cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ודים רפין
ילדותו ולימודיו
ודים רפין נולד בעיר נובוסיבירסק שבמערב סיביר, כבן לוויקטור רפין, אמן פלסטי אוטודידקט ולאשתו, אחות במקצועה. התחיל לנגן בכמה כלים מגיל 5 אך במהרה גילה העדפה לכינור. כבר כעבור חצי שנה הופיע לראשונה בפני קהל ומורתו לכינור, נטליה גאטיאטוללינה החליטה בשלב מסוים להעביר את המשך חינוכו המוזיקלי לידיו של המורה הדגול זכר ברון, שהיה בין השאר גם מורו של מקסים ונגרוב,
בגיל 7 ניגן רפין לראשונה בקונצרט פומבי עם תזמורת ובגיל 11 הופיע ברסיטל הבכורה שלו בסנקט פטרבורג, אז לנינגרד. באותה שנה זכה בתחרות הנריק וייניאבסקי לנוער בלובלין עם ביצוע הקונצרט לכינור מאת טיכון חרניקוב. אחרי כן זכה גם בתחרות טיבור וארגה בשווייץ.
בגיל 14 התקבל לאקדמיה למוזיקה (הקונסרבטוריון) בעירו, נובוסיבירסק, בכיתה של אותו פרופסור זכר ברון. הנהלת הקונסרבטוריון הכינה תוכנית חינוכית עבורו ועבור מקסים ונגרוב, מותאמת במיוחד לכישוריהם ולצורכיהם.
הקריירה הבינלאומית
התפנית בקריירה שלו חלה בשנת 1989, כשהיה הצעיר בין זוכי תחרות המוזיקה על שם אליזבת מלכת בלגיה בבריסל בכל הזמנים. בגמר התחרות ניגן את הקונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי והסונאטה מס' 3 מאת ברהמס. בין הפרקים הראשון והשני של הקונצרטו הקהל פרץ בקריאות התלהבות. באותה שנה כשמורו זכר ברון הוזמן ללמד בקונסרבטוריון בליבק בגרמניה, התאפשר גם לכמה מתלמידיו לבוא ולהמשיך בהשתלמותם בחו"ל, ביניהם - ודים רפין, מקסים ונגרוב, ניקולאי מדוייב ונטליה פרישצ'פנקו.
השתתף תכופות בפסטיבלים כמו הוליווד בול, טנגלווד, פסטיבל רוויניה, ריינגאו, ורבייה ובקונצרטי הפרומס של ה-BBC. במוזיאון הלובר בפריז נגינתו בהקלטה חיה ביחד עם כנרים אחרים, לרבות הכנר הצועני ההונגרי רובי לאקאטוש, זכתה בפרס. ודים רפין ניגן מוזיקה קאמרית יחד עם מרתה ארחריץ', יבגני קיסין, יורי בשמט, ניקולאי לוגנסקי, מישה מייסקי ומיכאיל פלטנב.
רפין זכה גם פרס אכו כ"נגן שנת 1989", בדיאפזון הזהב, בפרס צ'צ'ליה ובפרס אדיסון. זכה להערכה גדולה מצד הכנר יהודי מנוחין שהגדיר אותו בהתלהבות כ"מושלם מבין הכנרים שזכה לשמוע"
כליו
רפין מנגן על הכינור "פון סרדאהיי" מבית היוצר של גוארנרי דל ג'זו.
ודים רפין היה נשוי פעמיים. התחתן שנית בשנת 2007 עם אשה ממוצא צרפתי-ספרדי. בדרך כלל הצטייר רפין כנטול גחמות של כוכב, אוהב מאוד לנגן מוזיקה קאמרית ושיתף פעולה במיוחד עם הפסנתרנים בוריס ברזובסקי וניקולאי לוגנסקי.
תחבורה בישראל
התחבורה בישראל מבוססת בעיקר על כלי רכב פרטיים ועל תחבורה ציבורית. מאז תחילת שנות ה-90 מתפתחת גם התחבורה המסילתית במדינה בקצב מהיר.
העשור השני של המאה ה-21 עומד בסימן התפתחות הרכבות הקלות ותחבורת אוטובוסים מהירה וכן גם אופניים חשמליים וקורקינטים ממונעים
משרד התחבורה והבטיחות בדרכים אחראי מטעם הממשלה על ניהול התשתית התחבורתית במדינה, ביבשה באוויר ובים, כולל המלחמה בתאונות הדרכים. גידול באוכלוסייה, שינויים דמוגרפיים, דרישות צבאיות, תיירות וכן גידול במינוע הם היבטים עיקריים בפיתוח ושיפור תשתיות התחבורה.
לרשויות המקומיות שמור תפקיד ביצועי, הן אחראיות על התכנון העירוני ועל קידום פרויקטים של תשתיות לרכב פרטי, הולכי רגל, רוכבי אופניים ותחבורה ציבורית. במקרים רבים הרשות מקבלת תקציבים ממשרד התחבורה למימוש התוכניות, לאחר שקיבלו אישור מהגורמים המקצועיים במשרד התחבורה.
הובלת מטענים מהווה גם היא נדבך חשוב בתחבורה בישראל. נמלי הים במדינה מהווים את שער היצוא העיקרי למחצבים ולמוצרי צריכה המיוצרים בישראל. נמלי האוויר משמשים בעיקר לתנועת נוסעים לישראל וממנה.
באוגוסט 2019 השיק משרד התחבורה מערכת מידע המציגה לציבור הרחב את כל המידע התחבורתי בישראל על גבי מפה אינטראקטיבית.
כבישים בישראל
החברה הלאומית לדרכים בישראל אחראית לפיתוח תשתיות הכבישים בישראל. החברה עוסקת בתכנון, פיתוח ואחזקת מרבית הכבישים הבינעירוניים בישראל, לרבות מחלפים וגשרים. החברה החליפה את מחלקת העבודות הציבוריות (מע"צ), יחידת סמך במשרד התחבורה. מע"צ הוקמה בשנת 1921 כיחידה ההנדסית של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, ולאחר הקמת מדינת ישראל עברה לאחריות ממשלת ישראל. בספטמבר 2003 הוחלט להקים במקומה את החברה הלאומית לדרכים.
חברה ממשלתית נוספת האמונה על תכנון, פיתוח ואחזקת כבישים היא נתיבי איילון וחברת הבת שלה נתיבי כרמל
כמו כן, המדינה העניקה זיכיון זמני בשיטת בנה-הפעל-העבר לשלוש חברות בבעלות פרטית להקים ולתחזק כבישי אגרה, ואלו הן דרך ארץ המפעילה את כביש חוצה ישראל, כרמלטון המפעילה את מנהרות הכרמל ושפיר המפעילה את הנתיב המהיר בכביש 1. נכון לשנת 2017 יש בישראל 19.5 אלף ק"מ כבישים סלולים, מתוכם 230 ק"מ מוגדרים ככביש מהיר.
כלי רכב מנועיים
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ל-2011 נעו על כבישי ישראל 2.7 מיליון כלי רכב ממונעים, מתוכם כ-10% היו מעורבים בתאונת דרכים.
נתונים נוספים:
הגידול בכלי הרכב הפרטיים
בשנת 1963 רק 1% מאזרחי ישראל החזיקו ברישיון נהיגה, ב-1975 כ-20% מאזרחי ישראל החזיקו ברישיון נהיגה ובשנת 2019 71% מאזרחי ישראל בגיל 17 ומעלה החזיקו ברישיון נהיגה.
בשנת 1951 היו בישראל 34,103 כלי רכב פרטיים ובשנת 2017 עלה מספרם ל-2,857,000, וקצב העלייה צפוי לעמוד על 4% בשנה.
ב-1951 היחס בין כלי רכב פרטיים לאוטובוס עמד על 1:6 ואילו בשנת 2019 היחס עלה ל-1:136.
לפי פרופסור עומר מואב "הגודש בכבישים גורם להפסד של כ-50 מיליארד שקל מהתוצר השנתי של ישראל" ולפי משרד האוצר הנזק הכספי מתחילת 2018 ועד אוקטובר 2019 נזקי הגודש הם כ-35 מיליארד שקל בשנה והסכום צפוי להיות כפול עד-2040.
התפתחות שירות האוטובוסים בישראל
סעיף 71 לפקודת התעבורה הוא הבסיס החוקי להפעלת שירות אוטובוסים בישראל ומסמיך את שר התחבורה סמכות בלעדית להתקין תקנות. משמעות הדבר היא שמשרד התחבורה הוא הגורם היחיד המוסמך לקבל החלטות בכלל ההיבטים של הפעלת שירות ציבורים. הפעלת קו וביטולו, המסלול והתחנות, לוחות זמנים תעריפי הנסיעה כפופים להחלטתו של המשרד ולחברות האוטובוסים אין שום נגיעה בעניין. חברות האוטובוסים נבחרות להפעיל קווים על פי זיכיון שנקבע על פי מפתח גאוגרפי.
לאחר קום המדינה הציע שר התחבורה הראשון דוד רמז לאחד את כל מפעילי התחבורה הציבורית בארץ לקואופרטיב אחד. לאחר דיונים רבים וישיבות סוערות של הממשלה הוחלט ב-1 בנובמבר 1951 לאחד את הקואופרטיבים לתחבורה "שחר" (צפון הארץ), אגד (מרכז הארץ) ו-" דרום יהודה" (דרום הארץ) לקואופרטיב בשם א.ש.ד. (א- אגד, ש- שחר ד- דרום יהודה). מספר חודשים לאחר האיחוד החליטה ההנהלה של אש"ד לשוב לשם המקורי אותו הציע ביאליק, הלא הוא אגד. בתחילת שנת 1967 אוחד אל תוך אגד גם קואופרטיב התחבורה הירושלמי המקשר. תאגיד דן לא אוחד ונותר עצמאי, וכך, במשך עשרות שנים, שלטו הקואופרטיבים "אגד" ו"דן" אשר היוו מונופול בתחום האוטובוסים הציבוריים באזורי זיכיון קבועים אשר חולקו ביניהם.
