cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסעותי עם דודתי
הנרי פולינג
הנרי פולינג הוא גיבור הרומן והדובר המספר אותו בגוף ראשון. הוא כבן 45 ומצא את עצמו יוצא לפנסיה מוקדמת, לאחר שהבנק שבו עבד נרכש על ידי קבוצה בנקאית גדולה, והסניף המקומי שאותו ניהל נסגר. חייו הקודמים להתרחשויות המסופרות היו שקטים וחסרי עניין. חבריו היו מעטים, מכרים שהכיר בעבודתו בבנק ותו לא. תחביבו היחיד היה גידול פרחי הדליה שבגינתו, וחיי האהבה שלו הסתכמו בכך שפעם אחת כמעט והציע נישואים לברברה קין, בתו של ידיד ולקוח הבנק, סר אלפרד קין. שעמומו מגיע עד כדי כך שמותה של אמו, המספק לו דבר מה לארגן ומפגש עם מכרים בלוויה, מעורר בו התרגשות חיובית.
מותה של האם מניע את העלילה בראשיתה, כשהוא מפגיש את הנרי עם דודתו. בתחילה גישתו כלפיה היא כזו של עליונות מוסרית. הוא אינו יוזם את המשך הקשר ביניהם, לאחר המפגש המחודש, אולם ככל שמתפתחת העלילה הולך וגובר עניינו בקשר זה. עניינו מסתכם מעל לפני השטח ברצון ללמוד יותר על הוריו המתים ועל ילדותו, אולם מתחתיו ניכרת גם משיכה לאורח החיים האלטרנטיבי שמוצע לו - הצעה מרומזת בתחילת הרומן, שהופכת למפורשת בסופו.
הנרי פולינג עובר בחודשים המתוארים ברומן שינוי מן הקצה עד הקצה: הוא נוסע ליבשת רחוקה, בעוד שבעבר לא היה מעלה על דעתו להרחיק מעבר לחופי אנגליה; הוא מאמץ חיי פשע של מבריח סחורות לא חוקיות, על כל הסיכון הכרוך בכך ובניגוד גמור לאופיה המהוגן של משרתו כמנהל בנק; הוא נושא לאישה נערה מקומית בת 16, בתו של מנהל המכס באסונסיון, במקום את העלמה קין המתאימה כל כך לסגנון חייו הישן, מבחינת גיל, מוצא וסגנון חיים.
אוגוסטה ברטראם
במידה שבה "מסעותי" הוא רומן פיקרסקי, הוא כזה משום שהדודה אוגוסטה היא ה"פיקארה", הנוודה שבו. היא נכנסת לרומן ולחייו של הנרי, עם הגעתה באיחור להלווית אחותה. אשה כבת שבעים וארבע, אדומת שיער, בטוחה בעצמה וקולנית, הנרי מתרשם בעיקר מגסות-רוחה באותו יום. היא מתאפיינת בסירוב עקרוני להכיר בגילה המבוגר, ובמגבלות החברתיות והפיזיות שהוא אמור להטיל עליה. אף שהרומן מלא בסיפוריה הרבים והמגוונים, היא אינה חיה בעבר או חושבת על העתיד המרוחק, אלא עוסקת בהווה בלבד.
סולם הערכים המשתמע ממעשיה ומסיפוריה, מעמיד בראשו את האהבה ואת סיפוק מאווייה האישיים, ברוח ציוויו של הורטיוס, לנצל עד תום את היום. אין מקום בעולמה לחרטה ואין היא נותנת דעתה מה יגידו הבריות. לחוקים הנוהגים במדינות הרבות שהיא מבקרת אין היא רוחשת כל יראת כבוד, ואינה מהססת להפר אותם, בתנאי שהיא רואה סיכוי סביר שלא להיתפס.
אנו לומדים מסיפוריה שאינה קנאית, שכן לא כעסה על מאהבה מר דאמברוז (Dambreuse) כשגילתה את שקריו, חוסר נאמנותו וחייו הכפולים. גם לאהבת חייה, מר ויסקונטי, סלחה על משגים רבים. כאשר הנרי תוהה בפניה על יכולתה לסלוח על כגון אלה, היא רוגזת עליו, באמרה שאינו מבין דבר. למרות זאת התפרצותה כלפי העלמה פטרסון, אותה הם פוגשים בפוקדם את קברו של אביו של הנרי, מעידה שבכל זאת קיימת בה מידה של קנאה או רכושנות.
להשגותיו של הנרי על אורח חייה ומוסריותה היא מתייחסת בביטול, בראותה את השקפתו כלא יותר מתמימות, שנובעת מהאופן שבו גודל על ידי אחותה. מההתנגשות הבלתי נמנעת בין תפישות העולם המנוגדות היא מגיחה כמנצחת, ניצחון בלתי נמנע שבו לא הטילה ספק באף שלב לאורך הרומן.
וורדסוורת'
מאהבה שחור העור של הדודה אוגוסטה נקרא על שמו של המשורר ויליאם וורדסוורת' בלי שום סיבה פרט לכך שהיא סולדת משמו האמיתי (זאכרי). סוחר סמים קלים יליד פריטאון שבסיירה לאון, וורדסוורת' פגש את אוגוסטה המבוגרת ממנו כשכבר הייתה אישה זקנה. אהבתו אליה זוכה להערכתו של הנרי, והוא מוכיח אותה כאשר הוא ממשיך לנדוד בעקבותיה ולשרת אותה בנאמנות, גם לאחר שהיא עוזבת אותו ומחדשת את יחסיה עם מר ויסקונטי. בסוף הספר הוא גם מת למענה, בעוד שהיא מצידה אפילו אינה מפסיקה לרקוד עם ויסקונטי כשהנרי מבשר לה על מותו. יחסיהם של הנרי ווורדסוורת' מתחילים באיבה מסוימת, כאשר וורדסוורת' מאבד את אפרה של אמו המתה של הנרי ומשתמש בכד (ובהנרי הנושא אותו) כדי להבריח סמים מהמשטרה. אולם הנרי לומד להעריך אותו, ובעיקר את נאמנותו לדודתו, בהמשך.
מר ויסקונטי
דמותו של מר ויסקונטי מופיעה ברומן לראשונה כאחת מדמויות העבר שמעלה באוב הדודה אוגוסטה בסיפוריה. ויסקונטי הוא נוכל איטלקי המכונה "הצפע" על ידי האינטרפול ושאר המשטרות הדולקות אחריו לאורך השנים. בימי מלחמת העולם השנייה סייע לנאצים, ולאחריה נמלט בקושי מגורלם של משתפי הפעולה. הרפתקתו זו מתוארת באריכות על ידי הדודה אוגוסטה באוזני הנרי בחלקו הראשון של הספר, אולם בשלב ההוא אין היא יודעת דבר אודות קורותיו בעשרות השנים מאז שנפרדו דרכיהם.
בחלקו השני של הרומן נודע כי ויסקונטי עודנו חי ולמרות גילו המתקדם עודנו פעיל במעשה מרמה חדש, שלצורכו מבריחה הדודה אוגוסטה (בעזרת הנרי, אך בלי ידיעתו) לבנת זהב לטורקיה, בניגוד לחוקי המטבע ששררו באותה העת בבריטניה. אף שוויסקונטי הפסיד בעבר כספים רבים שנתנה לו, מתמידה אוגוסטה באהבתה לו, ומצטרפת אליו לחייו החדשים בפרגוואי, כמבריח סחורה. כאשר מניח עליו ה-CIA את ידו שם, מתברר כי היה בידיו זיוף מפורסם של יצירה של לאונרדו דה וינצ'י, שהצליח לשמור ברשותו מימיו בשירות הנאצים. חפץ יקר ערך זה קונה את חרותו של ויסקונטי, משום שרשויות החוק אינם יודעים שלא מדובר ביצירה המקורית, שהושמדה בהפצצה. כך הוא מורשה לחיות את שארית ימיו יחד עם אוגוסטה והנרי, לו הוא מותיר את רוב הנטל הכרוך בניהול עסקיהם.
טולי
טולי הוא כינויה של נערה צעירה, שכנתם לקרון של הנרי ואוגוסטה בנסיעתם על גבי האוריינט אקספרס. הנרי נדהם תחילה מהרעיון שעולה בראשה של דודתו, שהוא וטולי יכולים להיות זוג. אולם הוא מתידד עם הנערה, למרות השוני ביניהם, ואף מקבל, ספק ביודעין, את הצעתה לעשן ביחד מריחואנה. טולי מספרת להנרי רבות על חייה, יחד עם תרמילאים שהכירה בפריז, ועל אביה סוכן ה-CIA. בעת שהם שוהים על הרכבת הנרי מהרהר כמה שונה היא ממנו ומביתו בסאות'ווד. בכך שהייתה בת לוויה למסעו הגשמי, היא הייתה לתחנה גם במסעו המטאפורי, מחייו השקטים הישנים, לאלה החדשים והסוערים.
הבלש סמל ספארואו
ג'ון ספארואו (Sparrow), בלש הסקוטלנד יארד, פונה להנרי לאחר ביקורו הראשון בבית דודתו, במאמץ לאתר את וורדסוורת' בחשד (מוצדק) לסחר בסמים. בתחילה משתף איתו הנרי פעולה ומשאיל לו את כד האפר לבדיקות מעבדה, המאשרות את חשדו. ספארואו מביע את הפתעתו כשהוא מגלה בהמשך את חוסר רצונו של הנרי לעזור לו בחקירתו. בכך הוא משמש בידי גרין כמראה, המשקפת את השינוי החל בהנרי: הוא עודנו נראה מלבר כאזרח מהוגן ושומר חוק כפי שהיה בעבר, ואין להתפלא שספארואו מניח שיצדד בשוטר ולא בעבריין; אבל בתוכו כבר חצה את הקווים לצד השני. כאשר ספארואו מביע תקוה שוורדסוורת, שנמלט בינתיים לצרפת, ישוב לממלכה המאוחדת וייעצר, מביע הנרי את תקוותו שלא יעשה כן.
