מלחמת וקרוסה, בזיזתה של לורנס, הלקאתו של צ'ארלס סאמנר (הרפובליקני) בידי פרסטון ברוקס (הדרומי), הטבח בפוטווטומי, קרב בלאק ג'ק, קרב אוסווטומי, וטבח מאראיס נס סייגנס. פסיקתו של בית המשפט העליון בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד משנת 1857 התירה את העבדות גם בטריטוריות שבהן מרבית האוכלוסייה התנגדה לעבדות, כדוגמת קנזס.
עימותי לינקולן-דאגלס בשנת 1858 כללו את דוקטרינת פריפורט (Freeport) שנהגתה על ידי מנהיג האגף הצפוני של המפלגה הדמוקרטית סטיבן דאגלס (אשר התמודד לנשיאות מול לינקולן שנתיים מאוחר יותר, והפסיד לו). דוקטרינה זו טענה כי זכותה של כל מדינה בארצות הברית לקבוע, לפי העדפת הרוב בה, את יחסה לעבדות, וכי לבית המשפט אין סמכות להחליט בעניין זה באופן הסותר את החקיקה המקומית בה בחרו אזרחי המקום. דוקטרינה זו הועלתה בתגובה לפסיקת דרד סקוט אשר, יחד עם כישלונו של דאגלס עם חוקת לקומפטון, פיצלה את המפלגה הדמוקרטית בין הצפון לדרום. בשנת 1859 נעשתה פשיטה על נשקיית הארפרס פרי (Harpers Ferry) על ידי מתנגד העבדות ג'ון בראון, בניסיון לגרום למרד עבדים. הפיצול בין הצפון לדרום במפלגה הדמוקרטית בשנת 1860, עקב דרישת הדרום לקוד עבדות בטריטוריות, השלים את הקיטוב בין הצפון לדרום.
עבדות
תמיכת מדינה בפרישה מהאיחוד התאימה ביחס ישר למספר חוות המטעים שבה. מדינות הדרום העמוק, שבהן היה הריכוז הגבוה ביותר של מטעים, היו הפורשות הראשונות. מדינות הדרום הצפוניות יותר של וירג'יניה, צפון קרוליינה, ארקנסו וטנסי, שבהן היה מספר קטן יותר של מטעים, דחו את הפרישה עד שמשבר פורט סאמטר כפה עליהן בחירה באחד הצדדים. מדינות הגבול בין הצפון לדרום, שבהן היה מספר מועט של מטעים, לא פרשו כלל מהאיחוד.
החל משנת 1860 נאמד מספרן של המשפחות הדרומיות שהחזיקו בעבדים ב-43% בדרום התחתון, 36% בדרום העליון, ו-26% במדינות הגבול, שלחמו בעיקר עבור האיחוד. מחצית מבעלי העבדים החזיקו 1–4 עבדים. 8,000 בעלי מטעים החזיקו כ-50 עבדים ויותר בשנת 1850, ו-1,800 בעלי מטעים החזיקו מעל 100 עבדים; 85% מהעבדים התגוררו בדרום התחתון, בניגוד לאחוז אחד בלבד שהתגוררו במדינות הגבול. לפי מפקד האוכלוסין של שנת 1860, 393,975 תושבים, המייצגים כ-8% מכלל המשפחות בארצות הברית, החזיקו ב-3,950,528 עבדים.
95% מהאוכלוסייה האפרו-אמריקאית בארצות הברית התגוררה במדינות הדרום, והיוותה כשליש מהאוכלוסייה באזורים אלה (לעומת אחוז אחד מכלל האוכלוסייה בצפונה של ארצות הברית, שהתרכזו במיוחד בערים הגדולות כגון ניו יורק ופילדלפיה). עובדה זו הגבירה את הפחד משחרור עבדים בדרום. החלטתו של בית המשפט העליון משנת 1857 במקרה דרד סקוט, עבד שחור שתבע את אדונו ודרש את שחרורו, החריפה את המחלוקת. החלטתו של נשיא בית המשפט העליון, רוג'ר טוני, קבעה כי "עבדים נחותים כל כך עד כי אין להם כל זכויות אותן חייב האדם הלבן לקיים". בהחלטה זו הפך טוני את החלטת פשרת מיזורי, שאסרה את העבדות בטריטוריות הנמצאות צפונית לקו '36°30. הוא הצהיר, "חוק הקונגרס אשר אסר על אזרחים להחזיק ולהיות בעלים [לאדם משועבד] בטריטוריות של ארצות הברית מצפון לקו אינו מחויב בזאת על ידי החוקה ולכן מבוטל". הדמוקרטים שיבחו את החלטת משפט דרד סקוט, אך הרפובליקנים סימנו אותה כ"סילוף זדוני" של החוקה. טוני טען כי סקוט, בהיותו עבד, אינו אזרח אמריקאי, וככזה לא יכול היה להגיש תביעה בבית משפט פדרלי. יתר על כן, אף על פי שכלל לא נדרש להחליט בנושא, הוסיף טוני פסק דין שקבע כי פשרת מיזורי, אשר הועברה בקונגרס, מנוגדת לתיקון החמישי לחוקת ארצות הברית המונע הפקעת רכוש על ידי השלטון ללא פיצוי נאות, ולכן מבוטלת. לינקולן הזהיר כי "החלטת דרד סקוט הבאה" עלולה לאיים על מדינות הצפון בהתפשטות העבדות.
נושא העבדות התחבר לתחרות אזורית על השליטה בטריטוריות, ודרישת הדרום לקוד עבדים בעבור הטריטוריות שימשה פוליטיקאים דרומיים לפיצול המפלגה הדמוקרטית לשתיים, מצב שהביא לבחירתו של אברהם לינקולן הרפובליקן ולפרישת מדינות הקונפדרציה. כאשר עלה נושא הפרישה, אמר סנאטור דרום קרוליינה ובעל המטעים ג'ון טוונסנד כי "אויבינו עומדים לנקוט עמדה שלטונית, ובכוונתם לשלוט לפי גחמות התאוריות הפנטיות שלהם, ולפי המטרה המוצהרת של ביטול העבדות". דעות דומות הובעו בכל רחבי הדרום במאמרי מערכת, בנאומים פוליטיים, ובהצהרות על סיבות לפרישה מהאיחוד.
חששות הדרום לא היו כלכליים בלבד, אלא נבעו גם מהחשש משוויון גזעי. הצהרתה של טקסס על פרישתה מהאיחוד אמרה כי המדינות שלא החזיקו בעבדים הצדיקו את עצמן באמצעות "טיעון הדוקטרינה הפגומה על אודות שוויון כל האנשים, ללא התחשבות בצבע או בגזע", וזו של הגזע האפריקאי, "בו אנו מחזיקים באופן מוצדק ונחשב כגזע נחות ומשועבד". אדמונד דרגאן, בדלן מאלבמה, הזהיר כי לבנים ושחורים משוחררים אינם יכולים לחיות יחדיו; אם העבדים ישוחררו ויישארו בדרום, "אנו עצמנו נהפוך לתליינים של עבדינו שלנו. עד מצב כזה מביאה אותנו המדיניות של אויבינו מהצפון, וכך לא רק נידלדל לכדי עוני, אלא אף נידחק לכדי פשע, ולביצוע חטא".