cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המוזיאון הצ'יליאני לאמנות פרה-קולומביאנית
המבנה ותולדותיו
בשנת 1969 הוכרז המבנה כמונומנט לאומי של צ'ילה (Monumento Nacional de Chile). בשנות השמונים של המאה ה-20, נבנה בית המכס מחדש ושופץ לחלוטין באמצעות סדרת פרויקטים של שיקום, והפך למשכן המוזיאון.
האוספים
מקורם של הפריטים באוספי המוזיאון מהתרבויות של התקופה הפרה-קולומביאנית ממסו-אמריקה ועד לדרום צ'ילה של ימינו. במוזיאון למעלה מ-3,000 פריטים המייצגים כמעט 100 תרבויות פרה-קולומביאניות שונות מאמריקה הלטינית. האוסף מכסה תקופה של כ-10,000 שנים. האוסף המקורי נרכש על סמך איכותם האסתטית של החפצים, ולא בשל ההקשר המדעי או ההיסטורי שלהם. האוסף הקבוע מוצג בשבעה אולמות המסודרים סביב שתי חצרות פנימיות, ואולם תת-קרקעי המוקדש לממצאים מצ'ילה גופא (צ'ילה לפני שקמה צ'ילה). המבקרים יכולים לטעון לטלפון יישומון המסביר חלק מהמוצגים. התצוגה מחולקת לאזורים הבאים: בנוסף יש במוזיאון ספרייה עשירה בנושא, סרטי וידאו, הקלטות מוזיקה, צילומים ועוד.
מיטלמן
מיטלמן הוא שם משפחה גרמני שמשמעותו בגרמנית "איש אמצעי" או "איש ביניים".
החלטה 1701 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 1701, שאושרה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ב-12 באוגוסט 2006, קראה להפסקת אש בין ישראל לחזבאללה במלחמת לבנון השנייה, תוך פריסת כוח או"ם חמוש וצבא לבנון בדרום לבנון, על מנת למנוע מארגון חזבאללה להמשיך לפעול בשטח לבנון.
רקע להחלטה
ב-12 ביולי 2006 תקף חזבאללה סיור של צה"ל בשטח ישראל, סמוך לגבול, הרג שלושה מחיילי הסיור וחטף שניים. במקביל ירה חזבאללה פצצות מרגמה ורקטות באזור הר דב כפעולת הסחה. בניסיון לחלץ את החטופים נכנס צה"ל לשטח לבנון, אך נאלץ לסגת בעקבות אש מסיבית של חזבאללה, ממנה נהרגו עוד חמישה חיילי צה"ל. בעקבות אירועים אלה החלה ישראל בהפצצה אווירית מסיבית של יעדי חזבאללה. חזבאללה הגיב בירי רקטות כבד על יישובי הצפון והאירועים התפתחו לכדי מלחמה בין הצדדים. ישראל הפציצה מטרות צבאיות ואזרחיות בלבנון ואילו חזבאללה ירה רקטות ללא אבחנה לשטח ישראל. בשלב מסוים, כוחות זרוע היבשה של צה"ל נכנסו לדרום לבנון בכוונה לטהר מעוזי חזבאללה, וקרבות קשים התפתחו. המלחמה נמשכה כחודש, עד 14 באוגוסט, ונהרגו בה 44 אזרחים ישראלים, 119 חיילי צה"ל, מאות לוחמי חזבאללה וכ-1,100 אזרחים לבנונים. בתחילת המשבר תמך רוב העולם בישראל והצדיק את פעולותיה, אך ככל שהמשבר התמשך התכרסמה תמיכה זו והחלה פעילות בינלאומית להשגת הפסקת אש. ב-10 באוגוסט מגעים קדחתניים בין ארצות הברית הפרו-ישראלית לצרפת הפרו-לבנונית, שניסו לאזן בין דרישות ישראל לעמדה הלבנונית, הולידו טיוטה להחלטה על הפסקת אש. ב-12 באוגוסט אושרה ההחלטה במועצת הביטחון של האו"ם. במקביל לאישור ההחלטה החלה ישראל במבצע קרקעי רחב שכוונתו הייתה להביא את צה"ל עד לנהר הליטני, אך מבצע זה הופסק עם כניסת הפסקת האש לתוקפה ב-14 באוגוסט בשמונה בבוקר.
נוסח ההחלטה
בהחלטה דובר על תגבור כוח יוניפי"ל ב-15,000 חיילי או"ם חמושים עם סמכות להפעלת נשק וסיוע של האו"ם לפריסת צבא לבנון בדרום לבנון. לפי סעיף 12 להחלטה: כוח האו"ם "ינקוט את כל הפעולות הנדרשות להבטיח ששטחי הפעילות שלו לא ינוצלו לביצוע פעולות עוינות מכל סוג, ויסתייע באמצעים רבי-עוצמה למניעת ירי". עוד קובע הסעיף את חובת הכוח "להגן על אזרחים מפני איום מתפתח של אלימות פיזית". פריסת הכוח תיעשה בד בבד עם נסיגת צה"ל מדרום לבנון, ועד שהכוח יתפרס ישראל אינה מחויבת לסגת.
כמו כן קבעה ההחלטה שיש למנוע הכנסת נשק לאזור ללא הסכמה של ממשלת לבנון והטילה אמברגו מלא על העברת נשק לחזבאללה.
בנוסף להחלטה זו הופיעו בה שתי קריאות כלליות בחלק ההצהרתי, הלא מחייב של ההחלטה:
בעקבות ההחלטה
חרף ההחלטה, חזבאללה שיקם בהדרגה את כוחו בדרום לבנון.
מורסיה (עיר)
מורסיה (בספרדית: Murcia, הגייה: ) היא עיר הבירה של הקהילה האוטונומית של אזור מורסיה בספרד. בעיר עצמה, השוכנת על גדות נהר הסגורה, יש כ-409,810 תושבים, לפי הערכות מ-2005, ובאזור המטרופוליני כולו ישנם 558,000 תושבים. בשנים האחרונות גדלה אוכלוסיית מורסיה בקצב מהיר מאוד.
השם היהודי-ספרדי או מורסיאנו (Murciano) מיוחס לעיר הזו.
העיר משמשת בעיקר כמרכז אדמיניסטרטיבי ומסחרי. השטחים שמסביב לה מושקים במימי הנהר ומנוצלים לחקלאות. כן נמצאים בסביבה מכרות בדיל ומפעלים מסוגים שונים.
חגיגות השבוע הקדוש במורסיה מפורסמות בכל ספרד. תושבי העיר נוהגים באותה עת להוציא מהמוזיאונים את פסליו של סלסיו, המתארים את הפסיון של ישו, וצועדים איתם ברחבי העיר, מקושטים בפרחים ובנרות. העיר מפורסמת גם במיניאטורות עבודת-יד של תמונת לידתו של ישו.
היסטוריה
מורסיה הוקמה בידי עבד אל-רחמן השני, אמיר קורדובה, במאה ה-9. השם מורסיה (مرسية) נגזר משורש שמשמעותו "קבוע" או "יציב". הייתה בירת חליפות קורדובה, ומאוחר יותר בירת הטאיפה של מורסיה. מלך אראגון חיימה הראשון כבש אותה ב-1266 ומסר אותה לידי אלפונסו העשירי מלך קסטיליה. הייתה בירת אזור מורסיה, שכללה בנוסף לפרובינציית מורסיה גם את פרובינציית אלבסטה של היום. ב-1982 נקבעה כבירת הקהילה האוטונומית, שכוללת את פרובינציית מורסיה בלבד.
טסה
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
חטא
בדת, חטא הוא הפרה של נורמה מוסרית, לרוב חוק אלוהי, שנקבעה על ידי ישות עליונה. חטא נוצר על ידי עשיית מעשה אסור או אי עשייה של מעשה שחובה לעשותו, ולעיתים אפילו על ידי מחשבה אסורה, או דחף לעשיית מעשה אסור. ישנן דרגות חומרה שונות של חטא, כאשר על חטאים מסוימים יש דין מיתה ואילו על אחרים יש כפרה.
התפיסה הדתית של איזה מעשה נחשב לחטא משתנה בהתאם לדת, למדינה ולזמן. חטאים אחדים התגלגלו לחוקים ולאיסורים אוניברסליים, כגון רצח וגנבה, ואילו מעשים אחרים הנתפסים כחטאים על פי דתות מסוימות, כגרגרנות וכמשכב זכר מקובלים היום בצורה נרחבת יותר מבעבר בקרב חברות מסוימות.
אטימולוגיה
המילה חטא מקורה בפועל להחטיא. זאת כיוון שלפי תפיסת מרבית הדתות, אדם אשר מבצע חטאים החטיא את ייעודו בעולם. לכן, חטאים יכולים להיות פעולות הפוגעות באל (עבודת אלוהים אחרים) באדם אחר (רצח), או אפילו בעתיד ביתו של אדם (שפיכת זרע לשווא).
האדם הטוב, לפי תפיסת מרבית האמונות, אמור לממש את הפוטנציאל שלו עד סופו (מה שיביא בתורו גם להתחזקות עמו והאנושות כולה).
יהדות
על פי היהדות, חטא הוא הפרה של אחת מתרי"ג מצוות או המצוות דרבנן, ובמשמעות רחבה יותר, כל מעשה שנוגד את רצון ה' נחשב לחטא. החטאים החמורים ביותר, עונשם ארבע מיתות בית דין או כרת. הגדרת האדם כחוטא משתנה על פי התנהגותו בהווה, ואינה מצב קבוע.
