cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ראובן ירון
ראובן ירון (במקור: ריכארד רוזנקרנץ (Richard Rosenkranz); 6 בספטמבר 1924, וינה – 8 באפריל 2014, רעננה) היה משפטן ומנהל ישראלי, חוקר תולדות המשפט בעת העתיקה, פרופסור למשפט הרומי ולמשפט במזרח הקדום באוניברסיטה העברית בירושלים, דקאן הפקולטה למשפטים (1967–1971), מנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (1973–1977), יושב ראש רשות השידור (1978–1984) וגנז המדינה (1990–1992).
חייו
ירון נולד ב-1924 בווינה בירת אוסטריה. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל. הוא למד במחזור הראשון של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, וכתב את עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטת אוקספורד בהנחייתו של דייוויד דאובה, איתו שמר על יחסי עבודה וחברות אמיצים בכל ימי חייו. ספר המבוסס על העבודה, Gifts in contemplation of death in Jewish and Roman Law ("מתנות מחמת מיתה במשפט העברי והרומי"), התפרסם ב-1960.
בשנת 1956–1957 לימד תורת המשפט באוניברסיטת אברדין, וב-1957 הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית. מ-1957 לימד על המשפט הרומי, ומ-1962 גם על משפט המזרח הקדום. ב-1963 מונה לפרופסור חבר, וב-1968 לפרופסור מן המניין.
בשנים 1967–1971 היה דקאן הפקולטה (התשיעי במספר). בתקופתו עברה הפקולטה לקמפוס המחודש בהר הצופים, והייתה הראשונה מיחידות האוניברסיטה שהתמקמה בו.
בשנים 1973–1978 היה ירון מנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בגבעת רם.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, ב-1977, הופיע ירון במקום ה-47 ברשימת המועמדים של הליכוד, והיה חבר בצוות חוקה, חוק ומשפט של המפלגה.
ב-1978 מונה ירון לתפקיד יושב ראש רשות השידור. תקופת כהונתו הייתה רוויה בעימותים בין חברי הוועד המנהל לבין אנשי המקצוע. ב-1984 החליף אותו מיכה ינון.
ממרץ 1990 ועד אוגוסט 1992 כיהן ירון כגנז המדינה במשרד ראש הממשלה.
פרש כפרופסור אמריטוס.
דודנו משה אברבך (Aberbach; 1924–2007) היה פרופסור להיסטוריה וספרות יהודית באוניברסיטה העברית של בולטימור (ובנו דוד אברבך הוא פרופסור לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת מקגיל במונטריאול).
קישורים חיצוניים
מפרסומיו:
רובר פוריסון
רוֹבֶּר פוֹרִיסוֹן (בצרפתית: Robert Faurisson; 25 בינואר 1929 - 21 באוקטובר 2018) היה פרופסור לספרות ומכחיש שואה צרפתי.
שנים ראשונות
פוריסון נולד בבריטניה בשם רוברט פוריסון-איטקן, לאב צרפתי ולאם סקוטית. עבר בילדותו לצרפת, בה קיבל השכלה אקדמית. בהמשך הוא כיהן כפרופסור לספרות באוניברסיטת ליון והיה מתומכיה של הביקורת החדשה, אותה הרחיב לעמדה קיצונית הטוענת שאין לבחון טקסט על סמך כל מידע מחוץ לטקסט עצמו. בסביבות שנת 1960 הוא נחשף לטענות של הכחשת שואה מפי פול רסינייה, ולטענתו הוא חשב עליהם רבות במשך השנים. החל משנת 1974 החל פוריסון במחקר היסטורי על השואה. לאחר שגילה סתירות בין מסמכים שונים, למשל לגבי המספר המדויק של הנרצחים באושוויץ, הוא טען שהשואה לא הייתה כלל.
פרשת פוריסון
כתבי העת המרכזיים בצרפת סירבו לפרסם את כתביו בעניין, ופרסום ראשון הופיע בכתב עת של הימין הקיצוני ביוני 1978. פוריסון גם שלח תקציר של מסקנותיו לאישים ברחבי צרפת כדי לעורר עניין בנושא. בעקבות זאת, פרסמו אלפרד רוזנברג וג'ורג'ס וולרס, עורך הלה מונד, קונטרס בשם "השואה וטירוף המיתוס של הנאו-נאצים", אך במקום לחסל את הדיון הדבר הגביר את הדיון וההתעניינות בנושא. לאחר שהתפרסם ראיון עם לואיס דרקווייר, הממונה על היהודים בצרפת של וישי, שטען שרק כינים נהרגו בתאי הגזים באושוויץ, הצליח פוריסון לפרסם את טענותיו במאמר בעיתון הסוציאליסטי לה מטין. בהמשך, לאחר איום בהליכים משפטיים הצליח פוריסון להכריח את לה מונד לפרסם מאמר שלו וב-28 בדצמבר 1978 פורסם מאמר של פוריסון בלה מונד שבו טען שהשואה לא התרחשה ושתאי הגזים לא יכלו להתקיים מבחינה טכנולוגית. במקביל למאמרו פורסם מאמר שתקף את פוריסון, דבר שהקנה לפוריסון זכות למאמר תגובה, על פי החוק בצרפת. ב-16 בינואר 1979 פרסם פוריסון בלה מונד את תגובתו, שבה טען שהוא האמין בתאי הגזים עד שקרא את דבריו של רסנייר ומאז לא נתקל אפילו בהוכחה אחת שהתקיימו תאי גזים.
בעקבות זאת הוא ספג ביקורת רבה מצד הממסד בצרפת. ב-21 בפברואר 1979 פרסם לה מונד עצומה של 37 היסטוריונים שהצהירו שתאי הגזים התקיימו ושאין כל דיון ולא יכול להתקיים דיון על קיומם של תאי הגזים, מכיוון שהם התקיימו. סטודנטים באוניברסיטת ליון-2 הפגינו נגד פוריסון והאוניברסיטה השהתה את הרצאותיו לסמסטר בטענה שאינה יכולה לדאוג לביטחונו. הארכיון היהודי בפריז סירב לאפשר לו המשך גישה לארכיון. בהמשך השנה התגייס נעם חומסקי להגנתו ופרסם עצומה הקוראת להגן על חופש הביטוי של פוריסון. בשנת 1980 הוא פרסם ספר המכחיש את השואה ופרסם בראשו מאמר של נעם חומסקי המגן על חופש הביטוי של דעות לא פופולריות וטוען שהכחשת שואה אינה מעידה על אנטישמיות.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 פרסם מחמוד עבאס, לימים ראש הרשות הפלסטינית, את הספר "הפנים האחרות". בהקדמה לספר הטיל ספק בקיומם של תאי הגזים כאמצעי השמדה, בעקבות פוריסון, וכתב: "אשר לתאי הגזים, שנאמר כי נועדו לרצוח יהודים: במחקר מדעי שפרסם הפרופ' הצרפתי רובר פוריסון הוא שולל את קיומם של תאים אלה למטרת רצח אנשים, וטוען שהם נועדו לשריפת גופות בלבד, מחשש להתפשטות מחלות וזיהומים באזור."
המשך תולדותיו
בשנת 1984 הוא הוזמן על ידי מכחיש השואה ארנסט צינדל לנהל את ההגנה שלו במשפט בקנדה. השניים ניסו להדגים באמצעות דו"ח לוכטר כי לא הייתה השמדה בגז במהלך השואה. למרות ההפסד במשפט, יצאו מכחישי השואה מהמשפט בתחושת ניצחון שעמדתם זוכה לקהל רחב יותר.
בספטמבר 1989 הוא הותקף ליד ביתו בווישי כאשר אלמוני התיז עליו חומצה ולסתו נשברה. במרץ 1991 הוא נדון לקנס של 20,000 דולר על הכחשת שואה, בהתאם לחוק גייסו שחוקק בשנת 1990. בשנת 1998 הוא העיד במשפטו של מכחיש השואה ניק גריפין וטען שלא נמצאו חורים בתאי הגזים לכניסת הגז הרעיל, ואמר: "העניין פשוט, אם אין חורים, אין שואה".
באוקטובר 2006 נדון פוריסון בצרפת לשלושה חודשי מאסר ולקנס של 7500 אירו על הכחשת שואה בריאיון לטלוויזיה האיראנית. ב-11 בדצמבר 2006 השתתף פוריסון בוועידת השואה הבינלאומית באיראן, ובתגובה הורה נשיא צרפת ז'אק שיראק לפתוח בחקירה נגדו.
נפטר ב-21 באוקטובר 2018.
עמדותיו
פוריסון טען כי השואה היא הונאה רחבת היקף שנהגתה על ידי ציונים אמריקאים בשנת 1942, שהנהנית העיקרית ממנו היא מדינת ישראל שהרוויחה את כספי השילומים ואהדה פוליטית, על חשבון העם הגרמני והפלסטינים. לטענתו של פוריסון, אדולף היטלר מעולם לא הורה על רציחתו של אדם בגלל גזעו או דתו וש"חיים ויצמן היה לשופר של הקהילה היהודית הבינלאומית, אשר הכריזה מלחמה על גרמניה בספטמבר 1939". לטענתו, היהודים נכלאו במחנות עבודה בגלל שהיוו סכנה למשטר ואלו שלא נכלאו נדרשו לשאת טלאי צהוב כדי שהחיילים הגרמנים יוכלו לזהות אותם בקלות. כהוכחה למסוכנות היהודים הוא מביא את קיומם של בונקרים בגטו ורשה.
