cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת צ'צ'ניה הראשונה
רקע
מקיץ 1994 פרצו עימותים אלימים בצ'צ'ניה בין כוחותיו של דודאייב לכוחות המזוינים של המועצה הזמנית של צ'צ'ניה, שזכתה לתמיכה לא רשמית מרוסיה. ב-26 בנובמבר 1994 כוחות המועצה הזמנית פרצו אל העיר גרוזני אך נכשלו בכיבושה ובמהלך מבצע מנע של כוחות דודאייב נפלו בשבי הצ'צ'ני מספר קציני צבא רוסיים, שניהלו מבצעי תמיכה במתנגדיו של דודאייב בסיוע השירות הפדרלי למודיעין מסכל של רוסיה.
מהלך הקרבות
הכוחות הרוסים נכנסו לצ'צ'ניה בדרך לגרוזני הבירה ב-11 בדצמבר 1994 ונתקלו בהתנגדות עיקשת כבר מהשלבים הראשונים, שגבתה מהם אבדות רבות. כשהגיעו הרוסים לגרוזני הם הקיפו אותה ממזרח, ממערב ומצפון ולא כיתרו את העיר לגמרי, מה שאיפשר לבדלנים הצ'צ'נים גישה לעיר והזרמה של אספקה ותגבורות.
המתקפה הרוסית על גרוזני תוכננה להיות צעד הפגנתי בלבד - הרוסים תכננו להכניס טנקים ונגמ"שים משלושה כיוונים אל תוך העיר לחנות לידי בנייני הממשלה, ולהפעיל לחץ על ראש ממשלת צ'צ'ניה לפזר את הממשלה הבדלנית ולהקים ממשלת בובות שלא תשאף להתבדל מרוסיה. ההכנות למבצע היו חובבניות ביותר, חלק מהכוחות ציודו במפות לתיירים שהציגו מספר רחובות ראשיים בלבד והיו חסרות ערך מבחינה צבאית. מסיבה שאינה ברורה דיה, נכנסו הכוחות רק מכיוון הצפון. הצ'צ'נים, שרמת המשמעת והפיקוד שלהם היו גבוהות יותר משל הרוסים לאורך כל המלחמה, נתנו לכוחות הרוסיים להיכנס עמוק לתוך העיר שם יוכלו ללכדם ולהשמידם ולא נורתה אפילו ירייה אחת עד למתן הפקודה לתקוף. הכוחות הרוסים, שמנו טנקים ונגמ"שים בלבד ללא חיפוי חי"ר, נכנסו עמוק לתוך גרוזני וכמעט הגיעו לאזור בנייני הממשלה, אך אז החלו הצ'צ'נים במתקפות.
הכוחות המשוריינים הרוסיים לא היו בנויים ללוחמה עירונית עקב מוגבלות התנועה של כלים כבדים בשטח עירוני צפוף ומוגבלות צידוד התותחים. הכוחות הרוסים נעו בטורים בתוך העיר. הכוחות הצ'צ'נים השתמשו בצוותי תצפית שדיווחו על התקדמות הרוסים וטמנו להם מארבים. עמדות הצ'צ'נים היו ממרתפים ומקומות גבוהים.
הצ'צ'נים נהגו להשמיד את הטנק הראשון בטור הרוסי ואז כל הטור היה נתקע. אז היו משמידים גם את הטנק האחרון ולטור לא היה לאן לברוח. הצ'צ'נים השתמשו בצלפים רבים מאוד ומיומנים מאוד בעזרתם צלפו על מפקדי טנקים, על קצינים, על קשרים ועל כל מי שיצא מהמשוריינים כדי לברוח. פגיעות הצלפים הצ'צ'נים היו מרשימות מאוד ורוב החיילים הרוסים שנורו נפגעו בפלג הגוף העליון. ידועים גם מקרים רבים בהם צלפים פצעו בכוונה חייל רוסי וכשבאו חבריו לפנותו - ירו גם בהם. הצ'צ'נים השתמשו במטולי RPG-7 על-מנת להשמיד את המשוריינים, וירו מספר רקטות על כל משוריין על מנת לוודא את השמדתו והשמדת צוותו.
הצ'צ'נים ביצרו את האזור בו מוקמו בנייני הממשלה בעיר, תחת ירי של הארטילריה הרוסית. הלוחמים חסמו צירים מסוימים וניסו לתעל את הרוסים לאזורים בהם הוצבו מארבים כשהצ'צ'נים נצמדו לרוסים על מנת שאלה לא יוכלו להשתמש נגדם בארטילריה. בחוליית לחימה צ'צ'נית היו בדרך כלל צלף, מטוליסט אר-פי-ג'י ולוחם עם קלצ'ניקוב. לעיתים היה גם נושא תחמושת.
הלוחמים הצ'צ'נים השתמשו בטלפונים סלולרים ולוויינים ככלי קשר. רשת הקשר של הרוסים לא הייתה מוצפנת והצ'צ'נים עלו עליה והטעו את הרוסים ואף הצליחו לטווח ארטילריה רוסית אל עבר כוחות רוסים. הרוסים ניסו לשלוח תגבורות לכוחות הנצורים שלהם, אך גם תגבורות אלו הותקפו ונבלמו או הושמדו. תוך 60 שעות הושמד כמעט לחלוטין כל הכוח הרוסי שנכנס לגרוזני.
הרוסים פתחו בהרעשה ארטילרית כבדה על העיר שבחיפויה נכנסו חיילי חי"ר רבים לעיר והחלה לחימה ארוכה ועקובה מדם על השליטה בעיר. במהלך הלחימה ספגו הרוסים אבדות כבדות מהצלפים הצ'צ'נים אך לבסוף, עקב מספרם הרב, הם כבשו את העיר ורוב הכוחות הצ'צ'נים נמלטו ממנה. הרוסים המשיכו לתקוף באזורים שונים בצ'צ'ניה, תוך הרס והרג רב של אזרחים. הצ'צ'נים המשיכו להחזיק שטחים רבים בצ'צ'ניה תוך התנגדות עיקשת. כך למשל קרבות על שליטה בכפר במות נמשכו מעל לשנה ובסופו של דבר מרבית הכוחות הצ'צ'נים עזבו את הכפר המקוטר. במהלך קרבות אלו נפל בשבי והוצא להורג יבגני רודיאונוב.
לפני תחילת המלחמה חיכו הרבה אזרחים צ'צ'נים שהתנגדו לבדלנות מרוסיה לבואם של הרוסים. אך בעקבות הריסת גרוזני ועיירות אחרות, תוך הרג רב של אזרחים, עברו מרבית הצ'צ'נים לתמוך בבדלנים. הרוסים הכריזו שניצחו במלחמה ושלבדלנים הצ'צ'נים אין עוד יכולת התנגדות משמעותית. באוגוסט 1996 פתחו כוחות צ'צ'נים שמנו 1500 לוחמים בהתקפה על גרוזני וכיתרו כוח של 7500 חיילים רוסיים בעיר תוך שהם מרתקים אותם למוצביהם ולבסיסיהם וצולפים בכל מי שיוצא מהם. תגבורות משוריינות שנשלחו לעזרת הנצורים הושמדו באבדות כבדות לרוסים. חיילים רוסים נצורים רבים נהרגו או נלקחו בשבי.
עוד לפני ההכרזה הרשמית על תחילת המבצע בצ'צ'ניה, ב-1 בדצמבר 1994 חיל האוויר הרוסי פתח בהפצצה מאסיבית על בסיסי קלינובסקאיה וחנקאלה, ששימשו את חיל האוויר הצ'צ'ני ובכך למעשה הוציאו מכלל שימוש את כל מטוסי הקרב שחנו בבסיסים אלה. ב-11 בדצמבר נשיא רוסיה בוריס ילצין חתם על הצו "אודות פעולות הסדרת החוק, הסדר והביטחון הציבורי בשטחי הרפובליקה הצ'צ'נית", בהחלטה שאושררה גם על ידי בית המשפט לחוקה של רוסיה. החלטת הנשיא הביאה לחיכוכים רבים עם חברי הממשלה האחרים ובעיקר עם חברי מפלגת "הבחירה הדמוקרטית של רוסיה" והעומד בראשה ייגור גאידר. מרבית חברי התנועה תמכו בהחלטתו של גאידר לעבור לאופוזיציה במחאה על פתיחת הפעולות הצבאיות בצ'צ'ניה.
ביום חתימת הצו יחידות הקבוצות המאוחדות, שהורכבו מיחידות משרד ההגנה של רוסיה וכוחות הפנים של משרד הפנים הרוסי נכנסו לשטחי צ'צ'ניה והתפצלו לשלושה צדדים: מערבה מצפון אוסטיה דרך אינגושטיה, מצפון-מערב למחוז מוזדוק בצפון אוסטיה, בגבול עם צ'צ'ניה וממזרח לדאגסטן. תחילה למפקד המבצע מונה סגן מפקד צבא היבשה, אדוארד וורוביוב שסירב למינוי והתפטר מהצבא.
בינתיים קבוצת החיילים שנכנסה מדאגסטן נפלה למארב באזור חסביורט. כך קרה גם לחיילים שנכנסו ממערב והותקפו על ידי צ'צ'נים סמוך לכפר ברסוקי, ברם הן בכל זאת הצליחו להיכנס לשטחי הרפובליקה הבדלנית של צ'צ'ניה. קבוצת החיילים שנכנסה ממוזדוק ביצעה את הפלישה המוצלחת ביותר משהצליחה ב-12 בדצמבר 1994 להגיע אל הכפר דולינסקי הנמצא במרחק 10 ק"מ בלבד מהעיר גרוזני.