ב-1988 נקלעה אגד למשבר כספי. המשבר הדגיש את הצורך ברפורמה בענף. ב-1997 קיבלה הממשלה החלטה היסטורית: לפתוח את הענף לתחרות ולהקצות רישיונות להפעלת קווי שירות. העיר מודיעין נבחרה לשמש כמודל שיבחן את השיטה החדשה וחברת מרגלית זכתה במכרז. עם הצלחת המודל נקבע כי עד סוף 2008 יוצאו בכל שנה כ-5% מהקווים לתחרות, ובסך הכול עד 25% מהיקף הפעילות הנוכחי. לאחר הוצאת 8% מהקווים למכרז יוכלו אגד ודן להשתתף במכרזים באמצעות חברות-בנות. סוכם כי אגד ודן יאפשרו למפעילים החדשים להשתמש במתקניהן ובתשתית התפעולית שלהן.
המדינה חולקה ל-50 אשכולות (קבוצות קווים באזור גאוגרפי מוגדר), ולכל אחד מהם יפורסם מכרז נפרד. לאחר בחירת הזכיין נחתם עמו הסכם לזמן קצוב (6.5-6 שנים) המעניק לו זיכיון מקומי/אזורי ומגדיר רמות שירות, תוואים ותעריפים.
נכון לשנת 2022, המדינה העניקה זיכיון ל-20 חברות אוטובוס. בשנת 2011, החל בשטחה של המועצה אזורית גולן ניסוי עם חברת רמה על פי מודל חדש ולפיו המועצה האזורית, בתמיכת המדינה, אחראית להפעלת התחבורה הציבורית.
יתרונות וחסרונות
החיסרון הבולט של שיטת הזיכיונות הוא היעדר מוחלט של השוק הפרטי בענף התחבורה הציבורית וחוסר מעורבות של הרשויות המקומיות בהחלטות הנוגעות להן ישירות. חיסרון נוסף הוא שאין הפרדה ברורה בין שירות אוטובוסים מקומי לשירות אוטובוסים בין עירוני. במדינות שונות בעולם מקובל שהתחבורה הציבורית הבין עירונית מופעלת על ידי חברות פרטיות וכך יש תחרות על אותם יעדים. והתחבורה הציבורית המקומית מופעלת על ידי רשות תחבורה עירונית או מטרופולינית המשלבת גם רכבות קלות, רכבות תחתיות ואפילו שדות תעופה.
היתרון הבולט הוא שחברות האוטובוס נתונות לפיקוח ישיר של משרד התחבורה השומר על האינטרס הציבורי וכך הוא יכול לכפות על חברות האוטובוס להפעיל קווים גם אם הדבר נוגד שיקולים כלכליים ולאכוף הנגשה של התחבורה הציבורית לבעלי מוגבלויות.
ציוד, תחנות ונתיבים
נוסף לאוטובוס המסורתי, עם דלת אחת או שתיים שהעלייה אליו היא באמצעות מדרגות. ישנם עוד שני דגמים, אוטובוס נמוך רצפה שמשמש בעיקר, אם כי לא רק לנסיעות עירוניות. ואוטובוס ארוך, המכונה גם מפרקית או "אקורדיון" על שם צורתו. נקודות המוצא והיעד של האוטובוסים הן תחנות מרכזיות ומסופי תחבורה ציבורית. באופן עקרוני, תחנות מרכזיות משמשות לנסיעות בין עירוניות ומסופים לנסיעות עירוניות ותוך מטרופוליניות. אך חלוקה זו אינה נשמרת וכך משמשות תחנות מרכזיות בישראל כתחנות מוצא ויעד לנסיעות עירוניות ותוך מטרופוליניות ולעיתים אף כתחנת איסוף. לאוטובוסים יש זכות לנסוע בנתיב מיוחד שהוקצה עבורם, המכונה נתיב תחבורה ציבורית. נתיב זה מסומן בצהוב ולעיתים מופרד באופן פיזי מיתר הנתיבים בכביש ומטרתו להפריד בין כלי רכב ציבוריים לכלי רכב פרטיים, כדי שהראשונים ייסעו ללא הפרעה.
שירות רכבות
לרכבת ישראל שלושה קווים בינעירוניים וחמישה קווים פרבריים המשרתות 69 תחנות נוסעים פעילות, 8 בהקמה ו40 בתכנון
הרכבת החשמלית ושל חברה חלופית הראשונה בישראל — הרכבת הקלה בירושלים. יותר בפירוט יותר למטה.
רכבות קלות ותחבורת אוטובוסים מהירה
רכבות קלות ותחבורת אוטובוסים מהירה נועדו לשרת את הסביבה העירונית והמטרופולינית. עד שנת 2011, למעט פוניקולר הכרמלית, שירות תחבורתי זה לא היה בנמצא במדינת ישראל. מסיבות כלכליות, הוחלט שבכל מקרה לא יופעלו במטרופולינים הישראלים שירות של רכבת תחתית. הרכבת הקלה המטרופולינית הראשונה שהוחלט על הקמתה הייתה זו של ירושלים, תוכנית האב הוכנה לראשונה בשנת 1995, אולם עבודות התשתית החלו בפועל בשנת 2002 והתארכו עד לינואר 2011. הקו הראשון של המערך, הקו האדום נפתח לציבור ב-19 באוגוסט 2011. הקו האדום נבנה וממומן בשיטת בנה-הפעל-העבר על ידי חברת סיטיפס. נכון ל-2019 מתכוננים 6 קווים נוספים: הקו הצהוב, קו הקמפוסים, הקו הירוק, הקו הכחול והקו החום
בחיפה החלה ההרצה המלאה של המטרונית שהיא בעצם מערכת אוטובוסים מהירה, כיום קיימים 3 קווים של המטרונית אך כבר יש תוכניות לפתיחת והארכת קווים. הרכבת הקלה בתל אביב נמצאת בשלבי הקמה סופיים ותכלול את הקו האדום שייפתח ראשון בתחילת 2023 ויעבור בפתח תקווה כקו עילי, בבני ברק, ברמת גן ובתל אביב כקו תחתי ובבת ים כקו עילי. אחריו ייפתח הקו הסגול בשנת 2026 שיעבור בקריית אונו, רמת גן, תל השומר, גבעת שמואל, אור יהודה, יהוד וגבעתיים. הקו הירוק ייפתח בשנת 2028 לאחר מכן ויעבור בהרצליה, תל אביב, חולון וראשון לציון.
כמו כן, מתוכננת רכבת קלה בבאר שבע ורכבת קלה בין נצרת לחיפה.
מערכת מטרו
ביולי 2018 הוחלט במשרד התחבורה לתקצב את תכנון קווי המטרו בעלות של יותר מחצי מיליארד שקלים, אך הקמתם לא אושרה.
בפברואר 2019 נחשף התכנון הראשוני של מסלולי המטרו ופרטים נוספים לגבי הפרויקט, במסגרתו ייבנו שלושה קווים, באורך של כ-150 קילומטרים, בהם ייבנו 109 תחנות, ב-24 רשויות מקומיות שונות. הקווים מתוכננים להיחנך בשנת 2032, ועלותם היא כ-150 מיליארד שקלים. במטרו עתידים לנסוע בכל יום יותר משני מיליון איש (540,000 נסיעות בשנה). על פי התכנון, קרונות הרכבת יהיו אוטומטיים וללא נהגי קטר. התדירות העתידית של הקווים היא 3 דקות. באפריל 2019 אישרה הוועדה לתשתיות לאומיות את התוואי הכללי של שלושת הקווים, והחל פרסום התוכניות המלאות. בסוף 2020 פרסמה נת"ע מכרז לבחירת צוותי תכנון לשבעה מתח"מים (מרכזי תחבורה משולבים) שיוקמו בגלילות, בסמוך לתחנת הרכבת תל אביב - סבידור מרכז ומסוף 2000, במחלף השלום, בסמוך לתחנת הרכבת תל אביב - ההגנה, בסמוך לתחנת הרכבת צומת חולון, ברחוב יוספטל (חולון), ובכפר גנים.
בפברואר 2022 אישרה ועדת השרים את חוק המטרו (חוק שנועד לייעל את הקמת המערכת, ולעקוף חסמים בירוקרטיים ותכנוניים ועוד) לקריאה שנייה ושלישית, ואף שהיה מוכן, נדחה למושב הקיץ. במאי 2022 אישרה הממשלה את המקטע הדרומי של קו המטרו M1 וכן את קו המטרו M3. ביוני 2022 התפרקה הממשלה, והיא לא הצליחה לגייס רוב כדי להעביר את חוק המטרו לפני פיזורה של הכנסת ה-24.
כרטוס משותף ומידע
בשנת 2007 הוצג בישראל לראשונה כרטיס הרב קו האלקטרוני שהחליף את כרטיסי הנייר, מטרתו של הכרטיס היא להנהיג כרטוס משותף. הנוסע קונה כרטיס נסיעה אחד על מנת להשתמש במספר אמצעי תחבורה, בין אם אמצעים אלו מופעלים על ידי חברה אחת ובין אם הם מופעלים על ידי מספר חברות שונות. השיטה נועדה להקל על הנוסע המעוניין להשתמש באמצעי התחבורה הציבורית, ולעודד את השימוש בתחבורה ציבורית ובתחבורה בת קיימא. שיטה זו פעלה עד יולי 2011, במקומות בודדים. אך בעקבות רפורמה שהונהגה שיטה זו נכנסה גם לגוש דן, כאשר אוחדו קודי הנסיעה של חברות אגד, דן, מטרופולין וקווים. בירושלים ישנו כרטוס משותף בין אגד לרכבת הקלה.
