cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהונתן גפן
משורר לילדים
עוד בהיותו חייל, בגיל 19 הוציא גפן ספר פזמונים ראשון: "שירים שענת אוהבת במיוחד". כתיבת הספר התחילה כמכתבים מחורזים לאחותו ענת בת הארבע, אשר כונסו לאחר מכן לספר ילדים מצליח. את רוב שירי הילדים כתב לילדיו, אביב, שירה ונטאשה. הם מתאפיינים בנימה אישית ובנגיעות בנושאים כואבים. ספר שירי הילדים המוכר והמצליח ביותר שלו הוא "הכבש השישה עשר". השירים בספר זה הולחנו ב-1978 ברובם על ידי יוני רכטר לאלבום באותו שם שנחשב כפורץ דרך בתחום שירי הילדים וגם אחד האלבומים הישראליים הנמכרים ביותר בתולדות הזמר העברי. מוזיקאים נוספים שהלחינו שירים באלבום היו דויד ברוזה, יצחק קלפטר, עדה נוסטוביץ' ושפי ישי. בין השירים מהאלבום שנכנסו לקלאסיקה היו "איך שיר נולד", "אני אוהב", "הילדה הכי יפה בגן" ו"גן סגור" והסיפור "האיש הירוק". שלוש שנים לאחר מכן, קורין אלאל הלחינה וביצעה שיר נוסף מ"הכבש השישה עשר", "שיר לשירה". בשנת 2014 זכו גפן ורכטר בפרס אקו"ם לתרומה מיוחדת בתחום היצירה לילדים, על יצירתם "הכבש השישה עשר".
שיר ילדים נוסף שכתב גפן הוא "הייתי הילד הכי קטן בכיתה", שהלחין עוזי חיטמן ושרה ציפי שביט. אריק איינשטיין הקליט עבור אלבומי הילדים שהוציא "הייתי פעם ילד" ו"האריה היונה ותרנגולת כחולה" מספר שירי ילדים שכתב גפן, כ"הצריך הזה" ו"כמה שרציתי כלב".
לטענת המבקרת עופרה רודנר, גפן נמנה על הראשונים שכתבו נונסנס בעברית, בהשפעת עודד בורלא.
משורר למבוגרים
כמשורר למבוגרים עסק גפן בעיקר בנושאי בדידות, זוגיות וביקורת סאטירית על מצב החברה והמדינה. שיריו ידועים בשנינותם ובדימויים מקוריים. חלק מהשירים שפרסם בספריו הולחנו. כמו כן כתב פזמונים רבים, בהם פזמונים לתוכניות הבידור והסאטירה שכתב והעלה.
אחד משיתופי הפעולה המוכרים ביותר של גפן הוא עם הזמר דויד ברוזה, שעבורו כתב עשרות פזמונים, ובהם "יהיה טוב", "סניוריטה", "סתיו מסוכן", "ביקור מולדת", "חיפה חיפה" ו"דניאלה". ברוזה הוציא שני אלבומים שהורכבו ברובם מתרגומיו של גפן לשירים ספרדיים, "האשה שאיתי" ב-1983 ו"ברוזה" ב-1984.
שיתוף פעולה נוסף של גפן היה עם יצחק קלפטר, שהלחין ושר את שיריו "לוקח ת'זמן", "האהבה שלי היא לא האהבה שלו" ו"עד עולם אחכה" שאותו שר עם יעל לוי, וכן הלחין ללוי את שיריו של גפן "בלדה לנאיבית" ו"אי ירוק בים". זמר נוסף שהרבה לשיר את שיריו הוא אריק איינשטיין, שבין היתר ביצע את השירים "כשאת בוכה את לא יפה", "דון קישוט" (אותו כתב על אייבי נתן), "גן של שושנים" ו"אחינועם לא יודעת".
פזמונים מוכרים נוספים שכתב גפן הם: "אמץ" שנכתב בטיפוגרפיה מיוחדת המשרתת את תכנו של השיר – ההשראה לשיר זה נלקחה מן השיר "גשר צר" שהלחינה נעמי שמר על מילותיו של רבי נחמן – "יותר" בביצועם של 'צוות הווי' בני עקיבא ועדנה לב, "ככה את רצית אותי" של להקת תמוז, "פחות אבל כואב", "נד נד" ו"מעבר לגדר" של יהודה פוליקר, "קר שם בחוץ" של רמי קלינשטיין, "מקום לדאגה" של מתי כספי, "הנסיך הקטן" ו"יכול להיות שזה נגמר" של שם טוב לוי, "זה היה סיפור של חורף" ו"אבא סיפור" של מיקי גבריאלוב, "אין מדינה לאהבה" ו"פרפרה" של צביקה פיק, "אתם זוכרים את השירים" (אותו פרסם במעריב במלחמת יום כיפור) ו"שיר אהבה פוליטי" של חנן יובל, "אוריה החיתי" של שולה חן, "אחרי שאהב" ו"ארץ מולדת" של ריטה, "שיר בין ערביים" של שלמה יידוב, "שיר לשירה" של קורין אלאל, "שיר אישה בחורף" של ירדנה ארזי, "מי מפחד מגברת לוין" של השלושרים, "ישראלים מצחיקים" של אריאל זילבר, "ערב של יום בהיר" של אפרים שמיר ו"יונתן סע הביתה" של אושיק לוי.
סופר ילדים
גפן פרסם מספר ספרי ילדים ביניהם "יום אחד...כך מתחילים כל הסיפורים שענת אוהבת במיוחד", "ילד הכרובית" ו"אלרגיה".
סופר למבוגרים
ספריו עוסקים לרוב בהתבוננות בחייו ובחיי הסובבים אותו בניסיון להבין את מניעיהם, דרכיהם ומטרותיהם בקטע זמן מוגבל כדי להעניק לרצף האירועים משמעות כלשהי. ספרו המוכר ביותר הוא "אישה יקרה", שבו ניסה להבין מדוע התאבדה אמו. יש שטענו כי הספר "צהוב" מאחר שהוא מתחשבן בו עם דמויות מחייו, כמו דודו משה דיין.
בספרו רב המכר "חומר טוב", התחשבן באופן נוקב ואכזרי עם עצמו בצעירותו, עם רעיו לחבורת לול ובייחוד עם אורי זוהר. המבקר מנחם בן טען ל"מנגנון מובנה של אי דיוק" בכתיבתו של גפן, אך תיאר את קריאת ספרו כ"תענוג". לעומתו, אמיר בן-דוד, מצא את הספר יומרני, רדוד ושקרי.
ספרו "עלייתו ונפילתו של ה-y" הוא מבחר מבין המדורים ומהמאמרים שפורסמו בעיתון "מעריב" בין השנים 2000–2005. מחצית מהתקופה הזאת התגורר יהונתן גפן בניו-יורק ובבוסטון.
עיתונאי
גפן עסק גם בכתיבה עיתונאית. הוא כתב למעלה מ-40 שנה (1972–2013) מדור פובליציסטי קבוע במוסף "סופשבוע" של העיתון "מעריב", על אירועים אקטואליים שקרו באותו שבוע לצד הגיגים אחרים, חלקם על חייו האישיים. במדור זה, שהיה הומוריסטי ברובו, הוא הביע את דעותיו הפוליטיות השמאלניות. ב-1991 כיהן כשנה וחצי ככתב העיתון בלונדון, ב-1994 כיהן שנתיים ככתב העיתון בניו-יורק, וב-2001 כיהן שנתיים ככתב העיתון בבוסטון. באוקטובר 2013 התפטר ממעריב והפסיק לכתוב בו טור קבוע, לאחר 41 שנות כתיבה במוסף סופשבוע של העיתון. ב-2014 עבר גפן לפרסם טור בעיתון "הארץ".
גפן היה אחד מקבוצת עיתונאים (שכללה מלבדו את אורי דן, ישעיהו בן-פורת, איתן הבר, חזי כרמל, אלי לנדאו ואלי תבור) שפרסמה בשנת 1973 את הספר "המחדל", שהיה הספר הראשון שהתפרסם מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, שבה היה מגויס לחטיבה 55. בספר ביקורת על מחדלי המלחמה ותיאור עז משדות הקרב, על החללים, הנפגעים ואובדן הציוד שהיו בהם. הספר עורר בזמנו הד רב בדעת הקהל.
גפן היה מזוהה עם השמאל וספג תכופות ביקורת על דבריו. גפן העיד על עצמו שהוא קיבל מכתבי נאצה רבים.
מחזאי
גפן הרבה לעסוק במחזותיו המקוריים במיתוסים החלוציים שהיו מושרשים במדינה בשנים עברו והתרסקותם בחברה הישראלית בתקופות מאוחרות יותר, או "הצבר ושברו".
המחזה "קשר אייר", אותו פרסם בעקבות מבצע שלום הגליל (אם כי כתיבתו החלה קודם למבצע), מתאר התרחקות מהמדינה אצל ילידי הארץ. המחזה עוסק במסיבה שמארגן נשיא המדינה ביום העצמאות לילידי ה' באייר, אך במהרה מתגלה כי אותם אנשים (חוזר בתשובה, מתנחלת, הוליסטית ועוד) לא מעוניינים להגיע כיוון שעיסוקיהם הפרטיים מעניינים אותם יותר.
המחזה "נומה עמק" עסק בהתרסקות האידיליה של ההתיישבות העובדת דרך סיפורו של צעיר החוזר ארצה לכפר הולדתו בעקבות פטירתו של אחיו ומגלה בכפרו ובמשפחתו הקרובה מציאות שונה ממה שהוא הכיר מנעוריו. המחזה הועלה בבית ליסין בכיכובה של דבורה קידר. המחזה "פטרה" עסק במיתוס הגבורה של שנות החמישים (שסמליו הבולטים היו הצנחנים ויחידה 101, מאיר הר-ציון והמסעות המסוכנים לפטרה) והתנפצותם של אותם מיתוסים במציאות של ימינו. במחזה "ג'וני הלך" עסק גפן בתרבות השכול וההנצחה של חללי צה"ל דרך דמותו של אח שכול אלכוהוליסט המגלה שחי למעשה את חייו של אחיו המת, שנהרג מאש כוחותינו במלחמה.
