cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון לוק
כסף ותורת כמות הכסף
ערך הכסף נקבע בשוק ככל טובין אחר על פי היצע וביקוש (vent), אך היות שאנשים תמיד מעוניינים להחליף את המוצרים המתכלים שהם מייצרים, הביקוש לכסף, בניגוד לטובין אחרים הוא "תמיד מספיק". מכך מסיק לוק שהערך של הכסף נקבע רק על פי צד ההיצע, כלומר על פי כמות הכסף. כמות הכסף משפיעה באופן הופכי על המחיר של טובין בשוק. בכלכלה סגורה שינוי בכמות הכסף יוביל לשינוי ברמת המחירים, אך לאחר עדכון המחירים לא יהיה לשינוי השפעה על רמת הפעילות הכלכלית. בכלכלה שמקיימת סחר חוץ עם מדינות אחרות, יש צורך ברמת מחירים יציבה וזהה פחות או יותר לרמת המחירים במדינות אחרות. שינוי בכמות הכסף במדינה יכול להוביל לבעיות במסחר. בהינתן שאובדן מסוים של כסף במהלך הסירקולציה שלו הוא בלתי נמנע, ובהינתן שמדינות אחרות יכולות להגדיל את כמות הכסף שברשותן על ידי כרייה של מתכות יקרות, מסיק לוק שעל אנגליה לשאוף למאזן מסחרי חיובי, שיגדיל באופן עקבי את כמות הכסף. המטרה היא למנוע מצב שבו כמות הכסף במדינה תקטן ביחס לכמות הכסף במדינות אחרות, ועקב כך תנאי המסחר ורמת הפעילות ייפגעו. הדיון של לוק על הקשר בין כמות הכסף למחירים ולרמת הפעילות נחשב לניסוח הראשון של תורת הכמות של הכסף, אף שחסרה בו הדינמיות של מודלים מאוחרים יותר, כגון זה שפיתח דייוויד יום.
לוק מבחין בין שתי דרכים להתייחס לערך של כסף. הראשונה היא רמת המחירים של מוצרים; כלומר, יחס החליפין בין כסף לבין מוצרים בשוק. השנייה היא ריבית על הלוואות, שלוק מגדיר כ"מחיר של שכירת כסף". ככל הדברים בשוק, שיעור הריבית נקבע על פי היצע וביקוש (vent), או כפי שלוק מגדיר זאת "לפי מספר הקונים והמוכרים". אלה, בתורם, נקבעים על פי מצב המסחר, כמות הכסף וכמות החובות. כשכמות הכסף קטנה, המחיר של שכירת כסף נהייה יקר יותר. כך גם כאשר רמת המסחר או כמות החוב עולה. יוצא מכך שקיים בשוק שיעור "טבעי" של ריבית. לוק סבר שהמדינה לא יכולה להכתיב שיעור ריבית שונה מהשיעור הטבעי, כיוון שבנקאים ואנשי עסקים מיומנים ימצאו תמיד דרכים לקנות ולמכור כסף בשיעור הריבית הטבעי ולהתחמק מהעונשים הקבועים בחוק. מכאן שלא ניתן להשתמש בשיעור הריבית, באופן מלאכותי, כדרך לרגולציה של הפעילות בשוק. יותר מכך, גם אם אפשר היה לקבוע את שיעור הריבית בחוק, הרחקת שיעור הריבית החוקי משיעור הריבית הטבעי הייתה מזיקה לרמת המסחר. אם אנגליה תקטין באופן אפקטיבי את שיעור הריבית החוקי - כפי שביקש הפרלמנט לעשות - פחות מלווים יהיו מוכנים להסתכן בהשכרת כספם. התוצאה היא שיותר כסף יצא ממחזור המסחר ורמת המסחר תרד. יוצא מכך ששיעור הריבית החוקי היעיל ביותר הוא השיעור הטבעי. רק שיפור במסחר ובמאזן במסחרי יכול לשפר את מצב הממלכה.
עם זאת, לוק לא ביקש לבטל לחלוטין את החוק בנוגע לריבית. חוק זה חשוב מהסיבות הבאות: (א) במקרים שבהם אין חוזה חתום בין הצדדים החוק יכול לשמש בוררים ובתי משפט כדרך לקביעת הריבית; (ב) לוק מכיר בכך שבמצב הדברים הנוכחי קיים ריכוז רב של הפעילות הבנקאית בלונדון, מצב שהוא מגדיר כ"מעין מונופול בהסכמה". מצב זה מצריך רגולציה כיוון שהוא מקנה לבנקאים המיומנים כוח רב ויכולת לנצל את הבורים ואת הלווים מתוך הכרח. לוק מציע, אם כן, שהחוק יכול לשמש על מנת לקבוע גבול עליון ותחתון לריבית.
חינוך
שני הטקסטים המרכזיים של לוק בנושא חינוך הם "מחשבות אחדות אודות החינוך", שעוסק בחינוך של ילדים, ו-"Of the Conduct of Understanding", שהוא מעין מדריך לאוטודידקטים בוגרים.
מחשבות אחדות אודות החינוך נכתב במקור כסדרה של מכתבים לאדוארד קלארק, מכר של לוק שפנה אליו בשאלה לגבי חינוך של ילדים. הוא הופיע לראשונה כספר ב-1693 ולוק ערך מספר תיקונים במספר מהדורות עד מותו. לוק כותב במפורש שעצותיו אינן אוניברסליות, אלא נוגעות לחינוך בניהם של ג'נטלמנים. הנחת המוצא של הספר היא שרק מעטים מאוד מהילדים יכולים להדריך את עצמם באמצעות טבעם ושכלם, ואילו "תשעה מתוך כל עשרה בני אדם שאנו פוגשים הם מי שהם, טובים או רעים, שימושיים או לא, על פי חינוכם. החינוך הוא שיוצר את ההבדלים הניכרים ביותר במין האנושי". כמו במסה על שכל האדם, מניח לוק שבני אדם לא נולדים עם רעיונות שטבועים בשכלם, אלא כטאבולה ראסה; כפי שהוא מתאר זאת בפסקה האחרונה של החיבור, "נייר לבן או שעווה, הניתנים לעיצוב כפי שמתבקש". עם זאת, הוא סבר שלכל ילד יש טבע, מצבי רוח ונטיות משלו, ולכן יש להתאים את החינוך לאישיות של הילד.
לוק פותח את מחשבות אחדות אודות החינוך בדיון על החינוך הגופני של הילד. כמו בחינוך הנוגע לשכל, כך גם בנוגע לגוף לוק מאמין שעל הילד ללמוד הרגלים נכונים בדרך הניסיון המעשי. כך למשל, על ההורים לחשוף את הילד לחום, לקור ולרטיבות. החוזק של הגוף וזה של השכל מתבטאים ביכולת של הילד לסבול קשיים ולהעדיף את מה שמורה התבונה על פני מה שמורים החשקים והנטיות. חלק עיקרי במטרת החינוך הוא, אם כן, ללמד את האדם להתגבר על פיתויים ולפתח במקומם מידות טובות והתנהגות ראויה.
בני אדם באופן כללי מונעים על פי העיקרון ההדוניסטי של משיכה לעונג ודחייה מכאב. המטרה של החינוך אינה לבטל את העיקרון הזה, אלא לעזור לילדים להבין את התוצאות של מעשיהם ולפתח את היכולת לסבול כאב מיידי ולוותר על עונג מיידי לטובת עונג עתידי חשוב יותר, או לצורך מניעה של כאב רב יותר בעתיד. לצורך כך ממליץ לוק על אסטרטגיות שונות של חינוך. למשל, הוא ממליץ להימנע ממתן פרסים על התנהגות טובה כדי לא לפתח אצל הילד תלות בסיפוק מיידי. מנגד, על ההורים לעודד את הילדים לפעול על פי השאיפה לכבוד בעיני הבריות והרתיעה מתחושת הבושה. לפי לוק, כאשר לומד השכל להכיר את העונג של הערכה בעיני אחרים והכאב שבכלימה, הופכים מניעים אלה לעוצמתיים ביותר בקביעת התנהגות. מוניטין אינו חוק הטבע האמיתי ואינו מדד אמיתי למידות טובות, אך הוא המדד הקרוב ביותר להם, ולכן ראוי לעודד את הילדים להתייחס ברצינות רבה לעונג שבהערכה מצד אחרים. עידוד המוניטין כמניע יאפשר להורים להימנע משימוש יתר בעונשים גופניים. לוק מעודד הורים לתת מחמאות לילדים בפומבי ולנזוף בהם בפרטיות. המקרה היחיד שבו עונש גופני הוא מומלץ הוא זה של מרדנות כנגד הסמכות ההורית.
לוק התנגד לאופן הלימוד בבתי הספר בתקופתו והעדיף חינוך ביתי. הוא סבר שבתי הספר אינם מתאימים לחינוך המוסרי של הילדים ומתמקדים רק בלימוד הפורמלי של המקצועות. בתי הספר נוטים לענישה גופנית, שבהקשר של לימוד שפות ומקצועות אחרים לא מקדמת הרגלים נכונים וחשיבה עצמאית. בבית ילדים לומדים, בנוסף למקצועות הלימוד, גם נימוסים, הימנעות מאכזריות, שליטה עצמית, אהבת האל, אהבת הלימוד, נדיבות וכדומה. במהלך ההתעצבות של הילד שתי תכונות טבעיות הן חשובות במיוחד: הסקרנות ואהבת החופש. הסקרנות מקדמת את הילד להשגת ידע ולהסרת הבורות, ולכן על ההורים לטפח אותה ולענות בסבלנות על השאלות של ילדיהם. אהבת החופש היא לא שאיפה לפרוק עול ולאבד שליטה, אלא תחושה של עצמאות בעת המעשה. העונג שבמשחק נובע מאהבה זו לחופש. לוק דגל בהתאמה של החינוך לטבע של הילד ובשימוש במשחק במקום בשינון. על הילדים ללמוד שפות, אך ככל האפשר יש ללמדם באופן הטבעי שבו הם לומדים את שפת האם.
על תבוניות הנצרות
לוק התעניין בתאולוגיה נוצרית, ונושאים הקשורים לדת ולפרשנות של כתבי הקודש מופיעים כמעט בכל כתביו. לקראת סוף חייו הוא פרסם בעילום שם מספר חיבורים תאולוגיים, ביניהם "התבוניות של הנצרות כפי שנמסרה בכתבי הקודש" (The Reasonableness of Christianity As Delivered in the Scriptures) ו"הצדקה של תבוניות הנצרות" (A Vindication of the Reasonableness of Christianity) משנת 1695, "הצדקה שנייה של תבוניות הנצרות" משנת 1696, ו"פרפרזה והערות על איגרות פאולוס" (A Paraphrase and Notes on the Epistles of St Paul), שהיה החיבור האחרון שכתב לפני מותו ופורסם לאחר מותו בשנת 1707.
הרקע לכתיבת חיבורים אלה הוא נושא במחלוקת בקרב פרשניו של לוק. לפי ג'ון מרשל, המסה על השכל האנושי עוררה מספר בעיות תאולוגיות שעליהן ביקש לוק לענות. בין השאר, לוק טען שבני אדם יכולים לדעת את חובותיהם המוסריות באמצעות התבונה בלבד, אבל הוא חשב גם שאמונה בעולם הבא חשובה עבור המוסריות של בני אדם. עם זאת, הוא לא סיפק הוכחה דמונסטרטיבית לקיומם של חיים לאחר המוות, לתחיית המתים ולענישה על חטאים. עבור לוק, הכתבים התאולוגיים מאמצע שנות ה-90 היוו הזדמנות להביע את עמדתו בנושאים אלה. בנוסף, לפי מרשל, לוק התעניין בפולמוס שכונה "המחלוקת האוניטארית" בשנים 1687–1700 ואשר עסק בשאלת קיומו של השילוש הקדוש, בתפקיד והמהות של ישו, ובאמונה לגבי החטא הקדמון. הוא קרא את הכתבים המרכזיים שהודפסו במהלך המחלוקת והתכתב לגביה עם חברים כגון אייזק ניוטון וז'אן לקלרק. המחשבה האפיסטמולוגית של לוק קירבה את עמדתו לעמדות של הסוציניאניסטים, זרם אוניטרי שדחה את האמונה המקובלת לגבי השילוש הקדוש ונחשב למינות. נושאים אחרים שהשפיעו על הכתיבה התאולוגית של לוק, לפי מרשל, הם הפולמוס על דוקטרינת ההצדקה והפולמוס על הדאיזם, השקפה לה לוק התנגד. פרשנים אחרים חולקים על טענות אלה. כך למשל, ויקטור נובו טוען שכל הנושאים האלה הם משניים בטקסטים של לוק, ומחלקם הוא אף התעלם לחלוטין. לפי נובו הרקע לכתבים אלה הוא הקשר האינטלקטואלי בין לוק וחברתו הקרובה דאמריס מאשם.
הטיעון של לוק הוא שהנצרות היא תבונית, לא במובן שהאמת הנמסרת בברית החדשה היא טבעית או ניתנת לגילוי באמצעות התבונה בלבד, אלא במובן שלהיות נוצרי זו הבחירה הטובה והתבונית ביותר. לוק הדגיש שמשפט הטבע הוא החוק האלוהי ושהוא ניתן להבנה באמצעות התבונה. התבונה אם כן מהווה מקור סמכות בענייני מוסר. אולם, אין זה המקור היחיד. לצד התבונה קיים חוק מוסרי שנמסר על ידי אלוהים בהתגלות. בין שני מקורות סמכות אלה קיימת הלימה, שכן כל מה שאלוהים מגלה הוא אמת והתבונה יכולה להסכים לו. בנוסף, כאשר אלוהים מוסר דבר מה בהתגלות הוא דואג תמיד לספק הוכחות לכך שאכן מדובר בהתגלות אלוהית. נובע מכך שניתן להסתמך על כוח השיפוט של התבונה על מנת להבהיר שדבר מה אכן נמסר בהתגלות. כך גם לגבי כתבי הקודש: התנ"ך והברית החדשה. כתבים אלה נמסרו בהתגלות, דבר שניתן להוכחה על ידי הפרטים המצויים בהם, ולכן הם מבטאים אמת היסטורית ומוסרית.
בניגוד לדאיסטים ולמאמינים בדת הטבעית, לוק סבר שבאופן מעשי קשה מאוד להבין את החוק המוסרי באמצעות התבונה בלבד, ולכן יש חשיבות מכרעת למה שנמסר בהתגלות. גם אנשים תבוניים נוטים לטעות לגבי החוק המוסרי ולהתאים את מסקנותיהם למה שנוח להם. חלק מהדוגמאות שלוק נותן הם להוגים שחיו לפני הולדת ישו, כגון אפיקורוס, סנקה וקונפוציוס. הקושי של בני אדם להבין את החוק המוסרי ולפעול על פיו נובע מהחולשה של בני האנוש מאז נפילת האדם. אדם הראשון נברא על ידי אלוהים כיצור מושלם מבחינה גופנית ורוחנית ובעל חיי נצח. כעונש על אי הציות לאלוהים אדם וחווה איבדו את חיי הנצח והפכו לבני תמותה. צאצאיהם הם גם כן באופן טבעי בני תמותה. יש להבחין בין תפיסה זו לבין רעיון החטא הקדמון. צאצאי אדם וחווה לא נולדים חוטאים, והרשות נתונה להם לפעול באופן וולונטרי על פי החוק המוסרי או לסור מדרך זו ולחטוא. זהו החוק בנוגע למעשים טובים, ששפתו על פי לוק היא "עשה זאת וחיה, הפר זאת ותמות". המצב האנושי מאז נפילת האדם הוא מצב של חולשה ובינוניות, שמעיב גם על היכולת של בני האדם לפעול על פי החוק של המעשים הטובים. נפילת האדם היא נפילה ממצב של ציות מוחלט לחוק האלוהי, על כל הפרטים והדיוקים שבו. בני אדם יכולים לבחור לפעול על פי החוק האלוהי ולזכות בחיי נצח, אך כל חריגה, ולו הקטנה ביותר, מהחוק האלוהי מובילה לאובדן חיי הנצח, כך שסביר שאף אחד לא יזכה בחיים אלה.
אם קונפורמיזם לחוק האלוהי לגבי מעשים טובים היה הדרך היחידה להשיג חיי נצח, רק מתי מעט, אם בכלל, היו יכולים לקוות לחיים שלאחר המוות. אולם, אלוהים בחסדו נתן לבני האדם גם את החוק של האמונה והכריז שכל מי שמאמין יזכה בחיי נצח, גם אם הפר את החוק של המעשים הטובים. כך למשל, אברהם הוכרז כצדיק כיוון שהאמין בהבטחה של אלוהים ששרה תלד לו ילד. עבור נוצרים, החוק של האמונה דורש אמונה בקיום אלוהים ואמונה בכך שישו הוא המשיח. לפני שישו הופיע ועשה ניסים שהראו ללא כל ספק שהוא שליח האלוהים, העולם היה במצב של חשיכה ושגיאה, לא בגלל אי-שימוש בתבונה, אלא בגלל החולשות האנושיות שהן נחלת הכלל מאז הנפילה. ישו הראה שציות לאלוהים הוא הבסיס למוסריות והבהיר את חוק הטבע לכל מי שמוכן לראות. ההתגלות של ישו, אם כן, סיפקה לבני האנוש נתיב ברור לחיי נצח. כפי שכתוב באיגרת הראשונה אל הקורינתים "כַּאֲשֶׁר בָּאָדָם הָרִאשׁוֹן מֵתִים כֻּלָּם כֵּן יִחְיוּ כֻלָּם בַּמָּשִׁיחַ" (ט"ו 22). לפי לוק, האמונה שישו הוא המשיח שבאמצעותו יזכו בני האדם בתחייה מחדש ובחיי הנצח שאיבד אדם הראשון היא אמונה תבונית, לא כיוון שהתבונה מגלה את תוכנה לבדה, אלא כיוון שהיא שימושית לצורך השרשת המוסר בעולם כולו, כיוון שהתבונה יכולה להסכים לה, וכיוון שבלעדיה רוב בני האדם התבוניים נותרים חלשים וללא יכולת להשיג חיי נצח.
האמונה באלוהים ובכך שישו הוא המשיח היא הבסיס המינימלי מגדיר את הנצרות, וכל מי שמאמין בכך הוא נוצרי. בסיס מינימלי זה הולם את התמיכה של לוק במדיניות של סובלנות דתית.
