cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרסל חפץ
ראשית ימיו
תוך זמן קצר התקבצו חפץ ועולי מצריים נוספים: עמיאל, רודי ויינברג וחיים גורמזאנו והחלו להתאמן יחד בקיבוץ. עד מהרה הפכו לאטרקציה של האזור. בקיץ של אותה שנה נערך טורניר מרובע של קבוצות הפועל בירושלים, ומעט לפני הטורניר ביטלה הפועל חיפה את השתתפותה. מי שנרשמה במקומה הייתה הפועל עין חרוד, שכללה את ארבעת השחקנים המצריים ואת מאולי חייקין, אחראי על ההכשרה בקיבוץ. עין חרוד הביסה את ירושלים ב-30 הפרש, את הפועל תל אביב ב-20 ואת מעיין ברוך ב-19 בלבד. בין רגע הפכה הקבוצה לאגדה.
כדורסלן
שבועיים לפני הטורניר הנ"ל, הקים מיכה שמבן, מורה להתעמלות ומאמן כדורסל וכדורעף, את קבוצת הפועל חולון. לאחר שצפה בטורניר, החליט לגייס אל הקבוצה את ה"חבורה המצרית". שמבן הגיע לעין חרוד והחל לחפש את הקבוצה המצרית, את חפץ הוא אסף מהמשתלה. לאחר שאסף את כולם, כעבור יומיים קיימו אימון ראשון במגרש של בית הספר ביאליק. כשבועיים לאחר מכן התייצבה הקבוצה למשחק נגד מכבי תל אביב, מחוזקת בעוד ארבעה שחקני הפועל מקוה ישראל, ובניהם משה (מוסה) דניאל - וניצחה את המשחק.
בקיץ 1952 יצאה נבחרת ישראל למוקדמות המשחקים האולימפיים בהלסינקי, הטורניר המשמעותי הראשון בו השתתפה הנבחרת. כשהסגל כלל ארבעה שחקנים שעלו שנה קודם לכן ממצרים וביניהם את חפץ, אשר נחשב כקפטן ("ראש הקבוצה כהגדרתו אז) יחד עם אברהם שניאור. חפץ הוגדר בעיתונות כ"שחקן מס' 1 במדינה". מספרים שבבית המלון של המשלחת בפינלנד נפגשו השחקנים עם חבריהם לנבחרת מצרים. עם סיום המשחקים הספיקו שחקני נבחרת ישראל להתחבק עם החברים ממצרים, לתדהמת העיתונאים הזרים בשדה התעופה. עונת 1953/1954 הייתה העונה הראשונה של הליגה הלאומית בכדורסל. בהתאם לרוח התקופה, הורכבה הליגה בשיטת ה""50-50", כשמרכזי הפועל ומכבי שולחים כל אחד ארבע קבוצות, על מנת ליצור ליגה בת שמונה קבוצות. חפץ השתתף, במדי הפועל חולון, ב-10 משחקים וקלע בממוצע של 11 נקודות למשחק. הקבוצה עצמה סיימה את הליגה במקום ה-2. בשנת 1953 השתתף במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל שנערכה במוסקבה. בעונת 1954/1955 שחזרה הקבוצה את הישגה וסיימה שוב במקום השני אחרי מכבי תל אביב. חפץ השתתף ב-22 משחקים וקלע בממוצע של 16.6 נקודות למשחק. באותה שנה השתתף במדי נבחרת ישראל באליפות העולם בכדורסל 1954. כן בשנת 1954 ייצג את נבחרת צה"ל במשחקה נגד צרפת.בעונת 1955/1956 לא התקיימו משחקי ליגה עקב מבצע קדש. עם זאת שוחק מפעל גביע המדינה בפעם הראשונה והפועל חולון העפילה לשלב חצי הגמר. בשלב זה הודחה על ידי הפועל תל אביב אחרי ניצחון 64:57 במשחק הראשון והפסד 46:33 במשחק השני. בשנת 1955 הצטיין חפץ במדי נבחרת ישראל בטורניר כדורסל שנערך בוורשה, כאשר קלע בממוצע של 20 נקודות. בשתי העונות הבאות, החלו השחקנים המצריים בהדרגה לעזוב את הקבוצה. בעונת 1956/1957 סיימה הקבוצה במקום השביעי וחפץ קלע בממוצע של 11.3 נקודות. עונה לאחר מכן סיימה הקבוצה במקום השלישי, כשחפץ שומר על ממוצע הנקודות עם 12.9 נקודות למשחק. בשנת 1957 השתתף במשחקי נבחרת צה"ל. כן באותה שנה השתתף במדי נבחרת ישראל במכביה החמישית.
לקראת עונת 1958/1959, הצטרף לקבוצה משה דניאל ויחד עם עופר אשד ועמוס קופפר-תובל היו השחקנים המרכזיים. באותה עונה סיימה הקבוצה במקום החמישי. כן הגיעה הקבוצה בפעם הראשונה בתולדותיה לגמר גביע המדינה בכדורסל, שם פגשה את מכבי תל אביב והובילה עליה 43:37 כשנותרו שש דקות לסיום המשחק אך נקודות של מכבי בדקות הסיום העלו את מכבי ליתרון והביאו אותה לניצחון 53:47, חפץ קלע בגמר 6 נקודות. את העונה הבאה, בעונת 1959/1960, פתח חפץ כמאמן/שחקן, אולם לאחר 11 משחקים הוחלף על ידי אברהם שניאור. הקבוצה סיימה שוב במקום החמישי, חפץ השתתף ב-20 משחקים וקלע בממוצע של 12.2 נקודות למשחק. בסיום העונה פרש חפץ מכדורסל. בדצמבר 1961 ערכה לו הפועל חולון משחק פרידה.
הישגיו
חפץ שיחק שש עונות בחולון וקלע 1,255 נקודות. בנבחרת הוא רשם 21 משחקים וקלע 109 נקודות, כן השתתף בטורניר הקדם אולימפי 1952, באליפות אירופה במוסקבה ב-1953- ושנה לאחר מכן באליפות העולם בברזיל.
יש הטוענים כי חפץ היה אחד הסמול פורוורדים הטובים ביותר בתולדות ישראל. באוקטובר 1967 נבחר לחמישיית הכדורסלנים הטובים ביותר ב-20 שנות עצמאות המדינה, יחד עם אברהם שניאור, תנחום כהן מינץ, חיים חזן וזכריה עופרי. בשנת 1974 קלע חפץ 4 נקודות במשחק ותיקים. לאורך השנים עבר להתגורר בצרפת. בשנת 2018 דורג על ידי אתר וואלה במקום ה-9 מבין 10 השחקנים הגדולים בהיסטוריה של חולון.
מותו
בשנת 2010 נפטר מרסל חפץ בגיל 79 בביתו שבצרפת.
נשאטל
נשאטל (בצרפתית: Neuchâtel; בגרמנית: Neuenburg) היא עיר בשווייץ, בירת הקנטון והמחוז בעלי אותו השם. העיר שוכנת על גדת אגם נשאטל, במדרונם הדרומי של הרי היורה, ממול לרכס האלפים.
העיר תועדה לראשונה בשנת 1011. היא השתייכה עד שנת 1458 למשפחת הרוזנים מנשאטל, אחר כך עברה תחת שלטונה של משפחת אורליאן-לונגוויל עד שנת 1707. בהמשך, עד שנת 1848 נמצאה תחת שלטון מלכי פרוסיה. במקביל החל משנת 1814 הצטרפה לקונפדרציה השווייצרית כבירת קנטון נשאטל.
כלכלת העיר נקשרה זמן רב לתפקידה המנהלי כעיר החשובה ביותר של האזור ולענף היינות. במאה ה-18 נכנסה למעגל הסחר הבינלאומי והתחזקו בה תעשיית השעונים ומגזר השירותים. במהלך המאות 19 ו-20 נבנו בעיר בתי מלון כדי לתמוך בתיירות שידעה תנופה אחרי התפתחות קווי הרכבות. במאה ה-19 קמו בה מפעלים חשובים כמו בית החרושת לשוקולד "סושאר", מפעלי הפלדה והמנסרות מרטנה, בתי חרושת לשעונים ולמוצרי טקסטיל בסגנון הודי (אֶנדייאֶן indiennes), ענפים תעשייתיים שנפגעו המהלך הזמן עד לשלהי המאה ה-20. עם זאת כלכלת העיר התאוששה בימינו הודות לטכנולוגיות החדשניות, מסביב למרכז השווייצרי לאלקטרוניקה ומיקרוטכניקה CSEM ולשלוחה של בית הספר הפוליטכני הפדרלי בלוזאן. העיר ידועה גם באוניברסיטה שלה, במועדון הכדורגל נשאטל גזסמאקס, במפעלי ההייטק ובאטרקציות התיירותיות שלה - המצודה (bourg) מימי הביניים ואזור המדרחוב שלה ומיקומה על גדת האגם עם מראה הנוף הפנורמי הנשקף אל הרי האלפים.
עמדה גאוגרפית
נשאטל שוכנת במערב שווייץ, במרחק 25 ק"מ מעוף צפור מהגבול עם צרפת. היא נמצאת בחלק הצפוני של הגדה השמאלית של ימת נשאטל. היא במרחק 40 ק"מ מערבית מברן, 106 ק"מ צפונית-מזרחית מז'נבה ו-74 ק"מ מזרחית מהעיר הצרפתית בזנסון. היא חלק מהמטרופולין ריין-רון לצד המחוז האירופי התלת-לאומי של בזל, לצד עוד ערים שווייצריות ושמונה ערים צרפתיות. קומונת נשאטל כוללת את היישובים פזה, קורסל, קורמונדרש, ולאנז'ן, שומון, לה קודר, סרייר ומונרוז. היא גובלת עם רושפור, מילווין, אוטריב, סן בלז, ואל דה רוז, אנז' וקרסייה.
שטח הקומונה הוא 30.08 קמ"ר. בסקר ב-2018-2013 המגורים והתשתיות כיסו 30.8% משטחה, האדמות החקלאיות - 15.7%, היערות - 53% והשטחים השוממים - 0.3%
הידרוגרפיה
הנהר העיקרי הוא הסייון. הוא חצה בעבר את העיר, אולם החל מ-1842 הוסט אל מנהרה. הוא נשפך לימת נשאטל שהיא האגם הגדול ביותר מבין האגמים שהם שווייצריים בלעדיים. מקור הסייון הוא בווילייה, אחר כך הוא חוצה את מחוז (région) ואל-דה-רוז ואת קאניון סייון ומגיע לנשאטל מהצפון. המרכז ההיסטורי של העיר שוכן בגדה הימנית של הנהר. הנהר אינו עביר לספינות, אולם למשך זמן רב מילא תפקיד חשוב בתעשייה המקומית על ידי אספקת האנרגיה הדרושה לטחנות הקמח של העיר.
תבליטי נוף
נשאטל נמצאת למרגלות הרי היורה (ז'ורא) המורכבים מאבן גיר צהוב, המכונה גם "אבן אוטריב" לפי שם הכפר הסמוך. אבן זה שימש לבנייה בתקופה הרומאית. תחתית העיר נבנתה ברובה על חמרים שהופקו תוך כדי מחיקתן של גבעות העיר לצורך הצבת מסילות הברזל וכריית המנהרות המשמשות את התחבורה. החלק העילי של העיר מכוסה יערות.
ברנדן מקלונפרט
ברנדן מקלונפרט או ברנדנוס (489 לערך - 577 לערך; אירית: Bréanainn; לטינית: Brendanus) הוא קדוש נוצרי המכונה לעיתים "ברנדן הספן", "הנווט", או "האמיץ". הדיווחים על חייו הם מיתיים ואגדיים: ברנדן היה נזיר אירי, אשר ידוע בעיקר בשל מסעו האגדי ל"אי המבורכים"; בסגנון האימראם. יום חגו הוא 16 במאי.
ברנגן נולד לא רחוק מטראלי שבחצי האי דינגל. הוא היה בן זמנו של בנדיקטוס מנורסיה והיה בן 11 עם מותו של פטריק הקדוש, אשר הביא את הנצרות לאירלנד. בשנת 512 הפך לכומר והקים מספר מנזרים. בשל מיעוט המידע ההיסטורי עליו, התאריך היחיד שמקובל בקשר אליו הוא תאריך הקמתו של מנזר קלונפרט, בסביבות 560.
יחסי ארגנטינה–יוון
יחסי ארגנטינה-יוון הם יחסי החוץ בין ארגנטינה לבין יוון. לפחות 30,000 אנשים ממוצא יווני חיים בארגנטינה, וכ-5,000 עם דרכונים יוונים. רוב היוונים גרים בבואנוס איירס.
היסטוריה
ב-1 ביוני 1959 חתמו שתי המדינות על הסכם לביטול אשרות למחזיקי דרכונים דיפלומטיים ושירותים. ב-31 בינואר 1975 הם חתמו על הסכם לביטול אשרות תיירים לאזרחי שתי המדינות.
בשנת 2008 ביקרו בארגנטינה סגן שרי החוץ היוונים יאניס ולינאקיס ותאודורוס קסימיס ונפגשו עם נציגי הקהילה היוונית. סגן השר ולינאקיס דיבר על התפקיד החשוב שמילאו הקהילות היווניות בארגנטינה, וחתם על הסכם דו צדדי על שיתוף פעולה כלכלי. מצדו נפגש סגן השר קסימיס עם ויקטוריו טאצטי, וחתם על הסכם דו צדדי על שיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי. הוא נפגש גם עם קרובי משפחה של חברי הקהילה היוונית שנעלמו במהלך הדיקטטורה הצבאית.
יחסים כלכליים
היקף הסחר הדו-צדדי נמוך. היצוא הארגנטינאי ליוון נותר מוגבל אך יציב בתקופות 2004–2008. באוקטובר 2008 ביקרה נציגה של המועצה הפדרלית להשקעות בארגנטינה ביוון במטרה לחזק את שיתוף הפעולה הדו-צדדי בתחום מקורות אנרגיה מתחדשים.
נציגויות דיפלומטיות
ארגנטינה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה בלבד. מאידך, יוון מחזיקה בארגנטינה שגרירות בבואנוס איירס בלבד.
על הספקטרום
על הספקטרום היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת הדרמה הקומית. הסדרה זכתה בפרס "סדרת הדרמה הטובה ביותר" לשנת 2018 בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה ורבים מהשותפים לעשייתה זכו בפרסים על תרומתם לה. הסדרה זכתה גם בפרס "הסדרה הבינלאומית הטובה ביותר" בפסטיבל "Series Mania" ובכך הפכה לסדרת הטלוויזיה הישראלית הראשונה בהיסטוריה של הטלוויזיה הישראלית שזוכה בפרס בינלאומי חשוב טרם תחילת שידורה בישראל, ומבלי ששודרה באף מדינה בעולם.
יוצרי הסדרה הם הבמאי יובל שפרמן והתסריטאית דנה אידיסיס, המספרת אודות שלושה צעירים על הספקטרום האוטיסטי, החולקים יחד דירה ברמת גן, וכל אחד מהם מתמודד בדרכו עם העולם שבחוץ. שלוש הדמויות הראשיות מגולמות על ידי ניב מג'ר, נעמי לבוב ובן יוספוביץ'. הסדרה הופקה על ידי אודי סגל Sumayoko Productions.
ביוני 2019 זכתה הסדרה בשלושה פרסים בפסטיבל מונטה קרלו: שניים משחקני הסדרה, נעמי לבוב וניב מג'ר, זכו בפרס על תפקידם בסדרה, בנוסף לפרס הקומדיה הטובה ביותר שהוענק לה.
באוגוסט 2019 זכתה הסדרה בגראנד פרייז בטקס פרסי הדרמה בסאול והפכה לסדרה הישראלית השנייה מעולם שזוכה בפרס זה.
ביוני 2020 הזמינה פריים וידאו גרסה אמריקאית של "על הספקטרום" בשם "As We See It", לאחר שבשנת 2019 הפיקה פיילוט. הסדרה עלתה לראשונה ב-21 בינואר 2022 וכללה עשרה פרקים.
אטימולוגיה
שם הסדרה נגזר מתוך המונח "הספקטרום האוטיסטי", שהוא מושג המתאר רצף תסמונות שיש להן מכנה משותף ברור עם האוטיזם הקלאסי.
הפקה
התסריטאית דנה אידיסיס, כתבה את הסדרה בהשראת סיפור חייו של אחיה האוטיסט שסובל מ-PDD ומתגורר יחד עם חבריו בדיור מוגן. הסדרה צולמה ברמת גן. הדברים המוצגים בסדרה מובאים מהחיים: את כתיבת הסדרה ליוו, בין השאר, דיירי הוסטל "בית אקשטיין" תל אביב. זו הסדרה הישראלית הראשונה שהתקבלה לפסטיבל טרייבקה האמריקאי. בנוסף, זכתה בפרס הסדרה הטובה בפסטיבל הטלוויזיה "Series Mania" בצרפת. ובכך הפכה לסדרת הטלוויזיה הישראלית הראשונה בהיסטוריה של הטלוויזיה הישראלית שזוכה בפרס בינלאומי חשוב טרם תחילת שידורה בישראל, ומבלי ששודרה באף מדינה בעולם. המוזיקה בסדרה מבוססת על אלבום שירי הילדים "שירים לעמליה".
קישורים חיצוניים
ביקורות
מיקרו-סיליקה
מיקרו-סיליקה, ידועה גם כ- Silica fume (עשן סיליקה) היא חלקיקי סיליקה זעירים, בגדלים של 0.05 -1מיקרון.
תהליכי יצור
מיקרו-סיליקה היא תוצר לוואי בתהליך יצור צורן (סיליקון). הצורן מיוצר לשימוש בתעשיית המתכת ליצור סגסוגות ולתעשיית המיקרואלקטרוניקה ליצור פרוסות סיליקון.
מפיקים צורן על ידי חיזור צורן דו-חמצני (סיליקה) בתגובה עם פחם. צורן מופק מסחרית בחימום סיליקה טהורה בכבשן חשמלי, המשתמש באלקטרודות מפחמן.
בטמפרטורה העולה על 1900°C, מתרחשת התגובה הבאה:
בתהליך היצור, אדים של סיליקה, שמקורם בסיליקה עצמה, או באדי צורן שהתחמצן, מתעבים ויוצרים טיפות זעירות. הטיפות מרחפות באוויר ומתמצקות עם ירידת הטמפרטורה. הטיפות המוצקות נקראות מיקרו-סיליקה. האוויר מאזור הכבשן נשאב ומסונן על ידי משקעים אלקטרוסטטים, או מסנני שקים (Baghouse), שמפרידים את המיקרו-סיליקה מהאוויר (החלקיקים קטנים מכדי להיות מופרדים על ידי ציקלון).
תכונות
תכונות המיקרו-סיליקה תלויות בתנאי היצור. הקוטר הממוצע של החלקיקים נע בין 0.18 ל-0.26 מיקרון, והצפיפות נעה בין 2.23 לתוצר לוואי של יצור צורן טהור וסגסוגות של ברזל, עד ל-3.13 מיצור של סגסוגות צורן-מנגן.
הצפיפות המרחבית (Bulk density) של המיקרו סיליקה נע בין 260 ל-535 ק"ג למ"ק (צפיפות מרחבית מעל 330 ק"ג למ"ק הוא חריג, ומתקבל מיצור של סגסוגות סיליקון וקלציום ומנגן). כדי להגדיל את הצפיפות המרחבית לצורך אחסון והובלה, דוחסים את המיקרו-סיליקה ליצירת חלקיקים דחוסים. חלקיקים דחוסים נוצרים גם באופן טבעי כאשר מאפשרים למיקרו-סיליקה לעמוד מספר ימים בצובר. תהליך הדחיסה מאפשר לעלות את המשקל המרחבי לטווח שבין 400 ל-500 ק"ג למ"ק.
המיקרו-סיליקה מכילה בדרך כלל מעל ל-90 אחוז תחמוצת הצורן. מרבית יתרת החומר הוא פחם שלא נשרף, סיליקון קרביד, תחמוצות ברזל, מגנזיום, חמרן, ואלקלים. ההרכב הכימי משפיע על הצפיפות ועל צבע החומר המתקבל. תכולת פחם גבוהה גורמת לצבע שחור, ותכולת ברזל לצבע אפור. כאשר תכולת הסיליקה גבוהה, החומר המתקבל הוא לבן.
השימוש בבטון
מיקרו סיליקה משמשת כתוסף ליצור בטון, בעיקר כאשר דרושות תכונות מיוחדות כגון חוזק גבוה, או עמידות טובה לתנאי סביבה קיצוניים. למעט מקרים מיוחדים, תוספת המיקרו-סיליקה לבטון היא עד 7.5% ממשקל הצמנט.
בגלל שטח הפנים הסגולי הגדול, המיקרו-סיליקה פוגעת בעבידות הבטון הטרי ללא מוספים. אבל כאשר מוסיפים מוסף על פלסטי מדור שלישי ומעלה, נוכחות המיקרו סיליקה דווקא משפרת את עבידות הבטון. גודלם הקטן של גרגרי המיקרו-סיליקה משפר את לכידות הבטון, ומפחית סגרגציה והפרשת מים.
בבטון הקשוי, המיקרו סיליקה מקטינה את כמות וגודל הנקבים הקפילרים. תופעה זו היא תוצאה של מנגנון פיזיקלי וכימי. הגודל, הקטן יחסית ליתר מרכיבי הבטון, מאפשר חדירה של חלקיקים לתוך חללים קטנים בין גרגרי הצמנט ומילוי שלהם. מנגנון זה נקרא אפקט מיקרו-מלאן. בשלב השני, שעיקרו מתרחש כיומיים לאחר הכנת הבטון, המיקרו-סיליקה עוברת הידרציה עם הסיד שנפלט מההידרציה של האליט (תגובה פוצולנית), ויוצרת גל צמנטי (C-S-H). הגל הצמנטי שנוצר בתגובה הפוצולנית מקטין את הנקבים הקפילרים, מעבר למתקבל מאפקט המלאן.
למה לי
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לסינגל בוים על ידי נדב אליהו, והופק על ידי דן מילר, וטל אורן. בווידאו קליפ נראית חדד בחדר עם מסך כחול, כשהיא רוקדת וזזה לצלילי השיר. בין לבין ניתן לראותה עונדת שרשרת זהובה, מעיל עור כחול, ואת הרקדנים לבושים בבגדי אדידס.
נכון לספטמבר 2017, מונה הצפיות של הווידאו קליפ עומד על למעלה מ-8 מיליון צפיות, דבר אשר הופך אותו לנצפה ביותר של חדד.
ביקורות
השיר זכה לביקורות חיוביות, וגם שליליות. מאקו הגדירו את השיר כניסיון להשתלב במוזיקה החדשה של היום, וכתבו כי: "כמו כל אמנית גדולה ששורדת לאורך זמן, גם שרית חדד יודעת כמה חשוב לחדש, להפתיע ולהישאר רלוונטית. בשיר החדש שלה היא הולכת לכיוונים שלא הייתה בהם מעולם, ומתחברת לסצנת הטרופיקל-האוס העולמית. מה דעתכם?"
בעיתון הארץ בן שלו אמר כי: "אחרי הדואט המביך עם שלום חנוך, שבו היא נשמעה כאילו היא באה לאולפן בעיקר מתוך הדרת כבוד, כל דבר יהיה בגדר שיפור. הסינגל החדש של שרית חדד הוא שיפור מינורי מאוד. "למה לי" הוא ניסיון מובהק להצעיר את הסגנון של חדד. לעשות שרית 2.1."
היימדאל
הֵיימְדַאל (בנורדית עתיקה: Heimdallr) הוא אחד מאלי האייסיר במיתולוגיה הנורדית. תפקידו העיקרי הוא לזהות כל סכנה המתקרבת לאסגארד ולהזהיר את שאר האלים.
דמותו של היימדאל
היימדאל היה בנו של אודין ושל תשע אמהות שונות, כולן אחיות, אשר הולידו אותו. על פי אחת הסברות, מדובר בתשע בנותיו של אל הים אייגיר. כדי להצליח בתפקידו כשומר אסגארד ניחן היימדאל בחושים מחודדים במיוחד. ראייתו כה חדה עד כי הצליח לראות למרחק של כמאה ליגות (כ-500 קילומטר) ביום ובלילה ושמיעתו אפשרה לו לשמוע את צמיחת הדשא על האדמה והצמר על גבי כבשים. בנוסף, לא היה זקוק כלל לשינה (אלים אחרים, ביניהם אודין וסיף - אשתו של תור - כן ישנים בסיפורים מסוימים). אחת הפואמות של האדה הפואטית מתארת את היימדאל כבעל כוח פיזי אדיר, בסיפור אחר בו נגנבת מקבתו של תור (מְיוֹלְניר) על ידי הענק תְרים, מעלה היימדאל את הרעיון כיצד לקבלו בחזרה ובכך מוצג כחכם, במיוחד לאור העובדה כי תפקיד ממציא הרעיונות שמור בדרך כלל ללוקי.
היימדאל היה שומר הקרן גְיאַלְהוֹרְן (בתרגום חופשי "הקרן המצלצלת", קשורה גם לצעקה ושירה), אשר הייתה שייכת ככל הנראה לאודין. משכנו של היימדאל נקרא הימינְבְיוֹרְג (בתרגום מילולי "הר שמיים") אשר נמצא בקרבה לבּיפְרוֹסְט, גשר הקשת הענן המוביל לאסגארד. האדה הפרוזאית טוענת כי מבין הסוסים השונים אשר היו בבעלות האלים, הסוס גוּלְטוֹפ (בתרגום חופשי "מכוסה בזהב") היה שייך להימדאל. העובדה לא מופיעה בשום מקור אחר וייתכן כי מדובר באחד מניסיונות האדה הפרוזאית להכניס סדר במיתולוגיה, בנוסף לא ברור מדוע היה זקוק שומר השער לסוס.
היימדאל היה ידוע במספר שמות נוספים - האל הלבן, הַאלינְסְקידי ("מקל מכופף"), גּולינְתַאני ("שיני זהב") ווינְדְלֶר ("מחסה מפני הרוח"). שלושת הכינויים הראשונים מקשרים את היימדאל לאיל, הכינוי הַאלינְסְקידי ("מקל מכופף") הוא גם שם ציורי לאיל, ככל הנראה בגלל הצורה המעוקלת של הקרניים. הכינוי גּולינְתַאני יכול להתייחס לשיניים הצהובות של אילים מבוגרים ואילו "אל לבן" קשור לצבע הפרווה. הקשר לאיל מתחזק מכוון שהמונח "ראשו של היימדאל" הוא שם ציורי לחרב.
מקדש העתיקות בסנסוסי
מקדש העתיקות (בגרמנית: Antikentempel) הוא מקדש עגול קטן השוכן בחלק המערבי בפארק סנסוסי שבפוטסדאם. פרידריך הגדול הורה לבנות את הבניין עבור האוסף שלו שכלל עתיקות, מטבעות ואבני חן מגולפות. האדריכל קארל פון גונטארד הקים את המבנה בין 1768 ל-1769, בסמוך לארמון החדש שבשדרה המרכזית, כהשלמה למקדש הידידות שבדרום השדרה. מאז 1921 משמש המקדש כמאוזוליאום עבור חברי בית הוהנצולרן, והוא אינו פתוח לציבור.
היסטוריה
המקדש היה (בדומה לגלריית התמונות של סנסוסי) אמור להיות מוזיאון כבר מהקמתו, ובתקופתו של פרידריך הגדול ניתן היה לבקר בו לאחר תיאום עם מנהל הארמון החדש. המקדש הכיל קבוצת פסלים הידועה בתור "משפחת הליקומדים", שכללה 10 פסלי שיש בגודל אנושי על כני שיש. לצד הפסלים הללו ניצבו תריסרי קישוטים עתיקים ובהם כדי שיש, פסלוני ארד, משקולות וכלים מסוגים שונים כגון חרסינה.
החפצים צורפו לאוסף של פרידריך הגדול מהאוסף של הקרדינל הצרפתי מלכיור דה פוליניאק (Melchior de Polignac). חמישים פרוטומות שיש, בזלת וארד הוצבו על משענות בצורה הדומה לאות ר', ו-31 מתוכן היו מהאוסף של פוליניאק; יתר הפרוטומות ניתנו לפרידריך על ידי אחותו האהובה, הנסיכה וילהלמינה. במבנה נספח ומרובע שאליו ניתן היה להגיע רק מהאולם המרכזי הוקם חדר המטבעות. ארבעה ארונות מעץ ארז מולאו בלמעלה מ-9,000 מטבעות זהב, כסף וארד, כ-4,400 אבני חן מגולפות וחיקויים, 48 תבליטי שיש, טרקוטה וארד, וספרים מספריית הארכאולוגיה של פרידריך הגדול.
פרידריך וילהלם השלישי, ששלט בפרוסיה החל מ-1797, הורה ב-1 בספטמבר 1798 לאחד בין אוסף המדליות והעתיקות שבמקדש עם אוספים דומים בברלין שהופקדו בידי האקדמיה הגרמנית למדעים, על מנת לקדם את המחקר בתחום. זמן קצר לאחר מכן הועברו אוספי המטבעות ואבני החן לחדר העתיקות בברלינר שטאטשלוס. ב-1828 הועברו הפסלים והפרוטומות, ולאחר ששוקמו בסדנה של הפסל כריסטיאן דניאל ראוך הם הועברו למוזיאון הישן בלוסטגארטן. המוזיאון נבנה לפי עיצוב של האדריכל קארל פרידריך שינקל, ונפתח ב-1830.
ביוני 1828 הורה פרידריך וילהלם השלישי להכניס למקדש הריק את הגרסה השנייה של ארון מתים בעיצובו של ראוך. המקור של ארון המתים שכן במאוזוליאום שבפארק הסמוך לארמון שרלוטנבורג בברלין, והוכן במיוחד עבור המלכה לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ, שמתה ב-19 ביולי 1810. ההעתק שכן במקדש עד 1904.
בתקופת שלטונו של וילהלם השני, הקיסר הגרמני האחרון, הועלתה הצעה להפוך את המקדש לקפלה מלכותית. האדריכל ארנסט פון אינה (Ernst von Ihne) הכין מספר עיצובים. לפי ההצעה הראשונה מ-1904/1905 השינוי יבוצע בסגנון הרנסאנס. שמונה שנים לאחר מכן הוצע לקשט את פנים המקדש בסגנון הקלאסי. הפרויקט מעולם לא יצא לפועל בגלל פרויקטים בעלי דחיפות גבוהה יותר ובגלל פרוץ מלחמת העולם הראשונה. גם הצעה מ-1918 לשקם את קברי משפחת המלוכה לא יצאה לפועל. אולם, ב-19 באפריל 1921 נקברה במקדש הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה לפי צוואתה, ועד לשנות ה-40 הפך המקדש למקום מנוחתם האחרונה של אחדים מבית הוהנצולרן. בני המשפחה שנקברו במקום, מלבד אוגוסטה ויקטוריה, הם:
תיאור
המבנה הוא מקדש עגול לא מקושט, המוקף על ידי עשרה עמודים טוסקניים, היוצרים קבר בצורת כוורת. הקוטר הפנימי של המבנה (הרוטונדה) הוא בערך 16 מטרים. הנספח המרובע בחלק האחורי הוא בגודל של 9.4 מטרים רבועים, ובו משובצים שלושה חלונות. במרכז הגג הקשתי ניצבת כיפת קופולה. בקופולה יש ארבעה חלונות שבאמצעותם מואר האולם המרכזי. למבנה יש כניסה אחת, שהיא דלת בגובה ארבעה מטרים הניצבת בראש גרם מדרגות. מעל לקרניז של הדלת יש גמלון.
רחוב 42
רחוב 42 (באנגלית: 42nd Street) הוא אחד הרחובות הראשיים של רובע מנהטן בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. הרחוב חוצה את האי מנהטן ממזרח למערב, וידוע כמרכז תרבות עירוני בשל התיאטראות הרבים המצויים במפגש הרחוב עם רחוב ברודוויי בכיכר טיימס.
עם הקמת הכביש המהיר לינקולן בשנת 1913 (הכביש המהיר שחצה את ארצות הברית ממזרח למערב), החל כביש זה בכיכר טיימס, והמשיך ממנה מערבה לאורך רחוב 42, לעבר מעבורת ויהוקן על מנת לחצות באמצעותה את נהר ההדסון ולהמשיך מערבה עד סן פרנסיסקו.
היסטוריה
הסרט המוזיקלי משנת 1933, "רחוב 42", מתרחש בסביבת הרחוב בתקופת השפל הכלכלי הגדול, ומדגים את אווירת הפריצות והלך הרוח בתיאטראות ברודוויי שפעלו בו באותה עת.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, ביוזמה של אד קוץ', ראש עיריית ניו יורק, נסגרו חנויות המין ובתי הקולנוע, ופעילות של משטרת ניו יורק הפסיקה את הזנות ברחוב.
ניקוי הרחוב אפשר את הפיכתו למרכז תרבות ראשי עם פיתוח אזור התיאטראות שבמפגש רחוב 42 עם ברודוויי, השדרה השביעית והשדרה השמינית.
אתרים בעלי חשיבות
לאורך הרחוב נמצאים (ממערב למזרח) תחנת האוטובוסים של רשות הנמלים, כיכר טיימס, פארק בריאנט, מכללת SUNY לאופטומטריה, הספרייה הציבורית של ניו יורק, תחנת גרנד סנטרל, בניין קרייזלר (במפגש הרחוב עם שדרת לקסינגטון), ומטה האומות המאוחדות בקצה המזרחי של הרחוב, בשדרה הראשונה.
ברחוב עוצרים קווים רבים של הרכבת התחתית של ניו יורק וכן מתחת לרחוב עובר קו רחוב 42 המקשר בין כיכר טיימס לבין תחנת גרנד סנטרל.
לזלי מאן
לזלי מאן (באנגלית: Leslie Mann; נולדה ב-26 במרץ 1972) היא שחקנית וקומיקאית אמריקאית. ידועה בזכות תפקידיה בסרטי קומדיה, לרוב בהפקתו ובבימויו של בעלה ג'אד אפאטאו.
ביוגרפיה
מאן נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי ממוצא גרמני, בריטי ופיני. היא גדלה אצל אמה, מתווכת דירות במקצועה שנישאה שלוש פעמים.
החלה להתפרסם בגיל 17 והשתתפה בפרסומות טלוויזיה. היא למדה תקשורת במכללה אך נשרה בטרם עת. ב-1997 מאן נישאה לבמאי/מפיק האמריקאי-יהודי ג'אד אפאטאו אותו הכירה כשנה קודם לכן בצילומי הסרט "כייבל גאי". לזוג שתי בנות שגילמו את בנותיה גם על המסך הגדול בסרטים "הדייט שתקע אותי", "אנשים מצחיקים" ו"הכל יחסים", השחקניות מוד אפאטאו ואייריס אפאטו.
קריירה
תפקידה העיקרי הראשון היה בסרטו של אדוארד ברנס "האחת והיחידה" בשנת 1996, לאחר שצלחה תפקיד משנה בסרט נוסף הפעולה "הגבר שנשאר אחרון" נבחנה לתפקיד הנשי הבכיר בקומדיה האפלה של בן סטילר "כייבל גאי". מאן זכתה בתפקיד מתוך 500 מועמדות נוספות וגילמה את רובין האריס, חברתו של סטיבן שמגלם מתיו ברודריק.
לאחר ההצלחה היחסית של הסרט הופיעה מאן בקומדיות המצליחות "הג'ונגל מת מצחוק" בו גילמה את אורסולה וב"ביג דדי".
ב-2005 הופיעה מאן לראשונה בסרט של בעלה אפאטו "בתול בן ארבעים", הופיעה בתפקיד משני, משחקה בסרט "הדייט שתקע אותי" אותו ביים בעלה היה הטוב ביותר שלה עם ביקורות אוהדות. מאן גילמה את דבי, אחותה הביקורתית של אליסון סקוט שמגלמת קתרין הייגל. ב-2008 הופיעה בתפקיד ליסה, חברתו של בוב טיילור שמגלם אוון וילסון בקומדיה "שומר ראש במבצע". ב-2009 שיחקה מאן בסרט שלישי מבית היוצר של ג'אד אפאטו, "אנשים מצחיקים" בתור לאורה האקסית של ג'ורג' סימונס שגילם אדם סנדלר, קומיקאי מצליח שמתבשר כי בעיה חמורה במחזור הדם שלו מותירה לו פחות משנה לחיות. לאחר מכן הספיקה לשחק בקומדיית ההתבגרות "שוב בן 17". ב-2010 שיחקה בתור אשתו של סטיבן ראסל שגילם ג'ים קארי, נוכל ומתחזה הומוסקסואל, בקומדיה "אני אוהב אותך פיליפ מוריס".
בשנת 2016 שיחקה בקומדיה המצליחה "המדריך לסינגלס" לצידן של דקוטה ג'ונסון, רבל וילסון ואליסון ברי.
באוקטובר 2022 פורסם כי מאן לוהקה לככב בסרט הקומדיה "Rock The Boat" לצד רבל וילסון.
קזימיר וקרולינה
קזימיר וקרולינה (מגרמנית: Kasimir und Karoline) הוא מחזה מאת אדן פון הורבאט המתרחש בשנות ה-30 של המאה העשרים. המחזה מתרחש כולו בלונה פארק ומדבר על יחסים מול מעמדות בחברה (יחסים, כסף ומה שביניהם). בסוף המחזה, קזימיר וקרולינה, שהגיעו ללונה פארק כזוג, נפרדים וכל אחד מוצא בן או בת זוג אחר/ת. המחזה מלווה בקטעי מוזיקה ידועים והומור.
קזימיר
קזימיר הוא הדמות הראשית במחזה. הוא חשדן, אך למרות זאת, הוא דמות בעלת מצפון פנימי גדול, ומתנהג בהיגיון יחסי לשאר הדמויות. לרוב הוא מגזים בתגובותיו. רוצה לקבל את מעמדו בחברה (לפחות זה מה שהוא מפגין).
תרגום לעברית והעלאת המחזה בישראל
המחזה תורגם על ידי עידו ריקלין והועלה לראשונה בתרגום זה ב"בית צבי" בשנת 2002. בשנת 2017 הועלה המחזה בחוג לאומנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, לאחר שהתרגום של ריקלין נערך ועובד על ידי ליאת פסברג בסגנון נגיש ועכשווי.
הר ואט
הר ואט (באנגלית: Mount Watt) הוא הר הממוקם ברכס בארקר בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה. גובהו של ההר 2,715 מטרים מעל פני הים, והוא ממוקם 6 קילומטרים צפונית מזרחית להר רוי.
היסטוריה
שמו של ההר ניתן לו על ידי המשלחת הדרומית של המשלחת האנטארקטית של פדרציית מועדוני מטפסי ההרים של ניו זילנד (New Zealand Federated Mountain Clubs Antarctic Expedition) שחקרה את האזור בין השנים 1962–1963.
ההר נקרא על שם ב. ה. ואט (B.H. Watt), מזכיר המשלחת.
ברביקן קרקוב
ברביקן קרקוב (בפולנית: barbakan krakowski) הוא מבנה ברביקן מבוצר שהיווה את אחד השערים שהובילו לעיר העתיקה של קרקוב בדרום פולין. הברביקן של קרקוב הוא בין הביצורים הבודדים מבין אלה שהקיפו את העיר ושרדו עד ימינו, והיה בעבר חלק בלתי נפרד מחומות העיר. כיום משמש המבנה כאתר תיירות וכמקום אירוח לתערוכות.
הברביקן, הבנוי בסגנון גותי והוקם בסביבות שנת 1498, הוא אחד משלושה ביצורים מסוג זה באירופה ששרדו עד ימינו, והשמור מביניהם. הברביקן הוא מבנה לבנים מעוגל, מוקף חפיר, ובמרכזו חצר בקוטר 24.4 מטרים. למבנה שבעה צריחים, עובי קירותיו כ-3 מטרים ובתוכם 130 אשנבי ירי. הברביקן היה במקור מחובר לחומות העיר באמצעות מעבר מקורה שהוביל לשער פלוריאן הקדוש.
על צדו המזרחי של הברביקן תלוי שלט זיכרון למרצ'ין אורצביץ', תושב העיר, שלפי האגדה, במהלך המאבק בין קונפדרציית באר לכוחות הרוסים שצרו על העיר ב-1768, טען את הרובים של מגני העיר, שנגמרה להם התחמושת, בכפתורי מתכת, וכך הצליח להרוג את מפקד הכוח הרוסי.
וולומין
וולומין (בפולנית: Wołomin) היא עיר בפרובינציית מזוביה שבפולין, כ-20 ק"מ מזרחית לוורשה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
וולומין נזכרת לראשונה במאה ה-15, ובשנת 1919 קיבלה זכויות עיר. בשנת 1920 נערכה בסמוך לעיר המתקפה הפולנית בקרב ורשה.
יהודי וולומין
בסוף שנות השלושים סבלו יהודי העיר ממספר תקיפות אנטישמיות, לרבות הפגנות נגדם וחילול בית העלמין היהודי בעיר.
בשואה
וולומין נכבשה בידי הגרמנים ב-13 בספטמבר 1939, ואלו החלו מיד להתעלל ביהודיה, ולחטוף אותם לעבודות כפייה. בהמשך, הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב. בד בבד מונה בעיר יודנרט, בראשות יעקב בלומברג, ובנובמבר 1940 רוכזו יהודי העיר בגטו, אליו הועברו גם מאות יהודים מהסביבה. מהגטו נלקחו היהודים למחנות עבודה בסביבת העיר.
באביב 1941, עת שהו בגטו כ-3,000 יהודים, הוא גודר בגדר תיל ונסגר. ב-4 באוקטובר 1942 חוסל גטו וולומין, כאשר יושביו גורשו לרדזימין, ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה. ילדי בית היתומים בגטו נרצחו במקום.
טיפול דינאמי דקונסטרוקטיבי
טיפול דינאמי דקונסטרוקטיבי (באנגלית: Dynamic deconstructive psychotherapy, ובראשי תיבות: DDP) היא שיטת טיפול פסיכולוגי מבוססת ראיות. השיטה פותחה במקור להפרעת אישיות גבולית אך נעשה בה גם שימוש לטיפול במגוון רחב יותר של הפרעות, לרבות דיכאון וחרדה כרוניים, אובדנות, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, הפרעות אכילה, הפרעות דיסוציאטיביות ושימוש לרעה בסמים. מחקרים מצביעים על כך שלמטופלים עם התסמונות הללו יש קושי בעיבוד מצבים טעונים רגשית, קושי בפיתוח תחושת עצמי חיובית וקושי לכונן מערכות יחסים אותנטיות ומספקות. בשנים האחרונות הצטברו ראיות אמפיריות לכך שטיפול DDP משפר סימפטומים של הפרעת אישיות גבולית, דיסוציאציה ודיכאון, מפחית אובדנות והתנהגויות פגיעה עצמית וכן מקטין תלות בסמים ואלכוהול.
מטרות
המטרות של טיפול DDP הן: (1) חיבור לחוויות הרגשיות של המטופל/ת במטרה לפתח תחושת עצמי לכידה. (2) תקשורת אותנטית יותר עם הזולת במטרה לשפר קשרים בין-אישיים.
תוכן הטיפול
בפגישות הטיפוליות מוקדשת תשומת לב רבה למפגשים בין אישיים שהתרחשו לאחרונה בחיי המטופל תוך שימוש בשלוש קבוצות עיקריות של טכניקות טיפוליות: קישור, ייחוס ואחרוּת. בעזרת טכניקות הקישור המטופל מפתח רצף נרטיבי לגבי מפגש בין אישי שהתרחש לאחרונה. כמו כן המטופל מזהה רגשות שהרגיש במהלך מפגש זה. טכניקות הקישור הן פשוטות ויעילות בהפחתת רמת העוררות הרגשית ובאמצעותן מתאפשר עיבוד של חוויות וחיבור לרגשות. בעזרת הקבוצה השנייה של הטכניקות, טכניקות הייחוס, המטפל עוזר למטופל לבחון פרשנויות חלופיות למה שאירע במפגש, במטרה להחליף ייחוסים נוקשים ומפוצלים של ה'עצמי' והאחר בייחוסים מורכבים יותר. באמצעות טכניקות האחרוּת מתאפשרת נפרדוּת בקשר הטיפולי התומכת באינדוידואליזציה של המטופל.
מהלך הטיפול
טיפול DDP כולל מפגשים מדי שבוע שאורכם בין 45–50 דקות. בין המפגשים מומלץ למטופלים לעבוד על חיבור רגשי באמצעות מילוי גליונות חיבור יומִיים. מטרתם של גליונות החיבור היומִיים הוא לקדם נפרדוּות ואותנטיות רבות יותר במערכות יחסים מחוץ למפגשי הטיפול. טיפול DDP נמשך שנה ומחולק לארבעה שלבים עוקבים. הציפייה אינה לריפוי מלא בתום 12 חודשי הטיפול, אלא לכך שמצב המטופל ישתפר במידה שתאפשר את המשך התהליך ללא הפגישות השבועיות.
מנגנון השינוי
מחקרים בתחום מדעי המוח מאששים את הטענה שאנשים הלוקים בהפרעת אישיות גבולית מעבדים חוויות תוך שימוש מופחת באזורי מח האחראים לתפקודים גבוהים כדוגמת זיכרון אפיזודי, אינטגרציה, ורבליזציה, ויסות רגשי והקניית פרספקטיבה. מאידך, נצפה שימוש רב יותר במסלולים עצביים הקשורים אל המערכת הלימבית האחראית על תגובות פחד, חרדה ואימפולסיביות. זיהוי רגשות ושיוּמם מפחיתים את רמת ההפעלה של המערכת הלימבית ומפחיתים את העוררות הפיזיולוגית. בטיפול DDP מתבצעת הבניה מחדש של מפגשים בינאישיים שקרו לאחרונה תוך כדי שיום רגשות. מטרתה להפעיל מחדש אזורי מח האחראים לתפקודים גבוהים על מנת לחזקם. ניתן להמשיל זאת לאופן בו פיזיותרפיה לאחר שבץ מוחי מפעילה מחדש נוירונים מוטוריים במוח במטרה לשפר את השליטה של במח בפעילות השריר.
יעילות
במחקרים שונים, DDP הראה שיפור בסימפטומים הפרעת אישיות גבולית, דיכאון ודיסוציאציה, וכן הפחתה באשפוזים, באובדנות, בפגיעה עצמית ובשימוש לרעה בסמים. במחקר סמיות כפולה בהיקף קטן במטופלים עם תחלואה כפולה של הפרעת אישיות גבולית ותלות באלכוהול, מטופלים שטופלו ב-DDP הראו שיפור משמעותי בסימפטומים הפרעת אישיות גבולית, דיכאון ותפקוד חברתי לעומת מטופלים שקיבלו טיפול בקהילה בתדירות זהה.
כ-90% מהמטופלים שהשלימו 12 חודשים של DDP הראו הפחתה משמעותית מבחינה קלינית בסימפטומים הפרעת אישיות גבולית. מרבית המטופלים המשיכו להשתפר לאחר שהטיפול הסתיים. בייחוד נמדד בשלב זה שיפור במדדי פגיעה עצמית, שתיית אלכהל כבדה ושימוש בחומרים. במחקר שבדק מנגנוני שינוי נמצא שדבקות של מטפלים בטכניקות DDP הייתה במתאם מובהק לשיפור בסימפטומים דבר המצביע על השפעה טיפולית ספציפית של טכניקות ה- DDP. בסקירת סדרת מקרים של שילוב בין הפרעת אישיות גבולית ושל הפרעת זהות דיסוציאטיבית נצפה שיפור משמעותי בסימפטומים הדיסוציאטיביים לאחר 12 חודשים. במחקר תצפיתי שהשווה תוצאות טיפול DDP עם טיפול דיאלקטי התנהגותי בקרב מטופלים מרפאתיים נצפה שיפר משמעותי במטופלי DDP לעומת קבוצת הטיפול הדיאלקטי ההתנהגותי בקרב טווח רחב של תוצאות, לרבות סימפטומי הפרעת אישיות גבולית, דיכאון, פגיעה בתפקוד והתנהגויות פגיעה עצמית. לאחר סקירה של הספרות המקצעית נכנס טיפול DDP לרשימת הטיפולים מבוססי ראיות באתר הסוכנות להתמכרויות ובריאות הנפש (Substance Abuse and Mental Health Services Administration) הכפופה לממשלת ארצות הברית.
לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל
לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל (בגרמנית: Zur Kritik der Hegelschen Rechtsphilosophie) הוא כתב יד מאת קרל מרקס שנכתב בשנת 1843 ולא פורסם בימי חייו, למעט המבוא, שפורסם בשנת 1844 בכתב העת Deutsch-Französische Jahrbücher.
בחיבור זה מרקס מעיר על קטעים של גאורג וילהלם פרידריך הגל בספר קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט העוסקים בחברה האזרחית ובמדינה, פסקה אחר פסקה. אחת הביקורות הגדולות של מרקס על הגל בחיבור היא העובדה שרבים מטיעוניו הדיאלקטיים מתחילים בהפשטה.
עבודה זו מכילה את הניסוח המוקדם ביותר של תורת הניכור של מרקס, אשר התגבשה גם דרך השפעת ההגליאנים השמאליים לודוויג פוירבך וברונו באואר. בחיבור מתפתח נרטיב העבודה סביב ניתוח היחסים בין חברה אזרחית והמדינה. החיבור את כולל הפרשנויות המפורסמות ביותר של מרקס על הפונקציה של דת.
שוברא אל-ח'ימה
שוברא אל-ח'ימה (בערבית: شبرا الخيمة, בערבית מצרית: شبرا الخيمه, תעתיק מדויק: שברא אלח'ימה) היא העיר הגדולה במחוז אל-קליוביה והעיר הרביעית בגודלה במצרים. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2021 אוכלוסיית העיר מנתה כ-1.24 מיליון בני אדם.
שוברא אל-ח'ימה שוכנת צפונית לקהיר, על גדתו המזרחית של נהר הנילוס, וסמוך לכביש המהיר לאלכסנדריה, והיא נחשבת לפרוור תעשייתי של בירת מצרים, ולחלק מקהיר רבתי. העיר נחשבת לוותיקה בין הפרוורים התעשייתיים של קהיר (הערים עשרה ברמדאן, מדינת א-סאדאת ועיר השישה באוקטובר נוסדו בשנות השבעים של המאה העשרים).
את העיר ייסד בשנת 1832 שליט מצרים מוחמד עלי, שבניית ארמונו באזור, על גדת הנילוס, בתכנון אדריכלים טורקים וארמנים, הסתיימה ב-1822. ב-1808 יזם עלי את סלילת דרך שוברא, המקשרת עד ימינו בין קהיר לשוברא אל-ח'ימה עלי יזם בין היתר הקמת מפעלי זכוכית וכותנה מצרית בעיר. בשנים האחרונות בוצע שיפוץ מקיף בארמונו של מוחמד עלי, בהשקעה של 50 מיליון לירות מצריות, וחלק ממנו הפך למוזיאון.
במאה ה-19 היא נחשבה לרובע יוקרתי יחסית של קהיר, אך הגירה מסיבית מהאזורים הכפריים והקמת שכונות למעמד הבינוני במאה העשרים הפכו אותה לעיר צפופה, שמרבית שכונותיה נחשבות לשכונות עוני. האוכלוסייה צמחה במהירות מ-39,000 נפש ב-1947, לכ-100,000 ב-1960 וליותר ממיליון תושבים כיום. אוכלוסיית העיר מועסקת בחלקה במפעלי תעשייה בעיר, המתמקדים בטקסטיל, קרמיקה, זכוכית וכותנה. בשל ריבוי מפעלי התעשייה, האוויר בעיר נחשב למזוהם.
בשוברא אל-ח'ימא שוכן המכון הפוליטכני של קהיר.
ראדיסאב נדלג'קוביץ'
ראדיסאב נדלג'קוביץ' (בסרבית: Радисав Недељковић; נולד ב-1914) היה סרבי חסיד אומות העולם, שהציל משפחה יהודית בשואה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
ראדיסאב נדלג'קוביץ' נולד בכפר קטן בסומדיה, סרביה, למשפחת איכרים חקלאית מרובת ילדים. ראדיסאב היה חבר במחתרת הקומוניסטית בביסטריצה (היום חלק מבוסניה).
ג'וזף - יוסף אוג'ן ואסתר שוורצנברג התגוררו בדארובאר עם שני ילדיהם דן, יליד 1936, ורות (לימים נסים), ילידת 1938. ערב מלחמת העולם השנייה עברה המשפחה לגור בבלגרד, בה מונה שוורצנברג לנהל רשת חנויות בשם נאמה.
גרמניה פלשה ליוגוסלביה באפריל 1941 וסרביה נשלטה על ידי שלטון גרמני. הגרמנים פתחו ברצח היהודים, ובקיץ 1942 נרצחו רוב יהודי סרביה. אחיינו של שוורצנברג, שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית, הבין את הסכנה הנשקפת לקרוביו היהודיים והחליט לסייע להם לברוח מבלגרד. נמצא עבורם מסתור אצל ראדיסאב נדלג'קוביץ', שהסתיר את ארבעת בני המשפחה. ראדיסאב סיפר לשכניו כי אורחיו הם קרובי משפחה מהעיר. ג'וזף ואסתר שוורצנברג אימצו שמות חדשים, לבשו בגדי איכרים ונרתמו לעבוד בעבודות החווה. החיים בכפר היו שונים מאוד ממה שהורגלו בני המשפחה האמידים והעירוניים ולפיכך קשיי ההסתגלות היו ניכרים. למרות הקשיים, נרקם קשר ידידות חזק ביניהם לבין ראדיסאב. כשג'וזף לימד את ילדיו, שלא יכלו ללכת לבית הספר, קרוא וכתוב, הוא סייע גם לראדיסאב לשפר את השכלתו. בשנת 1944 הצטרף ראדיסאב לפרטיזנים, ומשפחת שוורצנברג עזבה את המקלט בביתו ויצאה ללזרבק.
טיטן 1
טיטן 1 (באנגלית: SM-68A/HGM-25A Titan I) הוא הטיל הראשון בסדרת הטילים טיטן והטיל הבליסטי האמריקאי הראשון שהיה בעל מספר שלבים. הטיל סיפק תוספת חשובה מאוד ליכולת ההרתעה הבליסטית האמריקאית כשחבר לטיל האטלס. הטיל היה שונה משאר סדרת הטיטן בכך שהוא מונע בחמצן נוזלי ו־RP-1. למרות שהטיל היה מבצעי רק שלוש שנים הוא היה צעד חשוב בבניית כוח הטילים של חיל האוויר האמריקאי.
ראדיסאב נדלג'קוביץ'
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה, חזרו כל בני משפחת שוורצנברג לבלגרד. רות שוורצנברג זכרה שראדיסאב שהה אצלם זמן מה, אך בשנת 1948 היא ומשפחתה עלו לארץ. הם קיבלו מכתב מראדיסאב שהודיע להם שהוא התחתן ונולד לו בן ואז הופסק הקשר ביניהם.
שחמיים
שחמיים (שם מדעי: Plesiopidae) היא משפחת דגי שונית מסדרת הדקראים החיים באזור האינדו פסיפי. במשפחה זו 50 מינים.
דגים אלה יכולים להגיע לאורך 30 ס"מ והם בעלי גופים מקושטים עם סנפיר גבי גדול דמוי מפרש וראשים קטנים ומעוגלים אך עם שפתיים ועיניים גדולות. הם חיים בין האלמוגים והסלעים ונמלטים אליהם בעת סכנה. הם ניזונים מדגים וסרטנים קטנים שהם תופסים בלסתותיהם.
לחלק מהמינים זנבות וסנפירים אחוריים גדולים ובעלי כתמים דמויי-עין העוזרים להם לבלבל טורפים. טורף המסתכל על דג כזה חושב שזנבו הוא ראשו ומכוון לשם את מתקפותיו, מה שמאפשר לדג לברוח לכיוון שהטורף לא מצפה לו.
משל הגפן והשריגים
משל הגפן האמיתית (יוונית: ἡ ἄμπελος ἡ ἀληθινή hē ampelos hē alēthinē) הוא אחד ממשלי ישו, אלגוריה או מטפורה שסופרה על ידי ישו בברית החדשה. המשל מופיע בבשורת יוחנן ט"ו 1–17. משל הגפן האמיתית, מתאר את ישו עצמו כ"גפן" האמיתית ששריגיה מסמלים את תלמידי ישו, בעוד אלוהים מסומל כבעל הכרם.
הגפן כסמל לישראל בתנ"ך
ישנם מספר פסקאות בתנ"ך המתייחסות אל בני ישראל כאל גפן כך בתהילים פ' 16-8, ישעיהו ה' 7-1, ירמיהו ב' 21, יחזקאל ט"ו 8-1, יחזקאל י"ז 10-5, יחזקאל יט 4-1 והושע י' 1.
ישנם בקטעים בתנ"ך המשתמשים בגפן כסמל לעם ישראל, בהם מוצגת ישראל בחלק מהמקרים כנאמנה לאלוהים ובחלק אחר כסוררת וראויה לעונש חמור. הקטע מיחזקאל ט"ו 8-1 בפרט מדבר על עץ הגפן כחסר ערך כחומר גלם לעשיית כלי מלאכה ממנו, כאשר הנמשל הוא ממלכת יהודה המצויה במרי נגד אלוהים ולא מצייתת לדברו. ענף גפן שנכרת מהגפן הוא חסר ערך, אלא אם ישמש לבערה כחומר דלק. נראה שבמקרה זה, תיאור ענפי הגפן מתאים יותר לתלמידים מאשר להשוואה של ישו כגפן.
הקטע ביחזקאל י"ז 10-5 מכיל דימויים של גפן המתייחסים למלך מבית דוד, צדקיהו, אשר הומלך כמלך יהודה על ידי נבוכדנאצר מלך בבל. צדקיהו כרת ברית עם מצרים והפר בכך את בריתו עם נבוכדנאצר (ולכן גם עם אלוהים), מה שגרם בסופו של דבר לנפילתו (יחזקאל י"ז :20-21). ביחזקאל י"ז 22–24 מתוארת נטיעת שתיל של שנלקח מצמרתו של עץ ארז, ענף אשר גדל והפך לעץ ארז גבוה ונישא, ניתן לראות דימוי של עץ זה כתיאור של המשיח באחרית הימים. מעניין ומשמעותי כי המשיח עצמו לא מתואר ביחזקאל י"ז כגפן, אלא כעץ ארז. דימוי הגפן - הצאצא מבית דוד מיועד כאן לאי ציותו של צדקיהו.
האם זה משל?
מספר סופרים כגון ברברה ריד, ארלנד הולטגרן, או דונלד גריגס מעירים על כך ש"משלים נעדרים באופן ניכר מבשורת יוחנן, על-פי האנציקלופדיה הקתולית, "אין משלים בבשורת יוחנן. ולפי אנציקלופדיה בריטניקה, "כאן מלמד ישו ללא משלים מלבד שלוש "אלגוריות", שבבשורות הסינופטיות כן מוצגות כמשלים לעל עניין ודבר." מקורות אלה מציעים שמוטב להגדיר אותם כדימוי (מטפורה) מאשר כמשל. עם זאת, סופרים מסוימים, בעיקר ז'אן קלווין,, התייחס לסוגיה זו כאל בעיית תרגום המונח הלטיני, שבדרך כלל מתורגם לאנגלית כ"משל".
סיפור המשל
בבשורת יוחנן ט"ו 1–17 נכתב המשל באופן הבא:
פרשנות
ישו מתאר את עצמו במשל זה כגפן אמיתית (בניגוד לגפן סוררה - "סורי הגפן הנכריה" (ירמיהו ב' 21–22. "21 כִּי עַל-כָּל-גִּבְעָה גְּבֹהָה, וְתַחַת כָּל-עֵץ רַעֲנָן, אַתְּ, צֹעָה זֹנָה. 22 אָנֹכִי נְטַעְתִּיךְ שׂוֹרֵק, כֻּלֹּה זֶרַע אֱמֶת; וְאֵיךְ נֶהְפַּכְתְּ לִי, סוּרֵי הַגֶּפֶן נָכְרִיָּה"). אביו הוא אלוהים - הכורם (או בעל הכרם). השריגים-הענפים הם התלמידים והמאמינים, המצווים ומופקדים לעשות פרי, כלומר לייצר אשכולות ענבים וענבים. הדרך היחידה לעשות פרי טוב ולא "פרי באושים" (ישעיהו ה' 2: "וַיְקַו לַעֲשׂוֹת עֲנָבִים, וַיַּעַשׂ בְּאֻשִׁים."), זה להיצמד לגפן, כלומר להיות כל הזמן צמוד לדבר אלוהים ולבשורת ישו, לציית למצוות ולתורה, כפי שהוא לימד, וכפי שהוא עצמו ציית לאביו, לאלוהים. הוא מזהיר את שומעיו שכל מי שלא יעמוד בדברו, לא יציית, יגזם-יכרת מהגפן, הקשר שלו עם ישו יינתק, והוא עצמו יושלך להישרף באש. ואילו מי שיציית, ויקיים את מצוותיו, ויעמוד באהבתו, יוכל להתגבר על כל מכשול, וכל מה שיבקש בתפילה, כרצון אלוהים, יקבל. יתר-על-כן מעמדם ישתנה ממעמד עבדים למעמד של ידידים, ידידיו של ישו. המצווה המרכזית שישו ציווה היא לאהוב ולירוא את אלוהים, וכן לאהוב אחד את השני, כפי שהוא אהב את תלמידיו.
עיט שחור (טנק)
עיט שחור (Чёрный Орёл) הוא כינויו הנפוץ של טנק מערכה רוסי שהיה בהליכי פיתוח ותכנון מאז שנות ה-90 של המאה ה-20. אב טיפוס ראשון נוצר ב-1997 אך לא יצא לייצור סדרתי עקב משבר הרובל שהושפע מהמשבר הפיננסי באסיה. הטנק שפותח התבסס רבות על פיתוח הטנק T-95 ועל טנק T-90.
הפרויקט כונה בפי צבא רוסיה "אובייקט 640". הטנק פותח על ידי לשכת העיצוב והפיתוח של אומסק. כיום פרויקט הטנק מוקפא בשל פשיטת הרגל של החברה המפתחת, חברת טרנסמאש "אומסק". הפרויקט ותוכניותיו נרכשו על ידי אוראלוואגונזאבוד, יצרנית הטנקים הממלכתית של רוסיה, שקיוותה לאגד את הפרויקט עם פרויקט טנק T-95, אך ממשלת רוסיה סירבה לממן את הפרויקט והכריזה על פיתוח טנק חדיש שיתבסס על טנק ה-T-95 והעיט השחור, אך יהווה דגם חדש משל עצמו ולא מודרניזציה של דגמים שיוצרו בעבר. דגם זה, הוא הT-14 ארמטה.
פיתוח
פיתוח הטנק החל כבר במהלך שנות ה-80, כאשר משרד העיצוב של מפעל קירוב בלנינגרד עבד על עיצוב חדש שהתבסס על שלדת טנק T-80U. מאוחר יותר, כאשר משרד העיצוב נסגר, העבודה על הטנק הועברה לידי חברת טרנסמאש אומסק.
דגם ראשון של העיט השחור הודגם והוצג לראשונה באומסק, בספטמבר 1997. הטנק נראה כהעתק לטנק T-80U, רק שבראשו הצריח היה גדול יותר והוסתר על ידי בד הסוואה. דיווחים שונים טענו כי צריח הטנק תוכנן באופן שגוי ולכן לא הוצג.
אבטיפוס מוקדם הוצג במיצג נשק בסיביר, ביוני 1999. טנק זה היה גוף מוארך עם שבעה זוגות גלגלים במקום ששת הזוגות בטנק T-80, כשהצריח עדיין הוסתר ברובו.
שריון הטנק היה עבה מאוד מדגם "קקטוס" והצריח תוכנן בעיצוב בעל סגנון מערבי ומרובע יותר, מאשר כפי שהיה נהוג בטנקים הסובייטיים, בעלי הצריח המעוגל. הטנק שילב שריון בעל מתכת מרוכבת בדומה לשריון בטנק הM1 אברהמס האמריקני.
ביטול הפרויקט
פרויקט 640 - העיט השחור בוטל רשמית בשנת 2001. הסיבות העיקריות שהובילו להפסקת פיתוח העיט השחור היו אילוצים תקציביים, שאלות לגבי אמינות והכי חשוב הביצועים הגרועים של טנק ה-T-80 במחצית השנייה של מלחמת צ'צ'ניה השנייה, שעליו התבסס הדגם. ה-T-80 הציג ביצועים כה עלובים עד כי סגן ראש מינהלת השריון של רוסיה, א. גלקין, שכנע את שר ההגנה לאחר המלחמה בצ'צ'ניה, כי יש לשים דגש על פיתוח טנק ללא מנוע בעל טורבינת גז. לכן הוחלט על ביטול הפרויקט, חרף ניסיונם של היצרנים, טרנסמאש אומסק, לערער על ההחלטה. עד מהרה הכריזה החברה על פשיטת רגל בשנת 2002.
ביולי 2008, הצבא הרוסי תכנן לאמץ את הטנק החדש של אוראלוואגונזאבוד, ה-T-95, אך גם הפיתוח של טנק ה-T-95 בוטל, במאי 2010.
ב-2010 כשהוצגו תמונות של הטנק, נציגי הצבא הרוסי מיהרו להכחיש את קיום הפרויקט; כך למשל, אל"ם ולדימיר ווייטוב, מנהל אגף המחקר במינהל הראשי של כוחות השריון, הכחיש את קיומו של הטנק בריאיון לרדיו "הד מוסקבה" בספטמבר 2009. הוא טען כי "לא היה שום פרויקט כזה... ואלה תמונות בנות 20 שנה המראות תמונות מבוימות של טנק עתידני שנותר רק פרי דמיונו של מישהו".
לדברי נציגי משרד ההגנה, בטווח הרחוק, לא נראה כי טנק "אובייקט 640" יגיע לשלב מבצעי. עם זאת, הפתרונות שפותחו עבור דגם זה ישמשו בעת ייצור גרסאות מתקדמות של ה-T-90. בתקשורת הרוסית הופיעו שוב ושוב דיווחים על התקדמות המיזם. ב-28 באפריל 2011, הסגן הראשון לשעבר של מינהלת השריון במשרד ההגנה, האלוף יורי קובאלנקו, טען כי הישגי "עיט שחור" ישמשו לפיתוח טנק המערכה "ארמטה"
מירה קדר
מירה קדר (נולדה ב-1956) היא סופרת ומשוררת ישראלית.
ביוגרפיה
מירה קדר נולדה בירושלים לאסתר ויצחק אלידר. למדה במכללת בית וגן. בשנת 1989 נמנתה עם מייסדי כתב העת "דימוי" והייתה חברת מערכת שלו. קובץ השירים הראשון שלה, "מורביות של תאנה", זכה בפרס אקו"ם ליצירה המוגשת בעילום שם בשנת תשמ"ט. ספר הפרוזה "אחד מאלף" זכה אף הוא בפרס זה בשנת תשס"ו. אם לחמישה, תושבת עפרה (החל משנת תשנ"ד). הייתה נשואה לרב שמואל קדר. בתה היא העיתונאית והסופרת יפעת ארליך. בנה הוא הרב עדאל קדר.
בשנת תשע"ו נמנתה עם הזוכים בפרס ראש הממשלה לספרות (פרס היצירה לסופרים עבריים) ע"ש לוי אשכול. בשנת תשע"ז זכתה הטרילוגיה שלה "אחד מאלף", "אהבה שמיים וריח הדרים" ו"תאנה ממתינה לשמיים" בפרס שר החינוך לתרבות יהודית ע"ש אורי אורבך.
קישורים חיצוניים
על ספריה:
דן ווקר
'''דניאל ג'. ווקר (באנגלית: Daniel J. Walker'''; ) היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אילינוי ה-36 בשנים 1973–1977. הוא נולד בוושינגטון הבירה, גדל בסן דייגו, ושירת כקצין בצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה. בין המלחמות הוא עבר לאילינוי כדי ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן, ובשנות ה-60 נכנס לפוליטיקה המדינתית.
ווקר נודע ככל הנראה בעיקר בשל מסע הבחירות שלו שבו צעד ברגל מרחק עצום, ובשל היותו זר למנגנון הפוליטי של אילינוי. בהתמודדותו על מועמדות המפלגה כנגד מועמד של המנגנון המפלגתי של הדמוקרטים הוא גרם לתהפוכה נדירה בבחירות המקדימות במרץ 1972. בהמשך השנה הוא הביס את המושל המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך ב-1976 הפסיד בבחירות לתקופת כהונה שנייה. התקופה שלאחר הקריירה הפוליטית שלו התאפיינה ברמת חיים גבוהה, אך עמדה בצילה של הודאה באשמה בהונאה בנקאית ובשבועת שקר בשיאו של משבר ההלוואות והחסכונות של שנות ה-80 המאוחרות. לאחר תקופת מאסר של שנה וחצי שריצה בבית כלא פדרלי, פרש ווקר לאזור סן דייגו וכתב כמה ספרים עד למותו ב-2015.
ראשית חייו
דן ווקר נולד בוושינגטון די. סי. כבנם של וירג'יניה מיי (לבית לינץ') ולואיס וסלי ווקר, שניהם ילידי טקסס. הוא גדל ליד סן דייגו, קליפורניה, וכשסיים שם את בית הספר התיכון ב-1940 הוא היה המצטיין בכיתתו. עוד כאשר למד בבית הספר התיכון, הוא הצטרף לכוחות המילואים של צי ארצות הברית ובעונות הקיץ שירת על משחתת. תוכניותיו ללמוד בקולג המדינתי של סן דייגו נקטעו כאשר הוא נקרא לשירות פעיל ב-1940 ושירת על סיפון שולת מוקשים ליד פוינט לומה, סן דייגו. ב-1941 הוא נבחן בבחינות הסמכה לקצונה, והגיע למקום החמישי מבין 3,000 הנבחנים שנבחנו יחד אתו. בעת המתקפה על פרל הארבור הוא היה בעיצומם של לימודים במכינה של האקדמיה הימית בנורפוק, וירג'יניה. ב-1945 הוא סיים את הכשרתו באקדמיה הימית של ארצות הברית. הוא היה מושל אילינוי השני שהיה בוגר האקדמיה הימית. לאחר מכן, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה הוא שירת כקצין בצי.
ב-1947 עבר ווקר לאילינוי כדי ללמוד באוניברסיטת נורת'ווסטרן. במהלך מלחמת קוריאה הוא נקרא מחדש לשירות, והיה לקצין קשר על סיפון המשחתת "קיד". ב-1950 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של נורת'ווסטרן ושימש כעוזר משפטי לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית פרד וינסון וכעוזר למושל אילינוי עדלי סטיבנסון. בהמשך היה ווקר מנהל בתאגיד מונטגומרי וורד, ובמקביל תמך ברפורמות פוליטיות בשיקגו. ב-1970 היה ווקר מנהל מסע הבחירות לסנאט של ארצות הברית של (בנו של עדלי סטיבנסון). הוועדה הלאומית לחקירת האלימות ולמניעתה מינתה את ווקר כיושב ראש צוות המחקר של שיקגו שיחקור את ההתנגשויות האלימות בין המשטרה לבין המפגינים בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית של 1968. בדצמבר הגישה הוועדה את הדוח שלה. הדוח היה שנוי מאוד במחלוקת ומחברו זכה לפרסום. בדוח נאמר שבעוד שהמפגינים הטרידו את כוחות המשטרה והציקו להם, המשטרה הגיבה באלימות חסרת הבחנה נגד המפגינים ועוברי האורח, שאותה הוא תיאר כ"התפרעות משטרתית". הדוח טען שרבים מהשוטרים ביצעו פשעים פליליים, וגינה את הכשל בהעמדתם למשפט או אפילו העמדתם לדין משמעתי.
מושל אילינוי
ב-1971 הכריז ווקר על מועמדותו למשרת מושל אילינוי, ומשך תשומת לב רחבה כאשר באותה שנה צעד 1,197 מילים (1,926 ק"מ) בכל רחבי אילינוי. באותה עת הוא היה היועץ המשפטי הראשי של חברת מונטגומרי וורד, משרה שבה הוא החזיק בחמש השנים הקודמות. במהלך מסע הבחירות, המשיכה החברה לשלם את משכורתו, שעמדה על 200,000 דולר לשנה (2 מיליון דולר בערכים של 2020). הוא גם העסיק את עוזרו המנהלי במסע הבחירות שלו, שגם את משכורתו שילמה מונטגומרי וורד. החברה קיוותה שתמיכה פוליטית זו תניב לה הטבות כאשר ווקר ייבחר כמושל. תקווה זו לא התממשה מעולם. המצע הפוליטי של ווקר היה לבלום את סלילתו של הכביש המהיר שהיה אמור לחצות את שיקגו. כביש זה היה אמור לחצות את העיר מצפון לדרום לאורך שדרת סיסרו והיה חלק מהתכנית התחבורתית של אילינוי מאז שנות ה-50. היא הייתה אמורה לקבל מימון פדרלי של מיליארד דולר (10 מיליארד דולר בערכים של 2020). ווקר קיבל תמיכה כספית במסע הבחירות שלו מהארכידיוקסיה של שיקגו כדי לעצור את סלילת הכביש המהיר, שכן הוא היה אמור להשפיע על שניים מהמחוזות הכנסייתיים הרווחים ביותר בצפון העיר ובסיסרו.
לאחר בחירתו כמושל, בלם ווקר את עבודתה של מחלקת התחבורה המדינתית על מיזם הכביש המהיר. הייתה זו מכה פוליטית ישירה נגד ראש העיר דיילי, שלא תמך בווקר. בבחירות המקדימות של הדמוקרטים ב-1972 ניצח ווקר בהפרש קטן את סגן המושל המכהן פול סיימון. אף על פי שלסיימון היה מוניטין כאיש ממשל טוב, תקף אותו ווקר על כך שהוא קיבל את תמיכתה של המפלגה הדמוקרטית במחוז קוק בראשותו של ראש עיריית שיקגו ריצ'רד דיילי, שאותה תקף ווקר על ההתרפסות בפני "המנגנון של דיילי". בבחירות הכלליות של 1972, הביס ווקר את המושל המכהן, הרפובליקני ריצ'רד אוגילבי כאשר זכה ב-51 אחוזי מן הקולות בהשוואה ל-49 האחוזים בהם זכה אוגילבי. בראשית שנות ה-70 דובר על ווקר כמועמד אפשרי לנשיאות ארצות הברית.
האיבה ששררה בין ווקר לבין ראש העיר דיילי הייתה עמוקה. ב-1974 תמך ווקר במועמדים לבית המחוקקים המדינתי שהתמודדו מול בעלי בריתו של דיילי. עוזרו של ווקר, ויקטור דה גרסיה, אמר בהמשך: "ידעתי מההתחלה שבכל עת שדיילי הביט על ווקר, הוא ראה את הכנסייה האנגליקנית ואת הדיכוי של האירים על ידי הבריטים, וכאשר דן הביט על דיילי, הוא ראה את הפוליטיקאי המובהק שהיה מעוניין רק ברווח הפוליטי". "מעולם לא יצרנו שום דבר שאפילו התקרב לזיקה אישית. במידה מסוימת, הייתה זו תוצאה ברורה וטבעית של הפעילות הפוליטית העצמאית שלי. אך זה העמיק יותר, הרבה יותר", אמר ווקר.
במהלך תקופת כהונתו כמושל התעמת ווקר לעיתים קרובות הן עם הרפובליקנים והן עם הדמוקרטים בבית המחוקקים המדינתי. הוא אמנם הצליח להשיג את העברתו של החוק הראשון שדרש את חשיפתן של תרומות למסעות בחירות והוציא שורה של צווים שאסרו על התנהלות מושחתת של עובדי המדינה. ב-1976 נוצח ווקר בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, לאחר שהפסיד למזכיר המדינה של אילינוי מייקל האולט, שקיבל את תמיכתו של דיילי, בהפרש של 54 אחוזים מול 46. בבחירות הכלליות הובס האולט באופן מכריע על ידי ג'יימס תומפסון. הפעם הבאה בה יכהן באילינוי מושל דמוקרטי תהיה 26 שנים לאחר מכן, כאשר ב-2002 נבחר רוד בלאגוייביץ'.
לאחר כהונתו כמושל
בשנות ה-80 נכס ווקר לעסקים במגזר הפרטי על ידי הקמת חברת "באטלר-ווקר", רשת של עסקי החלפת שמן מנוע בזכיינות שמאוחר יותר נרכשה על ידי חברת "ג'יפי לויב". הוא גם רכש שתי אגודות חיסכון והלוואה, כשהראשונה הייתה "האגודה האמריקאית הראשונה לחיסכון והלוואה" של אוק ברוק, שמאוחר יותר נכנסה לפשיטת רגל. ב-1987 הואשם ווקר בהונאת בנק פדרלי בהתבסס על שתי הלוואות. קבלן בניין פרטי לווה סכום של 279,000 דולר מהאגודה האמריקאית הראשונה כדי לבנות בתי ספר. מאוחר יותר לווה ווקר באופן אישי סכום של 45,000 דולר מאותו אדם על בסיס "לחיצת יד". שתי הלוואות אלו ("הלוואה מהלווה" בעת ששימש כמנהל) היוו הונאה בנקאית. ווקר הסכים עם התביעה הפדרלית על הסדר טיעון. הוא הודה באשמה בסעיף של הונאה בנקאית במסגרת פרשת ההלוואה, בשבועת שקר, ובהגשת דוח כספי כוזב. הוא נידון למאסר של ארבע שנים על הונאת הבנק, לשלוש שנים על שבועת השקר ולמאסר על תנאי על הגשת הדוח הכוזב. את העונשים הוא ריצה ברציפות.