הפעילות התקשורתית במלחמה
בכדי לשרת את מטרתם בהקמת מדינה צ'צ'נית עצמאית והתנתקות מברית המועצות עליהם היה לפנות לקהלים מגוונים בכדי לקבל תמיכה לפעולה זו לצד הפעולות הצבאיות. ניתן לחלק את הפעילות התקשורתית לפעילות שפנתה לשלושה קהלי יעד עיקריים.
קהל היעד השני היה הקהל הרוסי. קהל יעד זה היה קהל משמעותי וגדול שהיה רגיש לשפיכות הדמים במלחמה עם צ'צ'ניה. הממשל הצ'צ'ני הבין כי אם יצליח למתג את המלחמה כמיותרת בפני הקהל הרוסי, תפרוץ התנגדות ומחאה רוסית כנגד הממשל.
הקהל השלישי היה דעת הקהל העולמית. הממשל הצ'צ'ני ניהל העברת מסרים יומית בכדי לגייס את דעת הקהל העולמית למאמצים להתנקות מברית המועצות. המסרים התבטאו בהצגת הצבא הרוסי ופעולותיו כמפר אמנות זכויות אדם בינלאומיות ופוגע באוכלוסייה באמצעות הפעלת אש לא סבירה. הם הרחיבו את השפעת המסרים על ידי שימוש בעיתונאים זרים שהכניסו למדינה ולזירות הקרב כדי להראות לעולם "צד אובייקטיבי" המראה את הנפגעים וההריסות מהפעולות הצבאיות של רוסיה.
אפלול אמריקאי
אפלול אמריקאי (שם מדעי: Eptesicus fuscus, בשפות רבות הוא מכונה "עטלף חום גדול") הוא מין של עטלף ממשפחת הנשפוניים שתחום תפוצתו הטבעי הוא באמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית, האיים הקריביים והשוליים הצפוניים של אמריקה הדרומית. העטלף מוגדר על ידי ארגון ה-IUCN בעל חיים שאיננו בסיכון.
תיאור
אפלול אמריקני הוא עטלף בגודל בינוני בעל גוף מוצק וראש גדול, אף גדול ושפתיים בשרניות. אורכו הכולל 138-87 מילימטרים ומשקלו 23-11 גרם. הנקבות גדולות במעט מהזכרים (דו-צורתיות זוויגית). אוזניו קצרות וכאשר הוא משתמש בהן הן עוברות במעט את קצה אפו. אפרכסת האוזן רחבה ונוטה מעט קדימה בקצה. כנפיו קצרות ורחבות, מוטת הכנפיים בין 28 ל-33 סנטימטרים. פרוותו חומה, רכה ומבריקה, ועובייה כ-10 מילימטרים בגבו. הגוון של האפלול משתנה בין חום בהיר לחום שוקולד, כשלצפק גוון בהיר יותר מאשר לגב. האפלול האמריקני שונה מנשפוניים אחרים בתחום תפוצתו בראשו הגדול והרחב, בגוף הקצר המוצק, באוזניו המעוגלות ובכנפיו הקצרות הרחבות. בנוסף יש למין זה ארבע שיניים חותכות עליונות. זהו המין היחיד של הסוג אפלול באמריקה הצפונית והמין הגדול ביותר באמריקה המרכזית והדרומית.
אורח חיים
כמו מרבית העטלפים האפלול האמריקני הוא בעל חיים הפעיל בלילה. במהלך היום הוא ישן בחללים בעצים, מתחת לקליפה רופפת של גזעי עצים, בחרכים בסלעים או במבנים כמו עליות גג, אסמים, בניינים ישנים, מרזבים, ותריסי חלונות. בעת התעופה בלילה משתמש האפלול באיכון באמצעות קול להתמצאות בשטח ולציד. הוא מסוגל ליצור קולות בספקטרום רחב בתום 45-10 קילוהרץ. האפלול עוסק בציד כל לילה במשך כ-100 דקות ובשאר הלילה הוא נח במחבוא, שאיננו המקום שבו הוא נוהג לישון במשך היום. האפלול הוא אוכל חרקים וניזון מעשים, חיפושיות, יתושים וצרעות. מחקרים הראו שאפלול בוגר אוכל עד 2.7 גרם חרקים לשעה. מהירות תעופתו היא 18-13 קילומטרים לשעה במקומות סגורים, אבל הוא עשוי להגיע למהירות תעופה של 33 קילומטרים לשעה באוויר הפתוח. בזמן התעופה האפלול מנפנף בכנפיו בקצב העולה על תשע פעמים בשנייה. בתחילת נובמבר האפלול נכנס לתרדמת חורף. המקום אותו בוחר האפלול לתרדמת החורף הוא קר, יבש ובדרך כלל שוכן בבניינים, מכרות ומערות. במקומות אלו זוחל האפלול לסדקים צרים, לבד או בקבוצות קטנות. לפני שהוא שוקע בתרדמת החורף ניזון האפלול מעתודות השומן. משקלו הממוצע לפני תרדמת החורף 21 גרם, ובהגיע אפריל הוא מאבד כרבע ממשקל זה. בקובה האפלול לא נכנס לתרדמת חורף, אם כי בלילות קרים הוא נכנס למצב של נמנום ומטבוליזם מואט (torpor).
אפלול אמריקני יכול לחיות עד 19 שנים.
הטורפים העיקריים של האפלול כוללים: Quiscalus quiscula (באנגלית common grackle), עוף ממשפחת הפזאיים, בז אמריקני, סמורים, חולדות, חתול בית וצפרדע שור אמריקנית.
מרגרט דראמונד
מרגרט דראמונד (באנגלית: Margaret Drummond; שנת 1340 לערך - 31 בינואר 1375) הייתה המלכה הרעיה השנייה של מלך סקוטלנד דייוויד השני. מרגרט הייתה בתו של האביר סר מלקום דראמונד ורעייתו מרגרט.
אפלול אמריקאי
תת-מינים
תת-המין E. f. fuscus שוכן בכל המחצית המזרחית של ארצות הברית מלבד פלורידה. ביוטה שוכן תת-המין E. f. pallidus.
מרגרט דראמונד
קורות חיים
מרגרט נישאה לסר ג'ון לוגי, אולם לא נולדו להם ילדים. לאחר שהתאלמנה הפכה לפילגשו של המלך דייוויד השני, לאחר שהתאלמן מרעייתו הראשונה, ג'ואן מהמצודה ב-14 באוגוסט 1362.
המלך דייוויד השני נשא את מרגרט לאישה ב-20 בפברואר 1364 בפיף. מאחר שלא נולדו להם ילדים התגרש המלך ממרגרט ב-20 במרץ 1369. מרגרט התנגדה לגירושים, ונסעה אל האפיפיור לאביניון בבקשה שיבטל את הגירושים. המלך דייוויד השני נפטר בטרם האפיפיור הכריע בבקשה.
מרגרט נפטרה ב-31 בינואר 1375 או זמן קצר לאחר תאריך זה.
אלפרד ג'ולס אייר
אלפרד ג'ולס אייר (באנגלית: Alfred Jules Ayer; 29 באוקטובר 1910 – 27 ביוני 1989), שנודע בעיקר כאיי ג'יי אייר, היה פילוסוף יהודי-בריטי (אמו ממשפחת מייסד "סיטרואן", היהודי אנדרה סיטרואן). תרם לעלייתו של הפוזיטיביזם הלוגי בארצות דוברות האנגלית בספריו: "שפה, אמת ולוגיקה" (1936) ו"בעיית הידע" (1956).
קורות חיים
אייר למד באיטון ושירת בצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה. במובנים רבים אייר היה ממשיכו של ברטראנד ראסל, הגם שאת פרסומו רכש בעיקר עקב פיתוח רעיונותיהם של אחרים ולא בזכות יצירה מקורית. ייתכן שהוא מוכר ביותר בזכות עקרון האימות, ניסיון ליצירת תהליך שיקבע האם למשפט ערך לוגי כלשהו. בתקופות מסוימות לימד והרצה בארצות הברית, בפרט, כיהן כפרופסור אורח בקולג' בארד בסתיו 1987, שם לימד את הקורסים "מור וראסל" ו"רייל ואוסטין". מעט לפני מותו ב-1989 התפרסם עקב חוויית "כמעט מוות" חריגה, שנדמה כי הסיטה אותו מהספקנות הדתית שאפיינה אותו כל חייו. מאידך, ייתכן שרק ניסה לדווח על חווייתו באופן כן, אובייקטיבי ואמפירי.
קארל אהוס
קארל אוסקר אהוס (בגרמנית: Carl Oscar Ahues; 26 בדצמבר 1883, ברמן - 31 בדצמבר 1968, המבורג) היה שחמטאי גרמני בדרגת אמן בינלאומי.
ביוגרפיה
קארל אהוס עבר לברלין בשנת 1907 והצטרף למועדון המקומי. בשנת 1910 ניצח באליפות השחמט של ברלין.
במלחמת העולם הראשונה שרת אהוס כחייל, נשבה על ידי צבא רומניה ושהה בשבי עד שנת 1919. בשנת 1920 שיחק בתחרות אמנים בגרמניה וזכה בתואר אמן. בין השנים 1921 ו-1953 השתתף תשע פעמים באליפויות גרמניה, מתוכן זכה אהוס באליפות גרמניה בשנת 1929 שהתקיימה בדויסבורג. בשנת 1930 הגיע למקום השישי בתחרות סן-רמו (ניצח: אלכסנדר אלכין), חלק מקום 4–5 בתחרות סקרבורו באנגליה (ניצח: אדגר קול) וחלק מקום 3–5 בתחרות לוטיש (ניצח: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר). בשנת 1931 חלק מקום 2–4 בתחרות ברלין (ניצח: הרמן שטיינר) וחלק מקום 4–6 בתחרות שווינמונדה (ניצחו: יפים בוגוליובוב ולודויג רודל).
