cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
LCD
מטריצה אקטיבית (TFT)
מטריצה אקטיבית (Thin Film Transistors) היא שיטה בה מסודרים במטריצה קבלים וטרנזיסטורים. על מנת להאיר פיקסל, הקבלים באותה השורה מודלקים, ונשלח זרם לאורך הטור המתאים. כל השורות בהן עובר הזרם לא יאירו, חוץ מהפיקסל המיועד כיוון שהקבל של אותו פיקסל יקבל את הזרם וישמור בטרנזיסטור את המטען, עד מחזור הרענון הבא. בינתיים, המטען בטרנזיסטור מסובב את הגביש בהתאם כך שהפיקסל מאיר. ניתן לשלוט בזרם וכך לא לסובב לגמרי את הגביש אלא רק מעט כך שהפיקסל מאיר בחוזק שונה.
יצירת האור והצבע
האור שעובר דרך הגביש הנוזלי יכול להגיע מהסביבה, כמו בשעונים דיגיטליים, או על ידי תאורה אחורית מיוחדת. עד לסוף העשור הראשון של שנות ה-2000, השיטה הפופולרית הייתה תאורה פלואורסצנטית קרה (CCFL). החל מהעשור השני של שנות ה-2000, נעשה שימוש בתאורה מבוססת דיודה פולטת אור (LED). קיימת גם שיטה נוספת ויקרה יותר, והיא שימוש בלדים בשלושה צבעים כך שיתקבל אור רקע לבן. כדי להפוך את האור הלבן לתצוגה צבעונית נדרשים מסנני צבע (color filters). כדי ליצור צג צבעוני נדרשת שליטה לכל פיקסל בשלושה צבעים לפחות. בדרך כלל הפיקסל מחולק לשלושה מקטעים: אדום, כחול וירוק.
מרחב הצבע שניתן ליצור תלוי במידת הרוויה של כל צבע בסיס. במקרים רבים לא מגיעים צגים המבוססים על תאורה פלאורוסצנטית או תאורת LED לבנה וכן מסנני צבע לכל מרחב הצבע שמסך מסוג שפופרת קרן קתודית (CRT) מסוגל להציג. (הגדרה מקובלת למרחב של CRT הוא sRGB). שימוש בלדים בשלושה צבעים משפר מצב זה ואף מאפשר הצגת מרחב צבע גדול יותר מ CRT רגיל. תאורת LED מסוג זה, עודנה נדירה ביותר, וצגים בעלי תאורה זו נמצאים בעיקר בשימושים מיוחדים בלבד הדורשים איכות צבע גבוהה מאוד.
רוב צגי ה-LCD בעלי תאורת LED הזמינים כיום בשוק, משתמשים במערכי לדים לבנים אשר נמצאים לרוב בפינות המסך, אך לפעמים גם מאחוריו. לצגים אלו יש מרחב צבע וכן ניגודיות נמוכים באופן משמעותי מזה של צגי LCD עם תאורה פלואורסצנטית קתודה קרה (למעט מסכים עם תאורת LED על כל שטח המסך בעלת יכולת של עמעום מקומי במקרה של ניגודיות דינמית), בשל הספקטרום של ה-LED הלבן, שרחב הרבה יותר ומורכב ברובו מפסגה צרה בכחול ופסגה רחבה בצהוב, ולא מפסגות צרות של כל שלושת צבעי היסוד כמו במקרה של תאורה פלואורסצנטית קתודה קרה.
לאחרונה הופיעו מסכים בהם נוצר הצבע על ידי ריבוב זמני בין לדים צבעוניים. באופן עבודה זה, כל פיקסל משנה את רמתו שלוש פעמים במהלך מסגרת (FRAME) אחת. בכל פעם, נדלק LED בצבע אחר בהתאמה. מכיוון שקצב שינוי זה מהיר מתגובת העין, מתקבלת תמונה ללא ריצוד.
עוד שיטה להרחבת תחום הצבעים האפשרי הוא שימוש ביותר משלושה צבעי בסיס.
החל משנת 2009, שמה של הטכנולוגיה שובש, והמילה "LED" החליפה את המילה "LCD" לתיאור טכנולוגיית התצוגה בתעשיית המחשבים והאלקטרוניקה הבידורית. הדבר נגרם בעקבות קמפיין פרסומי של חברת סמסונג לטלוויזיות LCD עם תאורה אחורית מסוג LED במקום תאורה פלואורסצנטית, שנוצר בשנה זו, אשר השתמש כביכול במונח "LED TV" לתיאור סוג הטכנולוגיה שבה יוצרת הטלוויזיה החדשה של סמסונג תמונה, במטרה לעשות את הרושם שהטלוויזיות של סמסונג מבוססות על מצג מסוג דיודה פולטת אור (LED Display), כאשר בפועל מדובר בטלוויזיות עם מצג גביש נוזלי ותאורה אחורית מסוג שונה מזו של רוב טלוויזיות ה-LCD שהיו בשוק באותה התקופה.
ההצלחה המסחררת לה זכה הקמפיין הפרסומי המטעה, גרם להפיכת המילה "LED" (ראשי תיבות של Light Emitting Diode [דיודה פולטת אור]) לשם גנרי למסך LCD, ולדחיקה הצידה של השם הנכון, "LCD" (ראשי תיבות של Liquid Crystal Display [מצג גביש נוזלי]), בתחום המחשבים והאלקטרוניקה הבידורית. זאת למרות שצגים אלה אינם משתמשים במצג מסוג דיודה פולטת אור (LED Display: טכנולוגיה המשמשת צגי ענק לצורכי פרסום חוצות), אלא במצג גביש נוזלי, וכן שמצג מסוג זה הוא עדיין הנפוץ ביותר בשימוש בצגי מחשב ובטלוויזיות.
עקב קמפיין מטעה זה, אשר גרם לרוב החברות, המפרסמים, המשווקים, החנויות והציבור להשתמש במילה "LED", לתיאור צג מחשב או טלוויזיה שמשתמשים בטכנולוגיית תצוגה או הקרנה שאיננה מבוססת על LED, ובמקרים קיצוניים (כמו בישראל למשל), אף כשם נרדף למכשיר טלוויזיה, הגוף המפקח על אמת בפרסום בבריטניה, ה-ASA (ראשי תיבות של Advertising Standards Authority), פסל את הקמפיין של סמסונג בבריטניה עקב הטעיית הציבור ומידע שקרי בפרסום.
בשנים האחרונות, נוצרו מספר נגזרות למונח "LED" (כמו QLED ו-ULED) לתיאור מצג LCD עם תאורת LED אחורית. השמות, שהומצאו על ידי סמסונג (QLED) והייסנס (ULED) בהתאמה, מתייחסים לצגי LCD עם תאורת LED העושה שימוש בנקודות קוונטיות. כמו כן, מונח עוד יותר חדש שהתפתח לאחרונה, "Mini-LED", מתייחס לצג LCD עם תאורה של דיודות LED מיקרוסקופיות, ואין לבלבל בינו לבין המונח "MicroLED" שמתאר תצוגת LED אמיתית, רק בגודל של טלוויזיה ביתית, צג מחשב או טלפון חכם, במקום בגודל של מסך חוצות או להופעות.
על אף שצגי LCD בצבע מלא, מוארים על פי רוב על ידי תאורה אחורית, ישנם מקרים חריגים כדוגמת הקונסולה הניידת של נינטנדו, הגיימבוי (Gameboy Advance וכן Gameboy Color), וכן הקונסולת הניידת Neo Geo Pocket Color של חברת SNK שהצג שלהן, למרות היותו צבעוני, איננו מואר בכלל, ותלוי בתאורת הסביבה (כמו בשעונים דיגיטליים ומחשבונים) לצורך יצירת האור והצבע.
שלוש טכנולוגיות מובילות
בצגי ה-LCD המודרניים, המיועדים הן לתעשיית המחשבים והטלוויזיה והן למצגות גרפיות, משתמשים היצרנים בשלוש שיטות ייצור, כאשר הרכיב העיקרי של הצג הוא הפאנל. לכל טכנולוגיה יתרונות וחסרונות משלה, אולם ישנה תמימות דעים בנוגע לאיכות הפאנל.
פאנל TN נחשב לנחות מכולם, בכל הקשור באיכות הצבע, זווית הצפייה ורמת הניגודיות. פאנל זה מתאים לרוב המשתמשים, אך לא כל כך לגרפיקאים הזקוקים לתמונה מדויקת ולרמת צבע הקרובה ככל האפשר למציאות. חלק מן החסרונות של טכנולוגיה זו, בשימוש ברזולוציות נמוכות ידועים להיות כאבים ויובש הנגרמים בעיניים בשל הניגודיות הנמוכה. שתי הטכנולוגיות האחרות, IPS ו-VA, הן איכותיות ויקרות יותר. הן משמשות בדרך כלל את בתי הדפוס, בתי החולים, הגיימרים והגרפיקאים. רמת המחיר של צגי ה-TN נמוכה משמעותית מאלו של צגי ה-IPS וה-VA.
בפאנל ה־TN יש 256 אלף צבעים (6 ביט) אבל בעזרת שיטה הנקראת אינטרפולציה ניתן להגיע להפרדת צבעים גבוהה יותר של 16.2 מיליון צבעים לפחות אבל זה עדיין לא יראה טוב בהשוואה לפאנלים האחרים אשר אצלם יש 16.7 מיליון צבעים אמיתיים. לפאנל ה-TN יש יתרונות על פאנל ה־VA וה-IPS והם שפאנל ה־TN צורך פחות חשמל והוא זול יותר אולם הוא לא יציג צבעים מדויקים מספיק מה שאומר שלצבע לבן עלולה להיות נטייה לגוון צהבהב וגם צבעי אדום ואפור לא יראו אמיתיים; בנוסף, לצבע השחור לא יהיה גוון טבעי והוא יראה מואר מעט וזליגות האור יהיו בולטות יותר, וגם זוויות הצפייה שלו צרות למדי ומזווית של 160 מעלות יהיה עיוות לצבעים. בעבר פאנל ה־TN הציג הכי פחות מריחות בניגוד לפאנלים היקרים יותר. מתאים בעיקר לעבודה במשרדים. יתרון חשוב לפאנל TN הוא זמן תגובה.