על פי פקודת התעבורה, כל מפעיל אוטובוסים חייב להפעיל מוקד טלפוני אשר מוסר מידע לגבי לוחות זמנים ותעריפים. תיקון שהוכנס לפקודה בשנת 2010 מורה להקים מאגר מידע ארצי שירכז את כל המידע הנוגע לפעולת קווי השירות של התחבורה הציבורית, ולאפשר את הנגשת המידע לציבור הרחב. המידע יסופק ללא תשלום באמצעות הטלפון, האינטרנט ומערכות מידע אלקטרוניות בתחנות האיסוף. משרד התחבורה הקים מוקד טלפוני ואתר אינטרנט הכולל ממשק חיפוש, המאפשר לנוסעים לתכנן מסלולי נסיעה בין כל יעד בארץ, ולקבל לוחות זמנים מפורטים וכן תעריפים.
באוקטובר 2011, "תוכנית אב לתחבורה" של עיריית ירושלים ומשרד התחבורה השיקו אתר האינטרנט המוקדש למערך התחבורה הציבורית החדש בירושלים, הכולל חדשות, מפות, וכן – לראשונה בישראל מטעם גוף רשמי – חיפוש מסלול ממוצא ליעד על גבי מפה גאוגרפית כולל מרחקי הליכה. התוכנה לתכנון מסלול (trip planner) זכתה לשם העברי "מסלולן".
תוכנית אב לתחבורה
תוכנית אב לתחבורה הכלולה בתוכנית המתאר הארצית תמ"א 3, יוצאת מנקודת מוצא כי מיקומה של ישראל יכול לאפשר לה בתכנון מתאים, להיות גשר יבשתי בין מדינות ירדן, ערב הסעודית ואף עיראק לבין הים התיכון. קשר זה יקצר את זמן ההובלה מ/אל אירופה עבור מדינות אלו, ובתכנון נכון אף יוזיל אותה. במקביל תשתמש הרשות הפלסטינית בנמל עזה, והתנועה אליו תעשה בעיקר במשאיות שיוסיפו לגודש הכבישים.
מרחק הנסיעה בין עמאן לבין נמלי הים התיכון הוא כ-150 ק"מ. מרחק הקצר מהמרחק לעקבה.
תוכנית האב מבוססת על 6 צירי אורך עיקריים (דרכים הממוספרות כ: 2,4,6,40,60,90) ו-16 צירי תנועה רוחביים עיקריים.
ארגוני חברה אזרחית
במקומות רבים בעולם, וגם בישראל החלה החברה האזרחית לעסוק בנושאי תחבורה מנקודות מבט של סביבה וחיזוק הערים, בטיחות בדרכים, צדק חברתי ועוד.
תחבורה ביישובים קטנים
במדינת ישראל לכל יישוב, קטן ונידח ככל שיהיה, מגיע אוטובוס ציבורי לפחות שלוש פעמים ביום, כחלק מתפיסה לפיה תחבורה ציבורית היא מצרך חיוני שהמדינה צריכה לדאוג שיסופק לכל אזרח וכן במטרה לחזק את ההתיישבות בפריפריה. את האוטובוסים שמגיעים ליישובים אלו מסבסדת המדינה באמצעות תשלום שמשרד התחבורה מעביר לחברת האוטובוסים.
מנתוני שנת 2017 עלה כי המדינה מתקצבת בסכום של 600,000 ש"ח 560 קווים שבממוצע משתמשים בהם פחות מ-5 נוסעים, כאשר קווים אלו משרתים יישובים קטנים ורבים מהם פועלים כקווי מאסף.
פליקס טיילהבר
פליקס אהרון טַיילהַבֶּר (בגרמנית: Felix A. Theilhaber; 5 בספטמבר 1884, במברג, הקיסרות הגרמנית – 26 בינואר 1956, תל אביב) היה סופר ורופא יהודי גרמניה, פעיל ציוני, מייסד קופת חולים מכבי ורופאה הראשון (1941–1956).
טיילהבר היה ציוני נלהב, עורך הלקסיקון הציוני 1927, ומחבר של ספרים רבים כגון "טייסים יהודים במלחמת העולם", "גורל והישגים יהודים במחקר ובטכניקה בגרמניה", "אובדן יהודי גרמניה" ועוד. היה רופא צבאי במלחמת טריפולי, במלחמת הבלקניים (עליה הוענק לו עיטור הכבוד הגבוה ביותר מידיה של הצארית בסופיה) ובמלחמת העולם הראשונה בה זכה בעיטור "צלב הברזל" מדרגה ראשונה.
ראשית דרכו
טיילהבר נולד בבאמברג, בוואריה, ב-5 בספטמבר 1884, לאדולף ולתרזה לבית כהן. אביו היה גניקולוג בעל שם ובעל תואר רופא החצר של מלך בוואריה. היה ממייסדי תנועת הספורט מכבי בגרמניה ופליקס הצטרף כבר ב-1900 לתנועה הציונית במינכן.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל בפעם השנייה, עם רעייתו שטפניה לבית צ'פלינסקי, ובניו טולה (יליד 1918) ועדין (יליד 1921)
חייל-רופא
בשנת 1911 הציע את שירותיו לטורקים, כיוון שביקש לעבוד כרופא בפלסטינה. ב-1911 במלחמה בטריפולי וב-1913 במלחמת הבלקניים. הוא קיווה שימנוהו כרופא ממשלתי טורקי, אולם הם נחלו מפלה בשתי המלחמות. לאחר ניצחון הבולגרים על הטורקים, נשאר לטפל בפצועים הבולגרים ועל כך העניקה לו אישית הצארית בסופיה את עיטור הכבוד הגבוה ביותר.
מלחמת העולם הראשונה, בה שירת כרופא בצבא הגרמני, חיזקה בו את ההשקפה הציונית כשהיה עד לסבלם של היהודים שראה בלטביה. על מנת להיאבק בהסתה נגד היהודים, בטענה שהם משתמטים כביכול, פרסם ספר על "טייסי קרב יהודים במלחמה" (היו 200 טייסים ואנשי צוות יהודים שבחלקם נהרגו בקרבות) וספרון על "היהודים במלחמת העולם". בשנת 1918 זכה בעיטור "צלב הברזל" מדרגה ראשונה, לאחר שהתנסה במוראות "הטבח הגדול" על אדמת צרפת.
סופר בגרמניה
ד"ר טיילהבר היה ציוני, בגרמניה ערך עיתון בשם "פלשתינה" (1910-1907), ושימש כעורך עמית של הלקסיקון הציוני הראשון (1927-30) וחיבר ספרים נוספים. ביניהם: "אובדן יהודי גרמניה 1911-1921" (1922), "גורל והישגים – יהודים במחקר ובטכניקה בגרמניה" (1931) ו"גורלות יהודיים - תולדות העם היהודי". כמו כן הוציא אטלס מפות קרטוגרפי של תולדות העם היהודי, ב-1946. ספרים נוספים שכתב, במגוון נושאים, כוללים ספר על סקס ואירוס בשירי י.ו. גתה (1929) שעורר סערה בגרמניה, ביוגרפיה על טרוצקי ועוד.
בשל יהדותו והיותו סוציאליסט וחוקר סקסולוגיה ומין, סבל מהתנכלות בידי הנאצים בגרמניה. בשנת 1934 נכלאו 50 חוקרי מין במחנה הריכוז פלוטצנסה ליד ברלין וטיילהבר בתוכם. רק כעבור חודשים הצליחו ידידים לשחררו בעזרת קשרים במקומות הנכונים.
בשנת 2012, יצאה מהדורה מורחבת וערוכה מחדש לספרו, בשם "טייסים יהודים בחיל האוויר הגרמני במלחמת העולם הראשונה", מאת אלימור מקבת, אשר יזם והקדיש חלק ניכר מזמנו למחקר ולעדכון של פרטים היסטוריים. המהדורה המורחבת היא פרי מחקר עדכני המעשיר ומרחיב את יריעת הספר המקורי בפרספקטיבה היסטורית והיא כוללת פרטים על כ-200 טייסים ואנשי צוות אוויר ששרדו את המלחמה.
ייסוד קופת חולים "מכבי" בישראל
בפעילותו הציבורית העדיף ד"ר טיילהבר לקדם את התחום בו היה בקי ביותר והוא מערכת הבריאות. ד"ר טיילהבר היה היוזם וההוגה ועמד, עם עמיתו הרופא ארנסט פרוידנטל בראש הקבוצה שהקימה את קופת חולים מכבי. הוא שימש כרופאה הראשי ולאחר מכן גם יו"ר הנהלתה (1949) עד יום מותו.
ייסוד קופ"ח מכבי היה מעשה מהפכני. היישוב בזמנו היה, בחלקו הגדול, חבר בקופ"ח כללית של ההסתדרות והאחרים קיבלו שירות רפואי בקליניקות פרטיות. ד"ר טיילהבר הגה את הרעיון של רפואה חופשית שדגלה בעיקרון של בחירת רופא הקליניקה הפרטית על ידי החולה במסגרת קופת החולים ובכך טבע את חותמו על הרפואה בישראל.
טיילהבר היה ספורטאי פעיל עד סוף ימיו ובגיל שישים עוד רץ מפתח תקווה עד ת"א. משפחתו, בשיתוף עם "מכבי ישראל" וקופ"ח "מכבי", ייסדו ב-1984 מרוץ שנתי של עשרה ק"מ לזכרו. במרוץ אשר נועד לחברי "מכבי" הבוגרים, בני השישים פלוס, משתתפים כיום מעל מאה רצים.
טיילהבר עסק, בעת ובעונה אחת, במישורים רבים ושונים כגון: פעילות גופנית, פעילות ציונית, פסיכולוגיה, סוציולוגיה, מחקרים במחלת הסרטן, סקסולוגיה, היסטוריה, ספרות, סטטיסטיקה, קרטוגרפיה ועוד. הוא כתב למעלה מתריסר ספרים, ביניהם רומן אחד, ומאות מאמרים מדעיים שהתפרסמו בעשרות פרסומים בשפה הגרמנית ובחלקם אף תורגמו לספרדית ולאנגלית.
