cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הכיבוש הגרמני באיי התעלה
אחרית דבר
הכוח העיקרי של המשחררים הגיע לאיים ב-12 במאי 1945. ההכרזה המלכותית שהוקראה על ידי בריגדיר גנרל אלפרד סנו הן בג'רזי והן בגרנזי העבירה את סמכות הממשל הצבאי אליו. ממשלת בריטניה תכננה תוכניות להקלה ולהשבת הסדר על כנו באיים. מזון, ביגוד, כלי מטבח, כלי בית ושאר צרכים חיוניים נאגרו כדי לספקם לתושבי האי באופן מידי. הוחלט שכדי לצמצם את הקשיים הפיננסיים, ימשיך הרייכסמארק להיות ההילך החוקי עד להחלפתם בלירה שטרלינג.
בסרק, נותרה שליטת האי אחראית על 275 החיילים הגרמנים שבאי עד שב-17 במאי הם הועברו כשבויי מלחמה לאנגליה. ב-14 במאי ביקר בגרנזי מזכיר הפנים הרברט מוריסון, ולמחרת הוא ביקר בג'רזי ונתן הסברים לבתי המחוקקים של שני הבייליוויקים מדוע לא הגנה בריטניה עליהם לפני הפלישה של 1940 ומדוע הם לא שוחררו לאחר הפלישה לנורמנדי.
ב-7 ביוני ערכו המלך ג'ורג' השישי והמלכה אליזבת ביקור בג'רזי ובגרנזי כדי לקבל בחזרה את נכסי הכתר ששוחררו.
לאחר השחרור נפתחו חקירות על החשדות לשיתוף פעולה לכאורה עם כוחות הכיבוש. בנובמבר 1946 יכול היה מזכיר הפנים להודיע לבית הנבחרים שרוב החשדות לא היו מבוססים וש-12 מקרים בלבד של שיתוף פעולה נבדקו כבסיס להעמדה לדין, אך בסופו של דבר סגר התובע הכללי את כל התיקים מחוסר הוכחות. בדצמבר 1945 הוכרז על מתן שורה של תוארי כבוד לכמה מתושבי האיים על שירותם בשנות הכיבוש. הועברו חוקים להחרמה בדיעבד של רווחים כספיים שנעשו על ידי התושבים מהמלחמה וסוחרי השוק השחור, אף על פי שצעדים אלו השפיעו גם על אלו שגרפו רווחים לגיטימיים בשנות הכיבוש.
מכאן התעוררה שאלת היחס לנשים המקומיות שניהלו יחסים עם החיילים הגרמנים. הנשים, שכונו "ג'רי-בגס" עוררו תרעומת בקרב חלק מתושבי האיים. בשעות שלאחר השחרור, הצטרכו החיילים הבריטים מכוחות השחרור להתערב כדי למנוע מעשי נקם.
בשנתיים שלאחר השחרור נוהל אולדרני כחווה שיתופית. בעלי המלאכה קיבלו את שכרם ממעסיקיהם, בעוד שמשכורותיהם של האחרים שולמו על ידי הממשלה המקומית מתוך הרווחים שהופקו ממכירות החווה. עודפי הרווחים הועברו לממשלת בריטניה תמורת השקעתה בפעולות השיקום של האי. כתוצאה ממורת רוחם של תושבי האי שלא התאפשר להם לשלוט על אדמותיהם, ערך משרד הפנים חקירה שהובילה ל"חוק ממשלת אולדרני של 1948", שנכנס לתוקפו ב-1 בינואר 1949. החוק הגדיר את הקמתו של בית הנבחרים של אולדרני, מערכת משפטית, ובפעם הראשונה בתולדות האי, גביית מיסים. בשל אוכלוסייתו הקטנה של האי, הייתה מחשבה שהוא לא יוכל לספק את צרכיו בעצמו בניהול שדה התעופה והנמל, וכן בהבטחת קיומם של שירותים ברמה סבירה. לפיכך, ניהול גביית המיסים הועבר לידי רשויות גרנזי, שהיו אחראים להרבה מתפקידי הממשל באי.
בעיקר בגרנזי, שרוב הילדים בגיל בית הספר פונו ממנו ערב הכיבוש, החליש הכיבוש את התרבות המקומית של האי. רבים חשו שהילדים "נטשו את השפה המקומית, הג'רנסיאה, ופנו יותר לאנגלית", זאת לאחר חמש שנים בה הילדים לא עשו שימוש בשפה ואיבדו חלק ניכר מאוצר המילים שלה.
הציוד הגרמני הנטוש והביצורים הציבו סיכון בטיחותי רציני ותאונות רבות אירעו לאחר השחרור כשחלקן הסתיימו במקרי מוות. עד היום ניתן להבחין בחלק ניכר של הבונקרים, הסוללות והמנהרות. רבים מהן שוחזרו, כמו סוללת לות'רינגן ובית החולים התת-קרקעי Ho8  ובימינו הם פתוחים לביקור. לאחר המלחמה עשו תושבי האיים שימוש מחלק מהביצורים למטרות אחרות, אך על רובם פשטו סוחרי גרוטאות וציידי מזכרות והם נותרו נטושים. אחד הבונקרים הוסב למדגרה לגידול דגים ואחד ממכלולי המנהרות הוסב לחווה לגידול פטריות.
אוצר האיים נכנס לחוב גדול של יותר מ-10 מיליון לירות שטרלינג, שנבע מהצורך לשלם לספינות הפינוי ועלות החזקתם של המפונים בבריטניה. זאת בנוסף למזון, הביגוד, השיכון והתעבורה של כוחות הכיבוש המקומיים שהועמסו על הכלכלה המקומית, העבודות שהמקומיים נאצלו לעבוד על פי הוראות הגרמנים וההוצאות הכבירות של השיקום לאחר המלחמה. ההכנסה ממיסים ירדה באופן משמעותי במהלך המלחמה. לבסוף, השטרות של הרייכסמארק הגרמני חסרי הערך והפקדונות במטבע זה בבנקים הומרו בשער של 9.36 רייכסמארק ללירה שטרלינג. חלק מהחוב כוסה כמענק על ידי ממשלת בריטניה בסכום של 3.3 מיליון לירות שטרלינג ששימש לכיסוי הוצאותיהם של תושבי האיים שניזוקו במהלך המלחמה. בנוסף, עלות החזקת המפונים, שהוערכה במיליון לירות שטרלינג כוסתה אף היא על ידי הממשלה.
לאחר המלחמה הוכן תיק לתביעה בבית המשפט הצבאי נגד האופטשטורמפיהרר לשעבר מקס ליסט, המפקד של מחנות נורדני וסילט, על הזוועות שבוצעו באולדרני. ליסט לא הועמד למשפט וככל הנראה הוא חי באזור המבורג עד למותו בשנות ה-80.
טלוויזיה וקולנוע
עלילותיהם של כמה סרטי דרמה בטלוויזיה ובקולנוע התרחשו בתקופת הכיבוש של איי התעלה:
מחזות
בנוסף לכל אלה, נכתבו ספרים רבים שעלילתם מתרחשת באיי התעלה בתקופת הכיבוש.
גבי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
Hannah Montana: The Movie (פסקול)
האלבום יצא לאור ב-23 במרץ 2009 תחת הוצאת וולט דיסני רקורדס. מבחינת המוזיקלית, הפסקול כולל סגנונות מוזיקה של קאנטרי ופופ.
הפסקול קיבל מועמדות לפרס המוזיקה האמריקאית בשנת 2009 בקטגוריית "הפסקול האהוב", אך הפסיד את הפרס לפסקול הסרט "דמדומים". הפסקול זכה להצלחה במדינות רבות והגיע לראש המצעדים באוסטריה, קנדה, ניו זילנד וארצות הברית. במאי 2009 איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לאלבום את התואר אלבום פלטינה.
כתיבה ופיתוח
רוב השירים בפסקול הוצעו לבמאי הסרט, פיטר צ'לסום, על מנת שיכללו בסרט. סיירוס כתבה את השיר "Don't Walk Away" מכיוון שהיה אמור להיכלל באלבום האולפן שלה Breakout שיצא לאור בשנת 2008.
"Dream" הוא גרסת גיסוי לשירה של הזמרת דיאנה דגארמו, "Dream, Dream, Dream". רמיקס של שיר הנושא של הסדרה, "The Best of Both Worlds", היה לרצועת הסיום של הפסקול.
סיירוס מבצעת 12 מתוך שירי האלבום, שבעה מתוכם בתור הדמות האנה מונטנה. האמנים האמריקאים בילי ריי סיירוס, טיילור סוויפט ורסקל פלאטס והזמר האנגלי סטיב רושטון גם לוקחים חלק בפסקול. בילי ריי סיירוס מבצעת את השיר "Back to Tennessee", שיר הנושר של אלבום האולפן ה-11 שלו. רושטון מבצע את השירים "Everything I Want" ו-"Game Over". להקת הקאנטרי רסקל פלאטס מבצעים גרסאות אקוסטיות של שירים שלהם שהולקטו בעבר לאלבומי אולפן ישנים. הזמרת טיילור סוויפט מבצעת בפסקול את הבלדה "Crazier", ובעלת קרדיט של כתיבה בשיר "You'll Always Find Your Way Back Home" יחד עם סולן להקת בויז לייק גירלז, מרטין ג'ונסון.
מבנה מוזיקלי
מבחינה מוזיקלית, זה אלבום פופ וקאנטרי. השירים הקצביים מבוצעים בעיקר על ידי מונטנה והבלדות מצומצמות. שירים כמו "You'll Always Find Your Way Back Home", "Let's Get Crazy", ו-"Spotlight" מהווים שירי פופ קלאסיים. השיר Let's Get Crazy" בעל גרוב ויוצר מקצב מקול הבזקים של מצלמות פפראצי. שיריה של סיירוס הם בעלי מפעם בינוני. "Hoedown Throwdown" הוא שיר ריקוד מודרך מסוגת קאנטרי והיפ-הופ. "The Climb" בעל קולות שירה ברורים ויציבים, ומסווג כבלדת פאוור. "Crazier" הוא בלדת ואלס.
מבחינה לירית, האלבום בוחן מגוון מושגים. למעט השיר "You'll Always Find Your Way Back Home", שמדבר על להישאר עם רגליים על הקרקע ולהסתמך על משפחה, שיריה של מונטנה מתארים את ה"עולם הזוהר" והפריוולגי של ידוענים. השירים שסיירוס מבצעת בתפקיד עצמה בעלי אופי יותר אישי ורגשי. "Butterfly Fly Away" הוא דואט בין אב לבתו שמבוצע על ידי מיילי ובילי ריי סיירוס, המדבר על התבגרות.
סינגלים
השיר "Crazier" הושמע ברדיו דיסני בצפון אמריקה, ונעשה בו על מנת לקדם את צאת הסרט לקראת הפצתו הדיגיטלית. השיר הגיע למקום ה-17 במצעד הסינגלים של ארצות הברית, למקום ה-64 במצעד המוזיקה האוסטרלי, למקום ה-67 בקנדה הוט 100 ולמקום ה-100 במצעד הסינגלים הבריטי.
"You'll Always Find Your Way Back Home" הגיע למקום ה-76 ב"קנדה הוט 100" ולמקום ה-81 ב"בילבורד הוט 100".
קידום
באוקטובר 2008 סיירוס ביצעה את השירים "Let's Get Crazy", "Let's Do This" וגרסת הרמיקס לשיר "The Best of Both Worlds" כשהיא מחופשת לדמותה של מונטנה לכבוד צילומי העונה השלישית של האנה מונטנה.
בינואר 2009 ביצעה סיירוס לראשונה את השיר "The Climb" בוושינגטון די. סי., באירוע לכבוד ההשבעה הראשונה של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית. סיירוס הקדישה את השיר לבנותיו של אובמה, סשה ומאליה. באפריל של אותה השנה ביצעו מיילי ובילי ריי סיירוס מספר שירים מתוך הפסקול בחנות של חברת אפל בעיר לונדון. מאוחר יותר הוציאה החברה מיני-אלבום שהוקלט במהלך ההופעה בשם "iTunes Live from London". בנוסף, ביצעה סיירוס שירים מתוך האלבום, בין היתר, בתוכנית הלילה של ג'יי לנו, אמריקן איידול, בוקר טוב אמריקה.
שירים מתוך הפסקול הושמעו ושודרו לצורך שיווקי ברדיו דיסני וערוץ דיסני. בדצמבר 2008 השיר "Let's Do This" שודר לראשונה בערוץ דיסני. השיר הגיע למקום ה-23 במצעד השירים מתחת להוט 100. בינואר 2009 שודר לראשונה השיר "Let's Get Crazy", כשהקליפ המלווה נלקח מהסצנה בה מונטנה מבצעת את השיר בסרט. השיר הגיע למקום ה-57 בבילבורד הוט 100 ולמקום ה-26 בקנדה הוט 100, והיה לשיר המצליח ביותר של דמותה של האנה מונטנה בקנדה. השיר "Back to Tennessee" דור רק בערוץ דיסני והגיע למקום ה-47 במצעד שירי הקאנטרי האמריקאי.
ב-21 במרץ 2009 הושמע הפסקול המלא ברדיו דיסני. בנוסף, ביצעה סיירוס שירים מתוף הפסקול בסיבוב ההופעות הבינלאומי שלה, Wonder World Tour.
הצלחה מסחרית
האלבום הופיע לראשונה במקום השני במצעד הבילבורד 200 ב-11 באפריל 2009 לאחר שמכר כ-139,000. ארבע שבועות לאחר מכן הגיע האלבום לצמרת המצעד, והיה לפסקול הראשון לשנת 2009 שעשה זאת. בנוסף, הגיע האלבום לראש מצעד אלבומי הקאנטרי האמריקאי למשך תשעה שבועות רצופים. חודשיים לאחר מכן, הגיע האלבום למעמד פלטינה בארצות הברית, לאחר שמכר מעל למיליון עותקים. נכון לאפריל 2020 מכר האלבום כ-2,100,000 עותקים בארצות הברית ומעל ל-3 מיליון עותקים ברחבי העולם. סקנדה, הגיע האלבום למקום הראשון במצעד האלבומים.
בנוסף, הגיע האלבום לראש מצעד האלבומים בניו זילנד, והגיע למעמד פלטינה לאחר שמכר כ-15,000 עותקים. באוסטרליה הגיע האלבום למקום השישי ולמעמד אלבום פלטינה לאחר שמכר מעל ל-70,000 עותקים. בספרד הגיע האלבום למקום הראשון במצעד האלבומים וזכה למעמד פלטינה לאחר מכר כ-80,000 עותקים. באוסטריה הגיע האלבום לראש מצעד האלבומים ולמעמד אלבום זהב לאחר שמכר כ-10,000 עותקים.
סמל מדריד (קהילה אוטונומית)
סמל מדריד הוא סמלה הרשמי של הקהילה האוטונומית מדריד שבספרד.
המגן מעוצב כשדה אדום שבו שתי טירות זהב בעלות שלושה צריחים משוננים שחלונותיהן ודלתותיהן כחולים. הטירות והרקע האדום נלקחו מסמל ממלכת קסטיליה ששלטה באזור בעבר ומספר הטירות הוא שניים כדי לסמל את קסטיליה-לה מנצ'ה ואת קסטיליה ולאון שבשטחן. מעליהם שבעה כוכבים מחומשים לבנים מסודרים בשתי שורות, ארבעה בעליונה, ושלושה בתחתונה. הכוכבים מייצגים את שבעת המחוזות האדמיניסטרטיביים שבשטח הקהילה האוטונומית ואת שבעת הכוכבים שבסמל העיר מדריד, בירת הקהילה האוטונומית. הסבר נוסף לשבעת הכוכבים הוא שהם מייצגים את שבעת כוכבי הדובה הגדולה. מעל המגן מותקן כתר ממלכת ספרד.
הסמל נקבע בחוק ב-23 בדצמבר 1983.
אהרן פרידמן (סדיגורה)
רבי אהרן פרידמן (י"ב בתשרי תרל"ז - י"ט בתשרי תרע"ג) היה האדמו"ר השלישי בחסידות סדיגורה. מכונה ה"קדושת אהרן".
תולדותיו
נולד בסדיגורה לרבי ישראל פרידמן ולאסתר בתו של רבי יצחק מבוהוש. נקרא על שם אבי סבתו, רבי אהרן פרלוב, ה"בית אהרן" מקרלין. נישא לשרה שיינדיל רויזה בת רבי שלום יוסף פרידמן, בנו של רבי מרדכי שרגא מהוסיאטין.
לאחר פטירת אביו בשנת תרס"ז הוכתר לממלא מקומו וכאדמו"ר השלישי לחסידות סאדיגורה. חלק מחסידי אביו פנו אליו, אך לאחר 6 שנים, בגיל 36 הוא נפטר. נקבר בחלקת אדמו"רי רוז'ין בסאדיגורה.
בנו בכורו ויחידו של רבי אהרן פרידמן, רבי מרדכי שלום יוסף פרידמן הוכתר לממלא מקומו בחתונתו שנערכה בשנת האבל, על ידי דודו האדמו"ר רבי יצחק מבויאן.
בנוסף השאיר שתי בנות אסתר אשת ר' צבי וולף מביליץ ומרים אשת ר' סנדר וולף.
בשנת תרע"ד, שניים מחסידיו הוציאו את דברי תורתו בספר "קדושת אהרן", בהסכמת בנו רבי מרדכי שלום יוסף מסאדיגורה. ובשנת תשע"ד יצא לאור מחדש על ידי מכון כנסת מרדכי - סאדיגורה, עם הרבה הוספות ותיקונים.
מפלגת האינואיט
מפלגת האינואיט (גרינלנדית: Partii Inuit, "מפלגת העם") הייתה מפלגה בדלנית גרינלנדית, שהוקמה על ידי פורשי אינואיט אטקטיגיט. המפלגה התנגדה לחוק המכונה "חוק בקנה מידה גדול". מטה לינגה היה נציג המפלגה בממשלה וכיהן כשר הדיור, הטבע והסביבה. בבחירות הכלליות של גרינלנד ב-2014 המפלגה לא זכתה באף מנדט בפרלמנט.
"חוק בקנה מידה גדול"
במהלך כהונת ממשלת האינואיט אטקטיגיט בשנים 2009–2013, המפלגה (אינואיט אטקטיגיט) העבירה את מה שמכונה "חוק בקנה מידה גדול", שמקל על חברות זרות להשיג רישיונות כרייה וחוזים לעובדים זרים. החוק מבטיח את זכותם של העובדים הזרים לשביתה ואת שכר המינימום המקומי, אך מאפשר לחברות לקזז את עלויות הביטוח והמזון משכרם, מה שמעניק להם שכר נמוך בהרבה. מפלגת האינואיט הוקמה על ידי מתנגדי אינואיט אטקטיגיט שהיו מודאגים מניצול של עובדים זרים, כמו גם מההשפעות החברתיות והסביבתיות של פעולות כרייה חדשות
השיבה לפרלמנט
ב-17 בדצמבר 2016 פר רוסינג-פטרסן נבחר ליו"ר המפלגה, לאחר שעזב את מפלגת נאלראק, מה שהעניק למפלגה ייצוג של מושב אחד בפרלמנט. עם זאת, הוא עזב את המפלגה חודשיים מאוחר יותר וחזר למפלגת נאלראק.
פירוק המפלגה
ב-16 במרץ 2018 המפלגה התפרקה וחבריה הצטרפו למפלגת נאלראק
ליצן (סרט)
ליצן (באנגלית: Clown) הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי, אשר בוים על ידי ג'ון וואטס, הופק על ידי מק קפוצ'ינו, איליי רות' וקודי ריידר, הוסרט על ידי כריסטופר פורד וג'ון וואטס ונערך על ידי רוברט ריאנג. השחקנית הראשית בסרט היא לורה אלן, שמגלמת את דמותה של מג מקוי, תוך שאנדי פאוורס מגלם את בעלה, קנט מקוי.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-17 ביוני 2016. באיטליה, יצא לאקרנים כבר ב-13 בנובמבר 2014.
עלילה
קנט מקוי הוא בעל ואב אוהב שמארגן מסיבת יום הולדת לבנו ג'ק. עם זאת, הליצן שהיה צריך להגיע, אינו מגיע בגלל ניהול זמנים קלוקל. למרבה המזל, קנט מגלה תחפושת ישנה של ליצן במרתף הבית שהוא מוכר ובעקבות כך, הוא מחליט להיות בעצמו הליצן. לאחר המסיבה, קנט נרדם כשהוא לובש את התחפושת ולמחרת בבוקר מגלה שהוא לא מסוגל להוריד אותה.
קנט נאלץ ללכת לעבודה כשהוא לובש את התחפושת, תוך שהוא מנסה להסיר אותה, עד כדי פגיעה בגופו. הוא חוזר הביתה ומתלונן על המצב ומספר את המאורע לאשתו, מג. היא מחליטה לנסות להסיר את אף הליצן שלו תוך שהיא פוצעת את אפו האמיתי. בסמוך לכך, הכלב המשפחתי צל, אוכל בטעות את אף הליצן. מיד לאחר מכן, כאשר מג מנסה להסיר את פאת הליצן, היא מגלה כי זו הפכה לשיערו האמיתי של קנט וכי אי אפשר להסירה. כמה רגעים לאחר מכן, חש קנט ברעב כבד מה שגורם לו לאכול את כל האוכל בבית.
לבסוף, הוא מגלה כי אט-אט הוא הופך לליצן היות שהתחפושת שהוא לבש אינה אלא עורו של שד קדמון בשם "לוצן", הטורף ילדים.
הפקה
בנובמבר 2010 העלו ג'ון וואטס וכריסטופר פורד טריילר מזויף ליוטיוב שהודיע ​​כי איליי רות' יפיק את הסרט; רות' לא היה מעורב באותה תקופה. רות' דיבר על הסרט ואמר כי: "אהבתי את זה שהם פרסמו את הטריילר תחת השם שלי. יש אנשים שחשבו שעשיתי את הסרט ויש שחשבו עוד טריילר מזויף של Grindhouse... באמת הרגשתי שהחבר'ה האלה צריכים זריקה ושאנשים באמת פוחדים מליצנים מרושעים".
חיים יששכר אבולעפיה
הרב חיים יששכר אבולעפיה (1884 – 1970) היה דיין, איש ציבור והחכם באשי של טבריה בין השנים 1911–1918.
קורות חיים
נולד בטבריה לרבי יוסף דוד אבולעפיה (השני), שהיה רבה של טבריה ודור שישי לרב חיים אבולעפיה השני, מחדש היישוב היהודי בגליל. בצעירותו למד בישיבה מקומית, ונישא לבתו של הרב אברהם עזריאל מירושלים.
ב ט"ו באב התרס"ט -1909, לאחר פטירתו של החכם באשי של טבריה, הרב אהרן בכור אלחדיף, פרצה מחלוקת קשה בעיר אודות מחליפו בין מחנה תומכיו של הרב חיים יששכר אבולעפיה בין מחנה תומכיו של הרב אברהם עבאדי, שהיה יד ימינו של הרב אלחדיף, עורך דין מקורב לשלטון העות'מאני ומראשי הציונים בטבריה. במחלוקת זו נטלו צד, מלבד אנשי טבריה, גם הראשון לציון הרב נחמן בטיטו, החכם באשי של האימפריה, הרב חיים נחום אפנדי, ואנשי קהילות הגליל חיפה, עכו וצפת. לאחר מאבקים קשים וחריפים, מינה הרב חיים נחום אפנדי בשנת 1911 את הרב חיים יששכר לחכם באשי בטבריה. בטקס המינוי נאם הרב יוסף חיים דוויק הכהן, שהשווה את יחסה החיובי של טורקיה ליהודים לעומת שלטונות ספרד בתקופת האינקוויזיציה. הנאום עורר את זעמו של ממלא מקום הקונסול הספרדי שנכח בטקס והוא דרש לאסור את הרב דוויק.
בשנת 1913 התפטר הרב אבולעפיה ממשרת החכם באשי, ובמקומו מונה הרב חיים אלחדיף. כאות מחאה, דרשו תושבי טבריה להחזיר את הרב אבולעפיה לתפקידו, והרב חיים יצחק שאקי נשלח מקושטא כנציגו של הרב חיים נחום אפנדי להסדיר את המצב. לבסוף, בהוראת הרב שאקי, חזר הרב אבולעפיה לתפקידו בסוף שנת 1913.
הרב אבולעפיה היה חבר בבית הדין יחד עם רבי יעקב הכהן סקלי, רבי יעקב חי זריהן וגיסו רבי שמואל בן קיקי, שנשא את אחותו חנה. בתפקידו כ"חכם באשי" קשר קשרים הדוקים עם אנשי היישוב החדש.
בשל החוק העות'מאני שאסר להכיר בבעלות פרטית של חברות או אגודות על קרקע, נרשמו על שמו של הרב אבולעפיה קרקעות שנרכשו באותה תקופה. בין השאר נרשם על שמו מגרש בן דונם בצמוד לקבר הרמב"ם שנרכש בכספי העדה הספרדית בעיר. בשנת 1914 רכשה אגודה מקומית שטח של שמונים דונם בצפון טבריה, ואף הוא נרשם על שמו של הרב אבולעפיה. כעבור כמה שנים נבנתה על שטח זה שכונת קריית שמואל.
בשנת 1918 בוטלה משרתו כחכם באשי בשל הכיבוש הבריטי, ומאז המשיך לפעול בטבריה כאיש ציבור בעיקר בחיי הדת, כראש העדה הספרדית, וכפעיל בארגון "ההגנה".
הלך לעולמו ב-25 בספטמבר 1970 (כ"ד באלול ה'תש"ל) ונקבר בבית הקברות העתיק בטבריה. על מצבתו נכתב: "כאן נח אדם שעבד את הציבור באמונה באונו והונו שלא על מנת לקבל פרס".
מזובטרכיה
מזובטרכיה (שם מדעי: Mesobatrachia) היא תת-סדרה של דו-חיים מסדרת חסרי זנב.
זוהי הקבוצה השנייה בגודלה של חסרי זנב והיא כוללת 6 משפחות, 20 סוגים ו-168 מינים.
בני הקבוצה שנחקרה ב-1993, כוללת 2 על-משפחות גדולות: חפריתאים (Pelobatoidea) - בעלי לשון עגלגלה, לסת שקועה, כפות רגליים חזקות בעלות טפרים קטנים וגוף קטן ועגלגל וחסרי לשון (Pipoidea) - חסרי לשון ובעלי איברים המותאמים למים או לחפירה באדמה עורם דק ומכוסה קרומי שחייה.
בני תת-הסדרה חיים באירופה, אפריקה, מזרח אסיה והמזרח התיכון וכן באמריקה הצפונית והדרומית.
פלוגות המנהרות הבריטיות במלחמת העולם הראשונה
פלוגות המנהרות הבריטיות היו יחידות הנדסה מיוחדות של הצבא הבריטי, שהופעלו בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. משימתן הייתה לחפור מנהרות תחת עמדות הצבא הגרמני, במטרה לטמון בהן חומרי נפץ, שיופעלו וימוטטו את עמדות האויב, במיוחד לקראת מתקפה עליהן. בשיא פעילותן מנו יחידות אלו עשרות אלפי חיילים.
הקמת הפלוגות
לאחר המערכה הניידת הנרחבת שהתחוללה בחזית המערבית באירופה בפתיחת מלחמת העולם הראשונה לבשה הלחימה בחזית זו אופי סטטי בעיקרו למשך קרוב לשלוש שנים, כאשר הצדדים הלוחמים הקימו לעצמם מערכת מסועפת של ביצורים וחפירות, שהשתרעה מחוף תעלת למאנש ועד לגבול שווייץ. במציאות זו לא ניתן היה לצדדים הלוחמים לאגף את עמדות האויב שמולן או לעוקפן, אלא בהתקפה חזיתית עליהן – או מתחתיהן. על רקע מציאות זו החל להתפתח בחזית זו השימוש בלוחמת מנהרות.
כבר בשלהי 1914 עלה הרעיון להקים יחידות מנהרות ייעודיות בחיל ההנדסה הבריטי. מפקד הקורפוס הבריטי הרביעי, גנרל הנרי רולינסון (Henry Rawlinson), ביקש להקים ולשגר יחידה שכזו אליו.
ראשונים לנקוט בפועל בלוחמת מנהרות היו הגרמנים: ב-20 בדצמבר 1914 הם פוצצו עשרה מוקשים (למעשה מטעני חומר נפץ), שהוטמנו מתחת לעמדות של גיסות הודיים באמצעות מנהרות שנחפרו מתחת לשטח ההפקר שבינם לבין הקווים הגרמניים. הסתערות רגלים שלהם בעקבות ההתפוצצות גרמה להודים מאות אבדות. בשבועות הבאים התברר כי הגרמנים החלו לחפור מנהרות ולהטמין בהן מוקשים באופן שיטתי. גנרל ג'ון פרנץ', מפקד חיל המשלוח הבריטי בצרפת ובבלגיה, פנה אל שר המלחמה הבריטי קיצ'נר ותיאר את המצב שהתהווה.
כבר בחודש דצמבר פנה אל משרד המלחמה ג'ון נורטון-גריפית'ס (John Norton-Griffiths), קצין לשעבר, חבר הפרלמנט הבריטי ובעל חברה להנדסה אזרחית. חברתו השתמשה בטכניקת חפירה שכונתה Clay-Kicking. בשיטה זו ישב החופר על קרקעית המנהרה כשפניו אל שטח הכרייה וגבו נשען באלכסון על קרש או ערימה של שקי חול. אל כפות רגליו היה קשור להב בעל קצה מעוגל, שאותו הוא החדיר לשטח החפירה שלפניו בדחיפת רגליו ומשהיה בעומק מספיק היה מסובב אותו כדי לפורר ולחלץ כמות גדולה של קרקע. נורטון-גריפית'ס הציע לצאת לצרפת עם קבוצה מעובדיו המיומנים בחפירת מנהרות ולחפור תחת קווי הגרמנים שם.
ההצעה לא זכתה בתחילה לתשומת לב, אך בפברואר 1915, בעקבות פניית פרנץ', זימן קיצ'נר אליו את נורטון-גריפית'ס. הוא הורה לו לצאת לצרפת ולבדוק את היתכנות השימוש בשיטת החפירה שלו בקרקע שם. הבדיקה העלתה כי הדבר אפשרי, וגנרל פרנץ' נתן את אישורו להקמת פלוגות מנהרות נסיוניות. קיצ'נר אישר את הרעיון.
ראשוני החיילים בפלוגות המנהרות היו 18 עובדים מחברתו של נורטון-גריפית'ס. בתוך ימים ספורים הם גויסו לחיל ההנדסה, יצאו לצרפת והחלו בחפירה שם. לנורטון-גריפית'ס ניתן החופש לגייס אזרחים נוספים לפלוגות המנהרות והוא גייס גם עובדים עד גיל 60, רבים מהם מקרב אנשי קהילות של כורי פחם. בסופו של דבר גויסו לפלוגות במהלך המלחמה כורים ממכרות ומחצבות ברחבי בריטניה – מסקוטלנד, צפון-מזרח אנגליה ודרום ויילס.
עד חודש מרץ 1915 כבר הוקמו תשע פלוגות מנהרות (מס' 170 עד 178), שמנו כל אחת 5 קצינים ו-269 חוגרים. אל כל אחת סופחו לסיוע חיילים מחוץ לחיל ההנדסה כדי לסייע להם בביצוע העבודות הפיזיות הקשות שהיו כרוכות בחפירת המנהרות ומילוין בחומרי נפץ. נורטון-גריפית'ס, שמונה לקצין בדרגת רב-סרן, שימש כקצין קישור בין הפלוגות לבין מפקד חיל ההנדסה הבריטי בצרפת ובלגיה.
הפעולה הראשונה של פלוגות המנהרות הדגימה את יעילות שיטותיהן. ב-10 באפריל 1915 הופעלו שישה מוקשים במשקל כולל של 4.5 טון שהטמינו חיילי המנהרות מתחת לגבעה 60 במבלט איפר שבבלגיה. ההתפוצצויות קרעו את ראש הגבעה, חוללו הרס בביצורים הגרמניים בטווח של 250 מטרים ממוקדן, זרעו בהלה גדולה בקרב הגרמנים והותירו מכתש בקוטר של 21 מטרים.
ההצלחה הביאה להרחבת פעילות פלוגות המנהרות. תחום המנהרות הפך לענף נפרד בחיל ההנדסה הבריטי, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ספרינג רוברט רייס (S.R. Rice). במחצית 1916 כבר מנו פלוגות המנהרות 25,000 איש, ובשלהי השנה פעלו 30 פלוגות, מהן שלוש קנדיות, שלוש אוסטרליות ואחת של חיילים ניו זילנדים. פלוגות אלו עסקו בנוסף לחפירת המנהרות והטמנת מוקשים בהן גם בביצוע פעולות הנדסיות שגרתיות יותר. סופחו אליהן לסיוע חיילי רגלים במספר כמעט כפול מאנשיהן. החיילים המסופחים היו לא פעם נמוכי קומה וכאלו שנדחו בשל כך משירות ביחידות רגילות.
באפריל 1916 חזר נורטון-גריפית'ס לבריטניה ולתפקידו כחבר הפרלמנט. הוא קודם לדרגת סגן-אלוף ועוטר בשלושה צל"שים ובאות השירות המצוין.
שיטות פעולה
החופרים פעלו בדרך כלל בשלשות – חופר, חייל שאסף את הקרקע שנחפרה לתוך שקים, וחייל שלישי שהעביר את השקים אחורה אל קרוניות מטען קטנות שנעו על גבי פסים. קרוניות אלו נוצלו גם כדי להכניס למנהרות קרשים לתמיכה בקירותיהן ותקרתן. אם הייתה המנהרה ארוכה היה הצוות כולל חיילים נוספים לצורך הובלת שקי הקרקע שנחפרה. הצוותים עבדו במשמרות של 6 עד 12 שעות.
מנהרות נחפרו בדרך כלל מתחתיתו של פיר אנכי, ומשום שלא פעם חלחלו בהן מים הן נבנו משם בנטייה קלה כלפי מעלה בשיעור של 1:50 עד 1:100 על מנת לנקז את המים מהן ככל האפשר. עם זאת, נטייה זו גרמה לא פעם להצטברות גז – במיוחד פחמן חד-חמצני שנפלט מפגזים ותרמילי רובים - בנקודה הגבוהה שלהן.
הגרמנים השתמשו לחפירה במכושים, שהופעלו בעבודת ידיים. הבריטים השתמשו בטכניקה של Clay-Kicking (ראו לעיל), שלא הייתה מוכרת כלל לגרמנים. שיטת חפירה זו לא הייתה רק שקטה בהרבה מעבודת מכושים, אלא גם מהירה ממנה פי ארבעה, וככזו נתנה בידי הבריטים יתרון על יריביהם. יתרון נוסף לבריטים צמח מן העובדה שבשטח שבשליטתם היו מספר קטן יותר של מרבצי חול תת-קרקעיים, שהיו לא פעם רוויים מים והקשו על החפירה דרכם ועל ייצוב דפנות המנהרות שעברו בהם. עובדה זו נבעה מכך שעמדות הבריטים נמצאו לא פעם באזורים נמוכים משל הגרמנים, בעוד שמרבצי החול נמצאו בדרך כלל באזורים גבוהים יותר.
חפירת המנהרות ולוחמת המנהרות התפתחו והסתעפו עם התמשכות המלחמה עד שמתחת לקרקע צמחו מבוכים מסועפים של מנהרות, כאשר כל צד מנסה להתחכם ליריבו בביצועיו. בהדרגה הוכרחו שני הצדדים לחפור מנהרות לעומק רב יותר, דבר שהאריך את זמן החפירה והעלה במידה ניכרת את הסיכון שבה. כמו כן, מנהרות שני הצדדים נתקלו זו בזו לא פעם וקרבות פנים אל פנים התחוללו במעבה האדמה, בדרך כלל תוך שימוש בנשק קר כגון כלי חפירה וקרשים, שכן השימוש בנשק חם במנהרות לא היה אפשרי בדרך כלל בשל התנאים בהן. נעשה שימוש גם במוקשים שנפרסו להגנה מפני חפירות גרמניות מתקרבות. לעיתים הונחו מוקשים אלו במתכוון בנתיבה של מנהרה גרמנית מתקרבת שאותרה, כדי שיתפוצצו בפניהם של החופרים הגרמנים, יפגעו בהם וימוטטו את המנהרות שחפרו.
נוכחות פלוגות המנהרות לא הייתה פופולרית בקרב היחידות הלוחמות הרגילות, שכן הביאה עמה סכנה נוספת. אם נודע לגרמנים כי פלוגת מנהרות פועלת בקווים הבריטיים מולם, היו הם נוטים יותר להפגיז עמדות אלו. כמו כן היו החיילים הבריטיים חשופים לפגיעה מהתפוצצויות המוקשים התת-קרקעיים הבריטים, ובמיוחד ככל שמשקלם הלך וגדל עם התמשכות המלחמה.
תנאי העבודה במנהרות
התרבות האבדות בפלוגות המנהרות – שקשה היה למצוא מחליפים מיומנים לאנשיהן – יצרה תמריץ החל מסתו 1915 לפיתוח ציוד הצלה ושיטות הצלה לשימוש במנהרות. ביולי 1916 כבר פעלו בצרפת שני בתי ספר צבאיים לעובדי הצלה ממנהרות. תחנות חילוץ נפרסו בקרבת המנהרות (לא יותר מ-200 מטרים מפתחו של כל פיר חפירה) והוצבו בהן חיילים מאומנים בחילוץ ועמם ציוד הצלה ייעודי.
מבצעים של פלוגות המנהרות
מכתשים רבים שנוצרו עקב הפעלת המוקשים בחזית המערבית נותרו על תילם לאחר המלחמה מאחר שהיו גדולים מכדי למלאם בקלות בעפר. חלקם מתקיימים עד היום. הגדול מכולם הוא מכתש לוכנאגר שנותר בחזית הקרב על הסום, אשר קוטרו הוא 91 מטרים ועומקו 21 מטרים. הפעלת המוקש הגדול ביותר שהופעל בפתיחת קרב מסין ב-1917– מוקש "העץ הבודד", במשקל של 41 טונות – הותירה מכתש בקוטר של 76 מטרים ובעומק של 12 מטרים.
דעיכת לוחמת המנהרות
החל מאביב 1917 הפכה המלחמה בחזית המערבית לניידת יותר. התפתחות לוחמת המנהרות ההדדית עד לאותו מועד הצריכה חפירה לעומק רב יותר, דבר שהצריך קווי חזית יציבים וזמן ממושך יותר לחפירה. כתוצאה מכך הלכה לוחמת המנהרות בחזית זו ודעכה.
במקום חפירת מנהרות מתחת לעמדות האויב הועסקו פלוגות המנהרות ממחצית 1917 ואילך בהתקנה בהיקף גדול של מחפורות ועמדות לחימה גדולות ועמוקות יותר לצורכי החיילים והמתקנים הלוגיסטיים בחזית המערבית. בין השאר נחפרו מעברים תת-קרקעיים באורך רב, אשר איפשרו למספר גדול של חיילים לעשות את דרכם עד לעמדות הקדמיות של החזית ולהוביל לשם ציוד ותחמושת כשהם מוגנים מפני אש אויב. כך, לקראת קרב אראס באביב 1917 נחפרו בסלע הקירטון הרך של האזור מנהרות מעבר באורך כולל של 20 קילומטרים, אשר יכלו להסתיר בתוכן 24 אלף איש. חדשים אחדים קודם לכן, לקראת קרב רכס וימי, נחפרו שם 12 מנהרות מעבר אל קו החזית שהגיעו לאורך של עד 1,200 מטרים. בגזרות אראס ווימי נחפרו גם מנהרות דרך שטח ההפקר, שקצותיהן הגיעו עד קרבת העמדות הגרמניות ושניתן היה לפוצץ ולפתוח את פתחיהן עם תחילת ההתקפות הבריטיות.
נוסלופ
נוסלופ (בהונגרית: Noszlop) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בנוסלופ מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 1,097 תושבים, ובשנת 2019 רק 913 תושבים.
יהודי נוסלופ
בנוסלופ חיו יהודים בתקופות זמן שונות. ובמקום קיים שאריות של בית קברות יהודי
נחלת יהודה (מושב)
נחלת יהודה היה מושב שהוקם בשנת 1913 ה'תרע"ג על ידי "חובבי ציון" מצפון לראשון לציון. בשנת 1988 ה'תשמ"ט הפך המושב, שמנה כ-2,400 תושבים, לשכונה בראשון לציון.
טרם הקמת המושב החליט ועד "חובבי ציון" שלמתיישבים יוקצו חלקות שיספיקו להקמת בית ומשק עזר קטן, כך שהמתיישבים יוכלו להמשיך לעבוד כשכירים בראשון לציון, אך לאחר הקמת ביקשו המתיישבים להגדיל את נחלותיהם, כדי שיוכלו להתפרנס מעבודה בהן בלבד.
בשנת 1937 נבחר הרב יעקב אבטליון לרב המושב, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1948.
בתקופת העלייה ההמונית, עם קום מדינת ישראל, הוקמה בסמוך למושב מעברה, שאכלסה כ-700 משפחות, מרביתן עולי עיראק ותימן, המעברה סופחה לנחלת יהודה, שבה היו 200 משפחות בלבד, והיישוב הוכרז כמועצה מקומית. באמצע שנות ה-50 עברו חלק מתושבי המעברה ליישובים אחרים, וחלק אחר עבר לבתי קבע ביישוב. בשנת 1963 היו בנחלת יהודה כ-60–70 נחלות ועוד כ-700 משפחות עירוניות. כ-40 משפחות נותרו בשנת 1964 במעברת נחלת יהודה והן סירבו להצעות לשיכון בנחלת יהודה. חלקם רצו לעבור לתל אביב ואחרים סירבו לכל הצעה לעזוב את המעברה. האזור הוותיק של היישוב נקרא בשם "נחלת יהודה א'", ואזור המעברה נקרא "נחלת יהודה ב'". האזור שהפריד בין שני חלקים אלה נבנה רק לאחר סיפוח היישוב לראשון לציון, ונקרא "נחלת התיכונה" או בשם הרווח יותר "נחלת החדשה".
שאלת האיחוד עם ראשון לציון עלתה כבר בשנות ה-50 ונדונה גם בשנות ה-60. האיחוד יצא לפועל בשנת 1988, ומאז נחלת יהודה היא שכונה של ראשון לציון.
באפריל 2018 אישרה הוועדה המחוזית תוכנית התחדשות בצפון ראשון לציון, כאשר במסגרת "פינוי בינוי", ייבנו בשכונה כ-800 דירות חדשות.
ארלינג באוק
ארלינג באוק (בנורווגית: Erling Bauck; 8 באפריל 1924 – פברואר 2004) היה חבר המחתרת הנורווגית וסופר. היה שבוי על ידי הנאצים משנת 1942 עד שנת 1945 בעת מלחמת העולם השנייה, תחילה בנורווגיה ומשנת 1944 במחנה אושוויץ.
בזמן המלחמה
הוא נולד במושן שבמחוז נורדלנד, אך גדל במחוז אקרסהוס שבדרום נורווגיה. נעצר ב-30 באפריל 1942 ונכלא ברחוב מולרגאטה 19 באוסלו עד ליום 23 במאי 1943, ולאחר מכן במחנה המעצר גריני עד ל-29 ביולי 1943. גורש למחנות מעצר וריכוז בגרמניה, ביניהן מחנה זקסנהאוזן עד לינואר 1944, אחר כך למיידנק ולבסוף למחנה אושוויץ ב-29 ביולי 1944 עד ליום שחרור המחנה. עם נסיגת צבא גרמניה מערבה הוא נשלח למחנות נוספים, מאוטהאוזן ודכאו, בטרם שוחררו גם הם על ידי הצבא האדום. הוצעד בצעדות מוות עם אלפי אסירים אחרים אל מערב גרמניה. שחרורו מרדיפת הנאצים הגיע רק באביב של שנת 1945 כאשר הצלב האדום השוודי וממשלת דנמרק שיתפו פעולה ופתחו במבצע "אוטובוסים לבנים", במבצע אלפי שבויים ממדינות צפון אירופה הוחזרו לארצם.
לאחר המלחמה
בשנת 1945 כתב ספר בשם "אבל כמה מהם באו" (בנורווגית: Men noen kom fra det) כדי לתעד את זיכרונותיו מימי המלחמה. בשנת 1979 הוציא ספר נוסף בשם Du skal leve ("אתה צריך לחיות") שנהפך לרב-מכר בשנה שלאחר מכן, ומתבסס על סיפרו הראשון. במשך חייו הרצה והרבה לספר על זוועות הגרמנים במחנות, בפרט היה פעיל בארגון "אוטובוסים לבנים לאושוויץ". זהו ארגון נורווגי שמטיס תלמידים למחנות הנאציים באירופה ומסייע ללמוד על השואה.
אמה אפלטון
אמה אפלטון (באנגלית Emma Jill Appleton; נולדה ב-11 בדצמבר 1991) היא שחקנית ודוגמנית אנגלייה.
קריירה
אפלטון החלה בקריירת דוגמנות כנערה, בשנת 2017 החלה לעסוק באופן מקצועי במשחק, כאשר שיחקה לראשונה בסדרת הטלוויזיה "הקליק", בתפקיד פיי ברוקסטון במשך 6 פרקים. לאחר מכן שיחקה בתפקיד ראשי בשישה פרקים של מותחן הריגול של ערוץ 4, "בוגדים" בשנת 2019. באותה שנה היא שיחקה בתפקיד הנסיכה רנפרי, לצד הנרי קאביל בסדרת הדרמה של נטפליקס "המכשף".
אפלטון לוהקה לתפקיד ראשי כתומסינה בסרט המדע הבדיוני הקרוב "L.O.L.A", שבו שתי אחיות מנסות לשנות את גורלן באמצעות מכונה שיכולה להשיג מידע מהעתיד. בשנת 2021 פורסם כי תגלם את דמותה של ננסי ספונגן בת זוגו של סיד וישס (לואי פרטרידג'), סולן להקת סקס פיסטולס, במיני סדרה העתידית פיסטול.
איתמר רוזנבוים
רבי איתמר רוזנבוים (ה' בתמוז תרמ"ו, יולי 1886 - כ"ב בסיוון תשל"ג, יוני 1973) היה אדמו"ר מפורסם בחסידות נדבורנה. כיהן בצ'רנוביץ, בקרטשניף ובתל אביב.
תולדותיו
נולד בעיר מיאלען ברומניה לרבי מאיר רוזנבוים האדמו"ר מקרעטשניף, בנו של רבי מרדכי מנדבורנה. אמו הייתה בתו של הרב יחיאל מיכל טירר, רבה של דורוחוי, מצאצאי ה"באר מים חיים". נישא למלכה בתו של רבי אשר ישעיה מקולבוסוף נכדו של ר' אשר ישעיה רובין האדמו"ר מרופשיץ שהיה חתנו של ר' נפתלי מרופשיץ.
בגיל 15 החל לכהן באדמו"רות בצ'רנוביץ. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר לעיר וינה ולאחר המלחמה חזר לקרעטשניף. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר שוב לכהן בצ'רנוביץ כרב.
לאחר מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית. בשנת תשכ"ט עלה לישראל והתיישב בתל אביב בשכונת יד אליהו שם ניהל את חצרו. נחשב בסוף ימיו לזקן אדמו"רי נדבורנה, ובלט בכך שהאריך ימים יחסית למשפחתו. נפטר בכ"ב בסיוון תשל"ג ונקבר בהר הזיתים.
צאצאיו
בניו:
חתניו:
מסורה ליוסף
מסורה ליוסף הוא כתב עת תורני על שם הרב יוסף קאפח היוצא לאור בישראל החל משנת תשס"ד על ידי מכון מש"ה, ועוסק במורשתו של הרב יוסף קאפח. עד לשנת תשע"ז יצאו לאור תשעה גיליונות.
אופי כתב העת
כתב העת כולל מחקרים בנושאים שונים הקשורים בהגותו של הרב קאפח, וברובם יש שילוב של תכנים תורניים ומדעיים. בין הנושאים: חקר רמב"ם, מאמרי הלכה, פרשנות המקרא, מסורות ניקוד וטעמים, ריאליה מקראית ותלמודית, פילוסופיה יהודית, גנוזות, שירת ימי הביניים של יהדות ספרד, מנהגי יהדות תימן, רבני תימן, ועוד. עורך כתב העת הוא יוסף פרחי, יושב ראש מכון מש"ה, ויחד איתו חברים במערכת ד"ר יחיאל קארה והרב צפניה ערוסי.
בין הכותבים נמנים רבנים וחוקרים מתחומים מגוונים. הבולטים שבהם הם הרב ד"ר רצון ערוסי, פרופ' משה קוה, פרופ' יוסף טובי, פרופ' זהר עמר, פרופ' דב שוורץ, פרופ' אליעזר שלוסברג, פרופ' צבי לנגרמן, פרופ' מלך שפירא, פרופ' אהרן גימאני, הרב פרופ' דרור פיקסלר, הרב ד"ר חננאל סרי, הרב ד"ר יהודה זולדן, פרופ' מנחם קלנר, הרב אהרן קאפח וד"ר אדם בן נון.
במאמר שהתפרסם בכתב העת נחשף כי דברי הרמב"ם בספרו מורה נבוכים גרמו לפרופ' סטיבן הוקינג לחזור בו מטענתו שעצם קיומו של ממד הזמן בעולם מהווה הוכחה לכך שאין בורא לעולם.
גן דוד המלך
גן המלך ג'ורג'
בשנת 1928 הוחל בנטיעת עצים באזור "העמק", הוא מרכז העיר רמת גן, בסמוך לכיכר רמב"ם, כהכנה להקמת גן ציבורי.
הגן תוכנן על ידי משה כבשני, ראש מחלקת נטיעות בעריית רמת גן, בסגנון הגן אנגלי שכלל שבילים מעגליים סביב בריכה עגולה מבטון ובה מזרקה ודגי נוי. הגן השתרע על שטח של 13.5 דונם וכלל חורשה קטנה ובה עצי זית, חרוב, אלון, שקד ותמר. הגן נחנך ב-3 ביוני 1935, מועד בו נחגג חצי יובל להכתרתו של ג'ורג' החמישי מלך הממלכה המאוחדת, במעמד נציגים רשמיים מטעם הממשלה הבריטית וקהל מוזמנים גדול.
גן המלך דוד
עם קום המדינה, המועצה המקומית של רמת גן החליטה בישיבתה מ-3 ביוני 1948 לשנות את שם "גן המלך ג'ורג' " ל"גן המלך דוד".
הכניסה לגן אינה מתאפשרת ישירות מתוך הרחובות הראשיים הסמוכים אליו, רחוב ביאליק, רחוב ז'בוטינסקי, רחוב הרצל וכיכר רמב"ם, אלא דרך שבילים, חלקם רחבים וחלקם צרים. הכניסה המרשימה ביותר היא דרך שדרות הילד החוצות את הגן ומאפשרות מעבר להולכי רגל בין כיכר רמב"ם לרחוב ז'בוטינסקי. שדרות למדן משמשות מעבר להולכי רגל בין הגן לבין רחוב הרצל ואילו הגישה לרחוב ביאליק מתאפשרת דרך רחוב דר' כהן. בשנת 1972 הגן עבר תכנון מחדש שהעלים חלקים גדולים ומאפיינים חשובים של התכנון ההיסטורי של משה כבשני. השבילים המעוגלים הפנימיים בוטלו, אזורי צמחייה רבים צומצמו לטובת הרחבת שטחי הליכה, והגן חולק לאזורי פעילות נפרדים ומוגדרים כגון גינת כלבים ומגרשי משחקים לגילאים שונים. בריכת הנוי העגולה הוחלפה בפסל סביבתי של האמן רולף (רודא) ריילינגר המורכב ממקבץ גושי בטון המדמה מקבץ סלעים הנחשף מתוך הקרקע וממנו בוקעים סילוני מים. המזרקה לא מוקמה במרכז הגן לאחר שהעירייה החליטה להקצות חלק משטח הגן לטובת בניית בית אבות. השבילים רוצפו בגרנוליט או באספלט.
הגן היווה מוקד תרבותי חשוב לתושבי רמת גן. אורגנו בו חגיגות של בתי ספר וגנים ונערכו בו ביקורים תדירים של אורחים מחו"ל. בשנת 1979, לרגל שבוע הצנחן, הוקמה בגן תערוכת חטיבת הצנחנים בה הוצגו תמונות ממבצעים שונים, כלי נשק, כלי רכב, ציוד צניחה ועוד.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הגן סבל מהזנחה והתושבים הגישו בקשות רבות לעירייה לשקמו.
בישיבתה מ-7 בינואר 1986 הנהלת העיר אישרה את פרויקט שיפוץ הגן שכלל הפעלת המזרקה, תיקון התאורה והמתקנים.
בשנת 1988 הופיעה בגן המלך דוד המשופץ התזמורת הקמרית העירונית של רמת גן.
פרויקט חידוש ושיקום גן המלך דוד
באפריל 2022 הוחל בביצוע פרויקט חידוש ושיקום כיכר רמב"ם וסביבתה שכלל גם חידוש שדרות הילד וגן המלך דוד.
על פי התכנון החדש, תוחזר הבריכה המרכזית וסביבה ייסללו שבילי הליכה המצטלבים עם שבילי אורך.
הבריכה החדשה תכלול שלושה מצבים: בריכת שיקוף, מזרקה המאפשרת הצגת מופע אור-קולי המוקרן על סילוני המים ומצב יבש ההופך את הבריכה למשטח לשימושים שונים. העצים שניטעו במהלך כל שנות קיומו של הגן יישמרו ויתווספו אליהם עצים ושיחים חדשים לפי הצורך.
הפרויקט מתוכנן להסתיים בסוף שנת 2023.
הארמייה השביעית (ארצות הברית)
הארמייה השביעית של ארצות הברית הייתה אחת מהארמיות של צבא ארצות הברית, אשר הוקמו במהלך מלחמת העולם השנייה. היא השתתפה בלחימה בזירת הים התיכון ובזירת מערב אירופה. לאחר המלחמה הושבתה ובהמשך הוקמה מחדש ושירתה בגרמניה עד אשר מוזגה ב-1966 עם מפקדת צבא ארצות הברית באירופה.
מלחמת העולם השנייה
הארמייה השביעית הייתה הארמייה האמריקאית הראשונה שנכנסה לקרב במלחמת העולם השנייה. היא הוקמה ערב פלישת בעלות הברית לאי סיציליה ביולי 1943 ולקראתה, על בסיס קורפוס השריון ה-1. בראשה הועמד גנרל ג'ורג' פטון. הארמייה נחתה בדרום סיציליה בצוותא עם הארמייה השמינית של הצבא הבריטי ויחידותיה השתתפו בכיבוש האי מידי כוחות הציר, לרבות כיבוש העיר פלרמו.
לאחר כיבוש סיציליה הוקמה הארמייה החמישית של ארצות הברית, אשר פלשה לאיטליה ביחד עם הארמייה השמינית הבריטית. מפקדת הארמייה השביעית חנתה בחודשים הבאים ללא פעילות בפלרמו ובאלג'יר. במרץ 1944 מונה לוטננט גנרל אלכסנדר פאץ' למפקד הארמייה, והחל לתכנן את נחיתת בעלות הברית בדרום צרפת. ביולי 1944 עברה הארמייה לנאפולי שבאיטליה.
הארמייה השביעית בצוותא עם כוחות צרפתים נחתה בחופה הדרומי של צרפת ב-15 באוגוסט 1944 במבצע דרגון, כפעולה משלימה לנחיתה בנורמנדי. כוחותיה השתתפו בשחרור דרומה של צרפת לרבות הערים מרסיי, טולון וליון, התקדמו למרחק של כ-600 קילומטרים וב-11 בספטמבר פגשו ביחידות הארמייה השלישית של ארצות הברית, שהתקדמו לשם מנורמנדי.
ב-15 בספטמבר 1944 הוכפפה הארמייה השביעית לפיקודה של קבוצת הארמיות השישית, בגזרה הדרומית של חזית בעלות הברית במערב אירופה. לאחר מכן תקפו כוחותיה את קווי ההגנה הגרמניים בהרי הווז' ובאלזס. בדצמבר 1944 נדרשה הארמייה להאריך את קוויה על מנת לתפוס גזרה שנעזבה על ידי הארמייה השלישית לאחר שזו הופנתה להשתתף בקרב על הבליטה. לאחר מכן עמדה הארמייה השביעית בקרב מר עם הגרמנים, שפתחו נגדה במבצע נורדווינד - התקפת הסחה שנועדה לסייע לכוחותיהם בקרב על הבליטה.
בפברואר 1945 עברה הארמייה להתקפה, השתתפה בחיסול כיס קולמר, שחררה את שטרסבורג ופרצה לחבל הסאר. כוחותיה תקפו את קו זיגפריד והגיעו אל נהר הריין בתחילת מרץ. במהלך כיבוש גרמניה צלחה הארמייה את הריין וכבשה את נירנברג ומינכן. בשלהי המלחמה באירופה נכנסו חיילי הארמייה למעבר ברנר ופגשו שם את כוחות הארמייה החמישית של ארצות הברית, שהתקדמו שמה מאיטליה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
הארמייה השביעית הושבתה בגרמניה במרץ 1946. בשנת 1950 הוקמה מחדש בארצות הברית ונשלחה לשרת בגרמניה, שם הוצבה מפקדתה בקסרקטיני פאץ' בעיר שטוטגרט. ב-1966 הועברה מפקדת הארמייה לעיר היידלברג, ובשלהי אותה שנה מוזגה הארמייה עם מפקדת צבא ארצות הברית באירופה.
נפת עכו (המנדט)
לפי תוכנית החלוקה נועד מרבית שטח הנפה להיות חלק מהמדינה הערבית, אולם בעקבות מלחמת העצמאות הוא נותר במדינת ישראל והפך לחלק ממחוז הצפון.
אוכלוסייה
לפי סקר הכפרים שערכו רשויות המנדט בשנת 1945 היה סך האוכלוסייה בנפה 68,330 בני אדם והתפלגה כדלקמן: יש להתחשב בעובדה שהנתונים האלה לא נבעו ממפקד אוכלוסין, אלא התבססו על מפקד האוכלוסין המנדטורי האחרון של 1931 בתוספת הגידול המחושב באוכלוסייה ונתוני ההגירה היהודית והערבית, (שהיו חלקיים בלבד).
שטח
לפי סקר הכפרים משנת 1945 היה סך השטחים של יישובי הנפה 799,663 דונמים. התפלגות השטח הייתה כדלקמן:
פונקציית המספרים הראשוניים
במתמטיקה ובעיקר בתורת המספרים, פונקציית המספרים הראשוניים, המסומנת על ידי \pi(x) (לא קשור למספר פאי), היא פונקציה שסופרת את כמות המספרים הראשוניים הקטנים או שווים למספר ממשי x. הפונקציה ידועה בעיקר ממשפט המספרים הראשוניים, אומרת שפונקציית המספרים הראשוניים היא אסימפטוטית לפונקציה x/ln x, או ברישום מתמטי: או: טענה זו שקולה לטענה ש: כאשר li היא פונקציית האינטגרל הלוגריתמי. עובדה זו שוערה לראשונה על ידי גאוס ולז'נדר בסוף המאה ה-18 בנפרד, והוכחה על ידי ז'אק אדמר ושארל דה לה ואלה פוסן ב-1896 כשהם מתבססים על מאפיינים של פונקציית זטא של רימן שרימן הציג בשנת 1859, והמשפט הוכח ללא שימוש בפונקציית זטא של רימן או אנליזה מרוכבת על ידי פאול ארדש בשנת 1948.
נפת עכו (המנדט)
יישובי הנפה
לפי סקר הכפרים בארץ ישראל, שנערך בשנת 1945, אלה היישוביים שנכללו בנפה:
פונקציית המספרים הראשוניים
טבלה של ערכי הפונקציות
! x ! π(x) ! π(x) − x / ln x ! li(x) − π(x) ! x / π(x)
די יונגע
די יונגע (ביידיש, קרי: "הצעירים") הייתה קבוצה של צעירים שכתבו ביידיש – משוררים וכותבי פרוזה – בניו יורק בתחילת המאה העשרים. חברי הקבוצה ייצגו עמדות של מודרניות ספרותית. הם התארגנו לראשונה ב-1907.
חברי הקבוצה היגרו לארצות הברית ממזרח אירופה בין השנים 1902 ו-1911. הם הושפעו מהיינה, האקספרסיוניזם הגרמני והסימבוליזם הרוסי.
הקבוצה ראתה עצמה כאופוזיציה לרטוריקה הנשגבת של מה שנקרא משוררי סדנת היזע. השירה של האחרונים היוותה תגובה לתנאי החיים הקשים של מעמד הפועלים היהודים שהיגרו והשפעת החילון על המהגרים היהודים לאמריקה. שירתם הייתה דידקטית ודיברה על הכרה מעמדית ומלחמת מעמדות. שירה זו ירשה מעט מאוד מן המסורת של ספרות יידיש והשפה הפואטית שלה הושפעה מדייטשמעריש (יידיש מגורמנת) שרבים ראו בה אלמנט מודרני.
די יונגע קמו כתוצאה מהתנגדות לסוג זה של שירה אותה הם ראו כנחותה. הם הכריזו שיש לשחרר את ספרות יידיש מאידאולוגיות לאומיות וחברתיות. רעיון זה והסלידה ממה שקדם להם קרב את המשוררים בני אותו דור. רבים מהם ייצגו עמדה אסתטית של האמנות לשם האמנות. הם תמכו בסוג של שירה ששאפה לעדן את השפה השירית וליפותה ולהרחיקה מהשפה המדוברת בין המהגרים
לחברי הקבוצה לא הייתה תפיסה ספרותית אחידה. המשותף ביניהם היה במה שהם התנגדו לו בספרות יידיש.
מבחינה פוליטית דגלו חברי הקבוצה, בעיקר, בעמדות שמאליות רדיקליות. בנוסף לפרסום יצירות עצמאיות הם פרסמו גם אנתולוגיות. חברי הקבוצה פרסמו בעיתון הקומוניסטי "פרייהייט" ובעיתון האנרכיסטי "פרייע ארבעטער שטימע". הם הוציאו גם ביטאונים המוקדשים לספרות ולאמנות.
"הייתה זו הקבוצה הספרותית המובחנת הראשונה בהתפתחותה של ספרות יידיש המודרנית".
בין החברים החשובים בקבוצה נמנים המשוררים משה לייב הלפרן, ה. לייוויק, זישה לנדוי, מני לייב, ראובן אייזלנד וכן כותבי הפרוזה דוד איגנטוב, יוסף אופטושו, איזיק רבוי.
לאיוש שטיינר (גיאופיזיקאי)
לאיוש שטיינר (בהונגרית: Steiner Lajos; ואץ, 15 ביוני 1871 – בודהטטן, 2 באפריל 1944) היה גיאופיזיקאי יהודי-הונגרי, חוקר מגנטיות כדור הארץ, פרופסור באוניברסיטה, חבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים (1917). אחיו של העיתונאי אלדאר שאיו.
קורות חייו
לאיוש שטיינר נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר מארטון שטיינר ושל אמה היימן. בשנת 1892 קיבל תעודת הוראה במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטת בודפשט למדעים (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), ובשנת 1893 קיבל את הדוקטורט. בשנת 1907, הוסמך כמרצה בכיר פרטי (לא חלק מהסגל) והפך לעמית ישיר של לוראנד אטווש. בין השנים 1892–1932, הוא היה עמיתו במכון למטאורולוגיה וגיאומגנטיות ועשה עבודה חלוצית בתחום מדידות הכבידה והגיאומגנטיות הביתיות. בשנת 1927 הפך למנהל המכון המטאורולוגי.
אשתו הייתה קטלין ארז'בט סבאדי (1887–1946). הם נישאו ב-21 באפריל 1924 בבודפשט.
שארל ג'ושיה שפלן
שארל ג'ושיה שפלן (בצרפתית: Charles Joshua Chaplin;  8 ביוני 1825 – 30 בינואר 1891) היה צייר ודפס צרפתי שצייר נופים ופורטרטים כאחד. הוא עבד בטכניקות רבות: פסטל, ליתוגרפיה, צבעי מים, גיר, ציור שמן ותחריט. הוא נודע בעיקר בזכות דיוקנאותיו האלגנטיים של נשים צעירות.
ביוגרפיה
שארל ג'ושיה שפלן נולד ב-8 ביוני 1825 בצרפת. אמו, אולימפיה אדל מויסי, הייתה צרפתייה, ואילו אביו, ג'ון צ'פלין, היה מתווך אמנות מאנגליה. שארל שפלן בילה את כל חייו בצרפת, והפך לאזרח ב-1886. הוא למד באקול דה בו-ארט בפריז משנת 1840, ולקח שיעורים פרטיים בסטודיו של מישל מרטין דרולינג, שתלמידיו כללו את פול בודרי, ז'ול ברטון וז'אן ז'אק הנר. מאוחר יותר הוא לימד גם בבית הספר לאמנויות יפות.
שפלן מת ב-30 בינואר 1891, בגיל 65, בפריז כאדם עשיר ונקבר בבית הקברות פר לשז.
עבודה מוקדמת
שפלן ערך את הופעת הבכורה שלו בסלון עם דיוקנאות, אבל הוא גם צייר נופים, במיוחד את האזור הכפרי של אוברן. יצירותיו המוקדמות, מ-1848 עד 1851, צוירו בסגנון ריאליזם, שהתפתח ברפובליקה הצרפתית השנייה, בעל המוטו "חירות, שוויון, אחווה", ונשלט במשך שלוש שנים על ידי הממשלה הרפובליקנית. של צרפת מהמהפכה של 1848 ועד להפיכה של לואי-נפוליאון בונפרטה ב-1851. ריאליזם הייתה תנועה אמנותית שהחלה בצרפת בשנות ה-50 של המאה ה-19, לאחר מהפכת 1848. מסוף המאה ה-18, התנועה הרומנטית שלטה באמנות ובספרות הצרפתית אך נדחתה על ידי ריאליסטים, אשר התקוממו נגד הפגנת הרגשות של התנועה הרומנטית, שביקשה לתאר אינדיבידואלים ומצבים עכשוויים אמיתיים ואופייניים בדייקנות.
שפלן צייר יצירות רבות בימיו הראשונים, כולל פרחים שהוצגו בסלון דה לה פלורס. מאוחר יותר, בסוף שנות ה-50, הוא נטש את הנטורליזם, סגנונו הקודם, והחליף אותו בטכניקה חיננית יותר, אלגנטית וגמישה יותר שהביאה לו פרסום בצרפת בתקופתו כצייר פורטרטים; ככזה הוא אימץ את הסגנון האידילי והחושני והאופנתי של הצייר הצרפתי הבולט, פרנסואה בושה (1703–1770).
הוא גם אימץ את המסורת של גדולי הפורטרטים האנגלים. הוא פיתח סגנון ציור משלו אך קיבל השראה מהציירים הבריטים ג'ושוע ריינולדס ותומאס גיינסבורו. הוא נהג לחרוט את יצירותיו של האמן ההולנדי פטר פול רובנס וזכה להשפעה נוספת מעבודתו.
תקופה מאוחרת
בהדרגה הצבעים הבוציים ששפלן השתמש בו הפכו לצבעים לבן, אפור וורוד, ותארו את דמויותיו בגוון אופאלי, על ידי יישום פלטה עדינה של גוני ורודים ואפורים בהירים. לאחר שצייר פורטרטים החל שפלן בציור ז'אנר בשנות ה-50 של המאה ה-19. הנושאים האהובים עליו הם החן הנשי בחיי היומיום של אישה צעירה. הוא צייר נשים בכמה תנוחות: מנוחה; טיפוח; שִׁירָה; וקריאה. הוא לכד אותן בקלילות ובחוסר זהירות והדגיש את האלמנטים הדקורטיביים של הקומפוזיציה.
דיוקנאותיו החושניים של נשים ונערות צעירות, לעיתים קרובות עם דוגמניות שהצטלמו בצורה אירוטית בסביבה מעורפלת ולעיתים קרובות לובשות בגדים שקופים, משכו את העניין של החברה הגבוהה והאצולה של פריז במהלך הרפובליקה הצרפתית השלישית (1870–1940) והבטיחו את הצלחתו ועושרו. הוא היה אחד הציירים הפופולריים ביותר בתקופתו, אך בהווה עבודתו אינה ידועה כמעט, למרות העובדה שעבודותיו תלויות במוזיאונים מרכזיים רבים ברחבי העולם.
הוא השתמש בסגנון הרוקוקו שלו עבור הסצנות המיתולוגיות שלו וציורי סצנות הז'אנר שלו. תמונות הז'אנר שלו היוו חלק נכבד מיצירתו. בשנת 1861, עבד כצייר דקורטיבי. שפלין צייר את הדלתות וכמה לוחות זכוכית בארמון טווילרי. הארמון נהרס בשריפה ב-1871 והריסותיו נהרסו במהירות.
כבוד ופרסים
כחבר באקדמיה המלכותית לציור ופיסול, שפלן הציג את ציוריו בסלון פריז, מקום התצוגה הרשמי של עבודות החברים. הוא החל להציג את ציוריו בסלון האמנים הצרפתי בשנת 1845 והיה מיוצג שם בדרך כלל מדי שנה. תערוכות אלו הפכו אותו לאחד מאומני הדיוקנאות המפורסמים ביותר בצרפת. החל ב-1847, עבודותיו הוצגו בקביעות באקדמיה המלכותית בלונדון.
במהלך חייו זכה לשבחים על כישרונותיו האמנותיים בהענקת מספר מדליות: מדליה מדרגה שלישית ב-1851; מדליה מחלקה שנייה בשנה שלאחר מכן; ומדליית כבוד בשנת 1865. הוא הוכרז אביר לגיון הכבוד בשנת 1879, שפלן הועלה לדרגת קצין ב-1881.
ניתן לצפות בעבודותיו במוזיאונים הצרפתיים של בורדו, באיון, בורז', מילוז, פריז, ריימס, רואן, סנט, ובמסד האמנות הגרפית של מוזיאון הלובר. מחוץ לצרפת ניתן למצוא את יצירותיו במוזיאון ארמיטאז', סנקט פטרבורג, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, במוזיאוני האמנות של הרווארד במסצ'וסטס ובמוזיאון אינדיאנפוליס לאמנות באינדיאנה. לשפלן יש כמה ציורים באוסף ציבורי בבריטניה במוזיאון בווס.
אחד מציוריו של שפלן נמכר במכירה פומבית בפריז ב-5 ביוני 1922. תואר על ידי המכרז כציור נוף של שארל שפלן, הוא השיג מחיר גבוה באופן בלתי צפוי עבור אמן שנחשב כ"נפל לשכחה". רוב המציעים האמינו בטעות שמדובר ביצירת אמנות של הקומיקאי והשחקן צ'רלי צ'פלין וחשבו שהם ירכשו ממצא יוצא דופן. ה"ניו יורק טיימס" דיווח על כך וקבע: "ניתן לדמיין את האכזבה של הקונה האולטימטיבי כאשר התגלה שהתמונה הייתה של אמן כמעט נשכח." ​
החרב בעלת שלושת הלהבים
החרב בעלת שלושת הלהבים הוא הכינוי של חוליית ההתקפה האמריקאית שכיכבה בגביע העולם לכדורגל נשים שנערך ב-1991 בסין. חוליית ההתקפה, שהייתה חלק ממערך 4-3-3 שקבע המאמן אנסון דוראנס, כללה שלוש שחקניות: מישל אקרס כחלוצה מרכזית (Centre-forward) ואת אפריל היינריקס וקארין ג'נינגס כקיצוניות (Winger).
הקמה והזכייה בגביע העולם
המשחק הבינלאומי הראשון של השלישייה נערך במינסוטה ב-7 ביולי 1987, במפגש ידידות נגד נבחרת קנדה. בשנים הראשונות שלהן יחדיו לא הצליחו השחקניות ליצור רושם מיוחד, כשהסיבה העיקרית לכך הייתה היעדרותה הממושכת של אקרס בעקבות זעזוע מוח שספגה בטורניר ההכנה של פיפ"א ב-1988. שנתיים לאחר מכן, חזרה אקרס לכושר משחק והשילוב בין השלוש צבר תאוצה. ב-25 ביולי 1990, בניצחון 0-4 על נורווגיה, כבשו שלושתן לראשונה באותו משחק. באותה שנה, הן אף היו אחראיות ל-18 שערים מתוך ה-26 שכבשה ארצות הברית בשישה משחקים.
במשחקי גביע הזהב שנערכו באפריל 1991 ושימשו כטורניר המוקדמות לגביע העולם, כבשה הנבחרת האמריקאית 49 שערים בחמישה משחקים בלבד, כאשר לרוב השערים הייתה אחראית השלישייה ההתקפית. במשחק הגמר גברו האמריקאיות 0-5 על קנדה, וארצות הברית העפילה כנציגה היחידה של CONCACAF לטורניר הגמר של גביע העולם.
בשלב הבתים הוגרלה ארצות הברית ביחד עם שוודיה, ברזיל ויפן. במשחק הראשון ניצחו האמריקאיות 2-3 את השוודיות, במשחק בו קארין ג'נינגס כבשה צמד. במשחק השני הן כבר הביסו 0-5 את ברזיל (צמד להיינריקס ושער אחד לאקרס וג'נינגס) ובמשחק השלישי גברו 0-3 על יפן, כאשר אקרס כובשת את שני השערים הראשונים. משחק רבע הגמר נגד טאיוואן היה תצוגה אישית של אקרס, בו היא כבשה חמישה שערים (שיא לשחקנית במשחק גביע העולם). בחצי הגמר גברה ארצות הברית 2-5 על גרמניה, במשחק בו ג'נינגס כבשה שלושער והיינריקס צמד. במשחק הגמר ההיסטורי, שנערך אל מול קהל של 63,000 צופים בגואנגג'ואו, ניצחה ארצות הברית 1-2 את נורווגיה וזכתה בטורניר. אקרס כבשה את שני השערים בגמר וסיימה כמלכת השערים של הטורניר, כשלזכותה עשרה כיבושים. בנוסף, היא קטפה את פרס "כדור הכסף", המוענק לשחקנית השנייה בטיבה במונדיאל. היינריקס, ששימשה כקפטנית הנבחרת, זכתה להיות הכדורגלנית הראשונה שמניפה את גביע העולם לנשים. ג'נינגס, שסיימה עם שישה שערים בטורניר, נבחרה לשחקנית המצטיינת. השלישייה הייתה אחראית ל-20 שערים מתוך ה-25 שכבשו האמריקאיות בזמן הטורניר, ובמהלכו הן זכו לכינוי "החרב בעלת שלושת הלהבים" מצד התקשורת הסינית.