cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קסניה סוקינובה
ביוגרפיה
ב-2007 נבחרה ל"מיס טיומן" וזכתה בתחרות הארצית של מיס רוסיה, בטקס בחירת מיס עולם שנערך ביוהנסבורג לקחה את המקום הראשון לאחר שהביסה 108 מתמודדות נוספות מרחבי העולם. במסיבת עיתונאים שנערכה לאחר מכן אמרה "אני מאוד גאה להביא את הכתר לרוסיה, אני גאה בניצחוני כמציגת רוסיה ומקדישה את הניצחון לכל המדינה ולכל אחד מאזרחיה".
לאחר הזכייה היא דגמנה באיטליה, צרפת וספרד, השתתפה בין היתר בתצוגת אופנה של ולנטינו.
היא שימשה כפנים של אירוויזיון 2009 והופיעה בסרטונים שהופיעו לפני כל שיר המציגים את המדינות המשתתפות.
ב-2009 גם השתתפה בערב התרמה לעמותת וראייטי האמריקאית.
ב-2017 הופיעה בקליף של דימה בילאן לשיר "Derzhi".
היא שימשה כשופטת בתחרויות מיס עולם 2010, 2011 ו-2015, מר עולם 2010 ומיס רוסיה 2017. בנוסף, סוחינובה עבדה בבית האופנה של המעצב הרוסי המפורסם ולנטין יודשקין. תקופה ארוכה עבדה בניו יורק ובאירופה. בשנת 2017, היא הפכה לשגרירה של רצון טוב באבחזיה. באותה שנה היא כיכבה בסרטון לשירו של הזמר הרוסי המפורסם דימה בילן.
ב-2018 שיחקה דוגמנית בקומדיית המצבים הרוסית צוות אוויר.
תיאטרון שוליים
תיאטרון שוליים (גם תיאטרון פְרִינְג', מאנגלית: Fringe theatre) הוא תיאטרון אלטרנטיבי, חדשני, שאינו משתייך לזרם המרכזי, הממסדי של התיאטרון. המונח מתייחס הן לקבוצות תיאטרון, והן לתופעה התרבותית. קבוצות תיאטרון שוליים פועלות בישראל ובעולם, ומתקיימים פסטיבלים מיוחדים להופעותיהן.
תולדות התופעה
הבמה המרכזית והוותיקה בעולם לתיאטרון שוליים היא פסטיבל "אדינבורו פרינג' פסטיבל". הפסטיבל נוסד ב־1947, ובכל שנה נמכרים בו למעלה ממיליון כרטיסים. הפסטיבל נוסד כאשר כמה קבוצות תיאטרון, שלא השתתפו באופן רשמי בפסטיבל אדינבורו הבינלאומי, הממסדי והקונבנציונלי, בחרו להופיע באתרים שבשולי הפסטיבל הרשמי.
מאפייני תיאטרון שוליים
מכיוון שתיאטרון השוליים אינו ממסדי, המגבלות העומדות בפני קבוצות שוליים יוצרות מאפיינים דומים:
פסטיבלי תיאטרון שוליים בישראל
בישראל, הפסטיבל המרכזי לתיאטרון שוליים הוא פסטיבל עכו לתיאטרון אחר. מכיוון שפסטיבל עכו הפך לממוסד (ועל כן פחות "שולי"), נערכים לצידו פסטיבלים נוספים:
2001 בספרות
קישורים חיצוניים
Llenyddiaeth yn 2000
חטיבת עציוני
חטיבת עציוני, חטיבה 6, היא חטיבת חיל רגלים במילואים. החטיבה הוקמה בנובמבר 1947 על ידי ארגון ההגנה כחטיבת חי"ש שתפקידה להגן על ירושלים וסביבתה. עם הקמת צה"ל עברה אליו כחטיבה 6. מפקד החטיבה הראשון היה ישראל עמיר אך הוא הוחלף עד מהרה (באמצע פברואר 1948) על ידי דוד שאלתיאל ואחריו משה דיין. לאחר מלחמת העצמאות שוחררו הלוחמים והחטיבה פורקה. בשנת 2010 נבחרה חטיבה 408 לשאת את שמה של חטיבת עציוני, וכן את מספרה הצה"לי - 6.
היסטוריה
בשל בעיות הגיוס לחי"ש בירושלים תוגברה החטיבה בכוחות מתל אביב. גם "פלוגת הסטודנטים" שנבנתה על סמך מחלקות הסטודנטים באוניברסיטה העברית הייתה מורכבת רק בחציה מירושלמים. כך אבד לעציוני חלק מן היתרון שהיה לרוב חטיבות החי"ש והוא הזיקה של החיילים למרחב וכן ההיכרות הבלתי אמצעית וההתמצאות באזור השירות.
פעילות החטיבה במלחמת העצמאות
בדצמבר 1947 הוקמו שני הגדודים הראשונים: "מוריה" ו"מכמש" ובוצעה חלוקת האחריות ביניהם. בראשית המלחמה הדפו כוחות עציוני התקפות על שכונות דרום העיר ארנונה, תלפיות, מקור חיים, חוות הלימוד ורמת רחל וכן עסקו בליווי שיירות אספקה מהשפלה לעיר, שיירות אספקה לגוש עציון ושיירות להר הצופים, שנותר כמובלעת מנותקת מהעיר. כתוצאה מכך סבלו אבדות קשות בשורה של התקפות על שיירות, כגון מחלקת הל"ה, שיירת עטרות, שיירת נבי דניאל ושיירת הדסה. כוחות עציוני (מגדוד מוריה) השתתפו בקרבות מבצע נחשון בקרב על הקסטל וכן במבצעי הראל, מכבי, קלשון ויבוסי. בינואר 1948 שונה שם החטיבה לחטיבה 6, והתמנה לה מפקד חדש דוד שאלתיאל, שהיה גם מפקד המחוז. במרץ 1948 ביצע שאלתיאל ארגון מחדש של המרחב. שונו המשימות של "מוריה" ו"מכמש" והוקם גדוד נוסף -"בית חורון". באפריל הוקמה פלוגת יהונתן מתוך מפקדי וחניכי הגדנ"ע בעיר.
החטיבה החלשה יחסית התמודדה עם הצבא הערבי הסדיר החזק ביותר - הלגיון הערבי הירדני שהיה בפיקוד בריטי. לפיכך סבלה החטיבה מפלות רבות: גוש עציון נפל ב-14 במאי 1948, בכפר עציון נהרגו רבים מלוחמי החי"ש של הגוש. בית הערבה, הרטוב, עטרות ונווה יעקב נפלו למחרת. בליל 18 וה-19 במאי הצליח הפלמ"ח לפרוץ לרובע היהודי ומחלקת חי"ש בת 80 לוחמים נכנסה אליו לתגבר את מגיניו, אולם גם כך לא הצליח הרובע לעמוד מול התקפות הלגיון וב-28 במאי נכנע הרובע ומגניו נפלו בשבי. ביולי 1948 נכשל מבצע קדם, הניסיון האחרון במלחמת העצמאות לכבוש את העיר העתיקה. אך במקביל הצליחה להדוף התקפות קשות של הלגיון באזור שער מנדלבאום ואכסניית נוטרדאם.
ביולי 1948 עם השבעת החטיבה לצה"ל, החליף משה דיין את שאלתיאל, שהודח, למעשה. באמצע אוגוסט נכשל ניסיון לכיבוש שלוחת ארמון הנציב ובאמצע אוקטובר 1948 נכשל ברובו גם מבצע יקב שנועד לכבוש את רכס בית ג'אלא ולאיים על הדרך לחברון.
ב-18 ו-19 באוקטובר 1948 השתתפו כוחות חטיבת הראל, במבצע ההר, שנערך במקביל למבצע יקב. במהלך המבצע הורחבה שליטת צה"ל בפרוזדור ירושלים ונכבש אזור עמק האלה והשטח שעליו הוקמה לימים העיר בית שמש.
במקביל לחטיבת עציוני פעלה במרחב ירושלים גם חטיבת הפלמ"ח "הראל". שיתוף הפעולה בין החטיבות היה לקוי.
לאחר מלחמת העצמאות ועד 1959
אחרי מלחמת העצמאות, בשנת 1949 פורקה החטיבה. חיילי החטיבה הועברו לחטיבת ירושלים (חטיבה 16).
ב-1955 הוקמה חטיבה 6 מחדש כחטיבת חי"ר במילואים הכפופה לפיקוד המרכז. החטיבה לא נטלה חלק במלחמת סיני. בספטמבר 1958 שונה שמה לחטיבה 14, וממאי 1959 הוכפפה לפיקוד הדרום.
חטיבת עציוני המתחדשת
בשנת 2010, כחלק ממהלך כולל בצה"ל שנועד להחזיר את שמות החטיבות הראשונות לשימוש, נבחרה חטיבה 408 לשאת את שמה של חטיבת עציוני, וכן את מספרה הצה"לי - 6.
החטיבה שנקראה עד אז "חוד החנית" (אין להתבלבל עם חטיבה 55 של הצנחנים) כפופה לאוגדה 36 הקרויה גם "עוצבת געש". במהלך מבצע של"ג נלחמה החטיבה בגזרה המרכזית. החטיבה השתתפה בהמשך הלחימה בלבנון עד הנסיגה, וגויסה במבצע חומת מגן ללחימה ברמאללה. החטיבה מבצעת תעסוקות מבצעיות בגזרת הצפון ויהודה ושומרון.
בחטיבה שלושה גדודים הקרויים על שם גדודי עציוני תש"ח וגדוד סיור, כמקובל בחטיבת חי"ר. לוחמי החטיבה הם יוצאי חטיבת החי"ר נח"ל.
ביוני 2017 קיבל גדוד הסיור את השם 'יהונתן' על שם פלוגת יהונתן שלחמה במלחמת העצמאות בגזרת ירושלים.
