cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסקליס הראשון
ביוגרפיה
פסקליס השתדל לשתף פעולה עם האימפריה הפרנקית, ומשח את לותר הראשון כקיסר בשנת 823. עם זאת, לותר ניסה להגדיל את כוח הקיסרות על חשבון הכנסייה, מה שהביא להתנגשויות בינו לבין האפיפיור. פסקליס ניסה להשפיע גם בכנסייה האימפריאלית הפרנקית וחיזק את מעמדו ברומא. בנוסף, הוא היה גם דרבן פעילות מיסיונרית בצפון אירופה. גם מבחינה תרבותית, הוא היה פעיל, והוא טיפל בהקמה ושחזור של כנסיות רומיות, אשר היו מעוטרות בחלקן עם פסיפסים על פי מסורת עתיקה.
ברומא הוא לא היה פופולרי בגלל הממשל הקפדני שלו, ובשנת 824 פרצו מהומות ברומא. ב-11 בפברואר 824 מת פסקליס ברומא, ולאחר מותו הוא נקבר בכנסיית סנטה פראסדה שנבנתה מחדש, אולם יורשו אאוגניוס השני העביר את עצמותיו לקפלה בבזיליקה של הוותיקן.
צ'יוודה
צ'יוודה (בהינדי: चिवड़ा; ידוע גם באנגלית כ-Bombay mix) הוא חטיף הודי מסורתי. הצ'יוודה הוא לקט של דגנים או קטניות מיובשים ומתובלים, אשר עשוי לכלול עדשים מטוגנות, בוטנים, גרגרי חומוס או אטריות יבשות מקמח חומוס, תירס, אורז מותפח, או שבבי תפוחי אדמה, המתובלים במלח, כוסברה, כורכום, צ'ילי, שוש קירח, זרעי חרדל ועוד.
אברהם צבי קלוגר
הרב אברהם צבי קלוגר (לפעמים נכתב קלוגער ; נולד בג' בסיוון תשכ"ח, 30 במאי 1968) הוא משפיע חסיד ברסלב, ראש קהילת "נזר ישראל" בבית שמש.
קורות חייו
נולד בירושלים לשמעון יהושע קלוגר, חסיד צאנז. נשוי לבתו של מרדכי יהודה הרצל בנו של המשפיע החב"די הרב פנחס הרצל. אחיו הוא משה מנחם קלוגר, מנהל מוסדות קבר רחל.
למד בבחרותו בישיבת צאנז בנתניה. לאחר חתונתו התגורר בירושלים ולאחר מכן עבר לבית שמש. בסביבות שנת תשנ"ה התחיל ללמוד את תורת ברסלב אצל הרב ניסן דוד קיוואק. במהלך השנים עזב את הכולל והחל ללמוד באופן עצמאי, בעיקר את תורת חב"ד, ברסלב וספרי חסידות כלליים. במקביל העמיק את ידיעותיו בקבלה. לאחר שרכש ידיעות רחבות בספרי חסידות החל למסור שיחות בסעודה שלישית בבית הכנסת ברסלב בבית שמש. בסביבות שנת תש"ס החל למסור שיעורים ושיחות לחסידים. בסביבות שנת תשס"ד פתח בית מדרש וכולל בבית שמש בשם נזר ישראל.
קהילת נזר ישראל
בקהילה יש כיום כמה מאות חסידים מכל העולם ועוד מאות אוהדים. מדי ראש השנה נוסע קלוגר עם חסידיו לאומן ומקיים שם מניין עצמאי. אחד מכותבי שיחותיו הוא תלמידו הסופר הרב ברוך לב. במשך שנתיים פרסם הרב לב בעיתון המודיע מדור בשם 'דברי חכמים בנחת' ובו שיחות מהרב קלוגר. המדור נאסף בשני כרכים עם השם הנ"ל.
תורתו של הרב קלוגר נוגעת בין היתר במנוחת הנפש, יציאה ממוסכמות, עשיית המצוות מתוך הרגשה של יחס אב ובן לקדוש ברוך הוא ועם ישראל. את שיעוריו ניתן לשמוע גם בקול הלשון.
פקודת הקרקעות (רכישה לצורכי ציבור)
סמכויות שר האוצר או של פקידיו הן להפקיע את הזכות שבה מחזיק המופקע (הבעלות, החכירה או זכות אחרת) במקרקעין או לחלופין לגרוע מבעל הזכות חלק מסוים מהזכות (למשל לקבוע בה זיקת הנאה למעבר או הגבלה אחרת). דבר הכוונה להפקיעה ומועד ההפקעה המזערי יפורסמו באמצעים הבאים:
לאחר פרסום דבר הכוונה להפקעה רשאים נציגי שר האוצר ובעלי המקרקעין להגיע להסכמה בדבר פיצויי ההפקעה הראויים. פיצויי ההפקעה הראויים יהיו "הסכום שהיה מתקבל ממכירת הקרקע אילו נמכרה בשוק על ידי המוכר מרצונו הטוב" (ציטוט מהפקודה). סכסוכים בדבר פיצויים וזכות קניין ייושבו על ידי בית המשפט.
לא ישולם פיצוי עבור הפקעה של חלק מהקרקע הקטן מ-25%.
בתום התקופה שנקבעה בהודעה בדבר ההפקעה יכולה הרשות שלה דרוש המקרקעין לתפוס בה חזקה ולהעביר בפנקסי המקרקעין את הזכויות הרשומות. לכאורה, פינוי נכס מופקע אמור להעשות זמן קצר לאחר פרסום הודעה ברשומות (בהתאם להוראות סעיפים 5 ו-7 לפקודת הקרקעות) אולם הלכה למעשה ישנן כמה מגבלות הנובעות הן מהוראות החוק והן מתקדימי פסיקה שונים:
בשלבים שקודם להפקעה עצמה (טרם תפיסת החזקה) רשאי שר האוצר לחזור בו מכוונתו להפקעת מקרקעין לגמרי או במקצת.
התייחסות אל הפקודה כיום
הפקודה שנכתבה בתקופת המנדט הבריטי נחשבת למיושנת וכחיקוק שאינו נותן מענה לשאלות בסיסיות התחום ההפקעה. כתוצאה מכך, נוצר חיכוך רב בין בעלי נכסים מופקעים לבין הרשויות המפקיעות באשר לגובה הפיצוי המגיע. סכסוכים אלה נדונים תדיר בבתי המשפט. לגבי חלק גדול מהסוגיות שבהם הפקודה חסרה, אימצו הגופים הממלכתיים המפקיעים במרוצת השנים נוהגים באשר לביצוע הפקעות וקביעת הפיצוי בגינם שחלקם אף סותרים את החוק עצמו במטרה ליתן מענה הולם בתנאים הכלכליים המודרניים. חלק מנוהגים אלה אומצו על ידי בתי המשפט בסדרה של פסיקות שבחלק מהן קורא אל המחוקק בבקשה להסדיר בחיקוק מודרני את נושא ההפקעה בישראל. להלן הקשיים בפקודה:
המוטואים הלא-רשמיים של פולין
יחד עם זאת, קיימים בפולין מספר מוטואים הנפוצים על פני כרזות, דגלים וסמלים שונים.
הביטוי "אלוהים, כבוד, מולדת" (בפולנית: "Bóg, Honor, Ojczyzna") הוא המוטו הנפוץ ביותר המודפס כיום על דגלים צבאיים בפולין.
ביטוי נוסף המתנוסס לעיתים קרובות על דגלים צבאיים הוא "עבור החופש שלנו ושלכם" (בפולנית: "Za naszą i waszą wolność"). הביטוי לקוח מהתקופה שבה חיילים פולנים שגלו מתחומי פולין המחולקת, נלחמו במסגרת תנועות עצמאות שונות ברחבי העולם.
קולובוס אדום זנזיברי
קולובוס אדום זנזיברי (שם מדעי: Piliocolobus kirkii) הוא מין של קולובוס אדום, אנדמי לאי זנזיבר. הקולובוס מצוי בסכנת הכחדה, ואוכלוסייתו נאמדת ב-1,000 עד 1,200 פרטים, מרביתם חיים בשמורת יער ג'וזאני.
מאפיינים
גבו של קוף זה אדמדם-שחור, לאורך כתפיו וזרועותיו רצועה שחורה, ובטנו בהירה. פניו שחורות, למעט אפו ופיו, והן מוקפות בפרווה ארוכה יחסית, שצבעה לבן. זנבו הארוך משמש אותו לאיזון גופו בזמן התנועה. משקלו כ-8 ק"ג, והנקבות קטנות במעט מהזכרים.
להקות הקולובוס כוללות בין 30 ל-50 פרטים, מהם עד ארבעה זכרים, והיתר נקבות וגורים. הקולובוס נחשב ליצור חברתי, וחברי הלהקה נוהגים לאכול ביחד, לשחק, ולפלות כינים זה מזה. תקופת ההנקה ארוכה מאוד, והיא יכולה להימשך ארבע שנים. כל עוד מניקה האם, אין היא נכנסת להריון, ובשל כך קצב הריבוי הטבעי של הקולובוסים נמוך.
הקולובוס ניזון מעלים, מזרעים ומפרחים, והוא אחד מהמינים הבודדים שלא ניזונים מפירות בשלים, שכן אינו מסוגל לעכל את הסוכר המצוי בהם. עם זאת, הקולובוסים ניזונים מפירות בוסריים. במרוצת השנים הביא האדם לזנזיבר מיני עצים חדשים, שרמת החומציות בפירותיהם גבוהה. הקולובוס הסתגל אליהם, והוא מאזן את החומצות באמצעות אכילת פחם.
בדרך כלל חי הקולובוס באזורים יבשים, אך לעיתים ניתן למצוא להקות גם ביערות מנגרובים.
