cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משאל העם על מעמד כירכוכ
דה-ערביזציה
ממשלת נורי אל-מאלכי הקימה ועדה לנורמליזציה של מעמדה של כירכוכ ליישום תוכנית הדה-ערביזציה. שר המשפטים, האשים עבדרחמן א-שיבלי, ערבי סוני חילוני מהרשימה הלאומית העיראקית מונה לראש הוועדה. תוכנית של הנורמליזציה הייתה אמורה להתבצע במפקד אוכלוסין עד יולי 2007 ומשאל עם בנובמבר 2007.
באפריל 2007 טענו מקורות מודיעין טורקיים כי נשיא כורדיסטן העיראקית מסעוד בארזאני הציע שוחד לגורמים עיראקים שונים המעורבים בהקמת הוועדה, כולל 500,000 דולר לאל-שיבלי. טורקיה טענה כי כורדיסטן העיראקית מתכננת לספח את כירכוכ באופן בלתי חוקי, וכי זכויותיהם של הטורקמנים העיראקים יופרו אם כירכוכ תצטרף לכורדיסטן העיראקית.
שיבלי התפטר מתפקידו כראש הוועדה במרץ 2007, בטענה לחילוקי דעות עם מפלגתו לגבי מעמדה של כירכוכ. ראאד פהמי ג'אהיד, ערבי סוני נוסף מהמפלגה מונה למחליפו באוגוסט 2007.
בפברואר 2007, אימצה הוועדה תוכנית שנויה במחלוקת, שהעניקה לערבים שהתיישבו באזור 15,000 דולר להעברה חזרה לעיירות מוצאם, בתוספת חלקת אדמה.
הצעות פשרה
ביוני 2008 המליץ סטפן דה מיסטורה לשלב את מחוז עקרה של נפת נינוה ומחוז מחמור של נפת כירכוכ בכורדיסטן העיראקית, אך לא את אזור אל-חמדאניה של נפת נינוה ואזור מנדלי של נפת דיאלה. המלצות אלו נדחו על ידי הפרלמנט של עיראק.
נעמה פרידמן
נעמה פרידמן היא חוקרת ישראלית בתחומי הנוירופסיכולוגיה של השפה ופרופסור מן המניין בבית הספר לחינוך ובבית הספר סגול למדעי המוח של אוניברסיטת תל אביב. מחקריה עוסקים בליקויי תחביר ושליפת מילים לאחר פגיעה מוחית ובפגיעות התפתחותיות, בדיסלקסיות ודיסגרפיות בשפות שונות, ברכישת שפה ובהדמיה מוחית של שפה וקריאה. היא תוארה כ"חוקרת מוערכת, חדשנית ופורצת דרך בתחום מדעי הגיל הרך" אשר "מחקריה, המתמקדים ברכישת השפה העברית והערבית, הם בעלי רלוונטיות גבוהה ביותר לחברה בישראל ובעלי השלכות ללמידת ילדים במערכת הבית ספרית".
פרידמן שימשה כראש התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן של אוניברסיטת תל אביב, והיא ראש המעבדה לחקר שפה ומוח והמעבדה לחקר התפתחות הילד של בית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב, כמו כן היא מרצה אורחת במחלקה למדעים קוגניטיביים באוניברסיטת מקווארי שבסידני ומכהנת במערכת המייעצת של האגודה הישראלית לאוריינות ושפה.
היא עורכת ראשית של כתב העת "שפה ומוח" ועורכת בכתב העת Cortex בהוצאת אלסוויר, כמו כן היא חברה בוועד המערכת של כתבי העת Applied Psycholinguistics בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' ו־Biolinguistics.
החל משנת 2022 חברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה
בשנים 1990–1994 למדה באוניברסיטת תל אביב לתואר שני במסגרת התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן. בשנת 1994 קיבלה תואר שני בפסיכולוגיה קוגניטיבית בנושא מורפולוגיה באגרמטיזם, בהדרכת פרופ' יוסף גרודזינסקי וד"ר אורי הדר, ובשנת 1998 קיבלה תואר דוקטור בתחום זה, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת תשס"ה הייתה בין הנבחרים לפורום צעירי מדעי הרוח והחברה בחטיבה למדעי הרוח של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, בראשותו של פרופ' יוחנן פרידמן; ב־2007 כיהנה כמתאמת קבוצת עבודה בפרויקט של התוכנית לשיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי באירופה (COST) לסיקור וניתוח לקויות שפה של ילדים דו־לשוניים.
ב־2013 זכתה פרידמן בפרס מיכאל ברונו בתחום המדעים הקוגניטיביים, ב־2014 בפרס המנחה המצטיין מטעם מרכז־העל לחקר המוח ע"ש אדמס של אוניברסיטת תל אביב וב־2015 בפרס מפעל הפיס למדעים ולמחקר על שם לנדאו. החל מ-2022 היא חברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
הישגים מחקריים
פרידמן מציינת כהישג מחקרי מרכזי שלה את זיהוים של סוגי דיסלקסיה שלא היו ידועים בעבר, אפיונם ופיתוח תוכניות טיפול יעילות עבורם. בין השאר היא מציינת כי מחקריה הובילו לראשונה לזיהוי מספר סוגי דיסלקסיה אצל קוראי ערבית. הישג חשוב נוסף הוא זיהוי ואפיון של לקויות תחביר ולקויות שפה מסוגים שונים.
מחקרים (מבחר)
פרידמן חוקרת לקויות שפה של "ילדי רמדיה" – ילדים שנחשפו לפורמולה הצמחית הפגומה של החברה בשנת חייהם הראשונה. מתוך 61 ילדים במחקר, 59 סובלים מבעיות שקשורות לשפה, ולא בהכרח מבעיות אחרות.
מחקר אחר של פרידמן חשף שלגיל שבו ילדים חירשים מקבלים מכשיר שמיעה השפעה מכרעת על יכולתם לרכוש שפה באופן תקין: ילדים שקיבלו אותו רק אחרי גיל 8 חודשים נוטים לסבול מבעיות שפה לאורך כל חייהם.
קובי פינקלר
יעקב (קובי) פינקלר (נולד ב-1953) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש ככתב ופרשן צבאי ברדיו קול חי ובערוץ 7. בנוסף, פינקלר משמש גם כמנהל כתבי תחום התיירות והתרבות ברדיו קול חי, עיתון בשבע, ערוץ 7 ו'נופשים'. כמו כן, משמש פינקלר כמרצה לתנ"ך, צבא וביטחון, תקשורת ותחומים נוספים.
ביוגרפיה
פינקלר נולד וגדל בירושלים. למד בתיכון בישיבת נתיב מאיר ובישיבת מבשרת במשך 12 שנים. בהמשך למד בישיבת ההסדר באלון שבות.
בין השנים 1975–1979 למד באוניברסיטת בר-אילן מינהל חינוכי, קרמינולוגיה וארץ ישראל.
עם הקמת ערוץ 7, בשנת 1986, החל פינקלר את דרכו בתקשורת והיה בשידור החי הראשון באולפן עם תוכנית הדגל 'הציבי לך ציונים' ו-ארץ וטבע בערוץ 7. לאחר מכן, עם הקמת מחלקת החדשות, שולב ככתב צבאי וכתב תיירות בערוץ, תפקיד אותו הוא ממלא עד היום.
במהלך שידור מהשטח וסיקור ירי רקטות עבור ערוץ 20 בעת מבצע שומר החומות, דיווח פינקלר כי רקטה שנורתה מלבנון פגעה בשטח פתוח במגרש כדורגל בשפרעם, ואמר כי "לצערנו הרב זה לא הביא להמוני הרוגים שם". פינקלר טען כי מדובר בשגגה הנובעת מעייפות, אולם האמירה נאמרה פעמיים וערוץ 20 הפסיק את ההתקשרות איתו, והוא הודח מתפקידו כיושב ראש תא הכתבים הצבאיים. בהמשך התקיימה "סולחה" בין פינקלר לראש עיריית שפרעם.
במרץ 2023 חזר פינקלר לתפקיד פרשן צבאי בערוץ 14. באוגוסט באותה השנה הודיע על פרישה מתפקידו בערוץ.
פינקלר כתב שלושה ספרי טיולים ועורך את מוסף הטיולים נופשים.
יהושע רוזנברגר
הרב יהושע רוזנברגר (נולד בשנת תש"ה) הוא רב שכונת קריית הרמ"א בבית שמש וחבר בד"ץ העדה החרדית.
ביוגרפיה
נולד לרב אברהם ברוך רוזנברגר, רב מושב גמזו, בן הרב יקותיאל יהודה, מחבר ספר שו"ת תורת יקותיאל. נישא לבתו של הרב יוסף מאיר כהנא, האדמו"ר מספינקא-ירושלים.
פעילות ציבורית
במאבק נגד הבנייה במתחם גולובנציץ התייצב לצד הגאב"ד העדה הרב יצחק טוביה וייס, והתנגד לראב"ד, הרב משה שטרנבוך.
יש לו מוסדות בבית שמש הכוללים ישיבה גדולה וישיבה קטנה, תלמוד תורה ובית ספר לבנות. בבניין בית הכנסת נמצאים גם שטיבלאך ומקוה.
סרט מפלצות
סרט מפלצות הוא תת-סוגה קולנועית מסוגת סרט אסונות או סרט אימה בהם האנטגוניסטים הראשיים הם מפלצות המאיימים על בני אדם, לעיתים כאשר הם עצומים בצורה לא נורמלית. עם זאת עקב טבעם החייתי הם אינם מעוררים סלידה ממעשיהם כמו לאנטגוניסטים אחרים ובכמה סרטים הם אף הפכו לפרוטגוניסטים (למשל בחלק מסרטי קינג קונג). כיום המפלצות נוצרות באמצעות תוכנת Computer-generated Imagery כשבעבר הציגו אותם בעזרת בובות גדולות, אנימציית סטופ מושן או מסיכות גדולות.
