cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בובספוג: הסרט
עלילת הסרט
בינתיים פלנקטון גונב ממר קראב הקפוא את המתכון הסודי, מה שגורם לנהירת המונים אל מסעדת הדלי שבבעלותו. פלנקטון מעניק לכל לקוח קסדה במתנה. בהמשך מתברר כי באמצעות הקסדות מסוגל פלנקטון לשלוט במוחותיהם של תושבי ביקיני בוטום, ולהפוך אותם לצבא של רובוטים. קרן, רעייתו הממוחשבת של פלנקטון, מזהירה אותו שבובספוג ופטריק בדרך להצלת הכתר, מה שיוכיח שפלנקטון הוא הגנב. פלנקטון מרגיע את קרן ואומר שהוא שלח בעקבותיהם רוצח שכיר אכזרי בשם דניס. בינתיים בובספוג ופטריק מאבדים שוב את המכונית במנוסה ממפלצת ענקית, ולאחר מכן הם מתייאשים, שוקלים לחזור הביתה, ומודים שהם ילדים. מנדי מגיעה בהפתעה ומנסה לעודד אותם שימשיכו במשימה. מנדי אומרת לבובספוג ולפטריק שביכולתה להפוך אותם לגברים. הם מסכימים ומינדי מרמה אותם ובלי שהשניים שמים לב, מדביקה מתחת לאפם אצות דמויות שפם. בובספוג ופטריק חושבים שהם נהפכו לגברים וממשיכים במסעם ומתגברים על מפלצות מסוכנות תוך כדי שירה. בעוד השניים מתקדמים בבטחה לעבר עיר הצדפים, מגיע דניס, שליחו של פלנקטון. הוא כמעט מצליח להרוג אותם אך בדיוק אז דורך עליו מגף ענק. בובספוג ופטריק מגלים שזה לא אחר מאשר הקיקלופ האכזרי. הקיקלופ לוקח את בובספוג ואת פטריק לעיר הצדפים. הם מתעוררים בתוך אקווריום ומגלים להפתעתם הרבה, שעיר הצדפים היא בכלל חנות מזכרות על שפת הים, (הם גילו זאת כשקיקלופ ייבש אותם) והכתר האבוד נמצא בחנות. הם קוראים לדגים שיש בחנות לעזור להם אך מסתבר שכל הדגים האלה מתים. הם מגלים שהקיקלופ (שהוא צולל ובעליה של החנות) ייבש את כל הדגים. הקיקלופ לוקח את בובספוג ואת פטריק לייבוש על ידי מנורת חום. בובספוג ופטריק שרים לפני מותם את שירו של בובי בוטן ולאחר מכן זולגת דמעה מהעיניים שלהם. בשלב זה חוזרים אל בארט הפיראט בבית הקולנוע. כל שודדי הים בוכים, אך התוכי של בארט משתיק את כולם ואומר להם להסתכל אל המסך.
הסרט ממשיך, והדמעה זולגת על כבל החשמל של המנורה עד שהיא מגיעה אל השקע החשמלי ויוצרת קצר. העשן מפעיל מערכת מתזים בחנות, מה שגורם לכך שבובספוג, פטריק, וכל הדגים חוזרים לחיים. ביחד הם מורדים בקיקלופ, ובובספוג ופטריק יוצאים לחוף עם הכתר. פטריק מפעיל את שק הרוחות אך זה מתעופף לכל הרוחות. למזלם הרב מגיע בחור שרירי (דייוויד הסלהוף בתפקיד עצמו) אשר מסכים לקחת אותם הביתה אל ביקיני בוטום. בדרך נאלצים בובספוג ופטריק להתמודד בפעם השנייה מול דניס שחוזר כדי להרוג אותם. לאחר מאבק הם נפטרים מדניס.
מדבבים בגרסה העברית
הסרט דובב באולפני אלרום ולא באולפני נ.ל.ס, בהם דובבה הסדרה לפני המעבר לאולמן מדיה ב2013. את דיבוב הסרט ביים עידו מוסרי, המדבב גם את בובספוג עצמו.
שרון כהן היה אמור להיות במאי הדיבוב של הסרט. אבל מסיבות פרטיות, כהן לא יכל לביים את הסרט והיה יכול להקליט רק את השורות של עצמו כאשר הוא דיבב את הקריין הצרפתי בתחילת הסרט. הבימוי הועבר לעידו כאשר נטע בן-צבי, הטכנאית באולפן, הציעה לו לביים את הסרט.
הדיבוב העברי הופץ רק בגרסת ה-DVD של הסרט, ולא הוצג בהפצה הקולנועית של הסרט.
צ'ארלס ריכטר
צ'ארלס פרנסיס ריכטר (באנגלית: Charles Francis Richter; 26 באפריל 1900 - 30 בספטמבר 1985) היה סייסמולוג ופיזיקאי אמריקאי. המציא בשנת 1935 את הסולם לכימות גודלן (Magnitude) של רעידות אדמה. שנקרא על שמו והוא: סולם ריכטר.
קורות חייו והקריירה שלו
ריכטר נולד ב-1900 באוברפק שבאוהיו, ארצות הברית למשפחת מהגרים מגרמניה - הסבא רבא שלו היגר בשנת 1848 מבאדן באדן לארצות הברית, ובשנת 1909 המשפחה עברה ללוס אנג'לס. לאחר שסיים את בית הספר התיכון, למד לתואר ראשון באוניברסיטת סטנפורד שבסן-פרנסיסקו וקיבל את התואר הראשון בשנת 1920. 8 שנים מאוחר יותר החל בעבודת הדוקטוראט שלו בפיזיקה תאורטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Cal-Tech) שבפסדינה הסמוכה ללוס אנג'לס. בטרם סיים את עבודתו זו, הוצעה לו מישרה במכון קרנגי של וושינגטון הבירה ועל כן עבר לשם. בעבודתו שם מצא עניין מיוחד בחקר רעידות אדמה והגלים הסייסמיים שהן יוצרות, ויצר קשרי מחקר עם בנו רוטנברג והמעבדה שלו מהמכון בקליפורניה שממנו ריכטר עבר לוושינגטון. יחד עם רוטנברג הוא פיתח, ופרסם ב-1935 את הסולם להערכת גודלן של רעידות אדמה הקרוי על שמו. שנה לאחר מכן הוא חזר לפסדינה ולמכון הטכנולוגי של קליפורניה. הוא קיבל דרגת פרופסור מן המניין רק ב-1952. זאת עקב ההשהייה שהשהה את עבודת הדוקטוראט שלו המוזכרת לעיל, ועקב העובדה שטרח מאוד במחקריו, אך לא בפרסומיו. בשנת 1941 פרסמו השניים את הספר: "רמת הסייסמיות של כדור הארץ" (Seismicity of the Earth) ומהדורה נוספת יצאה בשנת 1954. בשנת 1958 פרסם ריכטר את ספרו "סייסמולוגיה אלמנטרית" (Elementary Seismology). שני ספרים אלה הפכו להיות ספרי יסוד בלימודי הגיאופיזיקה והסייסמולוגיה בעולם: הראשון למתמחים בתחום הסייסמולוגיה, והשני לגאולוגים ופיזיקאים שרעידות אדמה אינם תחום המחקר הראשון שלהם. הספרים מתייחסים בנוסף לסוגיות גיאופיזיות, גם לסוגיות: הנדסיות של בנינים, קרקעות, סלעים ומי תהום, המושפעות מרעידות אדמה.
ריכטר לא צמצם את מחקריו לתחום המיקרוסייסמי, אלא גם למחקר המאקרוסייסמי. הוא היה הראשון לפרסם את המתאם (קורלציה) הקיים בין העוצמה הסייסמית באתר נתון לתאוצת הקרקע המקסימלית שהתרחשה בו. מתאם זה התבסס על מחקר של רעידות אדמה רבות, ונקבע כנכון עבור קליפורניה. משוואת המתאם הייתה כאשר a היא תאוצת הקרקע המקסימלית באתר ביחידות של סנטימטר לשנייה בריבוע (cm/sec2), ו- I היא דרגת העוצמה הסייסמית שהוערכה בו. בעקבות מחקרו זה, התקיימו מחקרים דומים עבור אזורים אחרים בעולם, לרבות עבור המזרח התיכון, ונקבעו משוואות מתאם לכל אזור ואזור. הלוגיקה התהליכית למתאם זה היא כדלקמן: רעידת האדמה משגרת גלים סייסמיים ממוקד רעידת האדמה לכל עבר; הגלים הסייסמיים הללו בהגיעם לכל אתר, גורמים לתאוצת קרקע; תאוצת הקרקע המקסימלית אחראית ליצירת וחומרת האפקטים הסייסמיים באתר; ע"פי האפקטים הסייסמיים הללו אנו מעריכים את העוצמה הסייסמית. על כן קיים המתאם המדובר.
מנאנדרוס מאפסוס
מנאנדרוס מאפסוס (ביוונית: Μένανδρος; פרח בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס) היה סופר יווני שכתב על ההיסטוריה של העיר צור בלבנון.
המקורות היחידים הקיימים לכתבי מנאנדרוס הם ציטוטים של חיבורו הנמצאים בשתי יצירותיו של יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים ונגד אפיון, או בקטעים מצוטטים מתוך חיבוריו אלה אצל סופרים מאוחרים יותר: תאופילוס מאנטיוכיה , אוסביוס מקיסריה וגאורגיוס סינקלוס.
מנאנדרוס מאפסוס חי במאה ה-2 לפנה"ס, במידה מקבלים את הזיהוי שלו עם תלמידו של אריסטרכוס, הנזכר בערך "ארטוסתנס" בסודא.
