cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליטא במשחקים האולימפיים
ליטא השתתפה בכל המשחקים האולימפיים מאז הכריזה על עצמאותה ב-1991. עוד קודם לכן, השתתפה בשתי אולימפיאדות בתקופה הקצרה בה הייתה מדינה עצמאית בין שתי מלחמות העולם, אולימפיאדת פריז (1924) ואולימפיאדת אמסטרדם (1928). בין 1952 ל-1988 התחרו ספורטאים ליטאים במסגרת משלחת ברית המועצות. בשש האולימפיאדות שנערכו מאז אולימפיאדת ברצלונה (1992), זכו הספורטאים הליטאים ב-26 מדליות ב-12 ענפים שונים, מהן שש מדליות זהב. הענפים בהם התבלטה ליטא במיוחד הם אתלטיקה (ובפרט זריקת דיסקוס), כדורסל וקרב חמש מודרני.
ליטא השתתפה גם בכל אולימפיאדות החורף שנערכו מאז אולימפיאדת אלברוויל (1992), וכן באולימפיאדת סנט מוריץ (1928). עד כה, לא זכו ספורטאים ליטאים במדליות באולימפיאדות בחורף.
1924 עד 1936
בשנת 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הכריזה ליטא על עצמאותה, ובשנת 1924 שלחה ספורטאים לאולימפיאדת פריז. המשלחת הליטאית כללה 11 כדורגלנים ושני רוכבי אופניים. נבחרת הכדורגל לא התאמנה מעולם לפני המשחקים, והיא הגיע לפריז 12 שעות לפני המשחק הראשון, לאחר מסע בן ארבעים שעות מקובנה. המשחק, מול נבחרת שווייץ, הסתיים בתבוסה 9-0. רוכבי האופניים אף הם נחלו כישלון, ולא סיימו את המרוץ בן 188 הקילומטרים.
לאולימפיאדת אמסטרדם (1928) שלחה ליטא משלחת בת שנים עשר ספורטאים, שהתחרו באתלטיקה, איגרוף, רכיבת אופניים והרמת משקולות. ההישג הטוב ביותר היה של המתאגרף יואוזס וינצ'ה, שסיים במקומות 8-5.
ליטא לא שלחה משלחת לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) מסיבות כלכליות, ולאולימפיאדת ברלין (1936) לא הזמינה אותה גרמניה, בשל סכסוך בין המדינות על אזור קלייפדה. ב-1940 נכבשה ליטא על ידי ברית המועצות, וחדלה להיות מדינה עצמאית.
1948 עד 1988
בין אולימפיאדת הלסינקי (1952) לאולימפיאדת סיאול (1988) התחרו ספורטאים ליטאים במסגרת המשלחת הסובייטית. 57 ספורטאים ליטאים זכו במדליות בתקופה זו. שבעה מהם זכו במדליות זהב בענפים אישיים, ורבים אחרים היו שותפים לזכיותיהן של הנבחרות הסובייטיות בענפים הקבוצתיים, ובהם כדורסל, כדורגל, כדורעף וכדוריד.
1992 ואילך
ב-1991 הכריזה ליטא על עצמאותה. מרבית המדינות שהרכיבו את ברית המועצות יוצגו באולימפיאדת ברצלונה במשלחת אחת, ואולם ליטא, בדומה לשכנותיה לטביה ואסטוניה, שלחה משלחת עצמאית, לראשונה מזה 64 שנים.
המשלחת כללה 46 ספורטאים, שהתחרו ב-11 ענפים. זורק הדיסקוס רומאס אוברטאס, שזכה במדליית הכסף בסיאול תחת דגל ברית המועצות, זכה במדליית הזהב הראשונה בתולדותיה של ליטא. נבחרת הכדורסל זכתה במדליית הארד, לאחר שגברה על נבחרת המשלחת המאוחדת 78-82 במשחק על המקום השלישי. בשורותיה של נבחרת ליטא שיחקו שחקנים שארבע שנים קודם לכן זכו במדליית הזהב במדי נבחרת ברית המועצות, ובראשם ארווידאס סאבוניס.
לאולימפיאדת אטלנטה (1996) שלחה ליטא 60 ספורטאים, שהתחרו ב-14 ענפים. נבחרת הכדורסל שבה וזכתה במדליית הארד, לאחר שגברה על נבחרת אוסטרליה 74-80. הייתה זו המדליה היחידה שהשיגה ליטא במשחקים אלה. הישגים נוספים שרשמה ליטא באטלנטה: זורק הדיסקוס וירגיליוס אלקנה סיים במקום החמישי, כמו גם רוכבת האופניים יולנטה פוליקביציוטה במרוץ אופני כביש, ואילו הקופצת לגובה נלה ז'ילינסקיינה סיימה במקום השישי.
אולימפיאדת סידני (2000) הייתה המוצלחת ביותר בתולדותיה של ליטא. 61 הספורטאים ששלחה זכו בחמש מדליות, מהן שתי מדליות זהב. זוכי מדליות הזהב היו הקלעית דאינה גודזינוויצ'יוטה (בטראפ, ענף של ירי בצלחות חרס) וזורק הדיסקוס וירגיליוס אלקנה, שסיים במקום החמישי באטלנטה. נבחרת הכדורסל, במדיה שיחקו גם שרונאס יאסיקביצ'יוס ורמונאס שישקאוסקאס זכתה במדליית הארד בפעם השלישית ברציפות, גם הפעם לאחר ניצחון על נבחרת אוסטרליה 71-89, שקדם לו הפסד דחוק לארצות הברית בחצי הגמר, 85-83. במדליות ארד נוספות זכו רוכבת האופניים דיאנה ז'יליוטה במרוץ אופני כביש והחותרות קריסטינה פופלאווסקיה ובירוטה שאקיצקיינה במקצה הזוגות.
לאולימפיאדת אתונה (2004) שלחה ליטא 59 ספורטאים, שהתחרו ב-13 ענפים. וירגיליוס אלקנה שחזר את הישגו וזכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס, עם שיא אולימפי חדש (69.89 מטר). אאוסטרה סקויטה זכתה במדליית הכסף בקרב שבע, ולהישג דומה הגיע אנדריוס זאדנפרובסקיס בקרב חמש מודרני. נבחרת הכדורסל סיימה את השלב המוקדם ללא הפסד, לרבות ניצחון על נבחרת ארצות הברית, אך הפסידה בחצי הגמר לנבחרת איטליה 100-91, ובקרב על מדליית הארד הפסידה לנבחרת ארצות הברית 104-96. ספורטאים ליטאים נוספים שבלטו באתונה כללו את רוכבת האופניים סימונה קרופצקייטה שסיימה במקום הרביעי במרוץ המרדף ובמקום השביעי בתחרות הספרינט במרוץ אופני מסלול, מרים המשקולות רמונאס וישניאוסקאס שסיים במקום החמישי, השחיין ויטאוטאס ינושאיטיס שסיים במקום השביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי והקיאקיסטים אגידיוס בלצ'יונאס ואלווידאס דואונלה שסיימו במקום השביעי במקצה הזוגות ל-500 מטר.
לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שלחה ליטא את המשלחת הגדולה בתולדותיה. המשלחת כללה 71 ספורטאים, שהתחרו ב-16 ענפים. הספורטאים הליטאים צברו חמש מדליות, אך אף אחת מהן לא מזהב. וירגיליוס אלקנה, שזכה בעבר בשתי מדליות זהב רצופות הסתפק הפעם במדליית ארד. בקרב חמש מודרני זכו ליטאים הן במדליית הכסף (אדווינאס קרונגולצאס) והן במדליית הארד (אנדריוס זדנפרובסקיס). גינטרה וולונגוויצ'יוטה זכתה במדליה ראשונה בענף השיט, מדליית כסף בגלישה בדגם לייזר רדיאל. מינדאוגאס מיזגאיטיס זכה במדליית ארד בהיאבקות, הראשונה בענף זה. נבחרת הכדורסל שוב סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת ספרד 91-86 בחצי הגמר ולנבחרת ארגנטינה 87-75 במשחק על מדליית הארד. ספורטאים ליטאים נוספים שבלטו בבייג'ינג כללו את הקלעית דאינה גודזינוויצ'יוטה שדורגה חמישית בטראפ, המתאבק מינדאוגאס אז'רסקיס שסיים במקום השביעי, החותר מינדאוגאס גרישקוניס שסיים במקום השמיני ורוכבת האופניים סימונה קרופצקייטה שסיימה במקום השמיני במרוץ הספרינט.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו הליטאים ב-4 מדליות, ללא מדליות זהב. את ההישג הגבוה ביותר רשמו צמד החותרים מינדאוגאס גרישקוניס וסאוליוס ריטר, שזכו במדליית כסף. במקצה המקביל לנשים זכו מילדה ואלצ'יוקאטה ודונאטה וישטארטאיטה במדליית ארד. הקיאקיסטים אאורימאס לנקאס ואדווינאס רמנאוסקאס זכו אף הם במדליית ארד, במקצה הזוגות ל-200 מטר, ובמקצה הזוגות ל-1000 מטר סיימו ריצ'רדאס נקריושיוס ואנדריי אוליניק במקום החמישי. במדליה הרביעית, מדליית ארד, זכה מרים המשקולות אאורימאס דידז'באליס. הייתה זו המדליה האולימפית הראשונה של ליטא בענף זה. השחיינית רותה מיילוטיטה לא הצליחה לשמור על תוארה מלונדון, וסיימה במקום השביעי במשחה ל-100 מטר חזה. שחיין נוסף, סימונאס ביליס, סיים במקום השמיני במשחה ל-50 מטר חופשי. רוכבת האופניים סימונה קרופצקאיטה סיימה במקום השביעי במרוץ הספרינט והשייטת גינטרה שיידט סיימה במקום השביעי בלייזר רדיאל. נבחרת הכדורסל הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת אוסטרליה, וסיימה במקום השביעי. שחקן הנבחרת מנטאס קלנייטיס היה מוסר האסיסטים המצטיין בטורניר, עם 7.5 בממוצע למשחק.
אולימפיאדות החורף
אף ספורטאי ליטאי לא זכה במדליה אולימפית במשחקי החורף. להישג הגבוה ביותר הגיעו המחליקים האומנותיים מרגריטה דורביאזקו ופובילאס ואנאגאס, שסיימו במקום השביעי באולימפיאדת טורינו (2006). קסטוטיס בולוטה אמנם סיים במקום החמישי בהחלקה מהירה ל-10,000 מטרים באולימפיאדת סנט מוריץ (1928), אך בתחרות זו השתתפו רק שבעה מתמודדים.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
שמורת טבע תל שמרון
שְׁמוּרַת תֵּל שִׁמרוֹן היא שמורת טבע של חורשת עצי שיטה מלבינה. החורשה הוא גבול התפוצה הצפוני של עץ זה על פני כדור הארץ. גודל השמורה הוא 28 דונם, והיא הוכרזה ב-25 במאי 1965.
היסטוריה
ב-1935, בתקופת המנדט הבריטי, ניטע בשמרון "יער המלך ג'ורג' החמישי ליובל הכסף" בטקס לכבוד יובל ה-70 של המלך. בטקס הנטיעה נכחו הנציב העליון סר ארתור ווקופ ומנהיגי היישוב, ביניהם דוד בן גוריון, חיים ויצמן, מנחם אוסישקין וחיים סלומון. לפני הטקס ביקרו ביער בלפור הסמוך, בקרבת גניגר.
בשנות ה-50 התקיימה מחצבה ליד השטח של השמורה ועלתה סכנה לפגיעה בעצים. בנוסף רועים פקדו את המקום והצאן פגע בעצים. בעקבות זאת עד ינואר 1960 גודר שטח השמורה והוכרז עליו כשמורת טבע ובכך הוא היה אחד מארבע שמורות מוגנות בחוק באותה תקופה.
בתחילת 1963 נכללה השמורה ברשימה של 93 שמורות־טבע שהוכנה על ידי ועדה שמונתה על ידי הקרן הקיימת ומשרד החקלאות אשר בחנה את כל ההצעות לשמורות טבע.
מיקום
השמורה שוכנת בעמק יזרעאל על גבול הגליל התחתון ליד כביש 75 ובצמוד לכביש הגישה ליישוב תמרת והיא שוכנת בשיפוליו הדרומיים של תל שמרון. השמורה היא חלק מגן לאומי שמרון. עצי השיטה צומחים במקום שבו נמצא שפך בזלת שפרץ מתוך סדק בקרקע.
השיטה המלבינה היא עץ נשיר מתת-משפחת המימוסיים מוצא העץ ומקום גידולו העיקרי בסוואנות של מזרח אפריקה. בישראל העץ הוא צמח מוגן. סיבת צמיחת שיטה מלבינה במקום זה שנויה במחלוקת בין החוקרים. לדעת חלקם עצי השיטה הם שריד מתקופות קדומות, למשל המיוקן, אחרים סוברים שהעצים התפשטו צפונה לתחומי ארץ ישראל לפני ששת אלפים שנה דרך עמק הנילוס וצפון סיני.
נורי אל-מאלכי
נורי כאמל מוחמד חסן אל-מאלכי (בערבית: نوري كامل محمّد حسن المالكي; נולד ב-20 ביוני 1950) מוכר גם כג'וואד אל-מאלכי, היה ראש ממשלת עיראק מ-2006 ועד אוגוסט 2014. מאז ספטמבר 2014 הוא משמש אחד משלושת סגני הנשיא והמזכיר הכללי של מפלגת דעווה האסלאמית.
נכלל ברשימת טיים 100 לשנת 2009.
ילדותו ונערותו
אל-מאלכי נולד בשנת 1950 בעיירה אבו גאראק, הנמצאת במרכז עיראק בין כרבלא לאל חילא. הוא למד בבית הספר באל הינדיא. הוא סיים לימודי תואר ראשון במכללת אוסול-אל-דין בבגדאד ותואר שני בספרות ערבית באוניברסיטת בגדאד. אל-מאלכי חי זמן מה באל חילא, שם עבד במחלקת החינוך העירונית. הוא הצטרף למפלגת א-דעוה האסלאמית (שהיא שיעית מתונה) בסוף שנות ה-60, בעוד תלמיד באוניברסיטה.
סבו של אל-מאלכי, מוחמד חסן אבו אל מחסין, היה איש דת ומשורר אשר שירת כשר החינוך בתקופת שלטון פייסל הראשון, מלך עיראק.
ראש ממשלת עיראק
אל-מאלכי השיעי החל את תפקידו כשירש את ממשלת המעבר שהוקמה בעקבות הפלישה של ארצות הברית והפלת משטרו של סדאם חוסיין הסוני. הוא הושבע לקדנציה ראשונה ב-20 במאי 2006 וב-30 בדצמבר באותה שנה אישר את הוצאתו להורג של הרודן לשעבר.
לאחר נסיגת הכוחות האמריקניים בסוף שנת 2011, הוא שמר על שיתוף פעולה עמם אולם גם התקרב לאיראן וחיזק את המאפיינים השיעיים של ממשלו, כשהמיעוט הסוני חש מופלה. בעקבות סדרת מפלות צבאיות שנחלה בגדאד מול ארגון "המדינה האסלאמית" (דאעש) בצפון המדינה ביוני 2014, התגבר על אל-מאלכי הלחץ הבינלאומי להתפטר ולפנות את מקומו לגורם שנוי פחות במחלוקת. ב-14 באוגוסט באותו קיץ הודיע על אל-מאלכי על פרישה מתפקידו ובמקומו עלה לשלטון חיידר אל-עבאדי.
סטיוארט מציל את משפחתו
סטיוארט מציל את משפחתו (מאנגלית: Stuart Saves His Family) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1995, בבימויו של הרולד ראמיס. הסרט מבוסס על חלקים מתוך קומדיית הטלוויזיה הפופולרית "סאטרדיי נייט לייב", ששודרו מתחילת שנות ה-90, על דמותו הבדיונית של "סטיוארט סמלי".
עלילה
סטיוארט סמלי (אל פרנקן) הוא משתתף בתוכנית 12 הצעדים שמאבד את תוכנית הטלוויזיה שלו ונאלץ להתחנן לבוס שלו כדי לחזור לעבוד, לשקם את אביו האלכוהוליסט ואת אחיו הנרקומן, ולעזור לאימו ולאחותו להסתדר עם הבעלים שלהן, כאשר כל מכשול שניצב בפני סטיוארט מרחיק אותו מהגשמת התוכנית.
מטופה
מטופה הוא לוח מלבני הנמצא בין שני טריגליפים, והוא היה אלמנט חשוב באדריכלות יוון העתיקה. המטופה עשוי להיות חלק, או נושא עליו תבליט. כך למשל המטופות של החזיתות החיצוניות במקדש זאוס באולימפיה הם חלקים, ואילו כל אחד מן המטופות הפנימיים מציגים את אחת מן המטלות שהוטלו על הרקולס.
האדריכל הרומי ויטרוביוס, בספרו "על אודות האדריכלות" (ספר רביעי, פרק ב', 4-1) משער שאיברים אלה הם חיקויים באבן למקדשים קדומים יותר שנבנו בעץ, כך שהטריגליפים הם הקצוות החיצוניים של קורות הקירוי של המקדש, ואילו המטופות אינם חיקוי לחלונות כלשהם אלא הם סגירה בלוחות עץ מנוסרים - של המרווחים שבין קורות הקירוי.
ננוטכנולוגיה
ננוטכנולוגיה, או בקיצור ננוטק, הוא שם כולל לתחום המחקר והטכנולוגיות העוסקים במערכות שגודלן האופייני הוא בין ננומטרים בודדים לעשרות ננומטרים. מחקרים וטכנולוגיות אלו משתייכים למגוון שטחי המדעים וההנדסה. החל ממחקרים בפיזיקה והנדסת חשמל, כגון התקנים מוליכים למחצה, דרך מחקרים ופיתוחים הקשורים לביולוגיה מולקולרית ולרפואה, כגון ריצוף מהיר של DNA או שיטות מחקר וניטור חדשות של תהליכים ביולוגים, ועד מחקרים הקשורים לכימיה, כגון הנדסה של חומרים חדשים בעלי תכונות רצויות כגון חוזק.
תחומי מחקר
המחקר והיישומים בננוטכנולוגיה עוסקים במגוון של תופעות, בחלקן זניחות, או כלל לא קיימות בגדלים מקרוסקופיים. כך לדוגמה: התופעות הללו ואחרות כגון אלו גורמות לשינויים דרסטיים בתכונות החומר בגודל נאנומטרי.
תחום זה מעניין חוקרים ומהנדסים כיוון שהגדלים המאפיינים של מערכות רבות בתחומים שונים, הם ננומטריים. בביולוגיה מולקולרית, למשל, הגודל האופייני של החלבונים, של וירוסים ושל ה-DNA. בפיזיקה, האורך על פניו נקבעות תכונות של חומרים כגון הולכת חשמל או הולכת חום. ובכימיה, למשל, האורך האופייני בו יש אינטראקציות בתמיסה.
בנוסף מחקרים ופיתוחים רבים שואבים השראה מהדמיון הזה, בגדלים האופייניים של המערכות הביולוגיות, הפיזיקליות והכימיות, ואשר טומן בחובו אפשרויות להכלאה ביניהן, כדי לפתח טכנולוגיות חדשות ושימוש בידע ובפרוצדורות מוכרות, מתחום מסוים, כדי להפיק תועלת ולחקור תחומים אחרים.
תופעות חדשות (Emerging Phenomena)
"תופעות חדשות" הוא הכינוי לתכונות של חומרים ננומטריים אשר שונות מאוד מתכונות החומר המקרוסקופי. למשל, חלקיק זהב ננומטרי יכול לשמש כזרז כימי אף על פי שגוש מאקרוסקופי של זהב הוא אינרטי. דוגמה נוספת: ננו צינוריות פחמן אשר מורכבות משכבה יחידה של גרפיט, יכולות לשמש בתנאים מסוימים, כל אחת כמוליך על, אף על פי שגוש מקרוסקופי של גרפיט הוא מוליך חשמלי גרוע או מוליך למחצה במקרים מסוימים.
הרכבה עצמית (Self Assembly)
הרכבה עצמית היא גישה להנדסה של מבנים ננו-מטרים הנקראת גם Bottom-up אשר לוקחת השראה מהביולוגיה שם חומרי היסוד הם הרכיבים הקטנים ביותר מהם מורכבת המערכת, האטומים והמולקולות האלו מתרכבים תחת תנאים מסוימים כדי ליצור את המבנה הסופי הרצוי. זאת בניגוד להנדסה אנושית מסורתית הנקראת גם Top-Down ובה חומרי גלם הם גושי חומר גדולים ובונים את המבנה הסופי על ידי עיבוד החומר (יציקה, עיבוד שבבי וכדומה).
היסטוריה
שיטות מסוימות לקבלת מבנים ננומטרים ידועות כבר מהתקופה הרומית אז ידעו לייצר זכוכית אשר בתהליך הכנתה הוספו לה ננו חלקיקים זהב, כסף ומתכות נוספות כדי לקבל זכוכיות צבעוניות. (גוש זהב מקרוסקופי צבעו זהוב, אך חלקיק זהב בגודל של כ-50 ננומטר הוא ירוק וחלקיק בגודל של כ-25 ננומטר נראה אדום). בשל העובדה שננו חלקיקים אלו הם חלק אינטגרלי מהזכוכית, הויטראז'ים שיוצרו מזכוכיות כאלו לא דהו גם אחרי מאות שנים. מדענים הבינו שהצבעים נוצרים בשל ננו-חלקיקי מתכת בשל העובדה שפלזמונים על פני השטח שלהם יודעים לבלוע ולפלוט אור באופן סלקטיבי ואפילו בסוף המאה התשע-עשרה הם לא דהו. פרופסור ריצ'רד פיינמן, פיזיקאי וזוכה פרס נובל לפיזיקה, נחשב למבשר הננו-טכנולוגיה. בהרצאה שנשא ב-1959 בקלטק, במסגרת כנס של האגודה האמריקאית לפיזיקה, תחת הכותרת "יש עוד שפע של מקום בתחתית", תיאר פיינמן את התהליך הציורי הבא: מדען בונה זוג ידיים קטנות שהוא יכול לשלוט בהן בעזרת ידיו. בעזרת זוג הידיים הקטנות הוא בונה זוג ידיים קטנות אפילו יותר. אם יחזור על הפעולה הזו שוב ושוב לבסוף יגיע המדען לזוג ידיים קטנות כל כך עד שאפשר להזיז בעזרתן אטום בודד ממקום למקום. בכך תיאר פיינמן למעשה את גישת Top Down (המאפיינת כיום תהליכי ייצור במיקרואלקטרוניקה). פיינמן אף ציין כי במהלך התהליך, עם שינוי סדר הגודל של המבנים איתם אנו עובדים, תשתנה הפיזיקה הרלוונטית לבעיה. ככל שנרד בגודל, הכבידה, למשל, תיהפך לפחות חשובה וכוחות ואן דר ואלס וכוחות של מתח פנים יהפכו ליותר משמעותיים. הרצאה זו גררה אחריה התעניינות גוברת בתחום בקהילה הפיזיקאית העולמית.
המונח "ננוטכנולוגיה" נטבע בשנת 1974 על ידי פרופ' נוריו טאניגצ'י מהאוניברסיטה המדעית של טוקיו במאמר שעסק בעיבוד עדין מאוד של מתכות. טאניגצ'י הגדיר את המושג ננוטכנולוגיה כעיבוד, הפרדה, איחוד ושינוי המבנה של חומרים באטום יחיד או מולקולה בודדת.
למרות כל זאת פריצת הדרך המשמעותית בתחום חלה רק בשנות השמונים של המאה העשרים בשל המצאת שיטות עבודה ומיכשור המאפשר להדמות ולתפעל חומרים ומבנים בסקאלה הננו-מטרית. הראשון מבין הכלים הללו היה מכשיר ה-STM – מיקרוסקופ מִנהור סורק אשר הומצא במעבדות IBM בציריך על ידי היינריך רורר וגרד ביניג (שזכו בפרס נובל לפיזיקה בגין המצאתם זו ב-1986). מכשיר זה היה הראשון שאפשר למדענים להדמות ולתפעל בקלות חומרים ברמה האטומית. על בסיס דרך פעולתו הומצאו עשרות מכשירים תחת השם הכולל SPM - מיקרוסקופיית חיישן סורק, אשר מהווים עד היום כלים חשובים מאוד לעוסקים בפיתוח ומחקר.
בנוסף, בשנים אלו התפתחו מאוד תהליכי ייצור של טכנולוגיות של שבבי סיליקון אשר משמשים ככלי עזר חשוב לקבוצות המחקר והפיתוח בתחום הננוטכנולוגיה.
ב-1985 התגלו הפולרנים על ידי רוברט קארל, הרולד קרוטו וריצ'רד סמולי מאוניברסיטת סאסקס ואוניברסיטת רייס. תגלית זאת פרצה את הדרך לגילויים של הננו-צינורות ולהתפתחות משמעותית בייצור וחקר הגרפן. הפולרנים השונים משמשים קבוצות מחקר ופיתוח רבות בתחום גם כיוון שהם אובייקטים נחקרים וגם בשל המבנה והתכונות של ננו-צינוריות הפחמן אשר הופכות אותן לכלי עזר חשוב במחקרים אחרים בתחום.
רעיונות ויישומים
ישנם רעיונות רבים אשר נמצאים כיום בשלבי מחקר שונים ואף יישומים רבים שהפכו כבר למסחריים. הנה כמה מהבולטים שבהם:
שיטות עבודה ומיכשור
בין השאר נכללים גם שיטות העבודה והמכשירים הבאים (חלקם חדשים וחלקם שיטות עבודה מוכרות המשמשות כיום למחקרים בתחום):
ננוטכנולוגיה בישראל
בישראל הוקמו קבוצות מחקר רבות ומרכזי ננוטכנולוגיה בכל האוניברסטאות המרכזיות. כן פועלים בישראל מרכזי פיתוח ומחקר העוסקים בננוטכנולוגיה בחברות מובילות כגון אינטל ו-HP וחברות הזנק רבות החוקרים ועוסקים בתחום הננו-טכנולוגיה. נשיא המדינה לשעבר שמעון פרס קידם מחקרים הקשורים לתחום במרץ רב והצהיר מעל במות רבות כי זהו הפתרון לבעיות רבות איתן מתמודדים בארץ היום, מנושא המים ואנרגיה ירוקה ועד מודיעין צבאי. בכנס 'ננו-ישראל' במרץ 2009 הוא טען כי ישראל מתעתדת להיות מובילה בתחומי פיתוח ומחקר טכנולוגיות הקשורות בתחום זה. בין השאר הדבר מתבטא בתמיכה ומימון של קבוצות מחקר בארץ.
הקסן
בכימיה אורגנית, הֶקְסֶן הוא פחמימן עם הנוסחה הכימית C6H12. התחילית "הֶקְס" מבטאת הימצאות 6 אטומי פחמן במולקולה, בעוד שהסיומת " סֶן " מציינת שמדובר באָלְקֶן - דהיינו קיום קשר כפול בין שני אטומי פחמן. ישנם מספר איזומרים של הקסן, בהתאם למיקום ולגיאומטריה של הקשר הכפול בשרשרת. אחד האיזומרים הנפוצים ביותר בתעשייה הוא 1-הקסן (אלפא אולפין). הקסן משמש כקומונומר (אנ') בייצור פוליאתילן.
איזומרים
להלן רשימה חלקית של איזומרים של הקסן.
ישנם בסך הכל 13 איזומרים אלקניים שונים של הקסן, למעט איזומרים גיאומטריים נוספים (E/Z) ואופטיים (R/S):
מברישימון
מברישימון (שם מדעי: Cerbalus) הוא סוג של עכבישים ממשפחת המברישניים.
לין צ'דוויק
אודות
צ'דוויק נולד בלונדון למשפחה מהמעמד הבינוני, הוריו היו לוורנר ראסל צ'דוויק ומרג'רי בראון לין. החל את הקריירה בתור שרטט במשרדי אדריכלים שונים בין השנים 1933 ל-1939. במלחמת העולם השנייה שירת כטייס בחיל האוויר האנגלי ולאחר מכן עסק בעיצוב רהיטים וטקסטיל. בשנת 1950 הציג לראשונה תערוכת יחיד ובשנות החמישים התגבש סגנונו הייחודי אשר משרטט בקווים כללים בני אדם וחיות. בשנת 1956, כשהיה בן 41, זכה בפרס הראשון בפיסול בביאנלה של ונציה.
עבודותיו מוצגות בין השאר במוזיאון תל אביב לאמנות ובמוזיאון ישראל.
היה חבר במסדר האימפריה הבריטית ובמסדר האמנויות והספרות.
היה נשוי שלוש פעמים ואב לארבעה ילדים.
Valve
תאגיד Valve (באנגלית: Valve Corporation; ידועה גם כ-Valve Software או רק Valve) היא חברה אמריקאית העוסקת בפיתוח משחקי וידאו והפצה דיגיטלית ושוכנת בבלוויו, וושינגטון, ארצות הברית.
Valve נוסדה בשנת 1996 על ידי עובדי מיקרוסופט לשעבר והתפרסמה בזכות המשחק הראשון שפיתחה, Half-Life, ששיווקו החל בנובמבר 1998. Valve גם ידועה בזכות סטים, פלטפורמת הפצת המשחקים הפופולרית שלה, ובזכות פיתוח מנוע Source, בו היא משתמשת בכל המשחקים שפיתחה החל משנת 2004.
היסטוריה
לאחר ההצלחה של Half-Life, החברה עבדה על מודים, ספין אופים והמשכים למשחק. כל משחקי Valve הנוכחיים (החל מ-2004) נבנו על מנוע ה-Source של החברה, אשר חייב הרבה מהצלחתו למודים ומשחקי המשך. החברה פיתחה שש סדרות משחקים: Half-Life, Team Fortress, פורטל, Counter-Strike, Left 4 Dead, Days of Defeat. החברה גם ידועה בתמיכתה בקהילת המודינג, וחלק ממשחקיה (הבולטים שבהם: Counter-Strike, Team Fortess ו-Days of Defeat) התחילו כמודים שנרכשו על ידי Valve ופותחו למשחקים מלאים. בנוסף, Valve מפיצה מודים שונים באמצעות פלטפורמת הסטים.
מאז הקמתה של Valve היא התרחבה הן בפרסומה והן בשוויה המסחרי. ב-10 בינואר 2008 הודיעה Valve על רכישת Turtle Rock Studios. ב-8 באפריל 2010, זכתה Valve בתחרות המפתחת הטובה ביותר של 2010 של מגזין Escapist לאחר שהביסה את Bioware בגמר ואת Zynga בחצי הגמר.
Steam
Valve הכריזה על פלטפורמת המשחקים שלה, Steam, בשנת 2002. תחילה היה נראה כי זו פשוט שיטה לעדכון משחקי רשת עבור כלל השחקנים, אך מאוחר יותר התגלה כי Steam משמשת להפצה דיגיטלית של משחקים ומכירת עותקים דיגיטליים של משחקים דרך האינטרנט, כך שניתן להוריד ולשחק בהם מכל מחשב. בנוסף, שירות ה-Steam משמש גם "מערכת ניהול" למשחקים רבים ומאפשר צ'אט, משחק עם חברים ואתגרים (achivments).
Valve הוכיחו תמיכה עבור המשחקים שלהם דרך שירות ה-Steam, לדוגמה, הם הציעו עדכונים רבים עבור המשחק Team Fortress 2 הכללו הוספת מפות חדשות, מצבי משחק חדשים, כלי נשק נוספים ועוד. עדכונים אלו הם חובה, וניתנים ללא תשלום.
בנוסף לכך, יש חבילה בשם "Valve Complete" שבה נמצאים כל המשחקים ש-Valve אי פעם פיתחו.
GoldSrc
המנוע הקודם של החברה Valve, שכבר לא נמצא בשימוש משנת 2004, המשחק האחרון בו היה השימוש במנוע הזה הוא Counter-Strike: Condition-Zero.
Source
Valve ידועה בין השאר על מנוע המשחק המצליח שלה Source אשר עליו בנויים כל משחקיה החל מ-2004. Source הוא ממשיכו של GoldSrc, עוד מנוע מצליח מבית Valve. שתי המערכות (במיוחד GoldSrc) נחשבות למערכות איכותיות ואמינות מאוד יחסית לתקופת פעילותן, שכן ההצלחה של שני המשחקים הנמכרים Half Life ו-Counter Strike באה בין השאר משבחים על איכות הגרפיקה והמשחקיות שמספק מנועם GoldSrc.
Source Filmmaker
Source Filmmaker היא התוכנה איתה מכינה Valve את כל הטריילרים לכל המשחקים שלה (לא כולל המשחקים עם מנוע ה-GoldSrc).
Steam Machine
בשנת 2013 גייב ניוול מנכ"ל החברה, הודיעה שהחברה עובדת על פרויקט חדש הנקרא "Steam Machine" ("מכונת קיטור"). ה-Steam Machine הוא בעצם מחשב ביתי נייח קטן וקומפקטי שמטרתו להוזיל את עלויות רכיביו ולהשתמש בו כמעיין קונסולת משחקים בטלוויזיה, אף על פי כן, למרות יעודו, מדובר על מחשב לכל דבר ולא קונסולת משחקים. כל Steam Machine מגיע עם הפצת הלינוקס "Steam OS", אך ניתן להחליף למערכת הפעלה אחרת בהתאם לרצון המשתמש. ה-Steam Machine יצאו ברבעון השני של 2015 תחת יצרנים שונים כמו ZOTAC ו-Alienware.
SteamOS
SteamOS היא הפצת לינוקס שמופתחת על ידי החברה ומטרתה להתאים את מערכת ההפעלה לגיימינג וסטרימינג לטלוויזיה בעיקר. SteamOS מותקנת כברירת מחדל בכל Steam Machine.
פרופסור
פרופסור (מלטינית: Professor; בתרגום חופשי: "המכריז על עצמו כמומחה") הוא מומחה בתחום מחקר מסוים, שזכה להכרה של מוסד אקדמי מוכר, ובדרך כלל משמש כחוקר ומרצה, חבר הסגל האקדמי הבכיר באוניברסיטה או במכללה. פרופסורים חוקרים ומעמיקים בתחום התמחותם, חונכים תלמידים לתארים מחקריים מתקדמים, מנחים סמינרים בתחום התמחותם, ומעבירים הרצאות. הקריטריונים לקידומם של פרופסורים אינם אחידים – הם תלויים במוסד, במקום ובזמן. לדוגמה, בכל האוניברסיטאות האירופיות ובחלק מהאוניברסיטאות בארצות הברית, פרופסורים זוכים לקידום בעיקר על בסיס הישגיהם המחקריים, ופחות על בסיס איכות ההוראה. הוראה משמשת כקריטריון מרכזי באוניברסיטאות אמריקאיות המתמחות בהוראת סטודנטים לתואר ראשון, ובהן מתקיים מעט מחקר. באוניברסיטאות בישראל, המרכיב העיקרי בעלייה בדרגה הוא ההישגים המחקריים ופרסומם, המוניטין הבינלאומי והמנהיגות בתחום.
בחלק מהמדינות, למשל בארצות הברית, קנדה והונג קונג, נהוג להשתמש בשם התואר "פרופסור" כדרך לפנות אל כל מרצה או חוקר באוניברסיטה או מכללה, ללא קשר לדרגתו האקדמית. ישנן גם מדינות, כמו ברזיל, אוסטריה, צרפת, רומניה, סרביה, פולין ואיטליה, בהן נהוג לפנות בשם תואר זה אף למורים בבית ספר תיכון.
עמדת המועצה להשכלה גבוהה, שאושרה בבג"ץ היא ש"פרופסור" אינו רק דרגה, אלא גם תואר אקדמי.
הדרך לקבלת המינוי
על-פי המסלול המקובל בישראל, המחזיק בתואר "דוקטור" יכול, על פי שיקול רשויות האוניברסיטה, להתמנות למרצה או מרצה בכיר במוסד אקדמי. לאחר מספר שנים, אם הוכיח את עצמו בתחומי המחקר, יכול מרצה להתקדם לדרגת מרצה בכיר, מרצה בכיר להתקדם לדרגת פרופסור חבר, ופרופסור חבר לדרגת פרופסור מן המניין. בכל דרגה על המועמד להוכיח התקדמות במחקריו, פרסום מאמרים בכתבי עת מדעיים הכוללים ביקורת עמיתים, והשתתפות בכנסים בינלאומיים. ההחלטה על הקידום מתקבלת על ידי ועדות מינויים, על-פי חוות דעת חסויות.
במקרים יוצאי דופן, ובפרט בתחומי הספרות, הקולנוע, האמנות, העיצוב והפסיכולוגיה, ניתן תואר פרופסור לחסרי תואר דוקטור בעלי הישגים בולטים בתחומם (מעמדם מכונה פרופסור מומחה או פרופסור נלווה). על מקרה שבו לא ניתן התואר פרופסור, סיפר זובין מהטה:. דוגמה בולטת למי שנתמנה לפרופסור אף שהיה חסר השכלה פורמלית הוא חוקר הספרות דב סדן, שבשנת 1963 קיבל מינוי זה באוניברסיטה העברית, חרף העובדה שלא היה לו אפילו תואר ראשון, ואת כל השכלתו רכש בכוחות עצמו.
במטרה לשמר חופש ויושר אקדמי ניתנת לחוקרים קביעות (באנגלית, tenure). לא ניתן לפטר חוקר בעל קביעות אלא בהליך מיוחד, ומשרתו מובטחת לו עד הגיעו לגיל פרישה.
ביקורת נשמעת על סודיות התהליך, על ריכוזיות של כוח בוועדות המינויים, על השהיית תהליכים ללא חשיפת הנימוקים ועוד. בשנת 2011 אישר בג"ץ את פסיקת בית הדין לעבודה, לפיה על האוניברסיטאות לחשוף את הפרוטוקולים של ועדות המינויים במסגרת גילוי מסמכים בהליך שיפוטי.
דרגות בפרופסורה
באוניברסיטאות בישראל התואר "פרופסור" מתייחס לאחת משתי דרגות: לפני שתי אלה קיימת דרגת "מרצה בכיר" המקבילה לדרגה הקרויה "Assistant Professor".
בשנת 2012 החליט הטכניון לתת את התואר "פרופסור משנה" לנושאי הדרגה "מרצה בכיר" שהייתה נהוגה קודם לכן. בסוף 2014 החליטה המועצה להשכלה גבוהה להורות לכל המוסדות לחדול מהענקת התואר הזה.
סוגים נוספים של מינוי לפרופסור:
התואר כבסיס למוניטין מקצועיים מחוץ לאקדמיה
תואר "פרופסור" מעניק יוקרה מקצועית, אך בסקר שנערך בישראל נמצא שהציבור אינו מייחס משקל רב לתואר זה בעת בחירת רופא.
בהתאם לפקודת הרופאים, השימוש בתואר פרופסור בישראל, אם הוענק לרופא במוסד אקדמי כלשהו מחוץ לישראל, מותנה באישור של מנכ"ל משרד הבריאות. פסק הדין התקדימי של בית המשפט העליון בנושא זה ניתן בערעורה של עמותת רופאי השיניים הערביים בישראל:.
גטו וילנה
גטו וילנה היה גטו גדול בווילנה שבליטא שהוקם על ידי הנאצים.
היסטוריה
ב-24 ביוני 1941 במסגרת מבצע ברברוסה, נכנס הוורמאכט לווילנה, ומיד אחר כך נחטפו יהודים לעבודות כפייה והוטלו עליהם צווים והגבלות שונות, כמו ענידת טלאי צהוב ואיסור הליכה ברחובות. החלו פרעות ופעולות השמדה של יהודים בשיתוף פעיל של הליטאים. במהלך קיץ 1941, רצחו הנאצים ועוזריהם הליטאים יותר מ-35,000 מיהודי וילנה במבצעי חיסול מהיר.
הקיום בגטו
ב-6 וב-7 בספטמבר 1941 כינסו הנאצים את 38,000 היהודים שנותרו בווילנה (וכן מומרים לנצרות, יהודים מהורה אחד, ובני זוג של יהודים) בשני גטאות. פעולה זו התרחשה מיד לאחר "הפרובוקציה הגדולה" ב-2 בספטמבר כשיהודים פונו מבתיהם ו-3,700 מהם נטבחו. היהודים לא הורשו לקחת את חפציהם אלא רק מה שיכלו לסחוב בעצמם. קהל גדול צפה בהם צועדים לגטו.
השטח שהוקצה לגטו היה רובע יהודי ישן במרכז העיר. למפקד הגטו מונה פרנץ מורר.
הנאצים פיצלו את האזור לשני גטאות לפי כוח העבודה של האנשים: ב"גטו 1" - שהו כ-29,000 נפש, ונועד לאלו שיכלו לעבוד ושהיו להם "אישורי עבודה". "גטו 2" - בו שהו כ-11,000 נפש, הורכבו משאר האסירים, בעיקר זקנים וחולים. פיצול הקהילה היהודית לשני חלקים הקל על הנאצים לשלוט בקבוצה ולהוציא לפועל את תוכניתם. כמו בשאר הגטאות שהקימו הנאצים, גם בגטו וילנה שררו תנאי מחיה קשים מאוד, שגרמו מחלות ומוות.
עד סוף דצמבר 1941 חיסלו הנאצים את "גטו 2", והשמידו את שוכניו במשלוחים לפונאר. הם הצהירו על הישארותם של 12,000 יהודים ב"גטו 1", כדי לספק את צורכיהם הצבאיים והכלכליים. בפועל נשארו בו כ-20,000 בני אדם. סביב הגטו ניצבו משמרות חיילים גרמנים ואנשי משטרת ליטא.
עד ינואר 1942 נשלחו מהגטו אקציות (שילוחים להשמדה) אחדות שאורגנו בשיטתיות כדי להפחית את מספר היהודים.
התקופה בין ינואר 1942 למרץ 1943 נקראה "תקופת הסטביליזציה" (-ייצוב), או "השקט היחסי", כשהרציחות ההמוניות צומצמו.
מדיניות היודנראט, בראשות יעקב גנס, הייתה לשמור בכל מחיר על סיכויי הישרדות הגטו. היודנראט בגטו נדרש להקצות אלפי יהודים לעבודת כפייה, כשכבר התעוררו חשדות שהם מובלים להשמדה וראו שאין ההולכים שבים. אנשי היודנראט מילאו את ההוראה משום שידעו שסירוב יביא להשמדת הגטו כולו, ונקטו בשיטת הצלה חלקית: הם בחרו להשמדה את היהודים הזקנים, החולים ואלו שסיכוייהם לשרוד היו הנמוכים ביותר. לאחר מכן שלחו יהודים צעירים ובריאים להשמדה.
בתחילה, אנשי היודנראט הקימו "גטו עובד" ופעלו ליצירת מקורות פרנסה, בתקווה שהיצרנות תעזור להמשך הקיום היהודי עם מעט אוטונומיה. כמו כן הוקמה מערכת אדמיניסטרטיבית לטיפול בבעיות הרעב, המגיפות וצפיפות הדיור, כולל בתי תמחוי ורשת חינוך לילדים ומבוגרים. הם הפעילו משטרה יהודית שתשליט סדר ותאכוף את החוק. הגרמנים שלטו על הגטו באותה תקופה באמצעות המשטרה היהודית בראשותו של גנס, שעליה נמתחה ביקורת מצד האסירים בטענות ליד קשה וחוסר התחשבות מצדם, בעיקר כדי לרצות את הגרמנים.
למרות תנאי המחיה הקשים מאוד, בגטו התקיימו חיי תרבות עשירים: ביוזמתו של גנס הוקמה קבוצת תיאטרון כחלק מתהליך ה"נורמליזציה" והשאיפה לשמור על צלם אנוש גם בתנאי הגיהנום של הגטו. התיאטרון הצליח מאוד ותוך שנה אחת התקיימו למעלה מ-100 הצגות בפני אולמות מלאים. ספריית שטראשון המשיכה לפעול גם בשיא פעולות ההשמדה, ולאחר שנה היו רשומים בה 4,700 מינויים מתוך אוכלוסייה של כ-17,000 נפש. כמעט בכל ערב שבת התקיימו סימפוזיונים, נשפים ו"מסיבות תה" תרבותיות של חברי אגודות המורים, הסופרים, המוזיקאים, השחקנים והציירים, שבהם הרצו על נושאים שונים, נאספו תעודות ומסמכים לארכיון על חיי הגטו והתקיימו אף תזמורת סימפונית ומקהלה.
קבוצה מתושבי הגטו, שכונתה "בריגדת הנייר", הסתירה מטמון גדול של פריטי תרבות יהודית מהשמדה או גניבה מידי הנאצים, והבריחה ספרים, ציורים ופסלים מארכיון יהדות וילנה, כשהיא מסתירה אותם במקומות שונים בגטו ובסביבתו. חלק מאוצר זה נשמר לאחר המלחמה.
ניסיונות הצלה
אנטון שמיד היה אוסטרי שגויס לוורמאכט. בסתיו 1941 הוצב שמיד ליד וילנה, ביחידה שתפקידה היה לאסוף חיילים גרמנים שנותקו מיחידותיהם. הוא היה עד לכינוס היהודים בגטאות, ולמעשי הטבח בפונאר. באוקטובר החל שמיד לסייע ליהודים, הסתיר אותם וסיפק להם דרכונים מזויפים. בין היתר סייע למנהיג המחתרת, מרדכי טננבוים, להעביר את אנשיו מווילנה לביאליסטוק באמצעות הענקת תעודות מזויפות ואף מכוניות צבאיות ללוחמי המחתרת. על פי ההערכות, שמיד סייע להציל כ-250 יהודים, גברים נשים וילדים, עד שנתפס ונידון למוות. הוא הוצא להורג בווילנה ב-13 באפריל 1942.
המחתרת היהודית
היודנראט נדחק בהדרגה להשלמה עם הגירושים החלקיים ואף סייע להם, מתוך הנחה שיעלה בידם לחלץ ולהציל חלק מתושבי הגטו. המשך תהליך הגירושים היווה קו אדום בעיני המחתרת, שראתה ביודנראט בוגדים וקראה ליהודים לא להישמע להם ולפעול לקראת התקוממות. כרוז שכתב אבא קובנר קרא "אל נלך כצאן לטבח!". במהלך מלחמת הקיום היומיומי ועל רקע ההשמדה ההמונית של יהדות וילנה התבשל בקבוצות המחתרת רעיון ההתנגדות המזוינת. חיסול רוב הקהילה בחודשים הראשונים של הכיבוש ובתחילת תקופת הסטביליזציה והפסקת האקציות בינואר 1942 הכשירו את הקרקע לשם כך, ואפשרו ביסוס ארגון מחתרת פעיל. מנהיגי המחתרת בגטו וילנה היו הראשונים שהבינו כי הגרמנים שואפים להשמדה טוטאלית של היהודים כעם, ושהטרגדיה של יהודי וילנה הנה חלק מתוכנית כוללת ומורחבת להשמדת היהודים. באחד בינואר 1942, בפגישה של נציגי המחתרת הציונית, הושמע הכרוז שחיבר אבא קובנר. בכרוז קרא קובנר שלא ללכת אל המוות כ"רחלים לבית המטבחיים", אלא להתנגד עם נשק ביד. קריאה זו הייתה קוטבית לעמדתו של היודנראט, שלפיה היה על היהודים לשמור על השקט בגטו, להיות מועילים לגרמנים ולהעביר את הזמן על מנת לשרוד. בזמן הפסקת אקציות ההשמדה היו היודנראט, המחתרת והציבור הרחב בדעה אחת: לעת עתה המטרה העיקרית של היהודים היא לשרוד, והאמצעי להשגת מטרה זו הוא עבודה מועילה של היהודים בשביל הגרמנים. בנסיבות אלה התלקח במהלך המפגש של נציגי המחתרת הציונית דיון לוהט בשאלת ההתנגדות המזוינת, והמשתתפים בו הביעו דעות שונות.
גם תושבי הגטו שהאמינו תחילה שהגירוש הוא למחנות עבודה, וגם כשנוכחו אחרת, הם תמכו בהצלה החלקית שהציע היודנראט ולא נענו לקריאת המחתרת.
לנאצים נודע על מפקד המחתרת, יצחק ויטנברג, והם דרשו מהיודנראט להסגירו. הוא נתפס על ידי המשטרה היהודית, אך שוחרר לאחר זמן קצר בפעולה צבאית של חבריו. בעקבות השחרור הודיעו הנאצים שאם הוא לא יוסגר הם ישמידו את הגטו. הייתה הסתערות-זעם כלפי המחתרת על ידי ההמון היהודי, שחשש לחיסול הגטו.
ב-16 ביולי 1943 הסגיר ויטנברג את עצמו לגסטפו, על דעת המחתרת ובלחץ ההמון והמשטרה היהודית. לפני שהוסגר מינה את אבא קובנר למפקד המחתרת. לפי עדותו של אבא קובנר במשפט אייכמן, הבריחו חברי המחתרת לוויטנברג כדור ציאניד והוא התאבד. על פי גרסה אחרת הוא מת בעינויים בידי אנשי הגסטפו.
חיסול הגטו
באוגוסט 1943 גירשו הנאצים אלפי יהודים מגטו וילנה למחנות עבודה באסטוניה. ב-1 בספטמבר הוקף הגטו ו-7,000 יהודים הוצאו ל"מחנה עבודה" באסטוניה. במהלך האקציה קרא ארגון המחתרת לתושבי הגטו שלא להתייצב לגירוש ולפתוח במרד, אך הם לא נענו לכך, ולכן החליטו לדחות את ביצוע המרד ליום חיסול הגטו. במהלך האקציה אירעה התנגשות יריות מוגבלת בין הכוחות הגרמניים שסרקו את הגטו ופוצצו את בתיו ובין אנשי המחתרת, אך לא פרץ מרד כולל והלוחמים נסוגו. כ-150 לוחמים ברחו מהגטו דרך תעלות הביוב, והצטרפו לפרטיזנים שפעלו ביערות הסביבה.
ב-23 בספטמבר 1943 חוסל הגטו ורוב תושביו נרצחו בפונאר והשאר נשלחו למחנות ההשמדה במזרח אירופה. שארית קטנה של יהודים שנשארו לאחר החיסול נשלחו למחנה עבודה.
אירוויזיון 1991
אירוויזיון 1991 נערך ב-4 במאי 1991 באולפני צ'ינצ'יטה שברומא, בעקבות זכייתה של איטליה באירוויזיון 1990 שנה קודם לכן.
גטו וילנה
חיסול הגטו
וילנה שוחררה בידי הצבא האדום ב-12 ביולי 1944. בין מאות היהודים ששרדו בווילנה הייתה קבוצה של כ-250 יהודים ששרדו במחנה HKP, אותו ניהל קרל פלגה.
אירוויזיון 1991
את התחרות הנחו שני הזמרים האיטלקיים היחידים - נכון למועד התחרות - שהביאו לאיטליה את המקום הראשון, ג'יליולה צ'ינקווטי שזכתה באירוויזיון 1964 וטוטו קוטוניו שזכה באירוויזיון 1990. מאז זכתה איטליה פעם נוספת ב-2021 עם להקת מונסקין.
את ישראל ייצגו זוכי הקדם אירוויזיון, הצמד אורנה ומשה דץ, עם השיר "כאן", שכתב והלחין עוזי חיטמן. הצמד, שהגיש הופעה סוחפת עם זמרי הליווי שלו, הוביל כבר מעמדת השיפוט הראשונה של יוגוסלביה וקיבל 12 נקודות גם מעמדות השיפוט של טורקיה וספרד. לאחר מכן הוביל השיר השוודי של קרולה. בסיום ההצבעה התברר שדווקא השיר הצרפתי של אמינה זכה באותו מספר נקודות שהשיג השיר השוודי - 146 נקודות. הבעיה נפתרה בזכות סעיף תקנוני (לקח מאירועי אירוויזיון 1969), ושוודיה הוכרזה כמנצחת. שוודיה וצרפת זכו לאותו מספר פעמים של "דוז פואה" - ארבע פעמים כל אחת, אולם שוודיה זכתה יותר פעמים ב-10 נקודות (שוודיה זכתה לקבל 10 נקודות חמש פעמים ואילו צרפת רק פעמיים, ולכן שוודיה הוכרזה כמנצחת).
גטו וילנה
חיסול הגטו
חלק מתושבי הגטו הצליחו לשרוד הודות לפעילות של מריה פדצקה שהוכרה כחסידת אומות העולם.
אירוויזיון 1991
ישראל סיימה במקום השלישי עם 139 נקודות, 7 נקודות פחות משוודיה וצרפת.
בתחרות הזאת חזרה להשתתף מלטה אחרי 16 שנות ההיעדרות השתתפותה הקודמת של מלטה עד לאותו אירוויזיון הייתה באירוויזיון 1975.
בכך שברה מלטה את השיא של דנמרק שחזרה ב 1978 לאירוויזיון אחרי 12 שנות היעדרות. השיא הזה היה עתיד להישבר בשנת 2004 על ידי מונקו שחזרה באותה שנה לתחרות האירוויזיון אחרי 25 שנים של היעדרות.
הולנד נעדרה מהתחרות בפעם השנייה בתולדותיה (והפעם הראשונה מאז אירוויזיון 1985) משום שתאריך האירוויזיון נקבע ליום הזיכרון של הולנד שמצוין מדי שנה בתאריך 4 במאי.
גלידת וניל
רקע
גלידת וניל, כמו טעמים אחרים של גלידה, נוצרה במקור על ידי קירור והקפאה של תערובת המבוססת על שמנת, וניל וסוכר מעל מיכל שהכיל קרח ומלח. סוג הווניל המשמש לטעם בגלידת וניל משתנה בהתאם למיקום בעולם. בצפון אמריקה ובאירופה הטעם המוביל בביקוש אצל צרכני גלידה מכיל טעמים מעושנים בולטים יותר, ובאירלנד למשל אפשר לזהות בגלידת הווניל טעם דומה לאניס. כדי ליצור את המרקם האחיד של הגלידה, בעבר צריך היה לערבב את התערובת תכופות ואז להחזיר אותה למיכל הקרח והמלח כדי שתהליך ההקפאה לא ייפגע. על פי הספר Iced: 180 Very Cool Concoctions שראה אור בשנת 2006, רבים מחשיבים לעיתים קרובות את גלידת הווניל כטעם "ברירת המחדל" או "טעם פשוט" של גלידה.
היסטוריה
הווניל שימש לראשונה בקרב בני המקסיקה, עמים ילידים בעמקים של מקסיקו שהיו שליטי האימפריה האצטקית. עד שנת 1510 בערך, הקונקיסטאדורים (חיילים שהשתתפו בכיבוש חלקים מאמריקה הלטינית) שחקרו את האזור שהוא היום מקסיקו, נתקלו במסו-אמריקאים שנהגו לצרוך וניל במשקאות ובמאכלים. פולי הווניל הגיעו לספרד כשהכובשים חזרו לאירופה. בספרד שימש הווניל לתוספת טעם במשקה תות שהכיל גם פולי קקאו, תירס, מים וקרח". המשקה הזה הגיע בסופו של דבר גם לצרפת, אנגליה ולאחר מכן לרחבי אירופה בתחילת המאה ה-16. בשנת 1602 המליץ יו מורגן, שהיה הרוקח הצמוד של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, להשתמש בווניל בנפרד מהקקאו.
ניתן לייחס את מקורה של גלידת הווניל לתקופת שושלת יואן של המאה הארבע עשרה. יש ראיות לכך שהגלידה הוגשה בבית המשפט של האימפריה המוגולית. מקורו של רעיון השימוש בתערובת קרח ומלח להשגת אפקט קירור כחלק מתהליך יצירת הגלידה הוא באסיה. שיטה זו הגיעה מאסיה לאירופה עם הגעת ערבים ומורים לספרד, בשנים 711 עד 1492. לאחר ששיטה זו של קירור על ידי ערבוב קרח ומלח התפשטה גם לאירופה, החלו האיטלקים להשתמש בה לצורך הכנת גלידה. בתחילת המאה ה-18 הופיעו מתכונים לגלידה גם בצרפת. על פי הספר "קינוחים קפואים: המדריך הסופי להכנת גלידות, אייס, סורבה, ג'לטי ושאר קינוחים קפואים", הפכו הצרפתים את מרקם הגלידה לחלק ועשיר יותר, על ידי הוספה של ביצים או חלמונים למתכון, החל מאמצע המאה ה-18.
כאשר הפך השימוש בטבלאות שוקולד במשקאות ובמאכלים לבלתי תלוי בקקאו, נעשה השוקולד דומיננטי יותר במתכונים צרפתיים. הצרפתים השתמשו בווניל כדי להעמיק את הטעמים של גלידת הווניל. בארצות הברית החלה גלידת וניל להיות נפוצה כשגילה הנשיא השלישי תומאס ג'פרסון את הטעם בצרפת והביא את המתכון לארצות הברית. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-18 כתב תומאס ג'פרסון את המתכון שלו לגלידת וניל, אשר שמור עד ימינו בספריית הקונגרס.
בשנת 2017 התפרסם ברחבי המרשתת פוסט שקרי שגלידת וניל הייתה במקור בצבע שחור עמוק, אבל מאחר שהצבע הזה היה פוגעני כלפי אנשים לבנים, הוחלט בשנת 1912 לשנותו לצבע לבן. ההוכחה לכך שהפוסט הזה הוא שיקרי הגיעה כאשר נתגלו תמונות של גלידת וניל משנת 1876 בה נראה היה בבירור הצבע הבהיר של הגלידה.
אופן ההכנה
במהלך המאה ה-18, על מנת להכין גלידה בארצות הברית, נזקקו טבחים וקונדיטורים ל"דלי עץ גדול יותר מהממוצע" ול"סיר מתכת שמשמש להקפאה עם כיסוי, הנקרא סורבטירה", בנוסף לקרח, מלח, ותערובת על בסיס שמנת שהייתה מיועדת להקפאה. התהליך החל באיתור גוש קרח בגודל שניתן היה לעבוד איתו, ולאחר מכן ערבוב קרח עם מלח והוספת תערובת הבסיס לאותו סיר. השילוב של הקרח והמלח יצרו אפקט של הקפאה. הטבח או הקונדיטור היו מוסיפים את תערובת הגלידה לסיר ההקפאה ואז היו מכסים אותו. את סיר ההקפאה הזה היו מכניסים לדלי עץ, שם היה מתבצע תהליך של ערבוב וניעור על מנת ליצור את המרקם הקרמי של הגלידה. מדי פעם צריך היה לפתוח את סיר ההקפאה, כדי לשחרר מדפנות הסיר את החלקים של הגלידה שהספיקו כבר לקפוא. העבודה הזו נעשתה על ידי עבדים ומשרתים.
בשנת 1843 המציאה ננסי ג'ונסון את מכונת הגלידה הראשונה, שכללה כננת בצד החיצוני של סיר העץ. הכננת שימשה לערבוב של הגלידה, תוך כדי גירוד של הגלידה שכבר הספיקה לקפוא על גבי הצד הפנימי של דפנות הסיר. ההמצאה הביאה לקיצור זמן הכנת הגלידה. הכננת בצד החיצוני של הסיר אפשרה קיצור של התהליך בכך שלא צריך היה לבצע את התהליך של הוצאת הסיר הפנימי מהחיצוני כדי לגרד את דפנות הסיר על מנת לשחרר את הגלידה שהספיקה לקפוא. לאחר המצאת המכונה של ננסי ג'ונסון החלו חברות גלידה מסחריות להשתמש במכונות גלידה שהיו מונעות על ידי הליכונים שנמשכו על ידי סוסים, מנועי קיטור, ולבסוף מנועים חשמליים. אנשים שהכינו גלידה בבית החלו גם הם להשתמש במכונות חשמליות מסוגים שונים כדי לייצר גלידה. ייצור הגלידה הפך לפופולרי יותר כאשר מחירו של הסוכר ירד וקרח נהיה קל יותר להשגה. לאחר סיום מלחמת האזרחים האמריקנית, ירדו מחירי הגלידה, וסיטונאים נוספים הצטרפו לעסקי ייצור הגלידה.
סוגים של חומרי טעם וריח
בתעשיית המזון, עלולות התכונות הכימיות השונות של תרכובות אלו לגרום לבעיות תאימות עם מכונות גלידה מסוגים שונים. גלידת וניל עשויה להיות מסווגת לפי סוג התמצית בה השתמשו בתהליך ההכנה. אם נעשה שימוש בווניל טבעי, המוצר נקרא "גלידת וניל" ואם נעשה שימוש בוונילין המוצר נקרא "גלידה בטעם וניל". אם נעשה שימוש בוונילין מלאכותי, המוצר צריך להיות מסומן כ"גלידת וניל בטעם מלאכותי". מנהל המזון והתרופות האמריקאי קובע שלוש קטגוריות: (1) גלידה שמכילה רק תמצית וניל; (2) גלידה שמכילה 28 גרם של ונילין מלאכותי פר גלון (3.8 ליטר) של תמצית וניל כפולה; (3) גלידה שמכילה מרכיבים מלאכותיים בלבד. לעיתים תכיל גלידה המכילה וניל טבעי גם גרגירים שחורים, עדות לתרמילי הווניל שהיא מכילה.
דניס סברה
דניס סברה (באנגלית: Dennis Sabre) היא כבאית מתוצרת יצרנית כבאיות ורכבים ייעודיים לשדות תעופה Dennis Specialist Vehicles הבריטית אשר יוצרה  בין השנים 1995–2007.
דגמים
==מאפיינים==
===דגם "Sabre XL"===
מנוע דלק נוזלי
מנוע דלק נוזלי (מכונה גם "מנוע הודף נוזלי") הוא מנוע הפועל על דלק ומחמצן נוזלי, ומשמש רקטות, טילים ומשגרי לוויינים וחלליות. דלק נוזלי רצוי מכיוון שצפיפותו הגבוהה יחסית לדלק מוצק מאפשרת נפח ומשקל נמוך יחסית של מכל הדלק (ללא הדלק), מה שמביא ליחס מסות (mass ratio) גבוה ולמהירות סופית גבוהה של הרקטה (שכן לפי נוסחת ציאולקובסקי המהירות הסופית של הרקטה יחסית ללוגריתם של יחס המסות).
שרפה יעילה במנוע מחייבת הזרמה מבוקרת ומתואמת של הדלק ממכל הדלק ושל המחמצן ממכל נפרד אל תא הבעירה במנוע. ההזרמה נעשית בדרך כלל באמצעות משאבה או באמצעות מכל שלישי שבו גז דחוס. החיסרון הבולט של מנוע דלק נוזלי הוא שיש לתדלק את מכל הדלק בסמוך לפני הפעלת המנוע, בשל קורוזיה חריפה בדפנות המכל שאינה מאפשרת אחסון של כלי מתודלק. הצורך בתדלוק מגדיל את החשיפה של טילים בשדה הקרב ומקטין את שרידותם. חיסרון נוסף הוא העובדה שהנוזלים שבטיל נעים במהלך המעוף ומשנים את מרכז הכובד באופן שמשפיע לרעה על דיוק מסלול הטיסה.
שני היתרונות העיקריים של מנוע דלק נוזלי, על פני מנוע דלק מוצק, הם האפשרות לשליטה על עוצמת הדחף והאפשרות לכבות ולהדליק את המנוע באופן שמאפשר דיוק ואף שינוי של מסלול הטיסה, ויעילות אנרגטית גבוהה יותר.
אחד מהדלקים הנוזליים הנפוצים למנועי דלק נוזלי הוא קרוסין.
תא בעירה (combustion chamber)
תהליך הבעירה שמתרחש בתוך תא הבעירה, מתחיל בכך שהדלק הרקטי והמחמצן שנשאבו בספיקה מתאימה באמצעות משאבות הטורבו (ישנן שתי משאבות טורבו; האחת לדלק הרקטי והשנייה למחמצן) מוזרקים ישירות לתא הבעירה באמצעי הזרקה, מגיבים כימית במשך זמן קצר, ומסתיים בכך שהתוצרים של התגובה - גזים לוהטים בלחץ עצום - נפלטים החוצה במהירות דרך הנחיר הרקטי. התהליך כולו אורך משך זמן לא מבוטל, ומצריך נפח סופי של תא הבעירה. הנפח התאורטי של תא הבעירה הוא פונקציה של מספר פרמטרים: קצב זרימת המסה של חומרי הבעירה (דלק ומחמצן), הצפיפות הממוצעת של תוצרי הבעירה, ומשך הזמן הנדרש בשביל בעירה יעילה. הקשר הזה ניתן במשוואה הבאה:
כאשר q היא הספיקה המסית שמוזרמת לתא הבעירה, V הוא ההופכי לצפיפות של תוצרי הבעירה (צפיפות הגז שנוצר), ו־t_s הוא משך הזמן שאלמנט דלק שוהה בתא הבעירה. לפעמים נוח יותר אינטואיטיבית לעבוד במונחים של האורך האופייני L^* של תא הבעירה, שמוגדר כך:
כאן V_c הוא הנפח התאורטי של תא הבעירה ו־A_t הוא שטח החתך המינימלי של נחיר הפליטה. מושג האורך האופייני נוח יותר קונספטואלית לשימוש מאשר המושג החמקמק יותר של "משך הבעירה של אלמנט דלק", שמבוטא בשברירי שנייה.
אמצעי ההזרקה (injector)
המזרק, כפי שניתן להבין מהשם, הוא הרכיב במנוע האחראי על הזרקת הדלק הרקטי והמחמצן לתוך תא הבעירה בפרופורציות הנכונות ובמהירות הנכונה כדי להשיג תהליך בעירה יציב ויעיל. המזרק ניתן להשוואה לקרבורטור של מנוע מכונית. סוג המזרק בו משתמשים במנוע דלק נוזלי קובע את הנצילות התאורטית של הנחיר הרקטי שיכולה להיות מושגת. מזרק בעל ביצועים לא טובים גורם לכמות גדולה של דלק רקטי שלא בער לעזוב את המנוע, ונותן לכן נצילות לא טובה. בנוסף, מזרקים הם בדרך כלל רכיבי מפתח בהפחתת העומס התרמי על הנחיר; באמצעות הגדלת כמות הדלק מסביב לשפה של תא הבעירה, ניתן להשיג טמפרטורות נמוכות בהרבה על קירות הנחיר (הדלק הרקטי שמתווסף לא בוער, שכן התערובת בתא הבעירה ממילא מכילה את הפרופורציות המדויקות של מחמצן ודלק הדרושות לתהליך בעירה).
סוגי מזרקים
מזרקים יכולים להיות פשוטים כמו מספר של חורים בקוטר קטן המסודרים בתבנית מסוימת הנבנית בקפידה, אשר דרכם הדלק והמחמצן מחלחלים לתא. מהירות הזרימה נקבעת על ידי השורש הריבועי של ירידת הלחץ משני צידי המזרק, צורת החור ופרטים אחרים כמו הצפיפות של חומר הדלק.
המזרקים בהם נעשה שימוש בדגמים הראשונים של הטיל V-2 יצרו סילונים מקבילים של דלק ומחמצן אשר בערו בתוך התא. שיטה זאת הניבה נצילות נמוכה מאוד.
מזרקים כיום באופן טיפוסי מורכבים ממספר חורים קטנים אשר מכוונים שני סילונים של דלק ומחמצן כך שהם יתנגשו בנקודה מסוימת במרחב שנמצאת במרחק קצר מהמזרק. שיטה זאת עוזרת לשבור את הזרימה ולפרק אותה לטיפות קטנות של דלק ומחמצן אשר יחדיו בוערות בקלות יותר. השבירה של שני הזרמים לטיפות קטנות מגדילה פי עשרות מונים את שטח המגע של הדלק והמחמצן (התהליך נקרא "אטומיזציה") ולכן יוצרת תערובת הומוגנית יותר של דלק ומחמצן.
קירור המנוע
מזרקים נבנים באופן טיפוסי בצורה כזאת שיוצרת שכבה עשירה בדלק בסמוך לקיר תא הבעירה. שיטה זאת מפחיתה את הטמפרטורה של דופן תא הבעירה ואפילו את דופן מורד צוואר תא הבעירה והנחיר עצמו, ומאפשרת לתא הבעירה כולו לפעול בלחץ גבוה יותר, מה שמאפשר להשתמש בנחיר עם יחס התרחבות גבוה יותר, נותן דחף סגולי גבוה יותר וביצועים כלליים טובים יותר של המנוע. לעיתים קרובות משתמשים בקירור רגנרטיבי (שהוא שיטת הקירור הנפוצה ביותר) במנועים רקטיים המשתמשים בדלק נוזלי. קירור רגנרטיבי נעזר בדלק או במחמצן כדי לקרר את תא הבעירה ואת הנחיר.
אדוארדו צ'ילידה
אדוארדו צ'ילידה (בספרדית: Eduardo Chillida Juantegui; 10 בינואר 1924 – 19 באוגוסט 2002) היה פסל בסקי-ספרדי אשר נודע בזכות יצירותיו האבסטרקטיות והמונומנטליות.
ביוגרפיה
נולד בסן סבסטיאן שבחבל הבסקים שבצפון ספרד. בין השנים 1943–1947 למד ארכיטקטורה באוניברסיטת מדריד ולאחר מכן למד תקופה קצרה בבית ספר לאמנות. בשנת 1947 יצר את פיסלו הראשון. פסליו הראשונים היו פיגורטיביים ונעשו מחומרים כמו טיח וחימר, אולם במהרה זנח את הפיסול הפיגורטיבי בשביל פיסול אבסטרקטי ממתכת. תחילה הושפע מאוד מהפסל הספרדי חוליו גונזאלס. בשנת 1948 עזב את ספרד לטובת פריז, וחזר לספרד רק בשנת 1951. בשנת 1954 הוא יצר דלתות לבזיליקה של ארנזוזו (Arantzazu) שבאותה תקופה עברה תהליך בנייה מחדש. לפרוקיט זה הוזמנו יצירות מאמנים בסקים בולטים נוספים לרבות נסטור בסטרטשה, אגוסטין איברולה וחורחה אוטיזה.
זוכה פרס פרמיום אימפריאלה לפיסול לשנת 1991. זוכה פרס וולף לאמנות לשנת 1984–1985.
אקטרינה סאבו
אקטרינה סאבו (באנגלית: Ecaterina Szabo; בהונגרית: Szabó Katalin; נולדה ב-22 בינואר 1967) היא מתעמלת רומניה בעבר, בת למיעוט ההונגרי. אלופה אולימפית בעלת 5 מדליות, מהן 4 זהב אלופת עולם, בעלת 10 מדליות מהן 2 זהב ואלופת אירופה בעלת 5 מדליות, מהן 2 זהב.
סאבו הייתה לאתלטית המעוטרת ביותר באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
ביוגרפיה
סאבו נולדה בזאגון, במחוז קובסנה.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה סאבו ב-5 מדליות, 4 זהב ו-1 כסף. והייתה לאתלטית המעוטרת ביותר באולימפיאדה. אך היא זכורה, במיוחד בשל מדליית הכסף שבה זכתה בקרב רב אחרי התנגשות אפית עם מרי לו רטון מארצות הברית. היא זכתה בשלושה מהתרגילים האישיים (קורה, סוס קפיצות וקרקע) ובמדליית הזהב הקבוצתית.
פיליפ מאטר
פיליפ מאטר (בערבית: فيليب مطر; נולד ב-1941 בירושלים) הוא היסטוריון פלסטיני-אמריקאי, שימש כמנהל המכון ללימודים פלסטינים בביירות בין השנים 1984 ל-2001.
היה עמית פולברייט. סיים דוקטורט בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק. הוא לימד באוניברסיטת ייל, אוניברסיטת ג'ורג'טאון ובסיטי קולג' של ניו יורק. משמש כנשיא המרכז המחקר הפלסטיני-אמריקאי (Palestinian American Research Center) ועורך משנה של כתב העת Journal of Palestine Studies.
מיאו
מיאו היא המילה המייצגת את הקול שאותו מבצעים החתולים לתקשורת עם סביבתם.
גורי החתול הצעירים משתמשים ב"מיאו" כדי לתקשר עם אימם. חתול בוגר בדרך כלל אינו מתקשר עם חתולים אחרים באמצעות קולות, וכאשר הוא מילל מטרתו היא לרוב תקשור עם בני אדם שסביבו, מסיבה זו חתולי מחמד מיללים יותר מחתולי בר.
מומחים מבחינים בין סוגים שונים של "מיאו", שמושמעים על ידי החתול למטרות שונות, משיכת תשומת לב, בקשת מזון וכדומה. ככל שה"מיאו" חזק, אינטנסיבי ותכוף יותר, המסר שהחתול מעוניין להעביר דחוף וחשוב לו יותר. חתול זכר מפיק "מיאו" חזק יותר משל נקבה.
איות
המילה "מיאו" היא אונומטופיה ולכן היא קיימת בשפות רבות, בחלקן יש לה וריאציות שונות. ישנן שפות שבהן הפכה המילה לשם בעל החיים עצמו.
הבדל בין השפות
הטבלה מטה מציגה את הדרך בה כל שפה מבטאת את המילה "מיאו":
מותו של חייל לויאליסט
מותו של חייל לויאליסט (בשמו המלא: איש-מיליציה לויאליסט ברגע מותו, סרו מוריאנו; באנגלית: Loyalist Militiaman at the Moment of Death, Cerro Muriano) הוא תצלום היסטורי מפורסם של צלם המלחמות הנודע רוברט קאפה, שצולם ב-5 בספטמבר 1936. בתצלום מתואר מותו של פדריקו בורל גרסיה, חייל רפובליקני, בזמן מלחמת האזרחים בספרד.
החייל נתפס בעדשות מצלמתו של קאפה ממש ברגע פגיעת הכדור בו והוא נופל אחורה מעוצמת הפגיעה. הוא לבוש בבגדים אזרחיים, אך נושא חגורת כדורים מעור. הרובה שבידו הימנית נשמט עקב הפגיעה. קאפה צילם את בורל כמה תמונות מוקדמות יותר באותו יום ובהן הוא נראה בחברת חבריו ליחידה.
התצלום פורסם לראשונה במגזין הצרפתי Vu ב-23 בספטמבר 1936, ומאז הופץ מספר רב של פעמים. מיד עם פרסומו נעשה התצלום לתמונה המסמלת את מלחמת האזרחים בספרד. עד היום נחשב התצלום לאחת מתמונות המלחמה החשובות והמפורסמות ביותר.
בעת פרסום התצלום נשמעו טענות מהימין הקיצוני שהתמונה מזויפת. בשנת 2009 פורסם בספרד מחקר המטיל ספק באותנטיות של התצלום. במחקר נטען כי התצלום צולם כ-50 קילומטר מהמקום בו צולמה לכאורה. בנוסף, נטען כי פרדריקו בורל, החייל שמצולם בתמונה, נהרג בכלל בקרב אחר, בעוד שהסתתר מאחורי עץ. טענות רבות טענו שבורל הוא כלל לא האיש שמופיע בתמונה.
דוושירמה
הדוושירמה (מטורקית עות'מאנית: دوشيرمه, איסוף; ביוונית: Παιδομάζωμα - איסוף הילדים; ברומנית: Tribut de sânge; בסרבית: Danak u krvi, בבולגרית: Кръвен данък - מס הדם) הייתה שיטת גיוס של הצבא והממשל של האימפריה העות'מאנית. הנוצרים שחיו תחת שלטונה של האימפריה העות'מאנית היו מחויבים לספק מס קבוע של נערים צעירים ששועבדו להיות עבדים של הסולטאנים העות'מאניים.
נערים אלה אוסלמו על ידי העות'מאנים ואומנו להיות עבדים נאמנים לסולטאן, בדומה למוסד הממלוכי. בתהליך הכשרתם מוינו הנערים, חלקם הוכשרו לשרת במנגנון האדמיניסטרציה של האימפריה בעוד החזקים פיזית אומנו להיות לוחמים יניצ'רים. היניצ'רים היו חיל שכולו הורכב מחיילים שגויסו בשיטת הדוושירמה.
למרות השימוש במילה 'עבדים', מי שגויסו בשיטת הדוושירמה היו מקבלים בחסות הסולטאן חינוך והשכלה גבוהה או הכשרה צבאית מקצועית, וכן משכורת גבוהה.
תחילת הדוושירמה
את הדוושירמה התחיל הסולטאן מורט הראשון, שייסד את כוחות הקאפי-קולו ("נערי השער", הכוונה לשער הנשגב בארמון הטופקאפי). מהות השיטה הייתה איסוף נערים מאזורים שהוגדרו דאר אל-חרב, כלומר, אזורים שלא נמצאים תחת שלטון מוסלמי, ולקחת אותם לדאר אל-אסלאם, ("בית האסלאם") לתת לילדים חינוך מוסלמי וצבאי בחסות הסולטאן ולהכשירם להיות עבדים שלו ובעלי תפקידים חשובים בצבא ובארמון, כמפקדים או כפקידי-מנהל.