cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יורי גגארין
ב-12 באפריל 1961 השלימה החללית "ווסטוק 1" בה טס הקפה סביב כדור הארץ והשיבה את גגארין בשלום לאדמת ברית המועצות. בכך הפך גגארין לגיבור בארצו ובעולם כולו. ב-27 במרץ 1968 נהרג גגארין בהתרסקות מטוס מיג-15 בו טס עם מדריך טיסה.
מצעירותו ועד הכשרתו לטיסה
גגארין נולד ב-9 במרץ 1934, בכפר קלושינו שבמחוז סמולנסק שבברית המועצות (היום רוסיה), למשפחת איכרים בת ארבעה ילדים. בזמן מלחמת העולם השנייה נלקחו אחותו ואחיו הגדולים לעבודות כפייה בגרמניה הנאצית, לאחר שהכפר בו התגוררו נכבש על ידי הנאצים.
בצעירותו גילה גגארין עניין בחקר החלל. בהשראת מורו למתמטיקה, ששירת כטייס קרב במלחמת העולם השנייה, חלם להיות טייס. גגארין למד בבית-הספר להנדסאים בסראטוב, ובמקביל ללימודיו למד להטיס מטוס קל. עם סיום לימודיו, בגיל 21, התגייס לחיל האוויר הסובייטי ב-1955. אז החל בהכשרה לטיסה קרבית בבית-הספר לטיסה צבאית באורנבורג, אותה סיים ב-1957 בהצטיינות, וקיבל את כנפי הטיסה. כחניך מצטיין הוצע לגגארין להצטרף לסגל ההדרכה בבית-הספר, אולם הוא סירב והוצב בבסיס של הצי הסובייטי בעיירה לוסטארי שבמחוז מורמנסק. גגארין שירת כטייס קרב בלהק של מטוסי מיג-15 שהשתייך לצי הצפוני.
ב-1960 נבחר גגארין, בנוסף ל-19 טייסים אחרים, לקחת חלק בתוכנית החלל הסובייטית. חברי הקבוצה עברו תהליך הכשרה פיזי ופסיכולוגי אינטנסיבי, במטרה להכינם לטיסה הראשונה שלהם לחלל. בסופו של התהליך נבחרו על ידי חיל האוויר הסובייטי שני המועמדים הסופיים לביצוע הטיסה: יורי גגארין כמועמד עיקרי וגרמן טיטוב כמחליפו.
טיסתו לחלל
במקביל, בהיותו סמל תרבות, השתדלו גורמים רשמיים להרחיק את גגארין ממשימות נוספות לחלל ואף מאימוני טיסה במסגרת חיל האוויר הסובייטי, מחשש לחייו. מספר שנים מאוחר יותר הותר לו לשוב ולטוס במטוסי קרב, בתנאי שילווה על ידי מדריך טיסה. הוא שימש כטייס גיבוי לוולדימיר קומארוב במשימה סויוז 1 (Soyuz 1) שהמריאה ב-23 באפריל 1967, אולם כתוצאה מהתרסקותה ומותו של קומארוב, הוחלט סופית למנוע מגגארין להשתתף באימונים לקראת משימות חלל נוספות.
בתעמולה האמריקאית, שקיבלה ביטוי גם בעיתונים רבים בישראל, נתמכה תאוריית קונספירציה שבה נטען שגגארין כלל לא היה בחללית ששוגרה לחלל וכי הרוסים ביימו זאת. משפט אייכמן, שהחל יום לפני טיסת גגארין, השפיע על סיקור הטיסה בישראל אף הוא, כאשר עיתון "מעריב" אף גינה את עיסוק התקשורת העולמית בנחיתה, ולא במשפט.
מותו
ב-27 במרץ 1968 התרסק מטוס מיג-15 שגגארין הטיס במהלך טיסת אימון עם מדריך הטיסה ולדימיר סירוגין, ושניהם נהרגו. עד היום לא ידועה בוודאות סיבת ההתרסקות.
ב-1986 הגיעו חוקרים למסקנה כי כניסת מטוסו של גגארין למערבולות אוויר שיצרו המבערים האחוריים של מטוס סוחוי-11 הביאה לאי-יציבותו ולאיבוד שליטה. ב-2003 פורסמו מסמכים מסווגים לפיהם ערך הק.ג.ב. חקירה משלו, אשר בעקבותיה דחה תאוריות שונות והגיע למסקנה כי פקחי הטיסה בבסיס חיל האוויר דיווחו לגגארין על מצב מזג האוויר לא מעודכן, בעוד מזג האוויר באזור הטיסה היה למעשה גרוע מכדי לאשר טיסה. לפי חקירת הק.ג.ב., ניסיונו של הטייס להתחמק מפגיעת ציפור או מהתנגשות עם מטוס אחר גרמה לאיבוד השליטה שכתוצאה ממנו התרסק. ב-2005 קידם חוקר ההתרסקות המקורי תאוריה, לפיה הושאר פתח אוורור פתוח בתא הטייס על ידי צוות הקרקע או הטייס הקודם. כתוצאה מכך, ייתכן כי הטייסים סבלו ממחסור בחמצן שהביא לאיבוד השליטה ולהתרסקות מטוסם. ב-2007 הביא הקרמלין לביטול חקירה נוספת של מותו של גגארין ביוזמת מומחים שהיו מעורבים בחקירה המקורית.
לאחר יותר מארבעים שנה חשף הקוסמונאוט אלכסיי ליאונוב את הסיבה למותו של גגארין וחברו לטיסה - באותו יום נערך ניסוי טיסה של מטוס סוחוי 15, שאמור היה לטוס בגובה רב מאוד, אך משום מה פרצה אש באחורי המטוס והוא טס נמוך, בקרבת מטוסו של גגארין וגרם לו להיכנס לסחרור וליפול ארצה.
גופתו של גגארין נשרפה, ואפרו נקבר לרגלי החומה בבית הקברות של חומת הקרמלין, בו קבורים אנשי מפתח רבים מהתקופה הסובייטית. על שמו נקראו ערים ומחוזות ברחבי ברית המועצות, ובהם העיר גזאטסק, הסמוכה לכפר הולדתו קלושינו, ששמה שונה ל"גגארין". בנוסף, נקראים על שמו מכתש גגארין (Gagarin Crater) בצד הרחוק ("הצד החשוך") של הירח (צולם לראשונה ב-1959, על ידי הגשושית לונה 3), האסטרואיד 1772 גגארין (התגלה בפברואר 1968, על ידי האסטרונומית הסובייטית לודמילה צ'רניש) ואוניית תקשורת וחקר חלל סובייטית. על שמו נקרא מרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
לאחר מותו הוצבה במוסקבה אנדרטה גדולה בדמותו בכיכר הנושאת את שמו סמוך לאקדמיה הרוסית למדעים.
היה נשוי ואב לשתי בנות.
קיינן לונסדייל
קיינן לונסדייל (באנגלית: Keiynan Lonsdale; נולד ב-19 בדצמבר 1991) הוא שחקן, רקדן וזמר-יוצר אוסטרלי.
ראשית חייו
לונסדייל נולד בסידני לאב ממוצא אדו -ניגרי ולאם ממוצא אוסטרלי-אירי-דני. ללונסדייל, יש 11 אחים ואחיות.
קריירה
תפקיד המשחק הראשון של לונסדייל היה ב-2007, בסרט Razzle Dazzle: A Journey into Dance. בשנה שלאחר מכן, הוא הופיע בפרק של הדרמה הרפואית האוסטרלית, מלאכים בלבן. לונסדייל שיחק גם בעונה השנייה ובעונה השלישית של סדרת הדרמת האוסטרלית, Dance Academy.
לונסדייל היה קריין פרסומת בפרסי המוזיקה של MTV אוסטרליה למשך שנתיים וחצי ב-2014, הוא הוציא את הסינגל "One and Only", ב-iTunes. לאחר מכן, שיחק תפקיד משנה בסרט מ-2015, מורדים. לונסדייל הופיע גם בסרט מ-2016, נאמנים. בשנת 2016, הסינגל שלו, "Higher", נכלל באלבום האוסף של קונור פרנטה, Culture, volume 5. לונסדייל הופיע לאחר מכן בסרט מ-2016, שעה של גיבורים.
ב-2015 נבחן לונסדייל לסדרת הטלוויזיה "אגדות המחר", לתפקיד ג'פרסון ג'קסון. הוא לא עבר את האודישינים לתפקיד, ובמקום זאת הוא לוהק לתפקיד וולי ווסט (בנו הלא ידוע בעבר של ג'ו ווסט) לעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה, "הפלאש". לאחר מכן, הופיע כקיד פלאש בעונה השלישית. ב-2017 הופיע בעונה השלישית של "אגדות המחר". באותה שנה, הופיע לונסדייל גם בפרק אחד של "סופרגירל".
ב-2018 כיכב לונסדייל כבראם בסרט "באהבה, סיימון", המבוסס על הרומן "סיימון מוצא את דרכו" של בקי אלברטל. מאוחר יותר, אמר לונסדייל שהתפקיד עזר להשלים עם המיניות שלו. עם צאתו לאקרנים, זכה הסרט לביקורות חיוביות מצד המבקרים, ונאמר כי הסרט היה הסרט הראשון של אולפן גדול שהתמקד ברומנטיקה של נערים להט"בים.
ב-2019, כיכב לונסדייל בווידאו קליפ לשירה של קמילה קאבלו, "Liar". במהלך השנים, הוא הוציא מספר שירים, וביניהם הסינגל "Rainbow Dragon".
חיים אישיים
לונסדייל מזהה את עצמו כקוויר, ואינו מזדהה עם תווית מיניות ספציפית.
