cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפלישה המונגולית לגאורגיה
הכיבוש המונגולי של גאורגיה
לאחר מותו של מינגבורנו בשנת 1231, היו ידי המונגולים חופשיות, והמפקד המונגולי הבולט, צ'ורמקאן, הוביל, בשנת 1236, צבא גדול כנגד הממלכה הגאורגית והנסיכויות הווסליות של ארמניה. רוב האצילים הגאורגים והארמנים, שהחזיקו במשרה צבאית בחזית, נכנעו ללא התנגדות רצינית, או שתחמו את התנגדותם למבצר שלהם בלבד, ואחרים נמלטו לאזורים בטוחים. המלכה רוסודן נאלצה לפנות את טביליסי וכותאיסי, והותירה את מזרח גאורגיה בידיו של האטבג אבאג מחרגרדזלי ואגרסלן בקורציחלי, שעשה שלום עם המונגולים והסכים לשלם את המס השנתי. האציל הגאורגי היחיד שהתנגד היה איוונה ג'אקלי-ציחיסג'ווארלי, נסיך סאמצחה. הקרבות השחיתו את נחלותיו, עד שלבסוף, בהסכמת המלכה רוסודן, נכנע לפולשים בשנת 1238. הצבא המונגולי בחר שלא לחצות את רכס ליחי כדי לרדוף את המלכה הגאורגית, והותיר את מערב גאורגיה חופשית יחסית מביזה. רוסודן התכוונה לזכות בתמיכתו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי, אבל ללא הצלחה. האטבג אבאג ארגן את כניעתה בשנת 1243, והממלכה הגאורגית הכירה באופן רשמי בחאן הגדול כשליט העליון שלה. הממלכה הוכרחה לשלם מס שנתי של 50,000 מטילי זהב מדי שנה, ולתמוך במונגולים עם צבאה.
המונגולים שולטים בגאורגיה
מכסה גדולה של חיילים גאורגים נלחמו תחת הדגל המונגולי בקרב אלאמוט (قلعه الموت) בשנת 1256, בקרב בגדד בשנת 1258, ובקרב עין ג'אלות בשנת 1260 ובמקומות נוספים, כאשר הם מאבדים עשרות אלפי חיילים. דבר זה גרם להפקרת גאורגיה, וכל הקווקז באופן כללי, ללא מגינים מקומיים, והכוח המונגולי שנשלח לדכא את המרד הספונטני, שהתפרץ במחאה על עול המיסים המכביד ונטל השירות הצבאי, דיכא את המרידה בקלות. בקרב קוסה דאג בשנת 1243, בו מחצו המונגולים את הסלג'וקים מסולטנות רום, נהרגו לפחות שלושת אלפים חיילים גאורגים שלחמו בשורות המונגולים, כאשר הנסיך הגאורגי שמדבלה אחלציחלי (ממשפחת אחלציחלי) פיקד על הקרב.
האחדות הגאורגית התרסקה, והאצילים קיבלו עידוד לעלות כנגד הכתר, שבאפן טבעי סייע לשליטה המונגולית. בשנת 1266, הנסיך סארגיס ג'אקלי מסאמצחה (שבירתה הייתה אחלציחה) קיבל הגנה מיוחדת ופטרונות מאבקה חאן (1234–1282), כך שהיה בתוך עצמאות וירטואלית מהכתר הגאורגי. המלך המזרח גאורגי הבא היה דמטרה השני, "המסור" אשר חי בשנים 1259–1289. תוך תימרון הקנוניות בין החאנים המחולקים, תכנן דמטרה לרענן את המדינה, אבל החשד לקשר להפיכה שנכשלה כנגד ארגון חאן, אילץ אותו לשמור על גאורגיה מפלישה, ולהסכים לכניעה ולהוצאתו להורג. לאחר מכן נפלה הממלכה לכמעט אנרכיה. כאשר מערב גאורגיה החזיקה בעצמאותה, סבלה הממלכה במזרח גאורגיה ממסים כבדים ומצב פוליטי לא יציב. מבחינת הדת היו המונגולים בדרך כלל סובלניים אף על פי שהרבה מהכנסיות והמנזרים מוסו. המרד של דוד השמיני (1292-1310), אף על פי שנמשך זמן רב, לא הביא לשיחרור גאורגיה, אלא רק לסדרת עונשים הרסניים. המונגולים נשארו בשלטון במשך מאה שלמה על ידי כך שהם ממליכים את תומכיהם ומורידים אותם מכס המלוכה לסירוגין ועל ידי ליבוי הסתות וחיכוכים. ובכל זאת, השפעתם על גאורגיה נחלשה בהדרגה עם התפוררות כוחם של החאנים באיראן.
כיבוש גאורגיה על ידי גיאורגי המבריק
כך, על אף הנטל הכבד של השליטה הארוכה של המונגולים במשך המאה, הצליחה המלוכה הגאורגית לשרוד עד להצהרה על סיפוח גאורגיה כארתלי-קאחתי לתוך האימפריה הרוסית ב-18 בינואר 1801.
גמר גביע אופ"א והליגה האירופית
הליגה האירופית של אופ"א, בעבר גביע אופ"א, היא תחרות כדורגל שנוסדה ב-1971 על ידי קונפדרציית הכדורגל האירופית אופ"א. היא נחשבת לתחרות הבינלאומית השנייה בחשיבותה עבור מועדונים אירופיים, אחרי ליגת האלופות. מועדונים מעפילים לליגה האירופית על סמך ביצועיהם בליגות הלאומיות ובתחרויות גביע. ב-25 השנים הראשונות של התחרות, הגמר התקיים בשני משחקים בשיטת נקודות מצטברות (משחקי גומלין), אחד באצטדיון של כל קבוצה, אך ב-1998, אינטר מילאנו ניצחה את לאציו בגמר הראשון של התחרות שנערך במשחק אחד באצטדיון נייטרלי, פארק דה פראנס בפריז. טוטנהאם הוטספר זכתה בתחרות הראשונה ב-1972, כשניצחה את וולברהמפטון וונדררס 3–2 במצטבר. בעשרה משחקי גמר הופיעו קבוצות מאותה מדינה: איטליה (1990, 1991, 1995 ו-1998), ספרד (2007 ו-2012), אנגליה (1972 ו-2019), גרמניה (1980) ופורטוגל (2011).
אף על פי שגביע ערי הירידים נחשב לקודמו של גביע אופ"א, אופ"א אינה מכירה בגביע הירידים כאחת מתחרויות המועדונים הרשמיות שלה, ולפיכך המאזנים, העונות והגמרים שלו אינם כלולים ברשימה.
אליסון (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סימון הרביעי דה מונפור
סימון הרביעי דה מונפור (1165 - 25 ביוני 1218), הארל החמישי של לסטר, האדון של אחוזות מונפור ואמורי, היה מהאצילים הצרפתים שהשתתפו במסע הצלב הרביעי, מראשי מסע הצלב האלביגנזי ואביהם של אמורי דה מונפור וסימון החמישי דה מונפור.
הייחוס
סימון היה בנו של סימון השלישי ממונפור ונכדו, מצד אביו, של אמורי השלישי ממונפור, סינישאל של צרפת ומצד אימו היה בנה של אמיסיה דה בומון, הבת של רוברט דה בומון, הארל השלישי של לסטר. הוא נשא לאישה את אליס דה מונמורנסי, הבת של בושאר הרביעי ממונמורנסי ואחותו של מתיו השני ממונמורנסי, שכונה "הגדול" והיה עתיד להיות שליש-המלך (קונטאבל) של צרפת.
מסע הצלב הרביעי
סימון הצטרף למתגייסים הצרפתים למסע הצלב הרביעי ויצא יחד איתם לדרך. הדוג'ה של ונציה, אנריקו דאנדולו, הציע לצלבנים לתפוס את העיר שהייתה אזד ההונגרית וכעת קרואטית, זארה, אולם סימון דה מונפור התנגד לכך ולא השתתף בכיבוש. בהמשך המסע, כשאלכסיס הרביעי, קיסר האימפריה הביזנטית בשותפות עם אביו, איסאק השני, ביקש את עזרת הצלבנים, כדי להדיח את אביו, נפרד דה מונפור מהצבא הצלבני העיקרי וביקש את רשות מלך הונגריה למעבר שלו ושל האבירים הצרפתים שהצטרפו אליו, דרך הונגריה לכיוון ארץ ישראל. הם הפליגו דרך הים התיכון ונחתו ביפו, שם הצטרף דה מונפור למלך ירושלים, אמלריך השני. מלך ירושלים ניהל משא ומתן להפוגה עם הסולטאן אל מאליק אל-אדין סייף א-דין ובינתיים דה מונפור הוביל פעולת עונשין נגד טבריה. מלך ירושלים התרשם מהפעולה, לכן נתן את רשותו לנישואי אחיו של סימון דה מונפור, גי, עם משפחת האצולה איבלין מיבנה. לאחר שהצלבנים כבשו את קונסטנטינופול דה מונפור הבין שהם כבר לא יגיעו לארץ ישראל ושב לאירופה. לאחר שדודו, רוברט הרביעי מת ללא בן יורש, תבע סימון דה מונפור את ירושתו את התואר של רוזן לסטר, אך ג'ון, מלך אנגליה החרים את אחוזותיהם של האצילים הצרפתים באנגליה, כדי לפצות את עצמו על אובדן אחוזות האצילים האנגלים בצרפת.
מסע הצלב האלביגנזי
סימון דה מונפור נענה לקריאת האפיפיור אינוקנטיוס השלישי והצטרף למסע הצלב האלביגנזי. לאחר טבח בזייה וכיבוש קרקסון, מנהיגי הצלבנים שלא היו מעוניינים בקרקעות הבעייתיות של האזור, הרוזן של נוור והרוזן סן פול, שבו בסתיו לאחוזותיהם הצפוניות. הדוכס של בורגונדי נשאר עד ספטמבר עם 300 לוחמים. סימון דה מונפור, שפעל בצד הצלבנים, ביקש לעצמו את השלטון על קרקסון, אלבי, בזייה ואזור ראזס, נבחר לוויקונט החדש של מחוזות אלה ובדצמבר 1209 הכיר בו הכס הקדוש כווסל ישיר של האפיפיור.
לאחר נפילת קרקסון נכנעו ללא קרב יישובים רבים. הערים אלבי, קסטלנודארי, קאסטרוס, פאנג'אוס, לימו, לומבר, מונרֵיאל נפלו בסתיו של אותה שנה. בכמה מערים אלה פרצו לאחר מכן מרידות.
מסע הכיבושים של סימון דה מונפור
עוד במהלך 1209 תקפו סימון דה מונפור והדוכס הבורגונדי את לאסטור המצויה צפונית לקרקסון. בלאסטור נתן השליט המקומי, פייר רוג'ה דה קברט (וסל של טרנקבל) מקלט להרבה קתרים נמלטים. המקום היה מבוצר מאוד ואיפשר למגינים להדוף את ההתקפות. במהלך גיחה של הנצורים שבו אלה את סגנו של מונפור, בוּשאר דה מארלי, שהיה גם בן דודו.
בתחילת אוגוסט מונפור הטיל מצור על טרם, שאדונה היה קתרי מסור. פייר רוג'ה דה קברט ערך פשיטות על הצרים, גרם נזקים לכלי המצור ובאחת ההתקפות חיסל את המשמר העורפי של מונפור והטיל מומים בשבויים, בנקמה על מעשי מונפור בשבויי בראם. המצור נמשך עד דצמבר, כשהנצורים נכנעו. אדון המקום הושם בצינוק בקרקסון ומת שם.
בינואר 1211 ארנו אמורי האשים בכפירה כמה מראשי הציבור של טולוז וכשרמון השישי, רוזן טולוז סירב לנקוט באמצעים נגדם נידה אותו מחדש. רמון, שקיבל עידוד מגיסו, פרו השני, מלך אראגון, ניסה לארגן קואליציה נגדית עם שכניו, רוזן דה פואה וקומנז'.
עם הגעת מחזור חדש של צלבנים מצפון צרפת הכוח של מונפור הפך למאיים יותר על פייר רוג'ה דה קברט המבוצר בלאסטור, לכן הסכים האחרון לשחרר את בוּשאר דה מארלי ומסר את כניעת מבצרו בתמורה לקרקעות באזור בזייה. במאי התקיף מונפור את לה וור, מבצרו של אֶמרי דה מונרֵיאל שמרד נגד מונפור. מאבק זה נגמר בתלייתם של אֶמרי דה מונרֵיאל ושמונים מאביריו ושריפתם של שלוש מאות עד ארבע מאות קתרים וכשהגרדום התמוטט תחת משקל הנתלים, טבחו אותם הצלבנים. באחותו של המנוצח, ז'יראלדה דה לוראק, התעללו החיילים ולאחר מכן השליכו אותה לבאר וסקלו אותה למוות. במהלך המערכה על לה וור ניסו הרוזנים של דה פואה ושל קומנז' לתקוף קבוצת גרמנים שהגיעו במטרה לחבור לצלבנים.
קאסיס נכבשה במהירות בתחילת יוני וכחמישים קתרים הועלו על מוקד. בודואן, אחיו של הרוזן רמון השישי, מסר את כניעת המצודה הקטנה מונפראן לקבוצת צלבנים ואת ברוניקל לדה מונפור.
קרב מירה
פרו השני, מלך אראגון, שהיה גיסו של רמון השישי מבית טולוז, היה גם האדון הפאודלי של רבים מאצילי חבל לנגדוק שנחלותיהם נכבשו על ידי סימון דה מונפור, כולל רמון רוג'ה טרנקבל. הוא לא הכיר בכיבושיו של דה מונפור על בזייה וקרקסון, שהיו כפופות לו פאודלית והציע את עצמו מספר פעמים כמתווך בין הניצים. בגלל מאבקו במורים לא היה מסוגל לתמוך צבאית בגיסו, הרוזן מטולוז וגם לא רצה להסתכסך עם הכנסייה הקתולית, איתה היו לו יחסים מצוינים. ב-16 ביולי 1212 נחל, יחד עם בני בריתו, ניצחון גדול על המורים בקרב לאס נאבאס דה טולוסה ועטור בניצחון זה ניסה ללמד זכות על גיסו בפני האפיפיור אינוקנטיוס השלישי שהחליט לפתוח ויעוד בלה ואור. הוויעוד לא יצא לפועל וב-21 בינואר 1213 החליט פרו השני לקבל תחת חסותו את הרוזנים מבית טולוז, לה פואה, קומינז' והויקונט מביארן.
פרו השני הטיל ב-8 בספטמבר 1213 מצור על אחת ממצודותיו של דה מונפור, מירה. אל צבאו התחברו במהרה הרוזנים דה פואה וקומינז' ורמון השישי הגיע עם מיליציה גדולה. לרשות צבאו של פרו השני ובני בריתו עמדו כאלפים ומאתים פרשים ועשרים עד שלושים אלף לוחמים רגליים. לדה מונפור ולבן בריתו, הוויקונט מ-Corbeil, היו כ-900 פרשים ו-700 קשתים בין מגיני החומות. פייטרו הציב את מחנהו כך שאגף אחד נשען על נחל מקומי והאגף השני על ביצה.
ב-12 בספטמבר פרו השני שלח את המיליציה הטולוזית להתקפה על חומות מירה. ההתקפה נהדפה וגיחה מהירה של הפרשים הצלבנים המיומנים, שהתפצלו לשלושה ראשי חץ בהנהגתם של Guillaume des Barres, בוּשאר דה מארלי ודה מונפור עצמו, הפתיעה את צבאו של פרו השני שנאלץ להשתתף בתגרה שלא התכונן לה. שני פרשים צלבנים, אלן דה רוּאֶה ו-Florent de Ville החליטו לצאת ולהתקיף את מלך אראגון. פרו השני, שיצא בראש צבאו, הופל מסוסו ולמרות שצעק שהוא המלך, הרגו אותו. צבאו של פרו השני נכנס לפאניקה ונפוץ לכל עבר ודה מונפור זכה בניצחון מוחץ.
בנו בן השש של פרו השני, מי שעתיד להיות חיימה הראשון, מלך אראגון, "הכובש", נשבה על ידי דה מונפור, אך האפיפיור אסר על דה מונפור לנצל עובדה זו והוא נאלץ לשלוח את הילד, עם ליווי מתאים, לממלכתו. הרוזנים דה פואה וקומינז' שבו לאחוזותיהם ורמון השישי נמלט לאנגליה, אל חצרו של ג'ון, מלך אנגליה והשאיר לחברי מועצת העיר טולוז להתדיין עם הצלבנים.
קביעת הגבול הצפוני
ב-1214 האפיפיור אינוקנטיוס השלישי מינה נציג חדש במקומו של ארנו אמורי והרוזנים דה פואה וקומינז' ניצלו את ההזדמנות כדי לקבל באפריל את מרות הכנסייה הקתולית. רמון השישי, חסר הישע במצב שנוצר, מצא מקלט באנגליה בתקווה לחזור עם הצבא האנגלי שנלחם בצבא הצרפתי. האפיפיור הכריז על רוזנות טולוז כחלק ממלכת צרפת, כדי לעורר בכך את עניינו של פיליפ השני, מלך צרפת.
בחודש נובמבר התקדם דה מונפור אל הגבול הצפוני של חבל לנגדוק, אל המבצרים הניצבים לאורך נחל דורדון, באזור שליטתו של ברנאר דה קאסנאק, מהמנהיגים הצבאים של הקתרים. מבצר דום נעזב לפני הגעתו של דה מונפור וגם מבצר מונפור (על אף הדמיון בשם אין למבצר קשר ידוע עם דה מונפור) שנעזב כאשר דה מונפור התקרב אליו. בהמשך מסעו של דה מונפור הגיע לשני המבצרים המרשימים, קסטֶלנוֹ ובֵּנאק.
דה מונפור מצא גם מבצרים אלה ריקים והציב בהם חיל משמר. הוא פירק את הביצורים, אך לא פגע באוכלוסייה שהייתה תחת חסות מלך צרפת.
החלטות ועידת לטראנו הרביעית
בולת ההכרזה על ועידת לטראנו הרביעית, שהתכנסה בארמון לטרן הרומאי, פורסמה ב-19 באפריל 1213 (שנתיים לפני הכינוס) עם הכותרת Vineam Domini Sabaoth. המועצה נועדה לטפל בבעיות השונות שעמדו בפני הכנסייה הקתולית במערב ובהן המאבק להכפפת השליטים החילוניים לסמכות הכס הקדוש, המאבק בפריחת המינות, גיוס לוחמים למסע צלב אל ארץ ישראל ועוד. הכינוס נפתח ב-11 בנובמבר 1215, בנוכחות האפיפיור, נציגים של 80 מחוזות כנסייתיים, 412 בישופים ו-800 אבות מנזרים. במהלך הכינוס התקבלו החלטות שנועדו לסיים את המלחמה בלנגדוק ולהסדיר נושאי ריבונות ובעלות על חבלי ארץ ונשיאה בתארים שונים. אל הכינוס הגיעו גם הרוזנים רמון השישי, רמון רוג'ה דה פואה שלמדו זכות על עצמם וגי דה מונפור שטען לזכויות אחיו, סימון דה מונפור הרביעי.