גפן הרבה לעבוד במחזותיו עם הבמאי אלדד זיו.
מבצע וסאטריקן
גפן העלה כעשרה מופעי בידור וסאטירה שרצו ברחבי ישראל וזכו להצלחה רבה. ההופעות כללו מערכונים שלו, תרגומי שירים מאנגלית והופעות אורח של זמרים. מרבית ההופעות הונצחו באלבומים. ב-1974 העלה גפן את המופע "זה הכול בינתיים, בינתיים זה הכל" יחד עם דני ליטני, ישראל בורוכוב ודני פאר. בהקלטת המופע באפריל 1974 בצוותא השתתפו גם מתי כספי (תופים, קונגס וחליל), שלום חנוך (קולות) ואריאל זילבר (קולות). באלבום שלושה תרגומים של גפן לשירים של בוב דילן: Blues To The North Country Girl,Blowin' in the Wind שתורגם כ"בלוז לנערה מארץ הצפון" ו-Masters Of War, שתורגם כ"אדוני המלחמה". את שני השירים הראשונים שר ליטני, ואת השלישי הקריא גפן. כמו כן כלל המופע קטעים חצי מתורגמים וחצי מאולתרים על פי הקומיקאי לני ברוס ("לגמור", "מיהו יהודי"). המופע זכה להצלחה רבה ורץ כ-300 פעמים.
עוד ב-1974 השתתף גפן בכתיבת ההצגה הסאטירית "המלחמה האחרונה" יחד עם אפרים סידון, קובי ניב וב. מיכאל, שהוצגה בתיאטרון בימות ב-1974.
ב-1977 עלה המופע "שיחות סלון". לשם אלבום זה הקים גפן להקה חדשה בשם "להקה טובה", שהורכבה מיעל לוי (שירה ודקלום), יצחק קלפטר (שירה וגיטרה), דני פאר (קלידים ופסנתר), ישראל בורוכוב (בס וקולות) ודון הרווי (תופים). לאחר הופעות ספורות לקה קלפטר במשבר נפשי ועזב. במקומו נכנס ל"להקה טובה" דויד ברוזה והמופע רץ עוד כשנה. ב-1978 הוקלט האלבום בהשתתפות ברוזה אך עם לחניו של קלפטר. את האלבום הפיק דני סנדרסון, שגם השתתף בו בליווי יחד עם איקי לוי. באלבום זה גם הוקלט השיר הראשון המשותף של ברוזה וגפן, "יהיה טוב" (שיר שלום 349/א'), שנכתב במהלך המופע והפך ללהיט. במופע זה נכללו שירים מצליחים נוספים שכתב גפן, ובהם "עד עולם אחכה" ו"אי ירוק בים".
ב-1978 עלה המופע "אדם וחֲבָל". גפן לא ביצע בעצמו את המופע, אלא כתב לו את השירים והמערכונים. במופע הופיעו מיקי גבריאלוב וסמדר וימזר (שבהמשך הוחלפה על ידי קורין אלאל) בשירה וטוביה צפיר ודובי גל במערכונים. בין השירים שבוצעו במופע היה "זה היה סיפור של חורף" שבוצע בדואט על ידי גבריאלוב ווימזר. המופע יצא על גבי תקליט.
ב-1979 העלה גפן את המופע "קוראים לזה אושר", בעיבוד מוזיקלי של עדי רנרט עם אסתר שמיר ויואל לרנר. מתוך המופע בלט השיר "מחר אזיל דמעה". באותה שנה יצאו חלק משירי המופע באלבום בשם "המעיל". רנרט הלחין וניגן בפסנתר וקלידים. בהקלטות האלבום השתתפו חיים רומנו, שלמה יידוב, מזי כהן, שם טוב לוי, דפנה ארמוני ועוד.
ב-1980 עלה המופע "מדינה בלוז", שהתאפיין באווירה ג'אז-בלוזית, עם פטר ורטהיימר בסקסופון ונגנים נוספים, ובליווי של הרקדנית סיגי סלע.
ב-1984 העלה גפן מופע משותף עם שלמה גרוניך בשם "הווי ובידור", שבו חזר לבקר את מלחמת שלום הגליל. המופע תועד על גבי תקליט.
ב-1985 חזר גפן להופיע עם דני ליטני, במופע "זה הכול בין שניים", שהכיל לרוב קטעים ישנים. המופע רץ כ-15 פעמים. השיר "האיש שבקיר" מהמופע נאסר להשמעה ברדיו מתוך חשש לפגיעה במנחם בגין.
ב-1986 בעקבות מעברו למגורים באזור נתניה ומשבר גיל הארבעים, העלה גפן את המופע "על הפנים", שבו שיתף פעולה עם אלון אולארצ'יק (בס וגיטרה) ורמי לוין (פסנתר וקלידים). המופע לא יצא בהקלטה מסחרית, אבל הוקלט לקול ישראל.
ב-1988 עלה המופע "טוב נבוט בעד ארצנו", עם גני תמיר (שירה), גיורא קנת (גיטרה) ועידן סוכובלבסקי (קלידים). המופע הביע ביקורת חריפה על התנהלות המדינה בימי האינתיפאדה הראשונה, אך היה מעודן יחסית מוזיקלית בהשראת ג'אז ותיק (כגון קול פורטר). המופע יצא על גבי תקליטור. מערכון מתוך המופע נפסל לשידור ברגע האחרון בתוכנית סיבה למסיבה, לאחר שכבר צולם, בהוראת מנהל רשות השידור אורי פורת.
ב-1989 העלה את מופע הבידור "פלסף". לראשונה, המופע לא כלל קטעי מוזיקה. בניגוד למופעים קודמים, גפן לא עסק במופע בנושאים פוליטיים, אלא בדיון הומוריסטי על תופעות חברתיות.
בשנת 2009 יצא לאור דיסק-ספר בהוצאת עם עובד בשם "אומר שירי אהבה", ובו 29 שירים פרי עטו של גפן, מכל התקופות, המוקראים על ידיו, ועטופים במוזיקה שנכתבה, עובדה והופקה מוזיקלית במיוחד לפרויקט על ידי יונתן בר גיורא. הפיק אמנותית רפי קינן.
בשנת 2012 חזר גפן אל הבמה עם מופע חדש בשם "יהונתן גפן - האיחוד", בניהולו האמנותי של דרור נחום ובהשתתפות המוזיקאיות ורד פיקר (שירה ופסנתר) וסיון טלמור (שירה וגיטרה). המופע כולל מונולוגים סאטיריים של גפן, תרגומים שלו לשירים של גיבורי התרבות שלו וקלאסיקות כמו "יכול להיות שזה נגמר", "לילה טוב", "הבלדה על חדווה ושלומיק", "אבשלום" ועוד.
בתחילת 2014 החל להגיש את התוכנית "אומרים שהיה פה" בטלוויזיה החינוכית בעריכת דרור נחום ועידו רוזנטל. באותה שנה החל גם את מסע ההופעות לילדים איך שיר נולד? המבוסס על "הכבש השישה עשר" ושירי ילדים נוספים מתוך "הייתי פעם ילד" ועוד. המופע עלה בשילוב המוזיקאים ורד פיקר (שירה ופסנתר), סיון טלמור (שירה, יוקולילי, קסילופון), שאותה החליפה ב-2016 מיקה קרני (שירה וכינור) ויונתן ארצי (שירה וגיטרה, שהוא בנו הצעיר של שלמה ארצי).
בתחילת 2015 חזר המופע "דויד ויהונתן", של גפן וברוזה, לסיבוב הופעות. גם בהופעות אלו ברוזה ניגן בגיטרה ושר וגפן הקריא שירים. מופע זה כלל בעיקר שירים ישנים אך שולבו בנוסף מונולוגים חדשים. המופע רץ בתקופת מערכת הבחירות ואחריה, וכלל ביקורת רבה על המדינה.
בשנת 2016 הופיע גפן עם מאור כהן במופע קומי מוזיקלי. שנתיים לאחר מכן, בשנת 2018, יצאו השניים בסיבוב הופעות רשמי, שכלל שירים ישנים של גפן, ביחד עם מונולוגים חדשים ושירים חדשים שנכתבו במיוחד למופע זה. המופע אף כלל חומרים של כהן עצמו, דבר שלא היה נהוג בהופעות של גפן לפני. גם במופע זה השתתפה ורד פיקר (פסנתר, שירה וקולות).
בשנת 2017 הגיש תוכנית נוספת בטלוויזיה החינוכית "העולם עצוב אז צוחקים" על תולדות ההומור בארץ.
מתרגם
יהונתן גפן תרגם יצירות רבות. בין תרגומיו הבולטים אפשר למצוא את "המיזנתרופ" של מולייר ושירים בחלקו השני של "חתולשלאפאחד", חלקם משפת המקור וחלקם מאנגלית.
פרויקט התרגום הבולט של גפן הוא אוסף שירים ספרדיים שתרגם לעברית ודויד ברוזה הוציא אותם בתקליט "האשה שאיתי" (1983), שנחשב לאחד התקליטים המצליחים בישראל. בתוכניתו של יואב קוטנר על תולדות הרוק הישראלי "סוף עונת התפוזים - סיפורו של הרוק הישראלי", סיפר ברוזה שיום אחד במהלך אחד מפסטיבלי "נביעות" בנואיבה שמע אותו גפן מנגן ושר לעצמו שיר ספרדי. גפן שאל אותו על מה השיר וברוזה סיפר. כך נוצר האלבום "האשה שאיתי" כולו. מפני שגפן לא ידע ספרדית ברוזה סיפר לו באופן כללי על מה השיר, או תרגם מילולית, וגפן סידר וחרז. בין להיטי האלבום היו "האשה שאיתי" ו"סיגליות". ב-1984 הוציא ברוזה אלבום נוסף שהורכב ברובו מתרגומיו של גפן לשירים ספרדיים, "ברוזה".
ב-1983 הוציא הזמר אריק סיני את האלבום "בסוף מעגל", שהורכב כולו מתרגומים של גפן לשירים אנגליים. מאלבום זה התפרסמו בעיקר השירים "בסוף מעגל" ו"ילד ירוק".
ב-2012 העלה תיאטרון הספרייה את המחזה "קרוב יותר" בתרגומו של גפן.
דעותיו ופעילותו הפוליטית
ככותב וכפעיל פוליטי ביטא גפן עמדות של שמאל פוליטי, ויצא נגד מיליטריזם. מסיבה זו, סירב גפן לכתוב שירים ללהקות צבאיות, חרף בקשות רבות ממנו לעשות זאת. בין השאר, הוא הביע עמדות נגד מלחמת לבנון הראשונה והכיבוש בשטחים. לעיתים קרובות עמדותיו גררו ביקורת של אנשי ציבור ואזרחים. חלקם טענו כי גפן "איננו יהודי" (בתגובה כתב את השיר "מיהו יהודי?"). הוא ספג איומים על חייו וקריאות לחרמות על יצירתו. הוא טען כי "אני רואה לעצמי חובה לבקר ולכתוב על עוולות קטנות, אבל אני לא רואה עצמי כפותר אותן".
ב-1982, בעת מלחמת לבנון הראשונה, הצטרף גפן להופעות במסגרת שירות מילואים יחד עם דויד ברוזה ויהודה עדר בפני חיילים בדרום לבנון. על אף שמיתן את רוב אמירותיו בפני החיילים, הורד גפן מהבמה לאחר שהפציר מהחיילים שהופיע מולם לא להיכנס לביירות. הדבר הביא למעצרו, והוא היה אמור לעמוד לדין בפני הקח"ר תא"ל אבי זהר, אך בעקבות פציעה הוא לא עמד לדין. לאחר המלחמה היה מהבולטים שבמתנגדיה והופיע בעצרת "שלום עכשיו" בקריאה לחקירת טבח סברה ושתילה. באותה תקופה הוצג המחזה "קשר אייר" שכתב לתיאטרון בית לסין. את ביקורתו על מלחמת לבנון ביטא גפן שוב ב-1984, במופע "הווי ובידור" עם שלמה גרוניך.
בבחירות המקומיות של שנת 1998 למועצת תל אביב-יפו התמודד גפן במקום השני במסגרת רשימת "עוגן" בראשות ליעם פרנקפורט. גפן תיאר את מצעה של הרשימה כמבוסס על הומניזם, אקולוגיה ואסתטיקה. הרשימה זכתה ב-166 קולות (0.12% מכלל הקולות הכשרים) ולא נכנסה למועצה.
בשנת 2018, בעקבות מעצרה של עהד תמימי, נערה פלסטינית שצולמה כשהיא סוטרת לחייל צה"ל, כתב עליה גפן שיר קצר, בו ציין כי היא נולדה למציאות של "חמישים שנה של כיבוש והשפלות". גפן השווה אותה בשיר ל"דוד שסטר לגולית", ז'אן ד'ארק, חנה סנש ואנה פרנק. אנשי ציבור וכלי תקשורת רבים תקפו את גפן על השיר, במיוחד לגבי ההשוואה בין תמימי לאנה פרנק. בעקבות השיר של גפן, הורה שר הביטחון אביגדור ליברמן למפקד גלי צה"ל שמעון אלקבץ שלא לראיין את גפן או להשמיע את שיריו. בתגובה טען היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט כי אין זה בסמכותו של השר להתערב בתכנים של התחנה הצבאית. כעבור שבוע התנצל גפן על דבריו.
באוקטובר 2018 הצטלם גפן לרשת החברתית אינסטגרם בעודו לובש חולצה עם הכיתוב באנגלית "כל מה שמחבל מתפוצץ צריך זה חיבוק" שעורר סערה רבה במדיה החברתית ובתקשורת. בין היתר הביא למחאה מצד משפחות של הרוגי פיגועים, שביקשו לשלול מגפן את פרס דבורה עומר.
באפריל 2023 הופעתו המצולמת האחרונה של גפן טרם פטירתו, הייתה במסגרת צילומי מאחורי הקלעים לקראת "טקס יום הזיכרון הישראלי-פלסטיני" (נקרא בעבר "יום הזיכרון האלטרנטיבי"), בו גפן הקליט והקריא משירו "היונה הלבנה כבר זקנה", לצדה של הזמרת אפרת גוש, הצילומים נערכה כשבועיים לפני מותו והתפרסמה רק לאחר שנפטר.
אזכורים בתרבות
ב-2022 הופיעה דמותו של יהונתן גפן בסדרה "שנות הירח" שהוציא בנו, אביב גפן. בסדרה משחק את דמותו של גפן, השחקן נירו לוי.
לאחר פטירתו נערכו מחוות לזכרו, כאשר אמנים שונים הקדישו לו שירים במהלך הופעותיהם, מחווה נוספת נעשתה בשימוש בטקסטים שכתב גפן בהפגנות שנערכו לאחר מותו במסגרת המחאה נגד הרפורמה המשפטית.
פאליאניציה
פאליאניציה (באוקראינית: паляниця [pɐlʲɐˈnɪt͡sʲɐ]) הוא לחם אוקראיני מסורתי, העשוי ברובו מקמח חיטה, ונאפה מעל לאח פתוח. על פני הלחם יש חתך חצי עגול באזור השליש העליון של הכיכר. במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022, שימשה המילה לזיהוי רוסים באוקראינה.
אֶטִימוֹלוֹגִיָה
שם הלחם מגיע מהמילה האוקראינית пали́ти - "לשרוף" או "לעשן". הסיבה לכך היא שבעת אפיית הלחם, הקרום המורם עלול להישרף. במאה ה-19 השתמשו הרוסים בשמות דומים. הסבר אחר לשם מבוסס על ההנחה שמדובר על לחם מסורתי שיוצר על ידי שבט סלאבי מזרחי מימי הביניים המוקדמים שכונה Poliany.
השערה נוספת היא שמקור השם באה מיוונית בהתייחסות לעוגות עגולות שהוצעו לאלים.
מתכון
פאליאניציה מסורתית נאפית מבצק שמרים. ראשית, הכשות בושלה בסיר, ולאחר מכן שפכו אותה לתוך מקטרה, שאליה הוסיפו קמח חיטה מנופה. את הבצק לשו, כיסו והשאירו להתקרר. לבצק שהתקרר הוסיפו שמרים או מחמצת והכניסו לתנור לא מחומם למשך הלילה. בבוקר לשו שוב את הבצק שתפח יחד עם קמח חיטה והוסיפו מים חמימים ומלח. לאחר מכן המשיכו ללוש את הבצק בלילה עד שהוא הפסיק להידבק לידיו של האופה. הבצק חולק לחתיכות, אשר רודדו על השולחן, והלחם שהתקבל הוכנס לתנור על מגש עץ, עליו פוזר קמח או הונח עלה כרוב מאודה. לבסוף, בוצע חתך בלחם כדי לאפשר לו התפחה נוספת בעת האפייה.
סִמלִיוּת
בנצרות, מסמל לחם הפאליאניציה, כמו לחם בכלל, אושר, והוא יכול גם לייצג רווחה, חיבה, הכנסת אורחים, ביטחון ואת גוף האלוהים. פאליאניציה יכול להתפרש גם כסמל של השמש.
על פי האמונה הרווחת, אין לאכול חתיכת פאליאניציה אחרי אדם אחר, שכן פעולה זו עלולה לקחת מהם את האושר שלהם. אמונות נוספות נוגעות לחוסר המזל שעלול לנבוע מהשארת חתיכה שלא נאכלה, כמו כן אכילת לחם מאחורי גבו של אדם אחר "תאכל" את כוחו.
שימוש כמילת שיבולת
המילה פאליאניציה משמשת כמבחן שיבולת חשוב בשפה האוקראינית, כדי לזהות אנשים שהשפה האוקראינית זרה להם מבחינה פונטית.
דוברי רוסית מחליפים בדרך כלל את הצליל האוקראיני и ( y ) ב- і ( i ), ואת האוקראינית я ( ya ) ב- а ( a ),, ובכך נשמעים יותר כמו palianitsa ( [pɐlʲɪˈnʲit͡sə] ). טעות נפוצה נוספת נובעת מכך שהפונמה המיוצגת על ידי האות ц ( ts ) ברוסית היא אחרת באוקראינית.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, הפכה המילה פאליאניציה לאחת מהמילים בהם השתמשו כדי לזהות חיילים או מרגלים רוסיים.
נטלי דורמר
נטלי דורמר (באנגלית: Natalie Dormer; נולדה ב-11 בפברואר 1982) היא שחקנית אנגלייה, אשר מוכרת בעיקר בשל תפקידה בתור אן בולין בסדרת הדרמה ההיסטורית "שושלת טיודור" של רשת שואוטיים, ובשל דמותה בתור מרג'רי טיירל בסדרת הפנטזיה "משחקי הכס" של רשת HBO. בקולנוע גילמה את לוריין בסרט "קפטן אמריקה" ואת קרסידה בסרטי "משחקי הרעב".
ביוגרפיה
נטלי דורמר נולדה ברידינג, ברקשייר, אנגליה שממלכה המאוחדת, למשפחה נוצרית ממוצא אנגלי, ולשי, ונורווגי. בתם של גארי דורמר ורעייתו קלייר ריצ'רדס. היא למדה בתיכון צ'ילטרן אנד, ולאחר מכן בבית הספר המעיל הכחול ברידינג (Reading Blue Coat School). היא גדלה עם אימהּ, אביה החורג, אחותה סמנתה ואחיה מארק. בבית הספר הייתה מדריכה ומצטיינת, סגנית-קפטן של נבחרת הנטבול, וכן בקבוצת דיון. בזמן לימודיה בתיכון, למדה גם בבית ספר לריקוד. היא הייתה מועמדת ללימודי היסטוריה באוניברסיטת קיימברידג', אך ציוניה לא הספיקו. תחת זאת, החלה ללמוד באקדמיית ובר דגלאס לאמנויות הדרמטיות בלונדון.
קריירה
שישה חודשים לאחר סיום לימודיה, דורמר ביצעה אודישן וזכתה בתפקיד ויקטוריה בסרט קזנובה עם הית' לדג'ר. הסרט, שהיה הראשון בו השתתפה, יצא לאקרנים בשנת 2005. במאי הסרט, לאסה הלסטרם, התרשם עמוקות מכישוריה הקומיים של דורמר, והרחיב את תפקידה בסרט. ב-2006, הופיעה בפרק בסדרה הסקוטית, Rebus. בין השנים 2007–2008, גילמה את דמותה של אן בולין בשתי העונות הראשונות של הסדרה שושלת טיודור. על תפקידה זה זכתה לביקורות אוהדות רבות. דורמר היא צאצאית של ג'יין דורמר מן המאה השש עשרה, שהייתה יועצת למרי הראשונה, מלכת אנגליה, בתו של הנרי השמיני, בעלה של אן בולין אותה גילמה דורמר.
בשנת 2008, שיחקה בסרט של מיס מארפל ובמספר סרטים נוספים. בשנת 2010 החלה להופיע בתיאטרון בהצגות Sweet Nothings בתיאטרון ויק בלונדון במשך שישה חודשים. לאחר מכן שיחקה את דמותה של אליזבת, המלכה האם בסרט ".W.E" ואת הבלשית לוריין בסרט קפטן אמריקה.
בשנת 2010 חזרה לגלם את אן בולין בעונתה הרביעית של שושלת טיודור. ביוני 2011 לוהקה לתפקיד מרג'רי טיירל בסדרת הפנטזיה של HBO, משחקי הכס. במרץ 2012 חזרה לשחק בתיאטרון Young Vic בהצגה After Mis Julie בתפקיד הראשי. גם על הופעתה זו קיבלה ביקורות מהללות. בשנת 2013 הופיעה בסרטים נוספים כמו Rush ו-Rubicon.
חיים אישיים
מאז 2018, דורמר נמצאת במערכת יחסים עם השחקן דייוויד אוקס, אותו פגשה בזמן שהופיעו במחזה "ונוס בפרווה". היא ילדה את בתם הבכורה בינואר 2021.
היא מעידה על עצמה כאוהבת פוקר, והשתתפה בטורניר פוקר עולמי לנשים בשנת 2008 שנערך בלונדון במקצה למפורסמים והגיעה למקום השני אחרי אמה קנדי. היא מעידה כי השחקנית קייט בלאנשט מהווה לה השראה. כשנשאלה על אמונות בעל טבעי, אמרה: "אני בעלת ראש פתוח. אני אתאיסטית, אבל לא אתנגד אם תבקר אותי רוח רפאים". דורמר חברה באקדמית הסיף של לונדון.
דורמר מזהה את עצמה כפמינסטית, ואמרה בעבר, "מעציב אותי שהדור הצעיר של הנשים מחשיב את המילה 'פמינסטית' כמילה מלוכלכת. פמיניזם משמעותו חירות ושוויון."
מוות חברתי
מוות חברתי הוא מצבם של אנשים שאינם מקובלים כאנושיים לחלוטין על ידי החברה. במצב זה, מתייחסים לאדם כאילו הוא מת או לא קיים. הגדרה זו משמשת סוציולוגים כמו אורלנדו פטרסון וזיגמונט באומן והיסטוריונים של העבדות והשואה כדי לתאר את חלקה של הפרדה ממשלתית וחברתית בתהליך זה. דוגמאות למוות חברתי:
תאוריית הניוון ותיאוריות דומות הן דוגמאות קיצוניות למוות חברתי. רעיון הניוון היה פופולרי בפוליטיקה הימנית והשמאלנית כאחד. הן השתמשו במילה דקדנס לתיאור קבוצות חברתיות שהמחויבויות החברתיות, המוסריות, הדתיות, האסתטיות או הפוליטיות שלהן נוטות לעיכוב צורות קידמה, כפי שמבקרים בשמאל תיארו את יריביהם מימין, או מערערות צורות יסוד של סדר, כפי שאמרו מבקרים מימין על יריביהם משמאל. בכל נקודת מבט פוליטית, כוחות ה"דקדנס" עשויים להיות פנימיים או חיצוניים. מבחינה פנימית, חברי האופוזיציה הפוליטית עשויים לייצג את אלה שאפשרו לאידיאלים חיוניים להתפוגג מהשקפת העולם. מבחינה חיצונית, חברי חברה אחרת עשויים להיחשב כמי שמוקירים אידיאלים שמכניסים כוחות של קריסה לעולמות שאליהם הם מהגרים.
עבדות ומוות חברתי
המקדם הראשי של הקשר בין מוות חברתי לעבדות הוא אורלנדו פטרסון, בספרו משנת 1982, עבדות ומוות חברתי ("Slavery and Social Death: A Comparative Study"). פטרסון הגדיר את העבדות כ"אחת הצורות הקיצוניות ביותר של יחסי שליטה, המתקרבת לגבולות הכוח המוחלט מנקודת המבט של האדון וחוסר האונים המוחלט מנקודת המבט של העבד". למוות חברתי היו השפעות פנימיות וחיצוניות על אנשים משועבדים, והוא שינה את השקפתם על עצמם ועל האופן שבו נתפסו על ידי החברה. עבדות ומוות חברתי יכולים להיות קשורים בכל התרבויות שבהן התקיימה עבדות, כולל סין, רומא, אפריקה, ביזנטיון, יוון, אירופה ואמריקה.
תחילתו של המוות החברתי נובעת מתהליך השעבוד הראשוני, שככל הנראה קורה בעת לכידה במהלך קרב. שבוי ניצל ממוות אם הפך לעבד, אם כי זו הייתה הסבה מותנית שכן המוות רק הושעה, כל עוד העבד נכנע לחוסר האונים שלו. חנינה זו ממוות התחלפה במוות חברתי, שהתבטא הן פיזית והן פסיכולוגית.
לכוח היה תפקיד חיוני ביחסים בין עבד לאדון, ולעיתים קרובות אלימות נחשבה מרכיב הכרחי בעבדות. נראה שלעבד אין ערך. לא היה לו שם ולא זכות לכבוד. ערכם וכבודם הועברו לאדון והעניקו לו מעמד חברתי גבוה בקרב בני גילו וקבוצתו החברתית. אלימות במערכת היחסים נחשבה חיונית בגלל המוטיבציה הנמוכה של העבדים, והייתה גורם ביצירת מוות חברתי והפעלת כוח על העבדים. הצלפה הייתה לא רק שיטת ענישה אלא גם אמצעי סמלי שנבחר במודע כדי להזכיר לעבדים את מעמדם. לאלימות הפיזית הזו היו גם השפעות פסיכולוגיות אחרות, שיצרו גישה של האשמה עצמית והכרה בשליטה המלאה שהייתה לאדון. ראיונות עם עבדים אמריקאים לשעבר כללו הצהרות כמו "עבדים מקבלים את האדונים שמגיעים להם" ו"הייתי כל כך גרוע שהייתי צריך את ההצלפה", והדגימו את התפיסה שהתקבעה בקרב העבדים, לפיה לעבדים אין זכות לצפות לחסד או חמלה בגלל מעמדם בחברה. אלו חלק מההשפעות הנפשיות ההרסניות של מוות חברתי.
השפעות אלו הדגימו את הציפיות מהתנהגותו של עבד שחווה מוות חברתי. הפרטים שנחשבו כעבדים האולטימטיביים, סריסי הארמון מביזנטיון וסין, היו פרדוקס. הם זכו לכך שקיסרים סמכו עליהם, ויכלו להיות בעלי השפעה רבה. ציפו מהם להיות נאמנים, אמיצים וצייתנים. ועם זאת, הם נחשבו נמוכים ומושפלים והחברה נמנעה מהם.
אורלנדו פטרסון חקר באופן מקיף עבדות ומוות חברתי. ביקורת על הניתוח שלו כוללת חוסר הסכמה עם סירובו להגדיר עבדים כרכוש, מכיוון שגם קבוצות אחרות יכולות להתאים להגדרה זו, כולל נשים וילדים. פטרסון לא משווה את היחס לעבדים אל היחס לקבוצות אחרות בשוליים חברתית, כמו זונות, פושעים ומשרתים בחוזה. ביקורת נוספת על ספרו של פטרסון היא היעדר מקורות ראשוניים. פרשנים ציינו כי הטיעון בעבדות ומוות חברתי היה חזק יותר אילו פטרסון היה משתמש בעדות של משועבדים על השקפותיהם ועל משמעויותיהם של כבוד, שליטה וקהילה.
הגדרות אחרות
בהקשר של בריאות, מוות חברתי הוא מצב שבו לאדם החולה אין עוד את התודעה המאפשרת לו לתקשר עם אחרים. מוות חברתי יכול להתרחש במהלך התקדמות מחלת האלצהיימר ובקרב חולים שהפכו למחוסרי הכרה באמצעות הרגעה פליאטיבית (סוג של טיפול בסוף החיים) שנועד להפחית את הכאב לפני מוות קרוב.
עטלף דייאק
עטלף דייאק (שם מדעי: Dyacopterus) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות ובו 3 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה. הסוג הוקם בשנת 1912 על ידי הזואולוג הדני קנוד אנדרסן, והוא קרוי על שם הדייאקים - עמים אינדונזים ילידי האי בורנאו. הסוג קרוב מבחינה חיצונית לכלב המעופף.
תיאור
לעטלף הדייאק גולגולת רחבה יחסית, גוף קטן וחרטום קצר וריבועי. עיניו ואפו גדולים ונחיריו מעט צינוריים. לחייו נפוחות, ועל שפתיו העליונות שורת יבלות קטנות. אוזניו צרות ואליפסיות וזנבו בינוני. יש לו סך הכול 28 שיניים, כאשר הניבים ארוכים ומחודדים והטוחנות מסיביות ומרובעות. כנף הזנב צרה ומסתכמת ברצועות דקות לאורך פנים הרגליים. אורך הראש והגוף של עטלף דייאק 106–144 מ״מ, אורך הזרוע 74–96 מ״מ ואורך הזנב 16–29 מ״מ; המשקל נע בין 70 ל-148 גרם. אצל חלק מהמינים הזכרים גדולים מן הנקבות, ויש להם ציציות שיער בולטות סביב הצוואר.
הפרווה של עטלף דייאק קצרה ודלילה. צבעה הכללי חום אפרורי או חום בהיר בגב, בכתף ובצלעות, וצהבהב, בז׳ או אפרפר בגחון ובחזה. הראש כהה יותר בצבעו ולעיתים יש פס שחור על המצח. לזכרים יש כתם מוזהב או אדמוני סביב הצוואר. הכנפיים חומות-שחרחרות, הזרועות והרגליים בצבע ורוד או בורדו.
תפוצה וביולוגיה
עטלפי דייאק מצויים בדרום-מזרח אסיה; טווח התפוצה שלהם כולל את דרום תאילנד, מלזיה, אינדונזיה והפיליפינים. האיים העיקריים שבהם הסוג נוכח הם סומטרה, בורנאו, לוזון ומינדנאו. בית הגידול של המינים בסוג מורכב בעיקר מיער גשם טרופי לח ויער ביצתי, והם נוטים לבלות את זמנם בחופה הגבוהה של היער.
המינים בסוג פעילים בלילה וישנים בקבוצות קטנות במערות גיר או חללי עצים. התזונה שלהם מורכבת מפירות (בפרט תאנים), והשיניים הגדולות והחזקות שלהם מאפשרות אכילת פירות קשים. הם גם עשויים לאכול עלים מסוימים ולנשוך פירות במטרה לסחוט מתוכם את המיץ. הרבייה היא מונוגמית ככל הנראה. הנקבה ממליטה גור אחד או תאומים לאחר תקופת היריון של מספר חודשים, ושני בני הזוג משתתפים בהנקת הגורים. המינים בסוג מאוימים מצד בירוא יערות מואץ וציד לבשר.
מינים
בסוג זה 3 מינים:
נטליה מאקארובה
נטליה רומנובנה מאקארובה (ברוסית: Ната́лия Рома́новна Мака́рова, נולדה ב-21 בנובמבר 1940) היא פרימה בלרינה וכוריאוגרפית סובייטית. "תולדות המחול", שיצא לאור ב-1981, מציין, כי "ביצועיה מציבים אמות מידה של אמנות ואצילות במחול, שעל פיהן היא הבלרינה המעולה ביותר בדורה במערב."
ביוגרפיה
מאקארובה נולדה בלנינגרד, ברית המועצות. בגיל 12, נבחנה לבית הספר לכוריאוגרפיה של לנינגרד (לשעבר (בית הספר האימפריאלי לבלט), והתקבלה, אף כי רוב התלמידות מתחילות את לימודיהן בבית הספר בגיל 9.
מאקארובה הייתה חברה קבועה בבלט קירוב בלנינגרד מ-1956 עד 1970, שם הגיעה לדרגת פרימה בלרינה בשנות ה-60'. היא ערקה למערב ב-4 בספטמבר 1970, כשהייתה בסיור הופעות עם בלט קירוב בלונדון. זמן קצר לאחר עריקתה, החלה מאקארובה לרקוד עם תיאטרון הבלט האמריקאי בניו יורק ועם הבלט המלכותי בלונדון.
עם הגיעה למערב, השתוקקה מאקארובה להרחיב את הכוריאוגרפיה שלה בביצוע בלטים מאת כוריאוגרפים מודרניים. עם זאת, היא המשיכה להיות מזוהה בעיקר עם תפקידים קלאסיים כמו אודט/אודיל באגם הברבורים וז'יזל. בדצמבר 1975 התבלטו היא ובן-זוגה למחול מיכאיל ברישניקוב בפרק בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "ארנה". ב-1976 השתתפה בהפקה של "אגם הברבורים" של תיאטרון הבלט האמריקאי בשידור חי מלינקולן סנטר ב-PBS וב-NPR. כשהמנהלת האמנותית של תיאטרון הבלט האמריקאי לוצ'יה צ'ייז פרשה מתפקידה, הגישו הן מאקארובה והן ברישניקוב את מועמדותם למשרה. ברישניקוב נבחר, ומאקארובה עזבה את הלהקה והצטרפה לבלט המלכותי בלונדון.
חיים פרטיים
מאקארובה נישאה שלוש פעמים במהלך חייה. פעם לרקדן בלט ופעם לבמאי. ב-1976 נישאה מאקארובה לתעשיין אדוארד קארקאר. מנישואים אלה נולד בן, אנדריי. קארקאר מת ב-22 בדצמבר 2013, בגיל 81. ג'אנט ששון אמרה על מאקארובה, "כשהתחלתי ללמד בסן פרנסיסקו, באמצעות מאדאם באלי, זכיתי לעבוד עם כל אותן רקדניות ראשונות גדולות מרוסיה, כשהן היו שם. כך קיבלתי את נטליה (נטשה) מאקארובה, פרימה בלרינה אסולוטה. הייתה רק פרימה בלרינה אסולוטה אחת עד לתקופה שהיא רקדה. וכאן היא הייתה בידי למשך חמישה חודשים אחרי לידת בנה!"
רפרטואר
כאמנית אורחת קבועה עם תיאטרון הבלט האמריקאי והבלט המלכותי, הרפרטואר שלה כלל: "גן הלילך"; "אלגיות אפלות"; "רומיאו ויוליה" ו"עמוד האש"; "נשא ווריאציות" ו"אפולו"; "הבייאדרה"; "ממלכת הצללים"; קופליה; "סולו לעוגב"; "הנערה הסוררת"; הסילפידה; "דון קישוט"; מפצח האגוזים; מערכה 3 מ"ריימונדה"; "קונטרדנס"; פולחן האביב (טטלי); ציפור האש; "קונצ'רטו", ז'יזל; אגם הברבורים; "רומיאו ויוליה" (מקמילן); היפהפייה הנרדמת, הסילפידות, "מחולות אחרים"; "אפילוג"; "המנדרין המופלא"; "פא דה קווטר"; "הנהר"; "אטיודים (בלט); פה דה דה מרומיאו ויוליה" (צ'רנישוב); "דזיר" ו"נער פרא". "מנון"; "השיר על הארץ"; "חודש בכפר" (בלט); "קונצ'רטו"; "סינדרלה"; "סולו לעוגב"; "סרנדת מחולות בחגיגה"; "סינקופות עלית"; "קונצ'רטו"; "שחמט"; "האיילות"; "רומיאו ויוליה", "אגם הברבורים", "ז'יזל", "היפהפייה הנרדמת", "הסילפידות" של קנת מקמילן; "אדג'ו האמרקלאוויר" של ואן מאנן; "פה דה דה" של מקמילן ט"חלום פה דה דה" של אשטון. הרפרטואר הקלאסי (ז'יזל, אגם הברבורים, הסילפידות, הסילפידה) וכן "אונייגין"; "נוטרדם מפריז", "כרמן" (בלט מ-1949), "פרוסט", "האיש היפה והמוות" (פטיט); "רומיאו ויוליה (קראנקו), "אגם הברבורים" (קראנקו), "אשליות" של נימאייר - כמו, אגם הברבורים" מערכה 2, "סונאטה של באך" (מוריס בז'אר); "מפצח האגוזים" (נימאייר); "רומיאו ויולה" (גרסה באורך מלא של צ'רנישוב); "הזמיר, (אשטון); "רוזלינדה" (היינד); "פה דה דה של צ'ייקובסקי" (ז'ורז' בלנשין); "רפאים" (אשטון); מנחת פאון (ג'רום רובינס; "הרהורים" (הייגן) "המקוי האמיתי" (פלד) "השיעור" (פלינדט), "הטוריאדור" אוגוסט בורנונביל; "הברבור הגווע"; "קורסייר", "פה דה דה" ו"פה דה דה מדון קישוט".
רוני טהרלב
רוני טהרלב (נולדה ב-1964) היא ציירת פיגורטיבית ישראלית. טהרלב הציגה במגוון מוזיאונים וגלריות בישראל ובעולם, בין השאר במוזיאון ישראל, במוזיאון תל אביב, בגלריית הפורטרטים הלאומית בלונדון ובתערוכה של אוצר מוזיאון הלובר בגראנד פאלה בפריז. טהרלב מלמדת באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. יצירותיה עוסקות בנארטיבים של נשיות, מגדר ותפיסת הגוף הנשי במאה ה-21, וסגנון ציורה הנו פיגוראטיבי קלאסי.
ביוגרפיה
רוני טהרלב נולדה בשנת 1964 בקיבוץ יגור, לפזמונאי יורם טהרלב ולמשוררת נורית זרחי. בשנת 2012 הוצגה עבודתה בגלריית הפורטרטים הלאומית בלונדון, וכן בגלריות הפורטרטים הלאומיות בסקוטלנד ובוויילס. היא הציירת הישראלית הראשונה שהציגה בתערוכה שנאצרה על ידי אוצרי מוזיאון הלובר: התערוכה "הירח. מסעות ממשיים ומדומיינים" אשר התקיימה במוזיאון הגרנד פלה בפריז בשנת 2019. בשנה זו התקיימה גם תערוכתה "עורבים לבנים" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית. טהרלב הנה זוכת פרס שיף לשנת 2022, במסגרתו עלתה ביוני 2023 תערוכת יחיד של עבודותיה במוזיאון תל אביב.
טהרלב עוסקת בציור פיגורטיבי ריאליסטי, בעיקר דיוקנאות. המייחד את ציוריה של טהרלב הוא היכרות העומק עם מסורת הציור הקלאסי לדורותיה והיכולת להתכתב עם מסורת זו מתוך נקודת מבט מודרנית-עכשווית, והפיכתה לשפת אמנות אישית, בתהליך שנמשך שנים רבות.
טהרלב משתמשת בציור דמויות ודיוקנאות על מנת לחקור חוויות זהות בסיסיות בחברה המודרנית, כגון: החפצת נשים, בינאריות מגדרית והשאיפה התרבותית לדטרמיניזם מול אמביוולנטיות ומשחק.
לטהרלב ארבעה ילדים. ביניהם, הסופר ובמאי הקליפים והפרסומות יונתן ורדי והזמרת וכותבת השירים קמה ורדי. במשך כעשרים שנה התגוררה טהרלב במצפה מתת שבגליל, כיום מתגוררת ביפו עם בן זוגה, ההיסטוריון דרור ורמן.
Into the West
Into the West ("אל המערב") הוא שיר שנכתב על ידי הווארד שור, פראן וולש ואנני לנוקס ומבוצע על ידי לנוקס. השיר נכתב במקור עבור הסרט שר הטבעות: שיבת המלך ומופיע בכתוביות הסיום של הסרט.
מילות השיר, אותן שרה כביכול גלדריאל, הן קינה לעלפים שחוצים את ים בלגיר לכיוון אמן, הממלכה הברוכה.
מספר קטעים ממילות השיר נלקחו מהפרק האחרון של הספר השלישי (והאחרון) של שר הטבעות, עליו התבסס הסרט בו מופיע השיר, שיבת המלך.
RELCOM
RELCOM או Relcom, ראשי תיבות של "RELiable COMmunications" היא רשת מחשבים ברוסיה. היא הושקה בברית המועצות ב-1 באוגוסט 1990 במכון קורצ'טוב בשיתוף פעולה עם קואופרטיב DEMOS (אם כי צוות ההנדסה ב-DEMOS באותה עת כלל בעיקר עובדי מכון קורצ'טוב, כמה חברי מפתח כמו מיכאיל דוידוב, ואדים אנטונוב, דמיטרי וולודין) בצוות RELCOM מעולם לא הועסק במכון קורצ'טוב.
Into the West
בתוספות גרסת ה-DVD המורחבת של הסרט, מסביר במאי הסרט, פיטר ג'קסון, שהשיר הושפע בחלקו ממותו של הבמאי והתסריטאי הניו זילנדי, ממנו התרשמו ג'קסון וצוותו, קאמרון דונקאן, לאחר שזה חלה בסרטן.
RELCOM
היא הפכה לאחת מרשתות המחשבים הרוסיות הראשונות (וספקית שירותי האינטרנט המסחרית הראשונה בברית המועצות) ופיתוחה הוביל להופעת האינטרנט ברוסיה. בתחילה הייתה זו רשת דואר אלקטרוני בלבד המבוססת על פרוטוקול UUCP.
Into the West
השיר זכה בפרס אוסקר בקטגוריית השיר המקורי, כחלק מ-11 פרסי האוסקר בהם זכה הסרט. בנוסף, השיר זכה בפרס גראמי בקטגוריית שיר הסרט הטוב ביותר.
RELCOM
במהלך ניסיון ההפיכה הסובייטי בשנת 1991 רשת רלקום שימשה להפצת ידיעות על האירוע ברחבי העולם בזמן שמבצעי ההפיכה ניסו לדכא את פעילות התקשורת ההמונית באמצעות הק.ג.ב..
כעת היא מנוהלת על ידי המכון הרוסי לרשתות ציבוריות וחברת Relcom Business Network Ltd., ספקית אינטרנט רוסית.
Bandit
Bandit (בעברית: שודד) הוא שיר של הראפר האמריקאי ג'וס וורלד יחד עם הראפר NBA YoungBoy. השיר יצא לאור ב-4 באוקטובר 2019, וזה הוא השיר האחרון שהוציא ג'וס כאמן סולו לפני מותו. השיר הופק על ידי ניק מירה, ובשיאו, הגיע למקום העשירי במצעד הבילבורד הוט 100.
עטיפת הסינגל כוללת שילוב פנים של ג'וס יחד עם יאנגבוי אשר עוטים בנדנה שחורה; את עטיפת הסינגל יצרו מקס כהן ורוברט גות'האם.
וידאו קליפ
הוידאו קליפ לשיר בוים על ידי קול בנט ועלה לערוץ היוטיוב Lyrical Lemonade ב-4 באוקטובר 2019. בין היתר, בקליפ רואים את ג'וס וורלד מחזיק תנין תינוק ואת NBA YoungBoy רוכב על טרקטורון. הקליפ צולם באטון רוז'.
ג'ון טיילר בונר
אודות
נולד בניו יורק.
בשנת 1966 הצטרף למכתב התמיכה של הביולוג הגרמני הרמן מולר שכותרתו "האם האבולוציה הביולוגית היא עקרון טבע אשר הוכח בצורה יסודית על ידי המדע?", יחד עם עוד 176 חותמים.
בשנת 2002 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי, Lives of a Biologist: Adventures in a Century of Extraordinary Science.
נישא בשנת 1942 לרות והיה אב לארבעה.
האיגוד הבין-לאומי לחוקרי ג'נוסייד
האיגוד הבין-לאומי לחוקרי ג'נוסייד (באנגלית: International Association of Genocide Scholars) הוא ארגון שמטרתו לקדם את המחקר וההוראה של נושא ההשמדת עם, וקידום מדיניות של מניעת רצח עם. האיגוד הוקם בשנת 1994.
האיגוד מוציא לאור כתב עת הנקרא Genocide Studies and Prevention: An International Journal בשיתוף עם הוצאת אוניברסיטת טורונטו. מדי שנתיים מקיים הארגון כנס חוקרים בינלאומי.
בשנת 1997 הכיר הארגון באופן רשמי בשואת הארמנים. בשנת 2007 הכיר הארגון גם בג'נוסייד ביוונים ובאשורים שהתרחש באימפריה העות'מאנית בין השנים 1914 ל-1923. בשנת 2005 קרא הארגון לאו"ם לשלוח כח התערבות כדי לעצור את רצח העם בדארפור.
דוויל סטיק
מקל פרח (באנגלית:flower stick) הוא אביזר להטוטנות שמורכב ממקל באורך 70 ס"מ בקירוב, ושני מקלות קטנים יותר, הנקראים מקלות שליטה באורך של כ-30 ס"מ, המצופים בחומר שנותן אחיזה טובה במקל הארוך.
התרגיל הבסיסי ביותר הוא, כשהמקל הארוך נמצא אנכית לרצפה, ושני המקלות הקטנים מכים בו לחלופין, בחלקו העליון. בתרגילים מתקדמים יותר ניתן לזרוק את המקל הארוך לאוויר או לסובב אותו סביב מקל שליטה אחד.
מאורית
מאורית היא שפה פולינזית הקרובה לשפה המדוברת בטהיטי, בהוואי ובאיים אחרים ממזרח לסמואה בדרום האוקיינוס השקט. ההנחה היא כי מקור השפה מנוודים שהגיעו לניו זילנד מאיי קוק או מטהיטי.
עד לשנת 1814 הייתה מאורית שפה מדוברת בלבד, באותה שנה החלו מיסיונרים נוצרים להעלותה על הכתב הלטיני. ב-1820 נעשה מהלך משותף של פרופסור סמואל לי מאוניברסיטת קיימברידג' יחד עם הצ'יף המאורי הונגי היקה ואנשיו ליצור לה כתיב מלא. כיום מאורית נכתבת באותיות לטיניות, תוך שימוש בעיצורים ובתנועות הנהוגות באנגלית.
עם הגיעם של המתיישבים הבריטים לניו זילנד, הגיעה עמם גם השפה האנגלית, ועד 1860 נעשה שימוש באנגלית בכל מהלכי השלטון והממסד, תוך דחיקת רגלה של המאורית. בשנת 1880 נאסר רשמית השימוש במאורית במוסדות החינוך במדינה. למרות זאת דיברו רוב בני העם המאורי במאורית כשפת אם עד מלחמת העולם הראשונה, והיא הייתה בשימוש במשפחה המאורית הטיפוסית, וכן בעסקים, בפגישות פוליטיות פנימיות, ועוד. לאחר מכן, ועד לשנות השמונים של המאה העשרים, פחת מאוד השימוש במאורית, עד כי רק 20% מהמאורים ידעו לדבר בשפה ברמת שפת אם. בתחילת שנות השמונים החלו נציגי המאורים בפרלמנט הניו זילנדי לפעול על מנת למנוע את הכחדת השפה המאורית. בשנת 1982 נוסדה תנועת "קוֹהַאנְגַּה רֵיאוֹ" (במאורית: "תחיית השפה"), שיזמה צעדים להחייאת השפה, כדומת הקמת בתי ספר ללימוד מאורית, ומהלכים פרלמנטריים שהביאו לחקיקת חוקים המורים על הוראת השפה בבתי ספר יסודיים ובגנים, במקומות שבהם חיים בני הלאום המאורי.
גם כיום מהווה המאורית שפה שנייה בלבד לאנגלית. רבים מבני העם המאורי דוברים את השפה, ואף חלק מהתושבים צאצאי הבריטים, אולם ההנחה היא כי מספר דוברי השפה באופן בלעדי, שאינם דוברים גם אנגלית, הוא קטן ביותר.
אידולון
אידולון או עטלף דקלים (שם מדעי: Eidolon) הוא סוג של עטלף בינוני במשפחת עטלפי הפירות, שכולל 2 מינים שחיים בעיקר באפריקה שמדרום לסהרה. הסוג הוקם בשנת 1815 על ידי הזואולוג האמריקני-צרפתי קונסטנטין סמואל רפינסק ומשמעות שמו המדעי היא ״רוח רפאים״. הסיווג של עטלף הדקלים בתוך משפחת עטלפי הפירות אינו ברור; הדעות חלוקות האם לסווגו בתת-משפחת השועלים המעופפים (Pteropodinae), בתת-משפחת עטלפים רוסטיים (Rousettinae) או בכלל בתת-משפחה עצמאית - אידולונים (Eidolinae).
תיאור ואנטומיה
אורך הראש והגוף של עטלפי הדקלים 14–22 ס״מ, אורך הזרוע 117–134 מ״מ ואורך הזנב 10–22 מ״מ; מוטת הכנפיים 72–95 ס״מ ומשקלם 230–350 גרם. הזכרים כבדים במקצת מן הנקבות. קרום התעופה האחורי מסתכם ברצועות דקות לאורך פנים הרגליים.
הפרווה של האידולון קצרה ודלילה. צבעה הכללי נע בין צהוב עז לצהבהב חיוור, אוכרה, זית, חאקי או בז, כשאזור הגב חום אפרורי וסביב הצוואר יש סינר כתום או זהוב. הפנים, הכנפיים, הרגליים והזנב בצבע שחור מפוחם או חום כהה והזרועות, האמות והכתפיים לבנבנות-כסופות. בבסיס האוזניים יש צמד כתמים לבנים והאישונים אדמדמים. האוזניים כתמתמות או שחורות.
תפוצה וביולוגיה
האידולון נפוץ באפריקה ובחצי האי ערב. בין המדינות שבהם הם מצויים ניתן למנות את תימן, סעודיה, אתיופיה, סודאן, כל מדינות אפריקה שמדרום לסהרה (להוציא סומליה, בוצוואנה ונמיביה) ומדגסקר. בית הגידול שלהם מגוון למדי וכולל יער גשם טרופי, יער סובטרופי יבש, סוואנה מישורית צחיחה למחצה, סוואנה טרופית, סוואנת-שיחים דוקרנית, בתה ואפילו אזורים עירוניים.
האידולון פעיל בעיקר בלילה, אך מגיח מדי פעם גם בשעות היום. את רוב שעות היום החמות הם מבלים במנוחה בנקיקי סלעים, מערות או עצים גבוהים - בפרט תחת כפות דקלים שהעניקו להם את שמם. המינים בסוג חברותיים, ומין אחד אף חי במגה-מושבות של מאות אלפי פרטים ומבצע אחת לשנה נדידה ענקית ברחבי אפריקה בה משתתפים רבבות פרטים. התזונה של עטלפי הדקלים מורכבת מפירות, צוף, פרחים, עלים וקליפות עצים. הרגלי התזונה שלהם, הופכים אותם למאביקי פרחים ולמפיצי זרעים בולטים באפריקה שמדרום לסהרה.
עונת הרבייה של העטלפים מתרחשת בין אפריל ליוני, אך לאחר מכן העובר אינו מתפתח אלא נכנס לדיאפאוזה עד אוקטובר, וההמלטות מתרחשות בין פברואר למרץ. עיכוב ההתפתחות מתרחש במהלך העונה היבשה ומאפשר לנקבות להמליט כאשר המזון שופע. עטלפי הדקלים מאוימים מצד אובדן בית גידול וציד לבשר. מין אחד מסווג כקרוב לסיכון (NT) ומין אחד פגיע (VU).
מינים
בסוג זה 2 מינים:
חולד יהודה
חולד יהודה (שם מדעי: Spalax judaei) הוא מין של חולד במשפחת החולדיים, החי באזור מרכז הרי יהודה. חולד זה, ביחד עם שלושה מינים אחרים של חולדים החיים בארץ ישראל מכונה חולד ארץ ישראלי.
לאחר זיהויו של חולד יהודה בשנת 2001, הביולוג, אביתר נבו תיעד דגימות בסביבה המקיפה את קיבוץ להב. מין זה, יחד עם חולד גולני ועל ידי מנגנון אחר, גם חולד עירום נראים כחסינים לסרטן.
חגית בן-יעקב
חגית בן-יעקב (נולדה בשנת 1968) היא דיפלומטית ישראלית, המכהנת כשגרירת ישראל בפינלנד ואסטוניה. כיהנה בעבר כשגרירת ישראל בלטביה וליטא.
ביוגרפיה
בן-יעקב נולדה וגדלה בבאר שבע ולמדה בתיכון מקיף ג' בעיר. שירתה בצה"ל כקצינה בחיל המודיעין. היא סיימה לימודים לתואר ראשון בהיסטוריה ולימודי המזרח התיכון ותואר שני בלימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים. לפני הצטרפותה לשירות החוץ הישראלי בשנת 1995 עבדה כמורה.
בעבודתה במשרד החוץ שירתה כדיפלומטית בשגרירויות ישראל בפיליפינים ובטורקיה ובמרכז למחקר מדיני במשרד החוץ. כמו כן כיהנה כיועצת מדינית לשר החוץ (2009–2011).
בשנים 2011–2015 כיהנה כשגרירת ישראל בלטביה וכשגרירה לא תושבת בליטא.
בשנים 2016–2018 ניהלה את המחלקה לענייני אירופה במטה לביטחון לאומי שבמשרד ראש הממשלה. לאחר מכן עבדה כמתאמת פעילות ישראל-סין באגף כלכלה במשרד החוץ.
בן-יעקב היא בוגרת התוכנית למנהלים של המכון לאסטרטגיות משא ומתן (NSI) באוניברסיטת הרווארד.
באוגוסט 2020 החלה בן-יעקב בכהונתה כשגרירת ישראל בפינלנד וכשגרירה לא תושבת באסטוניה.
בירת חג המולד
בירת חג המולד היא בירה עונתית שמיוצרת במיוחד לצריכה בחג המולד, בירות חג המולד הן בירות כבדות והן במרבית המקרים מכילות מגוון מרכיבים כגון קינמון, קליפת תפוז, ציפורן ועוד שלל רכיבים.
היסטוריה
בשנת 1926, השיקה Brouwerij Artois את בירת 'סטלה' כבירה לחג המולד, על שם כוכב חג המולד, (פירושה המילה 'סטלה' בלטינית הוא כוכב). הוא נמכר לראשונה בעונת החורף, ובסופו של דבר היא נמכרה כל השנה, כאשר היצוא לשוק האירופי הרחב החל משנת 1930. הייצור הופסק לתקופה בה הפסיקה Brouwerij Artois את פעילותה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בירות חג המולד של מותג הבירה הדני, טובורג ה-"JULEBRYG" משווקת במהדורה מוגבלת למשך 10 שבועות בלבד בכל שנה. הבירה המיוחדת הושקה לראשונה בנובמבר 1981, ומאז מושקת בכל שנה ביום השישי הראשון של נובמבר, שזכה לכינוי J-Day, במסגרת יום ההשקה החגיגי של הבירה מתלבשים עובדי המבשלה בדנמרק בחליפות של מביא המתנות הנוצרי "סנטה קלאוס" והיו מבלים את מרבית שעות היום במשאיות וכרכרות בירה ברחבי הערים המרכזיות בדנמרק.
אלאדין (מחזמר, 2011)
אלאדין (באנגלית: Aladdin) הוא מחזמר המבוסס על סרט האנימציה של דיסני משנת 1992 באותו השם עם מוזיקה והלחן של אלן מנקן למילים של הווארד אשמן, טים רייס וצ'אד בגוולין. בגוולין גם כתב את הליברית. המחזמר כולל שלושה שירים שנכתבו במקור לסרט הקולנוע, אך בסופו של דבר לא נעשה בהם שימוש, וכן ארבעה שירים חדשים שנכתבו על ידי מנקן ובגאולין. עלילת המחזמר מתארת את הסיפור המוכר על צעיר עני המגלה שדון במנורה ומשתמש במשאלותיו להינשא לנסיכה שהוא אוהב ולסכל את מזימותיו של וזיר גדול והרשע של הסולטאן. העלילה מתרחשת בעיר הדמיונית אגרבא, "הנמצאת" במזרח התיכון.
המחזמר הוצג לראשונה בתיאטרון השדרה החמישית בסיאטל בשנת 2011. לאחר מספר הפקות מקומיות ובינלאומיות בשנת 2012, המחזמר הועלה לתקופת הרצה בטורונטו בשנת 2013. הוא עלה לראשונה בברודוויי בתיאטרון ניו-אמסטרדם ב-20 במרץ 2014, זכה לביקורות חיוביות בעיקר והיה מועמד לחמישה פרסי טוני. __תוכן_עניינים__
ארצות הברית
בנובמבר 2010, אלן מנקן אישר כי החלו עבודות על עיבוד מוזיקלי של הסרט למחזמר על פי מחזה מאת צ'אד בגוולין. המחזמר הוצג לראשונה בסיאטל, וושינגטון, ב-5th Avenue Theatre בין ה-7 ל-31 ביולי 2011. ג'ונתן פרימן, שדיבב את דמותו של ג'אפר בסרט, גילם את הדמות הזו גם בעיבוד התיאטרוני. אדם ג'ייקובס וקורטני ריד גילמו את אלאדין ואת הנסיכה יסמין, למרות שהדמויות הן ממוצא מזרח תיכוני. צוות השחקנים כלל גם את ג'יימס מונרו איגלאהרט בתפקיד הג'יני; קליפטון דייוויס בתפקיד הסולטאן; דון דאריל ריברה בתפקיד יאגו; ואת דמויותהם של עומאר, קאסים ובאבקק, שלוש דמויות שנוצרו במקור עבור סרט הקולנוע אך בסופו של דבר לא נכללו בו, גילמו אנדרו קינן-בולגר, בריאן גונזלס וברנדון או'ניל, בהתאמה. מדיניות הליהוק של דיסני, על פיה אין חשיבות לאתניות בתהליך הליהוק, עוררה מחלוקת ציבורית, שכן עמותת ADC (ארגון למניעת אפליית ערבים אמריקאים) קיבלה תלונות רבות של שחקנים ממוצא מזרח תיכוני. מנכ"ל ארגון זכויות המיעוטים האמריקני גם הפנה את תשומת לבו להחמצת ההזדמנות של ההפקה להציג מיעוט אתני חסר ייצוג בברודוויי. הבמאית והכוריאוגרפית של ההצגה הייתה קייסי ניקולאו.
ב-2012, הפקה של המחזמר הועלתה ב-Tuacahn Amphitheatre שבאירווינג, יוטה, מיוני ועד לאוקטובר 2012, וביולי 2012 ב-The Muny שבסנט לואיס, מיזורי.
הצגות ההרצה של המחזמר, טרם עלייתו בברודוויי, נערכו ב-Ed Mirvish Theatre שבטורונטו, קנדה, מנובמבר 2013 עד ינואר 2014.קייסי ניקולאו הייתה הבמאית והכוריאוגרפית גם של הפקה זו, עם מחזה ומילות שירים נוספים שנכתבו על ידי צ'אד בגוולין, עיצוב תפאורה על ידי בוב קראולי ועיצוב תלבושות על ידי גרג בארנס.
הצגות הרצה של המחזמר בברודוויי החלו ב-26 בפברואר 2014, כאשר ערב הבכורה הרשמי נערך ב-20 במרץ 2014, ב-New Amsterdam Theatre, במקומו של המחזמר "מרי פופינס". ההצגה הייתה מועמדת לחמישה פרסי טוני, וזכתה באחד - פרס טוני עבור השחקן הטוב ביותר במחזמר, שהוענק לג'יימס מונרו איגלהארט. אלבום הקלטת שירי המחזמר בביצוע צוות השחקנים המקורי של ברודוויי היה מועמד לפרס גראמי עבור אלבום הקלטת המחזמר הטוב ביותר.
סיבוב הופעות בצפון אמריקה תוכנן לצאת לדרך עם הופעה בשיקגו, אילינוי מה-11 באפריל ועד ל-2 ביולי 2017.
לונדון
הפקה של הווסט אנד עלתה ב-2016 ב-Prince Edward Theatre בלונדון, במקום המחזמר "מיס סייגון". בחודש יולי 2015, חברת וולט דיסני וטים רייס הודיעו רשמית כי המחזמר צפוי לעלות בקיץ של 2016 בוסט אנד, וכי אודישנים יתקיים מאוגוסט עד ספטמבר 2015. באוקטובר 2015, הוכרז כי ערב הבכורה הרשמי של המחזמר יהיה ב-9 ביוני 2016, עם הצגות הרצה החל מה-27 במאי, עם טרבור דיון ניקולס בתפקיד הג'יני. בסופו של דבר, ערב הבכורה הרשמי נדחה ל-15 ביוני 2016. בחודש נובמבר 2015 פורסמו שמות כל השחקנים: דין ג'ון וילסון יגלם את התפקיד של אלאדין לצד ג'ייד איוון כיסמין. דון גאלאגהר לוהק לתפקיד ג'אפר, פיטר האו לתפקיד יאגו, אירווין איקבאל לתפקיד הסולטאן, עם נתן אמזי, סטיבן רחמן-יוז וראצ'יד סברירי כבאבקק, קאסים ועומאר, בהתאמה. כפי שפורסם קודם לכן, טרבור דיון ניקולס יגלם את הג'יני, בהופעת הבכורה שלו על במות לונדון. את האפקטים המיוחדים יצר ג'ים שטיינמאייר, אמן אשליות שעבד בעבר עם דייוויד קופרפילד.
בשנת 2019 הוכרז כי ההפקה תסיים את הופעותיה ב-24 באוגוסט 2019, על מנת לפנות מקום לגרסה מחודשת של המחזמר "מרי פופינס" שהוצג לפני כן באותו התיאטרון.
לכבוד סיום ההרצה של המחזמר, השחקנית קורטני ריד, שגילמה את הנסיכה יסמין בהפקה המקורית בברודוויי, החליפה את ג'ייד איוון בוסט אנד.
הפקות בינלאומיות
בשנת 2012, המחזמר הועלה במנילה, הפיליפינים, ב-Meralco Theater. הבמאים של הפקה זו היו בובי גרסיה וצ'ארי ארספאוצ'אגה, וכיכבו בה טום רודריגז כאלאדין ואייזה סגרה בתפקיד הג'יני. המחזמר הוצג בספרדית בבוגוטה, קולומביה, בשנת 2013. גרסאות מקומיות של המחזמר הועלו גם ביפן ובגרמניה בשנת 2015, ובאוסטרליה בשנת 2016.
מערכה ראשונה
הג'יני מברך את הקהל אל העיר המזרח-תיכונית אגרבא ("Arabian Nights"), אשר ברחובותיה הבחור הצעיר אלאדין מבלה את ימיו בגנבת מזון מהרוכלים, יחד עם שלושת חבריו הטובים, קאסים, עומר ובבקק ("One Jump Ahead"). אלאדין מבטא את חלומותיו להראות לעולם שהוא יותר מסתם ילד רחוב, וחש בושה בהיותו גנב, לאחר שנשבע שלא לגנוב שוב לאחר מות אמו. ("Proud of Your Boy").
בינתיים, בארמון של אגרבא, הנסיכה יסמין ננזפת על ידי אביה, הסולטאן, על סירובה להינשא למחזר נוסף. הסולטאן דורש שיסמין תתחתן עם נסיך אציל לפני יום ההולדת שלה, שחל בעוד שלושה ימים בלבד. יסמין מקוננת על מצבה בפני המשרתות שלה ("These Palace Walls"). חדשות אלו מטרידות את ג'אפר, הוזיר הגדול של הסולטאן, שזומם לגזול את כתר המלוכה לעצמו. יחד עם עוזרו, יאגו, הם מחפשים דרך להיכנס למערת קסמים מסתורית בלב המדבר, בה אמור להיות שמור כוח עצום. הכניסה למערה מתאפשרת רק למי שימצא ראוי לכך - "יהלום מחוספס". ג'אפר מגלה שאותו אחד ראוי הוא אלאדין, ויוצא לחפש אחריו.
בעודם מבדרים את המקומיים ("Babkak, Omar, Aladdin, Kassim"), אלדין מתנגש בג'סמין, שהתחפשה לאדם פשוט, על מנת לחוות את החיים מחוץ לארמון. לאלאדין אין מושג מי היא, והוא מיד מתאהב בה. הוא לוקח את יסמין למקום המחבוא שלו, שם כל אחד מהם מגלה כי האחר אומלל בחייו ("A Million Miles Away"). יסמין מתגלה על ידי השלטונות ונלקחת בחזרה לארמון. אלאדין נאסר, וכאשר ג'אפר מגלה זאת הוא מוביל אותו אל מערת הקסמים ("Diamond in the Rough"). אסיר תודה על שהציל את חייו, אלאדין נעתר לבקשתו של ג'אפר להיכנס אל תוך המערה, ולהביא מנורת שמן לג'אפר, ולא לגעת בשום דבר אחר.
בתוך המערה, אלאדין נדהם לגלות אוצר קבור, והוא מנסה לקחת כמה מטבעות זהב יחד עם המנורה. בשל כך, כניסת המערה נסגרת במפתיע ולוכדת את אלאדין בפנים. אלאדין משפשף את המנורה (על מנת להשתמש בה ולהאיר את המערה החשוכה), ולהפתעתו - הוא משחרר מתוכה ג'יני קסום המציע להגשים עבורו שלוש משאלות. בתחילה, אלאדין מביע חוסר אמון, מה שגורם לג'יני להציג בפניו את כוחותיו ("Friend Like Me"). לאחר מכן, הג'יני מגלה את מגבלות כוחותיו: הוא איננו יכול להגשים משאלות הכוללות רצח, רומנטיקה, תחיית מתים או משאלה למשאלות נוספות. אלאדין מערים על הג'יני, וגורם לו לחלצו מהמערה מבלי להביע משאלה. הג'יני מבקש מאלאדין שיביע משאלה שהג'יני ישוחרר לחופשי, שכן הוא שבוי במנורת הקסמים. אלאדין מבטיח לג'יני שישחרר אותו במשאלתו האחרונה, ועבור משאלתו הראשונה - הוא מבקש מהג'יני שיהפוך אותו לנסיך, על מנת שיוכל לחזר אחר הנסיכה יסמין. ("Act One Finale")
מערכה שנייה
הסולטאן מברך את אלאדין ונותן לו את ברכתו להתחתן עם יסמין, ומכאן שאלאדין עצמו יירש את כס המלוכה כסולטאן החדש יום אחד. מחשש מהאחריות הגדולה הצפויה ליפול על כתפיו, אלאדין אומר לג'יני שהוא עומד לשמור את המשאלה השלישית שלו ליום שיצטרך אותה, במקום להשתמש בה כדי לשחרר את ג'יני כמו שהבטיח. הג'יני הנסער חוזר אל המנורה שלו ומסרב לדבר עם אלאדין, אשר מקונן על מצבו ("Proud of Your Boy"). בינתיים, ג'אפר ויאגו מצליחים לגנוב את המנורה מאלאדין.