כמו מספר דמויות אחרות ברומן, גם הבלש ספארואו שב אליו לאחר שכבר נדמה שעזב אותו: בעת הנתק בן מספר החודשים בין אוגוסטה להנרי, הוא מופיע בחברת עמיתו הבכיר ממנו, המפקח וודרואו (Woodrow), כדי לנסות לדלות מהנרי מידע שיסייע בעדם להתחקות אחרי דודתו. בשלב זה עניינה של המשטרה אינו בדג הרקק וורדסוורת', אלא במר ויסקונטי, המבוקש על ידי האינטרפול. הנרי מכניס אותם לחפש בדירתה של דודתו, שהפקידה בידו מפתח, אך לא לפני שהוא סוקר אותה בעצמו, על מנת לוודא שלא ימצאו דבר שיועיל להם. שני השוטרים עוזבים אותו בבקשה ליצור עימם קשר אם ישמע מדודתו, אולם הוא מבהיר להם שאין כוונתו לעשות כן.
העלמה ברברה קין
ברברה קין, בתו היחידה של איל הבטון סר אלפרד קין, אינה מופיעה ברומן בעצמה, אלא במכתביה ובכל אחת מהפעמים הרבות שהנרי מהרהר בה. פעם אחת כמעט והציע לה נישואין, אולם בכל פעם שהיא מוזכרת בספר היא אינה מוזכרת כמושא אהבתו, אלא כברירת מחדל שיכול היה, בנסיבות מסוימות, לקשור את גורלו בגורלה לנוחיותם המשותפת. הנרי מוסיף ומשתעשע במחשבה לכתוב לה למקום מושבה בדרום אפריקה (לשם נסעה עם מות אביה), בנקודות מפתח ברומן, אך בכל פעם נראה שהולכת ופוחתת הסבירות שיעשה זאת, ובכך יתכחש לחייו החדשים ויתמרד בהשפעתה של דודתו עליו. בכל זאת נראה כי נודעה לה חשיבות מסוימת בעיניו, שכן היא עולה בדעתו שוב ושוב, ובאופן בולט ביותר כאשר הוא נכלא בתא מעצר עלוב על ידי משטרת אסונסיון.
ג'יימס או'טול
במעבורת שלוקחת אותו מבואנוס איירס לאסונסיון, פוגש הנרי את מי שמסתבר כאביה של טולי, ג'יימס אוטול, המתחזה כאיש עסקים תמים אולם למעשה תפקידו לעקוב עבור סוכנות ביון אחרי ויסקונטי. צירוף המקרים מאפשר להנרי לשוחח עם או'טול על בתו ולהתיידד איתו. לאחר מכן או'טול מצליח לשחרר אותו ממעצר השלטונות בפאראגוואי, לאחר שהנרי בלי משים לב קינח את אפו במטפחת אדומה ביום חגה של הדיקטטורה השולטת בארץ, שצבעה הסמלי אדום. כשאו'טול מחזיר את הנרי לביתו של ויסקונטי, נגרם עקב כך המפגש בין הסוכן הרודף לפושע הנרדף, שמוביל לעסקת הציור המזויף.
או'טול מציע להנרי מקום במעבורת שתיקח אותו חזרה לחייו הקודמים, ומנסה בלא הצלחה לשכנעו לקחתה.
הקולונל חכים
בעת שהותם הקצרה של הנרי ואוגוסטה באיסטנבול, הם נחקרים בחדר המלון שלהם על ידי קולונל במשטרה הטורקית, איש הזוכה ליראת כבוד מהמקומיים ונקרא בפיהם הקולונל חכים. עניינו של חכים באוגוסטה הוא חשד למעורבות במזימה בה מעורב ויסקונטי, יחד עם חבר נוסף לכנופייתם מימים עברו, הגנרל עבדול. אוגוסטה מיתממת, באומרה שכל קשריה הנוכחיים עם הגנרל עבדול מסתכמים בכך שהמליץ לה להשקיע באג"ח להמרה של חברה מסוימת הנסחרות בדולרים, ולכן נאלצה לצאת מבריטניה כדי לבצע השקעה זו.
הקולונל חכים מביא עמו שוטר כדי לערוך חיפוש בחדר ובכליהם של אוגוסטה והנרי, אך אינו מעלה בחכתו דבר. לאחר שהקולונל האדיב עוזב אותם, נגלה להנרי שבתוך נר כבד הסתירה דודתו, בלא ידיעתו, לבנת זהב כבדה, בתקווה שהתממשה, שהנר הדולק יחמוק מעינו המנוסה של הקולונל חכים.
ריצ'רד פולינג
יותר מכל נוכח ריצ'רד ברומן באמצעות הספרים שאהב לקרוא, ושאותם הוריש להנרי: סטים שלמים של כל כתבי וולטר סקוט וכרכים של משוררי המאה ה-19 טניסון, וורדסוורת', בראונינג ופלגרייב. בין דפי הספר רוב רוי מוצא הנרי רמז מטרים נוסף: תמונה שהטמין ריצ'רד, של הדודה אוגוסטה בצעירותה.
ניתוח, הערכה וביקורת
"מסעותי עם דודתי" זכה לביקורות מעורבות. אחדים ממבקרי הספרות ראו בו לא יותר מהלצה קלילה ומבדרת, המורכבת מאנקדוטות וסיפורים משעשעים, אשר מרכיביה אינם מתלכדים היטב לכדי יצירה קוהרנטית. אותו חוג מבקרים, אשר סבר כי גרין היה במיטבו כשכתב יצירות כבדות משקל, "קתוליות" ורציניות יותר, ראה ב"מסעותי" סטייה מדרך הישר, ומכאן נגזר יחסם לספר. לעומתם ניצבו מבקרים שהעריכו גם את כישוריו הקומיים והפארודים של גרין, אשר לדעתם מוצו היטב בספר זה.
"מסעותי" עשיר בהרמזים ובאזכורים מפורשים של יצירות אחרות, בעיקר של ספריו הקודמים של גרין והספרים האהובים עליו. שמה של הדודה אוגוסטה הוא מחווה לדמות בעלת אותו שם (אם כי בעלת אופי שונה לחלוטין) מ"חשיבותה של רצינות" של אוסקר ויילד. שמו של הבלש ג'ון ספארואו מושאל משמו של מלומד אוקספורדי נודע, ואילו דמותו של ה"צפע" ויסקונטי לקוחה כמעט בשלמותה מספרה של מרג'ורי באוון (Marjorie Bowen) The Viper of Milan, שהיה אהוב על גרין בילדותו. גם המקומות שבהם מבקרים הנרי ודודתו – ברייטון, איסטנבול דרך האוריינט אקספרס ודרום אמריקה – הם מקומות שבהם ביקר גרין ועליהם כתב כמה מספריו הידועים ביותר.
גרין הודה כי יש מקצת מהאמת בטענתם של מספר מבקרים, כי יש לראות בפרטים והאזכורים השזורים בספר כמעין מסמך "קורות חיים" ספרותי שכתב על עצמו, אולם הוא תירץ את רוב ההרמזים, ההשאלות, הציטוטים והבדיחות הפרטיות שבספר בכך שכתב אותו באופן משוחרר, בלי יומרות לסיימו, לא כל שכן לפרסמו. הודאה זו, בצירוף העובדה שכמו כל הדמויות הנושאות את השם "הנרי" בספריו, מייצג גם הנרי פולינג את גרהם גרין עצמו, וזיהויה הוודאי של הדודה אוגוסטה עם ה"דוטורסה" הווינאית אליזבת מור, מכרה של גרין מימיו על האי קפרי, מסייעים לטענתם של המבקרים הגורסים ש"מסעותי עם דודתי" אינו רומן של ממש, או לכל הפחות אינו רק רומן, אלא גם שעשוע של הסופר עם קוראיו.
אל מול כל אלה ניצבת קביעתו של גרין עצמו המשתמעת מכותרתו של הספר, כי מדובר ברומן לכל דבר. לפחות בשלבים המוקדמים יותר של הקריירה שלו נהג גרין לציין בכותרות ספריו השונים מי מהם "רומן" (A Novel), ומי מהם "בידור" (An Entertainment). בחירתו לסווג את "מסעותי עם דודתי" כרומן מעידה כי ראה בו דבר מה מעבר לאסופה של סיפורים קצרים, רעיונות והֶרְמֵזִים].
למרות הביקורות החלוקות, קיבל ציבור הקוראים את הספר ללא הסתייגות. הצלחתו המסחרית הרבה הכניסה אותו לרשימת עשרת רבי המכר הגדולים בארצות הברית לשנת 1970, וייתכן שסייעה להביא גם את ספרו הבא של גרין, "קונסול של כבוד" (1973), לאותה הרשימה.
סרט הקולנוע (1972)
רב המכר עובד לסרט קולנוע הוליוודי זמן לא רב לאחר פרסומו. סרטו של הבמאי ג'ורג' קיוקור נצמד לעלילתו של גרין בקווים כלליים בלבד. מגי סמית' גילמה דודה אוגוסטה מוגזמת משהו, אותה הגדיר מבקר הקולנוע רוג'ר איברט כ"נימפומנית בת שבעים", הלוקחת את אחיינה, הבנקאי המנומנם הנרי, בגילומו של אלק מק'קאואן (Alec McCowen), למסע צבעוני העובר בשרשרת של חדרי מלון ותאי רכבת, שתכליתו גיוס דמי כופר בסך 100,000 דולר, כדי להציל את מר ויסקונטי שנחטף. מסעם מקבל מימד של דחיפות כאשר חתיכות מגופו של המאהב ויסקונטי נשלחים בדואר לאוגוסטה. גם בסרט כמו בספר, מלווים את המסע סיפוריה של אוגוסטה, אודות מאהביה והרפתקאותיה בשנים עברו. נקודת הסיום גם היא דומה בספר ובסרט - ניצחונו של אורח החיים המושחת מוסרית וקל הדעת של הדודה, על זה של אחיינה-בנה, הנכבש על ידו.
