cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בארבו שטירביי, שליט ולאכיה
עלייתו בהייררכיה השלטונית בוולאכיה
שטירביי החליט לשתף פעולה עם גריגורה גיקהוהסכים לכהן במנהל החדש בבוקרשט:קודם כ"ביו-ול-קמינר", אחר כך איספרבניק, בהתחלה במחוז ולאשקה ואחר כך של המחוז אילפוב (1826), כקלוצ'ר גדול (1827), סאמש שני של האוצר (1828). באותה תקופה פקד שטירביי את הסלונים של משפחות האצולה בבוקרשט, כגון לנס, רומאניט, ברנקוביאנו ווקרסקו, שתיים האחרונות המקורבות אליו, גולסקו. עורר את קנאתם של אחי השליט, הספטאר אלכסנדרו דימיטריה גיקה, לימים שליט בעצמו, וקונסטנטין גיקה, שראו בו יריב אפשרי. אחרי שבעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) נכבשה ולאכיה על ידי הצבא הרוסי הועמדה תחת שלטון זמני רוסי. המושל הכללי של הנסיכויות הרומניות, הגנרל הרוסי פיודור פאהלן מינה את שטירביי לנציב ולאכיה מסופח לצבא הרוסי (מאי 1828), אחר כך, בשנת 1829 התמנה שטירביי על ידי הגנרל ז'לטוחין כויסטיירניק שני וסאמש (פקיד בכיר, מעין מנכ"ל) באוצר ובהמשך, החל מיוני 1829 היה למזכיר ועדת העריכה של התקנון האורגני בוולאכיה (מקבילו במולדובה היה גאורגה אסאקי). בדצמבר 1829 קידם אותו המושל החדש, הגנרל פאבל קיסליוב, בתפקיד וורניק של המשטרה. בכל התפקידים הצטיין שטירביי בכישוריו הארגוניים, ביושרו ובחריצותו. הוא זכה על כך להערכתו של הגנרל קיסליוב. בשנת 1830 כיהן לראשונה בתפקיד השקול כנגד שר פנים, ב-1831 שר החוץ ובאוגוסט 1833-ינואר 1833 כיהן כשר הדתות ("לוגופט לענייני כנסייה") והחינוך הציבורי. בשנת 1834 הציג מועמדותו לתפקיד של שליט ולאכיה, אך נחשב לצעיר מדי. בימי השליט שנבחר על ידי רוסיה והסולטן העות'מאני, אלכסנדרו דימיטריה גיקה (1842-1834) בשנת 1836 התמנה שטירביי לראש משרד המשפטים. בתוקף תפקידו זה הנהיג קוד מסחרי חדש, המבוסס על הקוד נפוליאון. כמו כן שיפר את החוק הפלילי ואת החוק האזרחי במדינה.
פעילותו בתחום התרבות והחינוך
בשנים 1835-1833 כיהן שטירביי כלוגופט גדול לעניינים כנסייתיים, תפקיד המקביל לשר הדתות של ימינו. בתוקף תפקיד זה יזם עבודות שיפוץ של מנזרים וכנסיות רבים, שכיות חמדה של האמנות הרומנית בימי הביניים, כמו מנזרי ביסטריצה, טיסמנה, דיאלו, וכן קורטיה וקה וספירידון הקדוש בבוקרשט. החל משנת 1835 פעל כחבר ב"אפוריית בתי הספר" לצדם של הוורניק אלכסנדרו פיליפסקו וההטמאן שטפאן בלצ'אנו. השתדל לקדם את החינוך בשפה הרומנית. כדבריו
בשנים 1832 ו-1842 הציג את מועמדותו לכס הנסיכות של ולאכיה. בסופו של דבר התמנה שר הפנים (1847-1844) בימי שלטון אחיו, השליט גאורגה ביבסקו. בשנים 1849-1847 שבחלקן התרחשו אירועי אביב העמים, הוא שהה בפריז שהייתה אז סוערת לא פחות.
נסיך ולאכיה
אחרי הדחת הממשלה הזמנית המהפכנית על ידי התערבות הצבא העות'מאני היה צורך במינוי שליט חדש למדינה. בהסכמה בין רוסיה לטורקים התמנה בארבו שטירביי, שנתמך על ידי הסולטן אבדילמג'יט הראשון. המינוי היה לשבע שנים, בהתאם להסכם באלטה לימאן בין שתי המעצמות משנת 1849 שביטלה את זכותן של אספות המקומיות לבחור בשליט. שלטונו התחיל תחת כיבוש משותף של כוחות האימפריה העות'מאנית ושל האימפריה הרוסית, שנמשך עד שנת 1851. באותה שנה העניק הצאר ניקולאי הראשון לשטירביי את עיטור המסדר אנה הקדושה.
בימי שלטונו הנהיג שטירביי רפורמות מתונות. רפורמה מוגבלת של מערכת המשפט עזרה לייעל את עבודתה. ב-1851 העביר שטירביי רפורמה אגררית שמרנית מאוד, לפיה האיכרים נקראו "שוכרי" אדמות והותר להם לעבור יותר בקלות מאחוזת בויאר אחד לשנייה. בסוגיית המיעוט הצועני (רומה) הגביל שטירביי את הסחר הפנימי בעבדים צוענים, אסר על הפרדת המשפחות תוך כדי סחר זה, ולבסוף ביטל את מוסד העבדות לחלוטין.
שטירביי הקים בבוקרשט את בית הספר לקצינים (ברחוב איזבור). כמו כן הקים את הפנימייה המלכותית לבנות, לימים בית הספר המרכזי לבנות בבוקרשט. הוציא צווים לצורך פתיחתם של מוסדות חינוך חדשים כמו בית הספר לאמנויות ולמלאכות, בית הספר לחקלאות, בית הספר לבוטניקה ובית הספר לכירורגיה. כשליט ולאכיה הוא העביר את מושבו לארמונו ב-Podul Mogoșoaiei (כיום קאליה ויקטוריאי) שנבנה על ידי האדריכל הצרפתי סאנז'ואן בימי שלטונו הוקם גם בית הקברות בלו בבוקרשט.
בהתחלת מלחמת קרים בשנת 1853, שוב חדרו לוולאכיה כוחות צבאיים של רוסיה. בארבו שטירביי נשאר בבוקרשט עד להכרזת המלחמה הרשמית של האימפריה העות'מאנית נגד רוסיה (23 באוקטובר), ואחר כך ב-29 באוקטובר מסר את ניהול המדינה למועצה מיוחדת ונמלט לווינה. הוא חזר בשנה הבאה, ב-5 באוקטובר 1854 אחרי שבספטמבר 1854, בהתאם להסכם עם הסולטן הטורקי (שנחתם ב-1 ביוני 1854) קיבלה אוסטריה את האחריות על המנהל בוולאכיה תמורת נסיגת הכוחות הרוסיים. בסתיו 1854, נכנסו לבוקרשט כוחות אוסטרים בפיקודו של הגנרל יוהאן קורוניני ואחר כך של הגנרל אלמאן. אחרי שהתרבו התקריות בין אזרחים וקצינים רומנים מחד לאנשי הצבא האוסטרים מאידך בלחץ החצר מווינה נאלץ שטירבי לפטר את הפרפקט של בוקרשט, ראדו רוסטי.
בשנת 1856 אחרי סיום מלחמת קרים, בעת ועידת פריז הועלתה לסדר היום סוגיית איחודן של ולאכיה ומולדובה ,"נסיכויות הדנובה". שטירביי תמך באיחוד, וקיווה להיות שליט המדינה המאוחדת החדשה. אולם בתחילת הקיץ הקדנציה שלו כנסיך ולאכיה הסתיימה, וב-7 ביולי 1856 נאלץ לעזוב את התפקיד ועבר לגור בפריז.
שנותיו האחרונות
בשנת 1857 נבחר שטירביי כחבר בוחר בדיוואן האד הוק, אספה שנועדה להעניק לוולאכיה מסגרת חוקתית חדשה. אחרי שה"דיוואנים" של ולאכיה ומולדובה אישרו את איחודן של שתי הנסיכויות הרומניות על ידי בחירתו של אלכסנדרו יואן קוזה כשליטן ("דומניטור"), שב שטירביי לפריז יחד עם אחיו, גאורגה ביבסקו. הוא חזר שוב למולדתו בשנת 1866 כדי לתמוך בשליט החדש של רומניה, הנסיך הגרמני, קרול לבית הוהנצולרן. בארבו שטירביי בילה את שנותיו האחרונות בצרפת, בעיקר בפריז ובניס. הוא ביקר לאחרונה בבוקרשט ב-1868 והלך לעולמו בשנת 1869 בניס.
חייו הפרטיים
בארבו שטירביי היה נשוי עם אליסבטה (סַפטה) קנטקוזינו - פשקאנו (1876-1804), אישה מולדובנית, ממשפחת בויארים בעלי שורשים יווניים ורומנים, בת של גריגור קנטקוזינו-פשקאנו (1808-1779) ושל אלנה ברנקוביאנו (1809-1777) ואחיינית של הבאן הגדול גריגורה ברנקוביאנו.
ילדיו
נולדו להם שבעה ילדים - 4 בנים: בנו של אלכסנדרו בארבו שטירביי, ששמו היה בארבו אלכסנדרו שטירביי (1946-1873) כיהן כראש ממשלה של רומניה המאוחדת. מקשר שלו עם המלכה מריה נולד הנסיך מירצ'ה שטירביי שמת בגיל 3 (1916-1913)
תרומתו לטיפוח האתרים ההיסטוריים והכנסייתיים
בין 26 באוגוסט 1833 ל-29 בינואר 1835 כיהן שטירביי כלוגופט גדול לעניינים כנסייתיים - מעין שר לענייני דת. בתוקף תפקידו זה, יזם עבודות רבות של שיפוץ מנזרים וכנסיות, מן המורשת התרבותית של הרומנים, כמו מנזרי ביסטריצה, טיסמאנה, דיאלו,"קורטיה וקה", ספירידון הקדוש הישן שבבוקרשט.
תרומה למודרניזציה של החברה, לחינוך ותרבות ולטיפוח הערים
החל משנת 1835 כחבר ברשות בתי הספר - ה"אפוריה", לצידם של הוורניק אלכסנדרו פיליפסקו וההטמאן שטפאן בלצ'אנו, עודד שטירביי את החינוך בשפה הרומנית.
בעת מנהלו של הגנרל הרוסי פאבל קיסליוב, כיהן שטירביי כחבר בוועדה תקציבית לייפוי בוקרשט שערכה את התקנון לייפוי עיר הבירה. התקנון היה לחלק מהתקנון האורגני. במסגרת יישום התקנון בשנת 1832 היה שטירביי מעורב בתכנון הרחוב שנודע לימים ככביש קיסלף - Șoseaua Kiseleff בין מחסום הגשר מוגושואיה (Bariera Podului Mogoșoaiei) לחורשת בניאסה (Dumbrava Bănesii)
שטירביי נמנה עם יוזמי הקמת הפארק צ'ישמיג'יו, בעזרת אדריכל הנוף האוסטרי קארל מאייר. הפארק נפתח לציבור בעת שלטונו, ב-1852 ונשא זמנית את שמו. שטירבי וודה היה מעורב גם ביישום ההחלטה שבתקנון האורגני להקמת התיאטרון הלאומי בבוקרשט. הונהג שירות טלגרף ונערך מיפוי המדינה. שטירביי דאג גם לערים אחרות:הקים את הגן ביבסקו בקראיובה, שהפך לימים אחד הפרקים הציבוריים היפים ברומניה, וייסד בית ספר תיכון בקראיובה. בימי שלטונו הוקמו למעשה הערים טורנו סוורין וקאלפאט.
ב-31 בדצמבר 1851 בנוכחות שטירביי ואשתו, שרי הממשלה ונכבדי הארץ נחנך בניין התיאטרון הלאומי של בוקרשט בפודול מוגושואיי, "סמל לאמצניפציה האמנותית של הארצות הרומניות". הוא תוכנן על ידי אדריכל צרפתי והיה בזמנו השלישי בגודלו באירופה. בימי כהונתו, נבנה גשר מעל הנהר דמבוביצה וב-1856 הונהגה תאורת הרחוב עם פנסי גז ונסללה באבן הדרך הידועה כ"קאליה בייליקולוי" (לימים דרך שטירביי וודה). פונדקים ואכסניות ישנים הוחלפו בבתי מלון („Hôtel de France”, „Hotel zur Stadt Wien”, „Hôtel de Londres” Hotel Bellevue", "National","Hôtel St Petersburg, Hôtel de Pesth, Hôtel des Princes, "") ווילות, המתוכננים על ידי אדריכלים כמו ויאקרוז וטילואה. במרכז בוקרשט קמו מתפרות, מספרות, חנויות פרחים, בתי ספר לריקודים וחנויות אפוטומטריה. מספר המרכבות הציבוריות הגיע ל-400.
תקופות הכיבוש צבאי הזר הממושכות -הפריעו לשליט להגשים שאיפות נוספות לגבי קידום עיר הבירה והמדינה
לקריאה נוספת
(לקסיקון השליטים של ולאכיה ומולודבה)
יום סנטה לוסיה
יום סנטה לוסיה הוא יום חג נוצרי שנחגג מדי שנה ב-13 בדצמבר. החג מוקדש לקדושה המעונה הסיציליאנית הנוצרית לוצ'יה הקדושה מסירקוזה אשר לפי המסורת במהלך המאה ה-4 הביאה אוכל וסייעה לנוצרים שהסתתרו בקטקומבות הרומיות, בעת כשהיא ענדה זר עם נרות על ראשה, על מנת שתוכל לראות את הדרך ויחד עם זאת לשאת כמה שיותר אוכל עימה. יום סנטה לוסיה נחשב כיום בו מתחילה עונת חג המולד.
יום סנטה לוסיה נחגג באופן נרחב במדינות סקנדינביה ובאיטליה, כאשר בכל אזור מודגש היבט אחר בסיפורה של לוצ'יה. בסקנדינביה לא מושם דגש על האספקטים הדתיים של יום סנטה לוסיה, ועל כן החג נחוג במרבית הגנים ובתי הספר, כאשר חלק מילדי הגנים ותלמידי בתי הספר נוהגים להשתתף בתהלוכות במסדרונות של מוסדות הלימוד בהם הם שרים את שירי החג המסורתיים בעודם לבושים בבגדים לבנים, נושאים נרות, וחלק מהבנות/נערות לעיתים יחבשו זר עם נרות על ראשיהן. בהמשך היום רבים מילדי הגנים ותלמידי בתי הספר מקיימים תהלוכות דומות בבתי האבות, ובבתי החולים ביישובים בהם הם גרים. כמו כן, בסקנדינביה נהוג גם לחלק לחמניות זעפרן, המכונות בשוודית "Lussekatt", ביום החג.
יום סנטה לוסיה נחגג באיטליה במיוחד בצפון המדינה באזורים לומברדיה, אמיליה-רומאניה, ונטו, פריולי-ונציה ג'וליה, טרנטינו-אלטו אדיג'ה, ובדרום המדינה בסיציליה.
אל תשמעי לקול ליבך
"אל תשמעי לקול ליבך" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית. את השיר הוציאה לאור בשנת 1976 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה התשיעית באלבומה ה-12 של הזמרת, תקליט מס' 20 במקצב ברזילאי ובשירים נבחרים.
על השיר
"אל תשמעי לקול ליבך" נכתב והולחן על ידי משה בן שאול ונתן כהן, שגם הפיק אותו. ב-16 באוגוסט 1976 נכנס למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום ה-19. ב-18 באוקטובר עלה למקום השלישי, שיאו במצעד השבועי. לבסוף, ב-8 בנובמבר, יצא מהדירוג לאחר שנים-עשר שבועות צעידה רצופה. גם בגלי צה"ל הגיע השיר למקום השמיני, ובסך הכל בילה עשרה שבועות בו.
ארמיית ההלם השנייה
ארמיית ההלם השנייה (ברוסית: ударная армия я-2) הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
היחידה הוקמה בהתאם להחלטה מ-24 באוקטובר 1941. ההקמה החלה באזור מורדוביה/צ'ובשיה תחת השם "ארמיית עתודה ה-26". בדצמבר 1941 הארמייה הועברה לאזור מזרחית ללנינגרד ותוך זמן קצר החלו קרבות לפריצת המצור על לנינגרד. הקרבות נמשכו מספר חודשים ללא הצלחה יתרה. באפריל 1942 יחידות הארמייה כותרו על ידי הנאצים. ב-16 באפריל מפקד הארמייה נפצע והועבר לעורף. במקומו מונה אנדריי ולאסוב. הניסיונות לשחרר את היחידות המכותרות לא צלחו ובסופו של דבר בתוך הכיתור היו מעל ל-40 אלף חיילים. עד לאוגוסט 1942 כ-15 אלף חיילים הצליחו לצאת מהכיתור, בהתאם להודעת וורמאכט 30 אלף נפלו לשבי כולל מפקד הארמייה.
החל מאוקטובר 1942 ארמיית ההלם השנייה קיבלה תגבור בכח אדם וציוד. לקראת תחילת 1943 היא כללה 165 אלף חיילים וקצינים, 2206 תותחים ו-225 טנקים. ב-12 בינואר 1943 החלה מתקפה חדשה לפריצת המצור על לנינגרד. הפעם הסובייטים הצליחו לפרוץ את המצור.
ארמיית ההלם השנייה המשיכה להילחם באזור עד לשנת 1944. בקיץ 1944 היא השתתפה בשחרור נרבה ובהמשך טלין.
בינואר 1945 היא הועברה לאזור פולטוסק. בסוף ינואר היא שחררה את אזור טירת מאלבורק ועברה את נהר ויסלה. באביב 1945 ארמיית ההלם השנייה הועברה מערבה ולחמה באזור שצ'צ'ין.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הארמייה הייתה חלק מיחידות הצבא האדום שהוצבו בשטח גרמניה, ובמהלך שנת 1946 פורקה.
יחסי בורקינה פאסו–ספרד
יחסי בורקינה פאסו–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין בורקינה פאסו לבין ממלכת ספרד.
ים אירמינגר
ים אירמינגר (באנגלית: Irminger Sea) הוא ים שולי באוקיינוס האטלנטי הצפוני.
הוא נקרא על שם סגן האדמירל הדני קרל לודוויג כריסטיאן אירמינגר (1802–1888), על שמו נקרא גם זרם אירמינגר.
גאוגרפיה
הגבול הצפוני הוא עליית גרינלנד – איסלנד בתחתית מיצר דנמרק בין איסלנד למזרח גרינלנד, המתחברת לים גרינלנד. מדרום-מערב הוא מגיע לכף פרוול, קצה הדרומי של גרינלנד, ופוגש את ים לברדור. מדרום לנקודה זו נמצא האוקיינוס האטלנטי הפתוח. קרקעית הים של ים אירמינגר היא בעיקר חלק מאגן אירמינגר, המשך צפונית-מזרחית של כ-4,600 מ' של אגן לברדור העמוק, שממזרח גובל ברכס רייקיאנס. תיחום זה הוא אוקיינוגרפי בלבד ואינו מייצג שום גבולות רשמיים. ים אירמינגר הוא אחד מאזורי הדייג העיקריים של דג הוורד.
אורכו של הים הוא כ-480 ק"מ, ורוחבו של הים הוא כ-290 ק"מ.
ח'דיוות מצרים
ח'דיוות מצרים (בערבית: الخديوية المصرية) הייתה מדינה אוטונומית אשר נשלטה בידי צאצאיו של מוחמד עלי פאשה, אולם בפועל נותרה מדינה מעין עצמאית תחת עליונות עות'מאנית עד לכיבוש הבריטי של 1882. גם לאחר הכיבוש הבריטי היא נותרה מחוז עות'מאני דה יורה עד 5 בנובמבר 1914, כאשר הוכרזה על ידי האימפריה הבריטית כפרוטקטורט בריטי בתגובה לכך שהטורקים הצעירים של האימפריה העות'מאנית הצטרפו למלחמת העולם הראשונה לצד מעצמות המרכז (אוקטובר–נובמבר 1914).
תפיסת השלטון של מוחמד עלי
באביב 1801 נשלח מוחמד עלי פאשא למצרים לשם הכנעת שארית צבאו של נפוליאון בונפרטה במסגרת מסעו הכושל של האחרון לכיבוש מצרים והלבנט. המשלחת הצבאית נחתה באבו קיר באביב 1801. כוחות הצי המלכותי הבריטי פעלו לצד הצבא העות'מאני נגד הצבא הצרפתי ומוחמד עלי היה נוכח להפרש הצבאי האדיר בין הצבאות האירופאים לבין הצבא העות'מאני. לאחר נפילת הכוחות הצרפתים היה בין היתר היה מעורב במאבק שהתנהל בשנים 1801–1805 בין ההנהגה הממלוכית המקומית לבין הרשויות השלטוניות מטעם האימפריה העות'מאנית על השליטה במצרים. במרץ 1803 פרץ מרד ממלוכי מזוין נגד הרשויות העות'מאניות בעיר אל-מניא על גדות נהר הנילוס. בהמשך, הכוחות הלא-סדירים בצבא העות'מאני (באשי-בוזוק) תחת הנהגתו של תאהיר פאשא, מרדו בקהיר נגד המושל המכהן חורשיט אהמט פאשא ותאהיר פאשא מונה למושל בפועל של מצרים העות'מאנית. האלבנים מרדו בשלטון המושל המכהן עקב פיגורים בתשלום בשכר. במקביל למאורעות בקהיר השתלטו מורדים ממלוכים על העיר גיזה עם המטרה הראשית להשיב לידיהם את השליטה במצרים מהאימפריה העות'מאנית.
מוחמד עלי זכה בתמיכת פוליטיקאים מצרים והעולמא בשאיפתו לעלות להנהגת הכוחות האלבנים בקהיר ובמושלות על מצרים העות'מאנית לאחר פטירתו של תאהיר פאשא שבועות ספורים לאחר שעלה לשלטון בקהיר. הממשל העות'מאני עוד תמך במושלות חורשיט ועל כן החלו האלבנים והממלוכים במקביל לכבוש את מצרים מידי השלטון העות'מאני התומך בחורשיט. עד אוגוסט 1803 שלטו האלבנים בראשות מוחמד עלי ברוב הדלתא של הנילוס. מטעם הצי העות'מאני יצאה משלחת שמטרתה הייתה לכבוש את קהיר מידי השלטון האלבני ולהשיב את הסדר השלטוני העות'מאני למצרים. המשלחת הימית העות'מאנית נעה דרך נהר הנילוס לעבר קהיר ואחרי קרב בו הופגזה העיר קהיר, הכוחות האלבנים בפיקודו של מוחמד עלי יצאו במתקפת נגד ודחקו את חיל המשלוח העות'מאני אל מחוץ למי הנילוס. ההנהגה הממלוכית בראשותו של מוחמד ביי אל-אלפי החלה בניסיון לכבוש את הדלתא מידי הכוחות האלבנים אך ללא הצלחה. במסגרת המאבק הפכה העיר גיזה למוקד קרבות ראשי בין הממלוכים לאלבנים. קהיר לנוכח המצב החלה להתעורר לתוך מאבק פנימי בין תומכי המושל לשעבר הפרו-עות'מאני חורשיט אהמט פאשא לבין תומכי מוחמד עלי וקרבות פרצו ברחובות העיר. במאי 1805 מוחמד עלי פיקד על מצור שהוטל על קהיר בידי תומכיו האלבנים נגד מושלות חורשיט אהמט פאשא. באוגוסט העיר נכבשה ומוחמד עלי מונה למושל מצרים בידי תומכיו, עם כי באותה העת מצרים הייתה ברובה תחת שלטון הכוחות הממלוכים אשר הקיפו את השטח של הדלתא שהיה נתון לשליטה האלבנית בראשות מוחמד עלי.
לאחר מכן הגיע האדמירל העות'מאני, קבודן פאשא, עם פירמאן של הסולטאן סלים השלישי שמינה את מוחמד עלי כמושל (ואלי) העות'מאני של מצרים בשנת 1805 והעיר עקבה כמו גם צפון חבל חג'אז הועברו מהשליטה העות'מאנית לשליטה ישירה של המחוז המצרי. מוחמד עלי החל בהמשך במערכה צבאית ממושכת נגד ההנהגה הממלוכית לכיבוש כל מצרים. במסגרת השתלטותו על המדינה הזמין ב-1 במרץ 1811 מנהיגים ממלוכים למצודת קהיר, בתואנה כי הוא מקיים מסיבת פרידה מבנו, טוסון פאשה, שעמד לצאת בראש כוח הצבאי לכיבושים נרחבים בחצי האי ערב לחופי ים סוף. כאשר התכנסו המנהיגים הממלוכים במצודה, אנשי מוחמד עלי הרגו אותם. לנוכח משבר הנהגה, הכוחות הממלוכית הפסיקו להוות גורם פוליטי מרכזי המפריע במנהל מצרים בידי מוחמד עלי. מוחמד עלי היה כעת, לפי מינויו מידי הסולטאן העות'מאני, הואלי (תפקיד שלטוני המקביל למושל) של מצרים, אשר רשמית הייתה מחוז בתוך האימפריה העות'מאנית. על כן, מבחינה הלכתית היה נתון מוחמד עלי לרצונו של הסולטאן העות'מאני. בפועל, כל הכוחות העות'מאנים הנאמנים ישירות לסולטאן הוצאו ממצרים, ומוחמד עלי שלט באופן עצמאי לגמרי מלבד העובדה שהיה עליו לשלם מס חודשי לסולטאן העות'מאני בקונסטנטינופול במטרה להדגיש את נאמנותו אל הסולטאן, שהיה גם הח'ליפה, ראש הדת המוסלמית.
רפורמות (1808–1823)
במהלך היעדרותו של מוחמד עלי בערב, נציגו בקהיר השלים את הלאמת הקרקעות, שהחלה בשנת 1808, שכללו כמעט את כל הקרקעות השייכות לאנשים פרטיים, שנאלצו לקבל פנסיה לא מספקת במקום הקרקע. בשיטה מהפכנית זו של הלאמת קרקעות הפך מוחמד עלי לבעלים של כמעט כל אדמת מצרים. הפאשה ניסה גם לארגן מחדש את חייליו בקווים אירופיים, אך הדבר הוביל למרד אדיר בקהיר. המרד מוגר במתנות לראשי המורדים, ומוחמד עלי הורה כי הסובלים מהפרעות יקבלו פיצויים מהאוצר. הפרויקט של ניזם גדיד (המערכת החדשה) נזנח לזמן מה, כתוצאה מההפגנות נגדו.
בעוד אבראהים לחם במערכה הערבית השנייה, הפאשה הפנה את תשומת לבו לחיזוק הכלכלה המצרית. הוא יצר מונופולים ממלכתיים על המוצרים העיקריים במדינה. הוא הקים מספר מפעלים והחל לחפור בשנת 1819 תעלה חדשה לאלכסנדריה, הנקראת מחמודייה (על שם הסולטן השולט של האימפריה העות'מאנית). התעלה הישנה כבר נחסמה זמן רב קודם לכן, והכרח לתעלה בטוחה בין אלכסנדריה לנילוס הורגש רבות. סיכומו של הסכם מסחרי עם טורקיה בשנת 1838, שסוכם על ידי סר הנרי בולוור (לורד דארלינג), הכה מכת מוות במערכת המונופולים, אם כי יישום ההסכם על מצרים התעכב במשך שנים אחדות.
עובדה בולטת נוספת בהתקדמות הכלכלית של המדינה הייתה פיתוח גידול הכותנה בדלתא בשנת 1822 ואילך. הכותנה הובאה מסודאן על ידי מאהו ביי, ועל ידי ארגון התעשייה החדשה, בתוך שנים ספורות הצליח מוחמד עלי להפיק הכנסות ניכרות.
נעשו מאמצים לקידום החינוך ולימוד הרפואה. לסוחרים אירופאים, בהם היה תלוי במכירת היצוא, נתן מוחמד עלי טובות רבות, ובהשפעתו שוב עלה חשיבותו של נמל אלכסנדריה. בעידודו של מוחמד עלי גם חודש המעבר היבשתי של סחורות מאירופה להודו דרך מצרים.
הסולטאן מהמוט השני תכנן גם רפורמות שהושאלו מהמערב, ומוחמד עלי, שהייתה לו הזדמנות לבחון את עליונותן של שיטות הלחימה האירופיות, היה נחוש להקדים את הסולטן ביצירת צי וצבא בסגנון אירופי.
לפני פרוץ מלחמת העצמאות היוונית בשנת 1821, הוא כבר השקיע זמן ואנרגיה רבים בארגון צי ובהכשרה, בפיקוחם של מדריכים צרפתים, קצינים ילידים ואומנים.
עד 1823, הוא הצליח לבצע את ארגון מחדש של צבאו בקווים אירופיים, כאשר האלמנטים הטורקים והאלבנים הסוערים הוחלפו בסודנים ובפלאחים. יעילות הכוח החדש הודגמה בדיכוי מרד האלבנים בקהיר בשנת 1823 על ידי שישה רגימנטים סודנים ממושמעים; לאחר מכן מוחמד עלי לא היה מוטרד יותר מעימותים צבאיים.
פלישות ללוב וסודאן (1820)
בשנת 1820 נתן מוחמד עלי פקודות להתחיל בכיבוש מזרח לוב. כוונתו של עלי כלפי סודאן הייתה להרחיב את שלטונו דרומה, ללכוד את סחר השיירות היקר לים סוף, לפזר את הממלוכים שברחו דרומה, ולאבטח את מכרות הזהב העשירים שלדעתו היו קיימים בסנאר. הוא גם ראה במערכה אמצעים להיפטר מחייליו הבלתי ממושמעים, ולהשיג מספר מספיק של שבויים כדי ליצור את גרעין הצבא החדש.
את הכוחות המיועדים לשירות זה הוביל אסמאעיל כמיל פאשה, בנו הצעיר של מוחמד עלי. הם כללו בין 4,000 ל-5,000 איש, וכללו טורקים וערבים. הם עזבו את קהיר ביולי 1820. נוביה לא עוררה מאבק רב, שבט שייג'יה מעבר למחוז דונגולה הובס, שרידי הממלוכים התפזרו וסנאר נהרסה.
הרחבה לסומליה (1821)
אף שתימן הייתה חלק נומינלי של האימפריה העות'מאנית מאז 1554, הרי שבין 1821–1841, שלט בה מוחמד עלי, הפאשא של מצרים. לאחר שהמצרים נסוגו מחופי תימן בשנת 1841, רכש מהם חאג' עלי שרמרקי, סוחר סומאלי מצליח ושאפתן, זכויות שלטון על זאילה. ממשלת שרמרקי השפיעה באופן מיידי על העיר, שכן הוא תמרן למונופול של כמה שיותר מהסחר האזורי, כששאיפותיו היו עד הרר ואוגדן (אזור סומלי באתיופיה של ימינו). בשנת 1845 שלח שרמרקי כוח צבאי כדי להילחם בשליטה על ברברה השכנה מרשויות סומליות שהיו נתונים במחלוקת בעיר. הדבר הבהיל את אמיר הרר, שכאחר שכבר הסתכסך עם שרמרקי בעניינים פיסקאליים, הוא היה מודאג מההשלכות של התנועות הללו בסופו של דבר על המסחר בעיר שלו. כתוצאה מכך, האמיר קרא למנהיגי ברברה להתפייס ולהתנגד לכוחות שרמרקי. את שרמקי ירש מאוחר יותר כמושל זילה אבו בכר פאשה, מדינאי אפאר מקומי.
בשנים 1874–1875, המצרים השיגו פירמאן מן העות'מאנים שבאמצעותם הבטיחו תביעות על העיר. במקביל, המצרים קיבלו הכרה בריטית בשטח השיפוט הנומינלי שלהם עד המזרח עד קייפ גארדאפוי. אולם למעשה, למצרים הייתה סמכות מועטה על פנים הארץ ותקופת שלטונם על החוף הייתה קצרה ונמשכה שנים ספורות בלבד (1870–1884). כאשר חיל המצב המצרי בהרר פונה בשנת 1885, נקלעה זאילה לתחרות בין הצרפתים לבריטים על השליטה במפרץ עדן האסטרטגי. אי.אם לואיס מזכיר כי "עד סוף 1885 התכוננה בריטניה להתנגד לנחיתה צרפתית צפויה בזילה". עם זאת, שתי המעצמות החליטו במקום זאת לפנות למשא ומתן.
המערכה היוונית (1824–1828)
ראיית הנולד של עלי בחיזוק כוחותיו הצבאיים זכתה לתגמול בהזמנתו של הסולטאן לסייע לו במשימה להכניע את המורדים היוונים, ולהציע לו כתגמול את הפשאליקים של מוראה ושל סוריה. בסתיו 1824, צי של 60 ספינות מלחמה מצריות שנשא כוח גדול של 17,000 חיילים ממושמעים התרכז במפרץ סודה, ובמרץ שלאחר מכן, עם אבראהים כמפקד הראשי נחת במוראה.
עליונותו הימית ביטלה מהיוונים את השליטה ברחבי הים, שבה בסופו של דבר היה גורל המרד תלוי, בעוד ביבשה הכוחות הבלתי סדירים היוונים, הכו במידה רבה את הכוחות העות'מאנים, הם פגשו סוף סוף באויב ראוי, הכוחות הממושמעים של אבראהים. ההיסטוריה של האירועים שהובילו לקרב נאווארינו. נסיגת המצרים ממוראה נבעה בסופו של דבר מפעולתו של האדמירל סר אדוארד קודרינגטון, אשר בתחילת אוגוסט 1828 הופיע בפני אלכסנדריה וגרם לפאשה לחתום על הסכם להחזרת אבראהים וצבאו למצרים.
מלחמה עם הסולטאן (1831–1841)
עלי יצא למלחמה נגד הסולטן בתואנה על עזותו של הממלוכי לשעבר עבדאללה פאשא מעכו, על כך שסירב לשלוח בחזרה את הנמלטים המצרים מהשפעות הרפורמות של מוחמד עלי. הסיבה האמיתית הייתה סירובו של הסולטאן מחמוד למסור את סוריה בהתאם להסכם. במשך עשר שנים ממועד זה נותרו יחסי הסולטן והפאשה בחוד החנית של השאלות שהסעירו את העולם הדיפלומטי. נראה היה כי לא רק עצם קיומה של האימפריה העות'מאנית על כף המאזניים, אלא שמצרים עצמה הפכה יותר מתמיד למושא תשומת לב, במיוחד למדינאים בריטים, ובנושא המאבק היו מעורבים האינטרסים של הבריטים אימפריה בשני המסלולים להודו דרך מצר סואץ ועמק הפרת.
אבראהים, שפיקד שוב בשם אביו, פתח במבצע מבריק נוסף שהתחיל במצור על עכו וכיבושה ב-27 במאי 1832, והגיע לשיאו בלכידתו של רשיד פאשה בקוניה ב-21 בדצמבר. אולם זמן קצר לאחר מכן הוא נחסם בהתערבות האימפריה הרוסית. כתוצאה מדיונים אינסופיים בין נציגי המעצמות, השער הנשגב והפאשה, נחתמה אמנת קוטאהיה ב-14 במאי 1833, שבאמצעותה הסכים הסולטן להעניק למוחמד עלי את הפשליקים של סוריה, דמשק, חלב ואיצ'לי, יחד עם מחוז אדנה.
מוחמד עלי שלט כעת על אימפריה עצמאית כמעט, כפופה רק למחווה מתונה, המשתרעת מסודאן ועד הרי הטאורוס. עם זאת היסודות הלא-בריאים של סמכותו לא איחרו לחשוף את עצמם. כמעט שנה לאחר החתימה על אמנת קוטאיה גרם היישום של אבראהים על שיטות השלטון המצריות, בעיקר של המונופולים והגיוס, למורדים הסורים הדרוזים והסונים למרוד נגדו. התסיסה דוכאה על ידי מוחמד עלי באופן אישי, והסורים הופתעו, אך חוסר שביעות רצונם עודד את הסולטן מחמוד לקוות לנקמה, והתחדשות הסכסוך נבלמה רק על ידי המאמצים של המעצמות האירופיות.
כשהאימפריה העות'מאנית נמצאת למרגלות מוחמד עלי, המעצמות האירופאיות נבהלו מאוד וכעת הוציאו לפועל תוכנית שהוכנה להתמודד עם מקרה דומה שנחזה זמן רב מראש. התערבותם במהלך המשבר המזרחי של 1840 הייתה מהירה, והם השמידו בזמן קצר את צבאו של מוחמד עלי. אך למעצמות המערב לא הייתה שום כוונה להסיר את עלי ואת הגוש שהציב על הכוח העות'מאני. לפיכך, למרות שהסכם השלום היה קשה, הוא השאיר את שושלת מוחמד עלי בשלטון.
סוף שלטונו של מוחמד עלי
ממשלתו של הפאשליק של מצרים הוכרזה כתורשתית למשפחתו של מוחמד עלי בשנת 1841.
הגבלות שונות הוטלו על מוחמד עלי, והדגישו את עמדתו כוואסאל. נאסר עליו להחזיק צי וצבאו לא יעלה על 18,000 איש. הפאשה כבר לא היה דמות בפוליטיקה האירופית, אבל הוא המשיך לעסוק בשיפורים שלו במצרים. המלחמות הארוכות בשילוב מגפת בקר בשנת 1842 והצפת הנילוס ההרסנית. בשנת 1843 הייתה מכת ארבה שבה כפרים שלמים התרוקנו.
בשנים 1844–1845 חל שיפור כלשהו במצבה של המדינה כתוצאה מרפורמות פיננסיות שביצע הפאשה. מוחמד עלי, שקיבל את דרגת הכבוד של הווזיר הגדול בשנת 1842, ערך ביקור באיסטנבול בשנת 1846, שם השלים עם אויבו הזקן חוסרב פאשה, אותו לא ראה מאז שהציל את חייו בקהיר ב-1803. בשנת 1847 הניח מוחמד עלי את אבן היסוד של הגשר הגדול על פני הנילוס בתחילת הדלתא. לקראת סוף 1847, מוחו החד של פשה הזקן החל להתדרדר, וביוני שלאחר מכן כבר לא היה מסוגל לנהל את הממשלה. בספטמבר 1848 אבראהים הוכר על ידי השער הנשגב כשליט הפאשליק, אך הוא נפטר בנובמבר.
ממשיכי דרכו של מוחמד עלי
לאחר הרצח ירש אותו דודו סעיד פאשא, בנו המועדף על מוחמד עלי, חסר כוח נפש או בריאות גופנית הדרושה לביצוע הפרויקטים המיטיבים שהגה. הייתה לו התייחסות אמיתית לרווחת הפלאחים, וחוק מקרקעין משנת 1858 אפשר להם להחזיק מבחינה חוקתית בקרקעות.
הפאשה היה תחת השפעה צרפתית רבה, ובשנת 1854 העניק אישור למהנדס הצרפתי פרדיננד דה לספס לחפור את תעלת סואץ.
בינואר 1863 נפטר סעיד פאשה ואחיינו אסמאעיל, בנו של אבראהים פאשה, עלה לשלטון במקומו. שלטונו של אסמאעיל, משנת 1863 עד 1879, זכה לזמן מה כעידן חדש במצרים המודרנית. הוא ניסה תוכניות רפורמה נרחבות, אך אלו יחד עם הפזרנות האישית שלו הובילו לפשיטת רגל, וחלקו המאוחר יותר של שלטונו הביא להתערבות אירופית וכיבושה של מצרים.
בשנת 1866 הוענק לאסמאעיל על ידי הסולטאן פירמאן שהשיג בתנאי הגדלת המחווה מ-376,000 ליש"ט ל-720 אלף ליש"ט. בשנה שלאחר מכן העניק לו פירמאן אחר את תואר הח'דיו במקום תואר הוואלי המציין את סופה של מצרים כמחוז עות'מאני.
אסמאעיל שלט בח'דיוות מצרים עד להדחתו בשנת 1879. שלטונו קשור קשר הדוק לבניית תעלת סואץ. עם הצטרפותו סירב לאשרר את הזיכיונות לחברת קאנאל שהקים סעיד, והשאלה הופנתה בשנת 1864 לבוררותו של נפוליאון השלישי, שהעניק לחברה 3,800,000 ליש"ט כפיצוי על הפסדיהם. כאשר סוף סוף נפתחה התעלה, ערך אסמאעיל פסטיבל בהיקף חסר תקדים, והזמין נכבדים מרחבי העולם.
התפתחויות אלו, יחד עם המלחמה היקרה נגד יוהנס הרביעי, קיסר אתיופיה, הותירו את מצרים בחובות עמוקים כלפי המעצמות האירופאיות. חוב לאומי של יותר ממאה מיליון לירות שטרלינג (בניגוד לשלושה מיליונים כשהפך למשנה למלך) נגרם על ידי הארגון, שהרעיון הבסיסי שלו לחסל את הלוואותיו היה ללוות בריבית מוגברת. משלא יכול היה לגייס הלוואות נוספות, מכר את מניותיו בתעלת סואץ (בשנת 1875) לממשלת בריטניה תמורת 3,976,582 ליש"ט בלבד; מיד לאחר מכן החלה ההתערבות הזרה. בדצמבר 1875, סטיבן קייב נשלח על ידי ממשלת בריטניה לחקור את כספי מצרים, ובאפריל 1876 פורסם הדו"ח שלו, המייעץ כי לאור הבזבוז והפזרנות יש צורך במעצמות זרות להתערב כדי להחזיר את אשראי. התוצאה הייתה הקמת ה-Caisse de la Dette.
בשנת 1878, יזם הקולונל אחמד עוראבי, קצין בצבא המצרי, הפיכה כגד תאופיק פאשא הח'דיו של מצרים וסודאן, בגלל התמרמרות על השפעה גוברת והולכת של מעצמות אירופה במצרים עקב חובות אדירים - שנצטברו על ידי הח'דיו הקודם, אסמאעיל פאשא - שמצרים הייתה חייבת להם, ועל הפליית המצרים הן בתעסוקה, הן בצבא והן בממשל.
בינואר 1882 שלחו בריטניה וצרפת איגרת תמיכה משותפת בח'דיו. ב-20 במאי 1882, ספינות מלחמה בריטיות הגיעו סמוך לחוף של אלכסנדריה, ואילו צרפת נסוגה ברגע האחרון והחליטה להימנע מהתערבות בנעשה במצרים. ב-11 ביוני 1882 פרצו מהומות אלימות באלכסנדריה בהם נהרגו 50 אירופאים, אם כי הקולונל עוראבי הורה לכוחות שלו להפסיק את המהומות. ב-11 ביולי 1882 החלו ספינות של הצי הבריטי להפגיז את אלכסנדריה. שליטה זו במדינה לא הייתה מקובלת על מצרים רבים, שהתאחדו מאחורי קולונל אחמד עוראבי. מרד עוראבי הקיף את כל מצרים. כשהמדינה הייתה בידי עוראבי במידה רבה, ממשלות בריטניה וצרפת לחצו על הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני להדיח את אסמאעיל פאשא, וזה נעשה ב-26 ביוני 1879. תאופיק פאשא הגמיש יותר, בנו של איסמעיל, הפך ליורשו. הפגנה צבאית גדולה בספטמבר 1881 אילצה את ח'דיו תאופיק לפטר את ראש ממשלתו. באפריל 1882 שלחו צרפת ובריטניה ספינות מלחמה לאלכסנדריה כדי לחזק את הח'דיו בסערה נגדו. תאופיק עבר לאלכסנדריה מחשש לשלומו שלו כאשר קציני הצבא בראשות אחמד עוראבי החלו להשתלט על הממשלה. להפגזה הימית הבריטית על אלכסנדריה הייתה השפעה מועטה על כוחות המורדים, מה שהביא לנחיתת כוח משלחת בריטי משני קצות תעלת סואץ באוגוסט 1882. הבריטים הצליחו להביס את הצבא המצרי בתל אל כביר בספטמבר, השתלטו על המדינה והחזירו את תאופיק לשלטון.
המלחמה המהדית
בזמן זה חוסר השקט בסודאן תחת השלטון המצרי, החל להפוך להתנגדות ממשית עם היווצרות התנועה המהדיסטית שבראשה מוחמד אחמד שהכתיר את עצמו בתור המהדי בשנת 1881. אחמד היה איש דת משכיל שגדל בפורט סודאן ולמד את דת האסלם תחת מספר אנשי דת, אביו של אחמד אף טען שהוא צאצא של הנביא מוחמד. בשנת 1861 הפך אחמד לדרוויש סומניה, דרגת דת שדורשת חיי עוני וצניעות, ערכים שהוא דרש ממאמיניו ותומכיו ההאנצאר. המרד של אנשי המהדי החל להדאיג את השלטון במצרים והוחלט לשלוח כוח צבאי כדי לדכא את המרד הראשוני. המושל המצרי בסודאן שלח שתי פלוגות בסיוע מכונת ירייה לעצור את המהדי ותומכיו, במעלה הנילוס שתי הפלוגות הגיעו לאזור הכינוס של המהדי והחלו לירות באופן עיוור ולא אחראי משני צדדי שדה הקרב. באופן זה, האנצאר הצליחו לתקוף כל פלוגה בנפרד ולהביס את הכוח המצרי.
הצלחת המהדי הביאה לעלייה בתומכיו וכוחו הלך וגדל. לאחר הניצחון, האנצאר נסוגו נסיגה טקטית לכיוון המדבר במערב וכך התרחקו ממוקדי השלטון המצרי בסודאן. כוח מצרי נוסף שנשלח בניסיון נוסף להביס את כוחות האנצאר נפל במארב מתוכנן ונטבח ב-9 בדצמבר 1882. בשלב זה מצרים החלה לדאוג מאיבוד שליטה בסודאן ושלחה 4,000 חיילים בפיקודו של יוסוף פאשה, אך ביטחון מופרז של הכוח הביא להקמת מחנה בקרבת אזור הכינוס של האנצאר, מה שהוביל לטבח של המצרים בלילה. הניצחון כנגד כוח מצרי כל כך גדול העלה מאוד את המוראל של כוחות המרד וחימש אותם בנשק וציוד רב.
במהלך אביב 1883 כוחות מצרים החלו להתארגן בח'רטום והגיעו לבסוף לכוח של 7,000 חיילי רגלים, 1,000 פרשים, 20 מכונות ירייה ומספר תותחי שדה. הכוח התארגן בפיקודו של ויליאם היקס ומספר קצינים אירופאיים לקראת לחימה כנגד האנצאר ממערב. מצד שני כוחות האנצאר עלו לכדי 40,000 לוחמים חמושים חלקית בכלי נשק מתקדמים. מטרת הכוח המצרי הייתה שחרור העיר אל-עובייד, אשר הספיקה ליפול לידי האנצאר במהלך ההכנות למשלחת. בתחילת נובמבר 1883, יצאה המשלחת לדרכה ובקרבת אל-עובייד הכוח הלך לאיבוד במקרה או במכוון ומצא את עצמו במרכזו של מארב כוחות האנצאר. רבים מהחיילים המצרים נשברו וברחו בעוד שכל שאר הכוח הובס באופן מוחץ על ידי האנצאר ונטבח כמעט כולו, כולל היקס שנהרג בקרב, מלבד 2,000 חיילים שנפלו בשבי.
בדצמבר 1883 הורתה הממשלה הבריטית למצרים לנטוש את סודאן, אך פעולה זו הייתה מסובכת, כיוון שכללה נסיגה של אלפי חיילים מצרים, עובדים אזרחיים ובני משפחותיהם. הממשלה הבריטית ביקשה מצ'ארלס גורדון להפליג לח'רטום על מנת שידווח מה השיטה הטובה ביותר לבצע את הפינוי. גורדון יצא לקהיר בינואר 1884 בלווית קולונל ג'. ד. סטיוארט, אשר מונה לסגנו. בקהיר קיבל גורדון הוראות נוספות מהנציג הדיפלומטי הבכיר של בריטניה במצרים, סר אוולין בארינג, ומונה כמושל כללי. במסעו דרומה עבר גורדון בקורוסקו ובברבר שבקצה עיקול הנילוס והגיע לח'רטום ב-18 בפברואר. בהגיעו החל גורדון לארגן את משלוח הנשים, הילדים, החולים והפצועים למצרים וכ-2,500 איש פונו לפני שכוחותיו של המהדי חסמו את הנתיב צפונה. על פי בקשתו של גורדון, ניסה ברינג להשיג את אישורם של הבריטים והמצרים למינויו של זובאייר, מגדולי סוחרי העבדים של סודאן, אך גם מנהיג מקומי בעל השפעה, למושל סודאן לאחר שגורדון יעזוב. ברינג פעל מאחורי הקלעים להשגת המינוי, אבל גורדון, בפזיזות שנבעה מכעס בשל עיכוב האישור, דיווח לכתב "הטיימס" על הרעיון, והסערה הציבורית שפרצה בשל כך אילצה את הממשלה הבריטית לסרב לתמוך בסוחר העבדים לשעבר.
התקדמות המורדים לח'רטום השתלבה במרידה מקבילה במזרח סודאן שמנהיגה היה עות'מאן דיגנה. הכוחות המצריים בסַוַכּין שעל חוף הים האדום הובסו שוב ושוב. בשל חשש לנתיב להודו העובר בים סוף, נשלח כוח בריטי תחת פיקודו של גנרל סר ג'רלד גרהם לסַוַכּין והוא אילץ את המורדים לסגת לאחר מספר קרבות קשים. גורדון דרש כי הדרך מסַוַכּין לברבר תישאר פתוחה, אך הממשלה הבריטית בלונדון סירבה לבקשה ובאפריל פונו כוחותיו של גרהם, וגורדון וסודאן נזנחו. ב-15 במרץ מרדו השבטים שמצפון לח'רטום והצטרפו אל המהדי; הם חסמו את הנהר לתנועת ספינות וניתקו את הטלגרף שחיבר בין ח'רטום לקהיר. במאי נכנעה ברבר, וח'רטום הייתה מבודדת לחלוטין.
גורדון ארגן את הגנת ח'רטום כש-30,000 מלוחמי המהדי החלו את המצור על העיר ב-18 במרץ 1884. ח'רטום, המצויה בנקודת המפגש בין הנילוס הלבן והנילוס הכחול, הייתה מוגנת משלושה עברים על ידי הנהרות, ובהוראת גורדון נחפרה תעלה בין הנילוס הלבן לנילוס הכחול שהפכה את ח'רטום לאי. גורדון השרה תחושה של ביטחון בעיר בחודשי המצור הראשונים, קידם קצינים בדרגות, אישר הקצבות מזון מיוחדות בחגים ויישב סכסוכים. הוא הציע הצעת פשרה למהדי אך היא נדחתה בתביעה לכניעה מוחלטת.
הבריטים החליטו לנטוש את סודאן, אך היה ברור כי במצב שנוצר לא ניתן לפנות את חיל המצב המצרי ולכן דרש הממשל הבריטי מגורדון שיתפנה בעצמו. אלא שגורדון קורץ מחומר אחר - או שכל חיל המצב מפונה או שגם הוא נשאר. בינתיים הלכה והתגברה הדרישה הציבורית לחילוצו. ב-8 באוגוסט החליטה הממשלה הבריטית לנקוט צעדים לחילוצו. כצעד ראשון הקים מייג'ור צעיר בשם הוריישו קיצ'נר, שעתיד היה למלא תפקיד חשוב בעתידה של סודאן, מוצב חוץ בדאבּה (הנקודה שבה פונה הנילוס מזרחה). קיצ'נר שמר על קשר עם גורדון בעיר הנצורה באמצעות שליחים. רק בתחילת נובמבר, ארבעה חודשים אחרי שהתקבלה החלטת החילוץ, היה כוח החילוץ הבריטי העיקרי מוכן לצאת לדרך.
ב-10 בספטמבר התפנו מח'רטום כל האירופאים, למעט גורדון והקונסול האוסטרי, בספינה "עבאס". ב-18 בספטמבר עלתה הספינה על שרטון ובעלי בריתו של המהדי רצחו את כל יושביה וביניהם סגנו של גורדון, הקולונל סטיוארט. בין השאר היו בספינה גם מסמכים שפירטו במדויק את מצבת הכוח המצרי בח'רטום ואת תביעותיו של גורדון להושטת עזרה. המידע שכנע את המהדי כי יקל עליו לכבוש את ח'רטום, וב-21 באוקטובר הביא את עיקר כוחותיו לח'רטום. בתחילת נובמבר הצליחו שליחיו של קיצ'נר להעביר לגורדון חבילת מכתבים שנעטפה בגיליון של העיתון "סטנדרד" מלונדון ובו גילה גורדון את הידיעה כי מטרת כוח החילוץ היא גורדון לבדו. על כך כתב ביומנו: "אני מצהיר, אחת ולתמיד, שלא אצא מסודאן עד אשר כל אדם שיבקש לצאת את הארץ תינתן לו אפשרות לעשות זאת... אם יגיעו לכאן שליח או הוראה בכתב, שאני מצווה לצאת את הארץ לא אציית אלא אשאר כאן; ארד שאולה עם העיר, וכל האחריות תחול עלי".
ב-12 בנובמבר החלו כוחותיו של המהדי להפגיז את ח'רטום מתותחים שנפלו לידיהם כשהביסו את הצבא המצרי שנשלח נגדם שנה קודם לכן. בינתיים החלו המים בנהר לרדת, כמקובל בעונה זו של השנה, והתעלה שנחפרה מדרום החלה להתייבש. האויב החל להתקרב יותר ויותר לעיר. ב-13 בדצמבר כתב גורדון: "אם חיל המשלוח לא יגיע תוך 10 ימים, ואני אינני מבקש יותר מ-200 איש, עלולה העיר ליפול; עשיתי כמיטב יכולתי כדי לשמור על כבוד ארצי. היו שלום." את יומנו, מברקים ורישומים צרר גורדון בחבילה שאותה שלח עם הספינה "בורדאיין" למאטאמה על מנת לפגוש את חיל החלוץ הבריטי.
ב-26 בינואר 1885, בשעה שלוש לפנות בוקר, הסתערו 50,000 לוחמי המהדי על ח'רטום. החיילים המצרים העייפים והרעבים, שהמוראל שלהם היה בשפל המדרגה, לא הצליחו לעצור את הכוחות העדיפים, והמורדים חדרו לעיר וביצעו בה מרחץ דמים. אין יודעים בדיוק כיצד מת גורדון. בורדיני ביי, אחד מסוחרי ח'רטום, סיפר כי גורדון נהרג על גרם מדרגות ארמונו. מאוחר יותר ערפו את ראשו והשליכו את גופתו לאחת הבארות. ראשו הערוף נישא לאוהלו של המהדי והוצב שם בין שני ענפי עץ.
יומיים אחר־כך, ב-28 בינואר (יום הולדתו ה-52 של גורדון), תחת אש בלתי פוסקת של רובים משתי גדות הנהר, הגיע כוח המשימה של וילסון כדי לגלות כי ח'רטום נפלה בידי המורדים וגורדון כבר אינו בין החיים. במצב זה החליט הפיקוד הבריטי לפנות את חיל המשלוח הבריטי מסודאן.
נקודת המפנה במערכה זו הייתה אזור אומדורמאן, שהיווה את לב אזור סודאן המהדיסטית והכיל את הריכוז הגדול ביותר של חיילי האנצאר. קיצ'נר נכנס לסודאן והתקדם לאורך נהר הנילוס בסיוע ספינות תותחים ותוך כדי בניית מסילת ברזל כנתיב אספקה, הוא נלחם לאורך הדרך במספר קרבות כנגד כוחות האנצאר ולבסוף פגש בכוחם העיקרי מעט צפונית לאומדורמאן, שם התרחש הקרב. ב-2 בספטמבר 1898 נערך קרב אומדורמאן, בין כוח של הצבא הבריטי בראשותו של הוריישו קיצ'נר לצד חיילים מצרים וסודאנים כנגד כוח גדול בהרבה של סודאנים מהדיסטים, כחלק מהמלחמה המהדית, שבו הביס הצבא הבריטי את הכוחות המהדיסטים. הקרב היה אחד מהקרבות החשובים של המלחמה המהדית ובעצם סימן את סוף המרד המהדיסטי והשלטון המהדיסטי בסודאן, כאשר בקרב אומדיוויקרט שבא אחריו שאריות ההתנגדות כמו גם המהדי שבראשן הובסו.
אחריתה של הח'דיוות
בשנת 1892 עלה לשלטון עבאס חלמי השני אשר היה עוין לבריטים, אולם בשנת 1904 הוא החל לתמוך בבריטים ואף הסתכסך בעקבות כך עם הכוחות הלאומנים במצרים. בשנת 1906, תקרית על הגבול המצרי-עות'מאני שימשה את בריטניה כתירוץ להטיל אולטימטום על הממשל העות'מאני שאפשר לבריטניה לספח את חצי האי סיני לתוך מצרים, ובכך לחזק את האבטחה על שתי גדותיה של תעלת סואץ, עורק התחבורה הראשי בין אירופה לאסיה, אשר היה אחראי על חלק מרכזי מכלכלת מצרים.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, צידד עבאס השני, הח'דיו של מצרים, באימפריה העות'מאנית, ובשל כך הודח על ידי הבריטים לטובת דודו חוסיין כאמל. הריבונות העות'מאנית הרשמית במצרים, הסתיימה באופן רשמי, חוסיין כאמל הוכרז כסולטן מצרים, והארץ הפכה לפרוטקטורט בריטי.
יום חמישי האחרון
"יום חמישי האחרון" (באנגלית: Last Tuesdayism או Tuesdayism) הוא רעיון פילוסופי אשר מעמת את עקרונות הבריאתנות. רעיון פילוסופי זה מוצג כאמונה אשר במרכזה עומדת הגרסה כי כבכל יום חמישי העולם נברא מחדש. הבריאה כוללת את כל המוכר לנו: הסביבה הפיזית והאנושית המוכרת לנו כמו גם יקום אשר נראה בן מיליארדי שנים ובנוסף לכך גם את הזיכרונות שלנו (מהתקופה שלפני יום חמישי שעבר).
הרעיון הפילוסופי נוצר כנגד צירי זמן דתיים הנתפסים בעיני מאמינים רבים בגדר קביעה עובדתית. זה הוא רעיון סאטירי אשר מנסה להמחיש כי קביעת תאריך לבריאת העולם על ידי אנשי דת היא ארעית ומקרית. בדומה ל"מפלצת הספגטי המעופפת", גם רעיון זה מגחיך את תאוריית הבריאתנות ולועג לה, וממחיש כי זו אמונה דתית אשר נוגדת את הידע המדעי. הוא התפתח לדת פארודית.
The War to End All Wars (אלבום של סבטון)
The War to End All Wars הוא אלבום האולפן העשירי של להקת ההבי מטאל סבטון, שיצא לאור ב-4 במרץ 2022.
האלבום מהווה המשך לאלבומה התשיעי של הלהקה, "The Great War", שיצא ב-2019, וכמו קודמו יהווה אלבום קונספט שמתמקד בזוועות, הנסים ואירועים נוספים סביב מלחמת העולם הראשונה, כמו הפסקת האש של חג המולד, חיילי הסער של הצבא הגרמני, המירוץ אל הים, חוזה ורסאי, ספינות הדרדנוט ששלטו בים בתחילת המאה העשרים ועוד.
הקליפ שליווה את הסינגל הראשון מהאלבום, "Christmas Truce", היה מועמד לפרס הווידאו קליפ של השנה בטקס פרסי ה"Global Metal Apocalypse Awards" לשנת 2021, וסיים במקום השני.
רצועות
ההערה בסוגריים מתארת את הנושא במלחמת העולם הראשונה שבו עוסק השיר.
משתתפים
סבטון
קן שימורה
קן שימורה (ביפנית: 志 村 け ん; 20 בפברואר 1950 – 29 במרץ 2020) היה שחקן וקומיקאי יפני.
שימורה התפרסם בתחילה כאשר לקח חלק כחבר בקבוצת הקומיקאים "הנוודים" (ザ・ドリフターズ), עמה הוא לקח חלק בתוכנית הטלוויזיה היפנית "" ששודרה במקור בין השנים 1974 עד 1985 ובהמשך גם בתוכנית הטלוויזיה היפנית "Katō-chan Ken-chan Gokigen", ששודרה במקור בין השנים בין השנים 1986 עד 1992. בשנים 1993–1996 הוא הופיע בתוכנית ביחד עם מאסאשי טאשירו.
שימורה נחשב לאחד הקומיקאים הבולטים והנודעים ביותר ביפן, והשתתף בתפקידי אורח בתוכניות קומיות שונות ביפן לאורך השנים.
שימורה נפטר ב-29 במרץ 2020, בגיל 70, כתוצאה מסיבוכים בריאותיים שנבעו מהידבקות במחלת הקורונה.
ישיבת דבר ירושלים
ישיבת דבר ירושלים (באנגלית: האקדמיה הירושלמית ללימודי יהדות) היא ישיבה לחוזרים בתשובה בירושלים בראשות הרב ברוך הורוויץ.
בשנת 1970 עלה הרב ברוך הורוויץ ממנצ'סטר לישראל והתיישב בירושלים. עם בואו הקים את ישיבת דבר ירושלים כמסגרת תורנית לנוער ולסטודנטים ממדינות אנגלוסקסיות.
בתקופה הראשונה שכנה הישיבה בשכונת סנהדריה, משם עברה לבניין ישיבת חברון בשכונת גאולה. בשנת 1997 עברה לשכונת הר נוף. הישיבה מציעה שיעורי תורה בכמה שפות ורמות. כמו כן היא מפעילה אולפן עברית.
בישיבה מכהן כמשגיח וכר"מ הרב יואל שוורץ, ואת ספריו פרסם בהוצאת הישיבה. כמו כן כיהנו בה הרב בן ציון לופיאן, בנו של הרב אליהו לופיאן, והרב אביעזר וולפסון אביו של הרב דניאל וולפסון.
The International
The International (מוכרת גם בקיצור TI) היא תחרות ספורט אלקטרוני ב-Dota 2 המנוהלת על ידי Valve, אשר נערכה לראשונה ב-2011 ומאז מתקיימת כל שנה. התחרות האחרונה נערכה ב-2022 ב-Suntec Singapore וב-Singapore Indoor Stadium אשר בסינגפור והייתה בעלת סך פרסים של 18,930,775 דולר, והמנצחת הייתה Tundra Esports.
היסטוריה
התחרות הראשונה התקיימה בקלן שבגרמניה ב-17 באוגוסט עד 21 באוגוסט 2011, ובה השתתפו 16 קבוצות אשר הוזמנו אליה על ידי Valve. התחרות הייתה הפעם הראשונה שניתן לציבור לצפות במשחק, למעט השחקנים אשר השתתפו בתחרות וקיבלו גישה אל המשחק מספר ימים לפני תחילת התחרות. התחרות מומנה במלואה על ידי Valve, והייתה בעלת סך פרסים של 1.6 מיליון דולר עם מיליון דולר מובטח לקבוצה הזוכה, לראשונה בכל תחרות ספורט אלקטרוני.
ב-2012 הודיעה Valve על כך שהתחרות תתקיים בכל שנה. בשנים 2012 עד 2017 היא התקיימה בעיר סיאטל שבארצות הברית. ב-2018 התחרות התקיימה בוונקובר שבקנדה. ב-2019 התחרות התקיימה ב-בשנגחאי שבסין. התחרות של 2020 הייתה מתוכננת להתקיים בסטוקהולם שבשוודיה, אך בוטלה עקב מגפת הקורונה. ב-2021 פורסם שהתחרות תתקיים בסטוקהולם, אך בעקבות שינויים בחוקי המדינה אשר מנעו כניסת שחקנים ממדינות מחוץ לאיחוד האירופי, הועברה התחרות לבוקרשט שברומניה ושוחקה ללא קהל.
סך פרסים
בשתי התחרויות הראשונות Valve מימנה באופן מלא את סך הפרסים אשר היה 1.6 מיליון דולר. החל מ-2013 מתקיים מימון המונים וסך הפרסים הוא שילוב של 25% מהכספים אשר נאספו על ידי מימון ההמונים, ו-1.6 מיליון דולר ש-Valve מוסיפה. בכל שנה עד 2021, למעט ב-2012, התחרות שברה את שיא סך הפרסים בכל תחרות ספורט אלקטרוני אחרת, והתחרויות מ-2015 עד 2021 מחזיקות במקומות הראשונים בכל הזמנים.
סיקור
התחרות משודרת במספר שירותי סטרימינג, כאשר העיקרית היא Twitch.tv. השידור כולל פאנל, שדרנים, פרשנים ושדרני קווים, באופן הדומה לתחרויות ספורט רגילות. השידורים מתקיימים בשפות שונות ובעיקר באנגלית, רוסית וסינית. במספר מקרים שודרו משחקים גם בערוצי טלוויזיה מבוססים, ובניהם ESPN.
בתרבות
ב-2014 Valve פרסמה את Free to Play, סרט תיעודי העוקב אחר שלושה שחקנים אשר השתפפו בתחרות הראשונה, hyhy, Dendi ו-Fear. החל מ-2016 Valve מפרסמת מספר חודשים לאחר הגמר את True Sight, סרט תיעודי העוקב אחר שתי הקבוצות אשר הגיעו למשחק הגמר בתחרות. הסרטים עולים לצפייה בחינם. באפריל 2021 עלה Free to Play לצפייה ב-Netflix.
מט עם צריח
מט עם צריח במשחק שחמט הוא מט המבוצע בשני כלים, מלך וצריח מול מלך של היריב.
לשם ביצוע המט יש להגיע למצב בו המלך המותקף נמצא בשולי הלוח, בשורה התחתונה או העליונה או בטור צדדי, והמלך התוקף נמצא מולו ומונע ממנו לעבור לשורה או לטור אחרים. הצריח אמור לעשות את המהלך המאיים ולתת שח ומט.
הדרך למט מורכבת משני שלבים:
ב. להנחית מט עם המלך והצריח.
{|width=100% מט עם מלך וצריח - תשומת לב למבנה של משולש ישר-זווית
מט בפינת הלוח
אלו עמדות הסיום שאליהן נרצה להגיע. כעת נדגים דרכים להגיע לעמדות אלו.
יש לשחק בזהירות ולא להגיע למצב של פט כמודגם מטה, ולשמוט ניצחון בטוח. {|width=100% תור השחור - פט!
עוד עמדת פט שיש להיזהר ממנה - המלך הלבן יכול לעמוד גם ב-ג7, ג8, א6, או ב-ב6
אדם המפוצל
אדם המפוצל (באנגלית: Splitting Adam) הוא סרט טלוויזיוני אמריקאי-קנדי של ערוץ ניקלודיאון משנת 2015 מסוגת מדע בדיוני וקומדיה. הסרט בוים על ידי סקוט מקאבוי, ונכתב על ידי ויליאם ס. ווקר וג'ון ה. דיוור. הסרט מספר על אדם בייקר, נער עסוק מאוד שדרך מכונת שיבוט הוא יצר לעצמו כפילים, דבר שמסבך אותו בצרות.
רוב השחקנים שמככבים בסרט הם שחקנים מסדרות של ערוץ ניקלודיאון, ביניהם ג'ייס נורמן (מתוך "הסוכן הנרי"), ג'ק גריפו (מתוך "משפחת רעם"), איזבלה מונר (מתוך "100 דברים להספיק לפני התיכון") וטוני קבאלרו (מתוך הסדרה "רוק בבית הספר").
הסרט שודר לראשונה בערוץ ניקלודיאון האמריקאי ב-16 בפברואר 2015. בישראל הסרט שודר לראשונה בערוץ ניקלודיאון ישראל עם כתוביות בעברית ב-25 במאי 2015. אורך הסרט הוא כ-93 דקות, ושפתו היא אנגלית.
תקציר העלילה
הסרט מספר על נער בשם אדם בייקר, נער עסוק במיוחד. יום אחד אדם גילה מוכנת שיבוט מסתורית, בעזרתה הוא חשב שהוא יוכל לייצר כפילים ולכבוש את ליבה של נערת חלומותיו. לצערו של אדם, העניינים מסתבכים, ויש השלכות רבות עקב מעשיו.
לחמניית זעפרן
לחמניית זעפרן (באנגלית: Saffron bun, בשוודית: Lussekatt) היא לחמנייה מתוקה בטעם זעפרן המכילה גם מעט פירות יבשים, כגון דומדמניות או צימוקים. המרכיבים העיקריים של לחמניות הזעפרן הם קמח רגיל, חמאה, שמרים, סוכר, ודומדמניות או צימוקים. גרסאות גדולות יותר של המאכל, אשר נאפות בתבנית כיכר, מכונות "עוגות זעפרן".
במדינות סקנדינביה, בהן לחמניות הזעפרן פופולריות במיוחד מדי שנה ב-13 בדצמבר, במהלך חגיגות יום סנטה לוסיה, מכונות לחמניות הזעפרן "לוסה בולה" (Lussebulle) או "לוסה קט" (Lussekatt) בשוודית, ו"לוסקט" בנורווגית (Lussekatt). במדינות אלה נהוג במיוחד להשתמש בצימוקים במאפה במקום דומדמניות. הלחמניות נאפות בצורות רבות באופן מסורתי כאשר הצורה הנפוצה ביותר וגם הפשוטה ביותר היא צורת האות S הפוכה.
סיימון מקברני
סיימון מונטגיו מקברני, OBE (באנגלית: Simon Montagu McBurney; נולד ב-25 באוגוסט 1957) הוא שחקן ובמאי אנגלי. המייסד והמנהל האמנותי של תיאטרון "Théâtre de Complicité" בלונדון. מקברני הופיע בסרטי הקולנוע "המועמד ממנצ'וריה", "חברות עם כסף", "מצפן הזהב", "הדוכסית", "רובין הוד", "הארי פוטר ואוצרות המוות", "החפרפרת", "קסם לאור ירח", "התאוריה של הכול", ו"משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים".
ביוגרפיה
מקברני נולד בקיימברידג' שבאנגליה. אביו צ'ארלס מקברני היה ארכאולוג ואקדמאי אמריקאי. אמו, אן פרנסיס אדמונדסטון, הייתה מזכירה. היא הייתה בריטית ממוצא אנגלי סקוטי ואירי. הוריו היו בני דודים רחוקים שנפגשו במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא למד ספרות אנגלית בפיטרהאוס באוניברסיטת קיימברידג' וסיים את לימודיו ב-1980. אחרי מות אביו עבר לגור בפריז ולמד משחק ב-"Jacques Lecoq Institute".
מקברני הוא המייסד והמנהל האמנותי של להקת התיאטרון "Complicite" שבסיסה בבריטניה ומופיעה ברחבי העולם. הוא ביים את ההפקות של "Street of Crocodiles" (ב-1992), "The Three Lives of Lucie Cabrol" (ב-1994), עיבוד לטרילוגיה "Into Their Labors" מאת ג'ון ברגר, "To the Wedding", המחזה "Mnemonic" (ב-1999), "The Elephant Vanishes" (ב-2003), "A Disappearing Number" (ב-2007), "A Dog's Heart" (ב-2010) ו"האמן ומרגריטה" (2011).
המחזה "A Disappearing Number" מבוסס על סיפור שיתוף הפעולה היוצא דופן בין המתמטיקאים סריניוואסה רמנוג'אן וגודפרי הרולד הארדי. בסתיו 2008 הוצג המחזה במרכז האמנויות ברביקן ואחר כך הוצג בסיור הופעות בינלאומי. ב-2009 ביים מקברני את המחזה "Shun-kin" המבוסס על טקסטים מאת ג'וניצ'ירו טניזאקי. המחזה הוצג בלונדון ובטוקיו ב-2010.
בנוסף ביים מקברני את המחזות "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי" ואת "כולם היו בניי" (2008) שניהם בניו יורק, וכן ביים מופעים קומיים כמו "So Much Things To Say" של לני הנרי, והמופע "פרנץ' וסונדרס לייב" בשנת 2000.
על המסך הופיע מקברני בסדרה הקומית "הכומר מדיבלי" בתפקיד ססיל מנצח המקהלה, בסרט "גוף השקרים" שיחק בתפקיד גאון המחשבים גרלנד, בסרט "המועמד ממנצ'וריה" מ-2004 גילם את ד"ר אטיקוס נויל, בסרט "המלך האחרון של סקוטלנד" שיחק בתפקיד נייג'ל סטון, בדרמה הקומית "חברות עם כסף" הופיע בתפקיד אהרון הבעל המטרוסקסואל, בסרט "מצפן הזהב" שיחק בתפקיד פרה פאבל, בסרט "הדוכסית" גילם את דמותו של צ'ארלס ג'יימס פוקס, ובסרט "החפרפרת" הופיע בתפקיד אוליבר לאקון. הוא גם כתב והיה מפיק בפועל של הסרט "החופשה של בין".
מ-2010 ועד 2014 הופיע מקברני בסדרה הקומית של ה-BBC "כבוד הכומר" בתפקיד סגן הבישוף רוברט. בסרט "הארי פוטר ואוצרות המוות" מ-2010 דיבב מקברני את גמדון הבית קריצ'ר. הוא שיחק בתפקיד יוהנס בורקרט בסדרת הדרמה "הבורג'ס". בשנת 2012 היה מקברני אמן אמית בפסטיבל ד'אביניון ה-66. ב-2015 שיחק בתפקיד אטלי, מנהל ב-MI6, במותחן הריגול שובר הקופות "משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים". בסרט האימה "The Conjuring 2" משחק מקברני בתפקיד חוקר העל-טבעי מוריס גרוס.
בשנת 2016 שיחק בסרט השואה של רוברט זמקיס, "בעלי ברית" לצידם של בראד פיט, מריון קוטיאר, ג'ארד האריס וליזי קפלן.
חיים אישיים
מקברני חי בלונדון עם אשתו ושלושת ילדיהם. ב-2005 הוענק למקברני תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) על תרומתו לתחום הדרמה.
קאסם אמין
קאסם אמין (בערבית: قاسم أمين; 1 בדצמבר 1863 – 5 במרץ 1908) היה אינטלקטואל וסופר מצרי. מראשוני ההוגים בעולם הערבי אשר קראו לשיפור משמעותי במעמד האישה בעולם הערבי ובמצרים בפרט. חשיבותם של כתביו נובעת לא רק מחלוציותם, אלא גם מההשפעה שהייתה להם על רבים מהאינטלקטואלים המצרים והערבים שדנו במעמד האישה, וראו עצמם מחויבים להתייחס להגותו בתחום זה.
קורות חייו
קאסם אמין נולד בשנת 1863 במצרים לאבא ממוצא עות'מאני ששימש כמושל של סנג'ק כורדיסטן של האימפריה העות'מאנית, וזכה בחלקת אדמה גדולה במצרים בתמורה לשירותו. אמו הייתה ילידת מצרים עילית.
הוא למד בבית הספר "ראס אל-תין" באלכסנדריה, בו למדו בני המעמדות האמידים. לאחר סיום לימודיו עברה משפחתו לגור בקהיר, שם התחנך אמין בבית הספר ח'דיוי במגמה הצרפתית, ולאחר שהשלים את השכלתו התיכונית החל ללמוד בבית-הספר הצרפתי למשפטים.
בשנת 1881 קיבל רישיון עריכת-דין ונסע ללמוד בבית-הספר למשפטים במונפלייה שבצרפת. באותה תקופה יצר אמין קשר עם מוחמד עבדו וג'מאל א-דין אל-אפגאני אשר שהו בפריז, ותירגם מאמרים עבור ביטאונם "יתד נאמן" (אל-ערוא אל-ות'קא). אף על פי שאמין לא הצליח להשתלב בחברה הצרפתית, הוא הצליח ליצור קשרי ידידות עמוקים עם חברה ללימודים שהשפיעה על גיבוש תפישתו באשר למעמד האישה המצרית.
בקיץ 1885 חזר לקהיר והחל לעבוד בתביעה הכללית של בתי-הדין המעורבים אשר דנו בתביעות בהן היו מעורבים מצרים וזרים מקומיים או זרים בעלי נתינויות אירופאיות.
בשנת 1889 נתמנה לראש הפרקליטות של בני-סויף, וב-1891 לראש הפרקליטות של טנטא.
בשנת 1892 התמנה לסגן שופט בבית-משפט לערעורים.