cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלווה טריל
ביוגרפיה
אלווה נולדה בינואר 1994 בסלייגו שבצפון-מערב אירלנד וגדלה בבאלימוט (Ballymote). החלה מגיל 12 לנסוע להצגות רחוב ב"בית הספר לאומנות גאייטי" (Gaiety School of Acting) בטמפל בר בדבלין. לאחר התחלת משחקה היא עברה להתגורר בבריטניה.
קריירה
היא החלה לשחק החל מ-2010 בתפקיד קטן (גאלי מיטשל) בסדרת הדרמה "Jack Taylor", ברחוב ריפר ב-2013 בתפקיד סטלה וב-2015 ב-"Red Rock" בתור שרלין ווטרס ובסרט הקצר "Cherry Tree" בתקפיד ראשי בתור אמי. שנה לאחר מכן שיחקה בתור טרישה וניס בסרט הפשע "The Brother".
ב-2017 קיבלה תפקיד בסדרת הפעולה "שחיתות" בתור ג'מה ובדרמה המשטרתית האירית חוקים משלה בתור גילן. שנה לאחר מכן שיחקה בסרט הטלוויזיה של רשת הולמרק "Royal Matchmaker" בתור פטרה פטרוביץ'.
ב-2019 שיחקה בסרט הדרמה הקומית "Animals" את קירסטן ובסרט הקצר "Brute" בתור רות. שנה לאחר מכן שיחקה בסרט האימה הקצר "Sins of a Werewolf" את מארי.
ב-2021 שיחקה סרט הדרמה הקצר "Another Happy Ever After" בתור ג'ין דו ובסדרת הקומדיה מטורפת "אבק כוכבים" בתור מישל.
בנוסף להיותה שחקנית היא גם מוזיקאית והסולנית של להקת "The City and Us" והפיקה שירים החל מ-2017.
בנימין גרוס
קורות חיים
נולד בשטרסבורג שבצרפת לאלימלך (אמיל) וחיה (אווה) גרוס. בצעירותו היה פעיל בתנועת הנוער ישורון.
למד פילוסופיה באוניברסיטת שטרסבורג אצל פרופ' אנדרה נהר, ועשה את הדוקטורט שלו על הספר "נצח ישראל" של המהר"ל מפראג. מאוחר יותר, השתלם באוניברסיטה העברית בירושלים, ולמד בישיבות.
ב-1948, בהיותו בן 23, ייסד את בית הספר היהודי "עקיבא" בשטרסבורג והיה מנהלו במשך 25 שנים. ב-1950 נישא למרים לבית מילר, לזוג נולדו חמישה ילדים. אחד מהם נפטר.
עלה לארץ ישראל בשנת 1969, והשתקע בירושלים. השתלב במערכת החינוך בתחום של פילוסופיה יהודית ומחשבת ישראל. לימד, בין היתר במכללה ירושלים. כיהן כמרצה בכיר באוניברסיטת בר-אילן, והגיע לדרגת דיקן בפקולטה למדעי הרוח שם. פרסם מאמרים רבים בענייני חינוך בכתבי עת.
לאחר יציאתו לגמלאות גרוס היה פעיל בענייני חינוך ומחשבת ישראל, והמשיך לכתוב ולתת הרצאות.
פרופ' בנימין בנו גרוס, נפטר בי"ח באב התשע"ה, 3 באוגוסט 2015.
יהודית צור
יהודית צור (נולדה ב-5 באוגוסט 1944) היא משפטנית ישראלית, הייתה שופטת וסגנית נשיאת בית המשפט המחוזי בירושלים.
ביוגרפיה
צור היא בתם של צפורה ודוד לסקוב. בשנת 1962 סיימה את לימודיה בתיכון "חוגים" בחיפה. בשנת 1969 סיימה לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. התמחתה בבית המשפט העליון ובשנת 1970 הוסמכה כעורכת דין. עבדה במשרד המשפטים ונחשבה לאחת מבכירי משרד המשפטים במשפט חוקתי, יחד עם מישאל חשין, יהודית קרפ ונעמי סלומון. בשנת 1989 מונתה לשופטת בית משפט השלום בירושלים. ביוני 1995 מונתה לשופטת מחוזית בירושלים. בשנת 2007–2010 כיהנה כאב בית הדין להגבלים עסקיים. בשנים האחרונות קודם לפרישתה כיהנה כסגנית נשיאת בית-המשפט. צור הייתה מועמדת של שר המשפטים דניאל פרידמן לבית המשפט העליון. לאחר שלא נבחרה פרשה פרישה מוקדמת בשנת 2010.
צור בלטה בפסיקות המגינות על זכויות האדם והאזרח. בשנת 2010 קיבלה את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, המוענק מדי שנה על ידי האגודה לזכויות האזרח על תרומה מיוחדת לקידום זכויות האדם בישראל.
צור נשואה לשופט בית הדין הארצי לעבודה בדימוס שמואל צור. לזוג שני בנים ובת.
פסקי דין מרכזיים
במהלך כהונתה כשופטת הוציאה צור מתחת ידה מגוון של פסקי דין שחייבו את המדינה לנהוג בסבירות ובשוויון כלפי האזרחים.
זכותם של תלמידים להבחן בבחינות בגרות
עתירה שהגישו הורי תלמידים בבית הספר הדמוקרטי במודיעין לאפשר לתלמידי כיתות י'-יא' בבית הספר לגשת לבחינות הבגרות הפנימיות במסגרת בית הספר התיכון עירוני א' במודיעין, בהוראת מורי בית הספר הדמוקרטי ולהכיר בשנות לימודיהם בבית הספר הדמוקרטי אף אם טרם תתקבל ההכרה של משרד החינוך באותו בי"ס כבי"ס על יסודי. השופטת צור קיבלה את העתירה, וקבעה בין היתר: (עת"ם 324/05 שגית פלג נ' מנכ"ל משרד החינוך, פסק-הדין ניתן ב-10 במאי 2005).
הגנה על תלמידות מזרחיות שהופלו על ידי מוסדות חינוך אשכנזים
האגודה לזכויות האזרח טענה כי במוסדות החינוך לתלמידות של רשת בית יעקב החרדית בירושלים מונהגת אפליה עדתית, שבמסגרתה לא מתקבלות תלמידות ממוצא מזרחי, ודרשה לחייב את משרד החינוך ועיריית ירושלים להפעיל את סמכויותיהן כדי לקיים פיקוח על שיטת הקבלה, כדי להבטיח ביעורה של כל אפליה עדתית. צור קיבלה את העתירה וקבעה כי הזכות לשוויון היא זכות יסוד, והדגישה כי אין תופעה הרסנית יותר לחברה מאשר התחושה כי קיים נוהג של איפה ואיפה, במיוחד כאשר מדובר בחינוך שהוא אבן פינה במבנה החברה והמפתח לעתיד בניה. השופטת קבעה כי חובה על הרשות הציבורית לקיים פיקוח על איסור אפליה בקבלת תלמידים למוסדות חינוך בכלל ולמוסדות חינוך מוכרים שאינם רשמיים בפרט, וכי הזכות לאוטונומיה חינוכית של מוסדות אלה אינה פוטרת אותם ממערך הפיקוח של הרשויות, שנועד לאכוף את הוראות החוק ואת זכויות היסוד לשוויון בכלל ולמניעת אפליה בקבלת תלמידים במיוחד. השופטת פסקה כי על הרשות המקצועית וגורמי הפיקוח שלה מוטלת החובה לפתח תוכנית פיקוח שתהיה אקטיבית, יעילה, ושקופה, שבמסגרתה ייקבעו נהלים מתאימים שעל פיהם יבוצע הרישום למוסדות החינוך, ויבוצע מעקב ובקרה אחר התנהלות הרישום (עת”מ (י-ם) 241/06 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' משרד התרבות החינוך והספורט, פסק-דין מיום 26 באפריל 2006).
זכויות קהילת הלהט"ב בירושלים
עתירה שהגיש הבית הפתוח נגד עיריית ירושלים, בה ביקש לחייב את העירייה להעניק לו תמיכה כספית לפעילות תרבותית וחברתית. השופטת צור קיבלה את העתירה וקבעה כי מתן תמיכות על ידי העירייה חייב להיעשות על בסיס עקרון השוויון, בהתאם לקריטריונים שקופים, ענייניים ושווים, וכי על הרשות להתוות את אמות המידה לחלוקת הכספים ברמה מרבית של שקיפות ולהביאן לידיעת הציבור, כדי שהמוסדות הנתמכים יוכלו להגיש את הבקשות על בסיס הקריטריונים שנקבעו ואמון הציבור ברשות יגבר. השופטת הוסיפה וקבעה באופן תקדימי: (עת”מ (י-ם) 219/06 הבית הפתוח בירושלים נ' עיריית ירושלים, פסק הדין מיום 28 במאי 2006).
הזכות לדיור
המבקשים ניהלו משא ומתן לקניית דירה ונחתם ביניהם לבין המוכרים מסמך בו נכתב כי המוכרים מעוניינים למכור למבקשים את הדירה וכי אחרי אישור ועד שיכון "הריאל", ייחתם חוזה מחייב למכירת הדירה בין הצדדים. ועד הריאל, שהוא אגודה שיתופית, לא אישר את הצטרפות המבקשים, לטענתם, מטעמים גזעניים. המבקשים פנו לבית המשפט בבקשה לצו ביניים שיורה לוועד ולמוכרים שלא לעשות שינוי במצב הקיים ולא למכור בינתיים את הדירה לרוכשים אחרים. השופטת צור קיבלה את הבקשה וקבעה כי אף על פי שאגודה שיתופית היא גוף המאוגד במסגרת המשפט הפרטי, אין היא פטורה מביקורת שיפוטית, המופעלת גם במישור הנורמטיבי, שבמסגרתו נבדקת סבירות תוכנה של ההחלטה והאם התקבלה בתום לב ובדרך שאינה נוגדת את תקנת הציבור. צור דחתה את טענת הוועד לפיה הוא פטור מחובת הנמקה, וקבעה כי חובתו של גוף לנמק את החלטותיו היא אחד מכללי הצדק הטבעי, וכי ככל שההחלטה חשובה יותר ופוגעת במושא ההחלטה, תהא חשיבות גדולה יותר להנמקה גם בתחומי המגזר הפרטי. השופטת צור הדגישה כי גם בגוף פרטי העדר הנמקה עלול לכסות במקרים מסוימים על החלטה לא ראויה, שלו ביהמ"ש היה מודע לה, היה פוסל אותה, וכי במקרה הנוכחי העלו המבקשים טענות קשות בדבר התנהלות הוועד, וערפל כבד אופף את הסיבה והנימוקים האמיתיים שעמדו ביסוד החלטת הסירוב (בש"א (י-ם) 4121/06 אבורמד נ' הריאל אגודה הדדית לשיכון בירושלים, פסק-דין מיום 8.1.07).
הזכות לחיי משפחה
בית המשפט העליון ביטל את החלטת השופטת צור בעניין חטיב (המפורט בהמשך). העליון קיבל את ערעור המדינה על החלטת השופטת (תיק עע"ם 1621/08 מדינת ישראל-משרד הפנים נ. זיאד חטיב) וקבע כי "פרשנותו של בית המשפט המחוזי אינה עולה בקנה אחד עם התיקון לחוק". (השופטת מ' נאור) וכן "בנסיבות העניין שלפנינו, נראה כי אין מנוס מן המסקנה לפיה סטה בית המשפט קמא מכללי הפרשנות המקובלים במשפטנו." (השופטת ד' ביניש).
עניין חטיב
העותר היה אזרח ירדני שנולד בשטחים ב־1979. כשהיה העותר בן 4 עקרה משפחתו לירדן, שם למד עד סיום חוק לימודיו. כשהיה בן 16 הוציא העותר תעודת זהות פלסטינית עימה שב לירדן. ב-2007 נשא העותר את העותרת, אזרחית ישראלית, לאישה. העותרים הגישו למשרד הפנים בקשה לאיחוד משפחות, אולם הבקשה נדחתה מאחר שהעותר היה רשום במרשם האוכלוסין של האזור ולכן הוגדר על ידי משרד הפנים כתושב האזור, שאינו נכנס לגדרי חוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה). השופטת צור קיבלה את העתירה וקבעה כי יש לפרש את חוק הוראת השעה בצמצום, ככל הניתן, בהיותו פוגעת בזכות החוקתית לחיי משפחה, וגם מאחר שפירוש מעין זה יוצר איזון ראוי בין התכלית הביטחונית של חוק הוראת השעה ובין החובה להגן, במידת האפשר, על זכויות היסוד שנפגעות. השופטת צור קבעה כי הגדרת "תושב אזור" בהוראת השעה נועדה, מעצם תכליתה, לחול רק על הרשומים במרשם האוכלוסין של האזור שהם אמנם תושבי האזור, וכי העובדה שהעותר הוא בעל אזרחות נוספת ורשום במרשם אוכלוסין נוסף, היא ראייה אובייקטיבית המטילה ספק של ממש בהנחה כי הוא אכן תושב אזור. לפיכך קבעה השופטת כי היה על המשיב לבדוק, בהתאם למבחן מירב הזיקות, מהי תושבותו האמיתית של העותר. לאור האמור החליטה השופטת צור כי החלטת המשיב לדחות על הסף את בקשת העותרים נוכח רישומו של העותר במרשם האוכלוסין של האזור אינה מוצדקת ודינה להתבטל. (עת”מ (י-ם) 817/07 חטיב נ' משרד הפנים, פסק דין מיום 16.1.08).
הזכות לחיי משפחה
יהודי אזרח ישראל, שנישא לאזרחית אוקראינה, ביקש לבטל את החלטת שר הפנים לסרב לאשר את כניסתה של בת זוגו לישראל, במטרה לאפשר לעותרים איחוד משפחות בישראל. השופטת צור קיבלה את העתירה וקבעה כי זכותו של האזרח הישראלי לקיים חיי משפחה בישראל היא זכות חוקתית הנובעת מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, ולפיכך הפגיעה בזכות זו על ידי הרשות חייבת להיות מידתית, ובכלל זה, על הרשות לנקוט באמצעי שפגיעתו פחותה, במידת האפשר. במקרה הנדון, הוראת הנוהל הרלוונטי של משרד הפנים מתייחסת לשני אמצעים אפשריים, ומבין אלו, דחיית בקשת הכניסה של העותרת על הסף היא האמצעי הקיצוני, ואילו קבלת הבקשה בתנאים, תוך הצבת דרישות וערבויות כספיות, היא האמצעי שפגיעתו פחותה. השופטת צור הדגישה כי בעת בחינת שאלת כנות קשר הנישואין בין בני הזוג, היה על משרד הפנים להישמר שלא להיכנס שלא לצורך לתחום הרגיש והחשוב של חייו הפרטיים של האדם, כפי שעשה במקרה זה (עת”מ (י-ם) 8416/08 פיזקוב נ' שר הפנים, פסק-הדין, פסק-הדין מיום 18.1.09).
זכויות עובדים בשכר נמוך
העותרת עתרה נגד החלטת קק"ל לפסול את ההצעה שהגישה למכרז, מאחר שההצעה לא כללה הבטחת תשלום שכר מינימום לעובדים, לרבות תשלום הפרשות חובה לביטוח לאומי. השופטת צור דחתה את העתירה וקבעה כי הדאגה להבטיח את הזכויות המינימליות של העובדים המועסקים על ידי חברות כוח אדם, במיוחד כשמדובר בזכויות הקבועות בחוק, היא עניין שהרשות הציבורית בעלת המכרז, מופקדת על שמירתו. השופטת צור הוסיפה כי כשמדובר בזכויות עובדים לפי חוק, מן הראוי שהתחשיב יכלול ויפרט מרכיבים אלה בצורה ברורה ואין להסתמך על הנחות לעתיד שקיים קושי של ממש לבדוק אותן ולוודא כי אכן התקיימו. השופטת צור הדגישה עוד כי ביסודו של מכרז עומד האינטרס הציבורי – ניהול ענייניה של הרשות הציבורית בדרך שנועדה להבטיח שוויון, העדר משוא פנים ושיקולים ענייניים והאינטרס העסקי - השגת שירות או אספקה באיכות המרבית תמורת מחיר נמוך ככל הניתן, וכי במסגרת האינטרס הציבורי, אין להזניח כלל בסיסי של שמירה על זכויות העובדים המספקים את השירות הנדרש במכרז. השופטת צור הוסיפה כי קק"ל ראתה זאת כחובתה במסגרת המכרז לוודא כי המעביד ימלא את חובותיו האלמנטריות לפי החוק בתשלום הפרשות החובה לביטוח הלאומי, וקבעה גם כי מן הראוי שהרשות לא תסתפק בכך ותעמוד במסגרת המכרז גם על תשלום התנאים הסוציאליים הנוספים המוטלים על המעביד (עת”מ (י-ם) 1077/06 כח עצמה נ' קרן קיימת לישראל, פסק-דין מיום 25.2.07).
זכויות פליטים – זכותו של פליט לחיי משפחה
העותר, יליד אתיופיה, הגיע לישראל כדין, הוכר כפליט, ובעקבות זאת הוענק לו מעמד של תושב ארעי בישראל. העותר הכיר את העותרת, אזרחית ליכטנשטיין, במהלך עבודתם המשותפת והם הפכו לבני זוג. הם פנו למשרד הפנים בבקשה למתן מעמד בישראל עבור העותרת מכוח זוגיותה עם העותר, אולם בקשתם נדחתה מחמת "חשש להשתקעות". השופטת צור קיבלה את העתירה שהוגשו באמצעות הקליניקה לזכויות פליטים באוניברסיטת ת"א וקבעה כי מדינות החברות באמנת הפליטים ומדינת ישראל ביניהן, מכירות בצורך המיוחד והאנושי להכיר באדם כפליט, על מכלול הזכויות הנובעות מהכרה זו. השופטת צור הוסיפה כי ככלל, הבסיס להכרה באדם כפליט הוא קיומו של חשש אמיתי ומוחשי לחייו או לחירותו אם יחזור לארצו, וכי פליט מוכר בישראל או במדינות אחרות שהן צד לאמנת הפליטים, זוכה להיקף רחב של זכויות ובין השאר הזכות לקניין, זכות הגישה לערכאות, הזכות לעבודה, הזכות לחינוך והזכות החשובה במיוחד לחיי משפחה. השופטת צור קבעה כי אין לסייג את ההכרה בבן הזוג של הפליט רק למועד הכרתו במעמד של פליט בישראל, וכי מדינה המכירה באדם כפליט, חבה כלפיו חובה מיוחדת להעניק לו את מכלול זכויות היסוד המאפשרות לו לקיים אורח חיים סביר ואלמנטארי, הכולל גם את האפשרות לממש את זכות היסוד החשובה לחיי משפחה (עת”מ (י-ם) 8717/08 באיו נ' משרד הפנים, פסק-דין מיום 9.7.09).
Residues and duality
"Residues and duality" (שאריות ודואליות) הוא שמו של ספר שכתב (Robin Hartshorne) ב-1966 בהסתמך על עבודותיו של המתמטיקאי אלכסנדר גרותנדיק. הספר, שהוא אחד מאבני היסוד של הגאומטריה האלגברית המודרנית, עוסק בהוכחה של דואליות גרותנדיק. הדואליות, אשר היא הכללה מרחיקת לכת של משפט רימן-רוך, מוכחת עבור העתקות נאותות בין סכמות נתריות מממד קרול סופי.