בלז דה מונלוק
בְּלֵז דה מוֹנְלוּק (צרפתית: Blaise de Montluc; בערך 1502 - 26 ביולי 1577) היה מרשל צרפת בימיו של מלך צרפת אנרי השלישי ואיש צבא בימיהם של מלכי צרפת פרנסואה הראשון, אנרי השני, פרנסואה השני ושארל התשיעי. הוא נודע בעיקר בשל ספר הזיכרונות שלו, "רשימותיו של אדון בלז דה מונלוק" (Commentaires de Messire Blaise de Montluc), שיצא לאור אחרי מותו.
חייו
דה מונלוק נולד בעיר קונדום (כיום במחוז ז'ר (Gers) שבחבל מידי-פירנה בדרום-מערב צרפת). למרות היותו הבן הבכור, חפץ להתקיים על חרבו כאיש צבא כמו רבים מאציליה של גסקוניה. בתחילה שירת בחיל הקשתים של צרפת באיטליה ולחם כמעט בכל מלחמותיו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
הוא זכה בתואר אבירות לאחר ששימש כיועץ של פרנסואה דה בורבון, נסיך דה קונדה בקרב קרסול שבפיימונטה (11 באפריל 1544), שבו נחל פטרונו ניצחון על הספרדים ועל כוחות האימפריה הרומית הקדושה. בלז דה מונלוק התפרסם בשל הצטיינותו בהגנה על העיר סיינה, שנפלה בידי הספרדים ב-17 באפריל 1555 לאחר מצור שנמשך שמונה עשר חודשים.
במרוצת מלחמות הדת בצרפת שהחלו ב-1562, דה מונלוק, תומך נלהב בבית המלוכה הצרפתי, החזיק בחבל גיין שבאקוויטניה בשמו של מלך צרפת אנרי השלישי, שבתמורה העניק לו את התואר "מרשל צרפת" (1574). בלז דה מונלוק נפצע בקרב פעמים רבות, ופניו הושחתו כה הרבה עד כי נאלץ לעטות עליהם מסכה. הוא מת באסטיאק הסמוכה לעיר אז'ן שבדרום מערב צרפת.
בספרו "רשימותיו של אדון בלז דה מונלוק" (Commentaires de Messire Blaise de Montluc), שהופיע בבורדו ב-1592, תיאר את חמישים ושלוש שנות שירותו הצבאי (1521–1574). ספר זה, שאותו כינה מלך צרפת אנרי הרביעי "התנ"ך של החייל", הוא מן הטובים שבספרי הזיכרונות שנכתבו בידי צרפתים רמי מעלה שלא נמנו עם המלומדים. ייתכן שהכתיב את דבריו לפקיד שרשם אותם, וזאת בשל סגנונו הציורי, החי והעירני של הספר.
רפאל קלצ'קין
רפאל קלצ'קין (15 בדצמבר 1907 – 27 במאי 1987) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ופזמונאי ישראלי. מהשחקנים הגדולים של תיאטרון הבימה.
ביוגרפיה
קלצ'קין נולד בוולקוביסק ב-1907 ועלה לארץ ישראל בשנת 1921, בגיל 13. לאחר סיום לימודיו בגימנסיה העברית הרצליה, גילה כישרון משחק והתחבר לקבוצות התיאטרון שפעלו אז בארץ, בהן התיאטרון הארץ ישראלי והתיאטרון הסאטירי קצר הימים "הקומקום".
לאחר עליית תיאטרון "הבימה" לארץ ישראל, הצטרף אל התיאטרון, בשנת 1928, ושיחק בו עד ליום מותו.
קלצ'קין שיחק בכמאתיים הצגות, על-פי רוב בתפקידים קומיים. זכור במיוחד בשל תפקידו הראשי כסקיני המתורגמן, בהצגה "בית התה של ירח אוגוסט", בו הוא אומר את המשפט האלמותי: "פורנוגרפיה היא עניין של גאוגרפיה!" (תפקיד מקביל ששיחק מרלון ברנדו בסרט).
תפקיד בלתי נשכח נוסף שלו, הוא הנחש המפתה את חווה במחזהו של אהרן מגד "בראשית", שהוצג ב"הבימה" ב-1962, בו הוא מפתה את חווה (בגילומה של ליא קניג) לאכול את התפוח.
בשנות ה-30 שיחק בסרטים "צבר" ו"זאת היא הארץ". ב-1953 שיחק בסרט "דני ועליזה", ב-1956 שיחק בסרט "מעשה במונית" וב-1964 שיחק בסרט "הבו בנות לאילת".
בשנת 1966 שיחק בתפקיד רב קלמן השדכן בסרטו של ישראל בקר, ובכיכובו של מייק בורשטיין, "שני קוני למל".
בשנת 1976 שיחק בסרטו הראשון של זאב רווח כבמאי "רק היום", באותה השנה שיחק לצד יהודה ברקן בסרטו של בועז דוידזון "לופו בניו יורק".
בשנת 1977 שיחק בסרטו של ג'ורג' עובדיה, "בדרנית בחצות", שיחק בסרטו של זאב רווח "הגונב מגנב פטור" ובסרט "בוא נפוצץ מיליון". בשנה זו שיחק גם בסרטו של חנוך לוין "פנטסיה על נושא רומנטי", ובמיוחד הוא זכור בביצועו את השיר "ציפור המכנסיים הקטנה".
בשנת 1978 שיחק בסרטו של זאב רווח, "שרגא קטן", ובתפקיד אורח בסרטו הראשון של אבי נשר, "הלהקה".
בשנת 1984 שיחק בסרטו של עקיבא טבת, "עתליה" לצד מיכל בת אדם ויוסי פולק.
בשנת 1987 שיחק בסרטיו של זאב רווח "המובטל בטיטו" ו"בובה". הופעותיו בסרטים אלה היו מתפקידיו האחרונים, מספר חודשים לפני מותו.
בתחילת שנות השמונים החל להופיע בתשדירי שירות של משרד התחבורה, בין היתר על חציית מעבר חצייה ברמזור, ונסיעה באופניים ברחבי העיר.
קלצ'קין חיבר גם מספר פזמונים ידועים. "אני מקוואי" שכתב בנעוריו, "'בתל אביב על החולות" (1922) ו"ערב בגליל" (1934). שני פזמונים שכתב בזמן מלחמת העצמאות: "האמיני יום יבוא" (לפי מנגינה של מנשה בהרב) ו"בערבות הנגב" (ללחן של פיוטר מאמאיצ'וק), הפכו מסמלי מלחמה זו כשהתפרסמו בביצועה של יפה ירקוני. פזמון "שובב" ידוע שלו הוא "בפתח-תקווה הייתי", שבנוי בצורה של בתים במתכונת של חמשיר.
בסוף ימיו פרסם קלצ'קין יוגורט, ובחרו בו בגלל החיוניות שהקרין גם בגיל מבוגר, וזה בין היתר הודות לפעילותו הגופנית אותה עשה על שפת הים, גם בעיצומו של החורף התל אביבי, עד יומו האחרון.
בשנת 1956 זכה בפרס "הבימה" לאמנות התיאטרון ע"ש נחום צמח. בשנת 1977 הוכתר כיקיר העיר תל אביב-יפו. בשנת תשל"ט-1978 זכה בפרס ישראל לתיאטרון.
מותו והנצחתו
קלצ'קין נפטר ב-1987, בגיל 79. נקבר בבית העלמין בקרית שאול בתל אביב.
לאחר מותו ייסדה אשתו, הדסה, את הפרס ע"ש הדסה ורפאל קלצ'קין.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
צמרת הבירה
צמרת הבירה היא שכונה יהודית בצפון-מזרח ירושלים, שהוקמה בשנת 1972. מקור שמה הוא בגובהה הרב, גם ביחס לשכונות ירושלים. יחד עם שכונת הגבעה הצרפתית הסמוכה מתגוררים בשכונה כ-7,000 איש.
מיקום וטופוגרפיה
השכונה ממוקמת על הרכס הצפון מזרחי של הר הצופים ועל מורדותיו כלפי מזרח. הגובה המקסימלי בסביבת השכונה מגיע ל-835 מטר, ועל כן שמה. בצפון גובלת השכונה בכביש 1, במערב בגבעה הצרפתית, בדרום בעיסאוויה ובית החולים הדסה הר הצופים ובמזרח בנחל אוג וכביש 1. יחד עם הגבעה הצרפתית, משתרעת צמרת הבירה על פני 970 דונם.
הקמת השכונה
השכונה הוקמה בשנת 1972, לאחר ששטחה נכבש מירדן במלחמת ששת הימים. מטרתה של השכונה, היה ליצור רצף יהודי, יחד עם השכונות הגבעה הצרפתית, גבעת המבתר ורמת אשכול, שיחבר בין מרכז ירושלים לבין הר הצופים, שהיה עד מלחמת ששת הימים מובלעת ישראלית בתוך השטח הירדני. השכונה נבנתה על פי סטנדרטים אמריקאיים. מתכנני השכונה ניצלו את המורדות לבנייה מדורגת ואפשרו תחושה של בתים בודדים, המשקיפים אל מדבר יהודה. השכונה אורגנה היטב על ידי ועד שנבחר על ידי התושבים ובכך מהווה דוגמה בולטת לארגון קהילתי.
בשנות ה-2000
עקב היותה שכונת-קצה, צמרת הבירה היא שכונה פסטורלית ושקטה, ונחשבת לשכונת יוקרה. המצב הסוציו אקונומי של דיירי השכונה הוא בינוני-גבוה. בשל הקרבה לקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים, מתגורר בשכונה חלק ניכר מהסטודנטים וסגל האוניברסיטה.
בצמרת הבירה ישנה אוכלוסייה מגוונת, ברובה יהודית. בשכונה אף מתגוררות מספר משפחות ערביות.
מוסדות בשכונה
רחובות השכונה הם: החי"ל, מבוא פלי"ם, מבוא הררי, מבוא נהגי הפרדות ומבוא הנח"ל.
