cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לדבלי
האודי ויליאם לדבטר שנודע בשם הבמה לדבלי או לד בלי (באנגלית: Huddie William Ledbetter, LeadBelly או Lead Belly; 23 בינואר 1888 - 6 בדצמבר 1949) היה מוזיקאי פולק, גוספל ובלוז אפרו-אמריקאי, נגן וירטואוז בגיטרה בת 12 מיתרים, מפוחית, אקורדיון, פסנתר וכינור. בשל זכרונו ללחנים ותמלילים היה למאגר חי של מוזיקה עממית מדרום ארצות הברית, זכרונו החי תועד על ידי חוקרי הפולקלור ג'ון ואלן לומקס ושיריו היוו תשתית לצמיחת מוזיקת הפולק של ניו יורק. בנוסף לאיסוף ותיעוד לדבלי עסק גם בכתיבת שירים, בין תמליליו שירים בנושאי בלוז סטנדרטיים כעבודה קשה, נשים, אלכוהול, פשע, גזענות, חיי בית סוהר וכדומה ושירים ביקורתיים אודות אירועים אקטואליים ואודות דמויות כאדולף היטלר, תאודור רוזוולט, ג'ין הארלו, נערי סקוטסבורו, הווארד יוז ועוד.
תולדות חייו
לדבלי נולד בחווה חקלאית על גבול לואיזיאנה וטקסס. ב-1903 כבר פעל כמוזיקאי והגיע לסנט פול בוטומס עם משפחתו. הוא למד לנגן פסנתר מצפייה בפסנתרנים ואימץ את שיטת הנגינה של הרגטיים ביד שמאל לגיטרה ולגיטרת 12 מיתרים, שיטה אותה פיתח לכדי וירטואוזיות. ב-1912 כתב את שירו הראשון על נושא אקטואלי "טיטניק" ובו הוא מבקר את ההפרדה הגזעית ששררה על סיפון הטיטניק ששקעה. באותה עת עבר לדאלאס והכיר את בליינד למון ג'פרסון, הופיע יחד איתו ולמד ממנו שירים ואת שיטת נגינתו בגיטרה (פינגר סטייל).
אופיו הקשה גרם לו להסתבך לא אחת עם החוק. ב-1915 נאסר בעוון "החזקת אקדח" ונענש בעבודת פרך בקבוצה כבולה בשלשלאות (Chain Gang), ממנה נמלט. ב-1918 רצח אחד מקרובי משפחתו במהלך קטטה ונכלא בבית סוהר לעבודות פרך. בשל כוחו הפיזי הרב הצטיין בעבודה ולפיכך הותר לו להופיע בפני האסירים וצוות הסוהרים ושם גם למד שירים רבים. ב-1925 שוחרר לאחר שכתב שיר-בקשה לחנינה למושל טקסס שחנן אותו.
אולם ב-1930 נאסר שוב, לאחר ניסיון דקירה של אדם במהלך קטטה בלואיזיאנה. שלוש שנים לאחר מכן, בעודו יושב בכלא "אנגולה", הגיעו לראיין אותו ולהקליטו חוקרי הפולקלור האב והבן ג'ון ואלן לומקס, אשר שמעו שבכלא בלואיזינה יושב אדם שהוא ארכיון מהלך לשירי-עם. הקלטותיו של לדבלי הועברו לספריית הקונגרס. במהלך 1934 הגיעו השניים לבקרו והקליטו מאות שירים. במקביל כתב ג'ון לומקס עתירה לחנינה עבור לדבלי למושל לואיזיאנה, שחנן אותו ב-1 באוגוסט 1934. כיוון שארצות הברית הייתה שקועה בשפל הגדול ולדבלי נזקק לעבודה קבועה על-מנת לקיים את תנאי שחרורו, שכר אותו ג'ון לומקס כנהג. עד סוף השנה סייע ללומקס האב במסעותיו בדרום ארצות הברית.
בראשית 1935 הגיע לדבלי עם לומקס לניו יורק והתקבל בסקרנות הקהל לשמוע את "המורשע המזמר". CBS ומגזין טיים הפיקו את הסרט הראשון בסדרת "The March of Time" אודות לדבלי בפברואר 1935, המתעד בין היתר את חתונתו עם חברתו מרת'ה פרומיס (Martha Promise) שהגיעה מלואיזיאנה. באותה שנה הוחתם לחוזה הקלטות בחטיבת "מוזיקת הגזע" של קולומביה רקורדס (ARC race records), אך הקלטותיו לא זכו להצלחה כלכלית.
לדבלי המשיך ללוות את ג'ון לומקס בהרצאות בין היתר באוניברסיטת הרווארד, כמו כן תיעד לומקס את תמלילי שירי העם ששמע מלדבלי בספר Negro Folk Songs as Sung by Lead Belly בשנת 1936. לאחר מכן חזר לניו יורק והופיע בהארלם. ב-19 באפריל 1937 פרסם המגזין "לייף" כתבת צבע גדולה על לדבלי העובדה ש"ידיים שרצחו אדם" מנגנות בווירטואוזיות על גבי גיטרה הייתה לסנסציה.
הוא הקליט בתקליטי RCA והיה לאמן הבלוז או הפולק השחור הראשון שהצליח באירופה ויצא לסיור בצרפת ב-1949.
לאחר שחזר מצרפת אובחן כלוקה ב-ALS (שנקראה אז "מחלת לו גריג"). הופעתו האחרונה הייתה באוניברסיטת טקסס באוסטין, במופע מחווה למיטיבו ג'ון א. לומקס.
לאחר מותו
ב-1950 הפיק פיט סיגר תקליט ובו הוא מלמד נגינה בגיטרת 12 מיתרים (כלי אותו אימץ בהשראת לדבלי), בסגנונו של לדבלי.
המוזיקאים בוב דילן, ג'ניס ג'ופלין, ואן מוריסון, קית' ריצ'רדס ("האבנים המתגלגלות"), רוי אורביסון, רוברט פלנט ("לד זפלין") וקורט קוביין התבטאו כולם לגבי גדולתו של לדבלי כזמר, יוצר, נגן ומתעד של הבלוז ושל מוזיקת העם וכהשראה מרכזית עבורם.
השירים שנכללו ב"ספר השירים של לדבלי" (בפרפרזה על "ספר השירים האמריקאי הגדול") זכו לעשרות גרסאות כיסוי לדוגמה:
בשנת 1976 הופק סרט הקולנוע "Leadbelly".
שם הבמה
שם הבמה שלו, הניתן לתרגום כ"בטן עופרת" או "בטן יצוקה" ניתן לפירוש במספר דרכים. ברור שזהו משחק מילים עם שם משפחתו לדבטר או ביטוי של השם במבטא דרומי כבד. מעבר לכך, גרסה אחת טוענת שהשם בא לו מכך שספג קליע בבטנו, גרסה אחרת טוענת שמקור השם נובע מחוזקו הפיזי הבלתי רגיל שבא לידי ביטוי פעם כאשר אסיר-עמית דקר אותו בסכין ולדבלי, מדמם קשות, מצא כוחות לקחת את הסכין ופנה לדקור את דוקרו.
פוקימון 2000: כוחו של האחד
פוקימון 2000: כוחו של האחד (באנגלית: Pokémon: The Movie 2000 ביפנית: 劇場版ポケットモンスター 幻のポケモン ルギア爆誕), הוא סרט קולנוע יפני מסוגת האנימה. את הסרט ביים קוניהיקו יויאמה. היה זה הסרט השני המבוסס על הסדרה "פוקימון".
M66
M66 (מ-Messier 66) או NGC 3627 היא גלקסיה ספירלית במרחק של כ-35 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים אריה. היא חלק מקבוצת גלקסיות קטנה המכילה גם את הגלקסיות M65, NGC 3628 ו-NGC 3593 ונקראת קבוצת M66 ולפעמים גם "שלישיית אריה" (NGC 3593 חלשה משלוש האחרות וקצת מרוחקת מהן).
היסטוריה
M66 התגלתה על ידי האסטרונום הצרפתי שארל מסיה ביחד עם הגלקסיה השכנה M65 והוכנסה על ידיו לקטלוג מסיה ב-1 במרץ 1780 כשהוא מתאר אותה כערפילית עמומה מאוד סמוכה ל-M65. ויליאם הרשל צפה בה ב-12 באפריל 1784 ותיאר אותה כערפילית בהירה עם צורה לא סדירה ומרכז בהיר יותר. ב-1830 צפה בה ג'ון הרשל וציין שיש לה צורה מאורכת.
עד היום נצפו ב-M66 ארבע סופרנובות, שתיים מהן הגיעו לדרגת בהירות 12 בשנים 1973 ו-1989 ושתיים עמומות יותר נצפו בשנים 1997 ו-2009.
תצפית
M66 נמצאת כ-2.8 מעלות דרומית מזרחית לכוכב θ (תטא) באריה וכ-2.6 מעלות צפונית-מערבית לכוכב ι (יוטא) באריה, מעט מזרחית לקו המחבר את שני הכוכבים. כשליש מעלה ממערב לה נמצאת M65 ו-NGC 3628 נמצאת כשני שלישים מעלה מצפון לה. עם בהירות מדרגה 8.9 נחוץ טלסקופ על מנת לראותה, טלסקופ חובבים מספיק כדי להבחין בה ולראות שצורתה מאורכת מעט, אבל רק בצילום ארוך חשיפה דרך טלסקופ מקצועי ניתן להבחין שזו גלקסיה ספירלית ובאורכה המלא – כ-9 דקות קשת. גודל זוויתי זה ממרחק של 35 מיליון שנות אור שקול לרדיוס של כ-95,000 שנות אור. הזרועות הספירליות של M66 נראות מעוותות, ככל הנראה בהשפעת כוחות הכבידה של הגלקסיות השכנות. גם מרכז הגלקסיה הוא בעל צורה מעוותת ולא עגולה כמו ברוב הגלקסיות הספירליות.
ההסחה לאדום של אור הגלקסיה מראה ש-M65 מתרחקת משביל החלב במהירות של כ-730 קילומטר בשנייה.
טרנספורמייס
מטרת המשחק
מטרתו של המשחק הוא שהשחקן (במילים אחרות: עכבר) יגיע אל הגבינה בכל סבב. יש כמה סוגי "חדרים":
בכל סבב (הנמשך 3 דקות) המטרה היא להגיע מהמיקום ההתחלתי של השחקן/ים אל הגבינה, ומשם אל המאורה, בה תסיימו את הסבב, כמה שיותר מהר. כאשר תסיימו סבב ותצליחו לאסוף גבינה, תרוויחו אותה ותוכלו לקנות עם סכום מסוים של גבינות פריטים מהחנות. מכאן ניתן להסיק שהגבינות מהוות מטבעות במשחק. אם תסיימו את הסבב ראשונים, תרוויחו 16 נקודות. אם תסיימו שניים, תרוויחו 14 נקודות ואם תסיימו שלישיים ומטה תקבלו 10 נקודות. שימו לב: במשחק יש מכשולים ואתם עלולים להיפסל. במקרה ונפסלתם/לא הספקתם לאסוף גבינה ולחזור למחילה, לא תקבלו נקודות כלל. כאשר כל השחקנים בחדר יסיימו את הסבב, או לאחר 3 דקות (הבא קודם), יחל סבב חדש. ייתכן מאוד שהשלבים יחזרו על עצמם. במהלך הסבבים תרוויחו נקודות, ובכל סיבוב המשתתף בעל מספר הנקודות הרב ביותר יהווה שאמאן. השאמאן בעל כוחות קסומים ותפקידו הוא לעזור לשאר העכברים לאסוף גבינה ולהגיע למחילה. לאחר שתהיו שאמאנים יתאפס מצב הנקודות שלכם.
כמו כן במשחק יש אפשרות לעצב את הדמות שלך- לקנות בעבור גבינות סוגי פרוות (צבעים ודוגמאות), בגדים, אביזרים וכו'.
Honey Boo
Honey Boo הוא סינגל שהוקלט על ידי זמרת הרגאטון הדומיניקנית נאטי נטשה, ביחד עם הלהקה CNCO. השיר יצא לאור ב-3 באפריל 2020, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק לטין, כסינגל שלא מתוך אלבום. השיר קיבל מועמדות בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV, בקטגוריית "הכוריאוגרפיה הטובה ביותר".
השיר הגיע למקום ה-62 במצעד השירים שבארגנטינה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי נאטי נטשה, טיירון הרננדז, רפאל רודריגז, רפאל פינה, פטריק רומנטיק, אובימל מלדונאדו, דניאל רונדון, ריצ'רד קמאצ'ו, אריק בריאן קולון, זבדיאל דה ג'יזס, כריסטופר וולז וג'ואל פימנטל והופק על ידי רפאל רודריגז. השיר הוא שיר בסגנון הפופ הלטיני, המשלב בתוכו את סגנון הרגאטון.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-50 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של CNCO ב-3 באפריל 2020, בשידור חי. הקליפ צבר למעלה מ-70 מיליון צפיות.
פרסים ומועמדויות
השיר קיבל מועמדות בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV, בקטגוריית "הכוריאוגרפיה הטובה ביותר".
ג'ורג' האנט
כמי שכינה את עצמו "הניבתן הזקן" (Old Walrus), התנשא האנט לגובה של 5 רגל ו-9 אינץ' (1.75 מטרים), משקלו הגיע ל-300 ליברות (140 ק"ג), ראשו היה קרח, ואת פניו עיטר שפם כידון. בהשקפותיו הפוליטיות הוא שאב היבטים מהמפלגה הפופוליסטית, ומאוחר יותר מהפרוגרסיביזם, תנועות שתמכו ברפורמות כמו מתן זכות בחירה לנשים, הצבעה חשאית, גביית מס הכנסה, הנפקה חופשית של מטבעות כסף וחינוך חובה. האנט גם התנגד לעונש מוות ותמך בעבודה מאורגנת.
ראשית חייו
ג'ורג' האנט נולד בהנאטסוויל, מיזורי, כבנם של ג'ורג' וושינגטון ושרה אליזבת (לבית ייטס) האנט. מלכתחילה הייתה משפחתו משפחה אמידה, ועיר הולדתו נקראה על שם סבו, אך היא איבדה את הונה כתוצאה ממלחמת האזרחים האמריקאית. לאחר שהתחנך בשילוב של חינוך ציבורי ובתי ספר פרטיים, ברח הנאט מביתו במרץ 1878. במשך שלוש שנים האמינו בני משפחתו שהוא נהרג על ידי אינדיאנים כאשר ערך מסע דרך קנזס וקולורדו ושט ברפסודה במורד ריו גראנדה.
האנט הגיע לעיר גלוב (Globe) שבטריטוריית אריזונה, שהייתה לביתו עד יומו האחרון, עם שני חמורים ועם צורך בעבודה. עבודתו הראשונה הייתה כמלצר בבית קפה. לאחר מכן הוא עבד במגוון עבודות, כולל כעובד ניקיון במכרה וכעובד בחוות בקר, לפני שהיה לפקיד בחנות כלבו. ניסינו המוקדם בעבודה במחלקת המכולת של החנות, הובילה אותו לבצע את רוב הקניות למשק ביתו. החנות נרכשה על ידי תאגיד גדול, והאנט התקדם לתפקיד נשיא החברה. לפני השבעתו כמושל, הוא מכר את חלקו בחברה והגביל את השקעותיו לאיגרות חוב ממשלתיות.
ב-1904 נשא האנט לאישה את הלן דואט אליסון. לזוג נולדה בת יחידה בשם וירג'יניה. תחומי העניין האישיים של הנאט כללו טיפוח של שיחים ועצים נדירים ואיסוף אומנות של האינדיאנים בדרום-מערב ארצות הברית. הוא היה חבר הבונים החופשיים.
פעילות פוליטית בטריטוריית אריזונה
כניסתו הראשונה של האנט לפוליטיקה הייתה כאשר הוא נבחר ב-1890 כפקיד של מחוז חילה. לאחר מכן הוא נבחר פעמיים לבית הנבחרים של הטריטוריה ב-1892 וב-1894. במהלך תקופת כהונתו הראשונה כחבר בית הנבחרים, הוא קידם חקיקה שהקציבה פרס על לכידתו של אפאצ'י קיד.
לאחר שתי תקופות כהונה בבית התחתון, התמודד האנט בהצלחה ב-1896 בבחירות על מושב בבית העליון, מועצת הטריטוריה. במהלך מושב בית המחוקקים של 1897, הוא קידם חקיקה שחייבה ילדים מגיל 8 ועד גיל 14 ללמוד בבית ספר במשך 12 שבועות בשנה לכל הפחות. ב-1898 נבחר האנט לתקופת כהונה נוספת במועצה וכיהן בה עד שפרש מרצונו מהפוליטיקה עד 1904. עם שובו לפוליטיקה, הוא נבחר שוב למועצה ב-1904, 1906 וב-1908. במהלך מושב בית המחוקקים של 1905, שימש האנט כנשיא המועצה, אך לא עלה בידו להבטיח את העברתה של הצעת חוק שדרשה קיום בחירות מקדימות לבחירת מועמדי המפלגות הפוליטיות. במהלך מושב בית המחוקקים של 1907 עלה בידו להעביר חוק שהוציא מחוץ לחוק הימורים בתחומי הטריטוריה. במושב האחרון של בית המחוקקים של הטריטוריה, שימש האנט שוב כנשיא המועצה והפעם הוא הצליח להעביר את חוק הבחירות המקדימות.
לאחר העברת החוק לקבלתה של אריזונה כמדינה בארצות הברית, התקיימו בחירות לבחירת נציגים לוועידת החוקה המדינתית. האנט ניצח בבחירות, והיה אחד מחמשת נציגי מחוז חילה. ביום הראשון לוועידה, נבחר האנט כנשיאה. אחרון צירי הוועידה שנותר בחיים, ג'ייקוב ויינברגר, נזכר לימים שהאנט היה "המניפולטור שמאחורי הקלעים, שניהל את הוועידה באורח עדין וסטואי של בודהה - אם אפשר לדמיין בודהה עם שפם כידון מרשים". בין מאפייניה של החוקה החדשה היו היכולת של הציבור להשפיע על הממשלה, וקיומם של בחירות חוזרות ושל משאלי עם.
בספטמבר 1911 הכריז האנט על מועמדותו למשרת מושל המדינה החדשה. לאחר ניצחון בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, הוא ניצח בהפרש קטן את מועמד המפלגה הרפובליקנית אדמונד ו. ולס, ונבחר כמושל אריזונה הראשון.
תקופות כהונה ראשונות כמושל אריזונה
האנט הושבע כמושל אריזונה הראשון ב-14 בפברואר 1912. כאשר התכנס בית המחוקקים החדש של המדינה במרץ אותה שנה, קידם האנט צעדי חקיקה שיגבילו העסקת ילדים, שדלנות ואיסור ריבית בדת. צעדי חקיקה שזכו לתמיכתו של האנט היו כללו דרישה מהעיתונים לחשוף את בעליהם, הקמת מערכת פיצויים לעובדים, והנהגת תשלום גמלאות לקשישים.
הבחירות של 1916 הסתיימו בעימות על התוצאות. התוצאות הראשוניות הראו שיריבו של האנט, תומאס אדוארד קמפבל, ניצח בבחירות בהפרש של 30 קולות, אך האנט ערער על התוצאות בטענה שבכמה מקומות אירעו מקרים של הונאת בחירות. בתחילה סירב האנט לסיים את כהונתו, אך ב-17 בינואר 1917, בפסיקת בית המשפט העליון של אריזונה שקבע שקמפבל הוא המושל הנבחר דה פקטו, הוא נאלץ לסיים את כהונתו. הוא עדיין המשיך את מאבקיו בבית המשפט, וב-22 בדצמבר 1917 הוא הוכרז כמנצח בבחירות של 1916 בהפרש של 43 קולות. ב-25 בדצמבר שב האנט ללשכת המושל והחל את תקופת כהונתו השלישית.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, פעל הנאט למען רווחת החיילים בחזית והביע את רצונו לשרת עם כוחות חיל הנחתים. עם זאת, קשריו של האנט עם ארגון פועלי התעשייה של העולם, גרמו לנאמנותו לעמוד בספק. לאחר שאדם מפלגסטף קרא תיגר על נאמנותו, הגיש האנט נגדו תביעת לשון הרע וקיבל פיצוי סמלי של סנט אחד.
שגריר בסיאם
בראשית 1920 הייתה סברה שהאנט תכנן להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית במקומו של הסנאטור המכהן מארק סמית'. כדי להתמודד מול האפשרות הזאת, הופצה שמועה שסמית', בסיועו של הסנאטור השני מטעם אריזונה, הנרי פ. אשרסט, ביקש מהנשיא וודרו וילסון למנות את האנט למשרה דיפלומטית שתרחיק אותו מאריזונה. הסיפור ממשיך בכך שוילסון הניח את אצבעו על הגלובוס ושאל, "האם זה יהיה רחוק מספיק?". ב-18 במאי 1920 אושר מינויו של האנט כשגריר ארצות הברית בסיאם.
בעת שירותו בסיאם, שמר האנט על קשר עם אריזונה באמצעות שליחת גלויות. בשובו הוא גם הביא עמו מגוון של מזכרות כמתנות לתומכיו. ב-4 באוקטובר 1921 הוחלף האנט בתפקידו על ידי הנשיא וורן הרדינג. בשובו, החל האנט לדבר על מגוון של קבוצות באריזונה על חוויותיו מעבר לים. לאחר זמן קצר, השתנו הנושאים בנאומים אלו לתחום הפוליטי, ובאמצע 1922 כבר היה האנט בעיצמו של מסע הבחירות שלו לכהונתו הרביעית כמושל.
שובו לתפקיד המושל
בנוסף לעמדתו בנוגע להסכם נהר הקולורדו, אורכה של הקריירה הפוליטית של האנט הייתה מקור להערות נוקבות. במהלך תקופת כהונתו החמישית, כינו אותו מתנגדיו בכינוי "ג'ורג' החמישי". לאחר השבעתו לתקופת כהונתו השישית, השתנה כינוי זה ל"ג'ורג' השישי".
בבחירות לתקופת כהונה נוספת למשרת המושל ב-1928 נוצח האנט. ב-1930 עלה בידו שוב להיבחר לתקופת כהונתו השביעית. באפריל 1928 נפטרה רעייתו לאחר 27 שנות נישואים. ב-1932 הוא נוצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית על ידי בנג'מין בייקר מואר. את ניסיונו האחרון והבלתי מוצלח להיבחר כמושל הוא עשה ב-1934.
ג'ורג' האנט נפטר בביתו כתוצאה מאי-ספיקת לב ב-24 בדצמבר 1934. הוא נטמן בקבר בצורת פירמידה לבנה שהוצב בראש גבעה בפארק פפגו שבפיניקס.
פנחס שטיינר
ביוגרפיה
לאחר נישואיו בניסן ה'תרכ"ח (1868) התגורר בבונהאד, התפרנס מחנות ולימד בקהילה. לאחר מכן שב לפקש, בשנת ה'תר"מ בערך (1890~), ייסד בה ישיבה ועמד בראשה. כעבור זמן הגיע לפקש רבו הרב אליעזר זוסמן סופר, תחילה כדיין, לסייע לחותנו הרב יואל אונגר, ששימש אז כרב העיר. לאחר פטירת הרב אונגר התמנה הרב זוסמן סופר תחתיו והקים בפקש ישיבה נוספת. הרב זוסמן סופר עודד את תלמידיו לשמוע גם את שיעוריו של תלמידו הרב שטיינר בישיבתו.
הרב שטיינר נפטר בי"ט בכסלו ה'תרע"ג (דצמבר 1912) ונטמן בבית העלמין המקומי. בהלווייתו הספידו הרב יוסף לייב סופר, אב"ד פקש בעל "ילקוט סופר".
בנו, הרב יוסף משה מאיר שטיינר, כיהן אחריו כרבה של אילוק עד מלחמת העולם השנייה, שבה נספה. בתו ציפורה פראדל נישאה לרב מרדכי אליעזר אהרנגרובר, ששימש בין השאר כאב"ד ונספה בשואה.
חיבוריו
חיבורים נוספים, ובהם שו"ת "פתח המלביש", "ראשית בכורים" ו"שפתי כהן", שהיו בכתב יד אבדו בשואה.
סופי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טגמנטום
הטגמנטום (אנגלית: Tegmentum) מהווה את האזור המרכזי של גזע המוח ועובר בכל אחת משלוש רמותיו: המוח המוארך (Medulla oblongata), הגשר (Pons) והמוח האמצעי (Midbrain). הוא מורכב מחומר לבן רב המחבר בין חוט השדרה לבין אזורי מוח גבוהים יותר, וכן מחומר אפור המרכיב מספר מבנים מוחיים וגרעינים מרכזיים. בין אלו ניתן למצוא את עצבי הגולגולת, את הגרעין האדום (Red nucleus), החומר השחור ותצורת הרשת. נוסף למבנים עיקריים אלו, הטגמנטום הוא מיקומו של גרעינים ומבנים מוחיים רבים כדוגמת הגרעין הרוסטרלי-מדיאלי (Rostro-medial tegmental nucleus; RMTg) והטגמנטום הדורסלי-לטראלי (Lateral dorsal tegmental region), הקשורים בתפקודי מערכת התגמול. הטגמנטום אחראי על תפקודים חשובים כגון תפיסת כאב, תפקודי תנועה ושליטה בתהליכים של ערות ושינה. יתרה מכך, הטגמנטום קשור בהתמכרות לחומרים, התפתחות מחלת פרקינסון ושינויים מוחיים בתגובה לחשיפה לדחק.
מיקום
הטגמנטום מהווה את האזור המרכזי של גזע המוח, המצוי ונטרלית לטקטום ולמערכת חדרי המוח, ודורסלית לבסיס גזע המוח (Basis). הטגמנטום עובר לכל אורכו של גזע המוח, ובעל מופע בכל אחת מרמותיו (מלמטה למעלה): תחילתו במוח המוארך (מיילנצפלון, Medulla-oblongata), ממנו ממשיך הטגמנטום הלאה לגשר (Pons) ולאחר מכן למוח האמצעי (מזנצפלון). לבסוף מסתיים הטגמנטום בחלקו התחתון של הדיאנצפלון.
חלוקה
את הטגמנטום ניתן לחלק בשני אופנים. ראשית, ניתן לבחון את הטגמנטום על פי חלקו הדורסלי (גבי) והונטרלי (גחוני), כאשר כל צד מכיל גרעינים מובחנים; הטגמנטום הדורסלי מכיל את מרבית גרעיני עצבי הגולגולת, מוטוריים וסנסוריים כאחד. הטגמנטום הוונטרלי מכיל גרעינים מוטוריים מרכזיים נוספים כגון החומר השחור (Substantia nigra) והגרעין האדום (Red nucleus). יתר על כן, מרבית החומר הלבן (האקסונים) של גזע המוח עובר במרכזו של הטגמנטום. אקסונים אלו מתחלקים לשני סוגים של מסלולים עצביים: מסלולים עצביים יורדים, האחראים על נתינת פקודות מוטוריות של המערכת המוטורית, וכן מסלולים עצביים עולים, אשר מעבירים את כל המידע החישתי הנקלט במערכת העצבים ההיקפית אל הקורטקס. מסלולים עצביים אלו מוקפים על ידי תצורת הרשת (Reticular formation), הנפרשת לאורכו של הטגמנטום. שנית, ניתן לחלק את הטגמנטום על פי רמות גזע המוח השונות:
הטגמנטום של המוח המוארך (Tegmentum of the medulla oblongata)
המוח המוארך מהווה את המבנה המוחי המחבר בין חוט השדרה לבין הגשר. הוא נמצא בחלקו האמצעי של עצם העורף ומאחוריו נמצא המוחון (Cerebellum). המוח המוארך מכיל כמויות גדולות של חומר לבן הממשיך את חוט השדרה, ובכך מעביר את מרבית המידע העובר בין חוט השדרה לבין אזורי מוח גבוהים יותר. נוסף לזאת, המוח המוארך מכיל גרעינים חשובים השולטים בתפקודים חיוניים של הגוף כגון נשימה, קצב לב ולחץ דם.
הטגמטום ברמה זו של גזע המוח מצוי בחלקו הדורסלי של המוח המוארך. הוא מכיל ומהווה את מיקומם של ארבעת העצבים הגולגולתיים האחרונים, המשמשים את אזור הראש והצוואר; עצב הלשון והלוע (IX), העצב התועה (X), עצב הלוואי (XI) ועצב תת-הלשון (XII). בנוסף, בטגמנטום של המוח המוארך ניתן למצוא את ראשיתה של תצורת הרשת - כאשר קצהה התחתון של תצורת הרשת מצוי בקו האמצע של חלקו העליון של המוח המוארך.
הטגמנטום של הגשר (Pontine tegmentum)
הגשר ממוקם מעל למוח המוארך ומתחת למוח האמצעי, ומקבל את שמו עקב הדמיון הוויזואלי לגשר אשר מחבר בין שתי ההמיספרות במוח. הגשר אחראי בין היתר להעברת המידע מן המוח המוארך לאזורי מוח גבוהים יותר, כמו לצרבלום. חלקו הוונטרלי של הגשר, אשר נקרא גם "הגשר הבזלי" (Basal Pons), הוא מרכזי בסיפוק הקישוריות הנרחבת המחברת בין הקורטקס לבין הצרבלום. קישוריות זו תורמת ליעילותן המקסימלית של ביצוע פעולות מוטוריות. חלקו הדורסלי של הגשר (Dorsal pons), מהווה את אזור הטגמנטום ברמה זו של גזע המוח. על כן, אזור זה של הגשר נקרא לעיתים גם "הטגמנטום של הגשר" (Pontine tegmentum) והוא בעל מאפיינים המשותפים לשאר רמות גזע המוח: הוא כולל ברובו מסלולים עצביים עולים ויורדים וכן מספר עצבים גולגולתיים. בפרט, אזור זה מהווה את מיקומם של עצבי הגולגולת החמישי עד השמיני: העצב המשולש (V), העצב המצדיד (VI), עצב הפנים (VII) ועצב השמיעה ושיווי המשקל (VIII).
הטגמנטום של המוח האמצעי (Midbrain tegmentum)
המוח האמצעי הוא האזור המוחי המחבר בין הגשר (ובאופן כללי יותר, גזע המוח) לבין הדיאנצפלון. חלקו העליון של המוח האמצעי הוא הטקטום, אזור האחראי על תפקודים חשובים של מערכות השמיעה והראייה. חלקו התחתון של המוח האמצעי הוא הטגמנטום, ובאופן ממוקד חלקו של הטגמנטום המאפיין רמה זו של גזע המוח. הטקטום והטגמנטום מופרדים על ידי תעלת המוח (Cerebral aqueduct), דרכה עובר הנוזל המוחי-שדרתי בין החדרים השלישי והרביעי. הטגמנטום של המוח האמצעי הוא מרכזי בחשיבותו עקב הגרעינים והאזורים המוחיים החשובים הרבים המוכלים בו; הגרעין האדום, החומר השחור, ה-PGA (Periaqueductal grey matter) והטגמנטום הגחוני. בנוסף, חלקו הדורסלי מהווה מיקומם של עצבי הגולגולת השלישי והרביעי, הקשורים במוטוריקה של שרירי העיניים: העצב מניע העיניים (III) ועצב הסליל (IV).
חומר אפור מרכזי (Periaqueductal gray matter (PAG
החומר האפור המרכזי (PAG) הוא החומר האפור הסובב את תעלת המוח אשר בטגמנטום של המוח האמצעי. הוא מהווה את מרכז השליטה העיקרי במוח במסלולים העצביים היורדים מהמוח למערכת העצבים ההיקפית הקשורים בתפיסת כאב. אזור זה ניחן במספר רב של קולטנים המגיבים לאופיאטים, וכן עירור חשמלי של אזור זה נמצא כקשור בהפחתה משמעותית בתחושת כאב.
החומר השחור (Substantia nigra)
החומר השחור הוא גרעין גדול הממוקם בטגמנטום של המוח האמצעי ומכיל ריכוז רב של תאים דופמינרגיים, האחראיים לצבעו השחור. הוא מצוי דורסלית לרגליות הבסיס (Basis Peduculi), ומתרחב לאזור התת-תלמי של הדיאנצפלון, בקצהו העליון של הטגמנטום (Subthalamic tegmental region). הגרעין השחור אחראי ליצירת הקישוריות שבין הגרעינים הבאזאליים לבין המוח הקדמי, וקשור בהתנהגויות של חיזוק, התמכרות ותנועה.
תצורת הרשת (Reticular formation)
תצורת הרשת מהווה רשת מורכבת של גרעינים מוחיים וצרורות אקסונים עטופי מיאלין, אשר מסלולם רב-כיווני. נוירונים רבים במסלולים העצביים היורדים העוברים בגזע המוח מקושרים לתצורת הרשת, אשר בתורה שולחת סיגנלים לקורטקס ובכך קשורה בפונקציות חשובות של וויסות תהליכי תודעה, ערות ושינה. תצורת הרשת נפרשת בטגמנטום לאורך קו האמצע של גזע המוח. קצהה התחתון מצוי בחלקו העליון של המוח המוארך וקצהה העליון מצוי לאורך קו האמצע של המוח האמצעי.
הטגמנטום התת-תלמי (Subthalamic tegmental region)
חלקו העליון ביותר של הטגמנטום, העובר מהמוח האמצעי אל הדיאנצפלון. באזור זה מסתיימים הגרעין האדום והחומר השחור.
הטגמנטום הדורסלי-לטראלי (Lateral dorsal tegmental region)
מהווה את מקור המידע העיקרי של הטגמנטום הגחוני במוח האמצעי. קשור בוויסות התנהגויות של עוררות ותגמול.
הגרעין הרוסטרלי-מדיאלי (Rostro-medial tegmental nucleus; RMTg)
נקרא גם "זנבו של הטגמנטום הגחוני". ממוקם בטגמנטום הגחוני ומורכב מאוכלוסיית נוירוני גאבא. בשונה מהנוירונים הדופמינרגיים, המרכיבים את מרבית אוכלוסיית הנוירונים של הטגמנטום הגחוני ואשר קשורים במערכות של תגמול, גרעין זה קשור בוויסות התנהגויות אברסיביות: בעוד הפעלתו גורמת לעיכוב שחרור דופמין לסינפסה על ידי הנוירונים הדופמינרגיים של ה-VTA, עיכוב פעילותו גורמת להגברת שחרור הדופמין.
התמכרות לחומרים
התמכרות לחומרים מהווה הפרעה חמורה במרבית המקומות בעולם. היא קשורה בפעילות המערכת הדופמינרגית המזוטלנצפלית (Mesotelencephalic dopamine system), המתייחסת לתקשורת המוחית שבין נוירוני הטגמנטום הדופמינרגיים של המוח האמצעי (החומר השחור והטגמנטום הגחוני), לבין אזורים של המוח הגדול (טלנצפלון). הטגמנטום הגחוני הוא בעל קשר הדוק לתופעת ההתמכרות, במעורבותו במערכת התגמול ובתגובה לגירויים אברסיביים. באמצעות אוכלוסיית הנוירונים הדופמינרגיים המצויה בו, וכן באמצעות נוירוני הגלוטמט והגאבא המוכלים בו, משפיע הטגמנטום הגחוני על הפרשת הדופמין המכוונת אל גרעין האקומבנס. גרעין זה מעורב בהשפעותיה של מערכת החיזוק על המוח, אשר בתורה משפיעה על התמכרות.
מחלת פרקינסון
מאפייניה הקליניים של מחלת פרקינסון מתבטאים בקשיחות שרירים, רעידות איטיות וברידיקינזיה (דלות תנועה), כגון קושי בייזום תנועות רצוניות וכן בביצוע תנועות לא רצוניות, כגון התנודדות הזרועות בעת הליכה. בעוד הסיבה הישירה להתפתחות המחלה אינה ברורה, נראה כי היא קשורה בניוון הנוירונים הדופמינרגיים המצויים בחומר השחור. באופן ממוקד, הממצא הפתולוגי העקבי ביותר במחלת פרקינסון הוא התנוונות התאים המכילים מלנין באזור הפארס קומפקטה (Pars compacta) של החומר השחור. כאשר נוירונים אלו מתים, ישנם פחות מוליכים עצביים של דופמין הזמינים למערכת המוטורית.
שינה
גרעין ה PPT (Pedunculopontine tegmentum) הוא גרעין המצוי בטגמנטום של הגשר, באזור הסמוך לרגליות (Peduncles) של המוח האמצעי. הוא מהווה את אחד המקורות העיקריים של אציטילכולין ושל תחמוצת החנקן, להם חשיבות מרכזית בייצור ותחזוקה של שנת REM (המוכרת בתור שנת החלום). פעילות תאיו הכולינרגיים של הגרעין חשובים לוויסות הנורמטיבי של מצבי ערות ושל שנת REM, כאשר קצב הירייה של שני סוגי נוירונים הקיימים באזור קשורים ביכולת הכניסה לשנת REM ובשימורה. תאי REM-on מגבירים את קצב הירייה לסינפסה במעבר ממצב ערות לשנת גלים איטיים (SWS) ולאחר מכן לשנת REM. תאי Wake-REM-on מגבירים את קצב הירייה הן במעבר לערות והן במעבר לשינה.
תגובת דחק (לחץ)
לנוירונים הדופאמינרגיים של הטגמנטום הגחוני ישנו תפקיד חשוב בזיהוי לחץ ובוויסות התנהגות בתגובה לאותו הלחץ. חשיפה ללחץ אקוטי גורמת לשינויים סינפטיים בתאים הדופמינרגיים של הטגמנטום הגחוני, באופן הדומה לשינויים הסינפטיים המתרחשים באזור זה כתוצאה מחשיפה לחומרים ממכרים. כך, נראה כי קיים קשר בין יכולת ניהול וויסות לחץ לבין רשתות מערכת התגמול. שינויים מקבילים אלו המתרחשים לאחר חשיפה ללחץ אקוטי ולאחר נטילת סם עשויים להסביר מדוע לחצים אקוטיים מאיצים את חיפוש הסם לאחר הצריכה.
הנגב הצפוני
הנגב הצפוני הוא חלקו הצפוני של הנגב, הוא מעבר בין אזור גשום לאזור יבש. הנגב הצפוני הוא קו התפר בין המדבר והנגב לחלק המרכזי של ארץ ישראל.
היסטוריה
במשך שנים רבות היה שטחו של הנגב שומם ואוכלוסייתו מעטה, עיקר האוכלוסייה כלל את הבדואים הנודדים. במהלך תקופת האבות התפרסמו מספר יישובים בנגב, בעיקר באזור הנגב הצפוני כגון, באר שבע, גרר ורחובות. אזור זה מוכר כאזור בו עברו נתיבי מסחר ואף מכיל שרידי התיישבות מימי קדם. בעשור הראשון לאחר קום המדינה החלו להקים בנגב יישובים וכפרים. אך המקום היה שומם לחלוטין לכן החליטו לפתח אותו יותר. נבנו בתים גדולים יותר, נסללו כבישים וההתפתחות גדלה עד שההתיישבות כבר לא הייתה שוממת כמו פעם.
מבנה
בהר הנגב הצפוני אפשר לזהות בקלות את מערכת הקימוטים היוצרת שישה קמרים מקבילים שכיוונם דרום מערב אל צפון מזרח. ששת הקמרים הם: הקמר של הר קרן, קמר כתף שבטה והר שחר, קמר צבוע, קמר חלוקים, קמר חתירה וקמר חצרה. בין הקמרים קערים רחבים וארוכים באותו הכיוון של הקמרים. הקמר הגבוה ביותר הוא קמר חתירה ששיאו מגיע ל-704 מ' ובכך הופך ליוצא דופן מכיוון שרומם הממוצע של שאר הקמרים הוא 500–550 מ'. הקערים הארוכים של הנגב הצפוני קובעים את מסלולי הנחלים. קיימת בנגב הצפוני גם תופעה של נחלים החוצים רכסים. בהר הנגב הצפוני קיימים שני מכתשים: המכתש הגדול והמכתש הקטן.
מערכת התחבורה
הכבישים המרכזיים באזור הם כביש 25 וכביש 40. מרבית צירי התנועה בנגב הצפוני מנצלים את הקערים שבין קמרי הנגב הצפוני שמשמשים כמעברי תנועה, כגון כביש 211 (טללים-ניצנה), כביש 204 (דימונה-שדה בוקר), כביש 206 (ממשית-אורון), וכביש 258 (צפע-ערד). שני כבישים חוצים את הקערים והקמרים: כביש 25 שבין באר שבע לצומת הערבה, וקטע מכביש 40 שבין טללים ושדה בוקר.
כוכב הקופים: השחר
כוכב הקופים: השחר (באנגלית: Dawn of the Planet of the Apes, בתרגום חופשי לעברית: שחר של כוכב הקופים) הוא סרט מדע בדיוני ופעולה אמריקאי בלייב אקשן מ-2014. הסרט בוים על ידי מאט ריבס; הופק על ידי פיטר צ'רנין, דילן קלארק, ריק ג'אפה ואמנדה סילבר; והתסריט שלו נכתב על ידי מארק בומבאק, ריק ג'אפה ואמנדה סילבר. הסרט מבוסס באופן רופף על דמויות מאת ריק ג'אפה ואמנדה סילבר שעובדו על פי רומן צרפתי בשם "כוכב הקופים" מ-1963 שנכתב על ידי פייר בול. הסרט מהווה המשך לקודם לו, "כוכב הקופים: המרד" מ-2011, ויחד עם קודמו הם מהווים חלק מהאתחול של חברת פוקס המאה ה-20 לסדרת סרטי כוכב הקופים. הסרט הכניס 73 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו בארצות הברית.
עלילת הסרט
הסרט מתרחש כעשור לאחר אירועי הסרט הקודם. הסרט נפתח בתקציר על המגפה המסוכנת "שפעת הקופים" ולאחריו סיזר וצבא הקופים צדים דוב. בנו של סיזר ריבר מנסה תחילה לצוד את הדוב יחד עם חברו אך נשרט בידיו. כעת סיזר הוא מנהיג הקופים ומגלה עד מהרה כי עליו להתמודד מול בני האדם ששרדו את המגפה שהביאה להתפשטות הקופים על חשבון בני האדם.
ריבר אינו קשור אל אביו ומפנה אליו גב, ולסיזר נולד בן נוסף (בסרט הבא מתברר ששמו קורנליוס). מלקולם ואנשיו נתקלים בקופים בראשותו של סיזר. מלקולם מנסה ליצור עמם קשר ידידותי אך נכשל, סיזר צועק עליהם ומבריח אותם מהאזור, ומלקולם ואנשיו בורחים. לאחר מכן, סיזר והקופים מגיעים אל בני האדם כדי להזהיר אותם. סיזר מסביר שהקופים לא רוצים מלחמה, ואומר למלקולם לא לחזור אל אזור הקופים.
במפקדה של בני האדם שולח דרייפוס את מלקולם שוב לאזור הקופים כדי לאתר מקור חשמל. אשתו של מלקולם אלי מנסה לעזור לאשתו של סיזר ומרפאת אותה, והקופים מצליחים ליצור קשר חברותי עם מלקולם ואנשיו.
קובה מגיע אל בני האנוש ביחד עם עוד כמה קופים כדי לחקור אותם ומגלה כי יש לבני האדם הרבה מאוד תחמושת. קובה מגיע אל שני בני אנוש וצוחק עמם, בזמן שהם צוחקים ממנו הוא לוקח רובה ויורה בהם. אחר כך קובה יורה בחברו של מלקולם קארבר והורג אותו. קובה בוגד בסיזר ויורה בו ברובה של בני האנוש, משכנע את הקופים בכך שמלקולם ואנשיו ירו בסיזר, משתלט על הנהגת הקופים ולוקח את כל אמון הקופים (כולל הבן ואשתו של סיזר) אליו. קובה מחליט לצאת למלחמה נגד בני האדם ומתנהג כדיקטטור בשליטתו על הקופים. בלילה מגיעים קובה וצבאו אל אזור בני האדם, נאבקים עמם ומצליחים לגבור עליהם. אחרי הקרב עם בני האנוש, לוכד קובה את בני האנוש וכולא אותם. את הקופים שנאמנים לסיזר, כולא קובה באוטובוס של בני האנוש. מלקולם וחבריו בורחים ומצילים את סיזר הפצוע. בנו של סיזר מביא את הקופים שעדיין נאמנים אליו כדי שיצטרפו אליו למרד נגד קובה. סיזר והקופים שנאמנים לו מתאחדים ומגיעים אל מגדל בני האדם שמשמש בתור המפקדה הראשית של קובה. סיזר מתייצב מול קובה ונאבק עמו, ולאחר קרב אלים וקשה, קובה עומד ליפול מן המגדל. סיזר אומר לקובה שהוא אינו קוף, עוזב את ידו של קובה ונותן לו ליפול אל מותו. באותו זמן מכוון מלקולם רובה אל דרייפוס, אך הוא מנסה לשכנע את מלקולם שהקופים עוד יבגדו בו ומפוצץ את המגדל בעזרת חומרי נפץ C-4. הפיצוץ הורג את דרייפוס והמגדל קורס ונחרב. לאחר הקרב, סיזר ומלקולם משחררים את בני האדם. סיזר מודע לכך שעוד בני אדם יבואו למלחמה נגדם מבסיס בצפון כי דרייפוס קרא להם. סיזר אומר למלקולם ללכת מהאזור כדי שלא יפגע. הסרט נגמר כך שסיזר עומד מול הקופים ששרדו את הקרב, הם משתחווים אליו ומתייחסים אליו שוב פעם כמנהיגם. מלקולם עוזב, וכעת סיזר חייב להוביל את הקופים למלחמה נגד בני האדם.
בני אנוש
ג'יימס פרנקו בתפקיד אורח, לאחר שגילם בסרט הקודם את דמותו של ד"ר וויל רודמן, מופיע בווידאו ישן שסיזר רואה.
מוזיקה
פסקול הסרט הולחן על ידי מייקל ג'אקינו.
כוכב הקופים: השחר - פסקול הסרט המקורי
רשימת השמעה
פיתוח
לאחר צאת "כוכב הקופים: המרד" ב-2011 הגיב רופרט וויאט, הבמאי שלו, לגבי אפשרות לסרט המשך ואמר כי. בראיון נוסף, וויאט אמר גם כי ברצונו שסרט ההמשך הצפוי יתקיים כשמונה שנים לאחר הסרט הראשון כאשר ישנו דור חדש לגמרי של קופים. בהמשך גם התסריטאי והמפיק ריק ג'אפה דיבר על אפשרות לגבי סרט המשיך עתידי ורמז כי, בפעם אחרת רמז ג'אפה כי גרסה של החללית מכוכב 1968 בשם איקרוס צפויה להיות חלק מסרט ההמשך.
ב-17 בספטמבר 2012 דווח כי וייאט שוקל לפרוש מעבודת בימוי הסרט מכיוון שתאריך היעד שהוכרז לצאת סרט ההמשך, מאי 2014, לא נותן לו מספיק זמן לעשות את הסרט כמו שצריך. ב-1 באוקטובר 2012 הוכרז כי מאט ריבס יחליף את וייאט בעבודת בימוי הסרט. ב-18 באוקטובר 2012 נשכר מארק בומבאק, תסריטאי "מת לחיות 4.0", לשכתב בשנית את תסריט הסרט.
ב-20 ביוני 2013 נדחתה יציאת הסרט בארצות הברית ל-18 ביולי 2014, וב-10 בדצמבר 2013 הוקדמה יציאת הסרט בארצות הברית ל-11 ביולי 2014.
צילומים
צילומי הסרט החלו באפריל 2013, בקמפבל ריבר שבקולומביה הבריטית (קנדה). צילומים נוספים עשו באי ונקובר, זאת בשל היערות ומגוון הנופים הרחב. במאי 2013 עברו הצילומים לניו אורלינס שבארצות הברית, וביולי 2013 צולמו כמה סצנות בסיקס פלאגס שבניו אורלינס.
המשך
ב-7 בינואר 2014 נודע כי סרט שלישי בסדרה צפוי יהיה לצאת בשלהי 2016, מאט ריבס צפוי לביים גם את הסרט השלישי, כשבנובמבר 2014 נודע שסרט ההמשך ייצא לאקרנים ב-29 ביולי 2016. בינואר 2015, פוקס המאה ה-20 הודיעה שתאריך השחרור של הסרט הוזז ל-14 ביולי 2017 ובמאי 2015 נודע שהסרט השלישי בסדרה וסרט ההמשך ייקרא "War of the Planet of the Apes". בספטמבר 2015 פורסם כי אל צוות השחקנים הצטרף וודי הארלסון לצד אנדי סירקיס וגבריאל צ'וואריה. צילומי הסרט החלו באוקטובר 2015.
קישורים חיצוניים
ביקורות
ספיידרמן: סאגת החליפה החייזרית
סאגת החליפה החייזרית (באנגלית: Alien Costume Saga) היא קשת סיפור, שפורסמה בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול על ידי חברת מארוול קומיקס. הסיפור נמשך למשך 37 חוברות בין מאי 1984 לבין אפריל 1985, כשבין החוברות נמנות The Amazing Spider-Man #252-263, The Spectacular Spider-Man #90-100, Marvel Team-Up #141-150, Web of Spider-Man #1 ושלוש החוברות השנתיות The Amazing Spider-Man Annual #18, The Spectacular Spider-Man Annual #4 ו-Marvel Team-Up Annual #7. את הסיפור כתבו אמנים כטום דה-פלקו, אל מילגרום, סטן לי, בוב לייטון וביל מנטלו, באיורם של רון פרנץ, ריק לאונרדי, סאל בוסימה והרב טרימפ.
עלילת הסיפור היוותה השראה לסרט הלייב אקשן "ספיידרמן 3".
עלילה
בעקבות המלחמות הסודיות, ספיידרמן חוזר לכדור הארץ מעולם המלחמה כשהוא לובש חליפה שחורה. הוא מגלה שהחליפה השחורה יוצרת מעצמה קורי עכביש ויכולה להסוות את עצמה כלבוש רחוב תלוי בפקודות מנטליות הניתנות לה. בינתיים, בוס העולם התחתון שידוע בכינויו "השושן" מורה על רציחתו של שחקן פוטבול בשם ריי נסטרס. ספיידרמן עוצר את עושי דברו של השושן ולאחר מכן מסתנן לתוך מחסן שבבעלותו וגורם לו לשכור את שירותו של שכיר חרב העונה לשם פומה. הם נלחמים וספיידרמן נפצע כאשר הוא מנסה להגן על עוברי אורח מהריסות הבניין. בשל כך, פומה מחליט שלא להמשיך ולרדוף אחריו עד אשר יחלים מפצעיו. מאוחר יותר, מרי ג'יין ווטסון מגלה לפארקר שהיא ידעה על זהותו הסודית כל אותם שנים. באותו לילה, החליפה השחורה משתלטת על גופו של פארקר ומחליטה "לקחת אותו לסיבוב" בשעה שהוא ישן. בזמן השינה, פארקר חולם חלום סיוט שבו החליפה הקודמת שלו נלחמת בחליפה החדשה. כשהוא מתעורר הוא מגלה שהחליפה השחורה מותירה אותו עייף.
ספיידרמן מבקש את עזרתו של מיסטר פנטסטיק, והניסויים על החליפה מגלים שהיא למעשה סימביוט חי ונושם שהתמזג באופן פיזי ומנטלי עם ספיידרמן, וכן שהוא רגיש לתנודות קול. כאשר הסימביוט מנסה לאחד את עצמו באופן תמידי לגופו של ספיידרמן, מיסטר פנטסטיק מסיר אותו מגופו של ספיידרמן בעזרת רובה על-קולי ולוכד אותו במתקן הכלה. בינתיים, השושן שוכר את שירותיו של הובגובלין לתקוף את תעשיות אוסבורן, וספיידרמן לובש את חליפתו הישנה כדי לעצור אותו. במהלך הקרב בין ספיידרמן להובגובלין, הסימביוט נמלט מתאו וחוזר לדירתו של פארקר. הוא מסווה את עצמו בצורה כזו שפארקר עוטה אותו פעם נוספת, ומנסה להשתלט עליו. בזמן שספיידרמן נלחם באחד מהנשרים, הוא עושה את דרכו למגדל פעמון של כנסייה ומשתמש בצליל הפעמון כדי לשחרר את עצמו מעול הסימביוט. הסימביוט נמלט בגלל הצליל החזק וספיידרמן מאמין שהוא הושמד.
השלכות
בחוברת Web of Spider-Man #2, ספיידרמן מתחיל ללבוש גרסת אריג של החליפה השחורה שניתנה לו בידי החתולה השחורה. אולם, בחוברות The Amazing Spider-Man #298-300 מתברר כי הסימביוט שרד ונשאר במגדל הפעמון עד אשר הוא מתמזג עם כתב החדשות הכושל אדי ברוק, שמאשים את ספיידרמן באובדן הקריירה שלו ונהפך לונום. אחרי שספיידרמן מביס את ונום, הוא חוזר לחליפתו הישנה והמסורתית.
פיתוח ורקע
הרעיון לתלבושת חדשה של ספיידרמן שתהפוך מאוחר יותר לדמותו של ונום הגיע מקורא קומיקס מאילינוי בשם רנדי שולר. חברת מארוול רכשה את הרעיון עבור 220 דולרים אחרי שהעורך ג'ים שוטר שלח אליו מכתב שמאשר את רצונה של חברת מארוול לרכוש את הרעיון בשנת 1982. העיצוב של שולר נערך בידי מייק זק והפך לתלבושת של הסימביוט.
שוטר חשב על הרעיון להפוך את תלבושתו של ספיידרמן לזו של השחור-לבן, וככל הנראה הושפע מעיצוב התלבושת של ספיידרוומן החדשה באותה עת, ויחד עם המאייר ריק ליאונרדי הוא עיצב את התלבושת. הכותב והאמן ג'ון ביירן מציין באתר האינטרנט שלו שהרעיון לתלבושת העשויה מחומר ביולוגי שמרפא את עצמו עלה עוד כשעבד עבור חוברות איירון פיסט כדי להסביר כיצב תלבושתה של הדמות נקרעה כל הזמן ותוקנה מחדש בכל גיליון מחדש. הוא לא השתמש ברעיון לסדרת החוברות של איירון פיסט אלא התבקש על ידי רוג'ר סטרן לעשות זאת לתלבושת של ספיידרמן. סטרן תכנן את העלילה בה מופיעה התלבושת בפעם הראשונה אך עזב את סדרת הכותרים. היו אלה טום דה-פלקו ורון פרנץ שקבעו בהרצת החוברות שלהם ל-The Amazing Spider-Man שמדובר באורגניזם של ישות חייזרית ושהיא הייתה פגיעה לאנרגיה סונית חזקה.
עד לאמצע שנת 1984, דה-פלקו ופרנץ נטלו את מלאכת הכתיבה והאיור של סדרת החוברות. דה-פלקו עזר לפתח את מערכת היחסים הבוגרת של פארקר ומרי ג'יין. בחוברת מספר 257 (אוקטובר 1984), מרי ג'יין אומרת לפארקר שהיא יודעת שהוא ספיידרמן וכשתי חוברות לאחר מכן היא מגלה לו את מצוקותיה בילדותה. חוברות נוספות שראויות לציון היו הופעתה הראשונה של התלבושת השחורה (חוברת מספר 252 ממאי 1984), שתישאר מנת חלקה של הדמות למשך ארבע השנים הבאות; הופעתו הראשונה של בוס העולם התחתון שידוע בכינוי "השושן" (חוברת מספר 253 מיוני 1984) וחשיפתה של התלבושת השחורה כאורגניזם חי בחוברת מספר 258 מנובמבר 1984. האמן אל מילגרום נטל את נלאכת הכתיבה והאיור בחוברות The Spectacular Spider-Man החל מחוברת מספר 90 במאי 1984 ועד לחוברת מספר 100 ממרץ 1985.
לאחר בחינה מעמיקה של סכומי המכירות לחוברות Marvel Team-Up, צוות העורכים של מארוול מצא שהמכירות עלו ונסקו בצורה דרמטית בהתאם לפופולריות של כוכב המשנה שנכח באותה חוברת. העורך ג'ים שוטר לקח זאת בחשבון והחליט שיהיה זה הגיוני ליצור סדרת סולו נוספת לספיידרמן, ושיופיעו בה דמויות אורחות בהתאם לאופי הסיפור מאשר חוברות ציוות לגיבורי-על אחרים - דבר שנראה מאולץ מדי. הסדרה הסתיימה בחוברת מספר 150 (פברואר 1985) והוחלפה בסדרת Web of Spider-Man. הסדרה החלה בהרצה באפריל בידי הכותב לואיס סימונסון והמאייר גרג לארוק, והחזירה את התלבושת החייזרית השחורה שניסתה להתמזג מחדש עם פארקר. פארקר הצליח להיפטר מהתלבושת בעזרת אותם פעמוני כנסייה ונדמה היה שהחייזר מת לאחר מכן.
מרי וייט
מרי אליס וייט בראדבורן (באנגלית: Mary Alice Wayte Bradburne; נולדה ב-25 במרץ 1965) היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית, בעלת 4 מדליות מהן 2 זהב וסגנית אלופת העולם וכן פרשנית ספורט בטלוויזיה.
מורן זר קצנשטיין
ביוגרפיה
זר קצנשטיין נולדה בחולון, בכורה מתוך שלושה ילדים. משפחתה התגוררה במגדל העמק, עד שעברו לחולון בהיותה בת 5.
מרי וייט
ביוגרפיה
וייט נולדה וגדלה במרסר איילנד וושינגטון שם התאמנה במועדון השחייה צ'ינוק. היא למדה באוניברסיטת פלורידה שבגיינסוויל והתאמנה תחת הדרכתו של רנדי ריס.
מורן זר קצנשטיין
ביוגרפיה
היא גדלה בבית דתי אולם למדה בבית ספר חילוני. זר קצנשטיין הייתה פעילה בתנועת הנוער בני עקיבא. סיימה את לימודיה בתיכון קציר בעיר חולון במגמת תקשורת. בצבא שירתה כקצינת שלישות והשתחררה בדרגת סגן.
פאוזי נימר
פאוזי אחמד נימר (בערבית: فوزي النمر; 30 בדצמבר 1935, עכו - 2013, עזה) היה מחבל ערבי ישראלי שעמד בראש חוליית טרור שביצעה 22 פיגועים באזור חיפה ורצחה שלושה יהודים. הוא נידון ל-27 מאסרי עולם, אך שוחרר מהכלא הישראלי בעסקת ג'יבריל ומילא תפקידים בכירים באש"ף.
מורן זר קצנשטיין
ביוגרפיה
לאחר שהשתחררה מהצבא למדה לתואר ראשון בתקשורת וניהול במכללה למנהל, ובמקביל עבדה בתפקיד מבצעי בשב"כ. את התואר סיימה בשנת 2007 בתקשורת וניהול ואת התואר השני במנהל עסקים והתמחות בשיווק סיימה בשנת 2010 גם הוא במכללה למנהל.
מרי וייט
ביוגרפיה
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בקראקס, ונצואלה בשנת 1983 זכתה בשתי מדליות, מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (3:46.46 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:02.21 דקות, אחרי שיאנית העולם בת ארצה סינתיה וודהד (2:01.33 דקות).
פאוזי נימר
קורות חייו
נימר נולד בעכו למשפחה מוסלמית והיה הבכור מבין עשרה ילדים. למד בבית ספר יסודי במשך שלוש שנים. בבגרותו עבד כנהג משאית שכיר ולאחר מכן כנהג מונית שכיר בקו שירות. במהלך עבודתו כנהג נימר פגש את סימונה פינטו, יהודייה נשואה ומבוגרת ממנו בתשע שנים שעבדה בבית קפה בנהריה והחל לחזר אחריה. סימונה נענתה לחיזוריו, התגרשה מבעלה, התאסלמה והתחתנה עמו, חרף חרם שהטילה עליה משפחתה. מסימונה נולדו לנימר בת ובן שגדלו בנהריה. בתקופת מגוריו בנהריה עבד נימר כנהג, ובמקביל וללא ידיעת בני משפחתו, עמד בראש חוליית טרור שכונתה לימים "החוליה העכואית" שביצעה 22 פיגועים באזור שבין חיפה לחדרה ורצחה 3 יהודים. הפיגועים כללו את מתקפת הטרור בחיפה שכללה הנחת מטעני חבלה בצמוד למבני מגורים, והפעלתם בשני ימים עוקבים, התקפות בהן נרצחו שני יהודים: רחל ברסלר, וחיים מניקוביץ, הנחת מטעני חבלה במשאיות ורכבי הסעה ציבורית, באחת מהן נרצח ויקטור גואטה, הנחת מטעני חבלה על פסי רכבת, פגיעה בשנאי חשמל ופגיעה בבתי הזיקוק. יעדי הפיגועים היו פגיעה ביהודים על ידי תקיפת בתי מגורים וכלי תחבורה, וכן פגיעה בתשתיות נפט, מים, חשמל ותחבורה.
מורן זר קצנשטיין
ביוגרפיה
זר קצנשטיין החלה את דרכה המקצועית בשנת 2009 כמנהלת מותג בחברת לוריאל.
מרי וייט
אלופה אולימפית
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה ב-2 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:59.23 דקות, לאחר שניצחה את וודהד (1:59.50 דקות) ואת אנמארי ורסטאפן מהולנד (1:59.69 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות ונבחרת ארצות הברית זכתה בגמר לאחר מכן.
פאוזי נימר
קורות חייו
לאחר שחיל הים תפס את אחד ממשלוחי אמצעי החבלה שהועברו לחוליה מסוריה בדרך הים נעצרו בנובמבר 1969 חברי החוליה. משפטם התקיים בבית המשפט הצבאי בלוד. על שישה מהם נגזרו מאסרי עולם. נימר עצמו נידון ל-27 מאסרי עולם. בשנת 1985 שוחרר בעסקת ג'יבריל והתקבל בעיר הולדתו עכו כגיבור.
מורן זר קצנשטיין
ביוגרפיה
בשנת 2011 החלה לעבוד כמנהלת מותג קוקה-קולה ולאחר מכן ניהלה את תחום השיווק הקמעונאי בחברה.
מרי וייט
אלופה אולימפית
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1985 זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:06.74 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:01.74 דקות, אחרי בת ארצה קרי סטיינסייפר (2:01.52 דקות).
פאוזי נימר
קורות חייו
זמן קצר לאחר שחרורו עבר למלא תפקידים בכירים במפקדת אש"ף בתוניסיה. לאחר הסכם אוסלו עבר לרשות הפלסטינית. את שנותיו האחרונות עשה בעזה ובה מת בשנת 2013 ונקבר לאחר סירוב הרשויות לבקשת משפחתו לקברו בישראל. עשרות מערביי עכו ציינו בעיר את יום ה-40 למותו.
מורן זר קצנשטיין
ביוגרפיה
ב-2016 החלה לעבוד כסמנכ"לית שיווק בכירה בהוניגמן, שם עבדה עד 2018, אז עברה לעבוד בגוגל ישראל כמנהלת שיווק.
מרי וייט
אלופה אולימפית
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:02.12 דקות, אחרי מזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש 7:59.33 דקות ולפני הולנד 8:09.59 דקות. בנוסף, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.44 דקות.
מורן זר קצנשטיין
ביוגרפיה
בשנת 2020 הקימה סוכנות קריאייטיב ואסטרטגיה וכן בית ספר למקצועות היוטיוב, "yyy".
מרי וייט
אלופה אולימפית
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה ב-2 מדליות, מדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:07.90 דקות, אחרי מזרח גרמניה שקבעה שיא אולימפי חדש של 4:03.74 דקות ולפני קנדה (4:10.49 דקות) ומדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:44.25 דקות, אחרי מזרח גרמניה שקבעה שיא אולימפי חדש של 3:40.63 דקות והולנד (3:43.39 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:59.04 דקות ולא הצליחה להגן על תוארה, המנצחת הייתה הייקה פרידריך ממזרח גרמניה שקבעה שיא אולימפי חדש של 1:57.65 דקות.
מורן זר קצנשטיין
ביוגרפיה
בשנת 2021 הצטרפה למערך הניהולי בחברת ההייטק פלייטיקה כראש מערך התקשורת של החברה וכן כיהנה כדירקטורית בכירה בחברה.
מרי וייט
אלופה אולימפית
לאחר שפרשה משחייה תחרותית סיימה תואר ראשון בהנדסת מערכות תקשורת בשנת 1989 ועבדה כפרשנית שחייה ברשת NBC באולימפיאדת ברצלונה (1992). לאחר מכן, עבדה כפרשנית ברשת ESPN.
מורן זר קצנשטיין
בונות אלטרנטיבה
בזמן ששהתה עם משפחתה בנופש באילת התרחש אירוע האונס הקבוצתי באילת. זר קצנשטיין החליטה ליזום פעולות מחאה "על האונס ועל ההפקרות ביחס לו זוכות נשים בישראל". היא הקימה את תנועת בונות אלטרנטיבה בשנת 2020, באמצעות איגוד של נשות עסקים, יזמיות, מנכ"ליות, נשות תקשורת, פעילות חברתיות וראשות ארגוני נשים. ב-2023 הפכה תנועת בונות אלטרנטיבה לעמותה רשומה.
פעילותה במסגרת המחאה נגד המהפכה המשפטית
ב-2023 במסגרת המחאה נגד המהפכה המשפטית יזמו נשות תנועת בונות אלטרנטיבה בראשותה את "מחאת השפחות", אשר שאבה השראה מספרה של הסופרת הקנדית מרגרט אטווד, "מעשה השפחה", ומהסדרה סיפורה של שפחה המבוססת על הספר. המיצג כלל מאות נשים ברחבי הארץ הצועדות בדממה בגלימות אדומות. השפחות הפכו לסמל של המחאה נגד המהפכה המשפטית והביאו לפריצת התנועה ובראשן זר קצנשטיין בחזית המאבק, כשהיא נואמת באופן תדיר בהפגנות המתקיימות בקפלן וברחבי הארץ.
בבוקר 29 ביוני 2023, עוכבה זר קצנשטיין לחקירה על ידי המשטרה במהלך הפגנה ליד ביתה של השרה לקידום מעמד האשה מאי גולן. לטענת זר קצנשטיין, "השרה פוגעת במו ידה במאבק למען זכויות נשים במדינת ישראל". זר קצנשטיין שוחררה זמן קצר לאחר מכן.
חיים אישיים
נשואה ואם לשלושה, גרה במרכז הארץ.
יורגן פהל
יורגן פהל (בגרמנית: Jürgen Pahl, נולד ב-17 במרץ 1956 בטויכרן שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת השוער. פהל התפרסם בכך שערק מגרמניה המזרחית לגרמניה המערבית בתקופת מסך הברזל, ביחד עם חברו הכדורגלן נורברט נאכטוואי. פהל שיחק לאחר עריקתו בעיקר באיינטרכט פרנקפורט, עמה זכה בגביע אופ"א ובגביע הגרמני.
תארים
עם איינטרכט פרנקפורט:
מריה סמפל
מריה סמפל (באנגלית: Maria Keogh Semple; נולדה ב-21 במאי 1964) היא סופרת ותסריטאית אמריקאית. היא המחברת של "איפה את, ברנדט" (2012). בטלוויזיה השתתפה בכתיבת "בוורלי הילס 90210", "משתגעים מאהבה", "סאטרדיי נייט לייב", "משפחה בהפרעה", "פתאום סוזן" ו"אלן".
ביוגרפיה
מריה סמפל נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה. משפחתה עברה לספרד מיד לאחר שנולדה. שם אביה, התסריטאי לורנצו סמפל ג 'וניור כתב את הפיילוט לסדרת הטלוויזיה "באטמן". המשפחה עברה ללוס אנג'לס ומשם לאספן, קולורדו. סמפל למדה בפנימייה, ובשנת 1986 קיבלה תואר ראשון באנגלית מברנארד קולג'.
עבודת התסריטאות הראשונה שלה הייתה בשנת 1992, לסדרת הטלוויזיה "בוורלי הילס 90210". היא הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים טיים, בשנת 1997, עבור "משתגעים מאהבה". בשנים 2006 ו -2007 היא הייתה מועמדת לפרס גילדת הסופרים של אמריקה עבור "משפחה בהפרעה ". ספרה "This One is Mine" הגיע בשנת 2010 לגמר בתחרות פרס איגוד מוכרי הספרים של צפון מערב האוקיינוס השקט. בשנת 2004 הופיעה בסרטו של דייוויד או. ראסל " אני אוהב האקביז". היא פעילה בקהילה הספרותית של סיאטל, ונמנית עם המייסדים של "שבעת הסופרים של סיאטל". סיפוריה פורסמו במגזין הניו יורקר. היא לימדה כתיבה ספרותית ב"בית הוגו".
נמצאת במערכת יחסים עם ג'ורג 'מאייר ולהם בת אחת, פופי. הם מתגוררים בסיאטל. בשנת 2007 סוג שהתגלה של רקופוריים מסרי לנקה נקרא Philautus poppiae על שם הבת, מחווה למסירותם של בני הזוג להערכת הדו-חיים העולמית.
רומנים
הרומנים שכתבה הם:
פרד השינגר
ראשית חייו
השינגר נולד בניו יורק לשרה רוזן ופול השינגר. סבו פרד מ' השינגר היה עורך מדור החינוך של הניו יורק טיימס. הוא גדל באפר וסט סייד ולמד בבית הספר סנט אן, שם כללו חבריו לכיתה שחקנים אחרים לוקאס הדג'ס ומאיה הוק. השינגר היה כתב נוער.
קרב אוטווי
קרב אוטווי הוא הקרב האחרון במערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה אשר התקיים בין צבאות דרום אפריקה והקיסרות הגרמנית ב-1 ביולי 1915. הקרב נערך בין הר אוטווי למעיין אוטווי והובל על ידי מיור הרמן ריטר הגרמני, במטרה לאפשר לכוח הגרמני הראשי בטסומבה מספר ימים נוספים להתבצרות. בסופו של הקרב, הצליח גנרל לואי בותה הדרום-אפריקאי לאגף את הכוחות הגרמניים ולשבור את קווי האספקה של הכוח המרכזי, ובכך להביא את המערכה כולה אל סופה.
רקע
במחצית 1915 החזיקה דרום אפריקה את מרבית השטח בדרום-מערב אפריקה הגרמנית. המשא ומתן על הפסקת האש נכשל, ומפקד הכוח הגרמני, ויקטור פרנקה, בחר לבצר את הכוח הגרמני על מנת לשמור על הזכות לטענה טריטוריאלית גרמנית על השטח לאחר המלחמה. פרנקה בחר לסגת לאורך קו הרכבת ולבצר את הכוח בטסומבה. ההתקדמות המהירה של הכוח הדרום-אפריקאי בפיקודו של בותה אילצה את פרנקה לשלוח כוחות גרמניים תחת פיקוד סגנו, הרמן ריטר, לעכב את הדרום-אפריקאיים באזור אוטוויפונטיין.
בותה החל את התקדמותו ב-18 ביוני לאחר שקיבל מידע מודיעיני לפיו הגרמנים נסוגים אל קו הרכבת, אך לא ייסוגו מעבר לנמוטוני. בותה חילק את 13,000 חייליו לארבעה טורים. שני טורים היו תחת פיקודם של שני סגניו והשניים האחרים נסעו לאורך קו הרכבת תחת פיקודו האישי. בהתקדמות מהירה התחילו הדרום-אפריקאים להקיף את העמדות הגרמניות, ושני הצירים המרכזיים של בותה הגיעו לאוטווי ב-1 ביולי. הגרמנים שיערו כי הדרום-אפריקאים יעוכבו על ידי תנאי השטח והמחסור במים וטרם היו מוכנים להתמודד עם תקיפה דרום-אפריקאית.
תחת פיקודו של בותה היו 3,500 פרשים לעומת 1,000 פרשים ועשר מכונות ירייה תחת פיקודו של ריטר. כוחותיו של ריטר היו פרושים בשטח גבוה מאלו של בותה, אך מחשש לאיגוף הוא פרש את כוחותיו על שטח נרחב.
מהלך הקרב
קו ההגנה הארוך של ריטר לא אפשר לכוחותיו הפרושים לתמוך ברעיהם. זאת, בנוסף למספר החיילים המצומצם על פני שטח כה נרחב, הביאו לקריסת האגף השמאלי כאשר זה הותקף על ידי כוחותיו של בותה. מחשש לנפילת קווי ההגנה שלו, נסוג ריטר לגבעות שבין הר אוטווי לבין אוטוויפונטיין. על אף שהעמדות חדשות היו גבוהות יותר ואפשרו שליטה רחבה יותר על השטח, הגרמנים לא הכינו ביצורים בשטח זה. תקיפה נוספת של בותה הביאה לנסיגה כללית של הגרמנים. הקרב הסתיים עד השעה אחת בצהריים, כאשר ריטר התמקם בעמדות בסמוך לגאוב והשאיר לבותה מעבר נקי לכוח הגרמני המרכזי בטסומבה.
תוצאות הקרב
ניצחונו של בותה היה מהיר וכוחותיו התעכבו יום אחד בלבד בדרכם לכוח הגרמני המרכזי. מכוחותיו נפלו ארבעה חללים בלבד ושבעה נפצעו. כוחותיו של ריטר נסוגו ללא מתן מענה הגנתי אמיתי ומבין כוחותיו נהרגו שלושה חיילים, נפצעו שמונה, ועשרים נלקחו בשבי. נסיגתו המוקדמת של ריטר איפשרה לבותה לאגף את כוחותיו של פרנקה ולנתק אותו משאר קו הרכבת. נטול אפשרות נסיגה, נאלץ פרנקה להיכנע לכוחותיו של בותה ב-9 ביולי. כניעתו סימנה את סיום הלחימה הגרמנית בדרום-מערב אפריקה.
הפירוש הפמיניסטי לתלמוד הבבלי
פרטים כלליים
את הפרויקט הגתה פרופ' טל אילן, היסטוריונית ב. חזונה הוא לצרף למאות הפרשנויות התלמודיות שנוצרו לאורך הדורות את הפרשנות הפמיניסטית. פרשנות מסוג זה, המציעה ניתוח פמיניסטי שיטתי, נכתבה לפני כן רק על המקרא. לשם כך היא יזמה את פרויקט A Feminist Commentary on the Babylonian Talmud (FCBT; פירוש פמיניסטי לתלמוד הבבלי), שהיא העורכת הראשית שלו. למיזם משתתפים כשלושים חוקרים מישראל, אירופה וארצות הברית, הכוללים גברים ונשים, דתיים וחילונים, יהודים ולא יהודים.
כרכים
עד שנת 2021, הניב ה-FCBT עשרה כרכים:
מאפיינים וחשיבות
הפירוש הפמיניסטי הוא פירוש על הטקסט התלמודי, אך הוא איננו מקיף כל מלה המופיעה בתלמוד, אלא מתעכב רק על שלושה סוגי תופעות:
הפירוש מבוסס על עבודה טקסטואלית מיומנת ומלומדת, והפירושים עומדים על כל מה שיש למשנה ולבבלי לומר על נשים ומגדר, כולל בחילופי הגרסאות שבכתבי היד, תוך שימוש זהיר בניסוחים, בהקשרים, במקבילות בגלגולים ובפרשנויות מאוחרות של כל מקור. כך מבוסס הפירוש על שיטה פילולוגית-היסטורית, עליו נסמכות תיאוריה ביקורתית ופמיניסטית.
ה-FCBT המתהווה הוא ראשוני בכמה היבטים: ראשית, שותפות בו לראשונה גם נשים, אחרי מאות שנים של פרשנות תלמודית גברית בלבד. שנית, הוא נכתב מנקודת מבט פמיניסטית ובוחן סוגיות מגדריות גלויות וסמויות העולות מן הטקסט, מתוך מודעות היסטורית לתנאי הזמן והמקום של יוצרי הספרות התלמודית. שלישית, יש בין הפירושים תובנות מקוריות וחידושים רבים הנובעים מנקודת המבט החדשה. זוהי יוזמה גדולה ושאפתנית המוקדשת לניתוח כל התלמוד הבבלי (וכן מסכתות המשנה שאין בבלי עבורם) באמצעות עדשה פמיניסטית, ובמקרים רבים, באמצעות העדשה הרחבה יותר של המגדר.