התפקיד הוצע לראשונה לשחקנית קתרין הפבורן בת ה65. הפבורן סירבה לתפקיד בטענה שהתסריט לא היה לטעמה ושכתבה את התסריט בעצמה, אבל לבסוף היא עזבה את הפרויקט לגמרי. אז ליהקו את מגי סמית' בת ה38 לתפקיד, עקב הצלחתה בסרט "האביב של מיס ברודי".
בטקס פרסי אוסקר ה-45 זכה הסרט הססגוני בפרס אחד, אותו קיבל אנתוני פאוול על עיצוב התלבושות. בנוסף היה מועמד בשלוש קטגוריות אחרות: צילום, תפאורה, והשחקנית הראשית הטובה ביותר. כמו כן היה מועמד לשלושה פרסי גלובוס הזהב ולמספר פרסים נוספים.
מחזה (החל מ-1989)
"מסעותי עם דודתי" עובד לתיאטרון על ידי הבמאי ג'יילס הברג'אל (Giles Havergal), עבור תיאטרון אזרחי גלאזגו (Glasgow Citizens Theatre) שהציג אותו לראשונה ב-1989. רצונו המוצהר של הברג'אל "לשחק את כל התפקידים" במחזה, בא לידי ביטוי בריכוז כל התפקידים בידי ארבעה שחקנים – ארבעה גברים – המשחקים לסירוגין את כל התפקידים בסיפור, כאשר לעיתים כל הארבעה מגלמים בעת ובעונה אחת את דמותו של הנרי, כל זאת ללא כל תלבושת אחרת פרט לחליפות גבריות סטנדרטיות, וללא כל תפאורה שתייצג את נופי הרומן, מלבד כיסאותיהם. בחירה אמנותית זו של הברג'אל הציבה אתגר לא פשוט בפני ארבעת השחקנים, אשר באמצעות דיאלוג בלבד אמורים היו לבטא את שלל הניואנסים הדקים שבסיפורו של גרין. במובן זה היה המחזה היפוכו הגמור של סרט הקולנוע, שכאמור גרף את פרס האוסקר הבודד שלו דווקא על עיצוב התלבושות ולא על תסריט או משחק.
תרגום לעברית
הספר תורגם לעברית על ידי הסופר והמתרגם חנוך ברטוב, וראה אור בהוצאת עם עובד, תל אביב, 1971, בשם מסעותי עם דודתי, מאת "גריהם גרין". תרגום זה הודפס מחדש ב-1994, והוא נכלל ברשימת הרומנים המתורגמים שב"תוכנית הלימודים בספרות לחטיבה העליונה בבית הספר הכללי", מטעם משרד החינוך. תרגום חדש ועדכני על ידי יותם בנשלום יצא לאור בהוצאת "הכורסא" ו"תשע נשמות" בשנת 2019.
אמריקן ביוטי
עלילה
לסטר ברנהם (קווין ספייסי) הוא גבר אמריקני בשנות הארבעים המוקדמות לחייו שלכאורה יש לו הכול בחיים; הוא מחזיק במשרה טובה בכתב עת, אשתו היא מתווכת נדל"ן, בני הזוג מתגוררים עם בתם היחידה בת ה-16 בבית יוקרתי בפרבר אמריקני שקט. למראית עין החלום האמריקאי בהתגלמותו. אך המציאות אינה מתוקה כל כך; קרולין, אשתו (אנט בנינג) היא אישה קרה ויומרנית שדאגתה נתונה לשמה הטוב ולקריירה שלה, ופרט לכך דבר לא מטריד אותה, בוודאי לא מערכת היחסים הרעועה שלה עם בעלה. בתו ג'יין (ת'ורה ברץ') היא תלמידת תיכון דיכאונית ומרדנית שאינה מעריכה אותו ולא מסתירה את דעתה זו. לסטר מוצא את אורח חייו זה משמים ומדכא אך ממשיך בשגרה היומיומית. מה שמביא למפנה בחייו היא נערה יפהפייה (אנג'לה, בגילומה של מינה סוברי), חברתה הטובה ביותר של בתו. אנג'לה היא מעודדת סקסית ובעלת ביטחון עצמי רב ששואפת להיות דוגמנית. לסטר מתאהב בה כאשר הוא צופה בה רוקדת על מגרש המשחקים בעת הופעה של המעודדות בבית הספר של בתו. הוא לא מצליח להסתיר את התלהבותו מאנג'לה הצעירה, מה שגורם לבתו מבוכה רבה. לסטר מאזין לשיחה בין אנג'לה לבתו. הוא שומע אותה אומרת כי "אם הוא יתחיל לעבוד על הגוף שלו, הוא יהיה שווה זיון". בתגובה פותח לסטר בסדרה של אימונים. הוא מצטרף לריצת הבוקר של צמד הומוסקסואלים המתגוררים בשכונה ומקבל מהם עצות באשר לשיפור הופעתו החיצונית.
בערך באותו הזמן זוכים בני משפחת ברנהם בשכנים חדשים, משפחת פיץ, העוברת להתגורר בבית הצמוד לביתם. האב, הקולונל פרנק פיץ (כריס קופר), הוא איש צבא קפדן וקשוח חובב פריטים ניאו נאצים. אשתו ברברה (אליסון ג'ני) היא אישה דיכאונית ומאבדת את זיכרונה לעיתים. בנם ריקי (וס בנטלי) הוא בחור צעיר אשר מתפרנס מסחר במריחואנה ללא ידיעת אביו ואושפז בבית חולים לחולי נפש לתקופה. ריקי הוא צלם חובב והוא נוהג להתבונן דרך חלונות ביתה של משפחת ברנהם. ג'יין תופסת את תשומת לבו.
ביום אחד בחייה של משפחת ברנהם מתרחשים מספר אירועים: לסטר מתפטר מעבודתו בחברת פרסום, לא לפני שהוא סוחט חבילת פרישה משופרת. הוא מתחיל בעבודה חדשה באותו היום - במסעדת מזון מהיר. קרולין מתחילה לבגוד עם מתווך נדל"ן מתחרה (פיטר גלאגר). בנוסף לכך היא מוצאת לעצמה תחביב חדש לשחרור לחצים: קליעה ספורטיבית. ג'יין מתארחת אצל ריקי והוא מקרין בפניה סרטון שהסריט של שקית שמתעופפת בתנועות ריקוד ברוח, שאחריה עקב במצלמתו, ומתאר זאת באוזניה כדבר היפה ביותר שראה אי פעם. השניים מתקרבים זה לזה ומתנשקים. בעת ארוחת הערב מתלהט ויכוח בין לסטר וקרולין, לאחר שהוא מבשר לה על קורותיו באותו היום. לסטר שהיה עד כה אדם כבוי, מתפרץ על אשתו וסוף סוף אומר לה את אשר על לבו.
היום האחרון בחייו
הסרט מתחיל במונולוג מפיו של לסטר, לא כדמות אלא כמספר: "שמי הוא לסטר ברנהם. זוהי השכונה שלי, זהו הרחוב שלי, אלה הם חיי. אני בן 42 ובעוד פחות משנה אני אהיה מת. כמובן שאינני יודע זאת עדיין, ובאופן מסוים... אני כבר חשוב כמת". והנה, מגיע יומו האחרון של לסטר עלי אדמות.
לאחר שהתעמת עם אשתו - וגרם לה לסיים את הרומן שלה, וגם לשנוא אותו קצת יותר - מתקשר לסטר לביתו של ריקי, כדי לבקש מריחואנה. אביו של ריקי, פרנק, מתחיל לחשוד כי השניים מנהלים רומן. הוא משכנע את עצמו שבנו הוא הומוסקסואל, ולאחר חילופי דברים - קשים מצדו וסרקסטים מצד בנו - הוא מגרש את ריקי מהבית. ריקי הולך היישר לביתה של משפחת ברנהם ומבקש מג'יין להצטרף אליו במעבר לעיר ניו יורק. היא מסכימה. אנג'לה שנוכחת במקום מתרגזת ומכנה את השניים "פריקים". תגובתו של ריקי לא מאחרת לבוא, הוא זורק לה בפנים שהיא: "מכוערת, רגילה ויודעת את זה". אנג'לה יוצאת מחדרה של ג'יין ופורצת בבכי. לסטר נמצא שם כדי לנחמה. קודם לכן פוגש לסטר את הקולונל פרנק פיץ במוסך ביתו. פרנק מבין בטעות שלסטר הוא הומו ומנשק אותו על שפתיו. לסטר מסביר לפרנק - שחשף את היותו הומוסקסואל מודחק - שמדובר באי-הבנה. לסטר מנסה לפתות את אנג'לה לשכב איתו, אך לאחר שהיא מספרת שהיא למעשה בתולה, הוא מתחרט על שהגיע למצב זה ומפסיק באחת את ההתקדמות לקראת האקט המיני. בסצנה הבאה נראים השניים משוחחים במטבח. לסטר מבין אז כי לראשונה בחייו הוא באמת מאושר. הוא מביט בתמונה שלו מהעבר, בה הוא מחייך, ואינו מודע לכך שלראשו מכוון אקדח. בתחילה לא ברור מי לחץ על ההדק אך בהמשך העלילה מתברר כי הקולונל פרנק פיץ הוא שעשה זאת.