הנצחה
לזכר חטיבת עציוני הוקמה בשנת 2011 אנדרטת "שלהבת עציוני" סמוך לטחנת הרוח במשכנות שאננים.
דגימה
דגימה היא לקיחת דוגמה. התשובות לשאלות כגון ההשפעה של המדגם על המערכת אלמלא נלקח, הגודל שלו, אילו בדיקות הוא מאפשר ואילו מסקנות ניתן להסיק ממנו, תלויים בתחום.
9K330 טור
9K330 'טור' (מרוסית: Тор (טורוס), נאט"ו: SA-15 Gauntlet) היא מערכת נשק נגד מטוסים, מסוקים, טילי שיוט, חימוש מונחה מדויק, כלי טיס בלתי מאוישים ונשק בליסטי. המערכת פועלת בטווחים קצרים-בינוניים ומיועדת לפעול בכל סוגי מזג-האוויר.
פיתוח
פיתוח מערכת הטור החל בפברואר 1975. המערכת תוכננה כממשיכה של מערכת האוסה. במקביל למערכת היבשתית פותחה מערכת ימית (SA-N-9 Gauntlet) שיועדה להיות מותקנת במספר סוגי אוניות קרב, ובהן גם סיירות הקרב מסדרת קירוב.
הפרויקט קיבל דרישות מדויקות בהן היה עליו לעמוד. נדרש ממערכת הטור להיות בעלת יכולת גילוי מוגברת, ובעלת יכולת עקיבה של מטרות מהירות ומטרות בעלות שטח חתך מכ"ם נמוך – מטרות אתגריות. כמו כן היה על המערכת להיות מסוגלת לטפל ביעילות עם מספר רב של מטוסים ותקיפות אוויריות תוך מתן יכולת אינטגרציה באחוזים גבוהים מול מערכות נ"מ אחרות. לאחר תקופת אבולוציה בשנים 1984-1983, המערכת היבשתית נכנסה לשימוש בשנת 1986.
שיפורים
גם בזמן שמערכת הטור הייתה בשלבי הכנסה לשירות, החלו עבודות לשדרוגה שהתבטאו בסופו של דבר בגרסת ה-Tor-M1 המשודרגת. במערכת החדשה הוכנסו שיפורים רבים ובהם ערוץ בקרת ירי נוסף, שאפשר התבייתות על שני גופים שונים בו-זמנית. גרסאות נוספות בעלות יכולת לוחמה אלקטרונית משופרת יוצרו כמו ה-Tor-M1-1 וה-Tor-M1V והגרסה החדישה והעדכנית ביותר ה-Tor-M2E הוצגה בתערוכת נשק בשנת 2007 והיא כוללת שיפורים במכ"ם שליטת האש, וארבעה ערוצי בקרת ירי המאפשרת ל-4 טילים להיות מונחים בו זמנית.
תיאור המערכת
המערכת מורכבת על גבי תובת נגמ"ש וכוללת מכ"ם גילוי מערך רב מופעי לטווח של 25 ק"מ, המסוגל לזהות עד 48 מטרות ולעקוב אחר 10 מטרות בו זמנית. כמו כן למערכת מכ"ם מערך רב-מופעי נוסף לטווח של עד 20 ק"מ המשמש להנחיית טילים אשר מסוגל להנחות שני טילים בו זמנית (או ארבעה בגרסה החדשה). את המערכת ניתן להפעיל באופן עצמאי או כחלק ממערך של משגרים. בנוסף, המערכת יכולה לפעול כשהיא נייחת או תוך כדי תנועה. התורן הנושא את המכ"ם ניתן לקיפול לצורך הקטנת הצללית של הרכב.
חימוש
המערכת נושאת 8 טילים מסוג 9M330 המשוגרים אנכית. לטיל מנוע דלק מוצק המופעל לאחר הדיפתו מהמשגר. אורך הטיל הוא 3.5 מ', משקלו 167 ק"ג והוא נושא ראש קרב בעל 15 ק"ג חנ"מ. מהירותו המרבית של הטיל היא 2.8 מאך. הנחיית הטיל מתבצעת באמצעות יחידת השיגור, אנטנת שידור המורכבת על הכלי מאפשרת את התקשורת עמו. לטיל עצמו מרעום קרבה. למערכת מחשב בקרה המזהה את המטרות השונות, מתעדף אותן ומחליט באופן אוטומטי מהן המטרות האיכותיות ביותר, דבר המשפר את יכולת השליטה של מפעיל המערכת.
ארז מלול
ארז מלול הוא עורך דין, ראש פורום האקדמאים החרדים, וחבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס.
ביוגרפיה
בנעוריו למד בישיבת יקירי ירושלים ובישיבת עטרת ישראל. לאחר נישואיו למד בכולל "יחוה דעת". במהלך לימודיו הוסמך להוראה בתעודת "יורה יורה", ומונה למנהל המכון "יחוה דעת".
מונה ליועץ השר לשירותי דת דוד אזולאי, ולאחר מכן מונה לראש מטה מנכ"ל המשרד לשירותי דת.
ב-2 בפברואר 2023 הפך לחבר הכנסת ה-25, עם התפטרותו של השר יעקב מרגי במסגרת החוק הנורווגי.
צבי הדר
צבי הדר (1929 – 28 ביולי 2021) היה הפרקליט הצבאי הראשי של צה"ל בשנים 1968–1973.
ביוגרפיה
הדר נולד בתל אביב, למד בגימנסיה העברית "הרצליה" והצטרף לארגון ההגנה בגיל 15. שירת במשטרת היישובים העבריים ובמלחמת העצמאות שירת כמפקד מחלקה בגדוד 51 של חטיבת גבעתי. ב-1952 סיים לימודי כלכלה ומשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1955 סיים לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטה העברית. התמחה אצל השופט שמעון אגרנט בבית המשפט העליון. בזמן הלימודים יצא לקורס מפקדי פלוגות וקיבל דרגת סרן.
ב-1956 חזר לשירות קבע בצה"ל, סיים קורס מג"דים ושירת כתובע צבאי בעזה בתקופת מלחמת סיני וכתובע בבית הדין המיוחד למניעת הסתננות. שירת כסנגור בחיל האוויר, רמ"ד הדרכה, וסנגור ראשי בפיקוד הדרום ובגייסות השריון. ב-1963 הועלה לדרגת סגן-אלוף.
ב-1966 יצא ללימודי דוקטורט במשפט בינלאומי באוניברסיטת לונדון, עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושאי הגנת רכוש פרטי בזמן מלחמה. עם סיום הלימודים מונה ב-1 בספטמבר 1968 לפרקליט הצבאי הראשי בדרגת אלוף-משנה. ביוני 1973 השתחרר משירות הקבע.
לאחר שחרורו היה שותף במשרד עורכי דין יחד עם בכירים נוספים מהפרקליטות הצבאית בדימוס. ב-1981 שימש סנגורו של עיזאת נאפסו, קצין מודיעין בצה"ל ממוצא צ'רקסי, שהואשם והורשע בריגול.
הדר נפטר ב-28 ביולי 2021.
רוי טורנבול בלק
רוי טורנבול בלק (באנגלית: Roy Turnbull Black) (14 בפברואר 1888, ניו-יורק – 27 ביולי 1962, ניו-יורק), שחמטאי אמריקאי ושופט במקצועו.
רוי בלק ניצח באליפות ניו יורק בשנת 1914.
הישגו השחמטאי הגדול ביותר היה ניצחון בכלים השחורים על חוסה ראול קפבלנקה בתחרות ניו-יורק 1911. סיים בתיקו מול חוסה ראול קפבלנקה במשחק אחר והפסיד בשלושה משחקים נוספים.
קלקסיקו (קליפורניה)
קָלֵקְסִיקוֹ (באנגלית: Calexico) היא עיר במחוז אימפריאל שבמדינת קליפורניה, בקרבת הגבול עם מקסיקו. אוכלוסיית העיר מונה כ-39,000 תושבים (נכון לשנת 2009). במעבר הגבול היבשתי השוכן בקרבת העיר ומחבר בינה לבין העיר המקסיקנית מקסיקלי עוברים מדי יום כ-60,000 איש.
מקור השם "קלקסיקו" הוא בשילוב המילים "קליפורניה" ו"מקסיקו".
היסטוריה
תושביה הראשונים של קלקסיקו היו עובדים מקסיקנים שעבדו בחברת "אימפריאל לנד" - חברה שהכשירה את האדמה באזור למחיה וחפרה תעלות השקיה. בשנת 1900 הקימה החברה באזור עיר אוהלים עבור עובדיה, ועד מהרה הפכה עיר האוהלים למקום מגורי קבע - אשר הוכרז רשמית כעיר בשנת 1908. שגשוגה של העיר היה בעיקר בזכות הקרקע הפורייה שהכשירה חברת "אימפריאל לנד", שכן קודם לכן היה האזור מדברי ושומם ולא התאים כלל למחיה.
בתחילה הוצעו לעיירה השמות "סנטו טומאס" ו"טומאסוויל", אך בסופו של דבר הוחלט לקרוא לעיר "קלקסיקו" - שם המורכב מ"קליפורניה" ומ"מקסיקו", שתי המדינות ביניהן מפריד מעבר הגבול השוכן בקרבת העיר.
לאחר המהפכה המקסיקנית, בתחילת המאה ה-20, הגיע גל נוסף של מקסיקנים לעיר. כיום, כ-90% מתושבי העיר הם ממוצא מקסיקני, ובכך היא העיר האמריקאית בעלת האחוז הגבוה ביותר של תושבים מקסיקנים.
גאוגרפיה
קלקסיקו ממוקמת בקרבת הגבול עם מקסיקו בדרום מחוז אימפריאל שבמדינת קליפורניה. העיר ממוקמת מעט צפונית למקסיקלי שבמקסיקו, אשר נמצאת מעברו השני של הגבול.
