cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מועדון הלקוחות של דאלאס
עלילה
ככל שהזמן עובר, וודרוף מגלה חמלה כלפי חברי המועדון ההומוסקסואלים, ופחות מתייחס לעניין כעסק למטרות רווח. כאשר מתחיל קושי רב בהשגת התרופות המועילות, וודרוף תובע את מנהל המזון והתרופות האמריקאי, אך השופט דוחה את התביעה לא מחוסר צדק אלא כתוצאה ממגבלות החוק. בכתוביות בסוף הסרט נכתב שוודרוף נפטר בשנת 1992, כשבע שנים לאחר שהרופאים חזו שהוא ימות.
הפקה
רון וודרוף התראיין לעיתון "The Dallas Morning News" בשנת 1992. כחודש לפני מותו בספטמבר 1992, התסריטאי קרייג בורטון ראיין והקליט את וודרוף, והוא אף אסף חומרים כמו יומניו של וודרוף. בורטון שינה פעמים רבות את התסריט, וכבר בשנות ה-90 הוא ניסה להוציא לפועל את הפקת הסרט. דניס הופר נבחר להיות הבמאי ו-וודי הרלסון נבחר לגלם את וודרוף. אולם הפקת הסרט לא צלחה עקב בעיות כספיות. תסריט הסרט נשלח גם לג'ארד לטו שהודה שהוא לא טרח לקרוא אותו.
בסוף שנות התשעים, מארק פורסטר נבחר לביים את הסרט, ובראד פיט לוהק לגלם את וודרוף. בשנת 2008 נבחרו לתפקידים האלו הבמאי קרייג ג'ילפסי והשחקן ראיין גוסלינג. אולם לבסוף נבחרו לתפקידים ז'אן מרק ואלה ומתיו מקונוהיי. אחותו של וודרוף הייתה מרוצה מהליהוק עקב הדמיון בין אחיה לבין מקונוהיי.
מקונוהיי השיל כ-21 קילוגרמים ממשקלו לצורך התפקיד. במהלך הדיאטה הוא נשאר בביתו, והוא אף הפסיק להיפגש עם אנשים. מקונוהיי סיפר שראייתו נחלשה ושהוא התקשה לבצע פעילות ספורטיבית. לטו השיל 14 קילוגרמים לצורך התפקיד. הוא טען שהוא הפסיק לאכול כדי לאבד משקל מהר יותר.
צילומי הסרט התרחשו בניו אורלינס באמצע 2012 וארכו כ-25 ימים.
יונקים
יונקים (שם מדעי: Mammalia) היא מחלקה במערכת המיתרניים, המונה כ-5,400 מינים של בעלי חיים. המאפיין המובהק ביותר של היונקים (ממנו נגזר שמה של המחלקה) הוא קיומן של בלוטות חלב, שבאמצעותן מזינה האם את צאצאיה.
מחלקת היונקים היא אחת המחלקות המפותחות והמגוונות ביותר שחיות על פני כדור הארץ. היא כוללת בעלי חיים ממשקל של 2 גרם עד משקל של 180 טונות, מטילי ביצים או יולדים, אשר מאכלסים את מרבית האזורים הגאוגרפים ובתי-הגידול. יש בהם שוכני-יבשה ההולכים על ארבע רגליים או על שתיים, שוכני-ים מובהקים, בעלי חיים מעופפים, מטפסים על עצים ושוכני מחילות תת-קרקעיות. האדם משתייך אף הוא למחלקת היונקים.
עורם של מרבית היונקים מכוסה לפחות חלקית בשיער, והם מווסתים את טמפרטורת הגוף שלהם באמצעות תהליכי חילוף חומרים הפולטים חום, תכונה המכונה גם הומיאותרמיות או "דם חם". מוח היונקים גדול יחסית לגופם, והם מצטיינים באינטליגנציה גבוהה יחסית ובדאגה לצאצאיהם.
סיווג ומיון של היונקים
על אף המגוון העצום של היונקים השונים, יש לכולם תכונות אנטומיות ופיזיולוגיות משותפות וייחודיות (ראו בפרק הבא), אשר מבדילות אותם מכל שאר מחלקות המיתרניים. כבר במאה ה-18 סיווג אותם קארולוס ליניאוס, חוקר הטבע הראשון שפיתח את השיטה הטקסונומית המודרנית, למחלקה אחת, והעניק להם את שמם המדעי Mammalia, הגזור מן המילה הלטינית mamma (עטין). לינאוס זיהה ללא קושי שהלווייתנאים, למשל, הם יונקים למרות דמיונם השטחי לדגים, ושהעטלפים הם יונקים למרות דמיונם השטחי לעופות. בסוף המאה ה-20 ובמאה ה-21 אישרו שיטות פילוגנטיות המבוססות על רצף הגנום שכל המינים שסווגו כיונקים אכן קרובים זה לזה, ורחוקים יותר ממינים שאינם יונקים.
מחקר שפורסם במרץ 2020 מצא כי ההשערה הדרוויניסטית שלפיה ריבוי של מינים (כמו אצל היונקים) מעיד על התמיינות גבוהה שתוביל גם להתפתחות של תת-מינים נוספים. השערות מנוגדות טענו כי התפתחות של תת-מינים לאו דווקא מקושרים ליצירת מין חדש, ויכולים להופיע ולהיעלם לאורך ההיסטוריה. המחקר בדק מה היחס שבין ריבוי המינים אצל יונקים ובין תת-המינים שהתפתחו ומצא שההשערה נכונה לגבי רובם של היונקים.
כבר במאה ה-19 הוברר כי יש למיין את היונקים לשלוש קבוצות בסיסיות על פי שיטת הרבייה שלהם:
למרות חלוקה בסיסית זו שררו במשך השנים מחלוקות בנוגע לסדר התפצלותן של שלוש הקבוצות זו מזו, וכן בנוגע למיונם של יונקים מאובנים, שבהם איברי הרבייה לא השתמרו. מסיבה זו היו נהוגות מספר שיטות מיון מתחרות של היונקים. המחלוקות יושבו לפחות לגבי סדר החלוקה: היונקים מטילי הביצים התפצלו ראשונים, ומן השאר התפצלו יונקי הכיס ויונקי השליה. כתוצאה מכך ישנה הסכמה רחבה על מיון כללי כלהלן:
מיון:
קבוצות היונקים הקיימות כיום
הערה:
סיווגם של יונקי שליה
החל מראשית המאה ה-21, מחקרים מולקולריים המבוססים על ניתוח DNA הציעו קשרים חדשים בין משפחות יונקים. מרבית הממצאים הללו אומתו באופן בלתי תלוי על ידי נתוני נוכחות/היעדרות של רטרוטרנספוזון. שיטות סיווג המבוססות על מחקרים מולקולריים חושפות שלוש קבוצות או שושלות עיקריות של יונקי שליה - אפרותריה, דלשינאים ובוראואאותריה- אשר התמיינו בקרטיקון. היחסים בין שלוש השושלות הללו מעוררים מחלוקת, ושלוש השערות אפשריות הוצעו באשר לאיזו קבוצה היא הבסיסית. השערות אלו הן אטלנטוגנטה (basal Boreoeutheria), (basal Xenarthra) ו-  (basal Afrotheria). בוראואאותריה בתורה מכילה שתי שושלות עיקריות - אאוארכונטוגליריים ו-לאורסיאתריה.
האומדנים לזמני ההתפצלות בין שלוש קבוצות השליה הללו נעים בין 105–120 מיליון שנה אחורנית, תלוי בסוג ה- DNA בו משתמשים (כגון גרעיני או מיטוכונדריאלי) ופרשנויות שונות לנתונים פליאוגאוגרפיים. הקלדוגרמה לעיל מבוססת על Tarver et al. (2016)
מאפיינים בלעדיים ליונקים
המאפיינים הבאים נמצאים כיום אך ורק ביונקים, ולכן ניתן להשתמש בהם להגדרתה של המחלקה. ואולם חלקם התקיימו או היו עשויים להתקיים גם במינים נכחדים שאינם יונקים, ובפרט באבותיהם של היונקים ממחלקת הזוחלים:
מאפיינים לא בלעדיים של היונקים
תכונות אלו אופייניות ליונקים אך נמצאות גם בכמה מחלקות אחרות של המיתרנים:
ממדי היונקים
היונקים הראשונים היו יצורים קטנים ביותר כמו דמויי יונקים מעידן המזוזואיקון, בה שגשגו הדינוזאורים וכן זוחלים ימיים ומעופפים בעולם. לאחר ההכחדה הגדולה של הקרטיקן התפתחו היונקים לצורות שונות ובמשך הזמן התפתחו ליונקי ענק כמו הקוריפודון, הפרקרתריום, האמבולותריום, האנדרוסארכוס, האנטלודונטיים, כלבי הדוב וראשוני הלווייתנים כמו הבסילוזאורוס. יונקי ענק שגשגו בייחוד בתקופת הפליסטוקן ובה התפתחו המסטודון, הממותה, הסמילודון, עצלני הקרקע, הבונה הענק והאלסמותריום וכן יונקים אוסטרלים כמו הדיפרוטודון, אריה הכיס והפרוקופטודון. בחלוף הזמן היונקים הענקיים האלה נכחדו אך עדיין יש יונקים ענקיים על פני האדמה ובים. למעשה היונק הגדול ביותר כיום - לווייתן כחול - הוא גם בעל החיים הגדול ביותר שחי אי פעם. משקלו הממוצע הוא 150–170 טון מטרי ואורכו. לעומתו היונק הקטן ביותר היום - עטלף הדבורה שוקל 1.5–2 גרם ואורכו רק 29–30 מילימטר. קרוב אליו מאוד הוא חדף זעיר שמשקלו 1.4–2.1 גרם ואורכו 42–51 מ"מ.
להלן טבלה ובה רשומים עשרת יונקי היבשה הגדולים ביותר החיים כיום וממדיהם, מסודרים לפי משקל ממוצע. לטבלת גודלי הלווייתנאים ראו בערך על הלווייתנאים:
בלוטות החלב
הנקת הצאצאים בחלב מבלוטות חלב בגוף האם משותפת לכל היונקים ללא יוצא מן הכלל, ומייחדת אותם מכל שאר בעלי החיים. לכן תכונה זו העניקה ליונקים את שמם. בלוטות החלב הן בלוטות אקסוקריניות הדומות במבנה שלהן לבלוטות זיעה.
החלב מורכב בעיקרו ממים, בדומה לכל שאר נוזלי הגוף, וכן הוא מכיל את חומרי המזון הנדרשים להתפתחות הצאצאים - חלבונים (בעיקר קזאין), סוכרים (בעיקר לקטוז), שומנים, מינרלים וויטמינים, באחוזים שעשויים להיות שונים מאוד במינים שונים. מיד לאחר ההמלטה הוא גם עשיר בנוגדנים החשובים לבריאות הצאצאים בתקופה בה מערכת החיסון שלהם עדיין חלשה.
שיער
השיער בימינו ייחודי ליונקים מכל שאר מחלקות החוליתנים, והוא בדרך-כלל מכסה את מרבית הגוף בצורת פרווה. הפרווה לוכדת שכבה בלתי-מופרעת יחסית של אוויר, שהוא מוליך חום גרוע, לכן היא יעילה לצורך בידוד תרמי, ומאפשרת שמירה על טמפרטורת גוף קבועה (הומותרמיות) באקלים קר. אצל דובי קוטב ויונקים אחרים החיים באזור הארקטי, הפרווה מאפשרת לשמור על טמפרטורת גוף של כ-37 מעלות אפילו כאשר טמפרטורת הסביבה יורדת לעשרות מעלות מתחת לנקודת הקפאון. פרווה וצמר יונקים שימשו את האדם מאז התקופה הפרהיסטורית להכנת ביגוד חורף. באזורי אקלים בהם יש הבדלי טמפרטורה בין עונות השנה, יונקים רבים רבים משירים את שערם ומצמיחים אותו מחדש פעמיים בשנה, כך שיש להם פרוות חורף ארוכה ופרוות קיץ קצרה. השיער מכיל בדרך-כלל צבענים, כמו מלנין, הנותנים לו את צבעיו השונים.
השער אבד לחלוטין רק ביונקים ימיים מסוימים כמו הלווייתנאים, אשר אצלם בידוד תרמי מושג באמצעות שכבת שומן תת-עורית. אצל יונקים מסוימים החיים באקלים חם, בעיקר גדולי גוף כמו קרנפים והיפופוטמים, שער הגוף אבד ברובו אך לא כולו.
מבנים נוספים אצל יונקים שונים הם למעשה שערות או גלגול של שערות. זיפי "שפם" ארוכים (לטינית: vibrissa), כמו אצל טורפים ומכרסמים, רגישים למגע ומשמשים לחישה, בעיקר בחשכה ובמחילות אפלות. ריסים אצל יונקים רבים מגינים על העיניים. קוצי דורבנים וקיפודיים הם שערות שהתקשו. קרני הקרנפיים עשויים ממעטה שיער קרני שהתקשה.
ויסות טמפרטורת הגוף
בדומה לעופות, ובניגוד לזוחלים וכמעט כל שאר בעלי החיים, יונקים מסוגלים לווסת את טמפרטורת הגוף שלהם כך שהיא נשארת קבועה למדי בטווח רחב של טמפרטורות סביבה (הומאותרמיות). יכולת זו היא המפתח לתפוצתם הרחבה של היונקים, ולהתאמתם למרבית אזורי האקלים על כדור הארץ. הומאותרמיות מאפשרת ליונקים להיות פעילים בלילה, אפילו באזורים קרים, או להתחיל את פעילותם מיד בבוקר בלי להתחמם קודם בשמש. הומאותרמיות גם מאפשרת טמפרטורת גוף גבוהה מזו האופיינית לבעלי חיים פויקילותרמיים (בלתי הומאותרמים), אשר מגבירה את קצב חילוף החומרים, וכתוצאה מכך מרבית היונקים הם יצורים פעילים וסקרניים המרבים לחקור את סביבתם, ללמוד ולשחק.
בסביבה קרה מן הטמפרטורה המיטבית של הגוף, הומאותרמיות דורשת יכולת לייצר חום גוף באופן פעיל (אנדותרמיות). יכולת זו מתאפשרת ביונקים באמצעות מספר מנגנונים שונים. "שומן חום" הוא למעשה רקמה של תאים אוגרי שומן העשירים במיטוכונדריות ובכלי דם (ומכאן צבעם החום). בתהליך מעגל קרבס במיטוכונדריות אלו נותקה אגירת האנרגיה ב-ATP, ולכן האנרגיה מתפזרת בצורת חום. רקמות שומן חום נפוצות במיוחד בוולדות של יונקים, מתחת לעור על פי רוב באזור השכמות, ומאפשרות להם לשמור על חום גופם. חום גם נוצר בגוף כתוצר לוואי של כל תנועה שהיא, אך רעד צמרמורת היא צורת תנועה ייעודית לייצור חום ביונקים. החום הנוצר נשמר בגוף בזכות מנגנוני בידוד כמו שיער, שכבת שומן תת-עורית, ויכולת היונקים לצמצם את נפח נימי הדם הקרובים לעור.
בסביבה חמה מן הטמפרטורה המיטבית של הגוף, הוויסות דורש יכולת לקרר את הגוף באופן פעיל, על ידי איבוד חום לסביבה, וגם יכולת זו מושגת באמצעות מספר מנגנונים שונים. הזעה והלחתה מקררות את הגוף באמצעות נידוף של מים. הן יעילות כאשר הלחות היחסית של האוויר אינה גבוהה מדי ומאפשרת נידוף, אך חסרונן הוא באיבוד מים אשר בבתי-גידול מסוימים כמו מדבריות עלולים להימצא בצמצום ויש לחסוך בהם. דרך חסכונית יותר לאבד חום היא להרחיב נימי דם העוברים בסמוך לעור, בעיקר באזורי גוף החשופים לרוח. אפרכסות אוזניים גדולות במיוחד משמשות לאיבוד חום ביונקים מדבריים כמו ירבועיים ושועלי פנק, וכן אצל פילים.
האזור העיקרי במוח היונקים האחראי על ויסות הטמפרטורה וחום הגוף הוא החלק הקדמי של ההיפותלמוס.
להומאותרמיות, אנדותרמיות וקצב גבוה של חילוף חומרים יש גם חיסרון: הם גובים מחיר בהוצאה אנרגטית גבוהה, ולכן יונקים זקוקים למזון רב יותר מבעלי-חיים פויקילותרמיים באותו גודל גוף. באזורים קרים שבהם יש מעט מזון בעונת החורף, יונקים מסוימים מפחיתים את בזבוז האנרגיה על ידי שקיעה בתרדמת חורף. בעת תרדמת החורף צונחת טמפרטורת הגוף לכמה מעלות בלבד מעל נקודת הקפאון, וקצב הנשימה ופעימות הלב מואט מאוד. כתוצאה מכך מושג קצב חילוף החומרים נמוך, המאפשר ליונקים כאלו לשרוד במשך חודשים ללא מזון, פרט לשומן שנאגר בגופם לפני התרדמה. תרדמת חורף יכולה להימשך עד שמונה חודשים אצל המרמיטה. בין יונקי ארץ ישראל שוקעים בתרדמת חורף קיפודים, נמנמניים וכמה מינים של עטלפי חרקים. עטלפים מסוימים עשויים לשקוע במצב דמוי תרדמת חורף על בסיס יומי, למשך שעות האור בלבד. תרדמה יומית כזו קרויה נמנום (Torpor).
מינים מעטים מאוד של יונקים איבדו באופן משני חלק מן היכולות ההומאותרמיות שלהם. מינים האלו הם בעיקר שוכני מאורות באזורים חמים, בית גידול בו תנודות הטמפרטורה הן קטנות יחסית, למשל החולד העירום.
שיניים
קבוצות חולייתנים אחרות - דגים, דוחיים וזוחלים - הן בעלי שיניים דומות צורה (הומודונטיות). בניגוד להם, שיני יונקים במרבית הקבוצות (פרט ללווייתנאים) הן הטרודונטיות - הן עוברות התמחות לצורות שונות וייעודיות:
מספרי השיניים מכל צורה בדרך-כלל קבועים בכל מין של יונקים, והם שימושיים כמאפיינים מובהקים לצורך מיון קבוצות יונקים שונות, אפילו במאובנים. לכן מקובל בתחום הזואולוגיה של יונקים לציינם בנוסחת שיניים. בנוסחה נרשמות משמאל לימין מספרי החותכות, הניבים, הקדם טוחנות והטוחנות בכל צד של הלסת, כאשר שיני הלסת העליונה נרשמות בשורה העליונה ושיני הלסת התחתונה בשורה התחתונה, עם קו מפריד ביניהן. לדוגמה, אצל החזיר יש 3 חותכות, ניב אחד, 4 קדם טוחנות ו-3 טוחנות בכל רבע לסת, ובסך הכל 44 שיניים. נוסחת השיניים שלו נרשמת כך:
= 44
זוהי הנוסחה הבסיסית ביותר אצל היונקים השיליניים, אשר התקיימה ככל הנראה באב הקדמון המשותף שלהם. ואולם במרבית קבוצות היונקים ניכרת התמעטות של השיניים, לעיתים עד כדי העלמות מוחלטת של טיפוסי שיניים שאינם דרושים. תהליך זה ניכר מאוד אצל מכרסמים כמו העכבר, אשר איבד לחלוטין את הניבים והקדם-טוחנות, וגם מספר החותכות אצלו קטן לאחת בכל רבע לסת, לכן נוסחת השיניים שלו היא:
= 16
שיניים נשברות ונשחקות, בעיקר במיני יונקים הניזונים ממזון גס וקשה, ולכן חלקן מתחלף במהלך החיים. מערכת השיניים הראשונה - שיני החלב - כוללת חותכות, ניבים וקדם-טוחנות. היא מתחלפת לקראת ההתבגרות, ואז מופיעות גם הטוחנות. במרבית היונקים יש רק חילוף אחד, אך אצל הפילים הטוחנות והקדם טוחנות מתחלפות מספר פעמים לאורך החיים. במספר קבוצות ובעיקר אצל המכרסמים, שורשי שיניים עשויים להמשיך לצמוח כל החיים, באופן המפצה על שחיקת חלקה העליון של השן.
הזוחלים הסינאפסידיים של סוף הפלאוזואיקון
ראשיתם של היונקים בזוחלים סינאפסידיים מסוף עידן הפלאוזואיקון, בתור הקרבון ובתור הפרם. המונח סינאפסידיים מתייחס למספרם ולמיקומם של "פתחי צדע", פתחים בגולגולת מאחורי ארובת העין המאפשרים את הגדלת שרירי הלעיסה. גולגולות סינאפסידיות הן בעלות פתח צדע יחיד מכל צד, בניגוד לגולגולות דיאפסידיות שהן בעלות שני פתחי צדע מכל צד, שגם מיקומם יחסית לעצמות הגולגולת שונה. התצורה הדיאפסידית מאפיינת את מרבית הזוחלים ששרדו כיום וכן את העופות ואת אבותיהם הדינוזאורים, בעוד שהתצורה הסינאפסידית אפיינה את כל הזוחלים הנכחדים בשושלת המובילה ליונקים, וכיום שרדה ביונקים בלבד.
שתי קבוצות נפוצות מאוד של זוחלים סינאפסידים בעידן הפרם היו הפליקוזאורים והתראפסידים. מן הראשונים בעיקר נמצאו מספר גדול של מינים שונים, מהם הטורפים הגדולים ביותר בתקופתם, באורך של שלושה מטרים ויותר. היחסים המדויקים בין קבוצות קרובות אלו עדיין לא הובררו במלואם. הפליקוזאורים קדמו לתראפסידים וככל הנראה היו אבותיהם, אבל שתי הקבוצות התקיימו זו לצד זו במשך כמה עשרות מיליוני שנה.
בסוף תקופת הפרם התרחשה הכחדת פרם-טריאס – הכחדה המונית מן הקשות שתועדו ברשומות המאובנים: כ-70% מכלל מיני החולייתנים היבשתיים נכחדו. הכחדה זו סיימה את עידן השליטה הסינאפסידית ופתחה את תור השגשוג של הזוחלים הדיאפסידים, כמו הארכוזאורים וצאצאיהם הדינוזאורים, אשר ככל הנראה היו מותאמים טוב יותר לאקלים החם והיבש שאפיין את מרבית עידן המזוזואיקון. עם זאת זוחלים סינאפסידים שונים שרדו גם בעידן המזוזאיקון, ומהם התפתחו בסופו של דבר היונקים.
יונקים ראשונים בעידן המזוזואיקון
קבוצה גדולה של זוחלים תראפסידים בתור הטריאס, התור הראשון של המזוזואיקון, היו הצינודונטים. הקבוצה הוגדרה לראשונה על ידי הפלאונטולוג המפורסם מן המאה ה-19 ריצ'רד אוון ופירושו המילולי של השם הוא "שיני כלב", המעיד על התצורה ה"יונקית" של שיניהם. הקבוצה כוללת מינים רבים מכל היבשות, הקדומים שבהם כבר בסוף הפלאוזואיקון לפני ההכחדה הגדולה. הגדולים שבהם הגיעו לגודל של דוב. הענף המתקדם ביותר של הצינודונטים היה ה-Eucynodontia ("צינודונטים אמיתיים") וממנו השתלשלו ככל הנראה היונקים.
תור היורה באמצע המזוזואיקון כבר עשיר למדי במאובנים של דמויי יונקים (Mammaliformes) ושל "יונקים פרימיטיבים". שמות המונחים מעידים על הבדלים הדרגתיים ביותר, עד כי הפלאונטולוגים חלוקים לעיתים קרובות בשאלה אילו מן המינים כבר זכאים להיות מסווגים כיונקים ואילו עדיין כזוחלים. רבים מהם מפגינים תכונות שלד האופייניות ליונקים כמו קופסת מוח מוגדלת, חיך משני, הצטמצמות חלק מן העצמות בלסת התחתונה, התמחויות של השיניים ופולי עורף זוגיים.
כמו כן נראה שלפחות בחלק מן המינים בתור היורה כבר התקיימו תכונות אופייניות ליונקים כמו מערכת ההנקה, שיער ומנגנוני שמירה וייצור חום גוף (הומאותרמיות ואנדותרמיות). מערכות כאלו אינן משאירות סימנים במאובנים, אך ניתן להסיק את קיומן מתוך הגנום של הברווזן שפוענח לאחרונה. באמצעות שיטות שעון מולקולרי חישבו שהאב הקדמון המשותף לברווזן ולשאר היונקים חי לפני 166 מיליון שנה, כלומר בתור היורה. מכיוון שמערכת הנקה, שיער ומנגנוני חום גוף כבר קיימים בברווזן (אם כי חלקן בתצורה יותר פרימיטיביות מאשר ביונקי שליה ויונקי כיס) סביר שהן התקיימו אף באותו אב קדמון. באותו אופן ניתן להסיק שבדומה לברווזן, אותו אב קדמון מתור היורה עדיין התרבה באמצעות הטלת ביצים.
ביורה ובקרטיקון שגשגו הדינוזאורים וקבוצות אחרות של זוחלי ענק דיאפסידיים, והיונקים הקדומים היו יצורים קטנים שחיו בצילם. מקובל לחשוב שהם היו נדירים יחסית, דמו בגודלם ובצורתם הכללית לחדפים מודרניים ואכלסו גומחות אקולוגיות דומות - ניצול ההומיאותרמיות וכסות הפרווה שלהם לפעילות לילית, ותזונה מחרקים ומשדידת ביצי דינוזאורים. ואולם הצטברות ממצאי מאובנים מן השנים האחרונות מראה שהמגוון של יונקי היורה והקרטיקון היה גדול בהרבה ממה שחשבו קודם לכן, והם אכלסו גומחות אקולוגיות רבות ושונות כמו דמויי מכרסמים, טורפי דגים הדומים ללוטרה ולברווזן של ימינו ויצורים מטפסים ואף דואים בדומה לסנאים מעופפים מודרניים. מאמר מ-2007 מונה 310 סוגים ידועים של יונקים מן היורה והקרטיקון, מתוכם 18 שמהם נמצאו שלדים מושלמים, וסביר שהמספר האמיתי של סוגים היה גדול בהרבה.
השגשוג בפלאוגן ובנאוגן
בעידן הפלאוגן החלו היונקים לשגשג ולתפוס גומחות שבעבר מילאו הדינוזאורים וזוחלי הענק שנכחדו בסוף הקרטיקון. הם החלו להתפתח למגוון צורות שונות וגדלים שונים, כולל טורפים, עטלפים, פרסתניים, יונקים ימיים ועוד. חלק מהיונקים התפתחו ליצורים גדולים במיוחד, כגון הממותות והפרצרתריום, שהיה יונק היבשה הגדול ביותר שחי אי-פעם, כשמיני ענק רבים שגשגו במשך הפליסטוקן. כיום רוב היונקים הענקיים נכחדו ויונק היבשה הגדול ביותר הוא הפיל האפריקני. בעל החיים הגדול ביותר שחי אי-פעם הוא לווייתן כחול שמשקלו עולה על 170 טון ואורכו על 34 מטרים.
רועי קרייטנר
רועי קרייטנר (נולד בפברואר 1966) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
קרייטנר נולד וגדל בתל אביב. למד בתיכון אליאנס בעיר והיה פעיל בתנועת הצופים. לאחר שירותו בצה"ל בחטיבת הנח"ל, למד באוניברסיטת בראון בארצות הברית, ובשנת 1988 קיבל תואר ראשון בספרות ובהיסטוריה אירופית. לאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב, שבה קיבל בשנת 1994 תואר ראשון במשפטים. בשנת 1996 קיבל תואר שני בספרות משווה וסמיוטיקה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1997 קיבל תואר שני במשפטים באוניברסיטת הרווארד, ובשנת 2001 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2001 הצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת תל אביב. מילא את תפקיד סגן הדקאן בשנים 2012–2017, ובמסגרת זו עמד בראש ועדה לרפורמה בתוכנית הלימודים בפקולטה. במרץ 2020 קודם לדרגת פרופסור מן המניין. מלמד היסטוריה של המשפט, תאוריה של משפט פרטי, היסטוריה ותאוריה של ממון וכן דיני חוזים. הוא הגדיר את המונח המשפטי פורמליזם אינסטרומנטלי אשר צוטט בכתבי עת משפטיים. שימש מרצה אורח באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ברוקלין, אוניברסיטת וירג'יניה ואוניברסיטת טורונטו ועוד.
חיים אישיים
קרייטנר מתגורר בתל אביב ואב לשלושה. גרושתו היא מיכל ברק, בתו של השופט בדימוס אהרן ברק.
הוא משתתף בפעילות של "שוברים שתיקה" ומתנגד לכיבוש.
מחקריו
ספרו:
בין מאמריו:
אל תעש עצמך כעורכי הדיינים
אל תעש עצמך כעורכי הדיינין הוא משפט הדרכה של התנא רבי יהודה בן טבאי, ב. הפסקה המלאה שם היא "אל תעש עצמך כעורכי הדינים, וכשיהיו בעלי דינים עומדים לפניך יהיו בעיניך כרשעים, וכשנפטרים מלפניך יהיו בעיניך כזכאין, כשקיבלו עליהם את הדין".
רוב הפרשנים המסורתיים מזהים כי כוונת המשנה לתת יחס שלילי כלפי מקצוע עריכת הדין.
משמעות האימרה
פרשני המשנה המסורתיים כתבו להסביר את המושג 'עורכי הדיינים' באופנים שונים:
לעומתם פרופ' יחזקאל קוטשר מסביר את המשנה כמכוונת לדיינים עצמם ובמיוחד לבכירים שבהם. קוטשר טען שהאות ע החליפה את האות א, והמשנה כמכוונת לארכי (כלומר "ראש", ביוונית) הדיינים.
בתלמוד הירושלמי מסופר אודות רבי יוחנן שהסכים לגלות את דינה של אישה מסוימת בדין (עשה עצמו ארכי דיינים לגלות סופו של הדין) כשהיה בטוח שהיא 'כשרה', וככל הנראה הכוונה היא - שידע שהינה דוברת אמת. בתלמוד הבבלי הופגנה גישה השוללת כנגד כל ייעוץ משפטי על ידי תלמידי חכמים ואפילו לקרובי משפחתם (שלא יעשו עצמם כעורכי הדיינים).
פיקוח ילודה
מניעת ילודה על ידי הפרט
מניעת ילודה כוללת מגוון שיטות ואמצעים למניעת היריון ולהפסקת היריון. שיטות למניעת היריון הן הימנעות מקיום יחסי מין, שימוש באמצעי מניעה, עיקור וסירוס. ביצוע הפלה מלאכותית מיועד להפסקת היריון.
סרגל
כמעט תמיד, המרחק בין כל שנתות סמוכות בסרגל זהה, כך שהוא מציין סקאלה ליניארית.
שימוש בסרגל לצורכי מדידה
שימושו העיקרי של הסרגל הוא כמכשיר מדידה המיועד למדידת אורכם של קווים קצרים / בינוניים. לרוב הסרגלים הם בעלי שנתות של סנטימטרים ומילימטרים (במרבית העולם) או של אינצ'ים וחלקי האינץ' (באנגליה, בארצות הברית ובמספר מדינות נוספות).
סרגלים משמשים לרוב למדידת מרחקים שאינם מצריכים דיוק רב במיוחד (פחות ממילימטר) או אורך גדול במיוחד (לרוב מעבר לשניים שלושה מטרים יש להשתמש בשיטות אחרות למדידת מרחק).
שימוש בסרגל לצורכי שרטוט וגאומטריה
הסרגל הוא כלי המאפשר יצירת קו ישר או קטע ארוך העובר דרך שתי נקודות נתונות.
בגאומטריה משמש הסרגל למטרת שרטוט ואינו משמש למדידה. בגאומטריה האוקלידית של המישור, בנייה בסרגל ובמחוגה היא בנייה של עצמים גאומטריים, כגון קטעים בעלי תכונות מוגדרות, הנעזרת בסרגל ובמחוגה בלבד.
שימוש בסרגל לקריאה
בהיותו חפץ קל ומוארך הסרגל יכול לסייע במעקב אחר השורות של טקסטים כתובים. פעולה זו חיונית ליכולת הקריאה שהיא חלק ממיומנויות האוריינות.
השימוש בסרגל יכול לסייע לתלמידי כיתות היסוד בשלבי רכישת הקריאה הראשוניים ולאנשים הסובלים מקשיי קריאה על רקע של גרמים שונים כמו דיסלקסיה, הפרעת קשב וקשיים במיקוד ראייה.
שימוש בסרגל לענישה
במערכות חינוך בעבר, בהן נהוג היה להכות תלמידים כאמצעי משמעתי, שימש הסרגל בידי מורים, מנהלים ואנשי צוות חינוכי אחרים להכאת תלמידים, אם באמצעות הכאה בסרגל על אצבעותיו הפרושות של תלמיד, ואם בחלקי גוף אחרים. זכר לנוהג זה נשמר בשיר ״יש לנו תיש״ (בנוסחיו העממיים, לא אלו שכתב יצחק אלתרמן) בנוסחים הבאים: ״יש לנו תיש/ לתיש יש זקן/ ולו ארבע רגליים/ וגם זנב קטן// במקל, בסרגל — / מה שבא ליד!״ ובנוסח ״יש לנו רבי/ לרבי יש זקן/ ולו הרבה תלמידים/ והוא מכה אותם// במקל, בסרגל — מה שבא ליד!״
איוואן הראשון, נסיך מוסקבה
איוואן הראשון (1288–1340) (רוסית: Иван I Данилович Калита) היה נסיך ולדימיר ונסיך מוסקבה ונחשב לראשון בין נסיכי מוסקבה שהיו לשליטי רוסיה.
בשנים 1296-1297 היה נציגו של אביו, דניאל, נסיך מוסקבה, ברפובליקת נובגורוד. בשנת 1304 עמד בראש הכוחות שהגנו על העיר פריאסלאבל מפני כוחות נסיכות טבר. בשנת 1319, אחיו יורי ממוסקבה מונה כשליט נובגורוד ואיוואן קיבל את השליטה המלאה על מוסקבה.
אחד מיתרונותיו של איוואן הייתה היכולת שלו להגיע להבנות טובות עם שליטי אורדת הזהב. בשנת 1320 הוא קיבל מהחאן מינוי כשליט נסיכות מוסקבה אולם נכשל בניסיונותיו לקבל שליטה על נסיכות ולדימיר לאחר הריגת אחיו יורי. בהיותו שליט נסיכות מוסקבה הוא הצליח להעביר את מקום מושבו של ראש הכנסייה הרוסית מוולדימיר למוסקבה. זה היה אחד מהגורמים החשובים לעליית חשיבותה של האחרונה. לאור יחסיו הטובים עם חאן אורדת הזהב שטחי נסיכות מוסקבה היו מוגנים מפלישות כוחות החאן. בתקופתו נבנתה חומת מגן מעץ סביב מרכז העיר ונבנו בתים ראשונים מאבן בתוך החומות. אנשי אצולה רבים עברו למוסקבה מערים אחרות.
לאחר התקוממות עממית בטבר נגד אורדת הזהב בשנת 1327 הוא מיהר להגיע לחצר החאן ובתמיכתו ותוך שימוש בכוחות של החאן הוא הצליח לדכא את ההתקוממות. במהלך זה הוא כבש מספר ערים בנסיכות טבר והנסיך הקודם ברח לפסקוב.
כשליט ולדימיר
בשנת 1331 הוא קיבל מהחאן מינוי כנסיך ולדימיר. הוא היה שליט אכזרי וערמומי. בהיותו הנסיך שאסף מיסים מנסיכויות רוסיות לאורדת הזהב הוא התקרב מאוד לחצר החאן. הוא דיכא באכזריות כל ניסיון להתקוממות נגד המיסים הגבוהים. בשנת 1333 הוא החל במערכה צבאית נגד נובגורוד. במקביל הוא התחיל בבנייה רחבת היקף במוסקבה שכללה בניית מספר כנסיות בתוך הקרמלין. בשנת 1337 מיכאל מטבר חזר לנסיכות שלו. לאחר שנתיים איוואן נסע לאורדת הזהב עם תלונות נגד מיכאל וכתוצאה מכך הנסיך מיכאל ובנו הוצאו להורג בחצר החאן. מעשית, נסיכות טבר סופחה לנסיכות מוסקבה. הוא גם רכש אדמות רבות בנסיכויות ירוסלבל, קוסטרומה ורוסטוב. כתוצאה מכך הוא הרחיב באופן משמעותי ביותר את נסיכות מוסקבה.
לדעת ההיסטוריונים הרוסים לעליית נסיכות מוסקבה בתקופת איוואן הראשון היו מספר סיבות: הימצאות הנסיכות בלב האדמות הרוסיות תוך הגנתה מפלישות ממערב וממזרח, נהירת אנשי מקצוע לאור שקט יחסי בנסיכות, הימצאות בדרך מסחר חשובה בין נובגורוד לבין נהר וולגה. אישיותו של הנסיך ויחסים מצוינים שהוא פיתח עם החאן תרמו גם הם לחיזוק והרחבת הנסיכות.
ברשותו היו כספים רבים וזה היה המקור לכינויו "קליטה" - שק של כסף.
משפחתו
אשתו הראשונה ילנה נפטרה בשנת 1331 והוא נישא בשנית לנסיכה אוליינה. היו לו 9 ילדים:
שרה סטרומזה
שרה סטרוּמזה (בתעתיק לועזי: Sarah Stroumsa; נולדה ב-1950) היא פרופסור אמריטה בחוג לשפה וספרות ערבית ובחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית. היא מופקדת הקתדרה לתרבות ערבית על שם אליס וג'ק אורמוט, כיהנה כרקטור האוניברסיטה בשנים 2008–2012.
ביוגרפיה
שרה סטרומזה היא פרופסור אמריטה ומופקדת הקתדרה ללימודי ערבית על שם אליס וג׳ק אורמות. הוריה הגיעו ממזרח אירופה ועלו לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה. סטרומזה גדלה בקריית ביאליק, ב-1963 עברה עם משפחתה לירושלים ולמדה בתיכון ליד האוניברסיטה. היא בוגרת האוניברסיטה העברית בשפה וספרות ערבית ולימודי המזרח התיכון (1977). בשנים 1976–1977 למדה במחלקה למדעי הדתות באקול פראטיק דה אוטז אטיד (École pratique des hautes études) בפריז. בשנת 1984 קיבלה תואר דוקטור של האוניברסיטה העברית (בהצטיינות). עבודת הדוקטור נכתבה בהדרכתו של פרופ' חגי בן-שמאי, על הנושא "דאוד אבן מרואן אלמקמץ וחיבורו עשרון מקאלה". משנת 1984, פרופ׳ סטרומזה לימדה בחוג לשפה וספרות ערבית ובחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1999 מונתה לפרופסור מן המניין, וב-2003 הופקדה על הקתדרה ללימודי ערבית על שם אליס וג'ק אורמוט. בין השנים 2003–2006 סטרומזה כיהנה כסגנית הרקטור באוניברסיטה העברית. החל באוקטובר 2008 ועד שלהי 2012 היא כיהנה כרקטור האוניברסיטה, והיא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
סטרומזה הייתה מרצה אורחת באוניברסיטאות הרווארד, שיקגו, מישיגן, פריז, ומינסטר. היא שהתה בשבתונים באוניברסיטת פילדלפיה, באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, באוניברסיטת הרווארד וב-CSIC במדריד, באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטה החופשית של ברלין.
פרופ׳ סטרומזה מכהנת כנשיאת החברה לחקר הערבית-היהודית של ימי הביניים. הוענק לה עיטור מסדר הכבוד האיטלקי, והיא זכתה בפרס הומבולדט למחקר ובפרס ליאופולד לוקאס. היא חברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, באקדמיה למדעים של ברלין-ברנדנבורג, באקדמיה האירופאית למדעים ואומנויות, ובחברה הפילוסופית האמריקאית, וחברה נלווית באקדמיה של ממלכת מרוקו.
שרה סטרומזה נשואה לפרופ' גי סטרומזה, פרופסור אמריטוס בקתדרה על שם מרטין בובר למדע הדתות באוניברסיטה העברית ופרופסור מן המניין לחקר הדתות האברהמיות באוניברסיטת אוקספורד, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. לזוג שתי בנות. אחיה, דוד ולך, הוא חתן פרס א.מ.ת במדעי החיים.
מחקריה
תחומי המחקר של פרופ׳ סטרומזה הם המחשבה הפילוסופית והתאולוגית בעולם האסלאם בימי הביניים המוקדמים, והתרבות הערבית-יהודית של ימי הביניים. מחקריה, המבוססים על עבודה פילולוגית, עוסקים בהגות המוסלמית, היהודית והנוצרית מתוך גישה מולטיפוקלית, המבקשת לשקף את המציאות הרב-תרבותית בימי הביניים הערביים. היא פרסמה ספרים העוסקים בהוגים החופשיים באסלאם של ימי הביניים, בהתפתחות הפילוסופיה היהודית והמוסלמית בספרד המוסלמית, ובשאלות מתודולוגיות של חקר היסטוריה אינטלקטואלית. בעברית פורסמה מהדורתה לספר עשרים פרקים, שחיבר דאוד אלמקמץ, ההוגה היהודי הראשון בימי הביניים; וכן ספרה הרמב״ם בעולמו: דיוקנו של הוגה ים-תיכוני.
דאוד אבן מרואן אלמקמץ וחיבורו עשרון מקאלה
ספרה הראשון של שרה סטרומזה (Dawud ibn Marwan al-Muqammis's 'Ishrun Maqala) ראה אור ב-1989 בהוצאת בריל בליידן והוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלה. הספר עוסק בדאוד אבן מרואן אלמקמץ, ההוגה היהודי הראשון בימי הביניים שכתב ערבית. אלמקמץ קודם לפחות בדור לסעדיה גאון, וחי כנראה במחצית הראשונה של המאה ה-9. ייחודו של מקמץ בכך שלא השתייך כנראה למרכז התרבות היהודית ולא הגיע מעולם הישיבות של הגאונים, אלא למד בסביבה הנוצרית בנציבין שעל גבול סוריה-עיראק. הוא התנצר, ואחר כך שב ליהדות. יכולתו של אלמקמץ להביא לפריצת דרך בדפוסי מחשבה היהודית כרוכה בהשכלה הנוצרית שרכש. הדבר מתבטא בספרו התאולוגי "עשרים פרקים" ובפרשנות המקרא שכתב, שככל הידוע לנו היא הפרשנות השיטתית ראשונה שיהודי כתב בימי הביניים. עיסוקה של סטרומזה במקמץ משקף את העניין שלה (הבא לידי ביטוי גם מאוחר יותר) בחוליות הקישור ובנקודות המפנה היצירתיות של התפתחות התרבות היהודית-ערבית. מקמץ שייך לכלאם הקדום, שהוא חלק מהתאולוגיה המוסלמית הקדומה, אך הוא גם משקף את ההשפעות הנוצריות על ההגות היהודית. אלמקמץ נכלל גם במאמר שכתבה סטרומזה על אינטלקטואלים יהודים מומרים בימי הביניים המוקדמים תחת שלטון האסלאם, כתבה על ראשית המועתזילה, כתבה על ההשפעה הנוצרית על ההוגים היהודיים וכתבה על סעדיה גאון.
הוגים חופשיים: אבן אל-ראוואנדי, אבו בכר אל-ראזי והשפעתם על ההגות האסלאמית
ספרה זה יצא לאור בשנת 1999 בהוצאת בריל בליידן (Freethinkers of Medieval Islam: Ibn al-Rawandi, Abu Bakr al-Razi, and Their Impact on Islamic Thought). כהוגים חופשיים מגדירה סטרומזה את אלה שמכחישים את מושג הנבואה, ואינם מכירים בתקפותו של טקסט קדוש או בסמכותו של ממסד דתי. סטרומזה מנסה בספרה זה לנתח את התופעה של הוגים חופשיים רדיקליים בתוך החברה הדתית של ימי הביניים הערביים. היא מנתחת את מקומם מבחינה היסטורית, שהוא למעשה שולי, ומצביעה לעומת זאת על ההשפעה העצומה שהייתה להם על המחשבה המוסלמית. ההסבר לפרדוקס זה נעוץ לדעת סטרומזה במרכזיותה של הנבואה באסלאם. המרדנים וההוגים החופשיים מכוונים את חיציהם לעיקרון המרכזי באסלאם, ומאותה סיבה עצמה מגיבה האורתודוקסיה בחריפות להתקפותיהם ורואה בהם סכנה הרבה מעבר למספרם הממשי. תרגום של הספר לאינדונזית יצא לאור בשנת 2006.
פולמוס נסתור הכומר: קצה’ מגאדלה’ אל-אסקף וספר נסתור הכומר
סטרומזה כתבה, ביחד עם פרופסור דניאל לסקר מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ספר שראה אור בשפה העברית בהוצאת מכון בן-צבי ב-1996 ותורגם אחר כך לספרדית. הספר עוסק במסורת הפולמוסית היהודית האנטי-נוצרית. בשפה הערבית מתחילה מסורת פולמוסית זו עם אלמקמץ, ואחד הביטויים הראשונים שלה הוא ספר אנונימי שנקרא "המעשה בפולמוס עם הכומר". ספרם של סטרומזה ולסקר הוא מהדורה של הטקסט הזה בגרסותיו השונות. על פי הקטעים שנמצאו בגניזה העמידה סטרומזה את נוסח המקור הערבי, כולל תיקון של שיבוש דרמטי שנפל בכתבי היד ונקבע במהדורה הקודמת שפרסם שלוסברג, והשוואה עם הגרסאות העבריות והיווניות בספרות הפולמוס. לכאורה כל דת מתבצרת בעמדתה, ועם זאת, היא נאלצת ללמוד את הדת היריבה כדי להפריכה וכדי לשכנע את מאמיני הדת היריבה באמיתות טענתה שלה. כתוצאה מכך הופכת ספרות הפולמוס לאחד הכלים הטובים ביותר להעברת מידע ורעיונות בין דתות שונות.
ראשיתו של פולמוס הרמב"ם במזרח: איגרת ההשתקה על אודות תחיית המתים / ליוסף אבן שמעון
ספרה זה של סטרומזה יצא לאור בהוצאת מכון יד בן צבי בשנת 1999. בספר זה זיהתה, ההדירה וניתחה חיבור של יוסף אבן שמעון, שהיה תלמידו האהוב של הרמב"ם. מתוך ניתוח של חיבור הזה בהקשרו, ובעיקר הקשר עם שני חיבורים אחרים -- של הרמב"ם ושל הגאון שמואל בן-עלי - היא משחזרת את המאבק האינטלקטואלי והפוליטי שמתבטא בפולמוס על תחיית המתים.
הרמב"ם בעולמו: דיוקנו של הוגה ים-תיכוני
במאמר שנכתב זה מכבר הראתה סטרומזה איך מעצב הרמב"ם את דמותו של אלישע בן אבויה (שאותו הוא מזכיר פעמים לא מעטות בכתביו) על פי דגם של ההוגים החופשיים המוסלמים ולא על פי הדמות התלמודית.
בשני מאמרים אחרים היא עוסקת בצאבאים אצל הרמב"ם, הרמב"ם משתמש בכינוי "צאבאים" כבשם קיבוצי המתאר כל עבודה זרה. על פי מה שמצא במה שהוא מזהה כספרי הצאבאים הוא מנתח את טעמי המצוות.
מאמרים אחרים עוסקים בהשפעה של השלטון המווחידי (שתחת שלטונו חי הרמב"ם באלאנדלוס ובצפון אפריקה) על מחשבתו של הרמב"ם גם בהלכה, גם בתאולוגיה וגם בבחירת הסוגות הספרותיות שבהן השתמש.
מפעלי מחקר
סטרומזה השתתפה במפעלי פרידברג לחקר הגניזה בשנים 2002–2008. מטרת המפעל היא להביא לזיהוי, קטלוג ודיגיטציה של כל קטעי הגניזה, כך שיהיו נגישים לציבור המתעניין בכלל ולציבור החוקרים בפרט. היא עמדה בראש הקבוצה העוסקת בזיהוי וקיטלוג של כל קטעי הפילוסופיה, התאולוגיה והפולמוס בגניזה. החל מ-2006 היא עוסקת, יחד עם סרי נוסייבה מאוניברסיטת אל-קודס ופרנק גריפל מאוניברסיטת ייל) בפיתוח ספרייה דיגיטלית של הפילוסופיה והמדע בעולם האסלאם בימי הביניים, מפעל המכונה "מפגשים אינטלקטואלים". החוקרים העוסקים בהיסטוריה אינטלקטואלית של חברת ימי הביניים הערביים מתרכזים לרוב ביצירות של קהילה דתית אחת ומתייחסים לשאר כאל רקע בלבד. מטרת הפרויקט היא להשתמש בכלים של עולם המיחשוב כדי להציג בצורה יותר נכונה ומשולבת את העולם הזה ולאפשר שיח של חוקרים בנושא.
ספרים שכתבה
[Spanish translation: El libro de Nestor el Sacerdote, tr. M. del Valle Perez and C. del Valle Rodriguez, Madrid 1998].
הרמב״ם בעולמו: דיוקנו של הוגה ים תיכוני. ירושלים: מאגנס, 2021 (גרסא מעודכנת).
אקרומיופלסטיה
אקרומיופלסטיה הוא טיפול ניתוחי לשינוי צורת שיא הכתף של עצם השכם (אקרומיון בלעז) הנערך לחולים עם קרע במסובבי הכתף.
סיכויי הצלחת הניתוח עולים ככל שמועד הניתוח קרוב למועד החבלה, גיל צעיר, קרע קטן וללא מחלות רקע כמו סוכרת ומחלות כלי דם או עישון. ניתוח זה מטרתו לשפר את איכות החיים מבחינת כאבים ופעילות ביד מעל גובה הכתף, בעיקר כוח. באדם פעיל וצעיר הניתוח יכול לתרום לפעילות הכתף. ככל שהחולה מתרחק מזמן הקרע יורדים סיכויי התפירה. כל עוד אין רטרקציה של הגיד (התרחקותו מאזור האחיזה בראש עצם הזרוע עקב משיכתו על ידי השריר) סיכויי הניתוח עולים. ללא ניתוח הקרע עלול לגדול. וזוהי אחת ממטרות הניתוח, למנוע את גדילתו מקרע קטן לקרע גדול. ניתוח משייפים את שיא הכתף של עצם השכם כדי להקטין את הסיכוי לקרע נוסף בעתיד. החלטה לגבי ניתוח תלויה במידת ההפרעה התפקודית והכאבים. ההחלטה מתבצעת בין המטופל לבין האורתופד המנתח תוך התבססות על בדיקה גופנית, מצב בריאותי, מחלות רקע ובדיקות ההדמיה. אין חיבור של הגיד ללא ניתוח. לאחר הניתוח נערך שיקום הנמשך בין שלושה לשישה חודשים. החזרה לפעילות יום יומית היא סביב 6 שבועות ולפעילות ספורטיבית כ-6 חודשים עד שנה. הצלחת הניתוח תלויה בגורמים שצוינו למעלה. כשבתנאים האופטימליים יש בין 80 ל-90% הצלחה. לאחר הניתוח מופיעים כאבים למשך מספר שבועות עד מספר חודשים. יש סיכונים בניתוח אך שכיחותם נמוכה, הסיכונים הם: פגיעה בכלי דם, בעצבים סיבוכים בהרדמה, כתף קפואה, וכישלון בהצלחת הניתוח.
נחיצות ההליך מוטלת בספק שכן נמצא שלניתוח לתיקון קרעים במסובבי הכתף ללא ביצוע של אקרומיופלסטיה תוצאות טובות מבחינת תפקוד והרגשה גם שנים לאחר הניתוח.
ז'אן ברוסול
ז'אן ברוסול (בצרפתית: Jean Broussolle, 15 בדצמבר 1920 – 22 במרץ 1984) היה פזמונאי, מלחין, מעבד וזמר בריטון צרפתי, ידוע, בין השאר, כחבר בחבורת הזמר הקומפניון דה לה שנסון. יחד עם המלחין ז'אן פייר קאלבה היה ברוסול אחראי לרבים משיריהם המוצלחים של הקומפניון דה לה שנסון בשנים 1956–1972.
קורות חיים
ברוסול נולד בסן-ואלייה-סיר-רון(Saint-Vallier-sur-Rhone) במחוז דרום (Drôme), שבדרום-מזרח צרפת, כבן הבכור מבין 8 ילדי משפחתו. רבים מבני המשפחה עסקו ברפואה ובימאות, כישוריו של ברוסול טופחו במיוחד על ידי שניים מדודיו. אחד מהם לימד אותו את הסולפז' ובגיל 5 נתן לו כינור במתנה, והשני, כומר בנוטרדאם בפריז ומוזיקולוג מפורסם, העניק לו חצוצרת פרשים. ברוסול בילה את שנות ילדותו בלורן שם, במחוז מוזל, הוא סיים את לימודי התיכון. בהמשך הוא למד ספרות באוניברסיטת שטרסבורג שהועברה ב-1940 עם הסגל הצרפתי שלה לקלרמון-פראן בגלל הכיבוש הגרמני. ברוסול עמד להתחיל קריירה של מורה לספרות וחלם על קריירה ספרותית ועיתונאית. אחרי שחרור פריז ב-1944 חי בה ברוסול בתנאי דלות וניסה לעבוד בתחום הקולנוע, התיאטרון והזמר. מצבו הכלכלי השתפר אחרי שהתחיל לנגן בחצוצרה בתזמורות של מונמארטר - במועדון "Le Boeuf sur le toit", בקברט של אנייס קפרי וב- Club d'essai de la Radio.עם זאת הוא שלט גם בכלי נגינה נוספים כמו (כינור  וכלי הקשה).בהמשך הוא הקדיש את זמנו למלאכת ההלחנה, לעיבודם של שירים ולכתיבת פזמונים. . הוא הצטיין בנוסף ביצירת מערכונים מוזיקליים שאחדים מהם נשארו פופולריים עד היום. Gontran, Le violon de tante Estelle, Les tourlourous) Les Ecossais, Les jumelles de marine, Les Tyroliens). שמו פרץ לתודעה הציבורית בשנת 1948 עם הלהיט Mon papa laboureur על לחן של אנדרה פופ, ובביצועה של קתרין סובאז'.
בשנת 1952, בזמן שניגן בחצוצרה בתזמורת באקס-לה-בן בדרום צרפת, העלה את תשומת לבו של ז'אן לואי ז'ובר שהחליט לגייסו לקומפניון דה לה שנסון. ההזדמנות הופיעה במרץ אותה שנה, אחרי עזיבתו של מארק אראן, המנהל המוזיקלי של הלהקה. הצטרפותו של ברוסול בעת סיור של הלהקה בארצות הברית אושרה פה אחד והוא הפך חיש מהר ל"נשמה המוזיקלית" של ההרכב.
פעילותו ב"קומפניון דה לה שנסון"
הגעתו ללהקה של ז'אן-פייר קאלבה בשנת 1956 בישרה תקופה של שיתוף הפעולה פורה וחדשני של הצמד "קאלבה-ברוסול". בין היתר, עיבדו השניים שירים של יוצרים דרום-אמריקאים כמו ויניסיוס דה מוראיס ("ונוס") או פ. דה אנז'ליס. בתקופה זו התחולל מיוזמתו של ברוסול המעבר המוצלח מהפרק ה"מקהלתי", בחיי הלהקה, שבניהולו של מארק הראן", שהתחיל להיחשב למיושן, אל הפרק ה"כלי" יותר שהתחיל בערך אחרי 1972 תחת ניהולו של גסטון מישל קאסה. ברוסול ריענן אז את מופעי הלהקה תוך דגש על מערכונים - כגון Le Cirque, Le Violon de Tante Estelle, Les Tourlerous וכו'. להיטיהם של הקומפניון על מילותיו של בורסול אומצו על ידי זמרים רבים אחרים שביצעו אותם או לבד או יחד עם חבורת הקומפניון. ניתן לציין בהקשר זה את ז'ילבר בקו (Alors raconte) (1956) ואנרי סלבדור (C'était hier, Quand je monte chez toi 1957 ), דריו מורנו (1958 Si tu vas á Rio), דלידה (Gondolier 1958) ואת העמית המלחין, ז'אן-פייר קלבה (Le Marchand de bonheur), (1959), (Enfant de bohème) (1962).
המשך פעילותו האמנותית
אחרי מות חברו הטוב, גי בורגיניון, בדצמבר 1972 עזב ברוסול את חבורת הזמר. הוא המשיך לכתוב פזמונים, בין היתר, לסשה דיסטל: Ma première guitare, Accroche un ruban, La belle vie. הלחין אופרטה בשם "מיני-מוסטאש" וכן את היצירה "פיקולו סאקסו" שתוזמרה על ידי אנדרה פופ, לקול של מספר ולכלים, ונועדה להכיר לילדים את נפלאות עולם המוזיקה ושל כליו. Piccolo Saxo זכתה לביצוע מפורסם של השחקן פרנסואה פרייה.
ז'אן ברוסול נפטר בשנת 1984 בארל והובא לקבורה בבו-אן-פרובאנס.
להיטים
Madoudeira chorou מאת קבליניו ומנוטרו) (לחן:ז'אן פייר קאלבה) - ידוע בישראל גם בגרסה עברית של נעמי שמר
מקורות
*Pierre Saka, Yann Plougastel - La Chanson française Larousse ,Montréal 1999
כריסטיאן באסוגוג
כריסטיאן מוגאנג באסוגוג (בצרפתית: Christian Mougang Bassogog; נולד ב-18 באוקטובר 1995) הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת החלוץ בשאנגחאי שנחווה.
קריירת מועדונים
באסוגוג התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ריינבוו. ב-25 באפריל 2015 באסוגוג חתם בוילמינגטון המארהאדס מארוצ הברית.
ב-28 באוגוסט 2015 חתם באולבורג מליגת העל הדנית. כעבור חודש ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הגביע נגד ליסטרופ. ב-29 בפברואר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במשחק הליגה נגד מיטיולן.
ב-19 בפברואר 2017 חתם בחינאן ג'יאנייה מליגת העל הסינית תמורת כ-5 מיליון פאונד והפך לכדורגלן היקר בהיסטוריה של המועדון.
ב-26 בפברואר 2021 באסוגוג חתם בשאנגחאי שנחווה.
קריירה בינלאומית
ב-12 בנובמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון בתיקו 1-1 נגד. ב-5 בינואר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-2 נגד.
באסוגוג השתתף עם הנבחרת 3 פעמים בגביע אפריקה לאומות, גביע הקונפדרציות 2017 ומונדיאל 2022.
מדליית הזהב של הקונגרס
הענקת העיטור מתבצעת לאחר החלטת ועדות הקונגרס, ומחייבת תמיכה מוקדמת של לפחות שני שלישים משני הבתים שלו, הסנאט ובית הנבחרים. המדליה מוטבעת במטבעת ארצות הברית ומעוצבת באופן ייחודי לכל זוכה.
תנאי ההענקה השתנו לאורך השנים, בקונגרס ה-113 (שהושבע בינואר 2013) נקבעו התנאים הבאים:
המדליה הוענקה במהלך השנים גם לאזרחים זרים, בהם וינסטון צ'רצ'יל, האם תרזה, אונג סן סו צ'י, הישראלים נתן ואביטל שרנסקי שזכו במדליה ב-1986 ושמעון פרס ב-2014. ארבעה אישים זכו יותר מפעם אחת במדליית הזהב של הקונגרס: הגנרל ולימים נשיא ארצות הברית זאכרי טיילור שזכה לכבוד שלוש פעמים, מגלה הארצות לינקולן אלזוורת', הגנרל וינפילד סקוט, והאדמירל היימן ריקובר שעוטרו פעמיים כל אחד. לרבי מליובאוויטש הוענקה המדליה כשנה לאחר פטירתו.
פנחס שניאורסון
פנחס שניאורסון (1893 -ז' סיוון ה'תשל"ד 28 במאי 1974) היה מחלוצי העלייה השנייה, איש ארגון השומר וממייסדי ארגוני ההגנה בתקופת היישוב.
ביוגרפיה
נולד בעיר רציצה ברוסיה, ליהודה לייב שניאורסון (רצ'יצ'ה), בן האדמו"ר שלום דובער שניאורסון (מרציצה) - נכד הצמח צדק, ולביילה, בת הרב מרדכי שניאורסון מוויטבסק גם הוא נכד הצמח צדק. הוריו היו בני דודים שניים.
עלה לארץ ישראל בשנת 1908. תחילה עבד כפועל חקלאי וכשומר ביישובי יהודה והגליל. התיישב במושב תל עדשים, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרף לישראל גלעדי במטרה ליישב את הגליל העליון. לאחר חשיפת מחתרת ניל"י, נעצר ישראל גלעדי, ושניאורסון ביקש להיעצר במקומו, עבר עינויים ולבסוף נכלא בדמשק.
עם שחרורו ממעצר גויס שניאורסון לצבא האימפריה העות'מאנית, אך זמן קצר לאחר מכן ערק וברח לאודסה. בשובו לארץ התיישב בכפר גלעדי, ובשלהי 1919 מונה מטעם למפקד ארגון ההגנה בכפר. ביום הקרב על תל חי (1 במרץ 1920) שהה במקום, ועל פי מספר גרסאות הוא שהתיר את כניסתם של התוקפים הערבים. למרות זאת, לאחר פציעתו של יוסף טרומפלדור שהיה המפקד, הועבר לרשותו הפיקוד על הקרב.
פעילותו בתחומי ההגנה נמשכה כחבר הגדוד העברי על שם טרומפלדור, חבר ארגון "הקיבוץ", מפקד באזור חיפה ועמק הירדן בעת מאורעות תרפ"ט, וכשומר בגוש עציון בשנות השלושים. בהיותו חבר מפלגות "פועלי ציון" ו"אחדות העבודה", הצטרף לאחר הקמת מפא"י ל"פועלי ציון שמאל". בשנת 1946 הצטרף ל"אחדות העבודה - פועלי ציון" ומאוחר יותר היה חבר מפ"ם, והיה מועמדה לכנסת הרביעית. בשל התפלגות "פועלי ציון שמאל" עזב שניאורסון בשנות השלושים את כפר גלעדי ועבר לתל אביב, בה עבד בעירייה.
בשנים האחרונות לחייו השתתף בריאיון עם הצאצאים (איגוד הצאצאים של אדמו"ר הזקן) בשידורי ישראל, מוצש"ק יתרו כ״ד שבט תשל״ג, ובין השאר אמר:
לאחר קום המדינה עבד שניאורסון בשירות המדינה. נפטר ב-1974 והובא לקבורה החלקת "השומר" בבית הקברות של כפר גלעדי. גם אשתו אסתר (1901 - 1976) נקברה שם. לא השאירו אחריהם ילדים.
ג'ו גלהרדט
ג'וזף פול גלהרדט (באנגלית: Joseph Paul Gelhardt; נולד ב-4 במאי 2002 בליברפול שבאנגליה) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת החלוץ בלידס יונייטד מהצ'מפיונשיפ. גלהרדט משחק בנבחרת אנגליה עד גיל 20.
קריירת מועדונים
גלהרדט גדל במחלקת הנוער של ויגאן את'לטיק. הוא ערך 19 הופעות ליגה בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, בהן הבקיע שער אחד.
עקב מיעוט הופעותיו בשורות לידס בעונת 2022/2023, בעיקר כמחליף, עבר גלהרדט ב-27 בינואר 2023 בהשאלה לסנדרלנד מהצ'מפיונשיפ עד לסיום העונה.
לאחר נשירתה של לידס לצ'מפיונשיפ בסיום עונת 2022/2023, נכנס כמחליף במשחק הראשון לעונת 2023/2024 מול קארדיף סיטי, שהסתיים בתוצאה 2-2. ב-9 באוגוסט פתח בהרכב והבקיע את שערו הראשון לעונה במסגרת גביע הפוטבול ליג מול שרוסברי טאון, שהסתיים בניצחון בתוצאה 1–2.
אלביט (מינרל)
אַלְבִּיט (מלטינית: אלבוס - לבן) הוא מינרל סיליקטי.
האלביט הוא סוג של פְּלַגְיוֹקְלז (מיוונית: "שבירה נטויה", סוג של פצלת השדה). הפלגיוקלז הוא שורת מינרלים מקבוצת הפלדספטים (פצלות השדה) המתחילה באלביט ומסתיימת באנורתיט. בשורת בואן האלביט הוא המינרל האחרון מבין סדרת המינרלים של הפלגיוקלז המתגבש מתוך מגמה מתקררת, ולכן הוא נפוץ בסלעים המתגבשים בתחום הביניים, כלומר סלעים בינוניים כדוגמת הסיאניט, או בסלעים המתגבשים אחרונים, כלומר סלעים חומציים כדוגמת הגרניט.
האלביט שייך לקבוצת המינרלים הטקטוסיליקטים - סיליקטים במבנה מרחבי. כלומר, הוא בנוי מרשת תלת־ממדית של ארבעה טטרהדרונים בדומה לקוורץ, אלא שבאחד מהטטרהדרונים מוחלף הצורן הארבע־ערכי באלומיניום שהוא תלת־ערכי ולכן נוסף לסריג פיצוי חשמלי בדמות קטיון נתרן.
יוסף שלמה כהנמן
הרב יוסף שלמה כהנמן (ידוע גם בכינויו הַרַב מִּפּוֹנִבֶז', או בהגיה יידישאית: פונביז'ער-רב; ג' בסיוון תרמ"ח, 13 במאי 1888 – כ' באלול תשכ"ט, 3 בספטמבר 1969). ראש ישיבת פוניבז' בליטא לפני השואה. מייסד הישיבה בארץ לאחר השואה, ראשה הראשון וחבר מועצת גדולי התורה. חבר הסיימאס הליטאי בשנים 1923-1925.
קורות חיים
הרב כהנמן הקים ועד ידידים שאספו תרומות לישיבה בערים ליטאיות רבות (ב-1934 היו 200 נציגים כאלו), ונסע פעמים אחדות לארצות הברית למסעות גיוס כספים שבאחד מהם הצליח לגייס - תוך כדי המשבר הכלכלי העולמי של 1929 - קרן של 10,000 דולר מאשת העסקים היהודייה ג'ני (פסיה) מילר פיגין מפילדלפיה. כן טווה מערכת קשרים הדוקה עם הקהילה היהודית-ליטאית הגדולה והאמידה ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, שבה ביקר ונשא דרשות התעוררות לחזרה בתשובה. במהלך ביקורו התאכסן בבית אחיו ישעיהו (חתנו של הרב אליעזר גורדון) ושלום כהנמן שהתגוררו שם, ונפגש עם בעלי הון רבים.
בין השנים 1923–1925 שימש חבר הסיימאס הליטאי מטעם אגודת ישראל.
בתפקידו הרבני בפוניבז' שימש עד לסיפוחה של ליטא לברית המועצות ב-1940. בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב (1939) והשתלטות ברית המועצות ביוני 1940 על ליטא, הורע המצב במדינה כולה. וילנה הייתה למרכז הישיבות כולן וזרמו אליה פליטים יהודים מפולין הכבושה. השלטונות הקומוניסטיים הגלו יהודים וליטאים רבים למחנות עבודה בתחומי ברית המועצות. כדי להפחית את בעיית הפליטים הציעה הממשלה הליטאית החדשה לאגודת הרבנים בליטא לשלוח שני רבנים שיקבלו דרכונים דיפלומטיים לארצות הברית כדי להשפיע על הממשל להעניק אשרת כניסה לכ-5,000 הפליטים. הרב כהנמן יצא לדרך עם הרב אברהם דוב כהנא שפירא, רבה של קובנה, אך כשהגיעו לטריאסטה שבאיטליה, נאלץ הרב שפירא, שהיה חולה במחלה אנושה, לשוב על עקבותיו. הרב כהנמן, שמתחילה פקפק באפשרות הצלחת המשלחת בשל דחיית בקשות דומות קודמות בידי הממשל האמריקאי, ודעתו כי פ' ד' רוזוולט אינו מעוניין לעזור ליהודים בצרתם, החליט שלא להמשיך במסע לבדו. הוא חשש לחזור לליטא כי הוזהר מפני כוונות הקומוניסטים לחסל את האליטה היהודית במדינה, ולכן הודיע טלפונית לאשתו שהייתה בפוניבז' כי החליט לעלות לארץ ישראל ולנסות משם להסדיר את עליית יתר המשפחה. בחסות דרכונו הדיפלומטי הוא עבר דרך ברלין הנאצית ומשם הגיע לארץ ישראל והתיישב בבית אחיו שמריהו ברחוב פרץ בתל אביב, שם שהה כבר בנו הבכור אברהם. הוא לא הצליח לארגן סרטיפיקטים לאשתו וילדיו (לבנו יעקב, הייתה כבר אשרה, אך הוא התעכב בפוניבז' ונספה עם שאר המשפחה), ואף הוא עצמו נרדף בידי שלטונות המנדט כי שהותו בארץ ישראל לא הוסדרה ונעשתה רק בחסות הדרכון הדיפלומטי.
בשנת ה'תרצ"ה היה מהמתמודדים לכהונת רב העיר תל אביב. ב-1944 החל בהקמת ישיבה בבני ברק על שם קהילתו שנכחדה. מבנה הקבע של הישיבה נשלם רק כעבור כעשר שנים. יום חנוכת המבנה נקבע לכ"ז בסיון תשי"ג (10 ביוני 1953) - יום השנה לכניסת הנאצים לליטא. הוא הזמין את הרב שמואל רוזובסקי לכהן כראש ישיבה. בהמשך הזמין ומינה לראשי ישיבה את הרב דוד פוברסקי והרב אלעזר מנחם שך.
בנוסף לישיבה בבני ברק הקים הרב כהנמן גם את מוסד "בתי אבות" לילדים פליטי שואה, וייסד את קריית פוניבז' באשדוד ואת ישיבת גרודנא. בפרשת ילדי טהראן נלחם נגד הממסד, ודרש שחלק מהילדים, בהתאם לרצון הוריהם שנרצחו בשואה, יעברו לידיים של יהודים דתיים. הוא הצליח לגייס בקרב יהודים בעולם סכומי כסף ניכרים עבור מוסדותיו.
בניגוד לגישה החרדית הנפוצה גילה הרב כהנמן סימני תמיכה בציונות. הוא התבטא מספר פעמים על התקופה שלאחר הקמת מדינת ישראל כאתחלתא דגאולה והקפיד להניף כל שנה ביום העצמאות את דגל המדינה על בניין הישיבה (כך נוהגים שם עד היום). על פי המקובל הוא גם נמנע מלומר תחנון באותו היום. כאשר נשאל אודות הסתירה במנהגו שלא לומר תחנון וגם לא לומר הלל ביום העצמאות, ענה בהלצה כי הוא נוהג כמו ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שאינו אומר הלל או תחנון.
היה בין "חכמי ישראל" שהשיבו לראש הממשלה בן-גוריון בשאלת "מיהו יהודי". את תשובתו ביסס על אדני ההלכה, הקובעת כי יהודי הוא מי שנולד לאם יהודייה או מי שנתגייר כהלכה, והוסיף דברים על אתגר נישואי התערובת בדורו. למכתבו הוסיף נספח אישי אל בן-גוריון, בו כתב: "הנני רואה בחזיון שיבת ציון בדורנו גילוי אור ההשגחה העליונה, המחזיקה בידינו ומוליכה אותנו בין המים הזידונים אשר קמו וקמים לבלענו ...מי כמוהו, הקברניט העומד על יד הגה ספינת האומה, רואה בעליל נסי נסים בכל רגע ובכל שעה".
לאחר מלחמת ששת הימים פרסם מאמר שבו כתב בין השאר:
בשנת ה'תשכ"ח, 1968, חלה הרב כהנמן במחלה קשה. במהלך השנה הבאה הוא טס לארצות הברית ונותח. בכ' באלול ה'תשכ"ט, 3 בספטמבר 1969 נפטר. ההלוויה התקיימה למחרת בגבעת הישיבה במעמד רבנים אדמו"רים וראשי ישיבות רבים, שרי ממשלה, הרבנים הראשיים לישראל והרב הראשי לצה"ל וכ־40,000 מלווים. ספדו לו ראשי הישיבה, שר הדתות זרח ורהפטיג, בנו הרב אברהם כהנמן, ראש העיר בני ברק שמעון סירוקה ורבני העיר: הרב יעקב לנדא והרב שמואל וואזנר. בתום מסע ההלוויה נקבר הרב בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' מול קבר החזון איש שבבית הקברות שומרי שבת הסמוך.
אחריו שימש בנו אברהם כהנמן כנשיא הישיבה עד פטירתו ב-2009. בעקבות מחלוקת שפרצה בישיבה היא חולקה למעשה לשתי ישיבות. באחת משמש נכדו, אליעזר כהנמן, כנשיא הישיבה, וראש הישיבה של השנייה הוא חתנו הרב שמואל מרקוביץ, הנשוי לצפורה בתו של אברהם כהנמן.
על שמו רחוב הרב כהנמן בבני ברק ובשכונת רמת שלמה בירושלים, כמו כן נקראת על שמו שכונת נאות יוסף בבני ברק.
תורתו שבכתב
תורתו ומאמריו של הרב כהנמן נאספו בחלקם בשלושה קובצי 'דברי הרב'. (א'- בני ברק תשס"א; ב' - בני ברק תשס"ג; ג'- בני ברק תשס"ז). קבצים אלו נערכו על ידי בצלאל דבליצקי (נכדו של הרב שריה דבליצקי).
שדמות
שדמות היה כתב עת של התנועה הקיבוצית. עם ייסודו ב-1960 נועד לשמש ככתב עת לנושאי הדרכה. סביב כתב העת נוצר חוג רעיוני לנושאי תרבות וחברה שביקש לבחון את יחסי והחברה הקיבוצית ליהדות ולמסורת, שנקרא חוג שדמות. חברי חוג שדמות עוסקים בגיבוש זהות יהודית חילונית-סוציאליסטית ובעיצוב טקסים יהודיים במסגרת חיי הקיבוץ, בהם טקסי חגים ושבת וטקסי מעבר (כגון טקסי בר מצווה, חתונה ולוויה). מרכז חוג שדמות הוא במדרשת אורנים לחינוך.
כתב העת
כתב העת "שדמות" (בחמש השנים הראשונות: "שדמות למדריך") נוסד על ידי אברהם שפירא (פצ'י) באפריל 1960 כחוברת לענייני הדרכה של מחלקת הנוער של איחוד הקבוצות והקיבוצים במתכונת רבעון. שמה של החוברת המשיך את שמו של כתב העת של התנועה המאוחדת.
שפירא החל לשלב בחוברות תכנים מגוונים ובהם סיפורי חסידים, סיפורים של מרטין בובר, קטעים מכתבי הרב קוק וקטעי תפילה יחד עם כתביהם של אישים כגון א. ד. גורדון, ברל כצנלסון ויוסף חיים ברנר, שעל אף שהביעו עמדה ביקורתית עדיין קיימו שיח חי וידע עמוק במסורת ישראל. כמו כן שילב שפירא בחוברות מאמרים של הוגים פילוסופיים כהוגו ברגמן, נתן רוטנשטרייך, גרשם שלום ועקיבא ארנסט סימון. גיוון החומרים, שהיו חידוש לבני הדור השני והשלישי בתנועה הקיבוצית, קסם לרבים והחוברת נפוצה ברחבי כלל התנועה הקיבוצית. באותם ימים, "כל הגבארדיה עוד חיה ובועטת - חזן, יערי, טבנקין - כולם עוד מצליפים בכולם", ולמרות זאת כתב עת של "האיחוד" מצא את דרכו גם לצעירי הקיבוץ הארצי והקיבוץ המאוחד ויצר סביבו חבורה קטנה ומסורה של קוראים ומגיבים.
בשנת 1970 פרש שפירא מעריכת כתב העת. כתב העת הפך מגוון יותר מבחינת התכנים החברתיים והאמנותיים וקיבל קו יוני יותר ויותר.