cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לול (סרט)
סדרת תוכניות הטלוויזיה
כוכבי סדרת הטלוויזיה, "לול", כונו לימים "חבורת לול". בתוכנית השתתפו בין היתר: אריק איינשטיין, אורי זוהר, שלום חנוך, ג'וזי כץ, צבי שיסל, משה איש כסית, שמוליק קראוס, יהונתן גפן ואורחים נוספים, דוגמת: דורי בן זאב, דן שילון, תיקי דיין, אורי גרוס וטליה שפירא.
האלבום (פסקול הסרט)
בשנת 1988 יחד עם עריכת הסרט, יצא לחנויות תקליט אלבום מוזיקלי המכיל שירים ומערכונים מתוך הסרט, בהפקתו של צבי שיסל תוצרת ישראל פונוקול. בשנת 1994 הוסב התקליט לתקליטור. באלבום זה מופיעים השירים: "אבשלום", "צא מזה", "כתבו עליו בעיתון", "אני אוהב לישון", "אמא אדמה", "למה לי לקחת ללב", "שיר מספר שמונה", "מה איתי", "אבישג", "אני ואתה" והמערכונים: "חידון התנ"ך", "סמי וסוסו", "אני אישה", "עולים חדשים", "הרומאים" ו"לה מרמור מאת פרלש". כל השירים באלבום נכתבו על ידי "חבורת לול" ומבוצעים על ידי אריק איינשטיין, שלום חנוך וג'וזי כץ וכל המערכונים נכתבו על ידי אורי זוהר ואריק איינשטיין ומשוחקים על ידי "חבורת לול".
פסלי הענק של ממנון
שם הפסלים
במיתולוגיה היוונית, ממנון היה גיבור מלחמה ממוצא אתיופי, שהוביל את צבאו מאפריקה כדי לסייע לטרויה הנצורה במלחמת טרויה. ממנון נרצח בסופו של דבר על ידי אכילס. רעידת אדמה שאירעה בשנת 27 לפנה"ס, סדקה את הפסל המזרחי מבין השניים. רוחות הבוקר שנשבו מבעד לסדק השמיעו קול שנשמע כאנחה. היוונים הקדמונים שבאו לבקר את הפסל, ראו בקול זה את האנחה של ממנון. סטראבון ביקר את הפסלים בשנת 20 לפנה"ס וטען ששמע את הקול באופן אישי. המסורת מייחסת לקיסר הרומי ספטימוס סוורוס את תיקון הפסל הסדוק שבעקבותיו האנחה נעלמה.
הפסלים
שני הפסלים זהים ומתארים את אמנחותפ השלישי במצב ישיבה, כשידיו מונחות על ברכיו ומבטו מופנה מזרחה לכיוון הנילוס. בבסיס הפסלים ליד רגליו חצובות שתי דמויות, אשתו טיי (Tiy) ואמו מותמאויה (Mutemwiya). על הפנלים הצדדיים בבסיס הפסלים חצובה דמותו של אל הנילוס האפי (Hapy). גובהם של הפסלים 18 מטר, כולל בסיס שגובהו 4 מטר. משקלם המוערך הוא 720 טון. שני הפסלים ניצבים במרחק של 15 מטר האחד מהשני.
במקורם, ניצבו הפסלים כשומרים ליד שער הכניסה של מקדש המתים של אמנחותפ השלישי שנבנה בתקופת מלכותו. המקדש שניצב ממערב לפסלים, היה המפואר והגדול מסוגו במצרים, אורכו היה 700 מטר ורוחבו 550 מטר. המקדש עמד צמוד לגדת הנילוס, ויסודותיו נפגעו מההצפות העונתיות של הנילוס. שרידיו שימשו פרעונים אחרים בבניית מקדשי המתים שלהם. מהמקדש נותרו כיום שרידים מעטים. בציורו של הצייר דייוויד רוברטס משנת 1848 רואים את פסלי ממנון מוקפים במים.
יוסף רביקוב
יוסף רביקוב (ז' בשבט תרס"ג, 4 בפברואר 1903 – ח' באדר א' תשמ"א, 12 בפברואר 1981) היה סופר ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה
בשנת 1925 החל לפרסם מאמרים ב"הפועל הצעיר". בשנת 1926 תרגם עבור העיתון סיפור קצר של הרצל בשם "קנייני החיים". למד באוניברסיטה העברית בירושלים. החל משנות ה-20 ועד קום המדינה עסק בעבודות מנהל ומזכירות שונות, בין השאר באגודת הקומיסיונרים בתל אביב ובהתאחדות בעלי בתי המלון והפנסיונים בארץ ישראל.
משנות ה-50 הקדיש את כל זמנו לכתיבה, ובעיקר עסק בתרגום ועיבוד של ספרות ילדים ונוער. במשך השנים תרגם עשרות ספרים, רובם מספרות העולם הפופולרית באותה תקופה. בין תרגומיו: סדרת ספרי ז'ול ורן, וכן מספריהם של ויקטור הוגו, אמיל זולא, אונורה דה בלזק, ומסיפורי האחים גרים, הנס כריסטיאן אנדרסן ויוהנה ספירי. בשנת 1955 יצא לאור תרגומו של את אחת הגרסאות לספרו הנודע של מיגל דה סרוואנטס "דון קישוט" בשם "האברך המחונן דון קיחוט די לה מנשה".
פרסם רשימות ומאמרים וכן סיפורים קצרים בעיתונים שונים, ובהם "החברה", "יוזמה", "חרות". את הפיליטונים פרסם בשם העט "רב אשי".
רביקוב, כמו שלוש מאחיותיו, לא נישא מעולם.
מנדוסינו
מנדוסינו (Mendocino) הוא שמם של מספר אתרים בארצות הברית, הנקראים על שם אנטוניו דה מנדוסה.
SM-6
SM-6 (ראשי תיבות של Standard Missile) או RIM-174 ERAM (ראשי תיבות של Extended Range Active Missile) הוא טיל בהליך ייצור עבור צי ארצות הברית. שנועד כדי להאריך את טווח נשקי הנ"מ (ER-AAW) ומתן יכולות נגד מטוסים, נגד כלי טיס בלתי מאוישים, ונגד טילים-נגד-ספינות, מעל הים וביבשה. לפי פרסומים אחדים, הטיל גם יכול לשמש כטיל במהירות גבוהה נגד ספינות. הטיל משתמש בשלדה אווירו-דינמית קיימת של SM-2ER, בתוספת מכ"ם ביות פעיל מהטיל אמראם במקום המכ"ם החצי-פעיל בעיצוב הקודם. עובדה זו תתן שיפור ביצועי הטיל נגד מטרות המתמרנות בזריזות, ומטרות מעבר לטווח היעיל של מכ"מים המאירים מטרה בכלי המשגר. יכולת מבצעית ראשונה הושגה ב-27 בנובמבר 2013. ה SM-6 לא נועד להחליף את סדרת ה-SM-2 של טילים, אלא צד בצד ועם אפשרות לספק טווח וכח אש מוגדלים. הטיל אושר לייצוא בינואר 2017.
בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות
בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות (איטלקית: Basilica di San Paolo fuori le Mura) היא אחת מארבע הבזיליקות הפטריארכליות של רומא, אשר שוכנת מחוץ לחומותיה של רומא הקדומה, ומכאן שמה. הבזיליקה הייתה מקום מושבו של הפטריארך הלטיני של אלכסנדריה בין 1215 ל-1964, ועל כן זכתה למעמדה כבזיליקה פטריארכלית. הכנסייה הרומית-קתולית מחשיבה גם את בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו, בזיליקת סנטה מריה מג'ורה ובזיליקת פטרוס הקדוש לכנסיות פטריארכליות. הבזיליקה הוקמה על ידי קונסטנטינוס קיסר רומא, במקום שנחשב לאתר הקבורה של פאולוס הקדוש, ואשר בו הקימו מאמיניו מצבת זיכרון לאחר הוצאתו להורג (cella memoriae). בשנת 1980 הוכרזה הבזיליקה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
המבנה הראשוני שהוקם על ידי קונסטנטינוס בתחילת המאה ה-4, הורחב תחת שלטונו של ולנטיניאנוס הראשון במחצית השנייה של המאה. בשנת 386 הקיסר תאודוסיוס הראשון החל בבניית בזיליקה גדולה ומפוארת יותר, שבה ספינה ראשית, ארבע ספינות משניות וטרנספט. ההקמה הושלמה רק בתקופת כהונתו של לאו הראשון. במאה ה-5 הייתה הבזיליקה גדולה גם מבזיליקת פטרוס הקדוש, והמשורר הנוצרי פרודנטיוס, שראה אותה בתקופתו של הקיסר הונוריוס, תיאר את יופייה בשורות בודדות ותמציתיות. כיוון שהבזיליקה הוקדשה גם לקדושים טאורינוס והרקולאנוס, מרטירים מחבל אוסטיה במאה ה-5, היא נקראה גם "בזיליקת טריום דומינורום" (basilica trium Dominorum - בזיליקת שלושת האדונים).
בתקופתו של גרגוריוס הראשון (590 – 604) הורחבה הבזיליקה פעם נוספת. הרצפה הוגבהה על מנת שהמזבח יהיה בדיוק מעל לקברו של פאולוס. רק מי שהתוודה היה רשאי לגשת אל הקבר. כיוון שהבזיליקה הייתה מחוץ לחומות האורליאניות, היא ספגה נזקים במהלך פלישות הסרצנים במאה ה-9. בתגובה לכך האפיפיור יוחנן השמיני ביצר את הבזיליקה, המנזר ואת בתי המגורים של האיכרים, ובכך יצר את העיר יוחנניספוליס (באיטלקית: Giovannipoli - ג'יובניפולי). העיר התקיימה עד שנת 1348, מועד בו נחרבה לחלוטין ברעידת אדמה.
בשנת 937 כאשר הקדוש אודו מקליני הגיע לרומא, השליט הרומאי אלבריק השני מספולטו הפקיד את המנזר והבזיליקה בידי אודו, וזה מינה את בלדווינו ממונטה קאסינו לאחראי עליה. האפיפיור גרגוריוס השלישי היה ראש המנזר לפני שהתמנה לאפיפיור, ובתקופתו פנטלאונה מאמאלפי הביא את דלתות הארד של הבזיליקה הגדולה, שנבנו על ידי אומנים מקונסטנטינופול. האפיפיור מרטינוס החמישי הפקיד את הבזיליקה בידי הנזירים של קהילה מונטה קאסינו והיא הפכה למקום המושב של ראש המנזר האזורי. הקלויסטר של המנזר נבנה בין שנת 1220 לשנת 1241.
ב-15 ביולי 1823 פרצה שרפה בעקבות רשלנות של עובדים שתיקנו את העופרת שבגג המבנה, ובעקבותיה נהרס רובו. הבזיליקה הייתה הכנסייה היחידה ברומא ששמרה על צורתה הקדומה במשך 1435 שנות קיומה, ומאמינים רבים מכל רחבי העולם תרמו כספים לשיקומה. המשנה למלך של מצרים שלח עמודי אלבסטר והצאר הרוסי תרם חומרי בנייה יקרים כמו מלכיט ולפיס לזולי. העבודה על החזית העיקרית, שפנתה לכיוון נהר הטיבר, הושלמה על ידי ממשלת איטליה שהכריזה על האתר כעל אוצר לאומי.
הבזיליקה נחנכה מחדש בשנת 1840, אולם היא קודשה רק חמש-עשרה שנים לאחר מכן בנוכחות האפיפיור פיוס התשיעי וחמישים קרדינלים. ב-23 באפריל 1891 נהרסו הזכוכיות הצבועות בבזיליקה בעקבות פיצוץ.
ב-31 במאי 2005 האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר קבע כי הכנסייה תופקד באחריותו של כומר ראשי, ובו ביום הוא מינה את הארכיבישוף אנדראה קורדרו לאנצה די מונטצלמו למשרה.
אדריכלות ומבנה פנימי
הבזיליקה החדשה משמרת את המבנה המקורי של ספינה ראשית וארבע ספינות משנה. אורכה של הבזיליקה הוא 131.66 מטר, רוחבה 65 מטר וגובהה הוא 29.7 מטר, והיא הבזיליקה השנייה בגודלה ברומא. האכסדרה הצבועה שבחזית הבניין היא תוספת נאו-קלאסית מהשחזור שהתבצע במאה ה-19. הדלת מהמאה ה-20 כוללת שרידים מהשער המקורי, שנבנה על ידי סטאורכיוס מכיוס בשנת 1070 בקירוב בקונסטנטינופול. מימין נמצאת הדלת הקדושה הנפתחת רק בזמן חגים.
80 עמודי הספינה הראשית הם מהמאה ה-19, כמו גם התקרה המקושטת. מהבזיליקה העתיקה נותרו רק החלק הפנימי של האפסיס ושער הניצחון. רוב הפסיפסים של האפסיס, שהוכנו על ידי פייטרו קווליני אבדו ב-1823, ולכן שולבו רק חלקים קטנים מהם בעת השחזור. הפסיפסים של שער הניצחון הם המקוריים מהמאה ה-5, וכתובת בחלקם התחתון מעידה כי הם נעשו בזמן כהונתו של לאו הראשון ושתמורתם שולמה על ידי גאלא פלקידיה.
הדיוקנאים המתארים את חזון יוחנן, ביחד עם פסלו של ישו ושנים-עשר השליחים, מוקפים על ידי הסמלים של ארבעת האוונגליסטים. מימין ומשמאל לשער ישנם דיוקנאות של פטרוס ופאולוס, ודמותו של פאולוס מצביע כלפי מטה, ככל הנראה לכיוון הקבר שלו. מקדש הווידוי של ארנולפו די קמביו נבנה בשנת 1285.
דרומית לטרנספט נמצא הקלויסטר, הנחשב לאחד הקלויסטרים היפים מימי הביניים. הקלויסטר נבנה על ידי ואסאלטו בין 1205 ל-1241, ובו עמודים כפולים בצורות שונות. בחלק מהעמודים יש מילוי של פסיפס בצבע זהב ופסיפס צבעוני; ניתן למצוא את אותו קישוט על הארכיטרב ועל המסגרת הפנימית של הקלויסטר. כמו כן, ניתן לראות שרידים מהבזיליקה שנחרבה ומהסרקופג העתיק, המעוטר באיורים של סצנות מסיפורי המיתולוגיה על אפולו.
החפירות בקברו של פאולוס
תולדות הנזירים הבנדיקטינים מוזכרים במקביל לבזיליקה וישנה התייחסות לבנייתה מחדש ומציאת סרקופג גדול עשוי משיש שבראשו שתי חתיכות אבן שעליהן הכתובת "(Paulo Apostolo Mart(yri" (לפאולוס השליח והמרטיר). אולם, בניגוד לסרקופגים אחרים מאותה תקופה, הסרקופג הזה לא הוזכר במסמכי החפירה של הנזירים.
ב-6 בדצמבר 2006 הוכרז שארכאולוגים מטעם הוותיקן גילו סרקופג מתחת למזבח וככל הנראה הוא מכיל את שרידיו של פאולוס. במסיבת עיתונאים שנערכה ב-11 בדצמבר 2006 סופקו פרטים נוספים על עבודת החפירה, שנמשכה מ-2002 עד ה-22 בספטמבר 2006, ולאחר שצליינים שביקרו בכנסייה התלוננו על כך שלא היה ניתן לגשת לקבר במהלך שנת 2000. טרם התקבלה החלטה האם לבדוק את תכולת הסרקופג ולברר האם הוא מכיל שרידי אדם. למעשה, הסרקופג עדיין לא הוזז ממקומו, כך שרק אחד משני הצדדים הצרים שלו ניתן לצפייה. ב-29 ביוני 2009 הכריז האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר כי על סמך הבדיקות שנערכו בסרקופג נמצא אישור לטענה שהעצמות שהוא הכיל הן של פאולוס (שאול התרסי). האפיפיור אמר:.
מסוף וולפסון
מסוף וולפסון הוא מסוף אוטובוסים בצפון העיר חולון. מהמסוף יוצאים קווי אוטובוס לרחבי העיר גוש דן והוא נמצא בסמוך לבית החולים וולפסון ותחנת הרכבת וולפסון.
ברכבת וולפסון
קווים אשר עוברים בתחנת הרכבת חולון-וולפסון יסומנו כך: 🚆. הקווים אשר עוברים בתחנה זו הם לכיוון מסוף וולפסון בלבד, כלומר, התחנה נועדה בעיקר להורדה.
יחסי אוסטרליה–גואטמלה
יחסי אוסטרליה–גואטמלה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין רפובליקת גואטמלה.
סקירה כללית
היחסים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין רפובליקת גואטמלה כוננו בשנת 1977. על פי מחלקת החוץ והסחר האוסטרלית בין שתי המדינות יחסים חמים. היחסים בין שתי המדינות מופקדים על השגרירות האוסטרלית שבמקסיקו סיטי בירת מקסיקו. מן הצד השני מחזיקה גואטמלה שגרירות בקנברה בירת אוסטרליה אותה פתחה ב-2014.
שתי המדינות הן חברות בארגון האומות המאוחדות. בין שתי המדינות עוברים מדי שנה בשנה כאלפיים מבקרים. במפקד האוכלוסין האוסטרלי של שנת 2016 הזדהו 450 אוסטרלים כילידי גואטמלה ועוד 400 הזדהו כאנשים שמוצאם גואטמלי. בין שתי המדינות ביקור רם דרג אחד בלבד, של השגריר האוסטרלי למען זכויות האדם שהתקיים בפברואר 2017.
טכנולייז
טקנולייז (ביפנית: テクノライズ) היא סדרת אנימה בעלת 22 פרקים ששודרה ביפן ב-2003 מאת הצוות שיצר את סריאל אקספראימנט ליין ולכן נחשבת כ"איחוד חמש השנים של ליין". צ'יאקי ג'י קונקה (הכוכב שמת ותכשיט של ילדה) הוא התסריטאי, יושיטושי אבה הוא המעצב ויסויוקי הואדה הוא המפיק. הסדרה חוקרת את ההשלכות של בינה מלאכותית על התודעה, ועל הבעיה הפסיכופיזית. כמו כן היא חוקרת את היחס בין רודנות הטכנולוגיה לאדם ואת האפשרות של חיים רעים, התנוונות החברה האנושית ואפוקליפסה בעולם טכנולוגי. היא משתמשת לשם כך בטכניקות אומנותיות וקולנועיות נסיוניות, הטון שלה הוא אפל ואלים, רווי בגוונים של שחור ואפור, ובעל מוזיקה וצלילי רקע תואמים. הסדרה שודרה גם בארצות הברית בגרמניה, איטליה וקוריאה הדרומית.
הסיעות בעיר
לוקס היא שדה קרב של ארבע סיעות: אורגנו, הברית, לקן, והאצולה. אורגנו היא ארגון דמוי מאפיה והיאקוזה בפרט, המייצר ומוכר איברי טקנולייז. הברית היא ארגון טרור דמוי ארגוני פועלים למיניהם המתנגד לאורגנו ולרעיון הטקנוליזציה בכלל משום שהם טוענים שטקנוליזציה משחיתה ומסלפת את הנשמה. הלקן (או רקן) הם קבוצה של נערים שעברו טקנוליזציה המבצעים פעולות אלימות בתקווה לחרחר מלחמה כוללת בין האורגנו לברית. האצולה היא סיעה רביעית שבקושי מתערבת בנעשה בעיר משום הקשרים שלהם עם העולם שלמעלה. קיימת גם סיעה חמישית, אך היא לא משתתפת במלחמות. גבה הוא כפר בו חיים אנשים דתיים המאמינים בנביאה שמופיעה פעם בדור, המאמינים בנביאה זו דוגלים בהשלמה עם הגורל.
עלילה
הסיפור מתרחש בעיר תת-קרקעית הנקראת לוקס בה התאורה המים ומחזור הימים הם מלאכותיים, באשר לאנשים השוכנים בה, מתרחשים קרבות בין הארגונים שונים של אנשים בעלי מטרות שונות, מה שמזיק לתושבי העיר. רוב הסדרה עוקבת אחרי קרבות אלה ואחרי גורמים יחידים המנסים להפנות את הסכסוכים ולהשתלט עליהם למען מטרתם. טקנולייז הוא שם של איברים מלאכותיים תותבים שסביבם סובבת כל הסדרה. הגיבור של הסדרה הוא איצ'יסה, נער המתאגרף בשביל כסף.
הסדרה מחולקת לשני חלקים, הראשון בו מטייל ללא רקע ברור שהגיע לעיר לוקס מנסה לעשות שם מהפכה אך נכשל. והשני בו רודן בשם קאנו משתלט על העיר ומממש את גורלה ה"מר" שהמטייל ניסה למנוע.
ביקורת הסדרה
הסדרה נכשלה יחסית לתוצרים קודמים של אבה (סריאל אקספרימנט ליין והאיבנה רנמיי) הן באמריקה והן ביפן. וזאת אף על פי שהיא מתוארת על ידי רבים כפרויקט הטוב ביותר שלו. הביקורת של הצופים מעורבת, יש הרואים אותה כסדרה מעולה בגלל הרגשות שהיא מעלה (בדרך כלל עצב) והסימבוליות שמצויים בה ויש הרואים אותה כניסיון משעמם ולא מתגמל.
מתיאס יורגנסן
מתיאס ג'טה-נג'י יורגנסן (בדנית: Mathias Jattah-Njie Jørgensen; נולד ב-23 באפריל 1990) הידוע גם בכינויו "זנקה", הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
יורגנסן נולד בדנמרק לאם דנית ואב גמבי. בגיל 4 הצטרף לקבוצת הילדים של בולדקלבן 93, מועדון בו שיחק בכל הקבוצות הגיל. בגיל 17, הלך למבחנים בארסנל אך ללא הצלחה וב-26 ביוני 2007 חתם בפ.צ. קופנהגן.
ב-21 ביולי 2007, יורגנסן מתח את הרצועה הפנימית בברכו השמאלית ונעדר כחודש וחצי. ב-9 בספטמבר הצטרף לקבוצת המילואים. ב-26 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הגביע נגד פדריקיה בו ניצחה קופנהגן 1–3. שלושה ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה. ב-7 באוקטובר, ערך את הופעת הבכורה שלו זירה האירופית במחשק נגד לאנס.
ב-22 בפברואר 2012 פורסם כי יורגנסן יצטרף לפ.ס.וו. איינדהובן בהעברה חופשית עם סיום העונה.
ב-18 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד רודה. 12 ימים לאחר מכן, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–9 נגד זטה במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
לאחר שלא זכה לדקות משחק רבות באיינדהובן, ב-7 ביולי 2014 יורגנסן חזר לפ.צ. קופנהגן תמורת 600 אלף אירו.
ב-7 ביולי 2017 יורגנסן חתם לשלוש עונות בהאדרספילד טאון העולה החדשה לפרמייר ליג תמורת 3.5 מיליון פאונד.
ב-10 באוגוסט 2019 חתם יורגנסן בפנרבחצ'ה הטורקית לשלוש שנים עבור 2 מיליון אירו. לאחר חצי עונה, בה הבקיע שני שערים, הושאל יורגנסן לפורטונה דיסלדורף מתחתית הבונדסליגה עד לתום עונת 2019/20.
ב-9 בספטמבר 2021 חתם יורגנסן בברנטפורד מהפרמייר ליג. את הופעת הבכורה ערך ב-18 בספטמבר בניצחון 0–2 על וולברהמפטון וונדרס.
קריירה בינלאומית
ב-19 בנובמבר 2008 יורגנסן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דנמרק במשחק ידידות נגד. יורגנסן נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018.
ב-1 ביולי 2018 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד דנמרק לנבחרת קרואטיה. בשמינית גמר מונדיאל 2018.
כריסטיאן דלפש
כריסטיאן דלפש (בספרדית: Christian Delpech) הוא ברמן ופלייריסט המפורסם ביותר בעולם, המחזיק ב-17 תוארי אלוף העולם בתחרויות רשמיות של איגוד הפליירינג הבינלאומי ויותר מ-50 ניצחונות בתחרויות פליירינג בינלאומיות. דלפש ידוע בסגנונו הריקודי והנונשלנטי המשלב תרגילים ייחודיים קשים במיוחד הדורשים דיוק רב וזריזות עצומה.
ביוגרפיה
דלפש נולד ב-25 בפברואר 1977 בבואנוס איירס, ארגנטינה. בשנת 1995, בזמן שעבד בעבודה זמנית בפאב של חברו ולא חשב להיות מוזג מקצועי, צפה בסרט קוקטייל בכיכובו של טום קרוז והושפע ממנו מאוד. דלפש החל להתאמן רבות בפליירינג, וב-1998 החליט לעבור לטנריפה, ספרד כדי להתפתח במקצוע. בספרד למד דלפש גם להטוטי קסמים כדי לשפר את מופעו.
עיסוקים
דלפש עובד כמוזג בלאס וגאס ומשמש כשופט בתחרויות פליירנג בינלאומיות. הוא הפרזנטור של חברות אלכוהול רבות. דלפש הפיק קלטות הדרכת פליירנג והופיע רבות בטלוויזיה בנושאי אלכוהול.
משפחה
אחיו הצעיר של כריסטיאן דלפש, רודריגו דלפש, אף הוא מוזג ופלייריסט ידוע מאוד שזכה באליפויות עולם ותחרויות בינלאומיות רבות. סגנונו של רודריגו משלב עד שישה אלמנטים - דבר הנחשב לקשה במיוחד וברמה הגבוהה ביותר בתחום להטוטנות בר.
עומר רקיק
עומר רקיק (בערבית: عمر رقيق, בתעתיק מדויק: עמר רקיק; נולד ב-20 בדצמבר 2001 בסכוונינגן שבהולנד) הוא כדורגלן תוניסאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ספרטה רוטרדם מליגת העל ההולנדית, בהשאלה מארסנל, ובנבחרת תוניסיה.
קריירת מועדונים
רקיק גדל במחלקות הנוער של פיינורד, מנצ'סטר סיטי, פ.ס.וו. איינדהובן, אולימפיק מרסיי, הרטה ברלין וארסנל. ב-20 ביוני 2022 הושאל רקיק למשך עונה אחת מארסנל לספרטה רוטרדם מליגת העל ההולנדית. ב-5 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד הירנפיין במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2022/2023.
קריירה בינלאומית
ב-15 ביוני 2021 ערך רקיק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת תוניסיה, בניצחון 0–1 על נבחרת מאלי במשחק ידידות. הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורניר גביע אפריקה לאומות 2021 בשנת 2022, וערך שתי הופעות בטורניר.
חיים אישיים
אחיו הוא כדורגלן סביליה ונבחרת הולנד כרים רקיק.
אדלארד מבאת'
אדלארד מבאת' (אנגלית: Adelard of Bath, לטינית: Adelardus Bathensis) היה מלומד אנגלי שחי במאות ה-11 וה-12.
אדלארד מבאת' נודע בעיקר בשל תרגומיו מערבית ללטינית של ספרי אסטרולוגיה, אסטרונומיה, פילוסופיה ומתמטיקה, כולל טקסטים יוונים עתיקים שהיו ידועים בשפה הערבית בלבד. במשך שבע שנים ערך מסעות בספרד, צפון אפריקה, מצרים, אסיה הקטנה ויוון, ולמד בעיר טור (כיום בחבל סאנטר-עמק הלואר שבצרפת). עם שובו לאנגליה נתבקש על ידי אחיינו וחבריו לגלות להם את אשר למד בארצות האסלאם. בספרו "בעיות הטבע", המהווה דיאלוג בינו לבין אחיינו, הוא מציג מחשבה מקורית ומעלה בין היתר את שאלות צורת כדור הארץ (הוא חשב כי צורה זו עגולה), מהירות האור והקול, שימור החומר שביקום, לחץ אטמוספירי וכוח המשיכה של כדור הארץ.
אדלארד תרגם מערבית ללטינית את יצירתו של המתמטיקאי היווני אוקלידוס "יסודות" העוסקת בגאומטריה ובתורת המספרים, ואת הטבלאות האסטרונומיות של האסטרונום הפרסי אבו ג'עפר מחמד אל ח'ואריזמי.
יצירותיו של אדלארד מהוות עדות להתעוררות המחשבה באירופה של המאה ה-12. הוא העדיף את המדע המוסלמי על המדע הנוצרי שעשה שימוש בעיקר בסכולסטיקה. לדעתו דבר אינו ודאי כמו הבינה ודבר אינו מטעה כמו החושים. הוא היה מלא התלהבות מן האפשרויות הטמונות במדע לתועלת המין האנושי.
בין תלמידיו של אדלארד נמנו עשרים קרדינלים וחמישים בישופים וארכיבישופים.
חבורת p
בתורת החבורות, חבורת-p היא חבורה שהסדר של כל איבר בה הוא חזקה של p. קיימת מחלקה כזו של חבורות לכל מספר ראשוני p, והן נקראות, בהתאמה, חבורות-2, חבורות-3, חבורות-5, וכן הלאה. לפי משפט קושי, חבורה סופית היא חבורת-p אם ורק אם הסדר שלה הוא חזקה של p.
התאוריה של חבורות-p היא מרכיב חשוב בתורת החבורות הסופיות, משום שכל חבורה סופית מכילה תת-חבורות-p (כל תת-חבורת-p מקסימלית של חבורה סופית היא מאינדקס זר ל-p: משפטי סילו). מאידך, בעיית המיון של חבורות-p קשה, ומבחינות מסוימות היא בלתי אפשרית.
מבנה
שוויון המחלקות מראה שהמרכז של חבורת-p הוא לא-טריוויאלי. מכאן נובע (באינדוקציה על סדר החבורה) שהמנרמל של כל תת-חבורה אמיתית של חבורת-p, מכיל אותה ממש.
מספרן של חבורות-p
עבור מספרים מאותו סדר גודל, מספר החבורות (עד כדי איזומורפיזם) מסדר n הוא הגדול ביותר כאשר n הוא חזקה של ראשוני. לדוגמה, יש 15 חבורות לא איזומורפיות מסדר 16 (לעומת 28 מכל הסדרים עד 15 גם יחד), 2328 חבורות מסדר 128 ו-56092 מסדר 256. Graham Higman (1960) ו-Sims (1965) הוכיחו שמספר החבורות מסדר p^n גדל כמו p^{2n^3/27}.
יש חבורה יחידה מכל סדר p; 2 חבורות מסדר p^2; 5 חבורות מסדר p^3; ו-15 חבורות מסדר p^4. מספר החבורות מסדר p^5 הוא 2p ועוד גורם בגודל חסום התלוי ב-p; מספר החבורות מסדר p^6 הוא 3p^2 ועוד גורם ליניארי התלוי ב-p; מספר החבורות מסדר p^7 הוא 3p^5 ועוד גורם ממעלה רביעית התלוי ב-p. חישובים אלה, שנערכו בדייקנות, הביאו את Higman לשער השערה שנודעה בשם "The PORC conjecture" (על-שם ראשי התיבות Polynomials On Residue Classes), שלפיה לכל n יש N גדול מספיק כך שמספר החבורות מסדר p^n (עבור p גדול מספיק) הוא פולינום מסוים של p, התלוי ב-p\pmod{N} בלבד.
החבורות מכל סדר p^n, עבור n \leq 7 (וכאשר p=2, עבור n\leq 9) מויינו באופן מלא. יש 49478365422 חבורות מסדר 2^{10}.
אוטומורפיזמים
משערים שאם P חבורת-p מסדר שאינו p או p^2, אז הסדר של חבורת האוטומורפיזמים מתחלק בזה של P. חבורת האוטומורפיזמים החיצונית של חבורת-p תמיד כוללת איבר מסדר p (Gashutz, 1966). השאלה האם תמיד קיים אוטומורפיזם חיצוני מסדר p עודנה פתוחה.
חבורת פרטיני והצגות לפי יוצרים ויחסים
חבורת פרטיני \Phi(P) של חבורת-p P היא תת-החבורה הנוצרת על ידי תת-חבורת הקומוטטורים וכל חזקות-p של אברי החבורה. לכן P/\Phi(P) היא מהצורה עבור d מתאים. במקרה זה, אפשר ליצור את החבורה על ידי d איברים, אבל לא פחות. את מספר היחסים בהצגה לפי יוצרים ויחסים אפשר לקרוא מחבורת ההומולוגיה השנייה : גם זו חבורת-p אבלית אלמנטרית, שהדרגה שלה היא מספר היחסים המינימלי בהצגה של החבורה. משערים שתמיד יש לחבורה הצגה עם d יוצרים ו-r יחסים.
אלגברת החבורה
בעיית האיזומורפיזם המודולרי (האם אלגברת החבורה, כאשר P היא חבורת-p, קובעת את P עד-כדי איזומורפיזם) נפתרה לשלילה: ראו אלגברת חבורה.
הצי הקיסרי הגרמני
הצי הקיסרי צמח מהצי הפרוסי וצי הקונפדרציה הצפון-גרמנית, והתקיים בין השנים 1871 ו-1919. הקייזר וילהלם השני עשה רבות להגדלת כוחו של הצי ובשל כך חולל מרוץ חימוש ימי בין גרמניה והאימפריה הבריטית. מרבית אוניות הצי הוטבעו ב-1919 על ידי אנשיו הוא בסקפה פלו לאחר מפלת הצבא הגרמני בחזית המערבית.
לשמות האוניות הראשיות של הצי נוספה התחילית SMS, ראשי התיבות של Seiner Majestät Schiff – "אוניית הוד מלכותו".
1871 עד 1890
משרד האדמירליות הוקם רשמית ב-1 בפברואר 1872, ובראשו הועמד גנרל חיל הרגלים אלברכט פון שטוש (Albrecht von Stosch). המפקד העליון של הצי והצבא היה הקייזר.
משימותיו הראשונות של הצי המלחמתי החדש היו הגנת החופים ונתיבי המסחר הימיים של גרמניה, אך עוד קודם לכן הוקמו תחנות תדלוק בפחם עבור אוניותיו בארצות שמעבר לים. בשנות השמונים של המאה ה-19 נטל הצי חלק בהקמת קולוניות באפריקה, אסיה ואוקיאניה. בסיסי הצי הראשיים היו וילהלמסהאפן בים הצפוני וקיל בים הבלטי.
1890 עד 1914
ב-1897, בתמיכת הקייזר וילהלם השני, החל המיניסטר החדש של הצי, אדמירל אלפרד פון טירפיץ, בבניית צי מלחמתי מודרני הכולל אוניות מערכה וצוללות. מאוחר יותר מונה טירפיץ למפקד הצי. היחידות הלוחמות העיקריות של הצי יהיו לימים צי הים הפתוח (Hochseeflotte) וצי הצוללות (Unterseebootflotte).
מלחמת העולם הראשונה
הקרבות החשובים בהם נלחם הצי היו:
פעולות קטנות מהן כללו את תקיפת הספנות המסחרית (commerce raiding) על ידי הסיירות "אמדן" (SMS Emden) ו"קניגסברג" (SMS Königsberg) ועל ידי אוניית המפרשים "זייאדלר" (SMS Seeadler).
בשרות הצי היו גם מספר ספינות אוויר שנוצלו לצורכי מודיעין ואף הפצצות. חלק מהם (למשל LZ 61) הופלו בידי הבריטים.
בסוף מלחמת העולם הראשונה הוחזקו במשמורת בסקפה פלו (Scapa Flow) רוב כלי השיט החדישים של הצי. אוניות אלה, 74 במספר, הוטבעו בכוונה על ידי אנשי צוותן ב-21 ביוני 1919 בפקודת סגן-אדמירל לודוויג פון רויטר (Ludwig von Reuter).
השגי הצי הקיסרי
הצי הקיסרי הגרמני היה הראשון שהפעיל בהצלחה צוללות בקנה מידה נרחב בעת מלחמה (עד סופה של מלחמת העולם ה-1 הוכנסו לשירות 375 צוללות) והראשון שעשה שימוש מבצעי בצפלינים. הוא מעולם לא יכול היה להשתוות מבחינה מספרית לצי המלכותי הבריטי, אך משך רוב המלחמה היו הפגזים וחומר הנפץ ההודף שברשותו טובים יותר, עובדה המסבירה מדוע לא איבד אף אונייה בהתפוצצות מחסן התחמושת שלה מפגיעה על-מימית.
דפוס שקע
בעבר שימש דפוס השקע כטכניקה ליצירת העתקים של דברי דפוס כגון ספרים, עיתונים וכדומה. כיום טכניקות שעתוק דיגיטליות החליפו אותה והשימוש המרכזי בטכניקה זו היא כשיטה ליצירת הדפסים אמנותיים. במסגרת טכניקות של דפוס השקע מטביעים את הדימוי בתוך לוח ההדפסה (כבמעין תשליל) בעזרת שיטות שונות. דימוי זה מועבר אל הנייר המודפס במכבש דפוס.
תחריט
ישנם כמה סוגים שונים של חרטים המשמשים ליצירת הדימוי המודפס. ישנם חרטים שחודם הוא בעל זווית נטוייה (angle tint tool). חרטים אלו יוצרים קו מעוקל מעט, אך בעל חדות. חרטים אחרים המכונים "פלורנטינים" (Florentine) הם בעלי חוד ישר ומחורץ היכול לייצר מספר קווים בחריצה אחת. כלי זה משמש למילוי אזורים גדולים.
למרות אופיו הקווי והשטוח של הדימוי המופק בתהליך ההדפסה, ניתן להגיע לגוונים שונים של הצבע המודפס. דבר זה נעשה על ידי גילופו של לוח ההדפסה בגבהים שונים. שקע עמוק משמעו יותר צבע, כלומר הדפסה כהה יותר, ואילו שקע רדוד יותר יוצר גוון בהיר יותר. נפח ותלת־ממדיות נהוג ליצור על ידי שימוש ברשתות של קווים שתי וערב. דרגת צפיפות משתנה של הרשת מאפשרת לאמן להגיע לרמות כהויות שונות ביצירה.
תצריב
בתצריב (באנגלית: Etching) לוח ההדפסה, העשוי לרוב מנחושת, אבץ או פלדה, מכוסה בשכבת שעווה העמידה לחומצה. האמן מנקב את השעווה בעזרת מכשיר מחודד וחושף את לוח ההדפסה המתכתי. לאחר שהאמן סיים לחרוט את הדימוי האמנותי בשכבת השעווה נטבל הלוח באמבט של חומצה (Mordant), או נשטף בחומצה המאכלת את חלקי הלוח שנחשפו על ידי האמן ויוצרת קווים שקועים במתכת. לאחר תהליך זה עוברת הפלטה תהליך ניקוי בו מוסרים שרידי החומצה ושכבת השעווה הנותרת. תהליך ההדפסת הדיו על הנייר דומה לתהליך בטכניקת התחריט.
מצוטינט
טכניקת המצוטינט (Mezzotint) היא שיטת הדפסה המתבססת על הטונאליות של צבעי ההדפסה. בשונה מן התחריט או התצריב, השיטה מבוססת על חריצת לוח ההדפסה באלפי נקודות קטנות, בעזרת מכשיר מתכתי מיוחד בעל שיניים. בתהליך ההדפסה הנקודות הקטנות מכילות את צבע ההדפסה ומעבירות אותו אל הנייר במכבש הדפוס. בשל עומקן הרדוד של הנקודות, פלטת ההדפסה יכולה להפיק רק מספר קטן באופן יחסי של הדפסים איכותיים ועשירי צבע.
אקוטינט
אקוטינט (באנגלית: Aquatint)
מחט יבשה או תחריט יבש
(באנגלית: Drypoint)
דפוס צילינדר
דפוס צילינדר היא שיטה הפועלת על עקרון ההדפסה הישירה והיא בבסיסה תוצר של טכניקת דפוס השקע. בשיטה זו הלוח יהיה למעשה, גליל עשוי מתכת רכה (יחסית), כאשר על גביו נגרעת הדמות. בעבר הרחוק השתמשו במסמרי פלדה לחריטת הדמות על הגליל (צילינדר), בתקופה מאוחרת יותר השתמשו באמבט חומצות ליצירת הדמות בדומה להדפס אבן, כיום משתמשים בצריבת לייזר, כאשר גודל הנקבים ועומקם (אשר נקבעים על ידי עוצמת הלייזר) קובעים את הרזולוציה. שיטה זו עובדת על עקרונות הפרוצס. בשיטה זו משתמשים להדפסה של מיליוני עותקים. שיטה זו נחשבת לאיכותית מכולם.
קאמיל הויסמנס
ז'אן-ז'וזף-קאמיל הויסמנס (Jean-Joseph Camille Huysmans; שמו בלידה: ז'אן-ז'וזף-קאמיל האנסן, Jean-Joseph-Camille Hansen או Camiel Huysmans 26 במאי 1871, בילזן – 25 בפברואר 1968, אנטוורפן) היה פוליטיקאי ועיתונאי סוציאל-דמוקרט בלגי ממוצא פלמי, ראש ממשלת בלגיה בין 3 באוגוסט 1946 ל-20 במרץ 1947. אחד ממנהיגיה הבולטים של התנועה הסוציאל-דמוקרטית הבלגית והאירופית במחצית הראשונה של המאה ה-20 (מזכיר של לשכת האינטרנציונל הסוציאליסטי בין השנים 1905–1922 ויושב ראש לשכת האינטרנציונל הסוציאליסטי של הפועלים בשנים 1940–1944). בנוסף היה אחד מפעיליה המתונים של התנועה הלאומית הפלמית. בהכשרתו היה פילולוג ואיש חינוך - מורה לשפה הגרמנית. כיהן כשר החינוך של בלגיה בשנים 1925–1927 ובשנים 1947–1949, כשר המדינה (Minister van Staat) ב-1945. כמו כן היה יו"ר בית הנבחרים הבלגי בשנים 1936–1939 ו-1954–1958, וראש העיר אנטוורפן בין השנים 1933–1940 ו-1944–1946. הויסמנס היה חבר האקדמיה המלכותית הפלמית ללשון וספרות, וחבר האקדמיה הפלמית למדעים, ספרות ואמנות של בלגיה.
רקע משפחתי, שנותיו הראשונות ולימודיו
בצעירותו היה קאמיל הויסמנס פעיל בחוג לתיאטרון בעירו והתעניין במוזיקה. בסופו של דבר למד פילולוגיה גרמנית באוניברסיטת ליאז', ואחר כך בשנים 1893–1897 עבד כמורה לגרמנית. תוך כדי כך חזר ללמוד באוניברסיטה, ובשנת 1895 סיים בה את הדוקטורט. בגלל דעותיו הפוליטיות הסוציאליסטיות פוטר בשנת 1897 ממשרד החינוך. באותה שנה פרסם יחד עם חברו יוזף קובייה עבודה בפלמית המוקדשת לטופונימים באזור בילזן. לימד במכללה באיפר, מאוחר יותר באתנאום באיקסל ובאוניברסיטה החדשה בבריסל.
פעילותו לפני מלחמת העולם הראשונה ובימי המלחמה
מגיל צעיר היה הויסמנס פעיל במסגרת מפלגת הפועלים הבלגית (Belgische Werkliedenpartij, BWP) שהפכה אחר כך למפלגה הסוציאליסטית הבלגית (Belgische Socialistische Partij, BSP). בשנת 1905 נבחר למזכיר האינטרנציונל הסוציאליסטי שמושבו היה בבריסל, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1922. כמנהיג הארגון, היו לו מגעים בשנת 1911 עם לנין, שאתו ניהל גם התכתבות, ועם מנהיג המהפכה הדמוקרטית בסין, הד"ר סון יאט-סן.
אחרי שנבחר למועצת העיר בריסל, החל משנת 1910 נבחר לפרלמנט הבלגי מטעם הבירה, ומאוחר יותר (מ-1921), מטעם אנטוורפן, היה חבר בפרלמנט במשך 55 שנה עד שנת 1965. קרוב ללבו היה המאבק למען הכרת מעמד השפה והמורשת הפלמית במחוזות שבהם היא מדוברת; כך למשל, בשנת 1911 נמנה עם ראש המאבק למען הוראה בשפה הפלמית באוניברסיטת גנט. יחד עם חברי הפרלמנט הנוצרים-דמוקרטים פראנס ון קאוולארט ולואי פרנק הגיש הצעת חוק להקמת אוניברסיטה פלמית בגנט. מלחמת העולם הראשונה עיכבה את הפרויקט עד לשנת 1930.
הויסמנס ניהל פעילות אינטנסיבית גם באיגודים המקצועיים וגם כעיתונאי בעיתון בורגני כמו Le Petit Bleu ("לה פטי בלה") של ז'ראר הארי, שבו עבד כעורך לעניינים פרלמנטריים,ואחר כך בעיתונים סוציאליסטים, בין השאר "לה פפל" Le Peuple ("העם"). בשנת 1914 ניסה יחד עם ז'אן ז'ורס, רוזה לוקסמבורג, הוגו האזה, ומנהיגים סוציאל-דמוקרטים נוספים לארגן הפגנות המוניות של פועלים על מנת למנוע את פרוץ מלחמת העולם, ניסיון שנכשל לבסוף. בשנת 1917 בוועדת האינטרנציונל הסוציאליסטי שהתכנסה בסטוקהולם עשה מאמץ למצוא דרך להפסקת שפיכות הדמים.
בין מלחמות העולם
אחרי מלחמת העולם הראשונה הקים את העיתון הפלמי "פולקסגזט" Volksgazet באנטוורפן, והיה מנהלו והעורך הראשי שלו בין השנים 1927–1933. לקח חלק בהקמת הסניף של המפלגה הסוציאליסטית באנטוורפן. כחבר במועצת העיר היה אחראי לאגף החינוך. בשנים 1925–1927 כיהן בממשלה כשר החינוך והתרבות. מתוקף תפקיד זה עודד את הוראת השפה הפלמית במחוזות הפלמיים. בשנת 1926 אישר הקמת בית הספר לאמנות חזותית ואדריכלות "לה קאמבר" בבריסל, תחת ניהולו של אנרי ואן דר וולדה. בשנת 1933 הויסמנס נבחר לראש העיר אנטוורפן ונשאר בתפקיד זה עד שנת 1940. בשנים 1936–1938 כיהן במקביל גם כיושב ראש של בית הנבחרים הבלגי.
אחרי פלישת כוחות גרמניה הנאצית לבלגיה יצא לגלות בלונדון בין השנים 1940–1944, שם מילא את תפקיד סגן-יו"ר הוועד הפרלמנטרי המייעץ הבלגי. בשנת 1940 היה יושב ראש לשכת האינטרנציונל הסוציאליסטי של הפועלים.
אחרי מלחמת העולם השנייה
אחרי השחרור בספטמבר 1944, הויסמנס חזר להיות ראש העיר אנטוורפן עד 1946. בעת כהונתו במשך כחצי שנה העיר חיה את אימת הטילים V1 ו V2 הגרמניים. יחד עם פול אנרי ספאק, הויסמנס התנגד לחזרתו לבלגיה של המלך לאופולד השלישי שהוכיח גישה פשרנית כלפי הנאצים. בין השנים 1946–1947 עמד בראש ממשלת קואליציה שכללה גם קומוניסטים וליברלים. בהמשך בין 1947–1949 היה שר החינוך בממשלה בראשותו של פול-אנרי ספאק. בשנים 1954–1958 כיהן פעם שנייה כיושב ראש בית הנבחרים.
בשנת 1965, בגיל 93 רצה להיכנס עדיין לפרלמנט וכשמפלגתו לא תמך בכך בגלל גילו המופלג, הוא הציג את מועמדותו בבחירות מטעם סיעת "הסוציאליסט", השיג מעל 14000 קולות, אך לא הצליח להיבחר מחדש.
קאמיל הוימאנס היה בונה חופשי והחל משנת 1908 חבר בלשכה "החברים הנדבנים" Les Zélés Philanthropes) Les Amis Philanthropes) של הזרם "גראן אוריאן דה בריסל" Grand Orient de Bruxelles ("המזרח הגדול מבריסל). בין השנים 1914–1918 בלונדון פעל במסגרת הלשכה ע"ש אלברט הראשון, מלך הבלגים.
קולטריין צ'יינג'ס
קולטריין צ'יינג'ס (Coltrane Changes), כלומר, שינויי (האקורדים) של קולטריין, הוא מהלך הרמוני מיוחד אשר בו השתמש ג'ון קולטריין ביצירתו, החל מתקליטו Giant Steps משנת 1959 בחברת Atlantic.
קאמיל הויסמנס
אחרי מלחמת העולם השנייה
הויסמנס נפטר בשנת 1968 באנטוורפן בגיל 96, והובא לקבורה בבית הקברות סכונסלהוף באנטוורפן.
חייו הפרטיים
קאמיל הויסמנס היה נשוי למרתה אספאן (Martha Espagne, בערך 1875–1955) החל משנת 1897 .לזוג נולדו שלשה ילדים, מארת, פול ושרה. אחרי מות אשתו מארתה בשנת 1955, הויסמנס התחתן שנית בשנת 1957 בגיל 86, עם אידה סמיס (2001-1922), מורה, שהייתה בת 35 בלבד.
קולטריין צ'יינג'ס
בהפשטה, ניתן לומר כי המהלך מבוסס על מעבר בין טוניקות במרווחים של טרצות גדולות, והוא מוצג בצורה הטובה ביותר בשיר הנושא מתוך התקליט Giant Steps, אשר בו המהלך ההרמוני עובר בין טוניקות במרווחים של טרצות גדולות, בהתחלה כלפי מטה ולאחר מכן כלפי מעלה. השיר (וכן התקליט) היה פורץ דרך בזמנו. רבים מוצאים את השיר קשה לנגינה.
קאמיל הויסמנס
קאמיל הויסמנס והעם היהודי
הויסמנס נמנה עם מייסדי "הוועד הסוציאליסטי למען הפועלים של פלשתינה" (בראשות ונדרוולדה) שהוקם ב-1928 באירופה ביוזמת תנועת "פועלי ציון", לצדם של ונדרוולדה, לאון בלום, אדוארד ברנשטיין, דה ברוקר ואחרים. הוועד התכוון לגייס תמיכה בקרב ארגוני הפועלים באירופה לטובת הציונות סוציאל-דמוקרטית בה ראה גורם המקדם את כלל החברה בארץ ישראל, כולל זו הערבית. כמו מנהיגים סוציאל-דמוקרטים אחרים, הויסמנס גינה את הפרעות הערביות שפרצו בשנת 1929 בארץ ישראל וראה בהן תוצאה של מניפולציית ההמונים על ידי האפנדים והמנהיגים הדתיים המוסלמים.
הויסמנס הביע תמיכה בזכות להגדרה עצמית של העם היהודי ובמפעל הציוני בארץ ישראל, ודחה את טענות עמיתו לתנועה הסוציאל-דמוקרטית, קרל קאוטסקי, ששלל את זיקת היהודים לארץ ישראל. הוא רמז שעל אף תרבותם ה"אירופית" של המיעוט היהודי באירופה, קיימים קשיים אף בקליטתם במערב.
קולטריין צ'יינג'ס
קולטריין המשיך לפתח את מערכת הקולטריין צ'יינג'ס ומצא דרכים נוספות ליישמה ולהחילה אף על שירים קיימים. דוגמה טובה לכך היא השיר Countdown אשר מופיע בתקליטו Coltrane's Sound. השיר הוא למעשה עיבוד של השיר המקורי Tune Up, עם הוספה של הקולטריין צ'יינג'ס.
קאמיל הויסמנס
קאמיל הויסמנס והעם היהודי
עוד ב-1933 בהיותו ראש עיריית אנטוורפן, סייע לדוד הכהן להבריח נשק ותחמושת באוניה לנמל חיפה, אף על פי שהדבר היה מנוגד לחוק. בתקופה שלפני הפלישה הנאצית לבלגיה, פעל הויסמנס יחד עם יועצו לתחום היהלומים, לאופולד גולדמינץ, ואחיו, רומי גולדמינץ, על מנת לשכנע את ראשי היהודים באנטוורפן המעורבים בתעשיית היהלומים להתפנות עם עסקיהם למקום בטוח יותר באנגליה, בהסכמת הממשלה הבריטית. גורמים בנקאיים ייעצו ליהודים שלא להיענות לקריאה. לבסוף הממשלה הבלגית שנמצאה בשנת 1940 עדיין בגלות בצרפת הסמיכה ב-15 ביוני 1940 את הויסמנס לסייע בפינוי יהודי אנטוורפן לאנגליה אבל הדבר היה מאוחר מדי. חלק מהיהלומים הועברו למקום בטוח בעזרתם של הויסמנס והממשלה הבריטית, על ידי המשרד Correspondence Office for the Diamonds Industry בניהולם של רוני גולדמונץ והרמן שאמיסו. גם בהמשך ניסה הויסמנס לעזור ליהודים באופן פרטני בהשגת אשרות כניסה לארצות מקלט ולהקים מוסדות לסיוע לפליטים יהודים.
קולטריין צ'יינג'ס
ההשראה למהלך הקולטריין צ'יינג'ס הגיעה מתוך הספר Thesaurus Of Scales And Melodic Patterns, מאת ניקולס סלומינסקי (Nicolas Slonimski), אשר מציג דרכים רבות ושונות לחלק את האוקטבה.
קאמיל הויסמנס
לקריאה נוספת
(יאן הונין - הילד הנורא קאמיל הויסמנס, הוצאת מלנדורף, אמסטרדם, 1999) (בהולנדית)
קישורים חיצוניים
Dan Mikhman - Belgium and the Holocaust:Jews,Belgians,Germans Yad Hashem, Jerusalem, with cooperation with Chair Abraham and Edita Spiegel at Bar ILan University 1998 p.304-305, (דן מיכמן - "בלגיה והשואה:יהודים, בלגים, גרמנים" - יד ושם, ירושלים, בשיתוף פעולה עם הקתדרה ע"ש אברהם ואדיתה שיפגל באוניברסיטה בר-אילן, 1998 Eliane Gubin et al red)= Dictionnaire des femmes belges  Editions Racine, Bruxelles, 2006 International Review of Social History, 1996 - cambridge.org
טקירדא
טקירדא (בטורקית: Tekirdağ; בטורקית עות'מאנית: Tekfurdağı; ביוונית: Βισάνθη או Βυσάνθη (קרי: ויסנת'י) וכן Ῥαίδεστος (קרי: רד'סטוס); בשפות אירופאיות: Rodosto) היא עיר בטורקיה לחופו הצפון-מערבי של ים השיש, באזור מזרח תראקיה (החלק האירופאי של טורקיה), ובירת הנפה הנושאת את שמה. לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir - "עיר גדולה") ולפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסייתה מנתה כ-1.14 מיליון בני אדם. באתר העיר התקיימה ברציפות עיר בעלת חשיבות מתקופת יוון המיקנית (כ-1000 לפנה"ס) ואף לפניה, דרך תקופות יוון העתיקה, התקופה הביזנטית והאימפריה העות'מאנית ועד העת החדשה.
היסטוריה
שרידים ארכאולוגיים בעיר מעידים על התיישבות החל מ-4,000 לפנה"ס. ביצירתו של קסנופון, אנבסיס מוזכרת העיר בשם ביזנטיום כשייכת לתראקיה. הרודוטוס (VII, 137) מזכיר אותה בשם "ביזנטיום".
הדרך הרומית העיקרית ממערב למזרח, ויה אנטיה (Via Egnatia) עברה דרך העיר. בתקופה הביזנטית היא מוזכרת על ידי ההיסטוריון פרוקופיוס בשם ראידסטוס, בהקשר הרפורמות של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. בשנת 813 נבזזה העיר על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה. למרות שהייתה רוב הזמן חלק מן האימפריה הביזנטית, בין השנים 1204-1235 נשלטה העיר על ידי הרפובליקה הוונציאנית. בשנת 1206 התחולל בה קרב רודסטו בין האימפריה הבולגרית השנייה והאימפריה הלטינית, במסגרתו נבזזה על ידי הבולגרים בפיקודו של קאלויאן, קיסר בולגריה, שכבשו את האזור זמנית.
בעת האימפריה העות'מאנית הוסב שם העיר לטקפורדאג והיא השתייכה לולאיה (מחוז) רומליה ולאחר מכן, בהתאם לשינויים המינהליים באימפריה, לולאיות של גליפולי, סיליסטרה ואדירנה. ב-1717 שיכן הסולטאן אהמט השלישי בעיר את הגיבור הלאומי ההונגרי הגולה פרנץ ראקוצי ואנשיו. העיר הפכה למשך כעשרים שנה מושבה להונגרים גולים, בהם אנשי רוח ואצילים רבים. ביתו של ראקוצי הפך למוזיאון שהוא רכוש ממשלת הונגריה, אבריו הפנימיים קבורים בכנסייה בעיר ומוצב בה קונסול כבוד הונגרי.
בראשית המאה ה-20 כמחצית מ-350,000 תושבי העיר השתייכו לכנסייה היוונית אורתודוקסית וכמחציתם היו מוסלמים, בנוסף חיו בעיר קהילות של יהודים, ארמנים ובולגרים. בסביבות העיר התקיימו כרמי גפנים והראקי (משקה חריף) שיוצר בה זכה לתהילה. בשנת 1923 הועברו הנוצרים תושבי העיר ליוון במסגרת חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה.
העיר כיום
בזכות הקרבה לאיסטנבול וקלות התחבורה (שעתיים נסיעה בכביש מהיר) נבנו בעיר בתי קיט רבים לתיירות פנים על שפת הים ולתיירים הונגרים רבים המבקרים בה. בעיר נמל לתוצרת חקלאית.
ב-2006 נפתחה בעיר האוניברסיטה על שם נאמיק כמאל.
ערים תאומות
לטקירדא 9 ערים תאומות והן:
מלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים
מלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים (באנגלית: Star Wars - Episode II: Attack of the Clones) הוא סרט המשך לסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום" בסאגת מלחמת הכוכבים. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2002. זהו סרט הרפתקאות, מדע בדיוני ופעולה.
עלילה
פדרציית הסחר משכנעת מספר רב של מערכות שמש להתבדל מהרפובליקה ובאמצעות צבא דרואידים גדול מכריזה עליה מרד ומתחילה להתנקש בסנאטורים. בעוד אבי-וואן נשלח לרדוף אחר המתנקש, אנאקין מקבל תפקיד לא קרבי - עליו לנסוע עם פאדמה לכוכב הבית שלה בנאבו ולשמש כשומר ראשה עקב מספר ניסיונות שנעשו להתנקש בה. במהלך מרדפו אחרי המתנקש המסתורי, אובי-וואן מגיע לכוכב קאמינו המסתורי, שם הוא מגלה שנעשתה הזמנה של צבא משובטים עבור הרפובליקה בידי אביר ג'די שנפטר לפני מספר שנים, וזאת על מנת לאסור מלחמה על הבדלנים. אובי-וואן נתקל שם במתנקש ג'נגו פט, ששימש כמקור לכל המשובטים, ומנהל איתו קרב. פט מצליח לברוח אך אובי-וואן, באמצעות מתקן ביות, עוקב אחריו לכוכב ג'נוסיס. בג'נוסיס מגלה אובי-וואן שמאחורי המרד וההתנקשויות של פדרציית הסחר עומד אביר ג'די לשעבר בשם הרוזן דוקו. אובי-וואן מספיק לדווח למועצת הג'די אך נלכד בידי השומרים.
בזמן שאנאקין שומר על פאדמה הוא חושף בפניה את אהבתו. פאדמה דוחה את חיזוריו בטענה שהזיווג ביניהם איננו אפשרי: הוא שייך לג'דיי (שנשבעים לחיי בדידות) והיא סנאטורית. דחייה זו מכעיסה את אנאקין ומעמתת אותו בין חובתו לחיבתו. לבסוף, פאדמה לא יכולה להכחיש את אהבתה ולעמוד בפניו והשניים מתנשקים.
לאידיליה מפריעה תחושה חזקה בקרב אנאקין שאמו במצוקה. הוא נוטש את משמרתו וטס לטטואין, שם הוא מגלה שאמו שוחררה מעבדות, התחתנה והולידה אח חורג בשם אוון (הדוד שמגדל את לוק בפרק 4). הוא מגלה שאימו נחטפה על ידי שבט של אנשי חול ועונתה על ידם, נמצאת על ערש דווי והוא אינו יכול למנוע ממנה למות. בזעמו הרב וכאבו העצום הוא טובח כנקמה בכל שבט אנשי החול הטוסקנים שהיו אחראים למותה, כולל הנשים והילדים. ברגע זה יודה חש הפרעה חמורה ב"כוח" מכיוונו של אנאקין. אנאקין חוזר שבור ומתוודה בפני פאדמה על מעשיו והיא מנחמת אותו. במהלך שיחות הנפש עמה אנאקין מדבר על הצורך בכוח מוחלט ושלטון אבסולוטי כדי לעשות טוב, למנוע מוות של חפים מפשע ולהילחם ברשע. פאדמה מדגישה בפניו את חשיבות הדמוקרטיה.
אנאקין ואובי-וואן רודפים אחרי הרוזן דוקו ומתעמתים איתו בתוך האנגר סודי. במהלך הקרב אובי-וואן נפצע ואנאקין מאבד את ידו. למזלם, יודה מגיע בזמן כדי למנוע מדוקו לחסלם. הוא מצליח לעמוד מול התקפותיו של דוקו ואף לבלום את ברקיו. דוקו מבין שיודה חזק מידי עבורו, מפיל עמוד אבן על הג'דיי ובורח בזמן שיודה מונע מגוש האבן להתרסק על השניים.
אחרי שברח, מתקשר דוקו לדארת' סידיוס ואומר לו שהמלחמה התחילה - כמתוכנן. בחזרה בקורוסאנט, אובי-וואן מספר למועצת הג'דיי את מה שדוקו אמר לו: שדארת' סידיוס שולט בסנאט. יודה מהסס להאמין לכך אך מאחר שהצד האפל מערפל את הכול הוא ומייס וינדו מסכימים שיש לשמור על חשדנות בריאה ולעקוב מקרוב אחרי התנהלות הסנאט.
בסצנת הסיום של הסרט רואים את הקנצלר פלפטין, הסנאטור בייל אורגנה ואת נאמני הרפובליקה צופים בצבא המשובטים עולים על ספינות חלל כדי להילחם בבדלנים.
בכוכב נאבו אנאקין ופאדמה מתחתנים למרות איסור הקוד של אבירי הג'דיי. שם רואים שידו של אנאקין הוחלפה ביד ביונית. שניהם מחליטים לשמור דבר זה בסוד ורק זוג הדרואידים R2-D2 ו-C-3PO עדים לחתונתם.
ביקורות
הסרט לעומת קודמו קיבל ביקורות פחות קשות, באתר rotten tomatoes הוא קיבל דירוג של 65%.יותר מקודמו שקיבל דירוג של 55%
לעומת זאת, חלק מהמעריצים מחשיבים את "מתקפת המשובטים" לסרט החלש מכל סרטי "מלחמת הכוכבים" ולא "אימת הפנטום". זאת בשל המשחק הממוצע, עלילה לא מספיק טובה, דיאלוגים גרועים והרומן בין אנאקין לפאדמה.
מלחמת העצמאות של אוקראינה
מלחמת העצמאות של אוקראינה (באוקראינית: Українська революція (1917—1921)) הוא השם שניתן לסדרת מאבקים צבאיים, שהתרחשו בשנים 1917 - 1921, באוקראינה והסתיימו עם חלוקת אוקראינה בין ברית המועצות (הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית), פולין (מערב אוקראינה) וצ'כוסלובקיה (זקרפטיה).
הצדדים הלוחמים היו הרפובליקה העממית של אוקראינה (קייב), הרפובליקה העממית של אוקראינה (חרקוב), הרפובליקה הסובייטית של אודסה, הרפובליקה הסובייטית של דונצק וקריבוי רוג, מאכנובשצ'ינה, הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה, הרפובליקה הקומנצית, הרפובליקה ההוצולית, הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית טאורידה, רוסיה הסובייטית, מעצמות המרכז, התנועה הלבנה והרפובליקה הפולנית השנייה. במידה קטנה יותר היו מעורבים גם כוחות של צרפת ושל רומניה.
רקע
הממשלה הזמנית של רוסיה נשארה נאמנה להסכמה המשולשת והמשיכה במלחמה, כשקו החזית נע בהתאם להתפתחויות מערבה או מזרחה. מתקפת קרנסקי הייתה כישלון גדול וכתוצאה מכך הצבא הרוסי סבל מאבדות כבדות בכוח אדם ובציוד ואספקה. חיילים רבים ובמיוחד ממוצא אוקראיני, איבדו את אמונם בעתיד האימפריה הרוסית וערקו עם נשקם. לאחר מהפכת אוקטובר קמה ברוסיה ממשלה בולשביקית שתבעה את שלטונה על פני כל האימפריה הרוסית וסירבה להכיר בממשלים אחרים. הממשלה הבולשביקית הקימה ממשל אוקראיני מתחרה עם בירה בחרקוב, תחת אותו שם, הרפובליקה העממית האוקראינית. הממשל של קייב ניתק את הקשרים עם הממשלה הרוסית והכריז על עצמאות ב-22 ביוני 1918.
גבולות אוקראינה
לפני מלחמת העצמאות של אוקראינה לא התקיימה ישות מדינית אוקראינית, לכן לא היו גבולות מדיניים לישות האוקראינית. האוקראינים עצמם ראו ברוס של קייב ובשלטון העצמי של בוגדן חמלניצקי את ניצני המדינה האוקראינית, אך לא הייתה רציפות היסטורית וגם לא חפיפת גבולות. האוקראינים נבדלים ממי שאינם אוקראינים על ידי השימוש בשפה האוקראינית ובמידה מסוימת גם על ידי הבדלים כנסייתיים. מרבית האוקראינים חיו עד מלחמת העולם הראשונה בטריטוריות, שנשלטו על ידי שתי אימפריות, האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרו-הונגרית. בשתי האימפריות הופעלו על האוקראינים לחצים לכיוון התבוללות ומחיקת הזהות האוקראינית.
קיומם, לצד האוקראינים, של בני עמים אחרים יצר מצב של עירוב אוכלוסיות ומכאן גם רצונות השתייכות לאומית לא אחידים.
המלחמה
במלחמה שהחלה בין שתי הרפובליקות האוקראיניות, זאת של קייב וזאת של חרקוב, ידם של הבולשביקים מחרקוב, שקיבלו סיוע מרוסיה, הייתה על העליונה והם כבשו את פולטבה, את זפוריז'יה ואת דניפרו. בנוסף לכך, הבולשביקים המקומיים הקימו רפובליקות נפרדות, הרפובליקה הסובייטית של אודסה והרפובליקה הסובייטית דונצק-קריבוי רוג. במקביל ביסס נסטור מאכנו את הישות הקרויה מאכנובשצ'ינה, שהייתה בברית עם הבולשביקים.
הרפובליקה העממית האוקראינית
המועצה המרכזית האוקראינית הייתה גוף פאן-אוקראיני שאיחד את הארגונים האוקראינים הפוליטיים, התרבותיים והמקצועיים החל מתקופת שלהי מלחמת העולם הראשונה. בהמשך הפכה המועצה המרכזית לגוף המחוקק והמנהל של הישות המדינית האוקראינית.
המועצה הוקמה ב-17 במרץ 1917, כיוזמה של "חברת המתקדמים האוקראינים" וההיסטוריון מיכאילו הרושבסקי נבחר לעמוד בראשה. במועצה היו נציגים של מפלגות אוקראיניות שונות, אנשי צבא, פועלים, אנשי כמורה, סטודנטים ונציגי ארגוני תרבות לאומיים שונים. בראש המזכירות הכללית, הגוף הביצועי של המועצה המרכזית האוקראינית, עמד וולודימיר קירילוביץ' ויניצ'נקו. ב-9 בפברואר 1918 המשמרות האדומים נכנסו לקייב, מה שאילץ את המועצה המרכזית האוקראינית (Українська Центральна Рада) לעבור לז'יטומיר ומשם לסארני. יחידות הצבא הרוסיות, שנותרו באוקראינה, הצטרפו ללוחמי המועצה המרכזית או לבולשביקים, פרט ליחידות של מיכאיל דרוזדובסקי, שהצטרף לתנועה הלבנה ובדרכו להתאחד עימה הביס את נסטור מאכנו.
הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה
ב-18 באוקטובר 1918, כאשר כבר היה ברור שהאימפריה האוסטרו-הונגרית עתידה להתמוטט, התארגנו פוליטיקאים ובכירי כנסייה אוקראינים ממזרח גליציה ובוקובינה במסגרת שקראו לה המועצה הלאומית של אוקראינה והכריזו על כוונה לאחד את כל השטחים המערב אוקראינים לכדי ישות מדינית אחת. במקביל, הפולנים הצהירו על כך שבכוונתם לכלול את לבוב ומזרח גליציה במדינה הפולנית. הקפטן האוקראיני דמיטרו ויטובסקי, אשר לא היה מרוצה מההתנהלות האיטית של המועצה הלאומית של אוקראינה, הוביל קבוצה של קציני צבא אוקראינים צעירים מיחידת רגלים של הצבא האוסטרו הונגרי להשתלטות על לבוב בלילה שבין ה-31 באוקטובר ל-1 בנובמבר. בבוקר של ה-1 בנובמבר 1918 תושבי לבוב ראו מסביבם דגלי אוקראינה על בנייני הממשל בלבוב והודעות על כך שהם נמצאים במדינה אוקראינית. התושבים האוקראינים קיבלו את ההתפתחות הזאת בשמחה, אולם הפולנים הגיבו בהתנגדות פעילה שהתבטאה בלחימה מבית לבית בין פולנים לאוקראינים. יהודי העיר השתדלו להיות נייטרליים ולא השתתפו בלחימה.
ב-1 בנובמבר 1918 הוכרזה עצמאות הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה, שחלשה על צפון בוקובינה, מזרח גליציה וזקרפטיה. בשטח הרפובליקה חיו 5,4 מיליוני תושבים, מתוכם 3,291,000 אוקראינים (60%), 1,351,000 פולנים (25%) ו-660,000 יהודים (12%). יתר האוכלוסייה הורכבה ממיעוטים קטנים, גרמנים, צ'כים ועוד. שלוש הערים הגדולות היו לבוב (עיר הבירה), קולומיאה וסטניסלב (כיום איוואנו-פרנקיבסק). סידור גולובוביץ' עמד בראש ממשלת הרפובליקה בתקופה המכריעה ביותר בבניית הישות האוקראינית העצמאית (ינואר - יוני 1919) בלבוב רוב האוכלוסייה הייתה פולנית וזמן קצר אחרי הכרזת העצמאות הם מרדו, כי לא היו מוכנים לחיות תחת שלטון אוקראיני וביקשו את עזרת פולין. הצבא הפולני יצא לעזרת מורדי לבוב ופרצה מלחמת פולין–אוקראינה.
שלום הלחם
המועצה המרכזית האוקראינית, ששטחים הולכים ורבים פרקו את עולה, החליטה לפנות למעצמות המרכז לכריתת ברית. מעצמות המרכזהיו גם הן במצב רע אחרי שנות המלחמה, הצבא הגרמני היה מותש ובאוסטרו-הונגריה היה מחסור חמור מאוד במזון. מעצמות המרכז שאפו למזון שאוקראינה הייתה יכולה לספק ואוקראינה שאפה לעזרה הצבאית של מעצמות המרכז. בברסט ליטובסק התנהלו המשאים והמתנים בין המשלחת הרוסית בולשביקית ובין מעצמות המרכז ובנפרד בין המשלחת האוקראינית ובין מעצמות המרכז. ראשונים חתמו על ההסכם האוקראינים ב-9 בפברואר 1918 - בהסכם נתנו האוקראינים למעצמות המרכז כמויות אדירות של מזון וסחורות שונות ומעצמות המרכז התחייבו להכיר באוקראינה כמדינה עצמאית ולסייע לה במלחמתה. שלום זה כונה בגרמנית Brotfrieden (שלום לחם).
ב-13 במרץ 1918 אבטחו כוחות אוקראינים והצבא האוסטרו-הונגרי את אודסה. צבא העם האוקראיני, הכפוף למועצה המרכזית, השתלט על אגן דונבאס באפריל 1918. באפריל 1918 נוקתה קרים מכוחות בולשביקים על ידי חיילים אוקראינים והצבא הגרמני הקיסרי. ב-5 באפריל 1918 השתלט הצבא הגרמני על יקטרינוסלב, ושלושה ימים לאחר מכן על חרקוב. עד אפריל 1918 אבדו כל ההישגים הבולשביקיים באוקראינה.
סקורופדסקי וההטמנות
פבלו סקורופדסקי היה גנרל רוסי ממוצא אוקראיני. לאחר מהפכת אוקטובר פרש מהצבא הרוסי ושב לאוקראינה. בסוף 1917-1918 ריכז סקורופדסקי סביבו תומכים מקרב עשירי אוקראינה ויצר קשרים עם הפיקוד העליון של כוח הכיבוש הגרמני (בעקבות הסכם ברסט-ליטובסק כל שטחה של אוקראינה נכבש על ידי צבאות גרמניה ואוסטרו-הונגריה).
האוקראינים לא עמדו בהתחייבויות שלהם כלפי הכוחות הגרמניים בכל הנוגע להספקת מצרכים, לכן הכוחות האלה, ששלטו למעשה באוקראינה, החליטו להחליף את הרפובליקה בשלטון יותר מועיל להם. ב-29 באפריל 1918, בעזרת כוחות הכיבוש שח מעצמות המרכז, ביצע פבלו סקורופדסקי הפיכה צבאית ועלה לשלטון. הוא פירק את המועצה המרכזית והקים ממשלה שמרנית בראשותו. את הרפובליקה העממית של אוקראינה החליפה "מדינה אוקראינית". סקורופדסקי העניק לעצמו תואר "הטמאן" (באופן רשמי הוא נקרא: "הוד רוממותו הנאצל אדון הטמאן של כל אוקראינה") ושלט שלטון דיקטטורי.
בניהול המדינה הסתמך סקורופדסקי על בעלי האדמות ועל קצינים לשעבר בצבא האימפריה הרוסית (שברובם התנגדו לניתוק אוקראינה מרוסיה). הממשלה ברשותו זכתה לתמיכה מועטה מצד הלאומנים האוקראינים. למרות שבפועל ממשלתו הייתה ממשלת בובות של גרמניה, היא השכילה ליצור מערכת אדמיניסטרטיבית יעילה. סקורופדסקי פעל רבות לפיתוח החינוך והתרבות האוקראינית - תוך מספר חודשים, הממשלה הדפיסה מיליוני ספרים בשפה האוקראינית והקימה בתי ספר אוקראינים רבים, שתי אוניברסיטאות ואת האקדמיה האוקראינית למדע.
סקורופדסקי, בעזרת שר ההגנה שלו, אלכסנדר רגוזה, ניסה להקים צבא אוקראיני, אך נתקל בהתנגדות לכך מצד כוח הכיבוש הגרמני. מתוך 3 דיוויזיות שהקים, שתיים פורקו על ידי הגרמנים. הכוח הצבאי ברשותו הסתכם בדיוויזיה אחת בת כ-6000 חיילים.