cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כיכר המושבות
כיכר המושבות היא אחת הכיכרות הוותיקות בעיר המהווה צומת דרכים ורחובות מרכזיים אשר סביבם מסחר. היא נקראה על שם המושבות היהודיות בארץ ישראל, מפני שסביבה מוקמו קווי האוטובוסים שיצאו מתל אביב אליהן.
בכיכר נפגשים חמישה רחובות: רחוב אלנבי מצפון והמשכו כרחוב העלייה מדרום, דרך בגין ממזרח והמשכה כ"דרך יפו" במערב, ורחוב החשמל המוביל לשכונת רמת השרון וגן החשמל בצפון מזרח. הכיכר גובלת בשכונת פלורנטין, שכונת נווה שאנן ובקרבתה נמצא שוק לוינסקי.
בסוף שנות ה-30 נבנה בכיכר מעגל תנועה שכלל מזרקה ומדשאה עם מפרץ חנייה עבור קווי אוטובוסים שיצאו אל מחוץ לעיר. בסוף שנות החמישים שונו פני הכיכר, ובדומה לכיכר מגן-דוד, בוטל מעגל התנועה ונבנה מעבר תת-קרקעי להולכי רגל. המנהרה נבנתה בשל עומס התנועה הרב החוצה את הצומת בעורקי התחבורה הראשיים, אך ספגה ביקורת בטענה שאין בה צורך והיא בזבוז של כספי ציבור. במאי 1965 נחנכו במנהרות דרגנועים.
לאחר תקופה ארוכה של הזנחה, שבמהלכה הייתה לאתר מקובל בקרב דרי רחוב, שופצה הכיכר יחד עם כיכר מגן-דוד ב-2007 והמעברים התת-קרקעיים נסגרו ונאטמו כדי לאפשר שם הקמה של קו רכבת קלה בעתיד. השיפוץ בוצע על ידי החברה העירונית אחוזות החוף והסתיים בפברואר 2008 בעלות של 7 מיליון ש"ח. במהלך העבודות חודשו פניה של הכיכר, אולם מרבית הבניינים הסובבים אותה סובלים עדיין מהזנחה. במרכז הכיכר הוצב לוח מודעות בסגנון ישן, עליו תמונות ומידע על הכיכר של פעם ועל תל אביב בתקופת המנדט. סמוך לכיכר נבנית תחנת אלנבי של הקו האדום של הרכבת הקלה של מטרופולין תל אביב.
שברולט קינגסווד
שברולט קינגסווד (באנגלית: Chevrolet Kingswood) היא מכונית סטיישן, בתצורות של 2 דלתות ו-4 דלתות, אשר יוצרה על ידי חטיבת המכוניות שברולט בחברת ג'נרל מוטורס האמריקאית בין השנים 1959–1960 (סדרה ראשונה) ו-1969–1972 (סדרה שנייה).
כיכר המושבות
עיריית תל אביב הציבה שתי לוחיות זיכרון בכיכר המושבות:
הערות שוליים
דרך בגין (תל אביב)
אברהם רובינזון
קורות חיים
רובינזון נולד בוואלדנבורג שבגרמניה (כיום ולבז'יך שבפולין) למשפחה יהודית בעלת אמונה ציונית יוקדת. אביו, אברהם רובינזון, נפטר זמן קצר טרם לידתו. בשנת 1933, בעקבות עליית היטלר לשלטון, עלה רובינזון, עם אמו ואחיו הבכור, לארץ ישראל. את שנת הלימודים האחרונה של לימודיו התיכוניים השלים בגימנסיה רחביה. בתחילה התגוררה משפחתו בביתו של מנהל המוסד וידיד המשפחה, אברהם ברתנא, ומאוחר יותר עברה לדירה משל עצמם בדרך עזה.. רובינזון למד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1939 קיבל תואר ראשון. בזכות הצטיינותו קיבל מלגת לימודים בסורבון והחל ללמוד שם. לאחר חודשים אחדים פלשה גרמניה הנאצית לצרפת, ורובינזון נמלט לאנגליה. בשלב זה שינה את הכתיב של שם משפחתו מ-Robinsohn ל-Robinson. הוא התגייס לחיל האוויר של צרפת החופשית ותרם למאמץ המלחמתי באמצעות לימוד-עצמי של אווירודינמיקה ורכישת מומחיות בתחום משטחי העילוי שבהם נעשה שימוש בכנפי מטוסי הקרב.
בשנת 1946 מונה למרצה בקולג' לאווירונאוטיקה בקריינפילד, ורכש מוניטין עולמי באווירודינמיקה, ובאותה שנה הוענק לו תואר שני במתמטיקה מטעם האוניברסיטה העברית. בשנת 1949 קיבל תואר דוקטור למתמטיקה מאוניברסיטת לונדון, על עבודה בשם The Metamathematics of Algebraic Systems שנעשתה בהנחייתו של זולטן פאל דיינס. בשנת 1951 החל ללמד באוניברסיטת טורונטו ובשנת 1957 עבר לאוניברסיטה העברית בירושלים. הוא היה ראש החוג למתמטיקה עד לשנת 1962. אז עבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בתקופה זו נודע ברבים בגישתו העושה שימוש בשיטות של לוגיקה מתמטית על מנת להתמודד עם סוגיות בתחום האנליזה המתמטית והאלגברה המופשטת. הוא "הציג לראשונה רבים מרעיונותיה היסודיים של תורת המודלים". בעשותו שימוש בשיטות אלה, מצא רובינזון דרך לנצל לוגיקה פורמלית כדי להוכיח קיומם של מודלים לא סטנדרטיים עקביים של מערכת המספרים הממשיים, הכוללים מספרים אינסופיים ואינפיניטסימלים. מתמטיקאים אחרים, ובהם וים לוקסמבורג, הראו כי ניתן להגיע לתוצאות אלה באמצעות מסנני-על, דבר שהפך את עבודתו של רובינזון לנגישה למתמטיקאים נעדרי מומחיות בלוגיקה הפורמלית. ספרו של רובינזון, "אנליזה לא סטנדרטית", ראה אור בשנת 1966.
רובינזון התעניין רבות בהיסטוריה ובפילוסופיה של המתמטיקה, ופעמים רבות העיר כי היה רוצה להיכנס אל תוך ראשו של לייבניץ, המתמטיקאי הראשון שניסה לתאר ביסודיות את רעיון המספרים האינפיניטסימליים.
עמיתיו באוניברסיטת קליפורניה תארו אותו כאדם שעמל קשות על מנת להכשיר את הדוקטורנטים בכל רמות היכולת באמצעות הפנייתם למיזמים בעלי רמות-קושי מתאימות, אך גם ככזה שהתלונן על איכותם הירודה של בוגרי האוניברסיטה. אוניברסיטת ייל חיזרה אחריו, ולאחר סירוב ראשוני, הוא ניאות לבסוף ועבר אל שורותיה בשנת 1967, ונשאר בה עד לפטירתו.
פרסם תשעה ספרים ו-130 מאמרים.
אברהם רובינזון נפטר מסרטן הלבלב בשנת 1974.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
חטפיתיים
חטפיתיים (שם מדעי: Muscicapidae) או חטפיות היא משפחה מרובת מינים של ציפורי שיר קטנות. במשפחה כ-70 סוגים שתחום מחייתם מוגבל ליבשות העולם הישן: אפריקה, אסיה ואירופה. רוב החטפיות הן שוכנות עצים הניזונות בעיקר מחרקים, אשר אותן הן חוטפות במעופן. הן מאופיינות בשיבה מיידית אל עמדת התצפית שלהן, ומכאן שמן העברי, כמו גם האנגלי - flycatcher.
מאפיינים
מראה ציפורים אלו מגוון מאוד, בדרך כלל השירה אינה מורכבת וקריאתם צורמנית. גודל גופם קטן עד בינוני הנע באורכו מ-10 ס"מ ועד 21 ס"מ. מינים רבים בעלי צבע חום עמום, אולם המופע של כמה מינים עשוי להיות מגוון ובהיר, במיוחד אצל הזכרים. לרובם יש מקור רחב ומשוטח המותאם ללכידת חרקים במעופם, אולם לכמה מינים התרים אחר מזונם בקרבת הקרקע יש מקור מעודן יותר.
חטפיות של העולם הישן נמצאות כמעט בכל נוף עם מספיק עצים, מיער עבות ועד שטחים פתוחים, אפילו ביערות הרי ההימלאיה. המינים הצפוניים יותר נודדים דרומה בחורף, ובכך הם מבטיחים לעצמם אספקה קבועה של חרקים.
מיקום הקן משתנה ממין למין, והוא בנוי בקפידה בצורת סלסילה שטוחה בצמרות העצים, במדפי צוקים, או פשוט בחור הקיים בעץ שירופד בחומרי קינון. המינים המקננים בחורי עצים נוטים להניב תטולה גדולה יותר, הכוללת בממוצע 9 ביצים, בהשוואה ל-2 עד 5 אצל המינים האחרים.
מיון
חוקרים איחדו בעבר את משפחת הקיכליים במשפחה זו, יחד עם הסבכיים והטימליים. מחקרים ביוכימיים שנעשו לאחרונה ממקמים טקסונים מסורתיים של קיכליים כגון הצוקית, Myiophonus ,Brachypteryx, Alethe כאן במשפחת החטפיות. מנגד הטקסונים Saxicolinae, Grandala ,Cochoa שויכו לקיכליים.
כרגע משפחת החטפיות מחולקת לשתי תתי-משפחה, Turdinae, ו-Muscicapinae, חלוקה זו עשויה להיות מלאכותית, מאחר שמינים המשויכים לתת-משפחה אחת עשויים להיות קרובים יותר לתת-משפחה האחרת, ולכן כל המבנה הטקסונומי של המשפחה ככל הנראה ישתנה מאוד בעתיד.
