cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מורליה
היסטוריה
הספרדים הגיעו לראשונה לאזור בו נמצאת כיום מורליה ב-1525 וכבשו אותו. ב-1541 מספר אנשים בראשות המשנה למלך במקסיקו אנטוניו דה מנדוסה ייסדו את "נואבה סיודד דה מיצ'ואקאן" (העיר החדשה של מיצ'ואקאן). ההתיישבות גדלה במהירות, ואנשי העיר פאצקוארו, שהייתה מרכז האזור לפני בואם של הספרדים, חששו שההתיישבות החדשה תהפוך לבירת האזור ושלחו את ואסקו דה קירוגה לספרד כדי לקבל מעמד רשמי של עיר לפני נואבה סיודד דה מיצ'ואקאן. לאחר שפאצקוארו קיבלה מעמד של עיר, שם ההתיישבות שונה ל"גואיאנגראו". ב-1545 גואיאנגראו קיבלה מעמד של עיר ושמה שונה ל"ואיאדוליד", כהוקרה לעיר ואיאדוליד בספרד. ב-1580 ואיאדוליד הפכה למרכז אזור מיצ'ואקאן מבחינה פוליטית ודתית.
ב-1810, במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו, צבאו של מיגל אידלגו אי קוסטייה, מנהיג המורדים באותה עת, הצליח לכבוש את ואיאדוליד מידי כוחות ספרד, אך המלוכנים החזירו אותה לשליטתם תוך זמן קצר. כעבור מספר שנים צבא המורדים בהנהגת חוסה מריה מורלוס ניסה לכבוש מחדש את העיר, אך הובס על ידי המלוכנים בהנהגת אגוסטין דה איטורבידה. העיר נותרה בידי המלוכנים עד 1821, שנת סיום המלחמה, כאשר כוח בהנהגת ויסנטה גררו ואיטורבידה, שעבר לצד המורדים, כבש את העיר.
ב-1863 הצרפתים כבשו את העיר כחלק מניסיון להשתלט על מקסיקו, ובירת החלק שנותר ממדינת מיצ'ואקאן עברה לאורואפן. ב-1867 המקסיקנים השתלטו מחדש על העיר ובירת מיצ'ואקאן חזרה למורליה.
חינוך
העיר הייתה מרכז השכלתי במקסיקו עוד בתקופה הקולוניאלית. בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה המיצ'ואקאנית של סן ניקולאס דה אידלגו, אחד המוסדות העתיקים ביותר להשכלה גבוהה באמריקה, האוניברסיטה הטכנולוגית של מורליה ואוניברסיטת ואסקו דה קירוגה.
תחבורה
את מורליה משרת נמל התעופה הבינלאומי חנרל פרנסיסקו מוחיקה, המציע טיסות ליעדים במקסיקו ובארצות הברית.
כביש 531
כביש 531 (בעתיד: כביש 51) הוא כביש רוחב בישראל, החוצה את השרון הדרומי ממערב למזרח, ומקשר בין כביש 6 לכביש 2 ולנתיבי איילון בסמוך למושב רשפון. אורכו הכולל של הכביש כ־14 קילומטר, לרוחבו ארבעה עד שישה נתיבי נסיעה, והקמתו כללה בניית 10 מחלפים ו־36 גשרים.
הכנות להקמה
בתחילה היה המיזם אמור לצאת לפועל בשיטת PFI, שבמסגרתה מקים היזם, מתכנן, מתחזק ומתפעל את הכביש במשך 25 שנה, ומקבל תשלום קבוע מהמדינה, אולם בשנת 2010 הוחלט במשרד התחבורה כי העבודות יבוצעו על ידי החברה הלאומית לדרכים וימומנו מתקציב המדינה.
בשל מורכבותן והיקפן הכספי הגבוה של העבודות הוחלט לפצל את הפרויקט לחמישה מכרזים שונים. בפברואר 2011 פורסם מכרז לבניית מחלף ג'לג'וליה שנבנה בהצטלבות עם כביש 444. חודש אחר כך פורסם מכרז להקמת מחלף רעננה דרום, שיורכב מגשר, מנהרה ומסילת רכבת בעלות מוערכת של כ-850 מיליון שקל. מכרז זה מכין את הקרקע לסלילת מסילת השרון.
המכרז להקמת הקטע המרכזי של הפרויקט, בין ג'לג'וליה לרעננה דרום פורסם חודש אחר כך והוא משלב בתוכו תחנת רכבת נוספת (רעננה מערב) וקטע ממערכת הסעת ההמונים של השרון, ה-BRT. בחודש יולי 2012 נבחרה קבוצה בראשות חברת אשטרום להקמת קטע הדרך הגדול ביותר בפרויקט. העבודות כללו את הארכת כביש 20 (נתיבי איילון) לכיוון צפון, ממחלף שבעת הכוכבים נכלל חיבור כביש 20 לכביש 531. במסגרת העבודות, הוקמו שלושה מחלפים חדשים ומסילות חדשות ומחברים את מסילות הרכבת הפרבריות החדשות של ערי השרון למערכת המסילתית הארצית.
התנגדות לסלילת הכביש
לסלילת הכביש קמו מתנגדים רבים. הארגונים הירוקים המליצו על ביטול סלילת הכביש ועל הקמת מסילת הרכבת בלבד. עוד הוקם ועד פעולה שביקש לסלול את קטע הכביש במנהרה כדי להפחית מפגעי זיהום ורעש. עיריית הרצליה ועיריית רעננה ותושבים באזור הסמוך לתוואי הכביש המתוכנן הגישו ערעור לבג"ץ ודרשו שהמדינה תסלול את מרבית הקטע העובר ביניהן בתוך מנהרה, על מנת לצמצם את זיהום האוויר ואת השטחים שיידרשו לצורכי הכביש. בג"ץ החליט לדחות את הערעור ולאפשר את סלילת הכביש במתכונתו המאושרת. בחודש יוני 2009, דחה בג"ץ את כל ארבע העתירות למען מנהורו של הכביש.
פתיחת הכביש בהדרגה
הכביש נפתח לציבור בהדרגה במשך שנים אחדות, בהתאם להתקדמות סלילתו. בשנת 2015, אורכו של החלק הפתוח לשימוש הציבור של כביש 531 היה כ-7.2 קילומטר והוא קישר בין כביש 402 (דרך השרון) בסמוך לצומת כפר סבא למחלף חורשים במזרח. בסיומו המערבי של הכביש בדרך השרון נוצר צוואר בקבוק, שגרם לעומסי תנועה כבדים בכביש. הקטע המרכזי של הכביש, המחבר את כביש 402 לגבול רעננה והרצליה, אך ללא השלמת מחלף רעננה דרום, נפתח בינואר 2016. הקטע המערבי, מנתיבי איילון לרעננה, נפתח (בכיוון זה בלבד) בדצמבר 2016. באפריל 2017 נפתחו לתנועה חלק הכביש במחלף רעננה דרום שמעל כביש 4, והקטע המוביל מרעננה לכביש 2 ולנתיבי איילון.
ב-7 באוגוסט 2018 נחנך חיבור כביש 531 עם נתיבי איילון מכיוון דרום. ב-13 בדצמבר 2018 נחנך הקטע האחרון, המאפשר גישה מכביש 2 לכביש 531 ולנתיבי איילון.
עם פתיחת הכביש לכל אורכו, נחסמה הגישה ממנו לכיוון צומת רעננה וכביש 4 צפון, גישה שהתאפשרה באופן זמני במשך שנים רבות במהלך בניית הכביש דרך מחלף מל"ל. שינוי זה יוצר מצב תחבורתי בעייתי במיוחד כי הוא למעשה מהווה הסטה של כל התנועה המגיעה ממזרח על 531 - מכביש 6, ראש העין, שוהם וכו', והמעוניינת להמשיך צפונה לאזור רעננה צפון או כפר סבא צפון, ולאזור יישובי השרון שלאורך כביש 4, אל תוך הרחובות הפנימיים של כפר סבא - רחובות המשופעים ברחובות צרים וחד סיטריים, כיכרות ורמזורים, או אל רחובות הוד השרון (המתחמים הצפוניים באזור מחלף סוקולוב) וכפר מל"ל.
תוכניות לעתיד
ע"פ תוכנית המספור החדשה של משרד התחבורה, כביש 531 צפוי למוספר מחדש בתור כביש 51, בתור כביש ארצי מהיר, לאורך כל אורכו.
קארל אופוצ'נסקי
קארל אופוצ'נסקי (בצ'כית: Karel Opočenský; 7 בפברואר 1892 - 16 בנובמבר 1975 פראג) היה שחמטאי צ'כי. אחד משחקני השחמט הצ'כים החזקים ביותר בתחילת המאה ה-20, וארבע פעמים אלוף צ'כיה בשחמט. פיד"ה העניקה לו את תואר אמן בינלאומי בשנת 1950.
אופוצ'נסקי ניצח באליפות השחמט של צ'כיה ארבע פעמים, בשנים 1927, 1928, 1938 ו-1944. בשנת 1919 הגיע למקום השני, לאחר פרנטישק שוברט באליפות צ'כיה שהתקיימה בפראג. בשנת 1925 חלק מקום 3–4 בתחרות פריז (ניצח: אלכסנדר אלכין). בשנת 1927 ניצח אופוצ'נסקי בתחרות צ'סקה בוגיוביצה (אליפות צ'כיה). בשנת 1928 ניצח בתחרות ברנו (אליפות צ'כיה). בשנת 1933 ניצח בתחרות פראג (תחרות לזכר קאוטסקי) בשנת 1935 הגיע למקום הרביעי בתחרות בד נאוהיים (ניצח: יפים בוגוליובוב).
בשנת 1935 הגיע אופוצ'נסקי למקום הרביעי בתחרות לודז' (ניצח: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר), באותה שנה ניצח בתחרות לוהצוביצה. בשנת 1936 הגיע למקום השני בתחרות וינה (ניצח: הנריק פרידמן). בשנת 1937 הגיע למקום השני בתחרות טפליצ'ה (ניצח: קארל גילג). בשנת 1938 ניצח אופוצ'נסקי בתחרות ניצה וחלק מקום ראשון עם הרמן בתחרות פראג (אליפות צ'כיה).
השתתפות באולימפיאדות
אופוצ'נסקי שיחק בנבחרת השחמט של צ'כיה ארבע פעמים:
באולימפיאדת השחמט 1931, אולימפיאדת השחמט הרביעית שהתקיימה בפראג שיחק בלוח הרביעי בתוצאה +7 –2 =4 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) בין היתר ניצח את מסימיליאנו רומי ואת קורנל האוושי. באולימפיאדה זו זכה במדליית ארד קבוצתית.
באולימפיאדת השחמט 1933, אולימפיאדת השחמט החמישית שהתקיימה בפולקסטון שיחק בלוח הרביעי בתוצאה +10 –0 =3 בין היתר ניצח את ביורן נילסן, וולפגנג הזנפוס, אריק לונדין ואת קזימש מקרצ'וק. על השגו זה קיבל מדליית זהב אישית ובנוסף מדליית כסף קבוצתית.
באולימפיאדת השחמט 1935, אולימפיאדת השחמט השישית שהתקיימה בוורשה שיחק בלוח השני בתוצאה +5 –4 =6 בין היתר ניצח את רודולף שפילמן ויצחק ויסטנייצקי.
באולימפיאדת השחמט 1939, אולימפיאדת השחמט השמינית שהתקיימה בבואנוס איירס שיחק בלוח הראשון בתוצאה +8 –5 =4 בין היתר ניצח את אוקטביו טרומפובסקי, קונל יו אודונל אלכסנדר, אריך אליסקסיס, תיאו ואן שלטינגה ומריאנו קסטילו. כאשר מלחמת העולם השנייה פרצה, אופוצ'נסקי שיחק כנציג הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה ובחר לחזור לצ'כיה בשעה שחבריו לנבחרת ייז'י פליקאן וקארל סקליצ'קה בחרו להישאר בדרום אמריקה.
בשנת 1940 אופוצ'נסקי הגיע למקום השני בתחרות רקובניק (אליפות בוהמיה ומורביה, ניצח יאן פולטיס). בשנת 1941 סיים בתיקו דו-קרב עם יאן פולטיס בתוצאה +4 –4 =4 והגיע למקום השביעי בתחרות טפליצה (ניצח: יאן פולטיס), באותה שנה סיים במקום ה-13 בתחרות מינכן (אליפות אירופה, ניצח: יסטה סטולץ). בשנת 1942 חלק מקום 4–5 בתחרות פראג (ניצחו אלכסנדר אלכין וקלאוס יונגה). בשנת 1943 הגיע אופוצ'נסקי למקום השלישי בתחרות פראג (אליפות בוהמיה ומורביה, ניצח זיטה). בשנת 1944 ניצח בתחרות ברון (אליפות בוהמיה ומורביה).
לאחר המלחמה השתתף אופוצ'נסקי במספר תחרויות מקומיות ובינלאומיות. בשנת 1945 חלק מקום 2–3 בתחרות פראג (ניצח: אמיל ריכטר). בשנת 1946 הגיע למקום הרביעי בתחרות אוסטרבה (אליפות צ'כיה, ניצח: לודק פאכמן). באותה שנה הגיע למקום הרביעי בתחרות לונדון, וחלק מקום ראשון עם דניאל ינופסקי ולודק פאכמן בתחרות ארבון. בשנת 1947 הגיע למקום הרביעי בתחרות וינה. בשנת 1949 חלק מקום 3–6 בתחרות וינה, וחלק מקום 4–5 בתחרות ארבון. בשנת 1956 הגיע למקום השלישי בתחרות בודהברדי (אליפות צ'כיה, ניצח: לדיסלב אלסטר).
בשנים 1951 ו-1954 שימש אופוצ'נסקי כשופט הראשי בדו-קרבות לאליפות העולם בשחמט שהתקיימו במוסקבה, וכן באולימפיאדת השחמט 1952, אולימפיאדת השחמט העשירית שהתקיימה בהלסינקי ובתחרויות המועמדים לאליפות העולם שהתקיימו בציריך בשנת 1953.
בשנת 1950 הוענקה לאופוצ'נסקי על ידי פיד"ה דרגת אמן בינלאומי, ובשנת 1951 דרגת שופט שחמט בינלאומי.
רוזוויל
רוזוויל (באנגלית: Roseville) היא עיר בקליפורניה, ארצות הברית, בצפון-מזרח המטרופולין של סקרמנטו. נכון לשנת 2016, התגוררו בעיר כ-132,683 תושבים, מה שעושה אותה לעיר ה-47 בגודלה בקליפורניה ו-203 בארצות הברית.
היסטוריה
ההתיישבות באזור החלה באמצע המאה ה-19. בשנת 1864 פותחו קווי רכבת. ההתיישבות הוכרזה כעיר בשנת 1909. בשנת 1929 התגוררו בעיר כ-6,400 תושבים. האוכלוסייה צמחה באופן משמעותי החל משנות ה-80 של המאה ה-20 ועד היום.
דמוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010 התגוררו ברוזוויל כ-118,788 תושבים בכ-45,000 משקי בית.
האוכלוסייה הגזעית בעיר היא כך:
כלכלה
המעסיקים המרכזיים ברוזוויל הם קייזר פרמננטה, היולט פקארד, יוניון פסיפיק ווולמארט. מרכיב משמעותי בכלכלה הוא הסחר המתקיים במרכזי קניות הרבים שיש בעיר.
אלקטרופורזה אלכסונית
אלקטרופורזה אלכסונית (באנגלית :diagonal electrophoresis ) היא סוג של אלקטרופורזה המאפשרת בידוד וריצוף פפטידים המכילים קשרים דיסולפידיים. אלקטרופורזה מוגדרת כתנועה של חלקיקים המפוזרים באופן יחסי בנוזל, תחת השפעה של שדה חשמלי. החלקיקים ינועו במהירויות שונות, בהתאם למטענם וליכולת הדיפוזיה שלהם בנוזל. באלקטרופורזה אלכסונית נחתכים הפפטידים ללא פירוק קשרים דיסולפידיים ומורצים בציר אחד, ולאחרי כן נחתכים גם הקשרים הדיסולפידיים והפפטידים מורצים בציר השני, ובצורה זו ניתן לזהות פפטידים שקשורים בקשר דיסולפידי.
מבוא
כדי להבין מבנה תלת־ממדי של חלבון מסוים יש קודם לדעת את הרצף של חומצות האמינו המרכיבות אותו, או את המבנה הראשוני. הרצף הראשוני קובע את המבנה השלישוני של החלבון ועל מנת להשלים את הבנת מבנה החלבון, יש לקבוע את מיקומם של הקשרים הדיסולפידיים המקוריים על החלבון במבנהו התלת־ממדי. קשרים אלה מייצבים ותורמים למבנה חשוב זה. ניתן להשיג מידע על הקשרים הדיסולפידיים באמצעות אלקטרופורזה אלכסונית, שיטה באמצעותה ניתן לבודד ולרצף פפטידים המכילים קשרים כאלה.
שיטת העבודה
ראשית חותכים את החלבון בתנאים אשר בהם לא מתפרקים הקשרים הדיסולפידיים. תערובת הפפטידים מוספת לקצה אחד של דף נייר ונותנים להם לנוע בצורה אופקית בתוך הנוזל. בסיום התהליך הדף נחשף לאדים של חומצה פרפורמית אשר מפרקת קשרים דיסולפידיים והופכת אותם על ידי חמצונם לשיירים של חומצה ציסטאית. פפטידים אשר היו קשורים בקשרים דיסולפידיים במקור, עכשיו חופשיים ויותר חומציים בגלל היווצרות הקבוצה החומצית שעליהם.
תערובת זו עוברת אלקטרופורזה שוב ובאותם התנאים, אך הפעם בצורה אנכית. הקצב ויכולת התנועה של הפפטידים אשר לא היו קשורים בקישרי דיסולפיד לא ישתנו. לכן הם יהיו מסודרים בקו ישר אלכסוני בתום התהליך. בניגוד אליהם הפפטידים אשר נוצרו אחרי פירוק הקשרים הדיסולפידיים, אלה המכילים חומצה ציסטאית, ינועו בדרך כלל באופן שונה מאשר היו נעים אילו היו מחוברים לפפטיד נוסף בקשר דיסולפידי. כתוצאה מכך הם לא יהיו על האלכסון. את הפפטידים אשר חרגו מהאלכסון ניתן לבודד, לרצף ולמצוא את המיקום של קשרי הדיסולפיד בהם.
מרטין בובר
מרטין (מרדכי) בּוּבֶּר (Martin Buber; 8 בפברואר 1878, ה' באדר א' תרל"ח, וינה – 13 ביוני 1965, י"ג בסיוון תשכ"ה, ירושלים) היה חוקר ופילוסוף, מעבד מעשיות ומחנך ישראלי יהודי-אוסטרי.
עיקר כתביו של בובר עסקו בתודעה דתית, ביחסים בין-אישיים ובענייני קהילה. מפעליו המרכזיים היו איסוף וסיפור מחדש של מעשיות חסידיות, תרגום התנ"ך לשפה הגרמנית ופיתוח "פילוסופיה דיאלוגית" הבא לידי ביטוי בעיקר ביצירתו אני ואתה. בובר השפיע ותרם רבות לעיסוק במדעי הרוח ומדעי החברה, ובעיקר למחקר בתחום הפסיכולוגיה החברתית, הפילוסופיה החברתית והאקזיסטנציאליזם הדתי.
בובר השתייך לציונות הרוחנית והיה פעיל מאוד בקהילות יהודיות וחינוכיות בגרמניה ובישראל. כמו כן, הוא היה תומך נלהב במדינה דו-לאומית ליהודים ולערבים בארץ ישראל, וחבר בתנועת ברית שלום. בובר ידוע מאוד גם במשנתו האנרכיסטית והסוציאליסטית.
תולדות חייו
מרדכי מרטין בובר נולד בווינה, בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית, לקרל (כתריאל זלמן) בובר (Carl Buber) ואליסה לבית וורגסט (Elise Wurgas). אביו קרל היה אגרונום והתעניין במדע ובתורת האבולוציה של דרווין, הוא השקיע בחקלאות ובעסקים והיו בבעלותו אחוזות, אורוות סוסים ותחנת רכבת פרטית.
בשנת 1882, בהיותו בן ארבע, התגרשו הוריו של מרטין בובר והוא עבר להתגורר בבית סבו ר' שלמה בובר בלמברג (לבוב) שבגליציה. סבו היה מקורב לתנועה החסידית, והיה חוקר מדרשים נודע. ניכר כי לסבו הייתה השפעה לא קטנה על המשך דרכו של מרטין הצעיר. בובר זכה לחינוך רב-לשוני: בביתו דיברו יידיש וגרמנית, הוא ידע עברית וצרפתית כבר בשנות בחרותו, ולמד בשפה הפולנית בבית הספר. בהמשך למד שפות נוספות ושלט בארבע עשרה שפות. בובר החל להתעניין יותר ויותר בתרבויות אירופאיות, קרא בכתביהם של הפילוסופים עמנואל קאנט, סרן קירקגור ופרידריך ניטשה והתרשם מהם עמוקות. בשנים אלו גם החליט להפסיק לקיים אורח חיים דתי.
בשנת 1896, בגיל 18, נסע בובר לווינה לצורך לימודיו האקדמיים, ולמד פילוסופיה, תולדות האמנות, גרמנית ובלשנות. בשנת 1898 הצטרף לתנועה הציונית, ופגש לראשונה את בנימין זאב הרצל, שהשפיע על תפיסתו הציונית. בובר השתתף בקונגרסים ציוניים ונטל על עצמו מטלות ארגוניות, אך עם הזמן החל להתרחק מהרצל עקב העדפתו את הציונות הרוחנית של אחד העם על הציונות המדינית בה דגל הרצל. בשנת 1902 התמנה לעורך השבועון הציוני הרשמי "Die Welt" ("העולם"), ונמנה עם מייסדי הוצאת הספרים "יודישער פערלאג". שנתיים לאחר מכן, בשנת 1904, פרש בובר מעבודותיו הארגוניות בתנועה הציונית, הקדיש את עיקר זמנו ללימוד וכתיבה ופרסם את עבודת המחקר שלו, שעסקה ביאקוב במה (Böhme) ובניקולאוס קוזאנוס.
משנת 1903 החל לעסוק ברצינות רבה בתנועת החסידות. בשנת 1906 פרסם בובר מהדורה מעובדת בגרמנית של סיפורי המעשיות לרבי נחמן מברסלב, ושנתיים מאוחר יותר פרסם בשפה הגרמנית את "אגדת הבעל שם" (סיפורי הבעל שם טוב, מייסד תנועת החסידות). בובר קשר את עניינו הרב בחסידות עם תפישתו את מהות היהדות. הוא נשא הרצאות רבות על היהדות, והשפיע מאוד על תלמידיו.
ב-1908 היה לחבר בארגון "הפדרציה הסוציאליסטית" בברלין, שהקים חברו גוסטב לנדאואר. ב-1913 עלו אותם צעירים מן הארגון לארץ ישראל כדי להגשים את חזונם בקומונות ומסגרות חברתיות.
בשנים 1910 עד 1914 עסק בובר בחקר מיתוסים, ובההדרה של כתבים מיסטיים. בשנת 1916 עקר בובר מברלין להֶפֶּנְהַיים (Heppenheim; כיום בהסן). במהלך מלחמת העולם הראשונה סייע להקמת הוועד הלאומי היהודי, שפעל להגשת סיוע ליהדות מזרח אירופה. באותה תקופה הפך לעורך הירחון היהודי-גרמני "Der Jude" ("היהודי"), וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1924. שלוש שנים לפני שסיים את תפקידו בעיתון החל בובר להתקרב יותר ויותר לפרנץ רוזנצוויג, ושנה מאוחר יותר הם שיתפו פעולה בבית המדרש שהקים רוזנצוייג – "בית המדרש החופשי" (בגרמנית: "Das Freie Lehrhaus").
בשנת 1923 כתב בובר את חיבורו המופתי "אני ואתה" (בגרמנית: "Ich und Du"), בו הוא מציג את העיקרון הדיאלוגי של הגותו ומייחס חשיבות אונטולוגית מכרעת לדו-שיח הבינאישי. בחלוף שנתיים, החל בובר בתרגום התנ"ך לגרמנית. בשנים 1926–1928 שימש כאחד העורכים של כתב העת "Die Kreatur" (היצור).
בשנת 1930 זכה במשרת פרופסור של כבוד באוניברסיטת פרנקפורט, אך פרש מתפקידו שלוש שנים מאוחר יותר במחאה על עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה. ב-4 באוקטובר באותה שנה (1933) אסר עליו השלטון הנאצי להעביר הרצאות.
הוא היה חבר בסיעת "איחוד", מיסודו של יהודה לייב מאגנס, שיעדה הפוליטי היה מדינה דו-לאומית ליהודים ולערבים בפלשׂתינה. בובר האמין בחיים משותפים של יהודים וערבים בארץ והיה חבר באגודת "ברית שלום". בשנת 1946 פרסם את חיבורו "נתיבות באוטופיה". לאחר הקמת מדינת ישראל, תקף אותה לא פעם במאמריו מכיוון שלדבריו, אינה "מדינת רווחה אמיתית". בזמן משפט אייכמן (1961) הביע את דעתו שאין הקרבן צריך להיות גם השופט. לאחר שניתן גזר דינו, יזם בובר פנייה אל נשיא המדינה, יצחק בן-צבי, הקורא לו למנוע את הוצאתו להורג של אדולף אייכמן. בובר גם ביקש פגישה עם ראש הממשלה. דוד בן-גוריון הגיע אל ביתו לפגישה שארכה קרוב לשעתיים, אך לא השתכנע.
ב-1950 הוצע כמועמד לקבלת פרס נובל בספרות על ידי הרמן הסה. בשנת 1951 זכה בפרס גתה מאוניברסיטת המבורג ובפרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית. בשנת 1958 נפטרה אשתו פאולה. באותה שנה זכה בובר בפרס ישראל. בשנת 1960, יום העצמאות תש"כ, נבחר להשיא משואת עצמאות בהר הרצל. בשנת 1961 זכה בפרס ביאליק על ספרו "אור הגנוז", וב-1963 זכה בפרס יוקרתי נוסף – פרס ארסמוס באמסטרדם. היה נשיאה הראשון של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנים 1960–1962.
מרטין בובר נפטר ב-13 ביוני 1965 בביתו ברחוב חובבי-ציון בשכונת טלביה שבירושלים ונקבר בהר המנוחות. ארכיונו הועבר לרשות האוניברסיטה העברית והספרייה הלאומית, וספרייתו נקנתה על ידי מכון טרומן לשלום
משפחתו
אמו של בובר הייתה שחקנית, וכאשר היה בובר בן שלוש היא עזבה את הבית ועברה עם אהובה לרוסיה, שם הקימה משפחה חדשה. בובר פגש אותה רק פעם אחת, כעבור 30 שנה.
בזמן לימודיו פגש בובר את פאולה וינקלר, נוצרייה (שהתגיירה), שהייתה לבת זוגו ולימים אשתו. היא הייתה סופרת ציונית שפרסמה את יצירותיה בשמה הספרותי מונק גיאורג. בנם, רפאל טיפל בעיזבונו של אביו. בתו של רפאל היא פרופ' יהודית אגסי. בתו של מרטין בובר, אווה (חוה), הייתה נשואה למשורר אריה לודוויג שטראוס.
הגותו הדיאלוגית על פי הספר אני ואתה
שורשיה של ה"פילוסופיה הדיאלוגית" של בובר נמצאים בפילוסופיה הגרמנית הרומנטית מחד, ומאידך בהתרשמותו הבלתי אמצעית של בובר מההגות החסידית כפי שחווה אותה בבית סבו, מהדיר המדרשים הידוע שלמה בובר. עיקר הגותו פורסמה בספרו "אני ואתה" בגרמנית בשנת 1923. הספר תורגם לעברית על ידי צבי וויסלבסקי, שנאלץ להמציא שורת מונחים בעברית על מנת לתרגם את מושגי בובר מגרמנית לעברית (למשל: "התאיישות", מלשון "איש", ו"מצענות"). הקריאה ב"אני ואתה" נחשבת לקשה יחסית. בשנת 2013 יצא לאור הספר בתרגום חדש של אהרון פלשמן הנחשב ידידותי יותר לקוראי העברית המודרנית והוספו לספר נספחים מאת יעקב רז, אהרון פלשמן ואדמיאל קוסמן שמסייעים בהבנתו.
הגותו של בובר מיוסדת על ההנחה ש"האדם נעשה אני באתה". הווה אומר: אין לאדם "אני" ממשי אלא רק כשהוא יכול לומר בכל יכולתו "אתה". אמירת "אתה" היא ההיחלצות הגמורה מתוך ה"אני" שלי אל קליטת ה"אתה" בהווייתו, בכנותו, ובעיקר בהיותו אומר לי דבר בעל איכות שאיננה ניתנת להיכמת (מלשון "כמות") או להסבר לאדם אחר. אין הכוונה גם ל"אתה" כבן אדם בלבד. להדגמת רעיונו מציג בובר "דיאלוג" שהיה לו עם אילן. בובר מדגים את האופנים השונים שיכול אדם להתבונן באילן. ולבסוף הוא רומז על אופי הקשר בין האדם לאילן, אותו ניתן לכנות יחס "אני-אתה", או "זיקה":
בקטע זה האילן עומד בזיקה בלתי אמצעית אל האדם ולוחש לו דבר על חייו. (גם האדם העומד בדיאלוג אמיתי לוחש דבר לעץ) אין מדובר פה בהסתכלות פיוטית, ואף לא באמפתיה רגשית (לו העומד בדיאלוג עמו היה אדם) מדובר ב"דיאלוג" שהוא מעבר לרגשות ולשכל.
אין כאן מסר קונקרטי הנאמר מאדם לחברו, יש כאן משהו שהוא למעלה מן המילים לתארו, אך הוא מסר מוחשי ואדם בשעת "רצון וחסד" יכול לקולטו ולהעבירו.
"אני-הלז" והניכור בחברה המודרנית
"אני-הלז" הוא אפוא סוג קשר שבו, מלכתחילה, אדם פונה לזולתו מתוך יחס של תועלתנות, מתוך רצון להשתמש בו לצרכיו האישיים. יחס זה אינו חייב להיות מרושע ומניפולטיבי (כפי שרבים טועים לחשוב). בובר טוען שאף משורר המתייחס בצורה רגשנית למושא שירו יכול לעמוד עמו בזיקת "אני-לז", כיוון שאין הוא מקיים עמו את ה"זיקה", את הגישה הדיאלוגית של "אני-אתה".
הבעיה שעליה הצביע בובר היא שבתרבות המודרנית יחסי "אני-הלז" הופכים לדבר היחיד שקיים. התרבות איבדה את האיזון שלה, ויחסי "אני-אתה" הופכים נדירים יותר ויותר. בובר סבר שכאשר היחסים היחידים שקיימים בין בני האדם הם יחסי "אני-הלז" בלבד, כאשר איש אינו מעניין אותי מעבר לתועלתי האישית, נוצרת תחושה של ניכור, שאותה מרגישים רבים בעולם המודרני.
בהסבר זה של בובר השתמש מרטין לותר קינג כדי להדגיש את התנגדותו להפרדה הגזעית, בטענה שהפרדה יוצרת ניכור חריף בחברה בין המדכאים למדוכאים.
אמונותיו הרוחניות של בובר
בובר יצא כנגד הנצרות הפרוטסטנטית, וטען כי העת החדשה שונה מתקופת ימי הביניים בכך שבני האדם אינם מאמינים יותר בהתגלות אישית וישירה של האל לאדם. לשיטתו, בני האדם המודרניים ממשיכים לצפות לגילוי אלוהי, אך מניחים מראש שגילוי זה מתרחש ביחסים החברתיים שבין איש לרעהו, ולא ביחסים אישיים בין האדם לאל. בובר התמודד עם בעיית ההתגלות בכך שמצד אחד הוא לא ביטל אותה (הוא סבר כי יש תקווה לכך), אך מצד שני לא קיבל את מובנה המילולי; הוא סבר כי האלוהי מתגלה ביחסים בין בני האדם, ב"חברותה", במפגש מהותי עם הסביבה, במפגש של "אני-אתה". באופן זה הוא הסביר גם את ההתגלות במעמד הר סיני. בעוד שריה"ל הניח שההתגלות התרחשה הלכה למעשה בפרהסיה, בובר סבר כי המונח "תורה משמים" מבטא דווקא חוויה שבמסגרתה חוו בני ישראל, תוך מפגש קולקטיבי, נוכחות אלוהית ברמה אחרת, שתורגמה לתכנים מסוימים (תורה). לדבריו, התגלות מעין זו אפשרית גם היום, בדיוק על פי אותה הנוסחה; התגלות אינה תלוית זמן ומקום, היא מתרחשת כאשר אנו פורצים את ה"אני-הלז" ועוברים ל"אני-אתה".
אחד מעקרונות היסוד של בובר היה כי במקום שבו יחס האדם לאדם אינם מתיישבים עם הדיבר האלוהי, אותו דיבר אינו מתקיים. בובר סבר שהתקווה לעתיד טוב יותר אינה טמונה בכך שבני האדם יתאחדו באמונותיהם או בדעותיהם, אם בימות המשיח ואם בחילוניות המרקסיסטית, אלא בכך שבני האדם יתאחדו ביחסם זה כלפי זה. הוא היה בטוח שעל דרי העולם לבסס את חייהם על עיקרון זה ושהמפגש הבינאישי, כמרכז ההוויה האנושית, טומן בחובו את התקווה לעולם טוב יותר.
יחסו להלכה ולמצוות
מקובל לומר על בובר שהוא "הכיר את כל בתי התפילה בעולם מלבד את בית הכנסת שבשכונתו טלביה". בובר התנגד לחיים המושתתים על המסורת וההלכה; התנגדותו מיוסדת על תפישתו הרעיונית כי כל טקס (ובכללו מוסד הנישואין) הוא יחס "אני לז" עם הדבר. מי שברצונו לחיות חיי דיאלוג אמיתיים, אסור לו להשתית את חייו על טקסים קבועים, המסתירים את המושא מאת הפונה. במובן זה, היה בבובר משהו מן הרוח האנרכיסטית.
מאידך יש לזכור כי מפעל חייו של בובר היא הבאת בשורת היהדות (מה שהוא תפש כיהדות האותנטית: הנבואה והחסידות) לצעירים היהודיים, שפרקו מעליהם את עול היהדות, ואף לאנושות כולה. בובר ניסה לקרב את מושגי היהדות כך שיובנו ויהיו קיומיים וקרובים ללב כל אדם באשר הוא, אף ללא האמונות הדוגמטיות של היהדות (תורה מן השמים, הלכה, בחירת ישראל).
באיגרת אל ידידו הטוב, פרנץ רוזנצויג, מספר בובר כי השקט הפנימי אותו הוא זוכה לחוות, מביאו לשמירת שבת. זוהי אמירה בובריאנית אופיינית, שאינה רואה מצווה כהטרונומית, אלא כביטוי עמוק של רחשי הלב.
הכרת האל לפי בובר
בובר סיפר כי מחיפוש אחר החוויה האקסטטית (שלדבריו הוא אכן חווה), הוא עבר לניסיון לבנות יחס אחר אל העולם ואל סביבתו הבינאישית. לדבריו, על האדם להיות אחראי כלפי כל רגע בחייו, עליו להימצא "כאן ועכשיו", ולא להתכנס בתוך חוויה מיסטית המנותקת מהסביבה הסובבת אותו. למעשה, בובר המיר את החיפוש אחר החוויה האקסטטית ליחס אחר לחיים – כל רגע יכול להיות רגע של מפגש, והאחריות היא על כל רגע ורגע.
בובר ייחס כבוד להינדואיזם ולבודהיזם, אך סבר שאנשים החווים "הארה" וחושבים כי הייתה זו אחדות עם האל, טועים טעות חמורה. לשיטתו, ה"חוויה" הדתית היא התרחשות שקיימת בעולם, אשר מותנית במידת פתיחותם של האנשים ליחסי "אני-אתה" ביניהם. לדבריו, אם אדם מצליח להתנתק מהשטף החיצוני של כל הסובב אותו וחווה אחדות של הנפש שלו עצמו, מגיע לגרעין של נפשו ומתחבר עמו, לא די בכך כדי להזדהות עם האחדות הכוללת של העולם. נקודת המוצא של בובר הייתה שהדבר החשוב ביותר הוא עקרון המפגש. למעשה, זהו רגע ההכרעה: אדם יכול להסתפק באיחוד אישי עם עצמו ולדמיין שהגיע לשיא, אך אפשר גם שהאדם יצא למפגש עם העולם ויעצים את אותה חוויה בקשר עם אנשים אחרים.
בובר טען שלא ניתן להבין את מושג האל באמצעות הידע (גנוזיס), לדבריו "על אלוהים אי אפשר לדבר, אבל אפשר לדבר אליו". למעשה, אלוהים כמושג אינו מובן כלל וכלל. אף על פי כן, הוא סבר שכאשר האדם מנסה להתקשר עם אותו אל, עוד ועוד ניסיונות עתידים להביאו לידי מסקנה שיש משהו חיצוני לו שמתגלה אט-אט בפניו. כדי להסביר את עצמו הוא משתמש במשל: אם אינך יודע דבר על משורר אשר את שיריו אתה קורא, הרי יש לך רק אינדיקציה אחת בלבד לדעת דבר מה עליו ולהכירו – אלו הם שיריו. בדיוק באותו האופן, כדי להכיר את האל, יש לחבר עוד ועוד רגעים של מפגש עם הסובב, והחיבור של כל אותם רגעים יביא להבנת מקור ה"שירים" – אלוהים. אך לא כמושג, אלא כתוצאה של מפגש איתו.
סיכומו של דבר: בובר היה אקזיסטנציאליסט. הוא הצביע על החוויה הישירה והרגעית עם המקור, יותר מכל חשוב היה לו אותו מפגש בינאישי מיוחל אשר ניתן לקיים, לדבריו, בכל דור ודור.
בובר ואנרכיזם
בובר התחכך בחוגים האנרכיסטים עם ידידו הטוב, האנרכיסט הגרמני-יהודי גוסטב לנדאואר, שאת כתביו בובר ערך ופרסם לאחר מותו. ביסוד התפיסה האנרכיסטית שבה דגל בובר נמצאת קבוצה של קהילות המהווה בסיס לקיום חופשי של קהילות שיתופיות החיות בקשרים עם קהילות נוספות. לדעתו, זוהי הדרך ליצירתה של חברה שלמה ומתוקנת.
היחס למפעל הסיפורים החסידיים של בובר – ביקורת מול אהדה
כאמור, מפעלו המרכזי של מרטין בובר בכל הנוגע לחסידות היה ליקוט הסיפורים החסידיים. בובר עיין במאות טקסטים, והוציא מתוכם אנקדוטות; טענתו הייתה כי העיון בסיפורים החסידיים חושף לעינינו עולם שבו יש יחסים רבים של "אני-אתה", הרבה מעבר למה שניתן לראות בחיינו.
גרשם שלום, מייסד מחקר הקבלה, יחד עם הבולטים שבתלמידיו, סברו שבובר סילף את העולם החסידי לטובת הפילוסופיה הדיאלוגית שלו. לדעתו, "חדוות הקונקרטי" של בובר עיוורה את עיניו מלראות כי החסידות אינה דיאלוגיזם אלא מיסטיקה. לדעתם העולם החסידי הפוך לגמרי – עולם המחפש אחר דרך להתנתק מהעולם הגשמי בדרך מיסטית, ולא להתקשר אליו באמצעות כינונם של יחסים בלתי-אמצעיים עמו. "העלאת הניצוצות" החסידית אינה עמידה בזיקה עם הקונקרטי אלא פירושה ריקונו מחיותו לשם ההתאחדות המיסטית עם האל, המצוי מחוץ לעולם באופן מוחלט.
חלק גדול מהחוקרים כיום, ביניהם פרופ' משה אידל, פרופ' יואב אלשטיין ופרופ' רון מרגולין, אינם מסכימים עם הביקורת על בובר, וסוברים כי גרשם שלום, ובעיקר מחקריה של תלמידתו רבקה שץ, הם אלה שמסלפים את הטקסטים החסידיים. כך טוען מרגולין למשל כי אחוז רב יותר של הטקסטים החסידיים מדברים דווקא על הארת העולם הזה. לדבריהם, כוונתו של בובר לא הייתה להחזירנו אל החסידות, אלא לינוק ממנה ערכים שחסרים בתרבות המודרנית המערבית, ולהם אין תחליף.
הטבח באקיהברה
הטבח באקיהברה (ביפנית: 秋葉原通り魔事件; ב: Akihabara Tōrima Jiken; באנגלית: The Akihabara Massacre) היה אירוע רצח המוני שהתרחש ב-8 ביוני 2008, באקיהברה, אזור צרכנות בצ'יודה, טוקיו, יפן, בו נרצחו שבעה אנשים ונפצעו עשרה נוספים. המפגע, טומוהירו קאטו בן העשרים וחמש, האיץ את משאיתו לתוך מעבר חצייה הומה-אדם והתנגש במספר אנשים. לאחר מכן יצא החוצה ודקר לפחות שנים עשר עוברי אורח עם סכינו, בטרם נעצר בידי כוחות המשטרה. הוא נידון למוות ב-2011 והוצא להורג בתלייה ב-26 ביולי 2022.
רקע
טומוהירו קאטו בן העשרים וחמש, פועל במפעל לחלקי רכב במחוז שיזואוקה אשר סבל מבעיות נפשיות וקשיים רגשיים, פרסם מספר הודעות מדאיגות באמצעות הטלפון הנייד שלו באתר אינטרנט בשם קודם לטבח.
בהודעתו האחרונה, אותה שלח כעשרים דקות לפני האירוע, תיאר את כוונותיו העתידיות, וכתב. בהודעות נוספות כתב כי או. כמו כן כתב.
לאחר הטבח גילו החוקרים כי קארו התייחס בחלק מהודעותיו לרוצח ההמונים היפני, ואף תיאר את תוכניותיו להשתמש בכלי רכב על מנת לדרוס כמה שיותר אנשים, בטרם ימשיך במתקפה במתכונת רגלית תוך שימוש בסכין.
הטבח
בעת ההתנגשות פגע קאטו בחמישה אנשים, תוך כדי שחצה את הצומת ברמזור אדום. בזמן שמספר עוברי אורח התאספו סביב הקורבנות בניסיון להעניק להם עזרה ראשונה, יצא קאטו מתוך קבינת המשאית והחל לדקור את העוברים ושבים בעודו צורח.
עם הגעת כוחות המשטרה נמלט קאטו מהמקום, ובתום מרדף קצר הצליחו השוטרים ללכדו בסמטה צרה. הוא נכנע לאחר שאחד מהם כיוון את נשקו לעברו, והשליך את סכינו ארצה. הטבח לא נמשך יותר מכמה דקות, וקאטו נעצר במרחק של כמאה ושבעים מטרים מזירת הפשע ההתחלתית.
המפגע
טומוהירו קאטו (ביפנית: 加藤 智大; ב: Tomohiro Katō; באנגלית: Tomohiro Kato; 28 בספטמבר 1982 – 26 ביולי 2022) נולד וגדל ב, אאומורי. אביו היה מנהל בכיר במוסד כלכלי. בתור ילד צעיר, נחשבו ציוניו בבית הספר היסודי ליוצאי דופן, והוא בלט בתור אתלט מוצלח. לאחר שנותיו המוקדמות ועם תחילת לימודיו בבית הספר התיכוני צוקודה, מונה לנשיא מועדון הטניס.
סימני האלימות הראשונים שהפגין הופיעו מיד לאחר מעברו ל. ציוניו צנחו למקום ה-300, מתוך 360 התלמידים שלמדו עמו, והוא נכשל בבחינות הקבלה לאוניברסיטה היוקרתית, עד שלבסוף רכש השכלה מקצועית בתור מכונאי ב, והחל לעבוד במפעל לייצור חלקי רכב בשיזואוקה.
עדויות שונות דיווחו על כך שקאטו לא הסתדר עם הוריו, וחזר לביתם רק לעיתים רחוקות. בראיון עם אחיו סיפרו הלה כי הוריהם נהגו להפעיל עליהם לחץ אדיר על מנת שיצליחו בלימודיהם, ודחקו בהם להגיע למצוינות. מפעם לפעם ציוו עליהם להכין את שיעורי הבית שלהם שוב ושוב, בניסיון לשפר אותם ולהרשים את מורי בית הספר.
במקרה אחד הכריחו הוריהם את קאטו לאכול שאריות מזון מהרצפה, ובמקרה אחר כפו עליו לעמוד מחוץ לבית במשך שעות, במזג אוויר מושלג וקפוא. ב-2006, לאחר ששקע בחובות עמוקים, החל קאטו לחשוב כי בני משפחתו ויתרו עליו, וניסה להתאבד באמצעות התנגשות בקיר עם רכבו.
שלושה ימים לפני הטבח, ב-5 ביוני, האשים קאטו את עמיתיו לעבודה במפעל כי גנבו את בגדיו והחביאו אותם. הוא עזב את המקום מיד לאחר מכן, ככל הנראה מתוך אמונה שעמד לאבד את משרתו, מחשבה שאולי עוררה את ההחלטה לביצוע הטבח.
הוצאה להורג
קאטו נידון למוות ב-24 במרץ 2011 בידי, אשר מצא אותו אשם בביצוע הטבח באופן מלא. דחה את ערעורו בספטמבר 2012, אף על פי שהודה באשמה והביע חרטה על מעשיו, באומרו כי יבקש. עם שינוי עמדתו, אמר קאטו כי.
בית המשפט העליון של יפן אישר את גזר הדין ב-2 בפברואר 2015, ולאורך השנים הבאות הוחזק קאטו באגף המוצאים להורג. הוא הוצא להורג בתלייה ב בבוקר ה-26 ביולי 2022.
מורשת
הטבח עורר תהודה בינלאומית ויצר הלם רב ביפן, לאחר שערער את הביטחון הציבורי באמונה כי החברה היפנית הייתה מקום נטול פשע ואלימות. הממשלה היפנית הודיעה כי תסקור חוקים חדשים הנוגעים להפצתם ומכירתם של סכינים, והוועדה לבטיחות הציבורית של טוקיו מסרה כי תעצור את מנהגה ארוך השנים של סגירת רחוב צ'יאו דורי בפני תנועת כלי רכב בימי ראשון ובימי חג, לפחות עד לסיום בחינתם של אמצעי בטיחות חדשים. הנוהג חזר לפעול כסדרו רק ב-2011.
תשעה ימים בדיוק לאחר המקרה, ב-17 ביוני 2008, הרוצח הסדרתי היפני צוטומו מיאזאקי הוצא להורג בתלייה. העיתוי המשונה עורר ביקורת מצד מספר גורמים אשר הציעו כי הדבר נעשה בתגובה ישירה לטבח.
בימים הבאים פורסמו הודעות רבות בבלוגים יפנים, לאחר שנודע כי שני משתמשי פלטפורמת צילמו את הטרגדיה והעלו אותה לאינטרנט בשידור חי, פרסום אשר זכה לקהל צופים של בין אלף לשלושת אלפים אנשים.
התקשורת היפנית התייחסה אל האירוע בתור מגפה של, דהיינו מעשי זעם בלתי נשלטים המבוצעים בידי הנוער המנוכר של טוקיו. גורמים אחרים תייגו את הטבח כתוצאה של תרבות האוטאקו ו, דעה אשר עלתה קודם לכן במקרים של הרוצחים היפנים צוטומו מיאזאקי ו. כמו כן תואר הטבח כמקרה טיפוסי נוסף של היקיקומורי, אשר הפך בחלוף הזמן לקיצוני ואלים. חברת קונאמי ביטלה שלושה אירועי השקה של משחקה החדש,, אשר היו אמורים להתקיים בטוקיו, מתוך דאגה ל. כמו כן, חלק חדש בסדרת הטלוויזיה סופר סנטאי,, אשר הציג תוכן שהכיל סכינים כחלק מנשקיהם הסטנדרטים של גיבוריו בשם ; שמם של הסכינים שונה לאחר המתקפה בידי חברת , האחראית על ייצור הצעצועים הנראים בסדרה, וחברת , המפיקה הראשית של הסדרה, אשר החליטו להחליף אותו ל, מתוך כבוד לנפגעי הטבח, בטרם תכננו את הסכינים מחדש בתור חרבות.
הוריו של קאטו מסרו התנצלות פומבית בפני קורבנות הטבח אשר שודרה בטלוויזיה. לאחר התקרית התפטר אביו מעבודתו ועבר לחיות חיי בדידות באאומורי, ואמו אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי. אחיו התאבד באפריל 2014, לאחר שאמר כי אינו מסוגל להמשיך לחיות עם הצלקות והבושה שנגרמו לו כתוצאה מהטבח.
מסע הקטל של קאטו התרחש כשבע שנים לאחר, בו נרצחו שמונה תלמידים בידי. כמו כן, טבח דקירות נוסף כבר אירע באותה שנה מידיו של רוצח ההמונים, אף על פי שבסדר גודל קטן יותר. ראש ממשלת יפן יאסואו פוקודה, ביקר בזירת הפשע כשבוע לאחר הטבח והתפלל עבור הקורבנות, ואמר כי הוא. סוכנות המשטרה הלאומית היפנית ציינה כי לפחות שישים ושבעה מקרים דומים התרחשו ביפן בין השנים 1998–2007, אף על פי שהטבח באקיהברה תואר בתור מאז מלחמת העולם השנייה,.
מספר ימים לאחר הטבח עצרה המשטרה כמה אנשים אשר הצהירו על כוונותיהם לבצע מתקפות דומות ברחבי יפן. ב-22 ביוני נפצעו שלוש נשים בידי מפגעת ב, אישה בת שלושים ושמונה אשר הודתה כי תקפה שתיים מהקורבנות באמצעות סכין גילוח. אדם נוסף נעצר לאחר שפרסם הודעה אינטרנטית בה איים לצאת לטבח דקירות דומה ב-15 ביוני, באתר הנופש טוקיו דיסני. בסך הכל נעצרו בין שמונה לעשרים ושלושה אנשים, וחמישה נוספים הוזהרו בנוגע לאיומים השונים שפרסמו. טווח גילאי העצורים נע בין שלוש עשרה לשלושים שנים.
עצרת (מתמטיקה)
במתמטיקה, עֲצֶרֶת (באנגלית: Factorial) היא מכפלת כל המספרים הטבעיים מ־1 ועד למספר נתון.
למשל, "4 עצרת" היא המכפלה.
לציון עצרת של n שימש הסימן, אך סימן זה לא היה נוח למדפיסים. בעקבות הצעתו של המתמטיקאי כריסטיאן קראמפ משנת 1808, מקובל לסמן את העצרת בסימן "!", כלומר,.
סדרת העצרות של המספרים הטבעיים היא.
הערך !0
יש בדיוק דרך אחת לסדר 0 איברים (היינו, לא לשבץ אף איבר באף מקום), ולכן \ 0! = 1. תוצאה זו מתאימה למוסכמה לפיה ערכה של מכפלה ריקה הוא תמיד 1, וכן להגדרת העצרת באינדוקציה.
הגדרה זו שימושית גם לנוסחאות שונות בקומבינטוריקה, כגון הנוסחה לבחירת \ k איברים מתוך \ n איברים, שעבור \ k=n (כלומר בחירת כל האיברים) מקבלת את הצורה.
קירוב
עבור \ n גדול, ניתן להשיג קירוב טוב לערך של \ n! באמצעות נוסחת סטירלינג, שקובעת כי.
קצב הגידול
ערכיה של הפונקציה נוסקים במהירות רבה ביחס לפונקציות נפוצות אחרות (דוגמת פולינומים ואף פונקציות מעריכיות). נוסחת סטירלינג מראה שעבור n גדול מספיק, מתקיים לכל a קבוע.
בקומבינטוריקה
העצרת מופיעה בקומבינטוריקה על כל צעד ושעל, משום ש־\ n! הוא מספר התמורות של n איברים, כלומר, מספר הדרכים לסדר n איברים ב־n מקומות. העצרת מופיעה גם בפיתוח טיילור, משום שהנגזרת ה־\ n־ית של המונום \ x^n שווה ל־\ n!.
העצרת מופיעה בספר יצירה הקדום (פרק רביעי, משנה י"ב), ובעקבותיו גם במקורות רבים אחרים במיסטיקה היהודית. תפקידה שם הוא לספור את המלים השונות שאפשר להרכיב מאותיות נתונות, תוך שימוש בכל האותיות וללא חזרה, והיא נקראת "בניה" - "שתי אבנים בונות שני בתים, שלוש אבנים בונות שישה בתים, ...". הספר מגיע עד לחישוב של 7 עצרת, ו"מכאן ואילך, צא וחשוב (וחשב), מה שאין העין יכולה לראות, ואין הפה יכולה לדבר, ואין האזן יכולה לשמוע".
באנליזה מתמטית
העצרת מופיעה בהקשרים שונים באנליזה מתמטית. דוגמאות:
פונקציית גמא
פונקציית גמא היא פונקציה מרוכבת המהווה מעין הכללה של פונקציית העצרת למספרים שאינם בהכרח שלמים. הפונקציה מוגדרת על כל המישור המרוכב למעט הנקודות, לפי האינטגרל. באמצעות אינטגרציה בחלקים ניתן לראות שהיא מקיימת את הזהות. חישוב ישיר מראה ש־, ולכן לכל n טבעי.
עצרת כפולה
עצרת כפולה (באנגלית: Double factorial) היא פונקציה המזכירה את העצרת, אך בה מוכפלים רק ערכים בעלי אותה זוגיות. עבור n שלם ואי-שלילי, מוגדרת העצרת הכפולה, כאשר.
מימוש בתוכנה
במרבית שפות התכנות פונקציה לחישוב עצרת איננה חלק מהשפה, אך קל ליצור אחת כזו, בלולאה המבצעת את פעולות הכפל הנדרשות או כפונקציה רקורסיבית.
בכלי עזר לחישוב קיימת פונקציית עצרת. באקסל של מיקרוסופט, וכן ב־calc של אופן אופיס, היא קרויה Fact, קיצור של המונח האנגלי Factorial. בתצוגה המדעית של המחשבון של מערכת ההפעלה Windows מופיע כפתור לחישוב עצרת.
הגידול המהיר בערך התוצאה של פונקציית העצרת גורם לכך שבמסגרת המגבלות של החומרה והתוכנה מוגבל חישוב \ n! לערכי \ n קטנים יחסית. התוצאה הגדולה ביותר שניתן לרשום במילה של 32 סיביות היא \ 12!, ובמילה של 64 סיביות - \ 21!. באקסל ניתן לחשב עד \ 170!, שהיא העצרת הגדולה ביותר שקטנה מ־21,024 (מספר בן 1,024 סיביות), בתוכנת המחשבון של מערכת ההפעלה Windows10 (64 סיביות) ניתן לחשב עד \ 3248! (~\ 10^{9997}).
סמואל בייקר
סר סמואל ווייט בייקר (באנגלית: Sir Samuel White Baker; 8 ביוני 1821 - 30 בדצמבר 1893) היה מגלה ארצות בריטי, ומושל מחוז אקווטוריה בסודאן.
חייו
בייקר נולד בלונדון והתחנך בבריטניה ובגרמניה. אביו היה איש חברת הודו המערבית וייעד לבנו קריירה מסחרית. אך ניסיון קצר בעבודת המשרד הוכיח כי אינו מתאים לחיים מסוג זה.
ב-1843 נישא בייקר להנרייטה בידולף מרטין, בתו של כומר אנגלי. לאחר מכן יצא למאוריציוס, ושהה שם למעלה משנתיים. ב-1846 נסע לסרי-לנקה (שנקראה אז ציילון) וייסד שם מושבה חקלאית בשם נווארה אליה, ששימשה גם כמעון נופש הררי.
בעזרת אחיו הביא למושבה מהגרים מאנגליה, וגידל שם בקר. המושבה הפכה להצלחה. במהלך שהותו בציילון פרסם ספר בשם "הרובה וכלב הציד בציילון" (1853), ושנתיים לאחר מכן את הספר "שמונה שנות נדודים בציילון". הספרים הקנו לו שם כצייד.
בשנת 1855 יצא למסע לקונסטנטינופול, ובתקופה זו מתה אשתו הנרייטה. בנסיעה זו נכח במכירת שפחות מין בעיירה וידין המצויה כיום בבולגריה. הוא רכש נערה טרנסילבנית בשם ברברה מריה שש, קרא לה פלורנס, והמשיך עמה במסעותיו. לאחר שנים, לפני ששב לאנגליה, נישא לה.
הוא המשיך במסעותיו לאזור קרים ולאחר מכן פיקח על סלילת מסילת ברזל בדוברוג'ה, שחיברה את הדנובה אל הים השחור. לאחר השלמת הסלילה בילה מספר חודשים נוספים בדרום מזרח אירופה ובאסיה הקטנה.
במרץ 1861 יצא לראשון מבין מסעותיו במרכז אפריקה, במטרה לגלות את מקורות הנילוס ולאתר את המשלחות של קפטיין ג'ון הנינג ספיק וקפטיין ג'יימס אוגוסטוס גראנט באזור אגם ויקטוריה. לאחר שנה אותה בילה בגבול סודאן-אביסיניה, ובה למד את השפה הערבית על בוריה, חקר את נהר האטבארה ומקורות אחרים של הנילוס, והוכיח כי מקורם של סלעי המשקע של הנילוס הוא באביסיניה, הגיע לח'רטום, ושהה בה עד 1862, עת יצא למסע בעקבות מסלולו של הנילוס הלבן.
חודשיים לאחר מכן, בגונדוקורו, נפגש עם ספיק וגראנט, שלאחר שגילו את מקורות הנילוס, המשיכו בעקבות הנהר אל מצרים. הצלחתם של ספיק וגרנט גרמה לבייקר לחשוש שלא נותר לו דבר לחקור, אך שני החוקרים נתנו לו מידע שאיפשר לו, לאחר שנפרד מהם, לאתר את אגם אלברט, שעליו שמעו ספיק וגראנט אך שמועות. הוא היה האירופי הראשון שחזה באגם ב-14 במרץ 1864. לאחר שחקר את הסביבה והוכיח כי הנילוס עובר דרך אגם אלברט, (שבייקר הגזים באשר לגודלו) החל במסע חזרה, והגיע לח'רטום במאי 1865.
באוקטובר שלאחר מכן שב לאנגליה עם פלורנס, שליוותה אותו בכל מסעותיו. לאות הוקרה על הישגיו העניקה לו החברה הגאוגרפית המלכותית את מדליית הזהב שלה, וכיבוד זהה הוענק לו על ידי החברה הגאוגרפית של פריז. באוגוסט 1866 הוענק לו תואר אבירות. באותה השנה פרסם ספר על מסעותיו לחקר הנילוס, וב-1867 פרסם ספר נוסף על מקורות הנילוס באביסיניה. שני הספרים יצאו במספר מהדורות. כן פרסם סיפור בשם "מושלך על ידי הים" ב-1868. ב-1869 ליווה את הנסיך מוויילס, שהיה לאחר מכן למלך אדוארד השביעי במסעו במצרים.
בייקר מעולם לא זכה להכרה הציבורית לה זכו חוקרים בריטים אחרים באפריקה בזמנו. המלכה ויקטוריה נמנעה מלהפגש עמו, בשל הסתייגותה מהדרך בה רכש את פלורנס, או בשל כך שטרם נישא לה. אחיו, ולנטיין בייקר, הסתבך בעניין שכלל תקיפת אישה ברכבת, ואירוע זה פגם אף הוא במוניטין של בייקר בממסד השמרני הוויקטוריאני.
ב-1869, לבקשת מושל מצרים העות'מאני אסמאעיל פאשא, פיקד בייקר על משלחת צבאית לאזורים המשווניים של הנילוס, במטרה לדכא את הסחר בעבדים ולהפוך את האזור ראוי למסחר. בטרם יצא מקהיר ועמו 1,700 חיילים מצרים, רבים מהם אסירים משוחררים, ניתן לו התואר פאשה, ודרגת גנרל בצבא העות'מאני. פלורנס ליוותה אותו אף במסע זה. אסמאעיל מינה אותו למושל המדינה החדשה בדרום סודאן (שהייתה אז בשליטה מצרית) וכונתה "אקווטוריה", וזאת למשך ארבע שנים, בשכר של עשרת אלפים לירות שטרלינג לשנה (הון עתק באותם הימים). היה עליו להתמודד עם קשיים רבים, שנבעו מהעובדה שסחר העבדים היה הבסיס לכלכלתה של דרום סודאן, וכי איש מהמעורבים במינהל באזור לא רצה בסיומו של מפעל משגשג זה. בייקר הביא לאזור זה את היסודות שעליהן יוכלו אחרים לבנות מינהל תקין בתקופות מאוחרות יותר. לאחר ארבע שנים בהן היה מושל אקווטוריה שב לקהיר, והוחלף בתפקידו בידי המושל החדש, הקולונל צ'ארלס ג'ורג' גורדון.
ב-1874 שב לאנגליה עם פלורנס, לה נישא, ורכש אחוזה כפרית בדרום דבון, שם חי את שארית חייו. הוא המשיך לפרסם ספרים העוסקים במסעותיו ("איסמעיליה" (1874), "קפריסין כפי שראיתיה" (1879). הוא יצא למסעות לקפריסין, מצרים, הודו, יפן והרי הרוקי. את סיפורי הציד שלו פרסם ב-1890 בספר בשם "חיות הפרא ודרכיהן".
קלעת אל-גונדי
קלעת אל-גונדי (בערבית: قلعة الجندي, שפירושו "מצודת החייל") המכונה לעיתים גם ראס אל-גונדי וגם קלעת סדר) היא מצודה מוסלמית עתיקה הנמצאת על גדתו המזרחית של ואדי סודר בחלקו המערבי של חצי האי סיני. המצודה נבנתה כנראה במחצית השנייה של המאה ה-12 על ידי צלאח א-דין, שליט מצרים כחלק מהמאבק עם הצלבנים על השליטה בחצי האי סיני ובנתיבי הים הסמוכים וכפי הנראה גם כדי לשמור על דרך עולי הרגל (דרב אל-חג') שיש הסוברים כי עברה בוואדי סודר.
הרקע ההיסטורי
ב-1115 כבש המנהיג הצלבני בלדווין הראשון, מלך ירושלים, את אילת והציב חיל מצב באי האלמוגים. שלוש שנים לאחר מכן, ב-1118, יצא בלדווין בראש כוח מצומצם, דרך צפון סיני, לכיוון מצרים. הוא כבש את פלוסיון שבקצה הצפון מערבי של סיני ורצה להמשיך מערבה, אלא שעצר ונסוג בשל מחלתו, שהביאה למותו בדרכו חזרה לירושלים. נראה שהתקיים מאבק בין הצלבנים והמוסלמים, בהנהגתו של צלאח א-דין, על השליטה במפרץ אילת ובמפרץ סואץ ועל השליטה בדרכים העיקריות בסיני שהדרומית בהן – הדרב אל-חג', שימשה את עולי הרגל המוסלמים שהגיעו למכה ממצרים ומצפון אפריקה.
מנשה הראל סובר כי דרב אל-חג' עברה לאורך מפרץ סואץ דרומה עד ראס סודר ומשם עלתה בוואדי סודר בכיוון צפון מזרח עד נח'ל ומשם מזרחה לאילת. למרות שנתיב זה ארוך יותר מנתיבים חליפיים שהציעו חוקרים אחרים, מבסס הראל את סברתו על קיומם של מקורות מים רבים לאורך ואדי סודר, על קיום אפשרות למרעה בנתיב זה ועל העבירות העדיפה לעומת הנתיבים החלופיים שעוברים בשטחי דיונות חול ממזרח לאזור בו עוברת כיום תעלת סואץ. חיזוק לטענתו מוצא הראל בהקמת קלעת אל-גונדי בנתיב זה, בערך במחצית הדרך בין ראס סודר ובין נח'ל.
המצודה ושרידיה
המצודה בנויה על גבעה גירנית נישאה (640 מטר מעל פני הים) הנמצאת במפגש של שלושה נחלים. ואדי אל-עריש, ואדי סודר וואדי א-ראחה. הגבעה מוארכת וכוללת שתי גבעות (השנייה בגובה 508 מטר מעל פני הים) המחוברות באוכף. סלעי הגבעה הם מתקופת האאוקן. למצודה מדרונות טבעיים תלולים משלושה צדדים: דרום, מזרח ומערב ובוניה חפרו שני חפירים עמוקים, בצדה הצפון-מערבי ובצדה המזרחי. מן החפיר המזרחי נלקחו גם האבנים ששימשו לבניית חומות המצודה. המבצר נסקר לראשונה ב־1909 על ידי צוות ארכאולוגי צרפתי בראשות ז'יל ברתו (Jules Barthoux). שער המצודה נמצא בין החפירים. השער מוגן על ידי מגדלים חיצוניים וצריחים פנימיים ובראשו כתובת בערבית. בצדי הכתובת ציורי מגינים ורמחים ומתחת לכתובת, על האבן הראשה, ציור מגן דוד. המצודה מוקפת חומה הכוללת שבעה מגדלים מרובעים ושני מגדלים עגולים וכוללת בחלקים ממנה גם את חדרי החיילים. במרכז שטח האתר קיימים שרידי שני מסגדים בסגנון פאטימי ומתחת שני המסגדים - בורות מים. בורות מים נוספים וגדולים יותר נמצאים באגפים המערבי והמזרחי של האתר ושרידי בניין הממשל נמצאים במרכזו.
בראש השער ובשני צדדיו נמצאו שלוש כתובות המתארכות את בניית השער לשנת 1187. במחראב שבאחד המסגדים נמצאה כתובת המתארכת את בנייתו לשנת 1183.
בתחילת מלחמת יום הכיפורים השתלט כוח מצרי על המבצר אך הונס על ידי תקיפת חיל האוויר הישראלי.
באתר לא נערכו עבודות שימור ותיירים כמעט ואינם מגיעים אליו. האתר מצוי בתהליכי הרס מתקדמים. ב-2003 הוסיפו מועצת העתיקות ומשרד התרבות המצריים את קלעת אל-גונדי לרשימת האתרים המצריים המועמדים להתקבל כאתרי מורשת עולמיים.
בשנים 2005-2001 נערכו באתר חפירות ארכאולוגיות בראשות ז'אן-מישל מוטון (Jean-Michel Mouton).
לקריאה נוספת
מנשה הראל, קלעת אל ג'ונדי, ב"נופים ואתרים" עמ' 293-297, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1973
Rm (פקודה)
rm (קיצור של המילה remove; באנגלית: "להסיר") היא פקודה במערכת ההפעלה יוניקס מערכות הפעלה דמויות יוניקס המשמשת להסרת קבצים, תיקיות, וקישורים ממערכת הקבצים.
פעולה
הפקודה  מסירה את ההפניה לקובץ ממערכת הקבצים. האובייקט (inode) המייצג את הקובץ נמחק רק כאשר כל ההפניות אליו נמחקות. על מנת למחוק תיקייה ריקה דרושה הרשאת כתיבה בה, ועל מנת למחוק קובץ דרושה הרשאת כתיבה לתיקייה בה הוא נמצא, כאשר ההרשאות לקובץ עצמו אינן רלוונטיות.
במערכות יוניקס ומערכות דמויות יוניקס לא קיים מנגנון כדוגמת סל מיחזור, ולכן הסיכוי למחיקה לא מכוונת גדול. לכן, במקרים רבים משתמשים בדגל, אשר מוודא את המשתמש בשאלה על כל קובץ לפני מחיקתו. מנהלי מערכת יוצרים לעיתים קרובות הפניה בצורה הבאה, על מנת למנוע ממשתמשים מלמחוק קבצים שלא לצורך:
במערכות סולאריס ומערכות המבוססות על פרויקט גנו כדוגמת לינוקס, נוסף משנת 2005 מנגנון המגן מפני הפקודה, אשר מוחקת את כלל הקבצים במערכת.
תחביר
תחביר הפקודה הוא כדלקמן: rm [OPTIONS] file...
דגלים נפוצים לפקודה הם  המאפשר מחיקה רקורסיבית לתיקיות ותוכנן,   המפעיל מצב אינטראקטיבי בו המשתמש צריך לאשר כל מחיקה, ו-  המאפשר מחיקה ללא שאלות או שגיאות במידה וקבצים אינם קיימים.
דוגמה לשימוש בפקודה:
קריעת ים סוף
קריעת ים סוף היא סיפור מקראי מכונן שהתרחש במהלך יציאת מצרים, בסיפור מתואר כיצד בני ישראל עמדו בפני התקפה של צבא מצרים, כדי להצילם אלוהים בקע את ים סוף ונוצר בו מעבר יבשתי בין חומות מים דרכו נמלטו בני ישראל, וכיצד לאחר מכן נסגרו המים על צבא המצרים והטביעו אותם. לפי המסורת היהודית קריעת ים סוף הייתה בלילה של כ"א בניסן.
עיקר הסיפור מסופר בספר שמות, הוא מתחיל ב ומסתיים ב, לפי החלוקה לפרקים. הסיפור מוזכר בספרי מקרא נוספים.
רקע
לאחר שנים רבות בהן משועבדים בני ישראל במצרים, שולח אלוהים את משה ואהרון כדי להוציא את העם מעבדות לחירות. הם מבקשים מפרעה לשלוח אותם אל המדבר, למרחק של שלושה ימי הליכה, כדי לעבוד את אלוהי ישראל, אך פרעה מסרב ואלוהים מכה את המצרים בעשר מכות קשות. לאחר מכת בכורות, בה מתו כל בכורי מצרים, פרעה נכנע ומשלח את עם ישראל אל המדבר.
לאחר מכן, שומע פרעה שבני ישראל לא מתכננים לחזור, ומתחרט על ששלח אותם. הוא מארגן את צבא מצרים, שכולל 600 מרכבות ועוד יחידות רבות, יוצא לרדוף אחר העם, ולוכד אותם אל מול ים סוף.
קריעת ים סוף
קריעת הים נעשתה באמצעות רוח מזרחית עזה שהדפה את המים וייבשה את קרקעית הים. לאחר יציאת ישראל מהים, הטה משה במטהו על הים, אומרים שהים נחצה לשניים או לשנים עשרה; חומות המים נפלו, והמצרים טבעו בו. בכך נחתמו שנות השיעבוד של עם ישראל למצרים. מאורע זה הוא אחד מהמאורעות המכוננים ביהדות. על פי המקרא, לזכר נס זה שרו בני ישראל את שירת הים. לפי מסורת חז"ל, אירוע זה אירע בליל שביעי של פסח, שישה ימים לאחר מכת בכורות ויציאת מצרים.
המקור בתורה
הסיפור מתואר בספר שמות בפרשת בשלח. פרעה מלך מצרים האמין שעם ישראל יוצאים רק לשלושה ימים כדי לחוג חג לה' במדבר, כפי שבקש ממנו משה. כשנודע לו שהעם אינם מתכוון לחזור למצרים, חיזק ה' את ליבו לרדוף אחרי עם ישראל. סיבה נוספת להחלטתו היא ציווי ה' למשה שעם ישראל יחזרו לאחוריהם ויחנו סמוך לים סוף. עובדה שתביא להצגת מצג שווא בעיני פרעה כאילו עם ישראל תועים בדרך וקל יהיה להשיגם. פרעה אסף את צבאו, 600 מרכבות מובחרות ועוד מרכבות ופרשים וחיל רגלים, ורדף אחרי עם ישראל. כאשר התקרבו המצרים, זעקו עם ישראל על משה שהמצרים עומדים להורגם, ושמוטב היה להם להמשיך בעבודות הפרך מאשר למות במדבר. משה התפלל לה', אשר הורה לו להטות את מטהו על ים סוף. לאחר שהטה משה את המטה על הים, החלה רוח מזרחית עזה לנשב במשך כל הלילה. הרוח הדפה את מי הים לשתי חומות מים שביניהן מעבר, ובנוסף לכך ייבשה את קרקעית הים. במקביל, עמוד הענן שהלך לפני מחנה ישראל להראותם את הדרך ובדרך כלל היה מסתלק עם ערב לטובת עמוד האש, לא נעלם הפעם אלא חצץ בין מחנה ישראל למחנה מצרים, ובכך יצר מסך ערפל שהאפיל למצרים את אורו של עמוד האש, האט מאוד את קצב התקדמותם וגרם לכך ש"לֹא קָרַב זֶה אֶל זֶה כָּל הַלָּיְלָה".
עם ישראל עברו בתוך הים, בין חומות המים, במשך כל הלילה. ואחריהם נכנסו גם המצרים אל תוך הים. לפנות בוקר עיכב ה' את התקדמותם של המצרים עוד יותר, כאשר עמוד האש והענן גרמו להם להתקדם בכבדות. יש מבארים שעמוד הענן והאש הם למעשה ברקים ומטר שהפכו את קרקעית הים לבוצית, ובכך גרמו לשקיעת המצרים בבוץ. וכן לשרפת אופני המרכבות. לפי חלק מהפרשנים, המם ה' את מחנה מצרים באמצעות רעמים וגרם להם לבהלה, ובעקבות כך הגיעו המצרים להכרה שה' נלחם עבור ישראל במצרים, וניסו להימלט בחזרה למצרים.
בינתיים יצאו עם ישראל מים סוף, וה' צווה את משה להטות במטהו שנית על הים, וכתוצאה מכך פסקה הרוח המזרחית שהדפה את המים, והמים נפלו על המצרים והטביעו את כולם ללא יוצא מן הכלל.
בדברי חז"ל
חז"ל במדרשים מוסיפים נופך אגדי לקריעת ים סוף. ישנם מדרשים רבים, ולהלן הידועים שבהם:
על פי מדרשי אגדה שונים בני ישראל נכנסו לים סוף ולא חצו אותו מצד לצד, אלא הלכו בתוכו בצורת קשת. פרשני המקרא לרבות הפשטנים שבהם קיבלו הנחה זו מטעמים שונים. מנגד הרב יעקב עמדין שלל הנחה זו.
ניסיונות להסבר מדעי
במהלך השנים, אישים וחוקרים הציעו הסברים טבעיים לאירוע שיאפשר באופן זמני לעם שלם לחצות את ים סוף. אף אחד מהם לא אומת מדעית כאירוע היסטורי.
השערה נפוצה כיום טוענת כי חציית ים סוף בעצם לא הייתה בים האדום, המזוהה עם "ים סוף" המקראי, אלא חצייה של מקווה מים אחר בו היו קני סוף. לפי דעה זו, מקור הזיהוי הוא בתרגום היווני לתנ"ך, שתרגם את "ים סוף" כ"ים האדום" (Ερυθρά Θάλασσα), ומכאן בא הזיהוי הלקוי. שורה של ארכאולוגים שבדקו את ההשערה ונחשפו לתמונות לוויין של מצרים משנות השישים לעומת מצרים כיום, הפחות מפותחת, גילו כי בעבר הרחוק הייתה ימה ששכנה בסמוך לסיני, מזרחית לדלתת הנילוס. עדויות שנאספו מן השטח מוכיחות שמקווה מים זה, ימת בלה, היה עתיר צמחייה, ונטען שהוא "ים סוף" המקראי. אולם מנגד, השערה זו מוקשה ממספר מקורות מקראיים בהם הכינוי 'ים סוף' מתייחס לשלוחה המזרחית של הים הנקרא כיום 'ים סוף', דבר המהווה ראיה לכך שאכן שתי האצבעות של הים האדום נקראו בלשון המקרא בשם 'ים סוף'. אחד המקומות הבולטים הוא הפסוק:.