cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המנהיג העליון של רוסיה
סמכויות
זמן קצר לאחר פינוי הלבנים מחצי האי קרים, ב-5 באפריל 1921, נוצרה המועצה הרוסית בקונסטנטינופול תחת המפקד הראשי של הצבא הרוסי, בראשותו של ורנגל, שנחשבה על ידי יוצריה כאב-טיפוס של ממשלת רוסיה בגלות. עם זאת, הם לא הצליחו להשיג הכרה ככזו על ידי ממשלות זרות ואף לא קבוצות מהגרים אחרות. כתוצאה מכך, ב-20 בספטמבר 1922 הפסיקה המועצה הרוסית את פעילותה באופן סופי.
מורשת
ולדימיר ז'ירינובסקי, מנהיג המפלגה הליברל-דמוקרטית ברוסיה ומועמד מספר פעמים למשרת נשיא רוסיה, הציע בכמה הזדמנויות לשנות את שם משרת "נשיא הפדרציה הרוסית" ל"המנהיג העליון של רוסיה", (Верховный правитель России), תוך שהוא דוחה את השימוש במילה המושאלת הזרה "Президент" (נשיא) כמילה "לא רוסית".
ננסי ריצ'י
ריצ'י נולדה במשפחת מאמני טניס. כמו אחיה קליף, הם התחילו לשחק מילדות. בשנים 1963 - 1975 היא הייתה ברשימת עשר טניסאיות החזקות בעולם לפי עיתון דיילי טלגרף.
היא התחילה לשחק טניס בהיותה ילדה, כאשר כבר בגיל התבגרות רצתה לשחק נגד טניסאיות שבוגרות ממנה.
בתחרויות זוגות היא שיתפה פעולה עם מריה בואנו, איתה זכתה פעמיים בגראנד סלאם.
לאחר הפרישה היא עסקה בניהול וקידום תחרויות טניס למבוגרים.
התרדמה הגדולה
התרדמה הגדולה (באנגלית: The Big Sleep) הוא סרט אפל משנת 1946 בבימויו של הווארד הוקס, שנעשה על בסיס הספר "השינה הגדולה" מאת ריימונד צ'נדלר, שפורסם ב-1939. בסרט מככבים המפרי בוגרט, בתפקיד הבלש הפרטי פיליפ מרלו, ולורן באקול. את התסריט כתבו במשותף ויליאם פוקנר, לי ברקט וג'ולס פורטמן.
ב-1997 הוכרז הסרט בידי ספריית הקונגרס כסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
עלילה
מרלו הוא רווק כבן שלושים ושמונה ובעברו היה בלש משטרה וחוקר במשרד התובע המחוזי של לוס אנג'לס. העלילה נפתחת כאשר מרלו נשכר על ידי גנרל סטרנווד הקשיש והחולה לטפל במקרה סחיטה המערב את בתו הצעירה, כרמן. עד מהרה מתברר למרלו שפרשת הסחיטה קשורה גם בראסטי ריגן, בעלה הנעדר של בתו הגדולה של הגנרל, ויוויאן, וקצין לשעבר במחתרת האירית. כמו כן מוצא עצמו מרלו נאבק במאפיונר אדי מארס ובאנשיו.
עיבוד נוסף
עיבוד נוסף לספרו של צ'נדלר, שנקרא אף הוא "התרדמה הגדולה" בוים בשנת 1978 על ידי מייקל וינר, ואת גיבוריו גילמו רוברט מיצ'ם ושרה מיילס.
היי פידליטי
היי פידליטי (באנגלית: High Fidelity) היא חברת תקליטים ישראלית.
החברה נוסדה בשנת 2000 על ידי דדי יצחייק. החברה מחזיקה במספר חנויות המתמחות במוזיקה בתל אביב-יפו, בהם "קצת אחרת", "חנות המטאל", ו"קרמבו רקרודס".
אמנים בולטים רבים מיוצגים על ידי החברה, בהם ניתן למנות את אסף אבידן, רוקפור, אסף אמדורסקי ומופע הארנבות של ד"ר קספר.
היי פידליטי היא המפיצה הישראלית הרשמית של חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ וחברות הבת שלה, יחד חברת התקליטים הישראלית לב גרופ מדיה. בין החברות הנוספות אותן מפיצה היי פידליטי בישראל ניתן למנות את דראג סיטי, אניה רקורדס , צ'רי רד רקורדס ודרייפוס רקורדס.
ליאון ראסל
ליאון ראסל (באנגלית: Leon Russell, 2 באפריל 1942 – 13 בנובמבר 2016) היה זמר, מוזיקאי, פזמונאי, קלידן וגיטריסט אמריקאי. שיתופי הפעולה שלו מדורגים בין המצליחים בתולדות המוזיקה, וכמוזיקאי הופיע עם מאות אמנים בולטים. הוא הקליט 33 אלבומים ולפחות 430 שירים. הוא כתב את הלהיט "דלתא ליידי" שהוקלט על ידי ג'ו קוקר, והופיע עם קוקר בשנת 1970. השיר שלו "A Song for You" הוקלט על ידי למעלה מ-200 אמנים, ושירו "This Masquerade" על ידי למעלה מ-75.
ביוגרפיה
ראסל נולד כקלוד ראסל-ברידג'ס באוקלהומה. לאחר שעבר ללוס אנג'לס בשנת 1958, הפך ראסל לנגן פסנתר בהקלטות אולפן עבור אמנים בולטים רבים בשנות השישים. בסוף שנות השישים הוא זכה להצלחה כמעבד וככותב שירים. ליאון ניגן לא רק בקלידים, אלא גם בגיטרה, גיטרה בס וקרן בריטון.
כפסנתרן הוא ניגן בשנותיו הראשונות באלבומים של הביץ' בויז, דיק דייל ויאן ודין. באלבומו הראשון, "לאון ראסל", משנת 1970, השתתפו המוזיקאים אריק קלפטון, רינגו סטאר וג'ורג' האריסון.
ראסל הפיק וניגן בהקלטות של בוב דילן, פרנק סינטרה, אייק וטינה טרנר, הרולינג סטונס ואמנים רבים אחרים. הוא כתב והקליט את הלהיטים "Tight Rope" ו- "Lady Blue". הוא הופיע בקונצרט למען בנגלדש בשנת 1971, יחד עם הריסון, דילן וקלפטון עבורו הם זכו בפרס גראמי.
בשנת 1975 ביצע דני ליטני גרסה עברית לשירו של ראסל "מראת פלאים".
בשנת 2006 הוציא ראסל שני אלבומים: "Angel In Disguise" ו-"A mighty flood".
באוקטובר 2010 הוציא ראסל עם אלטון ג'ון אלבום משותף בשם "The Union". אלטון ג'ון שהוא אחד ממעריציו הגדולים אמר כי ראסל היה "מנטור" ו"השראה" במשך השנים. באותה שנה הופיע בסיבוב הופעות עם בוב מאלון, ברוס ספרינגטין ועוד.
ב-13 בנובמבר 2016 מת ראסל בשנתו בגיל 74.
ניקולאס טגליאפיקו
ניקולאס טגליאפיקו (בספרדית: Nicolás Tagliafico; נולד ב-31 באוגוסט 1992) הוא כדורגלן המשחק באולימפיק ליון ובנבחרת ארגנטינה בעמדת המגן השמאלי.
קריירת מועדונים
בשנת חתם באינדפנדיינטה תמורת סכום שלא פורסם. ב-15 בפברואר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–2 נגד ניואל'ס אולד בויס. בשנת זכה עם הקבוצה בגביע סודאמריקנה.
ב-5 בינואר 2018 חתם באייאקס מליגת העל ההולנדית. ב-20 בינואר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2–0 נגד פיינורד רוטרדם. ב-11 במרץ 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 4–1 נגד הירנפיין.
ב-23 ביולי 2022 חתם טגליאפיקו באולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית עד 2025. ב-19 באוגוסט כבש שער בכורה, בניצחון 1–4 על טרואה.
קריירה בינלאומית
טגליאפיקו שיחק בכל הנבחרות הצעירות של ארגנטינה.
ב-9 ביוני 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 1–0 נגד.
שלמה אלבאז
הרב שלמה רפאל אלבאז (1932 – ט"ו בכסלו ה'תש"ע, 2 בדצמבר 2009) היה דיין, פייטן, סופר סת"ם וסופר בית הדין הרבני במרקש שבמרוקו ובבאר שבע. יקיר העיר באר שבע לשנת 1997.
קורות חיים
נולד במרקש שבמרוקו לרב דוד אלבאז ולימנא בת הרב דוד רוזיליו, בן למשפחה בת 13 דורות של סופרי סת"ם. אביו נמנה עם חכמי ומקובלי מרקש, ושימש כסופר בית הדין המקומי. סבו, הרב שמואל אלבאז היה מרבני מרקש.
בילדותו למד בתלמוד תורה אצל המחנך הרב יעקב חזוט ואצל הרב דוד דהן. כשבגר נכנס לישיבה על-שם רבי אברהם אזולאי שבראשה עמד הרב דוד לעסרי. בו בזמן, בגיל 14 נבחן על מסכת כתובות בעל-פה אצל הרב אברהם קלמנוביץ, ראש ישיבת מיר בארצות הברית.
עם פתיחת המחזור הראשון של ישיבת "אוצר התורה" במרקש בשנת 1947 (ה'תש"ז), נמנה עם תלמידיה הראשונים, ורבותיו שם היו הרב דוד לעסרי, הרב יהודה שושנה, הרב שלמה לחכם דהאן, הרב דוד וענונו והרב זבולון שושנה.
בצעירותו למד שירה ופיוט אצל הרבנים הפייטנים חיים עטר ומשה אלפאסי, וכשבגר שימש כשליח ציבור וכחזן.
בשנת 1953 (ה'תשי"ג) נבחן והוסמך לרבנות ברבאט על ידי הרב שאול אבן דנאן, רבה של מרוקו.
בחודש דצמבר 1953 (ה'תשי"ד) מונה לתפקיד סופר בית הדין של מרקש (ספרא דדיינא) בהמלצת הרב דוד קדוש, והחליף בתפקיד זה את הרב יוסף בוסקילה. בבית הדין, שבראשו עמדו הרב מרדכי קורקוס והרב מכלוף אבוחצירא, כיהן הרב אלבאז לצד דודו, הרב משה אלבאז – "זקן הסופרים", וידידיו הרב שמעון ביטון והרב אברהם אלמליח.
בשנת 1958 (ה'תשי"ח) נישא ללידיה לידיסיה, בת דודו הרב יהודה חיים רוזיליו, שכיהן כסופר בית הדין בקזבלנקה, ונכדת דודו הרב רפאל פרץ, מחבר הספר "מאורי אור". לזוג נולדו 11 ילדים.
בשנת 1975 (ה'תשל"ה) הוסמך לדיינות על ידי הרב שלום משאש והחל לשבת בהרכבים של בית הדין הרבני בבאר שבע. מלבד עבודתו בבית הדין, נהג למסור שיעורים בכולל לדיינות שבישיבת בני עקיבא אהל שלמה של הרב אברהם סילברט. כן היה מוסר לעיתים שיעורים בישיבה להסמכת רבנים ודיינים "בית שמואל" בירושלים, שבראשה עמד הרב נסים דוד עזראן.
בבאר שבע כיהן גם כרב עמותת "חברת הבקשות אעירה שחר" המקומית.
בשנת 2004 (ה'תשס"ד) קיבל מארגון ברית יוצאי מרוקו את תואר יקיר העדה המרוקאית.
נפטר ב-2 בדצמבר 2009 ונקבר בבית העלמין הישן בבאר שבע.
לאחר פטירתו הוקם מכון "כרם שלמה", העוסק בהנצחת זכרו.
משפחתו
אב סבו, הרב דוד בן הרב יאמין אלבאז, היה ראש ישיבה וסופר סת"ם במרקש, שחיבר שיטה על מסכתות הש"ס בשם מזמור לדוד (כתב יד).
סבו מצד אמו היה הרב דוד רוזיליו, שנמנה עם חכמי מרקש והיה בקיא בתלמוד. בכתובתו תואר כ"גוזר ים התלמוד לגזרים".
דודו היה הרב משה אלבאז, מחכמי העיר מרקש שנחשב לזקן סופרי בית הדין.
הרב דוד רוזיליו, היה בנו של הרב אברהם בן הרב יהודא רוזיליו - חתנו של רבי יעקב ביבאס מתטואן, ואחיו של הרב משה בן הרב שלמה רוזיליו, ראש ישיבה במרקש.
רביעיית אמדאוס
רביעיית אמדאוס (אנגלית: Amadeus Quartet) הייתה רביעיית מיתרים בעלת שם עולמי, שהוקמה בשנת 1947.
ייסוד
מוצאם היהודי של הכנרים נורברט בריינין וזיגמונד ניסל והויולן פטר שידלוף אילץ אותם לצאת בבהילות מווינה אחרי האנשלוס על אוסטריה בשנת 1938. בריינין ושידלוף נפגשו במחנה מעצר בריטי; שם נכלאו יהודים רבים על ידי הבריטים בתור "זרים ממדינה אויבת" בבואם לבקש מקלט בממלכה המאוחדת. בריינין שוחרר לאחר חודשים ספורים, אך שידלוף נשאר במחנה, שם פגש את ניסל. לבסוף שוחררו גם שידלוף וניסל ושלושתם התקבצו ללמוד אצל המורה לכינור מקס רוסטאל, שלימד אותם ללא תשלום. באמצעות רוסטאל פגשו את הצ'לן מרטין לובט. ובשנת 1947 הקימו יחד את רביעיית בריינין, ששמה שונה לרביעיית אמדאוס בשנת 1948.
פעילות
הקבוצה הופיעה לראשונה כרביעיית אמדאוס בלונדון, ב-10 בינואר 1948. הרביעייה הרבתה בסיורי קונצרטים ברחבי אירופה, קנדה, ארצות הברית, יפן ודרום אמריקה. רביעיית אמדאוס, שצוינה לשבח על סגנונה החלק והמתוחכם, נגינתה האחידה והמתואמת כהרכב והרגישות המאפיינת את פרשנותה המוזיקלית, הקליטה כ-200 תקליטים, ביניהם מכלול רביעיות המיתרים של בטהובן, ברהמס ומוצרט. ההרכב שם אומנם דגש על הרפרטואר הקלאסי והרומנטי המקובל, אך ביצע גם יצירות משל מלחינים בני המאה ה-20 כמו בלה בארטוק ובנג'מין בריטן (שכתב את הרביעייה השלישית שלו במיוחד בשבילם). הרביעייה התפרקה ב-1987 לאחר מותו של הויולן פטר שידלוף, שיתר חברי הרביעייה סברו שאין לו תחליף.
הוקרה
רביעיית אמדאוס הייתה אחת מרביעיות המיתרים המהוללות ביותר במאה ה-20. חבריה עוטרו באותות כבוד רבים, ביניהם:
לקריאה נוספת
'The Amadeus Forty Years in Pictures and Words' compiled by Suzanne Rozsa-Lovett available from beares1@btconnect.com
תמזה
נהר התמזה (באנגלית: River Thames - מבוטא: "טמז", ) הוא נהר הזורם בדרום מזרח אנגליה בממלכה המאוחדת ונשפך אל הים הצפוני באזור התעלה האנגלית. הנהר זורם דרך העיר לונדון. אורכו של הנהר 346 ק"מ ועומקו מתחת לגשר לונדון הוא 1.8 מטר.
תוואי
מקורו של הנהר בכפר קמבל שנמצא באזור הקוטסוולדס. הנהר זורם דרך העיר אוקספורד שם הוא מכונה "איסיס" - שריד לשמו הלטיני של הנהר "תמזיס" - Tamesis. בהמשך זורם הנהר דרך ולינגפורד, רדינג, הנלי על התמזה, מידנהד, איטון, וינדזור והעיר לונדון.
בלונדון, נהר התמזה עובר דרך המפטון קורט, גני קיו, הבריכה של לונדון וּגריניץ'.
בחלקו הגדול, נהר התמזה הוא נהר גאותי, כלומר, ברובו הוא מלא במי ים הנכנסים לתוכו בזמן הגאות, ומגיעים עד לעומק של 90 ק"מ לתוך היבשה.
היסטוריה
במאות ה-16 וה-17 מרבית התנועה בין העיר לונדון, הסיטי, לבין וסטמינסטר עברה דרך התמזה.
במאות ה-17 וה-18, תקופה המכונה עידן הקרח הקטן, קפא הנהר בחורפים, דבר שאיפשר הקמת ירידים על הנהר הקפוא. החל משנת 1814 הפסיק הנהר לקפוא בחורף עקב עליית הטמפרטורות ועקב הקמת גשר לונדון החדש, גשר שהיו לו קשתות רחבות יותר, שאפשרו מעבר של יותר מי ים במעלה הנהר.
במאה ה-18 הפך נהר התמזה לנהר העמוס ביותר בעולם בתנועת ספינות ואוניות. גודלה של האימפריה הבריטית והמסחר הרב שעבר בנהר לעיר לונדון, הביאו לעומס רב ואף לתאונות. ב-3 בספטמבר 1878 התנגשה אוניית התענוגות הנסיכה אליס באוניה בייוול קסל, תאונה שגרמה למותם של 640 נוסעים.
בשנת 1858 הזיהום של הנהר הגיע לדרגה כה גבוהה, שבשל הסירחון לא יכלו אנשים להתקרב אל הנהר, דבר שהביא לפינויו של הפרלמנט הבריטי בוסטמינסטר. בעקבות זיהום זה שכונה "הסירחון הגדול" נמצאו הכספים לבניית מערכת ביוב עירונית שנבנתה תחת גדות הנהר החדשות, האמבנקמנט. מאז לא נשפכים השפכים של העיר לונדון ישירות אל תוך הנהר.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נבנה מחסום התמזה במטרה למנוע הצפות של העיר לונדון על ידי הנהר הגואה.
ספורט
אירוע תחרותי המתקיים על הנהר הוא מרוץ הסירות האוניברסיטאי המתקיים כל שנה בקיץ, בין אוניברסיטת אוקספורד לבין אוניברסיטת קיימברידג'.
מעברים על הנהר
הידועים שבמעברים הם:
קנדל וורטס
קנדל וורטס (באנגלית: Kendall Vertes; נולדה ב-9 בדצמבר 2002) היא רקדנית ג'אז ומחול מודרני, זמרת ודוגמנית אמריקאית. ידועה בעיקר בשל השתתפותה בסדרת הדוקו-ריאליטי "רקדניות קטנות" שמשודרת בערוץ הטלוויזיה האמריקאי Lifetime.
ביוגרפיה
וורטס נולדה בפיטסבורג, פנסילבניה, לג'יל ולארנו וורטס. יש לה עוד שתי אחיות גדולות, שרלוט וריילי וורטס. היא התחילה לרקוד בגיל שנתיים.
קריירה
לפני הצטרפותה של קנדל לסטודיו של אבי לי מילר, קנדל למדה בבתי הספר למחול Rogers Dance בפיטסבורג ובסטודיו 19 בקרנברי טאונשיפ, פנסילבניה. קנדל וורטס ואמה ג'יל הן חברות קבועות בלהקה של אבי לי מילר, הלהקה עליה מבוססת הסדרה רקדניות קטנות. הן הצטרפו לסדרה רקדניות קטנות בעונה השנייה, בשנת 2012.
בשנת 2012 וורטס רקדה בתור רקדנית רקע בקליפ "summer love song".
בשנת 2014 רקדה ושרה בקליפ "freaks like me" עם טודריק הל, תוך שהיא מגלמת שתי דמויות, קרואלה דה וויל ובל.
היא השתתפה גם בקליפ של מקנזי זיגלר, "It's A Girl party" בתור רקדנית רקע.
ביוני 2015 הוציאה שיר משלה בשם "Wear Em Out". באותה שנה, דצמבר 2015, הוציאה שיר נוסף, בשם "winter wonderland".
ב-2016 השתתפה בקליפ של ג'וג'ו סוויה (אחת מחברות הלהקה של אבי לי מילר).
הטבח באודסה
הטבח באודסה היה טבח שבמהלכו נרצחו יהודים באודסה וכותרו עיירות בטרנסניסטריה, בסוף 1941 ובחורף 1942. הטבח בוצע במסגרת השואה בידי כוחות רומנים עם סיוע גרמני. השם, "הטבח באודסה", מתייחס הן לאירועי 22–24 באוקטובר 1941, שבהם נורו או נקברו חיים בין 25,000 ל-34,000 יהודים, והן לרציחתם של למעלה מ-100,000 יהודים אוקראינים בעיר ובסביבתה שבין הנהרות דניסטר ובוג, במהלך הכיבוש הרומני-גרמני של האזור.
כיבוש אודסה
המתקפה של צבא רומניה, שבין מטרותיה היה כיבוש אודסה, נפתחה ב-3 באוגוסט 1941, כשהארמייה הרביעית, בפיקודו של גנרל ניקולאה צ'יופרקה, צלחה את הדניסטר, כשלצידה הארמייה החמישית. לפי תוכנית המערכה, שהכין מרשל יון אנטונסקו אישית והועברה לכוחות ב-8 באוגוסט, הארמייה הרביעית צוותה לכבוש את אודסה תוך כדי תנועה. המציאות לא תאמה את תוכניותיו של אנטונסקו, התנגדות אודסה הייתה חזקה והמתקפה נעצרה.
גנרל צ'יופרקה היה מהמתנגדים לפלישת רומניה מעבר לגבולות, שקדמו לאולטימטום הסובייטי, שקדם להשתלטות ברית המועצות על בסרביה. ב-3 בספטמבר שלח תזכיר לאנטונסקו, בו ציין את מצב צבאו, החימוש והמורל, והציע שינוי בתוכניות. אנטונסקו וראש המטה הכללי, גנרל יואניציו, דחו את הצעות של צ'יופרקה והוא נדרש לפעול לפי התוכנית. בשתי ההסתערויות שנערכו איבדה הארמייה הרביעית 58,855 מחייליה, מתוכם 11,046 הרוגים, 42,331 פצועים ו-5,478 נעדרים. ב-9 בספטמבר הוחלף גנרל צ'יופרקה על ידי גנרל יאקובוביץ', מי שהיה עד אז שר המלחמה וקיבל הוראות להמשיך בהתאם לתוכנית של אנטונסקו. ביצועיו של יאקובוביץ' לא היו מוצלחים יותר, במיוחד לאחר שהתותחים הרומנים הפסיקו לירות בגלל מחסור בתחמושת. ב-22 בספטמבר, לאחר שגנרל יואניציו מת בתאונת דרכים, נקרא יאקובוביץ' לבוקרשט ומונה לראש המטה הכללי במקום יואניציו. לנוכח חוסר ההתקדמות הוחלט לקבל את תוכניתו של צ'יופרקה והיא הובילה לכיבוש אודסה.
ב-16 באוקטובר 1941, בשעה 10.30, נכנסו לאודסה הפטרולים הקדמיים של דיוויזיית הרגלים השביעית ובשעה 16.00 נכבש הנמל. בו זמנית נכנסו לעיר גם יחידות גרמניות. הרומנים רצו לשנות את שם העיר ל"אנטונסקו" והסובייטים העניקו לעיר את התואר "עיר גיבורה", תואר שהוענק רק לעוד שלוש ערים, מוסקבה, לנינגרד וסטלינגרד.
הארמייה הרביעית הרומנית איבדה 92,345 מבין 340,223 לוחמיה, מתוכם 17,729 הרוגים, 63,345 פצועים ו-11,471 נעדרים. לאחר כיבוש אודסה הוחזרה הארמייה לרומניה והוחלפה בארמייה השנייה, בפיקודו של גנרל ניקולאה מאצ'יצ'י.
לפני הטבח
לפני מלחמת העולם השנייה הייתה באודסה קהילה יהודית גדולה שמנתה כ-180,000 יהודים, כ-38% מכלל תושבי העיר. ב-16 באוקטובר 1941 נכנסו לאודסה הגרמנים והרומנים לאחר שהסובייטים נסוגו ממנה. בעת שהגרמנים והרומנים כבשו את העיר, נותרו בה בין 80,000 ל-90,000 יהודים, לאחר שהאחרים נמלטו או פונו בידי הסובייטים. לאחר הכיבוש ריכזו הגרמנים את יהודי הסביבה באודסה ובמחנות ריכוז רומניים שהוקמו בסביבה.
שבוע לאחר הכניסה לעיר, ב-22 באוקטובר, התפוצצה פצצה במפקדה הרומנית, והרגה את מפקד הכוח הרומני, 16 קצינים, 9 מפקדים שאינם קצינים ועובדי ציבור ו-35 חיילים.
גנרל יון אנטונסקו הורה מבוקרשט שעל כל אחד מן הקצינים הרומנים והגרמנים ההרוגים, יירצחו 200 יהודים, ועל כל חייל הרוג, יוצאו להורג 100 יהודים. על אדם אחד להילקח כבן ערובה מכל משפחה יהודית בעיר. הפקודה, מספר 302.826, דרשה: "מעשה נקם מיידי, כולל חיסולם של 18,000 יהודים בגטאות ותלייתם של לפחות מאה יהודים על כל חייל גדודי הרוג, בכיכר העיר."
הטבח ב-22–24 באוקטובר
הרומנים האשימו את היהודים בפיצוץ במפקדה, והם השתמשו בזה כתירוץ לטבח ומעשי הזוועה שעשו, כאשר רצחו 5,000 יהודים באודסה, ב-23 באוקטובר. תחילה הם ירו בהם בקבוצות של בין 30 ל-40 יהודים, וחלקם נתלו.
אחר הצהריים רוכזו למעלה מ-25,000 יהודים ונלקחו החוצה לשערי הכפר דלניק. כאשר הגיעו לשערים, הופנו 50 יהודים אל תוך התעלות ונורו למוות בידי סגן קולונל ניקולאי דלאנו בעצמו. הרומנים חששו שמעשי הרצח יימשכו זמן רב מדי והובילו את השאר, כ-22,000 יהודים, לתוך מבני אחסון גדולים שבהם עשו בורות למכונות ירייה. הדלתות נסגרו וסגן קולונל ניקולאי דלאנו הורה לחייליו לירות לתוך המבנים. על מנת להבטיח שאיש לא נותר בחיים, הם העלו את המבנים באש בשעה 17:00. ביום שלמחרת, הושלכו רימונים אל תוך אחד המבנים. יהודים אחרים נאספו בכיכר הנמל, רוססו בגז, והועלו באש. למעלה מ-22,000 גופות נמצאו בקברים המוניים לאחר המלחמה.
בין 35,000 - 40,000 מהיהודים שנותרו בחיים הועברו לגטו שנמצא בפרוור של העיר סלובודה שמרבית המבנים בו כבר היו הרוסים כליל, ועקב כך הם נשארו לגור ברחוב למשך 10 ימים, בין 25 באוקטובר ל-3 בנובמבר, וכתוצאה מכך יהודים רבים קפאו למוות.
מעשי טבח נוספים של יהודים באודסה
ב-28 באוקטובר, החל טבח נוסף בעיר, כאשר 4,000 - 5,000 יהודים רוכזו בתוך אורוות ונורו למוות. בסוף דצמבר נרצחו 50,000 יהודים נוספים ממחנה הריכוז בוגדנובקה. חודש אחד מאוחר יותר נלקחו 10,000 יהודים בצעדת מוות לשלושת מחנות הריכוז בגולטה.
בינואר הושלם תהליך ההשמדה, לאחר חיסולם של היהודים הנותרים בסלובודה. בין 12 בינואר ל-23 בינואר הועברו 19,582 היהודים האחרונים בקרונות משא לברזובקה, ומשם למחנות הריכוז בגולטה. שנה וחצי מאוחר יותר נרצחו כמעט כל היהודים בגולטה.
הגדרת הטבח באודסה
הדיווחים הרשמיים של השלטון הרומני בשואה, טוענים שבעיר אודסה, מ-18 באוקטובר 1941, ועד אמצע מרץ 1942, רצח הצבא הרומני, בסיוע של רשויות אזוריות, כ-25,000 יהודים וגירש למעלה מ-35,000, שרובם נרצחו בשלב מאוחר יותר של המלחמה. הדיווחים מציינים גם פרטים על 50,000 יהודים שנרצחו בבוגדנובקה, ועשרות אלפים שנרצחו בגולטה וסביבתה. הספרייה היהודית הווירטואלית מדווחת על 34,000 יהודים שנרצחו באירועי 22–25 באוקטובר, ועל פי מוזיאון השואה האמריקאי "הכוחות הרומניים והגרמניים רצחו כמעט 100,000 יהודים באודסה במהלך שליטתם בעיר."
משפטם של פושעי מלחמה
משפטם של מבצעי הטבח באודסה הכבושה וסביבת דלניק הסמוכה ב-21–22 באוקטובר 1941 החל בבית הדין העממי בבוקרשט. הוא הסתיים ב-22 במאי 1945. גנרל ניקולאי מאצ'יצ'י (Nicolae Macici) נמצא אשם בביצוע הטבח, ונידון למוות. עוד 28 חברים בכוחות הרומניים ששלטו באודסה נענשו במאסרים בכלא, בין שנה אחת למאסר עולם. ב-1 ביולי 1945, מיכאי הראשון, מלך רומניה, המיר את עונשו של מאצ'יצ'י למאסר עולם. מאציצי מת לבסוף בשנת 1950 בכלא איוד (Aiud).
הנצחה
הסרט "לא אכפת לי אם ההיסטוריה תזכור אותנו כברברים" משנת 2018 עוסק בטבח באודסה. הסרט היה נציג רומניה עבור פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-91, אך לא נבחר. בעיר אודסה הוקם שלט הנצחה לזכר קורבנות הטבח.
פוסום זנב-טבעת ירוק
פוסום זנב-טבעת ירוק (שם מדעי: Pseudochirops archeri) הוא מין של פוסום ססגוני בסוג פוסום זנב-טבעת מדומה שאנדמי ליבשת אוסטרליה. הוא תואר מדעית בשנת 1888 על ידי הזואולוג הנורווגי, והוא המין היחיד בסוגו שחי באוסטרליה במקום בגינאה החדשה.
אנטומיה ומאפיינים פיזיים
לפוסום הירוק גוף שמנמן, מגושם וכדורי בצורתו, ראש נפוח ועגלגל וחוטם גדול ומחודד. סביב אוזניו הקצרות והעגולות יש רצועות פרווה עבות שגורמות להן להראות גדולות בהרבה מגודלן האמיתי. העיניים האדמוניות שלו גדולות ובולטות, ולהן אישונים אנכיים בדומה לחתול שמותאמים יותר לראיית לילה.
זנבו של הפוסום חזק וגמיש בדומה לקרוביו עם טבעת לפיתה בקצהו, אך הוא נבדל מהן בהיותו קצר יחסית ועבה במיוחד בבסיסו.
נוסחת השיניים של הפוסום היא בכל צד, כך שהמספר הכולל הוא 40; לשיניו הטוחנות של הפוסום יש קצוות חדים בצורת סהר בדומה לקואלה, והן משמשות אותו לחיתוך העלים לפיסות זעירות במקום טחינה רגילה.
כסות
הפרווה הצפופה של הפוסום הירוק עבה ורכה עם מרקם משי, והיא בעלת גוון ירוק-סיד שנחשב לייחודי וחריג עבור יונקים והעניק למין את שמו; במציאות, צבע הפרווה נע בין אפרפר לזהוב-זית, והמראה הירקרק נובע משילוב של שיער צהוב, לבן ושחור. הצד התחתון הכולל את המפשעה, הגחון, החזה והצוואר - בצבע שמנת עד לבן בוהק. גבו של הפוסום בעל גוון חום-זית כהה שהופך בהדרגה לפס שחרחר ברור מהכתף עד למצח; האזור הכהה בגב תחום מצדדיו בזוג פסים כסופים או צהבהבים, וגם הם בתורם עשויים להיות תחומים בזוג פסים כהים ודהויים.
הפוסום הירוק בולט גם בכתמים הלבנים הבוהקים שנמצאים על מותניו, שוקיו, וסביב אוזניו ועיניו. ראשו של הפוסום בצבע זהה לשאר הגוף (להוציא את הפס הכהה על המצח), ואילו החרטום והלחיים בצבע אפור-פיח שמבליט עוד יותר את הטבעות הלבנות סביב העיניים. האף גם הוא בולט בצבעו הוורוד. הזנב בצבע אפרפר-זית וצידו התחתון ולעיתים גם קצהו בצבע לבנבן.
תפוצה
הפוסום הירוק אנדמי לחצי האי כף יורק בצפון-מזרח קווינסלנד, והוא המין היחיד בסוגו שחי באוסטרליה. טווח התפוצה משתרע לאורך הפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד במורדות הצפון-מזרחיים של הרי החיץ הגדול המקבילים לשונית המחסום הגדולה, מהפארק הלאומי רכס פלומה ליד טאונסוויל עד לפארק הלאומי הר וינדזור ליד דדין.
בית הגידול של הפוסום מורכב מיער גשם טרופי וקריר על מדרונות הררים ברום 300 מטר מעל פני הים ומעלה. הפוסום מגלה העדפה לאזורים עם שפע של עצים וגפנים, ונראה לעיתים קרובות גם ביערות מקוטעים, יערות משניים ושולי היערות. למין זה יש חפיפה עם פוסום נהר-הרברט ופוסום נהר-דיינטרי המשתייכים לסוג אחר.
התנהגות ופעילות
הפוסום הירוק הוא יונק פעיל לילה שיוצא לפעילות לאחר רדת החשיכה. את שעות היום הוא מבלה בשינה על חופת היער. בניגוד לרובם המכריע של הפוסומים, הפוסום הירוק אינו ישן במקלט טבעי (קן, חלל עץ, שקע), אלא במקום חשוף יחסית כמו הצטלבות ענפים או אפילו סתם ענף מזדמן.
הסיבה לכך קשורה לגוון הירוק של הפרווה שמספק לו ההסוואה יוצאת דופן בין הענפים הירוקים ומקשה על עופות דורסים לאתר אותו. כשהפוסום מתכונן לישון, הוא מתיישב על זנבו העבה תוחב את פניו, ידיו וקצה זנבו לבטן ומתכרבל לכדור; הרגליים האחוריות תופסות בדרך כלל בענף כדי למנוע נפילה. הפוסום נשאר במצב זה עד רדת הלילה אלא אם כן מנוחתו הופרעה; כאשר מעירים אותו בפתאומיות, הוא נמלט במהירות מהאזור ועשוי להישאר ער למשך מספר שעות.
הפוסום שוכן עצים מובהק; הוא נוטה להישאר בגובה 13.5 מטר מאדמת היער, ויורד לאדמה לעיתים רחוקות - בעיקר על מנת לגשת לעץ מרוחק. התנועה שלו מהירה יחסית לתנועה האיטית של קרוביו. הטורפים העיקריים של הפוסום הירוק כוללים: ינשוף נצי אדום, פיתון השטיחים ונמיית כיס נמרית.
תזונה
הפוסום הירוק ניזון בעיקר מעלים, והוא מעדיף עלים בוגרים המכילים סיבים רבים ומעט חלבון (למשל: פיקוס, אליוריטס, קוגרה ובפרט עלי תאנה). רבים מהצמחים האהובים על הפוסום צומחים בשולי היערות, וגורמים לו לשהות באזור זה זמן רב יחסית למינים אחרים. אף על פי שהפוסום ניזון בעיקר עלים, הוא אוכל מדי פעם גם תאנים בשלות. הפוסום הירוק מפורסם בהיותו אחד היונקים הבודדים שמסוגלים לאכול את עלי הגימפי גימפי שנחשב לאחד הצמחים הצורבים והמכאיבים בעולם; אצל בני אדם, מגע וכל שכן בליעה של עלי הגימפי גימפי מצריכים טיפול רפואי, ובמקרה חמור עלולים להוביל להלם או מוות. בדומה לפוסום הטבעת המצוי, גם הפוסום הירוק הוא קופרופג שניזון מצואתו; בליעת הצואה מסייעת לעיכול המזון במעי הגס.
רבייה ומחזור חיים
הרבייה מתרחשת בעיקר בחורף, ושיאה בחודשי יוני ויולי. המין ככל הנראה פוליגמי שמתרבה עם כל בן זוג מזדמן. לפוסומית שתי פטמות בכיס, אך היא ממליטה לרוב צאצא יחיד. גודלו של הוולד כתולעת, והוא זוחל בכוחות עצמו לכיס שפתחו באזור הגחון, שם הוא נצמד לאחת הפטמות. הגור שוהה בכיס במשך מספר חודשים, וכשהוא גודל דיו הוא עוזב את הכיס ומטפס על גבה.
צאצאי הפוסום הירוק רוכבים על גב האם לפרק זמן ארוך יותר מכל צאצאי המינים האחרים. במהלך הזמן הזה הגור עוקב אחר תנועותיה של אימו ולומד כיצד לטפס, ללקט מזון ולנוע על החופה. בשלב השלישי, הגור נע בכוחות עצמו, אך עדיין עוקב אחר אימו במשך מספר שבועות נוספים בטרם יהפוך לעצמאי. תוחלת החיים של המין אינה ידועה.
מצב
אף על פי שטווח התפוצה של הפוסום הירוק קטן מ-5,000 קילומטרים רבועים עם צפיפות נמוכה, הוא מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל היותו סתגלתן ליערות מקוטעים ולתזונה מגוונת, יש לו הסוואה מצוינת שמגינה עליו מפני טורפים, מרבית הטווח שלו נמצא באתר מורשת עולמית (הפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד) ומגמת אוכלוסייתו היציבה.
קמבל
קמבל (באנגלית: Kemble) הוא כפר במחוז גלוסטרשייר, אנגליה. כפר זה נמצא במרחק כששה קילומטרים ממוצאו של נהר התמזה, הוא הכפר הראשון על נהר התמזה. חלקים מהכנסייה היפה שלו מתוארכים לשנת 1250.
הכפר קמבל היה בעבר צומת מסילות ברזל מרכזי, אשר חיבר את קו גולדן ואלי העובר מסווינדון לצ'לטנהאם, עם הקווים שהסתעפו ממנו. קווים נוספים אלה אינם פעילים מאז שנות ה-60, אולם בכפר נותרה תחנת רכבת גדולה ובעלת חשיבות, בה עוברים מספר רב של נוסעים מדי יום. תחנה מקומית זו לא נפתחה לנוסעים עד שנת 1882, אז החליפה את דרך טטברי הסמוכה.
בכפר נמצא שדה התעופה קמבל אשר שימש בעבר כשדה אימונים של הצוות האירובטי "החיצים האדומים" של חיל האוויר המלכותי. כיום משמש שדה התעופה כמוזיאון של אווירונאוטיקה.
איסור ספיחין
איסור ספיחין הוא תקנת חכמים האוסרת לאכול ירקות חד שנתיים משנת השמיטה. לדעת הרמב"ם זו גזירה, וטעמה הוא שמא יזרעו בשמיטה.
מהם ספיחין
הספיחין הם גידולים שצמחו מעצמם. זאת בשל זרעים הנופלים בשעת הקצירה, ונזרעים בקרקע מעצמם ללא כוונת מכוון. בשנה שאחרי כן, הם עולים מאליהם, ומסתפחים לתבואת השנה החדשה.
את המונח ספיחין הגדיר פרשן המשנה ר' עובדיה מברטנורא:
טעם האיסור
ישנה מחלוקת בין רבי עקיבא לחכמים לגבי שורש איסור ספיחין. רבי עקיבא סובר שאיסור זה נובע מן התורה שנאמר: "את ספיח קצירך לא תקצור" ועל כן תוקפו - מדאורייתא, ואילו חכמים לומדים זאת רק כאסמכתא בעלמא ולכן זוהי גזירת חכמים כאשר לפי דין תורה מותר לאכול את הספיחין, והם קדושים בקדושת שביעית שנאמר "והייתה שבת הארץ לכם לאכלה".
פוסק הרמב"ם:
סוג השדה והגידולים
איסור ספיחין נגזר ביחס לתבואה, ירקות או פרחים המיועדים לריח.
האיסור המתייחס לגידולים שגדלו בשנת השמיטה, גם אם לא זרעו אותם בשמיטה, חל רק במקרים הבאים:
מה כולל האיסור
לכל הדעות איסור ספיחין מתייחס לאכילת הספיחין. לגבי לקיטת הספיחין ישנן שלוש דעות אם היא אסורה או מותרת:
זמן האיסור
רש"י מחדש וטוען שאיסור ספיחין חל רק מזמן הביעור. בעלי התוספות חולקים עליו ומקשים עליו קושיות רבות (אך הם טוענים שרבנן סוברים כשיטת רש"י).
להלכה נפסק על פי רֹוב הפוסקים שחשש ספיחין מתחיל מהשנה השביעית (מזמן שיש אפשרות שהירקות נזרעו בשביעית), ועד השנה השמינית (מזמן שבטוח שהירקות נזרעו בשמינית).
שמואל ויטאל
רבי שמואל וויטאל בן רבי חיים (ה'שנ"ח, 1598 - תל"ז, 1677), בנו של רבי חיים ויטאל, היה מרבני ומקובלי דמשק.
ביוגרפיה
רבי שמואל נולד בדמשק לרבי חיים ויטאל. בדמשק שימש רב ודיין והקים ישיבה גדולה אשר למדו בה גם את תורת הקבלה, כתב תשובות רבות בהלכה ובקבלה לשאלות אשר נשלחו אליו ממצרים, ארץ ישראל, וכן מרחבי סוריה, והן מקובצות בספרו "שו"ת באר מים חיים". נישא לג'מילה בתו של רבי יאשיהו פינטו, ונולדו להם שני בנים, רבי משה ויטאל אשר היה מרבני מצרים, ובן אשר נפטר בחיי אביו ולא ידוע שמו. שמואל היה מגדולי תלמידי אביו ושימש כמעתיק ומסדר את כתבי אביו וכתבי האר"י וספריו נחשבו במדויקים והמוסמכים ביותר לכתבי קבלת האר"י, כפי שכתב החיד"א בספרו ב"שם הגדולים" בשנות השישים של המאה ה-17 עבר להתגורר במצרים וגם בה הקים ישיבה גדולה, נפטר במצרים בשנת תל"ז, 1677.
ספריו
רבי שמואל כתב ספרים רבים אשר חלקם הגדול אבדו או נגנבו כפי שהעיד בעצמו, חלק מספריו יצאו לאור רק בשנים האחרונות.
ניוזלטר
נְיוּזְלֵטֶר (מאנגלית: Newsletter, נקרא גם אִגֶּרֶת מֵידָע, יְדִיעוֹן מְקֻוָּן או עלון חדשות) הוא פרסום קבוע המופץ בדרך כלל באמצעות מערכות דיוור אלקטרוני באופן קבוע אחת לתקופת זמן מסוימת, לרוב לקבוצה מוגדרת של אנשים או פילוח הרלוונטי למטרות הניוזלטר.
מסרי הניוזלטר מופצים באמצעות מערכת דיוור או תוכנה לדיוור של דואר אלקטרוני בכמויות גדולות (להבדיל מתוכנות כמו Outlook או Thunderbird). ניוזלטרים תופסים תאוצה בקרב משתמשי האינטרנט בכל העולם, מעבר למסרונים הכתובים.
על פי רוב, הניוזלטר עוסק בתחום נושאים אחיד. נושאים מקובלים בניוזלטרים הם: טכנולוגיה, מדע, חדשות, בדיחות, טבע, בישול ועוד. אנשים יכולים להירשם לניוזלטר אשר מעניין אותם, לרוב באמצעות השארת כתובת הדואר האלקטרוני שלהם, וכך לקבל חדשות וחומרים מידעיים רק עבור הנושא שבחרו.
ידיעונים רבים מתפרסמים על ידי מועדונים, כנסיות, חברות, עמותות, ועסקים, במיוחד חברות, כדי לספק מידע לעניין את חבריהם, לקוחות או עובדים. ניוזלטרים מסוימים נוצרים לשם עידוד מכירות או שימור לקוחות ובכך הגדלת הכנסות העסק.
שליחת עלונים ללקוחות קיימים ופוטנציאליים היא אסטרטגיה שיווקית מוכרת ונעשה בה שימוש בכל העולם במגזרים שונים.
ההרשמה לניוזלטר
ההרשמה לניוזלטר יכולה להתבצע במגוון אופנים, כאשר הפופולרי ביותר הוא הצטרפות לרשימת תפוצה דרך אתרי אינטרנט לניוזלטר שנשלח באמצעות דואר אלקטרוני. בעל האתר מחויב להציג ולהודיע לנרשם שכתובת המייל שלו תשמש למשלוח דיוור פרסומי מאת האתר, אחרת הוא יכול להיחשף לתביעה לפי חוק הספאם.
גודל ענף הניוזלטר האלקטרוני
למעלה מ־3.9 מיליארד משתמשים בכל יום נכנסים לדואר האלקטרוני שלהם ועד שנת 2024 המספר צפוי לעלות ל 4.48 מיליארד. בשנת 2019 מפרסמים בארצות הברית בלבד, הוציאו מעל 350 מיליון דולר על שיווק באמצעות ניוזלטר אלקטרוני ומשווקי דיגיטל דיווחו על עלייה של 760% בהכנסות כתוצאה משיווק מפולח של קמפיין ניוזלטר אלקטרוני.
ערבית סיציליאנית
עַרְבִית סיציליאנית (איטלקית וסיציליאנית: Vespri siciliani) הוא כינויה של התקוממות עממית של העם בסיציליה נגד המלך הצרפתי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, אשר השתלט על סיציליה בעזרת האפיפיור בשנת 1266. השם ניתן בעקבות צלילי הפעמון הקוראים לקהל המתפללים לתפילת הערב (בנצרות), אשר בישרו על תחילת המרד לאחר שהצבא הצרפתי התעלל בתושבי סיציליה: אנס, שדד ורצח את תושביה.
המרד פרץ ב-30 במרץ 1282 בכנסיית רוח הקודש (Santo Spirito) ערב חג הפסחא מחוץ לעיר פלרמו. החל מ"צלצול הפעמונים" בכנסייה זו, נרצחו אלפי תושבים צרפתים במשך שישה שבועות. בעקבות המרד, תם שלטון המלך בממלכת סיציליה.
הסיבה לפרוץ ההתקוממות לא ברורה, אך על פי אחת ההשערות, של סטיבן ראנסימאן (Steven Runciman), כאשר תושבי סיציליה חגגו את הפסחא, קבוצה של פקידים צרפתים ביקשו להצטרף אליהם ושתו לשכרה. סמל בשם דרואה (Drouet) גרר אישה נשואה צעירה מהקהל והטריד אותה. בעלה תקף את הצרפתי בסכין והרגו. כאשר שאר הצרפתים קמו להגנתו, הקהל הסיציליאני הרג אותם. לפי האגדה, אמהּ של האישה החלה לזעוק "מיה פיא", בניב סיציליאני "הבת שלי", ומכאן מקור המונח "מאפיה".
על אירוע זה מבוססת אופרה בחמש מערכות של ג'וזפה ורדי, בשם "ערבית סיציליאנית".
פנטיום
פנטיום (באנגלית: Pentium) הוא שם מסחרי למעבדי הדור החמישי ממשפחת ה־x86 מתוצרת חברת אינטל.
מעבד זה יצא לשוק לראשונה ב־22 במרץ 1993.
היסטוריה
חברת אינטל החלה לייצר מיקרו-מעבדים כבר בשנת 1971 ואת יחידת העיבוד המרכזית הראשונה למחשב האישי ייצרה בשנת 1981 עבור חברת יבמ.
יחידת עיבוד מרכזית זו קיבלה את הקוד המספרי 8088 והיא הייתה פיתוח של המעבד 8086. ב־1982 פיתחה אינטל מעבד משוכלל יותר, שקיבל את הקוד 80186, ואת המעבד בארכיטקטורת 16 סיביות בשם המסחרי 80286 ששימש במחשבי AT של יבמ.
אינטל, שרצתה להתמקד בפיתוח מעבדים מתקדמים, וכן בגלל דרישת יבמ לשני ספקים לפחות לפריטים נרכשים, יצרה שיתף פעולה עם חברת AMD ואפשרה לה לייצר מעבדים מסוג 8086 ו־80286, אולם ביטלה את ההסכם לאחר זמן קצר.
ב־1985 זמן קצר אחרי שאינטל הוציאה לשוק מעבד בעל ארכיטקטורת 32 סיביות בשם המסחרי 80386 (שנודע בכינויו 386), הופיעו בשוק מעבדים של חברות מתחרות (Cyrix ,AMD ואף יבמ) שהשתמשו בספרות 386 (או am386 במקרה של AMD) כחלק משמם, כדי להדגיש את העובדה כי מעבדים אלו תואמים למעבד של אינטל, ויכולים להריץ כל תוכנה שנכתבה עבורו.
אנשי השיווק של אינטל, שקיבלו ייעוץ מחברת שמתמחה בשמות מסחריים, לקחו את המילה ביוונית עתיקה לחמש – פנטה, בתוספת הסיומת הלטינית "יום" ויצרו סימן מסחרי ייחודי – פנטיום, והשתמשו בשם זה במקום להשתמש בשם ה"טבעי" אחרי 80386 ו־80486, כלומר 80586.
כאשר צוותי הפיתוח פיתחו את המעבד 80686 נוצרה בעיה כפולה, מצד אחד אינטל השקיעה כספים רבים בהחדרת המותג ובבידולו מהמתחרים, ומצד שני אם רצו לשמור על רצף היו צריכים לקרוא למעבד החדש סקסיום או הקסיום/אֶקְסיום, שני השמות נפסלו מסיבות שיווקיות ולכן החליטו לקרוא למעבד פנטיום פרו. ולגרסאות נוספות:
גרסאות מוחלשות של מעבדי פנטיום יצאו לשוק בשם המסחרי סלרון והמשיכו בכך את מסורת המעבדים המוחלשים כדוגמת 386sx ו־486sx.
חברת AMD עדיין שומרת על סדר המספרים, כאשר פותח המעבד 80786 הוחלט לקרוא לו אתלון (Athlon) ולמעבד 80886 קראו Opteron.
עד גרסה D
פנטיום עובד בארכיטקטורת 32 סיביות, במנגנון הפעולות IA-32.
המיקרו־ארכיטקטורה של הפנטיום היא (NetBurst), המאפשרת עבודה במהירות השעון עד 4 GHz.
עובד בטכנולוגיית ריבוי נימים (עיבוד מקבילי במעבד אחד).
פנטיום D
סדרת מעבדים כפולי ליבה מהדור השביעי של מעבדי אינטל, יצאה לשוק ברבע השני של שנת 2005. יצאו דגמים שונים בטווח התדרים 2667 עד 3733 MHz. מעבדים שנחשבו כפולי ליבה מטכנולוגיית ה־HT של אינטל שחזרה לשימוש במעבדי ה־Core I7.
פנטיום Dual-Core
סדרה זו מבוססת על גבי ארכיטקטורת ה־Core הקיימת במעבדים כפולי הליבה של אינטל, הסדרה נועדה לשוק הנמוך. השוני הוא מהירות שעון נמוכה יותר וזיכרון מטמון נמוך לעומת מעבדי ה־Core 2. מעבדים אלו לא בנויים על הארכיטקטורה של פנטיום 4 ו־D ולכן אינם מכילים ליבות לוגיות אך מכילים 2 ליבות פיזיות הודות לארכיטקטורת ה־Core. למעבדי E2000 יש 1MB של זיכרון מטמון וליתוגרפיה של 65 ננומטר, למעבדי ה־E5000 וה־E6000 יש 2MB של זיכרון מטמון והם יוצרו בליתוגרפיה של 45 ננומטר. מהירות השעון נעה בין 1.6 GHZ עד ל־2.4 GHZ במעבדי ה־E2000. ובמעבדי ה־E5000 וה־E6000 מהירות השעון נעה בין 2.5 GHZ לגרסת ה־E5200 עד ל־2.93 למעבד ה־E6500.
סוגי תושבות למעבד
למעבדים השונים היו תושבות (Socket) מסוגים שונים:
ארנדט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'וב יוסף
ג’וּב יוּסֻף (בערבית: جُبّ يُوسُف) או בוֹר יוסף הוא שמו של אתר ארכאולוגי בגליל ברמת כורזים שמזוהה על ידי המוסלמים עם הבור בתל דותן שלתוכו הושלך יוסף המקראי על ידי אחיו. במשך מאות שנים שימש האתר כצומת בדרך הים הקושרת את מצרים, סוריה, מסופוטמיה, צפת והים (נמלי עכו וחיפה). מן המאה העשירית ואילך מוזכר האתר כציון דרך, כמקום קדוש וכמקור מים לשיירות. מן המאה ה-13 היה במקום יישוב, המוזכר עד המאה ה-17. במאה ה-16 נבנה במקום ח'אן (אכסניה לשיירות) קטן.
קלס
{{פירושונים| {{מיזמים|ויקימילון=קלס}} אישים:
ג'וב יוסף
בעבר הח'אן הוזכר בשל מבנהו האיתן ורמת ההשתמרות שלו ביחס לח'אנים אחרים מהתקופה, אולם כיום האתר נהרס עד כדי סכנה למבקריו.
קלס
אחר:
ג'וב יוסף
הבור
האתר נמצא ברמת כורזים, סמוך לקיבוץ עמיעד שבגליל, בגובה 246 מטר מעל גובה פני הים, בקצה המערבי של גבעה טרשית מבודדת (נ"צ 2006.2583). במקום בור כרוי בקוטר של 1 מטר ובעומק של כ-3 מטר, המקורה בכיפה הנישאת על ארבעה עמודים, והוא מוקף קברים מאוחרים.
קלס
ראו גם
}}
ג'וב יוסף
הבור
ג'וב יוסף מוזכר לראשונה באמצע המאה העשירית, אך המבנה הנוכחי מאוחר יותר. הבור, לפי עדויות הנוסעים, היה בעל עומק של כ-10 מטר, והכיל מים טובים לשתייה עד לראשית המאה ה-19. לאחר מכן, אולי ברעש של שנת 1837, התמוטט הבור, ומאז אינו מוזכר עוד כמקור מים. הבור והכיפה היו בחצר אשר כללה גם מסגד קטן. החצר והמסגד נזכרים עדיין על ידי הנוסעים במאה ה-19, אך כיום לא שרד מהם דבר.
הקשר ליוסף המקראי
ג’וּב יוּסֻף הוא השם שהמוסלמים נתנו לבור אשר לתוכו, לפי מסורתם, הושלך יוסף בידי אחיו, ונמכר לאחר מכן לשיירת מדיינים שירדה מצרימה. לפי הסיפור המקראי, נשלח יוסף מחברון בידי יעקב אביו, אל אחיו שרעו את הצאן בשכם. בהגיעו לשם נודע לו כי אחיו המשיכו לדותן, מקום שם אמנם השיג אותם. המרחק משכם לדותן אינו מוזכר, כשם שלא מוזכר המרחק מחברון לשכם, אך מקובל לזהות את דותן בתל דותן, בין שכם לג'נין.
מקור המסורת על פיה בור זה הוא הבור שהושלך אליו יוסף, לא נתחוור כל צורכו. בקוראן מוזכר ג'וב יוסף בשני פסוקים: איאת 10 ו-15 שבסורת יוסף. בפסוקים אלה מסופר שאחד מאחיו של יוסף התנגד להריגתו ואמר שמוטב שישליכו אותו אל תחתית הבור (ג’וּב), ושאחת השיירות תאסוף אותו משם. באיה 15 נאמר, כי כאשר הושלך יוסף אל הבור גילה לו אלוהים כי הוא, יוסף, עתיד להזכיר לאחיו אירוע זה.
הפרשנים המוסלמים אינם תמימי דעים לגבי זיהוי מקום הבור. יש המזהים אותו בירושלים, אחרים אומרים שהוא היה ב"סוריה". זיהוי הבור על ידי אל-אצטח'רי, הגאוגרף בן המאה העשירית, בגליל, הועדף על זיהוי האחר, בין סנג'יל לשכם. מהמאה העשירית הייתה זו מסורת מקובלת, עד כי ג'וב יוסף שימש נקודת ציון גאוגרפית באזור: קודאמה מבגדאד, שחי במחצית הראשונה של המאה העשירית, מזכיר את ג'וב יוסף כאתר שבין כפר לילה, שזהותו איננה ידועה, לטבריה. מוקדסי מביא בשנת 985 פרטים נוספים, ואף השתמש בג'וב יוסף כציון דרך ומרחקים ליעדים שונים.
לא ברור מדוע נקשר דווקא מקום זה ליוסף. ג'וב יוסף אינו נמצא על הדרך ממדין למצרים. ייתכן כי באר יבשה או בור קרסטי כלשהו במקום הזכירו לעוברי האורח המוסלמים את סיפור יוסף, שנמכר כעבד והיה למשנה למלך מצרים. היה זה אחד הסיפורים היותר מרתקים והנוגעים ללב, שהציתו את דמיון הקוראים בכל הדורות. יוסף הוא דמות שזכתה למקום חשוב בקוראן, ואתרים רבים קשורים בשמו וקדושתם רבה בעיני המוסלמים.
קדושתו של ג'וב יוסף נשמרה במשך כל זמן קיומו של האתר. במאות ה-12 וה-13 קיבלו הצלבנים את המסורת המוסלמית, ומאחר שעל פי המסורת המקראית המקום מצוי בדותן, הם כינו את האזור בשם דותן. למרות האופי הבעייתי של תיאורי הנוסעים הצלבנים, הרי עצם אזכור האתר בהקשר לסיפור יוסף, מעיד כי גם הצלבנים קיבלו את מסורת קדושתו.
תיאורים מפורטים יותר של ג'וב יוסף מובאים שוב במקורות ערביים: בשנת 1189 עבר במקום צלאח א-דין בדרכו למצור עכו. בשנת 1225 מתאר הגאוגרף יאקות את ג'וב יוסף:
הממלוכים דאגו לאבטחת דרך חשובה זו, ממצרים לדמשק, ובנו לאורכה ח'אנים ומצודות. בשנת 1440 בנה או שיפץ הסולטאן הממלוכי ג'קמק שרשרת ח'אנים בארץ ובהם את ח'אן אל-מיניה בבקעת גינוסר, ואת הח'אן ליד גשר בנות יעקב. המרחק בין שני ח'אנים אלה הוא, כמקובל, יום הליכה אחד של שיירה. נראה שג'וב יוסף היה מקום מקודש בתקופה זו, אולי עם יישוב קטן לידו, אך הח'אן טרם נבנה באותה עת. שלושים שנה לאחר מכן, בשנת 1470, עברו בג'וב יוסף אנסלם וז'אן אדורנו, נוסע בלגי ובנו, המזכירים לראשונה את הח'אן כ"פונדק יפה מאוד אשר נבנה לא מזמן במרחק מטחווי אבן מחוץ לעיר".
בתקופה הממלוכית ידע המקום, כנראה, ימים של שגשוג, ואז גם נבנה הח'אן. צפת ועזה היו בתקופה זו ערים חשובות במיוחד. בניגוד לעזה, ששכנה על הדרך הראשית, "דרך הים", וליד חוף הים, הייתה צפת עיר הררית, ששימשה כבירתה של "ממלכה" שנקראת על שמה, "ממלכת צפד". "דרך הים" עברה בג'וב יוסף, ושימשה מעין תחנה ששירתה גם את צפת. קיומה של "תחנת צפת" בג'וב יוסף מסתבר גם ממסמכים מאוחרים המעידים, כי הייתה בו תחנה לגביית תשלום מס דרך, מאוישת ביחידה צבאית.
תאורי נוסעים
התיאור המפורט הראשון של ג'וב יוסף ושל הח'אן בספרות המסעות, מובא על ידי הנוסע האיטלקי רוקטה (Rochetta) בשנת 1599, המתאר חצר ובור מים במרכזה. הוא גם מספר על פגישתו עם שיירות של נוצרים מזרחיים, אשר קיימו במקום פולחן מיוחד הקשור כנראה ליוסף. אותו נוסע מוסיף ומתאר גם את המבנה הכיפתי על עמודי השיש מעל בור יוסף, ולראשונה גם את החורבות ממזרח לבור, שאותן זיהה עם "ביתו של יעקב אבינו". הצליינים המעטים שהגיעו לאזור זה לא לנו בדרך כלל בג'וב יוסף, שהיה קרוב מדי לתחנה הקודמת בטבריה, ח'אן אל-מיניה או כפר נחום. הם המשיכו, על כן, לתחנתם הבאה, לח'אן גשר בנות יעקב או לצפת. תאוריהם מועטים למדי ואינם שונים בהרבה מתיאורו של רוקטה משנת 1599 המובא לעיל. הח'אן מתואר על ידם כמוזנח, הבור נמצא בחצר עם מסגד קטן. לעיתים מוזכרת האגדה הקשורה אליו ולעיתים גם קדושתו.
במרץ 1799 נזכר המקום בקשר למסע נפוליאון. במפת ז'אקוטן, ששורטטה במסע זה, השם "ג'וב יוסף" (Puits de Joseph) מצוין במפה כהצטלבות דרכים. הח'אן איננו מצוין במפה, על אף שהיה קיים. בין הח'אנים האחרים מצוינים ח'אן אל-מיניה וח'אן גשר בנות יעקב. נראה הדבר כי על אף שג'וב יוסף נמצא ליד דרך ראשית, חשיבותו הייתה משנית.
הנוסע הראשון המביא תיאור ארכיטקטוני מפורט של האתר, הוא בורקהרדט (1812):
הנוסעים הרבים שפקדו את הארץ במאה ה-19 מתייחסים לא אחת למקום, אך בדרך כלל אין הם מוסיפים לתיאורו המקיף של בורקהרדט, המצוטט לא אחת בכתביהם.
בסקר מוזכרים מקומות התפילה בח'אן, אך החצר סביב הבור, עם המסגד שבתוכה, לא הייתה קיימת, כנראה. נראה שהם נהרסו ברעידת האדמה בראשית 1837, ואבניהם שימשו לבניית המכלאה, שעדיין צמודה לקיר המזרחי של הח'אן. החצר סביב הבור מוזכרת אמנם עוד שנה לאחר הרעש, אך ייתכן כי רק שרידי החצר ניכרו עדיין, והמכלאה נבנתה מאוחר יותר. כיום נותרו מהחצר ומהמסגד רק שרידי יסודות, וגם אלה מקורם מוטל בספק.
בשנת 1900 הגיע לג'וב יוסף נדבן כלשהו, ממוצא הודי כנראה, וקבע לוח שיש על המבנה הכיפתי שמעל הבור, שבו נכתב: השורה הראשונה כתובה בסגנון כתב נסתעליק. שנת 1318 להג'רה היא שנת 1900. רגע חסד זה לא מנע את המשך הרס האתר.
הח'אן
הח'אן נמצא כ-80 מטר מערבית לג'וב יוסף, על שיפוליה המערביים של גבעה טרשית מבודדת. שביל, חצוב בחלקו בסלע, מחבר ביניהם. הח'אן הוא מבנה מלבני (47x34 מ'), המקיף חצר (22x16 מ'). זהו אחד הח'אנים הקטנים ביותר בארץ. קירות המבנה, הבנויים ברובם שכבות אבני גיר ואבני בזלת לסירוגין, עבים מאוד: 1.5 עד 2.8 מטר. לח'אן פתחים בדמות חרכי ירי, ששימשו כנראה לאוורור ולתאורה, היות שמיקומם, מידותיהם וזוויות התרחבותם אינם מאפשרים להשתמש בהם לירי.
המבנה הוא בעל קומה אחת, להוציא חלק מאגפו הצפוני שעליו נבנו ארבעה קיטונים ומגדל שמירה, שהיו בקומה השנייה. שער המבנה נמצא מצפון, וממנו מוליך פרוזדור שאורכו 17 מ' (מספר 3 ו-9 בתוכנית) המסתיים בחצר. צמוד לחצר, מצדו המזרחי של הפרוזדור, מצויות מדרגות (מספר 11) המובילות לגג המבנה ולקומה השנייה. לצדי החצר (מספר 13) ממוקמים אולמות מקומרים ארוכים (מספר 12 – 28x6 מ' ממערב ומספר 14 – 35x6 מ' ממזרח), לכל אורך המבנה.
בצד הדרומי של החצר, בהמשך ארכיטקטוני של השער וממולו, מצוי חדר (מספר 17 – 5.5x5 מ') ובו מחראב (גומחת תפילה). מצידו המזרחי של חדר זה, בינו לבין אולם האורך, מצוי חדר נוסף (מספר 18 5x4 מ') שכדוגמתו מצויים גם מעברה השני של החצר, משני צידי הפרוזדור (מספר 8 ומספר 10).
בחלקו הצפוני של האגף הצפוני מצויים אולמות נוספים, כנראה תוספת מאוחרת למבנה המקורי. האחד (מספר 4 ו-5 – 11x6 מ') מצידו המזרחי, והשני (מספר 2 – 6x5 מ') מצדו המערבי של הפרוזדור. באולמות אלה פתחים, דמויי חרכי ירי, נוספים וכן גומחות, שנועדו כנראה לאחסון. כן מצוי במקום אח עם ארובה החוצה גם את התקרה לקומה השנייה, שבה הייתה אח נוספת באחד הקיטונים.
בפינתו הצפונית-מערבית של הח'אן, בהמשך לאולמות אלה, מצוי בור מים (מס' 1), שבעבר היה מוקף חומה. הגישה אליו הייתה כנראה רק מתוך המבנה, דרך חדר שמדרום לו, ובו מקום תפילה נוסף, מאולתר קמעה, ופשוט יותר מהמאחרב המפואר שבאגף הדרומי (מס' 6 – 7x5 מ')
מידותיו של בור המים הם 8x8 מטר ועומקו כיום – 2.3 מטר. הוא חצוב בסלע בחלקו התחתון, בנוי בחלקו העליון, ורובו מטויח. הבור מצטיין באיכות בנייתו. הוא מקורה בלוחות בזלת הנשענים על קשתות בנויות היטב. תכולת בור המים כ-130 מטר מעוקב. לפי עדויות הנוסעים, הוא סיפק מים (בצמצום) לשיירות. גם כיום, כאשר תעלות האיסוף הרוסות, תחתית הבור עדיין מכילה מים בסוף הקיץ. ייתכן כי קרקעית הבור נמצאת על אקוויפר כל שהוא, והמים נקווים אליו לאיטם. הימצאות אקוויפר כזה יכולה להסביר את היקוות המים אל תחתית ג'וב יוסף בעומק של 10 מ', כעדותם של בורקהרדט ואחרים, אף שהוא מרוחק כ-110 מ' משם. ג'וב יוסף מצוי במעלה הגבעה, ונראה כי קרקעית שני הבורות נמצאות במפלס אחד. חיזוק להנחה כי מדובר במעין שכבה ולא במי גשם מנוקזים, הוא איכות המים הגבוהה, כעדות הנוסעים.
השתמרותו של המבנה טובה, ומלבד אגפו המערבי, שהתמוטט כליל, וחלקים באגף המזרחי ובקומה השנייה, נותר הח'אן כמעט בשלמותו. עובדה זו מרשימה בהתחשב בבנייתו היבשה של הח'אן, וכן בהתחשב במקומו בבקע הירדן, המועד לרעשים. שני רעשים שאירעו בתקופת קיומו של הח'אן ידועים בבירור: האחד ב-1759, שבו נספו מחצית יהודי צפת, והשני ב-1837, שהיה קשה אף יותר. סביר להניח, כי ההרס החלקי של הח'אן נגרם ברעשים אלה, ובמיוחד הראשון שבהם, כפי שעולה מעדויות שונות, המובאות להלן.
תולדות הח'אן
לא השתמר כל תיעוד היסטורי באשר למועד בניית הח'אן, אך קיימים נתונים הרומזים שהוא הוקם במחצית השנייה של המאה ה-13. קמרון צולב (מספר 3 בתוכנית) עשוי אף לרמוז על סגנון צלבני מאותה תקופה, אך בהיעדר עדות נוספת, הסבירות לתיארוך זה נמוכה. סביר יותר – בהסתמך על מקורות היסטוריים וספרות עולי הרגל – לתארך את בניית הח'אן לתקופתו של הסולטאן אינאל, שמשל בשנים 1453–1461. עשרים שנה קודם לכן בנה הסולטאן ג'קמק שרשרת ח'אנים, אך המקורות אינם מזכירים את ח'אן ג'וב יוסף, השונה בסגנונו מהח'אנים הללו. ידוע כי הסולטאנים אינאל ואחריו קאיתבאי (1468–1495) הרבו לבנות מבני ציבור ודת בארץ.
נראה שהח'אן נבנה במקורו כאולמות וכחדרים סביב חצר פנימית, ללא החלק הצפוני של האגף הצפוני. בשנת 1674 מוזכרת כתובת בשער, שהיום אין זכר לא לה ולא למיקומה בעבר. נראה שבין מועד זה לרעש של 1759, נבנתה תוספת לאגף הצפוני. תוספת זו, אשר קמרונותיה (מלבד קמרון השער העשוי קשתות מצטלבות) הם בכיוון מזרח-מערב, בניגוד ליתר קמרונות המבנה, כולל בקומת הקרקע שני אולמות ובור מים, ובקומה השנייה ארבעה קיטוני שינה ומגדל שמירה. אין שום עדות ישירה לבניית תוספת זה ובוודאי לא לתיארוכה. אך יש כמה עדויות ארכיטקטוניות המעידות כי מדובר בתוספת; שינוי כיוון הקמרונות, פתחים במבנה המקורי שנאטמו על ידי הקיר החדש, הבנייה השונה ובניית הקומה השנייה בדיוק מעל קטע זה, עשויים להעיד על כך.
באשר לתיארוך בניית תוספת זו, העדויות מועטות אף יותר. אם אכן הייתה כתובת בשער אשר נראתה בשנת 1674, סביר להניח שהיא כוסתה בבנייה החדשה. בשנת 1810, בתקופה שבין שני הרעשים, הח'אן מתואר כבר כהרוס בחלקו, אולי בעקבות הרעש של 1759. בוני התוספת היו משקמים בוודאי את הריסות אולם האורך המערבי, מאחר שאין הגיון בבניית תוספת מפוארת (איכות בניית התוספת טובה מזו של יתר חלקי הח'אן), על גבי מבנה הרוס בחלקו. בזמן בניית תוספת זו, נפרץ פתח מגג בור המים המוקף חומה אל החדר שמדרום לו, ונבנה בו מחראב. הגישה אל בור המים הייתה כנראה מתוך הח'אן, דרך חדר זה בלבד. על החומה הזו בולטות אבנים העשויות להיראות כשרידי מדרגות, אך בציור משנת 1839 נראית החומה שלמה, ללא פתח במקום.
בציור הנזכר, כלומר, שנתיים לאחר הרעש של 1837, נראה הח'אן עם קומתו השנייה בשלמותה ובור המים עדיין מוקף חומה. יש להתייחס בזהירות לתיארוך ציור זה, המבוסס על הדפס מ-1817. הנוף ברקעו, שאינו תואם את המציאות בשטח, מחזק את ההנחה שלא מדובר בציור אותנטי. המכלאה המזרחית לא נראית בתמונה זו ואף אינה מוזכרת בתוכנית הסקר הבריטי משנת 1875. ייתכן שהיא לא הוקמה עדיין או שעורכי הסקר לא ייחסו לה חשיבות. אכן, אין למכלאה זו כל חשיבות פרט להיותה בנויה בחלקה הגדול אבני גזית. יש בכך לשמש הסבר להעלמה המוחלט כמעט של החצר, שהקיפה את ג'וב יוסף במשך מאות בשנים ואשר הייתה מרוחקת כ-60 מ' מהמכלאה.
זה כמאתיים שנה מתואר הח'אן כמצוי בתהליך של הרס, ונראה כי רק הודות לבנייתו האיתנה, הוא שרד עדיין בחלקו. ללא עבודות שיקום נחרץ גורלו של הח'אן להיעלם. בשנת 1985 התמוטטה שארית קשת השער. השוואת הח'אן של היום לצילומים מימי המנדט הבריטי, מעידה אף היא בבירור על תהליך ההרס.
ג'וב יוסף שעל אם הדרך
עמיעד נמצאת כיום על הכביש המרכזי מצפון הארץ למרכזה, דרך שחזקה עליה שהתקיימה בתוואי זה בעבר, בעת שהטופוגרפיה הכתיבה את תוואי הדרכים, אף יותר מהיום. אז שכנה ג'וב יוסף על "דרך הים" או "דרך מצרים", כפי שנקראה לפעמים, שחיברה את סוריה ואשור עם מצרים, והייתה אחת הדרכים החשובות בסהר הפורה.
הדרך לאורך הים, הדרך הטבעית כיום, הייתה קשה למעבר בגלל ביצות השרון, קרן הכרמל שנשקה לים וסולמה של צור, אשר מנע מעבר נוח ליד ראש הנקרה. "דרך הים" לא השתנתה הרבה באלפי שנים האחרונות. היא עברה את אפק (באזור ראש העין) כדי לעקוף את ירקון, נמשכה ממזרח לביצות השרון, לרגלי הרי שומרון, אל נחל עירון (ואדי עארה) ודרכו למגידו, דברת וח'אן א-תוג'אר (ליד בית קשת). מח'אן א-תוג'אר עברה הדרך את קיבוץ לביא של ימינו, ירדה ליד קרני חיטין ונבי שועייב לוואדי חמאם (נחל ארבל), או שעברה בין מצפה לארבל של היום, דרך נחל רקת, ומשם לח'אן אל-מיניה לאורך שפת ים כנרת, המקום היחיד שבו ניתן היה לעקוף את נחל צלמון ונחל עמוד (בקשיים מרובים בעת שנחלים אלה שפעו מים). מח'אן אל-מיניה עלתה הדרך בנחל גפית (הנחל שמול הכניסה של אתר ספיר) אל השלוחה שממערב לנחל כנר – בניגוד לכביש של היום שעובר ממזרח לנחל עמוק זה – אל ח'אן ג'וב יוסף. מג'וב יוסף עברה הדרך בתוואי של הכביש הנוכחי, אך במקום לפנות מעט מערבה, ליד אליפלט, המשיכה ישר דרך האוכף שבין מחנה פילון לתל נס (תל אל-סנג'ק). משם המשיכה בקו כמעט ישר, אל גשר בנות יעקב, במקום אשר לפנים הייתה מעבּרה נוחה (הערוץ העמוק של היום קיים רק מאז ייבוש אגם החולה). מגשר בנות יעקב עלתה הדרך לקוניטרה, ח'אן ארנבה וסעסע, בואכה דמשק. תוואי אחר המשיך מג'וב יוסף צפונה, דרך תל חצור, עקף את ביצות החולה ועלה לדמשק דרך הבניאס. נתיב אחר, עבור אלה שהעדיפו לוותר על דמשק, המשיך הישר צפונה, אל בקעת הלבנון.
ג'וב יוסף לא היה רק תחנת דרכים על דרך הים, אלא גם צומת דרכים שחשיבותו עלתה וירדה בהתאם לנסיבות. שלוש דרכים הובילו מג'וב יוסף לצפת. הדרך הראשונה הובילה בתוואי הנוכחי של כביש עמיעד-פרוד עד לח'רבת א-שונה, שליד שפך נחל עכברה, לנחל עמוד ומשם עלתה על גבי רמת פשחור לצפת, על-יד בית החולים של היום. הדרך השנייה עלתה דרך באב אל-ח'אנין (הדרך הצבאית הבריטית שליד בריכת המים של עמיעד היום), והשלישית, היא עקבת אל-לובאן (מעלה הלבנון), שעלתה דרך ואדי ח'ליל א-לוז, נחל עמיעד שליד בית הקברות של היום. דרך זו, שעברה בתוואי של נחל עמיעד, שנקרא בהמשכו בזמנו ואדי כרזה וואדי וודבה, הובילה דרך חורבות כורזים לכפר נחום ושימשה כדרך מקובלת מצפת לטבריה. במדריך תיירים משלהי המאה ה-19 מופיע עדיין תוואי זה כמסלול מומלץ; מטבריה בסירה לכפר נחום, ומשם על גבי חמורים, דרך ג'וב יוסף לצפת.
דרך נוספת, שחשיבותה עלתה בתקופות בהן התהדקו הקשרים בין עכו לדמשק, היא הדרך מג'וב יוסף מערבה, לבקעת חנניה ולבקעת בית הכרם. היו בעיות עבירות בתוואי זה. מערבה של בקעת בית הכרם היה בוצי בחורף מחוסר ניקוז, והירידה לכיוון עכו הייתה קשה. ייתכן כי לעיתים עברה הדרך מבקעת חנניה דרך בקעת סכנין שמדרום לה. חציית הדרך את הנחלים עכברה ועמוד ליד ח'רבת א-שונה, המקום היחיד הניתן למעבר, הייתה מסובכת ודרשה אחזקה מתמדת. על אף שצפת הייתה בירת מחוז ועיר חשובה, לא הובילה אליה דרך נוחה אלא בשלהי המאה ה-19. רק לאחר סלילת כביש ראש פינה-צפת, בתחילת המאה ה-20, נוצר קשר עם כביש צפת, עין זיתים-מירון, והמעבר הישיר דרך נחל עמוד הוזנח. במפות שונות מסומנת דרך זו לעיתים כשביל רחב, לעיתים כעבירה לעגלות תותחים (במסע נפוליאון), ולאחרונה, לפני הכביש הנוכחי, היא נסללה כדרך ג'יפים על ידי הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.