אן-מרגרט
אן-מרגרט אולסון (באנגלית: Ann-Margret Olsson; נולדה ב-28 באפריל 1941) היא שחקנית וזמרת שוודית-אמריקאית. אן-מרגרט זכתה בחמישה פרסי גלובוס הזהב ובפרס אמי, הייתה מועמדת לשני פרסי גראמי ולשני פרסי אוסקר על הופעותייה בסרטים "טומי" ו"ידע הבשרים".
ביוגרפיה
אן-מרגרט נולדה בסטוקהולם, שוודיה לאנה ולגוסטב אולסון. כשהייתה ילדה התגוררה מספר שנים במחוז ימטלנד ולאחר מכן עברה להתגורר בארצות הברית שם עבד אביה. היא גדלה בשיקגו ולמדה בבית ספר לריקוד. אן-מרגרט למדה ב"אוניברסיטת נורת'ווסטרן" אך לא סיימה את לימודיה. כחלק מהרכב מוזיקלי חובבני הופיעה אן-מרגרט במועדונים בשיקגו ובלאס וגאס, כשהגיעו ללוס אנג'לס נפגשה עם מרילין מונרו שהתרשמה מיכולותייה של אן-מרגרט. את אן-מרגרט גילה לראשונה שחקן הקולנוע ג'ורג' ברנס ששמע אותה בעת הופעתה בלאס וגאס, סידר לה חוזה מוזיקלי בחברת התקליטים "תקליטי RCA" וחוזה משחק בחברת ההפקה "פוקס המאה ה-20".
מוזיקה
אן-מרגרט הוציאה את אלבום הבכורה "And Here She Is...Ann-Margret" שלה בשנת 1961 והועמדה לפרס גראמי לפריצת השנה. סיפקה בתחילת דרכה כזמרת גרסאות כיסוי נשיים מוצלחות לשיריו של אלביס פרסלי.
את הסינגל שלה "I Just Don't Understand" מאלבומה השני שהגיע לצמרת מצעדי הפזמונים ביצעה להקת הביטלס במספר הופעות. בשנת 1962 ביצעה אן-מרגרט בטקס האוסקר את השיר "Bachelor in Paradise" שהיה מועמד לשיר הטוב ביותר. בשנות ה-70 וה-80 התפרסמה בזכות להיטי הדאנס הקצביים שלה "Love Rush", Midnight Message" ו"Everybody Needs Somebody Sometimes".
בשנת 2001 הועמדה אן-מרגרט בפעם השנייה לפרס גראמי על אלבומה העשירי בקריירה "God is Love: The Gospel Sessions". בכל הקריירה המוזיקלית שלה הוציאה לאור אן-מרגרט 14 אלבומים.
משחק
אן-מרגרט החלה את קריירת המשחק שלה ב-1961 בקומדיה הקלאסית של פרנק קפרה "גברת ליום אחד" בתפקיד לואיז בתה של הרוכלת אנני (בטי דייוויס). הצליחה לקצור הצלחה, זכייה ומועמדות לפרס גלובוס הזהב כבר בהופעתה השלישית בקומדיה המוזיקלית "ביי ביי בירדי" בתור הנערה קים מק'פי, הסרט הפך את אן-מרגרט לכוכבת על באמצע שנות ה-60 והוביל אותה לתפקיד ראשי לצידו של אלביס פרסלי בסרט "ויוה לאס וגאס". את שיר הנושא של הסרט שרה אן-מרגרט כמו גם את פסקול הסרט. התפרסמה באותן שנים גם לצידם של סטיב מקווין ואדוארד ג'י רובינסון בדרמת ההימורים "הנער מסינסינטי".
למרות תפקידים מרשימים בתחילת דרכה אן-מרגרט נחשבה לסמל מין מרכזי של שנות ה-60 ולא קיבלה את הערכת המבקרים, שסלדו מהופעתה הזולה מדי לטעמם. ב-1971 הצליחה אן-מרגרט להתגבר על כך, זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר והועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בדרמה הקומית-אירוטית של מייק ניקולס "ידע הבשרים" בה שיחקה את בובי חברתו של ג'ונתן (ג'ק ניקולסון).
ב-1975 נתנה את הופעת הקריירה שלה בדרמה המוזיקלית של קן ראסל "טומי", בסרט גילמה את נורה אמו של הנער החירש והעיוור טומי ווקר (רוג'ר דלטרי). זכתה על משחקה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסרט קומי/מוזיקלי והועמדה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. אן-מרגרט הייתה אחראית גם על פסקול הסרט.
קיבלה מועמדות גלובוס זהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר גם על הופעתה לצידו של פיטר פירת' בעיבוד הקולנועי לספרו של הנרי פילדינג "ג'וזף אנדרוס". הופיעה במותחן האימה "קסם" לצידו של אנתוני הופקינס, במערבון "אוכפים מצחיקים" לצידו של ארנולד שוורצנגר ובמלודרמה "פעמיים במשך החיים" בתור המלצרית אודרי בה מתאהב הארי מקנייז (ג'ין הקמן).
באמצע שנות ה-80 הוסיפה אן-מרגרט למאזנה שני פרסי גלובוס זהב על הופעותיה בעיבוד הטלוויזיוני למחזה "חשמלית ושמה תשוקה" ובסרט הטלוויזיה "מי יאהב את הילדים שלי?".
בשנות ה-90 התפרסמה בזכות שיתוף הפעולה שלה עם האגדות ההוליוודיות וולטר מתאו וג'ק למון בקומדיות "זקנים חסרי מנוח" ו"משתגעים על אהבה" בהן שיחקה את אריאל טראוקס, השכנה האלמנה של הפנסיונרים ג'ון ומקס בסרט הראשון ואשתו של ג'ון בסרט השני.
ב-2004 הופיעה בעיבוד האמריקאי של טוני סקוט לסרט הפעולה הצרפתי "טקסי" בתור אמו של הבלש דני וושבום.
שלמה לוי (כדורגלן)
שלמה לוי (1 ביוני 1934 - 1 במאי 2003) היה כדורגלן ישראלי ששיחק כחלוץ בקבוצות בכירות ובמדי נבחרת ישראל.
אן-מרגרט
משחק
ב-2006 שיחקה את וונדי אמה של ברוק מאיירס (ג'ניפר אניסטון) בדרמה הקומית "הצד שלו הצד שלה" ובקומדיית חג המולד "סנטה במשרה חלקית 3".
שלמה לוי (כדורגלן)
קורות חיים
את דרכו החל שלמה לוי בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב שעימה זכה באליפות המדינה, וממנה עבר לקבוצת הכח תל אביב. את שערו הראשון בליגה הלאומית (הליגה הבכירה דאז) כבש במדי מכבי חיפה, שבה שיחק 3 שנים (מ-1955 עד 1958), עד שעבר ליריבה העירונית הפועל חיפה שאף בה שיחק שלוש שנים. במדי הפועל חיפה זכה פעמיים ברציפות בתואר מלך השערים - בשנת 1961, אז כבש 15 שערים וב-1962, אז כבש 16 שערים. באחד ממשחקי הדרבי נגד מכבי חיפה כבש 4 שערים במשחק אחד.
אן-מרגרט
משחק
ב-2010 זכתה אן-מרגרט בפרס אמי היחיד בקריירה שלה על הופעת האורח שעשתה בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד".
בשנת 2017 שיחקה בסרט פורשים בסטייל. הסרט הוא קומדיה שחורה בבימויו של זאק בראף ובכיכובם של מורגן פרימן, מייקל קיין ואלן ארקין.
שלמה לוי (כדורגלן)
קורות חיים
בעונה הכפולה 1966/1968 שיחק במדי מכבי חדרה, ולאחר מכן עזב את ישראל ביחד עם אחיו הכדורגלן, אברהם "חולי לוי, ושם בין היתר שיחק כדורגל בקנדה בקבוצות כדורגל ב"מייג'ור ליג" המקומית.
אן-מרגרט
חיים אישיים
אן-מרגרט הייתה נשואה לרוג'ר סמית', משנת 1967 ועד שנפטר ב-2017, שחקן שהפך גם למנהל האישי שלה. בשנת 2000 עברה אן-מרגרט תאונת אופנוע, פרקה את הכתף ושברה שלוש צלעות. השחקנית רוז מק'גוון גילמה את דמותה של אן-מרגרט במיני סדרה "אלוויס".
שלמה לוי (כדורגלן)
קורות חיים
בשורות נבחרת ישראל כבש לוי שישה שערים ב-14 הופעות בין 1960 ל-1964. מלבד היותו כובש מצטיין, הוא נודע בזכות "בעיטת המספרת" בה הצטיין והבקיע שערים מרהיבים.
נפטר בשנת 2003 לאחר מחלה קשה.
תארים קבוצתיים
הפועל רמת-גן
יובל ינאי
יובל ינאי (נולד ב-24 במרץ 1980) הוא מדבב ושחקן ישראלי.
קריירת משחק בטלוויזיה בתיאטרון ועל במות
הוא בוגר הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין (2007-2004). בתום לימודיו שיחק בהצגה "בן בהפתעה", פרי עטו של ריי קוני, בבימויו של רוני מנדלסון, הצגה שהחלה בסטודיו למשחק והמשיכה בתיאטרון המסחרי. זכה על תפקידו בפרס השחקן המבטיח בפסטיבל עתיד תיאטרון 2007. אחר-כך שיחק ב"כך צחקנו", ערב מערכונים על פי חנוך לוין, בבימויו של שמעון מימרן שהוצגה בהבימה.
