cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מגוב נוכרי
בצה"ל מצוי דגם נוסף של מגוב נוכרי הנקרא "נוכרי קל", וניתן להתקינו על טנקי מרכבה סימן 4 החדשים.
יו בנקוב
יו בנקוב (בנורווגית: Jo Benkow ; 15 באוגוסט 1924 - 18 במאי 2013) היה פוליטיקאי יהודי נורווגי שמרני, כיהן כיו"ר הפרלמנט הנורווגי. היה צלם במקצועו ובעל דעות פרו-ישראליות.
קורות חיים
נולד בשם חוסה אליאס בנקוביץ' בעיר טרונדהיים, נורווגיה ב-1924 אבל בילדותו עבר לבארום שליד אוסלו. כחבר בקהילה היהודית הקטנה שבנורווגיה, חווה אפליה על רקע גזעני ודעות קדומות לאורך שנות התבגרותו. ב-1942 ברח מהכיבוש הנאצי של נורווגיה לשוודיה השכנה, ומשם המשיך לבריטניה. לאחר המלחמה שב לנורווגיה.
פוליטיקאי
ב-1965 נבחר לפרלמנט הנורווגי, כאשר ייצג את המפלגה הקונסרבטיבית. בפרלמנט הפך במהרה להיות דמות מפתח, כמנהיג מפלגה בין השנים 1980-1984, כמנהיג המפלגה הקונסרבטיבית בין השנים 1981-1985 ובעיקר כנשיא הסטורטינג (הפרלמנט הנורווגי) ב-1985. הוא כיהן כנשיא הסטורטינג עד שנת 1993, שנת פרישתו, אחרי 28 שנים בפרלמנט.
כתיבתו
כיהן גם כנשיא "הפדרציה של הלסינקי לזכויות האדם", ולימד יחסים בינלאומיים באוניברסיטת בוסטון. בנקוב כתב ספרים רבים על זכויות האדם, המונרכיה שבנורווגיה, ונושאים שונים נוספים. ספרו "Olav - menneske og monark", פרי יצירתו בעקבות מספר שיחות שניהל עם חברו המלך אולף החמישי היה רב מכר.
לוטה להמן
לוטה להמן (גרמנית: Lotte Lehmann; 27 בפברואר 1888 – 26 באוגוסט 1976) הייתה זמרת סופרן גרמניה של אופרה ולידר, שעסקה בעיקר ברפרטואר הגרמני.
ביוגרפיה
להמן נולדה בפרלברג. אחרי לימודים בברלין, הופיעה לראשונה בשנת 1910 באופרה של המבורג, בתפקיד נער חצר ב"לוהנגרין" של וגנר. בשנת 1916 הצטרפה אל האופרה של וינה, שם שרה בהצגות הבכורה של כמה מן האופרות של ריכרד שטראוס - "אריאדנה בנקסוס" (1916), "האישה ללא צל" (1919), ,אינטרמצו" (1924) ו"אראבלה" (1933). כמו כן השתתפה גם בהצגות בכורה וינאיות של כמה אופרות של פוצ'יני. הופעת הבכורה של להמן בלונדון הייתה ב-1914 ובשנים הבאות הופיעה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן.
לוטה להמן הופיעה בקביעות גם בפסטיבל זלצבורג (1926-1937), שם שרה בין השאר תחת שרביטו של ארטורו טוסקניני. בזלצבורג שרה גם ברסיטלים, עם המנצח ברונו ולטר כפסנתרן מלווה.
בשנת 1930 הופיעה להמן לראשונה בארצות הברית, בתפקיד זיגלינדה ב"ולקירות" של וגנר בשיקגו. שאר תפקידי וגנר של להמן כללו את אוה ב"המייסטרזינגר", אחזה ב"לוהנגרין" ואליזבת ב"טנהויזר"; כמו כן נודעה בפרשנותה לליאונורה ב, פידליו" של בטהובן. ממש לפני שגרמניה סיפחה את אוסטריה ב-1938, היגרה להמן לארצות הברית, שם שרה באופרה של סן פרנסיסקו ובמטרופוליטן אופרה עד 1945.
נוסף לעבודתה האופראית, עשתה לה להמן שם כזמרת לידר, שהרבתה ברסיטלים עד לפרישתה. כן הרבתה בהקלטות.
אחרי שפרשה מבימת הרסיטלים בשנת 1951, לימדה להמן בכיתות אמן בסנטה ברברה, קליפורניה, ב"אקדמיה למוזיקה של המערב. כמו כן הגישה כיתות אמן בשיקגו, לונדון, וינה ועוד.
לוטה להמן הלכה לעולמה בשנת 1976, בת 88, בסנטה ברברה, קליפורניה ונקברה בבית הקברות המרכזי בווינה.
אולם קונצרטים בקמפוס של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה נקרא על שמה. קרן לוטה להמן הוקמה בשנת 1995 והציבה לה שתי מטרות: האחת, לשמר ולהנציח את מורשת לוטה להמן והשנייה, לכבד את חלומה: להביא את השיר האמנותי לחיי אנשים רבים ככל האפשר.
כתיבה ספרותית
להמן הייתה סופרת ומשוררת פורייה, שהוציאה ספרי שירה, פרוזה ועיון.
פרויקט שמיכת הזיכרון
"פרויקט שמיכת הזיכרון לנפטרים ממחלת האיידס" (באנגלית: AIDS Memorial Quilt) הוא מיזם אמריקאי במסגרתו נתפרת שמיכת טלאים המציינת את חייהם של אנשים אשר נפטרו ממחלת האיידס. מיזם הנצחה זה שימש מודל לפרויקטים דומים במדינות שונות בעולם.
השמיכה מורכבת ממלבני בד ברוחב של כ-76 ס"מ ובאורך של כ-150 ס"מ. כל מלבן בד מציין את חייו של אדם אחר. מלבני הבד נתפרים על ידי קרוביו של האדם והוא נתרם לקרן "פרויקט השמות" (The NAMES Project Foundation), אשר מצרפת את הבדים לכדי יריעות ריבועיות בגודל של כ-3 מטר, המכילות בדים של שמונה אנשים.
העבודה על השמיכה החלה בשנת 1987 בעיר סן פרנסיסקו בידי קליב ג'ונס (Cleve Jones) וקבוצת מתנדבים. באותה תקופה, מרבית האנשים שנפטרו מן המחלה ומן המחלות הקשורות בה לא זכו לטקסי קבורה בשל סרובם של בתי לוויות ובתי עלמין לטפל בגופם מפחד נגיף האיידס. השמיכה שימשה לעיתים כהזדמנות היחידה של קרובים ובני משפחה להנציח את יקיריהם. כל שמיכה עשויה בטכניקה ובסגנון שונה מעט, בהתאם ליוצריו ולחייו של האדם אותה היא מנציחה. בדרך כלל השמיכה מכילה כתובות המציינות את שמו של הנפטר וכן פריטים אישיים שונים כגון בגדים, בובות של חיות, תכשיטים שהיו שייכים לנפטר וכן עיטורים העשויים חרוזים או ריקמה.
השמיכה הוצגה במלואה בפעם האחרונה בשנת 1996, אז נפרשה לאורכה של המול, השדרה המרכזית של העיר וושינגטון הבירה. הצגה נוספת של 1000 ריבועי בד נוספים, של אנשים שנפטרו מאז התצוגה בשנת 1996, התקיימה בשנת 2004 בוושינגטון.
עזרא פליישר
עזרא פליישר (כ"א באב ה'תרפ"ח, 7 באוגוסט 1928 – א' באב ה'תשס"ו, 25 ביולי 2006) היה פילולוג ישראלי, חוקר הפיוט והתפילה, משורר בעת שהיה אסיר ציון ברומניה תחת שם העת י' גולה (שמשמעותו ביידיש: יהודי גולה) ומתרגם עברי, פרופסור לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (תשמ"ו), פרס רוטשילד למדעי היהדות, פרס קוגל לחכמת ישראל (תשל"ח) ופרס ישראל לספרות יפה (תשי"ט).
ביוגרפיה
פליישר נולד בטימישוארה שברומניה, השני בין שלושת ילדיו של יהודה לייב לאופולד פליישר, (1886–1955) מייסד ומנהל של בית הספר היסודי היהודי בטימישוארה שברומניה, ומורה לעברית בתיכון היהודי שם. האב, יליד הונגריה, עסק בהמשך בחקר פיוטים ובמדעי היהדות, ובעיקר חשובה תרומתו לחקר כתבי אברהם אבן עזרא.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עזרא פליישר היה פעיל בתנועת בני עקיבא ברומניה. עקב פעילותו הציונית נאסר ונשפט במשפטי בוקרשט. בשבתו בכלא כתב את הפואמה "משא גוג" על אימי המשטר הקומוניסטי ובה חזה את התמוטטות המשטר. הפואמה הוברחה לישראל ופורסמה תחת שם העט "י' גולה" (שמשעותו ביידיש יהודי גולֶה). על פואמה זו קיבל, שלא בנוכחותו ובעילום שמו, את פרס ישראל לספרות יפה בשנת תשי"ט (1959). בעודו ברומניה פרסם ספרי שירה נוספים, כולם בשמות עט. לאחר שחרורו מהכלא היה עורך בכתב העת של פדרציית הקהילות היהודיות ברומניה. בשירה זו הוא מתאר את הרעב והמצוקה, הכמיהה להציץ אל העולם שבחוץ, והציפייה המחזיקה אותו "הן לא אפסו עוד התקוות".
בשנת 1960 עלה לישראל ופנה לחקר הפיוט. היה תלמידו של חיים שירמן. בשנת 1964 סיים תואר שני במדעי הרוח, ובשנת 1969 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבודתו עסקה בשירתו של הפייטן יוסף אבן אביתור, בן המאה העשירית.