הסרט מגיע לסיומו כאשר מראות ותחושות מחייו של לסטר עוברים לנגד עיניו. במקביל משולבות סצינות המתארות את הדמויות האחרות ברגע הירייה. על רקע כל אלו מונולוג נוסף מפיו של לסטר, שוב מעמדת המספר: "אני מניח שאני צריך להיות די מעוצבן בשל מה שקרה לי, אך קשה להישאר כועס כאשר יש כל כך הרבה יופי בעולם..."
פרסים
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר. מתוכם הוא זכה בחמישה:
בסך הכול זכה הסרט בעשרות פרסים שונים ברחבי העולם, בהם גם פרסי גלובוס הזהב ובאפט"א.
תגובות לסרט
"אמריקן ביוטי" זכה לאהבת המבקרים; "יצירת מופת בלתי שטחית, בוודאי הסרט הטוב של השנה, קלאסיקה של כל הזמנים" כותב רוד דרהר עבור הניו יורק פוסט. "מצחיק, מכאיב וגלוי לב באופן גס" כותב דסון תומסון עבור הוושינגטון פוסט. "ליהוק יוצא מן הכלל, הבמאי מנדס מוצא אמת ועומק בדרמה הפרברית" כותב אדוארד גוטמן עבור הסן פרנסיסקו כרוניקל. ספייסי, השחקן הראשי זכה גם הוא לביקורות מעולות; ג'י קאר כתב עבור הבוסטון גלוב: "ספייסי הוא כאוצר בדמות שנראה כאילו נתפרה עבורו". רוג'ר איברט כתב עבור השיקגו סאן טיימס: "ספייסי, שחקן המכיל אינטליגנציה בעיניו ובקולו, הבחירה הנכונה לגילום דמותו של לסטר ברנהם".
קולורדו ספרינגס
קולורדו ספרינגס (באנגלית: Colorado Springs) היא עיר במדינת קולורדו בארצות הברית. העיר, שהיא השנייה במספר תושביה במדינה, היא מרובת האוכלוסין ביותר במחוז אל-פאסו, ומשמשת כבירת המחוז. לפי הערכה משנת 2009 מתגוררים בקולורדו ספרינגס מעל 414,000 נפש. האזור המטרופוליטני של העיר, הכולל ערים ופרברים אחדים, מאכלס כ-626,000 נפש. המגזין "Money" דרג את העיר בשנת 2006 כראשונה ברשימת הערים הגדולות הטובות למחיה ברחבי ארצות הברית.
קולורדו ספרינגס משלבת בהצלחה אזורי עסקים ומסחר עם אתרי בילוי ותרבות, לצד ריאות ירוקות ופארקים, מסלולי אופניים ואטרקציות אחרות. בעיר פועלים מספר רב של כנסיות וארגונים דתיים. העיר משמשת בסיס למתקנים צבאיים ולסוכנויות הגנה של ארצות הברית, כמו גם את אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית. שלוחות של חברות הייטק ידועות כגון אינטל, היולט פקארד, אורבוטק ועוד, קבעו את משכנן בעיר. העיר היא גם בסיס למספר ארגוני ספורט לאומיים כגון הוועד האולימפי של ארצות הברית.
מהקמת העיר עד 1900
קולורדו ספרינגס נוסדה באוגוסט 1871, על ידי הגנרל ויליאם פאלמר, במטרה ליצור עיירת נופש ותיירות איכותית. מיקומה של העיר נבחר בשל סמיכותה לאתרי התיירות המפורסמים פייקס פיק (Pikes Peak) וגן האלים (Garden of the Gods). למקום החלו לזרום תיירים רבים, מרחבי ארצות הברית ומכל העולם, על מנת ליהנות מהאטרקציות התיירותיות שסיפק האזור, וכן על מנת ליהנות מהאוויר היבש והצלול של העיר, שהועיל לבריאותם של הלוקים במחלות מסוימות. במהרה כונתה העיר "לונדון הקטנה" עקב בואם של תיירים אנגליים רבים.
מייסדה של קולורדו ספרינגס, פאלמר, תעב את המסבאות והשכרות שהיו קיימים בעיירה הסמוכה קולורדו סיטי (כיום קולורדו סיטי הישנה, חלק מקולורדו ספרינגס). כדי לשמור על עיירת הנופש שלו נקייה מאלכוהול, מכר פאלמר חלקות אדמה גדולות הרחק מזרחה לקולורדו סיטי. ואכן, העיר נשארה "יבשה" עד תום תקופת היובש ב-1933.
בקולורדו סיטי התגוררו עשירים רבים, שצברו את עושרם תוך שנים ספורות בבהלת הזהב של קולורדו. כשהוקמה קולורדו ספרינגס, הקימו בה אנשים אלו לעצמם בתי ענק. כשהוקם מבנה בית המשפט בקולורדו ספרינגס, בשנת 1873, חדלה קולורדו סיטי לשמש כבירת המחוז, והעיר החדשה זכתה בכבוד זה.
משנתגלה היקף הונו העצום של סטרטון, נטפלו אליו אנשים רבים וביקשו ליהנות מממונו. דבר זה גרם לו להסתגר ולהתנזר כליל מן הבריות. כתוצאה מכך הוא חדל גם מתרומתו והשקעתו בקולורדו ספרינגס.
סטרטון ופנרוז העניקו לעיר את תרומותיהם הרבות בשנות התשעים של המאה התשע עשרה.
המאה העשרים
תחילת המאה העשרים מצאה את קולורדו ספרינגס לאחר חלוף בהלת הזהב ולאחר שעובדי הכרייה והייצור עזבו את העיר זה מכבר. בשנים הבאות התפתחה העיר בעיקר בתחום תיירות הבריאות, עבור שוחרי בריאות בכלל וחולי שחפת בפרט. אווירה היבש של העיר ומימיה עתירי המינרלים היטיבו עם הנופשים והמחלימים, ומשכו אל העיר המוני תיירים.
מי השתייה של העיר היו עשירים מאוד בפלואוריד טבעי. בשנת 1909 גילה ד"ר פרדריק מק'קיי את הקשר בין ריבוי הפלואוריד במי השתייה בעיר למיעוט העששת של תושביה, תגלית שהפכה לפריצת דרך רפואית עולמית במניעת מחלות שיניים. עם זאת, עקב הכמות המוגזמת של החומר, פיתחו חלק מהתושבים תסמונת שנקראה "כתמי קולורדו", או פלואורוזיס והתאפיינה בכתמים על השיניים.
באותן שנים סופחו לקולורדו ספרינגס הערים רוזוול וקולורדו סיטי, הנקראת כיום קולורדו סיטי העתיקה (Old Colorado City). שכונה זו מתאפיינת בבתים בסגנון ויקטוריאני בני מאה וחמישים שנה ויותר.
נוכחות הצבא בקולורדו ספרינגס תרמה לעיר תרומה משמעותית, הן בגידול אוכלוסייתה והן בפיתוח תעשייתה, אלא שלאחר מלחמת העולם נעצרה תנופת פיתוח זו, שכן הבסיסים צומצמו והפעילות הצבאית בשדה התעופה הפכה ארעית ובלתי סדירה. המצב חזר והשתפר כשפרצה מלחמת קוריאה; הבסיסים חזרו ושקקו חיילים ושדה התעופה פעל ללא הפוגה. ב-1951 עבר פיקוד ההגנה האווירית של ארצות הברית לקולורדו ספרינגס והוקם בסיס חיל האוויר ע"ש גנרל אנט. שדה התעופה פיטרסון שחזר לפעילות מלאה, המשיך לפעול כסדרו גם לאחר שנסתיימה המלחמה.
בשנים שלאחר מכן, בחר נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר בקולורדו ספרינגס כמשכן לאקדמיה הצבאית של חיל האוויר האמריקני. נוכחותם של הבסיסים הצבאיים, שדה התעופה הצבאי והאקדמיה הצבאית, הזניקה את קולורדו ספרינגס מבחינה כלכלית ודמוגרפית.
התפתחות נוספת התרחשה בשנת 1963, כאשר פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה (NORAD) קבע את מושבו בהר שאיין הסמוך לקולורדו ספרינגס. במהלך המלחמה הקרה נזקק הבסיס לאספקה ושירותים מן העיר, ותרם בכך רבות להמשך שגשוגה הכלכלי. בסיס חיל האוויר אנט נסגר באמצע שנות השבעים, אך ב-1983 הוקם תחתיו בסיס חדש שנקרא תחילה פלקון וכיום הוא קרוי בסיס חיל האוויר שריוור. בסיס שריוור עוסק בהגנה מפני טילים ובבקרת לוויינים. בבסיס חיל האוויר פיטרסון פועל כיום פיקוד החלל של חיל האוויר האמריקני.
בשנת 2022 התרחש הירי במועדון הלילה בקולורדו ספרינגס.
כלכלה
כלכלת קולורדו סיטי גדלה במהירות בתחילת המאה ה-21, ומתבססת על שלושה מרכיבים עיקריים: בסיסי הצבא ותעשיית ההגנה, לאחר מכן תעשיית ההייטק ולבסוף התיירות.
תעשיית ההגנה והחלל נוטלת את החלק המשמעותי ביותר בכלכלת העיר. תעשייה זו היא ענף התעסוקה הגדול ביותר בעיר ומעסיקה אלפי תושבים. חלק גדול מתעשייה זו עוסק בייצור ובפיתוח אמצעי הגנה מפני טילים. אף על פי שחלק מהחברות העוסקות בתעשייה זו מתכננות צמצום בנפח פעילותן בשנים הבאות, מעידה עדיין המגמה הכללית על גידול בהעסקת כח אדם ואמצעי הייצור בענף זה. החברות הבולטות בתחום ההגנה והחלל בקולורדו ספרינגס הן: נורת'רופ גראמן, לוקהיד מרטין, תאגיד ITT, L3 טכנולוגיות, תאגיד האריס, בואינג וג'נרל דיינמיקס.