סרטים מסוגה זו יכולים להיכלל בנוסף על אימה ואסון עם סוגות הרפתקאות, מדע בדיוני ואף קומדיה. הם מבוססים בחלקם הגדול על סיפורים ועל פולקלורים של תרבויות שונות. בחלק מהסרטים המפלצות בעלות כוח על-טבעי או שהם מגיעות מכוכב אחר. באחרות הם נוצרו או קיבלו כוח בידי טעויות אנוש והחיות המשתחררות מאיימים על עתיד האנושות.
במרבית סרטים אלה נראים אנשים הנאבקים יחדיו, לעיתים בצבאות גדולים, נגד מפלצת כוחנית גדולה או יותר ובמקרים רבים מובסים למפלצת. סרטים אלה בולטים בעיקר ביפן בסרטים מסוג קאייג'ו, שהמפלצת המפורסמת בהם היא הגודזילה - מפלצת דמוית-דינוזאור (בעל מראה שגוי מדעית) בגובה של מעל 50 מטר, יכולה לשרוד פצצת אטום ותוקפת אנשים בעזרת נשיפת אנרגיה קטלנית. במרבית הסרטים הראשונים הגודזילה נחשבת לאויבת האנושות ומנסה להשמידם, אך לאט לאט היא הפכה לאייקון תרבותי ביפן ונעשו מספר סרטים, בייחוד סרטי לג'נדרי, בהם מציגים את גודזילה כמפלצת השומרת על הסדר הטבעי ממפלצות אחרות.
הסרט הראשון שנעשה בסוגה זו היה הגולם: כיצד הוא בא לעולם בשנת 1920, סרט אימה שבמרכזו דמות גולם שיוצא משליטה ואחריו נעשו מספר סרטי מפלצות שונות של סוגת אימה.
ב-1933 יצא הסרט קינג קונג, בו קבוצת ספנים והרפתקנים נקלעים לאי מסתורי ומוצאים עליו יצורים טורפים מוזרים ובראשם גורילה ענקית הקרויה קינג קונג. הגורילה מתאהבת בבחורה שנקלעה אליה ותוקפת את החבורה שלה אך אנשי הספינה מצליחים לגבור עליו ולהוביל אותו לעבר ניו יורק. קינג קונג משתחרר וזורע הרס בעיר עד שיורים בו למוות. הסרט שזרע הצלחה הוביל למגוון סרטים נוספים דומים, בחלקם קינג קונג נלחם בגודזילה.
סרטי מפלצות בולטים שיצאו לאורך השנים כוללים את: דרקולה, פרנקנשטיין, המומיה, טרנטולה, מלתעות של סטיבן ספילברג, סדרת הסרטים המצליחים פארק היורה וסרטי דינוזאורים נוספים.
ארווין מאיור
ארווין מאיור (בהונגרית: Major Ervin; בודפשט, 26 בינואר 1901 – בודפשט, 10 באוקטובר 1967) היה היסטוריון מוזיקה ומלחין יהודי-הונגרי. הוא בנו של דיולה מאיור. מאיור ביצע עבודה משמעותית בחקר תולדות המוזיקה ההונגרית, בעיקר בחקר תולדות המוזיקה ההונגרית של המאה ה-18 והמאה ה-19, כמו כן חקר גם את ההיבטים ההונגריים של יצירות בטהובן, היידן, מוצרט, ברהמס, ליסט ואחרים.
ביוגרפיה
ארווין מאיור נולד במשפחה יהודית כבנם של המלחין והפסנתרן דיולה יעקב מאיור (במקור מאייר) (1858–1925) ושל אידה גליקליך. הוא למד אצל לאו ויינר באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט ובמקביל השיג ב-1924 דוקטורט במדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בין השנים 1926–1928 ערך את כתב העת "סקירת המוזיקה" (Zenei Szemle), במקביל לעבודתו כעורך שותף בכתב העת "מוזיקה" בין השנים 1919 לבין 1930. משנת 1928 לימד קומפוזיציה ולאחר מכן תולדות המוזיקה ב"בית הספר הלאומי למוזיקה" ובמקביל ניהל את ספריית בית הספר. שם, ב-1933, מצא את המנגינות האינסטרומנטליות מאזור גלנטה, שמהן כתב זולטאן קודאי את היצירה התזמורתית "ריקודי גלנטה" (Galántai Táncok) לרגל 80 שנה של התזמורת הפילהרמונית של בודפשט.
ב-1935 מונה כמרצה לתולדות המוזיקה ההונגרית באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. ב-1941, לדרישתו של באלינט הומן, האקדמיה נאלצה לפטר אותו בשל יהדותו. על אף שאחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 קיבל את מישרתו בחזרה והפך שוב למרצה במחלקה לתולדות המוזיקה של האקדמיה למוזיקה, הוא לא המשיך את הקריירה שלו שם, אלא משנת 1948 בגימנסיה למוזיקה בבודפשט, ומשנת 1954 באקדמיה למוזיקה על שם בלה בארטוק, שם לימד קומפוזיציה.
חייו הפרטיים
ב-1931 נישא לאמה שארושי בבודפשט. הנישואים פורקו ב-1935. אשתו השנייה הייתה שרולטה רדנאי, איתה חי משנת 1938 ועד מותו.
עבודתו
מאיור ביצע עבודה משמעותית בחקר תולדות המוזיקה ההונגרית, בעיקר בחקר תולדות המוזיקה ההונגרית של המאה ה-18 והמאה ה-19, כמו כן חקר גם את ההיבטים ההונגריים של יצירות בטהובן, היידן, מוצרט, ברהמס, ליסט ואחרים. מאיור הלחין יצירות תזמורת, יצירות קאמריות, סונטות, שירים, עיבודים לשירי עם.
ב-1955 הוא היה שותף פעיל ביצירת תערוכת היובל של בטהובן ובארטוק. בספטמבר 1961 הרצה בוועידת ליסט-בארטוק בבודפשט. הוא היה מחבר שותף בלקסיקון המוזיקה שפורסם ב-1931 וב-1965. מיטב מחקריו פורסמו ב-1968 על ידי היסטוריון המוזיקה פרנץ בוניש (פרקים מתולדות המוזיקה ההונגרית, עם הקדמה מאת בנצה סאבולצ'י, בודפשט, 1968).
יעקב קובלנץ
יעקב זאב קובלנץ (27 בנובמבר 1927 - 12 בינואר 1956) היה אתלט ישראלי, אלוף ושיאן ישראל, אלוף המכביה השלישית בקפיצה לגובה ובקפיצה לרוחק ושיאן המכביה בקפיצה לרוחק. הישראלי הראשון שקפץ למרחק של יותר מ-7 מטרים (7.06 מטר).
ביוגרפיה
יעקב קובלנץ בנם של חיה ורפאל נולד בתל אביב. הוא למד בתיכון מונטיפיורי. הוא שהה במחנה המעצר בלטרון במשך כ-3 שנים, שם קבע בקפיצה לגובה תוצאה של 1.65 מטר. הוא שוחרר מהמעצר באוקטובר 1947 והתגייס לצה"ל בנובמבר 1948. בתחילה התאמן בקבוצת מכבי תל אביב ובהמשך עבר לקבוצת הפועל תל אביב.
בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה במרץ 1949 סיים קובלנץ במקום הראשון בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.68 מטר, לפני צבי ינובר (1.64 מטר). באליפות ישראל שנערכה ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.67 מטר, לפני מנחם ראקוץ' מהפועל קריית חיים (1.67 מטר).
שיאן ישראל
בתחרות שנערכה בירושלים באוקטובר 1950 קבע קובלנץ בקפיצה לרוחק שיא ישראלי חדש של 7.06 מטר.
בתחרות שנערכה בזאגרב, באותה העת יוגוסלביה במאי 1951 סיים קובלנץ במקום ראשון בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.75 מטר ובמקום שני בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.38 מטר. חודשיים לאחר כן, באליפות הפועל שנערכה בירושלים ביולי הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.77 מטר.
מותו
קובלנץ נהרג בתאונה בעת שירותו הצבאי ונקבר בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
בית הספר היסודי אמה א. בוקר
'''בית הספר היסודי אמה א. בוקר (באנגלית: Emma E. Booker Elementary School''') הוא בית ספר יסודי ציבורי בסרסוטה, פלורידה, שנפתח בסתיו 1989. זהו אחד מבתי הספר של רשת בוקר, עם חטיבת ביניים ותיכון באותו השם בקרבת מקום. זה חלק מבתי הספר הציבוריים של מחוז סרסוטה.
בתי הספר של בוקר
בתי הספר של בוקר נקראו על שם אמה א. בוקר, מחנכת אפרו-אמריקאית שהחלה ללמד בבית הספר השחור הראשון של מחוז סרסוטה, Sarasota Grammar School, ב-1918. בערך באותה תקופה, גב' בוקר החלה לקחת שיעורים בקולג' במהלך חופשת בית הספר בקיץ. עד 1923 היא הפכה למנהלת בית הספר, שלא היה לו מבנה פיזי והשתמש באולמות שכורים לשיעורים. תלמידיה "ישבו ליד שולחנות העשויים מארגזים כתומים, ולמדו מספרים שאולים שהושלכו מבתי הספר הלבנים".