לאחר מותו הוקם בתל אביב, ברחוב בלפור 10 "בית טיילהבר" ובו סניף של קופת חולים מכבי.
בנו טולה טיילהבר היה מהנדס בצרפת וארצות הברית. בנו עדין טלבר מייסד אס"א ודיפלומט ישראלי.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית וכולל בין היתר מכתבים, תמונות וגזרי עיתונות.
מותו
טיילהבר ב-26 בינואר 1956 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
פרסומיו
"Palästina", eine "Monatsschrift für die wirtschaftliche Entwicklung Palästinas"
ז'ורדן
ז'ורדן (בצרפתית: Jordan) הוא שם משפחה צרפתי. {{פירושונים|
ראו גם
}}
פלוטארקו אליאס קאייס
פְּלוּטַארְקוֹ אֵלִיאָס קָאַיְיס (בספרדית: Plutarco Elías Calles, נהגה: ; 25 בספטמבר 1877 – 19 באוקטובר 1945) היה פוליטיקאי מקסיקני, שר הפנים בממשלתו של אלווארו אוברגון, ויורשו בנשיאות מקסיקו. קודם לנשיאותו ולקריירה הפוליטית שלו היה מייג'ור גנרל במחנה החוקתי במהלך המהפכה המקסיקנית.
מערכת הבחירות שנערכה במקסיקו בשנת 1924, החלה במתיחות. הממשלה היוצאת, ממשלת אוברגון, הייתה סמן היציבות הראשון לאחר שנים של אי-יציבות מאז המהפכה המקסיקנית. עם ייצוב השלטון ולפי החוקה שלא אפשרה לו להמשיך לקדנציה נוספת, הודיע הנשיא אלווארו אוברגון כי הוא רואה את קאייס כיורשו. בתגובה לכך פתח הנשיא הקודם, אדולפו דה לה ורטה, שכיהן כשר אוצר תחת אוברגון ראה עצמו כמועמד לנשיאות, במרד נגדו במדינות וראקרוס וחליסקו, אשר דוכא. קמפיין הבחירות של קאייס פנה אל העם ובכך היה הקמפיין הפופוליסטי הראשון בהיסטוריה של מקסיקו. הוא הבטיח צדק ושוויון, הגנה על זכויות עובדים, רפורמה אגררית וממשל דמוקרטי. ב-30 בנובמבר 1924 הושבע קאייס כנשיא.
קאייס ניסה לממש את הבטחותיו (1924–1926) אך הרפורמות מרחיקות הלכת שביקש להנהיג הביאו לחשש של הכנסייה מפני מהפכה רחבה יותר גם בתחום החינוך וחדירת תפיסת עולם חילונית לכלל שכבות הציבור. חשש זה הוביל למלחמת הכריסטרוס, שבה הופעלו דיכוי ואלימות אנטי-קתוליים (1926–1928), וגבה מחיר דמים כבד. דיכוי ההתקוממות הקתולית, הותיר את השלטון המהפכני על כנו, ואיפשר את השלמת תשתיות הרפורמות הכלכליות וכינון שירותי בריאות רווחה וחינוך במדינה. ב-1928, לאחר תיקון שבוצע בחוקה, התאפשר שובו של אוברגון לנשיאות המדינה, אך לאחר הירצחו מיד לאחר הבחירות, הוכרז קאייס כמעין מפקד עליון של המהפכה, ושלושת הנשיאים שבאו אחריו היו כפופים לו באופנים מסוימים. תקופה זו כונתה "מקסימאטו".
בתקופה זו כונן קאייס את המפלגה המהפכנית הלאומית (PNR) שהפכה בהמשך למפלגת המהפכה של מקסיקו (PRM) ושוב למפלגה המוסדית המהפכנית (PRI), שהחזיקה בשלטון במקסיקו ברציפות מ-1929 עד שנת 2000. ב-10 באפריל 1936, תקופת שלטונו של לאסרו קארדנאס, הושם סוף לשליטה של קאייס על מקסיקו. קאייס וכמה ממקורביו נאסרו והוגלו במטוס מיוחד ממקסיקו. קאייס שב למקסיקו בבעת כהונת הנשיא מנואל אבילה קמאצ'ו שהנהיג מדיניות פייסנית. עמדותיו הפוליטיות בשנים הבאות התמתנו, והוא בילה את שנותיו האחרונות במקסיקו סיטי, בה נפטר באוקטובר 1945, בגיל 68.
רקע וצעירותו
משפחת אליאס הייתה במקורה ממוצא ספרדי אשר היגרה במהלך המאה ה-18 למלכות המשנה של ספרד החדשה מלה ריוחה. אבותיו של קאייס שהיגרו למלכות המשנה הספרדית בעולם החדש היו מעורבים במלחמות נגד האפאצ'י. סבו של קאייס מצד אביו נהרג בהיותו קולונל בצבא המקסיקני בשנת 1865, במהלך המלחמה הפרנקו-מקסיקנית. עם הזמן איבד משק הבית חלק נרחב מהונו ומכר חלק מהקרקעות שהיו ברשותו. פלוטארקו אליאס נולד בגואיימס, סונורה, ב-25 בספטמבר 1887. הוריו היו פלוטארקו אליאס ומריה דה ז'סוס קמפוזאנו. פלוטארקו הצעיר הושפע רבות מדודו (בעלה של אחות אמו), אשר ממנו אימץ את השם קאייס. דודו לימד אותו אתאיזם וזיקה לחינוך חילוני במקביל להרתעות מהכנסייה הקתולית.
בשנת 1888 החל את לימודיו להתמחות בהוראה באקדמיה דה פרופסורס, ארמוסיו, סונורה. בשנת 1911 שימש בתפקיד מזכיר המפלגה הדמוקרטי של סונורה, בבירת המדינה; בנובמבר של אותה שנה, כאשר פריצת המהפכה המקסיקנית הפילה את הרודן פורפיריו דיאס ופרנסיסקו מדרו הליברלי קיבל את נשיאות מקסיקו לידיו, קאייס שינה את מקום מגוריו לאגואה פריטה, גם כן בסונורה. שם שימש כנציב המשטרה.
המהפכה המקסיקנית
כשמדרו נרצח בידי הפיכת נגד בראשות הרודן ויקטוריאנו ורטה, קאייס הסתתר בעיר דאגלס, אריזונה, ושם, ביחד עם אדולפו דה לה ורטה, החל לארגן את המאבק נגד ויקטוריאנו ורטה. הוא חתם על תוכנית נאקוזרי ב-12 במרץ 1913 נגד הרודן ורטה והצטרף מיד לחיילים פרו-חוקתיים בפיקודו של אלווארו אוברגון בדרגת לוטננט גנרל. כך השתתף במאבק המהפכני כמפקד פעולות צבאיות באזור צפון-מערב סונורה. אף על פי שלא הראה יכולת רבה למיליציה החוקתית של אוברגון בקרבות אגואה פריטה ונאקו, הוא אכן הראה יכולת סמכות וארגון, מה שזיכה אותו בקידום לדרגת קולונל. קאייס התבלט במאבק נגד תומכי ורטה בהמשך, מה שהוביל את אוברגון למנות אותו למפקד צבאי בארמוסיו ב-1 במאי 1914. כאשר התפצלה התנועה הפרו-מהפכנית בין החוקתיים וברית "הדיוויזיה הצפונית" בראשות פנצ'ו וייה, קאייס תמך בחוקתיים בדומה למפקדו אוברגון שצידד גם כן עם התנועה הפוליטית של ונוסטיאנו קאראנסה. באותה העת התמנה קאייס למושל הזמני בפועל של מדינת סונורה. במסגרת תפקידו כמושל קידם קאייס רפורמות רפובליקניות שכללו טיהר של מנגנון הצדק; שילוב ועדה חקלאית מעורבת; הקמת מנהל כלכלי; קביעת שכר מינימום; ביטול פטורים ממס; הקמת בתי ספר ליליים למבוגרים, בניית ספריות, בית ספר לילדים שהתייתמו במהלך המהפכה; קביעת חוק יובש נגד אלכוהוליזם; איסור הימורים והסדר חוקי גירושים. בין לבין גירש קאייס כמרים קתולים מעמות הסמכות שלהם. הוא העביר את הממשל לאדולפו דה לה ורטה במאי 1916.
קאייס נבחר פעם נוספת למושל סונורה ביוני 1917, הוא הוציא לאור חוקה חדשה למדינה, החל בחלוקת אדמות, קביעת תרומות לבעלי קרקעות לאומיים וזרים; הוא גם גיבש חוק עבודה לאכיפת שמונה שעות עבודה ושכר המינימום. כמו כן, הוא קידם ללא הצלחה הקמה של כנסייה מקסיקנית עצמאית להתחרות בכנסייה הקתולית באמצעות הכומר ארנסטו א. לאנו. שנתיים לאחר מכן הוא נקרא על ידי הנשיא קאראנסה להצטרף לקבינט במקסיקו סיטי, שנכבשה בידי החוקתיים, כמזכיר התעשייה והמסחר. בתפקיד זה הוא התמודד עם התנגדות תעשיינים בעבור אפשור התאגדות, התנגד להעסקת עצמאיים ותמך בזכות השביתה של עובדים.
ממשלת אוברגון ובחירות 1924
ב-1 בפברואר 1920 ירד מתפקיד המזכיר בכדי לתמוך בקמפיין הבחירות של אוברגון לנשיאות מקסיקו. קאראנסה התנגד למועמדותו של אוברגון, דבר שעורר קרע בתוך התנועה החוקתית והוביל את קאייס לחתום על עצומה שבה הכריז, ביחד עם פוליטיקאים נוספים מסונורה, על תמיכתו באוברגון. קאראנסה נרצח בידי תומכי אוברגון לנוכח המאבק הפנימי בתנועה שהפך למרד מזוין. אדולפו דה לה ורטה התמנה לנשיא זמני לפני הבחירות, בהן ניצח אוברגון באופן סוחף ומונה לנשיא מקסיקו. בתקופת הנשיאות הזמנית של אדולפו דה לה ורטה, היה קאייס שר המלחמה והצי. כאשר נבחר אוברגון לנשיא, קאייס הצטרף לקבינט החדש בתור שר הפנים, תפקיד בו נשאר עד ספטמבר 1923, אז עזב אותו להיות מועמד לנשיאות הרפובליקה לקראת הבחירות הבאות על ידי קואליציה של מפלגות העבודה המקסיקניות. במסגרת מצע הבחירות שלו פנה אל הקול העממי בדומה לפופוליסט. מההתחלה הוא הגדיר את עצמו כ"מועמד העובדים", חבר מפלגת העבודה שהאמין בשיתוף פעולה מעמדי, וכרפורמיסט הדרגתי, מגן על העובדים והאיגודים החקלאיים שלא תיפגע מערכת עיבוד האדמה או תהיה הפרעה בהליך הייצור.
התנועה הדתית האדוקה התנגדה נחרצות למועמדותו של קאייס לנשיאות הרפובליקה. מועמדותו של קאלס הניבה גם את חוסר שביעות רצונו של בן סונורה אחר, אדולפו דה לה ורטה, שקיבל באוקטובר את מועמדותה של המפלגה השיתופית הלאומית, אך בימים הראשונים של דצמבר 1923 החל מעבר של רבים לתמיכת קאייס, כאשר הוכרז כיורשו המיועד של אוברגון עבור הנשיאות. כאשר יצא אדולפו דה לה ורטה במרד נגד ממשלת אוברגון ומועמדות קאייס, זה האחרון נטש את מסע הבחירות שלו וחזר לפיקוד הצבאי כדי להילחם ולמוטט את המרידה, פעם נוספת תחת פיקודו הצבאי של אוברגון. אחרי זאת בתמיכת ארצות הברית וקבוצות איכרים ועובדים, קאייס מצא את הדרך לנשיאות נקייה. הוא חידש את מסעו לנשיאות וביקר בקואווילה ומורלוס, ב-10 באפריל 1924, שם ספד למהפכן אמיליאנו ספאטה והתחייב לפעול עבור מטרות האיכרים. בהמשך, בהיותו במקסיקו סיטי, לראשונה בהיסטוריה של מקסיקו, ערך קאייס קמפיין רדיו מרשות השידור CYL, ומאוחר יותר ביקר בסקטקס איפה שהוא השתתף בכינוס של מפלגת העבודה הפנים-מדיניות כדי לאשר את מחויבותו למעמד הפועלים. כעת ללא מתנגדים מרכזיים, נאומו היה רדיקלי יותר לטובת הפועלים, האיכרים ושאר בני מעמדות הביניים. הוא המשיך את סיורו בכמה ערים עד 6 ביולי אז הצביע בעד מועמדותו בעיר מרידה. קאייס זכה ללא אי סדרים קשים ברוב גדול של 1,340,634 קולות, המועמד האחר, הגנרל אנגל פלורס, מושל סינלואה לשעבר, שנתמך על ידי הליגה הפוליטית הלאומית והאיגוד החקלאי הלאומי, המורכב ממהפכנים עקורים וקבוצות אוליגרכיה, בעלי קרקעות וסוחרים קתולים, השיג רק 252,599 קולות.
לפני כניסתו לתפקיד ביקר קאייס ברפובליקת ויימאר, הרפובליקה הצרפתית השלישית וארצות הברית, שם נפגש עם נשיאי אותן מדינות, פרידריך אברט, גסטון דומרג, וקלווין קולידג' בהתאמה. קאייס גם הצהיר כי ייזום עסקה חדשה עם חברות נפט ומשקיעים זרים. באותה העת עברה שמועה שקאייס סבל מדלקת העצם שחפתית וכי עבר ניתוח בעמוד השדרה בהיותו בברלין.
מדיניות הפנים; רפורמות
ממשלת קאייס בנתה באופן בולט מוסדות יסוד למדינה, כמו בנק לאומי (תוכנן לראשונה בידי קאראנסה והובא למוכנות במהלך תקופת נשיאותו של אוברגון) שהקים את מערכת הבנקאות המודרנית; ועדת ההשקיה הלאומית, הוועדה הלאומית לדרכים, הבנק הלאומי לחקלאות, המנהל לפנסיה אזרחית לפנסיה, בתי ספר תיכוניים, מרכזים חקלאיים, חינוך טכני תעשייתי ומסחרי. קאייס ארגן מחדש את כספי הציבור, תיחם את סמכויות המס בין דרגי השלטון השונים, וב-18 במרץ 1925 קבע את חוק מס ההכנסה. בשנת 1926 החל תהליך מיסוד הצבא, בפיקודו של הגנרל חואקין אמרו, על ידי צמצום התקציב ואנשי הצבא, וכן חוקים צבאיים חדשים: החוקים הארגוניים החדשים של הצבא קבעו סמכויות מטה כללי; הסדרי משמעת; אימונים עבור מבצעים ותרגולים; כמו גם חלוקה של פנסיות פרישות.
קאייס תיקן את הקוד האזרחי כך שיכלול שוויון חוקי לנשים, מוסריות חוקתית ומשפטית של איגודים, שוויון חוקי לילדים שכביכול נולדו בתוך ומחוץ לנישואים, הסדר גירושים בקנה מידה פדרלי גם כן ורפורמות נוספות. קאייס גם הכריז על חובת ארגוני עובדים; והגן על סמכותם של ארגונים ואיגודים שכאלה. הוא תמך בתנועת העבודה באמצעות התאחדות העבודה האזורית המקסיקנית CROM ומפלגת העבודה, ומינה את לואיס נ. מורונס, יושב ראש שתי הקבוצות, לשר התעשייה, המסחר והעבודה. ממשלתו חילקה 3,088,071 דונם בקרב 302,432 משפחות, כמות כפולה מזאת שחולקה בתקופת נשיאותו של אוברגון. עם זאת, עבור קאייס לא היה מספיק לחלק את הקרקעות, היה צורך ברפורמה חקלאית מקיפה שכללה מסירת כלים, זיכויים, השכלה טכנית, עבודות השקיה, דשנים, תקשורת ותמיכה דומה. בנושאים חינוכיים קידם את בית הספר "הרציונליסטי" ואת יישום הידע, כך שבעזרת משאבים דלים הוא הכפיל את בתי הספר הטכניים והכפריים שבהם למדו על ידי עשייה, כמו גם את הספריות. בנוסף, הוא הפריד בין בתי הספר התיכוניים והפרה-תיכוניים. באזורים הכפריים, בעזרת האיכרים שבנו וריהטו את הכיתות, בית הספר הפכו למרכזי הקהילות; כמו כן, הוא הקים את בית הסטודנט לילדים בבירה. , כך לדברי קאייס, פותחו במערכת החינוכית אידיאלים של לאומיות, חילוניות, רפובליקניזם וחינוך תומך. ההתערבות של קאייס בנושאי חינוך הייתה אופיינית בהתחשב בעובדה שהיה מורה בעברו.
מכיוון שמאז 1921 ביצע המהנדס קונסטנטינו טרנבה שידורי רדיו, ומאז ואילך הוקמה ליגת הרדיו המקסיקנית המרכזית וכבר פעלו כמה תחנות פרטיות, ממשלת קאלס החליטה להסדיר פעילות חדשה זו באמצעות חוק התקשורת החשמלית, שפורסם ב-6 במאי 1926, ובו אישרה את הבעלות על אומת המרחב האווירי שבה נעשה שימוש בשידורים חלוצים אלה. באשר לעבודת התשתיות של ממשלתו, קאייס ביצע עבודות ציבוריות שאפתניות: הוא קידם תשתיות השקיה ובניית כבישים רחבים ואף בנה מחדש את הארמון הלאומי כדי להגדיל את הקומה השלישית. בתקופה זו נבנו הכבישים המהירים בין מקסיקו סיטי - פואבלה, מקסיקו סטי - פצ'וקה וכן סכרים נרחבים ותשתיות דרכים כגון אלו שחיברו את קואווילה ונואבו לאון. הכבישים המהירים מקסיקו סיטי - אקפולקו ומקסיקו סיטי - לארדו הושקו גם הם. באופן דומה, נחנכה תקשורת טלפונית עם ארצות הברית וב-4 ביולי 1928 התקשרה השיחה הראשונה ללונדון.
מדיניות החוץ
בנוסף לרפורמות הרבות שלו מפנים, היה על קאייס לטפל בתביעות מקומיות בגין נזק שנגרם למדינות הפנימיות בתוך מקסיקו עקב התערבות חיצונית במהפכה המקסיקנית. התביעות הגדולות הופנו בעיקרם לארצות הברית. בזירה הבינלאומית קאייס חידש את היחסים עם האימפריה הבריטית ושמר על אלו עם ברית המועצות והונגריה, שהיו יחסית מבודדות באותה העת לאחר מלחמת העולם הראשונה. שמירת היחסים עם ברית המועצות הייתה דרך עבור מקסיקו להדגיש עצמאות מארצות הברית, שבאותה תקופה לא הכירה בברית המועצות. כמו כן, קאייס וממשלתו הביעו תמיכה בתנועת המורדים הליברלים בניקרגואה אשר התנגדו להשפעה האמריקאית. בנוסף, בוועידה האמריקאית הבינלאומית הרביעית של 1928, שהתקיימה בהוואנה, הוא הגן על עקרונות האי-התערבות ופתרון מחלוקות בדרכי שלום.
