cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אשפוז כפוי
בישראל
ככלל, במדינת ישראל אשפוז כפוי מוסדר בחוק טיפול בחולי נפש, התשנ"א-1991. על פי החוק, לא ניתן לאשפז אדם באשפוז כפוי בטרם בדיקה. החוק מעניק לפסיכיאטר המחוזי את הסמכות להורות על בדיקתו הכפויה של אדם על ידי מתן הוראה כתובה. על פי החוק היבש, רק אם בעת הבדיקה נמצא כי האדם נחשד כחולה ומסכן את עצמו או אחרים, יכול הפסיכיאטר המחוזי להורות על אשפוז כפוי באותו אדם. עם זאת, ישנה דרך עוקפת הנעשית על ידי הפסיכיאטרים לאשפוז אדם שהתאשפז בעבר גם אם אינו פוגע בעצמו או באחרים. הדבר נעשה על ידי דרישה לטיפול מרפאתי כפוי (זריקות חודשיות). באם המטופל אינו מתייצב לזריקות ישנה הוראה לאשפוז כפוי. כך, האדם יאושפז גם אם אינו פגע באיש. הפסיכיאטר המחוזי יכול, על ידי אבחון ראשוני לאשפז אדם בכפייה לתקופה שלא תעלה על שבעה ימים, ובסמכותו להאריך הוראה זו בשבעה ימים נוספים על פי בקשה מנומקת בכתב מאת הפסיכיאטרים המטפלים. הארכת הוראת אשפוז כפוי מעבר לתקופה של 14 יום יכולה להינתן אך ורק על ידי ועדה פסיכיאטרית מחוזית הפועלת על פי החוק. הפסיכיאטר המחוזי יכול להורות על טיפול מרפאתי כפוי עד לתקופה של חצי שנה ולהאריכה לתקופות זהות נוספות. הוראות הפסיכיאטר המחוזי ניתנות לערעור בפני הוועדה הפסיכיאטרית המחוזית ואילו החלטות הוועדה הפסיכיאטרית המחוזית ניתנות לערעור בפני שופט של בית המשפט המחוזי של אותו מחוז.
ביחס לאוכלוסייה ייחודית של קטינים במעמד "קטין נזקק", קיימת הסדרה ייחודית בחוק הנוער (טיפול והשגחה), תש"ך-1960, הקובע את הדרכים לבדיקת קטין, מתן טיפול פסיכיאטרי ואשפוזו, במצבי אי-הסכמה בינו לבין הוריו.
סטרטיס פסכליס
סְטְרָטִיס פַּסְכָלִיס (ביוונית: Στρατής Πασχάλης (נולד ב-1958) הוא משורר, סופר ומתרגם יווני.
ביוגרפיה
פסכליס נולד באתונה למשפחה שמוצאה באי לסבוס. הוא למד מדע המדינה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת אתונה ועסק בעיקר בתרגום מצרפתית ובכתיבה ספרותית ועיתונאית. פסכליס שזכה בארבעה פרסים ספרותיים יוקרתיים, בכללם פרס האקדמיה של אתונה (1994) ופרס המדינה היוונית (1998), פרסם לעת עתה רומן אחד ("איש האוטובוס", 2006) ושנים-עשר ספרי שירה, שעימם נמנים בין השאר הקבצים "חפירה" (1984), "עצי דובדבן בחשכה" (1991), "פרחי מים" (1994), "מיכאל" (1996), "קומדיה" (1998), "תוך כדי התבוננות ביערות" (2003) ו"עידן גן העדן" (2008).
חוק יסוד: השפיטה
חוק יסוד: השפיטה הוא חוק יסוד העוסק במערכת בתי המשפט בישראל. נחקק על ידי הכנסת העשירית בשלהי ימיה, כ"ה באדר א' ה'תשמ"ד, 28 בפברואר 1984.
היסטוריה חקיקתית
הצעת חוק יסוד: בתי המשפט הוגשה על ידי הממשלה לכנסת ביוני 1978. חוק יסוד: השפיטה אושר בכנסת לאחר קרוב לשש שנים, ב-28 בפברואר 1984.
בדברי ההסבר להצעת חוק היסוד מוצגת מטרתו: בהמשך דברי ההסבר מוצגת הזיקה בין חוק היסוד לחוקים העוסקים בנושא זה: עם אישורו של חוק יסוד: השפיטה בוטלו מחוק בתי המשפט ומחוק השופטים הסעיפים שהועברו לחוק היסוד.
במהלך השנים הוכנסו בחוק היסוד מספר תיקונים:
סמל טקסס
חותם מדינת טקסס (באנגלית: The Seal of the State of Texas) אומץ כחלק מחוקת מדינת טקסס בשנת 1845, והתבסס על חותם רפובליקת טקסס, שאומץ ב-25 בינואר 1839. חוקת 1845 קובעת כי "יהיה חותם למדינה, אשר יישמר על ידי המושל וישמש אותו באופן רשמי. החותם האמור יהא כוכב מחומש, המוקף בעלי עץ זית ועץ אלון, והמילים 'מדינת טקסס.'". העיצוב הרשמי, שצויר על ידי חואן וגה, אומץ בשנת 1991 על ידי מזכיר המדינה של טקסס ג'ון האנה והמושלת אן ריצ'רדס.
צידו הקדמי של הסמל
עיצוב צידו הקדמי של הסמל עונה להגדרות שנקבעו בחוקת מדינת טקסס ב-1839 וכולל כוכב מחומש המוקף בעיגול המורכב משני ענפים - אחד של עץ זית והשני של עץ אלון. ענף עץ זית, שניתן לזהותו בכך שנושא עליו מספר זיתים שחורים, נמצא בצידו הימני של הסמל, מסמל שלום בעוד שענף עץ האלון, שניתן לזהותו בכך שנושא עליו בלוטים, נמצא בצידו השמאלי של הסמל, מסמל עוצמה.
צידו האחורי של הסמל
העיצוב לצדו האחורי של החותם אומץ במקור בשנת 1961 כגרסה מפורטת ומקושטת יותר לסמל המדינה ודומה יותר לסמלי מדינות המונהגים באמריקה הלטינית. החוק שבו אומץ הסמל רשמית היה חריג בכך שלא כלל מלל בחוק אלא רק את תמונתו של הסמל, רק בשנת 1991 חוקק חוק רשמי המגדיר במלל את עיצוב הסמל:
הסמל בחלקו האחורי מציג את ההיסטוריה של מדינת טקסס והרוח של המדינה. המגן המרכיב את הסמל כולל ציורים המתארים שלושה אירועים מרכזיים בעצמאותה של טקסס:
היסטוריה
סמל טקסס שונה 5 פעמים מאז עצמאותה של טקסס ב-1836. סמלה המקורי, שאומץ על ידי קונגרס רפובליקת טקסס ב-10 בדצמבר 1836 בחוק שקבע כי "בעתיד סמלה הלאומי של הרפובליקה יכלול כוכב בודד, עם המילים 'רפובליקת טקסס' בצורה מעוגלת בראש הסמל, שגם הוא יהיה עגול. אחרי שהתעכב סיפוחה של הרפובליקה לארצות הברית שינה הקונגרס השלישי של הרפובליקה את עיצוב הסמל ויצר את סמל האצילות של הרפובליקה ב-1839. והוסיף את ההגדרה כי צבע הרקע של הסמל יהיה בצבע תכלת. לאחר הצטרפותה של טקסס לאיחוד ב-1845, אימצה המדינה החדשה את ניסוח עיצוב הסמל לחוקתה, עם שינוי המדינה "רפובליקה" ל"מדינה". במשך שנות קיומה של המדינה היו גרסאות עצמאיות שונות ורבות לסמל של המדינה עד שהוסדר רשמית בחוק ב-1992.
סמלי מחוזות
אין חוק המחייב אימוץ סמל מחוזי, אך הוא מספק סמלים לבתי המשפט המחוזיים, לפקידות המחוז ולשאר משרדי המחוז. עד שנת 1975, סמל בתי המשפט המחוזיים הכילו כוכב מחומש, ואת המילים "Commissioners Court, County, Texas" (בית המשפט המחוזי, מחוז, טקסס). בתי משפט מחוזיים כיום רשאים לעצב לעצמם את הסמל, באישור מזכירות מדינת טקסס. עם זאת, נפוץ שלמחוזות שונים יהיה חותם או סמל המאומצים באופן לא רשמי. מחוזות רבים אימצו סמל המכיל כוכב מחומש בודד ועלי עץ זית/אלון במרכז. בחלק מסמלי המחוזות מופיעה הכתובת "The State of Texas" (מדינת טקסס) בראש הסמל, ושם המחוז מתחת. אחרים החליפו את הכיתוב "מדינת טקסס" בשם המחוז, ומתחתיו מופיעה שנת ייסוד המחוז.
יוצא דופן הוא מחוז האריס, שסמלו מכיל את דגל טקסס ומעליו שם המחוז.
דייוויד הנרי סאוטר
דייוויד הנרי סאוטר (באנגלית: David Henry Souter; 30 במרץ 1862 – 22 בספטמבר 1935) היה אמן ועיתונאי אוסטרלי. הוא יצר בצבעי מים אך המוניטין שלו נשען על עבודתו בשחור-לבן.
ביוגרפיה
סאוטר נולד באברדין, סקוטלנד, בנם של דייוויד הנרי סאוטר, מהנדס, ואשתו אן סמית, גרנט. הוא עבר חניכות אצל צייר ויוצר שלטים כשהיה בן 12. סאוטר למד אמנות בסניף המקומי של בית הספר דרום קנזינגטון. תרם איורים לכתב עת מקומי משנת 1880. הוא נסע לנטאל בדרום אפריקה, בשנת 1881, שם עסק בעיתונות.
