cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כנסיית מריה הקדושה (ליבק)
היסטוריה ומבנה
בסך הכל, למריאנקירכה יש 9 קפלות גדולות ו-10 קפלות קטנות. הקפלות קטנות משמשות בעיקר כקבר לחברי משפחה של חברי מועצת העיר.
הרס ושחזור
בליל יום ראשון של הדקלים בין ה-28 במרץ ל-29 במרץ 1942 נשרפה הכנסייה כמעט לחלוטין בזמן הפצצה אווירית של ליבק בידי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה ביחד עם חמישית ממרכז העיר ליבק, כולל קתדרלת ליבק וכנסיית פטרוס הקדוש.
העוגב המפורסם Totentanzorgel, עוגב ריקוד המתים, בו ניגן דיטריך בוקסטהודה וכנראה גם יוהאן סבסטיאן באך, נהרס גם הוא. יצירת האמנות Totentanz על שמה הוא קרוי, הועתקה ב-1701, אך הושמדה גם היא במלחמת העולם השנייה.
יצירות אמנות אחרות הושמדו גם הן בשרפה, בהן: ה"המיסה של גרגורי הקדוש" מאת ברנט נוטקה, הדמויות המגולפות של "יובה" (הסורג), מזבח השילוש (Dreifaltigkeitsaltar) מאת יאקוב ון אוטרכט ו"כניסת ישו לירושלים" (Einzug Christi in Jerusalem) מאת פרידריך אוברבק. פעמוני הכנסייה נפלו בזמן השריפה וניתכו בחלקם. הם נמצאים במקום נפילתם עד היום, כיד זיכרון. ניתן לראותם בקפלת הזיכרון במגדל הדרומי.
הכנסייה הוגנה בגג זמני עד סוף המלחמה. בנייה מחדש החלה ב-1947, ותוך 12 שנים, הושלמה ברובה. בגלל האפקט ההרסני של השריפה והפצצות ויתרו על שחזור הצריחים והגג מעץ. תחת זאת, כל צריחי הכנסיות בליבק נבנו מחדש אחרי המלחמה תוך שימוש בשיטת בנייה שפותחה לשם כך במיוחד, בה הגג נבנה מחדש מבטון קל מתחת לשכבת נחושת. ציפוי הנחושת מתאים לתוכנית המקורית בעוד שבניית הגג מבטון תגן עליו משריפה שנייה.
צריח פלש (flèche), בגובה 30 מטר מעל הגג, נבנה מחדש ב-1980 לפי תוכניות ישנות וצילומים ישנים של הכנסייה.
לותאר מלסקאט וציורי הפרסקו
החום של השריפה ב-1942 הסיר טיח רב מהקירות והתקרה, וחשף ציורים מקוריים וקישוטים מימי הביניים, חלק מהם תועדו וצולמו בזמן מלחמת העולם השנייה.
דעת הקהל התעלמה מכך שרק חלק קטן מהציורים בכנסייה היו זיופים של מלסקאט; אף על פי כן, הציורים נמחקו בהוראת הבישוף דאז.
השילוש האדום-ירוק-אוכרה מעל הקיר הצפוני של הספינה הראשית עם סצנת הבשורה עם מלאך בין שני צליינים, שימש כמוטיב עבור גלויות וכתבנית לשני הבולים המציינים 700 שנה למריינקירכה ב-1951 (Wohltätigkeits-Gedenkausgabe 700 Jahre Marienkirche Lübeck) שהופקו ב-4 מיליון עותקים. הציורים בבולים, בניגוד למה שלעיתים חושבים, הם לא הזיופים של מלסקאט אלא ציורים מקוריים מהמאה ה-14 שתועדו בצילומים מ-1944.
עיצוב פנים
הכנסייה זכתה לתרומות נדיבות ממועצת העיר, הרשויות וכן ממשפחות ויחידים. בסוף ימי הביניים היא הכילה 38 מזבחים ו-65 תרומות אחרות. אלה כוללים:
העצם העיקרי מתקופת הבארוק, מזבח ראשי ענק שנתרם על ידי הסוחר תומאס פרדנהאגן ופוסל משיש ופורפיר על ידי הפסל תומאס קוולינוס מאנטוורפן ב-1697, ניזוק קשות בשריפה ב-1942. ב-1951 הוחלט לא לשחזר את המזבח אלא להחליפו בלוח מזבח פשוט מאבן גיר עם קרוסיפיקס מאת גרהרד מרקס. פרטים וחתיכות מהמזבח ממוקמים סביב האמבולטוריום: הצליבה עם מריה ויוחנן, הפרדלה משיש עם תגליף של הסעודה האחרונה ושלוש דמויות עם כתר, האמונות האלגוריות והתקווה וחזרתו של ישו. עד היום ישנו ויכוח האם זה אפשרי ורצוי לשחזר את המזבח הבארוקי.
אפיטפים
בתקופות הרנסאנס והבארוק התמלאה הכנסייה בעוד ועוד כתובות זיכרון על מצבות (אפיטפים) כך שהיא נהפכה כמעט להיכל תהילה המפאר את פטרוניה השונים של ליבק. האפיטף בספינה הראשית נעשה מעץ מסיבות סטטיות, בעוד שהאפיטפים בספינות המשניות נעשו גם משיש. כל 84 האפיטפים מעץ נשרפו בהפצצה ב-1942 ורק אלה העשויות אבן על קירות הספינות המשניות שרדו (חלק מהן ניזוקו קשות). האפיטפים שנותרו נותנות מושג על הנדיבות הרבה בה הכנסייה קושטה. האפיטף של השוננפהרר וקאנצלר העיר יוהאן פיכטינג († 1637), ששוחזר מספר פעמים היא עבודה הולנדית מתקופת המעבר בין הרנסאנס לבארוק, שנוצרה על ידי הפסל אריס קלאסזון שעבד מאמסטרדם.
חלונות ויטראז'
כל החלונות וקישוטי הוויטראז' שלהם נהרסו ב-1942. אלה כוללים השמשות שהוצלו מהריסת מנזר בורגקלוסטר שנהרס במאה ה-19 והותקנו בכנסיית מריה הקדושה על ידי קרל יוליוס מילדה. בבנייה מחדש, חלונות פשוטים יותר, שצורתם לכסנית הותקנו בפתחי החלונות. חלונות אלו היו דלים יותר וכללו לרוב רק עיטור ובו סמל התורם של כל חלון. מספר חלונות זכו לקישוטים אמנותיים יותר:
קברים
בכנסייה קבור דיטריך בוקסטהודה.
חצר הכנסייה
חצר הכנסייה, הממוקמת מדרום לה, נותנת תחושה של עיר ימי-ביניימית טיפוסית עם הסגירות שלה, החזית הצפונית של בניין העירייה, בנייני המשרדים מאזנים את בית המלאכה של מרייה הקדושה. אגדה של ליבק מספקת רק מעט מידע מוצק על הפיסול שעל הציפוי. האגדה טוענת שקוביית גרניט ליד הכניסה לא הוצבה בידי בנאי הכנסייה ונשכחה על ידם, אלא הוצבה שם על ידי השטן בעצמו. פסל מודרני מ-1999 בדמות השטן יושב כיום על הקוביה. האגדה מספרת שהשטן חשב שהפועלים בונים אולם שתייה ולכן עזר להם. כאשר השטן הבין שמדובר בכנסייה, הוא ניסה להרוס את הקירות (ולטענת האגדה ניתן לראות עדיין סימני טפרים על האבן). האנשים שכנעו את השטן להניח לכנסייה לנפשה בתמורה לבניית אולם שתייה ממול.
צפונית ומערבית לכנסייה החצר פתוחה, שנוקה ונפתח בהדרגתיות במהלך הבנייה בימי הביניים. בפינת רחוב מנג ישנו שריד לקפלת מריה אם שטגל: יסודות האבן שלה (1415) ששימשו כחנות ספרים טרם מלחמת העולם השנייה. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 הוחלט לא לבנותה מחדש והקירות החיצוניים של ההריסות פורקו והוסרו מהמקום.
ברחוב מנג שמול חצר הכנסייה ניצב מבנה בעל 3 חלקים עם חזיתות מהמאה ה-18, הוא ה"פאסטוראט", מגוריו של הכומר.
I Should Have Known Better
I Should Have Known Better (הייתי צריך לדעת טוב יותר) הוא שיר בסגנון פופ של הלהקה הבריטית הביטלס מהאלבום A Hard Day's Night שיצא ב-1964. השיר יצא גם בתור סינגל (תקליטון) ב-8 במרץ 1976 וגם בתור פסקול לסרט A Hard Day's Night. השיר נכתב על ידי ג'ון לנון ופול מקרטני. המפיק של השיר הוא ג'ורג' מרטין, אורך השיר הוא 2:44.
אלברידג' גרי
אלברידג' תומאס גרי (בשם מלא באנגלית: Elbridge Thomas Gerry; ) היה מדינאי אמריקני, שכיהן כמושל מסצ'וסטס וכסגן נשיא ארצות הברית (תחת הנשיא ג'יימס מדיסון). גרי היה מן החותמים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית. על שמו הביטוי "גרימנדרינג" (Gerrymandering) שמציין הטיה בקביעת מחוזות בחירה (הלחם של גרי וסלמנדרה).
ביוגרפיה
נולד במארבלהד, מסצ'וסטס. בן שלישי מ-12 ילדים. בגיל 14 החל את לימודי המסחר באוניברסיטת הרווארד. לאחר שסיים את לימודיו הצטרף לאביו בעסקי הספנות. גרי הפך לאיש מוכר בסביבתו כשהתנגד בעזות להטלת המיסים על המסחר. ב-1772 נבחר לשרת בבית המשפט הכללי של מסצ'וסטס.
ב-1787 היה לנציג מסצ'וסטס בוועדה לניסוח והצגת החוקה של ארצות הברית, לבסוף החליט גרי להתנגד לה והיה מן המסרבים הבודדים לחתום עליה.
ב-1789 נבחר גרי לקונגרס של ארצות הברית ושירת בו עד 1793. ב-1810, לאחר מספר ניסיונות כושלים (ב-1800, 1801, 1802 ו-1803), נבחר גרי לתפקיד מושל מסצ'וסטס, הוא נבחר בשנית ב-1811 אך ב-1812 הפסיד את התפקיד. אחד הדברים שהוא זכור בהם מתקופת כהונתו הוא הסכמתו לקביעת מחוזות הבחירה במדינת מסצ'וסטס בצורה שהיטיבה עם מפלגתו. אחד העיתונים של המפלגה היריבה ראה במחוז שנוצר כדמוי סלמנדרה והכתיר זאת בכינוי גרימנדרינג.
לאחר הפסדו בבחירות במסצ'וסטס גרי היה מעוניין במשרה פדרלית עקב מצבו הכלכלי הקשה. ג'יימס מדיסון בחר בו לשמש לו כסגן הנשיא. בתקופת כהונתו לא זכה להשפעה רבה על הממשל והוא התרכז בתפקידו כיושב ראש הסנאט.
ב-1814, בעודו מכהן בתפקיד, מת גרי ונקבר בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון הבירה.
תמביין
על פי המסורת המקומית אנשי תמביין הם צאצאי שבט לוי. בעברו מחוז תמביין היה חלק מממלכת אקסום ולו תפקיד חשוב בהיסטוריה הנוצרית של אתיופיה. במאות ה-18 וה-19 היה למחוז חשוב בתוך האימפריה האתיופית ולאזור שבו נולד וצמח הקיסר יוהנס הרביעי.
בחלוקה המנהלית של שנות ה-40 של המאה ה-20 המחוז היה לנפה בתוך מחוז תיגראי. כיום שטחו של המחוז מחולק בין הנפות תמביין עלית, תמביין תחתית ואברגלה כחלק ממדינת תיגראי.
רפאל מארקס
רפאל ("רפא") מארקס אלברס (ספרדית: Rafael Márquez Álvarez; נולד ב-13 בפברואר 1979 בסמורה שבמקסיקו) הוא כדורגלן עבר מקסיקני ששיחק בעמדת הבלם, המשמש כיום כמאמנה של קבוצת ברצלונה ב'. מארקס היה קפטן נבחרת מקסיקו והופיע במדיה בחמישה מונדיאלים.
קריירת מועדונים
בעונה הראשונה בברצלונה הופיע מארקס 24 פעמים ועזר לקבוצה לסיים במקום השני בלה ליגה. בעונה השנייה עבר מעמדתו הטבעית במרכז ההגנה לתפקיד הקשר האחורי, בגלל פציעות של השחקנים תיאגו מוטה, אדמילסון וג'רארד לופס. הוא היה אחד מהשחקנים העיקריים שעזרו לברצלונה לזכות באליפותה ה-17 בליגה הספרדית.
בעונת, אחרי פציעה בברכו השמאלית שהשביתה אותו במשך חודש, חזר מארקס לשחק מול מילאן בחצי גמר ליגת האלופות. ברצלונה ניצחה בסן סירו 1-0. מארקס היה שותף גם למשחק הגמר בו ברצלונה ניצחה את ארסנל 2-1. ההישג הזה הפך אותו למקסיקני הראשון שזוכה בתחרות, הישג שגם הוגו סאנצ'ס, הנחשב לגדול הכדורגלנים המקסיקנים בכל הזמנים, לא הצליח לעשות במדי ריאל מדריד.
אחרי מונדיאל 2006 חידש מארקס את החוזה שלו ל-38.5 מיליון דולרים בארבע השנים הבאות בברצלונה, כך שהחוזה שלו ייגמר ביוני 2010. בעונת סבל ממספר פציעות. בקיץ עזר לנבחרת מקסיקו להגיע למקום השלישי בקופה אמריקה 2007.
את עונת, בה סיימה ברצלונה במקום השלישי בליגה, החל מארקס היטב, אך בשל פציעות חוזרות ונשנות ירדה יכולתו. לאחר מינויו של ז'וזפ גוארדיולה כמאמן הקבוצה בסוף העונה, נושלו דקו ורונאלדיניו מהסגל ובכך נותר מארקס השחקן היחיד בקבוצה שהוחתם בתקופת פרנק רייקארד. מארקס הפך לבלם השני בסגל, לצד הקפטן קרלס פויול, בעונת. בדצמבר 2008 ערך מארקס את הופעתו ה-200 בכל המסגרות במדי ברצלונה במשחק הקלאסיקו מול ריאל מדריד, בו ניצחה ברצלונה 0–2.
בדצמבר 2015 חתם מארקס באטלס, קבוצתו הראשונה, שם התחיל לשחק ממשית בתחילת 2016. ב-21 באפריל 2018 הודיע על סיום הקריירה שלו בתום העונה, אך הביע את רצונו לקחת חלק במונדיאל 2018, בו אכן שותף. משחקו האחרון במדי אטלס נערך ב-28 באפריל 2018 במחזור האחרון של קלאוסורה 2017/18 בליגה המקסיקנית.
נבחרת מקסיקו
מארקס ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת מקסיקו ב-5 בפברואר 1997 במשחק מול נבחרת אקוודור. מאז מארקס היה אחד השחקנים החשובים ביותר של הנבחרת. הוא שיחק עם הנבחרת בטורנירים שונים, זכה עמה בגביע הקונפדרציות 1999 ובגביע הזהב. במונדיאל 2002 פתח מארקס בכל ארבעת משחקי הנבחרת ואף קיבל את סרט הקפטן מהמאמן חאבייר אגירה למרות גילו הצעיר (23). בהפסד 0–2 בשמינית הגמר לנבחרת ארצות הברית קיבל מארקס כרטיס אדום בדקות האחרונות למשחק.
מארקס היה חלק אינטגרלי בנבחרת כשהעפילה למונדיאל 2006 שנערך בגרמניה. בטורניר עצמו שיחק פעם נוספת בארבעת משחקיה של נבחרת מקסיקו, ואף הבקיע שער בהפסד 1–2 לנבחרת ארגנטינה בשמינית הגמר.
מארקס שיחק עם נבחרת מקסיקו גם בגביע הזהב 2007 ובקופה אמריקה 2007, בו הגיעה הנבחרת המקסיקנית עד המקום השלישי.
מארקס נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2010 ואף כבש את שער השוויון נגד המארחת דרום אפריקה.
מארקס נכלל בסגל הנבחרת גם למונדיאל 2014, וכבש שער נגד נבחרת קרואטיה. בכך הפך לשחקנה השני בכל הזמנים של נבחרת מקסיקו אשר מבקיע שער בשלושה טורנירים שונים של גביע העולם (הראשון הוא קוואוטמוק בלנקו).
מונדיאל 2018 היה למונדיאל החמישי שבו נטל מארקס חלק, והוא השחקן הרביעי בהיסטוריה שעושה זאת (קדמו לו אנטוניו קרבחאל, לותר מתאוס וג'אנלואיג'י בופון). לאחר הפסדה של נבחרת מקסיקו לנבחרת ברזיל בשמינית גמר המונדיאל מארקס פרש מכדורגל.
מכון טרומן
המכון למחקר ע"ש הרי ס. טרומן למען קידום השלום הוא מכון מחקר באוניברסיטה העברית בירושלים הממוקם בקמפוס הר הצופים.
מטרות
בטקס הנחת אבן הפינה למכון ביולי 1966, הוצהר כי המכון יהא "מרכז ללימודים המוקדשים להשכנת השלום – אותם לימודים, שיתרמו רבות, כפי המקווה, לעיצוב הרמוניה בין-לאומית ולקידום שיתוף-הפעולה בין עמים וארצות ברחבי העולם". המכון פועל כיום בשני מרחבים בהקשר של שלום ופתרון קונפליקטים. המרחב הראשון עניינו אקדמי-מחקרי שעה שהמרחב השני עניינו פעילות ציבורית ויצירת פלטפורמה לשיח ופעילות בנושא. בעוד ליבת המחקר והעשייה של המכון היא הסכסוך הישראלי-ערבי, ירושלים והמזרח התיכון, מכון טרומן מקדם מחקר וחשיבה על שלום ופתרון קונפליקטים בעולם כולו. למכון יש תוכנית מלגות לדוקטורט ופוסט דוקטורט והוא תומך במחקר בסיסי, יישומי, כנסים, סדנאות ומפגשים בין יהודים וערבים.
היסטוריה
המכון נוסד בשנת 1966 בעידודו ותמיכתו של נשיא ארצות הברית לשעבר הארי טרומן. הקמת המכון בפועל ארכה מספר שנים בראשות אליהו אילת, לאחר שפרש מתפקידו כנשיא האוניברסיטה. עד שנת 1970 גייסו כ-4 מיליון דולר בתרומות להקמת המכון, שרובם הוקצו להקמת בניין חדש בקמפוס הר הצופים. טקס חנוכת מבנה המכון נערך במאי 1970. המבנה נבנה סמוך לאמפיתיאטרון בהר הצופים, והיה בין המבנים הראשונים שנבנו בהר הצופים לאחר מלחמת ששת הימים.