פוריסון גם טען שיומנה של אנה פרנק הוא זיוף.
גטו גורליצה
הכיבוש הגרמני של גורליצה החל ב-7 בספטמבר 1939. היה זה אחד מבין גטאות רבים שהקימה גרמניה הנאצית בגנרלגוברנמן. עם הכיבוש תפסו הכובשים הגרמנים מאות צעירים מגורליצה לעבודת כפייה. עקב כך החלו יהודים רבים להסתתר. עסקיהם של היהודים הוחרמו.
גטו גורליצה הוקם בשנת 1941. הקמת הגטו בישרה רדיפות ואלימות נגד 3,400 יהודים תושבי האזור, כמו גם התפשטות מגפות באזור הצפוף. הגטו חוסל ב-14 בספטמבר 1942, עם הובלתם של מאות יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לפני הקמת הגטו
כוחות אס אס גרמנים שלטו בחיי היהודים בגורליצה, ומקרים של אלימות קשה היו נפוצים. גברים, נשים וילדים יהודים הוכו דרך קבע ברחובות, וגברים יהודים שהסתתרו נחטפו לעבודות כפייה בתדירות גדלה.
במהלך שנת הכיבוש הראשונה גדלה האוכלוסייה היהודית בגורליצה, למרות גידול באלימות נגד יהודים באזור. מאות פליטים יהודים מגרמניה הגיעו לעיר. עם העלייה בגודל הקהילה הורגש מחסור במזון. מטבחי רחוב נפתחו על ידי היודנראט בשנת 1940, אך היה בכך מענה חלקי בלבד למצוקתם של אלפי הפליטים.
בסוף 1940 נפתח בית חולים קטן ליהודים שנפגעו באמצעות מימון של היודנראט ורופאים יהודים מארגון יס"ס (עזרה עצמית יהודית) ממחוז קרקוב. עקב מימון דל הוגבלה גישה לתרופות חיוניות ורבים נותרו חסרי סיוע.
הקמת הגטו והתנאים בו
הגטו הוקם ב-1941. ניתנה אליו גישה לרופאים יהודים, ונפתחו בגטו שתי תחנות לרפואת שיניים. בגטו היו שכיחות מחלות קטלניות. היעדר תזונה ומשאבים נאותים גרמו לשכיחות המחלות בקרב משפחות שלמות.
הברחת אוכל הפכה לחלק הכרחי בהישרדותם של יהודים רבים בגטו. רבים התפרנסו ממקורות מזון מהמדינה השכנה סלובקיה, ששכנה במרחק כ-35 ק"מ מהגטו. הגטו עצמו נשמר על ידי שוטרים שעבדו בשירות הגסטפו המקומי, אם כי כמה קצינים סייעו ליהודים להבריח מזון כמו קפה, תה וקקאו. עקב התנאים הקשים והרעב מכרו היהודים את רכושם כדי להשיג אוכל לשם הישרדות. עד מהרה מצאו עצמן משפחות רבות חסרות כל משאבים ואוכל הפך למותרות של בעלי ההון.
השמדה
בשנת 1942 נפוצו שמועות על חיסול קרב של הגטו. בקיץ 1942 כפו הנאצים על כל אנשי הגטו להתרכז בכיכר העיר ודרשו כופר. חלק מהיהודים שרוכזו בכיכר הוסעו למחנה הריכוז פלשוב, נאלצו להתפשט ונורו לתוך קברים המוניים פתוחים. אנשי המשטרה היהודית והיודנראט הועמדו בשורה נוכח קירות בתים עם משפחותיהם ונרצחו זה אחר זה. רבים הסתתרו מכוחות האס אס וכל מי שנמצא מסתתר נורה במקום. פועלים שעבודתם הייתה חיונית עבור הכוחות הגרמניים הועברו לעבודת כפייה במפעלי נייר. היהודים האחרים נלקחו לבית חרושת לנעליים והוסעו במשך שלושה ימים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
אשלגן חנקתי
אשלגן חנקתי (ידוע גם בשם "סלפטר" – מלטינית, "מלח אבן"), הוא מלח המורכב מאשלגן, חנקן וחמצן.
הפקה
בתקופות קדומות הפיקו אשלגן חנקתי על ידי ערבוב זבל אורגני, המהווה מקור ליוני החנקה, עם מלט או אפר עצים המהווים מקור לאשלגן ואף משתן שנאסף במשתנות. תהליך זה היה איטי מאוד ומתמשך כשנה לערך. מאוחר יותר החלו לכרות את ה"סלפטר" במכרות של סלעי משקע ביוגניים שהיו עשירים בחנקן. רק ב-1909 הצליח המדען פריץ הבר לפתח שיטה להפיק חנקן מהאוויר ובכך לייצר מצד אחד דשן ומצד שני נשק כימי.
מאמצע המאה ה-19 הופק אשלגן חנקתי ממרבצי מלחת במדבר אטקמה שבצפון צ'ילה. הפקת ה"סלפטר" הצ'יליאני היווה אפילו עילה למלחמה בין צ'ילה לשכנותיה לקראת סוף המאה ה-19. לאחר שבמהלך מלחמת העולם הראשונה פותחה בגרמניה שיטה להפקה מלאכותית של אשלגן חנקתי, הצטמצמה כריית המלחת בצ'ילה בשנות ה-30 של המאה ה-20.
ספינת משוטים
ספינת משוטים או גליאה היא ספינה המונעת בעיקר על ידי משוטים, כלומר בכוחם של שרירים. רוב ספינות המשוטים השתמשו גם בתרנים ומפרשים ככוח הנעה משני.
אשלגן חנקתי
הפקה
.
ספינת משוטים
ספינות משוטים מסוגים שונים היו אוניות המלחמה הראשיות בים התיכון מאז זמנו של הומרוס ועד התפתחותה של תותחנות ימית יעילה, במאות ה–15 וה–16. ספינות משוטים נלחמו במלחמותיהן של כל הממלכות העתיקות העיקריות שלחופי הים התיכון: פרס, יוון, קרתגו, ורומא, עד המאה ה-4.
אשלגן חנקתי
הפקה
בישראל מיוצר אשלגן חנקתי במפעל חיפה כימיקלים: מביאים אשלגן כלורי KCl לתגובה עם חומצה חנקתית בתערובת ממסים (בוטאנול ופנטנול) בה שוקע התוצר (ככל החנקות גם אשלגן חנקתי מסיס מאוד במים וקשה לשקע אותו מתמיסה מיימית לקבלת תוצר יבש). לאחר שמופרד האשלגן החנקתי ששקע ממחזרים את שארית החומצה החנקתית (שכעת היא בתמיסה עם החומצה המלחית) על ידי מיצוי לתערובת אורגנית אחרת. כך מופקת גם חומצת מלח HCl מרוכזת באותו תהליך.
גביע דייוויס 1955
גביע דייוויס 1955 הייתה התחרות ה-44 במניין מאז ייסוד התחרות.
אשלגן חנקתי
פירוק בחום
בין הטמפרטורות 550-790°C נמצא אשלגן חנקתי בשיווי משקל עם אשלגן ניטריט KNO2
ספינת משוטים
אחרי נפילת האימפריה הרומית, המשיכו ספינות המשוטים (אם כי בהיקף מעט יותר מצומצם) להיות אוניות המלחמה העיקריות של הממלכות שראו עצמן כיורשות האימפריה הרומית, ובעיקר האימפריה הביזנטית. במקביל הרכיבו ספינות המשוטים את ציי המלחמה של המדינות המוסלמיות החדשות. מדינות חדשות בים התיכון, ובמיוחד ונציה, פיזה וג'נובה החיו את השימוש בספינות משוטים מהמאה ה-14, עד שאניות הקרב בעלת המפרשים – אוניית הקו (ship of the line) הפכה אותן למיושנות ולכלי מלחמה שאבד עליו הכלח; הן שימשו עדיין בתפקידים שוליים עד לכניסת ההנעה בעזרת קיטור. קרב לפנטו (1571) היה אחד הקרבות הימיים הגדולים והאחרונים שבהם היו ספינות המשוטים כלי המלחמה העיקרי.
גביע דייוויס 1955
מחזיקי הגביע היו נציגי ארצות הברית ומשחק הגמר נערך בפורסט הילס, קווינס, ארצות הברית. לתחרות נרשמו 34 נבחרות שחולקו ל-3 בתים- "בית אמריקה", "בית אירופה" ו"בית המזרח". בין מנצחי הבתים נערכו משחקים על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר.
פלא (סרט)
בחודש אוקטובר 2022 צפוי לצאת סרט ההמשך "ציפור לבנה" המבוסס על ספר באותו השם משנת 2020, אשר מספר את סיפורה של סבתו של ג'וליאן.
גביע דייוויס 1955
המשחק על התואר נערך ב-28-26 באוגוסט 1955 בפורסט הילס, קווינס, ארצות הברית. נבחרת אוסטרליה ניצחה נבחרת ארצות הברית עם תוצאה 0:5. בכך נבחרת אוסטרליה זכתה בתואר בפעם ה-12 בסך הכל.
ספינת משוטים
ספינות המשוטים הראשונות
ספינות משוטים הפליגו בים התיכון כבר מהאלף ה-3 לפנה"ס. היוונים והפיניקים היו יורדי הים הראשונים שבנו והפעילו ספינות סוחר בעלות מפרש מרובע. אוניות המלחמה הראשונות מתוארות ביצירותיו של הומרוס ובציורים, ועל פי תיאורים אלה הן היו בעלות שורה אחת של חותרים בכל צד (בתוספת למפרש) – החותרים הוסיפו מהירות ויכולת תמרון.