הספר משתמש בשפה של קטגוריות נגזרות, מושג שלמעשה פותח על מנת לאפשר את הוכחת משפט הדואליות. אחד הקשיים העיקריים בהוכחת משפט הדואליות הוא העובדה שהקטגוריה הנגזרת אינה אובייקט מקומי, ולפיכך קשה להדביק אובייקטים מקומיים בה. כדי להתגבר על כך, מציג גרותנדיק את המושג של קומפלקס שאריות (Residual complex) אשר מורכב מאובייקטים אינג'קטיביים, ולפיכך ניתן להרימו לקטגורית הקומפלקסים.
פרקי הספר
בנוסף, מכיל הספר נספח (בצרפתית) מאת פייר דלין שכותרתו Cohomologie a support propre et construction du foncteur \,f^{!}
אליפות העולם בשחייה 2017
אליפות העולם השבע עשרה בשחייה נערכה בבודפשט שבהונגריה בין 14 ל-30 ביולי 2017. האליפות כללה את חמשת המקצועות האולימפיים הכרוכים בשחייה: שחייה תחרותית, קפיצה למים, שחייה צורנית, כדורמים ושחייה במים פתוחים שנערכו באגם בלטון. נוסף לכך, גם המקצוע הלא אולימפי קפיצה למים מגובה.
זכתה באליפות זו עם 21 מדליות זהב, 18 מהן בבריכת השחייה, ועם 46 מדליות בסך הכל, 37 מהן בבריכת השחייה, יותר מכל מדינה אחרת. במקום השני סיימה סין עם 12 מדליות זהב ו-30 מדליות בסך הכל ובמקום השלישי סיימה  עם 11 מדליות זהב ו-26 מדליות בסך הכל.
שיאי עולם
בסך הכל נקבעו באליפות זו 9 שיאי עולם חדשים: 6 בנשים, 2 בגברים ו-3 במשחי שליחים משולבים.
שחיינים
25 ביולי
משולב (2 שחייניות ו-2 שחיינים)
26 ביולי 29 ביולי
קפיצה למים מגובה
4 קפיצות
גברים
4 קפיצות
כדורמים
{| cellpadding="2"
נאסיבי
נַאסִיבִּי (בערבית: ناصبي) או בהטיה לרבים נוואסיבּ (בערבית: نواصب), הוא כינוי למי שנטען שהוא שונא את "אַהְל אל-בֵּית" (משפחתו של מוחמד).
הכינוי נמצא בשימוש שיעים בעיקר לתיאור קבוצות אסלאמיות שהם רואים ככופרים ובעיקר כלפי סונים. התיאור עשוי להיות מכוון גם אל סופים.
הכינוי מתייחס לכל אדם המגלה עוינות לנביא מוחמד או למשפחתו. כמו כן, הוא מתייחס למי שעוין, רודף, כולא או פוגע בשיעים, ולא רק במי שלא מסכים עם דרכם.
הכינוי נאסיבי היה בשימוש פומבי על ידי מנהיגים דתיים כגון האייתוללה עלי סיסתאני ומוקתדא א-סאדר בהתייחסותם לסלפים כאל כופרים שיש להילחם עמם.
רעיונאי
רַעֲיוֹנַאי (בלועזית: קוֹפִּירַיְטֶר, מאנגלית: Copywriter) הוא אדם הפועל במסגרת משרד פרסום או כפרילנסר ומייצר רעיונות (בעיקר טקסטים) בתחום הפרסום. הוא אחראי על כתיבת החומר הפרסומי, לעומת הארט דיירקטור (הרעיונאי החזותי או המעצב) שאחראי על הצד העיצובי ברעיון. בפועל, הגבולות מטושטשים, ושני הצדדים מבצעים ביחד את החשיבה היצירתית.
המילה העברית חודשה בשנת 1994 במליאת האקדמיה ללשון העברית.
הרעיונאי מרכיב את הצד המילולי של צוות הקריאייטיב (או צוות הרעיונאות). לאחר שהצוות הוגה רעיון קריאייטיבי, הוא מביא אותו לאישורו של מנהל קריאייטיב. אם הרעיון מאושר הוא מועבר לאישורם של גורמים נוספים במשרד כמו מחלקת תקציבאות, מחלקת פלנינג ולבסוף, מוצג לאישור הלקוח.
תחומי העבודה של הקופירייטר: פרינט (מדיה מודפסת), שילוט חוצות, מדיה מיוחדת (פרסום באמצעים לא קונבנציונליים), קידום מכירות, דיוור ישיר, תסריטאות, אינטרנט ומובייל.
רעיונאות - כתיבה שיווקית
ענף הרעיונאות שמקורו בעולם הפרסום, הצמיח לצד משרדי הפרסום הגדולים גם משרדים המתמחים בקופירייטינג ומספקים שירותי כתיבה שיווקית לעסקים בינוניים וקטנים, חברות העוסקות ב-B2B (ביזנס טו ביזנס), גופים ציבוריים ואנשי ציבור, שאינם זקוקים ליכולות המקיפות של משרד פרסום לצורך יצירת קמפיין פרסומי. גורמים אלה יכולים להסתפק בכותב תוכן מקצועי לצד סטודיו לגרפיקה שמספק להם את שירותי העיצוב כספק קונספט ויזואלי (בדומה לארט דירקטור במשרד הפרסום המסורתי) או כפונקציה לביצוע הוראות של הרעיונאי.
מביט אל המרומים
מביט אל המרומים הוא אלבום הבכורה של הזמר משה פרץ, שיצא לאור ב-7 באפריל 2005.
רעיונאי
רעיונאות לאתרי אינטרנט
רשת האינטרנט הולידה תחום המשלב בין יכולות הרעיונאי מבחינת יכולת ניסוח, חידוד מסרים שיווקיים ורעיונאות לבין היכולת שלו לשלב מילות מפתח בטקסטים שיווקיים לצורך קידום אתרים במנועי החיפוש.
מביט אל המרומים
האלבום
פרץ החל לעבוד על האלבום עוד במהלך שירותו הצבאי ב"להקת פיקוד צפון". האלבום הוקלט בשנת 2004 וראה אור מספר חודשים לאחר שחרורו מצה"ל. אלבום הבכורה שלו קרוי על שם הסינגל הראשון ששוחרר ממנו לרדיו, "מביט אל המרומים".
רעיונאי
רעיונאות לאתרי אינטרנט
בין המשימות הנפוצות בעבודת הרעיונאי הדיגיטלי ישנן מטלות כגון: אפיון באנרים לאתרי אינטרנט, כתיבת פעילויות לרשתות חברתיות (בפרט פייסבוק וטוויטר), כתיבת מודעות טקסטואליות, כתיבת רעיונות לסרטונים ויראלים ובעיקר יצירת צורות חדשות של אינטראקציה עם המשתמש דרך המדיה הדיגיטלית.
מביט אל המרומים
האלבום
באלבום זה כתב פרץ שני שירים "שחורת עיניים" ו"האישה שלי" שהיה לסינגל מצליח. שאר שירי האלבום נכתבו על ידי יוצרים כמו יוסי גיספן, רמי לב וארלט ספדיה, שכתבה את השיר "מביט אל המרומים". סינגלים נוספים שיצאו מתוך אותו האלבום הם: "ילד מאוהב", ו"דרך ארוכה" של גלי עטרי שזכה לביצוע מחודש.
ראובן ('רובי') בן-שמעון עיבד והפיק מוזיקלית את כל שירי האלבום.
רעיונאי
לימודים בתחום
תחום הרעיונאות נלמד בישראל במסגרת לימודי תעודה. רעיונאים רבים בתעשייה הם בוגרי קורסי הכשרה בתחום הנלמדים במכללות מקצועיות. במהלך הקורסים מכירים הסטודנטים את המקצוע ותחומי האחריות של העובדים בעבודתם מול לקוחות ומשרדי פרסום, ובמקביל בונים תיק עבודות ומתכוננים לראיונות עבודה אצל מעסיקים. בקורסים נלמדים מושגים מרכזיים בתחומים כגון שיווק והתנהגות צרכנים, קריאייטיב, כתיבה שיווקית ותוכן, עיצוב דיגיטלי ועוד.
Music Bank
מוקדם יותר באותה שנה יצא האוסף Nothing Safe - The Best Of The Box שכולל שירים מתוך Music Bank.
למבורגיני קונטאש
למבורגיני קונטאש (באיטלקית: Lamborghini Countach), היא מכונית ספורט בעלת מנוע V12 אמצעי אשר יוצר על ידי יצרנית הרכב האיטלקית למבורגיני משנת 1974 ועד שנת 1990. בעקבות העיצוב החלוצי של הקונטאש, המראה בעל הזוויות המחודדות צבר פופולריות רבה בקרב חובבי מכוניות ספורט בעלות ביצועים גבוהים. כמו כן, הקונטאש הגבירה את הפופולריות של קונספט העיצוב ש"דוחף" את תא הנוסעים קדימה כדי להכיל מנוע גדול יותר. בשנת 2004, מגזין הרכב האמריקאי "ספורט קאר אינטרנשיונל" הציב את הקונטאש במקום השלישי ברשימת מכוניות הספורט הטובות של שנות ה-70, ובמקום העשירי ברשימת מכוניות הספורט של שנות ה-80. בסך הכל יוצרו 2,042 מכוניות מדגם זה. עיצוב המכונית היה לאבן דרך בלמבורגיני וכל דגמי למבורגיני שיוצרו אחריה הושפעו רבות מעיצובה.
Music Bank
Music Bank יצא גם בגרסת DVD בת 94 דקות בשם Music Bank - The Videos שכללה וידאו קליפים וסרטונים המתעדים את חברי הלהקה ששולבו ביניהם.
למבורגיני קונטאש
באוגוסט 2021 חשפה למבורגיני כי דגם חדש בעל הנעה היברידית כמו של הסיאן ישתמש בשם "קונטאש". העיצוב של הדגם החדש יתבסס על העיצוב של הקונטאש הישנה.
Music Bank
רשימת השירים
Music Bank Multimedia CD4
למבורגיני קונטאש
ב-14 באוגוסט חשפה למבורגיני את הדגם, למבורגיני קונטאש LPI 800-4.