על פי החלטות הוועידה, סימון דה מונפור הוכרז רוזן של טולוז, בנוסף לתוארי ויקונט ודוכס של חבלים אחרים, כמו כן בנוסף לתואר שנלקח מהרוזן רמון השישי, איבד הלז לטובת סימון דה מונפור את כל האדמות שדה מונפור כבש מידיו.
החלטה נוספת קבעה שבנו של רמון השישי, רמון השביעי, מקבל את התואר ויקונט פרובאנס וחבל פרובנס יוחזק בנאמנות עבורו עד הגיעו לגיל בגרות.
המרד בחבל לנגדוק
את המרידות נגד הרוזן (הטרי) סימון דה מונפור הרביעי התחיל ברנאר דה קאסנאק ששב אל ארמון קסטלנו והרג את חיל המצב שהשאיר שם דה מונפור. דה מונפור חזר באוקטובר עם כוח משלוח לכיבוש מחודש של המבצרים והריגת המגינים הקתרים. ברנאר דה קאסנאק התנהל בצורה שמנעה את לכידתו והמשיך להעסיק את חילות דה מונפור.
באפריל 1216 דה מונפור נשבע אמונים למלך פיליפ והכיר בו כריבון על כל כיבושיו.
בוקר
בין נחלותיו של רמון השישי הייתה גם בוקר, ששכנה בפרובאנס, אך למרות זאת השתלט עליה סימון הרביעי דה מונפור והעמיד שם חיל מצב בראשותו של Lambert de Thury. באפריל 1216 נחת המרקיז רמון השביעי, בנו של רמון השישי, שהגיע לגיל בגרות, במרסיי ולקח לידיו את השלטון על פרובנס. רמון השביעי שם מצור על בוקר ואביו חיפש תגבורת בממלכת אראגון. דה מונפור נחפז לבוא לעזרת העיר, אך חיל המצב הצלבני הנצור החזיק מעמד שלושה חודשים עד שאזל מזונם. דה מונפור נכשל בהתקפותיו על הצרים ולבסוף נאלץ לשאת ולתת איתם על כניעת המבצר, בתאי שיינתן לנצורים לצאת. זו הייתה המפלה הגדולה הראשונה שספג דה מונפור.
זמן קצר לאחר אובדן בוקר נאלץ דה מונפור להיחפז לדיכוי מרד שפרץ בבירתו, טולוז. לאחר זאת יצא למאבק בביגור וספג מפלה נוספת בסוף 1216, בלורד שבהרי הפירינאים.
המערכה על טולוז ומות סימון דה מונפור
בתחילת 1217 יצא סימון דה מונפור למערכה נגד הרוזן דה פואה ובמהלך חודשי פברואר - מרץ כבש את מוֹנגרֶנייה והמשיך הלאה. המרקיז הצעיר, רמון השביעי, ניצל את היעדרו של דה מונפור והעביר קבוצה גדולה של אראגונים, שחצו את הרי הפירינאים, אל תוככי העיר טולוז, אליה נכנסו ב-13 בספטמבר. דה מונפור שב והטיל מצור על העיר, אך כוחותיו לא התאימו למשימה זו והוא נאלץ לבנות מתקני מצור, כי ביצורי העיר נותרו חזקים. באביב התחיל דה מונפור לתכנן את כיבוש העיר, אך במהלך הכנותיו, כשיצא לעזרת אחיו, גי דה מונפור, שנפגע מחץ, פגע בסימון אבן שהרגה אותו.
מותו של סימון דה מונפור, זמן לא רב לאחר מות האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, הביאו לשינוי במהלך מסע הצלב, שאיבד מתנופתו ונשאר ללא מנהיג. רמון השביעי והרוזן דה פואה ניצלו את הנסיבות והביסו צבא של אבירים צפוניים. האפיפיור החדש, הונוריוס השלישי, פנה אל מלך צרפת וביקשו לסייע בידי הבן הבכור של סימון דה מונפור, אמורי דה מונפור. אמורי דה מונפור המשיך במערכה, אך בהצלחה פחותה בהרבה.
גבריאל טלפיר
גבריאל (יוסף) טַלְפִיר (כ"ט בתמוז ה'תרס"א, 16 ביולי 1901 - 31 ביולי 1990) היה משורר עברי, מבקר אמנות, מוציא לאור, עורך ומתרגם.
ביוגרפיה
טלפיר נולד בשם יוסף וונדרמן בשנת תרס"א-1901 בעיר סטניסלבוב שבגליציה (אז תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית). סיים את התיכון בעיר הולדתו, והמשיך את לימודיו באוניברסיטת וינה. לאחר לימודיו לימד בבתי ספר יהודיים בערים אחדות – וילנה, זמושץ', לבוב וורשה. הצטרף בנעוריו לתנועת הנוער הציונית "החלוץ", ועלה לארץ ישראל בשנת 1925. בשנותיו הראשונות היה פועל, ועסק בעבודות שונות במקומות שונים בארץ ישראל. משנת 1932 התמסר לעבודתו הספרותית הביקורתית והמו"לית.
שיריו הראשונים נדפסו בכתבי עת יהודיים בפולין כבר משנת 1924. לימים הוא כינס אותם בספרו "שלוש פואמות", וכלל בהן את הפואמות הגדולות שלו "לגיון" (ורשה, תרפ"ה-1925); "ג'ז בנד", פואמה ריתמית (תרפ"ז-1927); "רעב" (תרפ"ח-1928); ו"מניפסט הזרום" (תרפ"ח-1928). בשנת 1991, במלאת שנה לפטירתו של גבריאל טלפיר, יצאו כל הפואמות שלו מחדש, בהוצאת "גזית".
בד בבד עם ראשית כתיבתו השירית הוא החל לכתוב ולפרסם ביקורות אמנותיות על אמנות הציור, היהודי והכללי. בשנת 1932 ייסד את כתב העת לאמנות שלו "גזית", שהפך לגולת הכותרת של כל מפעלו האמנותי. כתב העת "גזית" היה במשך שנים ארוכות כתב העת העברי היחיד שהיה מוקדש לאמנות הפלסטית, וגבריאל טלפיר בעזרת רעייתו מרים טלפיר הקדישו לו את מרב מאמציהם ומשאביהם. לרגל יובל "גזית" ושבעים שנה לתל אביב כתב ראש עיריית תל אביב-יפו, שלמה להט, לטלפיר שאינו יכול לתאר לעצמו את העשייה האמנותית והתרבותית המקורית בעיר ללא כתב העת וללא עבודתו המסורה.
גבריאל טלפיר היה גם מתרגם, ותירגם בין השאר, ספרים משל איליה ארנבורג, אווה קירי (בתה של מאדאם קירי) ופרנץ ורפל. כן ערך הוציא ותרגם ספרי אמנות ואלבומים שהיו בבחינת אבן פינה בסוג ספרותי זה.
בשנת 1962 התאלמן טלפיר מאשתו הראשונה, מרים טלפיר לבית שלוסברג (מקודם פריד). ב-1963 נישא לציירת רבקה טלפיר, בתו של שח"ל ואלמנתו של הצייר רפאל מוהר (1906–1962). גבריאל טלפיר נפטר ב-1990.
ארכיון גבריאל טלפיר
אוסף קטן מעזבונו של גבריאל טלפיר נמצא היום במרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל, ירושלים. באוסף תצלומים המתעדים את המלייה החברתי והאמנותי של טלפיר. בנוסף, מכיל האוסף תצלומים שנאספו ופורסמו ב"גזית". בין הצלמים שבאוסף בולטים תצלומיהם אפרים ארדה, אברהם סוסקין, וורנר בראון ואחרים.
מגהלאיה
מגהלאיה (בדוונגרי: मेघालय) היא מדינה אחת משבע האחיות של צפון-מזרח הודו שגובלת בצפון עם אסאם ובדרום בבנגלדש. משמעות השם "מגהלאיה" בבנגלית: "משכן העננים".
היסטוריה
במגהלאיה נמצאו עדויות ארכאולוגיות עוד מן התקופה הנאוליתית.
השבטים המקומיים יצרו לעצמם ממלכות שהתקיימו עד המאה ה-19. בשנת 1835 האזור סופח לאסאם. בהמשך האזור היה חלק גם מבנגל. עם עצמאות הודו בשנת 1947, הייתה מגלאיה כחלק מאסאם. תנועה בדלנית במדינה החלה לפעול בשנת 1960. מגהלאיה קיבלה אוטונומיה חלקית בשנת 1970 והוקמה באופן מלא לאחר שפוצלה ממדינת אסאם ב-21 בינואר 1972.
כלכלה
הכלכלה המקומית מבוססת בעיקר על חקלאות. אף על פי שתושבים רבים (80%) עוסקים בחקלאות, לא בכל המדינה יש את התנאים הפיזיים התורמים לחיזוקה של החקלאות. תנאים אלו לעיתים פוגעים בביסוס החקלאות. 10% משטח המדינה הוא חקלאי, אך הפרודוקטיביות של האדמות נמוכה מאוד.
לפי הבנק המרכזי של הודו, בשנת 2012 12% מהאוכלוסייה (12.5 מהכפריים ו-9.3% מהעירוניים) היו מתחת לקו העוני.
דמוגרפיה
היחס בין נשים וגברים במגהלאיה הוא מהגבוהים בהודו ועומד על 975 נשים לאלף גברים, זאת בשל היותה אחת המדינות המטריליניות היחידות בעולם. הרכוש עובר מאם לביתה הצעירה, שם המשפחה על פי האם, הילדים שייכים לאם, הגבר עובר לחיות בבית אשתו ושייך במותו לאימו או לאחותו הבכירה.
