cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמואל דוד לוצאטו
מחקר
בתחום הספרות, עסק שד"ל רבות בשירת ימי הביניים, ובתחום זה הוציא את "דיוואן רבי יהודה הלוי" וליקוטי שירים אחרים. הוא עסק רבות גם בבדיקת ייחוס השירים למחבריהם. במחקר נוסחי התפילה, כתב שד"ל את "מבוא למחזור כמנהג בני רומא". בתחום הביבליוגרפיה בלט הקטלוג של אוסף יוסף אלמנצי, שיצא לאור בשנת 1863 בשם "יד יוסף". על פי שיעוריו בבית המדרש לרבנים בפדובה הוציא לאור שני ספרים באיטלקית על ההיסטוריה של עם ישראל. בעקבות מחקרי בנו אוהב גר, שמת בדמי ימיו, התעניין גם שד"ל בהלכות קהילת יהודי אתיופיה וביסס את דעת בנו על מוצאם היהודי.
שד"ל עצמו השקיע את כל כספו הנותר לו בקניית ספרים, והייתה לו ספרייה גדולה מאוד. להוצאת ספריו לא נותר לו בדרך כלל כסף, והוא נאלץ לממן אותם מתרומות או מאנשים ששילמו מראש והתחייבו לקנות עותקים מהספר המודפס. פעם אחת, התבטא שד"ל באומרו ש"היה מוכן למסור את ספרו לשטן, אילו היה מתחייב להוציאו לאור בדפוס הגיהנום".
שירה
שד"ל החל לכתוב שירים בגיל ארבע-עשרה לאחר שבת דודתו, רחל מורפורגו, הראתה לו את ספר השירה "אלה בני הנעורים" שכתב אחי סבה, אפרים לוצאטו. שד"ל חשב ששירי קרובו הם שירים איטלקים בלבוש עברי, ומקנאה ללשון העברית כתב במהלך כשנה שירים שהיו כעבור שנים מספר לספר השירים "כינור נעים". בין השירים גם סדר עבודה ליום הכיפורים. משיצא ספר שיריו לאור (1825), הוכר מיד כאחד מגדולי משוררי דורו. שד"ל היה אמון על הפיוט הקדום, על שירת יהדות ספרד ושירת יהדות איטליה. כמו כן היה בקי בשירה הלטינית והאיטלקית. לדעתו השירה היא חכמה הכוללת את כל שאר החכמות, "מלאכת התועלת והתענוג". שיריו הם בעיקר תוכחות-מוסר לבני דורו, וגם שירים לחגים, שירים אישיים, שירי ידידות ועוד.
שירתו העברית של שד"ל הושפעה רבות משירתם של רבני איטליה ומשירת משוררי משפחתו. שד"ל עצמו כותב במכתב לידידו המשורר מאיר הלוי לטריס על ההבדל בין "שירת בני לוצאטו" לשירת "מנדלסון וחבריו". בעוד שירתם של משוררי ההשכלה, המושפעת מהתרבות הגרמנית ומהרומנטיקה של המאה התשע עשרה, נוטה להיות עמוסה במשחקי לשון וקשה להבנה, שירתו של שד"ל, המושפע רבות מן האסתטיקה האיטלקית, קלה יותר, ולשונה פשוטה וברורה, ובשל כך גם המסר שבה עוצמתי יותר. שד"ל מגדיר הבדל זה באפשרות לתרגם את השירה. לדעתו, אפשר לתרגם את שירתו ואת שירת הרמח"ל בקלות, כמעט לכל שפה. צורה זו של שירה אופיינית גם לשאר המשוררים בני משפחתו: אפרים לוצאטו, יצחק לוצאטו ורחל מורפורגו - בת דודתו של שד"ל. למעשה, מסיבה זו, יש הרואים בשירתו של שד"ל פרוזה שקולה בלבד.
את הכישרון לכתיבת שירה עברית אפשר, לדעת שד"ל, לקבל באופן טבעי או לרכוש על ידי קריאה בכתבי הקודש. שד"ל גם מפרט כיצד יש לפתח את הכישרון הפואטי: שירתו של שד"ל מתאפיינת בדגש רב על החרוז, והוא חולק על הטוענים כי החרוז מגביל את המשורר. לדעתו, החרוז רק מעצים את החוויה האמוציונלית של הקורא. כמו כן, נותן שד"ל דגש רב למשקל בשיטה הסילאבית, תוך שימת לב גם למקומן של התנועות והיתדות. בדרך כלל, יש בכל שורה משיריו אחת עשרה תנועות.
משירתו של שד"ל הושפעו רבות אד"ם הכהן ובנו מיכה יוסף לבנזון (מיכ"ל), והאחרון אף כותב במכתב לשד"ל כי מאז שמע על שיטתו, הוא כותב רק כמוה, ואף שינה חלק משיריו הישנים להיות בני אחת עשרה תנועות בשורה ובעלי חרוז עקבי. יש הרואים בשירתו של שד"ל את היסודות של השירה העברית בעלת המקצב האחיד, כפי שזו ניכרת ביצירותיהם של חיים נחמן ביאליק ושאול טשרניחובסקי. עם זאת, היום הנטייה היא שלא לייחס ערך אמנותי רב לשירתו של שד"ל, משום שהדידקטיות שבתוכן והכבדות שבצורה מקשות עליה להתרומם לגבהים.
השפעתו
על אף פרסומו הרב, ותפוצתם הגדולה של ספריו, לא הייתה להגותו של שד"ל השפעה משמעותית על תרבותם והגותם של בני דורו. הדבר נבע, בין היתר, בשל דעתו היחידאית והביקורות הקשות על דרכו. למעשה, אנשי שני המחנות העיקריים באותם ימים מתחו על שד"ל ביקורת חריפה: אנשי היהדות המסורתית ביקרו את שד"ל על חדשנותו, התייחסותו החיובית למחקר, דעותיו בענייני אמונה והתיקונים שתיקן במקרא. אנשי ההשכלה, לעומתם, ראו בו שמרן המחויב למסורת הרבה יותר מאשר למחקר ולפילוסופיה המודרנית. לעומת זאת, בדורות הבאים, הייתה לו השפעה מוצלחת יותר, כגון על משה לייב ליילנבלום שחיבבו יותר מכל חכמי ישראל שבמערב מתקופת ההשכלה, או על שמואל יוסף עגנון שאהב את חיבוריו והעריכם כמלאי תורה וחכמה.
להבדיל מהשפעתו המעטה על יהדות העולם, גדולה הייתה השפעתו של שד"ל על יהדות איטליה. בית המדרש לרבנים, ששד"ל עמד בראשו, המשיך עוד שנים רבות ללמד בעברית, ותלמידיו הקפידו על קיום מצוות, כמו הזרם המסורתי ביהדות האורתודוקסית. השפעתו של שד"ל ניכרת בכך שמוסדות הקהילה הרשמיים, כגון בתי המדרש והרבנים נותרו אורתודוקסים, אף על פי שיהדות איטליה נחשבה המתבוללת ביותר באותם זמנים. רבים מייחסים לשד"ל גם את היעלמותה של הקבלה מאיטליה, בה הייתה נפוצה מאוד לפני זמנו.
יוסף קלוזנר, האמין כי הייתה להשקפותיו הלאומיות של שד"ל על ארץ ישראל ועל העברית השפעה על הוגי דור התחייה שאחרי תקופת ההשכלה. לדבריו: "הוא פרשת הדרכים של ספרות ההשכלה, שכל השבילים בתוכה מובילים אליה. שהרי כשנפטר ביום הכיפורים תרכ"ו כבר היה הכול מוכן בשביל סמולנסקין ובן-יהודה, כלומר, בשביל המבשרים של דור התחיה".
כמדקדק, בלשן ומפרש המקרא, הייתה לשד"ל השפעה גדולה על תחיית לשון הקודש, פרשנות המקרא (אברהם כהנא, משה יצחק אשכנזי, המלב"ים), והספרות העברית החדשה. כתב נחום סוקולוב: "העברית שלו הייתה מצוינת בלבביות ובאי-אמצעיות, בפשטות ילדותית, בתמימות אינטימית, ויחד עם זה גם במדעיות מדויקת, עד שהרבה מגדולינו אינם מגיעים אף לקרסוליו. הוא היה מרן באמת, ואשרי מי שלמד ממנו. עמל הוא לראות, שרוב מבקרינו וכותבי נסויי קורות ספרותנו, סגרו א"ע בתחום מוגבל של מנין קטן, העושה רושם של אגודת הערצה הדדית, שכחו את שד"ל! הרי זה כאילו יאמר, שלומדי תנ"ך ותלמוד שכחו את רש"י. שד"ל היה הרש"י של משוררי תקופת-הזהב שלנו בספרד. שד"ל היה הרש"י של השפה העבריה. שד"ל תפס את הגאוניות של האומה באמיתת אופייה: בהתמימות הגדולה ובהלבביות המתוקה. שד"ל תפס את הרעיון הלאומי ברוחניותו ונלחם כנגד הריפורמה החיצונית וכנגד הטמיעה. שד"ל היה פשטן ומיסטיקן כאחד, ובבחינה זו היה הארכיטיפוס של בן-יהודה. הוא היה גם חלוץ הדבור העברי. לפי חקירותי באיטליה היה שד"ל מדבר עברית עם תלמידיו."
ביקורות על שד"ל ומשנתו
דבריו של שד"ל, עוררו תגובות עוד בחייו. הבולט שבמבקריו הוא בן ארצו, הרב אליהו בן אמוזג, אשר בחיבורו "טעם לש"ד" (שיכול אותיות השם שד"ל) הוא יוצא נגד חיבורו של שד"ל "ויכוח על חכמת הקבלה ועל קדמות ספר הזהר וקדמות הנקודות והטעמים". ביקורת על רעיונותיו של לוצאטו בספר זה מביע גם הרב יוסף קאפח בקונטרס "שיחת דקלים" שחיבר בנעוריו.
