cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הוטרים
ההוטרים הם בני קהילה נוצרית אנבפטיסטית (בדומה לאמיש ולמנוניטים). שורשיהם בזרם הרפורמציה בנצרות במאה ה-16. מאז מותו של מייסד העדה יעקוב הוטר ב-1536, דוגלים ההוטרים בעקרונות שהתווה – חיי שיתוף ופציפיזם. תפיסת עולמם הביאה לכך שגורשו מארצות רבות. לאחר שכמעט נכחדו במאות ה-18 וה-19 הקימו ההוטרים מושבות בצפון אמריקה. לאורך 125 שנים אוכלוסייתם גדלה מ-400 לכ-42 אלף איש, רובם חיים במערב קנדה ובמישורים הצפוניים של ארצות הברית. ההוטרים נחשבים לקהילה השיתופית-חקלאית השנייה בגודלה בעולם אחרי התנועה הקיבוצית.
אירופה
מקימי העדה חיו באזור טירול שבאוסטריה. תחת הנהגתו של יעקוב הוטר החלו לפתח את צורת החיים הקומונלית שלהם, המבוססת בעיקר על רעיונות שפירשו מהספר מעשי השליחים בברית החדשה ומהאיגרת השנייה אל הקורינתים. העקרונות הבסיסיים שניסח הוטר היו הכרה בחטא שבקניין הפרטי, פשטות באורח החיים, פציפיזם מוחלט שכולל אי-התגוננות ושלילת כל צורות השררה המשתמשות באלימות, וכן איסור על שירות בכל משרה ממשלתית ושבועה בבית דין. עקרונות אלו אסרו על חברי הזרם מלהתגייס לצבא, לקבל פקודות, ללבוש מדים מכל סוג או לשלם מיסי מלחמה. תפיסת עולם זו הביאה לכך שהם נרדפו על ידי המדינה. יעקוב הוטר אף נתפס על ידי מתנגדיו באזור אינסברוק, עונה באכזריות והועלה על המוקד. ממשיכו של יעקוב הוטר היה פטר רידמן אשר ניסח את העקרונות התאולוגיים והמעשיים של התנועה בספר שכונה "יסודות דתנו, תורה ואמונה". הספר דן ביחסם למלחמה, למדינה ולכנסיות הממוסדות (הקתולית והפרוטסטנטית) מהן מבקשים ההוטרים להיבדל. על פי העקרונות שהתווה רידמן נמנעת העדה מכל צורה של אלימות כאמצעי להטלת משמעת. העונש היחיד המוטל בעדה הוא חרם ונידוי. החברות בעדה מבוססת על רצון חופשי ועל טבילה בבגרות – אחרי לימוד והבנה של עיקרי האמונה לאשורם (זאת להבדיל מן הטבילה בילדות שהייתה מקובלת בכנסיות הממוסדות). שיתוף הנכסים והעבודה נובע מאהבת הזולת ומן השוויון הקדום בין בני אדם. רידמן ציווה על בני העדה לעסוק בעבודה גופנית ואסר על חבריה את הרוכלות.
ההוטרים ברחו מהרדיפות לאזור מוראביה, שהתאפיין באותה תקופה בסובלנות דתית. במורביה שגשגו ההוטרים למעלה ממאה שנים. הם הביאו עימם טכניקות ייצור שלא היו נפוצות במורביה, ובייחוד את שיטת הייצור בבתי מלאכה גדולים, שנקלטו אצלם ביתר קלות בשל אורח חייהם השיתופי. האצולה נהנתה מאוד ממוצריהם ולכן איפשרה להם להקים את מושבותיהם שכונו "ברודהורף" (אחוזת אחים) בשטחיה, בהם נהנו מחופש יחסי ומהיעדר התערבות. שיטות הייצור שהביאו הציבו אותם בתחרות עם הגילדות המסורתיות ועשו אותם ללא אהודים על בעלי הסדנאות הקטנות. ההוטרים עסקו גם בחקלאות ובניין, ואף בתחום הרפואה. הוטרים שהועסקו כשכירים מסרו את משכורתם לקופת העדה. בברודרהוף שוכנו המשפחות בבתים משותפים, על פי רוב מספר משפחות ביחידת דיור אחת. התקופה במורביה נחשבת לתור הזהב בחיי העדה, והיא מונצחת בספרם כרוניקה רבא (Das Gross-Gechichtbuch).
ההערכות הן כי בראשית המאה ה-17, אוכלוסיית ההוטרים במורביה מנתה 25–40 אלף איש. במהלך מלחמת שלושים השנים בא הקץ על עצמאות צ'כיה ובקרב "ההר הלבן" בשנת 1620 נהרגו מרבית בני האצולה המורבית שהייתה מגינם של ההוטרים במורביה. הרדיפות התחדשו, ואילצו אותם לנדוד שנית – להונגריה ולטרנסילבניה. בהונגריה המשיכו לסבול מהשתלשלות מלחמת שלושים השנים, ולאחר מכן מפשיטות הטורקים והטטרים שהעדיפו להחרים את מגוריהם המשותפים הגדולים שהיו נוחים לצבא. ב-1665 נותרו רק כאלף הוטרים שחיו חיי שיתוף, ומצבם החומרי היה רע. המנוניטים מהולנד תמכו בהם כלכלית. נדודיהם בתקופה זו מונצחים בספר כרוניקה זוטא (Das Klein-Gechichtbuch). בספר זה נכתבו גם רבות מן ההחלטות והתקנות שתוקנו בעדה, על פי התאריך בהן תוקננו. המסדר הישועי, בתמיכת המלכה מריה תרזה, שם לעצמו מטרה להמיר את בני העדה ההוטרית לקתוליות. ילדיהם של ההוטרים נלקחו מהם בכוח ובאמצעות צבא, ועל המבוגרים הוטל לקיים את טקסי הכנסייה הקתולית מאונס. חלק מההוטרים המירו דתם ונשבעו לקתוליות אך שמרו על זהות אתנית נפרדת, קהילות אלו כונו הַבַּנְס (Habans) והן נכחדו במהלך מלחמת העולם השנייה.
רק שתי קהילות הוטריות שיתופיות נותרו באלבניץ ובקרויץ שבטרנסילבניה, והישועים החלו להתנכל גם להן ב-1767. באחד הלילות עזבו 70 בני הקהילות וברחו לרומניה, שם ביקשו לחכור קרקע מאציל רומני באזור בוקרשט. במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה נמלטו ההוטרים ליערות והסתתרו, עד ניצחונה של רוסיה. המלכה יקטרינה הזמינה עוד ב-1763 מתיישבים יוצאי גרמניה ליישב את גדות הוולגה ואזורים שנכבשו על ידי הטורקים. ב-1770 הושיבה מספר גדול של מנוניטים מפרוסיה בדרום רוסיה ונתנה להם אוטונומיה תרבותית ומנהלית ואף פטור משירות צבאי. באביב אותה שנה ניצחה רוסיה את הטורקים ברומניה, וההוטרים פנו לגנרל רומיאנצב בבקשה שייושבו בתנאים דומים לאלו של המנוניטים ברוסיה. הגנרל נעתר להם ויישב אותם באחוזתו בכפר וישנקה שבפלך צ'רניגוב, ופטר אותם ואת בניהם מחובת שירות צבאי ושבועה בבית דין. הצאר אלכסנדר הראשון איפשר להוטרים להתיישב על אדמת המדינה בראדיצ'בה, והשווה את זכויותיהם לאלו של המנוניטים. עם הזמן התרופף אורח החיים השיתופי של ההוטרים ברוסיה, בין היתר בהשפעת המנוניטים שבקרבם ישבו שלא דגלו בשיתוף. ב-1842 עברו ההוטרים בעידוד המנוניטים ובעזרתם למחוז מליטופול על גדות נהר מולוצ'נה שבקרים והקימו ארבעה כפרים שלא היו שיתופיים אך נשענו על עיקרי האמונה ההוטרית. בשנים 1859–1860 התלכדו שתי קבוצות נפרדות במטרה לחדש את אורח החיים השיתופי. הקבוצה הראשונה הוקמה על ידי מיכאל ולדנו, וכונתה על שם מקצועו – שמידטלויט (Schmied – נפח, leut פירושה "אנשים"), הקבוצה השנייה הוקמה על ידי דריוס וולטר ונקראה על שמו – דריוסלויט (Dariusleut). כ-25 שנים אחר כך ב-1875 הוקמה קבוצה שלישית בהשראת המורה יעקוב וויפף שכונתה לררלויט (Lehrer – מורה).
ב-1870 בוטלה האוטונומיה התרבותית של ההוטרים והמנוניטים על ידי הצאר אלכסנדר השני. בתי הספר של ההוטרים הועמדו בפיקוח וחויבו בלימודי השפה הרוסית. כמו כן בוטל הפטור משירות צבאי. בני שלוש העדות החליטו להגר לאמריקה.
צפון אמריקה
לאחר שליחת סיירים לבחינת אפשרויות ההתיישבות באמריקה ב-1873, היגרו בין השנים 1874–1879 כלל ההוטרים, כ-1,265 איש, לארצות הברית. שלוש העדות השיתופיות – שמידטלויט, דריוסלויט ולררלויט, הקימו בתחילה שלוש מושבות בדרום דקוטה. יתר ההוטרים שלא חיו בשיתוף וכונו פריירילויט (Prairieleut) התמזגו אט אט בחברה המנוניטית שהיגרה אף היא לארצות הברית באותם ימים. כל מושבה הוטרית-שיתופית היא יחידה כלכלית בפני עצמה, וככל שיש ערבות בין המושבות היא מבוצעת בתוך העדות. הנישואין קורים אף הם על פי רוב בתוך העדה. בתחילת דרכם נתמכו המתיישבים ההוטריים על ידי המושבות הקומונאליות מעדת אמנה. ההוטרים שהתבססו באירופה על ייצור בענפי המלאכה והמנופקטורה, עברו לבסס את כלכלתם על חקלאות ותעשייה הנלווה לה. בשנת 1880 היו 443 הוטרים בארבע המושבות השיתופיות בארצות הברית. ב-1917 עלה מספרם לכ-2,000 ב-18 מושבות שאחת מהן הוקמה בפלך מניטובה שבקנדה.
טרם מלחמת העולם הראשונה היה צבא ארצות הברית צבא התנדבותי ולפיכך לא הוגדר בחוק האמריקאי מעמדם של סרבני מצפון. ניסיונות של ההוטרים להסדיר את מעמדם מול הבית הלבן ולוודא שלא יאולצו להתגייס במקרה של מלחמה נענו בהרגעה שמלחמה אינה נראית באופק. אולם במהלך מלחמת העולם הראשונה והחלת חוק גיוס החובה נרדפו ההוטרים בארצות הברית. באחד המקרים ארבעה גברים הוטרים שסירבו להתגייס בגיוס חובה נכלאו וסבלו מהתעללות. שניים מתוכם, האחים ג'וזף ומיכאל הופר, נפטרו כתוצאה מהתעללות והיעדר טיפול בבית הכלא הצבאי באלקטרז (וזאת לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק). ההוטרים דוברי הגרמנית אף היו חשודים על ידי סביבתם כמשתפי פעולה עם האויב וסבלו מהתנכלויות של שכניהם. תגובת הקהילה ההוטרית הייתה נטישת המושבות בארצות הברית, ו-17 מתוך 18 מושבות הועתקו לאלברטה, ססקצ'ואן ומניטובה שבקנדה. כנגד ההוטרים נחקקו גם בצפון אמריקה מספר חוקי-מדינות שמטרתם הייתה לשמוט את זכויות הקניין המשותפות שלהם על הקרקע. חלק מהמושבות ננטשו עוד טרם מוצה הדיון בנושא בבית המשפט העליון. לאחר שנחקקו חוקים המגוננים על סרבני מצפון, שבו חלק מבני עדת שמידנלויט והקימו מושבות חדשות בדקוטה בשנות ה-30. חלק מהמבנים הנטושים במושבות ההתיישבות הראשונה בדקוטה עודם עומדים. ב-1942 נבהלו השלטונות בדקוטה מפני ההתפשטות ההוטרית ורכישת הקרקעות, והעבירו את "חוק הרכוש המשותף" שהגביל את ההתרחבות של מושבות עדות הדריוסלויט והלהררלויט. החוק בוטל רק בשנת 1973. חוק זה דחף להתפשטות המושבות ההוטריות לאזורי קולומביה הבריטית, ססקצ'ואן, מונטנה ומזרח וושינגטון בשנות ה-40 וה-50. כיום כשלושה רבעים מהמושבות ההוטריות נמצאות בקנדה ורבע בארצות הברית, ואוכלוסיית ההוטרים נאמדת ב-40–50 אלף איש. קצב הריבוי הטבעי של ההוטרים גבוה, ומשפחותיהם נוטות להיות מרובות ילדים. בתחילת שנות ה-50 ובין השנים 1974–1990 זוהתה קומונת ברודרהוף כקהילה הוטרית. קהילות הוטריות קטנות קיימות גם באוסטרליה, ניגריה ויפן. כ-2/3 מן ההוטרים בצפון אמריקה התיישבו בחוות בודדות ולא במושבות וכונו "פרירלויט" (Prairieleut). רוב ההוטרים האלו התאחדו לבסוף עם המנוניטים.
החברה ההוטרית
המושבות ההוטריות בצפון אמריקה הן כולן חקלאיות, אולם בשל השינויים בכלכלה, חלקן החלו גם בייצור תעשייתי (באירופה התבססה כלכלתם על בתי מלאכה ומנופקטורה). כלכלת המושבה מבוססת על עבודה עצמית, וממעטת בשכירת כוח עבודה מן החוץ. בניית הבתים, תחזוקת הציוד ותפירת הבגדים נעשות אף הן בתוך העדה. כיום התרחב הסחר עם החוץ בבגדים, מזון וסחורות נוספות. המושבה ההוטרית בנויה כך שבמרכזה מוסדות הקהילה, סביבם מבני המגורים וסביבם מבני המשק והשדות החקלאיים.
ניהול והנהגה
בניהול המושבות ההוטריות מובילים גברים, כשנשים שותפות להחלטות בתחום הבריאות, הבישול ורכישת הבד לבגדים. בראש הקהילה עומדים 'מיניסטר', עוזר מיניסטר ומזכיר הקהילה (המכונה גם 'בוס'). המיניסטר מייצג את הקהילה ואת עסקיה כלפי חוץ ובפני החוק. המזכיר הוא המנהל בפועל ואחראי על הנהלת החשבונות, התקציב וחלוקת העבודה. עוזר המיניסטר מסייע בהנהגת הכנסייה ובהוראה לילדי הקהילה ("מורה לגרמנית"). אשת המזכיר מכונה "שניידר" בגרמנית שפירושו "חייטת" והיא אמונה על ביצוע רכישות הבד לבגדים של המושבה. המילה "מנהל" (Boss) שגורה בלשון בני העדה, ישנם מספר תפקידים המכונים כך. המשמעותי מביניהם הוא תפקיד מנהל החווה המרכז את כל היבטי גידול התבואה, ובכלל זה את האגרונומיה, ניהול המלאי, ביטוח הגידולים וניהול כוח העבודה. מלבדו ישנו גם מנהל החזירייה, מנהל המחלבה וכו' בהתאם לאופי הגידולים ומשק החי במושבה. תפקידי המיניסטר, המזכיר והמנהלים נבחרים באופן דמוקרטי, והחלטות ספציפיות מובאות פעמים רבות גם הן להחלטה בהצבעה לפני יישום. ההצבעות ברוב המושבות נערכות בשני מעגלים – הראשון הוא מועצה המונה שבעה גברים מבוגרים, והשני הוא אספה שבה לכל הגברים הנשואים במושבה יש זכות הצבעה. בהחלטות רבות משמעות מצביעה המועצה ראשונה, ואם ישנה הסכמה, עוברת ההחלטה להצבעת האספה. בעלי תפקידים שאינם מתנהלים באופן דמוקרטי יכולים להיות מודחים באמצעות הצבעה. לנשים ולילדים אין זכות הצבעה, והם יכולים להשפיע על ההחלטות רק באמצעות דיונים בלתי פורמליים במושבה. מעל תהליכי קבלת ההחלטות בכל מושבה ישנו מבנה של "מועצת בישופות" לכל אחת מן העדות השונות דריוסלויט, לנררלויט ושמידנלויט. מיניסטר מושבה שאינו מוודא שמושבתו עוקבת אחר הוראות הבישופות עשוי להיות מודח מתפקידו.
בבחירת המיניסטר מקובל כי האספה בוחרת ארבעה מועמדים למשרה וביניהם נערכת הגרלה, המייצגת את רצון האל. לאחר מספר חודשי ניסיון המיניסטר החדש מוכתר באופן רשמי בטקס על ידי שני כהנים מכפרים שכנים.
רכוש משותף
ההוטרים מיישמים שיתוף כמעט מוחלט ברכוש ובנכסים. המשפחות מכלכלות עצמן מן המשאבים המשותפים. גישה זו מבוססת על פרקים 2, 4, ו-5 במעשי השליחים, המדברים על כך שהמאמינים יחלקו את כל רכושם. הבניינים והציוד במושבה מנוהלים בקואופרטיב. המשפחות משוכנות בדירות השייכות לקהילה, ולכל משפחה מעט מאוד רכוש אישי. במושבות חדרי אוכל המגישים ארוחות צהרים וערב משותפות, וביחידות הדיור ישנם מטבחים לצורך ארוחות הבוקר. בחדר האוכל יושבים הגברים והנשים על פי רוב בנפרד.
מושבות בת
כל קהילה בנויה על פי רוב מ-10–20 משפחות, ומונה בין 60 ל-250 איש. כאשר אוכלוסיית המושבה גדלה, מחליטים מנהיגי הקהילה כי יש צורך כלכלי וחברתי להתפצל, ומתחילים לחפש קרקע לרכישה להקמת "מושבת בת". תהליך הפיצול שונה בין העדות ההוטריות השונות. בקרב עדת הלהררלויט הוא מובנה יחסית, ואילו בשתי העדות האחרות פחות. בקרב הלהררלויט מקובל כי רכישת הקרקע החדשה ובניית המבנים קודמת להחלטה מי מבני המושבה צפוי לעבור למושבת הבת. במהלך הבנייה מתכננת הנהגת המושבה את חלוקת האוכלוסייה לשתיים, באופן שווה עד כמה שאפשר, כמו כן, מפצלת ההנהגה גם את הפעילות העסקית והנכסים באופן שווה ככל האפשר (עד לרמה של איזה חזיר ואיזו מכונת חליבה תיקח כל אחת מן הקהילות המפוצלות). חברי הקהילה יכולים להביע חששות בפני ההנהגה, אולם לבסוף מתקבלת החלטה סופית. תהליך זה עשוי להיות קשה ולחשוף דינמיקות משפחתיות ופוליטיות לשיחה ערה, ולא תמיד ישנה שביעות רצון מתוצאותיה. לאחר חלוקת המושבה לשתי קבוצות א' ו-ב', בערב שטרם הפיצול הסופי, מונחות שתי פתקאות נייר בתוך כובע. המיניסטר מתפלל לבחירתו של האל ומושך את אחד הניירות. הקבוצה המצוינת בנייר שמשך היא הקבוצה שעתידה לעזוב בתוך שעות את המושבה "האם", ולעבור להתמקם במושבה "הבת". בעדות דריוסלויט ושמידנלויט עשוי התהליך להיות אחר, להתפרס על פני זמן ארוך יותר, ובו קבוצות קטנות של חברים עוברים בכל פעם למושבה החדשה.
חקלאות ותעשייה
מושבות ההוטרים מחזיקות על פי רוב שטחי קרקע גדולים. העיבוד המשותף מאפשר להם לרכוש ציוד חקלאי מתקדם, וחלקן מחזיקות גם דיר חזירים, רפתות ומחלבות ולולי בשר וביצים, כולם בממדים תעשייתיים. לפני המעבר לארצות הברית ייצרו ההוטרים בעיקר לתצרוכת עצמית. באוקראינה למדו טכניקות חקלאיות מהמנוניטים. בשל האוטומציה וההתפתחות החקלאית הטכנולוגית הייצור נעשה אף יותר יעיל, וקהילות פיתחו גם ענפים תעשייתיים.
גורם נוסף שדחף למיכון ותיעוש המושבות היה הזיהוי של ההנהגה ההוטרית בדבר עליית מחירי הקרקע באלברטה וססקצ'ואן בשל התפתחות תעשיית הנפט, שמחייבת את ההוטרים בגיוס כספים גדול יותר לרכישת קרקעות בעת פיצול קהילות. לצורך כך הוקמו במושבות מפעלי פלסטיק, מתכת, נגריות, ומוצרי גרניט. כמו כן 44 קהילות הוטריות התאגדו להקמת מפעל לייצור מוצרי הודו מעובדים. במפעל זה מועסקים גם שכירים לא הוטריים.
יחס לטכנולוגיה
ההוטרים אינם מתנגדים לטכנולוגיה, אולם מגבילים מספר שימושים שלה. הם מנסים להתרחק מן העולם החיצון באמצעות הימנעות מטלוויזיה ואינטרנט. עד לאחרונה בחלק ממושבות הדריוסלויט והלהררלויט היה רק טלפון אחד במושבה. בעדת השמידנלויט הכניסו את הטלפונים המשפחתיים מוקדם יותר. כיום שימוש במכשירים סלולריים נפוץ בקרב כל העדות ההוטריות והודעות טקסט משמשות רבים מבין צעירי העדה לשמור על קשר ביניהם. גם המחשבים נפוצים בקרב ההוטרים. במעט קהילות (רובן בעדת השמידנלויט הליברלית יחסית) ישנה גם גישה לאינטרנט. בתחילה הכוונה הייתה שהמחשבים ישמשו רק לצורכי העסקים והמשק, אולם עם הזמן המחשבים נפוצו יותר ויותר בקרב המשפחות.
חינוך
ההוטרים נוהגים לבנות במושבות בתי ספר העומדים בתקני המדינה. בבתי הספר על פי רוב ישנו מורה שכיר מבחוץ המלמד אנגלית ואת המקצועות הבסיסיים (בחלק ממושבות השמידנלויט המורה נבחר מקרב בני המושבה). מלבד המורה מלמד סגן המיניסטר בבית הספר את השפה הגרמנית, תנ"ך, ה"כרוניקות" של ההוטרים ושינון הכתובים – שיעורים המכונים "בית ספר גרמני", ומתנהלים על פי רוב בשעה שלפני הלימודים הכלליים, ובשעה האחרונה. חלק מההוטרים שולחים את ילדיהם לחינוך הציבורי, אולם מקובל שהם מפסיקים את לימודיהם בגיל 15 בתום החינוך חובה. התעקשות של הורים על המשך הלימודים עשויה להוביל לנידויים מן העדה והכנסייה. בית הספר הציבורי נחשב ל"מותרות" בעיני הקהילה, והילדים מצופים להיעדר ממנו לעיתים מזומנות לטובת חובות במשק. עם זאת מושבות רבות עברו היום להבטיח לילדיהן סיום 12 שנות לימוד ואף לימודים אקדמאיים. החינוך ההוטרי שם דגש על חיזוק זיקתו של הילד לבני גילו, על פיתוח תחושה של אחריות חברתית וציווי מוסרי. החינוך ההוטרי משתדל להימנע מהטלת עונשים. ההוטרים נוטים להתנגד להוראת ההיסטוריה שכן היא רצופה מלחמות הנוגדות את תפיסת עולמם הפציפיסטית. על פי רוב הצעירים יכולים גם לעזוב את המושבה לתקופה הנראית להם, מתוך אמונה שקשריהם הרגשיים והמשפחתיים יובילו אותם לשוב אליה. בהיותם אנבפטיסטים, טקס הטבילה מתרחש אצל ההוטרים רק בבגרות, והוא מהווה למעשה טקס כניסה אל עדת המבוגרים ההוטרים ואל חובות ומשמעת העדה.
צילום
ההוטרים באלברטה ניצחו בדיון משפטי שנערך ב-2007 על זכותם שלא להצטלם לרישיונות הנהיגה שלהם. בית המשפט באלברטה קבע כי דרישת התצלום מפירה את זכויותיהם הדתיות, וכי הנהיגה חיונית לאורח חייהם. טענת ההוטרים הייתה שהצילום סותר את הדיבר השני "לא תעשה לך פסל וכל תמונה". כשמונים רישיונות נטולי תמונה היו בשימוש בעת הפסיקה. מלבד הקבוצות ההוטריות של אלברטה הנמנות עם עדות דריוסלויט ולררלויט, גם חלק ממושבות מניטובה הנמנות עם השמידנלויט מעדיפות שחבריהן לא יצטלמו לרישיונות נהיגה ותעודות מזהות נוספות. עם זאת בית המשפט העליון של קנדה הפך את ההחלטה ביולי 2009 וקבע כי הקהילה ההוטרית מחויבת לציית לחוקים המחוזיים המחייבים תמונה דיגיטלית ברישיונות הנהיגה למניעת גנבת זהות. על אף התנגדותם של ההוטרים לצילום, קיימים צילומים שלהם שנעשו בהסכמה ובשיתוף פעולה. בין השנים 1972–1980 הצלמת מרי קוגה משיקגו צילמה באלברטה סדרת צילומים על חיי ההוטרים. בצילומיה נראים בני העדה בפתיחות רבה והם מלאים אהדה והומור.
לבוש
להבדיל מלבושם השמרני של בני האיימיש והמנוניטים, בגדי ההוטרים, ובייחוד בגדי הילדים, יכולים להיות צבעוניים. הבגדים בעיקרם הם תוצרת בית. בעבר גם הנעליים יוצרו במושבות, אולם כיום הנעליים נקנות בחנויות. המכנסיים והג'קטים של הגברים שחורים על פי רוב. הגברים לובשים חולצות מכופתרות בעלות צווארון, ולעיתים לובשים גם גופיות. הם חובשים כובעים כהים, בדרך כלל שחורים. מכנסי הגברים אינם מוחזקים בחגורות כי אם בכפתורים שחורים, ובדרך כלל הם נעדרים כיסים אחוריים. הנשים לובשות שמלות עם חולצות מתחתיהן. רוב נשות הלהררלויט והדריוסלויט לובשות גם מטפחת ראש שחורה ומנוקדת. נשות השמידנלויט לובשות מטפחות ראש בלא נקודות. נערות צעירות לובשות כובעים צבעוניים הנקשרים תחת הסנטר. לבוש הכנסייה כהה בדרך כלל לגברים ולנשים, ומורכב ממעיל כהה, ולנשים סינר שחור.
שפה
כשם שהאיימיש והמנוניטים נוהגים להשתמש בגרמנית-פנסילבנית, שימרו ההוטרים ניב גרמני המכונה "גרמנית הוטרית" ומשמש אותם בינם לבין עצמם. הניב מבוסס על הגרמנית שדוברה באזור טירול היכן שהחלו ניצני העדה, והושפע מהניב הקרינטי. דוברי הניב ההוטרי ודוברי הניב הפנסילבני מתקשים לשוחח זה עם זה בגרמנית. בטקסי הקודש שלהם משתמשים ההוטרים בגרמנית לותרנית קלאסית.
מערכת המשפט
כחלק מגישתם הדתית משתדלים ההוטרים להימנע ממעורבות במערכת המשפט החילונית. אחד ההוגים הראשונים שלהם, פיטר רידמן, כתב בספרו "וידוי האמונה ההוטרי" כי: "ישוע מראה שהנוצרים אינם צריכים ללכת לבית הדין כשאמר כי אם אדם תובע ממך את מעילך – תן לו גם את גלימתך, למעשה אומר ישוע כי עדיף לתת לאנשים לקחת ממך הכל מלמצוא עצמך בבית משפט משונה. ישוע מבקש מאיתנו לחפש את השמיימי ששייך לנו ולא את הזמני והזר לנו. לפיכך זו ראיה כי נוצרי אינו יכול להישפט או לשפוט". לפיכך הרשומות אינן מראות פנייה של הוטרים לערכאות משפטיות עד המאה ה-20. עם זאת מספר קונפליקטים בעת האחרונה התגלגלו לערכאות משפטיות בצפון אמריקה. בכלל זה מאבקם כנגד התצלומים ברישיונות הנהיגה באלברטה, וכן במקרה נוסף במונטנה בו אילצה המדינה את ההוטרים להשתתף במערכת מדינתית לפיצוי עובדים על אף התנגדותם שנומקה מסיבות דתיות. גם עניינים פנימיים של הקהילה ההוטרית הגיעו לדיונים משפטיים, דוגמת דיונים בדבר חברי מושבות שגורשו ממושבותיהם ביחס לחוקיות הגירוש וגם לפיצויים, ואף דיון על הזכויות בפטנט להאכלת חזירים שפותח באחת המושבות.
ואצלב טאליך
ואצלב טאליך (בצ'כית: Václav Talich; 28 במאי 1883 – 16 במרץ 1961) היה מנצח וכנר צ'כי.
ביוגרפיה
טאליך נולד בקְרֶמְזִיר, אוסטרו-הונגריה (כיום קרומז'יז' ברפובליקה הצ'כית), ולמד בקונסרבטוריון של פראג. היה, בין השאר, תלמידו של אוטאקאר שווצ'יק. לתקופה קצרה היה כנר ראשי של הפילהרמונית של ברלין. משנת 1919 עד 1931 ושוב מ-1933 עד 1941 שימש כמנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית. הוא רומם את התזמורת לדרגה בינלאומית מכובדת ויצא איתה למסעות קונצרטים בעולם.
בשנת 1935 התמנה למנהל אופרה ראשי של התיאטרון הלאומי הצ'כי. את משרתו זו נאלץ לעזוב כשהגרמנים סגרו את התיאטרון בשנות מלחמת העולם השנייה. טאליך חזר אל משרתו לאחר תום המלחמה, פוטר לאחר חילוקי דעות עם הממשלה, חזר אל עמדתו הקודמת זמן קצר לאחר מכן ושוב פוטר אחרי שהמפלגה הקומוניסטית השתלטה על המדינה. בהמשך היה למנצחה של התזמורת הפילהרמונית הסלובקית שאך זה קמה בברטיסלאבה; הקומוניסטים אפשרו לו לפחות להקליט בשמו הוא, שלא כמו במקרה של רפאל קובליק, שתקליטיו הוכנסו לא פעם לאריזה חדשה, שעליה התנוססו המילים "ללא מנצח".
טאליך נודע בעיקר בפרשנויותיו למלחינים צ'כים כמו אנטונין דבוז'אק, בדז'יך סמטנה ויוזף סוק. כמו כן עשה רבות להכנסת האופרות של לאוש יאנאצ'ק לרפרטואר הסטנדרטי.
2010 במוזיקה
בערך זה מצוינים אירועים שהתרחשו במהלך שנת 2010 ונוגעים לעולם המוזיקה.
פרסים מוזיקליים
טקס גראמי ה-52 האירוויזיון ה-55 טקס פרסי ה-MTV (אירופה) המצעד הבינלאומי השנתי של גלגלצ המצעד העברי השנתי של רשת ג' וערוץ 24 המצעד העברי השנתי של גלגלצ ו-ynet
אופרה
פרמיירות מרכזיות
ג'אז
אלבומים מרכזיים שיצאו
סונדסוואל
סונדסוואל (בשוודית: Sundsvall) היא עיר לחופה המזרחי של שוודיה. העיר הוקמה במאה ה-17 על ידי אולף בור. היא ממוקמת 395 ק"מ צפונית לסטוקהולם ושוכנת לחופו של המפרץ הבוטני. נכון לשנת 2009 שכנו בעיר כ-50 אלף תושבים, רובם בשטחה המונוציפאלי של סונדסוואל ולא במרכזה של העיר. במהלך השנים העיר נשרפה ונבנתה מחדש ארבע פעמים, והשריפה האחרונה בשנת 1888 הייתה השריפה הגדולה ביותר בשוודיה אי פעם.
ייצור פלדה
ייצור פלדה (באנגלית: Steelmaking) הוא תהליך של ייצור סגסוגת המורכבת ברובה מן המתכת ברזל, ומכילה ריכוז נמוך של האל-מתכת פחמן ומייוצרת מעפרת ברזל או מגרוטאות ברזל/פלדה. בייצור פלדה, זיהומים (בכימיה ובמדעי החומרים, זיהומים הם חומרים כימיים בתוך כמות מוגבלת של נוזל, גז או מוצק, אשר שונים מההרכב הכימי של החומר או התרכובת) כגון חנקן, סיליקון, זרחן, גופרית ועודפי פחמן (הזיהום החשוב ביותר בתהליך זה) מוסרים ממקור הברזל ומוספים יסודות סגסוגת כגון מנגן, ניקל, כרום, פחמן ונדיום כדי לייצר דרגות שונות של פלדה (דירוג פלדה לסיווג פלדות שונות לפי הרכבן ותכונותיהן הפיזיקליות פותח על ידי מספר ארגוני תקינה). הגבלת גזים מומסים כגון חנקן וחמצן וזיהומים נגררים (הנקראים "תכלילים") בייצור פלדה חשובה גם היא על מנת להבטיח את איכות המוצרים היצוקים מהפלדה הנוזלית.
ייצור פלדה מוכר וקיים כבר אלפי שנים, אך הוא לא התמסחר בקנה מידה של ייצור המוני עד אמצע המאה ה-19. תהליך עתיק לייצור פלדה היה תהליך בכור ההיתוך. בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19, תהליך בסמר ו"תהליך סימנס-מרטין" (תנור באש פתוחה) הפכו את ייצור הפלדה לתעשייה כבדה. כיום ישנם שני תהליכים מסחריים עיקריים לייצור פלדה, כלומר ייצור פלדת חמצן בסיסית, שבה יש ברזל גולמי נוזלי מ"כבשן הדף" וגרוטאות פלדה כחומרי ההזנה העיקריים, וכן ייצור פלדה בתנורי קשת חשמליים (EAF), העושה שימוש בגרוטאות פלדה או ישירה ברזל מופחת (DRI) כחומרי ההזנה העיקריים (ברזל מופחת או ברזל ספוג, מופק מהפחתה ישירה של ברזל על ידי גז מפחית או פחמן יסוד המופק מגז טבעי או מפחם). ייצור פלדת חמצן מונע בעיקר על ידי האופי האקזותרמי של התגובות בתוך הכלי; לעומת זאת, בייצור פלדה של EAF, אנרגיה חשמלית משמשת להמסת גרוטאות מוצקות או חומרי DRI. בתקופה האחרונה, טכנולוגיית ייצור הפלדה של EAF התפתחה קרובה יותר לייצור פלדת חמצן ככל שמכניסים יותר אנרגיה כימית לתהליך.
ייצור פלדה היא אחת התעשיות האינטנסיביות ביותר של פליטת פחמן בעולם. נכון לשנת 2020, לפי הערכות, ייצור פלדה אחראי ל-7 עד 9 אחוזים מכל פליטת גזי חממה ישירה של דלק מאובני. כדי להפחית את ההתחממות הגלובלית, התעשייה תצטרך למצוא הפחתות בפליטות. בשנת 2020, מקינזי ושות' זיהתה מספר טכנולוגיות להפחתת פחמן כולל שימוש במימן, לכידה ושימוש חוזר בפחמן, ומיקסום השימוש בתנורי קשת חשמליים המופעלים על ידי אנרגיה נקייה.
היסטוריה
ייצור פלדה מילא תפקיד מכריע בהתפתחותן של חברות טכנולוגיות עתיקות, ימי הביניים ומודרניות. תהליכים מוקדמים של ייצור פלדה נעשו במהלך העידן הקלאסי בפרס העתיקה, סין העתיקה, הודו ורומא העתיקה.
יצקת (ברזל יצוק) הוא חומר קשיח ושביר שקשה לעבוד איתו, ואילו פלדה ניתנת לגיבוש, נוצרת בקלות יחסית והוא חומר רב תכליתי. במשך רוב ההיסטוריה האנושית, פלדה נוצרה רק בכמויות קטנות. מאז המצאת תהליך בסמר בבריטניה של המאה ה-19 והפיתוחים הטכנולוגיים שלאחר מכן בטכנולוגיית הזרקה ובקרת תהליכים, ייצור המוני של פלדה הפך לחלק בלתי נפרד מהכלכלה העולמית ולאינדיקטור מרכזי של התפתחות טכנולוגית מודרנית. האמצעי הקדום ביותר לייצור פלדה היה "תנור מרוצים" (סוג של תנור מתכות שפעם היה בו שימוש נרחב להיתוך ברזל מהתחמוצות שלו).
שיטות מודרניות מוקדמות לייצור פלדה היו לרוב אומנויות עתירות עבודה ומיומנות. המהפכה האמיתית בייצור פלדה מודרנית החלה רק בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19, כאשר תהליך בסמר הפך לשיטה המוצלחת הראשונה של ייצור פלדה בכמות גבוהה ואחריה שיטת "תנור האח הפתוח".
חמצן בסיסי
ייצור פלדת חמצן בסיסית היא שיטה לייצור פלדה ראשונית שבה מומס ברזל גולמי עשיר בפחמן ומומר לפלדה. הפרחת חמצן דרך ברזל גולמי מותך הופכת חלק מהפחמן בברזל ל- פחמן חד-חמצני ו- פחמן דו-חמצני, בהפיכתו לפלדה.
ייצור פלדה משני
ייצור פלדה משני מבוצע לרוב במצקות. חלק מהפעולות המבוצעות במצקות כוללות דה-אוקסידציה (או "הרג"), הסרת גז בוואקום, הוספה של סגסוגת, הסרת תכלילים, שינוי בכימית ההכללה, דה-סולפוריזציה והומוגנית. כיום מקובל לבצע פעולות מטלורגיות של מצקת במצקות בגז עם חימום קשת חשמלית במכסה הכבשן.
עידן+
עידן+ (ראשי תיבות: ערוצים ישראליים דיגיטליים נגישים) הוא מערך שידור טלוויזיה דיגיטלי קרקעי (DTT) הפועל בישראל. קליטת השידורים מצריכה אנטנה וממיר דיגיטלי, או מקלט טלוויזיה המותאם לשיטת השידור הדיגיטלית. השידורים מופעלים על ידי הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ומופצים לקליטה בחינם בכל מדינת ישראל.
השידורים מלווים בכתוביות סמויות, לוח שידורים אלקטרוני ורדיו.
עידן+ החליף את שידורי הטלוויזיה האנלוגיים, ומהווה חלופה חינמית מצומצמת לטלוויזיה בכבלים ובלוויין. תוכניות להרחבה משמעותית של ערוצי השידור יצרו ציפייה לתחרות בספקי הטלוויזיה בתשלום, אך אלה לא יצאו אל הפועל, או כשלו בשל מיעוט צופים ותמחור לא הולם של דמי ההפצה.
ערוצי תוכן
{{עמודות
מרבב 2 (DVB-T2)
}}
תיאור טכני
במערך שני מרבבים המשדרים בתדרים נפרדים. הראשון בשיטת DVB-T והשני בתקן מתקדם DVB-T2, הווידאו דחוס בשיטת H.264, והאודיו בשיטת HE-AAC v2. השידור מבוצע באפיקים ברוחב 8 מגה-הרץ בקיטוב אופקי. עשרות המשדרים בישראל פועלים בשלוש רשתות חד-תדריות (SFN) עבור כל מרבב: הראשונה מהשרון צפונה; השנייה בין השרון לנגב הצפוני; והשלישית בדרום הנגב וחולקת תדרים עם הרשת הצפונית.
באזורים רבים בישראל לא ניתן להסתפק באנטנה פנימית פסיבית לקליטת השידורים, ויש להשתמש באנטנה אקטיבית או חיצונית. שידורי עידן+ מופרעים לעיתים בערבי הקיץ בשל תיעול טרופוספרי, הנגרם מקיום שכבת אינוורסיה, ונושא שידורים דיגיטליים ממדינות שכנות. {{עמודות|מספר עמודות=2
מרבב 1 (DVB-T)
גודל התמרת פורייה 8k, אפנון, קצב קוד 2/3 ורווח ביטחון 1/4.
מרבב 2 (DVB-T2)
פורייה 32k - מורחב, מסובב (QPSK לרדיו), קצב 3/4, רווח 1/16, PP4 }} לרשות השנייה מרבב שלישי, אשר עדיין איננו בשימוש. הוקצו לו אפיקים 27 במרכז הארץ והנגב, ו-33 בצפון הארץ ודרום הנגב.
הקמה
טרם הקמת המערך שודרו בישראל הערוץ הראשון וערוץ 2 בשיטה הקרקעית-אנלוגית. השידורים תפסו עשרות אפיקים בתחום UHF, וכמה בתחום VHF.
בנובמבר 2004 קיבלה ממשלת ישראל את החלטה מספר 2189 על הקמת צוות בין-משרדי שיבחן את הצורך בשידורים דיגיטליים עבור הערוצים הציבוריים הפתוחים. בפברואר 2008 התקבל בכנסת תיקון לחוק, שמאפשר שידורי DTT. חוק זה מסמיך את הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו כגוף האחראי על שידורים אלה בישראל. הכוונה להגיע לתשתית ארצית של תחנות ממסר, המכסה כ-85% מהבתים עם מקלט ביתי ולכ-98% כיסוי לבעלי אנטנה חיצונית. על פי התיקון לחוק, השידורים האנלוגיים של ערוצים אלה יופסקו לאחר 18 חודשים מתחילת שידור ה-DTT.
שתי מטרות עיקריות למעבר לשידורים דיגיטליים:
להקמת התשתית נבחרה חברת תומסון ברודקסט הצרפתית. שידורי טרום-בטא החלו ביוני 2009 מתחנת איתנים. שידורי בטא החלו ב-2 באוגוסט 2009. הערוצים שעלו למערך בראשיתו היו ערוץ 10, ערוץ הכנסת, ערוץ 33 ושני הערוצים האנלוגיים.
במסגרת המעבר לטלוויזיה דיגיטלית כחלק מעידן+, נסגרו השידורים האנלוגיים בכל רחבי ישראל בהדרגה, החל מ-30 במרץ 2011 ועד לחודש יוני 2011, 45 שנה מאז שהחלו. המדינה סבסדה חצי מעלות הממיר והאנטנה עבור משפחות עניות.
הרחבה הדרגתית
במרץ 2013 נחתם חוזה עם חברת תומסון להרחבת תשתית השידור בשני מרבבים חדשים ועשרות משדרים נוספים, ומתן תמיכה טכנית לשלוש שנים.
בדצמבר 2014 הושק שירות הטלוויזיה הפרטי סלקום tv, אשר קולט גם את שידורי עידן+, ומתבסס בחלקו על התשתית הציבורית.
מאז 30 באפריל 2015 סבלו אזורים שלמים בגוש דן מאי-קליטה של השידורים. הסיבה היא החלשת עוצמת השידור מגבעת קוזלובסקי בגבעתיים, בעקבות הוראת המשרד להגנת הסביבה. בפברואר 2016 דווח כי המשדר חזר לפעילות מלאה. באוגוסט 2015 החל ניסוי שידור דרך המרבב השני בתקן DVB-T2 ובתדרי שידור נפרדים. הניסוי כלל שידור שמע דולבי דיגיטל 5.1, ואת הערוץ הראשון באיכות HD. בפברואר 2017 החל ניסוי שידור של ארבעה ערוציים ייעודיים בנוסף אליו: ערוץ 24, ערוץ 20, ערוץ 9 והלא TV. ערוץ 9 והלא TV בחרו שלא להמשיך בשידורי קבע, המחייבים תשלום דמי הפצה.
בחודש אוקטובר 2017, הודיעה הרשות השנייה שלמרות הצהרותיהן, בעלות הרישיון לערוצים המסחריים בחרו שלא להעביר שידורי HD בעידן+, כדי להימנע מעלויות המרבב השני. הרשות החליטה לפטור אותן מחובה זו בינתיים. בנובמבר ועדת הכלכלה של הכנסת דנה בנושא.
ב-1 בנובמבר, בעקבות פיצול ערוץ 2, נוספו הערוצים קשת 12 ורשת 13 אל המערך במקומו. עקב מחסור ברוחב פס הועבר ערוץ 33 למרבב השני. ערוץ כאן 11 באיכות HD החל לשדר במרבב 2. סידור ברירת המחדל של הערוצים שוּנה, כדי להימנע ממתן הספרה 2 לאחד הערוצים המסחריים.
במהלך יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל תשע"ח, הופעל ערוץ לשידור שמות הנופלים במרבב 2. ביולי 2018 שודר במרבב 2 ערוץ מכאן 33 באיכות HD, במקום ניסוי השמע, לכבוד גביע העולם בכדורגל.
ניסיון הפרטה וצמצום
בחוק ההסדרים 2017–2018, נתנה הכנסת את האפשרות והביעה כוונה להפריט את המערך, תוך שמירה על חבילת בסיס חינמית לציבור. במרץ 2018 פרסם משרד האוצר מכרז להפרטת עידן+. בנובמבר הסתיים המכרז ללא רוכש.
ב-16 בינואר 2019 התמזגו הערוצים עשר ורשת 13. השידור באפיק החמישי הוחלף בשקופית מטעם הרשות השנייה.
בפברואר 2021 פרסמה הרשות השנייה כי היא שוקלת להפסיק את פעילות המרבב הישן, ולהעביר את ערוציו למרבב השני, שפועל בטכנולוגיה חדשה ממנו, על מנת לחסוך בעלויות. המהלך עלול לפגוע במשקי בית המשתמשים בממירים ישנים שאינם תומכים בקליטת המרבב השני, מכיוון שאין בכוונת משרד האוצר לסבסד ממירים חדשים לטובת הצופים.
ב-1 בינואר 2022 הופסקו שידורי ערוץ עכשיו 14 (לשעבר "ערוץ 20") במסגרת עידן פלוס, זאת לאור חובות הפצה שצבר.
ססיליה, נסיכת יוון ודנמרק
ססיליה, נסיכת יוון ודנמרק (ביוונית: Πριγκίπισσα Καικιλία και Ελλάδας και Δανίας, 22 ביוני 1911 - 16 בנובמבר 1937), הייתה בתם של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק ואליס, נסיכת בטנברג, ואשתו של גאורג דונאטוס, נסיך הכתר של הסן.
ביוגרפיה
ססיליה נולדה ב-22 ביוני 1911 בארמון טאטו שביוון. היא הייתה בתו של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק, נכדתו של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים, נינתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, ודור חמישי לניקולאי הראשון, קיסר רוסיה. דרך אמה, אליס, נסיכת בטנברג, היא הייתה דור חמישי לוויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
אחיה הצעיר של ססיליה היה הנסיך פיליפ, בעלה של המלכה אליזבת השנייה, ואחד מדודיה היה לואי מאונטבאטן. בשנת 1922 היו ססיליה ואחיותיה שושבינות בחתונת דודן מצד האם לואי מאונטבאטן עם אדווינה אשלי.
משפחתה של ססיליה, יחד עם שאר משפחת המלוכה היוונית, נאלצה לעזוב את יוון לאחר מלחמות הבלקן. המשפחה התיישבה בצרפת, אולם בשל בריאותה הרופפת של הנסיכה אליס החלה המשפחה להתפזר באירופה: הנסיך פיליפ עבר לגור עם קרוביו באנגליה, בעוד אחיותיו נישאו לנסיכים גרמנים והתיישבו בגרמניה. ב-2 בפברואר 1931 התחתנה ססיליה עם גאורג דונאטוס, נסיך הכתר של הסן, ממנו נולדו לה 4 ילדים. אמה אליס, שחוותה התמוטטות עצבים ואובחנה כסכיזופרנית, אושפזה בבית חולים בשווייץ ונשארה שם למשך שנתיים. ב-1 במאי 1937 הצטרפו ססיליה ובעלה למפלגה הנאצית.
ב-9 באוקטובר 1937 מת חמיה ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן, וגאורג דונאטוס ירש את תאריו. ב-16 בנובמבר אותה שנה טסו ססיליה שהייתה בחודש שמיני להריונה עם בעלה ושני בניה לבריטניה, על מנת להשתתף בחתונת גיסה לודוויג, נסיך הסן עם מרגרט גדס. בהיותם מעל בלגיה החלה ססיליה ללדת, והטייס ניסה לנחות, אולם התנגש בארובה של מפעל באוסטנדה, ובעקבות כך המטוס התרסק וכל הנוסעים נהרגו.
בעקבות האסון התקיימה החתונה בטקס צנוע וקטן, וכל המשתתפים היו לבושים בבגדי אבל. מיד לאחר החתונה יצא גיסה לודוויג לזירת התאונה, ולאחר מכן נערכה ההלווייה בהשתתפות גיסיה, גוטפריד, נסיך הוהנלוהה-לאנגנבורג, ברטולד, מרקיז באדן ואחיה פיליפ, נסיך יוון ודנמרק, וכן אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה ולואי מאונטבאטן.
בתחילת 1938 אומצה בתם של גאורג דונאטוס וססיליה יוהנה, נסיכת הסן על ידי דודיה לודוויג, נסיך הסן ואשתו מרגרט, אולם היא מתה בשנת 1939 כתוצאה מדלקת קרום המוח.
משפחתה
ב-2 בפברואר 1931 התחתנה ססיליה עם גאורג דונאטוס, נסיך הכתר של הסן, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
אברהים אל-ח'ליל
אברהים ביי אל-ח'ליל (1877 - 4 בספטמבר 1937) היה ראש עיריית חיפה בשנים 1911–1913.
אל-ח'ליל היה בנו של מוסטפא פאשה אל-ח'ליל, שכיהן אף הוא כראש עיריית חיפה. הוא היה בן למשפחת אל-ח'ליל שהייתה משפחה מוסלמית עתירת נכסים בעלת בית מפואר בעיר התחתית ברחוב חמאם אל-פאשה שנקרא על שם אביו. הבית קיים עד היום ונקרא בית אל-פאשה.
היה חבר ב"אגודת הצעירים המוסלמים" וכן היה ראש הווקף המוסלמי בחיפה וחבר במפלגת ההגנה הלאומית בהנהגת משפחת נשאשיבי. לאחר רצח ידידו חאג' חליל טהא נעתר לבקשת ערביי חיפה וקיבל על עצמו את נשיאות האגודה המוסלמית בחיפה. במסגרת תפקידו פיקח על כספי הווקף. במסגרת תפקידו הוציא את כספי הווקף מהבנק הערבי והעבירם לבנק ברקליס, בנוסף דרש מהמופתי למסור דוח מפורט על כספי הווקף שנמצאו ברשותו. בחודש אוגוסט 1937, קצת לפני הרצחו קיבל איומים על חייו במכתבים שהיו חתומים על ידי כנופיית היד השחורה, אבל הוא לא התייחס אליהם. בתקופת המרד הערבי הגדול התנגד למעשי הטרור ולשביתה שהונהגו על ידי המופתי של ירושלים חאג' אמין אל-חוסייני. בשל פעולתו כנגד המופתי הוא נרצח על ידי שליחי המופתי.
הרצח התרחש בשבת בבוקר בשעה 08:15 ברחוב חמאם אל-פאשא בקרבת ביתו. אל-ח'ליל ישב בחברת ידידו אחמד מרד מזכיר האגודה המוסלמית בחיפה. הרצח אירע על ידי שני ערבים שהיו לבושים ככפריים, הם ירו לעברו חמש יריות, כדור אחד פגע בזרועו והשני בחזהו. הרוצחים הצליחו להימלט מהמקום. מסע הלוויה של אל-ח'ליל התחיל בביתו, ארונו הועבר למסגד אל-ג'רינה ומשם לחלקת הקבורה של המשפחה הנמצאת מול כיכר פייסל. במסע השתתפו אלפי אנשים כולל נכבדים מכל העדות בחיפה.
בישיבת מועצת העירייה שהתקיימה ב-14 בספטמבר לאחר הרצח הציע דוד הכהן לשנות את שמו של הרחוב שנקרא על שם אביו ולקרוא לו על שמו, ההצעה אושרה בישיבה אבל מעולם לא מומשה.
אלזני (נהר)
נהר האלַזַני (בגאורגית: ალაზანი, באזרית: Qanıx) הוא נהר שזורם לרוחב הרי הקווקז.
האלזני הוא היובל העיקרי של נהר הקורה שבמערב גאורגיה, ונמשך לאורך 351 ק"מ. חלק מנתיבו מהווה את קו הגבול בין גאורגיה לאזרבייג'ן, לפני שהוא נפגש עם נהר הקורה במאגר מינגצ'וויר שליד העיר מינגצ'וויר שבאזרבייג'ן.
מקור הנהר בהרי הקווקז הגדול בהתמזגות שבין שני נהרות קטנים מדרום לרכס ההרים המרכזי של הקווקז. בתחילה הוא זורם מנפת אחמטה דרומה, לאחר מכן דרך עמק אלזני הפורה שבמחוז קאחתי לכיוון דרום-מזרח. זהו גם מרכז תעשיית יין גאורגית. לאחר מכן עובר במישור גארה-קאחתי, ולאחר מכן כובר ברכס ההרים ציווי גומבורי שבגאורגיה. במשך מאות בשנים, זה היה השער העיקרי לפולשים הפרסים. בצידו האזרי נמצא את אפיק אלזני, כאשר בחלק אחד הוא עובר בשפלת אלזני-אוריצ'אי ובחלק האחרון במדרונות הדרומיים של הרי הקווקז הגדול.
האלזני מתייבש במשך החורף, אבל בסוף האביב, שלג שנמס על ההרים זורם לנהר, זרימה שגורמת בדרך כלל לשיטפון. מימי הנהר משמשים להשקיה ולשתייה בעיקר. בשנות ה-90, משקיעים סינים בנו תחנת כוח הידרואלקטרית, שהשתמשו בזרימה החזקה של האלזני. הנהר הוא גם אתר תיירות פופולרי בקרב שוחרי הרפטינג.
זיהום קל של הנהר נובע מחומר ביולוגי של שפכים מערי האזור, וכן גם מהאזורים החקלאיים. בנפות: ע'וורלי ולגודחי, איכות המים נחשבת לנמוכה.
טולואן
טולואן (Toluene), הידוע גם כמתיל בנזן, הוא חומר כימי ארומטי, נוזל בטמפרטורת החדר. טולואן דומה לבנזן, פרט לכך שאחד מאטומי המימן מותמר לקבוצה מתילית. טולואן הינו חסר צבע ובעל ריח חריף. מקור השם טולואן ב Tolu balsam: שרף המופק מהעץ Myroxylon balsamum ממנו בודד החומר לראשונה. השרף שימש את ילידי מרכז ודרום אמריקה להקלה על שיעול, קצרת וטיפול בפצעים. טולו (Tolú) הוא שמו של שבט שאכלס בתקופה הפרה קולומביאנית את האזור בו שוכנת כיום עיר בשם זה בקולומביה. החומר קיבל את שמו מיונס יעקב ברצליוס.
כימיה
טולואן משתתף בתגובות של התמרה ארומטית אלקטרופילית והקבוצה המתילית הופכת אותו פעיל פי 25 מבנזן בריאקציות כאלו. כך ניתן לקבל בסולפונציה פרה טולואן חומצה סולפונית (p-Toluenesulfonic acid). בתגובה עם כלור Cl2 בנוכחות FeCl3 מתקבלים האיזומרים אורתו ופרה כלורוטולואן. קבוצת המתיל מגיבה עם מחמצנים ומתקבלת חומצה בנזואית או בנז-אלדהיד. טולואן מגיב עם ברום לקבלת בנזיל ברומיד
שימושים
בדומה לבנזן, גם הטולואן משמש כממס אורגני טוב. הוא משמש להמסת שרפים מלאכותיים, צבעים, דיו, לכה, גומי ועוד. הטולואן משמש גם כחומר מוצא לחומר הנפץ TNT, לחומרים פלסטיים כגון פוליאורטילן, לחומצה בנזואית ובנז-אלדהיד.
ניתן להשתמש בטולואן להעלאת מספר האוקטן של דלקים. טולואן בריכוז נפחי של 86% שימש במרוצי פורמולה 1 בשנות ה-80; 14% הנותרים היו הפטאן (C7H16) שנועד להוריד את האוקטן לרמה המותרת בתחרות. ניתן להשתמש בטולואן נקי למנועי 2 פעימות ו-4 פעימות אלא שיש לחמם את הנוזל ל-70°C. טולואן משמש להוצאת הקוקאין מעלי הקוקה לשם הכנת תרכיז קוקה-קולה.
סיכונים
שאיפת אדי הטולואן עלולה להיות קטלנית והיא הדרך המהירה ביותר לריכוז מרבי בדם. רמות חשיפה נמוכות גורמות עייפות, בלבול, חולשה, התנהגות הדומה לשכרות, אובדן זיכרון, בחילה, אובדן תיאבון, ואבוד ראיית צבע ושמיעה. תופעות אלו חולפות בתום החשיפה. שאיפת כמות גדולה עלולה לגרום אובדן הכרה ומוות. טולואן עלול לגרום פגיעה בתפקוד הכליות. לטולואן מסיסות נמוכה מאוד במים ולכן אינו יכול לצאת מהגוף בשתן; כדי לסלקו יש לחמצן את הטולואן באמצעות cytochrome P450 לבנזיל אלכוהול. בריאקציה נוצרים גם חומרים מסרטנים, למשל בנזאלדהיד.
הטולואן כלול ברשימת 189 החומרים המוגדרים מסוכנים על ידי ה- USEPA במסגרת חוק האוויר הנקי שנחקק בארצות הברית בשנת 1990.
המוסד לבטיחות ולגיהות קובע את הערכים המרביים לחשיפה:
אצטדיון האורווה
אצטדיון האורווה, או בשמו הרשמי "האצטדיון העירוני פתח תקווה", היה אצטדיון בעיר פתח תקווה ששימש בעיקר כמגרשן הביתי של קבוצות הכדורגל של הפועל פתח תקווה ומכבי פתח תקווה עד להריסתו בשנת 2010. הוא היה ממוקם ברחוב אבשלום גיסין 39, ליד הספורטן, והכיל 6,800 מקומות ישיבה המרוכזים ביציע המערבי והמזרחי.
היסטוריה
לפני הקמתו של אצטדיון האורווה שיחקה מכבי פתח תקווה בתחילה בחורשה במיקומה הנוכחי של שכונת עין גנים, והחל מ-1926 ועד לאמצע שנות השבעים במגרש מכבי בפתח תקווה ברחוב שטמפפר בעיר. הפועל פתח תקווה, שנוסדה 22 שנים מאוחר יותר, שיחקה במגרש ברחוב קק"ל בעיר ולאחר מכן באצטדיון "מגרש הפועל" ברחוב אברבנאל בעיר שנחנך ב-1940, היה מוכר בכינוי "הבריכה" וכיום אינו קיים. האצטדיון המכונה כיום אצטדיון האורווה נבנה ב-1967 בכספם האישי של אנשי מפא"י הפתח תקוואים, ותיקי ההסתדרות ואנשי פלוגת הסדרן. הוא נחנך במשחק ידידות בין הפועל פתח תקווה ומכבי חיפה ב-23 באוקטובר 1967. ומשחק הליגה הראשון שנערך בו התקיים בהמשך אותו שבוע, ובו הביסה הפועל פתח תקווה את הפועל חיפה בתוצאה 1:4.
עד לשנות השמונים היה אצטדיון האורווה בבעלות מועצת הפועלים בפתח תקווה, ואז הועבר יחד עם נכסים נוספים לבעלות חברת נכסים חדשה של ההסתדרות. במשך השנים נשמעו ביקורות רבות על התנאים הנמוכים באצטדיון ועל מנהלים שלא היו מזוהים עם הקבוצה, לכן היסטוריון הקבוצה ניסים קלדרון הכריז במאמר במקומון "שחק" שחייבים לנקות את האורוות מהסוסים הטרויאנים האלה" מכאן החלו לכנות את "אצטדיון מועצת הפועלים בפתח תקווה" בשם הכינוי "האורווה" למרות זאת, רבים רואים בו את כאחד המגרשים הביתיים ביותר בארץ, כאשר משחקיהן הביתיים של מכבי והפועל פתח תקווה נחשבים לקשים במיוחד. על אף העובדה שמכבי פתח תקווה ידועה במספר אוהדיה הקטן, למשחקיה הביתיים משקל גדול בהצלחתה לשחק בליגה הראשונה במשך רוב עונות קיומה ואף להגיע למעמד של חברת קבע בצמרת הגבוהה של הכדורגל הישראלי במהלך שנות האלפיים. גם בעונות הבינוניות ובתקופות השפל של הפועל פתח תקווה היא נחשבה ל"אגוז קשה לפיצוח" במשחקיה באצטדיון זה. הקבוצה לא זכתה באף אחת משש אליפויותיה באצטדיון האורווה.
המשחק המפורסם ביותר שהתנהל באצטדיון הוא משחקה הביתי של הפועל פתח תקווה מול בית"ר ירושלים במסגרת חצי גמר גביע המדינה של עונת 1973/1974, ב-4 ביוני 1974. לפתח תקווה היה יתרון 1:0 מן המשחק הראשון בירושלים, ובית"ר ניצחה 2:1 בתום 90 הדקות של משחק הגומלין באורווה, לאחר שחזרה מפיגור של 1:0. בהארכה כבשה פתח תקווה צמד בדקות ה-110 וה-115 ועלתה ליתרון של 3:2. כעבור דקה הופסק המשחק כאשר אוהדי בית"ר רמסו את הגדרות, פרצו למגרש והחלו להתקיף את שחקני פתח תקווה (אהרון סאלם, דב רמלר, גדי צלניקר ויהושע חביה הוכו קשות והועברו לבית חולים) ואת השוטרים ולהרוס כל מה שנקרה בדרכם, באירוע שנחשב עד היום לתצוגת האלימות החמורה ביותר בכדורגל הישראלי. לאחר שרוב שחקני פתח תקווה טיפסו על חומת הבטון של האצטדיון וברחו אל הפרדסים הסמוכים, ביצעו אוהדי בית"ר מה שכונה בתקשורת "פוגרום" באצטדיון עצמו ואף ניסו להעלות את השערים באש.
ביוני 1997 רכש מאיר שמיר, בעל הבית של הפועל פתח תקווה משנת 1996, את האצטדיון ואת מגרשי האימונים הסמוכים לו ביחד עם חברת אשדר וחברה נוספת שחברו תחת השם "החברה להצלת הפועל פתח תקווה" (הלה"פ). לפי חוזה המכירה, האצטדיון ייהרס ברגע שאצטדיון חדש בבעלות העירייה יוקם בעיר. החברה צפויה להרוויח עשרות מיליוני דולרים מן העסקה, לאחר השלמתו של פרויקט בניה ופיתוח בצפון פתח תקווה. ביקורות נשמעו בנוגע למעורבותו של שמיר בקבוצה על רקע זה.
באצטדיון נערכו מספר משחקים בינלאומיים, משחקיה של הפועל פתח תקווה בגביע אופ"א וגביע המחזיקות ומשחקיהן של הפועל ומכבי פתח תקווה בגביע האינטרטוטו. ממכבי פתח תקווה נמנע מלארח את משחקיה בשלב הבתים בגביע אופ"א, השלב הגבוה ביותר אליו הגיעה קבוצה פתח-תקוואית, עקב בעיות בטיחות באצטדיון, והיא אירחה אותם באצטדיון רמת גן.
ב-1 ביוני 2010 הסתיימו עבודות ההריסה של האצטדיון. בסוף שנת 2011 נחנך אצטדיון המושבה אשר החליף את אצטדיון האורווה כמגרשן הביתי של הפועל ומכבי פתח תקווה.
לאחר הריסת האצטדיון נבנו במקומו מספר מגדלי מגורים.
הארלם
הארלם התפרסמה בתחילת המאה ה-20 בשל הרנסאנס של הארלם, כיום היא ידועה בעיקר בשל היותה מרכז מגורים ועסקים לאוכלוסייה אפרו-אמריקאית והיספנית ממעמד הפועלים. בהארלם קיים ריכוז גבוהה של קתדרלות וכנסיות אפרו-אמריקאיות אשר נמצאות בשימור כשלצידן בתי אבנים חומות, בניינים מודרניים, אזורי מסחר, עסקים ובילוי. דבר אשר מקנה לשכונה מראה ייחודי.
היסטוריה
ההתיישבות האירופאית הראשונה בהארלם של היום הייתה התיישבות הולנדית שנוסדה בשנת 1658. שכונה זו נקראה בזמנו "Nieuw Haarlem" על שם העיר ההולנדית הארלם (Haarlem). היישוב החדש שכן סמוך לדרך המובילה לבוסטון, דרך שנסללה על ידי חברת הודו המערבית ההולנדית. דרך זו הפכה לחלק מדרך דואר בוסטון. בשנת 1664 השתלטו האנגלים על הקולוניה ההולנדית ושינו את שמה ל"הארלם".
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, ב-16 בספטמבר 1776, נערך בהארלם אחד הקרבות החשובים במערכה על ניו יורק. בקרב זה השתלטו האמריקאים בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון על האדמות הגבוהות באזור, ניצחו את האנגלים וצברו ביטחון לקראת המשך המערכה על ניו יורק.
במאה ה-19 הארלם הייתה אזור כפרי עם בתי אצולה גדולים המשקיפים על נהר ההדסון. התנועה מפרבר מבודד זה אל העיר ניו יורק המתפתחת נעשתה באמצעות קו מעבורות על הנהר המזרחי או באמצעות כרכרות-נוסעים על דרך דואר בוסטון. הארלם הפכה לפרבר המשגשג באופן האינטנסיבי ביותר בסביבת העיר ניו יורק בעקבות בניית מסילת רכבת בין ניו יורק להארלם ולערים נוספות במדינת ניו יורק בין השנים 1831 ו-1851.
בשנת 1880 הוארכו קווי רכבת עילית להארלם, ואיתם צבר תאוצה הפיתוח האורבני הצפוף. בתקופה הזו הייתה הארלם מאוכלסת ברובה בידי לבנים נוצרים. בעיר נבנו מגרש פולו (אשר הפך מאוחר יותר לאצטדיון הבייסבול של קבוצת הניו יורק יאנקיז) ובית אופרה שנחנך בשנת 1889.
תחילת המאה ה-20
הפיתוח המהיר של מבני המגורים, ומנגד, עיכובים בבניית רכבת תחתית, הביאו לירידה קיצונית במחירי הדירות החדשות. ירידת מחירים זו עודדה הגירה של מהגרים חדשים, כ"תחנה ראשונה" בדרך להתבססות בארצות הברית. גל המהגרים הראשון היה גל יהודים ממזרח אירופה; מספרם הגיע לשיא בשנת 1917 של כ-170,000 יהודים שיצרו את הארלם היהודית. אולם, הם לא נשארו בהארלם זמן רב, כך שעד שנת 1930 נשארו בשכונה כ-5,000 יהודים בלבד.
את מקומם של היהודים החליפו מהגרים איטלקים אשר התגוררו בשכונה זמן רב יותר מהיהודים, אולם מרביתם עזבו עד סוף שנות ה-70 לשכונות טובות יותר בניו יורק וניו ג'רזי. את מקומם של האיטלקים בהארלם מילאו מהגרים היספנים, בעיקר מפוארטו ריקו והרפובליקה הדומיניקנית.
אפרו-אמריקאים החלו לעבור להארלם ב-1904 כחלק מגל הגירה של 6 מיליון אפרו-אמריקאים ממדינות הדרום לצפון (אנ'), אליהם הצטרפו בהמשך מהגרים מהאיטי וג'מייקה (אפרו-קריביים). עד שנת 1920 מרכז הארלם היה ברובו המוחלט מאוכלס באוכלוסייה שחורה. רובם התגוררו במרכז הארלם בשל מחירי שכירות נמוכים, בעוד שהיהודים והאיטלקים גרו בעיקר במזרח הארלם, באזור שידוע כיום כ'הארלם הספרדית'.
כניסת השחורים להארלם לוותה תחילה במגמה חיובית שנקראה הרנסאנס של הארלם. בתקופה זו התגוררו בשכונה גם משפחות שחורות ממעמד הביניים. מגמת הפריחה נמשכה עד שנות ה-30, עת תחילת השפל הגדול אשר הוביל לעלייה חדה באחוזי האבטלה, העוני והפשע. בעשורים הבאים נטשו את השכונה מרבית המשפחות השחורות והלבנות ממעמד הביניים. הארלם נהפכה למעוז הפשע המאורגן, בשליטת המאפיה האיטלקית והיהודית.
אמצע המאה ה-20 ואילך
בשנת 1960 עדיין נותר בהארלם ריכוז גבוה של האוכלוסייה השחורה, מכיוון שבעלי נדל"ן רבים בשאר אזורי ניו יורק לא השכירו דירות לשחורים. כתוצאה מכך היו מחירי הדירות בהארלם לעיתים קרובות גבוהים מהממוצע ללא אלטרנטיבה אמיתית, ואף נשארו ברמה זו גם כאשר הבניינים החלו להתיישן. מחירי הדירות הגבוהים גרמו לכך שמספר משפחות חיו בדירה אחת, וצפיפות האוכלוסייה לקמ"ר בשכונה זו הרקיעה שחקים. בתחילת שנות ה-60 הדבר גרם לאירועי חרם שכירות בהובלת מספר ארגונים חברתיים, בין היתר על ידי HARYOU בהובלת ממי פיפס קלארק.
אף על פי שבשכונה נותרו מספר רב של מבנים מרשימים בני מאות שנים, חוסר ההשקעה בהארלם הוביל לשחיתות מקומית, מתח גזעי, עלייה בפשיעה והתחזקות של עבריינים. ביניהם דאץ' שולץ, פרנק לוקאס ומשפחת ג'נוביז.
עם המשך ההידרדרות של בנייני המגורים, הפכו רבים מהם לבלתי ראויים למגורים. רבים מהם נהרסו או ננטשו עד שלבסוף, בשנת 1970, לראשונה מאז מלחמת העולם הראשונה, הייתה צפיפות הדיור בהארלם נמוכה מזו שבשאר מנהטן. המבנים הנטושים אפשרו פעילויות סחר בסמים וזנות והמספר המועט של דיירים משלמי מיסים הביא להשקעה פחותה אף יותר מצד הממסד, דבר שגרם לירידה נוספת באטרקטיביות של האזור.
בשנות ה-90 חל שינוי חיובי בהארלם והיא החלה לעבור תהליך של העלאת ערך רכוש על ידי החלפת אוכלוסייה ענייה באוכלוסייה עשירה יותר. הדבר הושג בעיקר בעקבות שינוי מדיניות ההשקעות העירונית והפדרלית, ובעקבות ריכוז מאמצים להחייאת הרצועה המסחרית ברחוב 125. תהליך השבחת הנכסים הביא לכך שמלאי הדירות הראויות למגורים גדל ב-14% בין 1990 ל-2000; נפתחו מרכזי מסחר חדשים; חוזק הקשר עם סנטרל פארק; ותושבי ניו יורק אמידים החלו לעבור להארלם (תהליך המכונה ג'נטריפיקציה).
כעדות לשיפור במצב, קפץ ממוצע ערך הנכסים ב-300% בשנות ה-90 בשכונת הארלם, זאת לעומת עלייה של 12% בלבד בכל שאר ניו יורק. הנשיא לשעבר ביל קלינטון עודד מגמה זו בהציבו דוגמה אישית - בתום כהונתו בבית הלבן שכר משרד ברחוב 125.
הארלם ופשע
במשך רוב שנות קיומה היה שמה של הארלם מקושר לפשע. בתחילתה, בשנות ה-20 של המאה ה-20, שלטה בהארלם "המאפיה הלבנה" שכללה משפחות פשע של יהודים ואיטלקים. אלו לקחו חלק פעיל בסחיטת בעלי עסקים וגביית דמי חסות וכופר, שוחד פוליטי, ניהול מועדוני לילה רבים והפצת סמים ואלכוהול, שהיה אסור באותה עת לפי התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית.
סוג נוסף של פשע שהיה נפוץ בהארלם הוא ההימורים הלא-חוקיים, אותם ניהלו כנופיות; "משחק המספרים" ("Numbers game"), מעין משחק מזל לא-חוקי הדומה ללוטו, שוחק על ידי תושבים עניים בשכונה, ובשיאו גלגל מילארדי דולרים באינספור נקודות מסתור בהארלם. שוטרים רבים העלימו עין מהעבירות בשל שוחד ששולם להם על ידי כנופיות הפשע. כנופיות אלו הפנו חלק מרווחיהם הגדולים להלוואות למעוטי יכולת ולעסקים לגיטימיים, כגון נדל"ן. לאחר שמדינת ניו יורק השיקה משחק לוטו חוקי, קטנו ממדי התופעה אם כי לא נעלמו לגמרי.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 יצא להארלם שם של אזור מסוכן, ושיעור הרציחות באזור עלה לכ-100 בשנה. ככל שמצב השכונה הידרדר, כך אוכלוסייה אמידה עזבה אותה וכך שגשג הפשע יותר. בשנות ה-60 היה מספר המכורים לסמים בהארלם גבוה פי עשרה מהממוצע בניו יורק; חצי עד שני שלישים מכלל המכורים לסמים בניו יורק גרו בהארלם.
בעקבות הסמים החריפו גם מקרי גנבת הרכוש והרצח, אשר היה גבוה פי שישה מהממוצע בשאר ניו יורק. חצי מהילדים בהארלם גדלו עם הורה אחד בלבד או אף ללא הורים כלל. מאבקים בין ברוני סמים התפתחו לעיתים קרובות למלחמת כנופיות באש חיה.
בשנת 1993 שם לו ראש העיר רודולף ג'וליאני למטרה לחסל את הפשע בניו יורק עד סיום כהונתו בשנת 2001. זאת לאחר שבשנים 1985–1986 שימש כתובע מחוזי והביא למאסרם של ראשי חמש משפחות הפשע המאורגן של ניו יורק. הוא חיזק את כוח המשטרה ברובעי העיר, ובתוך כעשר שנים ירדה הפשיעה בניו יורק, בכל הקטגוריות, בכ-75% בממוצע. גם בהארלם המשיכו שיעורי הפשע לצנוח; בשנת 1993 נרצחו בהארלם כ-66 אנשים, לעומת 22 אנשים ב-2001, וחמישה ב-2018. אף על פי כן, נותרה הארלם בתודעה כאזור של פשע ושל אלימות, ועדיין מוצגת כך בסרטי קולנוע שונים.
הארלם בתרבות הפופולרית
בתחילת 2013, השם "הארלם" ניתן לתופעה הויראלית "הארלם שייק". בתופעה זו, מתנגן השיר "Harlem Shake" של הדי ג'יי באואר ובה רוקד אדם אחד לצלילי המוזיקה, עד שלב מסוים בשיר שבו נאמר "DO THE HARLEM SHAKE" ואליו מצטרפים אנשים ורוקדים בצורה חופשית עם לבוש ופריטים שונים. התופעה מבוססת על סגנון הריקוד היוצא דופן של האפרו אמריקנים "השיכורים" שרוקדים במועדוני הרחוב בהארלם. תופעה זו החלה כאשר סרטון הועלה ובו חיקו 4 דמויות מחופשות את הריקוד, והתפשט לרשת עם עיוות בריקוד שלמעשה כל אחד רוקד בסגנון חופשי ("פריסטייל").
באותה שנה יצא גם השיר של להקת הרוק New Politics בשם "הארלם".
חוסה לואיס בראון
חוסה לואיס בראון ( 10 בינואר 1956–12 באוגוסט 2019) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ארגנטינאי ששיחק בעמדת הבלם.
בראון, שזכה לכינוי טאטה (Tata), שיחק לאורך מרבית הקריירה בקבוצת נעוריו אסטודיאנטס לה פלאטה, אותה הוביל כקפטן לזכייה בשתי אליפויות ארגנטינה, וערך למעלה מ-300 הופעות רשמיות במדיה בכל המסגרות. בהמשך הקריירה שיחק במועדונים נוספים בארגנטינה וכן בקולומביה, צרפת וספרד.
טאטה ייצג את נבחרת ארגנטינה 36 פעמים. הוא נכלל בסגל הנבחרת לשלושה טורנירי קופה אמריקה, וכן לטורניר מונדיאל 1986, אז זכה עם נבחרתו באליפות העולם. הוא כבש את שערו היחיד בנבחרת בגמר הטורניר.
לאחר פרישתו פנה בראון לקריירת אימון. ב-2019 נפטר בראון ממחלת אלצהיימר.
קריירת משחק
בראון החל את הקריירה בקבוצת הנוער של אסטודיאנטס לה פלאטה. הקשר המיוחד בין בראון למאמן קרלוס בילארדו החל ב-1975, כשהאחרון שימש כמאמן אסטודיאנטס והעניק לבראון בן ה-18 הזדמנות ראשונה בקבוצה הבוגרת. כבר בעונת הבכורה שלו ערך עשרים הופעות ליגה וכבש שער אחד.
בראון מיצב עצמו כשחקן הרכב קבוע באסטודיאנטס. עם חזרתו של בילארדו למועדון ב-1982, מינה המאמן את בראון לתפקיד הקפטן, וכך הוביל בראון את קבוצתו לזכייה בשתי אליפויות ארגנטינה רצופות (מטרופוליטנו 1982 עם בילארדו ונסיונל 1983), כאשר שנתיים אלו היו הפוריות בקריירה שלו עם 17 שערים ב-69 הופעות. לאחר כתשע שנים בקבוצה הבוגרת עזב בראון את אסטודיאנטס לאחר שכבש 25 שערי ליגה ב-291 הופעות במדי המועדון.
בחציה השני של 1983 עבר בראון לאתלטיקו נסיונל מליגת העל הקולומביאנית, שם שיחק כשנה עם שני שערים ב-35 הופעות. לאחר הקדנציה הקצרה חזר בראון לארגנטינה והחל לשחק בבוקה ג'וניורס, ובהמשך בדפורטיבו אספניול.
לאחר שהרשים במדי נבחרת ארגנטינה בזכייתה במונדיאל 1986, יצא בראון לראשונה לאירופה וחתם בשורות ברסט הצרפתית. בראון הפך לשחקן הרכב קבוע במועדון, עם שער ליגה בודד ב-31 הופעות, אך הקבוצה התקשתה לשמור על יציבות בליגה וסיימה רק במקום השמיני בטבלה.