סאני (סדרת טלוויזיה)
סאני (באנגלית: Sunny Day) היא סדרת אנימציה קנדית-אמריקאית לילדים שנוצרה על ידי אייבי לונגסטף, נכתבה על ידי ג'ודי ריינולדס, בריאן הוהלפלד ואלן דנטון ובוימה על ידי שון סלס דייב, בארטון תומס וג'ואי סו.
הסדרה שודרה במקור ב-21 באוגוסט 2017 בניקלודיאון. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בשנת 2018 בניק ג'וניור. הסדרה היא בת 2 עונות ו-42 פרקים באורך 21 דקות כל אחד.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר מעצבת שיער מקצועית בשם סאני, שעובדת בסלון שלה. סאני משתמשת ביצירתיות ובידע שלה בתחום טיפוח השיער כדי לפתור בעיות.
הדמויות והמדבבים
במאית הדיבוב בעברית היא ענת ניב, ומפיקי הדיבוב של הסדרה הן ענבר שטגר עזרא והדס מוזס.
מאיר סויסה
מאיר סויסה (נולד ב-16 בנובמבר 1955) הוא שחקן, קומיקאי, במאי וזמר ישראלי.
ביוגרפיה
ב-1980 השתתף בלהקת "בצל ירוק 80" אשר להיטיה היו "אהבת ציון" ו"יא סאלם" אותו הלחין.
בשנים 1987 ו-1988 הופיע בהרכב בידורי שהקים דן אלמגור וביים צדי צרפתי והשתתפו בו דינה גולן, מיקי קם, חני נחמיאס, משה בקר ועוד. ההרכב ביצע מערכונים ושירים סאטיריים - אקטואליים שעסקו בעדות, ובנושאים אחרים שבערו באותם זמנים. ההרכב הופיע בשעה טובה ובשירותרום 1989. סויסה זכה להצלחה על במות התיאטרון, בקומדיות ובמחזות בידור. הוא שיחק בתפקיד הראשי בקומדיה "שחק אותה, סם" על פי וודי אלן, ובהצגות רבות נוספות. להצלחה מסחרית משמעותית הגיע עם המופע "סויסה ויצפאן תחילה" בשנת 1993 ומופע ההמשך "סויסה ויצפאן פעימה שנייה". הצגות אלו, בהן כיכב לצדו של אלי יצפאן, הועלו מאות פעמים ברחבי הארץ, ושודרו במופעים מיוחדים בטלוויזיה. כן הופיע לצידה של מירי בוהדנה בשנת 2004 בהצגה המצליחה "אני עם אישתך גמרתי".
בטלוויזיה הופיע בקומדיות כ"שבט כהן" (1991) ובדרמות כ"שבתות וחגים" (2004). באמצע שנות ה-80 הופיע בתפקיד אורח בסדרה הקומית "קרובים קרובים". בסוף שנות ה-80 הופיע בתוכנית "מוצ"ש" בהנחיית אבי אתגר שם פיתח את דמותו של "מוריס המלצר". לצד משה איבגי הופיע בתוכנית בשם "דו"ח איבגי סויסה" (1998) בה ביקר עם איבגי במקומות שונים, והשניים תיעדו את הנקרה בדרכם. בשנת 2006 החל לכתוב ולככב בסדרה המעין אוטו-ביוגרפית על חייו "קרוב לוודאי" שזכתה לשבחים רבים. בשנת 2009 שיחק את רפאל בסדרה "חצויה". בשנת 2009 שיחק בסדרה "שירות חדרים" את דוד זריהן.
בשנת 2010 שודר בערוץ 8 הסרט התיעודי "כל אנשי כסית" בבימויו של סויסה, המספר על תולדות "קפה כסית" המפורסם. כעבור שנה, ב-2011, שודר החלק השני "כל אנשי כסית - הדור האחרון" אשר ממשיך את סיפור בית הקפה ודעיכתו ההדרגתית. סויסה גם כתב והלחין את שיר הסיום של הסרט, "לעשות משהו", בו גם השתתף בשירה.
ב-2013 החל להשתתף בסדרת הדרמה "הבורר" בתפקיד קרלוס. ב-2014, החל להשתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטי "היחידה", המשודרת ב-HOT.
בקיץ 2015 גילם את טוביה אבן צור ראש המועצה בסרט "גויאבות".
באמצע העשור השני של המאה ה-21, סויסה מככב במופע "ימים של קולנוע" עם חני נחמיאס, ישראל גוריון ואילן שס. הוא מופיע גם במופע "צוחקים ושרים" עם אילן שס.
בשנת 2022 שיחק בסדרה "גדול עלינו" בכיכובם של "מה קשור".
חייו האישיים
בתחילת שנות העשרים לחייו היה נשוי במשך כשנה וחצי לטלי רביד.
מנישואיו השניים לרותי, בתה הצעירה של יפה ירקוני, הוא אב לבת ולשני בנים; טליה סויסה (מתנדבת בארגון משמר זכויות האדם, השתתפה בסדרה על חיי אביה "קרוב לוודאי"), ישי סוויסה (מפיק מוזיקלי וזמר אינדי רוק. חבר בלהקת "SHTOCK", ידוע בשם "בנאביסר" שהשתתף בגוט טאלנט ישראל) ומיכאל סוויסה (זמר טראפ והיפ הופ).
סויסה נשוי בשלישית לנעמה מירמוביץ, מורה ומחנכת בבית ספר הצעירה ממנו ב-18 שנים.
אחריי!
'''עמותת אחריי! נוער מוביל שינוי''' היא עמותה חינוכית חברתית, שהוקמה בשנת 1997. התנועה הוקמה כיוזמה של תנועת "דור שלום", בעקבות רצח רבין ומגדירה עצמה כציונית הפועלת במרבית המגזרים בחברה הישראלית.
בין מקימי העמותה דב לאוטמן, רעיה שטראוס, עופר אוגש, אריק שוע, יורם יאיר ועמר בר-לב, שגם עמד בראש ועד העמותה עד היבחרו לכנסת בשנת 2013. מנכ"ל העמותה כיום הוא אמיר סטרוגו, יורם יאיר משמש כיו"ר הוועד המנהל. כיום, השותף האסטרטגי של העמותה הוא בנק לאומי.
היסטוריה
פעילות העמותה החלה בייסוד קבוצה אחת בשכונת התקווה בספטמבר 1997 על ידי אריק שוע, ועופר אוגש. תחילת הפעילות הייתה במסגרת תנועת דור שלום אשר במסגרת זו סייעו ביסוד הפעילות, רונן חכימי, עו״ד שי מרקוס, לימים עמותת נוער מוביל שינוי המזוהה כתנועת אחריי נוסדה והחלה לפעול ביולי 1999, עם השנים פעילות העמותה התרחבה ובשנת הפעילות תשפ"א (ספטמבר 2020) לקחו חלק כ-17,000 משתתפים אשר לקחו חלק בכ-400 מסגרות פעילות מקרית שמונה ועד אילת, ב-150 רשויות, בפריפריה, במרכז עם דתיים חילונים חרדים וערבים. בנוסף פועלת העמותה ב-50 בכפרי נוער ומעונות חסות. בשנת תשפ"א כ-30 אלף תלמידים לקחו חלק בתוכנית "אחריי" בבתי ספר. כמו כן, מעל 7000 בוגרים לוקחים מדי שנה כחלק בארגון הבוגרים של העמותה.
במהלך השנים זכתה אחריי! בפרסים שונים על פועלה והתנהלותה. בין הפרסים: אות אביר איכות השלטון (2009), אות הנשיא למתנדב על התנדבות בני נוער בקהילה (2010), אות מגן המילואים (2010), פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים על פעילותה בשירות החברה והקהילה לחינוך סביבתי (2010) ופרס בגין (2018).
Feeling of Falling
Feeling of Falling (בעברית: תְּחוּשַׁת נְפִילָה) הוא סינגל שהוקלט על ידי קבוצת הדי ג'יים האמריקאית צ'יט קודס והזמרת-יוצרת הגרמנייה קים פטרס. הוא יצא לאור ב-30 בנובמבר 2018, על ידי חברות התקליטים טו איזי ו-300 אנטרטיינמנט. זהו שיתוף הפעולה הראשון בין הקבוצה ופטרס.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני הדיגיטליים המסחריים.
רקע וכתיבה
בניגוד להקלטות הקודמות שלה, קים פטרס לא הייתה שותפה לכתיבתו של "Feeling of Falling". תוך כדי מחשבה על תהליך הקלטת השיר, פטרס הצהירה "אני האימו הגדולה ביותר אז באמת התחברתי לשיר! צ'יט קודס היא קבוצת די ג'יים מדהימה והיה לי לעונג לשתף פעולה בזה". לפי קים ב-4 ביוני 2019 בטוויטר, צילומי הקליפ בוטלו.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-31 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של "Feeling of Falling" הועלה לערוץ היוטיוב של צ'יט קודס ב-30 בנובמבר 2018 וצבר למעלה מ-9.6 מיליון צפיות.
ספורטאים זרים בישראל
ספורטאים זרים פעילים בישראל בעיקר בענפי הספורט הקבוצתיים, משחקי הכדור: כדורגל, כדורסל, כדורעף, כדוריד וכדורמים, הן בגברים והן בנשים.
שילובם של ספורטאים זרים בספורט הישראלי החל בענף הכדורסל בעונת (מאמנים זרים פעלו בישראל עוד קודם לכן). בכדורגל משתתפים שחקנים זרים מעונת 1989/1990, והחל משנת 1991 הותר שיתופם של ספורטאים זרים בענפי ספורט נוספים.
מכסות לשחקנים זרים
מספר השחקנים הזרים שרשאית כל קבוצה לשלב בשורותיה נקבע על ידי איגודי הספורט המתאימים:
שחקן זר המתאזרח בישראל חדל להיחשב כשחקן זר.