ג'וליוס רוזנוולד, בעלים חלקי של סירס, הקים את קרן רוזנוולד בשנת 1917 כדי לסייע לבתי ספר אפרו-אמריקאים בדרום במימון. במהלך השנים הראשונות להקמתה, הקרן סיפקה את האמצעים לבית הספר האפרו-אמריקאי הראשון בסרסוטה, הממוקם ברחוב 7 ושדרת הלימון, כפי שפרסמה אמה בוקר את מצוקת בית הספר. בית הספר (עם ארבע כיתות ואודיטוריום) נפתח בשמונה כיתות במהלך שנת הלימודים 1924/25. ביום הפתיחה, אמה בוקר הובילה את המורים והתלמידים שלה מאולם ההשכרה של אבירי פיתיאס לבית הספר החדש. לאחר 20 שנה של לימודים בקולג' הקיץ, היא השיגה את התואר הראשון שלה ב-1937.
בתי הספר של בוקר נקראו לכבודה בסוף שנות השלושים של המאה ה-20 והורחבו כך שיכללו בית ספר תיכון. כשבית הספר היסודי אמה א. בוקר נקרא לכבודה, נאמר בעיתון: "אמה בוקר התמידה, עודדה את התלמידים באופן אישי, חתמה את המשך השכלתם ולחצה על מנהלים חסרי פשרה לספק לשחורים את אותן הזדמנויות חינוכיות הזמינות ללבנים".
ביקורו של הנשיא בוש ב-2001
בית הספר זכה לתשומת לב בינלאומית בעקבות ביקורו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו. בוש בבוקר ה-11 בספטמבר 2001. בבית הספר נודע לבוש על התרסקות המטוס השני במרכז הסחר העולמי, ושם אמר את תגובתיו הפומביות הראשונות על פיגועי 11 בספטמבר.
דיווח על פיגועים
תאונת המטוס הראשונה במרכז הסחר העולמי אירעה כעשר דקות לפני שהנשיא הגיע לבית הספר. צלם מאגר עיתונות שמע הודעת רדיו לפיה מזכיר העיתונות של הבית הלבן ארי פליישר יידרש כדי לענות על שאלות על "התרסקות" ושיש שיחה בהמתנה מקונדוליזה רייס. בוש נכנס לכיתה ב' של סנדרה קיי דניאלס, שם הכיר את הכיתה עם מזכיר החינוך רוד פייג' ולחץ יד לגברת דניאלס. לאחר מכן הוא והמורה התיישבו מול התלמידים היושבים כדי לקרוא את סיפור הילדים, עז המחמד.
בערך בשעה 9:05 בבוקר ראש הסגל של הבית הלבן, אנדרו קארד, לחש באוזנו של בוש, "מטוס שני פגע במגדל השני. אמריקה תחת מתקפה". בוש נראה מתוח אבל נשאר יושב במשך שבע דקות בערך והמשיך להקשיב בזמן שהילדים קוראים ביחד את הסיפור, לפעמים חוזרים על שורות כדי לעמוד בהנחיות המורה. הקריאה הסתיימה במשפט "עוד יגיע" ובוש שאל את הכיתה: "מה זה אומר - 'עוד יגיע'?" לאחר שהשיב תלמיד, הוא שיבח את כישורי הקריאה של התלמידים ועודד אותם להמשיך ולתרגל, לפני שהתנצל ויצא מהחדר.
לפי ביל סמון בספרו "Fighting Back: The War on Terrorism from Inside the White House", ארי פליישר היה בחלק האחורי של הכיתה כשהוא מחזיק בלוק שעליו כתב: "אל תגיד כלום עדיין". סמון טען שאף על פי שבוש לא הרכיב את משקפיו, הוא הצליח לקרוא את ההודעה הזו והיא נעלמת מעיני התקשורת. עוד אמר סמון:"בוש תהה אם עליו לסלוח לעצמו ולסגת לחדר הצוות, שם אולי יוכל לגלות מה לעזאזל קורה. אבל איזה סוג של מסר זה ישלח - הנשיא קם בפתאומיות ויוצא מחבורה של תלמידי כיתה ב' בעיר הפנימית ברגע שלהם באור הזרקורים הלאומי?"
מסיבת עיתונאים
בוש ערך מסיבת עיתונאים קצרה בספריית בית הספר לאחר שבילה כ-20 דקות בסך הכל בכיתה. זו התעכבה בכמה דקות. כשבוש הופיע, הוא הכריז: "זהו רגע קשה עבור אמריקה", ובמקום הנושא המתוכנן, דיבר במשך מספר דקות על התרסקות המטוס ועל תגובת הממשלה המיידית. לאחר מכן עזב את בית הספר לנמל התעופה הבינלאומי סרסוטה-ברידנטון.
לאחר מכן
מבקריו של בוש, בעיקר מייקל מור בסרטו פרנהייט 9/11, טענו שהעובדה שבוש המשיך לקרוא את הספר לאחר שקיבל הודעה שהמתקפה נמשכת מראה שהוא לא היה החלטי. דו"ח צוות ועדת 11/9 שכותרתו "אימפרוביזציה של הגנת מולדת" אמר: "הנשיא הרגיש שעליו להקרין כוח ורוגע עד שיוכל להבין טוב יותר מה קורה".
שבוע לאחר מכן, בוש כתב למנהלת בית הספר, והתנצל על כך שלא יכול היה להישאר יותר.
אוסאמה בן לאדן התייחס לסיפור בנאום מצולם לא מאומת שפורסם ממש לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2004, וקבע כי קריאתו של בוש בספר נתנה לחוטפים די והותר זמן לבצע את הפיגועים. הציטוט המלא שלו היה:"אבל מכיוון שנראה לו שההתעסקות בשיחה עם הילדה על העז ועל התפרצותה חשובה יותר מההתעסקות במטוסים ובהתערבותם בגורדי השחקים, קיבלנו שלוש פעמים את התקופה הנדרשת לביצוע הפעולות - כל השבחים מגיעים לאללה."בשנים שלאחר התקרית, הסגל ותלמידי בית הספר הגנו על מעשיו של בוש. המנהלת גוונדולין טוז-ריגל, שמתה ב-2007, אמרה, "אני לא חושבת שמישהו יכול היה להתמודד עם זה טוב יותר. מה זה היה משרת אם [בוש] היה קופץ מהכיסא שלו ורץ החוצה מהחדר?"
כשנשאלו על התקרית, זמן קצר לאחר מותו של בן לאדן ב-2011, שניים מהתלמידים מהכיתה, לזארו דוברוק ומריה ויליאמס, זיכו את בוש בשמירה על רגיעה בכיתה בכך שסיימו את הסיפור. "אני לא זוכר את הסיפור שקראנו - זה היה על חזירים?" אמר ויליאמס, אז בן 16. "אבל אני תמיד אזכור שראיתי את פניו הופכות לאדומות. הוא נהיה ממש רציני פתאום. אבל לא היה לי מושג. הייתי רק בן שבע. אני רק שמח שהוא לא קם והלך כי אז הייתי יותר מפחד ומבולבל". שנטל גררו, אז בת 16, הסכימה; אפילו היום היא אסירת תודה על כך שבוש התעשת ונשאר עם התלמידים עד שסיימו את "עז המחמד". "אני חושבצ שהנשיא ניסה למנוע מאיתנו לגלות", אמרה גררו, "כדי שכולנו לא נצא מהכלים".
לואיס גילברט
לואיס גילברט (באנגלית: Lewis Gilbert; מפקד מסדר האימפריה הבריטית; 6 במרץ 1920 – 23 בפברואר 2018) היה במאי, מפיק סרטים ותסריטאי אנגלי.
ביוגרפיה
גילברט נולד בלונדון. אחרי קריירה כילד-שחקן בסרטים של שנות ה-20 של המאה ה-20 הוא החל לצלם סרטים תעודיים עבור חיל האוויר המלכותי במהלך מלחמת העולם השנייה. גילברט קנה לעצמו שם בשנות החמישים בסדרת סרטים מוצלחים המבוססים על סיפורים אמיתיים ממלחמת העולם השנייה, בהם ב-1956 מרקיע שחקים המבוסס על סיפור חייו של אלוף ההפלות האוויריות דאגלס באדר, ב-1958 Carve Her Name with Pride, סיפורו האמיתי של סוכנת מנהלת המבצעים המיוחדים ויולט סזאבו וב- - 1960 - "להטביע את הביסמרק!". ב-1966 ביים גילברט את אלפי בכיכובו של מייקל קיין. הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר בכללם לסרט הטוב ביותר. גילברט היה מועמד לזכייה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר.
ב-1967 נבחר גילברט לביים את הסרט המוזיקלי "אוליבר!" של ליונל בארט אבל יצא מהפרויקט אחרי שקרול ריד נטל את הפיקוד.
למרות שהוא היה ידוע בדרמות האופי שלו, ביים גילברט שלושה מהאפוסים הגדולים ביותר בסדרת סרטי ג'יימס בונד. אחרי שהוא סירב בתחילה, שכנעו אותו לבסוף הארי זלצמן ואלברט ברוקולי לביים את "אתה חי רק פעמיים" ב-1967. גילברט שב לסדרה וביים עוד שני סרטים, "המרגלת שאהבה אותי" ב-1977 ו"מונרייקר" ב-1979.
בשנות השמונים הוא חזר לביים דרמות וביים גרסאות סרטים מוצלחות של מחזותיו של וילי ראסל לחנך את ריטה (1983) ושירלי ולנטיין (1989).
בשנת 1991 ביים את הסרט המוזיקלי "צעד קדימה" בכיכובן של ג'ולי וולטרס, שלי וינטרס ולייזה מינלי, על פי תסריט של ריצ'רד האריס שמבוסס על המחזה של האריס משנת 1984.
