cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהוויסטים
המקור: ניקולאי איליִין
לא התאפשר לו לעזוב את המנזר, לראות מבקרים, אפילו בני משפחה, להתרועע עם אסירים אחרים, לבחור ספרים אותם רצה לקרוא או להתכתב באופן חופשי עם מישהו. הוא נדרש להאזין ל"הדרכה הרוחנית" של הנזירים שנעשתה על מנת לגרום לו לשוב בתשובה. לאחר עתירות בלתי מוצלחות רבות, בתו של איליִין, נטליה, קיבלה את הרשות לבקר את אביה בשנת 1868.
סמל איראן
סמל איראן (בתו מחשב: ☫) כולל את שמו של אללה באותיות ערביות מסוגננות. הסמל עוצב בידי חאמיד נאדימי, ואושר על ידי רוחאללה ח'ומייני ב-9 במאי 1980.
יהוויסטים
המקור: ניקולאי איליִין
אף על פי שגישת מבקרים לאסירים בכלא סולובצקי לא הותרה, עיתונאי, היסטוריון וטייל בריטי בשם ויליאם הפוורת' דיקסון הצליח לארגן פגישה קצרה עם ניקולאי איליִין בשנות השישים של המאה התשע עשרה בעת מסע ארוך ברחבי רוסיה. וכך תיאר דיקסון את איליִין: "גבר נאה, מבוגר, הדומה לקושוט, מזנק בתדהמה ממושבו; אין הוא רגיל, כך נדמה, להפרעה כזו של תאו. שולחן קטן, כמה ספרים, מיטת משטח הם הריהוט היחיד בחדרו, שחלונו היה אטום ומסורג בברזל... על שולחן מונחות כמה פיסות של ספרים ומגזינים, אותם רשאי האסיר לקבל ולשמור, אף על פי שאיננו רשאי הוא לשלוח החוצה אפילו שורה אחת כתובה."
סמל איראן
גורמים שונים באופוזיציה האיראנית קוראים לסמל "מזלג ארור",או "הצפרדע" ומבקשים להחזיר לתוקף את הסמל הישן, שכלל אריה ושמש.
יהוויסטים
המקור: ניקולאי איליִין
דיקסון אף ניסה לעתור למען האסיר, אך תחינתו נדחתה לאחר בדיקת תיקו של איליִין במשרד הפנים הרוסי.[4] דיקסון הביע את הערכתו ואת הערצתו כלפי איליִין במילים הבאות: "עם זאת גברים כמו ניקולס איליִין הם מלח הארץ; גברים אשר ילכו באש ובמים בעבור דעתם; גברים אשר יעדיפו לחיות חיי אמת בצינוק מאשר חיי שקר בארמונות העשירים ביותר בעולם."
בשנת 1873 הועבר איליִין למנזר ספסו-אבפימייב בעיר סוזדל, שהיה הכלא-מנזר השני בגודלו ברוסיה, משום שמצב בריאותו התדרדר במהרה באקלים הקר והלח של איי סולובצקי. בסך הכל שהה איליִין במאסר במנזר עשרים שנה (1859–1879). למרות הבקרה הקפדנית, הוא ניצל כל הזדמנות לכתוב לחסידיו ולתקשר עמם, והמשיך לכתוב בכל עת שיכל. יצירה חשובה מאוד שנכתבה על ידי ניקולאי איליִין במנזר נקראת: "לוֹך סְבֵטַה דְלִיָה רַסְבַטָה" (קרן אור בעבור השחר). הספר מכיל תשעה חלקים, ומוקדש למגוון רחב של שאלות דוקטרינליות ומעשיות, מנבואות אפוקליפטיות למבנה הפנימי ולקוד ההתנהגות של חברי האחווה הצדיקה. למעשה, בערך בזמן בו הועבר לסוזדל התחיל איליִין לקרוא לרעיו המאמינים יהוויסטים.
שחרורו של המנהיג גרם לתחושת הקלה ועודד את היהוויסטים בהרי אורל. עלונים חדשים הגיעו לברנצ'ה, ניזניי טגיל וערים אחרות בהרי אורל, בעוד שכסף שנאסף על ידי יהוויסטים נשלח למיטאו, מאחר שמצבו הכלכלי של איליִין לאחר שחרורו היה קריטי. מכתביו של איליִין לחסידיו במקומות שונים באימפריה מראים שערך התרומות החד-פעמיות שנשלחו למיטאו נע בין שני רובלים צנועים לחמישים רובל (משכורת חודשית ממוצעת של עובד מפעל באותה תקופה), תלוי בגודלה של הקבוצה היהוויסטית ששלחה את התרומה וברווחתה הכלכלית. איליִין השתדל להניע את זרימת הכסף על מנת שיהוויסטים מבודדים ועניים יכלו לקבל תמיכה כלכלית. הוא גם עודד מנהיגים מקומיים להקים נאמנויות כספיות ולאגור קופות משותפות כדי לעזור לנזקקים ביותר בקרב האחים.
איליִין המשיך לכתוב ספרים ולשלוח אותם לחסידיו בהרי אורל ולמספר קוראים בפועל ופוטנציאלים ברחבי האימפריה הרוסית ומחוצה לה. רבים מכתביו באותה עת הסתיימו בהזמנה ליצור קשר עם המחבר בנוגע לשאלות כלשהן או אם נזקקו הקוראים לעותקים נוספים. כבר בימי חייו של איליִין התבססו קהילות של יהוויסטים בצפון קווקז (פיאטיגורסק) ובאזורי עבר הקווקז, בעוד שמשפחות ומאמינים בודדים מבודדים ניתן היה למצוא במחוזות שונים של האימפריה הרוסית. חסידיו הפיצו את חוברותיו באדיקות, בעשותם תלמידים בקרב פועלי בתי החרושת ואחרים, והכעיסו את הרשויות המקומיות.
משפט חדש של היהוויסטים-איליִיניים החל ביקטרינבורג בשנת 1886. בשנת 1887 נעצר איליִין שוב ונשלח לאקטרינבורג להתייצב בפני בית המשפט, מאחר שכל האסירים האחרים התגוררו באותו אזור. כחודשיים לאחר מכן, ב־30 באוגוסט 1887, שוחרר איליִין בערבות. הוא ניצל את החירות הבלתי-צפויה שלו והלך לניזניי טגיל ולברנצ'ה לבקר את רעיו ולעודדם. ביקור פתע זה גרם לפרץ של חדווה ואופטימיות בקרב חסידיו של איליִין, שהיו מדוכאים למדי בעקבות המשפט ומעצרם של יהוויסטים רבים. היהוויסטים קיוו כי אחיהם ישתחררו במהרה. למעשה, עם זאת, איליִין נעצר שוב ב־13 בספטמבר מאחר שהרשויות ידעו כי היה מעודד את חסידיו ומקיים עמם אספות, והוא נשלח שוב לכלא אקטרינבורג.
ניקולאי איליִין עבר בדיקה רפואית בינואר 1888, ונמצא בלתי-כשיר לעמוד בהליכים משפטיים נוספים כלשהם. המשפט נדחה עד להחלמתו. איליִין נשלח חזרה למיטאו בתחילת שנת 1889 והושם באופן מידי תחת השגחה משטרתית קפדנית. עם שיבתו לקורלנד המשיך איליִין לכתוב ולשלוח עלונים למרות מצב בריאותו הרופף. ההחלמה לא הגיעה וניקולאי איליִין הלך לעולמו במיטאו ב־3 ביולי 1890. מקום קבורתו אינו ידוע.
היהוויסטים לפני המהפכה
במהלך חייו של איליִין ובעקבות הפצת חוברות בכמויות גדולות הן על ידי איליִין והן על ידי חסידיו של איליִין, הוקמו קבוצות של איליִיניים באזורים שונים של האימפריה הרוסית. לב התנועה לפני המהפכה נותר באורל אולם קבוצות יחידות התבססו גם בעבר הקווקז, בצפון הקווקז ובאוקראינה. האיליִיניים נרדפו מעת לעת, ולעיתים קרובות נענשו על ידי הגליה לאזור מרכז אסיה ולאזורים אחרים של האימפריה הרוסית. במאה התשע עשרה ובמאה העשרים אכלסו רוסים המאה אזורים מסוימים של קזחסטן וצפון קירגיזסטן. בקרב המתיישבים היו גם יהוויסטים, אשר גילו עד מהרה כי מקומות חדשים הציעו להם חופש דת רב יותר מאשר המחוזות הרוסיים.
היהוויסטים כיום
תנועת היהוויסטים (המכונה לעיתים קרובות על ידי חבריה בשם אחווה) ממשיכה להתקיים בחלקים מברית המועצות לשעבר, ובמיוחד בקזחסטן, בקירגיזסטן, בדרום רוסיה, ובאוקראינה. מרבית היהוויסטים הם רוסים אתניים, אם כי אחוז החברים שאינם רוסיים גדל בעקבות הפיכתם למאמינים. התקופה מאופיינת באופנים חדשים של הפצת הספרות הדתית, בפרט משתמשים היהוויסטים באופן פעיל באינטרנט, בתרגום יצירותיו של איליִין לשפות אחרות. האיליִיניים מפעילים אתר אינטרנט רב-לשוני: http://svetoch.org המציע הן את מסמכי המקור ברוסית, המיועדים לציבור הרחב, והן תרגומים לשפות אנגלית, גרמנית, עברית, יוונית, פולנית וקירגיזית. הזמנות לבקר באתר מתפרסמות מעת לעת בפורומים ובאתרים אחרים במגזר הרוסי של האינטרנט.
אוכלוסיית היהוויסטים אינה גדולה ואין הערכות מדויקות בנוגע למספרם של היהוויסטים-איליִיניים משום שזהו ארגון דתי סגור. האיליִיניים אינם מספקים לעולם מידע כלשהו לגבי האוכלוסייה שלהם, כמו גם לגבי החיים פנימיים של הקהילות ופעילותן. האוכלוסייה שלהם גדלה, כך סבורים, בשל הפצת האמונה.
