cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קיסרופאפיזם
קיסרופאפיזם בכנסייה המזרחית
קיסרופאפיזם היה מקובל גם ברוסיה. כאשר איוואן האיום הכפיף את הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית למרותו. בכך העלה את הקיסרופאפיזם לדרגת שליטה גבוהה יותר מאשר הייתה בימי הקיסרים הביזנטיים. לאחר מותו של הפטריארך אדריאנוס ב-1700, הצאר פיוטר ה-I מנע את בחירת מחליפו, וכעבור 20 שנה, ב-1721 קבע שמעתה בראש הכנסייה לא יעמוד אדם אחד אלא "מועצה רוחנית". מועצה זו, שלאחר זמן כונתה "הסינוד הקדוש", הייתה, בתורה, כפופה לצאר ששימש לה "פוסק עליון". בכך, פטר הגביל את כוחה של הכמורה ולמעשה הכפיף אותה למדינה.
קיסרופאפיזם היה מקובל בכנסייה האורתודוקסית של טורקיה עד 1923 ובקפריסין עד 1977 (עד מותו של הארכיבישוף מקאריוס השלישי).
מחוץ לעולם הנוצרי
מלכי-צדק מתואר בתנ"ך כבעל שתי הסמכויות יחד, מלך ירושלים וכהן לאל עליון.
המלכים החשמונאים, החל בשמעון התרסי ועד אלכסנדר ינאי החזיקו בשתי המשרות, גם כהן גדול וגם נשיא היהודים או מלך יהודה (החל באריסטובולוס הראשון)
בתקופה המאוחרת יותר תופעת השלטון הקיסרופאפיסטי לא הייתה מוגבלת לעולם הנוצרי. הח'ליפה היה בעל הסמכות הרוחנית והגשמית על כל המוסלמים.
ג'יל בולטה טיילור
ג'יל בולטה טיילור (באנגלית: Jill Bolte Taylor; נולדה ב-4 במאי 1959) היא חוקרת מוח, סופרת ונואמת אמריקנית מעוררת השראה. סיפורה האישי על התקף השבץ החמור אותו חוותה בשנת 1996 בגיל 37, ושמונה שנות התמודדותה עם תהליך ההבראה וההתאוששות בעקבותיו, היו בעלי השפעה על עבודתה כמדענית ונואמת. אירוע השבץ, אופן ההתגברות על האתגרים שעמדו בפניה והתובנות להן התוודעה על תפקוד מוחה הם הנושאים בהם מתמקד הספר התקף התובנה שלי (באנגלית: My Stroke of Insight, A Brain Scientist's Personal Journey). הרצאתה בועידת TED הייתה הראשונה בתולדות הארגון אשר הפכה לויראלית ברשת. בעקבות ההצלחה וההד התקשורתי לה זכתה הופעה זו, ספרה נכנס לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס ותורגם ל-30 שפות.
עיקר התמחותה של בולטה טיילור בתחום מדעי המוח הוא בחקירה לאחר המוות של המוח האנושי בהקשר של מחלת הסכיזופרניה ומחלות נפש אחרות. בעבור ספרה והרצאותיה שנגעו לציבור הרחב בנושא השבץ, היא הוכרזה כחברה ברשימת טיים 100 של 2008 בטיים מגזין. הסניף בניו יורק של האגודה הלאומית לטרשת נפוצה העניק את הפרס הראשון בקטגוריית מדע ברשימת "ספרים לשיפור חיים" לספרה התקף התובנה שלי ב-23 בפברואר 2009 בעיר ניו יורק.
בולטה טיילור ייסדה עמותה שלא למטרות רווח בשם: ".the nonprofit Jill Bolte Taylor Brains, Inc" (עמותת המוח של ג'יל בולטה טיילור בע"מ), היא משתפת פעולה ומזוהה עם בית הספר לרפואה של אוניברסיטת אינדיאנה, והיא הדוברת הלאומית של מרכז המשאבים של רקמת המוח של הרווארד, המנהל את מאגר רקמות המוח המשמש למחקר.
שבץ
ב-10 בדצמבר 1996, בולט טיילור התעוררה לגלות כי היא נמצאת בעיצומו של התקף שבץ. מאוחר יותר נקבע כי הרקע הרפואי לכך היה דימום בלתי שגרתי באזור חיבור לא תקין בין עורק לוריד בצד השמאלי של ההמוספירה במוחה (AVM). לאחר שבועיים וחצי, ב-27 בדצמבר 1996 היא עברה ניתוח מוח מורכב בבית החולים הכללי במסצ'וסטס להסרת גוש בגודל כדור גולף של קריש הדם אשר הציב לחץ על מרכזי השפה בצד השמאלי של המוספירת מוחה.
התקף התובנה שלי
בעקבות ההתמודדות עם שבץ, בשנת 2006 בולט טיילור הוציאה לאור את המהדורה הראשונה של הספר "התקף התובנה שלי" אשר עסק בתהליך ההחלמה מהשבץ והתובנות על פעילות מוחה אותן הפיקה כתוצאה מחוויה זו.
לאחר שנערכה מכירה פומבית לקבלת זכויות היוצרים על הספר התקף התובנה שלי בניהולו של הסוכן ועורך הדין של טיילור, אלן שטיפלר, הוצאת Penguin זכתה לקבל את זכויות ההפצה. הספר יצא בכריכה קשה במאי 2008 וכיכב ברשימות רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך שבעה שבועות, במהלכן כבש את המקום הרביעי ברשימה.
הספר תורגם ויצא לאור במעל ל-30 שפות ברחבי העולם. ב-2010 תורגם לעברית על ידי נעמי כרמל ופורסם בהוצאת מודן.
בעקבות ההצלחה, בולט טיילור הופיעה בתוכניתה של אופרה ווינפרי ב-21 באוקטובר 2008. כשנה לאחר מכן, במהלך נאומה בטקס חלוקת תארים באוניברסיטת דיוק, ווינפרי ציטטה את טיילור במשפט "אתה אחראי על האנרגיה שאתה מביא", במסר המדרבן את הסטודנטים לקבל את האחריות בחייהם העתידיים. בולט טיילור הייתה האורחת הראשונה של אופרה ווינפרי בשידורי הסדרה האינטרנטית העוסקת ברוחניות ( Soul Series) באתר Oprah.com, ובתוכנית הרדיו של אופרה.
אמיל פאור
אמיל פאור (בגרמנית: Emil Paur; 19 ביולי 1855 - 7 ביוני 1932) היה מנצח אוסטרי.
חייו
פאור נולד בצ'רנוביץ, אוסטריה, כיום אוקראינה. הוא השלים את לימודי המוזיקה בווינה ואחר כך עבד בניצוח בקאסל, קניגסברג ולייפציג. בהמשך היגר לארצות הברית ושם ניצח על התזמורת הסימפונית של בוסטון, הפילהרמונית של ניו יורק ותזמורת פיטסבורג, לפני שחזר לאירופה, לנצח על האופרה של ברלין.
הוא נחשב למנצח כבד ראש, כיוון שביכר את יצירותיו של ברהמס, שבשנים ההן היה מקובל לראות בהן חומר האזנה כבד.
נפטר ב-1932 בצ'כוסלובקיה (כיום צ'כיה).
מועדון תרבות הדיון - דיבייטינג של האוניברסיטה העברית
מועדון הדיבייטינג של האוניברסיטה העברית הוא ארגון סטודנטים באוניברסיטה העברית בירושלים, הפועל בתחומי תרבות הדיון והדיבייט התחרותי. בפן התחרותי, המועדון הוא בין המובילים בישראל (במסגרת התחרויות של ליגת הדיבייט הישראלית), וחבריו אף מעפילים באופן קבוע לשלבים המתקדמים של אליפות אירופה ואליפות העולם.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1984 ביוזמת פרופסור אדי קאופמן, שכיהן באותה עת כמנהל מכון טרומן לקידום השלום, במטרה לקדם את תרבות הדיון בישראל. הרעיון עלה לאחר רצח אמיל גרינצווייג, שקאופמן ביקש לייצור מסגרת בה אנשים מכל קצווי הקשת הפוליטית יוכלו להיפגש ולדון בנושאים שנויים במחלוקת, בוויכוח סובלני בצורת דיבייט. בוויכוח הראשון השתתפו יוסי ברנע מהצד הימני של המפה הפוליטית ונעם קמינר מהצד השמאלי. נושא הדיון היה "משא ומתן עם אש"ף - כן או לא".
בשנים הראשונות לפעילותו היה מועדון הדיבייטינג היחיד שפעל בקביעות בישראל. עם התפתחות התחום בישראל, החל להשתתף במסגרת התחרויות של ליגת הדיבייט הישראלית ובאליפות העולם בדיבייטינג לאוניברסיטאות.
פעילות
המועדון מנהל פגישה שבועית קבועה לאורך תקופת הלימודים האקדמית, וכן פגישות ארעיות נוספות בתקופת הלימודים ומחוץ לה. ככלל, הפגישות מתמקדות בביצוע ובלימוד של דיבייט פרלמנטרי בריטי. בנוסף מארגן המועדון אירועים לציבור האוניברסיטה העברית בתחום תרבות הדיון, כגון הרצאות של אנשי רוח ואנשי ציבור, דיונים ציבוריים, ודיונים מונחים בין המועמדים לבחירות לאגודת הסטודנטים באוניברסיטה.
משלחות של המועדון מתמודדות באופן קבוע באליפות העולם בדיבייטינג לאוניברסיטאות, באליפות אירופה בדיבייטינג לאוניברסיטאות, ובכל תחרויות הדיבייט האוניברסיטאיות בישראל. המועדון הוא אחד ממייסדי מועצת הדיבייט הארצית, והוא מארח תחרות ארצית בכל שנה.
ארגון
המועדון פועל באוניברסיטה כתא סטודנטים, ונמצא בחסות דיקנאט הסטודנטים של האוניברסיטה. התנהלותו הפנימית מתבצעת באופן דמוקרטי, כאשר חברי המועדון הקבועים בוחרים יושב ראש וחברי הנהלה לתקופה של שנה. בחירות אלו, שהן ישירות וחשאיות, מתקיימות לקראת סוף השנה האקדמית.
הישגים תחרותיים
אליפות העולם בדיבייטינג לאוניברסיטאות:
אליפות אירופה בדיבייטינג לאוניברסיטאות:
אליפות ישראל בדיבייט לאוניברסיטאות:
חוף העבדים
חוף העבדים הוא שמו ההיסטורי של אזור במערב אפריקה, לחופי מפרץ בנין. האזור נקרא על שם מוצר הייצוא העיקרי שלו - עבדים שחורים שנשלחו לאיים הקריביים ולארצות הברית במהלך המאה ה-16 ועד שלהי המאה ה-19. אזורים סמוכים נקראו אף הם על שם מוצרי הייצוא העיקריים שלהם - חוף הזהב, חוף השנהב וחוף הפלפל (אשר ייצאו זהב, שנהב ופלפל בהתאמה).
היסטוריה
סחר העבדים באפריקה החל בעת העתיקה. עבדים אפריקאים נלקחו למצרים העתיקה ולאימפריה הרומית. ניתן לתארך את ראשית סחר העבדים הטרנס אטלנטי לשנת 1670 (התקופה ממנה קיימים מסמכים אירופאים המתעדים סחר זה).
הסחר הגיע לשיאו במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 כאשר נעשה שימוש בעבדים אלה ברחבי האימפריה הבריטית והאימפריה הפורטוגזית וכן עבדים רבים נלקחו לברזיל ולארצות הברית. בתקופה זו כשלושה מיליון עבדים שחורים הוצאו מאפריקה, כשהם מובלים באוניות מאזור חוף העבדים (וחופים אחרים במערב אפריקה) לשוקי העבדים באמריקה. העבדים הוסעו בתנאים קשים, ורבים מהם לא שרדו את המסע. לבד מאלו שמתו בספינה מתו רבים אחרים במהלך המסע הכפוי בתוך אפריקה.
דה אדג'
דה אדג' (באנגלית: The Edge, בתרגום חופשי: הקצה) הוא כינויו של המוזיקאי הבריטי דייב אוונס (נולד ב-8 באוגוסט 1961), הגיטריסט של להקת הרוק האירית U2 והכותב של חלק מהחומר שלה. הוא מדורג במקום ה-38 ברשימת "100 הגיטריסטים הגדולים" של מגזין רולינג סטון.
ביוגרפיה
אוונס נולד בלונדון, אנגליה להורים ממוצא וולשי. כשהיה בן שנה, משפחתו עברה לדבלין, אירלנד. למרות זאת שמר אוונס את אזרחותו הבריטית. אוונס קיבל שיעורי גיטרה ופסנתר והופיע ביחד עם אחיו דיק שיותר מאוחר הצטרף ללהקת Virgin prunes.
קריירה מוזיקלית
ב-1976 הצטרף ללהקת U2. ב-1982, דה אדג' היה קרוב לעזוב את הלהקה מסיבות דתיות, אך לבסוף שוכנע להישאר. זמן קצר לאחר מכן, הוא כתב את "Sunday Bloody Sunday".
בנוסף לעבודתו עם U2 דה אדג' הקליט עם אומנים כמו: ג'וני קאש, בי בי קינג, טינה טרנר ורון ווד.
סגנון הנגינה המיוחד שלו בגיטרה החשמלית, ביחד עם השימוש החדשני בתהליכי עיבוד סאונד ממוחשבים, עוזרים להגדיר את הסגנון המיוחד של U2.
בשנת 2002 דה אדג' נבחר להופיע על בול מיוחד של אירלנד, בנוסף לעוד שלושה בולים של שאר חברי להקת U2 ועוד מספר בולים של מוזיקאים אירים מפורסמים.
ב-2003, המגזין רולינג סטון דירג את דה אדג' במקום ה-38 ברשימת "100 הגיטריסטים הטובים של כל הזמנים".
חיים פרטיים
דה אדג' התחתן עם חברתו מנעוריו אליסון, ב-12 ביולי 1983. לזוג שלוש ילדות: הולי, ארן, ובלו אנג'ל. הזוג נפרד ב-1991, ולא היה יכול להתגרש בגלל החוק האירי. הגירושים הפכו לחוקיים ב-1995, והם התגרשו ב-1996.
באוקטובר 1997 נולדה בתו הרביעית, סיאן, מהרקדנית והכוריאוגרפית של U2, מורלי שטיינברג. בספטמבר, 1999 נולד בנם, לוי. הזוג התחתן ב-22 ביוני 2002.
מיכאל קולישר
מיכאל קוֹלִישֶר (ברוסית: Михаи́л Игна́тьевич Ку́лишер (מיכאיל איגנטיביץ' קולישר); 7 ביולי 1847 – 29 בנובמבר 1919) היה היסטוריון, פובליציסט, אתנוגרף ואיש ציבור יהודי רוסי שפעל בשלהי המאה-19 ותחילת המאה ה-20.
ביוגרפיה
קולישר נולד בסופיביקה (Софиевка) ליד לוצק (כיום בווהלין באוקראינה) למשפחה יהודית. הוא למד בבית המדרש לרבנות בז'יטומיר (כיום באוקראינה), בגימנסיה בקמניץ-פודולסקי, בפקולטה למשפטים של אוניברסיטאות קייב, אודסה וסנקט פטרבורג שבה סיים את חוק לימודיו והתחיל לעבוד כעורך דין.
ב-1875 הוא שהה בגרמניה ובאוסטריה, והשתתף בקורסים שעניינו אותו באוניברסיטאות שם. למסע זה הייתה השפעה עצומה על גורלו המדעי של קולישר. הוא נשאר חסיד נאמן של הפוזיטיביזם לאורך חייו.
ב-1877 התחתן קולישר עם שרה אוסיפובנה (Сара Осиповна). הזוג היה נשוי 40 שנה, והביא לעולם שלושה בנים שהתפרסמו בזכות עצמם. באותה שנה שהה שוב במערב אירופה.
פובליציסטיקה
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 הוא החל את הקריירה שלו כעיתונאי בעיתון היהודי-רוסי "דְייֵן" (День, "יום") באודסה ובוודומוסטי סנקט פטרבורג, בעריכת ולנטין קורש (Валенти́н Фёдорович Корш). מאוחר יותר הוא פרסם בעיתונים "נובם ורמיני" (Новом времени, "זמן חדש"), "רוסקייה פרבדה" (Русская правда, "אמת רוסית"), "נובוסטי" (Новостях, "חדשות"), העיתון היהודי ("זריחה") ו ("זריחה חדשה"). בשנת 1879, יחד עם אחרים, הוא יסד את כתב העת של יהודי רוסיה "ראזסווייט" בסנקט פטרבורג, במשך זמן מה שימש למעשה עורכו.
מאז 1876 הוא פרסם מאמרים מדעיים ב"סלובה" (Слове, מילה), "רוסקוי מיסלי" (Русской мысли, "מחשבה רוסית), "וסטניקי יברופה" (Вестнике Европы, "מבשר אירופאי"), (הספרייה היהודית), "Zeitschrift für Ethnographie" (בגרמנית כתב עת לאתנוגרפיה), "Archiv für Anthropologie" (בגרמנית "ארכיון האנתרופולוגיה"), "Zeitschrift für Sprachwissenschaft u. Völkerpsychologie" (בגרמנית, "כתב עת לבלשנות ופסיכולוגיה עממית"), "קוסמוס" (Kosmos) ו"גלובוס" (Globus). רובם מוקדשים להיסטוריה של המשפחה, המערכת הפוליטית ורכוש. הם משכו את תשומת לבם של אדוארד טיילור וסטודנטים אחרים לתולדות התרבות. מאמרים מדעיים התפרסמו בספר "מסות על אתנוגרפיה ותרבות השוואתית".
בספר "חיי ישו הם אגדה" (Das Leben Jesu – Eine Sage לייפציג, 1876; גרמנית), הוא טען שסיפורי הברית החדשה אינם אלא בדיה.
ב-1880 ערך את העיתון "פרבדה" באודסה. בשנים 1880–1886 פרסם בקייב את אחד מהעיתונים המחוזיים הטובים ביותר, "זריה" (Зарю, "שחר"), שהפסיק לצאת לאור כתוצאה מהתנגשותו עם עורך נומינלי.
פעילות כאיש ציבור
היה חבר ועד ב"חברת מפיצי ההשכלה" (Общества для распространения просвещения между евреями в России) וביק"א. בשנת 1908, באספת היסוד של "", הוא נבחר לסגן יו"ר ארגון זה. שברבעונה הרוסי פרסם כמה מחקרים ("תולדות החוקה הרוסית לגבי היהודים", "פולניה עם יהודים ורוסי בלי יהודים, על גבול המאות ה-17 וה-18:.. היהודים בקייב"), שבהם קשר בין גורל היהודים לענייניהן הכלכליים של המדינות שבהן ישבו. כמו-כן היה ממייסדי "הקבוצה היהודית העממית" (Еврейскую народную группу) שקמה ב-1906 וראתה את עתידם של היהודים קשור בתקומתה של רוסיה ליברלית.
עם זאת, היה לו יחס שלילי לרעיונות הציונות, מתוך אמונה שהם סותרים את הרוח האוניברסלית של היהדות.
משפחה
מיכאל קולישר היה צאצא למשפחת קולישר, משפחה של יהודים מלומדים ואנשי ציבור, שכללה מלבדו את:
ויקטור ברינדץ'
ויקטור ברינדץ' (ברוסית: Виктор Бриндатч; נולד ב-10 במאי 1941) הוא אמן יהודי ממוצא רוסי, המתגורר ופועל כיום בישראל. חבר באגודת האמנים והפסלים של ישראל, ולשעבר חבר אגודת האמנים הפלסטיים בברית המועצות.
רקע
ברינדץ' נולד בעיר חרקוב שבאוקראינה למשפחה יהודית. אימו הייתה ספרנית. לאחר סיום התיכון, עבד ויקטור במשרה זמנית כשרטט בתיאטרון. הוא סיים את לימודי האומנות בהארט-קולג' באודסה בסוף שנות ה-80 ולמד אצל הצייר הלאומי גוסיבקה. החלטתו לפסל קשורה רבות בידידותו עם יוליאן רוקוביטשניקוב, פסל משנות ה-80. בשנת 1983 יצר את פסלו הקטן, בשם "אביב" אשר מציג דמות של בחורה חיילת.
ב-1991 נולדה בתו השלישית קטרין (ורה) ברינדץ' מנישואיו עם אוקסנה. בשנת 1993 עלה ארצה. לפני נסיעתו העניק עשרות מעבודותיו לבית יתומים בווסקריסנסקי ו-12 עבודות נוספות, למוזיאון יהודי במוסקבה.
ההשפעות
עבודותיו שואבות הרבה מחיי היום יום והמנטליות הישראלית, מהפולקלור היהודי ומהמצב המשתנה בארץ. בציוריו הרבה מן הנושאים הפוליטיים האקלטואליים, ובעבודתיו יש הרבה מדעותיו הפוליטיות האישיות. עיקר סגנונו הוא ריאליסטי. בין יצירותיו תמונות המציגות מצבים ואירועים הקשורים ביהודים בארץ ובעולם: ציורי חגים וחוגגים, חיילים וקרבות, יהודי אירופה.
לימים הפכו אשתו ובתו להשראות הגדולות ביותר של עבודותיו, כאשר תמונות רבות מציגות את הבת, מילדותה ועד בגרותה, ובחלקן את האישה, או את שתי הבנות יחד.
תערוכות
1985 – 1992: תערוכות שונות ברחבי ברית המועצות ומוסקבה.
1996: ״ברינדץ׳ ויקטור״, ברוקלין גלרי, ניו-יורק, סן-פרנסיקו.
1996: "גלריה של דוד המלך" במרכז התרבות בירושלים.
1999: "במעבדה" במרכז האומנות בתל אביב.
2004: "אלף בית" במרכז התרבות בירושלים.
2005: "גוונים יהודיים באמנות" - פסטיבל אמנות יהודית בירושלים.
2006: התערוכה הבינלאומית הראשונה בארגנטינה MIAD Venado Tuerto 2006.
2007: תערוכת ציוריו ב"בית התנ"ך".
2007: תערוכה במוזיאון "תלפיות".
2009-2014: ״אבני שנים-עשר שבטי ישראל״, המוזיאון היהודי באודסה ״מגדל שורשים״. אודסה, אוקראינה.
2014: ״אבני שנים-עשר שבטי ישראל״, בית רריך, אודסה, אוקראינה.
הופמן
הופמן הוא שם משפחה ממקור גרמני שמשמעותו איש חצר.
{{פירושונים|אישים
מושגים מכוניות
ראו גם
}}
ג'ון דאולנד
חייו
הסברה המקובלת היא שדאולנד נולד בלונדון. ידוע שבשנת 1580 נסע לפריז, שם הועסק בשירותו של השגריר בחצר המלוכה הצרפתית. באותה תקופה הפך לקתולי, וטען מאוחר יותר שבשל כך לא הוצעה לו משרה בחצר הפרוטסטנטית של המלכה אליזבת (למרות שדבר החלפת הכנסייה שלו לא נודע בציבור, ומוזיקאים קתוליים אחרים זכו לקבל משרות בחצר המלכה).
הוא הועסק במשך שנים רבות בחצרו של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק. בשנת 1606 שב לאנגליה, ובשנת 1612 זכה למשרה בחצרו של ג'יימס הראשון כנגן לאוטה. לא ידוע על יצירות שחיבר מאז ועד מותו בלונדון בשנת 1626.
רוב יצירותיו נכתבו ללאוטה. יש בהן מספר ספרים של יצירות ללאוטה סולו, שירי לאוטה (לזמר/ת ולאוטה), שירים למספר קולות בליווי לאוטה, ומספר יצירות לחמש ויולות דה גמבה ולאוטה.
אחת מיצירותיו המוכרות ביותר היא שיר הלאוטה "Flow My Tears", להלן הבית הראשון שלו:
המוזיקה של דאולנד הייתה מלנכולית באופיה, לפי האופנה המוזיקלית בתקופתו. הוא כתב יצירה תחת משחק המילים בכותרת Semper Dowland, semper dolens (תמיד דאולנד, תמיד מדוכא), אשר עליה נאמר כי היא מסכמת חלק ניכר מיצירתו.
שירו של דאולנד Come Heavy Sleepe, the Image of True Death, נתן את ההשראה ליצירתו של בנג'מין בריטן Nocturnal after John Dowland for guitar, אשר נכתבה בשנת 1964 עבור הגיטריסט ג'וליאן ברים. ביצירה זו שמונה וריאציות המבוססות על נושאים מתוך השיר או הליווי שלו בלאוטה, אשר נפתרות לנגינת גיטרה של השיר עצמו.
מורשתו במוזיקה העכשווית
אלביס קוסטלו כלל הקלטה של יצירתו של דאולנד "Can she excuse my wrongs" (יחד עם Fretwork ו-The Composers ensemble) כרצועת בונוס בהוצאה המחודשת של אלבומו The Juliet Letters.
באוקטובר 2006 הושק לחנויות אלבומו של סטינג Songs from the Labyrinth בחברת ההקלטות דויטשה גרמופון. סטינג, אשר תואר כמעריץ של דאולנד, הפיק את האלבום יחד עם נגן הלאוטה אדין קרמזוב.
Oh Yeah!
Oh Yeah! (בעברית: או כן!) הוא סינגל מאת הזמר-יוצר האמריקאי ביל וית'רס, שיצא בשנת 1985 והופיע כשיר הפותח באלבומו האחרון, Watching You, Watching Me. השיר, שהיה הרצועה הפותחת, זכה להצלחה גדולה והגיע למקומות גבוהים במצעדי המכירות. אף שהוא אינו הצליח כמו סינגלים קודמים של וית'רס, הוא הוגדר כסיום טוב לקריירה המוזיקלית של וית'רס.
הסינגל יצא יחד עם מקבילו, Something That Turns You On, שהצליח פחות ממנו. "Oh Yeah!" הגיע למקום ה-22 במצעד המוזיקה השחורה של בילבורד, המקום ה-40 במצעד השירים העכשוויים למבוגרים והמקום ה-60 במצעד הסינגלים הבריטי. השיר סומפל בשיר "Your Delight" של להקת Toy Club בשנת 2002 ובשיר "Perfect Nightby" של להקת GH בשנת 2016. לשיר יצא וידאו קליפ.
וילהלם גריקה
וילהלם גריקה (גרמנית: Wilhelm Gericke; 18 באפריל 1845 - 27 באוקטובר 1925) מנצח אוסטרי.
גריהק, יליד שוואנברג, למד בווינה ואחר ניצח על אופרה בלינץ ובווינה, שם נתן את "טהנויזר" של וגנר בהצגת בכורה וינאית. בהמשך נסע לארצות הברית וניצח שם על התזמורת הסימפונית של בוסטון.
פרשת וארא
פָּרָשַׁת וָאֵרָא היא פרשת השבוע השנייה בספר שמות. מסופר בה על שבע המכות הראשונות מתוך עשר מכות מצרים: דם, צפרדע, כינים, ערוב, דבר, שחין, ברד.
לפי החלוקה לפרקים, הפרשה מתחילה ב ומסתיימת ב. את פרשת וארא קוראים בין התאריכים כ"ה בטבת-ג' בשבט.
בתקופת הגאונים נהגה בבבל חלוקה שונה של הפרשיות, ולפיה הסתיימה פרשת וארא לפני מכת ברד (ב), ואילו מכת ברד הייתה חלק מן הפרשה הבאה. ככל הנראה זוהי חלוקת הפרשיות המקורית. התיעוד האחרון למנהג זה הוא מקהילת קונסטנטין במאה ה-16, בספר "עיבור שנים" לרבי יששכר בן סוסאן.
אלוהים מבטיח לקחת את ישראל לעם
אלוהים מגלה בפני משה את השם המפורש, ומטיל עליו להבטיח לבני ישראל שהם עומדים להיגאל ממצרים כדי להפוך לעמו ולבוא אל הארץ המובטחת. בני ישראל אינם מקשיבים אל משה משתי סיבות: "מקוצר רוח ומעבודה קשה".
ה' מורה למשה ללכת שוב אל פרעה, משה מקשה מקל וחומר : "הן בני ישראל לא שמעו אלי, ואיך ישמעני פרעה?" והרי אני "ערל שפתים"?!
מטות משה ואהרון מול מטות החרטומים
ה' נותן למשה ואהרן אותות ומופתים כדי לשכנע את פרעה ואת בני ישראל בשליחותם, אך מסביר כי פרעה יקשה את ליבו מתוך כוונה אלוהית להרבות אותות ומופתים בארץ מצרים ולהוציא "אֶת עַמִּי בְנֵי יִשְׂרָאֵל מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם בִּשְׁפָטִים גְּדֹלִים".
סיפור המכות
המשך הפרשה מספרת את סיפורן של שבע מתוך עשר המכות, והן:
תאריכי הקריאה
השבת בה קוראים את פרשת וארא יכולה לחול בשישה תאריכים שונים:
הפטרה
מפטירים בנבואתו של יחזקאל על פרעה ומצרים: "הנני עליך פרעה מלך מצרים, התנים (=התנין) הגדול הרובץ בתוך יאוריו". ההפטרה היא בספר יחזקאל, מ (למנהג יהדות תימן מתחילים, ולמנהג ק"ק פוזנא התחילו ) עד.
בנוסח רומניא הפטירו עד.
בכ-30% מהשנים, בשנים מסוג בחג, זשג, בחה וזשה, פרשת וארא נקראת בשבת ראש חודש שבט וקוראים את הפטרת "השמים כסאי" במקום ההפטרה הרגילה, ובנוסח רומניא, הפטירו כבכל שבת ראש חודש ב עד.
גרגוריוס התשיעי
גרגוריוס התשיעי (לטינית: Gregorius IX; נולד בין 1145 ל-1170 – 22 באוגוסט 1241) היה אפיפיור מיום 19 במרץ 1227 עד ליום מותו - 22 באוגוסט 1241.
נצר למשפחת אנשי כמורה בכירים ובהם האפיפיור גרגוריוס השביעי (1073-1085), פעל גרגוריוס מתוך מטרה לבסס את השפעת הכס הגדול מעל לכל הגורמים הפוליטיים באירופה הנוצרית, שאיפה זו הציבה אותו מול הקיסרות הרומית הקדושה ושליטה פרידריך השני. מאבק בקיסרות, מסעי הצלב, והקמת האינקוויזיציה הם המוטיבים העיקריים של תקופת כהונתו. בעידן של תמורות ועימותים תרבותיים ולצד אפיפיורים בעלי שם בולטת דמותו של גרגוריוס התשיעי כרפורמטור ומגן הכנסייה.
חייו לפני מינוי לאפיפיור
מעט מאוד ידוע על ראשית חייו וההיסטוריונים, הן של תקופתו והן מאוחרים חלוקים בשאלות בסיסיות כגון תאריך הולדתו. בעוד האנציקלופדיה הקתולית מציינת את שנת 1145 מקור אחר מציין את שנת 1170 ההיסטוריוגרף מתיה מפריס מציין כי הוא היה בן מאה בשעת מותו דבר המציב את תאריך לידתו בשנת 1140. ככל הידוע הוא היה בן למשפחת קונטי משפחה מכובדת ברומא ומדינת האפיפיור שהוציאה מתוכה אנשי כמורה רבים. הסברה המקובלת היא שהוא היה אחיין של אינוקנטיוס השלישי, מצד אמו. לפני הכתרתו היה שמו הוגלינו די קונטי (איטלקית: Ugolino di Conti).
בישוף ברומא
עם עלייתו לכס הקדוש של אינוקנטיוס השלישי בינואר 1198 הוא מינה את הוגלינו די קונטי לבישוף של סנט'אאוסטאקיו (באיטלקית: Sant'Eustachio) - הרובע השמיני מבין רובעי העיר רומא. בעת מינוי זה היה הוגלינו די קונטי בעל השכלה משפטית ומקורב לכס הקדוש. תפקידו החשוב השכלתו וככל הנראה גם נטייה טבעית הפכו אותו לדיפלומט המועדף על אינוקנטיוס השלישי. שליחותו המרכזית באותה תקופה הייתה אל מרקוורד אנווילר (גרמנית: Markward von Annweiler) - איש אצולה גרמני ואיש אמונו של היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. עם מותו של היינריך השישי הפך לטוען לכתר סיציליה ואויב של הכס הקדוש. המשא ומתן עמו לא העלה פירות, אינוקנטיוס השלישי הכריז עליו כצלאח א-דין ה"חדש" והטיל עליו חרם.
בישוף אוסטיה
בשנת 1206 הוא התמנה לבישוף של אוסטיה - תפקיד שהציב אותו בדרגת קרדינל וסימן את עתידו כטוען לכתר האפיפיור. בתוקף תפקידו הוא יזם את שיקום ביצורי העיר ובניית מנזר. בתקופה זו נקרעה האימפריה הרומית הקדושה במאבק ירושה על השליטה בגרמניה בין פיליפ משוואביה, אחיו של הקיסר המת לבין אוטו הרביעי מבראונשווייג. האפיפיור שראה באימפריה הקדושה הן כיריב מסוכן בעל אינטרסים באיטליה מחד וככלי פוטנציאלי לשמש כיד ימינו של הכס הקדוש שלח את הוגלינו די קונטי כנציגו לגרמניה ותוך הפעלת דיפלומטיה בקרב האלקטורים והנסיכים הגרמניים נבחר אוטו הרביעי כמלך גרמניה. אירועים אלו פתחו תקופה של עימותים צבאיים בין המתמודדים על הכיסא שקרעו את האימפריה ונסתיימו בהירצחו של פיליפ משוואביה ביום 21 ביוני 1208. אוטו מבראונשווייג נבחר למלך בשנת 1208 ובשנת 1209 הוכתר כקיסר של ידי האפיפיור. ההרמוניה בין אוטו לאפיפיור לא החזיקה זמן רב והתפוררה משניסה אוטו מברונסוויק לתפוס מחדש נחלות קיסריות באיטליה, ובשנת 1211 ניסה לכבוש את סיציליה. האפיפיור שלף בשלב זה את הקלף המנצח - בן חסותו פרידריך - שלו זכויות לכתר הגרמני וקשר אמיץ עם הכס הקדוש. בכינוס של נסיכי האימפריה שנערך בנירנברג בספטמבר 1211 נבחר פרידריך - בהיעדרו (לטינית: absentia) - למלך גרמניה על ידי קבוצת נסיכים אותה הוביל האפיפיור אינוקנטיוס שבמקביל נידה את אוטו. ב-1212 חזר ואישר בחירה זו בכינוס שנערך במיינץ, והוא הוכתר למלך גרמניה ביום 9 בדצמבר 1212.
הונוריוס השלישי
במהלך ההכנות למסע הצלב החמישי, בעוד הוא לוקח בעצמו את תפקיד המטיף נפטר אינוקנטיוס השלישי ביום 16 ביולי 1216. ביום 18 ביולי התכנסו הקרדינלים במטרה לבחור אפיפיור חדש, תחת האיום של תוהו באיטליה, מסע הצלב שעתיד לצאת לארץ הקודש וחשש מקרע בכנסייה במאבקה חסר הפשרות בכפירה הוחלט להטיל את מלאכת הבחירה על שני הקרדינלים הבכירים - אחד מהם הוגלינו די קונטי מאוסטיה, הם בחרו את הקרדינל סנסיו קמרריו שבחר בשם הונוריוס השלישי והוכתר ברומא ביום 31 באוגוסט. הונוריוס השלישי המשיך ללא שינוי בקווי המדיניות של קודמו וראה את מסע הצלב החמישי יוצא לארץ הקודש אך שוקע במצרים תחת פיקודו של שליח (לגאט) הכס הקדוש. מאמציו של הונוריוס לגייס למסע הצלב את פרידריך השני לא הביאו כל תוצאה והוא נפטר ביום 18 במרץ 1227 מבלי לראות את הקיסר יוצא למזרח על מנת לשחרר את ירושלים מעול המוסלמים.
בתקופת כהונתו של הונוריוס השלישי המשיך הוגלינו די קונטי לשמש בתפקידי מפתח במערכת הדיפלומטית של הכס הקדוש. בשנת 1217 מינה האפיפיור את הוגלינו לתפקיד לגאט - שליח הכס הקדוש ללומברדיה כמטיף למסעי הצלב באותה שנה הוא שימש כמתווך בסכסוך בין פיזה וג'נובה ולאחר מכן בסכסוכים בין ערים נוספות בצפון איטליה.
בחירה
הוגלינו בחר בשם גרגוריוס תוך שהוא מכוון לזכרו של גרגוריוס השביעי, רפורמטור גדול, ומי שעמד בראש הכנסייה בעת מאבק האינווסטיטורה מול הקיסר היינריך הרביעי ובכך מצביע על דרכו העתידית - רפורמה ומאבק חסר פשרות להכנעת הקיסרות.
מול פרידריך השני
מול האפיפיור עמד אחד מגדולי השליטים של ימי הביניים - פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, השניים שלא היו זרים אחד לשני היו מנוגדים בגישתם ומערכת היחסים ביניהם אופיינה בעימותים טוטליים. עם עלייתו של גרגוריוס התשיעי לכס הקדוש הוא הטיל חרם ונידוי על הקיסר לאחר שהקיסר התעכב ביציאתו למסע הצלב השישי, העימות הידרדר כאשר גם במהלך מסע הצלב - שהחזיר את ירושלים לידי הנוצרים כתוצאה מהסכם יפו (1229). חזרתו של פרידריך השני לסיציליה איפשרה לו לערוך סדר בביתו. בהיעדרו ניצל האפיפיור את החלל שנוצר, וכוחותיו בפיקודו של ז'אן דה בריין, חותנו של פרידריך, ערערו את שלטונו של פרידריך באיטליה ובסיציליה. בתקופה קצרה הצליח פרידריך לדחוק את צבא האפיפיור, וביום 20 ביולי 1230 נחתם הסכם שלום - הסכם סן ג'רמנו בין האפיפיור גרגוריוס התשיעי לפרידריך השני. חוזה זה השכין שלום זמני בין היריבים. החרמתו של פרידריך בוטלה, ונחלות של הכס הקדוש באיטליה הוחזרו לשלטון האפיפיור.
האידיליה נמשכה זמן קצר בלבד, שני הצדדים היו בעלי אינטרסים מנוגדים באיטליה ונחלקו בשאלות מהותיות של מעמד וסמכות. האפיפיור טען כי לידיו נמסרו שתי חרבות - האחת רוחנית והשנייה חילונית. על פי טענה זו העביר האפיפיור את החרב החילונית - סמכויות השלטון הארצי לנסיכים אך עשה זאת מעמדת עליונות ואת שניתן אפשר לשלול - כלומר הסמכויות נותרו מוחלטות בידי האפיפיור.
במהלך שנת 1239 תפס פרידריך את השלטון באי סרדיניה והביס את הליגה הלומברדית - חששות האפיפיור מכוחה של הקיסרות הביאו אותו לחדש את נידוי הקיסר באותה שנה, בצר לו החליט גרגוריוס התשיעי לכנס ועידה של קרדינלים ואנשי כנסייה מכל אירופה במטרה לאחד כוחות ולהכריע את הקיסר. פרידריך נקט בגישה מקורית בנוגע לאיום שהציגה הוועידה, ומנע את כינוסה על ידי יירוט אנשי הכנסייה שהגיעו לאיטליה בדרך הים. צי פיזאני ארב לספינות עליהן היו שני קרדינלים ושבה אותם. מותו הפתאומי של האפיפיור גרגוריוס התשיעי ביום 22 באוגוסט 1241 שימש כאנטי קליימקס ושיבש את תוכניות הכס הקדוש.
הקמת האינקוויזיציה
גרגוריוס התשיעי ייסד את מוסד האינקוויזיציה של הכס הקדוש במטרה למלא את החלטות הוועידה הלטרנית הרביעית בנוגע למלחמה בכפירה, עיקר מאמצי האינקוויזיציה כוונו כנגד הקתרים, הקרויים גם אלביגנזים, שהיו כת דתית בעלת מאפיינים גנוסטיים, שפעלה באזורים שונים באירופה במאות ה-11 עד ה-13. הכנסייה הקתולית ראתה בכת זו כת מינות, וכדי להתמודד עם התפשטותה בחבל לנגדוק, החלה במסע הצלב האלביגנזי במטרה להשמיד את הכת, לאחר שחבל לנגדוק הוכפף למלך צרפת, הוקמה בנובמבר 1229, בטולוז, אינקוויזיציה שנועדה להוביל את תהליך דיכוי שרידי מרכזי התמיכה של הקתריזם. האפיפיור גרגוריוס התשיעי נתן לאינקוויזיציה סמכויות רחבות ביותר והיא התחילה ב-1233 מסע חסר רחמים נגד אחרוני הקתרים, שבמהלכו הקתרים שנחשפו הועלו על המוקד ואפילו הוצאו גופות מקברן, כדי לשרוף אותן על המוקד. המסדר הדומיניקני היה הבסיס להפעלת האינקוויזיציה ולחבריו נתנו סמכויות חקירה אך לא ענישה, אלו ניתנו לשלטונות החילוניים שגזרו על האשמים בכפירה את העונש על פי החוק - בדרך כלל עונש מוות.
מסדרי הקבצנים
שמו של גרגוריוס התשיעי נקשר בשמם של המסדרים של הקבצנים המסדר הדומיניקני והמסדר הפרנציסקני. מסדרים אלו שתחילתם כתנועות מחאה על גבול הכפירה, גרגוריוס, עוד בהיותו הקרדינל די קונטי הבין את כוחם והיתרון בהפעלתם של מסדרים אלו והיה למגינם, תוך קשירת קשרי ידידות אישיים עם מייסד המסדר פרנציסקוס מאסיזי.
ידיד קרוב אחר היה דומינגו דה גוסמן גארסס מייסד המסדר הדומיניקני בתחילת המאה ה-13, והוא אחד מהמסדרים המנדיקנטים (הקבצנים) הגדולים, שגרמו למהפכה בחיים הדתיים באירופה באמצע ימי הביניים. הדומיניקנים גם כונו "דומיני-קאן" (Domini canes), שפירושו בלטינית "כלבי-האל". הכינוי דבק בהם בשל הפנטיות הרבה שהפגינו, והעובדה שבאופן מסורתי היו מקורבים מאוד לאפיפיורות ונהגו למצב את עצמם כשומרי-הדת, מתוקף עמדתם זאת הניח גרגוריוס התשיעי את מוסד האינקוויזיציה בניהולם. בשנת 1234 לאחר מותו של דומינגו הכריז עליו גרגוריוס התשיעי לקדוש.
האוניברסיטה של פריז
האוניברסיטה של פריז הייתה מוסד אקדמי תחת חסות הכנסייה בה נלמד מדע התאולוגיה, על פי צווים מלכותיים משנת 1200 זכו מוסדות מורי ותלמידי האוניברסיטה בפריווילגיות מרחיקות לכת במטרה להבטיח את עצמאות המוסד מפני השלטון החילוני ולחזק את קשריו עם הכס הקדוש. במרץ 1229 פרצו מהומות בפריס בהן השתתפו תלמידי האוניברסיטה, על פי דרישת המלכה בלנקה, נסיכת קסטיליה העוצרת בשם לואי התשיעי, מלך צרפת התערבו במהומות משמרות העיר ושלטונות האוניברסיטה נאלצו למסור סטודנטים פורעים לידי השלטונות האזרחיים ובמהלך המעצרים והחקירות נהרגו מספר סטודנטים. כתוצאה מכך הופסקו הלימודים באוניברסיטה למשך שנתיים. האפיפיור מינה אנשי כנסייה צרפתים בכירים לבוא במשא ומתן עם השלטונות הצרפתיים על החזרה לפעילות של האוניברסיטה אך ללא תוצאות. בשנת 1231 הוציא גרגוריוס התשיעי בולה אפיפיורית "אם המדעים" (לטינית: )Parens scientiarum בה נקבעו יחסי האוניברסיטה עם השלטונות, בולה זו נחשבת למגנה קרטה של האקדמיה. הבולה מופנית לאנשי הרוח של פריז. בבולה הוא יישב את חילוקי הדעות ונתן בידי שלטונות האוניברסיטה את הכלים החוקיים ליישב מחלוקות ובעיות משמעת במוסד, כן קובעת הבולה סדרים להוראה, סמלי ולבוש המורים ואנשי הסגל, טקסים ויחסים בין הסגל לתלמידים, ומעל הכול ניתנה סמכות אוטונומית לאוניברסיטה לחדש או להשעות את הלימודים. על פי הבולה ניתנה לאוניברסיטה הזכות לגבות דמי שכר לימוד בסך שני סו לשבוע.
משפט פריז
ב-1236 שלח ניקולס דונין, תלמידו של רבי יחיאל מפריז, שהמיר את דתו והצטרף לפרנציסקנים, איגרת לאפיפיור גרגוריוס התשיעי, בה האשמות רבות כנגד התלמוד. רק שלוש שנים אחר כך התקבלה התשובה. האפיפיור קבע כי כל ספרי היהודים יוחרמו מבתי הכנסת ויועברו לעיון המסדרים. לשם ביצוע הוראותיו הוא הפנה את ניקולס דונין לבישוף של פריז ולמלכי אירופה. על התלמוד כתב האפיפיור באיגרתו: נפתח דיון משפטי שהתקיים בארמון מלך צרפת, לואי התשיעי, ב-25 ביוני 1240 בדבר אשמתם של היהודים על הכתוב בתלמוד. ביהדות הוא מכונה גם "ויכוח פריז". בסיום המשפט מצא חבר השופטים את התלמוד אשם בדין ודן אותו לשריפה. ניסיונותיהם של היהודים למנוע את ביצוע גזר הדין נכשלו וכל ספרי התלמוד הוחרמו. בשנת 1242 שרפו הצרפתים בפריז את כל ספרי התלמוד במשך כשתי יממות.
סוף דבר
מותו הפתאומי של האפיפיור גרגוריוס התשיעי ביום 22 באוגוסט 1241 הטיל את הכנסייה הקתולית למבוכה, הסכסוך עם הקיסרות הרומית הקדושה בשיאו מנע מהקרדינלים מלנהל את הבחירות למשרת האפיפיור באופן סדיר. תהליך בחירת האפיפיור הקונקלווה נסתיים בפשרה והאפיפיור סלסטינוס הרביעי נבחר ביום 25 באוקטובר 1241 ונפטר ביום 10 בנובמבר 1241. מבלי שהצליח להשאיר כל חותם על ההיסטוריה.
תקנות קנדיאה
תקנות קנדיאה היא אסופה של מאות תקנות, שתיקנו חכמי קנדיאה (כיום הרקליון) בירת כרתים, בשנים 1504–1583. התקנות עוסקות בתחומים רבים בהלכה ובאורחות חיי הקהילה.
רקע
חכמי קנדיאה היו עדה של רבנים, שהתגבשו בקנדיאה לאחר שנאלצו לברוח מספרד במהלך גזירות קנ"א (1391) ולאחר גירוש ספרד (1492), רובם התגוררו בקנדיאה עד 1669, שאז כבשה האימפריה העות'מאנית את האי מידי הרפובליקה של ונציה, ומרבית הקהילה היהודית התפזרה בארצות אירופה. תקופה זו נחשבת לתור הזהב של יהדות כרתים, ו"תקנות קנדיאה" נחשבות לסמל והכותר של תקופה זו, כמו גם המזכרת מחכמי האי. מזכרת נוספת שנותרה מחכמי קנדיאה היא הגדת שאלתיאל, שהייתה בקנדיאה באותן שנים שנכתבו התקנות.
רב הקהילה היה רבי יהודה חן, מרבני משפחת חן שגלו לקנדיאה מקטלוניה.
התקנות
התקנות נערכו על גבי ע"ה סימנים, ונעתקו בקצ"ב עמודים, הראשונים של כתב יד ששון. עורך התקנות היה רבי יצחק אטליוטי, אחד מהעורכים הוא רבי אליהו קפשאלי. העריכה נעשתה ביוזמת רבי עמנואל חן לבית שאלתיאל, (שישב בדין תורה עם הרא"ם) אביו של רב העיר, רבי יהודה.
סעיף בולט בתקנות קנדיאה הוא איגרת, שנשלחה בט"ו בתמוז ה'שכ"ח (11 ביולי 1568) לחכמי קנדיאה מאת חכמי צפת. האיגרת פותחת במילים: האיגרת עוסקת בגדרי צניעות ואישות, ובאיסור לכנות בעל תשובה בכינויי גנאי. חתומים עליה הרדב"ז, רבי יוסף קארו, המבי"ט ורבי ישראל בן מאיר.
אמיל בנבניסט
אמיל בּנבניסט (בצרפתית: Émile Benveniste; שמו בלידה: עזרא בנבניסט, 27 במאי 1902, חלב, סוריה, האימפריה העות'מאנית – 3 באוקטובר 1976, ורסאי, צרפת) היה בלשן צרפתי יהודי יליד סוריה, מומחה בשפות האיראניות, בשפות הודו, בארמנית ובשפות הודו-אירופיות אחרות; הצטיין במחקריו בתחום הדקדוק ההשוואתי של השפות ההודו-אירופיות ובבלשנות הכללית; היה מנציגי הסטרוקטורליזם, בהמשך למסורתו של דה סוסיר, וממייסדי הסטרוקטורליזם הצרפתי, לצד קלוד לוי-שטראוס וז'ורז' דומזיל.
נהג לחתום בדרך כלל על כתביו בשם "E. Benveniste", כשהאות E יכולה הייתה לסמן לא רק את שמו הצרפתי אמיל, אלא גם את שמו היהודי עזרא.
נעוריו ולימודיו
נולד ב-27 במאי 1902 בעיר חלב שבסוריה תחת השם עזרא בנבניסטה כבן האמצעי משלושה ילדים. אביו, מתתיה בנבניסט, היה בן למשפחה יהודית ספרדית. אמו, מריה מלכנזון, הייתה אשכנזיה ילידת וילנה (ליטא). ההורים הכירו בחיפה, בארץ ישראל, שהייתה אז כמו סוריה חלק מן האימפריה העות'מאנית. אביו ייעד את בנו ללימודי רבנות, ולשם כך השיג עבורו מלגה מטעם כל ישראל חברים ("אליאנס"), ושלח אותו בשנת 1913, בגיל 11, למרסיי שבצרפת. עזרא נרשם בפריז ל"מדרשה הקטנה" לתלמוד תורה (Le Petit Séminaire) במסגרת בית הספר לרבנות של צרפת (École rabbinique de France).
במקביל ללימודים התורניים למד בנבניסט לבחינות הבגרות. הוא עורר את מורת רוחם של מנהלי המדרשה כאשר החליט כעבור 3 שנים לנטוש את לימודי הרבנות, ונרשם לבית הספר ללימודים גבוהים "Ecole pratique des hautes etudes" כדי ללמוד בלשנות. הוא נתמך ביוזמה זאת על ידי נשיא "כל ישראל חברים" דאז, הבלשן המומחה בשפות הודיות, סילבן לוי, שהבחין בכישוריו של הצעיר והציג אותו בפני הבלשן הנודע אנטואן מייה. עזרא בנבניסט, ששינה את שמו הפרטי לשם צרפתי – אמיל – היה לאחד מתלמידיו האהובים והמוכשרים ביותר של מייה. בשנת 1919 התייתם אמיל מאמו, שנפטרה בעיירה סמוקוב שבבולגריה.
חייו הבוגרים ופעילותו בצרפת
לאחר שבשנת 1921 קיבל זכויות שהות ועבודה בצרפת, בשנת 1922 ניתנה לו האפשרות לעבור בחינות ולקבל את התואר agrégé בתחום הדקדוק. כדי לפרנס את עצמו, בשנים 1922–1924 לימד בנבניסט במכללת "סבינייה" בפריז. דרך קשריו של סילבן לוי, שבנו היה קונסול בבומביי, נסע לאחר מכן לפונה שבהודו, כדי לשרת שם בשנים 1924–1925 כמורה פרטי לילדיו של התעשיין ההודי המפורסם ר' ד' טאטא, שהיה נשוי לצרפתייה. על הקשיים הבירוקרטיים עם השלטונות הצרפתיים בקשר למעמדו האזרחי הצליח להתגבר הודות להתערבותם הנמרצת של סילבן לוי ואנוטאן מייה. ב-9 באוקטובר 1924 קיבל אזרחות צרפתית. בחזרתו מהודו התגייס לצבא הצרפתי. שירת בחייל רגלי במרוקו בשנה האחרונה ל"מלחמת ריף" לדיכוי המרד של עבד אל-כרים (1921–1927), פעילות צבאית שכלל לא הייתה לרוחו. באותה שנה הוא נמנה עם חותמי המניפסט הסוריאליסטי של אנדרה ברטון וחוג חבריו, שגינה, בין היתר, את המלחמה הקולוניאלית.
חייו בימי מלחמת העולם השנייה
מלחמת העולם השנייה קטעה את עיסוקיו. הוא גויס לצבא, ובשנת 1940 השתתף בקרבות נגד הגרמנים. לאחר שב-20 ביוני 1940 נפל בשבי הגרמנים בחזית הארדנים, הצליח בנבניסט להימלט ב-21 בנובמבר 1941 ולברוח חזרה לצרפת. על אף שבשנת 1942 חתם יחד עם ההיסטוריון מרק בלוך ועוד עשרים ושבעה אקדמאים יהודים על מכתב שבו הצהירו על נאמנות בלתי מעורערת למולדתם צרפת, הרי תחת הכיבוש של הנאצים ושלטון משתפי הפעולה בווישי כשייך ל"גזע היהודי", סולק בינתיים בנבניסט מכל משרותיו האקדמיות; דירתו בפריז נשדדה, וכתבי ידו שנמצאו שם הושמדו. בעזרת הכומר והמדען ז'אן דה מנשה (מנסה), יהודי מומר, בנו של הברון פליקס דה מנשה מאלכסנדריה, הצליח לברוח לשווייץ מפני הסכנה שארבה לו כיהודי.
אחיו הבכור נעצר בצרפת, נשלח למחנות ריכוז בבון-לה-רולאנד ודראנסי, ומאוחר יותר בשנת 1942 הובל לאושוויץ, שם נספה. מכריו של בנבניסט אומרים שמות אחיו בשואה השפיע עליו קשות למשך שארית חייו.
עם השחרור בשנת 1944 השיג אמיל בנבניסט את משרותיו כפרופסור בחזרה, והחזיק בהן עד שחלה בשנת 1969.
מסעות מחקר בעולם מאפגניסטן ועד אלסקה
לאחר שמוּנה באביב 1947 לשליח בשגרירות הצרפתית בטהראן מטעם המינהל הכללי ליחסי תרבות, החל בנבניסט בעבודות מחקר על אודות שפות איראניות מוכרות פחות. במטרה זו יצא בנבניסט בליווי ידידו, המזרחן והבלשן הנורווגי גאורג מורגנסטירנה (1892–1978), למסע ברחבי פרס, שם חקר בין השאר את הניבים של השפה סמנאני, כולל ניב העיר סמנאן והניב הקרוי סורחיי, ולאחר מכן בארץ השכנה, אפגניסטן, שבה חקר בין היתר את השפה פאראצ'י השגורה בפי כמה אלפי תושבים מהעמקים שמצפון לקאבול, ועוד חמש שפות המדוברות עדיין בהרי פמיר. בהמשך נסע גם להודו. בשנת 1950 נקרא ללמד כפרופסור אורח באוניברסיטת אן ארבור שבמדינת מישיגן בארצות הברית. הוא ניצל את שהותו באמריקה כדי לצאת בשנת 1952 למסע מחקר למקומות פחות ידועים לחוקרי השפות: הוא יצא לארכיפלג איי המלכה שרלוטה (היידה גוואי) שבפרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה, קרוב לוונקובר, שם אסף מידע על שפת הדייגים האינדיאנים היידה המקומיים, שכבר אינה ידועה לדור הצעיר; וב-1952 וב-1953 ביקר בסיוע קרן רוקפלר באלסקה. שם, באתר המסורתי קלוקוואן, הצליח בנבניסט בעל הטקט והעיקשות ליצור קשר אמון עם אינדיאנים טלינגיט, שנרתעו בעבר לחשוף מנהגיהם וחפצי פולחנם בפני חוקרים זרים. את רוב עמלו השקיע בהכרת שפת הטלינגיט. בנבניסט הגיע גם מעבר לחוג הארקטי ביישוב פורט יוקון, המאוכלס בכמה מאות אינדיאנים, שתרבותם המקורית הולכת ונעלמת
בחזרה לצרפת
על אף שב-9 בדצמבר 1956 עבר בנבניסט התקף לב חמור, הוא הצליח להשתקם וחידש את עבודתו המחקרית, שהחלה להתמקד בנושאים של בלשנות כללית, ויותר מתמיד עם נגיעה למקצועות אחרים כמו אנתרופולוגיה חברתית, פילוסופיה, פסיכולוגיה, פסיכואנליזה, אמנות, תורת הספרות ועוד. בשנת 1961 ייסד יחד עם קלוד לוי-שטראוס ופייר גוּרּו את כתב העת הצרפתי לאנתרופולוגיה "ל'וֹם" (L'Homme, "האדם"). בין השנים 1959–1970 היה מזכיר החברה לבלשנות של פריז (שהחל משנת 1945 כיהן כסגן המזכיר שלה). בשנת 1960 נבחר כחבר באקדמיה לכתבים וספרות יפה, ובשנת 1965 לאקדמיה דיי לינצ'יי האיטלקית. את המאמרים התאורטיים שכתב בשנות החמישים והשישים קיבץ בשני הכרכים של עבודתו המרשימה סוגיות של בלשנות כללית (Problèmes de linguistique generale; בקיצור PLG), שדנו, כפי שמעיד שמה, בתאוריה הכללית של הבלשנות, ושהיו יחסית יותר נגישים לקהל הרחב מאשר עבודותיו המוקדמות, הטכניות יותר.
כפרופסור לדקדוק השוואתי בקולז' דה פראנס, מוסד אקדמי מבודד יחסית, בנבניסט לא זכה במשך שנים רבות להרצות אלא בפני קומץ סטודנטים בלבד, למרות שלפי העדויות היה מרצה בחסד עליון. לאחר פרסום "הסוגיות בבלשנות הכללית" הוא נעשה מפורסם יותר, ומספר הבאים להרצאותיו הוכפל. עם אלו נמנו בלשנים חשובים כמו אוסוולד דוקרו, קלוד חז'ז', ז'אן קלוד קוקה ומרינה יגיילו.
בנבניסט נפטר כעבור שבע שנים, בשנת 1976, בוורסאי שליד פריז. הוא נקבר בטקס לוויה יהודי בבית הקברות דה גונאר (Des Gonards) בורסאי.
בחייו הפרטיים היה בנבניסט אדם די מופנם, עם קשרי חברה מועטים יחסית, והוא לא נישא מעולם. עד שחלה בלבו ב-1956 היה בעל חוסן פיזי ויכולת עבודה ומרץ גדולים. הוא ידע לדבר טוב באנגלית ובגרמנית, ושלט בעל חמש-עשרה שפות. במותו ציווה את כתביו לספרייה הלאומית של צרפת. את מכתביו השמיד.
תרומותיו המוקדמות בתחום חקר השפות, בעיקר הדקדוק ההשוואתי של השפות ההודו-אירופיות
בדומה לירז'י קורילוביץ' הפולני, תלמיד מבריק אחר של אנטואן מייה, בנבניסט חיבר עבודות שנחשבו מהפכניות בתחום חקר השפות ההודו-אירופיות – עדיין במסגרת המסורת הבלשנות ההיסטורית (פילולוגיה ודקדוק השוואתי). הוא ביקש, בדומה לקורילוביץ, לבחון מחדש את התאוריות של היווצרות השפות ההודו-אירופיות.
מקורות היווצרות שמות העצם בהודו-אירופית
בעבודת הדוקטורט שלו, Origines de la formation des noms en indo-européen ("מקורות היווצרות שמות העצם בהודו-אירופית"), שהציג בשנת 1935 ושפורסמה בספר בשנת 1948, על בסיס חקר השפה החתית, תרם בנבניסט לפתרון סוגיות קשורות להיווצרות הנטיות. הגה תאוריה על שורשי המילים ההודו-אירופיות, המורכבים תמיד, לפי השקפתו, לפי המבנה: עיצור – תנועהׁ(התנועה e) – עיצור, כשהעיצור השלישי הוא סיומת נגזרת (סופיקס דריבטיבי) או "הרחבה".
עבודות אחרות בתחום השפות האיראניות (איראניסטיקה)
בנבניסט המשיך את מפעלו של רוברט גוטיו (Gauthiot): השלים את "דקדוק השפה הסוגדיאנית" שלו, שנשאר בכתב יד, ופרסם את התוצאה בשנת 1929. כן כמו, הכין לדפוס גם את המהדורה השנייה של אנטואן מייה, "דקדוק הפרסית העתיקה", עם שיפורים רבים. אחד ממחקריו החשובים התייחס לשפה הטוחרית ולמיקומה בין השפות ההודו-אירופיות. במאמר משנת 1936, "הטוחרית וההודו-אירופית", בפרסום חגיגי המוקדש לזכרו של הבלשן הגרמני הרמן הירט, הראה בנבניסט שהשפה הטוחרית (שפה מאסיה המרכזית והטורקסטן הסיני דהיום, שנעלמה) לא נמצאה בקצה השטח ההודו-אירופי הקדמון, כפי שחשבו בלשנים רבים, בהם גם מייה, אלא היה חלק מאזור הניבים מסוג קנטום, בקרבה המידית של אזור השפות סאטם. לבנבניסט נודעו תרומות חשובות בחקר היבטים שונים של האטימולוגיה הארמנית ושל המורשת ההודו-אירופית של שפה זו.
השתתפותו ב"אסכולת פראג"
בשנות ה-30 השתתף בנבניסט בחוג הבלשנות של פראג או "אסכולת פראג" – חוג בינלאומי שנציגיו הבולטים ביותר היו רומן יאקובסון וניקולאי טרובצקוי. הם פיתחו את הרעיונות הסטרוקטורליסטים מתורתו של סוסיר, ותוך כדי כך חקרו את מערכת הצלילים של הלשונות, וייסדו, בין השאר, את הפונולוגיה; ומצד שני התייחסו להקשר השימוש בלשון והדגישו את פונקציות הלשון כמערכת תקשורת (יאקובסון) בחברה וכיוצא בזאת. בנבניסט הושפע מגישתם, חקר את הקשר בין השפה ובין המוסדות החברתיים ומאוחר יותר פיתח את תורת השיח (discours) והמבע (énonciation) שלו.
בתחום חקר השפות ההודו-אירופיות, בעיקר החתית והשפות האיראניות; תרומות בלקסיקולוגיה
ה"עיונים על השפה האוסטית" (1959) מוקדשים להיסטוריה ולמחקר ההשוואתי של שפה זו, שפת האלאנים הקדומים שהתיישבו בקווקז. בשנת 1962 פרסם את ספרו "החתית וההודו-אירופית: עיונים השוואתיים", אחד המחקרים החשובים על שפת החתים, שבה קבע מקרי דמיון שלא זוהו לפניו בין החתית ויתר השפות ההודו-אירופיות. בשנת 1948 פרסם את הכרך השני של ספרו מ-1935, תחת הכותרת Noms d'agents et noms d'action en indo-européen ("שמות של גורמי פעולה ושמות פעולה בהודו-אירופית").
הלשון ככלי בחקר השיטתי של החברה
מחקריו על השתקפות בשפות ההודו-אירופיות של המעמדות ומוסדות החברה נקבצו בספר, שנחשב חלוצי בתחום, "Le vocabulaire des institutions indo-européennes" ("אוצר המלים של המוסדות ההודו-אירופיים"), שפורסם בשנת 1969. תוך יישום הגישה שירש מאנטואן מייה, המדגישה את הקשר בין שפה ובין חברה, עבודה זו של בנבניסט נחשבה על ידי הבלשן קלוורט ווטקינס "התיאור האתנו-סמנטי השלם שנכתב אי פעם על תרבות כלשהי". הכרך הראשון של הספר נקרא "Économie, parenté, société" ("כלכלה, קרבה משפחתית, חברה"); הכרך השני נקרא "Pouvoir, droit, religion" ("שלטון, משפט, דת").
סוגיות בבלשנות כללית - גישתו לפרגמטיקה
גולת הכותרת של תרומותיו של בנבניסט לבלשנות ולמדעי החברה בכלל הוא הספר "סוגיות של בלשנות כללית", שיצא בשני כרכים. הכרך הראשון (1968), המקבץ מאמרים מהשנים 1939–1964, דן ביחסים בין ביולוגי ובין תרבותי, בין סובייקטיביות ובין חברתיות, בין סימן ובין אובייקט, בין סמל ובין חשיבה, ובסוגיות של אנליזה תוך-שפתית. בכרך זה עוסק בנבניסט בנושאים הקשורים לאתנולוגיה, ללוגיקה ולפילוסופיה – למשל בתחום פרגמטיקה.
הכרך השני, שהופיע בשנת 1973, כולל כעשרים מאמרים שפורסמו בשנים 1965–1972. הוא מתחיל בשני ראיונות שבהם דן המדען בהתפתחות הבלשנות ובשינויים שחלו באותן השנים בתאוריות של הלשון. הפרק השני עוסק בתקשורת, בבעיית היסוד של הקשר בין התקשורת ובין הסימן ובהתפתחות הסמיוטיקה של הלשון. בעבודות בפרק השלישי דן במושגים של מבנה ופונקציה ובמבנה הלשון ומבנה החברה. הפרק הרביעי מוקדש לתפקידים של תחביר, להיווצרות השמות המורכבים וליחסי "אוקסיליאריות", בעיקר מקרי פועלי העזר. הפרק החמישי, הקרוי "האדם בתוך הלשון", מורכב משני מחקרים: אחד על האנטונימים וכינויי הגוף בשפה הצרפתית, והשני דן בנושא "צורה ומשמעות בשפה", בסמנטיקה ובסמיוטיקה. בפרק האחרון, "אוצר מלים ותרבות", חוקר בנבניסט את היווצרותם של מושגים תרבותיים, כמו למשל את תולדות המושג "מדעי", את ה"בלספמיה והאופמיה", ודן ב"שני מודלים בלשניים של העיר", היווני והרומי.
עבודות עיקריות
אמיל בנבניסט כתב בחייו מעל מאתיים מאמרים ופרטי-כלים מדעיים, שחלקם נקבצו במספר ספרים. להלן מבחר מעבודותיו:
הקורסים שלימד בקולז' דה פראנס נרשמו על ידי תלמידו ז'וקז' רדאר, לימים פרופסור בברן, ונמסרו לשמירה לקולז' דה פראנס:
קישורים חיצוניים
כתבים של בנבניסט on-line: על בנבניסט ותרומתו:
צ'ארלס גרובס
צ'ארלס גרובס (באנגלית: Sir Charles Groves, 10 במרץ 1915 – 20 ביוני 1992) היה מנצח בריטי.
ביוגרפיה
גרובס נולד בלונדון ושר במקהלה של קתדרלת סנט פול. בהמשך למד בקולג' המלכותי למוזיקה. הוא ניצח על תזמורת ה-BBC הצפונית (1944–1951), על תזמורת בורנמות (1951–1961) ועל התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול (1963–1977).
סוגיית הפצצת אושוויץ: ההיתכנות המבצעית
סוגיית ההיתכנות המבצעית להפצצת מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ היא חלק מסוגיה רחבה יותר בחקר השואה, סוגיית הפצצת אושוויץ. במרכזה עומדת השאלה מדוע לא הפציצו בעלות הברית את מחנה ההשמדה אושוויץ ואת מסילות הרכבת המוליכות אליו, למרות פניות אל הממשלות השונות שהחלו ביוני 1944.
צ'ארלס גרובס
ביוגרפיה
חברות התקליטים שאצלן הקליט (בעיקר EMI) נטו לסווג את גרובס כמומחה למוזיקה בריטית. לעומת זאת, באולם הקונצרטים היה לו רפרטואר רחב-היקף. הוא היה המנצח הבריטי הראשון שביצע את כל הסימפוניות של מאהלר, ונודע כמי שמעודד מלחינים מודרניים ומשלב את יצירותיהם בתוכניותיו.
סוגיית הפצצת אושוויץ: ההיתכנות המבצעית
ערך זה עוסק בשאלת היתכנות ההפצצה ומידת יעילותה, כלומר: האם ניתן היה, מבחינה מבצעית, להפציץ את מחנה ההשמדה, והאם הפצצה כזו הייתה יכולה להיות יעילה. הסוגיה הרחבה יותר עוסקת בשאלות נוספות:
צ'ארלס גרובס
ביוגרפיה
צ'ארלס גרובס קיבל תואר אבירות בשנת 1973. פרס לאומי ליוצרי מוזיקה נקרא על שמו וניתן לאדם או לארגון, שתרם תרומה יוצאת דופן למוזיקה הבריטית. בקולג' המלכותי הצפוני למוזיקה יש מעונות סטודנטים הקרויים על שמו.
סוגיית הפצצת אושוויץ: ההיתכנות המבצעית
מודיעין
לדעת החוקרים הסבורים כי ניתן היה להפציץ את אושוויץ, ניתן היה להסתמך על המודיעין שהיה לבעלות הברית כבר מסוף 1942. מידע רב התקבל מדיווחים שונים, ובהם דו"ח ורבה-וצלר והדו"ח של ויטולד פילצקי. ב-4 באפריל 1944 התבצעה טיסת צילום מעל מחנה מונוביץ, ובה צולם גם מחנה בירקנאו. כל אלה נתנו מידע רב שעל פיו ניתן היה להפציץ את המחנות.
עם זאת, החוקרים הסבורים כי ההפצצה לא הייתה מעשית טוענים כי למעשה צילום מחנה בירקנאו לראשונה נעשה באקראי, ב-31 במאי 1944. מפענחי תצלומי האוויר לא ידעו מהו מחנה ריכוז, לא היו להם האמצעים והידע לזהות אותם וכלל לא הוטלה עליהם המשימה למצוא מחנות כאלה. למעשה, הדו"ח של ורבה-וצלר הגיע לוועד לפליטי מלחמה ב-24 ביוני ולמשרד החוץ הבריטי רק ב-4 ביולי. הדו"ח המלא, בן עשרים וחמישה עמודים, ביחד עם התקציר בן חמישה עמודים, הגיע ללונדון רק ב-26 ביולי, בזמן שכבר היה מאוחר מדי להציל את יהודי הונגריה. הדו"ח המלא הגיע לוועד לפליטי מלחמה האמריקני רק בתחילת נובמבר, כשתהליך ההשמדה כמעט הסתיים.
לטענת שוללי אפשרות ההפצצה, אפילו אחרי ה-26 ביולי לא היה הדו"ח המלא של ורבה-וצלר ישים לצורכי מודיעין. היה זה דו"ח מעורר חלחלה על מעשי הרצח של הגרמנים, אך לצורך הפצצה מדויקת על המתקנים הוא היה חסר ערך. התיאור שלהם את המשרפות התמקד בתיאור המזעזע של הרצח ולא כלל את הפרטים הנחוצים לביצוע התקפה עליהם כמו מבנה הבניינים, ממדיהם, החומרים שמהם הם עשויים ומיקום אמצעי ההגנה כנגד מטוסים במחנה. עצמים המסכנים מטוסים הטסים בגובה נמוך כמו חוטים חשמליים ומגדלי שידור ורדיו לא הוזכרו כלל. ארובות ואזורי יער הוזכרו רק במעורפל. הדו"ח לא ציין את מיקומם המדויק של המשרפות ומתקני הגז לצורכי מיפוי. בדו"ח הייתה לפחות טעות אחת, שהייתה יכולה לבלבל את המנסה לחבר בינו לבין תצלומי האוויר: בסיכום נכתב שניתן להבחין בקצה הצפון-מזרחי על ידי הארובות של ארבע המשרפות, בעוד שלמעשה הארובות האלה מוקמו בחלק הנגדי או המערבי של המחנה. יתרה מכך, מפה של האזור, שהגיעה למשרד החוץ הבריטי ב-22 באוגוסט, הייתה לחלוטין לא מדויקת.
המפענחים היו אמנם יכולים להתאים בין הדו"חות לבין תצלומי האוויר, אך המחברים עצמם נשארו בסלובקיה ולא היו נגישים לתחקור פנים אל פנים לצורך כך. גם אם היו המפענחים מצליחים לתאם בין הדו"חות מ-4 ביולי לבין תצלומי האוויר, היה הדבר אורך עוד שבועיים עד שלושה שבועות, כלומר שהיה נעשה לכל המוקדם באמצע יולי. לצורך מיקום המטרות היה צורך בתצלומים נוספים שיצולמו בטיסה בגובה נמוך, וניתן היה לפענח אותם לכל המוקדם באמצע אוגוסט 1944. הצעד הבא, של הפניית יחידות אוויריות פנויות מהים התיכון היה אורך שבוע נוסף. תכנון הפעולה ואימון היחידות היה מצריך לפחות עוד שבוע. מכאן, שמועד ההתקפה היה נקבע לתחילת ספטמבר 1944. לשם השוואה, תקיפת כלא אמיין על ידי מטוסי מוסקיטו, המובאת כדוגמה לפעולה אפשרית כנגד אושוויץ), התבצעה שלושה שבועות מרגע קבלת בקשת המחתרת הצרפתית. מזג אוויר גרוע עיכב את המשימה רק ביום אחד.
בסיס היציאה להפצצה
המרחק מהבסיסים באנגליה לאושוויץ הוא כ-1,400 ק"מ, לפחות, לכל כיוון. זהו טווח אפשרי למפציצים הכבדים, כמו B-17 מבצר מעופף וB-24 ליברייטור, אם כי טווח ארוך. ניתן היה לבצע גיחות הפצצה לאושוויץ גם מבסיסים קרובים יותר. האפשרות הסבירה ביותר הייתה יציאה להפצצה מהבסיסים סביב העיר פוג'יה (Foggia) שבדרום איטליה. ב-1 באוקטובר 1943 כבשו בעלות הברית את פוג'יה, ולאחר כיבושה התמקמה בעיר מפקדת חיל האוויר ה-15 של ארצות הברית, וסביבה היחידות השונות מפציצי B-17 המריאו מפוג'יה החל מספטמבר 1943, ומטוסי המוסטנג הוצבו בפוג'יה בראשית אפריל 1944. המרחק מפוג'יה אל אושוויץ ובחזרה הוא 1,240 מיילים (כ-2,000 קילומטרים) הלוך ושוב, מרחק אפשרי בהחלט למפציצים הכבדים. גם מטוסי קרב ומטוסי קרב הפצצה כמו P-38 לייטנינג וP-51 מוסטנג היו יכולים לפעול בטווח זה, כמו גם מטוס הקרב הרב תכליתי דה הבילנד מוסקיטו.
חודשי הקיץ של 1944 הוכיחו שהפצצת אושוויץ מפוג'יה הייתה אפשרית בהחלט, לפחות מבחינת המרחק. ב-10 ביוני 1944 פעלו מטוסי P-38 לייטנינג נגד בתי הזיקוק בפלוישט ברומניה, המרוחקים כ-2,000 ק"מ מפוג'יה. באוגוסט 1944 הטילו מפציצי B-24 והנדלי פייג' הליפקס (של חיל האוויר המלכותי הבריטי שהמריאו מפוג'יה נשק ואספקה כסיוע למרד הפולני בוורשה; המרחק האווירי בין פוג'יה וורשה הוא כ-800 מייל, 1,290 ק"מ, מרחק גדול יותר מהמרחק לאושויץ. ב-7 ביולי המריאו מפציצי כנף 452 מפוג'יה, טסו מעל קווי הרכבת המוליכים לאושוויץ והפציצו מתקני דלק סינתטי במחנה בלכהיימר (Blechhammer), כ-50 ק"מ מצפון מערב לאושוויץ. ההתקפה נמשכה גם בשבועות הבאים, וב-20 באוגוסט הופצץ מפעל אי גה פארבן ליצור דלק סינתטי שהיה במרחק 8 ק"מ מאושוויץ על ידי 127 מטוסי B-17 שהיו מלווים ב-100 מטוסי P-47 מוסטנג. מ-127 המפציצים אבד רק אחד. גם בגיחה זו המריאו המפציצים מפוג'יה שבאיטליה.