Music Bank
Music Bank - The Videos
כולל את הווידאו-קליפים הבאים:
למבורגיני קונטאש
עיצוב
הדלתות הופיעו לראשונה במכונית הקונספט אלפא רומיאו 33 'Carabo' בשנת 1968, הישג עיצובי קודם, גם כן על ידי המעצב המוכשר גנדיני. הדלתות היו מוכרות כ"דלתות מספריים": תלויות על צירים אופקיים בחזית, כך שהן מורמות ונוטות קדימה. הסיבה העיקרית לדלתות האלו היא מסגרת השילדה דמוית הצינור, שיצרה קצוות מאוד גבוהים ורחבים לדלתות. זה היה לא רק חלק מהסגנון העיצובי, אלא גם אילוץ בגלל הרוחב של המכונית הצמדת דלתות קונבנציונליות הייתה בלתי אפשרית. עם זאת, נצרכת מידה של זהירות בעת פתיחת הדלתות מתחת לגג נמוך. הנראות הנמוכה לאחור והקצוות הרחבים הובילו את הנהגים לפתח שיטת נסיעה לאחור לצורך חנייה על ידי פתיחת הדלת, ישיבה על הקצה כשמחצית הגוף מחוץ לרכב, ונסיעה לאחור תוך כדי הסתכלות מחוץ למכונית.
הסגנון הטהור של האב טיפוס השתנה בהדרגה על ידי האבולוציה של המכונית לשיפור הביצועים, האחיזה, ההתנהגות והיכולת לעמוד בדרישות שנקבעו. זה החל עם דגם הייצור הראשון, אשר כלל כמה פתחים שנמצאו בלמבורגיני כחיוניים כדי לקרר את המנוע כראוי. אלה כללו גם את צינור ה-NACA האייקוני בדלתות ובפגושים האחוריים. השינויים בעיצוב המכונית הסתיימו במנוע גדול שמאוורר ישירות מאחורי הנהג, מה שמצמצם את הנראות לאחור. תוספות מאוחרות יותר - דמויי פגוש סביב הגלגלים, ספויילרים, כיסויים למאייד, שינויים לפגושים בהתאם לשינויים האסתטיים.
מנוע
הגלגלים האחוריים בקונטאש מונעים על ידי מנוע ה-V12 המסורתי של למבורגיני אשר הורכב באמצע המכונית באופן אורכי. זאת, בניגוד למיורה, אשר גם לה מנוע V12 שהורכב במרכז המכונית, אך הוא הורכב בצורה רוחבית. לצורך חלוקת משקל טובה יותר, המנוע כוון לאחור, פיר הפלט הוצב מלפנים ותיבת ההילוכים מוקמה בקדמת המנוע. למרות שבמקור תוכננה במקור יחידת כוח בנפח 5 ליטר, המכוניות הראשונות שיצרו השתמשו במנוע 4 הליטרים של המיורה. שיפורים מאוחרים יותר הגדילו את הקיבולת ל-4,754 סמ"ק, ומאוחר יותר (בדגמי ה-Quattrovalvole) המנועים גדלו אף ל-5,167 סמ"ק עם ארבעה שסתומים לכל צילינדר.
כל דגמי הלמבורגיני קונטאש צוידו בשישה מאיידים מחברת וובר עד לבואו של מודל ה-5000QV. כדי לעמוד בתקנות זיהום האוויר המחמירות בארצות הברית נאלצה למבורגיני להפחית את הספק המנוע ולשנות יחסי דחיסה. בזמן שהמכונית החלה להימכר בארצות הברית, נעשה שימוש בהזרקת דלק ה-K ג'טרוניק של בוש. עם זאת, הדגמים האירופאים המשיכו להימכר עם המאיידים (שהפיקו יותר כוח מהדגמים שהשתמשו בהזרקת הדלק) עד להגעת הלמבורגיני דיאבלו, אשר החליפה את הקונטאש.
מכירות בארצות הברית
ארצות הברית היא השוק הגדול ביותר של למבורגיני ובאופן מסורתי השוק הגדול בעולם למכוניות יקרות כמו מכוניות ספורט אקזוטיות. בשנת 1985, יוצר בלמבורגיני מפרט מיוחד לארצות הברית, עם שינויים בעיצוב כדי לאפשר לפגושים לעמוד בתקן הבטיחות האמריקאי. בכל אופן, רוכשים רבים הסירו את הפגושים האלה באופן מיידי, או שמעולם לא התקינו אותם בכלל, משום שהם נחשבו כתוספת בעלת מראה מגושם אשר הרסה את קווי העיצוב של הגוף. למודל האמריקאי של שנת 1985 היה מחיר בסיס של $100,000. רק שתי תוספות אפשריות היו זמינות: ספוילר אווירודינמי ב-$5,500 ומערכת קול ב-$7,500. ממשלת ארצות הברית פוטרת מכוניות בנות יותר מ-25 שנה מכל חקיקה או תקנה הנוגעת לעיצוב, בטיחות או זיהום. לכן, דגמי קונטאש ניתנים לייבוא באופן חופש על ידי כל יבואן או צרכן פרטי ולהירשם לשימוש בכביש בלתי מוגבל.
פורמולה 1
בין השנים 1980 ל-1983, שימשה הקונטאש כרכב בטיחות במהלך הגרנד פרי במונקו.
קנבוטק
קנבוטק בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית בתחום הביוטכנולוגיה, המפתחת מוצרים רפואיים ופתרונות טכנולוגיים לתחום הרפואה המניעתית והרפואה האינטגרטיבית. היא החברה הראשונה בישראל שנכנסה לבורסה דרך פלטפורמת גיוס המונים ולא דרך רכז הנפקה.
גיוסים והנפקה
בשנת 2019 הפכה קנבוטק לחברה מציעה וביצעה את גיוס ההמונים הראשון שלה דרך פלטפורמת פאנדיט בה גויסו 6.3 מיליון שקלים מהציבור. לאחר מכן גייסה בהקצאה פרטית כ-1.1 מיליון שקלים.
באוגוסט 2020 הפכה קנבוטק לחברה הראשונה בישראל שגייסה בגיוס המונים לאחר אישור תשקיף על ידי הרשות לניירות ערך. על בסיס התשקיף גייסה החברה מהציבור דרך פאנדיט 12.8 מיליון שקלים, וכפועל יוצא הפכה לחברה ציבורית שאינה נסחרת.
ביוני 2021 אושרה הצעת המדף של החברה בהתבסס על תשקיף על ידי הרשות לניירות ערך ועל ידי הבורסה, ובמסגרתו גייסה קנבוטק 32 מיליון שקלים ונכנסה למסחר בבורסה בתאריך 25 ביולי 2021 ובכך הפכה לחברה הראשונה בישראל שנכנסת לבורסה דרך פלטפורמת גיוס המונים ולא דרך רכז הנפקה.
צוות החברה
החברה הוקמה על ידי אלחנן שקד, מנכ"ל לשעבר של חטיבת מוצרי הצריכה של Perrigo, ד"ר דב מלמד, מומחה בפיתוח תרופות, יואב רוטלר, סמנכ"ל הכספים של החברה ושראל חן-טוב, מנכ"ל קבוצת BioPharmax.
בצוות הפיתוח הרפואי שותפים האונקולוגית, פרופסור תמר פרץ, הפיזיולוג פרופסור יובל חלד, הביולוג פרופסור פואד פארס יחד עם בנו דוקטור באסם פארס, הקרדיולוג פרופסור חיים לוטן ופרופסור סולומון ואסר.
תחומי העיסוק של החברה
כל מוצרי החברה מבוססים על שילוב של קנבינואידים וחומרים פעילים מפטריות מרפא. במוצרים שונים משלבים בחברה רכיבים טבעיים נוספים המתאימים לאופי הטיפול.
רפואת מניעה
החברה מפתחת פתרונות בתחום הרפואה המונעת וחיזוק המערכת החיסונית.
מוצרים אינטגרטיביים
שמונה פורמולות המשלבות פטריות מרפא וקנאביס רפואי. הפורמולות נועדו להשתלב בטיפול של חולי הסרטן על מנת להביא לטיפול רפואי יעיל יותר, להפחית תופעות ולהקל ולשפר את חיי המטופלים. החברה גם מבצעת ניסויים כדי לבחון את יעילות המוצרים בעיכוב הצמיחה והתפשטות הגידול הסרטני.
תרופה בוטנית לסרטן הלבלב והמעי הגס
לקנבוטק זכויות שימוש בלעדיות בפטריה בשילוב עם קנבינואידים מצמח הקנאביס. בהתבססות על מחקר של פרופסור פואד פארס על פטריית מרפא ייחודית, מפתחת החברה תרופה בוטנית לסרטן הלבלב וסרטן המעי הגס.
מחוזות סוריה
סוריה מחולקת ל-14 מחוזות (מחוז – محافظة, מֻחאפזה, ובתעתיק מדויק: מחאפט'ה). המחוזות מחולקים ל-61 נפות (נפה – منطقة, מנטקה) ואלה מחולקות ל-206 גושים (גוש – ناحية, נאחיה). הגושים כוללים כפרים שמוגדרים כיחידות האדמיניסטרטיביות הקטנות ביותר.
מושל מחוז, שאת מועמדותו לתפקיד מציג שר הפנים, צריך לקבל את אישור הקבינט. המושל נעזר במועצה מחוזית נבחרת.
ניקולא סרקוזי
ניקולא סַרקוֹזי (שם מלא בצרפתית: Nicolas Paul Stéphane Sárközy de Nagy-Bócsa; נולד ב-28 בינואר 1955 בפריז) הוא פוליטיקאי צרפתי, שר ברפובליקה הצרפתית, ונשיאה השישי של הרפובליקה הצרפתית החמישית, וה-23 במספרו בכלל, ממאי 2007 ועד מאי 2012. כמו כן, מתוקף תפקידו כנשיא צרפת, שימש כנסיך-שותף של אנדורה.
החל מנובמבר 2004 ועד מאי 2007 שירת סרקוזי כנשיא "האיחוד למען תנועה עממית" (UMP) – שנכון לשנת 2015 היא מפלגת המיעוט בצרפת. המפלגה, אשר שמרנית וממוצבת במשבצת מרכז-ימין במפה הפוליטית, נוסדה על ידי נשיא צרפת לשעבר ז'אק שיראק. בעבר היה חבר האספה הלאומית – בית הנבחרים של צרפת, תפקיד שממנו התפטר עם מינויו כשר הפנים. סרקוזי גם כיהן בתפקידי שר נוספים, כולל שר האוצר.
במהלך תקופת נשיאותו של ז'אק שיראק היה מקובל לראות את סרקוזי כ"מספר שלוש" בהיררכיית הכוח בצרפת, לאחר שיראק עצמו וראש הממשלה דומיניק דה וילפן. סרקוזי נבחר בינואר 2007 על ידי מפלגתו כמועמדה להתמודדות על נשיאות צרפת, בניגוד לדעתו של שיראק, שראה בבן טיפוחיו דה וילפן את יורשו המיועד. בתום שני סיבובי בחירות שנערכו באפריל-מאי 2007 נבחר סרקוזי לנשיא צרפת, כשהוא מביס את המועמדת הסוציאליסטית סגולן רויאל לאחר מרוץ צמוד.
בבחירות לנשיאות צרפת 2012 הפסיד למועמד הסוציאליסטי פרנסואה הולנד בסיבוב שני ברוב של 52%-48%. בנובמבר 2014 שב סרקוזי לכהן כנשיא "האיחוד למען תנועה עממית" (UMP), וממנה ייסד מפלגה חדשה – "הרפובליקנים", לצורך התמודדות בבחירות ב-2017, אך הפסיד בפריימריז לראש הממשלה תחתיו, פרנסואה פיון.
לאורך הקריירה שלו נודע סרקוזי כפוליטיקאי רב-תחומי השׂשׂ להביע דעה נחרצת בכל נושא שעל הפרק, ועוד לפני ריצתו הרשמית לנשיאות היה מרואיין מבוקש באמצעי התקשורת. הוא נחשב נִצי בדעותיו, ונאומיו וראיונותיו מתאפיינים בסגנון התבטאות ישיר, נחרץ ושנון – או, על פי הגדרת יריביו, בוטה ומזלזל. בעוד תומכיו רואים בו מנהיג כריזמטי ורב תושייה, מאשימים אותו יריביו בפופוליזם ובשאפתנות דורסנית. ערכי "חוק וסדר" שקידם במדיניותו כשר פנים נתפשו בידי מבקריו כדיכוי, וגישתו הכלכלית, המעדיפה כלכלת שוק בנוסח אמריקני, הקנתה לו מבקרים רבים מהשמאל הצרפתי.
במרץ 2021 הורשע בניסיון לשחד שופט, הוא נידון לשנת מאסר בפועל ושנתיים על תנאי. כעבור חצי שנה הורשע במימון בלתי חוקי של קמפיין הבחירות שלו לנשיאות בשנת 2012, ונידון לשנת מאסר.
רקע משפחתי
אביו של סרקוזי, פאל נוג'-בוצ'אי שארקזי (Pál Nagy-Bócsay Sárközy), היה בן למשפחת אצולה הונגרית שנמלט מהונגריה עם כניסת הצבא האדום ב-1944. הוא הצטרף ללגיון הזרים הצרפתי, שינה את שמו לפול סרקוזי ולאחר מספר שנות שירות התאזרח בצרפת. ב-1949 נישא לאנדרה מלאך, סטודנטית למשפטים ולימים עורכת דין בולטת.
סבו של סרקוזי, אביה של אימו, אנדרה, היה יהודי-ספרדי מומר. הסב, ד"ר בנדיקט מלאך, היה רופא פריזאי אמיד שנולד למשפחה בת שבעה ילדים בסלוניקי שביוון. השם שניתן לו בלידתו היה בניקו. מוצאה של משפחת מלאך היה, ככל הנראה, בפרובאנס שבצרפת, משם גורשה בשלהי ימי הביניים והשתקעה בסלוניקי. בגיל 14, היגר בניקו מלאך יחד עם אימו לצרפת, למד רפואה, התגייס לצבא הצרפתי והשתתף במלחמת העולם הראשונה בתור רופא. הוא התאהב באחת האחיות ששירתו איתו וכדי להינשא לה המיר את דתו לנצרות קתולית ושינה את שמו לבנדיקט.
פול ואנדרה סרקוזי הביאו לעולם שלושה בנים, ניקולא, הבן האמצעי, נולד ב-1955. שני אחיו הם גִיוֹם (יליד 1951, כיום איש עסקים), ופרנסואה (יליד 1957, כיום חוקר בתחום הביולוגיה). האח גיום סרקוזי מכהן גם במספר תפקידי ציבור, ביניהם ראש לשכת יזמי הטקסטיל וסגן נשיא איגוד המעסיקים.
במשך שנות ילדותו של ניקולא סרקוזי נמנע האב פול סרקוזי מלסייע כלכלית למשפחתו, והמשפחה נתמכה בידי הסב בנדיקט מלאך. המשפחה חייתה בביתו המרווח של ד"ר מלאך ברובע ה-17 האלגנטי של פריז, ולאחר מותו עברה לפרוור האמיד הסמוך ניי-סיר-סן (Neuilly-sur-Seine). מלאך לא ניסה כלל להנחיל לנכדיו את מורשתו היהודית, ופעל להיטמעותם המהירה והמלאה בחברה הצרפתית. עד יום מותו של הסב, ב-1972, לא ידע סרקוזי הצעיר על מוצאו היהודי. עמדותיו הפוליטיות של סרקוזי הושפעו רבות מסבו, גוליסט מושבע, ופחות מאביו, שאותו ראה לעיתים רחוקות. כמו הסב היהודי המומר, גם לאב ההונגרי לא היה כל עניין להנחיל לבניו את מורשתו האתנית והתרבותית. על פי סרקוזי, אביו ראה את הונגריה כמדינה משנית בחשיבותה, ששפתה ותרבותה חסרות תועלת בעולם המודרני. ניקולא סרקוזי, כיתר אֶחָיו, הוטבל לנצרות, חונך על ברכי תרבות צרפת והוא מגדיר עצמו קתולי. על כן, על אף שורשיה האתניים המגוונים, ניתן לראות את משפחת סרקוזי בתור משפחה צרפתית-קתולית בורגנית.
בצעירותו
על פי עדותו של סרקוזי, החיים בצל נטישת אביו תרמו רבות לעיצוב אישיותו כיום. כילד וכנער חש תכופות רגשי נחיתות אל מול חבריו לכיתה, בני האריסטוקרטיה הפריזאית ואצולת הממון של צרפת. סרקוזי לא חש צרפתי לחלוטין באותה עת, והוא מספר שאביו אמר לו פעם שנושא שם כסרקוזי, המעיד על מוצא זר, לא יוכל להיות לעולם נשיא צרפת – דברים כאלה יכולים להתרחש רק בארצות הברית. סרקוזי היה נער נמוך קומה וחסר ביטחון עצמי, חדור רגשי מרירות כלפי אביו שנטשו. , אמר מאוחר יותר. תומכים ויריבים מסכימים ששאפתנותו הגלויה והלהט הבלתי נלאה שלו מוּנעים על ידי תשוקתו לפיצוי על תחושת הנחיתות בנערותו.
סרקוזי נרשם ל"קוּר סן-לואי דה מוֹנסוֹ" (Cours Saint-Louis de Monceau), בית ספר קתולי גבוה. על פי הידוע נחשב שם תלמיד ממוצע. מאוחר יותר סיים לימודי משפטים ומדע המדינה באוניברסיטת פריז, וגם למד במכון ללימודים פוליטיים של פריז אך לא סיים בו את לימודיו. במקביל ללימודיו עשה את צעדיו הראשונים בפוליטיקה הצרפתית. אחרי שעבר את בחינות לשכת עורכי הדין החל לעבוד כעורך דין ולהתמחות במשפט עסקי, אך את המשך הקריירה שלו עשה בזירה הפוליטית - תחילה זו המקומית בעיר מגוריו, ובהמשך בפוליטיקה הלאומית שבה הגיע לצמרת השלטון בצרפת.
קריירה מוקדמת
מ-1993 עד 1995 כיהן סרקוזי כשר לענייני תקציב ודובר הקבינט בממשלתו של אדואר באלאדור. לאורך שנות הקריירה המוקדמות שלו נחשב סרקוזי לבן-טיפוחיו של ז'אק שיראק, אך בבחירות 1995 הוא תמך באדואר באלאדור, שהתמודד מול שיראק על נשיאות צרפת. בעקבות ניצחונו של שיראק באותן בחירות איבד סרקוזי את תפקידו כשר התקציב ומצא עצמו מחוץ למעגלי הכוח.
עם זאת, לאחר היבחרו של שיראק לקדנציית נשיאות שנייה ב-2002, מינה את סרקוזי לשר הפנים בקבינט בראשות ראש הממשלה ז'אן-פייר ראפארן, וזאת חרף חוסר האמון ששרר בעליל בין שיראק לסרקוזי. במאי 2004 העביר שיראק את סרקוזי לתפקיד שר האוצר, במסגרת רה-ארגון של ממשלתו. המתח בין שיראק לסרקוזי המשיך להתגבר בהדרגה בתוך מפלגת השלטון UMP, והחריף ככל שהתבררו כוונותיו של סרקוזי להעמיד עצמו בראשות המפלגה במקום אלן ז'ופה שהתפטר. סרקוזי לא היסס גם לחשוף את שאיפתו לתפקיד נשיא הרפובליקה, לקראת הבחירות הצפויות באפריל 2007, תוך קריאת תיגר על מנהיגותו של שיראק, שראה בדומיניק דה וילפן את יורשו המיועד.
בבחירות פנימיות בנובמבר 2004 נבחר סרקוזי להנהגת המפלגה, ברוב מוחץ של 85%. מתוקף הסכם קודם עם שיראק, התפטר סרקוזי מתפקידו כשר האוצר. עלייתו של סרקוזי יצרה שסע במפלגה בין מחנה תומכיו, ה"סרקוזיסטים", לבין מחנה נאמני שיראק.
בפברואר 2005 עוטר סרקוזי בידי שיראק באות לגיון הכבוד בדרגת אביר. ב-13 במרץ 2005 נבחר מחדש לאספה הלאומית, לאחר שב-2002 נאלץ לוותר על כיסאו באספה עם מינויו לשר בממשלה, על פי המתחייב מחוקת צרפת. ביוני 2005 מונה סרקוזי שנית לשר הפנים, וזאת מבלי שיוותר על תפקידו כנשיא מפלגת ה-UMP, ואחז בו-זמנית בשני התפקידים.
ב-14 בינואר 2007 בחרה המפלגה רשמית את סרקוזי כמועמדה במרוץ לנשיאות הרפובליקה. ב-21 במרץ הודיע שיראק על התייצבותו מאחורי מועמד המפלגה הנבחר ותמיכתו בו במרוץ לנשיאות. ב-26 במרץ התפטר סרקוזי מתפקידו כשר הפנים כדי למקד את מאמציו במערכת הבחירות לנשיאות. בסיבוב הראשון של הבחירות, שהתקיים ב-22 באפריל 2007, זכה סרקוזי לרוב (שאינו מוחלט) על פני 11 המועמדים האחרים, ולכן, על פי שיטת שני הסיבובים הנהוגה בצרפת, התמודד בסיבוב השני מול המועמדת שהגיעה למקום השני, סגולן רויאל מהמפלגה הסוציאליסטית. בסיבוב הבחירות השני, שהתקיים ב-6 במאי 2007, זכה סרקוזי לרוב של 53% ונבחר כנשיא הרפובליקה.
שר הפנים - קדנציה ראשונה
ב-2004, לקראת סוף הקדנציה הראשונה שלו כשר הפנים, היה סרקוזי הפוליטיקאי השמרני הפופולרי ביותר בצרפת, כפי שהראו סקרי דעת קהל. עם זאת, פעולותיו כשר הפכו אותו לדמות שנויה במחלוקת. בעת כניסתו לתפקיד שר הפנים מצאה עצמה צרפת מתמודדת עם תסיסה פנימית חריפה על רקע חברתי ודתי. תסיסה זו איימה לפגוע בסדר הציבורי, וכללה בין היתר תופעות של אלימות אנטישמית בקרב צעירים מוסלמים. כשר המופקד על אכיפת החוק, נקט סרקוזי במדיניות של יד חזקה בנושאי חוק וסדר, שכללה אכיפה מוגברת, נוכחות מסיבית של כוחות משטרה ברחובות הערים, ופרסום חודשי של נתוני הפשיעה והאכיפה. צעדים אלה הקנו לו פופולריות בקרב הציבור הצרפתי, אך במקביל ספג ביקורת על יוזמותיו בחקיקה שכללו, כך נטען, הגבלות על זכויות האדם, הפוגעות בעיקר בחלשים שבחברה – מהגרים, מובטלים, תושבי שכונות עוני, חסרי דיור, זונות ואחרים. ביקורת אחרת שנשמעה היא כי פעולותיו של סרקוזי אינן אלא מראית עין, וכל השפעתן היא העתקת העבריינות מן הרבעים המבוססים אל שכונות העוני בפריפריה.
סרקוזי שאף להפחית את המתיחות בין אוכלוסיית צרפת הכללית לבין הקהילה המוסלמית הגדולה בה. בהיעדר מוסד דתי של מנהיגות אסלאמית מרכזית שאיתה ניתן יהיה להידבר, פעל לייסוד ארגון כזה שיוכל לייצג את הקהילה האיסלאמית. במאי 2003 הוקמה, בתמיכת סרקוזי, "המועצה הצרפתית לפולחן מוסלמי" כגוף מייצג של המוסלמים. כמו כן הציע סרקוזי את תיקון "חוק הפרדת הדת והמדינה" מ-1905 כך שניתן יהיה לתמוך בהקמת מסגדים ומוסדות דת מוסלמיים בכספי ציבור. תומכי התיקון טענו כי עדיף שמוסדות אלה ייתמכו בידי ממשלת צרפת ולא יהיו תלויים בתמיכתם של ממשלות זרות וגופים עוינים, ובכך נתונים להשפעתם. לעומתם טענו מתנגדי התיקון כי אין בתמיכה כזו כל ערובה כנגד התפתחות פונדמנטליזם איסלאמי, ומוטב כי הממשלה תשקיע משאביה בנושאי חינוך וחברה בקרב אותו ציבור ותרחק מענייני דת.
שר האוצר
בתקופת כהונתו כשר אוצר הנהיג סרקוזי מספר כלי מדיניות ששילבו עקרונות "לסה פר" של ליברליזם כלכלי עם מעורבות ממשלתית מסוימת. הוא היה מעורב בתהליך הפרטת חברת הטלקומוניקציה הלאומית "פראנס טלקום" בשנת 2004, שצימצמה את שליטת המדינה בחברה אך השאירה נתח מהבעלות בידיה; באופן דומה הפריט את יצרנית מנועי המטוסים "סנקמה", והחל בהליכים להפרטת חברת החשמל.
בצעד שנועד לסייע לשכבות החלשות ולהוכיח להם כי הכלכלה הליברלית שלו אינה פועלת נגדם, הגיע סרקוזי להסכם עם רשתות השיווק הגדולות של צרפת על הורדת מחירים בשיעור ממוצע של 2%. בנושא השנוי במחלוקת של מיסוי ההון, נושא המשמש סמל אידאולוגי הן בימין והן בשמאל הצרפתי, נמנע מלנקוט עמדה. חרף לחצים מצד גופים עסקיים ופוליטיקאים ימנים לבטל מס זה, נזהר סרקוזי מן הביקורת משמאל, הרואה בצעד זה מתנה לבעלי ההון, אשר מגדילה פערים בחברה, ולא פעל בעניין.
שר הפנים - קדנציה שנייה
בתחילת הקדנציה השנייה כשר הפנים בממשלת דומיניק דה וילפן, החל מיוני 2005, נזהר סרקוזי מהפגנת עמדותיו האישיות הנוקשות בנושאי חוק וסדר; כמנהיג המפלגה וטוען לנשיאות ניסה לשוות לעצמו יותר מתינות וממלכתיות. הצהרותיו פנו לקהלים רחבים יותר ועקפו באלגנטיות נושאים שנויים במחלוקת שבהם מוטחת כנגדו ביקורת.
ואולם, פרוץ המהומות בפרברי המהגרים בפריז באוקטובר 2005 העלה שוב את נושא אכיפת החוק למוקד העניין הציבורי. סרקוזי הכריז על מדיניות של "אפס סובלנות" כלפי הפורעים, ויצא לתקשורת עם מספר הצהרות קשוחות. בין היתר הצהיר כי שוהים זרים שייתפסו משתתפים במהומות יגורשו מן המדינה. "אספסוף", "חלאות", "בריונים" ו"חברי כנופיות" היו כמה מן הכינויים שבהם נקט בהתייחסו כלפי מחוללי המהומות, ולאחריהם הודיע על מספר צעדי מדיניות שבדעתו ליישם לעתיד: סלקציה של מהגרים, מעקב טוב יותר אחר זרים, ורפורמה מחמירה ב"תקנה לפעולה משפטית בעבריינות צעירה (1945)". על הצהרות אלה ספג ביקורת מן השמאל בצרפת ומן הממשלה בראשות דומיניק דה וילפן, שהעדיפה קו מתון יותר. עם זאת, סקר דעת קהל הראה תמיכה ציבורית רחבה (כ-68%) במדיניות היד הקשה של סרקוזי. במהומות אכן נעצרו והורשעו 120 מהגרים, אך בסופו של דבר לא גורשו מן המדינה.
הבחירות לנשיאות
ב-14 בינואר 2007, נבחר סרקוזי בידי מפלגת UMP להיות מועמדה בבחירות לנשיאות צרפת. סרקוזי, שרץ לבדו ללא מתנגדים, זכה ב-98% מהקולות. מתוך 327,000 חברי מפלגת UMP שיכלו להצביע, 69% השתתפו בהצבעה.
בפברואר 2007 הופיע סרקוזי בעימות בחירות טלוויזיוני בערוץ TF1, ובו הביע את תמיכתו בנקיטת פעולות חיוביות ביחס למיעוטים והחופש לעבוד שעות נוספות, וכן הביע התנגדות לנישואים חד-מיניים. ב-7 בפברואר החליט סרקוזי על מיזם לבניית נושאת מטוסים לא-גרעינית שנייה לחיל הים הצרפתי (שתתווסף לנושאת המטוסים הגרעינית "שארל דה גול"), בזמן ביקור רשמי בטולון עם שרת הביטחון מישל אליו-מארי הסביר צעד זה בכך שאז "תמיד תהיה ספינה מבצעית, כאשר לוקחים בחשבון את אילוצי האחזקה. דעה חדשה זו מנוגדת לדיווח מינואר שבו נטען כי הוא נגד נושאת מטוסים שנייה.
ב-21 במרץ הודיע הנשיא ז'אק שיראק על תמיכה בסרקוזי ועל כך שיצביע עבורו. שיראק ציין שסרקוזי מועמד נשיאותי מטעם מפלגת ה-UMP השלטת. כדי להתרכז בקמפיין הנשיאותי, התפטר סרקוזי מתפקיד שר הפנים ב-26 במרץ.
במהלך הקמפיין, האשימו המועמדים היריבים את סרקוזי בהיותו "מועמד לברוטליות" ובהצגת קו נוקשה מדי לגבי עתידה של צרפת. יריביו ביקרו אותו על כך שלכאורה חיזר אחרי מצביעים שמרניים וניצל רגשות ימניים בקרב קהילות מסוימות. למרות זאת, סרקוזי היה פופולרי עד כדי כך שבסקרים הוא היה המועמד המוביל, לפני יריבתו העיקרית, סגולן רויאל הסוציאליסטית.
הסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות נערך ב-22 באפריל 2007. סרקוזי הוביל עם 31.18% מהקולות, לפני סגולן רויאל עם 25.87%. בסיבוב השני ניצח סרקוזי את רויאל עם 53.06% מהקולות. בנאומו, מיד אחרי הכרזת תוצאות הבחירות, דיבר סרקוזי בזכות הצורך לבצע מודרניזציה בצרפת, קרא לאחדות לאומית, והזכיר שרויאל הייתה במחשבותיו. בנאום אמר ש"הצרפתים בחרו להפסיק עם הרעיונות, ההרגלים וההתנהגות של העבר. אני אחזיר את ערכי העבודה, הסמכות, ההצטיינות והכבוד עבור האומה".
נשיא צרפת
ב-16 במאי 2007 הושבע סרקוזי כנשיא צרפת ה-23 והחליף בכך את ז'אק שיראק. ב-17 במאי הציג סרקוזי את ממשלתו בת 15 השרים, בראשות פרנסואה פיון. הממשלה כללה מספר חידושים שלא היו מקובלים קודם לכן בפוליטיקה הצרפתית. כמחצית מחברי הממשלה – 7 במספר – נשים. בולטת ביניהם שרת המשפטים, רשידה דאטי, חברת הממשלה הראשונה ממוצא ערבי-צפון אפריקאי. מינוי נוסף שעורר תשומת לב היה זה של ברנאר קושנר, שמאלן איש המפלגה הסוציאליסטית, כשר החוץ. בנוסף לקושנר, מונו עוד שלושה אנשי שמאל לתפקידי שרים. מינויים בולטים נוספים כללו את הרווה מורן – שר הביטחון, וז'אן לואי בורלו – שר לאסטרטגיה כלכלית.
בבחירות לאספה הלאומית, שהתקיימו בנפרד מהבחירות לנשיאות, ביוני 2007, זכתה מפלגתו של סרקוזי, UMP, לרוב מוחלט עם 313 מושבים. בהתאם למסורת הפוליטית הצרפתית, ראש הממשלה פרנסואה פיון הגיש את התפטרותו, ומיד לאחריה מונה מחדש בידי סרקוזי כראש הממשלה, עם ממשלה זהה כמעט לחלוטין. ההישענות על רוב מוצק באספה הלאומית איפשרה לסרקוזי לממש אחת מהבטחות הבחירות שלו – הפחתת מסים, בעיקר לבני המעמד הבינוני-גבוה.
באוקטובר 2007, בעת ביקור במרוקו, הכריז סרקוזי על כוונתו לפעול להקמת איחוד של מדינות הים התיכון, שיקדם שיתוף פעולה כלכלי, תרבותי ופוליטי ביניהן. רעיון האיחוד הים-תיכוני היה אחד הרעיונות המרכזיים במסע הבחירות של סרקוזי, והוא רואה בו חשיבות גדולה לעתידו של העולם. ועידה ראשונה של מדינות הים התיכון נערכה ביוזמת סרקוזי בפריז ב-13 ביולי 2008, בהשתתפות מנהיגים ושרי חוץ מ-44 מדינות.
ביולי 2008 אושרה בשני בתי הפרלמנט הצרפתי רפורמה מקיפה בחוקת המדינה שיזם סרקוזי, ואשר הייתה רכיב משמעותי במערכת הבחירות שלו. מגמתה הכללית של הרפורמה היא חיזוק כוחו של הפרלמנט על חשבון הנשיא והממשלה. בין היתר הוגבל הנשיא לשתי כהונות בנות חמש שנים, ולפרלמנט ניתנה זכות וטו על הפעלת כוחות צבאיים לתקופה שלמעלה מארבעה חודשים.
סרקוזי סיים את כהונתו כנשיא צרפת ב-15 במאי 2012, לאחר שהפסיד בבחירות לנשיאות צרפת 2012 מול יריבו מהמפלגה הסוציאליסטית, פרנסואה הולנד, בסיבוב שני, ברוב של 52%-48%.
לאחר הנשיאות
התמודד בשנת 2016 להנהגת המפלגה הרפובליקנית הצרפתית לקראת בבחירות לנשיאות צרפת 2017, אך הגיע למקום השלישי בלבד, אחרי אלן ז'ופה וראש הממשלה שכיהן תחתיו, פרנסואה פיון. לאחר מכן הכריז על תמיכה במועמד מפלגתו פיון.
ב-22 בנובמבר 2020 הואשם במתן שוחד לשופט, כדי שזה יספק לו מידע בקשר לחקירה שהתנהלה נגדו. במרץ 2021 הורשע ונידון לשנת מאסר בפועל ושנתיים מאסר על תנאי. כעבור חצי שנה הורשע ונידון לשנת מאסר בפועל בבית, על שידע על מימון בלתי חוקי לקמפיין שלו בבחירות 2012, שבהן הפסיד לפרנסואה הולנד.
משטר, כלכלה וחברה
בשנים שקדמו לנשיאותו אחז סרקוזי בתואר נשיא ה-UMP, המפלגה השמרנית המרכזית בצרפת, תפקיד שאליו נבחר בנובמבר 2004 ברוב של 85%. בראשותו, התרחבו מאוד שורות המפלגה במצטרפים חדשים. בשבתו כמנהיג המפלגה הִרבה סרקוזי להתבטא בנושאים שלא היו בתחום האחריות הישירה של משרדו כשר. את צרפת ראה סרקוזי בראייה פאן-אירופית, והוא שאף למצב אותה ככוח מוביל באיחוד האירופי, שיהפוך מקואליציה רופפת למטרות כלכליות לישות פוליטית מאוחדת וחזקה. במשאל העם שהתקיים בצרפת על אישור החוקה האירופית פעל סרקוזי נמרצות, כשיראק, למען הצבעה בעד החוקה, אך העם הצרפתי הצביע ברובו נגד.
לאורך הקריירה הפוליטית שלו התבלט סרקוזי יותר ויותר בקריאה לשינוי רדיקלי של המדיניות הכלכלית והחברתית בצרפת. בריאיון לעיתון "לה מונד" בספטמבר 2005 טען שהעם הצרפתי הוּלך שולל במשך שלושים שנה בהבטחות כזב וכלי מדיניות לא אפקטיביים. בין היתר הציע פישוט מערך המיסוי למיסוי הוגן יותר, לשיטתו, כך שסך המיסים הישירים שמשלם אדם לא יעלה על 50% מהכנסתו, וכן ביטול קצבאות האבטלה למובטלים המסרבים לצאת לעבודה המוצעת להם. עם כניסתו לתפקיד הנשיא החל במימוש מדיניות הפחתת המיסים שלו. עמדות הליברליזם הכלכלי של סרקוזי שנויות במחלוקת בצרפת, ועוררו התנגדות גורפת בחוגי השמאל, כמו גם קולות כנגדן בשורות הימין. סרקוזי עצמו העדיף שלא להקרא "ליברליסט" (זיהוי אידאולוגי מובהק בצרפת נתפש כאמונה עיוורת בעקרונות מנותקים מהמציאות), כי אם "פרגמטיסט" הפועל ומגיב על פי המציאות בשטח.
בצד מדיניותו הקשוחה בתחום אכיפת החוק, ניסה סרקוזי לקדם קו תקיף יותר בנושא ההגירה, הנחשבת בעיני צרפתים רבים פצצת זמן מתקתקת. הצעותיו השנויות במחלוקת בתחום זה כללו רפורמה במערך ההגירה, עם מכסות שיתירו הגירה רק לבעלי מיומנויות נדרשות לכלכלה הצרפתית, וכן הגבלה של מספר הסטודנטים הזרים ותקופת שהייתם במדינה, למניעת ניצול אשרות הלימודים לשהייה בלתי מוגבלת. עם זאת, את קהילות המהגרים הגדולות שכבר השתקעו בצרפת ניסה לקרב ולטפח, והיה מוכן לשם כך אף לסגת מעקרונות מקודשים של החברה והפוליטיקה הצרפתית. הוא קרא להעדפה מתקנת לשילוב מהגרים בתעסוקה, וסבר שיש להקצות כספי ציבור להקמת מוסדות דת מוסלמיים.
יחסו לישראל וליהודים
סרקוזי נחשב כידיד ישראל, והצהיר בהזדמנויות רבות בגלוי על תמיכתו בה. הוא מבקר חריף של התנהלות הרשות הפלסטינית ושל אוזלת ידה בפעולה תקיפה נגד הטרור, והיה תומך נלהב של תוכנית ההתנתקות של אריאל שרון. בדצמבר 2004 ביקר סרקוזי בישראל ונשא נאום בכנס הרצליה, בו חזר והביע את תמיכתו בישראל ואת אמונו בדרכו המדינית של אריאל שרון. הוא פנה גם אל המתנחלים, ואמר שהוא מבין את תחושתם הקשה – שהשווה לתחושת המתיישבים הצרפתים באלג'יריה עם פינוים בידי שארל דה גול. הוא קרא להגברת שיתוף הפעולה בין צרפת ויתר מדינות אירופה לבין ישראל, החולקת עם האירופים ערכים משותפים של חופש ודמוקרטיה.
לאורך הקריירה שלו התבטא סרקוזי לא אחת כנגד תופעות האנטישמיות האלימה, והצהיר על מחויבותו הבלתי מתפשרת למאבק במחולליה. ב-2003 קיבל סרקוזי את פרס הסובלנות של מרכז שמעון ויזנטל "על מאבקו נגד האנטישמיות". הוא נהנה מאהדה רחבה בקרב הקהילה היהודית של צרפת, המעריכה את ידידותו לישראל ואת עמדותיו התקיפות נגד טרור, אלימות, הפרות סדר ואנטישמיות. "הפחד מאנטישמיות חקוק בגנים של כל יהודי", הסביר פעם בריאיון לנחום ברנע בידיעות אחרונות, "ככלות הכל, מהי ישראל אם לא תשובה טריטוריאלית לפחד היהודי?".
אף שמקובל לעיתים לאזכר את מוצאו היהודי של סרקוזי, בעיקר בהקשרים הנוגעים לעמדותיו על יהדות וישראל, סרקוזי עצמו רואה עצמו כקתולי מבטן ומלידה ואין כל ראיה לקשר כלשהו בין מוצאו היהודי לעמדותיו. עם זאת, מקרה אחד שבו מצא לנכון לאזכר בעצמו את שורשיו היהודיים היה באיגרת ששיגר לאירוע הנצחה לקהילת יהודי סלוניקי שהושמדה בשואה:, כתב סרקוזי. בנאום שנשא בינואר 2007, הזדהה סרקוזי עם כאב היהודים בשואה ואף הכריז, כשהוא מתייחס לביקורו בישראל ב-2004. לניקולא סרקוזי בת-דודה בישראל, בת לניצולי שואה שהיגרו מסלוניקי, פרנסין מלאך.
ב-22 ביוני 2008 ערך סרקוזי ביקור ממלכתי ראשון בישראל כנשיא צרפת. בנאומו בפני מליאת הכנסת חזר סרקוזי באופן מודגש על הצהרות הידידות העמוקה שלו לישראל ולעם היהודי, ומחויבותו שלו ושל הרפובליקה הצרפתית לביטחונה של ישראל. תוך שהוא מתייחס במיוחד לאיום האיראני, הצהיר כי ישראל אינה לבדה וכי צרפת תעמוד לימינה של ישראל בכל עת שבהּ ירחף איום על קיומה. תחת הנהגתו של סרקוזי תמכה צרפת בקידום סנקציות חריפות על איראן כל עוד זו ממשיכה בפיתוח התוכנית הגרעינית שלה בצד הצהרות הידידות, חזר על העמדות המסורתיות של ממשלות צרפת הקודמות בכל הנוגע לסכסוך הישראלי-ערבי: התנגדות נחרצת להתנחלויות, עמידה על זכויות העם הפלסטיני ותמיכה בחלוקת ירושלים.
ב-8 בנובמבר 2011, בעת ועידת G-20 בקאן, נקלטה הסתודדות בין סרקוזי לנשיא ארצות הברית ברק אובמה. סרקוזי נשמע אומר לנשיא האמריקני כי אינו סובל את ראש הממשלה בנימין נתניהו, וכינה אותו "שקרן". כעבור שבועיים, כדי למזער נזקים, הכריז סרקוזי בפני נציגים של יהודי צרפת, כי הוא "הנשיא הצרפתי הכי פרו ישראלי".
הפולמוס סביבו
דרכו הפוליטית והתקשורתית של סרקוזי היא מושא לביקורת רבה. סרקוזי הוא שק החבטות של השמאל הצרפתי, ובמקביל ספג ביקורת קשה גם משורות הימין ומתוך מפלגתו שלו – בעיקר מצד מחנה תומכי ז'אק שיראק ודומיניק דה וילפן.
סרקוזי בנה את תדמיתו כמנהיג נחרץ ונחוש, הבא לפתור את בעיותיה האמיתיות של צרפת. הוא מרבה לרמוז, ואף לומר מפורשות, שפוליטיקאים אחרים אינם פועלים באמת למען העם הצרפתי. גישה זו מקוממת את יריביו, בעיקר בחוגי השמאל, הרואים בו דמגוג פופוליסטי העושה בציניות הון פוליטי מנכונותו לסחור בזכויות האזרח, ובעצם מציע את מרכולת הימין הקיצוני במעטפת קלה יותר לעיכול. סקרים שנערכו טרם בחירתו כנשיא הצביעו על כך שסרקוזי פופולרי מאוד בקרב מצביעי מפלגת החזית הלאומית הימנית-קיצונית.
ביקורת רבה ספג סרקוזי על התנהלותו התקשורתית הבוטה, ועל התבטאויותיו שאינן בוררות במילים. המונחים והכינויים שבהם השתמש כלפי בני המהגרים המתפרעים בחוצות הערים במהומות של שלהי 2005, חרגו משמעותית מן המקובל בהתבטאויות רשמיות של פוליטיקאים. נטען כי סרקוזי העליב והשפיל ציבורים שלמים, ויש שאמרו כי הלשון שנקט רק הוסיפה שמן למדורת המהומות. עוד קודם למהומות, בשל התבטאויותיו על צורת הענישה היאה לפושעים פליליים, וביקורתו הפומבית על שופטים שפסקו בניגוד לדעתו, נטען כנגדו כי עקרון הפרדת הרשויות וההבדל בין הרשות המבצעת לרשות השופטת אינו נהיר לו.
גם יחסיו הקרובים של סרקוזי עם אנשי עסקים ואילי הון הם מושא תדיר לביקורת. לסרקוזי יחסי ידידות אמיצים עם כמה מבכירי המשק הצרפתי ועשיריו, דבר המעורר חששות וטענות בתחום הרגיש של קשרי הון-שלטון. העובדה כי סרקוזי כיהן במשך שנים רבות כראש עיר בניי-סיר-סן, פרבר עשיר ואריסטוקרטי של פריז, המנותק מן המצוקה וקשיי הקיום של שכונות העוני הסובבות את העיר, מאוזכרת לא אחת לצורכי ניגוח. על רקע זה נטען כי מדיניותו הכלכלית הליברלית מכוונת להיטיב עם העשירים, בני חוגו הטבעיים, על חשבון השכבות החלשות, שלמענן אינו עושה דבר.
חייו האישיים
סרקוזי גרוש פעמיים ונשוי בשלישית. הוא אב לשני בנים מאשתו הראשונה, בן מאשתו השנייה ולבת מאשתו השלישית. חיי הנישואים שלו היו רצופי שערוריות, שדווחו בהרחבה בעיתונות.
ב-23 בספטמבר 1982 נישא סרקוזי למארי-דומיניק קוליולי, ילידת קורסיקה, בת לרוקח כפרי. לזוג נולדו שני בנים, פייר (1985) וז'אן (1987). ב-1984, בכהנו כראש עיריית ניי-סיר-סן, ערך סרקוזי את טקס נישואיהם של דוגמנית העבר ססיליה סיגנה-אלבניז ומנחה הטלוויזיה ז'אק מרטן. בשנת 1989 עזבה ססיליה את מרטן לטובת מערכת יחסים עם סרקוזי, ובשנת 1996, לאחר גירושים קשים, נשא אותה סרקוזי לאישה. לזוג בן משותף – לואי. בין השנים 2002 ל-2005 נהגו השניים להופיע יחדיו באירועים ציבוריים, כאשר ססיליה משמשת כיועצת הראשית שלו – תופעה חריגה יחסית בפוליטיקה הצרפתית, הנוהגת להפריד בין החיים האישיים לציבוריים.
במאי 2005 פרצה שערורייה נוספת סביב נישואיו של סרקוזי, כאשר בעיתונות התפרסמו ידיעות על כך שססיליה עזבה אותו לטובת רישאר אטיאס, איש יחסי ציבור ויזם נודע שעסק בהפקת ועידת מפלגת ה-UMP. עיתון שווייצרי דיווח כי ברקע עזיבתה של ססיליה הייתה העובדה שסרקוזי נתפס בבגידה עם פילגשים במהלך כהונתו כשר הפנים, ועל כך הגיש סרקוזי תביעת דיבה כנגד העיתון. על פי העיתונות הצרפתית והשווייצרית, בשלב מתקדם של הליכי הגירושים מססיליה היה סרקוזי תוך כדי רומן עם אנה פולדה, עיתונאית מהעיתון הצרפתי "לה פיגרו", אך בינואר 2006 חזרו סרקוזי וססיליה לחיות יחד. התעסקות כזו של העיתונות בחייהם האישיים של פוליטיקאים נדירה יחסית בצרפת, ופרשנים מסבירים חריגה זו בעובדה שבני הזוג סרקוזי עצמם, חובבי וחביבי התקשורת, העמידו את חייהם הפרטיים באור הזרקורים. באוקטובר 2007 התגרשו ניקולא וססיליה סרקוזי.
בדצמבר 2007 החל סרקוזי להיראות בציבור עם קרלה ברוני, דוגמנית ממוצא איטלקי, והם אף נסעו יחד לביקור פרטי במצרים. השניים נישאו ב-2 בפברואר 2008 בטקס מצומצם בארמון האליזה. גירושים ונישואים של נשיא במהלך תקופת כהונתו הם תופעה נדירה יחסית, וככאלה זכו התפתחויות אלה בחיי סרקוזי לעניין תקשורתי וציבורי רב שחרג הרבה מעבר לגבולות צרפת. ב-19 באוקטובר 2011, לבני הזוג נולדה בת, ז'וליה - שהיא התינוק הראשון הנולד לנשיא צרפתי מכהן.
1892 בצרפת
1892 בצרפת הייתה השנה בה ציינה צרפת 905 שנות לאום.
הבחירות הכלליות בברזיל 1950
ורגאס זכה ב-3,849,040 קולות שהיוו 48.7 אחוזים מכלל קולות הבוחרים, אדוארדו גומס השיג 2,342,384 קולות שהיוו 29.7 אחוזים מכלל כוחות הבוחרים (גומס השיג רוב במדינות פיאאוי, סיארה ומינאס ז'ראיס), קריסטיאנו מצ'אדו השיג 1,697,193 קולות שהיוו 21.5 אחוזים מכלל קולות הבוחרים (מצ'אדו השיג רוב במדינות אקרי, אמאפה, פארה ומרניאו) וז'ואאו מנגאביירה השיג 9,466 קולות שהיוו עשירית האחוז מכלל קולות הבוחרים. מכלל בעלי זכות ההצבעה 72.1 אחוזים הצביעו בבחירות לנשיאות, 72.0 אחוזים הצביעו בבחירות לבית הנבחרים ו-77.7 אחוזים הצביעו בבחירות לסנאט.