סאוטר התחתן עם ג'סי סוונסון ב-17 בפברואר 1886, וביחד הם עברו למלבורן, אוסטרליה, והתיישבו בשנת 1887 בסידני. בסידני השיג סאוטר עבודה אצל ג'ון סנדס שם עבד כמאייר זמן מה לפני שעבר לוויליאם ברוקס ושות' בע"מ.
בשנת 1892 החל לתרום רישומים ל"בולטין", ולמשך תקופה של 35 שנים ייצר לפחות ציור אחד לכל גיליון. ישנם סיפורים שונים על דמות החתול שהופיעו בתדירות רבה בציוריו,
סאוטר היה עורך של "אמנות ואדריכלות" בין השנים 1904 ל-1911, ובמשך שנים רבות היה קשור לוויליאם ברוקס ואייר רבים מספרי הלימוד שהופקו על ידם.
סאוטר נפטר בפתאומיות בביתו בבונדי, ניו סאות' ויילס ב-22 בספטמבר 1935, והותיר אחריו שני בנים ושלוש בנות.
עשרה מציורי צבעי המים של סאוטר הוצגו בתערוכת אגודת האמנים שהתקיימה במלבורן בשנת 1907. אלבום ובו אוסף של עבודותיו נמצא בספרייה הציבורית במלבורן. אוסף של קריקטורותיו ממלחמת העולם הראשונה, שהודפס מחדש מתוך כתב העת סטוק וסטיישן, פורסם בסידני בשנת 1915.
סמל פוארטו ריקו
שלט האצולה של פוארטו ריקו הוענק לראשונה על ידי פרננדו, המלך הקתולי בשנת 1511, והוא השלט הישן ביותר שעדיין בשימוש בעולם החדש. הוא אומץ מחדש באופן רשמי, על ידי ממשלת פוארטו ריקו בשנת 1976. בשלט, הרקע הירוק מסמל את צמחיית האי. הטלה ("שה האלוהים" - אחד מכינויי ישו) והדגל, שניהם של יוחנן המטביל, בעוד הספר בעל שבעת החותמים, עליו יושב הטלה, מייצג את ספר ההתגלות, שבדרך כלל מיוחס ליוחנן כותב הבשורה. המסגרת מורכבת ממספר אלמנטים: טירות ואריות, המייצגים את שלטי האצולה של הממלכות הספרדיות קסטיליה ולאון, ושלט האצולה של ממלכת אראגון, כולל דגל המסמל את איחוד הממלכות למדינת ספרד. צלב ירושלים מייצג את הדת הקתולית. האות F והעול מייצגים את פרננדו השני, מלך אראגון, בעוד האות Y והחצים מייצגים את איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, אשר העניקו את שלט האצילים המקורי. המימרה הלטינית "Joannes Est Nomem Ejus" (ציטוט מהוולגטה של הבשורה על-פי לוקס 1:63) פירושה "יוחנן הוא שמו", שכן סאן חואן, או סנט ג'ון, היה שמו המקורי של האי.
סמל
כל מדינות ארצות הברית מחזיקות חותם המשמש כסמלן הרשמי. קיים חותם לפוארטו ריקו, אך הוא הוחלף בשלט האצולה המסורתי כסמל הרשמי של המדינה.
סטניסלב הקדוש
סטניסלב הקדוש (או המרטיר) או סטניסלב משצֶ'פָּנוב (בפולנית Stanisław ze Szczepanowa או Stanisław Szczepanowski (סטניסלב שצֶ'פָּנובסקי); בלטינית: Stanislaus (סטניסלאוס); 26 ביולי 1030 - 11 באפריל 1079) הוא הקדוש הפטרון הנוצרי-הקתולי של פולין והעיר קרקוב. סטניסלב כיהן כבישוף של קרקוב והסתכסך עם מלך פולין בולסלאב השני (הנדיב), שרצח אותו במו ידיו. הועלה למדרגת קדוש בכנסייה הקתולית ב-1253.
תולדות חייו
המקור ההיסטורי היחיד לתולדות חייו הוא מכתבי ההיסטוריון גאלוס אנונימוס (שכתביו מתוארכים לשנת 1115 לערך). שאר החומר אודותיו הוא הגיוגרפיה (סיפורי קדושים).
שנים ראשונות
סטניסלב נולד בכפר שצ'פנוב שבפולין קטן והתחנך בקתדרלה של בירת פולין באותה עת, גנייזנו. ייתכן שאף הגיע לפריז. ב-1072 נבחר לכהן כבישוף קרקוב בהוראת האפיפיור אלכסנדר השני. כאשר הוכתר בולסלאב למלך פולין שכנע אותו סטניסלב להקים בפולין מנזרים בנדיקטינים על מנת לסייע בניצורה של פולין.
החייאת פיוטר
העימות הראשון של סטניסלב עם הכתר היה על רקע של משפט מקרקעין. סטניסלב רכש עבור הכנסייה חלקת אדמה מאדם ששמו פיוטר (Piotr). לאחר זמן מה נפטר אותו פיוטר ויורשיו סירבו להכיר במכירה ופנו למלך למשפט. המלך פסק לטובת היורשים ונגד הבישוף. בתגובה ביקש סטניסלב מבית המשפט שיינתנו לו שלושה ימים על מנת שיוכל להביא את פיוטר עצמו לעדות. המלך ואנשי החצר הגיבו בגיחוך, אך נתנו לו את מבוקשו. במשך שלושה ימים צם סטניסלב והתפלל ובתומם הלך בגלימת הבישוף ועם עדים לבית הקברות שם היה קבור פיוטר. סטניסלב ביקש מפיוטר לקום ולבוא לעזור לו במתן עדות ואכן - פיוטר המת קם מקברו והעיד שאכן בוצעה מכירה ושהקרקע שייכת לכנסייה. לאחר מכן שאל סטניסלב את פיוטר האם הוא מעוניין להמשיך לחיות או לשוב ולנוח על משכבו ופיוטר ביקש לשוב לקברו.
העימות עם המלך והרצחו
בעת המלחמה המתמשכת ברותניה קיבלו חיילים רבים בשורות שנשותיהן אינן נאמנות ושקרקעותיהם נבזזות, דבר שגרם לתופעה של עריקה. המלך בולסלאב העניש קשות את הנשים הבלתי-נאמנות וננזף על כך על ידי הבישוף. מקורות אחרים מוסרים שהבישוף הוכיח את המלך על חוסר נאמנותו-שלו ועל הרגליו המיניים. גאלוס אנונימוס מציין שהמלך היה "אלים" ושהבישוף היה "בוגדני". כך או כך, סטניסלב נידה את המלך והפסיק את אמירת המזמורים לכבודו בקתדרלת קרקוב. הנידוי שימש בידי יריביו של המלך, שהוציא מצידו גינוי לבישוף כבוגד, פשע שעונשו מוות.
המלך ציווה על אנשיו להוציא את הבישוף להורג ללא משפט אולם לא מצא אדם שיהין להרים יד על הבישוף. לפיכך, הרג אותו המלך במו ידיו (בעיצומה של מיסה או בארמון המלכותי בקרקוב). לאחר הרצח ביתר המלך את גופתו של הבישוף לגזרים והשליכם לבריכת הארמון. לפי האגדה נותרו אבריו של הבישוף שלמים כיוון שעל הבריכה שמרו ארבעה עיטים.
רציחתו של סטניסלב עוררה את יריביו של המלך לקום נגדו והוא נאלץ לוותר על כסאו ולהמלט להונגריה, כאשר על הכס עלה אחיו, ולדיסלב הראשון הרמן.
התקדשותו
תפיסתו של סטניסלב כמרטיר (קדוש מעונה) החלה מיד עם הרצח. ב-1245 הועברו שרידיו לקתדרלת ואוול בקרקוב שנקראה על שמו ובה הוכתרו כל מלכי פולין, כשהם כורעים ברך לפני הסרקופג בו נטמן. ב-1253 הוקדש באסיזי על ידי האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי.
ב-1600 לערך קבע האפיפיור קלמנס השמיני את יומו ל-7 במאי, אולם בקרקוב נחוג היום ביום מותו ב-8 במאי, כפי שנחוג מאז 1245. בשנת 1969 שינה הוותיקן את יומו ל-11 באפריל.
סטניסלב הקדוש מהווה סמל לאומי בפולין. חלוקת פולין נמשלה לביתור גופתו של סטניסלב ונאמר שפולין תשוב ותתאחד כפי שחלקי גופו של סטניסלב שבו והתחברו. האפיפיור יליד פולין יוחנן פאולוס השני ביקש לתזמן את ביקורו הראשון כאפיפיור בקרקוב לחגיגות 900 שנה למותו של סטניסלב באפריל 1979, אולם השלטון הקומוניסטי שחשש מהתפרצות לאומית-דתית דחה את הביקור ליוני.
מורשת
כיום ישנם עדיין הרבה סלאבים נוצריים וכאלה ממוצא מזרח אירופאי שנקראים על-שמו, "סטניסלב", או בקצרה "סטס".
מסילת הרכבת באיקל-אמור
מסילת הרכבת באיקל-אמור (ברוסית: Байкало-Амурская магистраль ,БАМ) היא מסילת רכבת באורך של 4,287 ק"מ אשר מקשרת את מרכז סיביר עם חוף האוקיינוס השקט. בנייתה נמשכה בשנים 1938-1984, לאור עיכובים רבים בפרויקט. תנופת בנייה גדולה הייתה לאחר חידושה בשנת 1974. המנהרה האחרונה בתוואי נכנסה לשימוש קבוע רק בשנת 2003.
תיאור התוואי
אורך התוואי המרכזי 4,287 ק"מ והוא עובר צפונית לרכבת הטרנס-סיבירית ומתפצל ממנה בתחנת רכבת "טאישט". המסילה חוצה את נהר האנגרה, נהר הלנה, משם חוצה את נהר האמור בעבר העיר קומסומולסק על אמור ומסתיימת בחוף האוקיינוס השקט אל מול ים יפן בסביבת עיר הנמל סובטסקאיה גאבאן. מהתוואי הראשי קיימות התפצלויות צפונה ודרומה.
