cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משפטי פיקאר
המשפט הגדול
זה נכון לכל |z| = |z_n|, אבל לכל z אחרת בתחום קיים n כך ש-, ולכן לפי עקרון המקסימום  (פה משתמשים באופן מובהק במשפט שוטקי, שכן החסם  גלובלי ונכון לכל n).
לכן, הוכחנו שf חסומה ב-, אבל זה אומר ש-z_0=0 נקודת אי רציפות סליקה, בניגוד להנחת המשפט.
משפט פיקאר הגדול לפונקציות מרומורפיות
זוהי הכללה של משפט פיקאר הגדול, המדברת על פונקציות מרומורפיות, או ביתר כלליות פונקציות ממשטח רימן אל הספירה של רימן.
מהכללה זו ניתן להסיק את המשפט הקטן - משום שכל פונקציה שלמה היא או פולינום (לא קבוע), או שיש לה סינגולריות עיקרית באינסוף.
דוגמה: הפונקציה היא מרומורפית; היא מקבלת את הערך \infty בכל סביבה של אפס, ולא מקבלת את שתי הנקודות 0,1.
ויפו הכלב המעופף
ויפו הכלב המעופף (באנגלית: Vipo: Adventures of the Flying Dog, בתרגום חופשי: "ויפו: הרפתקאות הכלב המעופף") היא סדרת אנימציה ממוחשבת ישראלית לילדים שהופקה ב-2007 על ידי אולפני האנימציה הישראליים "סנואובול וי.אפ. אקס בע"מ" ו"Crew 972". הסדרה הופצה לראשונה באנגלית, ובהמשך דובבה ליותר מעשרים וחמש שפות, ושודרה ברחבי העולם. לסדרה נלווה גם קו של מוצרי צריכה הכוללים צעצועים, תקליטי די.וי.די, פוסטרים ועוד.
מוזיקה מקורית לסדרה נכתבה ובוצעה על ידי ניר גדסי וניב גולן.
בשנת 2011 יצאה לסדרה סדרת ספין אוף בשם "הישרדות באי הזמן עם ויפו וחבריו".
עלילה
הסדרה מתמקדת בכלב בעל אוזניים גדולות בשם ויפו, שחלומו הוא ללמוד לעוף. בהמשך הסדרה חלומו מתגשם והוא לומד להשתמש באוזניו כדי לעופף, ויוצא להרפתקאות ברחבי העולם ביחד עם חבריו - בטי, חתולת הצעצוע, והנרי, החסידה.
מותק של פסטיבל
ב"מותק של פסטיבל 2- הרפתקה בקרקס" הופיעו דמויות הסדרה לאחר שהם ברחו מקרקס בשם "קִרקָסוּם” שם איימו אליהם להופיע בלי רצונם. משתתפי המופע היו איתם ויחד איתם הקימו קרקס. המופע יצא בחנוכה 2009.
קרל לאופולד, רוזן שליבן
קרל לאופולד, רוזן שליבן (בגרמנית: Karl Leopold Graf von Schlieben; 3 בפברואר 1723 – 18 באפריל 1788), היה שר המלחמה הפרוסי בין השנים 1769–1772 וסבא רבא של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
ביוגרפיה
קרל לאופולד נולד ב-3 בפברואר 1723 במגדבורג, לגאורג אדם השלישי, רוזן שליבן ולקתרינה דורותיאה, רוזנת פינק פון פינקלשטיין, בתם של אלברכט כריסטוף, רוזן פינק פון פינקלשטיין והברונית ארנולדה שרלוטה פון קרייצן. ב-18 בינואר 1747 התחתן קרל לאופולד עם מריה אלאונורה, רוזנת להנדורף, בתם של אהסוורוס ארנסט, רוזן להנדורף ומריה לואיזה, ברונית ואלנרודט, ממנה נולדו לו שתי בנות.
בשנת 1769 מונה קרל לאופולד לתפקיד שר המלחמה הפרוסי תחת פרידריך השני, מלך פרוסיה, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1772. ב-18 באפריל 1788 מת קרל לאופולד בקניגסברג, והוא בן שנים. קרל לאופולד הוא האב הקדמון של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, מרגרט השנייה, מלכת דנמרק, קונסטנטינוס השני, מלך יוון, קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה, האראלד החמישי, מלך נורווגיה, פיליפ, מלך הבלגים ואנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
משפחתו
ב-18 בינואר 1747 התחתן קרל לאופולד עם מריה אלאונורה, רוזנת להנדורף, בתם של אהסוורוס ארנסט, רוזן להנדורף ומריה לואיזה, ברונית ואלנרודט, ממנה נולדו לו שתי בנות:
האיחוד הדמוקרטי הפלסטיני
האיחוד הדמוקרטי הפלסטיני (בערבית: الاتحاد الديمقراطي الفلسطيني - 'אל אתיחאד אל דמוקרטי אל פלסטיני', ידוע בדרך כלל כ"פיד"א", בערבית: فدا) היא מפלגה פלסטינית קטנה הפעילה באש"ף וברשות הפלסטינית.
רקע
פיד"א הוקמה בשנת 1990 על ידי פיצול מה"החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין"' תוך שהוא סוחף אחריו את רוב תשתיות "החזית הדמוקרטית" בגדה המערבית. פיד"א נקטה עמדה מתונה יותר מעמדת "החזית הדמוקרטית" (בראשות בראשותו של נאיף חוואתמה ששלט בה מדמשק) ביחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני, וניסה לסמן עצמו כחלופה שמאלית - סוציאל-דמוקרטית בפוליטיקה הפלסטינית.
תנועת הנוער של פיד"א קרויה "ברית נוער העצמאות" והיא חברה בתנועת הפאלקון (בה חברות גם התנועות הישראליות הנוער העובד והלומד והשומר הצעיר). בנוסף לתנועה ישנו ארגון עובדים וארגון נשים. לפיד"א, להבדיל מ"החזית הדמוקרטית" וארגונים אחרים - אין זרוע צבאית.
אידאולוגיה
פיד"א דוגלת בפתרון "שתי מדינות לשני עמים" על בסיס גבולות 1967, ועם מזרח ירושלים כבירתה של המדינה הפלסטינית העצמאית. בשנת 2002 חתם ממדוח נופל, מנהיג בולט בפיד"א, על עצומה להפסקת פיגועי ההתאבדות.
המפלגה קיימה שתי ועידות לאומיות, הראשונה ביריחו בשנת 1995 והשנייה בשנת 2000.
תאופיל גוטייה
תאופיל גוטייה (בצרפתית: Théophile Gautier; 30 באוגוסט 1811 – 23 באוקטובר 1872) היה משורר, סופר, לבריתן ומבקר אמנות צרפתי.
האיחוד הדמוקרטי הפלסטיני
מנהיגות
מנהיגים בולטים נוספים בפיד"א הם עזמי אש-שוואבי (Azmi ash-Shu'aybi) וממדוח נופל (Mamduh Nofal).
תאופיל גוטייה
ביוגרפיה
נולד בעיר טארב (כיום בחבל מידי-פירנה שבדרום מערב צרפת) לפייר גוטייה שהיה עובד מדינה ולאשתו אנטואנט-אדלד קונקאר. המשפחה עברה להתגורר בפריז כשהיה בן שלוש שנים בלבד. הוא קיבל את חינוכו בקולז' לואי לה גראנד ובקולז' שארלמאן בפריז, אבל למד יותר בעזרת אביו, ושלט בשפה הלטינית כבר בגיל שמונה עשרה שנה.
זולה
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
האיחוד הדמוקרטי הפלסטיני
ייצוג אלקטורלי
לפיד"א ייצוג במועצה הלאומית הפלסטינית - הפרלמנט הגולה של אש"ף עם 21 מושבים. נציגיה נבחרו כחלק מן "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין" או לכהן כנציגים של סניפי אש"ף שונים בבחירות הקודמות למועצה שהתקיימו ב-1988 (מאז לא נתקיימו בחירות חדשות).
פיד"א לקחה חלק בבחירות למועצת המחוקקים של הרשות הפלסטינית ב-1996, ובגיבוי הפת"ח זכו למושב אחד שאויש על ידי עזמי אש-שוווייבי. אש-שווייבי נאבק לבקרה פרלמנטרית גבוהה יותר על הרשות המבצעת ולשקיפות גבוהה יותר ברשות הפלסטינית.
בבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית בינואר 2006 למועצה פיד"א רצה במשותף עם החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין ועם "מפלגת העם הפלסטינית" (Palestinian People's Party) הם קבלו 2.8% מקולות הבוחרים וזכו בשני מושבים מתוך 132 של המועצה.
תאופיל גוטייה
ביוגרפיה
במשך תקופת לימודיו פגש במשורר לעתיד ז'ראר דה נרוואל והתפתחה ביניהם ידידות עמוקה שנמשכה כל חייהם. דה נרוואל הפגיש אותו עם ויקטור הוגו ותחת השפעתו החל לעסוק בספרות. כבר ב-1826 החל לכתוב שירה וב-1830 פרסם את חרוזיו הראשונים ("שירים") במימונו של אביו. לאחר מהפכת יולי 1830 בחר להתגורר עם חבריו במרכז פריז ולחיות חיי בוהמה.
ב-1833 פרסם את קובץ השירים "אנשי צרפת הצעירה" שבו תיאר את אורח חייהם של האמנים והסופרים שהשתייכו לחוגים הספרותיים בפריז. ב-1835 פרסם את הנובלה "מדמוזל דה מופאן" שהייתה מבוססת על חייה של ז'ולי ד'אוביני וגרמה לשערורייה.
