cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרד החשמונאים
מתייוונים
ההתיוונות הייתה רווחת בעיקר בקרב השכבות העירוניות, המבוססות והאריסטוקרטיות של העם היהודי. בכפרים ובקרב דלת העם השקפה זו לא הייתה מקובלת כל כך. המתחים הפנימיים בין המתייוונים לשומרי המסורת והשינויים שנכפו על שומרי המסורת במסגרת הערים בכלל וירושלים בפרט הביאו לפרישתם מהערים, וכאשר ניסו גם במקומות אלה להביא לכפייה נגד קיום אורחותיהם ואמונותיהם נוצר מצב בלתי אפשרי שהיה בין הסיבות העיקריות לפריצת מרד החשמונאים בשלטון ההלניסטי בארץ ישראל.
השלטון הסלאוקי נסתייע בניסיונותיו לדיכוי המרד במיליציות של מתייוונים, שחלקם התנדבו מתוך האוכלוסייה היהודית, וחלקם מקרב העמים השכנים, כגון אדום ופלשת.
ריבוד מעמדי
עד תקופת שלטון היוונים, חיו היהודים כישות עצמאית (בתקופת בית ראשון) או כאוטונומיה תרבותית-דתית תחת שלטון אימפריות שונות (בתחילת ימי בית המקדש השני). במרכז האוטונומיה היהודית עמד בית המקדש, אשר היווה מרכז רוחני עיקרי, סביבו התרחשו פעילויות חברתיות שונות, בלתי מעוצבות באופיין.
החברה היהודית אופיינה בסממנים אנרכיים, והבדלי המעמדות נבעו בעיקר מהבדלי עושר כלכלי, ולא מזכויות שלטוניות. המרכז השלטוני הפנימי היה בית המקדש, שכאמור, עיקר פעילותו הייתה דתית. שלטון האימפריה נותר חיצוני, ומעורבותו בתהליכים הפנימיים הייתה דלה.
לעומת מצב זה, האימפריה היוונית הייתה שונה במהותה, בשל נטייתה הייחודית להלניזם, כלומר, לשילוב תרבותי של העמים הכבושים בתרבות היוונית. מתוקף השיטה ההלניסטית, התהווה תהליך של התייוונות, שמשמעותו עירוב סממנים יווניים בתרבות היהודית.
צורת התרבות היוונית הייתה אוליגרכית מטבעה, כלומר מבנה השלטון היווני התבסס על קיומה של שכבת אזרחים שלטת, שהיוו את עילית העם. היוונים שאפו להפוך את ירושלים לפוליס יוונית, בה נהוגה אזרחות. האזרחות העניקה לשכבות העליונות של העם היהודי זכויות ומנהגים מיוחדים, אשר הפרידו אותן משאר שכבות העם, ולמעשה קבעו אותן כשכבה שלטונית, וזאת בניגוד לשיטה האנרכית אשר נהגה לפני כן.
עלייה זו במנהגים יווניים, הביאה לחיזוקם של מרכזי תרבות יווניים, בעוד שמעמדו של בית המקדש כמרכז תרבותי דעך. למעשה, עברה הנהגת העם מהנהגה דתית-רוחנית-אנרכית, לשליטה אזרחית-ריכוזית בעלת נטייה לאריסטוקרטיה (זכויות יתר אציליות).
זכויות היתר פגעו במעמדות הנמוכים, שנהנו לפני כן מזכויות שוות בפני הרשות הדתית (שלא הבחינה בין יהודים עניים לעשירים), וההבדלים הכלכליים הפכו להבדלי שליטה. פער מעמיק זה היווה מרכיב מרכזי בתהליך התהוות מרד החשמונאים, שהתבסס על השכבות העניות הפגועות.
שינוי שיטת המיסוי
עד לתקופת השלטון ההלניסטי, נקבע המיסוי באופן פשוט, על ידי קביעת מכסות-מס ועמידה בהן. המיסוי היה הביטוי העיקרי לשלטונה של האימפריה, והמיסים נגבו באופן קבוע.
מלבד המיסוי החיצוני, הונהג מיסוי פנימי לבית המקדש, כמעשרות. מעשרות אלו נקבעו באופן שווה לכל משפחה, ונגבו מכל המשפחות היהודיות בלי הבדלי מעמד. מס זה שימש לתחזוקת בית המקדש ולא הצריך מערכת גבייה רחבה.
שיטת המיסוי של האימפריות ההלניסטיות הייתה שונה, ובה נקבעו נציבים מתוך העם הכבוש. לנציבים אלו הוענקו זכויות מיסוי חופשיות, והם נאלצו לעמוד במכסה קבועה. אי עמידה במכסת המס הנגבה חייבה את הנציב להשלים את הסכום מכספו הפרטי, בעוד שגביית יתר הותירה את הנציב עם עודף כספי. שיטה זו יצרה מעמד של נציבים עשירים, אשר גבו מס לצורכי רווח אישי ולא על-מנת לספק את צורכי האימפריה. תהליך זה הציב את המעמדות השונים בעימות סביב גובה המס, אשר ליבה אף הוא את מרד החשמונאים.
טקטיקה ואסטרטגיה
הטקטיקה, לפחות של הצד הסלאוקי, שאפיינה את המהלכים הקרביים העיקרים תאמה את המקובל בתקופה ההלניסטית. עיקרה היה הסתמכות על חיל רגלים כבד הערוך במערך פלנקס ופרשים באגפיו. אף על פי שהפלנקס היה החיל הדומיננטי בצבא הסלאוקי, הוא כלל גם אלפי רגלים קלים ובינוניים, שציודם וחימושם התאימו ללחימה בשטח הררי או בשטח משובש אחר, שאפיין את זירת הקרבות הראשונים נגד המורדים. יתרה מכך, גם הפלנקס הסלאוקי, אף שהיה יעיל בעיקר בשטח מישורי או רמתי מתון, היה מאומן ללוחמה בשטח משובש.
הצד היהודי, לפחות בשלבים הראשונים של המרד, חסר חימוש וכלי נשק איכותיים, שהיו מאפשרים לו להתמודד נגד הצבא הסלאוקי בשדה הפתוח, ולכן נאלץ להסתפק בתחילת המרד בהתקפות פגע וברח ובמארבים. בעקבות ההישגים הראשוניים של צבא המורדים, הם הצליחו להשיג או לקחת שלל כלי נשק רבים, עובדה שאפשרה גם לצד היהודי לשנות את טקטיקות הלחימה שלו. בדומה לצבא הסלאוקי, גם למורדים היה פיקוד עליון שהטיל את מרותו על הכוחות השונים. הצבא היהודי היה צייתן ודייק בביצוע הפקודות. כבר בראשית המרד מתוארים תמרונים צבאיים מורכבים דוגמת זה שננקט בקרב אמאוס שבו הצליח יהודה המכבי להפתיע את הצבא הסלאוקי עם כוח עלית מצבאו.
עם רכישת כלי נשק איכותיים יותר אחרי טיהור בית המקדש, העזו המורדים להתמודד עם הצבא המלכותי גם בקרבות סדורים במישור ובשטח רמתי מתון שבו הפלנקס הסלאוקי היטיב לפעול.
המורדים, פיקודם וצבאם
בראשית ההתקוממות היה מספר הלוחמים קטן יחסית. ספר מכבים ב' מספר על 6,000 מורדים שהיו זמינים ליהודה בראשית המרידה ואילו ספר מכבים א' מזכיר את המספר 3,000. חוקרים מודרניים, בהם בצלאל בר כוכבא, מקבלים אומדן זה (6,000) בהיעדר נתונים אחרים על תחילת המרד. בשלב השני של המרד, לאחר טיהור בית המקדש (164 לפנה"ס) הצטרפו יהודים רבים לצבא המורדים וספר מכבים א' מתאר צבא שגדל לכדי 10,000 חיילים ואף ליותר מ־13,000 לאחר טיהור בית המקדש. בתיאורי הקרבות נוקטים המקורות העתיקים בגישה המאפיינת את ההיסטוריוגרפיה העתיקה, ומפריז בכוחו של האויב ומקטין את כוחם של המורדים. כך למשל לפי ספרי המכבים, השתתפו רק 800 לוחמים בקרב אלעשה. היסטוריונים מודרניים דוחים את המספרים האלה. פרופ' מיכאל אבי-יונה טוען שבשלב זה היו למורדים 22,000 לוחמים ואילו פוטנציאל הגיוס המלא עמד על כ-40,000 בצלאל בר כוכבא מרחיב את ההערכה וטוען שהיה ליהודים כושר גיוס של 20 עד 40 אלף לוחמים. לעומתו ישראל שצמן מעריך את סך יכולת הגיוס של פוטנציאל הגיוס של תושבי יהודה בתקופת המרד בלא יותר מ-23,000. לטענתו, היות שלא כל היהודים השתתפו במרד והיות שאין מקורות ישירים המאששים את המספרים של בר כוכבא, סביר להניח, לפי טענתו, שמספר הלוחמים המקסימלי שגייסו המורדים לא עלה ביותר מכמה אלפים על 11,000 (כלומר כ-15,000 - 16,000 לוחמים לכל היותר).
בתחילת המרד לא היו המורדים מאורגנים כראוי וחסרו להם כלי נשק איכותיים, אך מצב זה השתפר אחרי טיהור בית המקדש. המקורות העתיקים אינם מציינים את סוגי חיל הרגלים שהיו בצבא היהודי, אך סביר להניח שאחרי שתפסו כלי נשק רבים ואיכותיים היו ליהודים רגלים בינוניים או אפילו כבדים. ברם, אין כל ספק שבימיו של יהונתן היו בצבא היהודי פלנגיטים רבים והוא נקט בטקטיקה הלניסטית אופיינית. לאחר טיהור בית המקדש מוזכרים אפילו פרשים בעימותים מקומיים אחדים, ועל קיומם של פרשים בקרבות אחדים ניתן להסיק מהכתוב במקורות. מקור פרשים אלו אינו חד משמעי. בהרי יהודה ושומרון, שבהם התחיל המרד ושם התפתח, לא הייתה מסורת של לוחמת פרשים ואף לא היו תנאים לגידול סוסים. מכאן, סביר שלפחות חלק מהפרשים היהודים מקורם בשכירי חרב יהודים ששירתו בצבא תלמי והיו מוצבים במושבות הצבאיות בארץ ישראל בימי שלטון בית תלמי בארץ ישראל או אצל המלכים השונים באסיה הקטנה. מקור אפשרי אחר הוא פרשים מבני טוביה, אשר מוצאם מעבר הירדן המזרחי.
הסלאוקים, פיקודם וצבאם
הפיקוד העליון על הצבא הסלאוקי, בדומה לצבאות הלניסטיים אחרים, היה נתון בידיו של המלך אם נכח בשדה הקרב. אם לא, אז היה אחד הגנרלים שלו מקבל את הפיקוד. במקרה של מרד החשמונאים היה הפיקוד המיידי נתון בידיו של הנציב הסלאוקי של מחוז השומרון (מרידרך), אפולוניוס. אין אפשרות לקבוע אם הוא אותו אפולוניוס, מפקד השכירים המיסיים, ששמו נקשר בפרעות בירושלים. חוקרים אחדים סבורים שחד הם ואילו אחרים סבורים שאין זהות בין השניים. כמו כן, הוצבו באזור מפקד מצודת החקרא סוסטרטס ופיליפוס, הממונה על מימוש המדיניות הסלאוקית. במעגל הרחב יותר כללה שדרת הפיקוד הסלאוקית את ליסיאס, מושל קוילה-סוריה (ולימים העוצר של המלך הינוקא, אנטיוכוס החמישי), ניקנור וגורגיוס. עם מותו של אנטיוכוס הרביעי בשנת 164 התחולל מאבק פוליטי במדינה הסלאוקית (במהלכו נקטלו המלך הינוקא אנטיוכוס החמישי וליסיאס, העוצר), ובסתיו 162 לפנה"ס עלה דמטריוס הראשון על כס המלוכה. דמטריוס, בניגוד לליסיאס, לא יצא בעצמו לדיכוי המרד, אלא הסתפק בשליחת מצביאו הבכיר, בקכידס.
המקורות העתיקים חלוקים לגבי המספר הכולל של הכוחות הסלאוקיים שהשתתפו בדיכוי המרד. ספר מקבים א' מוסר על מספרים שנעים בין 20 ל-100 אלף לוחמים, אך פוליביוס בתיאורו של המסדר הצבאי בדרפנה מספר על 41,000 חיילים בלבד, שהיו זמינים בצבא השדה (מלבד החיילים במחוזות המזרחיים שלא לקחו חלק במצעד).
יתרה מכך, המרד ביהודה לא היה האירוע הצבאי החשוב ביותר בממלכה הסלאוקית. התסיסה במחוזות המזרחיים הייתה חשובה הרבה יותר, ואיימה על לב האימפריה הסלאוקית ועל עצם קיומה. מכאן, שסביר להניח שהרבה פחות מחצי מהצבא היה זמין לדיכוי המרד. גם ספר מקבים מזכיר את מסעו של אנטיוכוס הרביעי למזרח עם חצי מהצבא בסמוך לקרב אמאוס (165 לפנה"ס). חלק ניכר מהכוחות שיצאו עם אנטיוכוס חזרו לאנטיוכיה בשנת 163, היו זמינים לליסיאס במסעו השני לארץ ישראל והשתתפו בקרב בית זכריה.
המספרים פחתו שנית אחרי מרידה נוספת במזרח, הפעם בראשותו של טימארכוס, והכוחות שעמדו לרשותו של ניקנור היו קטנים בהרבה. המספרים גדלו שוב במסעו השני של בקכידס בשנת 160. המרד של טימארכוס דוכא כמה חודשים קודם לכן, וכוחות רבים היו זמינים לבקכידס והשתתפו בקרב אלעשה. כמו כן, חששו הסלאוקים מהתערבות רומית שכבר נתנה את אותותיה בבחישה במרד טימארכוס ובברית שכרתה רומא עם יהודה המכבי. סך הכל השתנה מניין הכוח הסלאוקי מאלפים אחדים עד מעל עשרים אלף חיילים, שאליהם ניתן להוסיף מיליציה בת כמה אלפים של מתייוונים ובעלי ברית מקומיים, שהיו מאומנים פחות מהצבא הסלאוקי.
מבחינת הרכב הצבא, יכלו הסלאוקים להסתמך על כוחות מגוונים. מהם חיילי פלנקס "כבדים" שרגילים להילחם בשטחים מישוריים, אך גם כוחות קלים יותר, בהם אלפי רגלים קלים, שכירי חרב שמוצאם מאזורים הרריים הרגילים להילחם בתנאים אלה, גם פלטסטים רבים, ואף יחידות שהוסבו לסגנון הלחימה הרומי. פרשים היו נפוצים מאוד בצבא הסלאוקי, אך בדרך כלל לא לקחו חלק בפשיטות הסלאוקיות ליהודה פרשים רבים. הכמות המקסימלית היא כ-2,000. פילי מלחמה, שהיו נפוצים למדי בתקופה מוקדמת יותר, התמעטו בתקופה זו, והשתתפו רק בקרב בית זכריה, ונטבחו כליל בהוראתו של ליסיאס בקיץ 162 על פי דרישת הסנאט הרומי.
זירת המרד
המרד פרץ במודיעין ועד מהרה עבר לאזור הרי גופנה (ג'יפנה של היום) שממזרח למודיעין הקשה למעבר כוחות גדולים וקל למארבים. תוך כמה שנים התפשטה ההשפעה של המורדים גם מחוץ לאזור הסמוך למודיעין ותומכים רבים במרד נמצאו גם דרומית לירושלים. בהמשך פלשו צבאות המורדים גם לעבר הירדן המזרחי, לגלעד, לבשן, לגליל ולאדום.
השליטה על מעברי ההרים בין ירושלים לאזורי השליטה הסלאוקית בשפלה ובמיוחד בשומרון, בה ישב הנציב הסלאוקי, הקשתה מאוד על השלטון הסלאוקי. השטח שהיה נתון להשפעת המורדים השתרע באזור קו פרשת המים דרומית לנחל שילה באורך של כ-60 ק"מ. דרך זו חיברה את שומרון עם ירושלים (1), בית צור וערים אחרות; מערבית לה נמצא מדבר אפרים ומזרחית לה מדבר יהודה. ממערב ליהודה היו שלוש דרכי גישה, שהיו רלוונטיות מבחינת השלטון הסלאוקי. הראשונה הצפונית ביותר מבית חורון (2), השנייה דרך שער הגיא (3), והשלישית הדרומית דרך עדולם (4). אך שתי האחרונות היו קשות למעבר צבאות גדולים מפני שעברו בגאיות, הקשו על התנועה, אפשרו מארבים נוחים למתגוננים, ולפיכך לא נוצלו לדיכוי המרד. דרך בית חורון הועדפה על ידי הסלאוקים, מפני שעברה על הרכסים, אך אותה הצליחו המורדים לנתק. מדרום ליהודה הדרך מבית צור (5) הייתה נוחה ואותה ניצל הצבא הסלאוקי פעמיים. אך היא הצריכה מעקף גדול דרך האדומים. ממזרח היה אפשר להגיע ליהודה דרך יריחו לירושלים (6), וגם דרך הגלגל לבית אל (7). אך נתיבים אלו לא היו מועדפים, והסלאוקים עשו בהם שימוש רק בשלבים האחרונים של המרד.
חיל המצב שאייש את מצודת החקרא לא הספיק הן להחזקת המצודה וירושלים והן לטיהור הדרכים, ולכן נאלצו אנשיו להסתמך על העזרה של נציב השומרון ואף על כוחות הממלכה לדיכוי המרד. באזור זה כמעט שלא גרו מתייוונים, ומרבית התושבים התגייסו הלכה למעשה לצבא המורדים, או לכל הפחות סייעו לו בהשגת מידע ובהגשת אספקה. מעבר עם צבא גדול דרך אזור עוין ללא תמיכת התושבים המקומיים, בדרך קשה העוברת בהרים, ללא אמצעי תובלה מודרניים היה קשה כשלעצמו. נוכחות צבאית של מורדים רבים, הפכה את המשימה לקשה שבעתיים.
הקרבות הראשונים
על פי המסורת המקובלת הנזכרת בספר מקבים א', כחלק מניסיונות השלטון המרכזי לממש את המדיניות של אנטיוכוס הרביעי, נשלחו פקידים למודיעין כדי לקיים את הטקסים הפגאניים. מתתיהו הכהן, בן יוחנן בן שמעון החשמונאי, שהיה כהן שגר בעיר וחמשת בניו לא יכלו לעמוד מן הצד והרגו את הפקידים. חלק מהחוקרים, בהם החוקר הגרמני בנדיקט ניזה ואחרים סבורים שסיפורו של מתתיהו שורבב לתוך האירועים בשלב מאוחר יותר כדי לפאר את העבר הרחוק של השושלת. הם מסתמכים על ספר מקבים ב' לפיו נראה שיהודה המכבי ברח להרים עוד בזמן המהומות שעורר אפולוניוס בירושלים ולפני הטלת הגזירות. חוקרים אחרים, בהם בצלאל בר כוכבא דוחים את הביקורת על המסורת המקובלת. כך או כך, בין אם סיפור מודיעין הוא נכון ובין אם לאו, אין ספק שהמרד פרץ בשנת 167 והיה למלחמה עקובה מדם נגד השלטון הסלאוקי ולמלחמת אזרחים אכזרית בין מתייוונים ליהודים שנותרו נאמנים למסורות העתיקות. מתתיהו, בין שנפטר כי היה זקן (כגרסת מכבים א') ובין שהופעתו היא המצאה מאוחרת, לא נזכר עוד. יהודה המכבי קיבל על עצמו את הנהגת המרד.
בשנה הראשונה של המרד לא פגעו המורדים בשלטון הסלאוקי, אלא ריכזו את התקפותיהם על המתייוונים. בנוסף, השתלטו המורדים על כפרי האזור, שמרבית תושביהם הזדהו עם המורדים, התנדבו לצבאם וסייעו לו בכל דרך אפשרית. השלטון הסלאוקי לא יכול היה לסבול נוכחות מרדנית בלב אזור שהיה נתון לשליטתו ונעשו הכנות לדיכוי המרד.
הכוחות הלא גדולים שישבו בחקרא לא הספיקו להחזקה במצודה ובו זמנית טיהור הדרכים ולדיכוי המרד ואפולוניוס, מושל שומרון, יצא בראש כוחותיו לדכא את ההתקוממות. בקרב מעלה לבונה, כוחותיו יורטו ליד שומרון והובסו, ואילו אפולוניוס עצמו נהרג בקרב. כדי לכבות במהירות את אש המרד נשלח המצביא סירון בראש כוחות צבא סלאוקים סדירים, כשהוא מספח אליו במהלך הדרך כוחות נוספים, ובכללם מתנדבים מקרב המתייוונים. גם סירון נתקל במארב, והובס בקרב בית חורון.
קיימת סתירה מסוימת בין מקבים א' ומקבים ב' ביחס לשאלת שולחו של הצבא, אם היה זה המשנה למלך ליסיאס או מושל קוילה סוריה, תלמי בן דורומנס, שהיה ידוע בתמיכתו הרבה במתייוונים הקיצוניים ביותר. כך או כך, ברור שניקנור, אציל רם דרג, נתמנה למפקד הצבא ולעזרתו הוצב גנרל מנוסה בשם גורגריאס. הפעם יצא צבא גדול שכלל כ-10,000 חיילים מצבא הממלכה, אליהם התווספו עוד כ-10,000 אנשים מחילות מצב מקומיים, מתיישבים צבאיים ומתייוונים. הכוחות הסלאוקים התקבצו באמאוס שנמצאה במקום טקטי נוח מבחינת הפיקוד הסלאוקי. בקרב שהתחולל באזור ניסה ניקנור להפתיע את צבאו של יהודה המכבי, אך הופתע בעצמו וצבאו הובס.
טיהור בית המקדש ופלישות מחוץ ליהודה
כתוצאה מהתבוסה בקרב אמאוס ניסו הסלאוקים לנהל משא ומתן עם המורדים בתיווך רומי, אך הוא עלה על שרטון.
שנה לאחר המפלה באמאוס, יצא ליסיאס בכבודו ובעצמו בסתיו 164 לפנה"ס נגד המורדים בראש כוח הארי של חייליו, אם כי גם הפעם עיקר צבא הממלכה רותק לדיכוי מרד טימארכוס. הפעם הגיח הצבא הסלאוקי בדרך עקיפה מדרום, כשהוא עוקף את יהודה ממערב. אמנם גם דרך גישה זו לא הייתה נוחה, אך היא עברה בשטח אדומי שהיה מאוכלס רובו ככולו בתומכי הסלאוקים. הצבאות נפגשו בקרב בית צור שהסתיים במפלה סלאוקית. יתרה מכך, ידיעות על מותו של אנטיוכוס הרביעי בבבל הכריחו את ליסיאס לסגת חזרה לאנטיוכיה. ליסיאס שנשאב לתוך מערבולת התככים הפנימית בחצר לא יכול היה להפנות משאבים לדיכוי המרד.
הניצחון בקרב בית צור והסתלקותו של הצבא הסלאוקי אפשרו למורדים לשחרר את כל ירושלים, פרט לחקרא, ששימשה מפלט ליוונים ולמתייוונים היהודים. המקדש טוהר, והחשמונאים המנצחים חגגו את חנוכתו מחדש בשנת 164 לפנה"ס.
המסע הראשון נערך לסביבות עקרבה על מנת להדליק את אש המרד באזורים שהיו מרוחקים מעט. המסע השני, בעל מטרות דומות נערך לעבר הירדן המזרחי לעבר היישוב היהודי שהתפתח בחסות בית טוביה ושכן בלב אזור עוין של בני נען ורבת עמון.
אחרי מסעי מלחמה אלה יצאו המורדים עם כוח גדול שכלל כמחצית מכוחם צפונה. שמעון התרסי, אחיו של יהודה, יצא עם הכוח הקטן יותר שמנה 3,000 לוחמים לגליל המערבי ועבר את כל המרחק מאזור יהודה, בו היה גרעין המרד, דרך נרבתא עד עכו, שהייתה מושבה צבאית גדולה של הסלאוקים, אך לא צר עליה. יהודה יצא עם הכח הגדול שמנה 8,000 לוחמים לעבר גלעד ובשן בדרכו למבצר דיאתמה שהיה נצור על ידי טימותיאוס, נציב גלעד הסלאוקי.
מסעו של יהודה עבר דרך דקאפוליס שהיה מאוכלס ביוונים והיה מסוכן יותר. מסע העונשין שיזם יהודה עבר בבצרה, הגיע לדיאתמה והסיר את המצור ממנה. לאחר מכן פשטו המורדים על ערים בסביבת דיאתמה. הנציב הסלאוקי טימותיאוס יצא מבסיסו בעיר קרניים וניסה להדוף את המורדים עם הגייסות שהיו בראשותו ותגבורות אחדות, אך נוצח בקרב שהתחולל ליד נחל רפון (נהר א-חריד). יהודה חזר בדרך שונה מזו שבה יצא ועבר דרך עפרון, אותה כבש אחרי שתושביה התנגדו לו ועבר דרך בית שאן, אך לא ניסה לכבוש אותה. לאחר מכן, פנה דרום מזרחה כדי להתקרב לנהר הירדן ולסטות מנתיב שעבר דרך שומרון בירת המחוז הסלאוקי, שהיה בה חיל מצב חזק.
בינתיים, בעוד יהודה ושמעון עושים את מלאכתם בצפון, תקפו הכוחות שנשארו ביהודה את יבנה, אך הובסו על ידי גורגיאס בקרב מרשה וספגו אבדות כבדות. בשובו ממסעו בצפון ביקש יהודה לתקן את המפלה שנחלו המורדים ויצא בעצמו לעבר יבנה ים ויפו. לאחר מכן פלש לאדום על מנת לנקום בהם על העזרה שהגישו לליסיאס בפלישתו ליהודה. הוא כבש את חברון, עבר דרך מרשה והגיע עד אשדוד.
פלישה שנייה של ליסיאס ליהודה
בינתיים, ירש הינוקא, אנטיוכוס החמישי, את אביו, אנטיוכוס הרביעי ועלה לשלטון כשליסיאס משמש לו כעוצר. באפריל 162 העיזו המורדים להטיל מצור ישיר על החקרא ובכך הזמינו על עצמם את מסע המלחמה החדש, הפעם בכוח צבאי מלא שערך נגדם ליסיאס. הצבא המלכותי שהשתחרר מהצורך להחזיק עתודות גדולות בסוריה בשביל המלחמה בטימארכוס, שדוכא בינתיים, הגיע בכוח מלא בסוף האביב, בליווי כוח פילים. הצבא הסלאוקי הגיע פעם נוספת מהדרום, הטיל מצור על בית צור וכבש אותה. לאחר מכן התקדם צפונה ונפגש עם המורדים בקרב בית זכריה שבו הצליח להביסם. הניצחון בקרב אפשר לליסיאס להטיל מצור על ירושלים, אך הפיכת חצר הצילה גם הפעם את המורדים.
פיליפוס, שהתחרה בליסיאס על השליטה בממלכה שב מפרס עם הצבא שיצא עם אנטיוכוס וניסה לתפוס את השלטון. המצב הפוליטי שנוצר לא אפשר לליסיאס להשלים את מלאכתו ביהודה ולהדביר את המרד. הוא נאלץ לקיים משא ומתן חפוז עם המורדים כדי שיוכל לשוב במהרה לאנטיוכיה כדי לבלום את פיליפוס. כתוצאה ממשא ומתן שהתנהל התחייבו המורדים להכיר בשלטונה העליון של הממלכה הסלאוקית, אך תמורת זאת זכו לחירות מלאה בענייני דתם וגזירות הדת בוטלו. מנלאוס הורד ממשרת הכוהן העליון ומאוחר יותר הוצא להורג, ובמקומו מונה אלקימוס שהיה מתון ממנו. כששב לאנטיוכיה, הצליח ליסיאס לנצח את פיליפוס ולבסס את מעמדו.
דמטריוס עולה לשלטון
שלטונם של ליסיאס ואנטיוכוס החמישי בסוריה לא ארך זמן רב. אחיינו של אנטיוכוס אפיפנס, דמטריוס הראשון, שהיה בן ערובה ברומא בהתאם לתנאיו של חוזה אפאמיאה, ברח מרומא בשנת 162 והשתלט על הממלכה הסלאוקית. ליסיאס והמלך אנטיוכוס החמישי הוצאו להורג, אחרי שהצבא הסלאוקי עבר לצדו של דמטריוס הראשון, שהוכתר למלך. דמטריוס, שהיה שליט הרבה יותר נמרץ מאנטיוכוס הרביעי ותקיף ממנו פי כמה רצה להחזיר את מעמדה הרם של האימפריה שהיה לה לפני חתימת הסכם אפאמיאה. הרומים, שחששו מכוחו, לא הכירו בשלטונו של דמטריוס וניסו לחבל בו בדרכים דיפלומטיות על ידי כריתת חוזים עם אויביו ועידודם.
דרגתו של בקכידס איננה ברורה די הצורך. סביר להניח ששימש כמושל כללי של כל המחוזות הנמצאים ממערב לפרת ונשא בדרגה גבוהה מאוד. המורדים לא התייצבו נגד הצבא הגדול שהוביל בקכידס והוא החזיר את השלטון בירושלים לסלאוקים. כמו כן, ערך פעולות טיהור ומסעות עונשין ביהודה ובעיקר באזור הרי גופנה, אך לא הספיק לבער את קני המרד ונאלץ לשוב לאנטיוכיה כי המצב במחוזות המזרחיים דרש את התערבות הצבא המלכותי.
במקומו נשלח בחורף ניקנור, לשעבר מפקד חיל הפילים המלכותי. ניקנור הצליח להביס כוח מורדים לא גדול בפיקודו של שמעון בקרב ליד כפר דסאו, אך כוחו היה מצומצם והוא ניסה לסיים את המרד במשא ומתן. משכשל משא ומתן ניסה לפתות את יהודה ואת מנהיגי המרד למארב, אך מזימתו התגלתה והוא נאלץ לצאת עם גיסותיו לקרב נגד המורדים. הצבאות נפגשו בקרב כפר שלמא שבו ניגף ניקנור ואולץ לשוב לירושלים.
ניקנור, ששלט בחקרא, וכתוצאה מכך גם בירושלים, וניצב בפני מצב קשה אחרי תבוסתו ליד כפר שלמא ניסה להרתיע את המורדים מתקיפת ירושלים על ידי איום הריסת בית המקדש. האיום פעל כמתוכנן והמורדים נרתעו מלהטיל מצור מחודש על ירושלים ואילו את חקרא לא רצו לתקוף כי חששו מהתגובה של השלטון המרכזי.
במרץ 161 נשלחה תגבורת לא גדולה מאנטיוכיה וניקנור שרצה להבטיח את שלומה במעבר באזור, שהיה נתון לשליטה מלאה של המורדים, יצא לקראתה עם גייסותיו. הכח הסלאוקי עלה במעלה בית חורון, אך הפעם לא הטמינו לו המורדים מארב. במקום, העדיפו לפגוש אותו ברמה מישורית. תמרון זה יש בו כדי להניח לפי דעתו של בר כוכבא שיהודה נהנה מיתרון מספרי מכריע על האויב וצבאו היה חמוש היטב. הקרב באזור חדשה שהתחולל בי"ג באדר הסתיים בניצחון המורדים ובמותו של ניקנור. המורדים ניצלו את הניצחון כדי לחזור ולתפוס את ירושלים, אם כי לא פגעו בחקרא שנותרה בידיים סלאוקיות.
הברית עם רומא וקרב אלעשה
הניצחון בקרב חדשה דחק את הסלאוקים להיאחזות בודדת שנותרה בידם, מצודת החקרא, ואילו כל ארץ יהודה נפלה עתה תחת שלטונם הישיר של המורדים. בהפוגה שארכה כשנה ניסה יהודה המכבי לבסס את מעמדו. שיאו היה שליחת משלחת לרומא וכריתת ברית איתה.
רומא נהגה לכרות בריתות עם אזורים השואפים לאוטונומיה בתוך יחידה מדינית גדולה יותר כדי לערער את היציבות הפנימית של אויביה. מדובר בחוזה סטנדרטי שלפיו התחייבו הצדדים לסייע זה לזה בעת מלחמה, אך הרומאים לא שלחו עזרה צבאית כלשהי למורדים היהודים. אף על פי שלא נשלחה עזרה צבאית, היה בהסכם משום תמרור אזהרה לדמטריוס ואות לבאות כי נגלה לפניו שהמורדים שואפים לעצמאות מדינית. לדבר זה לא יכול היה להסכים, אחרת כל האימפריה הייתה מתפרקת כשכל עם ועם היה מורד בשלטון המרכזי. לרוע מזלו, לא יכול היה עדיין להפנות גיס משמעותי לדיכוי המרד, כי הצבא המלכותי היה עסוק בדיכוי התקוממותו של טימאכרכוס שאיימה על לב לבה של האימפריה. מצב זה נמשך עד אביב 160, עת דוכא סופית המרד.
עם דיכוי המרד, יכול היה דמטריוס להפריש צבא גדול, כמעט מחצית מכוחו שכלל כשתי רבבות חיילים רגלים וכ-2,000 פרשים, בהם גם יחידות פלנקס ויחידות איכותיות אחרות שהתפנו ממשימתם במזרח הממלכה. צבאו של יהודה המכבי מנה לפי המקורות בין 800 ל-3,000 לוחמים, אם כי יש חוקרים הנוקבים במספרים גבוהים יותר. כמו כן, ייתכן שהיו למורדים פרשים. בקרב אלעשה משך בקכידס את יהודה המכבי לתקוף את אגפו הימני החזק או שיהודה ניסה לתקוף אגף זה מיוזמתו. כך או כך, מצא יהודה את מותו בהתקפה זו.
קרב ערבות הירדן וביצור יהודה
קרב אלעשה השיב לממלכה הסלאוקית למשך מספר שנים את השליטה במרכזי האוכלוסייה הגדולים ביהודה. אך אם נראה כי מפלה זו ריפתה את ידי המורדים ההפך הוא הנכון. יונתן הוופסי, אחי יהודה, לקח על עצמו את הנהגת המרד כשלצידו עומד אחיו הבכור - שמעון התרסי. בהנהגתו התארגנו המורדים, שלא יכלו להחזיק במעוזם שבהרי גופנה, במדבר תקוע וחזרו למלחמת גרילה.
לאחר שלא הצליח למגר כליל את המורדים כדי להבטיח את שלטונו, החל בקכידס בהקמת קו ביצורים במבואות ירושלים, שהגנו עליה מהמורדים מכל כיוון: בית אל בצפון, בית חורון בצפון-מערב, אמאוס ממערב, תמנה מדרום-מערב, תקוע מדרום-מזרח, יריחו ממזרח, ופרתנון מצפון-מזרח. יחד עם המבצרים המלכותיים בחקרא, גזר ובית צור נוצרה רשת הגנה שלדעתו של המצביא הסלאוקי הבטיחה את השלטון המלכותי ביהודה המתמרדת בסיום מהלך ההתבצרות והבטחת מעמד החקרא, חזר לאנטיוכיה.
מערכות בית בצי
לאחר כשנתיים של רגיעה, חזר בקכידס בראש צבא חזק, בשל שידולם של המתייוונים, במטרה ללכוד את המורדים שחזרו למודיעין בעת העדרו. אך הדבר נודע ליונתן על ידי נאמניו, והוא נערך לעימות מבעוד מועד. החשמונאים שיקמו את בית בצי באזור ספר המדבר, מדרום מזרח לבית לחם (בין בית לחם להרודיון 31.69174°N, 35.22394°W), התיישבו בה ואף ביצרוה. בקכידס ניסה לצור על היישוב, אך החשמונאים שהיו למודי ניסיון, לא איפשרו לו להשלים את המצור. שמעון ויונתן פעלו כצוות. בעוד ששמעון הגן על המבצר מבפנים, יונתן פעל מבחוץ. יונתן הצליח לכרות בריתות עם הנבטים ושבטים נודדים במדבר יהודה. במתקפת נגד מוצלחת יונתן התקיף את הצרים ביחד עם השבטים שהצליח לגייס, בזמן ששמעון התקיף מבפנים ואף הצליח לשרוף את מכונות המצור.
בשל כישלונו במצור והכרה בעוצמתם של החשמונאים שלא בנקל יהיה אפשר להכריעם, בקכידס, כליסיאס בזמנו, מחליט לשנות את מדיניותו ביהודה, לעבור לערוץ פרגמטי ולהפנות עורף למתיוונים שסיבכוהו בעימות לשווא. בשנת 155 לפנה"ס הגיע בקכידס להסכם עם יונתן, שיחדל לרדוף אותו ואף יעניק לו מעמד מדיני כלשהו, בתמורה לשקט תעשייתי בחבל ארץ זה, כך שהשלטון הסלאוקי יתקיים ביהודה, בלא שיהיה צורך לבזבז עליו משאבים צבאיים גדולים וקבועים. בהסכם זה קיבל יונתן רשות להתיישב במכמש מצפון לירושלים ולקבל מעמד מדיני מסוים. בקכידס היה יכול לעזוב את יהודה עם חילותיו, כאשר הוא מותיר בירושלים בחקרא חיל מצב סלאוקי. משה דוד הר כותב כי "הייתה זו הכרה רשמית בעובדת היותו של יונתן אישיות רבת השפעה ביהודה, שיש לקחת אותה בחשבון בהסדרת המצב ביהודה ובקיום השלום בה". יונתן הצליח לשקם את כוחו הצבאי ומעמד החשמונאים כפי שהיה בתקופה שלפני קרב אלעשה, עד שבשנת 157/6 הוכר כמנהיג ושופט של עם ישראל. כעשר שנים לאחר שפרץ הסתיים המרד במפלת המתייונים ובהצלחת החשמונאים.
היה זה העימות הצבאי האחרון בין המורדים ביהודה לצבא סלאוקי סדיר, ואחריו החל תהליך התנתקות הדרגתי של יהודה מעולה של האימפריה הסלאוקית, כאשר יונתן ושמעון מתמרנים בין המנהיגים הסלאוקים היריבים, מנהלים מדי פעם קרבות מול נאמניו של מצביא זה או אחר, ובמקביל מרחיבים את גבולות הארץ. בשנת 152 לפנה"ס הביאו עימותים פנימיים בממלכה הסלאוקית את המלך דמטריוס הראשון לפנות ליונתן בבקשת עזרה, תמורתה קיבל אישור להיכנס עם צבאו לירושלים, לגייס צבא ולייצר נשק ואף להיות מושל ארץ יהודה ועבר הירדן. שנתיים לאחר מכן, בשנת 150 לפנה"ס, קיבל יונתן באופן רשמי את התואר סטרטגוס ומרידרכס (מושל) של יהודה מידי מלך הסלאוקים. שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 147 לפנה"ס, הצליח לנצח את אפולוניוס - מפקד חילות הסלאוקים, באזור שבין יבנה ואשדוד, והפך לכוח הצבאי החזק ביותר בכל תחומה של ארץ ישראל.
תוצאות המרד
הסלאוקים חידשו את אחיזתם ביהודה ובירושלים, במקביל לאחיזתם של החשמונאים שם, אך שלטונם של הסלאוקים לא האריך ימים, בשל סכסוכים פנימיים בחצר הסלאוקית ומסיבות גאו-פוליטיות נוספות, ובמהלך שנים ספורות עברה הריבונות בהדרגה מהסלאוקים לידי היהודים, עד אשר קיבלו היהודים בחזרה הכרה רשמית כאוטונומיה, שהלכה והתרחבה עם הזמן. כבר בימיו של יונתן, אחיו של יהודה ויורשו, התרחבה האוטונומיה היהודית, ובימיו של שמעון, אחיו הגדול, שנת 141 לפנה"ס, חרבה מצודת החקרא, סמל השלטון הסלאוקי בירושלים, היהודים חדלו להעלות מס לאימפריה, והכריזו על הקמת ממלכת החשמונאים הריבונית. עם זאת, על אף ניצחון השמרנים, לא נעלמה ההתייוונות מארץ ישראל. בדורות הבאים לאחר כינון העצמאות המדינית היהודית בארץ ישראל, בלטו מנהגים יווניים רבים בקרב האליטה השלטונית. הדבר ניכר גם בבחירת שמות המלכים - המלכים האחרונים של הממלכה בחרו לעצמם לא פעם שם יווני.
על פי מנחם שטרן, עיכב המרד את התפתחות ההלניזם, וגרם להתייהדות של רוב היישוב הכפרי מבחינה אתנית ותרבותית, בארץ ישראל, כך ש"השם יהודה קיבל משמעות רחבה ושימש לגויים לציון כל ארץ-ישראל". בנוסף, למרד היו תוצאות רחבות יותר מעבר להשפעה מקומית. אף שהיו מרידות בצפון ובמזרח, היו היהודים היחידים שהעזו למרוד באימפריה הסלווקית במרחב שבין מצרים, סוריה ופיניקיה. וכך "הפכה אפוא יהודה לגורם פעיל, אשר זירז את התהליך של התפוררות סוריה הסלווקית, ואולי גם של השחרור של ערים ועמים אחרים בתוך הממלכה".
אולם העצמאות היהודית לא האריכה ימים, וכעבור כשמונים שנות ריבונות, בשנת 63 לפנה"ס, החלה דריסת רגלה של האימפריה הרומית בארץ ישראל על ידי המצביא גנאיוס פומפיוס מגנוס, שמוטט סופית את שרידי האימפריה הסלאוקית. מאז נחלשה בהדרגה העצמאות היהודית עד לחורבן בית שני בשנת 70 בקירוב.
השלכות היסטוריות מוקדמות
ההשלכות הראשונות של מרד החשמונאים והצלחתם השפיעו על ההיסטוריה הקרובה. על פי המקורות היהודיים הקדומים שאבו אנשי המרד הגדול, כמאתיים שנים לאחר מכן, אמונה וביטחון לעמוד כנגד האימפריה הרומית מהצלחתם של החשמונאים.
היחס למרד במקורות היהודיים
התייחסות למרד החשמונאים מופיעה לפי חז"ל כבר בנבואות שונות במקרא, למשל הכתוב בספר זכריה, המתאר מצב עתידי בו עם ישראל יילחם נגד היוונים ויזכה לישועה וניצחון בעזרת האלוהים ובשמו:
המקורות הכתובים של חז"ל, מאוחרים למרד החשמונאים ובדרך כלל מופיעה בהם התייחסות חיובית למרד, כזו הרואה את ניצחון החשמונאים גם הוא כביטוי לקיום ההבטחה בתורה שעם ישראל יתקיים לנצח. כך, למשל, אומר התלמוד על הפסוק: "וְאַף גַּם זֹאת בִּהְיוֹתָם בְּאֶרֶץ אֹיְבֵיהֶם לֹא מְאַסְתִּים וְלֹא גְעַלְתִּים לְכַלֹּתָם לְהָפֵר בְּרִיתִי אִתָּם":
קביעת חנוכה כיום מועד לדורות מבטאת אף היא את יחסם החיובי של חז"ל למרד. בשלהי תקופת בית שני הועלתה על הכתב מגילת תענית, המפרטת עשרות ימי מועד במשך השנה, שאסור להתענות בהם. מגילה זו כוללת את חנוכה ועוד מועדים רבים על ניצחונות מקומיים של החשמונאים. לאחר חורבן בית המקדש בטלו המועדים הכלולים במגילה זו, פרט לחנוכה, מפני חשיבותו.
לחנוכה והלכותיו לא הוקדשה מסכת מיוחדת במשנה, בניגוד לשאר החגים, אך יש לחג זה ציונים אגביים במשנה, המלמדים על ציון היום ועל הדלקת נרות. יש הרואים בהיעדרה של "מסכת חנוכה" ביטוי להסתייגות של חז"ל משלטון החשמונאים, או צנזורה פנימית מפחד השלטון הרומי.
בספרות חז"ל פזורות כמה הלכות שנקבעו על ידי החשמונאים במהלך המרד, והן שימשו את חז"ל כתקדים שראוי להסתמך עליו. כך, למשל, מסופר שהחשמונאים עשו תחילה את מנורת המקדש החדשה משיפודי ברזל, כתחליף למנורת הזהב, והתלמוד לומד מכאן שבהיעדר אפשרות לעשות מנורת זהב, ככתוב בתורה, ניתן לעשותה מכל מתכת שהיא.
מן המקורות היהודיים בימי הביניים ראויות לציון שתי התייחסויות בולטות למרד החשמונאי. בדברי הרמב"ם מופיעה התייחסות חיובית, כרקע להלכות חנוכה:
מקור מפורסם אחר הוא יחסו המורכב של הרמב"ן, המשבח את המרד, מחד, ומאידך תוהה על נפילתם של רוב בני מתתיהו בקרבות, ומעניק לכך פשר רוחני, כעונש על תפיסת השלטון על ידם בעודם כהנים ולא מזרע דוד:
יום ניקנור
יום ניקנור הוא יום טוב קדום בי"ג באדר, שנקבע לרגל ניצחונו של צבא יהודה המכבי על ניקנור וצבאו בקרב חדשה בשנת 161 לפנה"ס. ספר מקבים א' מספר על הניצחון ועל קביעת החג: גם יוסף בן מתתיהו מציין את האירוע ואת קיומו של החג מדי שנה.
נוסח הסיפור בסכוליון למגילת תענית:
על פי מגילת תענית יום ניקנור הוא יום טוב ואסור להתענות בו, אך לאחר חורבן בית שני מגילת תענית בטלה, ובאותו תאריך נקבעה תענית אסתר. אמנם, נראה כי בארץ ישראל המנהג של יום ניקנור המשיך גם לאחר החורבן, ועל כן תענית אסתר נדחתה אצלם לאחר פורים.
במגילת תענית מוזכרים ימים נוספים שציינו בימי בית שני כימים טובים לזכר ניצחונות שהיו בתקופת החשמונאים, לדוגמה בכ"ג באייר כאשר הצליחו להסיר את מצודת החקרא.
חנוכה
חג החנוכה הוא חג יהודי ובו שמונה ימי הודאה, שתיקנו חכמי ישראל לזכר הניצחון במרד החשמונאים, חנוכתו מחדש של בית המקדש ונס פך השמן, ומצוין בעיקר בהדלקת נרות חנוכה.
המקורות הראשוניים לחנוכה הם. בספר חשמונאים א' מסופר על טיהור בית המקדש וחנוכתו בכ"ה כסלו, קביעת חג שמונת ימים באותה שנה, וקביעת החג לשנים הבאות על ידי יהודה המכבי ו'קהל ישראל'.
ייצוגי המרד בתרבות וביצירה היהודית
מרד החשמונאים נהפך לאתוס חשוב בזיכרון הקולקטיבי של האומה הישראלית, וצוין כניצחון של מעטים מול רבים. מרד זה היווה גם במשך מאות שנים שלאחריו, השראה למרידות רבות בהן ניסו היהודים להשתחרר משיעבוד זר בארץ ישראל, המפורסם בהם הוא מרד בר כוכבא. אולם לאחר כישלונות חוזרים וקשים של מרידות אלה, ועם העמקת הגלות, התפתח מיתוס חלופי שהצניע את מוטיב הניצחון המלחמתי שהוא גשמי ורוחני כאחד והדגיש במקומו מוטיב של נס רוחני - נס פך השמן. כך שמוטיב הניצחון נדחק הלך והטשטש. בעוד שהנצרות שימרה את בקאנון הברית הישנה והאדירה את המורדים (בין היתר, אלעזר הזקן וחנה ושבעת בניה הם קדושים מרכזיים בכל הכנסיות שהמעמד קיים בהן), הוא לא נכנס לתנ"ך. בספרות התנאית כמעט ולא מוזכרים החשמונאים כלל, ואף בפעמים הבודדות שכן, נעשה הדבר באורח מקוצר ומקוטע
לאחר היחלשות מעמד הדת המסורתית ועליית התנועות הלאומיות במאה ה-19, החלו יוצרים יהודים להקדיש שוב תשומת לב רבה למקבים כמייצגים ערכים של עצמאות וניצחון. שוחרי הלאומיות היהודית והציונות ראו באירועי העבר, כגון מרד החשמונאים, מעין הדרכה ואף חזון. כך למשל, הוצג המרד במחזותיהם של אהרן אשמן - "אלכסנדרה החשמונאית -ומורדי הגיטאות", יעקב כהן - "ינאי ושלומית - והממלכתיות הישראלית המחודשת", וכן במחזותיו של משה שמיר - "מלך בשר ודם - ומחיר הקיום בתוך ההיסטוריה" ו-"מלחמת בני אור - המהפכה החברתית". גם הפופולריות לה זכה הספר אחי גיבורי התהילה, ספר עלילתי המבוסס על המרד משקפים זאת. הציונות ראתה עצמה במובנים רבים כממשיכת דרכם של החשמונאים וימי החנוכה היו לה לימי הקרן קיימת לישראל. על כך כותב ההיסטוריון בן-ציון דינור:
עמדה כזו המבליטה את הצורך בהסתמכות על כוחו העצמי של האדם, על מנת שיגלה מקרבו את מלוא גבורתו האישית, דומה בחלקה לגישתו של בר כוכבא ששלל הסתמכות על ניסים, כדברי חז"ל שהיה בר כוכבא אומר בעזות מצח, לפני יציאתם לקרבות האיומים מול הרומאים: "ריבונו של עולם אל תעזור ואל תפריע". מאידך העמדה המעודדת את ההשתדלות המעשית מצד האדם תוך הכרה באפשרות של עזרה מהאלוהים גם כשהסיכוי נראה קלוש, מוזכרת פעמים רבות בתנ"ך, כמו בדברי יהונתן בן שאול במרד נגד הפלשתים: עמדה זו היא שעמדה בפני החשמונאים במלחמתם כמעטים מול רבים כלומר מול האימפריה הסלווקית ותומכיה.
גם בקרב התנועה הציונית היו מי שדגלו בגישה המאמינה שדברים הנראים כבלתי אפשריים יכולים להצליח כדברי ברל כצנלסון בישיבת הנהגת היישוב בהיערכות להגנת אצבע הגליל:
עוד לפני הקמת מדינת ישראל, בחנוכה של שנת ה'תש"ה (1944) נוסד בישראל מנהג "מרוץ הלפיד מכפר מודיעין". לפיד שהודלק בקברות המכבים ולאחר טקס בהשתתפות ותיקי וצעירי אגודות הספורט הלאומי כארגוני המכבי הצעיר והגדנ"ע, יצאו רצים אל ערי ישראל להעברת הלפיד. בין הדברים שנאמרו באחד הטקסים מטעם מרכז המכבי:
דברים דומים לכך נכתבו בעבר גם על ידי הרב קוק רבה הראשי הראשון של ארץ ישראל:
מדי פעם כשמתקיים משחק כדורסל תחרותי של נבחרת ישראל מול נבחרת יוון הוא מוזכר בהומור כקרב נוסף בין המכבים ליוונים.
ארמיניה בילפלד
ארמיניה בילפלד היא קבוצת כדורגל גרמנית מהעיר בילפלד. הקבוצה נוסדה ב-3 במאי 1905. הקבוצה משחקת בליגה הגרמנית השלישית.
שם הקבוצה נגזר משמו של ארמיניוס החרוסקי אשר ניצח בקרב יער טויטובורג שלושה לגיונות מן הצבא הרומי. על פי המסורת העיר בילפלד ממוקמת בליבו של היער ומשמשת כעיר המחוז הגדולה.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 1905. עד עונת שיחקה בליגות אזוריות בוסטפאליה למעט עונת  בה שיחקה בליגת העל המערב גרמנית. בסוף עונת 1969/1970 העפילה בפעם הראשונה לבונדסליגה. הקבוצה שיחקה 2 עונות בבונדסליגה ובסוף עונת ירדה לליגה השנייה שהייתה ליגה אזורית.
הקבוצה שיחקה 6 עונות בליגה השנייה. בעונת הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת פ.צ. קייזרסלאוטרן. בעונת הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת רוט-וייס אסן. בסוף עונת העפילה לבונדסליגה. הקבוצה שיחקה עונה אחת בבונדסליגה, ירדה לליגה השנייה וחזרה אחרי עונה אחת לבונדסליגה.
הקבוצה שיחקה בבונדסליגה 5 עונות מעונת ועד עונת. בעונת הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת שאלקה 04. בסוף עונת 1984/1985 ירדה לליגה השנייה.
הקבוצה שיחקה בליגה השנייה 3 עונות וירדה לליגה השלישית. הקבוצה שיחקה 7 עונות ברציפות בליגה השלישית ובסוף עונת 1994/1995 עלתה לליגה השנייה. הקבוצה שיחקה עונה אחת בליגה השנייה והעפילה לבונדסליגה. בעונת הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה בפנדלים לקבוצת באייר לברקוזן. בעונת הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת וולפסבורג. בעונת הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת שטוטגרט קיקרס.
הקבוצה שיחקה לסירוגין בבונדסליגה ובליגה השנייה עד עונת. מעונת הקבוצה שיחקה 5 עונות בבונדסליגה. בעונת 2004/2005 הגיעה לחצי הגמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת באיירן מינכן. בעונת 2005/2006 הגיעה לחצי הגמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת איינטרכט פרנקפורט. בעונת הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת קרל צייס יינה. בסוף עונת ירדה לליגה השנייה. הקבוצה שיחקה 2 עונות בליגה השנייה וירדה לליגה השלישית. בסוף עונת עלתה לליגה השנייה, אולם נשרה ממנה כעבור עונה לאחר שסיימה במקום ה-16, והפסידה לדרמשטדט מהליגה השלישית בפלייאוף. בסוף עונת 2014/2015 העפילה חזרה לבונדסליגה השנייה. בעונת 2019/2020 הקבוצה זכתה באליפות הבונדסליגה השנייה ובכך הבטיחה את עלייתה לבונדסליגה והבטיחה את חזרתה לליגה הבכירה לאחר 12 שנות היעדרות. בסיום עונת 2021/2022 ירדה הקבוצה לבונדסליגה השנייה. עונה לאחר מכן ירדה לליגה השלישית.
צבעים
במשחקה הראשון אי פעם לבשו שחקני הקבוצה מדים בצבע כתום. הקבוצה העפילה לבונדסליגה ב-1970 כשהיא משחקת בחולצה כחולה עם פסים לבנים.
מדי הבית של הקבוצה כוללים חולצה בצבע כחול, מכנסיים שחורים וגרביים לבנים. צבע תלבושת החוץ הוא לבן עם גרביים לבנים.
סמל
סמל הקבוצה מורכב מדגל שצבעיו הם כחול, לבן, ושחור (מימין לשמאל), ועל החלק האמצעי כתובה האות A (ארמיניה). הדגל מוקף בזר של עץ אלון, שצבעו כחול.
סגל הקבוצה
(בהשאלה מר.ב. לייפציג)
(קפטן שני)
(בהשאלה מהרטה ברלין)
וונדר וומן
וונדר וומן (באנגלית: Wonder Woman: "אשת הפלא"; בעברית כונתה בעבר "אשת חיל") היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס של חברת DC קומיקס. דמותה הופיעה לראשונה בחוברת All-Star Comics #8 מדצמבר 1941, ונוצרה על ידי ויליאם מולטון מרסטון. דמות זו היא המפורסמת ביותר שבין גיבורות-העל והיא אחת משלושת גיבורי-העל (יחד עם סופרמן ובאטמן) שפורסמו מאז הקמתה של חברת DC. בנוסף, היא נחשבת לאחת מ"השילוש של יקום DC" יחד עימם.
וונדר וומן היא דיאנה, נסיכת האמזונות (המבוססות על המיתולוגיה היוונית) ושגרירתן בעולם. היא עוצבה בידי מרסטון כבעלת יכולות על-אנושיות וכלים שניתנו לה על ידי האלים האולימפיים, על מנת להביא שלום, אהבה ואחווה לעולם שסוע. בעיבוד העדכני לדמות, היא קיבלה את מאפייניה ואת כוחותיה מהאלים - יופי כשל אפרודיטה, חכמה כשל אתנה, כוח פיזי כשל דמטר, ואינסטינקטים חייתיים כשל ארטמיס.
דמותה של וונדר וומן מדורגת במקום החמישי ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים לפי אתר IGN, וכן במקום ה-20 ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין אמפייר. את דמותה של וונדר וומן בסרטי היקום הקולנועי של DC "באטמן נגד סופרמן: שחר הצדק", "וונדר וומן", "ליגת הצדק" ו-"וונדר וומן 1984" מגלמת גל גדות.
תור הזהב
הופעת הבכורה של וונדר וומן הייתה ב-All Star Comics #8 (דצמבר 1941). לאחר חשיפתה בחוברת ה-DC השנייה הנמכרת ביותר, זכתה לתפקיד אורח ב-Sensation Comics #1 (ינואר 1942) ושישה חודשים לאחר מכן קיבלה כותר על שמה. בכך הפכה לגיבורת העל הראשונה בעלת סדרה משלה. עד מותו ב-1947 כתב מרסטון את כל עלילות וונדר וומן. הארי ג'. פיטר אייר את הסדרה ונתן לקומיקס מראה פשטני ונשי.
תוך זמן קצר הפכה וונדר וומן לארכיטיפ האישה המושלמת, כשהיא משתמשת בלאסו הקסום, בצמידים חסיני כדורים ובאימון האמזונות. היא הייתה יפה, אינטֶליגנטית, חזקה אך גם רגישה. באותו זמן, מקור כוחותיה היה "ריכוז האמזונות", ולא מתנת האלים, כפי שהוצג בסיפורים מאוחרים יותר. "לאסו האמת" שלה נוצר מאבנט הקסם של אפרודיטה, והוא נועד לאלץ את כל הנלכדים בו לספר את האמת. כאשר אתה לכוד בלאסו האמת זה בלתי אפשרי לשקר.
במהלך שנות ה-40, כריכות החוברות הרבו לתאר נשים כבולות כשפיהן חסומים. לדבריו של מרסטון, שהיה פסיכולוג בבתי כלא, התאוריות מאחורי הסיפורים נגעו בשיקום פושעים. ואכן, משחר פרסומה, לא הסתפקה וונדר וומן בתפיסת פושעים, אלא גם ניסתה להחזירם למוטב באי הטרנספורמציה - אי קטן ליד גן עדן, ובו מתקן שיקום לפושעים שנבנה על ידי האמזונות.
באותה תקופה הצטרפה וונדר וומן לחברת הצדק של אמריקה, קבוצת גיבורי העל הראשונה, והייתה האישה הראשונה בקבוצה. היא שימשה כמזכירה של הקבוצה על אף שהייתה אחת מחבריה החזקים.
עם מותו של מרסטון ב-1947, הכתיבה עברה לידי רוברט קניגר. הארי ג'. פיטר המשיך לאייר את הסיפורים. בכתיבתו של קניגר, נהייתה וונדר וומן גיבורת על רגילה ופחות פמיניסטית. פיטר המשיך בכתיבת הסדרה עד חוברת #97, ופוטר בשל גילו המתקדם. בסיפורים שבאמתחתו יכולותיה גברו. העגילים שלה נתנו לה את האפשרות לנשום בחלל, הכתר שלה התגלה כבומרנג חזק ובלתי שביר ובעזרת צמידיה יכלה לתקשר עם אי גן העדן. נוסף על כך היא הטיסה מטוס בלתי נראה.
תור הכסף
ב-1954 פרסם דוקטור פרדריק ורתהם את ספרו "פיתוי התמימים", שטען כי מדיום הקומיקס תרם לעבריינות נוער. כדי להתמודד עם ביקורתו של ורתהם ולאחר דיון סנאט, התארגנו מספר מו"לים ליצירת הרשות לקוד הקומיקס, ארגון שמטרתו סיווג מגזיני הקומיקס לגילאים וצנזורם במקרים מסוימים. במקביל וונדר וומן החלה להתאהב בדמויות גבריות בתחילה בסטיב טרבור וכשהתחיל תור הכסף של הקומיקס התאהבה גם ב"בן הים" וב-"Birdman".
אנדרו טיירנן
אנדרו ג'יימס טיירנן (באנגלית: Andrew James Tiernan; נולד ב-30 בנובמבר 1965) הוא שחקן אנגלי.
וונדר וומן
תור הכסף
מספר שנים לאחר מכן, חברת DC קומיקס הציגו את מושג ה"מולטי-יקום", ונקבע כי וונדר וומן מתור הכסף אכלסה את ארץ-1, כאשר וונדר וומן מתור הזהב אכלסה את ארץ-2. בשנות השישים, השתמש כותב הסדרה הקבוע, רוברט קניגר, במספר גימיקים שהצליחו עם דמותו של סופרמן. בדומה לסופרבוי, נוצרה הקריירה ה"סודית" של וונדר וומן כנערה - וונדר גירל. הכותב בוב האני, שכנראה לא היה מודע לכך שוונדר גירל אינה דמות נפרדת, צירף אותה לקבוצה החדשה שיצר, הטיטאנים הצעירים, ביחד עם דמויות המשנה רובין, קיד פלאש וספידי. מספר שנים מאוחר יותר, זכתה הוונדר גירל (שהפכה לדמות ביקום של DC לאחר הצטרפותה לטיטאנים הצעירים) לסיפור מקור משלה, בו התגלה שהיא למעשה דונה טרוי, יתומה שדיאנה אימצה ובטיפול שעברה באמזונאס ניתנו לה כוחות על.
תור הארד
בסוף שנות השישים וונדר וומן ויתרה על כוחותיה כדי להישאר בעולם הזה. היא בחרה שלא לנסוע עם האמזונות ליקום אחר, שם יוכלו להחזיר לעצמן את הקסם שאבד להן. כעת בעלת בוטיק מוד, דיאנה מצאה מורה רוחני סיני בשם אי צ'ינג. בהדרכתו למדה אמנויות לחימה רבות, ופעלה כסוכנת חשאית. המבנה החדש של הסדרה התבסס יותר על תוכניות ריגול מאשר גיבורי על, בניגוד לרוב יקום DC. כדי להדגיש את השינוי, עורכי הסדרה מחקו את כל קשריה לעולם גיבורי על, כשהחשוב ביניהם הוא הריגת סטיב טרבור (אף על פי שהוא שב בהמשך). מקרה יוצא דופן היה עימות אחד על אחד שהיה לה עם קאטוומן. דמותה דמתה יותר לגרסת תור הזהב של הקנרית השחורה.
אנדרו טיירנן
תיאטרון
טיירנן החל לשחק בתיאטרון לנוער של ברמינגהם. בשנת 1984 עבר ללונדון ללמוד בבית הספר למשחק לונדון דרמה סנטר. בתיאטרון הופיע במחזה "The Bullet" מאת ג'ו פנהול בתיאטרון דונמאר ורהאוס. הוא שיתף פעולה עם הבמאי וילסון מילאם במחזה "Flesh Wound" מאת צ'ה ווקר בתיאטרון רויאל קורט, ובשתי הפקות זוכות השבחים של מחזותיו של סם שפרד "השקר בנפשינו" שהוצג בדונמאר ורהאוס, ו"מערב אמיתי" בתיאטרון בריסטול אולד ויק. ב-2008 חזר טיירנן לתיאטרון במחזה "A Couple of Poor, Polish-Speaking Romanians" מאת דורוטה מסלווסקה בתיאטרון סוהו.
וונדר וומן
תור הארד
שינוי זה עורר תמיכה והתנגדות. מספר מבקרים קיבלו בברכה את המעבר מגיבורת על מגוחכת לגיבורה בעלת אופי רציני יותר. אחרים הרגישו שהקומיקס מזניח את ההיסטוריה שלו. עטיפה שנויה במחלוקת הציגה את דיאנה יורה במטוס, בניגוד מוחלט לאופן הפעולה של וונדר וומן, כאשר דיאנה "החדשה" הרגה לא רק כדי להגן.
אנדרו טיירנן
קולנוע
בשנת 1991 גילם טיירנן את פירס גייבסטון בסרטו של דרק ג'רמן "אדוארד השני", עיבוד למחזה באותו השם מאת כריסטופר מרלו. הוא הופיע בסדרת הדרמה זוכת הפרסים של לינדה לה פלנט "החשוד העיקרי". עוד באותה שנה כיכב בתפקיד אורלנדו ואוליבר בגרסה של כריסטין אדזרד למחזה השייקספירי "כטוב בעיניכם" לצדם של ג'יימס פוקס וסיריל קיוזאק. ב-2001 כיכב במותחן "Mr In-Between" בבימויו של פול סרוסי.
וונדר וומן
תור הארד
הפורמט החדש משך מספר כותבים שבדרך כלל לא מקושרים עם קומיקס. החשוב שבהם הוא סמואל דלאני, שכתב שתי חוברות בסדרה.
בשנות ה-70 המוקדמות קיבלה דיאנה בחזרה את כוחותיה ואת תלבושתה. לחלק מחזרתה אחראית פעילת זכויות האדם גלוריה סטיינם, שגדלה על הרפתקאותיה של וונדר וומן ונפגעה לראות את גיבורת העל המפורסמת ביותר גוועת ללא כוחותיה. הגיליון הראשון של מגזין Ms. מציג את וונדר וומן בתלבושת שנות ה-40 שלה על העטיפה ומכיל מאמר על הדמות. אירוני, משום שהשינוי בפורמט היה במקור הכרה בתנועת הפמיניזם. עידן האי צ'ינג, חרף המחלוקת, המשיך לצבור תאוצה, גם בשנים שבאו לאחר מכן, בקומיקס ובעיבודים קולנועיים. העונה השנייה וכן השלישית של סדרת הטלוויזיה בכיכובה של לינדה קרטר שאלו מאפיינים בולטים מדמות דיאנה בשנות ה-70.
אנדרו טיירנן
קולנוע
בסרט "הפסנתרן" של רומן פולנסקי גילם טיירנן את זאלאס. הוא עבד עם הבמאית אנטוניה בירד בכמה הפקות של סרטים בהם "Safe" (זוכה פרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה), "Face", סרט הטלוויזיה "Rehab", והסדרה "ספוקס".
בסרטו של זאק סניידר "300", עיבוד קולנוע לרומן הגרפי מאת פרנק מילר, גילם טיירנן את דמותו של אפיאלטס. צילומי הסרט נערכו בין אוקטובר 2005 לינואר 2006 במונטריאול. בשנת 2014 גילם שוב את הדמות בסרט ההמשך "300: עליית האימפריה".
וונדר וומן
תור הארד
הכותב והעורך רוברט קניגר שב למקורותיה של הדמות, ולמשך השנה הראשונה הוא הסתמך על סיפורים מתור הזהב. לאחר מכן, בסדרת חוברות שנמשכה תקופה של שנתיים תואר ניסיונה של וונדר וומן להתקבל מחדש לליגת הצדק ממנה פרשה. כדי להוכיח את עצמה, עברה 12 "מבחנים" (אנלוגיה למבחניו של הרקולס), כשעל כל אחד מהם פיקח חבר צוות אחר.