ינאי משחק בתיאטרון גשר מאז שנת 2007. תפקידו הראשון היה של יאקיש, בהצגה "יאקיש ופופצ'ה". הוא שיחק ב"שוורץ וחיות אחרות", אסופה של שלושה סיפורים קצרים שחוברו להצגה אחת. ינאי גילם את הארי, אב הבית, לפי סיפור מאת ברנרד מלמוד. הוא גילם את דמותו של מנהל קרקס בסיפור "קשטנקה" של צ'כוב, שמספר על כלבה שמגיעה לקרקס. בהצגת ילדים בגשר על פי משלי לה פונטיין שיחק ינאי שלל חיות: אריה, ינשוף, כלב. בהצגה "הלילה ה-12" על פי שייקספיר, שיחק את סר טובי בלץ', אציל שיכור. הוא שיחק בקומדיה המוקומנטרית "חמישה קילו סוכר", פרי עטו של גור קורן. הוא שיחק ב"הרפר ריגן", סיפור מסע של הרפר ריגן (לאורה ריבלין). ינאי גילם את דמותו של ג'יימס פורצ'יון, אותו הכירה ריגן באינטרנט והם קבעו להיפגש בחדרה במלון. בהצגה "שש דמויות מחפשות מחבר", פרי עטו של פיראנדלו, גילם את דמותה של מאדאם פאצ'יה, דמות דראג, שהיא מנהלת בית זונות. הוא היה מועמד לתפקידו לפרס התיאטרון הישראלי לשחקן המבטיח לשנת 2010. בהצגה "רביזור" מאת גוגול גילם את דמותו של מפקח המשטרה. ינאי משחק כיום בהצגה "יונה ונער", על פי מאיר שלו, גילם את דמותו של ד"ר לאופר, וטרינר והגורו של היונים.
יובל ינאי משחק בתפקיד הראשי של יובל בר און בסדרה "משפחה לא בוחרים", ששודרה בערוץ 2, החל מספטמבר 2012. זהו עיבוד ישראלי של דניאל לפין וגאיה וילדמן ל"כולם אוהבים את ריימונד", קומדיית המצבים האמריקאית המצליחה. לצידו משחקים נועה קולר, רוזינה קמבוס, שלמה בר-אבא ופיני קידרון. הסדרה שודרה במשך 2 עונות עד אוגוסט 2013.
במהלך השנים 2013–2014, השתתף בעונה הרביעית והחמישית של סדרת הנעורים "השמיניה", המשודרת בערוץ הילדים של HOT, בתפקיד דמות הנבל אבשלום.
בשנת 2014 שיחק בשני פרקים בסדרה הדרמה קומית ״70 מיליון סיבות לעושר״, בתפקיד רונן, פקיד הבנק.
בשנת 2016 שיחק בסדרת הטלוויזיה "נעלמים" של ערוץ ניקלודיאון בתפקיד בני הופמן, ראש המועצה של אשמורת ומארגן השוד של הבנק של יעקובסון.
בשנת 2017 שיחק במחזה "מלך הכלבים" בתיאטרון בית לסין ובמחזה "במנהרה" בתיאטרון גשר. באותה שנה גם שיחק בשתי העונות של סדרת הנוער "אקדמיית החממה" בתפקיד אריק, סוכן ה-FBI הנוכל.
ב-2018 הופיע בסדרה שבאבניקים בתפקיד שעיה ברגמן. באותה שנה החל לשחק בהצגה "לילה אחד מרקוביץ'" מאת יואב שוטן-גושן ועירד רובינשטיין ובבימויו, על פי ספרה של איילת גונדר-גושן, בתיאטרון בית ליסין, בתפקיד זאב.
הוא הלחין מוזיקה למספר הצגות בסטודיו לסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין. הקליט מוזיקה בדיסק של משה קליפר, בהפקתו של משה לוי.
קריירת דיבוב
ינאי דיבב בעשרות סרטים וסדרות מונפשות. בשנת 2009 דיבב את בייבי ברנט בסרט "גשם של פלאפל". בשנת 2011 דיבב את אנדי סמברג ב"פיניאס ופרב - מארחים". החל משנת 2013 מדבב את אוקן בסרטי "לשבור את הקרח". בשנת 2014 דיבב את אדווין קרבנקל בסרט "יצאת כוכב".
חייו הפרטיים
יובל ינאי נשוי מאז שנת 2011 לשחקנית מיכל שטמלר, ולהם 2 ילדים.
תיאטרון
בתיאטרון גשר
בתיאטראות אחרים
האלפבית הפונטי האוראלי
האלפבית הפונטי האוּראלי (באנגלית: Uralic Phonetic Alphabet; בראשי תיבות: UPA) או שיטת התעתיק הפינו-אוגרית (באנגלית: Finno-Ugric transcription system) הוא שיטת טרנסקריפציה המשמשת בעיקר לתעתיק השפות הפינו-אוגריות. את השיטה פרסם לראשונה הבלשן הפיני אמיל נסטור סטאלה בשנת 1901.
בניגוד לאלפבית הפונטי הבינלאומי, שהוא שיטת תעתיק מדויקת חד-חד ערכית לפונמות הקיימות בשפות המדוברות, מטרת האלפבית הפונטי האוראלי לייצג את הקטגוריות התפקודיות של שפות, ואת ערכיהן הפונטיים. מסיבה זו, אין אפשרות להמיר תעתיק כזה לאלפבית הפונטי הבינלאומי באופן ישיר.
הסימנים הבסיסיים של האלפבית מבוססים בעיקר על סימני האלפבית הפיני, אבל גם על סימני האלפבית היווני והקירילי. בין סימני התעתיק כוללים גם אותיות רישיות מוקטנות וסימנים דיאקריטיים.
כללי
בניגוד ל־IPA שנכתב באותיות ישרות, תעתיקי UPA נכתבים בדרך כלל בכתב נטוי. למרות זאת שחלק גדול מהאותיות שבשימוש ב־UPA נמצאות בשימוש בלטינית, ביוונית, באלפבית הקירילי או ב־IPA, ונמצאות באזורי היוניקוד התואמים, רבות מהן אינן נמצאות בשימוש כזה, וקודדו באזורים Phonetic Extensions ו־Phonetic Extensions Supplement של יוניקוד. גופנים התומכים בתווים אלו הם נדירים מאוד. Code2000 הוא דוגמה לאחד הגופנים בהם יש תמיכה בתווים הללו.
תנועות
בטרפז התנועות משמאל מוצגות התנועות שקיימות ב־UPA. תנועה משמאל לנקודה היא תנועה בלתי מעוגלת ותנועה מימין לנקודה היא תנועה מעוגלת. תנועות נוספות מצוינות בעזרת סימנים דיאקריטיים (ראו למטה).
בנוסף, באלפבית הפונטי האוראלי ישנם שלושה סימנים לציון תנועות שאיכותן איננה מוגדרות:
עיצורים
בטבלה הבאה מוצגים העיצורים המוגדרים באלפבית הפונטי האוראלי. ב־UPA אין הבחנה בין עיצורים חוככים קוליים לעיצורים מקורבים, ואינה מכילה סימנים רבים המופיעים ב־IPA, כגון.
כאשר מוצג יותר מסימן אחד באותה עמודה, הימני קולי והשמאלי אטום. כאשר יש שלושה, האמצעי אטום למחצה.
סימנים דיאקריטיים
בטבלה הבאה מוצגים הסימנים הדיאקריטיים של האלפבית הפונטי האוראלי ומשמעויותיהם:
דוגמות
בטבלה למטה מוצגות מספר דוגמות של מילים פינו-אוגריות ואנגליות (תוך שימוש בהגייה האוסטרלית) מתועתקות בעזרת האלפבית הפונטי האוראלי ובעזרת האלפבית הפונטי הבינלאומי:
בת הים הקטנה 2: השיבה לים
בת הים הקטנה 2: השיבה לים (באנגלית: The Little Mermaid II: Return to the Sea) הוא סרט הנפשה שהופק על ידי אולפני דיסני ויצא ישירות לווידאו בשנת 2000. זהו סרט המשך לסרט "בת הים הקטנה" משנת 1989. סרט זה בוים על ידי ג'ים קמרוד ובראיין סמית'.
עלילת הסרט מתרחשת למעלה מעשור לאחר הסרט המקורי ומתמקדת במלודי, בתם של אריאל ואֶריק- נסיכה בת-אדם שמשתוקקת לשחות באוקיינוס למרות שהוריה אוסרים על כך. זה הסרט האחרון כרונולוגית בגרסת וולט דיסני לבת הים הקטנה, והשני שהופק (אחריו יצא בת הים הקטנה 3: סיפורה של אריאל).
