cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ממלכת ישראל המאוחדת
ממלכת ישראל המאוחדת הייתה, על פי המקרא, ממלכה בה היו מאוגדים כל שבטי ישראל תחת שלטון אחד בארץ ישראל, והתקיימה במשך כמאה שנים, ממשיחת שאול למלך ועד להתפלגות הממלכה לאחר פטירת שלמה לשתי ממלכות נפרדות: ישראל ויהודה.
לפי הכרונולוגיה המסורתית היהודית התקיימה הממלכה המאוחדת בין השנים ב'תתפ"א - ב'תתקס"ד (879 לפנה"ס - 796 לפנה"ס).
ישנה מחלוקת בקרב ארכאולוגים באשר לאותנטיות ההיסטוריות שמאחורי התיאור המקראי של ממלכת ישראל המאוחדת. חוקרים כדוגמת ישראל פינקלשטיין הטילו ספק בקיומה, עקב ראיות שלטענתם מצביעות על כך שאזור ירושלים לא היה מפותח מספיק בתקופה הרלוונטית, באופן שיאפשר שלטון מרכזי בשטח כה רחב. בשנים האחרונות נחשפו הן בעיר דוד (על-ידי אילת מזר) והן בחורבת קייאפה (על ידי יוסף גרפינקל) ממצאים התומכים בקיומה של ממלכה חזקה שמרכזה ביהודה במאה ה-10 לפנה"ס. לדעתם של מזר וגרפינקל, ושל חוקרים נוספים דוגמת אמנון בן-תור, ייתכן שממלכה זו היא הממלכה המאוחדת, אולם יש ארכאולוגים המטילים ספק בתארוכם של הממצאים או בשיוכם לתרבות היהודאית.
התיאור המקראי
תולדותיה של ממלכת ישראל המאוחדת מסופרים במקרא בספרי שמואל ומלכים ובגרסה נוספת בספר דברי הימים.
הרקע להקמת הממלכה
על פי המקרא, דרישת העם למלך "ככל הגויים" באה על רקע האכזבה משלטון השופטים, לאחר שבניו של שמואל הנביא לא הלכו בדרכיו, לקחו שוחד והיטו משפט, בדומה לבניו של השופט הקודם, עלי הכהן, שגם הם היו מושחתים. זקני השבטים מציינים את רצונם להתאחד תחת מלך אשר ילחם למענם, כנראה מפני שבאותה תקופה החלו הפלשתים להתפשט לפנים הארץ וכבשו שטחים רבים מידי בני ישראל, והשופטים ומפקדי צבאם התקשו להדוף את פלישות האויב (כמו במקרה של ברק בן אבינועם).
ימי שאול
על פי הכתוב ב ספר שמואל, המלך הראשון שנבחר על ידי אלוהים למלוך על ישראל הוא שאול משבט בנימין. הוא איחד את שבטי ישראל ולחם בפלשתים, בעמון, במואב, באדום ובמלכי צובה. כמו כן היה הראשון שלחם בעמלק על מנת לקיים את מצוות מחיית זכר עמלק (שמואל א', י"ד-מ"ז). למרות תוארו המלכותי, שאול דמה מאוד לשופטי ישראל באורח חייו הפשוט. העימות בינו לבין שמואל הנביא, שזעם על כך שלא שמע להוראותיו ובעיקר על שחס על אגג מלך עמלק, הוביל לחרטת האל על הבחירה ונטילת המלוכה ממנו. במשך תקופה ארוכה היה עסוק שאול במרדף אחרי דוד, שאותו זיהה כמאיים על כתרו, עד שנהרג ביחד עם שלושה מבניו בקרב נגד הפלשתים בגלבוע.
הביטוי "ארץ ישראל" מופיע לראשונה בימי שאול וחופף את תחומי ממלכתו. מכיוון שגבולות ממלכתו חפפו את ההתיישבות הישראלית, ניתן להגדיר אותה "ממלכה לאומית", וזאת לעומת "ערי המדינה" הכנעניות לפני ההתנחלות הישראלית, ובשונה מממלכת דוד ושלמה, שכללה שטחים עם אוכלוסייה לא ישראלית.
לאחר מותו של שאול התפלגה הממלכה למשך שבע שנים, בהן מלך דוד על שבט יהודה (בישבו בעיר חברון) ובנו של שאול, אשבעל - המכונה במקרא בשם איש בושת - מלך על שאר שבטי ישראל. שר הצבא בימי שאול ובנו היה אבנר בן נר.
ימי דוד
לאחר רצח איש בושת, מונה דוד למלך על כל השבטים (לאחר שנבחר על ידי אלוהים בצעירותו וכבש את לב העם בניצחונו על גוליית), איחד שנית את הממלכה ובסדרת ניצחונות הצליח להבטיח את עצמאותה של הממלכה, דיכא את הפלשתים ואף כבש את ירושלים המבוצרת מידי היבוסים וקבע אותה כעיר בירה נייטרלית מבחינה שבטית וכעיר קודש, כאשר ציווה להעלות אליה את ארון הברית. דוד היה מצביא ומנהיג צבאי, וביחד עם בן אחותו שר הצבא יואב בן-צרויה הוביל את ממלכת ישראל לשיא גודלה (מנהר הפרת בצפון ועד לעציון גבר שבדרום) לאחר שכבשה ארבע ממלכות מצפון וממזרח: ארם דמשק, עמון, מואב ואדום.
ימי שלמה
לשיא השפעתה הגיעה הממלכה בימי שלמה, המלך שנודע בחכמתו ("חכם מכל אדם"). שלמה, שתפס את המלוכה ברגע האחרון מידי הטוען לכתר, אחיו אדוניה.
ברשימת השרים בממשל שלמה, נוספו שלושה תפקידים שלא נזכרו ברשימת הפקידות המקבילה של דוד: "על הנציבים", "רֵעֶה המלך" ו"על הבית". ייתכן ש"רעה המלך" היה קרוב משפחה ויועץ, ואולי היה מקביל לתואר האכדי שפירושו "קרוב/ידיד המלך".
שלמה ארגן את ממלכתו ב-12 נציבויות (מחוזות). רשימת המחוזות המופיעה במקרא כוללת רק מחוזות בשטחי הנחלות של עשרת השבטים, ללא יהודה ושמעון, ובכך משמרת את החלוקה בין יהודה וישראל. עם זאת, על פי נוסחי תרגום השבעים, יהודה נכללת ב-12 המחוזות, או לחלופין נזכרת כחטיבה מנהלית נפרדת. גבולות החלוקה לא חפפו את גבולות נחלות השבטים, כביטוי למגמה של המלך להחליש את המבנה השבטי‐המסורתי ולחזק את שיטת הממשל הריכוזי. יש חוקרים הסבורים כי הרשימה מבוססת על מסמך מקורי מתקופת הממלכה המאוחדת, ולדעת אחרים היא אינה אותנטית וחוברה הרבה יותר מאוחר.
שלמה נמנע ממלחמות, אך בזכות עושרו הרב נפלו ארצות אחדות תחת השפעתה של ממלכת ישראל המאוחדת, "שלום היה לו מכל עבריו מסביב". שלמה יזם מפעלי בנייה רבים, ובנה בין היתר את בית המקדש הראשון (פרויקט שהקנה לירושלים מעמד מרכזי באזור) את חומת ירושלים ואת ערי המבצר חצור, מגידו וגזר. המחיר לאותם מפעלי בנייה ענקיים היה מיסים כבדים ועבודות כפייה שהוטלו על העם, וגרמו למרמור רב בקרב השבטים, לניסיון למרד של ירבעם בן נבט בשלמה, ובסופו של דבר לפילוג הממלכה מיד עם מותו של שלמה.
על פי התנ"ך הפילוג היה עונש לשלמה על חטאיו בכך שבנה מקדשים לאליליהן של נשותיו הנוכריות, כך גם עלייתם של הדד ורזון מאדום וארם שניסו למרוד בשלמה.
פילוג הממלכה
רחבעם, בנו הבכור של שלמה, לא הצליח לשמור על שלמות הממלכה, ועם עלייתו לשלטון היא התפרקה לשתי ממלכות עצמאיות, ממלכת יהודה שכללה את שבטי יהודה, שמעון, בנימין וחלק משבט לוי, וממלכת ישראל שכללה את עשרת השבטים הנותרים. על פי המסופר בספר מלכים, הסיבה לפילוג הייתה טרוניות של העם כלפי מדיניות מיסוי מפלה בימי מלכות שלמה, במסגרתה בוצעו בין היתר עבודות בנייה ששבט יהודה, שבטו של שלמה, היה פטור מהם. עבודות כפויות אלו ("סבל" בלשון המקרא) עוצבו בסגנון דומה לסגנון הסיפור על שעבוד מצרים.
עם המלכתו פנו ראשי השבטים אל רחבעם בבקשה להקל עליהם במיסים, כפי שהיה מקובל במזרח הקדום. לאחר שנועץ בשתי קבוצות יועצים, בחר לשמוע לעצתם של בני דורו (שמכונים במקרא "הילדים") ולא בעצת הזקנים, ובחר לא להפגין חולשה, ולהודיע כי המסים שהוא יטיל יהיו גבוהים יותר מהמסים שהטיל אביו, וזאת בלשון בוטה וחריפה. החלטה זו הובילה למרד ספונטני של השבטים, ובהמשך להמלכתו של ירבעם בן נבט, שהיה בעבר האחראי על המס שהוטל על השבטים שנמנו על בית יוסף ("סבל בית יוסף") מטעם שלמה, שהכריז על הקמת ממלכה נפרדת בצפון.
יהודה וישראל לאחר הפילוג
לעומתה ממלכת יהודה (שבה נבלע גם שבט בנימין) החזיקה בירושלים ובבית המקדש, אך נאלצה להסתפק בשטח הררי ומדברי ורוב שנותיה הייתה חסרת מוצא לים (מישור החוף הדרומי היה רוב הזמן תחת שליטה פלשתית). במקרא, ממלכת יהודה מתוארת ככזו המאופיינת ביציבות שלטונית יוצאת דופן, כאשר לאורך כל שנות קיומה, כ-350 שנה, מרבית מלכיה היו משושלת בית דוד. עם זאת, על פי חוקר המקרא יגאל בן נון, מאפייני שושלת בית דוד כפי שאלו מתוארים במקרא אינם בעלי היתכנות מבחינה היסטורית. בן נון סבור כי בטקסט המקראי יש עדויות לכך שמסורת זו עוצבה בדיעבד על ידי הסופרים הדויטרונומיסטים, באופן שיפאר את בית דוד.
אחרי חורבנה של ממלכת ישראל בידי אשור ב-722/721 לפנה"ס, המשיכה ממלכת יהודה להתקיים. לאחר מסע סנחריב הייתה לממלכה וסאלית של אשור, עד שנכבשה בשנת 586 לפנה"ס על ידי נבוכדנצר השני, מלך בבל, אשר החריבה בעקבות מרד צדקיהו, אחרון מלכי יהודה.
גבולות לפי התיאור המקראי
לפי המקרא, ממלכת ישראל בימי שאול השתרעה מהנגב עד הגולן וכללה את רובו של מישור החוף (פרט לחלק הדרומי שהיה בידי הפלשתים), את ערי יהודה והשומרון (למעט ירושלים ובית שאן שנכבשו רק בתקופת דוד), ואזורים בעבר הירדן המזרחי שנמצאים בשטחה של ממלכת ירדן המודרנית.
בימי דוד ושלמה, התרחבה השפעתה של ממלכת ישראל והיא כללה את ממלכת ארם צובא מצפון ואת ממלכות עמון, מואב ואדום ממזרח, חלקן תחת שליטתה הישירה וחלקן כבנות חסות. הגבול הצפוני של הממלכה עבר בעיר תפסח, השוכנת על הגדה המערבית של נהר הפרת בשטחה של סוריה המודרנית.
קשרי חוץ
במקרא מוזכרים קשרי מסחר בין ממלכת דוד ושלמה לבין הממלכות הפיניקיות של צור וצידון, ארץ אופיר (שרוב החוקרים ממקמים במזרח אפריקה), תרשיש (שלא זוהתה אך ייתכן ששכנה באסיה הקטנה או בדרום ספרד) וממלכת שבא (ככל הנראה בשטחה של תימן המודרנית). כמו כן התקיימו קשרי ברית עם ממלכות שכנות כגון גשור, חמת ועוד.
בארכאולוגיה וחקר המקרא
החל מימיו של יוליוס ולהאוזן בסוף המאה התשע עשרה התבססה התפיסה במחקר לפיה מרבית הסיפורים מתקופת הממלכה המאוחדת משקפים חיבורים עתיקים הכוללים תיעוד היסטורי אמין בעיקרו, וכי הם נכתבו בסמוך לזמנם של המאורעות המסופרים בהם, גם אם עברו מאז אי אילו עריכות. עד לשנות ה-90 של המאה ה-20 מקובל היה התיאור המקראי לראשית ההתנחלות הישראלית ולקיומה של ממלכת ישראל המאוחדת בקרב רוב החוקרים.
טכנולוגיות, כגון תיארוך פחמן-14, ואסכולות שהתפתחו בחקר המקרא החל משנות ה-70 וה-80 של המאה העשרים ערערו על הקונצנזוס הישן לגבי מועד הכתיבה, ובהתאמה ערערו גם על מהימנותם ההיסטורית של הפרטים. בהדרגה התחדדה תפיסה רווחת בקרב חוקרי המקרא לפיה כתבי התנ"ך מאגדים יחד מגוון יצירות, שנכתבו בהדרגה ונערכו פעם אחר פעם בתקופות מאוחרות יותר, כמו תקופת יאשיהו, גלות בבל והתקופה הפרסית, וכפועל יוצא חלקים רבים נכתבו מאות שנים לאחר התקופה אותה שואפים לתאר. מגמה זו הצטרפה למגמה מקבילה בארכאולוגיה, שקראה תיגר על התיאור המקראי של ממלכת ישראל המאוחדת. מולן נותרו אסכולות אחרות שהמשיכו לתמוך בקיומה של ממלכה שמרכזה בירושלים, שהייתה גדולה, בעלת עוצמה והשפעה אזורית, אם כי לא במידה המתוארת בתנ"ך.
נכון לעשור השני של המאה ה-21, עצם קיומה של שושלת בית דוד מוסכם על החוקרים, והמחלוקת היא על מאפייניה ; ידוע על קיומן של ממלכות נפרדות ביהודה ובישראל החל מין המאה ה־9 לפנה"ס לכל הפחות, והמחלוקת היא על מה היה בשלבים שקדמו לכך ; במאה ה־10 לפני הספירה מקובל שממלכת ישראל החלה את צעדיה כממלכה אזורית גדולה ומשמעותית, אולם ישנה מחלוקת האם מרכזה היה בירושלים או שמא בשכם הצפונית, כלומר, האם הייתה מאוחדת עם יהודה או נפרדת.
חוקרים כדוגמת הארכאולוג עמיחי מזר טוענים כי תיאורה המקראי של הממלכה המאוחדת אכן משקף גרעין היסטורי אמיתי של ממלכה גדולה שמרכזה בירושלים. אלו סבורים שהתפשטותה הטריטוריאלית של הממלכה הייתה מהירה במיוחד עקב הריק הגאו-פוליטי שנוצר במזרח הקדום במאות ה-13 וה-12 לפנה"ס, בעקבות הקריסה של תקופת הברונזה המאוחרת ובשל היחלשותן של המעצמות הגדולות של התקופה, מצרים ואשור. הריק שנוצר איפשר למלכי ישראל להקים ממלכה גדולה שמרכזה ביהודה, אך ימיה של זו היו קצרים והיא לא הספיקה להותיר אחריה ממצא ארכאולוגי עשיר דיו, בדומה לאימפריה המונגולית, שגם בה נשלט האזור העשיר והמפותח יותר ממוקד כוח שמרכזו באזורי הספר.
בעשורים האחרונים נחפרו באזור יהודה אתרים המתוארכים לימי הממלכה המאוחדת, והתגלו ממצאים שלדעת החופרים מהווים ראיות לקיומה של ממלכה חזקה באותה התקופה, אשר מרכזה בירושלים. בחפירות בעיר דוד שניהלה ד"ר אילת מזר נתגלו ממצאים בהם מבנה גדול שנבנה במהלך תקופת הברזל. לדעתה של אילת מזר יש לתארכו למאה ה-11 לפנה"ס, והיא זיהתה אותו כארמונו של דוד המלך. ארכאולוגים אחרים ביקרו זיהוי זה, שאינו מסתמך על ממצאים כלשהם.
בעשור האחרון התגלה במבצר האלה (חורבת קייאפה) אתר מראשית תקופת הברזל ב', המתוארך למחצית השנייה של המאה ה-11 לפנה"ס והשליש הראשון של המאה ה-10 לפנה"ס, המוקף בחומה מבוצרת, מהקדומות ביותר בתקופת הברזל. בחפירות שניהל פרופסור יוסף גרפינקל התגלתה גם עדות לקיומו של הכתב העברי הקדום במאה ה-10 לפנה"ס: השם אשבעל בן בדע נחרט על אחד הכדים באתר. ייתכן שמדובר בשמו של אדם שהגיש מנחה או מס וחרט את שמו על הכד, כחלק ממערכת גביית המיסים בממלכה. השם 'אשבעל' מופיע במקרא כשם בנו של שאול שמלך אחרי מותו.
בשנת 2023 פרסם גרפינקל מאמר בו הגדיר את גבולותיה של ממלכת דוד לאור הממצאים הארכאולוגיים: מחורבת קייאפה ובית שמש בקצה המערבי עד תל א-נצבה בקצה הצפוני וח'רבת דווארה בקצה הצפון-מזרחי.
קישורים חיצוניים
גישת הכרונולוגיה הנמוכה
פרסומים על ממצאים הקשורים לממלכה המאוחדת
גלידה באר שבע
גלידה באר שבע היא רשת גלידריות ישראלית שראשיתה בגלידריה בבאר שבע. הגלידריה "גלידה באר שבע" הוקמה ב-1950 בעיר העתיקה בבאר שבע, ברחוב הדסה, על ידי יוליה רוטנברג. רוטנברג, ילידת פולין, היגרה לווינה והחלה לעסוק שם במסעדנות, אך עברה לאחר מכן לעסוק בייצור גלידה. עם קום המדינה עלתה לישראל והשתקעה בבאר שבע. את "גלידה באר שבע" הקימה כשברשותה שתי מכונות לייצור גלידה. העסק הוקם בבית ישן שהוסב למפעל קטן לגלידה ולחנות. הגלידה הוכנה משמנת אמיתית, ונמכרה בחמישה טעמים בסיסיים. הגלידריה הייתה פופולרית, והייתה תחנת עצירה ידועה בדרך דרומה לאילת.
בשנות ה-90 החליטה רוטנברג להפוך אותה לרשת סניפים. בשנת 2005 נפטרה רוטנברג, שנהגה לפקוד את הגלידריה עד פטירתה בגיל 93. את העסק ירשו נכדיה של רוטנברג, עודד ואליענה בר. כיום משמש עודד בר המנכ"ל והבעלים של הרשת, שמונה את הסניפים הבאים: שישה סניפים בבאר שבע וסניפים בחיפה, בתל אביב, בפתח תקווה, בחולון, בירושלים, בפצאל, באשדוד ובאשקלון.
הגלידות שנמכרות בגלידריות הרשת מיוצרות בשני מפעלים, בבאר שבע ובקריית גת. הגלידות המיוצרות נטולות חומרים משמרים, חומרים מייצבים או צבעי מאכל.
ב-2012 חנכה הרשת קונספט חדש בחנויותיה: סניפים שנבנים כמודל מוקטן של הסניף הראשון בבאר שבע, שבהם מיוצרת הגלידה במטבח פתוח למול הלקוחות. החנויות הן בגדלים של 20–70 מ"ר.
הקובה
הקובה (Hecuba וגם Hekábe; ביוונית: Ἑκάβη) הייתה מלכת טרויה, אשתו של פריאמוס.
דמותה
הקובה הייתה בתו של הפריגי דימאס או של מלך התראקים, קיסאוס, השנייה בנשותיו של פריאמוס ואמם של הקטור, פאריס, קראוסה , לאודיקה , פוליקסנה , קסנדרה, דיפובוס , הלנוס , אנטיפוס , פולידורוס , טרוילוס  ועוד.
לפני שילדה את פאריס, חלמה הקובה חלום מוזר שפורש לה בכך שהבן העומד להיוולד לה יביא להרס העיר. הקובה תכננה לרצוח את בנה, אך חששה שהנבואה תתקיים למרות הכל, לכן נטשה את בנה על הר אידה. פאריס הגיע לטרויה והנבואה התגשמה. מרבית ילדי הקובה נפלו במלחמה להגנת טרויה. לאחר נפילת טרויה הייתה הקובה חלק משלל המלחמה של אודיסאוס. מוכת כאב וחסרת אונים ראתה הקובה איך מקריבים את בתה, פוליקסנה. כאשר עלתה לספינתו של אודיסאוס, ראתה הקובה את גופתו של בנה, פולידורוס, שהגלים שטפוה אל החוף. פולידורוס נרצח על ידי המלך פולימנסטור, כדי לשדוד אותו. יחד עם נשים טרויאניות נוספות, מצאה הקובה שעת כושר כדי לנקום את מות בנה ונמלטה מחבריו של פולימנסטר בחזרה לספינה. היא מצאה את מותה בגלי הים ולפי גרסה אחרת הפכה לכלבה.
האסטרואיד 108 Hecuba, שהתגלה ב-1869 על ידי רוברט לות'ר נקרא על שמה.
ברנדון
{{פירושונים|* ברנדון (מניטובה) - עיר בקנדה
ראו גם
}}
כורש
כורש השני (מוכר גם בשם כורש הגדול או בקיצור: כורש) היה המלך הראשון של ממלכת פרס האחמנית, בנו של המלך כנבוזי הראשון ממשפחת הרוניאן, מייסד הממלכה האחמנית. עלה לשלטון בחורף של 559-560 לפנה"ס ומת בשנת 530 לפנה"ס, במלחמה באסיה המרכזית. במסורת היהודית זכור בעיקר בשל הכרזת כורש, אשר העניקה ליהודים הגולים בבבל את הזכות לשוב לארץ ישראל ולבנות בה את בית המקדש השני.
המקורות
המקורות הקלאסיים לתקופה, מלבד הרודוטוס, הם הסופר קטסיאס מהמאה ה-5 לפנה"ס, שהיה רופא יווני בחצר מלכי פרס וכתב חיבור היסטורי בן 23 ספרים על ממלכת פרס. סופר נוסף הוא דינון, שאף הוא כתב חיבור על פרס. סופר אחר הוא יוסטינוס, סופר רומי מהמאה ה-2 לספירה, שחיבר תקציר להיסטוריה עולמית.
מקור חשוב נוסף הם טקסטים וכתובות באכדית, פרסית, עילמית וארמית, שנתגלו באתרים ארכאולוגיים שונים, בארצות שהיו תחת שלטון האימפריה הפרסית.
משפחתו
על-פי הכתוב בכתובת הגליל הבבלית של כורש (ראו בהכרזת כורש), כורש הוא בנו של כנבוזי הראשון, בן כורש הראשון, בן צ'ישפיש, בן האחמניש, מייסד השושלת.
על-פי קטסיאס, כורש לא היה נכדו של אסטיאגס או בן משפחתו, אלא פרסי ממשפחה לא-מיוחסת.
עלייתו לשלטון
נסיבות עלייתו של כורש לכס המלוכה אינן ידועות. בשנת 558 כורש הפך שליטם של השבטים הפרסיים, ביניהם שבט הפסרגדאי, שלו היה מעמד ראשון בממלכה. יחד עם שני שבטים נוספים הם יצרו איגוד, כשמרכז מדינתם היה בעיר פסארגאדה, שהייתה כפופה לממלכת מדי. מלך מדי אז היה אסטיאגס (553-550 לפנה"ס) ובשנת 550 כורש מרד בו וטען על כתר ממלכת מדי.
האגדה על הולדת כורש
הרודוטוס (א 107–130) מוסר את סיפור מוצאו של כורש, כפי ששמע מאנשים פרסיים שלא רצו לפאר את כורש: .
לקטסיאס יש מסורת שונה והוא מצוטט על ידי ניקולאוס איש דמשק, היסטוריון החצר של הורדוס המלך:
כאן נקטעת הפסקה והסיפור ממשיך בפרק הזמן שבו כורש כבר ישב על כיסא אסטיאגס.
כיבושי כורש
אחרי שכורש ניצח את המדים ב-550 לפנה"ס, הוא יצא למסעות כיבוש נוספים.<BR>
ב-549 השתלט על עילם ושושן במערב פרס. שושן הפכה לבירת הממלכה הפרסית במערב, לצד הבירה המזרחית אקבטנה. ב-548 עבר כורש להשתלטות על פרתיה במזרח ועל ארמניה בצפון-מערב פרס. ב-546 יצא כורש למערב והשתלט על לידיה (טורקיה המערבית של היום). היוונים הקימו על איי יוון ואסיה הקטנה (מערב טורקיה) שורת מושבות וכורש ביקש מהם לסייע לו בכיבוש לוד, אולם הם היססו ולכן הוא כבש גם את האזור שלהם.<BR> בין השנים 539–545, הכניע כורש שורה של ארצות באסיה המרכזית והגיע עד אזור הודו. כתוצאה מכך הגיע שלטונו לגבולות הצפון-מערביים של הודו והשלוחות הדרומיות של הודו-כוש.
בתום מסעות אלו פנה כורש לתקוף את האימפריה הבבלית החדשה. בשנת 539 לפנה"ס הוא כבש אותה במהלך פתאומי ובלתי צפוי, אך השאיר את מעמדה כקודם, לא שינה את המבנה החברתי שלה והפך את בבל לאחת הבירות של הממלכה הפרסית. הכהנים יכלו לחדש את פולחן האל בֵּל וכך התקבל שלטונו של כורש בצורה טובה על ידי הכהנים והאצולה ולא נחשב למלך זר, אלא למשחרר, ודבר זה בא לידי ביטוי בכתבי הבבלים.
כורש דאג להתנהג כמלך בבלי - הוא לא חידש דבר בפולחן ובמנהגים עתיקי היומין. הוא השתתף באַכִּיתוּ (ראש השנה הבבלי, בתחילת חודש ניסן) והוא אף נשא בתואר "מלך בבל". לאחר נפילת בבל, נכנעו לפניו מרצון כל הארצות שהיו תחת שלטון בבל ובכללן סוריה, ארץ ישראל ופיניקיה. בהמשך הוא רצה להבטיח את הגבול הצפון-מזרחי של ארצו כדי לעצור את חדירת הנוודים ויצא לאמדסיה (טורקמניסטן של היום) אך הובס ונהרג בשנת 530 לפנה"ס במלחמתו בטומיריס מלכת המאסגטים. ממלכתו התפרסה על השטח הגדול ביותר שידע העולם עד אותה עת.
יחסו ליהודים
בשנת 538 לפנה"ס אישר כורש לגולי בבל לשוב לארצם (שיבת ציון), לבנות את חומות ירושלים ולהקים מחדש את בית המקדש השני בירושלים, תוך העלאת כספי יהודים לבניית המקדש והבטחת סיוע כספי מאוצר המדינה. כמו כן החזיר את כלי הקודש שנלקחו על ידי חיילות נבוכדנצר מלך בבל. אישור זה, הידוע כהכרזת כורש, נזכר בספר עזרא בשתי גרסאות: בעברית ובארמית.
צו זה משקף את מדיניות כורש: התפייסות ובניית מקדשים. יש גם חידוש בהחזרת כלי המקדש לירושלים ותרומות מהעם שחי בממלכה וזאת בניגוד לנוהג של האימפריות, שהכסף הוזרם מהפריפריה למרכז; כאן ההרשאה התירה זרימת כסף בכיוון ההפוך. סיבה נוספת לתמיכתו בהחזרת היהודים ליהודה היא כנראה רצונו לחזק את הגבול עם מצרים וליצור חיץ אשר ימנע פלישה מצרית.
הנוסח הארמי שנקרא "דכרונא" (=זיכרון דברים), היה לצורכי הארכיון הפרסי וכלל מידות מדויקות של בית המקדש והוראות ביחס להוצאות הבנייה. נוסח זה הגיע לפרסום עקב הפסקת העבודה וחידושה לאחר מכן, דבר שגרם להתנגדות מצד גורמים עוינים שפנו לדריווש והוא נתן הוראה לחפש את הנוסח בגנזכים של ערי הבירה השונות של פרס: פרסגדא, פרספוליס, אחמתא ובבל. לבסוף נמצא המסמך באחמתא, משום שבשנה בה ניתן המסמך מתה אשת כורש, שהייתה בתו של אסטיאגס והובאה למדי לקבורה; כורש שהה שם לרגל האבל ובאותה שנה לא השתתף בטקס האכיתו בבבל ושלח את בנו כנבוזי למלא את מקומו וכך נשארה הכרזת כורש באזור מדי.
כורש בתרבות
כורש הפך בלאומיות היהודית בעת החדשה לסמל למנהיג חזק ומושיע שבכוחו ובמהלכיו הוא יכול לקדם את השאיפות של העם היהודי להגדרה עצמית ומולדת. היה זה הלורד בלפור שהוכרז כורש בשנת 1917 אחרי הצהרת בלפור. ב-1953 הכריז הארי טרומן נשיא ארצות הברית על עצמו כורש משום שהכיר במדינת ישראל מיד אחרי הכרזת העצמאות בה' באייר תש"ח. זאת, למרות המלצת יועציו שלא לעשות כך, כי לא האמינו ביכולתה של מדינת ישראל להמשיך ולהתקיים.
בשל פעילותו למען שיבת ציון, נתפס כורש באור חיובי במסורת היהודית. רחובות "המלך כורש" בתל אביב, בירושלים ובחיפה נקראים על שמו.
בספרו של יונתן ילון "כורש הנסיך האחרון" מתגלית לסבו של כורש נבואה המזהירה אותו מכך שנכדו, לימים המלך כורש, ירצח אותו וישלוט בפרס במקומו. הספר מציג את כורש כבעל חוש צדק, המבטיח לעצמו שלא יהיה שליט עריץ כמו סבו. כורש המלך הופך לאחד מחלוצי זכויות האדם והסובלנות הדתית. הספר המבוסס על אירועים אמיתיים והוא בדיוני במהותו.
יואניס בורוסיס
יואניס בורוסיס (ביוונית: Γιάννης Μπουρούσης; נולד ב-17 בנובמבר 1983 בקרדיצה, יוון) הוא כדורסלן עבר יווני.
בורוסיס החל את הקריירה המקצועית שלו בשנת 2001 בקבוצת א.א.ק. אתונה מהליגה היוונית. בארבע עונות וחצי במועדון זכה בתואר אחד בלבד - אליפות יוון בכדורסל (2002).
בשנים 2013 עד 2015 שיחק בריאל מדריד בעיקר כמחליף.
בספטמבר 2015 חתם בקאחה לבורל ויטוריה.
ביולי 2016 חתם בפנאתינייקוס.
ב-4 ביולי 2017 חתם בורוסיס בקבוצת גואנדונג טייגרס מהליגה הסינית.
החל משנת 2005 משתייך בורוסיס לסגל הנבחרת הלאומית של יוון, עימה זכה במדליית זהב באליפות אירופה.
מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב - קו המטרו M2
קו המטרו M2 הוא קו רכבת תחתית עתידי במטרופולין תל אביב שמתוכנן כחלק ממטרו תל אביב.
קו המטרו M2
קו M2 הוא קו עתידי המשתלב בדנקל, הקו עתיד להיות רכבת עירונית בהפרדה מלאה (ממונהר או על גבי גשרים) דבר שיאפשר נסיעה במהירות גבוהה בהרבה מקו רכבת קלה.
היסטוריה
תכנון מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב החל בשנות ה-90 של המאה ה-20 עם הקמת חברת נת"ע, התוכניות כללו שמונה קווי רכבת קלה עיליים עם מקטעים תת-קרקעיים מסוימים, עם זאת במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 לאחר שחלק מקווי הרכבת הקלה כבר עברו את שלב התכנונים התברר כי המערכת לא תוכל לעמוד ביעדים שנדרשו לה והוחל בתכנון מערכת שתשתלב במערכת הרכבת הקלה ותיתן מענה טוב יותר. בספטמבר 2016 פרסמה חברת נת"ע מכרז לתכנון שלשה קווי רכבת תחתיים. בפברואר 2017 אושרה עקרונית התוכנית הכוללת את שלושת הקווים.
ב-20 במאי 2020 הוצג תוואי הקו בפני הוועדה לתשתיות לאומיות, עוד נקבע כי העבודות להקמתו תבוצענה באמצעות מכונה לכריית מנהרות.
תוואי הקו
הקו יעבור בדרום העיר פתח תקווה ובמרכז גבעת שמואל, לאחר מכן יחצה את העיר בני ברק בדרומה, ממזרח למערב, ואת העיר גבעתיים. בהמשך הוא יעבור במרכז העיר תל אביב (באזור מחלף השלום). התחנה הסופית של הקו עתידה להיות ממוקמת בבית החולים וולפסון בחולון
תחנות הקו
לאורך הקו מתוכננות תחנות רבות וביניהן שתי תחנות באזור אוניברסיטת בר-אילן, תחנה אחת בה יפגוש הקו את קו M3 (כפר גנים) ותחנה נוספת בה יפגוש הקו את קו M1 (השלום). כמו כן צפויה תחנה בכיכר מגן דוד בה יפגוש את הקו הסגול ותחנה באזור גשר יהודית (גשר יצחק נבון) בה יפגוש את הקו האדום.
דפוס - מונחים
בלנקט
בלנקט – גליל ריק בדפוס האופסט, עליו מונחת שמיכת גומי, ומשמש להעברת הגרפיקה, מהלוח למצע ההדפסה, (מכאן המשמעות של הדפסה לא ישירה באופסט, אין מגע ישיר בין הלוח לנייר המודפס).
אנילוקס
אנילוקס – גלילי האנילוקס מצופים קרמיקה (בעבר היה נהוג לצפות במתכת, לרוב כרום) ומשמשים להעברת הצבע לגלופה המדפיסה, בדפוס הפלקסוגרפיה. ייחודו של גליל האנילוקס הוא יכולתו להעביר כמות מדויקת של צבע לגלופה. בגליל האנילוקס יש שקעים, וכאשר הגליל טובל בחלקו התחתון באמבט הצבע, השקעים מתמלאים בצבע בהתאמה לגודלם ועומקם המשתנים.
גליל/צילינדר
גליל (דפוס)/צילינדר (דפוס) – צורתו גלילית ולרוב עשוי מתכת או גומי בהתאם לתפקידו במכונת ההדפסה. המונח גליל מתייחס בהתאם להקשרו בשיטת ההדפסה המדוברת, אך בבסיס ישנם סוגים שונים של גלילים במכונות ההדפסה, חלקם גלילי לחץ חלקם גלילי העברה שמעבירים צבע או מים.
דמות
דמות (דפוס) – המונח דמות נגזר מהמושג הדמיה, כלומר: הדמיה של המקור, כמו בכתב ראי.
ד"ר בלייד
ד"ר בלייד – פס מתכת המשמש כמגב, ותפקידו להוריד שיירי צבע שלא נכנסו לשקעים בגליל האנילוקס. לרוב "ד"ר בלייד" עשוי ממתכת הרכה יותר מגליל האנילוקס, כדי למנוע שחיקה של הגליל.
הדפסה ישירה
הדפסה ישירה – הדפסה שבה ישנו מגע ישיר בין המשטח המדפיס למשטח המודפס. (לדוגמה: חותמת גומי, דפוס בלט, פלקסו)
הדפסה עקיפה
הדפסה עקיפה – הדפסה שבה אין מגע ישיר בין המשטח המדפיס למשטח המודפס, וקיים משטח נוסף (בלנקט) המקשר בין המשטח המדפיס למשטח המודפס.
חרט
חרט – כלי הדומה בצורתו החיצונית לעט כתיבה, מעין כפיס עץ שבקצהו חוד מתכת, שעשוי לרוב מפלדה, ובעזרתו חורטים על לוח דפוס המיועד לכך (לדוגמה: סטנסיל).
מקור
מקור (דפוס) – המושג מקור מתייחס למקור הדפסה. כלומר, מקור הוא העיצוב הנבחר בצורתו המקורית כקובץ מחשב, משטח האבן המצויר\כתוב (ליתוגרפיה).
לוח (לוחות הדפסה)
לוח הדפסה – המושג לוח בעולם הדפוס מתייחס במקור ללוח האלומיניום הדק מצופה האמולסיה בדפוס האופסט. מושג זה השתרש ולעיתים מתייחס למשטח עליו מוקרן\נצרב המקור.
גלופה
גלופה – המושג גלופה נגזר מהמונח גילוף. בגלופה יש תבליט או תבנית, בניגוד ללוח הדפוס, נוצרת הגלופה באמצעים מכניים, כגון: סכינים, כלי גילוף וכדומה.
פרוצס
פרוצס – מושג זה נגזר מהמילה האנגלית process, כלומר תהליך. בדפוס משתמשים בשתי שיטות עיקריות: פנטון ופרוצס (הידוע גם בכינוי CMYK) המורכבת מארבעה צבעים: ציאן (Cyan), מג'נטה (Magenta), צהוב (Yellow), שחור (blacK).בשיטה זו, מודפסים על הדף ארבעת הצבעים, שהצירופים שלהם יוצרים מגוון צבעים, בשיטה של צבעים חיסוריים.
שוונצ'יונייליאי
שוונצ'יונייליאי (בליטאית: ; בפולנית: Nowe Święciany, נובה שוויינצ'אני; ביידיש: נײַ־סווענציאַן או סווענציאַנקע; וגם נובו-שווינציאן) היא עיר ברשות מקומית שווינציאן שבמזרח ליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
התיעוד הראשון ליישוב הוא מהמאה ה-13. מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התפתח היישוב, בשל חיבורו לקו מסילת הברזל ורשה-סנקט פטרבורג. בשנת 1920 נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי נובה שוויינצ'אני
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-900 יהודים, כרבע מתושביו, ופעלו בו בית ספר עברי, בית ספר יידי ותנועות נוער יהודיות. הפעילות הציבורית היהודית ביישוב נאסרה עם כיבושו בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
ב-24 ביוני 1941, זמן קצר לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ובו ביום רצחו ליטאים מקומיים מספר יהודים בו. בהמשך, גויסו יהודי היישוב לעבודות כפייה, ובמקרה אחד, הוצאו להורג 43 מיהודי היישוב שהואשמו בקומוניזם בידי שוטרים ליטאים.
בתחילת ספטמבר 1941 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, ובסוף החודש הועברו כל יושבי הגטו באלימות למחנה פוליגון, בו נורו כולם בתחילת אוקטובר 1941.
מוסתערבים
מוּסְתערבּים (בעברית: מִסְתַּעַרְבִים, בערבית: اليهود المستعربة) היה כינוי לקהילות יהדות ארצות האסלאם העתיקות ודוברות הערבית שחיו במזרח התיכון, ובארץ ישראל, אשר ישבו בארצות אלו לפני המאה ה-15. הכינוי נטבע על ידי יהודים ספרדים (וגם מפורטוגל) דוברי-לאדינו שהשתכנו בארצות ערב לאחר גירוש ספרד, מאחר שבעיניהם, דמו יהודי המזרח המקוריים בתרבותם לשכניהם הערביים.
בתחילה חיו אלה לצד אלה בקהילות ובבתי כנסת נפרדים אך הנטייה הטבעית של שתי הקהילות היהודיות הללו להיטמע אחת בשנייה הביאה לכך שבסופו של דבר יהודי ספרד ויהודי המזרח החלו להתערבב אלה באלה, וגם לאחד בין הלכותיהם, אף על פי שנשתמרו בעיקר נוסח התפילה ומנהגיהם של יהדות ספרד.
עדויות לכך אפשר למצוא ברוב המדינות דוברות הערבית דאז.
בארץ ישראל
בארץ ישראל נמצאו מוסתערבים בירושלים ובצפת ובישובים בגליל כמו פקיעין, עלמא, סכנין וכפר יסיף, שהיישוב היהודי בהם לא פסק מימי חורבן בית שני. אחרי חורבן הבית נשארו בארץ ישראל "כפרים עבריים רבים ויושביהם עיבדו את האדמה". הם החזיקו מעמד בתקופות הערבית והצלבנית. רק בתקופה העות'מאנית הוכרחו חלק מהיהודים לעזוב את הכפרים ונאלצו למכור את אדמתם לשכניהם הערבים.
האזכור הראשון העוסק ביחסים שבין המוסתערבים לבין עדות אחרות בארץ ישראל, נמצא בשו"ת מהר"י איסרלן, רב בנוישטאדט שליד וינה. אל רב זה נשלחה שאלה על ידי יהודי שנדר לעלות לארץ-ישראל, חזר בו וביקש התרה מהנדר, בטענה העולה מדברי תשובתו של הרב:
לפי המחקר, מערביים אלו אינם יהודים מוגרבים, אלא מוסתערבים שבקשו לשמור על מעמדם והבלעדיות שהייתה להם באותה תקופה כנציגי היהודים אל מול השלטון הממלוכי.
בשלהי התקופה הממלוכית היו המוסתערבים רוב מכריע באוכלוסייה היהודית.
בעת התעוררות היישוב היהודי בירושלים ובצפת, בשנת 1516, אחת העדות בעיר הייתה של מוסתערבים ובראשם שייח' (זקן) יצחק. יחד עמם מוזכרות העדות הנוספות: רב הספרדים - ר' דוד שושן, רב האשכנזים - יוסף קולון. אזכורים מאותה התקופה מציינים מחלוקות בין המוסתערבים לעדות האחרות, בעיקר עדת הספרדים על רקע כלכלי וייצוג נאות מול השלטונות.
העדות האחרונה הקיימת על ההגמוניה של המוסתערבים בירושלים היא משו"ת לוי בן חביב (הרלב"ח) מ-1524.
רבה של קהילת המערבים בצפת, רבי יששכר אבן סוסאן, מספר כי בדורות שקדמו לו אירע בעיר מיזוג בין המערבים - יוצאי צפון אפריקה - לבין המוסתערבים יושבי הארץ הקדמונים:
על קיומם בגליל מעיד רבי משה באסולה, מחכמי איטליה, שעלה לרגל לארץ ישראל ושהה בה ובסביבתה (סוריה וקפריסין) למעלה משנה ומחצה (1521-1523) וחגג את חג הפסח של שנת רפ"ב (1522) בצפת ובסביבתה. בח' בניסן הגיע לצפת, "ולקחתי בית מעין זייתון ואשב שם". בחול המועד טייל במקומות הקדושים שבקרבת צפת, והיה בכפר ענאן, שם מצא כ-30 משפחות של "קהל מסתערבים" (יושבי הארץ מדור דור).
בראשית ההתיישבות היהודית המתחדשת בארץ הופיעו במושבות יהודים בלבוש ערבי, שדיברו ערבית שוטפת והציגו עצמם בתור יהודים. ביניהם היה אחד מששת השומרים הראשונים של פתח תקווה, דאוד אבו יוסוף.
לאחר הקמת מדינת ישראל, נעשו מספר יוזמות, מצד יצחק בן-צבי והאדריכל ואיש משרד הפנים שמחה יום טוב, להנציח את המורשת היהודית בכפרים שהייתה בהם קהילה מוסתערבית (בעיקר פקיעין, כפר יאסיף ושפרעם) או ליישב בהם אוכלוסייה יהודית.
ריימונדאס רומשאס
ריימונדאס רומשאס (בליטאית: Raimondas Rumšas; נולד ב-14 בינואר 1972) בשילוטה (Šilutė) שבליטא. הוא רוכב אופניים ליטאי (רוכב עבר).
הישגיו הבולטים היו ניצחונות במרוץ ג'ירו די לומברדיה ב-2000, במרוץ וואלטה אל פאיז ואסקו ב-2001 והמקום השלישי בדירוג הכללי בטור דה פראנס ב-2002. מיד אחרי סיום מרוץ זה, נקשר שמו בפרשיית סמים.
קריירה
ב-2000 עבר לקבוצת הצמרת האיטלקית "פאסה בורטולו". בסיום שנתו הראשונה ניצח באחד המרוצים החד-יומיים היוקרתיים ביותר - הג'ירו די לומברדיה. ב-2001 המשיך להשיג תוצאות טובות ששיאן היה ניצחון בקטע ובדירוג הכללי במרוץ הספרדי וואלטה אל פאיז ואסקו.
טור דה פראנס 2002
ב-2002 עבר לקבוצה האיטלקית "למפרה-דייקין" ורכב במדיה בטור דה פראנס באותה שנה. הייתה זו הפעם הראשונה בה רכב רומשאס במרוץ זה. הוא הפתיע רבים כשהצליח להיצמד לרוכבים המובילים בקטעים ההרריים ושמר על מיקומו בצמרת הדירוג הכללי. בקטע ה-14 שהסתיים בפסגת המון וונטו, סיים בין הראשונים והתקדם למקום השלישי בדירוג הכללי, אחרי ארמסטרונג ובלוקי, עליו הצליח לשמור עד לסיום בפריז.
ביום סיום המרוץ בפריז עצרה המשטרה הצרפתית את אשתו, אדיטה, לאחר שבמכוניתה נתגלו קוקטיילים של חומרים ממריצים והורמון גדילה. רומשאס כבר היה באותה עת מחוץ לגבולות צרפת אך אשתו נותרה במעצר בצרפת מעל לחודשיים. בחקירתה היא טענה כי החומרים שנמצאו אצלה יועדו לטיפול בחמותה שסבלה ממחלה ולבסוף שוחררה. ב-2006 נדונו בני הזוג בבית משפט צרפתי באשמת יבוא סמי ספורט אסורים לצרפת. רומשאס נדון למאסר על תנאי ואשתו נדונה לקנס כספי.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית (בליטאית: Lietuvos Tarybų Socialistinė Respublika; ברוסית: Литовская Советская Социалистическая Республика, Litovskaya Sovetskaya Sotsalisticheskaya Respublika) הייתה אחת מרפובליקות ברית המועצות.
ריימונדאס רומשאס
טור דה פראנס 2002
מאחר שלא נמצאו כנגדו הוכחות לשימוש בחומרי אימרוץ, המשיך רומשאס לרכוב ב"למפרה-דייקין" ובסיום בג'ירו ד'איטליה של 2003 נכשל במבדקי הסמים והושעה לשנה על נטילת EPO.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית
היסטוריה
הרפובליקה נוסדה ב-1940 אחרי פלישת ברית המועצות לשטח ליטא, כחלק מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב. בין 1941 ל-1944 הרפובליקה נכבשה על ידי גרמניה הנאצית, אולם נכבשה בשנית על ידי הסובייטים ביולי 1944 ומאז הייתה תחת שלטון סובייטי עד הכרזת עצמאות מברית המועצות ב-11 במרץ 1990. במרץ 1949 במהלך הגירוש הגדול של מרץ גורשו לסיביר כ-42 אלף אזרחים.
ריימונדאס רומשאס
טור דה פראנס 2002
בתום תקופת השעייתו עבר לקבוצה האיטלקית "אקווה א-ספונה" בה רכב עד 2008, אז פרש מרכיבה מקצוענית.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית
היסטוריה
ליטא הכריזה על עצמאותה מברית המועצות ב -11 במרץ 1990, והייתה הרפובליקה הסובייטית הראשונה שעשתה זאת. במעשה זה ניתקה את קשריה עם ברית המועצות וברית המועצות טענה כי הצהרה זו אינה חוקית. איסלנד הכירה מיד בעצמאותה של ליטא. בינואר 1991 התחולל ניסיון מהפך כושל של הקומוניסטים המקומיים בתמיכת כוחות הצבא הסובייטי. ב-6 בספטמבר של אותה שנה נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב הכיר בעצמאותה של ליטא.
אנשים כתומים
אנשים כתומים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2013 בבימויה של חנה אזולאי הספרי שגם כתבה את התסריט ומשחקת בו, עם ריטה שוקרון, אסתי ירושלמי, יורם טולדנו ומיטל גל סויסה בתפקידים הראשיים.
הסרט צולם בישראל ובמרוקו והעלילה היא סיפורן של ארבע נשים ממוצא מרוקאי שחיות ביפו - סבתא בעלת יכולות מיסטיות, בת שמנהלת מסעדה, נכדתה תלמידת תיכון ובת נוספת שחזרה מתקופה ממושכת בפריז.
החלק שצולם במרוקו מתאר בפלשבק את חייה הקשים של הסבתא במרוקו שנאלצה להינשא בגיל 14 לגבר מבוגר שלא אהבה, לצפות בהצגת דם הבתולים שלה לכל אנשי הכפר, להיות מגורשת ולנטוש את ילדתה.
שם הסרט נובע מצבע עורם של יהודי מרוקו שהוא צהבהב-כתום כתוצאה מאכילת כמות גדולה של קוסקוס עם דלעת, גזר ותבלינים כתומים.
הסרט מעלה את בעיית נישואי קטינות בהשראת סיפורה חייה של אמה של חנה אזולאי הספרי.
תקציר העלילה
במשך שנים נוהרים בני העדה המרוקאית אל סבתא זוהרה (ריטה שוקרון) ופוקדים את ביתה לחוף הים ביפו בבקשת עצות בקשר לעתידם. זוהרה אוחזת בחפץ שלהם, נרדמת וחולמת על ילדותה העשוקה בהרי האטלס. כשהיא מתעוררת, היא נותנת להם עצות לחיים והם משלמים לה כסף רב. היא מדברת ללקוחות במרוקאית ונכדתה זוהר (מיטל גל סויסה) מתרגמת לעברית.
לאחרונה תש כוחה של סבתא זוהרה וקשה לה לחלום והיא מחפשת מחליפה. בלילות היא בודקת את העיניים של נכדתה זוהר אך הן לא זזות, ואילו הבת שלה סימון (אסתי ירושלמי), שכן יודעת לחלום, מסרבת להחליף אותה. סימון לא רוצה לחלום לאנשים, היא רוצה רק לעבוד במסעדה הקטנה שלה לאוכל ביתי בבת ים. סבתא זוהרה יוצאת למאבק נגד המסעדה של סימון בעזרתו של ז'קי (יורם טולדנו), בעלה של סימון שהוא קצין חוקר במשטרת ישראל, אבל סימון לא מוכנה לסגור את המסעדה.
פאני מגלה לבסוף לסימון כי עזבה אותה בפתאומיות היות שהסבתא הפסיקה לתמוך במסעדה ואיימה עליה כי תספר לסימון שיש קשר אינטימי בינה לז'קי.
המתח במשפחה עולה ולפני שזוהרה נכנסת לתרדמת היא מגילה לסימון את סודות הקוסקוס שלה - היא מפזרת עליו אבקת זהב מתכשיטי הזהב שלה.
לבסוף עוזבת פאני, היחסים בין סימון לז'קי משתפרים והיא נכנסת להיריון ויולדת את שירי (דניאלה חלפון).
לבסוף רואים את מסעדת הקוסקוס המצליחה של סימון שנפתחה בבית הסבתא וסימון מכינה קוסקוס עם אבקת זהב כשזוהר ושירי עובדות כמלצריות.
אדיאה
אדיאה (בצרפתית: Edéa) היא עיר בקמרון שנמצאת באזור החוף.
גאוגרפיה
אדיאה ממוקמת כ-50 ק"מ מבירת האזור דואלה וכ-154 ק"מ מבירת המדינה יאונדה. בנוסף, אדיאה ממוקמת על גדות הנהר סאנגה.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 21 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא פברואר (22 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא אוגוסט (19 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 2,342 מילימטרים בשנה. חודש אוקטובר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (376 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (17 מ"מ גשם).
תעשייה
אדיאה בעלת חשיבות מיוחדת ברמה התעשייתית. ישנו בית חרושת לייצור אלומיניום, שנפתח ב-1955 עוד לפני העצמאות של המדינה.
ליד העיר יש גם תחנת כוח הידרואלקטרית חשובה, על הנהר סאנגה, שממנו כ-95% מהאנרגיה המסופקת בקמרון מיוצר.
תנועה ותחבורה
ישנה תחנת רכבת ליד העיר. אדיאה ממוקמת ליד הכבישים הלאומיים N3 ו-N7. בנוסף, היא נמצאת כ-4 ק"מ מהכביש האזורי P14.
מלון פאסט
מלון פאסט (Hotel Fast) היה מלון שפעל בירושלים החל משנת 1891. מבנה המלון נהרס בשנת 1975 ובמקומו נבנה מלון פנינת ירושלים.
היסטוריה
מבנה המלון הוקם על אדמות הפטריארכיה הארמנית וביוזמתה של הפטריארכיה, במטרה ליצור מקור הכנסה. המבנה תוכנן על ידי האדריכל הגרמני-טמפלרי תיאודור זנדל, אשר בנה על המגרש מבנה של שלוש קומות, תוך ניצול מלוא היקפו של המגרש. במרכז המלון הייתה חצר קטורה (פאטיו) ובה גינה.
המבנה עוטר בקשתות בקומתו הראשונה, וכניסת המלון עוטרה בעמודים בסגנון יוני, הקומה השנייה מעל החזית עוטרה בסגנון קורינתי והקומה העליונה עוטרה בסגנון דורי. הבניין עוטר בסמל הפטריארכיה הארמנית, מממנת הקמת המבנה. המלון כלל מסעדה, אולם לשתיית תה מנחה, וכן בקומה הראשונה של הבניין הושכרו שטחים לחנויות מזכרות, סוכנות צילום וסוכנות נסיעות, וכן לבית הדואר האיטלקי.
במלון היו 100 חדרים סביב מסדרון מרכזי - מחצית מהחדרים פנו לרחוב, ומחצית פנו לחצר הפנימית. בכל החדרים היו הסקה ומים זורמים, אולם רק במיעוט מהחדרים היו חדרי אמבטיה פרטיים.
לאחר הקמתו נקרא המלון "מלון האוורד" (Hotel Howard) על שם מנהלו, איסכנדר עווד, שנודע בשמו הלועזי - אלכסנדר הווארד, ולאחר מכן שונה שמו ל"מלון דו פארק" (Hotel Du Park). בשנת 1907 שכר את המלון אברהם פאסט, מראשי הקהילה הטמפלרית בעיר, ושינה את שם המלון ל"מלון פאסט". בזמן מלחמת העולם הראשונה, התארחו במלון קציני הצבא הגרמני אשר ייעצו לצבא העות'מאני.
עם כיבוש הארץ על ידי הבריטים ותחילת המנדט הבריטי שונה שם המלון למלון "אלנבי" והוא נוהל על ידי ג'ורג' ברסקי (מנהל רשת מלונות שכללה את מלון פלטין בתל אביב ומלון הר הכרמל בחיפה ומספר שנים אף את מלון פאלאס, גם כן בירושלים).
החל משנות ה-20 של המאה ה-20 החל לפעול במלון מטבח כשר על מנת להביא למלון לקוחות יהודים. בשנת 1929 שבה משפחת פאסט (ששבה מגלותה במצרים) לנהל את המלון - ובפועל ניהלו את המלון שני בניו של אברהם פאסט - הרמן ופרידריך פאסט.
המלון נותר נטוש משנת 1967 עד הריסתו בשנת 1975.
עמקיא
עמקיא (Amqia) היא ישות בבלית מקודשת עתיקה, אשר ממנה נוצרו שמים וארץ על פי המסורת הבבלית. פירושה המילה בארמית הוא ה"מצולה העמוקה" "העמוק" או "מעמקים". הישות הזאת קשורה לחושך ולירח.
הישות המקודשת עמקיא
על פי התיאור של ברוסוס, האל באלוס (Belus) הבבלי, שעמד בראש פנתאון האלים חילק את הישות העתיקה הזאת לשניים את חציה הפך לאדמה ואת חציה הפך לשמיים. הוא.
המלחמה של האל באלוס היא מול עמקיא ומול אלמנטים של המהות הנשית, שכן כל האלמנטים האלה של אוקיינוס, מים ומעמקים, חושך וירח מוגדרים כאלמנטים הקשורים לצד הנשי.
מזמורי קודש שומריים ל"מצולה העמוקה"
סיפור הבריאה השומרי הקדום מתחיל ומספר על ה"מצולה העמוקה" (deep abyss). בשומר המים וה"מצולה העמוקה" היו ישויות מקודשות. ג'ורג' אהרון ברטון תרגם ב-1918 גליל בכתב יתדות שומרי המכונה "גליל ברטון" שהתגלה בעיר ניפור. ממצא זה מתוארך ל-2400 לפני הספירה. .
במזמור נאמר:
האבזו - האפסו
יש אלוהות עתיקה נוספת הקשורה למי המעמקים. אבזו (בשומרית Abzu) נכתב באכדית אפסו (Apsu). האבזו - המים מתחת לפני הקרקע שמקושרים אל בארות, מעיינות ומקווי מים מתוקים, מקושר גם לחושך. מים אלו קשורים גם לטקסי הטהרה. במקדשים הייתה בריכת מים מקודשים המיועדת להיטהרות ששמה היה 'אבזו'.
האל אאה היושב באבזו הוא פטרון המים המתוקים, אלוהי הטיהור הפולחני.
על פי המתואר על מקדש אסגילה בבל, היה בו אגם קטן ששמו "אָבְּזוּ" (השם ניתן לו על ידי הכהנים במקדש).
במיתוס אנומה אליש, (לוח 6 שורות 60–64), נאמר:
מציטוט זה ניתן לראות כי על פי התפיסה השומרית-בבלית המים שמתחת והמים שברקיע הם מכלול אחד שלם.
הקשר בין עמקיא לאלה תיאמת
השם "תיאמת" קשור, ככל הנראה, למילה האכדית תאמתו "tâmtu", ובצורתה הקדומה יותר תי'אמטום "ti'amtum" המציינת ים ומקבילה למילה העברית "תהום".
בסיפור המבול בבראשית ז י"א כתוב "נִבְקְעוּ כָּל מַעְיְנֹת תְּהוֹם רַבָּה", פירוש המילה רבה הוא "גדולה" (כמו סבתא רבה שהיא הסבתא הגדולה). יש אשורולוגים וחוקרי מקרא הטוענים כי המושג המקראי "תהום" והביטוי המקראי תהו ובהו קשורים אל האלה תיאמת.
הסיפור על תיאמת מקביל לסיפור על עמקיא המופיע בסיפור הבריאה הבבלי, בגרסה שנכתבה ביוונית על ברוסוס: "היו היה זמן בו לא היה דבר, מלבד החושך ותהום המים." ובהמשך הסיפור שם נאמר: "מי שהיה אמור להיות בראש כל אלו (מפלצות התהום) הייתה אישה בשם אומורוקה (Omoroca) [שיבוש של המילה הארמית Amqia - 'העמוק' או 'אוקיינוס'] ... באלוס (Belus האל בל מרדוך) חתך את האישה לשניים מתוך מחצית אחת שלה הוא יצר את האדמה ומתוך החצי השני הוא יצר את השמיים".
מסיפור זה עולה כי הישות הקדומה תיאמת-תהום, היא זהה או דומה לישות הקדומה עמקיא-מעמקים.
הקשר בין עמקיא לאלה באהו
"באהו (BaU) – אפשר שהאלה הבולטת ביותר בתקופה הבבלית הקדומה הייתה באהו." כך מתאר את האלה מוריס יאסטרוב ג'וניור (Morris Jastrow Jr.) פרופסור לשפות שמיות באוניברסיטת פנסילבניה בספרו "הדת של בבל ואשור." בכתביו הוא מגדיר אותה "אם האלים" "האם הגדולה" אשר ילדה את האנושות.
יש גרסאות רבות של תיעתוק שמה של האלה המסופוטמית באהו (BaU) במחקרים שונים היא מופיעה בתעתוק: Bao Bahu ועוד.
חוקר המיתולוגיות אברהם סמיית פאלמר (Abram Smythe Palmer) אומר "בחלק הדרומי של בבל היה זה 'החומר חסר הצורה, החלל הריק' שהיה ידוע בשם באהו (Bahu) 'האם הגדולה, יוצרת האנושות', באהו עמקי התהום (The deep of chaos)." והוא משתף בתחושותיו לגבי הישות הזאת: "הארץ לבשה צורה, אבל בתוך רחם אשר עדיין הוא מים, כעובר לא מפותח"
בהמשך, בעלה של באהו, האל הבורא אהה (Ea) אל האוקיינוסים הוא שמוצג בתור "האל של המעמקים" (god of the deep) במקורות מסופטמים אחרים באהו מופיעה כאמא של האל אהה דמותו, כמו דמותה של האלה באהו מופיעות פעמים רבות יחד עם דגים. בנוסף לדגים באהו מופיעה פעמים רבות עם ברווזים וצפורי מים. במזמורים לאלות ממשיך הקשר למקור המים הקדום. למשל במזמור לנינסינה נאמר שנינסינה היא האם באהו (Bau), אשר כוחותיה האלוהים הם אדירים, אשר יושבת בתוך האבזו (abzu) מקור המים הראשוני הקדום.
בנוסף, הישות עמקיא הוגדרה כישות של מים ושל הירח וגם האלה באהו, האם הגדולה, מזוהה עם מים ועם הירח המהווים חלק מהייצוגים הקבועים שלה.
הן האם הגדולה באהו והן תיאמת, קשורות אל הישות הקדומה עמקיא ושומרות על מאפייניה.
ורדה גנוסר
ורדה גנוסר (נולדה ב-22 בפברואר 1943) היא משוררת, עורכת ואוצרת ישראלית. יוזמת הקמת "משכן האמנים" בהרצליה. ממייסדות איגוד כללי של סופרים בישראל.
ילדות ובגרות
ורדה גנוסר (לבית דוּאֶר) נולדה תל אביב. ילדותה עברה עליה בתל אביב וביפו. סיימה את בית הספר היסודי "שבי ציון" ותיכון עירוני א' בתל אביב. לאחר שירותה הצבאי, למדה באוניברסיטת תל אביב, בחוגים לספרות ופילוסופיה. במסגרת הלימודים הצטרפה לקבוצת הדרמה הראשונה שייסדו הבמאים נולה צ'לטון ופיטר פריי. ב-1985 חזרה אל עולם התיאטרון, כאשר שמשה כעוזר לבמאי שמואל בונים בהצגה "בית ספר לריקודים" מאת נתן זך, שהועלתה בתיאטרון הקאמרי. בשנת 1968 למדה בבית הספר הגבוה לציור, ובהמשך השתלמה בסדנאות האמנים בעבודות הדפס שונות.
כתיבה
שיריה הראשונים של ורדה התפרסמו בשנת 1961, בגיל 18, בכתב העת "קשת" בעריכתו של אהרן אמיר. על במה זו המשיכה לפרסם עד לסגירתו בשנת 2008. במהלך השנים פרסמה שישה ספרי שירה: "שמועות מארץ מרחק" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1971), "מגע מקום" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1981), "צורת האש" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1989) - על ספר זה זכתה בפרס קוגל לשירה, "נשימ-מה" (2000) ו"צל צופה" (הוצאת הקבה"מ, 2008). לרגל השקת הספר "צל הצופה", הולחנו כמה מהשירים המופיעים בו על ידי רועי ירקוני בביצוע יעל קראוס. בחודש ספטמבר 2012 הלחין ירקוני את שירה של גנוסר ,"בועז", שבוצע על ידי קרני פוסטל. בשנת 2008 ראה אור ספר נוסף, "יומן יוחנן" - מסה ושירים על דמותו ותקופתו של רבי יוחנן.
בשנת 2012 ראה אור ספר-אמן "כתיבת הארץ" בשיתוף דורית פלדמן. שנה לאחר מכן, פורסם בגרמניה "ישראל- נורמליות של מדינה", אלבום שירים וצילומים בעברית ובגרמנית עם הצלמת מיכאלה ובר (הוצאת HENTICH&HENTRICH).
שיריה של גנוסר התפרסמו במספר אנתולוגיות: "אדמה אדמתי" ("ספרית פועלים", 1985), אנתולוגיה לשירי תל אביב (הוצאת "ידיעות אחרונות"), "האבנים זוכרות" (אנתולוגיה באנגלית בעריכת המשורר משה דור), "שלום" (אנתולוגיה באנגלית בעריכת משה דור וברברה גולדברג), קובץ שירים בצרפתית בתרגום מארי לוי, אנתולוגיה לשירי אהבה (בעריכת משה דור, הוצאת "טובי", 2008). שיריה תורגמו לאנגלית, צרפתית וערבית.
השתתפה בפסטיבלים לשירה. בשנת 1986, השתתפה בפסטיבל השירה בסלובניה כנציגת פא"ן הישראלי, ב-2002 בפסטיבל השירה בליאון, ספרד. כמו כן השתתפה בפסטיבלי השירה בכפר מע'אר בגליל העליון. ב-1988 יצגה כמשוררת את ישראל במסע של נציגי תרבות, שהופיעו על במות שונות ברחבי רוסיה, לרגל חמישים שנה למדינה. יזמה וניהלה שני פסטיבלי שירה בהרצליה.
עורכת ספרי שירה ומנחה ערבי ספרות.
בשנת 2001 הוענק לה פרס ראש הממשלה ליצירה.
פעילות ציבורית
בין השנים 1984–1994 שימשה כמזכ"ל "אגודת הסופרים העברים", ומזכ"ל מרכז פא"ן בישראל. במסגרת התפקיד יזמה והגשימה את הפעלתן של דירות אירוח ליצירה ברחבי הארץ, אשר עמדו לרשות הסופרים בכפר תבור, ירושלים, נהריה, ערד וטבריה. יזמה את הפעלתו מחדש של פרויקט "סופר מורה".
בשנת 1994 פרשה יחד עם עמיתים אחרים מאגודת הסופרים והשתתפה ביסודו של "ארגון הסופרים בישראל", המשתף בהנהלתו סופרים יהודים וערבים. ורדה, החברה בהנהלת האיגוד מיום הקמתו, שימשה כעורכת אורחת בכתב העת "גג" היוצא מטעמו וכיום חברת מערכת. חברה ב"דרך אברהם" – קבוצת שיח בין יהודים וערבים מחוגי הסופיות כמו כן, שימשה במשך שנים ארוכות כחברה בחבר הנאמנים למנוי שופטים בפרס ראש הממשלה לספרות.
משכן האמנים
בשנת 1995 יזמה ורדה גינוסר את הרעיון להקמתו של משכן האמנים בהרצליה וליוותה את הקמתו מן השלבים הראשונים של השיפוץ ועד הפעלתו. גינוסר, הקימה במשכן גלריה לאמנות, ובית אירוח ליוצרים וליצירה. במסגרת זו אצרה מאות תערוכות אמנות, ופרסמה עשרות מאמרים על התערוכות שאצרה, במשכן ומחוצה לו. במשך 19 שנות ניהולה במשכן, התקיימו עשרות רבות של אירועי תרבות, ספרות, סימפוזיונים והשקות ספרים. בין הפרויקטים הרבים שיזמה ניתן למנות את: פרויקט "קובה-כאן", אמנים קובנים בארץ ישראל ובמקביל אמנים ישראלים בהוואנה, קובה, במסגרתה אצרה תערוכה משותפת לפיליפ רנצר ולאמן הקובני קאצ'ו בתל אביב. בשנת 2003 היא הייתה אוצרת של תערוכת דויד לוייתן.
ביאנלה לאמנות
גנוסר אצרה תערוכה של קבוצת אמנים ישראלים בביאנלה בהוואנה, קובה וכן תערוכה של אמנים קובנים בהרצליה. במסגרת הביאנלה השנייה בהרצליה, אצרה תערוכה בעיר נצרת - המיצג "אררט אקספרס", של האמן בני אפרת.
בשנת 2013 אצרה תערוכה קבוצתית גדולה בפסטיבל האמנות "ארט-13" ברמת השרון. בשנה זו, אצרה תערוכה קבוצתית נוספת בגלריה "תירוש" בהרצליה. ב-2014 אצרה תערוכה קבוצתית ב"בית האמנים" בתל אביב.
יוזמות חברתיות
בשנת 1995 יזמה את הקמתה של עמותת "צפונות תרבות" התומכת באמצעות תרומות מקונצרטים במוזיקאים, בה היא חברה מיום הקמתה. שנה לאחר מכן, יזמה את הקמתה של העמותה "אפשר אחרת", השמה למטרה לפעול בתחומי התרבות והחברה כגשר בין ישראלים וערבים.
בשנת 2013 הקימה את "נתיבות תרבות", מסגרת לאירועי תרבות ואמנות. במסגרת זו מתקיימת סדנא של אנשי רוח ואמנות בשיתוף מכון "אלול", ירושלים.
חברות בוועדות
ורדה גנוסר שימשה כחברה בדירקטוריון של תיאטרון אנסמבל הרצליה מיום הקמתו ועד נעילתו. הייתה חברת דירקטוריון בתאגיד העירוני של הרצליה עד 2012 וחברה בוועדת השמות העירונית ובוועדת הנצחה 2002–2012. בשנים 2009–2012 שמשה כיו"ר ועדת פיסול עירונית בהרצליה.
ארתור סג"ל
ארתור סג"ל (נולד ב-1946) הוא ארכאולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה, ניהל וחפר במשך שנים את החפירה הארכאולוגית של אתר סוסיתא. מומחה למבני תיאטראות עתיקים.
ביוגרפיה
סג"ל נולד בפולין, ועלה לישראל בשנת 1965. למד לימודים גבוהים באוניברסיטה העברית בירושלים, בה גם כתב את עבודת הדוקטורט שלו (תכנונן של הערים לאורך VIA TRAIANA NOVA בתקופה הרומית, 1975). לימודי פוסט דוקטורט עשה באוניברסיטת לונדון (1977-1975). בין השנים 1982-1977 היה חבר סגל בחוג למזרח תיכון קדום באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע. מאז 1983 ועד צאתו לגמלאות בשנת 2014 חבר סגל בחוג לארכאולוגיה שבאוניברסיטת חיפה, בדרגת פרופסור מן המניין.
סגל הוא תושב העיר נשר.
עבודה מדעית - חפירות
בראשית דרכו המדעית לקח חלק בחפירות ארכאולוגיות אחדות וביניהן בזו שליד כותלי הר הבית (בשנים 1969-1968), סקר וחפר את שרידיה של העיר שבטה (1982-1978), מצד שער העמקים, מצד הלניסטי שבתחום קיבוץ שער העמקים (1998-1984). בשנת 2000 הוא יזם והחל לנהל מפעל חפירות ארכאולוגיות מרכזי בשרידיה של העיר היפוס - סוסיתא שלחופה המזרחי של הכנרת. פרויקט זה נמשך בהנהלתו, מדי שנה, עד לשנת 2011.
עבודה מדעית - מחקר
פרופ' ארתור סג"ל הוא חוקר של הארכיטקטורה הקדומה. הוא מתמחה בעיקר בחקר התכנון העירוני והארכיטקטורה של העולם היווני-רומי, בכללו, ושל המזרח הרומי בפרט, נושאים שעליהם פרסם ספרים ומאמרים רבים. סג"ל ואוריאל זוהר ערכו כמה מחקרים משותפים בתחום מבני תיאטראות עתיקים בארץ ישראל.
הלוח האפריקאי
הלוח האפריקאי הוא אחד משלושת הלוחות הטקטוניים, אשר יחד עם לוח ערב והלוח ההודי, נעו צפונה במשך מיליוני שנים והביאו להתנגשות עם הלוח האירו-אסיאתי. התנגשות זו גרמה להיווצרות רצף של רכסי הרים מהרי הפירינאים, דרך רכסי ההרים בדרום אירופה ובמזרח התיכון ועד רכס ההימלאיה ורכסי דרום-מזרח אסיה.
חלק מהלוח האפריקאי הוא הלוח הלבנטיני.
גבולות חילוף (טרנספורם)
גבולות חילוף הם אזורים שבהם הלוחות נעים (או מחליקים) אופקית לאורך העתק אנכי יחיד או קבוצה של העתקים מקבילים, כאשר תנועת הלוחות אינה לחיצתית או מתיחתית. השחיקה עשויה להיות חזקה עד כדי יצירת אזור של סלעים מרוסקים ברוחב של 100 ק"מ.
העתקי החילוף העיקריים מסביב ללוח האפריקאי שוכנים הן בסביבה ימית, בקו המגע בינו לבין הלוח הדרום אמריקאי (לאורך הרכס המרכז אוקייני באוקיינוס האטלנטי), והן בסביבה יבשתית לאורך הבקע הסורי-אפריקני.
החוקרים משערים כי לאפריקה נודע מעמד חשוב בתהליך נדידת היבשות, משום שללוח האפריקאי גבולות חילוף עם מספר רב של לוחות טקטוניים אחרים.
הלוח האפריקאי נע צפונה בקצב של 2.15 ס"מ לשנה. בקצב זה תגע אפריקה בקצה הדרומי של ספרד בעוד 650,000 שנה, ותגרום לחסימת הים התיכון מכיוון מצר גיברלטר. אם אכן ייחסם המצר, צפוי הים התיכון להתייבש.
הפעילות במזרח אפריקה
פעילות בגבולותיהם של הלוחות הטקטוניים גורמת לרעידות אדמה ולהתפרצויות געשיות. בצידו המזרחי יוצר הלוח האפריקאי "סדק" גאולוגי פעיל לאורך השקע הסורי אפריקאי, ואזור משולש עפר פעיל במיוחד. באזור זה מתרחקים זה מזה תת-הלוח הנובי, תת-הלוח הסומלי והלוח הערבי.
יצחק שלזינגר
יצחק מתתיהו שלזינגר (25 באוגוסט 1926 – 17 בדצמבר 2018) היה חוקר פסיכולוגיה ופסיכולינגויסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל לשנת תשע"ח.
קורות חייו
יצחק מ' שלזינגר נולד בשנת 1926 בקלן שבגרמניה. זמן קצר אחרי עליית היטלר לשלטון עזבה משפחתו את גרמניה ועברה לגור בעיר מֶמֶל שבליטא.
נפטר ב-17 בדצמבר 2018.
פסיכולינגויסטיקה
הדוקטורט של שלזינגר, שאותו כתב באוניברסיטה העברית ושפורסם אחר כך כספר, עסק בתהליך הקריאה. גם עבודתו המחקרית במחלקה לפסיכולוגיה של האוניברסיטה העברית התרכזה, רובה ככולה, בבעיות הקשורות בלשון. בין הנושאים שבהם עסק נמנים תהליכי העיבוד הלשוני, וכן התאוריה של התפתחות הלשון אצל הילד (תאוריה שהייתה לה השפעה גדולה בשעתה וכונתה בפי החוקרים הבולטים בתחום: המהפכה הסמנטית, ראו להלן). בשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור חבר.