סול (מטבע)
סול או נואבו סול (סול חדש) (בספרדית: Nuevo sol) הוא המטבע הרשמי של פרו. שמו הוא חזרה אל המטבע ההיסטורי של פרו שהיה בשימוש מהמאה ה-19 ועד 1985 והוחזר בשנת 1991. מקור שמו של המטבע מהמילה הלטינית Solidus שמשמעותה מוצק, וכן מספרדית, בה פירוש המילה sol הוא שמש.
היסטוריה
בשל מצב המשק וההיפר-אינפלציה שפקדה את פרו בראשית שנות ה-80, לקראת סוף העשור הממשלה נאלצה לנטוש את מטבע האינטי ולהציג את מטבע הסול החדש.
מאז שהמטבע החדש הוכנס לתוקף, הוא הצליח לשמור על שער חליפין יציב של בין 2.3 לבין 3.65 סול חדש לדולר אמריקני.
מתוך כל המטבעות באזור אמריקה הלטינית, הסול הפרואני חדש הוא אחד המטבעות היציבים והאמינים ביותר. הוא גם הושפע הכי פחות מהחלשות הדולר האמריקאי.
מטבעות כסף
מטבעות הסול הנוכחיים הוצגו בשנת 1991 בערכים של 1, 5, 10, 20, ו - 50 סנט ו - 1 נואבו סול. מטבעות 2 ו - 5 נואבו סול נוספו בשנת 1994. למרות שמטבעות 1 - ו 5 - סנט נמצאים רשמית במחזור, הם בשימוש רק לעיתים נדירות. מסיבה זו, מטבע 1 סנט הוסר מהמחזור ב-1 במאי 2011.
בעסקאות במזומן, קמעונאים חייבים לעגל את המחיר עד ל 5 סנט הקרובים. בעסקאות אלקטרוניות משתמשים בסכום המדויק.
שטרות כסף
בשנת 1990 הוצגו שטרות הסול החדשים בערך של 10, 20, 50, ו-100. השטרות בעריך של 200 סול הוכנסו באוגוסט 1995.
כל השטרות הם בגודל 140X65 מ"מ, ובכל אחד דיוקן של דמות פרואנית היסטורית ידועה.
טרופיזם
טְרוֹפִּיזֶם (מיוונית: τρόπος, תחדיש עברי: כמיהות, תחדיש האקדמיה: נְהִיָּה), הוא נטייתו של אורגניזם, ובפרט צמח, לגדול לכיוון גירוי סביבתי חיצוני מסוים (טרופיזם חיובי) או בכיוון הנגדי לו (טרופיזם שלילי).
פוטוטרופיזם
פוטוטרופיזם (בעברית: נהיית אור) הוא נטיית הצמח או חלק בצמח לגדול לכיוון השמש. נטיית הצמיחה בכיוון ההפוך נקראת "פוטוטרופיזם שלילי". מקור המונח במילה היוונית "פוטו" שפירושה "אור".
לפוטוטרופיזם חשיבות רבה משום שבזכותו העלים מכוונים לכיוון שבו יש קליטה מיטבית של אור, הנחוץ לקיום תהליך הפוטוסינתזה. בכל צמח הגבעולים מכופפים לכיוון מקור האור, כלומר נטייתם היא "פוטוטרופיזם חיובי". לעומת זאת השורשים הם בכיוון ההפוך למקור האור ולכן נטייתם היא "פוטוטרופיזם שלילי".
ההורמון שנמצא בתופעת הטרופיזם הוא האוקסין (מיוונית. בתרגום לעברית: "לגדול") אשר גורם לחלקים מסוימים בצמח להתארך. כאשר חקרו את תופעת הטרופיזם בצמחים הדגניים גילו כי מקצה חותלת הצמח (העלה הראשון שיוצא מן האדמה ומשמש כצינור שעליו בנויים כל העלים) מופרש ההורמון אוקסין ונע כלפי מטה. הם הסיקו כי ההורמון מתחלק על גבי החותלת בצורה לא שווה בצד הפחות מוצל יש פחות הורמוני אוקסין בעוד שבצד היותר מוצל האוקסינים רבים וכך צד זה מתארך יותר ונוצר כיפוף החותלת לכיוון האור.
גילוי האוקסין היה כאשר דרווין ערך ניסויים בנבטים ובאחד מניסוייו גילה כי כאשר מאירים על נבט הוא גדל לכיוון האור. הוא גילה שכאשר מסירים את החותלת או כאשר מכסים אותה בחומר שלא חדיר לאור תופעת הגדילה לכיוון האור לא מתרחשת. מכך הסיק שיש חומר בחותלת שמשפיע על כך.
הליוטרופיזם
הליוטרופיזם הוא שינוי מיקום הפרחים לכיוון מיקום השמש.
גיאוטרופיזם
נטיית הצמח או חלק בצמח לגדול לכיוון הקרקע אל כוח המשיכה. נטיית הצמיחה בכיוון ההפוך נקראת "גיאוטרופיזם שלילי". לפי האקדמיה ללשון, השם העברי הוא נהיית כבידה.
בכל צמח רגיל השורשים צומחים עם כיוון כוח המשיכה כלומר "גיאוטרופיזם חיובי" והגבעולים בצמח צומחים נגד כיוון המשיכה כלומר "גיאוטרופיזם שלילי".
תופעה זאת נובעת בעקבות שקיעת סטטוליתים (צברי עמילן). בגבעול במקום ההצטברות של הסטטוליתים מצטבר גם האוקסין (שמעודד שכפול תאים) ובזאת מעודד צמיחה של הגבעול כנגד כוח המשיכה.
בשורשים לעומת זאת, התופעה הפוכה. איפה שיש סטטוליתים יש דיכוי ￼צמיחה, והאוקסין משפיע על האזור בו אין סטטוליתים ולכן הצמיחה היא כלפי מטה.
טיגמוטרופיזם
טיגמוטרופיזם (ביוונית- "לגעת"; בעברית: נהיית מגע) היא תנועה או גדילה של הצמח בצורה מסוימת כתגובה למגע או קשר עם גירויים חיצוניים כגון אור, טמפרטורה, סוג הקרקע, ומים. בתופעה הצמח גדל סביב עמוד או סורג או לאורך קיר או משטח אחר (צמחים מטפסים).
טיגמוטרופיזם גם קיים במצבי העקה של רוחות חזקות וקבועות, כאשר הצמח גדל עם כיוון תנועת הרוח.
אמנת גביזון-מדן
אמנת גביזון–מדן היא הצעה לאמנה שתסדיר את יחסי דתיים-חילונים במדינת ישראל.
האמנה, שנכתבה על ידי הפרופסור רות גביזון והרב יעקב מדן, יוצאת מנקודת ההנחה שיסודות הסטטוס קוו שנקבעו בין החזון איש ובין ראש הממשלה בזמנו דוד בן-גוריון איבדו ממשמעותם לאורך השנים, ולכן יש לקבוע כללים חדשים להסדרת דת ומדינה. כמו כן, על כללים אלו לנבוע מהסכמה ציבורית רחבה שתיווצר מדו-שיח ולא מתוך מאבקים פוליטיים וחברתיים.
מחברי האמנה
רות גביזון – פרופ' בקתדרה לזכויות האדם ע"ש חיים כהן בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. ממייסדי האגודה לזכויות האזרח בישראל, ונשיאת האגודה בשנים 1996–1999. בשנת 2005 ייסדה את מרכז מציל"ה, למחשבה ציונית, יהודית, ליברלית והומניסטית, ועמדה בנשיאותו עד פטירתה בשנת 2020.
יעקב מדן – רב, מראשי ישיבת הר עציון. מלמד תלמוד, תנ"ך ומחשבת ישראל במכללה האקדמית הרצוג שבאלון שבות. בשנת 2000 היה חבר הנהלת בית הספר לגיור של ועדת נאמן.
רקע כללי
ההסדרה הראשונה שהונהגה במדינת ישראל בין דתיים לחילוניים הייתה "הסטטוס קוו" – מערכת כללית של הצהרת כוונות שנחתמה בין ראשי מפא"י והתנועות החילוניות לבין בכירי המגזר הדתי לאומי והמגזר חרדי. במסגרת זו הובטחו למגזר הדתי הבטחות כלליות בידי ראשי המדינה החילוניים, שמצידם רצו לשמור על מרב המגזרים כשותפים למשחק הפוליטי ולאחדות במדינה הצעירה.
הנושאים שעלו על הפרק היו: שבת, כשרות, אישות, ואוטונומיה בחינוך למגזר הדתי. העיקרון המנחה של כל ההתמודדות עם נושאים אלו היה להגיע להסדרים ופשרות מבלי לבוא לידי הכרעה ברורה, ועל ידי כך לרצות את כל הנוגעים בדבר. כל עוד נשמרה ההגמוניה השלטונית של מפא"י, ודוד בן-גוריון בראשה, הפשרות נשמרו.
החל מסוף שנות ה-70 השתנו חוקי המשחק והסטטוס קוו החל לאבד את מקומו, כאשר המערכת הפוליטית במדינת ישראל עברה ממערכת של מפלגה דומיננטית למערכת דו-גושית. שוויון זה בין הגושים הכריח את המפלגות הגדולות להיעזר במפלגות מהמגזר הדתי-לאומי ומהמגזר החרדי במטרה להקים קואליציה. תלות זו נתנה כוח רב בידי המפלגות האלה שהבינו שהן חיוניות ותבעו בהתאם. הפרה זו של האיזון בין דתיים וחילונים במגרש הפוליטי באה לידי ביטוי בפנייה מוגברת לבית המשפט העליון שהחל להידרש לסוגיות דת ומדינה, והפך לגורם הדומיננטי בהכרעות אלו כחלק מהגנה על אורחות החיים של הציבור החילוני. המגזר הדתי, יחד עם גורמים נוספים, טענו שאין זה מסמכותו של בית המשפט להכריע בסוגיות עקרוניות אלו. מן העבר השני החלו בכנסת לחוקק חוקים בנושא דת ומדינה, דבר שיצר תחושה של כפייה במגזר החילוני, והשסע הדתי-חילוני הלך והעמיק.
על רקע אי-ההסכמה וריבוי המחלוקות החלו לעלות קולות חילוניים שצידדו בהדברות עם האורתודוקסיה במקום מלחמה על אורחות חייהם, וטענו שההסכמה שתנבע מכך תוכל אף לחזק את הסולידריות. "הידברות של אמת, רב שיח בין הציבורים הדתיים לציבורים החופשיים וכיוצא באלה, יש בכוחם למתן את הקיטוב המאיים על כולנו, ולהוביל להסכמה במרב הנושאים השנויים במחלוקת". מתוך כך קמו האמנות שהיוו פורום לשיח בין דתיים לחילונים בניסיון לפשר בין הצדדים ולהגיע להבנות.
אמנות קודמות
בניסיון זה לצמצם את הקרע בשסע הדתי-חילוני בעזרת דיאלוג קדמו לאמנת גביזון–מדן מספר אמנות. המרכזיות שבהן היו: אמנת גביזון–בן נון (1986), וועדת צמרת (1996), שעסקו בעיקר בדמות השבת ובתחבורה הציבורית בשבת; אמנת הקיבוץ הדתי (1987), שהציגה יסודות וכיוונים כלליים לפתרון בנושאים כמו השבת, מעמד אישי, והזרמים הלא אורתודוקסים; אמנת מימד–לובוצקי–ביילין (1998), עסקה גם היא בשבת ובמעמד אישי, אך דנה גם בגיור, וברבנות הראשית. מעבר לאמנת גביזון–מדן, אמנה זו היא המגוונת ביותר מצד הנושאים בה עסקה, ואף ניסתה להביא רעיונות מעשיים ליישום האמנה. ובנוסף, אמנת כנרת (2001), שניסחה עקרונות יסוד ועמדות מוסכמות בדבר אופייה של מדינת ישראל.
אמנות אלו היו בחלקן ניירות עמדה, ובחלקן הכילו הצעות קונקרטיות, אך הן לא הגיעו לכדי חקיקה ולא השיגו את ההשפעה הציבורית שקיוו לה.
תהליך הכתיבה
על רקע זה, חברו יחד, בשנת 2000, פרופ' רות גביזון והרב יעקב מדן וחיברו אמנה חדשה. הם ראו צורך בגיבוש מסמך יסוד שיקיף את כל נקודות המחלוקת בין דתיים לחילונים, ויציע הצעות קונקרטיות להסדרת היחסים. העבודה, בחסות קרן אבי חי והמכון הישראלי לדמוקרטיה, ארכה למעלה משנתיים. מגוון הנושאים שנידונו היה, כאמור, רחב בהיקפו מכל אמנה שקדמה להם, ומלבד השבת, הגיור והמעמד האישי, שנידונו באמנות קודמות, עלו גם נושאים כגון: הכשרות, חוק השבות, סדרי קבורה, ותפילה ברחבת הכותל המערבי.
שיטת העבודה בכתיבת האמנה הייתה שונה אף היא מאמנות קודמות. בתחילה ישבו גביזון ומדן זו עם זה וגיבשו טיוטה לאמנה, מתוך מחשבה לייעל בכך את תהליך ההתדיינות. לאחר מכן נשלחה טיוטה זו לאישים מן הקשת החברתית היהודית-ישראלית, על מנת שיעירו את הערותיהם על הטיוטה. בשלב הבא חזרו גביזון ומדן לפורום המצומצם ודנו בהערות, ועל פיהן גם עדכנו את האמנה. לבסוף פורסמה האמנה בספר שהכיל יותר מ-300 עמודים.
מבנה האמנה
האמנה בנויה מ-5 פרקי בסיס, כאשר כל פרק פותח בדברי הסבר נפרדים של רות גביזון ויעקב מדן, שבהם הם מרחיבים את הדיון על הנושא, ומעלים את שיקוליהם לפשרות שהושגו באותו הפרק. בהמשך מובאות ההצעות הקונקרטיות להסדר שמנוסחות כהצעות חוק. הפרקים על פי הסדר הם: שבות, מעמד אישי, שבת, סוגיות נוספות, וההסדרה המשפטית. כהקדמה לפרקים אלו מובאת 'רוח האמנה' ורקע לכתיבתה, ולסיום האמנה, כל אחד מהכותבים פורס את משנתו הכללית בצורה רחבה ומפורטת.
עקרונות יסוד
בפתיחת האמנה מופיע פרק בשם "רוח האמנה" ובו מונים המחברים את העקרונות שהנחו אותם בכתיבתה: "במטרה לקדם את הסולידריות היהודית ואת תחושת האחדות ושותפות הגורל בין מרכיביו השונים של העם היהודי בכלל ובמדינת ישראל בפרט ואת הכבוד לכל אחד ממגזריו. מאמונה גמורה בשני העקרונות – שמדינת ישראל היא מדינתו של העם היהודי על המשתמע מכך, ושמדינת ישראל היא מדינה שהשוויון לכל אזרח והכבוד המלא לזכויותיו כאדם הם נשמת אפה...".
שבות
הפרק על השבות כולל התייחסות לארבעה נושאים: חוק השבות, אזרחות, מרשם וגיור. בתחומים אלו ישנן מספר הצעות משמעותיות לשינוי מהמצב הנוכחי. ראשית, בבסיס חוק השבות עומדת השאלה "מיהו יהודי?". האמנה יוצרת הבחנה בין ההגדרה הדתית-הלכתית, שרואה כיהודי אך ורק מי שנולד לאם יהודייה או שנתגייר גיור מלא, לבין ההגדרה הלאומית. זו האחרונה, שהתקבלה באמנה, מדברת על כך שאף מי שנולד לאב יהודי ולאם שאיננה יהודייה יוכל להיעזר בחוק השבות ולהגר לישראל. בנוסף, מי שקשר את גורלו בעם היהודי, בין אם על ידי גיור למחצה או שהוא רואה בעצמו כקשור לעם ואף נרדף בשל כך, ייכלל אף הוא בחוק השבות. כדי למנוע בלבול מושגים שונתה ההגדרה הטרמינולוגית בחוק השבות המוצע ל"בן לעם היהודי" במקום ההגדרה "יהודי" ששימשה בעת כתיבת ההצעה. בנושא האזרחות, ההצעה המרכזית היא להקנות אזרחות רק לאחר תקופת הסתגלות וטמיעה בחברה, כנהוג ברוב המדינות. ההשלכה העיקרית תהיה על העולים מכוח חוק השבות, שלא יוכלו לקבל אזרחות אוטומטית. מטרתה המוצהרת של הצעה זו היא כפולה: ראשית, לנסות ליצור שוויון בין עולים בבואם לקבל אזרחות של מדינת ישראל. שנית, לנסות למנוע ניצול של חוק השבות בידי עולים הרוצים רק בשיפור מצבם הכלכלי. בנוגע לגיור האמנה מכירה בגיורים שאינם אורתודוקסים, אך במקביל מעלה את הצורך ליצור "שקיפות במרשם", כדי להבהיר מה מקור הגיור של כל מתגייר. כך גם בעניין המרשם, ההצעה היא שכל אחד יירשם על פי הצהרתו, אך תהיה שקיפות לגבי מקור גיורו. על נקודה זו (סעיף 2 בדבר מרשם וגיור) אמרו גביזון ומדן שהיא "...היחידה בכל האמנה שלא הצלחנו להגיע בה להסכמה".
מעמד אישי
הפרק העוסק בנושא הנישואין והגירושין פותח בדיבור על כך שהמונופולין של הרבנות על הנישואין גורם לניכור הולך וגובר כלפיה, ומנגד ישנן מספר זכויות יסוד שנפגעות מ"חוק הנישואין". בין זכויות אלו ניתן למנות את "חופש הדת ומדת" שנפגע בגלל החיוב להינשא לפי היהדות האורתודוקסית. כמו כן ישנו ציבור גדול שאיננו יהודי, ואינו משתייך לשאר העדות בישראל, שהחוק לא מכיר בו ובכך נמנעת ממנו את האפשרות להתחתן. בגישתם אל הדיון מעידים המחברים כי ההצעה היא מהפכנית, וכי היא "מבוססת על העיקרון שבתחום הנישואין ילך הצד ה"דתי" לקראת רעהו עד קצה גבול יכולתו, ובתחום הגירושין, ילך הצד ה"חילוני" לקראת רעהו באותה מידה".
הפתרונות המוצעים באמנה לעניין הנישואים מאפשרים לכל אדם להקים משפחה, ולקבל רישיון נישואים מהמדינה בהתאם להגבלות המוסכמות אוניברסלית (כגון גיל, מונוגמיה והטרוסקסואליות). מחזיקי הרישיון יוכלו להינשא בכל טקס שיבחרו, אורתודוקסי, לא אורתודוקסי ואזרחי. מן העבר השני, הגירושין ייעשו על פי ההלכה האורתודוקסית, ורק על פיה יחשב אדם כ"פנוי" לנישואין עם אחר. הדבר נובע מהרצון להימנע ממצב שאישה, שלא נחשבת פנויה על פי ההלכה, תינשא בשנית, וילדיה יחשבו "ממזרים" על פי ההלכה. שני הצדדים מסכימים כי נושא מניעת ממזרות הוא קריטי, וימנע פיצול משמעותי בחברה היהודית. ההצעה גם מחדשת ישות משפטית בשם "התרת נישואין אזרחית" שתאפשר לאישה להיפרד מבעלה לכל דבר, אך לא תוכר כגירושין לצורך נישואין לאחר. וכמו בנושא הגיור, גם כאן תהיה "שקיפות" שתבטא את טיב הנישואין וסוג הטקס בו נישא הזוג.
שבת
סוגיית השבת מהווה סלע מחלוקת בין דתיים וחילונים מימים ימימה. פרק זה פותח דווקא בהסכמה ברורה על כך שהשבת היא יום מנוחה, ושיש לחוקק זאת בחוק יסוד. השאלה בדבר אופיו של יום זה מביאה אל הדיון שני צדדים: מחד גיסא, זכותו של אדם לנוח כרצונו, ובכלל זה בילויים. מאידך גיסא, שני הצדדים מביעים דאגה רבה מהפיכת יום השבת ל"יום הקניות", אשר פוגע הן בעובדים הדתיים, שיקשה עליהם לעבוד במקום הפתוח בשבת, והן בעובדים החילונים, שבעצם מאבדים את יום המנוחה ועוברים לשבוע עבודה בן 7 ימים. בנוסף, רבים בתי העסק שבבעלות דתית שמתקשים להתמודד מול בתי העסק שפתוחים בשבת ומושכים אליהם את הלקוחות גם בשאר השבוע. על כן, באמנה גובשה נוסחה לפיה יש להבדיל בין מוסדות בילוי לבין מוסדות מסחריים, ושאלו האחרונים יהיו סגורים בשבת גם בקיבוצים ועל אם הדרך. מנגד, מקומות הבילוי יהיו פתוחים על מנת לאפשר לציבור מקומות בילוי ביום השבת, ועל מנת שלא לפגוע בציבור שומרי השבת תינתן לוועדה ברמת הרשות המקומית הסמכות לקבוע את מיקומם של מקומות בילוי אלו. כמו כן, מתוך הכרה בציבור רחב שאין בבעלותו כלי רכב פרטיים, תחבורה ציבורית תפעל בשבת, אך באזוריים מסוימים ייתכן שתוגבל נסיעתה בשעות המתאימות, לפי החלטת אותה ועדה. וכדי לשמור על זכויות עובדים, תיעשה העבודה בשבת על בסיס משמרות, ולא יקופחו עובדים שרצונם שלא לעבוד בשבת. ישנם סעיפים נוספים באמנה, אך הכיוון הכללי של כולם זהה – לדון במרחב הציבורי של השבת, תוך ניסיון לשמור על רגישות כלפי ציבור שומרי המסורת, ובמקביל לאפשר למי שרוצה בכך לבלות. כמו כן, להישמר מפני אובדן הצביון התרבותי של השבת לטובת מסחור יתר של יום זה. וכדברי הרב מדן: "ויתור הדדי בתחום השבת, שהיה מאז ומעולם סלע מחלוקת בין הדתיים והחילוניים, עשוי להיות דווקא פתח לאיחוי מחודש של החברה הישראלית".
סוגיות נוספות
באמנה גם נידונו נושאים כדוגמת: הקמת בתי קברות אזרחיים שיאפשרו לנקברים לבחור בטקס קבורה על פי בחירתם, עיסוק בנושא גיוס בני ישיבות ושילוב נשים בצה"ל, שמירה על כשרות של המטבחים הציבוריים בישראל ויצירת רשות כשרות ארצית, העלאה לדיון של תפילה ברחבת הכותל המערבי לקבוצות השונות, והתייחסות לסוגיית המועצות הדתיות.
יישום האמנה
בשנת 2003, לאחר פרסום האמנה, הוקם, בסיוע קרן אבי חי, המטה ליישום אמנת גביזון–מדן. מטרתו הייתה לפרסם את האמנה בציבור הרחב באמצעות חשיפתם של מעצבי דעת קהל ואנשי מפתח לאמנה, ובאמצעות פעולות חינוכיות, בדמות כנסים והרצאות. בנוסף, המטה ניסה לקדם חקיקה בנושאי מפתח. משנת 2005 ועד סיום פעולתו פעל המטה במסגרת מלי"ץ (מכונים לחינוך יהודי ציוני). בנוסף לפעילות החינוכית, ועל מנת להנגיש את האמנה לציבור הרחב, הוכן תקציר של האמנה, ונפתח אתר אינטרנט המוקדש לאמנה ולפעילות שסביבה. בשנת 2013 הקימו חברי הכנסת ציפי לבני, יצחק הרצוג, ואלעזר שטרן שדולה בכנסת תחת הכותרת "עם דת ומדינה", ששמה לה למטרה לקדם את אמנת גביזון–מדן, בין היתר על ידי שילוב לימוד האמנה בשיעורי אזרחות.
מפלגת "ירושלמים", שיש לה נציגים במועצת עיריית ירושלים, ציינה במצע שלה שתשאף "לאפשר לכל ירושלמי חילוני ודתי כאחד לקיים את השבת לפי דרכו על פי מתווה אמנת גביזון-מדן". ב-2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הודיעה איילת שקד כי מפלגת הימין החדש תנהג בסוגיות דת ומדינה על פי אמנת גביזון–מדן.
הערכת האמנה
העובדה שעל האמנה עבדו שני אישים אפשרה ליצור שיח ענייני ויעיל. בעזרת קבוצת הדיון הרחבה שהעירה את הערותיה על המסמך, ביקשו המחברים לחפות על החיסרון שבעבודה מצומצמת, ולהגיב על הביקורת האפשרית שהם אינם מייצגים את המגזרים שבשמם הם מדברים, ואף לא הוסמכו לכך. כבר הוזכר היקף העבודה שנעשתה (כשנתיים), היקף התוצר (כ-300 עמ'), וכן מגוון הנושאים – שבכך עלתה האמנה על הקודמות לה. מעבר לכך, האמנה מכילה פרק שלם הדן בהסדרה המשפטית והחוקית של האמנה, ולכל אורך הדרך המחברים מסבירים בפירוט רב את השיקולים שעמדו מול עיניהם. כמו כן, תקציר האמנה השווה לכל נפש, אתר האינטרנט שנפתח, והמטה ליישום האמנה, הם בגדר 'חידוש בעולם האמנות', והעלה את האפשרות שאמנה זו, שלא כקודמותיה, תגיע אל הציבור ולא תשקע לתהום הנשייה.
כביקורת פנימית, העלו המחברים את הבעיה שישנם ציבורים שלא שותפו באופן מלא, הן בתוך החברה היהודית (כדוגמת רפורמים) והן מחוצה לה (כציבור הערבי). כמו כן, מנסים המחברים להקדים תרופה למכה, בכך שכל אחד מהם פורס את משנתו ומגוון שיקוליו בנוגע לאמנה בכלל ולכל נושא בנפרד.
הביקורת הציבורית על האמנה הגיעה משני צידי המתרס. ארגוני הקהילה הלהט"בית תקפו את האמנה "שבה הסכימה גביזון, 'בשם הציבור החילוני', לוותר על ההכרה במעמד 'ידועים בציבור' ולאפשר 'נישואים אזרחיים' הטרוסקסואליים בלבד". ומן העבר השני, המפלגות החרדיות מתנגדות לניסיון חקיקה בנושא השבת ברוח האמנה, בטענה שחוק כזה מכשיר וסולל את הדרך בפני חילול שבת בפרהסיה.
קולות אחרים שעלו דיברו על האמנה כ"מרחיקת לכת יותר מכל האמנות מבחינת מרכיביה המעשיים... והיחידה שסביבה רוחשת פעילות ענפה בניסיון להסדיר את השסע הדתי-חילוני". "כאמור, אין ספק כי מדובר במסמך יסוד, המציע תשתית חדשה ליחסי חילונים-דתיים בישראל, והוא חשוב ומקיף מאין כמותו".
בקרב קולות התומכים באמנה היו שטענו שעקרונות האמנה נכונים, אך מכיוון שנכתבה לפני שנים רבות, הרי שהיא מחייבת עדכון והתאמה לאור התמורות הרבות שקרו בשנים אלו.
פדריקו גראווינה
דון פדריקו קרלוס גראווינה (בספרדית: Federico Carlos Gravina; 12 באוגוסט 1756 פלרמו - 9 במרץ 1806 קדיס) היה אדמירל ספרדי שהשתתף בקרבות רבים במלחמת העצמאות של ארצות הברית ובמהלך המלחמות הנפוליאוניות. גראווינה פיקד על הכוחות הספרדיים שהשתתפו בקרב כף פיניסטרה ובקרב טרפלגר שבמהלכו נפצע פצעי מוות.
ביוגרפיה
גראווינה נולד בעיר פלרמו שבאי סיציליה שנשלטה על ידי ספרד להורים ששמם חואן וליאונור. בעזרת דודו שגריר ממלכת נאפולי בספרד התקבל כצוער בצי הספרדי והוא בן 12 בלבד. מאוחר יותר הוצב על הפריגטה סנטה קלרה והוצב בברזיל הוא פיקד על כוח ספרדי שכבש כמה איים ליד סנטה קטלינה, וב-1777 שרד תאונה בריו דה לה פלטה שבמהלכה טבעו מרבית צוות הספינה שלו לאחר מכן חזר לספרד ופיקד על דיכוי שודדי ים ליד חופי אלג'יריה. במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית לחמה ספרד לצד צרפת והמושבות גראווינה פיקד על המצור הכושל על גיברלטר ומאוחר יותר על הכוח הספרדי שכבש את מנורקה. ולאחר המלחמה פיקד על פינוי אוראן שנמכרה לאימפריה העות'מאנית. כשפרצו מלחמות צרפת המהפכנית לקח בהן גראווינה חלק פעיל.
פרינציפה דה אסטוריאס ספינתו של גראווינה הותקפה בידי שלוש ספינות בריטיות וגראווינה נפגע מכדור בזרועו והובא לחוף. למרות הכישלון הוא הועלה בדרגה והתקבל בכבוד ובהערכה אולם מהפציעה הוא לא התאושש, ארבעה חודשים הוא שרד כשמצבו משתפר ומתדרדר כל הזמן במרץ הוא נפטר, מילותיו האחרונות היו "אני הולך להצטרף לנלסון".
גברעם
גְּבַרְעָם הוא קיבוץ (הקיבוץ המאוחד) במישור החוף הדרומי ובמבואת הנגב. הקיבוץ שוכן ממזרח לכביש אשקלון - יד מרדכי, כתריסר קילומטרים מאשקלון ומשתייך למועצה אזורית חוף אשקלון. נוסד בשנת 1942.
שם הקיבוץ
בתחילת 1945 ביקשו רוב חברי היישוב לקרוא לנקודתם "משואות" ואילו חברי ועדת השמות של הקרן הקיימת הציעו את השם "בית השקמה". לבסוף נבחר השם גברעם כמסמל את עמידת הגבורה של העם במערכה על הרחבת גבולות אדמת ישראל בארצו. היו שציינו גם את סמליות השם כתגובת היישוב היהודי בארץ ישראל לשואה.
היסטוריה
גרעין המייסדים הראשונים, שנקרא "מחר", התגבש בגרמניה במסגרת קיבוץ המאוחד, כגרעין משותף של דתיים וחילוניים. אף על פי שבתחילה היו בקבוצה דתיים רבים, עם הזמן הצטרפו לגרעין חילוניים רבים וחלק מהדתיים עזבו. הקבוצה התיישבה בשנת 1935 באדמות הקרן הקיימת בהדר ליד כפר סבא. בנובמבר 1938 עורר חילול שבת בקבוצה מחאה מצד גורמים דתיים.
ב-13 במאי 1944 התקיים סולחה בין הקיבוץ לתושבי הכפר סימסים, לאחר שקודם לכן הייתה תגרה בין שומרי שדות הקיבוץ לתושבי הכפר. באוגוסט 1946 עלו בדואים על שדות הדורה של הקיבוץ. בעימות שהתפתח בין שומרי הקיבוץ לבדואים נהרג אחד מהבדואים. בנובמבר אורגנה סולחה בין אנשי הקיבוץ והשבט הבדואי בסיוע אברהם שפירא.
בעת מלחמת העצמאות הקיבוץ היה בקו החזית מול הפולש המצרי, נשלט באש ממשלטי חוליקאת, וילדיו ונשותיו של הקיבוץ פונו ליפו.
בעשור הראשון של המדינה לא צלח דרכו של הקיבוץ והוא שקע בחובות.
ב-19 ביולי 2013 נפתח בית הכנסת הזמני בגברעם ומיקומו היה באחד המקלטים. לאחר כארבעה חודשים הועבר מיקומו למבנה ששימש שנים רבות כ"מחסן בגדים" שעבר שיפוץ.
בשנת 2014 החל הקיבוץ בתהליך של הרחבה וקליטת משפחות חדשות.
כלכלה
ענפי המשק העיקריים הם: "גברעם מעטפות איכות" - מפעל לייצור מעטפות, מפעל לייצור גלילי קרטון, גד"ש, רפת, לול ופינת חי.
Shake the Spirit
Shake the Spirit (בעברית: נער את הרוח) הוא אלבומה השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית אל קינג. האלבום יצא לאור ב-19 באוקטובר 2018 על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס. מתוך האלבום יצאו שני הסינגלים; "Shame" ו-"Baby Outlaw".
רקע והפקה
בשנת 2014, הוציאה אל קינג את להיטה "Ex's & Oh's", שנכלל באלבום הבכורה שלה, Love Stuff. בהמשך, הוציאה סינגלים נוספים מתוכו, עד שבספטמבר 2018, הוציאה את הסינגל "Shame", שתיפקד כסינגל הראשון מתוך האלבום הזה שיצא לאחר מכן.
זינטולה ביליאלטדינוב
זינֶטוּלַה חיידרוביץ' ביליאלטדינוב (נולד ב-13 במרץ 1955, מוסקבה, ברית המועצות) הוא מאמן הוקי קרח רוסי ממוצא טטרי, אימן את הנבחרת הלאומית של רוסיה בהוקי בשנים 2004, 2011-2014. בחודש מרץ 2014 הוא התמנה לתפקיד סגן נשיא ומנהל קבוצת "אק בארס" וביולי אותה שנה הפך למאמן הקבוצה.
ביוגרפיה
הוא נולד ב-13 במרץ 1955 במוסקבה. למד במוסקבה בבית הספר מספר 193. בשנים 1973–1988 שיחק בעמדת המגן בדינמו מוסקבה ובשנים 1976–1988 שיחק בהרכב נבחרת ברית המועצות. חבריו לקבוצה לא הצליחו להגות את שמו "זינטולה" וכינו אותו "אלכסנדר".
משנת 1988 עוסק באימון. ב-27 יוני 2011 מונה למאמן הנבחרת הלאומית. זכה עמה באליפות העולם בשנת 2012.
הוא בוגר המכון לתרבות הגופנית (GTsOLIFK) משנת 1979 ובמכון הפדגוגי של מחוז מוסקבה (הפקולטה לחינוך גופני) ב-1982. הוא שירת בצבא והגיע לדרגת קולונל במשמרות הגבול הסובייטים.
משפחתו
שורשי אבותיו מגיעים ממחוז ניז'ני נובגורוד, מהכפר פיצה (Пица).
אביו חיידר ביליאלטדינוב (1928–1999) עבד בחווה עד לגיוסו לצבא, בשנת 1952 עבר להתגורר במוסקבה, שם במשך שנים רבות עד לפרישתו, עבד במפעל לנעליים בשם "הגיבור האדום". אמו ניימיה ביליאלטדינובה (1926–2000) הכירה את בעלה לעתיד במוסקבה. עבדה במפעל סריגה ובתקופת מלחמת העולם השנייה עבדה בייעור. לאחרי המלחמה, במשך יותר מ-20 שנה עבדה כמנקה בקונדיטוריית "אוקטובר האדום".
רעייתו — נדז'דה ויקטורובנה היא מהנדסת בהכשרתה. בתו — נטליה רומנובה (ילידת 1978) היא משפטנית. נשואה לסטניסלב רומאנוב, שחקן הוקי קרח לשעבר. לשניים בן (אלכסנדר רומאנוב, שחקן הוקי קרח אף הוא; נכון ל-2021 משחק במונטריאול קנדיאנס בליגת ה-NHL) ובת.
קריירת משחק
זינטולה החלה לשחק הוקי כבר בבית הספר. הוא הצטרף לבית הספר להוקי של "דינמו" (ב-1969), שם הודרך על ידי המאמנים אלכסנדר קווסניקוב וסטניסלב פטוחוב. שיחק בשורות "דינמו" בשנים 1973—1988.
ב"דינמו" השתתף ב-588 משחקים באליפויות ברית המועצות וכבש 63 שערים. בהרכב הנבחרת (1976—1988) שותף ב-253 משחקים וכבש 21 שערים. בתחרויות אליפות העולם ומשחקי החורף האולימפיים שיחק 77 משחקים, הבקיע 8 שערים. בטורניר גביע קנדה שיחק 18 משחקים.
קריירת אימון
את קריירת האימון החל בשנת 1988, הוא לעוזרו של יורי מויסייב ב"דינמו". בשנים 1988–1992 החליפו כמאמן של "דינמו". זינטולה היה לרוסי הראשון שהוזמן לעבוד כמאמן ב-NHL, שם בשנים 1993–1997 עבד כעוזר מאמן במועדון,"וויניפג ג'טס" (ב-1996 הקבוצה עברה לארצות הברית ונודעו בשם "אריזונה קויוטיס"), בעודו לומד את דרך האימון הקנדית והאמריקאית.
בשנים 1997–2000 כיהן כמאמן ראשי ב"דינמו". בהדרכתו, הקבוצה זכתה באליפות רוסיה בהוקי קרח, פעמיים נוספות סיימה כסגנית האלופה והעפילה לגמר היורוליג. בשנים 2001–2002 אימן את "לוגאנו" השווייצרית. בשנים 2002–2004 שוב אימן את "דינמו". אך פוטר לאחר עונה מאכזבת (בעקבות ההפסד בסיבוב הראשון של הפלייאוף ל"אוונגרד"). הוא היה חלק מצוות האימון של נבחרת רוסיה בבאליפות העולם בשנים 1998, 1999, 2000, ובאולימפיאדת החורף של 1998 בנאגנו ובאולימפיאדת החורף 2002 בסולט לייק סיטי. ממאי 2004 עד מרץ 2005 אימן את נבחרת רוסיה (תוך שהוא מוביל אותה לשלב רבע הגמר בגביע העולם שבו הרוסים הפסידו לארצות הברית).
פרק חדש בחייו החל לאחר שב-30 בספטמבר 2004 התמנה למאמן הראשי של "אק בארס". תחת הנהגתו, הקבוצה זכתה באליפות רוסיה ובגביע האירופי הראשון שלה, בנוסף זכתה הקבוצה גם בגביע גגארין ובאליפות ליגת ההוקי הקונטיננטלית במשך פעמיים רצופות. ב-27 ביוני 2011 הוזמן שוב לאמן את נבחרת רוסיה. אותה אימן עד 2014, עד סיום משחקי החורף האולימפיים בסוצ'י. ב-20 במאי 2012 נבחרת רוסיה בהדרכתו זכתה באליפות העולם, אחר שניצחה את כל עשרת משחקי הטורניר. באליפות העולם 2013 הרוסים בפעם הראשונה מזה 6 שנים לא הצליחו להעפיל לחצי הגמר, לאחר תבוסה מוחצת ברבע הגמר לנבחרת ארצות הברית (3:8). באולימפיאדה בסוצ'י, רוסיה הודחה בשלב רבע הגמר לאחר שהפסידה לפינלנד בתוצאה 1:3 וב-5 במרץ 2014 הוא עזב את תפקיד המאמן בנבחרת הלאומית. למחרת התפטרותו הוא חזר ל"אק בארס" לתפקיד סגן נשיא ומנכ"ל הקבוצה.