קאייס במאבקים עם ארצות הברית עקב החוק המקסיקני מ-26 בדצמבר 1925, שהסדיר את סעיף 27 לחוקה, אשר אישר את הלאמתם המוחלטת של הקרקעות וכתוצאה מכך את שדות הנפט בצורה בלתי ניתנת לערעור. בעניין זה יצר קאייס נוהל לחברות זרות לאשר את הזכויות שהוענקו להם בעבר ואת שימורן. פרנק קלוג, מזכיר המדינה האמריקאי, הכריז כי כמה נכסים של אזרחי ארצו נתפסו באופן בלתי חוקי במקסיקו, שיש לו חדשות כי תנועה מהפכנית חדשה עומדת לפרוץ וכי ממשלת קאייס נמצאת בחשכה מדינית. קאייס דחה טענות אלו וגינה את ההתערבות בענייניה הפנימיים של מקסיקו. הבעיה עם חברות הנפט, שהאשימו את קאייס בהיותו "בולשביק" והיו בשיתוף פעולה עם השגריר האמריקני ג'יימס ר. שפילד, הגיעה לנקודה של התגרות בפלישה אמריקאית נוספת שבתגובה לה קאייס הורה לשר בממשלתו לאסרו קארדנאס לשרוף את בארות הנפט הלאומיים. הנשיא האמריקאי קולידג' קרא להסדר ולמיתון היחסים. בהמשך ניתן היה להתגבר על הבעיות בזכות השגריר האמריקני החדש דווייט וו. מורו, בנקאי וחבר אישי של קולידג'. מורו הציע את שינוי חוק הנפט בהתבסס על פסק דין של בית המשפט העליון האמריקאי שהכיר באי-רטרואקטיביות של החוק; ההצעה התקבלה והעניין נפתר.
מלחמת הכריסטרוס
במהלך ממשלתו ניסה קאייס להחיל את חוק הפיקוח על פעילות של כנסיות וקידם את הסדרת סעיף 130 לחוקה על מנת לקבל הסדר מדויק יותר להפעלת השליטה שהחוקה משנת 1917 העניקה לממשלה על הכנסיות. פסקה שבע של סעיף 130 בחוקה הוסדר על פי הצרכים המקומיים ב-22 מדינות הרפובליקה, מה שהקטין באופן משמעותי את מספר הכמרים המורשים ובמדינות מסוימות, כמו טבסקו, נקבעו דרישות שונות לכמרים, שהיו למשל ילידי ארצות הברית: אדם, מעל גיל 40, נשוי ובעל רקע מוסרי טוב. בנוסף, קאייס קידם את הקמתה של הכנסייה האפוסטולית הקתולית המקסיקנית, בראשות הכומר חואקין פרז ואודאר,
הסכסוך עם הכנסייה הקתולית, שהחל עם פרסום החוקה של 1917, פרץ בגלוי ב-4 בפברואר 1926, עם הצהרותיו של הארכיבישוף מורה אי דל ריו כי הכנסייה אינה מכירה ותלחם בסעיפים חוקתיים 3, 5 ו-130, בדיוק בזמן שארצות הברית איימה על התערבות במקסיקו כדי להגן על האינטרסים שלה בנפט, שאותה היא חלקה ככל הנראה עם הכנסייה, גם היא משקיעה גדולה בתעשייה זו. בהתבסס על עובדה זו, גורמי ההנהגה של הכנסיות, בתמיכת ארגונים עממיים (האגודה הקתולית של הנוער המקסיקני, המפלגה הפשיסטית המקסיקנית, הליגה להגנת חופש הדת, אבירי קולומבוס, מפלגת העם המקסיקנית, האיחוד הפטריוטי, האיחוד העממי ואחרים) ביצעו הסלמה של תגובות ופעולות שכללו סגירת מרכזים דתיים לשם תסיסה אזרחית, הסתה למרד, גירוש כמרים זרים וגירוש הנציג האפוסטולי. כמרים ומנהיגי הליגה הלאומית להגנת חופש הדת חששו מפני"חוק הרחובות" של 3 ביולי 1926, שהסדיר בקפדנות את פעילות הכמרים והוסף בחוק העונשין של המחוזות והשטחים הפדרליים ביחס לפשעי הסמכות המשותפת ופשעים נגד הפדרציה בענייני פולחן ומשמעת של כמרים חיצוניים.
בינואר 1927 פורסם החוק הרגולטיבי של סעיף 130 בחוקה ובאותו חודש פרץ המרד החמוש של תנועת ה'כריסטרוס' במדינות מיצ'ואקאן, חליסקו וגואנחואטו. מרד דתי פרץ במלוא המרץ ובוועידת כמרים הוסכם השימוש באלימות נגד הכוחות הפדרליים בקריאה "יחי המשיח המלך!" מלחמת הכריסטרוס, שהייתה למלחמת אזרחים, הייתה עקובה מדם ואכזרית. מורדי ה'כריסטרוס' לא הצליחו לגבש ברית עם עמיתם העירוניים, הליגה הלאומית להגנת חופש הדת; לבסוף הם נלחמו נגד הצבא הפדרלי ונגד כוחות מאורגנים של קהילות חקלאים ואיגודי עובדים. אף על פי שהם לא היו חזקים מספיק כדי להפיל את השלטון, ניכר היה שגם הגרילה של ה'כריסטרוס' לא תובס בקלות, ולכן המאבק שלהם גרם לחוסר יציבות ממושכת ברחבי מקסיקו בכלל והמדינות שבהם מרדו במקור בפרט.
הצבא בזז בתי תפילה, הוציא להורג כמרים והפציץ כפרים. ה'כריסטרוס' ביצעו מעשי זוועה גם כן מצידם, כמו זה של האב והגנרל חוסה רייס ווגה, שנהרג בהצתת הרכבת שבה נסע ביחד עם כל הנוסעים. קאייס גירש את הבישוף קרואנה, שכשל בהסדר המאבק. חזית נוספת בה הצליחה ממשלת קאייס להביס את המורדים הייתה המלחמה בשבטי היאקי האינדיאנים, שנמשכה במשך יותר משנה ובה היה שימוש בחיל האוויר המקסיקני החדש כדי להילחם ברכסי ההרים המחוספסים בסיידרה מדרה אוריאנטל.
רצח אוברגון והשפעותיו
כמו כן, בתקופת קאייס, הודות ללחצו הפוליטי של אוברגון, בוטלו העיריות המקומיות במחוז הפדרלי, שהיו בידי פוליטיקאים מטעם CROM, יריביו הפוליטיים של אוברגון, כך שכל רשויות הבירה מונו ישירות על ידי נשיא הרפובליקה. קאייס העדיף את שר העבודה מורונס כממשיך דרכו, אך על מועמדותו הטיל אוברגון וטו, שתחילה הביע תמיכה במועמד אחר לפני שהחליט לשוב לפוליטיקה ולהתמודד כיורשו של קאייס לקדנציה שנייה בנשיאות. כאשר אוברגון הביע בבירור את רצונו להיבחר מחדש, נאלץ קאייס לתמוך בו, בהתחשב ביוקרתו הגדולה של והעובדה שתומכי אוברגון הנהיגו את שני הבתים בקונגרס וכללו את ההנהגה הצבאית כולה. במסגרת מלחמת קריסטרו שעודנה הסתיימה, קאייס הפעיל את יד הברזל שלו גם על גורמים פוליטיים שנמצאו אשמים בהתקפות על אוברגון ובמהלך 13 בנובמבר אותה השנה, במקביל למאבק הצבאי, הוצאו לפועל סדרת התנקשויות במנהיגי האופוזיציה הפוליטית. כאשר אוברגון נרצח ביולי 1928 לאחר בחירתו ולפני השבעתו לנשיאות, והדמויות המהפכניות הגדולות נהרגו או הוגלו, וקאייס כמנהיג ה"מקסימלי" של התנועה המהפכנית השלטת, כך שלא חסר מי שייחס לו התערבות במותו של אוברגון דרך מורונס. כדי להבטיח חוסר משוא פנים בחקירת הפשע, החליף קאייס את גנרל קרוז, מפקד המשטרה, בגנרל ריוס זרטוצ'ה תומך אוברגון וגם גרם למנהיגי ה-CROM שהואשמו על ידי תומכיו של הנשיא הנבחר הנרצח להתפטר מתפקידם.
ב-5 בספטמבר שלאחר מכן נפגש קאייס עם 33 ראשי הצבא המפקדים על הכוחות הפדרליים והשיג את ההתחייבות שהם יתנערו מלהתיימר להיות נשיא ארעי או חוקתי וכי הם ישמרו על הצבא מחוץ לפוליטיקה. למען האחדות נשבעו להוטיר את החלטת ירושת הנשיא בידיו של קאייס. ב-26 בספטמבר הוכרז הפוליטיקאי הצעיר, אמיליו פורטס חיל, כנשיא זמני של הרפובליקה בפה אחד בקונגרס הפדרלי. קאייס לכך לידיו את המשרה הבלתי-רשמית של 'המפקד העליון של המהפכה' (תפקיד אשר שווה ערך בסמכויותיו לזה של מנהיג עליון), ולמעשה היה סמכות פוליטית עליונה שדה פקטו יכול היה להטיל וטו על כל החלטה נשיאותית ויכל כמו כן למנות ולהדיח נשיאים מתפקידם. הסדר פוליטי זה שהחל במינויו של אמיליו פורטס חיל לנשיא נודע בכינוי "מקסימאטו".