השפעה וביקורת
לכתבים של לוק הייתה השפעה עצומה על המחשבה של פילוסופים אחרים ועל התודעה הציבורית החל מסוף המאה ה-17. מסכם זאת ריצארד אשקרפט:
תורת ההכרה
בתחום תורת ההכרה, למסה על שכל האדם הייתה השפעה עמוקה על התפתחות האמפיריציזם, והיא הפכה את לוק לפילוסוף בעל שם עוד בימי חייו. התגובות הראשונות למסה היו בחלקן ביקורתיות והתמקדו בביקורת של על רעיון המושגים המולדים. חלק מהמבקרים המוקדמים של לוק ראו את הטיעון שלו בנושא כזריקת עידוד לאתאיזם וספקנות. כך למשל, הבישוף אדוארד סטילינגפליט תקף את המסה וראה בה בסיס לסוציניאניזם ואי-מוסריות. לוק ענה לביקורות של סטיגלינפליט. התכתובת ביניהם הודפסה ופורסמה, וסייעה ללוק לעדכן את המהדורות הבאות של המסה. המסה תורגמה בתחילת במאה ה-18 לצרפתית וללטינית וזכתה גם לתגובות מהוגים ביבשת. הוגים בולטים שהושפעו ממנה וכתבו עליה ביקורות בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 הם גוטפריד וילהלם לייבניץ, שחיבורו מאמרים חדשים על התבונה האנושית הוא ניסיון להפריך את טיעוני המסה, וג'ורג' ברקלי, שפיתח את תורת הכרה אידיאליסטית בתגובה ללוק. בתחילת המאה ה-18 תורת ההכרה של לוק הפכה לעמדה פילוסופית מקובלת. היא עוררה בצרפת ויכוחים על טיבה של הגישה המטריאליסטית בפילוסופיה. המסה הפכה לטקסט מכונן בהתפתחות האמפיריציזם. בנוסף, היא השפיעה גם על התפיסה האפיסטמולוגית של הוגי הנאורות הסקוטית, כגון דייוויד יום, ועל הוגי הנאורות הצרפתית, כמו וולטר, דני דידרו, קונדיאק ורוסו.
פילוסופיה של השפה
לדיון של לוק על הטבע והשימושים של השפה, במסגרת המסה על שכל האדם, הייתה השפעה רבה על התפתחות הפילוסופיה של השפה במאה ה-18. מייקל לוסונסקי טען שהמסה על שכל האדם מסמנת את תחילתה של הפילוסופיה של הלשון בעידן המודרני. המחשבה של לוק על השפה מתאפיינת בהעדפה לדיון על מילים המשמשות בלשון היום יום, על פני דיון על מילים ומושגים פילוסופיים. הוא דחה את המחשבה שניתן להחליף את השפה ה"רגילה" בשפה פילוסופית או אוניברסלית. גישה זו השפיעה על פילוסופים שדנו בנושא, כגון בופון. בנוסף, לוק סבר שהתחקות אחרי אופן השימוש במילים יכול להעיד על אופני מחשבה, השתנותם והתקדמותם. טענה זו השפיעה על התפתחות תחום האטימולוגיה. כך למשל, במאמר המשפיע "אטימולוגיה" באנציקלופדיה הגדולה משנת 1756, טען אן רובר ז'אק טורגו שגישתו תואמת לזו של לוק. גם המסה על מקורות הידיעה האנושית של קונדיאק דנה בקשר בין ידע לשפה בהשפעת לוק.
סובלנות ויחסי דת ומדינה
לאיגרות על הסובלנות הייתה גם כן השפעה מרגע שהתפרסמו. אף שהן התפרסמו בעילום שם, הן זכו לתגובות מבני זמנו של לוק, כגון הכומר האנגליקני ג'ונס פרוסט. לצד Commentaire philosophique, חיבור של פייר בייל שעסק גם כן בסובלנות, האיגרת של לוק הפכה לטקסט משפיע, החל מסוף המאה ה-17, בקרב הוגנוטים שנרדפו בצרפת. מאוחר יותר נושא הסובלנות הפך למרכזי עבור האנציקלופדיסטים בצרפת. וולטר פרסם ב-1763 את המסכת על הסובלנות (Traité sur la tolérance) וצרף לה תרגום של האיגרת של לוק. בהשראת לוק הוא מיצב את אנגליה כמודל לסובלנות דתית שיש לפעול לפיו במקומות אחרים באירופה. באנגליה עצמה, האיגרות סייעו לשינוי הדיון על יחס המדינה לקתולים, מדיון על טיבה של האמונה הקתולית לדיון על ההתאמה בין הדת הקתולית הממוסדת לבין העקרונות של ממשל לגיטימי. באופן כללי יותר האיגרות של לוק השפיעו על ההבנה של היחסים בין דת למדינה. סטנלי פיש כתב ב-1997 ש"קווי המתאר של הוויכוח המודרני לגבי היחסים בין כנסייה למדינה הונחו על ידי לוק ב-1689 באיגרת על הסובלנות, ועל אף ששלוש מאות שנים עברו מאז, הדיונים בנושא לא התקדמו מילימטר מעבר למה שלוק כתב". עם זאת, חוקרים אחרים טוענים שהגישה של לוק עובדה לגישה רדיקלית יותר במאה השמונה-עשרה בצרפת, אנגליה וארצות הברית, אשר תומכת בהפרדה מוחלטת בין דת למדינה, ואשר קושרת הפרדה זו עם חופש הביטוי.
המהפכה האמריקאית וליברליזם בארצות הברית
בהיסטוריוגרפיה של המהפכה האמריקאית התקבע במשך השנים קונצנזוס לפיו לתאוריה הפוליטית של לוק, ובמיוחד לרעיונות שמובעים בשתי מסכתות על ממשל מדיני, הייתה השפעה מכרעת על הכיוון הפוליטי והרעיוני של המהפכה ושל החברה האמריקאית. בין השאר נטען שתומאס ג'פרסון כתב את הכרזת העצמאות האמריקאית בהשפעת לוק. הדים ראשונים לטענה זו הופיעו כבר בתחילת המאה ה-19, בזמן הפולמוס בין הדמוקרטים-רפובליקנים לבין הפדרליסטים. במאמר שהתפרסם בניו יורק ב-1801 נטען שלוק הוא המייסד הפילוסופי של ארצות הברית ושמי שיקרא את עבודותיו "ימצא בהן את כל הרעיונות וכמעט את כל המילים, מילה במילה, שנמצאות בהכרזה". לאורך רוב המאה ה-20 עמדה זו הייתה לקונצנזוס. קרל בקר קבע ב-1922 ש"רוב האמריקאים [לפני 1776] גמעו את העבודות של לוק כאילו היו כתבי קודש פוליטיים; וההכרזה, בצורתה, בפרזיולוגיה שלה, עוקבת בקפדנות אחרי המסכת השנייה על ממשל מדיני של לוק". ההיסטוריון מרל קורטי כתב ב-1937 ש"אין זו הגזמה לומר, אפילו כאשר לוקחים בחשבון את ההשפעה של הוגים אחרים, שלוק היה הפילוסוף של אמריקה במהלך התקופה המהפכנית". לואיס הרץ כתב ב-1955 שהחברה האמריקאית "פיתחה היקשרות אבסולוטית ואי-רציונלית" עם לוק. לפי גישה זו לוק השפיע באופן ישיר או לא ישיר על התודעה של אמריקאים, ודרכו התקבלו רעיונות כגון: שוויון טבעי בין כל בני האדם; הסכמה של הנמשלים כבסיס היחיד לממשל לגיטימי; קיומן של זכויות טבעיות שלא ניתן למוסרן; כפיפות השלטון האזרחי למגבלות המפורטות באמנה החברתית; האמנה החברתית כבסיס ללגיטימציה; והרעיון שפעולות המנוגדות לאמנה החברתית מהוות עילה להתנגדות ואף למרד. חלק מהחוקרים זיהו קשר בין החברה האמריקאית לבין האתוס האינדיבידואליסטי וחשיבות הקניין בתאוריה של לוק.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו היסטוריונים לבקר את הקונצנזוס לגבי השפעתו של לוק. ג'ון דאן כתב ב-1969 שהטענה לפיה ניתן לזהות את התאוריה הפוליטית של האבות המייסדים של ארצות הברית עם זו של לוק היא קלישאה שמסרבת להיעלם. הוא טען שהקוראים של לוק בצפון אמריקה במאה ה-18 התמקדו במסה על שכל האדם. מספר העותקים של שתי המסכתות היה מוגבל ביותר, ולא היה להן מעמד של טקסט חשוב באקדמיה. ג'יי. גי'. איי. פוקוק תקף גם כן את ההתייחסות ללוק כ"פטרון הקדוש של הערכים האמריקאים". הוא הדגיש במקום זאת את ההשפעה של הוגים רפובליקניים כגון ניקולו מקיאוולי, ג'יימס הרינגטון ורוסו. בניגוד לגישה ההיסטוריוגרפית המוקדמת יותר, חוקרים אלה טענו שהאבות המייסדים של ארצות הברית והחברה האמריקאית במאה ה-18 לא נטו לשפה של זכויות טבעיות, אמנה חברתית ואינדיבידואליזם, אלא לשיח הרפובליקני הקלאסי שהדגיש מידות טובות אזרחיות, שותפות פעילה בחיים הציבוריים, חוסר אמון בשוק ובמסחר, העדפה לערכים אגרריים, ומשיכה לדיון הפוליטי-חוקתי השאוב מהעולם העתיק.
ליברליזם, ליברטריאניזם וסוציאליזם
הכתבים הפוליטיים של לוק נחשבים בעיני רבים לטקסטים מכוננים בהיסטוריה של הגישה הליברלית. עם זאת, לוק השפיע על גישות ליברליות שונות זו מזו וכן על התפתחותן של גישות מתחרות.
הוגים סוציאליסטים מוקדמים באנגליה ובצרפת התייחסו למחשבה הפוליטית של לוק כבסיס למחשבה הפילוסופית שלהם. כך, בשנים 1760–1850, שתי המסכתות על ממשל מדיני היו הבסיס הרעיוני המאחד של גישות שונות אשר ניתן לתארן כחברתיות ואנטי-קפיטליסטיות, ואשר היוו את הבסיס לתנועה הצ'רטיסטית באנגליה. הוגים אלה הדגישו את הטענה של לוק שקניין משותף הוא המצב הטבעי, את הטענה שהעבודה היא הבסיס לקניין ואת הטענה שהטבע נמשל על ידי חוקים רציונליים. במאה ה-19, קרל מרקס זיהה אצל לוק התחלה של דיון על "ערך עודף", וניסוח ראשוני של תאוריית הערך של העבודה - שני מושגים חשובים לתאוריה הכלכלית של מרקס עצמו. עם זאת, בניגוד להוגים סוציאליסטים מוקדמים יותר, מרקס לא פירש את התאוריה של לוק כבסיס לתאוריה סוציאליסטית, אלא כ"ביטוי הקלאסי של רעיונות החברה הבורגנית לגבי זכויות כנגד החברה הפאודלית". לוק אמנם הבין (לפי מרקס) שהעבודה נותנת לטובין כמעט את כל ערכם וביקש לעגן מגבלות על כמות הרכוש שאדם יכול לנכס, אך בסופו של דבר לוק מראה כיצד בני אדם מתגברים על המגבלות באמצעות השימוש בכסף. לפי מרקס, הפילוסופיה של לוק "שימשה אחריו כבסיס לכל הרעיונות האנגלים לגבי כלכלה פוליטית". במאה ה-20, סי. בי. מקפירסון הציע ביקורת דומה על כתביו הפוליטיים של לוק, לפיה לוק קידם והצדיק בתאוריה הפוליטית והכלכלית שלו את רעיון "האינדיבידואליזם הרכושני". פרשנות זו מעוררת מחלוקת, ופרשנים כגון ג'יימס טולי וג'ון דאן טענו שלוק לא ביקש לקדם אינדיבידואליזם או רכושנות.
דוגמה בולטת להשפעה של לוק על הוגים ליברליים שתומכים בצדק חלוקתי ומתנגדים לליברטריאניזם ניתן למצוא בתאוריה של צדק של ג'ון רולס. בעוד שהתאוריה של רולס היא קאנטיאנית יותר מאשר לוקיאנית, רולס מזכיר את לוק כהוגה בעל השפעה על רעיון האמנה החברתית ורעיון ההסכמה כבסיס לממשל לגיטימי. לפי רולס, "התפקיד של שוויון זכויות בתאוריה של לוק הוא להבטיח שהסטיות המותרות היחידות ממצב הטבע הן אלה שמכבדות את הזכויות האלה ומשרתות את האינטרס הציבורי". אצל לוק, לפי רולס, כל הסטיות הלגיטימיות ממצב הטבע הן כאלה שפרטים רציונליים המעוניינים לקדם את תכליותיהם היו יכולים להסכים להן במצב של שוויון. פרשנות זו מקרבת את רעיון ההסכמה החברתית של לוק לרעיון מסך הבערות של רולס עצמו. עם זאת, ב"הרצאות על ההיסטוריה של הפילוסופיה הפוליטית" רולס מכיר בכך שמתהליך ההסכמה הראשונית כפי שלוק מתאר אותו עלולים להיווצר מוסדות פוליטיים שאינם הוגנים, ואכן לוק חשב שהדוקטרינה של האמנה החברתית תומכת ביצירה של מדינה בה רק אנשים בעלי אמצעים יכולים להצביע. הבעיה, לפי רולס, נוצרת כיוון שבמצב הראשוני קיים שוויון מסוג מסוים בין הצדדים, אך הצדדים נבדלים זה מזה באמצעים העומדים לרשותם, במטרותיהם ובאינטרסים שלהם, כך שהתוצאה משקפת גם את ההבדלים האלה. לדברי רולס תאוריית הצדק שלו (תאוריית "צדק כהוגנות") פותרת את הבעיה הזו על ידי הדרישה שהצדדים במצב הראשוני ההיפותטי יהיו תחת מסך הבערות; כלומר, לא יהיה להם מידע על הפרטים של מצבם ביחס לאחרים ולגבי האינטרסים והמטרות הקונקרטיות שלהם. בהרצאות, טוען רולס כנגד הפרשנות הליברטריאנית של נוזיק, שעבור לוק העידן שבו הפרטים מצויים תחת ממשלה שהוקמה באמנה חברתית נבדל מהותית ממצב הטבע. בעידן זה הקניין מבוסס על מוסכמות פוליטיות, והוא נתון לרגולציה באמצעות חוקים פוזיטיביים. חוקים לגיטימיים מכבדים את המגבלות על הקניין במצב הטבע ואת העיקרון שהממשל לא יכול לקחת קניין פרטי מאדם ללא הסכמתו או הסכמת נציגיו. רולס טוען שתפיסה זו לא סותרת מדינת רווחה ליברלית-סוציאלית.
גדנ"ע קליעה
גדנ"ע קליעה היא מסגרת טרום צבאית ישראלית, שמטרתה הייתה לעודד בני נוער לעסוק בקליעה, על מנת להגביר את הגיוס לתפקידים בתחום זה בצה"ל - תפקידי הדרכה, צליפה ונשקות, ובצורה זו להעלות את רמת הקליעה הכללית בצה"ל. המסגרת פעלה כ-50 שנה, עד שנת 2007, ובמהלך שנותיה הכשירה לצה"ל מאות בעלי תפקידים בתחום הקליעה והצליפה והכשירה ספורטאים מצטיינים בתחום הירי האולימפי.
ירי ספורטיבי או צבאי?
לאורך השנים בתוך ומחוץ למסגרת התעוררו מחלוקות על אופי גדנ"ע קליעה ונחיצותו: מצד אחד נטען שאם המסגרת נועדה לטיפוח ענפי הקליעה הספורטיביים, אין צורך בקיומה משום שהיא לא מסייעת בכך לצה"ל. טענה דומה גרסה שאם המסגרת נועדה לשיפור רמת הקליעה בצה"ל עדיף למקד את הפעילות בירי ברובים צבאיים. קלעים שהעדיפו ירי ספורטיבי השמיעו טענות מנוגדות בדבר הקלות היחסית של מעבר משיטה זו של ירי לירי צבאי, בעוד שההפך אינו כה קל.
ויתור על הפעילות באחד משני המסלולים היה עשוי לפגוע בהכשרת הקלעים-תאוריית הקליעה נלמדת באופן מיטבי על רובה ספורטיבי (מדויק ביותר וניתן להתאימו לכל אדם), בעוד שיישום עקרונות הקליעה לתנאי המציאות (ירי במצבים שונים ללא עזרים מסייעים), לצד הרגלי בטיחות והכרת הנשק האישי (על כל המשמעויות הנלוות לכך-תפעול מעצורים, איפוס, מבנה הנשק, פירוק והרכבה, תחזוקה) נלמדים היטב על רובה שירות המוסב לקליבר זעיר. סמל הגדנ"ע קליעה לא הותיר מקום לספק-לצד סמל החץ וקשת של פיקוד הגדנ"ע, שולבו בו צלליות של רובה צבאי ורובה ספורטיבי. שילוב זה הבהיר שבמסגרת יש מקום לירי ספורטיבי וצבאי גם יחד.
מבנה
משרד הביטחון פיקח על פעולות הגדנ"ע באמצעות האגף הביטחוני חברתי (בעבר, אגף הנוער והנח"ל). מערך מג"ן בחיל החינוך והנוער היה אחראי על החיילים המשרתים בגדנ"ע קליעה, הכשרתם והציוד במועדוני הקליעה.
מטווחים ומועדונים
הגדנ"ע פעל במטווחים אזרחיים ברחבי הארץ (כאשר הארץ חולקה למרחבים-צפון, דרום, מרכז ות"א). בכל מועדון גדנ"ע שירת לפחות חייל אחד-מדריך נוער. בחלקם הוצב מפקד מועדון שהוא מדריך ירי, אזרח עובד משרד הביטחון. בשנות השבעים, כאשר היה בשיאו, היו פעילים ברחבי הארץ עשרות מטווחים. בשנים האחרונות לפעילותו הגדנ"ע קליעה פעל בעיקר במטווחים: אבו כביר, אוסישקין, הרצליה, חיפה, עמק הירדן, רחובות, רמת גן ורעננה.
רשימת מועדוני גדנ"ע קליעה בשנות פעילותו-לפי מיקום גאוגרפי
{|
קצין קליעה של הגדנ"ע
קצין הקליעה של הגדנ"ע הוא הממונה על הגדנ"ע קליעה מטעם הצבא. רוב קציני הקליעה של הגדנ"ע היו אזרחים כמו חי אלופי ורמי סידס, חלקם היו קצינים בקבע כמו רובי ורשבסקי וחלקם חיילים בשירות סדיר. קצין הקליעה הראשון של הגדנ"ע היה אלכס רובין.
היסטוריה
בימי המנדט הבריטי, בעת שבה הגדנ"ע פעל כארגון נוער של ההגנה, בני נוער רבים ביישוב הוכשרו בנשק. לימוד יסודות הקליעה היה חלק מתוכנית ההכשרה הכללית של הגדנ"ע אך לא כמקצוע שנערים יכלו לבקש לסגל לעצמם התמחות מיוחדת בו. גם לאחר המעבר למסגרת צבאית בסיום מלחמת העצמאות המשיכו לאמן את הנוער בנשק, אך לא באותה כמות ודחיפות כפי שנדרש עד לפרוץ המלחמה. במהלך כהונתו של עקיבא עצמון כמפקד הגדנ"ע, טיפוח יכולת הקליעה התבטא בשיעורי הרובה שהיו בחוגי הסיירים ובקביעת ל"ג בעומר כיום הקליעה של הגדנ"ע.
הקמת המסגרת
רק בתקופתו של רם רון כמפקד הגדנ"ע הוקם הגדנ"ע קליעה כחוג נפרד מפעולות פיקוד הגדנ"ע-במילים אחרות, חניך המבקש להירשם לחוג לא מחויב להשתתף בפעילויות אחרות של פיקוד הגדנ"ע. מועדוני הגדנ"ע שפעלו בקרב המעברות ומושבי עולים ובהם התבצעה בעיקר פעילות חינוכית לנוער עולה, היו ביתם הראשון של חוגי הקליעה. בהמשך הוקמו מועדונים גם בערים הגדולות. במועדונים לא ניתן היה לקיים אימוני ירי ולכן עיקר הפעילות הייתה הדרכתית, על השלבים המקדימים לירי. בהמשך הוקמו מטווחי גדנ"ע, כשהראשון הוקם ב-1955 באבו כביר, וכן הועמדו לרשות הגדנ"ע מטווחים צבאיים ומטווחים של מועדוני קליעה אזרחיים.
אליפויות הגדנ"ע
מתוך 1600 החניכים שהיו רשומים ב-22 מועדונים שהיו קיימים אז, 100 חניכים השתתפו בתחרות. התחרות נפרשה על פני שלושה ימים (בין 3 ל-5 בדצמבר 1991) וכללה שלושה תרגילים: 20X3 (שלושה מצבים), 60 שכיבה ו-40 כדור ברובה אוויר. ביומיים הראשונים התחרויות התקיימו במטווח רמת גן, וביום השלישי נערכה התחרות במטווח האולימפי בהרצליה, בו גם נערך טקס הסיום. מזג האוויר ביום הראשון של התחרות גרם לעיכוב בהגעה של קבוצות מצפון ומדרום, אך בהמשך החניכים לנו בבסיס האימון הפיקודי בבית ליד.
המנצח בתחרויות, שזכה על הישגיו ברובה אוויר, היה עמרי פורת. פורת, שהיה אלוף צה"ל בקליעה בתשנ"א, התגייס לצה"ל 4 ימים לאחר התחרות. הזוכה במקום השני היה יואב זאבי, לימים אלוף העולם בתרגיל שלושה מצבים. מבין המנצחים הורכבה כמנהג אותם ימים נבחרת גדנ"ע, שהשתתפה בתחרויות קליעה בישראל ומחוצה לה.
לקראת סגירה
לאחר כניסתו של אביגדור קהלני לתפקיד ראש האגף הביטחוני חברתי, הוקמה ועדה לבדיקת נחיצות הגדנ"ע קליעה (בהמלצת קצין חינוך ראשי לשעבר, אילן הררי) שאף אחד מחבריה לא היה מתחום הקליעה, הופסקה הכשרת אזרחים עובדי צה"ל ובוטלו קורסי קיץ.
עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה הוחלט על סגירת הגדנ"ע קליעה תוך חצי שנה. ראשית הופסקה הרשמתם של חניכים חדשים למסגרת. בוטלה תחרות חנוכה המסורתית שהייתה אמורה להתקיים בפרק זמן זה. הסתיים החוזה עם עובדי משרד הביטחון, ובינואר 2007 נאסף מירב הציוד ונלקחו כלי נשק מהמועדונים.
לאור מחאות חניכים לשעבר, הוחלט באופן זמני להשהות את סגירת מועדון הגדנ"ע שברעננה עד לקיץ 2007.
לבוש מסייע
ציוד המשמש לירי אולימפי:
פעילות
המסגרת פעלה באופן שנתי והייתה פתוחה לנערים מגיל 15 ועד הגיוס. עובדה שסייעה מאוד לכדאיות הגדנ"ע קליעה לבני הנוער הייתה הסובסידיה לתחמושת. הודות לסובסידיה, בני הנוער היו צריכים לשלם על ביטוח למשך שנה אחת ולא על תחמושת, וכך מחיר הרישום לתוכנית היה נמוך בהרבה ממה שהוא היה יכול להיות בפועל.
לב סרגייביץ' טרמן
לב סרגייביץ' טֶרְמֶן או לאון טֶרְמֶן (ברוסית: Лев Сергеевич Термен, בצרפתית: Léon Theremin; 27 באוגוסט 1896 – 3 בנובמבר 1993) היה מהנדס וממציא רוסי, שהמציא את הטרמין, כלי הנגינה הראשון למוזיקה אלקטרונית והמציא ציוד ריגול והאזנות סתר.
גדנ"ע קליעה
אימוני ירי
אימוני הירי התקיימו בימי חול, כאשר באופן רשמי אושר לכל חניך להתאמן פעמיים בשבוע-שריד להוראה מימי המנדט שנועדה למניעת פגיעה בלימודי הנערים שהתנדבו לגדנ"ע.
לב סרגייביץ' טרמן
ראשית חייו
לב טרמין נולד בסנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, הבכור משני ילדיה של משפחת אצילים רוסית שמצד האב היו לה שורשים צרפתים-הוגנוטים וגרמנים. הייתה לו אחות בשם הלנה. האב, סרגיי אמילייביץ טרמן היה משפטן ידוע. האם נקראה יבגניה אנטונובנה.
גדנ"ע קליעה
אימוני ירי
בני הנוער במסגרת התאמנו על קליעה במצבים שונים עם ובלי עזרים מסייעים: במטווחים בהם קיים מטווח אוויר, החניכים מתחילים מירי בישיבה עם משען על מדף ברובה הבסיסי, עוברים לירי מרפקים ולבסוף ירי בעמידה בו משתמשים בציוד מסייע, בדרך כלל עם רובה מתקדם. במטווחים בהם קיים מטווח 50 מטר, החניכים מתחילים בירי עם מאוזר בשכיבה עם משען, לאחר מכן עוברים לשכיבה בלי משען עם אם 16, ולבסוף לשכיבה עם אנשוטס ועזרים מסייעים.
כשגרה, בני הנוער חונכו להתנהג באופן בטיחותי וזהיר עם נשק וטיפלו בניקוי הנשק וניקיון המטווח.
לב סרגייביץ' טרמן
ראשית חייו
ההורים השתדלו לטפח את כישוריו ולהרחיב את אופקיו: אפשרו לו שיעורי צ'לו, הקימו בדירה מעבדה לפיזיקה ואחר כך אף מצפה כוכבים ביתי. טרמין נשלח ללמוד בגימנסיה הקלאסית לבנים מס. 1 בעירו. בכיתה י"א בפני קהל תלמידים והורים ערך טרמין ניסויים באפקטים אופטיים שונים בעזרת חשמל. בתום לימודי התיכון נרשם ללימודי הנדסה אלקטרונית באוניברסיטת פטרוגרד.
גדנ"ע קליעה
תחרויות ירי
במהלך כל שנה נהגו לקיים תחרויות שהיוו תמריץ להגברת כושר הקליעה. בעשורים הראשונים לפעילות המסגרת התקיימו בכל שנה התחרויות הבאות: התקיימו גם תחרויות נוספות בהיקפים שונים, חלקן קבועות וחלקן חד פעמיות.
לב סרגייביץ' טרמן
פעילותו המוזיקלית
בשנים 1917–1919 המציא טרמן את כלי הנגינה האלקטרוני הראשון, שתחילה הוא קרא לו "אתרופון" ואחר כך נודע לפי שם משפחתו - טרמין. בכלי זה מנגנים ללא מגע אלא רק תוך כדי תנועות ידיים בתוך שדה אלקטרומגנטי שנוצר על ידי שתי אנטונות. בשנת 1922 ניגן טרמן בכלי זה בפני לנין והלהיב את חוגי המשכילים המקומיים. ב-1927 הופיע ברסיטלים עם ה"אתרופון" ברחבי אירופה וצפון אמריקה. טרמין היגר לניו יורק וזכה בה לכבוד רב. ב-28 בפברואר 1928 רשם בארצות הברית פטנט על המצאתו, בשמו העדכני לאון טרמן. הוא חתם בהמשך חוזה עם החברות "ג'נרל אלקטריק וRCA לשם שיווק הכלי בשם "טרמינווקס" (thereminvox) שקוצר בהמשך ל"טרמין". (theremine). מבחינה עסקית נחל טרמן כישלון אבל המשיך להעביר שיעורי נגינה על הכלי, להופיע ברסיטלים ולנסות לשכללו. המציא בהמשך כלי נוסף "טרפסיטון", פיתוח של רעיון הטרמין, ששילב נגינה עם ריקוד. לטרפסיטון הייתה צורת במה מצוידת באנטנות ורקדנים שהופיעו עליה יצרו מוזיקה דרך תנועותיהם בתוך השדה האלקטרומגנטי.
לטרמן היה חסר ידע תאורטי מוזיקלי בסיסי ולכן פנה להיוועץ עם קלרה רוקמור, כנרת וירטואוזית שעבדה איתו עוד מהימים הראשונים של שיווק הטרמין בארצות הברית. היא עזרה לו לשפר את המכשיר ולייצר גרסאות יותר משוכללות שלו. טרמן ביקש את עזרתה פעמים חוזרות אך לשווא.
גדנ"ע קליעה
תחרויות ירי
בשנותיו האחרונות של הגדנ"ע, בכפוף למצב הביטחוני ששרר במדינה (שנותיה הראשונות של האינתיפאדה השנייה) התקיימו התחרויות הבאות:
לב סרגייביץ' טרמן
שובו לברית המועצות. אסיר פוליטי וממציא בשרות מערכת הביטחון הסובייטית
ב-1938 נעלם הממציא באופן מסתורי ואף נמסר באופן רשמי על מותו. לשווא חיפשו אותו אשתו לוויניה וידידיו. היו שסברו שהתגעגע למולדת והיו שחשבו שנחטף על ידי סוכני נ.ק.ו.ד. כעבור שנים אחדות נודע שחזר לרוסיה. העילה לכך הייתה הסתבכויות כספיות שהיו לו בארצות הברית או הרגשתו כי תפרוץ מלחמה בקרוב. . טרמן חזר לברית המועצות בעיצומו של הטרור הגדול הסטליניסטי. זמן קצר אחרי שובו ללנינגרד הוא נעצר ונכלא בבית הכלא בוטירקה במוסקבה. לאחר מכן נשלח לגולאג, ליתר דיוק, למכרות הזהב בקולימה. נטען שיחד עם קבוצת אסטרונומים היה מעורב בניסיון רצח של סרגיי קירוב באמצעות אותות רדיו, בעת ביקור במצפה פולקובו. (קירוב נרצח למעשה, ככל הנראה, במזימה של סטלין בשנת 1934)
גדנ"ע קליעה
הכשרות
בני הנוער היו נשלחים במהלך חופשת הקיץ לקורסים במחנה גדנ"ע, לקורס שלושה מצבים או לקורס עוזר מדריך. בעבר התקיים קורס צליפה במתקן אדם, כשהאחרון התקיים בקיץ 2001. לעיתים רחוקות, כחלק מקורסים בבסיסי צבא או פעילויות שונות בחופשות, ניתנה לחניכים הזדמנות להתנסות בירי ברובים צבאיים של ממש, כאשר המטרה של כל אלו למשוך את בוגרי המסגרת לתפקידים משמעותיים בתחום הקליעה והצליפה בצבא.
לב סרגייביץ' טרמן
שובו לברית המועצות. אסיר פוליטי וממציא בשרות מערכת הביטחון הסובייטית
אף על פי שנידון כנראה לשמונה שנות מחנה והיו שמועות על הוצאתו להורג, בסופו של דבר נשאר בקולימה רק שנה ובחורף 1940 הועבר לאומסק על מנת לעבוד ב"שאראשקה" - מעבדה מסווגת ביטחונית בתוך מערכת ה"גולאג" ובה שיתף פעולה עם מדענים ומהנדסים כמו אנדריי טופולב, סרגיי קורוליוב ואחרים. נדרש לעסוק במחקרים בתחום הריגול האלקטרוני ובתחום הפרעת אמצעי התקשורת והקשר. טרמן המציא מערכת ציתות בשם "בוראן" Bourane, אחד ממבשרי המיקרו-ריגול באמצעות לייזר כשהשתמש ממרחק באלומת של קרינה תת-אדומה בעוצמה חלשה על מנת לגלות תנודות קוליות בשמשת חלון. ראש הנ.ק.ו.ד. לברנטי בריה הנהיג את השימוש במכשירי "בוראן" בריגול נגד השגרירויות האירופיות והאמריקנית במוסקבה.
לפי עדויות אחדות המצאתו זו זכתה בפרס סטלין בשנת 1947, אולם שמו של טרמן שהיה באותה תקופה אסיר פוליטי אינו מוזכר בין חתני הפרס. טרמן המציא מכשיר ציתות נוסף שכונה "הדבר" (The Thing) על בסיס חלל מהדהד בתדר גבוה שחובר למכשיר לאקטרוני פסיבי שנקרא "כריסוסטום" ("פה הזהב") ללא ספק כוח. ה"דבר" שימש לציתות במושב שגריר ארצות הברית במוסקבה. ב־4 באוגוסט 1945 משלחת פיונירים, מארגון הילדים הקומוניסטי היחיד והרשמי בברית המועצות העניקה כמתנה לשגריר עותק מעץ של סמל ארצות הברית כמחוות ידידות של ברית המועצות כלפי בת בריתה במלחמה שעמדה להסתיים. השגריר תלה אותו במשרדו. מאוחר יותר, בשנת 1952 חובב רדיו בריטי גילה במקרה את הציתות כששמע בערוץ רדיו סובייטי שיחות שניהלו האמריקאים ממשרד השגריר. השגריר האמריקאי החדש, ג'ורג' קנאן ערך בדיקות שגילו במשרד מיקרופון ומהדהד שיכלו להיות מופעלים על ידי אותות רדיו. כיוון שהמכשיר היה פסיבי והופעל על ידי אנרגיה אלקטרומגנטית ממקור חיצוני, הוא נחשב למבשר של טכנולוגיות RFID.
בשנת 1956 שמו של טרמן טוהר על ידי השלטון הסובייטי, נקבע שהוא חף מפשע והתאפשר לו להמשיך לעבוד במחקרים מסווגים של מערכת המודיעין הסובייטית ולפתח מערכות ציתות עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1964.
שנותיו האחרונות ומורשתו
אחרי מלחמת העולם השנייה ידע הטרמין עדנה בעולם הסאונד בהוליווד. בביצוע שירם " התנודות הטובות" ("Good Vibrations") השתמשה להקת ביץ' בויס ב"אלקטרו-טרמין" או ה"טאנרין" -נגזרת של הטרמין שהומצאה על ידי פול טאנר. רוברט מוג קיבל השראה מעבודתו של טרמן בהמצאת הסינתיסייזר. בשנות ה-1980 הפיק הקולנוען סטיבן מרטין סרט תיעודי על הטרמין. הוא פגש את קלרה רוקמור ובביקור בברית המועצות ראיין את טרמן לראשונה מאז שעזב את ארצות הברית. בשנת 1990 אורגן מסע של טרמן לארצות הברית והוא הוזמן לראות רסיטל של טרמין באוניברסיטת סטנפורד.
טרמן נפטר ב-1993 במוסקבה בגיל 97.
יוסף סידר
יוסף (יוסי) סידר (נולד ב-31 באוגוסט 1968, ניו יורק) הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
סידר כתב וביים את הסרטים: "ההסדר" (2000), "מדורת השבט" (2004), "בופור" (2007, תסריט בשיתוף רון לשם) שהיה מועמד לפרס אוסקר, "הערת שוליים" (2011), שהיה אף הוא מועמד לפרס אוסקר, ו"נורמן: עלייתו המתונה ונפילתו התלולה של מאכער אמריקאי" (2017). סידר הוא חבר האקדמיה האמריקאית לקולנוע וזוכה חמישה פרסי אופיר, פרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל קאן ופרס דוב הכסף של פסטיבל ברלין.
שנותיו הראשונות
סידר הוא הבכור מבין שישה אחים. אמו, ציפי, היא מורה לדרמה ומטפלת בפסיכודרמה (גיסתו לשעבר של איש העסקים משה טלנסקי), ואביו, חיים סידר, הוא פרופסור לביולוגיה מולקולרית וחתן פרס ישראל למדעי החיים. נולד בניו יורק ועלה לישראל עם משפחתו בגיל 6. גדל בשכונת בית וגן בירושלים ולמד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר".
עם סיום לימודיו באוניברסיטה העברית, לאחר שלא התקבל ללימודים בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, נסע ללמוד קולנוע באוניברסיטת ניו יורק, שם ביים סרט גמר באורך 16 דקות בשם "PSALMS" ("תהלים").
קריירה קולנועית
עם שובו לישראל הגיש תקציר של עלילת סרטו הראשון, "ההסדר", לקרן הקולנוע הישראלי, שהעניקה לו דמי פיתוח. למרות היכרותו עם המגזר הדתי-לאומי, עבר לגור במשך שנתיים בקרוון בהתנחלות דולב שבבנימין לצורך כתיבת התסריט.
"ההסדר" יצא בשנת 2000 בבימויו של סידר ובכיכובם של אקי אבני ואסי דיין. הסרט היה להצלחה גדולה, וזכה בשישה פרסי אופיר, בהם התסריט הטוב ביותר והסרט הטוב ביותר. בשנת 2004 יצא סרטו השני של סידר, "מדורת השבט", בכיכובם של מיכאלה עשת, משה איבגי ואסי דיין. הסרט עוסק ברחל, אלמנה ואם לשתי בנות, שמנסה להתקבל לגרעין המקים התנחלות ביהודה ושומרון. הסרט עוסק בצורך של האם והבת הצעירה להשתלב בחברה. הסרט, שנתפס כביקורת על המגזר הדתי-לאומי ועל "גוש אמונים", זכה לאהבת הקהל והמבקרים וגרף חמישה פרסי אופיר, בהם התסריט הטוב ביותר והסרט הטוב ביותר.
בשנת 2007 יצא סרטו השלישי של סידר, "בופור". הסרט מבוסס על ספרו של רון לשם, "אם יש גן עדן", שזכה בפרס ספיר לספרות ומספר את סיפורם של החיילים שאיישו את מוצב הבופור בלבנון בחודשיו האחרונים. בסרט מככבים אושרי כהן (ששיחק גם בסרטו הקודם של סידר, "מדורת השבט"), איתי טיראן, אלון אבוטבול ואחרים. עוד בטרם יצא הסרט להקרנות מסחריות, הוא זיכה את סידר בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל ברלין שנערך בפברואר 2007. הוא היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר של שנת 2008 והיה לסרט הישראלי השביעי שהגיע לחמישייה הסופית.
ב-30 ביוני 2012 התקבל כחבר מן המניין באקדמיה האמריקאית לקולנוע.
בשנת 2015 החל לצלם את סרטו החמישי "אופנהיימר". באוגוסט 2016 דווח כי הסרט יוקרן בהקרנת בכורה בינלאומית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו לשנת 2016. עוד דווח כי חברת ההפצה סוני פיקצ'רס קלאסיקס רכשה את הסרט להפצה בינלאומית. הסרט הופץ במהלך שנת 2017 בשם "נורמן: עלייתו המתונה ונפילתו התלולה של מאכער אמריקאי" ועליו קיבל את פרס התסריט על ידי פורום מבקרי הקולנוע בישראל
חייו האישיים
סידר מתגורר בתל אביב. נשוי לעיתונאית ורד קלנר ואב לשלושה ילדים.
בית העם (ירושלים)
היכל התרבות בית העם בירושלים (לשעבר: מרכז ז'ראר בכר) הוא מרכז למופעי תרבות ואמנות בתחומי התיאטרון, המוזיקה, הבידור והמחול בירושלים. המרכז שוכן ברחוב בצלאל 11. עם בנייתו, נקרא המרכז "בית העם" ובו התקיים משפטו של אייכמן. בתחילת שנות השמונים, הוחלף שמו לאחר שדרוג המתחם באמצעות תרומתו של מיליונר צרפתי. בשנת 2022, עם פתיחתו של המתחם המחודש, הוחזר שמו המקורי של המבנה ל"בית העם".
הקמת בית העם
"בית העם" הוקם בשנת 1907 כמקום מפגש לאירועים והרצאות על ידי בני העלייה השנייה. באוקטובר 1909 פרסם שבועון העולם "הצעת תקנות להנהלת הבית":
במשך למעלה מ-50 שנה, נדד בית העם בין מבנים שונים בעיר. ניתן לחלק את תקופה זו לשלושה פרקים עיקריים:
הקמת מבנה קבע לבית העם
מאז ייסוד בית העם הועלו רעיונות לבניית בית עבורו. בשנות ה-40 החל איסוף תרומות והקרן הקיימת רכשה את המגרש ברחוב בצלאל למטרה זו. המבנה תוכנן על ידי האדריכל יעקב בנאור-קלטר ובנייתו החלה טרם קום המדינה, אך נפסקה בשל מלחמת העצמאות והמצור על ירושלים.
בשנת 1955 הועבר בית העם לידי עיריית ירושלים, שהזמינה את האדריכל דוד רזניק להשלים את המבנה ולהתאימו לפונקציות חדשות.
בית העם הושלם לבסוף בשנת 1961. בנייתו הושלמה בחיפזון לשם קיום משפט אייכמן במבנה באותה שנה. חנה ארנדט כתבה בספרה על המשפט: "אכן, אולם לא רע לנהל בתוכו את משפט הראווה שבן-גוריון ראה בעיני רוחו כשהורה לחטוף את אייכמן". גם דיוני הערעור התקיימו במקום.
מרכז ז'ראר בכר
בתחילת שנות ה-80 שופץ המבנה על ידי הקרן לירושלים באמצעות תרומת מיליונר צרפתי, ובתכנונו של האדריכל דוד רזניק, ומאז נקרא הבניין על שם בנו של התורם, ז'ראר בכר, שנהרג בתאונת דרכים. במסגרת השיפוץ חופה המבנה באבן נסורה והותקן קיר מסך מזכוכית בחזית המבנה.
בית העם המחודש
בפברואר 2022, הסתיים שיפוץ מקיף של המבנה במימון עיריית ירושלים. במסגרת השיפוץ, הוחזר השם "בית העם" למבנה והוקם חדר הנצחה למשפט אייכמן. בנוסף נבנה חניון תת-קרקעי חדש שנפתח ביוני 2020.
השיפוץ נערך במסגרת פיתוח משולש הרחובות בצלאל, אוסישקין ומנורה כמתחם אמנות עירוני, הכולל מבנה חדש, "קמפוס האמנויות", בשטח מגרש החנייה של מרכז ז'ראר בכר. במתחם החדש מרוכזים בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, הסניף הירושלמי של בית הספר למשחק ניסן נתיב, בית הספר הרב-תחומי לאמנות מוסררה והמרכז למוזיקה מן המזרח.
במתחם תוכננה גם הקמת מעונות סטודנטים, אך תוכנית זו בוטלה.
פעילות
היכל התרבות בית העם ירושלים מהווה בית ובמה להצגות ומופעים מכל תחומי התרבות עם רפרטואר עשיר ממיטב התיאטראות בארץ, מוזיקה, בידור, מחול, מופעים לכל המשפחה, כנסים ואירועי תרבות.
האולמות בהיכל כוללים את אולם ז'ראר בכר, המונה כ-500 מקומות ישיבה וציוד טכנולוגי מתקדם, ואולם ליאו מודל, המונה כ-170 מקומות ישיבה. בצמוד לאולם המופעים וכחלק מאותו קומפלקס נמצאת הספרייה העירונית המרכזית של ירושלים, שכוללת ספריות מבוגרים, ילדים וחדרי עיון.
בהיכל הוקם מיצג משפט אייכמן אשר התקיים במבנה.
היעלמותו של פרדריק ולנטיץ'
<div style="position: absolute; z-index: 2; top: 24%; left: 30%; height: 0; width: 0; margin: 0; padding: 0;"><div style="position: relative; text-align: center; left: -4px; top: -4px; width: 8px; font-size: 8px; z-index:100;">  המיקום של התקרית היעלמותו של פרדריק ולנטיץ' היה אירוע שהתרחש ב-21 באוקטובר 1978, שבמהלכו הטייס האוסטרלי פרדריק ולנטיץ' נעלם בנסיבות שלא הובהרו מעולם, בעת הטסת מטוס ססנה 182-L מעל למצר בס שבדרום אוסטרליה, לאחר שדיווח על אובייקט מוזר שאיננו מטוס אשר ריחף מעל למטוס הססנה.
המטוס, בדומה לולנטיץ', מעולם לא נמצא, ובעקבות כך משרד התחבורה האוסטרלי הצהיר לבסוף כי לא ניתן לקבוע בוודאות את הסיבה להיעלמותו של ולנטיץ'.
העובדה שולנטיץ' ומטוס הססנה מעולם לא אותרו, בנוסף לשילוב של מספר גורמים מסתוריים בתקרית זו, הובילו לכך שהמקרה זכה לפרסום בינלאומי רב, ולכך שהתקרית הפכה לאחד מהמקרים הנודעים ביותר של מפגש מהסוג הראשון לכאורה.
התקרית
ביום שבת ה-21 באוקטובר 1978 בשעה 18:19 הטייס האוסטרלי פרדריק ולנטיץ' (Frederick Valentich) המריא לבדו משדה התעופה מוראבין שבמלבורן על סיפון מטוס ססנה 182-L. באותה העת ולנטיץ' הספיק כבר לטוס במשך שנתיים ולצבור בסך הכל מעל ל-150 שעות טיסה לבדו. ולנטיץ' שאף להפוך בבוא היום לטייס בחברת תעופה מסחרית.
המטרה המוצהרת של הטיסה הייתה לאסוף מספר נוסעים באי קינג ולחזור לשדה התעופה מוראבין. עם זאת, ולנטיץ' סיפר למשפחתו ולחברתו כי בכוונתו לאסוף משלוח של סרטנים. במהלך החקירה התגלה לראשונה כי לא היו נוסעים שחיכו לולנטיץ' באי קינג, וכי הוא לא הזמין סרטנים והוא אף לא היה יכול להזמין סרטנים בכל מקרה משום שסרטנים לא היו זמינים למכירה באי קינג באותה העת.
בשעת 19:06, ולנטיץ' ביקש לראשונה מידע מבקרת התעבורה האווירית של מלבורן אודות כלי טיס אחר הנמוך ממנו ב-1,524 מטרים, ונאמר לו כי לא היו שום כלי טיס בגובה זה. אף על פי כן, ולנטיץ' ציין כי הוא היה מסוגל להבחין בכלי טיס גדול ולא מזוהה בעל ארבעה אורות בוהקים. ולנטיץ' ציין כי הוא לא היה מסוגל לזהות את סוג כלי הטיס. בהמשך ולנטיץ' ציין כי כלי הטיס עבר למרחק של כ-300 מטרים מעליו ונע במהירות גבוהה למדי. ולנטיץ' דיווח לאחר מכן כי כלי הטיס התקרב אליו ממזרח וציין כי ייתכן שהטייס שמטיס את כלי הטיס מנסה לתעתע בו.
בשעת 19:09 בקרת התעבורה האווירית במלבורן הורתה לולנטיץ' לאשר את הגובה שלו ואם הוא מסוגל לזהות את כלי הטיס. ולנטיץ' ציין כי הוא טס בגובה 1372 מטרים וציין כי כלי הטיס "מוארך", אך כי הוא כבר נע במהירות רבה מדי בשביל שהוא יוכל לתאר אותו בפירוט רב יותר. במהלך 30 השניות הבאות בקרת התעבורה האווירית במלבורן ביקשה שולנטיץ' ינסה לאמוד את גודלו של כלי הטיס. ולנטיץ' ציין כי כלי הטיס "חג מעליו" וכי הוא מכיל משטח מתכתי נוצץ ואור ירוק. לאחר 28 שניות של שקט מוחלט ולנטיץ' דיווח כי כלי הטיס נעלם. לאחר 25 שניות נוספות של שקט מוחלט ולנטיץ' דיווח כי כלי הטיס מתקרב כעת מהמערב. כעבור 29 שניות, ב-19:12:09 ולנטיץ' דיווח כי מטוס הססנה החל לחוות בעיות במנוע וכי הוא הולך לנסות להמשיך לטוס לאי קינג. לאחר הפסקה קצרה, ולנטיץ' דיווח:
לאחר 17 שניות של רעש לא מזוהה, אשר נשמע כמו "קולות מתכתיים צורמים", נותק הקשר.
על אף שהתמליל של השיחה בין ולנטיץ' לבקר הטיסה במלבורן שוחרר לבסוף לרשות הציבור בשנת 1982, ההקלטה עצמה מעולם לא שוחררה לרשות הציבור.
החקירה
בעקבות היעלמותו של ולנטיץ' ערך משרד התחבורה האוסטרלי חקירה מקיפה של התקרית. החקירה נמשכה שבועיים אך החוקרים לא העלו דבר. בעקבות כך משרד התחבורה האוסטרלי הצהיר לבסוף כי לא ניתן לקבוע בוודאות את הסיבה להיעלמותו של ולנטיץ' וכי ההנחה היא כי תוצאות האירוע היו "קטלניות".
ב-27 באפריל 1982 פורסם דו"ח מסכם שהכיל את תמליל השיחה בין ולנטיץ' למגדל הפיקוח במלבורן.
הסברים לא קונבנציונליים
ההסברים הלא קונבנציונליים להיעלמותו של ולנטיץ', אשר נפוצים בעיקר בקרב חובבי עב"מים, כוללים ספקולציות לגבי כך שכלי הטיס הלא מזוהה היה למעשה חללית חוץ-ארצית, אשר חטפה את ולנטיץ' ו/או אשר גרמה להשמדת המטוס בדרך כלשהי. הספקולציות לגבי כך שכלי הטיס המסתורי היה למעשה עב"ם נובעות בעיקר משילוב של מספר גורמים – המסר האחרון של ולנטיץ' שבו הוא ציין כי כלי הטיס "ריחף" וכי לא מדובר במטוס, הקולות הבלתי מוסברים שנשמעו בסוף השידור, והדיווחים הרבים בדבר תצפיות של עצמים בלתי מזוהים שהחלו עוד כחודשיים לפני התקרית עצמה.
גל תצפיות העב"מים לפני וביום של התקרית
בתקופה שקדמה לתקרית, במשך לפחות חודשיים היו מספר דיווחים על תצפיות של עצמים בלתי מזוהים בשמי מלבורן, חופי ויקטוריה, והאי קינג.
לאחר שהידיעה על היעלמותו של ולנטיץ' התפרסמה באמצעי התקשורת, מספר רב של אנשים דיווחו שהיו עדים לפעילות חריגה באזור. ישנם אנשים שטענו כי היו עדים ל"אור ירוק אשר נע באופן לא סדיר בשמים" ובמקרה מסוים קבוצה של עדי ראייה אשר לטענתם היו ממוקמים בקרבת האזור שבו אירעה התקרית ציינו כי הם הבחינו באור ירוק שעקב אחר מטוסו של ולנטיץ', וכי על אף שהמטוס והאור הירוק נעלמו לבסוף משדה הראייה שלהם, הם הבחינו כי מטוסו של ולנטיץ' באותה העת היה בנסיקה תלולה. לתיאורים הללו חשיבות רבה שכן העדויות הללו פורסמו מיד לאחר התקרית בעוד שהדו"ח שהכיל את תמליל השיחה בין ולנטיץ' לבקרת הטיסה במלבורן, שבו ולנטיץ' ציין כי האובייקט בעל אור ירוק, פורסם לראשונה רק מספר שנים לאחר התקרית במהלך שנת 1982.
אחרית דבר
לאחר התקרית גווידו ולנטיץ', אביו של הטייס הנעדר, ציין בראיונות לכלי התקשורת כי הוא מאמין שבנו לא התרסק אלא למעשה "נחטף על ידי חוצנים".
בשנת 1998 הקימה משפחתו של פרדריק ולנטיץ' אנדרטה לזכרו בקייפ אוטוויי.
הנס-מרטין לינדה
הנס-מרטין לינדה (בגרמנית: Hans-Martin Linde; 24 במאי 1930 בוורנה גרמניה) הוא חלילן ונגן חלילית וירטואוז גרמני, המנגן בעיקר מוזיקה מתקופת הבארוק ומוזיקה עתיקה.
לינדה כתב מספר ספרי הדרכה לחלילית ולחליל צד:
כן ייסד ייסד את "לינדה קונסורט" (תזמורת בארוק) והוציא הקלטות רבות.
מפת שולחן
מפת שולחן היא יריעת כיסוי לשולחן אוכל, המשמשת הן כפריט עיצובי והן לשם הגנה על השולחן מפני שריטות, נזקי נוזלים, כתמי מזון וחומם של כלי בישול או הגשה.
שימושים
מפת שולחן היא פריט עיצובי חשוב בסעודות חגיגיות. בחירת המפה מותאמת לשאר שיקולי העיצוב - סוג האירוע, האווירה הרצויה, עיצוב החדר, עיצוב כלי האוכל וכדומה.
מפות יהיו לרוב מלבניות או ריבועיות ושטחן בדרך כלל גדול משטח פני השולחן, כיוון שהן אמורות לכסות את השולחן כששוליהן משתלשלים סביבו, או לכסותו באלכסון, כך ששתיים מפינותיו נותרות גלויות.
פעלול קסמים מפורסם (המסוכן למי שאינו מיומן בו) כולל הסרת מפה במשיכה משולחן ערוך, כך שכל כלי האוכל נותרים במקומם ללא פגע.
היסטוריה
בזמן השושלת המרווינגית בין 500 ל-700 לספירה, אנשים התחילו לשבת זקופים בזמן האוכל ורק בימי הביניים התחילו במערב לאכול בישיבה ליד שולחן. בחברה הפיאודלית הפך השימוש במפות שולחן למנהג מקובל. עד לשלהי ימי הביניים שולחנות היו עשויים מקרשים מונחים על תלת-רגל, מכוסים בבד פשתן לבן, לעיתים ארוג בדוגמאות שונות או אף רקום אצל עשירים ובד קנבוס גס אצל העניים, מי שלא היה יכול לשים מפה על שולחנו במערב אירופה היו רק האנשים שבשולי החברה .השימוש במפות לבנות בזמן שלא היו עוד כימיקלים לניקוי, מכונות כביסה, כך שתחזוקת הכביסה צרכה הרבה כוח עבודה של מכבסות ומגהצות כך שלובן המפות היה סממן של מעמד ,
בימי הביניים היו עדיין סממנים של חיי נוודים, ו'שולחנות' ניידים כאלה אפשר היה לבנות מהר ולהותיר מאחור כאשר שינו את מקום השהייה. קרשים ותלת רגלים אפשר היה לבנות בקלות בכל מקום. השולחן של האדון הפיאודלי ומשפחתו היה מוצב באולם המרכזי של המבצר, שם ישבו הסועדים על ספסלים, כולם באותו הצד של השולחן, קל היה להזיז את הרהיטים הפשוטים הללו כאשר לא היו בשימוש. את השולחנות כיסו במפות שונות, לעיתים אפילו בשטיחי צמר מזרחיים. שאותם קיפלו לאחר האוכל. המתבונן בציורים מ-1500 ואילך, יכול לראות ששטיחי צמר ארוגים שימשו כמפות שולחן, אצל העשירים והאצולה.
באנגליה ב-1645 לאחר מלחמת האזרחים התחילה בניה והרחבה של בתי אחוזות, ונוספו חדרי אוכל וחדרי אורחים בהם ישבו רוב האנשים על שרפרפים מרופדים בעוד זקנים ואנשי מעלה ישבו כבר על כיסאות, שולחן תלת הרגל עם הקרשים, הוחלף לשולחן אוכל מוצק עם רגליים מגולפות, בהתאם מפות הן חלק חשוב מציוד הבית.
בארצות אחרות הפך השולחן לריהוט נפרד כמו שגם נדרשו ארונות ומיטות קבועים, יחד עם בניית בניני המגורים היפים בתקופת הרנסאנס האיטלקי. רק בסוף המאה ה-18 הופיעו בצרפת שולחנות מיוחדים לאכילה, הודות לאופנת הסעודות האינטימיות בחדריו הפרטיים של לואי ה-15. החל מתקופת לואי ה-16 התחילו להקדיש חדר מיוחד לאכילה.
עם גידול חשיבות שולחנות האוכל, גודלת חשיבות מפות השולחן, נערות לומדות להכין לעצמן מפות ומפיות, רקומות, ארוגות, או מצונרות.
תרבות כיסוי השולחן נפוצה כל כך שעם השנים ספרים שלמים או פרקים בספרים שונים המלמדים ליצור מפות שונות לסעודות מיוחדות למשל מפה מיוחדת להגשת קפה ועוגות, ויש גם מפות יותר קטנות לכיסוי עגלת ההגשה של הקפה. פרקים אחרים מוקדשים לאופן שיש להניח את המפה על השולחן.
תחזוקת מפות השולחן
מפות שולחן מתלכלכות יותר מיתר האריגים המשמשים בבית, מפני שאוכלים מעליהן, הן חשופu, לטיפות משתייה ומרקים, לפירורים שומניים ממזונות שונים ולעיתים אף מצריבה מתחתית סיר שזה עתה הורד מהכירה. אי לכך בספרי הדרכה לתחזוקת הבית אפשר לעיתים קרובות למצוא טבלה או פרק שמדריך כיצד אפשר להסיר את הכתמים השונים, דוגמה לכך אפשר למצוא בספר ההדרכה לבישול שהוציאה 'ויצו' בשנת תש"ח 'כך נבשל'. בספר יש פרק נרחב 'מדריך למשק הבית' שבו בעמ' 7–256 יש טבלה של 'סוגי הכתמים ודרך סילוקם'. בטבלה ארבעה טורים: מין הכתם, אריגים מעולם הצומח:כותנה, פישתן. אריגים מעולם החי: צמר, משי טבעי. משי מלאכותי. בספרי תפירה שבהם יש לעיתים קרובות גם פרקים על תיקונים, אפשר לקרוא, כיצד יש לתקן מפה שחלקים ממנה התבלו או שניבעו בה חורים.
מיחזור מפות שולחן
בגלל היות מפת שולחן לרוב עשויה מיריעה אחת שלמה של בד, הן קלות למיחזור, אפשר להשתמש בהן לעיתים לבגדים, תחפושות, וילונות. ציפיות לכריות וכדומה. יש הנוהגים לעשות מהן מפיות. ממפות רקומות ,מודפסות או סרוגות אפשר לעשות חולצות או חצאיות, או צעיף
Nessuno mi può giudicare
Nessuno mi può giudicare (בעברית: אף אחד אינו יכול לשפוט אותי) הוא שיר פופ איטלקי מאת לוצ'אנו ברטה, מיקי דל פרטה, דניאלה פאצ'ה ומריו פנזרי. השיר בוצע לראשונה בפסטיבל סן רמו ה-16, בשנת 1966, בביצוע כפול של הזמרת האיטלקייה קטרינה קאזלי והזמר האמריקאי ג'ין פיטני. השיר סיים במקום השני בתחרות עם 31 נקודות, אחרי השיר Dio, come ti amo שניצח עם 77 נקודות.
המילים כוללות וידוי על בגידה ובעקבותיו ניסיון להתפייסות.
השיר עובד לסרט מוזיקלי איטלקי (מוזיקרלו) באותו שם, בבימויו של אטורה מריה פיצארוטי, ובכיכובן של לאורה אפריקיאן וקטרינה קאסלי עצמה.