קלקסיקו שוכנת 370 ק"מ דרום-מזרחית ללוס אנג'לס, 201 ק"מ דרום-מזרחית לסן דייגו ו-420 ק"מ מערבית לפיניקס.
העיר משתרעת על שטח של כ-20 קמ"ר.
תנועה ותחבורה
"נמל תעופה הבינלאומי קלקסיקו" הממוקם בפאתי העיר משמש בעיקר לתעופה כללית.
ברתולומאו ז'אסינטו קיסאנגה
ברתולומאו ז'אסינטו קיסאנגה (בפורטוגזית: Bartolomeu Jacinto Quissanga; נולד ב-27 בנובמבר 1991 באנגולה) היותר מוכר כבשטוש (בפורטוגזית: Bastos) הוא כדורגלן אנגולי המשחק בעמדת הבלם בא.א.ק. אתונה ובנבחרת אנגולה.
קריירת מועדונים
בשטוש התחיל את הקריירה שלו באנגולה. מגיל 7 שיחק בקבוצת הנוער של אתלטיקו אביאסאן, בגיל 18 עזב את הקבוצה מכיוון שלא קיבל הזדמנות לשחק בקבוצה הבוגרת ועבר לפטרו אתלטיקו, איתה זכה ב-2 אליפויות ובגביע הלאומי. ביולי 2013 חתם ברוסטוב ל-3 שנים. ערך הופעת בכורה במדי הצהובים-כחולים ב-27 ביולי 2013 בניצחון 0:3 מול טום טומסק. ב-17 באוגוסט 2016 חתם בלאציו האיטלקית.
ב-22 באוקטובר 2020, באסטוס חתם באל-עין מליגת העל הסעודית. בקיץ 2021 "רוסטוב העדיפו את השחקן על פני אנדראס מקסו וחתמו אתו על חוזה. הוא שיחק במועדון עד לפברואר 2022. בעקבות פלישת רוסיה לאוקראינה אופ"א סכימה שכדורגלנים זרים יכולים להפר את החוזה ולעזוב את רוסיה. ברתולומאו ז'אסינטו קיסאנגה ניצל פסקה זו, אך לא מצא קבוצה חדשה במהלך העונה.
נבחרת לאומית
בשטוש ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגולה ב-10 באוגוסט 2011 בתיקו 0:0 עם ליבריה, כאשר הוא נכנס בדקה ה-91 כמחליף. כמו כן הוא השתתף בגביע אפריקה לאומות 2013 בכל 3 המשחקים של נבחרתו.
תארים
פטרו אתלטיקו רוסטוב
אוסקר פנו
אוסקר פנו (בספרדית: 'Oscar Panno; נולד ב־17 במרץ 1935 בבואנוס איירס) הוא שחמטאי ארגנטינאי בדרגת רב אמן. היה אלוף ארגנטינה בשחמט מספר פעמים, התחרה באליפות העולם בשחמט. הוא היה הראשון בין השחמטאים הארגנטינאים הבולטים שהיה יליד ארגנטינה.
הישגים בולטים
בשנת 1953 זכה באליפות העולם לנוער. בשנת 1953 הוענק לו תואר אמן בינלאומי ובשנת 1955 רב-אמן.
בשנת 1956 הוא סיים במקום התשיעי בתחרות המועמדים. בהמשך, הוא זכה במספר תחרויות.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 הוא סיים לימודי הנדסת בניין. מאז הוא בעיקר עסק במקצוע, ושיחק רק בתחרויות שחמט משניות.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 הוא חזר להתחרות בתחרויות משמעותיות.
הוא זכה באליפות ארגנטינה לשחמט בשנים 1953, 1985 ו-1992.
בשנת 1999 הוא השתתף בתחרות לזכר ניידורף וחלק מקומות 5–7 עם אריאל סורין.
אוסקר פנו במשחקי אולימפיאדת השחמט
בין השנים 1954 ל-1992 השתתף אוסקר פנו ב-11 אולימפיאדות שחמט:
גרנט גרין
גרנט גרין (באנגלית: Grant Green; 6 ביוני 1935 – 31 בינואר 1979) היה גיטריסט ומלחין ג'אז אמריקאי.
גרין הקליט בעיקר עבור חברת התקליטים בלו נוט גם כמנהיג וגם כנגן ליווי. וניגן במגוון סגנונות כגון ההארד בופ, ג'אז נשמה, ביבופ, וג'אז לטיני - לאורך כל הקריירה שלו. המבקרים מייקל ארלוויין ורון ווין כתבו: "נגן מוערך מאוד במהלך חייו. גרנט גרין הוא אחד מגיבורי הג'אז הגדולים והבלתי מושמעים. הנגינה של גרין מזוהה מיד - אולי יותר מכל גיטריסט אחר." המבקר דייב האנטר תיאר את הצליל שלו כ"מתוח, רופף, מעט בלוזי ובהחלט גרובי". פעמים רבות הופיע גרין כחלק משלישיית ג'אז בתוספת אורגן ומתופף.
מלבד הגיטריסט צ'ארלי כריסטיאן, חלק ניכר מההשפעות על גרין היו נגני סקסופון, ובמיוחד צ'ארלי פארקר, ומכאן סגנון הנגינה שלו הייתה כמעט אך ורק ליניארית ולא אקורדית. לפיכך, לעיתים נדירות הוא ניגן גיטרת קצב אלא רק כשהוא ליווה אלבומים שהובלו על ידי מוזיקאים אחרים. הפשטות והנגישות של הנגינה של גרין, נבעו מניסיונו המוקדם בנגינת קצב ובלוז, ואף על פי שבשיאו הוא שילב סגנון זה עם בי בופ, הוא היה למעשה בבסיסו גיטריסט בלוז וחזר לנגן בסגנון זה בלבד בשלהי הקריירה שלו.
ביוגרפיה
גרין נולד בסנט לואיס, שבמיזורי. הוא הופיע לראשונה במסגרת מקצועית בגיל 13 כחבר בהרכב מוזיקת גוספל. הוא הושפע מצ'ארלי כריסטיאן, צ'ארלי פארקר ולסטר יאנג.
הוא ניגן לראשונה בסגנון בוגי ווגי לפני שעבר לג'אז. ההקלטות הראשונות שלו בסנט לואיס היו בשיתוף עם הסקסופוניסט טנור ג'ימי פורסט. המתופף בלהקה הזו היה אלווין ג'ונס, לימים חלק מחטיבת הקצב של נגן הסקסופון ג'ון קולטריין. גרין הקליט עם אלווין שוב בתחילת שנות ה-60. לו דונלדסון גילה אותו מנגן בבר בסנט לואיס. ולאחר שהם הופיעו יחדיו גרין, מצא עצמו בניו-יורק של סוף שנות ה-50.
לו דונלדסון הציג את גרין בפני אלפרד ליאון מבעלי חברת התקליטים בלו נוט. ליאון התרשם מאוד מנגינתו ובמקום לשבץ את גרין כנגן מלווה, הוא הפך אותו מיד לנגן ראשי. עם זאת, בגלל הבוסריות של גרין, אותה הקלטה ראשונית שוחררה רק בשנת 2001 First session.
למרות גניזתה של ההקלטה הראשונה שלו, גרין הפך לאומן המוקלט ביותר בבלו נוט. אלבומו הראשון של גרין כמנהיג היה Grant's First Stand. ומיד אחריו שוחררו שלושה אלבומים נוספים ברצף.
גרנט נבחר לתואר הכוכב החדש בסקר מבקרי דאון ביט, בשנת 1962. לעיתים קרובות הוא הופיע לצד המוזיקאים החשובים האחרים ב- Blue Note כגון האנק מובלי, אייק קוויבק, סטנלי טרנטרין והאורגניסט לארי יאנג.
בשנת 1966 עזב גרין את בלו נוט והקליט עבור חברות תקליטים אחרות, כולל ורב רקורדס. בשנים 1967 עד 1969 גרין לא היה פעיל בגלל בעיות אישיות והתדרדרות בריאותית עקב התמכרותו הממושכת להירואין. בשנת 1969 חזר גרין עם להקה חדשה שניגנה בהשפעות של פאנק. הקלטותיו מתקופה זו כוללות את Green Is Beautiful המצליח מבחינה מסחרית ואת הפסקול לסרט The Final Comedown.
גרין עזב את בלו נוט שוב ב-1974 וההקלטות שהקליט עבור חברות אחרות היו שנויות במחלוקת: יש הרואים בו כחלוץ האסיד ג'אז (הקלטותיו המאוחרות נדגמו על ידי אמנים כגון US3, A Tribe Called Quest ו-פאבליק אנמי), בעוד שאחרים חשבו שאלבומים אלו מיותרים וללא ערך אומנותי.
גרין שהה חלק ניכר משנת 1978 בבית החולים, ובניגוד לעצת רופאיו, חזר להופיע בדרכים על מנת להתפרנס. בעודו בניו יורק כשהוא מוזמן לנגן בטקס האירוסין של ג'ורג' בנסון, הוא התמוטט במכוניתו מהתקף לב ומת ב -31 בינואר 1979. הוא נקבר בבית העלמין בגרינווד בעיר הולדתו סנט לואיס, שבמיזורי, והשאיר אחריו שישה ילדים.
מאז מותו של גרין, הוא קיבל הערכה מחודשת וקיימים היום הרבה אוספים שמאגדים את יצירתו לאורך כל שלבי הקריירה המגוונת שלו.
ההולכים בחושך
ההולכים בחושך הוא מחזה מאת חנוך לוין.
המחזה כמעט נטול עלילה לחלוטין ועוסק באנשים נטולי שמות המוגדרים על ידי מצב תמידי של ציפייה לקראת האירוע הבא - ההולך, המחכה והחומק - היוצאים למסע לילי. בנוסף אליהם ישנם גם אם ההולך ואב המחכה, ששניהם גוססים, מגוון מחשבות הרודפות אחר ההולכים בחושך, ודמויות רבות של מתים הממשיכים להתלונן ולהתקוטט ממקום משכבם בבית הקברות. ההתרחשויות כולן מתוארות על ידי מספר הנמצא מחוץ לנרטיב, ואף קיימת דמות אלוהים אך הסבריו אינם מגיעים לאוזני הדמויות או הקהל. במהלך המחזה, לאחר המפגש עם האלוהים, המספר פונה אל הקהל במעין ביקורת על מה שמתרחש במסגרת המחזה ובחיים בכלל, אך גם קבלתם כבלתי נמנעים:
בטורו הקבוע בעיתון מעריב יהונתן גפן כינה את המחזה "אולי הטוב ביותר שכתב חנוך לוין, ואולי גם הטוב ביותר בעולם ב-50 השנים האחרונות."[צריך ציטטה] מיכאל הנדלזלץ ראה במחזה זה מעין זיקוק של הדרמה שחנוך לוין יוצר, אך גם סוג של שיא:
הפקה
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון "הבימה" בשיתוף עם תיאטרון חיפה ב-9 במאי 1998 בבימויו של חנוך לוין, עם תפאורה ותלבושות של רקפת לוי ומוזיקה מאת יוסי בן-נון.
בהשתתפות:
מנזר ז'רונימוש
היסטוריה
תחילתו של המנזר בבניית בית תפילה לנזירים, כאשר במטרה "לספק תמיכה דתית ורוחנית" החליט במחצית המאה ה-15 האינפנטה אנריקה הספן שהיה נושא משרה בכיר במסדר ישו לבנות, בחוף פראיה (Praia do Restelo) שבסמוך לכפר הדייגים רסטלו, קפלה קטנה לתפילות לסנטה מריה. בנוסף הורה האינפנטה לבנות מזרקת מים לשתייה ושוקת במטרה לספק מים לאדם ולבהמות. מיקום הקפלה בסמוך לשפך הנהר טז'ו היה יתרון לספינות שחיפשו מעגן בטוח ומחסה מרוחות, וגם מקום תפילה להצלחת המסע הימי. הקפלה שימשה גם עולי רגל. הרמיטג' (מנזר) רסטלו (Ermida do Restelo) היה כבר קיים כאשר מגלה הארצות ואסקו דה גאמה ואנשיו בילו בו בתפילה את הלילה שלפני הפלגתם לגילוי הדרך להודו בשנת 1497. ואסקו דה גאמה חזר ב-1499 והביא עמו זהב וסחורות. הקפלה הפכה למקום תפילה לרוב הימאים שחלפו בנמל.
המלך מנואל הראשון הורה לבנות במקום הקפלה כנסייה חדשה (הקפלה של סנט ג'רום) ומנזר והמכלול קיבל את השם "סנטה מריה דה בלן" (Santa Maria de Belém – מרים הקדושה מבית לחם). בניית המנזר הייתה מיזם שעליו החליט מנואל הראשון זמן קצר לאחר שעלה על כס המלכות, ולפני שואסקו דה גאמה יצא למסעו ההיסטורי, במטרה להקים פנתאון למלכי פורטוגל שהאמין כי ילכו בדרכו. בפועל, הבנייה נמשכה שנים רבות (קרוב ל-100), עברה שינויים והושלמה, לצורך מימון הפרויקט הוטל מס (Vintena da Pimenta) בגובה 5% על הסחר (לא כולל תבלינים) עם אפריקה והמזרח.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל דייגו דה בוטיקה בסגנון שמאוחר יותר נודע בשם הסגנון המנואליני שנועד לבטא את עושרה וכוחה של פורטוגל ולפאר את המסעות הימיים שערכה. זהו עיצוב אדריכלי מצועצע ועשיר הכולל נושאים מורכבים וכולל גילופים באבן גיר של יצורים ימיים, מפלצות ים, קונכיות, אלמוגים ופרטי ספינות כגון חבלים ועוגנים, כאלו שהיו מוכרים ואלו שהתגלו במהלך מסעות ימיים.
הבעלות על המנזר הועברה ממסדר ישו לנזירים ממסדר הירונימוס (Ordem de São Jerónimo), שתפקידם היה להתפלל לעילוי נשמתו הנצחית של המלך ולספק סיוע רוחני לנווטים וימאים שיצאו מחוף הים של רסטלו לגלות את העולם. הבנייה נעצרה בשנת 1580 עם האיחוד האיברי בין ספרד לפורטוגל, מכיוון שבניית המנזר המלכותי של סן לורנצו בספרד דרשה את כל המשאבים הכספיים, ב-1604 פיליפה הראשון עשה את המנזר לאנדרטת קבורה מלכותית, אסר על כניסה למנזר – חוץ מבני משפחת המלוכה והנזירים וחידש את הבנייה. ב-1625 נבנתה כניסה חדשה לבניין. עם חידוש עצמאותה של פורטוגל ב-1640 המנזר עלה מחדש לגדולה והפך למקום קבורה לחלק מבני המשפחה המלכותית. המנזר שרד את רעידת האדמה הגדולה של 1755 אולם ננטש על ידי הנזירים ב-1833, עבר לבעלות המדינה והפך לבית תפילה לאזרחי הרובע. ב-1860 החלו עבודות שיקום. מתחם המנזר כולל מספר בניינים, קפלה שבה נמצא קברו של ואסקו דה גאמה תחת מצבה אדירה ומעוטרת ומבנה הקפלה של סנט ג'רום.
ב - 13 בדצמבר 2007 נחתמה במנזר אמנת ליסבון, אשר הניחה את הבסיס למספר רפורמות באיחוד האירופי.
אתר מורשת עולמית
בשנת 1983 הכריז ארגון אונסק"ו על מנזר ז'רונימוש ועל מגדל בלן הסמוך לו, שניהם דוגמאות טובות לגותיקה מנואלינית, כאתרי מורשת עולמית. מול המנזר, על גדות הנהר, נמצאת אנדרטת התגליות, ומעבר תת-קרקעי מחבר את המנזר לאנדרטה.
פרס ברנר
פרס ברנר הוא פרס ספרותי מרכזי בחיי התרבות והספרות בישראל.
הפרס מוענק על שמו של הסופר יוסף חיים ברנר. הפרס ניתן מדי שנה מאז שנת 1945 על ידי אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, שהיא גוף המאגד סופרים ומשוררים הכותבים עברית, ואשר חיים בישראל. הפרס, אשר ניתן בתמיכת רחל ומשה ינאי, עומד, החל משנת 2010, על סך של 50,000 ש"ח, והוא מוענק אחת לשנה לספר פרוזה שיצא לאור בשנת הפרס האחרונה. אחת לשלוש שנים הוא ניתן גם לספר שירה שיצא לאור בשלוש השנים שלפני כן.
בוועדת הפרס יושבים שופטים הממונים על ידי אגודת הסופרים העברים וכן משקיף המרכז את פרס ברנר מטעם אגודת הסופרים, ומייצג גם את משפחת ינאי, תורמי הפרס.
הפרס נוסד על ידי משפחת האפט בשנת 1945 לזכר יוסף חיים ברנר.
רז נדב
רז נדב (נולד ב-7 בינואר 1966) הוא סופר ישראלי.
ביוגרפיה
נדב נולד וגדל בתל אביב. בהיותו נער החל לכתוב סיפורים קצרים בהשראת פעיל השלום אייבי נתן ותחנת הרדיו קול השלום, והצטרף לפעילויות הומניטריות במסגרת ארגון "המלאכים של אייבי".
בתחילת שנות העשרים לחייו עבר נדב להתגורר בארצות הברית, שם החל לגבש את זהותו כאמן יוצר. לאחר מספר שנים בארצות הברית שב נדב לישראל והחל בכתיבת ספריו.
בשנת 2003 פורסם ספרו הראשון "הלב הרואה", שהוא קובץ של סיפורים קצרים. אחדים מן הסיפורים נכתבו בסגנון הריאליזם הקסום ומשיקים למדע הבדיוני, באחרים ניתן למצוא יסודות פנטסטיים.
בשנת 2006 פורסם ספרו השני "הבלונדיניות העצובות של חיי". זהו רומן שבמרכזו שדרן רדיו פרוע המנהל מערכת יחסים הזויה והרסנית עם שלוש נשים בלונדיניות דיכאוניות.
שני ספריו של נדב ראו אור בהוצאת מודן.
The Last Waltz
The Last Waltz (בעברית: הוואלס האחרון) הוא שיר בריטי שכתבו בארי מייסון ולז ריד. השיר היה אחד מלהיטיו הגדולים של הזמר אנגלברט המפרדינק, ושהה במשך חמישה שבועות במקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, מספטמבר 1967 עד אוקטובר 1967. נמכרו יותר מ-1.17 מיליון עותקים של הסינגל בממלכה המאוחדת. באוסטרליה היה השיר במקום הראשון במצעד במשך תשעה שבועות לא רצופים.
בארצות הברית הגיע השיר "The Last Waltz" למקום ה-25 במצעד הסינגלים בילבורד הוט 100, ולמקום הראשון במצעד Easy listening.
רקע
שם השיר הוא דו משמעי, מכיוון שהוא מתייחס לריקוד הראשון ולריקוד האחרון של המספר עם האישה שהוא אוהב. הריקוד הראשון שלהם היה הוואלס האחרון שהושמע במסיבה שבה השניים נפגשו, והריקוד האחרון מסמל את סיום מערכת היחסים ביניהם.