בשנת 1933 הגיע אהוס למקום העשירי בתחרות באד-פירמונט (ניצח: יפים בוגוליובוב). בשנת 1934 הגיע למקום השלישי בתחרות באד ניידורף (ניצח: גדעון סטולברג). בשנת 1935 הגיע למקום הרביעי בתחרות באד אאכן (אליפות גרמניה השלישית, ניצח: קורט ריכטר), אהוס ניצח בתחרות המבורג וחלק מקום 5–6 בתחרות באד נויהם (ניצח: יפים בוגוליובוב). בשנת 1936 הגיע אהוס למקום השלישי בתחרות באד נויהם, אחרי אלכסנדר אלכין ופאול קרס. בשנת 1939 הגיע למקום הרביעי בתחרות באד הרצבורג (ניצח: אריך אליסקסיס).
בשנת 1940 חלק אהוס מקום 6–9 בתחרות באד אוינהאוסן (אליפות גרמניה השביעית, ניצח: גאורג קינינגר), חלק מקום 5–8 בתחרות קרקוב/ורשה (ניצחו: אנטון קוהלר ויפים בוגוליובוב). בשנת 1941 חלק אהוס מקום 9–11 בתחרות טרנטשין טפליץ (ניצח: יאן פולטיס). בשנת 1942 הגיע אהוס למקום העשירי בתחרות מינכן (ניצח: גוסטה דניאלסון) וניצח בתחרות ברלין. בשנת 1944 חלק מקום 2–3 בתחרות לוקסמבורג, אחרי אלזס.
בשנת 1950 הוענקה לאהוס דרגת אמן בינלאומי על ידי פיד"ה.
בגיל 81 ניצח אהוס באליפות המבורג בבליץ ובחודש ספטמבר 1968, שלושה חודשים לפני מותו בגיל 85, ניצח באליפות המועדון.
השתתפות באולימפיאדות
אהוס ייצג את גרמניה ב-2 אולימפיאדות:
אהוס זכה בשתי מדליות ארד קבוצתיות באולימפיאדה השלישית שהתקיימה בשנת 1930 בהמבורג ובאולימפיאדה הבלתי רשמית שהתקיימה במינכן בשנת 1936.
ממשחקיו
בלבן: אהרון נימצוביץ' בשחור: קארל אהוס
השחור נכנע כי הלבן נותן מט בשישה מסעים לכל היותר.
אלון דהן
אלון דהן (20 באפריל 1972 – 11 בספטמבר 2021) היה שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
ביוגרפיה
דהן הוא בוגר תיכון "חשמונאים" בעיר בת ים. הוא למד משחק בבית הספר לאמנויות "בית צבי" וסיים את לימודיו בשנת 1996. במהלך לימודיו זכה במלגות הצטיינות רבות ובפרסי הצטיינות.
דהן הופיע בהצגות תיאטרון רבות ובהן:
בקולנוע ובטלוויזיה
ב-1997 גילם פקח בסדרת הטלוויזיה "שמש" וגילם את אלי בר-יוסף בסרטו של יוסי זומר "אהבה אסורה". ב-1998 גילם אח בסרטו של חנוך רוזן "סופר בוי", וגילם את נרי בסרטו של יהונתן סגל "קשר עיר". ב-2000 גילם את סטולבך בסרטו של יונתן פז "זאיה", הסרט לא הופץ ונערך שוב בשנת 2016 בשם "מבחן החלב" לצד סמי הורי; בשנה זו השתתף בסרט "אודות המוניטין" לצדו של אסי דיין.
בשנים אלו גילם דמויות שונות בסדרה בעקבות הסיפורים הקסומים והשתתף במיני סדרת טלוויזיה שיצר וביים אילן שושן "היעלמות" גילם בסדרת הנוער החברה הטובים עבריין שכונה בשם אורן קדוש. ב-2001 שיחק בסרט הטלוויזיה בסרט הטלוויזיה "שרמן בחורף" שכתב משה זונדר (על פי ספרו של אמנון דנקנר) וביים אורי ענבר. ב-2003 גילם מלאך בסדרת הטלוויזיה "הפיג'מות", וגילם חייל בסרטו של דרור שאול "סימה וקנין מכשפה". ב-2004 גילם את אריק בסרטו של ערן ריקליס "הכלה הסורית". ב-1999 החל לשחק את הדמות ברדוגו בסדרת הטלוויזיה המצליחה שיצר וביים חיים בוזגלו "זינזאנה", עד שנת 2005. בשנת 2007 שיחק בסדרה האי את בוב אבא של מייקי (דניאל מורשת). ב-2008 גילם את יואב בסדרת הטלוויזיה של אורי ברבש "כוונות טובות"; גילם את שי בסדרת הטלוויזיה שיצרו אורי ובני ברבש "האמת העירומה"; גילם את איציק בעונה השנייה של "קופיקו"; גילם את גידי בסרטם זוכה שלושה פרסי אופיר של שרון מימון וארז תדמור "סיפור גדול" וגילם פקח בסדרת הטלוויזיה ששודרה בערוץ לוגי "נשרים". ב-2010 גילם שומר ראש בסרטו של חיים בוזגלו "כבוד"; גילם איש עסקים ישראלי בסדרת הטלוויזיה "טרויקה" והשתתף בסרטו זוכה "פרס אופיר לסרט הטוב ביותר" של ערן ריקליס "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש". ב-2011 השתתף בכמה פרקי אורח של הסדרה "סברי מרנן" בתפקיד "צבי", חובש קבוצות כדורגל וחבר ילדות של שי רוזן (דביר בנדק). ב-2014 השתתף בסדרת הנוער של גיורא חמיצר "שכונה", בתפקיד תבורי. ב-2016 שיחק את ישראל קדמי במיני-סדרה "גירושים מאוחרים" ובהמשך שיחק את שלום רוזנטל, העבריין הראשי בדרמת הפשע הישראלית "אבינו" של מני יעיש. ב-2018 השתתף בסרטו של מייק בורשטיין "אזימוט" וכן בסרט הקומי "הורדוס איילנד". ב-2019 שיחק בסרטו של רם לוי "המתים של יפו" וגילם את דני בסדרת הנוער "התחנה". ב-2021 שיחק בסדרה "בני אור", בסדרה "אזהרת מסע" ובסדרה "היורשת". בטרם מותו, הצטלם דהן לסדרות "צומת מילר" ו"מלכות", אשר שודרו בשנת 2022.
הטרדות מיניות
במאי 2021 פרסם העיתון "הארץ" תחקיר של תמר קפלנסקי ובו עדויות על הטרדות מיניות של דהן מאז שנות ה-90. בעקבות פרסום זה הודיע דהן על לקיחת פסק זמן מפעילותו בתיאטרון הקאמרי וכן בתיאטרון אלפא לאמנויות המופע בו הופיע באותו זמן. דהן סיפר על כך שבעבר הגיעו לתיאטרון הקאמרי שתי תלונות, שבעקבותיהן החליטה הנהלת התיאטרון לעכב את מועמדותו לקביעות. בנוסף, הוא סיפר שבהחלטה משותפת עם התיאטרון הוא עבר הליך פסיכולוגי שיקומי. שבועיים לאחר פרסום התחקיר, הוגשה תלונה במשטרה של אישה אשר תיארה פגיעה של דהן בה, כאשר הייתה בת 15.
משפחתו
דהן היה נשוי ואב לשלושה. התגורר ברמת גן. בנו הבכור אורי אובחן כאוטיסט. מאז הולדת בנו, ועד מותו, היה אלון דהן פעיל בארגון "קשר", הפועל לשינוי חברתי למען משפחות לילדים ובוגרים עם צרכים מיוחדים.
דהן נפטר ב-11 בספטמבר 2021 בגיל 49, לאחר מאבק במחלת הסרטן.
מאוריץ, נסיך אורנז'
מאוריץ, נסיך אורנז' (בהולנדית Maurits van Oranje, או הנסיך מנסאו Maurice of Nassau, 14 בנובמבר 1567 - 23 באפריל 1625), היה הנסיך הריבוני של אורנז' החל משנת 1618, לאחר מות אחיו הבכור פיליפ וילם, נסיך אורנז', שהיה אחיו למחצה. מוריץ היה הסטאדהאודר (שליט) של המחוזות המאוחדים של הולנד (למעט מחוז פריזלנד) משנת 1585 עד יום מותו. הוא זכה לתהילה רבה כאסטרטג צבאי לאחר שניהל את המרד ההולנדי נגד ספרד בהצלחה רבה והפך להיות הגנרל אדמירל הראשון בהיסטוריה. הוא ידוע כמי שהחיה ושיפר את הדוקטרינות הצבאיות הקלאסיות של וגטיוס וכמי שחידש את התפיסות האירופאיות בכל הקשור לחימוש ולאימונים צבאיים.
בצעירותו
מאוריץ נולד בטירת דילנבורג (Dillenburg) שבנסאו, מדינה שהייתה שייכת באותה עת לאימפריה הרומית הקדושה, והיה בנו של וילם השתקן שנחשב למייסדה של הרפובליקה ההולנדית ושל הנסיכה אנה מסקסוניה. מאוריץ נקרא על שם סבו מצד אמו, מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה שהיה גנרל ידוע.
בשנת 1584 נרצח אביו, ועד מהרה ירש מאוריץ את תפקידו כסטאדהאודר במחוזות השונים של הולנד. בשנת 1587 מונה מאוריץ לקפיטן-גנרל של הצבא, על אף שהתפקיד היה מיועד לרוברט דאדלי, רוזן לסטר, שבעקבות כך חזר לאנגליה.