חלק חשוב נוסף בכלכלת קולורדו ספרינגס נוטלת תעשיית ההייטק והאלקטרוניקה. אף כי בשנים האחרונות נרשמה האטה בתחום זה, בייחוד בתת-הענף העוסק בטכנולוגיית המידע, נשארה עדיין תעשייה זו במקום השני בכלכלת העיר, בעיקר עקב הצמצום הגדול יותר בתיירות. המגמה המסתמנת מצביעה על ירידה צפויה נוספת בשנים הבאות בהיקף התעסוקה והייצור של תעשייה זו.
החברות הבולטות בעיר בתחום הטכנולוגיה והתקשורת הן: היולט פקארד, אינטל, MCI Communications, SNIA, Agilent, Atmel, Cypress Semiconductor, ו-Sanmina.
חינוך, תרבות וספורט
בקולורדו ספרינגס מספר רב של מוסדות חינוך, החל מהחינוך היסודי וכלה בחינוך אוניברסיטאי.
מבין מוסדות ההשכלה הגבוהה בעיר, בולטים במיוחד המוסדות דלהלן:
מערכת החינוך היסודי והתיכוני בעיר, מבוססת על בתי ספר ציבוריים ועל בתי ספר פרטיים. בתי הספר הציבוריים מחולקים לפי אזורי העיר ומשרתים שכונות מוגדרות וקבועות. חלק מבתי הספר הפרטיים מזוהים עם כנסיות וקהילות נוצריות אדוקות.
העיר משמשת גם מרכז לאומי ספורטיבי. בין השאר מבוססים בעיר מטה הוועד האולימפי של ארצות הברית ומתקן האימונים האולימפי הלאומי, מטה הוועדה הלאומית נגד סימום בספורט (USADA) והאיגודים הלאומיים של 24 ענפי ספורט אולימפיים ועוד כ-50 ענפים לא-אולימפיים. העיר אירחה, ביחד עם דנוור, את אליפות העולם בהוקי קרח ב-1962.
ענף הספורט לו מהווה קולורדו ספרינגס בית ברמה העולמית הוא החלקה אמנותית על הקרח. העיר אירחה 6 פעמים את אליפות העולם של הענף ומספר גדול של אליפויות לאומיות ואירועי ראווה גדולים כגון "Skate America". בעיר נמצא היכל התהילה העולמי של הענף, כמו גם היכל התהילה הלאומי האמריקאי שלו.
גאוגרפיה ואקלים
קולורדו ספרינגס נמצאת במרכז מדינת קולורדו, כ-98 ק"מ דרומית לדנוור, בירת המדינה. העיר שוכנת על רמה גבוהה, וגובהה הממוצע הוא 1840 מטר מעל פני הים. בסמוך לעיר מזדקר הר פייקס פיק, הנמצא במזרחם של הרי הרוקי הדרומיים. מדידות רשמיות מצאו כי שטחה של העיר הוא 482.1 קמ"ר, מתוכם קמ"ר אחד מים והיתר יבשה.
נתוניה הגאוגרפיים של קולורדו ספרינגס ונופי הבראשית הסובבים אותה, דוגמת הרי הרוקי בכלל ופייקס פיק בפרט, הופכים אותה לעיר תיירות אטרקטיבית. בסביבות העיר נמצאות תצורות סלע ייחודיות מבחינה גאולוגית, דבר המושך חוקרים ותלמידים המעניינים בנושא זה.
החורף בקולורדו ספרינגס מתון למדי. סופות שלגים עזות נדירות יחסית והעיר נהנית מימי שמש גם בחורף. לעיתים רחוקות יורדת הטמפרטורה מתחת לאפס. כמות המשקעים השנתית הממוצעת מגיעה לכ-39 ס"מ. השלגים מפוזרים על פני שישה חודשי החורף וגובהם המצטבר מגיע לכדי 76 ס"מ בממוצע לשנה. השנים הראשונות של המאה העשרים ואחת היו מעוטות משקעים, ומועצת העיר נאלצה להתקין תקנות לצמצום צריכת המים.
מידות הטמפרטורות הממוצעות בקולורדו ספרינגס הן כדלהלן: בינואר - 5.5°C- עד 10°C-, ביולי - 29.4°C עד 12.7°C. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה בעיר היא 38.3°C, והנמוכה ביותר היא 35.5°C-.
ערים תאומות
קולורדו ספרינגס כרתה ברית ערים תאומות עם שש ערים אחרות בעולם:
בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה
בית הספר הצרפתי בירושלים למקרא ולארכאולוגיה (צרפתית École biblique et archéologique française de Jérusalem, ראשי תיבות EBAF) הוא מוסד לימודים אקדמי צרפתי, שנוסד בשנת 1890 על ידי נזירי המסדר הדומיניקני, ומנוהל על-ידם מאז. בית הספר מתמחה בלימוד ובמחקר בתחומי המקרא והארכאולוגיה. הוא שוכן במתחם מנזר סנט אטיין בדרך שכם 6 בירושלים.
היסטוריה
בית הספר נוסד במנזר סנט אטיין בירושלים ב-15 בנובמבר 1890, על ידי האב הדומיניקני מארי ז'וזף לגראנז' (Lagrange; 1855-1938). הוא הוקם כ"בית הספר המעשי ללימודי המקרא" (École Pratique d'Études Bibliques), ורק בשנת 1920 הוכר באופן רשמי גם כבית ספר לארכאולוגיה ושמו שונה בהתאם. שינוי זה נבע מאופי פעילותו של המוסד במשך שלושים השנים הראשונות לקיומו. בעת הקמתו היה בית הספר למוסד הקבע הראשון מסוגו בארץ ישראל, ופעל בו צוות קטן בהנהגתו של האב לגראנז' שעסק בניתוח המקרא ובארכאולוגיה, לצד מחקרים בתחומי ההיסטוריה, הלשון, האפיגרפיה ועוד. על הישגיהם החשובים של חוקרי בית הספר נמנים גילוי מפת מידבא, הפיענוח הראשון של האלפבית האוגריתי ומעורבותם המרכזית בתרגום ובפירוש מגילות מדבר יהודה.
בית הספר קיים מדי פעם הרצאות לקהל הרחב.
יחסיו של בית הספר עם הכס הקדוש לא היו טובים בתחילת דרכו, ולגראנז' נחשד בנטיות מודרניות. בית הספר אף נסגר לפרק זמן קצר, ובשנת 1909, בעקבות סכסוך בין הדומיניקנים לישועים, הורה הוותיקן על ייסוד מוסד ישועי מתחרה בדמות המכון האפיפיורי למקרא, המסונף לאוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית.
אחד מבוגרי בית הספר הוא חסיד אומות העולם ג'וזפה ג'ירוטי.
בית הספר והמחקר הארכאולוגי
ייסוד המנזר ובית הספר שבו היו כרוכים בחשיפתם, בדרך מקרה בשנת 1882, של שרידי כנסייה מן התקופה הביזנטית, מצפון לשער שכם בירושלים, באתר שזוהה על ידי הנוצרים כמקום סקילתו של סטפנוס אטיין, הקדוש הנוצרי הראשון. בניית המנזר על כל אגפיו נדחתה מפאת החפירה הארכאולוגית במשך שנים אחדות, אך הבנייה שילבה לאחר מכן את השרידים העתיקים ושימרה אותם.
בשנותיו הראשונות עסקו חוקרי המוסד בעיקר בפרשנות כתבי הקודש ואילו עבודות השדה הראשונות שלהם התרכזו בגאוגרפיה ההיסטורית, בטופוגרפיה ובהיסטוריה האדריכלית של ירושלים. כאלה הם, למשל, חיבורו הגדול של האב פליקס-מארי אַבֵּל על ; ובעיקר ספריהם של לואי-איג ונסאן ואַבֵּל על ירושלים בתקופת המקרא ובימי הבית השני.
שמו של דה וו קשור בעיקר בשתי החפירות הגדולות ביותר שנערכו מטעם ה"אקול ביבליק". תחילה בתל אל-פארעה (צפון), המזוהה עם תרצה, בירתה הראשונה של ממלכת ישראל. אך דווקא השרידים מתקופת הברונזה הקדומה, לשלביה השונים, וביניהם ביצורי העיר על שערה, הם שהצעידו את מחקרה של תקופה זו - המשתרעת למלוא אורכו של האלף השלישי לפסה"נ - צעד משמעותי קדימה.
גולת הכותרת של חפירותיו הייתה ח'רבת קומראן שלחוף ים המלח, יישובה המרכזי של כת המגילות הגנוזות. החפירה התנהלה בשנות החמישים כמפעל משותף של ה'אקול ביבליק', מוזיאון רוקפלר (שבאותם ימים היה מוסד מדעי עצמאי) ומחלקת העתיקות של ממשלת ירדן, וזאת בעקבות גילוי המגילות באתר זה שנים אחדות קודם לכן. האתר הקדום שבח'רבת קומראן הוא אתר יחיד במינו מבחינת תולדותיו, וכפי שעולה מן החפירות - גם מבחינת אופיו. דה וו חפר את האתר בשלמותו.
בשנות השבעים חזרו אנשי ה'אקול ביבליק' למפעל חפירות נוסף, בתל כיסון שבעמק עכו. מפעל זה אורגן כמשלחת משותפת של חוקרים אחדים, מהם מן האקול, מהם ממוסדות אחרים, ותרמו בכך תרומה משמעותית לחקר אזור הגליל המערבי.
בית הספר כיום
בית הספר מוסמך להעניק תואר הסמכה ותואר של דוקטור במדעי המקרא. הקורסים המוצעים על ידי בית הספר הם בתחומי הברית הישנה, הברית החדשה, הרמנויטיקה, ארכאולוגיה של ארץ ישראל, כתבים חיצוניים ושפות. בספריית בית הספר, השייכת למנזר סנט אטיין, כ-400,000 כותרים בסך הכול הכוללים יותר מ-130,000 ספרים וכ-400 כתבי עת. הספרייה מתגאה באוסף של כ-20,000 צילומים של ארץ ישראל והמזרח התיכון, רובם מתחילת המאה ה-20, ובאוסף של מפות.
בית הספר מוציא לאור רבעון מקצועי בשם "סקירה תנכית" (Revue Biblique), ונודע גם בפרסומים לציבור הרחב, שהידוע שבהם הוא תרגום צרפתי של התנ"ך, המוכר כתנ"ך ירושלים (Bible de Jérusalem). פרסומים נוספים כוללים את כתבי העת "חדשות ירושלים" (Nouvelles de Jérusalem) ו"לימודים תנכיים" (Les Études Bibliques).
צליל מכוון (שיר)
רקע
קלפטר כתב את השיר במהלך השתתפותו במופע "שיחות סלון" של יהונתן גפן בשנת 1978. בריאיון לכאן סיפר שהשיר נכתב בעקבות "שנים של חוסר ודאות", שנבעו בין היתר מפירוקה של להקת כוורת והמשבר הכלכלי שאליו נקלע על רקע זה. "צליל מכוון" היה אחד משלושת השירים שתרם קלפטר לאלבום הבכורה של הסופר-גרופ צליל מכוון, שבו הוא היה חבר לצד שלמה יידוב ושם-טוב לוי. נוסף לאלבומם של ההרכב, נכלל השיר בפסקול סרטו של אבי נשר "דיזנגוף 99".
הצלחה במצעדים
במרץ 1979 הוצג השיר ב"פינה לשיפוטכם" כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'. השיר נכנס למקום ה-25 במצעד שבוע לאחר מכן. כשמונה שבועות לאחר מכן, טיפס השיר למקום הראשון ושהה למשך שבועיים בצמרת המצעד. במצעד השנתי של התחנה, הגיע השיר למקום הרביעי. במצעד השנתי של גלי צה"ל, הגיע השיר למקום השביעי.
קבלה ביקורתית
בביקורת על התוכנית המוזיקלית של ההרכב בחודש אפריל, תיאר מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי את השיר כ"מלודי מאד, רומנטי, פשוט וחד-פעמי [...] שיר שאינך יכול שלא לפזמו עוד ועוד. שיר שקורץ מכל ה'חומרים' של להיט".
גרסות נוספות
במרוצת השנים, גרסות הופעה שונות של השיר נכללו באלבומים שונים, בהם "דמיון חופשי" של קלפטר משנת 2009 ואלבום ההופעה של להקת כוורת "כוורת - המופע האחרון" משנת 2013. השיר בוצע אף על ידי אמנים נוספים, בהם חברו של קלפטר ל"כוורת" גידי גוב וירמי קפלן באלבום גרסות הכיסוי של גוב "שירים מלילה גוב 2" מ-1997 ואריק איינשטיין באלבום "אריק איינשטיין שר יצחק קלפטר" מ-2011, בו שר איינשטיין שירים בולטים שיצר קלפטר עבורו ועבור אמנים אחרים במהלך הקריירה. גרסתו של איינשטיין זכתה להתברג במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' במקום ה-36.
שלוש נשים גבוהות
שלוש נשים גבוהות הוא מחזה בן שתי מערכות מאת אדוארד אלבי, שנכתב בשנת 1990, וזכה בפרס פוליצר לדרמה לשנת 1994, הפוליצר השלישי של אלבי.
סקירה כללית
הגיבורה, אישה כריזמטית בת יותר מ-90, משקיפה על חייה בתערובת של בושה, הנאה, חרטה וסיפוק. היא נזכרת בהנאה שבילדותה ובנישואיה המוקדמים, כאשר חשה אופטימיות סוחפת. היא נזכרת במרירות באירועים שליליים שגרמו לה חרטה: הרומנים של בעלה ומותו, והתרחקותו של הבן ההומוסקסואל.
במחקר על ההצגה צוין כי "מלבד גירוש השדים האישיים, אלבי החזיר את הכבוד של מבקרי התיאטרון בניו יורק עם המחזה. רבים מהם התייאשו מכך שהמחזאי, שהפגין הבטחה גדולה בשנות השישים והשבעים, התייבש באופן יצירתי. למעשה, "שלוש נשים גבוהות" זכה בפרס פוליצר לדרמה בשנת 1994, כמו גם בפרסי חוג מבקרי הדרמה, לוסיל לורטל, ופרסי מעגל המבקרים החיצוניים על המחזה הטוב ביותר."
מערכה ראשונה
המחזה נפתח עם שלוש הדמויות הראשיות יחד בחדר השינה של א'. לאורך הסצנה, א' עושה את מרבית הדיבורים. לעיתים קרובות היא נזכרת ומספרת סיפורים על חייה. ב' מתלוצצת איתה, תוך כדי שהיא עוזרת לה לעשות מטלות יומיומיות שהיא מתקשה לעשות בעצמה (לשבת, ללכת לשירותים, להיכנס למיטה). ג', אשר מנסה להשחיל מילה בנוגע למטלות אותן היא מנסה להשלים, נוטה להירתע בעקבות הסיפורים הארוכים של א'. ג' לעיתים קרובות מאתגרת את ההצהרות הסותרות והלא-הגיוניות של א'; אבל ב' שמורגלת ל-א' והרגליה מניאה את ג' מכך. המערכה הראשונה מסתיימת כאשר ל-א', באמצע אחד מסיפוריה, יש אירוע מוחי.
מערכה שנייה
המחזה ממשיך כאשר בובה של א' שוכבת במיטה. א', ב' ו-ג' כבר לא הישויות הנפרדות שהיו במערכה הראשונה, אלא מייצגות את א' בתקופות שונות בחייה (הגילאים שלהן תואמים את אלה של א', ב' ו-ג' במערכה הראשונה). מכיוון ש-א', ב' ו-ג' במערכה זו מאוד קוהרנטיות (בשונה מה-א' הסנילית של המערכה הראשונה), הקהל זוכה לתובנה הרבה יותר ברורה לגבי עברה של האישה.
בשלב מסוים, הבן נכנס לשבת ליד הבובה. א' ו-ב' (אשר בלתי נראות עבורו) לא שמחות לראות אותו, בגלל הקרע ביניהם. ג' (אשר גם בלתי נראית עבורו) אינה חכמה יותר, מכיוון שהיא מתקופה לפני נישואיה של האישה. הבן לא אומר דבר לאורך כל הדרך, ועוזב לפני סוף המחזה.
המחזה מסתיים בכך ש-א', ב' ו-ג' מתלבטות על הרגע המאושר ביותר בחייהן. א' אומרת א המילה האחרונה באומרה: "זהו הרגע המאושר ביותר. כשהכל נעשה. כשאנו עוצרות. כשאנו יכולות לעצור."
הפקות
המחזמר זכה בבכורה עולמית בתיאטרון האנגלי בווינה ביוני 1991. את המחזה ביים אלבי, עם קאסט שכלל את מיירה קרטר כאישה הזקנה, קתלין באטלר כאישה בגיל העמידה, סינתיה בסהאם כאישה הצעירה, והווארד ניטינגאל בתור הבן.
ההצגה נפתחה באוף ברודוויי בתיאטרון הוויניארד ב-27 בינואר 1994, ונסגרה ב־13 במרץ 1994. היא בוימה על ידי לורנס סחרוב. הקאסט כלל את ג'ורדן בייקר (בתור ג'), מיירה קרטר (בתור א'), מייקל רודס (בתור הבן), ומריאן סלדס (בתור ב'). ההפקה עברה לתיאטרון הפרומנייד ב-13 באפריל 1994, שם רצה עד ל-26 באוגוסט 1995. במהלך הריצה, סלטס קיבלה את התפקיד של א', כאשר ג'ואן ואן ארק ופרנסס קונרוי קיבלו את התפקיד של ב'.
המחזה נפתח בבכורה בווסט אנד בתיאטרון ווינדהאם באוקטובר 1994, בבימויו של אנתוני פייג' בכיכובן של מגי סמית' (ג'), פרנסס דה לה טור (ב'), אנסטסיה היל (ג') וג'ון אירלנד (הבן).
המחזה הועלה מחדש בלונדון בתיאטרון ווינדהמס באוקטובר 1995, בבימויו של אנתוני פייג' ובכיכובן של מגי סמית', שרה קסטלמן וסמנתה בונד.
בישראל
בפברואר 1997 עלה המחזה בישראל בתיאטרון הבימה בתרגומה של רבקה משולח, בבימויו של ג'ק מסינגר ובכיכובן של ליא קניג (א'), טטיאנה קנליס אולייר (ב'), יעל הדר (ג'), וירון מוטולה (הבן).
פטרו שלסט
פטרו יוחימוביץ' שלסט (באוקראינית: Петро Юхимович Шелест ; ברוסית: Пётр Ефи́мович Ше́лест;  14 בפברואר 1908 – 22 בינואר 1996) היה איש ציבור אוקראיני-סובייטי, המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית באוקראינה בשנים 1963–1972. כאישיות הפוליטית הבכירה ברפובליקה, נהנה שלסט מעצמאות יחסית שאפשרה לו לטפח את הלאומיות והשפה האוקראינית. הוא הודח על ידי ברז'נייב כשזה ביסס את שלטונו.
תחילת הקריירה
שלסט נולד במשפחת איכר אוקראיני בכפר בסביבת חרקיב (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום באוקראינה). לאחר סיום בית הספר היסודי עבד במשרד הדואר ואחר כך במסילת רכבת המקומית. בשנת 1923 שלסט נכנס לקומסומול והחל משנת 1926 עבד במנגנון הארגון. לאחר השלמת הלימודים בשנת 1930 החל ללמוד הנדסה במכון למשק בחרקוב. במקביל ללימודי הנדסה היה עורך של עיתון. בשנת 1932 שלסט החל לעבוד במפעל לייצור ברזל בעיר מריאופול ובערבים המשיך בלימודי הנדסה בטכניון המקומי. לאחר סיום הלימודים, בשנים 1936–1937 שירת שלסט בצבא האדום ועם סיום השרות השתחרר בדרגת סגן.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20 כיהן שלסט כמנהל במספר מפעלים של התעשייה הכבדה בברית המועצות ובתפקידי ניהול בממסד המפלגתי. בשנת 1954 שלסט עבר סופית לעבודה במנגנון המפלגתי והתמנה לתפקיד בכיר במחוז קייב של המפלגה. לאחר פטירת יוסיף סטלין היה שלסט יושב ראש וועדה לטיהור אנשים שהואשמו ללא סיבה בתקופת סטלין במחוז קייב ובמחוז ויניצה.
ראש אוקראינה הסובייטית
בהתאם להוראה ישירה של ניקיטה חרושצ'וב, ב-2 ביולי 1963 התמנה שלסט למזכיר הראשון של המפלגה באוקראינה הסובייטית. אולם משלא הצליח להגדיל את התפוקה החקלאית באוקראינה חטף ביקורת של כרושצ'וב. בהשפעת ניקולאי פודגורני וליאוניד ברז'נייב פעל להדחת כרושצ'וב מתפקידו ובמהלך ישיבה מכרעת בשנת 1964 היה ראשון הנואמים בגנות כרושצ'וב. לאחר הדחתו של כרושצ'וב צורף כחבר מלא לנשיאות המפלגה הקומוניסטית.
שלסט היה בין מובילי הקו הניצי בפוליטבירו. הוא תמך במתקפה נגד ישראל במלחמת ששת הימים והתנגד להתרת עלייה. בקיץ 1968 דחף לפלישה סובייטית לצ'כוסלובקיה והחלפת השלטון במדינה זו. שלסט הזהיר את חבריו בפוליטבירו מהתגברות רוחות לאומניים אנטי-סובייטיים באוקראינה אם השינויים בצ'כוסלובקיה לא ידוכאו. לימים נטען שלצורך כך חיבר שלסט דו"ח כוזב שהטעה את חברי הפוליטבירו. במרץ 1969 התבטא בחריפות נגד סין. בשנת 1972 התנגד לפגישה בין ברז'נייב וניקסון.
במהלך כהונתו תמך בפיתוח ומחקר התרבות האוקראינית, הקמת מוזיאונים מקומיים וכתיבת סדרת ספרים על ההיסטוריה של ערי אוקראינה. הוא תמך והגן על מספר פעילים אוקראינים שהואשמו בלאומנות. בהיותו ראש הממסד האוקראיני שלסט פעל לקבלת אוטונומיה כלכלית לאוקראינה הסובייטית ודאג לכך שהחלטות עקרוניות בנושא אוקראינה יתקבלו במוסקבה רק לאחר תאום איתו. כתוצאה מכל זה החלו חיכוכים עם הממסד במוסקבה וליאוניד ברז'נייב החל לבדוק אפשרויות להדחת שלסט מהתפקיד.
ב-19 במאי 1972 שלסט הועבר למוסקבה תוך קידום פורמלי לתפקיד סגן ראש ממשלת ברית המועצות, אך פורש כסילוק מתפקידו באוקראינה. באפריל 1973 פורסמה ביקורת פומבית נגדו בעיתון אוקראיני, בצעד שפורש ככוונה להדיחו. באופן רשמי שלסט ביקש לצאת לגמלאות ועזב את כל תפקידיו במנגנון המפלגתי. בשנים 1974–1984 שלסט היה מנהל של משרד תכנון של אחד ממפעלי התעופה במחוז מוסקבה. בכל התקופה הסובייטית לא הותר לו לבקר בקייב.
בשנת 1991 הוא תמך בהכרזת עצמאות על ידי אוקראינה ובשנת 1993 לאחר הפסקה ארוכה ביקר בקייב.
שלסט נפטר ב-13 ביוני 1996 בקרבת מוסקבה והוטמן בבית העלמין בקייב.
עבור פעילותו הוענק לו תואר גיבור העמל הסוציאליסטי (1968), עיטור לנין (3 פעמים), עיטור הכוכב האדום ועיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה.
החל משנת 1953 שלסט ערך רישום של פעילותו ופגישותיו ובשנת 1995 פרסם את ספר זיכרונות שהתבסס על רישום זה.
כריסטיאן ראול לדסמה
כריסטיאן ראול לדסמה (בספרדית: Cristian Raúl Ledesma; נולד ב-29 בדצמבר 1978 בסן איסידרו שבפרובינציית בואנוס איירס, ארגנטינה) המכונה "הזאב" (Lobo), הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי, וכיום מאמן כדורגל.
קריירה
לדסמה החל את הקריירה מקצוענית שלו בארחנטינוס ג'וניורס, בה ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים בשנת 1997. במשך שנתיים שיחק בקבוצה בהצלחה רבה ולאחריהם עבר לריבר פלייט, אחת מקבוצות הצמרת של הליגה הארגנטינאית. בריבר הפך לשחקן מרכזי וזכה עימה בשלוש אליפויות (אפרטורה 99, קלאוסורה 2000, קלאוסורה 2002). עקב הצלחתו הרבה במדי ריבר פלייט נרכש בשנת 2002 על ידי המועדון הגרמני, המבורג.
המעבר לאירופה לא היה מוצלח מבחינתו של לדסמה. הוא שותף ב-16 משחקים בלבד במהלך העונה ומילא תפקיד שולי בזכייתה של הקבוצה בגביע הליגה הגרמני. לאחר עונה מאכזבת באירופה, חזר ליבשת אמריקה וחתם במונטריי המקסיקנית בה שיחק עד סיום שנת 2003. ב-2004 שב לארגנטינה וחתם בקולון סנטה פה, בה שיחק במהלך עונת הקלאוסורה של 2004. בסיום העונה, חזר לשחק בריבר פלייט. לאחר עונה אחת בריבר עבר לראסינג קלוב, ממנה שוחרר לאחר חמישה משחקים בלבד.
לאחר מספר שנים לא מוצלחות במיוחד, חזר לדסמה לקבוצתו בה החל את הקריירה ארחנטינוס ג'וניורס. לאחר שנה מצוינת בארחנטינוס, בה גם הבקיע את שעריו הראשונים בקריירה, עבר לסן לורנסו. גם בסן לורנסו המשיך ביכולת הטובה ומילא תפקיד מרכזי בזכייתה של הקבוצה באליפות. בסיום העונה ניסה את מזלו שוב באירופה, הפעם בקבוצת הליגה היוונית, אולימפיאקוס. על אף שזכה עם אולימפיאקוס ב (אליפות, גביע וסופר קאפ), התקשה לדסמה להשתלב בהרכב הקבוצה ובסיום העונה הושאל בחזרה לסן לורנסו. בסן לורנסו שוב הציג יכולת פנטסטית וב-34 משחקים במדי הקבוצה כבש שני שערים שהיו הרביעי והחמישי שלו בקריירה. לאחר מכן שב לאולימפיאקוס לקראת עונת.
ב-2011 שב לריבר פלייט, וזכה איתה בשנת 2014 באליפות נוספת (פינאל 2014) ובגביע לאומי (קופה קמפאונאטו - סופר פינאל 2013/14), כשהוא שוב מהווה שחקן מרכזי בהרכב למרות גילו.
ב-18 באפריל 2007 ערך לדסמה את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ארגנטינה במשחק נגד צ'ילה כחלק מטורניר הקופה אמריקה, בו סיימה ארגנטינה במקום השני אחרי ברזיל. מאז זומן מספר פעמים וערך ארבע הופעות נוספות.
שתי דקות מפארדיס
התסריט שנכתב על ידי מיכל קופר-קרן עוסק ברצונה של בת טיפש עשרה, למרוד בהוריה הליברלים ללא הצלחה עד אשר היא מוצאת את הדבר הקיצוני ביותר שמזעזע אותם - להתאהב בבחור ערבי. הסרט מציג באופן קומי את היחס השברירי בין יהודים לערבים במדינת ישראל.
הסרט שודר ב-HOT3. הוא בפרס הראשון בפסטיבל הטלוויזיה היוקרתי בבאנף, קנדה.
תקציר העלילה
יולי גרוס (אפרת בוימוולד) היא נערה בת 17 שגרה בזכרון יעקב ביחד עם אמה אורה (נולי עומר) שהיא ד"ר לפסיכולוגיה, עם אביה דייוויד (שמואל וילוז'ני) שהוא מטפל בשיאצו, עם אחיה יניב (אורי אומנותי) שהוא חייל "מורעל" וחושד בכל ערבי שהוא מחבל, ועם סבא אליהו (לופו ברקוביץ) אביה של אורה, שהוא "תקוע" עדיין במלחמת העצמאות.