כ 85% מתושבי מגהלאיה הם בני שבטים הרריים. הקבוצה הגדולה מביניהם הם בני הקהאסי. שבטים גדולים אחרים הם גארו, ג'אינטייה, ואחרים. יתר האוכלוסייה היא ממוצא בנגלי ברובו. מגהלאיה היא אחת מהמדינות מארבע המדינות ההודיות בהן יש רוב נוצרי. כ-16% מהאוכלוסייה הם בני דתות אנימיסטיות עתיקות.
השפה הנפוצה ביותר במדינה היא אנגלית, שמהווה גם את שפתה הרשמית.
נכון למפקד האוכלוסין משנת 2011, החלוקה הדתית היא כך:
פוליטיקה וממשל
המושל (ראש המדינה) ממונה אחת לחמש שנים על ידי נשיא הודו. השר הראשי (ראש הרשות המבצעת וראש המדינה בפועל) הוא מנהיג המפלגה הגדולה\ קואליציית מפלגות בפרלמנט. הפרלמנט החד-ביתי מורכב מ-60 נציגים הנבחרים אחת לחמש שנים. בפרלמנט פועלות כ-15 וועדות הפועלות בנושאים שונים (תקציב, כלכלה, זכויות נשים, וכו'). נכון ליולי 2017, המפלגה הגדולה בפרלמנט היא הקונגרס הלאומי ההודי, שלה 30 נציגים.
המדינה שולחת 2 נציגים הנבחרים על ידי הציבור ללוק סבהה (הבית התחתון של הפרלמנט הארצי) ונציג אחד לרג'יה סבהה (הבית העליון של הפרלמנט הארצי).
השלטון מספק מסגרות שלטון אוטונומיות לשבטים השונים.
מחוזות
במדינה יש כ-11 מחוזות
פוליטיקה של טורקיה
טורקיה היא דמוקרטיה נשיאותית ייצוגית.
החוקה
חוקת טורקיה קובעת את המסגרת החוקית של המדינה. היא קובעת את עקרונות הממשל, ומבטאת את היותה של טורקיה מדינה אחדותית וריכוזית. חוקת טורקיה הרביעית הנוכחית התקבלה במשאל עם ב-9 בנובמבר 1982 לאחר שחוקת 1961 בוטלה עם ההפיכה הצבאית ב-1980. בעוד שחוקת 1961 הושפעה מהחשש לאובדן אופייה הדמוקרטי של המדינה ולכן הרחיבה את מערכת האיזונים והפיקוח בין רשויות השלטון; הלך הרוח ששרר בטורקיה בתחילת שנות השמונים הושפע מהאנרכיה שהתפשטה ברחובות הערים במהלך עשור הקודם, מפעולות הטרור ומאבקי השליטה בין הימין והשמאל. 92% מבעלי זכות הבחירה אשר ניצלו את זכותם והשתתפו במשאל העם תמכו בחוקה החדשה, שצמצמה את היקפן של חירויות הפרט, הרחיבה את סמכויותיו של נשיא טורקיה באופן מרחיק לכת, ביטלה את הסנאט ומסרה כוח רב יותר בידיה של המועצה לביטחון לאומי וכפועל יוצא מכך, גם בידי הצבא. חוקת 1982 ספגה בשל כך ביקורת ותוארה כדוגמה למידה הרבה בה יכול שלטון צבאי להכתיב את תנאי סיומו. בשנים האחרונות, רפורמות הביאו למאמצים להחליש את האחריות של הצבא בפני החוקה.
הנשיא
נשיא הרפובליקה הטורקית הוא האישיות הבכירה בטורקיה ומשמש כראש המדינה. הנשיא המייצג את המדינה ואת אחדותה, מופקד על יישומה של החוקה ועל תפקודן התקין של רשויות השלטון. תפקידיו של הנשיא והליכי בחירתו מוסדרים בסעיפים 101 עד 106 לחוקת טורקיה משנת 1982. לאחר משאל העם בטורקיה (2017), סמכויות הנשיא גדלו והמשטר בטורקיה הפכה ממשטר פרלמנטרי למשטר נשיאותי.
הנשיא המכהן מאז 28 באוגוסט 2014 הוא רג'פ טאיפ ארדואן, והוא הנשיא ה-12 של טורקיה.
ראש הממשלה
ראש ממשלת טורקיה הוא ראש מועצת השרים בטורקיה. הוא אחראי על שיתוף הפעולה בין השרים ועל מימושה של מדיניות הממשלה, ועליו לפקח על כך שהשרים פועלים בהתאם להוראות החוקה והחוק. ראש הממשלה מתמנה בידי נשיא טורקיה מקרב חברי האספה הלאומית ועליו להציג את שריו בפני האספה. האספה תאשר את המינוי בהצבעת אמון בתוך שבוע ולאחר שהממשלה תציג בפניה את תוכנית פעולתה. כל אחד מהשרים אחראי בפני ראש הממשלה לעניינים עליהם מופקד משרדו ולפעולות הכפופים לו. משרד ראש ממשלת טורקיה מכונה "באשבקנלק" (Başbakanlık). המשרה בוטלה לאחר משאל העם בטורקיה (2017).
הפרלמנט הטורקי
האספה הלאומית הגדולה של טורקיה (המכונה בדרך כלל "האספה") היא הפרלמנט של טורקיה היושב באנקרה. חוקת טורקיה מעניקה לאספה את הזכות החקיקתית הבלעדית במדינה.
550 חברי הפרלמנט נבחרים לחמש שנים על פי מערכת מפלגתית, מ-85 אזורי בחירה. רק מפלגות שזכו ביותר מ-10% מהקולות יכולות להיכנס לפרלמנט. לפיכך, בבחירות האחרונות רק שלוש מפלגות הצליחו לעבור את הסף ולהיכנס לפרלמנט. מאז 1933 קיימת זכות בחירה כללית בטורקיה, וכל אזרח שגילו מעל 18 יכול לבחור. נכון לשנת 2004, היו רשומות במדינה 50 מפלגות, מהשמאל הקיצוני ועד לימין הקיצוני. בית המשפט החוקתי יכול לאסור את קיומן של מפלגות שהן לדעתו אנטי-חילוניות או בעד היפרדות מטורקיה, או למנוע מהן מימון ציבורי.
מפלגות עיקריות בטורקיה
הטבלה שלהלן מפרטת את הזרמים המדיניים העיקריים במערכת הפוליטית בטורקיה מאז 1950:
חלוקה מנהלתית של טורקיה
טורקיה היא מדינה אחודה המחולקת בבסיסה לשבעה מחוזות ול-81 נפות. מתחת לנפות נמצאת שכבת השלטון המקומי.
מחוזות טורקיה
טורקיה מחולקת מאז 1941 לשבעה מחוזות (יחיד bölge, רבים bölgeler). למחוזות אין משמעות אדמיניסטרטיבית, והם משמשים לצרכים סטטיסטיים בלבד. המחוזות הם:
נפות טורקיה
כל מחוז מחולק למספר נפות (יחיד il, רבים iller). סך הכל יש בטורקיה 81 נפות, והן נושאות בדרך כלל את שמה של בירתן (İl Merkezi - "מרכז הנפה"). בראש הנפה, שנקראה בעבר בטורקית עות'מאנית וילאייט (vilayet), עומד מושל - "ואלי" ("vali"), ומינהלת הנפה נקראת "ואליליק" (valilik). בניגוד למחוזות, לנפות יש תפקיד מנהלי ולא סטטיסטי גרידא, והן מהוות גם את אזורי הבחירה בבחירות הכלליות במדינה. איסטנבול מחולקת לשלושה אזורי בחירה, ואילו איזמיר ואנקרה לשני אזורים כל אחת. לנפות ניתן קוד המשמש בין היתר על לוחיות רישוי הרכב שרישוין בנפה וכקידומת לכתובות המיקוד שבתחומה. מספרי הקוד של הנפות הושמו לפי סדר האלפבית הטורקי ביום הנהגת השיטה. הנפה האחרונה באותה עת הייתה נפת זונגולדק שמספרה 67, ולנפות שנוספו לאחר מכן הושמו מספרי קוד לפי סדר היווסדן (זהה לשיטה ולמצב בצרפת).
הצבא הטורקי כגורם השפעה פוליטי
באופן מסורתי, הצבא הוא מוסד פוליטי משמעותי, ונחשב כמגן הרפובליקה של אטאטורק. על פי חוק, הצבא אמור להגן על החוקה הטורקית ועל אחדות המדינה, ולפיכך הוא ממלא תפקיד פוליטי דרך המועצה לביטחון לאומי, כמגינה על אופייה האחדותי והחילוני של הרפובליקה, ועל הרפורמות של אטאטורק. דרך המועצה, הצבא משפיע על מדיניות ההגנה כנגד כל איום על המדינה, כולל בדלנות אתנית או קיצוניות דתית. בשנים האחרונות, רפורמות הביאו למאמצים להחליש את האחריות של הצבא בפני החוקה, תחת תוכנית של התאמה לדרישות האיחוד האירופי ונוכחות אזרחית גוברת במועצה לביטחון לאומי. למרות ההשפעה הרבה שלו בנושאים אזרחיים, הצבא זוכה לתמיכה חזקה מהאומה, ונחשב כמוסד שזוכה לאמון הרב ביותר.
מנחם עמנואל הרטום
ד"ר מנחם עמנואל הרטום (29 באוגוסט 1916, ל' באב תרע"ו – 20 ביולי 1992, י"ט בתמוז תשנ"ב) היה רב, מחנך, עורך ומתרגם.