עלילה
אריאל ואֶריק חוגגים את הולדת בתם, מלודי, על ספינה בים. לרגל הולדתה, אביה של אריאל, המלך טריטון, מעניק למלודי תליון קסום שחרוט עליו שמה. החגיגה נקטעת לפתע כשמורגנה, אחותה של אורסולה (הנבלית בסרט המקורי), מופיעה ומאיימת לפגוע במלודי אם לא תקבל לידיה את הקלשון של טריטון. אריאל ואֶריק מצליחים להביס את מורגנה והיא בורחת לים. כדי להגן על מלודי מפני מורגנה, אריאל מחליטה למנוע ממנה כל מידע על הים: התליון מושלך לאוקיינוס, ונבנית חומה שמקיפה את הארמון ומפרידה בינו ובין הים. שתים-עשרה שנים לאחר מכן, מלודי עדיין לא יודעת על עברה של אמה כבת ים. ההורים שלה אוסרים עליה לצאת מחוץ לגבולות הארמון, אף על פי כן מלודי חומקת מהארמון באופן קבוע כדי לשחות בים. באחת הפעמים היא מגלה על קרקעית הים את התליון ששמה חרוט עליו. היא מתעמתת עם אריאל אודות התליון, וכשהיא לא מוכנה לענות לשאלות שלה, מלודי בורחת לים. כשאֶריק ואריאל מבינים שמלודי נעלמה, טריטון הופך את אריאל לבת ים כדי שתוכל לחפש אותה. בינתיים מלודי מובלת למחבוא של מורגנה. מורגנה משתמשת במה שנותר מהקסם של אורסולה על מנת להפוך את מלודי באופן זמני לבת ים. היא אומרת שהשינוי יהיה קבוע אם מלודי תוכל להחזיר לה את הקלשון שלה, שלטענתה נגנב ממנה על ידי טריטון. בעזרתם של טיפ הפינגווין ודאש הניבתן (אריה ים) מלודי מצליחה להביא את הקלשון למורגנה. אריאל מנסה לעצור את מלודי מלתת למורגנה את הקלשון אבל מאחרת את המועד. מורגנה, כעת עם הקלשון, תופסת את אריאל ומחזיקה אותה בשבי. סקאטל, טריטון, סבסטיאן ואֶריק מגיעים, ונלחמים מול מורגנה. במהלך הקרב, מלודי מצליחה לקחת את הקלשון ולהחזיר אותו לטריטון, שכולא את מורגנה בגוש קרח. מלודי מתאחדת עם משפחתה, וטריטון מציע למלודי להפוך לבת ים לתמיד. במקום, מלודי משתמשת בטריטון כדי להעלים את החומה שהפרידה את ביתה מהים, ומאחדת את בני האדם ובני הים.
ביקורת
הסרט קיבל ביקורות מעורבות עד שליליות ומחזיק בציון של 33% ("רקוב") באתר Rotten Tomatoes.
נבחרת ארצות הברית בכדורסל באולימפיאדת רומא
נבחרת ארצות הברית בכדורסל באולימפיאדת רומא (1960) (באנגלית: United States men's Olympic basketball team 1960), הייתה הקבוצה החמישית של נבחרת ארצות הברית בכדורסל אשר לקחה חלק במשחקים האולימפיים. הנבחרת זכתה במדליית הזהב בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת רומא (1960), לאחר שניצחה בכל שמונת משחקיה בהפרש ממוצע של כ-42 נקודות. בשנת 2010 הוצגה הנבחרת כולה כחברה בהיכל התהילה של הכדורסל.
הרכבת סגל הנבחרת
מכיוון שבאותה תקופה לא הורשו כדורסלנים מקצוענים להשתתף בתחרויות בינלאומיות, ערכה הקבוצה מיונים תחרותיים לקביעת שחקני הסגל. המיונים נערכו בעיר דנוור שבקולורדו, והשתתפו בהם שמונה קבוצות לא־מקצועיות, בהן קבוצת אוניברסיטת המדינה של אוהיו (אלופת טורניר המכללות), קבוצת כוכבי ליגת המכללות, קבוצת כוכבי ליגת המכללות הקטנות (NAIA) וקבוצת "פאוריה קאטרפילרס" (אלופת ליגת החובבים). קבוצת כוכבי ליגת המכללות ניצחה במשחקי המיונים, ומאמנה פיט ניואל, שהיה אז מאמן אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, נבחר לאמן את נבחרת ארצות הברית.
באותן שנים נאבקו ביניהן ליגת המכללות וליגת החובבים על השליטה בארגון "USA Basketball" – הגוף המנהל של הכדורסל בארצות הברית – והרכבת הנבחרת ייצגה מעין פשרה ביניהן; הנבחרת הסופית כללה שבעה שחקנים מליגת המכללות, ארבעה שחקנים מליגת החובבים ושחקן אחד ששירת אז בצבא ארצות הברית (אדריאן סמית'). פשרה זו הביאה לכך שנשארו מחוץ לקבוצה מספר שחקני מכללות מצטיינים, כגון ג'ון האבליצ'ק, סאץ' סנדרס ולני וילקינס.
הטורניר האולימפי
במשחק הראשון של הטורניר האולימפי הביסה ארצות הברית את נבחרת איטליה בתוצאה 88–54, ובהמשך שלב הבתים גברה בקלות גם על נבחרת יפן (125–66) ונבחרת הונגריה (107–63). בסיבוב השני ניצחה את נבחרת יוגוסלביה בהפרש של 62 נקודות (104–42), לאחר שפתחה את המשחק ביתרון 32–1. לאחר מכן הביסה את נבחרת אורוגוואי (108–50), וגברה על נבחרת ברית המועצות החזקה בתוצאה 81–57.
במשחק חצי הגמר קלע ג'רי לוקאס 26 נקודות, והוביל את קבוצתו לניצחון על נבחרת איטליה בתוצאה 112–81. במשחק הגמר גברה ארצות הברית על נבחרת ברזיל בתוצאה 90–63, הודות להתעלות נוספת של לוקאס שקלע 23 נקודות.
לאורך הטורניר קלעה נבחרת ארצות הברית ממוצע של כ-102 נקודות למשחק, וספגה כ-60 נקודות בממוצע למשחק. הקלעים המובילים של הנבחרת היו אוסקר רוברטסון (17.0 נקודות למשחק), ג'רי לוקאס (16.8), ג'רי וסט (14.3), טרי דיסינג'ר (11.5), אדריאן סמית' (10.9), וולט בלאמי (8.1) ובוב בוזר (7.0).
מורשת
נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת רומא נחשבת בעיני רבים ל"קבוצה החובבנית" הטובה בתולדות הכדורסל. שמונה משחקני הקבוצה השתתפו לאורך הקריירה במשחק האולסטאר של ה-NBA, וארבעה מהם – רוברטסון, וסט, לוקאס ובלאמי – הוצגו בהיכל התהילה של הכדורסל. כמו כן חברים בהיכל התהילה מאמן הנבחרת פיט ניואל, ומנהל הנבחרת דאץ' לונבורג.
חכמי יבנה ברומא
ביקוריהם של חכמי יבנה ברומא בסוף המאה הראשונה, בראשות או בהשתתפות הנשיא רבן גמליאל דיבנה, אשר נחשב לבעל סמכות רוחנית על ידי השלטון הרומאי, מתוארים בעשרים ואחד מקורות בספרות חכמים. ניתוח המקורות מראה כי מדובר בשני מסעות עיקריים, שלכל אחד מהם הרכב משלחת שונה. ברם, חבר אחד היה משותף לשתי המשלחות, רבן גמליאל. בחלק מן המקורות נזכרת רומא במפורש, ובאחרים מתברר מן הנסיבות שככל הנראה הם קשורים לביקור ברומא.
נבחרת ארצות הברית בכדורסל באולימפיאדת רומא
מורשת
בשנת 2010 הונצחה הנבחרת בשלמותה כחברה בהיכל התהילה, כשהוצגה בו לצד נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת ברצלונה (ה"דרים טים").
חכמי יבנה ברומא
בספרות חכמים ישנן עדויות רבות לביקורי חכמים מארץ ישראל בתפוצות ישראל, לאחר חורבן הבית השני. קיימים פרטים על ביקורים שנערכו בערים: נהרדעא, אנטיוכיה, אלכסנדריה ועוד. אולם נראה שלביקור ברומא הייתה מעבר לכך גם משמעות פוליטית, מאחר שהעיר שימשה כמרכז ההנהגה של האימפריה הרומית.
מטרת שתי המשלחות הייתה להציל את יהדות התפוצות מגזֵרות שעמדו לחול עליה לאחר חורבן הבית השני: הראשונה ביקשה למנוע את הגזֵרה המתוארת במקורות: "מכאן ועד ל' (30) יום לא יהיה בכל העולם יהודי" והשנייה הייתה שתדלנות למען ביטול המס היהודי שהסתיימה בהצלחה מסוימת כפי שמעיד המטבע שטבע הקיסר נרווה: Fisci Judaici Calumnia Sublata ("בוטלה אכזריות גביית המס היהודי").
תיאור הביקורים
מסורות אחרות מספרות על מסעו של רבן גמליאל עם "זקנים" או עם "תלמידיו", אך יעד המסע לא מצוין.ישנן מסורות נוספות המתארות שהייה ברומא של החכמים שהיו עם רבן גמליאל. מהם על שני החכמים: רבי אליעזר ורבי יהושע בן חנניה. ויש מסורות על ביקור של כל אחד מהחכמים: רבי יהושע, רבי אלעזר בן עזריה או רבי עקיבא.
פירוט המסעות
במקורות נמצא כי מסעות רבן גמליאל היו חמש עשרה: מהם שתים עשרה כראש המשלחת, במקרים אלה שמו מופיע בתחילת רשימת חברי המשלחת. נביא רק אחדים מהמקרים:
מקורות נוספים מזכירים רק את הזקנים ללא רבן גמליאל.
מעשה שהיו רבותינו ברומי
בשנת 95, בימיו של הקיסר דומיטיאנוס, הגיעה לרומא משלחת מארץ ישראל, הכוללת את רבן גמליאל דיבנה, אשר נחשב לבעל סמכות רוחנית על ידי השלטון הרומאי, אליעזר בן הורקנוס ויהושע בן חנניה. המשלחת באה במטרה לבטל את הגזרות הצפויות ליהודים מפעולותיו הצפויות של הקיסר, כפי שמובא במקורותינו : מכאן ועד ל' (30) יום לא יהיה בכל העולם יהודי.
