cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יו בולטון ג'ונס
ביוגרפיה
יו בולטון ג'ונס נולד למשפחה מכובדת בבולטימור, מרילנד ב־20 באוקטובר 1848. הוריו היו יו בורג'ס ג'ונס ולורה אליזה בולטון. אמו נולדה למשפחה שהגיעה לפנסילבניה עם ויליאם פן ומאוחר יותר עברה לבולטימור. אביו היה מנהל בחברת ביטוח מקומית. הוא למד במכללת האמנות של מכון מרילנד בבולטימור. בין השנים 1865 - 1876 בילה ג'ונס חלק ניכר מזמנו בניו יורק, תוך שהוא שומר על בולטימור כמעונו. בשנת 1865 לקח שיעורים בניו יורק ממעצבת האמנות קארי סמית' (1837–1911). והושפע מאוד מפרדריק אדווין צ'רץ'. ג'ונס החל להציג באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1867. הוא הפך לחבר קרוב של הצייר תומאס הובנדן (1840–1895) בניו יורק. בשנת 1868 הקימו ג'ונס והובנדן סטודיו משותף בבולטימור.
רד ולווט
נכון לפברואר 2021, הדיסקוגרפיה של הלהקה בשפה הקוריאנית כוללת שני אלבומי אולפן, אלבום הוצאה מחודשת, אלבום אוסף אחד ותשעה מיני-אלבומים - אחד עשר מהם הגיעו לראש מצעד האלבומים הדרום-קוריאני של גאון. הלהיטים "Red Flavour" ו-"Power Up" הגיעו למקום הראשון במצעד הדיגיטלי של גאון. מבין הסינגלים האחרים שנכנסו לחמישייה הפותחת של המצעד נכללים "Happiness", "Ice Cream Cake", "Dumb Dumb", "Russian Roulette", "Rookie", "Peek-a-Boo", "Bad Boy" ו-"Psycho". ביציאת המיני-אלבומים  (שנת 2018) ו-Sappy (שנת 2019), החלה הלהקה החלה לשיר גם ביפנית.
יו בולטון ג'ונס
ביוגרפיה
בקיץ 1870 בילה ג'ונס ארבעה חודשים באירופה עם משפחתו. הוא הציג סצנות מאנגליה ומאירלנד במכירת האמנים של בולטימור משנת 1871. הוא הצטרף לאגודת אולסטון של אמנים ואספנים בבולטימור עד 1872. את קיץ 1873 בילה ברישומים במרילנד ובווירג'יניה, ונסע ברכבת. ציורו "קיץ ברכס הכחול" משנת 1874 הוצג באקדמיה הלאומית לעיצוב וזכה לשבחים רבים.
רד ולווט
הלהקה זכתה לשבחים רבים על הדיסקוגרפיה המגוונת ושירי ההוק שלה, שזכו להצלחה גדולה. בין היתר, זכתה הלהקה בפרס האמן החדש של גולדן דיסק לשנת 2015, פרס המוזיקה האסייתית של Mnet לשנת 2017 בקטגוריית להקת הבנות הטובה ביותר, פרס המוזיקה הקוריאנית לשנת 2018 על "Red Flavor", בקטגוריית שיר הפופ הטוב ביותר, וכן פרס שיר השנה בטקס פרסי האמנים האסייאתי "Umpah Umpah". בשנת 2020, הפכה רד ולווט ללהקת הקיי פופ השנייה אי פעם שזכתה ב-Daesang ("הפרס הגדול") על טרילוגיית האלבומים The ReVe Festival: Day 1, Day 2 ו-Finale. בנוסף, נמנתה הלהקה ברשימת הסלבריטאים הגדולים ביותר בדרום קוריאה של פורבס קוריאה.(במקום ה-11 בשנת 2018, ובמקום ה-5 בשנת 2019). מבחינה בינלאומית, כונתה רד ולווט אחת מלהקות הקיי-פופ הפופולריות ביותר על ידי פורבס ובילבורד, בהיותן אמניות הקיי-פופ במקום החמישי מבחינת הצלחתן בספוטיפיי בפברואר 2020.
יו בולטון ג'ונס
ביוגרפיה
בשנת 1876 עזבו ג'ונס ואחיו הצעיר פרנסיס קוטס ג'ונס לביקור של ארבע שנים באירופה. הם ביקרו בלונדון לפני שעברו לפונט-אבן שבבריטני. את רוב זמנו בילה במושבת האמנים האמריקאים בפונט-אבן. שם ציירו האחים עם תומאס הובנדן, רוברט ווילי (1839–1877) וויליאם לאמב פיקנל (1853–1897). הוא צייר גם בספרד, אנגליה, איטליה ומרוקו. הוא הציג בלונדון ובפריס.
קריירה מאוחרת
יו בולטון ג'ונס חזר לבולטימור ביוני 1880 ומכר סט ציורים שלו במכירה פומבית. לאחר מכן נסע לספרד ולצפון אפריקה לפני שחזר לניו יורק בשנת 1881. בניו יורק שיתף סטודיו עם אחיו הצעיר. בשנת 1881 הפך ג'ונס לחבר באגודת האמנים האמריקאים, ובשנת 1883 נבחר לאקדמאי באקדמיה הלאומית לעיצוב. הוא הצטרף לאגודה האמריקאית לצבעי מים (1882), למכון הלאומי לאמנויות ומכתבים ולמועדון הלאומי לאמנויות. הוא גם לקח על עצמו את רוב העיטור הפנימי של הגלריה שהקים בסופו של דבר ברחוב השישים-ושבע במנהטן.
ג'ונס צייר באניסקאם, מסצ'וסטס בין השנים 1883–1889 עם ויליאם לאמב פיקנל ואחרים מהמושבה האמנים לשעבר פונט-אוון. בשנת 1888 עברו האחים ג'ונס לבניין הסטודיו של קלינטון יחד עם אחותם לואיז צ'וב, שהתאלמנה.
ג'ונס נסע למערב ארצות הברית בסביבות 1890. הוא קנה קוטג' קיץ בדרום אגרמונט, מסצ'וסטס. מבסיס זה הוא צייר את ברקשייר, וערך מסעות למרילנד ומערב וירג'יניה. הוא זכה במדליות בתערוכות מרכזיות שונות בין השנים 1893–1915.
יצירה
ההשפעה של פרדריק אדווין צ'רץ ואסכולת נהר ההדסון ניכרת בהתייחסותו לאור ובדיוק בתיאורי הטבע שלו. הוא צייר את הנופים המשתנים בעונות השנה, בהרמוניה שלווה. מחקריו המעודנים בסגנון אסכולת ברביזון זכו לשבחים, אך גם התעקשותו על דיוק בייצוג הטבע נחשפה לביקורת. ציוריו המוקדמים מוארים באור בהיר ומפורטים בחדות, בעוד שיצירותיו המאוחרות היו שקטות יותר וליריות.
ג'ונס הציג באקדמיה הלאומית לעיצוב בין השנים 1867–1927. הוא הציג בסלוני פריז (1877–1881), באקדמיה לאמנויות היפות של פנסילבניה (1879–1885, 1891–1902, 1917–1918), במועדון האמנות של בוסטון (1881–1909).
בשנת 1884 הציג ג'ונס את התערוכה הראשונה של חברת הציירים בפסטלים. הוא גם הציג במכון לאמנות בשיקגו, בחברה לאמנים אמריקאים (1902) ובגלריה לאמנות קורקורן (1907–1912).
הוא זכה בפרסים על עבודותיו בתערוכת הקולומבינית העולמית (שיקגו, 1893), התערוכות העולמיות (פריז, 1889, 1900), תערוכת רכישת לואיזיאנה (סנט לואיס, 1904) ותערוכת פנמה -פסיפיק הבינלאומית ( סן פרנסיסקו, 1915).
ציוריו של ג'ונס מוחזקים על ידי המוזיאון המטרופוליטן לאמנות, האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, הגלריה לאמנות קורקורן, מוזיאון ברוקלין ומוסד סמיתסוניאן.
פליס שרגנהיים
סיפור יחסיה עם ווסט מתואר בסרט "אמה ויגואר" משנת 1999, ספר באותו שם מאת אריקה פישר, וסרט התיעודי משנת 1997 סיפור אהבה: ברלין 1942.
מלחמת העולם השנייה
בתחילת שנות ה-20 לחייה עבדה שרגנהיים כאסיסטנטית בהוצאה לאור בברלין, שהייתה אוהדת את המשטר הנאצי, בעוד ששרגנהיים הצטרפה לתנועת ההתנגדות.
בשנת 1942, הוצגה שרגנהיים על ידי מכרה, שהועסקה כעוזרת בית במשק הבית בברלין של גינטר ווסט, חייל נאצי, לאשתו של ווסט, שרלוט אליזבת "לילי" ווסט, אשר התגוררה בברלין, עם ארבעת ילדיה בזמן שבעלה היה במלחמה. בתחילה הוצגה שרגנהיים כ"פליס שרודר", ובסופו של דבר היא התקרבה מספיק לווסט עד שבטחה בה. לאחר שסיפרה לה מהו שמה האמיתי וחשפה את ההיסטוריה שלה כחברה יהודייה במחתרת ההתנגדות הגרמנית, התאהבה שרגנהיים במהרה בלילי ווסט.
החיזור שלהן היה מסורתי, על פי קייט קונולי, כתבת ה"גרדיאן ארצות הברית" בברלין בזמן הראיון שלה עם לילי ווסט בשנת 2001. לאחר שהכירו, הייתה שרגנהיים "מגיעה לתה אצל לילי כמעט מדי יום, ומביאה פרחים ושירים שאותם כתבה. בין לבין השתיים היו כותבות זו לזו. "כאשר ווסט אושפזה במרץ 1943, שרגנהיים "הביאה ורדים אדומים מדי יום. . . ". ב־25 במרץ השתיים התארסו, שרו וחתמו בכתב על אהבתם, אותה חתמו בחוזה נישואין כעבור שלושה חודשים."