פאנל IPS (המכונה גם S-IPS ו-E-IPS) כמו פאנל ה־VA מגיע עם 16.7 מיליון צבעים במקור (8 ביט) ומציג את התמונה הכי ניגודית והכי מדויקת.
שני הפאנלים (VA ו-IPS) הם יותר יקרים מפאנל ה-TN מה שאומר שמסך בגודל 20" עם פאנל VA או IPS יהיה יותר יקר ממסך בגודל 23" עם פאנל TN וגם צריכת החשמל של שניהם יותר גבוהה.
יצרני ה-LCD
את הפאנלים שמהם מורכבים המסכים הדקים מייצרות מספר מצומצם של חברות, שמוכרות אותם לחברות אחרות המייצרות צגים תחת שם המותג שלהן.
St. Anger
St. Anger ("כעס קדוש") הוא אלבום האולפן השמיני של להקת ההבי מטאל האמריקאית מטאליקה, והאלבום העשירי מכלל אלבומיה. בתכנון המקורי האלבום היה אמור לצאת ב-10 ביוני 2003, אך הלהקה החליטה להקדים את מועד יציאת האלבום ל־5 ביוני 2003, מחשש שהאלבום יהיה זמין להורדה בתוכנות שיתוף הקבצים באינטרנט, עוד לפני מועד יציאתו.
שש שנים חלפו בין תאריך יציאת אלבום האולפן האחרון של הלהקה, ReLoad, לבין הקלטת אלבום זה שהחלה ב־2002. גורמים רבים השפיעו על עיכוב זה, כאשר השניים המשמעותיים ביותר הם עזיבתם של הבסיסט ג'ייסון ניוסטד שפרש מהלהקה, והסולן-גיטריסט ג'יימס הטפילד שעזב לחודשים אחדים למען שיקומו, לאחר שהתמכר לאלכוהול.
מפיקה מזה זמן רב של הלהקה, בוב רוק, החליף את הבסיסט היוצא, ג'ייסון ניוסטד, בתפקיד נגן הבס בהקלטת האלבום. בוב רוק אף הציע להצטרף ללהקה באופן קבוע, אך רעיון זה ירד מהפרק תוך זמן קצר, היות שאודישנים לבסיסט מחליף נערכו כבר בתחילת 2003.
לתפקיד נבחר רוברט טרוחיו, שבמקור היה חבר בלהקת Suicidal Tendencies ("נטיות אבדניות"), ולאחר מכן בלהקתו של אוזי אוסבורן. טרוחיו לא השתתף ביצירת האלבום, אך הוא מופיע בשלושת הקליפים שצולמו לשירים "St. Anger", "Frantic" ו-"The Unnamed Feeling".
המהדורות הראשונות של האלבום הכילו דיסק DVD של הלהקה בו מצולם סרט תיעודי על הלהקה, שבחלקו מצולמים קטעים מהקלטת האלבום. האלבום מכר למעלה משני מיליון עותקים בארצות הברית בה הגיע למעמד של פלטינה כפולה.
חזית (אדריכלות)
באדריכלות, חזית (או פאסאדה) היא חלק המבנה שפונה כלפי חוץ. לעיתים מייחדים את השימוש במונח "חזית" לחזית הראשית של המבנה, שבה נמצאת הכניסה הראשית אליו. במבני דת וציבור, הדגש הוא על חזית מונומנטלית, שהיא החלק הראשון במבנה שנראה לצופה, והיא החלק הגלוי כל הזמן לעוברי האורח ברחוב. מבחינה הנדסית, החזית משמעותית בהשפעתה על יעילות האנרגיה במבנה. על חזיתות היסטוריות יש כללים וחוקים המגבילים ואף אוסרים ביצוע שינויים בהן.
חזיתות קלאסיות
בעת העתיקה, שהחלה עם המצאת כתב היתדות והסתיימה עם נפילת האימפריה הרומית המערבית במאה החמישית לספירה (שנת 476), מייצגת האדריכלות הקלאסית סגנונות בנייה שפותחו ביוון העתיקה בתקופה הארכאית (מהמאה השמינית עד המאה החמישית לפני הספירה) ונמשכו כאלף שנה באזור הים התיכון, לאורך התקופה ההלניסטית והתקופה הרומית, כאשר הרומאים בנו גם בבטון ועיצבו קשתות כמו אמת מים, וכיפות כמו בפנתאון.
חזיתות שנוספו לבניינים מתקופות קודמות
באדריכלות ג'ורג'יאנית נוספו חזיתות אופנתיות חדשות לבניינים קיימים, ועיצובן נעשה על ידי שמירה על פרופורציות וסימטריה מדויקת ופשוטה של חלקי המבנה. כך בבאת' נראה בניין 'אשכול הענבים' ברחוב ווסטגייט כבניין ג'ורג'יאני, אבל חזית זו היא חיצונית בלבד, וחלק מחדריו הפנימיים נותר עם תקרת גבס יעקובינית.
בנייה חדשה זו התבצעה גם במקומות אחרים. בסנטיאגו דה קומפוסטלה בגליסיה בצפון-מערב ספרד, נבנתה חזית מבנה הקאזה דו קבידו, הניצב במרחק שלושה מטרים מהכיכר העירונית , כך שתתאים לסדר הקלאסי בכיכר, וגם החזית הראשית בסגנון הבארוק הספרדי של קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה הפונה לכיכר, עוטפת ומסתירה את הפורטיקו הרומנסקי  של קתדרלה זו.
בגל התחייה הגותית באירופה במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, הושלמו כנסיות גותיות, ולרבות מהן נוספו חזיתות נאו-גותיות, לעיתים על פי התוכניות המקוריות או בהשראתן. ב-1880 הושלמה החזית של קתדרלת קלן על שני צריחיה שנבנו לגובה של 157 מטר, לפי תוכניות מקוריות מ-1300. חזיתות נאו-גותיות בולטות נוספות נבנו בקתדרלת מילאנו, סנטה מריה דל פיורה בפירנצה, קתדרלת ויטוס הקדוש בפראג וקתדרלת קלרמון-פראן בצרפת. גם תכנון מגדלי התאומים בניו יורק היה מחווה לאדריכלות גותית, ומזכיר שני מגדלי פעמונים של קתדרלה, עם קשתות וקווים אנכיים מודגשים.
חזיתות בבניינים רבי קומות
בבניינים רבי-קומות מודרניים, הקירות החיצוניים לעיתים תלויים מלוחות הרצפה העשויות בטון. דוגמאות לכך הם קירות מסך וקירות טרומיים מבטון. לעיתים נדרשת החזית להיבנות עם דרגת עמידות לאש, במקרים שבהם סמוכים מאוד שני מבנים אחד לשני, כדי להקטין את הסבירות למעבר אש ממבנה אחד למשנהו. בדרך כלל, אלמנטי החזית התלויים או מחוברים ללוחות הבטון הטרומיים, מיוצרים מאלומיניום מאולגן או עם ציפוי אלקטרוסטטי.
בשנים האחרונות נעשה שימוש במתכות יקרות יותר כטיטניום, אך בשל עלותן ועקב רגישותן לכתמים בקצוות המתכת, אינן פופולריות. גם ללא לקיחה בחשבון של דרגת העמידות (אלומיניום ניתך ב-660 מעלות צלזיוס, ומגיע לטמפרטורה זו תוך דקות ספורות בעת שרפה), הגנה נגד אש תמיד נלקחת בחשבון בתכנון חזיתות, כולל מניעת מעברי אש במפגשים בין הרצפות לקירות, על ידי מיקום מתזי מים בכל קומה בבניין עם קירות מסך. תקני בנייה מגבילים את גודל החלון בקירות החיצוניים, או קובעים חלונות לשחרור עשן, ודלתות עמידות בפני אש במסדרונות.
צבע שמן
צבעי שמן הם פיגמנטים המעורבבים בתוך שמני ייבוש. שמנים נפוצים כוללים את שמן הפשתן, הפרג, אגוז מלך והחריע. השמנים השונים קובעים את תכונות הצבע, למשל גונו וזמן התייבשותו.
היסטוריה
צבעי השמן מוזכרים לראשונה בסביבות המאה ה-12 לספירה על ידי נזיר גרמני בשם תיאופיליוס בחיבורו אודות טכניקות ציור שנהגו באותם ימים. רק בתקופת הרנסאנס מופיע השימוש בצבעי שמן באמנות הפלמית והאיטלקית כשבתחילה הוא מופיע בשילוב עם טכניקת ציור הטמפרה שקדמה לטכניקת צבעי השמן.
ניתן לראות אצל ציירים כיאן ואן אייק, הנס ממלינג, ואן דר ויידן ועוד שימוש בגלזורות שמן שקופות, שצוירו מעל שכבה ראשונית של ציור טמפרה, כשהמצע המקובל הוא משטח עץ אלון, הצבוע בצבע יסוד (גרונד) המכיל גיר לבן.
המעבר מטמפרה לשמן במהלך תקופת הרנסאנס אפשר קבלת גוונים עשירים וחמים יותר בעלי שקיפות וגמישות לעומת הצבע האטום, השביר והקווי של טכניקת הטמפרה.
מאז המאה ה-15 משמשים צבעי השמן ציירים לאורך מאות שנים, ועד היום הם בשימוש נרחב בזכות חיותם המיוחדת, גמישותם והאפקטים הרבים האפשריים בעת עבודה בהם, בזכות העובדה שצבעים אלה לא מתייבשים מיד (כמו צבעי אקריליק, לדוגמה) ובזכות יציבותם ועמידותם לאורך שנים רבות.
לפני המאה ה-19, ציירים או עוזריהם היו צריכים לטחון חומרים צבעוניים מוצקים, ולהמס אותם במים או שמן, כמו גם לערבב אותם אלו באלו על פלטות, כדי ליצור תמיסות נוזליות או משחתיות, שאפשר לצייר בהן בעזרת מכחול. זו הייתה אחת הסיבות, שרוב מלאכת הציור נעשתה אז בסדנתו של הצייר. לא ברחוב ולא בטבע. הדבר השתנה כששפופרות מתכת קטנות ולחיצות, המכילות צבע שמן מוכן מראש, בשלל גוונים, יוצרו בייצור המוני. זאת בעקבות המצאתו של הצייר האמריקני, ג'ון רנד (John G. Rand), בשנת 1841. המצאה זו הפכה את מלאכת הציור לקלה ולניידת בהרבה משהייתה קודם לכן. המומחים מונים המצאה זו כאחד הגורמים להתפתחות אופנות הציור החדשות במחצית השנייה של המאה ה-19, בעיקר האימפרסיוניזם.
הרכב צבעי השמן וסוגיו
צבעי השמן האיכותיים עשויים מפיגמנטים טהורים כתושים המעורבבים בדרך כלל עם שמן פשתן מזוקק ובתוספת חומרים נוספים. הכנה עצמית של צבע שמן דורשת מיומנות רבה ושליטה בחומרים. הפיגמנט נכתש באופן ממושך יחד עם שמן הפשתן עד לקבלת "משחה" אחידה וצמיגה של צבע. הוספת שעוות דבורים לצבע מגבירה את גמישות החומר. את הצבע מכניסים לשפופרת ומוסיפים מעט עודף של שמן פשתן השומר על הצבע, ונותן לו תכונות חומריות הנוחות ליישום ועבודה.
שמן הפשתן המופק מזרעוני פשתן, מתאים ביותר לשימוש כחומר קישור לפיגמנטים. הוא אינו "מתייבש" בדומה למים או נוזל אחר ואינו מתאייד, אך בחשיפה לאוויר הופך בהדרגה לג'ל ולאחר מכן מתקשה לשכבה עמידה תוך כדי תהליך כימי של חמצון (התרכבות עם חמצן מהאוויר) ופילמור של מולקולות השמן. שכבת צבעי השמן נצמדת למשטח הציור באופן יציב וחלקיקי השמן המקיפים את גרגרי הפיגמנט יוצרים אפקט אופטי, המעצים את צבעו ומעניק לו חיות ועושר.
הצבעים מכילים פעמים רבות מתכות כבדות כמו קדמיום, עופרת ועוד מתכות שונות בכמויות קטנות. מתכות אלה עשויות להיות מסוכנות בעת עבודה אינטנסיבית לאורך שעות רבות, וחלקן עשויות להשתחרר בעת שרפה כאדים רעילים. לפיכך לאנשים העובדים עם צבעי שמן מומלץ לקרוא את הוראות היצרן ואת הסימולים והאזהרות שעל גבי שפופרות הצבע.
בהיסטוריה של הציור בצבעי שמן מתועדים מקרים של הרעלת עופרת בעיקר עקב שימוש בצבע לבן (FLAKE WHITE) המכיל עופרת.
דרגות הטוהר של הפיגמנטים בצבעים מאיכות סבירה ומעלה מאפשרות ביצועים מרהיבים וקשת גוונים עצומה באמצעות ערבוב וגוונון. בשוק ישנם צבעים באיכויות שונות, וחברות רבות מציעות צבעים בשתי רמות: Artists (אמנים) ו- Students (סטודנטים, או חובבים), הזולים משמעותית. על שפופרות הצבע יש סימולי יצרן המציינים את דרגת היציבות והשמירה על העמידות לאורך הזמן (PERMANENT).
ההבדל בין האיכויות נובע מכך שחלק מצבעי החובבים מיוצר מחיקויים סינתטיים של אותם צבעים, או מפיגמנטים זולים ופחות נדירים. עם זאת, הגוונים זהים לגוונים המקבילים וכן הטקסטורה וצורת העבודה דומים. ההבדל המשמעותי הוא שצבעים ברמת Artists שומרים על גוניהם המקוריים במשך עשרות ומאות שנים או משתנים אך מעט ואף מקבלים "עומק", וכך ממשיכים "להחיות" את הציור. שני סוגי האיכויות מאפשרים עמידות של הציור לאורך זמן.
לצבעי השמן, כאמור, זמן "ייבוש" ארוך יחסית, המשתנה באופן משמעותי בהתאם לתנאי מזג האוויר ויכול לנוע בין מספר ימים למספר שבועות. צבעי השמן נחשבים עמידים לאורך השנים, ובמידה שהשימוש היה כראוי (ללא ערבוב עם חומרים לא מתאימים או עבודה לא נכונה בשכבות) ציורי שמן יכולים להחזיק מעמד מאות שנים.
עבודה עם צבעי שמן
ניתן לדמות את הציור בצבעי שמן למבנה של בניין הכולל יסוד (grund) וקומות (שכבות צבע המונחות זו על גבי זו).
קיימים שני סוגי מצע עיקריים לשימוש: בד פשתן או קנבס מתוחים על מסגרת עץ, או לוח עץ לבוד. על המצע להיות מכוסה בשתיים-שלוש שכבות לפחות של חומר יסוד לבן, הנקרא "ג'סו". קיימים מספר סוגי ג'סו, חלקם על בסיס שמן פשתן בשילוב עם פיגמנט לבן (צינק או טיטניום) וחלקם אקריליים על בסיס מים.
ישנם בדים מוכנים לעבודה בכל חנויות האמנות והתחביב, אולם ישנם ציירים המעדיפים לבנות את המסגרת בעצמם, למתוח על גביה את הבד ולצבוע בג'סו. זאת משיקולים של עלויות והעדפות מסוימות לגבי מידת המתיחות או סוג הבד.
בשימוש בצבעי שמן יש להימנע מיישום שכבות עבות מדי של צבע, כדאי לצייר שכבות גמישות יותר מעל לשכבות גמישות פחות ומומלץ לצייר על פי העיקרון של "שמן" על "רזה", כלומר כל שכבה צריכה להכיל כמות גדולה יותר של מדיום מקודמתה. יש להמתין לייבוש מלא בין השכבות.
צבעי השמן מרוכזים מאוד, ולשם דילולם ונוחות השימוש בהם ניתן להשתמש במדיומים מיוחדים לצבעי שמן. קיימות נוסחאות רבות למדיום שניתן להכין בבית משילובים של חומרים שונים. רוב המדיומים מכילים טרפנטין עץ מזוקק (שהוא תזקיק טרפנטין משרף עץ אורן) בשילוב עם שמנים שונים (STAND OIL ,LINSEED OIL ועוד). היחס בין מרכיבי המדיום יעניק לציור את התכונות האופטיות מט/מבריק כך שיותר טרפנטין יטה את הגימור לכוון המט.
בכל מקרה לא רצוי להשתמש בטרפנטין מינרלי כמדיום או כחלק ממנו והוא משמש רק לניקוי המכחולים, משטח הערבוב וכתמים. חומר זה עלול להזיק בשאיפה, לכן יש לעבוד במקום מאוורר היטב. חשיפה ממושכת לטרפנטין מינרלי עלולה לגרום לנזקים במערכת העצבים.
עם סיום הציור בצבעי שמן, (בדרך כלל לאחר 3–6 שבועות) הציור יצופה בשכבת הגנה הנקראת ורניש. הורניש הוא לכה שתפקידה להעניק לציור מראה וברק אחידים וכן הגנה מפני לחות ופגעי מזג אוויר.
טופיק בחראמוב
טופיק בחראמוב (באזרית: Tofiq Bəhramov; ברוסית: Тофик Бахрамов; 29 בינואר 1925 — 26 במרץ 1993), מכונה באנגליה לעיתים קרובות באופן שגוי בשם "הקוון הרוסי", אף שהיה שופט כדורגל סובייטי מאזרבייג'ן.
הוא ידוע בעיקר בתור הקוון שעזר להכריע בשער ומבלי השנוי במחלוקת במשחק של אנגליה בגמר המונדיאל 1966 נגד מערב גרמניה. כשופט מוקדם יותר בטורניר, הוא הפנה לעצמו את תשומת הלב על פסילת שער חוקי של שווייץ במשחק בסיבוב הראשון בין שווייץ לספרד.
החלוץ (כתב עת)
החלוץ היה כתב עת עברי משכילי בעריכת יהושע השל שור (יה"ש), שיצא לאור בהפסקות בשנים 1852–1889.
בכתב העת הופיעו מאמרים פובליציסטיים ומחקריים בתחום חכמת ישראל, שמגמתם ביקורת חריפה על התלמוד, ההלכה והרבנים. כותרת המשנה של כתב העת הייתה "החלוץ העובר לפני עם ישראל למלחמת הדת והתושיה", ובשער בגרמנית הופיעה הכותרת "Wissenschaftliche Abhandlungen über Jüdische Geschichte, Literatur, und Alterthumskunde" ("מאסף מדעי על היסטוריה, ספרות וידיעת העבר של היהדות").
היוזמה להוצאת כתב העת הייתה של שור ושל ידידו הסאטיריקן יצחק ארטר. ארטר כתב את "תולדות החלוץ", מאמר פרוגרמטי שהסביר את הצורך בכתב העת, אך נפטר מספר חודשים לפני שיצא לאור הגיליון הראשון, ושור לקח על עצמו את השלמת המאמר ואת עריכת כתב העת.
פרסומים קודמים של משכילי גליציה נגעו בבעיות חברתיות רק לעיתים רחוקות והתמקדו בחכמת ישראל; כמו כן, נקטו לרוב בעמדה זהירה וביקרו בחריפות את הקבלה והחסידות, אך נמנעו מהתנגשות עם ההנהגה הרבנית. בניגוד להם, 'החלוץ' עסק בריש גלי בחליי החברה היהודית, כמו עוני ונחשלות, תקף את הרבנים כבורים שונאי קדמה ועסק בבחינה ביקורתית מאוד של הספרות ההלכתית. שור נזף ברבנים על כך שהם מסרבים לאשר עוד היתרים שונים לעקוף את איסורי השבת, דבר שפגע ביכולת הפרנסה של הציבור, והצהיר על הצורך ל. הוא כתב כי ההתרופפות הניכרת בשמירת מצוות מעידה כי גם היהודים הפשוטים אינם נאמנים עוד לדת, וכי יש לחדשה אם רוצים שתשרוד. בגיליון הבכורה פרסם גם סקירה על המסורה, אחד המאמרים הראשונים בעברית שעסקו בחקר המקרא, תחום שהעיסוק בו בקרב יהודים היה בעיקר בגרמניה ובשפה הגרמנית וטרם הגיע למזרח או נכתב בעברית.
בכרכים הראשונים השתתפו כמה מידידיו של שור ומשותפיו להשקפת עולמו, ובהם אברהם קרוכמל, יצחק שמואל רג'יו ומשה שטיינשניידר, אך בכרכים האחרונים כתב שור לבדו את כל התוכן.
"החלוץ" היה הקיצוני שבכותבי הביקורת נגד האורתודוקסיה, נגד רבנים בני הזמן ואף נגד משכילים מתונים (כגון שי"ר, זכריה פרנקל ור' צבי הירש חיות). רבים מן המשכילים הסתייגו ממנו ואף נכתבו כמה חיבורי ביקורת חריפים נגדו, שעליהם השיב שור בחריפות לא פחותה. ואולם "החלוץ" השפיע על הדור הבא של הפועלים לתיקונים בדת במזרח אירופה, ובראשם יהודה ליב גורדון ומשה ליב ליליינבלום.
כתב העת יצא לאור כשנתון, אך בהפסקות רבות:
מהדורת צילום של "החלוץ" עם מפתחות יצאה לאור ב-1972 בירושלים. בשם "החלוץ" נקראו גם כמה כתבי עת של תנועת "החלוץ".
יוסף שופמן
יוסף שופמן (12 ביוני 1903 – 10 בספטמבר 1978) היה חבר הכנסת מטעם תנועת החרות וגח"ל ושגריר ישראל בוונצואלה.
ביוגרפיה
שופמן נולד ב-1903 בעיר ורשה שבפולין. למד בחדר מתוקן, בגימנסיה הרוסית ובגימנסיית "חינוך" בוורשה. בצעירותו עבד בבית חרושת לתמרוקים שבבעלות משפחתו ובנעוריו הצטרף לתנועת "השומר הצעיר". לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת ורשה והוסמך כעורך דין. משנת 1923 היה פעיל בהסתדרות הסטודנטים הציונית "ירדניה". בשנים 1925–1926 שימש מנהל לשכת העיתונות בפולין של קרן קיימת לישראל, לאחר מכן יצא לצרפת ושימש בין 1926–1927 ככתב-קורספונדנט עבור העיתון היהודי בשפה הפולנית "נאש פשגלונד" (Nasz Przegląd).
בשובו לפולין הצטרף שופמן לשורות התנועה הרוויזיוניסטית, ובשנת 1930 נבחר לחבר מרכז התנועה. בשנת 1937 נבחר לכהן כיושב ראש ההסתדרות הציונית החדשה בפולין, ובשנת 1940 עלה לארץ ישראל, בה הוא ניהל את המפעל הראשון לתמרוקים, מפעל "עדיף", שאותו ניהל עם גיסו (בעלה של אחותו), ד"ר שמואל אריאל (זילברדיק). שופמן שימש גם כמנהל חברת "אוריאלי" ועמד בראש הנהלת האוצר העממי. בשנת 1946 נבחר ליושב ראש ההסתדרות הציונית החדשה בארץ ישראל והיה מראשי הצה"ר בארץ ישראל. ביוני 1946 נעצר שופמן על ידי שלטונות המנדט הבריטי. בשנת 1947 יצא בשליחות התנועה לדרום אפריקה.
בשנים 1955–1969 כיהן שופמן כחבר הכנסת, החל בכנסת השלישית ועד לתום הכנסת השישית. בשנים 1964–1966 כיהן במקביל גם כיושב ראש הנהלת תנועת החרות. לאחר תום כהונתו בכנסת, מונה שופמן לכהן כשגריר ישראל בוונצואלה, תפקיד בו שימש בשנים 1971–1974.
שקע קרחוני
שקע קרחוני הוא שקע רדוד, המכיל משקעים ומים, שנוצר כתוצאה מנסיגת קרחונים או משיטפונות שמקורם קרחוני.
התהוות
תהליך נוסף הגורם ליצירת שקעים קרחוניים מתרחש כתוצאה משיטפונות הנגרמים כאשר מי אגם הסכורים על ידי קרח פורצים את המחסום. שיטפונות אלו, הידועים בעוצמתם, מכונים מרוצת קרחון או יוקולהלופ (מאיסלנדית jökulhlaup - התפרצות קרחון), והם מסוגלים להסיע סלעים, וגושי קרח גדולים למרחק רב וכן להשקיע כמויות גדולות של סחופות על פני הסנדור. שקעים קרחוניים נוצרים מגושים גדולים של קרח עשיר במשקעים המוסעים ואחר כך נקברים על ידי מרוצת הקרחון. בתצפיות בשדה ובסימולציות שביצעה ג'ודית מייזלס (Judith Maizels) במעבדה ב-1992 התברר שנוצרים כמה סוגים של שקעים בתהליך, כאשר הגורמים המרכזיים לצורת השקע הם ריכוז שברי הסלעים המוכלים בגוש הקרח ועד כמה גוש הקרח נקבר על ידי המשקעים: לעיתים גורמים שיטפונות נוספים הגורפים איתם סחופת למילוי מלא של השקע שנוצר לאחר שגוש הקרח נמס לחלוטין, אך עדיין ניתן לזהות את קיומו לפי שכבות המשקעים. מכמות וגודל השקעים במישור הסנדור ניתן להסיק על התהליכים שגרמו להם, דוגמת גודל וכיוון השיטפון שגרם להם.
תיאור
קוטרם של מרבית השקעים הקרחוניים פחות משני קילומטרים, אם כי קוטרם של כמה שקעים במערב התיכון של ארצות הברית עולה על עשרה קילומטרים. השקע הקרחוני הגדול ביותר בקנדה הוא אגם פוסלינץ' (Puslinch Lake) באונטריו ששטח פניו כ-1.56 קמ"ר. שטח פניו של אגם פיש (Fish Lake) בצפון מרכז רכס קסקייד של מדינת וושינגטון בארצות הברית הוא כ-2 קמ"ר. עומקם של מרבית השקעים הקרחונים פחות מ-10 מטרים. לדוגמה, העומק הממוצע של אגם פוסלינץ' הוא 1.4 מטרים ועומקו המקסימלי 5.5, כשהאזור העמוק מהווה רק 0.4% משטח האגם. במרבית המקרים מתמלאים השקעים בסופו של דבר במים, במשקעים או בצמחייה. אם השקע הקרחוני ניזון מנהרות או פלגים עיליים או תת-קרקעיים הוא הופך לאגם שקע קרחוני (kettle lake). אם השקע ניזון ממי גשמים או מי תהום או מצירוף של שניהם הוא מכונה "בריכת שקע קרחוני" (kettle pond) או "שקע קרחוני מוצף" (kettle wetland). שקעים שאינם ניזונים ממי תהום יתייבשו בדרך כלל בתקופות הקיץ החמות, ואז הם מכונים "שקע קרחוני יבש" (dry kettle).
ריקבון של חומר אורגני צמחי יגרום למים בשקע הקרחוני להיות חומציים. אם הקרקע מתחת לשקע הוא בסיסית באופייה ומנטרלת במידת מה את החומציות הופך השקע לביצת כבול (bog) או "שקע כבול קרחוני" (kettle peatland). ביצות כבול בשקעים קרחוניים הם מערכת אקולוגית סגורה משום שמקור המים היחיד שלהם הם מי גשמים.
אתרים וחשיבות
קטל מוריין (Kettle Moraine – "מורנת שקע קרחוני") הוא אזור בוויסקונסין, המשתרע ממפרץ גרין (Green Bay), זרוע של ימת מישיגן לדרום מרכז ויסקונסין, ויש בו שפע שקעים קרחוניים, מורנות וצורות נוף קרחוניות אחרות. ברבים מהשקעים יש אגמים, חלקם מגיעים לעומקים שבין 30 ל-60 מטרים. בקטל פוינט (Kettle Point – "נקודת שקע קרחוני") קהילה של האומות הראשונות על ימת יורון באונטריו שבקנדה יש דוגמאות רבות של שקעים קרחוניים ומכאן שם המקום.
הן שקעים המכילים מים מתוקים או שקעים המכילים ביצות כבול חומציות הם גומחות אקולוגיות חשובות לכמה מינים של פלורה ופאונה.
אגמי שקעים קרחוניים מנמרים את פני השטח בחצי הכדור הצפוני בערבות של ארצות הברית, קנדה ורוסיה, ובכל רחבי צפון סיביר. רבים מאגמים אלו רחוקים מאזורים חקלאיים או מיושבים, ולכן בדרך כלל מימיהם נקיים מזיהומים וצלולים. מדענים משתמשים בתצלומי לוויין של אגמי שקעים קרחוניים אלו על מנת למדוד את צלילות המים ולהעריך את תנאי הסביבה. אגמים אלו מנוטרים על מנת לחקור את שינוי האקלים. כתב העת Science דיווח כי במרוצת 30 השנים האחרונות התייבשו כמה מאגמי השקעים הקרחוניים בצפון סיביר כאשר האזור התחמם והקרקע הקפואת עד מתחת לאגמים "נסדקה" ואפשרה בכך למי האגמים להתנקז.
הערות שוליים
Kettle
פיטר סאטקליף
ביוגרפיה
סאטקליף נולד בבינגלי שבבריטניה לג'ון וקייטלין סאטקליף. בבית הספר הוא היה ידוע כמתבודד. הוא הפסיק את לימודיו בגיל 15, ועבד בשנות ה-60 וה-70 במקומות עבודה מזדמנים שונים, ביניהם כקברן, כאורז חבילות וכנהג משאית.
ב-1967 פגש את סוניה צורמה הצ'כית, והם נישאו ב-1974. בשנים שלאחר מכן היו לסוניה מספר הפלות, ולבסוף התבשרה כי לא תוכל ללדת ילדים. סוניה השלימה את לימודי ההוראה שלה, ועבדה כמורה, וב-1977 רכש הזוג בית ביישוב היטון שבברדפורד.
הרציחות
את התקיפה הראשונה באזור יורקשייר ביצע סאטקליף ביישוב קיילי ב-5 ביולי 1975, אז תקף אישה שהלכה לבדה ברחוב, סאטקליף הימם אותה בפטיש עד לחוסר הכרה, וביצע חתכים בביטנה. הוא עזב אותה מבלי להורגה כאשר שכן התקרב לסביבה. לאחר מספר תקיפות נוספות בחודשים הבאים, הוא ביצע את הרצח הראשון בלידס, כשהימם אשה בפטיש ודקר אותה בגרונה וחזה. על גופתה נתגלו גם שאריות נוזל זרע. חקירת המשטרה לגבי הרצח כללה 150 שוטרים ו-11,000 נחקרים, אך לא הניבה דבר.
ב-1976 רצח עקרת בית שעסקה בזנות, ותקף צעירה שחזרה ממסיבה והוא הציע לה טרמפ. ב-1977 רצח שתי בחורות נוספות שעסקו בזנות ונערה בת 16, וכן תקף קשות אשה נוספת. סימנים שהשאיר בזירות הרצח, כמו עקבות צמיגי משאיתו ועקבות נעליו, נבדקו היטב על ידי המשטרה והעלו רשימות חשודים ארוכות, אך לא הניבו דבר. בשנה זו רצח זונה נוספת ממנצ'סטר, שגופתה התגלתה רק 10 ימים אחרי הרצח. בהודאה שמסר מאוחר יותר, טען סאטקליף שחזר אל הגופה מספר ימים לאחר הרצח והזיז אותה ממקומה, במטרה למצוא שטר חדש של חמישה פאונד שנתן לה וחשש שיסייע לשוטרים לעלות על עקבותיו. הוא לא מצא את השטר, וכשהתגלתה הגופה (על ידי השחקן הבריטי ברוס ג'ונס, שהיה אז עובד מחלבה), גילו השוטרים את השטר וקישרו אותו לסניף בנק בבינגליי. בעקבות זאת הם חקרו כ-5,000 גברים, כולל סאטקליף עצמו, אך לא הצליחו לקשור איש מהם לרצח.
ב-1978 רצח שתי זונות נוספות, גופתה של אחת מהן הוסתרה מתחת לספה והתגלתה רק 3 חודשים לאחר מכן. בהמשך רצח אשה בת 40 במגרש חניה במנצ'סטר. לאחר כמעט שנה ללא רציחות, במהלכה מתה אימו של סאטקליף, רצח שוב ב-1979 פקידה בת 19 בדרכה לביתה. בתקופה זו קיבלה המשטרה שני מכתבים וסרט-הקלטה בהם "הרוצח" מקניט את השוטרים על שאינם מצליחים לתפוס אותו. המכתבים וההקלטה הפכו לגורם חשוב במרדף אחר הרוצח. לאחר שסרט-ההקלטה הושמע לקהל הרחב, "חגגה" העיתונות המקומית את סיפור "המרטש" המהתל במשטרה. אלא שכשהוא נתפס ב-1981 התברר שהמכתבים וסרט-ההקלטה שקיבלו השוטרים לא היו אלא מעשה תעלול, שלא הוא ביצע. למעלה מ-20 שנה חיפשה המשטרה את המתחזה, ורק בשנת 2005 מצאה אותו - פועל מיורקשייר בשם ג'ון המבל, שהודה באשמה, אך סירב להודות שעשה זאת כדי לפגוע בחקירת המשטרה. המשטרה טוענת שסרט-ההקלטה היטה את כיוון החקירה לחפש אדם באזור שממנו בא המוקלט, שזוהה על-פי המבטא הייחודי שלו, וכך נפגע תהליך החקירה. המבטא הזה הוא שגרם ללכידתו של המבל בסופו של דבר. המבל נידון לשמונה שנות מאסר.
לקראת סוף 1979 רצח סאטקליף סטודנטית מברדפורד, דבר שעורר סערה ציבורית משום ששוב הוכח שלא רק זונות מצויות בסכנה ממעשי הרוצח הסדרתי, אלא כל אשה. סאטקליף נחקר בתקופה זו מספר פעמים, ונכלל ברשימה של 300 חשודים בלבד שקושרו לשטר חמשת הפאונדים, אך הראיות נגדו היו קלושות. בסך הכול נחקר סאטקליף 9 פעמים לפני שנעצר.
ב-1980 נעצר סאטקליף על נהיגה בשכרות, ובזמן ההמתנה למשפטו רצח עוד שתי נשים ותקף שתיים נוספות. בתקופה זו אחד מידידיו דיווח למשטרה על חשדותיו כי הוא הרוצח, אך דיווח זה נגוז בין הדיווחים הרבים שהיו מונחים על שולחנה של המשטרה.
המעצר, החקירה והמשפט
ב-2 בינואר 1981 נעצר סאטקליף בברומהיל, שפילד, יחד עם זונה עמה התרועע, באשמת נהיגה במכונית בעלת לוחית רישוי מזויפת. הוא נחקר בין השאר גם על הרציחות של "המרטש מיורקשייר" (בשל ההוראה שקיבלו השוטרים בסביבה לחקור בנושא זה כל אדם שנתפס עם זונה), והתאים למאפיינים רבים שתיארו הנשים שהותקפו על ידו ונותרו בחיים (כגון השיער, הרווח בין השיניים, ומידת הנעליים). הוא נשאל על מכוניתו שנראתה בעבר על פי רישומי המשטרה במספר מקומות בהם עבדו זונות, אך הוא הכחיש כי היה שם או כי היה אי פעם עם אישה אחרת. למחרת נזכר השוטר שלכד את סאטקליף כי במקום בו נתפס עם מכוניתו, ביקש סאטקליף לגשת הצידה ולהטיל את מימיו; השוטר חזר לאזור זה ומצא שם סכין, פטיש וחבל שהוחבאו. כן נמצא סכין נוסף שהוחבא בשירותים של תחנת המשטרה. השוטרים השיגו צו חיפוש לביתו, וחקרו את אשתו; היא זיהתה את הסכין שנמצאה לצד הפטיש, וכשנשאלה על מעשי בעלה בלילה בו אירעה אחת הרציחות, אמרה כי הוא הגיע לביתו מאוחר באותו יום.
אחרי יומיים של חקירה, עימת אותו החוקר עם העובדה שכשנתפס ניגש הצידה שלא כדי להטיל את מימיו. סאטקליף הבין שכלי נשקו נמצאו, ואז הודה כי הוא "המרטש מיורקשייר". הוא תיאר בשלווה את כל רציחותיו, ומספר שבועות מאוחר יותר טען שהחל לבצע אותן אחרי שאלוהים הורה לו לעשות זאת. בתואנה זו טען במשפטו שאינו אשם ברציחות, וכי קולות שונים שהוא שומע מאז שעבד כקברן הם אלו שהורו לו לרצוח זונות.
המאסר והאשפוז
סאטקליף החל לרצות את עונשו ב-22 במאי 1981, אך במהרה אובחן כסובל מסכיזופרניה. העברתו למוסד פסיכיאטרי סגור לא אושרה. ב-1983 הוא הותקף לראשונה על ידי אסיר אחר, שפצע אותו בפניו בשברי ספל קפה, עד שנזקק ל-30 תפרים. מספר חודשים לאחר מכן הוא הועבר לבית החולים ברודמור.
ב-1997-1996 הותקף סאטקליף מספר פעמים על ידי אסירים אחרים, ואף התעוור בעקבות זאת באחת מעיניו. הוא הועבר לאגף שמור יותר בבית החולים. ב-2003 דווח כי הוא סובל מסוכרת. ב-2005 הוא קיבל אישור לצאת לחופשה קצרה בליווי ארבעה אנשי צוות בית החולים, כדי לבקר במקום בו פוזר אפר גופתו של אביו, שמת זמן קצר לפני כן.
ב-16 ביולי 2010 נדחתה בקשתו לקביעת תקופת מינימום למאסרו, במטרה לבקש חנינה בהמשך; השופט קבע כי הוא לא יוכל להשתחרר וכי יישאר בבית החולים ברודמור עד מותו. הוא ערער על ההחלטה ובית המשפט לערעורים דחה את בקשתו ב-14 בינואר 2011 ולאחר מכן ב-9 במרץ 2011 נדחתה גם בקשתו לפנות לבית המשפט העליון.
ב-11 באוגוסט 2016, נקבע שסאטקליף היה בריא מבחינה נפשית וכי ניתן להחזירו לכלא. ב-24 באוגוסט 2016 הוא הועבר לבית הכלא פרנקלנד במחוז דרהאם.
אשתו סוניה נפרדה ממנו ב-1982, וגירושיהם הושלמו ב-1994. היא תבעה וזכתה בתשע תביעות דיבה נגד עיתונים ומפרסמים שונים.
נפטר ב-13 בנובמבר 2020, לאחר שחלה במחלת נגיף קורונה 2019 במגפת הקורונה בממלכה המאוחדת וסירב לקבל טיפול.
בארץ לובנגולו מלך זולו
בארץ לובנגולו מלך זולו או, בשמו המלא, "בְּאֶרֶץ לוֹבֶּנְגּוּלוּ מֶלֶך זוּלוּ אֲבִי עַם הַמְטַבּוּלוּ אֲשֶר בְּהָרֵי בּוּלַוָּיָה" הוא ספר ילדים שכתב ואייר נחום גוטמן.
רקע
נחום גוטמן נסע בשנת 1935 לדרום אפריקה כדי לצייר את דיוקנו של ראש ממשלת דרום אפריקה, יאן כריסטיאן סמאטס. לאחר שסיים את משימתו, טייל בארץ וערך שם מסע ספארי בפארק קרוגר. לבקשת עורך דבר לילדים, יצחק יציב, שיגר גוטמן מדרום אפריקה מכתבים מאוירים אשר פורסמו בהמשכים. המכתבים הראשונים היו איור מלווה במעט טקסט-הסבר, ועם הזמן הלכו הטקסטים המלווים את האיורים והתארכו ולבסוף כתב גוטמן סיפור מסע הרפתקאות פרי דמיונו ששולב בחוויותיו.
לאחר שחזר גוטמן נערכו המכתבים ופורסמו בספר. היה זה ספרו הראשון של גוטמן כמחבר (ולא רק כמאייר) והוא זכה להצלחה מיידית.
החוקר איתן בר יוסף טען כי הטקסט בספרו של גוטמן דומה לטקסט שכתב הדלי צ'ילברז בספרו "שבעת הנתיבים האבודים של אפריקה" (1930), ובחלק מהמקומות שני הטקסטים זהים. בספרייתו של גוטמן נמצא עותק מספרו של צ'ילברז עם הערות בכתב ידו.
עלילה
הספר כולל שלוש עלילות:
ב. אוֹצָר לוֹבֶּנְגּוּלוּ מֶלֶך זוּלוּ אֲבִי עַם הַמְטַבּוּלוּ בְּהָרֵי בּוּלַוָּיָה - חלק זה הוא סיפור הרפתקאות אודות מסע שנערך בעקבות אוצר אגדי של מלך הזולו לובנגולו (השם מושפע משמו של מלך אמיתי בדרום אפריקה - לובנגולה, Lobengula מלך שבט הנדבלה) נאמר שהוא אבי עם המטבולו, שם עם קרוב לזולו, המאטאבלה. חלק זה שונה משאר חלקי הספר ורובו מסופר כביכול מפיו של מתיישב בורי בשם מר ויליאמס.
ג. אַחַר מַעֲשֵׂה הָאוֹצָר - סיפור החזרה לארץ ישראל דרך מזרח אפריקה.
הערכה
הספר אהוב ופופולרי מאוד מאז התפרסם בהמשכים ב"דבר לילדים". למרות שפתו העשירה שהתיישנה מעט הוא נלמד בכיתות הנמוכות ובגנים וכרזות ובהן תמונות מן הספר נמכרות ונתלות במוסדות חינוך ובמוסדות אחרים המופנים לילדים (למשל במחלקות ילדים בבתי חולים ובמרפאות).
הספר, ובמיוחד הקשר בין הסיפורים לאיורים שבו, משמש כר נרחב למחקרים וקורסים אקדמאים.
לאורך הדורות נמתחה ביקורת על חוסר הדיוק המדעי וההיסטורי שבספר (שיבוש שמות, למשל הנמר מצויר כטיגריס וכדומה) ועל גישתו הקולוניאליסטית.
בחלק גדול מהדמויות והמקומות המצוינים בספר, קיים דמיון רב לפרטים בהיסטוריה של מדינת זימבבואה, מצפון לדרום אפריקה. שבט הנדבלה שכן בחלק הדרומי של זימבבואה. צאצאי השבט הם חלק בלתי נפרד מאזרחי זימבבואה כיום, החיים כמיעוט לצד אנשי שבט השונה (Shona). לובנגולה, מלך שבט הנדבלה, ייסד את העיר "בולאוואיו" (Bulawayo) שהיא העיר השנייה בגודלה כיום בזימבבואה - דמיון למילה הָרֵי בּוּלַוָּיָה.
העיר Bulawayo שוכנת באזור Matabeleland בזימבבואה - דמיון למילה מְטַבּוּלוּ.
נראה כי גוטמן שאב שמות אלה ואחרים מזימבבואה ועיוות את שמם לצורך הכתיבה.
שבתאי שיכמן
שבתאי שיכמן (10 בספטמבר 1915 - 9 בינואר 1987), היה חבר הכנסת מטעם תנועת החרות וגח"ל.
חייו
שיכמן נולד בקולקי שבפלך ווהלין בשנת 1915. לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו לעיר קובל שבווהלין, שם סיים את לימודיו ב"תרבות"- הגימנסיה העברית בקובל. בנעוריו היה פעיל בתנועת בית"ר, והיה מפקד קן התנועה בקובל, חבר מפקדת התנועה בווהלין ומפקד פלוגת הכשרה של התנועה. בקובל נבחר לסגן יו"ר המפלגה הרוויזיוניסטית.
בשנת 1935 עלה שיכמן לארץ ישראל, ועד 1941 שימש בתפקיד מזכיר "העובד הלאומי". בשנת 1949 נמנה עם מייסדי חברת השיכון "סלע" ועמד בראשה כמנהל כללי. פעילותו בתנועה נמשכה במסגרת תנועת החרות, שמטעמה נבחר בשנת 1959 לכהן כחבר הכנסת בכנסת הרביעית. כהונתו נמשכה לאורך הכנסת החמישית, ולאורך שנות כהונתו הוא היה חבר ועדת הכספים.
על שמו רחוב בתל אביב.
ניטה לאווי
'''ניטה מ. לאווי (באנגלית: Nita M. Lowey''', נולדה ב-5 ביולי 1937) היא פוליטיקאית יהודייה-אמריקאית וחברת המפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוזות ה-17, 18 ו-20 של מדינת ניו יורק, מאז משנת 1989 ועד 2021. מחוז הבחירה שלה כולל את מחוז רוקלנד וחלק ממחוז וסטצ'סטר הסמוכים לעיר ניו יורק. לקראת בחירות 2020 לבית הנבחרים הודיעה לאווי על פרישתה מהפוליטיקה, ובינואר 2021 תמה כהונתה.
ביוגרפיה
לאווי נולדה ברובע הברונקס שבניו יורק. היא סיימה את תיכון ברונקס למדע, והייתה שם לנשיאה כיתתית בכירה. היא רכשה תואר ראשון בקולג' מאוונט הוליוק. הייתה עוזרת מזכירת המדינה של ניו יורק לפני שנבחרה לקונגרס.
היא נשואה לסטפן לאווי זה 45 שנים. סטפן לאווי הוא שותף במשרד עורכי הדין של לאווי, במפוראד את סלינג'ר, הממוקם בוייט פליינס, ניו יורק ומתמחה בשוק ההון, הגבלים עסקיים והגנת הצרכן. לזוג שלושה ילדים.
קריירה פוליטית
היא נבחרה לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-20 של מדינת ניו יורק כדמוקרטית ב-1988 ומאז 2013 מכהנת מטעם המחוז ה-17.
בשנים 2001–2002, הייתה לאווי האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד יושבת ראש הוועד הדמוקרטי הלאומי. והייתה חברה בוועדות בית הנבחרים לביטחון פנים וועדת ההקצאות, שם היא כיהנה כיושבת ראש וועדת המשנה למבצעי חוץ.
לאווי שקלה להתמודד לסנאט של ארצות הברית בשנת 2000, אבל החליטה שלא להתמודד כשהגברת הראשונה של ארצות הברית הילרי רודהם קלינטון הכריזה על מועמדותה.
בקונגרס עצמו פעלה בנושאי תפקידה הבינלאומי של אמריקה כמנהיגת העולם, פתיחת הזדמנויות חינוך, רפורמה בביטוח הבריאות ובמחקר הביוכימי, פיקוח הדוק על נשיאת כלי נשק אישיים, חוקי בטיחות ציבוריים, הגנת הסביבה, נושאי נשים, ומימון פדרלי לטלוויזיה הציבורית.
בתחום הנשים ובריאותן, בולט הסיוע שלה להכפיל את ההוצאות למחקר לסרטן שד במוסד הבריאות הלאומי (NIH), חיברה חוק להבטיח כי בתוכניות להפחתת עלות טיפול רפואי, תהיה להן גישה ישירה למיילדות וגינקולוגים והייתה שותפה לקידום החוק להבטיח שהרופאים והחולים ולא חברות הביטוח לפוליסת הבריאות, יוכלו לקבל החלטה על הטיפול הראוי. בנוסף, העבירה חוק במסגרתו חב
בתחום בטיחות הצרכן
לתמן מ
מי
רית, יםלאווי הובילה את חוק "אפס סובלנות", האוסרת נהיגת קטינים עם כל רמה שהיא של אלכוהול בגופם, כמו גם חקיקה השוללת רישיון כאשר נמצא דפוס קבוע של נהיגה בשכרות ומייסד סטנדרטים לאומיים של ריכוז האלכוהול בדם בזמן נהיגה תחת ההשפעה של אלכוהול.
ב-1990 היא העבירה חוק שייסד סוכנות מיוחדת להגנת הסביבה בלונג איילנד. מאז היא השיגה מימון פדרלי ארצי למבצעי ניקיון מקומיים וחיברה חקיקה לשפר את הטיפול בתשתיות אזורי השפכים. לאווי שיחקה תפקיד מרכזי בהבטחת תמיכה פדרלית ארצית להגן על מובילי המים של ניו יורק וכן נטלה חלק מרכזי, ברמה לאומית, בשימור על חוקי סביבה כגון חוקי האוויר והמים הנקיים.
בנושא מלחמת עיראק היא הצביעה בעד ההסמכה לנשיא לפלוש ולפתוח במלחמת עיראק, אך מאז שינתה את דעתה ואמרה כחברה בוועדת ההקצאות, "שום כמות של חיילים או מימון אמריקני לא יכול לעזור לעיראקים לעזור לעצמם" ופעלה למען הצבת יעדים לממשלת עיראק בתנאי המימון אליהם. היא סבורה שיש להשיב את הכוחות הביתה.
ללאווי יש רקורד ליברלי בהצבעות. מטרה נכבדת שנתמכה על ידה היא השידור הציבורי והיא הופיעה בפני שימוע בקונגרס עם דמויות מרחוב סומסום, אריק ובנץ, בצעד תמיכה למימון התאגיד לשידור ציבורי. ללאווי אין קושי להחזיק במושב שלה, היא נבחרה מחדש שמונה פעמים.
חברת הקונגרס לאווי הייתה תומכת קולנית של הצעת חוק של מועצת הביטחון של האו"ם בנושא הסכסוך בדארפור. היא אחראית ל-500 מיליון הדולר בהצעת החוק להוצאת חרום לעזרה בדארפור. היא גם דוחפת ל-1.2 מיליארד דולר בשנת התקציב הבאה.
יחסה לישראל
לאווי נחשבת פעילה מאוד ומובילה בנושא הישראלי, וכיושבת ראש של וועדת המשנה של וועדת ההקצאות, רבת ההשפעה, בנושא מבצעי מדינה וחוץ, היא אחראית על חוק המימון השנתי אשר מנחה את קווי סיוע החוץ, שם היא נחשבת כחסידה ומקדמת של הסיוע השנתי לישראל, אותה היא מכנה "בת הברית הדמוקרטית היחידה שלנו במזרח התיכון ושותפה מרכזית במלחמה בטרור". ב-2003, לאווי הובילה מאמצים לספק לישראל 9 מיליארד דולר במסגרת הלוואות העירבון ו-1 מיליארד בסיוע הצבאי במטרה לשמור על היתרון הצבאי של צה"ל באזור ולהקל על המשבר הכלכלי בישראל. לדבריה, היא מאמינה כי יש להמשיך בחבילת הסיוע שמכירה בתפקיד החיוני שישראל ממלאת כבת ברית אסטרטגית לביטחון הלאומי של אמריקה. לאווי גם נאבקה עבור מימון שיעזור לישראל ליישב מחדש את יוצאי ברית המועצות לשעבר, כשהיא משיגה 40 מיליון דולר למטרה זו.
בתגובה לדיווח של העיתון "וושינגטון טיימס", במרץ 2007, ולפיו כספים מסיוע החוץ האמריקני הגיעו בשנים האחרונות לאוניברסיטה האיסלאמית של עזה הנשלטת על ידי חמאס, למרות חוק שחוקק הקונגרס ב-2004 האוסר על מתן סיוע לגופים ה"תומכים או מעודדים פעילות טרור", אמרה לאווי, שהוועדה בראשותה אחראית על מימון הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי: "זו שערורייה שכספי המסים האמריקאים מועברים למוסדות שתומכים בטרור", והוסיפה, "תמיכה בטרור ובטרוריסטים אינה מקובלת בשום פנים ואופן". במקרה נוסף, היא פנתה לאתר שמציג את משחק המחבל המתאבד וביקשה שיורידו אותו מהרשת אך בקשתה נדחתה.
ב-2008, היא הקפיאה 150 מיליון דולר בסיוע לרשות הפלסטינית בשל הליך שנדרש מסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID), שנמצאת תחת תחום ההקצאות של הוועדה של לאווי ואחראית על סיוע חוץ שאינו צבאי, שלא מולא על ידי מחלקת המדינה, לאחר שלידיה של לאווי נפל מזכר של הסכם המינהל של החלוקה והאישור של המימון. היא הביעה גם סקפטיות במחויבותו של אבו מאזן לשלום. לאחר הבטחותיה של קונדוליסה רייס כי הנהגת הפלסטינים מחויבת לשלום עם ישראל, היא עדיין נותרה סקפטית בנושא הרצון הפוליטי של הנהגת הפלסטינים, כיוון שהם, לטענתה, "מועדים לתוך רטוריקה מתלהמת שמפריכה את המחויבויות של הצהרותיהם לשלום" אך שחררה לבסוף את הכסף עם הקפאה של 50 מיליון הדולר הנוספים כערבון למילוי תנאי אישור המימון.
מאוחר יותר, היא סיכמה את עמדתה כי היא מאמינה כי כל המימון האמריקני לפלסטינים חייב לעבור ביקורת קפדנית. היא מאמינה שאל לאמריקה או לקהילה הבינלאומית לתמוך, תחת שום נסיבות, בחמאס או ארגוני טרור אחרים. היא עבדה מול קונדוליסה רייס כדי להבטיח כי הסיוע לאימון וציוד כוחות הביטחון של משרד הנשיא אבו מאזן יהיה בשקיפות מלאה ויהיה מותנה ביעדים למילוי תנאים. בנוסף היא מוטרדת מחוסר שליטתו של עבאס על השטחים, אך מאמינה בהמשך הסיוע למשרדו, כדי לאפשר לאמריקה להמשיך להחזיק קלף בשולחן המשא ומתן וכדי למנוע את התמוטטות התהליך. היא גם סבורה שהגעה לשלום ידרוש נחישות מצד הפלסטינים בעומדם מול הכאוס של שלטון החוק.
לאווי הכניסה בחוק סיוע החוץ, סעיפים אשר מגבילים את המימון האמריקני לרשות הפלסטינית, דורשים בקרה על סיוע לפלסטינים וסעיף שמגנה את החרם הערבי על ישראל. היא גם חיברה במשותף סעיפים אשר מפרטים שלא יהיה שום סיוע כספי למדינה פלסטינית עתידית אלא אם כן ועד אשר התנאים הכלולים במפת הדרכים ימולאו. תנאים אלו כוללים כוללים הפגנה של מחויבות איתנה לדו קיום בשלום עם ישראל ופירוק תשתיות הטרור. בנוסף, היא גם הייתה מבין יוזמי החוק המגנה את המשך ירי הרקטות הפלסטיניות על אזרחים ישראלים על ידי חמאס וארגוני טרור פלסטינים אחרים.
בהקשר של העימות מול לבנון, היא ועמיתיה היהודים הנבחרים, צ'אק שומר, ברברה בוקסר, גארי אקרמן וג'רלד נדלר החרימו את הנאום בקונגרס, של ראש ממשלת עיראק, נורי אל-מאלכי, ביולי 2006, בעקבות התבטאויותיו נגד ישראל.
לאווי גם כללה לשון בחוק תוספת החירום לתקציב 2007, אשר מבטיח שהמימון של אמריקה, שמסופק לחזק את ממשלת פואד סניורה כנגד חזבאללה, לא יפול בסופו של דבר לידיים הלא נכונות ושממשלת לבנון תמלא אחר מחויבויותיה לאבטח את גבולותיה.
בנושא האיראני, היא מתנגדת לגישת הממשל "המתופף את תופי המלחמה". היא סבורה כי הדרך להתמודד עם האיום היא דרך סנקציות כלכליות נוקשות, כיוון שאינה חושבת שהעם האמריקני מוכן לתמוך בעימות נוסף. היא אמרה כי היא מוטרדת מהדיווחים כי הממשל דחה פתיח דיפלומטי עם איראן עוד בשנת 2003, לפני עלייתו לשלטון של מחמוד אחמדינז'אד, לשיחות על נושאים נרחבים כולל תוכנית הגרעין האיראנית, שיתוף פעולה עם טרור, עיראק ונושאים בסכסוך הישראלי פלסטיני.
בנוסף, היא הייתה מבין יוזמי החוק המגנה את החלטת הנהגת איגוד האוניברסיטאות והקולג'ים של בריטניה לתמוך בחרם אקדמי על ישראל ותמכה בבניית גדר ההפרדה כנגד חוות הדעת של בית הדין הבינלאומי בהאג באומרה, "הנושא של מה ישראל עושה כדי לשמור על אזרחיה בטוחים מטרור איננו נושא לדיון משפטי". ב-2004, היא שיגרה מכתב לנשיא בוש על האשמות הנסיך עבדאללה מסעודיה כי הציונים אחראים למתקפת הטרור בארצו ובמרץ 2006, היא הצטרפה למכתב התנגדות, לנשיא בוש, עם 40 חברי בית נוספים, על אישור עסקת ניהול נמלים של דובאי פורט וורלדס בבעלות איחוד האמירויות הערביות בשל העובדה שזה יחזק את החרם הערבי כנגד ישראל ובגלל מימון הנסיכויות האמירויות לחמאס.
בינואר 2020 הייתה חלק ממשלחת של הקונגרס האמריקאי בראשות יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי לאתרים יהודיים בפולין ולפורום השואה העולמי החמישי שהתקיים בירושלים.
בדואים בישראל
הבדואים מהווים כ-3.5% מאוכלוסיית ישראל.
היסטוריה
כבר במאה השנייה לפני הספירה הגיעו הבדואים בנדודיהם לחצי האי סיני, לאזורי הנגב, לעבר הירדן המזרחי ולמדבר הסורי. חדירת הנוודים מחצי האי ערב נמשכה במשך כל תקופת השלטון הרומי. בתקופה הביזנטית לבשה החדירה צורה של גלי התקפה שהיוו את שיא ההתפשטות בתקופה העתיקה. פלישות רבות נוספות בוצעו ברגעי חולשה של השלטונות עקב סכסוכים פנימיים ומלחמות בינלאומיות. הסיבה העיקרית בעטיה נדחפו שבטי הבדואים אל תחומי מושב אלה היו תנאי המדבר הקשים בשנות הבצורת השדופות. במרכז חדירות אלה עמדה המטרה להתבסס בטריטוריה חדשה – בדרומה של ארץ ישראל ולהגיע לסוריה המרכזית ולחלקו הדרומי של הפרת. נדודיהם ופלישתם של הבדואים הביאו לפעמים לכך שהיישובים הקיימים נדחקו ונהרסו.
במרחבי המדבריות אליהם חדרו הבדואים, במדבר הסורי ובמדבר העבר ירדני, הייתה יכולת קיום של היישוב ללא הפרעות. לעומת זאת בנגב עד לעת החדשה הסתמנה שיטת הפלישה כהסתננות תחילה עד לגבול יישוב. במקומות בהם היישוב היה דליל ולא מוגן ניסו הבדואים לדחוק אותו בכוח, ובמקומות בהם היו מספר יישובים מבוססים ומוגנים היטב הסתפקו בקביעת גבולם לידם.
בארצות הגובלות במדבר הערבי הגדול ישנה חלוקה אופיינית במבנה החברתי של האוכלוסייה, וכך גם בארץ ישראל. תושבי הארץ הערבים מתחלקים ליישוב קבוע (כפריים ועירוניים, בערבית: "חדארה") ולנודדים (רבים: "בּדוּ", יחיד: "בּדוי"). בארץ ישראל אין נודדים-לחלוטין (בערבית: "רֻחַאל"), אלא נודדים-למחצה ("שִבְּהְ-רֻחַאל") בלבד. הנודדים-למחצה מתאפיינים בכך שאזור נדידתם הולך ונעשה מסוים ומוגדר, שבו הם קובעים לעצמם מקומות חנייה ראשיים שרק ביניהם הם נודדים, ועם הזמן הם עוברים לחיי חקלאות קבועה, אך עוברים ממקום למקום לפחות פעמיים בשנה. עם התגברות קביעותם במקום מושבם והתגברות קשריהם עם היישוב הקבוע שבסביבתם, הם מתחילים לבנות בתים, עד שהמחנה הבדואי הופך לכפר רגיל.
התקופה העותמאנית
במאה ה-19 הרשויות העות'מאניות עשו מאמצים רבים על מנת ליישב אותם ובמידה מסוימת אף הצליחו – בתחילת המאה ה-20 מרביתם של הבדואים באזור היו מיושבים או עברו מנוודות לנוודות-למחצה והיו מעורבים בחקלאות. כך למשל מעיד החוקר אדוארד האל (Edward Hull) שסייר באזור תל הרור בשנת 1883: .
גם יצירתם של גבולות בינלאומיים גרמה לירידת הנוודות ועודדה השתקעות ומעבר לחקלאות. עד קום המדינה קיימו הבדואים בנגב אורח חיים נוודי-למחצה – מגורים קבועים וגידולים חקלאיים בעונת החורף, ונדודים עם עדרי הצאן בעונת הקיץ. אליהו קראוזה שחיבר ב-1915 דו"ח על הפוטנציאל החקלאי באזור באר שבע מתאר את עיבוד האדמה על ידי הבדואים בצפון הנגב כלומר האזור שגבולו הצפוני בקו שבין אל-מג'דל (אשקלון) לחברון ובדרומו בקו שבין רפיח לקצה הדרומי של ים המלח: חלק מהאוכלוסייה מצא פרנסה גם במפעלי סלילה ופיתוח תשתיות של שלטונות המנדט. מעבר הבדואים לחקלאות הואץ בתקופת המנדט. לפי נתוני ממשלת המנדט ב-1928 עובדו בנגב 1.5 מיליון דונם ובשנים 1934–1935 נמצאו בעיבוד חקלאי 2,109,234 דונם. החוקרת רות קרק העריכה כי שטח מעובד זה, בהתחשב בכך שהבדואים עיבדו את קרקעותיהם לסירוגין (שנה-שנתיים של הפסקה לאחר שנת עיבוד), משמעו שטח עיבוד כללי של כ-3.5 מיליון דונם, אך שנתונים אלו מופרזים. 80% מהשטח נוצל לגידול שעורה ואחריה חיטה, דורה, אבטיחים ועדשים.
נוכח היותם נוודים למחצה, מספרם המדויק של הבדואים בנגב ערב מלחמת העצמאות אינו ידוע ואולם ככל הנראה התגוררו בנגב כ-70,000 בדואים שנמנו על שבעה מטות (אחיואת, ג'באראת, חנאג'רה, סעידיין, עזאזמה, תיאהא ותראבין) וכ-100 שבטים שונים. בשנת 1946 הוערך מספר הבדואים בין 57,000 ל-95,000, הם נקראו לרוב "ערביי באר שבע" והשם "בדואים" היה כינויים בפי יושבי הקבע (הפלחים). במהלך מלחמת העצמאות רובם נדדו או ברחו, בעיקר לרצועת עזה, בין אם מפחד מן היהודים או מחשש שיגויסו לצבאות הערביים, כפי שדרש הוועד הערבי העליון.
בתקופת הממשל הצבאי
בשנת 1951 נמנו בנגב 12,740 בדואים, רובם ממטה תיאהא. באותה שנה, עם החלת הממשל הצבאי על כל ערביי ישראל, אולצו הבדואים לפנות את האדמות בנגב בהן שהו מחוץ לאזור הסייג – המשולש שבין דימונה, ערד ובאר שבע. בשנת 1954 הסתיים תהליך הנפקת תעודות הזהות לבדואים ופחתה ההסתננות הבלתי חוקית לנגב. בשנת 1960 נמנו בדרום 17,800 בדואים ובשנת 1969 נמנו 25,320. מחשש לתפיסת מקומות עבודה של עולים חדשים ומפני עבודה חקלאית של בדואים במושבים שהוקמו בנגב המערבי, שתפריע להכשרתם של המתיישבים בחקלאות, הגביל הממשל הצבאי את אפשרויות התעסוקה של הבדואים מחוץ לאזור הסייג באמצעות קיצוב של מספר רישיונות העבודה שניתנו לחודש בלבד. מעסיקים שביקשו עובדים בדואים עקב מחסור בכוח אדם (למשל בסלילת כבישים ובכריית פוספטים) פנו לממשל הצבאי שהפנה את הבקשה לאחד השייח'ים. הגבלות אלה הביאו לכך שעד שנת 1958 הועסקו בממוצע פחות מ-100 מתוך כ 2,850 הגברים הכשירים לעבודה מחוץ לאזור הסייג. שיעור העובדים עלה החל משנת 1959 בשל מחסור עונתי בפועלי קטיף בענפי ההדרים והכותנה.
חוק רכישת מקרקעין משנת 1953, שהסמיך את שר האוצר בהוראת שעה להעביר לרשות הפיתוח תמורת פיצויים אדמות שלא היו בחזקת בעליהן באפריל 1952, הוחל על קרקעות שמחוץ לאזור הסייג שהיו בשליטת הבדואים בעבר, והם לא יכלו לחזור אליהן. במקביל, החל תהליך של פיתוח אדמות שהבדואים טענו כי הן שטחי מרעה לצאן ושטחי העיבוד החקלאי שבחזקתם לצורכי הקמת יישובים יהודיים, שמורות טבע ושטחי אש ומחנות צבא.
לאחר סיום הממשל הצבאי בשנת 1966, החלה המדינה בבנייה של עיירות קבע ובעידוד התושבים לעבור אליהן. במקביל, ניסו המדינה מצד אחד והבדואים מצד שני להביא לרישום הקרקע על שמם על ידי תביעות בעלות ותביעות-נגד. מצב זה נמשך עד לשנת 1974, אז החליטה המדינה לחתור להסכם פשרה עם הבדואים. ניסיונות הפשרה לא צלחו. במקביל נמשך גם המאבק המשפטי, למרות החלטה תקדימית של השופט חלימה, שקבע כי לבדואי, מעצם הגדרתו, לא יכולה להיות זיקה לאדמה.
ב-1976 הוקמה הסיירת הירוקה, יחידת אכיפה ברשות הטבע והגנים. תלונות על התנכלויות לבדואים מצד פקחי הסיירת לא איחרו לבוא. בין פעולות האכיפה של הסיירת הירוקה נמנים: השמדת יבולים, הרס יישובים בלתי חוקיים והחרמת עדרים.
בשנת 1980 נמנו בדרום 37,000 בדואים, בשנת 1989 כ-86,000 ובשנת 2000 כ-120,000, כאשר כ-52,000 מתוכם חיו בפזורה – לא ביישובי קבע.
פרנסתם של הבדואים בעבר התבססה על חקלאות – רעיית צאן משולבת בגידולי שדה, בעיקר שעורה ודורה. .
במאה ה-21
הבדואים במדינת ישראל מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות:
בנוסף לשתי קבוצות אלה, מתגוררים כ-32,250 בדואים במקומות נוספים ברחבי הארץ; בין היתר ניתן למצוא ריכוזים של בדואים בחלק מהערים המעורבות (לוד, רמלה וחיפה). <BR>בסך הכול מהווים הבדואים כ-3.5% מאוכלוסיית ישראל, כאשר המגזר הערבי והמוסלמי כולו בישראל מהווה 21% מכלל האוכלוסייה.