גרסאות של השיר
בביצועו של הזמר האוסטרי פטר אלכסנדר הגיע השיר "Der letzte Walzer" למקום הראשון במצעדים בגרמניה.
אהרן מויאל
ר' אהרן מויאל (1813 – יולי 1899) היה סוחר יהודי-מרוקאי עשיר מרבאט שעלה לארץ ישראל והיה לאחד ממנהיגי היישוב היהודי ביפו. ראשון היהודים שגרו מחוץ לחומות יפו העתיקה ('בית הגבירים', כיום רחוב יפת 2-10, נבנה בשנות ה-70 של המאה ה-19, על שטח מצדית והחפיר על דרך עזה העתיקה שהגנה על חומת העיר), ואבי משפחת מויאל בארץ ישראל.
ביוגרפיה
אהרן מויאל נולד ברבאט, מרוקו בשנת 1813, בן למשפחת רבנים ממגורשי ספרד. אביו היה משה מויאל. בילדותו קיבל חינוך יהודי מסורתי וכן השתלם בשפות זרות ובמסחר. הוא הצטיין בעבודתו כסוחר וצבר ממון רב, והיה לאחד מעשירי קהילת יהודי רבאט ומנהיגיה. ברבאט נשא לאישה את מסעודה לבית עמיאל.
בשנת 1852 (לפי מקורות אחרים בשנת 1860) מכר את רכושו הרב בבניינים וקרקעות ועלה לארץ ישראל ביחד עם משפחתו ועוד עשרות מבני קהילתו. הקבוצה שטה לארץ ישראל בספינה שבבעלותו. תחילה התיישב עם משפחתו בחיפה, ולאחר שלוש שנים עבר ליפו. הוא רכש ביפו אדמות, בניינים וחנויות, והיה ליהודי הראשון שבנה למשפחתו בית גדול גם מחוץ ליפו העתיקה. בהמשך נכנס לתחום הפרדסנות בשותפות עם ערבי-נוצרי בשם יוסף עשור, בבעלותם היה פרדס בשכונת עג'מי באזור שנקרא "אום אל עאצם" (לפי המסורת היה המקום בית קברות לחיילי נפוליאון שמתו במגפת הדבר בעת כיבוש יפו ב-1799).
באחרית ימיו התיישב בירושלים בבית שקנה לו בשכונת נחלת שבעה. ביתו שימש ככולל לעדת המערביים בעיר.
מויאל נפטר בירושלים בז' באב תרנ"ט.
צאצאיו, בני משפחת מויאל, היו לאחת המשפחות המרכזיות בנוף של יפו במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. היו לו ארבעה בנים; ביניהם יוסף ביי מויאל, אברהם מויאל (ששימש כממונה מטעם הברון רוטשילד, חברת כי"ח ואגודת חובבי ציון בניהול ענייניהם בארץ), שלום מויאל ואליהו מויאל, שנותר במרוקו והיה רב ברבאט.
ז'אן בודריאר
ז'אן בודריאר (בצרפתית: Jean Baudrillard; 27 ביולי 1929 – 6 במרץ 2007) היה פילוסוף של התרבות, פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטה של פריז, פרשן פוליטי וצלם. עבודתו נקשרת בדרך-כלל בפוסטמודרניזם ובפוסט סטרוקטורליזם. בודריאר נולד בריימס שבצרפת ב-27 ביולי 1929. תרגם לצרפתית את כתביהם של קרל מרקס וברטולט ברכט. באמצע שנות ה-60 עבר לעסוק בסוציולוגיה.
הגותו
בודריאר השתמש במושג "סימולאקרה" (Simulacra) – המהווה חלק מהותי בשיח הפוסטמודרני. הוא שימש בידיו כאמצעי ביטוי ביקורתי לתיאור המציאות, ככזו שהופר היחס בינה לבין ייצוגיה. אחת הדוגמאות הבולטות לכך, היא ריבוי דגמי הערים והמבנים המוצגים לקהל באתרים שונים ברחבי העולם, שנוצרו על פי בודריאר כתולדה מצורך בלתי נשלט לייצר חיקויים שישמשו כתענוגות להמונים. למושג זה יש תקדימים במשל המערה של אפלטון ואף על מושג ה'פאסטיש' של ולטר בנימין. מבחינה זו קיים קשר בין הגותו של בודריאר לבין הגותו של הפילוסוף פרדריק ג'יימסון.
לדעת בודריאר הטרור הוא בן זמנה של הגלובליזציה והוא אמצעי נגד הייאוש והבושה של מוטבי הגלובליזציה והכניעה של התרבות לטכנולוגיה הדורסנית. הייאוש נובע, כך סבר, מן המימוש של כל התשוקות ומן השפע שאין לו משהו שישמש משקל נגד ומן הפתרון האלים לסכסוכים. בודריאר כתב על טרור חדש עם נשק חדש בו הטרוריסטים מסווים עצמם בחיי היום יום האמריקאים ומשתפים בטרור את מותם. בודריאר פיתח תאוריית פיתוי בה השפעת הצדדים מובילה לקיצוניות או לאיפוס. הפיתוי הוא משחק היכול להיות בדמות דו-קרב, חיזור גורלי, משחק פוקר בסכומי עתק, נקמת דם ועוד. כל צד מנסה להביא את הצד השני לכדי סכנת חיים.
בודריאר הגדיר ארבעה שלבים בהתפתחות הקשר בין המציאות לבין הדימוי בתרבות המערבית והם:
בודריאר סופר ארבע מלחמות עולם:
ספרו "רוח הטרור" מעניק הסבר אלטרנטיבי ומקורי להרס מגדלי התאומים בפיגועי 11 בספטמבר.
קישורים חיצוניים
על כתביו:
אסטון מרטין
אסטון מרטין (באנגלית: Aston Martin) היא חברה בריטית לייצור מכוניות יוקרה, החברה נוסדה בשנת 1913.
מקור שמה של החברה הוא בניצחונו של מייסד החברה, ליאונל מרטין, במרוץ אסטון קלינטון עם דגם מכונית שיצר. משנת 1994 עד שנת 2007 הייתה החברה תחת חטיבת היוקרה של חברת פורד, ב-12 במרץ 2007 אסטון מרטין נמכרה לאיל המרוצים דייוויד ריצ'רדס בעל סדנת המרוצים פרודרייב תמורת 925 מיליון דולר, מטה החברה נמצא בגיידון, ווריקשייר שבאנגליה.
מעצב החברה לשעבר, מיילס נורנברגר, עבר לחברת דאצ'יה ביוני 2021 לאחר שעבד כמעצב אסטון מרטין במשך 4 שנים, בין עיצוביו אסטון מרטין DBX, אסטון מרטין ואלקירי וחלק מאסטון מרטין DB11.
התחלה
אסטון מרטין נוסדה בשנת 1913 בידי ליאונל מרטין ורוברט במפורד, מרטין שהיה מומחה למרוצים באסטון היל החליט ביחד עם במפורד להקים חברת מכוניות עצמאית. הרכב הראשון שנקרא אסטון מרטין היה כשהכניסו מנוע ארבע צילינדר ברכב מסוג איסוטא-פראשיני, הם הבטיחו לייצר את הרכב הראשון ביצור מסחרי אך מלחמת העולם הראשונה מנעה בעדם כאשר מרטין ובמפורד התגייסו לשירות הממלכה.
אחרי המלחמה החברה הוקמה שוב ואף הצליחה לייצר רכב שקבע בזמנו שיא עולמי חדש במהירות במרוץ הגראנד פרי הצרפתי, אך למרות ההצלחה החברה כשלה ופשטה רגל. בשנת 1926 קבוצת משקיעים פרטית קנו את החברה ושינו את שמה לאסטון מרטין מוטור והעבירו את היצור למפעל סיטרואן בשנת 1929 חברת אסטון מרטין הצליחה במרוץ לה מאן החברה העבירה מספר בעלויות עד מלחמת העולם השנייה ויצרה כ-700 מכוניות עד המלחמה.
סדרת DB
סדרת הדגמים DB שנוצרה עם הצגת ה-DB1 הייתה המוכרת ביותר של החברה ביחס לשאר הדגמים. סדרת DB, הייתה קרויה על שמו של David Brown אשר רכש את חברת אסטון מרטין. הדגם הראשון אשר היה קרוי 2 ליטר ספורט וגם "DB1" יוצר משנת 1948.
החל מה-DB5, דגמי הסדרה השתתפו בצילומי סרטי ג'יימס בונד, שם הם נחשפו לראשונה, ואחרי כן נמכרו לציבור (חוץ מה-DB10 שתוכננה ויוצרה רק בשביל הצילומים). את הסדרה חותמת ה-DB11 שנחשפה ב-2016 ונמכרת במקביל ל-DB9.
אסטון מרטין בסרטים
מכוניות מתוצרת אסטון מרטין הופיעו עד 2020 בשמונה סרטי ג'יימס בונד. כמו כן, הם הופיעו בסרט הג'וב האיטלקי, ובסרט מהיר ועצבני: הובס ושואו
נתוני מכירות
על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר רכבים פרטים ומסחרים עד 3.5 טון):
קשר חם
קשר חם הוא מרכז מחקר ופיתוח לקידום, שיפור וריענון החינוך המתמטי בישראל. המרכז הוקם בטכניון בשנת 1986 ביוזמת פרופ' נצה מובשוביץ-הדר, על מנת לתרום להוראת המתמטיקה בישראל בעזרת פיתוח יוזמות מבוססות מחקר או מלוות במחקר, שיש בהן כדי לתרום לפתרון סוגיות מהותיות במערכת החינוך המתמטי בישראל.
אפיקי פעולה עיקריים
את צעדיו הראשונים עשה המרכז בשנת הלימודים תשמ"ז (אוקטובר 1986) עם תוכנית בת חמישה אפיקי-פעולה עיקריים, שבהם הוא פועל עד היום.
פעילות "קשר חם"
מאז הקמת המרכז התנהלו במסגרתו פרויקטים רבים. להלן רשימה חלקית:
התערוכה: מתמטיקה על גבי בולי דואר
התערוכה "מתמטיקה על גבי בולי דואר" מעבירה את המבקרים בה דרך סדרת הפעלות המיועדת להדגים כי מתמטיקה היא חלק מרתק, מעניין, ובלתי נפרד מהתרבות האנושית. התערוכה בנויה על גבי 16 פאנלים (לוחות כפולים) בגודל של 3 מ"ר כל אחד, עליהם מופיעים כ-80 בולים מקוריים, צילומיהם בהגדלה רבה, כיתובי הסבר, וכרטיסי הפעלה המיועדים להדרכה למבקרים בתערוכה. הבולים נאספו ממדינות שונות בעולם, ביניהן אוסטרליה, איראן, הודו, הולנד, ישראל, ניקרגואה, סין, עיראק, צרפת, רומניה, רוסיה ועוד.
התערוכה תוכננה ונבנתה על ידי זיוה שחם ואמירה קופר מצוות "קשר-חם" בהתייעצות עם מנכ"ל התאחדות בולאי ישראל מר טיבי יניב ועם אספן הבולים מר מנחם לדור, ובתמיכתה של הנהלת השירות הבולאי. עיצוב התערוכה נעשה על ידי המעצבים חובב ואורלי גבעתי מבנימינה, בהתייעצות עם ד"ר אירית וורטהיים מצוות "קשר-חם".
התערוכה מוצגת מאוקטובר 2022 במכללת שאנן. עד אז הוצגה דרך קבע בפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון. לפני כן היא הוצגה במדעטק - המוזיאון הלאומי למדע בשנת 1998, בגן המדע ע"ש קלור במכון ויצמן באפריל 2003, ובמסגרת כנסים המיועדים למורים למתמטיקה.
פרויקט רמזור למורה
מיזם "רמזור למורה" מציע אתר אינטרנט ובו מאגר שיתופי ופתוח של מערכי-שיעור במתמטיקה, תוכניות הוראה נושאיות או תקופתיות, ופריטי הערכת הישגים. כל חומרי ההוראה באתר נכתבו וממשיכים להיכתב על ידי מורים למתמטיקה בפועל בהתאם לתוכניות הלימודים במתמטיקה המחויבות על ידי משרד החינוך. זהו מאגר מידע אינטראקטיבי אשר מאפשר למורים למתמטיקה בכל שכבות הגיל להשתמש במאגר המצטבר ולהירשם כדי להעלות חומרי הוראה משלהם, לקבל עליהם משוב מעמיתיהם, לערוך חומרים שפרסמו אחרים ולהגיב עליהם.
הפרויקט מתנהל בשיתוף פעולה עם מוסד נאמן למחקרי מדיניות ועם חברת "אומניסול בע"מ".
פרויקט שילוב הבזקי חדשות בהוראת המתמטיקה בחטיבה העליונה
המיזם "הבזקי חדשות במתמטיקה לתלמידי תיכון" נועד לאפשר לתלמידי החטיבה העליונה בישראל הצצה אל המתרחש בתחום המתמטיקה בת זמננו. הפרויקט מעמיד לרשות המורים למתמטיקה מצגות פאואר-פוינט שכל אחת מהן מתמקדת בחדשה שהתפרסמה בעיתונות המתמטית המקצועית בשנים האחרונות. כל אחד מההבזקים חושף את התלמידים לחדשה, לרקע המתמטי שלה, לפרטים על אודות המתמטיקאים שעסקו בה, ולמשמעות הרחבה יותר של ההישג – למשל ליישומיו (אם כבר התגלו). משך כל הבזק הוא 25–30 דקות.
הפרויקט מתנהל במוסד הטכניון למחקר ופיתוח בשיתוף פעולה בין הפקולטה למתמטיקה, הפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון וחברת "אומניסול בע"מ".
סמל העיר פתח תקווה
סמל העיר פתח תקווה הוא הסמל הרשמי של העיר פתח תקווה, והוא משמש את המוסדות המוניציפליים של העיר.
היסטוריה
סמל העיר מבוסס על "בול פתח תקווה", בול דואר שהונפק בפתח תקווה בשנת 1908, אשר יש הרואים בו את הבול העברי הראשון בארץ ישראל. הבול הונפק ביוזמתו של יצחק גולדנהירש, עולה מרומניה אשר הצטרף למקימי העיר בשנות התשעים של המאה ה-19. גולדנהירש חבר למנהל משרד הדואר האוסטרי ביפו במטרה להקים בפתח תקווה סניף דואר חדש, ודרש כי במסגרת הקמת הסניף תנפיק הקונסוליה האוסטרית בול עברי ייחודי לפתח תקווה, שישמש לדואר פנים ולדואר בינלאומי. בסוף שנת 1908 אכן הונפק הבול, אשר עוצב בידי צייר אלמוני.
בהשוואה לטכנולוגיית העיצוב של הימים ההם, בלט הבול בעיצובו ובצבעוניותו הרבה. בראשו התנוסס שם העיר פתח תקווה באותיות עבריות צהובות ומאירות עיניים, ובתחתיתו הוצג מחירו הנקוב - 14 פארה (מטבע עתיק ששימש את האימפריה העות'מאנית).
עיצוב הסמל המקורי ומרכיביו
עיצובו של הסמל נותן ביטוי לפתח תקווה כאם המושבות, ולהיותה סמל להתיישבות הראשונית בארץ ישראל. הציור במרכז הסמל הוא העתק של הציור המקורי שהתנוסס על הבול העברי הראשון, והוא כולל שלושה מרכיבים מרכזיים:
בתחתית הסמל מוטבע הפסוק , הלקוח מספר משלי, ומדגיש את חשיבות עבודת האדמה. צורתו הכללית של הסמל מבוססת על צורתו של מגן דוד.
סמליל העיר
בשנת 2008, במלאת 130 שנים לייסוד העיר, אימצה העירייה סמליל ממותג, הכולל את שמה לצד הססמה "קצב של עיר, לב של מושבה". אלה מופיעים מתחת לרישום צבעוני שבו נראים שלושה תפוזים. בעקבות מחאה ודיון במועצת העיר, הוחלט ביום 2 באוגוסט 2009 להשיב את הסמל המקורי ולשלבו בחדש. עוד הוחלט כי שני הסמלים יופיעו בפרסומים רשמיים.
Derwent Cumberland Pencil Company
Derwent Cumberland Pencil Company, או בקיצור Derwent, היא חברה בריטית לייצור עפרונות וכלי כתיבה.
היסטוריה
מפעל העפרונות הראשון באנגליה נוסד ב-1832 בצפון מערב האי, במחוז קאמבריה. בקאמבריה נתגלה עוד במאה ה-14 המצבור הגדול ביותר (נכון עד היום) של גרפיט טבעי.
מפעל זה עבר מספר בעלים, עד שנוסד תחת השם Cumberland Pencil Conpany ב-1916. החברה הוסיפה את מותג עפרונות החובבים LakeLand ב-1930, ואחריו את מותג העפרונות הצבעוניים המקצועיים Derwent ב-1938. בשנת 2007 חגג מפעל Derwent את שנתו ה-175, כשתחום התמחותו העיקרי הוא עפרונות צבעוניים לאמנים.
מפעל Derwent המשיך להחליף ידיים, ונכון ל-2008 נמצא בבעלות Acco UK (המחזיקים במותג עפרונות השרטוט Rexel). כחלק מהחלפת בעלות זו, מפעל העפרונות בקאמבריה החל מייצר את סדרת עפרונות Rexel, ללא שינוי שם המותג.
המפעל מחזיק במוזיאון העפרונות של קאמברלנד (Cumberland Pencil Museum) בקנסוויק, קאמבריה, ובו מוצגים התפתחויות ייצור העפרונות במחוז מאז המאה ה-14.
תקנים
המפעל מייצר בתקן ISO 9001, מודל להבטחת איכות בתיכון (Design), פיתוח, ייצור, התקנה, מתן שירות ותחזוקה של המוצרים השונים. הדבר בין השאר מבטיח עקביות באיכות העפרונות ותכונותיהם, כגון הגוונים המסומנים. הניהול במפעל הוא על פי תקן נוסף, ISO 14001.
בנוסף, זכה המפעל בפרס סביבתי מאת ארגון BOSS (British Office Supplies and Services) במשך 11 שנים רצופות ובעוד מספר פרסים שוליים יותר, על תרומתו לסביבת עבודה בטוחה.
מוצרים
כיום (2008) Derwent מייצרת קו מוצרים רחב, הכולל עפרונות, עפרונות צבעוניים, גירי פסטל, עפרונות מסיסים במים, פנקסים ויומנים לאיור ועוד.
קו המוצרים העיקרי כולל:
בישראל
עם זאת, לא כל מוצרי החברה מיובאים לישראל: מותגים כגון Graphitint מעולם לא יובאו, ומותגים שבעבר יובאו כגון Studio כמעט ונעלמו מהשוק.
איילה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ניקולה וויצ'יץ'
ניקולה וויצ'יץ' (בקרואטית: Nikola Vujčić; נולד ב-14 ביוני 1978, ורגוראץ, קרואטיה) הוא כדורסלן עבר קרואטי. וויצ'יץ' המתנשא לגובה של 2.11 מטרים ששיחק בעמדת הסנטר. וויצ'יץ' הוא מנהלה הספורטיבי של קבוצת הכדורסל מכבי תל אביב.
קריירה
וויצ'יץ' גדל בקבוצת הנוער של ספליט, ועבר בעונת אל הקבוצה הבוגרת. ב-2001 עבר אל מכבי תל אביב. בעונה זו מספר הזרים החתומים בקבוצה היה מעבר למכסה המותרת בליגת העל בישראל, כאשר תפקיד הסנטר הפותח יועד לשחקן הזר חוסיין בשוק ואילו נייט האפמן חזר במפתיע למכבי לאחר שלא הצליח לחתום בקבוצת NBA. עקב זאת, וויצ'יץ' הושאל לווילרבאן הצרפתית והיה אחד מן הגורמים לזכייתה ההיסטורית באליפות לאחר 21 שנים. בעונת חזר למכבי ושיחק שם עד 2008. וויצ'יץ' זכה עם מכבי ב-2 גביעי יורוליג ב- וב-.
בתקופה בה היה שחקן פעיל, נחשב וויצ'יץ' לשחקן מצטיין בראיית והבנת המשחק, במיוחד ביחס לעמדה בה הוא שיחק. אספקט נוסף של המשחק בו התבלט וויצ'יץ', ביחס לעמדה בה הוא שיחק, וגם ביחס לגובהו, הוא אחוזי הקליעה מטווח 3 הנקודות. יש המייחסים עובדה זו לכך שבשנים בהן שיחק בקבוצת הנוער של ספליט, קרואטיה הייתה חלק מיוגוסלביה, בה היה נהוג ללמד את כל השחקנים לקלוע מטווח 3 הנקודות.
וויצ'יץ' הוא השחקן הראשון ביורוליג שהשיג טריפל דאבל; הוא עשה זאת במשחק נגד פרוקום סופוט, במשחק בו קלע 11 נקודות, קלט 12 ריבאונדים ומסר 11 אסיסטים. בעונת הפך וויצ'יץ' לשחקן היחיד בתולדות היורוליג שקבע שני טריפל דאבל כאשר הציג במשחק מול אולימפיה לובליאנה הסלובנית מספרים של 27 נקודות, 10 אסיסטים ו-10 ריבאונדים. במשך 12 שנים היה זה הטריפל דאבל היחיד בהיסטוריית היורוליג, עד שב-2019 קבע ניק קלאת'ס שני בתולדות המפעל.
בקיץ שבין עונות ל-2006/2007 היו שמועות על-כך שניקולה יעבור ל-NBA או לקבוצה אחרת באירופה, אולם הוא החליט לחדש את החוזה עם מכבי תל אביב והמשיך לשחק בה עונה חמישית ברציפות.
בעונות 2006/7-2004/5 נבחר לחמישיית העונה ביורוליג.
בטקס שנערך ב-28 בפברואר 2008 לציון 50 שנה להיווסדות המפעלים האירופאים בכדורסל קיבל וויצ'יץ' אות הוקרה מטעם היורוליג כאחד מ-13 הסמלים הגדולים של מכבי תל אביב בכל הזמנים.
ב-30 במאי 2008, כיממה לאחר ההפסד להפועל חולון במשחק האליפות, שוחרר ניקולה וויצ'יץ' ממכבי תל אביב לאחר ויתורה של ההנהלה על מימוש האופציה לעוד שנה. וויצ'יץ' שיחק 6 עונות במדי מכבי תל אביב, איתה זכה ב-5 אליפויות, 4 גביעים ו-2 גביעי יורוליג.
ב-16 ביוני 2008 חתם וויצ'יץ' במועדון הפאר היווני אולימפיאקוס.
ב-4 באוקטובר 2008 נערך טקס ומשחק פרידה מוויצ'יץ' בהיכל הספורט ביד אליהו בו שיחקה מכבי תל אביב נגד קבוצתו החדשה של וויצ'יץ'. מכבי תל אביב הפסידה 77–80 לאחר הארכה במשחק בו וויצ'יץ' קלע 11 נקודות. קודם המשחק, בטקס הפרידה, הועלתה גופייתו של וויצ'יץ' לתקרת ההיכל.
ב-10 ביוני 2010 שוחרר וויצ'יץ' מאולימפיאקוס, ובאוקטובר 2010 חתם בקבוצת אפס פילזן מליגת העל הטורקית.
בקיץ 2011 חתם בקבוצת נעוריו ק.ק ספליט כשחקן וכמנהל מקצועי.
בקיץ 2013 פרש ממשחק פעיל ועזב את תפקידו כמנהל מקצועי בקבוצה ומונה למנהל המקצועי של מכבי תל אביב. בעונתו הראשונה זכתה מכבי בגביע היורוליג, באליפות ליגת העל ובגביע המדינה. בעונות הבאות נכשלה הקבוצה לזכות באליפות ליגת העל הישראלית במשך שלוש עונות ברציפות.
סטטיסטיקות
מאז הגעתו למכבי תל אביב; נכון ל-29 בדצמבר 2008.
חוקת שווייץ
החוקה הפדרלית השווייצרית (בגרמנית: Bundesverfassung der Schweizerischen Eidgenossenschaft; (בצרפתית: Constitution fédérale de la Confédération suisse; (באיטלקית: Costituzione federale della Confederazione Svizzera; (ברומאנש: Constituziun federala da la Confederaziun svizra) היא המסמך המשפטי המחייב והגבוה ביותר בחוק של שווייץ, והשלישי במספר לאורך ההיסטוריה. החוקה מסדירה את היותה של שווייץ קונפדרציה בעלת 26 יחידות מדיניות בעלות אוטונומיה מוגבלת - הקנטונים (מדינות). בנוסף, היא מכילה רשימה נרחבת של זכויות הפרט, אותן החוקה מעגנת.
החוקה התקבלה במשאל עם ב-18 באפריל 1999. חוקה זו החליפה את החוקה הפדרלית השווייצרית של 1874. שתי החוקות בעלות קווי מתאר כלליים דומים, אך בעלות תוכן שונה. בשל יוזמות כנגד החוקה, החוקה השווייצרית נתונה לשינויים מתמידים.
חוקת 1874
המתחים בין ליברלים ושמרנים, ובין פרוטסטנטים וקתולים הביאו ב-1845 לייסודה של ברית נפרדת של קנטונים שמרנים וקתולים. ה"זונדרבונד" (ברית מיוחדת), כללה את הקנטונים שווייץ, אורי, צוג, אונטרוולדן, לוצרן, זולותורן ופריבור. הקמת ברית נפרדת הייתה בניגוד לאמנה הפדרלית מ-1815, ולאחר כשנתיים נאסף הצבא הפדרלי כנגד הקנטונים המורדים. המלחמה ניטשה למשך פחות מחודש בשנת 1847, היו בה פחות ממאה הרוגים, והיא הסתיימה בניצחון הליברלים. הייתה זו המלחמה האחרונה שנערכה על אדמת שווייץ.
ב-1848 התקבלה חוקה פדרלית חדשה שהביאה לסיום את עצמאות הקנטונים. החוקה, יחד עם תיקונה ב-1874, האחידו את החוק והממשל בכל רחבי שווייץ, יצרו שלטון ריכוזי עם צבא הסר למרותו, והקימו את משאל העם ככלי חשוב בשיטת הממשל השווייצרית. המאבק בדת הקתולית היה חלק חשוב מן החוקה. נאסרה הקמת מנזרים, נישואין אזרחיים הפכו לחובה, והחינוך עבר חילון.
חוקת 1999
החוקה הפדרלית השווייצרית של 1874, תוקנה באופן משמעותי בפעם השנייה בשנת 1990, החוקה החדשה אושרה ברוב קולות במשאל עם, שנערך במדינה ב-18 באפריל 1999. חוקה זו מחליפה את חוקת 1874, והיא מכילה זכויות יסוד נוספות אשר היו שנויות במחלוקת עד אז. החוקה נכנסה לתוקף משפטי ב-1 בינואר 2000.
מבוא
המבוא לחוקה נפתח בתפילה לאלוהים, בהתאם למסורת החוקתית של שווייץ. לאחר מכן, קובעת החוקה שהממשל בשווייץ יושתת על "חירות, דמוקרטיה, עצמאות ושלום, לאות הזדהות ופתיחות כלפי העולם". אחרי התפילה, מתחיל פירוט שיטת הקנטונים של שווייץ: הפקדת סמכויות הפנים בידיהם, לעומת סמכויות החוץ והסמכויות הכלליות המופקדות בידי השלטון הפדרלי.
לאחר פירוט שיטת הקנטונים, מוגדרים קווי המתאר הכלליים של הממשל בשווייץ. החוקה קובעת שבשווייץ ישנן שלוש רמות של סמכות: הפדרלית, הקנטונית והעירונית. לאחר מכן, ישנה ספירה של הקנטונים המרכיבים את שווייץ. החוקה מטילה את הסמכות באשר לקביעת השפה הרשמית ואפשרות הבחירה בידי הקנטונים, בין אחת או כמה גם יחד מבין ארבע השפות הלאומיות של שווייץ - גרמנית, צרפתית, איטלקית ורומאנש. פרק המבוא מסתיים בקביעת עקרונות חוקתיים נוספים לשווייץ: "ציות, אמונה, חוק, מידתיות טובה וכיבוד המשפט הבינלאומי".
זכויות יסוד, זכויות אזרחיות ומטרות חברתיות
החוקה החדשה הבטיחה זכויות רבות מאוד, בהן בין היתר הזכות לקבורה מינימלית בחינם. בנוסף, היא כוללת את התנאים החיוניים לקבלת אזרחות שווייצרית ומימוש הזכויות הפוליטיות במדינה. בנוסף, מכילה החוקה מספר לא מבוטל של "מטרות חברתיות" - מעין חזון הקורא למדינה לחתור ולהבטיח בין השאר ביטוח לאומי, שירותי בריאות ודיור במחיר מוזל.
יעקב פרלוב (ארצות הברית)
הרב יעקב פרלוב (כ"א בחשוון ה'תרצ"א, 1930 – י"ג בניסן ה'תש"ף, 7 באפריל 2020) היה האדמו"ר מנובומינסק וראש ישיבה. כיהן כנשיא אגודת ישראל באמריקה ויושב ראש מועצת גדולי התורה שלה.
