cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת הולנד–אנגליה השלישית
תקרית ה"מרלין"
צ'ארלס התכוון להשתמש באחיינו וילם כבובה, באמצעות העלאתו ממעמד חסר חשיבות לזו של שליט לגיטימי, אשר יבטיח את כניעותו כלפי המלך האנגלי. עם זאת, גרם איום הפלישה לאפקט שלא נלקח בחשבון, אשר חיזק את מעמדו של וילם. בינואר 1672, ניסה וילם, אשר הבין בשלב זה את כוונותיו של צ'ארלס, לנצל את עליית כוחו ולהציע להפוך את הרפובליקה ההולנדית לבעלת בריתה של אנגליה. בתמורה היה על צ'ארלס לדרוש מהפרלמנט ההולנדי למנות את וילם למשרת הסטאטהולדר ובמקביל לנטוש את בריתו עם צרפת. צ'ארלס בחר שלא לקבל את ההצעה; כאשר לא תהיה תחת איום פלישה צרפתית, הוא לא ציפה כי הולנד תקיים את תנאי הברית.
כפי שאירע בעימות הקודם ביניהן, כבר לפני פתיחתה הרשמית של המלחמה ניסו האנגלים ליירט את השיירה השנתית של אוניות סוחר הולנדיות אשר הפליגה מהלבנט, בליווי אוניות מלחמה כהגנה מפני הקורסארים הברברים. בין ה-12 ל-13 במרץ 1672 תקפה שייטת בת 18 אוניות בפיקודו של האדמירל האנגלי רוברט הולמס את השיירה, שמנה 72 אוניות סוחר וחמש אוניות מלחמה, בעת מעברה בתעלה האנגלית. ההתקפה נהדפה בידי האדמירל ההולנדי קורנליוס איוורטסן (Cornelis Evertsen) שאיבד רק אוניית מלחמה אחת ושלוש אוניות סוחר.
הפלישה
במפתיע, נעו הצרפתים במהירות, הודות למערכת חדשה של בסיסי אספקה שאת הקמתם יזם המרקיז פרנסואה-מישל לה טלייה, השר לענייני מלחמה. בתוך חודש אחד בלבד, החל מה-7 במאי, צעד צבא צרפתי בן 130,000 איש (118,000 רגלים ו-12,500 פרשים) אותו ליווה לואי ה-14 אישית, דרך ליאז', עקף את המצודה ההולנדית החזקה במאסטריכט, נע במורד הריין תוך שהוא כובש שש מצודות השייכות לדוכסות קליף ובהן חיל מצב הולנדי, וב-12 ביוני חצה את הריין התחתון אל תוך בטאוויה ובכך פלש לשטח הרפובליקה תוך שהוא עוקף את קו ייסל (IJssellinie). כתוצאה מכך, הוציאה אוברייסל את כוחותיה מתוך הצבא ההולנדי, שגם כך היה נחות מספרית, במטרה להגן על עריה. זמן קצר לאחר מכן נכנע המחוז בפני כריסטוף ברנרד פון גאלן, בישוף מיניסטר, אשר צבאו צעד צפונה כדי לכבוש את דרנתה וצר על חרונינגן.
וילם נאלץ לסגת עם צבאו לאוטרכט, ועמו 9,000 חיילים בלבד, אך הבורגנות סרבה להכין את העיר למגננה, ותחת זאת פתחה את שערי העיר בפני הצבא הצרפתי על מנת להימנע ממצור. וילם וצבאו נסוגו אל מעבר לקו המים ההולנדי (Hollandse Waterlinie), אזור שניתן להצפה בקלות, במטרה להגן על ליבה של הרפובליקה, אך ההצפה לא החלה, לאחר שהשלטונות הורו על הכנות לביצועה רק ב-8 ביוני, ועוכבה בשל התנגדותם של תושבי הכפרים המקומיים לכך שהמים הגואים יפגעו ברכושם.
בינתיים, התרחש הקרב הימי הראשון. לאחר הכרזת המלחמה האנגלית, העלה הפרלמנט ההולנדי את תקציב הצי ב-2.2 מיליון גילדן. דה ויט, אשר ביקש ניצחון ימי מכריע, החליט על אסטרטגיה תוקפנית ושלח את דה-רויטר למשימה להשמדת צי בעלות הברית. ב-7 ביוני הפתיע דה-רויטר את הצי המשולב בזמן שקיבל אספקה מול החוף האנגלי, והאחרון ניצל מתבוסה בקרב סולביי רק מכיוון שהצי ההולנדי איבד את יתרונו בשל היפוך בכיוון הרוח. עם זאת, כתוצאה מהקרב, בו נהרג גם אדוארד מונטגיו, רוזן סנדוויץ' ה-1, נוטרל צי בעלות הברית מכל ניסיון למבצע ימי משמעותי למשך שארית העונה, מלבד ניסיון כושל ליירט את שיירת החברה ההולנדית להודו המזרחית בעת הפלגתה בחזרה מאיי הודו המזרחיים ההולנדיים. הניסיון לקיים הסגר ימי על החוף ההולנדי כשל. קורנליוס, אחיו של דה ויט, התלווה לצי על מנת לזקוף את הניצחון לזכותו של המשטר, אך המצב ביבשה ביטל הישג זה.
נוכחות צבא פולש בלב הרפובליקה גרם לפאניקה ציבורית נרחבת. ב-14 ביוני החליט הפרלמנט ההולנדי לפנות לצרפת ולאנגליה לגבי גיבוש התנאים לשלום. מצב זה שכנע את לואי כי המלחמה כבר הוכרעה, ובעצתו של לה טלייה פתח במשא ומתן על מנת להגיע להסכם שתנאיו ייטיבו ככל הניתן עם צרפת. אוכלוסיות הערים ההולנדיות פתחו במהומות, בהאשימן את המשטר באחריות לאסון וקראו לנסיך וילם מאורנז' לתפוס את השלטון. מרבית מועצות הערים הפכו מרצון לתומכות בית אוראנז' או הוכרחו לעשות זאת בלחץ תומכיו. צ'ארלס תמך תמיד בסיעה האורנז'יסטית; כעת השיבה לו הסיעה על תמיכתו, כאשר האשימה את הסיעה הרפובליקנית ברצון למסור שטחים לצרפת והציגה את צ'ארלס כאדם היחיד המסוגל להציל את הולנד מכיבוש צרפתי. בהיסטוריה ההולנדית כונתה שנת 1672 כ"שנת האסון" (Rampjaar).
לואי המתין בשעה שהמשלחת שבה להולנד לקבלת הוראות חדשות, תהליך שארך זמן בשל ביזור האדמיניסטרציה ההולנדית; היה צורך שכל מועצות הערים השונות ידונו בנושא. בינתיים, המשיכו המים למלא את הפולדרים של קו ההגנה, וב-7 ביולי הושלמה ההצפה ופרובינציית הולנד הייתה מוגנת מפני התקדמות צרפתית נוספת. לואי לא הוטרד מכך, היות שהתמקד בכיבוש אמסטרדם. ניסיון מוקדם לכבוש את העיר במתקפת פתע של פרשים נכשל ולואי החליט להימנע ממצור יקר בשטח הבוצי ולהמתין לחורף. לואי ציפה, בתקופה בה שרר באירופה עידן הקרח הקטן, שכוחותיו יוכלו להתקדם באמצעות חצייה על גבי הקרח שיופיע. בהשאירו את הכוח העיקרי של צבאו מאחור, שב לואי לצרפת ב-26 ביולי, כשהוא לוקח עימו 18,000 חיילים ומשחרר כ-20,000 שבויים הולנדיים, במטרה להימנע מההוצאות הכרוכות באחזקתם.
במקום למצוא את וילם כשהוא אסיר תודה על העזרה האנגלית בעלייתו לשלטון, גילה ארלינגטון עד מהרה שהנסיך זועם בשל הדרישות שהציג, ושלא כהרגלו אף הפגין את כעסו בפומבי והכריז כי "מוטב לו למות 1,000 פעמים מלקבל את תנאי ההסכם". ארלינגטון השיב כי הרפובליקה ההולנדית תושמד אם דרישותיו לא ייענו. סוף הפגישה הפך לריב וארלינגטון עזב מבלי שהשיג את מטרותיו, ופנה להאסוויק (Heeswijk), שם שכנה מפקדת הצבא הצרפתי אשר ניסה לצור לשווא על דן בוס. ב-16 ביולי חתם ארלינגטון על הסכם האסוויק עם הצרפתים, במסגרתו הוסכם על מספר דרישות מינימליות משותפות והבטחה שלא לחתום על שלום נפרד עם ההולנדים. וילם סירב לדרישות אלה ב-20 ביולי.
ב-18 ביולי קיבל וילם מכתב מצ'ארלס, שהיה מתון מאוד בתוכנו, ובו נטען כי המלחמה כוונה כלפי המשטר הרפובליקני בלבד ושהמכשול היחיד לשלום הוא השפעתה הנמשכת של סיעתו של דה ויט. וילם הגיב בהציעו את זכויות הדיג, תשלום של 400 אלף פאונד, ומסירת סלויס וסורינאם; בתמורה יהפוך אותו צ'ארלס לנסיך הריבון ויחתום עמו על הסכם שלום נפרד. כועס, האשים אותו צ'ארלס בעקשות לא הגיונית ובתכנון מזימות מאחורי גבו עם פוליטיקאים מהמפלגה הוויגית.
דה ויט נאלץ להתפטר ממשרת הפנסיונר הגדול לאחר שנפצע כתוצאה מניסיון התנקשות ביוני, בעוד שאחיו קורנליוס היה עצור בהאג בשל האשמות (ככל הנראה כוזבות) על שותפות במזימה לרצוח את וילם. ב-15 באוגוסט פרסם וילם בציבור את מכתבו של צ'ארלס שהביא להסתה נוספת של התושבים כנגד דה ויט. מהומות חדשות ורבות פרצו; ב-20 באוגוסט ביקר דה ויט את אחיו בכלאו ושניהם נרצחו בידי אנשי המיליציה של האג שארגן טרומפ, האדמירל האוראנז'יסט. כעת הובטח כוחו של וילם מפני איומים פנימיים.
בנוסף לקשיים אלה, הפכו המדינות הגרמניות, אף על פי שהבטיחו ללואי לשמור על נייטרליות, מודאגות מהצלחות הצרפתים ובייחוד מסרובם לפנות את דוכסות קליפה (Herzogtum Kleve). ב-25 ביולי חתם הקיסר לאופולד הראשון על חוזה הגנה עם הרפובליקה ההולנדית ויחד עם מרקיזות ברנדנבורג, שדוכסות קליפה הייתה שטח חסות שלה ושהכריזה עצמאית על ברית עם הולנד ב-6 במאי, שלח צבא בן 40,000 חיילים אל הריין. אף על פי שכוח זה לא תקף, די היה בנוכחותו כדי לגרום לצרפתים להעתיק את כוחותיהם מזרחה בתגובה. ב-27 בדצמבר לאחר גל קור עז, חצה הדוכס מלוקסמבורג את הקרח שנוצר על קו המים עם 8,000 חיילים בניסיון לכבוש את האג, אך הפשרה פתאומית של חלק מהקרח השמידה מחצית מכוחותיו והוא נסוג בקושי רב.
1673
בחורף 1673 נכשלו ניסיונות צבא צרפת לחצות את קו המים על גבי הקרח, בשל הפשרות נוספות כמו גם פשיטות הטרדה מצד ימאים הולנדיים אשר צוידו במחליקיים. באביב, הסתיימו בכישלון גם הניסיונות לנקז את המים בחלקו הצפוני של הקו או לחצותו באמצעות רפסודות. בעוד המשך המתקפה ממזרח הוכחה כלא פרקטית, גדלה חשיבותן של פעולות מצד הצי המלכותי, כאשר ניתנה פקודה לקיים לפחות הסגר ימי על החוף ההולנדי, בשיתוף עם שייטת הצי הצרפתי, ובמידת האפשר, להנחית חיילים על החוף ולכבוש את הרפובליקה ממערב. עם זאת, הדרך בה הייתה הפקודה אמורה להתבצע לא הייתה ברורה לגמרי. בניגוד לצי ההולנדי, היה לצי המלכותי ניסיון מועט בנחיתות אמפיביות, כך שהתוכנית הייתה להשתלט על נמל הולנדי תוך כדי הסתערות, זאת על אף היעדר מידע עדכני על השרטונות הרבים הסמוכים לחוף, המשתנים ללא הרף.
לפני ביצוע תוכנית זו, היה צריך להביס תחילה את הצי ההולנדי. אף על פי שהאנגלים יצרו בכוונה את הרושם, במטרה להטיל אימה על האוכלוסייה ההולנדית מפני פלישה, שאוניות נושאות חיילים נמצאות סמוך לשייטות של אוניות המלחמה, למעשה חנה כוח הפלישה (הקטן למדי) בגרייט ירמות' שבמחוז נורפוק, ועתיד היה לצאת למשימתו רק לאחר השגת שליטה ימית מלאה. בנושא זה היה הסיוע הצרפתי מועט ביותר; מפקדיו קיבלו הוראות ברורות מלואי לתת עדיפות עליונה להשרדותם של כלי השייט ולדווח לו אישית על כל הידע אותו רכשו מצפייה בטקטיקות בהן השתמשו ציי הולנד ואנגליה. פירוש הדבר היה, שהצי הצרפתי השתמש למעשה במערכה בים כהזדמנות ללמוד מניסיונם של אחרים.
במאי, הפליגו אוניות הצי האנגלי בפיקודו של הנסיך רופרט לעבר החוף ההולנדי בכוח עדיף; לעומתו נערך דה-רויטר בעמדה הגנתית בסקונוולד (Schooneveld). רופרט ניסה לאגף את הצי ההולנדי, הקטן יותר, בתקווה לגרום לו להימלט לעבר הנמל בהלווטטסלוס (Hellevoetsluis), שם ניתן יהיה לחסום אותו בזמן שהאוניות נושאות כוח הפלישה יוכלו להסתער על בריאל שבהולנד או על פליסינגן שבזיילנד. במקום, דה-רויטר תקף, והחל את קרב סקונוולד הראשון. בקרב סולביי בשנה הקודמת הפליגה השייטת הצרפתית בכיוון ההפוך מזו האנגלית. הפעם, כדי למנוע האשמות אנגליות על כך שפעולה זו נעשתה במתכוון כדי לתת לאנגלים לספוג את חלקה העיקרי של המתקפה, נערכה השייטת הצרפתית במרכז המערך. כאשר נוצר רווח בקו הצרפתי, הפליג דה-רויטר דרכו ותוך זמן קצר ניתקו הצרפתים מגע, ולאחר מכן שלחו ללואי דיווחים נלהבים על הכבוד שנפל בחלקם להיות עדים לגאונות הטקטית שהפגין דה-רויטר בתמרון זה - חשיפת החלק האחורי של מערך בעלות הברית לכיתור על ידי הכוח האמצעי והאחורי ההולנדי. לאחר שהבין את הסכנה, נטש מפקד הכוח האחורי את המערך עם השייטת שלו בניסיון לאתר את אונייתו של טרומפ, אשר הותקף בהססנות על ידי רופרט שחשש מעלייה על שרטונות. כאשר הוא בעמדת נחיתות ומפוצל, הצליח הצי המשולב להתארגן מחדש רק משום שדה-רויטר החליט לנתק מגע ולא לקחת על עצמו סיכונים מיותרים. עם רדת החשיכה נסוג הצי המשולב.
לאחר אירוע זה, התלבט רופרט כיצד להמשיך במערכה; הוא חשש מכניסה לאזור השרטונות המסוכן של סקונוולד עם אוניותיו פעם נוספת ורק יכול היה לקוות לפתות את דה-רויטר לצאת אליו. עם זאת, היה רופרט כה משוכנע שדה-רויטר לא יעזוב שוב את עמדת החסימה שלו, שציו לא נערך כראוי כאשר תקף הצי ההולנדי, לאחר שצויד מחדש, ופתח את קרב סקונוולד השני. ברגע האחרון החליט רופרט להפוך את הפקודה שנתן לשייטת שלו, וכתוצאה מכך גרם למהומה כה רבה בשורות הצי המשולב, עד שהציים הצרפתי וההולנדי היו המומים מכדי לפתוח בקרב בהיקף מלא. ספראג ניצל את חוסר הסדר כדי לצאת ולחפש את טרומפ פעם נוספת, ללא הצלחה. חבול ובמורל ירוד, שב הצי המשולב אל התמזה לתיקונים.
בסוף יולי הפליג רופרט פעם נוספת, כאשר הוא מנסה למשוך את הצי ההולנדי צפונה תוך הטעיה של ניסיון נחיתה בדן הלדר. תחילה העדיף דה-רויטר שלא לנטוש את עמדתו בסקונוולד, אך הוא קיבל פקודה מווילם לעשות זאת במטרה למנוע את לכידתה של שייטת חברת הודו המזרחית ההולנדית שקרבה לחופי הולנד כשהיא עמוסה בתבלינים ובאוצרות. איבוד שייטת זו היה מאפשר לאנגליה להמשיך במלחמה ומקל על בעיותיו הכספיות של צ'ארלס. התוצאה הייתה קרב טסל, והפעם לחמו הציים היריבים במטרה להגיע להכרעה. אפילו השייטת הצרפתית השתתפה בקרב, אך בפעם הרביעית הופרדה מהצי האנגלי. ספראג שבר שוב את מבנה השייטת במטרה ללחום בטרומפ, והפעם גם איבד את חייו. לאחר שספגו נזקים כבדים, נסוגו הצדדים, אך תיקו טקטי זה היה גם ניצחון אסטרטגי לצי ההולנדי, על אף שמספר אוניות נושאות תבלינים נלכדו. עבור דה-רויטר, היוותה המערכה שהסתיימה בהדיפתו של כוח עדיף בהרבה את פסגת הקריירה שלו, ואף האנגלים הודו בכך; דוכס יורק ציין כי מבין האדמירלים "היה הוא הגדול מכולם בזמן זה בעולם". האנגלים נאלצו לנטוש את תוכניותיהם לפלישה בדרך הים וההוצאות הגדולות על תיקון האוניות הדאיגו את הפרלמנט.
בסך הכול הייתה המלחמה רחוקה מלהיות ריווחית. בעימותים קודמים הצליחו רבים באנגליה להתעשר כתוצאה מעיסוק כפריבטירים; במלחמה זו לכדו פושטים הולנדיים אוניות רבות יותר (יותר מ-550 אוניות סוחר אנגליות, מתוך כ-2,800 אוניות שנלכדו בסך הכול) מאשר הצד שכנגד. האנגלים כשלו בניסיונם להטיל הסגר ימי על החוף ההולנדי ובפניהם נחסמה ברובה הגישה אל הדגן והעטרן שהגיע מאזור הים הבלטי. לעובדה כי ההולנדים כבשו מחדש את ניו יורק (ניו אמסטרדם לשעבר) ב-1673 היה מחיר כלכלי מועט, כמו גם לאיבוד הזמני של האי סנט הלנה, אך הדבר פגע במוניטין האנגלי. במזרח, הביס צי של חברת הודו המזרחית ההולנדי בן 13 אוניות שייטת בת עשר אוניות של חברת הודו המזרחית הבריטית מול חופי מצ'ליפאנטאן שבהודו, כאשר לכד שתי אוניות והטביע אחת נוספת. לנזק החומרי התלווה גם חוסר שביעות רצון לגבי המשך המלחמה. בנובמבר 1673 דחה הפרלמנט את בקשתו של צ'ארלס לתקציב למימון המלחמה ל-1674.
ב-30 באוגוסט חתמו הרפובליקה ההולנדית, הקיסרות הרומית הקדושה, ספרד וקרל הרביעי, דוכס לורן (אשר ביקש להשיב לעצמו את הדוכסות שלו מידי לואי), על הברית המרובעת, ווילם וידא כי שיחות השלום המתנהלות עם צרפת בקלן ייכשלו. בנובמבר נכבשה בון בידי כוחות של הברית המרובעת בפיקודו של וילם, מה שאילץ את הצבא הצרפתי לסגת כמעט מכל הטריטוריה ההולנדית אותה כבש, מלבד מסטריכט וגראבה (Grave). הסיכוי לניצחון על הולנד הפך בלתי סביר; מטרת המלחמה הפכה לשליטה על פלנדריה ובנושא זה התנגשו האינטרסים של אנגליה עם אלה של צרפת. השינוי במצב הבינלאומי היה אחת הסיבות אשר גרמו לפרלמנט להפסיק את מימון המלחמה, אך לאירועים פנימיים היה משקל מכריע אף יותר.
אמנת דובר לא כוונה רק כלפי הולנד אלא גם לעבר הדומיננטיות הפרוטסטנטית באנגליה; צ'ארלס הבטיח ללואי לנסות ולסיים זאת, ובהתאם לכך פרסם ב-25 במרץ 1672 את כתב המחילה המלכותי כצעד הראשון לקראת סובלנות דתית מוחלטת. הפרלמנט הופתע מכך, אך בתחילה לא קישר זאת לברית עם צרפת; בפברואר 1673 הצביע הפרלמנט על מימון הברית בתמורה להשעיית כתב המחילה (וחקיקת חוק המבחן (Test Act) במרץ) ועדיין לא הבחין בסתירות במדיניות זו. עד מהרה השתנה המצב, כאשר מזכירו לשעבר של הלורד ארלינגטון, פייר דו מולין (Pierre du Moulin), נמלט לרפובליקה ההולנדית והחל לעבוד עבור וילם; בקיץ 1673 ניצל דו מולין את פחדי האנגלים והחל להפיץ תעמולה כאשר הוא עושה שימוש האחד מנכסיה הגדולים של הרפובליקה, בתי הדפוס, שתפוקתם הייתה הגדולה בעולם. תוך זמן קצר הוצפה אנגליה בעשרות אלפי עלונים אשר האשימו את צ'ארלס בניסיון להפוך את הממלכה בחזרה לקתולית בעזרתו של מלך צרפת. מערכת התעמולה הייתה הצלחה מלאה, והאנגלים השתכנעו כי תוכנית כזו אכן קיימת. גורם נוסף אשר תרם לכך היה התפטרותו של אחיו של צ'ארלס, ג'יימס, דוכס יורק, מתפקיד כלורד אדמירל העליון אשר פורש כללית (ובצורה נכונה) לסימן שג'יימס הפך בסתר לקתולי ולכן אינו מסוגל להתכחש לטרנסובסטנציאציה, כפי שדרש חוק המבחן מכל נושאי התפקידים. בספטמבר נשא ג'יימס לאישה את מרי ממודנה הקתולית, אשר נבחרה עבורו במיוחד על ידי לואי ה-14. מאחר שעד אותה תקופה לא היו לצ'ארלס צאצאים חוקיים, הפכו נישואין אלה את האפשרות להקמת שושלת קתולית שתשלוט בעתיד באנגליה, לסבירה ביותר.
בהגיבו לשינוי בהלך הרוח של הציבור, החל בקינגהאם, אשר נסע לרפובליקה בשנה הקודמת ושם נודע לו על אמנת דובר, להדליף לעמיתיו הפולטיקאים אודותיה, וארלינגטון החרה החזיק אחריו תוך זמן קצר. כתוצאה מכך, עבר הקבינט של צ'ארלס לצד מפלגת השלום "ההולנדית"; לורד שפטסברי, שהיה המום בשל הגילוי, אף שקל להדיח לחלוטין את בית סטיוארט הבעייתי מהשלטון. שאפטסברי הנחה את מזכירו, ג'ון לוק, לפתח לשם כך השגות משפטיות, שמאוחר יותר הפכו לבסיס לשתי מסכתות על ממשל מדיני אשר הצדיקו את המהפכה המהוללת של 1688.
בשלב זה הבין צ'ארלס כי דבקותו בברית עם לואי מהווה עבורו סכנה חמורה, והודיע לשגריר הצרפתי, שרל קולבר, שלצערו עליו לסיים את מאמץ המלחמה האנגלי. צ'ארלס הודיע להולנדים דרך הקונסול הספרדי, המרקיז דל פרסנו, שהמטרה העיקרית לשמה יצא למלחמה, מינוי אחיינו למשרת הסטאטהולדר, הושגה, ושאינו מתנגד עוד לקיומו של שלום מתמשך בין שתי אומות פרוטסטנטיות אחיות, ומבקש רק תשלום "פיצויים מינוריים". תחילה נטה הפרלמנט ההולנדי לדחות את דרישתו של צ'ארלס לפיצויים, מכיוון שלתפיסתו לא השיגה אנגליה דבר במלחמה, כך שאין לה זכות לקבל פרס כלשהו. חברי פרלמנט רבים לא הסתירו את שביעות רצונם האישית מהמחשבה שאנגליה תוסיף לסבול מעט יותר. עם זאת, שכנע אותם וילם כי קיים סיכוי לגרום בסופו של דבר לצ'ארלס לפנות כנגד צרפת, ולכך יש עדיפות כנגד טיעוניהם הקטנוניים לנקמה, אשר אינם ראויים למעמדם הבכיר. בנוסף, ספרד טרם הכריזה מלחמה על צרפת, והייתה מוכנה לעשות זאת רק כאשר ישרור שלום עם אנגליה, זאת בשל החשש ממתקפות אנגליות על מושבותיה ביבשת אמריקה.
חוזה וסטמינסטר
ב-4 בינואר 1674 הציג הפרלמנט ההולנדי את טיוטת חוזה השלום. ב-7 בינואר הגיע להרוויץ' (Harwich) שליח הולנדי, כשהוא נושא עימו שני מכתבים עבור הקונסול הספרדי. אף על פי שהשליח נאסר על ידי ראש העיר, הגיעו המכתבים אל ארלינגטון, אשר מיהר להעבירם אישית אל דל פרסנו; על מעשה זה הותקף ארלינגטון על ידי סר גילברט ג'רארד (Gilbert Gerard) אשר טען כי מדובר בבגידה ובסיוע לאויב. ב-24 בינואר העביר הקונסול את המכתבים, ובהם הצעת השלום ההולנדית, אל צ'ארלס, אשר העמיד פנים כמי שהופתע מהמהלך. העמדת פנים זו נפגמה מעצם העובדה שהמלך זימן את הפרלמנט עוד באותו היום לכינוס מיוחד, לאחר שהקודם הופסק על ידו בנובמבר, כדי לעסוק בנושא. בעודו פונה לשני בתי הנבחרים, הכחיש תחילה המלך את דבר קיומה של אמנת דובר ואז הציג את נוסח הצעת השלום, לשביעות רצונם הרבה של הנוכחים, אשר בתורם העמידו פנים מופתעות, אף על פי שלחברי הפרלמנט נודע על ההסכם במלואו מההולנדים. לאחר מספר ימי דיונים, אושר ההסכם על ידי הפרלמנט.
החדשות על ההסכם התקבלו בשמחה גלויה על ידי התושבים. צ'ארלס שלח שליח מטעמו להולנד, אשר התקבל על ידי הפרלמנט המקומי ב-1 בפברואר. במכתבו הכריז צ'ארלס על התחייבות מוחלטת מצידו ומצד הפרלמנט האנגלי על הגעה להסכם. ב-5 בפברואר הגיע שליח הולנדי ללונדון, כשהוא נושא עמו את תשובת הפרלמנט של הולנד. ועדה מלכותית מונתה כדי להכין את הטיוטה הסופית, ומלך אנגליה חתם על חוזה וסטמינסטר ב-9 בפברואר (על פי הלוח היוליאני, שעדיין היה נהוג באנגליה באותה תקופה) או ב-19 בפברואר (על פי הלוח הגרגוריאני, בו נעשה שימוש בהולנד וביתר מדינות אירופה) 1674. החוזה אושרר על ידי הלורד שומר החותם המלכותי באמצעות הטבעת החותם הגדול של הממלכה (Great Seal of the Realm) עליו ב-10 בפברואר, וב-17 בחודש הוכרזה החתימה בציבור. החוזה אושר על ידי הפרלמנט של הולנד ומערב פריזיה ב-4 במרץ (על פי הלוח הגרגוריאני) ואושרר על ידי הפרלמנט יום לאחר מכן. בשל לוחות השנה השונים בהם נעשה שימוש בשתי המדינות באותה תקופה והתהליך המורכב אין הסכמה לגבי התאריך המדויק של אישור החוזה.
על פי פרטי החוזה, הוחזרה ניו יורק לידי אנגליה, בעוד הולנד השאירה בחזקתה את סורינאם, אשר נכבשה על ידה ב-1667, ובכך אושר הסטטוס קוו מאותה שנה. "פיצויים", בסך שני מיליון גילדן, שולמו על ידי הולנד. על אף החתימה על החוזה, נותרה החטיבה של דוכס מונמות' בשירות צבא צרפת, עד לסיום מלחמת הולנד–צרפת. באפריל 1674 ניסה וילם לשכנע את דודו להצטרף לברית כנגד לואי אך נכשל, ועד לסיום המלחמה בין הולנד לצרפת ניסה צ'ארלס לתווך בין הצדדים, ולעיתים העמיד פנים שהוא שוקל כניסה למלחמה כאשר התנאים יתאימו לכך. ב-1677 אילץ צ'ארלס את אחייניתו, מרי, להנשא לווילם, נישואין שיהפכו מאוחר יותר לגורם המכריע לנפילת שלטון אחיו, ג'יימס השני, ב-1688, במהלך המהפכה המהוללת.
ארז (קיבוץ)
קיבוץ אֶרֶז נמצא בצפון מערב הנגב בין אשקלון לשדרות. שייך למועצה אזורית שער הנגב.
הקמת הקיבוץ
הקיבוץ עלה על הקרקע בתאריך 26 באוקטובר 1949. מייסדיו היו מיוצאי הגדוד השלישי בחטיבת יפתח של הפלמ"ח שכמה מהם נלחמו באזור במבצע יואב. באוקטובר 1950 עבר הקיבוץ למקום בו היה עד לשנת 1948 הכפר הערבי דימרה.
בשנת 1952, בזמן הפילוג בקיבוץ המאוחד, עזבה קבוצת חברים את ארז ועברה לצובה.
אתרים בקיבוץ וסביבתו
המעבר המרכזי בין רצועת עזה וישראל הנמצא בסמוך קרוי על שם הקיבוץ, "מעבר ארז". במערב המשק נמצא אתר זיכרון ובו אנדרטה לעשרת חברי הגרעין המייסד שנפלו במלחמת העצמאות.
במרכז הקיבוץ התגלתה רצפת פסיפס המתארת גבר בלבוש המכונה "פריגי", המוביל טיגריס ונמרה המניקה גור. לפי החרסים, סגנון הרצפה ומטבע שנמצא במקום מתברר שמדובר בבית עשירים שנבנה ככל הנראה במאה החמישית לספירה ונהרס לאחר אמצע המאה הששית.
ביקור או נו בישראל
הרקע לביקור
בורמה וישראל חלקו מספר מאפיינים דומים: שתיהן אומות בעלות מורשת עתיקה שזכו לעצמאות מבריטניה ב-1948 ובשתיהן התקיים משטר סוציאל-דמוקרטי בראשות דמות כריזמטית (או נו בבורמה, דוד בן-גוריון בישראל), בשתי המדינות נמצאו אזורים צחיחים שנזקקו לפיתוח ובשתיהן התקיים מצב מתוח בגבולותיהן עם שכנותיהן החזקות (מדינות ערב בישראל, סין והודו בבורמה). או נו ראה בישראל בכלל ובקיבוצים והמושבים בפרט מודל סוציאליסטי שניתן למימוש גם בארצו. קברניטי המדיניות הישראלים, שר החוץ (ולימים ראש ממשלת ישראל) משה שרת ובן-גוריון חפצו להוציא את המדינה הצעירה מן הבידוד הדיפלומטי שנכפה עליה עקב החרם הערבי והחלטותיה האנטי-ישראליות של ועידת באנדונג של המדינות הבלתי-מזדהות ולמצוא מדינות ידידות ברחבי העולם, בפרט חיפשו "שער לאסיה". בין בן-גוריון ואו נו נקשרו גם יחסי ידידות אישיים על רקע התעניינותו של בן-גוריון בבודהיזם.
היחסים הביטחוניים בין המדינות התהדקו, ובתחילת 1954 הגיעה לישראל משלחת רכש של בורמה. בעקבות הביקור נחתמו עסקאות נשק בין המדינות. ישראל העבירה במרץ 1954 לבורמה 30 מטוסי ספיטפייר (לאחר שהוחלפו בחיל האוויר הישראלי על ידי מטוסי סילון מסוג מטאור), ואימנה 6 טייסים בורמזים בישראל. אחד הטייסים הבורמזים, סגן טאן וין, נהרג בהתרסקות מטוסו במהלך האימונים ב 3.1.55 והוא קבור בבית הקברות הצבאי בחיפה בחלקת הלא יהודים. בספטמבר 1954 יצאה משלחת טכנית של חיל האוויר לבורמה, כדי לסייע בהכשרת טכנאים מקומיים בתחזוקת המטוסים. העסקה כללה גם מכירת תותחים, מקלעים ותחמושת למטוסים בעסקה שהיקפה היה כמיליון דולר. עסקה נוספת הייתה מכירת 30,000 רובים לצבא בורמה, וכן משלחות צבאיות ישראליות שסייעו בתחומי הרפואה הצבאית, ארגון בית הספר לצניחה ועוד.
הביקור
את הרקע לביקור הניחה משלחת של המפלגה הסוציאליסטית הבורמזית שביקרה בארץ לצורכי לימודים בנושאי חקלאות, התיישבות בספר וביטחון. כן סייע בהכנות שגריר ישראל בבורמה, דוד הכהן. הביקור בישראל היה חלק ממסע שערך או נו ושתוכנן לכלול גם ביקור במצרים (שבוטל עקב ביקורו בישראל), ביוגוסלביה, בריטניה, ארצות הברית ויפן.
בנמל התעופה לוד, אליו הגיע במטוס אל על מיוחד מניקוסיה, קפריסין, התקבל האורח על ידי ראש הממשלה משה שרת, והשרים לוי אשכול ויוסף ספיר, יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק והרמטכ"ל משה דיין. לאחר קבלת הפנים יצא או נו לירושלים ולן במלון המלך דוד.
למחרת נחיתתו נערכו לו קבלות פנים בירושלים אצל ראש הממשלה משה שרת ונשיא המדינה יצחק בן-צבי, הניח זר על קבר הרצל וביקר בתערוכת "כיבוש השממה". למחרת הוענקה לו אזרחות כבוד של תל אביב. השיירה שבה נסע במכונית פתוחה, כשהוא לבוש בלבוש מסורתי ובמצנפת, התקבלה בהתלהבות על ידי המונים בכל מקום שבו חלפה, והביקור הפך לאירוע תקשורתי גדול. בסיום ביקורו בתל אביב צפה או נו בהצגה "בערבות הנגב" בתיאטרון "הבימה".
בהמשך ביקורו, ביקר או נו במכון ויצמן למדע ברחובות, שם נפגש עם אלמנתו של חיים ויצמן, ורה ויצמן. או נו הזמין את ויצמן לביקור בבורמה עוד ב-1947, ביקור שלא יצא לפועל עקב מצבו הבריאותי של נשיאהּ הראשון של מדינת ישראל. בהמשך אותו יום ביקר במפעלי התעשייה הצבאית והתעשייה האווירית בליוויו של מנכ"ל משרד הביטחון, שמעון פרס. הוא ערך ביקורים גם בבית ברל ורמת הכובש.
ב-2 ביוני יצא או נו לסיור בצפון הארץ בדגש על ההתיישבות. מסלולו עבר בעמק הירדן, עמק בית שאן ועמק יזרעאל. את מסלולו של או נו ליוו בצידי הדרכים ילדי ההתיישבות העובדת, ומכוניתו נעצרה מדי פעם על מנת שיוכל לברך אותם. או נו ביקר בקיבוץ לביא וכן בדגניה א' באפיקים ובעין גב, שם התרשם גם מן התעשייה הקיבוצית. לסיכום ביקוריו בקיבוצים אמר "אני מאמין שהחיים בקיבוצים יכולים להיות גם חיים בבורמה בהתאם לעקרונות הבודהיזם". בנוסף ביקר או נו גם במושב נהלל ובכפר עוספיא לפני ששב למרכז הארץ דרך זכרון יעקב ונתניה. בסיום היום אירח את או נו מזכ"ל ההסתדרות מרדכי נמיר בבית הוועד הפועל של ההסתדרות וצפה בהופעת להקת המחול ענבל והזמרת שושנה דמארי.
או נו נפגש עם שר הביטחון דוד בן-גוריון בצריפו בשדה בוקר ועיקר שיחתם הייתה על דת הבודהיזם, שבן-גוריון גילה בה עניין רב. בדברי הפרידה שלו בשדה התעופה לוד בעוזבו את הארץ, בתום מסיבת עיתונאים משותפת עם משה שרת, אמר נו: "חברי, הייתי בישראל והתאהבתי בכם. אתם יודעים כמה קשה להיפרד מחברים. אני מצטער מאד שעלי לעזוב, אך מקווה שאוכל לשוב בקרוב. שלום".
במהלך ביקורו בארצות הברית, אליו יצא לאחר שהותו בישראל וביוגוסלביה, ציין או נו בראיון טלוויזיה את התרשמותו מישראל ותושביה.
תוצאות הביקור ולאחריו
היחסים הביטחוניים בין המדינות התהדקו ומשה דיין ושמעון פרס ביקרו בבורמה ב-1958. נשיא המדינה יצחק בן צבי ערך ביקור רשמי בבורמה ב-1959.
בתקופת כהונה מאוחרת יותר של או נו, בשנת 1961 קיים ראש הממשלה דוד בן-גוריון ביקור גומלין בבורמה, שכלל שהייה בת מספר ימים במנזר בודהיסטי.
גולדה מאיר תיארה כך את יחסי ההדדיות בין המדינות: "הם לקחו מאיתנו כמעט בשלמות את הרעיון שאנשים יכולים לעבוד כחקלאים ובאותו זמן להתאמן בהגנה עצמית [...] אני הצעתי לבורמנים שיקימו יישובי ספר משלהם בצורה זו, והצעתי להם שישלחו קבוצה גדולה של חיילים בורמנים משוחררים עם משפחותיהם לישראל לשנה בערך כדי שיעבדו בקיבוצים [...] ואילו אנחנו נשלח ישראלים לבורמה שיעזרו לתכנן שם מושבים נוסח בורמה". שבועות ספורים לאחר ביקורה של מאיר אירע המהפך השלטוני בבורמה כשאו נו הודח בהפיכה צבאית ב-1962.
תרביח'א
תרביח'א (בערבית: تربيخا) היה כפר ערבי בגליל המערבי לפני קום מדינת ישראל.
הכפר היה אחד משבעה כפרים מתואליים בגליל שאי הבהירות לגבי מעמדם ומעמד תושביהם לאחר סיום המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, משום המחלוקת על תיחום שטחי המנדט הבריטי והמנדט הצרפתי בצפונה של ארץ ישראל, הוסרה, עם אשרורו של הסכם ניוקומב-פולה האנגלו-צרפתי ב-1924 על ידי חבר הלאומים בו נקבע שהכפרים בשטח ארץ ישראל המנדטורית.
ישנן עדויות על קיומו של הכפר במאה ה-16 ראשית התקופה העות'מאנית בארץ ישראל.
בכפר היו שני מסגדים ובמפקד האוכלוסין המנדטורי מ-1931 נמנו בו כ-150 בתים. בשנת 1938 נפתח בכפר בית ספר יסודי לבנים. בשנת 1945 מנתה אוכלוסיית הכפר 1,000 נפש ושטחי אדמותיו היו 18,563 דונם. האוכלוסייה ושטחי האדמה כוללים את השטחים והאוכלוסייה של הכפרים "נבי רובין" ו"סורוח" שהיו צמודים לתרביח'א. במקום הוקמה מצודת טגארט, מדגם מצדית, במסגרת סלילת כביש הצפון והקמת גדר הצפון בעת המרד הערבי הגדול. במלחמת העצמאות, במסגרת מבצע חירם, בתחילת חודש נובמבר 1948 נכבש הכפר ויושביו עזבו אותו ללבנון.
מושב שומרה הוקם על אדמות הכפר בשנת 1949. רוב בתי הכפר נהרסו, למעט כ-20 המשמשים כיום את תושבי שומרה.
וילהלם השני, דוכס בוואריה
וילהלם השני, דוכס בוואריה (בגרמנית: Wilhelm II. von Bayern; 5 באפריל 1365 - 31 במאי 1417), היה דוכס בוואריה-שטראובינג בין השנים 1404–1417. וילהלם היה קרוי גם וילם השישי, רוזן אנו או וילם הרביעי, רוזן הולנד או וילם החמישי, רוזן זילנד.
ביוגרפיה
בשנת 1340 איחד סבו לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות בוואריה מחדש, ובנוסף לזאת שלט עם סבתו מרגרט השנייה, רוזנת אנו ברוזנויות אנו הולנד וזילנד. לאחר מות סבו בשנת 1347 שלטו אביו אלברכט הראשון, דוכס בוואריה ואחיו בכל הנחלה במשותף, ובשנת 1349 חולקה בחוזה לנדסברגר דוכסות בוואריה מחדש בין האחים, לבוואריה העליונה ובוואריה התחתונה. בשנת 1353 חולקה בוואריה התחתונה בחוזה רגנסבורג לדוכסות בוואריה-לנדסהוט שבה שלט שטפן השני, דוכס בוואריה, ולדוכסות בוואריה-שטראובינג שבה שלטו במשותף אלברכט הראשון ווילהלם הראשון, דוכס בוואריה.
אלברכט ווילהלם הראשון לא חילקו ביניהם את הנחלות, אלא וילהלם התמקד בנחלות אמם בארצות השפלה, בעוד אלברכט טיפח את השטחים בבוואריה התחתונה. בשנת 1356 מתה אמם מרגרט השנייה, רוזנת אנו, ובשנת 1357 חלה וילהלם הראשון במחלת נפש, ואלברכט השתלט גם על השטחים בארצות השפלה.
בשנת 1385 התחתן וילהלם עם מרגריט מבורגונדי, דוכסית בוואריה, בתם של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה ומרגריט השלישית, רוזנת פלנדריה, בעוד אחותו מרגרטה מבוואריה התחתנה עם אחיה של אשתו ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה.
בשנת 1404 מת אביו אלברכט הראשון, דוכס בוואריה, ווילהלם ירש את נחלותיו בבוואריה-שטראובינג ובארצות השפלה. בשנת 1408 ניצחו וילהלם וז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה בקרב אותיה את לודוויג השביעי, דוכס בוואריה ואזרחי ליאז', שהתמרדו נגד יוהאן מבוואריה, בישוף ליאז'. בשנת 1412 הביס וילהלם את יוהאן החמישי, הלורד של ארקל, וסיפח חלק מנחלותיו לרוזנות הולנד.
ב-31 במאי 1417 מת וילהלם בבושן, ולאחר מותו פרץ מאבק ירושה בין בתו יקובה, רוזנת אנו לאחיו יוהאן השלישי, דוכס בוואריה. בשנת 1425 נרצח יוהאן השלישי, ובשנת 1429 פסק זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבוררות פרשבורג על חלוקת הדוכסות בין הענפים האחרים של בוואריה, ואילו יקובה, רוזנת אנו קיבלה את הרוזנויות בארצות השפלה, אותם נאלצה למסור בשנת 1432 לפיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה.
נותוזאורוס
הנותוזאורוס חי במימי הטריאס ומאובניו נתגלו באזור צפון אפריקה, אירופה (בבולגריה, פולין, גרמניה, איטליה, ספרד, צרפת, שווייץ והולנד), סין וגם במכתש רמון. היצור היה מותאם למחצה לחיי מים ועלה לחופים כדי לנוח. הוא דמה באורח חייו לאריה ים מודרני אך היה בעל גפיים של יצור יבשתי.
הנותוזאורוס הגיע לאורך של 4–7 מטרים והיה בעל צוואר ארוך מרובה חוליות, זרועות ארוכות בעלות אצבעות ארוכות שייתכן שכוסו בקרומי שחייה וזנב ארוך ששימש כהגה במים. הראש היה שטוח והשיניים ישרות. הוא ניזון מדגים ומרכיכות שלכד במים. מבנה גופו מרמז שהיה אורב לטרף ממסתור ואז נע במהירות וסוגר עליו את מלתעותיו.
Lush Life
"Lush Life" הוא סינגל של הזמרת-יוצרת השוודית זארה לארסון. השיר יצא ב-5 ביוני 2015 בהוצאת חברות התקליטים טן מיוזיק גרופ, אפיק רקורדס וסוני מיוזיק אנטרטיינמנט. השיר מופיע כסינגל המוביל של אלבום האולפן השני של זארה לארסון, So Good. השיר נכתב על ידי אמנואל אברהמסון, מרכוס ספרמנש, ניאה, פלודין וצ'אל, כריסטוף באום ואימאן קונטה אולטן והופק על ידי פרדו וצ'וקו.
קפה נח'לה אדום
הקפה נמכר גם בשוק היהודי, בתור קפה שחור עם הל או בלי הל, וכן קפה לאספרסו.
Lush Life
נכון לאוגוסט 2023, השיר הושמע למעלה מ-813 מיליון פעמים ביוטיוב, ולמעלה מ-1.2 מיליארד פעמים בספוטיפיי.
קפה נח'לה אדום
מפעל החברה נמצא בשפרעם. אך בשל התרחבותו של המפעל ומצוקת אזורי התעשייה במגזר הערבי עבר המפעל לאזור התעשייה בר לב.
היסטוריה
בסמוך להקמת המפעל, רפיק נח'לה - אחיו של סובחי - הקים עסק מתחרה בשם קפה אל נח'לה, דבר שגלש לעימות משפטי ולקרע משפחתי.
חרף התחרות הפנים משפחתית, קפה נח'לה אדום נחשב למותג הקפה המוביל במגזר הערבי, בעיקר בצפון הארץ.
בתחילת שנות ה-2000 דחה סובחי נח'לה הצעה מעלית לרכוש את הבעלות על החברה, על רקע ניסיונה לחדור לשוק הקפה הערבי. במקביל התקשתה חברת קפה נח'לה לחדור לשוק היהודי ולרשתות השיווק הגדולות (בטרם הצליחה בסוף שנות ה-2010).
בשנת 2020 החליטה הנהלת החברה להעביר את המפעל לפארק תעשיות בר-לב שבמשגב.
עבד אל ראוף אל-ביטאר
עבד א-ראוף אל-ביטאר (בערבית: عبد الرؤوف البيطار; 1882 – יוני 1941) היה חבר מועצת העיר יפו, סגן ראש העיר בשנים 1927–1938 וראש העיר בשנים 1939–1941, עד מותו. נחשב לאישיות אהודה ומקובלת בציבור הערבי ביפו.
קורותיו
נולד במשפחה בת חמישה ילדים. משפחתו הייתה אמידה מאוד וצברה את הונה במסחר בבהמות ובבשר. עבד א-ראוף ואחיו עומר עמדו בראש השושלת המשפחתית; עומר היה מעורב בפוליטיקה ועבד א-ראוף ניהל את עסקי הקרקעות של המשפחה. כיהן כראש לשכת המסחר ביפו וכראש אגודת פרדסנים יהודית-ערבית. אחיו, עומר אל-ביטאר שימש כראש עיריית יפו בשנים 1915–1908 והודח בידי העות'מאנים.
עבד א-ראוף היה חבר ב"סיעת דורשי הצדק" במועצת העיר. בבחירות הראשונות לראשות העיר שנערכו בסוף מאי 1927 נבחר עאסם בק אל-סעיד כראש העיר ועבד א-ראוף כסגנו. אל-סעיד נבחר בשנית ביוני 1934 ואל-ביטאר המשיך בתפקידו. בזמן המרד הערבי הגדול עבד א-ראוף ואחיו יחד עם ראש העירייה עאסם בק עמדו בראש האופוזיציה של ההמחנה הנאששיבי ביפו. מחשש לחייו ובעקבות מספר ניסיונות מצד החוסיינים לרצוח אותו נמלט עבד א-ראוף עם אחיו עומר לביירות. כנופייתו של עארף עבד א-ראזק הגיעה לבית המשפחה בשדרות פייסל (כיום רחוב יהודה הימית), גרמה נזק לרכוש וגירשה את רעייתו וילדיו מן הבית. הם הצטרפו לאביהם בביירות. המורדים מכרו את רהיטי הבית לטובת קופת המרד הערבי.
הבריטים ארגנו בסיוע "ההגנה" בסתיו 1938 את "כנופיות השלום" בהנהגת פח'רי נשאשיבי, שהניסו את כנופיות החוסיינים והשיבו את הסדר על כנו. לאחר מכן שבו גם האחים אל-ביטאר לעיר. מועצת העיר יפו פוזרה בידי הרשויות בסוף 1938. עבד א-ראוף מונה בידי רשויות המנדט ב-5 בינואר 1939 כראש העירייה ועלי מוסתקים מונה לסגנו. באותה עת שימש עבד א-ראוף כאיש קשר בין המחנה הנשאשיבי ל באמצעות אליהו ששון, במטרה להגיע להבנות בין היהודים לערבים לקראת ועידת השולחן העגול בלונדון. בתקופת כהונתם של השניים בראשות העירייה התקיימו יחסי ידידות ושיתוף פעולה עם ראש העירייה ישראל רוקח, ונמצא פתרון לשכונות היהודיות בשטחה של יפו. הוסכם שהמיסים של התושבים היהודים ביפו, כ־25,000 איש, יועברו לידי עיריית תל אביב. חלק מן המיסים עבור השירותים המוניציפליים נשאר בידי עיריית יפו. אל ביטאר היה אהוד גם על הנהגת היישוב בשל גישתו השוויונית לערבים וליהודים. הוא ביקר בין השאר באירועים ציבורים יהודיים כגון ביום הספורט ב'בית המכבי' בראשון לציון, בחגיגה בפתח תקווה לרגל יובל השבעים לאברהם שפירא ובהלוויה שנערכה לקורבנות ההפצצה האיטלקית על תל אביב בספטמבר 1940.
בפברואר 1941 חלה אל-ביטאר ומאמצע מרץ מונה מוסתקים כממלא מקומו. במאי הועבר לבית חולים הדסה בירושלים שם הלך לעולמו ביוני 1941. בהלווייתו השתתפו ראשי עיריות יהודיים ונציגי הסוכנות היהודית, איתם היה בקשר כנציג האופוזיציה בעיר. נקבר בבית הקברות המוסלמי ביפו (כיום בצמוד למרכז פרס לשלום). קברו לא קיים יותר, כיוון שהצוק התמוטט אל הים. לאחר מותו, מונה אחיו, עומר, ב-21 ביוני לתפקיד ראש העיר ומוסתקים שב לשמש כסגן ראש העיר. עומר התפטר מראשות העיר בשנת 1945. לפני כניעת יפו, במהלך מלחמת העצמאות, נמלטו ילדיו לירדן. לאחר מלחמת העצמאות שימש ביתו ברחוב יהודה הימית 35-37 כחלק ממחנה אריאל כמפקדת חיל האוויר (מטר"ש).
עיריית יפו קראה רחוב על שמו במרץ 1942 בשכונת נוזהה בעיר. בטקס נכח גם הנציב העליון.
פצאל
פְּצָאֵל היא התנחלות ומושב עובדים שיתופי בבקעת פצאל אשר בבקעת הירדן השייכת למועצה אזורית בקעת הירדן. המושב יושב קרוב למוצא נחל פצאל וניזון ממי עינות פצאל הנובעים בנחל. אדמת בקעת פצאל היא אדמת סחף פורייה המאפשרת גידולים חקלאיים. במושב מגדלים בעיקר תמרים, פלפלים וענבים. בעיקר ידוע בענביו המובחרים וזאת בעיקר בשל מזג האוויר החם, בעקבותיו הענבים מבשילים מוקדם.
היישוב הקדום
המושב בנוי כרבע ק"מ צפונית לשרידי "פצאליס", יישוב יהודי מתקופת בית שני. היישוב הוקם בימי מלכותו של הורדוס ונקרא על שם אחיו פצאל. עם מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס, פצאליס היה אחד מן היישובים שהוא הוריש לאחותו שלום, וכשנפטרה הורישה היא את כל הרצף היישובי שבשליטתה, 250 דונם שהשתרעו על פני היישובים ליוויאס, ארכלאיס ופצאליס, לחברתה הטובה, ליוויה, אשת הקיסר אוגוסטוס. ההתיישבות היהודית פרחה באזור לפחות עד תחילת המרד הגדול. סימני החורבן שנשתמרו בעיר ושכבת השריפה באתר, גורמים לחוקרים להאמין כי תושביו נטלו חלק במרד. על פי סקר ארכאולוגי שנעשה באתר, היישוב חרב במהלך הכיבוש הערבי.
מתחת ליישוב הנוכחי נמצא אתר גדול מאוד מהתקופה הכלקוליתית ששטחו מעל 300 דונם. מבנה מהאתר נחפר בעבר על ידי יוסף פורת. החל משנת 2007 מתקיימת בבקעת פצאל בסמוך למושב חפירות באתרים אלה על ידי המכון לארכיאולוגיה ע"ש זינמן שבאוניברסיטת חיפה בראשות הארכאולוג ד"ר שי בר. הממצאים באתר מצביעים שהיישוב התקיים בשלב המעבר מהתקופה הכלקוליתית לתקופת הברונזה הקדומה ומכאן חשיבותו.
היישוב הנוכחי
המושב הוקם בשנת 1970 (ט' בכסלו ה'תשל"א) על ידי תנועת המושבים. מיקומו הראשוני היה סמוך למקום שבו נמצאת היום ההתנחלות מעלה אפרים, ובאותו זמן היישוב פצאל נקרא בשם מעלה אפרים, מכיוון שוועדת השמות הממשלתית התנגדה לשם פצאל. המושב פעל באותה תקופה במתכונת של (מושב-קיבוץ), אך משום שהשטחים החקלאיים היו בבקעה עצמה הוא הועבר (ב-1975 - ניסן ה'תשל"ה) למיקומו הנוכחי, ומאז נקרא שמו פצאל באופן רשמי.
הוא ממוקם בגובה של כ-270 מטר מתחת לפני הים, ליד צומת פצאל, על כביש 90 "כביש הבקעה (כביש גנדי)", ממנו עולה כביש 505 ("כביש חוצה שומרון") מערבה. במושב מתגוררות כ-90 משפחות.
בשנים האחרונות ישנה קליטה גדולה של צעירים במושב, בעיקר בני המושב.
ענף היצוא המוביל של המושב הוא תמרי המג'הול, בנוסף מגדלים ענבי מאכל וירקות כמו פלפלים ועגבניות שרי.
בתחילת המאה ה-21 פעלה במושב חוות תנינאים.
ב-2017 הוקם מסלול מרוצי מכוניות בסמוך לפצאל
ואדודארה
ואדודארה (בגוג'ראטית: વડોદરા; בהינדי: वड़ोदरा; באנגלית: Vadodara; ידועה גם בשמה הישן בארודה, באנגלית: Baroda) היא העיר השלישית בגודלה במדינה ההודית של גוג'ראט. העיר ממוקמת במחוז ואדודארה. מספר התושבים בעיר היה 2,065,771 נכון ל-2011.
דפוסי האקלים
ישנן שלוש עונות עיקריות באזור ואדודארה - עונת הקיץ, עונת המונסונים ועונת החורף. מלבד עונת המונסונים, האקלים באזור ואדודארה יבש למדיי. מזג האוויר חם למדיי בחודשים מרץ עד יולי, כאשר טמפרטורת המקסימום הממוצע בחודשים הללו היא 40 מעלות צלזיוס וטמפרטורת המינימום הממוצעת בחודשים הללו היא 23 מעלות צלזיוס. מנובמבר עד פברואר הטמפרטורה המקסימלית הממוצעת היא 30 מעלות צלזיוס, טמפרטורת המינימום הממוצעת היא 15 מעלות צלזיוס, והאקלים יבש במיוחד. עונת המונסונים נמשכת מאמצע יוני ועד אמצע ספטמבר. כמות הגשמים הממוצעת בתקופה זו היא 93 ס"מ, אך בלא מעט מקרים הגשמים העזים גורמים להצפות חמורות בעיר.
צביקה סלונים
צביקה (צבי) סלונים (1934 - 7 באוגוסט 2019) היה ממנהיגי תנועת ההתנחלות ביש"ע, שימש דובר ומזכיר גוש אמונים ומראשוני המתיישבים בשומרון, ממייסדי מכללת יהודה ושומרון (שהפכה לימים לאוניברסיטת אריאל בשומרון) וראש מדרשת ארץ ישראל בקדומים.
מוסדות שהקים
שימש לבקשת הג'וינט כמנכ"ל הקהילה בשומרון, אותה ניהל למעלה מעשור. הוא מייסדו של מוזיאון קדם לארכאולוגיה בקדומים.
הקים בשנות השמונים את "הקרן לגאולת קרקעות שליד מדרשת קדומים" הפועלת במטרה לרכוש אדמות מערבים ביש"ע ובבעלותה קרקעות היישובים נופים, רבבה ואבני חפץ. בשנות ה-80, לאחר פינוי ימית, הקים גרעין שעסק בהקמת היישוב הר ברכה ועלה אליו עם אשתו רחל למשך שלוש שנים.
הקים את מדרשת ארץ ישראל שבקדומים - לתיעוד ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון, ולהסברה בארץ ובכל רחבי התפוצות.
בשליחות גוש אמונים ובשיתוף מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית הקים את "במעלה" - המחלקה לקידום עלייה ליש"ע בניו-יורק ודוברות יש"ע מחוץ לישראל.
הקים את תשתיות התרבות בקדומים - הספריות, המרכזים הפדגוגים מתוך המתנ"ס הראשון שפעל מקדומים עד להקמת המוסדות הנ"ל ביישובים.
חינוך
צבי עסק בפעילות ענפה בחינוך והקים מספר מוסדות. בהכשרתו כקרימינולוג היה לקצין המעקב הראשון במדינת ישראל, בשנות החמישים היה מנהל שני מוסדות לעברייני נוער - צופיה בכפר יבנה ועוגן במצפה ים.
בשנת 1980 ייסד בי"ס לבנות אתיופיות בקדומים ועסק בקליטת עלייה מרוסיה.
בנוסף, קיים מספר שליחויות מיוחדות למחנות יוצאי ברית המועצות: "בלה דיספולי", "אוסטיה" איטליה, ברחבי אירופה וברית המועצות.
חתום יחד עם פרופ' שלמה גיורא שוהם על הספר "הדילמה המוסרית של איש הטיפול".
הוקרה
צבי ואשתו רחל היו ממייסדי אוניברסיטת אריאל בשומרון. ב-12 במאי 2008 במסגרת חבר הנאמנים הבינלאומי ה-14 של המרכז האוניברסיטאי אריאל, הוענקה להם תעודת עמיתי כבוד "על חזונם מרחיק הלכת בתחום ההשכלה הגבוהה בישראל, על תפיסתם החברתית, הציונית והערכית, על תרומתם המכרעת, בימים של קושי ומחסור, ליסודו של המוסד, לסיוע בקידומו למרכז אוניברסיטאי רב הישגים ולומדים, תוך שמירה על ערכים, צניעות ומסירות בכל עת".
זוכה פרס רוטרי על הגשת עבודה בתחום טיפול ושיקום עבריינים-ות (1960).
זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות בשנת תשע"ב בנימוקי הפרס נאמר ""צביקה סלונים הוא הארץ-ישראל היפה. אדם שבכפות ידיו שתל שתילים בכל הארץ, נטע עצים בכל מקום. לא פעם אחת היה בודד במערכה, ובכל זאת התמיד לאורך כל הדרך. כל המסתכל על פועלו לאורך השנים מצדיע לו. צביקה הגיע לגבורות, הוא הופך להיות והננו מודל לחיקוי לבאים אחריו".
משפחתו
היה מצאצאי רבי שניאור זלמן מליאדי, נכדה של אם היישוב החב"די בחברון, הרבנית מנוחה רחל בתו של רבי דובער שניאורי, 'הרבי האמצעי' השני בשושלת חב"ד.
דודו הוא נחום סלונים.
ג'יימס דרייק
ג'יימס דאוול (באנגלית: James Dowell; נולד ב-4 במרץ 1993) הידוע יותר בשם הבמה שלו, ג'יימס דרייק הוא מתאבק אנגלי, המופיע בארגון ההיאבקות WWE כחלק ממחלקת בריטניה של התוכנית NXT, ה-NXT UK.
Progress Wrestling (2016–2019)
בשנת 2017, דרייק וזאק גיבסון הקימו את הצמד Grizzled Young Veterans בארגון Progress Wrestling. ב-26 בנובמבר, השניים הצליחו לנצח את הצמד CCK (כריס ברוקס וקיד לייקוס) כדי להפוך לאלופי הזוגות של Progress. הם הגנו בהצלחה על חגורות האליפות נגד קייל פלצ'ר ומארק דייוויס באירוע ה-59 של הארגון. שני אירועים לאחר מכן, הם רשמו הגנה מוצלחת נוספת על התואר כשניצחו את מאסטש מאונטיין (טרנט סבן וטיילר בייט). באירוע ה-63 של הארגון, שנערך ב-11 בפברואר 2018, הצמד הפסיד את התואר לג'ימי האבוק ומארק האסקינס. שבועיים לאחר מכן, דרייק וגיבסון הצליחו לזכות בחגורות האליפות בפעם השנייה, אך לאחר 160 ימי החזקה בתואר, הם הפסידו את חגורות האליפות ל-CCK.
גוואליור
גוואליור (בהינדי: ग्वालियर) היא עיר גדולה במדינה ההודית מאדהיה פרדש. העיר ממוקמת במחוז גוואליור. העיר ממוקמת כ-343 קילומטרים מדרום לדלהי, עיר הבירה של הודו. מספר התושבים בעיר היה 1,250,740 נכון ל-2011. גוואליור ממוקמת בגובה 196 מטר מעל פני הים.
העיר והמצודה שבה היו בעלי חשיבות רבה עבור ממלכות שונות לאורך ההיסטוריה ששלטו באזור צפון הודו.
נעמה (מושב)
נַעֲמָ"ה (שם קודם: נעמי) היא התנחלות ומושב חקלאי שיתופי צפונית ליריחו. הוא היישוב הדרומי ביותר במועצה אזורית ערבות הירדן, כשני קילומטרים מצפון ליריחו. הוא שייך לתנועת המושבים. זהו היישוב היחיד הנמצא ממזרח לכביש 90 באזור הבקעה.
הקמת היישוב
המושב הוקם ב-1982 בערבת-יריחו, כ-3 ק"מ צפונית לח'רבת אל-מפג'ר. היישוב נקרא בראשיתו "נעמה", אך שמו הוחלף על ידי ועדת השמות ל"נעמי" בטענה ששם עברה נעמי בדרכה עם רות המואביה חזרה לבית לחם שביהודה. לאחר מלחמת לבנון השנייה הובילה אחת מתושבות היישוב, שבנה נפל במלחמה, מאבק לשינוי השם באופן רשמי לנעמ"ה - נוער עברי מיישב הבקעה.
המושב הגיע בראשית שנות ה-90 לגודל של 45 משפחות. בשנת 2013 היו כל 45 הבתים במושב מאוכלסים והוחל בהכנת מגרשים ל-21 בתים בהרחבה קהילתית עבור בני היישוב, ובהמשך הוכשרו שטחים נוספים לקליטת תושבים חדשים שאינם בנים חוזרים.
בעשורים הראשונים של המאה ה-21 נהנה המושב מקליטת תושבים משגשגת ובעקבות כך גם מתפתחת אוכלוסייה צעירה, ממשיכיהם של חלוצי המושב. תושביו עוסקים בעיקר בתחום החקלאות, בגידול תמרים, תבלינים ירוקים, מטעים, וירקות.
תרבות וקהילה
בנעמה ישנם אחראי תרבות והווי חברתי, שמתפקידם לדאוג לצורכי הקהילה בפן חברתי, הכולל פעילויות מגוונות. קיימת פעילות תרבותית לחברי המושב, הכוללת ציון משותף של מועדי וחגי ישראל, טיולים מאורגנים ברחבי הארץ ובילוי משותף במועדון החברים.
הדיוויזיה ה-58 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-58 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בקרב על צרפת, ובקרבות החזית המזרחית.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-26 באוגוסט 1939 בזמן הגיוס קודם מלחמת העולם השנייה, והועמדה תחת פיקוד איוואן הונרט. במהלך המערכה בפולין שהתה הדיוויזיה בחזית המערבית בעתודת הארמייה החמישית, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-23, ולאחר מכן במסגרת הקורפוס ה-7 במסגרת הארמייה ה-16. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה ה-18, ולאחר מכן השתתפה במצור על לנינגרד.
הדיוויזיה לחמה בגזרה הצפונית ברוב המלחמה, ובאפריל 1945 הועברה לפרוסיה המזרחית, שם לחמה כחלק מארמיית מזרח פרוסיה עד תום המלחמה.
יני אולסון
יֶנִי אולסון (בשוודית: Jenny Ohlsson, נולדה ב-1975) היא דיפלומטית שוודית, שהייתה השגרירה השוודית הראשונה ברואנדה עם המושב בקיגלי.
ביוגרפיה
אולסון הצטרפה למשרד החוץ השוודי ב־2002. משימותיה התמקדו במחלקת אפריקה של משרד החוץ. בין השנים 2007–2009 עבדה בשגרירות השוודית בפרטוריה ובמשרד השוודי בקיגאלי כקצינה פוליטית, לאחר מכן חזרה לשוודיה, ועבדה מול משרד החוץ בנושאים הקשורים לסומליה, ונושא פירוק נשק. שימשה כיועצת לעניין יחסי חוץ לממשלת שוודיה.
בהיעדר שגרירות ברואנדה, התקיימו המגעים הדיפלומטיים בין שוודיה לרואנדה באמצעות השגרירויות בניירובי (בירת קניה) וקמפלה (בירת אוגנדה). הנציג השוודי הראשון ברואנדה בשנת 1997 התגורר בחדר במלון, וכל עבודתו בוצעה מחדר זה. לאחר מינויה של אולסון לשגרירה (השגרירה התושבת השוודית הראשונה ברואנדה), נפתחה השגרירות השוודית בקיגאלי בשנת 2016.
לקריאה נוספת
• Olga I. Ishimwe, Twenty years after; a peek into Rwanda-Sweden ties, 29 November 2017 • Kurdo Baksi, Stieg Larsson, My Friend, 29 November 2017
עקיבה יוסף שלזינגר
הרב עקיבה יוסף שְלֶזינגר (ה' בכסלו תקצ"ח, 3 בדצמבר 1837, פרשבורג – א' באייר תרפ"ב, 29 באפריל 1922, ירושלים) היה רב הונגרי שעלה לירושלים. לחם באורתודוקסים המתונים ובנאולוגים גם יחד, דגל בהתיישבות בארץ ישראל, בחקלאות, תמך בהקמת בתי חרושת וגדודי שמירה, והיה מהראשונים שפעלו באופן מעשי לרכישת אדמות ולפיתוח החקלאות בארץ.
בהונגריה
נולד בפרשבורג שבממלכת הונגריה (כיום ברטיסלאבה, בירת סלובקיה) לגיטל ולאביו, הרב יחיאל שלזינגר, שהיה ראש ישיבה ומתלמידיו של החת"ם סופר, וכן חוכר אדמות וחקלאי. החתם סופר השתתף בברית, ובאותו זמן הגיע השמועה על פטירת רבי עקיבא איגר והורה לקורא לתינוק על שמו, בנו עקיבה-יוסף התנסה גם הוא בחקלאות. למד בישיבת פרשבורג אצל "הכתב סופר" - בנו של החת"ם סופר. בגיל 19 למד גם בישיבתו של המהר"ם שיק ושל הרב חיים סופר. נשא את ליבה, בתו של הרב הלל ליכטנשטיין מקולמייא, והיה סמוך על שולחנו במשך כעשר שנים.
הוא יצא כנגד הנאולוגים בחריפות והגדיר אותם ככאלה שיצאו מכלל ישראל, אך את מירב מאמציו כיוון נגד הנאו-אורתודוקסים בהונגריה בראשות הרב עזריאל הילדסהיימר, שנחשבו בעיניו כתופעה חמורה ומסוכנת ליהדות יותר מכל רפורמה גלויה בשל כך שהכניסו את ההשכלה במסווה של אדיקות. יחד עם חותנו הרב ליכטנשטיין ושותפם הרב חיים סופר, פתח הרב שלזינגר בפעילות ענפה נגד כל גילוי של מודרניזציה, בין אם באימוץ שפות זרות או בלבוש. ב-1863 (ה'תרכ"ג) פרסם את ספרו הידוע ביותר 'לב העיבר"י' (ראשי תיבות: עקיבה יוסף בן רבי יחיאל), בו הטיף להיבדלות מוחלטת מהעולם החיצון. הוא קרא לא לשנות את השם, שפת הדיבור והלבוש, כשם שעם ישראל לא שינו אותם במצרים ובזכות כך נגאלו, וכתב: מושג השל"ם היה לסיסמתו של הרב שלזינגר.
הרב הילדסהיימר, קרבנו העיקרי שאף הוחרם על ידו, התייחס בציניות לשיטת חוגי הקנאים כ"דוקטרינות של עקיבה יוסף". כדי לקדם את חזונו המחמיר, נאלץ הרב הצעיר לצאת מתחומי ההלכה לעיתים קרובות ולפנות לפסיקה על פי הקבלה, שכן האיסורים שהטילו הוא ובני חוגו נעדרו תדירות בסיס מוצק בספרות ההלכתית.
בראותו כי ההשכלה והיהדות הנאולוגית מוצאת כר פעילות נרחב בגלות, התגבשה שיטתו כי המשך קיומו של העם היהודי אפשרית רק בארץ ישראל, והחל להטיף לעלות אליה. אף כי הגותו הייתה מעוגנת בהשקפה הדתית, הוא והרב ליכטנשטיין חרגו מעבר לרעיונות מסורתיים אל מה שהיה קרוב לחשיבה לאומית. בעוד שהן הנאו-אורתודוקסים של הרב הילדסהיימר והן רבנים שמרנים כמו מהר"ם שיק לא ראו כל בעיה בתפישה עצמית של היהודים כגרמנים או כהונגרים "בני דת משה", ודאי לא מן השפה ולחוץ, הרב שלזינגר התנגד לכך.
עלייתו לארץ
בתחילת שנת ה'תר"ל (1870), בעקבות סדרת חלומות, החליט כי הגיע הזמן לעלות לארץ ישראל. בעידודו של חמיו, שהבטיח להמשיך לתמוך בו, התחיל בהכנות לעליה. כשיצא לדרך לא היה בידו סכום כסף מספיק כדי לממן את הנסיעה ועל-כן הוא עבר בדרכו בכמה קהילות יהודיות ברחבי הונגריה כדי לבקש סיוע. להפתעתו, לא רק שלא זכה לסיוע אלא אף הופעל עליו לחץ הפוך. כשהגיע לסיגט קרא לו רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים וניסה לשכנעו שלא לעלות. משלא השתכנע, פרסם האדמו"ר כרוז הקובע כי מי שיסייע בידי הרב עי"ש לעלות הריהו כמסייע בידי עוברי עבירה. כשהגיע לקהילת בעטלאן הפצירו בו אנשי הקהילה לקבל על עצמו משרת רבנות בעירם, אך הוא ענה להם: "כבר כתבתי תנאים עם כלה אחרת היא ארץ ישראל אשר לא אוכל לביישה".
הרב טייטלבוים שלח מברק לחמיו של הרב שלזינגר, והלה שלח לחתנו כי הוא מבקש ממנו שיחזור אליו לעיר קולומייא. הוא מספר כי תקופה קצרה לאחר שחזר אל בית חמיו בקולומייא התחרט חמיו וסיפר כי חלומות רעים החלו לפקוד אותו, והוא היה בא אליו מפעם לפעם לפנות בוקר וצועק לו בחלונו "סע לארץ ישראל כי אין לי מנוחה בלילה". אולם מכיוון שהחורף הגיע המתין הרב שלזינגר עד הקיץ, ואז נסע לארץ ישראל בסיוע חמיו.
בחודש אב ה'תר"ל (1870) הגיע לארץ ישראל. הוא התיישב בבית המערבים שבירושלים, במקום ממנו ניתן לצפות לעבר מקום בית המקדש.
בספרו ברית עולם הוא מזרז את מי ש"עיניהם יהיו בראשיהם ויראו את הנולד", למכור את רכושם אפילו בהפסד ולעבור לארץ ישראל ומציע אפילו למכור לשם כך את כתרי ספרי התורה. עוד מציע שבני הגולה יתנו מעשר מהכנסתם לחיזוק בנין הארץ ולהקמת בתי חרושת, "להרבות בית והון שדה וכרם ופאבריקען (בתי חרושת)". הוא כותב שאם יהיו בארץ ישראל שישים ריבוא יהודים - האומות יתנו לישראל למשול בה. שלזינגר ראה בבניינה של הארץ את קיום מצוות יישוב ארץ ישראל, ואת הקץ המגולה, ועודד את היהודים לעלות לארץ ולהקים בה חקלאות, תעשייה ואף צבא יהודי. הוא קרא למפעלים הללו בשם "כולל ההתיישבות". בשנת ה'תרמ"ד (1884) ביקר אצל רבני גליציה כדי לפעול ליישוב יהודים בפתח תקווה אולם נתקל בהתנגדות עזה של האדמו"ר מוויזניץ', שהזהירו שיחדל מכך, מה שהרתיע את חמיו, שלא רצה לעורר שוב את המחלוקת החריפה שהייתה בינו לאדמו"ר באותה תקופה בעניין שחיטה.
פעילותו בארץ ישראל
לאחר שסייר בסביבות חברון יחד עם דוד גוטמן, יהודי עשיר מהונגריה, כתב: "באנו וראינו מה שלא פיללנו לראות בארץ ישראל: עשרים וששה הרים פוריים ויערות עצים צומחים עליהם. בין ההרים משתרע מישור פורח ובשני מקומות מצאנו גם חורבות עתיקות ובהם עמודים עתיקי ימים מאוד. התפללתי שם שחרית ומנחה וגם מעריב ומעולם לא כיוונתי את לבי כמו בתפילה ההיא ואפילו לא ביום הכיפורים, דמעות זלגו מעיני בזכרי מה אבד לנו. אי אפשר לי לתאר כלל את המקומות האלה, העזובים מבניהם זה אלפי שנים, כיצד הם לובשים גיל בשוב אליהם יהודים".
בעקבות פעולות אלו, הוחרם ונודה על ידי רבני ירושלים. הוא מצא לו ידידי נפש בין הספרדים ובהם רבה של חברון, הרב אליהו סלימאן מני. באמצעותו הגיעה אליו הצעה לרכישת ארבעת אלפים דונם ליד חברון. יחד עם גוטמן, כשבהמשך הצטרף אליהם יהושע שטמפפר, ניסה לבצע את הרכישה, שנודעה גם לרב יהודה אלקלעי - שתמך בה ברבים, אולם הרכישה נכשלה. הרב שלזינגר לא הרפה מקנייה זו גם לאחר שנקנתה כבר אדמת פתח תקווה. הוא עזר להתיישב בקבר יוסף, קבר רחל ויריחו ורכש אדמות בפתח תקווה עם גוטמן ויואל משה סלומון, בעידודו ובסיועו של חמיו, הרב ליכטנשטיין. את האדמות שקנו פיצלו למאה חלקות ומכרו אותן ליהודים שרצו לעסוק בחקלאות. הוא עיבד את נחלתו, ואף העלה ממנה עשרים גמלים טעונים מעשרות לירושלים, וחילק מעשר ראשון לכוהנים ולויים, ומעשר עני לעניים.
בשנת תר"ל (1869–1870) הוא ניסח תוכנית ותקנות לניהול מדינה יהודית ברוח ההלכה, ואף תוכנית להקמת כוח מגן צבאי ובו גדודים בשמות "שומריאל" ו"לוחמיאל".
לאחר הקמת שכונת אבן ישראל מחוץ לחומות (כונתה גם "שכונת המשכילים"), עבר להתגורר בה עם משפחתו.
נכדו הרב נחום וייספיש (בן חתנו הרב דוד בהר"ן) התיישב במושבה מאיר שפיה, והיה חקלאי ואחראי על קיום ה"מצוות התלויות בארץ" בשפיה ובכרמי הענבים של זכרון יעקב. נרצח במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט בדרכו לכפר פוריידיס. נינו הוא הרב אברהם אהרן שינברגר.