ביוגרפיה
נולד בטורינו שבאיטליה בשנת 1916. אביו, מורו ורבו היה הרב הפרופ' אליה שמואל הרטום. כבר מילדותו הצטיין בלימודיו וביכולתו הלשונית, ובין מוריו נמנה גם דודו, הרב פרופ' משה דוד קאסוטו. בשנת 1937, בהיותו בן 21 שנים בלבד, סיים בהצטיינות את לימודי הדוקטורט בספרות ושפות שמיות באוניברסיטת רומא ובאותה שנה קיבל גם את התואר רב (חכם השלם) בבית המדרש לרבנים ברומא. עבודת הדוקטורט שלו הייתה על ר' עובדיה מברטנורא.
בשנת 1939 עלה לארץ. התיישב במגדיאל בשנת 1942 והתפרנס מחקלאות, וכן היה מורה בתיכון. בשנת 1945 קיבל משרה לפי כישוריו כעורך התרגומים בממשלת המנדט בירושלים, עמדה שניצל לצורך פעילות ריגול לטובת ההגנה. בשנת 1942 נישא ללאה אלנה לבית רוסי. לזוג נולדו חמישה ילדים.
עם קום המדינה שרת כחייל בצה"ל. אחיו נהרג בקרב על מוצא. בשנים הראשונות לקום המדינה עבד במועצה למען השבת ובמשרד האספקה והקיצוב. משנת 1951–1973 היה דובר ואחראי הפרסומים בנציבות שירות המדינה. בשנות השישים היה חבר הוועדה למונחי המינהל הציבורי של האקדמיה ללשון העברית. בשנות השמונים היה אחראי על תקנות השירות בבית החולים שערי צדק בירושלים.
בין השנים 1956–1958 היה בשליחות הסוכנות היהודית מנהל מחלקת החינוך והתרבות באיטליה וכן מפקח על בתי הספר היהודיים. כיהן כרב ראשי של קהילת ונציה בין השנים 1973 - 1977 וגם לימד עברית מודרנית באוניברסיטת ונציה ובבית המדרש לרבנים שברומא. בין השנים 1985–1987 כיהן כרב ראשי של קהילת טורינו.
נפטר בירושלים בשנת 1992.
עבודתו הספרותית
עיסוקו המרכזי של הרב הרטום, אשר ליווה אותו לאורך חייו, היה בתחום הכתיבה, העריכה והתרגום. את יצירתו האחרונה, "מחזור איטליאני השלם", סיים ממש לפני פטירתו. יצירותיו שהושלמו, אך טרם יצאו לאור, הן: פנקסים של ארבעה מוהלים ממשפחת ויואנטי מוונציה, וכן תרגום מעברית של "עיונים בספר בראשית" מאת נחמה ליבוביץ.
קישורים חיצוניים
אודות
מאמרים
לורים
לורים (שם מדעי: Loriini) הוא שבט ממשפחת הדרראים (Psittaculidae) ותת-משפחת הלורים. הוא כולל מיני תוכים רבים החיים באוסטרליה, אוקיאניה ודרום-מזרח אסיה. באופן כללי מרבית סוגי הלורים אינם נמצאים בסכנת הכחדה ומצבם הוא ללא חשש, ישנם סוגים שהם פגיעים או קרוב לכך עקב פיתוח סביבתי מואץ ונעשות תוכניות שימור כולל העברת מינים לאזורי מחיה אחרים. הבעיה חמורה יותר באזוריי האיים המבודדים כאשר חולדות מאיימות על אזורי הקינון של הלורים. המין ultramarine lorikeet נמצא בסכנת הכחדה חמורה ומוגדר כאחת מ-50 העופות הנדירים בעולם.
מצב השימור של מיני הלורים השונים יכללו בטבלאות השונות בפסקת חלוקה לסוגים ומינים.
מאפיינים עיקריים
השם הפופולרי למיני שבט זה הוא לורים ולוריקיטים (Lories and Lorikeets) כאשר לוריקיטים הם המינים בעלי הזנב הארוך ואילו הלורים הם בעלי הזנב הקצר.
הלורים והלוריקיטים הם לרוב תוכים קטנים ובינוניים כאשר הלוריקיטים הם, יחסית, קטנים יותר מאשר הלורים ברוב המקרים, אך יש גם יוצאים מן הכלל וכן מינים גדולים יחסית.
גולדיס לוריקיט (Glossoptilus goldei), אחד המינים הקטנים יותר, אורכו 18 ס"מ, כולל הזנב הארוך, ומשקלו כ-55 גרם. לעומתו, הבלק לורי (Chalcopista atra) שהוא אחד הלורים הגדולים, אם לא הגדול ביותר, אורכו כ-31 ס"מ ומשקלו כ-230 עד 280 גרם.
הלורים והלוריקיטים הם גם מהצבעוניים ביותר, לא רק בין מיני התוכים למיניהם, אלא גם בין כל בעלי הכנף האחרים. השוני קיים הן בצבע הבסיסי של הפלומה והן בצבעי נוצות הגב והתעופה ויש מינים שהצבע הבסיסי הוא אדום, ירוק, סגול, שחור, חום וגם כחול. ככלל, אבל עם הרבה יוצאים מן הכלל, רוב הלוריקיטים הם בעלי צבע בסיסי בגווני ירוק ואילו חלקם הגדול של הלורים הם בעלי צבע בסיסי בגווני אדום.
הצבעוניות של משפחת הלורים והלוריקיטים, התנהגותם ואופיים הפכו את הלורים לעופות תצוגה מובילה בהרבה מגני החיות ופארקי העופות בעולם וגם בארץ.
התנהגות
בקרבת מקומות יישוב המוקפים גידולי פירות מסחריים, נחשבות להקות הלורים כעוף מזיק ונעשים ניסיונות רבים להרחיקם משטחים חקלאיים.
קינון בטבע נעשה בדרך כלל בחללים בתוך גזעי עצים זמן הדגירה משתנה בהתאם למין ונע בין 22 ל 28 ימים. הגוזלים עוזבים את הקן אחרי כ 50 יום מזמן הבקיעה.
תזונה בטבע
הלורים השונים חיים באזורים שונים ולכן גם תזונתם משתנה מאזור אחד לאחר. מרבית סוגי הלורים חיים באזורים הטרופיים של אוסטרליה, ניו זילנד, אינדונזיה, פפואה ניו-גיני, פולינזיה ובעוד עשרות איים קטנים באזור דרום-מזרח אסיה.
לורים רבים החיים באוסטרליה ניזונים מפריחת האקליפטוסים ואף מהזרעים שהעץ מפיק. מגוון הפירות והפרחים באזורים אלו הוא עצום וכל לורי בוחר את הזנים המועדפים עליו. ללורים לשון ארוכה בעלת קצה "שעיר" שנועד לקלוט את הצוף מליבו של הפרח המועדף. תזונתם של הלורים מכילה סוכרים רבים (פירות וצוף) והיא נוזלית ורכה במרביתה. הלשלשת של הלורים נוזלית גם היא בהתאם לתזונתם.
הרכב מזונות זה גרם לשינויים אנטומיים הן בלשון והן בזפק של הלורים. מכיוון שתזונתם של מרבית מיני הלורים מורכבת פחות מזרעים וגרעינים הזפק שלהם קטן יותר מאשר בסוגי התוכים הניזונים בעיקר מגרעינים וזרעים.
גידול בשבי
מגני החיות ופינות החי זלג הביקוש ללורים גם ממגדלים פרטיים הן לתצוגה והן כחיות מחמד.
תזונה בשבי
האתגר הראשון של גידול לורים בשבי היא התאמת התזונה לזו הקיימת בטבע.
מזונם של הסוגים השונים של הלורים בטבע משתנה בהתאם לגאוגרפיות בהם הם נמצאים אבל הבסיס הוא בדרך כלל נקטר ואבקנים (pollen).
עד אמצע שנות ה-80 כל מגדל לורים הכין מזון, בדרך כלל נוזלי, שאמור היה להחליף את הנקטר בטבע ולספק סוכרים ושאר המרכיבים במזונם. בספרות המקצועית, שעד אז הייתה מעטה למדי, התפרסמו מתכונים שונים לתזונת הלורים.
תזונה לקויה הייתה הגורם העיקרי בתמותת לורים וקיצור תוחלת החיים שלהם בשבי בעיקר עקב מחלות כבד.
באמצע שנות השמונים, בניסיון לחקות את התזונה של הלורים בטבע, פיתחו חברות מזון, פורמולות שונות של אבקה ליצירת דייסה ללורים. הדייסה אמורה לספק את כל הצרכים התזונתיים של הלורים ולהקל על המגדלים בטיפול בהם. האבקה מכילה סוכרים, חלבונים, שמנים צמחיים ומינרלים.
תצוגת לורים בשבי
במספר לא קטן של גני חיות הקימו תצוגת לורים בתוך מתחמי הליכה גדולים. במתחמים אלה נטועה צמחייה מאזורי המחיה של הלורים בטבע. המבקרים הולכים בשבילים בתוך המתחם מצוידים בכוסיות של נקטר, או פרי, והלורים יורדים לאכול מידי המבקרים.
גן החיות הראשון שיישם גישה זו היה גן החיות בסן דייגו בארצות הברית. לורים הוצגו בגן זה כבר מהקמתו ב 1920 וב 1994 הוקם בו מתחם לורים ענק המסוגל לאכלס 3000 מבקרים ביום.
בארץ קיימים מתחמי לורים בשני אתרים. בגן החיות התנכי בירושלים ובגן גורו בקיבוץ ניר דוד.
חלוקה לסוגים ומינים
במשך השנים החלוקה הטקסונומית של שבט הלורים (Loriini) עברה שינויים רבים. שבט הלורים מונה 12 סוגים (Genus), ואם בשנת 1998 נמנו בתת-משפחה זאת 56 מינים (Species) ,הרי ב 2015 נמנו 61 מינים.
לגבי הכינוי בעברית של המינים השונים, נעשה שימוש בכינוי המקובל בקהילת מגדלי הלורים בישראל שהוא בעצם השם הפופולרי באנגלית באותיות עבריות ולא נעשה ניסיון לבצע תרגום של השם. לדוגמה ה Chattering Lory יכונה צ'טרינג לורי ולא לורי פטפטן.
במקרים בהם המין איננו נמצא בגידול בישראל, לא נרשם כינוי בעברית.
Chalcopsitta
בסוג זה שלשה או ארבעה מינים (Species), שלשה מאזור גינאה החדשה ואחד מהאיים מזרחית לה. המינים הללו הם הגדולים ביותר בתת-משפחת הלורים והלוריקיטים ומשקל כל אחד מהמינים הוא מעל 200 גרם. מאפיין ייחודי נוסף למינים בסוג זה הוא שכל מין (Specie) הוא בעל צבע בסיס שונה שחור, חום, ירוק ואדום כפי שנראה בטבלה.
הקרדינל לורי סווג בתחילה בסוג Chalcopsitta אולם לאחרונה בעקבות בדיקות DNA חלק מהחוקרים מסווגים אותו בסוג Pseudeos יחד עם הדסקי לורי
Eos
בסוג זה שבעה מינים (Species). כולם מאיי אינדונזיה. המינים בסוג זה חלקם גדולים חלקם בינוניים ואחד מהם קטן (פחות מ 120 גר).
הצבע השולט במינים מהסוג הזה הוא אדום, עם מופעים של כחול, שחור וסגול בכנפיים ובחלק העליון של הגוף. לחלק מין המינים ישנם תת-מינים השונים ביניהם במופע הצבע הנוסף ובגודל.
Lorius
לורי (Lorius) הוא סוג בו שישה מינים (Species) ולחלקם יש לא מעט תת-מינים .לסוג זה מאפיינים מיוחדים, כולם גדולים, רחבי גוף ובעלי זנב רחב.
לכל המינים יש כנפיים בצבע ירוק כאשר הצבע השלט בפלומת הגוף הוא אדום.
סוג זה מקורו בגינאה החדשה, אינדונזיה ואיי סולומון.
Trichoglossus
סוג זה (Genus), קשה מאוד להגדיר את גבולותיו. במשך השנים מינים (species) שונים נכללו ופוצלו מסוג זה. ניתן לחלק את הסוג הזה לשתי קבוצות עיקריות. אחת היא קבוצת הלורי קשת שכללה בתחילה את ה Green naped Lorikeet ו 15 תת-מינים בקבוצה הזו. עד היום יש חוסר אחידות בשם לורי קשת, לאיזה מין או תת-מין מתייחסים.
לאחרונה בעקבות בדיקות DNA, חלק מתת-המינים סווגו כמינים עצמאיים עם תת-מינים משל עצמם.
קבוצת הלורי קשת, בגלל הצבעים המרהיבים, אופים ותזזיותם הם הנפוצים ביותר כיום בשבי ומאכלסים מספר רב של מתחמי הליכה סגורים, פינות חיי ותצוגות למיניהם..
הקבוצה השנייה כוללת מינים השונים במבנה ובגודל וחלקם אף הוצאו מהסוג ושויכו לסוגים אחרים.
הפיזור הגאוגרפי של סוג זה הוא נרחב ביותר. רוב שטחה של אינדונזיה, גינאה החדשה, אזורי החוף באוסטרליה ועד איי קרולין.
מבחינת הגודל הם נעים בין קטן ובינוני מ 17 עד 30 ס"מ ומ50 עד 170 גרם.
Pseudeos
הדסקי לורי מקורו בגינאה החדשה ואילו הקרדינל לורי מקורו באיי סולומון ובארכיפלג ביסמרק.
Glossopsitta ו–Psitteuteles
סוגים אלו זה כוללים כמה מהמינים הקטנים ביותר של הלורים. משקלם בין 35–70 גרם. השינוי האחרון היה המעבר של הגולדיס לוריקיט ( Goldie's Lorikeet) מהסוג Trichoglossus לסוג זה.
השינויים והמעברים התכופים המפה הטקסונומית של הלורים והמאפיינים הדומים להם אפשרו התייחסות לסוגים אלו כקבוצה וירטואלית אחת (לצורך הערך בלבד).
מינים אלו צבעם הבסיסי ירוק.
Vini
סוג זה כולל מינים הקטנים בגודלם, חלקם כבר נכחדו וחלקם בסכנת הכחדה חמורה. מקורם של המינים הלל באיי פולינזיה והאיום העיקרי על שרידותם הן החולדות שנכנסו לאיים.
Charmosyna
זהו הסוג בעל מספר המינים הגדול ביותר, 14 בסך הכול, המינים בדרך כלל קטנים ורק 2 מינים גדולים יותר (יותר אם נכלול את תת-המינים שלהם).
מחצית המינים הם דימורפים, כלומר ניתן להבחין וויזואלית בין זכר ונקבה, כאשר במרבית מיני הלורים והלוריקיטים אין הבחנה וויזואלית ונדרשת בדיקת DNA.
גידול סוג זה בשבי, מורכב יותר, כיוון שנדרשת התאמת מזון שונה יותר משאר הלורים וכן העובדה שחלק מין המינים מקורם במקומות גבוהים מאוד, דרושה התאקלמות ארוכה יותר.
סוגים נוספים
ישנם שני סוגים נוספים, שבספר Parrots of the World מקובצים בשם NEW GUINEA HIGHLANDS LORIKEETS.
האחד מכיל מין בודד ושם הסוג Oreopsittacus.
הסוג השני מכיל שני מינים. שם הסוג: Neopsittacus. קיימת מחלוקת האם סוג זה שייך ללורים או לשבט תוכי התאנה (fig parrots).
נבחרת דומיניקה בכדורגל
נבחרת דומיניקה בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של דומיניקה. שייכת לפדרציית ה-CONCACAF.
גרשון ציפר
גרשון ציפר (Gershon Zipper; 1868–1921) היה משפטן ומוציא לאור, ממנהיגי התנועה הציונית וחבר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בגליציה. תמך בציונות מדינית.
קורות חיים
נולד במונסטרישץ', גליציה, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום באוקראינה. מנעוריו היה פעיל ציוני. למד בגימנסיה בטרנופול וב־1883 עבר ללמוד בסטרי, בשנותיו שם התכתב עם מרדכי אהרנפרייז, יצחק פלד (מחבר ההמנון העממי "שם במקום ארזים") ואברהם קורקיס וארגן פעילות יהודית לאומית. בגימנסיה בסטרי לא היה מורה ליהדות ותלמידים יהודים קיבלו פטור מלימודי דת, בניגוד לחוק. ציפר ארגן את התלמידים והוריהם ובעקבותיהם את ראשי הקהילה, שפנו למועצה הלאומית לחינוך, ופעלו למינויו של הסופר יצחק אהרון ברנפלד (אחיו של שמעון ברנפלד) כמורה ליהדות בגימנסיה.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה עבר ב-1890 לאוניברסיטת לבוב, ללימודי משפטים. הקים תנועה ציונית בשם "ציון" יחד עם אברהם קורקיס, אדולף שטאנד, מרדכי זאב ברוידא ויהושע טהון. כבר מתחילת דרכו נחשב נואם מבריק הסוחף את שומעיו בלהט לתנועה הציונית. בשנים 1891–1892 השתתף בוועדה לאיחוד כל האגודות הציוניות של חיבת ציון בגליציה לתנועה אחת, ובשנים 1893–1894 נערכו שתי ועידות של התנועה הציונית.
בשנת 1892 לקח חלק בהוצאה לאור של כתב העת הציוני הראשון בשפה הפולנית, "Przyszłość" ("עתיד") שערך אדולף שטנד. פרסם יחד עם אברהם קורקיס עלון בפולנית "משימתו של הנוער היהודי".
גטבורג (כדורגל)
IFK גטבורג (בשוודית: IFK Göteborg) הוא מועדון כדורגל שוודי מקצועני מהעיר גטבורג. גטבורג, שנוסד ב-4 באוקטובר 1904, הוא מועדון הכדורגל המצליח ביותר בהיסטוריה של הכדורגל השוודי. המועדון זכה ב-18 תוארי אליפות שוודיה, בשמונה תוארי הגביע השוודי, ובשני גביעי אופ"א.
גרשון ציפר
קורות חיים
היה מועמד מטעם התנועה הציונית לבחירות לפרלמנט בשנת 1907 ולבחירות בשנת 1909 שנערכו עקב פטירת הנציג המכהן.
הטבח בבחירות 1911
בשנת 1911 היה ציפר נציג התנועה הציונית, לבחירות לפרלמנט של החלק האוסטרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית. זכות הבחירה הכללית לגברים הוענקה רק בשנת 1907 (עד אז היו זכאים להצביע רק בעלי קרקעות). בעקבות בחירות 1907 יוצגו בפרלמנט כ-30 שברי מפלגות. זכות ההצבעה החדשה עדיין וריבוי המפלגות הובילו למערכת בחירות סוערת ב-1911. ציפר התמודד בבחירות אלו כנציג דרוהוביץ' מול חבר פרלמנט מכהן - נתן לוונשטיין, שניהם משפטנים יהודים, אך ייצגו אינטרסים מעמדיים שונים - לוונשטיין ייצג את זכויות הייתר של אצילים פולנים ותעשיינים יהודים מתבוללים, ציפר הציוני נתפס כמייצג איכרים ופועלים מדוכאים בני כל הלאומים, שקיוו להשיג רפורמות למצבם.
גטבורג (כדורגל)
ביחד עם מאלמה וסולנה, קבוצת גטבורג נחשבת לאחד מ"שלוש הגדולות" בכדורגל השוודי, עם 43 אליפויות בהן זכו שלוש הקבוצות ביחד. עם זאת, גטבורג היא הקבוצה המצליחה מכולן ואף אחת מהקבוצות המצליחות בסקנדינביה כולה. היא הקבוצה הסקנדינבית היחידה שזכתה בטורניר אירופי, לאחר שזכתה בגביע אופ"א בשנים 1982 ו-1987. הקבוצה משחקת בליגת העל השוודית, בה היא מוקמה לאורך רוב ההיסטוריה שלה, ברציפות מאז 1977, ומשום כך היא מחזיקה בשיא של התקופה הרצופה הארוכה ביותר בליגה זו - התקופה השנייה באורכה היא של הלסינגבורג ושל האלמסטאד, מאז 1993.
גרשון ציפר
הטבח בבחירות 1911
הרשויות שרצו בניצחונו של לוונטשיין לא בחלו במניפולציות למניעת הצבעתם של תומכי ציפר. ביום הבחירות 19 ביוני 1911, הופנו לקלפי אחת מעל 8,000 איש, בפתח הקלפי הוצבו שוטרים שהחליטו מי רשאי להצביע ומי לא, והעדיפו בבירור את תומכי לוונשטיין. בוצעו גם זיופי קולות באמצעות הוספת פתקי הצבעה לתוך הקלפי. באזור הקלפי פרצו הפגנות, ובהמשך גם מהומות שכללו ניפוץ חלונות ראווה של בתי עסק סמוכים. הרשויות הזרימו לאזור כוחות צבא מפשמישל. הבחירות נתפסו כאירוע חגיגי ובעלי זכות הבחירה נכחו במקום עם משפחותיהם. החיילים ירו בהמון, פגעו ללא הבחנה בנשים, ילדים וקשישים. 26 אנשים נהרגו באירוע, רבים נפצעו.
הבחירות הופסקו, אך תוצאותיהן הוכרזו. לוונשטיין זכה בבחירות בפער גדול ושימר את מקומו בפרלמנט. הזעם הציבורי עורר חקירה שהוכיחה כי רבים נורו בגבם, כשניסו לברוח מזירת ההתפרעות. שר הפנים והביטחון הודה כי הירי על ידי הצבא היה טעות.
גטבורג (כדורגל)
היסטוריה
מועדון IFK גטבורג נוסד ב-4 באוקטובר 1904, והיה לחבר ה-39 באגודת IFK. קבוצת כדורגל נוצרה במפגש הראשון של המועדון החדש. משחק הכדורגל הראשון של הקבוצה נערך נגד מועדון אחר מהאזור המקומי, IK ויקינג, והסתיים בניצחון 1–4 לגטבורג. הקמתו של IFK גטבורג הייתה חשובה עבור פיתוח הכדורגל בעיר, כשעד לאותו זמן, אורגריטה IS, שהיה המועדון הגדול ביותר בגטבורג, היה הדומיננטי, וגטבורג הביאה את התחרותיות למשחק.
גרשון ציפר
המשך פעילותו
בהמשך 1911 ביקר ציפר בארץ ישראל, את רשמיו האוהדים על החלוצים במושבות פרסם בכתבה עם שובו לגליציה. בארץ נפגש גם עם ידידו מגליציה, שלמה שילר, אשר היה מנהלה הראשון של הגימנסיה העברית רחביה בירושלים. שילר ביקש את עזרתו של ציפר בגיוס כספים להקמת מבנה קבע לגימנסיה. עם חזרתו לגליציה ארגן ציפר מסעות לגיוס תרומות שנמשכו כשנתיים, בין השאר באמצעות הקמת ארגוני נוער "אגודת תיאודור הרצל" ו"אגודת האור" ב-1913 בישר לקונגרס הציוני ה-11 כי עלה בידו לגייס את הסכום הנדרש.
גטבורג (כדורגל)
היסטוריה
גטבורג הפכה לקבוצה השוודית הראשונה מזה ארבע שנים שמצליחה לנצח את אורגריטה, בשנת 1907. היא זכתה באליפות שוודיה הראשונה בתולדותיה כעבור שנה, ב-1908, ושלושה משחקני הקבוצה נבחרו להשתתף במשחק הראשון של הנבחרת הלאומית של שוודיה אי פעם. באותה שנה שיחקה גטבורג לראשונה נגד קבוצות מחוץ לשוודיה, כשפגשה את הקבוצות הדניות אוסטרברו BK ובולדקלובן אף 1893.
גרשון ציפר
המשך פעילותו
ציפר היה פעיל גם בקרן קיימת לישראל.
גטבורג (כדורגל)
היסטוריה
בשנת 1910, שיחקה הקבוצה לראשונה עם חולצות כחולות שעליהן פסים לבנים. שנתיים מאוחר יותר הוגדרה קבוצת גטבורג על ידי העיתונים בסטוקהולם כ"מועדון הכדורגל השוודי הטוב ביותר אי פעם", לאחר שניצחה את הנבחרת האולימפית של שוודיה. בין השנים 1913–1917 זכתה הקבוצה חמש פעמים ברציפות באליפות הסוונסקה סריין, שהייתה הליגה הבכירה בשוודיה באותו זמן, אך לא היוותה את התחרות של אליפות שוודיה. בשנותיה הראשונות לא היה לגטבורג מאמן, והיא שיחקה את משחקה הרשמי הראשון בתולדותיה במהלך שנת 1921, לאחר שההונגרי אלכסנדר ברודי נשכר לאימון. ברודי מונה למאמן הקבוע של גטבורג שנתיים מאוחר יותר. בשנת 1924 נכנסה לפעולה ליגת העל השוודית (ה"אלסוונסקן") שהייתה הליגה הלאומית הרשמית הראשונה בשוודיה. באותה שנה בחל לשחק בגטבורג השחקן האגדי פיליפ יוהנסון. הקבוצה סיימה שנייה בעונת הבכורה של הליגה החדשה, ויוהנסון, שכונה "פיליפ השחור" (Svarte-Filip), כבש 39 שערים ב-22 משחקים וסיים כמלך השערים של הליגה.
גרשון ציפר
המשך פעילותו
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא האוסטרו-הונגרי. לאחר המלחמה חזר לפעילות ציונית בלבוב ולאחר שמרבית המנהיגים הציונים נאסרו בעקבות הפוגרום בלבוב (1918), עמד ציפר בראש המאבק לזכויות היהודים בפולין. עסק רבות בפעילות למען נפגעי המלחמה והפוגרום ושבויי המלחמה.
גטבורג (כדורגל)
היסטוריה
גטבורג זכתה באליפות האלסוונסקן הראשונה שלה בעונת 1934/1935, לאחר שבכל עשר העונות הקודמות סיימה הקבוצה בין ארבעת המקומות הראשונים בליגה. הכדורגל השוודי נשלט בידי קבוצות מגטבורג, ובהן IFK, באותם ימים, אך IFK גטבורג ירדה במפתיע לליגת המשנה השוודית בעונת 1937/1938. היא חזרה לליגה הבכירה בעונה שלאחר מכן, וסיימה במקום השני, כאשר הליגה המשיכה לפעול למרות פריצתה של מלחמת העולם השנייה. גטבורג זכתה באליפות נוספת בעונת 1941/1942, כשהעמידה קבוצה חזקה במיוחד שבראשה עמד גונאר גרן. גרן היה מלך השערים של הליגה השוודית בעונת 1946/1947, קיבל את פרס הגולדבולן לשחקן המצטיין של העונה, ובנוסף זכה במדליית זהב עם נבחרת שוודיה באולימפיאדת לונדון 1948. לאחר שגרן עזב את הקבוצה ב-1949, גטבורג ירדה שוב מהליגה הבכירה בעונה שלאחר מכן, אך חזרה אליה מיד כעבור שנה. גטבורג השתתפה לראשונה בטורניר כלל-אירופי, בגביע אירופה למחזיקות גביע, בשנת 1958, אך הודחה בסיבוב השני על ידי SC ויסמוט. ב-1959, נרשם שיא הצופים למשחק של גטבורג, במשחק נגד אורגריטה IS באצטדיון ניה אולבי.
גרשון ציפר
המשך פעילותו
בתחילת 1919 יסד עם אברהם קורקיס את היומון הציוני חווילה ("Chwila" מפולנית: "רגע"), אשר יצא לאור בשפה הפולנית באזור גליציה המזרחית.
גטבורג (כדורגל)
היסטוריה
לאחר עשור מאכזב שבו לא זכתה הקבוצה בתארים, לקח על עצמו שחקן העבר ברטיל "בבן" יוהנסון את תפקיד המאמן של הקבוצה, והוליך אותה לאליפות מפתיעה בשנת 1969. העונה שלאחר מכן הייתה אחת מהגרועות בתולדות המועדון. גטבורג ירדה לליגת המשנה, ובניגוד לפעמים הקודמות בהן ירדה, לא הצליחה לחזור באופן מיידי לליגה הבכירה. לאחר שנים ארוכות בהן שהה המועדון בליגת המשנה, חברי ההנהלה של המועדון החלו לעבוד במרץ על מנת להשיבו לימיו הגדולים, והקבוצה הצליחה להעפיל בחזרה לליגה הבכירה בשנת 1976. בשנת 1979 מונה סוון-יוראן אריקסון למאמן הקבוצה. אריקסון הנהיג מערך של 4-4-2 עם שיטה של "לחץ ותמוך" - שכונה "המודל השוודי-אנגלי" - והצעיד את הקבוצה להצלחות, כשכבר בעונתו הראשונה כמאמנה היא סיימה במקום השני בליגה, וזכתה לראשונה בתולדותיה בגביע השוודי לאחר ניצחון בגמר הגביע על קבוצת אוטבידברג.
גרשון ציפר
המשך פעילותו
נפטר בשנת 1921 בגיל 53. היה נשוי למרים (נפטרה בירושלים בשנת 1951), בתו ד"ר הלנה ציפר-פפלבאום ביקרה ב-1924 בארץ ישראל, ונערכה לכבודה קבלת פנים בגימנסיה רחביה.
גטבורג (כדורגל)
היסטוריה
אריקסון חיזק את הקבוצה במספר שחקנים חשובים, כדוגמת תומאס ורנרסון וסטיג פרדריקסון, וגטבורג סיימה במקום השני בליגה השוודית ב-1981 והעפילה לרבע גמר גביע אופ"א לעונת 1981/1982. עונת 1982 הייתה קשה עבור המועדון, כשכל חברי ההנהלה הוחלפו והמועדון נזקק לכספים מאיגוד האוהדים הרשמי על מנת לנסוע לוולנסיה למשחק ברבע גמר גביע אופ"א. לאחר שהתאוששה מהבעיות, החלה גטבורג לזכות בתארים רבים, ובהם אליפות שוודיה, הגביע השוודי ואף גביע אופ"א, לאחר ניצחון 0–4 בגמר על המבורג בסיכום שני המשחקים. במהלך 15 השנים הבאות היה IFK גטבורג המועדון הבכיר בכדורגל השוודי, כשהשלים עשר זכיות באליפות שוודיה, שלוש זכיות בגביע הלאומי ושתי זכיות בגביע אופ"א.
גרשון ציפר
מורשתו
בגימנסיה רחביה הוצב לוח לזכרו לאחר מותו.
גטבורג (כדורגל)
היסטוריה
גטבורג העמידה קבוצה חזקה מאוד במשך שנים רבות, והמשיכה לשתי זכיות רצופות באליפות הליגה בשנים 1983 ו-1984, ובגביע השוודי שהשלים דאבל ב-1983. ב-1986, הקבוצה העפילה עד לחצי גמר גביע אירופה לאלופות, טורניר המועדונים האירופי הבכיר, אך הפסידה לברצלונה לאחר דו-קרב בעיטות עונשין. קבוצה עם שחקנים מוכשרים חדשים זכתה בדאבל של אליפות שוודיה וגביע אופ"א בשנת 1987, לאחר ניצחון על דאנדי יונייטד בגמר הטורניר האירופי. מאמן הנערים עד לאותו זמן, רוג'ר גוסטפסון, לקח את אימון הקבוצה מידי גונדר בנגטסון בשנת 1990. תקופתו של גוסטפסון בגטבורג הייתה מוצלחת מאוד לקבוצה, שזכתה בחמש אליפויות שוודיה בשש שנים, בשנים 1990–1996.
בשנת 1993, לאחר שזכתה באליפות שוודיה, הצליחה גטבורג להעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות (הפורמט החדש של גביע אירופה לאלופות). בשלב הבתים היא פגשה את ברצלונה, מנצ'סטר יונייטד וגלאטסראיי. הציפיות הרווחות מגטבורג היו שהיא תודח כבר בשלב הבתים, אך היא זכתה במפתיע במקום הראשון בבית והעפילה לשלבי הנוק-אאוט. היא הודחה בשלב רבע הגמר של הטורניר, לאחר הפסד לבאיירן מינכן בשל הפרש שערי חוץ.
גרשון ציפר
מורשתו
ב-1965 נחנכה מצבת זיכרון ליהדות גליציה בכיכר מוריה (צומת הירקון-מוריה) בחיפה. המצבה מורכבת מארבעה תבליטים, אחד מהם מתאר ישיבת מערכת של העיתון Chwila, עם דמותו של גרשון ציפר, מייסד העיתון.
גטבורג (כדורגל)
היסטוריה
שנות ה-90 המאוחרות היו מאכזבות עבור IFK גטבורג, בניגוד למחצית הראשונה של העשור. הקבוצה השיגה רק מקום שני בליגה ב-1997 ומקום שמיני ב-1998, לאחר שרכשה מספר שחקנים יקרים חשובים שלא הצליחו להוביל את הקבוצה להישגים משמעותיים. במשך שתי עונות ברציפות החליף המועדון את מאמנו באמצע העונה - בשנים 1998 ו-1999 - לאחר שקודם לכן מעולם לא פיטר מאמן באמצע עונה. העשור הראשון של המאה ה-21 היה מוצלח יותר עבור גטבורג. היא הדרדרה למשחקי הפלייאוף נגד הירידה בשנת 2002, אך נאבקה על הזכייה באליפות הליגה בשנים 2001, 2004 ו-2005. בשנת 2007 זכתה הקבוצה באליפות שוודיה הראשונה שלה מזה 11 שנים, וכעבור שנה זכתה בגביע השוודי.
גרשון ציפר
מורשתו
בשנת 1967 נקרא על שמו רחוב בחיפה, בקריית חיים מזרחית.
האתר "Jewish Lviv: 100 addresses" מציג על גבי מפת לבוב את כתובותיהם של 100 אישים יהודים שחיו בעיר, ביניהם גרשון ציפר.
אובינס
אוּבִּינָס (בספרדית: Ubinas) הוא הר געש שכבתי פעיל השוכן באזור הגעשי המרכזי (Central Volcanic Zone) של הרי האנדים בפרו. אובינס הוא הר הגעש הפעיל ביותר בפרו, ואחד ההרים הפעילים ביותר באזור המרכזי של הרי האנדים. עד 2006 היה הר הגעש שקט במשך כ-40 שנים.
Over the Top
Over the Top (המוכר גם בראשי התיבות: OTT) הוא שירות המאפשר לצפות בתכני סטרימינג או VOD, שאינם מועברים באמצעות טכנולוגיות השידור המסורתיות: טלוויזיה בכבלים, טלוויזיה בלוויין, או Over the air - OTA - כדוגמת עידן+ בישראל.
אובינס
מיקום
הר הגעש אובינס (5,672 מטרים) שוכן בנפה הקרויה על שמו - נפת אובינס במחוז מוקגואה שבדרום מערב פרו. הר הגעש שייך ל"רכס ההרים הגעשיים" (Cordillera Volcánica), רכס שכיוונו מצפון לדרום באורך 80 קילומטרים בדרום פרו הכולל סדרה של הרי געש פעילים ורדומים, חלק מרכס האנדים החוצה את פרו מצפון לדרום. רכס זה נמצא באזור המוגדר כאזור הגעשי המרכזי (Central Volcanic Zone) של הרי האנדים. הר הגעש שוכן 60 קילומטרים מזרחית לעיר ארקיפה.
תיאור
החרוט של ההר בולט לגובה של 1,400 מטרים מעל סביבתו ומשתרע על שטח של 65 קילומטרים רבועים. המורדות העליונים של הר הגעש בנויים בעיקר מקילוחי לבה אנדזיטית מהפליסטוקן, והם תלולים בזווית של קרוב ל-45 מעלות. שטח פסגת ההר הוא 1.7 קילומטרים רבועים והוא בנוי מקלדרה בעלת קירות תלולים ברוחב של 1.4 קילומטרים ובעומק של בין 80 ל-300 מטרים. תחתית הקלדרה היא בגובה 5,380 מטרים מעל פני הים. בתוך הקלדרה יש חרוט אפר שבו לוע ברוחב 500 מטרים ובעומק של 200 מטרים. משקעים ממפולות שבה התמוטט המדרון הדרום מערבי של ההר הגיעו עד למרחק של 10 קילומטרים מהר הגעש.
Over the Top
מאפיינים נוספים של שירות ה-"OTT" כוללים את האפשרות להריץ את השידורים אחורה, ולצפות בתכנים ששודרו בעבר הקרוב בערוצים הליניאריים (מקובל לאפשר לצפות בתכנים לפחות שבוע ממועד השידור), זאת מתוך שרת של ספק ה-OTT.
אובינס
רקע גאולוגי
אובינס שוכנת על קרום יבשתי בעובי של כ-60 קילומטרים, כ-230 קילומטרים מזרחית לשקע פרו-צ'ילה וכ-150 קילומטרים מעל לאזור בניוף, שבו לוח נסקה עובר הפחתה בזווית הנעה בין ˚20 ל-˚30 מתחת ללוח הדרום-אמריקאי כפי שאופייני לאזור הגעשי המרכזי (Central Volcanic Zone בראשי תיבות CVZ) של הרי האנדים. הזווית התלולה של הלוח המופחת מקבילה לטריז עבה יותר של האסתנוספירה, ולפיכך למקור לחומר ממעטפת כדור הארץ. חלק מהגאולוגים סוברים ששינוי זה בזווית הנטייה לאורך קו ההפחתה הוא הגורם לכך שיש פעילות געשית רק בחלק מהאזורים לאורך הרי האנדים, ולכך שיש ביניהם אזורים שקטים (כלומר נטולי פעילות געשית).
Over the Top
שלוש החברות הגדולות בתחום ספקי שירותים אלו הן נטפליקס, Hulu ואמזון. מערך השירותים שלהן מאפשר למשתמשיהן לצפות בתכני אינטרנט באופנים שונים: גלישה באתרי האינטרנט של החברות, גלישה באמצעות מכשירים ניידים (כגון טלפונים חכמים או טאבלטים), או באמצעות שימוש במכשירים בעלי יכולת התחברות לרשת האינטרנט, כגון: Apple TV או Roku.