המפקד העליון של המהפכה
באותו יום שעזב את הנשיאות, קאייס לקח על עצמו את הנהגת הוועדה המארגנת של המפלגה המהפכנית הלאומית; PNR, שהוקמה ב-4 במרץ 1929, איתה ניסה להכיל את כל הקבוצות המהפכניות ולפתור את הסכסוך על עמדות חברי הממשלה ותפקידיהם. הבחירות העממיות בדרך שלווה ולהוות "חזית מהפכנית שלפניה ניסיונות תגובת-הנגד קורסים". המועמד הראשון לנשיאות של המפלגה החדשה היה המהנדס פסקואל אורטיס רוביו, שהביס את יריבו הפוליטי ארון סאנץ במהלך הבחירות הפדרליות לנשיאות בשנת 1930 והחליף את חיל. מועמדותו של פסקואל עוררה את ההתקוממות של הגנרל גונזאלו אסקובר.
עקב מרידה זו, חזר קאייס לתפקיד שר המלחמה והחיל הים, כאשר אמיליו פורטס חיל עודנו היה בתפקיד הנשיא הזמני, כדי להילחם באופוזיציה השלטונית שגורמים בתוכה האשימו אותו ב"צמא שאינו יודע שובע לשלטון ולעושר". גורמי האופוזיציה שהועלו נגד קאייס וממשלתו תמכו במועמדותו לנשיאות של עורך הדין ז'ילברטו ולנזו. קאייס הביס אותם ומאז ואילך נותרו בהנהגה הצבאית רק הקצינים הנאמנים למשטר המוסדי המהפכני שקידם קאייס עצמו. השאר מתו במערכה עם ההתקוממות או יצאו לגלות. מעתה, לגנרלים הפוליטיים של המהפכה כבר לא הייתה די יכולת מספקת לשאוף לתפוס את השלטון. מאוחר יותר השאיר קאייס את הגנרל ז'ואקין אמרו במקומו בשר המלחמה והצי, עם המשימה לבטל את הפוליטיזציה של מה שנותר מהצבא הלאומי.
במשך מספר שנים, קאייס, 'המפקד המקסימלי של המהפכה', הרחיב את השפעתו הפוליטית על קבלת ההחלטות של פורטס חיל, ושלושת הנשיאים שבאו אחריו, פסקואל אורטיס רוביו, שמונה בידי קאייס למנהל בנק מקסיקו הלאומי ואחר כך מונה לשר המלחמה והצי; אבלרדו רודריגס, אשר היה מזכיר האוצר והאשראי הציבורי בנשיאותו של קאייס ונשיא המועצה המבצעת המפקחת על מסילות הברזל הלאומיות; ולאסרו קארדנאס, גם כן פעיל בממשלתו של קאייס שכלל בקבינט הפוליטי שלו רבים מהמקורבים על קאייס. בתקופה ה"מקסימאטו", קאייס השפיע על כל התחומים הרשמיים, פוליטיקאים, פקידים וקצינים בצבא הגיעו אליו לבקש ייעוץ ותמיכה. אחת התבדח באומרו: "בלול התרנגולות של הפוליטיקה, התרנגולת המוערכת ביותר היא לא זו שמטילה את הביצה הטובה ביותר, אלא זו שיודעת לקרקר אותה בצורה הטובה ביותר."
סביב קאייס סבב מושא של מחוות, הוא נהג להשתתך ברכיבה על סוסים וארוחות נשף גדולות. הוא ערך סיורים תכופים ברכבת הנשיאות שמשכה אנשים רבים והייתה לו המותרה הפוליטית לצאת בהצהרות קיצוניות, כמו כינוי התעשיינים במונטריי כי הם חסרי יכולת להודות על הנעשה עבורם ועל כך שלא התאימו למה שהעניקה להם המהפכה. ב-20 ביולי 1934 נשא קאלס נאום ("זעקת גואנחואטו"), בו הצהיר:
ההדחה וההגליה
ב-11 ביוני 1935, לפני קבוצת סנאטורים, התלונן קאייס על החלוקה והקיצוניות אליהן נפלו לשכות החקיקה והגיעו למסקנה "במשך שישה חודשים האומה זועזעה בשביתות מתמשכות, רבות מהן לגמרי לא מוצדקות... שביתות פוגעות בהון הרבה פחות מהממשל, הן סוגרות את מקורות השגשוג שלהן... אנחנו הולכים אחורה, אחורה, תמיד הולכים אחורה... ומה הם מקבלים מהתהפוכות המבשרות האלה? חודשים של שחרור שכר, ייאוש מהון, נזק חמור לקהילה." מרגע שפורסמו הצהרות אלו, ענה לו גם הנשיא קארדנאס בפומבי: "מעולם לא יעצתי לאוגדות שאינן נסתרות ממני, יהיו להן השלכות קשות... ההנהלה הפדרלית מוכנה לפעול בכל החלטה כדי שהתוכנית של המהפכה והחוקים יוצאו לפועל אשר מסדירים את מאזן הייצור, ונחושים, באותה מידה, לבצע את הגשמת תוכנית שש השנים (תוכנית פיתוח פדרלית ארוכת טווח), ללא קשר לבהלה של נציגי המגזר הקפיטליסטי."
קאייס טס לארצות הברית חמישה ימים לאחר מכן, יצא לחופשה בהוואי וחזר ב-13 בדצמבר לאחר מספר חודשים. במהלך היעדרותו, המהומות והשביתות נגדו גברו ונמשכו מספר חודשים. שמועות התפשטו על מזימה של קאייס נגד הנשיא קארדנאס; מושלים מטעמו של קאייס ומנהיגי הצבא הוחלפו; כאשר הוא הופיע בבית המשפט לצורך ייבוא נשק שביצע בשנת 1915; היו הפגנות פוליטיות נגדו שפרצו בכיכרות; לבסוף, ה-PNR צידד עם הנשיא ושוקטו הרוחות ברחובות בהפלת הסמכות הפוליטית של קאייס ותומכיו. בחילופי ההצהרות הפוליטיות בין קאייס וקארדנאס התפרסמו חלוקות הנשק שלו בסונורה, פעילויות בעת המהפכה עליהן הבליג, התערבותו הפוליטית ועוד. במהלך המאבק הפוליטי רבים מתומכיו של קאייס נטשו אותו. לבסוף, ב-9 באפריל 1936, האגף השמאלי של הסנאט השיק "אני מאשים" ממושך, וסימן את קאייס כבוגד.
למחרת, יום שישי הטוב, "בגלל חובה לבריאות הציבור", הורה קארדנאס "לעזוב מיידית את השטח הלאומי עבור קאייס, מורונס, לואיס ל. לאון ומלגור אורטגה (פעילים פוליטיים תומכי קאייס נוספים)." קאייס לא הביע התנגדות בפני הקצין שעצר אותו: "אני מחשיב את עצמי כאסיר שלך, ברשותך לשים אותי מול כיתת יורים." יומיים לאחר מכן, בכיכר 'דה לה קונסטיטוציון' במקסיקו סיטי, התקיימה עצרת גדולה של תומכי הנשיא קארדנאס ומתנגדיו של קאייס. ב-3 ביוני שלאחר מכן שוחרר קאייס משירותו בצבא הפדרלי המקסיקני. בכך הסתיים שלטון ה"מקסימאטו "שלו וקאייס עצמו גורש לגלות. ב-20 ביולי 1937, חוותו בסנטה בארברה, בדרך לקואוטלה, חולקה בין חברי הקהילה המקומית.
שנים אחרונות
קאייס חי את שנות גלותו בסן דייגו, קליפורניה, ארצות הברית. הוא חזר מחו"ל בשנת 1942, כאשר בהזמנת הנשיא מנואל אבילה קמאצ'ו השתתפו כל הנשיאים לשעבר החיים בטקס זיכרון המהפכה: דה לה ורטה, קאלס, פורטס חיל, אורטיס רוביו, אבלרדו רודריגס ולסארו קארדנאס. באותה שנה הועלה בצורה סמלית לדרגת גנרל בצבא הפדרלי וזוכה מאשמה. קמאצ'ו, מעבר לטקס הנקודתי, הנהיג קמפיין פוליטי של הסדרים ופשרות עם הפלגים הנאבקים בתוך הפוליטיקה המהפכנית ואף העניק חופש רב יותר אל הכנסייה הקתולית במקסיקו.
במהלך שנותיו האחרונות שינה קאייס את ראיית עולמו הפוליטית ונקט בהתנהלות יותר מתונה מאשר קודם לכן. ה-PNR התפתחה עם הזמן אל ה-PRI (המפלגה המוסדית המהפכנית), אשר נותרה בשלטון במקסיקו באופן רצוף עד שנת 2000. קאייס נפטר במקסיקו סיטי, בסנטוריום קאודריי (Cowdray), לאחר ניתוח בכיס המרה, ב-19 באוקטובר 1945, בשעה 14:40. הוא נקבר בפנתיאון דולורס. ב-20 בנובמבר 1969 הועברו שרידיו של קאייס לאנדרטת המהפכה.
טלבו סמבה
טלבו סמבה הוא רכב צרפתי קטן, 3 דלתות האצ'בק מתוצרת פיג'ו-טלבו. הסמבה היה מבוסס על הפיג'ו 104 ותוכנן במקור על ידי מהנדסי טלבו בלבד, שלא כמו יתר דגמי טלבו המבוססים על דגמי סימקה-קרייזלר. דגם זה יוצר עד 1986 ולמעשה כאשר הופסק יצורו, השם טלבו ירד מרשימת יצרני הרכב.
קיריל סרברניקוב
קיריל סמיונוביץ סרברניקוב (ברוסית: -Кирилл Семёнович Серебренников, נולד ב-7 בספטמבר 1969 ) הוא במאי תיאטרון וקולנוע ומעצב תיאטרון רוסי. מאז 2012 שימש מנהל אמנותי של מרכז גוגול במוסקבה ותואר כאחד מבמאי התיאטרון המובילים ברוסיה.
חיים וקריירה
סרברניקוב נולד לאב יהודי ולאם אוקראינית. אביו היה מנתח ואילו אמו הייתה מורה לשפה וספרות רוסית. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת רוסטוב עם תואר שני בפיזיקה בשנת 1992. לסרברניקוב אין השכלה בתחום התיאטרון אך ביים את הצגת התיאטרון הראשונה שלו בשנת 1994 והמשיך לביים סרטוני מוזיקה ופרסומות.