לואיס גילברט נבחר כעמית במכון הסרטים הבריטי בשנת 2001.
משפחת ברגונצי
קארלו ברגונצי (באיטלקית: Carlo Bergonzi; 21 בדצמבר 1683 - 9 בפברואר 1747) היה בונה כלי קשת איטלקי, שעשה את תקופת חניכותו אצל הירונימוס אמאטי, עבד עם גוז'פה גוארנרי ונחשב לגדול בתלמידיו של אנטוניו סטרדיווארי.
קארלו ברגוטנצי הוא הראשון והחשוב ביותר במשפחת ברגונצי, משפחת בוני-כינורות רבת מוניטין וכבוד מקרמונה, עיר בעלת מסורת עשירה של בוני כלי קשת. הוריו חיו בשכנות לסטרדיווארי בפיאצה סן דומניקו בקרמונה. ברגונצי עשה תקופת חניכות אל סטרדיווארי ועם הזמן קיבל עליו את כל עבודות התיקון של סטרידווארי. מחמת הביקוש הרב לשירותי התיקון שלו, נבצר מברגונצי להקדיש את זמנו לבניית כלי נגינה רבים משלו. עיצובי הכינור של ברגונצי התבססו על דפוסים של סטדיווארי וגוארנרי.
כינור "קרייזלר ברגונצי", הקרוי על שם הכנר פריץ קרייזלר, היה שייך בתקופה מסוימת לכנר יצחק פרלמן. הן קרייזלר והן פרלמן ניגנו בהופעות ובהקלטות בכינור זה.
ידוע, כי כלים רבים הנושאים את התווית של ברגונצי אינם אותנטיים. צ'לו שהיה פעם ברשותו של פאבלו קזאלס נחשב במשך שנים למעשה ידיו של ברגונצי, משום שעל התווית שעליו היה כתוב: "קארלו ברגונצי... 1733". לאחר זמן התברר, כי הצ'לו נבנה בידי מטאו גופרילר.
מיקאל אלפונס
קריירת מועדונים
אלפונס החל את הקריירה המקצוענית שלו בלוהן קוויזו. הוא ערך 58 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שמונה שערים.
בקיץ 2010 עבר לרואן, ושנה לאחר מכן עבר למולן מהליגה הרביעית.
לקראת עונת חתם אלפונס בבורג-פרונה, ובעונתו השנייה במועדון סייע למקום להעפיל לליגה הצרפתית השנייה לראשונה בהיסטוריה.
בחודש יולי 2016 חתם אלפונס על חוזה לשתי עונות בסושו מהליגה הצרפתית השנייה.
בחודש יולי 2018 חתם אלפונס על חוזה לשלוש עונות בדיז'ון מליגת העל הצרפתית.
ב-21 באוגוסט 2020 חתם באמיין מהליגה הצרפתית השנייה.
ב-3 בפברואר 2022 חתם על חוזה לחצי עונה במכבי חיפה מליגת העל הישראלית. ב-7 בפברואר ערך את הופעת הבכורה בניצחון 0–6 על מועדון ספורט אשדוד. בסיום העונה עזב את הקבוצה.
ב-2 ביולי 2022 חתם באז'אקסיו מהליגה הצרפתית. ב-5 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה בהפסד 1–2 לאולימפיק ליון.
קריירה בינלאומית
ב-11 בספטמבר 2018 ערך אלפונס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גוואדלופ, בניצחון 0–3 על נבחרת סנט מארטן במסגרת מוקדמות ליגת האומות של CONCACAF. הוא היה חלק מסגל נבחרת גוואדלופ בטורניר גביע הזהב 2021, וערך שתי הופעות בטורניר.
תארים
מכבי חיפה
המאהב (מחזה)
המאהב הוא מחזה מאת הרולד פינטר, משנת 1962, שנכתב במקור לטלוויזיה, אך לאחר מכן הוצג על הבמה. המחזה משקף את הניגוד של הביתיות הבורגנית עם כמיהה מינית.
כמו בדרמות של אנטון צ'כוב, חלק ממחזותיו של פינטר תומכים בפרשנויות "רציניות" ו"קומיות"; המאהב הועלה בהצלחה הן כקומדיה אירונית מחד והן כדרמה מאידך. כפי שקורה לעיתים קרובות עם פינטר, המחזה כנראה מכיל את שניהם.
עלילה
פינטר מוביל את הקהל להאמין שיש שלוש דמויות במחזה: האישה, הבעל והמאהב. אבל המאהב שמגיע לבקר אחר הצהריים מתגלה כבעל שמאמץ את הדמות במשחק תפקידים מיני. הוא משחק עבורה את המאהב: היא משחקת עבורו את הזונה. תוך כדי ההצגה מביע הגבר (תחילה כמאהב ולאחר מכן כבעל) רצון להפסיק את משחק התפקידים, למורת רוחה של האישה. לבסוף, הבעל עובר לפתע בחזרה לתפקיד המאהב. הזוג מנסה לאזן בין הגינות בורגנית לבין פראות יצרית. למראית עין ההסדר מבוסס על הסכמה הדדית כשלמעשה, במאמציהם לגבור איש על רעותו נחשפים דרמה של קנאה.
הפקת הטלוויזיה המקורית
המחזה הוקרן במקור בהפקת טלוויזיה בת 60 דקות, בבימויו של ג'ואן קמפ-וולש, ששודרה ברשת ITV ב-28 במרץ 1963. בתפקיד הבעל/מאהב שיחק אלן באדל ובתפקיד האישה/פילגש שיחקה ויוויאן מרצ'נט.
הפקת התיאטרון הראשונה בלונדון
הפקת התיאטרון עלתה ב-18 בספטמבר 1963 בהפקה של המחבר, במסגרת הפקה שכלל גם את המחזה "הגמדים" של פינטר. ההפקה ירדה מהבמה ב-5 באוקטובר. ה"פייננשל טיימס" כתב: "המחזה הקטן עובד פשוט יפה, כמו חתיכת מכונות מיניאטוריות מותאמת בצורה מושלמת, אלא שהמכונות מתות והמחזה הזה מנצנץ בחיים".
קונרד הילטון
קונרד ניקולס הילטון (באנגלית: Conrad Nicholson Hilton; 25 בדצמבר 1887 – 3 בינואר 1979) היה מלונאי אמריקאי, מייסד רשת מלונות הילטון.
קריירה
הילטון המשיך לרכוש מלונות בטקסס וב-1925 פתח את הילטון דאלאס, שהיה המלון גורד השחקים הראשון בטקסס והראשון שכונה בשם "הילטון". אף על פי שעקב השפל הגדול כמעט נקלע לפשיטת רגל, הצליח להתאושש ובשנת 1946 הקים את תאגיד הילטון. ב-1948 הפכה הרשת לבינלאומית. תפיסת העולם של הילטון הייתה שהתייר האמריקאי יזכה לאותה רמת נוחות וסטנדרט שירות אליהם הוא רגיל בארצות הברית, בכל מקום אליו הוא מגיע. בשנות ה-50 וה-60 התרחבה הרשת בארצות הברית וברחבי העולם.
הילטון רכש את בתי המלון הידועים והמפוארים ביותר בארצות הברית, מלונות שהיו נקודות ציון גאוגרפיות והיסטוריות, אותן סימן כיעדים לרכישה לעיתים מספר שנים לפני שרכש אותם בפועל. כך רכש את מלון פלאזה ומלון וולדורף-אסטוריה בניו יורק, את פאלמר האוס בשיקגו ואת מלון מייפלאואר בוושינגטון הבירה. בשיאו היו בחזקתו 188 מלונות ב-38 ערים בארצות הברית ו-54 מלונות בערים שונות ברחבי העולם.
חייו האישיים
ב-1925 נשא לאשה את מרי אדלייד ברון (Mary Adelaide Barron), לזוג נולדו שלושה ילדים (בנם הבכור ברון הוא סבהּ של הכוכבנית פריס הילטון). בני הזוג חיו בטקסס והתגרשו ב-1934.
בשנות ה-40 עבר הילטון לקליפורניה. ב-1942 נשא לאשה את שחקנית הקולנוע ז'ה ז'ה גאבור, לזוג נולדה בת. הם התגרשו ב-1947.
בשנת 1976, והוא בן 89, נשא לאשה את מרי פרנסס קלי (Mary Frances Kelly), נישואיהם נמשכו עד מותו ב-1979.
קרן הילטון (Conrad N. Hilton Foundation), מעניקה פרס שנתי לפעילות הומניטרית.
קונרד הילטון היה ידוע בפתיחותו ולא פחד לומר את דעתו. בזמן החרם הערבי העולמי על ישראל בשנות ה-60 הופעל עליו לחץ כבד לסגור את המלון בתל אביב, והילטון הגיב שהם (מדינות ערב) יכולים "לקפוץ לו". הוא היה ידוע כתומך גדול במדינה היהודית.
בתרבות
ב-12 בדצמבר 1949 וב-19 ביולי 1963 הופיע דיוקנו על שער השבועון טיים.
קונרד הילטון מופיע כדמות במהלך מספר פרקים של העונה השלישית של סדרת הדרמה מד מן. בעקבות "הופעתו" בסדרה הפופולרית יצא המגזין טיים במיזם שהציג תמונות ורשמים מקונרד הילטון האמיתי.
משפחת ורבורג
משפחת ורבורג היא שושלת כלכלית ממוצא יהודי גרמני הידועים בשל הישגיהם בפיזיקה, מוזיקה קלאסית, תולדות האמנות, פרמקולוגיה, פיזיולוגיה, כספים, קרנות השקעות פרטיות ונדבנות.