בנות הזוג החלו לחיות יחד בביתה של ווסט בברלין, לאחר שווסט נפרדה באופן חוקי מבעלה בשנת 1942. הן נשארו זוג עד יולי 1944, כאשר הלשינו על שרגנהיים בפני גורמים נאציים והיא נתפסה בידי הגסטפו. היא נעצרה בדירה שחלקה עם ווסט, נלקחה למחנה המעבר שולשטראסה בברלין והוחזקה שם עד 4 בספטמבר 1944. לאחר מכן גורשה למחנה הריכוז טרזיינשטט בצ'כוסלובקיה. על אף הסכנה, ווסט ערכה ביקורים חוזרים ונשנים והחליפה עימה מכתבי אהבה עם שרגנהיים בשולשטראסה. שם קיבלה שרגנהיים השראה לכתוב שיר אהבה לווסט.
בזמן ששרגנהיים נכלאה בטרזיינשטט, ווסט ניסתה לארגן ביקור, אך מפקד המחנה סירב לאשר זאת. לפני שבנות הזוג הספיקו להתאחד, גורשה שרגנהיים לאושוויץ. על פי ההערכות היסטוריות היא נשלחה באחת או שתי צעדות מוות לברגן-בלזן. בתחילה מאושוויץ לגרוס-רוזן ומשם לברגן בלזן. אף על פי שלא ניתן היה לקבוע את גורלה המדויק, בית משפט בברלין הוציא פסק דין בשנת 1948 שקבע כי תאריך מותה היה ה-31 בדצמבר 1944.
הנצחה
אליזבת ווסט המשיכה לחיות אחרי מותה של פליס שרגנהיים יותר משישים שנה. לאחר מותה ב־31 במרץ 2006 וקבורתה לאחר מכן בדורפקירשה גיסנסדורף (בית העלמין של כנסיית הכפר גינסדורף), בליכטרפלדה (ברלין), גרמניה, הונחה מצבה לזכר יחסיה עם שרגנהיים.
קרובי משפחתה של שרגנהיים הציבו אבן זיכרון באתר מחנה הריכוז בברגן-בלזן. הכתוב על המצבה מציין כי מותה של שרגנהיים התרחש במרץ 1945.
בתחילת אמצע שנות התשעים מכרה לילי ווסט את הזכויות לסיפור רומן האהבה שלה עם פליס שרגנהיים לעיתונאית האוסטרית אריקה פישר, שחקרה את שירתה של שרגנהיים, מכתבי הזוג ואת חיי הזוגיות שלהן, ואז כתבה את הספר שיצא לאור בשנת 1994."אמה ויגואר", ברלין 1943, שהופק לסרט "אמה ויגואר: סיפור אהבה" משנת 1999. נכון לשנת 2018, ספרה של פישר תורגם ל־20 שפות.
בריאיון בשנת 2001, ווסט בת ה־89 נזכרה: "זו הייתה האהבה העדינה ביותר שניתן לדמיין. . . . הייתי מנוסה למדי עם גברים, אבל עם פליס הגעתי להבנה עמוקה הרבה יותר של יחסי מין מבעבר. . . . היה חיבור מיידי, ופלירטטנו בצורה מדהימה. . . . התחלתי להרגיש חיה כמו שמעולם לא הרגשתי. . . היא הייתה החצי השני שלי, ממש ההשתקפות שלי, תמונת המראה שלי, ולראשונה מצאתי את האהבה יפה מבחינה אסתטית, וכל כך עדינה. . . . פעמיים מאז שעזבה, הרגשתי את נשימתה ונוכחותה החמה לידי. אני חולמת שניפגש שוב – אני חיה בתקווה."
סאנדיי טיימס
הסאנדיי טיימס (באנגלית: The Sunday Times) הוא עיתון שבועי המופץ בימי ראשון בממלכה המאוחדת מאז 1821. המוציאה לאור של העיתון היא חברת עיתוני טיימס הנמצאת בבעלות חברת ניוז אינטרנשיונל שמוחזקת על ידי חברת ניוז קורפ של האוסטרלי רופרט מרדוק. חברת עיתוני טיימס מוציאה לאור גם את עיתון הטיימס, אך שני העיתונים, שנוסדו באופן עצמאי, חולקים בית הוצאה משותף רק משנת 1966. מרדוק רכש את השליטה בעיתונים אלו ב-1981.
בשנת 2008 הופץ העיתון בכ-1.2 מיליון עותקים מדי שבוע ומחירו היה שתי לירות שטרלינג. באותה שנה עבר העיתון מהדפסה חלקית בצבע להדפסת צבע מלאה. באותה עת הייתה תפוצתו של העיתון גדולה משמעותית מהשבועונים המתחרים בימי ראשון, כדוגמת סאנדיי טלגרף והאובזרבר.
היסטוריה
העיתון נוסד ב-1821 תחת השם האובזרבר החדש, אך לא היה לו קשר לעיתון האובזרבר. עורך העיתון הראשון היה הנרי וייט. שנה אחר כך הוחלף שם העיתון לסאנדיי טיימס וגם במקרה זה, ללא קשר לעיתון הטיימס. ב-1893 רכשה את העיתון רחל ששון בר והפכה לעורכת שלו, בעודה משמשת במקביל כעורכת של עיתון האובזרבר שהיה בבעלות משפחת בעלה. ב-1908 נמכר העיתון לאלפרד הרמסוורת' שהיה איל עיתונות והעיתון נשאר בבעלותו עד ל-1937 כשנמכר לוולשי ג'יימס קמסלי. קמסלי ניהל את קבוצת עיתוני קמסלי שבשנת 1959 הייתה הגדולה בבריטניה. בשנה זו נמכרה הקבוצה לקנדי רוי תומסון והוא יצר ב-1966 את קבוצת עיתוני טיימס כשצירף את עיתון הטיימס לקבוצה.
בשנות ה-60 עסק העיתון בפרשת תרופת התלידומיד והוביל מאבק שבסופו הוכרו ב-1968 נפגעי התרופה בבריטניה כזכאים לפיצוי. ב-1981 נמכרו עיתוני טיימס לרופרט מרדוק למרות שכבר היו בבעלותו שני עיתונים בריטיים אחרים. למרות חששה של הממשלה הבריטית להיווצרות מונופול בתחום העיתונות בבריטניה, היא לא נקטה בצעד כלשהו, עקב איומי חברת תומסון לסגור את שני העיתונים אם לא ימצא להם קונה במהרה. כניסתו של מרדוק הובילה לפרישתו של הרולד אוונס שהיה עורך העיתון מאז 1967 והוביל קו בולט של עיתונות חוקרת. מרדוק מינה למחליפו את אנדרו ניל שעורר מחלוקת, בכך שהיה פחות מנוסה בהשוואה לעמיתיו. הוא שימש כעורך במשך 11 שנה והחל מתקופתו אופיין העיתון בקו תאצ'ריסטי.
ב-1983 קנה הסאנדיי טיימס מהשבועון שטרן הגרמני את הזכויות לפרסם את יומני היטלר, אך לאחר זמן קצר נודע שהם זויפו. הפרסום פגע באמינות העיתון במיוחד כיוון שההיסטוריון יו טרבור-רופר, שאישר את אמינות היומנים בטרם הפרסום, שימש באותה עת כחבר דירקטוריון בחברת עיתוני טיימס. ב-1986 חשף העיתון את הנשק הגרעיני של ישראל על פי המידע שהעביר לו מרדכי ואנונו. בשנת 1987 פרסם העיתון בהמשכים קטעים מספרו של סוכן MI5 לשעבר, על אף שפרסום הספר נאסר בבריטניה. העיתון ניהל מאבק משפטי ארוך על זכות הפרסום וניצח בו ב-1991. בשנות ה-90 פורסמה בעיתון סדרת מאמרים מעוררי מחלוקת הדוחה את תפקידו המרכזי של נגיף ה-HIV במחלת האיידס. בתגובה תיאר כתב העת המדעי Nature את הפרסומים בסאנדיי טיימס כמוטעים באופן חמור והרסניים.
ב-27 בינואר 2013, יום הזיכרון הבינלאומי לשואה, פרסם ה"סאנדיי טיימס" קריקטורה אנטישמית בה נראה ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בונה חומה כאשר המלט הוא דם פלסטינים הלכודים בין האבנים. הקריקטורה עוררה זעם רב בישראל ובעולם, וגונתה על ידי הליגה נגד השמצה.
מאז 1989 מפרסם הסאנדיי טיימס מדי שנה את רשימת 1,000 האנשים והמשפחות העשירות ביותר בבריטניה.
לגיונובו
לגיונובו (בפולנית: Legionowo) היא בירת מחוז לגיונובו בפרובינציית מזוביה בפולין. העיר ממוקמת כ-23 קילומטרים צפון-מערבית לוורשה, בירת מזוביה ופולין כולה, ומתגוררים בה כ-54 אלף תושבים (נכון ל-2017).
היסטוריה
ב-1877, בתקופת שלטון האימפריה הרוסית, נבנתה באזור מסילת רכבת והוקמה תחנת רכבת במקום שבו העיר עומדת היום ששירתה את הכפר הקרוב יבלונה, ואט אט נוצרו סביבה עוד מבנים שונים וגם מחנה צבאי של צבא האימפריה הרוסית. האזור קיבל את השם "יבלונה נובה" (מילולית: "יבלונה החדשה") והוקם בו גם אתר נופש. לאחר מלחמת העולם הראשונה המחנה ננטש ובמקומו הוקם יישוב, שקיבל את השם לגיונובו, כהוקרה ללגיונות הפולניים, יחידות צבאיות של פולנים שפעלו באותה מלחמה.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם היישוב צמח במהירות והפך לעיירה. ההתפתחות נקטעה עם תחילת מלחמת העולם השנייה ב-1939 כשהאזור נכבש על ידי גרמניה הנאצית. ב-1944 לגיונובו השתתפה במרד ורשה, שדוכא על ידי הגרמנים כחודשיים לאחר תחילתו ובמהלכו נהרגו אלפים מתושבי לגיונובו. ב-28 באוקטובר באותה שנה העיר שוחררה על ידי הארמייה ה-47 של הצבא האדום.
לאחר סיום המלחמה לגיונובו החלה להשתקם וקיבלה ב-1952 מעמד של עיר. האוכלוסייה בה צמחה במהירות והיא הפכה לעיר שינה שתושביה עבדו בוורשה. בעקבות רפורמה מנהלית בפולין ב-1999 הוקם מחוז לגיונובו במסגרת פרובינציית מזוביה כשלגיונובו הפכה לבירתו.
הקהילה היהודית
מהקמת היישוב ועד השואה הקהילה בלגיונובו הייתה למעשה מאוחדת עם הקהילה של הכפר הקרוב יבלונה, ואין מידע מפורט לאחר מלחמת העולם הראשונה באשר לאוכלוסייה המדויקת של היהודים בכל יישוב בנפרד. ב-1921 נמנו באזור יבלונה כולו כ-1,000 יהודים.
ב-1933 הוקם בעיירה בית כנסת, אבל שירותי דת נוספים כמו קבורה יהודית נסמכו על קהילת נובידבור מזובייצקי הסמוכה יחסית. בשנות ה-30 פעל בעיירה רבי יעקב טאוב מייסד שושלת יבלונא, ואביו של הרב יחזקאל טאוב.מיבלונא ואחר כך בכפר חסידים, בסוף שנות ה-30 הקהילה סבלה ממספר תקריות אנטישמיות.
השואה
עם הכיבוש הגרמני ב-1939 החלה הרעה בתנאיהם של היהודים, שלוותה גם במעשי סחיטה מטעם הגרמנים. בפברואר 1940 הוקם יודנראט עבור לגיונובו, יבלונה ויישובים נוספים בסביבה, והם קלטו פליטים רבים ממקומות כמו נובידבור מזובייצקי, בייז'ון, סרוצק, נאשיילסק, ז'ורומין, שרפץ, חוז'לה, ולוצלאווק, ליפנו, פומייחובק, פולטוסק וצ'חאנוב; במהלך אותה שנה הגיעו דיווחים סותרים באשר לכמות היהודים בלגיונובו, החל מ-588 וכלה ב-1,667.
ב-15 בנובמבר 1940, או לפי עדויות מסוימות כחודש לפני כן, הוקם גטו בשכונת לודווישין בפרוורי לגיונובו ובקרבת יבלונה, שריכז את כלל יהודי הסביבה והפליטים היהודים שהיו באזור. הגטו לא תוחם בחומה אך נאסר על היהודים לעזוב אותו ועל פולנים להיכנס אליו והוקם בו שירות סדר יהודי, שהיה אחראי גם למלא מכסות יומיות של אנשים לעבודות כפייה. המכסה הגיעה בשיאה לכ-400, והם עבדו במחנות בסביבת ורשה ובפרט ביבלונה. בעת הקמת הגטו היו בו כ-2,500 יהודים, ובמאי 1941 הוא קלט עוד כ-400 יהודים שגורשו מנובידבור מזובייצקי; כמחצית מיושבי הגטו חיו בעוני מחפיר ויותר משליש מיושביו היו פליטים. התברואה הירודה בגטו תרמה להתפתחות מגפת טיפוס שנמשכה חודשים שלמים.
ב-4 באוקטובר 1942 רוכזו יהודי הגטו בטענה שהם עומדים להישלח ליישוב מחדש במזרח; לאחר שכמה עשרות ובהם ראש היודנראט נהרגו במהלך האקציה היהודים הולכו לראדזימין ומשם נשלחו ביחד עם יהודי ראדזימין ווולומין אל מחנה ההשמדה טרבלינקה.
לאחר המלחמה חזרו ללגיונובו כמה עשרות בודדות של ניצולי שואה, ביניהם כאלו שהסתתרו בבתי פולנים בעיר, והיה ניסיון להקים קהילה מחדש; ככל הנראה היהודים עזבו את העיר כעבור שנים ספורות למעט יהודי אחד שנישא לאישה פולנית והתנצר.
ערים תאומות
לערים הבאות יש הסכמים עם לגיונובו:
כריסטופל
כריסטופל (בצרפתית: Christofle) היא חברת צורפות וכלי שולחן, שנוסדה בפריז בשנת 1830 על ידי שארל כריסטופל.
החברה ידועה בכך שהציגה בצרפת הזהבה אלקטרוליטית וציפוי כסף בשנת 1842. החברה נקנתה בשנת 2012 על ידי אחד מבעלי המניות שלה, משפחת חלהוב (Chalhoub).
בוב הוק
רוברט ג'יימס לי "בוב" הוק (באנגלית: Robert James Lee "Bob" Hawke; 9 בדצמבר 1929 - 16 במאי 2019) היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה העשרים ושלושה וכמנהיג מפלגת הלייבור האוסטרלית משנת 1983 ועד 1991. לאחר עשור בו שימש כנשיא מועצת האיגודים המקצועיים של אוסטרליה (Australian Council of Trade Unions – ACTU), הוא נבחר ב-1980 לפרלמנט האוסטרלי מטעם מפלגת הלייבור כנציג מחוז הבחירה של ווילס שבויקטוריה. שלוש שנים לאחר מכן, הוא הוביל את מפלגת הלייבור לניצחון סוחף בבחירות והושבע כראש ממשלה. הוא הנהיג את הלייבור לשלושה ניצחונות נוספים בבחירות של 1984, 1987 ו-1990 ובכך הוא היה מנהיג הלייבור המוצלח ביותר בתולדות המפלגה. בסופו של דבר הוחלף הוק בסוף שנת 1991 על ידי פול קיטינג. נכון ל-2019 הוא ראש הממשלה מטעם מפלגת הלייבור שתקופת כהונתו הייתה הארוכה ביותר והשלישי מבין כל ראשי ממשלת אוסטרליה באורך תקופת כהונתם.
ראשית חייו
בוב הוק נולד בעיירה בורדרטאון שבאוסטרליה הדרומית, לקלם, שהיה כומר בכנסייה קהילתית פרוטסטנטית ולאדית (אלי), מורה בבית ספר. דודו, אלברט הוק, היה ראש ממשלת אוסטרליה המערבית מטעם הלייבור בין השנים 1953 – 1959 וכן היה ידיד קרוב של ראש ממשלת אוסטרליה, ג'ון קרטין, שבמובנים רבים שימש לבוב הוק כדמות מופת. לאלי הוק הייתה אמונה חזקה בנוגע לייעודו של בנה ואמונה זו תרמה לביטחון העצמי שלו לכל אורך הקריירה שלו. מוצאם של שני הוריו של הוק היה מקורנוול והוא תמיד טרח לציין זאת. עקב זאת כתב הסופר וההיסטוריון מקורנוול, א.ל. רוז: "מאפייניו של בוב הוק הם קורניים כפי שהם אוסטרליים. אני יודע זאת היטב; האינדיבידואליזם התוקפני, האנוכיות, הרגישות, המחויבות לשמירת טינה ואף קורטוב של נקמנות". בוועידה עולמית של צעירים נוצריים בהודו שהוא השתתף בה ב-1952, אמר הוק: "ראיתי את כל הילדים מוכי העוני בשערי המקום המפואר בו אנו סעדנו ואני פשוט הוכיתי תדהמה מהניגוד המשווע בין הדת לבין צורכי האנשים". בסופו של דבר נטש הוק את אמונותיו הנוצריות. בתקופה בה הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו הוא כבר הגדיר את עצמו כאגנוסטיקן. ב-2008 אמר הוק לאיש הטלוויזיה, אנדרו דנטון, שאמונתו הנוצרית של אביו המשיכה להשפיע על השקפתו, אך "אבי אמר לי שאם אני מאמין באבהותו של האל, בעל כורחי אני מאמין באחוות האדם, שני הדברים חייבים להיות קשורים זה לזה, ואף על פי כן, נטשתי את הכנסייה ואני לא אדם דתי, אמת זו נשארה בתוכי".
הוק התחנך בבית ספר בפרת' ולמד באוניברסיטת אוסטרליה המערבית, שם סיים תואר ראשון במשפטים. בגיל 15 הוא התפאר שיום אחד הוא יהיה ראש ממשלת אוסטרליה. ב-1947, בגיל 18, הוא הצטרף למפלגת הלייבור האוסטרלית ובסוף 1952 הוא הגיש בקשה לקבל את מלגת רודז ונענה בחיוב. בשנה שלאחר מכן הוא החל את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד, אך עד מהרה הוא הבין שלימודיו באוקספורד חופפים ברובם את תחומי לימודיו באוניברסיטת אוסטרליה המערבית והוא המשיך ללימודי תואר שני ובינואר 1956 הוא הגיש עבודת גמר על נושא קביעת השכר באוסטרליה.
בגיל 17 היה הוק מעורב בתאונת דרכים עם האופנוע שלו ומצבו היה קריטי במשך כמה ימים. אחיו ניל מת בהיותו בגיל זה. מצב זה בו היה על סף המוות שימש להוק כמניע למצות את יכולותיו וכישוריו ולא לבזבז אותן.
במרץ 1956 נישא הוק להייזל מסטרסון בכנסיית טריניטי בפרת'. הזוג הביא לעולם ארבעה ילדים, אך בנם הרביעי, מת בינקותו ב-1963. בשנת 1971 הוכרז הוק כאב השנה של מדינת ויקטוריה. באותה שנה הוענקה להוק מלגת לימודים לתואר דוקטור בתחום הבוררות במחלקה למשפטים של האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה בקנברה. זמן קצר לאחר תחילת לימודיו הוא היה לנציג הסטודנטים במועצת האוניברסיטה.
ב-1957 הומלץ בפני נשיא מועצת האיגודים המקצועיים של אוסטרליה (Australian Council of Trade Unions – ACTU), אלברט מונק, לקבל את הוק כעוזר מחקר והוא החליף את הרולד סאוטר שהיה למזכיר המועצה. ההמלצה הועברה למונק על ידי ה.פ. בראון, שהיה המנחה של הוק באוניברסיטה הלאומית ושבמשך שנים סייע למועצה בתחום השכר. הוק החליט להפסיק את לימודי הדוקטורט שלו, לקבל את ההצעה ולהעתיק את מגוריו למלבורן.
נשיא מועצת האיגודים המקצועיים
זמן קצר לאחר תחילת עבודות במועצה, קיבל הוק על עצמו את האחריות להצגת הבקשה השנתית להעלאת השכר למוסד הבוררות הארצי. ב-1959 הוא מונה להיות היועץ המשפטי של המועצה. הבקשה השנתית של 1958 הניבה תוספת של חמישה שילינג בלבד. הבקשה של 1959 הניבה 15 שילינג ונחשבה לניצחון אישי של הוק. הוא המשיך לקצור הצלחות כאלה ובלט בתפקידו כיועץ המשפטי של המועצה, עד שב-1969 הומלץ לו להתמודד על תפקיד נשיא מועצת האיגודים המקצועיים, אף על פי שהוא מעולם לא כיהן כנבחר ציבור בשום איגוד מקצועי.
בחירתו של הוק הייתה על בסיס מצע של מודרניזציה והוא נבחר ברוב נמוך יחסית של 399 תומכים מול 350 מתנגדים, בתמיכת האגף השמאלי של תנועת האיגודים המקצועיים, כולל כמה כאלה שהיו קשורים למפלגה הקומוניסטית. מאוחר יותר הוא זקף את הצלחתו להיבחר בעיקר לריי גיצלט, המזכיר הכללי של ארגון העובדים הכלליים (FMWU).
הוק הכריז בפומבי ש"המונח סוציאליסט הוא לא משהו שיכול לתאר אותו", וגישתו כלפי הממשלה הייתה פרגמטית. הוא העסיק את עצמו יותר בהשגת שיפורים בתנאי העובדים במשרדי הממשלה, ופחות בתאוריות אידאולוגיות. הוא התנגד למעורבותה של אוסטרליה במלחמת וייטנאם, אך היה חסיד נלהב של שיתוף הפעולה עם ארצות הברית והיה תומך נלהב של ישראל. הייתה זו מחויבותו למען אסירי ציון שגרמה לניסיון ההתנקשות בו על ידי פעיל החזית העממית לשחרור פלסטין, מוניף מוחמד אבו ריש.
ב-1971, יחד עם חברים אחרים של מועצת האיגודים המקצועיים, ביקש הוק שדרום אפריקה תשלח את נבחרת הרוגבי שלה בהרכב שיהיה ללא הפרדה גזעית, מתוך כוונה שחברי האיגודים המקצועיים לא יתנו שירותים לנבחרת בביקורה באוסטרליה. קודם להגעת הנבחרת, הודיעו סניף אוסטרליה המערבית של איגוד עובדי התחבורה ואיגוד המוזגים, כי חבריו יעניקו שירותים לנבחרת, ובכך התאפשר לקבוצה הדרום אפריקנית לנחות בפרת'. הסיור של הנבחרת החל ב-26 ביוני והיה מלווה בהפגנות מחאה נגד האפרטהייד ששיבשו את מהלך המשחקים. הוק ובני משפחתו קיבלו מכתבי ושיחות איום בטלפון מאנשים שטענו שאין לערב בין ספורט לפוליטיקה. הטרדתו של הוק המשיכה גם מצדם של גורמים אנטישמים על רקע תמיכתו של הוק בישראל. הוק נשאר מחויב לאיסור על הגעתם של נבחרות בלתי-מעורבות דרום אפריקאיות ובאותה שנה, נאסר על נבחרת הקריקט של דרום אפריקה להגיע לאוסטרליה ומאז לא אושר לשום נבחרת בלתי-מעורבת של דרום אפריקה להגיע לאוסטרליה. מחויבותו זו של הוק לשוויון בין הגזעים בדרום אפריקה הקנתה לו את הכבוד והידידות שרחש לו נלסון מנדלה.
בתחום יחסי העבודה, המשיך הוק להפגין מיומנות ראויה לציון במשא ומתן שניהל ובאופן כללי זכה לכבוד ולהערכה הן מצדם של המעסיקים והן מצדם של האיגודים המקצועיים שאותם הוא ייצג. ב-1972 נפוצו שמועות שהוא שואף לקריירה פרלמנטרית ובסופו של דבר יתמודד על תפקיד מנהיג מפלגת הלייבור. אך בעוד שהקריירה המקצועית שלו המשיכה להיות מוצלחת, הרגלי השתייה שלו ורדיפת הנשים הידועה לשמצה שלו, גרמו למתחים קשים בחיי המשפחה שלו.
ב-1973 נבחר הוק להיות הנשיא הפדרלי של מפלגת הלייבור. שנתיים לאחר מכן, כאשר הודחה ממשלת ויטלם על ידי המושל הכללי, החל הוק להביע התעניינות בכניסה לפרלמנט ושקל להציג את מועמדותו בבחירות הקרובות. הארי ג'נקינס, נציג הלייבור במחוז הבחירה של סקאלין, היה נתון ללחצים לפנות את מקומו כדי לאפשר להוק להיבחר במקומו, אך הוא עמד בלחצים בתקיפות. בסופו של דבר החליט הוק להשהות את כניסתו לפרלמנט, החלטה שעד מהרה הוא יתחרט עליה. לאחר תבוסת הלייבור בבחירות של 1975, הציע גוף ויטלם להוק בתחילה לקבל את תפקיד מנהיג המפלגה, אף על פי שלויטלם לא הייתה את היכולת להחליט מי יירש אותו. אף על פי שהוק לא קיבל את ההצעה, הוא המשיך להשפיע ולקחת תפקידי מפתח בסיכול ניסיונות שביתה כללית. על המתחים של תקופה זו שילם הוק מחיר יקר וב-1979 הוא סבל מקריסה פיזית.
זעזוע זה גרם להוק לקחת על עצמו מאמץ, שבסופו של דבר הצליח, להתגבר על האלכוהוליזם שלו. את ההשראה לצעד זה הוא לקח מג'ון קרטין, כמו שעשה במקרים רבים אחרים. הוא קיבל סיוע רב בתקופה זו באמצעות מערכת היחסים שלו עם הסופרת בלאנש ד'אפוז'ה (Blanche d'Alpuget), שב-1982 פרסמה ביוגרפיה חיובית על הוק. האהדה הציבורית כלפיו לא הושפעה מתקופה קשה זו וסקרי דעת הקהל הראו שהוא זוכה לפופולריות רבה יותר מאשר מנהיג מפלגת הלייבור אז, ביל היידן, או מראש הממשלה מטעם המפלגה הליברלית, מלקולם פרייזר.
חבר הפרלמנט
ניסיונו הראשון של הוק להיבחר לפרלמנט היה ב-1963. הוא הציג את מועמדותו במחוז הבחירה של קוריו בוויקטוריה והפסיד בהפרש של 3.1% בלבד. במהלך שנות השבעים ניסה הוק את מזלו פעמים נוספות, שעליהן הוא יכתוב מאוחר יותר שהוא מתחרט עליהן. בסופו של דבר הוא הציג את מועמדותו לפרלמנט בבחירות הכלליות של 1980 מטעם מחוז הבחירה של ווילס במלבורן ונחל ניצחון קל יחסית. מיד עם בחירתו לפרלמנט מונה הוק להיות השר לענייני יחסי עבודה, תעסוקה ונוער בממשלת הצללים של ביל היידן. במהלך תקופה זו המשיכו סקרי דעת הקהל להראות שבניגוד להיידן, הוק נחשב ל"מנצח מובטח בבחירות". לאחר ההפסד בבחירות של 1980, מעמדו של היידן כמנהיג המפלגה כבר לא היה בטוח. מתוך מטרה להרגיע את הספקולציות על מעמדו, החליט היידן בסופו של דבר להכריז על בחירות לתפקיד מנהיג המפלגה ב-16 ביולי 1982, בהאמינו שאם הוא יזכה, הוא יהיה מסוגל להנהיג את המפלגה בבחירות הבאות. הוק הציג את מועמדותו מול היידן, שניצח אותו, אך ניצחון זה, שהושג רק בזכות יתרון של חמישה קולות, לא היה מוחלט מספיק כדי לפזר את החששות שהוא לא יהיה מסוגל להוביל את הלייבור לניצחון בבחירות.
למרות תבוסתו, המשיך הוק למשוך בחוטים מאחורי הקלעים כדי להביא לשינוי במנהיגות המפלגה, כשהסקרים ממשיכים להראות שהוק הוא דמות אהודה בהרבה בהשוואה הן להיידן והן לפרייזר. על מעמדו של היידן כמנהיג הוטל ספק נוסף לאחר תוצאות גרועות מבחינת המפלגה בבחירות הביניים של 1985 במחוז הבחירה של פלינדרס בוויקטוריה, שנערכו בעקבות התפטרותו של השר לשעבר מהמפלגה הליברלית, סר פיליפ לינץ'. מפלגת הלייבור הייתה זקוקה ל-5.5% נוספים כדי לזכות במושב זה ועל פי תחזיות התקשורת היא הייתה אמורה לנצח.
כישלון זה גרם לרבים מחברי הפרלמנט של הלייבור להגיע למסקנה שרק הוק יהיה מסוגל להוביל את המפלגה לניצחון בבחירות הבאות. מעצבי דעת קהל, כמו גרהם ריצ'רדסון ובארי אונסוורת', העבירו בשלב זה את תמיכתם מהיידן להוק. יותר מכך, ידידו הנאמן של היידן ובעל בריתו הפוליטי, מנהיג סיעת הלייבור בסנאט, ג'ון בוטון, השתכנע בסופו של דבר שסיכוייו של הוק לנצח בבחירות גדולים לאין שיעור מאלה של היידן. בהאמינו בתחילה שהוא יוכל להמשיך, נטישתו של בוטון הייתה הקש האחרון ששכנע את היידן שעליו להתפטר מתפקידו כמנהיג הלייבור. ב-3 בפברואר 1983 פחות מחודשיים לאחר התבוסה בפלינדרס, הודיע היידן לוועידת המפלגה על התפטרותו. הוק הוכרז כמנהיג בפועל, ובמקביל, הכריז פרייזר על בחירות בזק ב-5 במרץ, מתוך תקווה שהוא יוכל לנצח בהם לפני שמנהיגות הלייבור תגובש מחדש והוק יחליף את היידן. בתחילה חשב פרייזר שהוא הצליח לנצל את ההזדמנות הזו בעתה, מתוך הנחה שהלייבור תאלץ להיאבק בבחירות כשהיידן עדיין בראשה. אף על פי כן, הוא הופתע לשמוע עוד באותו בוקר שהיידן התפטר, שעות לפני שהצו לפיזור הפרלמנט הוצא. בבחירות שהתקיימו חודש לאחר מכן, הוביל הוק את הלייבור לניצחון סוחף, כשהוא זוכה ב-24 מושבים נוספים בפרלמנט, התבוסה הקשה ביותר של קואליציית האנטי-לייבור עד היום, ובכך הסתיימו להן שבע שנות שלטון של המפלגה הליברלית.
ראש ממשלה
ב-11 במרץ 1983 הושבע הוק כראש ממשלת אוסטרליה העשרים ושלושה. תקופת כניסתה לתפקיד של ממשלת הוק הייתה שונה תכלית השינוי מזו של ממשלת ויטלם. במקום לבצע שינויים משמעותיים כפי שעשה ויטלם, הכריז הוק שמשמעות הצעדים של ממשלת פרייזר לצמצום הגרעון התקציבי, הוא שרבות מהבטחות הבחירות של הלייבור תאלצנה להידחות. כחלק מחבילת השינויים הפנימיים שלו, חילק הוק את הממשלה לשני נדבכים, כאשר רק השרים הבכירים השתתפו בישיבות הקבינט השוטפות. לוועידת המפלגה עדיין הייתה את הסמכות להחליט על זהות השרים, אך היא העניקה להוק סמכות חסרת תקדים לראש ממשלה מטעם הלייבור להחליט מי מבין השרים ימנה על קבוצה נבחרת זו של 13 שרים. הוק אמר שצעדו זה בא כדי להימנע ממה שמבחינתו היה המבנה המסורבל של ממשלת ויטלם שמנתה 27 שרים. תחת מנהיגותו של הוק החליטה ועידת המפלגה על יצירת מערכת רשמית יותר של תפקידים בסיעה בפרלמנט.
שלא כמו מנהיגי הלייבור שקדמו לו, סמכותו של הוק במפלגה הייתה ללא עוררין. מצב זה אפשר לו לשכנע את חברי הפרלמנט לתמוך בסדרה של שינויי מדיניות משמעותיים. הוק לא היה הכוח המניע מאחורי הרפורמות הכלכליות. מי שהוביל את התחום הזה היו שר האוצר, פול קיטינג ושר התעשייה, ג'ון בוטון והוק לקח על עצמו את התפקיד של השגת קונצנזוס ומתן הכוונה בנוגע לסבירות הפוליטית של המהלכים והדרך הנכונה להציג אותם בפני הציבור, משימות שהוא ביצע בהצלחה מרובה. הוק היה מעורב מאוד בחיי הציבור כראש ממשלה והוכיח את עצמו כראש ממשלה פופולרי מאוד בקרב ציבור הבוחרים. סקר דעת הקהל שבוצע ב-1984 קבע שאחוזי שביעות הרצון מתפקודו עמדו על 75%, והם הגבוהים ביותר בין כל ראשי ממשלת אוסטרליה.
על פי הפרשן הפוליטי, פול קלי, "ההחלטות המשפיעות ביותר בכלכלה האוסטרלית בשנות השמונים היו הפיכתו של הדולר האוסטרלי למטבע בעל שער חליפין נייד והדה-רגולציה של המערכת הפיננסית". אף על פי שלממשלת פרייזר היה חלק חשוב בתהליך הדה-רגולציה, היה פרייזר עצמו זה שהתנגד למהלכים שהובילה ממשלת הוק. כאשר ממשלת הוק יישמה תוכנית מקיפה של דה-רגולציה ורפורמה פיננסית, היא גרמה לשינוי מוחלט בכלכלה ובפוליטיקה האוסטרלית. כתוצאה מכך נעשתה הכלכלה האוסטרלית יותר ויותר משולבת בכלכלה העולמית ויחסיה של אוסטרליה עם אסיה, אירופה וארצות הברית עברו שינוי משמעותי. הן הוק והן קיטינג ייחסו לעצמם את הכוח המניע מאחורי ההצלחה בניוד שער החליפין של הדולר האוסטרלי.
בין שאר הרפורמות שהנהיגה, ביטלה ממשלת הוק את מערכת הגנת המחירים, הפריטה תעשיות בבעלות המדינות, הפסיקה את הסיבסוד בשל אובדן שווקים ומכרה את ה-Commonwealth Bank of Australia, שהיה עד אז בבעלות המדינה. מערכת המיסוי עברה גם היא שינויים. הונהגו מיסוי על רווחים שוליים ומס ריווחי הון. בעת הנהגתן של רפורמות אלה התנגדה להן האופוזיציה של המפלגה הליברלית, אך זו לא החזירה אף אחת מהרפורמות כאשר היא שבה לשלטון. כדי לפצות את הקהילה העסקית, שעל פי קלי הייתה "המפסיד העיקרי" מרפורמות המיסוי של 1985, הונהגה שיטה של קיזוז ריווחי דיבידנדים כדי להפחית את המס המשולם עליהם, רפורמה שהונהגה ביוזמתו של קיטינג. הזרמת התקציבים למערכת החינוך גם היא הוגברה, וכתוצאה מכך ירדו שיעורי נשירת התלמידים. רפורמות נוספות בוצעו גם במערכת הרווחה.
הוק גרף רווחים פוליטיים כתוצאה מהתוהו ובוהו שהשתרר במפלגה הליברלית לאחר התפטרותו של פרייזר. הליברלים היו מפולגים בין תומכי ג'ון הווארד השמרן לבין אנדרו פיקוק הליברלי. ראש ממשלת קווינסלנד האולטרה-שמרן, ג'ו ביילקה-פטרסן, גרם לליברלים נזק במערכה שהוביל לבחירתו לתפקיד ראש ממשלת אוסטרליה. כשהוא מנצל את הפילוגים הללו, הוביל הוק את הלייבור לניצחונות סוחפים במערכות הבחירות של 1984 ו-1987.
תקופת כהונתו של הוק כראש ממשלה עמדה בסימן חיכוכים משמעותיים בינו לבין תומכיה המסורתיים של המפלגה, שלא היו שבעי רצון מרצונו של הוק לשתף פעולה עם הקהילה העסקית. כל ראשי הממשלה מטעם הלייבור עוררו את זעמו של האגף הארגוני של המפלגה, אך הוק יותר מכולם שחט הרבה פרות קדושות של המפלגה. האגף השמאלי-סוציאליסטי של המפלגה וכן אישים כמו בארי ג'ונס, מתחו ביקורת חריפה על שורה של החלטות של הממשלה. כמו כן ספג הוק ביקורת על סגנונו המתלהם, כאשר צידד בחברות התעופה בשביתת הטייסים של 1989.
למרות הביקורת שנמתחה על ממשלת הוק, היא הצליחה ליישם מגוון של רפורמות חברתיות במהלך תקופת כהונתה. בניגוד לטיעונים שממשלת הוק לא הצליחה להעביר רפורמות, השמיעו שורה של אישים מהמפלגה במהלך שנות השמונים טענות שהממשלה הייתה רפורמיסטית באופן בולט והסבו את תשומת הלב להישגו של הוק בחמש שנות כהונתו הראשונות. בנוסף לרפורמה במערכת הבריאות, כללו הרפורמות הכפלה של מספר המעונות לטיפול בגיל הרך, הנהגתם של הפרשות המעבידים לגמלאות, הכשרה מקצועית לצעירים, הכפלת הסבסוד לשירותים רפואיים לבית, חיסול מעגל העוני במערכת הרווחה, גידול של 50% במימון הבנייה לדיור ציבורי, עליית ערך התשלומים לגמלאים, פיתוחה של מערכת חדשה לסיוע לבני נוער, הנהגתה מחדש של הצמדה של דמי האבטלה ושיפורים משמעותיים במערכת הביטוח הלאומי. ההוצאה הממשלתית על משפחות, חולים, משפחות חד-הוריות, אלמנות, נכים וחיילים משוחררים, הייתה גבוהה באופן משמעותי בתקופת ממשלו של הוק בהשוואה לנתונים מתקופת כהונתו של ויטלם. הצלחה נוספת שניתן לייחס לממשלת הוק הייתה המערכה הציבורית לטיפול במחלת האיידס. בשנים האחרונות לכהונתו של הוק, נתנה תשומת לב משמעותית בטיפול באבוריג'ינים.
ממשלת הוק קיבלה גם שורה של החלטות חשובות בתחום איכות הסביבה. בחודשים הראשונים לכהונתה עצרה הממשלה את בנייתו של סכר פרנקלין בטסמניה, בתגובה לשורה של מחאות בנושא. ב-1990, עם התקרב הבחירות, התמנה פעיל המפלגה הקשוח, גרהאם ריצ'רדסון כשר לאיכות הסביבה והוטלה עליו המשימה למשוך את מצביעי המפלגה הדמוקרטית ומפלגות סביבתניות אחרות, לסמן את הלייבור כהעדפה שנייה בטופסי ההצבעה שלהם. ריצ'רדסון טען שמהלך זה היה אחד הגורמים הראשיים לניצחון בדוחק של הלייבור בבחירות שנערכו באותה שנה. ריצ'רדסון חש שחשיבות תרומתו לניצחון הלייבור תקנה לו את תיק התחבורה והתקשורת שבו הוא כה חשק. עם זאת, הוא הופתע ממה שלדעתו היה כפיות טובה של הוק כאשר זה מינה אותו להיות שר הביטוח הלאומי. מאוחר יותר הוא נשבע בשיחת טלפון עם אחד מאנשי צוותו של הוק לשעבר, פיטר בארון, שהוא "יעשה את כל הדרוש כדי לנקום בהוק". הוא העביר מיד את תמיכתו לקיטינג, שלאחר שבע שנים כשר אוצר החל לחשוק בתפקיד מנהיג המפלגה.
המשבר הכלכלי העולמי של סוף שנות השמונים, בליווי שערי ריבית גבוהים, גרמו לממשלת הוק לאבד את התמיכה בה. רבים פקפקו ביכולתו של הוק לנצח בבחירות של 1990. אף על פי שקיטינג היה האדריכל הראשי של מדיניותה הכלכלית של הממשלה, הוא ניצל את השקיעה באהדה הציבורית כלפי הוק כדי להתמודד על כס מנהיג המפלגה. ב-1988, על רקע סקרי דעת קהל חלשים, הפעיל קיטינג לחץ על הוק לפנות את מקומו. הוק הסכים לקיים הסכם סודי עם קיטינג, על פיו הוא יפרוש לאחר הבחירות, מתוך מחשבה שהוק יצליח להוביל את המפלגה לניצחון. הוק אכן ניצח בבחירות, אם כי בפער קטן למדי, ומינה את קיטינג לתפקיד סגן ראש הממשלה במקומו של ליונל בראון שפרש וכדי להכין את קיטינג לקבל על עצמו את תפקיד המנהיג.
זמן לא רב לאחר שקיבל את המינוי כסגן ראש הממשלה, כשהוא מתוסכל מאי ידיעת המועד בו יפנה הוק את הבמה, נשא קיטינג נאום פרובוקטיבי בפני תא הכתבים הפרלמנטרים. הוק ראה בנאום כצעד המעיד על חוסר נאמנות מוחלט ורמז לקיטינג שהוא יכחיש את ההסכם הסודי ביניהם. לאחר שהמתחים בין השניים הגיעו לשיא, ולאחר שנה סוערת, התפטר קיטינג מתפקידיו כסגן ראש הממשלה ושר האוצר ביוני 1991 והעמיד עצמו לבחירה מול הוק בבחירות למנהיגות המפלגה. הוק הביס אותו בקלות ובמסיבת עיתונאים לאחר פרסום התוצאות, הכריז קיטינג שמבחינתו היה זה ניסיון יחיד להשיג את התפקיד. הוק מינה את ג'ון קרין לתפקיד שר האוצר, אך עד מהרה הוכיח קרין את עצמו כבלתי מתאים לתפקיד. למרות הניצחון המשכנע שנחל מול קיטינג, נראה הוק מותש לאחר פרסום התוצאות. הוא איבד את שותפו הפוליטי הוותיק, מעמדו בסקרי דעת הקהל החל לשקוע ולאחר כמעט תשע שנים כראש ממשלה, החלו רבים להביע את דעתם שהוא כבר עייף ושהגיע הזמן שמישהו אחר יחליף אותו.
בסוף שנת 1991 ספגה מנהיגותו של הוק נזק בלתי הפיך כאשר פתח מנהיג המפלגה הליברלית, ג'ון יוסון מערכה שבמסגרתה הציע שינוי גורף במערכת הכלכלית, כולל הנהגת מיסי קנייה, קיצוצים רחבים בהוצאה הממשלתית והורדת שיעור מס ההכנסה האישי. נראה היה שחבילת צעדים זו תפסה את הוק בהפתעה ותגובתו עליה הייתה חלשה. רבים במפלגת הלייבור החלו לאבד את אמונם בו וב-19 בדצמבר 1991 התקיימו בחירות למנהיגות המפלגה. 56 הצביעו עבור קיטינג ו-51 עבור הוק. בנאום שנשא הוק למחרת בפרלמנט, הוא הכריז שלאחר תשע שנות כהונתו כראש ממשלה הוא השאיר אותה במצב טוב יותר בהשוואה למצבה כשהוא קיבל אותה. בסיום נאומו עמדו חברי הפרלמנט ומחאו לו כפיים. באותו היום הוא הגיש את התפטרותו למושל הכללי, עבר לשבת בספסלים האחוריים וב-20 בפברואר 1992 הוא התפטר מחברותו בפרלמנט.
הוק כתב שהיו לו חרטות מעטות בנוגע לרגעים בתקופת כהונתו כראש ממשלה. למרות המרירות כלפי קיטינג שהשתקפה בזכרונותיו, ב-2010 הוא אמר שקיטינג והוא כבר יישבו את חילוקי הדעות ביניהם כבר מזמן, שהם נוהגים לסעוד יחדיו לעיתים קרובות ושהם רואים את עצמם כידידים.
לאחר הפרישה
באופן מכוון היה הוק מעורב במידה מועטה מאוד בענייני המפלגה במהלך תקופת כהונתו של קיטינג כראש ממשלה, מתוך רצון לא להאפיל על יורשו, אף על פי שמעת לעת הוא השמיע בפומבי דברי ביקורת על מדיניותו של קיטינג. לאחר תבוסתו של קיטינג בבחירות של 1996 ובחירתו של ג'ון הווארד כראש ממשלה, הוא החל להיות מעורב יותר בענייני המפלגה ומאז הוא הופיע בכמה אירועים של המפלגה, כשלעיתים הוא ניצב לצדו של קיטינג.
בבחירות הכלליות של 2007 הוא תרם תרומה חשובה למאמץ המפלגתי, תמך בקווין ראד ונאם בשורה של טקסי פתיחה של מטות הבחירות ברחבי אוסטרליה. הוא תקף את השינויים שביצעה ממשלת הווארד בחוקי העבודה ואת תפקודו של הווארד כשר האוצר. באופן דומה העניק הוק את תמיכתו לקווין ראד ולג'וליה גילארד במערכות הבחירות של 2010 ו-2013, בהתאמה. בנוסף, היה הוק מעורב רבות בתמיכה במועמדי הלייבור במערכות הבחירות במדינות.
ב-2009 סייע הוק להקמתו של המרכז להבנה בין מוסלמים ללא-מוסלמים באוניברסיטת אוסטרליה הדרומית. דו-שיח בין-דתי היה נושא שהוק ייחס לו חשיבות. בריאיון לעיתון באדלייד הוא אמר שהוא "משוכנע שאחת הסכנות שניצבות שהעולם ניצב מולן, היא חוסר ההבנה כלפי העולם המוסלמי. הקנאים גרמו למצג שווא של האסלאם. הם נתנו רושם מוטעה על טבעו של האסלאם".
נפטר בסידני ב-16 במאי 2019.
עמנואל פלד
עמנואל פלד (נולד בשנת 1942) הוא כימאי פיזיקלי ישראלי ופרופסור אמריטוס בבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב. מבכירי החוקרים הישראלים בתחום האלקטרוכימיה ומומחה עולמי לתאי דלק ומצברים. חתן פרס ישראל לחקר הכימיה לשנת ה'תשפ"ג (2023).
ביוגרפיה
עמנואל פלד נולד וגדל באבן יהודה, בן למרדכי פֶלְד ואסתר לבית הולנדר, שנמנו עם ראשוני המושבה. אח תאום לנילי. בנערותו היה פלד פעיל בצופים באבן יהודה, במקביל לתחביבו כחובב רדיו.
בשנת 1962 החל את לימודיו לתואר ראשון בכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, והשלים אותם ב-1965. המשיך לתואר שני בכימיה פיזיקלית, אותם סיים כעבור שנתיים, ומיד אחר כך למד לתואר שלישי בכימיה פיזיקלית בהנחיית פרופ' גדעון שפסקי. כותרת עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה בשנת 1972 בהצטיינות, הייתה "ניצולות ומנגנוני יצירת תוצרים ראשוניים ברדיוליזה של תמיסות מימיות".
קריירה
בעשור הראשון של המאה ה-21 כיהן פלד כראש מרכז וולפסון למחקר שימושי בחומרים ומרכז גורדון ללימודי אנרגיה באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך שימש כמנהל מרכז הידע לתאי דלק וסוללות של משרד המדע והטכנולוגיה (המשותף לאוניברסיטת תל אביב ולאוניברסיטת בר-אילן).
נוסף על אלה, בשנת 1984 שימש כחוקר במעבדות GTE בארצות הברית, ובשנת 1986 היה למדען אורח מכובד (Distinguished Visiting Scientist) במעבדות JPL במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
בשנת 2011 פרש לגמלאות אך המשיך כראש קבוצת מחקר פעילה במחלקה לכימיה פיזיקלית בבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב.
מחקריו והמצאותיו
בתחילת שנות ה-70 פיתח עם פרופ' אליעזר גלעדי שיטה לציפוי מתכות באלומיניום עבור התעשייה הצבאית.
פלד ידוע בתור הממציא והמפתח של מודל פאזת האלקטרוליט המוצק (SEI), שנועד להסביר את מנגנון הפעולה של סוללת ליתיום. מודל זה שבר את הפרדיגמה שהייתה נהוגה לגבי הבנת אופן הפעולה של סוללות אלה, ואפשר את פיתוחן של סוללות בטוחות, יציבות, בעלות הספק גבוה ועלות נמוכה.
כמו כן, הוביל פלד את פיתוחן של מספר מערכות אלקטרוכימיות ובהן: סוללות סידן, סוללת ליתיום-גופרית, ממברנות מוליכות-פרוטון ננו-נקבוביות, תא דלק מבוסס מתנול, תא דלק רגנרטיבי מבוסס מימן תלת-ברומי, וכן זרזים לתאי דלק המבוססים על ננו-חלקיקי פלטינה. קבוצתו פיתחה תאי דלק ייחודיים שרשמו שיאים עולמיים בתפוקת חשמל.
במרוצת השנים הנחה למעלה מ-70 תלמידי מחקר לתארים מתקדמים וחוקרים בתר-דוקטוריים.
פלד היה למייסדן המשותף של שלוש חברות הזנק בתחום האנרגיה, המבוססות על טכנולוגיות שפותחו במעבדתו: Chemtronics, EnStorage, ו-Honeycomb. חברה נוספת, Silib, מבוססת אף היא על עבודותיו. רבים ממחקריו בוצעו בשיתוף עם פרופסור דינה גולודניצקי.
בשנת 2019, ציינה ועדת פרס נובל לכימיה את מאמרו הראשון של פלד בנושא מודל פאזת האלקטרוליט כאחד מהמאמרים המשפיעים ביותר על פיתוח סוללת הליתיום-יון.
חיים אישיים
פלד אב לארבעה ילדים, אחד מהם הוא קצין חיל האוויר, אל"ם (מיל') גלעד פלד.
ספריית נגע חמאדי
ספריית נגע חמאדי (בערבית: مخطوطات نجع حمادي) היא ספרייה בעיר נגע חמאדי שבמצרים ובה אוסף פפירוסים שנמצאו במקום בשנת 1945. מסמכים אלו מרחיבים על ההיסטוריה הידועה של ראשית הנצרות וכוללים את הבשורה על פי תומאס וכן כתבים גנוסטיים המרחיבים על האמונה בדואליזם תפיסתי ודתי, המדגיש את עקרון חלוקת העולם לשני יסודות מנוגדים: הטוב והרע, והשאיפה לגאולה רוחנית שתתרחש באמצעות ידיעה מיסטית, ולא בשל מעשים טובים.
בתרבות הפופולרית
הפפירוסים ותוכנם מוזכרים בספרו של פיליפ ק. דיק "ואליס". בנוסף, מוזכרים הפפירוסים ותוכנם גם בספרו של דן בראון "צופן דה וינצ'י". בישראל פועלת מאז 2005 להקת רוק ששמה נאג' חמאדי, כאחת מצורות ההגייה של שם המקום.
פרס שזר לחקר תולדות ישראל
פרס שזר לחקר תולדות ישראל הוא פרס המוענק מדי שנה, מאז תשמ"ו (1985), במסגרת האזכרה השנתית לנשיא זלמן שזר. הפרס מוענק על כתב-יד או ספר בעברית, שעניינו תולדות עם ישראל, ואשר פורסם עד שנתיים לפי מועד נתינת הפרס או שלושה חודשים לאחר מועד זה.
את הזוכה בוחרת ועדת שופטים המורכבת מאקדמאים בנושא תולדות ישראל.
עם הזוכים בפרס נמנים: ידידיה דינרי (תשמ"ה), אהוד לוז (תשמ"ו), לני יחיל (תשמ"ז), יהודה ריינהרץ (תשמ"ח), ישראל יעקב יובל (תשמ"ט), יונתן פרנקל (תש"ן), מנדל פייקאז' (תשנ"א), מרדכי ברויאר (תשנ"ב), שפרה ברוכסון-ארביב (תשנ"ג), שלמה סימונסון (תשנ"ה), דוד אסף (תשנ"ז), שאול פרידלנדר (תשנ"ח), משה גיל (תשנ"ט), משה רוסמן (תש"ס), איריס פרוש (תשס"א), ירון צור (תשס"ב), אניטה שפירא (תשס"ד), יוסף הלר (תשס"ה), אמנון רז-קרקוצקין (תשס"ו), חיים סולובייצ'יק (תשס"ח) ירון הראל (תשס"ט), שמואל פיינר (תש"ע), אלישע קימרון (תשע"א), עמנואל אטקס (תשע"ב), נח גרבר (תשע"ג), מרדכי עקיבא פרידמן (תשע"ד), אבי פיקאר (תשע"ה), מיכל שאול (תשע"ו), חוי דרייפוס (תשע"ח), אוריאל גלמן (תש"ף), כרמה בן יוחנן (תשפ"א) ויעקב צ' מאיר (תשפ"ב).
קבוצת קלארין
סקירה כללית
הוקם בשנת 1999 וככזה, הוא כולל את עיתון קלארין (שהוא הנפוץ ביותר הנרחב באמריקה הלטינית), Papel Prensa (המנהל את בית הדפוס של העיתון), Cablevision (טלוויזיה בכבלים), Artear (חברת מדיה) וכלי תקשורת רבים אחרים.
הקבוצה צמחה בהשקה המוצלחת ב-1945 של היומון המרכזי, קלארין, מאת רוברטו נובל המנוח, ופועלת בענפי הפרסום, העיתון, הטלוויזיה, הרדיו והתקשורת. בעלת המניות הגדולה ביותר שלה היא ארנסטינה הררה דה נובל. בעלי מניות גדולים אחרים כוללים את הקטור מגנטו, חוסה אנטוניו ארנדה, לוסיו רפאל פאליארו ובנק ההשקעות גולדמן זאקס. מגנטו הוא הנשיא והמנכ"ל של קבוצת התקשורת, בעוד שארנסטינה הררה דה נובל מנהלת את עיתון הדגל "קלארין".
לאחר שהפכה למפיצת העיתונים הגדולה ביותר בעולם דובר הספרדית עד 1980 (כאשר הכנסותיה הגיעו ליותר מ-900 מיליון דולר), הקבוצה פיצלה את עצמה באופן משמעותי בשנת 1990, כאשר נכנסה למגזר הטלוויזיה עם רכישת ערוץ 13 ונכנסה לרדיו ברכישת תחנת הרדיו Mitre. בעקבות ההתרחבות לטלוויזיה בכבלים בשנת 1992, הוקם Todo Noticias, ערוץ החדשות בכבלים של הקבוצה, בשנת 1993 ונותר אחד המשפיעים במגזר. הקונצרן שולט גם בקבוצת Patagonik Film ועיתונים אזוריים רבים (בעיקר לוס אנדס של מנדוזה ו-La Voz del Interior של קורדובה).
קלארין הונפקה בבורסות בואנוס איירס ולונדון בשנת 2007, עליה הועמד לרשות בעלי המניות נתח של 20% בקבוצה (והשאיר 9% לגולדמן זאקס ו-71% לבעלי המניות הפרטיים שלה). הכנסות הקבוצה בשנת 2011 היו מיושמות בעיקר על ידי יחידות הטלוויזיה בכבלים שהיוו 46% מהמכירות ועל ידי הכנסות מפרסום (22%). ספקית שירותי האינטרנט Prima SA הניבה 14% מסך ההכנסות, וענייני הפרסום הרבים של הקבוצה רשמו 9% מכלל ההכנסות; וזכויות שידור, תכנות ותוכן דיגיטלי היוו את מרבית יתר ההכנסות.
גולדמן זאקס מכר את חלקה של 9% בקבוצה למנכ"ל קרן המניות פונטינליס פרטנרס, ראלף בות בשנת 2012. על רקע מחלוקות מתמשכות בין קלארין וממשלות בני הזוג קירשנר סביב חוק ההגבלים העסקיים 2009 שנועד להגביל את מספר רישיונות הרדיו והטלוויזיה שבידי קבוצת קלארין, הרשות הפדרלית לשירותי תקשורת אורקולית (AFSCA) הצטרפה לקבוצה ב-17 בדצמבר 2012, על מנת לפסול את עצמה מהתערבות.
מחדל חוב והשפעה פוליטית
אחת האחזקות של הקבוצה היא חברת הכבלים Multicanal SA בתחילת שנות האלפיים, שהייתה בהליך פשיטת רגל. על פי רישומי בית המשפט לפשיטת רגל בארצות הברית, החברה ביצע מהלכים פוליטיים שבסופו של דבר הפריעו ליכולתם של בעלי השטרות לקבל תשלום בחזרה.
בשנת 2002 ארגנטינה נקלעה למשבר פיננסי וכלכלי. הפסו הארגנטינאי היה קשור לערך הדולר האמריקני, אך בשנת 2002 הממשלה נתנה לשווי הפסו לצוף. כתוצאה מכך, ערכו ירד ב-75% ביחס לערך הדולר בארבעה חודשים בלבד.
Multicanal קנתה תכנות מארצות הברית. פיחות הפסו, יחד עם המגבלות של המדינה על הגישה לדולרים אמריקאים, ייקרה עבור Multicanal את רכישת התכנות. החברה גם התקשתה לבצע תשלומי ריבית בגין חוב של כ-509 מיליון דולר. עד אפריל 2002 ברירת המחדל של Multicanal הייתה מחייבת את כל התשלומים למחזיקי השטרות שלה. כאשר Multicanal נכנסה להליכי פשיטת רגל בארצות הברית, קבוצת משקיעים ומחזיקים בשטרות ומניות (קבוצה המכונה "הוף") הגישה עתירה לבית המשפט לפשיטת רגל בארצות הברית. הוף הגישה תיקים בבתי משפט במדינת ניו יורק כדי לנסות ולגרום לחברה להחזיר את השטרות הללו, Multicanal הגישה מה שמכונה עתירה של 304 מכיוון שהחברה לא רצתה לשלם להוף עבור תשלומים באיחור של שטרות החוב.
חוק חדש בארגנטינה משנת 2003, שקבוצת קלארין שידלה בהצלחה להעבירו, הקשה על הוף ובעלי השטרות. החוק הגביל את כמות המניות בחברת תקשורת שיכולה להיות בבעלות אנשים מחוץ לארגנטינה. בהמשך התלוננו הוף כי החוק העניק לקלארין ול-Multicanal יתרון לא הוגן.
רפאל מברשיד
ביוגרפיה
נולד בשנת תקי"א לרבי יעקב יאקיל ופייגל ברטשטער, התייתם מאביו ואמו בשנת ה'תקכ"ו בהיותו בן 15 בלבד, וכדי להתפרנס עזר למלמד בעיר הולדתו ברשיד. כשבגר סייעו המלמד לנסוע לברדיטשוב ללמוד שם בישיבה, ולאחר מספר שנים נישא לבתו של מלמד זה. לאחר נישואיו נסע בעצת אחד מידידיו לקוריץ שם היה לתלמידו המובהק של רבי פנחס מקוריץ יחד עם חברו רבי בנימין זאב מבאלטא.
לאחר פטירת רבי פנחס בי' באלול ה'תקנ"א סירב לשבת על כס האדמו"רות ובמקום זאת נהג לנסוע לכל צדיקי דורו ביניהם רבי זאב וולף מזיטומיר ורבי ישראל מרוז'ין, עם זאת לאחר פטירת רבו נתאגדו סביבו רבים מתלמידי רבו. נפטר בטראשטשע בט"ו בטבת ה'תקפ"ז ושם נטמן.
כרבו, הדגיש בקרב חסידיו את מידת האמת והענוה. כך נתפרסמו פתגמיו: "נשמתך תצא ושקר מפיך אל יצא"; "כשם שרוצה אדם בחיים כך עליו לרצות להיות שפל".
פסטיבל הזמר והפזמון 1961
פסטיבל הזמר והפזמון 1961 הייתה תחרות שירים ששודרה בקול ישראל.
התחרות התקיימה במוצאי יום העצמאות בהיכל התרבות בתל אביב-יפו בהנחיית יצחק שמעוני. המנצח על התזמורת גארי ברתיני והמפיקים היו חנוך חסון, מאיר הרניק ויצחק שמעוני.
כל שיר הושמע בשני ביצועים. השיר שזכה בתחרות הוא "שאני עמך".
פסגת דאבלפינגר
פסגת דאבלפינגר (באנגלית: Doublefinger Peak; מילולית: פסגת שתי האצבעות) היא פסגה באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת 7 קילומטרים מנמל גרניט.
הפסגה ממוקמת בסמוך צפונית - מזרחית להר מרסטון.
גובהו של ההר 1,050 מטרים מעל פני הים.
פני ההר במדרונותיו המזרחיים הם שתי שכבות סלע כהות, אשר מפריד ביניהן בקע (נקיק סלע) מלא שלג.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי המשלחת הבריטית לחקר אנטארקטיקה (משלחת טרה נובה), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913.
שמו של ההר תיאורי.
בשל הבקע הלבן בין שתי שכבות סלע כהות, המדרון המזרחי של ההר מזכיר שתי אצבעות צמודות.
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 240
פנחס פולונסקי
פנחס פולונסקי (23 בנובמבר 1929 - 27 בנובמבר 2013) היה אתלט ישראלי, אלוף ישראל, שיאן ישראל, אלוף המכביה השלישית ושיאן המכביה ביידוי פטיש.
ביוגרפיה
פולונסקי נולד בנהלל למשה ולשרה פולונסקי, עולים מפלונסק שבפולין. בגיל 4 עבר עם לכפר חיים והיה לילד הראשון בכפר. בגיל 14 התייתם מאביו והחל לעבוד במשק המשפחתי. שני אחיו הצעירים היו אתלטים מצטיינים. עטרה, הייתה אלופת ישראל ואלופת המכביה בזריקת דיסקוס. אחיקם, השתתף אף הוא בתחרויות האתלטיקה של המכביה.
בגיל 18 התגייס למשטרה הצבאית ועם שחרורו בגיל 20, חזר למשק המשפחתי, פיתח והגדיל אותו. במקביל, פיתח קריירה באתלטיקה. הוא התאמן בקבוצת הפועל כפר חיים.
אלוף ושיאן המכביה
בתחרות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 זכה פולונסקי במדליית זהב ביידוי פטיש, בשיא מכביה חדש של 32.96 מטר, שיפור ב-1 ס"מ לשיא מהמכביה השנייה של בלא וייס, לפני רפאל מאירון מישראל (32.33 מטר) ולוי מבלגיה (30.13 מטר).
שיאן ישראל
בתחרות שנערכה בהרצליה בינואר 1951 זכה פולונסקי במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא הפועל חדש של 34.91 מטר, שיפור לשיא בן השנה של רפאל מאירון (33 מטר). חודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה במרץ הוא קבע ביידוי פטיש שיא ישראלי חדש של 41.80 מטר, לפני רפאל מאירון (36.58 מטר), שיפור לשיא הישראלי בן ה-10 שנים של בלא וייס (37.14 מטר) חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה בזגרב, שביוגוסלביה ב-1 במאי הוא זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא ישראלי חדש של 44.22 מטר. שיאו הישראלי החזיק מעמד 9 שנים ונשבר על ידי זוהר שוהם (47.38 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בשנת 1957 זכה פולונסקי במדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 39.36 מטר, אחרי מרטין אנגל מארצות הברית (53.83 מטר) וב. פיליפס מאוסטריה (41.13 מטר).
חייו האישיים
בגיל 20 נישא פולונסקי למרים מילר ונולדו לזוג שלושה ילדים: משה, יובל וניר. במשק הוא גידל גידולים רבים, ירקות, כותנה, והיה מחלוצי גידולי הוורדים בארץ.
נפטר בכפר חיים בגיל 84.
מייקל אלפיק
מייקל ג'ון אלפיק (19 בספטמבר 1946 - 7 בספטמבר 2002) היה שחקן אנגלי. הוא היה ידוע בבריטניה מהופעותיו בטלוויזיה הבריטית, בעיקר מתפקידו כבלש פרטי בסדרה "בון" של ITV, ומתפקידו בדמות הארי סלייטר באופרת הסבון "איסטאנדרס" של ה-BBC. אלפיק היה מועמד לפרס באפט"א בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בסרט "גורקי פארק".
אלפיק נאבק בהתמכרותו הקשה לאלכוהול. הוא הודה שבשיא ההתמכרות היה שותה שני ליטרים של משקה ליום, מה שתרם למותו מהתקף לב ב-2002.
ביוגרפיה
אלפיק נולד וגדל בעיר צ'יצ'סטר שבמחוז סאסקס, שם היה למשפחתו אטליז. הוא למד בבית ספר לבנים בצ'יצ'סטר והשתתף בכמה הצגות בבית הספר בהן "נוח" ו"חלום ליל קיץ". בתחילה חשב להצטרף לצי הסוחר ובזמן החופשות מבית הספר עבד במספנה המקומית.
יאיא מלדג'ה
מלדג'ה דג'אדג'אן אומניבס (בצרפתית: Meledje Djedjan Omnibes; נולד ב-25 בספטמבר 1987) הוא כדורגלן מחוף השנהב, המשחק בעמדת הקשר במולודיה וג'דה.
מייקל אלפיק
קריירה
אחרי סיום הלימודים הוצעו לאלפיק בעיקר תפקידים של בריונים מאיימים. ב-1968 הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "Fraulein Doktor", סרט איטלקי על מלחמת העולם הראשונה. ב-1969 הופיע בתפקיד קפטן בסרטו של טוני ריצ'רדסון עיבוד למחזה "המלט". הוא שיחק בסרטים כגון "שוד הרכבת הגדול" ו"איש הפיל" והופיע בסרטו האלגורי של לידזי אנדרסון משנת 1973. תפקידים נוספים שלו היו בדמות אביו של פיל דניאלס בסרט הפולחן "קוואדרופוניה" (1979), פאשה בסרט "גורקי פארק" (1983) ובדמות צייד לא מורשה בשם ג'ייק בסרט "ויתנייל ואני" (1987). ב-1984 שיחק בתפקיד ראשי בדמות פישר, בלש בריטי שנזכר תחת היפנוזה באירופה דיסאוטופית ומתפוררת, וברדיפתו אחר רוצח סדרתי, בסרט הבכורה של לארס פון טרייר "אלמנט הפשע" שהיה מועמד לפרס דקל הזהב.
בתיאטרון שיחק אלפיק בתפקיד מרסלוס ובדמות השחקן שמגלם את המלך בהפקה הבימתית של טוני ריצ'רדסון למחזה "המלט" בתיאטרון ראונדהאוס ובברודוויי. בהמשך גילם את קלאודיוס לצדו של ג'ונתן פרייס בתפקיד המלט בתיאטרון רויאל קורט בבימויו של ריצ'רד אייר. ב-1981 הופיע אלפיק במחזמר "Chorus Girls" מאת ריי דייוויס ובארי קיפי בתיאטרון רויאל בסטרטפורד איסט. עוד השתתף במחזה "The Changing Room" בבימויו של לינדזי אנדרסון בתיאטרון רויאל קורט. הופעתו האחרונה בווסט אנד הייתה ב-1997 בתפקיד דוליטל במחזה "פיגמליון" בבימויו של ריי קוני שהועלה בתיאטרון אלברי.
יאיא מלדג'ה
קריירה
ביולי, מלדג'ה נבחן בבוטב פלובדיב מליגת העל הבולגרית, בה חתם לאחר שהרשים את אנשי המועדון. ב-6 באוגוסט 2016, מלד'גה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד לודוגורץ ראזגרד. ב-17 בנובמבר 2016, האריך את חוזהו בקבוצה עד.