בשנת 2001 העלה את ההפקה הראשונה שלו במוסקבה. הוא העלה הפקות דרמה בתיאטרון צ'כוב במוסקבה, בתיאטרון הלאומי הלטבי ובתיאטרון האומות והיה פעיל בהפקות אופרה לתיאטרון מרינסקי ותיאטרון בולשוי ברוסיה, שם היה גם במאי במה ומעצב בלט, אופרה של שטוטגרט בגרמניה.
סרברניקוב הוא אחד הבמאים האמנותיים של פסטיבל הטריטוריה במוסקבה. מאז 2008 הוא פרופסור בבית הספר של התיאטרון האמנותי במוסקבה. הפקותיו הוצגו בפסטיבל ווינר פסטווכן ובפסטיבל אביניון. סרטיו הוקרנו בפסטיבל קאן פסטיבל לוקארנו, פסטיבל רומא ופסטיבל הקולנוע הבינלאומי בוורשה בו זכה סרטו יום יורי בפרס הגדול.
בשנת 2012 מונה למנהל האמנותי של מרכז גוגול.
ב-23 במאי 2017 פשטו סוכנויות אכיפת החוק על דירתו של סרברניקוב ומתקני מרכז גוגול בקשר למעילות לכאורה ב"סטודיו השביעי", עמותה שהוקמה על ידי סרברניקוב. כמה מדמויות התרבות הבולטות ברוסיה ראו בפשיטה המתוקשרת על דירתו כצעד פוליטי שנועד להרתיע את סרברניקוב ואחרים מלבקר את הממשלה. סרברניקוב מתח ביקורת על הסיפוח הרוסי של קרים בשנת 2014 ותמך בקהילה הלהט"בית ברוסיה ). ולדימיר אורין, ויבגני מירונוב, בין השאר, במאי 2017 הביעו את תמיכתם בסרברניקוב במכתב שהועבר לנשיא ולדימיר פוטין.
ב-22 באוגוסט 2017 עוכב סרברניקוב על ידי ועדת החקירות הפדרלית של רוסיה, בחשד כי ביסס תוכנית הונאה על סבסוד ממלכתי שקיבל הסטודיו השביעי מממשלת רוסיה משנת 2011 עד 2014. על פי גורם שצוטט על ידי אינטרפקס, במקרה של "מרכז גוגול" נגנבו כספי התקציב לשנת 2014 במה שגרם למדינה נזק בשווי של כמה מיליוני דולרים. מקורות אחרים אומרים כי בסך הכל קצת יותר ממיליון רובל. סרברניקוב הוכנס למעצר בית עד 19 באוקטובר. במאי השביעי לשעבר של הסטודיו, יורי איטין, כבר הוכנס למעצר בית ב-31 במאי 2017. רואת החשבון הראשית לשעבר של הסטודיו השביעי, נינה מסליאבה, מסרה את הצהרתה למשטרה ומוחזקת במעצר מאז. ב-26 ביוני 2020, נערך משפטו של סרברניקוב, במהלכו הואשם בגנבת 129 מיליון רובל באמצעות הונאה והטעייה, כשהפרקליטות דורשת עונש של 6 שנות מאסר. בסופו של דבר, בית המשפט גזר 3 שנות מאסר על תנאי וקנס של 800 אלף רובל. ב-28 במרץ 2022 בית המשפט בחמובניקי, מוסקבה הסיר את הרישום הפלילי מהבמאי ולאחר ששילם את הקנס שהוטל עליו למשרד התרבות, בית המשפט קיבל את עתירתו לבטל את עונש המאסר והוא שוחרר. ב-29 במרץ 2022 נמלט מרוסיה לצרפת.
WinPE
Windows Preinstallation Environment (נקראת גם Windows PE ו-WinPE) היא גרסה קלה של חלונות, המיועדת לפריסה על מחשבים, תחנות עבודה, שרתים, או לפתרון בעיות של מערכת הפעלה, בזמן שהוא לא מחובר לרשת. היא נועדה להחליף את דיסק האתחול של MS-DOS, ויכולה להיות מאותחלת דרך החסן נייד, PXE, iPXE, CD-ROM, או דיסק קשיח.
מערכת זו משמשת באופן מסורתי תאגידים גדולים, ויצרני ציוד מקורי, כדי להתקין מראש ללקוח את מערכת ההפעלה חלונות, במחשבים אישיים במהלך הייצור, וזמינה באופן נרחב ללא תשלום, דרך WAIK (Windows Automated Installation Kit).
צב האטלס
צב האטלס (שם מדעי: Megalochelys atlas) הוא מין נכחד של צב קדום מתקופת המיוקן עד לפליסטוקן שחי לפני 3–12 מיליון שנה. הוא חי באזור של הודו ופקיסטן ומערבה, אולי אפילו עד מערב אירופה, והגיע מזרחה עד לאיים סולאווסי (באינדונזיה של ימינו) וטימור.
זה היה הגדול שבצבי היבשה שחיו מעולם. אורך השריון שלו עלה על שני מטר והיה באורך כללי של 2.5–2.7 מטרים. הוא שקל ארבעה טונות לפי החישובים המופרזים, אך על פי בדיקה של נפח השלד, מוערך שמשקלו היה קרוב יותר ל-1–2 טונות, ולא הרבה יותר. גם כך הוא היה גדול בהרבה מהגדולים בצבי היבשה המודרניים שהגדולים שבהם - צב אלדברה או צב גלאפגוס מגיעים עד למשקל 400 ק"ג.
ככל הנראה הוא נע בדומה לצבי הגלאפגוס עם רגליים שדומות לרגלי פילים, נע בכבדות לאיטו וניזון מעשבים.
יעד (פירושונים)
ראו גם
}}
הלל מיטלפונקט
הִלֵּל מִיטְלְפּוּנְקְט (נולד ב-18 בספטמבר 1949) הוא מחזאי, מתרגם ובמאי תיאטרון ישראלי, מהבולטים במחזאים הישראלים החל משנות ה-70 של המאה ה-20.
ביוגרפיה
מיטלפונקט, בנו של הצייר והמשורר מרדכי מיטלפונקט ונכדו של הסופר האידי יוסף דוד מיטלפונקט, גדל והתחנך בחולון. עם גיוסו לצה"ל שובץ בחטיבת גולני, שבה עבר מסלול הכשרה כלוחם וכן עבר קורס מ"כים חי"ר ושירת כסמל מחלקה. הוא בוגר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, שם גם לימד. כתב מחזות לתיאטרון חיפה, התיאטרון הקאמרי, הבימה, תיאטרון באר שבע ותיאטרון בית ליסין. חלק ממחזותיו ביים בעצמו, וכן ביים מחזות מהקלאסיקה העולמית, בהם "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" ו"המים זוכרים", ותרגם מחזות כמו "עקומים" ו"כותרת ראשית".
יצירתו
במחזותיו מרבה מיטלפונקט לעסוק בחברה הישראלית ובפניה של מדינת ישראל, בנושאים כמו המיליטריזם הישראלי, היחס לחריגים ולאנשים בשולי החברה, יחסים בתוך המשפחה, הבורגנות ותאוות הכסף והשפעת השואה על חיי החברה.
במחזה "מכולת" שהוצג בתיאטרון הבימה ב-1982, מציג מיטלפונקט תמונה רבת פרטים של המשפחה היהודית שהגיעה ממזרח אירופה, על אופייה, דרך חשיבתה ובעיקר קשיי ההסתגלות במדינה, שלא פוסקים גם שנים רבות לאחר ההשתקעות. במחזה משוקעת ביקורת על החשיבות הרבה שמקנים כולם לכסף, בעיקר ניצולי השואה, שמחשבים כל פרט בחייהם ואף ביחסים ביניהם על פי ערכו במטבעות.
מחזה הרוק "מאמי", שכתב וביים ב-1986, עסק בכיבוש הישראלי והיחס לפלסטינים, ובקיפוח והאפליה של תושבי הדרום. המחזה הוצג שוב על ידי הבימה ב-2002 ועל ידי בית הספר למשחק בית צבי ב-2012. ביוני 2018 החלו צילומי סרט המבוסס על אופרת הרוק בבימויה של קרן ידעיה. הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אופיר וזכה בשניים: פרס המוזיקה המקורית ופרס עיצוב הפסקול. הסרט הוצג לראשונה לציבור בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2019, ויצא לאקרנים להקרנות מסחריות ב-12 במרץ 2020.
המחזות שכתב החל משנות ה-90, "גורודיש", "עיר הנפט" ו"איסמעיליה", עוסקים בהרואיות הניצחון של מלחמת ששת הימים, שסחפה אז את החברה הישראלית והפריחה בה חלומות גדולים, שהתנפצו בשבר הלאומי שהגיע במלחמת יום הכיפורים, מה שגרר גם שבר פרטי בחיי הגיבורים. ב"גורודיש" היה זה אלוף שמואל גונן, גיבור הניצחון בששת הימים שהודח בעקבות מלחמת יום הכיפורים, ב"עיר הנפט" מדובר על עיוות מוסרי של ישראלים (כולל גיבורה ניצולת השואה) המחפשים את הכסף הקל והמהיר בסיני בין שתי המלחמות, ו"איסמעליה" עוסק בשלושה חברים מאז מלחמת יום הכיפורים, והתנפצות החלומות והאידיאלים שלהם לאורך השנים.
במחזהו "מדריך למטייל בוורשה" (1995), עסק מיטלפונקט בהשפעת השואה על גיבוריו הישראלים, על היחס של בני הדור השני להוריהם ולעבר, מול המציאות בהווה. זאת, דרך ביקור של אם ניצולת השואה ובנה בוורשה המודרנית.