cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
BTU
בגז טבעי
בגז טבעי, היחידה השימושית לצורך תמחור (בחוזי מכר) היא מיליון BTU  (סימון    MMBTU). רגל מעוקבת (cubic feet) של גז מכילה בערך 1030 יחידות חום. לכן נהוג לחשב ש 1000 רגל מעוקבת הם כמיליון BTU. במטר מעוקב יש כ-36.9 CF. לכן מיליון BTU הם שווי ערך ל-27.096מטר מעוקב של גז בטמפרטורה ובלחץ מוגדרים.
מכאן ש 1000 מטרים מעוקבים של גז שווים בערך ל-36.9 מיליון BTU, ומכאן ניתן לגזור שווי של הגז במאגר גז. לדוגמה, אם במאגר מיליארד מטרים מעוקבים (כלומר 36.9 מיליון מיליוני BTU), ומחיר מיליון  BTU הוא 5 דולרים, הרי ששווי הגז במאגר הוא כ-184 מיליון דולר.
לוגוס
לוגוס (ביוונית: λόγος, בארמית: מֵימְרָא) הוא מונח יסוד בפילוסופיה יוונית, שמשמעותו רחבה ומורכבת ומתייחסת כללית להגיון, תבונה, דיבור ושיח ולשכנוע באמצעותם. מושג הלוגוס הושאל על ידי התאולוגיה הנוצרית כדי לתאר את מערכת היחסים בין ישו, שלפני ואחרי האינקרנציה, לאל האב בתוך השילוש הקדוש.
בפילוסופיה היוונית
למונח לוגוס יש משמעויות שונות בשפה היוונית ובהן: מילה, היגיון, לימוד או שיחה. אך הפילוסוף היווני הרקליטוס, במאה השישית לפנה"ס, היה הראשון שנתן למונח זה משמעות פילוסופית כאחדות המנהיגה את הכול, האחראית להיווצרות היקום ולסדר השורר בו. הפילוסוף אפלטון העניק לו את המשמעות של "דיבור", או "מילה", ואילו אריסטו, המשיך את הפרשנות האפלטונית והציג את הלוגוס כ"שיח רציונלי". האסכולה הסטואית בפילוסופיה היוונית אמצה לעצמה את רעיונותיו של הרקליטוס, הגדירה את הלוגוס כתבונה השוררת ביקום וזיהתה אותו עם אלוהים או עם הטבע.
קיקרו בספרו "על טבע האלים" מסביר את מחשבתם של ראשוני הפילוסופים הסטואיים: "התבונה האלוהית חייבת להיות מונחת ביסודו של היקום... שלמותו של הטבע הכולל בתוכו את כל הדברים, מודרכת על ידי הלוגוס... לכן היקום הוא אלוהים והטבע כולו אלוהי."
ברטוריקה האריסטוטלית
לפי הפילוסוף היווני אריסטו, הלוגוס הוא אחד משלושת המרכיבים של הרטוריקה: לוגוס, אתוס, פאתוס. השימוש בטיעונים הגיוניים הוא אמצעי רטורי. במהלך נאום או ויכוח, יכול הדובר להציג החברים והיסקים, ובכך, על ידי שדבריו נשמעים הגיוניים, יש בכוחו לשכנע.
בנצרות
בתקופה ההלניסטית זכה המושג לפרשנות תאולוגית, במיוחד על ידי הוגים נוצריים כמו קלמנס מאלכסנדריה, ויהודים כמו פילון האלכסנדרוני, אשר הציגו את הלוגוס במונחים מטאפיזיים, עד כדי זיהוי כמקור ומהות החיים הנפשיים והגופניים של כל היצורים החיים.
פילון האלכסנדרוני הבחין בפרשנותו לסיפור הבריאה בספר בראשית, בין שני סוגים של אדם. האחד הוא אדם שמיימי והשני הוא אדם ארצי. לפי השקפתו, שאומצה על ידי הוגי דעות נוצרים, האדם השמיימי הוא הייצוג האידיאלי, אלוהים ברא את תמצית המהות האנושית בצורת שכל טהור (שכל אלוהי - לוגוס).
בספר "הבשורה על-פי יוחנן", שהוא הספר הרביעי בברית החדשה, מקבל הלוגוס משמעות של "דבר האלוהים" (מהפועל ״לדבר״), וכך נאמר בפרולוג המצוי בפרק הראשון: "בְּרֵאשִׁית הָיָה הַדָּבָר, וְהַדָּבָר הָיָה עִם הָאֱלֹהִים, וֵאלֹהִים הָיָה הַדָּבָר. הוּא הָיָה בְּרֵאשִׁית עִם הָאֱלֹהִים. הַכֹּל נִהְיָה עַל־יָדָיו, וּמִבַּלְעָדָיו לֹא נִהְיָה כָּל אֲשֶׁר נִהְיָה. הַדָּבָר נִהְיָה בָּשָׂר וְשָׁכַן בְּתוֹכֵנוּ; וַאֲנַחְנוּ רָאִינוּ אֶת כְּבוֹדוֹ, כְּבוֹד בֵּן יָחִיד מִלִּפְנֵי אָבִיו, מָלֵא חֶסֶד וֶאֱמֶת." (יוחנן א: 1-3, 14)
משמעותם של דברים אלה היא שה"דבר" (הלוגוס) הפך לאדם בדמותו של ישו הנוצרי שהוא בן אלוהים.
בפסיכולוגיה
לוגותרפיה טיפול נפשי מכוח הלוגוס, היא הגישה הווינאית השלישית לפסיכואנליזה, שפותחה על ידי הנוירולוג והפסיכיאטר ויקטור פראנקל. זהו סוג של ניתוח אקזיסטנציאליסטי שמתמקד ב"שאיפה למשמעות", בניגוד לדוקטרינה של ניטשה של "שאיפה לכח" או לזו של זיגמונד פרויד על "שאיפה להנאה". שמה של תורת הלוגו-תרפיה נגזר מהמילים היווניות "לוגוס" ו"תרפיה", שמשמעותן משמעות וטיפול, כלומר טיפול נפשי באמצעות פשר/משמעות.
נהוג לסווג את פראנקל כאחד אבות האסכולה של גישה ההומנית-אקזיסטנציאלית, לעומת הגישות האחרות בפסיכולוגיה: הגישה הקוגניטיבית-התנהגותית והגישה הקונסטרוקטיביסטית-נרטיבית. פראנקל מבקש להאניש הן את הפסיכואנליזה והן את הביהביוריזם, ולא לערטל את האדם במקום שהוא אותנטי בו. בכמה מקומות הוא קובע שכדי שפסיכולוגיה תהיה ראויה לשמה, עליה להתייחס לא רק לפסיכה אלא גם ללוגוס.
על פי פראנקל, בנוסף לעשרות אלפי המשמעויות שאנשים יכולים וצריכים לייחס לחייהם, או לקטעים מתוך חייהם, ישנו את הפשר העליון בהוויה, הלוגוס, שמקורו בלוגיקה. האדם אינו נתבע לשאת חיים חסרי פשר, אלא חיים שאת פשרם אינו יכול להבין. אם האדם יכול למצוא משמעות בפשר כזה, תפקידה של הלוגותרפיה הוא לפתוח בפניו את הדלת. קיים ממד עליון יותר שבו האדם יכול למצוא תשובה בדבר הפשר הסופי לגבי סבלם של בני האדם.
זאב מגן
זאב מגן (באנגלית: Ze'ev Maghen, נולד ב-13 בפברואר 1964) הוא מזרחן ישראלי, וראש המחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בר-אילן. מרצה בכיר בתוכנית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם במרכז האקדמי שלם ובאוניברסיטת בר-אילן. מוביל בשנים האחרונות מאבק להחזרת השפה העברית לקדמת הבמה בישראל בשם "עברי אנוכי".
קורות חיים
מגן גדל בפילדלפיה, פנסילבניה, ולמד בבית ספר תיכון יהודי-ציוני, "עקיבא". ב-1986 סיים תואר ראשון (BA) בהיסטוריה של מערב אירופה, באוניברסיטת פנסילבניה וב-1991 תואר שני (MA) בהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת קולומביה.
ב-1996 סיים את הדוקטורט שלו בהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת קולומביה וב-1997 עלה לישראל סופית.
מכהן מאז 1993 כמרצה באוניברסיטת בר-אילן, ועלה עם השנים בדרגות הסולם האקדמאי עד לדרגת פרופסור, כאשר בשנים 2006–2009 אף כיהן כראש המחלקה ללימודי המזרח התיכון. במקביל כיהן כמרצה בכיר ללימודי האסלאם, במשך כעשור (1995–2005) גם באוניברסיטה העברית בירושלים והחל מ-2008 מכהן גם כמרצה בכיר ובהמשך כפרופסור ללימודי האסלאם והמזרח התיכון במרכז האקדמי שלם.
גר בהוד השרון, נשוי ואב לארבעה ילדים.
רוב בישופ
רוב בישופ (באנגלית: Rob Bishop; נולד ב-13 ביולי 1951) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת יוטה בשנים 2003–2021.
ביוגרפיה
בישופ נולד וגדל בעיירה קייסוויל שביוטה. הוא למד בבית הספר התיכון ואחרי סיומו היה בשליחות בגרמניה כנציג המורמונים. הוא למד באוניברסיטת יוטה וסיים אותה בשנת 1974 עם תואר במדעי המדינה. לאחר סיום האוניברסיטה בישופ עבד כמורה.
בשנים 1974–1994 בישופ היה נציג המפלגה הרפובליקנית של ארצות הברית בבית המחוקקים של יוטה. בשנת 1997 הוא נבחר לראש סניף המפלגה הרפובליקנית של יוטה וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2001. בתקופת כהונתו הוחלט שרק חברי המפלגה יוכלו להשתתף בפריימריז. בשנת 2002 הוא חזר לפוליטיקה והתמודד על כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא ניצח תוך קבלת 61% מהקולות. בהמשך הוא נבחר מספר פעמים מחדש.
בשנת 2020 בישופ הודיע שלא התמודד לכהונה נוספת. הוא שקל להתמודד על כהונת מושל יוטה, אך בסוף הוא התמודד לכהונת סגן-מושל ולא זכה.
יחידה במינה
יחידה במינה (באנגלית: But I'm a Cheerleader בתרגום לעברית: אבל אני מעוֹדדת) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוג קומדיה רומנטית סאטירית שיצא לאקרנים בשנת 1999. את הסרט ביימה ג'יימי באביט, והתסריט נכתב על ידי בריאן ויין פטרסון.
במרכז העלילה עומדת מייגן בלומפילד, נערת תיכון סטרייטית העוסקת בעידוד. למרות שהיא חיה חיים מאושרים ו"נורמטיביים", חבריה ומשפחתה משוכנעים כי היא לסבית ומחליטים לעשות לה התערבות, ובה הם משכנעים אותה להישלח למחנה סגור המעביר טיפולי המרה לבני נוער הומואים ולסביות על מנת להירפא מנטייתה המינית.
יחידה במינה הוא סרטה באורך מלא הראשון של ג'יימי באביט. על הסרט השפיעו מאמר עיתונאי שקראה באביט על תרפיה רפראטיבית, וכן ניסיון הנעורים שלה בתוכניות גמילה שונות. ב"יחידה במינה" משתמשת באביט בדמותה של נערה המגלה את נטייתה המינית על מנת לבחון סוגיות של קונסטרוקטיביזם חברתי והטרונורמטיביות בחברה. נושא עיקרי נוסף בסרט הוא חלוקה דיכוטומית של תפקידי מגדר וביקורת לועגת להם, והדבר בא לידי ביטוי בצורה מוקצנת בתפאורה ובתלבושות של הסט המחולקים בגסות לצבעים של ורוד וכחול.
עלילה
מייגן (נטשה ליון) היא תלמידת תיכון בת 17, נערה ממוצעת שאוהבת עידוד ויוצאת עם שחקן פוטבול בשם ג'ארד. היא נערה ממושמעת שחיה עם הוריה הנוצרים ומשקיעה בלימודים לקראת הקבלה לקולג'. למרות שיש לה חבר, היא לא אוהבת להתנשק איתו ומעדיפה לדמיין את חברותיה לקבוצת העידוד. עובדה זו, יחד עם העניין שהיא מתעניינת בצמחונות ובזמרת מליסה אתרידג', מביאה את חבריה הקרובים ומשפחתה למסקנה שהיא למעשה לסבית, אבל אינה מודעת לכך. קרוביה מפתיעים אותה בהתערבות ומזמנים למקום את ההומו לשעבר מייק (רופול), ומודיעים לה שהיא נשלחת למחנה בשם "כיוונים אמיתיים" (True Directions) המעביר את חניכיו תרפיה רפראטיבית במטרה "לשנות את נטייתם המינית הלא טבעית ולתקן אותם". בלית ברירה, נוסעת מייגן עם הוריה למחנה שם מקבלת את פניה בעלת המקום הסמכותית מרי בראון המציגה בפניה את תוכנית חמשת השלבים של "כיוונים אמיתיים". התוכנית דומה לתוכנית שנים עשר הצעדים של "אלכוהוליסטים אנונימיים", ומי שמסיים את התוכנית בהצלחה נגמל מנטיותיו והופך לסטרייט. עלילת הסרט מחולקת למערכות, במקביל לצעדי התוכנית, הכוללת הכרה של החניכים בהיותם הומואים ולסביות, גילוי מחדש של תפקידי המגדר שלהם על ידי התנסות במשימות סטריאוטיפיות של גברים או נשים, גילוי של שורשי נטייתם המינית, הכרות מחודשת עם בני או בנות המין השני, ולבסוף סימולציה של יחסי מין עם בן או בת המין השני.
במחנה מייגן פוגשת את מייסדת המקום מרי בראון (קת'י מוריארטי) השומרת על כללי המשמעת הנוקשה של המקום, את הבן שלה רוק, וקבוצת נערים ונערות שהגיעו למקום על מנת "להירפא" מההומוסקסואליות שלהם. בעידודם של גברת בראון וחבריה למחנה מודה מייגן, בחוסר רצון, בהיותה לסבית. עובדה זו אינה מתיישבת עם החינוך הדתי ושמרני שקיבלה והיא נלחצת, ועושה את מירב המאמצים להפוך לסטרייטית. בשלב מסוים היא אף מגלה שני נערים, דולף וקלייטון, מתמזמזים. היא צורחת בבהלה וגורמת לעזיבתו של דולף ולהענשתו של קלייטון המושם בבידוד.
במהלך השהות במחנה מייגן מתיידדת עם נערה אחרת במקום בשם גראהם (קליאה דובאל) שבניגוד אליה מרגישה בנוח עם הנטייה המינית שלה, אך הגיעה למחנה מחשש לנידוי על ידי משפחתה.
שני חניכים לשעבר, ״הומואים שנגמלו״ לשעבר, לארי ולויד, מעודדים את החניכים הנוכחיים ב"כיוונים אמיתיים" לבצע מרד במרי בראון ולוקחים אותם לגיי בר שם היחסים בין מייגן לגראהם הופכים לרומן אינטימי. כאשר מרי מגלה את הביקור בבר, היא מאלצת את החניכים להקים משמרת מחאה מול ביתם של לארי ולויד הכוללת שלטים וססמאות הומופוביים.
מייגן ודולף מתגנבים לטקס הסיום ב"כיוונים אמיתיים" ודולף משכנע בקלות את קלייטון לברוח. מייגן מפצירה בגראהם להצטרף אליהם, אך היא מסרבת בחוסר רצון. מייגן מבצעת קטע עידוד ובו היא מצהירה על אהבתה לגראהם ומשכנעת אותה להימלט עמה. השתיים עוזבות את המקום עם קלייטון ודולף. בסצנה האחרונה של הסרט נראים הוריה של מייגן מגיעים לפגישה בארגון "הורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים" על מנת להשלים עם נטייתה המינית של בתם.
רקע והפקה
"יחידה במינה" הוא סרטה הראשון באורך מלא של ג'יימי באביט. לפי כן ביימה שני סרטים קצרים: "Frog Crossing" משנת 1996, ו-"Sleeping Beauties" משנת 1999. שניהם הוקרנו בפסטיבל סאנדנס. באביט ומפיקת הסרט אנדריאה ספרלינג חיפשו מימון להפקתו, ופנו למייקל ברנס שהיה סמנכ"ל חברת ההשקעות "Prudential Financial" והראו לו את התסריט לסרט. לדברי באביט, הן הציגו את עלילת הסרט במשפט "שתי תלמידות תיכון מתאהבות האחת בשנייה במהלך שהותן במחנה לתרפיה רפראטיבית". ברנס העניק להן תקציב ראשוני של חצי מיליון דולר שהוכפל עם תחילת הפקת הסרט.
נושא
באביט, שאמּה מנהלת בית הבראה בשם "כיוונים אמיתיים" לצעירים עם בעיות סמים ואלכוהול, רצתה בתחילה לעשות סרט קומדיה על גמילה באמצעות תוכנית שנים עשר הצעדים. לאחר שקראה כתבה על בחור שחזר ממחנה תרפיה רפראטיבית שגרם לו לשנוא את עצמו, היא החליטה לשלב את שני הרעיונות. עם חברתה אנדריאה ספרלינג, היא הגתה את הרעיון לסרט קולנוע על מעודדת צעירה שהולכת למחנה מיוחד כדי לעבור טיפול המרה. הן בחרו בדמות המעודדת כדמות ראשית משום שהיא "...פסגת החלום האמריקאי, והיא החלום האמריקאי על נשיות".
באביט רצתה שהסרט ייצג את ההתנסות הלסבית מנקודת מבטה של לסבית נשית, וזאת לעומת סרטים אחרים שיצאו באותה התקופה שהציגו לסביות כבוצ'ות, כלומר, לסביות גבריות (למשל גו פיש שיצא בשנת 1994 או אשת האבטיח שיצא שנתיים לאחר מכן). כמו כן ביקשה באביט לעשות סאטירה על נצרות שמרנית קיצונית ועל קהילת הלהט"ב.
באביט חשה שאינה מקצועית מספיק על מנת לכתוב את התסריט לסרט בעצמה, והיא גייסה לשם כך את בריאן ויין פטרסון בוגר בית הספר USC לאמנות הקולנוע שבאוניברסיטת דרום קליפורניה. לפטרסון עצמו היה ניסיון בטיפולי המרה רפראטיביים כאשר עבד במרכז רפואי לעברייני מין. הוא אמר שרצה לכתוב סרט שלא רק יבדר אנשים, אלא גם יעורר בהם כעס ורצון להעלות לדיון את הסוגיות בהן הוא עוסק.
תפאורה ותלבושות
עיצוב התפאורה והתלבושות בסרט הוא ממאפייניו הבולטים, וסגנונו הקאמפי בא לידי ביטוי בתלבושות הדמויות במחנה המחולקות באופן גס לביגוד ורוד עבור נשים וכחול עבור גברים, וחדרי המעונות במחנה מעוצבים באותו סגנון. באביט אמרה כי העיצוב והתחושה הוויזואלית שמעביר הסרט הושפעו בין היתר מסרטיו של ג'ון ווטרס, מעבודתו של דייוויד לה-שאפל, מהסרט המספריים של אדוארד ומהסגנון העיצובי של מוצרי ברבי. היא רצתה שההפקה והתלבושות ישקפו את התמות המרכזיות של הסרט, וייצרו את ההפרדה בין עולמה הקודם של מייגן (בו הצבעים הבולטים הם כתום וחום) לבין העולם המזויף של "כיוונים אמיתיים" בו הצבעים מבליטים את ההבדל בתפקידי מגדר ואת הפרדת העיסוקים המגדרית.
ליהוק
באביט ליהקה לתפקיד גראהם את קליאה דובאל, ששיחקה קודם לכן בסרטה הקצר "Sleeping Beauties". דרך דובל ליהקה באביט חלק גדול מצוות השחקנים, ביניהם מלאני לינסקי והשחקנית הראשית נטשה ליון. ליון ראתה את התסריט של הסרט במקרה במכוניתה של דובאל, ולאחר מכן פנתה אל הסוכן שלה בנוגע להשתתפות בו. היא הכירה את הסרט הקצר של באביט שבו דובאל השתתפה, והייתה מעוניינת מאוד לעבוד עם באביט. היא לא הייתה הבחירה הראשונה לתפקיד הראשי של מייגן. במקור נבחרה שחקנית אנונימית שהייתה מעוניינת בתפקיד, אך היא דחתה אותו לבסוף כיוון שלא רצתה שמשפחתה הדתית-נוצרית תראה את פניה על כרזת הסרט. לזמן קצר שקלה באביט ללהק לתפקיד מייגן את השחקנית רוסריו דוסון, אך מפיקת הסרט שכנעה אותה לוותר על דוסון כיוון שהיא היספנית, ולכן אינה מתאימה לגלם דמות של אמריקאית טיפוסית.
בתהליך הליהוק עשתה באביט מאמץ מודע ללהק לתפקידי משנה בני מיעוטים, במטרה להילחם במה שהיא כינתה "גזענות שבאה לידי ביטוי בכל אחד מהשלבים של עשיית סרטים." היא החליטה כבר בשלב מוקדם שדמותיהם של מייק (מגולם על ידי רופול), דולף (דנטה באסקו) ואנדריי (דאגלס ספיין) יגולמו על ידי אמריקאי אפריקאי, אסיאתי והיספני, בהתאמה. באביט רצתה שאת התפקיד של מייק יגלם הקומיקאי ארסיניו הול, אך לדבריה הוא סירב כיוון שהרגיש לא בנוח לגלם דמות של הומוסקסואל. לתפקיד נבחר לבסוף אמן הדראג קווין ושחקן הטלוויזיה רופול, וזו אחת ההופעות היחידות שלו בסרט קולנוע כגבר ולא כדראג קווין.
תמה
הסרט אינו עוסק רק בזהות מינית ומגדרית, תמות מרכזיות בו הן קונסטרוקטיביזם חברתי ותפקידי מגדר. אחת הדרכים בה באביט מדגישה את מה שהיא מכנה "את המלאכותיות של ההבנייה מגדרית" היא באמצעות שימוש בצבעים ורוד וכחול לביגוד השונה של הגברים והנשים.
למנה
למנה (שם מדעי: Lamna) הוא סוג של כרישים ממשפחת העמלציים, הקרובים לעמלץ הלבן.
מאפיינים
רוב בני סוג זה נכחדו וכיום יש רק שני מינים קיימים. כריש הסלמון החי בצפון האוקיינוס השקט ולמנה חוטמנית שחיה בצפון האוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוסים הדרומיים.
בני הסוג הם כרישים גדולים, בעלי חוטם גדול ובעלי שיניים גדולות והם בעלי יכולת לשמור על טמפרטורה גבוהה מזו של המים וכך לשחות באוקיינוסים ממוזגים.
הם ניזונים בעיקר מלהקות דגים שהם מוצאים באוקיינוס.
מינים
מינים שנכחדו:
לאוריץ מלכיור
לאוריץ מלכיור (בדנית: Lauritz Melchior; 20 במרץ 1890 - 18 במרץ 1973) היה זמר אופרה דני ובהמשך אמריקאי. הוא היה הטנור הווגנרי הראשון במעלה מסוף שנות ה-20 ועד שנות ה-40 של המאה ה-20, וכיום רואים בו את המיצוי המיטבי של טיפוס הקול שלו.
חייו
לאוריץ מלכיור לברכט הומל מלכיור נולד בקופנהגן, דנמרק. בילדותו שר כסופרן-נער והמשיך לשיר כזמר חובב לפני שהחל, בגיל 18, בלימודי שירה ופיתוח קול לקראת זמרה באופרה אצל פול באנג בבית הספר שליד האופרה המלכותית של דנמרק.
בשנת 1913 הופיע מלכיור לראשונה בתפקיד הבריטון של סילביו ב"ליצנים" של רוג'רו לאונקוואלו התיאטרון המלכותי בקופנהגן. בשנים הבאות שר בעיקר תפקידי בריטון ובס משניים, באופרה המלכותית של דנמרק ובלהקות אופרה בערי שדה סקנדינביות.
באחד מסיורי הופעותיו, בעת שירת הדואט של ליאונורה ו'די-לונה, שמעה אותו הזמרת ששרה את אזוצ'נה מפיק צליל גבוה במיוחד וחיוותה לפניו את דעתה, כי איננו בריטון אלא טנור "מתחת למכסה". היא לא הסתפקה בעצה בלבד, אלא פנתה אל האופרה המלכותית בהצעה, להעניק למלכיור שנת שבתון ומלגת לימודים לאמן מחדש את קולו. הוא קיבל את עצתה ובשנים 1917-18 קיבל שיעורים אצל הטנור הדני הנודע וילהלם הרולד (1865-1937), ששר תפקידי וגנר הקובנט גארדן, שיקגו ועוד בשנים 1900 עד 1915. הייתה זו נקודת מפנה בקריירה של מלכיור. קול הבריטון הגבוה שלו עוצב מחדש לטנור נמוך, אך עם תוספת גבוהה איתנה. הופעת הבכורה השנייה שלו הייתה ב-8 באוקטובר 1918 בתפקיד הראשי של טנהויזר, גם הפעם באופרה המלכותית בקופנהגן.
ב-1920 ביקר מלכיור באנגליה לשיר בשידור רדיו נסיוני לערי הבירה הסקנדינביות מתחנת הרדיו של חברת מרקוני בצ'למספורד. מ-1920 ואילך הופיע מלכיור לעיתים קרובות בלונדון, שם שר בקונצרטי הטיילת של סר הנרי ווד בקווינס הול. בלונדון פגש את הסופר הפופולרי וחובב וגנר הנלהב יו וולפול, שנתן לטנור-ההרואי המלבלב תמיכה כספית. לימודי המשך אצל ויקטור בייגל, ארנסט גרנצבאך והסופרן הדרמטי מן האופרה של וינה, אנה בהר פון מילדנבורג העסיקו את מלכיור עד 1923. השמועות על כישרונו נפוצו ברבים והגיעו לאוזניהם של קוזימה וזיגפריד וגנר בביירוית, שם היו ההכנות לפתיחה המחודשת של הפסטיבל לשנת 1924 בעיצומן. מלכיור הוזמן לשיר את זיגמונד ופרסיפל. החוזה היוקרתי הזה פתח לפניו את הדרך לכמה הופעות אחרות, כגון קונצרט וגנר עם פרידה ליידר בברלין ב-1923. בערך בתקופה זו נעשו כמה הקלטות אקוסטיות לחברת פולידור.
אף כי מלכיור שר ברוב התיאטראות ואולמות הקונצרטים בעולם המערבי במהלך הקריירה הארוכה שלו, הוא זכור בעיקר כחבר בלהקת המטרופוליטן אופרה, שם הופיע 519 פעמים בתפקידי וגנר בין 1926 ל-1950. פריצת הדרך של מלכיור במטרופוליטן אופרה הגיעה לבסוף כששר בטריסטן ואיזולדה ב-20 במרץ 1929. מרגע זה ואילך עלתה הקריירה שלו כפורחת. הייתה זו "פרידת לוהנגרין" ששימשה כ"שירת הברבור" של מלכיור בהופעה הבימתית האחרונה שלו ב-2 בפברואר 1960.
מלכיור הופיע בקובנט גארדן מ-1924 עד 1939, גם שם כאותלו (מול ויוריקה אורסולק כדסדמונה) ופלורסטן בפידליו, לצד הרפרטואר הווגנרי. עוד בקובנט גארדן, ב-1932, שר מול הסופרן פלורנס איסטון בזיגפריד, הופעתם המשותפת היחידה. תחנות חשובות אחרות בקריירה שלו היו בתיאטרון קולון בבואנוס איירס (1931 - 1943), האופרה של סן פרנסיסקו (1934 - 1945) ובאופרה הלירית של שיקגו (1934 - 1945).
מלכיור הרבה להקליט, תחילה כבריטון ב"HMV" הדנית, אחר כטנור לדויטשה גרמופון (פולידור) (1923 - 1930), ב-"HMV" האנגלי והגרמני (1927 - 1935), RCA ויקטור (1938 - 1941), "קולומביה רקורדס" האמריקאית (1942 - 1950) ובאחרונה "האחים וורנר". הופעתו האחרונה ברדיו הדני הייתה ב-1960, בביצוע המערכה הראשונה של הוולקירות לחגוג את יום הולדתו ה-70. ההופעה הוקלטה ומהווה מזכרת יוצאת מן הכלל לזמר, שהזמן לא נתן בו אותותיו ושהיה עדיין בשיא יכולתו.
בין עמיתיו הנודעים ביותר של מלכיור בבתי האופרה בעולם היו זמרות הסופרן פרידה ליידר, קירסטן פלגסטד, לוטה להמן, הלן טראובל, מרג'ורי לורנס ואליזבת רתברג והמנצחים פליקס ויינגרטנר, ברונו ולטר, וילהלם פורטוונגלר, פריץ ריינר, סר תומאס ביצ'ם, ארטורו טוסקניני, אריך ליינסדורף, גיאורג סל ואוטו קלמפרר.
בין 1944 ל-1952 הופיע מלכיור בחמישה סרטים הוליוודיים למטרו גולדווין מאייר ולסרטי פרמאונט. כן הופיע פעמים רבות ברשתות טלוויזיה בארצות הברית. ב-1947 הטביע את חותם ידו וכפות רגליו במלט בחצר הכניסה לתיאטרון הסיני של גראומן בהוליווד.
לאחר פרישתו הלא-רשמית בסביבות 1955 שר מלכיור בהופעות מזדמנות, בלתי סדירות. בשלהי שנות ה-60' הקים באמצעות ג'וליארד קרן להכשרת זמרים בעלי פוטנציאל להתפתח לטנור הרואי. הקרן נקראת "קרן הלדנטנור על שם לאוריץ מלכיור".
בקיץ 1972 ניצח מלכיור על תזמורת האופרה של סן פרנסיסקו בזיגמונד סטרן גרוב. בניצוחו ניגנה התזמורת את "מארש רדצקי" של יוהאן שטראוס האב, במסגרת חגיגת היובל ללהקה; הייתה זו אחת מהופעותיו הפומביות האחרונות.
מלכיור, שהיה לאזרח אמריקאי בשנת 1947, מת בסנטה מוניקה, קליפורניה ב-1973. הוא הובא לקבורה בקופנהגן.
מלכיור הוא אביו של הסופר ויצרן הסרטים איב מלכיור, שכתב ביוגרפיה על אביו וניהל מערכה משפטית ממושכת להשבת נחלת המשפחה בגרמניה, שהופקעה בידי ממשלת מזרח גרמניה.
חזית סטלינגרד
חזית סטלינגרד הייתה קבוצת ארמיות סובייטית, שהוקמה על ידי הפיקוד העליון הסובייטי כדי להגן על דרכי הגישה לעיר סטלינגרד במהלך מלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי במהלך המערכה על סטלינגרד.
בעת הקמת חזית סטלינגרד, היא נדרשה להגן על חזית ברוחב 520 ק"מ ממערב לעיקול נהר הדון. כתוצאה מהאבדות הכבדות שספג הצבא האדום במהלך קרב חרקוב השני, ובשלב הראשון של מתקפת הקיץ הגרמנית בדרום רוסיה, נהנו הכוחות הגרמניים שתקפו את החזית מעדיפות גדולה בכוח אדם ובציוד. כוחות החזית לא הצליחו לעצור את התקדמות הארמייה השישית הגרמנית ונאלצו לסגת אל הגדה המזרחית של הדון לאחר שספגו אבדות כבדות. ב-21 ביולי הוחלף טימושנקו על ידי גנרל וסילי גורדוב, שמונה למפקד החזית החדש, אך השינויים בפיקוד לא שיפרו את מצבה של החזית.
בגלל הנסיגה ושינויים בפריסת הכוחות גדל רוחב החזית שנדרשה לתפוס חזית סטלינגרד לכדי 800 ק"מ בקירוב, ולכן החליט הפיקוד הסובייטי בראשית אוגוסט לפצל אותה לשניים. הארמיות שהחזיקו בשטח מדרום לנהר דונסקאיה צאריצה הועמדו תחת פיקוד החזית הדרום-מזרחית במטרה לעצור את התקדמות ארמיית הפאנצר הרביעית לסטלינגרד מכיוון דרום. חזית סטלינגרד נדרשה לעצור את התקדמות הארמייה ה-6 לסטלינגרד מכיוון צפון ומערב. לאחר פריצת הארמייה ה-6 אל נהר הוולגה מצפון לסטלינגרד בסוף אוגוסט 1942, קיבלה חזית סטלינגרד את האחריות על קו החזית מצפון לעיר, וניהלה שורת התקפות נגד כושלות כנגד האגף השמאלי של אגד הכוחות הגרמני שתקף את סטלינגרד. ב-30 בספטמבר 1942 שונה שמה של החזית ל"חזית הדון" ואילו החזית הדרום-מזרחית, שכללה את הארמייה ה-62, קיבלה את השם "חזית סטלינגרד". מפקד החזית היה קולונל גנרל אנדריי יריומנקו, וסגנו לעניינים פוליטיים היה ניקיטה חרושצ'וב. החזית הייתה אחראית על הזרמת אספקה ותגבורות לארמייה ה-62 בסטלינגרד, וכוחות האוויר והארטילריה שהופעלו על ידי מפקדת החזית סייעו לארמייה לבלום את המתקפה הגרמנית בתוך העיר.
במהלך מתקפת הנגד באזור סטלינגרד בנובמבר 1942 (מבצע אורנוס) שימשה החזית כזרוע הדרומית של תנועת המלקחיים הסובייטית, שכיתרה את הכוחות הגרמניים באזור סטלינגרד, והביסה את הארמייה הרומנית ה-4 שעמדה מולה. ערב מתקפת הנגד כללה החזית 5 ארמיות (הארמיות ה-62, ה-64, ה-57, ה-51 וה-28), 2 קורפוסים ממוכנים וקורפוס פרשים. במחצית השנייה של דצמבר 1942 השתתפו כוחות החזית בהדיפת מתקפה גרמנית גדולה מדרום לסטלינגרד ("מתקפת מאנשטיין"), שנועדה לחלץ את הארמייה השישית מטבעת הכיתור הסובייטית, ולאחר מכן ניהלה מתקפת נגד מוצלחת כנגד כוחות הציר שפעלו בגזרה זו. ב-1 בינואר 1943 שונה שוב שמה של החזית לחזית הדרומית. חלק מהארמיות שהשתייכו במקור לחזית השתתפו במבצע לחיסול הכוחות הגרמניים בכיס סטלינגרד, לאחר שהועברו לשליטת חזית הדון בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי, לצורך המבצע.
סנספולקרו
סנספולקרו היא עיר בטוסקנה שבאיטליה, בנפת ארצו (במור: Arezzo).
לפי המסורת, העיר הוקמה במהלך המאה ה-9 על ידי כמרים שחזרו מארץ ישראל, ובנו כנסייה המוקדשת ללאונרדו הקדוש. שרידי הכנסייה - ניתן לראותם כיום מתחת לקתדרלה של העיר. בכנסייה הייתה ממוקמת אבן, שהובאה מכנסיית הקבר בירושלים (Sansepolcro באיטלקית). בשנת 1012 כבר היה קיים מנזר, וקונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נתן ליישוב זכויות עיר.
בגלל מיקומה של העיר בצומת דרכים היא הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית, והשליטה בה עברה מיד ליד עד שבשנת 1367 אורבנוס החמישי העביר אותה לשליטת משפחת מלטסטה. משפחה זו שלטה במקום זה עד למאה ה-15. בתחילת המאה ה-16 הוקמה במקום דיוקסיה. בשנת 1520 הועמד בראשה לאונרדו טורנאבוני ובהמשך תפקיד זה הועבר למספר נציגים ממשפחתו. הדיוקסיה בוטלה בשנת 1986 והאזור אורגן מחדש.
בעיר נולד ופעל פיירו דלה פרנצ'סקה, אשר יצירותיו מוצגות כיום במוזיאון מקומי ולצד יצירות של לוקה סיניורלי.
לימודי מדעי ההתנהגות
מדעי ההתנהגות משלבים בין שלושה תחומי המדעים: סוציולוגיה, אנתרופולוגיה ופסיכולוגיה. כל אחד ממקצועות אלו עוסק בתחום אחר הקשור לאדם ולנפש האדם. הפסיכולוגיה עוסקת באדם עצמו ובהתנהגותו, אנתרופולוגיה עוסקת בחקר התרבויות אשר בונות את החברה שלנו, סוציולוגיה מתמקדת בחקר יחסי הגומלין של האדם עם הסביבה הקרובה והרחוקה לו. לימודי מדעי ההתנהגות למעשה עוסקים בשילוב של שלושת התחומים הללו ובוחנת את התנהגות בני האדם.
המטרה של לימודי מדעי ההתנהגות היא להקנות השקפה נרחבת בתחום של מדעי החברה, לעסוק בנפש האדם, לזהות את הצרכים שלו ולגלות כיצד הוא פועל בחייו במצבים השונים אליהם נקלע. תוכנית הלימודים של מדעי ההתנהגות היא רחבה ועוסקת במגוון רחב של תחומים: פיתוח והדרכת כוח אדם, ניהול משאבי אנוש, ארגון חברתי, התנהגות אנושית חברתית. במהלך השנים, התחום צבר ידע וניסיון והתפתח עד לכדי להיות תחום מכריע בהכשרה של בעלי תפקידי מפתח בארגונים, מוסדות פוליטיים, מוסדות חינוך, מוסדות כלכליים, מוסדות טכנולוגיים ועוד.
בוגרים
בוגרי לימודי מדעי ההתנהגות לומדים תאוריות וכלים העשויים לסייע בהבנת התנהגות ואופי של בני אדם. בסיום הלימודים בוגרי התואר אינם מוסמכים למקצוע ספציפי. עם זאת, התואר מקנה להם יתרון משמעותי בקבלה לתחומים רבים כגון משאבי האנוש, הדרכה, הדרכה טיפולית, חברות כוח אדם, ארגוני משאבי אנוש ועוד. בנוסף התואר במדעי ההתנהגות מאפשר לבוגריו להמשיך לתארים מתקדמים באוניברסיטאות ובמוסדות מובילים כגון תואר שני בפסיכולוגיה, תואר שני בייעוץ ארגוני, תואר שני בלימודי עבודה, תואר שני במנהל עסקים ועוד. תואר מתקדם יותר פותח אף יותר אפשרויות תעסוקה.
ג'ון קולמה
ג'ון חיירו קולמה (בספרדית: Jhon Jairo Culma; נולד ב-17 במרץ 1981 בקאלי, קולומביה) הוא כדורגלן עבר קולומביאני ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה
קולמה התאמן עם קבוצות הנוער של אמריקה קאלי, מיונאריוס, ודפורטיבו קאלי. בגיל 17 קולמה הגיע להתנסות במועדון מונפלייה, אך לבסוף עבר לארגנטינה כשחתם במדי קבוצת הפאר אינדפנדיינטה.
בשנת 2001 עבר לקרוס אסול המקסיקנית, אך שיחק במשך רוב תקופתו במועדון בקבוצת הבת הידלגו.
בשנת 2005 קולמה זומן לנבחרת הבוגרת של קולומביה, ושותף במשחק אחד. בשנה זו גם עבר לברוחאס מליגת העל של קוסטה ריקה.
ב-20 ביולי 2006 חתם קולמה בקבוצת בני סכנין מהליגה הלאומית, ועזר לקבוצה להעפיל לליגת העל. בעקבות עלייתו לליגה הבכירה עם קבוצתו, נבחר בסיום העונה לנבחרת העונה של הליגה הלאומית. במדי סכנין, קולמה המשיך עונה נוספת, ועזר לקבוצתו להגיע למקום הרביעי בטבלה.
ב-17 ביוני 2008 חתם קולמה על חוזה לשלוש שנים במכבי חיפה, עמה זכה בשתי אליפויות ובמדיה כבש שער בודד. עיקר תרומתו של קולמה הייתה הגנתית והוא נחשב ל"גרזן" - קשר אחורי קשוח.
בסיום החוזה בתום עונת 2010/11 נתן קולמה בתחילה את הסכמתו להצטרף לעירוני קריית שמונה לפני שחתם לבסוף בברסט מליגת העל הצרפתית. בעונתו הראשונה שותף ב-21 משחקי ליגה, והפך מהר מאוד לשחקן הרכב פותח, לפני שבתחילת דצמבר נפצע בברכו ונעדר מהמגרשים למספר חודשים. בעונתו השנייה במועדון שותף בחמישה משחקים בלבד, לפני שב-12 באפריל 2013 הותר החוזה שלו עד סוף העונה בהסכמת שני הצדדים.
NGC 4414
NGC 4414 היא גלקסיה ספירלית נעדרת מוט שנמצאת במרחק של כ-62 מיליון שנות אור מכדור הארץ, בקבוצת הכוכבים שערות ברניקי. ב-1974 נצפתה בה הסופרנובה SN 1974G, היחידה שתועדה בגלקסיה זו עד כה.
הגלקסיה צולמה על ידי טלסקופ החלל האבל ב-1995 במסגרת המשימה העיקרית של HST שמטרתה לקבוע את המרחק עד לגלקסיות, במסגרת פרויקט מורשת האבל. צוות בינלאומי של אסטרונומים, בראשותו של ד"ר ונדי פרידמן ממצפה הכוכבים של מכון קרנגי בוושינגטון, צפה בגלקסיה זו ב 13 הזדמנויות שונות במהלך חודשיים. הצילום היה חלק מהמאמץ המתמשך של חקירת משתנים קפאידיים של הגלקסיה. זרועותיה החיצוניות של הגלקסיה כחולות בצבען, עדות ליצירה מתמשכת של כוכבים צעירים. על סמך גילוים ומדידות הבהירות הקפדנית של כוכבים משתנים ב- NGC 4414, האסטרונומים של הפרויקטהצליחו לקבוע במדויק המרחק לגלקסיה: המרחק שהתקבל ל- NGC 4414, 19.1 מגה-פרק או כ -60 מיליון שנות אור, יחד עם המרחקים שנקבעו באופן דומה לגלקסיות סמוכות אחרות, התרחב הידע הכללי של האסטרונומים לגבי קצב התפשטות היקום.
מריאנו רחוי
מריאנו רחוי בריי (בספרדית: Mariano Rajoy Brey; נולד ב-27 במרץ 1955) הוא מדינאי ספרדי אשר כיהן כראש ממשלת ספרד בין השנים 2011 עד 2018. רחוי עמד בראש המפלגה העממית (PP) מאז 2004. אחרי שהיה מועמד המפלגה לראשות הממשלה במערכות הבחירות של 2004 ו-2008 ועמד אחריהן בראשות האופוזיציה, הוא הוביל את מפלגתו לניצחון בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-2011. ב-1 ביוני 2018 נפלה ממשלת רחוי בהצבעת אי-אמון בשל שחיתות.
ביוגרפיה
ב-1981 הצטרף למפלגת "הברית העממית" (AP - "Alianza Popular", מפלגת ימין שנוסדה על ידי שרים בממשלות פרנקו, ושהתגלגלה בהמשך להיות "המפלגה העממית"), ונבחר מטעמה כנציג לפרלמנט האזורי הראשון של הקהילה האוטונומית גליסיה, וב-1982 מונה כשר בממשלת הקהילה. ב-1986 נבחר כראש מועצת המחוז פונטוורדה, וגם כאחד מנציגי המחוז בבית התחתון של הפרלמנט הספרדי. בהמשך השנה התפטר מהפרלמנט על מנת לשמש כסגן ראש הממשלה האזורית של גליסיה.
ב-1989, כש"הברית העממית" התאחדה עם מפלגות נוספות על מנת ליצור את "המפלגה העממית", נבחר רחוי כחבר הוועד הפועל הארצי של המפלגה. ב-1993 נבחר מחדש לפרלמנט הספרדי.
עם ניצחון "המפלגה העממית" בראשותו של חוסה מריה אסנאר בבחירות של 1996, מונה רחוי, שהיה מקורבו של אסנאר, לשר המנהל הציבורי, וב-1999 עבר להיות שר החינוך והתרבות. רחוי ניהל את הקמפיין של מפלגתו בבחירות של 2000 בהן היא זכתה ברוב מוחלט בפרלמנט. בעקבות כך הוא מונה לסגן ראשון של ראש הממשלה. ב-2001 עבר לכהן כשר הפנים וכיהן בתפקיד עד 2002. כשאסנאר עמד לפני סיום כהונתו השנייה כראש ממשלה הוא קיים את הבטחתו לא לרוץ לקדנציה שלישית ותמך במועמדותו של רחוי להיות מחליפו כמועמד המפלגה לראשות הממשלה.
לקראת הבחירות שנערכו ב-14 במרץ 2004 הובילה המפלגה העממית בראשותו של רחוי בסקרים. אולם הפיגועים במדריד שהתרחשו שלושה ימים לפני הבחירות, ב-11 במרץ שינו את התמונה. הממשלה, כולל רחוי עצמו, טענה כי ככל הנראה המחתרת הבסקית אט"א עמדה מאחורי הפיגועים. אולם כשהתברר יותר ויותר שמבצעי הפיגוע היה טרוריסטים מוסלמיים שפעלו בהשראת אל-קאעידה חלה התמרמרות בציבור נגד הממשלה, מה שהוביל לניצחון מפתיע של המפלגה הסוציאליסטית בראשות ספאטרו.
למרות ההפסד בבחירות נבחר רחוי בוועידת המפלגה בהמשך השנה ליו"ר המפלגה. והנהיג אותה גם בבחירות של 2008 בהן שוב הפסיד לספאטרו, ולקראת הבחירות של 2011. כראש אופוזיציה התנגד לרבות מהרפורמות של ספאטרו, בהן הקלה על הפלות מלאכותיות והנהגת נישואים חד מיניים. רחוי תקף את התנהלות הממשלה בהתמודדותה מול המשבר הכלכלי העולמי שהחל ב-2008, ושהוביל למשבר קשה בספרד ב-2010 ו 2011, אולם נמנע מלשרטט תוכנית פעולה אלטרנטיבית ברורה.
כהונה ראשונה (2011-2015)
בבחירות הכלליות שנערכו ב-20 בנובמבר 2011 זכתה המפלגה העממית בראשות רחוי לניצחון עם 43% מקולות המצביעים שהביאו את מפלגתו לרוב מוחלט של 186 מתוך 350 המושבים בבית התחתון של הפרלמנט. ב-21 בדצמבר הושבע כראש ממשלה. ממשלת רחוי הוקמה ב-21 בדצמבר 2011 עם 13 שרים - הממשלה הקטנה ביותר בתולדות ספרד הדמוקרטית.
תוכנית הקיצוצים
חודשים ספורים אחרי כניסתו לתפקיד הכריזה ממשלתו על תוכנית צנע דרסטית שכללה קיצוץ תקציב הממשלה ב 16.9%, העלאת מיסים של 27.3 מיליארד יורו והקפאת שכר במגזר הציבורי. אך כבר ביולי, זמן קצר אחרי שהתקציב נכנס לתוקפו הוא נאלץ להחריף את צעדי הצנע בשביל לעמוד ביעדי הגרעון שעליהם הסכים האיחוד האירופי להתפשר. ספרד קיבלה מקרן החילוץ האירופית תוכנית סיוע שהעמידה לרשותה עד 100 מיליארד אירו לחילוץ המערכת הבנקאית, אך רחוי החליט להימנע מלקבל תוכנית חילוץ כוללת כפי שקיבלה יון.
שערוריית השחיתות
ב-30 בינואר 2013 התפוצצה פרשת שחיתות חמורה כאשר העיתון "אל פאיס" פרסם מסמכים של הגזבר לשעבר של המפלגה העממית, לואיס ברסנס, על פיהם רחוי ובכירים אחרים במפלגתו קיבלו באופן לא-חוקי כספים מחברות בנייה ואנשי עסקים. הפרשה פגעה במעמדו והביאה לקריאות להתפטרותו, אך הוא הכחיש את הטענות נגדו והמשיך בתפקידו. ב-7 בפברואר 2013 חתמו כמיליון אנשים על עצומה הקוראת לרחוי להתפטר מתפקידו.
כהונה שנייה (2016-2018)
הבחירות שהתקיימו ב-20 בדצמבר 2015 התאפיינו באיבוד אמון הציבור במערכת הפוליטית ובפרט בשתי המפלגות הגדולות. המפלגה העממית של רחוי הגיעה למקום הראשון אך איבדה בחדות מכוחה וזכתה רק בכ-29% מקולות המצביעים שהבטיחו לה 123 נציגים בבית התחתון. גם המפלגה הסוציאליסטית שמרה על המקום השני אבל תוך ירידה חדה בגודלה. מנגד עלו שתי מפלגות חדשות - פודמוס שצמחה משמאל למפלגה הסוציאליסטית, וסיודדאנוס (Ciudadanos - אזרחים) שצמחה במרכז ימין. אחרי הבחירות לא הצליח רחוי לקבל תמיכה של אף מפלגה חוץ ממפלגתו בהמשך כהונתו, וויתר על הניסיון לקבל מהמלך את המנדט להקמת ממשלה.
גם הסוציאליסטים שניסו להקים קואליציה בתמיכה של סיודדאנוס נכשלו בכך, ובחירות חדשות נקבעו ל-26 ביוני, כשבינתיים רחוי ממשיך לעמוד בראש ממשלת מעבר. בבחירות החוזרות התוצאות לא השתנו בצורה משמעותית, אם כי מפלגת העם רשמה עליה קטנה בכוחה ל-33% מהקולות שהעניקו לה 137 נציגים בבית התחתון.
הסוציאליסטים דחו את הצעתו של רחוי לממשלת אחדות, וגם סיודדאנוס הודיעה שהיא תצטרף לקואליציה של מפלגת העם רק אם רחוי יפרוש מהנהגתה.
בספטמבר נכשל רחוי לקבל את אמון הבית התחתון בממשלת מיעוט בעזרת תמיכה מבחוץ של סיודדאנוס ושל מפלגה אזורית מהאיים הקנאריים. אבל בסוף אוקטובר, בימים האחרונים לפני שספרד עמדה להיכנס באופן אוטומטי למערכת בחירות שלישית רצופה, החליטה המפלגה הסוציאליסטית להימנע בהצבעת אמון חדשה ובכך לאפשר את הקמת הממשלה, ורחוי זכה לאמון בית הנבחרים ב-29 באוקטובר.
רחוי הנהיג קו תקיף נגד הניסיונות של קטלוניה לקיים משאל עם על פרישה מספרד, וממשלתו אף הגישה תביעה נגד הפרלמנט הקטלוני לבית המשפט החוקתי של ספרד.
ב-1 ביוני 2018 נפלה ממשלת רחוי בהצבעת אי-אמון בשל שחיתות ובכך הוא סיים את תפקידו כראש ממשלת ספרד.
נתן שרון
נתן שרון (4 בנובמבר 1925 - 17 ביוני 2011) היה ביוכימאי ישראלי. חתן פרס ישראל לחקר הביוכימיה (1994).
ביוגרפיה
שרון נולד בברסט ליטובסק שבפולין לאברהם ואסתר שטריקמן, אחותו של פנחס ספיר. בשנת 1934 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. במקביל ללימודיו בבתי הספר "תל נורדאו" וגימנסיה בלפור, הצטרף בשנת 1941 לגדנ"ע ובסיום לימודיו בשנת 1943 התגייס לפלוגה ד' של הפלמ"ח. במסגרת שירותו היה ברמת הכובש ובמעוז חיים ולאחר מכן הוצב כאפסנאי במטה הפלוגה בקיבוץ בית השיטה.
בשנת 1945 החל בלימודי כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמהלך מלחמת העצמאות עסק, במעבדות מכון התקנים, בפיתוח דלק ללהביורים עבור חיל המדע. בשנת 1950 סיים את לימודיו, ובשנת 1953 הוסמך כדוקטור. כעבור שנה הצטרף לסגל המחלקה לביופיזיקה במכון ויצמן למדע, בה קודם לדרגת פרופסור בשנת 1968. בין השנים 1973–1990 היה שרון, לסירוגין, ראש המחלקה, ובמהלך שנים אלו כיהן תקופה כדיקן הפקולטה לביוכימיה ופיזיקה והיה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת ברקלי.
שרון שימש גם עורך מדור "עולם המדע" בשידורי קול ישראל, עורך כתב העת "מדע" ועורך מדור מדע וטכנולוגיה בעיתון "הארץ". נמנה עם מערכת האנציקלופדיה "בריטניקה לנוער".
פעילותו של שרון זכתה להוקרה בקבלתו את פרס ישראל לחקר הביוכימיה (1994) ופרס ויצמן (1978). בשנת 1992 הוא נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ספרו
נתן שרון, שמואל שאלתיאל, אופקים חדשים במדע, בהוצאת שוקן, 1974
אקווריוס (אלבום הייקן)
Aquarius נכתב בעיקר על הפסנתר על ידי הגיטריסט/קלידן ריצ'רד הנשל ולאחר מכן פותח עם שאר חברי הלהקה. אורכי הרצועה שלו אופייניים לרוק מתקדם ולמטאל מתקדם, כאשר הרצועה הקצרה ביותר היא קצת פחות מ-7 דקות והארוכה ביותר היא כמעט 17. זהו אלבום קונספט על בתולת ים, שהתגלתה על ידי דייג ונמכרה לקרקס, דמה של בתולת הים הוא הדבר היחיד שמסוגל להציל את המין האנושי משיטפון הנובע מבעיות התחממות כדור הארץ. בסופו של דבר היא מתה למען האנושות.
הגרפיקה של האלבום נוצרה על ידי דניס סיביין, שעבד בין היתר גם עם 3, Job for a Cowboy ו- See You Next Tuesday.
הפועל קריית חיים (כדורגל)
הפועל קריית חיים היא קבוצת כדורגל ישראלית מהשכונה קריית חיים שבעיר חיפה, המשחקת כיום בליגה ג' מחוז שומרון.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1936 ושיחק בעיקר נגד קבוצות ממחוז חיפה וקבוצות צבאיות.
בעונה הראשונה שלאחר עצמאות ישראל, זכה המועדון באליפות המחוז הצפוני בעונת 1949/1950 בליגה המיוחדת בכדורגל, בליגה השנייה הזמנית בעונת 1949-1950. בעונה שאחרי זה, 1951-1952 (לא הייתה עונה ב-1950-1951) שובצה הקבוצה במחוז הצפוני של ליגה ב'. בעונת 55–1954 סיימה הקבוצה במקום הראשון והעפילה למשחקי הפלייאוף להליגה הלאומית (הליגה הראשונה). קריית חיים שיחקה בפליאוף מול אלופת המחוז הדרומי מכבי יפו ונגד הקבוצות שסיימו במקום ה-11 וה-12 בליגה א', בית"ר ירושלים והפועל כפר סבא. קריית חיים לא העפילה בסיומם של המשחקים לליגה הלאומית לאחר שסיימה במקום השלישי ושובצה בליגה א'(הליגה השנייה). בליגה א' סיימה הקבוצה במקום השני בעונות 1955-56 ו-1958-59 ובמקום השלישי בעונות 1961-62, 1965-66 ובעונת 1966-68. בתום עונת 1969–1970 סיימה הקבוצה במקום הלפני אחרון ונשרה לליגה ב' אך בתום עונה אחת חזרה לליגה א' אחרי שסיימה במקום הראשון בליגה ב' מחוז צפון. בעונות הבאות השלימה קריית חיים ירידת ליגה כפולה וחזרה לליגה ג'.
בשנת 1976 הקבוצה הבוגרת התפרקה וכל שחקניה שוחררו, מנגד מחלקת הנוער של המועדון המשיכה לפעול. ב-1980, מחלקת הנוער של הקבוצה הייתה על סף סגירה בשל בעיות כספיות ובעקבות כך חזרה הקבוצה הבוגרת לפעילות בקיץ של אותה שנה ועלתה מליגה ד' לליגה ג' בתום אותה עונה. בקיץ 1981 התאחדה הפועל קריית חיים עם הפועל הצעיר חיפה ונקראה-  הפועל הצעיר קריית חיים. הקבוצה המאוחדת שיחקה מספר עונות בליגה ג' אך גם היא התפרקה ונסגרה.
הקמה מחדש
הקבוצה הוקמה מחדש בעונת 2014/2015 על ידי ליאור ידובניק, תושב השכונה ונקראה הפועל קריית חיים ליבוביץ יעקב לזכרו של יעקב ליבוביץ, שהיה חלק ממשפחת מהמייסדים של קבוצת הפועל קריית חיים המיתולוגית. בעונת 2015/2016 שיחקה הקבוצה בליגה למקומות עבודה וב-2016/2017 הצטרפה לליגה ג' מחוז שומרון. בעונת 2022-2023 הוקמה קבוצת הנוער האגדית בהנהגת הקפטן יואב אלבז שמקבל אדומים על שטויות ומחלקת נוער זאת כוללת כישרונות רבים ולא ממומשים בתחום כגון: רז רביד המגן עוז נחום מנהיג צוות הספסל נתאנל ביטון "דני אלבס הישראלי" ומי אם לא "איש המשחק" במשחק מול קריית אתא ליאב איזי קלי.
אצטדיון
מגרשה הביתי של הקבוצה במשך שנים רבות הוא אצטדיון קריית חיים הממוקם בקריית חיים שבחיפה. שמו הרשמי הוא "אצטדיון ד'אלסנדרו", על שם ראש עיריית בולטימור שביקר במועצת פועלי חיפה בתחילת שנות ה-60.
האצטדיון נחנך בשנת 1958 והיה מסוגל בשיאו לקלוט מעל כ-22,000 צופים, אם כי מלבד הטריבונה המערבית הבנויה בטון, המקומות היו ברובם מקומות עמידה על מדרונות דשא ולא מושבים של ממש. האצטדיון סבל מתנאים ירודים ובמיוחד במשחקים שהתקיימו בתנאי גשם. בשנת 2013, נבנה בסמוך לאצטדיון מגרש כדורגל סינתטי חדש אליו עברה הקבוצה לארח את משחקיה.
אוחוסט ואן דל
אוחוסט ואן דל (בהולנדית: August Van Daele; 25 בפברואר 1944 – 8 בינואר 2017) היה גנרל בלגי אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של בלגיה בין השנים 2002–2009.
ביוגרפיה
ב-1980 מונה למפקד טייסת התחזוקה של כנף ההפצצה ה-10. באותה שנה הועלה לדרגת מאיור. ב-1983 הוצב במפקדת חיל האוויר באברה כסגן מפקד שירות המיון והקבלה לחיל. ב-1985 הועלה לדרגת לוטננט קולונל וחזר לכנף ההפצצה ה-10. ב-1990 הועלה לדרגת קולונל, וב-1994 הועלה לדרגת מאיור גנרל וחזר למפקד חיל האוויר כסגן ראש אגף הלוגיסטיקה. ב-1999 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל, וב-1 בינואר 2002 מונה למנהל המשאבים החומריים של הצבא ולשלישו הצבאי של מלך בלגיה. ב-6 בדצמבר של אותה שנה מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל), והועלה לדרגת גנרל. כהונתו הסתיימה באופן רשמי ב-2007, אולם הוארכה בשנה נוספת. ב-2008 היא הוארכה בעוד שנה, וב-2009 הוארכה בפעם השלישית. הוא בחר שלא לסיים את ההארכה האחרונה, והתפטר מתפקידו ב-2 באפריל של אותה שנה. הוא המשיך לשרת כשלישו הצבאי של המלך עד 1 ביולי של אותה שנה אז פרש מהצבא.
הוא נפטר בלמבק ב-8 בינואר 2017.
Blue Neighbourhood
Blue Neighbourhood (בעברית: שכונה כחולה) הוא אלבום הבכורה של הזמר-יוצר האוסטרלי טרוי סיון. האלבום יצא לאור ב-4 בדצמבר 2015, על ידי חברות התקליטים EMI אוסטרליה וקפיטול רקורדס.
האלבום הגיע למקום השביעי במצעד הבילבורד 200, וה-43 במצעד האלבומים הבריטי.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי ג'ק אנטונוף, אמיל, אלכס ג'יי אל הייוו, אלכס הופ, דן היום, בראם אינסקור, פיפ נורמן, קיילב נוט וסלאמס. האלבום מכיל בתוכו שירים בסגנון האינדי-פופ, דרים פופ ואלקטרופופ, בדומה להמיני-אלבום Wild, שיצא כמה חודשים לפני כן.
ב-22 במאי 2016, הופיע טרוי סיון בטקס פרסי המוזיקה של בילבורד, עם כמה משירי האלבום.
הצלחה מסחרית
באוסטרליה זכה האלבום לתואר הזהב על מכירות של 35,000 עותקים. בדנמרק זכה לתואר הזהב על מכירות של 10,000, ובדרום קוריאה נמסר כי נמכר שם בכ-6,600 עותקים. בשוודיה זכה לתואר הזהב גם כן, על סך מכירות של 20,000 עותקים.
בממלכה המאוחדת קיבל את תואר הכסף על מכירות של 60,000 עותקים, ובארצות הברית את תואר הזהב על מכירות של 500,000 עותקים. באוקטובר 2016, פורסם כי האלבום נמכר בעולם בסדר גודל של כ-1,500,000 עותקים בסך הכל.
Hold Back the River
Hold Back the River הוא סינגל שיר של הזמר-יוצר האנגלי ג'יימס ביי. הסינגל יצא, על ידי ריפבליק רקורדס, ב-17 בנובמבר 2014, כסינגל השני מתוך אלבום האולפן הראשון של ביי, Chaos and the Calm. השיר נכתב על ידי איאן ארצ'ר וג'יימס ביי והופק על ידי ג'קווייר קינג. השיר הופיע בפסקול של הסרט המקום בינינו.
נכון לאוקטובר 2021, השיר הושמע למעלה מ-523 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של הסינגל יצא לראשונה בערוץ היוטיוב של הזמר ב-24 באוקטובר 2014. נכון לאוגוסט 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-234 מיליון פעמים.
חוזה פריז (1657)
חוזה פריז נחתם במרץ 1657 בין הפרוטקטורט של קהיליית אנגליה לבין לואי הארבעה עשר מצרפת במטרה לכרות ברית נגד פליפה הרביעי מלך ספרד. ההסכם הביא למיזוג בין מלחמת אנגליה-ספרד ומלחמת צרפת-ספרד.
ההסכם ביטא את ההתיידדות המחודשת בין צרפת לבין המשטר הרפובליקני באנגליה, זאת אחרי שעד שנות ה-50 של המאה ה-17 תמכה צרפת במלוכנים בראשם עמד צ'ארלס השני, מלך אנגליה, שישב בגלות. בתגובה לחתימת ההסכם עם קרומוול, ראש הרפובליקנים, צ'ארלס חתם על חוזה בריסל ב-1656.
תנאי ההסכם
האנגלים הסכימו להצטרף לצרפת במלחמה נגד ספרד בפלנדריה וצרפת מצידה התחייבה לתרום 20 אלף חיילים. אנגליה הסכימה לתרום 6,000 חיילים ואת הצי שלה לטובת כיבוש מבצרי החוף של דנקרק, גרוולין ומרדיק.
שומרי הסף
שומרי הסף הוא סרטו התיעודי של הבמאי דרור מורה, קופרודוקציה ישראלית-צרפתית-בלגית, שזכתה לתמיכתם של קרן רבינוביץ' והערוץ הראשון, משנת 2012. הסרט בוחן נושאים מסוימים בסכסוך הישראלי-פלסטיני מנקודת ראותם של שישה מראשי השב"כ. הוא משלב ראיונות עומק עם צילומי ארכיון והנפשה ממוחשבת כדי לסקור את התפקיד שהשב"כ מילא בביטחונה של ישראל, מאז מלחמת ששת הימים ועד למועד צילום הסרט.
הסרט הופק בתקציב של 1.3 מיליון אירו, והוא הסרט התיעודי היקר ביותר שנעשה בישראל עד היום.
הסרט נכלל בין חמשת המועמדים הסופיים לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט התיעודי. ב־9 בפברואר 2013 זכה בפרס הדוקומנטרי החשוב ביותר לשנת 2012 מטעם Cinema for Peace המתקיים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. חבר השופטים הורכב מאנשי קולנוע ופעילי שלום ובראשו עמד הדלאי לאמה.
הסרט וחומרי הגלם שממנו הופק עובדו לסדרת טלוויזיה בת חמישה פרקים, שב־2 ביוני 2013 החל שידורה בערוץ הראשון.
הפקת הסרט
בראיונות סיפר מורה כי הוא קיבל את הרעיון לסרט אחרי שעבד על סרטו הקודם "שרון" (2008). בריאיון לנירית אנדרמן סיפר: באותה עת צפה מורה גם ב"ערפל המלחמה" ("Fog of War"), סרטו התיעודי זוכה פרס אוסקר של הבמאי ארול מוריס. מוריס ראיין בסרט את רוברט מקנמארה, שהיה מזכיר ההגנה של ארצות הברית ומילא תפקיד מכריע במלחמת וייטנאם ובמשבר הטילים בקובה. מורה המשיך וסיפר לאנדרמן: "הייתי אז בטריפ על 'ערפל מלחמה'. ראיתי את הסרט הזה ועפתי, ואז אמרתי לעצמי שאני צריך לנסות להביא את אנשי השב"כ האלה ולשכנע אותם לקום ולדבר בפעם הראשונה על הסכסוך הישראלי-פלסטיני מנקודת המבט שלהם".
מורה פנה קודם כל אל עמי אילון, שנאות לשתף עמו פעולה וסייע בשיכנוע יתר ראשי השב"כ להתראיין אף הם בסרט. מורה נפגש עמם, הם ראיינו אותו ולבסוף הסכימו להצטלם לסרט. היחידי אותו לא גייס היה יובל דיסקין, שבאותה עת עדיין עמד בראש השירות, אותו גייס מורה מאוחר יותר. כל המרואיינים לא הציבו לו תנאים, פרט לאברהם שלום, שאמר שלא ידבר על פרשת קו 300 (פרשה שבגינה התפטר). אולם במרוצת הזמן, אחרי שמורה שכנע אותו, הוא הסכים לשוחח אפילו על כך, וזהו כעת אחד משבעת נושאי הסרט.
הפקת הסרט נמשכה שלוש שנים.
מבנה הסרט ותוכנו
לסרט שבעה חלקים:
הסרט כמעט שאינו הולך ברצף כרונולוגי, לעומת זאת כל אחד מהחלקים הללו מתמקדים בנושאים כמו המחלוקת סביב הפגיעה ההיקפית, היעילות בנקיטת עינויים, והמוסריות בשימוש בסיכולים ממוקדים. וידויים ומחשבות אישיים אלו הם בין הרגעים העוצמתיים ביותר שבסרט. בולטת במיוחד את הצהרתו של אברהם שלום:
אבי דיכטר, שכיהן כראש השב"כ בשנים 2005-2000 אומר בסרט:
בסרט מוצג טקסט שכתב ישעיהו ליבוביץ ב־1968:
יובל דיסקין, שכיהן כראש השב"כ מ־2005 עד 2011, הגיב לכך: "אני מסכים עם כל מילה".
האירועים המתוארים בסרט מודגמים על ידי צילומי ארכיון ו־Computer-generated Imagery שמפיחים חיים בצילומים היסטוריים. דוגמה לכך היא שיחזור מחשב של פרשת קו 300, המבוסס על תצלומים ודיווחים מפי עדי ראייה. ההנפשה ממוחשבת נוצרה בידי החברה הצרפתית Mac Guff.
הפצת הסרט
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע ירושלים בנוכחות ראשי השב"כ שרואיינו בו. בצפון אמריקה, הוא הוקרן לראשונה בידי חברת סוני פיקצ'רס קלאסיקס בפסטיבל הסרטים של טלרויד בקולורדו
בנוכחותו של ארול מוריס, ושבוע לאחר מכן (ב־6 בספטמבר 2012), בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. הוא גם הוקרן בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק. הקרנת הבכורה שלו באירופה התקיימה בפסטיבל הסרטים התיעודי הבינלאומי באמסטרדם. בארצות הברית יצא הסרט ב־1 בפברואר 2013.
ביקורות בישראל
אורי קליין כתב על הסרט: "'שומרי הסף' הוא אחד הסרטים התיעודיים האינטליגנטיים, הממושמעים והבוגרים ביותר שהופקו כאן בעת האחרונה."
מרט פרחומובסקי כתב:
שמוליק דובדבני כתב: 'נקודת המוצא של "שומרי הסף" מנוסחת בהחלטיות - הדרג הפוליטי בישראל לא החמיץ הזדמנות להחמיץ הזדמנות, וכפי שמעיד על עצמו יעקב פרי, "אחרי הפרישה אתה הופך קצת לשמאלן".'
מתי גולן כתב על הסרט, "הוא פשוט לא סרט. אפילו לא ממש דוקומנטרי. למעשה מדובר בכתבה טלוויזיונית, מן הסוג המוכר: ראיונות [...] אין בסרט שום חדש. כלום. אין מילה אחת היוצאת מפי ראשי השב"כ שהם לא ביטאו אותה בתקשורת עשרות פעמים. [...] אנחנו שומעים בלי סוף על הפאשלות שלנו בתחום זה של חתירה להסדר [עם הפלסטינים], ומעט מאוד, אם בכלל, על הצד השני."
אדוה לנציאנו, מציינת במאמרה את אווירת "יורים ובוכים" והבריחה מאחריות הנשקפים מהסרט: "..אבל לרוב ראשי השב"כ לא מפנים את האצבע המאשימה אל עצמם, אלא אל הדרג הפוליטי. בהתייחסות לאירועים שנתפשו לאורך השנים כהתנהלות בעייתית של השב"כ, הם מציירים את עצמם כגוף מבצע בלבד ומדגישים שאינם מקבלי ההחלטות, באופן שעשוי להצטייר כהתנערות מאחריות."
דרור אידר טוען כנגד חד צדדיות הסרט ו"הצגת העולם בשחור לבן", וכתב כי הבמאי מעוניין "בסיפור הפוליטי שבמסגרתו שימשו ראשי השב"כ סטטיסטים לאישוש גרסת השמאל לכישלון הסכמי אוסלו". כמו כן, יוצא נגד הנצחת טענות שקריות כלפי הימין בקשר לרצח יצחק רבין (תמונה במדי נאצי וארון המתים בהפגנה). הוא מציין לגנאי את ההשוואה של שני ראשי השב"כ, שלום ואיילון, את מעשי ישראל למעשי גרמניה הנאצית, וכותב "היש ביטוי מזוקק יותר לפשיטת הרגל המוסרית והאינטלקטואלית של האליטה הוותיקה של ישראל?". חנן עמיאור מאתר פרספקטיבה מצביע על השמטת פרטים ידועים, לדוגמה שסוכן השב"כ אבישי רביב הפיץ בהפגנה את הכרזה של רבין הלבוש במדי אס-אס, ולא אנשי ימין.
טענות להטיה חד-צדדית כנגד ישראל
הסרט עורר פולמוס ציבורי נרחב, ויעקב פרי אף אמר "קיימת ביקורת בארץ שהסרט מוציא את דיבתנו רעה".
בקרב חוגים מסוימים, כמו נציגויות ישראליות שונות ברחבי העולם, טענו רבים שהסרט מחזק את הנראטיב האנטי-ישראלי בעולם המערבי ושגרירויות רבות פנו למשרד החוץ לבקשת עצות לגישה אל הסרט. חלק מהדיפלומטים הישראלים, כמו יוסי אבני-לוי, שגריר ישראל בסרביה, מתחו ביקורת חריפה על הסרט. לוי אף טען כי במאים ישראלים עוסקים בנושא הפלסטיני רק כדי לקבל פרסים ותקציבים בחו"ל. דובר שגרירות ישראל בפריז ירון גמבורג ציין שיש דילמה בפני נציג ישראלי בהצגת הסרט, הוא תיאר את התגובות של התקשורת בצרפת לסרט וציין כי הסיקור מציג את ישראל באור שלילי ביותר.
ביקורות בעולם
למרות הפצתו המוגבלת, הסרט משך תשומת לב רבה מצד מבקרי קולנוע. איי או סקוט, מבקרו של הניו יורק טיימס בחר בו לסרט התיעודי הטוב ביותר של 2012, וכינה אותו "צפיית חובה, פוקח את עיניו של מי שסבור שהוא מבין את המזרח התיכון." מבקרת הניו יורק טיימס מנהולה דרגיס בחרה בו לאחד מעשרת הסרטים הטובים של השנה. ג'ו מורגנשטרן, מבקר הקולנוע של הWall Street Journal בחר בסרט לאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר של 2012. מורגנשטרן ציין שהסרט "מאחד את כל ראשי שירות הביטחון שנותרו בחיים. מה שהאנשים הקשוחים הללו אומרים על הפוליטיקאים הישראלים, ועמדתה הנוכחית של המדינה אל מול אויביה, הוא מפתיע ומחכים גם יחדיו." הסרט המשיך והצליח כשזכה להיבחר לסרט התיעודי הטוב ביותר על ידי איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס ונבחר לסרט התיעודי הטוב ביותר של שנת 2012 בידי איגוד המבקרים הלאומי בארצות הברית. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2012.
סדרת הטלוויזיה "שומרי הסף"
הבמאי התנגד וניסה למנוע את הדיון הביקורתי לאחר השידור. מורה טען "שמההחלטה הזאת נודף ריח פוליטי", והשווה אותה לנהוג ב"רוסיה הסובייטית".
בדיון הובעה תמיהה על ידי ארי שביט וצחי הנגבי, על שראשי הארגון מדברים בזלזול והתנשאות על ראשי הממשלה בנימין נתניהו ואהוד ברק, ומאשימים אותם בחוסר עבודת מטה ושיתוף הארגון בהחלטותיהם, כמו פתיחת מנהרת הכותל וההצעות בוועידת קמפ דייוויד. זאת, בניגוד להתייחסותם מלאת הערכה לראשי הממשלה יצחק רבין ושמעון פרס, שכלל לא שיתפו את הארגון במהלך המשמעותי של הסכם אוסלו . בכיר השב"כ לשעבר ישראל חסון הודה בדיון כי שרות הביטחון עודכן על ההסכם רק כשבועיים לפני חתימתו. ראש המוסד לשעבר דני יתום וישראל חסון אמרו כי טענתו של עמי אילון, שלא היה מעורב בקבלת ההחלטות ושלא היה מעודכן באירועים שקדמו לפרשות פתיחת מנהרות הכותל וההתנקשות בח'אלד משעל, איננה נכונה. זאת ועוד, העניין נדון והוכרע, לדברי יתום, בהקשר לפרשת ההתנקשות בשתי ועדות חקירה.
ישראל חסון טען כי יש לזכור כי הסרט ערוך ומגמתי, וחבל שראשי הארגון שתפו פעולה ונגררו למניפולציה של הבמאי.
קישורים חיצוניים
כתבות בעברית כתבות באנגלית
אברהם יעקב הכהן
הרב אברהם יעקב הכהן (תרכ"ט, 1869 - כ"ז בכסלו תש"א, 1940) היה רב ומו"ץ בווילנה, ממלא מקום אביו הרב שלמה הכהן.
תולדותיו
נולד בווילנה, בן למשפחת רבנים ידועה. אביו, הרב שלמה הכהן, היה רב ומו"צ ראשי בעיר ומחבר הספרים חשק שלמה ושו"ת בנין שלמה. למד תורה אצל אביו. לאחר פטירת אביו, בשנת תרס"ו (1906), מילא את מקומו ברבנות. היה חבר ב"ועד הרבנים" בווילנה. כמו כן שימש כגבאי הצדקה של קופת הצדקה המרכזית בווילנה. בביתו הופקדו פקדונות הצדקה וכן משכורותיהם של רבני העיר ומו"ציה.
בשנת 1923 חתם עם עשרות רבנים נוספים מפולין ומליטא על "קול קורא" להצטרפות להסתדרות 'המזרחי'.
לרב הכהן היו שלושה בנים ובת. באמצע שנות ה-30 שיגר אליו החזון איש מכתב מארץ ישראל ובו הציע כשידוך לבנו, שלמה, שהיה תלמידו הקרוב של החזון איש, את בתו של מקורבו יעקב הלפרין. הרב הכהן נעתר להצעה, ובשנת תרצ"ו (1936) ביקר בארץ ישראל עם אשתו זלאטה כדי להשתתף בחתונה. בנו נשאר בארץ ישראל והוא שב לווילנה עם רעייתו. לפני שובו קרע קריעה בבגדו וישב על הארץ לאות אבלות על שנאלץ לעזוב את הארץ.
בשנת 1940, לאחר שנכנסו הסובייטים לווילנה, נודע להם כי בביתו מצויים סכומי כסף גדולים והם הגיעו לביתו ודרשו ממנו לגלות את מקום המסתור. לאחר שסירב, נלקח לכלא ועונה. במהלך מאסרו לקה בדלקת ריאות ובשיתוק, ואז שוחרר. כעבור זמן נפטר.
לאחר פטירתו מילא את מקומו חתנו הרב מיכל כ"ץ.
סית'
הסית' (באנגלית: Sith) הוא מסדר דתי-מיסטי אפל בעולם סרטי "מלחמת הכוכבים".