ב-13 ביולי 2014 הפך שוב למאמן הראשי של אק בארס. תחת הנהגתו, הקבוצה שוב העפילה לגמר גביע גגארין, אך הפסידה בגמר לסק"א סנקט פטרבורג. ברם, הסבלנות השתלמה וב-22 אפריל 2018 "אק בארס" זכתה בפעם השלישית בגביע גגארין, לאחר ניצחון על צסק"א. בכך ביליאלטדינוב הפך למאמן השני אחרי אולג זנארוק, שזכה שלוש פעמים בגביע גגארין, עם קבוצה אחת.
מסחר אוטומטי
מסחר אוטומטי הוא מסחר בשוק ההון באמצעות תוכנת מחשב אשר מבצעת הוראות מסחר בצורה אוטומטית. הוראות אלו מבוצעות במהירות של מילישניות ללא התערבות הסוחר מלבד שלב הזנת התניות לקניה/מכירה של ניירות ערך.
בצורה זו מתאפשר לסוחר להזין פקודות מבעוד מועד והמערכת האוטומטית ממתינה במקום סוחר הבורסה לשילוב התנאים המבוקשים לשם קניה או מכירה של ניירות הערך.
מסחר אוטומטי מול מסחר אלגוריתמי
להבדיל ממסחר אלגוריתמי בו שיטת המסחר הוטמעה בקוד המקור של מערכת המסחר, במסחר אוטומטי הסוחר מזין נקודות כניסה ותנאים שונים המבוססים על מקורות מידע שונים ונתונים שונים משוק ההון בשדות הרלוונטיים אשר נמצאים במערכת המסחר האוטומטי.
בנוסף, בדרך כלל במסחר אלגוריתמי, קוד המקור אישי וסודי ואינו ידוע לכלל הציבור, שכן לא מעט אנשי מקצוע עמלו על מנת להגיע לרמה שהוא יניב תשואה חיובית לאורך זמן. בין יתר העוסקים בפיתוח מערכת מסחר אלגוריתמי ניתן למצוא מתכנתים בכירים, מתמטיקאים ואנשי שוק ההון, אשר חוברים יחדיו על מנת לבנות אלגוריתם מסחר שיניב תשואה חיובית לאורך זמן. לעומת זאת במערכת מסחר אוטומטי, ניתן להזין כל פעם מחדש נתונים שונים, התוכנות נותנות פתרון טכנולוגי לקהל יעד גדול, הכולל גם משקיעים פרטיים, המבצעים מסחר עצמאי בבורסה.
בעשור השני של המאה ה-21, רבים מבתי השקעות מעניקים גישה למערכת מסחר אוטומטי לאלו הסוחרים דרכם בבורסה בישראל.
כת
המונח כַּת תיאר בעבר קבוצת אנשים, שאמונתם הדתית נפרדת לגמרי מהדתות הגדולות או הוותיקות יותר, או נדחית על ידי הזרמים המרכזיים של הדתות הללו. תיוג קבוצה דתית ככת מוביל לעיתים לאיסור על קיומה, לפגיעה בחבריה או להוקעת מנהיגי הכת או מאמיניה.
בתולדות הדתות והאסכולות המיסטיות שימש המונח להגדרת קבוצת אנשים שאימצה תורה פילוסופית או דתית מסוימת, או קבוצה שנפרדה מאחד או יותר מעיקרי האמונה של הממסד הדתי הקיים. בתולדות הדתות המונח משמש גם להגדיר ענף שהתפצל מדת מרכזית, ובמיוחד כזה שאימץ תפיסות טהרניות יותר או שונות לגבי יישום עיקרי דת מסוימים - לדוגמה כתות הנאו-פיתגוראים, כת האיסיים, כת הקתרים או כת ה"דונמה". במקרים רבים שימשה ההגדרה לייחד את הקבוצה המתבדלת לשלילה, ולעיתים קרובות לווה ייחוד זה גם ברדיפות ובניסיון להכרית את הכת.
במשמעותו המודרנית מיוחד השם "כת" לקבוצה סגורה המבססת את אמונותיה ואת אורחות חייה על תורה רעיונית מסוימת. ההבדל העיקרי בינה לבין קבוצות סגורות בדתות הממוסדות הוא בגודל הקבוצה הסגורה, בכך שאמונותיה מבוססות בדרך כלל על תורה חדשה (אף כי כמעט כל הכתות טוענות לשורשים עתיקים), ובהערצה עד כדי פולחן שמתמקד לעיתים קרובות באדם מסוים, בכתביו וברעיונותיו, ולעיתים גם בחפצים הקשורים בו.
כנגד רוב הכתות הקיימות היום, ובמיוחד כנגד אלו שלהן מנהיג פולחני, מוטחת ההאשמה כי הן משתמשות בדרכי עורמה ובשימוש לא אתי בטכניקות שליטה, כדי לשכנע אנשים להצטרף לכת או להישאר בה, או כדי להעצים את היקף נכסיו או את שמו של מנהיג הקבוצה.
סוגים שונים של כתות
ניתן לחלק את הכתות השונות לכמה סוגים מרכזיים. הראשון הוא של כתות שמאמיניהן נשבעים אמונים לאחת הדתות הממוסדות, אך משנים עיקר דתי או פרקטיקה דתית נהוגים לטובת מנהגיהם הייחודיים. פעמים רבות מתמזגת הכת עם הזמן בזרם המרכזי, אף שהיא עשויה לשמר כמה וכמה ממנהגיה הנבדלים. יש המביאים דוגמה לכת כזו את החסידות בראשית דרכה, כאשר נחשדו אנשיה עושים מעשי ליצנות ואף הוחרמו על ידי ראש המתנגדים, הגאון מווילנה. דוגמאות בולטות אחרות הם הזרמים הפרוטסטנטיים השונים, ובמיוחד הבפטיסטים והאנבפטיסטים וזרמים שונים בקלוויניזם, שהוגדרו תקופה ממושכת ככתות מורדות או כמינים על ידי נציגי הדת השלטת בארצותיהם.
זן אחר של כתות הוא זה שבו יש עירוב של מרכיבים אמוניים ודתיים מדתות שונות. הנצרות בראשיתה, לדוגמה, הכליאה תחת קורת גג אחת רבים ממאפייני היהדות עם מאפיינים בולטים של הדתות הפוליתאיסטיות והדואליסטיות. דוגמה נוספת היא השיעה באסלאם, בה שולבו מרכיבים שונים מן האמונה הזורואסטרית. דוגמה עדכנית יותר לכת ששילבה אלמנטים מדתות שונות היא עדי יהוה, שהוגה, צ'ארלס ראסל, הכליא אמונה נוצרית עם אלמנטים משיחיים ומילנאריים.
זן שלישי של כתות הוא דתות חדשות, כמו המורמונים במאה ה-19 או הכנסייה הסיינטולוגית, חסידי הרא קרישנה, מאמיני תורתו של קרלוס קסטנדה וכנסיית האיחוד (מוניזם) במאה ה-20. כמעט ללא יוצא מן הכלל טוענות הדתות החדשות לשורשים עתיקים בזמן (לדוגמה, טענת הויקה, כת הכישוף הניו-אייג'ית, כי היא "התחדשות" של דת עתיקה), ובוראות סיפור מיתולוגי ששיאו הראשון בהופעת ממציא הדת, ומצביעה לעיתים גם על המשך עתידי בהתרחשות שזמנה קרוב.
זן רביעי של כתות, לעיתים קרובות בחפיפה כזו או אחרת לזנים קודמים, הוא זה שבמוקדו מנהיג כריזמטי או גורו נערץ. כמעט כל הדתות שנוצרו בעת החדשה חוו שלב ראשוני או מתמשך של התמקדות במנהיג מרכזי. לעיתים קרובות מרוממים כתביו של המנהיג למעלת כתבי קודש, וחסידיו מרבים לטעון כי מצויה בהם האמת כולה.
זן חמישי של כתות הוא זה שבמוקדו תפיסות מילנאריות. במקרים רבים מנהיג את הכת מנהיג כריזמטי, הטוען כי אחרית הימים נמצאת בפתח, וכי על המאמינים להיערך לבואה בעתיד הקרוב. תפיסות כאלו אפיינו את השבתאות בעבר הרחוק יותר ואת כת הדוידים בעבר הקרוב. לעיתים קרובות חווה הכת משבר קשה, משמסתבר כי המועד הנקוב לתחילת אחרית הימים חלף, או כאשר המנהיג הכריזמטי נפטר מן העולם.
זן שישי של כתות הוא כתות פוליגמיות (Polygamist cult), שבהן גבר אחד נשוי או מקיים זוגיות עם כמה נשים המאוגדות סביבו, גרות איתו, עושות את דבריו ויולדות לו ילדים לתוך הכת. לעיתים בכתות פוליגמיות, הסגידה והאמונה למנהיג גולשת מעבר לאמונה עצמה, והיא מתורגמת למעשים קיצוניים של הוכחת נאמנות לכת, באמצעות עבירות מין ומעשים קיצוניים כמו אכילת צואה, או קיום מין עם חיות. לגבי הזן השישי של כתות פוליגמיות, בשל האופי המשפחתי של הקבוצה, סיווג זה שנוי במחלוקת. רוב הפסיכיאטרים מאמינים כי לא מדובר בכת, אלא בפסיכוזה משפחתית מסוג Folie à deux, Folie à famille, הנקראת גם תסמונת Lasègue-Falret. למרות אי הבהירות האם מדובר בכת או בפסיכוזה משפחתית, הועמדו לדין בישראל 2 מנהיגי כת: גואל רצון מתל אביב ודניאל אמבש מירושלים.
לגיטימציה של כתות
סטיבן האנט, הפוסע בעקבות ווליס, מצביע על כך שמידת הלגיטימיות של כתות קשורה לכבוד שהיא מצליחה לעורר באוכלוסייה בכללה, למספר המאמינים שהיא מצליחה לגייס ולתפיסה העצמית של הכת. כך, לדוגמה, כתות שלהן טענה להחזקה ב'אמת יחידה' (לגיטימיות ייחודית), המאמצות גישה מכלילה (ללא טקס הצטרפות התובע התכחשות לאמונה אחרת) נוטות להפוך עם הזמן לדת חדשה. כתות שגישתן לגיטימיות ייחודית ואקסקלוסיביות נותרות במעמד של כת. במטבע דומה, כתות שאינן דוגלות בלגיטימיות ייחודית ומקלות על ההצטרפות אליהן נוטות להפוך זרם בדת קיימת.
כתות רבות סופגות ביקורת קשה על נוהגיהן, ובמיוחד על האופן בו הן מגייסות מאמינים ומשמרות אותם. טענות רבות מושמעות נגד כתות הנוקטות מאמצי שכנוע פעילים; גובות סכומי כסף משמעותיים מהמאמינים החדשים עבור למידה, קורסים, "סמינרים", מפגשי סוף שבוע, וספרות עזר; תובעות מהמצטרפים להשקיע זמן רב בהתנדבות או למסור לאנשי הכת חלק מרכושו; וכנגד כתות המציגות עצמן באופן שונה ומטעה כלפי ציבורים שונים - כארגון לקידום האחווה או זכויות האדם בפני מי שאינם מצטרפים פוטנציאליים, כארגון המציע דרכים לשיפור עצמי או למידה למי שעשוי להצטרף, או כהתארגנות שיסודה לוגי ומדעי כלפי מצטרפים חדשים, וכדת כלפי חברים ותיקים.
ברומלי וקוון הצביעו על-כך שהבסיס העובדתי לטענות אלו, כמו גם לטענות על "שטיפת מוח" רעוע ואינו משכנע, וכי רוב הטיעונים הופיעו בשנות ה-60 וה-70, כתגובת נגד ("אנטי-כת") להופעתן של דתות חדשות בתקופה זו.
מאפיינים ומבנה של כת
הבדל בין כת לדת הוא היקף המערכת, נפח המורשת, ומידת הלגיטימציה שהיא מקבלת. סטרק וביינברידג' ציינו כי אף שבעיני רבים נתפסים המצטרפים לכתות כ"לא נורמליים", אף כי קשה להצביע על הבדלים ניכרים לעין בין מי שעתידים להצטרף לכתות ובין מי שעתידים להפוך מאמיני דת מקובלת. סטרק וביינברידג' גורסים, כמוהם כהאנט, כי המספר הגדל של מצטרפים לכתות מתקיים במקביל ובכיוון הופכי למגמות של התחלנות גוברת. סטרק וביינברידג' תומכים טענתם זו בהצביעם על ייצוג היתר של יהודים בין חברי הכתות השונות בארצות הברית, וגורסים כי ניתן לקשר בין תופעה זו להתחלנות הרבה יותר של היהודים, בהשוואה לבני דתות אחרות, בארצות הברית.
לכתות, עם זאת, כמה מאפיינים ייחודיים משלהן:
מאפיינים אלו שנויים במחלוקת מקצועית. במקרה של גואל רצון, שני פסיכיאטרים מובילים בתחום מחקר הכתות העידו על קיומם של מאפיינים אלו, אולם בית המשפט המחוזי דחה את עדותם, וקבע שאין קונצנזוס מקצועי לכך שמאפיינים אלו אכן ניתנים לזיהוי, ובמיוחד התאוריה לפיה המנהיג יכול להפעיל כוחות מאגיים ושתול מחשבות בחברי הכת הנשלטים על ידו, מעולם לא התקבלה בקרב בעלי המקצוע. לעומת זאת, מאפיינים הקשורים בתחום הפסיכוזה של המנהיג, ואלמנטים פסיכוטיים בחברי הכת הנשלטים על ידו, זוהו על ידי פסיכיאטרים בצרפת לפני יותר מ-100 שנים. למשל במקרה של כתות פוליגמיות, מדובר בפסיכוזה הידועה בשם תסמונת Lasègue-Falret.
הסיבות להצטרפות לכתות
ארתור ג'יי דיקמן היה חוקר ופסיכיאטר שטיפל באנשים שעזבו כתות. בספר שכתב בנושא הוא ציין שני מניעים עיקריים להצטרפות לכתות: רצון מודע לחיים רוחניים בעלי משמעות ורצון לא מודע להיות מוגן ומכוון על ידי מישהו שמצהיר שהוא יודע מה לעשות בעולם קשה ומבלבל. דיקמן סבור שאותם צרכים קיימים בכל אחד מאתנו.
במאמר בנושא קבוצות רוחניות, דיקמן מפרט שרצון לנצל ולשלוט על חברי הקבוצה הן תכונות של מנהיגי כתות.
בספרו על כתות בארצות הברית, דיקמן גם מפרט רשימה של התנהגויות פולחן, כגון תלות במנהיג ולחץ להסתגל, בקבוצות ובארגונים שאינם כתות. כלומר, יש ספקטרום של קבוצות פולחניות, וכתות הן מקרה קיצון.
כתות בישראל
בישראל ישנן כתות, חסידויות וקבוצות רבות עם מאפיינים כתיים. ב-1987 פורסמו מסקנות הוועדה בראשות חברת הכנסת מרים גלזר-תעסה, לבדיקת תופעת הכתות בישראל. את הוועדה מינה שר החינוך זבולון המר והיא בדקה במשך חמש שנים, עשר כתות שפעלו בישראל. לדעת הוועדה חלק מהכתות מסוכנות ולכן המליצה להשתמש בחוקים הקיימים כנגדן. על פי הוועדה, במקרים בהם כתות מטעות את הציבור ואינן מצהירות בגלוי מי הן, ובמקרים בהם מתבצעות בהן עברות פליליות לכאורה, יש להסתייע בדין הפלילי הקיים כדי למנוע מהן לפגוע בציבור ולא לחוקק חוקים חדשים. המלצות הוועדה לא אומצו ולא יושמו.
בשנת 2006 הוקם המרכז הישראלי לנפגעי כתות, עמותה המציעה תמיכה ומידע בנושא. כמו כן המרכז מתווך נפגעות ונפגעים למערכת בריאות הנפש, מארגן קבוצות תמיכה, מפגשים וכנסים, מפנה לסיוע משפטי ומספק חומרי הסברה והרצאות.
מדוח שפרסם צוות זה במאי 2011, עלה כי קיימים קשיים רבים בהגדרת 'כת' ובזיהוי המאפיינים שלה. קשיים אלו נובעים ממספר סיבות:
על בסיס נתונים ומידע שבחנה הוועדה, משרד הרווחה הגדיר כתות פוגעניות כך: "קבוצות המתלכדות סביב אדם או רעיון, תוך שימוש בשיטות של שליטה בתהליכי החשיבה ובדפוסי ההתנהגות לצורך יצירת זהות נבדלת מהחברה ותוך שימוש במצגי שווא. קבוצות אלה מעודדות, לרוב, תלות נפשית, נאמנות, ציות וכפיפות למנהיג הכת ולמטרותיו, מנצלות את חבריהן לצורך קידום מטרות הכת וגורמות לנזקים נפשיים, כלכליים וחברתיים (באחד או יותר מהתחומים) בקרב חברי הקבוצות, משפחותיהם והקהילה הסובבת". משרד הרווחה אינו מגדיר מיהו נפגע כת.
המלצות הוועדה מתמקדות בכמה תחומים עיקריים, ובהם פעולות מניעה, התערבויות טיפוליות, תיקוני חקיקה והחלטת ממשלה. הצוות המליץ על הקמת יחידה חדשה לטיפול בנפגעי כתות בשירות לרווחת הפרט והמשפחה שבמשרד הרווחה והשירותים החברתיים. מ-2012 פועלת יחידה כזו. על-פי המפקחת הארצית, כיום המשרד מעורב באבחון ובטיפול שניתנים, ברמות שונות, לכ-90 ילדים ולכ-60 מבוגרים נפגעי כתות.
על-פי נתונים של המרכז הישראלי לנפגעי כתות, כיום פועלות בישראל כ-80 קבוצות המתאימות לקריטריונים של כת פוגענית. אולם, המרכז לא מגדיר קבוצה ככת אם היא לא עונה על מספר קריטריונים, ביניהם ניצול מיני מפורש.
ב-17 פברואר 2016 עברה הצעת חוק לטיפול בכתות פוגעניות בקריאה טרומית במליאת הכנסת.
הקורבנות בכת
לרוב, הקורבנות בכת, הם למעשה כל מי שלקח בה חלק והיה נתון למערכת שלה. על פי נתונים ועדויות, בכל כת שנחשפה, אנשים מכל המגדרים והגילאים נפגעו נפשית ופיזית. ההחלטה להצטרף לכת לרוב אינה צלולה, ומושפעת ממניפולציה וצרכים הישרדותיים. ילדים נולדים לכתות כתוצאה מהחלטה של הוריהם. בני נוער לעיתים מצטרפים לכת באופן "עצמאי". ילדים בכתות אינם חשופים לחברה הכללית, על כל המשתמע מכך. כתות רבות מנצלות נערות ונשים לתחזוק הכת ע"י ילודה, עבודה ללא תשלום, ועוד. מצבים מסויימים יכולים להחשב כעבדות. גזענות ודיכוי להטבק"י מתקיימים תכופות בכתות המתבססות על מקורות תנ"כיים.
ספקטרום הפגיעה שחווים חברי וחברות הכת הוא רחב, ומשפיע על כל היבטי החיים: חינוך, פרנסה, מיניות, בריאות הגף והנפש. הפגיעה נוצרת כתוצאה מהזנחה והגבלה של משאבים ואמצעים, על ידי המנהיג/ה. ההגבלה הזו לרוב עטופה במסווה של אידיאולוגיה, כשלמעשה היא מחלישה את נתיניה.
בקרב שורדי כתות לעתים מתפתחת תסמונת טראומה דתית, המתגלה לאחר ההיחלצות מהכת.