cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דארפור
גאוגרפיה ואקלים
בצפון דארפור עובר ואדי הוואר, שהיה נהר שהזין את הנילוס, אך כתוצאה מתהליך המדבור שעברה הסהרה התייבש סופית לפני כ-2,000 שנים.
היסטוריה
ההיסטוריה הקדומה של דארפור החלה באזור הרי המארה. רוב האזור היה מישור צחיח שלא יכול לקיים אוכלוסייה גדולה, בעלת תרבות מורכבת. אזור הרי המארה היה בעל מקורות מים. בני עם הדאג'ו יצרו את התרבות הדארפורית הראשונה בהרי המארה, אך כל שהותירו אחריהם הוא רשימת מלכיהם. סולטאני הטונג'ור ששלטו בעם הפור נישלו את הדאג'ו במאה ה-14, וייסדו את שושלת קיירה, שהייתה לכוח משמעותי באזור הסאהל, אזור הגבול של מדבר סהרה, והרחיבה את גבולותיה עד לנהר העטברה במזרח. במהלך המאה ה-18 התפוררה הממלכה עקב מריבות פנימיות, מלחמה עם ממלכת סנאר וממלכת וודאי. ב-1875 נחרבה הממלכה על ידי השלטון המרכזי המצרי והבריטי בח'רטום, ביזמתו של אל-זובייר רחמה מנסור, איש עסקים שהתחרה עם שבטי הדאר על הגישה לעבדים והשנהב בבחר אל-ע'זאל בדרום דארפור.
הדארפורים קיבלו את השלטון המצרי, אך שמחו על בואו של המהדי מוחמד אחמד, שמרד בבריטים ובמצרים בסודאן בשנות ה-80 של המאה ה-19. כוחות המהדי הביסו את הבריטים בדארפור ב-1883. כאשר יורשו של אחמד עבדלאהי איבן מוחמד, ממוצא דארפורי בעצמו, דרש ששבטי דארפור יספקו לו חיילים, מרדו בו כמה מהשבטים. לאחר תבוסתו של עבדלאהי בקרב אומדורמן ב-1898 על ידי הבריטים, הממשלה האנגלו-מצרית החדשה הכירה בעלי דינאר כסולטאן דארפור, והותירה את האזור לעסוק בענייניו, פרט לקבלת מס שנתי סמלי. במהלך מלחמת העולם הראשונה חששו הבריטים שסולטנות דארפור תהווה מקור להשפעת האימפריה העות'מאנית, ולכן כבשו אותה וצירפו אותה לסודאן ב-1916. תחת השלטון הקולוניאלי, ענייניה של דארפור נוהלו בח'רטום, והאזור הוזנח.
לאחר שסודאן קיבלה עצמאות, המשיך האזור להיות אזור ספר הסובל מאי יציבות פוליטית, שנבעה בעיקרה מהסכסוך בין סודאן, לוב וצ'אד. השפעת האידאולוגיה של העליונות הערבית, לה הטיף שליט לוב מועמר קדאפי, הביאה דארפורים רבים להגדיר עצמם כ"ערבים" ולא כ"אפריקנים". רעב בשנות ה-80 שיבש את המבנה החברתי והוביל ללוחמה המשמעותית הראשונה בין הדארפורים ובין עצמם. הסכסוך נמשך 15 שנים, והממשלה תמכה וחימשה את הסיעה ה"ערבית" כנגד אויביה. הלחימה הגיעה לשיא ב-2003, הפכה לאירוע החמור המכונה רצח העם בדארפור, ונמשכת גם בימינו.
פנרהין
פנרהין (באנגלית: Penrhyn) הוא האטול המרוחק ביותר והגדול ביותר מבין 15 האיים של איי קוק שבאוקיינוס השקט.
גאוגרפיה
פנרהין ממוקם במרחק 1365 ק"מ מצפון-מזרח לאי ררוטונגה, 9 מעלות מדרום לקו המשווה. הוא שוכן בפסגתו של הר הגעש התת-קרקעי הגבוה ביותר באיי קוק, 4876 מטרים מעל לקרקעית האוקיינוס. האי מורכב מטבעת אלמוגים בהיקף של 77 ק"מ. שטחה של הלגונה הפנימית שלו הוא 233 קמ"ר כשהקרקעית של 62 קמ"ר מתוכם מכוסה בצדפות אם הפנינה. שטח הקרקע של האטול הוא 9.84 קמ"ר. הגובה המרבי הוא 5 מטרים.
דמוגרפיה
על פי מפקד 2001 אוכלוסיית האטול עמדה על 351 תושבים וב-2011 קטנה האוכלוסייה ל-213 תושבים. באטול קיימים שני כפרים. הכפר הראשי ומושב מועצת פנרהין הוא אומוקה (Omoka), השוכן על האיון מואנאונוי (Moananui) בחלקו המערבי של האטול, מצפון לשדה התעופה. האי השני הוא טה טאוטואה (Te Tautua) השוכן על האיון פוקררה (Pokerere) בחלקו המזרחי של האטול. 75% מאוכלוסיית האטול משתייכים לכנסייה הנוצרית של איי קוק ו-25% משתייכים לכנסייה הקתולית.
מקור השם
שמו המקורי של האטול הוא טונגרבה (Tongareva). על פי מחקרים משמעות השם הוא "טונגה מרחפת בשמיים", או "הדרך מהדרום". השם האנגלי פנרהין מקורו בספינה "ליידי פנרהין" (Lady Penrhyn) שנחתה במקום ב-8 באוגוסט 1788. שם אירופאי נוסף הוא האי בנט (Bennett Island). הספינה "ליידי פנרהין" הייתה אחת מצי הספינות שנשלחו מאנגליה לתור אחר מושבת מגורשים.
עבדות
ב-1864 כמעט והתרוקן האי מיושביו על ידי משלחת מפרו. כ-1000 גברים, נשים וילדים נלקחו לדרום אמריקה. כמרים ילידים מטעם האגודה המסיונרית של לונדון הביאו את הנצרות מהאי ררוטונגה עשר שנים קודם לכן. הדת החדשה התקבלה בהתלהבות והכפריים החלו מיד בבניית כנסיות. הבטחתם של סוחרי העבדים לתשלום נאות ולחזרה לאי לאחר תקופת עבודה, נראו כמקור מימון לבניית הכנסיות, אך רוב אלה שהתפתו מתו בגלות ולמעשה חיו בתנאי עבדות. מקור אחר מציין כי ב-1863 410 תושבים מתוך כלל 500 התושבים נחטפו לעבודה באיי הגואנו של פרו בסיועם של מיסיונרים שקיבלו תשלום על כך.
קולוניאליזם
איי קוק היו מדינת חסות בריטית בין השנים 1888-1900 ולאחר מכן סופחו לניו זילנד עד לקבלת העצמאות ב-1965. בין השנים 1856-1980 תבעה ארצות הברית ריבונות על האי על פי חוק הגואנו. התביעה לא הוכרה מעולם על ידי בריטניה, ניו זילנד או איי קוק וריבונותה של ניו זילנד הוכרה במהלך הפעולות הצבאיות של ארצות הברית באיי קוק במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-11 ביוני 1980 חתמה ארצות הברית על הסכם עם איי קוק לפיו היא מכירה בריבונותם של איי קוק על פנרהין.
מלחמת העולם השנייה
בראשית שנת 1942 סיכנה ההתקדמות היפנית את נתיבי האוויר בדרום האוקיינוס השקט והוחלט לחפש נתיב חליפי. במרץ נמצא פנרהין כמתאים להקמת שדה תעופה. למרות שהאדמה הייתה בבעלות התושבים ולא ניתן היה למכור אותה, הוסדר הנושא ובאמצעות כוח עבודה מקומי נבנה שדה תעופה במקום. העבודות החלו ביולי וכשהושלמה סלילת השדה מוקמו במקום מכלי דלק. קו תקשורת הוקם על ידי שירות הקשר של צבא ארצות הברית.
כלכלה
שדה התעופה מתקופת המלחמה משמש עדיין לטיסות בלתי סדירות.
מעבר ים לתוך הלגונה מאפשר לספינות השטות בין האיים להיכנס לתוכה והאטול נעשה לנקודת עצירה פופולרית ליאכטות החוצות את האוקיינוס השקט בדרכם מפנמה לניו זילנד. ספינות של חברת הספנות המקומית פוקדות את האטול אחת לשלושה חודשים.
הכובעים המיוצרים במקום, העשויים מסיבי קוקוס נחשבים לטובים ביותר המיוצרים בדרום האוקיינוס השקט. הסיבים, הנלקחים מעלים טריים של עץ הקוקוס, מבושלים ומיובשים. מהסיבים מיוצרים גם מניפות, וסלים. חוות הפנינים השחורות הם הענף הכלכלי המשמעותי ביותר באי.
אוכלוסיית האטול מסתמכת על האוקיינוס כעל מקור המזון העיקרי שלה בנוסף לחקלאות מקומית המבוססת על גידול קוקוס ועץ הלחם. מדי בוקר יוצאים גברי האי בספינותיהם כדי לדוג דגים לכלכלת משפחותיהם. את התפריט שלהם משלימים בני האי על ידי אורז מיובא.
נמל יפו
נמל יפו הוא נמל בחופה של יפו. הוא מוזכר כבר בספר יונה, כנמל שדרכו ברח יונה הנביא לתרשיש. נמל יפו שימש כנמלה הראשי של ארץ ישראל עד לחנוכת נמל חיפה בשנת 1933.
בכניסה לנמל נמצא סלע אנדרומדה.
בתקופה העות'מאנית
משום היות נמל יפו רדוד, נעדר מפרץ טבעי, עגנו האוניות שפקדו אותו מחוץ לתחומו, בים הפתוח. עבודות הפריקה והטעינה נעשו באמצעות דוברות שהוכנסו למעגן בעזרת ספינות גרר קטנות, ספינת "לונץ'" (Launch boat) בשפת הנמל. גם נוסעים הורדו לספינות קטנות בים הפתוח שהיה חשוף לסערות ולפגעי מזג האוויר. בימי סערה, כדי שלא להסתכן בהיסחפות אל החוף, שבתה מלאכת הפריקה הטעינה והאוניות הפליגו למרחק בטוח מהחוף.
ענף ייצוא ההדרים היה בראשית ימי ההתיישבות היהודית ענף הייצוא העיקרי של ארץ ישראל. נמל יפו שימש כנמל המשלוח של ייצוא זה, ועל שמו נודעו התפוזים הארץ ישראלים בעולם כ"תפוזי Jaffa".
נמל העליות הראשונות
עם ראשית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל היווה הנמל שער כניסה לארץ ישראל, דרכו נקלטו: רבים מאנשי העליות הקדומות, וכן מהעליות הראשונה, השנייה ואחרי מלחמת העולם הראשונה גם השלישית והרביעית. מי נמל יפו היו רדודים, הספינות עגנו מערבית לסלעי החוף (לא היה שובר גלים), והעולים הורדו מן הספינות לחוף בסירות.
קווי האוניות שעברו בנמל
באמצע המאה ה-19, לאחר שהוקם ביפו מגדלור והותקנו קווי טלגרף תקינים, מלבד שרותי הדואר שכבר פעלו קודם לכן, עברו בנמל יפו אניות שש חברות ספנות וכל שבוע פקדו אותו חמש אוניות נוסעים. אלו כללו:
בחוף ימה של יפו, מול הנמל, הופיעו אוניות מלחמה לצורך הפגנת כוח. אוניית מלחמה מארצות הברית הופיעה לאחר רצח משפחת מתיישבים אמריקאיים, והקונסול של ארצות הברית קבל הבטחה להגנת נתיניו במושבה שלהם ביפו. גם רוסיה שלחה אוניית מלחמה כאשר גבר מספר הצליינים הרוסים שהגיעו לעיר, עד לאומדן משוער עד עשרת אלפים לשנה. הקונסול הרוסי, הברון פיטר יוסטינוב, קיבל הבטחה להגנת עולי הרגל בדרכם לירושלים.
בימי המנדט הבריטי
בשנת 1920 נערך בנמל יפו טקס חגיגי עם עלותו לחוף של הנציב העליון הראשון, הרברט סמואל. שלטונות המנדט שיפצו את הנמל ובנו שובר גלים מבטון על סלעי החוף ועל טבלאות הגידוד. בנוסף הוקמו מחסנים גדולים, מגדלור ובית מכס ומנהלה שהוקם בסגנון הבינלאומי.
בשנת 1933 נחנך נמל חיפה, שנבנה כנמל עמוק מים, שהאוניות עגנו בו ליד רציפים בתוך הנמל. מאז הופנו אוניות הנוסעים מנמלי תל אביב ויפו לחיפה. עולי העלייה החמישית כבר הגיעו דרכו.
באוקטובר 1935 הגיע לנמל משלוח שלישי של נשק עבור "ההגנה". לאחר שעברו בנמל 500 רובי "מאוזר" ונשק נוסף שהגיע בתוך 537 חביות מלט. אחת החביות נשמטה ונפלה. כך התגלה כי המטען כלל כדורים. כל המטען הוחרם ומשלוח הנשק לארץ ישראל במסלול זה פסק.
במדינת ישראל
ב-24 במאי 1949, 13 שנה לאחר שנחסם על ידי ערביי יפו לעלייה יהודית, שב נמל יפו ופתח שעריו, תחת הנהלה יהודית של החברה הממשלתית אוצר מפעלי ים, בפני 260 עולים ראשונים מאירופה. עבודות הסבלות נותרו בידי הפועלים הערבים. ב-2 בנובמבר 1952 הועבר הנמל למעמד של יחידה עצמאית במשרד התחבורה. לנמל העצמאי הועברו 380 עובדים של אוצר מפעלי ים ועליהם נוספו עוד כ-70 עובדים עד שנת 1957, מלבד עובדים יומיים. הנמל פעל כנמל פתוח ללא שובר גלים והופעל בעזרת דוברות ברזל וגוררות. בשנים 1952–1957 עברו בו כ-220 טון בשנה. אחד משימושיו העיקריים היה לייצוא פרי הדר.
עם פתיחת נמל אשדוד בנובמבר 1965 הופסקה פעילותם של נמל יפו יחד עם נמל תל אביב כנמלי ספנות לטעינת ופריקת סחורות. חלק מעובדיהם עקרו לאשדוד כדי לעבוד בנמלה. מנהל הנמל האחרון היה אפרים דקל, שהיה בתקופת היישוב מפקד הש"י במחוז תל אביב וממפקדי תנועת הבריחה.
הרחוב בו נמצאת כיום הכניסה הדרומית אל הנמל קרוי בשם: "רחוב נמל יפו".
שיפוץ וחידוש הנמל
בחודש יוני 2019 החלו עבודות מקיפות לשיפוץ וחידוש הנמל. במהלך העבודות שצפויות להימשך כשנתיים וחצי, שטחי המסעדות, הרציף, והמחסנים (האנגר 2 והאנגר 3) יעברו שיפוץ מקיף. יחודשו חניות כלי השייט, וברציפי הנמל ייבנו מסעדות, שטחי מסחר, מתחמי תרבות ואזורי בילוי חדשים. במקביל לעבודות, מתכוונת העירייה להרוס את טרמינל הנוסעים ההיסטורי בחלקו הצפוני של הנמל.
בנוסף מתוכנן להיבנות מלון בוטיק בבית המכס הדרומי
נמל דייגים ומרכז אמנות ובילוי
עם סגירתו של נמל יפו כנמל ספנות הוא הפך לנמל דיג. כיום מהווה הנמל מקום היסטורי ותיירותי. ניתן למצוא בו אטרקציות כגון סיורים מודרכים, הפלגות קבוצתיות, מסעדות וברים, שוק דגים בהקמה בשיתוף עם ועד הדייגים הוותיקים, גלריות קבועות ומתחלפות, מרכז עירוני לחינוך ימי ושבט צופי ים יפו, השוכן ליד הכניסה הצפונית לנמל.
נמל יפו עבר לאחריות עיריית תל אביב-יפו בעקבות עסקת החלפת שטחים שעשתה עם מינהל מקרקעי ישראל. בנמל החלו עבודות פיתוח שעדיין לא הסתיימו, והוא עתיד להפוך למרכז של מסחר תרבות ופנאי, תוך התחשבות בעתיקותיו ושמירתו כנמל דיג פעיל. הנמל אמור להשתלב ברצף הטיילות של חופי של אביב ויפו. כיום הנמל חובר לטיילת שמצפון לו, ומדרום לפארק שהוקם במדרון יפו. מנהלת הנמל החדשה עוסקת מזה מספר שנים בפיתוח הנמל ותפעולו השוטף וכן בפעילויות ואירועים המכוונים לקהל יהודי וערבי. תמצית חזון הפעילות הוא הרצון לשמר את אופיו המיוחד במסגרת הפיתוח הנרחב שמבוצע, לשמר את המחסנים ואת מעגן הדייגים בהתערבות מועטה. בין העבודות שמבוצעות: החלפת תשתיות, פתיחת הטיילות, שיקום המעגנה ושדרוג פעילות הדייג, האמנות, ההסעדה והבילוי. מנכ"ל הנמל הוא רן וולף המנהל מזה מספר שנים מטעם הרשות לפיתוח כלכלי את התקציב העירוני להקמת נמל פעיל וחי.
בכניסה הדרומית לנמל יפו הוקמה כיכר ועליה מפת יפו והמרחקים בינה לבין מקומות שונים בים התיכון. כמו כן שופץ מבנה עתיק לטובת הקמת תיאטרון "נא לגעת" - במה לחירשים-עיוורים שיתחבר אל ההאנגר שממולו באמצעות גשר להולכי רגל.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 שופץ האנגר מספר 1 לטובת הקמת מרכז מסחרי. חלק מהחללים נמסרו לייזמים להקמת בתי קפה, מסעדות וברים.
משה רבינוביץ'
משה רבינוביץ' (26 במרץ 1922, נובוגרודוק, פולין - 14 במרץ 1994, מושב היוגב, ישראל) היה מראשוני הפלי"ם וחיל הים של צה"ל.
משה נולד כילד שלישי אחרי שתי אחיות (יוכבד ומלכה) לנחמה ויואל רבינוביץ'. בהיותו ילד עברה משפחתו הגרעינית יחד עם סבתו לעיר הקרובה, מיר. בנעוריו הצטרף רבינוביץ' לתנועת "השומר הצעיר", ובשנת 1936 (בגיל 14) כשהציעה התנועה מספר מצומצם של סרטיפיקטים לחניכיה, החליט משה לעלות לארץ ישראל. הוא היה היחיד ממשפחתו שעשה זאת ושאר משפחתו נספתה בשואה. כאשר הגיע לארץ ישראל הוא הצטרף לכפר הנוער בן שמן, בו השלים את לימודיו. משה היה בעל כישרון מיוחד לשפות. בנוסף ליידיש, עברית, פולנית, גרמנית ורוסית שדיבר מילדותו, רכש ברבות השנים גם את השפות: ערבית, אנגלית, איטלקית, ספרדית וצרפתית.
בתום לימודיו הצטרף להכשרה של קיבוץ בית זרע ובמסגרתה החל לקחת חלק בפעילות ביטחונית. בשנת 1941 התנדב לפלמ"ח והשתתף בכוח הסיור הארץ ישראלי של הפלישה לסוריה וללבנון. כעבור זמן, אף על פי שהיה מפקד מחלקה עתיר ניסיון בפלמ"ח, הוא התגייס בשנת 1943 לפלי"ם.
רבינוביץ' היה בין ראשוני החובלים שפיקדו על ספינות המעפילים: ברל כצנלסון, פלמ"ח ובונים ולוחמים. באחת מהפלגותיו חזרה לאירופה בתחילת 1946 אף נתפס על ידי הבריטים על סיפון ה"שמפוליון", בדרכו חזרה לאירופה להמשך פעולות הנקם, בחבורה שכללה גם את אבא קובנר ואת חגי אבריאל. רבינוביץ' גילה תושייה ואומץ לב ונמלט מהכלא הבריטי שליד נמל טולון. בדצמבר 1945, הגיע אל מפקדת הפלי"ם במרסיי, ומשם המשיך בפעילותו הימית. במאי 1946 הוא הצטיין בפעילותו בפרשת לה ספציה שאיפשרה את הפלגת ספינות המעפילים אליהו גולומב ודב הוז.
בשנת 1949 נשא רבינוביץ' לאשה את מימי, אלמנתו של לוחם הבריגדה, זוריק, זהר דיין, ואימץ את בנה, לימים ח"כ ואלוף בצה"ל - עוזי דיין, והתיישב במושב היוגב. הוא פרש משירות בחיל הים בדרגת רב-סרן והתמסר לחקלאות ולהרכבת עצים. לזוג נולדו עוד שני ילדים: דן ומיכל. עם זאת המשיך להתנדב מדי פעם כדי לסייע במבצעי עלייה של עולים מארצות צפון אפריקה (מבצע יכין).
חלק מפעולותיו, בים וביבשה עדיין לא נתפרסמו ברבים.
יורו 1992
אליפות אירופה בכדורגל 1992, הידועה גם בשם יורו 1992 היא אליפות אירופה בכדורגל התשיעית שמארגנת אופ"א. הטורניר נערך בשוודיה בין ה-10 ביוני ל-26 ביוני 1992.
הטורניר היה לטורניר האחרון בו משתתפות שמונה נבחרות בלבד. המארחת העפילה לטורניר באופן אוטומטי, ואליה היו אמורות להצטרף שבע עולות מטורניר המוקדמות, אם כי כשבועיים טרם פתיחת הטורניר, פרשה ממנו בעקבות המלחמה בחבל הבלקן. היא הוחלפה על ידי סגניתה בשלב הבתים במוקדמות,, שבסופו של דבר אף זכתה בטורניר. סיימה בראש הבית שלה בטורניר המוקדמות, אך בעקבות התפרקות ברית המועצות הופיעה הנבחרת תחת השם נבחרת חבר המדינות העצמאיות.
למשחק הגמר התמודדה, לראשונה כנבחרת מאוחדת, מול דנמרק. הדנים הפתיעו במשחק את אלופת העולם המכהנת ממונדיאל 1990, וניצחו בתוצאה 2-0 משערים של ג'ון ינסן וקים וילפורט, ובכך השלימו זכייה ראשונה, ויחידה עד כה, של נבחרתם בתואר.
מוקדמות
הגרלת מוקדמות יורו 1992 התקיימה ב-2 בפברואר 1990. בתחילה כללה ההגרלה 34 נבחרות, שחולקו לשבעה בתים (מתוכן שישה בני חמש נבחרות, ואחד בן ארבע נבחרות). אמנם, לאחר איחוד גרמניה ב-3 באוקטובר 1990, הפסיקה את פעילותה, והיא נגרעה משלב הבתים. תפסה את מקומה ותוצאותיה של. שבע הנבחרות שסיימו בראש הבית העפילו לטורניר לצידה של המארחת, אך זוכת בית 4,, הוחלפה על ידי סגניתה  בעקבות מלחמות יוגוסלביה, והחלטת האו"ם. דנמרק סיימה את שלב הבתים עם נקודה בלבד פחות מיוגוסלביה.
הנבחרות המעפילות
1 במודגש: זכתה בטורניר, בנטוי: מארחת הטורניר
2 החליפה את
3 כ
4 החליפה את
5 כ
אצטדיונים
טורניר יורו 1992 נפרש על פני ארבעה אצטדיונים בארבע ערים שונות. האצטדיון שנבחר לארח את משחק הגמר היה אולבי בגטבורג.
שלב הבתים
שמונה הנבחרות שהעפילו לטורניר חולקו לשני בתים בני ארבע נבחרות כל אחד. שתי הנבחרות שסיימו ראשונות בכל בית זכו בכרטיס לשלב חצי הגמר, כך שהמנצחת בכל בית פגשה את סגנית הבית המקביל. בפעם האחרונה בתולדות הטורניר, הוענקו שתי נקודות לניצחון בשלב הבתים, ולא שלוש כפי שנהוג מאז.
בית א'
המארחת סיימה בראש הבית ללא הפסד, בבית צמוד בו פגשה את, ו. דנמרק ניצחה בתוצאה 2-1 את צרפת במחזור האחרון, בקרב ראש בראש על ההעפלה שסיים את דרכה של צרפת בטורניר ללא ניצחון. תוצאה זהה לטובתה של שוודיה מול אנגליה באותו מחזור, במה שהיה למשחקו האחרון של קפטן אנגליה גארי ליניקר בשורות הנבחרת, סיימה את דרכם של האנגלים בטורניר במקום האחרון בבית וללא ניצחון.
בית ב'
הנבחרות הבכירות בבית, ו, היו גם אלו שהעפילו בסיום השלב, כשהולנד בראש הבית ללא הפסד. שתי הנבחרות הגיעו למחזור האחרון עם שלוש נקודות (ניצחון ותיקו), והתמודדו ביניהן על המקום הראשון. ניצחון הולנדי בתוצאה 3-1 הכריע את ראשות הבית. , בהופעת הבכורה שלה בטורניר, רשמה את ניצחונה הראשון במחזור הנעילה, 3-0 על, שנפרדה מהטורניר ללא ניצחון.
מלך השערים
2 שערים
המרכז הלאומי לבניית מטוסים מיל וקאמוב
המרכז הלאומי לבניית מטוסים מיל וקאמוב (ברוסית: Национальный центр вертолетостроения имени М.Л. Миля и Н.И. Камова) הוא חברה רוסית לבניית מסוקים שמפעליה ממוקמים בטומלינו שבמחוז המשנה ליוברצי במחוז מוסקבה. החברה נחשבת ליצרנית מסוקי הקרב הגדולה ביותר ברוסיה. החברה נוצרה בדצמבר 2019 ממיזוגן של מיל וקמוב. מהווה חלק מתאגיד מסוקי רוסיה של רוסטך ומהווה נדבך חשוב בתעשייה האווירית ברוסיה.
מיל
מפעל המסוקים של מוסקבה ע"ש מ.ל. מיל (ברוסית: Московский вертолётный завод имени М. Л. Миля) הייתה חברת רוסית לייצור מסוקים שהוקמה על ידי מיכאיל מיל ב-1947. החברה אורגנה מחדש בדצמבר 2019 כחלק מתאגיד "מסוקי רוסיה", המאגד את יצרניות המסוקים הגדולות ברוסיה.
מסוקי מיל
לחברה מעל 45 סוגי מסוקים, ביניהם:
קמוב
קמוב (ברוסית: Камов, באנגלית: Kamov) הייתה חברת מסוקים רוסית שהוקמה על ידי ניקולאי איליץ' קאמוב בשנת 1929 כמשרד לתכנון ניסויי מספר 938 (OKB-938). החברה ייצרה וסיפקה כלי טיס צבאיים, מסוקים, מסוקי קרב ותובלה לצבא הרוסי וייצאה מסוקים בעיקר למדינות מזרח אירופה.
קישורים חיצוניים
*
ז'אן דה ז'ואנוויל
ז'אן דה ז'ואנוויל (בצרפתית: Jean de Joinville; בערך 1224 - 24 בדצמבר 1317) היה היסטוריון צרפתי.
חייו
ז'אן דה ז'ואנוייל, שהיה בנם של סימון דה ז'ואנוויל ושל ביאטריס מאוסון, השתייך למשפחת אצולה רמת מעלה מחבל שמפאן בצרפת. הוא קיבל את חינוכו, שכלל קריאה, כתיבה ויסודות הלשון הלטינית, בחצרו של תיבו הרביעי, רוזן שמפאן. עם מות אביו, הפך לראש לשכתו של הרוזן, וב-1241 התלווה אליו במסעו לחצר המלכות של לואי התשיעי, מלך צרפת. ב-1244, כאשר המלך התכונן למסע הצלב השביעי למצרים, החליט ז'ואנוויל לעזוב את משפחתו ולהפוך לאביר. הוא העמיד את עצמו לרשות המלך והפך ליועצו ולאיש סודו.
אחרי שהמלך וצבאו נפלו בשבי הממלוכים באל-מנצורה במצרים (13 באפריל 1250) השתתף ז'ואנוויל, שהיה בין השבויים, במשא ומתן שהביא לשחרור המלך וצבאו תמורת כופר נפש. הוא שכנע את המלך שלא לשוב לצרפת אלא לפנות צפונה אל עבר יפו, קיסריה, עכו וצידון, שם סייע המלך לצלבנים לבצר את חומות הגנתם נגד תקיפה מוסלמית, וניהל משא ומתן עם שליטי סוריה ומצרים. לפני שובו לצרפת ב-1254, השאיר המלך חיל מצב בעכו. בכל אלה היה ז'ואנוויל יועצו המסור והנאמן.
ב-1270 יצא לואי התשיעי למסע הצלב השמיני בחברת שלושת בניו. ז'ואנוויל התנגד למסע צלב זה, ומשום שחזה מראש את תוצאותיו סירב לקחת בו חלק. ואמנם מסע זה הסתיים באסון: בהיותו לחופי תוניסיה חלה המלך בדיזנטריה ונפטר שם ב-25 באוגוסט 1270.
האפיפיור בוניפקיוס השמיני הכריז על לואי התשיעי כקדוש ב-1297. ב-1309 השלים ז'ואנוויל את כתיבת ספרו "תולדות לואי הקדוש", שרובו הוקדש לתיעוד מסע הצלב השביעי של המלך לואי התשיעי.
פרפה
פרפה (מצרפתית: Parfait, שפירושו "מושלם"), או "פרפיי" בספרי המגדנאות, הוא סוג של קינוח קפוא העשוי משכבות של מרכיבים שונים.
בשנת 1894, המילה "פרפה" יוחסה לקינוח כשלעצמו.
אירופה
המונח הצרפתי "פרפה" מתייחס לקינוח קפוא המיוצר מסירופ סוכר, ביצים ושמנת.
באיטליה סוג דסרט זה ידוע בשם סמיפרדו.
ארצות הברית
פרפה אמריקאי מכינים בדרך כלל משכבות קצפת או גלידה או קינוח עם ג'לטין ועם מרכיבים אחרים כגון גרנולה, אגוזים, יוגורטים, סירופים, ליקרים, פירות טריים, או ציפוי מוקצף. הפרפה מוגש בדרך כלל בכוס מבריקה וגבוהה שנראית מרשימה לעין. המונח המסורתי "פרפה" מתייחס לקינוח הדומה לגלידה, כמו גלידת "סאנדיי" אמריקאית.
אליפות אירופה בשיט
אליפות אירופה בחתירה היא תחרות חתירה בינלאומית המאורגנת על ידי פדרציית החתירה הבין-לאומית.
פרפה
ארצות הברית
כיום, המונח "פרפה יוגורט" הופך לפופולרי על ידי קמעונאים מומחים בארצות הברית. הוא כולל שכבות של פירות, יוגורט גרנולה או דגנים אחרים. נהוג לאכול את הקינוח בדרך כלל לארוחת בוקר או בתור חטיף.
אליפות אירופה בשיט
האליפויות החלו להתקיים בשנת 1893, כשנה לאחר הקמת פדרציית החתירה. האלפיות צברה יוקרה ופרסום עם השנים ואף החלה לארח מדינות מחוץ לאירופה. האליפות בוטלה במספר פעמים. בפעם הראשונה בשנים 1914–1919 לאור מלחמת העולם הראשונה. התחרות בוטלה שוב בשנים 1939–1946 בגלל מלחמת העולם השנייה. בשנים 1974–2006 האליפות האירופית לא התקיימה לאור קיומה של אלפיות העולם בשיט. האליפות האירופית חזרה להתקיים בשנת 2007 והתמקדה במדינות אירופה בלבד.
המדינה שאירחה הכי הרבה את האליפות היא איטליה - 12 פעמים.
סכרתוולוס רקיניגזה
חברת הרכבות נוסדה לראשונה בשם הרכבת הטרנסקווקזית. בשנת 1918 החליטה הממשלה המנשביקית של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה לשנות את שמה לשמה הנוכחי רכבת גאורגיה.
היסטוריה
שמאל|ממוזער|250px|תחנת הרכבת של טביליסי.<BR> שנות ה-70 של [[המאה ה-19 ]] בניית הרכבת החלה בשנת 1865, בתקופת מלכות המשנה של הקווקז (האימפריה הרוסית). בשנת 1871 נסתיימה בניית קטע הרכבת פותי-זסטפוני, וב-10 באוקטובר 1872, נסע הקרון הראשון בקטע המסילה הראשון שהיה בין פותי שלחוף הים השחור לטביליסי, מרחק 310 ק"מ כאשר הנסיעה ארכה 15 שעות. תוך זמן קצר נוספו מקטעי רכבת נוספים: ריוני-כותאיסי (1877), ריוני-טקיבולי (1887), זסטפוני-צ'יאתורה (1895). בשנת 1883 נבנה קטע המסילה השני בין טביליסי לבאקו (אזרבייג'ן) שלחוף הים הכספי. בשנת 1894 נוסף קטע נוסף מיכאילובו (חאשורי)-בורג'ומי ובשנת 1902 נוסף לו הקטע בורג'ומי-בקוריאני. בשנת 1899 התווסף קטע מסילה נוסף לארמניה. משנת 1946 חוברה הרכבת לרשת הרכבות הרוסי מפותי לסוחומי.
כיום
שמאל|ממוזער|250px|תחנת הרכבת החדשה ב[[טביליסי]] אורך מסילת הרכבת הוא 1,612 ק"מ. המסילה המרכזית עוברת ממזרח גאורגיה למערבה. היא מתחילה בבאקו שבאזרבייג'ן, עוברת דרך טביליסי-סמטרדיה וממשיכה לערי חוף הים השחור בתומי, פותי וסוחומי. עד שנת 2010 צפוי להתווסף קטע נוסף לקארס שבטורקיה במסילת הברזל קארס-אחלכלכי-טביליסי-באקו.
חברת הרכבות היא חברה בע"מ בבעלות המדינה. בשנת 2007 החליטה ממשלת גאורגיה להפריט את הרכבת כאשר מסילת הרכבת עצמה תישאר בבעלות המדינה. המשא ומתן עם החברה הבריטית, פרקפילד אינווסטמנט, שנערך באוקטובר 2007, נכשל.
במהלך פלישת רוסיה לגאורגיה, באוגוסט 2008, הופצץ גשר הרכבות מערבית לטביליסי והוחרב לחלוטין. הפצצת הגשר, המהווה עורק תחבורה עיקרי בין מזרח גאורגיה למערבה, שיתקה את תנועת הרכבות בין שני חלקי המדינה.
ילדותו השנייה של אובליקס
ילדותו השנייה של אובליקס (בצרפתית: La Galère d'Obélix) הוא הספר ה-30 בסדרת ספרי הקומיקס אסטריקס אשר פורסם במקור בשנת 1996. הספר נכתב ואויר על ידי אלבר אודרזו. הספר תורגם לעברית בהוצאה לאור "דליה פלד מוציאים לאור בע"מ", בשיתוף עם הוצאת הספרים "מודן".
עלילה
הסיפור מתחיל בספינה רומאית שנחטפה על ידי חבורת מורדים ובראשם יווני בשם "ספרטקיס" (פארודיה על ספרטקוס). בחיפושם אחרי מקום מסתור בו יוכלו להתגונן מהרומאים, מציע אחד מהמורדים (מוצאו הוא בריטי) לעבור לכפר אי שם בארמוריקה (כוונתו לכפר של אסטריקס) שם הם יהיו מוגנים מהרומאים. במקביל, בכפר, הלגיון הרומאי מתכנן מתקפה על הכפר ואשפיקס, כהן-העץ של הכפר, מחלק משיקוי הפלא לתושבי הכפר. אובליקס צופה בגאלים שותים משיקוי הפלא ומתאכזב שאינו יכול לשתות ממנו עקב העובדה שנפל לתוך הקדרה של אשפיקס בילדותו, ולכן השפעת השיקוי עליו היא תמידית.
לאחר שנלחמים הגאלים ברומאים, מופתע אסטריקס לגלות שאובליקס לא נמצא בסביבה. בחזרתם של השניים לכפר, אשפיקס נחרד לגלות שאובליקס שתה קדרה שלמה במלואה של שיקוי פלא ועקב כך, התאבן. לאחר שאסטריקס חושב שמדובר בסופו של חברו הטוב, נרגע הוא כששומע מאשפיקס שעוד יש תקווה שיינצל. ספינת המורדים מגיעה אל הכפר ואשפיקס מחלק לתושבי הכפר שיקוי פלא פעם נוספת על-מנת להעביר את הספינה אל הכפר כדי להחביא אותה. לאחר שאשפיקס נותן לאובליקס המאובן שיקוי נגד במטרה שיחזור למצבו הרגיל, מגלה אסטריקס מאוחר יותר שאובליקס חזר לילדותו, ובשל כך איבד את כוחו.
לאחר ניסיונו של אובליקס הילד להתנהג כמו מבוגר, הוא נתפס על ידי לגיון רומאי. אסטריקס, אשפיקס וחבורת המורדים יוצאת אל הלגיון הרומאי כדי להשיב את אובליקס. כשהם שומעים שאובליקס מוחזק בשבי על ידי ספינה רומית, הם עולים על הספינה של המורדים ושטים אל עבר הספינה הרומית. המורדים, אסטריקס, אשפיקס ומבריקס, משיגים את הספינה הרומית ומוצאים את אובליקס הילד במרתף. החבורה משתלטת על הספינה הרומאית ובורחת איתה. הרומאים נשארים עם ספינתם של המורדים ואיתה הם מפליגים אחר אסטריקס. בניסיון להשיב את אובליקס הילד לגילו המקורי, אשפיקס מבקש מספרטקיס לנסוע לכיוון האי אטלנטיס, בו יש לתושביו את סוד נעורי הנצח. בבואם לאי, מגלים כי חוץ מהכהן של האי, כל שאר האזרחים הם ילדים. הכהן מספר להם שילדים אלו היו מבוגרים שחשקה נפשם לחזור לילדות.
אשפיקס שומע לחרדתו מהכהן שלמרות יכולתו להשיב מבוגרים לילדותם, אין ביכולתו להזקין ילדים ולכן אין באפשרותו לעזור להם. ספרטקיס והמורדים מודיעים לאסטריקס שבשלב זה הם עוזבים אותו על מנת לגור באטלנטיס ולהנות מחירותה. בתמורה לכך נשבע אסטריקס כי לא יספר על קיומה של אטלנטיס לעולם. לאחר שאסטריקס וחבריו עוזבים את האי, המורדים וספרטקיס חוזרים לילדותם כמו כל תושבי אטלנטיס. אסטריקס מגלה שכל החביות של שיקוי הפלא הן למעשה מים ושיקוי הפלא נשאר בבטן האניה השנייה. כאשר מפקד הספינה מבקש ממשרתו לשתות מים, מגלה הוא שהמים העניקו לו כוחות אדירים ומבין ששתה משיקוי הפלא של הגאלים. הוא בורח אל המרתף כדי לקבל כוח נוסף. משרתו של המפקד יורד למטה אל המרתף ומגלה שאדונו הפך לאבן (כמו מה שקרה לאובליקס).
הספינה של אסטריקס מתקרבת אל הספינה הרומאית ואסטריקס נפגע מכדור קטפולטה שנורה לעברו ומאבד את ההכרה. עקב כך המימיה ובה שיקוי הפלא נופלת לים. אסטריקס נתפס על ידי הרומאים שמתכוננים לזרוק אותו אל הים. אובליקס המוחזק על ידי צמד לגיונרים, חושש לגורל חברו ובאורח פלא חוזר לגילו המקורי. כשכוחו שב אליו, הוא זורק את חבורת הלגיונרים מחוץ לספינה. אשפיקס מצליח לחלץ את מימיית שיקי הפלא ומגלה ראשון כי אובליקס חזר לבגרותו. אשפיקס מביא לאסטריקס המעולף קצת שיקוי פלא ואסטריקס שב לחיים. בשעה שהגאלים חוזרים אל הכפר, הספינה הרומאית (ובראשה המפקד המאובן) חוזרת לרומא, אך מותקפת על ידי חיצים בוערים עקב החשש שמדובר בספינת אויבים. אובליקס, ששב לגילו המקורי וכוחו חזר אליו, מבקש להשיב לרומאים כגמולם והורס את המחנה שלהם תוך כדי שהוא מחטיף מכות נמרצות לחיילי הלגיון. אשפיקס מסכם בחיוך שבאופיו אובליקס עדיין נשאר ילד.
אצטדיון וסרמיל
המקום שימש גם כבמה לאירועים שונים, אחד הבולטים שבהם הוא סדר אמירת הסליחות הנערך, מדי שנה, בידי הרב בנימין בצרי, סמוך ליום כיפור, והמושך אליו קהל רב.
היסטוריה
האצטדיון הוקם בשנת 1959 ונחנך ב-31 באוקטובר 1959 במשחק חגיגי של הפועל באר שבע מול הפועל תל אביב. בצורתו הראשונית, ישבו חלק מהצופים על יציעי בטון, קטנים יחסית, מול חלקו המרכזי של המגרש. שאר הצופים התמקמו על סוללת האדמה שהקיפה את המגרש. בדצמבר 1988 הסתיים שיפוץ כללי של האצטדיון, בתרומתה של הגברת לילי פרידמן-וסרמיל, ושמו הוסב לאצטדיון על שם ארתור וסרמיל, בנה אשר נרצח בשנת 1943 במחנה ההשמדה מיידנק, כשהוא בן 7. השיפוץ כלל, בין היתר, הקמת יציעי בטון בכל היקף האצטדיון. בשנת 2017 נקרא על שמו של ארתור גם רחוב בבאר שבע.
בשנת 1995, שופץ האיצטדיון לכבוד משחקה של הפועל באר שבע מול קבוצת ברצלונה במסגרת גביע אופ"א, והותקנו בחלק מהיציעים מושבי פלסטיק במקום הבטון החשוף. בשנת 2009, בעקבות חזרתה של הפועל באר שבע לליגת העל, הותקנו מושבים גם בשאר היציעים.
בשנת 2011 החלה בניית אצטדיון טרנר במבואותיה הצפוניים של העיר, שנחנך בשנת 2015, והחליף את אצטדיון וסרמיל כאצטדיונה הביתי של הפועל באר שבע. ב-30 במאי 2015 התקיים משחקה האחרון של הפועל באר שבע באצטדיון. הפועל באר שבע המשיכה לעשות שימוש באצטדיון ובמגרש הסמוך לו לאימונים עד חודש נובמבר 2018, עת עברה הקבוצה להתאמן במתחם "הבית האדום".
הריסת האצטדיון החלה ב-24 ביוני 2019.
הרפתקאותיו של טינטין
הרפתקאותיו של טינטין (בצרפתית: Les Aventures de Tintin ) היא סדרת ספרי קומיקס מאת הקומיקסאי הבלגי הרז'ה. הסדרה זכתה לשבחי מבקרים רבים ולהצלחה מסחרית חסרת תקדים, והפכה לקלאסיקה ולאייקון תרבותי של בלגיה. ספרי הסדרה תורגמו ל־110 שפות ונמכרו בלמעלה מ־200 מיליון עותקים, מה שהציב את הסדרה, נכון לשנת 2015, במקום השישי ברשימת ספרי הקומיקס הנמכרים ביותר של כל הזמנים. נכון לשנת 2021, "הרפתקאותיו של טינטין" היא היצירה הבלגית המתורגמת ביותר.
פרקה הראשון של הסדרה פורסם לראשונה ב־10 בינואר 1929 במוסף הילדים השבועי של העיתון הבלגי בצרפתית "Le Vingtième Siècle". בזמן מלחמת העולם השנייה התפרסם הקומיקס במגזין "Le Soir", ולאחר המלחמה החלה הסדרה להתפרסם במגזין "Tintin", שנקרא על שמה. בשנת 1950 הוקמו אולפני הרז'ה, בהם הועסקו עובדים שעזרו להרז'ה בהפקת הקומיקס. הסדרה חדלה להתפרסם עם מותו של הרז'ה בשנת 1983.
עלילת הסדרה מתרחשת במאה ה-20, במדינות שונות שחלקן בדיוניות. גיבור הסדרה הוא טינטין, עיתונאי צעיר, אמיץ, סקרן ומוכשר, שנקלע להרפתקאות שונות במהלכן הוא פותר תעלומות, מגן על החלשים ונלחם בפושעים. אל טינטין מתלווה תמיד כלבו הנאמן, שלגי. עם התקדמות הסדרה נוספו דמויות שונות, כגון ידידו הטוב של טינטין קפטן האדוק, הפרופסור המפוזר פרופסור קלקולוס, צמד הבלשים תומסון ותומפסון, זמרת האופרה ביאנקה קסטאפיורה ואויבו העיקרי של טינטין, רוברטו רסטאפופולוס.
סקירה כללית
תשעת הספרים הראשונים בסדרה פורסמו בשחור לבן. הרז'ה יצר בשלב מאוחר יותר גרסאות צבעוניות לספרים אלו מלבד הספר "טינטין בארץ הסובייטים". על אף שפורסמו במקור בצבע, הספרים "הכוכב המסתורי" ו"ארץ הזהב השחור" יצאו גם הם בגרסאות מחודשות, נייטרליות יותר מבחינה פוליטית - הגרסה הראשונה של הספר "הכוכב המסתורי" יצאה לאור במהלך מלחמת העולם השנייה ורבים פירשו אותה כחומר תעמולה של מדינות הציר, ואילו הגרסה הראשונה של "ארץ הזהב השחור" מתייחסת באופן מפורש לסכסוך הישראלי־פלסטיני.
היסטוריה
בשנת 1927 החל הרז'ה לעבוד כמאייר בעיתון הקתולי "Le Vingtième Siècle", שנוהל על ידי כומר קתולי קפדן בשם נורבר ואלֶה. הרז'ה נשא חן בעיניו של ואלה, שבשנת 1928 העניק לו הזדמנות יוצאת דופן יחסית למאייר צעיר וחסר הכשרה - לערוך את מוסף הילדים החדש של העיתון, "Le Petit Vingtième". לאחר שאייר במגזין כמה קומיקסים שנכתבו על ידי כותבים אחרים, הרז'ה החל לפרסם, ב־10 בינואר 1929, קומיקס חדש בשם "טינטין בארץ הסובייטים". הקומיקס התפרסם בחלקים של שני עמודים בשבוע, בשחור לבן. הרז'ה לא תכנן מראש את עלילת הקומיקס אלא אילתר המשך בכל שבוע מחדש. עלילת הקומיקס הייתה פשוטה וחדגונית, והורכבה בעיקר ממרדפים של כוחות סובייטיים אחרי טינטין, מהם מצליח טינטין להיחלץ. בסוף הסיפור טינטין חוזר ברכבת לבריסל, שם הוא מתקבל בהתלהבות על ידי התושבים. על מנת לשוות לסיפור נופך מציאותי, יזמו מנהלי "Le Petit Vingtième" קבלת פנים אמיתית בתחנת הרכבת של בריסל; ילד שדמה לטינטין הולבש בבגדים בסגנון רוסי וירד מהרכבת, מלווה בכלב פוקס טרייר לבן, לקול תרועותיהם של קוראי המגזין.
ההרפתקה השנייה של טינטין, "טינטין בקונגו", החלה להתפרסם בשנת 1930. עלילתה הייתה גם היא פשוטה למדי וכללה הרפתקאות שונות עם ילידים וחיות בר בקונגו הבלגית. תושבי קונגו כהי העור תוארו בסיפור כנבערים, טפשים, עצלנים וילדותיים, ודמויותיהם צוירו באופן סטריאוטיפי שכיום נחשב לפוגעני ובלתי תקין פוליטית. גם בסוף סיפור זה התקיימה קבלת פנים אמיתית בתחנת הרכבת של בריסל לשחקן שגילם את טינטין.
"טינטין באמריקה" החל להתפרסם בספטמבר 1931. בשלב זה החל הרז'ה לתכנן את מהלך העלילה באופן מאורגן יותר ולסדר את הקומיקס כך שכל פרק ייעצר בנקודה שתמתח את הקוראים ותגרום להם לקנות את העיתון הבא. ב-20 ביולי 1932 נישא הרז'ה, בעידודו הנמרץ של עורך המגזין ואלה, לז'רמיין קיקנס, שהייתה מזכירתו של ואלה. ואלה אף ערך בעצמו את טקס הנישואים ביניהם.
סדרת ספרי טינטין הסתיימה עם מותו של הרז'ה ב־3 במרץ 1983 כאשר הספר ה־24 בסדרה "טינטין ואלף ארט" עליו עבד באותה העת נותר לא גמור.
טינטין
טינטין (Tintin) הוא כתב עיתון בלגי החוקר מקרים שונים ובסופו של דבר פותר תעלומות. בחלק מהספרים מצוין גילו הצעיר של טינטין והוא מוצג כ"נער", בכל מקרה הוא בעל קומה נמוכה. טינטין הוא בעל כישורים בתחום אמנויות הלחימה, קליעה באקדח (אם כי אינו מחבב אקדחים), ויכולת אקרובטית מרשימה, שמסייעת לו פעמים רבות להחלץ מצרות, ולהביס אויבים גדולים וחזקים ממנו. כל פעם שהוא יורה, באקדח או ברובה, הוא פוגע בול במטרה. בספר "כרישי הים האדום" טינטין מיירט מטוס באמצעות רובה. בהרפתקאותיו מתגלה שהוא נוהג במכונית, באופנוע ובטנק, ואף מטיס מטוסים. טינטין הוא אמיץ, נחוש, נאמן לחבריו, ישר וסקרן, ולא אחת הרפתקאותיו מתחילות בגלל ניסיונות של פושעים להפחיד את טינטין או להורגו (ניסיונות שבדרך כלל רק מגרים את סקרנותו ונחישותו). סקרנותו הרבה, נחישותו ותשומת הלב שלו לפרטים קטנים כמו גם כמות הגונה של מזל ועזרה מידידים, מאפשרים לו לפתור תעלומות רבות. למרות מעלותיו הטובות, טינטין לא פעם מתנהג בנאיביות. מראה חיצוני: שערו של טינטין אדמוני־בלונדיני ותסרוקתו מתוארת לפעמים כ"משונה". הוא נמוך ובעל פני ילד. דמותו של טינטין פחות "צבעונית" מהדמויות הסובבות אותו. טינטין שומר על כושר באמצעות התעמלות בוקר יומיומית.
שלגי
שלגי (בצרפתית: Milou, בחלק מהגרסאות המתורגמות לעברית שמו "צחי" ו"שלג") הוא כלבו הלבן (מסוג פוקס טרייר) של טינטין המלווה אותו בכל מסעותיו, ואף מופיע בקביעות בתמונות השער של כל ספרי טינטין. שלגי הוא ידיד טוב ונאמן ומציל את חייו של טינטין מספר פעמים. שובבותו גורמת לטינטין לעיתים להסתבכויות מסוכנות, אולם כשטינטין מבהיר לשלגי את חומרת מעשיו, הוא חדל מתחבולותיו ומשתף איתו פעולה מיד.
בסדרת הקומיקס שלגי אומר משפטים שלמים המופיעים בתוך בלוני דיבור. לעיתים משפטיו ניחנים בציניות עוקצנית, ולעיתים בתמימות, כאשר שלגי אינו מבין את המתרחש סביבו. אף על פי ששלגי מביע את מחשבותיו בבלון דיבור כמו כל דמות אחרת בסדרה, ברור לכול שמחשבותיו מועברות בגדר הקיר הרביעי, והסובבים אותו אינם שומעים את הגיגיו.
בדומה לקפטן האדוק, גם שלגי אוהב ויסקי מסוג לוך לומונד, ובכל פעם שהוא משתכר, הוא נקלע לצרות. כמו כן, הארכנופוביה שלו גורמת לו ולטינטין צרות רבות.
מקור שמו הצרפתי של שלגי בשמה של חברתו הראשונה של הרז'ה - מארי לואיז, שכונתה מִילוּ (אף שבכל הספרים הוא כלב ממין זכר).
קפטן האדוֹק
מקור שמו של הקפטן בשיחה של הרז'ה עם אשתו, אשר העירה ש"חמור ים" (האדוק) הוא דג אנגלי עצוב - והרז'ה ראה בכך תיאור המשקף היטב את דמותו של הקפטן. בתחילה היה הקפטן בעל שם משפחה בלבד, ורק בשנת 1976 בספר האחרון שהושלם - "טינטין והפיקורוס" מוזכר שמו הפרטי של הקפטן - ארצ'יבולד, ככל הנראה על שמו של בוב דה מור, עמיתו של הרז'ה. בחלק מהתרגומים בעברית נקרא שמו "חמור הים".
בסופו של הספר "אוצרו של רקהם האדום" רוכש האדוק את אחוזת מרלינספייק (בחלק מהתרגומים, "אחוזת מולינסאר" (Moulinsart); בתרגום חופשי: "דג־החרב"), שבעבר ניתנה לאחד מאבות-אבותיו, סר פרנסיס האדוק, כהוקרה ממלך אנגליה צ'ארלס השני, ומתגורר בה יחד עם טינטין ופרופסור קלקולוס.
בספרים מאוחרים יותר משתנה דמותו של הקפטן, ומקבלת נופך הירואי.
דמויות משנה
דמויות משנה נוספות אשר מופיעות באופן תדיר לאורך הסדרה:
העולם של טינטין
לאורך הסדרה טינטין מטייל רבות ברחבי העולם (ואפילו מגיע לירח). לאורך מסעותיו טינטין מגיע לאמריקה הצפונית (בספר "טינטין באמריקה"), לאמריקה הדרומית (בספרים "האוזן השבורה", "אסירי השמש", "אוצרו של רקהם האדום" ו"טינטין והפיקרוס"), לאזורים שונים ברחבי יבשת אירופה ("טינטין בארץ הסובייטים", "האי השחור", "שרביטו של המלך אוטוקר" ו"הטיסה לירח"), לאפריקה ("טינטין בקונגו", "הסרטן בעל צבתות הזהב" "הסיגרים של פרעה") ולאסיה ("הסיגרים של פרעה", "הלוטוס הכחול", "כרישי הים האדום" ו"טינטין בטיבט"). כמו כן טינטין מבקר גם לאורך הסדרה באתרים מגוונים, מן האזור הארקטי (בספר "הכוכב המסתורי") ועד מדבר סהרה (בספר "הסרטן בעל צבתות הזהב"). במהדורה הראשונה של הספר "ארץ הזהב השחור" מגיע טינטין אפילו לארץ ישראל. אף על פי כן, במהדורות המאוחרות יותר הוחלפו האזכורים לארץ ישראל ובמקומם מוזכרת האמירות הבדיונית חמד על מנת שלא לעורר מחלוקת בקרב קוראי הסדרה.
עלילת הסדרה מתרחשת לעיתים רבות במדינות אמיתיות (בהן גרמניה, סין, קונגו הבלגית, ארצות הברית, מצרים, הודו, פרו, הממלכה המאוחדת, שווייץ, טיבט וברית המועצות) ולעיתים רבות במדינות בדיוניות אשר נוצרו במיוחד עבור הסדרה על ידי הרז'ה. המדינות הבדיוניות אשר מוצגות בסדרה כוללות את:
השימוש במדינות הבדיוניות השונות בעלילת הסדרה מאפשר להרז'ה להציג בפני הקוראים נושאים פוליטיים אקטואליים ללא חשש מבעיות אשר עלולות להיווצר עבורו כתוצאה מכן, כפי שעשה כשהתייחס למלחמת סין–יפן השנייה בספר "הלוטוס הכחול". למעשה, לעיתים קרובות עלילות הסיפורים בסדרה עסקו בנושאים אקטואליים, עד לנקודה שבה אנו יכולים לומר כי ההיסטוריה של טינטין מקבילה להיסטוריה של המאה העשרים: מלחמת הצ'אקו (בספר "האוזן השבורה"), עליית הנאציזם (בספר "שרביטו של המלך אוטוקר"), המלחמה הקרה (בספר "פרשת קלקולוס") וארגוני הגרילה באמריקה הדרומית (בספר "אוצרו של רקהם האדום").
לטינטין, עם זאת, אין בית אמיתי. עוד מהרפתקאותיו הראשונות, טינטין מתגורר במקומות שונים. אף על פי כן, קיימת התייחסות אחת בסדרת הספרים לעיר בה טינטין מתגורר: בספר "טינטין בטיבט", על המכתב אותו שולח צ'אנג לטינטין כתובה כתובתו של טינטין באותיות סיניות: "הונג קונג, צ'אנג צ'ונג'־צ'ין - עבור מר טינטין - בבריסל שבבלגיה".
טענות בדבר גילויי גזענות
כנגד הספרים הראשונים של הרז'ה נטען שהם נגועים בגזענות, בעיקר בתיאור הדמויות הלא אירופאיות. דעותיו של הרז'ה השתנו במהלך השנים, וניתן לראות זאת בתיאור הדמויות הסיניות בספר "הלוטוס הכחול" שפורסם בשנת 1936. עלילת הסיפור מתרחשת בסין אשר באותה עת הייתה נתונה תחת כיבוש יפני. הספר מבקר את היפנים ואת התערבות המעצמות הקולוניאליות בסין. הספר מציג את הסינים בצורה אנושית (אולם את היפנים מציג בצורה סטריאוטיפית).
בעת פרסום הספר "טינטין באמריקה" ביקשו המפיצים של הספר בארצות הברית לצבוע מחדש את הדמויות האפרו־אמריקניות בלבן.
בשנת 2007 תבע מבוטו מונדונדו, יליד הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, את מולינסאר, המחזיקה בזכויות היוצרים על היצירה, בבית משפט בלגי. מונדונדו ביקש להכיר בכך שהקומיקס "טינטין בקונגו" (1931) גזעני ועל כן יש להסירו מעל מדפי חנויות הספרים. בעקבות התביעה העבירו חנויות ספרים רבות את הספר מאגף ספרות הילדים לאגף המבוגרים.
טענות בדבר גילויי אנטישמיות
לאורך השנים הועלו ספקולציות כי הרז'ה היה למעשה אנטישמי, אף על פי שטענה זו מעולם לא הוכחה באופן חד משמעי והיא בעיקר הסתמכה על ספרי הקומיקס של טינטין אותם יצר הרז'ה במהלך מלחמת העולם השנייה עבור "Le Soir", עיתון בלגי אשר שיתף פעולה עם הנאצים בעת הכיבוש הנאצי של בלגיה.
לפני מלחמת העולם השנייה הרז'ה כלל בסדרת ספרי טינטין מספר דמויות של גברים יהודים בעלי מראה מאיים. בספר "האוזן השבורה" מופיעה דמות של חנווני אשר חובש כיפה, מדבר בצרפתית קלוקלת ונוהג לשפשף את ידיו עם "סבון בלתי נראה" באופן המרמז כי הוא זומם דבר מה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, יצאה לשווקים הגרסה הראשונה של הספר "ארץ הזהב השחור". עלילת הספר בגרסה הראשונה שלה התרחשה בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי והציגה בין היתר פעילי מליציה חמושה יהודית אשר בראשה עומד רב.
אחד הטיעונים החזקים ביותר לאנטישמיות בספריו של הרז'ה הוא הספר "הכוכב המסתורי" אשר התפרסם במקור במהלך הכיבוש הגרמני של בלגיה. בסצנה אשר הופיעה במקור בעיתון הבלגי "Le Soir" ב־11 בנובמבר 1941 הופיעו דמויותיהם של יצחק ושלמה, שני גברים יהודים בעלי מראה מאיים אשר שומעים כי סוף העולם מתקרב. אחד מהם, אשר מדבר בצרפתית קלוקלת, מציין בתגובה כי הוא מצפה לסוף העולם משום שהוא לא יהיה חייב לשלם את חובותיו לנושיו. דמות נוספת בספר זה היא דמותו של הבנקאי האמריקני הרשע בלומשטיין המהווה ספונסר של המשלחת המתחרה. הרז'ה צייר את דמותו של בלומשטיין עם מאפיינים גזעניים מוכרים מקריקטורות אנטישמיות שהתפרסמו במהלך שנות ה־30 ושנות ה־40. במהלך העלילה מתגלה אופיו הנבזי של בלומשטיין כאשר הוא מנסה להשתמש בטקטיקות מלוכלכות וקטלניות על מנת לעכב את ספינתו של טינטין.
לאחר מלחמת העולם השנייה ולאחר שנחשפו ברחבי העולם ממדי השואה, צונזרו כל החלקים בהם הופיעו הדמויות היהודיות בסדרת ספרי טינטין. הספר "ארץ הזהב השחור" נערך מחדש לבקשת המו"ל הבריטי של הרז'ה שהרגיש שהספר מיושן כעת לאחר שמדינת ישראל הוקמה וקיימת. המיליציה היהודית החמושה הוחלפה במיליציה ערבית חמושה. הסצנה בה הופיעו דמויותיהם של יצחק ושלמה הוסרה לחלוטין מהמהדורה החדשה של הספר "הכוכב המסתורי" ואילו השם "בלומשטיין" שונה לשם הנייטרלי יותר "בולווינקל" והמוצא שלו שונה למדינה הבדיונית "סאו ריקו".
סדרות טלוויזיה
בעקבות הצלחת ספרי הקומיקס במשך השנים הופקו שתי סדרות טלוויזיה מצוירות המבוססות על עלילת ספרי הקומיקס:
טרילוגיית סרטי טינטין
סטיבן ספילברג רכש הזכויות להפקת הסרטים של טינטין זמן קצר לפני מותו של הרז'ה בשנת 1983.
בנובמבר 2002, אולפני דרימוורקס רכשו את הזכויות להפקת הסרטים אשר יתבססו על עלילת סדרת ספרי טינטין. ב־15 מאי 2007, סטיבן ספילברג, פיטר ג'קסון וסטייסי סניידר הודיעו על כך שבכוונתם להפיק טרילוגיית סרטים אשר תתבסס על סדרת ספרי טינטין, אשר יופקו באמצעות גרפיקת תלת מימד. לטענתם של ספילברג וג'קסון סרט לייב אקשן לא היה עושה חסד עם המקור. בנובמבר 2008 חברת סרטי סוני הצטרפה לפרויקט וסיפקה לו מימון.
הסרט הראשון בבימויים של ספילברג וג'קסון, ששמו "הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן" יצא לאקרנים במהלך שנת 2011 והתבסס על עלילת שלושה סיפורים מסדרת ספרי טינטין - "הסרטן בעל צבתות הזהב", "תעלומת ה"חד־קרן"" ו"אוצרו של רקהם האדום". הסרט צולם בטכניקת אנימציה.
סרטי תעודה
שני סרטים תיעודיים נעשו על טינטין ועל יוצר הסדרה הרז'ה.
מחזמר
"שבעת כדורי הבדולח" ו"אסירי השמש" הופקו כמחזמר בבלגיה בשנת 2001, בשם: "Kuifje - de zonnetempel" (שפירושו: "טינטין - מקדש השמש"). המחזמר לווה באפקטים בימתיים מרשימים וכן במוזיקה מקורית בביצוע חי של התזמורת הלאומית של בלגיה.
מוצרים נלווים
הצלחת סדרת ספרי טינטין הובילו לכך שמגוון רחב של מוצרים רבים אשר מתמקדים בדמויות הסדרה החלו לצאת לשווקים בהם חולצות טריקו, תחתונים, מגנטים למקרר, פאזלים, לוחות שנה, חפיסות קלפים, שעונים ועוד.
חברת NBC Universal מחזיקה בזכויות למכירת מוצרי טינטין באמריקה הצפונית.
חנויות
בעקבות ההצלחה של מכירת המוצרים הללו, הוקמו לאורך השנים מספר חנויות ברחבי העולם אשר מוקדשות למכירות מוצרי טינטין בלבד. החנות הראשונה של מוצרי טינטין הושקה בשנת 1984 בקובנט גרדן שבלונדון. הרשת מכילה סניפים רבים ברחבי העולם, כולל שני סניפים בבלגיה אשר ממוקמים בבריסל ובברוז', וסניף בצרפת הממוקם במונפלייה.
בולים
לאורך השנים נעשה שימוש בדמותו של טינטין על בולי דואר פעמים רבות. סדרת הבולים הראשונה של טינטין הונפקה על יד רשות הדואר הבלגית בשנת 1979.
הדואר המלכותי ההולנדי הוציא ב־8 באוקטובר 1999 סדרת בולים בנושא טינטין. הסדרה כולה נמכרה לאספנים תוך מספר שעות קצר מרגע הוצאתה למכירה.
מטבעות ומדליונים
בינואר 2004 הנפיקה בלגיה מטבע מיוחד בסך 10 אירו (הונפקו 50,000 מטבעות בלבד) לציון יום הולדתו ה־75 של טינטין.
משחקי וידאו
רשימה זו מאגדת את כל משחקי הווידאו הרשמיים המבוססים על סדרת הקומיקס "טינטין" אשר יצאו לשווקים לאורך השנים.
ב־2011 יצאו מספר משחקי מחשב המבוססים על ספרי טינטין עבור נינטנדו ופלייסטיישן 3.
ספרים לא־רשמיים
הצלחת סדרת ספרי טינטין הובילו לכך שלאורך השנים הופקו על ידי גורמים שונים שאינם מורשים מספר ספרים לא־רשמיים אשר ממשיכים את עלילות הדמויות הראשיות בסדרה.
מהדורות פיראטיות
בתחילה, הופקו בעיקר מהדורות פירטיות רבות של הספר הראשון בסדרה, "טינטין בארץ הסובייטים", משום שהרז'ה סירב להפיק את המהדורה הראשונה של ספר זה בשל התוכן הפוליטי השנוי במחלוקת שבו.
פרודיות
הספר הפרודי הראשון שהופק היה "טינטין בארץ הנאצים" אשר יצא לשווקים בשנת 1944 בו הדמויות האשימו את הרז'ה בשיתוף פעולה עם הנאצים בעת הכיבוש הגרמני של בלגיה.
ננוטכנולוגיה בענף הבנייה
ננוטכנולוגיה בענף הבנייה היא תחום בהנדסה אזרחית המתייחס ליישומים ננוטכנולוגיים באדריכלות ותהליכי בנייה.
יישומים
ניתן להשתמש בננוטכנולוגיה עבור תהליכי תכנון והבנייה במגוון רחב של תחומים, מכיוון שלמוצרים שבהם מעורבים ננוחומרים יש תכונות ייחודיות. חומרים עם תכונות אלו יכולים באופן ניכר לתקן את בעיות הבניה הקיימות כבר וגם לשנות את הדרישות והארגון של תהליך הבניה. ניתן להשתמש בננוחומרים כדי לקבל מגוון של תכונות: הרשימה הנ"ל היא חלקית בלבד.
חומרים המשמשים להרכבת המבנים
פלדה היא חומר בנייה עיקרי. התכונות הפלדה, כגון חוזק, עמידות לקורוזיה ויכולת הריתוך חשובות מאוד לעיצוב ובניה. כבר בימי הביניים ידעו לייצר פלדה מחושלת במיוחד, כגון פלדת דמשק בה נתקלו עוד הצלבנים בדרכם לארץ הקודש, שלימים התברר כי השתמשו בחומרי ננו על מנת לייצר אותה כדי ליצור כלי נשק. לצערנו, סוד הייצור של הפלדה זו אבד. ארגון Federal Highway Administation) FHWA) ביחד עם המכון האמריקאי לברזל ופלדה וצי אמריקאי (U.S Navy) בשנת 1992 התחילו בפיתוח של פלדה חדשה דלת פחמן בעלת ביצועים גבוהים (HPS - High Performance Steel) לשימוש בגשרים. פלדה חדשה זו פותחה עם תכונות עמידות לקורוזיה ויכולת ריתוך גבוהות באמצעות שילוב חלקיקי נחושת בגבולות גרעיני הפלדה.
Sandvik Nanoflex היא סוג חדש של פלדה בעלת חוזק גבוה במיוחד, יכולת עיצוב צורתיות וגימור פני השטח גבוהים שפותחה על ידי חברת Sandvik Nanoflex Technology. הודות לביצועיה הטובים, סוג זה של פלדה מתאימה לשימושים הדורשים משקל קל וקשיחות המאפשרת כושר עיצוב טוב. עבור יישומים מסוימים, רכיבים העשויים מפלדה זו יכולים להיות אפילו עוד יותר דקים וקלים מאשר אלו העשויים מאלומיניום או טיטניום, הודות לחוזק והאלסטיות הטובות במיוחד. עמידות טובה לבלאי וקורוזיה תורמת להוזלת התחזוקה של המבנים העשויים מפלדה זו בכך שהיא מאריכה את זמן החיים של המבנים. ניתן להשיג תכונות אלו על ידי עיבוד הפלדה בטכניקות שונות (על ידי שימוש בטכנולוגיות של חברת Sandvik Nanoflex Technology).
סוג נוסף של פלדה - MMFX2. נעשו בה שינויים ברמת הננו על ידי חברת MMFX Steel Corp. בהשוואה לפלדה הרגילה, לפלדה זו יש תבנית שונה לחלוטין - מבנה פסיס למינטיבי (laminated lath structure) הדומה יותר ל"דיקט" ("plywood"). הודות לתבנית ייחודית זו, לפלדת MMFX2 יש חוזק מפליא במיוחד (עד פי שלושה מהפלדה הרגילה), משיכות, קשיחות ועמידות לקורוזיה טובים. עקב עלויות גבוהות, חיזוקים מפלדת אל-חלד במבני בטון מוגבלים רק לאזורים בהם יש סיכון גבוה לשלמות המבנה. השימוש בפלדת MMFX2 יכולה להיות אלטרנטיבה טובה מכיוון שיש לה עמידות לקורוזיה בדומה לפלדת אל-חלד, עם עלויות זולות בהרבה (לפי חברת MMFX Steel Corp).
ציפויים
ציפויים המשלבים בתוכם ננוחלקיקים וננו-שכבות מפותחים למטרות שונות. ציפוי הוא אחד מן היישומים העיקריים של ננוטכנולוגיה בבניה, כך למשל, משתמשים בדו תחמוצת טיטניום (TiO2 - Titanium Dioxide) לציפוי זכוכית למטרות חיטוי עצמי ומניעת עכירות לאורך הזמן. דו תחמוצת טיטניום תישבר ותפורר זיהום אורגני באמצעות תגובה קטליטית חזקה. יתרה מכך, דו תחמוצת טיטניום היא הידרופילית, תכונה מאפשרת למים להתפזר באופן שווה על פני הזכוכית ולשטוף את כל הלכלוך שנוצר. פותחו ציפוים נוספים למטרות בנייה כגון ציפוי אנטי-גרפיטי (anti-graffiti), בקרה תרמית (טמפרטורה), מניעת השתקפות.
ננו-חיישנים
בעתיד הלא רחוק, ניתן יהיה להתקין ננו-חיישנים שיהיו מסוגלים לנטר אחר חוזק המבנה ולהתריע במידה ותהיה פגיעה בשלמותו. זמן החיים של המבנים המנוטרים יוכלו לגדול פי חמישה מהמבנים של היום, הודות לתחזוקה מונעת קפדנית יותר וטיפול בתקלות מתקדם יותר שיתאפשר הודות לננו-חיישנים. כמו כן, מבנים כאלו יוכלו לסגל את עצמם לטובת השוהים בהם, באמצעות וויסות הטמפרטורה לפי עונות השנה, תוך חיסכון באנרגיה הדרושה לכך. חיישני מערכות ננו ומיקרו אלקטרומכניות (NMEMS - Nano and Microelectrical Mechanical Systems) כבר פותחו בעבר ונמצאים בשימוש בענף הבניה לצורך ניטור או/ו בקרה של תנאי הסביבה וביצועי המבנים/חומרים. יתרון של החיישנים אלו הוא גודלם המיזערי. חיישנים אלו יכולים להיות מותקנים בתוך המבנה בזמן תהליך הקמת הבניין. התקן חכם, זול, מבוסס על פיאזו קרמיקה (pizoceramic-based) ורב שימושי כזה כבר נמצא בשימוש למטרות ניטור אחר תכונות הבטון בשלב מוקדם כגון עמידה ללחות, טמפרטורה וחוזק בשלב הראשוני שימוש נוסף בהתקנים חכמים אלו הוא בניטור תקינות המבנה לאחר הקמתו. מערכת סגורה יכולה לנטר אחר לחצים פנימיים, סדקים וכוחות פיזיקליים אחרים הפועלים על המבנה לכל אורך זמן החיים שלו. כך, חיישנים אלו מסוגלים לתת התראה מוקדמות על תקינות המבנה לפני שהכשל קורה ומחמיר במבנה.
אתגרים וכיוונים עתידיים
בזמן שמוצרי בנייה מבוססי ננוטכנולוגיה מציעים יתרונות רבים לתהליכי תכנון ועיצוב הבניה, ייצור של מוצרים אלו מצריך השקעה רבה. בנוסף, ישנה אי ודאות אודות התכונות הטוקסיקולוגיות של הננוחלקיקים היכולות לסכן את בריאות הפועלים, שכן חשיפה לחלקיקים אלו יכולים להיגרם נזקים כבדים. בנוסף טכנולוגיה זו מהווה אתגר סביבתי. מכיוון שלענף הבניה יש השפעה רבה על צמיחה כלכלית והוא צורך כמות גדולה של משאבים והשקעה רבה, השפעתו על הסביבה היא משמעותית ביותר. לכן נוצר צורך דחוף והכרחי להסדיר ולמסד את הנושאים הנוגעים בענף הבניה והשפעתו על הסביבה. כך נוצר המצב שננוטכנולוגיה מתפקדת למעשה כחרב פיפיות עבור ענף הבניה. נדרשים עוד מחקרים ומאמצים בעריכת ניסויים רבים נוספים כדי להגיע לכך שפרויקטי בנייה יהיו חכמים, כך שהמבנים יהיו נתונים לתחזוקה חכמה, דבר שיחסוך הרבה אנרגיה, משאבים וימנע נזקים לאיכות הסביבה. יש הכרח בשימוש בננוטכנולוגיה ירוקה וידידותית לסביבה כדי למנוע נזקים בעתיד.
תחבורה בתל אביב
התחבורה בתל אביב-יפו היא ממערכות התחבורה העמוסות והמסובכות בישראל בשל אופייה המטרופוליני של העיר. מדי יום נכנסים לעיר מאות אלפי יוממים (אנשים שבאים לעיר ליום וחוזרים בערב), והעיר סובלת מעומסי תנועה כבדים וממחסור במקומות חניה. בעיות התחבורה מעצימות את מפגעי הרעש וזיהום האוויר, מכבידות על התושבים ועל בעלי העסקים, ומהוות נושא מרכזי בשיח הציבורי.
קארל מאיה
בשנת 1839 ניצח מאיה את יוז'ף סן בדו-קרב +3 -2 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו). בשנת 1845 הוא סיים בתיקו דו-קרב עם אוגוסטוס מונגרדיין +3 -3. בשנת 1847 ניצח את אלכסנדר פון דר גולץ +14 -9 =1 ולאחר מכן הפסיד דו-קרב לווילהלם הנשטיין +5 -12 =1. בשנת 1848 הפסיד דו-קרב מול דניאל הארוויץ +2 -5 =2. בתחרות הבינלאומית בלונדון, בשנת 1851 הפסיד בסיבוב הראשון פעמיים ליוז קנדי. בשנת 1851 הפסיד דו-קרב לאדולף אנדרסן בברלין עם ארבעה הפסדים. בשנת 1852 הפסיד דו-קרב לפרדריק דיקון 2-5.
תחבורה בתל אביב
באוגוסט 2023 נפתח קו רכבת קלה ראשון בעיר, הקו האדום. אך התחבורה ממשיכה להתבסס על אוטובוסים, שברוב הרחובות חולקים את אותם נתיבים עם הרכב הפרטי. ישנו גם שימוש רב באופניים וקורטינטים חשמלים, דבר שאר פוגע בהלכתיות של העיר, מכיווון שלעיתים הם נוסעים על המדרכה
קארל מאיה
בשנת 1853 הגיע מאיה למקום השלישי באליפות ברלין הראשונה (הבלתי רשמית), אחרי ז'אן דיפרן ומקס לנגה. בשנת 1853 הפסיד מאיה דו-קרב לז'אן דיפרן +5 -7. בשנת 1855 הפסיד דו-קרב לאדולף אנדרסן +6 -14 =1. בשנת 1856 הפסיד לויגלמן +2 -4 בתחרות נוק-אאוט בברלין. בשנת 1859 הפסיד דו-קרב לאנדרסן +1 -7. בשנת 1865 הפסיד דו-קרב לאנדרסן +2 -5 =1. בשנת 1866 הפסיד בדו-קרב לגוסטב נוימן +0 -6 =1.
תחבורה בתל אביב
מדיניות התחבורה
עיריית תל אביב-יפו ומשרד התחבורה מנסים להתמודד עם עומסי התנועה והחניה במספר דרכים, המושפעות מהתמודדות של מטרופולינים בעולם עם בעיות דומות. המדיניות המוצהרת כוללת את עידוד השימוש בתחבורה ציבורית בעיר, על ידי יישום התוכנית להפעלת רכבת קלה החוצה את העיר, הצפויה לפעול כרכבת תחתית בחלק מהמסלול. מתכננת הפרויקט היא חברת נת"ע. דרך נוספת היא תכנון מחודש של מערך האוטובוסים והקצאת נתיבים בלעדיים לתחבורה ציבורית בצירים הראשיים. מנגד מנסה העירייה לצמצם את תנועת האוטובוסים ברחובות הצרים.
קארל מאיה
מאיה תרם תרומות חשובות לתיאורית הפתיחות, ובמיוחד לפתיחה הספרדית.