אפרת סבורה שכל נערה בגילה חייבת להתמרד נגד הוריה. היא עושה פירסינג בלשון, מצטרפת לרוכב אופנוע במהירות עצומה ונעצרת על ידי המשטרה אבל כל זה לא עושה כל כל רושם על הורי ה"ליברלים".
את משק הבית מנהלת העוזרת חילווה (סאמיה קזמוז) שגרה בכפר פארדיס הסמוך. היא מודיעה לאורה כי תיעדר שבועיים לרגל הכנות לחתונת בתם אמאל (סונה זואבי).
אמיר (הישאם סלימאן) הוא בנה של חילווה והוא מגיע ללות את אמו. יולי מתבוננת בו ומיד ניצת רעיון מרדני במוחה - היא תצא עם אמיר אפילו בהתנגדותם של הוריה ובעיקר זו של יניב.
אמיר הוא סטודנט לביולוגיה באוניברסיטה ויולי מבקשת ממנו עזרה בעבודת גמר. הוא לוקח אותה לכוורת שם הוא עורך ניסיונות בדבורים והקשר ביניהם מתהדק.
יניב מגייס את מיקה (אפרת אביב) לעקוב אחריהם. הוא רואה שחברו של אמיר, אוסמה (ג'מיל ח'ורי) מעביר משהוא ממכוניתו לזו של אמיר ובטוח שעלה על מחבל.
כולם באים לחתונה ומתקבלים בברכה על ידי עאדל (אדיב ג'השאן) ולפתע נשמעים פיצוצים ונראים זיקוקין די נור שהכין אמיר כהפתעה וזה היה המטען שהעביר לו אוסמה...
בית משיח (שבועון)
בית משיח הוא שבועון של הזרם המשיחיסטי בחב"ד. משרדיו הם בניו יורק ובכפר חב"ד, תחת הכותרת "השבועון העולמי להפצת בשורת הגאולה" ומופץ בישראל ובעולם. שם העיתון נלקח משיחתו של הרבי מלובביץ', בה כתב שהמספר 770 – מספר בית מדרשו שבברוקלין – הוא בגימטריה בית משיח.
שתי דקות מפארדיס
תקציר העלילה
הרומן עם אמיר נפסק לאחר שהוא טס להשתלמות בקוסטה ריקה. יולי מחפשת אפשרות נוספת למרד - יחסים עם העוזר החדש השחור והצעיר של המשפחה, דומיניק....
בית משיח (שבועון)
היסטוריה
העיתון משמש ככלי ביטוי לזרם המשיחיסטי בחב"ד המאמין שהרבי הוא המלך המשיח ויש לפרסם זאת, וחלק מהם אומר כי הוא לא נפטר ועדיין חי וקיים בגוף גשמי. השבועון נוסד לאחר פטירתו של הרבי בג' בתמוז תשנ"ד, כאשר העיתון הוותיק כפר חב"ד, חדל מהעיסוק במשיחיותו של הרבי ומהכיתוב "יחי אדוננו מורנו ורבינו מלך המשיח לעולם ועד" שהופיע בשער העיתון, וסירב לתת במה לדעות הזרם המשיחיסטי.
העיתון התחיל לצאת בסוף חודש אב תשנ"ד, תחילה הודפס העיתון כיומן מהמתרחש במרכז חב"ד העולמי – 770 בניו יורק, תחת הכותרת "מיומנו של תמים בבית חיינו" ('תמים'). במשך הזמן התרחב העיתון והחל לפרסם ראיונות, חשיפות היסטוריות, מאמרים, טורים בענייני השעה וחדשות. בתחילת דרכו היה העיתון מזכיר את קברו של הרבי מליובאוויטש וסיפורי מופת משם. אך בהמשך, במקביל להקצנת הפולמוס המשיחי בחב"ד, החל לנקוט בקו של התעלמות מוחלטת מהמקום.
העיתון יוצא בשתי מהדורות בשפה העברית והאנגלית.
העיתון בעברית מכיל ראיונות עם רבנים, שלוחים ואישי ציבור, כתבות, חשיפת אגרות ומסמכים של אדמו"רי חב"ד, טורים, סיפורים וחדשות. בין מדוריו הנוספים: דברי אדמו"רי חב"ד על הפרשה ועל תאריכים מיוחדים שחלים באותו שבוע. התוועדות חסידית, הגות וואך - מדורי הגות, טורים אישיים.
מדי שבוע מצורפים מוספים:
כותבים ועורכים
העריכה הראשית של העיתון נעשית במשרדי המערכת בארצות הברית בידי העורך אברהם רייניץ והעורך הראשי הרב שלום יעקב חזן מניו יורק. בניו יורק מבוצעת גם העריכה וההוצאה לאור של חלק העיתון שבשפה האנגלית. מנכ"ל העיתון הוא מנחם מנדל הנדל מניו יורק.
עריכת חלקו המרכזי של העיתון שבשפה העברית, מתחלקת בין המערכת בארצות הברית בה נעשית העריכה הסופית והעיצוב של העיתון, לבין המערכת הישראלית הממוקמת בכפר חב"ד בה מצויים מרבית הכותבים.
בין הכותבים הבולטים בעיתון נמנים העורך הראשי, הרב שלום יעקב חזן (עורך שותף של חלק מספרי אדמו"רי חב"ד), העורך בפועל הרב אברהם רייניץ (עורך ספרים ואיש חינוך), החוקר שניאור זלמן ברגר, הסופר מנחם זיגלבוים, הרב שלום דובער וולפא- מחבר ספרים, ישראל יהודה, ברל'ה קרומבי ונתן אברהם. על כותבי מאמרי ההגות בעיתון נמנים המשפיע, הרב שלמה הלפרן (רב חסידי חב"ד בתל אביב) הרב אסף פרומר (משפיע בישיבת חב"ד בחיפה) שליח הרבי בקליפורניה הרב נפתלי אסטולין ושניאור זלמן חביב (שליח חב"ד ברמת אביב ג').
בעבר נמנו על צוות העיתון: שבתאי ווינטרוב (דובר ארץ ישראל שלנו), הרב חיים אשכנזי (רבה של קהילת חב"ד בתל אביב עד לפטירתו), הרב משה סלונים (יו"ר הנהלת רשת חינוך חב"ד "אוהלי יוסף יצחק"), הרב יוסף קרסיק (רב היישוב בת חפר) והמשפיע הרב חיים לוי יצחק גינזבורג.
בית משיח באנגלית
העיתון בשפה האנגלית, יוצא מידי שבוע בניו יורק ומכיל 64 עמודים. נשלח למנויי המהדורה העברית לפי ביקוש ובמקביל למהדורה האנגלית יש מערכת עצמאית להפצה באמצעות מנויים וחנויות – בארצות הברית, בישראל ובכל העולם.
התפתחות העיתון באנגלית
כעשרים שנה יצאה המהדורה האנגלית בתוך המגזין בשפה העברית. בשנת תשע"ט 2019 העיתון באנגלית החל לצאת לאור בפורמט עצמאי, צבעוני מלא ובגודל חדש, הוקם צוות עריכה מיוחד בראשות הרב שרגא קרומבי, והדבר הביא לגידול גם בכמות המנויים לעיתון בעברית.
כיום זהו העיתון החב"די היחיד בשפה האנגלית הרואה אור מידי שבוע.
רמת פטוואר
רמת פטוואר או רמת פטבאר (באנגלית: Petvar Heights; בבולגרית: Петварски възвишения) היא רמה בדרום מזרח רכס סנטינל בהרי אלזוורת', בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גילוי הרמה
הרמה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בשנת 1961. הרמה מופתה בשנית בשנת 1988.
מקור השם
הרמה נקראת על שם היישוב פטוואר שבדרום בולגריה.
גאוגרפיה
שיא גובהה של הרמה הוא 2,400 מטרים מעל פני הים (בהר מאלן).
קרחון ווסבכר בדרום מערב לרמה, מעבר קאסילאג שממערב לרמה וקרחון קורניקר שמצפון מערב לרמה מפרידים בין הרמה לייתר רכס סנטינל.
פנים הרמה מנוקזת על ידי הקרחונים האדמאן, קארי, ראזבוינה, גאבארה ודיבידיאדובו.
הסונטות של שייקספיר
כמו באשר לשאר כתביו של שייקספיר, הדעות חלוקות באשר לשאלה האם שייקספיר הוא כותבן האמיתי. חלק מהחוקרים מעריכים כי שייקספיר אסף את כתביו של כותב אחר, אשר אליו מתייחסים בהקדמה לספר, אשר העלתה שאלות רבות. בהקדמה מוזכר מר W.H. אשר הקשר בינו לבין הטקסט אינו ברור. כמו כן מועלים חשדות באשר לשימוש שעשה העורך תומאס ת'ורפ (Thomas Thorpe) בכתבי היד של שייקספיר ללא רשותו.
משפחת מוזס
משפחת מוזס היא משפחה ישראלית שרבים מבניה עסקו ביזמות בתחום התקשרות. בין בני המשפחה הבולטים ניתן למנות את יהודה מוזס שהיה בעלי העיתון "ידיעות אחרונות", בנו נח מוזס שהיה עורך העיתון, ונכדו ארנון "נוני" מוזס שהוא המו"ל ובעל השליטה בעיתון מאז 1985.
הסונטות של שייקספיר
תוכן הסונטות
הסונטות עוסקות בנושאים מגוונים, ובעיקר באהבה, ביופי, בפוליטיקה ובמוות. החוקרים סוברים כי הסונטות נכתבו לאורך מספר שנים. 17 הסונטות הראשונות מופנות לנער צעיר ומעודדות אותו להינשא ולהוליד ילדים וכך להעביר את היופי לדורות הבאים. לפיכך מכונות סונטות אלו "סונטות ההולדה" (procreation sonnets).