תורת היהוויסטים
תורתו של איליִין בייצוגה כיום היא רעיון פילוסופי מתוחכם למדי, המתמקד בהיבטים כגון מלכות 1000 השנים, אלמוות גופני של בני האדם, הקרב העומד להתרחש בין יהוה לבין השטן בארמגדון. למרות העובדה שאיליִין היה חסיד של פוליתאיזם הוא התמקד בשני אלים בלבד: יהוה והשטן. על-פי איליִין, ישנם שני אדם-אלים שעוצמתם זהה במערכת השמש שלנו – יהוה והשטן. ישנם אלים אחרים מחוץ לכדור הארץ ולמערכת השמש, אך אין בכוחם להתמודד עם אנשי כדור הארץ, ואסור לבני האדם לעבוד אותם. בדברו על יהוה אמר איליִין: "... האל היחיד העליון על בני האדם, והוא האחד והיחיד, אשר לו מפתחות למוות ולקבר.. והוא האחד והיחיד אותו עלינו לעבוד, ולהתפלל אליו בכל דבר..." אלים כאנשים קיימים בדמות אנושית. היהוויסטים מכחישים בכל מכל את קיומה של נשמה, גן-עדן וגיהנום בפירושם המודרני. מסיבה זו, יהוה מכונה לעיתים תכופות אדם-אל בכתביו של איליִין. על-פי איליִין: "יהוה הוא אדם ואפילו עברי, אך האחד הנצחי..." יהוה הוא אלהי בני האלמוות בעוד השטן הוא אלהי בני התמותה או השטניים, כלומר חסידי הפלגים הנוצריים המסורתיים והיהדות התלמודית. איליִין כתב: "אלהים שלי מתהלך בארץ, ומבקר את החברים שלו, וסועד עמם, כמו שהוא ביקר את אברהם וסעד עמו מתחת לעץ האלון, ... ביקר את מלכיצדק, את איוב, את אדם ואת חוה, את קין ואת הבל, את בלעם ואת מוחמד". כמה אנשי-דת מפורסמים של ימי-עבר, על פי איליִין, היו נציגים של היהוויסטים בזמנם, לדוגמה ג'ון האס, הקווייקר ג'ורג' פוקס, המיסטיקן הגרמני יאקוב במה, סוקרטס, פיתגורס, מדיצ'י, אליזבת' קרידנר, מוחמד, קונפוציוס ורבים אחרים. יהוה, על-פי איליִין, הוא יסוס. יסוס המשיח היה התגלמות זמנית של יהוה עלי אדמות. אם כך, היה זה אלהים העברי יהוה בעצמו, אשר נצלב ומת על הצלב. היהוויסטים מכחישים בכל מכל את השילוש הקדוש ומתייחסים אליו כאל בדיה של השטן.
יהוה והשטן מנהלים מאבק מתמשך זה בזה. היהוויסטים נלחמים עבור יהוה על ידי הפצת כתביו של איליִין וציות לנורמות מוסריות וריטואליות של היהוויזם. בתמורה הם יקבלו חיי נצח בצורה גופנית. קרב מכריע יתרחש בקרוב בין שני האלים, אותו מכנה איליִין ארמגדון. יהוה ינצח ויקים את רפובליקת ירושלים בת 1000 השנים. תהיה זו תקופה של שפע עבור בני האדם. לאחר 1000 שנים ישתחרר השטן והקרב האחרון עם יהוה יתחולל, בו יושמדו השטן וחסידיו כליל. אז יחדש יהוה את הארץ באופן קיצוני וימשיך לשפר אותה מדי פעם.
איליִין מעולם לא קבע תאריכים מסוימים עבור ארמגדון וחזה יותר מאורעות אפוקליפטיים עתידיים מאשר את תאריכי התרחשותם: "[השטן] יכפה על בני האדם כולם להשתחוות לכוחו האכזרי ובעבור בשר תותחים בגרמו סבל ושפיכות דמים רבים, במיוחד יהרוג בברוטליות אנשים רבים באימפריה הטורקית, בחצי האי הבלקני, בירושלים ובקווקז", או בחוברת אחרת הוא אומר: "תחילה [כלומר, טרם הצרה] יביא יהוה אש תותחים על גרמניה."
מטרתו של כל אדם על כוכב הלכת הזה, על-פי איליִין, היא להשיג אלמוות גופני באמצעות מושלמות-עצמית, שמירה על תורתו של יהוה ועל הוראות אחרית הימים שלו שניתנו באמצעות איליִין.
ספרי הקודש של היהוויסטים
היהוויסטים מאמינים כי טקסט מהכתובים הנוצריים (והיהודיים) סולף בידי השטן. אף על פי שהם מסכימים כי הכתובים מכילים אמיתות מסוימות אך הטקסט שלהם הוא כה מסולף עד כי היהוויסטים אינם משתמשים בהם כלל בהאמינם כי הקורא אינו מסוגל להבחין בין האמת לבין סילופיו ותוספותיו המאוחרים יותר של השטן. אף על פי שכתביו של איליִין מכילים התייחסויות רבות לכתובים, אסור לחברי החברה היהוויסטית לקרוא אותם, כולל כתבי קודש של דתות אחרות. תחת זאת, היהוויסטים מתייחסים לחזון יוחנן הקדוש שנערך על ידי איליִין, המכונה לחלופין הספר מן השמיים, כאל הספר הקדוש ביותר. ספר זה נחשב לסודי וזמין לחברי החברה היהוויסטית בלבד. מלבד הספר מן השמיים נחשבים כתביו של איליִין ככתבי קודש. הם מחולקים למספר סוגים, תלוי בתקופת היווצרותם ובמטרה. ספרים אחדים שנכתבו על ידי איליִין נחשבים למיושנים ונועדו בעיקר לחברי הארגון. כתבים שנכתבו בעת התקופה הראשונית ידועים כחומרים להפצה, המופצים במטרה להפיץ את תורתו של איליִין. כל כתביו של איליִין משוכפלים על ידי היהוויסטים הן בהדפסה והן בכתב יד תוך שימור האיות הרוסי העתיק על מנת למנוע סילופים בעת השכפול. להלן תוכל למצוא רשימת חוברות שתורגמו לעברית:
חלוקת חוברות היא אופן הפצת התורה המותר היחיד, בעוד שהטפה מילולית אסורה. ניקולאי איליִין אסר על חסידיו להטיף בעל-פה בהתבסס על הנבואה שבישעיהו מא: כו: "... אף אין שמע אמריכם קנה רצוץ לא ישבור" בנוסף, ההטפה עשויה להוביל בקלות לוויכוח עם חברי דתות אחרות. כמו כן, בהטפה, כך מאמינים, קיימת האפשרות של סילופי המסר. חוברות מחולקות לכל האנשים המוכנים לקבלן.
אופן עבודת האל והמסורות של היהוויסטים
עבודת האל של היהוויסטים מתרחשת בעת אספות סגורות ורק לחברי החברה מותר לקחת חלק בהן. האספות כוללות בדרך-כלל תפילות, שירה, קריאה בכתבי הקודש והבערת הקטורת. היהוויסטים משתמשים בספר מזמורים שנכתב על ידי איליִין עבור שירה הן באספות לשם עבודת האל והן באספות בלתי רשמיות.
אספות לשם עבודת העל של היהוויסטים מתקיימות בימי שבת ומתחילות בערב יום השישי משום שיום השבת הוא יום מנוחה כמו ביהדות. שלא כמו היהדות אופן שמירת השבת אינו מחמיר כל כך. יום השבת הוא החג הדתי היחידי של היהוויסטים. חגיגת חג המולד, חג הפסחא וחגים נוצריים מסורתיים אחרים אינה מותרת. על אף שהיהוויסטים משתמשים בחגיגות נפוצות ואישיות כגון יום השנה החדשה וימי הולדת לשם אספות בלתי רשמיות.
היהוויסטים מקפידים מאוד על תזונה, אשר באופן כללי דומה לתזונה היהודית. במיוחד אכילת בשר חזיר, ארנבת ופירות ים אסורה בהחלט.
היהוויסטים אינם משרתים בצבא ואינם משתתפים בפעולות צבאיות. ככלל, הכללים המוסריים בבסיס אמונתם הם כלל אנושיים. הם מגנים שנאה, אי-צדק, שקר, דיבה, גנבה, אלכוהול, עישון ועוונות אחרים.
היחס לדתות אחרות
היהוויסטים טוענים להיותם הדת האמיתית היחידה של אלהים יהוה. עקב כך נחשבות דתות אחרות ככוזבות או כאשליות. השתתפות בפולחן או אפילו ביקור בבניינים דתיים של דתות אחרות אסורה. אף על פי שאיליִין שיבח כמה מנהיגים דתיים וחסידיהם מימי עבר כגון הקווייקרים, סטריגולניקים מנובגורוד ואחרים. ככלל העביר איליִין ביקורת על דתות אחרות בכתביו, בייחוד על הפלגים הנוצריים המסורתיים ועל היהדות התלמודית.
ביקורת על היהוויזם
לעיתים תכופות מעבירים ביקורת על היהוויסטים על-כך שהם מביעים שנאה וחוסר סובלנות כלפי דתות אחרות. אכן אמירות רבות של איליִין מכילות ביקורת נוקבת כלפיהן ואין הן מקובלות מבחינה מוסרית. עם זאת, למרות ביקורת חריפה של דתות ואידאולוגיות אחרות, היהוויסטים ידידותיים לאנשים החיים לפיהן. איליִין קרא שוב ושוב לחסידיו להסתדר עם כל בני האדם מבלי להתחשב באמונותיהם ובהשקפתם. סגנונו של איליִין מאופיין במידה מסוימת של גסות רוח והתנהגות ישירה. דבר זה עשוי להפתיע ואף להמם בקלות את הקוראים, אשר לא קראו מעולם רעיונות דומים. חוסר כבוד לכתובים, לחפצי קודש נוצריים, למסתורין, לתלמוד וכו' עשוי אף הוא להבריח חברי דתות מסורתיות ולהעליבם.
