cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת
השנים הראשונות
בין הנגנים שהגיעו מחוץ לישראל היו: הסקסופוניסט מייקל ברקר, ולהקתו, המתופף  ולהקתו ונגן החצוצרה. בין האמנים הישראלים שהשתתפו היו: שלישיית קדמה, תזמורת ביג בנד בהדרכת גורי אגמון, חמישיית יוסי לוי, אנסמבל מזרח מערב של ישראל בורוכוב, בני קונייבסקי ולהקתו, עדי רנרט ולהקתו, להקת הצד האחר ועוד. האמנים המשתתפים הופיעו בהתנדבות, כאשר הפסטיבל כיסה רק את הוצאות האירוח והטיסות. הוועדה האמנותית כללה את דני גוטפריד, אלברט פיאמנטה ואהרלה קמינסקי. הפסטיבל הראשון סבל ממכירת כרטיסים חלשה, ובסופו של דבר הגיע קהל של כ-2,000 צופים מתוך 8,000 על פי התכנון המקורי. בכל זאת הוחלט להפוך את הפסטיבל לאירוע שנתי, אך להעביר אותו לסוף אוגוסט. המפיק הראשון של הפסטיבל, היה אבי יפרח (באמצעות חברת מולטימדיה שבבעלותו) שהוביל אותו, יחד עם מנהלו האמנותי דני גוטפריד, מאירוע צנוע לאירוע שנתי רב משתתפים, ולפסטיבל הנחשב אחד מהחשובים בעולם הג'אז. בשנת 2000 כבר הגיע תקציב הפסטיבל לכ-4.5 מיליון שקל, ונרשמו 80 אלף כניסות למופעים.
הפסטיבל השני נערך בסוף אוגוסט 1988, בין הנגנים שהגיעו מחוץ לישראל היו: חמישיית נגן האלט סקסופון, רביעיית , ג'ו פאס ולהקת רנדי ברקר. בפסטיבל 1990 אורח הכבוד היה הכנר סטפן גרפלי.
בשנות ה-2000
בשנת 2006, בעקבות מלחמת לבנון השנייה, התקיים הפסטיבל במתכונת מצומצמת, לאחר ששישה מתוך עשרת ההרכבים הזרים שהיו אמורים להופיע בו ביטלו את השתתפותם בשל המצב הביטחוני, והפסטיבל קוצר מארבעה ימים לשלושה ימים.
בשנת 2008, פרש דני גוטפריד מתפקיד המנהל האמנותי וכמחליפו מונה ב-2009 אבישי כהן. באוקטובר 2011 פורסם כי הסקסופוניסט אלי דג'יברי ואיש הרדיו דובי לנץ נבחרו לשמש כמנהלים האמנותיים של הפסטיבל. השניים נכנסו לתפקיד לאחר שלוש שנים בהן ניהל כהן את הפסטיבל.
החל מינואר 2011 מתקיים פסטיבל ג'אז גם בחורף, תחת השם "ג'אז חורף בים האדום". המופעים נערכים באולמות בבתי מלון שונים בעיר. בקיץ 2011, נערכה הופעה מיוחדת של זמרת הג'אז האמריקאית הוותיקה דיאן ריבס.
בשנת 2012, הוקדם הפסטיבל בחודש ונערך בסוף יולי בשנה זו.
בשנת 2016, הוחלט לוותר הזמנת אמנים מהעולם (למעט הופעה של צ'יק קוריאה) ולהתבסס אך ורק על אמנים ישראלים. לפסטיבל הוזמנו מספר אמנים שאינם ג'זיסטים או ג'זיסטים מובהקים, ביניהם: אסתר עופרים ויוני רכטר, מרגלית צנעני עם להקת הימן בלוז, שלום חנוך והאורקסטרה של אבי ליבוביץ, שלומי שבן ואלון אולארצ'יק.
בשנת 2018, הסקסופוניסט ג'ושוע רדמן היה האורח המרכזי בפסטיבל, ומתי כספי הופיע עם הרכב הביג בנד של אייל וילנר.
בשנת 2020, מונה יוסי פיין למנהל האמנותי של הפסטיבל. אך בעקבות מגפת הקורונה בישראל, הוא נדחה לנובמבר, ותוכנן להיות עם אמנים ישראלים בלבד, אחר כך נדחה לפברואר 2021, ולבסוף נערך באפריל. בתאריכים 13-11 בנובמבר 2021 יערך הפסטיבל שוב עם מוזיקאים מחוץ לישראל.
מתכונת הפסטיבל
הפסטיבל מקיים כעשרה מופעים כל לילה במשך 3 ימים, כאשר במרבית הזמן מתקיימים במקביל שני מופעים. הלהקות המגיעות מחוץ לארץ מופיעות פעמיים (כדי לאפשר לקהל לראות את כל המופעים המופיעים במקביל) והישראליות מופיעות בחלקן פעם אחת ובחלקן פעמיים. הפסטיבל מציג כל שנה כתריסר הרכבים בינלאומיים, מצמרת הג'אז העכשווי, ומספר דומה של להקות ישראליות.
בכל ערב, לאחר סיום ההופעות, מתקיים מופע משותף ("ג'אם סשן") עד עלות השחר על שפת בריכת אחד המלונות, בהשתתפות חלק מהאמנים האורחים בפסטיבל ומוזיקאים ישראליים. במהלך ימי הפסטיבל מועברות על ידי האמנים המשתתפים סדנאות וכיתות אמן.
בין האמנים אשר הופיעו במהלך שנות הפסטיבל נמנים: מייקל ברקר, רנדי ברקר, ויין שורטר, הרבי הנקוק, דייב ליבמן, ג'ורג' קולמן, רד רודני, ג'ון סקופילד, מישל פטרוצ'אני, צ'ארלי היידן, ג'ו הנדרסון, צ'יק קוריאה, דם, יזע ודמעות, טאוור אוף פאוור, מנהטן טרנספר, בטי קרטר, אבי לינקולן, דיאן ריבס, באד פלאס, טיטו פואנטה, גארי ברטון, צ'ארלס לויד, הירומי, טוטס טילמנס, ספיירוג'יירה, מייק סטרן, בילי קובהם ואחרים.
Visit Palestine
את הכרזה עיצב בשנת 1936 הגרפיקאי היהודי פרנץ קראוס, בהזמנת גוף ציוני שנקרא "האגודה לפיתוח התיירות בארץ ישראל" (The Tourist development Association of Palestine), המטרה הגלויה הייתה לעודד תיירות לארץ ישראל ואילו המסר הסמוי היה קריאה ליהודי התפוצות לעלות לארץ ישראל. הכרזה מראה נוף פנורמי של העיר העתיקה בירושלים.
הכרזה פורסמה בשנת פרוץ מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ובשיא ימי העלייה החמישית. ציור הכרזה נמסר לגרפיקאי היהודי הנודע פרנץ קראוס, שעבד אצל מוציא לאור נודע בברלין ועלה לארץ ישראל שנתיים קודם לכן, בשנת 1934.
קראוס יצר כרזה בגודל של 100 ס"מ על 70 ס"מ, המראה את ירושלים ממרומי הר הזיתים בשעת שקיעה, כשהקרקע מקבלת גוון אדמדם והשמים גוון צהוב, והרקע לנוף הוא עץ עבות. בחזית הכרזה נראה הר הבית שבמרכזו כיפת הסלע, ומאחוריו, באופק, בתיה הלבנים של ירושלים המערבית. הכרזה המקורית מ-1936 נחשבת עד היום ביטוי אמנותי מעולה של ירושלים והיא פריט לאספנים. בשנת 1995 הפיק אותה מחדש הגרפיקאי דוד טרטקובר.
מתקפת הנגד של מחוז חרקוב 2022
מתקפת הנגד של מחוז חרקוב 2022 (באוקראינית: Контрнаступ у Харківській області, נקראת גם Балаклійський прорив, "פְּרִיצַת הדֶרֶך בבלקליה") היא מתקפת נגד מתמשכת של הכוחות המזוינים של אוקראינה, לכיבוש מחדש של שטח, שנכבש על ידי הרוסים במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה במחוז חרקוב, שהחלה ב־6 בספטמבר 2022. לאחר התחלת מתקפת הנגד הדרומית האוקראינית בחרסון בסוף אוגוסט, החלו הכוחות האוקראינים במתקפת נגד בו-זמנית בתחילת ספטמבר במחוז חרקוב, בצפון מזרח המדינה. בעקבות דחיפה בלתי צפויה לעומק הקווים הרוסיים, אוקראינה כבשה מאות רבות של קילומטרים רבועים של שטח עד 9 בספטמבר. עד 10 בספטמבר, המכון לחקר המלחמה אמר כי הכוחות האוקראינים כבשו כ־ באזור חרקוב על ידי ניצול יעיל של פריצת הדרך, וסוכנות רויטרס דיווחה כי כוחות רוסים נאלצו לסגת מבסיסם באיזיום לאחר שנותקו על ידי לכידת מרכז הרכבות המרכזי קופיאנסק.
רקע
התקפות רוסיות בחודשים הראשונים של הפלישה הרוסית לאוקראינה הותירו חלקים גדולים של מחוז חרקוב בשליטה רוסית, כולל המוקדים הלוגיסטיים המרכזיים של איזיום וקופיאנסק, אך רוב האזור נותר בשליטה אוקראינית, עם כוחות אוקראינים שעכבו את ההתקדמות הרוסית לעבר העיר חרקוב לפני מתקפות נגד במרץ ומאי דחקו את הרוסים לאחור.
בסוף אוגוסט ותחילת ספטמבר 2022, הכוחות הרוסיים באזור נחלשו לאחר שאלפים, כולל יחידות מובחרות כמו ארמיית המשמר המשוריינת הראשונה, נפרסו מחדש לחרסון בתגובה להתקפה נגדית אוקראינית. לפי הכוחות המיוחדים של אוקראינה, מתקפת הנגד המתוקשרת הזו הייתה מסע דיסאינפורמציה, שנועד להביא לתוצאה זו, ובמקביל גם להסוות את ההכנות האוקראיניות למתקפה נגדית בחרקוב.
מתקפת נגד
ב-6 בספטמבר 2022, כוחות אוקראינה פתחו במתקפת נגד באזור חרקוב, ככל הנראה הפתיעו את הכוחות הרוסיים והתקדמו לפחות  לשטח שבשליטת רוסיה לכיוון קופיאנסק ואיזיום כבשו כ-400 קמ"ר של שטח עד 7 בספטמבר.
עד 9 בספטמבר פרצה אוקראינה את הקווים הרוסיים, כשהצבא האוקראיני אמר שהיא התקדמה כמעט. התקדמות זו מיקמה אותם בקירוב של צפונית מערבית לאיזיום, הבסיס הלוגיסטי העיקרי של רוסיה באזור, קצב התקדמות שלא נראה ברובו מאז נסיגת רוסיה מקייב בתחילת המלחמה. איזיום נפל ב-10 בספטמבר באירוע שהוושינגטון פוסט תיאר כ"מכה מהממת", בעוד שמגיב צבאי רוסי תיאר את המתקפה כ"קטסטרופה" ו"התבוסה הצבאית הרוסית הגדולה ביותר מאז 1943"; המכון לחקר המלחמה העריך כי הכוחות האוקראינים כבשו כ - בפריצת חרקוב, ומומחה צבאי אחד אמר שזו הפעם הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה שיחידות רוסיות שלמות אבדו.
התקדמות
עד למחרת, הכוחות האוקראינים התקדמו כ לתוך שטח הכיבוש הרוסי, תוך כיבוש מחדש של כ -, ולהגיע לעמדות צפונית-מזרחית לאיזיום. מקורות רוסים טענו כי הצלחה זו נבעה ככל הנראה מהעברת הכוחות הרוסיים לחרסון, בתגובה למתקפה האוקראינית שם.
עד 8 בספטמבר, הכוחות האוקראינים התקדמו עמוק לתוך עמדות הגנה רוסיות מצפון לאיזיום. יחידות SOBR של כוחות המשמר הלאומי הרוסי איבדו את השליטה בבלקלייה, כ-44 ק"מ צפונית-מערבית לאיזיום, אם כי אוקראינה לא השיגה את השליטה בעיר עד 10 בספטמבר. סמוך לעיר, כוחות אוקראינים כבשו מחדש את בסיס אחסון התחמושת הגדול ביותר של מנהלת הרקטות והתותחנים המרכזית של הכוחות המזוינים של אוקראינה. הכוחות האוקראינים גם חזרו לשלוט על יותר מ-20 יישובים.
ב-9 בספטמבר הורה הממשל הרוסי על "פינוי" האוכלוסייה מאיזיום, קופיאנסק, ווליקי בורלוק. מאוחר יותר באותו היום הגיעו כוחות אוקראינים לקופיאנסק, מרכז תחבורה חיוני בצומת של כמה קווי הרכבת הראשיים המספקים חיילים רוסים בחזית. המכון לחקר המלחמה אמר שהוא מאמין שקופיאנסק תיפול ככל הנראה ב-72 השעות הקרובות. בתגובה להתקדמות האוקראינית, נשלחו יחידות מילואים רוסיות כתגבורת הן לקופיאנסק והן לאיזיום.
ב-10 בספטמבר, קופיאנסק ואיזיום נכבשו על ידי כוחות אוקראינים וכוחות אוקראינים התקדמו לפי הדיווח לעבר לימן. יועצת של ראש המועצה האזורית חרקוב, נטליה פופובה, פרסמה בפייסבוק תמונות של חיילים אוחזים בדגל אוקראיני מחוץ לבית העירייה של קופיאנסק. גורמי ביטחון ומשטרה אוקראינים עברו ליישובים שנכבשו מחדש כדי לבדוק את זהותם של אלה שנשארו תחת כיבוש רוסי. מאוחר יותר באותו יום, טען מושל מחוז לוהנסק, סרהיי היידאי, כי חיילים אוקראינים התקדמו לפאתי ליסיצ'נסק, בעוד שפרטיזנים אוקראינים הצליחו לכבוש חלקים מקרמינה.
ב-10 בספטמבר, דובר משרד ההגנה הרוסי, איגור קונשנקוב, אמר כי הכוחות הרוסיים באזור בלקליה ואיזיום "יתאגדו מחדש" באזור דונייצק "על מנת להשיג את המטרות המוצהרות של המבצע הצבאי המיוחד לשחרור דונבאס". נשיא אוקראינה זלנסקי אמר כי "הצבא הרוסי בימים אלה מפגין את הטוב ביותר שהוא יכול לעשות - מראה את גבו. וכמובן, זו החלטה טובה עבורם לרוץ" וטען כי אוקראינה כבשה מחדש מאז תחילת מתקפת הנגד.
המועצה העליונה לענייני עתיקות של מצרים
המועצה העליונה לענייני עתיקות של מצרים (בערבית: المجلس الأعلى للآثار) הייתה הגוף הבכיר במצרים האחראי על ניהול ואחזקת אתרי העתיקות במדינה ונחשבה לאחד מארגוני העתיקות הוותיקים בעולם. עד ינואר 2011 הייתה המועצה כפופה לשר התרבות. לאחר מכן הפכה למשרד ממשלתי בשם "משרד העתיקות", ביולי 2011 הושב השם ישן והיא המשיכה להיקרא בשם המועצה העליונה לעתיקות, אף שב-2014 שוב הפכה למשרד הממשלתי לענייני עתיקות. המועצה העליונה לעתיקות הייתה אחראית לשימור, הגנה ופיקוח על כל העתיקות בחפירות הארכאולוגיות במצרים.
היסטוריה
המחלקה הוקמה לראשונה בשנת 1859 כמחלקת העתיקות של משרד התרבות, בשנת 1971 שונה שמה לארגון העתיקות המצרי. ב-1994 על פי צו נשיאותי של חוסני מובארכ, המחלקה הפכה למועצה העליונה לעתיקות.
בשנים 2008-2002 הושבו כ-3,000 חפצים גנובים. בשנים 2002-2011 כיהן זאהי חוואס כמזכיר כללי של המועצה העליונה לעתיקות של מצרים. לאחר תחילת ההפיכה במצרים הנשיא מובארק ערך שינויים בממשלה והמועצה העליונה לעתיקות הפכה למשרד ממשלתי וחוואס נשאר שר העתיקות. במרץ 2011 הוא פרש, אך הושב לתפקידו וביולי פוטר, יחד עם מספר שרים בממשלת עיסאם שאראף.
בשנים 2013-2014 חזרה לפעילות, אך בהמשך אורגנה כמשרד ממשלתי בשם משרד העתיקות.
משה הגר
הרב משה הגר (ה' בתמוז ה'תרפ"ו, 22 ביוני 1926 - ט' באייר ה'תשנ"ט, 25 באפריל 1999) היה ראש ישיבת יחל ישראל של חסידות סרט ויז'ניץ בחיפה במשך כשלושים וחמש שנה. מכונה לאחר פטירתו על שם ספרו, "הברכת משה".
קורות חייו
נולד בגרוסוורדיין שברומניה, לרבי ברוך הגר, האדמו"ר מסרט ויז'ניץ, שהיה בנו הרביעי של רבי ישראל הגר, מנהיג חצר ויז'ניץ. נקרא על שם דודו רבי משה הגר שכיהן באדמו"רות בשאץ, שנפטר חודשיים לפני כן. בילדותו למד יחד עם אחיו אליעזר, עם אביהם. בבחרותו למד בישיבת "בית ישראל ותמכין דאורייתא" בסירט.
בשנות השואה הוגלה יחד עם משפחתו ושאר יהודי האזור לטרנסניסטריה שהפכה למחנה ריכוז גדול. עלה לארץ ישראל בשנת 1947 (ה'תש"ז) באנית המעפילים "כנסת ישראל", נעצר בנמל חיפה וגורש למחנות המעצר בקפריסין, שם שהה כשנה ולאחר מכן עלה ארצה למחנה המעצר בעתלית. שימש כרב ורשם נישואין במועצה הדתית של חיפה.
כשנה אחרי פטירת אביו הוכתר אחיו הבכור לאדמו"ר מסרט ויז'ניץ ואילו הוא מונה לראש ישיבת "יחל ישראל - סרט ויז'ניץ". בישיבה נהג לתת שיעורים בעיון בגמרא ובשולחן ערוך, כמו כן נהג לערוך בחינות שבועיות לתלמידי הישיבה. במשך עשרות שנים נהג לנסוע לחו"ל למשך כחודשיים מדי שנה (חודש בקיץ וחודש בחורף) לצורך גיוס כספים להחזקת המוסדות. שלא כבמקרים אחרים בחסידות ויז'ניץ, שבהם מונו כמה אחים לאדמו"רים, ביטל הרב משה את דעתו לאחיו האדמו"ר. האחים נהגו להתייעץ זה בזה. הרב משה ייצג את החצר באירועים שונים, בישראל ובחו"ל.
בחורף שנת ה'תשנ"ט חלה הרב הגר והוטס לטיפולים רפואיים בארצות הברית. בט' באייר של אותה שנה נפטר. נטמן באוהל אדמו"רי בית ויז'ניץ בבית העלמין זיכרון מאיר בבני ברק.
לאחר פטירתו הודפסו חלק מחידושיו ודרשותיו בספר "ברכת משה". רחוב השילוח בחיפה המוביל לקריית החסידות "רמת ויז'ניץ", נקרא אף הוא "ברכת משה" על שמו.
משפחתו
הרב הגר נישא לבת דודתו, אלטע פעריל (נפטרה ב' בטבת ה'תשע"ה, 24 בדצמבר 2014), בתו של הרב חיים מנחם דוד הורוביץ, רבה האחרון של דז'יקוב ונכדו של רבי ישראל הגר. לזוג נולדו שני בנים ושתי בנות.
ט"ו באדר
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בט"ו אדר תלוי האם בר המצווה נחוג בשנה פשוטה או מעוברת והאם הוא נולד בשנה פשוטה או מעוברת. עבור ילד שנולד באדר א' או שבר המצווה חל בשנה פשוטה, פרשת בר המצווה היא, ברוב השנים, פרשת כי תשא. אבל אם בר המצווה חל בשנה חסרה המתחילה בשבת (שנה מקביעות זחא שהיא שנה פשוטה או זחג לילד שנולד באדר א') פרשת בר המצווה היא פרשת תצוה. עבור ילד שנולד באדר ב' או בשנה פשוטה, ובר המצווה חל בשנה מעוברת, פרשת בר המצווה, במרבית השנים, היא פרשת צו. אבל אם בר המצווה חל בשנה שלמה המתחילה ביום חמישי (שנה מקביעות השג) פרשת בר המצווה היא פרשת שמיני.
טים מקמולן
טים מקמולן (באנגלית: Tim McMullan; נולד בשנת 1963) הוא שחקן אנגלי, הידוע מהופעותיו בתיאטרון ובטלוויזיה.
ביוגרפיה
ב-2017 שיחק מקמולן בתפקיד סר טובי בלץ' בהפקה של המחזה "הלילה השנים עשר" באולם אוליבייה בתיאטרון המלכותי הלאומי.
שגריר ישראל באומות המאוחדות
החל מהצטרפותה של ישראל לאו"ם בשנת 1949, שולחת מדינת ישראל שגריר מטעמה לייצגה באו"ם. מאז ועד היום השתתפה ישראל במגוון רחב של פעילויות במסגרת האו"ם ותרמה את חלקה לארגוני האו"ם הדנים בבריאות, עבודה, מזון, חקלאות, חינוך ומדע. בנוסף, לישראל תפקיד פעיל בעבודת הארגונים הלא-ממשלתיים הפועלים בחסות האו"ם ודנים בסוגיות שונות ומגוונות.
על השגריר להבטיח כי עמדת ישראל תישמע ברבים, עליו למנוע קבלת החלטות שמגנות את ישראל, ובעיקר עליו לעשות עבודה דיפלומטית רבה על מנת להסביר את פעולותיה של ישראל, בעיקר אל מול תגובות ודרישות נציגי מדינות ערב.
היסטוריה
"זהו רגע היסטורי לעם היהודי בכל אתר ואתר ולמדינת ישראל", כך אמר שר החוץ משה שרת ב-11 במאי 1949 כאשר ישראל התקבלה כחברה ה-59 בארגון האומות המאוחדות.
עם חלוקת האו"ם לקבוצות אזוריות ב-1961 לא התקבלה ישראל לאף אחת מהן. מצב זה השתנה באפריל 2000 כאשר ישראל הוכנסה לקבוצה האזורית המערבית על בסיס זמני עד שתוכל להצטרף לקבוצה האסיאתית. מאותו הזמן, היה ביכולתה של ישראל להצביע ולהיבחר לגופים מרכזיים באומות המאוחדות. ב-2005 נבחרה ישראל לסגנית יושב ראש העצרת הכללית ה-60 של האו"ם.
ניתן לחלק את תולדות ישראל והאו"ם לשלוש תקופות: הראשונה, בה החליט האו"ם ב-29.11.47 על הקמתן של שתי מדינות - מדינת ישראל ומדינה ערבית - בשטחי ארץ-ישראל המנדטורית ממערב לירדן; השנייה, תקופת הקיטוב בין ארצות הברית לברית המועצות (והתייצבותה לצד מדינות ערב) ויצירת רוב לצד הערבים כאשר האו"ם נתפס כעוין ישראל; השלישית, הייתה תקופת מפנה. בעקבות סיום המלחמה הקרה וההתקדמות לשלום במזרח התיכון, על-פי מדיניותה של ישראל וגישת משלחת ישראל לאו"ם, התחולל שינוי מהותי במערכת היחסים עם המדינות החברות באו"ם ובמערכת קשרי העבודה בינה לבין מזכירות האו"ם, מוסדותיו וסוכנויותיו. לפתיחות חדשה זו הייתה השפעה חיובית על יחסי הכלכלה, המדע והסחר של ישראל ועל מעמדה הביטחוני והבינלאומי.
החלטות משמעותיות בנוגע לישראל
להחלטות מסוימות של האו"ם נודעה חשיבות גדולה לישראל. בין ההחלטות הנוגעות לישראל, ניתן למנות את יש את החלטת מועצת הביטחון 242 מנובמבר 1967 והחלטה 338 מאוקטובר 1973. החלטות אלו קובעות מסגרת מוסכמות ליישוב הסכסוך הערבי-ישראלי. במשך שנים רבות האו"ם פעל להביא לידי הפסקת פעולות האיבה בין ישראל והמדינות הערביות השכנות לה על ידי מינוי מתווכים, מתן חסות להפסקת אש והסכמי שביתת נשק והצבת כוחות או"ם בין המדינות האויבות.
נטיית האו"ם לקבל את עמדת הערבים בעניינים הנוגעים לסכסוך הישראלי-ערבי באה לידי ביטויה הקיצוני בהחלטה 3379 שקיבלה העצרת הכללית ב-1975, ובה נקבע שהציונות היא תנועה גזענית. החלטה זו הייתה חלק מניסיון של הגוש הערבי והמדינות הבלתי-מזדהות להביא לסילוקה של ישראל מן האו“ם. ב-1991 בוטלה ההחלטה, אך האו"ם איבד בעיני ישראלים רבים את סמכותו כגורם בינלאומי נטול משוא פנים. גם בעיני המדינות הערביות, בימת או"ם מתאימה יותר לתעמולה ולהסברה מאשר להשגת תוצאות ממשיות.
תפקיד השגריר
תפקידיו העיקריים של השגריר כוללים:
התכונות הדרושות לשגריר מקצועי כדי למצות את מיטב הכישורים שיאפשרו לו לשרת בנאמנות את מדינתו:
לעיתים תכופות מתנהלים מאבקים בין כותלי בניין האו"ם באשר להחלטות הנוגעות לפעילות ביטחונית של ישראל אל מול אויביה. השגרירים מבצעים עבודה דיפלומטית רבה ומאומצת כדי שלא תהיה הודעת גינוי על פעולות ישראל או לחלופין להבעת תמיכה בעמדות ישראל והטלת סנקציות על המדינות העוינות.
ישראל משקיעה מאמצים רבים להעלאת המודעות לנושא היהודי באו"ם. בשנת 2005 הצליח השגריר דן גילרמן להביא לכינוס מיוחד של העצרת הכללית לרגל יום ה-60 לשחרור מחנות הריכוז הנאציים באירופה ולשם אימוץ החלטה חדשה של העצרת הכללית על יום זיכרון שואה שנתי.
מינוי השגריר
המונח "עובדי משרד החוץ המקצועיים" מכוון לעובדים שנכנסו למשרד החוץ בגיל צעיר, בין אם זה דרך קורס הצוערים של משרד החוץ הייחודי של משרד החוץ או בדרכים אחרות, החלו לעבוד בו מן הדרגים הנמוכים ובמהלך השנים עבדו במגוון רחב של תפקידים בישראל ומחוצה לה. עבור אנשים אלו שירות החוץ הוא מקצוע ואורח חיים. מאז כינונו של משרד החוץ קיים נוהג ששר החוץ יכול למנות עד 11 אנשים לתפקידים במשרד החוץ על דעתו בלבד ומבלי להתחשב בוועדת המינויים של המשרד. סוג זה של מינויים נקרא "מינויים מן החוץ" או בלשון המקובלת "מינויים פוליטיים". נוהג זה קיים גם במדינות אחרות בעולם. נראה כי לתפקידים הבכירים בשירות החוץ כגון שגריר ישראל באו"ם ושגריר ישראל בארצות הברית, מדלגים על התהליך הרגיל ובוחרים מועמדים מבחוץ שהוצעו על ידי שר החוץ וראש הממשלה.
הדעות חלוקות לגבי שיטת המינויים הפוליטיים, שיש המבקרים בטענה שהם גורמים לתרעומת ולירידה ברוח הצוות בקרב אנשי הסגל המקצועי וכי הם אינם מוצלחים מבחינה עניינית עקב העדר ניסיון דיפלומטי. מנגד יש הטוענים כי השגרירים חייבים להיות מקורבים לראשי השלטון (רה"מ ושר החוץ), בעלי גישה ישירה ונהנים מאמונם האישי. לא תמיד ניתן למצוא אנשים כאלו בפקידות המקצועית ולכן יש לחפשם בפוליטיקה או בחוגים אחרים אף על פי שלא עברו את מסלול ההכשרה הדיפלומטי המקצועי. חוק שירות המדינה (מינויים) מסדיר את סוגיית המינויים בשירות המדינה.
שגרירי ישראל באו"ם
מאז קום המדינה כיהנו מטעם ישראל 18 שגרירים:
אולפני הרצליה
אולפני הרצליה בע"מ הם חברה להפקות טלוויזיה הממוקמת בהרצליה. החברה מספקת שירותי פיתוח והפקה, צילום, פוסט-פרודקשן עד לשלב השידור. האולפנים עוסקים גם בפיתוח ואספקת תוכן לשוק הטלוויזיה הישראלי והבינלאומי, ומשמשים ספק של שירותי מערך מרובה מצלמות, עם החזקה של אולפני טלוויזיה, חדרי בקרה וניידת שידור.
היסטוריה
האולפנים נוסדו על ידי מרגוט קלאוזנר, אחת מחלוצות התיאטרון והקולנוע העברי והישראלי. קלאוזנר חזתה את הפוטנציאל הטמון בעולם התקשורת כבר בשנות ה-30 של המאה ה-20. בשנת 1933 היא הקימה יחד עם בעלה יהושע ברנדשטטר את חברת ההפקות "אורים", זאת לאחר שהאמינה כי סרטי הקולנוע הם האמצעי הטוב ביותר להפצת רעיונות הציונות והחלוציות, הן בארץ ישראל והן ברחבי העולם. הסרט הראשון שהופק במסגרת חברת ההפקות, "לחיים חדשים" צולם בארץ ישראל, אולם בהיעדר הטכנולוגיה והכלים הדרושים לפיתוחו הוא נשלח למעבדות חיצוניות. כתוצאה מכך קלאוזנר שמה לה למטרה להקים אולפני הפקות בארץ ישראל, שיענו בדיוק על צרכים אלו ויעזרו להצמיח תעשיית קולנוע עצמאית ומשגשגת, וב-1947 החלה בחיפושים אחר הדרך שתעזור לה להגשים את החזון.
לאחר הקמת המדינה קלאוזנר ובעלה חכרו מגרש בגודל 72 דונם בהרצליה, שהיה בבעלות הקרן הקיימת לישראל. טקס הנחת אבן הפינה לאולפנים נערך ב-3 ביולי 1949. מגילת היסוד של הבניין הונחה על היסודות על ידי ברנדשטטר וראש המועצה בן ציון מיכאלי וחתומים עליה, בין היתר, אלוף יצחק שדה והשחקנית חנה רובינא. מברקי ברכה נשלחו מהבמאי האיטלקי רוברטו רוסליני ממנהלי אולפני "מטרו גולדווין מאייר" ו"פרמאונט" בהוליווד ומהסופר תומאס מאן, שהודיע שישמח אם האולפנים יפיקו סרט על פי ספרו "יוסף ואחיו". בעזרת השקעת כספי הירושה של אביה שהיוו הון התחלתי של 5,000 דולר בלבד יחד עם כספים שגייסו ממספר משקיעים, הם בנו את התשתיות הנדרשות באמצעות ציוד ומכשירים יקרים שיובאו לישראל.
בתוך תהליך הקמת האולפנים קלאוזנר צברה חובות כבדים, והיא לימים התוודתה שהייתה מוכנה לוותר על הפרויקט לו צפתה מראש את הסיבוכים. בנוסף, שותפיה ויתרו בשלב מסוים על האמונה שהאולפנים יצליחו והפצירו בה לקנות את חלקם או לפרק את השותפות. היא החליטה לקנות את חלקם של שותפיה ולהעמיד את האולפנים על הרגליים.
האולפנים פעלו תחילה בשם "אולפני הסרטה בישראל בע"מ". הקמת שלב א' של האולפנים הסתיימה בסוף 1951 בעלות של מאה אלף ל"י עבור הבנייה ו-150 אלף דולר עבור קניית הציוד בחו"ל. עוד בטרם השלמת המבנים הופקו שני סרטים תיעודיים: "החלוצים הראשונים" שהוצג בפסטיבל קאן ו"עיר האוהלים" שהוצג בפסטיבל הסרטים של ונציה. שני הסרטים גם הוצגו בבתי קולנוע באירופה וארצות הברית. בנוסף החלו לעבוד על הסרט העלילתי הראשון שלהם "אלפיים שנה ועוד שלוש" שכתב וביים ברוך דינר. יהושע ברנדשטטר ניהל רומן עם עובדת משרד החוץ, אותה הכיר באמסטרדם. ברנדשטטר החליט לעזוב ולוותר על כל זכויותיו באולפנים ונישא לאהובתו. קלאוזנר נותרה כמנהלת ובעלת המניות העיקרית.
בשנת 1952 הופקו שני סרטים קצרים, סרט מוזיקלי בשם "קציר בגליל", שהופק עבור המגבית היהודית המאוחדת, וסרט עלילתי קצר - "ירח מלא".
בשנת 1957 הוקמה שותפות "כרמל-הרצליה" שהפיקה יומני קולנוע, היא הוקמה כתוצאה ממיזוג פעילות "יומני כרמל" לתוך "אולפני הסרטה בישראל". "יומני כרמל" הופקו על ידי "נתן אקסלרוד" אך פעלו בהפסד באותה עת, כאשר עלות כל יומן הייתה כ-3,000 ל"י וההכנסות רק כ-1,000 ל"י ואקסלרוד החליט להכניס שותף להוזלת עלויות ההפקה.
בשנת 1963 הופק ב"אולפני הרצליה" הסרט "סאלח שבתי", לצורך הצילומים, הוקם סט צילום בחורשת אקליפטוסים בהרצליה, בה הוקם שחזור של מעברה. "אולפני הרצליה" גם סיפקו מימון חלקי לסרט, באמצעות אשראי של שלושת רבעי מעלות ההפקה. בשנת 1967 מונה איציק קול על ידי קלאוזנר למנכ"ל האולפנים. זאת בעקבת הפקת הצגת "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" בתיאטרון הקאמרי, בו שימש קול מנהל האדמיניסטרטיבי. קלאוזנר החזיקה בזכויות למחזה והתרשמה לטובה מיכולתו. קול שכנע את קלאוזנר להשקיע בציוד לשידורי טלוויזיה, ובתקופת מלחמת יום הכיפורים היו האולפנים בניהולו מוקד לשידורי הלוויין של רשתות טלוויזיה מכל העולם.
בשנת 1971 הפיקו אולפני הרצליה את סרטו של הזמר ג'וני קאש, "דרך הבשורה: סיפורו של ישו", שצולם בישראל.
בשנות ה-70 האולפנים עברו לעסוק יותר בהפקת תוכניות טלוויזיה עם כי במקביל נמשכה גם הפקת סרטי קולנוע.
בשנת 1978 הוביל קול מהלך לאיחוד אולפני הרצליה עם אולפני גבע, ובשנים שלאחר מכן כיהן כמנכ"ל "האולפנים המאוחדים". תחת ניהלו הפכה חברת "האולפנים המאוחדים" לחברת ההפקות הגדולה בישראל לתוכניות טלוויזיה וסרטי קולנוע.
במחצית השנייה של שנות ה-80, סבלו "האולפנים המאוחדים" מקשיים כספיים עקב השקעה בציוד עבור ערוץ 2 שהשקתו התעכבה ומאבק בין בעלי המניות. הם נמכרו לקבוצת משקיעים ואחר כך חתם מנחם גולן על חוזה לרכישתם, אך הוא בוטל ברגע האחרון.
בשנת 1994 הוקם חדר השידור המרכזי של זכיינית ערוץ 2 "רשת" בבניין האולפנים. בתחילת 2006 עזבה "רשת" את המתחם.
בשנת 2002 הקימה חברת "האולפנים המאוחדים הרצליה" אולפן נוסף ושטחים נילווים (משרדים, חדרי איפור, הלבשה) במרכז תיא ברעננה. האולפן ברעננה פעל כעשר שנים ונסגר אחר כך.
מעבר לכפר סבא
בשנת 2007 החליטו בעלי האולפנים למכור את המתחם לטובת הקמת שכונת מגורים. לצורך כך ערכו מכרז לעסקת קומבינציה עם יזמים שיבנו את המתחם בתמורה לבעלות על חלק מהדירות שייבנו במקום. במכרז זכתה, בפברואר 2008, חברת "אפריקה ישראל מגורים" שהציעה לשלם 43.5% ממחיר המכירה של הדירות במתחם. בהמשך הצטרפו לעסקה חברת "תדהר" ואיש העסקים עמוס לוזון. אולם מימוש המכרז התעכב במשך שנים רבות, עקב עיכובים באישור תוכנית הבנייה ומציאת אתר חלופי לאולפנים.
בשנת 2016, רכשו "אולפני הרצליה", במסגרת מכרז שפרסמה עיריית בכפר סבא, שטח של 8.5 דונם בסמוך לכביש 4 ושכונת כפר סבא הירוקה. בינואר 2019 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה במחוז מרכז, תוכנית להקמת קריית התקשורת חדשה עבור "אולפני הרצליה" בשטח שרכשה. בנובמבר 2019 אושרה התוכנית סופית, לאחר שנדחו מספר התנגדויות שהוגשו. הקריה תכלול שטח בנוי של 25 אלף מ"ר לאולפני טלוויזיה ומשרדי הפקות, בהשקעה כוללת של כ–150 מיליון שקל ובית-ספר למקצועות התקשורת.
ביולי 2020 נחתמה העסקה להקמת שכונת מגורים במתחם "אולפני הרצליה", בה 326 יחידות דיור, לאחר שהתקבל אישור מרשות מקרקעי ישראל. ובאוגוסט 2020 ניתן היתר חפירה ודיפון לקריית התקשורת ועבודות הבנייה החלו.
מבנה האולפנים
האולפנים ממוקמים במרכז העיר הרצליה, ומשתרעים על שטח של כ-47 דונם. הם מאופיינים בבניה נמוכה ומרווחת. במתחם 9 אולפני צילום, ובנוסף חדרי עריכה, חדרי סאונד ועוד. בשטח האולפנים נמצא ביתה של מרגוט קלאוזנר ששימש בעבר את שידורי קשת וכיום משמש כאטרקציה לכל המשפחה בשם ״אולפני הקסם״.
בשנת 1973 עברו האולפנים שדרוג והחלו לצלם ולשדר בצבע-1995 עברו שדרוג נוסף שצייד את כל האולפנים במערך מצלמות וניתוב דיגיטלי חדיש מתוצרת סוני. אולפני הרצליה, בהם מצולמים חלק מההפקות של קשת 12, רשת 13 וכאן 11, נערכה לשדרוג פורמט התמונה בשידורים ורכשה מבעוד מועד ציוד שידור ב-HD.
מלבד זאת, מתפעלת אולפני הרצליה גם את מערך האולפנים של מי שהייתה המתחרה הגדולה שלה ג.ג. אולפני ישראל בנווה אילן, לאחר שזו שחוותה קשיים ונמכרה.
הפקות
{{טורים
פניה שרגורודסקה
פַניה (פַני) (פֶייגה) (פועה) שַרְגוֹרוֹדסְקָה (בכתב לטיני: Fanny (Feiga) Schargorodska; ברוסית: Ф. Д. Шаргородская, שַרְגוֹרוֹדסְקָאיָה; 1879, אומן – 7 באפריל 1950, כ' בניסן תש"י, תל אביב) הייתה פדגוגית עברייה שפעלה ברוסיה וברית המועצות, בברלין וביישוב בארץ ישראל. חיברה ספרי לימוד עבריים, ופיתחה שיטת קצרנות עברית, שלא השתרשה.
ראשית דרכה
פייגה (צפורה) שרגורודסקי נולדה בשנת 1879 בעיר אוּמַן שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) במשפחה חסידית. אביה, דוד, בן תורה ומשכיל, נפטר בילדותה, ואִמה, שהייתה חסידת טוֹלְנה, נישאה לאחד מגבאי הרבי של סאווראן ועברה לעיירה סאווראן, שם פתחה ביחד עם אחיה של שרגורודסקה חדר מתוקן (אחיה, נוטיל (נתן) שרגורודסקי, פתח בהמשך בית ספר על טוהרת העברית בעיירה טרנובקה).
בילדותה, עוד באומן, גילתה עניין בלימודי היהדות, וכבר בהיותה בת תשע התפרסמה בין בחורי הישיבה בעירה ובעיירות באזור כילדת פלא, עילוי, המגלה בקיאות במקרא וגמרא ומבקשת ללמוד גפ"ת כדרך הנערים. פעם התחפשה לנער – גזזה את שערה והותירה סלסולי פאות, חבשה כובע ולבשה מעיל ומכנסיים – ולפני עלות השחר חמקה מביתה וניסתה להגיע לאחת הישיבות, אך שלחו לחפש אחריה ועצרו אותה בדרך. לעומת התנגדותה של הסביבה השמרנית, אמה דווקא תמכה בלימודיה. שרגורודסקה בלטה בהליכותיה ובתפילותיה: בהגיעה לגיל 12 אמרה כי הואיל והיא יתומה מאב, תתחיל להניח תפילין; בברכות השחר סירבה להכיר בברכה "שעשני כרצונו" (הנוסח המיועד לנשים) ובירכה "שלא עשני גבר" (כהקבלה לנוסח שלגברים: "שלא עשני אישה"), בטענה שכך בירכה גם ברוריה אשת רבי מאיר. חסידים אמרו עליה שהיא גלגול של הבתולה מלודמיר. בניגוד לטענה שגויה נפוצה, שרגורודסקה לא ברחה מתחת חופתה בשנת תרנ"ו, כשהייתה כבת 16–17, אלא נישאה כדת וכדין והתגרשה מיד, כפי שסוכם בטרם החתונה – שנערכה רק מפאת הקושי הכרוך בהתרת ה'תְּנאים' שנקבעו לאותו שידוך בלתי-מוצלח.
בשנת 1899, משביססה את ידיעותיה בשפה העברית, בתנ"ך, בתלמוד ובפילוסופיה של הדת, ואף קיבלה מגדולי תורה כתב-אישור על כך שלפי ידיעותיה בתלמוד ובפוסקים, היא ראויה להיתר הוראה, החלה לעבוד כמורה בבית ספר עממי בניקולאייב. בשנת 1903 עברה את בחינת ההסמכה למורים ברוסיה. בהמשך לימדה ביליזבטגרד.
ב-1905 נסעה למערב, ללמוד פדגוגיה באוניברסיטת ציריך שבשווייץ. בסמסטר הראשון הייתה שומעת חופשייה, ולאחר שעברה את בחינת הכניסה ב-1906 הייתה לתלמידה מן המניין. פרט לציריך, התחנכה עוד באוניברסיטאות ברלין, פריז ווינה. היא התמקדה בלימודי אתיקה, פסיכולוגיה, פדגוגיה ופיזיולוגיה, ובנוסף למדה בפיזיקה, כימיה, אנטומיה, אנתרופולוגיה וזואולוגיה. למדה בעיקר מפי הפרופסורים גוסטב שטֶרינג, פרידריך שומן ויוּסטוּס גַאוּלֶה (Gaule). ב-1909 קיבלה תואר דוקטור בציריך, על יסוד הדיסרטציה "יסודותיה הפדגוגיים של היהדות הפרושית של תקופת התנאים בארץ ישראל: על פי המקורות התנאיים" (Die pädagogischen Grundlagen des pharisäischen Judentums des Tannaitischen Zeitalters in Palästina).
ברוסיה ובברלין
בשובה לרוסיה הייתה פעילה בחברת מפיצי השכלה ועבדה כמורה בבית הספר המקצועי היהודי לנערים ונערים של החברה בבירה פטרבורג (פטרוגרד). בפטרבורג הייתה גם פעילה בוועד החברה היהודית להיסטוריה ואתנוגרפיה בראשותו של הסופר והפולקלוריסט ש. אנ-סקי. היא הייתה קרובה לאנ-סקי באחרית ימיו, ועסקה בסידור עזבונו.
בשנת תרע"ז-1916 פרסמה שרגורודסקה בהוצאת מוריה באודסה, בהשתתפות חברת מפיצי השכלה, מקראה לכיתות הראשונות בשם אלף בית. לדברי המחנך והסופר ישראל רבקאי, הספר "היה בשעתו ממש מאורע פדגוגי בבית-הספר העברי המתוקן. ספר-למוד זה [...] שימש מורה דרך לדור שלם של מורים צעירים להוטי-חלוציות יוצרת." הספר זכה להצלחה והופיע ביותר מעשר מהדורות נוספות.
עם מהפכת 1917 ברוסיה עבדה בקומיסריון העממי לחינוך (משרד החינוך הסובייטי, נַרקוֹמְפְּרוֹס ) אצל המחנכת והמהפכנית נאדז'דה קְרוּפְּסְקַיַה (אשתו של לנין) וזכתה להערכה אף שידוע היה שהיא ציונית.
בשנת 1924 עזבה את ברית המועצות ועברה לברלין בירת גרמניה של ויימאר, שם הייתה פעילה בוועד התרבות העברית, הוסיפה לפעול בשדה החינוך וחיברה ערכים עבור ה"אנציקלופדיה "אשכול". בשבתה בברלין פרסמה את שיטת הקצרנות (סטֶנוֹגרפיה) שהמציאה: בשנת תרפ"ה ראה אור ספר הקצרנות העברית שלה, ובשנת תרפ"ו-1926 – ביידיש.
הן ברוסיה והן בברלין התבלטה בין המורים ועסקני התרבות היהודים. היא הרצתה, פרסמה מאמרים, לימדה ועודדה מלומדים יהודים צעירים. הרקדנית, הבמאית והמחנכת דניה לוין סיפרה לימים באוטוביוגרפיה שלה: "איני יכולה לכתוב על שהותנו בברלין מבלי להזכיר נפש טובה ודואגת, את הסופרת והפדגוגית פניה שרגורודסקי, בעלת לב הזהב. אף כי לא תמיד היתה לה פרנסה מספקת לעצמה, עזרה לכל נזקק". כמה מתלמידיה חיברו בעקבותיה ספרי לימוד חדשניים. בין אלה יש להזכיר את המורה ציפה פְּרֶס (ציפע פרעס), שבהשראת האלפון העברי של שרגורודסקה פרסמה בשנות ה-20 בוורשה בהוצאת ב' קלעצקין אלפון ביידיש בשם "מיין בִּיכְל" ('ספרוני').
בארץ ישראל
בשנת 1928 הגשימה את שאיפתה הציונית, עלתה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב. בארץ ישראל המשיכה בפרסום ספרי לימוד עבריים לצעירים ולמבוגרים.
נוסף על ספרי הלימוד שהוציאה, היא הרצתה בארץ בענייני חינוך וערכה כתב עת פדגוגי: "נתיבנו", דו-ירחון שהופיע בשנים תרצ"א–תרצ"ב בהוצאת התאחדות הגננות ו"דביר".
לפרנסתה לימדה בקורסים לקצרנות עברית. בשנות ה-30 הופיעו שתי מהדורות מורחבות של ספר הסטנוגרפיה העברית המקורית שלה, והיא העמידה תלמידים-קצרנים רבים שעבדו לפי השיטה שיצרה והפיצו אותה במסגרת "אגודת הסטנוגרפים לפי שיטת שרגורודסקה" שקמה אז. אולם בראייה היסטורית, שיטת הקצרנות העברית שלה לא הכתה שורשים עמוקים דיים, ושיטתו של יעקב מימון דחקה את מקומה.
בארץ הייתה פעילה באיגוד להשלטת העברית ובמפא"י. בשנות ה-40 ניהלה את הספרייה הפדגוגית שליד הסתדרות המורים בבית המורה בתל אביב.
שרגורודסקה נפטרה בחוסר כול אחרי מחלה קשה באפריל 1950, בגיל 71. נקברה בשורת הסופרים שבבית העלמין נחלת יצחק. בהלווייתה השתתפו מעטים.
ארכיונה, ובו מסמכים מהשנים 1904–1953, שמור במכון לבון.
פרסומיה
פרסמה מאמרים רבים בשאלות חינוך בעיתונות העברית, הרוסית והגרמנית.
אופל רקורד D
אופל רקורד D (בגרמנית: Opel Rekord Series D) היא מכונית משפחית גדולה מתוצרת יצרן הרכב הגרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, שיוצרה בין השנים 1971–1977.
דגם דייהו רויאל, דור ראשון, יוצר בקוריאה הדרומית, פותח על בסיס "אופל רקורד D".
וסטפול
וסטפול (בנורווגית: Vestfold) היה אחד ממחוזות נורווגיה. למחוז גבול משותף עם המחוזות בוסקרוד וטלמרק. בוסקרוד הוא המחוז הקטן ביותר מבין כל מחוזות נורווגיה מבחינת שטח, וה-10 המאוכלס ביותר. מנהל המחוז נמצא בטנסברג - העיר העתיקה ביותר בנורווגיה. ב-1 בינואר 2020 המחוז מוזג עם טלמרק בהרבה והפך למחוז וסטפול וטלמרק.
פירוש שם המחוז הוא "מזרח פולד" (שמו הקדום של המחוז; לעומת אסטפול - "מערב פולד"). עד שנת 1919 (שנת חלוקת המחוזות לחלוקה הנוכחית) נקרא המחוז יארלסברג ולארוויק.
תקופת הוויקינגים
וסטפולד מוזכר לראשונה במקור כתוב בשנת 813, כאשר מלכי דנמרק היו בווסטפול כדי להרגיע את המרד בקרב הפירסטים.
תלוליות האבן במרכז העיירה של טונסברג של ימינו תוארכו לתקופת הוויקינגים.
במאה העשירית התבססו המלכים המקומיים. המלך או היועמ"ש שלו התגוררו בבית הדין המלכותי הישן בטונסברג.
נראה כי מלכי דנמרק היו חלשים בווסטפולד מסביבות אמצע המאה ה-9 ועד אמצע המאה העשירית, אך שלטונם התחזק שם בסוף המאה העשירית. נראה כי מלכי דנמרק ניסו לשלוט באזור עד המאה ה-13.
ציד לווייתנים
ציד לווייתנים היה תעשייה חשובה מהמאה ה-19 בערי חוף כמו לרוויק, טונסברג וסנדפיורד, שהייתה המרכז העולמי לתעשיית הלווייתנים המודרנית בעולם. לא רק גברים ממחוז וסטפולד מהווים כמעט את כל הצוותים בצי הלווייתנים הנורווגי, אלא שרבים היו מעורבים גם בתעשיית הלווייתנים במדינות אחרות. כדוגמה, השלב הראשון של ציד הלווייתנים המודרני באוסטרליה התבסס כמעט לחלוטין על עובדים מלרוויק. בעוד שתחנת הלווייתנים הראשונה באיי פארו הוקמה על ידי סנדפיורדים, לרוויק מילא תפקיד דומה גם לאיי שטלנד. טונסברג יזמה חלק ניכר מתעשיית הלווייתנים באיסלנד וההברים.
גאוגרפיה
וסטפול הוא המחוז הקטן ביותר בנורווגיה, למעט מחוז העיר אוסלו. הוא שוכן על החוף המערבי של אוסלו פיורד. וסטפולד גובל עם מחוז בוסקרוד בצפון ועם מחוז טלמרק במערב. הוא גובל בסקגראק בים הצפוני גם מדרום וגם ממזרח. המחוז כולל שטח כולל של 2,157 קמ"ר (833 מ"ר) ויש לו קו חוף של 980 ק"מ. הפסגה הגבוהה ביותר במחוז היא בגובה 634.04 מטר (2,080.2 רגל). המחוז הוא גם ביתם של 1,407 איים. [7] נוטרוי (60 קמ"ר) הוא האי הגדול ביותר בווסטפולד, ואילו טים (39 קמ"ר) הוא האי השני בגודלו.
גאולוגיה
האדמה הרכה של המחוז מורכבת מזנים של מורנה וקרקעות משקע. עידן הקרח הותיר חלקים גדולים מווסטפול מתחת לפני הים, ואת האדמה המעובדת ביותר ניתן למצוא על הטרסות הימיות. חימר וחול ימי מכסים את מרבית הארץ הנמוכה בדרום מערב ובצפון.
נפות
מחוז וסטפולד חווה צמצום גדול במספר הנפות. החל משנת 1949 התגוררו במחוז 19 נפות כפריות ושבע נפות בעיר. היו 14 נפות נכון לשנת 2016, אך המספר פחת ל-8 בינואר 2020.
החל מה-1 בינואר 2017 הצטמצם מספר הנפות במחוז וסטפולד מ-14 ל -12.
החל מה -1 בינואר 2018 הצטמצם מספר הנפות במחוז וסטפולד מ-12 ל -9.
דמוגרפיה
על פי נתוני נורבוויה, בווסטפולד היו 244,967 תושבים נכון ל-1 בינואר 2016. המהגרים היוו 11.9 אחוז מהאוכלוסייה בשנת 2017. רוב המהגרים היו מפולין (4,287 נפש), ואחריהם ליטא (2,794) ועיראק (1,549). [64] למרות גודלו הקטן, היה וסטפול צפיפות האוכלוסייה השלישית בגובהה בנורווגיה. עם זאת, ייתכן שצפיפות האוכלוסייה עדיין נחשבה נמוכה; כדוגמה, צפיפות האוכלוסין בהולנד הייתה גבוהה פי ארבעה מזו של מחוז וסטפולד בשנת 1998.
סנדפיורד הייתה העיר המאוכלסת ביותר במחוז. אחד מכל ארבעה אנשים מווסטפולד היו מסנדפיורד, או 25.2 אחוז מאוכלוסיית המחוז.
איוואן קרילוב
איוואן אנדרייביץ' קרילוב (ברוסית: Иван Андреевич Крылов; 13 בפברואר 1769 – 21 בנובמבר1844) היה משורר, מחזאי, סופר אגדות עם וממשיל משלים רוסי.
ביוגרפיה
קרילוב נולד במוסקבה, אך את מרבית שנותיו המוקדמות העביר בערים אורנבורג, שם שירת אביו כקצין בצבא רוסיה, וטבר, שבה היה אביו פקיד בבית המשפט לאחר שפרש מהצבא. אביו נפטר בשנת 1779, בהיותו בן 10. אמו גידלה אותו לבדה, ועברה לסנקט פטרבורג כשהיה בן 14, בתקווה לזכות בקצבה ממשלתית. אמו של קרילוב נפטרה בהיותו בן 19.
בסנקט פטרבורג החל קרילוב לעבוד בשירות הממשלה, תוך שהוא כותב סיפורים, סאטירות ואופרות קומיות, אך התפטר לאחר מות אמו ב־1788. 5 שנים קודם לכן הוא הצליח למכור קומדיה שכתב למוכר ספרים, מה שעודד אותו לכתוב את המחזה הרציני "פילומלה" ולנסות לחדור לחוג הדרמטי של קניאז'ין. נסיונותיו להוציא לאור מגזין ספרותי סאטירי (שנקרא "פוצ'בה דוחוב") נכשלו ברובם וגרמו לו התנגשויות עם הצנזורה, אך יחד עם מחזותיו הם העלו אותו לתודעה בחברה הגבוהה.
בין השנים 1797–1801 היה קרילוב בן חסותו של הנסיך סרגיי גליצין, ואף ליווה אותו כמזכיר רשמי בעת שזה התמנה למושל צבאי של ליבוניה (אזור דרומית לאסטוניה של ימינו). מעט ידוע לנו לגבי קורותיו בשנים שלאחר מכן, אך הדעה הרווחת היא שנע מעיר לעיר ועסק בעיקר במשחקי קלפים, אחריהם היה כרוך.
קרילוב נהנה מהערכה רבה עוד בימי חייו: האקדמיה הרוסית למדעים קיבלה אותו כחבר לשורותיה ב־1811 וזיכתה אותו במדליית זהב. ב־1838 נערך פסטיבל גדול בחסות הצאר לחגיגות היובל של קריירת הסופר שלו והוא זכה לקצבה נדיבה.
עד למותו נמכרו כ־77,000 עותקים של קובצי האגדות שלו ברוסיה, וסגנונו מלא ההומור התחבב על קהל הקוראים. למרות שקרילוב התחיל כמתרגם ומחקה של איזופוס, מולייר, לה פונטיין ואחרים, הוא כתב גם אגדות מקוריות רבות שהושפעו מחיי הכפר של מולדתו.
משלי קרילוב תורגמו לעברית פעמים מספר, החל בתרגומו של משה בן דוד הכהן רייכרסון מסוף המאה התשע עשרה, תרגומו של חנניה רייכמן מ־1949 (עם איורים מאת נחום גוטמן) ותרגומה של חגית בנזימן מ-2015.
סופרטרמפ
סופרטרמפ הייתה להקת רוק-פופ ורוק מתקדם שהוקמה בבריטניה ב-1969. הלהקה פעלה בהרכבים שונים, בכולם השתתף ריק דייוויס. במסגרת ההרכב השלישי של הלהקה, שנוצר ב-1973 והתפרק ב-1983, הלהקה הקליטה מספר אלבומים, שרובם הפכו רבי מכר ושירים מתוכם הפכו להיטים המושמעים בתחנות רדיו גם היום. הרכב זה התפרק עם עזיבתו של רוג'ר הודג'סון, אשר יחד עם ריק דייוויס הקים את הלהקה והיה הכותב והסולן של מרבית להיטי הלהקה.
היסטוריה
סופרטרמפ הוקמה בשנת 1969 כשמליונר שווייצרי בשם סאם הציע למוזיקאי ריק דייוויס שהיה חבר בלהקת ה-JOINT להקים להקה לפי טעמו של ריק ובמימונו של סאם. ההרכב נקרא תחילה DADDY אך לאחר זמן קצר שינה את שמו ל-SUPERTRAMP.
ההרכב הראשון (1970) וההרכב השני (1971) הוציאו, כל אחד מהם, אלבום אחד והתפרקו אחרי שמכירותיו נכשלו. ההרכב השלישי של הלהקה כלל את מקימי הלהקה: ריק דייוויס ורוג'ר הודג'סון, שצירפו אליהם את ג'ון הליוול (כלי נשיפה), דוגי תומסון (בס) ובוב סייבנברג (תופים).
באלבומים הבאים (האלבום השלישי היה למעשה האלבום הראשון של הרכב זה) רוג'ר הודג'סון וריק דייוויס חלקו ביניהם את כתיבת השירים וביצועם. הם היו חתומים על כל השירים יחדיו, אף שכתבו אותם בנפרד (תופעה המזכירה את המודל שיצרו לנון ומקרתני במסגרת הביטלס). יחד עם זאת, כל יוצר ביצע את השירים שכתב הוא עצמו.
רוג'ר הודג'סון נטה לכיוון פופ-רוק, בעוד שריק דייוויס נטה לסגנון רוק-בלוז-ג'אז. מבקרים טוענים שהשילוב ביניהם היה ייחודי ללהקה.
חמשת האלבומים שיצר הרכב זה נחשבים "תור הזהב" של הלהקה. האלבומים יצאו בשנים 1974 עד 1983. עם סיום מסע הופעות ב-1983, עזב רוג'ר הודג'סון את הלהקה ופתח בקריירת סולו. רבות נכתב על הנסיבות שהובילו לעזיבת הודג'סון, כמו רצונו להשיק קריירת סולו והפקת השירים שלא יכל להפיק במסגרת הלהקה (5 שירים באלבום כל 2–3 שנים, לא סיפקו אותו). כמו כן, הוא גר בהרי קליפורניה ונולדו לו ילדים בעוד ששאר חברי הלהקה גרו בלוס-אנג'לס. רצונו לגדל משפחה ולהיות עם ילדיו היו בין הסיבות לעזיבתו את הלהקה.
משנת 1983 ועד היום (2012) היו שני ניסיונות לחזרתו של רוג'ר הודג'סון ללהקה. הניסיון הראשון היה ב 1993 לאחר הופעה משותפת של ריק דייוויס ורוג'ר הודג'סון לכבודו של מנהל חברת התקליטים A&M, ג'רי מוס. הם התחילו לעבוד יחד על אלבום חדש של להקת סופרטרמפ אך בסופו של דבר שיתוף הפעולה זה לא יצא לפועל מכיוון שאחת מדרישותיו של רוג'ר היו שאשתו של ריק דייוויס, סו, לא תנהל את הלהקה. בשנת 2010, לקראת סיבוב הופעות של הלהקה לציון 40 שנים להקמתה, נוצר קשר בין ריק לרוג'ר לקראת חזרתו של רוג'ר ללהקה אך גם ניסיון זה לא צלח. רוג'ר הודג'סון הוציא ארבעה אלבומים במסגרת קריירת הסולו שלו (בשנים 1984, 1987, 1997, 2000).
אלבומים
עד לשנת 2010 הוציאה הלהקה אחד עשר אלבומי אולפן, חמישה אלבומים מהופעות חיות וחמישה אלבומי אוסף.
ג'ומה
ג'ומה הוא לבוש בוכרי אותנטי שמקורו במדינות מרכז אסיה כגון אוזבקיסטן וטג'יקיסטן.
הג'ומה הוא ז'קט מרשים ועשיר העשוי, לרוב בעבודת יד, מבד קטיפה בצבע בוהק וחזק, ורקומים עליו עיטורי זהב.
נוסף לז'קט, ישנו כובע מיוחד מותאם שגם הוא מעוטר וצבעוני, כובע המתאים לגבר וכובע שונה מעט המתאים לאישה. לכובע של האישה מחוברת חתיכת בד הנראית כהינומה של כלה.
מקור הג'ומה הוא במלבושי המלכות שהתלבשו מלכי האזור ועוזריהם, כגון אמיר בוכרה, והועברו במנהג מדור לדור.
את הג'ומה נהוג ללבוש באירועים מיוחדים כגון שמחות משפחתיות. בעבר נלבש הג'ומה באירועים חגיגיים כחליפה לכל דבר, אך כיום לובשים אותו רק בחלק מהאירוע, בעיקר בעת הריקודים.
בעלי השמחה ומקורביהם הם אלו שלבשו את הג'ומה. באירועים כגון חתונה, זו הייתה גם דרך לזהות את הורי החתן והכלה. נוסף על כך, ישנה אמונה שמי שלובש את הג'ומה יזכה גם הוא לאירוע משמח במשפחתו, כפי שיש לבעלי השמחה.
לבוש זה נהוג גם בקרב יהודי בוכרה שמשמרים מנהג זה עד היום ולובשים את הג'ומה באירועים חגיגיים כגון חתונה, ברית, בר מצווה וכדומה.
פפיון שדות
פִּפְיוֹן שָּׂדוֹת או פִּפְיוֹן הַשָּׂדוֹת (שם מדעי: Anthus pratensis) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הנחליאליים, המתרבה בחלק גדול מהאזור הפלארקטי, מדרום מזרח גרינלנד ואיסלנד מזרחה עד מזרחית להרי אוראל ברוסיה, ומדרום למרכז צרפת ורומניה; אוכלוסייה מבודדת קיימת גם בהרי הקווקז. הוא נודד על פני רוב תפוצתו, חורף בדרום אירופה, צפון אפריקה ודרום מערב אסיה, אך יציב כל השנה במערב אירופה, אם כי גם שם פרטים רבים עוברים לחוף או לשפלה בחורף.
בישראל הוא חולף וחורף נפוץ, בעיקר בעמקים. נודד מאוחר יחסית, לרוב החל מסוף אוקטובר.
טקסונומיה ואטימולוגיה
פפיון שדות תואר רשמית על ידי חוקר הטבע השוודי קרל לינאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו תחת השם המדעי Alauda pratensis, יישוב הטיפוס הוא שוודיה. פיפיט האחו הוא כיום סוג הסוג של הסוג Anthus שהוצג בשנת 1805 על ידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן מתאוס בקשטיין. המין מונוטיפי; כלומר לא סווגו תת-מינים שונים.
שם הסוג Anthus הוא שם הלטיני לציפור קטנה של שטחי עשב שהוזכרה על ידי פליניוס הזקן, ושם המין הספציפי pratensis פירושו "של אחו", מ - pratum, "אחו".
השם העממי האנגלי "pipit", שתועד לראשונה על ידי תומאס פננט בשנת 1768, הוא אונומטופי, מתוך הדמיון לקריאות של מין זה. שמות עממיים ישנים, שאינם בשימוש עוד, כוללים "chit lark", "peet lark", "tit lark" ו-"titling"; אלה מתייחסים לגודלו הקטן ולדמיון השטחי שלו לעפרוני.
תיאור
זהו פפיון קטן אורכו 14.5–15 ס"מ, ומשקלו 15–22 גרם. זהו מין בעל מראה בלתי-מובחן על הקרקע, בעיקר חום מלמעלה וצהבהב-חולי מלמטה, עם פסים כהים יותר על רוב הניצוי שלו; הזנב חום עם צדדים לבנים. יש לו מקור דק ורגליים בגוון ורדרד-צהוב חיוור; הטופר האחורי ארוך במיוחד, ארוך יותר משאר האצבעות האחוריות.
קולות
הקריאה היא "צי-צי" חלש. השירה הפשוטה שחוזרת על עצמה ניתנת בתעופה קצרה.
שונות
לפרטים מאירלנד ומערב סקוטלנד צבע מעט כהה יותר מאלה שבאזורים אחרים, ולעיתים קרובות הם מובחנים כתת-מין A. p. whistleri, אף על פי שהוא משתלב עם המין הנומינלי A. p. pratensis הנמצא בשאר תפוצת המין.
מינים דומים
הוא דומה לפפיון אדום-גרון (A. cervinus), שהוא בעל פסים כבדים יותר ובעל גרון כתום-אדום (בעיקר בלבוש קיץ), ולפפיון עצים (A. trivialis), שהוא מעט גדול יותר, פחות מפוספס, ובעל סימני פנים חזקים יותר וטופר אחורי קצר יותר. שירת פפיון שדות מואצת לקראת הסוף ואילו שירת פפיון עצים מאטה.
תפוצה ובית גידול
זהו בעיקר מין של בתי גידול פתוחים, או אדמות חקלאיות לא מעובדות או בעצימות נמוכה, כגון מרעה, ביצות ואדמות בור, אך מצוי גם במספרים נמוכים בשדות מעובדים. בחורף הוא מצוי גם במלחות ולפעמים ביערות פתוחים. זהו פפיון יבשתי למדי, הניזון תמיד מהקרקע, אך משתמש בעמדות גבוהות כגון שיחים, קווי גדר או חוטי חשמל כנקודות תצפית כדי לצפות בטורפים.
סך האוכלוסייה מוערך בכ-12 מיליון זוגות. זהו מין המצוי בשפע בצפון תפוצתו, ובדרך כלל הציפור המקננת הנפוצה ביותר ברוב הרמה של בריטניה, אך פחות שכיחה דרומה יותר. צפיפות הרבייה נעה בין 80 זוגות לקמ"ר בצפון סקנדינביה, עד 5–20 לקמ"ר בשטחי עשב בדרום טווח הקינון, ורק 1 לקמ"ר באדמות חקלאיות מעובדות. כמה זוגות מקננים בודדים תועדו מדרום לטווח העיקרי, בהרי ספרד, איטליה וצפון הבלקן. ירידה כללית באוכלוסייה התרחשה במהלך 17 השנים האחרונות, הבולטת ביותר באדמות חקלאיות בצרפת, עם ירידה של 68%.
התנהגות
בעת סכנה, הפפיון ימהר למצוא מחסה, או שיקפא במקומו ויסמוך על הסוואתו עם הקרקע. מעופו גלי.
קינון
הקן נמצא על הקרקע חבוי בצמחייה צפופה, עם שתיים עד שבע (לרוב בין שלוש לחמש) ביצים; הביצים בוקעות לאחר 11–15 ימים, כשהגוזלים פורחים 10–14 ימים לאחר הבקיעה. בדרך כלל גדלים שני מחזורים מדי שנה. מין זה הוא אחד מהפונדקאים החשובים ביותר של הקוקייה האירופית, והוא גם טרף חשוב לבז הגמדי ולזרון התכול.
משרד הגברת הראשונה של ארצות הברית
משרד הגברת הראשונה של ארצות הברית מורכב מחברי הסגל של הגברת הראשונה של ארצות הברית. המשרד ותחומי אחריותו גדלו ככל שתפקיד הגברת הראשונה התרחב והפך לתפקיד רשמי לאורך ההיסטורי למרות שהם אינם מחויבים מתוקף חוקת ארצות הברית. לשכתה של הגברת הראשונה מהווה חלק ממשרד הבית הלבן – אחד מאגפי משרד הרשות המבצעת של הנשיא האמריקאי. לשכת משרד הגברת הראשונה ממוקמת באגף המזרחי של הבית הלבן.
לגברת הראשונה יש צוות משלה הכולל את ראש סגל הגברת הראשונה (תפקיד דומה לראש הסגל של הנשיא), הסדרן הראשי של הבית הלבן, המזכיר החברתי של הבית הלבן , דובר הגברת הראשונה , מעצב הפרחים הראשי של הבית הלבן , קונדיטור הבית הלבן והשף הראשי של הבית הלבן.
היסטוריה
למרות שדמותה, פועלה ויוזמותיה של הגברת הראשונה היו בעלי חשיבות לאורך ההיסטוריה של ארצות הברית, אדית רוזוולט הייתה הגברת הראשונה שהעסיקה לראשונה עובדים במימון פדרלי בשנת 1901. אלינור רוזוולט הרחיבה את המשרד מעבר למזכירות חברתית ואדמיניסטרטיבית, וג'קילין קנדי הייתה הראשונה שהעסיקה גם דובר לגברת הראשונה (הדומה לתפקיד דובר הבית הלבן).
תחת רוזלין קרטר ניתן לסגל הגברת הראשונה שמו הרשמי "משרד הגברת הראשונה של ארצות הברית". רוזלין קרטר חילקה את המשרד לארבע מחלקות מרכזיות: פרויקטים וקישור קהילתי, תקשורת ומחקר, תיאום וקידום, ועניינים חברתיים ואישיים. קרטר אף הייתה הראשונה למקם את משרדה האישי באגף המזרחי של הבית הלבן.
למרות שמשרד הגברת הראשונה גדל עם השנים, תפקידו העיקרי הוא לסייע לגברת הראשונה לקדם את סדר היום ואת הקמפיינים של נשיא ארצות הברית. בנוסף, המשרד מספק תמיכה בסדר היום של הגברת הראשונה אשר בוחרת במטרות וביוזמות שאותן היא מעוניינת לקדם במהלך שהותה בבית הלבן.
קיצביל
קיצביל (בגרמנית: Kitzbühel; נהגה: ) היא עיר במדינת טירול שבאוסטריה, על גדות נהר קיצבילר אכה. בירת מחוז קיצביל.
גובה העיר הממוצע הוא 762 מטר מעל גובה פני הים. העיר משתרעת על פני 58.02 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה כ-8,000 תושבים נכון ל-2013.
היסטוריה
בסביבות שנת 15 לפנה"ס, תקופת שלטונו של אוגוסטוס קיסר, כבשו הרומאים את האלפים והקימו את פרובינציית נוריקום שכללה את אזור קיצביל. לאחר שקיעת האימפריה הרומית, התיישבו הבווארים באזור והחלו בכריתת יערות.
במאה ה-12 העיר הוזכרה לראשונה במסמך ממנזר כימזה כ-"Chizbuhel". בעקבות היותה עיר גבול ידעה קיצביל פעמים רבות מעבר מיד ליד בין אוסטריה לבוואריה.
ב-1255 הפכה העיר חלק מבוואריה. לודוויג השני, דוכס בוואריה העניק לקיצביל זכויות של עיר ב-6 ביוני 1271. עקב כך בוצרה העיר בחומה. מכיוון שבמשך המאות הבאות שימשה העיר כמרכז מסחר אזורי, פרחה ביציבות, אוכלוסייתה גדלה והיא לא נפגעה במלחמות, נהרסו חומות העיר מעל לגובה של קומה אחת ושמשו לבניית בתים חדשים.
במאה ה-16 עברה העיר כפיקדון לידי דוכס בית למברג, עד 1 במאי 1840, אז שבה העיר לשליטת אוסטריה. המלחמות במאה ה-18 לא הגיעו לתחום העיר, אך מספר תושבים מטירול השתתפו בהתקוממות נגד נפוליאון. בחוזה פרסבורג משנת 1805 נאלץ הקיסר פרנץ הראשון למסור את העיר לבוואריה, אולם לאחר מפלתו של נפוליאון הושבה העיר לטירול, כפי שסוכם בקונגרס וינה.
בשנת 1875, כשבניית מסילת הרכבת זלצבורג טירולר באן נסתיימה, המסחר והתעשייה בעיר שגשגו. במלחמות העולם הראשונה והשנייה העיר לא נפגעה, בזכות היותה רחוקה מאזורי הלחימה.
סטפן יז'י צווייג
סטפן יז'י איתן צווייג (נולד ב-28 בינואר 1941) הוא סופר וצלם שהתפרסם עקב סיפור הצלתו במחנה הריכוז בוכנוואלד כשהיה בן ארבע.
קיצביל
ערים תאומות
קיצביל היא עיר תאומה של הערים:
סטפן יז'י צווייג
שנותיו הראשונות
צווייג נולד בגטו קרקוב להלנה וד"ר זכריה. הייתה לו אחות, סילביה. המשפחה הופרדה באוגוסט 1944. אמו ואחותו נרצחו במחנה אושוויץ. במהלך השנים הבאות הטלטל עמו אביו בין מחנות עבודה בממשל הכללי תוך שהוא מסתיר אותו בתחבולות שונות. שניהם פונו לבוכנוואלד לקראת סוף המלחמה. הם הגיעו ב-5 באוגוסט 1944, כשיז'י היה רק בן 3. ברשימת האסירים נרשם כאסיר "פולני פוליטי יהודי" ומספרו בספרי מחנה היה 67509.
וילי בלייכר ורוברט זיברט, קאפואים במחנה שהשתייכו שניהם לסיעת אופוזיציה שפרשה מהמפלגה הקומוניסטית הגרמנית עקב התנגדותה לסטליניזם הגובר בה, דאגו לרווחתו של צווייג. בבוכנוואלד פעלה מחתרת מסועפת בין הקאפוס, שהצילה גם ילדים אחרים. בתאריך בו נקבע גירושו למחנה אושוויץ, שבועות ספורים בלבד לאחר הגעתו לבוכנוואלד, הוא הוסתר באגף חולי הטיפוס במרפאת המחנה. בהמשך הופיע שמו ברשימת טרנספורט לאושוויץ אך נמחק ברגע האחרון (יחד עם אחד-עשר אחרים) על ידי רופא המחנה, שטורבאנפיהרר אוגוסט בנדר. ההיסטוריון ביל ניבן קבע כי אין ראיות חותכות לכך שמנהיגי האסירים שפרשו חסותם על הילד הפעילו את קשריהם בעניין – זכריה העיד כי לבנו ניתנה זריקה שעשתה אותו חולה, וכך לא כשיר לנסיעה; כנראה שהדבר אורגן על ידם – אך זה סביר מאוד. מי שנשלח במקומו לבסוף היה וילי בלום, נער סינטי בן שש-עשרה, שנרצח באושוויץ. הודות לכל זאת הצליח צווייג לשרוד במחנה עד לשחרורו.
לאחר השחרור
בשל מחלה, צווייג נשאר באירופה עד לשנת 1949, הוא חי בפולין, שווייץ וצרפת לפני שעלה לישראל עם אביו. בישראל מצא אביו עבודה כפקיד במשרד האוצר. שמו של הילד עוברת לאיתן. צווייג סיים תיכון, שירת בצבא ולמד מתמטיקה באוניברסיטת תל אביב. בהתערבות של חבר תנועת ההתנגדות הצרפתית ומי שהיה אף הוא ניצול בוכנוואלד, פייר סודרו, קיבל מלגת לימודים בליון בקיץ 1963.
בשנת 1958 יצאה לאור בגרמניה המזרחית נובלה בשם "עירום בין זאבים" מאת ניצול בוכנוואלד ברונו אפיץ, והפכה לרב-מכר. בשנת 1963 הספר עובד לסרט בכיכוב ארמין מילר-שטאל. עיתונאים שצפו בסרט איתרו את צווייג בליון, שם עסק בלימודיו האקדמיים. הוא התפרסם בגרמניה המזרחית כ"ילד מבוכנוואלד", נפגש עם אפיץ ועם מציליו וזכה לכיסוי תקשורתי נרחב.
הוצעה לצווייג מלגה ללימודי תעשיית הקולנוע באולפני בבלסברג שבברלין המזרחית, הוא הסכים ועבר לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית בפברואר 1964. הוא נישא למורה גרמנייה והרצה לעיתים קרובות בפני קבוצות של תלמידי בית ספר. בשנת 1972 עבר לווינה עם אשתו ובנו. אביו היה אמור להצטרף אליהם אך נפטר באותה שנה.