בשנת 1973 מימן המכון מחקר של פרופ' גדעון לדיז'ינסקי מהפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה, שמטרתו למצוא את "אב החומוס" - חמצה (מחקר הדומה למחקרו של אהרן אהרנסון למציאת "אם החיטה") כדי להשביח את הזנים המתורבתים. לדיז'ינסקי איתר בטורקיה את זן החמצה שממנו התפתח זן "החומוס" המתורבת.
פרס טרומן לשלום
בין השנים 1991 ל-2013 חילק מכון טרומן את פרס טרומן לשלום (במקור "פרס גיטלסון") ל"אישים שתרמו תרומה משמעותית לקידום השלום באזור ובעולם כולו". פרס זה מגלם את מחויבותו של המכון לקידום השלום. הזוכים בפרס זה לאורך השנים היו -
ראשי המכון
בתפקיד יו"ר חבר הנאמנים של המכון שימשו, בין השאר, שגרירי ארצות הברית בישראל וויליאם בראון (אשר החזיק בתפקיד במשך כ-25 שנים) וסמואל לואיס, הדיפלומט האמריקאי מקס קמפלמן, שגריר ישראל בארצות הברית לשעבר משה ארד והשר לשעבר דן מרידור
פעילות
במכון ממוקמים:
המכון מעודד שיח על שלום ופתרון קונפליקטים ומתייחס בין היתר לאירועים אקטואליים. כך בשנת 2020 קיים המכון וובינרים (סמינר רשת) בנושא חיסול קאסם סלימאני, עזה בימי קורונה, תוכנית הסיפוח של בקעת הירדן ועוד. ב-2019, במסגרת כנס השנתי של המכון שעסק בציון 40 שנה להסכם השלום בין ישראל למצרים, העניק נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ימי קרטר, ראיון מיוחד ובלעדי הנמצא באתר המכון. בנוסף, המכון הקים ומפעיל תוכנית מלגות ייחודית לעידוד מחקרים בנושא של שלום ופתרון קונפליקטים.
המשרת (סרט, 2013)
המשרת (באנגלית: The Butler) הוא סרט דרמה אמריקאית היסטורי שיצא לאקרנים בשנת 2013 בהפקה ובימוי של לי דניאלס ונכתב על ידי דני סטרונג. הסרט נכתב בהשראת המאמר של וויל הייגוד שפורסם בעיתון הוושינגטון פוסט "A Butler Well Served By Elections".
מבוסס באופן רופף על חייו האמיתיים של יוג'ין אלן, בכיכובו של פורסט ויטאקר כססיל גיינס, אפרו אמריקני שחזה באירועים פוליטיים וחברתיים חשובים במאה ה-20 במשך 34 השנים בהן עבד כמשרת בבית הלבן. לצד ויטאקר, בסרט מופיעים כוכבים רבים כגון אופרה וינפרי, ג'ון קיוזאק, ג'יין פונדה, אלכס פטיפר, קובה גודינג ג'וניור, טרנס הווארד, לני קרביץ, ג'יימס מרסדן, דייוויד אוילאו, ונסה רדגרייב, אלן ריקמן, לייב שרייבר, רובין ויליאמס, מינקה קלי, מריה קארי וקלרנס ויליאמס השלישי. בנוסף, היה זה הסרט האחרון שהופק על ידי לאורה זיסקין, שנפטרה בשנת 2011.
עלילה
בשנת 1926, בהיותו בגיל שבע, גיינס עובד עם הוריו במטע כותנה במייקון, ג'ורג'יה, ערש הולדתו. בעל החווה אונס את אימו של ססיל, אביו מנסה להעיר לו על כך ונורה מידו. ססיל נלקח על ידי אם הבית של האחוזה, שמלמדת אותו את תפקיד המשרת. אמו מאבדת את שפיות דעתה. בשנת 1937, בגיל שמונה-עשרה, ססיל עוזב את המטע. מרוב רעב וייאוש, הוא פורץ לחלון ויטרינה של בית מלון. רב המשרתים הזקן, מיינרד, מרחם על ססיל ונותן לו עבודה. מיינרד מלמד את ססיל את רזי המקצוע וכישורים בין-אישיים, ואף ממליץ עליו למשרה במלון בוושינגטון הבירה. בעודו עובד שם, פוגש ססיל את מריס גלוריה, ולזוג נולדות שני בנים: לואיס וצ'רלי. בשנת 1957 ססיל מוצא עבודה בבית הלבן בזמן כהונתו של דווייט אייזנהאואר. המלצר הראשי של הבית הלבן, פרדי פאלוס, מכיר את ססיל לרב המשרתים קרטר וילסון ולשותפו ג'יימס הולוואי. במסגרת תפקידו נתקל ססיל בסיטואציות שונות הקשורות לתפקודי הנשיאים בבית הלבן. ראשית הוא חוזה בנחישותו של אייזנהאואר להשתמש בחיילים על מנת לאכוף את ביטול ההפרדה הגזעית בבתי ספר ואוניברסיטאות ומאוחר יותר בפתרונו הצבאי במשבר ליטל רוק שבארקנסו.
לואיס, בנו הבכור של ססיל, הופך לסטודנט באוניברסיטת פיסק שבטנסי, על אף שססיל חושב שדרום ארצות הברית הוא מקום אלים מדי. לואיס מצטרף לתוכנית שמונהגת על ידי אקטיביסט מוועידת מנהיגות נוצרית דרומית, ג'יימס לאוסון, שמובילה אותו ל"ישיבה לא אלימה" בארוחת ערב המעודדת בידול בין שחורים ללבנים, שם הוא נעצר. גלוריה, אשתו את ססיל, המרגישה שהוא נותן עדיפות לעבודתו על פניה, מתמכרת לאלכוהול. בשנת 1961, לאחר שנבחר הנשיא ג'ון פ. קנדי, מותקפים לואיס ואחרים על ידי חברים מכת הקו קלוקס קלאן, בעת שהם נוסעים ב"אוטובוס למען החופש" לברמינגהאם, אלבמה. לואיס משתתף במסע הצלב של ילדי ברמינגהם, שם משתמשים בכלבים ותותחי מים על מנת לעצור את הצועדים, מסע צלב זה, הוא אחד ממעשי התנועה שעוררו בקנדי את ההשראה לקדם את חוק זכויות האזרח שנחקק לבסוף בשנת 1964. קנדי נרצח בשנת 1963. ממשיכו, לינדון ב. ג'ונסון, משלים את החקיקה. כמעשה של רצון טוב על שירותו, ג'קי קנדי מעניקה לססיל אחת מעניבותיו של הנשיא לשעבר.
לואיס לוקח חלק בצעדת סלמה, התנועה לזכויות השחורים להצביע, אשר עודדה את נשיא ארצות הברית דאז ג'ונסון לדרוש מהקונגרס לקדם חקיקה הקובעת כי לשחורים יינתנו זכויות הצבעה. ג'ונסון אף נותן לססיל אטב לעניבה.
בסוף שנות השישים, לאחר ההתנקשות בפעיל זכויות האזרח מרטין לותר קינג ג'וניור, לואיס מספר למשפחתו שהוא הצטרף לתנועת הפנתרים השחורים. ססיל מורה ללואיס ולבת זוגו לעזוב את ביתו, ולואיס נעצר בשנית. ססיל שומע על תוכניתו של הנשיא ריצ'רד ניקסון לדכא את תנועת הפנתרים השחורים.
צ'רלי, בנו הצעיר של ססיל, מגלה ללואיס שהוא מתכנן להתגייס ולהשתתף במלחמת וייטנאם. לאחר שהוא מתגייס, צ'רלי נהרג בווייטנאם ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. כאשר הפנתרים השחורים מתחילים לבצע פעולות אלימות, לואיס עוזב את הארגון וחוזר לקולג', מסיים תואר שני במדעי הפוליטיקה ולבסוף רץ לבחירות כחבר קונגרס, על אף שססיל עדיין חש טינה כלפיו.
ססיל מנסה להתעמת עם הממונה עליו בנושא חוסר שוויון בשכר ובקידום העובדים הלבנים לעומת השחורים, הוא עושה זאת בנימוס ובקשתו נדחית. לבסוף, בגיבויו של הנשיא רונלד רייגן, ססיל מנצח, והמוניטין שלו גדל עד לנקודה בה הוא ואשתו מוזמנים על ידי רייגן כאורחים לארוחת ערב מחוזית. ססיל מתחיל להרגיש לא בנוח עם החלוקה לגזע שעדיין קיימת בבית הלבן. לאחר שהוא חוזה בסירובו של רייגן להטיל סנקציות כלכליות על משטר האפרטהייד של דרום אפריקה, הוא מתפטר. גלוריה מפצירה בססיל לתקן את מערכת היחסים שלו עם לואיס. כשהוא מבין שמעשי בנו הם הירואיים, ססיל מפגין לצד בנו במחאה כנגד משטר האפרטהייד בדרום אפריקה. הם נעצרים ביחד.
בשנת 2008 גלוריה נפטרת, זמן קצר לפני שברק אובמה נבחר כנשיא האפרו-אמריקני הראשון. חודשיים, שבועיים ויום לאחר מכן, ססיל מתכונן לפגוש את הנשיא שזה עתה נבחר, בעודו לובש את פריטי הלבוש שהוא קיבל מקנדי וג'ונסון. סטיבן וו. רוצ'ון ניגש אל ססיל ואומר לו שהנשיא מוכן לקבל אותו. כשרוצ'ון מתכונן להוביל אותו אל החדר הסגלגל, ססיל אומר לו שהוא יודע את הדרך.
פיתוח
התסריט של דני סטרונג נכתב בעקבות המאמר של וויל הייגוד בעיתון "וושינגטון פוסט" - A Butler Well Served by This Elections. הפרויקט קיבל גיבוי התחלתי בתחילת שנת 2011, כשהמפיקות לורה זיסקין ופאם ויליאמס יצרו מגע עם שיילה ג'והנסון במטרה להשיג מימון התחלתי לסרט. לאחר שקראה את התסריט של דני סטרונג, ג'והנסון תרמה מימון ראשוני של 2.7 מיליון דולר לפני פנייה לכמה תורמים אפרו אמריקנים. למרות זאת, לאורה זיסקין נפטרה מסרטן ביוני 2011, ובתוך כך נשארו הבמאי דניאלס והמפיקה השותפה הילרי שור לחפש משקיעים נוספים.
הם התחילו עם קסיאן אלווס, איתו הם עבדו לפניכן על הסרט "נער הנייר". אלווס הצטרף לרשימת המפיקים, והחל לגייס תרומות לסרט. באביב 2012 אייקון יו. קיי. (Icon U.K) חברת מימון והפקה בריטית הבטיחה להוסיף 6 מיליון דולר. לבסוף הסרט גייס את התקציב הדרוש, בגובה 30 מיליון דולר מ-41 מפיקים ומפיקים בפועל שונים, כולל ארל וו. סטפורד, הארי י. מרטין ג'וניור, ברט ג'והנסון מייקל פינלי ובאדי פטריק. לאחר מכן, כשהפקת הסרט החלה ויינשטיין ושות' לקחו בעלות על רשות ההפצה של הסרט.
צילום
שלב הצילומים החל ביוני 2012 בניו אורלינס. ההפקה קבעה לסיים בתחילת אוגוסט 2012, אך עוכבה בגלל הוריקן אייזק.
הכנסות ורווחים
בסוף השבוע עם יציאת הסרט הרווחים מ"המשרת" היו 24.8$ מיליון. במהלך הצגתו בקולנוע הוא הרוויח 116.6$ מיליון בארצות הברית וקנדה ו־51.1$ מיליון בשאר העולם.
ביקורות ותגובות
"המשרת" קיבל בעיקר ביקורות חיוביות ממבקרים. באתר Rotten Tomatoes זכה לדירוג של 71% לאחר 175 ביקורות. באתר נכתב כי הסרט "מצמרר ומרגש" וכי השחקנים שיחקו באופן יוצא מן הכלל. באתר Metacritic קיבל הסרט דירוג של 66 מתוך 100.
הסרט קיבל ביקורת מאוד חיובית מהמבקר אבנר שביט מוואלה! וגם בפורטל הסרטים הישראלי seret.co.il זכה המשרת לביקורת אוהדת מאת המבקרת סביון איינשטיין אשר כתבה בין היתר כי "המשרת הוא נס קולנועי..." ו-"כל ביקורת עד מהרה גוועת לאור השפעתו של הסרט ובזכות הקאסט המופלא..."
בנוסף לכל העיתונים והפורומים שהיללו את המשרת עם יציאתו לאקרנים התרגש עד דמעות גם נשיא ארצות הברית ה־44 ברק אובמה מהסרט, ואמר כי הוא "בכה מהמחשבה לא רק על המשרתים שעבדו כאן בבית הלב, אלא גם על דור שלם של אנשים שהיו מוכשרים וחכמים ובגלל חוקי ג'ים קרואו ואפליה גזעית דרכם בחיים נחסמה".
דיוק היסטורי
אליאנה דוקטרמן, כתבת ב־Time האמריקאי, תיארה את הסרט כלא נאמן לחלוטין למציאות. היא כתבה כי "אלן נולד בחווה בווירג'יניה ב-1919, לא בג'ורג'יה... בסרט ססיל גיינס גדל בשדה כותנה במייקון (ג'ורג'יה), כאשר משפחתו נכנסת לקונפליקט עם החקלאים הלבנים שהם עובדים עבורם. מה שקרה להוריו בשדה הכותנה הוסף בשביל האפקט הדרמטי... למרות שמתח בין ענייני זכויות אדם בין אב וילד מתדלקים הרבה מהדרמה בסרט, צ'ארלס אלן לא היה האקטיבסט הקיצוני שדמותו בסרט משחקת"."ביקורת נוספת כוונה על הדיוק של הסרט בהצגתו את נשיא ארצות הברית לשעבר רונלד רייגן. הביקורת העיקרית היא כי הסרט הציג את רייגן כאדיש לזכויות אדם ומתעלם לחלוטין מהעובדים השחורים בבית הנשיא. לטענת בנו של רונלד רייגן, מייקל רייגן, 'הסיפור האמיתי של משרת הבית הלבן הוא כלל לא גזעני. אלו ליברלים מהוליווד שרוצים להאמין משהו לגבי אבי שלעולם לא היה נכון.' מעביר ביקורת נוסף בנושא הוא פול קנגור, אחד מהביוגרפים של הנשיא רייגן. קנגור אמר, 'רונלד רייגן נגעל מהאפרטהייד, אך הוא גם רצה לוודא שאם שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה ייפול הוא לא יוחלף על ידי שלטון מרקסיסטי טוטליטריסטי בשיתוף פעולה עם מוסקבה וקובה שייקח את הדרום אפריקאים באותה הדרך בה נשבתו אתיופיה, מוזמביק, ו, כן, קובה [...] אם הסרט מסרב להתמודד עם הסוגיה הזו באופן מאוזן, הוא לא צריך לעסוק בה בכלל.'"המבקר הפוליטי בן שפירו כתב: "אין שאלה לגבי זה שהסרט מלא באי דיוקים היסטוריים. ל"משרת" יש קשר אפסי לחומר עליו הוא מבוסס, חיי משרת הבית הלב ג'ין אלן, מלבד העובדה שהדמות הראשית בסרט ואלן היו שניהם משרתים שחורים בבית הלבן. הדמות הראשית בסרט, ססיל גיינס, רואה את אביו נרצח ואמו נאנסת על ידי בעל אדמה לבן; זה לא קרה לאלן. לדמות הראשית בסרט יש שני ילדים, אחד שהולך למלחמת וייטנאם, השני נעשה פעיל זכויות אדם; לאלן היה רק בן אחד."
פרסים ומועמדויות
הסרט וצוותו היו מועמדים ל-52 פרסים בהם לא זכו ול-18 בהם זכו. בין הפרסים ישנן שתי מועמדויות לפרסים מארגון באפט"א הבריטי, שלוש מטעם פרס בחירת הקהל, שתי זכיות וביניהם "הבמאי הטוב ביותר" מטעם פסטיבל הסרטים ההוליוודי ועוד מינויים רבים אחרים.
שרביט ניצוח
שרביט ניצוח או מקל ניצוח, הוא מקל המשמש מנצח להעצמת תנועותיו בזמן ניצוח על הרכב של מוזיקאים.
תיאור
השרביטים המודרניים לרוב עשויים מעץ קל משקל (כדוגמת בלזה), פיברגלס או קרבון אשר מחובר לידית בצורת נורה אשר לרוב עשויה משעם, עץ אלון, עץ אחר או אלומיניום.
לחלק מן מנצחים ידועים, כגון הרברט פון קאראיין והנרי ווד נבנו שרביטי ניצוח המותאמים לטבע הביצוע שלהם ולמאפייניהם האישיים והפיזיים.
השרביטים המודרניים הראשונים החלו להבנות בסביבות אמצע המאה ה-19. אורכם של הסטנדרטי של השרביטים נע בין 25 ל-35 ס"מ, אם כי ישנם שרביטים ארוכים יותר, רובם היסטוריים.
שימוש
הדרך הסטנדרטית לאחיזת שרביט ניצוח הוא כשהמקל נמצא בין האגודל לאצבע המורה, ושהידית מונחת במרכז כף היד. רוב המנצחים מחזיקים את השרביט ביד ימין, אף על פי שחלק מהשמאליים אוחזים ביד שמאל.
במקרים כאשר מבוצעת מוזיקה ווקאלית, מוזיקה בהרכבים קטנים ומוזיקה כלית מוקדמת מהתקופה הקלאסית ומתקופת הבארוק, ההעדפה תהיה לניצוח ללא שרביט ניצוח.
במאה ה-16
בתקופת הבארוק בצרפת, המלחין ז'אן-בטיסט לולי נהג לנצח על יצירותיו באמצעות הקשת הפעמות על ידי הטחת מטה ארוך לרצפה בזמן הפעמות המודגשות (המילה bâton משמעותה "מטה" בצרפתית).
בקונצרט של 8 בינואר 1687, כשהוא מנצח על יצירתו טה דאום אל מול לואי הארבעה עשר, פגע המקל באצבע רגלו. המקרה התפתח לנמק, שממנו הוא לבסוף נפטר ב-22 במרץ של אותה השנה.
המאה ה-19
השימוש בשרביט הניצוח כאמצעי להעברת רעיונות מוזיקליים הלך והתגבר לאורך התקופה הרומנטית במוזיקה (ובמיוחד לאורך השנים 1820–1840) בעקבות שתי מגמות:
הראשונה, מוזיקה מסובכת ומתוכמת יותר אשר דורשת מוזיקאי שכל תפקידו הוא תיאום בין הנגנים השונים (עד אז זה היה תפקיד הקונצרטמייסטר). השנייה, היא תהליך התרחבותה של התזמורת, מתזמורת קאמרית לתזמורת סימפונית.
כשלואי שפור ניצח עם שרביט ניצוח על הסימפוניה השנייה שלו בזמן ביקור באנגליה בשנת 1820, איגנץ מושלס ציין כי "אמנם הוא מרוכז בדפדוף בפרטיטורה, אך הוא איננו מסוגל להוביל את הצבא המוזיקלי ללא שימוש בשרביט הניצוח שלו".
המאה ה-20 ואילך
עם עלייתו של הג'אז ותזמורות הביג בנד בתחילת המאה ה-20, החל להיווצר צורך במנצח. עם הזמן נוצרו "שרביטי ג'אז", שהיו ארוכים או קצרים במקצת מן השרביטים הסטנדרטיים.
בלאגובשצ'נסק
בלאגובשצ'נסק (ברוסית: Благовещенск; בסינית: 海兰泡, הַאיְלַאנְפַּאוֹ) היא עיר ברוסיה במזרח הרחוק הרוסי. נמצאת על גדתו הצפונית של הנהר אמור בשפך הנהר זיה. העיר משמשת כמרכז מחוז אמור ומהווה למרכז סחר חשוב על גבול רוסיה-סין, גבול העובר על נהר אמור. אוכלוסיית העיר מונה 225,757 תושבים (2021).
העיר נבנתה על פי עיקרון "רבעים רומא". כל הרחובות בו מצטלבים בזוויות ישרות ולרבעים צורה ריבועית או מלבנית.
היסטוריה
היישוב הראשון הוקם בשנת 1856 כמאחז צבאי ונקרא בשם "אוסט זויסקי ווייני פוסט" (Усть-Зейский военный пост; המאחז הצבאי של שפך זיה). שנתיים לאחר מכן, שונה השם לשמו הנוכחי, על שם התאריך 9 במאי - יום ייסוד העיר, שהוא גם יום "הבשורה הטובה" של מרים אם ישו. ברוסית מבטאים את המילים "בשורה טובה" - "בלאגיה וסט" ולכן, שם העיר שונה לבלאגובשצ'נסק - עיר הבשורה הטובה.
ב-1858 ו-1860, נחתמו בהתאמה חוזה אייגון והסכם בייג'ינג בין רוסיה לסין שסיפחו את האזור סופית לתחומי רוסיה. כמו כן, באותה שנה הוקם חבל אמור והעיר הפכה לבירתו. ב-1900 הגיע לעיר צבא סין במסגרת מרד הבוקסרים וניסה לכבוש אותה, אך תוך זמן קצר, הצליחו הרוסים להדפו ולגרש את כל הסינים מהעיר. במהלך הגירוש טבעו כ-3,000 איש מבין הסינים בנהר אמור, או נהרגו על ידי הצבא הרוסי.
אילן שחורי
אילן שחורי (נולד ב-12 בינואר 1954) הוא עיתונאי, איש תיירות וחוקר תולדות ארץ ישראל, המתמחה בהיסטוריה של העיר תל אביב.
ביוגרפיה
שחורי נולד בתל אביב ב-12 בינואר 1954. את דרכו העיתונאית החל ככתב בשבועון "מעריב לנוער", ובהמשך ככתב ספורט של "מעריב". בשנת 1977 הצטרף למערכת עיתון "הארץ" ושימש במשך כחמש שנים ככתב בנושאי משטרה ובתי-משפט, צבא וביטחון. לאחר מכן עבר לשמש ככתב הפוליטי של "הארץ" במשך 12 שנים. בשנת 1994 פרש שחורי מ"הארץ" והקים את חברת "תוריסט גייד" שהוציאה לאור את השבועון "תוריסט גייד" לענייני תיירות, נסיעות ורכב.
בלאגובשצ'נסק
היסטוריה
בשנות ה-60 נשמעו בעיר תשדירי תעמולה של מאו דזה-דונג מצדו הסיני של הגבול. בשנות ה-90 נחתם הסכם לאזור סחר חפשי בין רוסיה לסין הכולל את בלאגובשצ'נסק ואת העיר הסינית הסמוכה מגדתו השנייה של הנהר, חייחה (黑河).
אילן שחורי
ביוגרפיה
במסגרת תפקידו ב"הארץ" הירבה שחורי לסקר את העיר תל אביב, לעקוב אחר התכנון והבניה בה ולהשתתף במאבקים ציבורים למען שיפור ושימור פניה של העיר. הוא כתב סדרה ארוכה על ההיסטוריה של העיר וכך הפך לחוקר תולדות העיר תל אביב, במקביל ללימודיו האקדמיים בתחומי תולדות ארץ ישראל.
בלאגובשצ'נסק
דמוגרפיה
אוכלוסיית העיר בנויה מרוב של רוסים אתנים אך מעורבבת גם עם סינים. בעיר ישנה גם קהילה מונגולית קטנה.
חינוך
בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת אמור הממלכתית.
אילן שחורי
ביוגרפיה
בשנות ה-2000, שחורי עורך ומפעיל אתר לחובבי תל אביב ועברה, בשם "תל אביב שלי". במקביל, הוא עורך סיורים בעיר וחבר בוועדת השמות לרחובות בעיריית תל אביב. נוסף על כל, פרסם מאמרים בנושא תל אביב בכתבי עת רבים ומשמש מרצה במספר מכללות ומרכזי חינוך.
על ספרו "חלום שהפך לכרך", זכה בפרס נפתלי מטעם מועצת עיריית תל אביב ובפרס מטעם משרד הפנים.
בלאגובשצ'נסק
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה בלאגובשצ'נסק איגנאטייבו הנמצא במרחק של כ-20 קילומטרים צפונית לעיר ומציע בעיקר טיסות ליעדים בתוך רוסיה.
אילן שחורי
ביוגרפיה
שחורי בעל תואר ראשון ושני מאוניברסיטת תל אביב, בוגר לימודי מוזאולוגיה ואוצרות באוניברסיטת תל אביב וכן בוגר קורס "מורי דרך מוסמכים" מטעם משרד התיירות. הוא משלים דוקטורט בחוג לתולדות ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה. באוגוסט 2016 נבחר לכהונת סגן יו"ר אגודת מורי הדרך בישראל.
בראשית 2022, יזם לאחר שנתיים של הכנות, לשכה חדשה של ארגון "בני ברית" בשם "אבנך ונבנית", המתמקדת בתולדות תל אביב ונבחר כנשיאה הראשון. בפברואר 2023, לאחר שיזם והקים לשכות בני ברית נוספות בתל אביב, נבחר לכהן כיו"ר המועצה האזורית תל אביב וחבר הוועד המנהל של בני ברית ישראל.
בלאגובשצ'נסק
תחבורה
ב-2019 נפתח גשר בלאגובשצ'נסק - הייהה, שמחבר את רוסיה לסין.
רכבל בלאגובשצ'נסק - הייהה, שיהיה הראשון בעולם בין שתי מדינות אמור להיפתח ב-2023.
עשרת הדיברות (סרט, 1956)
עשרת הדיברות (באנגלית: The Ten Commandments) הוא סרטו האחרון של הבמאי ססיל ב. דה-מיל משנת 1956. לסרט קדמה גרסה מקוצרת בת 136 דקות באותו שם, שביים דה-מיל בשנת 1923 כסרט אילם בצילום שחור-לבן. "עשרת הדיברות" מבוסס על סיפורו התנ"כי של משה, תינוק עברי שגדל כנסיך מצרי אשר הופך למנהיג העבדים העבריים במצרים ומוביל ליציאתם לחופשי. הקרנת הבכורה לסרט התקיימה ב-5 באוקטובר 1956. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בשבע קטגוריות וזכה לבסוף בפרס האוסקר על אפקטים. ההפקה הייתה היקרה ביותר באותה התקופה. נכון לשנת 2020 הוא הסרט השמיני ברשימת הסרטים המצליחים ביותר קופתית בכל הזמנים לאחר התאמה לאינפלציה.
בשנת 1999 הסרט נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס על היותו "משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית". ביוני 2008, מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט במקום העשירי ברשימת הסרטים האפיים הגדולים ביותר (כחלק מדירוג סרטים לפי סוגות).
תסריט
התסריט נכתב בהשראת ספרים שונים שנכתבו על יציאת מצריים, ובין השאר גם בפרשנויות עתיקות של מדרש רבה ושל יוסף בן מתתיהו. הסרט צולם באחד מאתרי הצילום הגדולים בכל הזמנים, שצולם בקלפורניה בחלקו, ובאתר צילומים יוקרתי במצרים.
דה-מיל, שהיה נוצרי ואנטי-קומוניסט, התייעץ עם אנשי דת בכירים במהלך הצילומים, וביים את הסרט כמניפסט דתי ואנטי-סובייטי במודגש. צורף אף פרולוג קצר, בו ניצב דה-מיל כשהוא מודיע שנושא העלילה הוא "האם על בני האדם להישלט על ידי חוקיו של אלוהים, או שמא להיות נתונים לגחמותיו של דיקטטור?"
צ'רלטון הסטון נבחר לתפקיד, לאחר שהשאיר רושם חיובי במיוחד על דה מיל בסרטו הקודם, "ההצגה הגדולה בתבל", וכן זה שהתרשם ממראו הדומה לפסל "משה" מאת מיכלאנג'לו. תפקידה של אשת רעמסס (פרעה) היה תפקיד מבוקש מאוד, ושחקניות רבות (כגון ג'יין ראסל, אודרי הפבורן ו-ויוויאן לי) נלקחו בשיקול. לבסוף, אן בקסטר לוהקה לתפקיד. גם תפקידה של צפורה (אשתו של משה) נחשב לתפקיד מבוקש מאוד. היות שגרייס קלי, השחקנית האהובה על דה מיל לא הייתה פנויה להפקה, הוא בחר באיבון דה קרלו, שהרשימה אותו מאוד.
קבלה
הקרנת הבכורה נערכה בניו יורק ב-8 בנובמבר 1956, ובה נכחו הבמאי והשחקנים הראשיים. הסרט הוצג מחדש בשנים 1966 ,1972 ו-1989 באיכויות צפייה משופרות. הסרט היה הסרט הכי מצליח באותה השנה, ואחד מהמצליחים בכל הזמנים, עד כדי כך שבשנת 1960 עקף (נומינלית, ללא התחשבות באינפלציה) את רווחי הסרט חלף עם הרוח באמריקה הצפונית. עד היום, הסרט הרוויח כשני מיליארד דולר (נכון לשער הדולר של שנת 2020).
הסרט קיבל בסך הכל ביקורות טובות ששיבחו את התסריט ובמיוחד את המשחק. הסרט קיבל דירוג של 91% באתר Rotten Tomatoes, על בסיס 32 ביקורות.
רותם פלד
רותם פלד (נולדה בשנת 1985) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל והמכביה. בעלת שלוש מדליות זהב מהמכביה.
ביוגרפיה
פלד החלה לשחות בגיל עשר בקבוצת השחייה של מכבי פארק מים רעות, תחת הדרכתו של אורי קליינמן. בשנת 1999 עברה להתאמן בפנימיית המחוננים בוינגייט תחת הדרכתו של לאוניד קאופמן. בהמשך שחתה בקבוצת השחייה של בני הרצליה.
1999
בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך באסביירג, דנמרק ביולי 1999 זכתה פלד במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:02.09 דקות, שיפור לשיא שקבעה ורד בורוכובסקי בתחרות דומה שנערכה שנה קודם לכן במוסקבה (1:03.00 דקות).
אליפות העולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באתונה, יוון במרץ 2000 סיימה פלד במקום 19 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:17.08 דקות ובמקום 22 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.09 דקות.
אליפות אירופה
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בתחילת יולי 2000 סיימה פלד במקום 20 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 28.96 שניות ובמקום 22 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.72 דקות. שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות אירופה לנוער בשחייה שנערכה בדנקרק, צרפת היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.20 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אישי של 1:02.08 דקות, במקום שביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 3:58.09 דקות ביחד עם בורוכובסקי, מאיה פינקלר וענבל לבבי, במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:19.84 דקות, 4 מאיות שנייה לאט מעלייה לשלב הגמר. נוסף לכך היא קבעה במשחה ל-50 מטר פרפר שיא אישי חדש של 28.90 שניות.
One Touch
One Touch הוא סינגל של המוזיקאים האנגלים ג'ס גלין וג'קס ג'ונס. השיר יצא, על ידי אטלנטיק רקורדס, ב-24 במאי 2019. השיר נמצא במיני-אלבום הראשון של ג'קס ג'ונס, Snacks, ובאלבום הראשון של ג'קס ג'ונס, Snacks (Supersize). השיר נמצא גם בגרסת הסטרימינג דלוקס באלבומה השני של ג'ס גלין, Always in Between.
הווידאו קליפ של השיר הועלה ליוטיוב ב-17 ביוני 2019, ונכון למאי 2021, יש לו יותר מ-9 מיליון צפיות.
נכון למאי 2021, לשיר יש יותר מ-123 מיליון השמעות בספוטיפיי.
ליובליאנה
ליובליאנה היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר בסלובניה.
מקור השם
אין הסכמה כללית בקרב ההיסטוריונים על מקור השם ליובליאנה. סברה אחת היא שהשם התפתח מהמושג הלטיני alluviana שמשמעותו "נהר מציף". סברה נוספת גורסת כי מקור השם הוא "לאבורוס", אל סלאבי עתיק ופטרון האזור. בלשנים טוענים כי שמה הקודם של העיר היה "לבלאנה", אלו דוחים את המקור הלטיני והסלאבי אך לא מציעים אטימולוגיה משלהם.
לאיבאך (Laibach), שמה הגרמני של העיר, מגיע כנראה מהמילה הגרמנית לאובאך (Laubach) שמשמעותה "נחל פושר". השימוש במונח הגרמני שנוי במחלוקת מכיוון שהוא נכפה על העיר במלחמת העולם הראשונה. באיטלקית נקראת העיר "לוביאנה" (Lubiana).
גאוגרפיה
ליובליאנה נמצאת על קו רוחב 46°03 צפון וקו אורך 14°30 מזרח. בשפך נהר הליובליאניצה לנהר הסאווה. הטמפרטורות בעיר נעות בין 0° מעלות צלזיוס בדצמבר ל-21.9° מעלות ביולי. כמות הגשמים השנתית היא 1350 מ"מ.
היסטוריה
אף על פי שהעיר הרומית אֶמוֹנה, ששכנה באזור ליובליאנה, הוקמה בשנת 15 לספירה, מתועדת ליובליאנה לראשונה בשמה המודרני (לאיבאך) ב-1144.
ב-1220 קיבלה ליובליאנה זכויות עיר. ב-1335 עברה לשליטת בית הבסבורג, שליטה שנמשכה עד 1918. בזמן זה הייתה ליובליאנה בירת דוכסות קרניולה. כמו כן הפכה למושב הבישופות האזורית ב-1416 ובמשך ימי הביניים התפתחה העיר למרכז התרבות הסלובנית. בשנת 1511 התרחשה באזור רעידת אדמה.
השליטה ההבסבורגית נקטעה לזמן קצר בזמן המלחמות הנפוליוניות ובין השנים 1809 ו-1813 הייתה ליובליאנה בירת המחוזות האיליריים בקיסרות הראשונה. ב-1821 אירחה העיר את קונגרס לאיבאך. ב-1895 רעידת אדמה נוספת הזיקה לחלקים נרחבים מהעיר, ובזמן שיקומה מהרעידה עטתה את צורתה המודרנית.
לאחר המלחמה הפכה ליובליאנה לבירת הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה ביוגוסלביה. ליובליאנה נשארה הבירה כשב-1991 קיבלה סלובניה עצמאות לאחר מלחמת עשרת הימים.
אדריכלות
בליובליאנה יש תחושה אוסטרית/אלפינית, והאדריכלות בעיר מדגישה זאת. ליובליאנה נהרסה על ידי רעידות אדמה מספר פעמים. לאחר הרעידה ב-1511, נבנתה העיר מחדש בסגנון הרנסאנס, ולאחר רעידת אדמה ב-1895 שהזיקה לעיר קשות, נבנתה מחדש בסגנון האדריכלות הנאו-קלאסית ובסגנון "הזצסיון הווינאי". בנוסף יש בעיר מספר כנסיות וקתדרלות בסגנון בארוק אוסטרי. חלקים נרחבים מהעיר שנבנו בתחילת המאה ה-20 תוכננו על ידי האדריכל יליד העיר יוזה פלצ'ניק.
אחת מנקודות הציון המרכזיות בעיר היא טירת ליובליאנה, אשר הוקמה בימי הביניים במרומי גבעה המשקיפה על העיר. הטירה משמשת מוזיאון המספר את תולדות המקום, ומאפשרת נקודת תצפית פנורמית על העיר.
אמנות
הגלריה הלאומית (Narodna galerija) והמוזיאון לאומנות מודרנית (Moderna galerija) נמצאים בליובליאנה ומציגים את עבודותיהם של האמנים הסלובנים הגדולים. קומפלקס יוגוסלבי צבאי לשעבר ברחוב "מטלקובה" הוא מרכז התרבות החלופית של העיר. מטלקובה מארח הרצאות, סרטים ומוזיקה, בעיקר אלטרנטיבית.
בעיר נערכים מספר פסטיבלים של מוזיקה קלאסית וג'אז כמו "פסטיבל הקיץ של ליובליאנה" (Ljubljanski poletni festival) ו"דרוגה גודבה", פסטיבל מוזיקת עולם.
חינוך
ב-1693 הוקמה בליובליאנה "אגודת המשכילים" (Academia operosorum Labacensis). האגודה נסגרה ב-1801 אך הייתה המודל לאקדמיה הסלובנית למדעים ואמנויות שנפתחה ב-1938.
האוניברסיטה היחידה של העיר, אוניברסיטת ליובליאנה, נוסדה ב-1919.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי ליובליאנה הנמצא במרחק של כ-25 קילומטרים צפונית לליובליאנה.
ספורט
בין הקבוצות המשחקות בעיר ניתן למנות את קבוצת הכדורגל אולימפיה ליובליאנה המשחקת באצטדיון סטוז'יצה; קבוצת ההוקי קרח אולימפיה ליובליאנה המשחקת בטיבולי הול; את קבוצת הכדורסל אולימפיה ליובליאנה (התאחדה עם צדביטה זאגרב, כיום שמה הוא צדביטה אולימפיה) המשחקת בסטוז'יצה ארנה; ואת קבוצת הכדורסל סלובן ליובליאנה המשחקת בהיכל קודלייבו.
יהודי ליובליאנה
במקום שבו היה הרובע היהודי בימי הביניים קיים היום רחוב בשם רחוב היהודים.
ערים תאומות
הערים התאומות של ליובליאנה הן:
באד שולברג
סימור וילסון "באד" שולברג (באנגלית: Seymour Wilson Schulberg; 27 במרץ 1914, ניו יורק - 5 באוגוסט 2009, לונג איילנד) היה סופר ותסריטאי יהודי-אמריקאי. התפרסם בעיקר בזכות הרומן "מה מריץ את סמי?" משנת 1947, והתסריטים שכתב לסרטיו של איליה קאזאן, "חופי הכרך" ו"פנים בקהל".
גויוק חאן
שירותו הצבאי
גויוק החל את דרכו כמפקד צבאי תחת שלטונם של ג'ינגיס ואוגדיי, בתפקיד זה הצטיין כאשר כבשו הכוחות שבפיקודו ב-1233 את ממלכת פוקסיאן-וואנו הגורג'נית. גויוק כמו גם קרובי משפחתו האחרים כדוגמת באטו, היה שותף בפלישה המונגולית לרוסיה ואירופה. המערכה באירופה: אביו של גויוק - אוגדיי חאן - נתן את הפיקוד על הצבא לסבוטאי שהיה המפקד המוכשר ביותר בצבא המונגולי ולבאטו שהיה בנו של ג'וצ'י, הבכור בין בניו של ג'ינגיס חאן שהעניק לגוצ'י וצאצאיו את כל השטח שנמצא מערבית להרי אורל וצפונית ל. מכיוון שאירופה נכללת בתחום השליטה העתידי של צאצאי ג'וצ'י והעובדה שבאטו היה הבכור בין נכדיו של ג'ינגיס חאן (דבר בעל משמעות גדולה אצל המונגולים), החליט אוגדיי חאן לתת הפיקוד על הצבא לבאטו. גויוק שרת כמפקד בצבא תחת פיקודו של באטו וסבוטאי, דבר שהכעיס אותו מאוד מכיוון שהוא היה בנו של החאן ולכן ציפה להוביל את הצבא. לאחר שהמונגולים כבשו את רוסיה, פרץ ויכוח בין בניו של אוגדיי חאן, גויוק ובורי לבין באטו שבמהלכו העליבו השניים את באטו שבתגובה שלח רץ אל אוגדיי חאן להודיע לו על ההצלחה במערכה ברוסיה ועל התנהגות בניו של אוגדיי חאן כלפיו. אוגדיי שרתח מזעם על גויוק קרא לו לשוב מיד למונגוליה ושם הוכיח אותו על התנהגותו, שלל ממנו את צבאו (ולפי כמה סברות גם את זכותו למשול אחרי מותו של אוגדיי) וגזר עליו להישאר בנחלתו שבמערב סין, בעוד הצבא המונגולי ממשיך במסע המלחמה לתוך אירופה.
באד שולברג
שנותיו הראשונות
שולברג נולד למשפחת "אצולה" הוליוודית; בנו של המפיק פרסיבל שולברג, שהפיק סרטים עם לואי ב. מאייר ועמד בראש אולפני סרטי פרמאונט, ושל אדלין יפה, סוכנת שחקנים ואחותו של המפיק סם יפה. למד בדארטמות' קולג' בניו המפשייר, ובסוף שנות ה-30 נטש את עולמו של אביו והחל לעסוק בכתיבה.
גויוק חאן
עלייתו לשלטון
עם מותו של אוגדיי, הופסקה המערכה באירופה וכל הנסיכים המונגולים נקראו לשוב למונגוליה כדי לבחור חאן חדש. הצבא באירופה שעמד בשערי וינה קיבל את ההודעה על מותו של אוגדיי והמערכה הופסקה בפתאומיות כאשר כל הנסיכים, חוץ מבאטו, חזרו למונגוליה. באטו התמקם בשטח שבין הוולגה לקייב, הקים באזור זה את הממלכה המונגולית אורדת הזהב, וביסס בה את כוחו וצבאו. באטו ניסה למשוך זמן ולדחות את עלייתו של גויוק לשלטון בכך שלא הגיע למונגוליה כדי לבחור חאן חדש (לפי הוראותיו של ג'ינג'יס חאן היה על כל הנסיכים להתכנס ולבחור חאן). בתקופת זמן זו קיבלה על עצמה אלמנתו של אוגדיי חאן, טורגנה ח'אטון את השלטון בפועל למשך חמש שנים, בהם פעלה לקידום מעמדו של גויוק. לבסוף החליט באטו לשלוח את אחיו הצעיר להצביע במקומו. ב-1246 התמנה גויוק לחאן הגדול.
באד שולברג
שנותיו הראשונות
במלחמת העולם השנייה צורף ליחידת מודיעין של המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS), שעבד יחד עם יחידת התיעוד של ג'ון פורד. שולברג היה בין החיילים האמריקנים הראשונים ששחררו את מחנות הריכוז מידי הנאצים, ובמהלך משפטי נירנברג פיקח יחד עם אחיו סטיוארט על איסוף קטעי ארכיון מצולמים שהכילו ראיות נגד פושעי מלחמה והוקרנו בבית המשפט. במסגרת תפקידו זה, יזם את מעצרה של לני ריפנשטאהל בביתה בקיצביהל שבאוסטריה, בטענה שביכולתה לזהות את פניהם של נאצים בחומר המצולם שנתפס בידי כוחות בעלות הברית. באד ואחיו יצרו שני סרטים שהוצגו בבית המשפט, "תוכניות הנאצים" ו"מחנות הריכוז", ועל בסיס שני הסרטים הללו יצרו השנים סרט בשם "נירנברג והלקח שלו" (Nürnberg und seine Lehre) שהוקרן ברחבי גרמניה בסוף שנות ה-40. כדי לא לפגוע בתוכנית מרשל נגנז הסרט ולא הוקרן בארצות הברית עד לשנת 2009, אז הוקרנה לראשונה בארצות הברית ובישראל גרסה אנגלית משוחזרת של הסרט בשם "נירנברג: שעור להיום".
גויוק חאן
תקופת שלטונו
שלטונו של גויוק היה רעוע וקצר מועד. על אף הצלחות יחסיות בחזית הסינית נגד שושלת סונג וכיבוש איראן, הוא התמודד עם בעיות פנים בדמות באטו וקרוביו, ועם חוסר פופולריות. ב-1248 זימן גויוק את באטו למונגוליה, במה שרבים מפרשים כתחבולה שנועדה לאסרו. תוכנית זו לא יצאה אל הפועל - גויוק נפטר בגיל 42 באותה השנה, בעקבות שילוב קטלני של אלכוהוליזם ושיגרון. הוא היה בדרכו לאורדת הזהב של באטו, ספק כדי לסגור איתו חשבון (סברה פחות אפשרית מכיוון שהוא התקדם לעבר שטחו של באטו עם צבא די קטן) ספק כדי לחדש את מסע המלחמה באירופה ולגייס צבא נוסף מכוחותיו של באטו. אלמנתו לקחה עליה את השלטון בפועל, אך נכשלה בניסיונה להעביר את השלטון למשפחתה, ומונגקה נתמנה לחאן ב-1251.
באד שולברג
קריירה
בשנת 1941 פרסם את הרומן "מה מריץ את סמי?", המתאר את עלייתו ונפילתו של הנער היהודי סמי גליק. הספר תיאר את אילי הקולנוע בהוליווד כאישים חסרי מעצורים, מה שגרר ניסיונות רבים כולל מצד אביו של שולברג לעצור את פרסום הספר, אך הוא זכה להצלחה רבה ואף הוסרט לסרט טלוויזיה. בשנת 1950 פרסם את הרומן "דור האכזבה", שנסוב אודות תסריטאי צעיר הכותב תסריט במשותף עם סופר מפורסם שנמצא בשפל הקריירה. הסופר, שלפי הערכת המבקרים מהווה דיוקן מוסווה של סקוט פיצג'רלד שמת עשר שנים קודם לכן, מתואר כדמות טרגית ומלאת חסרונות, שהתסריטאי הצעיר מתאכזב ממנו. הרומן נכלל במקום העשירי ברשימת רבי המכר בארצות הברית באותה שנה, ועובד למחזה בברודוויי בשנת 1958, בכיכובו של ג'ייסון רוברטס (שזכה בפרס טוני על הופעתו) וג'ורג' גריזארד. בשנת 1958 כתב והפיק עם אחיו הצעיר סטיוארט את הסרט "רוח מעבר לאוורגליידס", שבויים על ידי ניקולאס ריי.
חיים אישיים
בשנת 1978 נישא לבטסי לאנגמן ממנה נולדו לו שני ילדים. לשולברג שלשה ילדים נוספים מ-3 נישואיו הקודמים; בשנת 1964 נישא לשחקנית ג'רלדין ברוקס עמה חי עד מותה בשנת 1977. לאורך חייו התגורר חליפות בלוס אנג'לס ומקסיקו סיטי. שולברג מת בביתו בניו יורק, בגיל 95.
סלאמה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'סטין דנטמון
ג'סטין דנטמון (באנגלית: Justin Dentmon; נולד ב-5 בספטמבר 1985 בקרבונדייל, אילינוי) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז בקבוצת שאנדונג גולדן סטארס מליגת ה-CBA. גובהו 1.83 מטר.
קריירה טרום-מקצוענית
דנטמון הוא בוגר אוניברסיטת וושינגטון, בה שיחק במשך ארבע שנים. בעונתו הראשונה בקולג' הוביל את הקבוצה יחד עם ברנדון רוי וקבוצתו הגיעה עד ל"סוויט 16". עם עזיבתו של רוי נחלשה וושינגטון משמעותית ונעדרה במשך שנתיים מטורניר ה-NCAA, כשבאחת העונות הפך דנטמון לרכז מחליף. בעונתו הרביעית והאחרונה במכללה, הציג יכולת מצוינת, עם 14.4 נקודות, 2.7 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים בממוצע למשחק ונבחר לשחקן המצטיין של מחוז הפאסיפיק-10.
דנטמון נרשם בתום לימודיו האקדמיים לדראפט ה-NBA בשנת 2009 אך לא נבחר על ידי קבוצות הליגה ופנה לקריירה מחוץ לארצות הברית.
קריירה מקצוענית
בספטמבר 2009 חתם בהפועל עפולה מליגת העל הישראלית, וסיים כ של הליגה. בעונת 2010–2011 שיחק בקבוצת טקסס לג'נדס מליגת הפיתוח של ה-NBA. בקיץ של שנת 2011 שיחק בקבוצות טורוס דה אראגווה מוונצואלה ובקוקולוס מהרפובליקה הדומיניקנית.
לאחר מכן בהמשך שנת 2012, חתם דנטמון באולימפיה מילאנו מליגת העל האיטלקית בכדורסל. לאחר מכן שיחק בליגת הפיתוח למשך שנה עם תקופה קצרה בדאלאס מאבריקס, ואז עבר לפוארטו ריקו. בעונת שיחק דנטמון בז'לגיריס קובנה. בעונה הבאה עבר לראשונה לסין, לקבוצת צ'ינגדאו דאבלסטאר, שם שיחק עונה אחת שלאחריה חזר לליגת הפיתוח. בעונת חזר לסין, ובעונה שלאחר מכן עבר לתקופה קצרה בגלאטסראיי - משם חזר לסין, הפעם לקבוצת שאנדונג גולדן סטארס.
קסטריז
קסטריז (בצרפתית: Castries) היא בירת סנט לוסיה והעיר הגדולה ביותר בה. בעיר מתגוררים 61,341 תושבים (2001).
גאוגרפיה
העיר נהרסה בשריפה מספר פעמים במהלך ההיסטוריה. ביניהן גרמו נזק במיוחד השריפות ב-1796, 1813 והשריפה שגרמה נזק רב ביותר לעיר אירעה ב-19 ביוני 1948.
האתרים המעניינים בעיר:
עיקר כלכלת העיר מבוססת על תיירות. העיר משמשת מעגן לספינות טיולים. שדה התעופה העיקרי של האי הוא שדה התעופה ג'ורג' צ'ארלס.
עמק ויניאלס
עמק ויניאלס (בספרדית: Valle de Viñales) הוא עמק קרסטי המשתרע על שטח של 132 קמ"ר במחוז פינאר דל ריו במערב קובה. העמק הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1999.
ייחודו של העמק בתופעה גאומורפולוגית המכונה מוֹגוֹטֶה - גבעות עשויות אבן גיר, שגובהן עד 25 מ' וקוטרן אינו עולה על 200 מ', המבצבצות בעמק השטוח. הגבעות נוצרו כתוצאה מסחיפה, בתהליך שהחל לפני 170 מיליון שנים. בדומה לאזורים קרסטיים אחרים, גם בעמק ויניאלס מערות נטיפים, ובהן מערת האינדיאני (Cueva del Indio), שבה זורם נהר תת-קרקעי.
בעמק התגלו גם מאובנים של אמוניטים, דגים ודינוזאורים. בשנת 1961 צייר האמן לאוויחילדו גונסאלס מוריו ציור קיר ענק לאורך 180 מ' ובגובה של 120 מ' בדופן של מוגוטה שתי האחיות (Mogote dos Hermanas), המתאר את ההתפתחות האבולוציונית במקום. הציור מכונה "מוּרָאל דה לה פרהיסטוריה" ("ציור הקיר של הפרהיסטוריה").
בעמק גדלים גם 17 מיני צמחים אנדמיים. עם הצמחים נמנה ה-Microcycas calocoma, מין מסדרת הציקסינים, שכמעט לא השתנה מאז תקופת הקרבון.
על אף תופעות הטבע, אונסק"ו הכריז עליו כאתר מורשת עולמית ב-1999 דווקא בשל פעילות האדם בו - החקלאות המסורתית (במיוחד גידולי הטבק) והאדריכלות המקומית. במערות שבמורדות הגבעות ישבו בני אדם כבר לפני הכיבוש הספרדי של קובה. בראשית ההתיישבות הספרדית בעמק, במאה ה-17, הקימו בו הספרדים חוות גדולות לגידול בקר, שנסמכו בעיקר על כוח עבודה של עבדים מאפריקה. עבדים נמלטים שכונו "סימרונס" (Cimarrones), מצאו לעיתים מקלט במערות בעמק. עד מהרה החליפו גידולי הטבק את הבקר, ומסילת הרכבת המערבית (Ferrocarril del Oeste) ממנה לא נותר כמעט דבר, נסללה בעמק ב-1882.
הטבק מהווה את הענף העיקרי ל-8,000 תושבי העמק עד היום, ומטעי הטבק הם חלק בלתי נפרד מנוף העמק. בנוסף, מגדלים בו גם קפה ומניהוט (יוקה), אך בהיקף קטן בהרבה.
אריאל (פירושונים)
אריאל הוא שם עברי, המשמש כשם פרטי (הן לגברים והן לנשים) וכשם משפחה. אטימולוגיית השם היא "האריה של האל". השם הוא אחד מכינוייה של ירושלים, וכן של בית המקדש. {{פירושונים|* אריאל – עיר בשומרון
מוסדות וארגונים:
דמויות בדיוניות:
בתחום הדפוס והכתבים:
בתחום המוזיקה:
אישים ששם משפחתם אריאל:
יו-גי-הו! GX
'''יו-גי-הו! GX (ביפנית: 遊☆戯☆王デュエルモンスターズGX; באנגלית: Yu-Gi-Oh! Duel Monsters GX''') היא סדרת אנימה יפנית מזיכיון "יו-גי-הו!", שמהווה גם ספין-אוף וגם המשך לאנימה הפופולרית "יו-גי-הו! דו-קרב מפלצות". הסדרה מונה 4 עונות (מתוכן רק 3 דובבו לאנגלית, ובעקבותיה גם לעברית) ורצה ביפן בין ה-6 באוקטובר 2004 ל-26 במרץ 2008.
הסדרה דובבה לאנגלית על ידי סטודיו 4Kids מארצות הברית. בישראל, שלוש העונות הראשונות דובבו על בסיס הדיבוב האמריקני, בדומה לדיבוב העברי שהופק לסדרה הקודמת בזיכיון, ושודרה בערוץ הילדים בין השנים 2006–2008.
תקציר העלילה
יוּקִי ג'וּדַאי (ביפנית: 遊城 十代) הוא סטודנט צעיר באקדמיה לדו-קרב, בית ספר גבוה לאומנות הדו-קרב שהוקם על ידי סטו קאיבה, המנהל של תאגיד "קאיבה קורפ" שהופיע בסדרה הקודמת. בית הספר מתנהל בתנאי פנימייה והוא מחולק לשלושה בתים אליהם הסטודנטים מתמיינים בהתאם לכישורי הדו-קרב שלהם: "אובליסק כחול", שהוא הבית היוקרתי ביותר ואליו מתמיינים מי שהפגינו יכולות גבוהות במבחני הכניסה; "רע צהוב", שהוא הבית השני ביוקרתו; ו"סלייפר אדום" ("אוסיריס אדום" במקור היפני), הבית הנחות ביותר במעמדו ואליו מתמיינים אלו שהפגינו כישורים עלובים ביותר, כדי לעודד אותם לנשור מבית הספר.
כיוון שהסדרה מתרחשת בעולם בו התרחשה סדרת "יו-גי-הו! דו-קרב מפלצות", דמויות ואלמנטים שהופיעו בסדרה הקודמת מופיעים גם כאן, דוגמת משחקי הצללים, קסם והתבססות רבה על מיתולוגיה ותורת הנסתר. אם כי הקו העלילתי שאפיין את הסדרה הקודמת, שהתבסס בעיקרו על המיתולוגיה המצרית, נזנח ברובו לטובת קו עלילה חדש ששאב השראה, בין היתר, מאופרות חלל ומהמיתוסים של לאבקראפט.
עונה 1: רוכבי הצללים
(פרקים 1 - 52)
ג'ודאי הוא נער צעיר שמאחר למבחני הכניסה לאקדמיית הדו-קרב. בעוד שהוא ממהר, פוגש אותו יוגי מוטו, ומעניק לו קלף בשם "קריבו מכונף" (Winged Kuriboh) בנימוק שהקלף הזה יעזור לו מאוד. לאחר שהוא מקבל את הקלף, ג'ודאי מגלה שהוא יכול לתקשר עם המפלצת השוכנת בפנים.
עם הזמן, פוגש ג'ודאי את מי שיהפכו לחבריו הטובים ביותר, שו מרופוג'י (סיירוס טרוסדייל), האיאטו מאדה (צ'אמלי הפינגטון), דאיצ'י מיסאווה (בסטיון מיסאווה), ואסוקה טנג'וין (אלכסיס רודס), שמחפשת אחרי אחיה פובוקי (אטיקוס) שנעלם במהלך מאורע שלימים יהיה ידוע כ"התקרית במעונות הנטושים". במקביל, הוא פוגש גם בנער שחצן ומתנשא בשם ג'ון מנג'ומה (צ'אז פרינסטון) שנהיה ליריבו המושבע אך עם הזמן הפך לחלק מהחבורה, ולוחם בדו-קרבות רבים, בהם מתגלה ג'ודאי כדואליסט כישרוני וחזק, ומנצח כמעט בכולם, פרט לדו-קרב יחיד כנגד הסטודנט המצטיין של האקדמיה, ריו "קייזר" מרופוג'י (זיין טרוסדייל). בין לבין העלילה עוקבת גם אחרי מאנג'ומה שחי בצל אחיו הגדולים ומנסה להרשים אותם, ואחרי שו ההססן שמנסה להתגבר על חולשותיו וחוסר הביטחון שלו, ואחרי מערכת היחסים בין ג'ודאי לבין אסוקה.