פשמרגה
פֶּשְׁמֶרגֶה (בכורדית: Pêşmerge) הוא כינוי ללוחמים כורדים. הפירוש המילולי בכורדית הוא: פש = אחרי, מרג = המוות (או אלו העוקבים את המוות). "הפשמרגה הכורדית" הן מיליציות כורדיות שקמו בתחילת שנות ה-30 של המאה העשרים לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית ודעיכת שלטון השושלת הקאג'ארית באיראן, אשר שלטו יחדיו באזור. הפשמרגה הכורדית מכילה נשים לוחמות בשורותיה. עבור כורדים המושג פשמרגה מייצג כל מי שמוכן להילחם עבור זכויותיהם.
ללוחמי הפשמרגה יצא שם של לוחמים נועזים, מסודרים ואפקטיביים, אשר נותנים בפועל הגנה לכל המעוניין בכך, כולל מספר מיעוטים החיים באזוריהם אוכלוסייה כורדית. הכורדים ושאר מיעוטים סובלים לעיתים קרובות מיחס עוין מהשלטונות, יחס זה כולל אפליה חברתית ולפעמים גם פוגרומים אלימים.
הפשמרגה היו חלק פעיל בלכידת סדאם חוסיין במהלך הפלישה האמריקאית לעיראק. וכן תפסו שליח אישי של בן לאדן ב 2004, מעשה אשר הוביל בסופו של דבר את ה-CIA ללכידתו.
פשמרגה הוא כיום גם השם הרשמי של הכוחות המזוינים של הממשלה האזורית של כורדיסטן ( Kurdistan Regional Government או KRG) באזורים בהם ישנה אוטונומיה כורדית.
ב-2014 בעקבות מתקפה של המדינה האסלאמית על כורדיסטן העיראקית, הפשמרגה וכוחות צבאיים כורדים נוספים ממדינות שכנות החלו במלחמה נגד המדינה האסלאמית בשטחי עיראק וסוריה.
כוחות כורדיים במלחמת העולם הראשונה
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שרתו כוחות כורדיים ביחידות של כוחות סדירים ומילואים בצבא העות'מאני. הכורדים היוו רוב בארמייה התשיעית וסיפקו חיילים לקרבות רבים וכן ליחידות פרשים. כוחות אלו, יחד עם ניסיונם והיכרותם עם השטח היוו משקל בקרבות במזרח האימפריה העות'מאנית.
פשמרגה בעיראק החדשה (מ-2003 ואילך)
הארגון פעל באופן נרחב בעיראק ובסוריה בתמיכתן של ארצות הברית, צרפת, וגרמניה. ישראל סייעה לארגון על ידי שליחת תחמושת והארגון הצליח לפגוע בדאעש.
מאטי ואנהאנן
מאטי ואנהאנן (בפינית: Matti Vanhanen, ; נולד ב–4 בנובמבר 1955) הוא פוליטיקאי פיני, ראש ממשלת פינלנד בשנים 2003–2010, לשעבר יו"ר מפלגת המרכז בפינלנד, ונשיא המועצה האירופית במחצית השנייה של שנת 2006.
חייו
ואנהאנן נולד ביובסקולה שבפינלנד, בנם של האקדמאי טאטו ואנהאנן ואנני טיהונאן. הוא רכש ידע אקדמי בתחום מדע המדינה במסגרת תואר במדעי החברה אותו קיבל ב-1989. בשנים 1980–1983 היה ראש ליגת הצעירים במפלגת המרכז. לאחר מכן שימש חבר מועצת העיר אספו, בין השנים 1981–1984. החל מ–1985 ועד 1988 עבד כעיתונאי במקומון "קהסאנומאט", ולאחר מכן כעורך בפועל עד שנת 1991.
כמשקיף באיחוד האירופי היה ואנהאנן חבר בוועדת החוקה, שם ביקר את יושב ראש הוועדה, גיסארד דה אסטינג, כשתלטן. ואנהאנן התפטר מהוועדה ב–2003, אז מונה לשר ההגנה בממשלתה של אנלי יטנמקי. אחרי התפטרותה הוא מונה לראש הממשלה.
החל מ–2020 ואנהאנן מכהן כשר האוצר של פינלנד
כפוליטיקאי משתייך ואנהאנן לזרם הליברלי של מפלגת המרכז המקורית, יחד עם שני שרים נוספים ממחוז אוסימה. ממשלתו קיצצה בהכנסות המסים מ–35.5 אחוזים ל–33.5 אחוזים, וואנהאנן שב וטען כי הוא מעוניין להמשיך בקיצוץ המיסים.
ואנהאנן הכריז כי הוא מתנזר ממשקאות חריפים, באומרו שהוא לא אוהב את טעם האלכוהול. הוא נישא למריה ב-1985 ולזוג שני ילדים. עם זאת, הם התגרשו ב–2005
שרלין חזיזה
שרלין דניאל חזיזה מוראי (נולדה ב-21 באוקטובר 1985) היא שחקנית ישראלית. התפרסמה לאחר שגילמה את אילנה בודנהיימר בסדרות "שנות ה-80" ו-"שנות ה-90".
ביוגרפיה
גדלה בפתח תקווה. נקראה על שמה של השחקנית שרלין טילטון, ששיחקה בסדרה "דאלאס" שהייתה אהובה על אמה. למדה בתיכון אחד העם בעיר במגמת תיאטרון, ובבית הספר למשחק בית צבי. לאחר שסיימה את לימודיה בשנת 2010 השתתפה בקמפיין נגד העסקת עובדים זרים בלתי חוקיים.
ב-2013 החלה לשחק בסדרה "שנות ה-80", בתפקיד אילנה בודנהיימר, אחותו הגדולה של שלום (דניאל אסייג) ורעייתו של גידי בודנהיימר (עפר שכטר).
ב-2015 השתתפה בסדרה "זגורי אימפריה" בתפקיד נעמה. ב-2016 הופיעה בסדרה "צומת מילר".
ב-2017 השיקה חבורת אנדרדוס את "ישיבת הנהלה", סדרת רשת בהשתתפותה של חזיזה כ"עלמה". ב-2019 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "לה פמיליה", בתור יערה, אחותו של רמי.
ב-2023 שיחקה בסרט "ההילולה" בתפקיד אילנה בודנהיימר.
חזיזה נשואה ואם לשלושה ילדים.
המסע המופלא של אהרוני וגידי
המסע המופלא של אהרוני וגידי (החל מעונה שביעית נקראת אהרוני וגידי) היא סדרת דוקו-ריאליטי שנוצרה על ידי השף ישראל אהרוני, במסגרתה הוא יוצא יחד עם המוזיקאי גידי גוב, לסדרת מסעות במדינות שונות, ושניהם נחשפים לתרבויות אוכל ולמאכלי רחוב שונים.
עונה 1 - דרך המשי
העונה עלתה ביוני 2011 בערוץ 10
עונה 2 - אוכל רחוב
העונה עלתה באוגוסט 2014 בערוץ 10
עונה 3 - אוכל רחוב
העונה עלתה בנובמבר 2014 בערוץ 10
עונה 4 - אוכל רחוב
העונה עלתה במרץ 2016 בערוץ 10
עונה 5 - אוכל רחוב
העונה עלתה בנובמבר 2016 בערוץ 10
עונה 6 - הים התיכון
העונה עלתה באוקטובר 2017 בערוץ עשר
עונה 7 - ארצות הברית
העונה עלתה בנובמבר 2018 ברשת 13
אורגד ורדימון
אורגד ורדימון (נולד ב-1939) הוא איש קולנוע ועסקים, סופר, משורר ופעיל חברתי ישראלי.
ביוגרפיה
אורגד ורדימון נולד וגדל בתל אביב, למד בתיכון "גימנסיה הרצליה". האמצעי מבין שלושה אחים. ראודור ורדימון - הבכור, ירום ורדימון – הצעיר.
ורדימון הוא דור שישי בארץ מצד אביו, המשפחה עלתה לארץ בשני גלים, לצפת - בשנות השבעים של המאה ה-18, ולירושלים בשנות העשרים של המאה ה-19. ירוחם ורדימון, אביו היה מורה ומהנדס חשמל אשר חכר וניהל בתי קולנוע רבים ברחבי הארץ. כמו כן היה חבר ההגנה בירושלים. אמו, חנה ורדימון, החלה לכתוב ספרים בגיל 75 ועד למותה בגיל 91 הוציאה 24 ספרים.
בשנת 1948, בהיותו בן שמונה כתב ורדימון את המילים והמנגינה של השיר "תחי המדינה", אותו עיבד מרק לברי. השיר בוצע והוקלט על ידי מקהלת "קול ציון לגולה", והושמע בקול ישראל, בעיקר בימי העצמאות.
בשירותו הסדיר בצה"ל שירת ורדימון בגדוד 52 של חיל השריון (1959-1957), כמט"ק וכמדריך בבית הספר לשריון. סיים את שירות המילואים, לאחר פציעה, כסגן-אלוף בפיקוד העורף. הוא בוגר בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בחוגים כלכלה + משפטים / סוציולוגיה / ומדעי המדינה.
בסוף 1967 היה הראשון בארץ שהקרין שידורי טלוויזיה על מסך קולנוע. בין השאר הקרין את מצעד צה"ל של 1968 בקולנוע תל אביב, את אירועי חג המולד בבית לחם, החל מ-1968, וכמו כן היה הראשון שהפיק, צילם והקרין (בבריכת גלית) את משחקיה של מכבי תל אביב בכדורסל, במסגרת גביע אירופה לאלופות, בשידור ישיר מהמגרש ביד אליהו. החברה שבבעלותו הפיקה וערכה הקרנות באירועים שונים בשנים 1967–1980. בשנים 9–1968 כיהן כמנכ"ל של החברה לשירות, של פיליפס אלקטרוניקה.
ב-1969 זכה שיר פרי עטו במקום שלישי בתחרות מנגינות הלכת השנייה של צה"ל ובוצע בידי תזמורת צה"ל בעיבודו ובניצוחו של יצחק גרציאני. השיר, "לטייסים תודה", יצא בתקליט של תזמורת צה"ל.
בשנים 1987–2003 כיהן כנשיא ומנהל עסקים של חברת הדיוור הישיר ת.ד.מ. תעשיות דואר משולב בע"מ, בעלת מפעל תעשייתי. משנת 1997 ואילך - נשיא ומנהל עסקים של חברות בתחומי ההפקות והאינטרנט.
קולנוע ותיאטרון
ב-1969 היה ורדימון הראשון שפתח בארץ בית קולנוע לסרטי איכות - קולנוע "תכלת" בתל אביב, אותו שכר עד לשנת 1978. במסגרת תכלת גם הפעיל את מועדון שישי,בו הקהל גם נפגש עם יוצרים (בימי ששי) לשיחה על הסרט בתום ההקרנה, בימי טרום הסינמטקים.
בשנים 1963–1987 ניהל ביחד עם אחיו, ראודור ורדימון, את קולנוע אלנבי בתל אביב. ראשון לפתיחת בתי קולנוע בערבי שבת. ביוני 1970 היה זה בקולנוע תכלת בתל אביב (כמועדון) ובהמשך, מאוגוסט 1973, היה הראשון בישראל לעשות זאת, כקולנוע, בקולנוע אלנבי. כתגובה לכך נערכו הפגנות של חרדים מול בית הקולנוע. בשנים 1973–1976 הלך המאבק והחריף. גם הלחצים של חברי הסיעות הדתיות בקואליציה על שלמה להט, ראש העירייה, הלכו והתעצמו. להט פעל לסגירת בתי הקולנוע שפתחו שעריהם בערבי שבת. ורדימון נשאר בודד במערכה. אפילו חבריו בהתאחדות ענף הקולנוע נכנעו ללחצו של ראש העירייה להט ואף יצאו בקריאה גלויה לבטל את ההקרנות הסרטים בערבי שבת. כל אותו זמן המשיכו הפגנות החרדים בערבי שבתות ואף הלכו והקצינו, עובדה שגררה חיכוך הולך וגובר בין הנהלת העירייה לוורדימון, שנקט טקטיקות שונות במטרה לשמור על שערי קולנוע אלנבי פתוחים לקהל בשבת. בין השאר הפעילה העירייה את סמכותה, והטילה על כרטיסי ערבי השבת היטל עינוגים גבוה במיוחד, במטרה לחנוק כלכלית את מפעילי הקולנוע.
בשנת 1975 ורדימון נבחר להנהלת התאחדות בתי הקולנוע וליו"ר סניף ת"א של ההתאחדות (תפקיד בו כיהן עד לשנת 1981), ובמסגרת זו יזם עתירה לבג"ץ לביטול היטל העינוגים (באמצעות עוה"ד אמנון גולדנברג), אך העתירה נדחתה.
ב-1973 פתח את קולנוע "אורדן" לסרטי איכות, במקום קולנוע דן. ובהמשך פתח גם את "אורדן" חיפה. ב-1973 פתח את קולנוע "קריטריון" בתל אביב. על שלוש הפעילויות האחרונות ויתר ורדימון בהמשך, משהעדיף להפנות את מרצו וזמנו לפעילויות במסגרת תנועות המחאה שקמו לאחר מלחמת יום הכיפורים.
ב-1970 הפיק את המחזמר "שיער" שעלה לראשונה בישראל, ביחד עם האנגלים ז'אן לריס ומייקל הרסט. בתפקידים הגבריים הראשיים כיכבו צביקה פיק, גבי שושן ושוקי לוי ובתפקידים הנשיים הראשיים מרגלית אנקורי (ואחריה מיכל נוי ואביבה פז) כמו גם מרגלית צנעני, צדי צרפתי ועוד. הבכורה התקיימה ב-1 ביוני 1970 בתיאטרון אואזיס ברמת גן, המחזמר רץ 300 פעמים. והופק ממנו תקליט. ב-1971 הפיק את המחזמר "שמח בנמל" מאת שמעון ישראלי ויורם מטמור, מחזמר על רקע הקיטוב החברתי ההולך ומקצין והתארגנות עובדי הנמל. פזמונים - דן אלמגור, מוזיקה - משה וילנסקי, בימוי - יוסף מילוא. בתפקידים הראשיים - שמעון ישראלי ואושיק לוי. בעקבות זאת הפיק את תקליט המחזמר.
ב-1973 השתתף בהפקת סרטו של יקי יושע, "שלום, תפילת הדרך", בבימויו של יושע. בשנים 1979–1994 היה חבר הנהלת המכון הישראלי לקולנוע. בשנים 1992–2013 היה האחראי לשינוי הקו ולהצגת סרטי האיכות ב"קולנוע חן" ברחובות (4 אולמות לסרטי-איכות).
מחאות ותנועות מחאה
ורדימון היה ממנהיגי רצ ותנועות המחאה, החל מסוף 1973. בפברואר 1974, היה לרכז הראשון של רצ, התנועה לזכויות האזרח (תפקיד המקביל למזכ"ל) בהנהגתה של שולמית אלוני. היה אחראי על שינוי הקו המדיני בקמפיין הבחירות של מפלגת רצ בקדנציה הראשונה שלה בכנסת השמינית (1973), והמפלגה זכתה בשלושה מנדטים. לקראת הבחירות לכנסת התשיעית שימש, בהתנדבות, כסגן יו"ר המטה ואחראי על יום הבחירות של רצ (1977). ממקימיה של שלום עכשיו, בשלוש וחצי שנותיה הראשונות (1980-1977) היה חבר קבוע ב"פורום על" ו"בחמישייה המובילה" (הגופים שניהלו את התנועה), כמו כן יזם וארגן את מרבית האירועים וההפגנות של התנועה באותה תקופה והיה חבר המשלחת שהוזמנה על ידי הנשיא סאדאת למצרים.
בשנים 1982–1983 הפיק, במסגרת עמותת קול קורא, אותה ניהל, 32 חוברות להדרכת מורים בנושא חירויות הפרט, במימון קרן פורד. בכתיבת החוברות שותפו אנשי האקדמיה חיים שקד, דני רובינשטיין, חניתה צימרין, אסא כשר, הנרי ניר, ברוך ברכה, יוסף סדן, תמר הרמן, אבישי ארליך, ניצה ברקוביץ', בני נויברגר, ניצן בן-שאול, יהודה מלצר, קלוד קליין, דינה גורן ועוד. בהמשך ניהל והפיק פרויקט דומה להפקת 5 סרטי הדרכה ל"חירויות הפרט" בווידאו (במאי - יצחק חלוצי, מפיק בפועל – יוסי בן-שפרוט). והרצה בפני מורים בנושאי חירויות הפרט מטעם משרד החינוך.
ב-1998 הגה ויזם קמפיין – במסגרתו מימן במשך שלושה חודשים מודעה יומית בעיתון הארץ ובה מילה אחת: "שקרן" (כהפגנת יחיד כנגד ראש הממשלה בנימין נתניהו). בהמשך הקמפיין, כעבור כשנה, כתב והוציא לאור ספרון הנושא את אותה הכותרת: "שקרן". קהל היעד שלו היה חברי הכנסת והעיתונאים המכסים את הכנסת – כשמטרת הקמפיין הייתה: להסב את תשומת לבם של שותפי הקואליציה למשמעות הדבר לחבור ל"שקרן". התזה אותה מציע ורדימון בספרון היא: שכשהמדובר הוא בשקרן כרוני, הרי שבבחירות הבאות יהיו אלה שותפיו של "השקרן" שישלמו את המחיר הפוליטי על כך. ורדימון הוא ממקימי עמותת "מנוחה נכונה" ויו"ר עמותת "מנוחה נכונה ת"א" (אותן יזם והקים פרופ' בועז מואב) ב-1994, במאבק לקבורה אזרחית חלופית.
בשנת 2012 יצא בקמפיין "אני מתבייש" – קמפיין יחיד בו פרסם במודעה בעיתון הארץ את הביטוי "אני מתבייש" – מטרתה: להחזיר את הבושה – כערך – לסדר היום שלנו.
ספריו
רומן חניכה המציג, ברצף של תמונות, אירועים ואנקדוטות מהתפתחותו של אורי, נער תל אביבי יליד הארץ, שנולד בצל מלחמת העולם השנייה, ועד לגיוסו לצה"ל, מיד אחרי מבצע קדש - שנותיה הראשונות של מדינת ישראל. אורי חונך על "טוב למות בעד ארצנו" בתקופה בה ניסו המנהיגים למחוק בבני דורו את "היהודי הגלותי" ולייצר מאתם, בכור היתוך חסר רגישויות, את "הישראלי החדש". ורדימון טוען בספרו שכתוצאה מכך בני דורו, אותו הוא מכנה - "הדור השני לתקומה" - היו לדור נכה. הם נידונו לחיות לעד בצל ההישג החד פעמי של דור הוריהם, "המדינה". זהו דור המשך, שכל שיעשו יתגמד תמיד אל מול הישג הוריהם, דור שקיבל מדור המייסדים צוואה "צנועה", אוטופית מיסודה: "להגשים את החלומות" - "שוויון", "אחווה", "אור לגויים" וכדומה... תסכול מובטח מראש. סירוס. וכל זאת מפרספקטיבה של הכותב - זה שאמור להעביר את המושכות לדור השלישי, כשהדור הרביעי כבר מתגייס למלחמה הבאה. בשנת 2020 יצא לאור תרגום הספר לאנגלית בפורמט דיגיטלי. רומן התבגרות. גדי, בן הדור השני למדינה, מתגייס לצה"ל בשנות החמישים, "מת למות בעד המולדת". המדינה בת עשור, נאמנותו העיוורת של גדי למדינה אינה מוטלת בספק, ולו לרגע, אך נבחנת יום יום ושעה שעה. המדינה קודמת לכל. והמדינה "שלנו"... "אחרי אלפיים שנות"... מהר מאוד מתבהר לגדי, שנאמנותו החד משמעית למדינה עומדת שוב ושוב למבחן. ולא בנכונותו הטוטלית להקריב את נפשו למען המולדת – אלא פשוט ביכולתו לשתוק. בצבא הוא לומד לראות – ולשתוק. לסבול – ולשתוק. לעבור התעללויות (באצטלה של חישולו כחייל) – ולשתוק. להיות עד לעוולות, להתאבדויות, למוות – ולשתוק. הרבה שתיקות חווה גדי, עד שהוא מתפכח ומבין שלא לכך פיללו מקימי המדינה. המדינה אמורה להיות הבית שלנו - ולא המחסה ובית הגידול של אנשי כח ושררה או פסיכופאתים למיניהם. ספרון פוליטי, כנ"ל. ספר שירה מעוצב. ספר שירה, האוחז כמאה שירים המוגשים בשישה שערים: א - כמו מילה מתדפקת - שירי התבוננות, גועשים עד פורצים מעצמם. ב - פצצות הן טעם החיים – מדור לדור תחת איום, מלחמות, ולהתרגל לכך. ג - אהבה רב-מפרקית – על אהבות, תשוקות ואכזבות. ד - המערכה האחרונה; קרב – כדי לנצח. ימי מחלה, כאב וחשבון נפש. ה - ועדיין קיץ בתל אביב - שירים לעירו, תל אביב. ו - "עיר ההריגה" עמנו תמיד - שלוש פואמות שנכתבו בעקבות מסע שורשים שעשתה רעייתו, אותה ליווה לפולין. ורדימון מסיים את ספר השירה שלו, בשירו הקצר ביותר: רומן. בבית דירות שכורות ישן, בתל אביב, מתיידדים יורי, בסיסט ג'אז רווק בשנות הארבעים ותמי ואמנון זוג נאהבים, מצליחנים ("ילדי השיטה") בסוף שנות העשרים – היא אשת שיווק והוא כוכב הייטק. ביום אחד, ערב הפסח-חג החירות – ועל רקע קרבתם לכיכר בה נרצח יצחק רבין – מתרחש סיפור אהבה בין הגבר הבודד וזוג הנאהבים.
יורי, שבילדותו עלה ארצה מרוסיה, נתקבל לקיבוץ עם הוריו – עד לקרע שגרם לזריקתם מהקיבוץ. תמי ("Suzanne" של לאונרד כהן בחלומותיו של יורי), שבגיל חמש עשרה נקרעה מן החברה החרדית בה גדלה וממשפחתה שבשעת משבר הפנתה לה עורף; ואמנון, שגדל למשפחה תל אביבית, בני המעמד הבינוני – אך גם הוא חווה משבר מעצב חיים בהתבגרותו.
הספר כולל חלק נוסף, שבדומה לדי.וי.די. (דיסק שני המצורף לסרט ומתאר את שלבי ההפקה והעריכה וראיונות עם יוצריו) מציג בפני הקוראים מהלכים, התלבטויות עריכה וראיונות עם מחבר הספר. בספר זה האוחז כ-60 שירים ופואמות, המשורר, העיר והסרטים מגוללים את קורות הרחובות, המקומות ואנשים בתל אביב הקטנה, אליה נולד, ושל הכרך הסואן בו התבגר ואף הזקין. השירים מוגשים בשמונה שערים: א – החיים כסרט. ב – עונות תל אביב. ג – חוויות העיר. ד – אהבה. ה – אנשים ומחוות. ו – הרהורים. ז - הורים. ח - מעשיות ופואמות. רומן מקורי. אלי, צעיר ישראלי, שכרבים מבני דורו שותק מול כל מה שהוא פוליטי. מבקש לעצמו חיים בלי בלי בעיות, להשלים תואר אקדמי, להתגבר על המינוס בבנק, לבלות, ובחורות, בחורות, בחורות. זהו סיפור שתיקתו של דור. אך אז פורצת מלחמת יום הכיפורים. "המחדל", הטראומה, התובנות החדשות – הזעקה הגדולה. הסוף לשתיקה. הצעיר הנהנתן מתגלה כזעיר מהפכן. סדר עדיפויות חדש שולח אותו לרחובות – להתנדב, לשנות, להשפיע. כל זאת על רקע תמונות מהקמת תנועת שלום עכשיו.
זהו למעשה ספר שלישי בטרילוגיה. דמותו של אלי בגילגוליו השונים, מתעצבת מול שאלות על סמכות ונאמנות במדינה שגדלה איתו. בספר הראשון "המלחמות הקטנות שלי", הוא ילד בן דור שני לתקומה, שנלחם על מקומו מול ילדים חזקים ממנו. בספר השני "שנות חיינו היפות ביותר", הוא חייל צעיר ששותק ומציית לסמכות הצבאית, ובשלישי כמבוגר לנוכח טראומות המלחמה, הוא מפסיק לשתוק. ספר שירה, האוחז 64 שירים בחמישה שערים: א – שער הכמיהה. ב – שער התשוקה. ג – שער האהבה והגעגוע. ד – שער האכזבה. ה – שער ההרהורים והחלומות. "לו רק ידעת, איזה משב רוח מרענן / יכולה, גם ביום חמסין / להפיח מילה / אחת שלך: / כן."
פלגות הבט"ש
פלגות הבט"ש הן יחידות של ספינות חיל הים הישראלי, האחראיות על הביטחון השוטף ועל מבצעים ימיים בגבולותיה הימיים של מדינת ישראל ומחוץ להם. קיימות 3 פלגות: פלגה 914 ממוקמת בבסיס חיפה, פלגה 915 בבסיס אילת, ופלגה 916 בבסיס אשדוד. על כל אחת מהפלגות מפקד קצין בדרגת סגן-אלוף פרט לפלגה 915 עליה מפקד קצין בדרגת רב-סרן כל פלגה מחולקת ליחידות משנה הנקראות "סיירות" שעל כל אחת מהן מפקד קצין בדרגת סרן או רב-סרן.
כלי השיט בפלגות הבט"ש
בפלגות הבט"ש מופעלות כיום הספינות בדגמים: דבורה (כלי שיט), שלדג (כלי שיט) וסירת צרעה (כלי שיט) המשמשת להגנת נמלים.
חימוש ספינות הבט"ש
חימוש ספינות הבט"ש במשך שנים רבות כלל שני תותח אורליקון 20 מ"מ ושני מקלעי 0.5. במלחמת יום הכיפורים חומשו הדבורים במפרץ סואץ במטול נגד טנקים 'קרגו'. כיום מותקנים בספינות הבט"ש תותחי טייפון (נשק) אוטומטיים כחימוש עיקרי. ולמבצעים מיוחדים גם טילי ספייק.
התפתחות פלגות הבט"ש
ספינות פלגות הבט"ש מגינות ברציפות על הגבול הימי של ישראל. מאז שנות השבעים של המאה העשרים עצרו ופגעו פלגות הדבורים מדרום ומצפון במחבלים שפעלו ביבשה בסמוך לגבולות ישראל והן בפעילי טרור מושטים על סירות, אופנועי ים וספינות אויב. פלגות הדבורים פועלות כנגד איומי מחבלים פלסטינים וגורמי ג'יהד עולמי בזירת ים סוף, בגבול עזה וחזבאללה מלבנון. לוחמי ספינות הסיור מסיירים בימים ובעיקר בלילות לאורך כל חופי ישראל כדי למנוע פעילות חבלנית עוינת בים ובחוף, מהווים מחסום בפני בעלי כוונות עוינות המתקרבים בכלי שיט.
אחרי מלחמת ששת הימים עם התארכות הגבולות הימיים של ישראל, התגברו פעולות הטרור ניסיונות חדירה לישראל מהים, טרפדות העץ המהירות החלו לצאת מהשירות עקב התיישנות ובלאי, אף על פי שהיו מהירות וחמושות היטב (37 -40 קשר וחימוש כבד כסת"ח תותחי 20 מ"מ בחרטום ובירכתיים, תותח 40 מ"מ בירכתיים ומקלעי 0.5 בצידי הגשר. ראה פירוט מורחב בערך: פלגות הטרפדות ) ושירתו את חיל הים באותה תקופה במשימות הביטחון השוטף. לאחר תהליך חשיבה הוחלט בחיל הים להצטייד בכלי שיט שונה שיענה על האיומים והצרכים החדשים מולם ניצבה מדינת ישראל בזירה הימית. ארבע ספינות ה"דבור" הראשונות הגיעו בנובמבר 1970 התבססו על אב טיפוס של ספינה אמריקאית אזרחית שתוכננה להובלת נוסעים ומטען למתקני קידוח נפט בים. הן צוידו במנועים תוצרת GENERAL MOTORS בעלי 12 בוכנות, במכ"ם, במקלע 0.5 בעל קצב אש גבוה, ובמכשירי קשר שונים. בספטמבר 1971 הגיעו שש ספינות נוספות, ומאז בניית הספינות התבצעה במפעל רמת"א בבאר שבע. ספינות שנוספו להן שיפורים כגון תותח אורליקון 20 מ"מ, זרקור 30 מ"מ ותוספות נוספות.
בסוף שנות ה-70, עקב התפתחות אמצעי הלחימה בקרב ארגוני הטרור, נולד הצורך בשיפור ספינות הדבור למה שנקרא אז "דבור מוסב" בעל מנועי GM V16, מכלי דלק נוספים, תורן יעיל יותר לגילוי מטרות במכ"ם. אך לאחר זמן מה הוחלט כי יש צורך בכלי חדש שיענה להתפתחות המהירה של ארגוני הטרור.