ב-1962 התמנה כמרצה באוניברסיטה העברית, בשנת 1969 היה למרצה בכיר, והחל מ-1975 פרופסור מן המניין בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1967 ייסד את המפעל לחקר השירה והפיוט בגניזה מיסודה של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ובו עסק במיון ובחקר אלפי קטעי שירה מגניזת קהיר. (לימים נקרא המפעל על שמו. בשנת 1984 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ועמד בראש חברת מקיצי נרדמים. חיבר ספרים ומאמרים רבים בחקר השירה העברית בימי הביניים ובחקר תפילות ישראל. על עבודתו המדעית זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל (תשמ"ו), בפרס רוטשילד למדעי היהדות, בפרס הרצל לספרות של אגודת יוצאי הונגריה (1971) ובפרס קוגל לחכמת ישראל של עיריית חולון (תשל"ח).
קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם ההיברו יוניון קולג', בשנת 1990. הוא הוציא לאור במהדורות מדעיות את יצירותיהם של פייטנים נוספים, ובהם שלמה הבבלי, הפייטן עלום השם המכונה אנונימוס, סעיד בן באבשאד, רבי יהודה הלוי ועוד. ספרו "שירת הקודש העברית בימי הביניים" (1975) הוא מבוא מקיף ובהיר, בפורמט נגיש גם לציבור הרחב, לעולם הפיוט. מכון בן צבי הוציא לכבודו ספר מאמרים בשנת תשנ"ה (1995).
עזרא פליישר התאלמן בשנה שקדמה למותו. נפטר בירושלים ב-2006, בגיל 78. השאיר בן ובת.
לקריאה נוספת
ביבליוגרפיה של פרסומיו:
ישראל קיסר
ביוגרפיה
נולד בצנעא שבתימן, בשם ישראל כְּסָאר, למשפחת כסאר אלחכם, משפחת סוחרים ידועה שהעמידה רבנים גדולי תורה (בהם הרב חיים כסאר, מזקני חכמי תימן בירושלים). בגיל שנתיים עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
בילדותו קיבל חינוך דתי, למד ועבד במרכז נוער לעולים חדשים. את שירותו בצה"ל סיים בדרגת סרן, והוא בעל תואר בוגר מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1956) ותואר מוסמך מאוניברסיטת תל אביב (1972).
קיסר החל את פעילותו הציבורית כבר בגיל צעיר. כשהיה בן 21, בתחילת שנות ה-50, נמנה עם ראשי המחלקה ליוצאי תימן שליד מרכז מפא"י. בסוף שנת 1954 נבחר למזכירות מפא"י המצומצמת לצד דוד בן-גוריון, משה שרת ופנחס לבון. בשנים 1960–1961 שימש כיועץ לשר העבודה גיורא יוספטל. בשנים 1961–1966 שימש כיועץ תעסוקה ראשי במשרד העבודה. ב-1961 עמד בראש ועדה ציבורית להכוונה לעיירות פיתוח.
בהסתדרות הכללית
עיקר פעילותו הציבורית הייתה במסגרת הסתדרות העובדים הכללית, שבה מונה בשנת 1974 לגזבר, ובדצמבר 1977 מונה לראש האגף לאיגוד מקצועי. בשנת 1984 נתמנה למזכ"ל ההסתדרות ה-11, ומתוקף תפקידו זה שוריין לו מקום ברשימת מפלגת העבודה בבחירות לכנסת ה-11.
בשנת 1985 הייתה ההסתדרות הצלע השלישית בנוסף לממשלה ולמעסיקים בהבאת תוכנית הייצוב הכלכלית, שמטרתה העיקרית הייתה להוריד את שיעור האינפלציה שהרקיעה שחקים. תוכנית זו זכתה להצלחה גדולה וייצבה את המשק בישראל.
בשנת 1988 נחתם הסכם קיבוצי למעבר המגזר העסקי לשבוע עבודה בן חמישה ימים, ובשנת 1990 הוצא להסכם זה צו הרחבה. שני צעדים אלה ביססו תהליך שהחל בשנות ה-70, ונמשך גם לאחר הוצאת צו ההרחבה, של מעבר הדרגתי של המשק לשבוע עבודה בן חמישה ימים.
פעל לרווחתם של חברי ההסתדרות על ידי הקמת מרכזי ספורט ונופש (קאנטרי קלאב) בערים שונות בארץ יחד עם הקמת אולמות להופעות, "מופת" בערים שונות (ירוחם, באר שבע, ראשון לציון, אשקלון, חדרה, בית שאן, עפולה ועוד).
בפברואר 1992 התמודד על ראשות מפלגת העבודה מול יצחק רבין, אורה נמיר ושמעון פרס בפריימריז הראשונים, שהתקיימו במפלגת העבודה, וזכה בכ-20% מקולות המצביעים.
שר התחבורה
ביולי 1992, לאחר ניצחונו של רבין בבחירות לכנסת ה-13, מונה קיסר לסגן ראש הממשלה ולשר התחבורה בממשלת ישראל העשרים וחמש, כהונה שנמשכה גם בממשלת ישראל העשרים ושש עד יוני 1996. עקב מינויו לשר נאלץ לפרוש מתפקיד מזכ"ל ההסתדרות, ולהעביר את התפקיד לחיים הברפלד.
תקופתו התאפיינה בפיתוח גדול של תשתיות התחבורה, שהועלו לראש סדר העדיפויות בידי ממשלת רבין. תקציב הפיתוח גדל ממיליארד שקל בשנת 1992 לשני מיליארד שקל בשנת 1995. בין השאר יזם עם מע"צ את הקמת המנהרות בירושלים בכביש 4 שחצה את ירושלים מצפון לדרום, עם חברת "נתיבי הגליל" את קידום פרויקט "מנהרות הכרמל", בתל אביב יחד עם חברת נתיבי איילון הורחבו נתיבי איילון.
הוקמו מרינות חדשות לאורך חופי ישראל כמרינה באשקלון והמרינה בהרצליה. משרד התחבורה פעל להפרטת הנמלים בתל אביב וביפו והפיכתם לאזורי בילוי ולאתרי תיירות.
הוגדל מספר משרדי הרישוי על מנת להקל על קהל הנהגים בארץ - הם הוקמו בראשון לציון, רחובות, אריאל, כרמיאל, אילת ועוד. בנוסף התאפשר לנהגים להעביר בעלות על הרכב בסניפי הדואר החל מ-1 בינואר 1996. רישיונות הנהיגה הוחלפו לרישיונות ממוחשבים מפלסטיק בגודל של כרטיס אשראי.
הוא העביר מספר תקנות תחבורה המלוות אותנו עד היום - חגירת חגורות בטיחות במושב האחורי ברכב, נסיעה עם אורות מ-1 בנובמבר עד 31 במרץ, חידוש רישיון הנהיגה כל 10 שנים ביום ההולדת של הנהג, פנס בלימה אחורי בכל רכב בחלקו העליון האחורי, העלאת המהירות בחלק מהכבישים הבינעירוניים מ-90 קמ"ש ל-100 קמ"ש ועוד.
בימיו הוקמה תחנת הרדיו "גלגלצ" - רשת רדיו לנהגים המשדרת דיווחי תנועה שוטפים. הוקמה גם תחנת "קול הדרך" של קול ישראל.
בחודש מרץ 1994 הביא לאישור הממשלה את מדיניות "השמים הפתוחים" היוצרת אפשרויות חדשות לפיתוח קשרי תעופה עם העולם והפותחת את שוק התעופה לתחרות מבוקרת והמורידה את מחירי הטיסות.
יזם את הקמת הוועדה למונחי התחבורה באקדמיה ללשון העברית בשנת 1995.
בחודש יוני 1996 פרש קיסר מהחיים הפוליטיים בסוף כהונתו כשר התחבורה. הוא לא התמודד בבחירות לכנסת הארבע עשרה.
קיסר היה נשוי למזל עד לפטירתה, ולהם בן ובת. הוא התגורר בראשון לציון. נפטר ב-8 בספטמבר 2019, בגיל 88 בבית החולים וולפסון, לאחר שאושפז שם בשל סיבוך של דלקת ריאות בה לקה.
הנצחתו
ב-10 במרץ 2021 נקרא על שמו גן ההסתדרות בראשון לציון, שנמצא בפינת הרחובות ז'בוטינסקי-רוטשילד. על אבן הזיכרון נכתב: "איש העבודה והיוזמה, אוהב השכלה וספר, נלחם כל חייו למען זכויות האדם והעובד, עמד בראש מחנה העובדים, לחם למען צדק ושוויון חברתי, פורץ דרך ומוביל שינוי, חי לאור אמרת אנשי "הפועל הצעיר" - "לא בחיל ולא ברעדה אלא רק בעבודה"."
הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן
הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן (באנגלית: The Adventures of Tintin: Secret of the Unicorn) הוא סרט הנפשה ממוחשבת אמריקאי. הסרט בוים על ידי סטיבן ספילברג ועלה לאקרנים בארצות הברית ב-23 בדצמבר 2011. בטקס שנערך בינואר 2012 זכה הסרט בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית סרט האנימציה הטוב ביותר.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתמקדת בהרפתקאותיו של העיתונאי הבלגי הצעיר טינטין (מגולם על ידי ג'יימי בל).טינטין מגלה קלף שחושף את קיומו של אוצר הקבור בספינה שטבעה בלב ים. לאחר היכרות עם רב החובל קפטן האדוֹק (מגולם על ידי אנדי סירקיס) על סיפון ספינת מטען הם יוצאים יחד עם כלבו הנאמן שלגי וצמד הבלשים תומפסון ותומסון (מגולמים על ידי סיימון פג וניק פרוסט), לחפש אחר האוצר האבוד של שודד הים רקהם האדום.
הפקה
בנובמבר 2002 אולפני דרימוורקס רכשו את הזכויות להפקת הסרטים אשר יתבססו על עלילת סדרת ספרי טינטין.
ב-15 מאי 2007 סטיבן ספילברג, פיטר ג'קסון וסטייסי סניידר הודיעו על כך שבכוונתם להפיק טרילוגיית סרטים אשר תתבסס על סדרת ספרי טינטין, אשר יופקו באמצעות גרפיקת תלת מימד. לטענתם של ספילברג וג'קסון סרט לייב אקשן לא היה עושה חסד עם המקור.
סרטי המשך
במקור הסרט היה אמור להיות מבוסס על ספרי הקומיקס שבעת כדורי הבדולח ואסירי השמש, אולם התסריטאי אנתוני הורוביץ ציין כי אלה יהוו בסיס לסרט ההמשך ופיטר ג'קסון אף אישר שהוא ייקח על עצמו את בימוי הסרט לאחר סיום העבודה על טרילוגיית ההוביט. ביולי 2009 ג'קסון ציין כי סיפוריו המועדפים על טינטין הם שבעת כדורי הבדולח, אסירי השמש, פרשת קלקולוס והאי השחור אך הוא הצהיר כי טרם החליט מה מן הספרים יהיה בסיס לסרט ההמשך, הוא אף הוסיף כי הטיסה לירח והחוקרים על הירח צפויים להוות בסיס לסרט השלישי בסדרה. בדצמבר 2011 סטיבן ספילברג אישר כי העבודה על הסרט השני בעיצומה וכי לדעתו יינתן תפקיד גדול יותר לדמויות הבלשים תומפסון ותומסון. הסרט השני יופק על ידי ספילברג ויבויים על ידי פיטר ג'קסון. בפברואר 2012 ספילברג הודיע כי הושלם כתיבת סיפור המסגרת וכי הסרט יתבסס על שני ספרים. במאי 2012 התסריטאי הורוביץ חשף כי ייתכן ופרופסור קלקוּלוּס יופיע בסרט. בעת מסיבת עיתונאים בבלגיה לרגל בכורת ההוביט: מסע בלתי צפוי בדצמבר 2012 פיטר ג'קסון חשף כי התוכנית על סרט המשך לטינטין תחל כבר בשנת 2013 על מנת לנסות להוציא לאקרנים את הסרט בשנת 2015. במרץ 2013 בעת ביקורו בהודו לרגל הצלחת הסרט לינקולן סטיבן ספילברג נשאל על ידי הטיימס אוף אינדיה בקשר למעמד הסרט, בתגובה הוא השיב כי "אל תתפסו אותי במילה, אבל אנחנו מקווים שייצא בסביבות חג המולד של שנת 2015. אנחנו יודעים על איזה ספרים נתבסס, אנחנו לא יכולים לחלוק זאת עכשיו אבל אנחנו מערבים שני ספרים." הוא סירב לאשר או לדחות ניחושים מטעם העיתונאים באשר לשמות הספרים, אך כשנשאל על הספר הלוטוס הכחול הוא אמר שזה יכול להיות בסיס לסרט השלישי. ביוני 2015 ג'יימי בל הצהיר כי סרט ההמשך נקרא טינטין ומקדש השמש וכי הוא מקווה שהצילומים יתחילו בתחילת 2016 לשחרור אפשרי בסוף 2017 או בתחילת 2018. מאוחר יותר בנובמבר, הורביץ אמר כי הוא כבר לא עובד על סרט ההמשך, ולא יודע אם הוא עדיין בפיתוח ובמרץ 2016 הוא אישר כי התסריט שכתב לסרט ההמשך בוטל.
במרץ 2016, דווח באתר Scout.co.nz שפיטר ג'קסון יפיק את סרט ההמשך ולא יביים. האתר גם הודיע כי סרט טינטין שלישי נמצא בפיתוח, כשג'קסון ישמש כמפיק בכיר. דווח כי בל וסרקיס ישובו לדובב את דמותם בשני הסרטים. מאוחר יותר הודיע שפילברג כי ג'קסון עדיין קשור לביום סרט ההמשך, וכי הוא ייכנס לעבודה ברגע שג'קסון ישלים עוד הפקה של אמבלין פרטנרס / דרימוורקס. במרץ 2018 חזר שפילברג על האמור ואמר כי "פיטר ג'קסון צריך לעשות את החלק השני. בדרך כלל, אם הכל ילך כשורה, בקרוב הוא יתחיל לעבוד על התסריט. מכיוון שנדרשות שנתיים של עבודות אנימציה על הסרט, לא הייתי מצפה לראות את זה לפני שלוש שנים. אבל פיטר ייצמד לזה. טינטין לא מת!". בראיונות לאחר מכן באותה שנה, ג'קסון אישר את כוונתו ליצור סרט טינטין נוסף, אבל אמר שעדיין לא נכתב תסריט.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט כתב והלחין ג'ון ויליאמס, המוזיקאי שהלחין את המוזיקה לסרטיו הרבים והקודמים של שפילברג. הפסקול של הסרט זכה לביקורות חיוביות מאוד ממבקרים.
מוזיקה מתוך הסרט - הרפתקאות טינטין: סודו של חד הקרן
רשימת השמעה
קני סייף
קנת' חסן (קני) סייף (בערבית:  حسن كينيث "كيني" سيف, באנגלית: Kenneth Hasan "Kenny" Saief; נולד ב-17 בדצמבר 1993) הוא כדורגלן דרוזי-ישראלי יליד ארצות הברית, המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בנפטצ'י באקו מהליגה האזרית ובנבחרת ארצות הברית.
קריירת מועדונים
סייף נולד בפנמה סיטי, פלורידה שבארצות הברית, להורים דרוזים-ישראלים, ובגיל 4 שב עמם בחזרה לישראל. החל לשחק כדורגל מקצועי לראשונה בשנת 2011 עם בני סכנין. בעונת חתם סייף בהפועל חיפה, אך עבר במהלך העונה לעירוני קריית שמונה. בעונת הגיע עם קריית שמונה לגמר גביע המדינה, אך ערך 2 הופעות ליגה בלבד. בעונת חתם סייף בהפועל ניר רמת השרון. סייף הציג יכולת גבוהה במדי רמת השרון, וכבש תשעה שערים במהלך העונה, אך נשר עם הקבוצה לליגה לאומית.
סייף משך את תשומת לבה של קבוצת הליגה הבלגית הבכירה, גנט, שהחתימה אותו על חוזה ל-3 שנים באוגוסט 2014. ב-29 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה של במדי גנט. ב-14 בספטמבר 2014 כבש את סייף שער הבכורה שלו בקבוצה. בסיום עונת זכה סייף יחד עם גנט באליפות הליגה הבלגית, לראשונה בתולדות הקבוצה. סייף ערך 20 הופעות וכבש 2 שערים בעונה זו. ב-27 ביולי 2015, במחזור הראשון של עונת, כבש סייף בפנדל בתיקו עם 1:1 עם וסטרלו. בעונה זו הופיע סייף במדי גנט בליגת האלופות.
ב-5 בינואר 2018 חתם סייף בקבוצת אנדרלכט מליגת העל הבלגית להשאלה עם אופציה לרכישה. ב-23 במאי 2018 חתם באופן קבוע באנדרלכט. ב-6 במרץ 2019 הושאל לסינסינטי מליגת ה-MLS האמריקאית לעונה אחת. ב-13 בפברואר 2020 הושאל ללכיה גדנסק הפולנית עד לסוף העונה. ב-2021 הושאל למ.ס. אשדוד.
ב-30 ביוני 2022 חתם בנפטצ'י באקו מליגת העל באזרבייג'ן.
ישראל
שיחק בכל נבחרות הנוער ובנבחרת הצעירה של ישראל. ב-14 במרץ 2016 זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת. ב-23 במרץ 2016 ערך את הופעתו הבכורה בבוגרים במשחק ידידות שהסתיים בהפסד 0–2 ל.
ארצות הברית
ב-3 ביוני 2017 סייף זומן לנבחרת ארצות הברית הבוגרת, כחלק מהסגל המוקדם שלהם לקראת גביע הזהב של CONCACAF. כשנה לאחר מכן, ב-27 במרץ 2018, ערך הופעת הבכורה במדי הנבחרת האמריקאית במשחק נגד.
אורג מסכה אפריקני
אורג מסכה אפריקני (שם מדעי: Ploceus velatus), מין של ציפור לא-נודדת הנפוצה בדרומה של יבשת אפריקה. אורג זה נפוץ מאוד בבתי גידול רבים כגון: סוואנה, כרי דשא, חורש פתוח, אזורי ביצה פנימיים ואזורים סמי מדבריים. הציפור נפוצה גם בגנים ובפארקים בפרברי ערים.
תיאור
אורכו של האורג נע בין 11 ל-14.5 ס"מ. מקורו השחור חרוטי בצורתו, והוא קצר וחזק. רגליו חומות-ורדרדות. בעונת הרבייה פני הזכר וצווארו מכוסים בנוצות שחורות. עיניו אדומות, ראשו וגופו התחתון בצבע צהוב בהיר, ואילו גבו מכוסה בנוצות ירוקות צהבהבות.
לנקבת האורג מקור חום ורדרד, עיניה בצבע חום או חום אדמדם. ראשה וגבה העליון מכוסים בפסים בצבע ירוק צהבהב. צבע הנוצות באזור הגרון צהבהב שהופך בהדרגה ללבן מלוכלך באזור הבטן. זנבה צהוב. הזכר בתקופות שאינן עונות הרבייה דומה לנקבה, אך עיניו נשארות אדומות. הגוזלים דומים לנקבות.
רבייה
אורג מסכה אפריקני מקנן במושבות בעיקר בין החודשים ספטמבר וינואר. לכל זכר יש מספר בנות זוג. הוא בונה מספר קנים רב, בדרך-כלל כ-25 קנים בעונה. כמו אורגים אחרים הוא טווה את הקן מקנים, מדקלים ומעשבים. הנקבה מרפדת את הקנים בעשב רך ובנוצות. רוב הקנים מוקמים על עצים ליד ומעל אזורי מים ובתוך צמח הקנה, וכן באזורי פרוורי הערים.
אסטרטגיה נגד קוקיות
אורג המסכה האפריקני סובל במיוחד מקוקיות המטילות ביצים בקינו, אך מתמודד נגדן בצורה יפה - כל נקבה מטילה ביצים בצבע שונה. מכיוון שהחור של הקן קטן, הקוקייה לא יכולה לראות איזה גוון של ביצה יש לאורג, ורוב הסיכויים שהביצה שתטיל תזוהה כיוצאת דופן ותושלך מהקן.
האכלה
אורג המסכה האפריקני נצפה לעיתים קרובות ביחידים או בקבוצות קטנות, אבל ניתן גם לראותו בלהקות גדולות יותר. הוא אוכל זרעים וחרקים ואף יונק צוף. הוא גם מגיע אל שולחנות אכילה כאשר הם בנמצא.
מצב שימור
מצב שימור המין הוא ללא חשש.
נקודת קלואה
נקודת קלואה (באנגלית: Kloa Point) היא לשון יבשה בולטת מצידו המערבי של מישור אדוארד השמיני שבאנטארקטיקה.
הנקודה ממוקמת 5.6 קילומטרים צפונית לכף גוטלי.
הנקודה היא חלק מאזור ציפורים מוגן מיוחד (סוג של אזור אנטארקטי מוגן במיוחד) בשל מושבת הפנגווין הקיסרי באזור.
גילוי ומיפוי לשון היבשה
לשון היבשה מופתה על ידי קרטוגרפים נורווגים בהתבסס על תצלומי אוויר של משלחת לארס כריסטנסן בין השנים 1936–1937.
מקור השם
הקרטוגרפים קראו ללשון היבשה בשם זה "Kola" - "טופר", בשל צורתה.
לקריאה נוספת
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 421
• Oliver L. Austin, editor, Antarctic Bird Studies, P 66
קרם
קרם במגדנאות הוא תערובת מתוקה המשמשת לציפוי ומילוי קינוחים או כבסיס לקינוחים. קרם עשוי לרוב מחלב או שמנת וסוכר, לעיתים מבושל עם חלמונים. לרוב הקרמים מוסיפים חומרי טעם כגון וניל, שוקולד, לימון ופירות נוספים.
מאכלים ועוגות רבות מצופות או ממולאות קרם. קינוחים ממולאי קרם מפורסמים הם קרמשניט הממולא בקרם והקינוח האיטלקי קנולי.
קרמים רבים מעורבים עם קצף חלבונים בטכניקת "קיפול", לשמירת מרקם הקצף. מוס הוא קרם המורכב מקיפול קצפת וקצף חלבונים.
הקינוחים אי צף וחלב ציפורים מבוססים על קרם וניל מבושל עם איי קצף חלבונים.
קינוחים רבים מבוססים על קרם מעובה בחומרים מסמיכים כגון עמילן, ג'לטין או אגר, ביניהם פודינג, קרם בוואריה, פנקוטה, קרם קרמל.
סילבסטרה לה טוזל
סילבסטרה לה טוזל (באנגלית: Sylvestra Le Touzel; נולדה ב-1958) היא שחקנית בריטית, נולדה בג'רזי שבאיי התעלה.
חייה
תפקידה הראשון בטלוויזיה היה בשנת 1968 בתפקיד אחד הילדים המטרידים את הדוקטור השני בסדרת הטלוויזיה המדע-בדיונית "דוקטור הו". עוד הופיעה על המסך הקטן במגוון תפקידים בסדרות כגון "דיקסון מדוק גרין", "משפחת ברונטה מהווארת'", "המקצוענים", "לאבג'וי", "Alas Smith & Jones", "רציחות במידסומר" והסדרה הקומית "המשפחה שלי". הופעתיה בסרטי קולנוע היו מועטות, ב-2006 השתתפה בסרט "רוחות של חופש" בתפקיד מריאן ת'ורנטון.
אחד מתפקידיה הידועים ביותר הוא התפקיד הראשי, פאני פרייס, בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "מנספילד פארק" על פי הרומן של ג'יין אוסטן. ב-2007 השתתפה שוב בסרט הטלוויזיה "מנזר נורת'אנגר" על פי רומן אחר של ג'יין אוסטן, מנזר נורת'אנגר ובה גילמה את דמותה של מרת אלן. ב-2012 השתתפה במיני סדרה הטלוויזיונית "מדינה סודית" בתפקיד שרת החוץ רוז ילנד. ב-2014 שיחקה בעונה השנייה של סדרת המתח אוטופיה.
אחיה ג'ושוע לה טוזל אף הוא שחקן. סילבסטרה לה טוזל נשואה לשחקן הוולשי אוון טיל ולזוג שני ילדים.
דידייה אילונגה מבנגה
דידייה אילונגה־מבנגה (בצרפתית: Didier Ilunga-Mbenga; נולד ב-30 בדצמבר 1980 בקינשאסה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) הוא כדורסלן קונגולזי-בלגי המשחק בעמדת הסנטר. היה בעבר חבר בנבחרת בלגיה בכדורסל.
מבנגה נולד בזאיר (כיום, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו). הוא החל לשחק כדורסל בגיל צעיר מאוד והצטרף לאקדמיה מיוחדת לספורט ואתלטיקה בבלגיה, עת שהיגר אל המדינה. בהגיעו לגיל 19, הצטרף לקבוצת הנוער של אנטוורפ ג'יינטס ושיחק גם כן מספר משחקים עמה במסגרת הליגה הבוגרת. לאחר מכן הושאל לספירו ג'ילס ול-לוון ברס במשך שנתיים, ואחר כך שיחק עבור ספירו שרלרואה וזכה עמה באליפות הליגה (2004).
בשנת 2004, מבנגה חתם בקבוצת ה-NBA, דאלאס מאבריקס. במדי המאבריקס שיחק במשך ארבע עונות ותרם עבורה 1.5 נקודות ו-2 ריבאונדים בממוצע למשחק. לאחר מכן מבנגה שיחק עבור גולדן סטייט ווריורס במשך עונה אחת. בינואר 2008 עבר ללוס אנג'לס לייקרס, עמה זכה באליפות ה-NBA בעונות ו-. בעונת, שהייתה האחרונה שלו ב-NBA, שיחק עבור ניו אורלינס הורנטס, ולאחר מכן עבר לשחק בליגת ה-CBA (סין) ובפיליפינים.
התינוק מאופראן
את הרומן כתב אשר כנפו, והוא ראה אור בשנת 2000, בהוצאת בימת קדם. במסגרת התחקיר נסע המחבר למרוקו והגיע לדרומה, לעיירות תיזנית ואופראן. בשנת 2016 יצאה מהדורה נוספת של הספר עם כריכה חדשה מאוירת בידי הצייר חי כנפו.
עלילה
החיים בעיירה הקטנה אופראן שבדרום מרוקו מתנהלים על מי מנוחות, עד שמושל חדש ובעל אמביציות משתלט עליה באמצעות צבא קטן. המושל ממנה לקאדי צעיר שאפתן וקיצוני, ששואף להשליט דת האסלאם על היהודים, ומוצא תואנות להתנכל להם. היהודים מקבלים אורכה של שבעה ימים כדי להמיר את דתם, אך מסרבים ולבסוף כחמישים מגברי היהודים מועלים על המוקד שהוצת בככר העיירה, בעוד הנשים והילדים ממלטים את עצמם לעיירות הסמוכות.
כורסת טלוויזיה
כורסת טלוויזיה היא רהיט שמשמש לישיבה, בדומה לספה או כיסא, אך יש בו פונקציות נוספות של נוחות, המותאמות לצפייה בטלוויזיה. משענת כורסת הטלוויזיה גמישה, כך שאפשר להטות אותה כלפי מעלה ומטה בהתאם לרצונו של היושב. לרוב כוללת הכורסה גם משענת רגל שניתן להגביה באמצעות ידית מובנית בכורסה.
היסטוריה
בסביבות שנת 1850 הציגו הצרפתים מיטת שכיבה, שיכולה לשמש הן ככיסא והן כספת שכיבה. הכורסה הייתה בנויה ממוטות ניידות מרופדות עם מסגרת פלדה. בסוף המאה ה-18 כבר נוצרו עיצובים רבים עבור כיסאות שנעשו מעץ עם מושב מרופד, שהמשענת שלו יכולה לנוע קדימה ואחורה. כיסא מסוג זה השכיח ביותר היה בבעלות נפוליאון השלישי.
בשנת 1928 שני בני דודים, אדוארד קנבוש ואדווין שומק, בנו את הכורסא הראשונה בעיר מונרו במישיגן. הם רשמו את פטנט מסחרי על הכורסא, והקימו חברה בשם "פלורל סיטי פורניטור קומפני". בשנת 1931 הם קיבלו תעודה שמאשר להם לייצר את הכורסה. אחר כך הם שינו את שם החברה ל"זד-בוי".
בשנת 1959, דניאל קלדמייר רשם פטנט על כורסא כבעלים על ריהוט לאומי. ממוקם באוונסוויל, אינדיאנה. שמו היה מבוסס על העובדה שהוא פיתח את הכיסא שלו אשר התמקד והשתמש במדע של קינטיקה בעת שירותו בחיל האוויר האמריקני. העיצוב שלו שימש את נאס"א עבור המושבים בפרויקטים מרקורי,  ג'מיני ואפולו. הכיסאות שלו שימשו בחדר מוכן למשימות אלה כפי שניתן לראות בסרט אפולו 13.
השירות החשאי קנה 50 מהם לנשיא לינדון ביינס ג'ונסון כמתנה לחג המולד. לאחר ניתוח בכיס המרה של הנשיא ג'ונסון, הועלה תצלום במגזין "LIFE" עם הנשיא, מרים את חולצתו ומראה את צלקת הניתוח בזמן ישיבתו על אחד הכיסאות.
סוגי כורסאות
כיום קיימים מגוון גדול של סוגי כורסאות. כורסאות לשימוש מוסדי או לשירות צרכים רפואיים, כורסאות לשימוש ביתי המותאמות לאנשים עם בעיות תפקוד, כורסאות נוחות וכורסאות עיסוי למנוחה מפנקת מול הטלוויזיה. בנוסף, יש אפשרות לעצב כורסה בהתאמה למבנה הגוף, סוג החדר בו רוצים להציב אותן, עם סוגי ריפוד מגוונים וגדלים שונים.
חוויית הכורסא
החוויות הייחודית של הכורסא היא הישיבה הנעימה והנוחה מול הטלוויזיה, כאשר המבנה המיוחד של הכורסא מאפשרת לפרוס את הרגליים קדימה, ולצפות במצב של מנוחה. במהלך השנים, התפתחו הכורסאות וחלקם נבנו כך שיהיה אפשר לשבת עליהם במשך שעות רבות מבלי תופעות הלוואי המלוות לישיבה ממושכת על כיסא רגיל.
אחת ההמצאות בתחום זה הן כורסאות קימה לקשישים. מדובר בכורסאות קימה חשמליות שמונעות מאנשים מבוגרים את הצורך להפעיל כוח בשביל לקום מהכורסא. על הקשיש היושב בכורסא, נדרש רק ללחוץ על כפתור שמשנה את הכורסא למצב קימה נוח. שכלול זה חוסך לבצע את התנועות החדות והכוח הנדרש כדי לעבור באופן רגיל ממצב של ישיבה לקימה וההפך.
פולהאם (כדורגל)
מועדון הכדורגל פולהאם (באנגלית: Fulham Football Club) הוא מועדון כדורגל אנגלי, משכונת פולהאם שבלונדון, המשחק בליגת העל האנגלית, הפרמייר ליג. מאז 1896 עורכת הקבוצה את משחקיה הביתיים באצטדיון קרייבן קוטג', השוכן ליד נהר התמזה.
הישגי השיא של המועדון הם השתתפות בגמר גביע ה-FA בשנת 1975, והגעה לגמר הליגה האירופית 2010.
ימי החובבנות (1879–1898)
פולהאם החלה את דרכה ב-1879 כקבוצת כדורגל תחת השם: "בית הספר הדתי של כנסיית הקדוש אנדרוס, פולהאם" (Fulham St Andrew's Church Sunday School). היא נוסדה על ידי מאמינים של כנסייה אנגליקנית במערב לונדון, אנגליה (בכנסייה, שקיימת עד היום, מוצג לוח המנציח את הקמת הקבוצה). בשנת 1887 זכתה הקבוצה בגביע מערב לונדון לחובבנים, ושנה לאחר מכן קוצר שם הקבוצה לשם פולהאם. בנוסף לגביע, סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה של מערב לונדון. בעונת 1886/1887 תלבושת הקבוצה הייתה חולצה לבנה ומכנסיים חצי אדומים-חצי לבנים. משחקה הראשון באצטדיון הקרייבן קוטג' נערך ב-1896 מול קבוצה שהייתה באותה תקופה יריבתם המרכזית, מועדון הכדורגל מינרווה.
הליגה הדרומית (1898–1907)
פולהאם קיבלה מעמד של מועדון מקצועני ב-12 בדצמבר 1898, אותה שנה בה עלתה לליגת המשנה של הליגה הדרומית. במהלך עונת 1900/1901, אימצה הקבוצה תלבושת הדומה מאוד לתלבושתה הנוכחית של ארסנל. שנתיים לאחר מכן עלתה פולהאם לליגה הדרומית הראשונה. התיעוד הראשון של תלבושת לבנה לגמרי אירע ב-1903, ומאז ועד היום חולצות המועדון לבנות והמכנסיים שחורים, בתוספת דגמי גרביים שבמהלך השנים השתנו משחור לשחור-לבן ולבסוף ללבן לחלוטין. בליגה הראשונה הם זכו פעמיים באליפות, בעונות 1905/1906, ו-1906/1907.
"הפוטבול ליג" (The Football League, "ליגת הכדורגל") (1907–1949)
בעקבות שתי הזכיות באליפות, קיבלה פולהאם הזמנה להשתתף בליגת המשנה של הפוטבול ליג. ב-3 בספטמבר 1907, נערך משחקה הראשון של הקבוצה בליגה, נגד האל סיטי, ונגמר בהפסד ביתי 0–1. ניצחונה הראשון של הקבוצה הגיע ארבעה ימים לאחר מכן, כשניצחה את דרבי קאונטי באותה תוצאה. בהמשך העונה הגיע המועדון להישגים מרשימים, ובסוף העונה היה רחוק שלוש נקודות מעלייה לליגה הראשונה, ומוקם במקום הרביעי בטבלה. למרות האכזבה, עונה זו התבררה כעונה המוצלחת ביותר של פולהאם בכל 21 שנות השתתפות המועדון בליגה, כשבסופן, בעונת 1927/1928, ירדה הקבוצה לליגה השלישית, לאחר שניצחה 13 משחקים בלבד כל העונה, מתוך 42 שנערכו.
נקודת השיא בעונתה הראשונה של פולהאם בליגה השלישית הייתה ניצחון חוץ בתוצאה של 3–8 על לוטון טאון בגביע האנגלי. למעשה, המועדון הגיע לחצי הגמר של הטורניר, שם הושפלו 0–6 על ידי ניוקאסל יונייטד. זוהי תוצאת שיא עד היום במשחק חצי גמר בטורניר זה. שנתיים לאחר מכן המועדון זכה בגביע אתגר לונדון.
במהלך כל התקופה, יו"ר המועדון היה איש העסקים והפוליטיקאי הנרי נוריס. הוא זה שבדיעבד גרם להקמתה של היריבה המקומית של פולהאם, צ'לסי. לאחר שסירב להצעתו של איש העסקים גאס מירס להעתיק את מגרשה הביתי של פולהאם למקום בו ניצב כיום אצטדיון סטמפורד ברידג', החליט מירס ליצור קבוצה משל עצמו שתשתמש בשטח זה, והקים את צ'לסי. ב-1910 החל נוריס לשמש גם כן כיו"ר של יריבה עירונית אחרת, ארסנל.
לאחר שלוש עונות בליגה השלישית, בהן סיימה הקבוצה במקום החמישי, השביעי והתשיעי (מתוך 22 קבוצות), הצליחה הקבוצה בעונה הרביעית, עונת 1931/1932, לסיים במקום הראשון ולחזור לליגת המשנה, כשמאזנם עומד על 24 ניצחונות מתוך 42 משחקים, 111 שערים, ומשחקם האחרון בעונה הסתיים בניצחון מוחץ 2–10. בעונה שלאחר מכן פספסה פולהאם עלייה לליגה הראשונה, כאשר סיימה במקום השלישי, כשהמקום השני היה מספיק לה לעלייה. בהמשך, הציגה הקבוצה מספר שנים של הופעות בלתי יציבות עם עליות וירידות חדות. אחד ההישגים שנרשמו במהלך תקופה זו היה הגעה נוספת למעמד חצי גמר הגביע האנגלי בעונת 1935/1936. ב-8 באוקטובר 1938, הגיע מספר שיא של 49,335 צופים לקרייבן קוטג', למשחק בין פולהאם למילוול.
ליגות וגביעי כדורגל שובשו קשות עקב מלחמת העולם השנייה ב-1939, ומשום כך הליגה הופרדה לאזורים מקומיים. הליגה החדשה נחנכה בעונת 1946/1947. בעונת 1948/1949, לאחר שלוש עונות, סיימה הקבוצה בראש הליגה השנייה, עם מאזן ניצחון-תיקו-הפסד של 9-9-24, אותו מאזן שהעלה אותה מהליגה השלישית 17 שנה לפני כן, ועלתה לליגה הראשונה.
1949–1969
מצב הקבוצה לאחר עלייתה לליגה הראשונה של הפוטבול ליג לא היה טוב, ולאחר שתי עונות בהן סיימה במקומות ה-17 וה-18, סיימה בעונה השלישית, עונת 1951/1952, במקום האחרון, עם שמונה ניצחונות בלבד מתוך 42 משחקים, וירדה שוב לליגה השנייה. ב-20 במאי 1951, שיחקה פולהאם נגד סלטיק במונטריאול מול קהל של 29,000 צופים, באחד המשחקים הראשונים של פולהאם בצפון אמריקה.
בשנים הראשונות אחרי חזרת הקבוצה לליגה השנייה היא הפגינה רמה בינונית במשחקיה, אך בשנת 1958 הגיעה בשלישית לחצי גמר גביע ה-FA, והשתמשה במומנטום שנוצר כדי לחזור לליגה הראשונה בעונה הבאה, עונת 1958/1959, שבה סיימה את הליגה במקום השני, לאחר שפילד ונסדיי. גראהם לגאט הצטרף לשורות המועדון ב-1958, וכבש לזכות הקבוצה 134 שערים ב-277 הופעות, עובדה שהופכת אותו לכובש החמישי בתולדות פולהאם. בסיום עונת 1959/1960 הגיעה פולהאם למקום העשירי בליגה הראשונה, מיקום שיא בעבורה עד לעונת 2003/2004, בה סיימה במקום התשיעי. הישג נוסף שנרשם באותה תקופה היה הגעה רביעית לחצי גמר גביע ה-FA, בשנת 1962.
בזמן זה הקבוצה שיחקה באופן קבוע מול קהל של 30,000 אוהדים במשחקי הבית, למרות מאבק הקבוצה להישארות בליגה. בעונות אלו ניצלה פולהאם מספר פעמים מירידה ברגע האחרון, כמו בעונת 1965/1966, כשבפברואר 1966 היו לפולהאם רק 15 נקודות מ-29 משחקים. מתוך 13 משחקיה האחרונים של הקבוצה היא ניצחה 9 וסיימה 2 בתוצאת תיקו, וכך ניצלה. בעונת 1967/1968 ירדה שוב הקבוצה לליגה השנייה, לאחר שניצחה רק עשרה מתוך 42 משחקי העונה, ובעונת 1968/1969 ניצחה רק שבעה משחקים מתוך 42 וירדה לליגה השלישית.
אחת הדמויות המשפיעות ביותר בהיסטוריה של פולהאם היא שחקן העבר שלה ג'וני היינס. היינס, המוכר בתור "מר פולהאם", ומאוחר יותר בכינויו "המאסטרו", חתם במועדון בשנת 1950, כשהיה תלמיד בית הספר ועשה את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים ביום הקופסאות לשנת 1952 במפגש נגד סאות'המפטון בקרייבן קוטג'. הוא שיחק במדי הקבוצה 658 משחקים במהלך 18 שנים, בהם כבש מעמדת הקשר ההתקפי 158 שערים, והוא מלך ההופעות של הקבוצה, ואף היה מלך השערים שלה עד שב-1991 גורדון דייוויס שבר את שיא הכיבושים שלו. הופעתו האחרונה במועדון הייתה ב-17 בינואר 1970. מיוחס לו לעיתים קרובות תואר השחקן הטוב ביותר בהיסטוריית המועדון והעובדה שלא שיחק בשום מועדון בוגרים בבריטניה חוץ מפולהאם הוסיפה לכבוד אותו קיבל מהאוהדים. הוא רשם 56 הופעות בנבחרת אנגליה (כשב-22 מהם תפקד כקפטן) ולמרות יכולתו הגבוהה נשאר במועדון גם כאשר קבוצתו שיחקה בליגת המשנה. היינס נפצע בתאונת אופנוע ב-1962 ומאז הפסיק לשחק בנבחרת אך המשיך לשחק בפולהאם עוד כשמונה שנים. בנובמבר 1968 שימש כמאמן זמני, במקום בובי רובסון, שפוטר.
1970–1994
הקבוצה לא נותרה בליגה השלישית למשך זמן רב, ולאחר שתי עונות, 1969/1970 ו-1970/1971, עלתה בחזרה לליגת המשנה מהמקום השני. בתקופה זו הוזמנה הקבוצה לגביע האנגלי-איטלקי, בו סיימה ארבעה משחקים ברציפות בתוצאות תיקו בין השנים 1972 ו-1974.
התגמול על מסע הרכש היה הגעתם היחידה בהיסטוריה לגמר גביע ה-FA, בשנת 1975. במשחק הגמר הפסידה פולהאם לוסטהאם יונייטד.
בהגעתם לגמר שברו שחקני פולהאם שיא בכך ששיחקו 11 משחקים בדרכם לגמר, הכי הרבה משחקים אי פעם במסגרת גביע ה-FA (כמות המשחקים גדלה בשל משחקים שהסתיימו בתיקו וגררו משחק חוזר). כהכנה למשחק הגמר הוציא המועדון סינגל בשם "ויוה אל פולהאם" (שבוסס על "Y viva España" של מנולו אסקובר), שעד היום מתנגן לעיתים במשחקי הקבוצה. השיר הגיע למקום ה-46 במצעדי הפופ בשנת 1975. הגעת הקבוצה לגמר השיגה לה כרטיס לטורניר אירופי לא בולט בשם הגביע האנגלו-סקוטי, בו הגיעה לגמר והפסידה למידלסברו.
לקבוצה המצליחה הצטרפו גם שחקנים כמו ג'ורג' בסט, ששיחק 47 משחקים במדי המועדון בעונת 1976/1977, ורודני מארש שגדל בפולהאם בשנות ה-60 וחזר לקבוצה בעונה זו, כשהוא משתתף ב-16 משחקים בלבד. תקופה זו הייתה אחת המוצלחות בהיסטוריה של פולהאם.
השאננות שנגרמה כתוצאה מהתקופה המדוברת גרמה לירידה חוזרת של פולהאם לליגה השלישית, כשניצחה רק 11 משחקים מתוך 42 בעונת 1979/1980. כישלון הקבוצה גרם לפיטורי המאמן בובי קמפבל, ולהחלפתו על ידי מלקולם מקדונלד. זה האחרון בנה קבוצה חדשה וצירף מספר שחקנים חשובים כגון: ריי הוגטון, טוני גייל, פול פארקר, גרי פייטון וריי לואינגטון. בשנים 84–1980, תחת הנהגתו של מקדונלד, הצליחה הקבוצה מאוד וחזרה לליגה השנייה בעונת 1981/1982. ב-1980, ייסדה פולהאם את קבוצת הראגבי של המועדון, "Harlequins Rugby League" ("מוקיוני ליגת הראגבי"), קבוצה שנועדה להוות זרם נוסף של הכנסה לקבוצת הכדורגל. בתחילה נקרא המועדון: "מועדון הראגבי של פולהאם", ושיחק בקרייבן קוטג', אך בשנת 1984 נפרד המועדון מקבוצת הכדורגל והעתיק את מגרשו הביתי.
פולהאם החמיצה עלייה לליגה הראשונה כשהפסידה 0–1 לדרבי קאונטי ביום האחרון לעונת 1982/1983, כשניצחון היה מעניק לה את העלייה. חובות כבדים שהצטברו גרמו להידרדרות הקבוצה, ובעונת 1986 היא נשרה שוב לליגה השלישית. המועדון היה קרוב לפשיטת רגל ב-1987, במקביל לניסיון איחוד כושל עם קווינס פארק ריינג'רס. רק התערבותו של שחקן העבר של המועדון, ג'ימי היל, הצילה את פולהאם. הוא שינה את שם הקבוצה ל-"מועדון הכדורגל פולהאם 1987 בע"מ". באותה שנה השתתפה הקבוצה במשחק שנערך במסגרת פרס הפוטבול ליג נגד אלדרשוט, והמשחק הוכרע רק לאחר 28 בעיטות עונשין.
שפל המדרגה (1994–1997)
ברנפוט סיים את עונתו הראשונה בפולהאם במקום השביעי. עונת 1995/1996 הייתה השנה הגרועה ביותר בתולדות המועדון, כשהוא סיים במקום ה-17 בליגה הרביעית. בעקבות זאת פוטר ברנפוט מתפקידו כמאמן, אך מילא מספר תפקידים שונים במועדון למשך זמן קצר.
בפברואר 1996 מונה השחקן מיקי אדמס למאמן הקבוצה, ביצע מהפך בקבוצה והתחיל עידן חדש.
כשלצידו סיימון מורגן, ביצע אדמס תפנית, סיים עם הקבוצה במקום השני בליגה והעלה אותה לליגה השלישית, כשבמקום הראשון מסיימת ויגאן את'לטיק שעקפה את פולהאם רק בזכות הפרש שערים טוב יותר.
נסיקה דרך הליגות (1997–2001)
בקיץ 1997 קנה איש עסקים מוחמד אל-פאיד את הקבוצה ופיטר את אדמס בשל פתיחת עונה גרועה שלו, ובמקומו מינה את ריי וילקינס וקווין קיגן למאמנים, כשהם מבטיחים לעלות את הקבוצה לפרמייר ליג בתוך חמש שנים.
לאחר ויכוח על בחירת שחקנים עזב וילקינס את פולהאם, והשאיר את ניהולה המלא לקיגן, שהעלה את הקבוצה לליגה השנייה בצורה מרשימה, כשהיא צוברת 101 נקודות מתוך 138 נקודות אפשריות. הקפטן שלה, כריס קולמן, היה השחקן היקר ביותר בליגה השלישית. קיגן עזב לאחר מכן כדי לאמן את נבחרת אנגליה והוחלף על ידי שחקן העבר פול ברסוול.
ברסוול פוטר במרץ 2000, לאחר היחלשות הקבוצה במהלך העונה. הצרפתי ז'אן טיגנה החליפו והחתים מספר שחקנים צעירים, כשהבולט בהם הוא לואיס סאהה. החלטה זו השתלמה ופולהאם סיימה את העונה עם 100 שערים ב-46 משחקים, והשלימה עליית ליגה שלישית ברציפות, כשהיא עולה לפרמייר ליג. במהלך עונה זו, קפטן הקבוצה, כריס קולמן, היה מעורב בתאונת דרכים וסיים את קריירת המשחק שלו. השחקן היחיד ששיחק עם פולהאם בארבע הליגות היה שון דייוויס.
פולהאם בפרמייר ליג (2001–2013)
בעונתה הראשונה בליגה, עונת 2001/2002 סיימה הקבוצה במקום ה-13, לאחר מכן עזבה את אצטדיונה קרייבן קוטג' לטובת שיפוצים ועברה לשחק באצטדיונה של קווינס פארק ריינג'רס לופטוס רואד אך עלתה לגביע האינטרטוטו, שבו זכתה בשנה שלאחר מכן, כשגברה על בולוניה האיטלקית 3–5 בצמד משחקים. בעונת 2002/2003 סיימה במקום ה-14. בעונת 2003/2004 סיימה במקום התשיעי, מיקום שיא עד אז. בעונת 2004/2005 חזרה לשחק באצטדיונה המקורי וסיימה במקום ה-13. בעונת 2005/2006 סיימה במקום ה-12. בעונת 2006/2007 סיימה במקום ה-16, מרחק נקודה מהקו האדום. בעונת 2007/2008 סיימה במקום ה-17, עם 36 נקודות, כשבינה ובין ירידה לליגה השנייה מבדילים שלושה שערי זכות בלבד. עונת 2008/2009 הייתה עונת השיא בכל הזמנים של הקבוצה, והיא סיימה במקום ה-7, שהקנה לה זכות עליה לליגה האירופית. במפעל זה הגיעה הקבוצה עד לשלב הגמר ובו הפסידה לאתלטיקו מדריד בהארכה בתוצאה 1–2, לאחר שבתום 90 דקות התוצאה הייתה 1-1. בעונת 2009/2010 סיימה במקום ה-12. בעונת 2010/2011 סיימה במקום השמיני ועלתה שוב לליגה האירופית, אך לא זכתה להצלחה. בעונת 2011/2012 סיימה במקום התשיעי. בעונת 2012/2013 סיימה במקום ה-12.
הבעלים החדשים (2013–2014)
לאחר דשדוש מתמשך במהלך 12 עונות בפרמייר ליג, בהם התמצבה הקבוצה כקבוצת אמצע-תחתית, הועבר המועדון בתחילת עונת 2013/2014 מידיו של אל-פאייד אל איש עסקים אמריקאי-פקיסטני, שאהיד חאן, שמשמש גם כבעלים של קבוצת הפוטבול האמריקאית ג'קסונוויל ג'אגוארס. אמנם, בסוף העונה סיימה הקבוצה במקום ה-19 וירדה לליגת המשנה האנגלית.
2014 והלאה
ב-26 במאי 2018 ניצחה פולהאם באצטדיון ומבלי את אסטון וילה במשחק גמר פלייאוף בתוצאה 0–1, ובכך הבטיחה את עלייתה לפרמייר ליג לאחר ארבע עונות בליגת המשנה. את עונת 2018/2019 סיימה פולהאם במקום ה-19 לאחר שהשיגה 26 נקודות בלבד וספגה את כמות השערים הגדולה ביותר בליגה (81), וירדה לליגת המשנה לאחר עונה אחת בפרמייר ליג. בתום עונת 2019/2020 חזרה שוב לפרמייר ליג לאחר ניצחון בגמר הפלייאוף על ברנטפורד. בסיום עונת 2020/2021 בפרמיירליג ירדה פולהאם בחזרה לליגת המשנה הצ'מפיונשיפ, לאחר הפסד לברנלי, 3 מחזורים לפני סיום העונה.
ב-2 ביולי 2021 מונה המאמן הפורטוגלי מרקו סילבה כמאמן הקבוצה והצליח להחזיר אותה לפרמייר-ליג אחרי עונה אחת בלבד תוך שהיא זוכה באליפות ליגת המשנה (סיימה במקום הראשון בטבלה). בסך הכל בחמש שנים רשמה פולהאם 3 עליות לפריימרליג, ו-2 ירידות לצ׳מפיונשיפ. בעונה שלאחריה הצליחה להתברג ברוב העונה בחלק העליון של הטבלה וסיימה את העונה במקום ה-10.
תארים
אליפות הצ'מפיונשיפ
סגל נוכחי
נכון ל-2 בפברואר 2023
יחסי ציבור
יחסי ציבור (בראשי תיבות: יח"צ; ומהם נגזר שם העצם יַחְצָנוּת, והעוסק במקצוע: יַחְצָן; באנגלית: Public Relations, ר"ת: PR) הם פעילות תקשורת המונים שמטרתה להשפיע על הציבור, או על קהל יעד מסוים, להשגת מוניטין הרצוי ליוזם פעילות זו. יחסי ציבור נחוצים לפעילותו השגרתית של יחיד או גוף הרוצה להגיע לתודעת הציבור, וחשיבותם גוברת בעיתות ניהול משבר בפעילותו של הגוף. חברות מסחריות, פוליטיקאים, ממשלות, אישים מתחום האמנות ועסקי השעשועים, כמו גופים שונים אחרים, מעסיקים אנשי יחסי ציבור ("יחצנים") במשרה מלאה. במקרים אחרים מסתפק גוף בשירותיו הקבלניים של משרד יחסי ציבור חיצוני. בישראל פועלים משרדי יחסי ציבור רבים, חלקם קשורים למשרדי פרסום וחלקם פועלים באופן עצמאי.
עבודת היחצן
היחצן הוא אדם שיש לו יכולת לייצר עבור העיתונאים מידע רלוונטי עבור הלקוח שלו. הנחת העבודה בפעילותו היא – האמונה בכוחה של הידיעה העיתונאית, וביכולתה לספק אמינות גדולה יותר מאשר מודעה או סרטון המוגדרים כפרסום ונחשבים פחות אמינים. לשם כך נעזר היחצן בקשריו עם כל אמצעי התקשורת.
בין היתר, פועלים יחצנים בדרכים הבאות:
קיים ויכוח באשר לאופי עבודת היחצנות, בשאלה אם היא רק מתווכת או גם משתדלת לעצב את המציאות בהתאם לאינטרסים של לקוחותיה.
יחצנות ומיתוג
מיצוב החברה מול קהלי היעד שלה היא משימה חשובה עבור איש יחסי הציבור. חברות רבות נתקלות בבעיית תדמית קשה ואיש יחסי הציבור מחויב לסייע לחברה במיצובה האיכותי מול קהל זה. המיצוב ייעשה תוך בניית פרופיל כתבות שמדגישות את יתרונות החברה, תוך יצירת שפה תקשורתית שתלווה את החברה ודרך בניית מארג של כלים (מאתר אינטרנט ועד לרמת הברושור העסקי) - שיצעידו את החברה למקום הרצוי.
יחצנות ופרסום
מידת העדיפות של כל אחת מהפעולות תלויה בגורם המפרסם והחלטותיו האסטרטגיות - לעיתים, הוא בוחר להעדיף אחת משתי הדרכים כדי לקדם את ענייניו, לעיתים בוחר בשתיהן יחד, כאשר אחת משלימה את השנייה.
ניהול משברים
ניהול משברים הוא הפונקציה המנחה כיצד משתלטים על משבר, מצמצמים נזק ופגיעה בשמו הטוב של הארגון, תוך גריפת יתרונות מהמצב. משבר עלול לנבוע מתקלה חמורה שזכתה לפרסום רב ועוררה זעם בציבור, או מפעילות מתמשכת של הארגון שחשיפתה עוררה זעם בציבור. בנוסף להתמודדות הישירה עם הגורמים למשבר, נדרשת גם פעילות אינטנסיבית של יחסי ציבור, לשיקום אמונו של הציבור בארגון.
יחסי ציבור באינטרנט
בתחילת המאה ה-21 הסתמן אמצעי חדש ליחסי ציבור, יחסי ציבור באינטרנט. סוג זה של יחסי ציבור מתאפיין בשיווק באמצעות הרשתות החברתיות השונות, ובראשן פייסבוק, יוטיוב, לינקדין וטוויטר. היתרון העיקרי בסוג זה של יחסי ציבור הוא בכך שהם ויראליים. קיימות גם חברות מסחריות העוסקות בניהול מוניטין באינטרנט.
רצועת עזה
רצועת עזה (בערבית: قطاع غزّة – קֻטַאע עַ'זֶּה) היא רצועת אדמה חופית בדרום מישור החוף הדרומי של ארץ ישראל. היא גובלת במצרים מדרום-מערב, בים התיכון ממערב ובישראל מדרום, מזרח וצפון. אורכה כ-40 קילומטרים, רוחבה נע בין 5.7 ל-12.5 קילומטרים ושטחה הכולל כ-365 קילומטר רבוע. מבחינת ריבונות היא מזוהה עם הרשות הפלסטינית, ומאז 2007 היא בשליטת החמאס. נכון ליולי 2021 מוערכת אוכלוסיית רצועת עזה על ידי ה-CIA ב-1,957,062 תושבים, על פי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2021 מונה אוכלוסיית עזה 2,106,745 איש. מתוך האוכלוסייה קרוב למיליון מוגדרים כפליטים וכמחציתם מתגוררים במחנות פליטים. גבולותיה של הרצועה הוגדרו בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות שנחתמו ברודוס בין ישראל למצרים בשנת 1949.
עד למלחמת ששת הימים הייתה רצועת עזה נתונה לשלטון מצרי (למעט תקופה קצרה של שלטון ישראלי בעקבות מלחמת סיני). לאחר כיבוש רצועת עזה על ידי מצרים היה ניסיון לכונן בה מעין ישות של ממשל עצמי פלסטיני; ביולי 1948 הוקמה בעזה "מועצה מנהלית לפלסטין", אשר בספטמבר אותה שנה הפכה ל"ממשלת כל פלסטין", שהתקיימה, מחוסרת סמכויות של ממש, עד לשנת 1959. במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את הרצועה, והקימה בה יישובים ישראלים, בעיקר בגוש קטיף, ששכן בין ח'אן יונס ורפיח לבין הים. בין היישובים חודש גם כפר דרום שהיה ברצועה עוד לפני מלחמת העצמאות וישראל יצאה ממנו בהסכמי שביתת הנשק בתום המלחמה. בהסכמי אוסלו הועברה השליטה ביישובים הפלסטינים שברצועת עזה לידי הרשות הפלסטינית, אם כי הריבונות נותרה בידי צה"ל. גם לאחר ההסכמים נותרה בידי ישראל השליטה על היישובים הישראליים ברצועה, הדרכים המובילות אליהם משטח ישראל, ציר פילדלפי (רצועה צרה לאורך הגבול בין רצועת עזה לבין מצרים) ומעבר הגבול עם מצרים ברפיח. כחלק מן ההיערכות החדשה של העברת השליטה בהסכמי אוסלו, אורגנה והושלמה גדר המערכת סביב רצועת עזה לפי תפיסת-הפעלה צה"לית המקובלת בגדרות המערכת בגבולות המדינה מול מדינות שכנות אחרות: עם התרעה אלקטרונית, תצפיות ופטרולים קבועים למניעה וטיפול בכל חציית גדר.
במהלך האינתיפאדה השנייה ולאחריה התגבר קצב ביצוע פעולות טרור רבות משטח הרצועה, כלפי היישובים היהודיים ברצועה וכלפי האזור שמסביבה, שקיבל את הכינוי עוטף עזה. פעולות אלו כללו גם ירי מרגמות ושיגור רקטות פלסטיניות לעבר ישראל.
ב-11 בספטמבר 2005 הושלמה תוכנית ההתנתקות של ממשלת ישראל, במסגרתה נסוגו כוחות צה"ל מכל שטחי הרצועה (חוץ מחדירות זמניות לשטח, סגר ימי ופיקוח ושליטה אווירית מתמדת), פונו ממנה כל אזרחי ישראל, בוטל הממשל הצבאי שהוחל בה, ונסגר הגבול בינה לבין מדינת ישראל.
מאז השלמת התוכנית ועד יוני 2007 נמצאו השטח ותושביו בשליטה בלעדית של הרשות הפלסטינית, מלבד פעולות צבאיות של ישראל למניעת טרור, אך בלא התערבות של מדינות זרות, אף על-פי שהרשות הפלסטינית אינה מוכרת כמדינה עצמאית. במהלך חודש יוני 2007 השתלטו כוחות חמאס על הרצועה, כבשו את המתקנים הצבאיים שבשליטת פת"ח שבהנהגת מחמוד עבאס (אבו מאזן) והוציאו להורג קצינים במנגנוני הביטחון. בתגובה פיזר מחמוד עבאס את ממשלת האחדות הפלסטינית והכריז על מצב חרום.
שלטון חמאס ברצועה הביא להגברת ירי הרקטות לעבר ישראל בעיקר לשדרות ויישובי עוטף עזה. ממשלת ישראל הטילה, מצד הגבול הישראלי, סגר יבשתי וימי על עזה. כחלק מחובותיה ההומניטריות של ישראל, היא מאפשרת הכנסת מוצרי מזון מסוימים וציוד רפואי לרצועה. כמו כן, המצור הביא אותה לספק מים וחשמל לתושבי הרצועה, על רקע משבר המים ברצועת עזה.
ב-27 בדצמבר 2008, לאחר תקופה ממושכת של ירי רקטות לשטחה, יצאה מדינת ישראל למבצע עופרת יצוקה נגד שלטון חמאס במטרה להביא לידי שינוי יסודי במצב הביטחוני השורר בדרום ישראל ולהסיר את האיום על אזרחיה. במהלך המבצע נהרגו ברצועת עזה 1,166 בני אדם ונגרם הרס רב. במהלך כל הלחימה נמשך ירי רקטות מרצועת עזה לעבר יישובי דרום ישראל.
ביולי 2014, לאחר ירי רקטות רבות מרצועת עזה לישראל, פתח צה"ל במבצע צוק איתן. במבצע נהרגו למעלה מ-2,000 פלסטינים, ונפצעו יותר מ-8,000 מהם, גם נגרם הרס נרחב ביותר ברצועת עזה. טווח הרקטות שנורו מהרצועה לישראל התרחב, וכלל יישובים ממצפה רמון וירוחם בדרום ועד חיפה וקיסריה בצפון.
אוכלוסייה
העיר הראשית ברצועה היא עזה, וכמו כן נמצאות בתחומה הערים: בית חאנון, בית לאהיא, ג'באליה, דיר אל-בלח, ח'אן יונס, בני סוהילה ורפיח, ומחנות הפליטים: ג'באליה, שאטי, נוסייראת, דיר אל-בלח, ח'אן יונס, אל-מע'זי, אל-בורייג' ורפיח.
נכון ל-2021 מתגוררים ברצועת עזה כ-2.1 מיליון תושבים, מתוכם כמיליון פליטים וכחצי מיליון מתגוררים במחנות פליטים. רצועת עזה נמצאת במוקד בעיית הפליטים. חמישית מאוכלוסיית הפליטים הפלסטינים יושבים בחבל עזה והם מהווים את מרבית האוכלוסייה בחבל כולו. כשבעים וחמישה אחוזים מהאוכלוסייה היא עירונית. שיעור הריבוי ברצועת עזה הוא מהגבוהים בעולם ועומד על כ־2.05% ונכון לאמצע 2013, 53% מהאוכלוסייה הייתה מתחת לגיל 18 (900,745 נפש). צפיפות האוכלוסייה ברצועת עזה מאפיינת אזור עירוני. קיימים בעולם אזורים נוספים אשר מאופיינים בשטח עירוני רצוף (דוגמת סינגפור, הונג קונג, בחריין, מונקו ואפילו גוש דן), אך התוצר הלאומי לנפש ברצועה הוא עשירית מהתוצר האופייני לאזורים אלו. האזור הצפוף ביותר הוא אזור העיר עזה בו עומדת הצפיפות על 6,859 נפש לקמ"ר.
מאז כיבוש רצועת עזה ב-1967 ועד האינתיפאדה הראשונה ב-1988 אפשרה ישראל תנועה יחסית חופשית של תושבי רצועת עזה בין הרצועה, הגדה המערבית וישראל. במהלך האינתיפאדה הראשונה בוטל היתר היציאה הכללי מהרצועה, והחל מ-1991 החלה ישראל לדרוש היתרים אישיים עבור מעבר בין ישראל, רצועת עזה והגדה המערבית. עוד לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות ישראל הגבילה את המעבר אליה לצרכים רפואיים למצבים בהם לא קיים טיפול רפואי חלופי ברצועה, (בניגוד למדיניות הכניסה מיהודה ושומרון), זאת כל עוד אין מניעה ביטחונית. מגבלות אלו הוחמרו במהלך האינתיפאדה השנייה ולאחר הטלת הסגר האזרחי על הרצועה, שהוטל בעקבות השתלטות החמאס על הרצועה.
כלכלה
בשל הריבוי הטבעי הגבוה, אוכלוסיית רצועת עזה צעירה מאוד, וחלק ניכר של תושביה הוא מתחת לגיל העבודה. ברבעון הראשון של 2014 הגיע שיעור האבטלה ברצועת עזה ל-40.8 אחוז, שיעור האבטלה הגבוה ביותר ברצועה מאז 2009. שיעור האבטלה בקרב נשים ברצועה עמד באותו רבעון על 52.4 אחוז, לעומת 37.4 אחוז עבור גברים.
במהלך השנים בהן שלטה ישראל ברצועה, הייתה הכלכלה המקומית תלויה בכלכלת ישראל. אחוז ניכר מהמפרנסים (בתקופות מסוימות עד 40% מהמפרנסים) עבדו בישראל ואחוז ניכר נוסף התפרנס מישראל בעקיפין. בנוסף, בתקופה בה הייתה הרצועה תחת שלטון ישראל לא הוקמו בה מפעלי תעשייה, לטענת הפלסטינים כתוצאה ממדיניות יזומה של השלטונות הישראליים. מפעלים מעטים הוקמו באזור התעשייה שליד מחסום ארז. לכן, מקורות הפרנסה בתוך הרצועה מעטים מאוד, והם פחתו אף יותר עם נסיגת ישראל ממנה. פלסטינים רבים עבדו באזור התעשייה ארז, ששכן על הגבול בין הרצועה לישראל ונוהל בידי ישראלים. אזור התעשייה נסגר עם נסיגת ישראל. לאחר הטלת הסגר על הרצועה נקבע איסור על ייצוא של סחורות מעזה לגדה המערבית ולישראל, והתאפשר ייצוא מצומצם לאירופה. כמו כן העסיקו התושבים היהודים ברצועה פועלים פלסטינים בעבודות שונות, בעיקר חקלאות ובנייה. גם מקור פרנסה זה נעלם עם פינויים של התושבים היהודים. מאז 1967 ועד תחילת שנות ה-90 התפרנסו רוב תושבי הרצועה מעבודה בישראל, בעיקר בעבודות ניקיון, גינון, חקלאות וכדומה. האינתיפאדה, העלייה ההמונית מרוסיה והתגברות הגירת העבודה לישראל הביאו לצמצום ניכר בהעסקת עובדים פלסטינים בישראל. כיום, רק אלפים בודדים מתושבי הרצועה מורשים לעבוד בישראל. מסיבות אלו ההכנסה לנפש ברצועת עזה היא מהנמוכות בעולם, והאבטלה בה גבוהה מאוד.
החקלאות הייתה בעבר מן הענפים המרכזיים בהם עסקו תושבי רצועת עזה, אך כחלק ממשבר המים בעזה, מקורות המים המעטים ממילא התמעטו עוד יותר, עד שנוצר מחסור במים לשתייה ולחקלאות. התמעטות מקורות המים נובעת בעיקר מהמלחת בארות עקב חדירת מי ים לאקוויפר שבעומק אדמת הרצועה. תהליך זה הוא תוצאה של ניצול יתר של הבארות על ידי תושבי הרצועה ושל שאיבת מים אינטנסיבית שמבצעת ישראל לצרכיה מאקוויפר החוף השוכן מצפון לרצועה, בשטח ישראל. הריבוי הטבעי אשר מחייב בנייה עירונית, הביא לצמצום שטח האדמות המתאימות לחקלאות.