כתביו
מסודרים לפי זמן יציאתם לאור או תחילת יציאתם לאור בפעם הראשונה: {|
בעברית
ספרים שערך
באיטלקית
מלבד ספרים אלו, כתב שד"ל למעלה משלוש מאות מאמרים בלמעלה משלושים כתבי עת, ביניהם הידועים והחשובים בזמנו, כמו "בכורי העתים", "המגיד", "כרם חמד", "ישורון" ו"אוצר נחמד".
רשימה חלקית של מאמריו
קישורים חיצוניים
חיבורים של שד"ל ברשת:
מאמרים וכתבות
סאווה מאמונטוב
סאווה מאמונטוב (ברוסית: Са́вва Ма́монтов;  3 באוקטובר 1841 - 6 באפריל 1918), איש עסקים רוסי ופילנתרופ של אמנות.
ביוגרפיה
בשנת 1864 ביקר סאווה באיטליה והחל לקחת שיעורי שירה, תוך כדי כך הוצגה לו בתו של הסוחר המוסקבאי גריגורי ספוז'ניקוב, אליזבת בת ה-17, שהפכה לאחר מכן לאשתו. החתונה התקיימה בשנת 1865 באחוזה צפונית מערבית למוסקבה.
הארכת מסילת הרכבת מסרגייב פוסאד לירוסלבל, שהחלה בשנת 1868, נפתחה לתנועה ב-18 בפברואר 1870. בשנים הבאות הרחיב את המסילות והשתלט על חיבור ערים נוספות לרשת שלו. מאמונטוב גם פיקח על בניית מסילת הפחם של דוניץ, שחיברה בין 1875 ל-1878 רשת של כפרי כורים עם נמל מריופול.
פטרון האמנויות
בשנת 1870 רכש מאמונטוב את אחוזת אברמצבו, הממוקמת צפונית למוסקבה, והקים בה מושבת אמנים שכללה את רוב האמנים הרוסים הטובים של תחילת המאה ה-20, כגון קונסטנטין קורובין, רפאיל לויצקי, מיכאיל נסטרוב, איליה רפין, וסילי פולנוב, ולנטין סרוב, מיכאיל ורובל, האחים ואסנצוב, הפסלים ויקטור הרטמן ומארק אנטוקולסקי ואחרים. במושבה התארחו האמנים במהלך שנות השבעים והשמונים של המאה ה-19. הכוונה הייתה להבליט את האיכות של האמנות הרוסית. מספר בתי מלאכה הוקמו שם ליצירת רהיטים בעבודת יד, אריחי קרמיקה ומשי בדימויים ובנושאים רוסיים מסורתיים.
הנפילה
עולמו של מאמונטוב התמוטט כאשר בשנת 1899, בדיקה העלתה כי רווחיו מאז 1890 מהרכבת, נעשו דרך פעולה שעמדה בניגוד לחוק. הוא נאלץ להתפטר כיו"ר חברת הרכבת ב-30 ביולי 1899. וחברת הרכבות הולאמה על ידי משרד האוצר הקיסרי ב־1900. מאמונטוב לא היה מסוגל לשלם לנושיו, והוא החל למכור נכסים כדי לגייס כספים, אך המסלול הזה הופסק בפתאומיות ב-11 בספטמבר 1899, כאשר הוא נעצר ונשלח לכלא במוסקבה. מאמונטוב הואשם שלא בצדק במעילה. הוא שוחרר ממעצר בתחילת 1900, ובמשפטו נערך ביוני 1900, בו הוא זוכה. הזיכוי לא מנע את ההרס הכספי שלו, שכן ב-7 ביולי 1900 הוא הוכרז כחדל פירעון על ידי בית המשפט המחוזי במוסקבה, ורכושו נמכר במכירה פומבית.
נורה רוברטס
נורה רוברטס (באנגלית: Nora Roberts; נולדה כאלינור מריה רוברטסון ב-10 באוקטובר 1950, בסילבר ספרינג, מרילנד) היא מחברת רומנים רבי-מכר אמריקאית, שכתבה כ-209 רומנים. נכון ל-2011, רומנים פרי כתיבתה, מככבים בראש רשימת רבי המכר של הניו-יורק טיימס כ-861 שבועות ברציפות, כש-176 שבועות מתוכם, במקום הראשון. כ-400 מיליון עותקים מספריה הודפסו עד כה, כש-12 מיליון מתוכם נמכרו ב-2005 בלבד.
ביוגרפיה
אלינור מארי רוברטסון נולדה ב-10 באוקטובר 1950 בסילבר ספרינג, מרילנד, הבת היחידה והקטנה מתוך חמישה ילדים. היא ממוצא אירי, ומתארת את עצמה "אירית לפני ולפנים". הקריאה במשפחה תפסה מקום נרחב, דבר שהשפיע על אופייה ותחום התעניינותה בבגרותה. למרות שגם בילדותה היא הרבתה להמציא סיפורים בראשה, רוברטס לא כתבה בילדותה, למעט מאמרים עבור בית הספר. לימודיה בבית הספר הקתוליים נטעו בה תחושה של משמעת. במהלך השנה השנייה בתיכון, עברה רוברטס לבית ספר ציבורי מקומי, שם פגשה את בעלה הראשון, רונלד האופדם-ברינק. הם התחתנו, בניגוד לרצון הוריה, בשנת 1968, ברגע שהיא סיימה את לימודיה בתיכון.
הזוג הטרי התיישבו בקדיסויל, מרילנד. בעלה של רוברטס עבד בבית העסק לפח של אביו בטרם הצטרף לחברת התאורה של הוריה. רוברטס נשארה בבית עם בניהם, דן וג'ייסון. כשהיא מכנה את אותה התקופה "אמא אדמה", רוברטס השקיעה את מרבית זמנה בעשיית אמנות, כולל קרמיקה ותפירה בגדי ילדיה. בשנת 1983 הסתיימו הנישואים בגירושים.
את בעלה השני, ברוס ויילדר, נגר במקצועו, פגשה רוברטס כששכרה אותו לבנות את מדפי הספרים שלה. הם נישאו ביולי 1985. בעלה הוא הבעלים והמפעיל של חנות ספרים בבונסבורו, מרילנד שנקראת: "ספרי הפוך את העמוד" (Turn the Page Books), ויילדר הוא גם בעליו של מלון בון ההיסטורי הסמוך.
רוברטס מאמינה כי הקמת קריירה כסופר דורשת משמעת: "אם אתה באמת חושב שעליך פשוט לשבת ולחכות שהמוזה תנחת על הכתף שלך אתה הולך להיות מובטל". היא משקיעה בכתיבת רומן אחד בכל פעם. היא כותבת שמונה שעות ביום, כל יום, אפילו בזמן חופשה. במקום להתחיל עם מתאר כללי או תקציר העלילה, רוברטס כותבת קטע המגדיר את העלילה ואת אופייה. לאחר מכן היא כותבת טיוטה ראשונית קצרה המכילה את המרכיבים הבסיסיים של הסיפור. לאחר סיום הטיוטה הראשונה חוזרת רוברטס לתחילת הרומן. בטיוטה השנייה היא מוסיפה בדרך כלל פרטים, את "מרקם וצבע" הספר, כמו גם מחקר מעמיק יותר של הדמויות. אז היא מלטשת את הרומן ליטוש סופי לפני שליחתו אל הסוכנת שלה, איימי ברקוור. לעיתים קרובות כשהיא כותבת טרילוגיות מסיימת רוברטס את שלושת הספרים ברצף, כדי שהיא תוכל להישאר עם אותן דמויות. הטרילוגיות שלה מודפסות בכריכה רכה, רוברטס מאמינה שההמתנה עבור מהדורות בכריכה קשה ארוכות מדי עבור הקורא.
את מרבית המחקר שלה מבצעת רוברטס על גבי האינטרנט, וזאת מפני סלידתה מטיסות. למרות זאת היא בעלת רכוש במחוז קלייר, אירלנד ומבקרת באירלנד בקביעות. חלק מן הרומנים שלה מתרחשים באדרדמורה, במחוז ווטרפורד.
קריירת הכתיבה
רוברטס החלה לכתוב במהלך סופת שלגים בפברואר 1979 בשעה שהייתה מרותקת לבית עם שני בניה הקטנים. רוברטס מספרת כי עם שלושה מטרים של שלג, אספקה ​​מידלדלת של שוקולד, ללא גן בבוקר לא היה לה מה לעשות חוץ מזה. בעודה כותבת את רעיונותיה בפעם הראשונה, היא התאהבה בתהליך הכתיבה, והפיקה במהירות שישה כתבי יד. היא הגישה את כתבי היד שלה לארלקינו, המו"ל המוביל של רומנים רומנטיים, אך נדחתה שוב ושוב. רוברטס מספרת, "קיבלתי את הדחייה הסטנדרטית לזוג הראשון של הניסיון, הדחיות האהובות עלי בכל הזמנים. קיבלתי את כתב היד בחזרה עם פתק קטן ונחמד, אשר אמר כי העבודה שלי היא מבטיחה, והסיפור היה משעשע מאוד וכל הכבוד. אך יש להם כבר את הסופרת האמריקנית שלהם. זו הייתה ג'נט דיילי".
Blood Sugar Sex Magik
Blood Sugar Sex Magik הוא אלבום האולפן החמישי של להקת הרוק האמריקאית רד הוט צ'ילי פפרז שיצא בספטמבר 1991.
היסטוריה
החומרים לאלבום נכתבו והוקלטו בטירה מבודדת בלוס אנג'לס, אותה שכר עבור ההקלטות מפיק האלבום ריק רובין. שיטת העבודה המיוחדת של רובין והאווירה שיצר להקלטות דרבנו את הלהקה ליצור אלבום סוחף ושאפתני אשר מהווה את אחת מפסגות הקריירה של הלהקה. מאז ועד היום הפיק רובין את כל אלבומי הלהקה.
הסאונד של האלבום הוא ברובו שילוב מוצלח בין רוק רועש ופאנק (Funk) אך בנוסף כולל האלבום בתוכו גם שירים רגועים ואקוסטיים. הרצועות באלבום נעות בין שירים קצביים ומקפיצים לבלדות שקטות ומרגשות. השירים מדברים על נושאים כגון אהבה, אחווה, סמים, מין ועוד.
ניתן לייחס השפעה מסוימת של הביטלס על האלבום על ידי הקבלה בינו לבין Abbey Road של הביטלס. שני האלבומים מהווים נקודות שיא בקריירה של 2 הלהקות. שניהם מכילים 17 שירים, כאשר השיר האחרון קצר ומהווה מעין תוספת לסוגר האמיתי של הדיסק - רצועה 16. ב-Blood Sugar Sex Magik רצועה 16 היא "Sir Psycho Sexy", אחד השירים המרשימים ביותר באלבום. השיר שונה בסגנונו משאר השירים בדיסק. זהו השיר הארוך ביותר והוא מחולק לשני חלקים כאשר החלק הראשון מכיל בתוכו מילים מוטרפות לצד ליווי של גיטרה עם אפקט ווא-ווא (אשר כמעט ולא נעשה בו שימוש בשאר האלבום). החלק השני רגוע יותר ואינסטרומנטלי.
Under the Bridge
הסינגל Under The Bridge יצא ב-10 במרץ 1992 כסינגל שני מתוך האלבום. ישנה נטייה מוטעית של מעריצים לחשוב ש-"Under The Bridge" נכתב על הלל סלובק, גיטריסט הלהקה לשעבר. למעשה, סולן הלהקה אנתוני קידיס כתב את השיר על מנת לבטא את רגשות הבדידות והדיכאון שחש בעקבות השימוש בסמים, וכמו כן את השפעתם על חייו. בתחילה, קידיס חשב כי השיר לא יתאים לרפרטואר של הרד הוט צ'ילי פפרז וחשש להראותו לחברי הלהקה, עד אשר המפיק ריק רובין הפציר בו לעשות זאת. שאר הלהקה קיבלה את מילות השיר בהבנה, וכתבה את המוזיקה המלווה.
השיר היה להצלחה מסחרית וביקורתית גדולה, וקטף את המקום השני במצעד הבילבורד מתוך 100 הסינגלים הגדולים של השנה. מאוחר יותר, זכה "Under The Bridge" בתואר הפלטינה. הצלחתו של הסינגל גדלה עם שחרורו של הקליפ, אשר נוגן לעיתים קרובות בערוצי המוזיקה השונים. הוא זכה ב"פרס בחירת הצופה" וב"פריצת השנה" בטקס פרסי המוזיקה של MTV לשנת 1992.
עד היום, השיר נחשב לאחד מלהיטיה הגדולים של הלהקה, והוא מנוגן כמעט בכל הופעה של הרד הוט צ'ילי פפרז. הוא גם נכלל בשני אוספי הלהיטים שלה, ?What Hits אשר יצא בשנת 1992, וב"Greatest Hits" בשנת 2003.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי ארבעת חברי הלהקה למעט השיר האחרון "They're Red Hot", שהוא כיסוי לשיר מאת הבלוזיסט רוברט ג'ונסון.
סיפורו של שאנהת
סיפורו של שׂאנהת (או סינוּחֶה) הוא טקסט מצרי שהתגלה בתחילת המאה ה-20, ונכתב מיד לאחר תקופת שלטונו של סנוסרת הראשון (1875 לפנה"ס בערך). יש ויכוח מתמשך בקרב אגיפטולוגים על השאלה האם הסיפור מבוסס על אירועים שקרו בפועל בהם היה מעורב אדם בשם שאנהת (שבמצרית עתיקה משמעו: "בן השקמה"), כשהקונצנזוס הוא שסביר להניח שזו יצירה ספרותית ולא תיאור היסטורי. בשל האופי האוניברסלי של הנושאים שנחקרו בטקסט, כולל השגחה וחסד אלוהי. מחברו האנונימי תואר כ"שייקספיר המצרי" שרעיונותיו מקבילים לטקסטים המקראיים. סיפורו של שאנהת היא יצירה שנכתבה בפרוזה וייתכן שגם היא בוצעה על במה. על הפופולריות הרבה של היצירה מעידים ההעתקים הרבים ממנה ששרדו.
עלילה
שאנהת היה פקיד מצרי לענייני סורים (Styw) ששירת בארמון פרעה אמנמחת הראשון בתבי. תפקידו היה לשרת את הנסיכה נפרו, אחותו ואשתו של סנוסרת הראשון ובתו של אמנמחת ה-1. בסיפורו הוא מציג את עצמו כנציב המינהלתי של המלך פרעה בארצות האסיאתיות. במהלך מסע צבאי בלוב (Timhi, Tjehenu) שבו הוא נוכח, מגיע שליח לנסיך ומבשר לו שמתהלכת שמועה שהמלך מת. שאנהת מתמלא חשש ממהומות הירושה או מהאשמות נגדו בקשירת קשר (כפי שהוא מעיד מאוחר יותר בפני שליט רתנו) ובורח. הוא עובר אזור מחצבות ומגיע ל'חומות השליט', סוג של מחסום שנועד לעצור את הסורים (Styw) ולמחוץ את שוכני החולות. הוא מתחבא בין השיחים כדי שלא יבחינו בו השומרים על החומה, ואז בלילה הוא יוצא ונודד במדבר. במדבר, באזור האגמים המרים ("המים השחורים הגדולים"), הוא חשב שהוא עומד למות, אך ניצל על ידי קבוצה של נוודים סורים, שבראשם מנהיג שבעבר ביקר במצרים, ונותן לו מים, חלב, ומבשל בשבילו.
שאנהת הגיע עד גבל ומשם נודד מזרחה למחוז קדם, שם הוא שהה שנה וחצי. עמו-ננשי, שליט רתנו (כנען) הפנימית שכבר שמע על כישרונו של שאנהת, העסיק אותו. שאנהת שיבח בפני עמו-ננשי את פרעה הנוכחי, וניסה לשכנע את השליט לפתח קשרים דיפלומטיים עם מלך מצרים. עמו-ננשי שם את שאנהת בראש ילדיו משיאו לבתו הבכורה, ומעניק לו ארץ מובחרת שנקראת יאא (Iaa, אולי "יאה" על שום יופיה ופריונה ). זוהי אדמה עם תאנים וענבים, בה היין רב ממים, שמניבה שפע דבש ושמן, על עציה פירות שונים, יש בה שעורה וחיטה, וצאן לאין-מספר מכל הסוגים. שאנהת הפך לנשיא שבט ב"ארץ-הגבעות" (Xast, ארצם של החיקסוס), והוא סועד איתם בסעודה מפוארת עם אוכל, קנקנים, יין, בשר מבושל,ברווזים צלויים וכן מוצרי חלב.
באותה ארץ בילה שאנהת שנים רבות, ובניו הכנענים הפכו נשיאי-מטות בשבט אביהם. הוא מספר שקיים הכנסת אורחים לכל אדם שעבר בארץ, וסיפק מחסה ומים, עזר לתועים לשוב לדרך, ונלחם בכל סורי (Styw) שהפריע לארץ-הגבעות (Xast). עמו-ננשי הפך את שאנהת למפקד צבאו לשנים רבות, והוא ניצח את אויביו, לקח שלל את הבקר, המשרתים והמזון, והרג בתושבים. שאנהת מספר על גיבור מארץ רת'נו (כנען) שבא לתקוף אותו באוהלו, להורגו ולהציג את המקנה של שאנהת בפני זקני שבטו של הגיבור. שאנהת יצא להילחם באותו גיבור, ששלהב את כל רת'נו וכינס את ארצות הגבעות (Xaswt). שאנהת תיאר בפירוט את תבוסת אותו גיבור, וסיפר שעשה לו מה שהוא תכנן לעשות לו.
כאשר שאנהת הרגיש שהוא מזדקן וימיו קרבים, הוא שלח בקשה למלך מצרים לחזור למצרים ולהיקבר בה, המלך אישר לו לחזור. שאנהת ביקש מהמלך לקבל משלחת של שליטים ונסיכים מארץ רת'נו. הוא הגיע עם המשלחת ונעצר בדרכי הורוס. המפקד של המשמר שלח מסר לבירה על הגעתו, והמלך שלח פקיד בכיר עם ספינות עמוסות מתנות מלכותיות לאסיאתים שליוו אותו. למרות שלא צוין מה הביאו האסיאתים, כנראה מדובר בסחר שהיה מקובל בעולם העתיק כחילופי מתנות מלכותיות. שאנהת הפליג מדרכי הורוס לתוך מצרים לעיר יתג'י-תאווי.
מקבילות לסיפורי המקרא
נעשו מקבילות בין הסיפור המקראי של יוסף ל"סיפורו של שאנהת". במה שנראה כהשגחה אלוהית, שאנהת המצרי בורח לכנען והופך לחבר באליטה השלטת, רוכש אישה ומשפחה, לפני שהוא מתאחד עם משפחתו המצרית. ואילו יוסף נלקח למצרים שם הוא הופך לחלק מהאליטה השלטת, רוכש אישה ומשפחה, לפני שהוא מתאחד עם משפחתו הכנענית.
מקבילות לטקסטים מקראיים אחרים כוללים: יונה הנביא המנסה לברוח לעיר אחרת כדי להתחמק משליחותו ובמהלך מסעו טובע בים ונבלע בלוע דג גדול, מדומה למנוסתו של שאנהת. הקרב בין דוד וגוליית מושווה למאבקו של שאנהת עם מתמודד אדיר, אותו הוא מפיל במכה אחת, והמשל של הבן האובד נמשל לחזרתו הביתה.
השפעות תרבותיות
נגיב מחפוז כתב ב-1941 סיפור בשם "אוודאת סינוהי", תורגם כשובו של שאנהת. מיקה ולטרי הושפע מהעלילה כאשר פרסם ב-1945 את ספרו "שאנהת המצרי" (Sinuhe egyptiläinen). הספר עובד לסרט ב-1954.
העיר הזאת (סרט)
העלילה
יחד עם ג'ק, שותפו, השניים חוקרים את מקרה ההיעלמות ומגלים שאחותה של שרה נרצחה, וברצח מעורב פושע גדול בשם "מנשה". במהלך החקירה ג'ק מנסה להניא מג'ו להמשיך בחקירה ולאחר מכן ג'ק נרצח.
מפקח המשטרה מקמרפי ושותפו צ'אקי חושדים שג'ו הבלש רצח את השותף שלו, רצח את גברת בנט, והמציא את הקשר שלו עם אחותה שרה בנט.
ג'ו נחקר במשטרה, מתוודה על הרצח ונענש בעונש מוות בתלייה. רגע לפני שעלה לגרדום, בנאום המילים האחרונות, חושף ג’ו בפני הקהל את מנשה שגם אחראי על הרצח של גברת בנט. מנשה נעצר במקום.
יצירת הסרט
בשנת 2008 הציג לראשונה עמית אולמן את אחת הסצנות מתוך "העיר הזאת" לחברי להקתו "ויקטור ג'קסון" הכוללת את ג'ימבו ג'יי ואיציק פצצתי. הלהקה הופיעה עם הסצנה בהופעות ולאחר הצלחתה, הרחיבו את הסצנה הבודדת לסיפור בלשי שהפך למחזה העיר הזאת שהוצג בשנים 2012-2022.
המעבר מתיאטרון לקולנוע
ההצגה רצה כעשור, וכבר מימיה הראשונים שאף אולמן לצלם גרסה קולנועית. המעבר לקולנוע הביא איתו אתגרים דוגמת יצירת עיר שלא נראית ישראלית ולא מודרנית וסביבה עולם חדש ואפל, בהשראת סרטי פילם נואר מצד אחד ובהשראת תרבות ההיפ הופ מצד שני. התלבושות שנבחרו היו תקופתיות ועיצוב הפנים של השחקנים מתכתב עם סרטי בלשים קלאסיים.
השפה הקולנועית של הסרט מהווה חידוש בכך שכל התסריט הוא שיר אחד ארוך, כשכמעט כל הדיאלוג כתוב בחרוזים ומלווה על ידי כלי נגינה.
ביקורות
הביקורות מצד המבקרים בישראל היו אוהדות וכינו את הסרט יצירה פורצת דרך בקולנוע הישראלי.
מצד מעריצי ההצגה נשמעו ביקורות על החלפתה של דורית ליליין שהופיעה בהצגה במוריה אקונס.
קישורים חיצוניים
העיר הזאת- אתר הסרט
קודקס אצטקי
קודקס אצטקי הוא מצחף שנוצר על ידי האצטקים, בתקופה הקדם-קולומביאנית, או על ידי צאצאיהם תחת הקולוניאליזם הספרדי. קודקסים אלו מהווים מקור ראשוני חסר תחליף לחקר התרבות האצטקית.
על אף שקודקסים ספורים בלבד שרדו את כיבוש האימפריה האצטקית בידי הספרדים ואת שריפת הקודקסים בידי הכמרים כחלק מהכיבוש הרוחני, הרי שמסורות ציור במסורת הטלאקוויטוס (tlacuilos), ציירי הקודקסים, נמשכו אל תוך התקופה הקולוניאלית, וכיום קיימים כ- 500 קודקסים מהתקופה הקולוניאלית.
קודקס בורבוניקוס
קודקס בורבוניקוס (Borbonicus) הוא קודקס אשר נכתב בידי כהנים אצטקיים מעט לפני, או מעט לאחר, הכיבוש האירופי. כקודקסים קדם-קולומביאניים אחרים מצויר הקודקס בכללותו, אם כי מספר תאורים בספרדית נוספו אליו מאוחר יותר. ניתן לחלק את הקודקס לשלושה חלקים: חלקו הראשון הוא טונאלמאטל (Tonalamatl) מורכב, או לוח שנה קדוש; חלקו השני הוא תיעוד של מחזור 52 השנים, שהיה מקובל במרכז אמריקה, ובו סדר התאריכים של הימים הראשונים של כל אחת מ-52 שנים אלו; ואילו החלק השלישי מוקדש לפולחנים וטקסים, ובמיוחד לאלו שמסיימים את מחזור 52 השנים, כאשר יש להצית מחדש את "האש החדשה".
קודקס בוטוריני
במקום להשתמש במספר דפים עשה המחבר שימוש ביריעה ארוכה של אמאטל (Amatl; סוג נייר פרה-קולומביאני המיוצר מסיבי עץ הפיקוס), המקופלת בצורת אקורדיון ל- ½21 דפים. באמצעו של הדף ה-22 נמצא קרע, ולא ברור אם כוונת המחבר הייתה לסיים את הקודקס בנקודה זו או לא. בשונה מקודקסים אצטקים אחרים הציורים נטולי צבע, ומשורטטים בדיו שחור בלבד.
שמו של הקודקס שאוב משמו של אחד מבעליו האירופאים הראשונים, לורנזו בוטוריני ברנדוצ'י (Boturini Bernaducci; 1702–1751), אולם הוא מוכר גם בשם "רצועת הנדידה" (Tira de la Peregrinación).
קודקס מנדוסה
קודקס מנדוסה הוא קודקס ציורי ובו הערות וביאורים בספרדית. הקודקס חובר בסביבות שנת 1541 והוא מחולק לשלושה חלקים: היסטוריה של כל אחד משליטי האצטקים וכיבושיהם; רשימת המיסים ששולמו בידי כל אחד מהמחוזות מעלי המס לאצטקים; ותאור כללי של חיי היום יום של האצטקים. הקודקס נוצר עבור קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונקרא על שם אנטוניו דה מנדוסה, המשנה למלך הראשון של מלכות המשנה של ספרד החדשה, אשר הורה על חיבורו. את הקובץ כתב צייר ספרים אצטקי וכומר ספרדי שלמד את השפה תרגם את הגליפים לספרדית.
מיד לאחר סיום העבודה במקסיקו סיטי נשלח הקודקס לסנטו דומינגו והועלה על אונייה שהפליגה לספרד. אולם האונייה הותקפה על ידי פריבטיר צרפתית, והקודקס, יחד עם שאר הביזה הגיע לצרפת לידיו של אנדרה תֶבֶה, הקוסמוגרף (גאוגרף) של אנרי השני, מלך צרפת. בשנת 1583 הגיע לצרפת הגאוגרף הבריטי ריצ'רד האקלוט כנספח לשגרירות. הוא התיידד עם טבה וקנה ממנו את הקודקס. לאחר מותו של האקלוט ב-1616 הגיע כתב היד לידיו של הסופר סמיואל פרצ'ס, אשר שיבץ חלק מהציורים בספרי המסעות שערך ופרסם. לאחר פטירתו של פרצ'ס הקודקס עבר לרשות בנו וממנו לג'ון סלדן שדאג לכרוך אותו. מאז שנת 1659 נמצא הקודקס בספרייה הבודליאנית אשר באוניברסיטת אוקספורד.
הקודקס עצמו כתוב על 71 דפים בגודל פוליו (European paper), מתוכם 16 דפים הם תיאור ההיסטוריה של השנים 1325 עד 1521, כולל שמות תשעת המלכים האצטקים שמלכו באותה תקופה. 39 דפים הם רשימת 400 ערים ופירוט המיסים, הקנסות, הכופר והמתנות שעל הערים להביא כל שנה לשלטון המרכזי. ב-16 הדפים הנותרים מתוארים חיי היום יום, מנהגי החיים, החינוך והחוקים, שנה אחר שנה.
הקודקס הפלורנטיני
הקודקס הפלורנטיני הוא סדרה של 12 ספרים שנכתבו תחת פיקוחו של המיסיונר הפרנציסקני ברנרדינו דה סהגון בין השנים 1540–1585. ספרים אלו הם העתק של מקורות קודמים שאבדו, וייתכן שהושמדו בידי הרשויות הספרדיות אשר החרימו את עבודתו של סהגון. בקודקס זה נעשה שימוש רב, אולי יותר מכל קודקס אחר, לחקר התרבות האצטקית בתקופה שקדמה לכיבוש הספרדי. זאת על אף שמהדורה מלאה של הקודקס ובה כל הציורים, פורסמה לראשונה רק בשנת 1979. קודם לכן נעשה שימוש רק במהדורות מצונזרות, משוכתבות ומתורגמות לספרדית.
קודקס אאובין
קודקס אאובין (Aubin) מכיל היסטוריה ציורית של האצטקים החל מיציאתם מאצטלן (Aztlán), עבור בכיבוש הספרדי וכלה בתקופה המוקדמת של הקולוניאליזם הספרדי, עד לשנת 1607. הקודקס כולל 81 דפים וככל הנראה כתיבתו החלה בשנת 1576. ייתכן כי האח דייגו דוראן (Durán) פיקח על כתיבת הקודקס, שכן הוא פורסם בשנת 1867 תחת הכותרת Historia de las Indias de Nueva-España y isles de Tierra Firme והאח דוראן צוין כמחבר הפרסום. הקודקס נקרא גם "כתב היד של 1576" (Manuscrito de 1576), על שם שנת התחלת חיבורו. הקודקס מוחזק בספרייה הלאומית של צרפת בפריז ועותק ממנו מוחזק בספריית אוניברסיטת פרינסטון.
אין לבלבל בין קודקס אאובין לבין טונאלמאטל אאובין.
קודקס אסונה
קודקס אסונה (Osuna) הוא מקבץ של שבעה מסמכים נפרדים שנוצרו בתחילת שנת 1565 על מנת לשמש עדות כנגד המשנה למלך לואיס דה ולסקו (Velasco) במהלך הבדיקה שערך חרונימו דה ולדרמה (Valderrama) בין השנים 1563 ו-1566. בקודקס זה טוענים מנהיגים ילידים כי לא ניתנו להם שכר או תמורה בעבור מוצרים ושירותים שונים אותם סיפקו אנשיהם, ביניהם בניית בניינים ושירות במשק הבית.
קודקס קוסקצ'ין
קודקס קוסקצ'ין (Cozcatzin) הוא כתב יד בן 18 דפים של נייר אירופקי (36 עמודים) הכרוכים יחדיו, המתוארך לשנת 1572, אם כי ייתכן והוא נכתב מאוחר יותר. עיקר הקודקס הוא ציורי, אולם יש בו כיתוב בספרדית ונהואטל.
חלקו הראשון של הקודקס מכיל רשימת אדמות שהוענקו בידי איצקואטל (Itzcóatl) בשנת 1439 וכן חלק מהתלונות כנגד דייגו מנדוסה (Mendoza). בעמודים אחרים ישנו מידע היסטורי וגינאולוגי, המתמקד בטלטלולקו (Tlatelolco) וטנוצ'טיטלאן. העמוד האחרון כולל תאורים אסטרונומיים בספרדית.
הקודקס קרוי על שמו של דון חואן לואיס קוסקצ'ין, המופיע בקודקס עצמו בתור "ראש העיר של עיר זו של מקסיקו" (alcalde ordinario de esta ciudad de México). הקודקס מוחזק בספרייה הלאומית של צרפת שבפריז.
קודקס אישטלילשוצ'יטל
קודקס אישטלילשוצ'יטל (Ixtlilxochitl) הוא מקטע מקודקס המתוארך לתחילת המאה ה-17 אשר מתאר, יחד עם נושאים נוספים, לוח שנה שנתי של החגיגות והטקסים צוינו במקדש האצטקי (teocalli). כל אחד משמונה עשרה החודשים מיוצג בקודקס על ידי אל או דמות היסטורית.
הקודקס נכתב בספרדית על פני 50 עמודים הנפרשים על פני 27 דפים עשויים נייר אירופאי. בקודקס 29 ציורים. הקודקס נקרא על שם פרננדו דה אלבה קורטס אישטלילשוצ'יטל (~1568–1648), בן למשפחה השלטת של טשקוקו. הקודקס נמצא בספרייה הלאומית הצרפתית בפריז.
קודקס מליאבקיאנו
קודקס מליאבקיאנו (Magliabechiano) נוצר במרוצת אמצע המאה ה-16, בשנים הראשונות של הקולוניאליזם הספרדי. הקודקס מבוסס על קודקס בלתי ידוע מוקדם יותר והוא בעיקרו מסמך דתי המתאר 20 שמות הימים בהם נעשה שימוש במחזור ספירת הימים האצטקי (Tonalpohualli), את החגיגות לאורך 18 החודשים, את מחזור 52 השנים, אלילים שונים, טקסים דתיים, מנהגים ואמונות קוסמולוגיות.
הקודקס כולל 92 דפים עשויים נייר אירופאי ועליהם ציורים וטקסט בספרדית משני צידי הדף.
הקודקס קרוי על שמו של אנטוניו מליאבקיאנו, אספן כתבי יד איטלקי בן המאה ה-17 וכיום הוא מוחזק בספרייה הלאומית המרכזית של איטליה (Biblioteca Nazionale Centrale), בפירנצה.
שרלוק – פרקים
שרלוק היא סדרת טלוויזיה מסוגת הפשע, המציגה עיבוד עכשווי לסיפורי הבלש של שרלוק הולמס מאת ארתור קונאן דויל. הסדרה נוצרה על ידי סטיבן מופט ומארק גטיס, בכיכובם של בנדיקט קמברבאץ' כשרלוק הולמס ומרטין פרימן כדוקטור ג'ון ווטסון. העונה הראשונה כללה שלושה פרקים שודרה בשנת 2010, ואילו העונה השנייה שודרה בשנת 2012, העונה השלישית שודרה ברבעון הראשון של 2014. פרק בודד ששודר בשנת 2016, כספיישל מהתקופה הוויקטוריאנית, ואחריו שודרה עונה רביעית בשנת 2017. אף שבינואר 2014 אישר מופט כי תופק עונה חמישית; אולם, בכל הנוגע לעתיד הסדרה, גטיס ציין כי בשל לוחות זמנים צפופים של קמברבאץ', זה לא יקרה בקרוב. העונה השלישית הפכה לסדרת הדרמה הנצפית ביותר בבריטניה מאז 2001, והסדרה נמכרה לשידור ליותר מ-200 מדינות.
הסדרה מתארת את "הבלש המייעץ" הולמס, המסייע לשירות משטרת המטרופולין, בעיקר המפקח גרג לסטרייד, בפתרון פשעים שונים. הולמס נעזר בשותפו ד"ר ג'ון ווטסון, שחזר משירות צבאי באפגניסטן. אף על פי שהסדרה מתארת מגוון פשעים ומבצעים, הקונפליקט של הולמס עם הנבל ג'ים מוריארטי חוזרת גם בסדרה. מולי הופר, פתולוגית בבית החולים של בארט, מסייעת מדי פעם להולמס בתיקיו. דמויות נוספות כוללים את הגברת הדסון ומייקרופט הולמס.
אירוויזיון למוזיקאים צעירים 2016
האירוויזיון למוזיקאים צעירים 2016 הייתה התחרות ה-18 של האירוויזיון למוזיקאים צעירים. התחרות התקיימה ב-3 בספטמבר 2016 מחוץ לקתדרלת קלן בעיר קלן שבגרמניה. בפעם השנייה ברציפות, שירות השידור הגרמני, ווסטדאצ'ר רונדפנק (WDR) היה המשדר המארח של האירוע. 11 מוזיקאים המייצגים מדינות שחברות באיגוד השידור האירופי השתתפו בתחרות, כשסן מרינו עשתה את הופעת הבכורה שלה, בעוד יוון, מולדובה, הולנד ופורטוגל פרשו מן התחרות לשנה זו. חבר שופטים של חמישה אנשים החליט אילו מהמדינות המשתתפות ימוקמו בשלושת המקומות הראשונים. לוקאש דיצ'קו מפולין זכה בתחרות, לצד צ'כיה ואוסטריה שהגיעו למקום השני והשלישי בהתאמה.
מקום התחרות
ב-9 בדצמבר 2014 הוכרז כי האירוויזיון למוזיקאים צעירים 2016 יתקיים בקתדרלת קלן שבגרמניה, ב-3 בספטמבר 2016. זו הייתה הפעם השנייה ברציפות שהעיר הגרמנית אירחה את התחרות, כשהפעם האחרונה הייתה באירוויזיון למוזיקאים צעירים 2014. זו גם הייתה הפעם השלישית שגרמניה הייתה המדינה המארחת של התחרות, כשהראשונה הייתה בברלין באירוויזיון למוזיקאים צעירים 2002.
פורמט
כל אחד מעשרת המשתתפים ביצע קטע של עד 6 דקות באורכו, אשר נשפט על ידי חבר שופטים מקצועי של חמישה אנשים. כל אחד מהמושבעים נתן הערות על הביצוע אחרי שסיים את היצירה. לאחר כל ההופעות, חבר המושבעים העניק נקודות לכל משתתף, וסך הציונים שימש כדי להחליט על הזוכים. פרסים הוענקו למשתתפים שהגיעו למקום הראשון, השני והשלישי. התזמורת הסימפונית של שירות השידור הגרמני שנוצחה על ידי קלמנס שולדט, ליוותה את כל 11 המוזיקאים במופעם.
מנחים
ב-28 באפריל 2016 איגוד השידור האירופי ושירות השידור הגרמני הכריזו כי דניאל הופ וטאמינה קלארט יהיו המנחים בתחרות זו. הופ ידוע ככנר קלאסי ממוצא גרמני. נבחר לשאת בתואר "האמן הצעיר של השנה" מטעם 2 עיתוני המוזיקה הבולטים של גרמניה, "פונופורום" ו"רונדו". קלארט החלה את הקריירה שלה בשירות השידור הגרמני כמנחת טלוויזיה, והנחתה מספר תוכניות, כולל תוכנית הנסיעות הגרמנית, "וונדרשזון!".
מדינות משתתפות
המדינות הבאות השתתפו בתחרות ב-2016. שלב חצי הגמר היה צפוי לחזור בשנה זו, והיה אמור להתקיים ב-28 באוגוסט, והגמר ב-3 בספטמבר 2016. עם זאת, חצי הגמר בוטל בשלב מאוחר יותר בשל המספר הנמוך של המדינות המשתתפות. בשנה זו השתתפו רק 11 מדינות. סן מרינו עושה את הופעת הבכורה שלה באירוויזיון למוזיקאים צעירים, בעוד יוון, מולדובה, הולנד ופורטוגל פרשו מן התחרות לשנה זו.
גמר
גמר התחרות התקיים ב-3 בספטמבר 2016. פרסים הוענקו לשלוש המדינות המובילות. המוזיקאי שהגיע למקום השלישי קיבל 3,000€, למקום השני 7,000€ ולזוכה הוענקו 10,000€ וקונצרט סולו עם התזמורת הסימפונית של רשות השידור הגרמנית. הטבלה הבאה מדגישה את המקומות הראשונים באמצעות זהב, כסף וארד. תוצאות הניקוד של שאר המשתתפים אינן ידועות ואף פעם לא פורסמו על ידי איגוד השידור האירופי.
מדינות אחרות
חברות איגוד השידור האירופי המפורטות להלן פרסמו את ההודעות הבאות לגבי החלטותיהן.
חברות פעילות באיגוד השידור האירופי
הרשימה הבאה מתייחסת למדינות שהשתתפו בתחרות לפחות פעם אחת מאז התחרות הראשונה ב-1982, אך לא ציינו את הסיבות להיעדרן בתחרות:
תרכובת הטרוציקלית
תרכובת הטרוציקלית (באנגלית: Heterocyclic) היא תרכובת אורגנית טבעתית, בה אחד או יותר מאטומי הטבעת אינו פחמן.
האטום שאינו פחמן קרוי. ההטרואטומים הנפוצים ביותר הם גפרית, חמצן וחנקן. תרכובות הטרוציקליות הללו יכולות להיות ארומטיות או אליפטיות. התרכובות ההטרוציקליות הקטנות ביותר מכילות טבעת בת שלושה אטומים. לטבעת המשולשת יציבות נמוכה עקב מתחים תוך-מולקולריים. התרכובות ההטרוציקליות החשובות ביותר מכילות טבעות מחומשות או משושות.
להלן מספר דוגמאות לתרכובות הטרוציקליות ארומטיות. תרכובות אלו הן תרכובות בפני עצמן, אך לכל אחת מהן נגזרות רבות:
הנערה הסוררת
הנערה הסוררת (בצרפתית: La fille mal gardée) הוא בלט בשתי מערכות שחובר על ידי הכוריאוגרף ז'אן דוברוואל. הבלט נבנה למוזיקה שאוגדה מ-55 אריות צרפתיות מפורסמות, בהשראת ציורו של פייר אנטואן בודוואן משנת 1789, La Reprimande/Une jeune fille querellée par sa mère. הופעת הבכורה של היצירה המקורית הייתה ביולי 1789, והיא חודשה באנגליה ב-1959 על ידי הכוריאוגרף האנגלי פרדריק אשטון עבור הבלט המלכותי בלונדון.
ליז וקולא הם צעירים מאוהבים שמבקשים להינשא. אולם האלמנה סימונה, אמה של ליז, מכריחה אותה להנשא לאלן, בן עשירים טיפש למדי. האלמנה מכינה את השידוך עם תומא, אביו של אלן, ועושה את מרב המאמצים לשמור על ליז וקולא רחוקים אחד מהשני, דבר שמתברר כלא פשוט.
לבלט קיימים לא פחות משישה לחנים מקוריים, אך כיום הוא מוצג בדרך כלל באחת משתי הגרסאות הפופולריות ביותר: גרסתו של אלכסנדר גורסקי ללחן של פטר לודוויג הרטל, המבוססת כמעט כולה על הבלט שיצרו מריוס פטיפה ולב איבנוב בשנת 1885, וגרסתו של פרדריק אשטון מהבלט המלכותי בלונדון משנת 1960, המושכת קהל מודרני יותר.
התפקידים הראשיים במופע הבכורה לגרסתו של אשטון ב-28 בינואר 1960, גולמו על ידי הבלרינה נדיה נרינה כ׳ליז׳ והרקדן דייוויד בלייר כ׳קולא׳. סטנלי הולדן גילם את ׳האלמנה סימונה׳ ואלכסנדר גראנט את ׳אלן׳.
"הנערה הסוררת" היא אחת היצירות החשובות ברפרטואר הבלט המודרני ואף חודשה מספר רב של פעמים, אם על ידי שינוי כותרתו ואם על ידי שינוי המוזיקה עצמה. הפשטות והנאיביות שמקרינה היצירה קנו לה מקום של כבוד ברפרטואר של להקות בלט רבות ברחבי העולם ולקלאסיקה חגיגית ברפרטואר של ״הבלט המלכותי״ בפרט.
קתדרלת בורז'
קתדרלת סנט אטיין דה בורז'  (בצרפתית: Cathédrale Saint-Étienne de Bourges) היא קתדרלה קתולית בעיר בורז' שבצרפת, הבנויה בסגנון גותי. בשנת 1992 נכנסה הקתדרלה לרשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
אדריכלות
הקתדרלה בנויה בשילוב של סגנון גותי מוקדם וסגנון גותי בשל. הקירוי הוא באמצעות קמרונות בני 6 צלעות האופייניים לגותיקה המוקדמת ואילו באגפים באמצעות קמרונות בני 4 צלעות. הקתדרלה מחולקת ל-5 אגפים: ספינה ראשית בגובה 37 מטר ואורך פנימי של 117 מטר, שני אגפים פנימיים בגובה 21.3 מטר ושני אגפים חיצוניים בגובה 9.3 מטר. האגפים נתמכו על ידי תמיכות דואות כפולות קומה אך גם בקירות עבים, שכן הבנאים חששו ששיטת התמיכות הדואות, שהייתה אז חדשה יחסית, לא תצליח לתמוך במבנה הגבוה. מבנה האגפים בעלי הגבהים השונים, עם התמיכות הדואות הכפולות, העניקו לקתדרלה מראה דמוי פירמידה. בקתדרלה זו אין בית רוחב וזאת כדי להשיג אחידות בחלל. עקב מבנה 5 האגפים יש שתי אמבולטוריות סביב האפסיס. הקתדרלה עצמה מוקפת בגנים מטופחים.
החזית המערבית היא בת 5 שערים, שער לכל אגף. הדגש בעיצוב החזית היה על פשטות ואחידות הרמונית של המבנה. המגדל הדרומי, שידוע כמגדל החירש בגלל העדר פעמונים, כמעט קרס ולכן הוצב עמוד תומך ענק בצד הדרומי שלו. המגדל הגדול בחזית הוא העתק של המגדל הנמצא בלובר, וזהו סמל לכוחה של המלוכה.
חלונות ויטראז'
כמעט כל חלונות הויטראז' סביב האמבולטריות (למעט אלה בקפלות האקסיאליות) הם מתוכנית הזיגוג המקורית מסביבות 1215. האיקונוגרפיה ברבים מחלונות אלה היא בלתי רגילה: האיקונוגרפיה משתמשת בטיפולוגיות של סיפורים מהתנ"ך כפריפיגורציות (הקדמות המרמזות על העתיד) לאירועים בחייו של ישו; האיקונוגרפיה מציגה גם ציורים סמליים כגון שקנאי המנקר את חזהו כדי להאכיל את גוזליו בדמו שלו, לביאה המלקקת את גורה המעוות, כדי להעביר מסרים תאולוגיים מורכבים. חלונות אחרים מציגים את ישו ויום הדין האחרון, את מריה, אם ישו ואת סטפנוס הקדוש מוקפים בוויטראז'ים של גילדת הסוחרים, משל השומרוני הטוב, הבן הפזרן, סיפור Dives and Lazarus והאפוקליפסה. לצידם חלונות ובהם תיאור שנים-עשר השליחים וקדושים נוצריים. בסוף המאה ה-14 נתרם החלון " Le Grand Housteau" בידי הדוכס ג'ון מברי (Duke John of Berry) שגימר את החזית המערבית.
פיסול
הפסלים על החזית, של המלאך מיכאל ושל הקמים לתחייה, מחייכים כלפי הטימפנון של יום הדין האחרון, סמל לכך שהם מקדמים בברכה את שיפוטו של ישו. הבעות החיוך שלהם באו כנראה בעקבות פסל המלאך המחייך בקתדרלת נוטרדאם דה ריימס. לצד הדמויות השמיימיות ישנו תיאור חי של הגהנום, מלא בשדים ובחוטאים המתבשלים בקדרה רותחת.
השערים הצידיים מציגים פיסול רומנסקי מסביבות 1160.
יצירות נוספות
כמו כן ישנו שעון אסטרונומי ועליו ציורים של גלגל המזלות מאת ז'אן ד'אורליאן (Jean d'Orleans). המנגנון המקורי, שיוצר על ידי ז'אן פיזורי (Jean Fusoris) ב-1424, שמור היטב, אך חלקים אחרים שניזוקו בשריפה שוחזרו והוצבו מחדש ב-1994.
יחסי ירדן–צ'ילה
יחסי ירדן–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת ירדן לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה
צ'ילה וירדן כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1954. שנתיים לאחר מכן הוקמה בעמאן נציגות צ'יליאנית. האמנות הדו-צדדיות הראשונות בין צ'ילה לירדן מתוארכות לשנת 1977, כאשר נחתם הסכם על תחבורה אווירית בעמאן. ארבע שנים אחר כך נחתם הסכם בסיסי לשיתוף פעולה כלכלי, טכני ותרבותי, ואילו בשנת 1997 נחתם הסכם פטור מוויזה לבעלי דרכונים דיפלומטיים ורשמיים.
בשנת 2008 הגיעו עבדאללה השני, מלך ירדן וראניה, מלכת ירדן לביקור ממלכתי בצ'ילה, אז חתמו שתי המדינות על הסכמים דו-צדדיים בנושא תיירות, עבודות ציבוריות, השקעות, סחר ותעשייה, וכן כמו כן נחתמה התוכנית המבצעת לשיתוף פעולה מדעי ותרבותי, ונוצרה המועצה העסקית הצ'יליאנית-ערבית. מאוחר יותר, בתחילת 2010, ביקר הנסיך חסן בן טלאל, מלווה באשתו הנסיכה סרבת אל-חסן, בצ'ילה, שם ערך פגישות עם רשויות שונות, פרלמנטרים, אנשי אקדמיה, אנשי עסקים ונציגי הקהילה הערבית בערים סנטיאגו דה צ'ילה, ולפראיסו וולדיביה. בשנה שלאחר מכן, נשיא צ'ילה סבסטיאן פיניירה ערך ביקור עבודה בעמאן כדי להיפגש עם המלך עבדאללה השני. לרגל האירוע קיימו שני ראשי המדינה פגישה פרטית בה סקרו את היחסים הדו-צדדיים ואת הנושאים הרלוונטיים ביותר על סדר היום האזורי והבינלאומי. לאחר מכן התקיימה פגישה ממושכת בין שתי המשלחות. ב-3 בנובמבר 2015 קיימו שתי המדינות פגישה ראשונה של התייעצויות פוליטיות באמצעות משרדי החוץ שלהן.
יחסים כלכליים
המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-11 מיליון דולר בשנת 2016, שהם גידול של 26% בחמש השנים האחרונות. המוצרים העיקריים שמייצאת צ'ילה לירדן היו עיסת עץ כימית, צמחי אבן, קרטון, ואילו ירדן מייצאת לצ'ילה בעיקר בגדים שונים העשויים סיבים סינתטיים ואשלגן הידרוקסידי.
ג'ון נאש (צייר)
ג'ון נורתקוט נאש (באנגלית: John Northcote Nash; 11 באפריל 1893 – 23 בספטמבר 1977) היה צייר בריטי של נופים ודומם, חרט עץ ומאייר, במיוחד של יצירות בוטניות. הוא היה אחיו הצעיר של האמן פול נאש.
ראשית חייו
נאש נולד בלונדון, בנו הצעיר של עורך הדין ויליאם הארי נאש, ששימש כשופט באבינגדון, וקרוליין מוד ג'קסון. אמו באה ממשפחה עם מסורת ימית. היא הייתה לא יציבה נפשית ומתה בבית חולים לחולי נפש בשנת 1910. בשנת 1901 עברה המשפחה לאיבר הית', בקינגהמשייר. ג'ון נאש התחנך בלנגלי פלייס בסלאו ואחר כך בקולג' ולינגטון, ברקשייר. הוא נהנה במיוחד מלימודי בוטניקה, אך לא היה בטוח באיזה מסלול קריירה יבחר. בתחילה עבד ככתב בעיתון "מידלסקס וברקשייר". בשנת 1910, אחיו הפך לתלמיד בבית הספר לאמנות סלייד ובאמצעות אחיו, פגש ג'ון את קלוטון פלו ודורה קרינגטון.
ג'ון נאש לא עבר הכשרה אמנותית רשמית, אך עודד על ידי אחיו לפתח את יכולותיו כשרטט. עבודתו המוקדמת הייתה בצבעי מים וכללה סצנות מקראיות, רישומי קומיקס ונופים. בשנת 1913 הציג בתערוכה משותפת עם אחיו פול בגלריה דוריין ליי, לונדון, וג'ון הוזמן להיות חבר מייסד בקבוצת לונדון בשנת 1914. הוא השפיע על עבודתה של האמנית דורה קרינגטון (שהיה מאוהב בה), ובכמה מיצירותיה הדבר בולט במיוחד.
מלחמת העולם הראשונה
בשנת 1915 נאש הצטרף להרולד גילמן בקבוצת שוק קמברלנד של רוברט בוואן ובאותה שנה הציג יחד עם הרולד גילמן, צ'ארלס ג'ינר ורוברט בוואן בגלריה גופיל.
תחילה, בריאותו של נאש מנעה ממנו להתגייס למלחמת העולם הראשונה. אך מנובמבר 1916 עד ינואר 1918 הוא שירת כרובאי - ביחידה שאחיו הצטרף אליה בשנת 1914 לפני שקיבל פיקוד בגדוד המפשייר. הוא שירת כסמל בקרב פסקנדלה ובקרב קמבריי. בהמלצת אחיו עבד פול כאמן מלחמה רשמי משנת 1918.
בשנת 1914 החל נאש לצייר בשמנים בעידודו של הרולד גילמן, אשר אומנותו המוקפדת השפיעה על נופיו הטובים ביותר. הציור המפורסם ביותר של נאש הוא "מעבר לפסגה", התלוי כעת במוזיאון המלחמה האימפריאלי. זוהי תמונה של ההתקפה הנגדית ברכס וולש ב־30 בדצמבר 1917, במהלכה רובאי הגדוד הראשון עזבו את תעלותיהם והתקדמו לעבר מרוקינג ליד קמבריי. מתוך שמונים החיילים, שישים ושמונה נהרגו או נפצעו במהלך הדקות הראשונות. נאש היה אחד מהשנים עשר שניצלו מההפגזה, וצייר תמונה זו כעבור שלושה חודשים.
הציור "שדות התירס", שהוחזק על ידי גלריית טייט, היה הציור הראשון שהשלים נאש שלא תיאר נושא מלחמתי. התמונה עם הנוף המסודר שלה והטיפול הגאומטרי בשדה התירס מציג את המקבילות לציוריו של אחיו פול. נאש אמר שהוא ופול נהגו לצייר להנאתם רק אחרי השעה שש, כאשר עבודתם כאמני מלחמה הסתיימה. מכאן הצללים הארוכים שהטילה שמש הערב ומשתקפת בציור.
קריירה לאחר המלחמה
נאש התחתן עם חברתה של קרינגטון, דורותי כריסטין קוהלנטל, במאי 1918. היא הייתה בתו של כימאי גרמני שהתיישב בג'ררדס קרוס, בקינגהמשייר ולמדה ב"סלייד". ילדם היחיד, ויליאם, נולד בשנת 1930; הוא נפטר כשנפל ממכונית נוסעת בשנת 1935 בגיל 4.
בין השנים 1918–1921, נאש התגורר בג'רארד קרוס, וערך מסעות קיץ לגבעות צ'ילטרן ולגלוסטרשייר. בשנת 1919 הוא התקבל כחבר במועדון האמנות האנגלי החדש, ובשנת 1921 הפך למבקר האמנות הראשון של מרקורי לונדון. הוא עבר למאדל, בבקינגהאמשייר, בשנת 1921, שנשאר ביתו הקבוע עד 1944. הוא ביקר לעיתים קרובות בעמק נהר הסטור שבאסקס וסופוק, שם קנה בית קיץ.
בשנת 1923 נאש הפך לחבר באגודת צבעי המים. באותה שנה עבד בדורסט ובשנת 1924 בבאת' ובבריסטול. בשנים 1924 עד 1929 לימד בבית הספר לציור ואמנות של רוסקין (אוקספורד). בשנת 1927 כתב ואייר ספר על צמחים רעילים. בין השנים 1934–1940 לימד בקולג' המלכותי לאמנות בלונדון ועבד על חריטות עץ וליטוגרפיות. בשנת 1939 ביקר בחצי האי גובר, ליד סוונסי - הביקור הראשון מבין רבים שערך בוויילס.
נאש היה גם יוצר הדפסים מוכשר. הוא היה חבר מייסד של אגודת חרטי העץ בשנת 1920. הוא הפיק חיתוכי עץ ותחריטים בעץ תחילה כאיורים לכתבי עת ספרותיים, ולאחר מכן כאיורים לספרים שהופקו על ידי העיתונות הפרטית. אלה כוללים את ספרו של ג'ונתן סוויפט למשרתים (1925) ואת לוח השנה של שפירד של אדמונד ספנסר (1930). התעניינותו בנושאים בוטניים מוצגת באיוריו לספר פרחי הבר של בוב גת'ורן-הארדי בבריטניה (1938).
חיים מאוחרים
בתחילת מלחמת העולם השנייה נאש עבר לאדמירליות בשנת 1940 כאמן מלחמה רשמי בדרגת קפטן במרינס המלכותי. הוא ויתר על התפקיד שלו בנובמבר 1944.
לאחר המלחמה, נאש התגורר בוורמינגפורד שבאסקס. הוא הצטרף לצוות הקולג' המלכותי לאמנות בשנת 1945 והמשיך ללמד שם ובהמשך במרכז ללימודי השדה של פלטפורד מיל. כשהיה באסקס, לימד בבית הספר לאמנות בקולצ'סטר ובשנת 1946, יחד עם הנרי קולינס, סדריק מוריס, לט היינס ורודריק בארט, הפך לאחד ממייסדי החברה לאמנות של קולצ'סטר ומאוחר יותר כיהן כנשיא האגודה.
נאש הוריש את הספרייה האישית שלו וכמה מציוריו ותחריטים ל"מינורס", קולצ'סטר, שמכר אחר כך את רוב החומר לגלריית טייט. נאש הפך לעמית באקדמיה המלכותית בשנת 1940 ולחבר מן המניין בשנת 1951. הוא הפך לקצין מסדר האימפריה הבריטית (CBE) בשנת 1964.
תערוכתו הרטרוספקטיבית באקדמיה המלכותית בשנת 1967 הייתה הראשונה שנעשתה לצייר חי.
סמל ברלין
סמל העיר ברלין הוא שלט אצולה שמשמש כסמל הן את העיר ברלין והן את מדינת ברלין. לכל אחד מרובעי ברלין ישנו סמל משלו. כיום, במרכז הסמל, מתואר דב שחור, אולם הדב המסמל את העיר כיום לא סימל אותה לאורך ההיסטוריה.
תיאור הסמל
לאחר קבלת חוקת מדינת ברלין הפך הדב לסמל רשמי של העיר והמדינה. הדב המתואר על הסמל מביט לשמאל הסמל, על רקע כסוף או לבן. לדב לשון אדומה וציפורניי כפות ידיים ורגלים אדומות.
היסטוריה
החתום הקדום ביותר של העיר שנשמר עד ימינו מקורו מ-1253 והוא מתאר את סמל ברנדנבורג - עיט וכנפיו פרושות, הנצב בראש קשת בצורת תלתן. מתחת לעיט הופיע הכיתוב בלטינית: <tt>SIGILLVM DE BERLIN BVRGENSIVM</tt> (חותם תושבי ברלין).
תושבי העיר התנגדו לסמל הברנדנבורגי ורצו סמל משלהם. לא ברור מדוע נבחר דווקא הדב, אולם ייתכן שמדובר בכינוייו של אלברכט הראשון שכונה "הדב" ואשר ייסד את ברנדנבורג. הסבר אחר הוא ההנחה שמקור שמה של העיר ברלין במילה "דב" (בגרמנית: “Bär”) - הנחה שגויה מבחינה היסטורית ואטימולוגית (משמעות שם העיר הוא למעשה "מקום בביצה").
יחסי צ'ילה–תימן
יחסי צ'ילה-תימן הם היחסים הבינלאומיים בין צ'ילה לבין תימן. לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
צפע הרמה
צפע הרמה (שם מדעי: Tropidolaemus) הוא סוג של נחשים ארסיים מתת-משפחת צפעוני הגומה שבמשפחת הצפעיים. נחשים אלה חיים בדרום הודו ודרום-מזרח אסיה לאורך האזור הטרופי.
הסוג כולל כיום 5 מינים, כששניים מהם הועברו מהסוג הקרוב גומצן ולא מוכרים בו תת-מינים ידועים.
יחסי צ'ילה–תימן
יחסים כלכליים
בשנת 2018 הסתכם הסחר בין שתי המדינות ב-12,000 דולר.
צפע הרמה
מינים אלה קטנים יחסית לצפעים (עד קרוב למטר באורך המרבי) והם מותאמים לחיים בין העצים ביערות הגשם. הם איטיים ומגושמים, אך התנפלו במהירות אם טרף מתאים יעבור מתחתיהם. הטרף יכול לכלול מכרסמים, עופות, לטאות, צפרדעים וטרף נוסף. הם הורגים את הטרף בעזרת ניבים גדולות מלאות ארס החודר למחזור הדם וגורם לפגיעה במערכת העצבים והשרירים ושיתוק. ממספר מינים הצליחו להכין תרופות המבוססות על הארס.
מינים אלה משריצים צאצאים חיים, לרוב בין 12 ל-15 צאצאים באורך של 15 סנטימטרים בממוצע. הם ארסיים כבר מהשרצתם.
קילר קרוק
קילר קרוק (באנגלית: Killer Croc, "הקרוקודיל הרצחני") הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Batman #357 ממרץ 1983 ונוצרה על ידי הכותב ג'רי קונוויי והמאייר ג'ין קולן.
קילר קרוק הוא האלטר אגו של ויילון ג'ונס, פושע חסר רחמים שנולד עם תסמיני אטביזם המשווים לו חזות מאיימת של תנין עצום ממדים. ג'ונס רוצה להפוך לראש העולם התחתון בגות'אם סיטי, ועובד מאחורי הקלעים כדי לצלוף במתחריו הפושעים. בהמשכיות שלפני המשבר, ג'ונס תואר כאדם מפותח פיזית המכוסה כולו בקשקשים ירוקים. מראהו ואישיותו הפכו לחייתיים יותר ויותר, וזאת משום שמחלתו גזלה ממנו כל סממן אנושי.
את דמותו של קילר קרוק מגלם בסרט הלייב אקשן "יחידת המתאבדים" השחקן אדוואלה אקינואויה-אגבאג'ה.
מקור
ויילון ג'ונס נולד בשכונת עוני בטמפה, ונולד עם אטביזם. אמו מתה בלידתו ואביו נטש אותו, מה שגרם לדודתו לגדל אותו, אך היותה אלכוהוליסטית גרם לה לא לגדל את ג'ונס כראוי. לג'ונס לא היו חברים, והיה מושא ללעג אלו שהכירו אותו. כשגדל ג'ונס מצא עבודה כמתאבק בתנינים, ובשלב זה המציא את הכינוי "קילר קרוק". ג'ונס הבין שהוא יכול לקבל יותר כסף בחיי הפשע, לכן החליט להפוך לדמות החזקה ביותר בעולם התחתון של גות'אם סיטי. בין היתר הוא הרג את ג'וזף וטרינה טוד, מה שגרם לבנם, ג'ייסון, להפוך לרובין ולעזור לבאטמן להביס את ג'ונס. ג'ונס נכלא בארקהם אסיילום, שם עבר טיפולים בהלם חשמלי שגרמו לו לסיוטים.
מאוחר יותר, ראס-אל-גול גרם לבריחה המונית של אסירים מארקהם, ביניהם ג'ונס. בתמורה לכך, האסירים הסכימו לעזור לראס בתוכניתו נגד באטמן. תפקידו של ג'ונס היה לפרוץ לאחוזת ויין ולחטוף את אלפרד פניוורת', משרתו של ברוס ויין, למרות שלא ידע שויין הוא באטמן. ג'ונס הביא את אלפרד לפויזן אייבי, כשלפתע באטמן הגיע כדי להציל את אלפרד והחטופים האחרים. הוא הביס את ג'ונס, שהוחזר לארקהם.
חסרי הבית וביין, נבל-על
ג'ונס נמלט בבריחה נוספת מארקהם, וחזר לחייו הפליליים. לאחר ששדד חנות, ג'ונס גילה מדרגות סודיות שהובילו למנהרה, שהפכה למעין בית עבור רבים מחסרי הבית של גות'אם. ג'ונס התיידד איתם וניסה לעשות שינוי בחייו, עד שבאטמן הופיע והחל להילחם בו. בסופו של דבר, ג'ונס נחשב למת בשיטפון שנוצר. ג'ונס שרד את השיטפון, וכחצי שנה לאחר מכן החל לחיות מחוץ לסמטאות גות'אם. בגלל חזיונות מעברו, מצבו הרגשי של ג'ונס התדרדר, וביחד עם זעמו הטבעי הוביל להשתוללות ברחבי העיר. לורד הפשע המתחיל ביין ראה זאת, וקבע כי הבסת ג'ונס תהווה נקודת זינוק בדרכו האישית להריגת באטמן. לפני שביין הגיע, ג'ונס נלחם בלוחם בפשע המתחיל ז'אן פול ואלי - שהתחזה באותה תקופה לבאטמן - וברובין. ביין הפסיק את הקרב, והראה את כוחו כששבר את שתי זרועותיו של ג'ונס.
ג'ונס נרפא, וחזר לגות'אם כדי להשתלט על העולם התחתון, ובכך הרג כמה מחברי משפחת הפשע פרטי. הוא נלחם בבאטמן החדש דיק גרייסון וברובין החדש טים דרייק, במאבק שהופסק כאשר חברי משפחת הפשע פרטי הנותרים ירו בג'ונס ופצעו אותו קשה, ובעקבות כך ג'ונס נמלט. הוא זומן בידי כוח מסתורי לברוח מארקהם לביצות לואיזיאנה. באטמן עקב אחריו, וגילה כי הוא זומן בידי היצור מן הביצה שהציע לג'ונס מקום בביצות, בו יוכל לחיות חיים חופשיים. ג'ונס נשאר, ובאטמן עזב.
שנות האלפיים
מתחילת שנות האלפיים, ג'ונס החל להצטייר יותר כזוחל ופחות כאנושי, וזאת כי הודבק בידי האש והכובען המטורף בווירוס הגורם להתנוונות. בניסיון למציאת תרופה למצבו, ג'ונס אכל את המדען שניסה לעזור לו. הוא נראה אוכל את שרידיה של נבלת-העל אורקה, והוחזר לארקהם. כאשר הועבר תא, ג'ונס נלחם בשומרים ותקף את ג'ימי אולסן, שבאותה תקופה היה בעל כוחות-על וברח ללא פגע.
ג'ונס נראה כחלק מצבא נבלי-העל של דת'סטרוק שתקפו את חתונתם של אוליבר קווין/החץ הירוק ולורל לאנס/הקנרית השחורה. היות שאורחי החתונה היו חברי ליגת הצדק, אאוטסיידרס, חברת הצדק של אמריקה והטיטאנים הצעירים, נבלי-העל הובסו ונכלאו. יחד עם נבלים רבים אחרים, ג'ונס גורש מכדור הארץ בידי ארגון שחמט. לאחר שנלחם באאוטסיידרס בשליטת המסיכה השחורה, ג'ונס ברח מארקהם בבריחה נוספת שהתרחשה באירועי "היום הבהיר ביותר". הוא הותקף בידי אוסיריס, שחשב שהוא סובק.
ה-52 החדשים
ביקום המשוכתב הקרוי "פלאשפוינט", ג'ונס נשאר נבל-על וחוטף בני ערובה בגות'אם. הוא נלחם בבאטמן (תומאס ויין), שהורג אותו עם מצ'טה ומציל את החטופים. באתחול המחודש שנעשה ליקום DC, ג'ונס נלחם ברוי הרפר, אך שם לב שהרפר לא נלחם בחזרה והבין כי הוא מנסה להתאבד. ג'ונס ניחם את רוי, ושלח אותו לדרכו. ג'ונס ניצל את הגעת סינדיקט הפשע של אמריקה ליקום DC, בכך שאסף את פליטי גות'אם בביוב תחת מנהיגותו.
במהלך קשת הסיפור "מלחמת ארקהם", ג'ונס חתם על עסקה עם פושעי ארקהם בהנהגת הדחליל, כדי להגן על מערכת הביוב של ג'ונס. הם דיברו בבניין תעשיות ויין ההרוס כשלפתע ביין, שהנהיג את פושעי בלאקגייט, תקף את הקבוצה והרג לכאורה את ג'ונס. הוא שרד, והמשיך לעזור לתוכניותיו של הדחליל. כאשר שתה יין מהול בסטרואיד ונום, ג'ונס נעשה עצום ומגושם עוד יותר, אך הובס בידי ביין למרות זאת וננטש מחוסר הכרה.
לאחר נפילת סינדיקט הפשע, ג'ונס כבש בחזרה את ביוב גות'אם, שסבל ממתקפת זומבים ממנה ג'ונס התעלם. הוא ככל הנראה נכלא שוב בארקהם, שם הבטיח לאסירה כי ישמור על בתה, אוליב. כאשר ארקהם נהרס, ג'ונס ברח, ומילא את הבטחתו לשמור על אוליב, תלמידה באקדמיית גות'אם. לבקשתה של פוייזן איבי, ג'ונס נלחם בביין והביס אותו באמצעות הידע שרכש על סטרואיד ונום במהלך מלחמת ארקהם. הוא הצטרף למשפחת הפשע קלברז, כשומר ראשה של סלינה קייל. לאחר אירועי חידוש הכותרים "לידה מחדש", ג'ונס נראה כחבר ביחידת המתאבדים.