ביוגרפיה
נולד בארצות הברית לביילה רחמה בת האדמו"ר רבי יצחק זליג מורגנשטרן מקוצק-סוקולוב ולרב נחום מרדכי פרלוב, האדמו"ר מנובומינסק-ניו יורק. נקרא על שם סב אביו רבי יעקב פרלוב (תר"ז, 1847 – תרס"ב, 1902) מייסד חסידות נובומינסק.
למד בישיבת רבי חיים ברלין והיה תלמידו הקרוב של הרב יצחק הוטנר. במקביל השלים לימודים כלליים בברוקלין קולג'.
נישא ליהודית בתם של האדמו"ר רבי אברהם אייכנשטיין מזידיטשוב-שיקגו ורעייתו שארצא, בתו של רבי פנחס שלום רוטנברג מקוסון. לאחר נישואיו למד בכולל גור אריה, בית המדרש גבוה דלייקווד. לאחר מכן החל ללמד בישיבת בית המדרש לתורה ("Hebrew Theological College" ) בסקוקי, אילינוי. בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 התמנה בידי הרב שמעון שוואב כראש ישיבה בישיבת "ישורון" בוושינגטון הייטס, מנהטן, ישיבה של קהל עדת ישורון, בראשה עמד 11 שנים. לאחר פטירת אביו ב-1976 החל לכהן באדמו"רות במקומו, הוא הקים בית כנסת כמרכז לחסידות נובומינסק, וישיבה בשם "קול יהודה" בבורו פארק שבברוקלין, ניו יורק. בהדרגה עזב את תפקידיו בישיבת הרב ברויאר ולימים התפטר והתמקד בעבודתו בישיבתו.
הרב פרלוב היה נשיא אגודת ישראל באמריקה ועמד בראש מועצת גדולי התורה של האגודה בארצות הברית. חיבר את הספר "עדת יעקב" (ירושלים תשמ"ב-תשס"ח) על הש"ס.
אשתו יהודית נפטרה בתשנ"ח (1998). הוא נישא בשנית, לאחותה, עטיל מרים.
נפטר בי"ג בניסן ה'תש"ף (אפריל 2020) ממגפת הקורונה. לפי צוואתו, ממלאים שני בניו את מקומו בשווה: רבי יהושע השיל בבורו פארק, ורבי אלטר ישראל שמעון בלייקווד.
דעותיו
ביוני 1999, שנה אחרי שהתמנה לתפקידו כיו"ר אגודת ישראל באמריקה, כתב בביטאון אגו"י The Jewish Observer טור אודות מצע פיטסבורג השני של האיחוד ליהדות רפורמית, בו הוכרז על חתירה לשמירת מצוות רחבה יותר. לאחר שציין כי גיוריהם והכרתם ביהדות העוברת דרך האב פסולים, כתב: "הזהו קולו של מעוז הכפירה? לא, זהו קולם של יהודים התועים במדבר... אנו המאמינים נטעה בפירוש רצון ההשגחה אם נתייחס לכך בציניות... הדבר עשוי להוביל לתשובה. המצע הוא אמנם רק התחלה, אבל התחלה היסטורית." המאמר עורר תגובות שליליות בקהילה האורתודוקסית, אך הרב לא חזר בו. אדם פרזיגר ראה בכך עדות לביטחונה הגובר של האורתודוקסיה האמריקנית ולכך שחדלה לראות בזרם האחר איום. במאי 2014 הצהיר ש"לרפורמים ולקונסרבטיבים אין עתיד, כמעט ואין להם הווה" בנאום בכינוס רשמי של אגו"י בו נכחו גם ראש העיר ניו יורק ביל דה בלאזיו ופוליטיקאים נוספים. את המסר העיקרי כיוון נגד "האורתודוקסיה הפתוחה", אותה גינה כתנועת הכפירה החדשה של העידן, וקרא לזרם המרכזי של האורתודוקסיה המודרנית לחבור לחרדים במלחמה בה.
סאולה
סאולה (שם מדעי: Pseudoryx nghetinhensis) הקרוי גם שור וו קואנג, הוא מין יחיד בסוגו. הסאולה, אחד מהיונקים הנדירים ביותר בעולם, הוא מין בקר שוכן יערות המצוי רק בווייטנאם (שמורת הטבע וו קואנג) ובלאוס קרוב לגבול ווייטנאם-לאוס. שמו הנפוץ, סאולה, משמעו, "בעל קרניים דקות-גזרה". החלק השני של שמו המדעי, nghetinhensis בא משני שמות של פרובינציות בווייאטנם, נגה אן והא טין בזמן ש־pseudoryx מעיד על הדמיון בינו ובין הראם. בני שבט מונג קוראים לחיה זו "סאט-סופאפ" משמע, "החיה המנומסת" מפני שהיא נעה בשקט דרך היער.
הזואולוגיה התוודעה לסאולה רק בשנת 1992, בעיקר מקרניים בלתי-רגילות שתועדו בווייטנאם. לא ידוע כמה פרטים קיימים, מפני שרק 11 תועדו חיים.
הסאולה הוא בן-בקר קטן יחסית שאורכו 80-90 ס"מ ומשקלו 90 ק"ג בממוצע.
תפוצה
הסאולה מצויה ביערות הלחים של רכס אנאמייט ומזרח הודו-סין ויערות מונסון. סאולות אותרו בעמקי נהרות ערבה בגובה של בערך 300 עד 1,800 מטרים מעל פני הים. מקומות אלה רחוקים מהתיישבות בני-אדם, המכוסה בעיקר ביערות ירוקי-עד ויערות ממוזגים.
יורם שדה
יורם שדה (2 ביולי 1944 - 6 במרץ 2021) היה מתרגם מאנגלית לעברית ופעיל פוליטי אשר ניהל מאבקים ממושכים לשמירת נופה של יפו ולהכרה בבית יצחק שדה ובגן הסובב אותו כאתר מורשת ישראלי. בנו של האלוף יצחק שדה.
ביוגרפיה
יורם שדה, נולד למרגוט מאיר שדה (לשעבר מרגוט מאייר) וליצחק שדה (לשעבר איסאק לנדוברג). אמו נפטרה בשנת 1951, בהיותו בן שבע, ואביו נפטר באוגוסט 1952 בהיותו בן שמונה. הוא היה בן יחיד לאמו, ובן רביעי לאביו, שמנישואין ראשונים בעבר, הייתה לו בת אחת, אסיה, שנפטרה בגיל צעיר, ומנישואין שניים בעבר, לזהבה (גולדה) לבית פיטצקיה, היו לו שתי בנות, איזה ורבקה (רבושה). אביו קרא לו בשם יורם כשם אחד משמות הקוד שלו כשהיה במחתרת. לאחר מותם של הוריו, גידלה אותו האחות הצעירה של אמו, תמר מאיר (לשעבר הילדגרד מאייר). תמר מאיר נפטרה בשנת 1968. שדה גדל וגר בבית הקרוי בית יצחק שדה, ברחוב זיכרון קדושים ביפו, מגיל חמש ועד למותו.
שדה, שירת את שירותו הצבאי כחייל בנח"ל המוצנח. הוא היה חבר בגרעין אילתה, עבר תחילה הכשרות בקיבוצים גבעת חיים וגשר, ובהמשך באילות.
במסגרת לימודיו האקדמיים, למד שדה תחילה לתואר ראשון בכלכלה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית. בהמשך למד לתואר שני במדע-המדינה באוניברסיטת תל אביב, וכתב עבודת מ.א. בהדרכת פרופ' אשר אריאן, שעסקה בקבוצת "ברית שלום".
קריירת תרגום
שדה החל לעסוק בתרגום מאנגלית לעברית בסוף שנות העשרים לחייו. לפי עדותו, אהב לקרוא ספרים עוד מילדותו. כמו כן, ערך כתבים שונים של אביו שנשארו בעיזבון. אהבת הקריאה והעריכה של כתבי אביו, השפיעו, בין היתר, על פנייתו לעסוק בתרגום. הספר הראשון שתרגם היה "הלם העתיד" של אלבין טופלר, בשנת 1973. בהמשך, תרגם עבור כמה הוצאות ספרים, ואחר כך עבר לתרגם ספרים בתחומי צבא וביטחון עבור הוצאת "מערכות". לקראת סוף שנות ה-90, התמקד בעיקר בתרגומים של ספרי לימוד בתחום מדעי הרוח והחברה עבור האוניברסיטה הפתוחה.
הספרים האחרונים שיצאו לאור באוניברסיטה הפתוחה בתרגומו, לפני מותו בשנת 2020, היו שני הכרכים של הקורס "חברה, קהילות, יחסים - מבוא לחשיבה חברתית", שנכתבו במקור באוניברסיטה הפתוחה הבריטית. חמישה ספרים נוספים שתרגם יצאו לאור ב-2021 לאחר מותו: שלושה מהם בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה ועוד שני ספרים בהוצאות שונות (עם עובד, כרמל). בסך הכול תרגם שדה כמה עשרות ספרים וקובצי-מאמרים במשך תקופה של כ-50 שנה. פירוט תרומתו של שדה, לספרות המתורגמת לעברית, נמצא בפרק "רשימה של תרגומיו מעברית לאנגלית", בהמשך ערך זה.
הוא נהג לעבוד בביתו, ופעמים רבות היה יוצא אל גינת הבית ועובד שם, מול הים, בדרך כלל קבע לעצמו מכסות עבודה, אם מבחינת מספר העמודים שתרגם כל יום, ואם מבחינת שעות העבודה שקצב לעצמו.
העקרונות שניצבו לנגד עיניו כמתרגם היו: