cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוזנות ברצלונה
אוטונומיה ואיחוד
אף על פי כן, קשרי המחוזות הקטאלונים עם המלוכה הפרנקית נחלשו. האוטונומיה התחזקה כאשר משפחות הרוזנות החלו לקיים את זכויות הירושה שלהן. מהלך זה לווה בתהליך איחוד בין המחוזות ליצירת ישויות פוליטיות גדולות יותר. הרוזן וילפרד השעיר, בנו של סוניפרד והרוזן האחרון שמונה על ידי המלך הפרנקי, פיקח על מגמה זו. הוא איחד מספר מחוזות בפיקודו והעביר אותם בירושה לילדיו. מאוחר יותר נהרג וילפרד בידי מוסלמים. למרות שהוא חילק את מחוזותיו בין ילדיו, הליבה שנוצרה על ידי המחוזות ברצלונה, ז'ירונה ואוסונה נותרה בלתי מחולקת (אם כי כמה היסטוריונים, כמו רמון מרטי, מטילים ספק אם ז'ירונה נשמרה בתחילה תחת שליטת ילדי וילפרד, ומציעים שמחוז אמפוריס שלט במחוז עד שנת 908).
עצמאות
במהלך המאה ה-10 חיזקו הרוזנים של ברצלונה את סמכותם הפוליטית והתרחקו עוד יותר מהשפעה פרנקית. בשנת 985 ברצלונה, שנשלטה אז על ידי בורל השני, הותקפה ונשרפה על ידי מוסלמים, בראשות אל-מנסור. הרוזן מצא מקלט בהרי מונטסראט, תוך שהוא ממתין לעזרה מהמלך הפרנקי, שמעולם לא הגיעה, וכתוצאה מכך נטר לו טינה. בשנת 988 הסתיימה שלטונה של השושלת הקרולינגית והוחלפה בשושלת הקאפטיאנית. בורל השני נדרש להישבע אמונים למלך הפרנקי החדש, אך אין ראיות לכך שהרוזן נענה לקריאה, שכן המלך הפרנקי היה צריך ללכת צפונה כדי לפתור סכסוך. זה התפרש כנקודת המוצא של עצמאות אפקטיבית של הרוזנות. הוויתור על כל טענה צרפתית אפשרית של שליטה פיאודלית הושג על ידי חיימה הראשון, מלך אראגון בהסכם קורבייל (1258).
לאחר מכן, רוזנות ברצלונה גדלה בחשיבותה והרחיבה את שטחה עם רוזנויות עוקבות. היא השתלטה על מחוזות היספנים אחרים והתרחבה לאטה לכיוון דרום כתוצאה מקרבות נגד אל-אנדלוס ואכלוס מחדש של אזורים כמו טרגונה והאזור הכפרי שמסביב.
את פעולותיו של בורל השני המשיך נינו רמון ברנגאר הראשון. סבתו הייתה ארמסינדה הכוחנית מקרקסון. בתקופת המלכות של ארמסינדה (1018–1044) ניכרה התפוררות הכוח המרכזי עקב המהפכה הפיאודלית. רמון ברנגאר הראשון חיזק את כוחה של הרוזנות על ידי הכפפת האצילים המורדים של פנדס בראשות מיר גריברט, שיתוף פעולה עם הרוזנים של אורגל ופאלאר, רכישת רוזנויות קרקסון וראסז, הטלת פרות מממלכות סרגוסה ולליידה, וחידוש האגף החקיקתי של הרוזנות כדי לאפשר את הכנסת השימושים של ברצלונה. אלה היו מערכת של כללים ומנהגים פיאודליים שהתרחבו בשנים שלאחר מכן, והם היו הבסיס לחוקות הקטלאניות מהמאה ה-13 ואילך. בצוואתו החליט שלא לחלק שוב את השטחים, אך הוא העביר את השלטון המאוחד לבניו התאומים, רמון ברנגאר השני וברנגאר רמון השני.
לאחר משבר שעורר רצח רמון ברנגואר השני והאשמות ברצח אחים נגד אחיו, שמת במסע הצלב הראשון, הצליח בנו ויורשו, רמון ברנגאר השלישי, לגבש ולהרחיב את גבולות הרוזנות. הוא כבש חלק ממחוז אמפוריס ובהנהגת קואליציה רחבה, ניסה גם לכבוש את מיורקה, אך נאלץ לנטוש אותה בגלל התקדמות חיילי האלמורווידים בחצי האי. הוא גם קיבל בירושה את הרוזנויות בסלו וסרדניה, ויצרו בהדרגה טריטוריה דומה מאוד למה שהיה פעם קטלוניה העתיקה. הוא גם נע לכיוון ליידה ואכלס מחדש אזורי גבול כמו העיר טרגונה, ובעצם שיקם אותה כמרכז האפיסקופלי. הוא גם הרחיב את שלטונו הטרנס-פירנאי על ידי שילוב מחוז פרובנס באמצעות נישואיו לרוזנת דולסה ב-1112.
היווצרות כתר אראגון
אולם נישואים נוספים, זה של רמון ברנגאר הרביעי, רוזן ברצלונה ופרונלה, מלכת אראגון ב-1137, הביאו לאיחוד שושלות - רוזני ברצלונה ובית המלוכה של אראגון. רמון ברנגאר הרביעי היה, עד מותו, רוזן ברצלונה ונסיך אראגון. בנם, אלפונסו השני, היה המלך הראשון של אראגון, אשר בנוסף היה הרוזן של ברצלונה בתור אלפונס הראשון, תואר אשר נשאו כל מלכי כתר אראגון מאז ואילך. כל טריטוריה שהרכיבה את האיחוד שמרה על המסורות, החוקים, המנהגים, המטבע שלה, ועם הזמן פיתחה מוסדות ממשלתיים נפרדים. מאותה נקודה, לאורך שתי המאות הבאות, השטח והמבנה המוסדי (כגון בתי המשפט) של רוזנות ברצלונה הפכו לבסיס של מדיניות חדשה בתוך כתר אראגון שנגזרת מההקשר הגאוגרפי (קטלוניה) ומהביטוי המסורתי של כוחם של הרוזנים (נסיכות) אשר, מהשלום וההפוגה של 1173, הורחב מסלסס לליידה וטורטוסה. המדינה שהתקבלה נקראה באופן סופי נסיכות קטלוניה מהמאה ה-14 ואילך. עם זאת, תואר הרוזן של ברצלונה נשאר כשליט הנסיכות.
במהלך המאות ה-13 וה-14, הנסיכות עדיין נשלטה על ידי מלכי אראגון כרוזני ברצלונה, אך מותו של מרטין הראשון ללא צאצאים בשנת 1410 הביא להכחדת בית ברצלונה וכתוצאה מפשרת הקספה (1412), הבעלות על הנסיכות עברה לשושלת טראסטמארה, מקסטיליה, בדמותו של פרננדו הראשון. מאוחר יותר, כאשר נכדו פרננדו השני, מלך אראגון התחתן עם איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה והוכתר למלך, האיחוד השושלתי בין כתרי קסטיליה ואראגון היה כרוך בהכללה מתקדמת של הנסיכות כאחת הטריטוריות האיבריות השונות שנשלטו על ידי ההבסבורגים.
ביטול הרוזנות
למרות איחוד הרוזנות למלוכה הספרדית, חוק רוזנות ברצלונה עצמו נשאר בתוקף עד שבוטל ב-1716 עם צווי נואבה פלנטה לאחר מלחמת הירושה הספרדית. מאז הפסיקה נסיכות קטלוניה להיות ישות פוליטית נפרדת וזירת המדיניות של קטלוניה הנוכחית תוגדר ככזו רק בחוקי האוטונומיה של 1932, 1979 ו-2006. יתרה מכך, התואר רוזן ברצלונה מוזג כעת עם הכתר הספרדי. חואן קרלוס הראשון העניק אותו לאביו חואן דה בורבון, והתואר חזר, עם מותו, לתארים של הכתר הספרדי כתואר מלכותי.
רז דגן
רז דגן (נולד ב-25 באוגוסט 1968) הוא שחקן קולנוע ודוגמן ישראלי שחי ופועל באיטליה.
ביוגרפיה
רז דגן נולד בקיבוץ שדה נחמיה שבישראל, בן לעדינה ואליה דגן, יש לו שני אחים המתגוררים בחו"ל. הוא מחזיק באזרחויות אמריקאית וישראלית.
את דרכו המקצועית החל בתחילת שנות ה-90 באיטליה כדוגמן, ובמשך שנים נבחר מספר פעמים ברציפות לרשימת הדוגמנים המובילים בעולם. הוא השתתף כפרזנטור במסעות פרסום בינלאומיים של קוקה-קולה, ליוויס, IBM, סאן פאלגרינו, לוריאל, ייגרמייסטר ועוד.
בשיא הקריירה שלו ערכה לכבודו שגרירות ישראל באיטליה ערב מיוחד שבו הכריזה עליו כשגריר הבלתי רשמי של ישראל, הודות לפופולריות שלו בקרב הציבור האיטלקי.
לקראת סוף שנות ה-90 עבר מקריירת דוגמנות למשחק. ב-1997 יצא לשהות ממושכת בניו יורק, שם למד משחק בבית הספר למשחק של לי שטרסברג.
דגן השתתף ב-11 סרטי קולנוע, שמונה מהם בתפקיד ראשי. סרטו הראשון היה "Prêt-à-Porter" ב-1992, בבימויו של רוברט אלטמן.
השתתף גם בתפקידי אורח בסרטים הוליוודים כמו "אלכסנדר" בבימויו של אוליבר סטון ו"טיטוס" בבימויה של ג'ולי טיימור. בשני הסרטים לוהק לתפקיד לאחר מבחן בד אישי אצל הבמאי.
בהמשך לוהק לתפקיד ראשי בסרט "100 מסמרים" של הבמאי האיטלקי הנודע ארמנו אולמי; אולמי אמר על הבחירה בו:
הסרט הוצג ב-2008 בפסטיבל הקולנוע ירושלים; דגן הגיע לפסטיבל כנציגו של אולמי.
בין הסרטים בהם שיחק, "סיפורי רומא", סרטה הראשון של דרינה דה נירו, בתו החורגת של רוברט דה נירו שגם שיחקה בתפקיד הראשי וכתבה את התסריט ובסרט "אלבקיארה" עם אנדראה להוטסקה. בשנת 2011 שיחק בסרט המלחמה הצרפתי "כוחות מיוחדים" בתור זאיף לצדם של דיאן קרוגר ודג'ימון הונסו.
גרוסולובה
גרוסולובה או גרוסולובו (באוקראינית: Гросулово, ברומנית: Grosulovo או Grosolova), כיום וליקה מיכאיליבקה, היא עיירה בנפת (ראיון) רוזדילנה שבמערב המחוז אודסה שבאוקראינה, בשטח שהיה פעם בדרום-מערב האימפריה הרוסית. ביישוב נמצא מושב המנהל של הקומונה (הרומדה) וליקה מיכאיליבקה. בעבר היה בירת הראיון וליקה מיכאיליבקה. ב-2022 המספר המוערך של תושביו היה 5,303. העיירה שוכנת על גדות הנחל קוצ'ורחאן. בעבר הייתה בה אוכלוסייה יהודית ("שטעטל"). העיירה נודעה גם בשל הפוגרום ביהודים שאירע בה ב-1919, המונצח כיום בחצר בית הספר בורוכוב בשכונת בורוכוב שבגבעתיים, באנדרטה מעשה ידיה של בתיה לישנסקי.
בשנת 1946 בימי השלטון הסובייטי, הוחלף שם היישוב ל - Велика Михайлівка (וליקה מיכאיליבקה').
השם
שם הכפר - גרוסולובה - מקורו בשם בעל האחוזות גרוסול-טולסטוי (משמעות השם ברומנית, Grosul - ברומנית - "השמן").
ימי האימפריה הרוסית
גרוסולובה או הרוסולובה הייתה מיזוג של כמה יישובים שהתקיים בשנת 1797. השניים הגדולים יותר היו הכפרים בוהוסלבקה ומיכאיליבסקה, הידוע גם בשם גרוסולובה. עקב המלחמה הרוסית-עות'מאנית מ-1792 והסכם השלום ביאשי בשנת 1792 האזור שבין הבוג הדרומי לדנייסטר שהיה חלק מהאימפריה העות'מאנית הועבר לשליטת האימפריה הרוסית. הכפר בוהוסלבקה הוקם בסוף המאה ה-18 וגורסולובה הוקם ב-1793. המושל הרוסי ביקטרינוסלב העניק לקצין ו. לנסקי אדמות על גדות הנחל קוצ'ורגן. כעבור זמן מה הוא מכר חלק מהאדמות ללטננט קולונל א. דודוביץ'. מאוחר יותר האדמות נרכשו על ידי הלטננט ממוצא רומני י. גרוסול-טולסטוי שהקים את הכפר גרוסולובה שנשא את שמו. גרוסול-טולסטוי הפך לאחד מבעלי הקרקעות העשירים במערב אוקראינה.
האזור היה תחילה חלק מהאוייזד טירספול שההשתייך עד 1795 למלכות המשנה של יקטרינוסלב. אחר כך עד 1803 היה חלק מפלך נובורוסיה ובין 1920-1803 חלק מפלך חרסון. ברפורמה האגררית משנת 1861 האיכרים זכו לחלקות אדמה לא משמעותיות. רוב האדמות נותרו בחזקת צאצאיו של גרוסול-טולסטוי. במחצית השנייה של המאה ה-19 הכפר צמח. הגיעו יהודים שעסקו בעיקר במסחר. הם בנו בתים וחנויות במרכז הכפר. הם הקימו גם בית כנסת ובית ספר יהודי. בירידים של יום א היו באים איכרים רבים מהסביבה.
ב-1886 חיו ביישוב 351 אנשים. פעלו בו 17 חנויות ויריד דו-שבועי. וכן בית ספר.
פוגרום גרוסולובה 1919
בשנת 1917 פרצה ברוסיה המהפכה הגדולה אשר הפילה את שלטון הצאר והטילה את תושבי המדינה הענקית אל תוך תקופה ארוכה של מלחמת אזרחים אכזרית. המהפכנים "האדומים" נלחמו כנגד הכוחות "הלבנים" נאמני הצאר, ושני הצדדים לא בחלו מביצוע מעשי טבח נוראיים ביריביהם.
סירת קרח
סירת קרח (נקראת באופן מסורתי יאכטת קרח או ספינת קרח) היא כלי שיט הנתמכת במחליקי מתכת ומפרשים לשם החלקה על משטחי קרח. במשך מאות שנים סירות אלה שימושו במדינות קרות בזמן החורף לשם הובלת אנשים וסחורות, וכיום עיקר השימוש בהן הן לצורכי ספורט ונופש. את אחד המחלקים ניתן להזיז כדי לנהג את הסירה. במקור, כלי שיט כאלה היו סירות בעלות מבנה תומך, שרכבו על ההמחליקיים והובלו עם להב אחורי, כמו עם הגה רגיל. ככל שהתפתחו ספינות הקרח, המבנה הפך למסגרת עם מושב או תא טייס עבור המלח של ספינת הקרח, שנשען על הלהבים, וההיגוי הועבר לחזית.
גרוסולובה
פוגרום גרוסולובה 1919
בכתבה שהתפרסמה בעיתון דבר ביום 3 במאי 1934 תיאר הכותב באריכות את מנת הייסורים אשר נפלה בחלקה של העיירה גרוסולובה:
סירת קרח
בגלל התנגדותן הנמוכה לתנועה קדימה מעל קרח, סירות הקרח מסוגלות לנוע בהירות העולה על 100 קילומטרים בשעה. תודות למהירותן, שימשו הסירות להובלת אנשים בתקופות הקרח במדינות קרות, כאשר נהרות ותעלות מים היו קופאים ומשמשים כנתיבי תעבורה למחליקים, ואילו הדרכים קשות למעבר בגלל השלג. סירות הקרח משמשות כיום הן לבילוי והן למרוצים. כלי שיט למרוצים בדרך כלל נושאים אדם אחד. פעילות דומה, הפלגה ביבשה, משתמשמשת כלי שיט הדומים לסירות קרח, שיש להן גלגלים במקום מחליקיים.
גרוסולובה
פוגרום גרוסולובה 1919
בפוגרום הראשון בפברואר 1919 הרג מנהיג צבא מקומי בשם פופוב 22 יהודים. בפוגרום השני לפני פסח הרג כח בלתי-סדיר של צבא פטליורה עוד 20 יהודים. בפוגרום האחרון בל"ג בעומר 1919 פשטו כנופיות מקומיות והרגו כ-20 איש נוספים.
סירת קרח
בתרבות נזכרות סירות קרח בספר "מחליקי הכסף" של מרי מייפס דודג' שם הן מחליקות לצד אנשים מחליקים בתעלות הולנד ומשמשות להובלת נוסעים בדומה למונית שירות.
גרוסולובה
ימי השלטון הסובייטי
ב-16 אפריל 1920 היישוב היה לחלק מהאוייזד אודסה בתוך פלך אודסה שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, אחת הרפובליקות של ברית המועצות. ב-1923 בוטלו האוייזדים והפלכים התחלקו ל"אוקרוהות". גרוסולובה או גרוסולובה היה לחלק אוקרוהת אודסה. במרץ 1923 הוקם הראיון גרוסלובה שמרכזו המנהלי היה גורוסלובה. ב-1930 בוטלו האוקרוהות והראיון גרוסלובה הפך לחלק מאובלסט אודסה.
במלחמת העולם השנייה
בימי מלחמת העולם השנייה נכבש האזור על ידי רומניה והפך לחלק ממחוז טרנסניסטריה בשליטה צבאית רומנית. במקום הוקם מחנה הריכוז גרוסולובו אליו גורשו יהודים. מפקד מחנה גרוסולבו, סאבין מוטורה (Sabin Motora) הוכר כחסיד אומות העולם
חזרת השלטון הסובייטי
אחרי המלחמה ב-1946 שונה שם היישוב מגרוסולובו ל"וליקה מיכאלובקה" או באוקראינית, וליקה מיכאיליבקה. הראיון שינה את שמו בהתאם לראיון וליקה מיכאיליבקה.
באוקראינה העצמאית
החל מ-1991 אוקראינה הפכה לעצמאית. עד 18 ביולי 1920 הייתה וליקה מיכאיליבקה בירת הראיון שנשא אותו שם. ביולי 2020 במסגרת רפורמה מנהלית צומצם מספר הראיונים של מחוז אודסה לשבעה. אזור הראיון וליקה מיכאיליבקה סופח לראיון רוזדילנה.
דמוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין הסובייטי ב-1939 חיו ביישוב 1259 תושבים. ההרכב האתני היה כדלהלן: אוקראינים - 605 (48,05%), 522 יהודים (41,46%), 87 רוסים (6,91%) ו-16 רומנים ("מולדובנים") (1,27%) בולגרים - 10, פולנים - 3.
הנצחה
בשנת 1929 התגוררו בארץ ישראל כעשרים משפחות של יוצאי גרוסולובה, אשר עלו לארץ בתחילת העלייה השלישית. ביוזמת אברהם פרלמן, אחד מן העולים אשר שכל בפרעות את אביו ושני אחיו, החליטו חברי הקהילה להקים אתר הנצחה לזכר החללים. הם אספו ביניהם סכום של 75 לירות, ונטעו חורשה בשטח של חמישה דונם במרומי ההר המשקיף על שכונת בורוכוב ממזרח. את האדמה הקצתה הקרן הקיימת לישראל בהסכמת מועצת שכונת בורוכוב, תל אביב תרמה את צינורות ההשקיה, ויוצאי גרוסולובה מימנו את רכישת 1300 העצים ונטיעתם על ראש הגבעה.
את תוכנית הנטיעה גיבש יוסף וייץ, איש הקרן הקיימת לישראל. הרעיון המוביל היה להשאיר מקום פנוי על ראש הגבעה בו יוקם עם הזמן בית הבראה שיספק פרנסה לאנשי שכונת בורוכוב.
חמש שנים מאוחר יותר, ביום 3 במאי 1934, הונחה אבן הפינה לאנדרטה שתוכננה להיבנות בין עצי החורשה. הרעיון היה לעצב את האנדרטה במתכונת שימושית של פינת ישיבה, בה ישולבו לוחות הזיכרון בתוך מבנה של פרגולה המטילה צל על ספסל מעוגל. מזרקה קטנה תוכננה לקרר את האוויר ולהנעים את שהייתם של המבקרים באתר האנדרטה.
התוכנית לא יצאה אל הפועל, ובמקומה נבנתה אנדרטה בה שולב תבליט פיסולי לצד לוח הנצחה. התבליט, מעשה ידיה את הפסלת בתיה לישנסקי, מציג את תושביה המוכים והנרדפים של גרוסולובה כשהם נמלטים על נפשם.
בחלקו העליון של לוח ההנצחה נכתב: לזכר חללי הפרעות בגרוסולובה אוקראינה בשנת תרע"ט. אֶרֶץ אַל תְּכַסִּי דָמִי וְאַל יְהִי מָקוֹם לְזַעֲקָתִי (איוב, פרק ט"ז, פסוק י"ח).
תעשייה
בשנת 1971 פעלו בעיירה מפעל חמאה, מפעל יין, מפעל לעיבוד כותנה ומפעל מזון. ביולי 1995 ממשלת אוקראינה הפריטה את המיזם שפעל העיירה בנושא אבטחה חומרית - טכנית.
תחבורה
תחנת הרכבת הקרובה (5 ק"מ מזרחה) היא נובובוריסיבקה. דרכה עוברת מסילת ברזל במחברת את אודסה ופודילסק. היישוב נמצא 17 ק"מ מרחק מתחנת הרכבת וסיולי קוט - על מסילת הברזל רוזדילנה - סלובודקה.
Lift Me Up (שיר של ריהאנה)
Lift Me Up (בעברית: להרים אותי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הברבדית ריהאנה. השיר יצא לאור ב-28 באוקטובר 2022 על ידי חברות התקליטים Westbury Road ורוק ניישן. השיר יצא כסינגל המוביל מתוך פסקול הסרט "הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח" (2022).
זהו הסינגל הראשון של ריהאנה מאז אלבום האולפן Anti משנת 2016, והראשון שלה שלא שיתוף פעולה מזה שנתיים וחצי.
רקע והוצאה
בשנת 2017, ריהאנה לקחה הפסקה ממושכת מהמוזיקה לאחר יציאת אלבום האולפן השמיני שלה Anti (2016) וכמה שיתופי פעולה, כולל "Wild Thoughts" של די ג'יי חאלד, "Lemon" של, "Loyalty" של קנדריק לאמאר ו-"Believe It" של PartyNextDoor. ב-13 במאי 2022, לאחר לידת בנה הראשון, הכריזה ריהאנה שהיא החלה לעבוד על מוזיקה חדשה.
ב-18 באוקטובר 2022, אושר שריהאנה הקליטה שני שירים לפסקול הסרט "הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח" (2022) של אולפני מארוול, סרט ההמשך ל"הפנתר השחור (2018), אשר אחד מהם יופיע בכתוביות סיום של הסרט. בנוסף לשיר "Lift Me Up", ריהאנה הקליטה שיר נוסף הנקרא "Born Again". ב-26 באוקטובר, ריהאנה הכריזה על יציאת סינגל סולו ראשון מאז צאת הסינגל "Love on the Brain" (2016), עם "Lift Me Up", שנכלל בפסקול, Black Panther: Wakanda Forever, של הסרט משנת 2022.
הרכב ומילים
"Lift Me Up" הוא שיר בלדה R&B עכשווי "מרגשת" ש"מדברת מהלב". הופק על ידי המלחין השוודי לודוויג גורנסון, שהלחין את פרטי הסרט, משמש כמחווה לצ'דוויק בוזמן המנוח, שגילם את ט'צ'אלה, הגיבור בסרט פנתר השחור (2018). השיר נכתב על ידי ריהאנה, גולודוויג גורנסון, ראיין קוגלר, מוני לונג וטמס.
וידאו קליפ
הווידאו הקליפ של השיר יצא לאור ב-28 באוקטובר 2022, והועלה לערוץ היוטיוב הרשמי של ריהאנה באותו היום. הוא בוים על ידי אוטום דורלד ארקאפו והוא מציג את ריהאנה על חוף ריק עם סצנות קצרות מהסרט.
יוהנס פטר
יוהנס פטר (בגרמנית: Johannes Vetter; נולד ב-26 במרץ 1993) הוא אתלט גרמני, אלוף העולם (לונדון 2017), בעל התוצאה השנייה בטיבה בהיסטוריה בהטלת כידון (97.76 מטר), המדרגת אותו במקום השני בכל הזמנים אחרי יאן ז'לזני מצ'כיה.
ביוגרפיה
פטר נולד וגדל בדרזדן שבגרמניה.
2015
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין בסוף אוגוסט 2015 סיים פטר במקום שביעי בהטלת כידון בתוצאה של 83.79 מטר.
2016
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם בתחילת יולי 2016 הוא סיים במקום 16 בהטלת כידון בתוצאה של 79.98 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 85.32 מטר, שישה סנטימטר פחות מקשורן וולקוט מטרינידד וטובגו שזכה במדליית הארד.
2017
בתחרות שנערכה בדוחה במאי 2017 קבע בהטלת כידון שיא אישי חדש של 89.68 מטר ובהמשך באותה שנה זכה באליפות גרמניה בשיא אליפות חדש של 89.35 מטר. בתחרות שנערכה בלוצרן שבשווייץ ב-11 ביולי אותה שנה הוא קבע בהטלת כידון שיא גרמני חדש של 94.44 מטר, לפני בן ארצו תומאס רולר (89.45 מטר), שיפור של כמעט חמישה מטרים לשיאו ותוצאה המדרגת אותו במקום השני בכל הזמנים לאחר יאן ז'לזני מצ'כיה. באותה תחרות הוא קבע ארבע פעמים תוצאה מעבר ל-90 מטר.
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בלונדון בתחילת אוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 89.89 מטר, לפני יקוב ודלייך (89.73 מטר) ופטר פרידריך (88.32 מטר), שניהם מצ'כיה. בעקבות הישגיו הוכתר כאתלט השנה באירופה.
2018
בתחרות שנערכה בלייריה, פורטוגל ב-1 במרץ 2018 הוא קבע בהטלת כידון תוצאה של 92.70 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בתחילת אוגוסט הוא סיים במקום חמישי בהטלת כידון בתוצאה של 83.27 מטר.
2019
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בתחילת אוקטובר 2019 הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 85.37 מטר, אחרי אנדרסון פטרס מגרנדה (86.89 מטר) ומגנוס קירט מאסטוניה (86.21 מטר).
2020
בתחרות שנערכה בחוז'וב, פולין ב-6 בספטמבר 2020 קבע פטר בהטלת כידון שיא לאומי חדש של 97.76 מטר, התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים.
2021
באולימפיאדת טוקיו (2020) סיים תשיעי בהטלת כידון בתוצאה של 82.52 מטר.
עשהאל (פירושונים)
{{פירושונים| אישים ששמם הפרטי עשהאל:
אישים ששם משפחתם עשהאל:
ראו גם
}}
טיפרנקס
טיפרנקס (באנגלית: TipRanks) היא חברת פינטק המשתמשת באלגוריתם בינה מלאכותית לעיבוד שפה טבעית (NLP) לניתוח ביג דאטה פיננסי, במטרה לספק למשקיעים קמעונאיים כלים למחקר שוקי ההון השונים.
מטה החברה שוכן בתל אביב.
היסטוריה
טיפרנקס הוקמה ביוני 2012 על ידי אורי גרינבאום וגלעד גת. בימיה הראשונים של החברה, הם התחברו לרוני מיכאלי, פרופסור למימון באוניברסיטת קורנל. המוצר של טיפרנקס היה זמין בתחילה רק כתוסף לדפדפן במודל בתשלום בלבד.
בשנת 2013 השיקה החברה את השירות הראשון שלה - מנוע האחריות הפיננסית (Financial Accountability Engine) - כדי להבטיח שקיפות של המלצות השקעה מקוונות. באותה שנה זכתה טיפרנקס בשני פרסי Finovate על חדשנות משבשת בתחום המחקר הפיננסי.
בשנת 2014, מושל ניו יורק לשעבר, אליוט ספיצר, השקיע בחברה והצטרף לדירקטוריון שלה. באותה שנה, טיפרנקס השיקה אתר המציע דירוגים של אנליסטים, בלוגרים ובעלי עניין (אינסיידרים). במקביל, הבנק הגדול בישראל, בנק הפועלים, השיק שירות חדש שנועד לסייע ללקוחות הסוחרים בארצות הברית לקבל החלטות השקעה רציונליות, תוך שימוש בטכנולוגיית טיפרנקס.
מאוחר יותר באותה שנה, הופיע מנכ"ל טיפרנקס, אורי גרינבאום, לצידו של ספיצר ב-CNBC. הם הציגו בשידור את היכולות של טיפרנקס על ידי דירוג האנליסטים הטובים והגרועים של השנה לפי נתוני הפלטפורמה.
בשנת 2015, טיפרנקס זכתה בפרס הראשון בהאקתון IBM Watson שנערך בישראל.
בשנת 2016, טיפרנקס נבחרה לפרס "הכוכב העולה" על ידי KPMG ו-H2 Venture ברשימת 100 הטכנולוגיות הפיננסיות המובילות בעולם של חדשני פינטק.
בשנת 2018, טיפרנקס הודיעה שהיא מרחיבה את הכיסוי שלה לשווקים הקנדיים.
בשנת 2020, טיפרנקס הרחיבה את הכיסוי שלה לשווקים בבריטניה.
באותה שנה, הטלגרף השתמש לראשונה בנתונים של טיפרנקס בדיווח ההשקעות שלו. בנוסף, בלומברג השתמש בנתוני טיפרנקס על מסחר בעלי עניין, בכתבה שנועדה להציג כיצד שוק ההון הוא "משחק מכור".
בשנת 2021, השיקה טיפרנקס כלי חדש המציג את גורמי הסיכון של חברות הנסחרות בבורסה (Risk Factor Analysis). בהמשך אותה שנה, הודיעה החברה על השקת כלי נוסף, המציג ניתוח של נתוני טראפיק לאתרים של חברות ציבוריות (Website Traffic).
באפריל 2021, הודיעה החברה כי גייסה השלימה סבב גיוס בגובה של 77 מיליון דולר.
ימין ושמאל (כיוונים במרחב)
ימין ושמאל הם כיוונים יחסיים במרחב, שנקבע לפי מערך גוף האדם, או ליתר דיוק – לפי שלשה ימנית של וקטורים אורותוגונליים (מאונכים).
תיאור מתמטי
באמצעות אדם נקבע שציר z יהיה בכיוון החץ שעולה מן הרגליים אל הראש, ואילו ציר y יהיה בכיוון הווקטור שיוצא מן הפנים קדימה. הכיוונים ימין ושמאל נקבעים באופן שרירותי באמצעות צירי z ו-x ביחס לציר הסימטריה (z) של האדם. הכיוון ימין נקבע מתמטית ככיוון של ציר x כך שמתקיים:. זוהי תכונת שלשה ימנית של מכפלה וקטורית. הכיוון שמאל הוא החלק השלילי של ציר x. ניתן להימנע מהגדרה מעגלית על ידי שימוש במדידות של תופעות פיזיקליות המפרות את סימטרית ה-CP הגורסת קיומה של סימטריה מסוימת בין חלקיקים לאנטי-חלקיקים. הגילוי הראשון של תופעה זו היה העדפת כיוון לפליטת קרינת בטא על ידי קובלט 60 תחת מגנטיזציה והאצה סביב ציר מסוים (עם או נגד כיוון השעון) (שבירת סימטריית CP).
בגוף האדם ובסביבתו
מבחינה חיצונית, גוף האדם סימטרי כמעט לחלוטין בין ימין ושמאל, אך מבחינה פנימית הוא אינו סימטרי. הלב נוטה יותר שמאלה מאשר ימינה ואילו הכבד נוטה יותר ימינה מאשר שמאלה. כמו כן, לאונות הימנית והשמאלית של המוח יש תפקודים שונים לגמרי. למעלה וקדימה הם כיוונים יחסיים פחות, מאחר שגוף האדם לא סימטרי בין הצד האחורי והצד הקדמי ולא סימטרי בין פלג הגוף העליון והתחתון. חיידקים ויצורים חד-תאיים המרחפים בתוך נוזל ללא יכולת תנועה עצמאית ממשית מגלים, בדרך כלל, סימטריה כדורית כמעט מושלמת.
היחסיות של ימין ושמאל מתגלה כאשר שני בני אדם עומדים זה מול זה. מאחר שפניהם פונים לכיוונים מנוגדים, ימינו של אחד הוא שמאלו של אחר. השימוש במונחים ימין ושמאל יכול להיות מבלבל. נניח שרחל ושלמה עומדים זה מול זה. פניה של רחל פונות צפונה ואילו של שלמה פונות דרומה. אזי:
בלבול זה מתחזק כאשר אנו ניצבים מול מראה. אנו אומרים שהראי הופך ימין ושמאל, אך לא הופך למטה ולמעלה. למעשה, אם נבחן ביסודיות את המקרה, נראה שהראי הופך את הווקטור שיוצא מהפנים (y) ולכן כיווני ימין ושמאל של הבבואה במראה מוגדרים ההפך מכיווני ימין ושמאל שלך. היד הימנית שלנו משתקפת כיד השמאלית של הבבואה במראה, רק מכיוון שפניה פונים לכיוון הנגדי (ציר y מתהפך), ורק מפני שיד שמאל שלנו דומה מבחינה גאומטרית ליד ימין (כפוף לטרנספורמציית השתקפות), בעוד שהראש אינו דומה לרגליים והפנים אינם דומים לעורף (או החזה לגב).
בלשון "פיזיקלית מתמטית" ניתן לסכם את הדיון בכך ש:
בלבול בין ימין לשמאל
אנשים רבים מתבלבלים בין שמאל לימין גם בינם לבין עצמם ולא רק מול מראה, בעוד שאינם מתבלבלים בין כיווני למעלה־למטה וקדימה־אחורה. הם מסוגלים בדרך כלל להתמצא במרחב, למשל לנהוג לפי שלטים ולנווט לפי מפה, אבל מתקשים להבחין בין המילים שמציינות כיוון ולעיתים קרובות טועים כאשר מתבקשים לפנות שמאלה או ימינה. הם עשויים גם להתקשות בביצוע פעולות אחרות הדורשות ביצוע מדויק של הוראות כיוון, כגון ריקודים סלוניים. הבעיה מוכרת לחוקרים בתחום הרפואה, אך המחקר בנושא מועט. המחקרים הקיימים מעריכים שבין 15% ל־26% מבני האדם מתבלבלים.
שפות שאינן משתמשות בכיוונים יחסיים
בשפת העם האבוריג'יני האוסטרלי גוגו יימיטהיר (Guugu Yimithirr), אין מילים לתיאור כיוון המבוססות על הדובר כמרכז. במקום זאת נעשה שימוש בכיווני רוחות השמיים. כך למשל במקום להגיד "משמאל לבית" ייאמר "צפונית לבית". בנוסף, כאשר דובר שפה זו מפנה אצבע אל עצמו, כוונתו היא להצביע על הכיוון שנמצא מאחוריו. גישה דומה לתיאור כיוונים יחסיים נמצא גם בשפות ילידים בבאלי, פולינזיה, נמיביה ומקסיקו.
אליהו יעקב נסים
הרב אליהו יעקב נסים (1804–1869) היה שד"ר ירושלמי וחבר בית הדין של העדה הספרדית בעיר.
ביוגרפיה
נולד בסלוניקי שביוון בשנת 1804 לרב יעקב נסים וריינא נסים. שורשי המשפחה בחבל קאסטילייה שבספרד עת עוד היו נקראים משפחת 'בנדיטו-ברוך' ממגורשי ספרד. עלה לישראל בשנת 1832 (ה'תקצ"ב), ונישא לרבקה.
בין השנים 1856–1859 יצא כשד"ר לערי המערב הפנימי בצפון אפריקה מטעם כוללות הספרדים בירושלים, ובשנת 1863 יצא בשנית לשליחות בצפון אפריקה מטעם כוללות חברון.
שימש כדיין של עדת הספרדים בעיר העתיקה בירושלים. מקום מושבו כדיין היה בית הכנסת ק"ק (קהל קדוש) גדול - בית הכנסת יוחנן בן זכאי - שבארבעת בתי הכנסת הספרדיים בעיר העתיקה.
בשנת 1856 חתום על תעודות ההקמה של בית ספר למל בעיר העתיקה.
הלך לעולמו ב-2 ביוני 1869 (כ"ג בסיוון ה'תרכ"ט). הוספד על ידי הרב רחמים שאלתיאל יעקב ניניו בפרשת שלח לך בשבוע הפטירה. נקבר בהר הזיתים לצד אשתו רבקה בחלקת בוראק של הספרדים.
בן ערובה (סרט)
בן ערובה (מאנגלית: Hostage) הוא מותחן פלישה לבית ופעולה אמריקאי משנת 2005 שביים הבמאי הצרפתי פלורן סירי. הפיקו ברוס ויליס, ארנולד ריפקין, מארק גורדון ובוב יארי. הסרט מבוסס על רומן מתח באותו השם מאת רוברט קרייס, לפי תסריט שכתב דאג ריצ'רדסון. בתפקיד הראשי משחק ברוס ויליס, ולצידו בן פוסטר, קווין פולאק, ג'ונתן טאקר, מישל הורן, ג'ימי בנט ומרשל אולמן.
במרכז העלילה קצין משטרה המטפל באירוע של חטיפת בני ערובה, בעוד אשתו ובתו נחטפות על ידי בעלי אינטרס הרוצים להשפיע על ניהול האירוע. כל זאת, על רקע רגשות אשמה הרודפים אותו מכישלון טיפולו באירוע דומה בעבר, שבו נהרגו בני משפחה אחת. ברוח זו מנוסח המוטו של הספר, שאומץ בכרזת הסרט: "האם תקריב משפחה אחרת כדי להציל את משפחתך?".
עלילה
ג'ף טאלי היה בעברו קצין משא ומתן ביחידת SWAT של משטרת לוס אנג'לס. הוא עזב את לוס אנג'לס עקב כישלונו באירוע שבו התבצר גבר עם אשתו ובנו, אחרי שנודע לגבר שאשתו בוגדת בו. ברצותו להציל חיים, טאלי מנע מהצלפים לירות באיש שבסופו של דבר הרג את האישה והילד, והתאבד. טאלי מתגורר עם אשתו ג'יין ובתו המתבגרת אמנדה בעיירה הנידחת "בריסטו קמינו" שבמחוז ונטורה שבקליפורניה, שם הוא מפקד על תחנת המשטרה המקומית. המעבר גורם להתערערות התא המשפחתי של ג'ף.
כעבור שנה, טאלי מעורב שוב באירוע עם בני ערובה. שלושה עבריינים צעירים חמושים באקדחים נוסעים בשעת אחר צהריים ברחובות העיירה: שני האחים דניס וקווין קלי, ואיתם מרשל "מרס" קרופצ'ק הסוציופת. הם רואים מכונית "קאדילק אסקלייד" מפוארת שבה נוסעים וולטר סמית' האלמן, בתו המתבגרת ג'ניפר ובנו הקטן טומי. נוכח מבטיהם ותנועה מגונה לעברה, ג'ניפר זוקפת אצבע משולשת. הם מתרעמים ועוקבים אחרי ה"אסקלייד" המגיעה לבית האחוזה המבודד של משפחת סמית'. וולטר סמית' הוא מנהל חשבונות מושחת המלבין כספים עבור סינדיקט פשע. בבית, הוא צורב על תקליטור קבצים מוצפנים לצורך מסירה לסינדיקט.
בינתיים, דניס ומרס מחליטים לגנוב את ה"אסקלייד". דניס אומר לקווין להישאר בטנדר שלהם, הם נכנסים למוסך החנייה, אולם מרס חושק בג'ניפר, ודניס מעודד אותו "לעשות אותה" (Do her). השניים פורצים לבית, משתלטים באלימות על וולטר וילדיו ודורשים את מפתחות המכונית. אולם טומי הספיק להפעיל אזעקה שקטה, ומתקבלת התרעה אלקטרונית בתחנת המשטרה. קווין יוצא מהטנדר לבדוק מדוע הם מתמהמהים, נכנס לבית, נדהם לראות את המתרחש ומביע הסתייגות ופחד. למקום נשלחת ניידת עם השוטרת קרול פלורס, ואילו טאלי נוסע בעצמו לבדוק את נסיבות האירוע. השוטרת ניגשת לדלת הבית ומשוחחת עם וולטר באינטרקום. תחת איומי אקדחים, וולטר משתדל להרגיע אותה, אך כאשר נמסר לה בקשר שיש חשד שזה אירוע פלילי, מרס יורה בה פעמיים. טאלי מגיע למקום, ותחת מטח יריות מאקדחו של מרס הוא מנסה לחלץ את השוטרת, אך היא מתה בזרועותיו. הוא מזעיק אמבולנס ואת המשטרה. עם רדת החשיכה, את הבית מכתרים כוחות משטרה בניידות ובמסוק. כאשר מגיעים אנשי השריף בראשותה של לורה שומייקר, הוא מעביר לה את הפיקוד מחשש לכישלון נוסף, ופונה למכוניתו לחזור הביתה. וולטר אומר לדניס שמאחר שלא דניס הרג את השוטרת, הוא יוכל לעזור לו באמצעות קשריו עם שופטים ועורכי דין. אולם דניס מכה בפניו, וולטר מתעלף פצוע על הרצפה, ודניס מורה לקווין ולמרס לקשור את הילדים. אחר כך הוא מוצא בתוך כספת תיקים עם חבילות שטרות של מאה דולר מכספי הסינדיקט.
האירוע משודר בטלוויזיה, ואנשי הסינדיקט חוששים שהמידע המוצפן ייפול לידי המשטרה. הם חוטפים את אשתו ובתו של טאלי, ותחת איום ברציחתן מאלצים אותו לשוב וליטול פיקוד בשטח, כשאליו מצטרף אלמוני במדי סוכן FBI המודיע לקצינה שומייקר שהיא משוחררת מאחריות. (לא ברור לטאלי אם האיש מחופש או סוכן מושחת). המטרה היא להרוויח זמן ולאפשר לאנשי הסינדיקט לפרוץ בעצמם לבית ולהשיג את התקליטור. טאלי ניגש לבדו לדלת הבית, דניס מספר לו על הכסף ודורש לספק לו מסוק. טאלי מעמיד פני מושחת ומסכים לספק מסוק תמורת מחצית הסכום. כאשר המסוק מגיע, דניס וקווין יוצאים אל טאלי עם הכסף, אבל מרס שמאמין שג'ניפר היא אהובתו, מסרב לעזוב בלעדיה ומצמיד אקדח לרקתה, מסכל את העסקה, והשלושה חוזרים לתוך הבית עם ג'ניפר. טאלי מבין שמרס הוא הפסיכופת שבחבורה, ומרס הזועם אכן הורג את דניס וקווין.
בעוד מרס מנסה לכבול את ג'ניפר, היא מצליחה לדקור אותו בסכין בלסתו, להשתחרר ולשחרר את טומי. "סוכני FBI" מפוקפקים פורצים לבית למצוא את התקליטור, ומתנהל מרדף מלווה צרחות של הילדים, שבסופו הם מצליחים להסתגר בתוך חדר הביטחון. טאלי שומע את הצרחות, פורץ לבית ברכב ומתעמת עם מרס החמוש בשני אקדחים ומשליך בקבורי תבערה שהכין בעצמו והורג את רוב ה"סוכנים". ה"סוכן" היחיד ששרד את ההשתוללות, פוצע את מרס ביריה, מוצא את טאלי והילדים, ודורש את התקליטור שכעת נמצא בידי טאלי. כאשר טאלי מבקש לשחרר את הילדים בתמורה, ה"סוכן" יורה ופוצע אותו. טאלי מוסר לו את התקליטור, ואז מופיע מרס הפצוע ובידיו שני בקבוקי תבערה, משליך אחד על ה"סוכן", וטאלי יורה באיש העולה בלהבות. מרס מתכונן להשליך את הבקבוק האחרון, אבל מבטו פוגש במבטה האומלל של ג'ניפר. הוא מתמוטט, שומט את הבקבוק לרגליו, ובעצמו עולה בלהבות.
האש מתפשטת בבית. טאלי יורה בזגוגית של מפל מים מלאכותי, האש דועכת מעט, והוא מצליח לצאת עם הילדים. בינתיים, וולטר התאושש מפציעתו אחרי שקודם לכן טאלי שכנע את דניס לפנות אותו באמבולנס. טאלי נוסע יחד עם וולטר באמבולנס אל פונדק דרכים נטוש שבו מוחזקות אשתו ובתו. מתוך הוקרה על הצלת משפחת סמית', וולטר משתף פעולה עם טאלי נגד אנשי הסינדיקט המחזיקים בשתיים, וטאלי נותן לו אקדח. הם נכנסים למקום, טאלי משחרר את וולטר לידי ה"סוכנים", וולטר דורש מהם כביכול להרוג את טאלי, ותוך כדי כך יורה בראשו של ה"סוכן" האחראי. טאלי מנצל את המהומה, יורה למוות בנותרים ומשחרר את ג'יין ואמנדה.
הבדלים בין הספר לסרט
בספר, ארגון הפשע שפועל להשיג את המידע הסודי, הוא המאפיה של החוף המערבי בראשותו של ה"בוס" הכל-יכול, סוני בנצה שהוא גם בעליו של הבית שוולטר סמית' מתגורר בו ומחזיק במידע על הפעילות הפיננסית של בנצה. בנצה מנסה "לקנות" את ג'ף טאלי, שיימנע עבורו את חשיפת המידע המפליל. בנצה עצמו נרצח בידי שליח של הבוס שלו בניו יורק, משום שסיכן את אנשיו. בסרט, זהות אנשי הסינדיקט מעורפלת, מלבד הצורך להסביר את הקשר לפעילותו של סמית'. שלושת הצעירים, לפי הספר, שדדו חנות נוחות והרגו את בעליה. הם נכנסו לבית באקראי כאשר מכוניתם התקלקלה במהלך מרדף משטרתי, מבלי שהם מודעים לטיב הדייר (וולטר סמית') וקשריו עם המאפיה. בסרט, החנות היא המקום שממנו הם התחילו לעקוב אחרי ה"אסקלייד", אחרי שג'ניפר לקחה משם ארוחת טייק אוויי. שם העיירה בספר הוא "בריסטו ביי" (Bristo Bay), והשם שונה לצורך הסרט.
אתרי צילום
צילומי החוץ נעשו באתרים אותנטיים בלוס אנג'לס ובסביבתה. סצנת האירוע הכושל הפותחת את הסרט, צולמה בשכונת "בויל הייטס" (Boyl Heights) במזרח העיר, שבה שוכנים אלה לצד אלה בתי מגורים קטנים, מחסנים ובתי חרושת. הסצנה עצמה צולמה מגג האנגר מעבר לכביש, משם גם הסתער טאלי לעבר הבית. אתרים נוספים היו בדרום קליפורניה ומערבה, באזור מאליבו (ראו תמונות).
הבית שהוצג בסרט כביתו של וולטר סמית', ניצב על גבעה סלעית באזור קניון טופנגה, סמוך למליבו. בעלי הבית בעת הצילומים, ג'ים סוואטקו, סיפר ששכנו, המפיק הווארד "הוק" קוך (שימש מפיק בסרט) נכנס אליו לביקור רעים יחד עם הבמאי פלורן סירי, בעת שהשניים חיפשו אתרים לצילום הסרט, וחצר הבית התאימה להם. במשך ארבעה חודשים בזמן הצילומים בסביבת הבית, סוואטקו ורעייתו התגוררו בבית מלון. סוואטקו הוסיף שההפקה הפכה ל"אירוע שכונתי", באשר מתאם האפקטים המיוחדים של הסרט, לארז אנדרסון, מתגורר בהמשך הרחוב.
כתוביות הפתיחה
את סרטון כתוביות הפתיחה עיצב המעצב הגרפי הצרפתי לורן ברט, בהשראת סדרת הרומנים הגרפיים "עיר החטאים" מאת פרנק מילר, וסרטון הפתיחה של הסרט "החדר" משנת 2002. הסרטון מורכב מתמונות בצבעי שחור ולבן בשילוב גוון אדום של דם, המכניסות את הצופה למרכזה של זירת פשע בפרוור יוקרתי בלוס אנג'לס. המצלמה חולפת בין תמונות הזירה שכביכול "קפאה בזמן", ונעה בין לונג שוט לקלוז-אפ, לשם יצירת מתח המגיע לשיאו בסצנת הפתיחה.
ברט צילם כ-1,500 תמונות כבסיס להתייחסות ולטקסטורה, ובנה זירה תלת-ממדית בגרפיקה ממוחשבת, כדי ליצור תמונות שנראות מציאותיות אך אי אפשר ליצור אותן במציאות, כדבריו.
הפצה והכנסות
הקרנת הבכורה העולמית של "בן ערובה" התקיימה במנילה בירת הפיליפינים ב-9 במרץ 2005, וכעבור יומיים (11 במרץ) הסרט יצא בתפוצה רחבה לבתי הקולנוע בארצות הברית. בישראל, הסרט יצא לבתי הקולנוע ב-14 באפריל. כנגד תקציב הפקה שעמד על 75 מיליון דולר, הסרט הכניס בסך הכל 77,944,725 דולר.
ביקורות
באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט 35% דעות חיוביות מכלל 158 ביקורות, והדעה הכללית הייתה שהצופים עלולים לחוש כבני ערובה של סרט זוועתי ונדוש. באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 44 מתוך 100, על בסיס 33 ביקורות שהוגדרו "מעורבות או ממוצעות".
בן נתן
בן נתן הוא שם משפחה יהודי, פטרונים מהשם נתן. {{פירושונים|
אישים המוכרים על שם אביהם נתן:
דלתת האוקבנגו
היווצרות
טרם היווצרות הדלתה ובמשך שני מיליון שנים זרם נהר האוקבנגו אל אגם מאקגדיקגאדי, במקום בו נמצאים כיום מישורי המלח, מדרום מזרח לדלתה. לפני כ-50,000 שנה אירעה רעידת אדמה חזקה בדרום יבשת אפריקה אשר גרמה לתזוזת קרקע. התזוזה הפתאומית שינתה את מסלול הזרימה של הנהר והמים שזרמו בו נשפכו החוצה, הציפו את האזור והביאו ליצירת הדלתה.
ישראלה אספרנטיסטו
ישראלה אספרנטיסטו (באספרנטו: Israela Esperantisto, "האספרנטיסט הישראלי") הוא ביטאונה של האגודה לאספרנטו בישראל (אל"י). זהו עיתון צבעוני באספרנטו היוצא לאור פעמיים בשנה, ודן בנושאים הקשורים לאספרנטו, לישראל, ליהודים, ולאספרנטו בישראל. העיתון מופץ ברחבי העולם, למנויים, לספריות אספרנטו ולספריות האוניברסיטאות בישראל.
דלתת האוקבנגו
גאוגרפיה
דלתת האוקבנגו שוכנת במקום הנמוך ביותר באגנו של מדבר קלהארי, סמוך למרכזו. נופה הטופוגרפי של הדלתה שטוח, והפרשי הגובה שבה מגיעים לשני מטרים לכל היותר. הדלתה שצורתה כשל מניפה עשויה מאדמת סחף ומשתרעת דרך קבע על פני שטח ביצתי של 6,000 קמ"ר, אליו נוספים כ-7,000 עד 12,000 קמ"ר של אזור עשבי המוצף באופן עונתי.
ישראלה אספרנטיסטו
Israela Esperantisto נוסד על ידי יוסף מורז'ן, עורכו הראשון, בשנת 1959 (אז היה שמו Nia Ligilo). בהמשך ערכו אותו אלכסנדר מנור, יוסף שמר, דורון מודן, פרופ' עמרי ונדל, ומיכאל לינצקי.
בקרב דוברי האספרנטו, "אספרנטיסט" הוא כינוי למי שדובר את השפה. השם נגזר משורש המילה - esperant (שם השפה ללא הסופית o) והסיומת isto-, המציינת בעל מקצוע.
דלתת האוקבנגו
גאוגרפיה
דלתת האוקבנגו היא אחת הדלתות הפנים-יבשתיות הגדולות הבודדות בעולם, ורוב מימיה אובד בדיות (כ-60%) ובהתאדות (כ-36%), בעוד שמיעוטם מחלחל אל חולות המדבר או זורם אל אגם נגאמי. בשל כך שוקעים מינרלים ומלחים בשטח הדלתה, מבלי יכולת להתנקז ממנה, אך מגמה זו מתמתנת בשל מליחותם הנמוכה של מי הנהר ובהצטברות המלחים סביב צמחים. דבר זה מביא בתורו ליצירת איי מלח לבנים וחשופים, שמליחותם הגבוהה אינה מאפשרת את המשך קיומה של הצמחייה עליהם. האי הגדול בדלתה הוא אי הצ'יף (Chief’s Island), והוא נוצר כתוצאה מהתרוממות בעקבות קו העתק גאולוגי. אורכו כ-70 ק"מ ורוחבו כ-15 ק"מ.
החי והצומח
בשטחה של הדלתה מתקיימות אוכלוסיות ניכרות של יונקים אפריקאים גדולים, דוגמת פילים, קרנפים, אריות, נמרים, כלבי פרא, ברדלסים וקובוס המשקפיים וצבועיים, ובסך הכל 130 מיני יונקים. מספרם של אלה מוערך בכ-200,000 פריטים, העוזבים בחלקם הגדול את הדלתה מדי קיץ, עם תחילת העונה הגשומה, ושבים אליה בחורף היבש, כאשר זרימת המים בנהר והצפת הדלתה מגיעות לשיאן. לצד היונקים חיים באזור 482 מיני עופות, 64 זוחלים, 33 מיני דו-חיים, 90 מיני דגים, שהגדול שבהם הוא השפמנון המצוי, המגיע לאורך של עד מטר וחצי; וכן חרקים ורכיכות שונים. ברשימת הצומח נכללים יותר מאלף מינים.
נוכחות אנושית
ממצאים מתקופת האבן מעידים על נוכחות אנושית באזור הדלתה לפני יותר מ-100,000 שנה, ודוגמה ליישוב קדום זה נמצאת באתר הפטרוגליפים בטסודילו, צפונית-מערבית לדלתה. עם זאת, התיישבות קבע של בושמנים ולאחריהם של בני בנטו החלה רק כ-200 שנים לפני הספירה. בני צוואנה התיישבו באזור הדלתה בסוף המאה ה-18 ותוך מאה שנה הם שלטו בכל שטחה. האדם הלבן הראשון שפקד את האזור היה ככל הנראה דייוויד ליווינגסטון שהגיע לדלתת האוקבנגו ב-1849.
דייוויד לטרמן
דייוויד מייקל לטרמן (באנגלית: David Michael Letterman; נולד ב-12 באפריל 1947) הוא קומיקאי ומנחה טלוויזיה אמריקאי. הנחה את תוכנית האירוח המאוחרת של רשת NBC, לייט נייט עם דייוויד לטרמן, בשנים 1982–1993, ואת תוכנית האירוח המרכזית של רשת CBS, לייט שואו עם דייוויד לטרמן, משנת 1993 ועד לפרישתו במאי 2015.
ביוגרפיה
לטרמן נולד באינדיאנפוליס, אינדיאנה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית. הבן האמצעי בין הבת הגדולה ג'ניס והבת הקטנה גרטשן. אביו הארי עסק בגידול פרחים, ואמו דורותי מנגרינג עבדה כמזכירת כנסייה. למד תקשורת באוניברסיטת בול סטייט שבאינדיאנה, היה שדרן בתחנת הרדיו של האוניברסיטה, וסיים לימודי תואר ראשון בשנת 1969. באותה שנה התחתן עם מישל קוק, אותה הכיר באוניברסיטה (הם התגרשו בשנת 1977). עבד כמנחה בתחנת רדיו מקומית, ואחר כך כמנחה וחזאי מזג אוויר בתחנת טלוויזיה מקומית. לטרמן התבלט כמנחה פרוע, ועורר ביקורת מצד מנהלי התחנה. בשנת 1975 עבר ללוס אנג'לס שבקליפורניה, במטרה לפתח קריירה בתחום הבידור. הוא כתב תסריטים לסדרות טלוויזיה, והחל להופיע כסטנדאפיסט במועדון הקומדי סטור שבמערב הוליווד.
קריירה
בסוף שנות ה-70 הופיע בתפקידי אורח בסדרות קומיות ובשעשועונים.
תחילת דרכו ברשת NBC
בנובמבר 1978 החל להופיע כסטנדאפיסט וכמנחה אורח בתוכנית האירוח המרכזית של רשת הטלוויזיה NBC, הטונייט שואו בהנחיית ג'וני קרסון - בסך הכול הופיע בתוכנית 22 פעמים. בשנת 1980 הנחה תוכנית בוקר קומית ברשת NBC, שזכתה בשני פרסי אמי אך בוטלה כעבור כמה חודשים בגלל אחוזי צפייה נמוכים. ב-1 בפברואר 1982 החל להנחות את תוכנית האירוח המאוחרת של הרשת, שמשודרת אחרי הטונייט שואו (לייט נייט). הלייט נייט נחשבה לתוכנית נועזת ויוצאת דופן, וזכתה בחמישה פרסי אמי. לטרמן הנחה את הלייט נייט עד 25 ביוני 1993, והוחלף על ידי קונאן או'בריין.
המעבר לרשת CBS
אחרי פרישתו של ג'וני קרסון מהנחיית הטונייט שואו במאי 1992, ג'יי לנו נבחר כמחליפו, אף שלטרמן נחשב למועמד המוביל לתפקיד. ב-30 באוגוסט 1993 הוא החל להנחות תוכנית אירוח מרכזית ברשת CBS (לייט שואו), שמתחרה בטונייט שואו של רשת NBC. באותה שנה הקים חברת הפקות בשם Worldwide Pants Incorporated שהפיקה, בין השאר, את הלייט שואו ואת תוכניתו של ריי רומנו - "כולם אוהבים את ריימונד". הלייט שואו צולמה בתיאטרון אד סאליבן שבמנהטן, בעיר ניו יורק, וזכתה בשבעה פרסי אמי.
לטרמן נחשב למנחה מתוחכם יותר מלנו, אך זכה לאחוזי צפייה נמוכים יותר - כחמישה מיליון צופים, לעומת כשישה מיליון שצפו בלנו. דירוג הקומיקאים שהופיעו בשתי תוכניותיו, לפי מספר ההופעות: ג'ורג' מילר (55 הופעות), ריצ'רד לואיס (52), ג'יי לנו (40), רוברט קליין (37), ג'ף אלטמן (36), בילי קריסטל (35) וג'רי סיינפלד (34).
בשנת 1995 הנחה את טקס האוסקר.
ב-17 בספטמבר 2001 היה הקומיקאי הראשון שהופיע בטלוויזיה אחרי פיגועי 11 בספטמבר.
במרץ 2002 קיבל הצעה לעבור לרשת ABC, שלא יצאה אל הפועל.
באפריל 2014 הודיע במהלך שידור תוכניתו על כוונתו לפרוש, לאחר 33 שנים, בשנת 2015. במאי 2015 פרש מהגשת התוכנית. בספטמבר אותה השנה החליפו סטיבן קולבר בהנחיית התוכנית ("לייט שואו עם סטיבן קולבר").
המעבר לשירות נטפליקס
בינואר 2018, החל להגיש בנטפליקס את תוכנית האירוח השבועית "את האורח הבא שלי אין צורך להציג עם דייוויד לטרמן", והמרואיין הראשון שלו היה ברק אובמה.
חיים אישיים
ב-3 בנובמבר 2003 נולד לו ולבת זוגו רג'ינה לסקו בן, שנקרא הארי ג'וזף על שם אביו המנוח של דייוויד, שמת בשנת 1974. במרץ 2005 נעצר במדינת מונטנה אדם שעבד בביתו של לטרמן, ונחשד בכוונה לחטוף את בנו במטרה לדרוש כופר.
במרץ 2009, התחתן עם בת זוגו רג'ינה לסקו. באוקטובר 2009, הודיע בתוכניתו שניהל מערכת יחסים מינית עם אחת מעובדותיו, וכי אדם ניסה לסחוט ממנו שני מיליון דולר על מנת שלא יפרסם את הפרשה. בהמשך גילה שהיה זה מפיק הטלוויזיה, רוברט האלדרמן, עמיתו ברשת CBS, ולטרמן התנצל בשידור חי בפני אשתו על הרומנים שניהל עם עובדות מצוות תוכניתו וציין כי "היא מאוד פגועה מהתנהגותו" וכי "הרומנים האלה שייכים לעבר".
בינואר 2000 עבר ניתוח מעקפים בלבו. בפברואר 2003 אושפז בעקבות פגיעת נגיף הרפס.
יוי אוהאשי
סגנית אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 זכתה אוהאשי במדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא לאומי חדש של 2:07.91 דקות, אחרי קטינקה הוסו מהונגריה (2:07.00 דקות) ולפני מדיסין קוקס מארצות הברית (2:09.71 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:34.50 דקות.
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומיתב ביולי 2019 זכתה אוהאשי במדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא לאומי חדש של 4:32.33 דקות, אחרי קטינקה הוסו (4:30.39 דקות) ויה שיוון מהרפובליקה העממית של סין (4:32.07 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני לאחר שהגיעה למשחה הגמר במשחה ל-200 מטר מעורב אישי אף פסלה.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת טוקיו זכתה אוהאשי במדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:32.08 דקות, לפני אמה ואיינט (4:32.76 דקות) והאלי פליקינר (4:34.90 דקות), שתיהן מארצות הברית.
פרד וסט
פרדריק "פרד" וולטר סטפן וסט (באנגלית: Frederick "Fred" Walter Stephen West; 29 בספטמבר 1941 – 1 בינואר 1995) היה רוצח סדרתי אנגלי אשר רצח לפחות שתים עשרה נשים בין השנים 1967–1987 בגלוסטרשייר, מרביתן בעזרתה של אשתו השנייה,.
כל קורבנותיו היו נשים צעירות, ולפחות שמונה מהן היו מעורבות לפני מותן בביצוע אקטים שונים עבור סיפוקם המיני שלו ושל אשתו, ביניהם אונס, קשירה, עינויים ו; גופותיהן נקברו בדרך כלל לאחר שבותרו במרתף או בגינה שבבית הזוג ברחוב קרומוול, גלוסטר, אשר נודע מאוחר יותר בשם בית הזוועות.
כמו כן, רצח פרד לפחות שתי נשים לבדו, ואילו רוז רצחה את בתו החורגת, שרמיין. הזוג נעצר והורשע ב-1994. בזמן ששהה ב התאבד פרד לאחר שגנב חבל משק כביסה, אותו קשר לידית החלון של תאו ועטה על צווארו, קרס על ברכיו, ונחנק למוות. אשתו הורשעה בעשרה סעיפי רצח ונידונה למאסר עולם בנובמבר 1995.
ילדות ונעורים
פרדריק וולטר סטפן וסט נולד ב-29 בספטמבר 1941 בביקרטון קוטג', מאץ' מארקל, הרפורדשייר, ילדם הראשון של וולטר סטפן וסט (1914–1992) ודייזי חנה היל (1922–1968) אשר שרד את לידתו. משפחתו הייתה ענייה למדי והתפרנסה מחקלאות וחוואות. אביו דגל במשמעת קשה ואמו נהגה לגונן עליו יתר על המידה.
משפחתם עברה ב-1946 למורקורט קוטג' שבחוות מורקורט, שם מצא אביו עבודה בתור חלבן וקוצר יבול. ביתם לא היה מחובר לחשמל וחומם על ידי שריפת בולי עץ באח. במהלך עשר השנים הבאות הרתה אמו שבע פעמים נוספות, מתוכן שרדו רק חמישה ילדים, אם כי פרד תמיד נותר המועדף בעיניה. הוא נודע בתור "ילד של אמא" וחיפש חברה בעיקר בקרב בני משפחתו.
וולטר ודייזי הסתכלו על ילדיהם בציפייה כי יסייעו במטלות הבית השונות, ומחמת עוניים הרב נאלצו כל השישה להשתתף בעבודה הקשה; שלוש הבנות קטפו תותים ותפרחות כשותנית, ואילו שלושת הבנים קצרו חיטה וצדו ארנבים. הצורך לעמול ולהזיע עבור מחייתו החדיר בפרד מוסר עבודה גבוה, חרף נטייתו האובססיבית לגניבות, מנהג אשר פיתח בצעירותו וליווה אותו למשך שארית חייו.
חבריו לכיתה תיארו אותו כילד מוזנח, חסר-מרץ ובעל מצב רוח ירוד וקודר, אשר הסתבך בצרות לעיתים קרובות. לאורך חייו לא הפגין ידע רב או אוריינות גבוהה, אולם ניחן בחוש טבעי לנגרות ועבודה עם עץ, וגילה עניין רב באומנות. הוא עזב את לימודיו בגיל חמש עשרה בכדי לעבוד בחוות מורקורט. לדבריו של פרד שמע לראשונה על יחסי מין מפיה של אמו כאשר היה בן שתים עשרה, החל לבצע מעשי זואופיליה עם בעלי החיים שבחווה בשנות נעוריו, והאמין כי מעשי גילוי עריות נחשבו לנורמלים לאחר שראה את אביו מבצע אותם באחיותיו. אחיו הצעיר, דאג, הכחיש את האמירות הללו ופטר אותן כפנטזיה שנולדה במחשבתו של פרד.
בנעוריו נהג לבלות יחד עם אחיו ג'ון במועדון נוער סמוך לעיר, שם זכה לכינוי "קאנטרי באמפקין" הודות למבטאו הגרוני יוצא הדופן, ביטוי שפירושו נער כפרי. פרד נהג להטריד נערות ונשים אשר נתפשו בעיניו כלא יותר מחפצים שנועדו לספק את רצונו, ולעיתים קרובות תפס ומישש את גופן בניגוד לרצונן. כאשר הצליח למצוא בת זוג שחשה משיכה הדדית כלפיו היו ביצועיו המיניים ירודים מאחר שגילה עניין רק בסיפוקו האישי.
מעט לאחר יום הולדתו השבע עשרה קנה אופנוע והיה מעורב בתאונה בה שבר את גולגולתו, ידו ורגלו; במשך שבוע שכב חסר הכרה בבית החולים ולאחר שהתעורר נאלץ להיעזר בתומכות במשך מספר חודשים עד לשיקומו המלא. בעקבות התקרית פיתח פחד קיצוני מבתי חולים והחל לחוות התקפי זעם קשים. כעבור שנתיים סבל מפציעת ראש נוספת לאחר שנערה אותה מישש דחפה אותו במורד מדרגות החירום של מועדון הנוער בלדבורי.
כשהיה בן עשרים הכניס פרד את אחותו בת השלוש עשרה, קיטי, להריון. הדבר נתגלה לאחר שסיפרה קיטי לאמה כי פרד החל לאנוס אותה בקביעות מאז דצמבר 1960. לאחר שנעצר והודה בחופשיות כי נהג להטריד ילדות ונערות מאז שהיה קטן באמתלה כי, "לא כולם עושים את זה?", נשפט ב-9 בנובמבר בהרפורדשייר. אף על פי שנגעלה ממעשיו של בנה, הסכימה אמו להעיד על אופיו הטוב במשפט, אולם לאחר שסירבה אחותו להעיד נגדו, בוטלו כל האישומים. בעקבות המקרה התכחשו אל פרד מרבית בני משפחתו, ואמו סילקה אותו מביתם. הוא עבר לגור בביתה של דודתו ויולט במאץ' מארקל. עד לאמצע שנת 1962 התפייס עם הוריו, אך קשריו עם שאר קרובי משפחתו נותרו רעועים.
נישואים ראשונים
פרד פגש בשנית בקתרין "רינה" ברנדט קוסטלו בספטמבר 1962 בעודו בן עשרים ואחת. השניים הכירו לראשונה כשנתיים קודם לכן בנשף ריקודים שהתקיים במאץ' מארקל ויצאו יחד במשך מספר חודשים לפני ששבה לביתה ב, סקוטלנד. הם התחתנו ב-17 בנובמבר בלדבורי, כאשר האורח היחיד שהגיע לחתונתם היה אחיו הצעיר של פרד, ג'ון. באותה העת הרתה רינה מידי נהג אוטובוס ממוצא אסיאתי ועזבה את בית משפחתה בגלאזגו, ככל הנראה מאחר שקרוביה הביעו את בושתם הרבה על כך שנשאה ברחמה עובר בעל רקע גזעי מעורב.
השניים עברו לגור יחדיו בבית דודתו של פרד ומאוחר יותר שכרו דירה בקואטברידג', שם עבד פרד כנהג אוטו גלידה. רינה ילדה את בתה, שרמיין, במרץ 1963; בכדי להסביר את תוויה האסיאתים סיפרו למכריהם כי לאחר שעברה הפלה נאלצו לאמץ את הילדה. מעט לאחר מכן עברו לגור ב, גלאזגו. כעבור שנה הרתה רינה בשנית וילדה את בתם אנה מריה בביתם שברחוב סבוי.
סנדרלנד
סנדרלנד (באנגלית: Sunderland) היא עיר נמל במחוז מטרופוליטני טיין אנד ויר שבצפון-מזרח אנגליה, השוכנת על חופי הים הצפוני במרכזו של הסיטי של סנדרלנד. בעיר 174,286 תושבים (נכון לשנת 2011).
פרד וסט
נישואים ראשונים
אומנת המשפחה, איזה מקניל, וכן כמה משכניהם, תיארו את רינה כאישה מתחשבת אשר נאבקה לגדל את שני ילדיה. פרד, מנגד, התייחס לבנותיו באכזריות והותיר אותן בקומתה התחתונה של מיטת הקומתיים בה ישנו, לאחר שריתך סורגים בין שתי הקומות ויצר מעין כלוב בו היו לכודות בין הברזלים לבין הקיר. הן הורשו לצאת רק כאשר הלך לעבודתו.
סנדרלנד
היסטוריה
היישוב הראשון שהיה בתחומי העיר ידוע לנו מהתקופה הנאוליתית ומתקופת רומא העתיקה. בשנת 674 הוקם בתחומי העיר מנזר וורמאוז אנד ג'ראו, מה שהביא להתחלת העיר. בסוף המאה ה-8‚ כבשו את האזור ויקינגים ובאמצע המאה ה-9 המנזר כבר היה נטוש. בתחילת המאה ה-12 באזור סנדרלנד היה כפר דייגים. מאמצע המאה ה-14 בעיר היו מתקנים ספינות ומשנת 1589 החלו לייצר בעיר מלח מעובד. בימינו העיר היא עיר נמל גדולה בים הצפוני.
גאוגרפיה ואקלים
סנדרלנד ממוקמת על חוף הים הצפוני בשפך הנהר ויר. האקלים בעיר ערפילי, לח וסוער.
פרד וסט
נישואים ראשונים
במהלך נישואיהם ניהל פרד מספר קשרים רומנטיים עם כמה נשים במקביל, כאשר אחד מהם הסתיים בהולדת ילד מחוץ לנישואים. לאחר שגילתה על כך החלה רינה לנהל רומן עם גבר בשם ג'ון מקלשלן. במקרה אחד בו תפס אותם מתחבקים הכה פרד את אשתו בפניה. בתגובה הכה מקלשלן את פרד בחזרה, אשר שלף סכין מכיסו וחתך אותו בחזהו. לאחר שהכה אותו בשנית חדל פרד להגן על עצמו. מאוחר יותר סיפר מקלשלן כי פרד "לא יכל להכות גבר, אך לא עצר את עצמו כשזה נגע לנשים"; השניים המשיכו להתראות ומקלשלן החל לחשוש לחייה של רינה כאשר ראה את החבורות והפנסים המרובים שהיו על פניה. במקרה אחד בו הכה את אשתו בחומרה מצא אותו מקלשלן והרביץ לו. במקרה נוסף ראה את פרד מכה את בתו בראשה לאחר שביקשה ממנו גלידה, והרביץ לו שוב.
סנדרלנד
ספורט
הספורט הכי פופולרי הוא כדורגל. מועדון הכדורגל סנדרלנד משחק בליגת המשנה האנגלית. הקבוצה זכתה 6 פעמים בתואר אלופת אנגליה, כשהפעם האחרונה הייתה בשנת 1936. האצטדיון של הקבוצה, אצטדיון האור, מכיל 49 אלף מקומות ישיבה. כמו כן, בעיר ישנם מועדוני רוגבי, קריקט וכדורגל נשים.
יהודים
בשנת 1750, מספר סוחרים הולנדים, ובראשם אברהם סמואל, התיישבו בעיר ויצרו קהילה ב-1768. עד מהרה הצטרפו אליהם קבוצה של יהודים נוספים ופליטים פולנים.
ב-1790 הוזמן הרב יעקב יוסף מאמסטרדם לנהל את הקהילה שנקראה מעתה "עדת ישורון", אך ידועה גם כ"קהילת ישראל". הרב נשאר פעיל עד למותו בשנת 1861. אחיינו, יהודה לייב בן ניסן, הוסמך על ידו כשוחט בשנת 1839. עיתוני התקופה מראים על קיומם של נישואים יהודיים בעיר משנת 1791.
פרד וסט
נישואים ראשונים
פרד עזב את ביתם בגלאזגו יחד עם בנותיו שרמיין ואנה מרי לאחר שדרס בשוגג ילד קטן עם רכבו ב-4 בנובמבר 1965. אף על פי שנוקה מאשמה ולא נאלץ לעמוד בפני הליכים משפטיים כלשהם מידי המשטרה, חשש מתגובתם של שכניו וחבריו, אשר רבים מלקוחותיו נמצאו ביניהם. לאחר ששב חזרה לגלוסטר השכיר קרוואן קטן בפארק טימברלנד בכפר. אשתו הצטרפה אליו בפברואר 1966 יחד עם אומנתם, מקניל, וחברתה בת השש עשרה, אן מקפול. מעט לאחר מעברם מצא פרד עבודה בבית מטבחיים.
סנדרלנד
יהודים
בית הכנסת הפולני (Polishe Shool) התמזג או נעלם ב-1851–1853. ממפקד בית הכנסת של שנת 1851, האוכלוסייה היהודית בסנדרלנד הייתה בין 150 ל-200 יהודים.
סופי רחלנקו
סופי רַחְלֶנקו (בלועזית: Sophie Rachlenko; נולדה ב-3 בינואר 1947) היא אמנית, ציירת וסופרת ישראלית.
סנדרלנד
יהודים
במחצית השנייה של המאה ה-19 החלו להגיע יהודים לצפון מזרח אנגליה במספר משמעותי מהארצות הבלטיות. אחד הראשונים שהגיעו היה ברנט ברנשטיין גיליס, שנולד בקרטינגה בשנת 1835. בסביבות 1859 ערק מהצבא הרוסי, ויצא בספינה לאנגליה (ל-West Hartlepool). הוא חיפש עבודה והגיע לסנדרלנד, שם עבד כנגר וזגג, המקצועות שלמד מאביו, והפך ליצרן רהיטים מצליח. הידיעה על שגשוגו התפשטה לקרטינגה ועד מהרה רבים אחרים, רבים מהם קרובי משפחה, הצטרפו אליו בסנדרלנד.
פרד וסט
נישואים ראשונים
בניסיון לברוח מהתעללותו של פרד ודרישותיו המיניות הסאדיסטיות, התקשרה רינה לחברה מקלשלן בתחינה כי יבוא להצילה. השניים רקמו תוכנית בה יגיע מקלשלן יחד עם בן זוגה של מקניל, ג'ון טרוטר, לבישופ קליב, וייקח אותה יחד עם בנותיה ומקניל חזרה לסקוטלנד. באותו הזמן ניהל פרד רומן עם חברתה של מקניל, אן מקפול, אשר כעסה עליו מאחר שהבטיח לה כי יתחתן איתה. הייתה זאת היא אשר ככל הנראה סיפרה לו על תוכניותיה של אשתו, כיוון שנראתה רגועה כאשר הופיע לפתע בעת מפגשם, והודיעה למקניל כי בכוונתה להישאר עמו ולשמש כאומנת עבור ילדיו. מקלשלן הכה את פרד מספר פעמים לאחר שהתפתחה ביניהם קטטה בה הרביץ לבנותיו שרמיין ואנה מרי. השוטרים הגיעו למקום במהרה ומקלשלן הצליח להימלט יחד עם רינה ומקניל, אולם הותיר את שתי הילדות בידיו של פרד, אשר איים על אשתו כי ירצח אותה אם יראה אותה שוב.
קורט-יירגן פון ליצוב
קורט-יירגן פון ליצוב (בגרמנית: Kurt-Jürgen Freiherr von Lützow; 7 באוגוסט 1892 – 20 ביולי 1961) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון ליצוב נולד ב-7 באוגוסט 1892 במארינוורדר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1912 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-8 (ברנדנבורג ה-1 - פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה). במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם פון ליצוב עם הרגימנט בקרבות השונים, וב-18 באוגוסט 1917 הועלה לדרגת אובר לוטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.