cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה
היסטוריה ופרהיסטוריה
פרהיסטוריה היא התקופה בתולדות האנושות שקדמה להיסטוריה, דהיינו לפני המצאת הכתב. התקופה הפרהיסטורית מתחילה עם הופעת הסוג אדם באפריקה, לפני כשניים וחצי מיליוני שנים, ומסתיימת לפני כמה אלפי עד מאות שנים (תלוי היכן), כאשר החל השימוש בכתב. לפיכך, התקופה הפרהיסטורית מכסה את הרוב המכריע של תולדות האנושות, ממנו אין כל תיעוד כתוב. מקור המידע החשוב ביותר על התקופה הוא ממצאים ארכאולוגיים, בעיקר כלים, שרידי מבנים ואשפת מזון של האדם, וכן שרידי שלד מאובנים של האדם עצמו. האבולוציה הביולוגית והתרבותית של האדם אירעה רובה ככולה בתקופה זו: תחילת סיתות כלי אבן, שימוש האדם הקדמון באש, התפתחות הציד של בעלי חיים גדולים, נדידת האדם הקדמון מחוץ לאפריקה ואכלוס העולם הישן ולאחר מכן אוסטרליה ואמריקה, הופעת המין האנושי המודרני מבחינה אנטומית ומבחינה התנהגותית, התיישבות הקבע ויצירת כפרים, ביות הצמחים ובעלי החיים, והופעת חרושת המתכת.
את התקופה הפרהיסטורית מקובל למנות החל מהופעת אדם המייצר כלים באורח קבע. היה זה הומו הביליס או שזה היה סוג אחר של הומיניד כמו האוסטרלופיתקוס גרהי שהתקיים באותו זמן, לפני 2.6 ועד 2.5 מיליון שנה שיכולתו הספיקה להעברת מסורת טכנולוגית כלשהי מדור לדור. נהוג להניח כי ליכולת זו התלוו גם כישורים בסיסיים של תקשורת אנושית. במזרח התיכון הפרהיסטוריה מסתיימת עם הופעת הכתב בשומר העתיקה, בסביבות שנת 3500 לפנה"ס. זוהי תחילת העת העתיקה כלומר תחילת ההיסטוריה הכתובה.
בתרבות הפופולרית רואים במונח "פרהיסטוריה" קשר לכל התקופות שלפני האדם, גם אלה שקדמו לו, וכן היצורים החיים בהם, תחת הגדרה זאת ניתן למנות למשל גם את ההיסטוריה של כדור הארץ וההיסטוריה אבולוציונית של החיים.
היסטוריוגרפיה
היסטוריוגרפיה היא "כתיבת דברי הימים" או "עריכת ספרי היסטוריה". המונח מציין מחקר היסטורי או ספרות המתארת את ההיסטוריה. ההיסטוריוגרפיה כוללת תתי־סוגה על פי התחומים בהם היא עוסקת, כגון: היסטוריוגרפיה של המדע, היסטוריוגרפיה של תולדות אתר או של מגדר, או של קבוצה אתנית. מחקר של ההיסטוריוגרפיה, או ההיסטוריוגרפיה של ההיסטוריוגרפיה, בוחן את האופן שבו מיוצגים אירועים היסטוריים על ידי היסטוריונים בחיבורים ההיסטוריים, את הדרכים שבהן הם בוחרים לספר ולפרש את מהלך האירועים על פי תפיסת עולמם, את אופני השימוש שלהם במקורות העומדים לרשותם ואת השיטות והגישות השונות לכתיבת היסטוריה שבהן עשו שימוש.
בעשורים האחרונים, התמקד חלק ניכר בעיסוק ההיסטוריוגרפי (בדומה לתהליכים שהתרחשו בענפי חקר מקבילים) בהטיות שגרמו לאי הכללתן של קבוצות שונות בסיפור ההיסטורי. לטענת כותבים רוויזיוניסטים, פמיניסטים, מרקסיסטים, ואחרים, ישנה מידה רבה של הטיה בכתיבה ההיסטורית, גם בגלל סוגיות של זמינות, אך בעיקר בגלל העובדה שההיסטוריונים הם בני זמנם והכרעותיהם מהו דבר ש"חשוב" לכתוב עליו מושפעות מהשקפותיהם והטיותיהם, ובמיוחד מינו של הכותב, מוצאו, מעמדו החברתי או זה הכלכלי, השתייכותו האתנית או הגזעית, וכדומה.
ההיסטוריוגרפיה ישראלית היא המחקר ההיסטורי המפורסם של תולדות היישוב מאז ראשית היישוב היהודי החדש בארץ ישראל ועד לימינו, תחילתה בשלהי המאה ה־19; במאה ה־20 בתקופת המנדט ולאחר הקמת המדינה, והתפתחה על ידי היסטוריונים וחוקרים, שחלקם היו אנשי אקדמיה, הוגי דעות או אנשי ציבור. בעשרות השנים מאז הקמת מדינת ישראל הייתה כתיבת ההיסטוריה כלי חשוב בגיבוש הזהות הלאומית הישראלית, בהארת תפקידם של קבוצות ומפלגות שהיו הגמוניות או מנודות בעבר, בביקורת על מדינת ישראל ובנקיטת עמדה של חיוב או שלילה כלפי התנועה הציונית. בראשית מאה העשרים והעשרים ואחת היא מהווה נדבך משמעותי בשיח החברתי והפוליטי בישראל.
התהליך המחקרי
ההיסטוריונים משתמשים במקורות רבים, כולל מסמכים כתובים או מודפסים, ראיונות (היסטוריה שבעל פה) וארכאולוגיה. דעות שונות על ההיסטוריה נמצאות מקובלות יותר או פחות בתקופות מסוימות מאשר באחרות (ראו: היסטוריוגרפיה). התקופה שלפני תיעוד האדם נקראת פרהיסטוריה. התפתחות הקרטוגרפיה, במיוחד ביוון העתיקה מאז המאה ה־6 לפנה"ס, לצורכי המדינה והשליטים, סייעה גם להיסטוריוגרפיה, שלרשותה הועמדו המפה והאטלס, להמחשת התיאור המילולי.
היסטוריונים מתמודדים עם אתגרים וקשיים שונים במחקר, כגון:
במהלך המחקר היסטוריונים נעזרים במידע שימושי גם מתחומים נוספים.
הבנת הסיפור ההיסטורי, תיעודו ופרשנויותיו
אירוע היסטורי נבחן במספר היבטים על ידי ההיסטוריונים. הראשון הוא האירוע עצמו, שאמור לכלול את העובדות ההיסטוריות כפי שהתרחשו בפועל; אשר עצם היתכנותם כחוויה משותפת שנויה במחלוקת; ובמילים אחרות, העובדות ניתנות להחוות שונה ולכן, חלק מהחוקרים מניחים כי כל עובדה או אירוע התחולל "בעיני המתבוננים". היבט נוסף הוא הסיפר (נרטיב), דהיינו האופן שבו חברה "מהנדסת" את הסיפור ההיסטורי שלה, מָבְנַה אותו. לפי האקלים הפוליטי הרלוונטי לעת ספציפית, מודגשים סיפורים היסטוריים הדגשת יתר ואחרים מוצנעים, כאשר מהנדסי התרבות מבצעים סלקציה בעובדות ומשנים את הפרופורציות. הנרטיב מבוסס פסיכולוגית על הזכרת אירועים מסוימים והשכחתם של אחרים. הפילוסוף הצרפתי ארנסט רנן ציין בכתביו שאומה הופכת להיות כזו, כאשר ציבור אחד זוכר ושוכח ביחד, את אותם האירועים.
לדוגמה, בעת תהליך גיבושה של מצרים לאומה או קהילה מדומיינת אחת שהחל בסוף המאה ה־19, בוצע קשר אתנוגרפי לתקופת הפרעונים, תוך דילוג על התקופה הבריטית, העות'מאנית, הממלוכית והמוסלמית, אף על פי שלהרכב האתני של האוכלוסייה המצרית כבר כמעט ולא היה קשר לתקופה זו. כך גם העצמתו של סיפור מצדה כחלק מהנרטיב של קוממיות מדינת ישראל, או הפיכתם של הסולטאנים העות'מאניים הראשונים ללוחמי קודש - ראזים, זאת כדי לקבל הכשר דתי לאימפריה המתהווה, אף על פי שהסוגיה הדתית הייתה מאוד משנית במלחמתם להשגת שטחים ושלל ביזה.
היסטוריה היא גרסתו של ההיסטוריון לאירועים, אך לעיתים אין בנמצא היסטוריון שיתעד באופן ישיר את האירוע והשלכותיו. כך נותר המרד הגדול בגרסתו הכמעט בלעדית של יוסף בן מתתיהו, אירוע שהוא והשלכותיו הועצמו מאוד בהיסטוריה של העם היהודי, בעוד שמרד בר כוכבא, שהיה לא פחות "גדול", והשלכותיו קשות באותה מידה לפחות, נותר מוצנע יותר בהיסטוריה מאחר שלא תועד באופן ישיר.
היסטוריה כללית והיסטוריה לאומית
במקומות שונים בעולם נהוג ללמד נושאים בהיסטוריה כללית והיסטוריה מקומית־לאומית באותה מסגרת חוגית באוניברסיטה במסגרת חוג אחד להיסטוריה. בישראל התפתחה מסורת ייחודית לפיה נושאים בהיסטוריה יהודית ובהיסטוריה כללית נלמדים בשני חוגים נפרדים. מקורה של ההפרדה בימי הבראשית של האוניברסיטה העברית, והיא הועתקה אחר כך גם לאוניברסיטאות ומכללות אחרות בארץ.
רוויזיוניזם היסטורי
מונח אקדמי המשמש לתיאור בחינה מחדש של אירועים בהיסטוריה במטרה לעדכנם בגילויים חדשים, נטולי דעות קדומות, ובעלי מידע מדויק יותר. מחקר היסטורי רוויזיוניסטי הוא מקובל, מתבצע לעיתים קרובות בזרם המרכזי של לימודי ההיסטוריה, ונחשב לתהליך מתמשך של פיתוח ושיפור ההיסטוריה הכתובה.
היסטוריון
היסטוריון הוא אדם העוסק בחקר ההיסטוריה האנושית ובתיאורה; בהערכת האירועים הקובעים בהיסטוריה; בהצעת תיקוף של פרק זמן מוגדר; בהצבעה על העיקר ועל הטפל במסכת האירועים של האנושות; ובפרשנות וההדרה של תעודות היסטוריות.
דרך המלך לרכישת היכולת המקצועית לכתיבת היסטוריוגרפיה מוסמכת היא הכשרה באקדמיה, כלומר לימודים בחוגים העוסקים בהיסטוריה באוניברסיטה. באוניברסיטאות בעולם, בפקולטה למדעי הרוח, אם הוקמה בהן, כמעט תמיד קיים חוג להיסטוריה. אך למעשה רובם ככולם של תחומי החקר וההוראה בפקולטה זו הם ההיסטוריה של התרבות האנושית לגווניה; גם בפקולטה למדעי החברה עוסקים בהיסטוריה במידה רבה. באוניברסיטאות בישראל נהוגה, במסגרת הפקולטה למדעי הרוח, חלוקה לחוגים אחדים, מתמחים באזורים או תרבויות, כגון "היסטוריה", "היסטוריה של עם ישראל", "לימודי ארץ ישראל", "היסטוריה של המזרח התיכון" ושמות נוספים. במקומות אחרים בעולם מקובלת פחות חלוקה שכזו. בכמה אוניברסיטאות מצוי החוג להיסטוריה במסגרת הפקולטה למדעי החברה, ולא במסגרת מדעי הרוח.
בכל התקופות פעלו היסטוריונים תחת חסותם של שליטי המדינה, ממסד הדת השלטת, או גופים כלכליים. עובדה זו גרמה לעיתים לכתיבה מוטה לטובת הפטרון; אך גם ממנה ניתן להפיק תועלות היסטוריוגרפיות שונות. לדוגמה, ההיסטוריון יוספוס פלביוס כתב את חיבוריו בהיותו ברומא סמוך על שולחן השלטונות ותחת השגחתם. עבודתו של היסטוריון שפעילותו ממומנת על ידי גוף בעל אינטרס, יכולה להיחשב כבלתי אובייקטיבית, הגם שהאמת ההיסטורית מורכבת ונתונה לפרשנויות אחדות ואף מנוגדות. רבים מן היסטוריונים עוסקים במחקר ובפרסומו במסגרות אקדמיות, כגון מכוני מחקר ואוניברסיטאות, והוצאות הספרים הקשורות לגופים אקדמיים. היסטוריונים אחרים עוסקים בעבודה עצמאית, הם כותבים מחקרים ומפרסמים מאמרים וספרים בתחום שהתמחו בו. חקר ההיסטוריה מתבצע גם עבור ארגונים וגופים גדולים, ציבוריים ופרטיים; כגון מחלקת ההיסטוריה של צה"ל, שבה עמלים על מחקר וכתיבה שיטתית, לאו דווקא לעיניו של הציבור הרחב, של ההיסטוריה של צה"ל מאז היותו ובכל היבט, גופים מוניציפליים ואף משפחות.
פילוסופיה של ההיסטוריה
היסטוריוסופיה, או "פילוסופיה של ההיסטוריה", היא תחום ידע העוסק במהותה וערכה של ההיסטוריה. בשאלות: האם ההיסטוריה מבטאת אמת, האם היא מוגדרת כמדע, כיצד היא צריכה להיראות, ומה הערך שלה מבחינה תרבותית ואנושית.
תיקוף
מתודולוגיה בחקר ההיסטוריה, בעזרתה קובעים היסטוריונים פרקים מוגדרים ברצף האירועים שנרשמו לאורך הזמן. החלוקה לתקופות המוצעת בהיסטוריוגרפיה איננה "טבעית", כל חלוקה נובעת מפרשנות של היסטוריון או אסכולה של היסטוריונים לרצף אירועים ומהלכם. ובקביעת תיקוף ישנה אמירה או מכלול אמירות על מהותה של תקופה. התיקוף הוא חלק אינטגרלי מן התרבות האנושית, מאז היותה נזקקו בני האדם להעניק משמעויות לפרקי זמן, בדברי ימי הכלל והפרט. מלבד היסטוריונים, לקחו חלק בתיקוף גם הוגי דעות, אנשי דת, מדינאים, ואף אמנים.
האירועים הנחרצים בקיום האנושי קובעים את גבולי התקופות בתודעה האנושית, ובכלל זה בהיסטוריוגרפיה העממית והממוסדת; בין שהם בשל תנודות איתני הטבע: רעידת אדמה או בצורת, בין שהם בתחום המדיני, כמו מלחמה, התחלפות השלטון והשליט, או בשל גילויים, המצאות ושינויים בתרבות, במדע ובטכנולוגיה. אירועים אלה סוגרים או פותחים תקופה חדשה ואחרת. אחד מאתגרי ההיסטוריון, בעשותו את מלאכת הכתיבה ההיסטורית, הוא להבחין בין הרצף והמסורת לבין התמורה והמהפכה ברצף הזמן, ולבדוק מהם היחסים ההדדיים ביניהם. כמו כן, תהליכים היסטוריים רבים מתמשכים במקביל, או למרות, התמורה והמהפכה, או שמתקיימת, במעין תקופת ביניים, חפיפה בין סיומה של תקופה אחת, לבין תחילתה של חדשה.
גאוגרפיה היסטורית
מיקומים גאוגרפיים מסוימים יכולים להוות בסיס למחקר היסטורי, למשל, יבשות, מדינות וערים. לשם כך, היסטוריונים פונים לעיתים קרובות לגאוגרפיה. לדוגמה, חיוני ללמוד את הגאוגרפיה של מצרים כדי להסביר התפתחות הציוויליזציה המתקדמת של המצרים הקדמונים, הציוויליזציה המצרית נבנתה על גדות נהר הנילוס והאדמה העשירה סביבו אפשרה לגדל מספיק יבול כדי להאכיל לא רק את החקלאים, אלא גם את אנשי הערים, כך שלא כל תושבי מצרים היו צריכים לעסוק בחקלאות, אלא גם בעיסוקים שאפשרו את קידום החברה.
היסוד החשוב ביותר בתחום הוא השילוב בין קריאה ביקורתית של מקורות ראשוניים בד בבד עם עבודת שטח, בה נסקרות ראיות המצויות בשדה כגון תצורות נוף, שיקולים גאוגרפיים ושרידים, והתאמתם או עימותם זה עם זה. זאת בניגוד להיסטוריון המבסס את מחקרו על מקורות גרידא. חתך רוחב מיועד לתיאור גאוגרפי (נוף, גבולות, שמות גאוגרפיים) של תקופה מסוימת (למשל ארץ ישראל בתקופה הביזנטית). חתך רוחב לרוב איננו "צילום רגע" אלא כולל שינויים בתוך התקופה הנסקרת. חתך אורך הוא מחקר של מקום מסוים לאורך ההיסטוריה (למשל בית גוברין לאורך הדורות).
היסטוריה צבאית
ענף בהיסטוריה, החוקר ומתאר קרבות, סכסוכים ומלחמות בין שבטים, מדינות וקואליציות כלל-עולמיות. ההיסטוריה הצבאית מתארת את השפעות המלחמה על חברות, על תרבויות, על הכלכלה ועוד. אף על פי שמאז ומתמיד היו סכסוכים בין קבוצות, ההיסטוריה הצבאית מלווה את האנושות כ־5,000 שנה – מאז המצאת הכתב. תיעוד אירועים מלחמתיים הוא רב שנים ומובא באמצעים רבים: מציורי קיר על מערות דרך סיפורי עם וספרים ועד שידור חי של אירועים בזמן אמת. ככל שהתפתחה הטכנולוגיה, כך נוצרו דרכים רבות יותר לתעד מלחמות. התיעודים הראשונים של היסטוריה צבאית הם משנת 2700 לפנה"ס, ממלחמות שערכה האימפריה השומרית במסעות ההתפשטות שלה. קיימות מספר רשומות, כדוגמת התנ"ך והאיליאדה המתארות קרבות ומלחמות, אך עדותן כמקור היסטורי מהימן מוטלת בספק. הרודוטוס, המכונה אבי ההיסטוריה, מתאר את פלישת פרס ליוון, במאה החמישית לפני הספירה.
תתי נושא בולטים: היסטוריה של כלי הירי.
היסטוריה של הדתות
ההיסטוריה של הדתות מתייחסת לרישומים כתובים של חוויות ורעיונות אנושיים דתיים. תקופה זו של ההיסטוריה של הדת מתחילה עם המצאת הכתב לפני כ־5,200 שנה (3500 לפנה"ס) במזרח הקרוב. התקופה הפרהיסטורית של הדתות מתייחסת למחקר אודות אמונות דתיות שקדמו להמצאת הכתב. ציר הזמן של הדתות הוא כרונולוגיה השוואתית של הדתות.
היסטוריה חברתית
תחום של המחקר ההיסטורי, שנחשב על ידי רבים כאחד ממדעי החברה, שמנסה לראות את העדויות ההיסטוריות מנקודת המבט של מגמות חברתיות מתפתחות. בראייה זו, ניתן לכלול בהיסטוריה חברתית את תחומי ההיסטוריה הכלכלית, המשפטית, ובחינות היבטים אחרים של החברה האזרחית שמראות על ההתפתחות של נורמות חברתיות והתנהגות. בעוד שתומכי ה"היסטוריה מלמטה" – חקר ההיסטוריה מבעד לעיניו של האיש הפשוט שבעבר, או החפצים שלו, ואסכולת האנאל הצרפתית, רואים עצמם כהיסטוריונים חברתיים, יש לראות את התחום כרחב בהרבה בהתפתחות ההיסטוריוגרפיה. בניגוד לגישות אחרות, ההיסטוריה החברתית מנסה לראות עצמה כצורה סינתטית של היסטוריה, שאינה מוגבלת להצגת עובדות היסטוריות, אלא מוכנה לחקור את המידע ההיסטורי באופן שיטתי יותר.
תתי נושא בולטים:
היסטוריה תרבותית
היסטוריה תרבותית משלבת בין גישות האנתרופולוגיה וההיסטוריה כדי לבחון מסורות תרבות פופולריות ופרשנויות תרבותיות של חוויה היסטורית. היא בוחנת את התיעודים והתיאורים הנרטיביים של אירועים מהעבר, הכוללים את מכלול האירועים (המתרחשים ברצף ומובילים מהעבר להווה ואף לעתיד) הנוגעים לתרבות. ההיסטוריה התרבותית מתעדת ומפרשת אירועי עבר בהם מעורבים בני אדם דרך הסביבה החברתית, התרבותית והפוליטית של האמנויות והמנהגים הקשורים לקבוצה חברתית. היא חוקרת ומפרשת את תיעוד החברות האנושיות על ידי ציון דרכי החיים השונות הייחודיות שנבנו על ידי קבוצת אנשים הנמצאים בבחינה. ההיסטוריה התרבותית מערבת את מקבץ הפעילות התרבותית מהעבר, כדוגמת טקסים, הדרכות במנהגים והאינטראקציה בין התושבים המקומיים.
היסטוריה כלכלית
שדה מחקר בלימודי הכלכלה שבוחן תופעות כלכליות והתפתחותן מתוך פרספקטיבות של חקר ההיסטוריה, או מהעבר השני מסתכל על תופעות היסטוריות בראי תאוריות בכלכלה. ניתוח היסטורי כלכלי מתבצע על ידי מגוון מתודות ובכללן שימוש בשיטות מחקר היסטוריות, סטטיסטיות, ויישום של תאוריות ומודלים כלכליים על נתונים היסטוריים. נושאי המחקר בתחום כוללים בין היתר צמיחה כלכלית לאורך ההיסטוריה, איתור הסיבות הכלכליות לפרוץ המהפכה התעשייתית, היסטוריה של שוק הפיננסים, היסטוריה של שוק העסקים, היסטוריה דמוגרפית והיסטוריה של שוק העבודה.
תתי נושא בולטים:
היסטוריה עולמית
תת-דיסציפלינה אקדמית צעירה יחסית, אשר החלה להתפתח בשנות ה-80 של המאה ה־20. מטרת המחקר בתחום היא להבליט תהליכים משותפים, להצביע על השפעות והשפעות שכנגד ולצייר תמונה גלובלית של ההתפתחות האנושית. היסטוריה עולמית שואפת להיות יותר מאשר אסופה של היסטוריות נבדלות של מדינות, עמים וציוויליזציות.
היסטוריה של הרעיונות
תחום מחקר בהיסטוריה ובתחומים הקרובים, העוסק בביטוי, שימור ושינוי של רעיונות אנושיים במשך הזמן. חוקרים מתייחסים להיסטוריה של הרעיונות לפעמים כתת-תחום של היסטוריה אינטלקטואלית.
היסטוריה של האמנות
תחום הדן בהיסטוריה של האמנות החזותית. אף על פי שהוא משיק בנקודות רבות לתחום הפילוסופיה והאסתטיקה, אין הגדרת טבעה של "האמנות" תחום העיסוק המרכזי שלו. התחום של תולדות האמנות מנסה לסווג שינויים ותקופות באמנות במשך הזמן וכן להבין טוב יותר כיצד האמנות מעצבת ומעוצבת על ידי החברה והתרבות. לשם ניתוח האמנות בתקופותיה השונות, ומתוך ההנחה כי תהליכי היצירה של אמן הם תהליכים בעלי סטרוקטורה הניתנת לתיאור או ניתוח פרשני, משתמשים ההיסטוריונים בכלים השאובים מתחומי מחקר שונים כגון איקונוגרפיה, היסטוריה, סוציולוגיה, פסיכולוגיה ופסיכואנליזה, פילוסופיה, ארכאולוגיה ועוד. על פי רוב, נהוג לייחס לתחום זה בעיקר את תולדות האמנות האירופית. עם זאת, ישנם היסטוריונים של האמנות החוקרים אמנות שאינה אירופית, כגון אמנויות המזרח הרחוק, אמנות אפריקאית ועוד.
דירוג הרים HC (אופני כביש)
דירוג הרים HC (בצרפתית: Hors catégorie, מילולית: "מעבר לדירוג") הוא מונח צרפתי בשימוש בתחרויות אופניים לתיאור דרגת טיפוס (קושי) הקשה ביותר (אחרי דירוגים 1-4, כאשר 4 הקל ביותר ו-1 הקשה ביותר מבין הטיפוסים המדורגים).
אופן קביעת הדירוג
דירוג קושי נקבע לרוב לפי שיפוע המסלול ואורכו, אך יכול להיות מושפע גם ממיקומו בקטע, כך שלמשל טיפוס בדרגה 1 יכול להיהפך ל-HC אם הוא גם סיום הקטע. חשיבות הדירוג היא לתחרות "מלך ההר" (אחד מקטוגוריות המובילים המקובלות, בנוסף למנצח בדירוג הכללי, המוביל הצעיר וה"ספרינטר"), כשכמות הנקודות המחולקת גבוהה משמעותית בדרגת HC. בטור דה פראנס (בין השנים 2012-2016) דורגו העליות באורך ממוצע של 16.1 קילומטרים ושיפוע ממוצע של 7.4% כטיפוסי HC, עם כ-7 טיפוסי HC בכל טור.
היסטוריה
בשנותיו הראשונות של הטור דה פראנס הייתה רק קטגורית טיפוס אחת, כאשר הנקודות של תחרות "מלך ההר" חולקו לעשרת הרוכבים הראשונים שחצו את הפסגה, החל מ-10 נקודות לרוכב הראשון, 9 לשני ועד נקודה אחת לרוכב העשירי. בטור הראשון שלאחר מלחמת העולם השנייה ב-1947 (אחרי הפסקת התחרות מ-1939) פוצלה התחרות לשתי קטגוריות, דירוג 1 ודירוג 2, כשדרגה 1 העניקה נקודות באופן זהה לטורים שלפני פרוץ המלחמה, בעוד קטגוריה 2 העניקה רק 5 נקודות לרוכב הראשון.
לאור הצלחת החלוקה, נוספה קטגוריה שלישית בטור ב-1949, שהעניקה 3 נקודות לרוכב הראשון, בפסגות נמוכות ופשוטות יותר לטיפוס באופן יחסי. ב-1962 נוספה הקטגוריה הרביעית, וחלוקת הנקודות השתנתה: 15 נקודות הוענקו לרוכב הראשון בקטגוריה הראשונה, 10 נקודות לקטגוריה השנייה, 5 נקודות לקטגוריה השלישית ו-3 נקודות לקטגוריה הרביעית. בין השנים 1962-1978 נשארו ארבע הקטגוריות עם שינויים קלים בלבד בחלוקת הנקודות.
נשים בממשלות ישראל
תת הייצוג של נשים, הן בממשלות ישראל, בפוליטיקה המקומית ובתפקידים בכירים במשק בולט במיוחד לאור העובדה שפערי ההשכלה הפורמלית בין גברים ונשים בישראל החל משנות ה-80 וה-90 אינם ממשיים. אנשי מדעי החברה רואים בנרטיב הביטחוני וההפרדה בין הספרה הפרטית למול הספרה הציבורית כשתיים מהסיבות המרכזיות לפערי הייצוג בין גברים ונשים בכניסה לחיים הציבוריים בישראל, ולפיכך גם כזו המשפיעה על נשים בעמדות כוח כמו הממשלה. עם זאת, החל משנות ה-90 ניתן היה לראות ייצוג הולך וגובר של נשים בתפקידים אלו, אך עדיין במספרים נמוכים יחסית לייצוג הגברי.
עד תום ממשלת ישראל השלושים וארבע, מעולם לא כיהנו יותר מארבע נשים בו זמנית כשרות, גם כאשר הממשלה מנתה יותר מ-20 שרים. בממשלת ישראל השלושים וחמש, לראשונה, הגיע מספר השרות המכהנות בו זמנית, לשמונה. הן היוו כ-23.5 אחוזים מכמות השרים. בממשלה לאחריה היו תשע, המהוות שליש ממספר השרים והשרות.
המשרדים הנפוצים בהם נשים כיהנו היו המשרד להגנת הסביבה, המשרד לשוויון חברתי, משרד החינוך, משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה, משרד העלייה והקליטה, משרד התפוצות, משרד התרבות והספורט ומשרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות. משרדים נוספים בהם כיהנו נשים היו משרד החוץ, משרד האנרגיה, משרד הבינוי והשיכון, משרד הבריאות, משרד התחבורה והבטיחות בדרכים, משרד החקלאות ופיתוח הכפר, משרד הכלכלה והתעשייה, משרד המשפטים, משרד הרווחה והביטחון החברתי, משרד הפנים, משרד התקשורת, המשרד לשיתוף פעולה אזורי, משרד התיירות, משרד המודיעין, משרד העבודה, המשרד לנושאים אסטרטגיים, משרד ההסברה והמשרד לקידום מעמד האישה.
מעולם לא כיהנה אישה כשרה במשרד הביטחון או במשרד לביטחון הפנים, כמו גם במשרד האוצר, המשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל, המשרד לשירותי דת, משרד ירושלים ומסורת ישראל ומשרד המורשת. אף אישה לא כיהנה כסגנית ראש הממשלה מאז קום המדינה, אך אישה אחת, ציפי לבני, כיהנה כממלאת מקום ראש הממשלה.
תפקידים בכירים - נשים בממשלות ישראל
גולדה מאיר היא האישה היחידה אשר כיהנה מאז קום המדינה כראש ממשלת ישראל. היא נבחרה לתפקיד מעט לפני הבחירות לכנסת השביעית, בשנת 1969, לאחר פטירתו של לוי אשכול, וסיימה את תפקידה בשנת 1974. מאיר, יחד עם ציפי לבני הן גם שתי הנשים היחידות שכיהנו כשרות חוץ בממשלות ישראל, כאשר מאיר החזיקה בתפקיד כ-10 שנים משנת 1956 ועד 1966. לבני היא גם האישה היחידה אשר כיהנה בתפקיד השני בחשיבותו בממשלת ישראל, ממלאת מקום ראש הממשלה. לבני היא גם השרה שכיהנה במספר הרב ביותר של משרדים - 6 משרדי ממשלה שונים (בנוסף למשרת שרה ללא תיק): החוץ, החקלאות, המשפטים, הבינוי והשיכון, שיתוף פעולה אזורי והעלייה והקליטה.
עם סיומה של גולדה מאיר בתפקיד ראש ממשלת ישראל בשנת 1974, עברו 12 שנה עד שאישה מונתה לשרה עם משרד, כאשר שושנה ארבלי-אלמוזלינו מונתה לשרת הבריאות. ב-1992 מונתה שולמית אלוני לעמוד בראשות משרד אחר, משרד החינוך.
תפקידים בכירים נוספים בהם כיהנו נשים הם משרד החינוך אשר היה בראשות נשים כשבע שנים במצטבר, מתוכם חמש שנים על ידי לימור לבנת, והשאר על ידי שולמית אלוני ויולי תמיר. גם במשרד התקשורת החזיקו נשים כשבע שנים במצטבר, מתוכן שש שנים בין שנת 1993 ועד 1999 על ידי שולמית אלוני ולימור לבנת ושנה נוספת על ידי דליה איציק, לימים יו"ר הכנסת. משרד המשפטים אויש על ידי ציפי לבני ואיילת שקד.
עד שנות ה-70
מהממשלה הראשונה ועד הממשלה ה-12, ולאורך כל אותה תקופה, כיהנה רק גולדה מאיר כשרה בממשלות ישראל. מאיר, אשר החלה כמזכירת מועצת הפועלות בהסתדרות, התקדמה לתפקיד מנהלת המחלקה המדינית בסוכנות היהודית ובהמשך שימשה כצירה במוסקבה, חזרה ב-1949 למדינת ישראל הצעירה, לאחר שנבחרה מטעם מפא"י לכנסת וכיהנה בתפקיד שרת העבודה והביטוח העממי. מאיר המשיכה בתפקיד זה ב-7 ממשלות שונות ותחת כמה ראשי ממשלה ולבסוף התקדמה לתפקיד שרת החוץ בו כיהנה כ-10 שנים עד שנת 1966.
לאחר הפסקה של 3 שנים, בהן לא כיהנה מאיר כשרה, נבחרה כמועמדת פשרה בין מועמדים שונים, לעמוד בראש המערך השני וכראש הממשלה, ולאחר מכן נבחרה גם בבחירות לכנסת השביעית, בשנת 1969 לאחר זכיית המפלגה במירב המנדטים בשנית כראש ממשלת ישראל. על אף היותה אישה, לא הייתה ידועה כפמיניסטית ולא מינתה אף אישה נוספת כשרה בממשלתה.
בזמן כהונתה של מאיר, כמות הנשים נעה בין 10 ל-14 בממוצע בכל כנסת, רובן ממפלגת פועלי ארץ ישראל ובהמשך ממפלגת העבודה הישראלית והמערך. דווקא בבחירות בהן נבחרה מאיר לראש הממשלה, הבחירות לכנסת השביעית, היה מספר הנשים בכנסת הנמוך ביותר עד אותו הזמן, 8 נשים בלבד.
שנות ה-70
לאחר ניצחון המערך בבחירות לכנסת השמינית אשר השאיר את מאיר בתפקיד ראש הממשלה, התפטרה מאיר בעקבות פעילות תנועות המחאה לאחר מלחמת יום הכיפורים, ויצחק רבין נבחר להחליפה. רבין מינה ביוני 1974 את שולמית אלוני לשרה בלי תיק. אלוני הספיקה לכהן 5 חודשים בלבד עד התפטרותה בעקבות מינוי יצחק רפאל מהמפד"ל לשר.
ככלל, שנות ה-70 לא היו טובות לייצוג הנשי בממשלות ישראל, כאשר במשך כמעט 9 שנים, משנת 1974 ועד שנת 1983 עם החלפתו של מנחם בגין, לא הייתה אף אישה בתפקיד שרה בממשלות ישראל, כאשר בשנתיים האחרונות של אותה התקופה (החל מאוגוסט 1981) כיהנה אישה כסגנית שר. תקופה זו, אשר חלקה הראשון הייתה רוב כהונת יצחק רבין כראש ממשלה ורובה הייתה כאשר מנחם בגין לא מינה בכל משך כהונתו, עד חודש בלבד לפני הודעת עזיבתו מן התפקיד, ולו אישה אחת כשרה במשך 6 שנות כהונתו, הייתה התקופה הארוכה ביותר בתולדות מדינת ישראל ללא ייצוג נשי בממשלה.
שנות ה-80
גם בשנות ה-80 הייצוג הנשי בממשלה היה קטן, כאשר רק שתי נשים כיהנו כשרות ובסך הכול לתקופה מצטברת של 3.5 שנים בלבד.
בשנת 1981 מונתה לראשונה אישה בישראל כסגנית שר, כאשר שר החינוך התרבות והספורט, זבולון המר, מינה את מרים גלזר-תעסה לסגניתו. בכך נשבר רצף של 7 שנים ללא אישה בתפקיד ממשלתי. שנתיים לאחר מכן, כתשע שנים לאחר שהשרה שולמית אלוני פרשה מן הממשלה וללא אף שרה בכל אותה תקופה, כחודשיים לפני הודעת מנחם בגין על עזיבתו ומספר חודשים לפני מינויו של יצחק שמיר לראש הממשלה, מונתה שרה דורון מן הליכוד לשרה בלי תיק. דורון החזיקה בתפקיד כשנה וחצי עד לבחירות לכנסת האחת עשרה, אז נבחר שמעון פרס לראש הממשלה בהסכם הרוטציה עם שמיר.
תקופת פרס בין השנים 1984 עד 1986 עברה כלל ללא מינוי שרות. עם זאת שושנה ארבלי-אלמוזלינו ממפלגת העבודה מונתה לסגנית שר הבריאות, ומיד עם כניסתו של שמיר לתפקיד ראש הממשלה, על פי הסכם הרוטציה, מונתה לשרת הבריאות, ולאישה הראשונה מלבד גולדה מאיר שמונתה לשרה עם משרד. היא כיהנה בתפקיד כשנתיים ולא מונתה לשרה בקדנציה השלישית של שמיר כמו גם אף אישה אחרת. באותה תקופה החלה לכהן גאולה כהן ממפלגת התחייה, כסגנית שר, אך פרשה מן התפקיד שנה אחת בלבד לאחר מינויה.
שנות ה-90
החל משנות ה-90 עם עליית מעמד האישה בחברה הישראלית שופר מעמדן של הנשים בממשלות ישראל למן ממשלת רבין ואילך, באופן יחסי, גם אם עדיין באופן מועט, ולראשונה מקום המדינה כיהנו שתי נשים בו זמנית בממשלה וכשרות למשרדים ולא כשרות ללא תיק.
נוסף על שתי השרות, כיהנה בכנסת ה-13 גם מאשה לובלסקי כסגנית שר התעשייה והמסחר.
כאשר נבחר בנימין נתניהו מן הליכוד, בשנת 1996 לראשות הממשלה מינה שרה אחת בממשלתו, לימור לבנת, כשרת התקשורת, אשר לימים נהייתה אחת הנשים המשפיעות ביותר בפוליטיקה הישראלית לקראת סוף העשור ותחילת שנות ה-2000. לבנת החזיקה בתפקידה כשלוש שנים עד נפילת הממשלה בשנת 1999.
בשנת 1999 נבחר אהוד ברק לראשות הממשלה וחזר למנות שתי נשים לתפקידי שרות. ברק מינה את דליה איציק, לימים יו"ר הכנסת, למשרד להגנת הסביבה ואת יולי תמיר לשרה לקליטת עלייה, שני תיקים אשר לרוב אינם נחשבים לתיקים בכירים. קודם למינויה של תמיר, שלא הייתה חברת כנסת, קראו קולות במפלגת העבודה למנות לשרה את חברת הכנסת יעל דיין שהייתה ותיקה ומוערכת והאישה השנייה ברשימת המפלגה לכנסת. דיין גם הייתה מראשוני התומכים של ברק בתוך הסיעה. ברק החליט בכל זאת לא למנות אותה לממשלתו ובנאום מפורסם תקפה אותו בכנסת.
נוסף על איציק ותמיר כיהנה מרינה סולודקין במשך כשנה כסגנית השרה לקליטת עלייה. לראשונה מאז קום המדינה, נוצר בכך מצב בו גם תפקיד השר וגם סגנו מאוישים על ידי נשים.
העשור הראשון של המאה ה-21
שנות ה-2000 החלו בקפיצה נוספת בקידום ייצוג הנשים, עם התפרקות הממשלה ה-28, בשנת 2001 ולאחר הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה שבהן נבחר אריאל שרון. שרון הקים ממשלת אחדות לאומית עם מפלגת העבודה.
עקב ריבוי חברי הממשלה והתקדמות נשים לעמדות מפתח במפלגות השונות, נבחרו לראשונה 3 נשים לתפקידי שרות, מספר שיא עד אותו הזמן. עם זאת, במונחים כלל עולמיים ייצוג הנשים בממשלות ישראל עדיין מועט. ציפי לבני מונתה לשרה לשיתוף פעולה אזורי, דליה איציק עברה משרת איכות הסביבה לתפקיד שרת התעשייה והמסחר ולימור לבנת, לאחר הפסקה של שנה וחצי מונתה לשרת החינוך} תפקיד שבו החזיקה 5 שנים, זמן נדיר במונחים של הפוליטיקה הישראלית ואחד התפקידים החשובים ביותר בממשלה.
ממשלת שרון הראשונה התאפיינה בריבוי נשים, בכך שנוסף על שלוש השרות, כיהנו בממשלה זו גם שלוש סגניות שר – דליה רבין פילוסוף כסגנית שר הביטחון, נעמי בלומנטל כסגנית שר התשתיות הלאומיות, ולתקופה קצרה גם סופה לנדבר כסגנית שר התחבורה.
כשנה וחצי לאחר מינוי נאות לשרה, נאלצה לפרוש עקב מחלת הסרטן בה חלתה, מחלה ממנה נפטרה כחודשיים לאחר מכן, לקראת סוף שנת 2004. בתחילת 2005 מונתה דליה איציק לשרת התקשורת. בממשלת שרון השנייה כיהנו בשלב מסוים ארבע נשים בתפקידי סגניות שר במשרדי הממשלה השונים, חלקן מונו עקב תמיכתן בשרון בתוכנית ההתנתקות. ח"כ גילה גמליאל מונתה לסגנית שר החקלאות ופיתוח הכפר, ובכך הייתה לסגנית השר הצעירה ביותר בתולדות המדינה; ח"כ רוחמה אברהם מונתה לסגנית שר הפנים; ח"כ מרינה סולודקין שבה לתפקיד סגנית שרת הקליטה וח"כ אורית נוקד מונתה לסגנית במשרד המשנה לראש הממשלה.
לקראת סוף 2005, ולאחר הקמת מפלגת קדימה ופרישת רוב סיעות הקואליציה, עזבו לימור לבנת ודליה איציק את תפקידן וציפי לבני, אשר עברה לקדימה מונתה לאישה הראשונה, לראשונה מזה למעלה מ-30 שנה, לתפקיד שנחשב לאחד משני התפקידים היוקרתיים ביותר בממשלה, שרת החוץ.
בזמן ממשלת המעבר, כיהנה רק לבני כשרה והייתה שרת הקליטה, המשפטים והחוץ. סגניות השר היחידות היו: רוחמה אברהם ומרינה סולודקין שהמשיכו במשרדיהן. במקרה של אברהם מאחר שלא מונה מעליה שר פנים, שימשה כשרת הפנים בפועל וניהלה את משרד הפנים עד תום מערכת הבחירות.
לאחר שתי קדנציות בהן שלוש נשים כיהנו כשרות, בממשלה ה-31, כיהנו בהתחלה רק שתי שרות, כאשר דליה איציק אשר יועדה להיות השרה השלישית, מונתה לבסוף להיות האישה הראשונה בתולדות ישראל בתפקיד יושב ראש הכנסת.
ציפי לבני שבעקבות הצלחת מפלגתה החדשה, שבה ומוקמה במקום השלישי, ומינוי אהוד אולמרט לראש הממשלה לאחר הבחירות לכנסת השבע עשרה, מונתה לאישה הראשונה בתולדות המדינה, לתפקיד הבכיר אחרי ראש הממשלה כממלאת מקום ראש הממשלה. בנוסף המשיכה לכהן כשרת החוץ בממשלה. בנוסף ללבני מונתה חברת הכנסת יולי תמיר לתפקיד שרת החינוך כנציגת סיעת העבודה-מימד. אף אישה לא מונתה לתפקיד סגנית שר, מאחר שהוחלט כי בממשלה החדשה לא ימונו סגני שרים. ב-4 ביולי 2007 מונתה חברת הכנסת רוחמה אברהם לתפקיד השרה המקשרת בין הממשלה לכנסת, וכך עלה מספר השרות לשלוש.
לכנסת השמונה עשרה נבחר מספר שיא של 21 נשים, אך בממשלה ה-32 שהרכיב בנימין נתניהו כיהנו רק שתי נשים מתוך שלושים שרים, בתפקידים זוטרים יחסית: שרת הקליטה סופה לנדבר והשרה לימור לבנת, המכהנת כשרת התרבות והספורט. לאחר כשנתיים מונה שרה שלישית, אורית נוקד, במשרד החקלאות. שתי נשים כיהנו כסגניות שר: לאה נס במשרד לענייני גמלאים וגילה גמליאל במשרד ראש הממשלה. נוקד כיהנה עד למינויה כסגנית שר במשרד התמ"ת.
העשור השני של המאה ה-21
לכנסת התשע עשרה נבחר מספר שיא של 27 נשים, כולל שלוש נשים שעומדות בראש שלוש סיעות; שלי יחימוביץ' (העבודה), זהבה גלאון (מרצ) וציפי לבני (התנועה). בממשלה ה-33 שהרכיב בנימין נתניהו כיהנו ארבע נשים מתוך עשרים ואחת, יותר מכל הממשלות הקודמות: שרת הקליטה סופה לנדבר, שרת התרבות והספורט לימור לבנת, שרת המשפטים ציפי לבני ושרת הבריאות יעל גרמן כ-18 אחוזים מכלל השרים. לבנת ולנדבר המשיכו מהקדנציה הקודמת. לבני כבר כיהנה בעבר במשרד המשפטים. גרמן הייתה השרה החדשה היחידה בממשלה, והיא האישה הראשונה שמונתה לתפקיד שרה ממפלגת יש עתיד. כל אותם משרדים המאוישים על ידי השרות בממשלה הנוכחית כבר אוישו בעבר על ידי נשים. ציפי חוטובלי מסיעת הליכוד ביתנו כיהנה כסגנית שר התחבורה ואילו פאינה קירשנבאום גם מסיעת הליכוד ביתנו כיהנה כסגנית שר הפנים. לבני הייתה גם האישה היחידה שכיהנה בקבינט המדיני-ביטחוני. בנוסף היא כיהנה כאישה יחידה בפורום החמישה הכלל את ראש הממשלה בנימין נתניהו, שר האוצר יאיר לפיד, שר הכלכלה והמסחר נפתלי בנט ושר הביטחון משה יעלון.
ב-4 בדצמבר 2014, לבני פוטרה מהממשלה וגרמן התפטרה גם כן עקב יציאת המפלגות "התנועה" ו"יש עתיד" מהקואליציה בשל הקדמת הבחירות. ב-10 במאי 2015 התפטרה לנדבר מהממשלה עקב פרישת מפלגת "ישראל ביתנו" מהקואליציה, כך שלמשך ארבעה ימים נותרה לבנת כשרה היחידה בממשלה. ב-31 במאי באותה שנה התפטרה קירשנבאום עקב חשדות בפלילים.
לכנסת העשרים נבחרו מספר שיא של נשים, 29, עלייה של שתי ח"כיות מהכנסת הקודמת. בסיום אותה הכנסת ב-אפריל 2018, כיהנו בכנסת 35 נשים. ב-14 במאי הורכבה ממשלה חדשה על ידי נתניהו, והיא כללה שלוש שרות חדשות; איילת שקד כשרת המשפטים ממפלגת "הבית היהודי", מירי רגב כשרת התרבות והספורט וגילה גמליאל כשרה לשוויון חברתי, שתי האחרונות ממפלגת "הליכוד". שקד היא האישה הראשונה שמכהנת כשרה וכחברת קבינט מטעם מפלגה דתית, כמו כן היא האישה היחידה שמכהנת בקבינט המדיני-ביטחוני בממשלה הנוכחית. גמליאל היא האישה הראשונה שמכהנת במשרד לאזרחים ותיקים מאז הקמתו ב-2006. ציפי חוטובלי מונתה לסגנית שר החוץ ללא שר מעליה, והייתה סגנית השר היחידה בממשלה, וכמו כן הייתה גם האישה הדתייה היחידה בממשלה. בסך הכל ישנן שלוש שרות מתוך עשרים שרים בממשלה ה-34 המהוות כ-15 אחוז מכלל השרים בממשלה. זוהי הממשלה הראשונה מאז זו ה-28 שכל השרות (עד הצטרפות ישראל ביתנו לממשלה) הן חדשות שלא כיהנו בעבר בשום ממשלה. בעקבות הצטרפות מפלגת "ישראל ביתנו" לקואליציה עלה מספר השרות ל-4 כאשר סופה לנדבר חזרה למשרד העלייה והקליטה. מספרן היחסי של הנשים בקרב הממשלה עלה לכ-20%.
ב-18 בנובמבר 2018 סופה לנדבר התפטרה מהממשלה כחלק מפרישת מפלגת "ישראל ביתנו" מהקואליציה. ב-9 בינואר 2019 מונתה יפעת שאשא-ביטון כשרה למשרד הבינוי והשיכון, כמחליפתו של יואב גלנט שפרש ממפלגת "כולנו" ועבר למפלגת "הליכוד". שאשא-ביטון היא האישה הראשונה שמכהנת כשרה מטעם מפלגת "כולנו", והיא האישה השנייה (אחרי ציפי לבני) שמאיישת את משרד הבינוי והשיכון. ב-21 בינואר 2020 ציפי חוטובלי מונתה כשרה במשרד התפוצות, מטעם מפלגת הליכוד, ובכך הפכה לשרה הדתייה הראשונה בתולדות המדינה.
שנות העשרים של המאה ה-21
בממשלה ה-36 שהוקמה ב-13 ביוני 2021 נשבר שיא חדש בייצוג נשי; נבחרו 9 נשים לכהן כשרות מתוך 27 שרים, ובכך אחוז הנשים בממשלה עלה לכשליש. חמש שרות כבר כיהנו בעבר בממשלות עבר, ביניהן שתי שרות שכיהנו ברצף מהממשלה ה-35 (פרקש-הכהן ותמנו-שטה). בנוסף, שלוש נשים מכהנות בקבניט בו זמנית (שקד, מיכאלי ושאשא-ביטון). איילת שקד מכהנת כשרת הפנים וקארין אלהרר מכהנת כשרת האנרגיה, והן הנשים הראשונות המכהנות בתפקידים אלו.
סמפור
מיוונית עתיקה: (σῆμα (sêma – סימן, (φωρος (phoros – נושא (ש"פ), מחזיק.
אומץ (מושב)
אוֹמֶץ, הוא מושב ישראלי בעמק חפר השייך למועצה האזורית עמק חפר, ונמצא סמוך למועצה המקומית זמר. רבים מתושבי עמק חפר ומתושבי היישוב השתמשו ומשתמשים בשם "אמָץ" כשם היישוב כראשי תיבות של מקימי המושב (אמ״ץ- ארגון משוחררי צהל).
היסטוריה
היישוב הוקם ב-15 באוגוסט 1949 על אדמות שהיו שייכות עד מלחמת העצמאות לצפון הכפר הערבי קאקון שתושביו נמלטו ממנו בעת התקפת אנשי "ההגנה" במהלך המלחמה. התושבים הראשונים היו חיילים משוחררים מגדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני, שחלקם השתתף בקרבות באזור, מול גדוד חיטין העיראקי, שהיה חלק מצבא ההצלה.
ישנם שני פירושים לשם היישוב; הראשון ראשי התיבות ארגון משוחררי צה"ל, השני -  אומץ וגבורה.
חלק מרחובות המושב קרויים על שם שירים עבריים ידועים, ובהם זרעי קיץ, חורשת האקליפטוס, הרעות, ילדותי השנייה, עץ השדה, נוף ילדות, בראשית ואסיף.
פביאן רידר
פביאן רידר (בגרמנית: Fabian Rieder; נולד ב-16 בפברואר 2002 בקופיגן שבשווייץ) הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת יאנג בויז ברן מליגת העל השווייצרית ובנבחרת שווייץ.
קריירת מועדונים
רידר גדל במחלקות הנוער של קופיגן, פ.צ. זולותורן ויאנג בויז ברן. ב-17 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של יאנג בויז ברן, בתיקו 0-0 נגד סרבט ז'נבה במסגרת המחזור הרביעי בליגת העל השווייצרית לעונת.
קריירה בינלאומית
נכלל בסגל נבחרת שווייץ לטורניר מונדיאל 2022.
ביברס נאתכו
ביברס נאתכו (באדיגית: Бибэрс Натхъо; בסרבית: Бибрас Натхо; נולד ב-18 בפברואר 1988) הוא כדורגלן צ'רקסי-ישראלי-סרבי שהתאזרח, המשחק בעמדת הקשר המרכזי והקשר אחורי בפרטיזן בלגרד מהליגה הסרבית. קפטן ושחקן נבחרת ישראל לשעבר. בעל עיטור נשיא מדינת ישראל לשנת 2023.
קריירת מועדונים
נאתכו נולד בכפר הצ'רקסי כפר כמא שבגליל התחתון, למשפחה צ'רקסית-מוסלמית. סבו היגר מטורקיה לשטחי המנדט הבריטי על פלשתינה (כיום מדינת ישראל). כשהיה בן 10 עבר לגור עם הוריו במודיעין, עקב מקום עבודתו של אביו. נאתכו החל לשחק כדורגל מקצועי בקבוצות הנוער של הפועל תל אביב, בהמלצת בן שהר שגדל עמו במודיעין ושיחק גם הוא במחלקת הנוער של הפועל תל אביב. בעונת 2006/2007 שיחק נאתכו לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת. ב-18 בנובמבר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף במשחק מול מכבי נתניה. בתום העונה היה שותף לזכיית הקבוצה בגביע המדינה לאחר ניצחון על הפועל אשקלון. ב-30 באוגוסט 2007 כבש את שערו הראשון בקריירה, בניצחון 3–0 על שירוקי באצטדיון בלומפילד, במסגרת מוקדמות גביע אופ"א.
בעונות הבאות הפך לאחד מהשחקנים החשובים בהפועל תל אביב, ומעמדו בקבוצה התחזק במיוחד לאחר הגעתו של המאמן אלי גוטמן לקבוצה באמצע עונת 2007/2008. ב-9 בפברואר 2008 כבש את שערו הראשון בליגת העל, במשחק מול מכבי פתח תקווה. בעונת 2009/2010 היה שותף להישג הגדול של הקבוצה, עת סיימה במקום הראשון בשלב הבתים של הליגה האירופית. במהלך הטורניר כבש נאתכו את השער האחרון בניצחון 3–1 על גטבורג בשוודיה, ואת השער האחרון בניצחון 3–0 על ראפיד וינה באוסטריה. בתום עונה זו זכתה הפועל תל אביב בדאבל, אך נאתכו עזב את הקבוצה חודשיים לפני סיום העונה. ב-28 בפברואר 2010 ערך את הופעתו האחרונה במדי הפועל תל אביב, כשהשלים 90 דקות בניצחון 1–0 על בני סכנין. בסך הכל הופיע נאתכו ב-147 משחקים במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות, בהם כבש 8 שערים.
לאחר שהשתתף עם הפועל תל אביב בשלב 32 הגדולות של הליגה האירופית נגד רובין קאזאן הרוסית, משך נאתכו את תשומת לבם של אנשי המועדון מליגת העל הרוסית, והוא הצטרף לקבוצה במרץ 2010, כשחתם על חוזה לארבע שנים. ב-14 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף במשחק מול לוקומוטיב מוסקבה. ב-17 באפריל 2010 כבש את שערו הראשון בליגה הרוסית, בניצחון 1–0 על אמקאר פרם. בעונת 2011/2012 כבש תשעה שערי ליגה וקיבל שבחים בתקשורת על משחקו בקבוצה, ובסיומה זכה עמה בגביע הרוסי. בסיום עונת 2012/2013, בה כבש תשעה שערים ובישל חמישה שערים, נבחר נאתכו לשחקן הזר המצטיין של העונה. בעונה זו הגיע עם הקבוצה לרבע גמר הליגה האירופית, וכבש שני שערים בהפסד הכפול של קאזאן לצ'לסי. בינואר 2014 הסתיים חוזהו של נאתכו במועדון.
ב-29 בינואר 2014 חתם נאתכו בפאוק סלוניקי מליגת העל היוונית עד תום העונה, תמורת שכר של 1.5 מיליון אירו, השכר הגבוה ביותר בקבוצה. ב-2 בפברואר 2014 ערך נאתכו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בהפסד 1–2 לפלאטניאס. שלושה ימים לאחר מכן כבש את שער הבכורה שלו, בניצחון 5–0 על OFI כרתים, ובסך הכל עד תום העונה כבש שלושה שערים ב-17 הופעות.
ב-9 באוגוסט 2014 חזר נאתכו לרוסיה וחתם על חוזה לארבע שנים בצסק"א מוסקבה, תמורת שכר של 2.5 מיליון אירו לעונה. ב-17 באוגוסט 2014 ערך נאתכו את הופעת הבכורה במדי צסק"א, כשעלה כמחליף בהפסד 0–1 לספרטק מוסקבה. ב-23 באוגוסט 2014 כבש את שער הבכורה שלו במועדון, בפנדל מול קבוצתו לשעבר רובין קאזאן. ב-31 באוגוסט 2014 כבש נאתכו שלושער ראשון בקריירה, והוסיף גם בישול, בניצחון 6–0 מול פ.צ. רוסטוב. בעקבות כך נבחר נאתכו לשחקן המצטיין של צסק"א מוסקבה לחודש אוגוסט. ב-17 בספטמבר 2014 ערך נאתכו את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשהשלים 90 דקות בהפסד קבוצתו 1–5 לרומא בשלב הבתים. ב-21 באוקטובר 2014 כבש נאתכו שער בכורה בליגת האלופות, בתיקו 2–2 מול מנצ'סטר סיטי. בסך הכל ערך בעונתו הראשונה בקבוצה 26 הופעות בליגה, בהן כבש 12 שערים, ובכל המסגרות כבש 14 שערים ב-34 הופעות.
בעונתו השנייה בצסק"א מוסקבה חל פיחות משמעותי במעמדו של נאתכו. הוא ערך רק 20 הופעות בליגה וכבש שני שערים, כשבמשחקים רבים במהלך העונה ישב על הספסל. ב-21 במאי 2016, לאחר ניצחון 1–0 על קאזאן, זכה נאתכו עם צסק"א באליפות רוסיה, שהייתה לאליפות הראשונה שלו בקריירה. בעונת 2016/2017 כבש שישה שערים ב-26 הופעות בליגה. בעונת 2017/2018 כבש ארבעה שערים ב-29 הופעות בליגה, בנוסף לשער הניצחון מול א.א.ק. אתונה במוקדמות ליגת האלופות. לאחר מכן העפיל עם הקבוצה לרבע גמר הליגה האירופית, שם הודחה מול ארסנל, ובתום העונה סיים את חוזהו במועדון והפך לשחקן חופשי.
ב-6 באוגוסט 2018 חזר נאתכו לליגה היוונית וחתם לשנתיים באולימפיאקוס מהליגה היוונית. ב-26 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק מול לבדיאקוס. ב-16 בספטמבר כבש את שערו היחיד במדי אולימפיאקוס, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-84 במצב של 1–1 במשחק מול אסטרס טריפוליס, ובדקה ה-92 כבש את שער הניצחון. בסך הכל ערך נאתכו 34 הופעות בעונה זו, מתוכן 21 הופעות בליגה, אך בסופה התיר את חוזהו ועזב את המועדון.
ב-19 באוגוסט 2019 חתם נאתכו לשלוש שנים בפרטיזן בלגרד הסרבית, תמורת שכר של כ-600 אלף יורו לעונה. כעבור שלושה ימים ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף במשחק מול מולדה במוקדמות הליגה האירופית. ב-1 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הסרבית, כשפתח בהרכב במשחק מול באצ'קה טופולה. ב-19 בספטמבר כבש נאתכו צמד שערים מול אלקמאר בליגה האירופית, במשחק שהסתיים בתיקו 2–2, וב-28 בספטמבר נאתכו הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה הסרבית, בניצחון 4–1 על רדניצ'קי ניש.
קריירת נבחרות
נאתכו שיחק בצעירותו בנבחרת הנוער של ישראל. במשחק מול נבחרת הנוער של סלובקיה בשנת 2007 ענד נאתכו את סרט הקפטן, והיה לקפטן נבחרת הנוער הראשון בישראל שאינו-יהודי. באותה שנה זומן לראשונה לסגל הנבחרת הצעירה של ישראל, בגיל 19 בלבד. נאתכו רשם במדי הנבחרת הצעירה 23 הופעות וכבש חמישה שערים.
באוגוסט 2009 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת של ישראל. ב-3 במרץ 2010 ערך נאתכו את הופעת הבכורה במדי הנבחרת הבוגרת, במשחק ידידות מול נבחרת רומניה, כשעלה מהספסל והחליף את שותפו לקבוצת הפועל תל אביב, גילי ורמוט. את שערו הראשון במדי נבחרת ישראל כבש ב-7 בספטמבר 2012, במשחק מול נבחרת אזרבייג'ן בבאקו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. נאתכו היה שחקן הרכב קבוע גם במשחקי מוקדמות יורו 2016 ומוקדמות מונדיאל 2018.
ב-24 במרץ 2018 נאתכו פתח בהרכב לראשונה יחד עם סרט הקפטן בהופעתו ה-50 במדי נבחרת ישראל הבוגרת, בהפסד 1–2 במשחק ידידות מול רומניה, ובכך הפך לשחקן הלא-יהודי הראשון שמשמש כקפטן נבחרת ישראל.
ב-25 במרץ 2023 נכנס כמחליף בדקה ה-88 (ככמות ההופעות שצבר עד אותה עת) במשחקו האחרון בנבחרת, שנגמר בתוצאת תיקו ביתית 1–1 מול קוסובו, כאשר הודיע במסיבת העיתונאים קודם לכן כי זהו יהיה משחקו האחרון במדי הנבחרת כקפטן וכשחקן, כשמחליפו בתפקיד שנבחר הוא אלי דסה ששימש כסגן-הקפטן של הנבחרת במהלך השנה שקדמה לכךundefined.
חיים אישיים
נאתכו הוא בן דודה של הכדורסלנית הצ'רקסית-ישראלית נילי נאתכו, שנהרגה בתאונת דרכים בשנת 2004, והוא נוהג לשחק עם הספרה 6 על מדיו כשם שהיא נהגה לשחק עם מספר זה. דודנו הוא הכדורגלן הרוסי-צ'רקסי, אמיר נאתכו. הכדורגלן הצ'רקסי-ישראלי, אמיר רוסתום, הוא קרוב משפחה נוסף.
הוא נשוי למעצבת האופנה טליה אשמוז-נאתכו, גם היא צ'רקסית-ישראלית מכפר כמא, ולהם שלושה ילדים. בנו הבכור שנולד בשנת 2012 קרוי על שם אביו של נאתכו, אכרם, ששירת במג"ב ומת מדום לב בשנת 2008.
ב-11 ביולי 2022 התאזרח נאתכו באופן רשמי בסרביה.
יוסף לישנסקי
יוסף לישַנסקי (1890 – 16 בדצמבר 1917, א' בטבת ה'תרע"ח), היה מראשי ארגון ניל"י, מייסד ומנהיג ארגון המגן. נידון לעונש מוות על ידי הטורקים והוצא להורג בתלייה בדמשק, יחד עם חברו לארגון נעמן בלקינד. הוצאתו להורג סימנה את קיצו של הארגון.
ילדות ונעורים
יוסף לישנסקי נולד לאיידל (עדינה) וליעקב טוביה בעיירה בפלך קייב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). עוד כשהיה בגיל רך, נספו אמו וכמעט כל אחיו ואחיותיו בדליקה. יוסף עלה עם אביו לארץ ישראל, כנראה ב-1896.
בארץ ישראל התגוררו השניים בביתו של ישראל לישנסקי, אחיו של יעקב, במטולה. באחד הימים נסע אביו של יוסף לירושלים ומאז לא שב, ולא ידוע מה עלה בגורלו. יוסף נותר לגור בבית משפחת דודו.
לישנסקי הצטיין בלימודים ונשלח ללמוד בסמינר בירושלים, אך לימודיו הופסקו כעבור כשנתיים עקב אי-יכולת מימון. הוא נסע למצרים, שם ניהל חווה חקלאית. כעבור שנתיים שב לארץ ישראל.
בשנת 1910 נשא לאשה את רבקה ברושקובסקי, בת איכרים מהמושבה בית-גן, לזוג נולדו בת ובן.
השומר
לישנסקי עסק בשמירה באופן פרטי, ובשנת 1912 ניסה להצטרף לארגון השומר. בארגון זה היה נהוג כי המתקבלים לשורותיו עוברים פרק זמן של מועמדות, ורק אז מוחלט האם לקבלם או לדחותם. הוא הוצב לשמור בראשון לציון, לאחר מכן בבן שמן ולבסוף במנחמיה.
כשהתקיפו ערבים את מנחמיה, בפברואר 1915, ירו השומרים והרגו את מנהיג המתפרעים. מדיניות "השומר" הייתה להימנע ככל האפשר מהרג ערבים, כדי להימנע מהסתבכות בנקמת דם, ולישנסקי הואשם בכך שהרג את הפורע ללא הצדקה מספקת (ככל שניתן לקבוע, הייתה זו האשמה לא מוצדקת; עדי ראייה סיפרו כי היורה היה שומר אחר). הוא הוברח למקום סתר למשך זמן קצר, מפחד נקמת הדם. בעקבות התקרית נדחתה קבלתו כחבר בארגון "השומר", אף שהצטיין בשמירה ונודע כרוכב מעולה.
סיפור זה היה רק העילה לדחייתו; למעשה נבעה הדחייה מהבדלי השקפה משמעותיים בינו לבין חברי וראשי השומר בני העלייה השנייה שהיו מושפעים מן הרוח הסוציאליסטית וחשו כי הם המעמד המקביל למעמד הפועלים ברוסיה. לישנסקי לא החזיק באידאולוגיות מסוג זה. בנוסף, הוא חלק על הגישה שהייתה מקובלת ב"השומר", לפיה יש לפגוע רק בפורעים הערבים עצמם ולא בבני כפרם.
גם בעיות אישיות היו בעוכריו. ישראל שוחט, מאנשי "השומר", כתב מאוחר יותר: "במשך תקופה ארוכה מאוד היה יוסף לישנסקי מועמד לחברות ב"השומר". הוא היה שומר טוב, ידע להשתמש בנשק; היה בקי במנהגי הסביבה ובערבית - ואף על פי כן לא נתקבל כחבר ל"השומר", ואף הורחק מהשמירה, משום שגילה חולשת אופי, נטייה להרפתקנות ושחצנות".
ניל"י
לניל"י הצטרף לישנסקי בראשית דרכה, כאשר היה לאנשי ארגון הריגול צורך בפעיל בנגב. היה זה כאשר נעצר אבשלום פיינברג בחשד לריגול, בדצמבר 1915. פיינברג הוחזק בכלא בבאר שבע, ועל מנת לשמור על קשר עמו, השתמשו אנשי ניל"י בלישנסקי, בין השאר, כדי להעביר פתקים שהוברחו מן הכלא אל בני משפחת אהרנסון, שישבו בעתלית. בשנת 1916 לא התרחשה כמעט פעילות בניל"י, למעט ניסיונות של מייסדיה ליצור קשר עם הבריטים, ועל כן המשיך לישנסקי להשקיע את עיקר מרצו בענייני "המגן", ולא ביצע פעילות מטעם ניל"י.
בראשית 1917, החליט אבשלום פיינברג לרדת למצרים כדי לחדש את הקשר עם הבריטים, שנותק. הוא יצא לדרך עם לישנסקי, שהתגורר בדרום והכיר את הנגב והמדבר. במהלך מסעם, ב-20 בינואר, הותקפו בידי בדואים. פיינברג נהרג ולישנסקי נפצע, ונאסף, מאוחר יותר, בידי משמר אוסטרלי שהשתייך לצבא הבריטי. הוא הועבר לבית מלון בפורט סעיד, ואחר כך נלקח לבית חולים בקהיר. חמישה ימים אחרי ההתקלות נודע לאהרן אהרנסון, אשר שהה במצרים, כי לישנסקי שוכב פצוע בפורט סעיד. הוא נפגש ושוחח עמו, וכך נודע לו על נפילת פיינברג. הייתה זו העדות היחידה על אשר קרה במדבר, ודבר זה עורר, בהמשך, חשד כי לישנסקי היה זה אשר רצח את פיינברג בעצמו ובדה את דבר ההתקפה הבדואית. בתחילת היכרותם הייתה הסתייגות של אהרן אהרנסון מלישנסקי. בין השניים היו הבדלי אופי שנבעו מרקע חברתי שונה: אהרן היה בן איכרים, ואילו יוסף נמנה עם מחנה הפועלים, ועל אף שלא נתקבל לשורות "השומר" ינק הרבה מאוירת האגודה. ההבדלים הללו יצרו התנגשויות ולא פעם מריבות בין השניים. היו אף שמועות, שעל פיהן לישנסקי רצח את פיינברג על רקע מאבק על לבה של שרה אהרנסון. לאחר מלחמת ששת הימים גילה רס"ן שלמה בן אלקנה את מקום קברו של פיינברג, וחקר את זקני הבדואים באזור. הם העידו כי הוא נרצח, ודבר זה הפריך לחלוטין את החשד כלפי לישנסקי. מחקר יסודי מעלה, כי ככל הנראה פגש לישנסקי את שרה אהרנסון לכל היותר פעם אחת, בחטף, לפני המסע למצרים, ועובדה זו שוללת את הטענות על קשר רומנטי ביניהם.
בפברואר, לאחר שהחלים סופית מפצעיו, חזר לישנסקי לעתלית באונייה הבריטית "המנגם".
מאותה עת היה למְרכז פעילות ניל"י בארץ, יחד עם שרה אהרנסון. ניסיונו בניהול "המגן" והיכרותו המעמיקה את נבכי הארץ סייעו בידו לשמור על קשר רציף עם הפעילים. עתים ישב בעתלית, "בסיס" ניל"י, ועתים יצא וסבב בארץ, בין סוכני הריגול השונים, ואסף מהם דו"חות. את הדו"חות שהגיעו מן הסוכנים היה מעתיק בכתב ידו, ושולח למצרים באמצעות אוניית הקשר הבריטית. הוא ניהל ופיקח גם על העברת הכספים ממצרים.
בראשית ספטמבר 1917 תפסו העות'מאנים יונת דואר שנשאה מסר מוצפן, ונתבסס חשדם כי בין יהודי הארץ ישנם מרגלים. בניל"י התעורר פולמוס, האם להמשיך בעבודת הריגול או להמתין עד יעבור זעם. לישנסקי, וגם שרה אהרנסון, תמכו בהמשך העבודה, וכך הוחלט.
חשד נוסף התעורר בעקבות מציאת מטבעות ליש"ט בריטיים בשוק רמלה. אלה מטבעות שהגיעו למשפחת לישנסקי במסגרת התמיכה הכספית, ועוזרת הבית השתמשה בהן, כאמצעי תשלום בשוק, בלי ידיעת המשפחה.
משום שהעות'מאנים היו במצב מלחמה עם בריטניה - השימוש במטבע שלה היה אסור. תפיסת המטבעות בידי המשטרה, אף שלא ידעה מי שילם בהן, חזקה את חשד הריגול לטובת בריטניה.
סוף דרכו
לישנסקי הועבר לירושלים ומשם נלקח לכלא בדמשק. לא ברור אם במהלך חקירתו סיפר פרטים רבים או מועטים, אם שתק או פתח את פיו. ישנן עדויות סותרות על כך. לפי ד"ר משה ניימן, שהיה עם לישנסקי בכלא ושוחח עמו, "על האגודה ("השומר") בכלל אמר, שהיא אגודה סודית ומסוכנת למולדת. לכל חבר ישנו תפקיד מיוחד, ואיש אינו יודע מתפקיד חברו. מתכוננים להתקוממות ולמטרה זו מוכנים אצלם הרבה נשק וחמרי שרפה". עדות אחרת מסר איתן בלקינד, ששמע מפיו של לישנסקי ש"הוא לא הלשין על איש בחקירות... אפילו לא על אנשי 'השומר'. מתוך רצון לנקום בהם אמר רק שהוא עצמו השתייך לאגודת 'השומר'". קשה לקבוע אם אמנם הלשין לישנסקי על אנשי השומר או לא. על עניין הברחת הכספים לארץ ישראל בזמן הרעב שהיה בימי המלחמה, סירב לישנסקי להעיד, ובכך הציל כמה עסקנים עבריים שהיו מעורבים בכך. אף על פי כן, כשנחלצו עסקני היישוב להגיש עזרה לכלואים - ביניהם היו רבים שלא היה להם קשר לריגול - נמנעו מלסייע ללישנסקי, מתוך רגש נקמנות ושנאה.
במשפט שנערך לו בין כותלי הכלא, נגזר על לישנסקי עונש מוות בתלייה. הוא ביקש להימלט מכלאו על ידי שוחד, אך מאיר דיזנגוף סירב להעביר לו את הכסף הדרוש, זאת על אף שקיבל מניל"י כסף רב בשעתו ועל אף שסירובו של לישנסקי להעיד הציל אותו מעונש.
ימיהם האחרונים של לישנסקי ונעמן בלקינד עברו עליהם בדיכאון. בהזדמנות אחת ביקש לישנסקי מד"ר משה ניימן, אחד מאנשי ניל"י הכלואים שעימו היה מיודד, רעל, כדי להמית את עצמו. אך ניימן לא מילא את בקשתו.
בשעה שלוש לפנות בוקר ב-16 בדצמבר 1917 (א' בטבת תרע"ח), נלקחו יוסף לישנסקי ונעמן בלקינד מתאם אל הכיכר המרכזית בדמשק, אל עמודי התלייה. איתן בלקינד סיפר:
כשתורגם נאומו לטורקית, הבין התליין את רוח הדברים וציווה להפסיק לתרגם. בלקינד ולישנסקי שוחחו ואמרו וידוי לפני מותם עם שליחו של החכם באשי של דמשק, החכם נתנאל הכהן טראב מסלתון שהיה מורה לעברית בבית ספר של "אליאנס" בעיר.
לאחר מכן, נתלו לישנסקי ובלקינד. גופותיהם הורדו מהחבל בשעה תשע בבוקר, והועברו לקברם.
בשנת 1919 הגיעו שמשון ואיתן בלקינד, אביו ואחיו של נעמן, לדמשק והעבירו את שרידי גופותיהם לבית הקברות בראשון לציון. להלוויה, שנערכה ביום ל' בתשרי תר"פ, הגיעו פחות מעשרים איש: היה זה פחות משנתיים לאחר שנתפסה ניל"י, והיישוב בארץ החרים את אנשיה. הזעם עליו אף הביא לכך שקברו, בראשון לציון, חוּלל פעמים מספר.
לישנסקי הותיר אחריו שני ילדים: טוביה ועבריה.
באוגוסט 1979, כפרי המאבק הציבורי לטיהור שמו, הועברו שרידי גופתו בטקס ממלכתי-צבאי אל חלקת עולי הגרדום בהר הרצל, בסמוך לקברו של אבשלום פיינברג.
דמותו
בשנות חייו ובתקופה הסמוכה למותו, הייתה דמותו של לישנסקי שנויה במחלוקת עמוקה. ישנן עדויות סותרות מן התקופה לגבי אישיותו: יש מהן המציגות את אישיותו באור שלילי, ויש המציגות אותה באור חיובי. הוא תואר כהרפתקן וכרוכב יוצא מן הכלל, וסופר שהערבים, עמם בא במגע, כיבדו אותו ופחדו מפניו. המחלוקת לגבי אישיותו הייתה קשורה בקשר הדוק למחנאות שפילגה את היישוב העברי בארץ ישראל באותם הימים, ובמחלוקת שבין ארגוני השמירה "השומר" ו"המגן".
משה סתוי, איש "המגן", סיפר:
לעומת זאת, הוא הואשם בשחצנות ובהרפתקנות מיותרת.
השנאה כלפיו באותה עת הייתה עזה, עד כדי כך שירמיהו יפה, בנו של הלל יפה, סיפר: "באותו יום מר שהוקפה זיכרון... הייתי בבית הכנסת, כשהוצאו כל ספרי התורה מן הארון ונרות עטופי שחורים הודלקו בעצם היום, ונתקע בשופר, והוטל חרם על יוסף לישנסקי... ואלה לא היו דברים סתם, שנאמרו רק כדי לשכך את חמת הטורקים. רובם המכריע של הקהל קיבלם כפי שנאמרו, שכן אין תוקעים בשופרות, ואין נשבעים לשקר בפני ספרי תורה". (מתוך עיתון הארץ, 8 ביוני 1944).
במהלך השנים, עברה דמותו של יוסף לישנסקי שינוי מהותי בעיני הציבור. בתחילה נחשב, בעיני הציבור הרחב, לדמות שלילית. בהצגה "שומרים" מאת עבר הדני, שהועלתה על ידי הבימה בשנת 1937, סולפו עובדות באופן שיציג את לישנסקי כדמות שלילית. ההצגה הורדה לאחר מחאתה של רבקה, אלמנתו. על ההצגה כתבה בתהייה עבריה, בתו של לישנסקי: "...[האם לאנשי השומר] הייתה כוונה נסתרת לסירוס האמת מתוך רצון לחפות על מצפון המכביד אוכפו עליהם בעוון טפילת אשמה על אדם שעד היום טרם הופיע איש לתבוע את עלבונו?".
גם לאחר שנים רבות הייתה פרשת לישנסקי וניסיון הוצאתו להורג על ידי "השומר" טעונה. ב-1962, הוכן עבור קול ישראל תסכית הרדיו "מרדף", אך בהוראת משרד ראש הממשלה, נאסר שידורו. כנראה היה זה בשל חשש לעורר פרשה כאובה, שבה היו מעורבים אנשים הקרובים לשלטון (וביניהם רחל ינאית בן-צבי, אשת הנשיא). רק מקץ שלוש שנים, בנובמבר 1965, הותר שידורו, בעקבות לחץ ציבורי.