פלא (סרט)
עלילה
במקביל לסיפורו של אוגי, מתאר הסרט גם את התמודדותם של הסובבים אותו, בהם אחותו ויה, שחשה כי כל משפחתה סובבת סביב אוגי ומזניחה אותה, חברתה מירנדה שסובלת מפרידת הוריה ומרחיקה עצמה מויה, וג'ק וויל שמספר על חברותו עם אוגי.
גביע דייוויס 1955
בית אמריקה
הבית כלל 7 נבחרות כולל פקיסטן ואוסטרליה.
פלא (סרט)
הפקה
צילומי הסרט התבצעו במהלך 2016 בוונקובר שבקנדה. מועד יציאת הסרט שנקבע תחילה לאפריל 2017, נדחה לנובמבר 2017, לחג ההודיה, במטרה למשוך קהל צופים רב יותר.
גביע דייוויס 1955
בית אירופה
הבית כלל 24 קבוצות, כולל דרום אפריקה, הודו, מצרים, ארגנטינה וצ'ילה. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר.
ספינת משוטים
ספינות משוטים בעלות 50 משוטים
התפתחות איל נגיחה ימי בסביבות שנת 800 לפנה"ס שינתה את אופייה של הלוחמה הימית. עד אז התמקדה הלחימה בין שתי ספינות בקרב פנים אל פנים: הספינות היו למעשה מתנגשות זו בזו, ואז היו המלחים, הלוחמים שבכל ספינה, מנסים לעלות על ספינת האויב ולהכריע אותה בטקטיקות ושיטות של קרב יבשה. איל הנגיחה הותקן בחרטומן של ספינות משוטים, ונועד לפגוע בספינת האויב פגיעה אנושה מתחת לקו המים, או לגרום נזק חמור למשוטים; כעת הניצחון בקרב היה של הספינות בעלות יכולת התמרון הטובה יותר והמהירות הגבוהה יותר.
פלא (סרט)
ביקורות ופרסים
הסרט זכה בפרס סאטורן לסרט העצמאי הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר.
גביע דייוויס 1955
משחקים בין מנצחי הבתים
המשחקים נערכו במהלך אוגוסט 1955 בארצות הברית.
פלא (סרט)
ביקורות ופרסים
הסרט קיבל באתר Rotten Tomatoes דירוג של 86% מתוך 100, בהתבסס על 190 ביקורות, עם ציון ביקורת ממוצע של 7.1 מתוך 10. באתר Metacritic הסרט בעל דירוג של 66 מתוך 100.
ספינת משוטים
ספינות משוטים בעלות 50 משוטים
בניית ספינת משוטים יעילה הציבה בעיות טכנולוגיות קשות. ספינה המפליגה במהירות גבוהה יוצרת גל מתחת לחרטומה, ועליה לבזבז אנרגיה משמעותית כדי לטפס על הגל, המקשה על התקדמותה, ולפיכך הגברת המהירות דורשת אנרגיה רבה. ככל שהספינה ארוכה יותר, היא יכולה להגיע למהירות גבוהה יותר לפני שהיא נתקלת בבעיה זו, אך הטכנולוגיה שהייתה קיימת בתרבויות הים התיכון הקדומות הקשתה על בניית ספינות ארוכות. בתהליך של ניסוי וטעייה הגיעה המונרס – ספינת משוטים בעלת שורה אחת של חותרים בכל צד – למבנה של פנטקונטורוס, ספינה באורך של כ-38 מטרים, עם 25 חותרים בכל צד (בסך הכול 50 חותרים, ומכאן שמה). להערכת חוקרים, אונייה כזו הייתה יכולה להגיע למהירות של כ-9 קשרים – 18 קמ"ש, מהירות הנופלת רק בקשר אחד בערך מזו של סירות משוטים תחרותיות היום. אורכה של הספינה דרש מבוניה למתוח כבלים בין החרטום לירכתיים, כדי לאפשר חלוקה נכונה של העומס.
פלא (סרט)
קישורים חיצוניים
ביקורות:
ספינת משוטים
בירֶמות וטרירמות
מקורו של החידוש כנראה בפיניקיה. תוקידידס טוען שהחידוש שייך לבונה הספינות אמינוקלס מקורינתוס, בערך בשנת 700 לפנה"ס; הרודוטוס הוא הראשון שהעיד על השתתפותן של טרירמות בקרב: הוא מזכיר שפוליקרטס, טירן סאמוס החזיק טרירמות בצי שלו בשנת 539 לפנה"ס.
בתחילת המאה ה-5 לפנה"ס התמודדו ערי המדינה היווניות מול האימפריה הפרסית; זו האחרונה עשתה שימוש בספינות ששכרה מערים פיניקיות שהיו תחת שלטונה. אתונה הביסה את צי הפלישה הראשון בקרב מרתון בשנת 490 לפנה"ס. כשהגיעו הידיעות ליוון על התארגנות צבא פרסי עצום באסיה הקטנה, החלו היוונים בהרחבת הציים שלהם: בשנת 480 לפנה"ס החל מנהיג אתונה, תמיסטוקלס בתוכנית לבניית 200 טרירמות; כנראה שהפרויקט הוגשם באורח די מלא, שכן, כמדווח, השתתפו 180 טרירמות אתונאיות בקרב סלמיס בשנת 480 לפנה"ס, קרב שבו הובס צי הפלישה הפרסי.
טרירמות לחמו בקרבות הימיים של המלחמות הפלופונסיות, כולל קרב איגוספוטמוי בשנת 405 לפנה"ס, קרב שהשלים את תבוסתה של אתונה בידי ספרטה ובנות בריתה, והיה למעשה סיום המלחמה הפלופונסית השנייה.
קווינקורמות ופולירמות
במאה ה-4 לפנה"ס, אחרי המלחמות הפלופונסיות, הורגש בציי המלחמה השונים מחסור בחותרים בעלי ידע וניסיון מספיקים כדי לאייש מספר גדול של טרירמות. נוצר אם כן צורך בהמרת הידע והמקצועיות שהיו דרושים להפעלת טרירמות, בסוג חדש של ספינת משוטים שתדרוש כוח פיזי ולא יותר. דיוניסיוס מסירקוסאי החל לבנות טטררות (קוואדרירמות) ופנטרות (קווינקוורמות). היסטוריונים מודרניים מסבירים, שהמספרים המתארים ספינות משוטים אלו לא היו מספר שורות המשוטים, כפי שהיה בטרירמות ובבירמות, אלא מספר החותרים היושבים בכל צד. כך, קוואדרירמות, ספינות של ארבעה, לא נשאו ארבע שורות משוטים, אלא היו ספינות בעלות שורת משוטים אחת, כאשר כל משוט מופעל על ידי ארבעה חותרים, או שתי שורות משוטים עם שני חותרים למשוט, או שלוש שורות משוטים, כאשר בשתי שורות חותר אחד מפעיל משוט, ובשורה העליונה שני חותרים מפעילים משוט. כנראה שהיו ספינות מכל אחד מהסוגים הללו.
במקביל לשינויים אלו, התחוללו גם שינויים בטקטיקה הימית; הציים הלוחמים נשענו יותר על השתלטות על ספינת האויב (על ידי היצמדות עליה ועלייה על סיפונה) ועל הפיכת ספינות המשוטים לפלטפורמות הנושאות ארטילריה. במלחמות הדיאדוכים (322 – 281 לפנה"ס), המלחמות שבין יורשי אלכסנדר מוקדון, נבנו ספינות משוטים גדולות יותר ויותר; השיא היה בימיו של דמטריון הראשון, מלך מוקדון, שבנה ספינות של שישה עשר חותרים לכל משוט (!)
למרות זאת, עדיין נעשה שימוש בטרירמות ובאוניות קטנות יותר. הליבורנים (תושבי ליבורניה, חבל ארץ הנמצא בקרואטיה של היום נודעו אצל הרומאים כשודדי ים, שפשטו בכל רחבי הים האדריאטי. ספינותיהם היו מעין טרירמות קטנות וקלות יותר, ונקראו בפי הרומאים ליבורנות. אוניות אלו הוכיחו עצמן כיעילות למדי בקרב נגד האוניות הכבדות יותר, הודות ליכולת התמרון הגבוהה שלהן. בקרב הימי הגדול האחרון של העת העתיקה, קרב אקטיום, בשנת 31 לפנה"ס, ניצח הצי של אוקטביאנוס, שהורכב בעיקר מספינות קלות ובעלות יכולת תמרון גבוהה, את הצי של מרקוס אנטוניוס, שספינותיו היו כבדות ומגושמות יותר. הקיסרות הרומית שלטה מעתה בים התיכון כולו; ציי מלחמה גדולים הפכו מיותרים. עד שנת 325 לספירה לא היו יותר ספינות משוטים בעלות שורות רבות של משוטים.
ספינות משוטים בימי הביניים
ספינות משוטים התפתחו בצפון אירופה מספינות הויקינגים. הספינות הארוכות (longships) של הוויקינגים הונעו על ידי מפרש, אך בצפון אירופה הוסיפו להן משוטים. בין 1263 ל-1500 השתמשו מלכים בסקוטלנד בספינות משוטים, לקרב ולהובלה בתוך נחלותיהם הימיות. נחלות אלו כללו את החוף המערבי של סקוטלנד, את האיים ההברידיים (הנמצאים ממערב לאי הבריטי, במקביל לחוף של סקוטלנד), ואת החוף הצפון-מזרחי של אירלנד. ספינות המשוטים שימשו לקרבות ימיים ולתקיפת מבצרים וטירות שהיו על החוף. הציים השונים נבנו בדרך שהייתה מקובלת בתקופה הפיאודלית (ראו:פיאודליזם) – הוסאל היה מחויב לספק לסניור ספינות במספר ובעוצמה מסוימת.
ספינות משוטים בזמן הרנסאנס
הגליאסה (מהון בטורקית) הייתה ספינת משוטים גדולה, שפותחה מספינות משוטים משא. ספינות המשוטים המסחריות כבר לא היו כלכליות בתקופה זו, לאחר הכנסתן לשירות של ספינות מסחר מונעות במפרשים. מכיוון שכך, הוסבו ספינות משוטים אלה לשימוש צבאי, וככאלה היו גדולות יותר מספינות המשוטים הרגילות, שהיו קלות יותר וקטנות יותר. הגליאסות נשאו מספר רב יחסית של תותחים, כ – 50, שהיו ממוקמים בצידי הספינות, בין המשוטים. היו להן עד 32 משוטים, כשכל משוט הופעל על ידי מספר חותרים, עד חמישה. היו להן, בדרך כלל, שלושה תרנים; ונציה השקיעה מאמץ רב בניסיון להקנות לגליאסות מהירות רבה ככל האפשר, כדי שתוכל להתמודד עם ספינות משוטים רגילות. לגליאסה היו הרבה יותר מפרשים מספינת משוטים רגילה, והיה לה כוח אש רב יחסית לספינת משוטים רגילה. הגליאסה הייתה יכולה להתמודד עם ספינת אויב צד מול צד, כמו ספינות הקו, דבר שספינת משוטים רגילה לא הייתה יכולה לעשות. למעשה, זה היה דגם מעבר בין ספינת משוטים לספינת המלחמה המונעת בידי מפרש, אוניית הקו.
יחסית נבנו מעט גליאסות, אך תרומתן לקרב לפנטו הייתה משמעותית וסייעה מאוד לצי הנוצרי לנצח; כמה גליאסות שהיו יכולות לעמוד במסע באוקיינוס הצטרפו לארמדה הספרדית ב – 1588.
בים התיכון, שבו מזג האוויר נוח יותר והרוחות חזקות פחות, המשיך השימוש בספינות משוטים ובגליאסות זמן רב לאחר שנחשבו למיושנות, במיוחד בוונציה ובטורקיה. זאת, גם בשל הצורך להפליג במים רדודים, צורך העולה רבות בים התיכון ופחות בחופי האוקיינוס האטלנטי. ואולם, עם השנים, יצאו גם אלה משימוש, וספינות הקו החלו לתפוס את מקומן. ספינת הקו הוונציאנית הראשונה נבנתה ב-1660.
סופן של ספינות המשוטים
במאה ה-15 הופיעה ספינת המלחמה המונעת בכוח הרוח שבמפרשיה, אונייה שהייתה יכולה להפליג באוקיינוס, לשאת חימוש כבד, ולהפליג – בכוח מפרשיה המתקדמים – גם בזוויות קרובות לכיוון הרוח. ספינת המלחמה דחקה את רגליה של ספינת המשוטים עד שהפכה אותה למיושנת, למעט בפעולות שדרשו קרבה לחוף, וגם אז רק במזג אוויר שקט.
ספינות המשוטים השתתפו בפעם האחרונה בקרב ימי בים התיכון בשנת 1770, בקרב בין הצי הרוסי לצי הטורקי. במלחמת העצמאות של ארצות הברית, בשנת 1776, השתתפו ספינות משוטים בקרבות ימיים בודדים; ובמלחמה בין רוסיה לשוודיה ב – 1790 הופיעו ספינות משוטים בקרב בפעם האחרונה, בים הבלטי.
עבדים ואסירים בספינות משוטים
בספינות המשוטים העתיקות הופעל כל משוט על ידי אדם אחד. לפיכך, החתירה דרשה מקצועיות, ולא רק כוח פיזי, ולכן החותרים היו מתנדבים שאומנו לכך. גם כאשר נעשה שימוש בעבדים הם שוחררו לפני כן ואומנו לתפקידם. ואולם, בספינות המשוטים המאוחרות יותר, שבהן אחזו בכל משוט 3 עד 7 חותרים, המקצועיות האישית הייתה פחות חשובה, ולכן ניתן היה להשתמש בעבדים ואף בשוט.
במעצמות הים-תיכוניות היה נהוג שפושעים שהורשעו נשלחו, כעונש, לחתור בספינות משוטים. עקבות של נוהג זה מופיעים בצרפת כבר בשנת 1532, אך כהוראה רשמית מופיעה ענישה זו בשנת 1561. בשנת 1564 אסר מלך צרפת, שארל התשיעי, לשלוח אסירים לחתירה בספינות משוטים לתקופה של פחות מעשר שנים. האסירים שנידונו לחתירה סומנו בכתובת קעקע מיוחדת, באותיות GAL. המלך לואי ה-14, שרצה צי גדול, הורה שבתי המשפט יפסקו עונש של חתירה בספינות משוטים לעיתים קרובות ככל האפשר, גם בעיתות שלום. הוא אף שאף להמיר את עונש המוות בעונש חתירה בספינות משוטים לכל החיים.
תנאי החיים של אסירים חותרים היו קשים, ולמרות שגזרי הדין בדרך כלל פסקו תקופת זמן קצובה לעונש, הרי שרוב החותרים מתו לפני שהשתחררו, גם אם הצליחו לשרוד אסונות בים וטבח ועינויים בידי האויב או בידי פיראטים.
לקראת סוף תקופת שלטונו של לואי ה-14, ב-1715, כבר היו ספינות המשוטים מיושנות והשימוש בהן למטרות צבאיות למעשה הסתיים, אך הצי הצרפתי פירק את חיל ספינות המשוטים רק ב-1748. מרסיי הייתה בסיסן של ספינות המשוטים, ולאחר פירוק החיל הועברו החותרים לטולון, שהייתה הבסיס הימי הצבאי הראשי של צרפת. הם הועסקו שם במחסני התחמושת. אסירים חותרים, שנקראו בצרפתית galériens, היו גם בערי נמל צרפתיות אחרות, אך בעיקר היו בטולון, בברסט וברושפור. האסירים היו כבולים בדרך כלל באוניות כלא – ספינות משוטים, שעגנו בנמל, ללא תרנים וללא משוטים. אסירי ספינות משוטים אחרים נכלאו בבתי כלא על החוף שנקראו בצרפתית bagnes, שמשמעו "אמבטיה", ומקורו בשם האיטלקי (bagno) בעל אותה המשמעות (הטענה היא שהשם בא מבית הסוהר בקונסטנטינופול שהיה ליד בתי המרחץ הגדולים שם, ומכאן כינוי לכל בית סוהר). האסירים הצרפתיים נקראו galériens זמן רב לאחר שספינות המשוטים כבר לא היו בשימוש, ורק לאחר המהפכה הצרפתית שונה השם השנוא, אך השימוש בכינוי המשיך עד לסגירת ה bagne האחרון בצרפת, בטולון, בשנת 1873. בספרד המשיך השימוש במילה galera עד תחילת המאה ה-19 כדי לתאר פושע שנידון לעונש עם עבודת כפיים.
אילן תמיר
אילן תמיר (נולד בספטמבר 1973) הוא פרופסור לתקשורת ולשעבר ראש בית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל.
ביוגרפיה
אילן תמיר נולד בישראל. גדל והתחנך בקיבוץ בית אורן ועבר עם משפחתו לאשדוד כשהיה נער. את שירותו הצבאי עשה בסיירת נח"ל, וסיים בדרגת סרן. בהמשך התגייס לשב"כ, ושירת בישראל ומחוצה לה במשך למעלה מעשור. במקביל, החל בלימודי תקשורת באוניברסיטת בר-אילן וסיים את לימודי התואר הראשון והתואר השני בהצטיינות יתרה. את עבודת הדוקטורט, בהנחייתה של פרופסור רינה בוגוש, הגיש בשנת 2009 בנושא "ספורט, מגדר ותקשורת: נשים בעיתונות הספורט הכתובה בישראל, 2006-1948".
לאחר מכן החל ללמד במספר מוסדות אקדמיים. הוא שימש כמרצה באוניברסיטת אריאל, באוניברסיטת בר-אילן ובמכללה האקדמית בווינגייט וכן כחוקר אורח במרכז לחקר הספורט באוניברסיטת נורת'איסטרן בבוסטון ובאוניברסיטת הרווארד. בשנת 2014 מונה תמיר לעמוד בראש בית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל, וב-2018 קיבל דרגת פרופסור חבר. תמיר מלמד כיום גם בבר-אילן כמרצה מן החוץ. בשנת 2016 דורג כאחד מ-12 מרצים מעוררי השראה במחקר שערכה התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל.
תמיר מתגורר כיום ברעננה. נשוי ואב לשלושה ילדים.
פרסומים
ערך (יחד עם פרופ׳ יאיר גלילי וד"ר משה לוי) את הספר "ספורט ומגדר בחברה הישראלית: מאפיינים, זהויות ויצוגים", בהוצאת המרכז הבינתחומי הרצליה (2015). פרסם מעל 50 מאמרים אקדמיים.
Songs of Surrender (אלבום של U2)
הקלטת "Songs of Surrender" החלה ב-2021 ונמשכה במשך שנתיים במהלך הסגרים של מגפת הקורונה. דה אדג' ובונו עבדו על האלבום באופן לא פורמלי בבית של דה אדג' בצרפת, וכן באולפני הקלטות בלונדון ובלוס אנג'לס. במהלך הסשנים, חברי הלהקה שיתפו פעולה עם מפיקים ומוזיקאים רבים, כולל בוב אזרין, דאנקן סטיוארט, דקלן גפני וסטפן האוזר.
הקלטות
"Songs of Surrender" מורכב מהקלטות חוזרות ופרשנויות חדשות ל-40 שירים מהקטלוג של U2. האלבום הוקלט במשך שנתיים במהלך הסגרים של מגפת הקורונה. דה אדג' שימש כאוצר וכמפיק של האלבום. שילוב של שני אירועים שכנעו את דה אדג' לבצע את הפרויקט: כתוצאה מהסגרים של המגפה היה לו יותר זמן חופשי שהוא ראה כהזדמנות יצירתית. בנוסף, בונו החליט לבנות את ספר הזיכרונות שלו, "Surrender: 40 Songs, One Story", בצורה של 40 פרקים עם שמות של שירים של U2. האלבום "Songs of Surrender" נהגה כדרך לשקף את הפרקים של הספר. מכיוון שחברת התקליטים של U2 לא ציפתה לאלבום חדש, הלהקה הסכימה שהם ישחררו את הפרויקט רק אם הם יהיו מרוצים מהתוצאה.
בנוסף לעבודה הספורדית זה עם זה כמה ימים בכל פעם, דה אדג' ובונו ערכו סשנים פורמליים של הקלטות בלונדון ובלוס אנג'לס. בלונדון, המפיק בריאן אינו הקליט קול והבסיסט אדם קלייטון ניגן בס. בלוס אנג'לס, דה אדג' ובונו עבדו עם המפיק בוב אזרין וגם עם המוזיקאים דניאל לנואה ואייב לבוריאל ג'וניור, ששניהם סיפקו קולות רקע לשירים. אזרין עבר על הקלטות הדמו של הלהקה כדי לעזור להם להחליט איזה עיבודים מוזיקליים עבדו ואיזה היו צריכים ליטושים.
המתופף לארי מולן ג'וניור תרם כלי הקשה לאלבום, אבל על פי דה אדג' "לא רצה או לא היה מוכן" לנגן במערכת תופים שלמה בזמן ההקלטות. כתוצאה מכך, דה אדג' בדק לופים של תופים שמולן הקליט בעבר. אחד מהם היה המקור לגרסה החדשה של "Get Out of Your Own Way".
הוצאה וקידום
קלייטון הזכיר לראשונה פרויקט של הקלטות חוזרות בריאיון ביוני 2021. הוא אמר: "אנחנו משחקים עם לשנות כמה שירים שיש לנו ולשים אותם בסביבה אקוסטית יותר."
לאחר הוצאת ספר הזיכרונות "Surrender: 40 Songs, One Story" בנובמבר 2022, גרסאות חדשות של שירים של U2 התחילו להתפרסם. עבור הספר המוקלט של ספר הזיכרונות, לפני כל פרק הושמעה גרסה מחודשת של השיר המקורי שעל שמו הפרק. במהלך סיבוב ההופעות לקידום הספר, "Stories of Surrender", בונו ביצע הרבה מהשירים בגרסאות מופשטות.
בינואר 2023, כמה מעריצים של U2 קיבלו מכתבים מדה אדג' בדואר. במכתב היה קוד מורס שאיית את שם האלבום. בסביבות אותו הזמן, 40 שירים של הלהקה עלו מחדש לספוטיפיי עם קטע וידאו שהיה בו את אותו קוד מורס. באלבום יש שירים מכל האלבומים של U2 חוץ מ-"October" (מ-1981), "No Line on the Horizon" (מ-2009) ו-"Original Soundtracks 1" (מ-1995), שיתוף הפעולה של U2 עם אינו תחת השם הבדוי "Passengers".
האלבום "Songs of Surrender" הוכרז רשמית ב-10 בינואר 2023 בטריילר עם גרסה חדשה של "Beautiful Day". הסרטון גם כלל את תאריך היציאה שהיה ה-17 במרץ. יום אחרי שהפרויקט הוכרז, רשימת השירים והפורמטים התפרסמו יחד עם גרסה חדשה של "Pride (In the Name of Love)". השיר "With or Without You" יצא ב-27 בינואר. ב-12 בפברואר, בטקס פרס איש השנה של ה-NFL על שם וולטר פייטון, הושמע השיר "One". השיר "Beautiful Day" יצא ב-3 במרץ.
ב-21 בפברואר, הלהקה הכריזה שהם שכרו 40 אמנים ליצור סרטונים של 60 שניות שילוו כל שיר באלבום.
ביום יציאת האלבום, שוחרר לדיסני+ ספיישל טלוויזיה בשם "Bono & The Edge: A Sort of Homecoming, With Dave Letterman". בספיישל, בונו ודה אדג' מסתובבים בדבלין עם דייוויד לטרמן ומופיעים בתיאטרון אמבסדור.
נקודות 90X45
נקודות 45×90 הן ארבע נקודות בכדור הארץ, הנמצאות באמצע הדרך בין הקטבים הגאוגרפיים, קו המשווה, המרידיאן הראשי והמרידיאן ה-180 (בערך קו התאריך הבינלאומי).
45° צפון, 90° מערב
הנקודה הידועה והמתוירת ביותר היא 45°N, -90°W הנמצאת 410 מטרים מעל פני הים בעיירה רייטברוק, ויסקונסין, ארצות הברית ליד היישוב הקהילתי הלא מוכרז פוניאטובסקי. במקום הוצב על ידי ועדת הפארקים של מחוז מרתון, לוח הסבר ולוח מתכת לסימון הנקודה המדויקת בקרקע. הסימון הוזז מעט והוסדרה גישה אליו למבקרים ב-12 בספטמבר 2017.
הנקודה הפכה יעד פופולרי, הודות למספר אטרקציות לתיירים: חנות בה נמכרות חולצות טריקו עם הכיתוב "45° צפון, 90° מערב", רישום מבקרים כחברים במועדון "45×90" ומכירת מטבעות זיכרון.
45° צפון, 90° מזרח
הנקודה הנוספת שנמצאת ביבשה היא 45°N, 90°W, בגובה 1,009 מטרים מעל פני הים. נקודה זו ממוקמת באזור שומם במחוז שינג'יאנג, בסין, בסמוך לגבול מונגוליה, כ-240 קילומטרים צפונית-מזרחית לאורומצ'י.
במקום לא נמצא כל ציון דרך או סימון פיזי של הנקודה, והיישוב הקרוב ביותר אליה, ג'יאנגג'ונמיאו, ננטש.
45° דרום, 90° מזרח
הנקודה נמצאת בדרום האוקיינוס ההודי, -45°N, 90°W. עומק קרקעית האוקיינוס בנקודה הוא 3,197 מטר מתחת לפני הים. היא נמצאת 1,244 קילומטר דרום-מזרחית לאי הקרוב (הלא מיושב) סן פול; 1,480 קילומטר צפונית מזרחית מהאי הרד; 1,569 קילומטר מזרחית-צפונית מזרחית לאיי קרגלן; 2,425 קילומטר צפונית לאנטארקטיקה; 2,448 קילומטר מדרום-מערב לאוגוסטה, אוסטרליה המערבית, 4,080 קילומטר דרום-מזרחית לאי ראוניון, 5,550 קילומטר דרום-מזרחית לאי בנגוארה, מוזמביק, ו-5,800 קילומטר מדרום-מזרח למוסל ביי, דרום אפריקה.
במרץ 2014 הנקודה נכללה באזורי החיפוש אחר טיסה 370 של מלזיה איירליינס הנעדרת, לאחר ששרידים פוטנציאליים זוהו שם על ידי לוויין.
45° דרום, 90° מערב
הנקודה ממוקמת בדרום האוקיינוס השקט, 1,297 קילומטר מערבית דרומית מערבית לגואיטקאס בצ'ילה, ו-3,070 קילומטרים צפונית לאנטארקטיקה, בנקודה -45°N, -90°W. עומק קרקעית האוקיינוס הוא 4,180 מטר מתחת לפני הים.
אנטיפודים
כל נקודת 45×90 היא נקודה אנטיפודית של הנקודה בצד הנגדי שלה.
הנקודה הממוקמת בדרום האוקיינוס השקט והנקודה בסין הן אנטיפודים זו לזו.
בוברויסק (מחוז משנה)
מחוז משנה בוברויסק (בבלארוסית: Бабруйскі раён; ברוסית: Бобруйский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז מוהילב שבמזרח בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר בוברויסק.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה בוברויסק 20,660 בני אדם. האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2018 נמנו במחוז המשנה 16,683 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 84.11% בלארוסים, 11.94% רוסים, 1.11% אוקראינים ו-2.84% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (70.30%) ורוסית (28.66%).
רודי ד'אמיקו
רודי ד'אמיקו (באנגלית: Rudy D'Amico; נולד ב-18 באוגוסט 1940) הוא מאמן כדורסל אמריקאי, שאימן את מכבי תל אביב למשך עונה אחת בלבד (1980/1981) וזכה עמה בהישג הייחודי של ארבעה תארים בעונה אחת.
העונה המושלמת החלה בזכייה בטורניר הגביע הבין-יבשתי שנערך בסרייבו. בהמשכה זכתה הקבוצה באליפות המדינה עם מאזן מושלם של 22 ניצחונות בלא הפסד. גם גביע המדינה הוענק לה לאחר שגברה בגמר על הפועל רמת גן בתוצאה 105–95.
גולת הכותרת של ההישג של ד'אמיקו במכבי תל אביב היא הזכייה בגביע אירופה. מכבי עלתה למשחק הגמר שנערך בשטרסבורג ושיחקה מול סינודינה בולוניה. המשחק הוכרע בשניות הסיום בתוצאה 80–79.
למרות מאה אחוזי ההצלחה שהשיג עזב ד'אמיקו את מכבי בסוף אותה עונה. כיום הוא משמש כסקאוט המכסה את הכדורסל האירופי עבור קבוצת ה-NBA אורלנדו מג'יק, לאחר שמילא תפקיד דומה במשך 11 שנים עבור הקליבלנד קאבלירס. קודם לכן אימן מספר קבוצות באירופה.
עליזה שמוקלר-הס
קורות חיים
אליס שמוקלר נולדה בשנת בדיסלדורף שבגרמניה במשפחה יהודית מרובת-ילדים ומוזיקלית. בנעוריה למדה נגינה בפסנתר אצל יוליוס בוּטס, וב-1916, כשהייתה כבת עשרים, נסעה לקלן ללמוד בקונסרבטוריון אצל לוני אפשטיין (Lonny Epstein), שם למדה עד 1922. בשנים שלאחר מכן קנתה לעצמה שם בגרמניה כסולנית, מוזיקאית קאמרית ומלווה. עיקר הרפרטואר שלה היה הרומנטיקה הגרמנית, ובפרט שומאן, ברהמס ורגר. היא הייתה מלווה מבוקשת, והופיעה עם סולנים ידועים באותה תקופה, בהם עמנואל פוירמן. בשנות ה-20, זמן קצר לאחר סיום לימודיה, נישאה להאנס לודוויג הס (Hans Ludwig Hess), סוכן מכירות של מוצרי טקסטיל. ב-1923 נולדה בתם הבכורה, אביבה (לימים לוסטיג-ויזל), וב-1930 נולדה בתם הצעירה, דורותיאה (Dorothee; לימים זהבה קיילוס).
שמוקלר-הס התיישבה עם משפחתה בשטוטגרט, שם קיבלה ב-1927 משרה של מורה לפסנתר בקונסרבטוריון החדש שבניהולו של קארל אדלר. בהמשך ייסדה ביחד עם פרידה שילקֶה (Frieda Schilke) וברנהרד קאולבֶּרש (Bernhard Kaulbersch) את האנסמבל למוזיקה קאמרית "הטריו של שטוטגרט" (Stuttgart-Trio), שהופיע בכל דרום-מערב גרמניה. בנוסף, הופיעה באופן קבוע כפסנתרנית קונצרטים ברדיו שטוטגרט. באותן שנים למדה באופן פרטי נגינה בעוגב אצל הרמן קלר בבית הספר הגבוה למוזיקה בעיר.
ב-1934, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, התחסל הקונסרבטוריון של אדלר עקב מוצאו היהודי והיא איבדה את משרתה. הופעותיה ברדיו הופסקו עוד קודם לכן מאותה סיבה. עד הגירתה מגרמניה ערכה קונצרטים עבור החברה לאמנויות היהודית של שטוטגרט (סניף של האגודה היהודית לתרבות (Jüdischer Kulturbund), שהוקמה ב-1933), כמה מהם ביחד עם אחותה מפרנקפורט, הכנרת פרֵנֶה (פרנציסקה) שמוקלר (Fränne Schmuckler). בנוסף נתנה במסגרת זו שיעורי פסנתר.
בפברואר 1935 החליטה לעזוב את גרמניה ונסעה לארץ ישראל בעקבות בעלה, שברח לארץ עוד ב-1933. התגוררה בשדרות נורדאו בתל אביב. שנותיה הראשונות בארץ היו קשות. היא לא הצליחה להתפרנס מעיסוק מקצועי במוזיקה, והמשפחה חייתה על משכורתו הדלה של בעלה, שמצא עבודה כנהג משאית. כעבור שנים ספורות, במלחמת העולם השנייה, התנדב לשירות בצבא הבריטי, נשלח ליוון ולא שב מהמלחמה (הוא נחשב לנעדר). שמוקלר-הס, שנאלצה לדאוג לבדה לשתי בנותיה, הצליחה לבנות לעצמה קריירה חדשה, בתחילה במתן שיעורים פרטיים בפסנתר, ולאחר מכן כמרצה בקונסרבטוריון הישראלי, באקדמיה למוזיקה בתל אביב ובאקדמיה למוזיקה בירושלים. בהדרגה החלה להיות מבוקשת גם בארץ כמבצעת של מוזיקה קאמרית וכמלווה, ואף הופיעה כסולנית עם התזמורת הארצישראלית (הפילהרמונית). לימדה את נכדה, ארנן ויזל, נגינה בפסנתר.
בשנת 1969, כשהייתה בת 73, חזרה לראשונה לגרמניה (בעיקר בשל תנאי האקלים בארץ) ובשנים 1970-75 התגוררה חליפות בשטוטגרט ובתל אביב. ביולי 1975 עזבה שוב את גרמניה ועברה להתגורר עם בתה הצעירה, זהבה קיילוס, בניו יורק, שם חייתה עד מותה (בניו יורק ישבה גם ידידתה הוותיקה אדית גולדפדן, ששבה לגרמניה לאחר מותה של שמוקלר-הס). גם בשנות ה-80 לחייה הוסיפה לנגן בפסנתר חצי יום מדי יום. עליזה שמוקלר-הס נפטרה לאחר מחלה קצרה באפריל 1988, בגיל 92 בניו יורק. הותירה את בנותיה, חתניה ונכדים.
משפחתה
בתה הבכורה של שמוקלר-הס, אביבה לוסטיג-ויזל (ילידת 1923), היא נבלנית. הייתה נשואה למלחין והפסנתרן הישראלי משה לוסטיג (1922–1958) עד מותו בגיל 35. אחר-כך נישאה לצ'לן עוזי ויזל (נולד ב-1926), ובנם הוא הפסנתרן ארנן ויזל.
בתה הצעירה, זהבה קיילוס (ילידת 1930), שחקנית, הייתה נשואה לבמאי היהודי-אמריקאי-ישראלי היי קיילוס (1926–2012) עד מותו.
ביצת כנרת
ביצת כנרת היא סדרה של בריכות ביצתיות באורך של כ-750 מטרים מצפון לדרום וברוחב של עד 160 מטרים, המשתרעות בין תל בית ירח בצפון ועד לבית המוטור שמצפון לקבוצת דגניה א'. את הביצה חוצה שביל ישראל.
הביצה
ביצת כנרת נוצרה לאורך התוואי הקדום של נהר הירדן בפינתה הדרום-מערבית של הכנרת. מפלס מימיה של הביצה זהה לזה של הכנרת, והוא עולה ויורד בהתאם לזה של הימה. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 ניסו מתיישבי האזור לייבש את הביצה ולנקזה באמצעות התקנת צנרת ונטיעת עצי אקליפטוס, אך הדבר לא עלה בידיהם; וגם כיום הביצה לעולם אינה יבשה לחלוטין. עם התפשטות ענף בריכות הדגים בקיבוצים בשנות ה-40 של המאה ה-20, נסללו סוללות עפר שחילקו את הביצה לבריכות, ואלה שימשו לגידול דגים. כשענף המדגה קרס בעקבות פתיחת השוק לייבוא, ננטשו בריכות הדגים, והביצה שבה במידה רבה למצבה הטבעי.
האנדרטה לזכר הפרדה בובה
על אחת מסוללות העפר בביצה, בצילם של עצי דקל, הוקמה אנדרטה לזכרה של הפרדה בובה. בובה הייתה שייכת לאהרן שידלובסקי, מחלוצי קבוצת כנרת, ויחד עמו עבדה בגן הירק של הקבוצה. כשהזדקנה החלה מובילה את ביצי הלול אל המדגרה או אל חדר האוכל, ולאחר מותה קבר אותה שידלובסקי באדמת הביצה. בשנת 1985 הוקמה במקום אנדרטת אבן לזכרה של בובה, שמעליה ניצבת מחרשה ועליה קבוע לוח הנצחה לאמור:
דמותה של בובה שימשה כהשראה לפרד "זיצר" בספר רומן רוסי מאת מאיר שלו.
עמדת פילידור
העמדה נותחה על ידי פרנסואה אנדרה פילידור בשנת 1777. פילידור ניתח עמדות רבות, וחלק מהן הנושאות את שמו יפורטו להלן.
עמדת הבסיס
הלבן מגן על עמדת פילידור ומצליח להשיג תיקו.
הדיאגרמה מעלה מציגה דוגמה לעמדת פילידור.
להלן המאפיינים המרכזיים של העמדה (מנקודת ראותו של הצד המגן):
א. המלך המגן (בדיאגרמה זה המלך הלבן) נמצא בערוגת ההכתרה של הרגלי (או בערוגה סמוכה לה). הרגלי יכול להיות בכל עמודה שהיא.
ב. הרגלי של הצד התוקף עדיין לא הגיע לשורה השלישית. (בדיאגרמה זו ניצב הרגלי השחור בערוגה ה4)
ג. המלך של הצד התוקף נמצא מעבר לשורה השלישית (בדיאגרמה זו ניצב המלך השחור בערוגה ו4)
ד. הצריח של הצד המגן נמצא בשורה השלישית, ושומר על המלך היריב מלחצות אותו. (בדיאגרמה זו ניצב הצריח הלבן בערוגה א3)
השחור מעוניין להביא את המלך שלו לערוגה ה3 ולאיים במט ובכך לאלץ את הלבן להתרחק מערוגת ההכתרה של הרגלי (ה1). הצריח הלבן בשורה השלישית מונע זאת. אם השחור ייתן שח עם הצריח מהצד, הלבן ימקם בפשטות את המלך לפני הרגלי על ידי מעבר מערוגות ה1 ו-ה2. אם השחור יציע חילופי צריחים הלבן יסכים לכך, משום שסיום הרגלי הזה הוא תיקו. (ראו: מלך ורגלי נגד מלך).
מכאן שהסיכוי היחיד של השחור להתקדם היא על ידי קידום הרגלי. הרעיון הבסיסי לצד המגן הוא לשמור את הצריח על השורה השלישית עד שהרגלי מתקדם לשורה זו, ואז לתת שח למלך היריב מאחור. הנה המשך אפשרי:
1... צב2 2. צג3 צא2 3. צב3 ה3 השחור מתכנן לנוע עם מלכו ל-ו3, ואז, אם לא תהיה התנגדות, לתת מט עם הצריח או לקדם את הרגלי. הגנה פסיבית של הלבן לא תעזור!
4. צב8! משום שכעת אין השחור יכול לזוז עם מלכו ל-ה3, המסע עם הצריח לשורה האחרונה או הלפני אחרונה הוא בטוח.
4... מו3 5. צו8+ מה4 6. צה8+ המלך השחור איננו יכול להתחבא מאיומי השח ללא אובדן הרגלי, וכן אין הוא יכול להתקרב לצריח.
6... מו4 7. צו8+ מה5 8. צה8+ הצריח של הצד המגן חייב להיות או בשורה השביעית או בשורה השמינית כדי שהגנה זו תצליח.
לסיכום ההגנה: הצד המגן צריך לשמור את מלכו בטור של הרגלי היריב ולשמור את הצריח שלו על השורה השלישית עד שהרגלי יגיע לשורה זו. לאחר מכן להזיז את הצריח לשורה האחרונה או השביעית (הלפני אחרונה) ולאיים באיומי שח על המלך של הצד התוקף. אם התוקף מנסה להביא את המלך לשורה השישית על ידי הזזת הצריח לשורה זו לפני כן לחסום את איומי השחמט, הצד המגן יחליף את הצריחים ויגיע לעמדת תיקו תאורטי.
פילידור: אם שחור במסע : תיקו, אם לבן במסע הלבן זוכה.
פילידור חקר עמדה שמביאה לסוג העמדות הנזכרות כאן. בדיאגרמה זו, אם תור השחור הוא יזיז את הצריח: 1... צב4 ולאחר מכן הצריח יגיע לשורה השלישית (שלו) (בשיטת הרישום שלנו נקרא לה השורה השישית כי מקובל כיום למספר השורות מנקודת ראות הלבן.) לאחר מכן תהיה העמדה דומה באופן בסיסי לדיאגרמה מעלה, בצבעים הפוכים. אם תור הלבן לנוע הוא יזכה במשחק מדויק באופן הבא:
1. מה6 מו8 (חייב להתגונן מאיום המט ב-א8.) 2. צא8+ מז7 3. מד6 צד4+ 4. מה7 צב4 5. ה6 וזוכה.
ניתן לנצל את הרעיונות של הגנת פילידור גם כאשר הרגלי לא התקדם עדיין לעומק השטח. במקרה זה על הצריח השחור לתפוס את השורה הרביעית במקום את השורה השלישית ועל המלך השחור להיות לכל היותר ממוקם בשורה השנייה.
כאשר הרגלי מגיע לשורה של הצריח השחור, השחור ינוע לשורה השמינית כדי לתת שח למלך הלבן מאחור (בהנחה כמובן שהצריח היריב איננו עומד על שורה זו).
מלכה נגד צריח
פילידור: לבן זוכה ללא קשר מי הצד שתורו לנוע.
פילידור חקר עמדות סיום רבות. הנה עוד עמדה אותה חקר ב-1777 (ושגם היא נקראת עמדת פילידור). בעמדה זו מלכה מתמודדת מול צריח.
אם תור השחור לזוז, הוא מאבד את הצריח במהירות בגלל מזלג או מקבל מט. הנה דוגמה:
1... צב1 2. מהד8+ מא7 3. מהד4+ מא8 4. מהח8+ מא7 5. מהח7+
אם תור הלבן לזוז הוא היה מעוניין להפסיד טמפו, ולהגיע לאותה עמדה כאשר תור השחור לזוז. הלבן משיג מטרה זו על ידי טריאנגולציה :
1. מהה5+ מא8 2. מהא1+ מב8 3. מה5 וכעת חזרנו לאותה עמדה אלא שתור השחור לנוע והוא נמצא בכפאי.
נון, רב אמן אנגלי, מתאר שאם הכלים במרכז הלוח המלכה צריכה לאלץ את הצריח לכוון עמדת פילידור. נון מתאר את חלופות הנסיגה של הצריח, לשורה השנייה, השלישית והרביעית ולבסוף לעמדת פילידור. ניתן להגיע למט בתוך מגבלת 50 המסעים.
צריח ורץ נגד צריח
פילידור: אם לבן במסע הלבן זוכה.
עמדה מפורסמת נוספת שנחקרה וכונתה על שם פילידור. זהו סיום של צריח ורץ נגד צריח. הלבן זוכה משום שהמלך שלו הגיע לשורה השישית והמלך השחור ממוקם בצורה גרועה (מול המלך הלבן).
משחקים ארוכים רבים הגיעו לסיום מעין זה.
הקלעים החופשיים
הקלעים החופשיים (בצרפתית: Francs-tireurs), היו כוח צבאי צרפתי בלתי סדיר, אשר הופעל במלחמת צרפת–פרוסיה. לעיתים שימש שם זה, בהשאלה, עבור ארגוני התנגדות לכיבוש הגרמני בצרפת, בשתי מלחמות העולם.
רקע
בשורת המלחמות, אשר היוו חלק מאירועי המהפכה הצרפתית, פעלו, לצד הגופים הצבאיים הסדירים, כוחות קלים של חיל רגלים, אשר פעלו מחוץ למסגרתם. אלה כונו בשם 'קלעים חופשיים'. בשנת 1867, בעת משבר לוקסמבורג, אליו נלווה חשש מפני מלחמה עם פרוסיה, התארגנו בצפון מזרח צרפת מועדוני קליעה אזרחיים. חבריהם של אלה, היוו גרעין לכוחות רגליים קלים, אשר נועדו להצטרף לכוחות המיליציה באזורי מגוריהם. לעת עתה הם התארגנו באופן רופף, ללא מדים, ובחרו לעצמם את קציניהם. כן התנגדו חברי אותם מועדונים לכל הניסיונות להכפיפם לפיקוד צבאי.
'הקלעים' במלחמת צרפת–פרוסיה
עם פרוץ מלחמת צרפת-פרוסיה, ביולי 1870, החל הפיקוד הצבאי הצרפתי בביצוע צעדים שונים שנועדו להכניס את 'הקלעים', אשר אבו לשמור על עצמאותם, תחת סמכותו. בספטמבר נכנע הקיסר נפוליאון השלישי ובראש הממשלה הרפובליקנית, אשר המשיכה במלחמה, עמד לאון גמבטה. לזמן מה עלו בקרב ממשלו של גמבטה הרהורים אודות מלחמת גרילה נרחבת, ובה יכולים 'הקלעים' למלא תפקיד חשוב. על פי אותן דעות, הצבא הסדיר הובס, בעיקר בשל אוזלת ידו של הפיקוד, בעוד החיילים עצמם לחמו היטב. במלחמה מבוזרת יותר, התלויה פחות בפיקוד הגבוה, יוכל כושרו של הלוחם הצרפתי לבוא יותר לידי ביטוי. כן נתמכו אותן דעות בכך שהצבא הגרמני, המסודר עד מאוד והמאורגן כהלכה למלחמה סדירה, עשוי, דווקא מסיבות אלה, להתגלות כפגיע לסוג לוחמה כזה. יתרה מזו, פגיעותו של הצבא הגרמני אמורה לגדול ככל שיעמיק בחדירתו לתחומי צרפת, שכן פריסתו תידלדל בהכרח. בכל זאת, נתנה הממשלה הצרפתית עדיפות ראשונה להקמת צבא סדיר גדול. בנוסף, החליטה הממשלה הצרפתית החדשה, ב-29 בספטמבר, להעמיד את 'הקלעים' תחת פיקוד הצבא, ותהליך הכפפתם הושלם עד לנובמבר 1870. 'הקלעים', אשר בשורותיהם התייצבו כ-75,000 לוחמים, גויסו לעיתים ליחידות הצבא השונות, אך לרוב הם הופעלו בקבוצות קטנות, שגודלן נע בין עשרות למאות לוחמים, בשיטות גרילה. רוב היחידות, אך לא כולן, היו מקומיות. בין הלוחמים הלא מקומיים היו גם מתנדבים זרים אשר הצטרפו למלחמה לצד צרפת ביוזמתו של ג'וזפה גריבלדי. ללוחמים לא היו מדים אחידים, ולחלקם לא היו מדים כלל.
כך, 'הקלעים' חיבלו בדרכים ובקווי תקשורת בהם השתמשו הגרמנים. כן תקפו 'הקלעים', בעיקר בלילה, סיורים ועמדות מבודדות של הגרמנים, ולעיתים נקטו נגדם בטרור אישי. כן שיחררו ה'קלעים', במספר מקרים, שבויים שהולכו בשיירות רגליות. במספר מקומות, כמו סן-קנטן, 'הקלעים' הצליחו לעכב, לזמן מה, את כיבושם על ידי הגרמנים. במקומות אחרים, בעיקר כאלה שהיו קשים לגישה ולתנועות, הצליחו 'הקלעים' לגרום לגרמנים קשיים זמניים. מספר האבדות שגרמו ה'קלעים' לצבא הגרמני היה למעלה מאלף, ו'הקלעים' אכן אילצו את הגרמנים להקצות אחוז ניכר מצבאם - עד רבע ממצבת הכוחות שבצרפת - למשימות שמירה ואבטחה בעורף. הגרמנים, מצידם, הגיבו ביד קשה, העלו כפרים באש, והוציאו להורג בני ערובה. 'קלעים' שנתפסו לא נהנו מזכויות של שבויי מלחמה, ובכל מקרה, אמנות האג טרם נחתמו באותה תקופה.
מעבר לחוסר הביטחון הכללי, אשר השרו מבצעי 'הקלעים' על הצבא הגרמני, היו להם מספר הישגים נקודתיים. ב-27 באוקטובר כבשו 'הקלעים' את הכפר לה בורז'ה (בעבר, במאה ה-20, נמל התעופה של פריז), דבר שהיה לו משמעות מורלית בעת שהצרפתים הגנו על בירתם, אלא שהגרמנים חזרו וכבשו אותו לאחר ארבעה ימים. אחד המבצעים המוצלחים של 'הקלעים', ב-22 בינואר 1871, היה פיצוץ גשר מסילת הברזל בפונטנואה שעל המוזל (Fontenoy-sur-Moselle). אלא שבשלב זה, בו נכנעה פריז, לא הייתה לכך משמעות צבאית אמיתית.
בצבא הצרפתי לא התגלתה התלהבות באשר לפעילות 'הקלעים', בין היתר, כיוון שעצם קיומם טשטש את האבחנה בין אזרח לחייל, עם כל הבעיות המשמעתיות, המשפטיות ואף המבצעיות, הכרוכות בכך. ואכן, 'הקלעים', לפחות בחלקם, התגלו כבעלי משמעת לקויה, שלעיתים הגיעה למעשי גזל מן האוכלוסייה שבקרבה פעלו. כך, רבים מהם התייצבו ביחידותיהם ועזבו אותן כרצונם. הם לא הצליחו מעולם לנהל מאבק צבאי רצוף, ובעיקר, לא הצליחו לסחוף אחריהם למאבק את העם הצרפתי בכללו. הצרפתים, כמו הכובשים הגרמנים, העדיפו בדרך כלל את שימור המסגרת והמשמעת האזרחית בצרפת, אשר תופעת 'הקלעים' איימה לערער. כן נרתעו הצרפתים ממה שנראה להם כאיום להרוס את ארצם בצעדי עונשין גרמניים, ללא תוחלת אמיתית.
אחרית דבר
בשתי מלחמות העולם חזרו צרפת וגרמניה, יורשתה של פרוסיה, ונלחמו זו בזו, ובשתיהן נכבשה טריטוריה צרפתית נרחבת על ידי הגרמנים.
במלחמת העולם הראשונה הביאה ההתנסות הגרמנית בתופעת 'הקלעים', לידי נקיטת אמצעים חמורים כנגד כל גילוי של תופעת התנגדות צבאית, צרפתית או בלגית, אשר התגלתה לאחר נסיגת הצבאות הסדירים. הדבר התבטא, בין היתר, בצעדי עונשין, או מניעה, אכזריים, כולל הוצאות להורג בהיקף נרחב, הן של חשודים, הן של בני ערובה מקרב האוכלוסייה האזרחית. כן גרמו הגרמנים בתגובה להרס רב במקומות יישוב בשטחי הכיבוש. בפועל, רבים מאותם קלעים חופשיים, כפי שכינו אותם הגרמנים, היו חיילים סדירים בשלבי נסיגה.
הקלעים החופשיים היוו השראה לתנועת ההתנגדות לגרמנים שקמה בהמשך לכיבוש צרפת במלחמת העולם השנייה. ביולי 1940, מעט לאחר תבוסת צרפת לגרמנים, הוכרז על הקמת תנועת 'הקלעים החופשיים והפרטיזנים' (בצרפתית: Francs-tireurs et partisans, FTP). זו הייתה חלק מתנועת המחתרת הצרפתית באותה מלחמה.
רזיאל רימר
רזיאל רימר (נולד ב-8 במאי 1965) הוא פרופסור חבר במחלקה להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בעברו אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה. התמחה במשחה ל-50 מטר חופשי והיה לשחיין הישראלי הראשון ששחה משחה זה מתחת ל-24 שניות. בעל מדליות מהמכביה.
ביוגרפיה
רימר נולד וגדל בקיבוץ אורים. הוא החל לשחות בגיל 6 יחד עם בני כיתתו, בקבוצת השחייה של הקיבוץ, בהדרכתו של עמי לויתן. ברבות השנים התאחדה הקבוצה עם קבוצות נוספות במועצה האזורית, לקבוצת הפועל אשכול. נוסף לכך, הוא שיחק כדורסל בקבוצת הנוער של המועצה. בתקופת שנת השירות הוא שחה בהפועל עמק יזרעאל בהדרכתו של נח רם. לאחר מכן, בתקופת שירותו הצבאי, שחה בקבוצת השחייה של הפועל גש"ם שהפכה אחר כך לקבוצת הפועל עמק חפר בהדרכתו של גרשון שפע.
1983
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1983 זכה רימר במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.03 שניות, אחרי ניר שמיר (24.36 שניות) וצבי רובינשטיין (24.80 שניות).
אלוף ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1984 זכה רימר ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.79 שניות, לפני חברו לקבוצת השחייה יזהר שנהר (25.22 שניות) ומשה שוורץ מהפועל ימק"א ירושלים (25.76 שניות), במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.41 שניות, לפני חברו לקבוצה יוחאי ליפשיץ (54.65 שניות) ושגב פורת (54.73 שניות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם, יזהר שנהר, אייל שטיגמן ונדב שנל בשיא ישראלי חדש לקבוצות ושל הנבחרת הלאומית של 3:58.20 דקות.
1985
בתחרויות השחייה של המכביה השתים עשרה שנערכו באוניברסיטת תל אביב ביולי 1985 זכה רימר במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם יוסי אפל, שגב פורת וזוהר וייס בתוצאה של 3:34.95 דקות, אחרי ארצות הברית (3:32.95 דקות). כשחיין ראשון הוא קבע שיא אישי של 53.82 שניות.
1986
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 זכה רימר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.61 שניות, לפני יוסי אפל (25.04 שניות) ושגיא שטיגמן (25.08 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.02 שניות, לפני זוהר וייס (54.13 שניות) ואמיר שטרנפלד (54.20 שניות).
1987
בתחרות שמונה האומות שנערכה באנטוורפן, בלגיה ביולי אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.1 שניות, אחרי שיאן העולם בעבר משווייץ דאנו הלסל (23.01 שניות). מדליית ארד, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ביחד עם זוהר גלילי, אייל שטיגמן ונדב שנל בתוצאה של 3:56.92 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.10 שניות.
שיאן ישראל
בתחרות שמונה האומות שנערכה באדינבורו, סקוטלנד יולי 1988 קבע רימר במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 23.89 שניות, שיפור לשיאו של ניר שמיר (24.05 שניות). שיא זה נישבר על ידי יואב ברוק בשנת 1990 - 23.85 שניות. למרות ששיא זה היה טוב מזמן הכניסה לסגל האולימפי (24.05 שניות), לאכזבתו הוחלט שרק אייל שטיגמן ישתתף באולימפיאדת סיאול (1988).
1989
בתחרות שחייה שנערכה בגבעת חיים (בריכה של 25 מטר) בסוף חודש ינואר 1989, קבע רימר במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 23.38 שניות. שיא זה החזיק מעמד 6 שנים וחודש עד שנישבר על ידי ברוק (23.21 שניות).
רימר נסע שוב להתאמן באוניברסיטת ברקלי ולרוע מזלו ניפצע בשרירי בטנו, דבר שפגע מאוד בהישגיו בהמשך. למרות זאת, בתחרויות השחייה של המכביה ה-13 שנערכו באוניברסיטת תל אביב ביולי 1989 זכה רימר במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.94 שניות. כחודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט זכה רימר במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.20 שניות, בצוותא עם ברוק (שקבע שיא גילאי 17 ו-18 חדש) אחרי המנצח, יוסי אפל (23.98 שניות).
חייו האישיים
רימר הוא פרופסור חבר במחלקה להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. הוא נשוי לד"ר הילה רימר ואב לשני ילדים, מתגורר עם משפחתו בלהבים.
פרוגרס
פרוגרס (ברוסית: Прогресс) היא חללית אספקה ומטען רוסית לא מאוישת. במהלך עגינה עם תחנת חלל היא מאפשרת לטייסי חלל לשהות בה ולפיכך הוגדרה על ידי היצרן כחללית מאוישת. החללית נבנתה כנגזרת של חללית הסויוז וכמוה, היא משוגרת לחלל באמצעות משגר סויוז מקוסמודרום בייקונור. החללית שימשה שנים רבות להבאת אספקה לתחנות החלל הסובייטיות במסלול לווייני נמוך, החל מתחנת החלל סאליוט 6, וכיום משמשת לאספקת תחנת החלל הבינלאומית.