cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דייוויד דאובה
חיבוריו
דאובה תרם תרומה מכובדת לשלושה תחומים - המשפט המקראי והתלמוד; לימודי הברית החדשה; והמשפט הרומי. קאלום קרמייקל, פרופסור לספרות השוואתית באוניברסיטת קורנל וכן מי ששימש בפועל כמוציא לאור הספרותי של דאובה, מתאר את הממואר שלו על דאובה - רעיונותיו ואישיותו: לזכור את דיוויד דאובה - כ"ניסיון להעביר את רוח הנאורות שדיוויד דאובה השרה בכל עבודתו ובכל שיחה שניהל . נכון לכתיבת ספר זה, הוא העריך שדאובה ייזכר במשל הזמן, כפרופסור מצטיין למשפטים, חוקר קלאסי פר אקסלנס, איש הגות דתי אקומני, חוקר תלמוד מוביל, בלשן מיומן, הומניסט גדול של המשפט, מבקר ספרות מבריק וכן כמשפטן הרומי הבכיר של ימיו".
לדברי קרמייקל, בשל בקיאותו של דאובה בארמית ובתלמוד, הוזמן דאובה להשתתף בסמינר של הברית החדשה שניהל צ'ארלס הרולד דוד, בקיימברידג'. הזמנה זו עוררה בדאובה התעניינות מעמיקה ברקע הרבני שסבב את הנצרות. לימודי הברית החדשה היו התחום שבו הוא היה אמור לתרום את תרומתו המקורית ביותר למחקר האקדמי ובעיניו הוא גם העניק תרומה ליחסי יהודים-נוצרים, לדידו של טוני הונורה. דאובה פירש מחדש טקסטים רבים של הברית החדשה לאורו של חקר התלמוד. ניתן היה להעריך מחדש את כתבי הקודש הנוצריים כצורה של ספרות יהודית, שאותה כינה "יהדות הברית החדשה".
ויליאם דייויד דייוויס התמקד בכך בהספד שנתן למנטור שלו בעת מותו: "זוהי המורכבות שבדייוויד אשר הפכה אותו לקסום כל כך. לא מפתיע אם כן שהוא האדם היהודי ביותר מבין החוקרים שלימד אותנו שהנצרות היא יהדות של הברית החדשה - ביטוי הריוני להפליא שהוא המציא ואשר מסכם בצורה הטובה ביותר אולי את מורשתו ואת המהפכה הקרובה שהוא הכניס לחקר הברית החדשה" בשנים 1962-1964 נשא דאובה את הרצאות גיפורד על תיאולוגיה טבעית.
תלמידיו
בנוסף לקארמייקל ולדייוויס המנוח, תלמידיו של דאובה כוללים בנוסף, את סי. קיי בארט המנוח, אוניברסיטת דרהאם (בריטניה); שאול ברמן, ישיבת חובבי תורה ; דייוי אשר שטראוס ברנשטיין, אוניברסיטת שיקגו; דיוויד כהן, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי; מרטין אוונס, אוניברסיטת סטנפורד; וויליאם פרנקל, (AM); טוני הונורה, פרופסור רגיוס למשפט אזרחי (אוקספורד); ברנרד ג'קסון, מאוניברסיטאות מנצ'סטר וליברפול; לי קואן יו, ראש הממשלה הוותיק - ו"אביה של" - סינגפור; פרגוס מילאר, אוקספורד; ג'ון טי. נונן ג'וניור, מבית המשפט לערעורים של ארצות הברית (בזמן כהונתו הוא מונה לשופט בסבב הבחירה התשיעי); סטיבן פסמנק, היברו יוניון קולג' - המכון היהודי לדת; לורד רודג'ר המנוח (תואר האצולה הבכיר של אלן רודג'ר, הברון רודג'ר מארלספרי), שופט בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת; אי. פי. סאנדרס, דיוק; פיטר שטיין, פרופסור רגיוס למשפט אזרחי (קיימברידג'); גיזה ורמס, אוקספורד; אלן ווטסון, מהפקולטות למשפטים שבאוניברסיטאות ג'ורג'יה, אדינבורו ובלגרד; וראובן ירון, מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
אקדמיה
ברנרד ג'קסון מעיד: "במשך שנתיים הגשתי חומר על בסיס שבועי או שבועיים. כפי שהיה המנהג הרגיל שלו עם תלמידי מחקר, דאובה היה מזמין אותי לארוחת צהריים ב-All Souls, ואז מבלה את רוב שאר אחר הצהריים בניתוח ובביקורת של עבודתי שורה אחר שורה. לא ניתן היה לדמיין השגחה אינטנסיבית או פרודוקטיבית יותר. אני חייב את כל מה שעשיתי לאחר מכן למסד הטפחות האקדמי שהוא העניק לי. אלן ווטסון תיעד את תחושת הפחד המתמשכת שלו לאכזב את דאובה בהגיעו למפגשים הללו. הזיכרון שלי הוא התחושה שאיתה תמיד התעוררתי. עד כמה שהביקורת הייתה הרסנית - ולעולם לא בלי הצדקה - דאובה תמיד סיכם במילות עידוד כנות ומשכנעות, שגרמו לי להיות מוכן, אפילו להוט, להתחיל את מחזור ההרס הבא.
"הוא היה מנטור חם, חכם ונדיב, שתמיכתו חרגה הרבה מעבר להנחיית הדוקטורט ולקידום האקדמי לאחר מכן. הוא לא התרחק מהחיים האישיים של תלמידיו, הן בשמחה והן בצער. הוא אף נאם ב[חתונתי], אבל מה שמה שיבלוט בתודעה שלי, הוא לא רק הרעפת השבחים המלומדת במהלך נאומו, אלא האופן שבו דיבר באופן לא רשמי עם בני משפחותינו בהתאמה, ללא שמץ של התנשאות אלא מתוך עניין כן והיכולת להרגיש את בן האנוש שעמד מולו".
וולפגנג שויבלה
וולפגנג שויבלה (בגרמנית: Wolfgang Schäuble; נולד ב-18 בספטמבר 1942) הוא פוליטיקאי גרמני מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (ה-CDU), כיהן כנשיא הבונדסטאג מאוקטובר 2017 ועד אוקטובר 2021 (קודם כיהן כשר האוצר של גרמניה בקבינט השני של קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל).
בין השנים 1984 ל-1991 היה שויבלה חבר בקבינט של קנצלר גרמניה הלמוט קוהל, תחילה כשר הפדרלי של גרמניה לעניינים מיוחדים וראש לשכת הקנצלר (Chef des Bundeskanzleramtes – מזכיר בדרגת מזכיר המדינה או שר פדרלי), ולאחר מכן שר הפנים הפדרלי, האחראי על משרד הפנים. בין השנים 1991 ל-2000 כיהן כיושב ראש קבוצת ה-CSU/CDU (Christlich-Soziale Union in Bayern - האיחוד החברתי הנוצרי בבוואריה) בבונדסטאג ומ-1998 עד 2000 שימש בנוסף כיושב ראש המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית. בין השנים 2005 ל-2009 שימש שוב כשר הפנים הגרמני, בקבינט הראשון של מרקל.
שנותיו הראשונות והשכלתו
שויבלה נולד בפרייבורג, בנו של יועץ מס. לאחר שסיים ב-1961 את ה-Abitur (מקביל לבחינות הבגרות), למד משפטים וכלכלה בפרייבורג ובהמבורג, לימודים שסיים ב-1966 וב-1970 בהתאמה, והיה לעורך דין מוסמך. ב-1971 קיבל דוקטורט במשפטים, עם עבודת דוקטורט שנקראה "המצב המשפטי המקצועי של רואה החשבון הציבורי בתוך משרדי רואי חשבון".
קריירה
שויבלה השתלב במינהל המסים של מדינת באדן-וירטמברג ובסופו של דבר הפך לפקיד ממשלתי בכיר במשרד המס של פרייבורג. לאחר מכן הפך לעורך דין מתאמן רשום בבית המשפט המחוזי של העיר אופנבורג, בין השנים 1978 ל-1984.
הקריירה הפוליטית של שויבלה החלה ב-1961 כשהצטרף ל-Junge Union (איחוד הצעירים), מחלקת הנוער של ה-CDU. במהלך לימודיו כיהן כיושב ראש ה-Ring Christlich-Demokratischer Studenten (אגודת הסטודנטים הנוצרית דמוקרטית, אגודת סטודנטים הממוקמת מבחינה פוליטית בסמוך ל-CDU) בהמבורג ובפרייבורג. בנוסף, ב-1965 הפך שויבלה חבר ב-CDU. בין השנים 1969 ל-1972 היה שויבלה היושב ראש המקומי של ה-Junge Union בדרום באדן. מ-1976 עד 1984 שימש שויבלה כיושב ראש הוועדה הלאומית לספורט של ה-CDU.
לאחר שה-CDU הובסה בבחירות הפדרליות של 1998, הפך שויבלה ליושב ראש המפלגה. הוא ויתר על משרה זאת ב-2000, עם התעוררות הסקנדל של התרומות למפלגה (השערורייה מתייחסת לגילוי של צורות בלתי חוקיות של מימון מפלגות של ה-CDU במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, שכללו קבלת תרומות נסתרות, אי גילוי תרומות במזומן, ניהול חשבונות בנק סודיים והעברות בנקאיות לא חוקיות אל ומבנקים זרים ובכלל זה קבלת תרומה במזומן בסכום של מעל 100,000 מארק גרמני שנתרמו על ידי סוחר הנשק והלוביסט קרלהיינץ שרייבר ב-1994). ממשיכתו בתפקיד הייתה אנגלה מרקל.
חבר הפרלמנט
שויבלה תמיד נבחר לבונדסטאג באמצעות זכייה במושב שאויש בבחירות ולא דרך הצבה ברשימה שמשקפת ייצוג פוליטי יחסי של המערכת הפוליטית הגרמנית. בבחירות הפדרליות של 2005 קיבל שויבלה 50.5% מכלל הקולות שהצביעו ישירות, במחוז הבחירה שלו באופנבורג, מחוז מספר 285, מעט נמוך יותר מ-52.2% שקיבל בבחירות 2002.
משרות ציבוריות
ב-15 בנובמבר 1984 מונה שויבלה לשר לעניינים מיוחדים, תפקיד של שר בממשל הפדרלי אשר אינו אחראי לתיק מסוים. בנוסף, מונה למשרת ראש לשכת הקנצלר, הלמוט קוהל. בתפקיד זה הוא הופקד על ההכנות לביקור הממלכתי הרשמי הראשון של אריך הונקר, יו"ר מועצת המדינה של גרמניה המזרחית ומנהיג הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, בשנת 1987. כתוצאה של חילופי גברי בקבינט של גרמניה המזרחית, התמנה שויבלה למשרת שר הפנים ב-21 באפריל 1989. בתפקידו זה הוא גם הוביל את המשא ומתן מטעמה של גרמניה המזרחית לאיחוד עם גרמניה המערבית ב-1990. שויבלה וגונתר קראוס, מזכיר הממשלה של גרמניה המזרחית, חתמו על אמנת האיחוד ב-31 באוגוסט 1990.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 היה שויבלה אחד הפוליטיקאים הפופולריים ביותר בגרמניה והיו ספקולציות קבועות לפיהן הוא יחליף את קוהל כקנצלר גרמניה, עקב העובדה שהפופולריות של קוהל נמצאה במגמת ירידה. ב-1997 הצהיר קוהל כי שויבלה הוא המועמד המועדף עליו להמשיך את דרכו כקנצלר גרמניה, אך הוא לא רצה למסור את משרתו עד 2002 כשהאיחוד המוניטרי האירופי עתיד להגיע לבשלות עם כניסתו לתוקף של האירו. כך או אחרת, כשקואליציית ה-CDU/CSU הפסידה בבחירות של 1998, נמנע משויבלה להפוך לקנצלר גרמניה.
גורמים ב-CDU וב-CSU שאפו להציב את שויבלה כמועמדם למשרת נשיא גרמניה, ראש המדינה בעל התפקיד הטקסי ברובו, בתחילת מרץ 2004, עקב הניסיון הפוליטי העשיר שלו. על אף תמיכה מצד ראשי ממשלת בוואריה והסן, שויבלה לא זכה במועמדות המפלגה בסופו של דבר, בשל העובדה שמנהיגת ה-CDU אנגלה מרקל ופוליטיקאים אחרים ב-CDU ובמפלגה הדמוקרטית החופשית דיברו נגדו, זאת בשל העובדה שסקנדל התרומות למפלגה בו היה מעורב שויבלה ואשר נחשף לראשונה לאור הזרקורים בשלהי 1999, מעולם לא נפתר לחלוטין.
בנובמבר 2005 מונה שויבלה שוב למשרת שר הפנים, הפעם בממשלת אחדות לאומית תחת הקנצלרית אנגלה מרקל.
באוקטובר 2009 מונה שויבלה לשר האוצר של גרמניה במקום פיר שטיינבריק. בספטמבר 2017 דווח שיעזוב את תפקידו כשר אוצר וימונה ליו"ר הפרלמנט.
באוקטובר 2017 נבחר לכהן כנשיא הבונדסטאג.
השקפות פוליטיות
ב-1999 יזם שויבלה קמפיין של קואליציית ה-CDU/CSU כנגד הרפורמה בחוק האזרחות הגרמני תחת הסלוגן: "אינטגרציה: כן - אזרחות כפולה: לא".
במהלך מלחמת עיראק ב-2003, הגן שויבלה, בניגוד לפוליטיקאים גרמנים רבים, על החלטת ארצות הברית לפלוש לעיראק.
שויבלה האשים את קנצלר גרמניה גרהרד שרדר בהיעדר מצפון היסטורי נאות, בשל העובדה ששרדר קיבל את הפרות זכויות האדם שנטען שבוצעו על ידי ממשלת רוסיה, ללא מתיחת ביקורת על כך.
שויבלה גם מחזיק בהשקפה שהבעיה של אירופה איננה האיחוד האירופי, אלא ממשלות אירופיות מסוימות שאינן יכולות להתנגד לניסיון להפוך את האיחוד האירופי ואת אירופה לשעיר לעזאזל של בעיות הלאומיות שלהם. שויבלה הצביע על מספר דוגמאות לכך, כולל ה-Stability and Growth Pact (אמנת היציבות והצמיחה - הסכם בין 28 המדינות החברות באיחוד האירופי שמטרתו להקל ולשמור על יציבותו של האיחוד הכלכלי והמוניטרי של האיחוד האירופי) ועמדת שר האוצר לפיה הכנסת האירו לשימוש תפגע בכלכלת גרמניה.
במרץ 2007 אמר שויבלה בריאיון כי היישום של חזקת החפות מפשע לא צריכה להיות רלוונטית לאישור של פעולות נגד טרור.
ביקורת
הביקורת על שויבלה מתמקדת בהשקפותיו בתחום החוק והסדר, בפרט בתחום של מלחמה בטרור, שדה בו הוא הוקע על ידי פעילי זכויות האזרח. מתנגדים קולניים כוללים את קהילת התוכנה בקוד פתוח.
מחלוקת ניצתה עקב המלצתו של שויבלה שניתנה בראיון שהתקיים בשנת 2007, אודות ספרו של אוטו דפנהוייר (Otto Depenheuer) שהגן על מתקן המעצר בגואנטנמו כ"תגובה מותרת מבחינה חוקית במאבק של ציוויליזציה חוקית נגד הברבריות של הטרור".
כמחאה נגד תמיכתו של שויבלה בשימוש הגובר בזיהוי ביומטרי, קבוצת ההאקרים Chaos Computer Club פרסמה טביעת אצבע של שויבלה במהדורת מרץ 2008 של כתב העת שלה Datenschleuder. כתב העת גם כלל את טביעת האצבע של שויבלה על גבי סרט שהקוראים יכלו לעשות בו שימוש על מנת לשטות בקוראי טביעת אצבעות.
ניסיון ההתנקשות
ב-12 באוקטובר 1990 היה שויבלה מטרה לניסיון התנקשות שביצע דיטר קאופמן, שירה בשויבלה שלושה כדורים לאחר אירוע שהתקיים באופנאו כחלק ממסע בחירות. מהירי נפגע שומר ראש, ושויבלה עצמו נפגע באופן חמור בחוט השדרה ובפניו. הוא הפך למשותק ונעזר מאז בכיסא גלגלים. המתנקש הוכרז על ידי השופטים כחולה נפש ונשלח לאשפוז. הוא שוחרר ב-2004.
חייו הפרטיים
מאז 1969 נשוי שויבלה לכלכלנית אינגבורג שויבלה. לזוג ארבעה ילדים; שלוש בנות: כריסטין, ג'וליאן ואנה, ובן אחד, הנס יורג. אחיו, תומאס שויבלה, הוא שר הפנים לשעבר של באדן-וירטמברג ומשמש כיושב ראש ההנהלה של מבשלת הבירה של מדינת באדן-וירטמברג, Rothaus, מאז 2004.
שמואל ויגודה (חזן)
שמואל וִיגוֹדָה (כ"ג בתשרי ה'תרנ"ג – כ"ג בתשרי ה'תרנ"ג) היה חזן יהודי אמריקאי וחוקר תולדות החזנות. התפרסם כזקן החזנים בדורו, וכאחד מכוכבי עידן הזהב של החזנות היהודית.
ביוגרפיה
נולד בדובז'ין על נהר ויסלה שבפולין, אביו היה החזן שרגא ויגודה. בילדותו קיבל אביו משרת חזן בהונגריה והמשפחה שקיוותה לשפר את תנאי מחייתה, היגרה לשם. למד בישיבות הונגריה, בין היתר בישיבת ורבוי, ישיבת גלנטה ובישיבת פרשבורג, וקיבל גם השכלה כללית. הוא למד רפואה באוניברסיטת קלוז'.
כשהתייאש מלהתקדם בתחום הרפואה החל לעסוק בחזנות, בשנת ה'תרפ"א התמנה כחזן בבית הכנסת רומבך בבודפשט.
בשנת ה'תרפ"ג היגר לארצות הברית, ופתח בקריירה ארוכה של חזנות. התפרסם בכך ששימש חזן בבתי כנסת אורתודוקסיים בלבד.
ב-1981 הדפיס בניו יורק את ספרו Legendary Voices: The Fascinating Lives of the Great Cantors העוסק בתולדות החזנים.
נפטר בגיל קרוב ל-100.
שורש 32
שורש 32, או טוּ בּוּ (בסינית: 土部, פיניין: Tǔ bù) הוא השורש השלושים-ושניים של הכתב הסיני. פירושו "אדמה", והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 580 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
יצחק יואל רבינוביץ
רבי יצחק יואל (רבינוביץ) מליניץ (ה'תקנ"ג, 1793 - כ"ה בחשוון ה'תקפ"ח, 1828) היה האדמו"ר השלישי של חסידות ליניץ, כיהן גם ברבנות העיר ליניץ.
נולד ב-1793 לרבי גדליה רבינוביץ מליניץ מייסד חסידות ליניץ, שכיהן בעיר ליניץ כרב ואדמו"ר, כבנו השני והצעיר, ולו חמש אחיות. נשא את ביתו של רבי יעקב (יעקבקא) מלוברטוב. היה מתלמידיו של רבי אברהם יהושע השיל מאפטא שאמר "הנה בגלילותיכם סמכנו שלושה צדיקים: רבי משה צבי מסאווראן, רבי ישראל מרוז'ין ורבי יצחק יואל מליניץ. והחפץ ביראת שמים ילך אל רבי יצחק יואל".
בכ"ט בכסלו ה'תקס"ד (1804) עם פטירת אביו, נתמנה אחיו הבכור רבי שמואל יהודה לייב למלא את מקום אביו ברבנות ובאדמו"רות. ב-1818 נפטר רבי שמואל יהודה לייב בצעירותו ורבי יצחק יואל, שהיה אז בן 25 בלבד, נבחר למלא את מקומו. רבי יצחק יואל נפטר אף הוא בצעירותו. ב-1828, לאחר 10 שנות הנהגה, חלה ונסע להתרפא בעיר מחנובקה ושם נפטר ונקבר בבית הקברות במחנובקה. למרות גילו הצעיר הוא הצליח להגדיל את החצר והותיר חסידים רבים. את מקומו מילא בנו רבי גדליה אהרן מליניץ, ממנה עבר לסוקוליבקה.
שריר המחצצר
שריר הַמְּחַצְצֵר (בלטינית: Musculus buccinator) הוא אחד משרירי ההבעה, אשר לו ארבעה צדדים. ראשיתו של חלקו העליון בעצם המכתשים בלסת העליונה ושל חלקו התחתון בעצם המכתשים וברכס המחצצר בלסת התחתונה. בחלקו הקדמי הוא נאחז בשריר הפה החוגי ובחלקו האחורי בתפר כנפת הלסת התחתונה. יש לו תפקיד בלעיסה, שריקה, חיוך, מציצה ויניקה.
קלקידן
קלקידן הוא ספר רומן המיועד לבני הנוער שנכתב על ידי הסופרת הישראלית, דורית אורגד, ויצא לאור בשנת 2006 בהוצאת הקיבוץ המאוחד ספרית הפועלים. בשנת 2012 זכה הספר בפרס הספריות הציבוריות לספרות ילדים. דורית אורגד קיבלה השראה לספר לאחר ששמעה על נער המצטיין בלימודים וגם מבחינה חברתית. הנער מצליח למרות כל הקשיים שהוא ומשפחתו צריכים להתמודד איתם, ונשאר אופטימי וחיובי. דורית אורגד ביססה את אופיו של קלקידן על פי הילד הזה. אורגד זכתה בפרס 'כלת האור' בזכות התייחסותה המיוחדת לקהילה האתיופית, שבאה לידי ביטוי בספריה: "שבועת 'האדרה'", "יום החרגול וימים אחרים" ו"קלקידן".
טרם הוצאת הספר, הוא התפרסם כסיפור בהמשכים בעיתון הילדים "אותיות". __תוכן_עניינים__
תקציר עלילה
קלקידן הוא נער בן 14 תלמיד בכיתה ח' מצטיין בלימודיו. הוא מתגורר בפתח תקווה בדירה קטנה עם אחותו הגדולה אבזה, אחיו הקטן סולומון ואביו דסטה. מצבם הכלכלי קשה. הם עולים מאתיופיה. אמו של קלקידן נפטרה בשל מחלה קשה. הסיפור מתחיל כאשר דסטה, אביו של קלקידן, מקבל קידום בעבודה כעובד שיפוצים. דסטה נדרש לעבוד עם בעל העסק בשותפות ולהתחלק אתו בהכנסות. דסטה מסכים בשל הצורך לפרנס את משפחתו. הוא מבטיח למשפחתו שידאג לכל הנחוץ ללימודים, וכן לסדר את הבית כך שיהיה נוח ונעים ויאפשר להזמין חברים הביתה. לאחר שדסטה קיבל את ה"קידום", הוא עובד הרבה יותר קשה, יוצא לעבודה מוקדם וחוזר בערב עייף ומותש. דסטה כבר כמה חודשים עובד ואינו מקבל את הכסף שהובטח לו. הוא מנסה להרגיע את ילדיו בכך שהוא אומר להם 'סובלנות'. לאחר שדסטה סוף סוף אמור לקבל את הכסף, דובי אנגלרייך, המעביד של דסטה, עזב לפתע את הארץ. דסטה נהג לקחת הלוואות מן הבנקים עבור מעסיקו, והן הוחזרו לאחר ההכנסה מהעבודה. כעת, דסטה נותר עם חובות עבור הלוואות שטרם נפדו. הפתרון היה למכור את הדירה. ענת, עובדת סוציאלית, מציעה לאבזה לעבור לכפר נוער. סולומון הועבר למשפחת אומנה. קלקידן עבר לגור עם משפחתו של ניסים, חברו הטוב. דסטה נותר לבד חסר כל. הוא נלקח על ידי המשטרה לאחר שסירב לעזוב את ביתם שנמכר. ולבסוף, נשלח דסטה לבית משוגעים. קלקידן מרגיש אי צדק. הוא רצה לנקום בדובי, אשר הפריד בין כל משפחתו. במהלך חייו נתקל קלקידן באנשים שהתייחסו אליו בגזענות. היו שואלים אותו לגבי השם ה"מוזר" שלו, קלקידן. הוא קיבל יחס שונה בגלל צבע גופו, אך קלקידן אינו מאפשר ליחס השלילי כלפיו לפגוע בו. הוא גאה בתרבותו ובמשפחתו. קלקידן וניסים מקימים צמד מוזיקלי. בתחילה הם עושים זאת לשם ההנאה ולהתפתחות המוזיקלית שלהם, אך בהמשך נראה היה שמטרתו של ניסים הייתה רק להשתכר מההופעות. קלקידן שם לב שגם יחסו של חברו כלפיו השתנה. חברו מתנהג כלפיו ביחס של עליונות. קלקידן שאינו יכול לומר איך הוא מרגיש ומה דעתו, מחליט לעזוב את משפחת ניסים ולצאת לירושלים. בירושלים הוא לומד בבית ספר חדש וממשיך להצטיין בלימודים. הוא פוגש את רונה והיא עוזרת לו למצוא חדר במלון ועבודה. הוא מבקר את בני משפחתו ומנסה לטפל בהם. לאחר זמן מה, דסטה וקלקידן נפגשים והם קונים כרטיס לאתיופיה כדי לבקר את הסבא של קלקידן. מפגש זה עוזר לדסטה להחלים. רוב המשפחה מתאחדת. אבזה, דסטה וקלקידן חוזרים לגור בפתח תקווה. סולומון עבר לגור ב"אחוזת חווה".
מסרים מהסיפור
קלקידן עבר הרבה בעיות נפשיות בחייו ומשפחתו גם הייתה איתו במקרים אלו. למרות כל הבעיות הקשות ההתמוטטות הנפשית של האב, האחות שנלקחה מהבית לפנימייה והאח שנשלח למשפחה אומנה, קלקידן ממשיך להצליח בבית הספר, לוקח אחריות, דואג לבני משפחתו, מטפל בהם ומצליח לאחד מחדש את בני המשפחה. לעולם אינו מתייאש. כמו כן, בספר מתואר היחס הגזעני של אנשים בחברה הישראלית כלפי אחרים בעלי צבע עור כהה יותר, אך קלקידן, הדמות הראשית בסיפור, שהוא אדם אופטימי ובעל ראייה חיובית, מכיר ביכולותיו ובכישוריו ומתגבר על כל הקשיים.
ספר זה שומש כלימוד ערך החברות והסובלנות בידי משרד החינוך.
אורוסטוני
אורוסטוני (בהונגרית: Orosztony) הוא כפר במחוז זאלה, בנפת נג'קניז'ה, בהרי זאלה, באזור רכס זאלאפאט.
מיקום
זהו יישוב קטן של כ-400 תושבים במחוז זאלה, מערבית לזלסבאר ונג'ראדה, בסמוך לקרצ'ני. הוא ממוקם לאורך כביש 7525, המחבר את אזור הבלטון-הקטן עם עמק תעלת הפרינציפאלי, המחבר בין כבישים 7522 ו- 7527; הכביש עובר דרך פלשהאורוסטוני.
היסטוריה
הממצאים המוקדמים ביותר מתוארכים לתקופת ארפאד, כאשר חלק מאורוסטוני היה בבעלות משפחת בוּזַאד-הַהוּת. האזכור הראשון בכתבים הוא משנת 1251, כאשר הוא כתוב בצורה של וְרוּצטְוּן. זה ממצא לא ברור, והוא כנראה שם התיישבות סלאבית. בימי הביניים, היישוב היה צמיתות של המנזר זאלהוואר והיה מורכב משלושה יישובים נפרדים.
פרנסת אוכלוסיית הכפר הובטחה תמיד על ידי הייצור החקלאי. תרבות גידול בעלי החיים המתקדמת שלה הייתה ידועה מעבר למחוז, והשכבה התעשייתית נוצרה רק כדי לשרת את הייצור החקלאי.
לפני 1945 ובשנים שלאחר מכן, אורוסטוני היה מקום מושבו של משרד הנוטריון המחוזי. בגבולותיה, לאחר מלחמת העולם השנייה, הוקמו שני קואופרטיבים חקלאיים, אשר לאחר מכן התמזגו. תקופת הזוהר של היישוב היה בשנות החמישים והשישים. אוכלוסייתה עברה אז את 1,200 התושבים. בשנת 1970 סופח הכפר לגלשה.
שתי עמותות ממלאות תפקיד בחיים האזרחיים של אורוסטוני:
לא ידוע על יישוב יהודי במקום וכנראה התיישבו בכפר משפחות בודדות בלבד.
ג'וליה סטיילס
ג'וליה או'הרה סטיילס (באנגלית: Julia O'Hara Stiles; נולדה ב-28 במרץ 1981) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית. התפרסמה בסרטי הנעורים "10 דברים שאני שונאת אצלך", "ריקוד צמוד", בסדרת סרטי הריגול "ג'ייסון בורן" ובסרטים "חיוך של מונה ליזה", "יצאת נסיך" ו"אות משמיים". סטיילס הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי על תפקידה בסדרה "דקסטר".
ביוגרפיה
בשנת 2005 סיימה את לימודיה לתואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת קולומביה.
קריירה
סטיילס החלה לשחק בגיל אחת עשרה בקבוצת תיאטרון מקומית בניו-יורק. בשנת 1993, הופיעה בקליפ של סינדי לאופר לשיר "Sally's Pigeons". היא החלה את דרכה בקולנוע בתפקיד קטן בקומדיה הרומנטית "אוהבת, לא אוהבת" (1996). ב-1997, שיחקה במותחן הפשע "יריב אינטימי", בו גילמה את ברידג'ט, בתו של השוטר טום או'מרה. באותה שנה, התארחה בפרק בסדרה "שיקגו הופ".
סטיילס פרצה ב-1999 בקומדיית הנעורים "10 דברים שאני שונאת אצלך", בתפקיד הנערה המרדנית קאט סטרטפורד, ששונאת בחורים ודייטים. התפקיד זיכה את סטיילס בפרס סרטי ה-MTV לפריצת השנה. סטיילס המשיכה עם תפקידים בקומדיות "תלוי רק בך", וכן "סטייט פינת מיין" בתור הקטינה המקומית קרלה. בנוסף שיחקה בשני עיבודים קולנועיים למחזות שייקספיריים - "המלט" בו גילמה את אופליה, ו"או" המבוסס על "אותלו" בתור דייזי בארבל.
ב-2001 גילמה סטיילס את הרקדנית שרה ג'ונסון בדרמה "ריקוד צמוד"; היא הייתה מועמדת לפרס ה-MTV לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה, וזכתה בקטגוריית "נשיקת השנה" עם השחקן שון פטריק תומאס. ב-2002 הופיעה במותחן הריגול "זהות כפולה" בדמותה הספרותית של ניקי פרסונס, טכנאית לוגיסטית המגויסת על ידי ה-CIA בפריז על מנת לסייע וללכוד את ג'ייסון בורן (מאט דיימון). עוד לפני שהמשיכה את תפקידה כניקי גם בסרט ההמשך "זהות במלכודת", שיחקה סטיילס גם בדרמה "חיוך של מונה ליזה", בתפקיד הסטודנטית ג'ואן ברנדווין; כן שיחקה בקומדיה הרומנטית "יצאת נסיך" בתפקיד הסטודנטית לרפואה פייג' מורגן, המתאהבת בסטודנט בשם אדי שמתברר כנסיך דנמרק.
ב-2005 כיכבה בסרט הדרמה-מתח "טיול קטן לגן עדן" של הבמאי בלתזר קורמקור
ב-2006 שיחקה בסרט האימה "אות משמיים", חידוש מוצלח לסרט האימה הפופולרי מ-1976, וגילמה את קת'רין, אשתו של הדיפלומט רוברט ת'ורן. ב-2007 חזרה לגלם את ניקי בסרט השלישי והמצליח ביותר בטרילוגיית ג'ייסון בורן, "זהות אבודה"; בסרט זה, בשונה מהעלילות הקודמות, בוחרת דמותה לעזור לבורן במנוסתו. סטיילס היא היחידה לצידם של מאט דיימון ופרנקה פוטנטה שהופיעה בכל שלושת סרטי הסדרה.
ב-2012 שיחקה בפרק פיילוט של סדרת מתח ישראלית "תמרות עשן", אולם הסדרה לא הופקה לבסוף.
בין השנים 2012–2015, שיחקה בתפקיד ראשי בסדרת הרשת "בלו". בשנת 2014, התארחה בפרק בסדרה "מינדי". ב-2016, חזרה לשחק את דמותה של ניקי בסרט החמישי "ג'ייסון בורן".
בשנת 2017, שיחקה בסרט "צרה" לצידם של ביל פולמן ואנג'ליקה יוסטון. באותה שנה החלה לשחק בתפקיד הראשי בסדרה "ריביירה". ב-2019, שיחקה את דמותה של אליזבת העיתונאית בסרט "נוכלות בלי חשבון".
באוגוסט 2021 לוהקה לגלם דמות ראשית בסדרת הדרמה "The Lake" בפריים וידאו; זוהי הסדרה הקנדית הראשונה שמופקת על ידי אמזון, והיא תעלה לשידור בשלהי שנת 2022.
בשנת 2022 שיחקה בסרט יתומה:ההתחלה.
חיים אישיים
בזמן לימודיה במכללה, יצאה סטיילס עם השחקן ג'וזף גורדון-לוויט. בין השנים 2011–2015, יצאה עם השחקן דייוויד הארבור.
ב-3 בינואר 2016, היא הודיעה על אירוסיה לעוזר הצלם פרסטון ג'יי קוק, אותו הכירה בנובמבר 2014 בצילומים לסרט "Blackway". הם נישאו בספטמבר 2017 וב-20 באוקטובר 2017 נולד בנם הבכור, סטראמר ניוקומב קוק. בחודש ינואר 2022, סטיילס פרסמה בחשבון האינסטגרם שלה שילדה בת שנייה, ארלו.
סטיילס היא טבעונית לשעבר. היא הפסיקה בדרך זו לאחר שהתגלתה כאנמית. היא מגדירה עצמה כפמיניסטית. היא חובבת בייסבול וכדורגל ואוהדת את קבוצות הניו יורק מטס והניו יורק רד בולס.
ווטסונס ביי
גאוגרפיה
ווטסונס ביי ממוקם 11 ק"מ צפון מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני, על קצהו של חצי האי "סאות' הד" (הראש הדרומי). הפרוור היחיד הגובל בו הוא וקלוז מדרום. ווטסונס ביי הוא אחד מהפרוורים הבודדים המוקפים ים משלושה כיוונים: ממזרח הוא גובל בים טסמן ובצפון ובמערב במפרץ ג'קסון. הפרוור נקרא על שם אחד מהמפרצונים שמצויים לחופו המערבי.
היסטוריה
ווטסונס ביי נקרא על שם רוברט ווטסון, שהגיע עם אוניית ה"מ סיריוס לחופי אוסטרליה. ווטסון החל כמשגיח על ספינות עגונות בנמל קמפ, שמצוי בשטחי הפרוור. מאז הגעתו הספיק ווטסון להיות המפקח של מגדלור מקוורי ומנהל נמל סידני. אדוארד לאנג היה המתיישב הראשון שקיבל נחלה במקום, על סף 20,000 אקרים, בשנת 1793.
בשנת 1857 הספינה דאנבר החמיצה את הכניסה למפרץ ג'קסון, הצפונית לווטסונס ביי, ובטעות ניסתה להיכנס לפתחה (The Gap), מפרצון בעל צוק תלול ושרטונים רבים. הספינה נטרפה ו-121 נוסעיה אבדו בים.
כיום צוק הפתחה הוא אתר ידוע לשמצה להתאבדויות, וכ-50 איש כל שנה משליכים את עצמם אל מי האוקיינוס. בין המתאבדים המפורסמים נמנית מגישת החדשות של ערוץ 10 שרמיין דרייגון. המקום גם מושך גורמי פשע שונים - כך למשל נזרקה מהצוק למותה הדוגמנית קרוליין ביירן, במה שהפך לאחת מפרשיות הרצח המפורסמות בשנות התשעים באוסטרליה.
בווטסונס ביי הוקמה סוללת הגנה בשנת 1892, שעיקרה ביצורים ותותחים. מטרת הסוללה הייתה להגן על העיר סידני מפני ארטילריה המגיעה מהים. הסוללה נבנתה בסמוך למגדלור הבולט שעל קצה חצי-האי. התותחים הראשונים עם הביצור היו מוזנים באבק שרפה בדומה לרובי מוסקט, ואלו הוחלפו בשנת 1890 בתותחים המוזנים בפגזי 5 אינץ' (BL 5 inch gun). בתקופת מלחמת העולם השנייה הוקמה במקום תחנת אי-מיגנוט, שסייעה להפחית את השדה המגנטי של ספינות מלחמה ולהסיר איום מוקשים ממוגנטים. במהלך מלחמת העולם השנייה הותקנה לרוחב מפרץ ג'קסון רשת נגד צוללות, שתחנת המתיחה שלה הייתה בווטסונס ביי. במהלך המתקפה על מפרץ סידני ב-31 במאי 1942, אחת מהצוללות היפניות נלכדה ברשת, ומלחיה נאלצו לפוצץ את עצמם ואת הצוללת כדי לא ליפול בשבי האוסטרלים.
תרבות
בווטסונס ביי מספר חופי רחצה פופולריים, בין השאר במפרצון קמפ (Camp Cove) וחוף ליידי ביי, שהוא חוף מוכרז לרחצה בעירום. במפרץ הגדול של הפרוור, מפרץ ווטסון, עוגנת מעבורת המגיעה למרבית תחנות הביניים לאורך קו החוף של סידני, עד לסירקולר קי.
סביב הפתחה הוקם פארק, המשמש את הנופשים במקום ומהווה נקודת תצפית לעבר ים טסמן והאוקיינוס השקט.
בפרוור הוקמו כנסייה קתולית ("גבירתנו כוכב הימים") וכנסייה אנגליקנית על שם פטרוס הקדוש.
המגדלור הבולט בקצהו הצפוני של הפרוור, צבוע באדום ולבן, מהווה נקודת משיכה לתיירים בזכות הנופים הנשקפים ממנו לעבר נורת' הד, צוקי מנלי והמפרץ.
חטיפת המטוס הלבנוני באוגוסט 1973
חטיפת המטוס הלבנוני הייתה אירוע חטיפת מטוס על ידי צעיר לובי ב-16 באוגוסט 1973. בשל איומי החוטף הונחת המטוס בשדה התעופה לוד. כוח מסיירת חרוב פרץ למטוס, עצר את החוטף ושחרר את נוסעי המטוס.
החטיפה
המטוס הלבנוני של חברת "מידל איסט איירליינס" מסוג בואינג 707 המריא סמוך לשעה 14:00 מנמל התעופה של בנגזי שבלוב בטיסה ישירה לביירות. על המטוס היו 116 נוסעים. בשעה 15:45 בערך קם נוסע בשם מוחמד אלתומי ונכנס לתא הטייס. הנוסע שלף שני אקדחים והודיע לקברניט המטוס שהוא חוטף את המטוס ומצווה עליו לנחות בישראל. הקברניט סירב בהתחלה אך בהמשך יצר קשר עם מגדל הפיקוח בשדה התעופה לוד וביקש אישור לנחות. הקברניט לא קיבל אישור אך הודיע למגדל הפיקוח כי אין לו ברירה והוא חייב לנחות בלוד לפי הוראות החוטף. בשעה 16:20 הגיע המטוס למרחב האווירי של ישראל, ושני מטוסי F-4 פנטום ליוו אותו לשדה התעופה עד לנחיתה בשעה 16:43.
פעולת ההשתלטות
באותה עת, בהנחיית אלוף פיקוד המרכז, רחבעם זאבי, הוכשרה סיירת חרוב במתארי השתלטות על מטוסים חטופים. לאחר שהמטוס נחת בשדה התעופה הורה האלוף זאבי לסיירת חרוב לשלוח כוח למטרת השתלטות על החוטף. לוחמי הכוח היו לוחמים המצויים במסלול ההכשרה של הסיירת, בדיוק על סף סיום פרק ההכשרה בהשתלטות על מטוס חטוף. הכוח, בפיקוד סגן מפקד הסיירת, יאיר קליין, הגיע במהירות לשדה. החוטף יצא ועמד בראש כבש המדרגות וניהל משא ומתן עם כוחות הביטחון ובראשם האלוף רחבעם זאבי. על אף חילוקי דעות בסוגיה עם ראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא, שביקש להטיל את משימת ההשתלטות על כוח מסיירת מטכ"ל, בחר זאבי בכוח הכפוף לפיקוד, סיירת חרוב. קליין וחייליו נערכו בקרבת המטוס, ובעוד צוות משא ומתן האזין לדרישות המחבל והסיח את דעתו, פקד קליין לפרוץ למטוס. כוח בפיקוד שלום קורן, מפקד פלוגה בסיירת, פרץ פנימה, השתלט על המחבל, החמוש באקדח, בתרגולת קרב מגע ושחרר את בני הערובה. הפעולה הסתיימה ללא נפגעים לכוח הפורץ ולנוסעי המטוס.
משפטו של החוטף
מוחמד אלתומי הכריז בבואו לישראל כי ביקש להביא את השלום לאזור. גורמי הביטחון שחקרו אותו החליטו להעמידו למשפט על חטיפת המטוס. המשפט החל ב-4 בדצמבר 1973. הנאשם הודה בכל העובדות שיוחסו לו בכתב האישום. לצורך הגנה מונה צוות פרקליטים וכן צוות של פסיכיאטרים שנועד לאבחן את מצבו הנפשי ואת מידת יכולתו לעמוד למשפט. בחוות הדעת הפסיכיאטרית נאמר כי הנאשם לא חי בשלום עם עצמו ולא מצא את מקומו במשפחה, בחברה ובעבודה. לדעתו, המנהיגים הערביים היו מושחתים ונלחמו בישראל הקטנה במקום לשחרר את ארצות ערב מעול זרים. הוא החליט שעליו ללחום נגדם ולהביא שלום בין ישראל למדינות ערב. רעיון חטיפת המטוס לישראל נועד להוכיח לנוסעים הערביים שהישראלים אינם אנשים פראיים והם לא יפגעו לרעה באזרחים ערביים. רעיון החטיפה הפך עבורו לתשוקה המרכזית בחייו והוא פעל מתוך דחף בלתי ניתן לכיבוש מבלי לשקול ולראות שתוכניתו איננה מציאותית. המשפט הסתיים ב-11 בדצמבר 1973. בית המשפט קיבל את מסקנות חוות הדעת לגבי מצבו של הנאשם ופעולתו תחת דחף שאיננו בר-כיבוש ולכן החליט על אשפוזו עד לשחרורו לפי החוק לטיפול בחולי נפש.
דניאל ורוז'אן
דניאל (או טניאל) ורוז'אן בשמו בלידה דניאל צ'יבוקריאן (בארמנית: Դանիէլ Վարուժան, שמו בלידה - Դանիէլ Չպուքքարեան; 20 באפריל 1884 פרקניק - 26 באוגוסט 1915 טונה על יד צ'אנקירי) היה אחד המשוררים הארמנים החשובים במאה ה-20, נציג הסימבוליזם האירופי. בגיל 31 כשהגיע למעמד מוערך, נעצר, גורש ונרצח בימי רצח העם שביצעו השלטונות העות'מאנים נגד העם הארמני בשנים 1915–1916. הושווה, בין היתר, לפדריקו גארסיה לורקה, "לורקה של המזרח" (אנטוניה ארסלן).
חייו
דניאל או טניאל צ'בוקריאן נולד בבית עשוי אבן, שנבנה על יד נחל, כ-125 שנה קודם לכן, ביישוב ברגניק או פרקניק (בימינו - הכפר צ'איבויו, בטורקיה) בנפת סיוואס במרכז אנטוליה. הכפר שכן קילומטרים ספורים מן העיר סיוואס והיה מיושב על ידי בארמנים בני המיעוט ה קתולי המחיטריסטי אביו, גריגור (קריקור) צ'בוקריאן היה איכר עני. על מנת לשפר את פרנסת המשפחה היה האב ל"פאנדוחט" (בארמנית - מהגר עבודה) ועבר לעבוד באיסטנבול. בילדותו ספג דניאל את האווירה הכפרית, על נופיה הצבעוניים, העבודות העונתיות בחקלאות, והאגדות מפי אמו וזקני הכפר. כל אלה הטביעו חותם לימים על השקפתו ושירתו. בשנת 1896, בעקבות מעשי הטבח ההמוניים בארמנים של משטר ה"הסולטן האדום" עבדול חמיד השני, נסע דניאל לקונסטנטינופול, בליווי אמו, טאקוּהי, בחיפוש אחרי האב שגויס לצבא העות'מאני ושאחר כך נכלא על לא עוול בכפו. על כך כתב מאוחר יותר בשיר "אבי בצבא" שנכלל בקובץ "לב השבט" בשנת 1909. בשנים 1896–1898 התחנך הילד במכללה הקתולית של האבות המחיטאריסטים באיסטנבול. המשיך אחר כך את לימודיו בבית הספר הארמני בקאדיקוי ואחר כך בתיכון המחיטאריסטי על שם מוראט רפאליאן בוונציה. בימי שהותו בוונציה בשנת 1906 פרסם את קובץ שיריו הראשון - צמרמורות. את שירו הראשון פרסם קודם לכן, ב-1903, בכתב עת של המחיטאריטסים בוונציה, "פאזמאווב". בסיועם של הנזירים המחיטאריסטים מוונציה החל משנת 1905 למד פילוסופיה, ספרות ובמקביל מדעי המדינה ומדעי החברה באוניברסיטת גנט בבלגיה. בעת לימודיו בגנט עבר דניאל משבר נפשי אישי ממנו יצא בעזרת מה שראה כהתחברות גורלו כמשורר אל גורל עמו. כתב באותה תקופה את קובץ השירים "לב האומה". בתום הלימודים חזר לכפר הולדתו כדי ללמד בו למשך שלוש שנים בבית ספר "אראמיאן" בעיר טוקט. אימץ את שם העט "דניאל ורוז'אן". בשנת 1909 שמו זה התפרסם בחוגי התרבות הארמנים הודות לקובץ "לב האומה" ומאוחר יותר לקובץ "שירים פגנים". בשנת 1911 התחתן עם בחירת לבו, אראקסי טשג'יאן, אותה הכיר בבית הספר "אראמיאן". נישואיו עוררו שערורייה, מפני שאראקסי הייתה מיועדת מילדותה לגבר אחר. אביו של דניאל התנגד נחרצות לנישואים אלה. מי שבא לעזרתו היה סבאסטי מוראט, גבור לאומי, מקרב הפדאיון הארמנים שלחמו בטורקים, ששכנע את אביו של דניאל לתת את ברכתו לחתונת בנו. בשנת 1912 התמנה למנהל בית הספר המחיטריסטי "גריגור המאיר הקדוש ברובע פרה איסטנבול. לימד שם צרפתית וכלכלה פוליטית.
בשנת 1914 הקים ורוז'אן יחד עם גוסטאן זריאן, גריגור זוהרב, סיאמאנטו, זאבל אבאיאן, האגופ אושאגאן, אהרון פרסגיאן וקגהאם פרסגיאן, את הקבוצה הספרותית "מהיאן" (מקדש), ששאפה להתחיל תהליך של רנסאנס ארמני. חבריה שאפו להרים את מורל עמם, למוד מאות שנים של עבדות ואפילה, על ידי חיבורו מחדש לרוחה של ארמניה הפגנית והטרום-נוצרית, תוך עידוד המאבק בעצמאות ודחיית הרודנות, לרבות זו של הממשל הטורקי המושחת. יחד עם האגופ סירוני הקים את המגזין "ואגאסארט".
מותו
בימי מלחמת העולם הראשונה, בלילה שבין 23-24 באפריל 1915 בפקודת שלטון "הטורקים הצעירים" בתור ראש קבוצת הסופרים "מהיאן" נעצר ורוז'אן באיסטנבול, יחד עם עוד מאות משכילים ונציגי האליטה הארמנית בעיר הבירה, כולל עמיתיו המשוררים רופן סוואג וסיאמאנטו. רבים מהם נלקחו מבתיהם, נכלאו וגורשו לכיוון המדבר. ורוז'אן ואחרים נלקחו לצ'נקירי וב-13 באוגוסט לאיאש. משם חמישה מהמשכילים הארמנים העצורים, כולל ורוז'אן, הוצעדו בשיירה מזרחה בליווי כמה "שוטרים" מאולתרים ("צ'טה") חמושים. כ-שש שעות הליכה מצ'נקירי, ליד החאן טונה (Tüneh), בווילייט קסטמונו. הובלו ליער סמוך. שם הופשטו מבגדיהם נקשרו לעצים ונדקרו בסכינים דקירות רבות עד למוות. צרחותיהם נשמעו למרחקים. במעשי הרצח השתתפו 12 צ'טה. יחד עם ורוז'אן נרצחו גם הרופא, הסופר והמשורר רופן סבאק, הקרטוגרף וסוחר הספרים אוניק מאר'זג'יאן, וככל הנראה גם רופא השיניים גוליסטניאן. אחד מעדי הראייה היה עגלון בשם חסן מקסטמונו. המורה, הסופר והעיתונאי מיקאל סמדאג'אן שניצל מצעידת המוות סיפר מאוחר יותר שוורוז'אן שמר כל הזמן על רוח אופטימית, הקריא שירים לידידיו והביע אמונה כי לעם הארמני מחכים ימים טובים יותר. .
אחת היצירות החשובות של ורוז'אן היה "שיר הלחם" ( Հացին երգը האצין יֶרְגֶה), קובץ שכלל חמישים עמודים של שירים. הקובץ נשאר לא גמור. המשורר תכנן לכתוב בהמשך גם "שיר היין". בעת מעצרו החזיק אצלו את כתב היד של "שיר הלחם". כתב יד זה נחשב אבוד מספר שנים אך נמצא הודות למאציהם של כמה מחבריו שפנו לשירותיו של חוקר בשם ארשאביר אסאיאן. השירים הנמאו בין חפצים שהוחרמו מהארמנים והחוקר השיג אותו אחרי ששיחד פקידים טורקים. הקובץ פורסם אחרי מות מחברו בשנת 1921 וקיבל ערך סמלי רב בעיני העם הארמני. שירי הקובץ מהללים את ההוד שבחיי האיכרים בכפרים הארמניים באנטוליה. מעריכים כי איש מלבד סיאמאנטו וורוז'אן לא ביטאו טוב יותר את תקוות הארמנים בתחילת המאה ה-20. תוך שימוש באגדות, אפוסים עתיקים וההיסטוריה הפגנית ואלגוריות, הם ציפו לשחרור מהדיכוי ולתחייתן מחדש של האמנויות הארמניות.
לדניאל ורוז'אן ולאשתו, אראקסי, נולדו 3 ילדים: בת - ורוניג או ורוניקה- ושני בנים, הייג וארמן, האחרון נולד בשנת 1915. אחרי מות בעלה, היגרה אראקסי ורוז'אן לארצות הברית, יחד עם ילדיה. אראקסי נפטרה באריזונה, ארמן חי ונפטר בעיר פרסנו בקליפורניה, האיד היה למו"ל של עיתון בפרסנו ומת שם בגיל 87 בשנת 2002. ורוניקה נשואה ספרסיאן, חיה בניו יורק, נפטרה בשנת 2009 בגיל 98 ואפר גופה נקבר לצד אמה בבית קברות באריזונה.
יצירותיו
דניאל ורוז'אן כתב 4 קובצי שירה עיקריים:
לאורך השנים שיריו הוצאו לאור בשפה הארמנית בארמניה (בירבאן), באיסטנבול, ובגולה - בלבנון - בביירות ובאנטליאס, בירושלים (תחת השלטון הירדני ואחר כך הישראלי), במרסיי, מילאנו, מוסקבה וכו'. דניאל ורוז'אן כתב גם מחזות והרבה מאמרים, שפורסמו בעיתונים כמו "באזמוופ", גר'וני", "אנאהיט", "שיראק", "ראזמיק", "אזדאק" ו"אזאטאמארט".
כדורגלן השנה בליגה האיטלקית
כדורגלן השנה בליגה האיטלקית (באיטלקית: Migliore calciatore assoluto AIC) הוא פרס שנתי שמאורגן על ידי איגוד הכדורגלנים האיטלקיים (AIC) וניתן לכדורגלן שהיה בעל הביצועים הטובים ביותר במהלך עונת הסרייה א' החולפת. הפרס הוא חלק מערב הגאלה של הכדורגל באיטליה. שיא הזכיות הקבוצתי שייך ליובנטוס עם 12 זכיות של שחקניה. שיא הזכיות האישי שייך לזלאטן איברהימוביץ' ואנדראה פירלו (3), כאשר שלושת זכיותיו של פירלו רצופות.
למה לחתולה אין חברים
למה לחתולה אין חברים הוא ספר לילדים שנכתב על ידי הסופרת ענת אומנסקי, ואויר על ידי ולדימיר סולופ. הספר יצא לאור בשנת 2000 בהוצאת ליתם.
עלילת הספר
החתולה חשבה שהיא היפה ביותר, הנהדרת והחכמה מכולם. החתולה היפה שאלה מי רוצה לשחק איתה. הכלב, הצב, הקרפדה, התרנגולת הביעו נכונות, אך כיוון שהיא מושלמת, ולהם יש "פגמים" היא לא הייתה מעוניינת לשחק איתם.
החתולה הרימה את אפה וציפתה שמישהו יבוא לשחק איתה. כעבור יומיים של המתנה החלה להשתעמם והחליטה לצאת לחפש חבר מתאים לה. לשאלתה מי רוצה לשחק אתה סירבו הציפור, העכבר, החיפושית ואפילו הפרפר.
החתולה ראתה את הכלב, הצב, התרנגול והקרפדה משחקים תופסת ביחד, ואמרה שהיא לא תתעקש בגין הסירוב שלהם, ושהיא תשחק רק עם מי שרק ירצה לשחק איתה. היא שאלה שוב מי רוצה לשחק איתה. הצב, הקרפדה והתרנגול סירבו לשחק איתה, הם גאים במי שהם. על כך השיבה שממילא אף היא אינה מעוניינת לשחק אתם. החתולה הרגישה אומללה ותהתה למה לא רוצים לשחק איתה.
מוסר השכל
הספר עוסק בנושא חברות וכישורים חברתיים ומומלץ על יועצים חינוכיים. מוסר ההשכל העומד מאחורי הסיפור הוא לא לשפוט לפי המראה החיצוני, שהוא פרט שולי בבריות. החשוב הוא האופי. יש לשפוט לפי ההתנהגות לסביבה ולאחרים.
שנות ה-40 של המאה ה-7
שנות ה-40 של המאה ה-7 היו העשור החמישי של המאה ה-7, החלו ב-1 בינואר 640 והסתיימו ב-31 בדצמבר 649.
צעטיל קטן
צעטיל קטן (בתרגום מיידיש: "פתקה קטנה", מעין דף תזכורות) הוא רשימת הוראות והנהגות חסידות, שנכתב על ידי רבי אלימלך מליז'נסק. ה"צעטיל" נחשב לצוואה רוחנית מפורסמת בתנועת החסידות, והוא מכיל מספר הוראות לפרישות, לחסידות ולעבודת ה'. ה"צעטיל" זכה לתפוצה רבה והוא אף מוכלל במספר מהדורות של סידורים.
מבנה ותוכן
הרשימה פותחת בהצהרה או הבטחה: "אלה הדברים אשר יעשה אותם האדם וחי בהם", שלאחריה מופיעים 17 סעיפים.
בין ההוראות, קיימות כאלו הקוראות לקיצוניות ולפרישות, כמו ההוראה שלא לשוחח עם אנשים אלא אם כן כאשר קיים "צורך גדול ההכרח לו", או ההוראה שלא להביט מעבר לארבע אמות. הוראה נוספת מורה על אמירת "תפילת השב" מרבנו יונה (המיועדת במקורה לבעל תשובה) לפני כל ארוחה, ובנוסף לכך להצהיר שמטרת האכילה אינה לשם הנאה, אלא רק לצורך שמירה על הבריאות כדי שיוכל לעבוד את ה'.
בין ההוראות קיימות גם כאלו הכוללות שימוש בדמיון מודרך לצורך עבודת ה'. כך אחת מהן מורה על דימוי מסירות נפש "כאילו אש גדול ונורא בוער לפניו עד לב השמים, והוא בשביל קדושת השם יתברך שובר את טבעו ומפיל את עצמו להאש על קידוש השם", וכן שימוש בדימוי זה בשעת האכילה והזיווג, ושיאמר בפיו ובלבו "שיותר היה לו תענוג ושמחה בקיום מצוות 'ונקדשתי' מהרגשת התענוג שיש לו עכשיו".
בין ההנהגות שבצעטיל קטן, מפורסמת היא העצה לתיקון המידות בגיל 17 (דווקא) על ידי הרגלת האדם הפוך מטבעו הרע במשך 40 יום.
הרשימה כוללת גם מספר סגולות:
ה"צעטיל קטן" מחדד בתוך דבריו את חשיבותו, ומורה על אמירתו מדי בוקרו של יום, על שינון תוכנו מספר פעמים ביום תוך תרגומו לשפה המדוברת, על ההסתכלות בו לפני הלימוד, ועל מחשבה תמידית עליו. כך גם מורה ה"צעטיל קטן" להיזהר לקיים בשלמות את כל ההוראות שבו.
הדפסה
הצעטיל קטן הודפס לראשונה בלבוב ה'תר"ט (למעלה מיובל אחר פטירת רבי אלימלך מליז'נסק), בתוך הספר "ארבעה חרשים" של רבי אריה לייבוש מלנצוט. בראש הרשימה נכתב "הנהגות טובות מהרב הקדוש בוצינא קדישא אדמו"ר מה' אלימלך זצוקללה"ה נב"מ מק"ק ליזענסק", ובראש העמודים הבאים הופיעה הכותרת "הנהגות טובות".
בשנת ה'תרכ"ה הוא הודפס שוב, בצ'רנוביץ, בתוך קונטרס "רחמי האב" של רבי יעקב קטינא. במהדורה שנייה של חיבור זה (ה'תרכ"ח) מופיע בשער הספר כי המחבר "פקד להוסיף הצעטיל קטן מהרב הקדוש רבינו בעל נועם אלימלך", ושוב הוא הודפס בתוך "רחמי האב" במהדורת ורשה תרל"ד. בהמשך הודפס ה"צעטיל קטן" יחד עם "הנהגות אדם" של רבי אלימלך מליז'נסק (הודפסו לראשונה בפולנאה, תקס"ד): צפת תרכ"ג–תרכ"ו, ברוקלין ת"ש, ירושלים תשכ"ז ועוד.
בתוך הספר נועם אלימלך, הודפס הצעטיל קטן לראשונה בלבוב בשנת ה'תרל"ו. מדפוס זה ואילך הוא מופיע בכל מהדורות הספר נועם אלימלך, לרוב יחד עם "הנהגות האדם" של רבי אלימלך.
בהמשך תפוצת הצעטיל קטן הורחבה והוא הודפס בתוך מספר ספרי הנהגות ומוסר, וכן בתוך מהדורות של סידורים. הוא יצא לאור גם במספר מהדורות מוערות, כנספח לחיבורים אחרים או בפני עצמו.
יחס והערכה
ה"צעטיל קטן" קנה מקום של כבוד בתנועת החסידות, וזכה לתפוצה רבה בחסידות ומחוצה לה. במספר מהדורות סידורים הוא מודפס בתחילת הסידור או בסופו, לצד איגרת הרמב"ן.
רבי ישעיה אשר זליג מרגליות מתאר בספרו "קומי רוני" את סדר יומו של רבו רבי חיים שאול הכהן דוויק, ומציין כי בקומו לתיקון חצות היה קורא לפני רבו את הצעטיל קטן לפני לימודם המשותף, ובאחת הפעמים אמר רבי חיים שאול דוויק: "ברוך ה' שנתן לנו הרבי רבי אלימלך מליזענסק והצעטיל קטן שלו".
ב"תולדות ערוגת הבושם" מסופר על רבי משה גרינוולד שפעם קרא לאחיו רבי יעקב יחזקיהו לקרוא לפניו את הצעטיל קטן, ורבי יעקב יחזקיהו קרא במהירות, לפי שהיה החומר שנון על פיו, אך רבי משה עצר אותו וביקש ממנו: "אמור בנחת, כי יש לי על כל תיבה כמה פירושים, והייתי יכול לעשות על כל אות חיבור מיוחד".
האדמו"ר מבאבוב רבי בן ציון הלברשטאם התבטא כי ברצונו להעמיד "צעטיל קטן יונגעלייט" (אברכי צעטיל קטן), כלומר אברכים המתנהלים על פי הוראות הצעטיל קטן.
רבי ישכר דב רוקח, האדמו"ר מבעלז, ראה בצעטיל קטן סגולה ליראת שמים.
דן שוורץ
רבי דן שוורץ (בכתיב יידי: שווארץ, כ"ו בכסלו ה'תרע"ט - ו' באייר ה'תשע"ח) הוא מחברם של ספרים הלכתיים בענייני מצוות שילוח הקן וגבולות ארץ ישראל.
ביוגרפיה
נולד ברומניה לרבי חיים ולפֶּסְל פרידה. למד בישיבות דעעש, טאשנאד - אצל רבי מרדכי בריסק, בישיבת בית ישראל בווישווה אצל רבי מנחם מנדל הגר, ובקראלי אצל רבי יואל טייטלבוים.
בשנת ה'תשי"א עלה לארץ ישראל וגר בשכונת מוסררה. לאחר למעלה מעשור נשא את רחל, ממנה היה גדול בכ-23 שנה, ולהם נולדו עשרה ילדים. היה מתלמידי האדמו"ר רבי אהרן ראטה בחבורת שומר אמונים בעת מגוריו בסאטמר שברומניה, והיה משב"ק שלו, והתלווה אליו לבוקרשט לסייע לו להסדיר את הרישיונות לעלייתו לארץ ישראל בראשית שנת ה'ת"ש. ולאחר פטירת רבי אהרן היה רבי דן לחסיד של ממשיכי דרכו בחסידות תולדות אהרן.
מצוות שילוח הקן
עסק רבות בהלכות שילוח הקן; לצורך כך ערך בירור זואולוגי על טבעם ועל אורח חייהם של העופות הכשרים, כדי לעמוד על בירור ההלכה ועל דרכים מעשיות לקיום מצוות שילוח הקן. הוא נסע למדינות שונות על מנת לברר איזה מן העופות המצויים שם ראויים לקיום המצווה. במהלך השנים חיבר על נושא זה מספר ספרים, ובעקבות כך הורחבה ההתעניינות לקיום מצווה זו, וכן התחברו ספרים נוספים על מצוות שילוח הקן בעקבותיו.
סייע לכמה רבנים לקיים את המצווה, בהם רבו האדמו"ר מסאטמר. בשנת ה'תש"ס הוציא לאור את הספר "קן צפור השלם".
בין ההלכות בהן נקט בעמדה ייחודית, היא ההלכה - לדעתו - כי ביצים שיש בהם דם או אפרוחים קטנים, כיוון שאינם ראויים לאכילה, אין לקיים בהם מצות שילוח הקן; אך רבנים רבים אחרים לא קיבלו את דבריו, בהם הרב אלישיב והרב ניסים קרליץ. כמו כן סבר כי אין מניעה לקיים את המצווה בכל זמן שהוא, מלבד בשבת ויום טוב.
פרס יד ושם לספר מחקר בנושא השואה
פרס יד ושם לספר מחקר בנושא השואה הוא פרס שנתי, שמוענק על ידי יד ושם למחקר אקדמי איכותי בנושא השואה, מקורותיה או תוצאותיה, מחקר שפורסמו בשנתיים שלפני שנת הענקת הפרס. על הפרס הוכרז בשנת 2011, והוא מוענק לזכרו של אברהם מאיר שוורצבאום, ניצול שואה, ולזכר משפחתו שנרצחה בשואה. בשנת 2018 הוענק הפרס לזכר בני וטילי יופה.
לאה סדו
לאה אֵלֵן סֵדוּ-פורנייה דה קלוזון (נולדה ב-1 ביולי 1985), המוכרת בשם האמנותי לאה סֵדוּ, היא שחקנית קולנוע צרפתייה. זכתה להכרה בזכות הופעותיה בסרטים "רובין הוד", "משימה בלתי אפשרית 4: קוד הצללים", "חצות בפריס", "כחול הוא הצבע החם ביותר", "מלון גרנד בודפשט" ובסרטי ג'יימס בונד "ספקטר" והמשכו "לא זמן למות".
ביוגרפיה
לאה סדו נולדה בפריז שבצרפת, למשפחה מרקע נוצרי. היא בתם של איש העסקים אנרי סדו, והנדבנית ואלרי סדו. סדו היא נכדתו של המפיק הצרפתי ז'רום סדו וקרובת משפחתו של בעליה של חברת ההפקה "Gaumont" ניקולא סדו.
קריירה
היא החלה את דרכה בתחום המשחק בקומדיה "Mes copines" ובדרמה "מאהבת זקנה", ופרצה לתודעה בצרפת בזכות הופעה ראשית בשנת 2008 בדרמה "הנשמה הטהורה" (La belle personne), שבה גילמה את הנערה ז'וני. על הופעתה הייתה סדו מועמדת לפרס פריצת השנה של פרס סזאר.
ב-2009 היא הופיעה בדרמה האוסטרית המצליחה "לורדס" והופיעה בהופעת הבכורה ההוליוודית הקצרה שלה בסרטו מעורר המחלוקת של קוונטין טרנטינו "ממזרים חסרי כבוד", שבו הופיעה, בתחילתו, בתפקיד אחת מתוך שלוש בנותיו של מר פייר לפטיד, אשר מסתיר משפחה יהודית מתחת לרצפת ביתו.
ב-2010 השתתפה בסרטו של רידלי סקוט "רובין הוד" בתפקיד איזבל מאנגולם, אשתו של המלך ג'ון. כמו כן, הייתה מועמדת בפעם השנייה לפרס פריצת השנה של פרס סזאר על הופעתה בסרט "פרודנס היקרה".
ב-2011 הופיעה בסרט הפעולה שובר הקופות "משימה בלתי אפשרית 4" בתפקיד המתנקשת הצרפתייה סבין מוראו, ובסרטו של וודי אלן "חצות בפריס" בתפקיד גבריאלה, מוכרת תקליטים איתה מתיידד גיבור הסרט גיל (אוון וילסון).
ב-2014 זכתה בפרס לומייר על הופעותיה בסרט "כחול הוא הצבע החם ביותר" וב-"Grand Central". בשנת 2016 שיחקה לצד מריון קוטיאר בסרט "זה רק סוף העולם" של הבמאי הקנדי קסבייה דולן.
חיים אישיים
בספטמבר 2016 סיידו פרסמה שהיא ובן זוגה אנדרה מאייר מצפים לילד ראשון יחד. ב-18 בינואר 2017, היא ילדה את בנה הבכור, ז'ורז'.
ביולי 2021 סיידו נמצאה חיובית ל-COVID-19, הייתה אסימפטומטית ומבודדת בביתה בפריז. האבחנה גרמה לה לדלג על פסטיבל קאן 2021.
נעמי כשר
נעמי כשר (נולדה בשנת 1942) היא מרצה לפילוסופיה ועובדת סוציאלית. מתמחה בהגותו של ישעיהו ליבוביץ.
ביוגרפיה
נעמי לבית ולדמן נולדה בדברצן שהונגריה. אביה שירת בצבא הונגריה במלחמת העולם השנייה. הוא נשבה על ידי רוסיה ושוחרר לאחר המלחמה. כשר גורשה יחד עם משפחתה ברכבת לברגן-בלזן אולם ניצלה. בשנת 1945 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בבני ברק.
כשר הכירה את בעלה, אסא כשר, כשהייתה סטודנטית והם נישאו בשנת 1965. לזוג שלושה ילדים. בנה הבכור,, היה מפקד פלוגה בחיל השריון. הוא נהרג בתאונה בעת טיול בסיני בשנת 1991. האבל על אסון זה הפך למרכיב בולט בחייה ובחיי בעלה. יהורז נהרג בעת שהיה בחופשת לימודים וכשר הוכרה כאם שכולה רק בעקבות אישור ועדת חריגים שקבעה שינוי מדיניות כללי בסוגיה זו. לאחר מותו פנתה ללימודי עבודה סוציאלית. בתום לימודיה החלה לעבוד בתחנה לבריאות הנפש בפתח תקווה.
סברין (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גרוזמן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שרה בק-סבטיצקי
שרה בק-סבטיצקי (במקור: Sara Chaya Beck; נולדה ב-3 בדצמבר 1954) היא פרופסור מן המניין לאסטרופיזיקה באוניברסיטת תל אביב. חוקרת היווצרות כוכבים, צבירי כוכבים וגלקסיות. עוסקת רבות בתצפיות חלל בתחום האינפרא-אדום.
ביוגרפיה
שרה-חיה בק (בהמשך שרה בק-סבטיצקי) נולדה בוושינגטון ב-1954 ללאונרד נורמל בק ופרנסס סלמה בק (גריף לפני הנישואין).
החלה את לימודיה האקדמאים ב-1972, סיימה תואר ראשון בהנחייתו של דייוויד וילקינסון בפיזיקה באוניברסיטת פרינסטון ב-1976. השלימה תואר שני באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1980 ואת הדוקטורט שנה לאחר מכן, ב-1981. המנחה לתואר שני ודוקטורט של בק היה צ'ארלס טאונס. לאחר השלמת הדוקטורט, התקבלה למשרת עמית מחקר באוניברסיטת קורנל, תפקיד אותו מילאה עד שנת 1984. לאחר מכן קיבלה שרה בק משרת מרצה בכיר באוניברסיטת נורת'ווסטרן ועבדה במוסד זה בין השנים 1984 ל-1987. ב-1987 עברה לישראל, בה קיבלה משרת מרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1999 קיבלה תואר פרופסור. במקביל לעבודתה באוניברסיטת תל אביב, שימשה כעמיתה אורחת ב-JILA, אוניברסיטת קולורדו בין השנים 1993 ל-1994 וכמדענית אורחת במרכז לאסטרופיזיקה הארוורד-סמיתסוניאן בין השנים 2000 ל-2001.
נישאה בדצמבר 1976 לבנימין סבטיצקי, שנהיה גם הוא לימים פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב. לזוג נולדו שלושה ילדים: שולמית, אלישע ובת-שבע.
מחקר ופרסומים
שרה בק חוקרת במספר תחומים הקשורים לשלבים ראשונים בחיים של כוכב, צבירי כוכבים וגלקסיות קטנות. נושאי מחקרה המרכזיים הם:
ב-2000 פרסמה שרה בק כתבה בכתב עת מדע פופולרי סיינטיפיק אמריקן בנושא גלקסיות ננסיות.
ב-2002 יחד עם מספר חוקרים מארצות הברית פרסמה מחקר בכתב העת Nature בו דיווחו החוקרים על צביר כוכבים ענק הנמצא מחוץ לגלקסיית שביל החלב ומחזק על ידי כבידה עצמית.
ביוני 2015 פרסמה בכתב העת Nature מחקר נוסף יחד עם חוקרים מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בו החוקרים הציעו פתרון אפשרי לשאלת היווצרותו של אותו צביר כוכבים עליו דיווחו שנים קודם.
שרה בק היא חברה באיגוד האסטרונומי הבינלאומי (IAU), בו השתתפה במספר וועדות. חברה באיגוד האסטרונומיה האמריקאי (American Astronomical Society).
שרלוט פרקינס גילמן
שרלוט פרקינס גילמן (באנגלית: Charlotte Perkins Gilman; 3 ביולי 1860 – 17 באוגוסט 1935) הייתה פמיניסטית, סוציולוגית, סופרת, משוררת ומרצה, תומכת ברפורמות חברתיות אמריקאית. כתביה הפכו לחומרי יסוד בפמיניזם וכן בחקר היסטוריית נשים בארצות הברית. בין כתביה הבולטים הם הסיפור "הטפט הצהוב", סיפור אוטוביוגרפי למחצה העוסק בדיכאון לאחר לידה, הפתלוגיזציה של חוויות של נשים על ידי הממסד הרפואי ודיכוי במסגרת הנישואים; "ארצן", רומן פמיניסטי-אוטופי שמתאר עולם ללא גברים וללא אלימות; וספר העיון "נשים וכלכלה", שגרף עבור גילמן הכרה בינלאומית.
שנותיה הראשונות
גילמן נולדה ב-3 ביולי 1860 בהרטפורד שבקונטיקט, למרי פרקינס (לבית וסקוט) ופרדריק ביצ'ר פרקינס. היה לה אח בכור, הגדול ממנה בשנה, תומאס אדי. בעודה תינוקת, נטש אבי המשפחה פרדריק את המשפחה, והשאיר אותה מרוששת. כיוון שלאמה מרי לא הייתה אפשרות לכלכל את המשפחה, הם נדדו הרבה בין בתיהן של דודות אביה, איזבלה ביצ'ר הוקר, שהייתה פעילה סופרג'יסטית, קתרין ביצ'ר, והרייט ביצ'ר סטו, שכתבה את הספר הקלאסי אוהל הדוד תום. את רוב ילדותה העבירה ברוד איילנד.
החינוך שלה בבתי ספר לא היה יציב: היא למדה בשבעה בתי ספר שונים וצברה רק ארבע שנות לימוד סך הכל. פרקינס-גילמן הפסיקה ללמוד בגיל 15. גם בבית היו בעיות – האם, מרי, כה פחדה שילדיה יחוו את הפגיעות שהיא חוותה, שהיא ניסתה למנוע מהם כל גילויי חיבה. היא עצמה לא הראתה להם חיבה, וגם אסרה עליהם לפתח חברויות קרובות או לקרוא רומנים. באוטוביוגרפיה שלה כתבה פרקינס שאמה הייתה מראה לה חיבה רק כשחשבה שהיא ישנה. למרות חוויית הילדות המבודדת והענייה, פרקינס התמידה בלימודים עצמאיים.
כשפקדה את ספסל הלימודים, הידע והאינטליגנציה של פרקינס תמיד הרשימו את המורות שלה, שגם התאכזבו ממנה כי לא הייתה תלמידה שקדנית. הנושא האהוב עליה היה פילוסופיה טבעית, שלימים נקרא פיזיקה. בגיל 18, היא נרשמה ללימודים בבית הספר לעיצוב של רוד איילנד, במימון אביה הנעדר, ואחר כך התפרנסה מעיצוב עסקי ומתן שיעורים פרטיים. היא גם הייתה ציירת.
בגרותה
בגיל צעיר הייתה פרקינס נחושה לא להינשא לעולם, אך בשנת 1882 פגשה את צ'ארלס וולטר סטטסון, שחיזר אחריה והקסים אותה. בהתחלה, היא דחתה את הצעת הנישואים שלו, בהרגשתה שזו החלטה לא נכונה. אך ב-1884 השניים נישאו, ובמהרה נולדה בתם היחידה, קתרין ביצ'ר סטטסון. שרלוט פרקינס גילמן חוותה אז דיכאון לאחר לידה חריף. באותה תקופה, ברפואה, נשים נחשבו כ"היסטריות" ובעלות "עצבים חלשים"; ובשל כך, לעיתים קרובות התייחסו בביטול למחלות פיזיות ונפשיות של נשים. ההתייחסות אליה, והטיפולים שעברה היוו את הבסיס לסיפור המפורסם שלה, "הטפט הצהוב". הטיפול המרכזי שעברה נקרא "מרפא המנוחה", בו האישה שבדיכאון מרותקת למיטתה למשך שבועות, בהם אסורה עליה כל פעילות גופנית או מנטלית, כולל קריאה, דיבור, ותפירה. האישה נאלצת – לפעמים בכפייה – לאכול דיאטה של חלב שומני ובשר, והופכת למשהו כמו תינוקת מגודלת. בסופו של הטיפול גילמן עברה התמוטטות עצבים.
ב-1888 נפרדה גילמן מבעלה – מהלך לא קונבנציונלי בסוף המאה ה-19. הם התגרשו רשמית ב-1894. לאחר הפרידה, גילמן עברה עם בתה לפסדינה שבקליפורניה, שם הפכה לפעילה במספר ארגונים פמיניסטיים ורפורמיסטיים, וכתבה וערכה בכתב העת "Bulletin". ב-1894 שלחה גילמן את בתה בת העשר חזרה לחוף המזרחי לחיות עם אביה ואשתו השנייה, גרייס אלרי צ'נינג, שהייתה חברה טובה של גילמן. גילמן כתבה ביומנה שהיא מאושרת באושרם של הזוג, ושחברתה היא אם שנייה טובה לבתה. בערך באותה תקופה, כשאמה של גילמן נפטרה ב-1893, היא חזרה לחוף המזרחי בפעם הראשונה מזה כשמונה שנים. שם חידשה את הכרותה עם בן דוד בשם האוטון גילמן, אותו לא ראתה מאז נערותה, ואשר היה עורך דין בוול סטריט. הם התאהבו, וב-1900 נישאו, והתגוררו קודם בניו יורק, ואחר כך בביתו של האוטון בקונטיקט. לאחר מותו הפתאומי ב-1934, חזרה גילמן לפסדינה.