תאופיל גוטייה שימש כמנהל "כתב העת של פריז" (1851–1856), כתב ביקורת על האמנות, התיאטרון והספרות, הרבה לנסוע באירופה וביקר גם ברוסיה, במצרים ובאלג'יריה. ב-1852 פרסם את קובץ השירה "זגוגיות וקמיעות" ששימש כמודל לאידיאל של "אמנות לשם אמנות" שבו דגל.
ב-1862 נבחר ליושב ראש "החברה הלאומית לאמנויות יפות" שבה היו חברים בין היתר הציירים אז'ן דלקרואה ואדואר מאנה. ב-1863 שארל-אוגוסטן סנט-בב, שהיה מבקר הספרות הנודע של התקופה, הקדיש לפחות שלושה מאמרים ליצירתו של גוטייה.
תאופיל גוטייה נפטר ב-1872 כתוצאה מהתקף לב ונקבר בבית הקברות של מונמארטר.
מיצירותיו
תאופיל גוטייה - סונטה על הסונטות, מצרפתית: דורי מנור. גיליון 1 של כתב העת "הו!", תל אביב 2005
אולימפיאדת השחמט 1928
אולימפיאדת השחמט השנייה אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה, תחרות לחובבנים ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה בהאג, בהולנד, בין 21 ביולי ל-6 באוגוסט 1928.
מייבל
מייבל מקווי (באנגלית: Mabel McVey; נולדה ב-20 בפברואר 1996) הידועה בשם מייבל, היא זמרת-יוצרת שוודית-בריטית, אשר פועלת בעיקר בלונדון. מייבל נולדה במאלגה, ספרד, וגדלה בסטוקהולם, שוודיה. היא בתה של הזמרת-יוצרת ננה צ'רי, והמפיק המוזיקלי קמרון מקווי, אשר פעל עם הלהקה מאסיב אטאק.
בשנת 2015, הוציאה מייבל את השיר "Finders Keepers", שהפך ללהיט בבריטניה, והגיע בשיאו אל המקום ה-8 במצעד הסינגלים הבריטי. כמה שבועות לאחר צאתו, זכה השיר לתואר פלטינה בארץ זו, על מכירות של כ-600,000 עותקים בסך הכל.
ביוגרפיה
מייבל נולדה ב-20 בפברואר 1996, במאלגה שבספרד, לזמרת-יוצרת ננה צ'רי, ולמפיק המוזיקלי קמרון מקווי. מייבל גדלה והתחנכה בסטוקהולם שבשוודיה, ולאחר כמה שנים, עברה לגור בלונדון, אנגליה.
בשנת 2015, הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Know Me Better".
קריירה
את סינגל הבכורה שלה, "Know Me Better", הוציאה מייבל בשנת 2015. לאחר שנה, הוציאה את שני השירים "My Boy My Town", ו-"Thinking of You". בתחילת 2017, הוציאה את סינגל הפריצה שלה, "Finders Keepers". השיר זכה להצלחה רבה כאשר צבר למעלה מ-40 מיליון צפיות ביוטיוב, הגיע למקום ה-8 במצעד הסינגלים הבריטי, ואף זכה בתואר הפלטינה בבריטניה. כמה חודשים לאחר מכן, יצאו שני השירים "Bedroom", ו-"Begging". בסמוך לכך, הוציאה רמיקס לשיר "My Lover", שזכה להצלחה נאה ברחבי העולם. בהמשך השנה הוציאה את המיקסטייפ Ivy to Roses, וגם את המיני-אלבום, Bedroom.
בתחילת 2018, הוציאה את השיר "Fine Line", שהגיע למקום ה-4 במצעד שירי ה-R&B של בריטניה, ואל המקום ה-11 במצעד הסינגלים הבריטי. כמה שבועות לאחר צאתו, זכה בתואר כסף על מכירות של כ-200,000 עותקים במדינה זו בלבד. מיד לאחר מכן, הוציאה את השיר "Cigarette", ביחד עם סטפלון דון וריי. ביולי 2018, הוציאה את השיר "Ring Ring", ביחד עם ג'קס ג'ונס וריץ' ת'ה קיד. השיר נכנס לעשירייה הפותחת של המצעד השוודי. בהמשך הוציאה את השיר "One Shot" ביחד עם קליפ נלווה. באותה שנה, הצטרפה מייבל לחלק האירופאי בסיבוב ההופעות של הזמר "הארי סטיילס", כהופעת חימום לזמר.
בשנת 2019, הוציאה את השיר "Don't Call Me Up".
ב-20 בספטמבר 2019, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם טייסטו, את הסינגל "God Is a Dancer".
קפיצה לרוחק
קפיצה לרוחק, או קפיצה למרחק, היא מקצוע באתלטיקה קלה, שמטרת האתלט שמתחרה בו היא לעבור מרחק גדול ככל האפשר בקפיצה אופקית. מרחק הקפיצה מושפע מתנע הריצה שלפני הקפיצה, מעוצמת הניתור, ומסגנון הקפיצה. הקפיצה לרוחק נעשית על גבי מסלול ריצה, שמסתיים בקרש קפיצה. לאחר קרש הקפיצה ישנו ארגז חול, המסומן במטרים.
מקורה של הקפיצה לרוחק כענף ספורטיבי הוא ביוון העתיקה, שם נהגו המתחרים היוונים במשחקים הפאן-הלניים ובכללם גם המשחקים האולימפיים לקפוץ למרחק כשהם אוחזים במשקולות. יש הסוברים שמטרת המשקולות הייתה להקשות על הקפיצה ובכך להוסיף עניין בתחרויות.
תחרויות קפיצה לרוחק נכללות בתוכנית האולימפית לגברים החל מהאולימפיאדה הראשונה ב-1896 ולנשים מאולימפיאדת אמסטרדם (1928).
סגנון בסיסי
למרות שקיימים כיום שלושה סגנונות קפיצה עיקריים, סגנון הקפיצה הבסיסי הוא כדלקמן: כאשר מגיע הקופץ לקרש הקפיצה, הוא מצמיד את רגל הריצה שלו לבטנו, בעודו מזנק עם רגלו החזקה. לאחר שהקופץ באוויר, הוא מצמיד את רגל הזינוק לרגלו השנייה, ומכדר את גופו ואת גפיו. עם ההתקרבותו לקרקע שולח הקופץ את גפיו לפנים ככל האפשר, על מנת להעביר את מרכז הכובד שלו קדימה, ולהשיג בכך מרחק גדול יותר.
קולנוע חרדי
הקולנוע החרדי החל להתפתח בסוף המאה ה-20 ובתחילתה של המאה ה-21. בשל ההפרדה המגדרית בציבור החרדי, התפתח הקולנוע החרדי לשני ענפים נפרדים ושונים: קולנוע חרדי-גברי – סרטים המופצים לצפייה ביתית על מסכי מחשב, וקולנוע חרדי-נשי – סרטים המוקרנים בפני קהל של נשים ונערות. המונח "קולנוע חרדי" מתייחס לסרטים המופקים עבור המגזר החרדי, בניגוד לסרטים העוסקים בעולם החרדי ואף מופקים על ידי חרדים, אך מיועדים לציבור הכללי ואינם מוצגים לקהל חרדי.
הענף החרדי-גברי, עקב הפצת תכניו על גבי תקליטורים, נקלע למשבר בעקבות צריבות והעלאות פיראטיות לאינטרנט, אי תמיכה מקרנות הקולנוע הציבוריות וכן איסור מטעם רבנים מסוימים על צפייה בסרטים. לפיכך, בתחילת המאה ה-21 הקולנוע החרדי-נשי מהווה את עיקר תעשיית הקולנוע החרדית. תעשיית הקולנוע החרדי מתקיימת ברובה המוחלט בישראל. חלק מהסרטים הישראלים מתורגמים לאנגלית ומוקרנים מחוץ לישראל.
היסטוריה
עוד לפני כניסת ענף הסרטים לתחום הבידור החרדי שולבו סצנות מוסרטות במחזות שונים. בקטעי סרטים אלו השתמשו להצגת סצנות שהתקשו לביים על הבמה או לשם גיוון. נוסף על כך, היה נפוץ הנוהג להפיץ כסרט מחזות שהוצגו על הבמה (אחת ההצגות המפורסמות של יעל לוינשטיין, "נסיכה זו אני", הופצה לרוב כסרט, אף על פי שבמקור מדובר היה במחזמר שהוצג על הבמה). בהמשך, התפתחו תוכניות השקופיות. תוכניות אלו - שיועדו בדרך כלל לבתי ספר - היו מורכבות משקופיות אליהן צורף פסקול נפרד שהושמע יחד עם הקרנתן. מאוחר יותר שולבו השקופיות בסרטי קולנוע. מחזות אור-קוליים אלו כבר הוקרנו כהופעות לקהל הנשים ולא רק בבתי הספר. רק לבסוף הגיע תורם של סרטי הקולנוע. דינה פרלשטיין סיפרה כי היא עברה תהליך זה בדומה לשאר החלוצות שבתחום: תחילה הפיקה תוכניות המבוססות על שקופיות בלבד, ב-2002 הפיקה לראשונה סרט המשלב שקופיות וקולנוע בשם "גשר של שתיקה" ורק בהמשך סרטי קולנוע ממש. הופעות אלו של שקופיות או שקופיות יחד עם סרט כונו "מופע אור-קולי", שם שדבק גם בסרטי הקולנוע שהוקרנו בהמשך, בין היתר בשל הסתייגותו של הציבור החרדי מהמילה קולנוע. רכי אליאס, יוצרת חרדית שסרטה הראשון, "מיליונר עני" היה שילוב של הצגה וסרט בהוראת רבנים אתם התייעצה, סיפרה שאפילו לא ידעה שקוראים לזה קולנוע.גם בפרסום ובעיתונות לא מוזכרת המלה קולנוע.
בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 מופקים כ-4 סרטים לשנה. בפסח 2008, לדוגמה, יצאו ארבעה סרטים חדשים. לרוב מוקרנים הסרטים במשך שתי עונות עד שלוש (המושג 'עונה' בהקשר זה מתייחס לתקופות בהן מקרינים את הסרטים - חול המועד ובין הזמנים באוגוסט) אם הצליחו, ומשמשים גם כתוכניות לבתי ספר וסמינרים.
סרט הקולנוע החרדי-נשי הראשון שהופק הוא 'שמלת כלה' של יהודה גרובייס, השני הוא 'קשר של שתיקה' המדובר של דינה פרלשטיין.
מאפייני הקולנוע הנשי
הסוגות הנפוצות בתחום הנשי הן מלודרמות, דרמות או טלנובלות. מוסר ההשכל בסרטים אלו הוא ערכים המקובלים על קהל היעד ועל יוצרי הסרטים אשר רובם הגדול הם נשים המגיעות מתוך ההגמוניה החרדית. ערכים כגון השגחת ה', אמונה, חסד וצניעות.
הנושאים הפופולריים בקולנוע הנשי הם סוגיות אימוץ וחטיפות ובכך עוסקים לרוב גם סרטיה של דינה פרלשטיין. רבים מהסרטים עוסקים במערכות יחסים משפחתיות, כעלילת משנה, בדרך כלל. נושא השואה עומד כנושא מרכזי או משני בעלילות סרטים רבות. רק מעטים מהסרטים דנים בשאלות מהותיות, כיוון שהסרטים הנשיים מיועדים לקהל נשי שמרן יחסית. הקהל החרדי המודרני אינו נמנע מצפייה בסרטים לא חרדים ומהווה קהל יעד שולי. לפיכך, על עלילות הסרטים להתאים להשקפת העולם של ציבור זה ולדרישותיו וזאת כדי לא לסכן את כספם של היוצרים.
עלילת הסרט מתחה ביקורת על גישת החינוך הרווחת בציבור החרדי החוששת משאלות העלולות לערער את האמונה. נגד הסרט נטען כי "הדו-שיח בין האם והבת עבר כל גבול, ואנחנו מקפידים על כיבוד הורים". בנוסף לכך נטען שהבימוי היה במקומות של בליינות (למעשה, המלון בו התארחו עטרה ובתיה).
אף על פי שהסרט עבר ביקורות של ועדות מחנכים וקיבל את אישורן, הוא נאסר לצפייה בסמינרי "בית יעקב" נחשבים כמו סמינר וולף בבני ברק וסמינר דרכי רחל בירושלים. איסור הצפייה סיבך את יוצרות הסרט בחובות כספיים של למעלה מ-200,000 ש"ח, אשר גרמו לכך שאחת מן היוצרות נאלצה למכור את ביתה לשם כיסויים. על הסרט והתסריטאית שלו, רוחמה מנדליאל, יצא סרט תיעודי בבימויה של אפרת דנון, "החולמות".
סרט אחר שספג ביקורת הוא הסרט מלאכיות בלבן של טלי אברהמי. הסרט, שעלילתו עסקה בתקופת השואה כלל סצנות שנחשבו ל"מפחידות" מדי עבור קהל היעד שהז'אנר המועדף עליו הוא טלנובלות. לאחר ההקרנה הראשונה של הסרט קוצצו קטעים על פי דרישות הנשים.
עלילות נפוצות הן גם עלילות מחיי הסמינר. תוכנם של סרטים אלו נוגע בנקודות מוכרות השכיחות במוסדות אלו כמו מהותה של הצניעות שהסרט "דמעות של חול" עוסק בה.
מגוון העלילות בקולנוע החרדי מוגבל יותר בגלל הוויתור מראש על סוגת העלילה הרומנטית, הנפוצה בדרמות ובמלודרמות בקולנוע הרגיל. בנוסף לכך, קיימת מגבלה משמעותית בטוויית הדמויות כך שלא יחרגו מהמוסכמות המקובלות בציבור החרדי. עובדה זו גורמת לכך שהדמויות הן לרוב שטוחות, הסיפר דומה וכן העלילות צפויות מראש.
היסטוריה
עם תחילת התפתחות הענף רבים מהסרטים היו סרטים על סיפורי צדיקים המיועדים לילדים, כנראה במטרה לבסס את הענף ולתת לו בתחילת דרכו לגיטימציה. הסרט הראשון שיצא במטרה להתאים למגזר זה היה "נחום איש גם-זו והתיבה המופלאה" שכתבה וביימה ציפי רוזנבלום והפיק שאול אביגור בשנת 1998. עם זאת, למרות שהסרט היה אמור להיות מותאם לציבור החרדי הוא לא התקבל במגזר עקב ביקורות חינוכיות עליו: נטען שהסרט נשא אופי של אווירה דתית ולא חרדית: השחקנים הופיעו עם גופיות בלי שרוולים וחצאיות קצרות.
עם התבססות הענף התפתחה סוגת הקומדיה. שאול חיון החל ב-2001 לפתח את סוגת הקומדיה. לדבריו, התחום לא התפתח עד אז משום שחששו מביקורת של רבנים על התחום אולם כשהחל הוא לעסוק בכך, הפך לבדרן פופולרי בציבור החרדי בעשור הראשון של המאה ה-21, לצד ניסים ורטה, גם הוא בדרן חרדי מוכר. בהמשך נדחקו הסרטים הללו לטובת סרטי פעולה ומתח.
הסוגה הנפוצה ביותר בתחילת המאה ה-21 - סוגת המתח והפעולה, התפתחה רק מאוחר יותר. "זעקת הנפטר" הוא סרט שיצא בשנת 2004 ונחשב לסרט האימה החרדי הראשון (המבוסס על עלילת "החוש השישי"). העלילה הייתה חריגה במושגים החרדיים ועל הדיסק כתוב "מומלץ מגיל 14 בלבד".
עוד לפני התהוותו של ענף הסרטים החרדי היו נפוצות קלטות של חבורת מצוות - סדרת קלטות שמע של עודד דוד המתארת את הרפתקאותיה של חבורת בנים הנקלעים לאירועים שונים ונחלצים מהם ללא פגע בזכות אמונתם. בהמשך הפכו הקלטות לסדרת סרטים לילדים.
מאפייני הקולנוע הגברי
רבים מהסרטים הגבריים, בעיקר בתחילת התפתחות התחום, נכנסים לקטגוריה של בי מובי. מדובר בסרטים עם תקציב דל, הכוללים זמן קצר מאוד של הפקה, לעיתים ימים ספורים בלבד, ועלילות פשוטות.
הסוגות הנפוצות בקולנוע המיועד לגברים הן סרטי פעולה ומתח וקומדיה.
בשונה מהקולנוע הנשי יוצרי הסרטים הגבריים מגיעים מהזרם הפחות שמרן בחברה החרדית וכך גם נתח משמעותי מקהל היעד (שהרי צפייה בסרטי מחשב נאסרה על ידי רוב רבני המגזר). השקפת עולמו של הקולנוען היא גורם חשוב בתוצר הסופי, ומשפיעה על תוכני הסרט.
בתחילת הדרך נטו הדמויות הראשיות להיות בעלות אופי חרדי מובהק כשה"אחר", ודמות הגוי או החילוני מופיעה בצורה סטריאוטיפית. אולם בהמשך, עם הופעת סרטי הפעולה והמתח, התרככה הגישה כלפי אותם אלה שאינם חרדים ויש שחשו היוצרים גם יותר ביטחון בהצגת דמויות כאלה, וגם אקטים דתיים הפכו לחלק שולי מן הסרט והם מופיעים כמעשי יומיום שגרתיים ולאו דווקא בעלי משמעות לגבי העלילה.
אף על פי שהעלילות אינן בהכרח מההווי החרדי ורובם הגדול עוסק במתח, הסרט יכלול בדרך כלל מוסר השכל חינוכי בצורה כלשהי וזאת כדי לתת לגיטימציה לסרט. ד"ר בא-גד אלימלך מציינת שאף על פי שהרבנים מהווים דמויות מרכזיות בחיי התרבות החרדים ומתפקדים כסלבריטאים, כמעט, הרי שבעלילות הסרטים הם כמעט ולא מופיעים. (על פי בא-גד אלימלך, מאז 2004 אין אף סרט כזה.) לדבריה, נתפסים הסרטים כחלק מתרבות פנאי בה יש דרישה למשהו שהוא לאו דווקא בעל אופי ממסדי-חרדי מובהק.
מתוך מטרה להעניק לסרט מוסר השכל שיהווה הכשר דתי לצפייתו, תעמוד בבסיסה של הדרמה מבחן האמונה וכדי לתת הצדקה לשילובם חילונים יוחזרו בתשובה, בדרך כלל, גיבורי סיפורים אלו או שיענשו על חטאיהם. לדוגמה, בסרט "הסוכן הפלסטיני", סרט פעולה של אברהם גרובייס, אחד מגיבורי הסרט, פלסטיני שגויס על ידי השב"כ, חזר ליהדותו, בסופו של דבר. מוטיב זה מקביל לסגנון עלילות ספרי מתח חרדים הכתובים על ידי שמואל ארגמן או מ. ארבל.
בעבר הייתה קיימת ועדת רבנים של גור שעסקה במתן אישורים לסרטים. בהמשך, לאור האיסור על אחזקת מחשבים בכלל וצפייה בסרטים בפרט ועדה זו נסגרה. על פי יהודה גרובייס, בשנות העשרה של המאה ה-21 אין שום ועדה או פיקוח על הסרטים שהוא מוציא.
יחס החברה החרדית לתופעה
עצם קיומה של תרבות פנאי אינה מובנת מאליה בציבור החרדי. לכאורה, אמור היהודי להקדיש את חייו לעבודת ה' ולפיכך כל מעשה בחייו אמור להיות בעל משמעות. הקולנוע, בדומה לשאר אופני פנאי שונים נתפס כמעשה שלא עומד בבסיסו תכלית מהותית. החפץ חיים קבל בזמנו על כך שקריאת עיתונים גורמת לבזבוז זמן. היחס לקולנוע אינו שונה מהבחינה הזו, שכן גם פה וגם פה מדובר בזמן שעובר, לכאורה, לריק. רבי יהונתן אייבשיץ בקובץ הדרשות "יערות הדבש" משווה את התיאטרון ל'מושב ליצים'. לכאורה, צפייה בקולנוע אינה תורמת דבר למטרה המרכזית של היהודי.
בנוסף, ביחס לגברים ישנה בעיה של ביטול תורה. בציבור החרדי הנשים הן הדמויות המרכזיות בכל תחומי האמנות השונים וזאת משום שפיתוחם של אלה האחרונים והשימוש בהם בא בדרך כלל על חשבון לימוד התורה - מוטיב מרכזי בהשקפת העולם החרדית הרואה בלימוד התורה את הייעוד המרכזי של כל גבר. זאת הסיבה המרכזית לכך שהקולנוע הנשי מקבל את עיקר הלגיטימציה: על פי ישראל גליס, חבר המועצה הישראלית לקולנוע מטעם הציבור החרדי העובדה שהלגיטימציה בתחום ניתנת בעיקר לנשים היא משום ש"היום ברור לכולם שאישה צריכה את הזמן שלה, אחרת היא תצא מדעתה". באשר הגברים, לעומת זאת, טוען גליס שהם לא זקוקים לסרטים משום שתפקידם הוא קודם כל ללמוד. כך שאם הקולנוע הגברי הוא בגדר הסכמה שבשתיקה הרי שהקולנוע הנשי בעשור הראשון למאה ה-21 מקובל לכתחילה ומהווה את רובו של הקולנוע החרדי. העובדה שהסרטים הללו מוקרנים גם בתיכוני "בית יעקב" יכולה אף היא להעיד על כך שקולנוע זה מקבל לגיטימציה מלאה.
עם כל זאת, בסקר עצמאי שערכה חוקרת ומבקרת הקולנוע מרלין וניג עלה כי למרות הפופולריות העולה של הקולנוע החרדי רק פלח מצומצם רואה אותו כבילוי מועדף לעומת קריאה או תחביבים אחרים.
למרות הסיבות הבסיסיות להתנגדות, עם תחילת המאה ה-21 החלה התעשייה הקולנועית-חרדית פורחת. האישור הרבני לענף זה היה בחלקו אישור שבשתיקה שהיה גם פועל יוצא ממלחמת המחנכים בזמן הפנוי של בני הנוער, מתוך הבנה שמוטב להעסיק את הנוער בתכנים מבוקרים, גם כאלה שלא היו מקובלים בעבר, מאשר לתת להם למלא את זמנם הפנוי בכוחות עצמם ובכך להיות בסיכון להיחשף לעולם החילוני שברוב המקרים נתפש כנוגד את ההשקפה החרדית. האדמו"ר מצאנז נתן את אישורו לסרט של מפיקה חרדית תוך ציטוט סיפור מהגמרא על אישה שבעלה נעל אותה בביתם וכתוצאה מכך נגרמו דברים שליליים. גם האחים גרובייס טענו שהאדמו"ר מגור אמר ש"אם כבר סרטים, אז סרטים טובים". עם זאת, לאור האנטגוניזם שקיבלו המושגים קולנוע וסרט עם השנים וההתנגדות הבסיסית להם, יכונו לרוב הסרטים הנשיים כ'מופעים אור קוליים' או 'מצגות', ולא סרט.
בנוסף לכך, לא כל הציבור החרדי קיבל בהסכמה את התופעה, ועדיין מפעם לפעם יוצאים פשקווילים נגד סרטים חרדים, הן לגברים והן לנשים.
הפן הכלכלי
הקולנוע החרדי לא ממומן ברובו המוחלט על ידי קרנות או חסויות כך שהמשקיעים בסרטים הם בדרך כלל היוצרים עצמם. הכנסות הקולנוע החרדי משתנות בהתאם לקהל היעד: הסרטים הגבריים מיועדים לצפייה במחשב, ולפיכך ההכנסות באות ממכירות התקליטורים בלבד. סרטי הנשים, לעומת זאת, מיועדים להקרנות ציבוריות ולפיכך ההכנסות באות מכרטיסי הכניסה למופעים, הנעים בסביבות ה-60 שקלים כשעלות כרטיס בהקרנות הבכורה יכולה להגיע ל-80 שקלים.
העובדה שתקציב הסרט מסתמך על קהל היעד בלבד מגבילה את מסגרת התקציב עבורו. אך אף על פי שהפקה כזו כרוכה בסיכונים גדולים ולרוב מדובר ביוצרים ללא בסיס כלכלי הרי שרבים אינם נרתעים מהמשך העשייה בצל הסיכון הכלכלי הכרוך בכך. אף על פי שהמטרה בהפקה היא בסופו של דבר להתפרנס רבים מהיוצרים רואים בעשייה לבד מפרנסה גם עיסוק באמנות.
הלוקיישנים של הסרטים החרדים נוטים להיות מחוץ לישראל, דבר המעלה את סך ההוצאות. הסרטים החרדים בדרך כלל ארוכים יחסית מה שדורש אף הוא תקציב נרחב יותר. לעיתים נדרשים יוצרי הסרטים לערוך תיקונים כדי לקבל הכשר לסרטם, מה שעלול להעלות את עלויות ההפקה.
במקרה הנשי משלמות המפיקות גם עבור שכירת אולמות להקרנה כמו אולמות חתונה, מתנ"סים, אולמות ספורט וכדומה. הפרסומים הנשיים נעשים בדרך כלל בעלונים שכונתיים כמו "תכל'ס" ו"לעניין" הירושלמים, עיתונים שונים ולוחות מודעות. אופן נוסף של פרסום אך נפוץ פחות הוא באמצעות רמקול המחובר לרכב המכריז על מקום הקרנת הסרט ומועדו, צורת פרסום זו מוכרת בציבור החרדי - הנמנע משימוש ברדיו - לפרסום מכירות שונות כמו גם לוויות. לעומת זאת, סרטים המיועדים למכירה לעיתים לא יפורסמו כלל.
בתחילת המאה ה-21 נמצא ענף הגברים במשבר וזאת בעקבות איסור הרבנים על ראיית סרטים וכן התופעה הרווחת של צריבות והעלאות לאינטרנט. בעקבות כך מכירות הסרטים ירדו בצורה ניכרת.
קרנות
החל מהקמת הקולנוע החרדי ב-1998 ועד היום הסרטים החרדים אינם מקבלים תמיכה מקרנות הקולנוע הציבוריות.
בשנת 2012 הושק פרויקט בשם חממת קולנוע ליוצרות מהמגזר החרדי ביוזמת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי ובשיתוף עם מפעל הפיס והרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו מתוך מטרה לקדם את הקולנוע החרדי. הפרויקט כולל 12 נשים חרדיות העוסקות בקולנוע שנבחרו מתוך 46 נשים שהציגו מועמדות, אך בפועל טרם יצא סרט בתמיכת הקרן.
נכון לשנת 2021 עם למעלה מ-1,000 סרטים חרדים (באורך מלא) לא תמכה אף קרן קולנוע ציבורית בסרט המיועד לציבור החרדי, למעט בסרט אחד של יהודה גרובייס בו קיבל תמיכת פיתוח מזערית.
לעומת זאת סרטים דוקומנטריים כ'חרד לסרטו' (סרט תיעודי על גרובייס) העוסקים בקולנוע החרדי, זכו לתמיכה מלאה מהקרנות.
בעלי המקצוע בתחום
התפתחות התעשייה הקולנועית החרדית דומה להתפתחות הקולנוע ה"שחור". כפי שהקולנוע ה"שחור" כלל שיתוף פעולה בין שחורים ללבנים כך גם בתעשייה החרדית משתתפים הן חרדים והן חילונים ששיתוף הפעולה ביניהם אינו טבעי. לפיכך, תחום הקולנוע נעזר רבות בחילונים ובבעלי תשובה שעסקו בעברם בתחום הקולנוע והם עובדים בתחומים השונים של המקצוע. בעלי תשובה רבים ניצלו את האפשרות של החזרה לעולם המשחק באורח חייהם החדש ולמעשה רבים מהם שיחקו על בסיס קבוע בסרטים חרדים או שותפים בבימויים, כמיכאל וייגל, אביתר לזר ועוד.
עובדה זו נכונה בעיקר לגבי תחילת דרכו של הקולנוע החרדי אז רק מעטים היו בעלי הכשרה מקצועית, ומוסדות חרדים לבימוי ובמשחק לא היו קיימים כלל. יהודה גרובייס, חלוץ הקולנוע הגברי, ודינה פרלשטיין, חלוצת הענף הנשי הם שניהם חרדים מבית שמעולם לא למדו במקום מסודר. עובדה זו גרמה תחילה לאיכות המשחק והבימוי להיות ירודה. לדוגמה, בסרטים מימיו הראשונים של הקולנוע החרדי תיאטרליות מוגזמת הייתה אפיון נפוץ. בסרטים מאוחרים יותר היא כמעט ואינה קיימת. עם השנים התקדמו העוסקים בתחום באמצעות למידה עצמית כמו צפייה בסרטים ושדרגו בהמשך את סרטיהם בהתאם.
המשחק בקולנוע החרדי
אחת הבעיות במציאת שחקנים חרדים (שבדרך כלל הם מלוהקים לסרטים בשיטת "חבר מביא חבר"), נעוצה בעובדה שמשחק אינו מקצוע מקובל במסגרת המוסכמות החרדיות, דבר המוביל לחשש של פגיעה בשידוכים, למשל. בסרטי הנשים, בהם בדרך כלל תגלם דמות בגיל העשרה את הגיבורה, יש צורך להחליף מדי סרט את השחקנית וזאת משום שזו האחרונה אמורה להיות דמות חדשה, יפה ולא מוכרת על מנת שלא ליצור כפילויות, שכן מספר הסרטים היוצא בכל עונה הוא קטן. העובדה שכמעט ולא קורה שאותה שחקנית מגלמת בשני סרטים שונים תפקיד מרכזי מונעת משחקניות אלו להתקדם בעולם המשחק ולצבור ניסיון.
נוסף לכך, בתי ספר חרדיים למשחק הוא תחום שהתפתח רק בשנים האחרונות. עד אז לא היה קיים שום מקום חרדי בו ניתן לרכוש השכלה פורמלית בתחום. לפיכך, שחקנים רבים הם בעלי-תשובה או שחקנים המגיעים ממגזרים אחרים. לדוגמה, השחקנית הראשית בסרט "סגורים" אינה חרדית, ובסרט "מלאכיות בלבן" את הדמות הראשית גילמה ליאת אזר, שחקנית חילונית. בסרטי נשים רבים משחקת עירית שלג, ושחקן מוכר נוסף הוא אברהם סלקטר. אלו האחרונים משחקים פעמים רבות את הדמות החילונית בעלילה.
רק מאוחר יותר החל התחום להתפתח ונפתחו מוסדות חרדים למשחק שהמוכרים בהם הם אומן ושביט. בנוסף, בסמינרים חרדים כמו בנות אלישבע וסמינר גור באשדוד נפתחו מגמות מולטימדיה, מגמה המשלבת יחד עם גרפיקה ממוחשבת גם עריכת סרטים ובימוי. כמו גם בתחומי אמנות רבים בציבור החרדי הלגיטימציה העיקרית בתחום האומנות ניתנה לנשים מהנימוקים שהוזכרו לעיל, ולפיכך כל המוסדות שנמנו מיועדים אך ורק לנשים.
מגבלות העלילה
הצורך להתאמה לערכי היהדות כפי שהם נתפסים על פי השקפת העולם החרדית, מכתיב במידה רבה את אופייה של עלילת הסרט החרדי. בדיון בלגיטימציה של הקולנוע נבחנים שני מישורים: האחד הוא השימוש במוצר, אך מעל הכול נדרשת בחינת התכנים שהוא מכיל. החפץ חיים קובל על כך שהעיתונים גורמים לבזבוז זמן אך נקודה נוספת עליה הוא עומד היא גם תוכנם השלילי של העיתונים, "נתרבו מאד בזמנינו שנמצאים בהם דברי ליצנות ולשון הרע ורכילות ומחלוקת דברי כפירה ומינות". כלומר, דיון נפרד הוא מהותו של השימוש במוצר לצד תכנים שליליים שהוא עלול להכיל.
מגבלת הצניעות היא אחת ממגבלות העלילה העיקריות בסרטים החרדים. היהדות החרדית מקיימת הפרדה מגדרית מוחלטת, שמתחילה עוד מגני הילדים. הפרדה זו מבטאת, למעשה, את הגישה החרדית המקיימת הבחנה ברורה בין אורח החיים הגברי ואורח החיים הנשי, הנובעת מחששות אודות קשרים שלא במסגרת התא המשפחתי בין גברים לנשים. כבשאר התחומים, גם בקולנוע נערכת הפרדה מגדרית ברורה מאותן סיבות. לפיכך, הסרטים נחלקים לסרטים בהם משחקות נשים בלבד (בהם ייתכנו תפקידים שוליים בלבד לגברים) לעומת סרטים בהם משחקים גברים בלבד, בהם קיומה של האישה יאוזכר בשיחה או על ידי צילום צלליתה. דבר זה יוצר מגבלה על תוכן העלילות שכן העלילות מכילות נשים או גברים בלבד, ובהתאמה גם מעצב את אופיו של הקולנוע החרדי.
הדרה מלאכותית זו של גברים או נשים מהסט גורמת לעיתים לסצנות להיות לא טבעיות. בסרט "יוסף מוקיר שבת" תכנן המפיק להכניס שחקנית שתגלם את אשתו של יוסף כמי שמנקה את הדג ומוצאת את היהלום, אך לבסוף מי שעושה זאת הוא השחקן המגלם את יוסף עצמו, משום שלא ניתן היה לגלם את האישה בגלל בעייתיות זו. בסרטים הנשיים המתארים בדרך כלל חיי משפחה חיסרון הגבר מורגש יותר. בסרט "מיליונר עני" של רכי אליאס גולמו דמויות השחקנים-גברים על ידי נשים. אולם הדבר בעייתי, זאת משום שהאיסור לא ילבש מונע את האפשרות של לבישת פרטי לבוש גבריים של ידי נשים. לרוב מנסים לטשטש את העובדה על ידי כך שהשחקנית המגלמת דמות גברית לבושה במעיל ארוך שיטשטש את נוכחות החצאית. אולם, העובדה שפעמים רבות מדובר בשחקניות לא מקצועיות הפכה את המשחק לרדוד ולא מספק, ולפיכך נמנעות יוצרות מלכתחילה לכלול דמות גברית בעלילה. לדוגמה, בסרטים מכתבים לאבא וסגורים האב היה מחוץ לישראל. בסרט טביעת אצבע דמות האם הייתה גרושה. בסרטים אחרים היעלמו של האב טושטש בדרך זו או אחרת. למרות זאת, לעיתים שחקנים גברים ישחקו כדמויות שוליות בעלילה, כמו דמותו של נהג המונית המופיעה בסרטים רבים או דמויות גבריות אקראיות שנצרכות לעלילה.
לבד ממגבלת הצניעות המרכזית, העלילה נדרשת להתאים עצמה לערכי היהדות החרדית ולא לסטות מהם. לרוב תעסוק העלילה בנושאים כמו אמונה, צניעות או השגחה פרטית שיהוו את מוסר ההשכל. אך העלילה לעולם לא תכיל תכנים שליליים. כך לא תוצג אלימות, ניבול פה או הרהורים אודות הדת אשר אינם תואמים את ההשקפה הרווחת. בהתאם לכך, למשל, לא יופיע אדם חילוני כאדם חיובי, אלא אם כן הוא יחזור בתשובה. גם הצגת התנהגות שלילית כמו סחיבת ממתקים או אי הסכמה מינורית בין בת לאמה לא תעבור. לא רק מקרים של עבירה על הלכה יצונזרו: כל קריאת תגר, למשל, כנגד הממסד החרדי עלולה להתפרש כאיום כלפיו ולפיכך לא תתקבל.
תפיסת הביטחון של ישראל
תפיסת הביטחון של מדינת ישראל היא הדוקטרינה הצבאית של ישראל, שנוסחה לשם הגנת קיומה של מדינת ישראל והאינטרסים שלה בפני איומים אפשריים. גישה הגנתית זו הנחתה את גיבושה של תפיסת הביטחון של המדינה והמדינה שבדרך, החל מתחילת המאה ה-20, ובהתאם לה מתבצעים תהליכי קבלת ההחלטות של מערכת הביטחון בישראל.
דוקטרינה צבאית זו עוצבה על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון הראשון של ישראל דוד בן-גוריון במסמך "18 הנקודות" שניסח באוקטובר 1953, ובה ניסיון למצוא דרך לגשר על הנחיתות והאסימטריה הכמותית שבין ישראל לאויבותיה. בהתאם לתפישה זו, ניתנת עדיפות לפעילויות של הרתעה וסיכול, על פני פעילויות התקפיות. גם כאשר ביצעה מדינת ישראל פעולות שעשויות להיתפש כחורגות מכלל זה (כמו פעולות התגמול בשנות ה-50, או היציאה למלחמת ששת הימים ומלחמת לבנון הראשונה), הן בוצעו משום שלתפישת מקבלי ההחלטות באותו הזמן נדרשו הפעולות ההתקפיות הללו לצורך הגנת המדינה והאינטרסים שלה. בתפיסה זו הושם דגש רב על הכרעה צבאית של האויב באופן מוחץ ומהיר, כך שיכולת ההרתעה תתחזק מסיבוב לסיבוב, במערכה הגדולה שיש בין ישראל למדינות ערב, עד שהם יסכימו לקיומה של מדינת ישראל במזרח התיכון.
תפישת הביטחון של ישראל מתמקדת במתן מענה לשני סוגי איומים: איום קיומי - כלומר: הגנה מפני מדינות אויב הקמות עליה להשמידה, איום הטרור - פעולות איבה וטרור כנגד העורף על מנת לשבור את החברה הישראלית. האיום הקיומי מתפצל לשני סוגי איום: פלישה צבאית קרקעית גדולה (כמו במלחמת העצמאות ומלחמת יום הכיפורים) והתקפת טילים כולל נשק לא קונבנציונלי (כמו במלחמת המפרץ). כל איום מצריך יכולות שונות ואמצעים שונים והסבירות של כל איום משפיעה על חלוקת התקציב ובניית תפישת הביטחון הקונקרטית ותורת ההפעלה של צה"ל. הנחת היסוד של מדינת ישראל היא שאסור לה להפסיד אף מלחמה, שכן כישלון בבלימת האיומים הקיומיים כנגד ישראל פירושו השמדתה.
עקרונות נוספים של תפישת הביטחון של ישראל הם: גבולות בני הגנה, הסתמכות בלעדית על כוח צבאי ישראלי ולא על כוחות צבאיים זרים של מעצמות או כוחות בינלאומיים (על-פי יעקב עמידרור כוח בינלאומי בשעת צרה הוא כמו מטריה שנסגרת בגשם). ממלכתיות (כלומר הכפפתם של כל גורמי הביטחון למדינה ואיסור הקמתן של מליציות אזרחיות), שילוב נרחב של נושא הביטחון בהוויה הישראלית (שירות חובה בצה"ל, סמיכות האירועים בין יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום העצמאות וכדומה), וכריתת ברית חזקה עם מעצמה עולמית לצד שמירה על עצמאות.
בראשית הציונות
מתחילת ההתיישבות הציונית בארץ ישראל, נאלצו המתיישבים להתמודד עם הצורך להתגונן בפני איומים ביטחוניים, בעיקר מצד גורמים לאומניים ערביים שהתנגדו להקמת המדינה. הבעיה העיקרית שבפניה ניצבו החלוצים העבריים בסוף המאה ה-19 הייתה שרובם היו נעדרי כל ניסיון ביטחוני או צבאי, וכך, למרות אומץ לבם ונחישותם, הם נאלצו בעיקר להסתגר ביישוביהם ולהתגונן. ייתכן שבעובדה זו נעוצה תחילתה של התפישה ההגנתית ביסודה של הציונות, משום שבדרכם האופיינית, הפכו חלוצי העליות הראשונות את הצורך המעשי לפן באידאולוגיה שלהם.
"היציאה מהגדר" והתחלת גיבושו של כוח המגן העברי
שינוי בתפישה החל להסתמן בתחילת המאה ה-20, ובעיקר עם כיבוש הארץ על ידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה. לשינוי חברו בעיקר שני גורמים.
הגורם הראשון בהקמת גדוד נהגי הפרדות רעיון שהוגהו היה זאב ז'בוטינסקי (דצמבר 1914) ונתמך בידי יוסף טרומפלדור. גדוד זה היווה בסיס לגדוד ה-38 של קלעי המלך שהוקם ב-1917 והשתתף בכיבוש ארץ ישראל מידי טורקים, ולגדודים יהודיים נוספים שהוקמו בצבא בריטניה בארץ ישראל: הגדוד ה-39 של קלעי המלך והגדוד ה-40 של קלעי המלך שנבנה ממתנדבים ארץ ישראליים. שלשת גדודים אלו היו הגוף הצבאי היהודי הראשון של העת החדשה, אשר נשא סמלים יהודים ושפתו הייתה עברית. קיום הגדודים נתן הוכחה לכוחם האפשרי של היהודים והעניק צידוק מוסרי וערכי, לדרישה להקים גוף לאומי בארץ ישראל. ניסיון צבאי שנצבר במסגרת הגדודים, כמו ניסיון קרבי ורוח ההתנדבות, עבר מאוחר יותר למסגרות המחתרתיות העבריות שפעלו בארץ.
הגורם השני הוא סיוע שקיבלה התנועה הציונית בהקמתו ואימונו של כוח מגן של ממש, מצד גורמים בריטיים שתמכו בהקמתה של מדינת היהודים, ובראשם צ'ארלס אורד וינגייט. תהליכים אלו הביאו להקמתו של ארגון "ההגנה", שאף על פי שכפי שמעיד שמו הוא היה ארגון הגנתי בבסיסו, דגלו ראשיו ב"יציאה מהגדר", דהיינו בשימוש בפעילות פרואקטיבית והתקפית כאשר הדבר נדרש.
בשנות ה-30, כאשר פרסם ממשל המנדט הבריטי את ה"הספרים הלבנים", מצא את עצמו כוח המגן העברי נאבק נגד הבריטים שנחשבו עד אז כבני בריתו. המצב הסתבך עוד יותר כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, ומנהיגי התנועה הציונית ביקשו לשתף את חברי ההגנה במלחמה נגד הנאצים על ידי הקמתה של הבריגדה העברית. מצב פרדוקסלי זה גרם לדוד בן-גוריון להכריז כי "נילחם בספר הלבן כאילו לא הייתה מלחמה באירופה ונילחם בנאצים כאילו לא היה ספר לבן". בכך נקבעו עוד שני נדבכים חשובים בתפישת ההגנה של ישראל. הראשון הוא התפישה כי על כוח המגן הישראלי להגן על כל יהודי באשר הוא ולא רק על היהודים תושבי הארץ, והשני הוא נכונותה של ישראל להעמיד את כוחות הביטחון שלה לרשות מאבקים בינלאומיים התואמים את ערכיה ואת האינטרס שלה.
הקמת צה"ל ופרוק הארגונים הצבאיים
התפיסה הממלכתית שאפיינה את גישתו של בן-גוריון בכל התחומים, הביאה לכך שהוא הורה מיד עם הקמת המדינה על פירוק הארגונים הצבאיים למחצה, הפלמ"ח, האצ"ל והלח"י והפיכת צבא הגנה לישראל לגורם הצבאי היחידי הפועל במסגרת מדינת ישראל. לתפיסה זו לא חסרו מתנגדים והיא הובילה בין היתר לפרשת הספינה אלטלנה. בפני בן-גוריון ומפקדיו של הצבא הצעיר עמד אתגר לא פשוט של הפיכת כוח מגן צבאי למחצה לצבא ממלכתי ומאורגן. לצורך העמידה במשימה זו, הם נעזרו בניסיון שצברו לוחמי הבריגדה היהודית (ובמיוחד בהקמת חיל ההנדסה הישראלי בו הייתה להם תרומה מכרעת), וכן ביהודים יוצאי הצבא הבריטי מיחידות כלליות שעלו לארץ (ביניהם למשל מקימיו של חיל האוויר הישראלי שרובם קיבלו את הכשרתם בחיל האוויר המלכותי הבריטי, או האלוף דוד מרכוס שהשתתף בקרבות באירופה כקצין בצבא האמריקאי). בן-גוריון העדיף קצינים בוגרי הצבא הבריטי על פני אנשי הפלמ"ח. בתהליך שלווה בקשיים לא מועטים, התגבש לבסוף צה"ל לידי צבא של ממש, כאשר ארגון הצבא, שיטות ההדרכה והאימונים וההפעלה המקצועית היו לפי המורשת הבריטית, ובמקביל התגבשו גם עיקרי תפישת הביטחון של ישראל באופן שנותר על כנו כמעט ללא שינוי עד לימינו. חלק מגיבוש התפיסה הזאת היה גיבוש ה-"קאזוס בלי" של ישראל, כלומר הגדרת התנאים שבהם תצא ישראל למלחמה מיוזמתה. בין התנאים הללו ניתן למנות, הטלת מצור ימי או אווירי על המדינה, ופגיעה במקורות המים שלה. בהתאם לתנאים אלו יצאה ישראל פעמיים למלחמה כנגד מדינות שכנות, פעם אחת במבצע קדש ופעם נוספת במלחמת ששת הימים. נסיבות היציאה למלחמת שלום הגליל נחשבות בעיני רבים כחריגה מכללי הקאזוס בלי.
עיצובה של תפיסת הביטחון
לפי האלוף (במיל') יצחק בן ישראל בספרו "תפיסת הביטחון של ישראל", תפיסת הביטחון של ישראל מבוססת על תפיסתו של זאב ז'בוטינסקי (על קיר הברזל), שפורסם בשנות ה-20 ודוד בן-גוריון פיתח ופירט אותה בתחילת שנות ה-50 (18 באוקטובר 1953) במסמך '18 הנקודות' שהתקבל על ידי הממשלה.
דוקטרינה זו מניחה כי קיימת אסימטריה בסיסית בין מדינת ישראל לבין העולם הערבי והמוסלמי הסובב אותה. (בהיבט הגאוגרפי, הדמוגרפי, הכלכלי, ואף בתמיכה בינלאומית), וישראל צריכה להביא את אויביה למסקנה שאין דרך מעשית להביא להשמדת ישראל, ולהשלים עם קיומה בסופו של דבר. כל זאת, כאשר לישראל אין את האפשרות לכבוש בירות אויב ולהשליט עליהן את מרותה, ומאידך אין לה את האופציה להפסיד בשום מערכה. על פי בן-גוריון לתפיסת הביטחון יש שלשה יסודות: הרתעה, התרעה והכרעה. דוקטרינה זו הופעלה ובמידה רבה הוכיחה את עצמה כאשר מצרים, ירדן ואף סוריה יצאו ממעגל העימות הקונבנציונלי, אם בדרך של הסכמי שלום או מצב של אי לוחמה.
מאז נעשו מספר ניסיונות לעדכנה לאור השינויים הרבים שנעשו במזרח התיכון, ירידת האיום הקונבנציונלי על ישראל, והתגברות האיומים העל-קונבנציונלי (גרעין) והתת-קונבנציונלי (טרור), שלהם לא היה מענה טוב בתפיסה הישנה.
חבר הכנסת דאז דן מרידור בראשות "ועדה לתפיסת ביטחון" בכנסת, הנפיק מסמך בנושא בן כ-30 עמודים ב-7–1986, והגיש אותו לדן שומרון. לאחר מכן ב-1998 האלוף ישראל טל, עסק בעניין וכתב ספר שבו פרש את משנתו. ניסיון מעמיק יותר נעשה באותה שנה על ידי צוותי עבודה שריכז מנכ"ל משרד הביטחון האלוף דוד עברי בהוראת שר הביטחון יצחק מרדכי. במסגרת זו ריכז צוות של 100 איש שחולק לחמש ועדות משנה, שכל אחת מהן עסקה בנושא אחר: צבא, ממשק בין צבא לחברה, ממשק בין צבא למדיניות, נשק לא קונבנציונלי, וטכנולוגיה. האנשים שריכזו את הוועדות היו שלמה ינאי, משה לוי, יהודה בן מאיר, דן מרידור ויצחק בן ישראל.
ב–2004 ביקש שר הביטחון שאול מופז על דעת ראש הממשלה אריאל שרון, מהשר לשעבר דן מרידור, לרכז דו"ח וועדת מומחים לעדכון תפיסת הביטחון של ישראל. בוועדה זו היו למעלה מ-15 מומחים בהם אנשי ביטחון מצה"ל, כראש אג"ת, המועצה לביטחון לאומי ואף אזרחים מומחי ביטחון מהאקדמיה ותחומי הכלכלה. הוועדה שמעה כמאה עדים. ב-2006 לאחר עבודת מטה של כשנתיים הוגש הדוח, שהכיל מסמך של כ-250 עמודים, שרובה נותר חסוי. סיכום של עבודת הוועדה הוצג על ידי מרידור בפני ראש הממשלה, שר הביטחון, המטה הכללי של צה"ל, שב"כ וגופים ביטחוניים נוספים. אחד מחידושיה הידועים היה להוסיף יסוד רביעי לתפיסת הביטחון והוא "התגוננות". הוועדה עסקה במגוון נושאים כמו כוח אדם וסוגיית הגיוס, קבלת החלטות בממשלה, יחסים בינלאומיים כאשר שדה הקרב פולש למסך, איומים לא קונבנציונליים, ובלוחמת גרילה וטרור, שם המליצה לבחון מחדש את עיקרי תפיסת הביטחון לגבי לחימה בטרור, ולגבש להם מענה שונה. מבחינה כלכלית הוועדה המליצה לחזק את הכלכלה הישראלית באמצעות הורדת האחוז היחסי של הוצאת הביטחון של ישראל, כך שיגיע ב-2016 ל-5% מהתמ"ג במקום 7-8% שהיה בתקופתה. (בארצות מערביות הוצאות הביטחון הן כ-2-2.5% מהתמ"ג), ולהימנע מפיתוח לא כלכלי של נשק שניתן להשיג במקום אחר (למעט בפיתוחים חיוניים).
בעשורים הראשונים של המאה ה-21 בעקבות התגברות האיום האיראני, וסבב עימותים בין צה"ל לחזבאללה וחמאס, עלו קולות ביטחוניים שקראו לעדכן את תפיסת הביטחון של ישראל, כך שתתאים ללחימה באתגרים שמציבים ארגוני הטרור לישראל. באוגוסט 2015 פרסם הרמטכ"ל גדי איזנקוט את מסמך אסטרטגיית צה"ל, שבין השאר, מגדיר את האיומים הצבאיים האסטרטגיים והטקטיים על מדינת ישראל, את דרכי הפעולה הנבחרות של צה"ל ואת כפיפותו לדרג המדיני.
באוגוסט 2018 פורסם שראש הממשלה בנימין נתניהו עדכן את תפיסת הביטחון של ישראל כך שתתמקד גם בסייבר ובהגנה מפני טילים.
א. הרתעה
על ישראל להרתיע את אויבותיה ולהקים "קיר ברזל" ודימוי של מדינה בלתי מנוצחת, בכל האמצעים העומדים לרשותה: בניית צבא מתקדם, גדול יחסית, רב עוצמה ומודרני. שימת דגש על כוח אדם איכותי. פיתוח ורכש נשק מתקדם, כולל נשק מרתיע כמו נשק גרעיני. חתירה לניצחונות מהירים ומוחצים בעימותים צבאיים. החזקת ביסוס קשר איתן עם מעצמת-על שתתן לה נשק מתקדם ומטריית הגנה בעת הצורך. כל זאת בשביל לגרום לאויביה להשלים עם קיומה. קיר ברזל זה נועד על פי עמידרור לא רק לגרום להסכמי שלום, אלא גם לשמור על הסכמי שלום שכבר נחתמו.
השאיפה לעליונות צבאית
מאז הקמת המדינה, הנחתה את מנהיגיה התפישה כי היות שצה"ל הוא צבא קטן יחסית לצבאות המדינות הנמצאות בעימות עם ישראל, עליו לשאוף לעליונות איכותית משמעותית עליהם. תפישה זו הביאה לפיתוח ושיפור היכולות האנושיות של החייל הישראלי, ולשימת דגש על הצטיידות בנשק מתקדם, הן מפיתוח עצמי והן על ידי רכש ממדינות אחרות, יתרון זה הלך והתעצם במשך השנים, כאשר הוא מגובה בפיתוח היתרון האיכותי של ישראל גם בתחומים אחרים כמו מדע, טכנולוגיה ותעשייה. ובהמשך באה לידי ביטוי בפיתוח הכוח האווירי, יכולת לפגיעות מדויקות ועוצמות אש גדולות יותר. מגמה זו קבלה משנה תוקף לאחר מלחמת ששת הימים, עקב הקשרים ההדוקים שנרקמו בין ישראל לארצות הברית, שהביאו לציודם של כוחות הביטחון הישראלים בנשק אמריקאי מתקדם.
גישור על הפער הכמותי
כיוון שהיחס שבין ישראל לשכנותיה הקרובות הוא 1 ל-20, קבע בן-גוריון שהצבא צריך להיות ביחס לא פרופורציונלי למקובל בעולם. בעוד שבמדינות העולם מקובל בעתות שלום על החזקת צבא בגודל שבין 0.2 ל-0.4 אחוז מכלל האוכלוסייה, בישראל מקובל להחזיק צבא גדול ביותר ביחס של כ-2 אחוז ויותר מכלל האוכלוסייה ותוך הסתמכות על כוח המילואים המגויס באותה עת. באופן הזה הפער הכמותי קטן לבערך 1 ל-5. בן ישראל מציין כי גודלו של צה"ל וחימושו גדול מצבאות מערביים באירופה.
ב. התרעה
ישראל צריכה לבנות מודיעין יעיל שיוכל להתריע על כוונות האויב, כדי לגייס את צבא המילואים (שמרכיב את חלק הארי של הצבא) בעת עימות במהירות, כך שיוכל להגן על המדינה בזמן.
ג. הכרעה
ישראל צריכה להכריע עימותים במהירות משום שהיא מחזיקה אנשי מילואים שעליהם מתבססת הכלכלה שלה, ולא להיגרר למלחמת התשה ממושכת שתפגע במורל הלאומי ותשחק את יכולת העמידה של אזרחיה. כבר בתחילת הלחימה יש להדוף את האויב ולהעביר את הלחימה לשטחו, כיוון ששטחה של מדינת ישראל מצומצם, והחזית קרובה לעורף, כדי למנוע נזק פיסי ונפשי לאזרחים, ולגרום לדמורליזציה אצל האויב שירגיש שהלחימה מתקרבת אל עיר הבירה שלו.
ד. התגוננות
דו"ח מרידור הוסיף מרכיב רביעי של התגוננות. כאשר האיום של פלישת צבאות סדירים הצטמצם ואיומים של נשק גרעיני ושל ארגוני טרור התרבו. יסוד ההתגוננות אמור לתת מענה להתקפות על ישראל ממדינות מרוחקות המחזיקות טילים בליסטיים, וארגוני טרור כמו חזבאללה וחמאס. האמצעים ליסוד זה הם אמצעים מדיניים (כמו בלוב ובניסיון נגד איראן), צבאיים-הגנתיים (כדוגמת טיל החץ), צבאיים התקפיים (כמו סיכול בעיראק ובסוריה), לצד מיגון האוכלוסייה האזרחית והגברת חוסנה.
על פי דן מרידור בהרצאה ב-2011, יש להוסיף הגנה על אזרחי ישראל מירי תלול מסלול, של ארגוני טרור שמחזיקים ארסנל של רקטות וטילים (באמצעות אמצעים צבאיים הגנתיים כמו כיפת ברזל ושרביט קסמים), ואיום הטילים נגד טנקים לטווח ארוך.
האסטרטגיה הלאומית של ישראל
עם זאת, בפועל היו שתי "אסטרטגיות לאומיות" שונות שהופעלו לסירוגין כאמצעי לאותה מטרה:מהקמתה ועד מלחמת יום כיפור האסטרטגיה הלאומית של ישראל התבססה על קיר הברזל והשארת ההגנה על ישראל בידי ישראל עצמה - לצד שיתופי פעולה עם מדינות נוספות המבוססים על אינטרסים משותפים והשגת תמיכה של מעצמה. כחלק מתפיסת "קיר הברזל" נכללה הבנה כי הסכם עם מדינות ערב אינו "יוצר" אלא "מתאר", כלומר הנחה כי רק כאשר תפסיק בפועל העוינות של ישראל למי משכנותיה, ניתן יהיה לאחר מכן להכריז על כך בהסכם גלוי.
מנגד, ממלחמת יום הכיפורים החלה להשתרש "אסטרטגיה לאומית" שונה שהתבססה על "חסות" (בשונה מהאסטרטגיה הקודמת שהסתפקה ב"תמיכה") של ארצות הברית (מה שהגביל את חופש הפעולה הצבאי שהיה לישראל קודם לכן ושבא לידי ביטוי במלחמת ששת הימים), הסתמכות על גורמים זרים כאמצעי להבטחת ביטחונה של ישראל ואמונה שהסכם שלום עם ארצות ערב יוכל "ליצור" מציאות חדשה ולא רק "לתאר" את המצב שהושג בפועל כבר קודם לכן. "אסטרטגיה לאומית" זו הגיעה לשיאה בהסכמי אוסלו והחלה להיחלש משמעותית משנת 2000.
על פי תא"ל במיל' רון טירה החל משנת 1993 ועד 2022 (במשך שבעה מבצעים ומלחמות, למעט מבצע חומת מגן) ישראל אימצה דוקטרינה לא רשמית שכוללת את ארבעת השלבים הבאים: בעוד שהאויב מנסה להתיש את ישראל, ישראל מנסה לפגוע באויב כמותית ואיכותית אבל לא מנסה להכריע או לנצח אותו.
על פי סא"ל במיל' ד"ר דן שיאון הרמטכ"ל אביב כוכבי שינה את הפרדיגמה הזו והחזיר את ערך הניצחון על האויב. על פי כוכבי השלבים הם:
Art Deco
Art Deco (בעברית: אר דקו) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, Honeymoon. השיר יצא לאור ב-18 בספטמבר 2015, על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ רקורדס ופולידור רקורדס.
איימי דייווידסון מ-Digital Spy טענה כי השיר מוסיף עניין לאלבום, Honeymoon.
רקע וכתיבה
את השיר כתבו דל ריי וריק נואלס, והוא הופק על ידי דל ריי, נואלס, וקירון מנזיס. מבחינה לירית, "Art Deco" מדבר על "מלכת סצנות במסיבות". בכלי התקשורת השונים דובר על כך שמילות השיר מדברות על אזיליה בנקס, אך דל ריי מסרה בתגובה שהדבר לא נכון.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-50 מיליון השמעות.
ניתוח מוזיקלי וביקורת
מבקרי המוזיקה הפנו כלפי "Art Deco" ביקורות מעורבות, כאשר שבחים מיוחדים הופנו להפקתו המגוונת של השיר.
פלוטו (דמות דיסני)
פּלוּטוֹ (באנגלית: Pluto) הוא דמות הנפשה המופיעה בסרטיו המצוירים של וולט דיסני. פלוטו מופיע בסרטים ככלב המחמד של מיקי מאוס, אולם הופיע בסרטים גם ככלבם של דונלד דאק ושל גופי (שהוא בעצמו כלב מואנש).
יחודה של הדמות
פלוטו יוצא דופן מכל דמויות דיסני בכך שאינו מואנש, הוא אינו מדבר ומביע רגשות של אדם, ולמעשה הוא מייצג כלב.
חברים, אויבים ובני משפחה
פלוטו לרוב מעביר את זמנו בחברת בעליו אך יש לו מספר חברים, ובהם הכלבים פיפי הפקינזי, דינה ההולנדית ורוני הסנט ברנרד. אויביו כוללים את בוטץ' הבולדוג, פיגרו החתלתול, צ'יפ ודייל והדבורה באז. בסרט ההנפשה "פלוטו הבן" משנת 1942 מוצג כלבלב בשם "פלוטו הבן" כבנו של פלוטו.
מקור השם
פלוטו קרוי על שם כוכב לכת ננסי פלוטו שהתגלה בשנת 1930 - השנה בה צויר פלוטו לראשונה.
זכויות יוצרים
בשל המחלוקת על השם, אולפני דיסני הכריחו את אולפני סרטי פרמאונט אשר יצרו את סדרת ההנפשה פופאי לשנות את שמו של אויבו של פופאי - "בלוטו" ל-"ברוטוס", על מנת שלא יהיה בלבול בינו לבין פלוטו.
יעקב גולדמן (עיתונאי)
יעקב גולדמן (1856 - 2 ביולי 1931) היה רב ועיתונאי אשכנזי שפעל בארץ ישראל.
ביוגרפיה
בקיץ 1890 עבר ליפו והיה מזכיר העדה האשכנזית, ממייסדי היישוב החדש בעיר ומזכיר בית החולים "שער ציון" שהוקם בעיר. בשנת 1916 פרש מעבודתו הציבורית והיה רב, ודרשן ומלמד שיעורי תורה בבית הכנסת שבנווה צדק. בשנת תר"ף יסד ליד בית כנסת זה קופת גמילות חסדים בשם "מנצפ"ך" (ראשי תיבות של מדרש נוה צדק פרושים כנסייה) וניהלה אותה כל ימיו.
היה אחד הבולטים בעיתונאים העברים בשליש האחרון של המאה ה-19. תחילה כתב בעיתונו של יואל משה סלומון "יהודה וירושלים". בהמשך כתב ב"הצפירה" ונעשה שם כתב ראשי לענייני היישוב. פרסם גם ב"האסיף", "המגיד", "המליץ" ו"חבצלת", ובעידודו של סוקולוב פרסם סקירות על תולדות היישוב החדש. פרסם גם בקבצים הספרותיים שהוציא לאור זאב יעבץ. היה גם ממלא מקום של עורך "חבצלת". רבים ממאמריו חתם בשלל שמות עט, בהם "אחד ממנקי המנעלים", "אפרתי", "בן יפו", "בן עמי", "יעקב איש גם זו", "עקביא בן הראש" ו"פ. פלטיאל".
בתחילת המאה ה-20 עבר משבר רוחני, התרחק בהדרגה מהכתיבה בעיתונות החילונית ונעשה חבר "אגודת ישראל". בשנותיו האחרונות עסק בפלפולי תורה להם מוקדשים שני ספריו.
בזכרונותיו על ברנר תיאר ש"י עגנון גם את גולדמן: ברומן "תמול שלשום" של עגנון מופיע גם גולדמן, בדומה לאישים רבים בני התקופה הנכללים ברומן זה.
בגיל 16 נשא לאישה את אסתר מלכה בת הרב אברהם וולפינזון, ונולדו להם עשרה ילדים. שני בנים ובת מתו בילדותם. נכדתו היא שולמית איתן ונכדו הוא זאב פרוש. אחיו (מאמו ומאביו החורג) הוא הסופר פנחס גרייבסקי.
נפטר בתל אביב ממחלת הסרטן בי"ז בתמוז תרצ"א, 2 ביולי 1931 ונקבר בפתח תקווה.
שמר (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
פינחס מנחם זינגר
הרב פינחס מנחם מנדל הכהן זינגר (~ה'תרל"ב, 1872 - ~ה'תש"ב, 1942) היה רב וראש ישיבה פולני, מורה הוראה ודיין, רבן של כמה ערים ורב אזור בוורשה בירת פולין. מחבר סדרת הספרים מגדים חדשים וספרים נוספים.
ביוגרפיה
נולד בטומשוב לובלסקי למשפחת רבנים פולנית. אביו היה הרב שמואל הכהן זינגר שכיהן כמורה הוראה בעיר, והיה נכד לשושלת רבנים ופוסקי הלכה בפולין שהיו חסידים בדורות האחרונים. האב עצמו נהג לנסוע כחסיד לרבי ישראל פרידמן מרוז'ין, לרבי שר שלום רוקח מבעלזא ולרבי חיים הלברשטאם מצאנז. אמו, טעמא בלומא, כונתה טעמעריל (או: תמר'ל) הייתה בת למשפחה מיוחסת לרב מרדכי מארדוש, לש"ך, לרבי נתן נטע שפירא מקרקוב ולרמ"א. היא הייתה סוחרת ביהלומים ונודעה בצדקותה, שמה התפרסם כמי שנהגה ללבוש טלית קטן כמנהג הגברים, ושזכתה לקרבתו של הרבי מבעלז ששמר עבורה מקום ליד שולחנו.
הוא היה טיפוס מסתגר, ושקע בלימודיו בצורה קיצונית. הוא סירב ללמוד פולנית ורוסית למרות שהיה זה תנאי הכרחי להשגת משרת רבנות בעיר גדולה באימפריה הרוסית. עוד בצעירותו חיבר פירוש בשם "רצוף אהבה" על סידור התפילה. בשל בורותו המוחלטת בכל הקשור לענייני העולם, נישא באיחור יחסי, לבת שבע זילברמן, בתו של הרב יעקב מרדכי זילברמן רבה של בילגוריי שהיה אף הוא טיפוס מסתגר ולכן הסכים לשידוך. הרב זילברמן היה חסיד אדוק בחסידות פחות מחתנו, ועל אף שגם הוא נהג לנסוע לרבי מטוריסק, נתפס בעיני משפחתו כ"מתנגד".
בשנת 1896 התמנה כרב בעיירה לאונצ'ין הסמוכה לוורשה, וחיבר שם את סדרת ספריו "מגדים חדשים" על מסכתות" ברכות, פסחים, ביצה, קידושין ועבודה זרה. וספרים נוספים בשם: "צדקת רש"י" העוסק ביישוב תמיהות המהרש"א והמהר"ם על פירוש רש"י לתלמוד, ו"צדקת חכמים" העוסק ביישוב דברי הרי"ף והר"ן. כל ספריו למעט אחד לא נדפסו.
לאחר הקמת הישיבה בראדזימין בידי האדמו"ר רבי אהרן מנחם מנדל גוטרמן, התמנה לכהן כראש הישיבה ושימש גם כסופרו האישי של האדמו"ר. מתלמידיו בתקופה זו: הסופר שמחה פטרושקא.
בשנת ה'תר"ע, 1910, עבר עם משפחתו לוורשה, המשפחה התגוררה ברחוב קְרוֹכְמַלְנָה 10 באזור היהודי של ורשה, והרב זינגר שכבר קודם לכן הוכר כבורר מבוקש בשל בקיאותו וחריפותו, פתח בית דין בביתו, שבו היה משיב גם לשאלות כלליות בהלכה. בית דין ביתי זה מתואר בהרחבה בספר "בית הדין של אבא" (מיַין טאַטנס בית־דין־שטוב), שכתב בנו.