נצרות
הנצרות מתייחסת לחטא הקדמון, הוא חטא עץ הדעת, שבגללו בני האדם נולדים כחוטאים מנותקים מהאלוהים, והדרך לגן העדן סגורה בפניהם. לפי פאולוס ייסוריו ומותו של ישו נועדו לכפר על החטא הקדמון, ולכן כל המקבל את האמונה בו, ייוושע ויזכה לחיי גן עדן בעולם הבא. על פי הנצרות המערבית החטא מרחיק את החוטא מאלוהיו, ואילו על פי הנצרות המזרחית חטא הוא אי הליכה לפי תוכנית האלוהים, והוא מביע רצון להיות אלוהים.
אסלאם
על פי האסלאם חטא (בערבית ذنب, דנב) הוא כל דבר העומד בניגוד לרצונו של אללה. על פי הקוראן הנפש האנושית נוטה באופן טבעי לרע. האסלאם מגדיר רמות שונות של חטאים ובהם שירכ (شرك, מילולית שיתוף), חטא האמונה ביותר מאל אחד וחראם (حرام, מילולית איסור).
הדת הבהאית
בניגוד לאסלאם, על פי הדת הבהאית האדם הוא ביסודו טוב, והאנושות נוצרה מאהבת האל. כאשר ליבו של האדם סוטה הוא אינו יכול לקבל את אהבתו של האל. על הבאהים אסור להתוודות על חטאיהם בפני אחריהם מכיוון שהמחילה היא בין האדם לאלוהיו. החטא הוא טבעי ואל לו לעצור את ההתקדמות להגשמה רוחנית.
תפיסת החטא בדתות פוליתאיסטיות
בהינדואיזם חטא (בסנסקריט pāpa) מתאר לרוב פעולות המפרות קוד אתי או מוסרי ובכך יוצרות קארמה שלילית. בניגוד ליהדות, לנצרות ולאסלאם, החטא אינו פשע כנגד רצונו של האל אלא כנגד הדהרמה או כנגד האדם עצמו. האתיקה הבודהיסטית היא תוצאתנית בטיבה ולכן אין בבודהיזם מקבילה לחטא. בדומה גם בשינטו אין דוקטרינה של חטא, אך מעשים מסוימים יוצרים סוג של זוהמה טקסית, אשר "תנוקה" רק כדי להשקיט את נפשו של האדם ולהביא לו מזל טוב ולא כי יש פגם בהיותו "מזוהם".
תפיסת החטא באתאיזם
באתאיזם נעשית הבחנה בין חטא לבין קוד התנהגות. מכיוון שחטא מקושר למערכת אמונות תאולוגית, האנטיתזה לאתאיזם, נעשה שימוש במונחים של "נכון ולא נכון" או אתי ולא אתי, כדי להימנע מהאסוציאציה למונח דתי. על פי האתאיזם הקוד המוסרי נובע מתכונות האדם ולא מחוקיו של אל כלשהו. בעוד שאסונות טבע מיוחסים לעיתים על ידי אנשים מאמינים לחטאי האדם, השוללים את קיומו של אל טוענים כי ישנה נטייה אנושית לייחס תכליתיות לכל תופעה או עצם, בין אם הוא מלאכותי או טבעי כאחד וכי זו טעות לייחס תכלית כלשהי לטבע הפועל על פי חוקי המדע.
שזר (תורת הקשרים)
בטופולוגיה, שֶׁזֶר הוא איחוד של כמה קשרים שאינם חותכים זה את זה, על אף שהם עשויים להיות משולבים יחד. קשר, במונחים אלה, הוא שזר שיש לו מרכיב יחיד. קשרים ושזרים נלמדים במסגרת תורת הקשרים.
הדוגמה הלא-טריוויאלית הפשוטה ביותר היא הקשר של הופף, המורכב משני מעגלים העוברים זה דרך זה. המעגלים בטבעות בורומאו קשורות כקבוצה, למרות שכל שתיים מהן ניתנות להפרדה.
השער הנשגב
השער הנשגב, השער העליון, או בקיצור השער (בטורקית: Babıali או Bâb-ı âli), היה כינוי למנגנון השלטוני של האימפריה העות'מאנית, ששימש בעיקר בשיח הדיפלומטי.
השער הנשגב היה שמו של השער הפתוח של חצר הסולטאן, שער שנוהל על ידי הווזיר הגדול (מקביל לראש ממשלה). השער קיבל את שמו משמו של שער בארמון טופקאפי שבאיסטנבול, משכנו של הווזיר הגדול והמקום בו נערכו קבלות הפנים לשגרירי המדינות הזרות. בהמשך, הפך השער הנשגב לשם נרדף למשרד החוץ העות'מאני.
שידור ציבורי
שידור ציבורי הוא שידור ברדיו או בטלוויזיה, המנוהל על ידי גוף ציבורי בחסות הממשלה, לרוב באמצעות מימון ציבורי.
הנמקות לקיומו של שידור ציבורי
בעבר אפשרה הטכנולוגיה הפצת מספר מוגבל של ערוצים בתחום גאוגרפי מסוים. בהתאם, נטען שאין לתת את כל אפשרויות השידור המוגבלים בידי גורמים פרטיים אלא להעניק את חלקם או כולם לגוף ציבורי שיפעל לטובת הציבור כולו. לקראת סוף המאה העשרים, עם הסרת החסמים הטכנולוגיים באמצעות הטלוויזיה בכבלים, והופעת האינטרנט ירד קרנו של נימוק זה לקיומו של שידור ציבורי.
נימוק נוסף שניתן לקיומו של שידור ציבורי הוא בטענה ששוק תקשורת ההמונים מוגבל בהיקפו ולכן יהיו בו רק שחקנים מעטים בעלי השפעה שיהיו עתירי ממון ובעלי אינטרסים שיהיו שונים מאלו של שאר הציבור. השידור הציבורי נועד לפי תומכיו, לאזן את התקשורת הפרטית ולתת בידי הציבור מקור אמין למידע. בנימוק זה הביעו השופטים חנן מלצר, מני מזוז וג'ורג' קרא את עמדתם שיש חובה על השלטון לקיים שידור ציבורי.
טענה נוספת בידי המחייבים קיומו של שידור ציבורי הוא שיש צורך בערוצי שידור שאינם מחויבים לרייטינג ויכולים לייצר שידורים בעלי ערך חברתי ותרבותי איכותי, שלא יופיעו בדרך כלל בשידור מסחרי.
ארנון צוקרמן הצדיק את הצורך בשידור ציבורי, באומרו:
יש מדינות אשר מסיבות היסטוריות, תרבותיות או פוליטיות, מפיצות בכוונה את השידור הציבורי שלהן אל מחוץ לגבולותיהן. מבחינת מדינות אלו, בין הנימוקים לקיומו של שידור ציבורי הוא חיזוק מעמדה של המדינה ויחסי החוץ שלה.
היסטוריה
בעבר נהנה השידור הציבורי במדינות רבות מבלעדיות או מדומיננטיות בשוק תקשורת ההמונים. עם השנים נרשמת ירידה בשימוש ברדיו ובטלוויזיה המסורתיים, שפגע במיוחד בשידור הציבורי. בנוסף, פתיחת השוק לערוצים רבים יותר הביא לירידה ברייטינג של השידור הציבורי. התפתחות ערוצי הניו מדיה והאינטרנט מהווים אתגר של ממש לשידור הציבורי. בשל שלל הערוצים הזמינים מסתמנת בכל העולם ירידה בהאזנה ובצפייה לשידור הציבורי במתכונתו המסורתית. פודקסטים נוגסים בהאזנה לרדיו, ואת מקום הטלוויזיה תופסת הזרמת מדיה. בעקבות שינויים אלה מסתמן שינוי בשיטות מימון השידורים, ומעבר ממימון ציבורי (באמצעות תקציב המדינה או אגרה) למימון המון ופנייה לקהלי יעד ספציפיים.
בישראל
גופי השידור הציבורי הקיימים כיום בישראל הם תאגיד כאן וגלי צה"ל.
בעבר, פעלו רשות השידור והטלוויזיה החינוכית הישראלית עד לסגירתן בעקבות הרפורמה בשידור הציבורי שקבעה שתאגיד השידור הישראלי "כאן" יחליף אותן.
תחנת הרדיו גלי צה"ל ממומנת על ידי משרד הביטחון, ומפעילה את תחנת גלי צה"ל ואת גלגלצ.
הטלוויזיה החינוכית הישראלית, בפיקוח ומימון משרד החינוך שידרה ברצועות שידור בערוץ הראשון (ובכאן 11 לתקופה קצרה), בערוץ 2, לתקופה קצרה בערוץ עשר ובערוץ 23, אפיק ייעודי שהוקצה לה, החל מ-1995, בתחילה כערוץ כבלים ובפיקוח המועצה לשידורי כבלים ולוויין, עד לצירוף הערוץ למערך עידן+. ב-15 באוגוסט 2018, הוחלף על ידי כאן בערוץ ייעודי לילדים ולנוער בשם "כאן חינוכית". בעקבות כך, תוכניות האקטואליה של החינוכית לא משודרות עוד באפיק זה. בהחלטה של "כאן", חלק מן התוכניות ימשיכו להיות משודרות בכאן 11 ולחלקן גם יופקו עונות חדשות.
עד למאי 2017 הייתה רשות השידור מופקדת על רוב השידור הציבורי בישראל על פי חוק רשות השידור והיא הפעילה ברדיו את קול ישראל, ששידר בשמונה תחנות. היום התחנות הועברו לתאגיד השידור הישראלי
בעוד השידור המסחרי מוכפף לכללי הרייטינג, השידור הציבורי אמור להיות נקי מהשפעות עסקיות. דוגמה לניסיון כזה הייתה התחקיר המעמיק לסרט "שיטת השקשוקה", אשר נעשה בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית והתאפשר בזכות היותו של הערוץ הזה, כחלק מהשידור הציבורי בישראל, משוחרר משיקולים עסקיים.
עקב טענות רבות לחוסר יעילות ברשות השידור, בוצעו מספר ניסיונות לרפורמה ברשות השידור, ואף חוקק חוק השידור הציבורי הישראלי שמטרתו להקים את תאגיד השידור הציבורי בישראל, במקומה של רשות השידור. תאגיד השידור הישראלי משדר החל מ-15 במאי 2017 בשני ערוצי טלוויזיה, המשודרים דרך משדרי עידן+, חברת הכבלים HOT, חברת הלוויין YES ודרך האינטרנט.
הערוצים המשודרים הם כאן 11, מַכַּאן 33 וכאן חינוכית:
שידורי הרדיו של התאגיד המשיכו, בשינויים מסוימים, את תחנות הרדיו שהיו ברשות השידור. חלק מהתחנות נותרו בשם המקורי וחלק שונו:
השידור הציבורי במרחב המקוון
בעולם, שרותי שידור ציבורי מקיימים צורות שידור מקוונות נוספות:
גופי שידור ציבוריים בעולם
השידור הציבורי הגדול ביותר בעולם, מבחינת התקציב וכוח האדם, הוא שרות השידור הגרמני, ולאחריו הבי.בי.סי הבריטי.
אנגליה - ה-BBC
BBC - British Broadcasting Corporation היה שרות השידור הציבורי הראשון בעולם. הוא הוקם בשנת 1922 וייסד את אמות המידה והסטנדרטים על פיהם הוקמו רבים מהגופים המשדרים הציבוריים בעולם כולו.
ארצות הברית
השידור הציבורי בארצות הברית אינו מרכזי ואינו מופעל על ידי הממשלה, אך הוא זוכה למימון חלקי של הממשלה הפדרלית. רוב המימון של השידור הציבורי מגיע מגופים שונים בקהילה, רשויות מקומיות, עמותות ואוניברסיטאות וכן שידורי חסות מסחריים קצרים (15–30 שניות).
שידורי הרדיו – אן.פי.אר
רשת NPR הנה רשת השידור הציבורי של ארצות הברית, והתחנות המקומיות רוכשות ממנה חלק מהחומרים שהן משדרות.
שידורי הטלוויזיה פי.בי.אס
שירות השידור הציבורי של הטלוויזיה בארצות הברית, PBS, ממומן כולו על ידי תרומות הציבור. חלק מהמימון הוא כללי לשירות השידור וחלק אחר הוא של מפרסמים מסחריים המממנים ישירות תוכניות מסוימות. הפרסום בטלוויזיה הציבורית בחלקו כולל הודעות חסות ובחלקו האחר יכול לכלול סיסמאות, אך הוא נושא אופי מאופק יותר מזה של הטלוויזיה המסחרית, ואין בו קריאה לבצע פעולה. החומרים בשידור הציבורי נושאים אופי חינוכי, וכן סרטי תיעוד ועיסוק בפוליטיקה.
קנדה
השידור הציבורי בקנדה CBC - Canadian Broadcasting Corporation / Radio Canada נוסד ב 1936. פועל כחברה ממשלתית בעלת שתי זרועות שידור, באנגלית ובצרפתית. המימון הוא בחלקו ממשלתי עם חסויות מסחריות.
סקנדינביה
השידור הציבורי בסקנדינביה קיים מאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 ומעוצב על פי הדגם האנגלי: DR בדנמרק, NRK בנורווגיה, תאגיד השידור השוודי בשוודיה, YLE בפינלנד.
שידורי הרדיו בסקנדינביה ממומנים על ידי אגרת טלוויזיה שמשולמת על ידי כל בית אב, בסך כ-300$ לשנה.
ספרד
תחנת הרדיו והטלוויזיה של ספרד נקראת RTVE משנת 2009 על פי החלטת ממשלת ספרד, הפסיקו לשדר פרסומות ברשתות הספרדיות והן ממומנות על ידי מיסים שהציבור משלם ועל ידי רשתות הטלוויזיה הפרטיות במדינה. האיחוד האירופי מתנגד לצעד זה.
ונצואלה
51% מהבעלות על תחנת הטלוויזיה TELESURTV נמצאים בבעלות המדינה והתחנה משמשת לצורך קידום "הרעיון הבוליבארי" בדבר אחדות מדינות דרום אמריקה.
פקיסטן
שרות השידור הפקיסטני PBR כולל רדיו וטלוויזיה. השידורים הפקיסטניים מכסים את כל הערים המרכזיות וכ-80% משטח המדינה. בנוסף לשידורים בתוך המדינה הרדיו הפקיסטני משדר מדי יום לעולם בשמונה שפות.
טורקמניסטן
הטלוויזיה בטורקמניסטן היא בשליטה מוחלטת של השלטון ותפקידה לקדם את התרבות והלאומית במדינה ואת השלטון.
רוסיה
השידור הציבורי ברוסיה זוכה למימון של הממשלה הפדרלית.
הערוץ הראשון
בשנות ה-90 פעל ברוסיה "הערוץ הראשון", שהיה ערוץ ציבורי ונקרא תחילה "הטלוויזיה הרוסית הציבורית", שמומן באמצעות הודעות חסות. ימיו היו ספורים, לאחר שנרכש על ידי בעלי הון כדוגמת בוריס ברזובסקי והוא גויס לשדר תכנים לטובת השלטון. ב-2002 הפך לערוץ טלוויזיה מסחרי, הממומן בחציו מתקציב הממשלה.
מימון פרטי חלקי של השידור הציבורי
מידת אי התלות המסחרית של השידור הציבורי שונה ממדינה למדינה, בהתאם לכמות ואופי הפרסומות המותרות בהן. בעולם נהוגות צורות שונות של מימון פרטי לשידור הציבורי:
תשדירי חסות מסחרית לשידורים ככלל או לתוכניות מסוימות. כאשר יש מימון מסחרי של תוכניות ספציפיות, כנהוג בשידור הציבורי בארצות הברית, גדל החשש להטייה של התוכן בהתאם לאינטרסים זרים. תשדירי חסות הם מאופקים ולא מכילים עידוד לביצוע רכישה.
תשדירי פרסומת ישירים, הכוללים סיסמאות ועידוד לביצוע רכישות.
אירועי התרמה כדוגמת השירותרום לעידוד תרומות מהציבור לצורך תמיכה בשידור הציבורי.
עלי איתן
עֵלִי איתן (ארנסט איזן; 1908 – 18 בנובמבר 1993) היה בלשן ישראלי שעסק בשפות שמיות והיסטוריון, פרופסור ללשון עברית באוניברסיטת תל אביב, חבר ועד הלשון העברית והאקדמיה ללשון העברית, ועורך "לשוננו לעם".
תולדותיו
עלי איתן נולד במינכן שבגרמניה בשם ארנסט איזן ליעקב ושרה איזן. למד באוניברסיטאות לייפציג, מינכן ווינה. את תואר הדוקטור קיבל מאוניברסיטת לייפציג על מחקרו "התרגום והפירוש הערבי של סעדיה גאון לתהלים".
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל, ושימש מורה לעברית ולערבית בבתי ספר תיכוניים. בשנת 1945 התמנה למזכיר המדעי של ועד הלשון העברית בלשכת תל אביב, ולאחר שהוקמה האקדמיה ללשון העברית המשיך לשמש בתפקידו עד לפרישתו. כמזכיר מדעי ערך כמה ממילוני האקדמיה ללשון העברית. במשך שנים רבות שימש יושב ראש ועד המינוח של האקדמיה ללשון העברית. במקביל שימש עורך "לשוננו לעם", ואף פרסם בו מאמרים רבים; כמו כן פרסם מאמרים ב"לשוננו", ב"תרביץ" ובכתבי עת בלשניים מרחבי העולם.
בשנת 1962 החל ללמד בחוג ללשון עברית של אוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1971 התמנה לפרופסור.
התגורר ברמת גן, ובה נפטר בשנת ה'תשנ"ד (נובמבר 1993). נקבר בבית העלמין הדרום. הותיר בת אחת - עדנה גיטה (נפטרה בכ"ב סיוון תשפ"א) ושלושה נכדים.
גאבור סטהלו
ביוגרפיה
סטהלו היה בנם של ד"ר טמאש לאסלו אלדאר סנצי, עורך דין, שופט, לותרני ושל מרתה, מריה, יוזפה האגנמאכר קלוויניסטית. הוא נולד בבודפשט, ברחוב אורלאי 10 ובהסכמה בין הוריו דתו הפכה לותרנית כשל אביו.
הוא סיים את הגימנסיה הלותרנית בשופרון, ולאחר שסיים שם גם את לימודי התאולוגיה הלותרנית בשנת 1931, קיבל מלגת השתלמות בפינלנד. הוא הוסמך ככומר בשנת 1932 ושירת בקהילת הטוון בין השנים 1933–1935. תוך שנה בנה כנסייה עם "הגבאי" שלו (פרסביטר), אדן לגאני. בין השנים 1935–1942 הוא היה כומר בנאג'טרצ'ה. על פי המודל של פינלנד הקים את ארגון בתי הספר העממיים, שנוסד בשנת 1938. באותה השנה שינה את שם משפחתו לסטהלו.
ממארס 1944 החל, בשליחות הבישוף שאנדור ראפאי, בהצלה מאורגנת של ילדים יהודים תחת הכיבוש הגרמני של הונגריה. הבית הראשון נפתח ב-5 באוקטובר 1944 בווילה ברחוב ברץ 16, ברובע 1, שהעמיד לרשותו דודו של גאבור סטהלו, אוטו האגנמאכר. עד חג המולד 1944 הוא ארגן העברה, טיפול והזנת ילדים ב-32 בתים בתמיכת הצלב האדום השווייצרי לרבות בווילה המשפחתית של מנהל הרכבת אקוש ניי. על מעשיו אלה הוא זכה בתואר חסיד אומות העולם בשנת 1972. אחד מאלף הילדים שניצלו היה ג'ורג' אולה היהודי-הונגרי שהפך מדען ולימים זכה בפרס נובל לכימיה. בנוסף לילדים גם 400 עובדי הבתים זכו למחסה ולהגנה. בהצלת הילדים סייעו בידו גם האחיות/נזירות של בית האמהות פבה (Fébé Anyaház).
באביב 1945 הוא ארגן את "בית הילדים פּאקס" באזור שהציעו לו מטעם חברת מנפרד וייס. לאחר הלאמת בית הילדים בשנת 1950 היה עוזר הכומר של העדה בפרברי בודפשט. בשנת 1956 עברה משפחתו לשווייץ, אך הוא לא הלך איתם מכיוון שרצה להמשיך בעבודתו הרוחנית.
בביקורו בשווייץ בשנת 1961 לקה בהתקף לב לכן בייעוץ רפואי נשאר בשווייץ והמשיך שם בפעילותו הרוחנית. תוקף דרכונו פג, הוא לא יכול היה לחזור להונגריה אפילו כמבקר. כדי לזכות באזרחות שווייצית היה עליו להמתין עשר שנים. הוא ייחל לסיום עשר השנים כדי לחזור סוף סוף להונגריה. הודשיים הפרידו אותו מהגשמת חלומו. אפרו שהוחזר להונגריה נטמן בבית העלמין פרקשרטי.
קריירת הבונים החופשיים
בשנת 1946 הוקם מחדש תא של הבונים החופשיים בהונגריה וסטהלו הצטרף. בשנת 1949 נבחר לסגן המפקח השני. ב-9 ביוני 1949 נשא הרצאה באכסניה שכותרתה הייתה "רעיונות הבשורה וההתקדמות החברתית". בשנת 1950 פעילות הבונים החופשיים נאסרה בהונגריה. לאחר 1962 הוא הצטרף מחדש לבונים החופשיים בשווייץ וביקר בחוגי הבונים החופשיים באינטרלאקן. מדי פעם השתתף בכינוסי הבונים החופשיים בלוצרן, ובסנט גאלן.
גאודיופוליס – עיר השמחה
בספטמבר 1945, חמישה חודשים לפני הכרזת הרפובליקה של הונגריה, הקימו כמעט שמונה מאות ילדי פליטים את רפובליקת הילדים גאודיופוליס שפירושה עיר השמחה. הילדים ארגנו חגיגות, הקימו ספרייה ומקהלה. גאודיופוליס לא נתמכה לא על ידי המדינה ההונגרית ולא הכנסייה. הם קיבלו עזרה רק מהוועד הבינלאומי של הצלב האדום ומאז זו תעלומה כיצד המוסד הוחזק בחיים עד שנת 1950, אז סגר אותו המשטר של מתיאש ראקושי.
קופי בין אנד טי ליף
דה קופי בין אנד טי ליף (באנגלית: The Coffee Bean & Tea Leaf - פול הקפה ועלה התה) היא רשת בתי קפה שבסיסה בלוס אנג'לס, בקליפורניה שבארצות הברית, בבעלות ובתפעול חברת "International Coffee & Tea".
אודות החברה
החברה נוסדה על ידי מונה והרברט היימן. היא אחת מהרשתות בבעלות פרטית הוותיקות והגדולות ביותר, המתמחות בבתי קפה ותה. הסניף הראשון נפתח בשכונת ברנטווד בלוס אנג'לס ב-1963. כיום ישנם סניפים בכל דרום-מערב ארצות הברית, עם שלוחות בהוואי. ב-1996 רכש היזם הסינגפורי ויקטור ששון, בן למשפחת ששון, זיכיון מהרשת, ופתח "Coffee Beans" ברחבי דרום-מזרח אסיה. בהמשך הוא רכש בעלות על הרשת כולה. כיום ישנם מעל ל-1000 סניפים ברחבי העולם, והרשת נמצאת בתהליך התרחבות.
לחברה, המתופעלת על ידי "קפה ותה בינלאומיים בע"מ", היו הכנסות ממכירות של 120 מיליון דולר ב-2003 ויותר מ-130 מיליון דולר ב-2007. הרשת מציעה גישת Wi-Fi ב-144 סניפים. זכיינויות קיימות בעיקר מחוץ לארצות הברית, עם סניפים מקומיים שרובם שייכים לחברה. המדינות בהן מוצעות זכיינויות כעת הן: סינגפור, ישראל, קוריאה הדרומית, איחוד האמירויות הערביות, ברוניי, אוסטרליה, אינדונזיה, מזרח מלזיה, הפיליפינים וכווית.
קופי בין ישראל
רשת קופי בין פתחה את סניפה הראשון בישראל בשנת 2000, ומנתה בשיא פעילותה 12 סניפים, חמישה מהם בתל אביב ושניים ברעננה. הסניף הדרומי (והעשירי בארץ) של הרשת נמצא בירושלים (נפתח בספטמבר 2005), ואילו הצפוני ביותר נמצא בכפר טמרה, ונפתח באוגוסט 2009. במהלך שנת 2011, כ-3 שנים לאחר חתימת ההסדר הקיבוצי בעקבות מאבק זכויות עובדי הרשת, נסגרו מרבית הסניפים, לרבות סניף כפר סבא, שני הסניפים ברעננה, הסניף בקניון עזריאלי, ואף סניף הדגל באבן גבירול ליד גן העיר. כמו כן, לאחר שנתיים וחצי של פעילות, נסגר סניף רמת גן, שהיה במגדל משה אביב, ב-14 ביולי 2009.
ביולי 2008 הודיעו לחם ארז וקופי בין ישראל על מיזוג, אולם המגעים לא הבשילו לכדי שיתוף פעולה.
כיום, נותר בישראל סניף אחד בלבד, ברחוב יפו בירושלים, בפברואר 2018 נכנס לשיפוצים ובסוף דצמבר נפתח מחדש.
המאבק על זכותם של עובדי הרשת להתאגד
ב-2007 הוקם ועד עובדים לעובדי הרשת. לאחר שמנהלי הרשת פיטרו את מארגן הוועד אלון-לי גרין יצאו העובדים למאבק. לאחר חודש וחצי של מאבק ציבורי ומשפטי, קבעה שופטת בית הדין לעבודה כי המארגן אכן פוטר בעקבות ניסיון ההתארגנות. הנהלת הרשת ננזפה על פיטוריו בניגוד לחוק והוא חזר לעבודה. לאחר ה"בלאגן הציבורי", כפי שהנהלת הרשת כינתה את פרשת פיטוריו של גרין, הוחלף מנכ"ל הרשת אלון לוי בשי כהן. כאשר גם ההנהלה החדשה בראשותו של כהן סירבה להכיר בהתארגנות העובדים יצאו עובדי סניף אבן גבירול של הרשת, שבו עובד גרין, לשביתה, שהחלה ב-22 בינואר 2008 ונמשכה שישה שבועות, במהלכה הוצבו משמרות מחאה גם בשאר 13 סניפי הרשת האחרים (בסיוע ארגונים סוציאליסטיים שונים, בהם בנק"י והאיגוד המקצועי לנוער של הנוער העובד והלומד). מאבק העובדים למען הכרה בזכויותיהם, ביניהן הזכות להתאגד, הסתיים במרץ 2008 בחתימת הסכם קיבוצי בין הבעלים לבין הסתדרות העובדים. הסכם זה הוא הסכם העבודה הקיבוצי הארצי הראשון ברשת בתי קפה בישראל.
ההסדר פתח פתח לעובדים נוספים בענף המלצרות לנהוג כעובדי קופי בין ולהתאגד אף הם.
ויליאם ולמן
ויליאם אוגוסטוס ולמן (באנגלית: William Augustus Wellman; 29 בפברואר 1896 - 9 בדצמבר 1975) היה במאי, מפיק ותסריטאי קולנוע אמריקני.
ביוגרפיה
נולד בברוקליין, מסצ'וסטס, לאב ממוצא אירופאי ולאם מהגרת מנורווגיה. שירת בלגיון הזרים הצרפתי והיה טייס בעת מלחמת העולם הראשונה. סרטו הראשון כבמאי ראינוע היה הדרמה "Second Hand Love" משנת 1923. שלוש שנים אחר כך הוא ביים את ג'ואן קרופורד בקומדיה "The Boob" משנת 1926, אולם סרטו המשמעותי הראשון כבמאי היה דרמת המלחמה הרומנטית "כנפיים" (1927), שזכתה בפרס האוסקר הראשון בקטגוריית הסרט הטוב ביותר. הוא עצמו לא היה מועמד לקטגוריית הבימוי, אך בהמשך דרכו קיבל שלוש מועמדויות לקטגוריה זו על הסרטים "כוכב נולד" (1937) אשר היה הגרסה הראשונה לסרט, עליו זכה בפרס האוסקר לתסריט הטוב ביותר, "קרב קרקע" (1949), דרמת מלחמה והדרמה "The High and the Mighty" (הגבוהים והאדירים) משנת 1954 בכיכובו של ג'ון ויין.
בנוסף ביים סרטים כגון "Beggars of Life" משנת 1928, בו כיכב וואלאס בירי, "אויב הציבור" (1931), בו כיכבו ג'יימס קאגני וג'ין הארלו, רוקסי הארט" עם ג'ינג'ר רוג'רס, "שום דבר אינו מפחיד" (1937), עם פרדריק מארץ', "בו ג'סט" (1939), "תקרית באוקס-בו" (1943) בכיכובו של הנרי פונדה, שהיה אחד מהסרטים היחידים שקיבלו מועמדות לאוסקר רק בקטגוריית הסרט הטוב ביותר, "עיר קסומה" (1947) בכיכובו של ג'יימס סטיוארט. "שמיים צהובים" (1948) בו הופיע גרגורי פק. ו"נשים בכיוון מערב" (1952) שכתב פרנק קפרה.
ב-1973 קיבל פרס על מפעל חיים מטעם איגוד הבמאים האמריקני וכמו כן קיבל כוכב על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
הר ראמג'
הר ראמג' (באנגלית: Mount Rummage) הוא הר סלעי חשוף ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,510 מטרים מעל פני הים.
ההר מצוי בצידו המערבי של קרחון ראמסייר, והוא ההר המערבי ביותר, לגדתו הצפונית של קרחון בירד.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של קצין המכונות (צ'יף) לורנס א. ראמג' (Laurence A. Rummage) מצי ארצות הברית, שנטל חלק בתיאום ההובלה מקרייסטצ'רץ' שבניו זילנד לתחנת מקמרדו במסגרת מבצע קיפאון עמוק בשנת 1965.
יוני והמחוננים
יוני והמחוננים (נכתב בלוגו כ"יוני והm2חוננים") היא סדרת ילדים ונוער, סיטקום, שיתוף פעולה של yes ודיסני, העוסקת בחברות, אהבה, לימודים ועוד. הסדרה עלתה לשידור ב-16 ביוני 2011, ועונתה הראשונה הסתיימה ב-11 באוגוסט 2011. העונה השנייה עלתה ב-8 בספטמבר 2011. משודרת בערוץ דיסני בחברת yes. ב-2017 שודרה הסדרה בערוץ הראשון.
עלילה
יוני, שחקן כדורסל מחונן אבל תלמיד בינוני מצטרף לגמרי במקרה לפנימיית 'אולימפוס' למחוננים. הוא לא מתעניין בלימודים, הוא עסוק כל הזמן בבילויים, בנות וכדורסל, ומגלה שדווקא בפנימייה החדשה הוא יכיר תלמידים שיהפכו לחברים הכי טובים שלו. לצד מורים הזויים ומוזרים, בעל קפיטריה תחמן ושחקני אורח, ילמדו יוני, וחבריו, עלמה, אדם ונעה, שמה שבאמת חשוב זה להיות ביחד להישאר חברים טובים, וכמובן, לעשות חיים משוגעים בזמן הלימודים.
הקשר בין יוני והמחוננים לאחרי הצלצול
הפעם הראשונה בה הופיע סיפור הסדרה, הוא בפרק "תחרות הטריוויה" - בשני חלקיו, של הפקת המקור נוספת של ערוץ דיסני ישראל, אחרי הצלצול. בפרק הזה, שלושה תלמידים מהפנימייה, יוני, עלמה ואדם (ושחקניהם בהתאמה), להתמודד מול תלמידי התיכון המוצג באחרי הצלצול. הפרק הציג את הדמויות האורחות במה שהם טובים בו, ידע וזיכרון. על בסיס פרק הקרוסאובר הזה, נוצרה הסדרה "יוני והמחוננים", שכן הפרק שודר לפני עליית הסדרה. בעונתה השנייה של הסדרה, נוצר מעין פרק קרוסאובר נוסף של שתי הסדרות, כעת ב-"יוני והמחוננים". בפרק הזה, "ספיישל פיראטים" (גם הוא מחולק לשני חלקים), בו עלמה מזמינה את יהלי (עמרי לוקאס), שדמותו במקור מהעונה השנייה של "אחרי הצלצול", לנגן במסיבה שבה היא אחראית להופעות. גם הפעם, הדמות האורחת, הוצגה במה שהיא טובה בו, נגינה ומוזיקה. יהלי קיבל חלק די גדול בפרק שבו הופיע, ואף ביצע שיר בסוף החלק השני, מה שלא עשה במהלך "אחרי הצלצול". בנוסף על כך, עמית בר-ניר היה חלק מכתיבת ויצירת שתי הסדרות.
פיוס התשיעי
האפיפיור פיוס התשיעי (בלטינית: Pius IX; נולד כג'ובאני מריה מאסטאי פרטי; 13 במאי 1792 – 7 בפברואר 1878) היה האפיפיור של הכנסייה הקתולית מיום בחירתו ב-16 ביוני 1846 ועד מותו ב-1878, והוא האפיפיור שכהונתו הייתה הארוכה ביותר בהיסטוריה של הנצרות.
פיוס התשיעי נבחר כמועמד האגף הליברלי והאגף המתון במועצת הקרדינלים, לאחר בחירתו של השמרן גרגוריוס השישה עשר. בתחילת כהונתו כאפיפיור נטה פיוס לביצוע רפורמות לקידום המודרניזציה והדמוקרטיה באיטליה ובכנסייה: הוא העניק חנינה לכל האסירים הפוליטיים במדינות האפיפיור (כ-2,000 בסך הכל); העביר את תפקיד הצנזורה של העיתונות מהכנסייה הקתולית לוועדה שחבריה היו, ברובם, לא משורות הכנסייה, והקים ועדות דומות לרפורמה בהיבטים שונים של מדיניות הממשל; הוא הקים משמר אזרחי, ומחה כאשר אוסטריה כבשה את העיירה האפיפיורית פרארה בשנת 1847. אולם, בעקבות אירועי אביב העמים בשנת 1848, נמלט פיוס התשיעי מרומא בעטיו של מרד רפובליקני, ומאותה עת החל להתרחק מן הליברליזם ונטה יותר לשמרנות.
בשנת 1864 פרסם את ה"קוואנטה קורה" המורה למאמינים להדוף את האידאולוגיות המודרניות הפסולות. ידוע במיוחד הנספח למסמך זה, "סילבוס הטעויות" שבו מנויות הדוקטרינות הפסולות לדעת הכנסייה.
פיוס יזם וכינס את ועידת הוותיקן הראשונה (רומא, 1870). בוועידה זו הוכרזה בכנסייה הקתולית הדוגמה (dogma) בדבר האלטעות של האפיפיור, לפיה האפיפיור איננו טועה כאשר הוא מורה מכסאו (ex cathedra) בענייני אמונה ומוסר באופן המחייב את כלל הכנסייה. פיוס היה מן הדוחפים להכרזה זו.
מכח סמכותו זו קבע פיוס באופן רשמי את הדוגמה של העיבור ללא חטא.
בתקופתו נלקח הילד היהודי בן השש אדגארדו מורטארה ממשפחתו על ידי משטרת הוותיקן, לאחר שהתגלה שהוטבל לנצרות בגיל שנתיים. לא הועילו פניות מצד מנהיגים שונים, לרבות מקהילות באירופה ומצד נשיא ארצות הברית יוליסס גרנט לאפיפיור פיוס התשיעי להשיבו למשפחתו. האפיפיור סירב.
ז'אן ארפ
ביוגרפיה
ארפ נולד בשטרסבורג בחבל אלזס-לורן שבין צרפת לגרמניה. בשנת 1904 עזב ארפ את לימודיו הטכניים ויצא לפריז, שם פרסם את שיריו לראשונה. בשנת 1908 החל ארפ את לימודיו באקדמיה לאמנות בצרפת (Académie Julian). בשנת 1915 עבר להתגורר בשווייץ כשהוא מתחמק מגיוס לצבא.
ארפ היה ממקימי תנועת הדאדא בציריך ביחד עם האמנים מרסל ינקו, טריסטן צארה, הוגו באל ואחרים. לאחר התפרקות קבוצת הדאדא, נמנה ארפ עם חברי התנועה הסוריאליסטית בפריז. אשתו הראשונה, הרקדנית והאמנית סופי טויבר-ארפ נפטרה בשנת 1943. לאחר מכן הוא נשא את האספנית מרגרט הגנבך.
מקור סגנון עבודותיו הייחודי של ארפ, הוא בהכנסת אלמנטים לא שיפוטיים אל תוך האמנות, בעיקר דרך הרעיון של יצירה "אוטומטית". במסגרת רעיון זה, אותו פיתח האמן והמשורר אנדרה ברטון, נוצרת הקומפוזיציה בעבודות האמנות מתוך אלמנטים של מקריות. כך לדוגמה נוצרו קולאז'ים מתוך נפילה מיקרית של חלקי נייר על גבי פורמט העבודה.
בין שיריו ידוע השיר "הפיל הטירולי", שיר בסגנון סוריאליסטי ואבסורדי:
פסלו "סף ירושלים 1961–1972" מוצב בגן מאיר שרמן (חלק מגן העצמאות) ברחוב המלך ג'ורג' בירושלים. הפסל נקנה בשנים האחרונות לחייו של ארפ והוא נוצר לאחר מותו לפי מתווה שהכין.
בשנת 2007 נפתח "מוזיאון ארפ" בעיירה ליד קלן. המוזיאון כולל בניין תחנת רכת ישנה ששופץ על ידי אמנים שונים (לרבות תומאס האבר) ובניין חדש שתוכנן על ידי ריצ'רד מאייר.
מיקלוש סאבולצ'י
מיקלוש סאבולצ'י (בהונגרית: Szabolcsi Miklós; בודפשט, 3 במרץ 1921 – בודפשט, 2 בספטמבר 2000) היה היסטוריון ספרות הונגרי-יהודי, מבקר ספרות, פרופסור באוניברסיטה, חבר מן המנין של האקדמיה ההונגרית למדעים. תחום המחקר העיקרי שלו היה יצירת חייו של המשורר אטילה יוז'ף, האוונגרד ההונגרי והאירופי. בין השנים 1981 עד 1988 שימש סאבולצ'י כמנכ"ל "המכון הפדגוגי הלאומי של הונגריה" (תפקיד המכון היה לספק למוסדות החינוך עזרים וחומרים, תוכניות לימוד, תוכניות חינוך, הכנת בחינות הבגרות, ארגון תחרויות לימוד), בנוסף לכל זה היה אחראי על עריכת מחקר חינוכי, ניהול ההדרכה והפיקוח על מורים).
ביוגרפיה
הוא סיים את לימודיו בשנת 1939 והתקבל למחלקה ההונגרית-צרפתית באוניברסיטת פאזמני פטר, שם סיים את לימודיו בשנת 1943. בתקופת השואה התקשה להתפרנס ולא מן הנמנע שגויס לשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי), אך אין תיעוד על כך. מתום מלחמת העולם השנייה, משנת 1945 עבד כמורה בתיכון עד 1953. בינתיים עבד במשך שנתיים (1948-50) גם במשרד הדת והחינוך הציבורי. בשנים 1953–1956 היה סגן העורך הראשי של המגזין "צ'ילאג" שפירושו בהונגרית כוכב. בשנת 1956 הצטרף למכון להיסטוריה ספרותית של האקדמיה ההונגרית למדעים כחוקר בכיר ובהמשך כראש מחלקה. בינתיים, בין השנים 1959 עד 1961 עבד גם כעורך האחראי של המגזין "חיים וספרות" (המהדורה הראשונה של חיים וספרות פורסמה ב־15 במרץ 1957. קודמו היה "העיתון הספרותי", שמילא תפקיד פעיל בהכנת מהפכת 1956 כעיתון של אגודת הסופרים ההונגרית). בשנת 1967 מונה סאבולצ'י למנהל העסקים של המכון (הוא נקרא "המכון ללימודי ספרות" מאז 1968) וכיהן בתפקיד עד 1980. בשנת 1981, קיבל על עצמו את ניהול "המכון הלאומי הפדגוגי", אותו ניהל עד 1988. בנוסף לעבודתו במכון המחקר, היה פרופסור באוניברסיטת לאיוש קושוט בדברצן (אוניברסיטת דברצן) בשנים 1962 עד 1964 ובשנים 1965 עד 1966 היה פרופסור אורח בסורבון בפריז. בשנים 1964 עד 1994 לימד באוניברסיטת אטווש לוראנד, שם היה פרופסור במחלקה לספרות הונגרית של המאה העשרים בין 1988 ל -1994 ואחר כך יועץ מדעי עד 1995. הוא קיבל תואר פרופסור אמריטוס בשנת 1998.
בשנת 1960 הגן על עבודת המועמדות לדוקטורט שלו בלימודי ספרות, ובשנת 1963 על עבודת הדוקטורט האקדמית שלו בספרות. הוא היה חבר בוועדה ללימודי ספרות של האקדמיה ההונגרית למדעים. בשנת 1965 נבחר לחבר נספח לאקדמיה ההונגרית למדעים, ובשנת 1976 כחבר מן המניין. בשנים 1970–1973 היה סגן נשיא המחלקה לבלשנות וספרות של האקדמיה, ואחר כך עד 1985 היה נשיא המחלקה. לאחר מכן היה חבר בוועדה להסמכה מדעית עד 1995 ובמועצת הדוקטורט עד לפירוקה בשנת 1998. בנוסף לתפקידיו האקדמיים, בשנים 1981 עד 1984 שימש כנשיא האיגוד הבינלאומי לשפות וספרות מודרניות, שלאחריה נבחר לנשיא כבוד.
משפחתו
בשנת 1948 הוא התחתן עם היסטוריונית האמנות הדוויג מרגולס, שזכתה בתואר שני בשנת 1969.
בנו יאנוש סאבולצ'י הוא מורה, אמן שחמט, מומחה לכתיבה טכנית.
פרסומיו העיקריים
בשפת המקור: בתרגום לעברית:
אסף אמדורסקי (אלבום, 1994)
אסף אמדורסקי או אסף אמדורסקי (הראשון) הוא אלבום הסולו הראשון של הזמר והמפיק אסף אמדורסקי אשר יצא בשנת 1994.
ביקורות
האלבום זכה להצלחה ולמספר להיטי רדיו, בהם "יקירתי", "אהבה חדשה" ו"רבים הימים". בפרויקט "60 האלבומים הישראלים הטובים בכל הזמנים" של נענע 10, דורג האלבום במקום ה־37. במצעד "500 השירים הגדולים של המוזיקה הישראלית" של ידיעות אחרונות, שנערך ב־2009, דורג השיר "אהבה חדשה" במקום ה־64, והשיר "יקירתי" במקום ה־167.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי אסף אמדורסקי, מלבד השירים המצוינים לעיל.
מבצע מירון
מבצע מירון היה מבצע סריקות שנערך בגזרת החרמון בימים 23-22 ביוני 1967 במטרה לאתר ישראלי שנחטף ללבנון מאזור חוות שבעא.
תיאור האירוע
בשעה 02:00 במשוער הגיעו כוחות הגדוד לכפר הדרוזי עֵין קֻנִיֶה. לאחר תדריך קצר שנתנו המפקדים ללוחמים הם החלו לטפס המעלה ההר. פלוגה ד' בפיקודו של סרן יעקב בז'ה, פשטה על כפר קטן בשם מַזְרַעַת גַ'בֶּל סִירִי. בדרכה לשם עברה דרך הכפר הנטוש ג'וּבַּתַּה אֶ-זֵית (כיום נווה אטי"ב) וממנו ירדה בשביל סלול, חצתה את נחל ג'וּבַּתַּה, והמשיכה לנוע בשביל המוביל לבִּרְכֶּת חַפוּר. ממנה פילסה דרכה מערבה כשלוש שעות במורדות התלולים והמכוסים בצמחייה סבוכה מאוד ובסלעים משוננים. מעט לפני עלות השחר הגיעה לקרבת היעד, שהתברר שהיה נטוש. לאחר התארגנות קצרה המשיכה הפלוגה לסרוק לאור היום את שלוחת סירין שעליה נמצאה, עד שהגיעה לערוצו העמוק של ואדי עַסַל. לאחר ירידה במדרון התלול הגיעה הפלוגה לערוץ הנחל שהייתה בו זרימה די חזקה של מים צלולים וקרים, והלוחמים יכלו לשטוף את פניהם ולהרוות את צימאונם ממימיו.
בו בזמן סרקו עוד ארבעה כוחות את החוּרבות (ח'ירבות) שעל גדתו המערבית של הוואדי. צלפי 'המחלקה המיוחדת' של הפלוגה המסייעת ירו ירי מונע לעבר בתים חשודים. במהלך הבוקר נסרקו כל ה'מזרעות' והחורבות בכללן: חַ'לֶת אֶל-עַ'זַלֶה, מַזְרַעַת קַפְוַה, מַזְרַעַת זֵבְּדִין, פַשְׁכּוּל, רַמְתַא וגַ'בֶּל רוּאוּס, שלימים נקרא הר דב. במהלך הסריקות נפתחה אש לעבר תושב חַ'לֶת אֶל-עַ'זַלֶה שניסה להימלט, והוא נהרג. כל התושבים שנמצאו בחורבות נחקרו, עשרה בתים פוצצו לוחמי הסיירת שהונחתו ממסוק סיקורסקי S-58. שישה תושבי מַזְרַעַת זֵבְּדִין נעצרו לחקירה. רוב תושבי ה'מזרעות', רועים לבנונים מהכפרים הלבנוניים שַׁבְּעַה ושׁוּבַּא, נמלטו לכפריהם. הנעדר לא נמצא. לאחר שכוחות הגדוד סיימו לסרוק את הערוץ שבמעלה הנחל, הם ירדו לעבר פתחת הנחל, סמוך לקיבוץ דן, שאליו הגיעו בשעות אחר-הצהריים. ארבעה ימים לאחר מכן הודיע ארגון הצלב האדום למשרד החוץ שנמצא בידם שבוי ישראלי בשם יחיאל מדור-חיים.
רוברט פרנקלין סטראוד
רוברט פרנקלין סטראוד (באנגלית: Robert Franklin Stroud; 28 בינואר 1890 - 21 בנובמבר 1963) היה אסיר עולם שמצא נחמה בגידול ציפורים ובמחקרן המדעי בתאו, ואף פרסם ספרות מקצועית בנושא. הוא היה גיבורם של ספר וסרט המבוססים על סיפורו הייחודי. סטראוד נודע בכינויו "איש הציפורים מאלקטרז". למרות כינויו, למעשה בעת שהייתו באלקטרז כבר לא גידל ציפורים.
חייו
סטראוד נולד בסיאטל שבוושינגטון ב-28 בינואר 1890, לאליזבת ובן סטראוד. אליזבת סטראוד הייתה בת למשפחה מהמעמד הגבוה, וכאשר התחתנה עם סטראוד, שהיה ממעמד נמוך בהרבה, ניתקה את קשריה עם המשפחה. לאמו היו שתי בנות נוספות מנישואים קודמים. נישואיה עם בן היו מוצלחים אך כאשר נכנסה להריון, הוא הפציר בה לבצע הפלה שהיא סירבה לעשות מסיבות מוסריות. בן סטראוד היה אלכוהוליסט, אדם קר ואכזרי והתעלל רבות באליזבת מילולית ופיזית. אכזריות זו הגיעה לשיאים חדשים עם הריונה של אליזבת וסירובה לעבור הפלה. הוא נהג להכניס למזונה בלי ידיעתה סמים שונים בתקווה שתפיל, וכאשר רוברט נולד, הוא סירב להכיר בו. הוא נמנע מלטפל בו אפילו ברמה הבסיסית ביותר, מתוך התכחשות מוחלטת לקיומו. כאשר גדל רוברט, לא דיבר איתו, התעלל בו והכה אותו. לאחר מספר שנים נולד לזוג סטראוד ילד נוסף, מרקוס. היחס של בן למרקוס היה שונה ובניגוד לרוברט הוא זכה לתשומת לב מאביו. עם זאת בן סטראוד המשיך בדרכו האכזרית. אליזבת נהגה לכנות את עצמה "אלמנתו של בן סטראוד" עשר שנים לפני מותו. בן מצידו כינה את עצמו "אלמנה של אליזבת סטראוד" למרות העובדה שחי אחרי מותה.
כל זה הביא את רוברט לעזוב את ביתו בגיל צעיר, ובשנת 1908 כבר היה בקורדובה שבאלסקה, שם פגש ונכנס למערכת יחסים עם קיטי אובראיין, רקדנית ויצאנית בת 36. בחודש נובמבר הם עברו לג'ונו שבאלסקה.
כליאתו
ב-19 בינואר 1909, בשעה שסטראוד היה בעבודה, מכר של הזוג בשם צ'ארלי פון דאהמר אנס והכה באכזריות את קיטי. כשחזר סטראוד הוא התעמת עם פון דהאמר, והתפתח מאבק שבסופו ירה בו סטראוד למוות. ב-23 באוגוסט של אותה שנה נידון סטראוד ל-12 שנות מאסר, אותן היה אמור לרצות בבית הסוהר שעל האי מק'ניל שבמדינת וושינגטון. במהלך שנותיו בכלא מק'ניל רצח אסיר אחר ובשל כך הוארכה תקופת כליאתו.
ב-5 בספטמבר 1912 הועבר סטראוד לכלא לוונוורת' שבקנזס. בקפטריית הכלא אירעה לו תקרית שבה נזף בו סוהר בשל עבירת משמעת קלה. למרות העובדה שהייתה זו עבירה קלה, היא הייתה יכולה לעלות לו בשלילת הזכות לפגישה עם אחיו הצעיר, שאותו לא ראה במשך 8 שנים. סטראוד דקר למוות את הסוהר, וב-27 במאי 1916 הוא נידון למוות בתלייה. משפט זה בוטל, ובמשפט שנערך לו לאחר מכן הוא נידון למאסר עולם. גם משפט זה בוטל על ידי בית המשפט העליון, ובמשפט מחודש שנפתח בחודש מאי 1918, הוא נידון בשנית ב-28 ביולי למוות בתלייה. גזר הדין אמור היה להתבצע בתאריך ה-23 באפריל 1920, אך ביצועו נדחה על ידי בית המשפט העליון.
בנקודה זו פנתה אמו של סטראוד לנשיא ארצות הברית אז, וודרו וילסון, וביקשה ממנו לחוס על חיי בנה ולהעניק לו חנינה נשיאותית. הנשיא נענה לבקשה ועונשו של סטראוד הומתק למאסר עולם. מנהל כלא לוונוורת' לא אהב את ההקלה בדינו של סטראוד והחליט להכניסו לבידוד למשך כל תקופת כליאתו העתידית.
איש הציפורים
בעת שהותו בבידוד בכלא לוונוורת' מצא סטראוד בחצר הכלא שלושה אנקורים פצועים אותם לקח אל תאו. סטראוד החל להעביר את זמנו בטיפול בציפורים. תוך זמן קצר הוא עבר לטיפול בכנריות, אותן יכול היה למכור תמורת אספקה כדי לסייע לאמו. זמן קצר אחרי אירוע זה התחלפה הנהלת הכלא. מנהל הכלא החדש, שרצה להציג את כלא לוונוורת' ככלא שיקומי, צייד את סטראוד בכלובים וכימיקלים בשביל הציפורים, וניירות מכתבים כדי שיוכל לנהל את עסקי הציפורים שלו. ציפוריו של סטראוד הוצגו בפני מבקרים, ורבים רכשו אותן. במשך השנים גידל סטראוד כ-300 כנריות וכתב שני ספרים - מחלות של הכנריות ואוסף המאמרים של סטראוד על מחלות ציפורים. סטראוד תרם מספר תרומות חשובות לחקר הציפורים, שהראויה לציון שבהן היא פיתוח ושיווק תרופות למחלות ציפורים שעד אז לא נמצא להן מרפא. סטראוד זכה להערכה ואף לאהדה מסוימת בתחום הצפרות.
פעילותו של סטראוד הביאה להתכתבויות רבות שנוצרו בינו לבין חובבי ציפורים בעולם. עם הזמן, החל סטראוד להתכתב באופן קבוע עם אישה בשם דלה מאי ג'ונס. בשנת 1931 עברה ג'ונס לקנזס והקימה בשיתוף עם סטראוד עסק למכירת התרופות שייצר. אמו של סטראוד, שאיתה היה סטראוד בקשר הדוק עד אז, התנגדה נמרצות לקשר זה ועזבה את אזור לוונוורת'.
עסקיו של סטראוד החלו לגרום צרות להנהלת הכלא. על פי תקנות הכלא כל מכתב שאסיר שולח או מקבל אסיר חייב לעבור קריאה, שכפול ואישור של ההנהלה. עסקיו הענפים של סטראוד גרמו לכך שהכלא נצרך להעסיק מזכירה במשרה מלאה רק בשביל מכתביו. בנוסף לכך, ההיגיינה האישית של סטראוד הייתה במצב מחפיר, כתוצאה מהציפורים שעפו רוב הזמן בתאו באופן חופשי. בשנת 1931 ניסו שלטונות הכלא לגרום לסטראוד להפסיק את עסקי גידול הציפורים שלו. בתגובה פתחו סטראוד וג'ונס במאבק ציבורי לטובתו שכלל מכתבים רבים ועצומות שונות. גולת הכותרת של המאבק הייתה עצומה שנחתמה על ידי 50,000 איש והוגשה לנשיא. מאבקם של השניים הצליח וסטראוד הורשה להמשיך לגדל ציפורים ואף קיבל תא נוסף לטובת העניין, זאת למרות העובדה שזכויותיו לכתיבת מכתבים קוצצו באופן ניכר.
בשנת 1933 פרסם סטראוד מודעה בה פרסם שלא קיבל כלל תמלוגים ממכירות שני הספרים שכתב. המוציא לאור של הספרים התלונן למנהל הכלא, וזה בתגובה ניסה להתחיל בהליכי העברה של סטראוד לכלא אלקטרז, שם לא יוכל לגדל ציפורים. סטראוד, שחשש מכך, מצא סעיף בחוק על פיו אם יהיה נשוי בקנזס, יוכל להישאר שם. סטראוד ניצל את הפרצה ונשא בחשאי את ג'ונס לאישה, ובכך מנע בשלב זה את העברתו לאלקטרז. מעשה זה אמנם אפשר לו להמשיך בעסקי הציפורים, אך הרתיח הן את שלטונות הכלא, שמנעו ממנו להתכתב עם אשתו, והן את אמו, שניתקה ממנו כל קשר עד למותה בשנת 1937.
המעבר לכלא אלקטרז ומותו
ב-19 בדצמבר 1942 הועבר לבסוף סטראוד לאלקטרז. שם, כאמור, לא יכול היה להמשיך ולגדל ציפורים, ולכן העביר את זמנו בעיקר בלמידה וכתיבה. בזמן שהותו שם הוא כתב שני ספרים נוספים, אחד אוטוביוגרפי, ואחד העוסק בהיסטוריה של מערכת הכליאה האמריקנית. על פי החלטת שופט, הותר לו לכתוב את ספריו אלה, אך נאסר עליו לפרסמם.
בשנת 1959 הידרדרה בריאותו של סטראוד, והוא הועבר למתקן הכליאה הרפואי בספרינגפילד שבמיזורי. במהלך השנים נלחם סטראוד בבית המשפט נגד החלטתו של מנהל כלא לוונוורת', ששם אותו בבידוד למשך כל תקופת מאסרו שם. השופט פסק לטובת סטראוד וקבע כי החלטה זו הייתה לא הוגנת ולא חוקית. למרות זאת, ניסיונו להשתחרר על רקע המשפט הממושך והעונש הקשה במיוחד שקיבל לא עלה בידו, והוא מת לבסוף במתקן הכליאה ב-21 בנובמבר 1963, לאחר 54 שנים מאחורי הסורגים.
איש הציפורים מאלקטרז
בשנת 1955 יצא ספר על סטראוד בשם איש הציפורים מאלקטרז מאת הסופר תומאס גדיס.
בשנת 1962 הופק סרט קולנוע בשם איש הציפורים מאלקטרז על בסיס הספר, בבימויו של ג'ון פרנקנהיימר ובכיכובו של ברט לנקסטר. הסרט זכה להצלחה רבה, והיה מועמד ל - 4 פרסי אוסקר, כולל השחקן הטוב ביותר. דמותו של סטראוד כפי ששוחקה על ידי ברט לנקסטר עוררה סימפתיה בקרב הצופים, ובבתי קולנוע בהם הוקרן הסרט הוחתמו עצומות שקראו לחון את סטראוד. סטראוד עצמו מעולם לא הורשה לראות את הסרט שנעשה אודותיו.
הדמות המציאותית מול הדמות הספרותית
על פי עדויות של אנשים שהכירו את סטראוד בעת שישב בכלא, תיאורו הספרותי (והקולנועי) של סטראוד כאדם עדין ונוח לבריות הוא בדיוני למדי. סטראוד האמיתי היה רוצח אכזרי שלא התחרט על מעשיו, ועל פי כל הדיווחים, היה שנוא כמעט על כל האסירים ששהו בקרבתו. הוא הושם בבידוד לא מתוך נקמנות אלא מתוך היותו אדם אלים ומסוכן במיוחד. סוהרים בכלא בזו לטענות בספר כאילו דוכא סטראוד. הם הצביעו על כך שלמרות בידודו הוא זכה להטבות רבות יותר מכל אסיר אחר בשל תלונותיו החוזרות ונשנות. סטראוד מעולם לא הכיר תודה על ההטבות שקיבל, ורק דרש עוד ועוד. בזמן שהייתו בכלא גם שלח סטראוד את ידו בכתיבת פורנוגרפיה, שרובה עוסק בילדים. אחד האסירים, ששמע על המבצע לשחרורו של סטראוד בעקבות הסרט אמר: "הם לא רוצים לחון את רוברט סטראוד, הם רוצים לחון את ברט לנקסטר".
דוכס מרלבורו
דוכס מרלבורו (באנגלית: Duke of Marlborough), הנקרא על שם העיר מרלבורו, הוא תואר אצולה אנגלי העובר בירושה. המחזיק הראשון בתואר היה ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו (1650–1722), הגנרל האנגלי הנודע. דוכס מרלבורו הוא תואר הדוכס העשירי בחשיבותו כיום, ולפיכך שמור למחזיק בתואר מקום מכובד בטקסים רשמיים לפי סדר הקדימות באנגליה ובוויילס.
היסטוריה
הדוכס הראשון זכה גם לתארים אחדים מטעם האימפריה הרומית הקדושה: הקיסר יוזף הראשון העניק לו את תואר נסיך האימפריה הרומית הקדושה ב-1704, וב-1705 את תואר הנסיך האימפריאלי של מינדלהיים. אולם, הדוכס הראשון נאלץ לוותר על מינדלהיים ב-1714 בעקבות השלכות הסכם אוטרכט, בו נקבע כי העיר תחזור לשליטת בוואריה. תאריו האימפריאליים לא עברו לבנותיו (האימפריה נהגה לפי החוק הסאלי שמנע ירושת תארים על ידי נשים), כך שהם התבטלו לאחר מותו ב-1722.
הדוכס ממרלבורו מחזיק גם בתארים משניים אחדים: המרקיז מבלנדפורד (נוצר ב-1702), רוזן סנדרלנד (1643), רוזן מרלבורו (1689), ברון ספנסר מוורמלייטון (1603), ברון צ'רצ'יל מאיימות' (1682) וברון צ'רצ'יל מסנדרידג' (1685), כשכולם מהווים חלק ממערכת האצולה האנגלית. תואר המרקיז מבלנדפורד משמש את בנו הבכור ויורש העצר של הדוכס. בנו הבכור של המרקיז מבלנדפורד רשאי לשאת את התואר הרוזן מסנדרלנד.
הדוכסים שבאו לאחר ג'ון צ'רצ'יל הם צאצאים שלו, אך לא דרך בניו. כיוון שלדוכס הראשון לא היו בנים חיים בתאריך מותו, העביר הפרלמנט הבריטי חוק מיוחד שלפיו בתו הגדולה ביותר, הנרייטה, תירש את התואר בזכות עצמה. בתו הצעירה יותר, ליידי אן צ'רצ'יל, נישאה לרוזן השלישי מסנדרלנד, ומהנישואים הללו נולדו כל דוכסי מרלבורו. כתוצאה מכך נשאו הדוכסים את שם המשפחה ספנסר. אולם, ג'ורג' ספנסר, הדוכס החמישי ממרלבורו, קיבל היתר מלכותי להוסיף לו את שם משפחתם ושלטי האבירים של הדוכס הראשון, ובכך הפך לג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל. שם משפחה כפול זה משמש את המשפחה עד היום, אם כי חלק מחברי המשפחה המפורסמים העדיפו להיקרא בשם צ'רצ'יל בלבד.
דוכסות מרלבורו הוא תואר הדוכסות היחיד בממלכה המאוחדת שיכול לעבור בירושה לבנות. אולם, תואר הדוכסות לא עובר בירושה לפי העדפת הבן הבכור כפי שנהוג בתוארי דוכסות אחרים היכולים לעבור בירושה לבנות, ולמעשה הוא מועבר במעין חוק סאלי למחצה. סדר הירושה לתואר הוא כדלהלן:
אולם, אין זה סביר שתואר הדוכסות יעבור בירושה דרך קו נשי פעם נוספת, כיוון שכל יורשיה הזכרים של אן ספנסר, הרוזנת מסנדרלנד - כולל קו הירושה של רוזני ספנסר ומשפחת ספנסר-צ'רצ'יל - יהיו מתים. בהנחה שמקרה זה אכן יתרחש יעברו תוארי צ'רצ'יל לרוזן ג'רזי, היורש הזכר של אן וילייר, רוזנת ג'רזי, שהייתה הבת של אליזבת אגרטון, הדוכסית מברידג'ווטר, בתו הצעירה של הדוכס הראשון.
משמעות המוטו הדוכסי Fiel pero desdichado (נאמן אך חסר מזל) קשורה ככל הנראה לכך שהדוכס הראשון איבד את ביתו ואדמותיו כתוצאה מנאמנותו למלך. באורח יוצא דופן המוטו הוא בספרדית ולא בלטינית, ככל הנראה כיוון שהדוכס הראשון זכה לכבוד לאחר הניצחון הגדול בקרב בלנהיים, שסייע לטענה (שלא התממשה) האוסטרית במלחמת הירושה הספרדית.
רשימת המחזיקים בתואר
היורש של הדוכס הנוכחי הוא ג'ורג' ג'ון גודולפין ספנסר-צ'רצ'יל, המרקיז מבלנדפורד (נולד ב-1992).
Good Day Sunshine
Good Day Sunshine (שמש של יום טוב) הוא שיר רוק של להקת הביטלס שיצא ב-5 באוגוסט 1966 באלבום Revolver. השיר נכתב על ידי פול מקרטני והקרדיט ניתן כרגיל ללנון-מקרטני. ליאונרד ברנשטיין שיבח את השיר על המבנה שלו בדוקומנטרי של CBS News משנת 1967. ריצ'י אוטנברג מAllMusic אמר על השיר שהוא "קורן אופטימיות ותחושות נעימות. השיר הגיע למקום 89 ברשימת "100 השירים הטובים ביותר של הביטלס" של מגזין הרולינג סטון.
בתחילת השיר נשמעים רק פול מקרטני ורינגו סטאר ובהמשך מצטרפים ג'ון לנון וג'ורג' האריסון. ג'ורג' מרטין אף הוא משתתף בשיר, בנגינת פסנתר.
השיר נוגן בבוקר האחרון של משימת מעבורת החלל STS-114 ביולי 2005 ובבוקר הרביעי של משימת מעבורת החלל STS-121.
ב-1969 זכה השיר לגרסה עברית בתוכניתה של להקת פיקוד המרכז, "רד אלינו לבקעה". השיר נקרא "כמה שמש" ומילותיו נכתבו על ידי יורם טהר לב.
Still on My Mind
הקלטה
דיידו כתבה והקליטה את האלבום עם אחיה רולו בטענה שאם היא עושה עוד אלבום זה רק איתו וכינתה את תהליך ההקלטה "פשוט" וכחוויה "קסומה לחלוטין". בנוסף סיפרה כי הרבה מהשירים הוקלטו בבית, "הכל נעשה בצורה כל כך קלה שהקלטתי הכל על הספה" אמרה בריאיון.
מוזיקה
מבחינה מוזיקלית האלבום מציג את אהבתה להיפ-הופ ואת שורשיי הפולק שלה אם כי האלבום כולל גם מוזיקת דאנס ומוזיקה אלקטרונית.
עימות חזיתי
תקציר העלילה
שון ארצ'ר (ג'ון טרבולטה) הוא סוכן FBI שמקדיש את חייו ללכידת פושע מטורף בשם קסטור טרוי (ניקולס קייג'), שבעבר הרג את בנו בן ה-5 כאשר ניסה להתנקש בארצ'ר עצמו. כעבור 6 שנים, בעקבות עימות עם כוחות הביטחון נפגע קסטור ונופל לתרדמת ואחיו הקטן ושותפו פולוקס (אלסנדרו ניבולה) נתפס. ה-FBI למד שקסטור החביא פצצה מסוכנת, אך אינם יודעים היכן הוא טמן אותה. הפתרון שעולה הוא להוציא את המידע מאחיו הנמצא בבית הכלא. מכיוון שהזמן אוזל הם מחליטים להשתמש לראשונה בטכנולוגיה חדישה וניסיונית, המאפשרת השתלת פנים באמצעות ניתוח. פניו של ארצ'ר מוחלפות בפניו של הפושע הרדום. ארצ'ר נשלח לכלא בתור קסטור טרוי, על מנת לגלות היכן ממוקמת הפצצה.
העניינים מתחילים להסתבך כשטרוי מתעורר לפתע מן התרדמת וכופה באיומים על הצוות הרפואי להשתיל בו את פניו של ארצ'ר. כל האנשים שידעו על המשימה, חוסלו בידי הכנופיה של טרוי. כשהוא לובש את דמותו של ארצ'ר, הולך טרוי לכלא כדי להתגרות בו, ואז הם מתעמתים לראשונה פנים מול פנים בזהויותיהם החדשות. לאחר מכן טרוי משחרר את אחיו מהכלא לכאורה כדי שיספק מידע על מיקום הפצצה, בוחר לנטרל את הפצצה כדי להפוך לגיבור בתוך ה-FBI ולקבל גישה למשאבים הבלתי מוגבלים של ה-FBI ולהשתמש בהם למטרותיו, ופותח בחיים חדשים עם אשתו של ארצ'ר, איב (ג'ואן אלן), ועם בתו המנוכרת של ארצ'ר, ג'יימי.
ארצ'ר, כלוא בדמותו של טרוי, מצליח לברוח מהכלא. הוא מגיע לביתו של שותפו הקרוב של טרוי, דיטריך (ניק קאסאווטס) ונפגש עם אנשי כנופייתו הישנה של טרוי ועם אחותו של דיטריך, סאשה (ג'ינה גרשון). שם הוא מגלה שלסאשה ולטרוי יש בן משותף בשם אדם. טרוי ואנשי ה-FBI מקיפים את הבית והורגים את דיטריך ואת חברי כנופייתו של טרוי. ארצ'ר מצליח לברוח ולהרוג תוך כדי בריחתו את פולוקס, וטרוי האבל מבקש לנקום בו.