תוכנם של הקטעים ששרדו מתוך חיבורו של מנאנדרוס
יוסף בן מתתיהו ציטט בחיבוריו שלושה קטעים מתוך חיבורו האבוד של מנאנדרוס על ההיסטוריה של צור:
לא ברור מדברי יוסף בן מתתיהו מה היה שמו של חיבורו האבוד של מנאנדרוס. כאשר הוא מצטט אותו, הוא מתאר אותו כך: "מנאנדרוס, שתרגם את תעודות הצורים מלשון פיניקית ללשון ההלנית"; "מנאנדרוס, שחיבר ספר דברי הימים והעתיק את ארכיוני הצורים לשפת ההלנים"; "מֶנאַנדרוס איש אפסוס, שכתב את כל מעשי המלכים אשר קמו ליונים וללועזים ושקד ללמוד את דברי הימים מספרי עם ועם. הוא דבר גם על מלכי צור". מהתיאור ב"נגד אפיון" ניתן ללמוד כי חיבורו של מנאנדרוס עסק ב"מעשי המלכים אשר קמו ליונים ולברברים".
יוספוס מצטט את מנאנדרוס כאמצעי לספק תימוכין לדבריו שלו, לגבי קדמוניותם של היהודים. הוא מצטט מתוכו על מיזמי הבנייה של חירם, כדי להצביע על אמינות קיומו של המלך חירם המקראי וסיועו לשלמה המלך בבניית בית המקדש בירושלים; הוא משווה את הבצורת בימיו של אליהו עם בצורת שמנאנדרוס אומר שהתרחשה בימיו של אתבעל, מלך צור; לאחר שסיפר על כך ששלמנאסר החמישי היה האחראי לחורבן שומרון, הוא מצטט את מנאנדרוס כעדות נוספת לקיומו של שלמנאסר, שעל פי מנאנדרוס, הטיל מצור (שארך 5 שנים) גם על העיר צור.
בנגד אפיון מצטט יוספוס מתוך חיבורו של מנאנדרוס את רשימת מלכי צור, החל מאביבעל, אביו של חירם, ועד פיגמליון, עם מספר שנות שלטונו של כל אחד מהמלכים, כמו גם מספר שנות חייו. לגבי פיגמליון, נכתב כי בשנת שלטונו השביעית, אחותו דידו ברחה וייסדה את העיר קרתגו. סוף הקטע הזה, שכולל שתי הערות כרונולוגיות (אחת מהן מתייחסת לתאריך הקמת בית המקדש בירושלים), אינו ציטוט ישיר ממנאנדרוס, אולם סביר שהוא מקורו. רוב החוקרים מטילים ספק בכך שהסינכרוניזציה בין עלייתו לשלטון של חירם, הקמת המקדש בירושלים וייסוד קרתגו נובעת ישירות ממנאנדרוס. ייתכן והוא אכן הזכיר את בניית המקדש בירושלים, אך ייתכן גם שאזכור זה נעשה באופן שלא הלם את הרגשות היהודיים ולכן יוספוס בחר שלא לצטט אותו בנושא הזה ישירות.
הערכות המבוססות על ניתוח ספרותי
יעקב קצנשטיין סבור כי העובדה שמנאנדרוס מכנה את שלמה "מלך ירושלים" מוכיחה כי אכן מדובר במקור צורי ולא בדברים שיוספוס שם בפיו, מאחר שמלכי החוף הפיניקי שלטו בעיקרון על עיר אחת וסביבותיה ולכן ראו גם בשלמה שליט של עיר, כמותם. כמו כן, יוספוס אף לא ניסה לתקן את ה"פגם" הזה, אפילו בתיאור שבו הוא עושה מאמץ כדי להאדיר את שלמה. דברים אלה של מנאנדרוס, יחד עם דברי דיוס (היסטוריון הלניסטי נוסף המצוטט על ידי יוספוס), שכינה את שלמה "השליט בירושלים", הם האזכורים היחידים של שמו של שלמה במקור פגאני. קצנשטיין מעיר כי רשימת המלכים של מנאנדרוס נראית אותנטית גם משום שיוספוס אינו סוטה ממנה הצידה, אפילו לא כדי להעיר על אזכורו של אתבעל, חותנו של המלך אחאב, אף על פי שהוא נזכר במקרא.
ויליאם בארנס מציין שנראה כי הרשימה מקורה בארכיון רשמי כלשהו, כי לצרכיו של יוספוס ציון שנות חייהם של המלכים מהווה חזרה מיותרת על סיכום שנות שלטונם.
הערכות המבוססות על כתובות שנמצאו
בטקסט המצוטט של מנאנדרוס, הוא מציין גם מלכים שלא היו כל כך מפורסמים, ובהם גם אלה שעד לאחרונה לא היו להם עדויות מלבד מנאנדרוס. כתובות אלו, המזכירות מלכים פחות ידועים שאינם נזכרים במקרא, מקנות אמינות לכתבי מנאנדרוס, מאחר שלגבי כל אחד מהם, התקופה שמנאנדרוס משייך אותם אליה תואמת לתקופה של הכתובת המעידה עליהם, על פי קביעת היסטוריונים מודרניים.
קשיו
קשיו (שם מדעי: Anacardium occidentale) הוא מין של עץ בעל פרחים ממשפחת האלתיים, קרוב משפחה של אלת הבטנה המניבה את הפיסטוק. הוא מגודל באופן מסחרי למטרת שיווק של גרעיניו ופירותיו.
תפוצה
עץ הקשיו גדל באזור אמריקה הדרומית, ומוצאו בצפון מזרח ברזיל. מברזיל, הביאו הפורטוגזים את עץ הקשיו לאפריקה ולדרום מזרח אסיה. כיום הוא מגודל מסחרית ב-32 מדינות שונות, בעלות אקלים טרופי וסובטרופי. מגדלות הקשיו הבולטות (למטרות ייצוא) הן וייטנאם, ניגריה, גאנה, חוף השנהב, הודו, ברזיל ואינדונזיה.
מקור השם
השם "קשיו" (Cashew) מקורו בשם הפורטוגזי "קאז'ו" (Caju) שהוא בתורו מבוסס על השם בטופי עתיקה "אקאג'יו" (acajú).
ועד הלשון העברית קבע ב-1930 כי העץ יקרא בעברית תולענה, ככל הנראה בגלל בלבול בוטני עם העץ המשמש לחרושת עץ הקרוי מהגוני.
מאפיינים
עץ הקשיו הוא עץ בגובה נמוך-בינוני (כ-12 מטרים), ירוק עד, בעל גזע מפותל.
מתוך עלי הגביע של הפרח מתפתח פרי מדומה גדול ובעל צורת אגס, הקרוי לרוב "תפוח קשיו". הוא אכיל ובעל בשר רך ומתוק, המוקף קליפה עדינה, ואינו מכיל גרעינים. על אף שהוא נחשב כמעדן באזור ברזיל, הוא אינו מגודל לייצוא היות שאינו משתמר היטב במסע - כעבור 24 שעות מרגע הקטיף מתחיל תפוח הקשיו לתסוס. מיץ הקשיו נמכר לרוב בברזיל ופופולרי מאוד (כמו מיץ תפוזים בישראל למשל).
מפימת הפרי, במקום שבו היה הפרח, מתפתח הפרי האמיתי של העץ - בית גלעין דמוי אגוז. זהו אגוז הקשיו, שמבחינה בוטנית אינו נחשב כאגוז, אלא כפרי הדומה לשקד. ללא עיבוד, אגוז הקשיו אינו אכיל.
רעילות
אגוזי הקשיו הנמכרים בשווקים כלא מעובדים למעשה עברו תהליכי חימום וקילוף לפני ששווקו. אגוז הקשיו הטרי, כאשר נקטף מעל תפוח הקשיו, מכיל קליפה כפולה הרוויה שרף. שרף זה מכיל חומר בשם Urushiol, חומר דומה לזה המצוי באוג רעיל. מגע שלו עם העור יכול להביא לגירוי, ובבליעה לתגובת הרעלה. כל אגוז קשיו צריך לעבור טיפול מדויק על מנת להסיר את קליפתו בלי להגיר מהשרף על האגוז. לרוב הקליפה מוסרת בחימום עז, כגון אידוי או טיגון, והזרע מחולץ ממנה ומנוקה, ונבדק פרטנית. טיפול זה יקר יחסית לטיפול באגוזים אחרים, ומגולם במחיר אגוזי הקשיו.
היינריך שנקר
היינריך שֶנקֶר (בגרמנית: Heinrich Schenker; 19 ביוני 1868 – 13 בינואר 1935) היה תאורטיקן מוזיקה ומלחין יהודי-אוסטרי, שהתפרסם בעיקר מניתוח מבני של יצירות.
קורות חיים
שנקר נולד בווישניווצ'יק (אנ') במחוז טרנופל שבגליציה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית ליוהאן שנקר וג'וליה, שניהם היו יהודים. שנקר היה החמישי מבין 6 אחים. בילדותו, נתגלה כישרונו המוזיקלי. בשלב מסוים עבר לווינה כדי ללמוד אצל אנטון ברוקנר. אחר כך, למד באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה. אחד מרעיונותיו המקוריים היה Tonicization, כלומר התייחסות להרמוניה רגעית (אקורד) כאל מרכז טונאלי. רעיון דומה אך בלתי-תלוי מצוי אצל ארנולד שנברג.
עם ממשיכי ומפתחי תורתו נמנים התאורטיקנים פליקס זלצר וקארל שכטר.
מלחין
לאחר שסיים לימודי המשפטים באוניברסיטת וינה, התמסר שנקר במלואו למוזיקה. ההזדמנות הגדולה הראשונה שלו הייתה בזכות מקסימיליאן הארדן (אנ'), עורך כתב עט מפורסם, שפרסם את יצירותיו המוקדמות ביותר של שנקר. לאחר מכן הוצאו פרסומים בכתבי עת אחרים. ממכתבים ששרדו ב"ארכיון שנקר" עולה כי במהלך לימודיו לא הייתה לשנקר הכנסה והוא התקיים אך ורק בזכות כספים של תומכיו. הוא המשיך בפרקטיקה זו לאחר סיום לימודיו. שנקר ראה את עצמו בעיקר כמלחין, וניסה להכניס את עצמו כאמצעי לקידום יצירותיו. כמה מכתבים מעידים על פגישותיו עם אדוארד הנסליק.
תומאס לינדל
תומאס רוברט לינדל (באנגלית: Tomas Robert Lindahl; נולד ב-28 בינואר 1938) הוא רופא-ביוכימאי שוודי-בריטי, המתמחה בחקר מחלת הסרטן.
קורות חייו
לינדל נולד בסטוקהולם, בירת שוודיה לפולקה לינדל ואתל הולטברג.
בשנת 1967, בגיל 30, השלים את לימודי הדוקטורט בביוכימיה במכון קרולינסקה, מערבית לסטוקהולם.
בשנת 1970 הוסמך לינדל לרופא.
לאחר השלמת הדוקטורט, נסע לינדל ללימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית. במסגרת עבודתו התוודע לשאלת המחקר של מנגנוני התיקון של הדנ"א. וגילה את הקלות היחסית בה היא נפגמת. לינדל הגיע למסקנה כי לא תיתכן אפשרות שהחומר הגנטי שלנו יציב במשך כל החיים, ללא סיוע. תובנה זו פתחה את הדרך לתחום מחקר חדש - חקר הנוקלאוטידים, קבוצה של תרכובות אורגניות שקיימת בכל היצורים החיים ומרכיבים את החומר התורשתי. במחקריו גילה לינדל את חולשתו הכימית של הציטוזין (אחד מחומרי הנולאוטידים), שנוטה לאבד בקלות חומצות אמינו ועשוי להביא לשינוי במידע גנטי.
בשנת 1974 פרסם לינדל את ממצאיו בתחום הנוקלאוטידים. מחקר זה היווה את הבסיס למחקר ארוך שנים בתחום תיקון ה-DNA, אשר הקנה לו את פרס נובל לכימיה בשנת 2015.
בין השנים 1978-1982, עבד לינדל כמרצה לכימיה רפואית באוניברסיטת גטבורג שבשוודיה.
בשנת 1981 עבר לינדל להתגורר באנגליה והחל לעבוד כחוקר במכון לחקר הסרטן בלונדון. בין השנים 1986-2005, ניהל את מעבדות המחקר של המכון במחוז הרטפורדשייר. לינדל המשיך לעבוד במכון עד לשנת 2009.
לינדל כתב מחקרים רבים בתחום תיקון DNA והגנטיקה של הסרטן.
פרסים
בשנת 2015 זכה לינדל בפרס נובל לכימיה במשותף עם עזיז סנג'אר ופול מודריץ' על מחקריהם בנושא תיקון DNA ועל כך שהצליחו לפצח ולמפות ברמה המולקולרית את המכניזם שבאמצעותו מצליחים התאים לתקן דנ"א פגום ולשמור על המידע הגנטי.
טופאק שאקור
טופאק אמארו שאקור (באנגלית: Tupac Amaru Shakur; 16 ביוני 1971 – 13 בספטמבר 1996), המוכר בשמות הבמה 2Pac, Pac או מקאוולי, היה ראפר, שחקן, משורר ופעיל חברתי אמריקאי. הוא נחשב בעיני רבים לראפר הגדול ביותר בכל הזמנים. סך מכירות אלבומיו מוערך ביותר מ-100 מיליון עותקים ברחבי העולם, 55 מיליון מתוכם בארצות הברית. רוב עבודתו של שאקור התבלטה בגלל התייחסותו לנושאים חברתיים עכשוויים שפיצלו את החברה, שאקור נחשב לסמל להתנגדות ופעילות נגד אי שוויון.
טופאק דורג במקום ה-86 מתוך 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים לפי המגזין רולינג סטון, ודורג על ידי MTV במקום הראשון ברשימת אמני הראפ הגדולים בכל הזמנים.
ב-7 בספטמבר 1996 בזמן ששהה בלאס וגאס, נורה טופאק 4 כדורים מרכב חולף. שישה ימים לאחר הירי ב-13 בספטמבר 1996 מת מפצעיו.
בשנת 2023 הוענק לו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ביוגרפיה
שאקור נולד בשם לסיין פאריש קרוקס (Lesane Parish Crooks) במזרח הארלם, ברובע מנהטן שבניו יורק למשפחה אפרו-אמריקאית. בגיל שנה שונה שמו ל"טופאק אמארו שאקור" על שם המהפכן הפרואני מהמאה ה-18, טופאק אמארו השני. הוא בילה את רוב ילדותו במחיצת אמו, אפני שאקור, שהייתה חברה ב"פנתרים השחורים" בשנות ה-60 המאוחרות וה-70 המוקדמות. בזמן הריונה עם שאקור, נכלאה אמו בגין קשירת קשר נגד ממשלת ארצות הברית. העונש המקסימלי שהייתה יכולה לקבל היה שלוש שנים בכלא, אך היא זוכתה, ושוחררה חודש לפני הלידה. סבו היה מבכירי תנועת הפנתרים השחורים. את אביו, בילי גרלנד, לא הכיר ואף היה סבור כי אביו מת, עד לאחר שנורה בפעם הראשונה, כשאביו בא לבקרו, וכך גילה את האמת. כשהיה בן 12, הצטרף שאקור לתיאטרון הארלם, ושיחק כטראויס במחזה פרי עטה של לוריין הנסברי, "צימוק בשמש".
כבר מגיל צעיר, לשאקור הייתה היכרות קרובה עם אנשים שהסתכסכו עם מערכת המשפט האמריקנית. הסנדק שלו, אלמר "ג'רונימו" פראט, שהיה במעמד בכיר בפנתרים השחורים הורשע ברצח מורה בזמן שוד בשנת 1968, אך עונשו בוטל מאוחר יותר. אביו החורג מוטולו שאקור, היה במשך ארבע שנים ברשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI. הוא נתפס ב-1986, ובאוגוסט 1988 נשפט לשישים שנה בכלא בשל מעורבותו בשוד מזוין ועל כך שעזר לאחותו, אסאטה שאקור, המבוקשת כיום על ידי ה-FBI, להימלט מן הכלא בניו ג'רזי.
ב-1984 נולדה אחותו, ומשפחתו עברה למרילנד, שם התגוררה בשכונת רולנד פארק במזרח בולטימור. לאחר שסיים את השנה השנייה שלו בתיכון "פול לורנס", עבר שאקור ללמוד בבית הספר לאמנויות בבולטימור, שם למד משחק, שירה, ג'אז וריקוד. שאקור, בליווי חברו דאנה "מאוס" סמית' בתור ביטבוקס, זכה בתחרויות ראפ רבות שבהן השתתף. שאקור נחשב לראפר הטוב ביותר בבית ספרו, מה שהעניק מעמד פופולרי שם. הוא פיתח ידידות קרובה עם השחקנית ג'אדה פינקט סמית', ידידות שנמשכה עד יום מותו. במהלך שהותו בבית הספר לאמנות, החל שאקור לצאת עם בתו של מנהל המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית של בולטימור.
ביוני 1988 עברה משפחתו למארין סיטי שבקליפורניה. בשכונתו החדשה עסק שאקור בסחר בסמים, אך חבריו החדשים הפנו אותו לכיוון הראפ. ביחד עם ריי לאב ו-DJ Dize הקימו השלושה הרכב שנקרא "חשיש בלבד". הקלטותיהם יצאו לאור בשנת 2007 בשם "Tupac Shakur: The Lost Tapes". בשנת 1990, הועסק שאקור בתור רקדן גיבוי בלהקה בסגנון "Road crew".
קריירת הראפ
קריירת הבידור המקצועית של שאקור החלה בתחילת שנת 1991, כאשר הופיע בשיר "Same Song", כשיר מהסרט "Nothing but Trouble", שבו הוא הופיע באותו השם. מאוחר יותר, התארח בשיר של ההרכב דיגיטל אנדרגראונד, וגם בקליפ של השיר. לאחר מכן הופיע שאקור עם חבורת דיגיטל אנדרגראונד, ולקראת סוף שנת 1991 הוציא את אלבום האולפן הראשון שלו, "2Pacalypse Now". האלבום עורר מחלוקות רבות וזכה לשבחים רבים, ובשנת 1993 הוציא שאקור את אלבומו השני, "Strictly 4 My N.I.G.G.A.Z.", שזכה להצלחה מסחרית גדולה. מהאלבום יצאו 4 סינגלים, בהם הסינגלים המצליחים "Keep Ya Head Up" שהביע כבוד לנשים השחורות ולנשים באופן כללי, ו-"I Get Around".
ת'אג לייף
בשנת 1993, הקים שאקור הרכב בשם ת'אג לייף (בתרגום חופשי, "חיי בריון"), עם כמה מחבריו. ההרכב הוציא אלבום אחד בשם "Thug Life: Volume 1" בשנת 1994, והאלבום הגיע למעמד זהב. מהאלבום יצאו ארבעה סינגלים, בהם הסינגל "Pour Out a Little Liquor". בדרך כלל, הופיע ההרכב ללא שאקור. הלהקה הייתה כושלת ביחס ללהקות ראפ אחרות כגון Run DMC, D12 וביסטי בויז.
בעיות משפטיות
למרות הצלחתו כראפר ושחקן, לטופאק עדיין היו בעיות משפטיות רבות. באוקטובר 1991 הוא ניסה להגיש תביעה בסך 10 מיליון דולר נגד רשויות אכיפת החוק של משטרת אוקלנד בטענה ששוטרים הכו אותו באכזריות ובברוטליות בזמן שהלך.
בשנת 1992 נרצח שוטר במדינת טקסס על ידי נער שהאזין לאלבומו של טופאק "2Pacalypse Now" שכלל שירים על הריגת המשטרה. הדבר גרם למערבולת ומחלוקת תקשורתית. סגן נשיא ארצות הברית דן קווייל דרש להסיר את האלבום מחנויות המוזיקה והתקשורת ברחבי הארץ; Interscope סירבה. שאקור טען כי האלבום הראשון שלו התכוון לבעיות העומדות בפני גברים שחורים צעירים, אך השפה הגרפית והתמונות של האלבום שהיו בעלות תכנים של אלימות גרמו לביקורות קשות כלפי טופאק. קוויל גינה את האלבום בפומבי ואמר ש"אין לו מקום בחברתנו". בזכות המחלוקת הזאת, האלבום קיבל פרסום רב, וזכה לפופולריות רבה.
ב-22 באוגוסט 1992, במרין סיטי שבקליפורניה, הופיע שאקור בפסטיבל ונשאר לשעה כדי לחלק חתימות למעריצים. כמה הערות שליליות נקראו לעבר שאקור מצד כמה אנשים וכאשר החלו ויכוחים התחילו צעקות: שאקור שלף אקדח והאקדח נפל מידו. מישהו הרים את האקדח וקליע אחד נפלט. אף על פי שאף אחד בקהל לא נפגע, כ-100 מטרים משם רכב ילד בן 6 על אופניים בחצר בית ספר וקליע פגע במצחו והרג אותו. מקורות מסוימים דיווחו כי הילד היה קורבן מכדור תועה בקרב יריות בין פמלייתו של שאקור לבין כנופיה אחרת. טופאק ומופרים שאקור עזבו את המקום במכונית שלהם ונעצרו על ידי המון זועם, במקרה מול תחנת השריף. המשטרה לקחה את שניהם למעצר, ולבסוף הם שוחררו מבלי שהוגש כנגדם כתב אישום. בשנת 1995, הוגשה תביעה בגין גרימת מוות ברשלנות נגד טופאק, שהוגשה על ידי אמו של הילד שנהרג. במהלך התביעה הוכח שהקליע שהרג את הילד לא נורה על ידי שאקור או חבריו. עורך הדין של שאקור אמר כי הפסטיבל היה "מצב מגעיל" ושטופאק היה עצוב ממותו של הנער. חברת התקליטים של שאקור יישבה את התביעה תמורת סכום שלא פורסם המוערך בין כ-300,000 לכ-500,000 דולרים.
באוקטובר 1993 באטלנטה, בזמן שנסע במכוניתו, טופאק הבחין בשני אחים שוטרים לא בתפקיד, מארק וסקוט וויטוול מתעללים ונטפלים אל גבר שחור. שאקור עצר את מכוניתו ויצא לכיוונם, כשהוא ניגש אליהם התחיל עימות בינו לבין השוטרים אחרי מספר שניות שלף אחד השוטרים אקדח וכיוון לעברו של טופאק אחרי שראה שטופאק לא נרתע ואף צועק לו "תירה". אותו השוטר השתמש באקדחו ושבר את חלון מכוניתו של שאקור מה שגרם לשאקור לשלוף אקדח גם כן ולירות בשני השוטרים בעודם בורחים. טופאק ירה לאחד הקצינים בישבן ולשני ברגלו, בגבו או בבטנו (על פי דיווחים חדשותיים שונים). לא היו נפגעים אחרים, מאוחר יותר אחרי ששני השוטרים נתפסו משקרים בחדר החקירות, התברר ששניהם היו שיכורים וגנבו אקדחים מחדר ראיות. שאקור הואשם בירי אל עבר השוטרים. עדי ראייה ששהו בסביבה בעת התקרית אמרו שמארק וויטוול הוא זה שפתח באש קודם לעברו של שאקור, וויטוול הואשם בירי אל עבר טופאק, בסוף המשפט התובעים ביטלו את כל האישומים נגד כל הצדדים.
נובמבר 1994
בליל 30 בנובמבר 1994, יום לפני הכרעת הדין במשפט ההתעללות המינית שלו, שאקור נורה 5 פעמים ונשדד לאחר שנכנס ללובי של אולפני הקלטה במנהטן על ידי שני אנשים חמושים ולבושים במדי צבא. מאוחר יותר הוא האשים את שון קומבס, אנדריי הארל וביגי סמולס. שאקור גם חשד בידידו הקרוב בשותפות, רנדי "סטרץ'" ווקר, במעורבות בניסיון. לדברי הרופאים בבית החולים שבו אושפז לאחר האירוע, לשאקור היו 5 פצעי ירי; שני פצעים בראשו, שניים במפשעה ופצע אחד בזרוע. הוא יצא מבית החולים שלוש שעות לאחר הניתוח בניגוד להוראות הרופא, על מנת לבדוק שלא מנסים לפגוע בו. ביום שלאחר מכן נכנס שאקור לבית המשפט על כיסא גלגלים ונמצא אשם בשלושה סעיפים של הטרדה מינית, אך יצא זכאי משישה סעיפים אחרים, כולל ההתעללות ומעשי סדום. ב-6 בפברואר 1995, הוא נידון כאמור לשנה וחצי עד ארבע וחצי שנים בכלא באשמת תקיפה מינית.
כעבור שנה, ב-30 בנובמבר 1995, סטרץ' נהרג לאחר שנורה פעמיים על ידי שלושה גברים שנסעו ליד הטנדר הירוק שלו, והמכונית שלו התנגשה בעץ תוך כדי נהיגה ופגעה במכונית חונה לפני שהתהפכה.
ב-27 במרץ 2008, פרסם עיתון האנג'לס טיימס התנצלות בפני שון קומבס על כך שהאשים אותו שהיה אחראי לביצוע הירי בנובמבר 1994. במאמר נכתב כי שאקור הגיע לאולפן עם מקורביו של ביגי שבאו (עם אקדח) לעשות חסד עם ביגי. העיתון הסתמך על מסמכים מזויפים, וקומבס הצהיר כי הוא נגעל מהאנג'לס טיימס על שהדפיסו את הסיפור.
תקופת המאסר והשחרור
שאקור החל לרצות את המאסר שלו ב-14 בפברואר 1995. זמן קצר לאחר מכן, הוציא טופאק את אלבום המולטי-פלטינה שלו "Me Against The World", ובכך הפך שאקור לאמן היחיד אי פעם שהוציא אלבום שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200 בזמן שהוא מרצה עונש מאסר. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200 ונשאר שם במשך חמישה שבועות רצופים. האלבום מכר מעל 240,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו, ושבר שיא בתור הראפר הזכר בעל אלבום שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד בשבוע הראשון לצאתו. בזמן שריצה את עונשו, הוא נשא לאישה את חברתו, קישה מוריס ב-4 באפריל 1995; הזוג התגרש לאחר מכן בשנת 1996. את תקופת המאסר הקדיש טופאק בעיקר לקריאה, כפי שהעיד מאוחר יותר. אחד הספרים שהשפיעו עליו במיוחד היה "הנסיך" מאת ניקולו מקיאוולי. האלבום האחרון שעליו עבד לפני מותו, "The Don Killuminati: The 7 Day Theory", יצא תחת הכינוי Makaveli, וניכרת בו השפעתו של הספר. בספרו טען מקיאוולי כי דרך טובה להתל באויבך היא לביים את מותך. אחת התאוריות אודות מותו של טופאק גורסת זאת, ובאלבום הנ"ל ניתן למצוא מספר שירים המבטאים השקפה זו. בתקופתו בכלא, השחקן המפורסם ג'ים קארי נהג לשלוח לו לעיתים קרובות מכתבים מצחיקים כדי להקל על תקופת שהותו בכלא. לפני מותו נהג שאקור לומר שג'ים קרי הוא השחקן האהוב עליו ביותר.
בחודש אוקטובר 1995 לשאקור הייתה אפשרות להשתחרר מהכלא, אך בשל כל ההוצאות המשפטיות שלו הוא לא הצליח לגייס את הערבות בסך 1,400,000$. בסופו של דבר, ב-12 באוקטובר 1995, לאחר שריצה אחד-עשר חודשים מתוך שנה וחצי עד ארבע וחצי שנים, שוחרר שאקור מן הכלא בעזרתו של שוג נייט, מנכ"ל Death Row Records אשר שילם את דמי הערבות של טופאק, בתמורה לכך ששאקור יפרסם לפחות שלושה אלבומים תחת חברת ההקלטות Death Row.
Death Row Records
עם שחרורו מהכלא, שאקור מיד חזר להקליט שירים. הוא הקים הרכב ראפ חדש עם חבריו בשם אאוטלוז. שאקור החל להקליט את האלבום הראשון שלו עם Death Row, והוציא "סינגל קאמבק" שהפך לאחד מהשירים המפורסמים ביותר שלו "California Love". זמן קצר לאחר מכן. ב-13 בפברואר 1996, הוציא שאקור את אלבום האולפן החמישי שלו והראשון עם Death Row Records, שנקרא "All Eyez on Me". הוא היה לאלבום הכפול הראשון של טופאק ונחשב לאלבום השני מתוך שלושה שלהם התחייב כלפי Death Row. האלבום זכה להצלחה אדירה ומכר מעל 9,000,000 עותקים. נושא האלבום היה שונה לגמרי מ-"Me Against the World" והיה יותר בכיוון מנטליות הבריון והגנגסטא ראפ. שאקור המשיך להקליט שירים עם Death Row, למרות חילוקי הדעות שנתגלעו ביניהם. ד"ר דרה עזב את תפקידו כמפיק הבית כדי להקים חברת תקליטים משלו, אפטרמת' אנטרטיינמנט. שאקור המשיך לייצר מאות שירים במהלך התקופה שלו ב-Death Row, ורובם ראו אור באלבומיו "Loyal to the Game", "Better Dayz", "Until the End of Time", "Still I Rise", "R U Still Down? (Remember Me)" ו-Pac's Life.
ב-4 ביוני 1996, טופאק הוציא סינגל משותף עם אאוטלוז בשם "Hit' Em Up", בו הוא תוקף את ביגי סמולס, שון קומבס, ג'וניור מאפיה והקשורים אליהם בצורה חריפה במלחמת הראפ שביניהם. בשיר, טען שאקור כי הוא קיים יחסי מין עם פיית' אוונס, אשתו של ביגי באותו הזמן, והוא תוקף את חברת התקליטים Bad Boy Records כששאקור משוכנע שכמה חברים שהיו קשורים ל-Bad Boy ידעו על מקרה היריות בשנת 1994 מראש עקב התנהגותם באותו הלילה, אף על פי שאין ראיות מוצקות לכך. שאקור השלים עם שוג נייט, מנכ"ל Death Row, שהיה ביחסים מרירים עם קומבס בגלל התקרית במועדון באטלנטה בשנת 1995, שבה נרצח שומר ראשו וחברו הטוב של שוג נייט, ג'ייק רובלס. החתימה של שאקור ב-Death Row הגבירה את הסכסוך בין החוף המזרחי למערבי. שני הצדדים נשארו יריבים מרים עד מותו של שאקור. ב-4 ביולי 1996, טופאק ביצע הופעה חיה בבית הבלוז עם אאוטלוז, דה דוג פאונד ועם סנופ דוג, שגם היה מהמופיעים הראשיים. זו הייתה ההופעה החיה האחרונה של שאקור, ובשנת 2005 יצא אלבום הופעה בשם "Tupac: Live at the House of Blues" שמכיל את אותה ההופעה של שאקור בבית הבלוז בנוסף למספר קליפים נוספים שלו.
אאוטלוז
בלהקת "אאוטלוז", שאותה הנהיג שאקור, הוענק לכל חבר כינוי של רודן, מנהיג צבאי או אויב של אמריקה:
Makaveli Records
שאקור הזכיר את Makaveli Records כמה פעמים לפני מותו. זו הייתה אמורה להיות חברת תקליטים ששאקור תכנן להקים ולהחתים בה אמנים צעירים בעלי פוטנציאל. שאקור גם תכנן להוציא בחברה זו את הקלטותיו העתידיות. שאקור הושפע מקריאת יצירותיו של הפילוסוף האיטלקי ניקולו מקיאוולי (בעיקר בזמן שהותו בכלא), ומכאן בא כינויו השני של שאקור, "Makaveli". שאקור הוציא בחברת התקליטים את אלבום הסולו השישי שלו, The Don Killuminati: The 7 Day Theory. ישנן מספר קונספירציות שמקשרות את האילומינטי למותו של טופאק שאקור, והן: טופאק יצא כנגד הארגון (אילומינטי) בשיריו, בכתבות והראיונות שנערכו עמו. ניתן גם לראות איך קישר את המילה הרג לאילומינטי (killuminati) כלומר, או שידע משהו או שהסיק והניח הנחות מסוימות שחזרו ופגעו בו. "תאוריית 7 הימים" מתייחסת לספרה 7 סביב חייו ומותו של טופאק. ומקשרת בין מותו, חייו, שיריו ויצירותיו ואנשים שבאו איתו במגע (חברים ואומנים אחרים).
פעילות חברתית
כבן לאחת הפעילות המרכזיות של הפנתרים השחורים, היה טופאק בעל עמדות נחרצות בנושא המאבק לזכויות השחורים. הוא דיבר רבות על כך בשיריו, ודרך המוזיקה ניסה להעביר לעולם תמונה של חייו של גבר צעיר שחור ולצייר תמונה ריאליסטית של מציאות החיים בגטו, ובפרט על האלימות והסמים שבהם. טופאק לא הסתפק בכך וגם קרא באופן פומבי לכנופיות לאמץ קוד אתי שפוסל, בין היתר, פגיעה בחפים מפשע ומכירת סמים לילדים. כמו כן העביר חלק מההכנסות מהופעותיו לקהילות שחורות עניות.
הרצח
בליל 7 בספטמבר 1996 חזר טופאק מקרב איגרוף של מייק טייסון חברו ב-MGM Grand לאס וגאס. כאשר עזב את מקום הקרב, אחד ממקורביו של שוג נייט (מנכ"ל Death Row Records) הבחין באורלנדו "בייבי ליין" אנדרסון, חבר כנופיית קריפס בלובי של ה-MGM Grand והודיע לשאקור. לאחר מכן שאקור החל להתקיף את אנדרסון. שוג נייט ואנשיו של שאקור סייעו לו בתקיפת אנדרסון והקטטה נקלטה במצלמות האבטחה של בית המלון. מוקדם יותר באותה השנה, אנדרסון וחבריו מכנופיית קריפס שדדו חבר פמליה של Death Row בחנות בניו יורק. לאחר התקיפה נסע שאקור לפגישה עם שוג נייט במועדון 662 שבבעלות Death Row (הידוע כיום כמסעדה). הוא נסע ב-BMW שחורה כחלק משיירה גדולה שכוללת רבים מפמלייתו של שאקור.
למרות סדרת ניתוחים במרכז טראומה (שבו נכשל ניתוח הסרת הריאה הימנית), טופאק קיבל טיפול קריטי בעל סיכויים של 50% הצלחה. גובי עזב את המרכז הרפואי לאחר שהודיעו לו שמצב ההתאוששות של שאקור עלה בלילה השישי ב-13%, אך בצהריים ב-13 בספטמבר 1996 נפטר שאקור מדימום פנימי. הרופאים ניסו להחיות אותו, אך ללא הצלחה כי לא הצליחו לעכב את הדימומים. אמו, אפני שאקור הורתה לרופאים להפסיק בניסיונותיהם להחיות אותו. מותו נקבע בשעה 16:03 כאשר הסיבה הרשמית למותו הייתה כאמור כשל נשימתי והפסקת תפקוד של הלב והריאות. גופתו של שאקור נשרפה וחלק מהאפר שלו עורבב עם מריחואנה. חברי הכנופיה של טופאק, אאוטלוז, עישנו את התערובת.
עם הידיעה על מותו מאות אבלים הופיעו בבית החולים, וכל תעשיית הבידור התאבלה על מותו, במיוחד כי לא היו גורמים מובילים בפרשה. רבים האמינו כי מותו היה בסופו של דבר ששלהב את היריבות בין החוף המזרחי למערבי, וכי תופחת האלימות בין אנשים שחורים. למרות זאת, כשישה חודשים לאחר המקרה נרצח הנוטוריוס בי. איי. ג'י. בנסיבות דומות לרצח שאקור כשנורה במכוניתו על ידי מכונית חולפת. רוצחיו של ביגי, בדומה לרוצחיו של שאקור, לא התגלו מעולם.
חקירת הרצח
בשל חוסר ההתקדמות של רשויות אכיפת החוק לגבי חקירת הרצח, חקירות עצמאיות רבות העלו תאוריות. בגלל היריבות המרה שהייתה בין שאקור לביגי סמולס (שנרצח במרץ 1997), עלו ספקולציות רבות על האפשרות של מעורבות ביגי. ביגי, מקורביו ומשפחתו הכחישו את כל ההאשמות. בשנת 2002, עיתון הלוס אנג'לס טיימס פרסם סיפור זוכה פרס פוליצר שבו חקר העיתונאי צ'אק פיליפס את נסיבות הרצח וטען כי חשף ראיות שמפלילות את ביגי ואת אורלנדו אנדרסון וכנופיית קריפס במקרה הרצח. פיליפס צטט מקורות אנונימיים שביניהם חבר כנופיה שטען כי לביגי יש קשרים עם קריפס ולעיתים קרובות הוא שכר אנשים ממנה למטרת אבטחה במהלך הופעות של החוף המערבי. בשנת 2008 דווח כי המסמכים עליהם הסתמך פיליפס מזויפים, ופחות מחמישה חודשים לאחר מכן עזב פיליפס את הלוס אנג'לס טיימס.
משפחתו של ביגי הגישה תיעוד ב-MTV שמראה שבזמן הירי ביגי היה באולפן הקלטות בניו יורק. מנהלו ווין בארו ועמיתו הראפר ג'יימס לויד הכחישו בפומבי את הטענה שהיה מעורב במותו של שאקור. המהומות הרבות בנוגע לנוטוריוס ולטופאק תפסו את תשומת הלב של במאי הסרטים האנגלי ניק ברומפילד, שיצר סרט תיעודי בשם "Biggie & Tupac" שהציג את החברות הטובה שהייתה בין טופאק וביגי עד למוות של שניהם. חבר כנופיית אאוטלוז שהיה חבר ילדות של שאקור, יאקי קדאפי, היה באזור בזמן שטופאק נורה ואמר לשוטרים כי הוא יוכל לזהות את התוקפים, אך נמצא מת בדירתו כחודשיים מאוחר יותר. נסיבות מותו של יאקי קאדפי עדיין אינן ברורות, אך יש הקושרים אותן לנסיבות מותו של שאקור וטוענים כי הוא מת בשל כך שידע את זהות אלה שהתנקשו בחיי שאקור.
מורשת
מעריציו של טופאק חשים כי הוא ביטא את שרבים הרגישו, וכי כל אחד, ללא כל קשר לצבע עורו, יכול עדיין, שנים לאחר מותו, להזדהות עם המילים בשיריו. טופאק נבדל מראפרים אחרים בכך שידע לעורר במאזיניו רגש. הראפ שלו לא היה רק כוחני ומילטנטי נוסח NWA או Public Enemy, ולצד שירים אלימים, שבהם הוא מתאר כיצד הוא רוצח את אויביו, כתב טופאק גם שירים רגישים יותר, כמו, למשל, Dear Mama וגם Keep your head up שהביעו כבוד לנשים השחורות. במקביל, המשיך לעורר את האגרסיביות האגדית שלו בשירים מהאלבום המצליח שלו Strictly 4 My N.I.G.G.A.Z.. הוא המשיך להצדיע לקבוצה שבה הוא הופיע בעברו, דיגיטל אנדרגראונד, שאותם אירח בסינגל I Get Around.
לאורך הקריירה שלו, ניתן היה לראות בכל אלבום את התוקפנות שהתגברה בכל האלבומים של שאקור. אספקט נוסף שבלט אצל טופאק הוא מוסר העבודה שלו. גם מתנגדיו לא יכולים שלא להתפעל ממפעל חייו, שנגדע באבו. במשך קריירה שנמשכה 6 שנים, הספיק יותר ממה שמרבית האמנים מספיקים בכל חייהם. בין האלבום הראשון שיצא ב-1991 ועד להרצחו ב-1996 הספיק טופאק להוציא 6 אלבומים, אחד מהם הוא אלבום ההיפ הופ הכפול הראשון (All Eyez on Me). יותר מחמישה עשר אלבומים נוספים יצאו לאחר מותו (3 מהם כפולים). הוא שיחק ב-7 סרטים וצילם עשרות וידאו קליפים לערוצי המוזיקה. אנשים שעמם עבד מספרים כי היה מבלה ימים באולפן, ואף ישן שם. הספק העבודה שלו היה כזה, שהיו לילות שבהם הוא היה כותב ומקליט 3–4 שירים בלילה. הוא הפיק אלבומים שלמים במהירות רבה, לדוגמה את אלבומו הכפול All Eyez on Me הקליט בשבועיים בלבד.
לאור המספר הגדול של אלבומים חדשים שיצאו לאחר מותו, רבים מכנים אותו "המת הפורה ביותר", ויש גם הטוענים כי רציחתו בוימה והוא למעשה עדיין בחיים.
חיים אישיים
שאקור אהב לקרוא. הוא קיבל השראה ממגוון רחב של סופרים, ביניהם ויליאם שייקספיר, ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן, סון דזה, מיכאיל באקונין, כשהבולט ביניהם היה ניקולו מקיאוולי. שאקור מעולם לא הצהיר על דבקות בדת מסוימת, אך המילים שלו בשירים כמו Only God Can Judge Me ומפיוטים שחיבר טופאק כמו מהאלבום The Rose That Grew from Concrete עולה כי הוא האמין באלוהים. אנליסטים רבים מתארים אותו כדאיסט.
שאקור נישא לקיישה מוריס באפריל 1995, והתגרש ממנה במרץ 1996.
בחודשיו האחרונים התארס לזוגתו, קידאדה ג'ונס, בתם של המוזיקאי המפורסם קווינסי ג'ונס והשחקנית היהודייה פגי ליפטון. קידאדה נותרה לצדו בימיו האחרונים בבית החולים עד לפטירתו ואף קעקעה את דמותו על זרועה לאחר מכן.
לאחר מותו
שאקור זכה להערכה רבה מצד ראפרים שונים - הראפר אמינם שלח מכתב לאימו של טופאק ובו כתב שהוא מודה לה על שגידלה את טופאק והוא השפיע עליו איך לא לחשוב על מה שאחרים יגידו. בספר "How to Rap: The Art & Science of the Hip-Hop MC" כתב הראפר בישוף למונט כי טופאק שאקור "שולט בכל אלמנט ובכל היבט של ראפ", ו-Fredro Starr מתוך הרכב ההיפ הופ "Onyx" אמר ששאקור היה "המאסטר של הזרימה". "כל ראפר שגדל בשנות התשעים הושפע וחייב משהו לטופאק" אמר הראפר 50 סנט. "הוא לא נשמע כמו מישהו שהיו לפניו ראפרים". אתר האינטרנט "About.com" הכתיר את שאקור בתור "הראפר המשפיע ביותר אי פעם".
על מנת לשמר את המורשת של טופאק, הקימה אמו את קרן משפחת שאקור בשנת 1997. המשימה המוצהרת של הקרן היא "לספק הדרכה ותמיכה עבור תלמידים השואפים לשפר את הכישרון היצירתי שלהם". הספונסרים של הקרן הקימו תחרויות, אירועי צדקה, מחנות אמנות עבור בני נוער, הופעות ומלגות לתואר ראשון. בשנת 2005 הקרן פתחה באופן רשמי את "טופאק אמארו שאקור המרכז לאמנויות" (TASCA) בסטון מאונטיין שבג'ורג'יה, שבו צילמו את הקליפ לסינגל Pac's Life. ב-14 בנובמבר 2003, יצא סרט דוקומנטרי על טופאק שאקור בשם "טופאק: תחיית המתים" (Tupac: Resurrection) באישור אמו של שאקור. הסרט מורכב מראיונות שונים של שאקור בתוכניות שונות, על רגעי השיא וסיפורים שונים, כאשר שאקור עצמו הוא זה שמספר את המקרים. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית "הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר" בשנת 2005. ההכנסות של הסרט הופנו למטרות צדקה.
באפריל 2003 התקיים באוניברסיטת הרווארד כנס אקדמי על חייו והשפעתו של טופאק. פרופסור מארק אנטוני ניל מאוניברסיטת באפלו של ניו יורק טען כי שאקור היווה "אינטלקטואל אורגני" בכך שביטא את חששותיה של קבוצה גדולה. פרופסור ניל ציין גם בכתביו כי מותו של שאקור הותיר "חלל מנהיגות בקרב אומני ההיפ הופ". הפרופסור לתקשורת מארי פורמן התייחס לסמליות ולמיתולוגיה סביב מותו של שאקור. במחקרו עלה כי לאוהדיו של שאקור יש רצון "להצליח להחיות את טופאק כגורם חיים שמימי". אמט פרייס, פרופסור למוזיקה באוניברסיטת נורת'איסטרן, תיאר את שאקור כ"אמן פורה" שהיה "מונע על ידי תחושה נוראה של דחיפות", במסע כדי "לאחד את הנפש, הגוף והרוח". מייקל אריק דייסון מאוניברסיטת פנסילבניה, שחיבר את הספר "Holler If You Hear Me: Searching for Tupac Shakur", ציין כי שאקור "דיבר בצורה מבריקה והיה בעל תובנה כמי שמעיד על הכאב של מי שלעולם לא תהיה לו את הפלטפורמה שלו. הוא אמר את האמת, אפילו בעודו נאבק עם שברי הזהות שלו".
בסוף שנת 2003, רשת מותגי הביגוד "Makaveli" הושקה על ידי אפני. בשנת 2005, Death Row הוציאה לאור אלבום הופעה של שאקור בשם Tupac: Live at the House of Blues, שמציג את הופעתו האחרונה של שאקור מיולי 1996. באוגוסט 2006, הביוגרפיה של טופאק שאקור הופצה. הביוגרפיה האינטראקטיבית נכתבה על ידי ג'מאל ג'וסף, חבר בפנתרים השחורים. הוא כלל תצלומים משפחתיים שלא נראו, סיפורים אינטימיים, ומעל 20 רפרודוקציות של שירים, חוזים, תסריטים ומאמרים אישיים בכתב ידו של שאקור. אלבום הסטודיו השישי של שאקור שיצא לאור לאחר מותו, Pac's Life, יצא לאור ב-21 בנובמבר 2006, והוא מנציח את יום השנה העשירי למותו של שאקור. עד היום, טופאק נחשב לאחד האמנים הפופולריים ביותר בתעשיית המוזיקה.
ב-16 באפריל 2012, במהלך פסטיבל קואצ'לה (Coachella Valley Music and Arts Festival) שבקליפורניה, הופיעה על במת הפסטיבל דמותו של שאקור כהולוגרמה בזמן הופעתם של הראפרים סנופ דוג ודוקטור דרה. על פי דיווחים, עלות הפקת דמותו של שאקור (שביצעה את השירים ו-Hail Mary במהלך ההופעה) כ-10 מיליון דולר.
ב-2014 התחילו הצילומים לסרט הביוגרפי על חייו של טופאק, שהופק בין היתר על ידי אימו אפיני שאקור ויצא לאקרנים בשנת 2017.
בשנת 2023, כמעט 30 שנים אחרי מותו, קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד
ספריית הקונגרס
הלהיט של שאקור "Dear Mama" הוא אחד מתוך 25 השירים שהתווספו להקלטות לאומיות בשנת 2010. הספרייה של הקונגרס כינתה את הסינגל כ"מחווה מרגשת ורהוטה לאימהות של ראפרים שנרצחו, ולכל האימהות שנאבקות מול התמכרות, עוני ואדישות חברתית. "הכבוד הזה מגיע שבעה ימים לאחר יום הולדתו של שאקור, שהיה צריך להיות באותה שנה בן 39. טופאק הוא הראפר השלישי שנכנס לספרייה, אחרי גראנדמאסטר פלאש ופאבליק אנמי.
פרסים
במהלך חייו, וגם אחרי מותו, זכה טופאק להערכה רבה כאמן.בין הפרסים שקיבל היו:
דיסקוגרפיה
עד היום ראו אור 12 אלבומי אולפן של טופאק, 10 אלבומי אוסף, 44 סינגלים ו-40 וידאו קליפים.
פילמוגרפיה
מלבד היותו ראפר מצליח, השתתף טופאק במספר סרטים. בסרטו הראשון, "Nothing But Trouble", שיחק שאקור בתור הופעת אורח עם ההרכב הישן שלו, דיגיטל אנדרגראונד. התפקיד הראשון שלו היה בסרט "רחובות אלימים" (Juice), כששאקור שיחק את הדמות "בישופ", והוא זכה לשבחים ממגזין הרולינג סטון, שבו אמר הכותב פיטר טראברס ששאקור היה הדמות "הממגנטת ביותר של הסרט". הוא המשיך לככב עם ג'נט ג'קסון בסרט "לאהוב ולהתגבר" (Poetic Justice), והיה מועמד לפרס השחקן המצטיין, אך לא זכה. הסרט האחרון לפני מותו שבו שיחק היה "כללי המשחק".
סרטים תיעודיים וביוגרפיות
חייו של שאקור הוכרו בסרטים תיעודיים גדולים וקטנים, כשכל סרט מנסה לתפוס אירועים שונים במהלך חייו הקצרים של שאקור. הסרט "טופאק: תחיית המתים" שיצא בשנת 2003 היה מועמד לסרט התיעודי הטוב ביותר באוסקר.
מיכאל נהוראי
מיכאל צבי נהוראי (ליטמן; י' בחשוון תרצ"ב, 21 באוקטובר 1931 – כ"ח בתשרי תשפ"א, 16 באוקטובר 2020) היה רב, חוקר בתחום מחשבת ישראל, פרופסור לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן. עסק בעיקר בחקר רמב"ם.
קורות חיים
נולד בשם מיכאל צבי ליטמן בכפר הומולשט, במחוז ניאמץ בחבל מולדובה שברומניה. בימי מלחמת העולם השנייה גורש מביתו, בהיותו כבן עשר, על ידי המשטר הפאשיסטי-צבאי. הגיע באוניית מעפילים לארץ ישראל, ולאחר שהאוניה נתפסה על ידי הבריטים שהה כמה חודשים במחנה המעצר בעתלית.
למד כשלוש שנים במוסד "יקיר" בכפר הרא"ה. למד במחזור הראשון של ישיבת כפר הרא"ה, אצל הרב משה צבי נריה והרב יעקב כלאב. לאחר מכן למד בישיבת מרכז הרב בירושלים אצל הרב צבי יהודה קוק. הוסמך לרבנות על ידי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. לימד אמונה במרכז הרב במשך מספר שנים. במהלך שהותו בישיבה, לבקשת הרצי"ה, כתב את כותרות המשנה לספר אורות התשובה במהדורה השלישית שהוציא הרב דרוקמן.
הרב נהוראי כיהן כר"מ בישיבה התיכונית נתיב מאיר בשנתה הראשונה של הישיבה עוד כששכנה בשכונת אבו תור. בהמשך בסביבות שנת 1958 נשלח על ידי הרב צבי יהודה קוק ללמד בבתי ספר חילוניים, ובין השאר לימד מחשבת ישראל ותלמוד בקריית חיים, בכפר סבא ובתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
בשנת תשל"ה (בערך 1975), לאחר שחלק בכתב העת "עמודים" על הרב צבי יהודה קוק, ונקט בעמדה כי שיבת ציון הנוכחית יכולה להסתיים בגלות שלישית אם עם ישראל לא ישוב בתשובה, עזב את ישיבת מרכז הרב. עם זאת, המשיך להעריך את הרצי"ה והתבטא: "הרב צבי יהודה היה בעיניי קודש קודשים, אין לנו את הכלים להכיל את האישיות המופלאה הזו".
הוא השלים באוניברסיטה העברית דוקטורט על מורה הנבוכים של הרמב"ם. היה חבר סגל במחלקה לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן. עיסוקו העיקרי היה חקר הרמב"ם, אולם פרסם גם מאמרים שעסקו ברש"י, רבי יהודה הלוי, רמב"ן, רלב"ג, רבי חסדאי קרשקש, הרב יצחק יעקב ריינס, הרב אברהם יצחק קוק, הרב יוסף דב סולובייצ'יק, הרב אלכסנדר שפרן ואחרים.
היה מתומכי "חוגי הצעירים" במפד"ל בהנהגת זבולון המר. בשנת 1975 היה בין מקימי החוג ליהדות דתית מאוזנת שריכז אנשי שמאל דתיים. בשנת 1977 חתם על עצומה בעד מינוי המר לשר החינוך.
בשנת 1959 התחתן עם רחל בלוי, אחייניתו של עמרם בלוי. בנו הוא עורך הדין יאיר נהוראי.
נפטר בכ"ח בתשרי תשפ"א.
אריה מלכיאל קוטלר
הרב אריה מלכיאל קוטלר (נולד ה'תשי"א, 17 באפריל 1951) הוא ראש ישיבת לייקווד בניו ג'רזי וחבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית.
קורות חייו
נולד לרישל ולרב שניאור (בנו של הרב אהרן קוטלר). בנם השני מתוך 9 ילדים. נקרא על שם אבי אמו, הרב אריה מלכיאל פרידמן. מצד אביו הוא נינו של רבי איסר זלמן מלצר.
למד בישיבת בית התלמוד בברוקלין ובישיבת בריסק בישראל. נישא להינדה, בתם של ליפשא (בת הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק) והרב יחיאל מיכל פיינשטיין. הם היו נשואים במשך עשר שנים והתגוררו בירושלים. לא נולדו להם ילדים. בתקופה זו למד בישיבת בריסק. לאחר פטירת אביו, בשנת 1982, מונה בגיל 32 לעמוד בראשות ישיבת "בית מדרש גבוה" בליקווד, הישיבה הגדולה בארצות הברית. הרב אלעזר מנחם מן שך הכריז על מינויו בהלוויה של אביו. אשתו הינדה סירבה להגר עמו לארצות הברית בשל איסור שהטיל סבה, הרב יצחק זאב, על צאצאיו שלא להגר למדינה זו. בלחצה של משפחתה סירבה גם להתגרש. הוא השאיר עבורה גט למקרה שתתרצה, בבית הדין של הרב ניסים קרליץ אך היא סירבה לקבלו. בסופו של דבר קיבל הרב קוטלר היתר מאה רבנים כדי להינשא בשנית, בשנת ה'תשמ"ה (1985) וכעבור מספר חודשים נישא לחנה לאה לבית טיקוצקי. בני הזוג מתגוררים בלייקווד ונולדה להם בת. הינדא עברה להתגורר בבית הוריה בבני ברק וממשיכה בסירובה לקבל את הגט. הפרשה עוררה סערה גדולה בין המחנות במגזר החרדי-ליטאי ושימשה רקע למחזהו של אמנון לוי "שיינדלה".
הרב קוטלר משמש כראש הישיבה, לצד גיסו הרב דוד שוסטאל ובני דודיו הרב ירוחם אולשין והרב ישראל ניומאן.
ספריו
קונטרס הגות תשובה, על הלכות תשובה לרמב"ם, ה'תשס"א
ציור מספר 5, 1948
"ציור מספר 5, 1948" הוא ציור מופשט אקספרסיוניסטי מאת הצייר האמריקאי ג'קסון פולוק.
הציור, שנעשה בטכניקת טפטוף הצבע הייחודית של פולוק, משקף את תקופת השיא של עשייתו האמנותית. על גבי לוח עץ (fiberboard) גדול ממדים יצר פולוק טפטופים של צבע צהוב, חום ואפור. הטכניקה, שפותחה על ידי פולוק בהשפעת הסוריאליזם האירופי ובהשפעת אמנות אינדיאנית, משקפת את רצונו להעצים את מעשה יצירת האמנות כפעולה. פרשנים שונים אף הציגו את פעולת הציור הזו כ"מיצג".
הציור, שנרכש על ידי אספן פרטי, הוצג במשך שנים רבות במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. בשנת 2006 נמכר הציור על ידי בעליו באותה עת – המפיק המוזיקלי דייוויד גפן – תמורת כ-140 מיליון דולר. זה היה הסכום הגבוה ביותר ששולם אי־פעם עבור יצירת אמנות. השיא נשבר בשנת 2011 כאשר משפחת המלוכה של קטר רכשה את אחת היצירות בסדרת "שחקני הקלפים" של פול סזאן תמורת סכום של 250 מיליון דולר.
טרוגלוביטים
טרוגלוביט (Troglobite או Troglobionts) הוא שם כולל למינים רבים של בעלי חיים זעירים המצויים כל ימי חייהם בחלקים חשוכים של מערות ואתרים דומים. בעלי חיים אלה בעלי התאמה אנטומית ופיזיולוגית לסביבה חסרת אור שמש. החושים של הטרוגלוביטים, שמאפשרים להם לחיות מתחת לאדמה, מפותחים מהמקובל בבעלי חיים המצויים על פני האדמה: חוש הריח, חוש הטעם וההתמצאות בדרך הודות לרגישות לרעידות ותנודות בקרקע. לעומת זאת, תכונות אנטומיות מסוימות מנוונות בעיניים ופיגמנטציה.
ויליאם כריסטי
ויליאם לינקולן כריסטי (באנגלית: William Lincoln Christie; נולד ב-19 בדצמבר 1944 בבאפאלו, מדינת ניו יורק) הוא מנצח ונגן צ'מבלו אמריקאי צרפתי, המייסד והמנהל של אנסמבל "לזאר פלוריסאן".
ביוגרפיה
כריסטי למד תולדות האמנות באוניברסיטת הרווארד (שם שימש לתקופה קצרה עוזר למנצח מועדון המקהלה של הרווארד) ומוזיקה באוניברסיטת ייל. הוא עבר לצרפת בשנת 1971 ונודע שם בפרשנויותיו למוזיקה מתקופת הבארוק, בעיקר יצירות מן הבארוק הצרפתי, בעבודה עם רנה ז'אקוב ואחרים.
בשנת 1979 הקים את אנסמבל "לזאר פלוריסאן", על שם אופרה של מארק אנטואן שרפנטייה באותו שם, שהייתה ההפקה הראשונה שלו בבימוי מלא. להכרה מלאה זכה ב-1987 עם הפקת "אטיס, של לולי באופרה קומיק בפריז.
כריסטי גם הציג והקליט יצירות של פרסל, הנדל, מוצרט, קאמפרה, קופרן וראמו.
כריסטי הופיע כמנצח אורח בפסטיבל גליינדבורן באנגליה ובהפקות לאופרה של ציריך והאופרה של ליון. מאז 2002 הוא מופיע באופן קבוע עם התזמורת הפילהרמונית של ברלין.
ויליאם כריסטי כיהן כפרופסור בקונסרבטואר של פריז משנת 1982 עד 1995 והוא ממלא תפקיד פדגוגי פעיל כמנחה כיתות אמן ומרצה באקדמיות למוזיקה. ב-2002 ייסד את "גן הקול", אקדמיה דו-שנתית לזמרים צעירים בקאן.
בשנת 1993 קיבל כריסטי את אות לגיון הכבוד הצרפתי. זה שנים רבות ויליאם כריסטי מתגורר בצרפת ובשנת 1995 ניתנה לו אזרחות צרפתית.
מלחמת 90 הדקות
מלחמת 90 הדקות הוא ספר סאטירה שכתב העיתונאי איתי מאירסון ויצא לאור בישראל בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2008. הרעיון המרכזי בספר הוא שהמאבק רב השנים על הזכות לארץ ישראל בין ישראל לבין הפלסטינים יוכרע אחת ולתמיד במשחק כדורגל מכריע ששני הצדדים יקבלו את התוצאה שלו. הצד המנצח יזכה בריבונות מלאה על ארץ ישראל ואילו הצד המפסיד יעבור תוך זמן קצוב לגור במדינה אחרת.
הרעיון לספר, על פי מאירסון, עלה תוך כדי ויכוח שהשתתף בו, על הזכות לשחק במגרש כדורגל השכונתי ששתי קבוצות רצו להשתמש בו, בו זמנית. הוויכוח הוכרע במשחק קצר בין שתי הקבוצות כשזו שהפסידה ויתרה ועזבה את המקום תוך קבלת הדין וללא ויכוח. הספר החל כניסוי בכתיבה, במהלכו ניסה מאירסון לראות לאיזה מרחק יצליח לקחת את הרעיון המופרך לכאורה של משחק כדורגל מכריע בין ישראל לבין הרשות הפלסטינית. הרעיון התגבש לספר הגיוני הכתוב בהומור.
העלילה וסוגיות מרכזיות בספר
הספר מציג סדר אירועים הגיוני ומפורט מרגע חתימת ההסכם בקהיר, בו מתחייבות ישראל והרשות הפלסטינית לתת למנצחת במשחק כדורגל בין שתי נבחרות של המדינות ריבונות מלאה על שטחי ארץ ישראל, עד תחילת משחק הכדורגל המכריע במדינה נייטרלית. בספר מוצעים מקומות הגירה לישראלים בארצות הברית אם יפסידו במשחק ולפלסטינים בסעודיה. הספר מציג את הפוליטיקה העולמית המתנהלת סביב הרעיון ואישורו בהחלטה של האו"ם, המעורבות והיריבות של מדינות אירופה מצד אחד ושל ארצות הברית מצד שני. הספר מציג את הפוליטיקה, התחבולות וההתנהלות של ישראל ואת אלו של הפלסטינים.
לאורך הספר קיימת מחאה של ארגון "האמהות המודאגות" בראשות אורנה סלומון על עצם העיקרון של הכרעה כה גורלית באמצעות משחק כדורגל, מה שלא רלוונטי לכל אלו שאינם חובבי ספורט. הארגון פותח בעוצמה רבה, אך עם הזמן, כוחו דועך.
בספר מספר דילמות סביב משחק הכדורגל הצפוי, כגון בחירת שופטים אשר לא יהיו בעלי דעות קדומות כלשהן עבור אחד הצדדים, וכן בחירת מיקום המשחק בעיר אשר אין לה עבר של פוגרומים ביהודים, וכמו כן אין בה קהילה מוסלמית גדולה. לבסוף נבחרת לארח את המשחק העיר אלגארווה שבפורטוגל, שמקובלת על שני הצדדים.
הספר מעלה דילמות בנוגע לשאלות אקטואליות העוסקות באירועים שונים בסכסוך הישראלי-פלסטיני. קיימים אזכורים כי הסיבה לחתימת ההסכם בין מנהיגי ישראל והרשות הפלסטינית טמונה באינטרסים אישיים ובניסיון להסיח את דעת הקהל מעוולות שהם ביצעו בעצמם, דבר המזכיר את הטענות שהושמעו כנגד אריאל שרון על ביצוע תוכנית ההתנתקות על רקע פרשת האי היווני. כמו כן, מועלות שאלות בדבר זהות של העם הפלסטיני, כאשר מוברחים מדרום אמריקה אל תחומי הרשות שחקנים אלמוניים שמקורם מפלסטין שלפני קום המדינה, כדי שישחקו למען המולדת שמעולם לא שמעו עליה. שאלה דומה נשאלת על זהותם של השחקנים הישראלים, והאם ערבי ישראלי יוכל לשחק בנבחרת.
יום הכלב הבין-לאומי
יום הכלב הבין-לאומי (באנגלית: International Dog Day) הוא יום חג לא רשמי הנחגג ב-26 באוגוסט לכבוד כל הכלבים למיניהם. מטרת היום היא להכיר בקשיים הרבים שעוברים כלבי רחוב וכלבי עמותות. הכלבים תורמים לנו בתחומים רבים כמו הבריאות שלנו (כלבים יכולים לגלות גידול סרטני, לחזות התקפי אפילפסיה ועוד), לביטחון שלנו (חילוץ והצלה, חשיפת פצצות וסמים) ועוד.
היסטוריה
היום נוסד בשנת 2004 על ידי קולין פייג', מייסדת יום הגורים הלאומי של ארצות הברית, ויום החתולים הלאומי ועוד ימי פילנתרופיה רבים שמעודדים מודעות למצוקתם של בעלי החיים ומעודדים אימוץ.
התאריך 26 באוגוסט הוא היום בו אימצה משפחתה של קולין את הכלב הראשון שלה ולכן בחרה בתאריך זה. יום הכלב הבינלאומי התחיל כיום לאומי בארצות הברית, אך כעבור זמן מועט התחילו לחגוג אותו בכל העולם.
ציון היום בעולם
באתר יום הכלב שהוקם על ידי קולין, ישנה רשימה בה מצוינות 20 דרכים אפשריות לחגוג את יום הכלב, ביניהן: אימוץ כלב, התאמת הבית לכלב, תרומה לעמותות הפועלות למען כלבים ועוד. הדרך הפופולרית ביותר היא לבלות את היום עם הכלב.
חגיגות בישראל
בישראל הים נחגג במספר אירועים שונים כשהמרכזי שבהם הוא: פסטיבל כלביב המתקיים בתל אביב כל שנה ביום הכלב הבינלאומי או בסמוך אליו. בפסטיבל אטרקציות שנות וביניהן: רחבת משחקים לכלבים, מתחם בריאות, מופעי מוזיקה חיה ועוד. בנוסף לכלביב היום מצוין על ידי מספר עמותות וגופים שונים, לדוגמה: עמותת תנו לחיות לחיות, אגודת צער בעלי חיים בישראל, רשת זולו ועוד.
יחסי צרפת–תוניסיה
יחסי צרפת–תוניסיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הצרפתית לבין הרפובליקה התוניסאית.
היסטוריה
בשנת 1881 פלשה צרפת לתוניסיה והקימה את הפרוטוקרט הצרפתי בתוניסיה. פורמלית נטלה צרפת לידיה את נושאי החוץ והביטחון אך בפועל צרפת הקימה מערכת מנהלית שפיקחה על המנהל של הביי בכל תחומי הממשל. בימי הפרוטקטורט פעלה צרפת לפיתוח כלכלה ומערכת חינוך מודרנית המושפעת מהתרבות הצרפתית. הפרוטוקרט שרד עד להכרזת העצמאות של תוניסיה בשנת 1956, צרפת הכירה בתוניסיה במהרה. לאחר מתן העצמאות שרר מתח בן צרפת לתוניסיה ב-1957 צרפת הפסיקה את הזרמת הכספים שעמדו באותו הזמן על 33.5 מיליון דולר אמריקאי לתוניסיה בשל תמיכה בעצמאותה של המדינה השכנה, אלג'יריה. נשיא תוניסיה חביב בורגיבה ציין כי "צרפת ותוניסיה לעולם לא יהיו עוד שותפות בלעדיות.".
בהמשך פיתחו צרפת ותוניסיה יחסים כלכליים ופוליטיים הדוקים. צרפת עדיין רואה בתוניסיה חלק מאזור ההשפעה שלה. בצרפת חיים מאות אלפי אזרחים ממוצא תוניסאי.
צרפת סירבה לבקר את נשיא תוניסיה זין אל-עאבדין בן עלי, שהיה לבן בריתה, למרות המתה ורצח של מפגינים לא אלימים רבים. בסופו של דבר בן עלי התפטר והועמד לדין, צרפת גונתה בפסק דין זה.
עיצורים מוולניים
עיצור מווּלן (באנגלית: Velarized) הוא עיצור שבנוסף לבסיס החיתוך הראשי שלו נחתך בבסיס החיתוך המשני הממוקם בווילון המכונה גם החך הרך. בעת הגיית העיצור מורמת מעט הלשון לכיוון הווילון. באלפבית הפונטי הבינלאומי ניתן לסמן עיצורים מוולנים בכמה דרכים: