cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיסון מוחלש
נגיפים מוחלשים
אוכלוסיית הנגיפים הראשונית מוזרקת אל מארח זר. באמצעות מגוון גנטי טבעי או מוטציה מושרה, לחלק קטן מהנגיפים תהיה יכולת להדביק את התאים של המארח. נגיפים אלו יתפתחו כזן חדש בתוך המארח. לאחר זמן מה מועברים נגיפים שהתפתחו במארח לגידול בסביבה אחרת, בה חלק מהם יצליחו להתרבות, וחוזר חלילה. עקב היעדר לחץ אבולוציוני הנגיף יאבד בהדרגה את התכונות שגרמו לו להתאים במיוחד למארח אנושי בסוף תהליך זה הנגיף הופך מותאם למארח הזר עד שכמעט אינו מזיק לאדם. מצב זה מקל על המערכת החיסונית האנושית לחסל את הנגיף המוחלש הניתן בחיסון, וליצור את תאי הזיכרון החיסוני שאמורים להגן על החולה במקרה של חשיפה עתידית לנגיף המקורי.
ניתן ליצור נגיפים מוחלשים גם בעזרת גנטיקה הפוכה. החלשה גנטית משמשת גם ליצירת נגיפים לתקיפת תאים סרטניים.
חיידקים מוחלשים
ניתן ליצור חיידקים מוחלשים על ידי מעבר דרך מספר מארחים, בדומה לשיטה המשמשת בנגיפים. נעשה שימוש גם במניפולציה של גנים בהנחיית גנטיקה הפוכה.
מתן החיסון
ניתן לתת חיסונים מוחלשים במגוון דרכים:
מנגנון החיסון
חיסונים פועלים על ידי עידוד יצירת תאים, כגון CD8+ ו-CD4+ לימפוציטים T, או מולקולות, כגון נוגדנים, הספציפיות לפתוגן. התאים והמולקולות יכולים למנוע או להפחית את ההדבקה על ידי הריגת תאים נגועים או על ידי ייצור אינטרלוקינים. הגורמים הספציפיים המתעוררים תלויים בחיסון. חיסונים חיים מוחלשים נוטים לעזור בייצור של לימפוציטים T ציטוטוקסיים CD8+ ותגובות נוגדנים תלויי T. החיסון יעיל רק כל עוד הגוף שומר על אוכלוסייה של תאים אלו. חיסונים חיים מוחלשים יכולים לגרום לחסינות ארוכת טווח, לעיתים לכל החיים, מבלי להידרש למספר מנות חיסון. חיסונים חיים מוחלשים יכולים גם לעורר תגובות חיסוניות תאיות שאינן מסתמכות רק על נוגדנים אלא מערבות גם תאי חיסון כגון תאי T ציטוטוקסיים או מקרופאגים.
בטיחות
חיסונים חיים מוחלשים מעוררים תגובה חיסונית חזקה ויעילה שנמשכת לאורך זמן. מאחר שהפתוגנים מוחלשים גנטית, נדיר ביותר שהם יחזרו לצורתם המקורית ובעקבות כך יגרמו למחלה. בחמשת החיסונים החיים המוחלשים המומלצים על ידי ארגון הבריאות העולמי (שחפת, פוליו פומי, חצבת, רוטה וירוס וקדחת צהובה) תגובות לוואי חמורות הן נדירות ביותר. עם זאת, בדומה לכל תרופה או הליך רפואי, לאף חיסון לא ניתן להבטיח שהוא בטוח או יעיל ב-100%.
אם תלך במסע אל אס די
אם תלך במסע אל אס די הוא שיר מאת יונה וולך הנכלל בספר אוסף שיריה "מופע". השיר נכתב על ידי וולך כשהייתה בת 21, לאחר אשפוז בבית חולים פסיכיאטרי במהלכו טופלה ב-LSD.
חיסון מוחלש
בטיחות
אנשים עם מערכת חיסונית מוחלשת (למשל, זיהום ב-HIV, כימותרפיה, או ליקוי חיסוני משולב) בדרך כלל אינם אמורים לקבל חיסונים מוחלשים, כיוון שהתגובה החיסונית שלהם עלולה להיות לא בטוחה או בלתי יעילה. אמנם אנשים שנמצאים במגע קרוב עם בעלי מערכת חיסונית מוחלשת יכולים לקבל את רוב החיסונים המוחלשים, מאחר שאין סיכון מוגבר להדבקה, למעט במקרה של חיסון פוליו פומי ובמקרים מסוימים גם חיסון המכיל וריצלה מוחלשת.
כאמצעי זהירות, חיסונים מוחלשים אינם ניתנים בדרך כלל במהלך הריון, בשל הסיכון להעברת נגיף בין האם לעובר. בפרט, לחיסון נגד אבעבועות רוח ונגד קדחת צהובה הוכחו כבעלי השפעות שליליות על עוברים ותינוקות יונקים.
אם תלך במסע אל אס די
תוכן השיר
השיר אינו פסיכדלי במהותו, אך הוא מעיד על הנזקים שבשימוש לא מיטיב בחומרים פסיכדליים. השיר עוסק בחרדת המוות של המשוררת:
חיסון מוחלש
בטיחות
לחלק מהחיסונים החיים המוחלשים יש תופעות לוואי מתונות כתוצאה מדרך הנתינה שלהם. לדוגמה, החיסון המוחלש נגד שפעת ניתן באף וקשור לגודש באף.
בהשוואה לחיסונים מומתים, חיסונים חיים מוחלשים רגישים יותר לתקלות שכן יש לשמור אותם בתנאים מחמירים במהלך שרשרת האספקה ולהכינם בקפידה (למשל, במהלך המסה או הרחפה).
היסטוריה
ההיסטוריה של פיתוח חיסונים החלה עם יצירת החיסון נגד אבעבועות שחורות על ידי אדוארד ג'נר בסוף המאה ה-18. ג'נר גילה שהדבקה של אדם באבעבועות הפרות מעניקה חסינות נגד אבעבועות שחורות, מחלה שהייתה אחת ההרסניות ביותר בהיסטוריה האנושית. אף שהחיסון המקורי נגד אבעבועות שחורות נחשב לעיתים לחיסון מוחלש בשל אופיו החי, הוא לא היה מוחלש במובן המקובל כיום, כיוון שהוא לא נגזר ישירות מנגיף האבעבועות השחורות, אלא התבסס על נגיף קרוב אליו, שגורם למחלה פחות קטלנית. הגילוי שניתן להחליש מחלות באופן מלאכותי הגיע בסוף המאה ה-19 כאשר לואי פסטר הצליח להפיק זן מוחלש של נגיף הכולרה של עופות. פסטר יישם את הידע הזה כדי לפתח חיסון מוחלש נגד חיידק הגחלת ולהדגים את יעילותו בניסוי פומבי. החיסון נגד כלבת הראשון הופק לאחר מכן על ידי פסטר ואמיל רו על ידי גידול הנגיף בארנבות וייבוש רקמת העצבים הפגועה.
הטכניקה של טיפוח חיידק או נגיף שוב ושוב במדיה מלאכותית ובידוד זנים פחות אלימים נוצרה בראשית המאה ה-20 על ידי אלברט קלמט וקאמי גרן שפיתחו חיסון מוחלש נגד שחפת הידוע כחיסון BCG. טכניקה זו שימשה מאוחר יותר מספר צוותים בעת פיתוח החיסון לקדחת צהובה, תחילה על ידי סלארדס וז'אן לגרה, ולאחר מכן על ידי תיילר וסמית. החיסון שפותח על ידי תיילר וסמית היה הצלחה גדולה ועזר לבסס שיטות עבודה עבור חיסונים רבים אחרים. שיטות אלה כוללות גידול של וירוסים בתרבית רקמה ראשונית (למשל, עוברי אפרוחים), ולא בבעלי חיים, ושימוש בנגיפים המוחלשים המקוריים ולא בנגיפים שנגזרו מהם (כדי להפחית את השונות בפיתוח החיסונים ולהפחית את הסיכוי לתופעות לוואי). באמצע המאה ה-20 פעלו בתחום זה וירולוגים בולטים רבים, כולל סבין, הילמן ואנדרס, ופותחו מספר חיסונים מוחלשים מוצלחים, כגון אלה נגד פוליו, חצבת, חזרת ואדמת.
בשימוש כיום
עבור רבים מהפתוגנים המפורטים להלן ישנם מספר חיסונים, הרשימה מציינת שיש חיסון מוחלש אחד (או יותר) עבור הפתוגן המסוים הזה, אך לא בהכרח שכל החיסונים עבור הפתוגן הם מוחלשים.
כרים אדיימי
כרים דויד אדיימי (בגרמנית: Karim David Adeyemi; נולד ב-18 בינואר 2002 במינכן שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה ובנבחרת גרמניה.
קריירת מועדונים
אדיימי גדל במחלקות הנוער של באיירן מינכן ואונטרהאכינג. לפני עונת חתם אדיימי ברד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית. בין השנים 2018–2020 הושאל אדיימי לליפרינג מהליגה האוסטרית השנייה. ב-3 ביוני 2020 ערך אדיימי את הופעת הבכורה שלו במדי רד בול זלצבורג בליגה, בניצחון 0–2 על ראפיד וינה, במסגרת המחזור ה-23 לעונת.
ב-10 במאי 2022 חתם אדיימי בשורות בורוסיה דורטמונד ל-5 שנים תמורת 38 מיליון אירו. ב-29 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על מינכן 1860 במסגרת הסיבוב הראשון של הגביע הגרמני לעונת. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
קריירה בינלאומית
ב-5 בספטמבר 2021 ערך אדיימי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה, כשנכנס כמחליף בניצחון 0–6 על נבחרת ארמניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
נכלל בסגל נבחרת גרמניה לטורניר מונדיאל 2022.
תולעים סיפוניות
תולעים סיפוניות (שם מדעי: Sipuncula, או גם Sipunculida) היא קבוצה המכילה כ-162 מינים של תולעים ימיות שאינן פרוקות בעלות סימטריה דו-צדדית. מקורו של השם המדעי Sipuncula הוא משם הסוג Sipunculus, שמקורו מלטינית, siphunculus שפירושו "צינור קטן". קבוצה זו סווגה באופן מסורתי כמערכה של ממלכת בעלי החיים, אך נראה כי היא קרובה מאוד למשפחה מיזוסטומידה (Myzostomida) במערכת תולעים טבעתיות, וייתכן שהיא תת-קבוצה של התולעים הטבעתיות, על בסיס מחקרים מולקולריים עכשוויים. אורכן של תולעים סיפוניות שונה בין המינים, אבל האורך של מרביתם הוא פחות מ-10 סנטימטרים.
גופן של התולעים מחולק לחלק מרכזי בולבוסי (באנגלית Trunk) וחלק קדמי צר, דמוי חדק, שיכול להתכנס לתוך החלק המרכזי (באנגלית Introvert). הפה נמצא בקצה החדק ומוקף במרבית הקבוצות במשושים קצרים. בלא חלקים קשים, הגוף גמיש ונייד. אף על פי שהם מצויים במגוון של בתי גידול ברחבי האוקיינוסים בעולם, מרבית המינים חיים בבתי גידול של מים רדודים כשהם מתחפרים מתחת למצע החול והבוץ. מינים אחרים חיים מתחת לאבנים, בסדקים בסלעים, בין אלמוגים, בתוך אצות או במקומות חבויים אחרים.
מרבית מיני התולעים הסיפוניות ניזונים מפירורים אורגניים, הם שולפים את החדק על מנת לאסוף חלקיקי מזון ולקרב אותם אל פיהם, והם מכנסים את החדק לתוך הגוף כאשר תנאי התזונה אינם יציבים או כשהם חשים איום. למעט מעט חריגים, הרבייה היא זוויגית וכוללת שלב של פגיות פלנקטוניות. תולעים סיפוניות משמשות מזון בחלק מהמדינות בדרום-מזרח אסיה.
טקסונומיה
הבוטנאי, הרופא והזואולוג שוודי קארולוס ליניאוס כינה לראשונה בשם מדעי את התולעת Sipunculus nudus במהדורה 1767 של Systema naturae. ב-1814 השתמש הזואולוג האמריקני ממוצא צרפתי קונסטנטין סמואל רפינסק (Constantine Samuel Rafinesque; 1783–1840) במילה "Sipuncula" כדי להגדיר משפחה (כיום Sipunculidae), ובמהלך השנים הפך המונח לשמה של מערכה. זוהי קבוצה שנחקרה מעט יחסית, ומעריכים כי בעולם יש כ-162 מינים.
הסיווג הפילוגנטי של מערכה זו בעבר הוכח כבעייתי. תחילה סווגו התולעים כתולעים טבעתיות, למרות החוסר המוחלט בפרקים (סגמנטציה), בזיפים או במאפיינים אחרים של תולעים טבעתיות. המערכה Sipuncula נקשרה אחר-כך לרכיכות, בעיקר על בסיס מאפיינים התפתחותיים ומאפיינים של שלב הפגית. נכון להיום נכללים שתי המערכות בעל-המערכת לופוטרוכוזואה, הכוללת מלבדן את תולעי החוטם (nemertea) וכמה מערכות נוספות. אנליזות פילוגנטיות המבוססות על 79 חלבוני ריבוזום ממקמות את התולעים הסיפוניות בתוך מערכת התולעים הטבעתיות. אנליזה שבוצעה אחר-כך ל-DNA של המיטוכונדריון אישרה את קרבת המשפחה למשפחה מיזוסטומידה ולתולעים הטבעתיות (כולל המערכה אכיורה (Echiura) והמשפחה Siboglinidae). כמו כן הוכח כי חלוקה ראשונית לפרקים של מערכת העצבים הדומה לזה של תולעים טבעתיות מתרחשת בשלב מוקדם של הפגית, גם אם תכונות אלה נעדרות אצל הבוגרים.
אנטומיה
תולעים סיפוניות הן בעלי חיים דמויי תולעת באורך שבין 2 ל-720 מילימטרים, כשאורכם של מרבית המינים מתחת ל-10 סנטימטרים. גוף התולעת מחולק לחלק מרכזי בולבוסי וחלק קדמי צר דמוי חדק. גון הגוף, אפור חום או שקוף בחלקו. אורך החדק אצל תולעת בוגרת נע בין 3 ליותר מ-400 מילימטרים, בדרך כלל 15–30 מילימטרים. צורת החדק משתנה בין המינים מגליל צר, לכישור, לבקבוקון ועד כמעט כדור. הצורה כנראה עוצבה על פי המיקרו בית גידול שבו חיה התולעת. דפנות הגוף של התולעת דומות לאלו של תולעים טבעתיות (אם כי אינן מחולקות לפרקים) בכך שהן כוללות אפידרמיס ללא ריסונים ועליו קוטיקולה, שכבה חיצונית של שרירים טבעתיים ושכבה פנימית של שרירים אורכיים. דפנות הגוף מקיפות חלל קרביים (צלום) מלא בנוזל שעליו הדפנות השריריות מסתמכות כשלד הידרוסטטי לכווץ ולהרחיב את בעל החיים. כשהן חשות מאוימות יכולות התולעים לכווץ את גופן לצורה הדומה לבוטן, תכונה שהקנתה להן את שמן האנגלי "תולעי בוטן" (Peanut worms). החדק מתכנס לתוך הגוף המרכזי בעזרת שני זוגות של שרירים נסוגים המשתרעים כסרטים צרים מדופן הגוף לנקודות אחיזה בחדק. החדק יכול להישלף מהגוף באמצעות כיווץ השרירים של דופן הגוף, ובכך דוחפים את הנוזל בחלל הקרביים קדימה. אורך החדק יכול לנוע מחצי מאורך הגוף המרכזי, ועד כמה פעמים מאורכו של הגוף המרכזי. אבל בלא תלות באורך היחסי, בכל מקרה החדק מסוגל להתכנס לחלוטין לתוך הגוף המרכזי.
הפה ממוקם בקצה הקדמי של בעל החיים. במחלקה Sipunculidea הפה מוקף בצפיפות ב-18 עד 24 משושים המכוסים בריסונים, בעוד שבמחלקה Phascolosomatidea, המשושים מסודרים בקשת מעל לפה כשהם מקיפים את האיבר המפרקתי, שגם הוא ממוקם בקצה החדק. בכל משוש יש חריץ עמוק שלאורכו המזון מועבר אל הפה באמצעות הריסונים. הם משמשים לאיסוף שרידים אורגניים מהמים או מהמצע, וכנראה פועלים גם כזימים. במשפחה Themistidae המשושים יוצרים מבנה משוכלל דמוי כתר. המינים במשפחה זו התמחו כמסנני מזון, שלא כשאר המינים של התולעים הסיפוניות שהם אוכלי רקבובית. המשושים חלולים ומתפשטים באמצעות לחץ הידרוסטטי באותה הצורה שבה החדק מתפשט, אבל באמצעות מנגנון שונה מזה של החדק, הקשור באמצעות מערכת תעלות לשק או לשני שקים המסוגלים להתכווץ המצוי סמוך לוושט. לעיתים קרובות יש על החדק סביב הפה קרסים הפונים אחורה עשויים, גידולים מיוחדים מהאפידרמיס, הבנויים מחלבון ולא מכיטין, המסודרים בטבעות או שהם מפוזרים בלא סדר. ייתכן שנועדו לגרד אצות מהסלעים או לספק אחיזה.
לשלושה סוגים (Aspidosiphon, Lithacrosiphon ו-Cloeosiphon) במשפחה Aspidosiphonidae יש מבנים אפידרמיים, הידועים כמגנים אנאליים או זנביים. אלו קטעים של לוחיות עבות קשות שנועד לחפירה בסלע. המגן האנאלי ממוקם סמוך לפי הטבעת בחלק הקדמי של הגוף המרכזי, ממש מתחת לחדק של החיה, בעוד שמגן הזנב הוא בחלק האחורי של הגוף. ב-Aspidosiphon וב-Lithacrosiphon המגן האנאלי מוגבל לצד הגב מה שמאלץ את החדק להישלף בזווית, בעוד שכשהוא מקיף את כל החלק הקדמי ב-Cloeosiphon החדק נשלף מהמרכז. ב-Aspidosiphon המגן הוא מבנה גרמי מוקשה. ב-Lithacrosiphon הוא חרוט גירני. ב-Cloeosiphon הוא בנוי מלוחיות נפרדות. כאשר החדק מתכנס בבעלי חיים אלו, חוסם המגן האנאלי את הכניסה למחילה שבה התחפרה התולעת. בקצה האחורי של הגוף מגן הזנב המוקשח קיים לעיתים ב-Aspidosiphon. הוא עשוי לסייע בעיגון בעל החיים למחילה שלו או שהוא משמש בתהליך החפירה.
מערכת העיכול
מערכת העיכול של תולעים סיפוניות מתחילה בוושט, השוכן בין השרירים המכווצים של החדק. בגוף המרכזי המעיים משתרעים אל החלק האחורי יוצרים לולאה וחוזרים אל החלק הקדמי מחדש. החלקים במורד ובמעלה המעיים מסוללים סביב עצמם תוך יצירת סליל כפול. החלחולת מסתיימת בפי הטבעת, השוכנת בשליש העליון של הגוף המרכזי. העיכול הוא עיכול חוץ-תאי, ומתרחש בנהור במעיים. המעי העיוור הרקטלי, הקיים במרבית המינים, הוא שק ללא מוצא במעבר בין המעיים לחלחולת שתפקידו אינו ידוע. לעיתים קרובות פי הטבעת אינו גלוי כאשר החדק מתכנס לגוף המרכזי.
מחזור הדם
לתולעים סיפוניות אין מערכת המבוססת על צינוריות המובילות דם. תעבורת נוזלים ותחלופת גזים מתבצעים באמצעות חלל הקרביים, המכיל המריטרין (haemerythrin), סוג של פיגמנט נשימה, ומערכת משושים נפרדת, כשבין השניים מפרידה מחיצה משוכללת. הנוזל של חלל הקרביים מכיל חמישה סוגים של תאים: תאי דם, גרנולוציטים, תאים רב-גרעיניים גדולים, תאים דמויי כד מכוסים בריסונים ותאים שאינם בוגרים. התאים דמויי כד המכוסים בריסונים עשויים להיות צמודים לצפק ומסייעים בסינון הפסולת מנוזל הקרביים. פסלת חנקנית מופרשת באמצעות זוג פתחים של מטאנפרידיום קרוב לפי הטבעת, למעט בסוגים Phascolion ו-Onchnesoma, שלהם יש מטאנפרידיום בודד. משפך מכוסה בריסונים או נפרוסטום (Nephrostome) נפתח לתוך חלל הקרביים בקצה הקדמי סמוך לפתח היציאה של הנפרידיום (Nephridiopore). תפקיד המטאנפרידיום הוא ויסות אוסמוטי, אבל לא ברור האם המנגנון הוא באמצעות סינון או הפרשה. הם גם משמשים לאחסון תאי רבייה, וכאיברי תחזוקה.
חלל הקרביים של המשושים מחבר את המשושים בקצה החדק לתעלה טבעתית בבסיסם, שם איבר בעל יכולת כיווץ משתרע לאורך הוושט ומסתיים בקצה עיוור בחלק האחורי. קיימות עדויות המצביעות על מעורבות של מבנים אלו באולטראפילטרציה. מערכת הנשימה בתולעים סיפוניות החיות בסדקים היא בעיקר דרך מערכת המשושים, כשחמצן עובר דיפוזיה לתוך חלל הקרביים המרכזי מחלל הקרביים של המשושים. עם זאת, במינים אחרים העור דק והנשימה נעשית בעיקר דרך הקוטיקולה של הגוף המרכזי, שבו צריכת החמצן נעזרת בנוכחות של תעלות מתחת לאפידרמיס.
מערכת העצבים
מערכת העצבים מורכבת מגנגליון מוחי גבי או מוח מעל הוושט ומטבעת עצבים סביב הוושט, המחברת את המוח עם סיב עצב גחוני (Ventral nerve cord) המשתרע לאורך הגוף. העצבים הרוחביים מובילים אל השרירים של דופן הגוף, אותם הם משפעלים.
בכמה מינים, ישנן עיניות פשוטות הרגישות לאור הקשורות למוח. שני איברים, המתפקדים כנראה כיחידה לקולטן כימי, נמצאים בסמוך לשוליים הקדמיים; האיבר המוחי שאינו מכוסה ריסונים, המחזיק בתאי חישה דו־קוטביים, והאיבר המפרקי, שנמצא מאחורי המוח. בנוסף, לכל התולעים הסיפוניות יש מספר רב של עצבים המסתיימים בדופן הגוף, במיוחד בחלק הקדמי של החדק המשמש לחקר הסביבה הקרובה.
תפוצה ובתי גידול
כמעט כל התולעים הסיפוניות הן ימיות וחיות על הקרקעית (בנתוס), מינים מעטים חיים על קרקע של גדות נחלים באזורים הטרופיים. הן נמצאות ברחבי האוקיינוסים בעולם, כולל בקטבים, בקו המשווה ובאזור התהומות, אך רוב המינים חיים במים רדודים, שם הם נפוצים יחסית. הם מאכלסים מגוון של בתי גידול כולל מחילות בחול, בבוץ, בחימר ובחצץ, מסתתרים מתחת לאבנים, בסדקים בסלעים, בראשי אלמוגים חלולים, בעץ, בתוך קונכיות ריקות, ובתוך שלדים של לווייתנים. חלקם מסתתרים בשורשים של קלפ, בין אצות, בתוך ספוגים ובצינורות הריקים של אורגניזמים אחרים, וחלקם חיים בין אורגניזמים של צימדה ימית על מבנים מעשה ידי אדם. חלקם מסוגלים לחפור לתוך סלעים מוצקים במטרה לייצר מקום בטוח.
הן נפוצות מתחת לפני השטח של המשקעים באזורי הגאות והשפל. תולעים אלה עשויות להישאר שקועות מתחת למים בתוך קרקעית הים במשך 10 עד 18 שעות ביממה. הן רגישות למליחות נמוכות, ולכן אינן נפוצות בקרבת שפכי נהרות. הן יכולים להיות בשפע גם בסלעים קורליניים, ובהוואי נמצאו עד שבע מאות פרטים למטר רבוע במחילות בסלע.
המין הנפוץ ביותר באזורי החוף הסלעיים של הים התיכון שבתחום ישראל הוא סיפונית ים-תיכונית (Phascolosoma granulatum). הוא שוכן מאזור המים הרדודים ועד לעומק של 60 מטרים. חי בסדקים בסלעי הכורכר או בשורשים צפופים של צמחי ים. מין נוסף נפוץ הוא סיפונית קודחת (Aspidosiphon muelleri).
רבייה
הרבייה של התולעים הסיפוניות היא זוויגית ואל-זוויגית, אם כי רבייה אל-זוויגית אינה נפוצה ואובחנה רק במינים Aspidosiphon elegans וב-Sipunculus robustus. מינים אלו מתרבים אל-זוויגית באמצעות פליגה אלכסונית, ובעקבותיה רגנרציה של חלקי גוף חיוניים, כש-S. Robustus מתרבה גם על ידי הנצה. רבייה של מין אחד של תולעת Themiste lageniformis תועדה כרביית בתולים. ביציות שנוצרו בהיעדר זרע התפתחו בשלבים הרגילים.
אף על פי שמינים מסוימים בוקעים ישירות מהביצית לצורת הבוגר, לרבים יש טרוכופור, פגית שמסוגלת לשחות במים באמצעות הנעה של מספר קבוצות ריסונים, אשר עוברת מטמורפוזה לצורת הבוגר לאחר כל תקופת זמן מיום עד לחודש, תלוי במין. בכמה מינים בודדים, הטרוכופור אינו מתפתח ישירות לבוגר, אלא לשלב ביניים הקרוי "פלגוספירה" (pelagosphaera), שיש לו מטאטרוך (Metatroch, רצועה עם ריסונים) מוגדל מאוד. המטמורפוזה מתרחשת רק בתנאי בית גידול מתאימים ומופעלת בנוכחות של בוגרים.
התנהגות
מרבית המינים הם אוכלי רקבובית, המשתמשים במספר שיטות שונות להשגת מזונם. התולעים השוכנות במחילות מותחות את משושיהן על פני המשקע. חלקיקי מזון נלכדים בהפרשות הריריות ותנועת הריסונים מסיעה את החלקיקים לפה. בין אלו המתחתרות בחול, המשושים מוחלפים על ידי קפלים מחורצים האוספים משקעים וחלקיקי מזון. מרבית החומרים נבלעים, אך חלקיקים גדולים יותר מושלכים. מינים השוכנים בסדקים מסוגלים לכנס את החדקים שלהם, וחוסמים את פתח הסדק בגוף המעובה שלהם, וכנראה אוכלים כל מזון שחטפו בו זמנית. מין אחד, Thysanocardia procera, נחשב טורף, ומצליח לחדור בדרך כלשהי לחלק הפנימי של התולעת הרב זיפית Aphrodita aculeata (באנגלית sea mouse) ומוצץ את תוכנה הנוזלי.
תיעוד מאובנים
מאובנים של תולעים סיפוניות נדירים מאוד, משום שגופן בנוי מרקמות רכות בלבד שבדרך כלל מרקיב בזמן קצר לפני שהגוף יכול להתאבן, וידועים סוגים בודדים: באתר המאובנים בצ'נגג'יאנג המתוארך לתחילת הקמבריון, לפני 530 מיליון שנים, נתגלו שני מינים בשני סוגים: Cambrosipunculus tentaculatus ו-Archaeogolfingia caudata. אורכו של המין הראשון הוא כ-40 מילימטרים ורוחבו 0.4 מילימטרים. יש לו גוף מתחדד ללא גבול ברור בין החדק הנשלף לבין הגוף המרכזי. החלק הקדמי של החדק חמוש בקרסים גדולים המהווים טבעת מתחת לקצה, וקרסים מפוזרים הממוקמים מעט יותר אחורה. קצה החדק מעוטר בלפחות בעשרה משושים. המעיים בצורת U, עם חלקים ישרים יורדים ועולים. מבנה דמוי מעגל מייצג את פי הטבעת. מבנה זה מוכיח שתולעים סיפוניות השתנו מעט מאוד ב-530 מיליון השנים שעברו מאז.
תולעת סיפונית חסרת שם מאמצע הקמבריון נתגלתה בפצלי ברג'ס באלברטה בקנדה, ו-Lecthaylus זוהה מ"גרנטון שרימפ בד" (Granton Shrimp Bed), שכבת לאגרשטטה סמוך לאדינבורו בסקוטלנד, המתוארכת לסילור. מחילות מאובנות שייתכן ונוצרו על ידי תולעים סיפוניות נמצאו בפלאוזואיקון.
בעבר שיערו חלק מהמדענים שיש קשר הדוק בין תולעים סיפוניות לבין בעלי חיים מהמחלקה Hyolitha שנכחדה שאיתה הם חולקים מעיים סליליים. אבל מאז ההשערה זו הוכחה כשגויה.
נורמן מקבת'
נורמן מקבת' (באנגלית: Norman Macbeth; 1821 – 27 בפברואר 1888) היה צייר דיוקנאות סקוטי.
תולעים סיפוניות
כמזון
ג'לי של תולעים סיפוניות (土笋冻) הוא מעדן בדרום-מזרח הרפובליקה העממית של סין, במקור מאנהאי, סמוך לצ'ואנג'ואו בפוג'יין. מנת תולעים סיפוניות נחשבת מעדן באיים של אזור ויסאיאס בפיליפינים. תחילה מכינים את השרירים על ידי השרייתם בחומץ מתובל ואז מגישים יחד עם מרכיבים אחרים כמנה הדומה ל-סביצ'ה. זהו אוכל בסיסי לדייגים המקומיים ולעיתים מוגש כמתאבן במסעדות בעיר. סגנון הכנת אוכל זה נקרא באופן מקומי "קינילאו" (kinilaw), ומשתמשים בו גם לדגים, קונכיות וירקות.
התולעים, בייחוד כשהן מיובשות, נחשבות מעדן גם בווייטנאם, שבו נוהגים ללכוד אותן בחופי האי מין צ'או במחוז ואן דון. מחיר השוק הגבוה של התולעים הפך אותן למקור הכנסה משמעותי עבור האוכלוסייה המקומית של משפחות הדייגים.
נורמן מקבת'
ביוגרפיה
הוא נולד בגרינוק, שם אביו ג'יימס מקבת' היה פקיד מכס. הוא שירת כחניך במשך שבע שנים אצל חרט בגלאזגו, ולאחר מכן נסע ללונדון, שם למד בבתי הספר של האקדמיה המלכותית, והעתיק יצירות אמנות בגלריה הלאומית. הוא עבר לפריז, שם עבד בלובר ולמד אצל מאסטר.
ב-1845 מקבת' התבסס כצייר דיוקנאות בגרינוק, עבר לגלאזגו ב-1848, ובשנת 1856 שוב חזר לגרינוק. מאז 1845 הוא היה תורם קבוע לתערוכות של האקדמיה המלכותית הסקוטית, ובשנת 1861 נסע לאדינבורו. שם הוא הצליח כצייר דיוקנאות, ונבחר לאקדמיה המלכותית הסקוטית (ARSA) בשנת 1870, ולחבר מן המניין בשנת 1880, מה שזכה אותו להוסיף את האותיות 'RSA' אחרי שמו.
הדיוקנאות של מקבת' נחשבו מדויקות. עבודותיו כוללות את הדיוקנאות של סר ג'ון סטיל, שנרכשו על ידי האקדמיה המלכותית הסקוטית, ושל הכומר ד"ר לינדזי אלכסנדר, על ידי גלריית הדיוקנאות הלאומית של סקוטלנד.
כשנתיים לפני מותו עבר מקבת' ללונדון. שם הוא ייצג את האקדמיה המלכותית הסקוטית כנאמן של קרן המלגות של המוסד הבריטי. הוא נפטר בלונדון ב-27 בפברואר 1888.
משפחה
מקבת' התחתן עם מרי ווקר, ונולדו להם שישה בנים. שלושה מהם ג'יימס מקבת' (1847–1891), רוברט ווקר מקבת' (1848–1910), והנרי מקבת'-רייבורן (1860–1947) הפכו גם הם לאמנים, ואלן מקבת' למוזיקאי. לבן נוסף שנקרא על שמו, נורמן מקבת', הייתה בת אן מקבת' שהייתה ציירת פעילה באסכולת גלאזגו.
חנן אלשטיין
חנן אלשטיין (יליד 1971) הוא עורך ספרות, מתרגם מגרמנית לעברית, מבקר תיאטרון והיה מרצה בבצלאל. רבים מתרגומיו ועריכותיו עוסקים במלחמת העולם השנייה ובשואה.
ביוגרפיה
אלשטיין הוא יליד ירושלים, התגורר בתל אביב, שנתיים בפרייבורג וכשבע שנים בניו יורק.
ז'אקו והיצאניות
ז'אקו והיצאניות הוא סרט מלודרמה ופשע ישראלי משנת 1972 בבימויו של פול סמית לפי תסריט של אלי תבור והאל פרל המבוסס על רעיון של מיכאל שוילי.
הסרט נחשב ייחודי בשל סצנות סקס ועירום, מה שלא היה מקובל באותה תקופה בקולנוע הישראלי.
תקציר העלילה
ז'אקו (אושיק לוי) הוא עבריין בעל מועדון לילה בשם "לאס וגאס" בעיר התחתית בחיפה המשמש מקום לריקודים, שתיית אלכוהול ושירותי זנות בקומה השנייה. שותפתו למקום והיצאנית הבכירה שם היא גליה (תמי ספיבק).
לגליה יש אחות בשם יעל (נינט דינר) שגם הייתה יצאנית בעברה אך חזרה למוטב, התחתנה עם יורם (משה סולו) ונולד להם בן בשם רוני. בגלל הסתבכות כספית של יורם הם נאלצים לגור בבית אמו (רות גלר) הממררת ליעל את חייה.
ז'אקו נותן טרמפ במכוניתו ההדורה לבחורה בשם הלן (עליזה אביב). הוא מתיידד איתה בלשונו החלקה, ואף מטיילים יחד במערות ראש הנקרה, משכן אותה בבית מלון מהודר, ולבסוף מביא אותה למועדון הלילה שלו, ועם הזמן היא קולטת במה מדובר והופכת ליצאנית. בעת מריבה במועדון היא דוקרת את גליה. גליה מטופלת במקום ומבקשת להזעיק את יעל. יעל מגיעה למועדון כשחמותה עוקבת אחריה, ומוזעקת משטרה למקום ועוצרת את כל היצאניות ואת יעל, וכך גם מתברר עברה.
חמותה לא מאפשרת לה לראות את רוני בפגישה האחרונה שלהם היא עונדת לו חצי תליון ועל עצמה את החצי השני. כעבור זמן קצר מתברר שהמשפחה מכרה את הבית ועברה עם רוני לארצות הברית.
יעל חוזרת למועדון וז'אקו מציע לה לגור במקום ולנהל אותו ללא צורך לשכב עם הלקוחות. הוא עצמו מסתבך עם עבריינים והמשטרה ונעצר. כעבור שבועיים הוא חוזר ומתחיל עם יעל והיא נסחפת עד שמגיעה גליה ומטיחה בה דברים קשים על בגידתה.
יעל עוזבת את המועדון ומוצאת עבודה כעוזרת בביתה של אשת עסקים עשירה (שרית ישי) הנמצאת רוב הזמן בחו"ל ובבית נמצאת בתה הסטודנטית, מירי (גליה גופר). בן הזוג שלה הוא סגן צעיר ויפהפה בשם רוני (דודו טופז). יעל מבחינה בתליון על צווארו ומזהה אותו כחצי התליון שענדה לבנה רוני אך אין היא אומרת דבר. בינתיים נרצח ז'אקו על ידי עבריינים.
הזוג הצעיר מחליט להתחתן וכולם מתכוננים לנסוע אך באתו זמן יעל נדרסת על ידי רכב ונפצעת קשה. הם נזעקים לבית החולים ורוני מבחין בחצי התליון שלה, שולף את התליון שלו ורואה ששני החצאים תואמים ואז מסתבר לו שזו אמא שלו אך זה מאוחר. יעל עוצמת עיניה והולכת לעולמה.
רומן ארוטי
רומן ארוטי הוא רומן שנכתב על התפתחות קשר רומנטי באמצעות אינטראקציה מינית. המין הוא חלק מובנה מהסיפור, צמיחת הדמויות והתפתחות מערכת היחסים. לאינטראקציה המינית ברומן ארוטי יש משמעות שהיא מעבר לביטוי של מערכת היחסים בין הגיבורים. המין הוא משמעותי לעלילה, בין אם היא נסובה סביבו כי הגיבורים עוברים תהליך רגשי שקשור למין או שהמין מבטא מערך תפקידים שחשוב לעלילה.
לא כל רומן שיש בו מין הוא בהכרח רומן ארוטי, אבל בכל רומן ארוטי יש מין ולרוב הרבה ממנו.
נושאי הרומן
ברומן ארוטי, הרומן הוא מוקד העיקרי של קו העלילה, הוא מאופיין בתכנים מינים, לרוב התכנים מפורשים לפרטי פרטים ומכילים מילים גסות, כך שהקורא יכול לדמיין את הסיטואציה ולהבין בדיוק מה הולך. הרומן הארוטי, מוציא את הקורא מעבר לחדר השינה המסורתי ופותח עולם שהיה חסום בפניו.
רומן ארוטי אפל
רומן ארוטי אפל הוא תת-ז'אנר ברומן הארוטי והוא נוגע לרוב בנקודות רגישות ואסורות בחברה, בספרים הללו יש אלמנט ארוטי חושני ובו זמנית מעוות, כמו: חטיפות, אלימות (פיזית, מילולית או מינית), עינויים, זנות, גילוי עריות, מין ללא הסכמה או הסכמה בכפייה, פנטזיות אונס, סטוקינג, סחר במין, עבדות מינית, BDSM קשה, התנקשות, רוצחים סדרתיים, נקמה וכל דבר שיכול להתפרש כטאבו בחברה.
ההבדלים בין רומן ארוטי לבין ארוטיקה
רומן ארוטי כולל דמויות מפותחות, קו העלילה הוא סיפור אהבה מרכזי עם אפשרות לעלילות משנה, המין ממלא תפקיד עמוק במסע של הדמויות לעבר האהבה. הדמויות הראשיות ברומן יכולות להתקיים גם בלי המין זמן רב אך יגרם להם סבל רב בעקבות כך. בסופו של הרומן הארוטי, הזוג הראשי "מנצח" את כל התלאות שעברו והם חיים באושר ועושר (HEA - Happily Ever After).
ארוטיקה (פורנוגרפיה) אף על פי שהיא דומה לרומן הארוטי, היא סיפור בו המין ממלא תפקיד מרכזי ללא קו עלילה. לדמות יכולים להיות שותפים רבים לאורך כל קו העלילה, המין סתמי יותר - הוא ללא השלכות והמשתתפים בדרך כלל לא גומרים יחד. בסופו של דבר, שני הצדדים מתרחקים ולא נפגשים שוב. סיפורים אלה בדרך כלל קצרים שכן אין קו עלילה שמחזיק את הסיפור.
מוראלסרסל
מוראלסרסל (בספרדית: Moralzarzal) היא עיירה במרכז ספרד, בקהילה האוטונומית של מדריד.
העיירה ממוקמת סמוך לרכס סיירה דה גואדראמה, במרחק של כ-47 קילומטר ממדריד הבירה.
העיירה נחשבת לנגישה מאוד מבחינה תחבורתית, עקב מערכת ענפה של כבישים וקווי אוטובוס רבים.
דמי שלל
דמי שלל (באנגלית: prize money) הוא מונח מתחום דיני המלחמה, ובמיוחד המלחמה בים, שפירושו גמול כספי המשולם לצוות של אונייה אשר לכדה או הטביעה כלי שיט של האויב. התביעה לקבלת הפרס נדונה בדרך כלל בבית דין לשלל (prize court). הערך עוסק בשיטה שנהגה בצי המלכותי הבריטי, אך שיטות דומות לה היו קיימות גם בציי מלחמה אחרים ואף בצבא הבריטי ובצבאות נוספים, והן יושמו בעיקר לאחר כיבוש עיר.
היסטוריה
במאות ה-16 וה-17 היו אוניות שלל רכושו של הכתר. כדי לגמול למלחים ולעודדם שלא על חשבון אוצר המלכות, השתרש הנוהג להעניק לקפטן האונייה את חלק או מלוא הערך של אוניית השלל ומטענה כדי שיחלק לאנשי צוותו. יתרה מכך, שליטי כל המדינות שניהלו מלחמות ימיות באותה תקופה הנפיקו כתבי הרשאה (Letters of Marque and Reprisal) לבעלי אוניות אזרחים, המסמיכים אותם לאסור מלחמה על ספינות הסוחר של האויב; בתמורה לשירות זה מכר הפריבטיר את השלל שתפס.
שיטה זו הוסדרה רשמית ב"חוק אוניות הסיור והשיירות של שנת 1708". החוק הורה על הקמת בית דין לשלל של האדמירליות, שיקבע אם אוניית השלל נשבתה כדין ואם למוכרה, להשמידה או להשיבה לבעליה, וכן הורה כיצד לחלק את דמי השלל. השיטה, בשינויים קלים, הוסיפה להתקיים במשך כל המלחמות הקולוניאליות, מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות.
אם אוניית השלל הייתה כלי שיט מסחרי, התקבלו דמי השלל ממכירת האונייה ומטענה. אם האונייה הייתה כלי שיט מלחמתי וראויה לשימוש, הכתר קנה אותה במחיר הוגן; בנוסף לכך שילם הכתר "דמי גולגולת" ("head money") של 5 לירות עבור כל מלח אויב באוניית המלחמה שנשבתה. לכידת אוניית אויב הייתה דבר נכסף ביותר, שכן שווייה של אונייה שנשבתה היה לעיתים קרובות כה גדול, שהצוות יכול היה להרוויח שכר שנה שלמה בכמה שעות לחימה. זו הסיבה מדוע הפשיטה על הסיפונים והלחימה פנים-אל-פנים הוסיפה להתקיים עוד זמן רב אחרי שפותחו תותחים ימיים היכולים להטביע אוניית אויב ממרחק.
כל האוניות שנמצאו בטווח עין מן האונייה שנשבתה התחלקו בדמי השלל, שכן עצם נוכחותן השפיעה עליה להיכנע במקום להילחם כנגד כוחות עדיפים ממנה עד השמדתה הוודאית.
שיטה זו של חלוקת דמי השלל לצוותי האוניות הלוכדות הוסיפה להתקיים בצי המלכותי הבריטי עד 1918. באותה שנה שונה חוק השלל הימי (Naval Prize Act) ונקבע כי דמי השלל יועברו אל קרן משותפת ממנה ייהנו כל אנשי הצי, בין אם היו מעורבים בשבי האונייה בין אם לאו. ב-1945 שונה החוק פעם נוספת, ולרשימת הנהנים נוספו גם אנשי חיל האוויר המלכותי, שהשתתפו גם הם בלכידת אוניות אויב.
חלוקת דמי השלל
שיטת החלוקה של דמי השלל המתוארת להלן נהגה בצי המלכותי הבריטי במהלך המלחמות הנפוליאוניות, התקופה בה הגיעה לוחמת השלל לשיאה. שתי שמיניות מדמי השלל נמסרו לקפטן, ועל פי רוב סייעו לו לסלול את דרכו מעלה בחוגים הפוליטיים והפיננסיים. שמינית אחת נמסרה לאדמירל או למפקד העליון אשר חתם על הפקודות שנמסרו לאונייה (אלא אם הפקודות הגיעו ישירות מן האדמירליות בלונדון, אז עברה שמינית זו לידי הקפטן). שמינית נוספת חולקה בין הלפטננטים, רב החובלים וקפטן חיילי הצי (אם היה כזה). עוד שמינית חולקה בין קציני-המשנה הבכירים (רופא האונייה, הכלכל והכומר), קציני-המשנה הקבועים (נגר, רב מלחים ותותחן), לפטננט של חיילי הצי ועוזרי החובל הראשי. שמינית אחת חולקה בין קציני המשנה הזוטרים ותתי-הקצינים, עוזריהם, סמלי חיילי הצי, לבלר הקפטן, עוזרי הרופא ופרחי הקצונה. שתי השמיניות האחרונות חולקו בין הצוות, כשהמלחים הכשירים מקבלים חלק גדול משל המלחים הפשוטים, המלחים המתלמדים ונערי הסיפון.
דוגמאות
אפשר שדמי השלל הגבוהים ביותר הם אלו שניתנו כפרס על לכידתה של האונייה הספרדית "הרמיונה" ב-31 במאי 1762 לצוותי הפריגטה "אקטיב" והסלופ "פייבוריט" של הצי המלכותי הבריטי. שני הקפטנים, הרברט סוייר ופילימון פונול קיבלו כל אחד 65,000 לירות שטרלינג (כ-10.2 מיליון לירות שטרלינג בערכי 2022), בעוד כל אחד מן המלחים וחיילי הצי קיבל 482 - 485 ליש"ט (כ-77,000 ליש"ט בערכי 2022).
בינואר 1807 שבתה הפריגטה "קרוליין" את האונייה הספרדית "סן רפאל", ומפקדה – קפטן פיטר רייניר – שלשל לכיסו 52,000 ליש"ט.
דמי השלל עבור לכידת הפריגטות הספרדיות "תטיס" ו"סנטה בריגדה", 652,000 ליש"ט, נחלקו בין אנשי הצוות של ארבע פריגטות בריטיות, כשכל קפטן מקבל 40,730 ליש"ט וכל מלח – 182 לירות, 4 שילינג ו-9 ושלושה רבעי פני, שווה ערך לשכר של 10 שנים.
Lotta Svärd
מקור השם
מקור השם משיר של יוהאן לודוויג רונברג, שנכלל באפוס הנודע, "סיפורי אנסיין סטול". השיר מספר על אישה בדיונית בשם לוטה סוורד. על פיו, חייל פיני, הטוראי סוורד (משוודית, svärd, חרב) יצא להילחם במלחמה הפינית ולקח איתו את אשתו, לוטה. טוראי סוורד נהרג בקרב, אך אשתו נשארה בשדה הקרב וטיפלה בחיילים פצועים. השם הוזכר לראשונה על ידי מרשל מנרהיים בנאום שנשא ב-16 במאי 1918.
חברות הארגון נקראו "לוטות".
היסטוריה ושירות
במהלך מלחמת האזרחים הפינית הארגון פעל בחסות המשמר הלבן. ב-9 בספטמבר 1920, לאחר המלחמה, הארגון נוסד מחדש כארגון נפרד. במהלך שנות ה-20 התרחב הארגון ועד שנת 1930 הגיע מספר החברים הכולל ל-60,000. עד 1944 הוא התרחב ל-242,000 מתנדבים והיה לארגון העזר התנדבותי הגדול בעולם ביחס לאוכלוסייה ומספר חברים. באותה עת אוכלוסיית פינלנד מנתה קצת פחות מארבעה מיליון.
במהלך שנות ה-20 וה-30 רק אזרחיות פיניות נוצריות היו זכאיות להצטרף, ונדרשו שתי אסמכתאות מאנשים שנחשבו לאמינים. לאחר פריצת מלחמת החורף ב-1939 נטו להתעלם מדרישה זו האחרונה. זרות יכלו להתקבל לארגון רק באישור מיוחד, עם זאת, בשנת 1940 התקבלו החברות המוסלמיות והיהודיות הראשונות ובשנת 1941 התקבלה האתאיסטית הראשונה לארגון. היהודייה דינה פוליאקוף שירתה כחובשת במסגרת זו בתקופת מלחמת העולם השנייה ונודעה בסירובה לקבל את עיטור צלב הברזל הגרמני על מסירותה לפצועים מקרב חיילי הורמכט.
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת החורף גויסו לשירות צבאי כ-100,000 איש שהלוטות השתלטו על עבודתם. הלוטות התנדבו בבתי חולים, בעמדות התרעה לתקיפות אוויר ובמשימות עזר אחרות בשיתוף עם הכוחות המזוינים. למרות היותו של הארגון צבאי למחצה ושיתוף הפעולה עם הכוחות המזוינים, הלוטות, לעומת זאת, לא היו חמושות באופן רשמי. היוצאת מן הכלל היחידה הייתה סוללת נ"מ שהושמה תחת אחריות הלוטות בקיץ 1944 בהלסינקי. כל צוות הסוללה הורכב מלוטות שהפעילו את פנסי החיפוש AA. לצד ההפעלה, ליחידה הונפקו רובים להגנה עצמית, ובכך נהייתה ליחידה הצבאית הנשית החמושה היחידה בהיסטוריה של כוחות ההגנה הפיניים.
הצורך העז בכוח העבודה הוביל לגיוס מהיר ולעיתים לא היה זמן להכשיר כראוי את הלוטות החדשות על פי עקרונות הארגון. בנוסף, רוב המתגייסות החדשות היו צעירות וחסרות ניסיון. דבר שגרם לחיכוכים מסוימים בין הוותיקות למתגייסות החדשות.
הארגון ספג אבדות קלות יחסית, בהתחשב במספר הנשים שהוצבו באזורי מלחמה ומשך המלחמה. במהלך המלחמות מתו 291 לוטות, רובן (140) ממחלות. 66 נהרגו בסמוך לחזית, 47 בהתקפות אוויר ו-34 בתאונות. הנופלות נקברו בקברי גיבורי מלחמה בקהילות ביתם.
לאחר המלחמה
מאז ה-4 בינואר 1995, ניתנת הזכות לנשים בין הגילאים 18 עד 29 להגיש בקשה לשירות צבאי בצבא ההגנה הפיני והן חופשיות להגיש בקשה לכל צורת שירות, אשר ניתנת אם הן עומדות במינימום הכושר והבריאות.
בתרבות
הסרט Promise משנת 2005 מתאר את קורותיה של אשת לוטה פינית במהלך מלחמת העולם השנייה.
קומיקס אינטרנט מאת Setz שפורסם ב-23 באפריל 2017, "Lotta Svärd: Women of War", מפרט את חייהם של חברות ה-Lotta Svärd במהלך מלחמת החורף.
סמל הארגון מופיע בנעימת הפתיחה של תוכנית הסאטירה הפוליטית Hyvät herrat.
1927 בארצות הברית
1927 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 151 שנה מיום היווסדה.
V15
V15 או ניצחון 2015 הייתה תנועה ישראלית על-מפלגתית שנוסדה לקראת הבחירות לכנסת ה-20 (שנערכו ב-17 במרץ 2015) שקראה להחלפת ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
לאחר הבחירות הקימה התנועה יחד עם תנועת "קול אחד" את תנועת "דרכנו" בנובמבר 2015.
הקמה
V15 הוקמה בדצמבר 2014, על ידי איתמר ויצמן ונמרוד דוויק. בכנס ההקמה, שבו נשא דברים ראש השב"כ לשעבר יובל דיסקין, הונחו היסודות לפעילותה של התנועה במחקר, בשטח, ברשת האינטרנט ועוד. לאחר הקמתה סיכמה התנועה על שיתוף פעולה עם תנועת "קול אחד".
פעילות
לאורך התקופה שקדמה הבחירות לכנסת ה-20 ניהלה התנועה קמפיין חוצות תחת הסיסמה "פשוט מחליפים". מערך השטח של הארגון כלל מטות בערי ישראל השונות, במטרה להעלות את אחוזי ההצבעה בקרב מצביעי המרכז והשמאל. פעילות ציד קולות של התנועה, שנעשתה באמצעות הסברה מדלת לדלת, הגיעה אל מעל ל-100 אלף מצביעים פוטנציאליים במטרה להוציא אותם להצביע.
עם קבלת תוצאות הבחירות התברר שהתנועה כשלה במשימתה להחלפת הממשלה - מפלגת הליכוד הגדילה את כוחה ל-30 מנדטים וב-14 במאי 2015 הושבעה ממשלת נתניהו הרביעית. מנתוני הצבעה עולה כי במקומות שפעלה התנועה עלו אחוזי ההצבעה בשיעור של בין 0 ל-3 אחוזים. עם זאת, בכלל מדינת ישראל עלו אחוזי הצבעה בבחירות לכנסת ה-20 בשיעור של 4.6%.
חקירת הפעילות על ידי תת-ועדה של הסנאט האמריקאי
תת-ועדה של הסנאט של ארצות הברית קבעה כי V15 עשתה שימוש בתשתית של "קול אחד" שנבנתה בתמיכת מחלקת המדינה האמריקאית לארגון "קול אחד" בשנת 2014 כדי לתמוך בקידום פתרון שתי המדינות. לפי הדוח, התמיכה נועדה לצורך קמפיין שכלל "הרחבת הנוכחות ברשתות החברתיות, בניית מאגר בוחרים גדול יותר, ושכירת חברת ייעוץ פוליטי אמריקאית שתכשיר פעילים ומנהלים בשיטות ניהול קמפיין עממי למען תמיכה בתהליך השלום הישראלי־פלסטיני". כך למשל, הפעילים שגויסו בתמיכת ממחלקת המדינה נרתמו לפעילות V15, "קול אחד" דיווח על כך לקונסול הכללי של ארצות הברית בירושלים, אך זה אמר שלא קרא את האימיילים בעניין משום שהיו ארוכים מדי. הסנטורים קבעו כי מחלקת המדינה לא הציבה מלכתחילה תנאים לגבי השימוש בכסף ולכן לא נעברה עבירה, אולם נמצאו כשלים בדרך שבה מקצה הממשל כספים לעמותות והאופן שבו הוא מפקח עליהם. יושב ראש תת-הוועדה, הסנטור רוב פורטמן, אמר כי הדבר לחלוטין אינו מקובל שנעשה שימוש בכספי משלם המיסים האמריקני לבניית תשתית של קמפיין פוליטי.
ביקורת
מראשית פעילותה של התנועה נחלקה ביקורת כלפי פעילותה, בעיקר בקרב ארגוני הימין וכלי התקשורת המזוהים עימם. בסוף ינואר 2015 פתחה מפלגת הליכוד בקמפיין נגד V15 שכלל ראיונות שונים בערוצי התקשורת ומסיבת עיתונאים בהשתתפות מירי רגב, ציפי חוטובלי, אופיר אקוניס, יריב לוין ודוד שמרון, שבה טענו בדבר מימון והתנהלות התנועה. הליכוד טען שהארגון משמש כשלוחה של רשימת המחנה הציוני תוך הפרת חוק מימון מפלגות, התלונן על כך בפני ועדת הבחירות המרכזית והגיש בקשה לצו מניעה נגד הארגון. לאחר שלא הצליח להוכיח את טענותיו ביטל הליכוד את בקשתו לצו מניעה, ולאחר מכן דחה ראש ועדת הבחירות המרכזית את עתירת הליכוד, וחייבו בתשלום הוצאות בסך 48,000 ש"ח. בד בבד, התפרסמו כתבות ב"ישראל היום", אשר כינו את פעילות התנועה "פרשת העמותות 2" (באזכור לפרשת עמותות ברק), ושטחו טענות דומות לאלו שהופיעו בעתירה.
בעקבות פעילות התנועה, הודיע חבר הכנסת יואב קיש בחודש מרץ 2016 כי בכוונתו ליזום חוק שנועד להגביל את סך התרומות לעמותות פוליטיות בתקופת בחירות, שאושר בכנסת ב-20 במרץ 2017.
בדו"ח מבקר המדינה לעניין בחירות 2015 יש התייחסות גם ל"פעילות גופים חוץ-מפלגתיים", בלי לנקוב במפורש בשמו של גוף כלשהו. בדו"ח נאמר: "אין להתעלם מהמסרים הישירים שמצאו ביטוי בחלק מהפרסומים של הגופים החוץ-מפלגתיים, לרבות פרסומים הקוראים להחלפת הממשלה ואחרים המעודדים הצבעה עבור גושים שונים. חרף האמור, ובשים לב לחשיבותו של חופש הביטוי הפוליטי של יחידים וקבוצות בחברה דמוקרטית, הגעתי לכלל מסקנה כי לא ניתן לראות במסרים מעין אלו תעמולה מובהקת לטובת סיעה ספציפית עד כדי קביעה שנוצרה חזקה של זיקה ארגונית לסיעה מסוימת כלשהי".
סלמי סיביו
סלמי סיביו (ברומנית: Salam de Sibiu) או בשם האחר, נקניק חורף (ברומנית: Salam de iarnă), הוא נקניק סלמי שיוצר תחילה בסינאיה ובמדיאש, ברומניה ובהמשך בערים רומניות נוספות. זה נקניק מבשר חזיר מיובש, מעושן ולא מבושל. נקניק זה נחשב למוצר איכותי מאוד ומחירו גבוה. על ראשיתו יש מחלוקת ועל מרכיביו התהלכו אגדות. סלמי סיביו הוא מוצר בעל מעמד גאוגרפי מוגן.
מרכיבי הסלמי סיביו ודרך הכנתו
הנקניק הזה מבוסס על בשר חזיר, 70% הם בשר של חזירות בוגרות, בנות לפחות שנה וחצי, ללא שומן וללא כלי דם. ב-30% הנוספים יש סלנינה, מוצקה, מגב החזיר. הבשר והשומן קצוצים או נטחנים לגודל של גרגר אורז. מוסיפים מלח בישול (שישה גרם לכל מאה גרם של בשר), פלפל שחור, שום ופלפל אנגלי. לכך מוסיפים מיני סוכר, ויטמין C ונתרין חנקני בכמות של מינימום 0,01 מיליגרם ומקסימום 0,1 גרם לכל מאה גרם של בשר. הסוכרים והנתרין החנקני נאכלים על ידי המיקרואורגיזמים המצוים בבשר ויוצרים את הצבע האדום האופייני. את התוכן מכניסים לתוך עטיפות מתאימות - בתחילה השתמשו לשם כך במעיים של סוסים וזה שורש השמועה, שזה נקניק מבשר סוסים. בנקניק זה אין צבעי מאכל ואין חלבון צמחי.
לאחר השחיטה הבשר מועבר לקירור, כך שהטמפרטורה ליד העצם תגיע ל-2 עד 4 מעלות צלזיוס תוך 12 שעות - במצב זה משאירים את הבשר ל-48 עד 72 שעות. הבשר והשומן (סלנינה) נטחנים ומעורבבים עם התבלינים. התערובת מונחת על תבנית עם חור באמצע, חור דרכו מופרשים הנוזלים, תוך ערבוב מפעם לפעם וכך מופרשים 6 עד 7 אחוזים מהתוכן. אחרי זה התערובת מקוררת עמוק יותר ל-7- עד 10- מעלות, כדי שהשומן יתקשה. כעבור שלושה ימים שמים את התערובת בכלי קיבול מתאימים, בעבר מעיים של סוסים, בהווה אריזות פלסטיק. הנקניקים מוצבים לאוורור בטמפרטורה של 4 עד 6 מעלות ולחות של 80 עד 85 אחוזים במשך 48 שעות. הנקניקים הגמורים מועברים להשלה של שלושה עד שישה חודשים, במהלכם תצטבר עליהם שכבת עובש, שתיתן להם את טעמם וצבעם הלבן-אפור האופייני.
היצרן הראשון
תקופת ייצור הסלמי התחילה ב-1 באוקטובר והזסתיימה באפריל, כי רק בתקופה זו היה מזג האוויר קר במידה מספקת. באותה תקופה לא היו מקררים חשמליים, את הבשר שמרו במרתפים קרים ונעזרו גם בקרח, שנאסף בחורף מהנחל המקומי ואוכסן במרתף. רק ב-1921 הותקן המקרר הראשון.
דוצי מכר את הסלמי שלו בשם סלמי של חורף (Salam de Iarnă) וייצא אותו ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית. מכיוון שהיה גם סלמי חורף בהונגריה, היו בעיות עם הרשויות ההונגריות והיצרנים שלא רצו להכניס את סלמי החורף הרומני למדינה. באותה תקופה טרנסילבניה, כולל העיר סיביו, השתייכו לאימפריה האוסטרו-הונגרית והסלמי, שהועבר לשם קיבל חותמת כחולה עם הפתק "מכס סיביו" לייצוא, כך שבחו"ל הוכר כסלאם דה סיביו, סלמי מסיביו או סלמי סיביו וכך הוא ידוע עד היום, רק בהונגריה וברומניה הוא נקרא סלמי חורף, אם כי הוא אינו דומה לסלמי החורף ההונגרי (Téliszalámi או Téli Szalámi).
היצרן, דוצ'י, שינה רשמית את שם המוצר ל"סלמי של סיביו" ב-1937.
החברה זכתה להצלחה רבה, בשנת 1938 ייצרה כ-100 טון סלמי. לאחר מותו של פיליפו דוצי, בשנת 1943, שני בניו, אנטוניו וג'וזפה, להם גילה את המתכון הסודי לסלמי סיביו, ניהלו את החברה עד שהולאמה בשנת 1954.
המפעל במדיאש
גרסה אחרת על ראשית סלמי סיביו ברומניה, גורסת שב-1922 Josef Theil (יוזף טייל), בעל מפעל למוצרי בשר במדיאש בשם Theil & Co. AG Salami und Selchwarenfabrik, רומניה, הקים מפעל נוסף בסיביו וייצר שם נקניק סלמי, תחת השם Veritabilul salam de Sibiu (הסלמי האמיתי של סיביו). בשנות השלושים של המאה העשרים ייצור סלמי סיביו במפעלים אלה הגיע לעשרים קרונות רכבת בשנה.
המפעל הולאם ב-1948, אך השם נשמר ומשנות החמישים החלו לייצא סלמי סיביו למדינות רבות, בהן אוסטריה, גרמניה, צ'כוסלובקיה, פולין, ישראל, בלגיה, שוודיה וברית המועצות.
המפעל בתקופה הקומוניסטית
בתקופה הקומוניסטית נבנו מפעלים נוספים לייצור סלמי סיביו, ב-1976 בבקאו ואחרי זה בסלונטה על הגבול עם הונגריה, בגאלאץ ועוד. מרבית הייצור, 90%, הופנה לייצוא אל ארצות המערב ואל ברית המועצות. בשנים 1967 - 1968, החברה הממשלתית, ששמה שונה כעת ל-"Intreprinderea pentru Industrializarea Carnii" (המפעל לתיעוש הבשר), נבנתה מחדש והורחבה, כך שניתן היה לייצר סלמי כל השנה וניתן היה לצמצם את תקופת ההבשלה לשלושה חודשים בקירוב. התוצרת השנתית גדלה לכ-2,000 טון והחברה העסיקה 150 עובדים. לאחר המהפכה הרומנית שונה שם החברה ל-S.C. SALSI S.A. והופרטה בשנים 1995-1998. מאז 1998 היא שוב חברה פרטית לחלוטין.
מלכתחילה מחיר סלמי סיביו היה גבוה ממחירי סלמי אחרים וגם שימש בתקופה הקומוניסטית כאחד הטובין הבודדים, שניתן היה לקחת לחוץ לארץ והיה לו ביקוש שם. מחיר הסלמי סיביו היה 120 לאי לקילוגרם כשמחיר הנקניק מסוג פריזר עלה 11 לאי וסוגי הסלמי היקרים ביותר הגיעו ל-64 לאי.
אמינטה טורה
אמינטה טורה (בצרפתית: Aminata Touré; נולדה ב-12 באוקטובר 1962) כיהנה כראש ממשלת סנגל מספטמבר 2013 עד יולי 2014.
ביוגרפיה
טורה גדלה בערים טמבאקונדה וקאולק ולאחר מכן עברה לצרפת, שם סיימה תארים בכלכלה ובמנהל עסקים מאוניברסיטאות בדיז'ון ובאקס-אן-פרובאנס. לימים סיימה תואר שלישי מבית הספר הבינלאומי לניהול ונושא עבודת הדוקטורט שלה עסק במיקרו מימון של נשים במדינות אפריקה.
טורה עבדה בארגונים שעיסוקם בבריאות ובתכנון משפחה בסנגל. היא עבדה בקרן האו"ם לענייני אוכלוסין כיועצת בבורקינה פאסו ולאחר מכן כיועצת אזורי במדינות דוברות צרפתית במערב אפריקה.
ב-2010 הצטרפה לצוות הבחירות לנשיאות של מאקי סאל והשתתפה בכתיבת תוכניות מצע הקמפיין.
כיהנה בשנים 2013-2012 כשרת המשפטים.
בשלהי 2014 מונתה כיועצת מיוחדת לנשיא מאקי סאל.
אחיה קליין
אחיה קליין (נולד בספטמבר 1991) הוא ספורטאי פאראלימפי ישראלי, ייצג את ישראל במשחקים הפאראלימפיים (טוקיו 2020).
ביוגרפיה
בשנת 2013, בגיל 22, נפצע קליין אנושות ממטען חבלה שהונח באחת מהמנהרות מרצועת עזה לשטח ישראל. כתוצאה מהפיצוץ, איבד את ראייתו כמעט לחלוטין. הוא חזר לשירותו הצבאי כקצין הנדסה, חרף פציעתו האנושה. בשנת 2019 הגיע למקום השישי באליפות העולם הפאראלימפית לחתירה באוסטריה, לצד ברק חצור, סימונה גורן, שי לי מזרחי, מיכל פיינבלט, סלאח שהאין וההגאית מרלנה מילר. באותה שנה נישא לבת זוגו שירלי וקיבל את אות המופת השיקומי על ידי ארגון נכי צה"ל.
בשנת 2021 השתתף במשחקים הפאראלימפיים, בתחרות החתירה לרביעיות מעורבים. קליין וקבוצתו העפילו לגמר, וסיימו במקום השישי.
חיים אישיים
קליין מוכר כנכה צה"ל. הוא מתגורר בתל אביב-יפו יחד עם אשתו ובנם.
נגד אפיון
על קדמוּת היהודים (ביוונית: περὶ ἀρχαιότητος Ἰουδαίων) או נגד אַפְּיון (ביוונית: Κατά Απίωνος; בלטינית: Contra Apionem) הוא ספרו הרביעי של ההיסטוריון היהודי-רומי יוסף בן מתתיהו, אשר נכתב זמן לא רב לפני מותו. בספר זה, שנכתב בשנים האחרונות של המאה הראשונה לספירה, מתגלה בן מתתיהו כחריף ותוקפן כנגד תופעות שונות של שנאת ישראל.
על הספר
החיבור מצוין בשם "על קדמות היהודים" אצל הסופרים הנוצרים אוריגנס ואוסביוס מקיסריה וניתן להניח כי שם זה שימש גם את יוספוס עצמו, מאחר שבפתח חיבורו הציג את נושא כתיבתו תוך שימוש במונחים "קדמות" וקדמוניות" 4 פעמים רצופות. קשה להניח כי השם "נגד אפיון" ניתן על ידי יוספוס, מאחר שהפולמוס נגד אפיון תפס רק חלק קטן יחסית מהחיבור. שם זה מופיע לראשונה מאוחר יותר, אצל הסופר הנוצרי הירונימוס, וסביר לחשוב שכינוי זה הוא שם חלופי שניתן לו על ידי הירונימוס עצמו, כנראה כדי להבדיל אותו מהחיבור בעל השם הדומה "קדמוניות היהודים".
זוהי יצירה אפולוגטית (מתגוננת), אשר נכתבה כחזית ביקורתית מול מסע ההשמצות של קבוצת סופרים מאלכסנדריה בראשותו של אפיון המדקדק, אשר השחירה את פני היהודים בכלל ותקפה את היצירה "קדמוניות היהודים" בפרט. בחיבור זה מוכיח יוסף בן מתתיהו את שקריות הטענות כי היהודים הם עם ללא היסטוריה וללא חוק ומוסר, ומבליט את קדמוניות העם היהודי ואת ההיבטים המוסריים של חוקיו, הלכותיו ומנהגיו.
חלק מהמקורות האנטישמיים שיוספוס מביא, כמו הציטוטים מפי ההיסטוריון מנתון, הם חיבורים שנכחדו מן העולם ואינם קיימים עוד, ו"נגד אפיון" הוא אחד המקורות החשובים שניתן דרכם לשחזר חלק מתוכנם.
לחיבור "נגד אפיון" שני חלקים: א. תגובה לטענות כלליות נגד היהודים ב. תגובה לטענותיו של אפיון, רטוריקן יווני בן התקופה שחי באלכסנדריה.
הקדום ביותר מבין כתבי היד של החיבור הוא כתב יד L (לאורנטינוס).
פסקאות 52–113 בספר השני של החיבור (בתוך פרקים ה–ט) שרדו רק בתרגום הלטיני מהמאה ה-6, המכונה "תרגום קסיודורוס". לדברי ההיסטוריון בצלאל בר כוכבא, ניתן להניח כי הדפים המכילים את עלילת קורבן האדם ועלילת החמור הושמדו בשלב כלשהו של המסירה, בהתאם לדחייה המוחלטת שלהן על ידי פוטיוס ואולי גם על ידי אישים ביזנטיים אחרים בעלי סמכות. התרגום הלטיני של עלילת קורבן האדם סובל מפגמים רבים. כמה טעויות נובעות מפירוש שגוי של הטקסט היווני. ישנן גם השמטות והבדלים משמעותיים בניסוח בין כתבי היד הלטיניים השונים.
הטענות נגד היהודים
הטענה העיקרית איתה מתמודד יוסף בן מתתיהו בחלקו הראשון של הספר, נוגעת לקדמוניות היהודים. יוסף מצר על כך שרבים טוענים כי העם היהודי אינו עתיק, כשהראיה שהם מביאים לכך היא שהוא לא נזכר בספרי ההיסטוריה היוונים.
הקטאיוס
סילוף ההיסטוריה היהודית בספרות הפגאנית בא לידי ביטוי בראש ובראשונה בסיפור מצרי-יווני אלטרנטיבי למוצא היהודים ומסורת יציאת מצרים. גרסתו הקדומה ביותר הידועה לנו הופיעה ככל הנראה בחיבורו של הקטאיוס איש אבדרה, סביב שנת 300 לפנה"ס, שם מסופר שבעקבות מגפה קטלנית שבאה על מצרים, גורשו ממנה כל הזרים, כאשר חלקם הגדול, בהנהגת משה, גורש לארץ ריקה שנקראה אחר כך "יהודה". גרסתו של הקטאיוס עברה שינויים וקיבלה תוספות פרי עטם של סופרים מאוחרים יותר, שהפכו אותה עם הזמן לעוינת יותר כלפי היהודים, תוך שימוש במוטיבים של כפירה, טומאה, שנאת זרים ואף שנאת אדם.
מנתון
מנתון (היסטוריון וכהן מצרי מהמאה ה-3 לפנה"ס) טען כי היהודים הם צאצאי החיקסוס, עם של רועים מהמזרח, שהשתלט בכח על מצרים וביצר את העיר אוריס. לאחר כ-500 שנה, גורש ממנה (240 אלף נפש), התיישב בארץ שנקראה אחר כך "יהודה" ובנה את העיר ירושלים. לאחר כ-500 שנים נוספות, מלך בשם אמנופיס גירש את כל 80 אלף המצורעים במצרים לעבודה במחצבות ממזרח לנילוס. לאחר זמן רב, נעתר המלך לבקשתם והם הורשו לבנות מחדש את העיר אוריס ולהתגורר בה. המצורעים מרדו במלך, תחת הנהגת אסרסיף, כהן מהליופוליס שנתן להם תורה חדשה וציווה אותם שלא לעבוד את אלוהי המצרים, להקריב את החיות הקדושות שלהם ולהתנכר לכל מי שלא מצטרף לדתם החדשה. הוא הורה לבצר מחדש את העיר ושלח שליחים לירושלים והציע לעם הרועים לחבור למלחמה במצרים. 200 אלף אנשי מלחמה הגיעו מירושלים לעיר אוריס, אמנופיס נסוג עם צבאו לממלכת כוש ושתי האוכלוסיות השתלטו יחד על מצרים וחיללו את מקדשיה. מנתון ציין ש"אומרים" שכשחבר מנהיג המצורעים, הכהן אסרסיף, לעם הרועים, שינה את שמו למשה. כעבור 14 שנה גרש אמנופיס יחד עם בנו רעמסס את הרועים והמצורעים לסוריה.
כאירמון
כאירמון מאלכסנדריה (פילוסוף סטואי והיסטוריון מהמאה ה-1 לספירה) טען כי אמנופיס גירש ממצרים 250 אלף מצורעים, בראשם עמדו טיסיתן ופטסיף, הם משה ויוסף, שהגיעו לעיר פלוסיום וכרתו ברית עם אוכלוסייה אחרת שאמנופיס לא נתן להם לרדת מצרימה (שמנתה 380 אלף איש, אך לא ברור מי הייתה ומדוע הושארה שם), ויחד איתם יצאו למלחמה במצרים. אמנופיס ברח לכוש, אך בנו רעמסס, גירש אחר כך את 200 אלף היהודים לסוריה, שלא ברור לאיזו משתי האוכלוסיות הם משתייכים.
לוסימכוס
לוסימכוס (מדקדק אלכסנדרוני, אולי מהמאה ה-1 לספירה) טען שהיהודים היו המצורעים, שצבאו על המקדשים כדי לבקש מזון. מלך בשם בוֹכּחוֹריס גירש את כל הטמאים והכופרים ממצרים וציווה להטביע את המצורעים בים. לוסימכוס הוסיף שאיש אחד, משה, ציווה על היהודים (שברחו למדבר וניצלו מטביעה) להתנכר ולהתנכל לזרים ולהרוס את כל מקדשי האלים והמזבחות שימצאו בדרכם. לאחר נדודים במדבר, הגיעו היהודים לארץ מיושבת ועשו רעות לתושביה, שדדו את המקדשים והעלו אותם באש, והגיעו אל הארץ שנקראה אחר כך "יהודה", שם יסדו עיר שקראו לה "הירוסולה", ביוונית "שוד המקדש", בגלל מנהגם. לאחר זמן רב, אחרי שגדלו והתחזקו, התביישו היהודים בשם הזה וקראו לעיר "הירוסולימה" (ירושלים).
אפולוניוס מולון
אפולוניוס מולון (רטוריקן יווני מרודוס מהמאה ה-1 לפנה"ס) טען שמשה היה מכשף רמאי שנתן ליהודים חוקים המלמדים לעשות רע. מולון טען כי היהודים אינם מאמינים באלהים והם שונאי אדם, חסרי אומץ אך גם פנאטיים ופראיים, והעם היחיד בין העמים הברבריים שלא התפתח בחיים האנושיים. כמו כן, הוקיע את היהודים על שאינם מוכנים לשהות בחברת אנשים בעלי אמונה דתית ומנהגים שונים משלהם. סופרים אחרים, דומיהם של מולון ולוסימכוס, כתבו שהיהודים הם הרעים והחוטאים ביותר בין בני האדם.