cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אידה אפלברוג
פעילות מקצועית
עבודותיה כוללות לעיתים קרובות מוטיבים של מיניות ומסרים פמיניסטיים, והיו אלה הערכים הללו שהניעו אותה להפסיק לשאת את שם המשפחה של בן זוגה באמצע שנות השבעים. נוסף על כך, היא עוסקת רבות בנושאים של הזדקנות, גזענות ואלימות במשפחה, מתוך האמונה שבשנות השבעים לא דנו מספיק בבעיות חברתיות אלו בסצנה האמנותית.
קרליס אולמניס
קרליס אולמניס (בלטבית: Kārlis Ulmanis; 4 בספטמבר 1877 – 20 בספטמבר 1942) היה פוליטיקאי לטבי, מנהיג מפלגת האיכרים, גיבור מלחמת העצמאות הלטבית בשנת 1920. כיהן כראש ממשלת לטביה במספר קדנציות לאורך שנות ה-20 וה-30, מחולל ההפיכה בלטביה ב-15 במאי 1934 שהפכה אותו לשליט הבלתי מעורער במדינה עד קיץ 1940, עת הפלישה הסובייטית למדינה. הוא הוגלה לברית המועצות ומת בשנת 1942 בהיותו במאסר.
ילדות ותחילת דרכו
אולמניס נולד למשפחה אמידה בחווה בפלך קורלנד בלטביה, אז חלק מהאימפריה הרוסית. הוא למד בתיכון בילגבה אך לא סיים את לימודיו ובמקום זאת הלך בשנת 1896 ללמוד את עסקי החלב בטַפִּיאַאוּ שבגרמניה עד 1899. בשנת 1902 נסע ללמוד חקלאות במכון הטכנולוגי של ציריך ובאוניברסיטת לייפציג ולאחר מכן עבד כסופר, מרצה ומנהל חקלאי. הוא הביע תמיכה במהפכת 1905 ובעקבות זאת נעצר ב-21 בדצמבר 1905 והוחזק בכלא פסקוב. במאי 1906 הוא כבר עבד בחווה של אחיו בלטביה, אולם כשהבין שהמשטרה הצארית נמצאת בעקבותיו עזב את לטביה והלך ללמוד באוניברסיטת נברסקה – לינקולן בארצות הברית, ממנה קיבל תואר ראשון בחקלאות בשנת 1909. הוא עבד זמן קצר כמרצה בנברסקה ולאחר מכן עבר ליוסטון בה רכש מחלבה.
בפוליטיקה
בשנת 1913 חזר ללטביה, לאחר שהוכרז על חנינה לפעילים פוליטיים ברוסיה. במהלך מלחמת העולם הראשונה יסד את התאחדות האיכרים הלטבית, שהייתה אחת משתי המפלגות הדומיננטיות בלטביה באותה תקופה, לאור היות כ-70% מאוכלוסיית לטביה איכרים. אולמניס היה ממכריזי העצמאות של לטביה ב-18 בנובמבר 1918, והוא מונה לראש הממשלה הראשון של לטביה. אולמניס כיהן כראש הממשלה מספר כהונות ובין לבין החזיק בשנת 1926 בתפקיד שר החוץ, בו ניהל שיחות עם ברית המועצות על כריתת חוזה ביטחון.
שליט לטביה
במרץ 1934 הקים אולמניס ממשלה חדשה שזכתה לאמון 50 מתוך מאה הצירים של הסיים הלטבי. אולמניס ביקש אז לשנות את החוקה כדי "להגן על הדמוקרטיה".
בלילה שבין ה-15 ל-16 במאי 1934, אולמניס, עם תמיכת שר המלחמה יאניס באלודיס הכריז על מצב מלחמה, פיזר את הפרלמנט הלטבי ואסר על קיומן של מפלגות פוליטיות. ההפיכה בה לא נשפך דם, בוצעה בתמיכת הצבא הלטבי ויחידות משמר לאומי בשם איזסארגי שהיו נאמנות לאולמניס. אישי ציבור ופוליטיקאים רבים, בייחוד מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית אך גם אנשי מפתח מהימין ומהשמאל הקיצוני נכלאו, כמו גם קציני צבא שהתנגדו להפיכה. במשך ארבע השנים הבאות אולמניס קיים שלטון צווים מוחלט, ללא מעורבות של הפרלמנט. הוא הוציא צו אשר מעביר את סמכויות הפרלמנט לממשלה (הקבינט) עד אשר חוקה חדשה תיכנס לתוקף. הנשיא המכהן, אלברטס קווייסיס תמך בהפיכה ונשאר בתפקידו. ב-19 במרץ 1936, ממשלת אולמניס אישרה חוק שהתירה לאולמניס לכהן גם בתפקיד נשיא המדינה וגם ראש הממשלה לאחר שאלברטס קווייסיס יסיים את תפקידו, תוך הפרה בוטה של החוקה הלטבית, שקבעה כי יו"ר הסיימה, הפרלמנט הלטבי, יכהן כנשיא בפועל עד לקיומן של בחירות חדשות. לאחר שקוויסיס עזב את תפקידו ב-11 באפריל 1936, אולמניס שילב את שני התפקידים. שלטונו של אולמניס היה ייחודי בקרב הדיקטטורות האירופיות בתקופה של בין שתי מלחמות העולם. אולמניס לא שלט באמצעות מפלגה, פרלמנט חותמת גומי או אידאולוגיה חדשה. הייתה זו דיקטטורה אישית, פטרנליסטית, בה אולמניס, שקרא לעצמו "מנהיג העם", עשה לטענתו מה שחשב שנכון עבור העם הלטבי. החיים הפוליטיים נשלטו מלמעלה והתרבות והכלכלה אורגנו לפי קווים פשיסטיים נוסח איטליה הפשיסטית של מוסוליני. חלק מחוקת לטביה וחירויות אזרחיות הושעו. כל העיתונים בבעלות ארגונים או מפלגות פוליטיות נסגרו, כמו גם עיתונים בבעלות יהודית. הפרסומים שכן הותרו עברו תחת זכוכית מגדלת של הצנזורה, בעוד שהארגון הפרא-צבאי, האייזסארגי נהנה מפרבילגיות. אולמניס שהשתייך לימין הפוליטי, קידם את הסיסמה "לטביה בשביל הלטבים", על פיה המדינה הלטבית תהיה מדינת לאום. במקביל, הססמה "השמש של לטביה תזרח מעל כולם" גם הייתה בשימוש, ולא נעשה דיכוי משמעותי של המיעוטים במדינה (גרמנים ויהודים). אמצעי תקשורת יהודים וגרמנים הורשו להתקיים תחת מגבלות הצנזורה. אולמניס גרס כי כל מיעוט רשאי לפתח את תרבותו במקום לעבור אסימילציה עם הלטבים, ושתפקידה העיקרי של המדינה הלטבית הוא לפתח את תרבותו ורווחתו של הרוב הלטבי במדינה. זה היה אמור להיות מושג באמצעות מעורבות מוגברת של הממשלה בכלכלה הלטבית ושימת דגש על פיתוח התרבות הלטבית. סרטים שהופקו באותה תקופה הראו כי למיעוטים הגרמנים, יהודיים ופולנים במדינה יש יותר מידי עוצמה כלכלית והדבר מונע מהלטבים למצות את הפוטנציאל של עצמם. מדיניות של לטביזציה בחינוך הובילה לצמצום סובסידיות לחינוך מיעוטים. על אף מדיניותו, לא נעשה שימוש בהפעלת כוח כלפי המיעוטים, ובין 1920–1939 יהודים רבים שברחו מרוסיה מצאו מקום מפלט בלטביה. בתקופת נשיאותו ללטביה היו הישגים כלכליים משמעותיים. המדינה תפסה תפקיד חשוב בכלכלה, וחברות קטנות אוחדו לכדי עסקים גדולים בבעלות הממשלה. ההליך נוהל על ידי בנק Latvijas Kreditbanka שנוסד ב-1935. פרויקטים ציבוריים רבים הושלמו ובהם תחנת הכוח ההידרואלקטרית Ķegums.
פלישת ברית המועצות ונפילתו
ב-23 באוגוסט 1939 חתמו ברית המועצות וגרמניה הנאצית על הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, לפיו המדינות הבלטיות ובהן לטביה, יהיו תחת חסות סובייטית. לאחר אולטימטוב סובייטי באוקטובר 1939, אולמניס נאלץ לחתום על הסכם עזרה הדדית עם ברית המועצות, שהתיר לה להחזיק בסיסי צבא בלטביה. ב-17 ביוני, לטביה נכבשה ב-17 ביוני 1940. אולמניס, שהבין כי לא ניתן יהיה לנצח במלחמה מול ברית המועצות הורה ללטבים לא להביע כל התנגדות, בנאום רדיו אמר "אני אשאר במקומי ואתם תישארו במקומכם". הופצה שמועה שאולמניס מת משברון לב שהתבררה כלא נכונה: במהלך אותו חודש אולמניס שיתף פעולה עם הסובייטים. הוא התפטר מתפקידו כנשיא וכראש ממשלה שלושה ימים לאחר הכיבוש, ומינה ממשלת שמאל בראשות ראש הממשלה אוגוסטס קירהנשטיינס, שלמעשה נבחרה על ידי השלטונות הסובייטים. תפקיד הנשיא בוטל. ב-14–15 ביולי נערכו בחירות ל"סיימה העממית" שהחליפה את הפרלמנט הלטבי הקיים, ובהן ניצחה הרשימה הקומוניסטית. ב-21 ביולי התכנסה הסיימה העממית והכריזה על הקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית ועל הצטרפותה של זו האחרונה כרפובליקה בברית המועצות. באותו תאריך, אולמניס אולץ לפרוש, והוא ביקש פנסיה ואישור להגר לשווייץ. הוא נעצר על ידי השלטונות הסובייטים ונשלח לסטאברופול שברוסיה, שם עבד כאגרונום בקולחוז במשך שנה. לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ובעוד הוורמאכט מתקרב לסטאברופול, הוא פונה ביחד עם אסירים נוספים לכלא בקראסנובודסק שברפובליקה הטורקמנית. בדרך לשם הוא חלה בדיזנטריה ומת ב-20 בספטמבר 1942. קברו לא נודע, אך אתר הנצחה קטן נבנה בבית הקברות טורקמנבאשי. אולמניס לא היה נשוי ולא היו לו ילדים והוא נהג לומר כי הוא "נשוי ללטביה".
ג'ון תומסון (צייר)
ביוגרפיה
הוא היה הצעיר מבין שמונה ילדים. תומסון נולד באחוזה בדילי, איירשייר, בנם הרביעי של מרי היי ובעלה, הכומר תומאס תומסון, כומר הקהילה המקומית של כנסיית סקוטלנד. הוא התחנך בבית הספר דיילי פאריש.
מגיל צעיר, הוא גילה כישרון לציור, ובהשראת האזור הכפרי של איירשייר, פיתח אהבה לציורי נוף.
ב-1791 הוא נרשם לאוניברסיטת גלאזגו ללימודי משפטים ותאולוגיה, וב-1793 עבר לאוניברסיטת אדינבורו כדי ללמוד תאולוגיה. בהיותו שם, הוא פגש אנשים רבים שהיו בולטים בחוגים האמנותיים של אדינבורו, כולל וולטר סקוט, ואלכסנדר נסמית', האחרון שבהם העביר לו שיעורי אמנות.
לאחר שסיים את לימודיו, חזר תומסון לאיירשייר וקיבל רישיון ככומר של כנסיית סקוטלנד, ולאחר מכן הוסמך ככומר בשנת 1800 במקום אביו. ב-1805 הוא עבר לדודינגסטון ליד אדינבורו והפך לכומר המפורסם ביותר של המקום, ונשאר בתפקיד עד מותו ב-1840.
בעודו בדודינגסטון, צויר דיוקן משובח מאוד שלו על ידי רוברט סקוט לאודר שנישא לבתו של תומסון, איזבלה ב-1833.
תומסון מת בשנת 1840, לאחר שעבד 41 שנים במשרה. ירש אותו הכומר ג'יימס מקפרלן.
קברו בחצר הכנסייה של דודינגסטון מסומן על ידי סרקופג אבן ייחודי.
היבטים אמנותיים
לתומסון היה סטודיו למרגלות גן האחוזה על חוף דודינגסטון לוך. מאוחר יותר, החליף את המקום ליד מגדל דודינגסטון, מבנה שתוכנן עבור Duddingston Curling Society בשנת 1825 על ידי ויליאם פלייפר. האגודה השתמשה בקומת הקרקע כבית המועדון שלהם, ותומסון השתמש בקומה העליונה של המגדל, המכונה היום "מגדל תומסון", כסטודיו שלו.
המעבר לדודינגסטון אפשר לו לחדש את ההיכרות עם אנשי מפתח בחוגים אמנותיים ולפתח את אמנותו. כמו המורה המוקדם שלו, נייסמית', תומסון האמין בעבודה בחוץ, בהתבוננות ישירות מהטבע. בהשפעת הטכניקות של הנרי רייבורן ואמן הנוף האנגלי הנודע ויליאם טרנר, הוא פיתח סגנון רומנטי רחב, והפך לאמן נוף בעל מוניטין מבוסס. הדבר איפשר לו להגדיל את המשכורת הקטנה שלו ולהתעשר למדי באמצעות מכירת ציוריו.
מתוך הכרה בכישרונו, קהילתו של תומסון מינתה אותו להיות חבר באיגוד האמנים באדינבורו. הוא המשיך לקבל חברות כבוד של המוסד המלכותי לעידוד האמנויות היפות בסקוטלנד והאקדמיה המלכותית הסקוטית.
משפחה
בשנת 1801 נישא לאיזבלה רמזי (1782–1809) בתו של הכומר ג'ון רמזי מקירמיקאל. יחד נולדה להם בת מרגרט (1806–1827). בנם תומאס תומסון (1802–1873) הפך לראש עיריית סטרטפורד-אפון-אייבון. ג'ון תומסון (1803–1870) היה קפטן ב-HEICS. בתם איזבלה תומסון (1809–1869) נישאה לאמן רוברט סקוט לאודר.
בשנת 1813, לאחר מותה של איזבלה הוא התחתן עם פרנסס אינגרם ספנס (1779–1845). היא הייתה אלמנתו של מרטין דאלרימפל מפורדל. נולדו להם בנים נוספים: פרנסיס תומסון (1814–1858); הנרי פרנסיס (נ. 1819); אדוארד (נ. 1821); ושתי בנות, אמילי (נ. 1816) ומרי הלן (נ. 1817).
קפיצה (פירושונים)
קפיצה היא תנועה שמבצע אורגניזם או מערכת מכנית (רובוט) הנמצאים על הקרקע, שבמהלכה כל גופם מתקדם באוויר במסלול בליסטי.
קונור גלאגר
קונור ג'ון גלאגר (נולד ב-6 בפברואר 2000) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקשר בצ'לסי, ובנבחרת אנגליה.
קריירת מועדונים
לאחר ששיחק באפסום איגלס, גלאגר הצטרף לצ'לסי בגיל שמונה. באוקטובר 2018 חתם על חוזה חדש עם צ'לסי עד 2021. ב-2019 זכה בפרס שחקן השנה באקדמיה של צ'לסי לעונת 2018/2019.
באוגוסט 2019 הוא חתם על חוזה חדש לשלוש שנים בצ'לסי ועבר בהשאלה לצ'רלטון את'לטיק. ב-14 בינואר 2020, גלאגר הוחזר על ידי צ'לסי, ולמחרת הוא הצטרף לסוונסי סיטי בהשאלה לשארית העונה.
ב-17 בספטמבר 2020, גאלאגר חתם על חוזה חדש לחמש שנים עם צ'לסי, והצטרף לווסט ברומיץ' אלביון מהפרמייר ליג בהשאלה לעונת 2020/2021. ב-28 בנובמבר, גלאגר כבש את שערו הראשון עבור אלביון בניצחון 0–1 על שפילד יונייטד.
ביולי 2021 גלאגר הצטרף למועדון הפרמיירליג קריסטל פאלאס בחוזה השאלה לשנה.
הוא כבש שני שערים בתיקו 2–2 עם וסטהאם יונייטד ב-28 באוגוסט, שעריו הראשונים עבור פאלאס. עד תחילת דצמבר, היו לקונור שישה שערים ושלושה בישולים עבור קריסטל פאלאס, יותר מכל שחקן פרמייר ליג בגיל 21 ומטה. בסך הכל סיים את עונת ההשאלה שלו בקבוצה עם שמונה שערי ליגה.
קריירה בינלאומית
המורשת המשפחתית של גלאגר פירושה שהוא היה יכול לשחק עבור נבחרות אנגליה, סקוטלנד או אירלנד. הוא בחר לייצג את אנגליה ושיחק בכל הנבחרות: עד גיל 17, עד גיל 18, עד גיל 19 ועד גיל 20, וזכה בגביע העולם עד גיל 17 של פיפ"א לשנת 2017.
ב-8 באוקטובר 2019, גלאגר קיבל את הזימון הראשון שלו לנבחרת אנגליה עד גיל 21 אנגליה וערך את הופעת הבכורה שלו ב-11 באוקטובר 2019 במהלך התיקו 2-2 נגד סלובניה.
ב-14 בנובמבר 2021, הוא קיבל את הזימון הראשון שלו לנבחרת הבוגרת של אנגליה. למחרת, הוא עלה כמחליף במחצית בניצחון נבחרת אנגליה 10–0 על סן מרינו.
נכלל בסגל נבחרת אנגליה לטורניר מונדיאל 2022.
TCR
T Cell Receptor) TCR) הוא הטרודימר המזהה את הפפטיד המוצג על גבי MHC (לא מזהה אנטיגנים חפשיים, לעומת תאי B). הרצפטור מורכב משתי שרשראות טראנסממברנליות: שרשרת α ושרשרת β. האזור העליון בשרשראות הוא האזור המשתנה, הקובע את הפפטיד שיזוהה על ידי הרצפטור. מאחר שהשרשראות הן טראנסממברנליות, זיהוי על ידי TCR יגרום להעברת סיגנלים בתא שיגרמו לשרשרת תהליכים (כולל יצירת חלבונים חדשים, על ידי כניסת סיגנלים לגרעין). ה-TCR מייחד את תאי ה-CTL בכך שכל קולטן TCR קצת שונה מקולטן ה-TCR של תאי ה-CTL האחרים ובכל מערכת חיסון יש מגוון עצום של תאי CTL שלהם קולטני TCR שונים. השוני בקולטן ה-TCR, מאפשר לאוכלוסיית תאי CTL להגיב למגוון רחב של גורמים זרים השונים זה מזה בהתאם לסוג קולטן ה-TCR.
בצידי הרצפטור ישנן שתי מולקולות CD-3, שהן קבועות בין כל תאי T. למולקולות CD-3 שני תפקידים עיקריים:
המפגש בין תא מציג אנטיגן בוגר (מסוג B) לבין תא T המזהה את האפיטופ (הפפטיד) הספציפי, ומגיב לו, מתרחש בבלוטת לימפה (הסיכוי לפגישה אקראית בזרם הדם היא אפסית). כאשר הם נפגשים בבלוטת הלימפה- תא T יחפש את הפפטיד ב-MHC ואז חלה תגובה. תא T הוא תא מאוד גדול. פפטיד ע"ג MHC הוא מולקולה מאוד קטנה. הסיכוי שהם ייפגשו הוא קטן. לכן ישנם שני גורמים עיקריים המגבירים את הסיכוי לאינטראקציה בין TCR על תא T, לבין פפטיד המוצג על MHC:
בלו מן גרופ
"בלו מן גרופ" (באנגלית: Blue Man Group) הוא מיצג תיאטרון מוזיקלי שנוסד בשנת 1991. ידוע בהופעותיו ברחבי העולם וצפו בו מעל 35 מיליון צופים (עדכני ל-2017). מופע התיאטרון משלב סגנונות מוזיקליים שונים פופולרים וקלאסיים תוך שימוש באפקטי תאורה, אולטרא סגול, קטעי וידאו וטכנולוגיה.
אליזבת' מוריי
אליזבת' מוריי (באנגלית: Elizabeth Murray; 6 בספטמבר 1940 - 12 באוגוסט 2007) הייתה אמנית רב-תחומית אמריקאית, המיוחסת לזרם האמנות הנאו-אקספרסיוניזם. מוריי הייתה ידועה בייחוד בשל הקנבסים הצורניים, רב שכבתיים ובעלי הנפח בהם השתמשה, הפורשים ממסורת תולדות האמנות של חלל בעל עומק, המבוטא בדו מימד. בין יצירותיה המפורסמות "" (1978) ו-""(1972). זכתה במענק וחברות אקדמית לשנת 1999, של קרן מקארת'ור ). עבודותיה מוצגות באוספים חשובים רבים, כגון מוזיאון גוגנהיים בניו יורק, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית במנהטן, ניו יורק (Whitney Museum of American Art), המוזיאון לאמנות מודרנית של סן פרנסיסקו ועוד רבים.
ביוגרפיה
מוריי נולדה בשנת 1940 בשיקגו, שבאילינוי וגדלה בבלומינגטון שבאינדיאנה. הוריה היו מהגרים אירים, אמא טיפלה במשפחה, ואילו האב עסק בעריכת דין. למרות זאת, מצבם הכלכלי היה ירוד. כשרונה האמנותי של אליזבת' בלט כבר בילדותה והתבטא באהבתה לקומיקס ואנימציה. בזכות תמיכתו הכלכלית של אחד ממוריה בתיכון, התקבלה בשנת 1958 ללימודי תואר ראשון במכון לאומנויות של שיקגו. בשנת 1964 סיימה את לימודי התואר השני בקולג' מילס שבאוקלנד.
בשנת 1965 עברה מוריי לבאפלו שבמדינת ניו יורק, והועסקה כמורה בקולג' קתולי לנשים. בתקופה זו נישאה לפסל דון סונסרי (Don Sunseri) וילדה את בנה הבכור דקוטה סונסרי. בזמן זה שמרה על קרבה לציירת ג'ניפר ברלט, שהשפיעה על יצירתה. בשנת 1967 עברה עם משפחתה לעיר ניו יורק, שם פיתחה את סגנונה האמנותי הבוגר. בעקבות גירושיה בשנת 1973, עזבה מוריי את ניו יורק, אך חזרה בשנת 1980 ובהמשך נישאה לבוב הולמן (Bob Holman), משורר ואומן במה. אז נולדו לה שתי בנותיה - סופיה ודייזי. בשנות ה-80 לימדה אמנות באוניברסיטת ייל, באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת בארד, ושקדה על טיפוח אמנים צעירים.
בלו מן גרופ
היסטוריה
ההרכב במקור נוסד בשנת 1987 על ידי שלושה חברים מהקולג': כריס ווינק, מאט גולדמן ופיל סטנטון. שלוש הדמויות שיצרו מתאפיינות בצבע כחול (בלו מן), קרחות, ללא אוזניים לבושות בחליפות שחורות, הן אינן מדברות ומתקשרות בעזרת מוזיקה ומימיקה.
אליזבת' מוריי
ביוגרפיה
בשלהי חייה סבלה מוריי מסרטן מוח וסרטן הריאה. ניתוח מוח מורכב הותיר אותה ללא יכולת להמשיך באומנותה. מוריי נפטרה בביתה בניו יורק בשנת 2007, בגיל 66, לאחר סיבוכים ממחלת סרטן הריאות ממנה סבלה.
בלו מן גרופ
היסטוריה
מסיבה לרגל סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 שסוקרה על ידי MTV, הביאה לחשיפה מוגברת של ההרכב. ממופעי רחוב ואירוח בפאבים, הגיעו בשנת 1991 למופע מלא, "צינורות", באולם האוף ברודוויי "Astor Place Theatre" ונחשב לאחד ממופעי האוף ברודוויי הנצפים ביותר.
אליזבת' מוריי
קריירה וסגנון אמנותי
בשנת 1997, תיאר מגזין "Art in America" את יצירתה של מוריי, כ"וולט דיסני פוגש את אדוארד מונק וסלבדור דאלי, אך ללא החרדה והאניגמה".
בלו מן גרופ
היסטוריה
ביולי 2017 נרכש ההרכב על ידי קרקס השמש.
אליזבת' מוריי
קריירה וסגנון אמנותי
סגנונה האומנותי של מוריי שואב השראה מזרמים אומנותיים מגוונים, משימוש מינימליסטי בצורה וצבע, ועד שילוב של סוריאליזם רב גוני. עבודותיה פורצות את גבולות אומנות הציור הדו-ממדי, ובוחנות את צורת וטופוגרפיית הקנבס. יצירותיה בולטות החוצה מן הקיר באופן פיסולי ומשתעשעות בהבדלים שבין ציור כאובייקט, לעומת ציור כחלל המשמש להצגת אובייקטים.
עבודתה המוקדמת של מוריי הושפעה מהאומנים סזאן, ג'ספר ג'ונס ורוברט ראושנברג, שליצירתם נחשפה בשנות ה-60 של המאה העשרים. ניכרת ביצירתה גם השפעתם של האקספרסיוניזם המופשט של ג'קסון פולוק, ויליאם דה קונינג, והקוביזם של פבלו פיקאסו, אותם הכירה בזמן לימודיה במכון לאומנויות של שיקגו. בהמשך נחשפה גם להשפעות סגנון הפופ ארט.
במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה העשרים התרכזה מוריי בתיאור חפצים ביתיים שנדמים כחיים ונעים בתנועות בלתי אפשריות. בציור (1997) למשל, מתוארים שני ספלי קפה בעלי ידיות אחיזה שלובות. בתקופה זו בולטים צורות ותכנים אשר "דוחפים" ואף יוצאים מתחומי הקנבס - גופים גדולים, משונים, חסרי צורה ואף שבורים לעיתים. חפצים דוממים הניצבים במרחב, אך מוצגים דרך נקודת מבטה הסובייקטיבית של היוצרת, נקודת מבט הומוריסטית, צבעונית ומלאת שמחת חיים, בה שזורה תחושה של כאוס, אותה דימתה מוריי לתחושת הפאניקה שהיא חשה לפני סיום יצירה.
בשנת 1988 הוצגה תערוכת הסולו הגדולה הראשונה של מוריי, במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית במנהטן שבניו יורק, שבה התבסס מעמדה כאומנית אמריקאית מובילה, בעלת יכולת ייחודית לשזור בין המופשט לבין הייצוג הפיזי. יצירותיה נודעו כחקירה של צורניות והפשטה, שילוב המעורר תגובה רגשית מורכבת אצל הצופה.
בשנת 1996, הוצגה תערוכת רטרוספקטיבה של עבודותיה במוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק.
מורשתה
לאורך שנות פעילותה של אליזבת' מוריי, תקפו מבקרים רבים את אומנותה וכינו אותה "אמנות נמוכה", ואף לעגו להומור ולשמחת החיים שהיא מעוררת, אך לביקורת זו לא הייתה כל השפעה מתמשכת. החוסן שהפגינה אל מול מבקריה, הפך את מוריי לאייקון של פמיניזם. מוריי הוכיחה, כי גוף עבודה חזק, בוטח, בעל שליטה, עשוי בהחלט להתגבר על מבקריו. לדבריה של מוריי "מה שאני רוצה שהאמנות שלי תעשה, זה באמת לגרום לאנשים להרגיש דברים אחרת. האטו והסתכלו והתעוררו, כמעט בכל דרך שהיא.".
סרט
Everybody Knows...Elizabeth Murray, סרט על חייה ועבודתה של מוריי, הופיע בבכורה בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-2016.
לובין (עיר)
לובין (בפולנית: Lubin; בגרמנית: Lüben, ליבֶּן) היא עיירה בפרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין. בעבר היא הייתה שייכת לפרובינציית לגניצה. לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2014, בעיירה היו אז 74,886 תושבים. בעיירה נולדה הסופרת הפולניה אלה סידי.
היסטוריה
לובין נוסדה בשנת 1280 תחת שלטונו של הדוכס פרזמקו של שינווה על ידי מתיישבים גרמנים. מ-1348 טירת לובין שימשה בתור מקום מגוריו של הדוכס לואיס פיאסט הראשון וצאצאיו.
במהלך מלחמת העולם השנייה כ-70% מהמבנים בעיירה נהרסו. בשנת 1945 בין הימים חיילי הצבא האדום הרגו 150 גמלאים גרמנים ו-500 חולים בבתי חולים פסיכיאטריים בלובין. כתוצאה משינויי גבול שהותקנו בוועידת פוטסדאם ב-1945, העיירה הפכה לחלק מהרפובליקה של פולין. התושבים הגרמניים גורשו בכוח והוחלפו בהדרגה על ידי פולנים, רבים מהם עצמם גורשו מתחומי מזרח פולין שסופחו לברית המועצות.
כמאל קיליצ'דראולו
לפני כניסתו לפוליטיקה, קיליצ'דראולו היה עובד מדינה וכיהן כנשיא המוסד לביטוח סוציאלי (SSK) בין השנים 1992–1996 ושוב בין 1997 ל־1999. הוא נבחר לפרלמנט בבחירות הכלליות בשנת 2002 והיה למנהיג המפלגה של CHP. בבחירות המקומיות ב־2009 הוא היה מועמד כמועמד CHP לראשות עיריית איסטנבול והפסיד למפלגת ה- AKP ("מפלגת הצדק והפיתוח") עם 37% מהקולות, שם המועמד מ־AKP קיבל 44.71% מהקולות. הוא נבחר לסגן יו"ר האינטרנציונל הסוציאליסטי ב־31 באוגוסט 2012.
לאחר שדניז בייקל התפטר ממנהיגות המפלגה בשנת 2010, קיליצ'דראולו הכריז על מועמדותו ונבחר פה אחד ללא התנגדות כמנהיג ה־CHP. הוא נתפס כסביר להפיח חיים חדשים ב־CHP. אף כי CHP ראתה עלייה בהמשך בחלקה בהצבעה, היא לא זכתה בשום בחירות החל משנת 2019.
ילדותו ונעוריו
קיליצ'דראולו נולד ב -17 בדצמבר 1948 בכפר בלג'ה באזור נזמייה במחוז טונצ'לי, במזרח טורקיה לקמר, רשם בטאבו ו-ימוש, אשתו. הוא היה הרביעי מבין שבעה ילדים. אביו היה בין אלפי אלווים הגולים בעקבות מרד דרסים שכשל.
לדברי אידריס גירסוי, משפחתו השתייכה למטה צ'בליגילר של שבט קוריישן ובמקור זהזה, אך קיליצ'דראולו אמר כי הרקע שלו הוא טורקמני. אביו שינה את שם משפחתם בשנות החמישים מקארבולוט לקיליצ'דראולו מכיוון שלכל האנשים בכפר בו התגוררו היה שם משפחה זהה.
כמאל המשיך את השכלתו היסודית והתיכונית במקומות שונים, בין השאר בטונצ'לי ארצ'יס גנצ' ובאלאזי. הוא למד כלכלה באקדמיה לכלכלה ומדעים מסחריים באנקרה (כיום אוניברסיטת גאזי), משם סיים את לימודיו בשנת 1971. בימי נעוריו התפרנס ממכירת סחורות.
קריירה מקצועית
לאחר האוניברסיטה, נכנס כמאל קיליצ'דראולו למשרד האוצר כמתמחה בחשבונאות בשנת 1971. בהמשך קודם לרואה חשבון ונשלח לצרפת להכשרה מקצועית נוספת. בשנת 1983 מונה לסגן מנכ"ל מחלקת הכנסות באותו משרד. באותה תקופה הוא עבד בצמוד לראש הממשלה תורגוט אוזל. בשנת 1991, קיליצ'דראולו הפך למנכ"ל הארגון לביטוח לאומי לאומנים ועצמאיים (בא-קור). בשנה שלאחר מכן מונה למנכ"ל הארגון לביטוח לאומי (SSK).
בשנת 1994, קיליצ'דראולו זכה בתואר "עובד המדינה של השנה" על ידי "כתב העת אקונומיק" טרנד.
כמאל קיליצ'דראולו פרש מהארגון לביטוח לאומי בינואר 1999. קיליצ'דראולו לימד באוניברסיטת הג'טפה והיה יו"ר הוועדה המתמחה בכלכלה הבלתי פורמלית במסגרת הכנת תוכנית החומש השמינית. הוא גם פעל כחבר הוועד המנהל של בנק איש.
חבר פרלמנט
קיליצ'דראולו פרש מהבירוקרטיה בשנת 1999 וניסה להיכנס לפוליטיקה מתוך מפלגת השמאל הדמוקרטית של בולנט אג'וויט. קיליצ'דראולו נקרא לעיתים קרובות "כוכב ה־DSP". נטען כי יהיה מועמד ל־DSP בבחירות הכלליות הקרובות 1999 (בהן ה־DSP הגיע למקום הראשון). עם זאת, הוא לא הצליח במיזם זה מכיוון שלא יכול היה להופיע ברשימת המועמדים של המפלגה. במקום זאת, במהלך היותו יושב ראש של עמותה שמטרתה להגן על תשלומי המס של האזרחים, הוא הוזמן על ידי מנהיג ה־CHP דניז בייקל להצטרף למפלגתו. קיליצ'דראולו נענה להזמנה.
לאחר הבחירות הכלליות ב־2002, הוא נכנס לפרלמנט כציר מאיסטנבול. בבחירות הכלליות ב־2007 הוא נבחר שוב לפרלמנט. הוא הפך לסגן יו"ר של הקבוצה הפרלמנטרית של מפלגתו.
מאמצי קיליצ'דראולו לחשוף רשלנות בקרב פוליטיקאים בכירים במפלגת הצדק והפיתוח (AKP) הביאו אותו לכותרות בתקשורת הטורקית. שני סגני יו"ר של מפלגת ה־AKP השלטת, שבאן דישלי ודנגיר מיר מהמט פרט, התפטרו מתפקידם בהתאמה במפלגה בעקבות ויכוחים טלוויזיוניים עם קיליצ'דראולו. יתרה מזאת, הוא האשים בפומבי את ראש עיריית אנקרה, מליא גוקצ'ק המזוהה עם AKP, בשותפות בשערוריית שחיתות הנוגעת לצדקה "דניז פנרי" שבסיסה בגרמניה.
2009 מועמד לראשות עירית איסטנבול
קיליצ'דראולו הוכרז כמועמד של ה-CHP לראשות העיר איסטנבול בבחירות לרשויות המקומיות על ידי מנהיג המפלגה דניז בייקל ב-22 בינואר 2009. קיליצ'דראולו הכריז כי ינהל את הקמפיין שלו על בסיס פוליטיקה נקייה, תוך שהוא נודר לפתוח תיקים של שחיתות נגד קאדיר טופבאש ראש העירייה המכהן מטעם ה-AKP, בטענה כי יעבוד עבור עובדי איסטנבול. הוא גם קרא לטופבאש לעימות טלוויזיוני.
בבחירות, קיליצ'דראולו הובס על ידי טופבאש עם 37% מהקולות ל-44.7% של טופבאש.
הבחירה להנהגת CHP
מנהיג ה-CHP במשך זמן רב, דניז בייקל, התפטר מתפקידו ב־10 במאי 2010 בעקבות שערוריית קלטת וידאו. קיליצ'דראולו הודיע על מועמדותו לתפקיד ב־17 במאי, חמישה ימים לפני ועידת המפלגה הבאה. על פי הדיווחים, המפלגה הייתה חלוקה בסוגיית המנהיגות, כאשר הוועד המנהל המרכזי שלה עמד על כך שבייקאל יחזור לתפקידו. אך לאחר שקיליצ'דראולו קיבל את תמיכתם של 77 מ-81 יושבי ראש המחוז של מפלגתו, בייקל החליט שלא להתמודד בבחירות חוזרות.
על מנת שהמועמדות תהפוך לרשמית, תקנות CHP מחייבות תמיכה של 20% מצירי הוועידה. בוועידת המפלגה, שהחלה ב 22 במאי 2010, קיבלה מועמדותו של קיליצ'דראולו את חתימותיהם של 1,246 מתוך 1,250 הצירים, שקבעו שיא חדש עבור CHP.
לאור התמיכה המוחלטת הזו, החליטה נשיאות ועידת המפלגה להעביר את הבחירות, שתוכננו לראשונה ליום ראשון, קדימה לשבת. כצפוי, קיליצ'דראולו נבחר ליו"ר המפלגה. הבחירות היו פה אחד, עם 1,189 קולות (לא נספרו שמונה קולות שנמצאו כלא תקפים).
מנהיג האופוזיציה
קיליצ'דראולו נכנס לתפקיד מנהיג האופוזיציה הראשית ב־22 במאי 2010 מתוקף הובלת המפלגה השנייה בגודלה באספה הלאומית הגדולה. פרשנים וספקולנטים רבים בתקשורת חזו כי קיליצ'דראולו יפיח חיים חדשים ב-CHP לאחר תבוסות בחירות רצופות בהנהגתו של בייקל.
משאל העם החוקתי 2010
הקמפיין הראשון של קיליצ'דראולו כמנהיג ה- CHP היה משאל העם החוקתי שהתקיים ב־12 בספטמבר 2010. אף על פי שתהליך ההצבעה הראשוני בפרלמנט (שיקבע את ההצעות שהועמד להצבעה במשאל העם לאחר מכן) החל תחת הנהגתו של בייקל, קיליצ'דראולו השתמש בטקטיקה של חרם על ההליך הפרלמנטרי. מכיוון שהצעת רפורמה חוקתית חייבה לשלוח 330 קולות למשאל עם (AKP השלטונית, שהגישה את ההצעות, החזיקה 336 מושבים), אישור הפרלמנטרי של כל הרפורמות החוקתיות בממשלה היה אפשרי מבחינה מתמטית, ללא קשר לאופן הצבעה של ועדת הצבא. לפיכך, הרפורמות החוקתיות של ה- AKP, שכללו שינויים ברשות השופטת הטורקית, נשלחו לאישור במשאל עם ב־12 בספטמבר 2010.
קיליצ'דראולו לא רק התמודד למען הצבעה 'לא' נגד ההצעות, אלא גם שלח את הליך ההצבעה הפרלמנטרית לבית המשפט בגלל אי סדרים טכניים לכאורה. לאחר מכן שלח ה-CHP את ההצעות לבית המשפט בגין הפרות לכאורה של הפרדת הרשויות בשינויים המוצעים. בית המשפט החוקתי פסק בסופו של דבר נגד CHP. קיליצ'דראולו, יחד עם חברי מפלגות אופוזיציה מינוריות, טענו כי השינויים המוצעים הם ניסיון לפוליטיזציה של הרשות השופטת ולהגדיל עוד יותר את שליטת ה-AKP על מוסדות מדינה נייטרליים. הצעות משאל העם התקבלו בכל זאת על ידי 57.9% מהמצביעים, כאשר 42.1% הצביעו נגד.
הבחירות הכלליות לשנת 2011
הבחירות הכלליות לשנת 2011 היו הבחירות הכלליות הראשונות בהן השתתף כמאל קיליצ'דראולו כמנהיג מפלגת העם הרפובליקנית (CHP). מנהיג ה-CHP לשעבר, דניז בייקל, התפטר מתפקידו במאי 2010 והשאיר את ה-CHP עם 26% מהקולות, על פי סקרי דעת הקהל. קיליצ'דראולו הודיע כי יתפטר מתפקידו אם לא יצליח בבחירות 2011. הוא לא מסר פרטים לגבי קריטריוני ההצלחה שלו. למעלה מ־3,500 איש הגישו בקשה להתמודד בבחירות ביוני למפלגת האופוזיציה הראשית. מועמדים גברים שילמו 3,000 לירות טורקיות כדי להגיש בקשה; נשים המועמדות שילמו 2,000 ואילו אנשים עם מוגבלות שילמו 500 לירות. בין המועמדים היו מנהיג CHP לשעבר דניז בייקל והעצור ארגנקון חשודים כגון מוסטפא בלביי ו מחמט הברנל.
המפלגה קיימה בחירות מקדימות ב29 מחוזות. תוך כדי פרידה נקייה מן העבר, כמאל קיליצ'דראולו השאיר את חותמו ברשימת 435 המועמדים של מפלגת העם הרפובליקנית, והשאיר 78 צירים נוכחיים בזמן שביקש להגדיר מחדש את האופוזיציה הראשית. רשימת המועמדים של CHP כללה גם 11 פוליטיקאים שהיו בעבר חלק ממפלגות ימין מרכזיות, כמו מפלגת המולדת, מפלגת הדרך הנכונה ומפלגת טורקיה. מצביעי ימין מרכז נרתעו לכיוון ה- AKP כאשר מפלגות אחרות אלה קרסו כמעט לאחר הבחירות ב-2002. דמויות מפלגות מפתח שלא הגיעו לרשימה, מתחו ביקורת על ה- CHP בגין "שינוי כיוון".
בחירות כלליות ביוני 2015
הבחירות הכלליות ביוני 2015 היו הבחירות הכלליות השניות בהן השתתף כמאל קיליצ'דראולו כמנהיג CHP. המפלגה זכתה ב-11.5 מיליון קולות (24.95%) וסיימה עם 132 חברי פרלמנט נבחרים, ירידה של 3 מאז הבחירות הכלליות 2011. הירידה בשיעור של 1.03% בהשוואה לתוצאת 2011 (25.98%) יוחסה לכך שהמצביעים הצביעו באופן טקטי עבור המפלגה הדמוקרטית של העמים (HDP) כדי להבטיח שהם יעברו את אחוז החסימה של 10%. לא היה כל סקר דעת קהל (פרט לסקר מפוקפק אחד שפורסם במארס 2014) שהראה כי CHP הקדימה את ה- AKP בין 2011 ל-2015.
תביעה בשנת 2016
בינואר 2016 הגיש הנשיא ארדואן תביעה נגד קיליצ'דראולו בגין הצהרות שהשתמע מהן כי הנשיא הוא דיקטטור, לאחר שקיליצ'דראולו נאם נגד מעצרם של למעלה מעשרים אקדמאים שחתמו על עצומה המגנה את הכישלון הצבאי בדרום-מזרח השלטון הכורדי. מה שאמר קיליצ'דראולו היה: "אקדמאים שמביעים את דעותיהם נעצרו בזה אחר זה על פי הוראות שניתנו על ידי דיקטטור כביכול"
בית הדין האירופי לזכויות אדם
קיליצ'דראולו מתח ביקורת על בית הדין האירופי לזכויות האדם על דחיית עתירה של מורה טורקי שפנה ל- ECHR בטענה כי הודח שלא בצדק מתפקידו במהלך הטיהורים הטורקיים של 17–2016. מהוועדה הארצית האירופית אמרו כי על התובעים לפנות לוועדת החקירה במדינת טורקיה בחירום, לפני שהם פונים לבית המשפט. קיליצ'דראולו ענה: "אינך יודע מה קורה בטורקיה? על איזו עמלה אתה מדבר? אנשים מתים בבתי כלא. חיכינו חמישה חודשים רק למנות חברים".
הצעדה לצדק
ב־15 ביוני 2017, קיליצ'דראולו החל את ה-450 ק"מ צעדה לצדק מאנקרה לאיסטנבול במחאה על מעצרו של אניס ברברולו בעקבות ניסיון ההפיכה ב -2016. בתחילה הצטרפו אליהם רק כמה מאות מפגינים, הצעדה גדלה לאלפים . ב־9 ביולי 2017 נערכה עצרת גמר באיסטנבול עם מאות אלפי אנשים.
2018
באפריל 2018 קבע נשיא טורקיה ארדואן שתי בחירות – הבחירות לפרלמנט והבחירות לנשיאות. זמן קצר לאחר מכן, מנהיג ה- CHP קיליצ'דראולו ומנהיגת IYI, מרל אקשנר, נפגשו וסגרו שורות.
2023
קיליצ'דראולו הוכרז כמועמד רוב מפלגות האופוזיציה לקראת הבחירות במדינה. הוא הוכרז כמועמד לנשיאות מטעם גוש של שש מפלגות אופוזיציה בשם "הברית הלאומית". לפי תוצאות הסיבוב הראשון בבחירות לנשיאות, קיליצ'דראולו השיג 44.88% מהקולות. משום שאף אחד מהמועמדים לא קיבל מעל 50% מהקולות, קיליצ'דראולו ורג'פ טאיפ ארדואן התמודדו בסיבוב השני. בסיבוב השני, קיבל 47.82% מול 52.18% שקיבל ארדואן.
יחסו לישראל
קיליצ'דראולו ידוע כמבקר חריף של ישראל. אירועי המשט לעזה התרחשו בשנת 2010 בזמן ששירת כשר החוץ תחת ארדואן ולמרות הסכמי הפיצוי של ישראל לנפגעי המשט הוא טוען כי ישראל עדיין צריכה "לשלם מחיר" וקרא: "המסר שלי לישראל הוא שהתיק לא נסגר".
חיים פרטיים
כמאל קיליצ'דראולו התחתן עם סלווי גונדז (סוים באופן לא רשמי) בשנת 1974. לזוג שלושה ילדים. כתבי-עת מסוימים ציינו את זהותו האלווית. אולם קיליצ'דראולו לא הצהיר זמן רב על אמונתו הדתית. ביולי 2011 הוא אמר "תמיד סירבתי לעשות פוליטיקה בנושא זהויות אתניות ודתיות. אני אלווי. ממתי זה פשע להיות אלווי במדינה הזו?" . הוא דובר טורקית וצרפתית.
ליגת העל הגינאית
ליגת העל הגינאית (בצרפתית: Guinée Championnat National, נקראת גם Ligue 1 Pro), היא ליגת הכדורגל הבכירה בגינאה, שהוקמה בשנת 1965, ומשתתפות בה נכון ל-2020, 14 קבוצות.
הליגה התחילה לפני עצמאות גינאה בשנת 1937, והאלופה הראשונה הלא רשמית הייתה קבוצת ז'אן דארק, והתקיימה תחת שלטון גינאה הצרפתית עד 1957, שנה לאחר מכן קיבלה גינאה עצמאותה מצרפת, והליגה התחילה באופן רשמי ב-1965.
הליגה מנוהלת על ידי פדרציית הכדורגל הגינאית אשר כפופה לקונפדרציית הכדורגל של אפריקה (CAF).
נכון לעונת 2020/2021, בליגה 14 קבוצות, כאשר הקבוצה המסיימת במקום הראשון (האלופה) והשני (סגניתה) מעפילות למוקדמות ליגת האלופות האפריקאית, והקבוצה שמסיימת במקום השלישי מעפילה לגביע הקונפדרציה האפריקאי.
קבוצת אורויה היא הקבוצה המצליחה ביותר בגינאה, עם 17 זכיות באליפות הליגה. שנייה בדירוג היא אפיה עם 15 אליפויות, שניהן קבוצות מעיר הבירה והגדולה ביותר בגינאה, קונאקרי.
מוזיקה & מדיה
מוזיקה & מדיה (באנגלית: Music & Media) היה מגזין פאן-אירופאי לרדיו, מוזיקה ובידור. הוא פורסם לראשונה בשנת 1984 כ-Eurotipsheet, אך בשנת 1986 שונה שמו למוזיקה & מדיה (Music & Media). הוא היה מבוסס במקור באמסטרדם, אך מאוחר יותר עבר ללונדון. המגזין התמקד במיוחד ברדיו, טלוויזיה, מוזיקה, מצעדים ותחומי בילוי נלווים כגון פסטיבלי מוזיקה ואירועים. מוזיקה & מדיה נסגר באוגוסט 2003. מגזין מוזיקה & מדיה היה מגזין בת של מגזין בילבורד.
מבצר רפאע
מבצר רפאע (בערבית: قلعة الرفاع, בתעתיק מדויק: קלעת אלרפאע) הידוע גם כמבצר סלמאן בן אחמד אלפאתח (בערבית: قلعة سلمان بن أحمد الفاتح) הוא מבצר בעיר רפאע שבבחריין. המבצר יושב על מקום שהיווה נקודה אסטרטגית חשובה בעבר ועד 1869 שימש המבצר כמקום מושבה של ממשלת בחריין. בשנת 1993 שופץ המבצר בצורה משמעותית.
היסטוריה
הדעות חלוקות לגבי זמן בנייתו של המבצר. יש הטוענים כי הוא נבנה בשנת 1812 בתקופת שלטונו של סלמאן בן אחמד אלפאתח אלח'ליפה. מנגד יש הטוענים כי הוא נבנה במהלך המאה ה-17, תקופת שלטונה של האימפריה הספווית בבחריין ובמהלך המאה ה-19 הוסב להיות מגוריו של סלמאן בן אחמד אלפאתח אלח'ליפה.
מבנה
המבצר מורכב משלושה אזוריים מרכזיים היוצאים לחצר פנימית משותפת. בכל אחד מהאזורים קיימת חצר נוספת ממנה יוצאים המבנים השונים.
Capital Letters
Capital Letters הוא סינגל של הזמרת האמריקאית, היילי סטיינפלד, והמפיק המוזיקלי האמריקאי, בלאדפופ. השיר נכתב על ידי סטיינפלד, בלאדפופ, ריי, אנדרו ג'קסון, אלי גולדינג ואלי וייספלד, והופק על ידי בלאדפופ ובנג'מין רייס. השיר יצא לאור, על ידי סרטי יוניברסל וריפבליק רקורדס, ב-12 בינואר 2018, כסינגל מתוך הפסקול של הסרט חמישים גוונים של שחרור.
נכון לספטמבר 2021, הסינגל הושמע למעלה מ-379 מיליון פעמים בספוטיפיי.
רקע
השיר נחשף לראשונה עם פרסום רשימת הרצועות של הפסקול. ב-10 בינואר 2018, סטיינפלד פרסמה טיזר לשיר באמצעות טוויטר.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של הסינגל, בבימויה של האנה לוקס דייוויס, יצא לראשונה ב-31 בינואר 2018. נכון לספטמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-165 מיליון פעמים.
ביקורת
מדליין רוט, מ-MTV News, כתבה כי השיר כולל "קצב ריקוד סינתיסי, חסר חוצפה [ש]מפצה על רגש טהור ועף גבוה". סם דמשנאס, מגיי טיימס, סבר שהשיר הוא "רומנטי מאוד", וכינה אותו כ-"בנג'ר מוחלט". מוניקה סיסאבט, מ-PopSugar, כתבה כי השיר הוא "סקסי במיוחד [ו]מעמיד אותך על הרגליים תוך שניות ספורות". שון קיצ'נר, מדיילי אקספרס, התאכזב מהשיר כי "זה לא שיר הזמרים שהופעל הרבה מהג'יימי דורנן", אך עדיין ראה בשיר "גוש פופ נהדר". מייק ווס, מ-Idolator, תיאר כי השיר הזה ו-For You הם "המנונים לחדר שינה", וראה בשיר הזה כ-"המנון מחורבן שמוכן למועדון".
הר ג'קסון
ראו גם
}}
ליאו ביל
ליאו מרטין ביל (באנגלית: Leo Martin Bill; נולד ב-31 באוגוסט 1980) הוא שחקן אנגלי, הידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד ג'יימס ברוקלבנק בסרט "The Living and the Dead" מ-2006.
ביוגרפיה
ביל נולד במחוז ווריקשייר שבאנגליה. הוא בנם של השחקנים שילה קלי וסטיבן ביל.
ב-2010 שיחק ביל בפרק "A Christmas Carol" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". ב-2017 הופיע בסדרת הטלוויזיה "טאבו" בתפקיד וילטון, קצין בחברת הודו המזרחית הבריטית.
ב-2010 הופיע ביל בתפקיד אליסטר רייל במחזה "Posh" מאת לורה וייד בתיאטרון רויאל קורט. ב-2011 שיחק בתפקיד צ'ארלס סרפייס במחזה "בית ספר לשערוריות" מאת ריצ'רד ברינסלי שרידן במרכז האמנויות ברביקן בבימויה של דבורה וורנר. ב-2015 הופיע בתפקיד הוריישו בהפקה של "המלט" לצדו של בנדיקט קמברבאץ' ששיחק בתפקיד הראשי.
אליפות צרפת בטניס 1927
אליפות צרפת 1927 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר בפריז. התחרות התחילה ב-27 במאי והסתיימה ב-5 ביוני. זו הייתה התחרות ה-32 מאז ייסודה והשלישית בה אושרה השתתפות אזרחים זרים.
רנה לקוסט זכה בתחרות גברים וזוגות גברים.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 75 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
בגמר התחרות נפגשו רנה לקוסט וביל טילדן. רנה לקוסט ניצח בחמש מערכות ובכך זכה באליפות בפעם השנייה. באותה שנה הוא ניצח גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 40 טניסאיות שחולקו ל-4 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
במשחק הגמר קיאה באומן ניצחה את איירין פיקוק ( דרום אפריקה) בשתי מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו מספר זוגות. במשחק הגמר מנצחי תחרות 1926 אנרי קושה וז'אק בריניון נפגשו עם הזוג הצרפתי ז'אן בורוטרה ורנה לקוסט וניצחו  ב-5 מערכות. בכך הם זכו בתחרות בפעם ה-2 ברציפות. באותה שנה הם ניצחו גם באליפות ארצות הברית הפתוחה ובאליפות וימבלדון.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 17 זוגות. במשחק הגמר איירין פיקוק ובובי הייני ( דרום אפריקה) שיחקו נגד פגי מיצ'ל ופיבי ווטסון וניצחו אותן בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו מספר זוגות. במשחק הגמר מרגריט ברוקדי וז'אן בורוטרה נפגשו עם לילי דה אלברס  וביל טילדן  וניצחו אותם בשלוש מערכות.
ריקרדו ואן ראיין
ריקרדו ואן ראיין (בהולנדית: Ricardo van Rhijn, נולד ב-13 ביוני 1991 בליידן שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בהירנפיין כמגן ימני ולעיתים כבלם.
קריירה
ואן ראיין התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אייאקס אמסטרדם. ב-21 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים בניצחון 1:3 נורדוייק בגביע ההולנדי. ב-18 בדצמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון 0:4 על דן האג. בעונת הפך לשחקן הרכב לאחר עזיבתו של גרגורי ואן דר ויל. ב-14 בפברואר 2013 הבקיע את שערו הרשמי הראשון באייאקס בניצחון 0:2 נגד סטיאווה בוקרשט במסגרת שלב 32 הגדולות של הליגה האירופית. ב-2 באוגוסט 2013 הבקיע את שערו הראשון בליגה בניצחון 0:3 נגד רודה. ב-17 באוגוסט 2013 ספג כרטיס אדום ראשון בקריירה בהפסד 3:2 לא.ז. אלקמאר.
ב-17 ביולי 2016 חתם בקלאב ברוז' הבלגית. ב-30 באוגוסט 2017 הושאל לאלקמאר. ב-31 באוגוסט 2018 חתם בא.ז. אלקמאר באופן קבוע. ב-2 באוגוסט 2019 חתם בהירנפיין.
בצעירותו ואן ראיין היה חלק מהנבחרות הצעירות של הולנד. ב-2010 השתתף עם נבחרת הולנד עד גיל 19 באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19. ב-2012 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת וב-15 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד.
מועדונים
נכון ל-4 בספטמבר 2017
בינלאומי
נכון ל-16 במרץ 2016
יהונדב פרלמן
יהונדב פרלמן (נולד ב-1960 בקבוצת יבנה) הוא משורר, מורה ואיש תיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
פרלמן הוא בוגר לימודי משחק בבית צבי משנת 1986. בשנת 2004 סיים לימודי תואר ראשון בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה, ובשנת 2007 סיים בהצטיינות תואר שני בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, במגמה העיונית. בהמשך, שיחק בכעשרים הצגות בתיאטרון המקצועי. ב-1989 שיחק בסרט "יוסל'ה, איך זה קרה?" בבימויו של טל רון.
פרסם שירה בעיתונים מעריב, ידיעות אחרונות, על המשמר ודבר ובכתבי העת "עכשיו", "דימוי", "משיב הרוח", "עמודים" ו"מטען". בשנת 1995 היה ממייסדי כתב העת "עמדה".
היה חבר בוועדה האמנותית של פסטיבל הצגות הילדים בחיפה.
ניהל את פסטיבל נווה יוסף לתיאטרון קהילתי.
באמצע העשור השני של המאה ה-21, פרלמן מלמד ספרות, קולנוע ותיאטרון באקדמית גורדון ומנחה קורסים בנושא תיאטרון באוניברסיטה הפתוחה. לימד גם בחוג ללימודי תיאטרון במכללה האקדמית גליל מערבי.
פרסם ארבעה ספרי שירה וספר ילדים אחד. על ספריו, זכה פעמיים בפרס קרן תרבות חיפה.
נשוי ואב לשלושה. מתגורר בחיפה.
צפון אפריקה הצרפתית
צפון אפריקה הצרפתית (בצרפתית: Afrique du Nord française) הוא המונח המיושם לעיתים קרובות על השטחים שנשלטו על ידי צרפת במגרב הצפון אפריקאי במהלך התקופה הקולוניאלית. הוא הקיף את אלג'יריה, מרוקו ותוניסיה הצרפתיות. בניגוד לאפריקה המערבית הצרפתית ואפריקה המשוונית הצרפתית, שהתקיימו כפדרציות של מושבות צרפתיות וישויות מנהליות בפני עצמן, צפון אפריקה הצרפתית מעולם לא הייתה יותר ממונח נוח להתייחסות לשלושת השטחים שנשלטו בנפרד.
במהלך המאה ה-19, שקיעתה של האימפריה העות'מאנית, ששלטה באופן רופף באזור מאז המאה ה-16, הותירה את האזור פגיע לכוחות אחרים. בשנת 1830, כוחות צרפתים כבשו את אלג'יר ומ-1848 ועד לעצמאות ב-1962, התייחסה צרפת לאלג'יריה הים תיכונית כחלק אינטגרלי מצרפת או צרפת המטרופולינית. בשאיפה להרחיב את השפעתם אל מעבר לאלג'יריה, הקימו הצרפתים מדינות חסות ממזרח וממערב לה. מדינת החסות הצרפתית של תוניסיה הוקמה ב-1881, בעקבות פלישה צבאית, ומדינת החסות הצרפתית במרוקו ב-1912. אלה נמשכו עד 1955, במקרה של מרוקו, ו-1956, כאשר תוניסיה קיבלה עצמאות מלאה.
צפון אפריקה הצרפתית הגיעה לקיצה זמן קצר לאחר הסכמי אוויאן במרץ 1962, שאפשרו את משאל העם לעצמאות אלג'יריה ביולי 1962.
אג'דאביא
אַגְ'דָאבִיָא (נכתב גם כאג'דביה ואג'דאביה; בערבית: أجدابيا, ולפעמים: إجدابيا, אִג'דאביא) היא עיר חוף לובית ובירת מחוז אל-ואחאת בצפון מזרח לוב. היא ממוקמת כ-160 ק"מ דרומית לעיר בנגאזי ואוכלוסייתה מונה כ-77,000 נפש (2010).
מ-2001 ועד 2007 הייתה חלק ממחוז אג'דאביא ושימשה בירתו. העיר מחולקת לשלושה "קונגרסים עממיים": צפון אג'דאביא, מערב אג'דאביא ומזרח אג'דאביא.
במהלך ההתקוממות בלוב ב-2011, העיר החליפה ידיים שלטוניות בין הכוחות הנאמנים לקדאפי ומתנגדיו מספר פעמים. תושבים רבים ברחו מהקרבות, ודיווח ממרץ תיאר את העיר כ"עיר רפאים". בשבת, 26 במרץ 2011, האופוזיציה השתלטה שוב על העיר, בחסות המתקפה האווירית הבינלאומית בלוב, שהופעלה נגד כוחותיו של קדאפי וגרמה לתפנית בשדה הקרב על השליטה בלוב בקרבות אלו.
תרז סיטה-בלה
תרז סיטה-בלה (בצרפתית: Thérèse Sita-Bella; 1933-27 בפברואר 2006), הייתה במאית קולנוע קמרונית, האישה הראשונה שהייתה ליוצרת סרטים באפריקה ובקמרון.
ביוגרפיה
תרז בלה מבידה נולדה לשבט הבטי בדרום הקמרוני, והתחנכה בידי מיסיונרים קתולים. בשנות ה-1950, לאחר קבלת תואר ראשון ממוסד בעיר יאונדה, היא נסעה לפריז על מנת להמשיך את לימודיה. היה זה בצרפת שפיתחה עניין בעיתונאות ובקולנוע.
ב-1955, סיטה-בלה, כפי שנודעה, התחילה את הקריירה שלה בתור עיתונאית, האישה הראשונה לעסוק במקצוע זה בקמרון. היא כתבה על התנועה לעצמאות ואחר קום קמרון העצמאית, על דרכה של המדינה הצעירה. מאוחר יותר, בשנת 1963, סיטה-בלה הייתה לאישה הראשונה לייצר סרטים בקמרון ובכל אפריקה (שמדרום לסהרה). בין 1964–1965, סיטה-בלה עבדה בצרפת בעיתון הצרפתי La Vie Africane, שהיא הייתה מייסדת שופתה שלו. כשחזרה לקמרון ב-1967, היא הצטרפה למשרד המידע של ממשלת קמרון, והייתה לסגנית שר המידע.
בין הישגיה האחרים של סיטה-בלה: היא הייתה לטייסת הראשונה בקמרון, מחברת ספרים, גיטריסטית ודוגמנית. אך בערוב ימיה, לא קיבלה סיטה-בלה יחס של נכס לאומי, אלא ההפך - היא חייתה בעוני מרוד, ואפילו נזרקה מדירתה הקטנה כאשר חלתה בסרטן, ונאלצה לגור במוסד לקשישים בניהול נזירות קתוליות. היא לא הייתה דמות ידועה בארצה בתקופה זו, עד שהתקשורת סיקרה את מותה, והייתה הכרה ציבורית במעמדה כסמל לאומי. היסטוריונים מציינים שגישה זו, במיוחד כלפי נשים חלוציות בתחום, אינה נדירה, ורבות מהנשים הראשונות בקולנוע פחות זכורות ועבודתן פחות נלמדת מאשר עמיתיהן הגברים. בעת מותה, עבדה על ספר, שמעולם לא ראה אור.
Tam Tam à Paris
בשנת 1963, ביימה סיטה-בלה את הסרט התיעודי Tam Tam à Paris, אשר עוקב אחר האנסמבל הקמרוני הלאומי במהלך סיבוב הופעות בפריז. הסרט נחשב לסרט הראשון מאת אישה מאפריקה שמדרום לסהרה. ב-1969, Tam Tam à Paris השתתף בפסטיבל "שבוע של קולנוע אפריקאי" הראשון, הפסטיבל אשר מאוחר יותר נודע בתור FESPACO.
סיטה-בלה נחשבה לפורצת דרך, ואחת מקומץ נשים שעבדו בתעשיית הקולנוע אשר הייתה כמעט כולה בשליטת גברים. היא התייחסה למקומן של נשים בתעשייה זו בשנות ה-1970:
מותה
ב-27 בפברואר 2006, סיטה-בלה נפטרה בבית חולים ביאונדה מסרטן המעי הגס. סיטה-בלה נקברה בבית העלמין מבוליה שביאונדה.
מורשת
אולם סיטה בלה לקולנוע במרכז התרבות של קמרון נקרא על שמה.
טניה גוטמן
טניה גוטמן (בגרמנית: Tanja Gutmann; נולדה ב-3 באפריל 1977) היא שחקנית ודוגמנית שווייצרית.
ביוגרפיה
גוטמן נולדה בעיירה ארברג שבקנטון ברן, היא זכתה בתחרות מיס שווייץ לשנת 1997. השתתפה כנציגה השווייצרית במיס עולם 1997 ומיס תבל 1998.
היא למדה בבית הספר האירופאי למשחק (European Film Actor School) שבציריך.
בשנת 2004 שיחקה תפקיד משנה בסרט הטלוויזיה "Kalter Frühling" העוסק בבת למשפחה מבוססת הנזרקת מביתה ומדרדרת לעולם העוני, באותה שנה הופיעה גם בפרק של קומדיית המצבים "Um Himmels Willen"המשודרת ב-ARD.
ב-2006 שיחקה במספר הפקות לטלוויזיה, בין היתר הופיעה בסדרה "רוזמונד פילצ'ר" המבוססת על יצירותיה של הסופרת באותו שם, היא שיחקה תפקיד קבוע בסדרה "Zwei Engel für Amor" של ערוץ Das Erste.
בשנת 2012 הנחתה את תוכנית המגזין "Die HolidayChecker" בערוץ Sat.1. היא הייתה מנחה של תוכנית רדיו ביחד עם רנצו בלומנטל.
רן ובר
רן ובר (נולד בשנת 1973) הוא סופר, מרצה ומטפל זוגי. מחבר רבי המכר "סוד הנקודה הטובה", "להיות בשמחה" וספרים נוספים.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב בשנת 1973 במשפחה חילונית לאבא עורך דין. גדל בהרצליה פיתוח. בכור מבין שלושה בנים, ודור רביעי לשושלת משפטנים.
לאחר הצבא היה יזם הייטק מצליח והיה ממקימי הכפר האקולוגי "פאצ'ה מאמא" בקוסטה ריקה. כיזם הייטק הוא היה אחד ממייסדי ונטורה תקשורת אינטרנט ישראל בע״מ (VCI) אשר הייתה מחלוצות חברות האינטרנט בישראל (בשנת 1994) וחברה לIBM ישראל וגופים אחרים כדי לספק אתרים לחברות גדולות כגון ישקר, בנק לאומי, פקרד-בל NEC ועוד.
לאחר מכן היה במסע רוחני במזרח ובמערב שבמהלכו למד ולימד רייקי ומדיטציה, וגם שימש כ-DJ של מוזיקת טראנס. בסוף המסע חזר בתשובה ונהיה חסיד ברסלב. למד אצל הרב טייכנר, הרב איתמר שוורץ (בלבבי משכן אבנה) ורבנים נוספים. לאחר התשובה למד לתואר בפסיכולוגיה באוניברסיטה הפתוחה וכן טיפול רגשי-נפשי בגישה יהודית/חסידית.
ספריו הפכו לרבי מכר. הוא משתדל בגישתו להוות גשר וחיבור בין עולמות חילוניים ודתיים, להנגיש תורות עתיקות ולהביא כלים להתפתחות אישית ועבודה פנימית.
קרא לחוזרים בתשובה שלא להיטמע לחלוטין בציבור החרדי אלא לאמץ רק את החלקים החשובים מאורחותיו, תוך שמירה על הפריה הדדית.
נשוי ואב לשישה ילדים. מתגורר במושב כפר שמאי.
אין עולם
רקע והכרזה
ב-16 בפברואר 2023 חשפה מועלם ברשתות החברתיות שלושה שירים מתוך האלבום, "לבד במדבר", "נהדר" ו"בלנסיאגה לבן", והודיעה כי האלבום עתיד לצאת ללא סינגלים מוקדמים, כך שהשירים "מחילה" ו"יחפים" שפרסמה לאחר צאתו של האלבום "אריה" לא יכללו באלבום. ב-22 במרץ, פורסם כי הוקלט עבור האלבום שיר משותף עם הזמר מרגי. ב-16 במאי, שבועיים לפני צאתו של האלבום, רוקנה מועלם את חשבון האינסטגרם שלה ופרסמה טיזרים שונים לאלבום. שבוע לאחר מכן, חשפה את שם האלבום, עטיפתו ורשימת הרצועות. ימים ספורים לפני צאתו של האלבום, חשפה בטיקטוק את השיר "אבי אבורומי" (על שם הזמר הישראלי).
קבלה ביקורתית
עומר טסל מאתר ynet ציין לחיוב את "כשרונה יוצא הדופן" הבולט באלבום אך טען כי בתוכן האלבום, "היד של מועלם קלה מדי". מבחינה מוזיקלית, הוא ציין כי מועלם "נוטשת לפרקים את הסאונד הייחודי שלה לטובת עיבודים הדומים יותר לאלה של רוסליה או של אודיה". ברשת 13 נכתב כי רוב השירים באלבום נשמעים זהים אחד לשני והוא אינו תופס את תשומת הלב של המאזין מהאזנה ראשונית, אך "שווה להאזין לו כמה פעמים ולהמתין בציפייה לאלבום השלישי". בן שלו מהארץ טען כי באלבום "חסר עוקץ", וכי השינוי בסגנונה המוזיקלי של מועלם מאלבומה הקודם "צורם", אך ציין לחיוב כי באלבום "כמה שירים נהדרים, בעיקר מנקודת השליש של האלבום".
דור מאיר מועלם ממאקו נתן לאלבום ביקורת חיובית, טען שמועלם הצליחה באלבום זה לדלג על "אתגר האלבום השני", וכי "האלבום הזה מתחלק לשניים: שירים יפים ושירים כיפיים" ותיאר אותו כ"אלבום שלם, עם קו מוזיקלי ותוכן אחיד. לפעמים הוא קצבי ולפעמים הוא איטי, לפעמים הוא מרגש ולפעמים הוא מעציב. אבל אחיד". גם עמי פרידמן מישראל היום ביקר את האלבום בחיוב, וכתב כי האלבום "אמנם לא מושלם - והיינו מצפים ליותר, אבל מדובר ביצירה כנה ופתוחה שיהיה לכם נעים להאזין לה".
ראס לאנוף
ראס לאנוף (ערבית: راس لانوف) היא עיר לובית לחוף הים התיכון בצפון לוב, במפרץ סידרה.
בעיר קיים "בית הזיקוק של ראס לאנוף", שהעבודות על בנייתו הסתיימו ב־1984, עם יכולת לייצר נפט גולמי בכמות של 220,000 חביות ביום. בית הזיקוק מופעל על ידי חברת "ראס לאנוף אויל אנד גאס פרוססינג", הכפופה לתאגיד הנפט הלאומי של לוב. בנוסף, קיים בעיר גם "ראס לאנוף פטרוכמיקל קומפלקס" – טרמינל נפט מרכזי, וכן צינורות מרכזיים של נפט: אמאל–ראס לאנוף, מסלה–ראס לאנוף וצינורות דפה–ראס לאנוף. נמל ייצוא הנפט של ראס לנוף, שהחל את פעילותו בשנת 1964, ממוקם במפרץ סידרה על חוף צפון אפריקה, במרחק של 650 ק"מ מטריפולי, ובמרחק של 450 ק"מ מערבית מעיר החוף מיסראתה. מתקני הנמל ממוקמים במרחק של כ־3 ק"מ ממתחם המשרדים ראס לנוף של החברה, הנמצא בגובה של 20 מטר מעל פני הים ומורכב ממשרדי הנהלה, אזורי תעשייה ומתקני דיור עובדים.
ג'יין הארפר
ג'יין הארפר (באנגלית: Jane Harper; נולדה ב-1980) היא סופרת אוסטרלית ממוצא בריטי, הנחשבת לחלוצת סגנון ה "Outback Noir" - סוגת ספרי מתח בהם מעשי פשע המתרחשים בפינות הנידחות של אוסטרליה. היא ידועה בתפניות המפתיעות בספריה, שיצאו לאור ביותר מ-35 מדינות וזכו בפרסים רבים.
ביוגרפיה
הארפר נולדה במנצ'סטר, אנגליה. כשהייתה בת 8 עברה עם משפחתה לאוסטרליה, שם חייה שש שנים בבורוניה, ויקטוריה, אז גם קיבלה אזרחות אוסטרלית. בנעוריה חזרה עם משפחתה לאנגליה וגרה בהמפשייר לפני שעברה ללמוד אנגלית והיסטוריה באוניברסיטת קנט שבקנטרברי. בתום לימודיה בשנת 2004 התחילה לעבוד כעיתונאית. תחילה בעיתון Darlington&Stockton ולאחר מכן בעיתון Hull Daily Mail. בשנת 2008 חזרה לאוסטרליה, שם היא חיה עד היום עם בן זוגה ובתם.
עבודתה
בשנת 2014 פרסמה סיפור קצר, שהיה אחד משנים עשר סיפורים קצרים שנבחרו ל"מהדורה הבדיונית" של העיתון "Big Issue". הצלחה זו הייתה גורם משמעותי בהחלטתה לפנות זמן לכתיבה מחוץ למסגרת עבודתה כעיתונאית
את ספרה הראשון, "הבצורת", כתבה ל"תחרות כתב היד הלא־מפורסם הוויקטוריאנית" לשנת 2015. בריאיון לעיתון "Washington Post" סיפרה כי לא ציפתה כלל להצלחה ובסך הכל ניסתה לקבל משוב על כתיבתה. לדבריה, עבודתה כעיתונאית במשך 13 שנים גזלה ממנה זמן רב והקשתה עליה למצוא זמן ומוטיבציה לכתיבת הספר אך משהחליטה לכתוב אותו, ניסיונה הקודם בכתיבה עזר לה מאד. באותו ראיון סיפרה גם כי היא הוקסמה מהקהילות המרוחקות המנותקות משירותים אותם אנחנו נוהגים לקבל כמובנים מאליהם, כדוגמת שיטור. הדמות הראשית בשני ספריה הראשונים - אֶרוֹן פָאלְק, מבוססת על דמות של שוטר לשעבר שפגשה בקווינסלנד, שתפקידו היה לשמור לבדו על שטח בהיקף של 900 קילומטרים. מסיפוריו של אותו שוטר היא למדה רבות, והידע הזה השפיע על כתיבתה בתחומים רבים.
בעקבות הצלחתו הבין-לאומית המסחררת של ספרה הראשון החליטה להמשיך לכתוב. בשנת 2017 ראה אור ספרה השני "Force of Nature", ובשנת 2019 השלישי "The Lost Man".
בתחילת 2021 יצא לאקרנים הסרט בכיכובו של שחקן הקולנוע אריק באנה, המבוסס על ספרה הראשון "הבצורת". בסרט יגלם באנה את השוטר פאלק.
דיוויזיית השדה השלישית של הלופטוואפה
דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-3 (בגרמנית: 3. Luftwaffen-Feld-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה תוך שימוש בצוות קרקע עודף של הלופטוואפה ושירתה בחזית המזרחית מסוף 1942 עד תחילת 1944, אז פורקה הדיוויזיה.
She codes;
היא קהילה ישראלית שהגיעה ב-2018 ליותר מ-20,000 מתכנתות, מהנדסות, יזמיות, נשות היי-טק ותוכנה. הקהילה שמה לעצמה כמטרה לשלב כמה שיותר נשים בתעשיית ההיי-טק, ומבחינה מספרית: להגיע ל-50% שילוב של נשים בהיי-טק בתוך עשור. מאוגדת כחברה לתועלת הציבור בשם "הארגון לשוויון נשי בטכנולוגיה בע"מ", שהוקמה ב-2014 ונרשמה ב-2015.
דיוויזיית השדה השלישית של הלופטוואפה
היסטוריה
דיוויזיית השדה השלישית של הלופטוואפה, אחת ממספר דיוויזיות שדה של הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), הוקמה באמצע שנת 1942 באזור תמרון הכוחות של גרוס-בורן, בפיקודו של גנרל-מיור רוברט פיסטוריוס. הדיוויזיה נועדה לשרת כחי"ר, ולוחמיה נמשכו ברובם מצוות הקרקע העודף של הלופטוואפה.
She codes;
משמעות השם  הוא המינוח בשפה האנגלית שמשמעותו "היא מקודדת". המילה "codes" משמעה "מקודדת", מילה נרדפת בשפה העברית למתכנתת. התוספת בסוף של ";" (נקודה פסיק - semicolon) באה להדגיש את הקשר לשפות התכנות. בשפות תכנות מסוימות, למשל C, שורת קוד מסתיימת בסימן ";".
דיוויזיית השדה השלישית של הלופטוואפה
היסטוריה
לקראת סוף 1942 הוקצתה הדיוויזיה לקבוצת ארמיות מרכז בחזית המזרחית ונלחמה בקרבות בנוול מנובמבר 1942 עד אוקטובר 1943. בנובמבר 1943 הועברה האחריות על הדיוויזיה לידי הצבא ושמה שונה לדיוויזיית השדה השלישית (L). מאוחר יותר באותו חודש, היא השתתפה בפעולות בוויטבסק נגד הצבא הסובייטי ונשארה בחזית עד ינואר 1944. זמן קצר לאחר מכן, לאחר שספגה אבדות כבדות בלחימה בוויטבסק, פורקה הדיוויזיה. לוחמי הדיוויזיה ששרדו נקלטו על ידי דיוויזיות השדה של הלופטוואפה ה-4 וה-6.