אנדרו טיירנן
קולנוע
הוא הופיע בתפקיד קפטן מרטין סטון בסרט "Stone's War" שמל מרקו מקילאקסו.
וונדר וומן
תור הארד
בתחילת שנות ה-80 נכתב סיפור מקורה של הדמות פעם נוספת על ידי ג'רי קונוויי. הודות לעקרון ה"רב-יקום", סטיב טרבור הוחזר לחיים והתרסק שוב באי גן העדן. החל מחוברת Wonder Woman #288 (פברואר 1982), השתנתה תלבושתה של וונדר וומן וכן הוצג הסמל המסחרי החדש של הדמות על העטיפה, בצורת WW מסוגנן.
וונדר וומן מתור הארד נלחמה מספר קרבות אפיים וראתה מספר כותבים נוספים עד לחתונתה עם סטיב טרבור בחוברת האחרונה, Wonder Woman #329 (פברואר 1986). כתוצאה מהשינויים שנעשו באירוע הקרוסאובר המשבר בעולמות האינסופיים, קיומם של וונדר וומן וסטיב טרבור מארץ-2 נמחקו כליל מעל דפי ההיסטוריה. וונדר וומן מארץ-2 לא נהרגה בסיפור זה, אלא חזרה בזמן לתקופת יצירתה, בכך התאפשר האתחול המחודש לסדרה.
אנדרו טיירנן
טלוויזיה
בשנת 1993 הופיע טיירנן בפרק "To Say I Love You" בסדרה "המפצח". ב-1997 גילם את בנקו בעיבוד המחזה השייקספירי "MacBeth on the Estate" עבור ה-BBC, לצדם של ג'יימס פריין וסוזן וידלר. ב-1998 שיחק בסדרת הטלוויזיה הבריטית "הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן" וגילם את באנטינג בפרק "The Examination For Lieutenant". עוד בטלוויזיה הופיע בתפקיד ויקטור קארון בסרט "The Quatermass Experiment", קים טרנט בפרק בסדרה "חיים על מאדים", לני ספרפיש בפרק "The Curious Tale of Mr Spearfish" בסדרה "ג'ונתן קריק". ב-2005 שיחק בתפקיד בן ג'ונסון בדרמה "A Waste of Shame" על חייו של ויליאם שייקספיר, ששודרה כחלק מסדרת "ShakespeaRe-Told" של ה-BBC. הוא הופיע בפרק בסדרה "רציחות במידסומר" בתפקיד סטיב ברייט, צלם שנחנק בעזרת רצועת המצלמה שלו. בסדרה "דיאל ופסקו" שיחק בפרק כפול בשם "Fallen Angel". ב-2012 הופיע בתפקיד סמל בילוש האנטר בסדרת הדרמה "נשות האסירים" של ה-BBC.
וונדר וומן
אחרי המשבר
ב-1987, החזיר הכותב גרג פוטר את הדמות ליקום DC, ובמשך מספר חודשים תכנן וכתב את עלילות הדמות עם העורך ג'ניס רייס, ושאב מחקרים מהמיתולוגיה היוונית. עם תחילת הסדרה הצטרף אליו ג'ורג' פרז כצייר ועוזר כותב. בחוברת השנייה של הסדרה עזב פוטר את מלאכת הכתיבה ופרז הפך לכותב היחיד. הקוראים והמבקרים ראו את תקופתו של ג'ורג' פרז כאחת מנקודות השיא של וונדר וומן.
אנדרו טיירנן
בימוי
בשנת 2015 יצא סרט הבכורה בבימויו של טיירנן "Dragonfly". ב-2017 יצא לאקרנים סרט נוסף באורך מלא בבימויו "UK18".
וונדר וומן
אחרי המשבר
דמויות המשנה של הקומיקס השתנו גם הן. לדוגמה, סטיב טרבור נהיה לקצין חיל האוויר והיה מבוגר בהרבה מדיאנה. כך נמנע הרומן המסורתי בין השניים. במקום זאת, היה סטיב טרבור מעורב בקשר רומנטי עם אטה קנדי, שהפכה לשוטרת צבאית מבוגרת. אויבתה של דיאנה, הצ'יטה, שונתה לאישה היכולה להפוך לחתולה פראית דמוית אדם, יצור המהווה יריב ראוי אפילו לדיאנה.
לאחר שפרז עזב את הסדרה, כותבים ואומנים רבים ניסו ללכת בדרכו וחיקו את עבודתו על הדמות, במידת הצלחה משתנה. ויליאם מסנר לואבס כתב את הדמות נאמנה למקור, והציג את דמותה של האמזונה אדומת השיער ארטמיס, שלקחה על עצמה את זהותה של וונדר וומן לפרק זמן קצר. אולם, האיורים הציגו את האמזונות בתלבושות מצומצמות ובתנוחות מיניות, מה שיצר ביקורת פמיניסטית. מאוחר יותר ניסה הכותב והצייר ג'ון ביירן להחזיר את הסדרה ליסודותיה, וזכה לביקורות מעורבות מהקהל. הכותב והצייר פיל חימנז יצר סדרה שדומה בדרכים רבות לזו של פרז, בעיקר בגלל קווי הדמיון בין איורי השניים.
המשבר האינסופי
וונדר וומן לקחה תפנית אפלה במהלך שנת 2005, באירוע המשבר האינסופי. חוברת #219 בסדרה (החוברת התקשרה למיני סדרה Omac Project, המקדימה את המשבר) הסתיימה כשוונדר וומן חנקה למוות את מקסוול לורד במטרה לשבור את שליטתו על סופרמן. הפעולה הזאת באה בניגוד למסורת ארוכת השנים של הדמות, שהתנגדה להרג. פעולה זאת, ואלו שבאו אחריה, סיימו את חברותה עם סופרמן ובאטמן, ומעמדה נהיה מפוקפק בעיני רוב הגיבורים. העמוד האחרון של Omac Project הראה את Brother Eye משדר לכל העולם קטע ווידאו של וונדר וומן רוצחת את מקסוול לורד, כשאחריו מופיעה המילה רצח.
בחוברת #221, וונדר וומן מגנה על עצמה ממספר אומקים שתקפו אותה בביתה. במהלך החוברת, היא מגיעה לבית החולים כדי לעזור לנער פצוע, וצופה באנשים הרואים את הווידאו ומגיבים לו בפחד. Brother Eye הצליח להרוס את האמון שהיה לעולם בה. בתחילת המשבר האינסופי, סופרמן ובאטמן מפקפקים בה. הראשון רואה בה רוצחת בדם קר, ואילו השני רואה בה את התבטאות המחשבה שגרמה למספר חברי ליגת הצדק למחוק את זכרונותיהם של נבלים.
כדי להרע את המצב, ב-Brother Eye ,Infinite Crisis #2 מתנקם בה על הרצח של מקסוול לורד, ומוציא לפועל את השלב האחרון בפרויקט "אמת וצדק", הכולל פלישה לארץ האמזונות והשמדתן תוך ניצול כל אומק שנותר. דיאנה וחברותיה האמזונות, כעת מנוכרות מהעולם שבחוץ, נלחמות על חייהן. ב-Infinite Crisis #3, האמזונות מוכנות להשמיד את כל האומקים בעזרת נשק חדש ורב עוצמה. אך במהלך הקרב דיאנה מבינה ש-Brother Eye צופה ומשדר, והפעלת אלימות כה הרסנית מול תושבי העולם רק תחמיר את השלכות רצח מקסוול לורד. לאחר שהנשק The Purple Ray of Death מנוצל פעם אחת, וונדר וומן משכנעת את האמזונות לכבות אותו. היא קוראת לאלאנה, שמנהיגה את אי גן-העדן ואת האמזונות הנותרות לעבור לממד אחר. וונדר וומן, מצדה, מחליטה שלא להצטרף אליהן, ונשארת להילחם באומקים לבדה.
הכרה ציבורית
באוקטובר 2016, לכבוד 75 שנה ליצירת הדמות הכריז האו"ם על וונדר וומן כשגרירה של כבוד להעצמת נשים ונערות, אך כעבור חודשיים חזר בו הארגון מהכרזה עקב מחאה על השימוש במיניותה של הדמות.
יוסיפ דרמיץ'
יוסיפ דרמיץ' (בקרואטית: Josip Drmić; נולד ב-8 באוגוסט 1992) הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת החלוץ בדינמו זאגרב. שיחק בנבחרת שווייץ ורשם 35 הופעות ו-10 שערים במדיה.
קריירת מועדונים
דרמיץ' נולד להורים בוסנים-קרואטים בלאכן שבקנטון שווייץ. ב-2001 הוא התחיל לשחק כדורגל, במחלקת הנוער של פ.צ. ציריך. הוא התקדם בקבוצות הנוער השונות, עד שהגיע לקבוצת המילואים פ.צ. ציריך ב'. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ציריך ב-6 בפברואר 2010, כאשר נכנס כמחליף במשחק נגד נשאטל גזמאקס. הוא כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל השווייצרית ב-4 בפברואר 2012, במשחק נגד לוצרן שהסתיים בתוצאה 1-1. במהלך עונת דרמיץ' כבש 19 שערים ב-39 הופעות בכל המסגרות.
ביולי 2013 דרמיץ' הצטרף לנירנברג מהבונדסליגה, וחתם בקבוצה על חוזה ל-4 שנים. ב-18 באוגוסט 2013 הוא כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, בתיקו 2-2 נגד הרטה ברלין. הוא סיים את עונתו הראשונה בקבוצה עם 17 שערי ליגה ב-33 הופעות והיה מדורג במקום השלישי בטבלת מלך השערים בבונדסליגה בעונה זו. למרות זאת, נירנברג ירדה לבונדסליגה השנייה.