התוואי עובר בשטח הררי. הנקודה הגבוהה ביותר נמצאת בגובה של 1,323 מטר מעל לפני הים. לאורך התוואי נבנו 11 מנהרות (כולל מנהרה ארוכה במיוחד באורך 15 ק"מ), 2,230 גשרים. חלק מהתוואי (בקטע המערבי) מחושמל.
בניית המסילה הייתה חלק מתוכנית כוללת לניצול משאבי טבע לאורך התוואי. התכנון היה להקים 9 אזורי תעשייה חדשים עם מכרות לניצול מחצבים שונים. בפועל, נבנה רק אזור מכרות אחד.
בהתאם להערכת כלכלנים, עד לבניית המכרות המסילה תהיה לא כלכלית. לאור העדר מכרות לאורך המסילה אינה מנוצלת בהיקף המתוכנן. עם זאת, אחת ממטרות הקמתה הייתה בניית מסילה בתוואי צפוני לעומת מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית הקיימת, שעוברת בקרבת הגבול עם סין.
תיאור מהלך הבנייה
בשנת 1926 הבדיקות חודשו ובשנת 1932 הממשל הסובייטי החליט על בניית המסילה. תוך זמן קצר התברר שלא ניתן לגייס 25 אלף עובדים הנדרשים לבנייה. בעקבות כך הוחלט להעביר את האחריות על הבנייה לידי גולאג ולהמשיך את הבנייה בעזרת אסירי גולאג.
יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית
יחידת הריינג'רס (באנגלית: The United States Army Rangers) היא יחידת עילית של כוחות מוצנחים בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית, הנמנית עם כוחות המבצעים המיוחדים של ארצות הברית. היא מאורגנת במסגרת רגימנט הריינג'רס ה־75, בכפיפות לפיקוד המבצעים המיוחדים של צבא ארצות הברית (USASOC).
מסילת הרכבת באיקל-אמור
תיאור מהלך הבנייה
לקראת שנת 1937 הוחלט על הקמת התוואי אך לא היה ניתן להתחיל בתכנון חלקים גדולים בהיעדר מפות מפורטות. עבודות בחלק המערבי של התוואי החלו בשנת 1938 ובשנת 1939 החלו עבודות מוקדמות בחלק המזרחי. בשנת 1942 חלקי המסילה שכבר הונחו פורקו והועברו למערב לבניית מסילת רכבת באזור הוולגה.
יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית
רגימנט הריינג'רס ה־75
רגימנט הריינג'רס ה־75 היא יחידת עילית מוצנחת בעלת כוח פריסה מהיר למבצעים מיוחדים של זרוע היבשה. לוחמי הרגימנט עוברים תהליך מיון אינטנסיבי. זהו כוח מאומן ביותר הפועל במסגרות מסדר גודל צוותי ועד חטיבתי.
רקע היסטורי
היחידה היא יחידה בעלת מסורת ואתוס המגיעים עד ליחידה בשם "רוג'רס ריינג'רס" שלחמה לצד הבריטים במלחמת הצרפתים והאינדיאנים באמצע המאה ה־18, אך אין לה קשר רציף וישיר עם יחידה זו. בעבר היו יחידות דומות שפעלו בשירות שני הצדדים במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, וכן בשירות שני הצדדים במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
מסילת הרכבת באיקל-אמור
תיאור מהלך הבנייה
הבנייה נמשכה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. בקטע טאיישט-נהר לנה הרכבת הראשונה עברה בשנת 1951 ובשנת 1958 החל ניצול סדיר של המסילה. באותן השנים גם החל לפעול קטע שנמתח מהעיר קומסומולסק על אמור ועד לחופי האוקיינוס השקט, בשלב זה למעשה העבודות הופסקו.
בשנת 1967 החלו עבודות מחודשות בבדיקת התוואי ואפשרויות טכניות להקמת המסילה. בשנת 1974 מועצת השרים של ברית המועצות הכריזה על בניית מסילה רכבת באיקל-אמור. העבודות היו צריכות להתבצע לאורך כל התוואי, כאשר בקטע הקיים דובר על הקמת מסילות נוספות.
יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1942 הטיל צבא ארצות הברית על הקולונל לוסיאן טראסקוט ללמוד את המבנה ואופי הפעולה של יחידות הקומנדו הבריטי על מנת להקים יחידה דומה בצבא האמריקני. טראסקוט המליץ להקים את היחידה במתכונת דומה תחת השם "ריינג'רס". במאי 1942 נוסד גדוד הריינג'רים ה־1 בפיקוד ויליאם דארבי. דארבי ניצח על הקמת הגדוד בבית הספר של הקומנדו הבריטי שבסקוטלנד. כמה מלוחמי ומפקדי הגדוד לקחו חלק בפשיטה על דייפ.
לאחר מכן השתתף הגדוד בפלישה לצפון אפריקה במסגרת מבצע לפיד. דארבי הוביל את הגדוד בנחיתה בעיירה ארזיו (Arzew). ב־11 בפברואר 1943 הוביל דארבי את הגדוד בפשיטה על מוצב סאנאד שבמרכז תוניסיה, 19 קילומטרים בעומק קווי האויב. המוצב אויש על ידי חיילים איטלקים מאוגדת צ'נטאורו ומחטיבת החי"ר העשירית ברסאגלירי, שנחשבה לחטיבה עילית ללוחמה ההררית. בקרב נפצעו עשרים מלוחמי הגדוד ואחד נהרג. הכוח הפושט הרג כשבעים וחמישה חיילים ושבה עשרה. לאחר מכן לחם הגדוד בקרב על רכס אל־גואטר.
לאור הישגיו של גדוד הריינג'רס ה־1 הקים דארבי גדודי ריינג'רס נוספים. הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה למפקד כוח הריינג'רס ה־6615, הכולל את גדודי הריינג'רס ה־1, ה־3 ה־4 וגדוד הצנחנים ה־509. בפלישת בעלות הברית לסיציליה נחת צוות הקרב של הריינג'רס נחיתת סער אמפיבית בג'לה. במערכה על איטליה הוטלה על צוות הקרב המשימה לכבוש את העיירה ציסטרנה. במהלך הלחימה על היעד נקלעו שניים מן הגדודים למארב של כוח גרמני עדיף בהיקף שני רגימנטים. הכוח ספג כמות נפגעים אנושה ולמעשה חדל מלהתקיים ככוח לוחם.
מסילת הרכבת באיקל-אמור
תיאור מהלך הבנייה
לאזור הגיעו אלפי צעירים מכל רחבי ברית המועצות. ארגון הקומסומול אימץ את הפרויקט והוא הוכרז "אתר בניית מחץ של הקומסומול". לבניית המסילה הוקדשו שירים רבים. מנהלת בניית המסילה התמקמה בעיירה "טינדה" והתוכניות דיברו על כך שמספר תושבי העיירה יגדל ל-100,000 במהלך שנות ה-90. לבוני המסילה שעבדו על הפרויקט שלוש שנים לפחות הוענקו מדליות מיוחדות "על בניית מסילת באיקל-אמור" ובשנת 1984 הוענקה מדליה נוספות לציון 30 שנים מחידוש הבנייה. מדליה זו הוענקה לבוני ועובדי המסילה שהועסקו בבנייה או בתחזוקה 15 שנים לפחות.
ב-1977 החלו להיכנס לניצול קטעים ראשונים, חלק הארי של הבנייה הסתיים בשנת 1984. בשנת 1989 החלה תנועת הרכבות לכל אורך התוואי שהיה מתוכנן לבנייה. בניית המנהרה הגדולה באורך של כ-15 ק"מ החלה בשנת 1977 והסתיימה בשנת 2001. רכבת סדירה ראשונה עברה במנהרה בשנת 2003.
יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית
מלחמת העולם השנייה
לאור אחוז הנפגעים הגבוה הוחזרו מפקדי ולוחמי כוח 6615 לארצות הברית במטרה להקים יחידות ריינג'רס חדשות. במהלך הפלישה לנורמנדי נחתו גדודי הרינג'רס ה־2 וה־5 בחוף אומהה וכבשו את פואנט דו אוק. בהמשך לחמו באירופה עד תום המלחמה, בין היתר כבש גדוד הריינג'רס ה־2 את גבעה 400 ביער הורטגן. בחזית האוקיינוס השקט לחם גדוד הריינג'רס ה־6. וביצע פשיטה לשיחרור 500 שבויים ממחנה השבויים היפני שבקבנטואן אשר בפיליפינים. לאחר המלחמה פורקו גדודי הריינג'רס.
מסילת הרכבת באיקל-אמור
תיאור מהלך הבנייה
עלות הבנייה הסתכמה ב-14 מיליארד דולר, פי ארבעה מהאומדן הראשוני.
בשנת 2009 החלו עבודות בשדרוג הקטע המזרחי של התוואי מהעיר קומסומולסק על אמור לכיוון החוף. עבודות אלו כוללות בניית מנהרה חדשה באורך של כ-3.5 ק"מ. עבודות בניית המנהרה הסתיימו בשנת 2012. הן מאפשרות להגדיל בהרבה את היקף העברות הסחורות במסילה. בשלבי בנייה נמצאת התפצלות מהמסילה לכיוון העיר יאקוצק.
אביהו בן-נון
אביהו בן-נון (נולד ב-24 בדצמבר 1939) הוא אלוף במילואים שכיהן כמפקד ה-11 של חיל האוויר בין ספטמבר 1987 לינואר 1992.
יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית
מלחמת העולם השנייה
בנוסף ליחידות אלו נחשבת יחידת הפשיטה 5307, הפושטים של מריל (Merrill's Marauders), גם היא לחלק ממורשת הקרב של רגימנט הריינג'רס ה־75. היחידה, בפיקוד גנרל פרנק מריל, הוקמה בינואר 1944 כרגימנט המתמחה בסיור, לוחמת ג'ונגל ופשיטה ארוכת טווח. הרגימנט, תחת שם הקוד "גלאהד" (Galahad), יועד לפעול במשימות חדירה ארוכות־טווח בג'ונגלים של בורמה, בעומק הקווים היפנים, בדומה לפעולותיהם של הצ'ינדיטים של הגנרל אורד צ'ארלס וינגייט. בפברואר 1944 נכנסו שלושה גדודים של פושטים לבורמה והרגו כ־800 יפנים בקרבת ולאואובום. בשל הפעילות האינטנסיבית כמו גם בשל פגעי הג'ונגל, ובהן מחלות טפילים, סבלו הפושטים של מריל משיעור נפגעים גבוה ובאוגוסט 1944 פורק הכוח ואוחד העם רגימנט החי"ר ה־475. שתי הספרות האחרונות של רגימנט זה נבחרו כמספרו של רגימנט הריינג'רס במתכונתו הנוכחית.
אביהו בן-נון
בן-נון הוא בוגר מכללת חיל האוויר האמריקאי באלבמה, ולימודי מנהל עסקים. לאחר שחרורו מצה"ל פנה לעולם העסקים.
שירות צבאי
במלחמת ששת הימים היה סגן מפקד טייסת 116 (טייסת "מגיני הדרום"), טייסת מיסטר באותה תקופה. בן-נון קיבל את הפיקוד על הטייסת ביום פרוץ הלחימה, לאחר שמפקד הטייסת נפגע ונאלץ לנטוש את מטוסו. הוא פיקד על הטייסת במבצע מוקד, ובמסגרתו, הפציץ את אחד משדות התעופה המצריים ליד קהיר. בעיצומם של ההפצצות, הוא הבחין במטוס תובלה, מסוג אנטונוב המנסה לנחות במסלול ההמראה המופצץ. בן נון, שלא ידע על תכולת המטוס, החליט שלא לסטות מהמשימה שיעדיה היו מטוסי הקרב ומסלולי ההמראה. לימים, התברר שבמטוס היו בכירי המטכ"ל המצרי והמטכ"ל הסורי שחזרו מסיור בסיני, ובן נון סיכם שזו הייתה אחת ההחמצות הקשות של המלחמה.
אחרי המלחמה הוצב כסגן מפקד טייסת 119 (טייסת "העטלף"), שהטיסה אז מטוסי מיראז' 3, בבסיס תל נוף. ביולי 1967 הפיל בן נון מטוס מיג 21 מצרי מעל תעלת סואץ, ובאוקטובר באותה שנה הפיל מטוס מיג 21 מצרי נוסף מעל מצרים.
במרץ 1969 היה חבר בצוות הקליטה של מטוס הפנטום. בספטמבר 1969 מונה למפקד טייסת 69 ("טייסת הפטישים") שהטיסה באותה תקופה מטוסי פנטום, ופיקד עליה במהלך מלחמת ההתשה. טייסות הפנטום (יחד עם טייסת 201, "האחת", בפיקודו של שמואל חץ) הובילו את המערכה האווירית במלחמת ההתשה, ונשאו בעיקר הנטל והאבדות של ההפצצות האוויריות במלחמה זו. ב-18 ביולי 1970, במהלך תקיפת סוללות טק"א במצרים, נפגע מטוסו מטיל קרקע אוויר מדגם SA-2. בן-נון החליט שלא לנטוש ולנסות לבצע נחיתת חירום ללא בלמים ברפידים. במהלך הנחיתה סטה המטוס מהמסלול, כן הנסע הקדמי נשבר והמטוס נגרר על פני הקרקע אך בן-נון והנווט לא נפגעו. שמואל חץ נהרג באותה גיחה. במלחמת ההתשה צבר בן-נון שתי הפלות נוספות: ב-30 ביולי 1970, במסגרת מבצע רימון 20, הפיל מטוס מיג 21 רוסי, שהמריא ממצרים, ובספטמבר 1972 הפיל מטוס סוחוי 7 שחדר לרמת הגולן.
במלחמת יום הכיפורים היה בן-נון ראש ענף תקיפה במטה החיל. בשנת 1974 יצא לחופשת לימודים.
בשנת 1975 מונה בן-נון לראש מחלקת מבצעים. הוא הופקד על תכנון החלק האווירי של מבצע אנטבה ב-1976. בשנים 1977–1982 פיקד על הבסיסים חצור ותל נוף. באפריל 1982 מונה לראש להק אוויר, ובדצמבר 1983 מונה לראש המטה. ב-6 ביוני 1985 מונה לראש אגף התכנון במטה הכללי והועלה לדרגת אלוף. בספטמבר 1987 מונה למפקד החיל, והחליף את עמוס לפידות.
בתקופת כהונתו נקלטו מסוקי ה-AH-64 אפאצ'י ("פתן"), נוספו לחיל מטוסי קרב מתקדמים (מטוסי ברק) ונערכו כ-550 תקיפות בלבנון. בינואר 1992 העביר את הפיקוד על החיל להרצל בודינגר.
במהלך שירותו צבר כ-5,000 שעות טיסה, 455 גיחות מבצעיות וארבע הפלות.
קריירה אזרחית
לאחר שחרורו מצה"ל התמנה בן-נון, בשנת 1993, כיו"ר חברת יוניברסל מוטורס UMI, יבואנית מכוניות ג'נרל מוטורס (GM) ושימש כיו"ר איגוד יבואני הרכב, ממנו פרש בסוף שנת 2007. בן-נון משמש כדירקטור במספר חברות וגופים עסקיים. בנוסף, הוא כיהן כיושב ראש עמותת חיל האוויר וכנשיא עמותת בית ט"ל, להנצחת יוצאי טרוכנברוד.
בשנת 1995 התגלתה בגופו מחלת פרקינסון וב-15 בדצמבר 2016 הוקרנה בערוץ הראשון בתוכנית "מבט", כתבה של מיכל רבינוביץ' על כמה חולי פרקינסון, שהוא היה אחד מהם, שהחליטו לנסות על עצמם טיפול במחלתם באמצעות מניטול ועל תוצאות הביניים של ניסוי עצמי זה.
בשנת 2004 הקים את FIRST ישראל, ארגון המעודד ילדים ובני נוער לעסוק בשילוב של מדע וטכנולוגיה על ידי בניית רובוטים. כיום מכהן כיושב ראש הדירקטוריון של הארגון.
נשוי לאריאלה ולהם חמישה ילדים. מתגורר במושב שדמה שליד גדרה.
יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית
מלחמת קוריאה
במלחמת קוריאה נתברר לצבא ארצות הברית כי דרושות לו יחידות מיוחדות למבצעים מיוחדים בעומק האויב. ראש מטה צבא ארצות הברית, גנרל קולינס, יזם את הקמתן של פלוגות ריינג'רס בכל הדיוויזיות של צבא ארצות הברית בקוריאה. ב־23 במרץ 1951, כחלק ממבצע טומהוק, במהלכו צנחו לוחמי הרגימנט המוטס ה־187, צנחו שתי פלוגות ריינג'רס במונסאן־ני במטרה לחסום את נסיגת יחידות צבא צפון קוריאה ולמנוע את חבירתן לארמייה ה־26 של הצבא הסיני. המבצע הוכתר בהצלחה, אולם עם ייצוב החזית בקיץ 1951 הסתיים הצורך בפלוגות הריינג'רס והן פורקו. מנגד, בית הספר של הריינג'רס שהוקם ב־1950 בפורט בנינג הוסיף להכשיר קצינים מש"קים בחיל הרגלים האמריקני. הללו עברו את מסלול ההכשרה של הריינג'רס ושבו ליחידותיהם.
הריינג'רס כיום
בשלהי מלחמת וייטנאם, ביוני 1969, אוחדו כל פלוגות הסיור האוגדתיות של צבא ארצות הברית לכדי רגימנט הרגלים ה־75. בשנת 1974 הורה ראש מטה צבא ארצות הברית, הגנרל קרייטון אברמס, על מיסוד יחידות הסיור האוגדתיות לכדי רגימנט הריינג'רס ה־75, אשר יהווה להגדרתו את יחידת החי"ר הקלה הטובה בעולם שתקבע את רף המצוינות לכל הצבא. באותה שנה הוקמו גדוד הריינג'רס ה־1 וה־2. בשנת 1984 הוקם הגדוד ה־3 ובשנת 1986 הוקם הרגימנט במתכונתו הנוכחית. בשנים האחרונות השתתפו יחידות של הרגימנט במבצעים הבאים – המבצע הכושל של הצלת מבצע ציפורן הנשר בשנת 1979, המבצע בגרנדה ב־1965, המבצע בפנמה ב־1989, מלחמת המפרץ ב־1991, מבצעי ארצות הברית בסומליה ב־1993 והבולט שבהם קרב מוגדישו, המבצע בהאיטי ב־1994, המלחמה באפגניסטן שהחלה ב־2001 בה צנחו לוחמי גדוד הריינג'רס ה־3 בקנדהר במסגרת מבצע "קרנף", מלחמת עיראק.
על הרגימנט ה־75 פיקדו בין היתר ויין דאונינג, סטנלי מק'קריסטל, ג'וזף ווטל, פול לקאמרה, ריצ'רד ד. קלארק, מייקל קורילה.
הכשרה ואימונים
כדי להתקבל לריינג'רס חייבים החיילים בצבא האמריקני להתנדב שלוש פעמים, ראשית לצבא, שנית לכוחות המוטסים ושלישית ליחידת הריינג'רס. או אז הם נדרשים לעבור מיון אינטנסיבי, בדומה לגיבושים בצה"ל הכולל מבדקים הבוחנים את כושרו הגופני, כושר הסבולת ואופיו של המועמד. הכשרת הריינג'רס מתבצעת בעיקר בפורט בנינג, בית הספר ללוחמת חיל רגלים של צבא היבשה האמריקני, בו עוברים הלוחמים את קורס הסיירים, וכן בפורט בראג, המרכז בתוכו את ההכשרות לכוחות מוטסים, בו הם מוכשרים כצנחנים ומתמחים בביצוע איגוף אנכי הן בצניחה והן בנחיתת סער באמצעות מסוקי סער.
מערות קבורה בנחל קדרון
מערות קבורה בנחל קידרון (מכונה גם: עיר המתים של סילואן) הם שורה של מערות קבורה יהודיות עתיקות הממוקמות לאורך "עמק נחל קדרון" בסמוך אל גבעת עיר דוד. מערות קבורה אלו הוקמו בין המאה ה־9 למאה ה־7 לפנה"ס ושימשו לקבורת אישים חשובים בימי תקופת ממלכת יהודה.
מיקום המערות
המערות ממוקמות בנחל קדרון למרגלות הר הזיתים, ומתחת לכפר הערבי סילואן השוכן במזרח ירושלים. שורה של מערות קבורה אלו נמתחות על עמק קדרון בסמוך אל עיר דוד. תחילתן של מערות אלו מתחת למבנה של קבר בת פרעה ועד לקצה עיר דוד. מערות קבורה אלו ממשיכות את בית הקברות היהודי בהר הזיתים אל תוך עמק קדרון בצידו הדרום־מערבי של הר הזיתים.
הרס המערות
מערות קבורה אלו נפגעו ונהרסו במהלך השנים על ידי נזירים נוצריים שהשתמשו בהן ככנסיות ולכריית אבנים. לאחר כיבוש מזרח ירושלים על ידי ירדן הוקמו בתי הכפר סילואן על גבי המערות, ונחל קדרון התמלא במי ביוב ובאשפה. רק לאחר מלחמת ששת הימים החלו עבודות לניקוי ערוץ הנחל ולגילוי המערות מחדש.
מודעת שידוכים
מודעת שידוכים היא מודעה המתפרסמת בעיתון, ובה אדם מחפש בן/בת זוג, בדרך כלל למטרת נישואים. ברוב המקרים, מפרסם את המודעה האדם עצמו שמחפש את בן/בת זוגו, אך לעיתים תתפרסם המודעה על ידי הוריו של המחפש, או על ידי שדכן שזהו עיסוקו.
היסטוריה
מודעת השידוכים הראשונה, שבה נאמר: "ג'נטלמן צעיר ישמח להשתדך לאשה טובה וצעירה בעלת הון של כ-3,000 לירות שטרלינג", פורסמה בשנת 1695 בעיתון לונדוני לגינון ולתבואות. בעקבות העניין שעוררה המודעה, החלו להתפרסם מודעות שידוכים דרך קבע בעמוד הראשון של עיתון זה.
מודעת שידוכים היא בדרך כלל מודעת מילים (מודעת לוח), שמחירה נמוך, אך מתפרסמות גם מודעות שטח, היקרות יותר. המודעות מתארות בקצרה את מאפייניו הרלוונטיים של מפרסם המודעה: מצב משפחתי, גיל, מקצוע, השכלה, דת וכדומה, ולעיתים גם את מאפייניו של בן הזוג המבוקש. בדרך כלל המודעה אינה כוללת את שמו של מפרסם המודעה, אך ניתנת בה דרך ליצירת קשר עמו, מבלי לחשוף את זהותו, כגון תא דואר.
בשנת 1915 ייסד אלפרד בארט בלונדון מגזין בשם "הלינק" (The Link), שהיה ייעודי לפרסום מודעות שידוכים. המשטרה, שחשדה שחלק מהמודעות נועדו להדחה לזנות, הביאה בשנת 1921 לסגירת המגזין ולמעצרו של בארט, שהואשם בפגיעה במוסר, ונידון לשנתיים מאסר עם עבודת פרך.
פרנצ'סקה בומן, שפרסמה בשנת 2011 ספר העוסק בהיסטוריה של מודעות השידוכים, ציינה כי.
בעיתונות העברית פורסמו מודעות שידוכים כבר מראשיתה. בשנת 1952 החל "מעריב" לפרסם את מודעות השידוכים במדור מיוחד.
בשלהי המאה ה-20, עם התבססות האינטרנט, החלו אתרי היכרויות להחליף את מודעות השידוכים ככלי מרכזי למציאת בן זוג. בהמשך, בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, החלו גם רשתות חברתיות מקוונות, כמו אתר "פייסבוק",למשל, לעזור ביצירת קשרים רומנטיים.
אייזק הייז
אייזק לי הייז (באנגלית: Isaac Lee Hayes; 20 באוגוסט 1942 - 10 באוגוסט 2008) היה זמר נשמה, מלחין, כותב שירים מתזמר ושחקן אפרו-אמריקאי. ידוע בעיקר בזכות עבודתו על פסקול הסרט "שאפט", עליו זכה בפרס אוסקר ובשנות ה-90 וה-2000 המוקדמות כקולו של הדמות שף מתוכנית הטלוויזיה סאות' פארק.
ילדות וקריירה מוקדמת
נולד בקובינגטון, טנסי. הוריו נפטרו כשהיה תינוק והייז גודל על ידי סבו וסבתו. הוא החל לשיר כשהיה בן חמש במקהלת הכנסייה המקומית. באותו גיל היז גם החל ללמוד לנגן על פסנתר, אורגן וסקסופון.
הייז החל בקריירה המוזיקלית שלו בגיל 20, כנגן אורגן וסקסופון בלהקת מוזיקת הנשמה, "מר-קיז". אחרי תקופה מוצלחת בלהקה, החל הייז לכתוב שירים לחברת ההפקות סטקס רקורדס ולאחר מספר להיטים שכתב, Soul Man הבולט בהם, הותר לו להפיק אלבום משלו, "Presenting Isaac Hayes" שנחל הצלחה בינונית בלבד.
ההצלחה
בפברואר 1968 הוציא הייז את אלבום הבכורה שלו Presenting Isaac Hayes. בגיל 26 בלבד, בחודש יוני 1969, שחרר את האלבום השני שלו "Hot Buttered Soul". האלבום זכה להצלחה מסחררת, אמנותית וכלכלית, והייז הפך לאייקון אופנה עם ראשו המגולח, משקפי שמש ענקיים ותכשיטי זהב לרוב, שנים רבות לפני שאופנה זו אומצה על ידי הגנגסטה ראפ. גם סגנונו המוזיקלי הודגם באלבום זה: קטעים ארוכים בעלי מרכיב אינסטרומנטלי תזמורתי, המאופיינים בשימוש נרחב באורגן, כלי נשיפה וגיטרות. באלבום זה חידש הייז את הלהיט שהתפרסם על ידי דיון וורוויק, "Walk On By", בגרסה בת 12 דקות. גרסתו לשיר "By the Time I Get to Phoenix" מתחילה במונולוג בן שמונה דקות לפני תחילת השירה. הקטע המקורי היחיד באלבום, "Hyperbolicsyllabicsesquedalymistic", גם הוא באורך של 10 דקות. קטעים אלו היוו שבירה של "תבנית שלוש הדקות" של שירי הסול והפופ. הביצוע ל-"Walk On By" סימן את הפעם הראשונה בה לקח הייז סטנדרטים שנכתבו על ידי ברט בכרך ובוצע בגרסת פופ על ידי דיון וורוויק או דאסטי ספרינגפילד והפך אותם לשירי נשמה ארוכים.
ב-1971 הקליט הייז את האלבום המוזיקלי המצליח ביותר שלו - פסקול הסרט "שאפט". שיר הנושא מתוך האלבום, זיכה את הייז בפרס האוסקר על השיר הקולנועי הטוב ביותר - פרס אוסקר ראשון לאפרו-אמריקני שלא בקטגוריית משחק.
ב-1975, הייז עזב את סטקס רקורדס והקים לייבל משלו. סדרה של אלבומים כושלים הובילה את ההיז לפשיטת רגל. בסוף שנות ה-70 הייז חזר לעסקי המוזיקה עם האלבום המצליח, "A Man and a Woman" אותו הקליט עם דיון וורוויק.
בשנות ה-70 וה-80 הופיע הייז במספר תוכניות טלוויזיה וקולנוע כגון: "צוות לעניין", "הבריחה מניו-יורק", "רובין הוד: גברים בגטקעס" ועוד.
סאות' פארק
ב-1997 הצטרף הייז לתוכנית ההנפשה "סאות' פארק" בתפקיד שף - שף הקפיטריה המקומי חובב הזימה, נשים ומוזיקת נשמה - בדומה לתדמית אותו פיתח מדובבו. ב-1999 הוציא לאור הייז סינגל מתוך פסקול התוכנית - "Chocolate Salty Balls". הסינגל הגיע למקום הראשון ברשימת ההשמעות בבריטניה ובמדינות נוספות.
בפרק "לכוד בארון" ששודר בינואר 2006, לעגה סאות' פארק לכת הסיינטולוגיה בה הייז היה חבר. חודשיים לאחר שידור הפרק עזב הייז את התוכנית. לדברי הסוכנת שלו, סיינטולגית אדוקה בעצמה, הסיבה לעזיבתו הייתה מחאה על "אי-סובלנות דתית בקרב יוצרי הסדרה". תגובת יוצרי הסדרה, מאט סטון וטריי פארקר, לא איחרה לבוא: "לא היו לו בעיות שצחקנו במשך תשע עונות על נצרות, יהדות, מורמונים ואסלאם. הוא הפך רגיש רק כשהדת שלו הפכה לנושא בתוכנית". מאוחר יותר הודיע הייז שעזיבתו הייתה ממניעים בריאותיים (הייז סבל משבץ מוחי מספר חודשים לפני שידור הפרק המדובר והופיע רק בחלק מהפרקים של העונה התשיעית, עד שהוא לבסוף נפטר מהשבץ המוחי ב-10 באוגוסט 2008) ושאין הוא רואה את הפרק כפוגעני או מעליב.
פעילותו בדת הסיינטולוגיה
הייז היה סיינטולוג אדוק, וככזה הוא הוצג תדיר על ידי התנועה כסיפור הצלחה הנזקף לזכותה. הוא עצמו כינה את הסיינטולוגיה כ"שער לנצחיות" ו"הדרך לאושר ולשמחה מוחלטת".
הייז כתב דברי ההערכה בכריכת רבים מספרי התנועה והופיע בסרטה של התנועה, "Orientation", בו הוא מספר על העזרה שהתנועה העניקה לו.
פרסים
במהלך חייו זכה הייז במספר פרסים חשובים על פועלו:
הרולד לסקי
הרולד ג'וזף לסקי (באנגלית: Harold Laski; 30 ביוני 1893 – 24 במרץ 1950) היה תאורטיקן פוליטי וכלכלן אנגלי. הוא היה פעיל בפוליטיקה וכיהן כיו"ר מפלגת הלייבור הבריטית בין השנים 1945 ל-1946 והיה פרופסור בבית הספר לכלכלה בלונדון בין השנים 1926 ל-1950. הוא קידם לראשונה פלורליזם על ידי הדגשת החשיבות של קהילות התנדבותיות מקומיות כגון איגודים מקצועיים. לאחר 1930, הוא החל להדגיש את הצורך במהפכת העובדים, שהוא רמז עלולה להיות אלימה.
ביוגרפיה
הוא נולד במנצ'סטר ב-30 ביוני 1893 לנתן ושרה לסקי. נתן לסקי היה סוחר כותנה יהודי ליטא מברסט-ליטובסק במה שהיא כיום בלארוס, ומנהיג של המפלגה הליברלית. אמו שרה נולדה במנצ'סטר להורים יהודים פולניים. הייתה לו אחות מוגבלת, מייבל, שהייתה צעירה ממנה בשנה. אחיו הבכור היה נוויל לאסקי, ובן דודו נוויל בלונד היה המייסד של תיאטרון רויאל קורט ואביו של הסופר והמוציא לאור אנתוני בלונד.
הרולד למד בבית הספר הדקדוק של מנצ'סטר. בשנת 1911, הוא למד אאוגניקה אצל קרל פירסון במשך שישה חודשים ב-University College London. באותה שנה הוא הכיר והתחתן עם פרידה קרי, מרצה לאאוגניקה. נישואיו לפרידה, שלא הייתה יהודייה, המבוגרת ממנו בשמונה שנים, פגעו במשפחתו. הוא גם התכחש לאמונתו ביהדות בטענה שהתבונה מונעת ממנו להאמין באלוהים. לאחר שלמד לתואר בהיסטוריה בניו קולג', אוקספורד, סיים את לימודיו בשנת 1914. הוענק לו פרס הזיכרון של בית הספר בתקופתו בניו קולג'.
באפריל 1913, בסימן קמפיין הפצצות וזכות בחירה לנשים, הוא וחבר הטמינו מטען חבלה בשירותי הגברים בתחנת הרכבת, סארי. המטען התפוצץ, אך גרם לנזק קל בלבד.
לסקי, שנולד למשפחה יהודית, תמך בציונות ובהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
מעמד בפוליטיקה
עמדתו של לסקי הכעיסה את מנהיגי הלייבור שהבטיחו שינוי דמוקרטי לא אלים. עמדתו של לסקי בנוגע לדמוקרטיה המאיימת באלימות ספגה מתקפה נוספת מצד ראש הממשלה ווינסטון צ'רצ'יל בבחירות הכלליות בבריטניה בשנת 1945. ומפלגת הלייבור נאלצה להתנער מלסקי.
לסקי היה אחד הדוברים האינטלקטואליים המשפיעים ביותר בבריטניה על מרקסיזם בשנים שבין המלחמות. במיוחד, הוראתו עוררה השראה רבה לתלמידים, שחלקם הפכו מאוחר יותר למנהיגים של המדינות העצמאיות החדשות באסיה ובאפריקה. הוא היה אולי האינטלקטואל הבולט ביותר במפלגת הלייבור, במיוחד עבור אלה בשמאל הקשה שחלקו את אמונו ותקוותו בברית המועצות. עם זאת, הפוליטיקאים המתונים של הלייבור, כגון ראש הממשלה קלמנט אטלי, לא אמון בו, ומעולם לא הוענק לו תפקיד ממשלתי או מעמד משמעותי.
עבודתו כמורה
ב-LSE בשנות ה-30, לסקי פיתח קשר עם חוקרים מהמכון למחקר חברתי, הידוע כיום בשם בית ספר פרנקפורט. ב-1933, עם כמעט כל חברי המכון בגלות, היה לסקי בין מספר סוציאליסטים בריטיים, ביניהם סידני ווב, שסידרו את הקמתו של משרד בלונדון לשימוש המכון. לאחר שהמכון עבר לאוניברסיטת קולומביה ב-1934, לסקי היה אחד מהמרצים האורחים הממומנים שלו שהוזמנו לניו יורק. לסקי גם מילא תפקיד בהבאת המדען הפוליטי פרנץ נוימן להצטרף למכון. לאחר שברח מגרמניה כמעט מיד לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון. נוימן עשה עבודת בוגר במדעי המדינה תחת לסקי וקרל מנהיים ב-LSE וכתב את עבודת הדוקטורט שלו על עלייתו ונפילתו של שלטון חוֹק. בהמלצת לסקי הוזמן אז נוימן להצטרף למכון ב-1936.
לסקי היה מרצה מחונן, אבל הוא היה מרחיק את הקהל שלו על ידי השפלת מי ששאל שאלות. עם זאת, הוא מצא חן בעיני תלמידיו, והיה משפיע במיוחד בקרב הסטודנטים מאסיה ומאפריקה שהשתתפו בשיעוריו. בתיאור גישתו של לסקי, כתב קינגסלי מרטין ב-1968:
ראלף מיליבנד, תלמיד אחר של לסקי, שיבח את הוראתו:
אמונות פוליטיות
עבודתו המוקדמת של לסקי קידמה פלורליזם, במיוחד במאמרים שנאספו במחקרים בבעיית הריבונות (1917), סמכות במדינה המודרנית (1919), וכן יסודות הריבונות (1921). הוא טען שאין להתייחס למדינה עליונה מכיוון שלאנשים יכולים וצריכים להיות נאמנות לארגונים מקומיים, מועדונים, איגודי עובדים וחברות. המדינה צריכה לכבד את הנאמנות הללו ולקדם פלורליזם וביזור. לסקי הפך לתומך במרקסיזם והאמין בכלכלה מתוכננת המבוססת על בעלות ציבורית של אמצעי הייצור. במקום, כפי שהוא ראה זאת, מדינת כפייה, לסקי האמין בהתפתחותן של מדינות שיתופיות שהיו מחויבות בינלאומית ומודגשות רווחה חברתית. הוא גם האמין שמכיוון שהמעמד הקפיטליסטי לא ישלים עם חיסולו, אין סיכוי שהחבר העמים השיתופי יושג ללא אלימות. עם זאת, הייתה לו גם מחויבות לחירויות האזרח, חופש הביטוי והתאגדות ודמוקרטיה ייצוגית. בתחילה, הוא האמין שליגת האומות תביא ל"מערכת דמוקרטית בינלאומית". עם זאת, מסוף שנות ה-20, אמונותיו הפוליטיות הפכו לקיצוניות, והוא האמין שיש צורך ללכת מעבר לקפיטליזם כדי "לעלות מעל המערכת הקיימת של מדינות ריבוניות". לסקי היה מזועזע מהסכם מולוטוב-ריבנטרופ מאוגוסט 1939 וכתב הקדמה לאוסף "מועדון הספר השמאלי" שביקר אותו, שכותרתו בגידה בשמאל.
בין תחילת מלחמת העולם השנייה ב-1939 לבין המתקפה על פרל הארבור ב-1941, אשר משכה את ארצות הברית למלחמה, לסקי היה קול בולט שדגל בתמיכה האמריקאית בבעלי הברית, הפך למחבר פורה של מאמרים בעיתונות האמריקאית, ערך לעיתים קרובות סיורי הרצאות בארצות הברית והשפיע על חברים אמריקאים בולטים כולל פליקס פרנקפורטר, Edward R. Murrow, Max Lerner, ו-Eric Sevareid בשנותיו האחרונות, הוא התאכזב מהמלחמה הקרה וההפיכה הצ'כוסלובקית של 1948. ג'ורג' אורוול תיאר אותו כך: "סוציאליסט בנאמנות, וליברל במזג".
לסקי ניסה לגייס את האקדמאים, המורים והאינטלקטואלים של בריטניה מאחורי המטרה הסוציאליסטית, הליגה הסוציאליסטית היא מאמץ אחד. הייתה לו הצלחה מסוימת, אבל האלמנט הזה בדרך כלל מצא את עצמו נדחק לשוליים במפלגת הלייבור.
ציונות ואנטי-קתוליות
לסקי תמיד היה ציוני בנשמה ותמיד הרגיש שהוא חלק מהלאום היהודי, אבל הוא ראה בדת יהודית מסורתית מגבילה. בשנת 1946 אמר לסקי בנאום רדיו שהכנסייה הקתולית מתנגדת לדמוקרטיה, ואמר כי "אי אפשר לעשות שלום עם הכנסייה הקתולית. זה אחד האויבים הקבועים מכל מה שהגון ברוח האדם".
קריירה פוליטית
תפקידו הפוליטי העיקרי של לסקי היה ככותב ומרצה בכל נושא שהיה חשוב לשמאל באותה תקופה, כולל סוציאליזם, קפיטליזם, תנאי עבודה, אאוגניקה, זכות בחירה לנשים, אימפריאליזם, דה-קולוניזציה, פירוק נשק, זכויות אדם, חינוך עובדים ו-ציונות. הוא היה בלתי נלאה בנאומיו ובחוברותיו ותמיד היה זמין לעזור למועמד ממפלגת הלייבור. בין לבין כיהן בעשרות ועדות ונשא עומס מלא כפרופסור ויועץ לסטודנטים.
לסקי צלל לפוליטיקה של מפלגת הלייבור עם שובו ללונדון ב-1920. ב-1923 הוא דחה את הצעתו של רמזי מקדונלד למושב בפרלמנט ולתפקיד קבינט וגם מושב בלורדים. הוא חש שנבגד על ידי מקדונלד במשבר של 1931 והחליט שמעבר שליו ודמוקרטי לסוציאליזם ייחסם על ידי אלימות האופוזיציה. ב-1932 הצטרף לסקי ל-
בשנת 1942, הוא ניסח את המצע של מפלגת הלייבור העולם הישן והחברה החדשה הקוראת להפוך את בריטניה למדינה סוציאליסטית על ידי מתן אפשרות לממשלתה לשמור בימי מלחמה תכנון כלכלי מרכזי ובקרות מחירים לתקופה שלאחר המלחמה.
במערכת הבחירות הכללית של 1945, הזהיר וינסטון צ'רצ'יל שלסקי, כיו"ר מפלגת הלייבור, יהיה הכוח מאחורי השלטון בממשלת אטלי. בעת שדיבר בשם מועמד הלייבור בנוטינגהמשייר ב-16 ביוני 1945, אמר לסקי, "אם הלייבור לא השיג את מה שהיה צריך בהסכמה כללית, נצטרך להשתמש באלימות גם אם זה אומר מַהְפֵּכָה". למחרת, הופיעו דיווחים על נאומו של לסקי, והשמרנים תקפו את מפלגת הלייבור על התמיכה של היו"ר שלה באלימות. לסקי הגיש תביעת דיבה נגד העיתון דיילי אקספרס, שתמך בשמרנים. ההגנה הראתה שבמהלך השנים לסקי השמיע לא פעם איומים רופפים של "מהפכה". חבר המושבעים פסק בזכות העיתון תוך ארבעים דקות מהדיון.
עוד לפני משפט הדיבה אטלי לא נתן ללסקי תפקיד בממשלת הלייבור החדשה. יחסיו של לסקי עם אטלי היו מתוחים. לסקי כינה פעם את אטלי "לא מעניין וחסר השראה" בעיתונות האמריקאית ואף ניסה להדיח אותו בכך שביקש את התפטרותו של אטלי במכתב פתוח. הוא ניסה לעכב את ועידת פוטסדאם עד לאחר הבהרת עמדתו של אטלי. הוא ניסה לעקוף את אטלי על ידי התמודדות ישירה עם צ'רצ'יל. לסקי ניסה להקדים החלטות בנושא מדיניות חוץ על ידי קביעת קווים מנחים לממשלת הלייבור החדשה. אטלי נזף בו:
למרות שלסקי המשיך לעבוד עבור מפלגת הלייבור עד מותו, הוא מעולם לא זכה להשפעה פוליטית. הפסימיות שלו העמיקה ככל שהוא לא הסכים עם המדיניות האנטי סובייטית של ממשלת אטלי במלחמה הקרה המתהווה, והוא התאכזב עמוקות מהכיוון האנטי-סובייטי במדיניות החוץ של ארצות הברית.
מוות ומורשת
לסקי חלה בשפעת ומת בלונדון ב-24 במרץ 1950, בגיל 56.
הביוגרף של לסקי מייקל ניומן כתב:
עם זאת, ללסקי הייתה השפעה גדולה לטווח ארוך על התמיכה בסוציאליזם בהודו ובמדינות אחרות באסיה ובאפריקה. הוא לימד דורות של מנהיגים עתידיים בבית הספר לכלכלה של לונדון, כולל ג'ווהרלל נהרו של הודו. לפי ג'ון קנת גלבריית, "מרכז החשיבה של נהרו היה לסקי" ו"הודו המדינה המושפעת ביותר מהרעיונות של לאסקי". בעיקר בזכות השפעתו ב-LSE יש לו מעמד חצי מיתולוגי בהודו. הוא היה יציב בתמיכתו הבלתי פוסקת לעצמאות הודו, ודמות נערצת לסטודנטים הודים ב-LSE. ראש ממשלת הודו אחד אמר "בכל ישיבה של הקבינט ההודי יש כיסא שמור לרוח הרפאים של פרופסור הרולד לסקי". המלצתו על ר' נאראינן (לימים נשיא הודו) לנהרו (אז ראש ממשלת הודו), הביא לכך שנהרו מינה את נאריאנן לשירות החוץ ההודי. לזכרו, ממשלת הודו הקימה את מכון הרולד לאסקי למדע המדינה בשנת 1954 באחמדאבאד.
במפגש שאורגן לזכרו של לסקי על ידי הליגה ההודית בלונדון ב-3 במאי 1950, שיבח אותו נהרו כדלקמן:
לסקי גם חינך את האינטלקטואל והעיתונאי הסיני הבוטה צ'ו אנפינג, בLSE. מאוחר יותר הועמד אנפינג לדין על ידי המשטר הקומוניסטי הסיני של שנות ה-60.
לסקי היווה השראה לאיין ראנד עבור אלסוורת טוהיי, האנטגוניסט ברומן המזרקה שפורסם לאחר מותו, בעריכת דייוויד הרימן, כוללים תיאור מפורט של ראנד כשהיא משתתפת בהרצאה בניו יורק של לסקי, כחלק מאיסוף החומר לרומן שלה, שבעקבותיו היא שינתה את המראה הפיזי של טוהיי הדמיוני כך שיתאים לזה של המציאות האמיתית - לסקי.
כאשר לסקי נפטר, חבר הפרלמנט של הלייבור איאן מיקרדו הגיב: "המשימה שלו בחיים הייתה לתרגם את דת האחווה האוניברסלית של האדם לשפת הכלכלה הפוליטית."
נחל עמל
נַחַל עָמָל (בערבית: العاصي, אל-עאסי, תרגום: "המוֹרֵד", תעתיק מדויק: אל-עאצי) שידוע גם כנחל האסי (ובקיצור האסי), הוא נחל איתן בעמק בית שאן. הנחל נובע מהמעיין עין עמל בגן השלושה (הסחנה), בטמפרטורה קבועה של 28 מעלות צלזיוס במשך כל השנה. משם זורם הנחל דרך השטח המאוכלס של קיבוץ ניר דוד (תל-עמל). אפיק הנחל נמשך לכיוון מזרח וצפון עד מפגשו עם נחל חרוד בסמוך לגשר קנטר.
מי הנחל מלוחים יחסית ואינם ראויים לשתייה או להשקיית גידולים חקלאיים, לפיכך הם מתועלים לאתר בו הם נמהלים במים מתוקים ממעיינות אחרים בעמק, ומשם מוזרמים לגידולים חקלאיים ביישובים רבים בעמק.
היסטוריה
לפי מפת הקרן לחקר ארץ ישראל (PEF) מסוף המאה ה-19, נחל עמל היה הרחב ביותר מבין מספר נחלים סמוכים שזרמו מזרחה.
טרם הקמת הקיבוץ שפעו מעיינות עמק בית שאן וזרמו נחליו באופן לא מוסדר, ללא מדיניות ניקוז הקרקע מנגר עילי כך שלעיתים נוצרו ביצות. בדרומה של תל-שוק (שטח הקיבוץ כיום) הייתה ביצה, שאנשי הקיבוץ פעלו לייבשה. בתקופה זו סבלו המתיישבים מקדחת, ופעלו למיגורה.
לפי מפות מנדטוריות משנות ה-30 וה-40 של המאה הקודמת, נחל האסי זרם עד לבית שאן. כיום הנחל זורם עד לבריכות הדגים של הקיבוץ.
בסיור שערך יצחק בן-דור באזור עמק המעיינות ביולי 1937, הוא מתאר את נחל האסי והנחלים שבסביבתו כרחבי ידיים, וככאלה המסוגלים להכיל בתוכם מאות אנשים. בן-דור מתאר את מערכת ההשקיה שהתקינו בני הקיבוץ ושואבת מים מנחל האסי. בסמוך למערכת ההשקיה הוא מתאר בריכת מים גדולה שפותחה בידי הממשל הבריטי, ומהווה מקווה מים למעיינות הסביבה.
בתחילת דרכו, ב-1936, התיישבות הקיבוץ הייתה בגדה הדרומית של הנחל. ב-1939 נבנו מבני הבטון הראשונים בגדה הצפונית של הנחל. בשנת 1951 שתי גדות הנחל היו מיושבות.
בשנת 1944, תפוקת הנחל הייתה בין 3,000 ל-3,500 מ"ק לשעה, והוא השקה שדות של שבעה משקים שונים. בתקופה זו 50 אחוזים ממי הנחל היו שייכים לקרן קיימת לישראל, והשאר לערביי האזור. רוב המים השייכים לקרן קיימת שימשו לבריכות דגים ולשדות פלחה.
באותה תקופה, אופן חלוקת הנחל ומימיו בצורה לא נכונה למשקים השונים ולתושבי האזור, יחד עם העובדה שאפיק הנחל ותעלותיו לא היו מסודרים מספיק, גרמו לכך שכחצי מכמות המים אבדה בדרך מהמעיין ועד לאזורי ההשקיה. בשל כך הקימה המועצה האזורית גלבוע "ועדה לענייני האסי", שמטרתה הייתה לחלק את המים לשימוש תושבי אזור בית שאן.
בשלב מאוחר יותר, שנים לאחר ההתיישבות סביב הנחל, בוצע פיתוח סביבתי וצופו מקטעים של דופנות הנחל בבטון, דבר שהעניק למקטע הנחל העובר בקיבוץ את צבעו התכול הייחודי.
המאבק על גישה לנחל
החל מ-2012 מתנהל מאבק ציבורי בישראל למען מתן גישה חופשית לציבור, לקטע מנחל עמל, העובר בשטח קיבוץ ניר דוד.
היה היה - ממציאים
היה היה - ממציאים (בצרפתית: Il était une fois... les Découvreurs) היא סדרת אנימציה צרפתית לכל המשפחה, המציגה את הממציאים הגדולים בהיסטוריה. הסדרה לוקחת חלק בזיכיון "היה היה", והיא הסדרה החמישית שנמצאת בו לאחר "היה היה - האמריקאים". הסדרה בוימה על ידי אלבר בארייה, ונוצרה בסטודיו פרוסידיס.
הסדרה שודרה לראשונה בצרפת בערוץ קאנאל פלוס ב-5 בספטמבר 1994. בישראל שודרה הסדרה לראשונה בדיבוב לעברית בשנת 1995 בערוץ הילדים. לסדרה נוצרה עונה אחת ו-26 פרקים באורך 26 דקות. שפת המקור של הסדרה היא צרפתית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן אנגלית ועברית).
בעקבות אובדן הפרקים בדיבוב העברי, כמה מפרקי הסדרה דובבו מחדש עם מדבבים חדשים אשר שודרו בשנת 2004 בלוגי.
תקציר העלילה
בכל פרק בסדרה, מאסטרו הקשיש מספר לילדיו על הממציאים הגדולים בהיסטוריה, ביניהם ארכימדס, אייזק ניוטון, גלילאו גליליי ולואי פסטר.
מדבבים בעברית
בשנת 1995, במאית הדיבוב בעברית הייתה הדס מוזס, ומפיקת הדיבוב הייתה נטע בן צבי.
בשנת 2004, במאית הדיבוב בעברית הייתה אפי בן ישראל, ומפיקת הדיבוב הייתה ענבר שטגר עזרא.
מוזיקה
מישל לגראן הלחין את השירים כמו בשאר הסדרות בזיכיון, לפי המילים שכתב אלבר בארייה, במאי הסדרה. לגראן שימש השראה לדמותו של הפסנתרן שהופיע פעמים רבות בפרק 19.
פורמולה 1 עונת 1986
במסגרת פורמולה 1 של שנת 1986 נערכו 16 מרוצים. באליפות העולם זכה הצרפתי אלן פרוסט ובאליפות היצרנים זכתה קבוצת מקלארן-טאג.
התחרות בעונה זו הייתה צמודה כאשר בתחילת המרוץ האחרון התחרו שלושה (נייג'ל מנסל, נלסון פיקה ואלן פרוסט) על אליפות העולם. מנסל זינק מהמקום הראשון למרוץ, אך נעקף מיד בהתחלה על ידי שלושה נהגים, ביניהם חברו לקבוצה ויריבו לאליפות - פיקה. פיקה היה המוביל במרוץ בשלב זה ולכן המוביל לאליפות העולם. קקה רוזברג עקף את פיקה אך פרש בגלל תקר, כך פיקה חזר להוביל במרוץ ומנסל במקום השני. הקפה אחת לאחר מכן, התפוצץ צמיג של מנסל והוא פרש. אז פיקה הוביל, אך התבקש על ידי קבוצתו להיכנס לביקורת ב'פיט' כדי לבדוק אם היו נזקים במכונית. פיקה חזר למרוץ בפיגור של 15 שניות יחסית לפרוסט, כאשר נותרו כ-19 הקפות לסיום המרוץ. פיקה צימצם את הפער אך פרוסט ניצח במרוץ בהפרש של 4.2 שניות וזכה באליפות העולם.
דירוג נהגים סופי
עוד 12 נהגים התחרו לאורך העונה אך סיימו ללא נקודות אליפות ועוד נהג אחד השתתף במוקדמות אחד המרוצים אך לא הצליח להתברג לדירוג.<BR> הערה: התוצאה בסוגריים מציינת את סך הנקודות שצבר הנהג. התוצאה בלא סוגריים מציינת את הנקודות שנלקחו בחשבון עבור האליפות בהתאם לתקנון.
דירוג קבוצות סופי
חמש קבוצות נוספות השתתפו באליפות אך לא זכו באף נקודת אליפות.
משפט אבל-רופיני
באלגברה, משפט אָבֶּל-רוּפיני קובע כי לא קיים פתרון אלגברי (כלומר: פתרון בעל שורשים) עבור משוואות פולינומיות כלליות ממעלה חמישית או יותר, בעלות מקדמים שרירותיים כלשהם.
המשפט נקרא על שם המתמטיקאים פּאוֹלוֹ רוּפיני, אשר סיפק הוכחה חלקית להשערה זו ב-1799, ונילס הֶנריק אָבֶּל, אשר השלים את ההוכחה ב-1824.
ברוב המאמרים המדעיים הקשורים להוכחת המשפט נכתב, כי מבחינה היסטורית היה זה אָבֶּל, אשר הוכיח שמשוואה כללית ממעלה חמישית אינה יכולה להיפתר באמצעות שורשים, הניתנים למציאה באמצעות שיטה קונסיסטנטית כלשהי, דוגמת נוסחה שפותחה לצורך מציאת שורשים אלו.
למרות ה"נסיבות ההיסטוריות", העומדות לזכותו של אָבֶּל, הוכחתו כמעט אף פעם אינה מוצגת. במקומה מוצגת ההוכחה המסתמכת על תורת החבורות של גַלואָה.
אליהו בן זמרה
אליהו בן זמרה (נולד בט"ו בניסן ה'תרצ"ב, 21 באפריל 1932) כיהן כנשיא בית משפט השלום ושופט בית המשפט המחוזי בירושלים בין השנים 1974–2002.
ביוגרפיה
אליהו בן זמרה נולד ב-21 באפריל 1932 בליבורנו שבאיטליה. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל. סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "מוריה" בתל אביב. למד באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים תואר ראשון במדעי החברה. ובשנת 1958 סיים את לימודיו, בהצטיינות, בפקולטה למשפטים והוסמך כעורך דין. הוא לימד שנים אחדות באוניברסיטה העברית כמדריך במשפט בינלאומי פומבי. באוניברסיטת בר-אילן לימד משפט פלילי וסדר דין פלילי בחוג לקרימינולוגיה. סיים תואר שלישי בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, בתחום דיני העונשין במשפט העברי.
באוגוסט 1974 מונה לכהונת שופט בבית משפט השלום בירושלים והיה נשיאו בין השנים 1989- 1995. מיולי 1995 כיהן כשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים. הוא סיים כהונתו בשנת 2002 עם יציאתו לגמלאות.
פרסם מאמרים בכתבי עת בנושאים הקרובים למשפט העברי. היה חבר בוועדות שונות, כמו "ועדת המתנות".
קישורים חיצוניים
מאמריו:
על פסקי דין שנתן:
הערות שוליים
]
מייקל מרשל סמית
מייקל מרשל סמית' (באנגלית: Michael Marshall Smith; נולד ב-3 במאי 1965) הוא תסריטאי, מחזאי וסופר בריטי. עד גיל 8 נדד בארצות הברית, דרום אפריקה ואוסטרליה. ספרים רבים שכתב הופקו על ידי אולפני הוליווד.
ספרו "אנשי הקש" היה לרב-מכר. על ספר זה החליף את חתימת שמו הבדוי "מייקל רוטגר" לשמו האמיתי. הספר הוא חלק מטרילוגיה מצליחה שכוללת את הספרים "האדם הזקוף" ו-"דם מלאכים", שתורגמו לעברית בהוצאת "ינשוף". הם מגוללים מאבק נואש במסדר עתיק, אלים, וצמא דם. הוציא את הספר "חלופיים" שיצא תחת שמו המלא מייקל מרשל סמית, בהוצאת "אריה ניר".
צ'ק פוסט (אזור)
צ'ק פוסט הוא שמו של אזור תעשייתי-מסחרי מישורי בחיפה, בדרום מפרץ חיפה. גבולותיו הם נחל קישון בצפון, מסילת החוף והעיר התחתית במערב, נשר ונווה שאנן בדרום, ובמזרח המועצה האזורית זבולון ואזור שבחלקו מחוץ לתחום שיפוט.
היסטוריה
אזור הצ'ק פוסט לא היה מיושב בתקופת המנדט, וכנראה גם לא לפני כן, אולם בסמיכותו ישבו הכפרים חוואסה ובלאד א-שייח', והוא שימש עורף ומבואה למרכז חיפה ממזרח ומצפון כמו גם שטחי חקלאות. המקום קרוי על שם צומת דרכים מרכזי בו, החולש על הכניסה לחיפה מכיוון מזרח, שבעת שלטון הבריטים ניצבו בו עמדות בידוק לאיתור לוחמי מחתרות בין היוצאים והבאים אל העיר, ובאנגלית - Check Post. המונח דבק בפי תושבי המטרופולין והוחל על כל האזור שסביב הצומת.
בשנים שלאחר קום המדינה סבל האזור מהזנחה, בשל הביצה שהתהוותה בו מדי חורף. בשנות ה-50 של המאה ה-20 נבנתה במקום טחנת קמח ובסביבתה מספר בתי מלאכה ותעשייה זעירה. הוקם מפעל הזרע שסיפק תצרוכת חקלאית לכל רחבי הארץ עד שנהרס בשנת 2010 לצורך הקמת רובע מת"מ 2.
בין שנות ה-60 וה-80 הוקמו שפע מוסכים וסדנאות מלאכה ונפחות, על שמם נקראו הרחובות המרכזיים.