תיאור ביקורם מובא במדרש מואתחנן רבא ומוזכר גם במקורות רומאיים:
המקרה הובא גם במקורות רומאיים, לפיהן המשלחת גרמה לסנטור להמיר את דתו ליהדות ועל מנת להגן על היהודים הוא נאלץ לאבד עצמו לדעת. ההיסטוריון הרומאי דיו קסיוס כותב כי בזמן הקיסר דומיטיאנוס סנטור בשם טיטוס פלביוס קלמנס הוצא להורג ואשתו דומיטיליה (Domitilla) הוגלתה כי גילתה רגשות חיבה ליהודים.
בין שני המסעות
עיון בכל המובאות מצביע על כך שהיו שתי משלחות לרומי: האחת, רבן גמליאל ועימו (לפי סדר זה): רבי יהושע בן חנניה, רבי אלעזר בן עזריה ורבי עקיבא, השנייה, רבי אליעזר בן הורקנוס, רבי יהושע בן חנניה ורבי גמליאל (אחרון ברשימה). סדר הרשימה הוא לפי הגיל והמעמד בסנהדרין. בקבוצה הראשונה נמנה תחילה רבי יהושע שהיה מקובל עוד בימי הבית השני ונמנה עם תלמידי רבי יוחנן בן זכאי שיצא מירושלים והלכו ליבנה. רבי אלעזר בן עזריה היה מבוגר בימי הבית ורבי עקיבא היה תלמידו של רבי יהושע. בקבוצה השנייה נמנה רבי אלעזר בן הורקנוס שהיה לפני רבי יהושע שהרי רבי אלעזר נמנה כראשון בין תלמידי יוחנן בין זכאי. מתמיה כיצד נמנה רבי גמליאל באחרונה.
מסתבר כי הקבוצה השנייה היא דווקא הייתה במסע הראשון. המסע הראשון היה של רבי אליעזר בן עזריה, רבי יהושע ורבן גמליאל. במסע זה משתתף רבע אלעזר הורקנוס בפעילות בבית הוועד ביבנה ולפני שרבי אלעזר בן עזריה הגיע למעמד ביבנה. רבי אלעזר בן עזריה לא היה ידוע לפני המרד שבו הורידו את רבן גמליאל מהנשיאות. אז חיפשו חכם בעל יחוס לעמוד בראש המשלחת ואז גילו את רבי אלעזר בן עזריה. רבי עקיבא לא היה יכול להיות בקבוצה הראשונה, שכן הוא לא ראה את רבן יוחנן בן זכאי. הוא היה תלמידם של רבי אליעזר ורבי יהושע. רבן גמליאל מופיע בסוף הרשימה שכן הוא היה עדין צעיר לימים בימיו של רבי יוחנן בן זכאי וכן היותו צאצאי לבית דוד המלך לא איפשר לו לעמוד בראש ההנהגה. יש עדויות על רדיפות בית דוד בימי הקיסרים אספסיאנוס ודומיטיאנוס. רק ירידת השושלת הפלאבית איפשרה את הופעת רבן גמליאל בפומבי ובראש המשלחת לרומא.
במסע השני, רבן גמליאל אינו רק ראש המשלחת, הוא גם נותן את התשובות במקרה שנוצר קושי להשיב. המשלחת השנייה שהתה בדרך כחצי שנה: בתיאור אחד מסופר כי היו על האוניה בחג הפסח, אחרי הפרשת מעשרות, כלומר יצאו מהארץ באביב ובתאור אחר שהיו על האוניה בחג הסוכות. הקיץ היה גם העונה שההפלגה בים התיכון הייתה נוחה. מסופר שעשו יום טוב ברומא. יש להניח שהיה זה בחג השבועות. שמואל ספראי מעלה את הסברה כי ייתכן כי היו שני מסעות לאותה משלחת, שכן קשה להניח כי ארבעת בעלי התפקידים הבכירים ייעדרו מארץ ישראל חצי שנה.
מטרת הנסיעה ומועדה
רומא הייתה מרכז השלטון של הקיסרות הרומית. בכמה מסורות נאמר כי היה לכך משמעות פוליטית. על רבי שמעון נאמר שהלך לפדיון שבויים. על רבי עקיבא נאמר שפגש שר למלכות - "סריס מן מלכותא". במקרה נוסף נאמר שהלכו "למלכות פנימית". מטרת הנסיעה הראשונה, בשנת 95 הייתה לביטול הגזירה של הקיסר דומיטיאנוס והשנייה הייתה שתדלנות למען ביטול מהמס היהודי כפי שמעידה המטבע שטבע הקיסר נרוה: Fisci Judaici Calumnia Sublata.
תארוך המסע
מועד יציאת המשלחת תלוי בשאלה מתי רבן גמליאל הגיע לגדולה. וכמה זמן עבר ממועד חורבן הבית השני עד שאר שלטונות רומא יסכימו לקבל פני מנהיג מארץ ישראל. ההיסטוריון צבי גרץ סבור כי הנסיעה הראשונה הייתה בימי הקיסר דומיטיאנוס, בשנת 95 והשנייה בימי נרווה בשנת 96. תאריך המסע הראשון קשור לאירוע המובא על ידי ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס הודות הקונסול פלסיוס קלמנטס ואשתו שנאשמו בכפירה, עקב אימוצם את מנגי היהדות. לפי עדות ההיסטוריון דיו קסיוס הקונסול הומת ואשתו הוגלתה לאי פאנדאטריה.
המסע השלישי
כאמור, הדעה הכללית היא שעברו מספר שנים בין המסע הראשון לבין המסע השני. במסע הראשון עמד רבן גמליאל בראש החכמים. במסע השני מרדו החכמים ברבן גמליאל, היות שנהג בהם בשררה. לאחר מכן התפשרו וצרפו את רבי אלעזר בין עזריה כשני לרבן גמליאל.
אם התקיים גם מסע שלישי, באותו הרכב חכמים, הוא נערך שנים רבות אחרי המסע השני, בימי שלטונו של הקיסר טראיאנוס.
ברבורופליים
ברבורופליים (שם מדעי: Barbourofelidae) היא משפחה של טורפים נכחדים מתת-סדרת דמויי חתול שדמו במראם לחתולים שנחרבים גדולים ובעבר היו חלק ממשפחת החתוליים. הם חיו באפריקה, אירואסיה ואמריקה הצפונית במשך תקופת המיוקן ומילאו את הגומחות של הטורפים הגדולים כמו האריות והטיגריסים של ימינו. משפחה זו התפתחה מבני משפחת הנימרווידיים הקטנים יותר אך דומים לברבורופליים.
המאפיין העיקרי שלהם היא שהם היו בעלי ניבי חרב גדולים והיו גם בעלי נדנים בלסתם התחתונה לשיניים אלה. הם השתמשו בהם כדי להרוג את טרפם שכלל מיני פרסתנים. הגדול שבבני המשפחה הוא הברבורופליס (Barbourofelis) שהגיע לגודל 400 ק"ג והיה בעל הניבים הארוכים מכל הטורפים לאחר הסמילודון.
חבורה פרו-סופית
חבורה פרו-סופית היא חבורה טופולוגית, בדרך כלל אינסופית, הבנויה מאבני בניין סופיות בדרך של גבול טופולוגי. חבורה פרו-סופית מאופיינת בכך שהיא קומפקטית (האוסדורף), ובלתי-קשירה לחלוטין. חבורת גלואה של כל הרחבת שדות היא פרו-סופית. כל חבורה פרו-סופית היא חבורה סופית-שאריתית (residually finite).
הגדרות
ההגדרות הבאות שקולות זו לזו:
שקילות ההגדרות
גבול הפוך של מערכת פרויקטיבית של חבורות טופולוגיות סופיות הוא תת-מרחב סגור של מרחב המכפלה שלהן. החבורות מצוידות בטופולוגיה הדיסקרטית, ולכן כל אחת מהן בלתי קשירה לחלוטין ובעלת תכונת האוסדורף. תכונות אלו עוברות למרחבי מכפלה, ובירושה לתת-מרחבים. מכאן שהגבול ההפוך הוא האוסדורף ובלתי-קשיר לחלוטין. בנוסף, כיוון שכל החבורות קומפקטיות (משום שהן סופיות), גם המכפלה שלהם קומפקטית (לפי משפט טיכונוף); תת-מרחב סגור של מרחב קומפקטי הוא קומפקטי בעצמו, ולכן הגבול ההפוך קומפקטי. מכאן שגבול הפוך במערכת פרויקטיבית של חבורות טופולוגיות סופיות הוא האוסדורף, קומפקטי ובלתי-קשיר לחלוטין.
תהי G חבורה טופולוגית בעלת תכונת האוסדורף, קומפקטית ובלתי-קשירה לחלוטין. נתבונן בקבוצת הפונקציות הרציונליות שמקדמיהן בשדה מסוים, וקבוצת המשתנים שלהן היא איחוד חבורות המנה של החבורה המקורית על-פי תת-החבורות הנורמליות והפתוחות שלה. החבורה המקורית פועלת על קבוצת פונקציות זו באופן טבעי, וניתן להתבונן בכל איבר שלה כאוטומורפיזם של קבוצת הפונקציות. בהתאם, ניתן להגדיר את החבורה המקורית כחבורת גלואה של הרחבת שדות - כאשר ההרחבה היא קבוצת הפונקציות, והשדה המקורי הוא שדה השבת של החבורה.
חבורת גלואה מצוידת באופן טבעי בטופולוגית קרול (הקרויה על שם המתמטיקאי הגרמני וולפגנג קרול). טופולוגיה זו מוגדרת על ידי כך שאוסף חבורות גלואה ששדות השבת שלהן הם הרחבות נורמליות וסופיות של השדה המקורי מהווה בסיס מקומי של היחידה. כיוון שההרחבות סופיות, האינדקס שלהן בחבורה כולה סופי - ומכאן שחבורות המנה של החבורה המקורית מעליהן סופיות ודיסקרטיות. נקבע את יחס ההכלה בין ההרחבות כיחס סדר על חבורות המנה שלהן, ונקבל מערכת פרויקטיבית של מרחבים סופיים ודיסקרטיים. החבורה המקורית היא הגבול ההפוך במערכת.
דוגמאות
חבורה פרו-סופית G מקיימת את תכונת המניה השנייה אם ורק אם יש בה סדרה יורדת G_i של תת-חבורות נורמליות עם חיתוך טריוויאלי. בחבורה כזו אפשר להגדיר מטריקה: המרחק בין שני איברים הוא אחד חלקי הסדר של המנה האחרונה G/G_i שבה האיברים עדיין שווים. כל חבורה פרו-סופית נוצרת סופית מקיימת את תכונת המניה השנייה.
תת-חבורות
בקטגוריה של חבורות טופולוגיות, מורפיזמים הם כאלו השומרים על המבנה הטופולוגי, ולכן התמונה של מורפיזם היא תת-חבורה סגורה. בהתאם לכך, המונח "תת-חבורה" מתייחס בדרך כלל לתת-חבורה סגורה. כל תת-חבורה סגורה של חבורה פרו-סופית היא פרו-סופית, וכל חבורת מנה של חבורה פרו-סופית, ביחס לתת-חבורה נורמלית סגורה, היא חבורה פרו-סופית. גם המכפלה של חבורות פרו-סופיות היא פרו-סופית, והגבול ההפוך במערכת פרויקטיבית של חבורות פרו-סופיות (אפילו אם אינן סופיות) הוא חבורה פרו-סופית.
משפט נילסן-שרייר קובע שתת-חבורה של חבורה חופשית היא חופשית. תכונה זו אינה נכונה במלואה עבור חבורות פרו-סופיות. עם זאת, תת-חבורה (סגורה) של חבורה פרו-סופית חופשית היא חופשית, אם היא פתוחה, ובאופן כללי יותר אם היא תת-חבורה אמיתית פתוחה של תת-חבורה (סגורה) כלשהי; אם היא מכילה את תת-חבורת הקומוטטורים; ואם היא חיתוך אמיתי של שתי תת-חבורות נורמליות (סגורות) כלשהן.
המתחם האולימפי לוז'ניקי
המתחם האולימפי לוז'ניקי (ברוסית: Олимпийский комплекс «Лужники») הוא מתחם הספורט הגדול ביותר ברוסיה ובאירופה.
מתחם הספורט, הוקם במוסקבה בשנים 1955–1956, ושימש ככפר אולימפי עבור אולימפיאדת מוסקבה (1980).
המתחם ממוקם בברובע חמובניקי. בשטח המתחם שהוא למעלה מ-180 דונם, ישנם מתקנים שונים המיועדים לתחרויות ספורט, קונצרטים, ואירועים אחרים.
צ'ארלס קראוטהאמר
אירווינג צ'ארלס קראוטהאמר (באנגלית: Irving Charles Krauthammer; 13 במרץ 1950 – 21 ביוני 2018), היה פרשן פוליטי יהודי אמריקאי. בעל טור בעיתון "וושינגטון פוסט" מאז שנת 1985, אשר זכה להשפעה רבה. זכה בפרס פוליצר לשנת 1987 על כתיבתו הפרשנית. בכתיבתו בולטת הבהירות והישירות, לצד תפישה מקורית. בין השאר טבע קראוטהאמר במדוריו ביטויים חדשים, כמו "דוקטרינת רייגן".
טורו השבועי של קראוטהאמר ב"וושינגטון פוסט" התפרסם מדי יום שישי והופץ בלמעלה מ-240 עיתונים נוספים ברחבי העולם. כתב גם טור חודשי עבור טיים מגזין ותרם מפרי עטו לעיתונים נוספים, בהם "ויקלי סטנדרד", "ג'ואיש וורלד רוויו" ו"ניו ריפבליק". הופיע גם כפרשן בתוכניות טלוויזיה שונות ברשתות השידור האמריקניות.
חייו
קראוטהאמר נולד בעיר ניו יורק להורים יהודים בעלי אזרחות צרפתית, שהקפידו שיזכה לחינוך יהודי מקיף. אביו היה ממוצא אוקראיני ואמו הגיעה מבלגיה. בגיל חמש עקרה משפחתו למונטריאול שבקנדה, לדבריו משום שאביו רצה לחיות במקום שבו "צרפתית מדוברת", שם גדל קראוטהאמר ובשנת 1970 השלים את לימודי התואר הראשון שלו במדע המדינה ובכלכלה באוניברסיטת מקגיל. בשנים 71–1970 המשיך בלימודי פוליטיקה בבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד ומשם המשיך ללימודי רפואה באוניברסיטת הרווארד. בנעוריו תמך קראוטהאמר בשמאל הפוליטי.
בשנת לימודיו הראשונה נפצע קשה בעת שחייה בבריכה כשראשו נחבט בקרקעית הבריכה. בשל הפציעה הפך להיות משותק לצמיתות מצווארו ומטה. למרות פציעתו ונכותו החמורה, השלים את לימודיו ב-1975 בהצטיינות והחל בהתמחותו כפסיכיאטר בבית החולים הכללי של מסצ'וסטס. במקביל ללימודיו כמתמחה פרסם מאמרים בכתבי־עת מקצועיים בתחום, שכללו גם אבחון של סוג חדש של הפרעה דו-קוטבית, שעדיין זוכה לאזכורים בספרות המקצועית.
קראוטהאמר פרש מעיסוק ברפואה ב-1978 ופנה לעסוק בסיוע להכוונת המחקר הפסיכיאטרי תחת ממשל ג'ימי קרטר. בשנת 1980 שימש כותב נאומים עבור סגן הנשיא וולטר מונדייל.
בשנת 1981, אחרי תבוסתם של קרטר ומונדייל בבחירות, פנה לעיסוק בעיתונות, כשהצטרף למגזין "ניו ריפבליק" ככותב וכעורך. מאמריו במגזין זיכו אותו בפרס נשיונל-מגזין לשנת 1984. ב-1983 החל לכתוב מאמרים עבור "טיים מגזין" ומ-1985 ואילך החל כותב טור שבועי עבור "וושינגטון פוסט". בשנים אלו עזב את המפלגה הדמוקרטית, ונהיה רפובליקני עם בחירתו המחודשת של רייגן ב-1985, אך אימץ דעות שמרניות לחלוטין, בפרט במדיניות הפנים, רק מספר שנים לאחר מכן.
המלחמה הקרה
קראוטהאמר נחשב כמי שניסח את ההשקפה שמאחורי מדיניותו של רונלד רייגן ב-1985, אותה כינה בטורו ב"טיים מגזין" "דוקטרינת רייגן", בהתייחס למדיניות החוץ שאימץ ממשל רייגן בהשפעת "קרן הריטג'" וגורמים שמרניים אחרים. הדוקטרינה החדשה דגלה במעבר ממדיניות בלימה מול ברית המועצות לתמיכה בכוחות אנטי-קומוניסטיים ברחבי העולם, במטרה להסיג את הסובייטים ממוקדי השפעה שלהם בעולם השלישי.
עם נפילת ברית המועצות פרסם קראוטהאמר מאמר ראשי במגזין "Foreign Affairs" בשם "הרגע החד־קטבי". במאמר גרס כי נפילתה של המעצמה הסובייטית לא תיצור עולם רב־קטבי כי אם עולם חד־קטבי בו תהיה ארצות־הברית הכוח המרכזי ל"רגע" היסטורי שמשכו - עשור אחד או כמה עשורים - תלוי במידה בה תדע אמריקה לשמר את כוחה הכלכלי. הסכנה החריפה ביותר לדומיננטיות האמריקנית, חזה קראוטהאמר, היא מ"מדינות נשק" - מעצמות אזוריות שיחזיקו בכלי נשק שיאיימו על שלום העולם כולו. לתפישתו, מניעת הופעתן והתפתחותן של "מדינות נשק" כאלו היא המשימה הלגיטימית העיקרית של מדיניותה של ארצות־הברית בעולם.
פיגועי 11 בספטמבר, עיראק והמלחמה העולמית בטרור
קראוטהאמר כתב בטור שלו שפיגועי 11 בספטמבר, הבהירו את האיום הקיומי החדש ואת הצורך למדיניות התערבות חדשה. ב-12 בספטמבר 2001, יום לאחר הפיגועים, כתב כי אם יתבהר כי החשד שאל-קאעידה עמדו מאחורי המתקפות האלה הוא נכון, הרי שלארצות הברית אין ברירה אלא להיכנס למלחמה באפגניסטן. הוא תמך במבצע חופש לעיראק, על בסיס "ריאליסטי" בשל האיום האסטרטגי שמהווה המשטר של סדאם חוסיין כלפי האזור, בשל הסנקציות של האו"ם שהתפוררו ובשל הנשק להשמדה המונית שבידי סדאם חוסיין; ועל בסיס "אידיאליסטי", בשל העובדה כי דמוקרטיה בת-קיימא בעיראק תהווה צעד ראשון בכיוון שינוי התרבות הפוליטית המורעלת של רודנות, חוסר סובלנות ופנאטיות דתית בעולם הערבי, אשר דוגלת בקיצוניות אנטי-אמריקנית ממנה צמחו, לטענתו, אירועי ה-11 בספטמבר.
באוקטובר 2002, הציג, כמה שהוא מאמין, את הטיעונים המרכזיים בעד ונגד המלחמה, כשהוא כותב בטור שלו, "הניצים הם בעד המלחמה, על בסיס העובדה כי סדאם חוסיין הוא חסר רסן, רודני ואגרסיבי באופן אינסטינקטיבי, וכי אם הוא ישים את ידו על רכישת נשק גרעיני בנוסף לנשק להשמדה המונית, שכבר קיים אצלו, קרוב לוודאי שהוא ישתמש בהם או יחלוק אותם עם טרוריסטים. האיום של מוות המוני בדרגה שלא נראתה קודם לכן, השוכנת בידי גברת בלתי יציבה, הוא בלתי סביל - וחייב שתהיה לו מכה מקדימה". לגבי הצד השני של המפה הפוליטית כתב, "היונים מתנגדים למלחמה על בסיס הסיכונים שעולים על הרווחים. מלחמה עם עיראק יכולה להיות יקרה, ייתכן שתדרדר לכדי לוחמה בשטח בנוי", וסיכם את דעתו בנושא, "אני במקרה חושב כי גישת 'מכה מקדימה' היא הנכונה, שהסיכונים של לאפשר לסדאם חוסיין לרכוש את הנשקים רק יעלו עם הזמן. למרות זאת, אני יכול גם להבין ולכבד את הדמוקרטים המעטים אשר יוצרים את הטיעונים העקרוניים כנגד מלחמה עם עיראק על בסיס התדרדרות, כאשר הם מאמינים כי ביטחון נובע מהישענות על מאזן (אם הוא מסוכן) מוכח של טרור יותר מאשר חדשנות מסוכנת של פירוק נשק בכוח על ידי מכה מקדימה".
ערב הפלישה לעיראק כתב כי "רפורמציה ושיקום מחדש של תרבות זרה הם משימה מבהילה, מסוכנת, וכן, יהירה". בפברואר 2004, הזהיר כי "ייתכן שזה ייכשל. אבל אנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו שלא לנסות. אין אף אסטרטגיה אלטרנטיבית אחת שמתקבלת על הדעת, להתקפה על המפלצת שעומדת מאחורי 11 בספטמבר. זה לא אוסאמה בן לאדן; זה הקלחת של הדיכוי הפוליטי, חוסר הסובלנות הדתית וההרס החברתי בעולם הערבי-אסלאמי-דיכויי ששינה צורה וסטה עם משטרים, ללא כל לגיטימיות, לתוך אנטי-אמריקניות מדבקת ורצחנית". ב-2003 כתב כי השיקום מחדש של עיראק יספק רווחים עבור העם העיראקי, ברגע שהתשתיות הפוליטיות והכלכליות שנהרסו בידי סדאם חוסיין יושבו על כנם: "עם הנפט שלה, מעמד הביניים העירוני שלה, האוכלוסייה המשכילה שלה, המודרניות החיונית שלה, לעיראק יש עתיד. בשני עשורים סדאם חוסיין הוריד את התמ"ג ב-75 אחוז. ברגע שהתשתיות הפוליטיות והתעשייתיות שלה יוקמו מחדש, הפוטנציאל של עיראק לשוב מחדש לעצמה, אכן לגידול שיא, היא בלתי מוגבלת".
בנאום בכנס של "תאגיד מדיניות החוץ" (FPA) בפילדלפיה, הוא טען כי "הגאות הדמוקרטית" בעולם הערבי הסתיימה ב-2006 יחד עם "מתקפת נגד פרועה" מידי כוחות אסלאמיים רדיקליים בלבנון, הרשות הפלסטינית ובמיוחד עיראק, אשר העידו על העצמה מרכזית במלחמה הסקטוריאלית. הוא המשיך לטעון כי למרות ההצלחה הראשונית באפגניסטן ועיראק וההתדרדרות שבאה אחריה בשתי החזיתות, כל האזור נתון לשינוי וכי התוצאה תהיה תלויה ביכולת האמריקנית לסבול את אורך הקונפליקט".
אידאולוגיה
קראוטהאמר נחשב לשמרן בדרך כלל. למרות זאת, בנושאי פנים הוא נוטה יותר למרכז-שמאל; כאשר הוא תומך בהפיכת הפלות לחוקיות (הנושא המרכזי ששמרנים בארצות הברית מתנגדים לו), מתנגד לגזר דין מוות, מבקר את התפיסה של התכנון התבוני וחסיד של קונצנזוס מדעי בנושא האבולוציה, כאשר הוא קורא למחלוקת שבין המדע והדת "קונפליקט שגוי"; הוא תומך במחקר בתאי גזע עובריים (כולל ניסוי בעוברים שהופרדו בהפריה), וכן חסיד רב שנים של מסי אנרגיה גבוהים במטרה להשפיע על שימור אנרגטי. מג גרינפלד, עורכת עמוד מאמרי המערכת של העיתון "וושינגטון פוסט", אשר ערכה את הטורים של קראוטהאמר במשך 15 שנה, כינתה את הטור השבועי שלו כ"עצמאי וקשה לסווגו פוליטית. זה טור מאוד קשה. אין בו שום 'טרנדיות'. אתה לעולם לא יודע מה הדבר הבא שיקרה".
ניתן לראות את המונוגרפיה של קראוטהאמר בנושא מדיניות חוץ במאמרו, "ריאליזם דמוקרטי: מדיניות חוץ אמריקנית בעולם חד-קוטבי", מאמר עם ביקורת שמופנית הן כלפי הזרם הנאו-קונסרבטיבי של 'דוקטרינת בוש', על היותם יקרים מדי ואוטופיים, והן ביקורתי כלפי מדיניות חוץ של ה"ריאליזם" על היותם צרי ראייה מדי ובלתי מוסריים; במקום, הוא מציע אלטרנטיבה שאותה הוא מכנה "ריאליזם דמוקרטי". בנאום בשנת 2004 (שהתפרסם מאוחר יותר ב"קומנטארי מגזין"), הוא קרא לנאו-קונסרבטיביים "אידאולגיית ממשל אשר זמנה תם". הוא העיר כי "אבות הנאו-קונסרבטיזם" המקוריים היו "ליברליים ושמאלנים לשעבר". לאחרונה, הוא טען, הצטרפו אליהם "ריאליסטים, אשר מותקפים בריאליות חדשה", כגון, קונדוליזה רייס, דיק צ'ייני וג'ורג' וו. בוש, אשר "נתנו משקל לנאו-קונסרבטיביות, כשהם הופכים זאת ליותר מגוון ונתנו לניסיון של המצטרפים החדשים, יותר בגרות". "דוקטרינת בוש", על פי קראוטהאמר, היא בעיקרו של דבר "מילה נרדפת למדיניות חוץ נאו-קונסרבטיבית". קראוטהאמר הצהיר במאמרו "פליטת הפה של צ'ארלי גיבסון", בוושינגטון פוסט, ב-13 בספטמבר 2008, כי אכן הוא היה זה שטבע את מטבע הלשון "דוקטרינת בוש". הוא הצהיר כי "אין משמעות אחת בלבד (למושג) 'דוקטרינת בוש'. למעשה, היו ארבע משמעויות שונות, כאשר כל אחת יורשת את קודמתה במהלך שמונה שנות ממשל בוש". הוא גם הצהיר כי "ההגדרה הרביעית והנוכחית של דוקטרינת בוש, הפורמולה הגורפת ביותר של גישת בוש למדיניות חוץ וזו שבאופן הכי ברור ומובהק מגדיר את שנות בוש: הרעיון כי המשימה היסודית של מדיניות החוץ של אמריקה היא להפיץ דמוקרטיה ברחבי העולם".
מועצת הנשיא לביואתיקה
קראוטהאמר מונה ב-2002, על ידי הנשיא ג'ורג' וו. בוש, לכהן במועצת הנשיא לביואתיקה. הוא תמך בצמצום ההגבלות של ממשל בוש על מימון פדרלי בנושא מחקר בתאי גזע עובריים, אך התנגד לניסויים בבני אדם, שיבוט אנושי והמתת חסד. הוא הזהיר כי מדענים מתחילים לפתח יכולות ל"יצירת מעמד של סופר-אנוש". עמיתתו למועצה, ג'נט די. רולי, טענה כי החזון של קראוטהאמר הוא עדיין עניין לעתיד הרחוק ולא נושא לדיון בעת הנוכחית, אם כי רבים מחברי המועצה נטו להסכים עם קראוטהאמר.
דת
בראיון אמר קראוטהאמר: "אני מאמין שאתאיזם הוא הפחות סביר מכל התפיסות התאולוגיות" והשווה את אמונתו לזו של איינשטיין. קראוטהאמר ידוע כמבקר של התפיסה של התכנון התבוני. הוא כתב בנושא מספר מאמרים ב-2005, אשר משווים זאת ל"בריאתנות מוקצנת".
המינוי של מאיירס
קראוטהאמר ביקר את הנשיא בוש על המינוי של הרייט מאיירס, במועמדותה לרשת את שופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית סנדרה דיי או'קונור. הוא קרא למינוי מאיירס "טעות" בכמה הזדמנויות וציין את חוסר הניסיון שלה בנושאי חוקת ארצות הברית כמכשול למינויה.
ב-21 באוקטובר 2005 פרסם את המאמר "מאיירס: אסטרטגיית היציאה היחידה", שבו הסביר כי כל התכתובות החוקתיות הרלוונטיות של מאיירס מוגנות הן על ידי חיסיון עורך דין-לקוח (כאשר היא תפקדה כעורכת דין של הנשיא בוש עוד בהיותו מושל טקסס), והן על ידי זכויות יתר חוקיות של הרשות המבצעת. מאמר זה היווה קרש הצלה לטעות שנעשתה: "מאיירס תיסוג מתוך כבוד הן לסנאט והן לזכויות היתר הביצועיות" הוא כתב. שישה ימים לאחר מכן, מאיירס אכן נסוגה מהמינוי כשהיא משתמשת באותם טיעונים. היא הצהירה על הכבוד שהיא רוכשת "לחוזק והעצמאות של שלוש רשויות הממשל" וציינה את "ההגנה על זכויות הרשות המבצעת ו (כי) המשך החתירה לאישור (המינוי בסנאט) משרה מתח" ולכן, "החלטתי כי החתירה לאישור (המינוי בסנאט) שלי צריך שיוותרו עליה".
באותו יום, הרדיו הציבורי הלאומי (NPR), ציין כי "התסריט של קראוטהאמר שיחק (למציאות) כמעט במדויק כפי שהוא רשם (אותו)". בעל הטור, אי.ג'יי דיון כתב כי הבית הלבן הלך בעקבות האסטרטגיה של קראוטהאמר "כמעט מילה במילה". כמה שבועות לאחר מכן, עיתון הניו יורק טיימס פרסם כי "אסטרטגיית היציאה" של קראוטהאמר היה "בדיוק מה שארע" וכי "בעקבות כך (הוא) קיבל קרדיט על שהעניק [לממשל בוש] תוכנית".
ישראל
קראוטהאמר התנגד חריפות להסכמי אוסלו, כשהוא חוזה כי המנהיג של אש"ף, יאסר ערפאת, ישתמש בדריסת הרגל בעזה ובגדה המערבית כדי להמשיך את המלחמה בישראל, מלחמה שלכאורה התנער ממנה במכתבי ההכרה ההדדית של ישראל-אש"ף. במאמר למגזין טיים, ביולי 2006, קראוטהאמר טען כי הסכסוך הישראלי-פלסטיני מוגדר בבסיסו על ידי חוסר הרצון הפלסטיני לקבל פשרה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה, ב-2006, כתב קראוטהאמר בטור שלו כי יש "לתת לישראל לנצח במלחמה", באומרו: "איזה מדינה אחרת, כאשר היא מותקפת באגרסיה ללא התגרות (מהצד השני) במעבר גבול בינלאומי מוכר, ניתן לה אז שעון עם ספירה לאחור מטעם העולם, ניתן לה חלון זמן מוגבל שבו היא צריכה להילחם בחזרה, ללא כל קשר אם היא שיקמה את ביטחונה?". מאוחר יותר הוא ביקר את התנהלותו של ראש הממשלה, אהוד אולמרט, כשהוא טוען כי הוא "סיפק מנהיגות בלתי יציבה ובלתי בטוחה. באופן מטופש, הסתמך על כוח אווירי בלבד, כשהוא מונע מהגנרלים שלו מתקפת קרקע שביקשו, רק כדי להפוך את דעתו מאוחר יותר".
קראוטהאמר תמך ברעיון של שתי מדינות לשני עמים כפתרון לקונפליקט. בניגוד לשמרנים רבים אחרים, הוא תמך בנסיגת צה"ל מעזה, כצעד לקראת רציונליזציה של הגבולות שבין ישראל והמדינה הפלסטינית העתידית. הוא מאמין כי גבול ביטחון במסגרת גבולות הקבע בין שתי המדינות יהיה מרכיב חשוב של כל שלום בר-קיימא.
עינויים
ב-5 בדצמבר 2005, במאמר שלו בעיתון ה"וויקלי סטנדרד", טען קראוטהאמר כי כל איסור על עינויים חייב לבוא לצד לפחות שני יוצאים מן הכלל. הוא טען כי הן בסיטואציה של סכנה מיידית ("תסריט הפצצה המתקתקת"), או אם יש הנחה כי העינוי יכול להפיק אינפורמציה שהיא בבחינת הצלת חיים, במקרה של טרוריסט מקצועי אשר מעורב עמוקות בתכנון מתקפות עתידיות".
הפולמוס סביב פעילותו
ב-2006 כתב פרנסיס פוקויאמה בספרו, "אמריקה בצומת דרכים: דמוקרטיה, עוצמה והמורשת הנאו-קונסרבטיבית" ביקורת על קראוטהאמר וטען כי נאומו של קראוטהאמר ב-2004 בנוגע למלחמת עיראק גרמה לו "לפרוש מהתנועה הנאו-קונסרבטיבית". קראוטהאמר הגיב כי "הטיעון של פוקויאמה שאני ייחסתי 'הצלחה בלתי כשירה מדומה' למלחמה היא פברוק. [...] [זה היה] רחוק מלקרוא לזה הצלחה בלתי כשירה, מדומה או אחרת, אמרתי די בבירור ש'ייתכן שזה יהיה גשר רחוק מדי'."
הגוף התקשורתי הליברלי לשמירה על התקשורת, FAIR, ביקר את קראוטהאמר, לצד פרשן שמרני נוסף, ביל קריסטול, על שהרעיפו שבחים לנאום ההשבעה השני של הנשיא בוש, ב-20 בינואר 2005. ברשת פוקס ניוז, קראוטהאמר קרא לנאום "מהפכני" בסנגוריה שלו על חופש אוניברסלי והשווה את בוש לנשיא לשעבר, ג'ון פ. קנדי, אשר בנאום ההשבעה שלו התחייב בהרחבה כי "אנו נשלם כל מחיר, נתגבר על כל מכשול, נתמוך בכל ידיד, נתנגד לכל אויב, במטרה להבטיח את הישרדות ההצלחה של החירות". ארגון FAIR האשים את קראוטהאמר ואת קריסטול שלא ציינו כי הם סייעו בכתיבת הנאום, האשמה שקראוטהאמר מכחיש. מאמר של הוושינגטון פוסט בנושא המחלוקת הנ"ל ציין כי א) ההזמנה של קראוטהאמר להתייעצות בבית הלבן, לא כללה התייחסות לנושא של נאום ההשבעה וכי תואר במקום דיון על היעדים והגישות שיש לנקוט במשך ארבע השנים הבאות, ב) קראוטהאמר התבקש באופן ספציפי לנהל את הדיון בנושא המזרח התיכון, ג) הבכיר בבית הלבן שכינס את המפגש תיאר פגישה זו כ"די מנותקת" מנאום ההשבעה.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
אגיר
דמותו
למרות שהוא מפורסם בנדיבותו כלפי האלים, חששו ממנו בני האדם. הוא משבר ספינות ולוקח את משאותיהן ומלחיהן לארמונו שבתחתית הים. יורדי הים הקריבו לו קורבנות כדי לפייסו ולהימלט מזעמו, במיוחד אסירים לפני היציאה לשיט. אשתו, אלת הים ראן, ילדה את תשע עלמות הגלים, שלבשו גלימות וצעיפים בצבע לבן. שני משרתיו הנאמנים היו אלדיר ופימאפינג. השני נהרג על ידי האל לוקי בעת משתה שנערך בארמונו של אגיר שבתחתית הים ליד האי הלר. אגיר היה ידוע באירוח הבזבזני שהיה נוהג לכבוד האלים האחרים.
אליזבת בארט בראונינג
אליזבת בארט בראונינג (מולטון) (באנגלית: (Elizabeth Barrett Browning (Moulton); 6 במרץ 1806 - 29 ביוני 1861) הייתה אחת מהמשוררות הרומנטיות הבולטות באנגליה ובארצות הברית של התקופה הוויקטוריאנית.
המשוררת, שהצטיינה בכתיבה פורייה, ידועה הן בזכות המקום שתפסה בשירה האנגלית, והן בזכות קורות חייה, שבמרכזם עמדה מערכת היחסים הרומנטית בינה ובין מי שהפך מאוחר יותר להיות בעלה, המשורר רוברט בראונינג, שהיה צעיר ממנה בשש שנים. מערכת יחסים זו הצמיחה את מחזור הסונטות המעולה: "סונטות מן הפורטוגזית".
בארט-בראונינג זכתה להצלחה גדולה כבר בחייה, והשפעתה על המשוררים הידועים, אדגר אלן פו ואמילי דיקנסון, הייתה גדולה.
קורות חיים
בארט בראונינג נולדה ליד דרהאם שבאנגליה. אמה הייתה מרי גרהאם-קלרק, ממשפחה עשירה מניוקאסל, שנישאה לאדוארד (מולטון) בארט בשנת 1805. למשפחתה היו מטעי סוכר נרחבים בג'מייקה מאז שנת 1655.
אליזבת הייתה הבכורה מבין שנים עשר הילדים שבמשפחתה. היא קיבלה חינוך פרטי בביתה והחלה לכתוב שירה בגיל 4. כשהייתה בת 14 התפרסם אפוס ארוך שחיברה כשנה קודם לכן: "קרב מרתון". אמה אספה את שיריה מגיל הילדות והנעורים, ובכך יצרה את אחד האוספים הגדולים ביותר של יצירות נעורים השייכות לסופר כלשהו בבריטניה. ילדותה עברה עליה באושר, אך בגיל 15 היא לקתה כנראה במחלה שתקפה את עמוד השדרה, וסבלה כל חייה מכאבים כתוצאה מהמחלה.
בשנת 1832 עברה המשפחה לדבון, ומאוחר יותר ללונדון. בארט בראונינג החלה לתרום מיצירותיה לכתבי עת שונים, ובשנת 1838 היא פרסמה את אוסף השירים הראשון שלה. עקב מחלתה ומותו של אחיה בטביעה, פיתחה חרדה מפגישה עם זרים ובילתה שלוש שנים בטורקי, דבון. ב-1844 היא פרסמה את אוסף השירים השני שלה. בין השנים 1841 עד 1844 הרבתה אליזבת לכתוב שירה ועסקה רבות גם בהתכתבויות עם אנשים שונים, גם אם לא הרבתה להיפגש איתם. היא הייתה ספונה בחדרה שבקומה השנייה, אך הפריון הספרותי שלה הביא לה הצלחה מרובה ומועמדות לתואר הנכבד של משורר לאומי (Poet Laureate of the United Kingdom) לאחר מותו של ויליאם וורדסוורת'.