בשנת 2003 הורשע סוכן השחקנים אברהם פלדה בעבירות מרמה אחדות, שנועדו לאפשר קליטתו של השחקן האמריקאי קני ויליאמס בקבוצת הפועל ירושלים על תקן של שחקן בוסמן, תוך עקיפת המגבלות בעניין זה. לאחר ערעור של המדינה הורשע גם יו"ר הקבוצה, דני קליין. על השניים הוטלו עבודות שירות לתועלת הציבור. על קבוצת הפועל ירושלים הוטל קנס.
הסדרה בחקיקה
מבחינת הדין בישראל, ספורטאים זרים המועסקים בישראל הם בגדר עובדים זרים, אך קיימים הסדרים מיוחדים אחדים לספורטאים זרים.
אישור עבודה לספורטאי זר ניתן על ידי משרד הפנים, להבדיל מעובדים זרים בתחומים אחרים, שלהם ניתן אישור עבודה על ידי שירות התעסוקה שבמשרד התעשייה המסחר והתעסוקה. בקבלת האישור מטפלת הקבוצה שהזמינה את הספורטאי. בדומה לעובדים זרים אחרים שאין להם אישור עבודה, גם ספורטאים זרים נעצרים לעיתים על ידי משטרת ההגירה.
הקלת מס
בהתאם לאמנות מס בינלאומיות שחתמה ישראל עם מדינות אחדות, כגון הונגריה, פטורים ספורטאים בני מדינות אלה ממס הכנסה על הכנסתם בישראל. ספורטאים בני מדינות אחרות חייבים במס, אך נהנים מהקלה משמעותית.
, שאותן התקין שר האוצר בהתאם לסמכות שמקנה לו, מעניקות שתי הקלות במס הכנסה לספורטאי זר:
בהתחשב בכך שרבים מהספורטאים הזרים מגיעים להסכם עם הקבוצה הישראלית על גובה שכרם נטו, הקלות המס הן למעשה סבסוד העסקתם של ספורטאים זרים בספורט הישראלי.
עתירה לבג"ץ, של ארגון שחקני הכדורסל בישראל וארגון שחקני הכדורגל בישראל, לביטול הקלות מס אלה, בנימוק שהן פוגעות בזכויות הספורטאים הישראלים, נדחתה.
בהצעת חוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה ליישום התוכנית הכלכלית לשנים 2009 ו–2010), התשס"ט-2009 נכלל גם סעיף המציע לבטל את הסמכתו של שר האוצר להתקין תקנות אלה, בנימוק:
ביוני 2012 פסק בית המשפט המחוזי בת"א כי קבוצות הספורט יחויבו לשלם מע"מ על קניה ושאילה של שחקנים זרים, למפרע משנת 2002.
ויקטוריה
{{פירושונים|
נזלת אלרגית
נזלת אלרגית (מכונה גם קדחת השחת, רניטיס, בלועזית: Allergic rhinitis או Hay fever) היא הפרשת נזלת, כתגובה דלקתית-אלרגית בדרכי הנשימה העליונות, למגע עם אלרגנים, שהגיעו אליה עם האוויר בפעולת הנשימה. האלרגנים האלו הם לרוב ביצי האקרית המיקרוסקופית קרדית אבק הבית הנישאים על גרגרי האבק, אבקת פרחים, חלקיקי עובש ורוק בעלי חיים הן כתרסיס והן רוק מיובש על שיערות שהושלו. הם יוצרים את התגובה האלרגית בחלל האף, תעלות האוזניים ומערכת הסינוסים. כמו כל רגישות אלרגית, גם רגישות הגורמת לנזלת אלרגית נחשבת לכרונית.
גילוי ושיום
הנזלת האלרגית תוארה לראשונה על ידי הפיזיולוג האנגלי ג'והן בוסטון ב-1819 ונקראה "קדחת השחת" או "קדחת אביבית" - מאחר שהופיעה בעיקר בעונת הקציר, דהיינו עונת פריחת הפרחים.
תסמינים
התסמינים העיקריים לאחר חשיפה לאלרגן מתחלקים לשתי תגובות: האחת מידית, תוך דקות ספורות מרגע שאיפת האלרגן, והאחרת- מושהית, לאחר מספר שעות. בתגובה המהירה הראשונית יש גירודים באזור הפנים (אף, אוזניים, עיניים), אף גדוש, פגיעה בחוש הריח, התעטשויות ועודף ליחה, נזלת וכן גרד בחך. עקב נזילת ההפרשות אל תוך הלוע מופיע שיעול, בעיקר בלילה. בתגובה המושהית חודרים אל תוך האף תאי דם לבנים וגורמים לדלקת והרס הרקמה. לרוב תסמינים אלו מתמידים במשך מספר שבועות עד לירידה בריכוז האלרגן הנישא באוויר.
במקרים קיצוניים התגובה האלרגית עלולה גם לגרום להתקף של מחלת הקצרת, דלקת אוזניים ודלקת סינוסים.
מנגנון פתולוגי
המנגנון הפתולוגי של תגובת הנזלת האלרגית די דומה לזה של שאר התגובות האלרגיות, רק בהבדל האיברים הנגועים וסוג האלרגנים, שקל לאיברים אלו להתגרות מהם.
יש מספר סוגי אלרגיה, הנפוצה בהם היא האלרגיה המיידית הקשורה בנוגדני האלרגיה מסוג IgE. כאשר האדם נחשף לראשונה לאלרגן, התוצאה היא יצירת נוגדנים מסוג IgE המופיעים בדם. נוגדנים אלו נצמדים לדופן תאי פיטום (mast cells) הנמצאים בכל הרקמות בגוף, בעיקר ברקמות החשופות לאלרגן הספציפי (במקרה של הנזלת האלרגית - דרכי נשימה העליונות). כאשר האדם נחשף בפעם השנייה לאותו אלרגן, הדבר גורם לקישור של שני נוגדנים מסוג IgE על פני תאי הפיטום ולהפעלת מערכת תאית הגורמת להפרשה של חומרים המעוררים תגובה אלרגית ודלקתית שבראשן הוא החומר הקרוי היסטמינים. ההיסטמין גורם לתגובות האלרגיות, במקרה של הנזלת האלרגית - לנזלת.
בין התאים המרפדים את רירית האף ודרכי הנשימה פזורים תאים הקרויים תאי גביע (goblet cell). התאים קיבלו את שמם בשל צורתם כפי שהיא נצפית במיקרוסקופ (השונה מצורתם ברקמה החיה). גרעין התא ויתר מרכיביו נמצאים ב"תחתית" התא, וברוב הנפח בכיוון היציאה מאוחסנים גרגרי החלבון מוצין עטופים בקרום. ההפרשה מתאי הגביע נעשית, בשיגרה, באופן מועט וקבוע. אולם, הפרשה מוגברת מאוד בעקבות גירוי חיצוני וזוהי הנזלת.
אבחון נזלת אלרגית וזיהוי האלרגנים
בדיקות אלרגיה עשויות לחשוף אלרגנים ספציפיים אליהם האדם רגיש. בדיקת עור היא השיטה הנפוצה ביותר של בדיקות אלרגיה והיא קבילה גם כשמדובר בנזלת אלרגית.
הבדיקה עשויה לכלול החדרה תת-עורית, שריטה, מדבקה, או שיטות אחרות. שיטה פחות נפוצה היא המסת האלרגן החשוד וטפטוף התמיסה אל העפעף התחתון כאמצעי לבדיקה לאלרגיות. בדיקה זו צריכה להיעשות על ידי רופא בלבד, שכן היא עלולה להזיק אם אינה נעשית כראוי. אצל אנשים שלא יכולים לעבור בדיקות עור (כפי שנקבע על ידי רופא), בדיקת דם RAST עשויה להיות מועילה בקביעת רגישות לאלרגן ספציפי.
כמו בכול בדיקה רפואית, גם בבדיקות אלרגיה יש אחוזי שגיאה מסוימים. יכולות להיות שגיאות של זיהוי גורם שגוי כאלרגן, אי זיהוי אלרגן (בהתאם למושג הסטטיסטי שגיאות מסוג I ו-II) וכמו כן, הבדיקה עשויה לזהות אלרגנים, שהנבדק לא חשוף אליהם כלל והם אינם רלוונטיים לו. בדיקת האלרגיה התת-עורית רגישה יותר ממבחן דקירת עור (שאינה חודרת לשכבה שתחתיו). בין השגיאות עצמן, בבדיקות האלרגיה, לעיתים קרובות יותר נותנת תוצאה חיובית שגויה (מזהה אלרגיות באנשים שאין להם תסמינים לאלרגן) מאשר אי זיהוי אלרגן קיים.
סיווג
נזלת אלרגית יכולה להיות עונתית או רב שנתית. נזלת אלרגית עונתית מתרחשת בעיקר בעונות עתירות אבקנים. לרוב, נזלת אלרגית עונתית מתפתחת לא לפני גיל 6. נזלת אלרגית רב שנתית עשויה להתרחש במהלך כל השנה ועלולה להתפתח גם בילדים בגילאים צעירים יותר.
נזלת אלרגית עשויה להיות מסווגת כקלה לסירוגין, בינונית-קשה לסירוגין, קלה בקביעות ובינונית-קשה בקביעות. נזלת אלרגית תהיה מסווגת כלסירוגין כאשר התסמינים מתמשכים פחות מארבעה ימים בשבוע או במשך פחות מארבעה שבועות רצופים. נזלת אלרגית תהיה מסווגת כקבועה כאשר התסמינים מתמשכים מעל ארבעה ימים בשבוע או מעל ארבעה שבועות רצופים. נזלת אלרגית תחשב קלה אם אין הפרעה בשינה ואין פגיעה בתפקוד היומי. נזלת אלרגית תסווג כבינונית-קשה אם התסמינים חמורים מספיק כדי לגרום לפגיעה בשינה או בתפקוד היומיומי.
טיפול
מטרת הטיפול בנזלת היא למנוע או להפחית את הסימפטומים הנגרמים על ידי התגובה האלרגית:
סטרואידים
סטרואידים משמשים כדי לשלוט בתסמינים הקשורים להתעטשות, נזלת, גרד וגודש באף. בטיפול זה משתמשים לרוב במקרים של נזלת רב שנתית. לוקח לסטרואידים כמה ימים לפעול ולכן הם צריכים להילקח במשך כמה שבועות על מנת שהאפקט הטיפולי שלהם יבנה עם הזמן.
טיפולים משלימים ואלטרנטיביים
אין הוכחות ליעילותם של טיפולים משלימים ואלטרנטיביים (כגון דיקור, הומאופתיה) בטיפול בנזלת אלרגית. מחקרים שנעשו לאחרונה הראו כי היפנוזה קלינית עשויה להיות יעילה בהפחתת הסימפטומים של נזלת אלרגית, ודרישות הטיפול התרופתי של חולים הסובלים ממצב זה. לאחרונה החל שימוש בהזרמה של פרוביוטיקה באופן יזום לחלל מבני בו שוהים אנשים שסובלים מתופעות נזלת אלרגית, במטרה לצמצם ואף למנוע את תופעות הנזלת האלרגית שמקורה באלרגיה לקרדית אבק הבית או בעובשים.
אפידמיולוגיה
ככלל, אלרגיות נפוצות יותר, במדינות בהן מערכת חיסון תקינה פחות קריטית להשרדות האדם. דהיינו, היא נפוצה יותר במדינות בהן למרבית האזרחים יש גישה קלה לסיוע רפואי מודרני.
כמו מרבית ביטויי האלרגיה, גם השכיחות של נזלת אלרגית עולה בשנים האחרונות בחלק גדול ממדינות העולם, אם כי קיימת שונות ניכרת בין מרכזים שונים.
מרבית הנתונים הופקו מתוך מחקרים שבוצעו במסגרת פרויקט ISAAC (International study of asthma and allergies in childhood). סיכום ממצאי פרויקט ISAAC מסקרים חוזרים באותם מרכזים ברחבי העולם, בנקודות זמן שונות, פורסם בכתב העת Lancet ב-2006.
הנושא האפידמיולוגי המדאיג ביותר המוצג בסדרת מחקרים זו, הוא עלייה ניכרת ומתמשכת לאורך זמן בשכיחות גנחת הסימפונות והנזלת האלרגית בקבוצת הגיל הצעירה דווקא.
הנתונים בישראל
בארץ נערך הסקר רק בקרב בני 14 שנים, והנתונים אשר פורסמו מראים שכיחות של כ-10% של נזלת אלרגית בקרב אוכלוסייה זו. הרושם בקרב אנשי המקצוע בישראל הוא כי במקביל לנטייה העולמית, גם אצלנו יש עלייה ניכרת בשכיחות המחלה בקרב הגילאים הצעירים של מתחת ל-6 שנים.
נוסף על כך, תהליכים הקשורים לאורח החיים הים תיכוני מעודדים חשיפה מוקדמת לגורמים סביבתיים כמו אבקנים (Pollens) ועובשים. חשיפה מוקדמת זו גורמת לריגוש (Sensitization) מוקדם באוכלוסייה בסיכון, ועלולה לגרום להקצנה של תהליך זה.
תקרית דינשאווי
תקרית דינשאווי היא תקרית שאירעה בכפר דינשאווי (כיום במחוז אל-מנופיה) שבאזור הדלתה של הנילוס במצרים ב-13 ביוני 1906, ומהווה בעיני היסטוריונים רבים את ראשית הלאומיות המצרית המודרנית.
התקרית
ב-13 ביוני 1906, בעת שהיו במסע מקהיר לאלכסנדריה, יצאו חמישה קצינים בריטיים, מלווים במתורגמן ובשוטר מצרי, לציד באזור כפרי בדלתה של הנילוס. הם החלו לירות ביונים מבויתות שהחזיקו הכפריים וכתוצאה מהירי נפצעו מספר מקומיים ותבואה החלה לעלות באש. אחד מהמצרים, שאשתו נפצעה קשה מהירי, תקף את הבריטים במקל. אליו הצטרף מצרי נוסף שיוניו נפגעו וכפריים נוספים יידו אבנים על הבריטים. הבריטים מסרו את נשקם, שעוניהם וכספם לכפריים אך בכך לא שכך זעמם של המצרים. שני קצינים נמלטו מהכפר, אחד מהם הצליח להזעיק עזרה בעוד שהשני התמוטט ומת כתוצאה ממכת חום. פלאח מצרי שניסה לסייע לקצין שהתמוטט נורה למוות על ידי הכוח הבריטי המסייע ובינתיים בכפר, התערבו זקני הכפר ואפשרו לשלושת הקצינים הנותרים לשוב לבסיסם בשלום.
התגובה הבריטית
הבריטים, שחששו מהתגברות הלאומנות המצרית, בחרו להגיב ביד קשה על התנגדות כלשהי לממשל וליצור בכך הרתעה. למחרת הגיע כוח צבאי בריטי לכפר ועצר 52 גברים. במשפט קצר שנערך בשיבין אל-קום, ובו ישב כנשיא בית הדין שר המשפטים בוטרוס ראלי הקופטי-נוצרי ושלושה שופטים נוספים היו פקידים בריטיים, נשפטו הנאשמים על פי תקנה מיוחדת שהייתה קיימת מ-1895, שעל פיה אסורה הפגיעה באנשי צבא בריטיים. ארבעה גברים הורשעו ברצח הקצין שמת ממכת חום ונדונו למוות. שני מקומיים נוספים נדונו למאסר עולם ו-26 נוספים נדונו לעונשי מאסר שונים, לעבודת פרך ולהלקאה. גזרי הדין ניתנו ב-27 ביוני 1906 ולמחרת, הוצאו לפועל באופן פומבי. בעדותם טענו הקצינים הבריטיים כי היו אורחי הכפר וכי כל פעולותיהם היו כשורה. השוטר המצרי שנלווה אליהם העיד כי הקצינים ירו פעמיים אל ההמון לאחר פציעתה של האשה. בעקבות עדותו זו, פוטר השוטר ממשרתו ונגזרו עליו שנתיים מאסר ו-50 מלקות.
הדי התקרית והמשפט שבא בעקבותיה הגיעו גם לבריטניה. אנשי ציבור שמתחו ביקורת על התגובה הבריטית הואשמו בחוסר פטריוטיות והוקעו כתומכים ב"תועמלנים המצרים המושחתים". האנרכיסט הבריטי, גאי אלדרד (Guy Aldred), שהישווה ב-1907 את הוצאתו להורג של מתנקש הודי להוצאתם להורג של הכפריים המצריים, נדון ל-12 חודשי מאסר עם עבודת פרך על פרסום דבריו. גם המחזאי הבריטי, ג'ורג' ברנרד שו, התבטא כנגד התקרית וגזר ממנה כי החובה הפוליטית הקדושה והחשובה ביותר היא דיכוי האימפריאליזם והתומכים בו.
תוצאות התקרית במצרים
התקרית הובילה למרד רבתי במצרים, ולהתנגדות עזה של התושבים המקומיים נגד הפרוטקטורט הבריטי. האירוע היה אחד משורת מקרים בהם חשו המצרים כמדוכאים על ידי הקולוניאליזם הבריטי, אך חומרתו העניקה למצרים את הלגיטימציה לפתוח בשורת פעולות שנועדו להוציא את השלטון הבריטי ממצרים. התקרית נוצלה על ידי שני התועמלנים הלאומנים, השייח' עלי יוסוף ומוסטפא כאמל, לפרסום עשרות מאמרים בעיתונות שליבו את הרגש הפאן-איסלאמי בקרב האוכלוסייה. התקרית הובילה, בסופו של דבר, להתפטרות הלורד קרומר (1907) וליצירת מפלגות אידאולוגיות לאומיות, כגון המפלגה הלאומית של מוסטפא כאמל ומפלגת אל-אומה של אחמד לוטפי א-סייד ולראשונה, נשמעה קריאה להקמת מדינה מצרית עצמאית.
השפעה נוספת של התקרית הייתה הגברת המתיחות בין המוסלמים והנוצרים, מתח שהפך לגורם פעיל ביחסי הפנים במצרים והתקיים ברמה גבוהה עד 1913.
ב-1956 תיאר העיתונאי המצרי מוחמד חסנין הייכל את תבוסתם המדינית של הבריטים לאחר מבצע מוסקטר במילים: "היונים של דינשאווי שבו הביתה ללול".
ב-1999 הוקם באזור התקרית "מוזיאון דינשאווי". במוזיאון, הנמצא במרכז תרבותי אזורי הכולל גם תיאטרון פתוח, מונצחת התקרית והמאבק המצרי לעצמאות.
סניטקיב
סניטקיב (באוקראינית: Снітків; בפולנית: Śnitków, שניטקוב; ברוסית: Снитков, סניטקוב; ביידיש: סניטקיוו) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים. בתקופה הסובייטית פעל בסמוך לעיירה קולחוז יהודי.
ב-23 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וכעבור מספר ימים ביצעו אוקראינים מקומיים פוגרום ביהודיה. לאחר מכן, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, והם נצטוו לעבור לגטו מגודר קטן שהוקם בה בתוך שעתיים, תוך ביזת רכושם. מהגטו נלקחו יהודי העיירה מדי יום לעבודות כפייה, ורבים מהם מתו מרעב וממחלות.
בתחילת 1942 הובאו לגטו שבעיירה יהודים שגורשו מבסרביה, ויהודי העיירה התגייסו לעזרתם. מעת לעת שולחו יהודים מהגטו למחנות עבודה.
ב-20 באוגוסט 1942 הועברו יושבי גטו סניטקיב למורובנייה קורילובצי, ונרצחו שם עם יתר יהודי הסביבה.
פרדריק השביעי, מלך דנמרק
פרדריק השביעי (בדנית: Frederik VII, שמו המלא: פרדריק קרל כריסטיאן; 6 באוקטובר 1808 – 15 בנובמבר 1863) היה מלך דנמרק מ-1848 ועד למותו. פרדריק היה המלך האחרון של הענף הדני של בית אולדנבורג ומלך דנמרק האחרון שמלך כמונרך אבסולוטי. במהלך תקופת מלכותו, הוא חתם על חוקה שעל פיה הוקם הפרלמנט הדני והמדינה הפכה להיות מונרכיה חוקתית.
נישואים
שתי מערכות הנישואים הראשונות של פרדריק הסתיימו בשערוריות ובגירושין. נישואיו הראשונים היו לבת דודתו מדרגה שנייה, וילהמינה מריה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק השישי ומריה מהסן-קאסל. הם נישאו ב-1 בנובמבר 1828, נפרדו ב-1834 והתגרשו ב-1837. ב-10 ביוני 1841 נשא פרדריק לאישה את קרולינה מריאנה, דוכסית מקלנבורג, בתם של גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ומריה, נסיכת הסן-קאסל, שממנה הוא התגרש ב-1846.
ב-7 באוגוסט 1850, בארמון פרדריקסבורג, נשא פרדריק לאישה את לואיזה כריסטינה רסמוסן בנישואים מורגנטיים. לואיזה כריסטינה הייתה כובענית פשוטה ורקדנית בלט לשעבר, שבמשך שנים הייתה ידידתו או פילגשו. נראה היה שנישואים אלו היו מאושרים, למרות שהם עוררו תרעומת קשה בקרב האצולה והבורגנות. ללואיזה כריסטינה, שהוקעה כ"מחפשת זהב" המונית על ידי מתנגדיה, וכ"בת העם אמיצה וטבעית" על ידי מעריציה, הייתה ככל הנראה השפעה טובה על פרדריק. היא גם סייעה להעלות את האהדה הציבורית כלפיו על ידי כך שאפשרה לו לבוא במגע עם בני עמו.
יחסים מחוץ לנישואים
הציפייה שפרדריק ככל הנראה לא יביא לעולם צאצאים, למרות מספר רב של פרשיות אהבים שהוא ניהל מחוץ לנישואים, הייתה די מבוססת, למרות שהמקורות שהפיצו אותה לא מפרטים את הסיבה. היו כאלה שהעלו השערה שפרדריק סבל מאי-פוריות. כבר במהלך תקופת מלכותו של אביו, המלך כריסטיאן השמיני, עלתה ברצינות שאלת הירושה.
במחקרים מאוחרים נטען שלפרדריק היה בן בשם פרדריק קרל כריסטיאן פולסן, שנולד ב-21 בנובמבר 1843 כתוצאה ממערכת היחסים שלו עם אלזה מריה גולדבורג פדרסון, שהתנהלה לאחר שתי מערכות הנישואים הראשונות הלא מאושרות שלו. מידע זה הובא בספר שיצא לאור ב-1994 ושוב ב-2009. על פי מאמר בעיתון הדני, Politiken, מחברת הספר, שמאמינה שהיא נינתו של פרדריק השביעי, מחזיקה בידיה ארבעה מכתבים שנשלחו מהמלך למריה פולסן ובהם הוא מכיר באבהותו על בנה. המכתבים צוטטו בספר.
הועלתה גם טענה שפרדריק ניהל יחסים הומוסקסואליים עם ידידו קרל ברלינג, שהיה המוציא לאור והבעלים של העיתון Berlingske Tidende. ברלינג, שהיה ביסקסואל, הביא לעולם בן יחד עם לואיזה רסמוסן ושמו היה קרל כריסטיאן, שהתחבב מאוד על המלך עד שהוא התעקש לחתום על החוקה החדשה ביום הולדתו השמיני של קרל כריסטיאן, ב-5 ביוני 1849. כדי לשמור על רמה מסוימת של מוסריות, נשא המלך לאישה את לואיזה רסמוסן והשלושה עברו לטירה המלכותית, שם מונה ברלינג להיות מנהל משק הבית עד 1861. התרעומת הציבורית בחברה הגבוהה על הנישואים המורגנטיים של פרדריק הייתה ידועה היטב, אך הסיבות לקיומם של נישואים אלו לא הוסברו די צורכם.
מלך
לפרדריק, שהיה המלך האחרון לענף הדני של בית אולדנבורג, הייתה ילדות לא קלה לאחר גירושי הוריו. נעוריו עמדו בסימן שערוריות ובמשך שנים הוא סומן כ"ילד הבעייתי" של המשפחה המלכותית.
בינואר 1848, כאשר הוא ירש את כס המלוכה, הוא נתקל מיד בבעיות חוקתיות. אנשי שלזוויג-הולשטיין רצו לקבל עצמאות בעוד שהדנים שאפו להמשיך ולהחזיק בדרום יוטלנד כשטח דני. עד מהרה נכנע המלך לדרישות הדניות ובמרץ הוא קיבל על עצמו לשים קץ למשטר האבסולוטי בארצו וכתוצאה מכך כוננה ביוני 1849 חוקה חדשה. במהלך מלחמת שלזוויג הראשונה, שהתנהלה בין השנים 1848 – 1851, כנגד צבאות גרמניים, הצטייר פרדריק כ"מנהיג הלאומי" והוא כמעט ונחשב לגיבור מלחמה, למרות שהוא מעולם לא לקח חלק פעיל בקרבות.
במהלך תקופת מלכותו, שלט פרדריק בארצו כמונרך חוקתי. עם זאת, הוא לא ממש ויתר על מעורבותו בפוליטיקה. ב-1854 הוא גרם לנפילתה של ממשלת אנדרס סנדו ארסטד השמרנית, וב-1859 – 1860, הוא הסכים למינויה של ממשלה ליברלית על פי יוזמתה של אשתו. במהלך המשבר בדוכסויות של שלזוויג והולשטיין ב-1862 – 1863, זמן קצר לפני מותו, דיבר פרדריק באופן חופשי על שיתוף פעולה בין כל ארצות סקנדינביה. משבר מינורי זה יצר חיכוכים וערער במידה מסוימת את ביטחון הממלכה, אך לא פגע באהדה הציבורית כלפי פרדריק. בכמה מקרים הוא ללא ספק עבר את הגבול, אך מצד שני, החוקה הדנית הראשונה הייתה במידה מסוימת מעורפלת בנוגע למגבלות הסמכות המלכותית.
תקופת מלכותו של פרדריק הייתה גם תקופת השיא של המפלגה הליברלית הלאומית, שהייתה בשלטון החל מ-1854. תקופה זו עמדה בסימן של כמה רפורמות פוליטיות וכלכליות, כמו תחילת הריסתן של החומות שהקיפו את קופנהגן והנהגתו של סחר חופשי ב-1857. המאבקים התמידיים עם האופוזיציה בנוגע לשאלת שלזוויג-הולשטיין והדרישות הגרמניות למנוע את איחודה של דנמרק עם שלזוויג, הובילו לכמה שינויים בחוקה כדי להתאים אותה למצב הפוליטי, שגרם לתסכול בדנמרק. לפיכך, העדיפו בסופו של דבר הליברלים הלאומיים לנקוט בגישה תקיפה יותר כלפי הגרמנים וכך פרצה ב-1864 מלחמת שלזוויג השנייה. פרדריק תמך בלב שלם במהלכים אלו וזמן קצר לפני מותו הפתאומי הוא הכין את עצמו לחתום על חוקה מיוחדת חדשה לדנמרק ולשלזוויג.
משבר הירושה
פרדריק נישא שלוש פעמים, אך לא עלה בידו להעמיד צאצאים חוקיים. משמעות העובדה שהוא הגיע לגיל העמידה מבלי שיולד לו יורש, הייתה שהנסיך כריסטיאן מגליקסבורג, צאצא של בן דודו של פרדריק החמישי, נבחר ב-1852 להיות כיורש בכוח של הכתר הדני. עם מותו של פרדריק ב-1863, ירש כריסטיאן את כס המלכות תחת השם כריסטיאן התשיעי.
משמעות עלייתה של הלאומיות הגרמנית בחלקים שהיו מאוכלסים בדוברי גרמנית של שלזוויג-הולשטיין, הייתה שלא היה קונצנזוס, לא ברמה הבינלאומית ולא בדוכסויות עצמן, בנוגע להשארתן של שלזוויג והולשטיין תחת שלטון הכתר הדני. את הדוכסויות ירשו על פי החוק הסאלי צאצאיה של היורשת האחרונה, הלוויג משאומבורג, שהיורש שלה על פי כלל העדפת הבן הבכור לאחר פרדריק השביעי, היה פרדריק, דוכס אוגוסטנבורג (שטען לכס דוכס שלזוויג-הולשטיין לאחר מותו של פרדריק השביעי). פרדריק מאוגוסטנבורג הפך להיות סמל לתנועת הלאומיות הגרמנית בשלזוויג-הולשטיין מאז ימי אביו. שבתמורה לפיצוי, ויתר על תביעותיו לשליטה בדוכסויות בעקבות החתימה על פרוטוקול לונדון ב-8 במאי 1852, שסיכם את מלחמת שלזוויג הראשונה. בשל הוויתור של אביו של פרדריק, נמנע ממנו לרשת את הדוכסויות.
גם בדנמרק התנהל סדר הירושה על פי החוק הסאלי, אך רק בקרב צאצאיו של פרדריק השלישי, שהיה המלך הראשון של דנמרק שעלה לכס המלוכה מתוקף ירושה, לאחר שקודם לכן הייתה דנמרק מונרכיה נבחרת, לפחות באופן רשמי. אך פרדריק השביעי היה האחרון בקו הזכרי של צאצאיו של פרדריק השלישי, ולפיכך, קרובי המשפחה הקרובים ביותר אליו בקו הזכרי, מקרב דוכסי אוגוסטנבורג וגליקסבורג, לא היו זכאים לרשת את כס המלוכה הדני. עם מותו של פרדריק השביעי, ניתן היה להעביר את הכתר הדני דרך קו ירושה נקבי על פי סדר ירושה "סאלי למחצה". לפיכך היו פירושים סותרים לתנאי זה ולתביעה הדנית לירושת השלטון בדוכסויות, שהוחזק עד אז באוניה פרסונלית על ידי מלכי דנמרק. הבעיה נפתרה על ידי בחירה ועל ידי חקיקת חוק נפרד לירושת הכתר הדני.
קרובי המשפחה הקרובים ביותר לפרדריק השביעי בקו הנקבי, היו צאצאיה של דודתו מצד אביו, הנסיכה לואיז שרלוט, שנישאה לנסיך מבית הסן. עם זאת, הם לא היו יורשים בקו הזכרי של הלוויג משאונבורג, ולפיכך לא זכאים לרשת את דוכסות הולשטיין ותביעתם לדוכסות שלזוויג הייתה שנויה במחלוקת. היורשות מכוח החוק הסאלי למחצה של פרדריק השביעי, היו הנסיכה קרוליין וגרושתו של פרדריק השביעי, וילהלמינה, שתיהן בנות חשוכות צאצאים של המלך פרדריק השישי. אחריהן בסדר הירושה הייתה הנסיכה לואיזה אוגוסט, אחותו של פרדריק השישי, שנישאה לפרדריק דוכס אוגוסטנבורג, יורש מתוקף החוק הסאלי בשלזוויג ובהולשטיין לאחר פרדריק השביעי, אך תביעתו לכתר הדני יכלה להתממש רק לאחר מותן של קרוליין ושל וילהלמינה, שב-1863 היו עדיין בחיים.
חלק מזכויות הירושה השתייכו לבית גליקסבורג, ענף זוטר של בית המלוכה. הם גם היו יורשים על פי החוקה הסאלי למחצה של פרדריק השלישי, דרך בתו של פרדריק החמישי, וזכאותם לרשת את השלטון בשלזוויג-הולשטיין הייתה חזקה יותר. יורשים אלו היו כריסטיאן מגליקסבורג ושני אחיו הגדולים. לצעיר מבינם היו בנים ובנות.
כריסטיאן מגליקסבורג נשא לאישה את לואיזה, נסיכת הסן-קאסל, בתו הבכורה של קרוב המשפחה הקרוב ביותר לפרדריק השביעי מהקו הנקבי. אמה של לואיזה ואחיה, נסיכי הסן בגרמניה, ויתרו על זכויותיהם לטובתם של לואיזה ושל בעלה. לפיכך נעשתה אשתו של הנסיך כריסטיאן היורשת הקרובה ביותר של פרדריק השביעי מהקו הנקבי.
הבעיה הקשה של יישום החוק הסאלי למחצה בסדר הירושה הדני נפתרה בנקודת זמן זו על ידי חקיקה, שבאמצעותה נבחר הנסיך כריסטיאן מגליקסבורג ב-1852 לרשת את פרדריק השביעי בדנמרק.
פרדריק השביעי מת בגליקסבורג ב-1863 לאחר שלקה במחלת השושנה. הוא נטמן בקתדרלת רוסקילדה והנסיך כריסטיאן ירש את כתרו ככריסטיאן התשיעי.
בנובמבר 1863 טען פרדריק מאוגוסטנבורג לירושת השלטון על שתי הדוכסויות לאחר שפרדריק השביעי היה אחרון מלכי דנמרק שעל פי כלל העדפת הבן הבכור היה גם הריבון בדוכסויות, אך במותו נכחד הקו הזכרי של מלכי בית אולדנבורג. תוצאת היפרדותן של הדוכסויות הייתה בסופו של דבר פריצתה של מלחמת שלזוויג השנייה.
מורשתו
פרדריק השביעי היה לאחד המלכים הדנים האהובים ביותר בדורות האחרונים, וזאת ככל הנראה כתוצאה מהוויתור שלו על השלטון האבסולוטי וכן בשל תכונות האופי שלו. למרות חולשות רבות שלו שתועדו על ידי בני תקופתו, שתייה, התנהגות אקסצנטרית וכו', היה לו גם משהו מתכונותיו של שחקן. הוא היה הן עממי והן לבבי והיה מסוגל להיות אדם פשוט ועם זאת מלך בעל הדרת כבוד. במהלך מסעותיו הרבים ברחבי דנמרק, הוא טיפח קשרים עם בני עמו. הוא גם היה אנטיקווריאט נלהב ולפי הארכאולוג הדני, פיטר גלוב, "היה זה פרדריק השביעי, יותר מכל אחד אחר, שסייע לעורר את העניין הרחב בעתיקותיה של דנמרק".
קריין
קריין הוא אדם הקורא טקסט אל מול קהל, אל מול מצלמות הטלוויזיה, בזמן שידורי הרדיו, על במה, או ברקע מבלי שיראוהו. לעיתים מדובר בקריין חדשות אשר קורא את מבזקי החדשות המוגשים לו על ידי עורך החדשות.
קריין עשוי להקריא את שמות השירים והזמרים בערב זמר או לספר סיפור מוקלט על קלטת. לקריין צריך שיהיו תכונות חשובות הנחוצות מפאת מקצועו, לדוגמה: דיבור ברור, הכרות טובה של השפה (כדי למנוע שגיאות הקראה ושגיאות לשוניות בדיבור). לקריינים במהדורות חדשות ובתוכניות רדיו, ובכלל למציגי דבר כלשהו, לעיתים נדרשת יכולת אלתור בו-במקום, הבנת החומר שהם מעבירים לקהלם ותקשורת טובה עם אנשים. קריינים ברדיו ובאולפנים (דוגמת אולפן חדשות או אולפן של תוכנית על מדע) לעיתים מראיינים אורחים, וחשוב שיידעו "להוציא" ממרואייניהם את המידע שהם מבקשים. קריינים משמשים במהדורות חדשות כמגישי המהדורה, והגבול בין המושגים מיטשטש.
בסדרות טלוויזיה מסוימות לילדים כגון "תומס הקטר וחברים" משמש קריין המספר את הסיפור ומדבב את הדמויות, ובמשחקי ספורט יש לרוב שדרן, קריין המתאר את הפעולות המתבצעות במהלך המשחק. לעיתים קרייני ספורט מדברים גם על הרקע של השחקן או הקבוצה, ולא רק על המשחק הספציפי הנצפה.
קריינות לצורכי מיתוג ושיווק או לתדמית
קטגוריה נוספת היא קריינות המיועדת לבעלי עסקים וחברות לצרכים של שיווק ומיתוג של עסקיהם.
ניתן למצוא עוד בתוך עולם המיתוג באמצעות קריינות את הקריינות בעבור צליל המתנה עסקי ומרכזיות. כלומר כאשר לקוח מתקשר לבעל עסק מסוים הוא שומע בזמן ההמתנה קטע קריינות (בדרך כלל משולב מוזיקת רקע), אשר מיועד לצרכים שיווקיים ומיתוג העסק. בדרך כלל במסגרת אותה קריינות בזמן ההמתנה נאמרים יתרונותיו של אותו עסק ונהוג גם לשלב פירוט של המוצרים העיקריים שלו. כמו כן קריינות שמשלבים במרכזיה בתור הסאונד המנחה בעת ניתוב שיחות נעשית על ידי קריינים מקצועיים.
קריינים רבים מתמחים בקריינות לצורך יצירת זמרירים (ג'ינגלים) לעסקים המשולבים כפרסומת ברדיו.
א פרפקט סירקל
אָ פֶּרְפֵקְט סִירְקְל (באנגלית: A Perfect Circle, ובקיצור לעיתים: APC) היא להקת רוק אלטרנטיבי שהוקמה בשנת 1996 על ידי בילי הוורדל ומיינרד ג'יימס קינן. הלהקה מנגנת סגנון אלטרנטיבי כבד אך מלודי. נכון ל-2018, הוציאה הלהקה ארבעה אלבומים.
היסטוריה
הלהקה הוקמה לאחר שבילי הוורדל פגש ב-1992 את מיינרד ג'יימס קינן, סולנה של להקת "טול", כאשר הם ניגנו כלהקת חימום בהופעה של "פישבון". לפני כן עבד הוורדל כטכנאי גיטרות עבור להקות שונות, דוגמת "פיית' נו מור", "ניין אינץ' ניילז", "סמאשינג פאמפקינס", "Guns N' Roses" ופישבון. הוא השמיע קטעים שכתב לקינן, שהתלהב והסכים לשמש כזמר אם הוורדייל יחליט להקים להקה, אך הוורדל היה מעוניין דווקא בזמרת.
ב-1996, לאחר שטול הוציאו את האלבום "Ænima", הם נכנסו לסכסוך עם חברת התקליטים שלהם באותו זמן, "Freeworld Entertainment", ואז פנה קינן להוורדל, ויחד הם הקימו להקה.
יחד עם הבסיסטית פז לנצ'נטין, מתופף להקת וונדלס, ג'וש פריס, והגיטריסט טרוי ואן ליואן, שניגן בעברו עם הלהקות "Failure" ו-"Enemy "(ובהשתתפות חלקית של המתופף של פרימוס, טים אלכסנדר), הם הוציאו את אלבומם הראשון "Mer De Noms" (מצרפתית: "ים של שמות") בשנת 2000. האלבום זכה להצלחה גדולה וכלל את הלהיט "Judith".
בשלב מסוים לאחר מכן עזבו לנצ'נטין וואן ליואן את הלהקה. הוורדל וקינן מצאו להם מחליפים בדמות ג'ורדי וייט, שניגן לפני כן אצל מרילין מנסון תחת הכינוי טוויגי רמירז, וג'יימס איהא, הגיטריסט לשעבר של הסמאשינג פאמפקינס. יחד הם הוציאו אלבום חדש בשם "Thirteenth Step" בספטמבר 2003. בנובמבר 2004 הופץ אלבום שלישי של הלהקה, eMotive, שמכיל גרסאות כיסוי לשירי מחאה כנגד מלחמות מאת אמנים כמו ג'ון לנון וג'וני מיטשל. בהקלטות באלבום השתתפו גם עם חברי ההרכב הקודמים, אך בעיקר מנגנים בו קינן והוורדל.
באותו החודש הוציאה הלהקה DVD ודיסק הכוללים קליפים לסינגלים שלא פורסמו עד אז, בצירוף לקטעי B-sides ורמיקסים, תחת השם "aMotion".
במאי 2006, לאחר הפסקה ארוכה מהקלטות והופעות, הלהקה הודיעה רשמית על פירוקה. ב-2010 שבה הלהקה לפעילות.
אנטואן לאחד
אנטואן לאחד (בערבית: أنطوان لحد, תעתיק מדויק: אנטואן לחד; 1927 – 10 בספטמבר 2015) היה גנרל לבנוני, מפקד צבא דרום לבנון (צד"ל) משנת 1984 ועד פירוקו לאחר נסיגת צה"ל מדרום לבנון בשנת 2000.
ביוגרפיה
לאחד נולד בכפר קטרה שברכס הרי השוף, למשפחה מרונית. ב-1948, לאחר שסיים את בית הספר התיכון, התגייס לצבא לבנון. ב-1952 סיים את הכשרתו כקצין באקדמיה הצבאית הלבנונית. ב-1957 למד באקדמיה העליונה ללימודים צבאיים בצרפת. בתחילת דרכו בצבא הוצב בדרום לבנון, התקדם בסולם הדרגות, ומונה לסגן מפקד האזור. ב-1975, עם תחילתה של מלחמת האזרחים בלבנון, מונה למפקד כוחות צבא לבנון בגזרה המזרחית - אזור בקעת הלבנון. מספר שנים אחר כך מונה למפקד המודיעין הצבאי הלבנוני (המכונה "האגף השני"). הוא התקדם בסולם הדרגות, בין השאר בשל היותו מקורב לנשיא הלבנוני כמיל שמעון. בשנת 1958 היה לאחד בין קציני המודיעין הלבנוני שפיקחו על קבלת משלוחי נשק חשאיים מישראל עבור משטרו של נשיא לבנון דאז כמיל שמעון.
בין השנים 1972–1973 למד לאחד במכללה לפיקוד ומטה של צבא צרפת. בשהותו שם התוודע לשותפו לספסל הלימודים מנחם עינן. מבין הקצינים הערבים במכללה באותה תקופה, היה לאחד הקצין הערבי היחיד שיצר קשר כלשהו עם התלמיד מישראל.
מינוי למפקד צד"ל
במאי 1983, לאחר שהפסיד בהתמודדות על תפקיד רמטכ"ל צבא לבנון, פרש מהצבא. לאחר מותו של רס"ן סעד חדאד, שנפטר ממחלת הסרטן בינואר 1984, פנו אליו ראשי מערכת הביטחון הישראלית והציעו לו להתמנות למפקד צבא לבנון החופשית במקומו. בטרם הסכים לקבל על עצמו את התפקיד התייעץ לאחד עם שני האנשים הקרובים אליו ביותר: אביו, ופטרונו הפוליטי כמיל שמעון. שני האישים הללו, בהסתייגות מסוימת, המליצו לו לקבל על עצמו את המשימה. לאחד גם קיבל, לפי דרישתו, הצהרה משר הביטחון דאז משה ארנס שלישראל אין עניין לא באדמת לבנון ולא במקורות המים שלה. הוא נכנס לתפקיד ב-4 באפריל 1984. בעת כניסתו לתפקיד עוד החזיק בעסקים משותפים על רמטכ"ל צבא לבנון איברהים טאנוס, שהיה ידידו מאחר שהתגייסו ביחד לצבא ב-1948. שמו של "צבא לבנון החופשית" שונה באותה עת ל"צבא דרום לבנון" (צד"ל), מתוך מחשבה שכוח זה ישתלב בסופו של דבר עם צבא לבנון, לאחר שיקבל שליטה מלאה על האזור וייושום הסדר מדיני כולל בתוך לבנון, ובין לבנון לישראל. כמפקד צבא דרום לבנון פעל להפיכתו ממיליציה נוצרית לארגון צבאי שמתיימר לייצג את כלל תושבי דרום לבנון, תחת הסכמה שבשתיקה של ממשלת לבנון לפעילות צד"ל. אם כי באופן פומבי, הודיע נשיא לבנון אמין ג'ומאייל, כי אינו מכיר בצד"ל והפסיק את תשלום משכורותיהם של חיילי צד"ל, שהצטרפו לארגון מתוך שורות צבא לבנון.
לאחד החליט שטקס מינויו לתפקיד יערך בעיירה בינת ג'בייל, שרוב תושביה שיעיים, ולא במפקדת צד"ל במרג' עיון, שרוב תושביה נוצרים, מתוך רצון להדגיש שצד"ל יפעל בשיתוף של כל העדות. הטקס נוהל על ידי כרוז שיעי ובין השאר נאם בו גם אימאם שיעי. ב-9 באפריל 1984, ערך פגישה ראשונה עם עיתונאים ישראלים והכריז שמטרתו היא להגדיל את סדר כוחות של צד"ל מ-2,000 חיילים ל-6,000, כוח שיאפשר שליטה אפקטיבית בשטח ואת יציאתו של צה"ל מלבנון. מדינת ישראל מצידה סיפקה לצד"ל נשק כבד, טנקים, נגמש"ים ותותחים. וסייע בהקמת בסיס אימונים באל-חיאם בו נערכו טירונויות וקורסי קצינים. המאמץ העיקרי הופנה לגיוס שיעים, העדה הגדולה ביותר בדרום לבנון.
פריסת צד"ל
בעת הקמת צד"ל, צה"ל עוד היה פרוס עד קו נהר אוואלי ושלט בשליש משטחה של לבנון, כולל שלוש הערים הגדולות באזור צור צידון ונבטיה. כחלק מהנסיגה מלבנון לקו רצועת הביטחון הועברו אזורים אלו לשליטת לאחד וצד"ל. ב-6 במאי 1984 קיבל את השליטה על צידון מידי צה"ל וב-10 ביולי 1984 קיבל את השליטה בנבטיה.
ב-3 בנובמבר 1984, בוצע ניסיון התנקשות ראשון בלאחד, על ידי ארגון אמל, שהניח מטען צד על הכביש המוביל למפקדת צד"ל במרג' עיון. המטען התגלה ונוטרל.
בסוף 1984 נערכו "שיחות נקורה" עם ממשלת לבנון, שהיו דיונים על ההיערכות מחדש של צה"ל בדרום לבנון, בתיווך האו"ם במפקדת יוניפי"ל. תחילה הסתייג לאחד מהשיחות, אך לאחר שממשלת לבנון הביע נכונות לדון בפרישה משותפת של צד"ל וצבא לבנון, תמך בהצעה אם צד"ל יחומש כראוי. "שיחות נקורה" נכשלו וצה"ל נסוג אחר כך לאזור הביטחון ללא הסכם עם ממשלת לבנון על ההיערכות החדשה.
הקמת רצועת הביטחון
למרות המאמצים להקים כוח בו שותפים כל העדות בדרום לבנון, רבים מהשיעים שגויסו לצד"ל ערקו אחר כך, וגם מספרם של החיילים הדרוזים לא גדל למרות המאמצים. צד"ל לא התפתח לכוח משמעותי וגם ההנהגה הנוצרית בבירות ניתקה את הקשרים עם לאחד. עם נסיגת צה"ל לקו רצועת הביטחון, נסוג גם צד"ל לקו זה. למעט מובלעת ג'זין אליה נמלטו אליו כ-35,000 פליטים נוצרים ב-1984, שנסו מחשש לחיסולם מצד הדרוזים בעת קרבות הרי השוף שמצפון. באזור התארגן כוח נוצרי ששמר עליהם ועל הכפרים הנוצריים באזור שמנו אז כ-15,000 תושבים. כוח זה הפך ב-1985 לגדוד בצבא דרום לבנון תחת פיקודו של גנרל אנטואן לאחד ופלוגה נוצרית של צבא לבנון אשר פעלו בשיתוף פעולה.
ב-7 בנובמבר 1988 נפצע קשה בניסיון התנקשות בחייו, לאחר שנורה מטווח קצר על ידי צעירה לבנונית בשם סוהא בשארה, בלשכתו שבמארג'-עיון, כנראה בשליחות ארגון קומוניסטי לבנוני. לאחד פונה לבית החולים רמב"ם בחיפה במצב קשה, ב-2 בינואר 1989 עזב את בית החולים רמב"ם, אחרי מספר שבועות התאושש וחזר לתפקידו.
בסוף שנות השמונים ניסה לאחד לתווך, בלא הצלחה, בין ממלא מקומו של נשיא לבנון, גנרל מישל עאון, ובין מפקד הכוחות הלבנוניים דאז, סמיר ג'עג'ע.
בעקבות הקמת תנועת המחאה ארבע אמהות בשנת 1997, שפעלה להביא ליציאת צה"ל מרצועת הביטחון בדרום לבנון. בריאיון לעיתון הצרפתי "לה-פיגארו" הזהיר שנסיגה ישראלית חד צדדית מדרום לבנון, תגרום לכך שמחצית מחייליו יעברו להילחם לצד החזבאללה ויתר החיילים יקימו מיליציה שתילחם כנגד ישראל.
במאי 1999, הודיעה על פינוי מובלעת ג'זין, לאחר שרוב הנוצרים עזבו את המובלעת, לאחר שנים של התקפות מצד החזבאללה, ומספר החיילים בגדוד צד"ל שבמקום ירד ביותר ממחצית.
לאחר נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון
לאחר נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון בלבנון בשנת 2000, הצטרף, בניגוד לרצונו, לאשתו ולילדיו שהתגוררו בפריז. משם עברו לתל אביב, בה פתח בר-מסעדה בסגנון לבנוני. בנוסף לפעילותו במסעדה, היה לאחד פעיל בהקמת מזקקת ערק אלנמרוד בגליל העליון. בראיונות עמו הביע את תקוותו לחזור לארץ מולדתו ואמר כי מדינת ישראל "הונתה ובגדה בו, אולם אינו מתחרט על ששיתף עמה פעולה".
בשנת 2004 פרסם לאחד אוטוביוגרפיה בשם "בעין הסערה" בהוצאת ידיעות אחרונות. בספרו הוא מתאר את תולדות חייו במשולב עם ניתוח מצבה המורכב של לבנון כמדינה המורכבת ממיעוטים ועדות שונות.
לאחד נפטר בפריז, היה נשוי ואב לשניים. הובא לקבורה בכפר הולדתו קטרה.
ברכת המינים
ברכת המינים היא הברכה ה-12 בתפילת שמונה עשרה, והיא מופיעה בין ברכת המשפט לבין ברכת על הצדיקים. ברכה זו היא אחת מ-13 ברכות הבקשה של תפילת שמונה עשרה. הברכה מבקשת את הכרתתם של אויבי ישראל, המלשינים והמינים.
נוסח הברכה המקורי היה "משומדים" (ולא מינים), אך שונה מאימת הצנזורה הנוצרית שראו בביטוי עלבון כלפיהם ומאז לא חזר הביטוי למקור ו"מינים" משמש גם כיום במרבית סידורי התפילה. הביטוי "מינים" מופנה בפרט כלפי הנוצרים, ותיקונה של הברכה מסמן את היפרדות הנצרות והיהדות.
ברכה זו תוקנה בתקופה מאוחרת יותר משאר הברכות בתפילת שמונה עשרה, והייתה לברכה ה-19 בה, אך למרות זאת לא שונה שם התפילה.
תיקון הברכה
ב, מובא כי ברכת המינים לא תוקנה יחד עם שמונה עשרה ברכות תפילת העמידה, אלא נוספה בתקופה מאוחרת יותר כברכה התשע עשרה במספר. ברכת המינים תוקנה ביבנה, בתקופתו של רבן גמליאל. באותה תקופה, מיד לאחר חורבן בית שני השתרר משבר עמוק בשאלת המשכיותה של היהדות ולאיזה כיוון יתפתח; שרידי כיתות בית שני, כגון הצדוקים, וקבוצות חדשות, כמו הנוצרים ואף בעלי השקפה גנוסטית-יהודית, נאבקו על השפעה.
הסנהדרין החדשה שהוקמה ביבנה וייצגה את הרבנים יורשי הפרושים, שאפה שהנהגתה תתקבל ללא עוררין וניסתה ליצור קהילה אחידה תחת שלטונה. כדי להרחיק את החולקים עליהם מתוך הקהל ביקש רבן גמליאל לתקן את ברכת המינים, ושמואל הקטן נבחר לתקן את הברכה. הברכה גרמה לכך שהמינים בבתי הכנסת יימנעו בשעה שישמשו כשליחי ציבור מלומר את ברכת המינים, וכך ייחשפו ויתבקשו לחזור בתשובה או יגורשו, או שבכלל ימנעו מלבוא לבתי הכנסת וכך ייווצר חיץ ברור בין עם ישראל למינים.
בתלמוד מובאת ברייתא, שמספרת על סידור 18 הברכות שבתפילה ועל התוספת של הברכה הנוספת:
הרמב"ם מסביר את הצורך שהיה בתוספת הברכה:
ברכה זו סימלה בין היתר את הנתק בין היהדות לנצרות בדורות הראשונים להופעת הנצרות, יחד עם עוד תקנות שנועדו לכך, כמו ביטול אמירת "עשרת הדברים" יחד עם קריאת שמע: "רבי שמואל בר נחמן אמר... בדין הוה שיהו קורין עשרת הדיברות בכל יום; ומפני מה אין קורין אותן? מפני טענת המינין, שלא יהו אומרים: אלו לבדם ניתנו לו למשה בסיני".
דיני הברכה
בגמרא נאמר ששליח ציבור הטועה בתפילתו ימשיך בתפילתו, אך אם הוא נמנע מלהתחיל את ברכת המינים מונעים ממנו להמשיך להיות שליח ציבור, היות שחושדים בו שהוא מין. (אך אם התחיל וטעה, אין מונעים ממנו להמשיך להיות שליח ציבור.)
הברייתא מספרת, ששמואל הקטן שימש פעם אחת כשליח ציבור, וכשהגיע לברכת המינים שכח את הנוסח והתעכב מעט כדי להיזכר בו. הציבור המתין בינתיים, ולא סילקו. התלמוד דן במעשה זה, שהרי ישנה הלכה ששליח ציבור שטעה בברכת המינים מסולק מן התיבה לאלתר, מחשש שהוא מין. התירוץ המובא הוא שרק טעה בנוסח ולא נמנע מלומר; דעה שנייה היא שכיון שהוא עצמו תיקן את הברכה, אין לחשוש שחזר בו.
נוסח הברכה
בגניזה הקהירית התגלו נוסחי תפילה שלא עברו צנזור. בין נוסחאות אלו נמצא נוסח ארץ ישראל בו נכתב: "למשומדים אל תהי תקוה, ומלכות זדון מהרה תעקר בימינו, והנוצרים והמינים כרגע יאבדו, ימחו מספר חיים ועם צדיקים אל יכתבו. ברוך אתה ה' מכניע זדים".
תרבוש
תרבוש (ערבית: طربوش) או פז (טורקית: Fes, ערבית: فاس) הוא כובע טורקי. מקורו בתקופת האימפריה העות'מאנית.
התרבוש דומה בצורתו לגליל הולך וצר (חרוט קטום) וסגור בצידו העליון במשטח שצורתו מעגל. צבעו של התרבוש בדרך כלל אדום ובמרכז חלקו העליון גדילים שחורים. התרבוש נפוץ בטורקיה וכן בארצות ערב, בעיקר בצפון אפריקה, סוריה ועיראק.
התרבוש עוצב לפי דוגמה צפון אפריקאית והוכנס לשימוש בשנת 1828, בתקופת כהונתו של הסולטאן מהמוט השני (1808–1839). התרבוש הוא למעשה מגבעת מערבית ללא שוליים, שמאפשרת למוסלמי לגעת עם מצחו בארץ בעת התפילה. התרבוש הונהג כחלק מלבוש השופטים באימפריה העות'מאנית, ובמהרה אומץ כסמל סטטוס גם בחוגי הפקידות הבכירה האחרת ובחוגים משכילים או מכובדים. בשנת 1840 החל התרבוש לשמש יחידות מסוימות של הצבא העות'מאני. בהדרגה, נפוץ התרבוש אל שכבות נוספות בממלכה הטורקית בתצורות שונות.
התרבוש האדום היה לסמל ההתעתמנות ובחבישתו הייתה הכרזה על אזרחות עות'מאנית; בארץ ישראל, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה פירושה המעשי עבור חלק מהיישוב היה הגנה מגירוש, שבו נקטו השלטונות כלפי נתינים זרים.
נשיא טורקיה בשנות העשרים של המאה העשרים ואבי האומה הטורקית, מוסטפא כמאל אטאטורק התייחס לתרבוש כסמל לפאודליזם. ביוני 1925 הוא החל במאבק נגדו, באוגוסט הוא אסר את חבישתו, וב-25 בנובמבר 1925 יצא צו רשמי שחייב את עובדי הממשלה השכירים לחבוש מגבעת מערבית. בנאום באוקטובר 1927 הסביר את פעולתו: "מן ההכרח לבטל את התרבוש, אשר ישב על ראשו של עמנו כסמל לבערות, פנאטיות ושנאת הקידמה והציוויליזציה, ולקבל במקומו את המגבעת, כיסוי־הראש שבו משתמש העולם הנאור, ולהוכיח בדרך זו שהעם הטורקי... אינו סוטה מחיי־החברה התרבותיים". בדצמבר 1928 אסר רזא שאה פהלווי על המשכילים בפרס את חבישת התרבוש וכפה עליהם את המגבעת האירופית.
ליבידו
לִיבִּידוֹ (מלעז: libido; בעברית: חימדון) הוא הדחף המיני הכולל של האדם המייצג את יצר החיים. הכינוי ניתן על ידי זיגמונד פרויד, אבי תורת הפסיכואנליזה, לאנרגיה המינית (הפסיכוסקסואלית), שהיא, לדעתו, אחד משני הכוחות המניעים את הנפש. הליבידו איננו יצר המין כפשוטו, אלא מכלול גורמים המשפיעים על עיצוב האגו, ושמקורם בדחפים מיניים מולדים ונרכשים כאחד.