cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שדה סקלרי
הגדרה
פונקציה המתאימה לכל נקודה במרחב האוקלידי ה-\,n ממדי מספר ממשי תיקרא שדה סקלרי.
שאול ברלין
רבי שאול ברלין בן הרב צבי הירש לוין (ת"ק, 1740 – כ"ג בחשוון תקנ"ה, 16 בנובמבר 1794) היה רב קהילה בגרמניה ומשכיל בסתר. חיבר כמה כתבי פולמוס במאבק בין המשכילים לרבנים, והוציא לאור את שו"ת "בשמים ראש", לדבריו קובץ שאלות ותשובות שכתב הרא"ש במאה ה-13 ולמעשה ככל הנראה זיוף שחיבר הוא עצמו.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1740 בגלוגאו (בעת הולדתו באוסטריה, וכעבור זמן קצר בפרוסיה; כיום בפולין) למשפחת רבנים מיוחסת, צאצאי החכם צבי. אביו, צבי הירש לוין, היה רב העיר ברלין. כבר מילדותו נחשב לעילוי, ובגיל צעיר שודך לבתו של רב העיר ברסלאו, יצחק יוסף תאומים, שהיה גם עשיר גדול. בגיל 20 קיבל סמיכה לרבנות ובגיל 28 התמנה לרב קהילת פרנקפורט על נהר אודר.
בשלב זה החל כנראה להתקרב בסתר להשקפותיהם של אנשי תנועת ההשכלה, ופיתח השקפה ביקורתית נוקבת על התנהלותם של הרבנים באירופה. ב-1778 כתב הסכמה לביאורו של משה מנדלסון לתורה. ב-1784, בזמן הפולמוס על "דברי שלום ואמת" של נפתלי הרץ וייזל, חיבר בעילום שם להגנתו של וייזל את "כתב יושר" – סאטירה מושחזת וחריפה על החינוך הרבני, הפלפול התלמודי והיהדות הנאיבית הנוהגת במנהגים המבוססים על אמונות טפלות. בין הנושאים שביקר בספר היה המנהג להרעיש בפורים בבית הכנסת בעת אזכור שמו של המן, רעש הנוגד את שאיפתו של ברלין לאווירה מכובדת בבית הכנסת. עקב מעמדו האישי והמשפחתי לא פרסם את "כתב יושר" והוא נותר בכתב יד עד לאחר מותו. באותה שנה שהה תקופה קצרה באיטליה, שם כתב ביקורת על אחד מספריו של החיד"א ובעיקר עסק בכתבי יד של חיבורים יהודיים. במסגרת זו הכין לדפוס את הספר "אור זרוע", אך לא השלים את המלאכה, כנראה משום שגבר בו הצורך לצאת בביקורת מוחשית יותר על העולם הרבני. עם זאת, כלפי חוץ הסתיר את תפיסותיו הביקורתיות והמשיך לנהוג כל חייו באורח החיים הרבני. בזמן לא ידוע התגרש מאשתו ועבר לברלין.
ב-1789 פרסם בשם העט "עובדיה בן ברוך מפולין" את הספר "מצפה יקתאל", שהוא כתב פולמוס חריף נגד הספר "תורת יקותיאל" של רב קהילות אה"ו (אלטונה, המבורג וואנדסבק), רפאל זיסקינד הכהן. "תורת יקותיאל" היה חיבור הלכתי שגרתי על הלכות שחיטה, וב"מצפה יקתאל" הצביע ברלין בלשון חריפה ובוטה על שגיאות קשות, העתקות מספרים אחרים והקלות הלכתיות לא לגיטימיות שנמצאו לדעתו בספר. רבני קהילות באירופה מיהרו להחרים את הספר - שנדפס בבית הדפוס של המשכילים, "חינוך נערים" בברלין - ואת מחברו האלמוני. הם ביקשו גם מאביו של שאול ברלין, צבי הירש לוין, להחרים את המחבר, ואולם בשלב זה נתגלה לו שהמחבר הוא בנו, והוא התייצב לצד בנו וקרא לרבנים לבטל את החרם.
ספר בשמים ראש
ב-1793, עוד בטרם הסתיים פולמוס "מצפה יקתאל", פרסם ברלין את שו"ת "בשׂמים ראש". לדבריו בהקדמת הספר, הספר הוא קובץ שאלות ותשובות של הרא"ש, שנערכו בידי חכם ספרדי לא-מוכר מדורו של רבי יוסף קארו ושמו רבי יצחק די-מולינא, והתגלגלו לבסוף לידיו. לצד תשובות הרא"ש והגהותיו של די-מולינא הוסיף פירוש משל עצמו בשם "כסא דהרסנא". כסא דהרסנא הוא שם תלמודי של מין מאכל העשוי מדגים, אבל קורא השם רומז לכוונתו ההרסנית, כפי שמוכיחה ההשוואה לשמו של החכם הבדוי Demolino - לשון "הריסה" בלעזים אירופיים שונים. הוא הביע את תקוותו, כי באמצעות פרסום הספר תשכך השנאה שרחשו לו הרבנים ויושב לו מעמדו הרבני הקודם. הרבנים שקיבלו את הספר בחנו אותו בדקדקנות, ועד מהרה הגיעו למסקנה שהספר מזויף.
לצד דברי הלכה עמוקים ומקובלים, נמצאו בו מספר תשובות משונות והקלות מרחיקות לכת, למשל: היתר לנסוע בשבת למי שאין לו כסף ואינו רוצה לבקש צדקה; היתר להתאבל על מי שאיבד עצמו לדעת; היתר לשתות יין נסך בתנאים מסוימים; פטור למצטער מכל המצוות (על פי הפטור של מצטער מהסוכה) והיתר להתגלח בחול המועד. מלבד זאת דן אחד הסימנים באפשרות לשנות את ההלכה כנגד המסורת לפי שיקולים של לוגיקה ופילוסופיה.
הספר "בשמים ראש" נותר שנוי במחלוקת עד היום: הוא לא התקבל על הכלל ונותר חשוד בעיני רבים, ומאידך לא נפסל באופן גורף. אף על פי שהיו רבים שפסלו את כולו בטענת זיוף או שראו את חלק מהתשובות שבו כמזויפות והיו אף שהתנגדו לו בחריפות, עשרות פוסקי הלכה ציטטו ממנו דברים כראיות במשא ומתן הלכתי. והיו מהם שהכשירו אותו מפורשות. אף על פי שהפוסקים מודעים היטב לבעייתיות של הספר, הנטייה המקובלת היא להתייחס לדברים "מצד האמור, ולא מצד מי שאמרם" (כניסוחו של הרב ש"י זוין), כלומר להתייחס לתוכנם בלבד בלי להעניק להם תוקף של דברי הרא"ש; וזאת מתוך הערכה של החריפות והבקיאות המתגלות בחומר ההלכתי שבספר.
אצל ההיסטוריונים וחוקרי הספרות התקבלה בדרך כלל הדעה שהספר הוא זיוף, אם כי יש דעות שונות בשאלה אם בעיקרו הספר מבוסס על חומר קדום ושאול ברלין הכניס בו רק שינויים מעטים, או שהספר כולו זויף על ידיו.
מלבד כתביו הנדפסים, הצהיר בנו אריה לייב כי יש ברשותו עוד כתבים של אביו הרב שאול ברלין: "כמה גווילין בגמרא עם פירוש תוספות" וכן "ספר פרק השג יד על כל הש"ס" ועוד שני ספרים על גפ"ת: "ספר די לחכימא וספר רסיסי לילה", וגם הגהות של אביו על ספר אור זרוע.
אישיקווה (מחוז)
מחוז אישיקווה (ביפנית: Ishikawa-ken 石川県) הוא מחוז באי הונשו, יפן. בירת המחוז היא העיר קנאזווה.
היסטוריה
לאחר רסטורציית מייג'י וביטול שיטת ההאן ב-1871, אוחדו הנחלות קאגה ונוטו למחוז אחד, שקיבל את השם אישיקווה.
גאוגרפיה
המחוז שוכן לחופו של ים יפן, ובחלקו הצפוני נמצא חצי האי נוטו, והדרום הררי ברובו. הבירה קנאזווה שוכנת במישור החוף, ובשטח המחוז נכללים מספר איים בים יפן. 13% משטח המחוז מוקדשים לפארקים לאומיים.
כלכלה
כלכלת המחוז מתבססת בעיקר על תעשיות טקסטיל וייצור מיכון כבד.
בטיחות
בטיחות היא שם כללי לתחום של ההגנה מפני פגיעות גוף או נזק מתמשך בבני אדם. תחום הבטיחות מלווה כיום את האדם בכל אשר ילך: בבית, בדרך, במקומות העבודה והבילוי. לעיתים מוגדרת כך: "קיום רמת סיכונים סבירה לאור המטרה".
על אף שהבטיחות נמצאת בכל אספקט של החיים, כמעט אף פעם הבטיחות אינה מטרה בפני עצמה, אלא אלמנט שנלווה לתחומים האחרים.
פה (תו)
התו פה הוא תו בסולם הצלילים, שמסומן באות F. תדירותו באוקטבה הראשונה היא 349 הרץ. במספור עממי נחשב כתו הרביעי בסולם התווים.
הצליל פה במפתחות השונים:
פה דיאז
פה דיאז הוא התו המוגבה בחצי טון מפה והוא מסומן ב־#F.
פה במול
פה במול הוא התו המונמך מפה בחצי טון והוא מסומן ב־♭F. מבחינת גובה אבסולוטי, בכיוון מושווה, התו שווה לצליל מי אך הוא שונה ממנו מבחינה הרמונית. בכלים בעלי אינטונציה גמישה, כמו כלי קשת, קיים הבדל בין הצלילים.
אקורד פה מז'ור
האקורד פה מז'ור הוא אקורד מז'ורי, שצליל הבס שלו הוא פה. התווים באקורד הם פה, לה, ודו. האקורד מסומן באות F. אפשר למצוא את האקורד בסולמות פה מז'ור, בתור טוניקה, סי מז'ור, בתור דומיננטה, ודו מז'ור, בתור סובדומיננטה.
אקורד פה מינור
האקורד פה מינור הוא אקורד מינורי שצליל הבס שלו הוא פה. התווים באקורד הם פה, לה במול ודו. האקורד מסומן ב־Fm. אפשר למצוא את האקורד בסולמות: פה מינור בתור טוניקה, ודו מינור בתור דרגה רביעית.
ביאטריס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מולי מפרש מקסיקו
מולי מפרש מקסיקו (שם מדעי: Poecilia velifera; לפי האקדמיה ללשון: מוֹלִי מִפְרְשָׂן) הוא דג מהסוג מולי החי במים הסמוכים לחופי חצי האי יוקטן. משריצי חיים אלו הם דגים הידועים בעיקר בהבדלי הגודל הקיצוניים בגודלם בין הזכרים לנקבות, ובהבדלים מיניים אחרים בין הזכרים לבין הנקבות  בצורת גוף ובהתנהגות.
מין זה דומה כלפי חוץ למולי מפרש, למרות שהוא גדול יותר באופן כללי ועם סנפיר גב גבוה יותר אצל הזכרים. דגים שהגיעו לשיא גדילתם הם בדרך כלל גדולים מ-10 ס"מ ונקבות גדולות יכולות להגיע לכמעט פי שניים מגודל זה, למרות שפריטים הגדלים בשבי בדרך כלל מגיעים רק עד גודלם של מולי מפרש. סנפיר הגב הוא המאפיין העיקרי שעל פיו ניתן לזהות את המין:  למולי מפרש מקסיקו ישנם כ-20 פסי סנפיר (כולל הפסים על הסנפיר באזור שהוא נפגש עם גוף הדג), ואילו למולי מפרש יש פחות מ-15 קרני סנפיר (מספרי ביניים עשויים להעיד על בני-כלאיים).
כאשר הזכרים פורסים את סנפירי הגב שלהם לראווה, ניתן לראות שיש להם צורת מניפה או טרפז ברורה, והקצה העליון גבוה באופן מובהק מהקצה התחתון.
באקווריום
זנים קטנים במיוחד מתאימים לגידול באקווריום. עם זאת, דג זה אינו קל לגידול בשבי כמו מולי מפרש, או מולי שחור. הם צריכים אקווריומים גדולים ומרווחים המאווררים היטב, עם מעט מים מליחים. הם מסוגלים לעמוד בטמפרטורות גבוהות יותר מאשר רוב דגי המחמד. למרות שהם יכולים לשרוד מעל 30°C לפרקי זמן ארוכים, טמפרטורת המים צריכה להיות בין 25 עד 30°C. חשיפה ישירה לאור שמש, שפע של מזון צמחי, כגון חסה, אפונה, או אצות מסוימות, נחוצים לבריאות מיטבית; באזורים סובטרופיים בקיץ, הם יכולים לחיות בחוץ באקווריומים לא מחוממים; באזורים ממוזגים, חימום גיבוי עשוי להיות נחוץ.
פרח מלאכותי
פרח מלאכותי או כְזַבְזֵר – חפץ שמעוצב בצורת פרח, בדרך כלל לצורכי נוי.
חומרי הכנה
לאורך ההיסטוריה יצר האדם פרחים מלאכותיים מחומרים שונים ומגוונים, בהם בדי פשתן צבועים וחומר קרני צבעוני במצרים; זהב וכסף ברומא העתיקה; מעטה הגולם של טוואי המשי באיטליה; נוצות צבעוניות בדרום אמריקה; וכן שעווה וצדפות ססגוניות. גם כיום ישנן שיטות שונות להכנת פרחים מלאכותיים, ובהן פיסול ועיבוד סבון; הכנת מבנה שלדי מתיל המכוסה בכיסוי ניילון; עיבוד של תערובת אדמה, מים וצבע; פרחים מבד או מנייר (שניתן, בין היתר, ליצור באוריגמי); וכן פרחי פלסטיק שמיוצרים בייצור המוני על פי תבנית קבועה.
רות (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים ששם משפחתם רות:
אחר:
ראו גם
}}
אופת'
אופת'  (באנגלית: Opeth) היא להקה שוודית המשלבת בין פרוגרסיב מטאל/רוק לבין דת' מטאל. הלהקה הוקמה בסטוקהולם שבשוודיה בשנת 1990 על ידי פיטר לינדגרן ומיקאֶל אָקֶרְפֵלְדְט.
הלהקה נולדה מן הלהקה Eruption, אותה ייסד אָוקֶרְפֵלְדְט ביחד עם חבר ותיק, דייוויד אייסברג. בשנת 1990 התפרקה הלהקה, וממנה הוקמה "Opeth". בספרו של ווילבור סמית', Sunbird, אופת (Opet) היא עיר הירח, ובמקור, מאוית ללא "H".
היסטוריה
"אופת'" התחילה את דרכה בתור להקת דת' מטאל עם השפעות ניכרות מן הבלאק מטאל ובעיקר מהדום מטאל. בשיר "Eternal Soul Torture", אשר צורף להוצאה המחודשת של "Morningrise", ישנן השפעות עמוקות של בלאק מטאל. החל מהאלבום "My Arms, Your Hearse" פנתה לכיוונים שונים, כגון פרוגרסיב מטאל ורוק אמנותי.
אלבום הבכורה, Orchid, יצא בשנת 1995 והופק על ידי דן סוואנו. בשנת 1996 הוציא הלהקה את "Morningrise", אשר המשיך את אותו קו מוזיקלי של האלבום הקודם אך בצורה אפלה ודיכאונית יותר. שני האלבומים מכילים אלמנטים של בלאק מטאל. במסגרת סיבוב ההופעות של Morningrise הופיעה הלהקה לצד מורביד אנג'ל וקריידל אוף פילת', וזכתה לאהדה בקרב קהילת המטאל המחתרתית.
בשנת 1999 הוציאה הלהקה אלבום שקירב אותם עוד יותר לתחום הפרוגרסיב רוק, והוא "Still Life". בשנת 2001 הוציאה הלהקה אלבום שנחשב לבין הטובים ביותר שלהם עד היום ונקרא "Blackwater Park". לאחר מכן הודיעה הלהקה על פרויקט מיוחד, ובו במקביל ליצירת האלבום הכבד ביותר של הלהקה היא תיצור גם אלבום שקט שלא יכלול קטעי דת' מטאל. בסוף החליטה הלהקה לפצל את הפרויקט לשני אלבומים שונים. הראשון והכבד ביותר "Deliverance", והאלבום השקט ביותר שלהם - "Damnation", שהיווה תפנית ללהקה: באלבום הזה לא היה אף לא שיר מטאל אחד, וכולו היה רוק אמנותי/פרוגרסיב רוק. שלושת האלבומים הופקו על ידי סטיבן וילסון, שניגן בגיטרה ושר קולות רקע ב-4 מתוך 8 השירים של Blackwater Park.
אף על פי שהאלבום היווה תפנית מבחינה מוזיקלית, הלהקה שמרה על הסגנון המלנכולי-הדיכאוני בשיריהם. לאחר העבודה עם סטיבן וילסון באולפנים - מייסד הלהקה אקרפלדט התלהב מן הרעיון של וילסון - נגינת קלידים בלהקה - וכך צורף ללהקה פר וילברג הקלידן שעשה עם הלהקה את סיבוב ההופעות של Deliverance ו-Damnation.
ב-1 באפריל 2006 הופיעה הלהקה בישראל, במועדון התיאטרון שבעיר יפו.
בשנת 2006 הודיע מתופף הלהקה, מרטין לופז, על פרישתו מהלהקה, משום שהוא שסובל מבעיית דם הגורמת לו להתקפי חרדה. המתופף החדש של הלהקה הוא מרטין אקסנרוט - מתופף להקת Bloodbath. בשנת 2007 נפרד הגיטריסט, פיטר לינדגרן, מהלהקה. לטענתו, הסיבה לעזיבה היא רוויה מיצירה במסגרת הלהקה ואי יכולת למצוא השראה. הלהקה צירפה את פרדריק אקסן (לשעבר מ-Arch Enemy) כחבר הלהקה החדש.
ב-3 ביוני 2008 יצא האלבום התשיעי של הלהקה, "Watershed". האלבום שונה מקודמיו ומציג צד חדש של הלהקה. בשיר "The Lotus Eater" ניתן לשמוע שירה מהירה, אלמנט שלא היה שכיח בשירי הלהקה בעבר. בשיר "Coil" מופיע קול נשי (של הזמרת נטלי לוריקס), מה שלא הופיע כלל באלבומים הקודמים. רוב האלבום אינו עונה להגדרה "דת' מטאל", ולמעשה מדובר באחד האלבומים ה"נקיים" שהלהקה הוציאה עד עתה.
ב-10 בנובמבר 2009 הופיעה הלהקה בישראל פעם נוספת, בהאנגר 11 בתל אביב.
בספטמבר 2011 הוציאה הלהקה את האלבום "Heritage" אשר היווה שינוי כיוון מבחינת הלהקה. האלבום הוא בסגנון פרוגרסיב רוק ו/או פסיכדלי בשילוב אלמנטים של ג'אז, ועבר עיבוד ממוחשב מינימלי ביותר, לדברי סולן הלהקה מיקאל אקרפלדט. האלבום איננו מכיל שירת גראולינג, ובאופן כללי איננו כבד כמו שאר האלבומים. כמו כן, השימוש בקלידים דומיננטי יותר מבעבר. את האלבום הפיק סטיבן וילסון, שכבר הפיק עבור הלהקה מספר אלבומים. לאחר הקלטת האלבום, עזב קלידן הלהקה, פר וויברג, בעקבות "חילוקי דעות מוזיקליים". הוא הוחלף בקלידן חואקים סוואלברג.
ב-10 במרץ 2012 הופיעה הלהקה עוד פעם בישראל, בהאנגר 11 בתל אביב.
ב-2014, הוציאה אופת' את האלבום "Pale Communion" אשר המשיך את הקו של קודמו, ולא כלל שום שיר כבד וללא שירת גראולינג. כמו קודמו, האלבום מאופיין בצליל פרוגרסיבי/פסיכדלי עם השפעות של ג'אז פיוז'ן.
סולן הלהקה, אקרפלדט, מצטט להקות כמו קאמל, יס ופינק פלויד בתור השפעותיו העיקריות, לצד להקות כמו איירון מיידן, בלאק סבאת' ודיפ פרפל. אקרפלדט גם חבר בפרויקטים אחרים, ביניהם Bloodbath, להקת דת' מטאל מסורתית שהוציאה עד כה שני אלבומי אולפן, פורקיופיין טרי, להקתו של המפיק סטיבן וילסון, שבה תרם אקרפלדט מספר סולואים וקטעי שירה, וקטטוניה, להקת דום מטאל שבה תרם אקרפלדט קולות לאלבום שלם ול-EP.
איישישוק
איישישוֹק (או לעיתים אישישוק, כך ביידיש איישישאָק; בליטאית: Eišiškės, בפולנית: Ejszyszki, ברוסית: Эйшишки) היא עיר ברשות מקומית שלצ'ינינקאי שבמחוז וילנה בליטא (כ-60 ק"מ דרום-דרום-מערבית לווילנה), על גבול בלארוס.
עד השואה הייתה עיירה יהודית מובהקת, שיהודים היוו בה את רוב האוכלוסייה. מאז המלחמה משמשת איישישוק כמרכז אזורי לכפרי הסביבה בתחומי החינוך והבריאות.
מיקום
העיר ממוקמת במישור מיוער, על אם הדרך הראשית העתיקה שבין וילנה לנובוגרודק, באזור ללא חשיבות כלכלית או אסטרטגית, כלומר ללא מחצבים או מכשולים טבעיים. הנהרות באזור אינם מהווים נתיבי מים כיוון שהם רדודים מדי למעבר כלי שיט.
היסטוריה
לפי הסברה המקובלת נוסדה העיר על ידי המצביא הליטאי איישיס בשנת 1070 ונקראה על שמו, בכך קדמה בכ-250 שנה לווילנה. העיר נזכרת בהסכם קניגסברג מ-1384, אז הייתה בחזקתו של הנסיך הגדול ויטולד שלחם כנגד המסדר הטבטוני, ההסכם הביא לסיום הלוחמה. ליד העיר נמצאת טירה עתיקה מן המאה ה-14, ששימשה את צבאו של ויטולד.
בהמשך הפכה העיר למרכז מנהלי ומסחרי חשוב של האיחוד הפולני-ליטאי, בשל מיקומה על הדרך וילנה-הורדנה-ורשה והייתה לאחוזת המלך הפולני. העיר נפגעה ב-1655 בשריפה גדולה במסגרת מלחמת רוסיה-פולין ונפגעה שנית ב-1706 במסגרת המלחמה הצפונית הגדולה, פגעים אלה הביאו לירידת קרנה כעיר מסחר מרכזית. מעמדה שב וירד עם חלוקת פולין, עת הפך כל הפלך לחלק מהאימפריה הרוסית. בעת מלחמת רוסיה–צרפת (1812) שבה העיר ונבזזה, ככל הנראה שוקם מבצר העיר העתיק על ידי כוחות נפולאון. לאחר ההתקוממות הפולנית של 1863 ידעה העיר תנופת פיתוח מואצת ונבנו בה בתים עשויים לבנים, במקום בתי העץ שאפיינו אותה ושגרמו לשריפות חוזרות ונשנות, בהם "השרפה הגדולה" בשנת 1895 בה נשרפו כמעט כל בתי העיירה וכן פנקס הקהילה ורישומי החברה קדישא, עובדה המקשה על מחקר האוכלוסייה היהודית בעיר. בתקופה זו הגיע שיעור היהודים בקרב תושבי העיר לכ-80% (שיא שנרשם ב-1820).
רוב יהודי
מאז מחצית המאה ה-18 היו התושבים היהודים למעלה ממחצית האוכלוסייה בעיר. האוכלוסייה היהודית זינקה במאה ה-19 מ-660 נפש ב-1847 ל-2376, שהיוו למעלה מ-70% מהאוכלוסייה, ב-1897. זינוק זה נובע מהחוקים שאסרו על היהודים להתגורר בכפרים וחייבו אותם לעבור עיר. עם זאת, מסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 החלה להרשם ירידה בגידול האוכלוסייה היהודית בעיר והאחוז שלה באוכלוסייה קטן, עקב הגירה לארצות הברית ועלייה לארץ ישראל. עם זאת, היהודים ריכזו בידם את רוב-רובה של כלכלת העיר. ב-1925 היו 130 מתוך 132 עסקים בעיר (בתי מסחר ובתי מלאכה) בידי יהודים וב-1935 היו 106 מבין 117 בעיר בידי יהודים. בעלי המלאכה היהודים קיימו אגודת "בעלי מלאכה" שהעניקה הכשרה לאוּמנים וקיימה לצידה ארגוני צדקה למשפחות בעלי מלאכה עניים או בלי מלאכה שנפלו למשכב, קופות ארגוני צדקה אלה הוצבו בבתי הכנסת של בעלי המלאכה, למלאכותיהם השונות.
קיבוץ הפרושים
קהילת המתנגדים, שהורכבה מתלמידי חכמים שראו בלימוד תורה ערך עיקרי, הוקמה בעיר על ידי הרב הצדיק ר' משה. לפי הסברה מדובר במשה בן רבי אהרון הלוי הורביץ, שלימד בתקופת הגר"א. הוא הקים את בית המדרש הישן וקיבץ סביבו תלמידים רבים. שיא פעילות הישיבות הליטאיות בעיר (בית המדרש הישן ובית המדרש החדש) היה באמצע המאה ה-19, אז נכללה העיר יחד עם וולוז'ין ומיר בביטוי "על דרכי מיר, איישישוק וולוזין" כשם נרדף לתרבות בחורי הישיבות הליטאיות המתמידים.
התנועה הציונית
עוד בטרם התכנס הקונגרס הציוני הראשון, התקיימה בעיר קבוצת משכילים שקראו עיתונות עברית כגון "המליץ" ו"הצפירה". ביזמת ילדיו של הדיין בעיירה, (אליעזר -ר' לייזר ) יצחק וולקני (וילקנסקי) ואחיו, מאיר, התכנסה אגודה ציונית בעיר, למורת רוחם של "בעלי הבתים" החרדים וראשי ציבור "קיבוץ הפרושים". אחותם, שרה, לימים גננת בנהלל ובראשון לציון, ייסדה בה את אגודת "רק עברית", שחרתה על דגלה דיבור בעברית בלבד.
עד מהרה התחלקה הקהילה לשני קטבים, חרדים ליטאים קנאים ובהם רוב בעלי הבתים בעלי האמצעים מזה, וציונים-משכילים, צעירים, בעלי-מלאכה ועובדי-כפיים מזה. הציונים כינסו אספות בהם סיפרו לקהל אודות בנימין זאב הרצל ורעיונותיו. החל משנת 1897 נמנו בעיירה "שוקלי שקל" (כלומר משלמי מס להסתדרות הציונית ובעלי זכות בחירת צירים לקונגרסים). עדות להתלהבות הציונית ניתן למצוא בעובדה שבעיירה נמכרו באותה עת 140 מניות של "אוצר התיישבות היהודים" במחיר 10 רובל למניה, סכום גדול ביותר עבור הציוני הממוצע.
בראשית המאה ה-20 הוקם באיישישוק, לאחר מאבק מר עם החרדים, שגרר גם הוא דרשה חריפה של החפץ חיים, חדר מתוקן בו למדו בעברית. ב-1905 נוסד גם גן ילדים עברי בראשותה של שרה וילקנסקי. בהמשך, לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוקם בית ספר עברי, בו למדו התלמידים על ארץ ישראל, השתלמו בעבודה חקלאית והעלו מחזות בעברית, מתוך מגמה לעלות לארץ ישראל. מבוגרים למדו עברית וציונות בשיעורי ערב ובעיר נפתחו גם תיאטרון עברי של להקת חובבים וספרייה עברית למבוגרים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלו לפרוח בעיירה גם תנועות נוער ציוניות. קמו תנועות מקומיות כגון "חרות ותחייה", "פרחי ציון" ו"הקלוב על שם ברנר" וב-1924 סניף של השומר הצעיר. בשנים 1925–1926 התחולל גל עלייה גדול לארץ ישראל מפולין ובכלל זה מאיישישוק, בה נוסד סניף של תנועת "החלוץ".
השואה
ב-17 בספטמבר 1939, כתגובה לכיבוש פולין, הוקם בעיירה, כמו בליטא כולה, ועד קומוניסטי חצי-צבאי שאסר על ההתארגנות הציונית וסגר את בתי הספר העבריים. מאוחר יותר באותה שנה, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, סופח אזור וילנה לליטא העצמאית, שהייתה מדינה "חופשית". עקב כך נמלטו לווילנה יהודים רבים מפולין ואיישישוק הפכה לעיירת-מעבר בדרכם וריכזה פעילות של מבריחי-גבול שהבריחו יהודים מהגבול הפולני אל ליטא. יהודי איישישוק קלטו את זרם הפליטים וסיפקו להם מקומות לינה, מזון וניירות שיסייעו להם בדרכם לווילנה וקובנה. במקביל, גברו מאוד ההתנכלויות האנטישמיות ליהודי העיר מצד שכניהם.
בראשית יוני 1940 צורפה ליטא לברית המועצות כרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית. ב-23 ביוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, נכנסו כוחות צבא גרמניה לליטא וכבשו ללא קרב, בין היתר, גם את העיירה. הכוחות הגרמניים עברו בעיירה בדרכם לחזית. היהודים ישבו ספונים בבתיהם במשך שלושה שבועות, כאשר יום ולילה חולפים ברחובות טורי צבא אדירים ומכל עבר נשמעות קריאות ניצחון ושמחה על מפלת המשטר הקומוניסטי והיהודים.
לאחר הכיבוש הוצבה בעיירה פלוגה שהעבידה את יהודי העיירה הגברים בגילאים 16 - 60 בעבודות כפייה במסגרת ארגון טוט. אט-אט הוטלו על היהודים גזרות ועינויים שונים כגון ריכוז כל חפצי הערך שלהם במשרדי הפיקוד הצבאי, אילוץ אנשים להתפשט ברחוב ולנקותו, אילוץ יהודים לטבול במי-קרח בנהר, תלישת זקני יהודים כמופע ראווה בכיכר ועוד. שיאי ההתנכלות היו שריפת ספרי תורה וציוד מבתי הכנסת, חילול בית הקברות והמקווה.
בערב ראש השנה תש"ב צוותה כל האוכלוסייה היהודית (כ-4,000 איש, רובם תושבי העיר וחלקם תושבי כפרים סמוכים) להתרכז בבית הכנסת הגדול ובבתי המדרש, תוך איום שמי שיימצא בביתו למרות הצו, יומת במקום. בשלב זה נמלטו מן העיר ליערות כ-500 יהודים, רובם ככולם נורו מיד על ידי כוחות משטרת העזר הליטאית שהקיפו את העיירה. במשך שני ימי ראש השנה הוחזקו היהודים בבית הכנסת הגדול ובבתי המדרש, ללא מזון ומים וללא כל אפשרות לצאת, בעת ששוטרים ליטאים ואנשי איינזצגרופן פושטים על בתיהם, בוזזים אותם ויורים בכל מי שנמצא בהם למרות הפקודה. בג' תשרי (24 בספטמבר 1941) הוצאו היהודים בתהלוכה לכיוון בית הקברות הישן של העיירה. במהלך היומיים העוקבים, בקבוצות של 250 איש בכל פעם, הוצאה כל האוכלוסייה להורג בירי לתוך שוחות שנחפרו על ידם בבית הקברות הישן. הרב שמעון רוזובסקי היה הרב אחרון של העיירה איישישוק ונשרף עם ספר תורה על ידי הנאצים ועוזריהם.
רבני העיירה
לאיישישוק ולמדניה יצא שם בעולם היהודי, חלק מרבני העיירה התפרסמו:
תיעוד, מחקר והנצחה
בשנת 1950 ערך יוצא העיירה שאול ברקלי, יחד עם יוצאי העיירה שחיו באותה עת בישראל, ספר זכרונות ועדויות בשם "איישישוק קורותיה וחורבנה: פרקי זכרונות ועדויות".
הפרופסור להיסטוריה יפה אליאך, חוקרת שואה וחוקרת החיים היהודיים שלפניה בעיירות פולין וליטא ניצולת העיירה בעצמה ומקדישה חלק גדול מעבודתה לעיירה. היא הקימה את "מגדל החיים" במוזיאון השואה האמריקני ובו תמונות וקטעי חיים מאיישישוק. בשנת 2003 התכוונה ליצור דגם חי של עיירה, כדוגמה ל"שטעטל" אופיינית בראשון לציון, אך המיזם לא יצא לפועל בסופו של דבר.
הנשיונל ג'יאוגרפיק הוציאו סרט על האיינזצגרופן - יחידות הרצח הצבאיות הגרמניות במלחמת העולם השנייה. בסרט זה יש עדות בתמונות של צלם גרמני, וכן עדות בסיפור של ניצול, על הטבח באיישישוק.
בבית העלמין הדרום (בת ים) יש אנדרטת זיכרון ליהודי איישישוק שנרצחו בשואה.
המזרח החדש
המזרח החדש הוא כתב עת ישראלי לחקר האסלאם והמזרח התיכון. במשך שנים רבות היה כתב העת היחיד בישראל שפרסם בעברית עבודות בקשת רחבה של תחומי מחקר: היסטוריה, תרבות, כלכלה של המרחב הערבי והמוסלמי למן ראשית האסלאם ועד ימינו.
כתב העת יוצא לאור החל משנת 1949 מטעם החברה המזרחית הישראלית ובגלגולה הנוכחי האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם – אילמ"א, במטרה לקדם את המחקר בנושא. לאורך השנים כתב העת יצא לאור על ידי הוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית ובהמשך על ידי ההוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה. נכון ל-2023 יוצא לאור בהוצאת "פרדס" בחיפה.
לצד המאמרים האקדמיים, כולל כתב העת את המדור "לזכרם", המכיל רשימות הספד על חברי וחברות אילמ"א שהלכו לעולמם בשנה הקודמת להופעת הגיליון; המדור "אבני דרך בחקר הערבית והאסלאם", הכולל ראיונות עם חוקרים בכירים שהרימו תרומה משמעותית לחקר הערבית והאסלאם; מדור תרבות המציג את חיי הספרות, השירה והאומנויות הערביות בארץ; ומדור ביקורות ספרים המציג בעיקר את המחקרים של חברי אילמ"א. בשנים האחרונות מתפרסם גם תרגום מאמר מדעי חשוב, שיש בו עניין מיוחד.
הגיליון הראשון
בגיליון הראשון של המזרח החדש כתב נשיאה הראשון של אילמ"א, פרופ' שלמה דב גויטיין:
"רבעון זה מיועד לתת אינפורמציה שוטפת ומהימנה על המתרחש והמתרקם בארצות המזרח, ובייחוד בארצות המזרח התיכון. אינפורמציה זו תבוא הן בצורת ליקוטים ותמציות מקורות, הן בצורת מאמרים, שיסכמו או יסבירו תופעות חשובות בכל שטחי החיים של המזרח המודרני. במדור המאמרים תמצא את מקומה גם מורשת העבר ותרבות המזרח. אופיו האינפורמציוני של הרבעון יתבטא גם במפתח של שמות ועניינים, שיצורף בסוף כל כרך של ד' חוברות וישמש, כפי שאנו מקוים, מכשיר נאמן למעיין העברי, כדי למצוא ולאמת את כל העובדות החשובות, שידיעתן דרושה לו בעבודתו היומיומית, לכשתורחב היריעה, יבואו גם דברי ספרות מתורגמים, שיראו את העולם המזרחי, כפי שהוא רואה את עצמו באספקלריה של מיטב סופריו".
ועדת המערכת
ועדת המערכת של כתב העת כוללת חוקרים בכירים מכל האוניברסיטאות והמכללות בארץ.
עורכי המזרח החדש
1. יעקב שמעוני (1952-1949)
2. אוריאל הד (1953)
3. גבריאל בר (1967-1953)
4. אשר גורן (1954)
5. יהודה הרשלג (1961-1959)
6. יהושע פורת (1977-1968)
7. אהרן ליש (1992-1976)
8. יעקב לנדאו (1998-1993)
9. חיים גרבר (2007-1999)
10. אלי פודה (2008-1999)
11. בת-ציון עראקי קלורמן (2011-2009)
13. עמליה לבנוני (2012)
14. מוסטפא כבהא (2015-2012)
15. רונן יצחק (2015-2012)
16. דפנה אפרת (2016)
17. יובל בן-בסט (2018-2016)
18. יואב אלון (2020-2017)
19. עידו שחר (2022-2019)
21. עמי איילון (2022-)
22. גד גילבר (2022-)
ג'ואי קרן
ביוגרפיה
קרן נולד באינדיפנדס, קנטקי שבארצות הברית. למד בתיכון המכינה הקתולי "סיינט אקסבייר" שבאוהיו. לאחר מכן למד באוניברסיטת ניו יורק בה סיים תואר ראשון במשחק. בזמן לימודיו באוניברסיטת ניו יורק, הוא למד בנוסף גם באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שבלונדון.
קריירה
בתחילת הקריירה שלו הופיע על במות תיאטרון. הופעת הבכורה שלו בסרט קולנוע הייתה בשנת 1999 בסרט האוסטרלי "Die Jungfrau". לאחר מכן בשנת 2000 הופיע בהופעת אורח בסדרת הטלוויזיה של HBO "סקס והעיר הגדולה", מה שהוביל אותו לקבל את התפקיד המשמעותי הראשון שלו בסרט הקומדיה "המשטרה נפלה על הראש" משנת 2001. לאחר מכן היו לו מספר תפקידים בסרטים עצמאיים, אך פריצת הדרך הגדולה שלו הייתה בסרט האימה "קדחת הבקתה" משנת 2002. בשנת 2003 שיחק בסרט "גריינד". בשנת 2005 הופיע בסרט "אהבה טרופה" ובשנת 2007 הופיע לצד אריק באנה ודרו ברימור בסרט "לשחק עם המזל".
סונגה ג'ונג
סנגהה ג'ונג (בקוריאנית: 정성하; ) הוא גיטריסט דרום קוריאני בטכניקת הפינגר סטייל שהתפרסם על ידי העלאת סרטוני נגינה על גיטרה אקוסטית ל-YouTube ולאתרים נוספים. נכון לינואר 2022, קטעי הווידאו שלו צברו למעלה מ-1.8 מיליארד צפיות, ונרשמו לערוצו כ-6.8 מיליון מנויים.
קריירה
לג'ונג בדרך כלל לוקח שלושה ימים כדי ללמוד ולתרגל קטע חדש, להקליט אותו בווידאו ולהעלותו ל-YouTube. בחירת הז'אנר שלו היא רחבה למדי, כאשר הוא לומד ומנגן יצירות רבות שניתן לנגן בגיטרה, וכתוצאה מכך הוא התפשט על פני ז'אנרים רבים.
סונגה זכה ב-15 פרסים ב-YouTube. הווידאו הנצפה ביותר שלו (מעל ל-63 מיליון צפיות (נכון לינואר 2022)) הוא הווידאו שבו הוא מנגן את שיר הנושא של סדרת הסרטים "שודדי הקאריביים".
בשנת 2010, הוא הופיע באלבום הסולו של הזמר נרשה שנקרא בשמו "נרשה" בשיר "אני מאוהב".
סונגה הלחין 18 יצירות החל מפברואר 2011, כאשר שתיים מהן נכנסו לאלבום הבכורה שלו, "כחול מושלם". אלבומו השני, "האירוניה", יצא לאור ב-21 בספטמבר 2011. בשנת 2011, הוא השתתף בסיבוב הופעות עם הזמר טרייק בונדי שהתחיל בארצות הברית, והמשיך לאחר מכן גם לסקנדינביה ויפן.
ברברה ליסקוב
ברברה ג'יין הוברמן ליסקוב (באנגלית: Barbara Jane Huberman Liskov; נולדה ב-7 בנובמבר 1939) היא מדענית אמריקאית בתחום מדעי המחשב. מכהנת (2014) כפרופסור במחלקות הנדסת חשמל ומדעי המחשב במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, זוכת פרס טיורינג לשנת 2008.
תחומי המחקר שלה הם מתודולוגיות תכנות, חישובים מבוזרים, שפות תכנות ומערכות הפעלה.
חיים אישיים והשכלה
ביוני 1961, סיימה ליסקוב תואר ראשון BA במתמטיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. במקום להמשיך את דרכה לתואר השני בתחום המתמטיקה, החליטה ליסקוב לעבוד בחברת Mitre, בה גילתה שליבה נסוב לתחום התכנות. ברברה ליסקוב, היא אחת הנשים הראשונות בארצות הברית שקיבלה תואר דוקטור למדעי המחשב בשנת 1968 מאוניברסיטת סטנפורד. את הדוקטור עשתה תחת הנחיתו של ג'ון מקארתי. נושא התזה היה תוכנית מחשב שתשחק בלוח סיום משחק השחמט. לאחר קבלת תואר הדוקטור, התחתנה עם נתן ליסקוב, וחזרה לבוסטון להמשיך לעבוד בחברת Mitre.
ברברה ליסקוב פרסמה "כשהייתי צעירה, זה לא היה נהוג שאישה תחשוב על קריירה, במיוחד לא בתחום מדעי המחשב, לכן התעסקתי בכל מה שעניין אותי ותכננתי להפסיק זאת כשתהיה לי משפחה. אבל ברגע שהתחלתי את המחקר בתחום מערכות תוכנה, הבנתי שאני לעולם לא אוותר על הקריירה שלי". ליסקוב הקדישה את כל זמנה להשכלתה ולפיתוח הקריירה גם כשהייתה לה משפחה, בתקופה זו הוריה תמכו בה לאורך כל הדרך.
מוזס ליסקוב, בנה, סיים בשנת 2004 תואר דוקטור במדעי המחשב ב-MIT ופרופסור למדעי המחשב בקולג' של ווילאם ומרי בווירג'יניה.
קריירה
ליסקוב הובילה פרויקטים רבים משמעותיים, בהם נכללים:
ליסקוב פעלה כיועצת לחברות רבות (כגון DEC, Bolt, NCR, Newman, Cadence ועוד) במגוון נושאים הקשורים במחשבים. ב-2014 הובילה את קבוצת מתודולוגית התכנות במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), כאשר דגש המחקר הנוכחי הוא עמידות בפני תקלות ביזנטיות וחישוב מבוזר.
פרסים והוקרות
בשנת 2004, זכתה ליסקוב במדליה על שם ג'ון פון נוימן עבור תרומותיה המהותיות לשפות תכנות, מתודולוגית תכנות ומערכות מבוזרות. ב-19 בנובמבר 2005, ברברה ליסקוב יחד עם דונלד קנות' זכו בתואר דוקטור לשם כבוד מהמכון הטכנולוגי של ציריך.
בשנת 2007 זכתה ב-ACM SIGSOFT על מאמר מתקדם בנושא מנגנוני הפשטה בשפת קלו.
במרץ 2009 זכתה בפרס טיורינג לשנת 2008 מטעם ACM על תרומתה לתחום התכנות ועיצוב תוכנה, תאורטי ופרקטי, בעיקר בנושאי אבסטרקציה של מידע, עמידות לשגיאות וחישוב מבוזר. שיטות מחקר שהציגה הובילו לפיתוח תכנות מונחה עצמים.
ספרים
ליסקוב היא המחברת של שלושה ספרים ומעל למאה מאמרים טכניים. ספריה: . Also published as Lecture Notes in Computer Science 114, G. Goos and J. Hartmanis, Eds., Springer-Verlag, 1981
סופרוניוס
סוֹפְרוֹנְיוּס (ביוונית: Σωφρόνιος; 560, דמשק – 11 במרץ 638, ירושלים) היה הפטריארך של ירושלים בראשית המאה ה-7, בסוף תקופת השלטון הביזנטי, לאחר מודסטוס ובתחילת התקופה המוסלמית המוקדמת לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל.
זכרונותיו מהווים מקור היסטורי חשוב ביותר לתקופה זו.
עינו של הגולם
עינו של הגולם הוא ספר פנטזיה, השני בטרילוגיית ברטימאוס מאת הסופר הבריטי ג'ונתן סטראוד.
כמו שאר הספרים בטרילוגיית ברטימאוס, עינו של הגולם מתרחש בלונדון מודרנית, אבל בעולם שבו קסם הוא דבר רגיל, והקוסמים הם החברה הגבוהה. למעשה, רוב הקוסמים הם בעמדות כוח. הם מרכיבים את הממשלה, ומתייחסים אל פשוטי-העם כנחותים. הדמות הראשית היא נתנאל, קוסם שעובד בשביל הממשלה במשרד הפנים. העוזר שלו הוא השד העוקצני ברטימאוס. ביחד הם מנסים לגלות את הסוד שמאחורי מחתרת פשוטי-העם והיצור שמסתובב ברחבי לונדון.
תקציר העלילה
הספר מתחיל שנתיים לאחר האירועים בספר הקמיע מסמרקנד. נתנאל הוא שוליה של שרת הביטחון (ג'סיקה וויטוול), ועובד כממלא מקום של שר הפנים למרות גילו הצעיר (ארבע-עשרה). כשהספר מתחיל, הוא מנסה לתפוס קבוצה של פשוטי-עם, המכונה גם המחתרת. לנתנאל כמעט אין מידע עליהם, אך הוא יודע שמות של שלושה מחברי הקבוצה: קיטי, פרד וסטנלי. הוא מנסה לחפש את השלושה אך לא מצליח. הוא מזמן כמה שדים נמוכי דרג ושולח אותם למצוא מידע על המחתרת, אבל הם לא מוצאים דבר.
קיטי ג'ונס במשימה בשביל המחתרת, ושוקעת בזיכרונות מהעבר. היא נזכרת בילדותה, כשהייתה משחקת קריקט עם חבר שלה, ג'קוב. יום אחד, היא בטעות פגעה עם הכדור בחלון של מכונית של קוסם. הקוסם יצא מהמכונית וציווה על השד שלו לעשות "פחמץ השחור" - התקפת קסמים על קיטי וג'קוב.
קיטי מוערת מהרהוריה על ידי פרד וסטנלי (חברי המחתרת), בהפסקה שבמופע. הם עוזבים את התיאטרון והולכים לחנות קרובה שמוכרת שטיחים לקוסמים. הם פורצים לחנות, גונבים מסמכים וחפצים קסומים ומבעירים את המקום. הם חוזרים ישר להצגה, בדיוק כשההפסקה נגמרת.
בלונדון מתחילים להתרחש דברים מוזרים. כמה חנויות נפרצות, וכל מי שהיה בהן נרצח. נתנאל חוקר את המקרה, ומגלה שגם שישה שוטרים ושמונה שדים נהרגו. רוב הממשלה מאשימה את המחתרת, אך נתנאל חושב אחרת.
לאחר מכן, אנו חוזרים לקיטי ולזיכרונותיה. לאחר שנפגעו מהפחמץ השחור, קיטי וג'קוב נשלחים לבית החולים. ג'קוב נשרף כולו, אבל קיטי יצאה כמעט ללא פגיעה - בזכות העמידות שלה לקסמים, שעדיין לא ידעה עליה. קיטי מנסה לתבוע את הקוסם, אבל מהר היא מגלה שבית המשפט מנוהל על ידי קוסמים גם כן, אשר מצדיקים ישר את הקוסם שפגע בה ובג'קוב. היא מואשמת בניסיון לשוד של הקוסם, ונאלצת לשלם 600 דולר. כשקיטי עוזבת את בית המשפט, ניגש אליה אדם זקן, שמבקש ממנה שתפגוש אותו יותר מאוחר, והוא ייתן לה את הכסף בשביל בית המשפט. קיטי נפגשת עם האיש, הוא נותן לה את הכסף וגם מציע לה להצטרף למחתרת. קיטי, שנפגעה מהקוסמים, מסכימה.
לקראת סוף הספר מתגלה שהיצור המסתורי הוא גולם. בעזרת המטה של גלדסטון מנסה נתנאל להרוס אותו, אך מעלף את עצמו. הגולם מתקרב אל נתנאל, אך קיטי קופצת עליו, ומוציאה את מגילת ההחייאה. הגולם נעצר, ואז מתחיל ללכת לעבר האדון שלו. לבסוף, הוא ניגש לבניין הממשלה, ובצעד האחרון הוא מתרסק על מפקד המשטרה, הנרי דובאל.
קישורים חיצוניים
Трилогия Бартимеуса
שטוקהורן
שטוקהורן (Stockhorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,190 מטר, וממוקם ברמת ברן בקנטון ברן בשווייץ.
גאוגרפיה
מצידו הדרומי חולש ההר על עמק זימן (Simmental) צדו המזרחי צופה על אגם תון והעיר תון, צדו הצפוני מתמזג אל תוך השפלה השווייצרית ובצדו המערבי נמצא הר גאנטריש.
למרגלות ההר מדרום בעמק זימן שוכנת העיירה ארלנבאך בזימנטל (Erlenbach im Simmental), ולמרגלותיו מצפון לפני העיר תון נמצאת העיירה אמזולדינגן (Amsoldingen).
תיירות
ניתן להגיע כמעט עד פסגת ההר באמצעות רכבל, שהוקם בשנת 1969, ותחנתו הראשונה היא בעיירה ארלנבאך בזימנטל, משם ניתן להמשיך במנהרה באורך 70 מטר, הנגישה גם לכיסאות גלגלים ועגלות, אל המרפסת הפנורמית שנפתחה בשנת 2013, וממנה ניתן לראות מצד אחד את רכס היונגפראו, הכולל את ההרים מנך, אייגר, שרקהורן ועוד, ומן הצד השני את אגם תון ואת עמק נהר ארה, וכן את העיר אינטרלאקן ואת הרי היורה. בעת ראות טובה ניתן לראות אפילו את אזור היער השחור.
ברכת המשפט
ברכת המשפט היא הברכה האחת עשרה בתפילת שמונה עשרה, אחת משלוש עשרה ברכות הבקשה בתפילה זו, והשנייה מבין הבקשות הנוגעות לנושאים לאומיים ולהשבת קיומו של עם ישראל לחיים עצמאיים (יחד עם ברכת קיבוץ גלויות, ברכת ירושלים וברכת מצמיח קרן ישועה).
שינויים
אדם השוגה ואומר בעשרת ימי תשובה "מלך אוהב צדקה ומשפט" אם נזכר לפני סיום העמידה חוזר לברכת השיבה, ואם סיים העמידה לדעת השולחן ערוך חוזר לראש התפילה אך לדעת הרמ"א אינו חוזר מאחר שהזכיר מילת ה'מלך'.
הרב קוק מסביר שינוי זה שנעשה בנוסח התפילה בכך שבכל השנה שופט האל את בני האדם במשפט וברחמים (בצדק), אולם בעשרת ימי תשובה, בהם שערי השמים פתוחים, אם אדם לא חוזר בתשובה, לא יזוכה מן הדין ברחמים אלא יעמוד למשפט.
יש מי שרצו לפרש את הביטוי "המלך המשפט" לא כסומך ונסמך (כי אז היה צריך להיות כתוב 'מלך המשפט') אלא כשני תארים של האל - הוא גם המלך, וגם מקור המשפט. אחרים טוענים כי יש לפרש את הברכה במשמעות של סומך ונסמך (ולא כשני תארים), ואת הימצאותה של ה' הידיעה במילה 'המלך' מתרצים כניסוח נדיר (אך לא יחידאי) או כטעות סופרים שנגררה בעקבות הנוסח של כל השנה - 'האל הקדוש'.
רקע היסטורי ומיקום הברכה
ככל הנראה, אף ברכה זו, בדומה לברכת קיבוץ גלויות, הותקנה עוד לפני חורבן בית שני; ומאחר שהברכה נתקנה בתקופה בה עדיין היו בתי דין יהודיים בארץ ישראל, וכן פעלו בה מוסדות משפטיים כגון הסנהדרין, נראה כי היא מתכוונת לגאולה של אחרית הימים ולא להקמת בתי משפט - וכמו כן נראה שהמילים "שופטים" ו"יועצים" אינן מכוונות לשופטים ומשפטנים למיניהם, אלא קוראות לחידוש חרות לאומית תחת הנהגה עצמאית ראויה, דוגמת זו שבימי שפוט השופטים או זו שבימים הטובים של שלטון בית דוד. מה שמחזק את ההשערה כי מדובר בברכה שענינה תקווה לגאולה זו העובדה שהיא נסמכת על שני קטעים מספר ישעיהו שעניינם גאולה:
"וְאָשִׁיבָה שֹׁפְטַיִךְ כְּבָרִאשֹׁנָה, וְיֹעֲצַיִךְ כְּבַתְּחִלָּה; אַחֲרֵי-כֵן, יִקָּרֵא לָךְ עִיר הַצֶּדֶק--קִרְיָה, נֶאֱמָנָה. צִיּוֹן, בְּמִשְׁפָּט תִּפָּדֶה; וְשָׁבֶיהָ, בִּצְדָקָה." (ישעיהו א' 26 - 27).
"וּפְדוּיֵי ה' יְשֻׁבוּן, וּבָאוּ צִיּוֹן בְּרִנָּה, וְשִׂמְחַת עוֹלָם, עַל-רֹאשָׁם; שָׂשׂוֹן וְשִׂמְחָה יַשִּׂיגוּ, וְנָסוּ יָגוֹן וַאֲנָחָה." (ישעיהו ל"ה 10).
אפשר שבדומה לברכת קיבוץ גלויות אשר פותחת בבקשה ל"חרות", כך גם ניסוח ברכת המשפט מרמז לשאיפה להשתחרר מעול שלטונם, חוקיהם ומשפטם של הרומאים (הכוונה לאותם המשפטים שערכו נציבי הרומאים, כגון פונטיוס פילאטוס, ליהודים שונים); ואפשר גם שבעקבות האכזבה ממלכות בית חשמונאי והורדוס, או משלטונם ומשפטם של הכהנים שפעלו בכפיפות לשלטון הרומי, ניסוח הברכה מרמז לשאיפה לחזור לתקופת השופטים - שבה ה' לבדו מלך על ישראל ושפט את העם באמצעות נביאים ושופטים שפעלו בהשראתו הישירה, ולא באמצעות מלך ושושלת שלטונית - תקופה אשר נחשבת במקרא לשלב הראשוני והטהור ביותר של מערכת היחסים בין ה' והעם.
מייקל קיין
סר מייקל קיין (באנגלית: Michael Caine; נולד ב-14 במרץ 1933) הוא שחקן קולנוע בריטי, זוכה שני פרסי אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, שלושה פרסי גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך.
חייו
אחרי שהופיע במספר סרטים בתפקידי משנה, משך את תשומת לב הקהל בהופעתו בסרט "זולו" (1964) כקצין צבא בריטי מהמעמד הגבוה. בניגוד למבטא האנגלי התקין והמלומד בסרט זה, קיין נודע אחר כך במבטא של אזור מגוריו, הדיבור הקוקני של בני מעמד הפועלים של מייקל קיין והמבטא הליברפולי של הביטלס היה כמשב רוח מרענן. זמן קצר לאחר "זולו" שיחק קיין בתפקידים הידועים ביותר שלו, המרגל "הארי פאלמר" בסרט "תיק איפקרס" (1965), ובתפקיד רודף-השמלות בסרט "אלפי" (1966). הוא גילם את דמותו של פאלמר בשני סרטים נוספים. בסוף שנות השישים הפך שוב לסמל בסרט "הג'וב האיטלקי", ובתפקידו כטייס קרב בחיל האוויר המלכותי בסרט עטור הכוכבים "הקרב על בריטניה" כמפקד טייסת קנפילד.
שנות השבעים היו שנים של עליות ומורדות בקריירה הקולנועית של קיין. הוא החל בסרט "במעגל הנקמה" (Get Carter) בשנת 1971, סרט גנגסטרים בריטי משובח. לצד הצלחות בסרטים כמו "משחקי בילוש" (1972), ו"האיש שרצה להיות מלך" היו כישלונות כמו "נחיל" (1978) ו-"Beyond the Poseidon Adventure" מ-1979. ב-1976 שיחק בסרט "נוכלים בחוג הנוצץ" לצידם של אליוט גולד וג'יימס קאן.
בשנות השמונים והתשעים הופיע לסירוגין בתפקידים שזכו לשבחים כמו ב"לחנך את ריטה" (1983 - קיבל את פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי) ו"מונה ליזה" (1986), ולעומתם בתפקידים מסחריים ובסרטים כושלים, כגון "מלתעות 4" (1987) ו"על קרקע בוערת" (1994). קיין אמר על סרטים אלה "לא ראיתי את הסרט, שמעתי שהוא גרוע. אבל ראיתי את הבית שנקנה בזכותו והוא נפלא". בשלב זה המוניטין שלו כאייקון קולנועי היה מובטח, ובעקבות סרטים כמו "קול קטן" (1998), "סיבוב אחרון" (2001) ו"האמריקאי השקט" (2002) השיבו לו גם את הערכת המבקרים. אחדים מסרטיו הקלאסיים הופקו מחדש בפנייה לטעמו של הקהל הצעיר. ב-2005 וב-2008 הופיע קיין בסרטים "באטמן מתחיל" ו"האביר האפל" בתפקיד המשרת האישי אלפרד פניוורת' וכן ב"עלייתו של האביר האפל" (2012) . ב-2006 גילם את דמותו של מהנדס הקסמים ג'ון קאטר בסרט "יוקרה".
בשנת 2015 שיחק לצד הארווי קייטל בדרמה זוכת הפרסים "נעורים" של הבמאי האיטלקי פאולו סורנטינו. בשנת 2017 שיחק בקומדיה השחורה "פורשים בסטייל"בבימויו של זאק בראף.
בשנת 2021 שיחק בתפקיד ראשי לצד ראף לאו, לנה הידי וריטה אורה בסרט הקולנוע טויסט.
קיין היה מועמד לפרס אוסקר שש פעמים, וזכה פעמיים בקטגוריית שחקן המשנה, עבור תפקידו ב"חנה ואחיותיה" ב-1986, ובשנת 1999 עבור "תקנות בית השיכר". ב-1993 זכה בתואר "Commander of the British Empire", ובשנת 2000 קיבל תואר אבירות והוא מכונה סר מוריס מיקלווייט. בניגוד לשחקנים אחרים קיין אינו משתמש בשם הבמה שלו בחייו האישיים.
שירה של להקת מאדנס, my name is Michael Caine, נכתב בהתייחס לקיין, שאף תרם הקלטות של קולו לשיר.
קיין היה נשוי פעמיים, אשתו הראשונה הייתה השחקנית פטרישה היינס לה היה נשוי מ-1955 עד 1958, להם בת בשם דומיניק. משנת 1973 הוא נשוי לשחקנית והדוגמנית שאקירה בקש, ולהם בת בשם נטאשה.
אברהם בריל
אברהם בריל (בפולנית: Abraham Brill; 12 באוקטובר 1874 – 2 במרץ 1948) היה פסיכיאטר יהודי-אמריקני. הוא היה הפסיכואנליטיקאי הראשון שעסק בתחום זה בארצות הברית, והראשון שתרגם את כתבי זיגמונד פרויד לאנגלית.
קורות חיים
בריל נולד בגליציה למשפחה יהודית, והיגר לארצות הברית בגפו בגיל 15. הוא השלים את תאריו האקדמיים באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת קולומביה,
בתחילת המאה ה-20 הוא נסע לאירופה, שם פגש את זיגמונד פרויד. השניים ניהלו התכתבות עד פטירתו של פרויד ב-1939.
ב-1908 הוא שב לארצות הברית, ונעשה לאחד מדובריה המובהקים של תאוריית הפסיכואנליזה. מכאן ואילך עסק רבות בתרגום כתבי פרויד לאנגלית, ונאבק על ההכרה בו בזירה האקדמית. במקביל הפעיל קליניקה פרטית.
ב-1911 הקים את החברה הפסיכואנליטית הניו-יורקית.
ב-1912 פרסם את אחד החיבורים הראשונים על הפסיכואנליזה בארצות הברית: Psychoanalysis: Its Theories and Practical Application. ב-1921 פרסם ספר נוסף, Fundamental Conceptions of Psychoanalysis.
במהלך שנות השלושים הוא סייע רבות לפסיכיאטרים שנמלטו מאירופה והגיעו לארצות הברית.
ארנסט ג'ונס אמר עליו: "אולי יש שיאמרו שהוא יהלום קשה, אך אין ספק שהוא יהלום".
הוא נישא לד"ר רוז אואן, ונולדו להם שני ילדים. נפטר בבית החולים הר סיני בניו יורק ב-2 במרץ 1948.
עול
עול (בכתיב חסר: עֹל) הוא כלי רתמה לבקר עובד. העול עשוי על פי רוב משני מוטות, העליון הרחב מונח על עורף הבהמה, המוטות מחוברים ביתדות. לעול מחוברים מוסרות, מושכות ושאר אביזרי רתמה למשיכת עגלה, מחרשה וכדומה. כפי הנראה, היה העול עשוי מעץ, בגלל שעול ברזל היה גורם סבל רב לבהמה.
העול נזכר כבר בתורה: "פרה תמימה אשר אין בה מום, אשר לא עלה עליה עול". לפי, כשחורשים בשתי בהמות הרתומות לאותו עול, אסור לחרוש בשור ובחמור יחדיו, משום שכוחם שונה ורתימה משותפת עלולה להסב להם צער.
מסופר במשנה שבשעת הבצורת, כאשר סדקי העץ של העול התייבשו, השקיעו את כלי הבקר במים, כדי שהסדקים יתמלאו.
ספרות חז"ל מבחינה בין עול של בהמה יחידה לבין עול של שתי בהמות, הנקרא צמד: "מכר את הצמד, לא מכר את הבקר. מכר את הבקר, לא מכר את הצמד. רבי יהודה אומר: הדמים מודיעין" (מסכת בבא בתרא, פ"ה). כלומר, כשאדם מוכר לחברו בקר, אין משמעו שהוא מוכר לו בסכום כסף זה גם את הצמד, שהוא העול לשתי הבהמות. לפי ספרי פרשת האזינו, כבר שהיה הבקר עגל, הרגילו אותו בנשיאת עול קל. אף על פי משהתבגר ונעשה לשור, "קרטע ושבר את העול".
בשפה המודרנית, המילה עול משמשת כנטל או מטלה מעיקה וקשה.
גינוני חיזור
גינוני חיזור כוללים מסרים מילוליים ולא מילוליים, המועברים בין בני אדם, חלקם נרכש ומכוון וחלקם נעשה באופן לא מודע. גינונים אלה הם תלויי זמן, מקום ותרבות.
חיזור ומיניות
ההצלחה המינית של בני האדם קשורה במישרין ביכולת לשדר סימני חיזור לקלוט ולזהות את אלו הנשלחים אליהם. ראשית החיזור כאשר מתעוררת משיכה, אז מתחוללים בקרב נשים וגברים שינויים פיזיולוגיים כגון: דריכות של הגוף, הפנים נמלאים בדם, העיניים בורקות מהרגיל, סומק של העור, הגוף מזדקף, שרירי הרגליים נמתחים וכו'. לאחר מכן, מגיע תורן של תנועות לא מודעות כגון: נשים משחקות בשערן (מניפות או מסיטות אותו לחשוף את פניהן), גברים מחליקים יד על שיערם או משפרים הופעתם, המבטים ממושכים ולפרקים מצטלבים, חיוכים מוחלפים, גווי הצדדים נוטים קדימה לכיוון בן/בת הזוג הפוטנציאליים, כל אלו ועוד מצביעים על משיכה הדדית ועל מוכנות גבוהה להתקרבות על בסיס אינטימי. ככלל, ככל שהקשר מתקדם ומתעצם, המגע הופך יותר ויותר משמעותי בשרשרת השדרים הלא מילוליים בפעולות החיזור.
איתותי חיזור נשיים
על אף היות נשים מודעות ומיומנות יותר ביצירת קשר ראשוני, עדיין רובן מעדיפות שהגבר יהיה היוזם. על מנת לעודד אותו הן נוקטות בדרכים עקיפות, מרומזות וסמויות בכללן:
איתותי חיזור גבריים
ישנם חוקרים המציינים כי כיום גברים נתפסים כמגושמים, שכלתניים ודלי דמיון שצריכים מאמץ מיוחד להבחין בסימני חיזור. זו הסיבה מדוע נשים רבות מתלוננות על כך שגברים כיום יותר מתמיד נעדרים יוזמה, יצירתיות והשקעה בחיזור. לצד יכולתם המוגבלת של גברים לזהות ולשדר איתותי חיזור, רוב הגברים מצליחים לזהות איתותי חיזור של גברים אחרים כלפי מושא עניינם ולהגיב בתוקפנות כלפיהם וכלפי ניסיונות חיזורם.
ישנם איתותים לא מילוליים רבים ומגוונים בשפת הגוף במסגרת החיזור אולם, אלו שנסקרו עד כה מהווים המרכזיים והבולטים שבהם.
אסמבלר
אסמבלר (באנגלית: Assembler; בעברית: מאסף) היא תוכנית מחשב המתרגמת (או מהדרת) תוכנית שנכתבה בשפת סף (Assembly) לשפת מכונה הניתנת לביצוע על ידי המחשב.
האסמבלר מותאם בדרך כלל לשפת מכונה ספציפית, אם כי אסמבלרים מסוימים יכולים לטפל בתוכניות הכתובות בשפות סף של מעבדים שונים.
מהות האסמבלר
מעבד המחשב מבצע את הפקודות המאוחסנות בזיכרון המחשב. פקודות אלה הן פקודות בסיסיות ביותר, כשכל פקודה בנויה מרצף קצר של סיביות, שמשמעותו מובנת למעבד. רצף זה קרוי שפת מכונה. כתיבה ישירה של רצף הביטים שיבצע תוכנית משמעותית היא פעולה מייגעת. כדי לקצר תהליך זה נוצרו שפות התכנות. מרבית שפות התכנות הן שפות עיליות, שבהן יש לפקודות דמיון מסוים לשפה טבעית. כל פקודה בשפה עילית מתורגמת על ידי המהדר לסדרה ארוכה של פקודות בשפת מכונה. לשפות העיליות קדמה שפת אסמבלי, הקרויה גם שפת סף, שבה יש התאמה חד-חד ערכית בין הפקודות שכותב המתכנת ובין הפקודות בשפת המכונה, כלומר כל פקודת אסמבלר מתורגמת לפקודה יחידה בשפת מכונה.
עד לתחילת שנות ה-70 היה התכנות באסמבלר נפוץ למדי ואפילו דומיננטי, עקב משאבי המחשב המוגבלים שעמדו לרשות המתכנתים, והיכולת ליצור קוד חסכוני ביותר (יחסית לזה שנוצר בשפות עיליות) באמצעות האסמבלר. בעקבות התפתחותם של מהדרי שפות עיליות יעילים יותר, אשר יכולים ליצור קוד קצר ומהיר יותר משל מתכנת אסמבלי ממוצע, עברו מרבית המתכנתים לפיתוח תוכנות בשפות עיליות שהוא קל ופשוט יותר, והאסמבלר נותר בעיקר ככלי עזר המשמש מתכנתי מערכות הפעלה וכן בפיתוח חלקי תוכנה הדורשים ביצועים מהירים במיוחד.
לקיצור תהליך התכנות של פעולות נפוצות נוספו לאסמבלר הוראות מכלול (Macro statements) לביצוע פעולות אלה, שכל אחת מהן התפתחה לסדרה של פקודות אסמבלר.
לכל מעבד יש שפת מכונה משלו, ובהתאם לכך אסמבלר משלו.
דוגמה לפקודה באסמבלר:. פקודה זו (באסמבלר של מחשבי IBM מיינפריים) טוענת לאוגר 8 את המלה הנמצאת בזיכרון בכתובת DATA.
הערות שוליים
Assembly language Assembly
האלכימאי (פאולו קואלו)
האלכימאי הוא ספר רב־מכר מאת הסופר הברזילאי פאולו קואלו, שיצא בשנת 1988.
עלילה
הספר מגולל את סיפורו של הנער סנטיאגו, רועה צאן שחולם על אוצר הטמון על יד הפירמידות במצרים. הוא מחליט לעזוב את העדר, שדות המרעה והעולם שהכיר עד כה וללכת בעקבות חלומו. בדרכו הוא פוגש באנשים מגוונים ונקלע למצבים שונים ומשונים שעוזרים לו לבסוף להגיע אל ייעודו. מכל אדם ומכל מצב שהוא נקלע לתוכו, הוא לומד סודות נסתרים לגבי העולם הסובב אותו ודרך התנהלותו, ובסוף המסע מגלה שהאוצר היה כל אותו הזמן בנקודת המוצא שממנה התחיל מסעו.
הסיפור הוא משל המבקש לטעון כי כל הכלים לחיפוש ייעודו של האדם בעולם נמצאים בתוכו, ועליו רק להסתכל פנימה ולגלות אותם.
יש הטוענים שהסיפור מנסה לומר שאע"פ שאדם חווה בחייו "שגרה" הוא צריך לא לשקוע בה אלא להמשיך בחייו.
רבים משווים את האלכימאי לספר הנסיך הקטן, בעיקר מאחר ששניהם מאופיינים בסגנון כתיבה פשוט, קוצר יריעה, דמויות צד שטוחות למדי וניסיון להעביר מסרים על החיים והעולם.
המקורות היהודיים
ייתכן שמבנה הסיפור נלקח מסיפור מפורסם - סיפור של רבי שמחה בונים מפשיסחא, בשם "האוצר מתחת לגשר". בשניהם מסופר על איש שחולם חלום על אוצר הטמון במקום מסוים, ויוצא למסע על מנת למצוא את אוצרו. בשניהם האוצר לא נמצא, ומתברר לבסוף על ידי אדם אחר שהאוצר היה כל הזמן בנקודת המוצא, בביתו של האיש. שני הסיפורים מעבירים מסר דומה - ייעודו של אדם בעולם לא נמצא במקום רחוק וחיצוני לו, אלא בתוכו פנימה.
אזכור נוסף למקרא ניתן להבחין כאשר באחד מטיוליו במדבר המקיף את נווה המדבר בו שהה סנטיאגו, הוא מבחין בשני נשרים תוקפים זה את זה בזמן מעופם בשמיים, הוא חווה חיזיון ובו הוא רואה את נווה המדבר מותקף על ידי אחד השבטים המשתתפים במלחמה. הוא מספר זאת למוביל הגמלים, שמייעץ לו לעדכן בחזון את מועצת השבט של נווה המדבר. הוא עושה זאת, וכשאלו מסיימים להתדיין בדבר, מספר לו זקן המועצה שישב במרכזם של זקני השבט, סיפור עתיק שקרה גם הוא במצרים, על עבד שנמצא בתוך בור ונמכר בתור עבד למצרים, וגם הוא היה רואה חזיונות וחלומות ומפרש אותם, ולימים נהיה יועץ למלך בזכות יכולותיו. סיפור זה הוא אזכור לסיפורו של יוסף.
בנוסף מתואר בספר כי "אורים ותומים" הן שתי אבנים, שחורה ולבנה, המסמלות 'כן' ו'לא' בהתאמה, ומשמשות לקבלת החלטות וקריאת סימנים (Omens).
תפוצת הספר
הספר נכתב בשנת 1988. מהמהדורה הראשונה נמכרו רק 900 עותקים והמוציא לאור החליט אז שלא להדפיס אותו יותר. קואלו מצא אז מוציא לאור גדול יותר שהתעניין ביצירה, ורק אז התפרסם הספר.
הספר זכה לעיבודים תיאטרליים מגוונים: מחזות זמר, אופרות, תיאטרוני בובות ואף הצגת תיאטרון בברודוויי.
האלכימאי שבר את כל שיאי המכירות של סופרים ברזילאים ושל ספרות שמקורה בשפה הפורטוגזית, ונכנס לספר השיאים של גינס. ב־1993 פרסמה ההוצאה האמריקאית HarperCollins מהדורה ראשונה של הספר באנגלית שכללה 50,000 עותקים, כמות שכבר שברה שיא של מכירת ספר ברזילאי בארצות הברית. עד היום (ינואר 2012) נמכרו ברחבי העולם 65 מיליון עותקים מהספר. אולפנים רבים בהוליווד חפצו בזכויות על הסרט, שעדיין לא ראה אור, וב־1993 רכשה חברת האחים וורנר את הזכויות עליו.
נבחרת אוקראינה בכדורגל נשים
נבחרת אוקראינה בכדורגל נשים היא נבחרת כדורגל הנשים הלאומית של אוקראינה ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל של אוקראינה. נבחרת אוקראינה הוקמה בתחילת שנות ה-90 לאחר שאוקראינה הכריזה על עצמאותה, בעקבות פירוק ברית המועצות.
נבחרת אוקראינה שיחקה את משחקה הראשון נגד נבחרת ב-29 באוגוסט 1993.
KVS
KVS (בצרפתית: (KVS (France) היא מכונית מיקרו מתוצרת SA KVS, אשר יוצרה בין השנים 1973–1984 בצרפת, ומכילה עד 2 נוסעים וכוללת 2 דלתות.
עד שנת 1975 הדגם היה קרוי "KV", אבל כאשר מונה Joseph Spalek כמנכ"ל החדש של המפעל הוא שינה את שם הדגם ל-"KVS".
אב הטיפוס הוצג במאי 1969, לאחר שיוצר על ידי חברת ליון-שאסיו (Lyon-Chassieu).
הייצור הסדיר החל בשנת 1973, ובמפעל פעלו 15 עובדים שייצרו כ-150 יחידות בשנה.
בסך הכול יוצרו כ-2,000 יחידות.
אפרים בן ארצי
אפרים בן ארצי (19 ביולי 1910 – 6 בפברואר 2001) היה אלוף בצה"ל וראש אגף האפסנאות בשנים 1950–1952.
שנים ראשונות
בן ארצי נולד לשמאי קוברינסקי ורחל לבית סלוצקי בסלונים שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), במשפחה בת ארבעה ילדים. אביו היה ספק ביגוד לצבא הרוסי. אחותו הצעירה היא יונה אושפיז, לימים תעשיינית בישראל. המשפחה עברה ב-1922 לביאליסטוק ועלתה עמו בשנת 1924 לארץ. לאחר תום לימודי התיכון יצא ללימודי הנדסה הידראולית מחוץ לישראל. בשנת 1935 הצטרף להגנה. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא הבריטי, והיה בין ששת הקצינים הארצישראליים הראשונים בצבא הבריטי ולאחר מכן היה מייג'ור בחיל הרגלים הארצישראלי. בן ארצי השתתף במצעד הניצחון שנערך בלונדון ב-8 ביוני 1945. בינואר 1946 הועלה לדרגת לויטננט קולונל, הדרגה הבכירה ביותר אליה הגיע איש היישוב בשירות הצבא הבריטי. בשנת 1947 השתחרר בן ארצי מן הצבא הבריטי ומונה למנהל החברה לפיתוח צפת, כשעיקר תפקידו היה למנוע את בריחת היהודים מצפת. עם פרוץ מלחמת העצמאות היה ממקימי אגף האפסנאות, ושימש בתפקיד סגן ראש האגף בדרגת סגן-אלוף. בשנים 1948-1949 היה נספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה. במרץ 1950 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אגף האפסנאות, תפקיד שמילא עד שפרש מצה"ל בשנת 1952.
מנהל
לאחר פרישתו מצה"ל עבר בן ארצי לכהן כמנכ"ל מקורות (1952–1955) תפקיד בו היה אחראי על שלב ב' של מפעל ירקון-נגב. בן ארצי השתתף אז במספר ועדות, בהן הוועדה לבחינת העלויות של אגד, והוועדה לקביעת מדיניות הנפט של ישראל.
בשנת 1956 מונה ליועץ לשר המסחר, פנחס ספיר. אולם לקראת סוף השנה נקרא לכהן כמנכ"ל ויו"ר חברת אל על במקום המנכ"ל המתפטר לואי אריה פינקוס. בן ארצי כיהן כמנכ"ל אל על מדצמבר 1956 עד יולי 1967, עת התפטר. לאחר התפטרותו הוזמן על ידי חברת מדרה לנהל את תשלובת ערד שהוקמה אז. בשנת 1975 עבר לנהל את חברת עמידר, לאחר שהמנהל הקודם התפטר. בשנת 1980, נתמנה לחבר בדירקטוריון של פ.י.ב.י. אחזקות.