קריירה צבאית
מאוריץ זכה לתהילה רבה כאסטרטג צבאי לאחר שניהל את המרד ההולנדי נגד ספרד בהצלחה רבה והפך להיות הגנרל אדמירל הראשון בהיסטוריה. מאוריץ החיה ושיפר את הדוקטרינות הצבאיות הקלאסיות של וגטיוס, וחידש את התפיסות האירופאיות בכל הקשור לחימוש ולאימונים צבאיים. אולם למרות כל ניצחונותיו בית אורנז'-נסאו לא זכה לכבוד רב בקרב בתי המלוכה באירופה, מכיוון שתפקיד הסטאדהאודר לא עבר בירושה.
במסגרת מאמציו למצוא בעלי ברית נגד ספרד, נפגש מאוריץ עם אחמד קאסים אל-חג'ארי, ודן עמו על הקמת ברית בין הולנד, האימפריה העות'מאנית ומרוקו נגד ספרד, אולם הברית בסוף לא יצאה אל הפועל.
מאוריץ הקים אקדמיה צבאית, ולימד בה חידושים בתחומי הלוגיסטיקה, ההדרכה והכלכלה בצבאות המודרניים. בין תלמידיו היו אחיינו אנרי דה לה טור ד'אוברן, ויקונט דה טורן וגוסטב השני אדולף, מלך שוודיה.
בשנת 1609 הביא יוהאן ואן אולדנבארנפלט לחתימה על הסכם הפוגה של 12 שנים מהמלחמה עם ספרד, על אף התנגדותו של מאוריץ. בעקבות כך פרץ מאבק עז בין השניים (שקודם לכן היו ידידים טובים), ובשנת 1618 הביא מאוריץ למעצרו של ואן אולדנבארנפלט, ולהוצאתו להורג בעריפה. לאחר מכן הפך מאוריץ לשליט הבלתי מעורער של הרפובליקה ההולנדית, ולאחר מותו של אחיו למחצה פיליפ וילם, נסיך אורנז', אף ירש ממנו את התואר "נסיך אורנז'.
בשנת 1621 התחדשה המלחמה עם ספרד, כחלק ממלחמת שלושים השנים, והספרדים בראשות אמברוסיו ספינולה זכו להצלחות ראויות לציון. בשנת 1625 הטילו הספרדים מצור על העיר ברדה, וב-23 באפריל אותה שנה מת מאוריץ בעיצומו של המצור.
יוסי דגן
יוסף שלמה (יוסי) דגן (נולד ב-23 ביולי 1980) הוא פוליטיקאי ישראלי המשמש כראש המועצה האזורית שומרון החל מאוגוסט 2015.
תקופת שא-נור וההתנתקות
לאחר סיום שירותו הצבאי היה ממקימי הגרעין הדתי בהתנחלות שא נור שבצפון השומרון. שא נור הוקם ככפר אמנים ולאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה עזבו רוב התושבים את המקום ודגן יחד עם חברו אריאל פרל הקימו את גרעין המשפחות שהביא לגדילת ההתנחלות מחדש עם עשרות משפחות. גן ומעון נפתחו, וכן מכולת, גלריית האמנות נפתחה מחדש ועשרות אלפי מטיילים הגיעו וסיירו ביישוב ובכל צפון השומרון.
לאחר ההכרזה על תוכנית ההתנתקות על ידי ראש ממשלת ישראל אריאל שרון, שימש דגן כעוזר מנהל מטה המתנגדים לתוכנית לקראת משאל מתפקדי הליכוד, שבו רוב המתפקדים הצביעו נגד יישום התוכנית. דגן הפך לאחד המובילים בקרב נגד פינוי היישובים. למרות תוצאות ההצבעה והתחייבותיו של שרון, תוכנית ההתנתקות יצאה לפועל, ודגן הוביל את המאבק נגד הפינוי בצפון השומרון, עד ליום הפינוי עצמו, בו התבצרו דגן וחבריו ליישוב על גג המצודה העתיקה בחומש, יחד עם הרב דב ליאור, ח"כ פרופ' אריה אלדד, ח"כ לשעבר אליקים העצני, ח"כ יחיאל חזן ורבנים נוספים. האחרונים שפונו במסגרת תוכנית ההתנתקות, היו המתבצרים על גג המצודה בשא-נור ואנשים נוספים בחומש הסמוכה.
"חומש תחילה" והמאבק לשיבה ליישובים
לאחר יישום התוכנית ומלחמת לבנון השנייה היה דגן ממקימי מטה הפעולה "חומש תחילה" ביחד עם אנשי מילואים שחזרו מהמלחמה, מטרתו של הארגון הייתה להחזיר את ההתיישבות היהודית ליישובי צפון השומרון שפונו אך נותרו בשטח בשליטה צבאית ישראלית. "חומש תחילה" הורכבה מגרעין של למעלה מ-40 משפחות מחומש ומשא-נור, וסביבן כ-11 ארגוני ימין חוץ פרלמנטריים. הארגון קיים תהלוכות ענק לחומש, תוך שבירת האיסור להגיע ליישובים שפונו.
דגן הוביל גם בתפקידו את הדרישה לביטול תחולת חוק ההתנתקות מיישובי צפון השומרון, ולחזרה ליישובים שפונו, וזאת באמצעות ארגון אירועים המוניים, עבודה פרלמנטרית וכתיבת מאמרים. במרץ 2023 בוטל החוק באופן רשמי, ובמאי אותה שנה הוקם מבנה קבע לישיבת חומש, מבנה הקבע הראשון בשטחים שפונו בהתנתקות.
חבר המועצה
דגן נבחר למועצה האזורית שומרון כנציג שבי שומרון ב-2007 וב-2012. אחרי הבחירות שנערכו בשנת 2012 מונה לסגנו של ראש המועצה האזורית שומרון, גרשון מסיקה, והיה אחראי על תחומי החינוך, המתנ"סים וההסברה. במסגרת הסיסמה שטבע: "האויב הגדול של ההתיישבות הוא הבורות", ייסד דגן ועמד בראש מערך ההסברה האסטרטגי של השומרון בישראל ובחו"ל. הוא ייסד ועמד בראש מערך ההסברה של המועצה האזורית שומרון שמפעילה סיורי אח"מים, את מיזם "שומרון – נעים להכיר" ויחידת קשרי החוץ שבמסגרתם הגיעו לסיורים בשומרון למעלה מ-1,500 מעצבי דעת קהל בציבוריות הישראלית. בשנת 2008 היה אחד ממייסדי ועד מתיישבי השומרון. דגן הוא חבר מרכז הליכוד מאז שנת 2012.
בראשות המועצה
לאחר שגרשון מסיקה השעה עצמו מתפקיד יו"ר מועצה אזורית שומרון עקב חלקו בפרשת השחיתות בישראל ביתנו, מונה דגן לממלא מקומו. מסיקה חתם על הסכם עד מדינה והתפטר במאי 2015 מתפקידו. דגן נבחר באוגוסט 2015 לראשות המועצה בבחירות מיוחדות כשהוא מנצח את שריה דמסקי מאלון מורה ברוב של 63.1%.
בבחירות לרשויות המקומיות אוקטובר 2018 התמודד דגן מול מסיקה ומול פול גולובנבסקי. במהלך המירוץ דגן ומסיקה פנו לבוררות אצל הרב שמואל אליהו שקבע שעל מסיקה לפרוש מהמירוץ. בבחירות ניצח דגן את גולובנבסקי ברוב של 81.19% (13,148 מהקולות), ונבחר לכהונה שנייה.
פעילות בליכוד
יוסי דגן הקים יחד עם חבריו יוני הישראלי ויעקב וינברגר את קבוצת "הליכוד שלי – קבוצת ההתיישבות בליכוד", המונה כעשרת אלפים מתפקדים ונחשבת לקבוצת המתפקדים השנייה בגודלה בליכוד.
יוסי דגן נחשב לדמות מרכזית במחנה הלאומי וגורם משפיע במערכת הפוליטית, בין השאר בשנת 2016 שימש כמתווך בין ראש הממשלה בנימין נתניהו לבין אביגדור ליברמן והביא לצירוף ליברמן וסיעתו לממשלה ובכך מנע את כניסתה של המחנה הציוני בראשות יצחק הרצוג וציפי לבני.
דגן נחשב מקורב לנתניהו למרות שניהל נגדו מספר מאבקים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25, השיק את קמפיין V22 (כאנטיתזה לקמפיין V15) להבאת מצביעי ימין בכלל, ומצביעי ליכוד בפרט, להצביע בבחירות.
ציוני דרך
לאחר רצח בני הזוג נעמה ואיתם הנקין בחג סוכות 2015, הקים מאהל מחאה ליד בית ראש הממשלה בירושלים, בדרישה להעניק אישור לתוכניות בנייה, תב"עות, ליישובים הסמוכים למקום הרצח, והחזרת הביטחון לתושבי השומרון. אוהל המחאה הוקם מיד לאחר הלווית בני הזוג ואליו הגיעו להביע תמיכה, בצורה תקדימית להפגנה מחוץ לבית ראש הממשלה, רוב שרי הממשלה. לאחר 12 ימים של מחאה הושג הסכם בין ראש הממשלה נתניהו ליוסי דגן, ובמסגרתו אושרו 15 תוכניות מתאר (תב"ע) להתנחלויות, בהן איתמר, רחלים, יקיר, עלי זהב, אלמתן, סנסנה ותומר. כמו כן, אושרה סלילת כביש עוקף נבי אליאס בעלות 56 מיליון ₪, שנחנך במהלך 2018.
בשנת 2016 היה דגן המתווך בין ראש הממשלה בנימין נתניהו לתושבי עמונה במשבר סביב פינוי המאחז, והביא להקמת ההתנחלות החדשה עמיחי.
בנובמבר 2017 הוביל דגן מחאת ראשי רשויות יחד עם משפחות שכולות שיקיריהן נרצחו בכבישי יו"ש מול בית ראש הממשלה, תוך שביתת שבת ורעב בדרישה לסלול כבישים עוקפים ולשפר את מרכיבי הביטחון ביו"ש. המחאה הסתיימה עם התחייבות בכתב של ראש הממשלה נתניהו למועצת יש"ע להקצות 200 מיליון שקלים לטובת מטרות אלו, ו-600 מיליון שקלים נוספים בפעימה שנייה.
בשנת 2018 מיד לאחר רצח הרב רזיאל שבח הוביל דגן, יחד עם יעל שבח, אלמנתו של שבח, את המאבק להכרה במקום, שהסתיים בהחלטת ממשלה להכיר בחוות גלעד כישוב רשמי.
בינואר 2021 הצטרף דגן לאישים נוספים מההתיישבות בשביתת רעב מול משרד ראש הממשלה בנימין נתניהו, בדרישה לקידום הסדרת ההתיישבות הצעירה ביהודה ושומרון. שבועיים לאחר שהחל בשביתת הרעב דגן איבד את הכרתו ופונה לבית החולים.
ביוני 2021, לאחר שמפקד פיקוד המרכז, תמיר ידעי, הוציא צו לפינוי המאחז אביתר, העביר דגן את לשכתו למאחז זה.
הסברה ופעילות בחו"ל
במסגרת זו, הקים דגן שדולה רשמית למען יו"ש בפרלמנט האירופי והיה שותף בהקמת שדולת מסחר ליהודים ופלסטינים ביו"ש. במסגרת השדולות מתקיימים מפגשים, סיורים וכנסים. כך, במסגרת פעילות ההסברה הצטרפה הנערה אילה שפירא, שנפצעה קשה בפיגוע בקבוק תבערה בחודש דצמבר 2014, לכנס הסברה בפרלמנט האירופי, והשייח' תמימי מרמאללה לכנס הסברה נגד קמפיין החרם במדריד, כנס במהלכו התפרעו עשרות פעילי BDS וניסו לתקוף את דגן והשייח'. בעקבות זאת הוצמדה אבטחה לדגן ולחברי המשלחת כל זמן שהותם בספרד.
במסגרת פעילות ההסברה דגן נאם פעמיים בכנסים בפרלמנט האירופי וכן מספר פעמים בקונגרס בוושינגטון.
דגן נחשב לבעל קשרים רבים בבית הלבן ולבעל קשר חזק במפלגה הרפובליקנית, בעיקר בקרב מנהיגים אוונגליסטים, דבר שהפך להיות אסטרטגי עם היבחרו של דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית.
דגן השתתף בקמפיין הבחירות של דונלד טראמפ בשנת 2016 - בהסברה מול הישראלים בעלי האזרחות האמריקנית ומול הנוצרים האנגלווסטים. לאחר היבחרו של טראמפ הוזמן דגן כאורח רשמי להשבעה של טראמפ והיה לראש המועצה הראשון שמקבל הזמנה רשמית כזו.
במהלך 2019 ו-2020 הפעיל את כל כוחו הפוליטי בישראל ובארצות הברית למען סיפוח יהודה ושומרון. דגן אף טס במשלחת של מועצת יש"ע לוושיגנטון, להכרזת הנשיא טראמפ וראש הממשלה נתניהו על "תוכנית המאה", לשם קידום סיפוח יהודה ושומרון ולהבהיר כי לא תקום מדינה פלסטינית ביו"ש. ראשי מועצת יש"ע נועדו בעת שהותם בוושינגטון פעמיים עם נתניהו בבלייר האוס בבית הלבן, וכן נועד עם גורמים בכירים בממשל ארצות הברית בנושא.
במהלך כהונתו נחתמו, לראשונה בתולדות ההתנחלות ביו"ש, בריתות ערים תאומות והסכמי שיתוף פעולה כלכלי. כך נחתמו הסכמים עם העיר המפסטד (פייב טאונס) בניו יורק, מדינת טקסס, חבל ולטלינה בצפון איטליה, הוויז בהונגריה.
כמו כן בדצמבר 2020 הכריז יחד עם אנשי עסקים בדובאי וחברת האחזקות fam, המוערכת בלמעלה משלושה מיליארד שקל, על הסכם שיתוף פעולה כלכלי ליצוא יין, דבש, שמן זית וטחינה מתעשיינים בשומרון לאיחוד האמירויות.
תרבות
כחלק מתפיסת הנורמליזציה של השומרון, הקפיד דגן להפיק אירועי תרבות המוניים, עם גדולי הזמרים. כך יוסד פסטיבל הכליזמרים ברבבה, המושך אליו כל שנה עשרת אלפים משתתפים. בשנים האחרונות הופיעו בשומרון עומר אדם, סטטיק ובן אל, יהורם גאון, שלומי שבת, ישי ריבו, אביתר בנאי, קובי אפללו, אברהם פריד, יעקב שוואקי וחנן בן ארי.
דגן הקים, יחד עם דוברת המועצה אסתר סילם אלוש, את קרן הקולנוע הראשונה ביו"ש. העיסוק בקולנוע החל בצילום סרט קולנוע של יובל המבולבל בשומרון, "גיבור בעננים", שהוא סרט הקולנוע הראשון לילדים שצולם שם. סרט נוסף כולל את "פול ספיד" שביים קובי מחט.
חיים אישיים
דגן נשוי לאוריה ואב לארבעה. הוא מתגורר בשבי שומרון, לשם עבר משא-נור עם פינוי היישוב במסגרת תוכנית ההתנתקות. ב-9 באוקטובר 2015, בעת ששהה במאהל מול בית ראש הממשלה בירושלים נסעו אשתו וילדיו לבקרו, ונפצעו קל מיידוי אבנים של מחבלים על מכוניתם.
מאסי (נורווגיה)
מאסי (בנורווגית: Masi, בסאמית צפונית: Máze), הוא כפר במטרופולין קאוטוקיינו במחוז פינמרק בנורווגיה. בכפר מתגוררים כ-200 תושבים, מתוכם כ-98% סאמים. שם הכפר נגזר משם הנהר הסמוך "מאטזיוהקה" שמשמעו "הנהר המתפתל".
ב-2014 זכה הכפר בפרס "בוליסט" המחוזי לפעילות תרבותית מצטיינת על ארגון פעילויות ותחרויות באמצעים חדשניים שהפיחו חיים בכפר ויצרו אטרקטיביות.
גאוגרפיה ודמוגרפיה
הכפר נמתח לאורך מקטע בנהר קאוטוקיינו, החל בנקודה בו נהר המאטזיוהקה מתחבר אליו מכיוון מערב. הכפר ממוקם כ60 ק"מ דרומית לעיירה אלטה (נורווגיה), וכ60 ק"מ צפונית לקאוטוקיינו.
תושבי הכפר הם ברובם המוחלט סאמים, וחצי מהם עוסקים ברעיית איילים, לכן הכפר מוכר רשמית גם בשמו הסאמי וגם בשמו הנורווגי.
היסטוריה
בספר מן המאה ה-16 מתואר אזור בשם "פינמורק" בו חיו סאמים שעסקו בציד ולכידת בעלי חיים. מאסי נמצא בתוך אותו אזור שנקרא פינמורק. ישנם שרידי תרבות רבים בסביבות מאסי, בין היתר עקבות התיישבות מתקופת הברזל הסאמית (התקופה שבין השנים 0–1500 לספירה). בהירסאלווהקה, 500 מטרים צפונית לכנסיית מאסי, נמצא אתר ארכאולוגי ובו כשלושה מיקומי הטמנת בשר קדומים.
מעטים המקורות ההיסטוריים על אזור מאסי מלפני המאה ה-16. מהמאה 16 ואילך ניתן למצוא כבר אזכורים ברשימות מס שוודיות, כשמאסי מוגדר באזור הגבול בין שטחי המרעה (סיאידות) "אפיאווארבי" ו"לאפאירף", אך הרשימות עוסקות באזורים גדולים מכדי שניתן יהיה ללמוד מהן משהו על היישוב עצמו. פטר לורנץ דה פרי סמית העריך בספרו מ-1938 כי בשתי הסיאידות התגוררו כמאה אנשים ב-1550.
ההתייחסויות למאסי במאה ה17 מעטות: הכומר הראשון של מטרופולין קאוטוקיינו, אמונד איסקסן קוטליוס, חי במאסי בחורף 1674-1675, וגם יורשו, הכומר התגורר שם בתחילת דרכו. ידוע גם על איכר שוודי בשם איפבר קולארה שעבר למאסי ב-1668, ומשם עבר לאלטה.
ישנה אגדה על אדם בשם שחי במאסי בתקופה שלפני בניית הכנסייה. על פי האגדה היו לו קרקעות רבות, ועדיין הוא גנב איילים רבים מן הסאמים באזור, וגנב כבשים ודברים נוספים מן הסאמים הימיים בחוף. באחת הפעמים החליטו הסאמים לרדוף אחריו, ובמהלך המרדף הוא הסתבך במושכות של האיילים שגנב, והוא נפל לנקיק הררי ונהרג.
ב-14.5.1983 נהרס הגשר מעל נהר המאטזיוהקה, ששימש חלק מכביש 93 (כיום כביש E45), והתמלא בגושי קרח, בגלל סכר קרח שנשבר במעלה הנהר. לא נפגעו אנשים בתקרית. בימים סדירים הכביש עצמו לפעמים נסגר חלקית או לחלוטין לתנועה בשל מזג האויר.
כנסיית מאסי
קפלה ראשונה בכפר נבנתה במאה ה17 על ידי השוודים.
ב-1931 חנך הבישוף אייווינד ברגרב כנסייה בכפר, אך זו נשרפה על ידי הנאצים ב-1944.
הכנסייה שנמצאת בכפר נכון לתחילת המאה ה-21 נבנתה במקומה ב-1965, בתכנונו של הארכיטקט הנורווגי. המבנה עשוי עץ ובתוכו 150 מקומות, התפילות מתקיימות גם בסאמית צפונית וגם בנורווגית.
מחלוקת אלטה
פרויקט הבניה הראשון של בסוף שנות ה-60 היה צפוי לגרום להצפת הכפר, ויצר תנועת מחאה גדולה שנודעה בשם "" שצימצמה מאוד את התוכניות והשפיעה על הפוליטיקה הלאומית.
חולדות חוף
חולדות חוף (באנגלית: Beach Rats) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2017 בבימויה של אליזה היטמן. בסרט מככבים האריס דיקינסון, מדליין וויינשטיין וקייט הודג'. הוא הוקרן במסגרת התחרות הדרמטית האמריקאית בפסטיבל הסרטים סאנדנס בשנת 2017, והופץ בהקרנה מסחרית ב-25 באוגוסט 2017, על ידי חברת ההפצה Neon.
תקציר העלילה
פרנקי (האריס דיקינסון) נאבק לברוח מחייו בבית הוריו שבברוקלין. הוא מחלק את זמנו בין דייטים עם בת-זוג חדשה סימון (מדליין וויינשטיין), בין בילוי עם חבריו, ובין צ'אטים באינטרנט עם גברים מבוגרים ממנו, איתם הוא נפגש לצורך סקס וסמים. עם זאת, הוא אינו מזדהה כביסקסואל או גיי בפניי חברתו או חבריו. הוא פשוט "גבר המקיים יחסי מין עם גברים", במילים של אחד מבני-זוגו לאינטרנט. פרנקי מנסה להפריד בין העולמות השונים המרכיבים את חייו, אך הדבר הופך לקשה יותר ויותר.
הפקה
באפריל 2016 פורסם כי אליזה היטמן תביים את הסרט, על פי תסריט שכתבה. את הסרט הפיקו Cinereach ו-Animal Kingdom, בשיתוף עם Secret Engine.
הפצה
הקרנת בכורה עולמית של הסרט נערכה בפסטיבל הסרטים סאנדנס, ב-23 בינואר 2017. זמן קצר לאחר מכן, Neon רכשה את זכויות ההפצה של הסרט. הסרט עלה לאקרנים ב-25 באוגוסט 2017.
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי הקולנוע. לסרט דירוג של 84% באתר האינטרנט Rotten Tomatoes, המבוסס על 96 ביקורות, עם ממוצע משוקלל של 7.06 / 10. על פי דעת הרוב, נכתב באתר כי הסרט "אמפתי ופועל בעוצמה ... מעניק מבט צלול ועם זאת חלומי על סערת גיל העשרה של נער צעיר." באתר האינטרנט Metacritic, לסרט יש ציון של 79 מתוך 100, המבוסס על 22 מבקרים, המעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
ג'יי קוכנר, המדווח מפסטיבל הסרטים של סאנדנס לשנת 2017 למגזין הקולנוע הקנדי "Scope Scope", שיבח את צילומי ה-16 מ"מ של הלנה לוברט, תוך השוואה לאסתטיקה הוויזואלית של הסרטים "אור ירח" ו-"עבודה טובה" (Beau Travail), כמו גם לסרטיהם של רובר ברסון ופיליפ גרנדריו.
סלביה סופיה
סלביה סופיה הוא מועדון כדורגל בולגרי, המשחק בעיר סופיה שבבולגריה. המועדון משחק נכון לעונת 2020/2021 בליגת העל הבולגרית. המועדון זכה ב-7 אליפויות ו-8 גביעים והגיע לגמר הגביע הבולגרי 3 פעמים נוספות.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-1913. עד שנת 1937 לא התקיימה ליגה סדירה בבולגריה והקבוצות שיחקו במתכונת של טורנירי גביע. כך זכה המועדון ב-3 האליפויות הראשונות בשנים 1928, 1930 ו-1936. בשנת 1939 זכה באליפות הרביעית במסגרת משחקי ליגה. מעונת 1941 ועד עונת 1948/1949 שיחקו הקבוצות במתכונת של טורנירי גביע וכך זכה המועדון ב-2 אליפויות נוספות בשנים 1941 ו-1943.
בעונת 1951/1952 זכה בפעם הראשונה בגביע הבולגרי. בעונת 1953/1954 הגיע לגמר הגביע הבולגרי והפסיד לקבוצת צסק"א סופיה. בעונת 1962/1963 זכה בגביע הבולגרי בפעם השנייה ושיחק בפעם הראשונה במפעלים האירופאים במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1963/1964. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת מ.ט.ק. הונגריה והודח מהטורניר. בעונה זו זכה שוב בגביע הבולגרי והעפיל לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1964/1965. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת קורק סלטיק מאירלנד. בשמינית הגמר הפסיד לקבוצת לוזאן ספורט משווייץ והודח מהטורניר.
בעונת 1965/1966 זכה בגביע הבולגרי והעפיל לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1966/1967. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת סוונסי סיטי. בשמינית הגמר ניצח את קבוצת שטרסבורג. ברבע הגמר ניצח את קבוצת סרבט ז'נבה. בחצי הגמר הפסיד לקבוצת גלאזגו ריינג'רס והודח מהטורניר.
בעונת 1971/1972 הגיע לגמר הגביע הבולגרי והפסיד שוב לקבוצת צסק"א סופיה. המועדון העפיל לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1972/1973. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת שאלקה 04 והודח מהטורניר. בעונה זו סיים את הליגה במקום השלישי והעפיל בפעם הראשונה לגביע אופ"א בעונת 1973/1974. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת דינמו טביליסי והודח מהטורניר.
בעונת 1974/1975 זכה בגביע הבולגרי והעפיל לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1975/1976. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת שטורם גראץ והודח מהטורניר. בעונת 1979/1980 זכה בגביע הבולגרי והעפיל לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1980/1981. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת לגיה ורשה. בשמינית הגמר ניצח את קבוצת ספרטה פראג. ברבע הגמר הפסיד לקבוצת פיינורד והודח מהטורניר.
בעונת 1981/1982 סיים את הליגה במקום השלישי והעפיל לגביע אופ"א בעונת 1982/1983. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת סראייבו מיוגוסלביה והודח מהטורניר. בעונת 1987/1988 סיים את הליגה במקום הרביעי והעפיל לגביע אופ"א בעונת 1988/1989. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת פרטיזן בלגרד מיוגוסלביה והודח מהטורניר. בעונת 1989/1990 סיים את הליגה במקום השני והעפיל לגביע אופ"א בעונת 1990/1991. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת אומוניה ניקוסיה והודח מהטורניר. בעונה זו סיים את הליגה במקום השלישי והעפיל לגביע אופ"א בעונת 1991/1992. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת אוסאסונה והודח מהטורניר.
בעונת 1994/1995 סיים את הליגה במקום הרביעי והעפיל לגביע אופ"א בעונת 1995/1996. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת אולימפיאקוס והודח מהטורניר. בעונה זו זכה המועדון באליפות ובגביע הבולגרי בפעם האחרונה והעפיל לגביע אופ"א בעונת 1996/1997. בסיבוב המוקדמות הפסיד לקבוצת טירול אינסברוק מאוסטריה והודח מהטורניר.
בעונת 2010/2011 הגיע לגמר הגביע הבולגרי והפסיד שוב לקבוצת צסק"א סופיה. בעונת 2017/2018 זכה המועדון בגביע השמיני בתולדותיו ובתואר ראשון לאחר 22 שנה.
בנימין מוזס
בנימין (בני) מוזס (נולד ב-16 בנובמבר 1951, תל אביב) הוא רופא פנימי וחוקר בתחום האפידמיולוגיה הקלינית ומדיניות הבריאות.
קורות חיים
מוזס למד רפואה באוניברסיטת תל אביב ושירת בצה"ל כרופא. התמחה ושימש כרופא בכיר במחלקה פנימית בבית חולים שיבא. השתלם באנליזה של מסדי נתונים בחקר שירותי הבריאות באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו. במקביל לעבודתו כרופא פנימי ניהל יחידת מחקר לחקר החשיבה הקלינית במכון גרטנר. במשך כשנה שימש כמנהל המדעי של המכון הלאומי לחקר שירותי בריאות ומדיניות הבריאות. היה מרצה בכיר לרפואה פנימית באוניברסיטת תל אביב. לאחר שנת שבתון באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, הצטרף לסגל המחלקה בדרגת פרופסור חבר לאפידמיולוגיה קלינית ולימד שם במשך מספר שנים.
כיום עובד מוזס כרופא פנימי המטפל בחולים מורכבים במסגרת אמבולטורית, ועוסק בחקר עיוני של נושאי הליבה של הרפואה בת זמננו.
מוזס נשוי ואב לשתי בנות.
ביקורת הרפואה בת זמננו
בעשר השנים האחרונות חוקר מוזס את נושאי הליבה של הרפואה המודרנית, כגון גוף הידע, סיווג ותיוג, הדיאלוג בין הרופא והחולה, וארגון שירותי הבריאות. מוזס מטפל בנושאים אלה באמצעות פרשנות של מאמרים מדעיים וטקסטים רלוונטיים אחרים בנושאים המעסיקים את העולם הרפואי והמדעי בעשורים האחרונים. תוצאות העבודה הפרשנית התפרסמו במספר ספרים לקהל הרחב וכן במאמרים פובליציסטיים בעיתון הארץ.
במסגרת פעילותו הציבורית מקדם מוזס את הרעיון כי נדרש שינוי יסודי במערכת שירותי הבריאות, המושתת על שני עקרונות: ביטול הדרגתי של מוסדות האשפוז תוך העצמת רופאי הקהילה; השבת התבונה המעשית למקצוע הרפואה על בסיס קבלה והטמעה של תפיסת עולם, הרואה במקצוע הרפואה "מדע של יחידים" - המשלב ידע מדעי רחב עם חקר החולה הייחודי.
קישורים חיצוניים
מכתביו
זית מנזנילה
זית מנזנילה (בספרדית: Manzanilla de Sevilla) הוא זית ספרדי שצבעו ירוק, הגדל באזור סביליה אשר בדרום-מערב ספרד.
הפרי נחשב לפופולרי למאכל, משמש גם לייצור שמן, ונמסק בחודש ספטמבר כשצבעו ירוק או שחור.
הפקת שמן מזיתים שנמסקו מוקדם מניבה שמן חריף וחזק, בעוד שמזיתים בשלים יותר מופק שמן עדין.
תיאור
ניתן להבחין בין עץ זית רגיל לעץ זיתי מנזנילה לפי צפיפותו של המטע ונהוג להגיש את פירות העץ כזיתי שולחן שלמים או מגולענים.
לזית המנזנילה שמות נוספים: מנזנילו הקדום (Early Manzanillo), צ'ורו דה אספיגה (Chorrúo de Espiga), קמומיל לבן זית (Olive White Chamomil), רומרילו (Romerillo), מנזנילו פינו (Manzanillo Fino).
זנים נוספים
לזית המנזנילה זנים נוספים הגדלים ברחבי העולם:
תאו הפיליפינים
תאו הפיליפינים (שם מדעי: Bubalus mindorensis) הנקרא גם "תאו מינדורו" הוא מין בסוג תאו האנדמי לאי מינדורו שבפיליפינים, אך מאמינים שבעבר שגשג גם באי לוזון.
מאפיינים
תאו הפיליפינים הוא היונק הגדול ביותר בפיליפינים, ואחד היונקים הגדולים הנדירים ביותר בעולם - נותרו ממנו פחות ממאה פרטים. תאו הפיליפינים הוא אחד המינים הקטנים ביותר בתת-משפחת הפרים. אורך הגוף הוא 220 סנטימטרים ללא הזנב, אורך הזנב הוא 60 סנטימטרים. משקלן של הנקבות, לפי הערכה, הוא בין 200 ל-300 ק"ג. אורך הקרניים מגיע עד 51 ס"מ. תאו הפיליפינים תועד לראשונה בשנת 1888 באי מינדורו. לפני שנת 1900 האי לא היה מאוכלס בשל מלריה. בעבר הוא היה מצוי בכל מינדורו, מגובה פני הים עד להרים, אבל התיישבות בני-אדם, ציד לא מבוקר וכריתת עצים, צמצמה את תפוצתו לכמה ערבות עשב נידחות באי.
בניגוד לאמונה הרווחת וסיווג קודם, תאו הפיליפינים אינו תת-מין של הקראבאו המקומי, שהוא גדול ממנו רק במקצת, או של התאו האסייתי המצוי. ישנם כמה מאפיינים המבדילים בין השניים: תאו הפיליפינים שעיר יותר ולו סימנים בהירים על הפנים, הוא אינו חי בעדרים ולקרניו צורת V, בניגוד לקרבאו שקרניו מעוקלות כלפי מעלה. תאו הפיליפינים הוא החיה היבשתית הגדולה הגדולה ביותר בפיליפינים.
מלאכות בונה וסותר
מְלֶאכֶת הַבּוֹנֶה היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת, אשר מקורה במלאכת בניית המשכן המתוארת במקרא. תולדותיה, הן כל המלאכות אשר הן מעין בניה, חיבור, והרכבה של דבר מחדש.
מְלֶאכֶת הַסּוֹתֵר היא היפוכה; כל דבר שאסור לבנות מכיוון שנחשב לבניין אסור לסתור, ובלבד שתהיה בכך תועלת, וכגון כדי לאפשר לבנות. הבנייה בכלים גם היא אסורה. המשנה קובעת כי הבונה "כל שהוא" בשבת חייב, וזאת דוגמת המשכן, שכאשר אחד מקרשי המשכן היה מתליע, היו סותמים אותו בעופרת, וכשם שבמשכן הייתה בנייה באופן זעיר, כך גם במלאכות שבת. גם העושה נקב בקרקע הבית חייב משום בונה, וכן המסייד או צובע. הגורר בסיד חייב משום סותר.
המלאכה
בבניין של אבנים ישנם שלושה חלקים: השורה התחתונה שאותה קובעים בקרקע ויש שסוברים שקביעתה בקרקע נחשבת כבנייה אף בלא טיט או משום מכה בפטיש לדברי הכול ולדיעות אחרות (הרמב"ן) - רק לפי דעת רבי יוסי בירושלמי, השורות האמצעיות שבהם חייב לפי כל הדעות רק אם חיברם על ידי טיט, והשורה העליונה שבקביעתה חייב גם ללא טיט.
בנייה וסתירה בכלים
קיים כלל האומר כי, כלומר בכלים שאינם מחוברים לקרקע. אבל הראשונים מוכיחים כי כלל זה קיים דווקא כאשר הבנייה איננה בנייה גמורה, כלומר הוא אינו מחדש או סותר כליל דבר של ממש, וכן התיקון אינו מצריך מעשה אומנות או לתקוע דבר חזק. לדוגמה, חבית של עץ שנשברה והדביק את שבריה בזפת, וגודלה גם אינה בשיעור חשוב של ארבעים סאה, מותר לשבור אותה בשבת. אבל אסור מן התורה לשבור חבית שלמה וראויה. כך גם אדם התוקע בפטיש את ידית העץ שבה אוחזים את הפטיש, הרי מעשה זה נחשב לבנייה גמורה שאסורה, וזאת למרות שהפטיש הוא רק כלי ולא בניין המחובר לקרקע. ברם יש הסוברים שגם בבנייה גמורה אין איסור בכלים אפילו לא מדרבנן הר"ן בשיטת הרי"ף וכן רש"י וכן פסק המהר"ל מפראג ולדעתם האיסור משום מכה בפטיש.
השוואת גומות
במלאכה בונה נכלל גם מי שחופר גומה לשימוש או שמשווה גומה, כלומר, סותם אותה ומשווה את פני הקרקע. כמו כן גם השופך חומר בחצר, שדרך בני אדם להשאיר אותו שם באופן שנחשב כחלק מהקרקע דינו כבונה. במקרה שכוונתו להכשיר את קרקע החצר הרי זה איסור מדאורייתא, אבל מדרבנן אסור הדבר על אף שאינו צריך את הגומה. בשולחן ערוך מובאת אזהרה, כאשר אדם לוקח חול שאינו מוקצה מונח בכלי, והוא רוצה לפזר את החול על קרקע הבית לנוי או לכסות רוק וצואה, עליו להזהר שכאשר הוא נוטל החול מהכלי, לא תיווצר גומה, למרות שהוא לא מתכוון כלל לעשות גומה, ואף אינו צריך לה. טעם האיסור הוא - דבר שאינו מתכוון - שאסור אם הוא "פסיק רישא".
כגזרה לשמירת איסור זה גזרו חז"ל, שלא להדיח את הקרקע במים, על אף שהיא מרוצפת, ועל אף שכל הבתים בעיר מרוצפים כבימינו. באופן דומה, אסור גם לשחק במשחקים שונים ובכדור על הקרקע, שמא יבוא להשוות גומות.
כך גם נטילת או החזרת דלתות הבית, ואפילו דלת של לול תרנגולים, המחוברת לקרקע, היא בכלל איסור מלאכת בונה לפי דעתו של רב, ולמרות שפתח זה אינו פתח חשוב, שכן הוא משמש בעיקר לכניסה ויציאה של עופות ולא של בני אדם, אך שמואל חלוק עליו בנושא, ולפי הכלל "הלכה כרב באיסורים", נפסק בשולחן ערוך שהדבר אסור.
האיסור הוא גם בכל דבר המחובר לקרקע ולבית שנבנה על הקרקע, כמו חלונות הבית, וגם אם החלונות כפולים כך שגם על ידי נטילת זגוגית החלון במקומה נותר חלון הבית סגור. אך כאשר מדובר בדלת שאינה מחוברת כליל לבית, אלא רק על ידי מנעול, אין הדלת נחשבת לחלק מהבית, ולכן נטילתה והחזרתה לבית אסורה רק באיסור מדרבנן. במסכת ביצה, הדנה בהלכות יום טוב, שבו מותר לאפות ולבשל לצורך אכילה, נחלקו בית שמאי ובית הלל באשר לתקנה מדרבנן, האומרת שבניגוד לאיסור לסלק ולהחזיר דלתות של בית למקומם אם הם לא מחוברות, משום שמחת יום טוב התירו חז"ל לפתוח את החנויות שבהם מוכרים מצרכים לצורך יום טוב, כדי שיוכלו להשתמש בהם לצורכי החג. חכמים אף התירו להחזיר את הדלתות למקומם, שכן לו היה אסור להחזיר את הדלתות למקומם, היו האנשים נמנעים מלפתוח את החנות ביום טוב, ושמחת יום טוב הייתה מתמעטת.
קליעת צמה
חכמים אסרו קליעת צמה בשיער אשה בשבת משום שדומה לבונה, והתרתה היא בכלל סותר מדרבנן. האיסור הוא רק כאשר הבנייה בגופו של האדם או מחובר לגופו, כגון שיער המחובר לגוף האדם, אך פאה נוכרית גם אם היא עשויה משיער טבעי, אינה בכלל האיסור כי היא תלוש, והאיסור הוא אחר - משום אורג.
מקור האיסור הוא במשנה "הגודלת, רבי אליעזר מחייב וחכמים אוסרין משום שבות". בברייתא אחר מחלק רבי שמעון בן אלעזר בדין זה:. הלכה למעשה נחלקו הראשונים, יש שפסקו כרבי אליעזר ויש שפסקו כדברי חכמים. השאלה היא, מה היא דעת רבי אליעזר וחכמים בחילוק בין לעצמה ובין לאשה אחרת, ולפי מי אמר רבי שמעון בן אלעזר את חילוקו זה. האליה רבה כותב כי החילוק הוא לפי דעת חכמים, וגם הם מודים שהגודלת לאחרת חייבת חטאת מהתורה, ואילו רבי אליעזר סובר תמיד שמדובר באיסור מהתורה. לעומת זאת המגן אברהם פוסק לפי הגישה המקילה, האומרת שדעתו של רבי שמעון בן אלעזר היא בשם רבי אליעזר (דיעה שנמצאו לה סימוכין בתוספתא), ואילו לפי חכמים מדובר תמיד באיסור מדברי חכמים, וכן פסק המשנה ברורה.מכיוון שמדובר באיסור מדברי חכמים, אין למחות ביד אשה שסביר להניח שלא תשמע לקול הלכה זו.
בניית אוהל ומחיצות
בניית אוהל קבע בשבת, נחשבת ל"תולדה" של מלאכת בונה. אחת הדוגמאות לכך, היא פריסת מחצלת או סדינים לאוהל, למרות שאין זה בנין ממש, הרי זה תולדת בונה, והסותרו חייב משום סותר אם מדובר באוהל שעשוי בצורה קבועה כדי שיתקיים. ואפילו אם עושה את הגג לבד או רק את המחיצות יותר מגובה טפח, וכן אם הוסיף עליהם כל שהוא. מדרבנן אסרו בתנאים מסוימים אף לעשות אוהל ארעי, גזירה שמא יבוא לעשות אוהל קבע. רוב הפוסקים רואים בנשיאת מטרייה בשבת עשיית אוהל ארעי ולכן אוסרים זאת.
יש איסור לעשות מחיצה ארעית, אם היא נעשית במטרה להתיר דבר כל שהוא, כמו לעשות רשות היחיד בתוך רשות הרבים ובכך להתיר לטלטל שם, ומחיצה זו נקראת "מחיצה המתרת". אך אם אין מטרתה כדי להתיר דבר מה, ויש בו צורך אחר וכגון לפרטיות, או להסתיר אור המפריע לישון, מותר לעשותה בשבת לכתחילה.
הדלקת חשמל בשבת
לפי דעתו של החזון איש השימוש בחשמל בשבת אסור משום שסגירת מעגלי חשמל נחשבת לבונה, ויש בה אף חשש של איסור מתקן מנא. אמנם הרבה חלקו על דבריו, ואסרו את החשמל מטעמים אחרים.
רפי בן-משה
רפי בן משה  (31 באוקטובר 1928 – 7 בינואר 2020) היה מלחין בזמר העברי, מעבד מוזיקלי, מפיק ומנהל מוזיקלי ישראלי.
ביוגרפיה
רפי בן משה נולד ב-1928 בירושלים לשלמה וציפורה וגדל בשכונת תלפיות. אביו היה מוזיקלי מאוד (ניגן על בללייקה) וגנן במקצועו. רפי החל לנגן בגיל 12, כאשר קנו לו אקורדיון. למד בגימנסיה רחביה. בגיל 16 בשנת 1944 עבר ללמוד בבית הספר החקלאי כדורי אותו סיים בשנת 1946 (בוגר מחזור י'). כמו רבים מחבריו בבית הספר כדורי, הצטרף לארגון "ההגנה". ב-1948 נמנה עם מייסדי קיבוץ יפתח בגליל העליון. לאחר כשנתיים ב-1951 עזב את הקיבוץ והחל ללמוד באקדמיה למוסיקה ע"ש רובין באוניברסיטת תל אביב. מאוחר יותר השלים תואר שני במוזיקולוגיה מאוניברסיטת תל אביב (נושא התזה שלו היה: 'חווית הניגון בחסידות חב"ד').
קריירה מוזיקלית
בשנות ה-50 ניהל מוזיקלית הצגות בתיאטרון האוהל וביניהן "דרך הטבק" (1953), "החייל טנקה" (1959) ו"הידועה בציבור" (1960). בשנת 1961 הצטרף ללהקת גייסות השריון כמנהל מוזיקלי ומעבד וכתב לה מספר שירים, חלקם הפכו ללהיטים בזמר העברי, במקביל שימש מנהל מוזיקלי של להקת פיקוד דרום. בין השנים 1963–1978 שימש בתפקיד יועץ מוזיקלי של קצין חינוך ראשי. לאורך השנים הפיק וניהל מוזיקלית הצגות תיאטרון ומופעי מוזיקה רבים. ב-1967 הלחין את השיר "בלדה לעליזה מזרחי" שיר הנושא של הסרט "עליזה מזרחי". בשנים 1987–1989 שימש רפי בן-משה כמנהל המרכז לקליטת אמנים עולים מיסודם של משרד החינוך והתרבות, משרד הקליטה הסוכנות היהודית. מרכז זה הקים, תמך וליווה גופי תרבות שקלטו אמנים עולים חדשים וביניהם תזמורת סימפונט רעננה, תזמורת האופרה הקאמרית אשדוד, תיאטרון גשר ועוד.
רפי היה נשוי לשחקנית עדנה פלידל, שנפטרה ב-1993, ולהם שני ילדים: אפרת בן משה, ובועז בן משה.
נפטר ב-7 בינואר 2020.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
ספרייה
ספרייה היא מקום בו נאספים בצורה מסודרת ספרים ומקורות מידע נוספים (כגון כתבי עת, עיתונים, והקלטות אודיו ווידאו), בין שהם נמצאים בספרייה בצורה פיזית, או במאגרי מידע שונים ומגוונים, בצורה וירטואלית, במטרה לשמר אותם ולהעמיד אותם לשימושו המיידי של קהל הקוראים.
הספריות פועלות לשמר את הידע האנושי שהצטבר לאורך השנים ולאפשר למשתמשיהן לגשת בצורה יעילה לידע זה. חלק מהספריות משרתות את הציבור הרחב, במטרה להרחיב את הידע של הציבור בכללותו, ולספק לו גם כלים לגיוון ולפיתוח של תרבות הפנאי, כמו ספרות יפה, מוזיקה, וכדומה. ספריות אחרות מיועדות לאנשי מחקר ובעלי מקצוע הזקוקים למידע מקצועי לצורך עבודתם.
אטימולוגיה
המילה סִפְרִיָּה נוצרה משילוב שם העצם ספר עם הסיומת " ִיָּה", הבאה לציין בין היתר אוספים. המילה חודשה ככל הנראה על ידי איתמר בן-אב"י שבתחילה ייעד את המילה למשמעות של חנות ספרים ולספרייה במובנה המקובל קרא "סִפְרִיּוֹן", אך בארץ ישראל הועדפה המשמעות המקובלת כיום. אחרים מייחסים את החידוש ליחיאל מיכל פינס.
מונחים מקבילים שהיו בשימוש הם בֵּית סְפָרִים (לדוגמה: בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי), אוצר ספרים (מונח המקובל גם כיום בספריות תורניות רבות) או בית עֵקֶד ספרים (משום שבעבר היו עוקדים, כלומר קושרים את הספרים שהיו כתובים במגילות קלף; ידוע בקיצור "בית עקד") וכמדרש (מונח ששימש ביהדות ספרד ופורטוגל עד הגירוש ולאחריו לתאר מוסד תורני ששימש כספרייה סמי-ציבורית).
בעבר נעשה שימוש בעברית במונח הלועזי "ביבליותיקה". מקור המילה הוא במילה βιβλιοθήκη ביוונית עתיקה, המורכבת מ־βιβλίον (ביבליוס; ספר) ומ־θήκη (טקה; קופסה, תיבה). מילה זו עברה ללטינית (bibliothēca) והיא נמצאת בשימוש כיום בשפות רבות, בהן צרפתית (Bibliothèque), גרמנית (Bibliothek) ורוסית (библиотека).
באנגלית ("library") ובשפות נוספות (לדוגמה הינדי: "लाइब्रेरी", "lāibrerī"; אורדו: "لائبریری", "lā'ibrerī"; איטלקית: "libreria") נעשה שימוש במונחים שמקורם במילה הלטינית "librarium", ארון או תיבה לספרים. המילה מורכבת מ־"liber" (ליבר; ספר), ומהסיומת "-ārium", שמשמעותה "מקום שמיועד לדבר מסוים" (לדוגמה קולומבאריום).
ספריות בעת העתיקה
הספריות הראשונות הוקמו כנראה לפני 4,000 שנה בקירוב, והיו בעיקר בארמונות ובמקדשים. ספריות אלו, שלמעשה דמו יותר לארכיונים, היו מוגבלות באפשרות השימוש בהן, ושימשו בעיקר את המלכים ושרשרת השלטון. כדוגמאות ניתן לציין את הספריות הקדומות במקדשים במצרים ובמסופוטמיה.
במאה ה-7 לפנה"ס הקים אשורבניפל מלך אשור את ספריית אשורבניפל בארמונו בעיר נינוה, שהייתה פתוחה גם למלומדים רבים מכל קצות ממלכתו, ולא רק לשרשרת השלטון. מלך אשור הציע למלומדים שני חדרים מלאים באלפי לוחות טין שמתועדים בהם יצירות רבות משומר, אשור ובבל. הוא הציג גם גלילים וטבלאות חרס, שהציגו נושאים רבים כגון אגדות, חוקים, מדע, מלחמה ועוד. הגלילים והטבלאות היו כתובים בכתב יתדות.
ספרייה ציבורית נוספת הוקמה באתונה העתיקה, במאה ה-5 לפנה"ס, על ידי פייסיסטראטוס, וספריות ציבוריות רבות וגדולות הוקמו ברחבי האימפריה הרומית משנת 40 לפנה"ס. בספריות הרומיות היה מקובל לבנות שני חדרי קריאה. אחד הכיל כתבים ביוונית והשני כתבים בלטינית.