בשנת 1978 השיק רמת"א את ה"דבורה": ספינת בט"ש המבוססת על הדבור אך גדולה יותר ומהירה יותר. מסיבות שונות רק בשנת 1989 הוחלט בחיל הים להצטייד בהן. כחלק מחוזה לבנית שש ספינות הגיעה הדבורה הראשונה באותה שנה בנוסף לארבע שנוספו לחוזה עקב המרדף בחוף ניצנים. הדבורות החדשות צוידו במנועי חברת MTU בשונה מדבורות משנות ה-70.
עם התפתחות מפרץ אילת וכלי השיט התיירותיים הרבים בו, כדי להקטין את נראות כלי מלחמה במפרץ מה שעלול להוביל לפגיעה בתיירות, הוחלט לרכוש את ה"נחשול". כלי קטן בעל מראה אזרחי ויכולת תמרון גבוהה המגיע עד ל-45 קשר. מה שתורם לשמור על הסדר בגבול עם מצרים וירדן ועם זאת לא להרתיע או להפריע ליאכטות הרבות הפוקדות את המרינה באילת.
צוותי הספינות
ספינות הבט"ש מאוישות בצוות של כ-12 חיילים כל אחת. על הספינה מפקד חובל בדרגת סגן או סרן, שמילא כבר תפקיד סגן קצין מחלקה בסטי"ל, הוכשר בפלגות הבט"ש תוך איוש תפקיד סגן מפקד דבורה (סגמ"ד) ובוגר בית הספר לפיקוד ימי (פי"מ). במהלך שירותו כסגמ"ד יקבל סיכת לוחם לאחר שהוסמך לכך והוכיח את עצמו. בסוף הכשרתו כמפקד דבורה, במעמד טקס סיום קורס מפקדי כלי בט"ש, יקבל החובל את סיכת מפקד-דבורה שהיא סיכת דבורן מוזהבת. החובל מתפקד בדרך כלל כמפקד כלי בט"ש בין שנה וחודשיים לשנה ושמונה חודשים עד שיעבור לתפקיד בכיר יותר בפלגת הבט"ש או מחוצה לה, כגון: מפקד בית ספר שיט וימאות או מס"ר (מפקד סיירת).
אנשי הצוות הם לוחמים בשירות סדיר, שעברו טרום גיוסם, גיבוש סטי"לים/דבורים. לאחר טירונות רובאי 03 בבה"ד חיל הים מתקיים מיון לקורסים: לוחמים במגמת שיט -ימאים. ולוחמים מגמת הנעה - מכונאים. מפקדי הקורסים חושפים את החניכים לאורח החיים של הדבורן בפלגות הבט"ש, מאמנים אותם לעבודת צוות, מעבירים הדרכות הקשורות להסמכות להן הם מיועדים הלוחמים. במהלך הקורס נחשפים החניכים למסעות, אימוני כושר ושבוע ס"ג כל זאת על מנת להכינם לתפקידם כלוחמים בפלגות הבט"ש. בשלהי הקורס מוצבים החניכים בפלגות בהן שובצו, ועוברים את תקופת "שהיות הסוף" בה נערכים מבחני "ההסמכות הבסיסיות" ובכך הופכים אותם מחניכים בקורס ללוחמים בספינות הבט"ש.
מירב הכשרות הלחימה נרכשות במהלך השנה הראשונה ביחידה והן משתנות בהתאם לתפקיד הלוחם: מכונאי או ימאי. המכונאים מוסמכים כשומרי ספינה, כבאים, מנוענים ומאגיסטים כדי להיות זכאים לסיכת דבורן. הימאים מוסמכים כשומרי ספינה, כמאגיסטים, עמדת נק"ל, תאורות, עבודות ימאות, ומפעילי עמדת טייפון או תותחן ירכתיים. לאחר ההסמכה יהיו זכאים לסיכת דבורן. עם קבלת הסיכה יוכשרו הימאים והמכונאים כבעלי רובאי ימי 08. לאחר קבלת הסיכה ימשיכו הלוחמים להכשרת העמדות והמערכות השונות בספינה בהתאם לצורכי הספינה או ברצונו של החייל לעבור הסבת מקצוע, לגוון את שירותו ולהתקדם לקורסים בכירים. לקראת קבלת הסמל יעברו מבחן עיוני. עם קבלת הסמל וההתקדמות הכללית של הלוחם, הוא נעשה מרכזי ומשמעותי יותר בצוות. שלב זה בשירות, חשוב להתפתחות המנהיגות והפיקודיות של החייל בדרכו למסלולים הבכירים או בהמשך הובלת הצוות כחייל מהמניין בתור לוחם וותיק המדריך את החיילים הצעירים ומוביל את ניהול הספינה.
במהלך השירות תינתן ההצעה לחלק מהלוחמים לצאת לקורס חובשים קרביים בבה"ד 10 והשלמה בבה"ד חיל הים ולשוב לספינות כחובש ספינתי.
בתקופת הקורס יסומנו על ידי המפקדים חיילים בעלי פוטנציאל הדרכה שיעברו מיונים בזמן הקורס ולאחר מכן בשירותם בספינות כשלבסוף אלה שיעברו את המיונים יחזרו לבה"ד ויעברו קורס שיכשירם כמפקדי קורס לוחם בט"ש ולוחם בט"ש השטה. לוחמים בעלי נתוני קב"א גבוהים יקבלו זימון למיוני קצונה של תומכי לחימה או לחלופין יוכלו להתנדב לקורס חובלים כדי להפוך לקצינים לוחמים.
לאחר תקופה מסוימת בספינות, חיילים שיבחרו לצאת לקורס להכשרת סגן מפקד וקורס מנוען ראשי (צ'יף - מגמת הנעה) ושעמדו בהסמכות הנדרשות: ימאים המוסמכים על כל נשקי הספינה ומערכות ה ומכונאים המוסמכים על כל מערכות ההנעה, הבקרת נזקים וכדומה; יצאו לשני הקורסים, המקדמים את החיילים להוות חלק מסגל הספינה ומקנה להם עמדה של מש"ק, שנערכים בבה"ד חיל הים ואורכם 3 עד 4 חודשים. קורס סגנים מעניק רובאי ימי 09 ואילו קורס צ'יפים מעניק רובאי ימי 010. בדצמבר 2013 אושר רשמית בצה"ל הוספת סיכה רשמית לסגנים ולצ'יפים.
פלגה 914
תפקיד פלגה 914 הוא הגנה על צפון המדינה על אף שבימי שגרה הפלגה מבצעת את סיורי הביטחון הימי השוטף, וכוחותיה לוקחים חלק בכל פעילות מבצעית במרחב הימי שמטרתה סיכול פעילות ארגוני טרור, פגיעה בתשתיותיהם ובגורמים המסייעים להם. ראשיתה של פלגה 914 בשייטת הטרפדות בבסיס חיפה. עם סגירת הטרפדות והצטיידות בספינות דבור קיבלה היחידה את המשרדים והמעגנות ושמרה את השם. פלגה 914 אחראית על הביטחון השוטף של רצועת החוף הצפונית של ישראל, בקרבת לבנון. הפלגה מורכבת מספינות דבורה, וסופר דבורה סימן 2 ו3. הפלגה מחולקת לסיירות "יסעור" ו"פרס" וכן יחידת סנפיר.
ארגון - פלגה 914 מחולקת כיום לשתי סיירות: סיירת פרס, וסיירת יסעור (בעבר הייתה גם סיירת נשר), ובנוסף אליהן יחידת סנפיר. כל סיירת היא בפיקוד קצין בדרגת סרן, לשעבר מפקד כלי שיט, בוגר בית הספר לפיקוד ימי (פי"מ) ובוגר קורס חובלים.
פלגה 915
את הביטחון בים האדום החזיקה פלגה 912 שכללה שלוש טרפדות בבסיס אילת. פלגה 915 הוקמה בבסיס מפרץ שלמה בשארם א-שייח' החליפה את הטרפדות. על הביטחון השוטף בזירת הים האדום כולל אבטחת נמל אילת, באזור בו גובלות בים גם ירדן, מצרים וערב הסעודית. הפלגה מורכבת מספינות דבור, דבורה, נחשול וצרעה. הפלגה מורכבת מסיירת כלי בט"ש אחת, סיירת "ברק" ויחידת סנפיר הכפופה לה.
פלגה 916
פלגה 916 פועלת במסגרת בסיס אשדוד ומבצעת את הביטחון השוטף של חוף מדינת ישראל בכל אזור המרכז, ובדגש בקרבת רצועת עזה ומבצעים בשיתוף יחידות העלית של צה"ל. על פעילותה זכתה בפרס הרמטכ"ל ליחידות לוחמות בשנת 2007. הפלגה מורכבת מספינות דבור, סופר-דבורה סימן 3, שלדג וצרעה. הפלגה כוללת את סיירות "כריש", "כסיף", "בזק" ו"טריגון", המורכבות מספינות סופר-דבורה סימן 3, שלדג ודבור, ויחידת סנפיר שמשמשת למגוון פעילויות הדורשות כלי שיט וכוח קטנים יותר.
כלי שיט בעבר
ספינות מדגמי ברטרם ויתוש שירתו בפלגות הבט"ש במשך שנים. בהמשך החזיקו ספינות דבור את הביטחון השוטף במשך עשרות שנים.
בנמל אילת הופעלו ספינות נחשול שהוצאו מהשירות בשנת 2018.
לקחי מלחמת יום הכיפורים
בעקבות אירועי הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים שהתחילה בקרב מרסא תלמאת חלו התפתחויות בפלגות הבט"ש.
נחמן קרני
נחמן קרני (10 באוקטובר 1926 - 28 ביולי 1977) היה קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, ששירת כדובר צה"ל (1953–1955) וכראש היחידה לסיוע וקשרי חוץ של משרד הביטחון (1962–1968).
ביוגרפיה
קרני נולד בפולין, עלה לארץ ישראל בגיל 6 והשתקע עם הוריו ברמתיים (לימים חלק מהוד השרון). למד בבית ספר יסודי במגדיאל ובגימנסיה שלווה בתל אביב. בהמשך דרכו למד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק. בגיל 16 הצטרף לארגון "ההגנה", שירת במשטרת היישובים העבריים, עבר קורס מ"כים וב-1947 השתתף בקורס מפקדי מחלקות האחרון של ההגנה (קורס י"ט, שהתקיים בגניגר ובג'וערה בפיקודו של יצחק פונדק; יחד עמו היו בקורס בין השאר אברהם אדן, יקותיאל אדם, אורי בן ארי, רחבעם זאבי ואברהם טמיר). הוצב כמפקד מחלקה בגדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני, במלחמת העצמאות פיקד על פלוגה ב' של הגדוד, לחם בקרבות בחזית הדרום והמרכז, נפצע באורח קשה ואיבד את ידו הימנית. אף על פי כן חזר לשרת כסגן מפקד הגדוד.
לאחר המלחמה נמנה ב-1949 עם משלחת הייצוג הראשונה של צה"ל לארצות הברית. ב-1951 עבר לאגף המודיעין ושירת כקצין ביחידת האיסוף וראש ענף נספחים צבאיים. ביולי 1953 מונה לדובר צה"ל, השלישי במניין, וכיהן בתפקיד זה עד יוני 1955. ב-1955 מונה לראש ענף האיסוף באגף המודיעין, תפקיד שבו שימש במלחמת סיני. ב-1957 נשלח כיועץ צבאי לנציגות הישראלית באו"ם, שם שירת במשך שנתיים וחצי. ב-1959 מונה לעוזרו של סגן שר הביטחון, וב-1962 לסגן מנכ"ל המשרד ולראש היחידה לסיוע וקשרי חוץ. בתקופתו סייע צה"ל והמשרד למדינות רבות באפריקה, דרום אמריקה ואסיה. ביולי 1968 סיים את תפקידו והשתחרר מצה"ל. לאחר מלחמת יום הכיפורים עמד בראש ועדה לבדיקת התנהלות מערך ההסברה של צה"ל.
קרני נפטר ב-1977 מסרטן, בגיל 50. הותיר אישה ושתי בנות.
אלפא רומיאו 20-30 HP
אלפא רומיאו 20-30 HP (באיטלקית: Alfa Romeo 20/30 HP) היא מכונית משפחתית בתצורת טורפדו - קבריולה, אשר יוצרה על ידי חברת אלפא רומאו האיטלקית בין השנים 1914–1922.
בנוסף, יוצרה גרסת ספורט של הדגם (20/30 HP ES Sport).
ייצור "אלפא רומיאו 20-30 HP
בסך הכל יוצרו 504 יחידות מהדגם "אלפא רומיאו 20-30 HP". הדגם יוצר ב-מילאנו ברובע פורטלו.
בין השנים 1914-1915 יוצרו 285 יחידות.
עקב מלחמת העולם הראשונה, 95 יחידות אשר יוצרו בשנת 1915 הושלמו בשנת 1920.
דומוקוס
דומוקוס (ביוונית: Δομοκός), או תאומאקוס או תאומאס (Θαυμακός, Θαυμάκη), היא עיירה ועירייה בפתיוטיס, יוון. העיירה היא מקום מושבם של עיריית דומוקוס ושל מחוז דומוקוס לשעבר. העיירה בנויה על מדרון הררי המשקיף על מישור תסליה, 38 ק"מ מהעיר לאמיה.
היסטוריה
אזור דומוקוס הפך לחלק מיוון בשנת 1881 כאשר האימפריה העות'מאנית מסרה את תסליה וכמה אזורים סמוכים ליוון. עד 1899 זה היה חלק ממחוז לריסה.
קרב דומוקוס
בשנת 1897, במהלך מלחמת יוון-טורקיה, כ-2,000 מתנדבים איטלקים בפיקוד בנו של ג'וזפה גריבלדי, ריצ'וטי גריבלדי, עזרו ליוונים בקרב דומוקוס. ביניהם היה גם חבר הפרלמנט האיטלקי, אנטוניו פראטי, שמת בקרב. הצבא הטורקי ניצח את צבא יוון.
תחבורה
תחנת הרכבת דומוקוס בקו הראשי פיראוס–פלאטי, הממוקמת 5 ק"מ מהעיר ומשרתת את האזור שמסביב לעיירה.
עירייה
העירייה דומוקוס הוקמה במהלך רפורמות השלטון המקומי בשנת 2011 על ידי מיזוגן של שלוש העיריות לשעבר הבאות, שהפכו ליחידות עירוניות:
שטח העירייה: 707.953 קמ"ר, שטח היחידה העירונית 346.129 קמ"ר.
מחוז
מחוז דומוקוס היה אחד הפרובינציות של פתיוטיס. באותו שטח כמו העירייה הנוכחית. בוטל בשנת 2006.
ג'יין ראסל
ביוגרפיה
ראסל נולדה בעיר במידג'י שבמינסוטה לג'רלדין ג'ייקובי ולרוי ויליאם ראסל. היו לה ארבעה אחים. אביה שירת כקצין בצבא ארצות הברית, ואמה הייתה שחקנית שהופיעה עם צוות בידור נודד. אחרי שאביה השתחרר מן השרות הצבאי עברה המשפחה לקנדה, ובהמשך לקליפורניה.
ראסל התעניינה מגיל צעיר בדרמה ובמוזיקה, אך לאחר שסיימה את לימודייה שאפה להיות מעצבת. בעקבות מות אביה נאלצה לעבוד כדי לעזור למשפחתה. היא עסקה גם בדוגמנות וחסכה מספיק כסף ללימודי משחק, בעידודה של אמה.
משחק
ראסל חתמה על חוזה משחק מקצועי לשבע שנים עם הווארד יוז בתחילת שנות ה-40, לאחר שהשניים נפגשו במרפאת שיניים בעת טיפול שעבר יוז. ראסל התפרסמה בזכות הופעה פרובוקטיבית לאותה תקופה במערבון "האקדוחנים" (The Outlaw), שסיבך את יוז עם הצנזורה השמרנית של הוליווד והפך את ראסל, בתפקיד הבכורה שלה, לסמל מין בינלאומי ולשם החם בתעשיית הסרטים.
ראסל הקימה ביחד עם בעלה הראשון בוב ווטרפילד את חברת ההפקה "ראס-פילד" שבחסותה יצאו שני סרטים בכיכובה של ראסל, חמודות וערמוניות (Gentlemen marry Brunettes, בתרגום מילולי "גברים נישאים לברונטיות") ו"כותונת הלילה הוורודה". ב-1964, אחרי הפסקה של שבע שנים, הופיעה ראסל בתפקיד עצמה בסרט "נתיבי הגורל". היא פרשה ממשחק בגיל 49 והופיעה בפעם האחרונה ב-1970 בסרט "אפל יותר מענבר".
מוזיקה
ראסל התחילה לעסוק במוזיקה בסוף שנות ה-40 ושיחררה לרדיו שני סינגלים ואלבום ביחד עם המוזיקאי קיי קייסר, בנוסף שרה סינגל נוסף עם פרנק סינטרה. ראסל הקימה רביעיית גוספל עם קוני היינס, בריל דייוויס, ודלה ראסל שפרשה בהמשך. אחרי עזיבתה הוציא ההרכב את האלבום "The Magic of Believing", שנמכר בשני מיליון עותקים. רונדה פלמינג הצטרפה להרכב מאוחר יותר. ב-1959 הוציאה ראסל את אלבום הסולו "ג'יין ראסל". הוא יצא שנית ב-2009 בשם "Fine and Dandy".
חיים אישיים
ראסל הייתה נשואה שלוש פעמים: לקוורטרבק של קבוצת "סנט לואיס ראמס" וחבר "היכל התהילה של הפוטבול המקצועני" בוב ווטרפילד (במשך 25 שנה עד לגירושין), לשחקן רוג'ר ברט (במשך שלושה חודשים עד למותו) ולג'ון קלווין פיפלס (במשך 25 שנה עד למותו).
ראסל, שלא יכלה ללדת בגלל הפלה שעברה בגיל 18, אימצה בת ושני בנים ביחד עם ווטרפילד.
ראסל נפטרה ממחלה ב-28 בפברואר 2011, בגיל 89, בביתה שבסנטה מריה. היא הותירה את שלושת ילדיה, שישה נכדים ועשרה נינים.
תנינאים
תנינאים (שם מדעי: Crocodilia או Crocodylia) היא סדרה של בעלי חיים זוחלים בענף הארכוזאוריה, תת-קבוצה של הזאורופסידה. הסדרה כוללת 27 מינים הנפוצים בדרום אסיה, בצפון אוסטרליה, באפריקה ובאמריקה, המחולקים לשלוש משפחות: תניניים, אליגטוריים וגוויאליים. התנינאים, יחד עם העופות, הם השורדים היחידים מקבוצת הארכוזאוריה ("זוחלים שולטים") שהגיעה לשיאה במזוזואיקון וכללה גם את הדינוזאורים (שמהם התפתחו העופות) והפטרוזאורים המעופפים. התנינאים הם ציידים מימיים-למחצה בעלי עוצמת נשיכה אדירה, והגדולים שבהם מהווים טורפי-על. מבנה גופם מותאם היטב לאורח חייהם. בעבר חיו תנינים גם בארץ ישראל (מהמין תנין היאור), אך כיום ניתן לראותם בישראל רק בשבי (כגון בחוות התנינים בחמת גדר, בחוות קרוקולוקו, בחי פארק, בספארי ברמת גן ובגן החיות התנ"כי).
