cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניתוב
אופן פעולה
ניהול ניתוב חבילות מידע לתת-רשתות שכנות מתבצע בעזרת טבלאות ניתוב של פרוטוקול תקשורת BGP4 ומוגדר ב-. טבלת ניתוב של BGP4 מכילה רשומות ייחודיות עבור נתיבים לתת רשתות השכנות, מאפיינים של אפיקי תקשורת ואילוצי מדיניות ניתוב של רשת מקומית. כל זאת כדי לאפשר מציאת הנתיב הטוב ביותר להעברת חבילת מידע מרשת מקומית לתת הרשת הבאה שנמצאת בדרך אל היעד הסופי. מציאת הנתיב הטוב ביותר במקרה זה היא ההחלטה מה היא הנקודה (Hop) הבאה אליה יש לשלוח את החבילה, בהתאם למדיניות ניתוב של רשת מקומית. בדרך כלל פרוטוקול תקשורת BGP4 מאפשר חיבור הדדי של תת-רשתות גדולות כמו של ספקיות אינטרנט וארגונים.
תהליך שמקדם חבילות מידע ברשת שכתובות בה מחולקות מבחינה לוגית מתת-רשת המקור לכתובת היעד הסופי, נקרא העברה (forwarding). תהליך העברת חבילות מידע קשור לתהליך ניתוב, כיוון שתהליך ניתוב קובע לאן להעביר את חבילות המידע, אך תהליך ניתוב מופרד מתהליך העברת מידע מבחינה לוגית. שניהם מתפקדים ברמת שכבת הרשת של מודל ה-OSI, ומאפשרים העברת מידע בין נקודות קצה מתווכות לכתובת היעד הסופי ברשתות גדולות.
ברשת מחשבים מסוג רשת מקומית, רכיבי תקשורת כגון מרכזות ומתגים שקופים עבור נקודות קצה ומתפקדים ברמות שכבת הקישוריות של מודל ה-OSI עבור מתגים ובשכבה הפיזית של מודל ה-OSI עבור מרכזות, בזמן שנתבים האחראים על תהליך ניתוב והעברה, גלויים בצורה מפורשת עבור נקודות קצה ברשת המחשבים ומתפקדים ברמת שכבת הרשת של מודל ה-OSI שקרובה יותר למשתמש.
לניטור תעבורה ברשת משמשת תוכנה Multi Router Traffic Grapher.
שיטות ניתוב
שתי השיטות העיקריות לביצוע ניתוב הן:
ניתוב ברשתות IP
ניתוב חבילות מידע ברשתות מבוססות פרוטוקול תקשורת IP, הוא תהליך שגרתי ברשתות מחשבים מודרניות כמו רשת האינטרנט, רשתות מקומיות בארגונים ורשתות מחשבים ביתיות. היישום העיקרי של IP כיום הוא IPv4, שיוחלף עם הזמן ביורשו IPv6, אשר נוצר בעקבות צורך בפרוטוקול תקשורת אשר יאפשר רשת IP גדולה יותר. IPv6 יספק תחום כתובות של 128 סיביות לעומת 32 סיביות של IPv4.
תהליך ניתוב חבילות מידע ברשת IP מתפקד ברמת שכבת הקישוריות של מודל ה-OSI בעזרת פרוטוקול IP ופרוטוקולי עזר כמו ICMP ,RIP,BGP4 ו-OSPF.
ברשת IP ניתוב חבילות מידע מתבסס על שיטה שנקראת next-hop routing. בשיטה זו, חבילת מידע מועברת מנקודת קצה לנתב. הנתב בודק מה היא נקודת הקצה הבאה שאליה הוא יוכל להעביר את חבילת המידע מבין רשומות בטבלת ניתוב - וכך הלאה עד להגעתה של חבילת המידע לכתובת היעד הסופי. ברשתות IP גדולות, בדרך כלל מצמצמים את טבלאות הניתוב על ידי Summarization: במקום ליצור רשומה עבור כל רשת אפשרית, והדרך המהירה ביותר אליה (לדוגמה, הדרך לרשת 212.179.1.0, רשת 212.179.2.0 וכו') מצמצמים את הרשימה לכל הרשתות בכתובת 212.179.0.0. בצורה כזו, הנתב המשדר - מארצות הברית לדוגמה - לא צריך לדעת היכן בדיוק נמצא היעד שאליו הוא שולח בישראל; כל שהוא צריך לדעת הוא הכתובת של הנתב הבא, שנמצא בישראל, ויודע איך לנתב את המידע בתוך ישראל.
ברשת IP, פרוטוקול תקשורת IP מספק מנגנון ניתוב לנקודות קצה, אך אינו מבטיח את מהימנותה של העברת חבילות מידע ליעדן. חלק מחבילות המידע יכולות להגיע פגומות, לעבור תהליך שכפול אקראי, להגיע לא בסדר שבו נשלחו, לא להגיע בכלל לכתובת היעד הסופי, או להגיע דרך נתיבים שונים. בדיקת האיכות עבור חבילות המידע נעשית באמצעות פרוטוקול ה-TCP. המידע נבדק, בדרך כלל אל מול Checksum (פעולה מתמטית שמאמתת את דיוק המידע שנשלח), ובמידה ואינו מדויק, מבקשת מהתחנה המשדרת לשלוח אותו שוב.
בורגונדי (צבע)
בורגונדי (בצרפתית: Burgundy ; לפעמים מכונה "צבע יין" או בקיצור "יין") הוא צבע אדום עם סגלגלות המזוהה עם צבעו של יין הבורגונדי ששמו מגיע מהאזור בו הוא מגודל ומיוצר - מחוז בורגונדי במזרח צרפת.
צבע בורגונדי דומה לגוונים אחרים של אדום כהה כגון בורדו.
האזכור הראשון לשימוש בצבע היה בשנת 1881.
בתרבות
בורגונדי הוא צבע פופולרי באופנת גברים ונשים גם יחד. ברהיטים ובמצעים. לעיתים קרובות הוא משמש כמוטיב בחתונה. כל דרכוני האיחוד האירופי הם בעלי כיסוי בגוון בורגונדי. הצבע היה אחד מצבעי השפתון הפופולריים ביותר בקרב נשים בשנות ה-90 ועד תחילת שנות ה-2000. זהו גוון שפתון פופולרי עבור אנשים המשתייכים לתת התרבות הגותית.
וריאציה
וריאציה של הצבע בורגונדי היא "בורגונדי חי" (Vivid burgundy) שהיא גרסה בהירה יותר של הגוון והיא נפוצה כגוון לצביעת שיער.
צ'אק רוב
צ'ארלס ספיטאל רוב (באנגלית: Charles Spittal Robb; נולד ב-26 ביוני 1939) הוא פוליטיקאי אמריקאי לשעבר, שכיהן כמושלה ה-46 של קהיליית וירג'יניה בשנים 1982–1986, ולאחר מכן היה חבר הסנאט של ארצות הברית בשנים 1989–2001 מטעמה. רוב, חבר המפלגה הדמוקרטית, הוא חתנו של נשיא ארצות הברית לשעבר לינדון ג'ונסון. ב-2004 מונה לשבת בראשות "הוועדה ליכולות המודיעין של ארצות הברית ביחס לנשק להשמדה המונית", לצד המשנה לתובע הכללי לשעבר לורנס סילברמן, והוא סיים תפקיד זה בשלהי מרץ 2005.
ראשית חייו
צ'ארלס רוב נולד בפיניקס, בירת אריזונה, בנם של פרנסס הווארד (לבית וולי) וג'יימס ספיטאל רוב. הוא גדל באזור מאונט ורנון שבמחוז פיירפקס אשר בווירג'יניה וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון מאונט ורנון. הוא למד באוניברסיטת קורנל בטרם השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ב-1961, שם היה חבר באחוות כי פי.
רוב, חייל משוחרר מחיל הנחתים של ארצות הברית ובעל תואר בוגר לשם כבוד מ"בייסיק סקול", בית הספר לקצינים של חיל הנחתים, היה לעוזר חברתי בבית הלבן במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20. שם הוא פגש את לינדה ג'ונסון, בתו של נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון, אליה נישא כעבור מן מה. רוב המשיך לשרת בחיל הנחתים ואף יצא לסבב לחימה במלחמת וייטנאם, שם פיקד על פלוגה אחת של הגדוד השלישי בחיל הנחתים השביעי, ועל לחימתו עוטר בכוכב הארד ובצלב האבירות של ממשלת דרום וייטנאם. לאחר קידומו לדרגת מייג'ור, הצטרף רוב למחלקת הלוגיסטיקה של דיוויזיית הנחתים הראשונה.
לאחר המלחמה השלים רוב ב-1973 לימודי תואר שני במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה, והיה עוזרו המשפטי של ג'ון ד. בוצנר הבן, אז שופט בבית המשפט הפדרלי הרביעי לערעורים של ארצות הברית. אחר כך הוא התגורר ביישוב מקלין שבצפון וירג'יניה והחל להתמחות בעריכת דין במשרד עורכי הדין "ויליאמס וקונולי". רוב התחיל להיות פעיל בפוליטיקה של וירג'יניה כדמוקרטי, והיה חבר בוועדה הדמוקרטית של מחוז פיירפקס ובוועדה הדמוקרטית של מרכז מדינת וירג'יניה.
מושל וירג'יניה
בשנת 1977 זכה רוב בבחירות לתפקיד סגן מושל וירג'יניה, היחיד מבין שלושת הדמוקרטים שהתמודד על תפקיד ציבורי ברמה ארצית ושזכו באותה השנה. הוא כיהן בתפקיד מ-14 בינואר 1978 עד 16 בינואר 1982.
רוב הוביל את הכרטיס הדמוקרטי לתפקיד מושל וירג'ינה וסגנו בבחירות 1981. שלושת הדמוקרטים שהתמודדו לתפקיד המושל, סגן המושל והתובע הכללי הצליחו להיבחר לתפקידים אלה בכך שפנו לשמרנים שהסירו תמיכתם ביריבו הרפובליקני של רוב, ג'יי מרשל קולמן. הדמוקרטים בווירג'יניה שוב זכו בכל שלושת תפקידים בכירים אלה ב-1985, ניצחון אשר נתפש כתמיכה מפלגתית בהנהגה של רוב. במהלך תקופה בה סגנוני תקשורת פוליטית החלו להעדיף סאונד-בייטס, רוב נודע כמי שמדבר בפסקאות על סוגיות מדיניות מורכבות. בתקופת כהונתו כמושל ייסד רוב את התאחדות המושלים הדמוקרטים ב-1983.
מבחינה פוליטית, רוב היה מתון, ונודע באופן כללי כשמרן פיסי, תומך בביטחון לאומי ופרוגרסיבי בסוגיות חברתיות. כמושל, הוא איזן את תקציב המדינה מבלי להעלות מסים, והקדיש מיליארד דולר אמריקני נוספים לתקציב החינוך. הוא מינה מספר שיא של נשים ובני מיעוטים לתפקידים ציבוריים, כולל אפרו-אמריקאים ראשונים לבית המשפט העליון של וירג'יניה. הוא היה מושל וירג'יניה הראשון זה 25 שנה שהוציא לפועל עונש מוות. רוב היה גורם מרכזי בעריכת הסופר טיוזדיי במדינות דרום ארצות הברית במטרה להסב להן כוח פוליטי רב יותר. הוא גם נמנה בין מייסדי מועצת המנהיגות הדמוקרטית — ארגון ללא כוונת רווח של המפלגה הדמוקרטית אשר שם פעמיו להטות את המפלגה לכיוון המרכז מהתפנית השמאלנית אשר פקדה את המפלגה בשנות ה-70 של המאה ה-20.
בסנאט האמריקאי
בין השנים 1989–2001 היה רוב חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה. רוב נבחר בשנת 1988 בבחירות בהן גבר על יריבו מוריס דוקינס עם 71% מקולות הבוחרים. מדי שנה דורג רוב כאחד מן סנאטורים המרכזיים ביותר מבחינה אידאולוגית. פעמים תכופות פעל כמגשר בין עמיתיו הדמוקרטים לסנאטורים הרפובליקנים. עם זאת, לא פעם עלתה לו דבקותו בשיתוף פעולה בין-מפלגתי ביוקרתו. לראיה, הסיעה הדמוקרטית בסנאט הוציאה אותו מוועדת התקציב על שכך שהיה בעד קיצוץ עמוק בהוצאות הממשל הפדרלי של ארצות הברית.
ב-1991 נמנה רוב בין קומץ הסנאטורים הדמוקרטים שתמכו באישור השימוש בכוח צבאי לשם גירוש הכוחות המזוינים של עיראק מכווית. באותה שנה הוא היה אחד משבעת הדמוקרטים הדרומיים שהצביעו בעד אישור מינויו של קלרנס תומאס לבית המשפט העליון של ארצות הברית ברוב 52 מול 48, הפער הצמוד ביותר בהצבעה על מינוי שופט זה למעלה ממאה שנים. ב-1992 הוא היה יו"ר ועדת הקמפיין הדמוקרטית סנאטוריאלית (Democratic Senatorial Campaign Committee). במהלך כהונתו גייסה ה-DSCC שיא של סכומי מימון שהובילו לבחירת שבעה דמוקרטים חדשים לסנאט. הניצחון הדמוקרטי כלל בחירת ארבע סנאטוריות חדשות ובחירה מחדש של אחת נוספת במה שכונה "שנת הנשים", שכן לסנאט נבחרו פטי מוראי, קרול מוזלי בראון, דיאן פיינסטיין, ברברה מיקולסקי וברברה בוקסר.
בסנאט, רוב היה ליברלי יותר בנושאים חברתיים. הוא הצביע בעד איסור פדרלי על כלי נשק מסוימים שהוגדרו כ"נשקי תקיפה", הצביע נגד הוצאתם להורג של קטינים והתנגד לתיקון חוקתי שקרא לאסור על שריפת דגל ארצות הברית. בשנת 1993 הוא תמך בהצעתו של הנשיא ביל קלינטון לאמץ את מדיניות אל תשאל, אל תספר בעניין הומוסקסואליות בכוחות המזוינים. שלוש שנים לאחר מכן, רוב היה הסנאטור היחיד ממדינה דרומית שהתנגד ל"חוק הגנת הנישואין". בהתייחס להתנגדותו אל הצעת החוק, שחבריו ותומכיו דחקו בו לתמוך, אמר רוב היו שהעריכו כי עמדתו ביחס לזכויות להט"ב, יחד עם עמדותיו בנושאים מעוררי מחלוקת אחרים כמו הפלות, הרחיקו את המצביעים בווירג'יניה שהיו בדרך כלל שמרנים ותרמו להפסדו בבחירות שנערכו בשנת 2000.
בבחירות שנערכו ב-1994 הצליח רוב לגבור על המועמד הרפובליקני אוליבר נורת', שנודע לציבור בשל חלקו בפרשת איראן-קונטראס, ונבחר לכהונה שנייה בסנאט בשנת בחירות רעה למפלגה הדמוקרטית. הסנאטור ג'ון וורנר הרפובליקני מיאן לתמוך בנורת' ובמקום זאת הביע את תמיכתו במרשל קולמן, לשעבר התובע הכללי של וירג'יניה ומועמד עצמאי שלישי אותו רוב ניצח בבחירות לתפקיד מושל וירג'יניה ב-1981. מסע הבחירות לסנאט ב-1994 תועד בסרט התעודה "מועמד מושלם" אשר עלה לאקרנים ב-1996 ובסרט "הצבא של אולי" בבימויו של ברט מורגן בו נראה רוב זוכה להפרעות מצד הקהל בקמפוס של אוניברסיטת ג'יימס מדיסון. במהלך מסע הבחירות, רוב זכה בתמיכתו של מזכיר הצי של ארצות הברית לשעבר (ולימים סנאטור מווירג'יניה גם כן) ג'ים וב, ובתמיכה של רפובליקנים ידועים בהם ויליאם קולבי, אליוט ריצ'רדסון וויליאם ראקלשאוס.
אחרי היבחרו מחדש ב-1994, המשיך רוב לקדם אחריות פיסקלית והגנה לאומית חזקה. הוא היה הדמוקרטי היחיד הסנאט אשר הצביע בעד כל הסעיפים ב"חוזה המפלגה הרפובליקנית עם אמריקה" כאשר הרפובליקנים השתלטו אחרי עשרות שנים על בית הנבחרים של ארצות הברית, כולל בעד תיקון תקציב מאוזן ובעד הטלת וטו סעיפי. רוב היה הסנאטור היחידי שכיהן בכל ועדות הסנאט העוסקות בסוגיות הנוגעות לביטחון לאומי: ועדת החוץ, ועדת המודיעין ו-ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית. לאחר שתי קדנציות בסנאט בנות שש שנים כל אחת ו-25 שנה בפוליטיקה הלאומית, הוא הובס במערכת בחירות צמודה בשנת 2000 על ידי יריבו הרפובליקני, ג'ורג' אלן, לשעבר מושל וירג'יניה. רוב היה הסנאטור הדמוקרטי המכהן היחיד שלא הצליח להיבחר מחדש בבחירות 2000.
שערוריות ופרשיות
ב-1991 טענה הדוגמנית טאי קולינס, לשעבר מיס וירג'יניה, כי ניהלה רומן עם רוב שבע שנים קודם לכן, אם כי מעולם לא אוששו טענותיה והיא לא הציעה לעיתונות שום הוכחה לטענות אלה. רוב הכחיש שניהל עם קולינס רומן, אך הודה בכך שהוא חלק עמה בקבוק שמפניה וקיבל ממנה עיסוי בחדר בית המלון שלו בהזדמנות אחת. זמן קצר לאחר הטחת ההאשמות, קולינס קיבלה לידיה סכום כספי סודי על הצטלמות בעירום עבור מגזין פלייבוי. כמו כן, לפי שמועות אחדות נכח רוב בעודו מושל וירג'יניה במסיבות חוף בהן נעשה שימוש בקוקאין. שמועות אלה מעולם לא אומתו, חרף חקירה אינטנסיבית של כתבים ופעילים פוליטיים. הוא הכחיש זאת בתוקף עם העלאת הנושא במהלך מסע הבחירות לסנאט בשנת 1988. רוב הכחיש בתוקף את טענות אלה באמתלה כי מעולם לא ראה קוקאין.
באותה השנה בה התפרסמו טענותיה של קולינס, שלושה מעוזריו של רוב התפטרו לאחר שהודה במעשים לא חוקיים הקשורים בשיחת טלפון של מושל וירג'יניה דאג וילדר (ויריב פוטנציאלי בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית לקראת הבחירות לסנאט ב-1994) אשר הוקלטה באופן לא חוקי. שערוריית שיחת הטלפון הגיעה לחקירה של חבר מושבעים גדול פדרלי, אחרי שנטען כי אנשיו של רוב ואף רוב עצמו קשרו קשר להפיץ את תוכן שיחת הטלפון שהוקלט באמצעות מומחה לאלקטרוניקה. רוב וצוותו טענו כי לא היו מודעים לעובדה כי שיחות טלפון סלורליות מוגנות על ידי אותם חוקים המסדירים קווי טלפון יבשתיים. חבר המושבעים הגדול סיים את חקירתו בת 18 החודשים בהצבעה בה הוחלט שלא להגיש כתב אישום נגד רוב. היחסים בין הסנאטור למושל תוארו בכלי התקשורת כ"משטמה".
קריירה לאחר הסנאט
לאחר שתי כהונותיו בסנאט, כיהן רוב בחבר האורחים של האקדמיה הימית של ארצות הברית והחל ללמד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ג'ורג' מייסון. ב-6 בפברואר 2004 מונה רוב לשבת בראשות "הוועדה ליכולות המודיעין של ארצות הברית ביחס לנשק להשמדה המונית", לצד המשנה לתובע הכללי לשעבר לורנס סילברמן. הייתה זו ועדה עצמאית שהוטל עליה לבחון את יכולות קהילת המודיעין האמריקאית על רקע מלחמת עיראק ולחקור אפשרויות לפיתוח נשק להשמדה המונית בבגדאד. ב-2006 מונה לכהן במועצה המייעצת למודיעין של נשיא ארצות הברית. הוא גם היה חבר בקבוצה למחקר עיראק ביחד עם מזכיר ההגנה של ארצות הברית לשעבר ג'יימס בייקר. מאמר שפורסם בעיתון "הניו יורק טיימס" ב-9 באוקטובר 2006 זקף לזכותו של רוב את תואר "החבר היחיד בקבוצה שהסתכן מחוץ ל'אזור הירוק' הנשלט על ידי אמריקה במהלך ביקור שנערך בבגדאד". רוב מכהן מאז 2001 כחבר בוועד הנאמנים של תאגיד Mitre Corporation. רוב משמש כמנהיג עמית של הפרויקט לביטחון לאומי (NSP) במרכז למדיניות דו-מפלגתית. הוא גם חבר לשעבר בוועד השלישייה.
אלפרד, נסיך מונטנואובו השני
אלפרד, נסיך מונטנואובו השני (בגרמנית: Alfred Fürst von Montenuovo; 16 בספטמבר 1854 - 6 בספטמבר 1927), היה אחד האישים הבכירים בחצרו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה.
ביוגרפיה
אלפרד נולד ב-16 בספטמבר 1854 בווינה, לוילהלם אלברכט, נסיך מונטנואובו הראשון ויוליאנה, רוזנת בתיאני, בתם של יאנוש, רוזן בתיאני ומריה, רוזנת אסתרהזי דה גלאנטה. אביו היה בנה של מארי לואיז, דוכסית פארמה מנישואיה השניים עם אדם אלברט פון נייפרג, שהיו נישואים מורגנטיים.
בצעירותו התחנך אלפרד בסמינר הקתולי בזלצבורג, ולאחר סיום לימודיו החל לעבוד בחצר הקיסרית. בשנת 1895 מת אביו וילהלם אלברכט, נסיך מונטנואובו הראשון, ואלפרד ירש את תאריו. בשנת 1896 מונה אלפרד למנהל משק הבית של אוטו פרנץ, ארכידוכס אוסטריה, אחיינו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה ואחיו הצעיר של פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה. בשנת 1898 מונה אלפרד על ידי הקיסר לתפקיד משנה לשר הטקס הקיסרי, ובשנת 1900 קיבל את עיטור אביר מסדר גיזת הזהב.
בשנת 1917 החליף קרל הראשון, קיסר אוסטריה את אלפרד בקרל, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט, וב-6 בספטמבר 1927 מת אלפרד בווינה, ונקבר באחוזת משפחתו בהונגריה.
משפחתו
ב-30 באוקטובר 1879 התחתן אלפרד עם פרנצסקה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, בתם של פרדיננד בונבנטורה, נסיך קינסקי וצ'יניץ וטטאו השביעי ומריה יוזפה, נסיכת ליכטנשטיין, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
אשמניים
אשמניים (שם מדעי: Emballonuridae) היא משפחה של יונקים בסדרת העטלפים. האשמנים הם עטלפי חרקים ליליים.
מאפיינים
האשמנים היא משפחה של עטלפי חרקים, הדומים לעטלפי פירות קטנים בשל גודלם. יש להם ראש מוארך ועיניים גדולות. אין להם תוספות קרומיות על האף. אוזניהם צרות מן הראש ויש להם צפיר, קצה זנבם חופשי מקרום התעופה ובולט מצדו העליון. ולכן קוראים להם לשים בפנים זנב. קרום התעופה גמיש מאוד. במינים אחדים מצויה בכנף בלוטה המפיצה ריח וזה משמש למשיכה מינית. במין המצוי בישראל קבועה בלסתו בלוטה.
המין אשמן גדול הוא הגדול בעטלפי החרקים בישראל. מידותיו: אורך הגוף כ-8 ס"מ, אורך הזנב 3.5 ס"מ, אורך האמה כ-7 ס"מ, אורך אפרכסת האוזן 2 ס"מ ואורך כף הרגל 1.6 ס"מ. משקל גופו כ-30 גרם. אין הבדלים בין הזוויגים, דומה לעטלף פרי קטן. עיניו גדולות, כנפיו ארוכות וחדות, גבו ובטנו חשופים ואין עליהם שיער. ולכן קוראים לו בלטינית "ערום בטן", ושמו העברי לקוח מ מן הפסוק "כאשמנים מתים" פירוש המילה חושך. באצבעו השלישית שני פרקים, קרום זנבו קצר, כחצי מהזנב בולט אל קרום התעופה והוא יכול לכסות את זנבו. פרוותו קצרה, בצבע חום אפור או צבע ביניים. הזכרים הם בצבע קינמון בהירים מהנקבות. בלוטות ריחו מפותחים יותר משל הנקבה.
בעולם נפוץ האשמן בצורה רציפה מדרום מזרח אסיה למזרח התיכון, אך בארץ ישראל הוא נדיר יותר. פרטים בודדים נלכדו בשנות ה-70 של המאה ה-20 בכנרת. בעבר היה האשמן נפוץ בכל עמקי הארץ, כיום הם מצויים בעמק הירדן.
האשמן ניזון מחרקים מעופפים גדולים. לקראת הסתיו הוא אוגר שומן בחלק האחורי של גופו. הוא שוכן במערות וגם בבניינים. האשמן מעופף מצוין ומעופף בגובה של 90 מטר.
משה ספדיה
משה סַפְדִּיֶה (Moshe Safdie; מבוטא "סַפְדִּי"; נולד ב-14 ביולי 1938) הוא אדריכל ומתכנן ערים ישראלי-קנדי-אמריקאי בעל שם עולמי. שמו קשור בתכנון מספר פרויקטים ציבוריים רחבי-היקף ובולטים בקנדה, ישראל ובמדינות נוספות.
ביוגרפיה
ספדיה נולד בחיפה למשפחה ממוצא יהודי-חלבי, ובגיל צעיר עברה משפחתו למונטריאול שבקנדה. הוא למד אדריכלות באוניברסיטת מקגיל במונטריאול ואת התמחותו עשה תוך עבודה אצל האדריכל הנודע לואי קאהן בפילדלפיה. בפרסומו הגדול הראשון זכה כאשר פרויקט "הביטאט 67'" (Habitat '67), אותו תכנן כעבודת המאסטר שלו, נבחר להיבנות במסגרת התערוכה העולמית "אקספו 67'" במונטריאול.
לאחר מלחמת ששת הימים משפחתו של ספדיה הייתה מהראשונות להתיישב ברובע היהודי של העיר העתיקה בירושלים. הוא תכנן את הקומפלקס של ישיבת פורת יוסף ואת המרחב בין רחבת הכותל המערבי והרובע היהודי, הציע עיצוב מחדש של רחבת הכותל המערבי והשתתף בתחרות על עיצוב רחוב היהודים ברובע היהודי. בשנת 1974 החליטה ועדת שרים למנות ועדה של אדריכלים לדון בתוכניתו לעיצוב מחדש של רחבת הכותל המערבי, אולם בסופו של דבר התוכנית נגנזה, בין השאר בגלל התנגדות של חוגים דתיים.
בשנת 1976 החל ספדיה ללמד אדריכלות באוניברסיטת הרווארד שבמסצ'וסטס, אשר בקרבתה הקים את משרדו הראשי. הוא מחזיק במשרדים בבוסטון, בטורונטו ובירושלים. ביולי 1978 התמנה לראש מחלקת בינוי ערים בהרווארד.
בשנות ה-70 נבחר ספדיה להיות חלק מן הצוות המתכנן של מתחם ממילא בירושלים, בפרויקט שיקום רחב היקף של שכונת הגבול המוזנחת, שלאחר איחוד ירושלים בעקבות מלחמת ששת הימים מצאה עצמה בלב העיר ומקשרת בין העיר העתיקה לירושלים המערבית. תוכניתו של ספדיה הייתה שנויה במחלוקת, היות ששיקמה מעט מאוד מן המבנים המקוריים וכללה בעיקר את הריסת השכונה תוך פינוי תושביה, והקמת פרויקט נדל"ן יוקרתי על חורבותיה. ביצוע התוכנית התעכב והתארך שנים רבות מסיבות שאינן קשורות לספדיה, ורק בשנת 2011 הושלם.
בשנות ה-90 נבחר ספדיה לתכן את החלק האווירי של פרויקט נתב"ג 2000, שהושלם בשנת 2004. כמו כן תכנן את מבנה המוזיאון החדש ביד ושם, שנחנך בשנת 2005 והשתתף בתכנון העיר מודיעין. שמו של ספדיה נכרך גם בתוכנית ספדיה השנויה במחלוקת; תוכנית מתאר עירונית להרחבת העיר ירושלים מערבה. לתוכנית קמו מתנגדים רבים, בעיקר מצד גורמי שמירת הנוף והטבע, המתנגדים לכירסום בשטחים הפתוחים והירוקים שבמערב העיר. לבסוף בוטלה תוכניתו של ספדיה.
עבודותיו האחרות של ספדיה פזורות ברחבי העולם, רבות מהן בקנדה, בארצות הברית וסינגפור וכוללות מבני ציבור, פרויקטים למגורים ומיזמי תיירות.
בשנת 2015, הוא זכה במדליית זהב על מפעל חיים מהמכון האמריקאי לאדריכלות. ב-2017 הוענק לו דוקטור לפילוסופיה לאות כבוד, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. ב-2019 זכה בפרס וולף.
כלב אנדלוסי
כלב אנדלוסי (בצרפתית: Un chien andalou) הוא סרט אילם סוריאליסטי קצר (16 דקות) של לואיס בוניואל וסלבדור דאלי.
רקע
הסרט הופק בצרפת בשנת 1929, והוא משלב השפעה מתנועת האוונגרד הקולנועית של אותה תקופה וביקורת עליה ונחשב הסרט הסוריאליסטי הראשון.
הסרט מורכב מסדרה של סצנות אסוציאטיביות ומטרתן לזעזע את הצופה. מצד שני, הסרט שובר את מסורת האוונגרד בכך שהוא מתרכז בתוכן וגם בצורה: זוויות צילום מפתיעות, "טריקים" קולנועיים ועוד.
תוכן ופרשנות
הסרט נפתח בכותרת "היה היה" ולאחריה סצנה בה אדם (בגילומו של בוניואל) משחיז תער, לאחר מכן הוא חותך באמצעותו את גלגל העין של אישה, וממשיך בסדרה של סצנות סוריאליסטיות - אדם תוחב את מקלו ביד כרותה ברחוב, אדם גורר שני פסנתרי-כנף שבתוכם מוטלות גופות חמורים רקובות, לוחות עשרת הדיברות וכמרים חיים, נמלים מגיחות דרך חור בכף ידו של אדם, שער בית השחי של אישה מצמיד את עצמו לפניו של אדם.
סדר האירועים בסרט אינו אחיד, והוא קופץ מ"פעם אחת" ל"לאחר שמונה שנים" וכן הלאה. שתי דמויות, איש ואישה לא מזוהים, מופיעות שוב ושוב בסצנות השונות.
מבקרי קולנוע טענו ש"כלב אנדלוסי" הוא סרט אנטי-בורגני אנטי-כנסייתי טיפוסי של בוניואל. למשל, האדם הגורר את פסנתרי הכנף, החמורים, הדיברות והכמרים אמור לייצג את האדם שהתקדמותו למימוש מטרותיו מעוכבת על ידי מטען החברה שעליו לשאת על כתפיו.
פרשנות נוספת טוענת שחיתוך גלגל העין בסצנת הפתיחה ניתן לפירוש שבוניואל (ששיחק בעצמו את האיש המשתמש בסכין) "תוקף" את הצופים.
למרות הפרשנויות הרבות המוצעות לסרט, דאלי ובוניואל הסבירו שהקו המנחה היחיד בכתיבת התסריט היה ש"לשום סצנה לא תהיה פרשנות הגיונית". בוניואל גם אמר "שום דבר בסרט לא מסמל כלום".
השפעות
השיר ״Debaser״ של להקת הפיקסיז עוסק בסרט זה.
במהלך מסע הופעות בשנת 1976 השתמש הזמר דייוויד בואי בסרט כסצנת הפתיחה של המופע שלו.
רומן פץ
רומן ואסיליוביץ' פץ (באוקראינית: Роман Васильович Пець; נולד ב-21 ביוני 1969 בחרקוב) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת הבלם.
ביוגרפיה
ב-1993 הגיע פץ לישראל וחתם בקבוצת מכבי חיפה. פץ זכור בעיקר בזכות השער שהבקיע מ-25 מטר נגד טורפדו מוסקבה בגביע המחזיקות. הוא היה שותף בכיר לאליפות בה זכתה מכבי חיפה בעונת 1993/1994, אך לקראת תום העונה, במהלך משחק נגד מכבי תל אביב, תוקל בחריפות על ידי מאיר מליקה ושבר את הקרסול. לאחר היעדרות ארוכה חזר לשחק אך לא הגיע לרמתו טרם הפציעה. בעונת הושאל לצפרירים חולון, במדיה שיחק עד 1997.
ב-1997 חזר לאוקראינה, קודם לאודסה ולאחר מכן למטאליסט חרקוב שם סיים את הקריירה שלו כשחקן ב-2004.
בשנים 2004 -2008 אימן את קבוצת הנוער של מועדון הכדורגל "חרקוב". החל משנת 2008 מנהל את בית הספר לכדורגל של ארסנל חרקוב.
טוני דנזה
טוני דנזה (באנגלית: Tony Danza; נולד ב-21 באפריל 1951 בברוקלין, ניו יורק, בשם אָנְטוֹנְיוֹ סָלְבָטוֹרֶה אִיָאדָנְזָה) הוא שחקן אמריקאי שנודע בעיקר בזכות תפקידיו בקומדיות המצבים "טקסי" ו"מי הבוס?". כמו כן, שיחק בסרטי קולנוע והנחה תוכנית אירוח בשם "המופע של טוני דנזה".
קריירת טלוויזיה
בשנים 1976–1979 היה דנזה מתאגרף מקצועי. הוא השתתף ב-12 קרבות, ניצח בתשעה מהם והפסיד בשלושה. כל הקרבות, מלבד אחד שבו הפסיד בנקודות, הסתיימו בנוקאאוט. הוא פרש מאיגרוף לאחר שקיבל ב-1978 תפקיד בקומדיית המצבים "טקסי", בה גילם נהג מונית ומתאגרף. ב-1983 ירדה התוכנית וב-1984 עלתה קומדיית המצבים "מי הבוס?" בכיכובו של דנזה ששיחק בה את מנהל משק הבית והאב החד-הורי טוני מיסלי. הקומדיה הצליחה מאוד ושודרה עד 1992.
לאחר מכן שיחק דנזה בקומדיות המצבים הכושלות "רחוב הדסון" (1995) ו"המופע של טוני דנזה" (1997). ב-1998 שיחק בפרק בסדרה "הפרקליטים", עליו היה מועמד לפרס אמי עבור השחקן האורח הטוב ביותר. בשנים 2000–2002 שיחק בסדרת הדרמה "Family Law".
בשנת 2004 עלתה לשידור תוכנית אירוח בהנחיית דנזה, שנקראה "המופע של טוני דנזה". התוכנית שודרה בשידור חי מדי בוקר בניו יורק, שם צולמה, וברחבי ארצות הברית בשידור מאוחר יותר. ב-9 במאי 2005 התארח בתוכניתו ראסטי וולאס, נהג NASCAR, והתחרה בדנזה במירוץ קארטינג. וולאס פגע בדנזה בטעות והקארט של דנזה התהפך. אף אחד מהם לא חבש קסדה באותו זמן, ודנזה סבל מזעזוע מוח. באוקטובר אותה שנה חזר דנזה להתחרות במרוצי קארטינג. "המופע של טוני דנזה" ירד ב-26 במאי 2006.
בשנת 2017 נבחר לשחק בגרסה האמריקאית של הסדרה הישראלית "השוטר הטוב".
באוגוסט 2020, פורסם כי הסדרה "מי הבוס" חוזרת בסדרת המשך עם טוני דנזה ואליסה מילאנו בתפקידים הראשיים.
בקולנוע ובתיאטרון
הופעת הבכורה של דנזה בקולנוע הייתה בסרט הקומדיה "The Hollywood Knights" משנת 1980. בשנת 1989 כיכב בסרט "תוריד ת'ידיים מהבת שלי". בהמשך הקריירה שלו שיחק גם בסרטים "מלאכים באזור השער" (1994) ו"התרסקות" (2005).
ב-1999 עלה הפקה מחודשת למחזה "The Iceman Cometh" של יוג'ין או'ניל, בה השתתף דנזה וזכה לביקורות חיוביות. מסוף 2006 עד מרץ 2007 גילם את הדמות מקס ביאליסטוק במחזמר "המפיקים". ב-2015 השתתף בהפקת המחזמר "ירח דבש בלאס וגאס" המבוסס על סרט בשם זה.
אנה סוקליץ'
אנה סוקליץ' (נולדה ב-10 באפריל 1984) היא זמרת סלובנית. סוקליץ' ייצגה את סלובניה באירוויזיון 2020 שברוטרדם, הולנד עם שירה Voda.
ביוגרפיה
בטקס פרסי הפופ הסלובני ("Slovenska popevka") לשנת 2019 זכתה סוקליץ' בשני פרסים על שירה "Temni svet" - השיר עם המילים הטובות ביותר, והשיר הטוב ביותר.
ב-20 בדצמבר 2019 נחשפו האמנים שיופיעו בגמר הלאומי הסלובני "EMA 2020" כאשר סוקליץ' אחת מהם עם השיר "Voda". ב-22 בפברואר 2020 זכתה סוקליץ' בגמר הלאומי הסלובני ונבחרה לשאת את דגל סלובניה באירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד.
רוברט וילקי
רוברט ליאון וילקי (באנגלית: Robert Leon Wilkie; נולד ב-2 באוגוסט 1962) הוא עורך דין ואיש ממשל אמריקאי, שכיהן כמזכיר לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית. קודם לכן, כיהן כעוזרו של מזכיר ההגנה לענייני משאבי אנוש ומוכנות, יועץ המשפטי הראשי של מזכיר ההגנה ועוזר מזכיר ההגנה למשאבי אנוש. קצין מודיעין (במיל') בצי ארצות הברית.
שנותיו הראשונות והשכלתו
וילקי נולד בפרנקפורט שבגרמניה, למד בית ספר יסודי פרטי במחוז וילטשייר באנגליה, ובבית ספר תיכון בארצות הברית. הוא בנו של קצין ארטילריה בצבא ארצות הברית בדרגת לוטננט קולונל. וילקי גדל בבסיס הצבאי פורט בראג בקרוליינה הצפונית. וילקי קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת וייק פורסט בקרוליינה הצפונית, ותואר במשפטים (ׂJD) מאוניברסיטת לויולה שבלואיזיאנה, ובנוסף השלים תואר שני במשפט בינלאומי והשוואתי (LLM) מאוניברסיטת ג'ורג'טאון.
הקריירה המקצועית
רוברט וילקי החל את הקריירה המקצועית שלו בקונגרס, כיועץ לסנאטור השמרן ג'סי הלמס, ולאחר מכן כיועץ משפטי לאחד מחברי הקונגרס. עבד גם בשתי ועדות של בית הנבחרים (ועדת יחסי החוץ וועדת לענייני אירופה). בשנת 1997 החל לייעץ למנהיג ברוב בסנאט, טרנט לוט, בענייני ביטחון גלובלי.
ב-20 ביוני 2006 מינה אותו הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לתפקיד היועץ המשפטי למזכיר ההגנה, ומינוי אושר בסנאט ב-30 בספטמבר אותה שנה. בכהונתו בתפקיד, חיבר וילקי תזכיר ובו הנחיות שקבעו שהעדות בקונגרס של אנשי מחלקת ההגנה תהיה מותרת רק לבעלי תפקידים שמונו בידי הנשיא ולקצינים בכירים. הנחיות אלו עוררו ביקורת, בהיותן מקשות על חקירה יסודית של מלחמת עיראק, ונטען כי לפנטגון לא הייתה הסמכות להוציא הנחיות כאלה.
אחרי כמה שנים, החל לשמש יועץ בכיר לסנאטור טום טיליס מקרוליינה הצפונית.
ב-25 ביולי 2017, מינה אותו הנשיא דונלד טראמפ לתפקיד עוזר מזכיר ההגנה לענייני משאבי אנוש ומוכנות, ולכן עזב את משרדו של הסנאטור טיליס. הוא נכנס לתפקידו זה ב-30 בנובמבר באותה שנה. לאחר פיטורי דייוויד שולקין מתפקיד המזכיר לענייני חיילים משוחררים, הודיע הנשיא שווילקי ישמש כמזכיר בפועל. לאחר שמועמד הנשיא למזכיר קבוע, רופאו האישי רוני ג'קסון, הסיר מועמדותו, הודיע טראמפ ב-18 במאי 2018 שווילקי הוא מועמדו החדש לתפקיד זה. ב-23 ביולי באותה שנה, אושר מינויו לתפקיד זה, ברוב של 9–86. ב-30 ביולי הושבע לתפקיד והחל את כהונתו.
דיות (אידוי מים)
דִּיּוּת (בלועזית: טרנספירציה, Transpiration) היא אידוי מים משטח גופו של צמח דרך הפיוניות.
דיות בצמחים
דיות בצמחים מתבצעת כאשר פיוניות הצמחים נפתחות לשם קיום פוטוסינתזה, המים מתאדים דרכן. עם גורמי האקלים המשפיעים על הדיות נמנים עוצמת קרינה, טמפרטורה, לחות יחסית, עוצמת האור, ריכוז הפחמן הדו-חמצני, פוטנציאל המים בעלה ומהירות הרוח. הדיות מתקיימת בכל הצמחים שיש בהם תאי פיונית.
הדיות נמדדת במ"ל למ"ר לשנייה. המכשיר למדידת דיות של עלה בודד נקרא פורומטר. בדיות מתנדפות מולקולות המים דרך הפיוניות לאטמוספירה. איבוד המים אינו תהליך רצוי מבחינת הצמח אלא למעשה מחיר אותו "משלם" הצמח על קליטת הפחמן הדו-חמצני מהאוויר דרך אותן פיוניות. עם זאת, הדיות ניתנת לוויסות, על ידי סגירת או פתיחת הפיוניות שבצמח.
אורגניזמים מתמודדים עם דיות מופרזת באמצעים שונים, ראו גורם מגביל.
מאדנס
מאדנס (באנגלית: Madness; בעברית: "שגעון") היא להקת סקא-פופ בריטית, שזכתה להצלחה בעיקר בחצי הראשון של שנות השמונים.
היסטוריה
להקת מאדנס הוקמה בלונדון שבאנגליה בשנת 1976, על ידי מייק בארסון (מסייה בארסו) בקלידים ובשירה, כריס פורמן (כריסי בוי) בגיטרה ולי תומפסון (קיקס) בסקסופון ובשירה. שמם המקורי היה The North London Invaders. ב-1978 הצטרפו ללהקה הזמר הראשי גרהאם מקפירסון (סאגס), מארק בדפורד (בדרס - Bedders) בגיטרת בס ודניאל וודגייט (וודי) בתופים. לאחר שהופיעו לסירוגין כ-The London Invaders וכ-Morris and the Minors, הם שינו את שמם למאדנס. קארל סמית' (צ'אס סמאש) הצטרף בתחילת 1980, בחצוצרה ובשירה.
הסינגל הראשון של הלהקה, שיצא לאור ב-1 בספטמבר 1979, נקרא "The Prince". השיר, שנכתב בידי לי תומפסון, היה מחווה למוזיקאי הסקא הג'מייקני פרינס באסטר, שעל שם שירו "מאדנס" נקראה הלהקה. בהמשך אותה שנה יצא אלבומם "One Step Beyond...", שנקרא גם הוא על שם שיר של פרינס באסטר. האלבום נשאר במצעדי האלבומים הבריטיים מעל לשנה, והגיע למקום השני. הוא יצא בחברת ההקלטות Stiff Records, שהפכה להיות חברת ההקלטות של הלהקה.
במהלך שנות ה-80 המוקדמות, עברה הלהקה לחברת התקליטים VIRGIN והייתה לאחת הלהקות הפופולריות ביותר בבריטניה. היא זכתה להצלחה רבה גם בישראל. ב-1984 הקימה הלהקה חברת הפקות משלהם, בשם Zarjazz Records. האלבום "Mad Not Mad", שיצא ב-1985, היה אלבומם הראשון והאחרון שיצא בחברה זו.
הקליפים היצירתיים וההומוריסטיים של הלהקה היו אחראיים במידה מסוימת על הצלחתם בימיה הראשונים של MTV וב"טופ אוף דה פופס" של BBC. בהופעתם של מאדנס בפארק פינסבורי בלונדון ב-18 באוגוסט 1992 (הופעתם הראשונה מזה שמונה שנים), כ-36,000 מעריצים קפצו ורקדו בעוצמה כה חזקה, עד שתושבי הסביבה דיווחו על רעידת אדמה.
לאחר עזיבתו של בארסון את הלהקה בשנת 1984 המשיכה הלהקה בפעולתה עם ששת חבריה, אולם התפרקה רשמית בשנת 1986 עם סינגל הפרידה "Waiting For) The Ghost Train)" ותקליט האוסף "Utter Madness". עם זאת, שנתיים לאחר מכן התאחדו סמית', תומפסון, פורמן והסולן סאגס לרביעייה בשם המאדנס, שהוציאה אלבום בשמה בשנת 1988. שני הסינגלים מהאלבום לא הגיעו למצעד הפזמונים הבריטי, והלהקה התפרקה.
בשנת 1992 התאחדו כל שבעת חברי הלהקה המקורית ויצאו לסיבוב הופעות ברחבי בריטניה. בנוסף יצאה אלבום אוסף שלהם בשם "Divine Madness", שמכר 900,000, והגיע למקום הראשון במצעד האלבומים בבריטניה, והוצאה מחדש של שירם "It Must Be Love" (קאבר לשירו של הזמר לאבי סיפרי) הגיעה למקום השישי במצעד הפזמונים בבריטניה. הלהקה הוציאה לאור אלבום אולפן חדש ב-1999, בשם "Wonderful", ונכנסה לרשימת 10 הסינגלים הגדולים בבריטניה לראשונה מזה 16 שנים עם הסינגל הראשון מהאלבום, "Lovestruck". שני סינגלים נוספים שוחררו, "Johnny the Horse" ו-"Drip Fed Fred", שהיה שיתוף פעולה עם איאן דורי, באחד הפרויקטים האחרונים קודם מותו. האלבום "Divine Madness" יצא מחדש בשנת 1999 בשם "The Heavy Heavy Heavy Hits". הוא הכיל את אותם שירים כמו קודמו, בתוספת של שיר אחד, "Sweetest Girl".
ב-2002 הועלה מחזמר בשם "Our House" בתיאטרון בלונדון, שהכיל אוסף משירי מאדנס.
בשנים 2000–2004, עדיין הופיעו שבעת חברי הלהקה בתור מאדנס, אולם בשנת 2004 הם הופיעו בסדרת הופעות בתור "The Dangermen". באוגוסט 2005 הוציאו מאדנס את אלבום האולפן הראשון החדש שלהם מזה שש שנים, שנקרא "The dangermen Sessions Vol. 1". הוא הורכב בשלמותו משירי כיסוי. כריס "כריסי בוי" פורמן נשמע בשלושה שירים בלבד ("Rain", "Lola" ו-"Ready for Love"), מפני שהוא עזב את הלהקה בזמן ההקלטות. פורמן הודיע על עזיבתו את הלהקה באתר האינטרנט שלהם במאי 2005; מאדנס הופיעו מאז במספר הופעות עם גיטריסט מחליף.
ב-2006 התחילו מאדנס (בהרכב המקורי במלואו) לאסוף ולהקליט חומרים לאלבום חדש. האלבום, שנקרא The Liberty of Norton Folgate, יצא לשווקים במאי 2009.
באוקטובר 2012 יצא אלבום האולפן העשירי של מאדנס, אשר נקרא "Oui Oui, Si Si, Ja Ja, Da Da" (משמעות השם הנה "כן, כן" בארבע שפות שונות). האלבום נכנס למצעד עשרת האלבומים הנמכרים בבריטניה בנובמבר באותה השנה.
באוקטובר 2016 הוציאה מאדנס את אלבום האולפן האחד עשר, אשר נקרא "Can't Touch Us Now".
אורי שבח
אורי שבח (נולד ב-22 בדצמבר 1949, ב' בטבת התש"י, בחולון). הוא זמר, מלחין ומוזיקאי ישראלי.
קריירה מוזיקלית
שבח החל את דרכו המוזיקלית בתחילת שנות ה-70 כסולן בצוות הווי חטיבת הצנחנים.
בפסטיבל הזמר והפזמון בסגנון המזרח: לאחר שחרורו הופיע בפסטיבל עם השיר "למנצח שיר מזמור". בפסטיבל השני בשנת 1971 ביצע את שירו של אביהו מדינה "עונג שבת". בפסטיבל השלישי בשנת 1972 זכה במקום הראשון עם שירו של עמוס מלר "עיר כלה". בפסטיבל הרביעי בשנת 1973 זכה במקום השלישי עם "שיר שמח" שכתב אביהו מדינה. בפסטיבל החמישי בשנת 1974 זכה במקום הראשון עם השיר "ארץ אהובה", אף הוא של מדינה. עד שנה זו הוציא 2 אלבומים שכללו את להיטיו מהפסטיבלים לצד שירים נוספים כמו "יעקב ועשו", "לנר ולבשמים" ועוד. בשנת 1976 השיר "פזמון האגודה" שכתב שבח זכה במקום השני בביצועם של צמד העמרנים. השיר הפך ללהיט והוא הוקלט ונכלל באלבומו הראשון "אשרי האיש" שיצא באותה שנה. בפסטיבל האחד עשר בשנת 1980 זכה במקום השלישי יחד עם להקת האלמוגים בשיר "שובי השולמית". בפסטיבל השלושה עשר בשנת 1985 זכה במקום השלישי בשיר "הללויה נגנו". בכך הפך אורי שבח לכוכב הבולט בתחרויות פסטיבל הזמר והפזמון בסגנון המזרח כשרשם הישג של חמש זכיות, פעמיים במקום הראשון ושלוש פעמים במקום השלישי.
בתחילת שנות ה-80 הוציא אלבום שני בשם "עולם יפה" וכלל שירים רבים שכתב אביהו מדינה, ביניהם "לילה בקהיר", "בתקווה אל המחר", ו"מזלות" שבוצע במקור על ידי ראובן ארז בפסטיבל הזמר בסגנון עדות המזרח (שיר זה מוכר יותר בשם "סוד המזלות", והתפרסם בביצועו של זוהר ארגוב). באלבום זה ביצע גם שירים בתימנית של רבי שלום שבזי ושירים מן המקורות שהולחנו על ידו ועל ידי מדינה.
בשלב מאוחר יותר התחזק שבח בדת והפעילות המוזיקלית שלו פחתה. מאז ועד היום הוא הוציא את האלבומים "אודך", "מסורת מבית אבא", "להר המוריה" ו"מודה אני". בשני האלבומים האחרונים הצטרף אליו להקלטות גם בנו רן שבח.
מארקו היטאלה
מרקו טפאני הייטאלה (פינית: Marko Tapani "Marco" Hietala; נולד ב-14 בינואר 1966, טרבו, פינלנד) הוא זמר, מלחין, ומוזיקאי פיני המתמקד במטאל סימפוני, הידוע כמי שהיה בסיסט להקת נייטוויש עד פרישתו מהלהקה בשנת 2021, לצורך טיפול נפשי ושמירה על רווחתו הנפשית.
לנצ'יה בפורמולה 1
לנצ'יה הייתה פעילה באליפות הפורמולה 1 למשך תקופה קצרה בתחילת שנות החמישים. הקבוצה לקחה חלק בשלושה מרוצים כקבוצה עצמאית. בהמשך מכרה את המכונית לקבוצת פרארי, שזכתה עם המכונית באליפות הנהגים בעונת 1957.
היסטוריה
ג'יאני למצ'יה, בנו של וינצ'נזו למצ'יה, מייסד החברה, לקח את האחריות על החברה לאחר מות אביו בשנת 1937. הבן התעניין והיה מעורב בספורט מוטורי והחליט לבנות מכונית שתתחרה במרוצי גרנד פרי. דגם לנצ'יה D50 ערך את הבכורה באליפות הפורמולה 1 בגרנד פרי ספרד, המרוץ הסוגר של של עונת 1954. אלברטו אסקרי זינק עם המכונית מעמדת הפול פוזישן, קבע את זמן ההקפה המהירה, אך לבסוף נאלץ לפרוש מהמרוץ אחרי 10 הקפות בשל בעיה ממצמד.
קבוצת לנצ'יה הכניסה 4 נהגים לאליפות בעונת 1955. כל ארבעת הנהגים נאלצו לפרוש במהלך מרוץ הפתיחה בארגנטינה. במרוץ הבא, שהתקיים במונקו, זכתה הקבוצה להצלחה - אוג'ניו קסטלוטי עלה על הפודיום לאחר שסיים שני. לואיג'י וילורסי סיים חמישי וצבר גם הוא נקודות. אסקרי התרסק עם המכונית לתוך הנמל לאחר שהחליק באחת הפניות. שבוע לאחר מכן אסקרי נהרג כשנהג במכונית של פרארי במונזה. מותו של אסקרי יחד עם הבעיות הכלכליות של נ'ציה הובילו את הקבוצה לפרישה מהאליפות.
לאחר הפרישה העבירה לנ'ציה את ה-D50 לקבוצת פרארי, שעשתה שימוש במכונית בשתי העונות הבאות. חואן מנואל פנג'יו ניצח שלושה מרוצים בעונת 1956 וזכה באליפות. שנה לאחר מכן פרארי הצליחה להגיע לפודיום שבע פעמים, אך לא זכתה באליפות. לקראת עונת 1958 הציגה פרארי דגם חדש לחלוטין, מתוצרת עצמית, דבר שסיים למעשה את חלקה של לנצ'יה באליפות.
תוצאות מרוצים
† נהגים שחלקו מכונית במהלך המרוץ
אמנות לחימה
אמנות לחימה היא מיומנות גופנית נרכשת, שעיקרה שיפור יכולת הלחימה בשעת קרב פנים-אל-פנים, אך מקיימת ערכים נוספים, כגון ערך אמנותי, יכולת שליטה בגוף, שיפור היכולות התודעתיות וכדומה.
מקורן של מרבית האומנויות במזרח הרחוק. האמנויות יונקות משורשים עתיקים, אולם ההתגבשות של רובן לצורה בה הן נלמדות כיום, נוצרה במאה השנים האחרונות.
אמנויות לחימה רבות התפתחו לענפי ספורט לחימה, ולעיתים מושגים אלו משמשים באותה המשמעות.
סין
סין, אשר נחשבת למדינה בעלת תורות ואמונות רוחניות מפותחות (בודהיזם, דאואיזם וקונפוציאניזם) ובעלת אחת ההיסטוריות העתיקות והמפורטות ביותר בעולם, הייתה אחת הראשונות אשר פותחו בה אמנויות הלחימה. היסוד לרובן החל להתפתח עם ביסוסן של ממלכות ראשוניות בסין בתקופת הקיסר הצהוב, לפני כ-4,600 שנה. יסוד זה כלל לחימה בסיסית כגון היאבקות, איגרוף, סייף חרבות ולחימה בכלי נשק נוספים. עד למאה ה-18, הדגש באמנויות הלחימה הסיניות היה לרוב על לחימה באמצעות כלי נשק, כאשר אמנויות שונות התפתחו בשני סוגים של הקשרים היסטוריים - במסגרות צבאיות לצורך לחימה צבאית (דוגמת לחימה עם חניתות ארוכות, שלימים היוותה בסיס ליצירת שינג אי צ'ואן), וביישובים מקומיים (כפרים, ערים ומנזרים) לצורכי הגנה עצמית.
אמנויות לחימה שמקורן בסין נקראות במערב לרוב "קונג פו", אך זהו שיבוש של המושג המנדריני גונג-פו (סינית:功夫, פין-יין: gōngfu) שמשמעו היא מומחיות במלאכה או אמנות, למשל טקס התה הסיני מכונה גונג-פו צ'ה (מילולית: מומחיות התה). המושג המועדף בסינית לאמנויות לחימה שמקורן בסין הוא "וו-שו" (סינית: 武术, פין-יין: wǔshù) אך אין זאת בכדי לומר שיש קשר היסטורי או תאורטי בין הסגנונות השונים של וו-שו, חלקם התפתחו באופן עצמאי ואינם קשורים אחד לשני.
הסגנון העתיק ביותר המתועד היסטורית בסין הוא שוואי ג'יאו (סגנון היאבקות והטלות), אשר התפתח עוד לפני המצאת הכתב, לפני יותר מ-4,000 שנה. עם זאת, בעת המודרנית, אמנויות הלחימה הסיניות בכללותן עברו התפתחות אינטנסיבית, ואינן דומות במראן החיצוני למצב שהתקיים בסין באלפי השנים האחרונות. החל מן המאה ה-18, כאשר החל מעבר הדרגתי בדגש שהושם במרבית אמנויות הלחימה הסיניות מעבודה באמצעות כלי נשק לעבודה ביד ריקה, השתנה גם אופיין ומראן החיצוני של אלה. מרבית אמנויות הלחימה הסיניות המוכרות כיום, אם כך, מקורן בשלוש מאות השנים האחרונות.
במהלך התפתחותן הושפעו אמנויות הלחימה הסיניות גם מאמנויות לחימה שמקורן בהודו. האגדה מספרת שהנזיר הבודהיסטי המפורסם בודהידהרמה, המכונה דא-מו בסינית, הגיע מהודו למנזר שאולין בסין. בתהליך כלשהו אשר טיבו משתנה מאגדה אחת לשנייה, לימד דא-מו את הנזירים בשאולין אמנויות לחימה, או לכל הפחות תרגולים בריאותיים, ששימשו אותם ברבות הימים כבסיס לפיתוח אמנויות לחימה לצורכי הגנה עצמית. אמנויות לחימה רבות התפתחו בנפרד במסגרת צבאות שונים בסין וביישובים שונים, ושאולין לא היה המנזר היחיד ששימר ופיתח אמנויות לחימה. רוב אמנויות הלחימה הנלמדות בשאולין כיום הן וריאציות מודרניות של וו-שו שיצר המשטר הקומוניסטי.
האדם המוכר והמפורסם ביותר במערב בהקשר של אמנויות לחימה סיניות הוא השחקן ברוס לי, אשר ידוע בשל סרטי אמנויות הלחימה בהם כיכב, אמנות הלחימה בה החל את דרכו בהונג-קונג היא "ווינג צ'ון קונג פו", ומאוחר יותר בחייו פיתח את אמנות הלחימה "ג'יט קון דו" (בקנטונזית: דרך האגרוף המיירט). שני שחקנים ואמני לחימה סיניים נוספים המפורסמים במערב הם הפעלולן, שחקן האופרה הסינית המסורתית, ובמאי קולנוע - ג'קי צ'אן, ו-ג'ט לי, ספורטאי מקצועי של וו-שו מודרני תחרותי שהיה אלוף סין משך מספר שנים בתחרויות שונות של וו-שו מודרני.
נהוג לקטלג את אמנויות הלחימה הסיניות לסגנונות "חיצוניים" (מסינית:外家 פין-יין: Wài jiā), סגנונות "פנימיים" (מסינית: 内家, פין-יין: Nèi jiā), וסגנונות מעורבים. אמנויות לחימה חיצוניות הן אמנויות לחימה המתמקדות בכוח פיזי ובאימוני לחימה חיים, בעוד אמנויות הלחימה הפנימיות עוסקות במושגים פילוסופיים, רוחניים או מיסטים כמו צ'י, וו-ווי ועוד.
רשימת זרמים באמנויות לחימה סיניות: כיום קיים בסין גם ספורט הלחימה הלאומי סאנדה המבוסס על אמנויות הלחימה העתיקות ולכן נכלל גם הוא תחת המטריה וו-שו.
יפן
בעקבות רסטורציית מייג'י ירד קרנם של אמנויות הלחימה, ואלו נזנחו או שנאלצו לעבור התאמה לעידן המודרני. חלק מאמני הלחימה בחרו להדגיש את הצד הספורטיבי של אמנותם כדי להתאים לעידן המודרני, ומספר ענפי ספורט לחימה צמחו מגישה זו (למשל ג'ודו, קנדו והאסכולות הספורטיביות של קראטה), בעוד בשיטות אחרות הוחלט להדגיש את הצדדים הפילוסופיים והפציפיסטיים של האמנות (למשל באייקידו). כל השיטות האלו נקראות בשם המטריה גנדאי בודו.
הקאטות (רצף תרגילים) בשיטות הלחימה העתיקות מכילות תמיד תפקידים לשני יריבים או יותר. חלק מהקאטות המודרניות, או לחלופין אלו שמוצאן מסין, מכילות רק תפקיד אחד כשהישום מול יריב אמיתי נלמד בשלבים מתקדמים יותר. בג'ודו השתמרו מספר קאטות משיטות ג'ו ג'יטסו עתיקות אשר למד מייסד הג'ודו. בנין ג'וטסו, כפי שהוא נלמד בשיטות שייצאו מטקמטסו, מתרגלים קאטות ממספר זרמי לחימה (ריו) באופן העתיק. קרב-אימון חופשי רנדורי, כלומר קרב שבו כל צד יכול להשתמש בכל אחת מהטכניקות שלמד, מהווה חלק אינטגרלי של האימונים.
קאטות השליפה של הקנדו נערכו באמצע המאה ה-20 כדי ליצור סינתזה בין ידע עתיק וצרכים מודרניים של המתרגלים.
שלבי התקדמות התלמיד בלימוד תורת הלחימה מוגדרים על ידי מושג שו הא רי.
פיליפינים
אמנויות הלחימה הפיליפיניות ידועות בשמותיהן: ארניס, קאלי או אסקרימה - שמות אשר בעצם כוונתם היא אמנות לחימה פיליפינית.
אמנויות הלחימה הפיליפיניות הן בעיקרן אמנויות של נשק והן מורכבות מטכניקות לחימה הכוללות שימוש בכלי נשק רבים כגון: חרבות, סכינים, מקלות ואף יד ריקה.
אמנויות הלחימה הפיליפיניות התפתחו בעבר כאשר הפיליפינים הקדומים נאבקו בכוחות הטבע, חיות פראיות ואויבים משבטים שונים. הארכיפלג הפיליפיני מורכב מ-7107 איים, במיקום אסטרטגי ועשיר במשאבים בדרום מזרח אסיה - בשל כך, רבים חשקו באדמה זו. לכן, ובשל המגע עם תרבויות שונות (מטעמי מלחמה או מסחר) אמנויות הלחימה הפיליפיניות הן עשירות ומגוונות.
כדי להתגונן משבטים עוינים, פולשים וכובשים, התושבים המקומיים פיתחו שיטות לחימה על פי צורכיהם. שיטות אלו הן המקור להרבה סגנונות באמנויות הלחימה הפיליפיניות, המיוחדות לכל אזור. כיום ישנן מאות שיטות וסגנונות לחימה פיליפיניות שונות.
הודו
אמנויות לחימה הודיות הן רבות ומגוונות וחלו בהן שינויים בעיקר לפי האזור והזמן שבו אמנות הלחימה צצה. אפשר לחלק את הסגנונות לסגנונות דרומיים וסגנונות צפוניים. כמה מאמנויות הלחימה העתיקות באו מצפון הודו למשל: קבדי, טאנג-טה וגאטקה. מדרום הודו באות אמנויות לחימה כמו, קוטו ואריסאי ווארמה קאלאי שפותחו במדינת טאמיל וגם קאלאריפאיאטו ואדיטהאדה שפותחו במדינת קארלה. קיימת גם היאבקות הודית שנקראת מאלאיודהה בצפון הודו ומאליותהאם בדרום הודו. חלק מהשיטות העתיקות יותר היו בשימוש במערכת הקאסטות של ההינדואיזם בקאסטה של הקשאטריה (המעמד הלוחם). שיטות אלו מכילות קרב בידיים ריקות כמו גם קרב חמוש. בנוסף שיטות אלו מכילות אלמנטים פסבדו מדעיים רוחניים כמו מדיטציות והכשרה מנטלית.
ברזיל
אמנות הלחימה העיקרית בברזיל היא קפוארה שנוצרה במאה ה-16 על ידי עבדים אפריקאים בברזיל. יש הרואים בקפוארה ריקוד או משחק, ואחרים רואים אותה כאמנות לחימה. אמנות לחימה נוספת אשר מקורה מברזיל היא ג'ו ג'יטסו ברזילאי, גרסה מודרנית של הג'ו ג'וטסו היפני.
תאילנד
אמנות הלחימה התאילנדית היא איגרוף תאילנדי הנקרא מוּאי תאי בשפת המקור, אך בעבר נקראה מוּאי סיאם -"מואי" זה אגרוף וסיאם על שם ממלכת סיאם לפני ששינו את שמה לתאילנד.
לא ידוע בוודאות מתי האיגרוף התאילנדי החל להתבסס כספורט לחימה להגנה עצמית, אך סבורים על פי רישומים וציורים שזה החל בשנת 1238 בסיאם. איגרוף תאילנדי נחשב לספורט של מלכים אשר הם ובניהם למדו והתאמנו בתחום במטרה לחזק את הגוף והנפש ועל ידי כך להיות מלכים יותר טובים. בשנת 1604 מלך תאילנד, נוראי, שאהב מאוד את הספורט הפך אותו לפופולרי ורחב היקף בכל ממלכת תאילנד.
האמנות זכתה לפרסומה בתאילנד כאשר בשנת 1767 המלך התאי הרג את הנסיך הבורמזי בקרב בעזרת אמנות לחימה זו. המלך נחשב לגיבור לאומי בתאילנד עד היום ומהווה גורם משיכה ללימודה. האמנות אף מתפשטת בדרום מזרח תאילנד לבורמה, סורינאם ולאוס.
בעשורים הנוכחים האיגרוף התאילנדי זוכה לפופולריות רבה במערב בעקבות יעילותו בטורנירי קיקבוקסינג ואמנויות לחימה משולבות.
ביהדות
במהלך ההיסטוריה מופיעות עדויות בפסוקים בתנ"ך, בחז"ל, ראשונים ואחרונים המתפרשים אצל חלק מהמפרשים בתור לוחמה עוד מתקופת אברהם אבינו והאבות.
על פי ההלכה, אין באמנות לחימה בעיה הלכתית כלל, אך אין להשתמש במנטרות וקידות. ישנם בקרב הציבור הדתי והחרדי אשר בכל זאת חוששים משורשי העבודה זרה שבאמנויות המזרחיות, אך בו-בעת ישנם אחרים מקרב ציבורים אלה אשר מתרגלים אמנויות לחימה מסגנונות שונים ומגוונים שמקורם במזרח הרחוק. מורים אלו מלמדים אמנויות לחימה מזרחיות ואינם רואים בתרגול עצמו עבודה זרה. ישנם רבנים שנתנו הסבר מדוע אין לחשוש מאמנויות המזרחיות על סמך שזו היא חכמה ויש לקחת ממנה את הדברים המועילים.
אבי"ר
אבי"ר הוא שמה של אמנות לחימה עברית-תימנית המבוססת על אותיות האלפבית העברי, תורת הקבלה, ריקודים, סיפורים וכלי נשק ייחודיים. יהושע סופר טוען שהשיטה עברה במשפחתו מדור לדור מימי 12 השבטים.
השם "אבי"ר" מיוסד על ראשי תיבות: אדוננו, בוראנו, יוצרנו, רופאנו - ייצוג למידות הבורא וגם אמונה, ביטחון, יראה ורחמנות - ייצוג למידות הלוחם.
פסיכותרפיה קצרת מועד
פסיכותרפיה קצרת מועד היא טיפול נפשי במשברים או במצוקות נפשיות שונות המוגבלת בזמן. עקרונותיה הבסיסיים נטבעו על בסיס עקרונות הפסיכותרפיה הקלאסית על ידי פרנץ אלכסנדר ותומאס פרנץ' בשנת 1946. בהמשך התפתחו מספר אסכולות עיקריות של פסיכותרפיה קצרת מועד. בשנים האחרונות ריכז התחום עניין מיוחד משתי סיבות עיקריות:
באופן כללי, רוב השיטות של הפסיכותרפיה קצרת הטווח משתמשות בכלים של ברית טיפולית או אינטראקציה דינמית בין המטפל למטופל, שימוש בהעברה, או בפרשנות (אינטרפרטציה) אקטיבי של המוקד הטיפולי, קשרים חוזרים בין היחסים עם ההורים להעברה בטיפול, וסיום מוקדם של הטיפול.
נמצא שככל שהטכניקה רדיקלית יותר במונחים של שימוש בהעברה, עומק הפירושים והקשר לילדות, כן השפעתה רבה יותר.
פסיכותרפיה קצרת מועד פוקלית: שיטת מאלאן
פסיכותרפיה קצרת מועד פוקלית פותחה בשנות החמישים על ידי מייקל באלינט בקליניקת טביסטוק שבלונדון. דייוויד מאלאן, המפתח העיקרי של השיטה, מצא, באופן לא מפתיע, שככל שהמוטיבציה של האדם לטיפול גבוהה יותר, כן הצלחת הטיפול גבוהה יותר. מטרות הטיפול הן זיהוי ההגנה, החרדה או הדחף; חיבור ההווה לעבר; והעברה. מוקד הטיפול הוא קונפליקט פנימי הקיים מאז הילדות.
לשיטת טיפול זו מתאימים מטופלים בעלי מוטיבציה גבוהה לטיפול, המסוגלים לחשוב במונחים של רגש, והמגיבים היטב להצעת פירוש.
מטופלים שהמטפל מרגיש שתידרש עבודה ממושכת כדי שירצו בשינוי, כאלה עם מערכת הגנות נוקשה, עם העברות אינטנסיביות או עם חשש מהתפתחות של תלות, אינם מתאימים לטיפול. כמותם, לא מתאימים לטיפול גם חולים שעשו ניסיונות התאבדות חמורים, חולים התלויים בסמים או באלכוהול, חולים הסובלים מתסמינים טורדניים חמורים, תסמינים פוביים, או כאלו הנוהגים בדפוסים של החצנת התנהגות ("Acting out"). גם חולים הסובלים מדיכאון מז'ורי או מהפרעות מן הספקטרום הפסיכוטי אינם מתאימים לטיפול. במהלך הטיפול, על המטפל לזהות את תהליך ההעברה מוקדם ולתת פירוש לכל העברה שלילית. בשלב הבא, המטפל צריך לקשור את ההעברה ליחסים עם ההורים. תאריך הסיום של הטיפול נקבע מראש, אך אורך הטיפול שונה בין טיפול לטיפול, והחולים עובדים גם על תחושות האבל והכעס הקשורות לסיום הטיפול.
פסיכותרפיה מוגבלת זמן: שיטת מאן
פסיכותרפיה קצרת מועד זו פותחה באוניברסיטת בוסטון על ידי ג'יימס מאן. אורכה 12 פגישות בדיוק, יחד עם מפגש אינטייק מקדים. הפגישות ממוקדות בנושא מרכזי מוגדר אחד. שמאובחן ומוגדר בתחילת התהליך ככאב כרוני המלווה את האדם מתחילת חייו. מבחינה פסיכולוגית, מאן מתבסס בעיקר על הגישה הפסיכודינמית והגישה האקזיסטנציאליסטית.
במהלך הטיפול שולטת העברה חיובית, המופיעה בשלב מוקדם של הטיפול. הפרידה (סיום הטיפול) מהווה אירוע התבגרותי עבור המטופל. הסיום הצפוי מראש אמור למנוע התפתחות של תלות.
המטפל בשיטת טיפול זו הוא פעיל, תומך, מעודד, מחנך את המטופל הן באמצעות אינפורמציה ישירה, הן באמצעות חינוך מחדש והן באמצעות שימוש במניפולציות. הקונפליקטים שעומדים במוקד הטיפול הם בעיקר קונפליקטים של תלות מול עצמאות ושל הערכה עצמית תואמת מול לא תואמת.
פסיכותרפיה דינמית קצרת טווח: שיטת דבנלו
מטרתה של שיטת טיפול זו, שפותחה על ידי חביב דבנלו באוניברסיטת מקגיל היא פתרון הקונפליקט האדיפלי, או אובדן הדרך.
מתאימים לטיפול מטופלים בעלי מודעות פסיכולוגית גבוהה, מטופלים שהייתה להם לפחות מערכת יחסים משמעותית אחת בעבר, מטופלים המסוגלים לשאת רגשות כמו חרדה, אשמה ודיכאון, מטופלים המגיבים היטב לניסיון אינטרפרטציה ולהעברה, ומטופלים בעלי מוטיבציה גבוהה לטיפול, הגנות גמישות, שאינם משתמשים במנגנוני הגנה פרימיטיביים כמו פיצול, השלכה והכחשה.
משך הטיפול אינו נקבע מראש, והוא נמשך 5–40 פגישות (בדרך כלל לא יותר מ-25 פגישות). ככל שהמטופל מורכב יותר, כן נדרש טיפול ממושך יותר. המטופל אינו יודע מראש כמה פגישות יידרשו, אלא רק כי מדובר בטיפול קצר טווח.
הטיפול מבוסס על גמישות, שליטה על הנטייה לרגרסיה, התערבות אקטיבית למניעה של תלות יתר במטפל, תובנה אינטלקטואלית, והתנסות רגשית ביחסי העברה. חוויות רגשיות ואינטלקטואליות אלה הופכות לחוויות מתקנות כתוצאה מהאינטרפרטציה הניתנת בטיפול.
פסיכותרפיה מעוררת חרדה קצרת טווח: שיטת סיפנאוס
שיטה זו פותחה על ידי פיטר סיפנאוס באוניברסיטת הרווארד.
מתאימים לטיפול מטופלים שיש להם תלונה עיקרית אחת, מערכת יחסים משמעותית קודמת במהלך הילדות, יכולת לאינטראקציה גמישה עם מטפל ויכולת לבטא רגשות, תחכום פסיכולוגי ויכולת להבין פירושים, ופורמולציה פסיכודינמית ספציפית, דהיינו סט של קונפליקטים פסיכולוגיים העומדים בבסיס הקשיים של המטופל וממוקדים בקונפליקט האדיפלי. המטפל והמטופל מגיעים לחוזה טיפולי, הקובע עבודה על המוקד הטיפולי, תוך ציפייה מינימלית לתוצאה, אך עם מוטיבציה גבוהה לשינוי פנימי (ולא רק להקלה סימפטומטית). מטרת הטיפול היא פתרון של הקונפליקט האדיפלי. משך הטיפול מספר חודשים, 12-16 פגישות בממוצע.
הטיפול מחולק לארבע פאזות:
חוסטה ורופינה
חוסטה ורופינה (ספרדית: Santa Justa y Santa Rufina) הן קדושות בנצרות אשר מתו על אמונתן. על פי ההגיוגרפיה, הן הוצאו להורג בהיפליס (סביליה) במהלך המאה ה-3.
רק חוסטה מוזכרת באוסף המרטירים שב"Martyrologium Hieronymianum"; רופינה מוזכרת בחיבורים היסטוריים מאוחרים יותר.
אף על פי שמקום הפולחן המרכזי שלהן הוא העיר סביליה (בה גם קיימת תחנת רכבת על שמה של סנטה חוסטה), קיימים מקדשים לכבודן במקומות אחרים בספרד: קתדרלת לה-סאו (בסרגוסה) מכילה קפלה לכבודן; באגוסט שבנפת ולנסיה קיים מקום להתבודדות (המיועד בעיקר לנזירים מתבודדים) על שמן (נבנה ב-1821); בטולדו קיימת כנסייה על שמן.
FN SPR
SPR (ראשי תיבות של: Special Police Rifle) הוא רובה צלפים בלגי תוצרת חברת FN Herstal שנמצא בשימוש ה-FBI בלבד. הרובה נחשב למדויק מאוד, ומקבצים של 0.5 דקת קשת ומטה הם די נפוצים. הרובה מיוצר בקליבר 7.62 מ"מ נאט"ו.
בעל (אל)
במיתולוגיה הכנענית, בעל - או בעל הדד - הוא אל הגשמים, הסערות, הברקים והרעמים, אל החיים, שמרווה את פני האדמה. בעל מתואר כלוחם רב עוצמה וכוח הלוחם בכוחות הרעים שמנסים לכלות את העולם ולהשמידו. הוא גם כן בנו של אל ואחיהם של ים וענת, ובעלה של עשתרת. משמעות שמו אדון, והוא מתואר כאדון העולם.