cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דטרויט
שינוי דמוגרפי ושגשוג הפשע
כמחצית מכל הרציחות במישיגן בשנת 2015 אירעו בדטרויט. אף על פי ששיעור הפשיעה האלימה צנח ב-11% בשנת 2008, לא נרשמה ירידה בפשע האלים בדטרויט בהשוואה לממוצע הארצי בשנים 2007–2011. שיעור הפשע האלים הוא אחד הגבוה ביותר בארצות הברית. Neighborhoodscout.com דיווח על שיעור פשע של 62.18 לאלף תושבים בגין פשעי רכוש, ו-16.73 לאלף עבור פשעים אלימים (לעומת נתונים לאומיים של 32 לאלף בגין פשעי רכוש ו-5 לכל 1,000 בגין פשעים אלימים בשנת 2008). נתונים סטטיסטיים שנתיים שפרסמה מחלקת משטרת דטרויט לשנת 2016 מעידים כי בעוד ששיעור הפשע הכללי של העיר ירד באותה השנה, שיעור הרצח עלה משנת 2015. בשנת 2016 היו 302 מקרי רצח בדטרויט, עלייה של 2.37% במספר נפגעי הרצח מהשנה שקדמה לה.
במרכז העיר הפשע בדרך כלל נמוך יותר מאשר ממוצעים לאומיים ומדיניים. על פי ניתוח משנת 2007, גורמים רשמיים בדטרויט מציינים כי כ-65 עד 70 אחוז מהרציחות בעיר היו קשורות לסמים, ושיעור מקרי הרצח שלא נפתרו בערך 70%.
גאוגרפיה
דטרויט שוכנת על גבולה הצפוני של ארצות הברית, לגדותיו של נהר הנושא את שם העיר, נהר המקשר בין ימת אירי ואגם סיינט קלייר. על הגדה שממול שוכנת העיר וינדזור שבאונטריו, קנדה; דטרויט היא העיר האמריקאית היחידה (חוץ מערים באלסקה) הנמצאת מצפון (בקו מאונך) לשטח כלשהו בקנדה. בתחומי העיר נמצאים שלושה מעברי גבול בין שתי המדינות.
אקלים
בדטרויט ובשאר דרום מישיגן שורר אקלים יבשתי - לח בקיץ וחום שמושפע מהאגמים הגדולים כמו במקומות אחרים במדינה, העיר והפרברים הקרובים הם חלק מאזור הקשיחות של USDA 6b, ואילו הפרברים הצפוניים והמערביים הרחוקים יותר כלולים בדרך כלל באזור 6a. החורפים קרים, עם גשם ושלג בינוני וטמפרטורות שאינן עולות מעל ה-0 בממוצע 44 יום בשנה, תוך ירידה או מתחת ל-18 מעלות צלזיוס בממוצע 4.4 יום בשנה; הקיץ חם עד חם מאוד עם טמפרטורות העולות על 32 מעלות צלזיוס במשך 12 יום. העונה החמה נמשכת ממאי עד ספטמבר.
המשקעים הם מתונים ומפוזרים באופן שווה במקצת לאורך כל השנה, אם כי החודשים החמים יותר כמו מאי ויוני עם ממוצעים גבוהים יותר, בממוצע 850 מ"מ בשנה, אך היסטורית נעים בין 520 מ"מ בשנת 1963 ל-1,212 מ"מ בשנת 2011. שלג, שנמצא בדרך כלל בכמויות מדידות בין 15 בנובמבר עד 4 באפריל מדי פעם באוקטובר ולעיתים רחוקות מאוד בחודש מאי) סופות רעמים נפוצות באזור דטרויט. אלה מתרחשים בדרך כלל במהלך האביב והקיץ.
דמוגרפיה
בשנת 2010, היו בעיר 713,777 תושבים, והיא העיר ה-18 המאוכלסת ביותר בארצות הברית. (ראה לעיל שינוי דמוגרפי)
קיימת תפוצה רחבה של גיל בעיר, עם 31.1% מתחת לגיל 18, 9.7% בין 18 ל-24, 29.5% בין 25 ל-44, 19.3% בין 45 ל-64 ו-10.4% מגיל 65 ומעלה. הגיל הממוצע היה 31 שנים. לכל 100 נקבות היו 89.1 זכרים. לכל 100 נקבות מגיל 18 ומעלה היו 83.5 גברים.
עד 1940, 80% מאזורי דטרויט היו עם הגבלות האוסרות על אמריקאים אפריקאים לקנות בתים שיכלו להרשות לעצמם. טקטיקות מפלה אלה הצליחו שכן רוב האנשים השחורים בדטרויט נהגו להתגורר בכל השכונות השחורות כמו בלאק בוטן ועמק גן העדן. משנות הארבעים לשנות השבעים עבר גל שני של אנשים שחורים לדטרויט בחיפוש אחר תעסוקה ועם הרצון לברוח מחוקי ג'ים קרואו האוכפים הפרדה בדרום. עם זאת, עד מהרה הם מצאו את עצמם שוב מודרים מהזדמנויות רבות בדטרויט - דרך אלימות ומדיניות שמנציחה את האפליה הכלכלית. תושבים לבנים תקפו בתים שחורים: שבירת חלונות, פצצת שריפות והפצצת פצצות. תוצאה מפרכת במיוחד של התחרות הגוברת הזו בין אנשים שחורים ולבנים הייתה המהומה של 1943 שהייתה לה השלכות אלימות. עידן זה של אי-סובלנות הפך כמעט בלתי אפשרי לאמריקאים אפריקאים להצליח בעיר ללא גישה לדיור ראוי או ליציבות הכלכלית לשמור על בתיהם ותנאי שכונות רבות החלו לרדת. בשנת 1948 היה ציון הדרך הגבוה ביותר כשההגבלות הוצאו מחוץ לחוק, ובעוד שהגזענות בדיור אמנם לא נעלמה, היא אפשרה למשפחות שחורות אמידות להתחיל לעבור לשכונות לבנות באופן מסורתי, בעקבות כך משפחות לבנות רבות עם היכולת הכספית עברו לפרברי דטרויט.
המהומות של 1967 נחשבות לאחת מנקודות המפנה הגזעיות הגדולות ביותר בהיסטוריה של העיר. השלכות ההתקוממות היו נפוצות מאחר שהיו טענות רבות על אכזריות של המשטרה הלבנה כלפי אמריקאים אפריקאים ואבדו בה מעל ל-36 מיליון דולר רכוש. אפליה ומייבשת תעשייה, בד בבד עם מתחים גזעיים שהתחזקו בשנים הקודמות הצטברו אצל השחורים והביאו לאירוע שנחשב כמזיק ביותר בתולדות דטרויט.
אוכלוסיית הלאטינים גדלה משמעותית בשנות התשעים עקב עלייתם מג'ליסקו. עד שנת 2010 היו בדטרויט 48,679 היספנים, כולל 36,452 מקסיקנים: עלייה של 70% משנת 1990. בעוד שחברות אמריקניות אפריקניות היו בעבר רק 13% מאוכלוסיית מישיגן, עד 2010 הם היוו כמעט 82% מאוכלוסיית דטרויט. קבוצות האוכלוסייה הבאות הגדולות ביותר היו אנשים לבנים, 10%, וההיספאנים, 6%.
בשנת 2001 היו כ־103,000 יהודים במטרופולין של דטרויט, כולל בעיר אן ארבור, ביתה של אוניברסיטת מישיגן.
ממשל
העיר מנוהלת על ידי ראש עיר ומועצת העיר דטרויט הכוללת תשעה חברים, מועצת המפקחים המונה עשרה חברים, ופקיד. הללו נבחרים בהצבעה שאינה מפלגתית, למעט ארבעה ממפכ"ל המשטרה שמונה על ידי ראש העיר. לדטרויט מערכת "ראשות עיר חזקה", כאשר ראש העירייה מאשר את המינויים שבמחלקות. המועצה מאשרת תקציבים, אך ראש העיר אינו מחויב לדבוק בשום ייעוד. פקיד העיר מפקח על בחירות ומופקד רשמית על שמירת רשומות עירוניות. על אישור המועצה יש לאשר את תקנות העירייה וחוזים גדולים מהותית. בחירות עירוניות לראשות העיר, מועצת העיר ופקיד העיר מתקיימות בפרקי זמן של ארבע שנים, השנה שאחרי הבחירות לנשיאות. בתי המשפט של דטרויט מנוהלים על ידי המדינה והבחירות אינן מפלגתיות.
החל מהקמתה בשנת 1802, היו לדטרויט בסך הכל 74 ראשי ערים. ראש העיר האחרון של דטרויט מהמפלגה הרפובליקנית היה לואי מיראני, שכיהן בין השנים 1957 עד 1962. בשנת 1973 בחרה העיר בראשות העירייה לראשונה השחור, קולמן יאנג. למרות מאמצי פיתוח, הסגנון הלוחם שלו במהלך חמש הקדנציות שלו בתפקיד לא התקבל יפה על ידי תושבים רבים בפרברים. ראש העיר דניס ארצ'ר, שופט בית המשפט העליון לשעבר במישיגן, הפנה מחדש את תשומת לב העיר לפיתוח מחדש עם תוכנית להתיר לשלושה בתי קזינו במרכז העיר. עד שנת 2008, שלושה מלונות נופש גדולים בקזינו הקימו פעילויות בעיר.
תעשיית הרכב
דטרויט מהווה את מרכז תעשיית הרכב האמריקאית. בעיר ובאזור המטרופוליטני שלה ממוקמים המשרדים הראשיים של שלוש מחברות הרכב הגדולות בעולם: ג'נרל מוטורס, פורד וקרייזלר. הרכב הראשון בעולם אשר יוצר בצורה מסחרית, פורד מודל T, פותח והורכב בדטרויט.
שני שמות של מכוניות מתוצרת ג'נרל מוטורס כרוכים בתולדות העיר: קאדילק קרויה על שם מייסד העיר דטרויט, ופונטיאק קרויה על שם ראש השבט האינדיאני אוטווה (על שם השבט קרויה עיר הבירה של קנדה), אשר היה ידוע בלחימתו העיקשת בבריטים על השליטה באזור הימות הגדולות.
עם המשבר הכלכלי של שנת 2008 הגיעה תעשיית הרכב לסף חדלות פרעון ועקב השפל במכירות פוטרו עובדים רבים וצומצמו הזמנות מקבלני משנה.
Love Lockdown
Love Lockdown הוא שיר של אמן ההיפ הופ האמריקאי, קניה וסט. הוא יצא לאור בספטמבר 2008 בתור הסינגל הראשון מאלבום הסטודיו הרביעי שלו, 808s & Heartbreak. השיר, שהופק ונכתב על ידי וסט וג'ף באסקר, הופיע לראשונה בטקס פרסי ה-VMA של MTV בשנת 2008 לקראת השקתו כסינגל. השיר, שהוא בעיקר פופ מינימלי, משלב אלמנטים של סינת'פופ ומוזיקה אלקטרונית, ומאופיין בשימוש תוכנת תופי ה-"Roland TR-808" ושירת ה-auto-tune בקולו של וסט.
דטרויט
מוזיקה
תרומתם של מוזיקאים בני העיר למוזיקה הפופולרית הייתה, ועודנה, רבה ביותר. דטרויט נחשבת למולדת סגנון המוטאון (Motown) וסגנונות נלווים אחרים במוזיקה השחורה; סגנונות הג'אז והבלוז שאבו אף הם רבות מאומנים שפעלו בדטרויט. המוטאון עצמו קרוי על-שם חברת תקליטים שהוקמה בעיר ב-1959; החברה נקראה כך כמחווה לעיר הרכב, Motor Town. כמה מהמוזיקאים הידועים ביותר בשנות ה-60 וה-70 החלו את דרכם בחברת מוטאון, ורובם היו אף תושבי העיר: סטיבי וונדר, דיאנה רוס, מרווין גיי, אריתה פרנקלין ורבים אחרים. גם בשנים מאוחרות יותר הייתה העיר ביתם של מוזיקאים רבים מסגנונות שונים, חלקם מהחשובים והידועים בעולם המוזיקה: מדונה, אמינם, הטמפטיישנס, איגי פופ, אליס קופר, The White Stripes, ג'ורג' קלינטון ועוד.
Love Lockdown
ביקורות ומכירות
למרות הסטייה הדרסטית משיריו באלבומיו הקודמים, קיבל השיר ביקורות טובות על ידי המבקרים, וצוין לעיתים קרובות בתור ה"שיא" באלבום. ג'וש טירנגיאל ממגזין "טיים" העמיד אותו במקום הראשון ברשימת השירים הטובים ביותר של שנת 2008. השיר, שהגיע בבכורתו למקום ה-3 במצעד הבילבורד הוט 100, זכה להצלחה מסחרית בארצות הברית ומכר מעל ל-3,000,000 עותקים ברחביה. האלבום זכה להצלחה מסחרית בינלאומית גדולה, כשהגיע לטופ 10 במצעדי סינגלים רשמיים במדינות רבות, ביניהן בריטניה, גרמניה, קנדה, אירלנד ועוד.
דטרויט
מוזיקה
אירועי קיץ שנתיים כוללים את פסטיבל המוזיקה האלקטרונית, פסטיבל הג'אז הבינלאומי, שייט החלומות וודוורד, פסטיבל העולם האפריקני, מוזיקת הקאנטרי היידאון, נואל ליל ודאלי בסמטה. במרכז העיר מארח פארק קמפוס מרטיוס אירועים גדולים, כולל הפיצוץ החורף השנתי של מוטאון. כמרכז הרכב המסורתי בעולם, העיר מארחת את מופע הרכב הבינלאומי של צפון אמריקה. מצעד ההודיה של אמריקה, שהוחזק מאז שנת 1924, הוא אחד הגדולים במדינה. נהר ימי, פסטיבל קיץ בן חמישה ימים בחוף הנהר הבינלאומי מוביל אל העירזיקוקי דינור הבינלאומי של פסטיבל החופש של ווינדזור-דטרויט, המושכים קהל סופר-גדול שנע בין מאות אלפים ליותר משלושה מיליון איש.
ספורט
דטרויט היא אחת מ-13 אזורי מטרופולין בארצות הברית, בהם מתגוררים קבוצות מקצועיות המייצגות את ארבעת ענפי הספורט הגדולים בצפון אמריקה. מאז 2017 כל הקבוצות הללו משחקות בגבולות העיר של דטרויט עצמה, הבחנה המשותפת רק עם שלוש ערים אחרות בארצות הברית. דטרויט היא העיר היחידה בארצות הברית בה ארבע קבוצות הספורט הגדולות שלה משחקות במחוז העיר שלה.
דטרויט היא העיר שהציעה הכי הרבה פעמים הצעות לארח את אולימפיאדת הקיץ מבלי שזכתה לארח: שבע הצעות מחיר לא מוצלחות היו למשחקי 1944, 1952, 1956, 1960, 1964, 1968, 1972. כאמור, כולן סורבו.
המהומות הנייטיביסטיות בפילדלפיה
המהומות הנייטיביסטיות בפילדלפיה, הן מהומות בין נייטיביסטים אמריקנים לבין מהגרים אירים קתולים אשר התרחשו במאי וביולי בשנת 1844. המהומות פרצו ככל הנראה על רקע וויכוח הנוגע לדת בבית הספר. הרוב הפרוטסטנטי אשר שלט במערכת החינוך, העביר תכנים שנגדו ערכים קתולים. לאחר מספר ניסיונות הצליחו הקתולים למסד חינוך לא-תלוי בזרמים דתיים. אולם, מסדר פרוטסטנטי קולני הביע את התנגדותו ויצא להפגינה ברחובות. המהומות פשטו מהאזורים האיריים של העיר פילדלפיה למרכזה וגרמו נזק משמעותי לרכוש וכנסיות, מספר נפגעים ואף מספר מקרי מוות.
בשלב זה פרשו הקתולים ממערכת החינוך הציבורית על מנת לזכות בחינוך הולם ויסדו את החינוך הפרטי הקתולי.
בתי ספר פרטיים קתולים שימשו מאוחר יותר כתקדים לחינוך ביתי ובתי ספר פרטיים פרוטסטנטים.
מרקוס מאניליוס
מרקוס מאניליוס נולד בצפון אפריקה, והיה תושב או אזרח רומא בתקופתם שלטונם של אוגוסטוס קיסר או של טיבריוס. על חייו ידוע מעט מאד.
הפואמה "אסטרונומיקה" מחולקת לחמישה ספרים:
פואמה זו כמוה כעבודת מחקר, שבה מציג מאניליוס את דעותיהם של האסטרולוגים בני העת העתיקה. לעיתים קרובות הוא מחקה את לוקרטיוס. בסוף הספר הראשון מתואר קרב יער טויטובורג, שבו הובס צבא רומא בפיקודו של פובליוס קווינקטיליוס וארוס בידי השבטים הגרמאנים בפיקודו של מנהיגם ארמיניוס (9 לספירה).
שני כתבי יד של הפואמה, שנעשו בידי נזירים במאה העשירית ובמאה האחת עשרה, נתגלו על ידי פוג'ו בראצ'וליני לא רחוק מן העיר קונסטנץ (כיום בגבול שווייצריה וגרמניה) כאשר השתתף בוועידת קונסטנץ של הכנסייה הקתולית ב- 1416 או ב- 1417. הפואמה הופיעה בדפוס לראשונה בנירנברג ב- 1473. תרגומה הראשון לאנגלית נעשה בידי המתרגם תומאס קריץ' ב- 1697. ב- 1739 היא הופיעה בלטינית בעריכתו של החוקר האנגלי ריצ'רד בנטלי. המשורר והחוקר האנגלי אלפרד אדוארד האוסמן ערך אותה שוב בלטינית בחמישה כרכים בין 1903 ו-1930.
מאניליוס כותב:
מריקודוס
מריקודוס (שם מדעי: Merycodus) הוא סוג נכחד שלמעלה גירה ממשפחת האנטילוקפריים, אשר חי במשך המיוקן של אמריקה הצפונית, בסביבות 20 עד 10 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו התגלו בתצורות סנטה פה שבניו מקסיקו והוא תואר ב-1854 בידי החוקר האמריקאי ג'וזף ליידי.
יונק זה הזכיר את האנטילוקפרה המודרנית, אך היה קטן יותר והגיע לאורך של 1 מטר, לגובה של 80 ס"מ בכתפיים ולמשקל של 35 ק"ג. הוא היה בעל מבנה קרניים קצרי בסיסים בעלי 2 ע 3 סעיפים כשל איילים, אשר שונים מאלה של האנטילוקפרה המודרנית והזכירו את אלה של אייל הסבך. למינים העתיקים ביותר בסוג היו קרניים גדולות ודחוסות יחסית מהמינים החדשים מהסוג.
הסוג כולל כיום 11 מינים, כשחלק מהם הועברו לסוג Cosoryx או לסוג Prosynthetoceras, ממשפחת הפרוטוצרטיים.
יהדות פרנקפורט
יהדות פרנקפורט (כונתה "פרנקפורט דמיין", ובקיצור פפד"מ - פרנקפורט על המיין, כדי להבדילה מפרנקפורט על האודר) היא אחת הקהילות היהודיות הוותיקות באירופה, ואחת הבודדות שבהן התקיימה התיישבות יהודית רציפה מימי הביניים ועד ימינו.
היסטוריה
ההתיישבות היהודית בפרנקפורט החלה כנראה כבר במאה ה-1 לספירה, כאשר העיר שימשה מוצב גבול רומי.
ימי הביניים
המקורות המוקדמים ביותר המתייחסים להתיישבות יהודית בפרנקפורט הם מקרה העמדתו לדין של יהודי בפרנקפורט על ידי לותאר הראשון בשנת 855, ועדותו של היסטוריון בן פרנקפורט משנת 1682 שטען כי יהודים התגוררו בפרנקפורט כבר במאה השישית. מקורות מוצקים יותר קיימים החל מן המאה האחת עשרה והשתים עשרה – בשנת 1074 נתן היינריך הרביעי כתב זכויות ליהודים בתחום שלטונו – ופרנקפורט בכלל, ומכאן ואילך ניתן למצוא כתבי מכירה של בתים על ידי יהודים, ציונים של הקהילה בספרות ההלכה ועוד.
החל מסוף המאה השתים עשרה התקיימה בפרנקפורט שרשרת של תלמידי חכמים ומורי הוראה, שהראשון בהם הוא ר' שמעון הדרשן, בעל ה'ילקוט שמעוני'. בשנת 1241 (י"ג בסיוון ה'א') התחולל טבח בקהילה שמנתה אז כמאתיים יהודים, כנראה בעקבות חילוקי דעות על רקע המרת דתו של צעיר יהודי. שמותיהם של 159 קורבנות שמורים ב'ממורבוך' (ספר הנפטרים) של קהילת מגנצא. לאחר הפסקה קצרה חזרו היהודים לשבת בפרנקפורט, ואמנה משנת 1265 ערבה לביטחונם, אם כי בתנאים מגבילים ביותר. בשנת 1270 נמצא שוב רובע יהודי וכן בית עלמין – ששימש עד 1829. המצבות הישנות ביותר בבית העלמין הן משנת 1272. עם זאת, יש לציין שבמאה ה-13, כמו גם במאות השנים הקודמות, הקהילה היהודית בפרנקפורט לא הייתה משמעותית במיוחד, ותפסה מקום זניח בין קהילות גרמניה. רבי אליעזר בן נתן בספרו אבן העזר מביא את פרנקפורט כדוגמה לעיר שאין בה "חבר עיר", כלומר קהילה ממוסדת.
בשנת 1349 העביר קרל הרביעי את הזכויות על יהודי העיר ורכושם לידי שלטונות העיר תמורת עשרים אלף מארק, ובאותה שנה התחולל הטבח השני ביהודי העיר. הקהילה הושמדה והרובע היהודי נשרף, ולא שוקם עד שנת 1360.
בשנת 1424 נמחקו היהודים מרשימת אזרחי העיר כ"אויבי הצלב וישו". בשנת 1442 ציווה פרידריך השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג על בידוד היהודים בגטו מוקף חומות, שהכיל 102 איש ביום הקמתו. הגטו היהודי של פרנקפורט נבנה כדי לשכן בו כ-200–300 נפשות שגורשו מהרבעים האחרים, אולם אוכלוסייתו גדלה במהירות ושלטונות העיר סירבו להרחיבו. בשנת 1471 ניתן ליהודים כתב זכויות במתכונת דומה לזו של כתב הזכויות הקדום, וכתב זה אושר על ידי הרייכסטאג של קרל החמישי בשנת 1546.
ב-22 באוגוסט 1614 פרצה בפרנקפורט 'התקוממות הגילדות' בראשותו של וינצנץ פטמילך נגד מוסדות העיר, אך התקוממות זו הפכה במהירות לפשיטה על הרובע היהודי, ובעיקר על מלווי הכספים היהודיים. 1390 חברי הקהילה הסתתרו בבית העלמין הישן, אך לבסוף איפשר פטמילך ליהודים לעזוב את העיר בשלום, אם כי בחוסר כל. במהרה התערב הקיסר מתיאס בהתקוממות וכחלק מן הדיכוי איפשר ליהודים לשוב לעיר תחת ליווי. פטמילך נלכד, והוצא להורג בפברואר 1616. רבני העיר הכריזו על יום חזרתם לעיר, כ' באדר כ"פורים וינץ" על שמו של וינצנץ פטמילך, ועל היום שלפניו, י"ט באדר, וכן על יום הגירוש, כ"ז באלול, כעל תעניות ציבור קהילתיות. מועדים אלו צוינו בקהילה במשך שנים רבות. לאחר מעשה זה, משנת 1616 ואילך התנוסס על שער הרובע היהודי הכיתוב 'בחסות הוד מעלתו הקיסר הרומי והאימפריה הקדושה'.
מכאן ואילך לא גורשו היהודים שוב מפרנקפורט. תחת זאת החלה תקופה של מעורבות גוברת והולכת בכלכלת העיר ובמסחר. מרבית היהודים עסקו בכספים, במסחר בבגדים ובכלים משומשים (כיוון שנאסר עליהם באופן גורף לעסוק בייצור), ובמסחר בפירות וכדומה. עדות לשגשוג שנחלו יהודי פרנקפורט ניתן למצוא בכך שלמרות המיסים הכבדים עד מאוד שהושתו עליהם, המשיכה הקהילה להתקיים.
ב-1743 התגוררו בגטו הצפוף והמזוהם כ-3,000 יהודים, שהיוו כ-10% מאוכלוסיית העיר. הגטו כלל סמטה אחת צרה, ה"יודנגאסה", שלא חדר אליה אור שמש בשל בתיה הגבוהים והצפופים. הגטו היה תחום בחומות גבוהות, בהן היו שלושה שערים שננעלו בלילה וגם בימי ראשון ובחגים הנוצריים. יהודים היו רשאים להיכנס לרבעים הנוצריים למטרות עסקיות בלבד. באזורים הללו נאסר על יותר משני יהודים ללכת זה לצד זה, ונאסר עליהם לשאת מקלות הליכה או להשתמש במדרכה. כמו כן, נאסר עליהם להתקרב לסביבת הקתדרלה והיו רשאים להיכנס לבית העירייה דרך הכניסה האחורית בלבד. עד למהפכה הצרפתית כל הגנים הציבוריים היו סגורים בפניהם ובשנת 1770 דחתה מועצת העיר עתירה לביטול ההגבלה הזו, בהיותה הוכחה נוספת ל"שחצנות חסרת הגבולות של האומה הזאת". אוכלוסיית הגטו היהודי גדלה בהתמדה עד 1796, עת נשרף הגטו במלחמות נפוליאון, דבר שהביא לקיצו.
האמנציפציה
לאורך המאה השמונה עשרה הלכה הקהילה והתפלגה בין שני קטבים – מחד גיסא עמדה קבוצה קטנה של משפחות עשירות מאוד ובעלות ייחוס, ששלטו ברמה בכל ענייני הקהילה, ומאידך ניצבו רוב חברי הקהילה, שמצבם הכלכלי היה רעוע יותר וכך גם משקלם הפוליטי.
המאה התשע עשרה עמדה בסימן האמנציפציה – פרנקפורט נכבשה על ידי נפוליאון במלחמות הז'ירונדינים בשנת 1792, ונכבשה שוב בשנת 1796 – כיבוש שבמהלכו נשרף הגטו ולמעשה התבטל. בשנת 1806 הוקמה הקונפדרציה של הריין, תחת שלטונו של נפוליאון. האימפריה הרומית הקדושה חדלה מלהתקיים, וכתוצאה מכך נהנו יהודי פרנקפורט משוויון זכויות מלא – כדוגמת שאר נתיניו של נפוליאון. נפוליאון הובס בלייפציג בשנת 1813, ועם תום שלטונו על פרנקפורט בוטל גם שוויון הזכויות. נסיגה נוספת חלה בפרעות 'הפ-הפ' (שנקראו כך על שם קריאה אנטישמית זו של ההמון) בשנת 1819, אך תהליך האמנציפציה החל, וב-2 בספטמבר 1824 התפרסם צו של הבונדסטאג, המכיר ביהודים כאזרחים שווי זכויות. החוק החדש לא הביא לשוויון זכויות גמור, שהושג רק ב-16 בספטמבר 1864, עת הוכרז על שוויון זכויות גמור לכל אזרחי העיר החופשית פרנקפורט. שנתיים מאוחר יותר סופחה העיר לפרוסיה.
הפרדת הקהילה
בתקופת כהונתו הארוכה של הרב שלמה זלמן טריר חל מהפך במאזן הכוחות בקהילה. רוחות חדשות שהתחילו מנשבות עם פרסום כתביו של משה מנדלסון נכנסו לקהילה, ובבחירות של שנת 1838 כבשו המשכילים את השליטה במוסדות הקהילה, כאשר כוחו של הרב טרייר כבר לא עמד לו לעצור את השטף. הרב טרייר התפטר בשנת 1846, ובשנת 1848 נתמנה רב ליברלי, ליאופולד שטיין, לעמוד בראש הקהילה, ונראה היה שהמסורת המפוארת של הקהילה תאבד בגלי ההשכלה. בשנת 1849 פרשה קבוצה בת אחד עשר חברים מן הקהילה היהודית הגדולה כדי להמשיך ולקיים אורח חיים אורתודוקסי. הקהילה פנתה לחפש לה רב, ובשנת 1851 נתמנה הרב שמשון רפאל הירש לעמוד בראשה.
בעת מינויו של הרש"ר הירש לעמוד בראש הקהילה כבר היה מפורסם בשל הספר 'תשע-עשרה איגרות' (התפרסם בהמשך כ"איגרות צפון") שחיבר תחת שם העט 'בן עוזיאל', ספר שהציג את עקרונות היהדות האורתודוקסית בצורה של חליפת מכתבים בין צעיר יהודי מבולבל לחברו בן הישיבה. לכל אורך שנות הנהגתו המשיך לכתוב ספרים שהתפרסמו מאוד (חורב, המצוות כסמלים, תרגום החומש לגרמנית ופירוש על החומש ועל ספר תהילים), והאדירו את השפעתו הרבה מחוץ לגבולותיה של פרנקפורט.
הרש"ר הירש ייסד בקהילה מוסדות חינוך אורתודוקסיים נפרדים מאלו של הקהילה הגדולה (ה'פילאנטרופין'), וחתנו ויורשו בקהילה – הרב שלמה זלמן ברויאר – הקים ישיבה גבוהה בשנת 1890. תוכנית הלימודים עקבה אחרי התבנית המזרח-אירופאית, תוך התאמה למציאות המערב אירופאית שחסרה בסיס מתאים ללימוד בישיבה. כדי להתגבר על הפער הכילה הישיבה לימוד בחמש רמות שונות, כאשר עיקר המטרה היה להביא את התלמידים ה'מקומיים' לרמת לימוד ישיבתית. ביטוי להצלחת הישיבה ניתן לראות בכך שעם הקמתה היו כל תלמידיה יוצאי מזרח אירופה, אך שלושים שנים מאוחר יותר שמונים אחוז מן התלמידים היו בני העיר והסביבה.
הרב שלמה ברויאר נפטר בשנת 1926, ולאחר מאבק ירש את כס הרבנות הרב יוסף הורוביץ. את מקומו בראשות הישיבה ירש בנו הרב יוסף ברויאר. בשנת 1933 החלו ישיבות רבות בגרמניה להיסגר, אך הישיבה של קהל עדת ישורון התרחבה והוסיפה בית חינוך לצעירים כמו גם מכון הכשרה לעלייה לארץ ישראל.
הישיבה המשיכה בפעילות עד ליום בו נשרפה, היא ובית הכנסת של הקהילה כמו גם שאר המוסדות היהודיים בעיר, בליל הבדולח.
השואה
בליל הבדולח נשרפו כל בתי הכנסת, בתי הספר, הישיבה ומוסדות הציבור של הקהילה, והיא חדלה מלהתקיים כקהילה.
מ-1939 ועד ל-30 בספטמבר 1942 נשלחו עשרת אלפים מ-14,460 היהודים שנותרו בעיר לאחר ליל הבדולח (מתוך כ-30,000 יהודים שהיו בה ב-1930) למחנות השמדה. ב-1942 הוכרזה פרנקפורט כיודנריין - "נקייה מיהודים". למרות זאת, גם בתחילת 1943 עוד נשלחו ממנה יהודים למחנות השמדה.
לאחר השואה
בשנת 2009 היה בעיר בית ספר יהודי אחד ובו כ-540 תלמידים מגן חובה עד כיתה ט'. והתגוררו בעיר כ-10,000 יהודים. מאז תשע"ו (2016) רב העיר הוא הרב אביחי אפל.
קהילת חב"ד בעיר
בשנת ה'תשנ"א נשלח הרב שניאור זלמן גורביץ' על ידי רבי מנחם מנדל שניאורסון להיות שליח חב"ד בפרנקפורט, הרב גורביץ' עסק בפעילות עם נוער ומבוגרים במשך כל ימות השנה. כן הקומה בעיר ישיבת תומכי תמימים. במהלך השנים הצטרפו לשליחות בעיר שליחים נוספים.
בשנת תשע"ח נפתח בעיר בית חב"ד, והרב יוסף הבלין מונה כרב הקהילה החב"דית בעיר.
מדי שנה נערכת הדלקת נרות חנוכה באופרה בעיר עם רבבות אנשים.
רבנות
הקהילה היהודית בפרנקפורט העמידה מקרבה שורה ארוכה של רבנים בעלי שם, ויותר מזה – בית הדין של הקהילה קנה לו שם כבית דין חשוב שריכז אליו פניות מכל רחבי אירופה, ואף מנהג הקהילה הוכר כמנהג חשוב ובעל מעמד עצמאי, עד כדי כך שקהילות רבות אחרות אימצו אף הן את 'מנהג פרנקפורט'.
הדמות הרבנית המוכרת הראשונה היא ר' שמעון הדרשן, בעל ילקוט שמעוני, מסוף המאה השתים עשרה. באותה תקופה חי בפרנקפורט היהודי זיסקינד וימפפן שהתפרסם על כך ששילם כופר עצום תמורת גופתו של המהר"ם מרוטנברג שמת בכלא בשנת 1293.
רבני הקהילה
רבני הקהילה הידועים היו:
כנראה מחבר הילקוט שמעוני, ר' אלכסנדר זוסלין (1340) שחיבר את ספר ההלכה "האגודה", רבי יוסלמן (1374) שחיבר תפילה לשעת מיתה על קידוש השם, ר' נתן אפשטיין, ר' אלעזר טריוויס (1530), ר' עקיבא פרנקפורטר (1550), ר' יוסף יוזפא האן נוירלינגן (1637) מחבר ספר 'יוסף אומץ', ר' ישעיה הלוי הורוביץ (1636) מחבר הספר שני לוחות הברית (השל"ה), ר' שמואל הילדסהיים (1616), ר' פתחיה בן יוסף (1622), ר' חיים הכהן (1628) נכד המהר"ל מפראג, ר' שבתי שפטל הלוי הורוביץ (1632) בן השל"ה, ר' מנדל באס (1644), ר' מאיר שיף (1641) (מהר"ם שיף), יליד פרנקפורט ומחבר פירוש על הש"ס, ר' נפתלי כ"ץ בעל "סמיכת חכמים" (ששמו נקשר באיסור בקבלה מעשית, נטען שגרם לשריפת חלק מן הגטו בשנת 1711), ר' שמואל שוטן, ר' ישראל קוסמן, ר' אברהם ברודא (1717), ר' יעקב פופרש שהשתתף בהנהגת המאבק בשבתאות, כר' נפתלי כ"ץ לפניו.
תקופה חדשה נפתחה עם מינוי ר' יעקב יהושע פלק (1741) בעל ה"פני יהושע", שבתקופתו הגיע לפיצוץ מאבק כוחות בין עשירי הקהילה להמוניה. לאחריו ידועים ר' אברהם אביש מליסא (1760), ר' פנחס הורוביץ (1771) בעל ה'הפלאה', שהשתתף בפולמוס על תרגומו של משה מנדלסון לתנ"ך, ר' צבי הירש הלוי הורוביץ, הרב שלמה זלמן טרייר (1758–1846), שהיה קודם בחירתו נציג העיר בסנהדרין של נפוליאון.
נאו-אורתודוקסיה
קהילת פרנקפורט הייתה ערש תנועת הנאו-אורתודוקסיה, שהיא בתורה אב הטיפוס של התנועה האורתודוקסית-מודרנית.
ראשיתה של התנועה הנאו-אורתודוקסית בבחירת הרש"ר הירש לעמוד בראש הקהילה הפורשת – ה'Israelitische Religionsgesellschaft' (אגודת דת ישראל). הרש"ר הירש נולד בהמבורג בשנת 1808, והתחנך שם אצל הרב יצחק ברנייס, שהקנה לו עניין בפילוסופיה ומדעים כלליים נוסף על סדר הלימוד המקובל. משם המשיך ולמד אצל הרב יעקב עטלינגר. הרב הירש אף בילה שנה באוניברסיטת בון, שם למד תאולוגיה ופילוסופיה. בגיל עשרים ושתיים התמנה לרבנות של מדינת אולדנבורג, ולאחריה שימש כרב באמדן וניקולשבורג. בשנת 1851 הסכים לכהן כרבה של הקהילה הפורשת בפרנקפורט, כחלק ממאבקו בתנועה הרפורמית.
הרש"ר הירש נפטר בשנת 1888 ואת מקומו בראשות הקהילה ומוסדותיה תפס חתנו, הרב שלמה ברויאר יליד הונגריה. הרב שלמה ברויאר הוסיף למוסדות הקהילה ישיבה גבוהה שנוסדה על פי מתכונת הישיבות המזרח-אירופאיות, תוך הוספת מסגרות מתוגברות לטובת תלמידים מקומיים שלא הגיעו לרמה הנדרשת. במהלך שנות העשרים הוחל בלימוד השפה העברית בחלק מחומר הלימודים בישיבה, ולאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון נפתח בישיבה מסלול הכשרה שכלל בנוסף ללימודים הכלליים גם הכשרה מעשית במלאכה לקראת עלייה לארץ ישראל.
מנהגים
יהדות פרנקפורט נודעה בשמרנותה בתחום המנהג ונוסח התפילה, והקפידה לשמור על נוסחי תפילה עתיקים, שבמרבית הקהילות השתנו במהלך השנים. כחלק מהקפדה זו, הייתה בפרנקפורט התנגדות לסידורי רדלהיים (של רוו"ה וזליגמן בר) בגלל השינויים שנערכו בהם, לדוגמה הכנסת "בריך שמיה" לסדר התפילה. לתיעוד מנהגי פרנקפורט נכתבו ספרים רבים במהלך הדורות, לדוגמה "יוסף אומץ" של ר' יוסף יוזפא האן נוירלינגן, "נוהג כצאת יוסף" של נכדו ר' יוסף קשמאן, "דברי קהלת" של ר' שלמה זלמן גייגר ועוד. גם כיום, קיימות ברחבי העולם קהילות המקפידות להתנהל על פי "מנהג פרנקפורט".
לקריאה נוספת
Paul Arnsberg, Hans-Otto Schembs: Die Geschichte der Frankfurter Juden seit der Französischen Revolution. 3 Bände. Eduard Roether * Verlag, Darmstadt 1983, ISBN 3-7929-0130-7
דיוויזיית הפאנצר אס אס השלישית
דיוויזיית האס אס השלישית טוטנקופף (בגרמנית: Totenkopf; "גולגולת המת" בתרגום לעברית) הייתה דיוויזיית משוריינת של הוואפן אס אס, חלק מצבא גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. ראשיתה של הדיוויזיה ביחידות האס אס טוטנקופפפרבנדה, אשר הופקדה על השמירה במחנות הריכוז, חילי הדיוויזיה נודעו בקנאותם ובפשעי המלחמה שבצעו.
פולין
בפרוץ מלחמת-העולם השנייה היו ביחידות טוטנקופף ובעתודתם 24,000 איש המאורגנים בשמונה גדודים.
תשעה ימים לאחר פלישת כוחות הגרמנים לפולין נשלחו לשם שלושת הגדודים המקוריים של טוטנקופף ובעקבותיהם כמה מן הגדודים החדשים.
באכזריות שתאמה היטב את הכשרתם עשו אנשי גה"מ מעשי זוועות שהיו אופייניים לטרור הנאצים באירופה הכבושה.
הדיוויזיה עצמה נוסדה באוקטובר 1939, כחודש לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה. חייליה באו מקרב יחידות גולגולת המת שהייתה אחראית על מחנות הריכוז ובמהלך כל קיומה היה זרם מתמיד של חילופי כוח אדם בין הדיוויזיה לבין שומרי מחנות הריכוז, מקור גיוס נוסף לחיילים היו היחידות להגנת המולדת של דנציג.
הפיקוד נמסר לאס אס אובר גרופן פיהרר תאודור אייקה (Theodor Eicke) מפקד מחנה הריכוז דכאו שהקים את היחידה.
צרפת
בראשית המערכה על צרפת הדיוויזיה הוצבה כעתודה, אך עברה תוך פרק זמן קצר לחזית והשתתפה בלוחמה בבלגיה, שם ביצעה את פשע מלחמה הראשון, רצח 89 שבויי מלחמה בריטים בירי בראשם בטבח לה פאראדי לאחר מכן המשיכה וביצעה את טבח החיילים האפריקנים ב Chasselay.
מבצע ברברוסה
באפריל 1941 סופחה הדיוויזיה לקבוצת ארמיות צפון של גנרלפלדמרשל וילהלם פון לב. מטרת קבוצת ארמיות זו הייתה כיבוש לנינגרד תוך חבירה עם הכוחות הפינים. הלחימה נפתחה ב-22 ביוני והדיוויזיה השתתפה בקרבות בליטא ולטביה. ביולי השתתפה בפריצת קו סטלין ולאחר מכן במהלך אוגוסט בלחימה כבדה באזור דמיאנסק.
במסגרת מבצע דמיאנסק, מתקפת הנגד הסובייטית שיצרה את "כיס דמיאנסק" בתוכו כותרו שש דיוויזיות גרמניות, ספגה הדיוויזיה אבדות כבדות ביותר ואיבדה כ-80% מכוח האדם המקורי שלה. באפריל 1942 הצליחו הגרמנים לשבור את טבעת הכיתור סביב הכיס ולחבור לכוחות המכותרים. בשל האבדות הכבדות שספגה הועברה הדיוויזיה לצרפת, בה שהתה עד פברואר 1943 לצורך מנוחה וארגון מחדש. במהלך הארגון מחדש גויסו חיילים חדשים לדיוויזיה והוחלף הציוד שנפגע במהלך הלחימה בברית המועצות. בזכות תפקודה במהלך הלחימה בחזית המזרחית, שודרגה הדיוויזיה מדיוויזיית חי"ר לדיווייזיית פאנצרגרנדיר וקיבלה רגימנט טנקים.
החזרה לברית המועצות
בתחילת פברואר 1943 קיבלה הדיוויזיה פקודה להצטרף לקבוצת ארמיות דון בפיקודו של אריך פון מאנשטיין שנועדה לחלץ את הארמייה השישית של הוורמאכט שהייתה מכותרת בסטלינגרד. פון מנשטיין לא הצליח לחלץ את הארמייה המכותרת, והדיוויזיה, שעדיין הייתה תחת פיקודו, עברה צפונה על מנת להשתתף במתקפת הקיץ הנאצית שהגיעה לשיאה בקרב קורסק ביולי 1943. הדיוויזיה נלחמה באגף הדרומי של המתקפה הגרמנית והתבלטה בקרב פרוחורובקה, אך נשחקה ונאלצה לעבור לעתודה.
לאחר קרב קורסק סופחה הדיוויזיה לארמייה השישית שהוקמה מחדש והוצבה בדרום אוקראינה, שם השתתפה בקרבות נגד ראש הגשר הסובייטי על נהר המיוס. זמן קצר לאחר מכן, נאלצה לשוב צפונה על מנת לתגבר את המגננה הנאצית במבצע רומיאנצב, בו ניסו הרוסים לכבוש את חרקוב. למרות הלחימה העקשנית של היחידות הנאציות, הסובייטים הצליחו לאגף את המגינים והנאצים נאלצו לסגת.
בראשית ספטמבר 1943 הגיעה הדיוויזיה לדנייפר ונלחמה נגד ארמיית המשמר המשוריינת ה-5 של הצבא האדום, בה נלחמה גם בקרב קורסק. באוקטובר זכתה הדיוויזיה לשינוי ייעוד נוסף, הפעם לדיוויזיית שריון. בנובמבר של אותה השנה, הסובייטים הצליחו לשבור את המגננה הגרמנית והדיוויזיה נסוגה לגבול הרומני.
הדיוויזיה הייתה מעורבת בקרבות סמוך לגבול הרומני כשקיבלה פקודה בינואר 1944 לעבור צפונה על מנת לחלץ כ-56,000 חיילים גרמנים שכותרו בכיס קורסון. הגרמנים הצליחו במאמץ רב לחבור לכוחות המכותרים ורובם נחלצו מהכיס. אחרי פעולה זו, הדיוויזיה שבה דרומה והייתה מעורבת בקרבות כבדים ליד הנהר בוג במרץ 1944. בתחילת אפריל הועברה הדיוויזיה לעתודה, חידשה את ציודה וקיבלה תגבורות. לאחר מכן השתתפה בקרב טרגו פרומוס ותרמה לניצחון הגרמני.
פולין והונגריה
בתחילת יולי עברה הדיוויזיה לאזור גרודנו בפולין והשתתפה בהגנה על ורשה. הדיוויזיה השתתפה בקרבות נגד קורפוס משוריין של הצבא האדום שחוסל כמעט לחלוטין. עקשנותם של יחידות האס אס אפשרה לוורמאכט לייצב את החזית לאורך נהר הוויסלה. בדצמבר 1944 השתתפה הדיוויזיה במבצע קונרד שנועד לחלץ את הכוחות הגרמנים המכותרים באזור בודפשט. למרות ההצלחה הראשונית, המבצע נכשל והכוחות לא חולצו. יתרה מכך, הסובייטים פתחו במבצע לכיבוש וינה. במרץ 1945 כותרה הדיוויזיה יחד עם דיוויזיית פאנצר אס אס החמישית (ויקינג) כמעט לחלוטין, ורק בעזרת דיוויזיית פאנצר אס אס התשיעית הצליחה להיחלץ מהשמדה. החלקים הנותרים של הדיוויזיה המשיכו להתנגד לצבא האדום בצ'כוסלובקיה ונכנעו לאמריקאים ב-9 במאי. על פי הסכם מוקדם, העבירו האמריקאים את השבויים לידיים סובייטיות ואנשי הדיוויזיה נכלאו בגולאגים בסיביר.
מחפר
מחפר הוא ציוד מכני הנדסי לעבודות עפר שייעודו לחפור תעלות ובורות. המחפר מורכב מזרוע תלת-מפרקית המותקנת על גבי ציר מסתובב ("פיווט").
מבנה המחפר
המחפר מורכב מ 3 חלקים עיקריים:
על חלק מהמחפרים מותקנת כף דחפור ארוכה ונמוכה שתפקידה הוא לדחוף עפר שנשפך מהיעה, כף דחפור זו ידועה בשם Back-fill.
שימושים
המחפר, שידוע בכינויו האירופאי "באגר", נפוץ בעיקר בעבודות חפירה שונות, כולל בחפירת בורות גדולים בשטח עירוני. לחפירת בורות קטנים (למשל בשביל להחליף צינורות מים וביוב מתחת לכביש) משתמשים במחפרון. המחפר טוב גם בחפירת תעלות ושוחות, כאשר הזרוע הארוכה שלו מאפשרת לו טווח ועומק.
כאשר מותקן על המחפר פטיש אוויר, הוא משמש גם להריסת מבנים, אם כי הוא יכול להרוס בתים גם באמצעות הכף הרגילה שלו, על ידי קילוף הקירות וחבטות בתומכות (על ידי צידוד).
בשימוש צה"ל
חיל ההנדסה הקרבית של צה"ל מפעיל מחפרים ממוגנים כחלק ממערך הצמ"ה שלו, בהם מחפרים גדולים מהדגם המתקדם באגר E-349. מחפרים אלה משמשים הן לעבודות עפר והן להריסת בתי קומות, בשיתוף פעולה עם דחפורי ה-D9. המחפרים השתתפו בהריסת המוקטעה של יאסר ערפאת ברמאללה, במבצע הבאת ביכורים בו קילפו את קירות החדר בו התבצרו בכירי המבוקשים ורוצחי רחבעם זאבי ובהריגת חוטפי ורוצחי שלושת הנערים ב-2014. ברצועת עזה משמשים המחפרים גם לחשיפת מנהרות הלחימה של רצועת עזה ופעלו באופן נרחב במבצע צוק איתן. מאז 2015 משמשים המחפרים הממוגנים ככלי העיקרי להריסת בתי מחבלים שביצעו פיגועים נגד ישראלים.
ממדים אופייניים
המחפרים באים בגדלים שונים ומגוונים. ישנם מחפרי ענק למחצבות ומכרות שמשקלם מאות טונות ומצד שני ישנם מחפרים קומפטיים ביתיים שגודלם הוא כגודל אדם. להלן סדרי גודל, הלקוחים מהאתר של קטרפילר. הדגמים הם 307C (קטן), 325L (בינוני) ו-385C (גדול).
מהומות
מהומה היא ביצוע של מעשי אלימות או פשעים על ידי המון שנאסף; לרוב מדובר בוונדליזם, הצתות ופגיעה ברכוש. מהומות רבות מתחילות כהפגנות פוליטיות או אידאולוגיות בעוד שישנן מהומות שהן התפרעות על רקע מצב כלכלי קשה. מהומות מהסוג האחרון מתבטאות בעיקר בביזה והשחתת רכוש. מהומות רבות עלולות להגיע לעימותים אלימים בין המשתתפים בהן לבין כוחות המשטרה המשתתפים בפיזורן, ולעיתים אף מסתיימות עם הרוגים.
היווצרות מהומה
יש סבורים שמהומות נוצרות כתוצאה של זעם חברתי חבוי, המוצת על ידי אירוע דרמטי, כמו התנקשות פוליטית או פסק דין מרגיז, ועל־כן, כדי למנוע מהומות - יש לטפל בגורמי הזעם החברתי.
לעומת זאת, יש חוקרים שסבורים שסיבת ההתקהלות אינו הגורם לרמת האלימות, אלא היא נוצרת כתגובה להתנהגות המשטרה; ההתקהלות מתפתחת לכדי הפרת-סדר ברגע שהמתפרעים גוברים על המשטרה ומאלצים אותה לסגת, לרוב, כי המשתתף הבודד מרשה לעצמו לפשוע כשהוא בלוע בתוך המון סביבו. התפתחות זו, בחיכוך בין הצדדים, מבהירה לפורעים את חוסר-האונים של המשטרה להתמודד עם האתגר, ומעודדת אותם 'להתיר את הרסן' עוד ולהעיז לבצע פשעים חמורים יותר. באופן זה מסבירים החוקרים למה מהומות נוצרות במשחקי כדורגל, אף־על־פי שאין לקהל סיבה משמעותית לזעם חברתי.
בעוד שאנשים יחידים עשויים להיות אלו שאחראים להיווצרות מהומה או מובילים אותה, מהומות בדרך כלל מורכבות מקבוצות מאורגנות כי הן לעיתים קרובות "כאוסטיות ומחצינות התנהגות עדר". ישנן עדויות הולכות וגוברות שמצביעות על כך שמהומות הן לא בהכרח ביטוי של התנהגות לא רציונלית, המאופיינת בתופעת העדר, אך למעשה מהומות מתנהלות לפי נורמות חברתיות הפוכות.
אלימות האופיינית למהומות
מתפרעים פועלים בין היתר בצורות הבאות:
פיזור הפגנות ומהומות
פיזור הפגנות אלימות הוא בדרך כלל תפקידה של המשטרה, אף־על־פי שמהומות בקנה-מידה רחב עשויות להצריך גיבוי מהצבא.
בעוד שעקרונית נשק לפיזור הפגנות אמור להיות נשק אל-הרג, מספר לא מבוטל של אנשים בהיסטוריה נהרגו כתוצאה משימוש שהופעל נגדם בנשק לפיזור הפגנות מסוגים שונים. לדוגמה, 17 מקרי מוות נגרמו כתוצאה משימוש בכדורי גומי במהלך מהומות בשנים 1970 עד 2005 בצפון אירלנד.
מרבית מדינות העולם מחזיקות יחידות מיוחדות לפיזור הפגנות ומהומות. יחידות אלו כפופות אומנם למשטרה, אך בהרבה מובנים הן דומות יותר ליחידות צבאיות: כתוצאה מכך, להרבה יחידות כאלה יצא מוניטין של שוטרים אלימים וקשוחים ולא אחת מוגשות נגדן תלונות על הפעלת כוח חורג, אלימות ברוטלית או הכאת מפגינים ללא הצדקה.
מדינות עם משטר רופף מחזיקות כוחות פארא-צבאיים מיוחדים לפיזור הפגנות על מנת לאפשר התנהלות תקינה, לדוגמה כוחות הביטחון המרכזי במצרים. במקרים של מהומות ענק המתרחשות בו זמנית במספר אזורים או ברוב המדינה, עשוי הממשל להכריז על משטר צבאי או לחלופין בני האדם המשתתפים במהומות עשויים לבצע השתלטות אלימה על הממשל.
אז'ן דה בוארנה
אז'ן דה בוארנה (בצרפתית: Eugène de Beauharnais, 3 בספטמבר 1781 - 21 בפברואר 1824) היה בנו המאומץ, אך לא יורש העצר הקיסרי, של נפוליאון בונפרטה, בנה של ז'וזפין דה בוארנה.
ביוגרפיה
אז'ן נולד ב-3 בספטמבר 1781 בפריז, לאלכסנדר דה בוארנה ולז'וזפין דה בוארנה. אביו הוצא להורג בזמן שלטון הטרור בצרפת, ואמו התחתנה לאחר מכן עם נפוליאון בונפרטה.
אז'ן התלווה לאביו המאמץ במסעו לאיטליה ולמסעו לארץ ישראל. במהלך המצור על עכו נפצע וחזר לפריז. לאחר מכן סייע לו במהלך הפיכת 18 בברימר, וכאשר הפך נפוליאון לקונסול הראשון מונה בוארנה לקפטן ולחם בכמה קרבות בהם קרב מרנגו שבו לקח חלק חשוב.
ב-17 בינואר 1806 התחתן אז'ן עם אוגוסטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ואוגוסטה וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, ממנה נולדו לו 7 ילדים. נפוליאון העניק לו במהלך שלטונו את התארים נסיך צרפת, נסיך ונציה והדוכס הגדול של פרנקפורט.
הוא פיקד על גיס איטלקי גדול במסגרת הגרנד ארמה ולקח חלק בקרב בורודינו, לאחר הנסיגה ממוסקבה הצליח להימלט חזרה לגרמניה. לאחר מכן גייס צבא חדש ויצא איתו לדכא התמרדויות בגרמניה. לאחר קרב לייפציג ונפילתו של נפוליאון, קיבל אז'ן מקלט במינכן אצל חמיו מלך בוואריה, בזכות אשתו אוגוסטה, נסיכת בוואריה. בשנת 1817 העניק לו חמיו את התארים "דוכס לויכטנברג" ו"נסיך אייכשטדט". ב-21 בפברואר 1824 מת אז'ן במינכן, ובנו אוגיסט דה בוארנה ירש את תאריו.
משפחתו
ב-17 בינואר 1806 התחתן אז'ן עם אוגוסטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ואוגוסטה וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
המשטרה הכחולה של פולין
המשטרה הכחולה (בפולנית: Policja Polska Generalnego Gubernatorstwa; בגרמנית: Polnische Polizei im Generalgouvernement) הוא כינויה של משטרה שהורכבה משוטרים פולנים ואשר הייתה כפופה לשלטונות הגרמניים בשטח הגנרלגוברנמן בתקופת מלחמת העולם השנייה. האוכלוסייה הפולנית כינתה אותה בשם זה בשל צבע מדיהם של השוטרים.
רקע
לאחר כניעתה וכיבושה של פולין על ידי הצבא הגרמני עלה הצורך בהקמת כוח משטרה מקומי אשר יסייע לכוחות הגרמניים בשמירה על הסדר באזורים הכבושים. כוח זה נועד להוות כוח עזר בלבד אשר יפעל בצמוד לכוחות המשטרה הגרמניים ואף יהיה כפוף לו (כוחות דומים הוקמו בכל המדינות אותן כבשה גרמניה במהלך המלחמה).
בספטמבר 1939, הורה מושל הגנרלגוברנמן האנס פרנק על גיוס כפוי של כוח משטרה פולני חדש אשר יעמוד לרשות הכוחות הגרמניים, ויתבסס ברובו על כוחות המשטרה הפולנית מלפני המלחמה (Policja Panstwowa).
"המשטרה הכחולה" הוקמה באופן רשמי ב-30 באוקטובר 1939.
מאפייני הארגון
באופן רשמי, "המשטרה הכחולה" הוכפפה לפיקודה של המשטרה הגרמנית (Ordnungspolizei), אך המבנה הארגוני שלה, כוח האדם שלה (שהתבסס ברובו על שוטרים פולנים), ואף המדים שלבשו (חוץ מהעובדה שהוסרו ממנה דגל הלאום הפולני), היו דומים מאוד למאפייני המשטרה הפולנית הישנה.
מטרת הארגון הייתה להוות כוח עזר לכוחות השיטור הגרמניים (Auxiliary organization) תוך שמירה על הסדר וטיפול במגוון בעיות כגון עבירות רכוש, שוד והברחות שהפכו להיות נפוצים יותר בעקבות הפלישה הגרמנית והתוהו ובוהו ששרר בפולין בעקבותיה.
"המשטרה הכחולה" הורכבה בעיקר מפולנים דוברים אוקראינית מחלקיה המזרחיים של הגנרלגוברנמן.
תקופת ההכשרה של השוטרים החדשים שהתווספו למשטרה הכחולה (בנוסף לאלו שהועברו מהמשטרה הפולנית הישנה), התבצעה בבסיס אימונים בעיירה נובי סונץ' שבפולין (אשר הוקם באוקטובר 1941). בסך הכול הוכשרו בבסיס 3,000 שוטרים.
מצבת כוח האדם של "המשטרה הכחולה" גדלה בהתמדה ככל שהתמשכה המלחמה. מכוח של 8,700 איש בפברואר 1940 צמחה המשטרה עד לשיא של 16,000 שוטרים בשנת 1943.
קיימות מספר השערות בנוגע לגידול המהיר בכוח האדם במשטרה. בין היתר, משכורות מכובדות שקיבלו השוטרים והעובדה כי הורשו על ידי הכוחות הגרמניים לשמור לעצמם 10% מכל סחורה או רכוש שהוחרמו על ידם.
פעילות המשטרה בוורשה
חשיבות מיוחדת הייתה לשירותה של "המשטרה הכחולה" בוורשה, אשר היוותה את מרכז תנועות ההתנגדות בפולין הכבושה. במשטרה הפולנית בוורשה שירתו ביוני 1942 3,150 איש, ובכללם 60 קצינים. מפקדי "המשטרה הכחולה" בוורשה היו: מריאן קוזיילבסקי (מאוקטובר 1939 עד מאי 1941); אלכסנדר רשצ'ינסקי (ממאי 1941 עד מרץ 1943); ופרנצישק פשימוסיסקי (ממרץ 1943 עד מרד ורשה הפולני באוגוסט 1944), כולם בדרגת סגן ניצב.
פעילות המשטרה נגד הפרטיזנים
בסוף 1943 הועבר הגדוד ללחימה בפרטיזנים באזור אוקראינה ושם התפורר והושמד בקרבות. המחתרת הפולנית מכל הזרמים ביקרה בחריפות רבה את התנהגותה של המה"פ, בגלל היקף שיתוף-הפעולה שלה עם הכובש הגרמני, הסחיטות וההידרדרות המוסרית. צוין גם ההיקף הרב בהשתתפותה ברדיפות ובפעולות רצח היהודים.
השפעת הארגון וההתנגדות לגרמנים
בשל העובדה כי הייעוד הרשמי של "המשטרה הכחולה" היה להוות כוח עזר בלבד תחת פיקוד המשטרה הגרמנית באזור הכיבוש (רוב קציניה הבכירים הגיעו משורות המשטרה הגרמנית), יש הטוענים כי השפעתה של המשטרה הייתה שולית, וכך גם ההתנגדות לכוחות הגרמניים.
המחתרת הפולנית מכול הזרמים ביקרה בחריפות רבה את התנהגותה של "המשטרה הכחולה", בגלל היקף שיתוף-הפעולה שלה עם הכובש הגרמני, הסחיטות וההידרדרות המוסרית. צוין גם ההיקף הרב בהשתתפותה ברדיפות ובפעולות רצח היהודים.
עם זאת, קיימות עדויות לפיהם חלק נכבד משוטרי "המשטרה הכחולה" לקח חלק בפעילות ארגון ההתנגדות המחתרתי הפולני (Armia Krajowa). לטענת ההיסטוריון הפולני אנדריי כריסטוף, 20% - 30% משוטרי "המשטרה הכחולה" נרצחו על ידי הכוחות הגרמניים, וזאת בשל מעורבותם בפעילויות המחתרת הפולנית, בהם מפקד "המשטרה הכחולה" בוורשה סגן ניצב אלכסנדר רשצ'ינסקי וקצין המשטרה רומאן שווינציצקי.
היחס ליהודים
השלטונות הגרמניים הטילו על המשטרה הפולנית לטפל בעיקר בפשעים פליליים, אך היא הופעלה בקנה-מידה נרחב גם בנוגע לטיפול האוכלוסייה היהודית. המשטרה הייתה פעילה בשיטור בגטאות הגנרלגוברנמן ובחיפוש אחר היהודים שנמלטו מגטאות וממחנות ושחיפשו מקלט בקרב האוכלוסייה הפולנית או ביערות.
המשטרה הפולנית הופעלה בשיטור בשערי הגטו בוורשה, וכוח של 400 שוטרים היה מיועד לפעילות סיור בתוך הגטו. בדיכוי מרד גטו ורשה פעל כוח של 367 שוטרים, במסגרת הכוח הגרמני שבפיקודו של הגנרל יירגן שטרופ. תפקיד נוסף שהוטל על "המשטרה הכחולה" היה גילוי היהודים שנמלטו מן הגטו ל'צד הארי' של העיר.
החוקרים חלוקים בנוגע ליחס המשטרה ליהודים. מחד, ועל אף העובדה כי האחריות על גטו ורשה הייתה נתונה למשטרת הגטו היהודית, קיימות עדויות למעורבות המשטרה הפולנית בהכאת יהודים ובסחיטתם. המשטרה גם לקחה חלק בריכוז היהודים בנקודות האיסוף לשם גירושם..
על-פי חוקר השואה יאן גרבובסקי, יהודי שנפל לידי המשטרה הכחולה עמד בפני מוות כמעט וודאי, על-פי גרבובסקי עמנואל רינגלבלום אמר במהלך המלחמה ששוטרי המשטרה הכחולה אחראים למותם של מאות אלפי יהודים, ועל-פי גרבובסקי העדויות ההיסטוריות מהארכיבים הפולנים, גרמנים, וישראליים "מצביעים על תבנית של מעורבות רצחנית בכל רחבי פולין הכבושה".
מנגד, קיימים היסטוריונים הטוענים כי מעורבותם של השוטרים בפעילות כנגד היהודים הייתה פחותה. לפי השקפתו של ראול הילברג: היסטוריון השואה סטיב פולסון מסכים אף הוא עם הקביעה כי המעורבות של המשטרה הפולנית, בכל הנוגע לטיפול ביהודים היה שולי:
חלק משוטרי "המשטרה הכחולה" הוכרו לאחר המלחמה כחסידי אומות עולם.
Enterprise JavaBeans
Enterprise JavaBeans (אנטרפרייז ג'אווה בינז; בקיצור: EJB, וברבים: EJBs) היא ארכיטקטורת רכיבים לצד-שרת המשמשת ליצירת יישומי enterprise מודולריים.
המפרט של EJB הוא אחד מבין ממשקי תכנות היישומים (APIs) הנכללים במפרט של EJB .Java Enterprise Edition הוא מודל צד-שרת שתפקידו לכמס את הלוגיקה העסקית של יישום. המפרט של EJB פותח במקור על ידי חברת IBM בשנת 1997, ובשנת 1999 אומץ של ידי סאן מיקרוסיסטמס (החברה שפיתחה את Java עד שנקנתה על ידי אורקל), וממשיך להיות משופר במסגרת ה-Java Community Process. הגרסה הנוכחית היא EJB 3.1.
מטרת המפרט של EJB היא לספק צורה סטנדרטית למימוש קוד back-end "עסקי", אשר בדרך כלל נמצא ביישומי enterprise (בניגוד לקוד front-end השייך לממשק המשתמש). בדרך כלל קוד כזה מטפל בבעיות דומות החוזרות על עצמן בפרויקטים שונים, ולעיתים קרובות מתכנתים מממשים מחדש את הפתרונות לבעיות אלו. מטרת ה-Enterprise JavaBeans היא לטפל בצורה סטנדרטית בבעיות נפוצות כאלה, כדוגמת: persistence, שלמות טרנזקציות (transactional integrity), ואבטחת מידע, על מנת לשחרר את המתכנתים להתרכז בפיתוח פתרונות לבעיות הספציפיות של הפרויקט.
שירותים עיקריים
כמו כן המפרט מגדיר את התפקידים של ה-EJB container וה-EJBs עצמם, ואת הדרך לפרוס את ה-EJBs בתוך הקונטיינר. המפרט העדכני, EJB 3.1, אינו מגדיר כיצד שרת יישומים אמור לספק persistence (משימה זו הועברה למפרט ה-JPA), אלא במקום זאת מפרט כיצד ניתן לשלב בקלות בין הלוגיקה העסקית לשירותי ה-persistence המוצעים על ידי שרת היישומים.
אימוץ מהיר המלווה בביקורת
חזון ה-EJB הוצג בצורה משכנעת על ידי התומכים בו כדוגמת IBM ו-Sun Microsystems, וה-Enterprise JavaBeans אומצו במהרה על ידי חברות גדולות. זמן קצר לאחר מכן התחילו להופיע בעיות בגרסאות הראשונות. חלק מהמפתחים הרגישו כי ממשקי תכנות היישומים (APIs) של סטנדרט ה-EJB היו הרבה יותר מסובכים לעומת מה שהם היו רגילים אליו. ריבוי החריגות הנבדקות (checked exceptions), ממשקים נדרשים, והמימוש של מחלקת ה-bean כמחלקה אבסטרקטית, היו חריגים ולא אינטואיטיביים עבור מתכנתים. הבעיות שבהן סטנדרט ה-EJB ניסה לטפל, כדוגמת מיפוי אובייקטי-רלציוני (ORM) ושלמות טרנזקציות, אכן היו בעיות מורכבות, אך מתכנתים רבים חשו שממשקי תכנות היישומים של EJB היו לא פחות מסובכים. זה הוביל לתפיסה ש-EJBs הכניסו מורכבות נוספת מבלי לספק שום יתרונות ממשיים.
בנוסף לכך, התברר שהשימוש ב-EJBs לצורך כימוס הלוגיקה העסקית גרם לירידה בביצועים. זה נגרם בגלל שהמפרט המקורי איפשר הפעלת מתודות מרוחקות (remote method invocation) רק באמצעות CORBA (ואפשרית גם פרוטוקולים אחרים), למרות הרוב הגדול של היישומים העסקיים אינם דורשים פונקציונליות כזאת של חישוב מבוזר. המפרט EJB 2.0 טיפל בבעיה זו על ידי הוספת רעיון הממשקים המקומיים שניתן לקרוא להם ישירות מיישומים שאינם מבוזרים על פני כמה שרתים, מבלי לפגוע בביצועים.
בעיות המורכבות של EJB המשיכו לעכב את תפוצת השימוש בה. אף על פי שנוצרו כלי פיתוח שהקלו על היצירה והשימוש ב-EJBs על ידי אוטומציה של מרבית המשימות שחוזרות על עצמן, כלים אלה לא הפכו את תהליך הלימוד של השימוש בטכנולוגיה זו לקל יותר. יתר על כן, התחילה לצמוח "תנועת מחאה עממית" בקרב מתכנתים. התוצרים העיקריים של תנועה זו היו הטכנולוגיות ה"קלות" (בהשוואה ל-EJB): הייברנייט (לטיפול ב-persistence ומיפוי אובייקטי-רלציוני), ו-Spring Framework (מספקת שיטה אלטרנטיבית והרבה יותר תמציתית לקודד את הלוגיקה העסקית). אף על פי שלא הייתה להן התמיכה של עסקים גדולים, הפופולריות של טכנולוגיות אלה גדלה והן אומצו על ידי ארגונים רבים.
"המצאה מחדש" של ה-EJBs
בהדרגה נוצר בתעשייה קונצנזוס שהמעלה העיקרית של המפרט המקורי של EJB – לאפשר שלמות טרנזקציות על פני יישומים מבוזרים – היא בעלת שימושיות מוגבלת עבור מרבית יישומי ה-enterprise, ושהפונקציונליות שמספקות תשתיות תוכנה פשוטות יותר כדוגמת Spring ו-Hibernate היא שימושית יותר.
בעקבות זאת, המפרט של EJB 3.0 היווה סטייה קיצונית מהמפרטים שקדמו לו, תוך שהוא נצמד לפרדיגמה חדשה זו. במפרט החדש ניתן לראות השפעה ברורה של Spring עם השימוש ב-POJOs, והתמיכה ב-dependency injection כדי לפשט את תהליך הקונפיגורציה והשילוב של מערכות הטרוגניות. גאווין קינג, היוצר של Hibernate, השתתף בפיתוח של EJB 3.0 ומשמש כדובר לטובת הטכנולוגיה. הרבה מהאפשרויות שהיו במקור ב-Hibernate שולבו ב-Java Persistence API, התחליף של entity beans ב-EJB 3.0. המפרט של EJB 3.0 מסתמך רבות על שימוש ב-annotations, תכונה שנוספה לשפת Java בגרסה 5.0 שלה, וב-convention over configuration, כדי לאפשר סגנון כתיבת קוד תמציתי הרבה יותר.
לפיכך EJB 3.0 היא קלה הרבה יותר ומהווה API חדש כמעט לגמרי, בעל דמיון מועט למפרטים הקודמות של EJB.
דוגמה
הקטע הבא מציג דוגמה בסיסית של האופן בו EJB נראה בתוך קוד:
לדוגמה, EJB כזה יכול לשמש מחלקה משכבת ה-web בצורה הבאה:
הקוד למעלה מגדיר backing bean של (JavaServer Faces (JSF שבו ה-EJB מוזרק על ידי שימוש באנוטציה. המתודה  תהיה מקושרת לאחד מרכיבי ממשק המשתמש, כמו כפתור לדוגמה. בניגוד ל-EJB, ה-backing bean אינו מכיל שום לוגיקה עסקית או קוד פרזנטציה, אלא במקום זאת מאציל (delegates) את הטיפול בבעיות אלה ל-EJB. ה-backing bean מודע לצורת פרזנטציה מסוימת, שה-EJB לא היה מודע אליה.
מיראלם סולימאני
מיראלם סולימאני (בסרבית: Миралем Сулејмани; נולד ב-5 בדצמבר 1988) הוא כדורגלן סרבי המשחק ביאנג בויז ברן בעמדת הקיצוני.
קריירת מועדונים
סולימאני התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של בטייניצה ובגיל 11 עבר למחלקת הנוער של פרטיזן בלגרד. בעונת עלה לקבוצה הבוגרת. סולימאני משך את תשומת לבם של מועדונים רבים בהולנד כמו חרונינגן, הירנביין וא.ז. אלקמאר. ב-6 בדצמבר 2006 סולימאני חתם בהירנביין, המהלך היה אמור לצאת לפועל בינואר, אך פרטיזן הערימה קשיים על העברתו וההתאחדות לכדורגל בסרביה השעתה אותו עד ל-11 במאי 2007. לאחר פנייה של הירנביין לפיפ"א, העונש בוטל, אך בדיון שלישי שנערך בנושא, הוחלט להחזיר את העונש.
בקיץ יצא המהלך לפועל. ב-17 באוגוסט 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בתיקו 0-0 נגד ווילם II, משחק לאחר מכן הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בהפסד 4-1 נגד אייאקס אמסטרדם. את עונתו הראשונה בהירנביין הוא סיים עם 15 שערים ועזר לקבוצה להגיע למקום ה-5 שמוביל למוקדמות גביע אופ"א.
בקיץ חתם סולימאני באייאקס אמסטרדם תמורת 16.25 מיליון אירו סכום שיא בליגה ההולנדית. בעונתו הראשונה הוא הבקיע 10 שערי ליגה ועוד 2 שערים במסגרת גביע אופ"א, בה הצליח להגיע עם קבוצתו לשמינית הגמר. ב-11 באוגוסט 2010 סיכם בוסטהאם יונייטד, אך המהלך לא יצא לפועל מכיוון שלא הצליח להשיג רישיון עבודה. למרות זאת, הוא הצליח לעזור לקבוצתו לזכות באליפות ראשונה מזה 7 שנים בעונת . ב-4 במרץ 2012, נפצע במיניסקוס במשחק נגד רודה ונאלץ לעבור ניתוח ובכך גמר את העונה.
ביולי חתם ל-5 שנים בבנפיקה ליסבון. סולימאני ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 1-2 נגד גיל ויסנטה. ב-15 בדצמבר הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 2-3 נגד אולהננסה. בסיום העונה זכה עם המועדון באליפות גביע וגביע הליגה, ואף הגיע עמו לגמר הליגה האירופית בו הפסידה בנפיקה לסביליה.
בקיץ חתם ביאנג בויז ברן.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, סולימאני שיחק בנבחרת סרביה בכדורגל עד גיל 19 והשתתף עימה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 בשנת. ב-7 בספטמבר 2008 הבקיע שני פנדלים בניצחון 0-8 במדי הנבחרת הצעירה נגד הונגריה.
ב-6 בפברואר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד. ב-12 בספטמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-6 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
גאליה (מושב)
גְּאַלְיָה הוא מושב במישור החוף התיכון, בין הערים רחובות ויבנה. גאליה משתייך לתנועת המושבים ושטחו כ-2,000 דונם. המושב משתייך למועצה האזורית גן רווה ופעיל בתנועת הצופים.
היסטוריה
המושב נוסד בדצמבר 1948 על ידי עולים חדשים מבולגריה. תחילה קיבל המושב את השם "יבנה א'" וב-1952 קיבל את שמו הנוכחי "גאליה". ב-1954 חובר לראשונה לרשת החשמל ונמסר למושב שטח פרדס לעיבוד. בשנים הראשונות היו במושב כ-100 משפחות שעסקו בעיקר בגידולי ירקות, אחר כך היה ענף הלול מקור הפרנסה העיקרי של המושב.
במאי 1992 קיבלה מועצת מינהל מקרקעי ישראל, אז בראשות שר השיכון אריאל שרון, את החלטה 533, החלטה שנועדה לעודד הפשרת קרקעות חקלאיות לבנייה למגורים למען העולים ממדינות חבר העמים. על פי החלטה זו, ניתן היתר למושבים ליזום תוכניות בנייה על קרקעות מינהל שאותן חכרו לצורך מטרות חקלאיות. ההחלטה בוטלה אחר כך, אך מושב גאליה, היה בין המושבים היחידים שהצליחו לנצל את ההחלטה. בשנת 1998 רכש המושב מהמינהל מאות דונמים של מקרקעות פרדסים שלו, שהופשרו לבניית כ־1,700 יחידות דיור, עבור 51% בלבד משוויין. בהמשך חבר המושב לחברות בנייה שונות, לצורך הקמת שכונה במקום, "רחובות ההולנדית" שבמערב העיר רחובות. על פי ההסכם, זכו חברי המושב בכ־30% מכלל התמורות, שהוערכו ב־400 מיליון דולר לפי ערכי אותן שנים. חלק ניכר מחברי המושב העדיפו לקבל את חלקם בצורת דירות בשכונה, שכללו גם דירות בבנייה רוויה וגם קוטג'ים, על מנת שישמשו את הזוגות הצעירים יוצאי המושב.
בשנות ה-2000 שינה המושב את אופיו, רבים מהתושבים הפסיקו לעסוק בחקלאות, הוקמה תחנת דלק ומסעדה ובחלק מהמשקים הוקמו מחסנים ובתי מלאכה.