היסטוריית המאובנים של התנינאים עשירה מאוד: שורשי הקבוצה הם עוד בטריאס והתנינאים המודרניים הופיעו בערך באמצע הקרטיקון, כמאה מיליון שנה לפני זמננו. מבנה גופם מותאם היטב לסביבה, ולכן השתנה רק במידה מועטה מאז שעברו לאורח חיים מימי-למחצה. כך, עורם מכוסה מגינים גרמיים מכוסי קרטין קשיחים, זנבם חזק, רגליהם מותאמות לזחילה, להליכה ולריצה גם יחד, גופם שטוח יחסית, מערכות גופם מותאמות לאורח חייהם המימי למחצה, הפה מצויד בלסתות חזקות ובשיניים חדות המתאימות לתפיסת הטרף בכוח עצום, וחושיהם חדים. שיטות הציד שלהם מגוונות, כשהידועה שבהן היא מארב סבלני לטרפם. תזונתם מגוונת וכוללת כמעט כל בעל חיים אותו הם מסוגלים להרוג. בצעירותם הם אוכלים בעיקר חסרי חוליות ודגים קטנים, אך בבגרותם אוכלים גם דגים גדולים, זוחלים, עופות ויונקים שבאים לשתות מהמים. התנינאים הגדולים צדים וטורפים גם יונקים גדולים דוגמת הגאור, תאו מים, תאואים אפריקנים, זברות, גנו, אנטילופות רבות, איילים וחזירי בר.
המבנה החברתי שלהם כולל מדרג חברתי ברור, שבראשו הזכרים ומתחתיהם הנקבות. הנקבות מטילות מספר ביצים רב לתוך קנים הבנויים לרוב מבוץ ומצמחייה. בתחילת חייהם אבקועי התנינים פגיעים מאוד, אולם עם הגיל והגודל קטן משמעותית מספר האיומים הטבעיים עליהם. במינים רבים הנקבות מגינות על הקן ועל הביצים מפני טורפים. כמה מינים מתחילים להשמיע קולות עוד לפני בקיעתם מהביצה. גם האבקועים משמיעים קולות.
התנינאים חיוניים לאיזון המערכת האקולוגית שבה הם חיים, בהיותם מווסתי טורפי ביניים וגם אחראיים לניקוי פגרים מרקיבים. לדמו של התנין יש סגולות אנטיביוטיות חזקות המאפשרות לו לעמוד בפני זיהומים קשים (בשר מרקיב, מים עכורים מלאי חיידקים ופציעות פיזיות).
התנינאי הגדול ביותר כיום הוא תנין הים, שאורכו יכול להגיע ל- ומשקלו לטונה או שתיים, נשיכתו היא החזקה ביותר בעולם החי כיום, והוא טורף-על בדרום-מזרח אסיה ובאוסטרליה. לא הרבה אחריו נמצא תנין היאור, אוכל-אדם קטלני שטורף מאות בני אדם באפריקה מדי שנה, אורכו יכול להגיע ללמעלה מ- ומשקלו לטונה. התנין האמריקני, תנין אורינוקו והקיימן השחור הם התנינאים הגדולים של אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית. בעבר חיו תנינאים גדולים יותר, כגון הדיינוסוכוס והפורוסזאורוס.
מקומם של התנינאים בתרבות האנושית נרחב, והם שימשו כסמלים בתרבויות מזרחיות ומערביות רבות, ובחלק מהתרבויות והדתות אף סגדו להם כאלים או פחדו מהם כמפלצות אכזריות. התנין מופיע גם בתנ"ך, כבעל חיים גדול ומטיל מורא, שנברא על ידי אלוהים ביום החמישי לבריאה. התנינאים מככבים גם בתרבות המודרנית. ציד אינטנסיבי התרחש מאז המהפכה התעשייתית, והביא להידלדלות אוכלוסיות תנינאים רבות, וחלקן אף הגיעו למצב של סכנת הכחדה. סכנה זו, יחד עם הרס בתי גידול, הביאו לנקיטת צעדים לאומיים ובינלאומיים לשימורם, בהם איסור או הגבלת הציד, חתימה על אמנות המגבילות את הסחר במוצרי תנינאים, הקמת חוות תנינאים בהן מגדלים תנינאים לגרעיני רבייה ולקצירת עורם, דבר שהפחית באופן ניכר את הביקוש לתנינאים שניצודו בטבע. כיום אוכלוסיות תנינים רבות נמצאות בתהליכי התאוששות ותנינאים כגון תנין היאור, תנין הים, אליגטור אמריקני והקיימנים כבר אינם נמצאים בסיכון, ובעלי אוכלוסיות גדולות ובריאות.
אבולוציה ומיון
היצורים החיים הקרובים ביותר לתנינאים הם העופות - יחד הם השרידים היחידים והאחרונים לקבוצת הארכוזאוריה. קבוצה זו כללה גם את קבוצת הדינוזאוריה, הכוללת את כל הדינוזאורים. אבותיהם הקדומים של התנינאים, אם כן, היו זוחלים קדומים. במיונים המודרניים מצויה קבוצה בשם "דמויי תנינים" (Crocodylomorpha) הכוללת את התנינאים המודרניים ואת כל קרוביהם שנכחדו. התנינאים הקדומים הופיעו כבר לפני 200 מיליוני שנים לערך, ובמהלך התקופה הארוכה שעברה מאז חל רק שינוי קטן יחסית במבנה הבסיסי של גופם. במהלך האבולוציה שלהם התנינאים היו עדים לתהליכים עולמיים רבי השפעה, כמו נדידת היבשות והתפצלות פנגיאה, עידן הקרח האחרון, היכחדות הדינוזאורים והזוחלים הגדולים ותפיסת מקומם על ידי היונקים. תהליכים אלו השפיעו לאין ערוך על האבולוציה של התנינאים ועל תפוצתם המודרנית.
אבות קדומים
קבוצת הארכוזאוריה, שכוללת את האבות הקדמונים של הדינוזאורים, העופות והתנינאים כולם, התפצלה במרוצת השנים לשושלות יצורים רבות, שרק לשתיים מרכזיות מהן התמזל המזל והן הביאו לקיומם של יצורים החיים גם היום. שני ענפי הארכוזאורים הללו נקראים אורניתודירים (Ornithodira) ופסאודוסוכים (Pseudosuchia); האורניתודים הם אבותיהם של הדינוזאורים והעופות, בעוד שהפסאודוסוכים הם אבותיהם של התנינאים. הפסאודוסוכים הקדומים היו בעלי-חיים פרימיטיבים, שהמאפיין המאפשר להבחין בינם לבין אחיהם האורניתודים הוא מבנה עצמות קרסול ייחודי. בין קבוצות הפסאודוסוכים הבולטות ניתן למנות את האטוזאורים (Aetosauria), שגופם היה מכוסה ברובו המכריע בשריון חד, ואת הראויסוכים (Rauisuchia), שהיו מהטורפים היבשתיים הדומיננטיים ביותר לפני בוא הדינוזאורים. דומים לאלה היו הפייטוזאוריים (Phytosauria), שחיו בטריאס עליון ושנפוצו באירופה ובצפון אמריקה, אשר כיום אינם נחשבים לארכוזאורים אמיתיים ומשויכים לקבוצה אחרת - דמויי ארכוזאורים.
מעט אחרי-כן הופיעו הספנוסוכים (Sphenosuchia), שחיו באזורים רבים בעולם מאמצע-סוף תור הטריאס ובתור היורה (אחרון הספנוסוכים נכחד, כנראה, בסמוך לסוף תקופת הדוגר). גודלם היה קטן יחסית וגופם - זקוף. אחרי הספנוסוכים הגיעה תורם של הפרוטוסוכים (Protosuchia). ביחס לתנינאים המודרניים, הפרוטוסוכים היו יצורים קטנים (הגדולים שבהם הגיעו לאורך של מטר אחד לערך), חוטמם היה צר וגפיהם - ארוכות. הם היו כנראה יצורים יבשתיים, אף שייתכן שחלקם החזיקו באורח חיים מימי למחצה. באותה עת היו כל יבשות העולם "המודרניות" מחוברות לכדי יבשת על אחת שנקראה פנגיאה. תצורת יבשות זו אפשרה להם להרחיב את תפוצתם לכל יבשת אמריקה, לדרום יבשת אפריקה, לאירופה ולמזרח אסיה. הפרוטוסוכים בלטו בתור הטריאס, אך מספרם הצטמצם במהירות בתחילתו של תור היורה, והם נעלמו כליל בסופו של תור זה, סמוך לתחילתו של תור הקרטיקון.
צורות הביניים; המעבר למים
את מקומם של הפרוטוסוכים תפסו בהדרגה קבוצה של תנינאים קדומים שנקראה Mesoeucrocodylia (להלן: "תנינאי הביניים"). מאובנים לא מעטים של חברי קבוצה זו נמצאו ברבות השנים, אולם הגדרתה של קבוצה זו אינה יציבה ועתידה אינו ברור. בעבר היא כלל לא הייתה קיימת, ובמקומה הוגדרה קבוצת ה-Mesosuchia, אולם נמצא שהאחרונה היא פרפילטית ולכן הוחלט על ביטולה. תנינאי הביניים התקיימו החל מתחילת תור היורה; מרביתם נכחדו עד סוף הקרטיקון, אולם חלקם הקטן חי גם בתור השלישון. קרבתם של תנינאי הביניים לסביבות החיים המימיות הייתה גדולה יותר מזו של קודמיהם, אף שבמידה משתנה - חלקם שמרו על אורח חיים יבשתי בעיקרו, בעוד שחלקם האחר הפך ליצורים מימיים באופן כמעט מלא. כך למשל, שתי משפחות של ת'לאטוסוכים (Thalattosuchia): הטלאוזאוריים (Teleosauridae) והמטריורינכוסיים (Metriorhynchidae), אימצו אורח חיים מימי עד כי גפיהם הפכו לדמויות-משוטים; יתר על כן, זנבם של בני הקבוצה האחרונה אף הפך לדמוי סנפיר.