סבורים שהם צאצאים של המשפחה היהודית הונציאנית דל בנקו שהייתה אחת המשפחות הוונציאניות העשירות ביותר בראשית המאה ה-16. משפחת ורבורג נמלטה מאיטליה לורבורג שבגרמניה במאה ה-16 לפני שעברו לאלטונה, ליד המבורג במאה ה-17. הם לקחו את שם המשפחה שלהם מהעיר ורבורג. האחים משה מרכוס ורבורג (1763–1831) וגרשון ורבורג (1765–1826) יסדו את בנק מ"מ ורבורג ושות' ב- 1798 והוא קיים עדיין. נינו של משה ורבורג זיגמונד ג'ורג' ורבורג ייסד את חברת ההשקעות ס"ג' ורבורג ושות (S.G. Warburg & Co) בלונדון ב-1946. דודנו מדרגה שנייה של זיגמונד, אריק ורבורג ייסד את ורבורג פינקוס (Warburg Pincus) בניו יורק ב-1938. בנו של אריק מקס ורבורג (לא לבלבל אותו עם אביו של אריק מקס ורבורג) הוא כיום אחד משלושה שותפים במ"מ ורבורג ושות'. משפחת ורבורג יצרה את בנקי ההשקעות האלה: מ"מ ורבורג ושות', ורבורג פינקוס, ס"ג' ורבורג ושות'. אחיו הבכור של מקס ורבורג אבי ורבורג השתמש בכספו כדי להקים את הספרייה לתולדות האמנות ורבורג (Kulturwissenschaftliche Bibliothek Warburg) בהמבורג ומ- 1933 נקראה מכון ורבורג בלונדון. פאול ורבורג (Paul Warburg) מפורסם בשל היותו הארכיטקט של המשטר המונטרי האמריקאי, הבנק הפדרלי שהוקם ב-1913.
הענפים אלסטרופר ומיטלווג
המשפחה מחולקת, באופן מסורתי, לשני ענפים מרכזיים, הורבורגים האלסטרופים (Alsterufer) ומיטלווג (Mittelweg). השמות לקוחים מכתובות מגוריהם של האחים בהמבורג. בני המשפחה המשתייכים לענף האלסטרופי הם צאצאיו של זיגמונד ורבורג (1889-1835) ובני המשפחה השייכים לענף מיטלווג הם צאצאיהם של אחיו מוריץ מ. ורבורג (1838-1910). האחים היו נכדים של משה מרכוס ורבורג.
בני משפחת ורבורג אמריקאים וגרמנים
פליקס ופאול ורבורג היגרו לארצות הברית. פליקס ורבורג התחתן עם פרידה שיף, בתו של יעקב שיף, בנקאי ונדבן. ביתו של פליקס ורבורג בניו יורק הוא עכשיו המוזיאון היהודי של ניו יורק. אחיו פאול התחתן עם נינה לב, בתו של סולומון לב. הוא נחשב כ"אביו" של הבנק הפדרלי.
מקס ורבורג שירת במועצת המנהלים של אי גה פארבן החברה הכימית הענקית שייצרה את הגז ציקלון בה בו השתמשו לרצח יהודים במחנות ההשמדה. אחיו פאול שירת במועצת המנהלים של אי גה פארבן שהייתה חברת בת אמריקאית. (פאול ורבורג נפטר ב-1932 לפני שהיטלר נבחר לקנצלר). דו"ח ועדת קילגור מ-1942 הצביע על כך שלכל חברי מועצת המנהלים של אי גה פארבן היה ידע מוקדם שמשתמשים בציקלון בה לרצח אזרחים במחנות הריכוז ואף אחד לא ניסה לעצור את ייצור הגז אחרי שנודע על רציחות כאלה. אי גה פארבן הייתה גורם חיוני במימון עלייתה של המפלגה הנאצית וכן בבניית היכולות התעשייתיות לצורכי מלחמה של גרמניה מאז שהנאצים היו בשלטון ובאותו זמן ניסתה להגביל את ייצור החומרים התעשייתיים למדינות שגרמניה הנאצית תכננה לפלוש אליהן. מעשיהם של חברי מועצת המנהלים של החברה, חוץ ממקס ורבורג, הובילו להעמדתם לדין לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
למעשה, כל בני משפחת ורבורג הגרמנים ברחו לארצות הברית או לבריטניה עד 1938 (למעט אוטו היינריך ורבורג). עם זאת הוריה של גרטה נשארו באלטונה. גרטה ובטי עברו את הגבול להולנד יומיים לפני שהנאצים פלשו אליה. שתיהן נרצחו בסוביבור. הוריה של גרטה נספו בגרמניה. אריק ורבורג בנו של מקס ורבורג חזר לגרמניה והייתה לו השפעה בהחזרת המוניטין של גרמניה אחרי מלחמת העולם השנייה. בנו של אריק, גם הוא נקרא מקס הוא עכשיו שותף במ"מ ורבורג ושות' בהמבורג.
שורשים ונציאניים
משפחת ורבורג התיישבה בוונציה. באותה עת שמם היה דל בנקו (del Banco). התעודות ההיסטוריות מתארות את אנסלמו דל בנקו (Anselmo del Banco) כיהודי וכאחד מן התושבים העשירים ביותר בוונציה בתחילת המאה ה-16. ב-1513 ניתן למשפחת דל בנקו כתב זכויות ממשלת ונציה המרשה להם להלוות כסף עם ריבית. דל בנקו עזב את העיר עם משפחתו אחרי שנכנסו לתוקף הגבלות חדשות על הקהילה היהודית יחד עם הקמת הגטו. המשפחה התיישבה בעיר הגרמנית ורבורג ואימצה לעצמה את שם העיר כשם משפחתה
פייפר מקלין
ביוגרפיה
פייפר נולדה ב-3 ביוני בשנה בלתי ידועה לאפרודיטה, אלת האהבה היוונית, ולאביה, טריסטן מקלין, כוכב הקולנוע שמוצאו מאומת הצ'רוקי.
לא מסופר על ילדותה של פייפר חוץ מקטעים קצרים. פייפר הוגדרה כנערה בעייתית. היא נהגה לנסות להשיג את תשומת לבו של אביה, על ידי הסתבכויות. קצת לפני שגילתה שהיא חצויה, השתמשה בכוח ההקסמה שלה באופן לא מודע, ושכנעה סוחר רכב להביא לה את אחד הרכבים. היא הואשמה בגנבת רכב, ונשלחה לבית הספר לטבע, שם פגשה את חבריה ליאו ואלדז וג'ייסון גרייס. אחרי שהיא, ג'ייסון וליאו הגיעו למחנה החצויים, מתברר שהקשר שלה עם ג'ייסון הוא שקר, ואלו בעצם זיכרונות שהרה שתלה בראשה. פייפר עזרה לג'ייסון וליאו להציל את הרה בבית הזאבים, ואת אביה שנחטף על ידי הענקים. עם חזרתה הפכה לראש הביתן של אפרודיטה במחנה החצויים. היא אחת משבעת החצויים שיצאו לאתונה כדי להילחם בענקים ולהציל את האלים. במהלך המסע היא משתמשת בכוחה כדי להציל את חבריה, וזוכה בקרן שפע. בספר "גורלו של אפולו" היא נפרדת מג'ייסון מעט זמן לפני שהוא נהרג, ואז מתחילה לצאת עם חברתה של.
Nectar
Nectar הוא אלבום האולפן השני של הזמר-יוצר היפני ג'וג'י, שיצא ב-25 בספטמבר 2020 דרך 88rising. הוא כולל את הסינגלים "Sanctuary", "Run", "Gimme Love" ו-"Daylight" עם דיפלו, כמו גם שיתופי פעולה עם ביני, ליל יאכטי, עומר אפולו, איב טומור וריי בראון.
ביקורות
אתר האינטרנט AllMusic תיאר את האלבום כ"אוסף של אבני חן אלטרנטיביות של פופ ו-R&B המסמן צעד אמנותי עצום קדימה עבור המוזיקאי."
לובוק
לובוק (ברבים: lubki; באנגלית: Lubok; ברוסית: лубо́к, лубо́чная картинка) הוא הדפס פופולרי רוסי, המאופיין בגרפיקה ובנרטיבים פשוטים שמקורם בספרות, סיפורי דת וסיפורים פופולריים. הדפסי לובוק שימשו כקישוט בבתים ובפונדקים. דוגמאות מוקדמות מסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 היו חיתוכי עץ, ואחריהם תחריטים, ומאמצע המאה ה-19. לפעמים הם הופיעו בסדרות, שניתן להתייחס אליהן כקודמות לרצועת הקומיקס המודרנית. ספרים זולים ופשוטים, שהורכבו ברובם מתמונות, נקראים לובוק ספרות.
רקע כללי
לובקי רוסית הפכה לז'אנר פופולרי במהלך המחצית האחרונה של המאה ה-17. הלובוק הרוסי הושפע בעיקר מ"חיתוכי העץ והתחריטים שנעשו בגרמניה, איטליה וצרפת בתחילת המאה ה-15". הפופולריות שלו ברוסיה הייתה תוצאה של מחיר זול ופשטות השכפול והדפסה באמצעות טכניקה חדשה. הדפסי לובוק נמכרו בדרך כלל בשווקים שונים למעמד הנמוך והבינוני. הייצור של לובקי התרכז במוסקבה סביב רחוב ניקולסקיה. סוג זה של אמנות היה פופולרי מאוד בקרב שני המעמדות החברתיים הללו מכיוון שהם סיפקו להם הזדמנות זולה להציג יצירות אמנות בבתיהם. נושאים דתיים היו בולטים עד 1890, כאשר נושאים חילוניים הפכו נפוצים יותר. מספרי הייצור של לובוק הגיעו ל-32,000 כותרים ב-1914, עם תפוצה של 130 מיליון.
הלובקי המקוריים היו חיתוכי עץ של התנך מהמאה ה-17. התנך קבע את הסגנון הבולט ביותר, עיבוד "רוסי ישן" של איקונוגרפיה ונושאים בינלאומיים, הקשורים באופן הדוק ביותר לפרסקאות של הוולגה העליונה. עם זאת, באמצע המאה ה-18, חיתוכי העץ הוחלפו ברובם בטכניקות חריטה או תחריט, שאיפשרו להדפסים להיות מפורטים ומורכבים יותר. לאחר ההדפסה על נייר, התמונה נצבעה ביד עם צבעי טמפרה מדוללים. בעוד שההדפסים עצמם היו בדרך כלל מאוד פשטניים ולא מעוטרים, התוצר הסופי, בתוספת צבע הטמפרה, היה מפתיע עם צבעים וקווים ברורים. הצביעה הדרמטית של הדפסי העץ המוקדמים אבדה במידה מסוימת עם ההעברה לחריטות מפורטות יותר.
בנוסף לתמונות, הדפסים עממיים אלו כללו גם סיפור קצר המתאם לתמונה המוצגת. החוקר הרוסי אלכסנדר בוגוסלבסקי טוען שסגנון הלובוק "הוא שילוב של מסורות ציור אייקונים וכתבי יד רוסיים עם הרעיונות והנושאים של חיתוכי עץ מערב אירופה". בדרך כלל, האמן של הלובוק יכלול טקסט מינימלי שהיה משלים לאיור הגדול יותר שיכסה את רוב התחריט.
ז'אנרים של לובוק
הפולקלוריסט דמיטרי רובינסקי ידוע בעבודתו על סיווג לובוק. המערכת שלו מפורטת ונרחבת מאוד, והקטגוריות העיקריות שלו הן: "אייקונים ואיורי הבשורה; נשים; הוראה, אלפבית ומספרים; לוחות שנה; קריאה קלה; רומנים, סיפורי עם ואגדות גיבורים; סיפורים של ישו, הדין האחרון וסבליהם של הקדושים; קומדיות בובות, שכרות, מוזיקה, ריקודים ותיאטרונים; בדיחות וסאטירות הקשורות לאיוואן האיום ופיטר הראשון; סאטירות שאומצו ממקורות זרים; תפילות עממיות; ודפי מידע ציוריים בחסות הממשלה, כולל כרוזים ופריטי חדשות". דוגמאות יהודיות קיימות גם כן, בעיקר מאוקראינה.
לובוק צבאיים
הגרסה הסאטירית מילאה תפקיד חשוב בלובוק מימי המלחמות הנפוליאוניות. הוא שימש להצגת נפוליאון באופן סאטירי תוך הצגת האיכרים הרוסים כגיבורי המלחמה. הדימוי הזה גם נתן השראה לרוסים אחרים לעזור להילחם בצרפתים "...ולהגדיר מחדש את הזהות הלאומית הרוסית בעידן נפוליאון". הלובוק נתן מדיה לרוסים ללעוג לאויב הצרפתי, ובו בזמן להציג את ה"רוסיות" של רוסיה. "לובוקי המלחמה האלה יצרו סאטירה על נפוליאון וציירו את התרבות הצרפתית כמנוונת". הלובוק היה אמצעי לחיזוק הרעיון להביס את הפולשים הצרפתים ולהציג את ההרס הנורא שנפוליאון וצבאו גרמו לרוסיה. כדי לעזור להצית מחדש את הרוח הרוסית הציגו הלובוקים "חוויית הפלישה והחורף הרוסי שלאחר מכן הפכו את נפוליאון וחייליו לחסרי אונים, והלובוקים המחישו רעיון זה על ידי הצגת המנהיג והחיילים הצרפתיים כחסרי אונים כאשר הם מתמודדים עם איכרים, נשים וגברים. קוזקים". הייצוגים של הגיבורים הרוסים עזר להגדיר ולהפיץ את האמונה בזהות הרוסית.
לובוק בעת מלחמת רוסיה-יפן
מלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905 החלה ב-8 בפברואר 1904, בפורט ארתור בהתקפת פתע של הצי היפני הקיסרי. באותה תקופה, "רוסיה הייתה מעצמה אירופית מבוססת עם בסיס תעשייתי גדול וצבא סדיר של 1.1 מיליון חיילים. ליפן, עם מעט משאבי טבע ומעט תעשייה כבדה, היה צבא של 200,000 איש בלבד". בגלל ההבדל המדהים ביכולת הצבאית, רוסיה הניחה שידה על העליונה לפני פרוץ המלחמה. הופצו הדפסי לובוק המתארים את האמון המוגזם של הצבא הרוסי. אלה נוצרו מכיוון שחוקי הצנזורה באותה תקופה לא אפשרו למגזינים סאטיריים להתקיים.
עם השימוש בקריקטורות סאטיריות, לרוב גזעניות, הציג לובוק תמונות כגון: "חייל קוזקי חובט בקצין יפני, ומלח רוסי חובט בפניו של מלח יפני". הלובוקים האלה, שנוצרו במוסקבה ובסנט פטרסבורג, נוצרו בעילום שם ותיעדו חלק ניכר ממלחמת רוסיה-יפן.
אולי בגלל הביטחון העצמי המוגזם של הרוסים, "במהלך הקרב, הגנרלים היפנים הצליחו להעריך יריבם יגיב בנסיבות מסוימות. ידיעה זו אפשרה להם לטמון מלכודת ולהביס כוח צבאי עדיף מבחינה מספרית". לכן, ממשלת רוסיה התערבה בסופו של דבר עם חוקי הצנזורה שלה ועצרה את הפצה של לובוק סאטירי יותר. בסך הכל, כ-300 הדפסי לובוק נוצרו במהלך השנים 05–1904.
גסטיי
גסטיי (בהונגרית: Gesztely) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית גסטיי קטנה בעשרות השנים האחרונות מ-2,708 תושבים בשנת 1990 עד 2,533 תושבים בשנת 2022 (ירידה של כ-5%).
יהודי גסטיי
משפחה יהודית ראשונה בכפר הוזכרה במפקד משנת 1739. במשך השנים התפתחה במקום קהילה יהודית אורתודוקסית ובה בית כנסת ומוסדות לימוד.
בשנת 1944 הובלו כל היהודים לגטו שאטוראליאויהיי ולאחר כמה שבועות בתנאי רעב וצפיפות קשים נלקחו למחנה ההשמדה באושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו לכפר כ-15 יהודים, רובם ניצולי המחנות לעבודות כפייה, אך תוך זמן קצר עזבו.
Elle
אֶל (בצרפתית: Elle - "היא") הוא מגזין צרפתי רב-לאומי המתמקד באופנה, יופי, בריאות ובידור ומיועד לנשים.
המגזין נוסד על ידי פייר לזארף ואשתו הלן גורדון בשנת 1945.
"אל" הוא מגזין האופנה הנפוץ ביותר בעולם, מופץ ביותר מ-411 אלף עותקים בצרפת לבדה, ובעותקים בשפות זרות במדינות רבות אחרות ברחבי העולם.
למגזין "אל" למעלה מ-20 מיליון קוראים.
היסטוריה
EllO נוסד בצרפת בשנת 1945. בשנות ה-60, הוא נחשב ל"לא כל כך מצביע על האופנה כמו יוצר אותה", עם כ-800 אלף קוראים קבועים וסיסמה מוכרת באותה התקופה: "Si elle lit elle lit Elle" (אם היא קוראת, היא קוראת אל). בשנת 1981 דניאל פיליפאטצ'י וז'אן-לוק לגרדר רכשו את מגזיני האכט, אשר כללו את מגזין אל הכושל באותה תקופה. לאחר מכן הושק המגזין אל בארצות הברית.
כיום, יש ל"אל" 39 מהדורות בינלאומיות ב-60 ארצות, ו-27 אתרי אינטרנט בשפות שונות, המושכים למעלה ממיליון מבקרים שצופים ב-26 מיליון דפים מדי חודש.
"אל" הוא גם הבעלים של קולקציית בגדים בלעדית לנשים בשם "Elle Contemporary Collection".
אוליבר סיפל
אוליבר סיפל (באנגלית: Oliver Wellington "Billy" Sipple; 1941–1989) היה חייל מארינס מעוטר, יוצא מלחמת וייטנאם. בספטמבר 1975 סיכל התנקשות בחייו של נשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד.
חייו
סיפל היה חייל מארינס, שירת במלחמת וייטנאם, גר בסן פרנסיסקו עם בן זוג ועבד בעבודות מזדמנות, בהן ברמן.
סיכול ההתנקשות
ב-22 בספטמבר 1975 נורה הנשיא פורד בסן פרנסיסקו על ידי שרה ג'יין מור. מור החטיאה כי הכוונות של האקדח, שאותו קנתה באותו יום, לא היו מאופסות. כשעמדה לירות את היריה השנייה קפץ עליה אוליבר סיפל, הסיט את ידה והכדור שנורה לא פגע בנשיא. אדם אחד נפצע מריקושט.
חשיפת זהותו המינית של סיפל בעקבות ההתנקשות
סיפל היה ידוע כהומוסקסואל בקרב הקהילה הגאה של סן פרנסיסקו, אך איש מבני משפחתו או מחבריו לעבודה לא ידע שהוא הומו. העיתונאים שסיקרו את סיכול ההתנקשות בנשיא גילו את דבר זהותו המינית. סיפל לא רצה שסיפורו יסוקר ולא רצה להתפרסם בתור מציל הנשיא, כדי למנוע פרסום זהותו המינית.
מספר עיתונאים וכן הרווי מילק, הפעיל לזכויות הקהילה הגאה, עשו לסיפל אאוטינג. מילק הסביר זאת בכך ש"הציבור צריך לדעת שהומואים הם לא רק מתאבדים מאחורי דלתות סגורות ואנסי ילדים [מילק לא התכוון לומר שהם כאלה. הוא רק התכוון לדימוי השלילי שלהם] אלא גם גיבורים". העיתונאי הרב קאן טען שבחשיפת זהותו המינית של סיפל יש הוכחה לכך שהומוסקסואלים אינם "חלשים ולא-גיבורים מטבעם", כפי שרווח בדימויים הציבורי.
מחאתו של סיפל, הידרדרותו ומותו
סיפל תבע את מילק וכן מספר אנשי תקשורת בשל חשיפת זהותו. הוא טען שלא משפחתו ולא מעסיקיו לא ידעו שהוא הומו, והחשיפה פגעה בו מול משפחתו וגרמה לפגיעה בו במקום עבודתו. הוא הפסיד בכל תביעותיו. לימים עלה במשקלו בצורה מופרזת, הגיע למשקל 140 קילו, הפך לאלכוהוליסט, סבל מסכיזופרניה (אם כי ייתכן שאת ההידרדרות במצבו הנפשי אפשר לייחס לשירותו במלחמת וייטנאם) ומת מסיבוכים של דלקת ריאות בגיל 47. נקבר בבית הקברות הלאומי שער הזהב.
כשמת סיפל, שלח פורד מכתב תנחומים למשפחה. לימים נטען שהסיבה לכך שפורד לא הזמין את סיפל אל הבית הלבן אלא רק כתב לו מכתב הוקרה, הייתה זהותו המינית. בשנת 2001 הכחיש זאת פורד בתוקף.
אסמאעיליה (מחוז)
מחוז אסמאעיליה או מחוז אל-אסמאעיליה (בערבית מצרית: محافظة الإسماعيلية) הוא אחד ממחוזות מצרים, שבירתו היא אסמאעיליה. המחוז ממוקם בחלק הצפוני של מצרים, וממוקם סביב תעלת סואץ, בין שני מחוזותיה הנוספים של התעלה, מחוז פורט סעיד מצפון, ומחוז סואץ מדרום. שטחו של המחוז הוא כ-1,442 קילומטר רבוע.
המחוז נקרא על שמו של אסמאעיל פאשא, אשר כמשנה למלך המצרי בחסות האימפריה העות'מאנית ופיקח על מצרים בזמן בניית תעלת סואץ.
גאוגרפיה
מרבית שטחו של המחוז הוא מדברי, למעט חלקו הצפוני של המחוז. מחוז אסמאעיליה כולל בשטחו את החלק התיכון של תעלת סואץ, כולל האגמים המרים, המפרידים בין חלקה הצפוני והדרומי של תעלת סואץ.
תעלת אסמאעיליה אשר יוצאת מקהיר אל העיר אסמאעיליה על אגם תמסח, נבנתה בשנים 1863-1858 כדי לספק מים מתוקים לאלפי הפועלים של תעלת סואץ. תקופה זו של פיתוח תשתיות האזור בין העיר אסמאעיליה לעיר סואץ, הפכה שטח מסוים בתוך המדבר חסר המים, לאזור פורה יחסית מבחינת היכולת לגדל בו לגידולים חקלאיים. צפון המחוז איננו מדברי, וכמויות הגשמים שיורדות באזור זה מאפשרות גידול חקלאי ביתר קלות.
היסטוריה
תעלת אסמאעיליה המודרנית עוקבת אחר תעלת הפרעונים, שנבנתה לראשונה על ידי הפרעה נכו השני סביב שנת 600 לפנה"ס.
המחוז זכה לתחילתה של פריחתו המודרנית באמצע המאה ה-19, סביב חפירת תעלת סואץ בשטחו. תשתיות המחוז חוזקו כדי לכלכל את הפועלים ששהו שנים רבות בשטחי המחוז, והכלכלה המקומית זכתה לרוח גבית.
בשנת 1951 נאבקו המצרים המקומיים בנוכחות המקומית של הבריטים, במאבק אשר זכות באתוס המקומי בגבורה. לזכר אותו מאבק, נחשב מאז ה-25 בינואר כיום הלאומי של המחוז. בהתאם להסכם האנגלו-מצרי, פינו בשנת 1956 הבריטים את הבסיס הצבאי ממערב לעיר אסמאעיליה, ובכך הסתיימה הנוכחות הבריטית הישירה במחוז.
במהלך המלחמות בין ישראל למצרים בעשורים הראשונים שלאחר הקמת מדינת ישראל, היו מספר פעמים בהם השתלט צה"ל על שטחי המחוז שנמצאים בחצי האי סיני, ביניהם העיר קנטרה. החל משנת 1974 שבו בהדרגה שטחי המחוז לשליטה מצרית.
תרבות
מחוז אסמאעיליה מארח מדי שנה את פסטיבל הסרטים הבינלאומי של אסמאעיליה, שעוסק בסרטים תיעודיים וסרטים קצרים, ומופק על ידי משרד התרבות של המחוז. המחוז מארגן עוד כמה פסטיבלים נוספים, ובנוסף מתחזק מספר מוזיאונים ואתרי תרבות נוספים.
דיוויזיית המילואים ה-26 (האימפריה הגרמנית)
דיוויזיית המילואים ה-26 (הווירטמברגית) (בגרמנית: 26. (Württembergische) Reserve-Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-2 באוגוסט 1914 כחלק מהגיוס הגדול בתחילת מלחמת העולם הראשונה ונועדה להוות יחידת גיבוי לדיוויזיה ה-26 (הווירטמברגית ה-1. כמפקדה הראשון מונה פרנץ פון זודן, והיחידות בה היו פחות איכותיות מאשר בקורפוסים הסדירים. הדיוויזיה נערכה בחזית המערבית כחלק מקורפוס המילואים ה-14 במסגרת הארמייה השביעית בפיקוד יוזיאס פון הרינגן. הדיוויזיה נטלה חלק בקרב מילוז ולאחר מכן בקרב לורן. בשנת 1916 לחמה הדיוויזיה במהלך הקרב על הסום, ובשנת 1917 לחמה בקרב אראס ובקרב קמברה. באביב 1918 היא השתתפה במבצע מיכאל, כחלק ממתקפת האביב הגרמנית, ולאחר מכן לחמה נגד מתקפת מאה הימים של בעלות הברית, ועם סיום המלחמה פורקה הדיוויזיה.
מישל סטיל
מישל יוג'נו פארק סטיל (באנגלית: Michelle Eunjoo Park Steel; נולדה ב-21 ביוני 1955) היא פוליטיקאית אמריקאית, חברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-48 של מדינת קליפורניה. מחוז הבחירה שלה מצוי בשטח קטן בדרום-מערב קליפורניה, לחופי האוקיינוס השקט. אוכלוסיית מחוז הבחירה מונה כ-720 אלף אזרחים.
בבחירות 2020 גברה על נציג המחוז המכהן הארלי רודה בתום מסע בחירות צמוד וארוך. מינואר 2015 ועד השבעתה לקונגרס כיהנה כחברה במועצת המפקחים של מחוז אורנג'. כמו כן, לצד יאנג קים ודייוויד ואלאדאו, היא נמנית בין חברי המפלגה הרפובליקנית שהדיחו חברי קונגרס דמוקרטים בקליפורניה לראשונה מאז 1994.
ביוגרפיה
סטיל נולדה בסיאול, בירת קוריאה הדרומית. אביה נולד בשנגחאי שברפובליקה העממית של סין, להורים קוריאנים שגלו ממולדתם. סטיל התחנכה בקוריאה הדרומית, ביפן, ולבסוף בארצות הברית. היא בעלת תואר ראשון בעסקים מאוניברסיטת פפרדיין השוכנת במאליבו, ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת דרום קליפורניה. סטיל דוברת קוריאנית ויפנית באופן רהוט. את ראשית דרכה בפוליטיקה האמריקאית החלה בוועדות אחדות במהלך נשיאותו של ג'ורג' ווקר בוש.
בשנת 2006 נבחרה סטיל אל מועצת השוויון של מדינת קליפורניה מטעם המחוז השלישי, כאשר קלוד פאריש המכהן פרש מתפקידו לשם התמודדות (שלבסוף נכשלה) תפקיד גזבר המדינה. במשך כל כהונתה שימשה כנבחרת הציבור האמריקאית-קוריאנית הבכירה ביותר בקליפורניה, כמו גם האישה הרפובליקנית הבכירה ביותר במדינה. כחברה במועצה היא ייצגה למעלה משמונה מיליון איש במחוזות אימפריאל, אורנג', ריברסייד וסן דייגו, בנוסף לחלקים ממחוז לוס אנג'לס וממחוז סן ברנרדינו. בשנת 2011 נבחרה לסגנית יושב ראש של מועצת השוויון.
בבחירות 2014 היא התמודדה לייצוג המחוז השני במועצת המפקחים של מחוז אורנג', ונבחרה לתפקיד אחרי שגברה על חבר בית המחוקקים המדינתי אלן מנסור. במרץ 2018 הייתה סטיל נבחרת-הציבור היחידה בקליפורניה שקיבלה את פניו של דונלד טראמפ כשנחת בנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס בביקורו הרשמי הראשון בקליפורניה כנשיא ארצות הברית. בשנת 2019 מינה אותה הנשיא טראמפ לוועדה המייעצת של הנשיא בנושא אמריקאים-אסייתים ותושבי איי האוקיינוס השקט. במהלך התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית התנגדה למיסוד עטיית מסיכה רפואית כחובה ברחבי מחוז אורנג'. היא הצביעה נגד הדרישה לחייב כיסוי פנים לעובדים בחנויות קמעונאות ולתלמידים בבתי ספר ציבוריים. סטיל הטילה ספק ביעילות הרפואית של המסיכות במניעת התפשטות נגיף קורונה.
בראשית מאי 2019, לקראת בחירות 2020, הכריזה סטיל על כוונתה להתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-48 של קליפורניה. באוגוסט אותה שנה זכתה לתמיכה רשמית מטעם יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר ניוט גינגריץ'. בבחירות הכלליות היא גברה עם 53.6% מקולות הבוחרים על נציג המחוז המכהן הארלי רודה. כהונתה החלה עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בינואר 2021.
בחודש מאי 2021, על רקע מבצע שומר החומות בישראל והמהומות בערים המעורבות, הביעה סטיל תמיכה בישראל וגינתה את חמאס, ואמרה כי "הייתי גאה להצטרף ליותר משלושה רבעים מחברי חברי הקונגרס באפריל כדי לתמוך במימון מלא לסיוע ביטחוני לישראל. היום, חשוב עוד יותר לקום ולומר שאנחנו עומדים זה לצד זה עם בעל בריתנו. אמשיך לפעול כדי לסייע לישראל להגן על עצמה מפני חמאס ואיומים אחרים, ולנתק את התמיכה בחמאס המאפשרת לו להרוג ולפצוע אזרחים".
צעקה (סדרת סרטים) - דמויות
סדרת סרטי המטא-אימה והסלאשר האמריקאית "צעקה" של קווין ויליאמסון, וס קרייבן ורדיו סיילנס הפקות, כוללת קאסט גדול של דמויות, שרבות מהן נוצרו במקור על ידי קווין ויליאמסון עם תרומות מוס קרייבן (שביים את ארבעת הסרטים הראשונים בסדרה) וארן קרוגר (שכתב את הסרט הסרט השלישי), ולאחר מכן על ידי הכותבים החדשים, גאי בוסיק וג'יימס ואנדרבילט עם תרומות של הבמאים מאט בטינלי-אולפין וטיילר ג'ילט, והמפיק צ'אד ויילה. סדרת הברטים כוללת שישה סרטים: "צעקה" (1996), "צעקה 2" (1997), "צעקה 3" (2000), "צעקה 4" (2011), "צעקה" (2022) ו"צעקה 6" (2023). סדרת הסרטים מתמקדת ברצף של רוצחים המא
מצים תחפושת רוח רפאים, המכונה גוסטפייס (מדובב על ידי רוג'ר ל. ג'קסון) אשר מתגרים ומנסים להרוג את סידני פרסקוט (נב קמפבל) בארבעת הסרטים הראשונים. היא נעזרת בכתבת החדשות השאפתנית גייל וות'רס (קורטני קוקס) ובשוטר דיואי ריילי (דייוויד ארקט). מהסרט החמישי ואילך, תשומת הלב עוברת לאחיות למחצה סמנתה (מליסה באררה) וטרה קרפנטר (ג'נה אורטגה) והתאומים צ'אד (מייסון גודינג) ומינדי מיקס-מרטין (ג'סמין סבוי בראון), המכונים "ארבעת הליבה". דמויות מרכזיות אחרות שחוזרות על עצמן כוללות את חנון הקולנוע רנדי מיקס (ג'יימי קנדי), קוטון וירי (ליב שרייבר) וסוכנת ה-FBI קירבי ריד (היידן פנטייר).
ארבעת הסרטים הראשונים בסדרה בוימו על ידי קרייבן. ויליאמסון כתב את "צעקה (1996)", "צעקה 2" ו"צעקה 4", אך התחייבויות לוח הזמנים גרמו לכך שהוא יכול היה לספק רק הערות ל"צעקה 3", כאשר את חובות הכתיבה הוביל במקום ארן קרוגר, בעוד מאט בטינלי-אולפין וטיילר ג'ילט ביימו את הסרטים החמישי והשישי, כאשר את חובות הכתיבה הובילו במקום ג'יימס ואנדרבילט וגאי בוסיק.
כל סרט מספק מניע ובסיס לחשד עבור מספר דמויות, ומסתיר את זהותו של הרוצח האמיתי או הרוצחים עד לסצנת הסיום, בה נחשפת זהותם ומניעיהם. ב"צעקה (1996)", העיירה הבדיונית וודסבורו נצורה על ידי רוצח רעול פנים המתמקד בסידני, שמתגלה בסצנת הסיום כבן זוגה של סידני, בילי לומיס (סקיט אולריך), בסיוע חברו סטו מאקר (מת'יו לילארד). בילי מודה שהוא אחראי לרצח אמו של סידני, מורין פרסקוט (לין מקרי), כדי לנקום על רומן שניהלה מורין עם אביו של בילי שגרם לאמו לנטוש אותו. ב"צעקה 2", 2 רוצחים חדשים עוקבים אחרי סידני וחבריה, לפני שהם נחשפים כחברו של סידני, מיקי אלטירי (טימותי אוליפנט) ואמו של בילי לומיס, ננסי לומיס (לורי מטקאלף), שרוצה לנקום את מותו של בנה, בילי. ב"צעקה 3", רוצח אחר צד את סידני, בטענה שיש לו ידע על עברה הטרגי של סידני, לפני אירועי הסרט המקורי. הרוצח מתגלה כרומן ברידג'ר (סקוט פולי), אחיה למחצה של סידני, שרוצה לנקום על דחייתו ונטישתו על ידי אמם. רומן מתגלה כמי שהיה אחראי לשכנוע בילי להרוג את מורין לפני אירועי "צעקה", והניע את האירועים המתרחשים בכל סרט עוקב. ב"צעקה 4", רוצח מופיע כאשר סידני חוזרת לוודסבורו ביום השנה החמש עשרה לרצח המקורי. הרוצח מתגלה כבת דודתה של סידני, ג'יל רוברטס (אמה רוברטס), כאשר חובב סרטי האימה צ'רלי ווקר (רורי קאלקין) משמש כשותף שלה. ב"צעקה (2022)", הרוצחים מתגלים כחברתה הטובה ביותר של טרה, אמבר פרימן (מייקי מדיסון) ובן זוגה של סמנתה, ריצ'י קירש (ג'ק קווייד), שלא מרוצים ממה שסרטי "דקירה" (סדרת סרטי סלאשר המבוססת על רציחות קודמות של גוסטפייס) הפכו להיות, ומחליטים ליצור "חומר מקורי" חדש משלהם עבורו עם ההרג שלהם, כלומר להפליל עבורם את בתו של בילי, סמנתה. ב"צעקה 6", שני הרוצחים הראשונים נחשפים כסטודנטים לקולנוע ג'ייסון קארווי (טוני רבולורי) וגרג ברוקנר (תום ניואל), חברים לשעבר לכיתה של ריצ'י המבקשים "לסיים את סרטו של ריצ'י", לפני ששלושה רוצחים עצמאיים אחרים הורגים אותם ומתגלים כמשפחתו הנוקמת של ריצ'י: האחים קווין (ליאנה ליברטו) ואית'ן (ג'ק צ'מפיון), והאב ווין "ביילי" קירש (דרמוט מלרוני).
הופעות חוזרות
==
גאון (סדרת טלוויזיה)
גאון (באנגלית: Genius) היא סדרת דרמה היסטורית, אנתרופולוגית אמריקאית שהופקה בידי נואה פינק וקנת בילר ושודרה לראשונה ב-25 באפריל 2017 בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק. היא מציגה את דמותם של אנשים גאונים או מצליחים במיוחד ואת מסעות חייהם.
הסדרה זכתה בפרס החברה האמריקאית של צלמי הקולנוע לשנת 2017, וזכתה פעמיים בטקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-69 לשנת 2018 וכן הועמדה לפרסים רבים. הביקורות על הסדרה היו חיוביות בעיקרם לעונה הראשונה אך בינוניות על העונה השנייה.
מבנה התוכנית
העונה הראשונה של התוכנית שודרה בין אפריל ליוני 2017 והיא מציגה את חייו של אלברט איינשטיין (בגילומו של ג'פרי ראש) ואת הדילמות עמם התמודד ראשית בתור בוחן פטנטים בדרכו להוראה ולדוקטורט ובהמשך את צורת חשיבתו על תורת היחסות הידועה.
העונה השנייה של התוכנית שודרה בין אפריל ליוני 2018 ומציגה את חייו של פבלו פיקאסו (בגילומו של אנטוניו בנדרס), בתחילה כאשר הוא מגלה את כישרונו יוצא הדופן ובהמשך כאשר הוא נאלץ לשרוד בעולם של פשיזם ולצעוד באור התהילה.
יוצרי התוכנית הודיעו שבמשך 2020 תעלה עונה שלישית שתעסוק בחייה של זמרת הנשמה אריתה פרנקלין (בגילומה של סינתיה אריבו). ואולם הצילומים התעכבו עקב מגפת הקורונה והעונה עלתה לאוויר במרץ 2021. בדצמבר 2020, עוד לפני עליית העונה השלישית לשידור, מפיקי הסדרה הודיעו שהם עובדים על עונה רביעית שתעלה ברשת אפל TV פלוס; והיא תעסוק בחייהם של מרטין לותר קינג ומלקולם אקס.
שחקנים
עונה ראשונה: