cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מעגלים של שישבת
תקציר העלילה
בבוקר מתפתח ויכוח סוער בין דורית לתמרה. דורית מאשימה אותה בהתנשאות תרבותית ובכך שהיא חברה שלה רק שתספק לה בילויים וגברים. היא מסלקת אותה ואת ליאור ונשארת לבד כשבחדר הסמוך מקבלת גילי את גיא (מוטי דיכנה).
תומאס בלאט
תומאס "טויבי" בלאט (באנגלית: Thomas "Toivi" Blatt, בפולנית: Tomasz Blatt; 15 באפריל 1927, י"ג בניסן ה'תרפ"ז - 31 באוקטובר 2015, י"ח בחשוון ה'תשע"ו) היה דובר וסופר אמריקאי יהודי יליד פולין. בהיותו בן 16 היה מבין הניצולים היחידים ממחנה המוות סוביבור ששרדו את ניסיון המרד והבריחה באוקטובר 1943, אירוע שבו ברחו 300 אסירים ממחנה ההשמדה. רובם נרדפו, נלכדו והוצאו להורג על ידי הגרמנים.
סוביבור
בלאט נולד בשנת 1927 למשפחה יהודית בעיירה איזביצה שבפולין, אחד מבן שני אחים.
בשנת 1942, בלאט ומשפחתו יחד עם כ-400 יהודים נוספים מעיירתו נשלחו על ידי הגרמנים בטרנספורט לסוביבור. כל משפחתו נספתה במחנה ההשמדה וכן רובם המוחלט של בני העיירה. במחנה סוביבור נרצחו כ-250,000 יהודים מפולין, צרפת והולנד וכן כ-1,000 אזרחים פולנים.
הבריחה מסוביבור
בלאט היה אחד מ-300 אסירים שלקחו חלק במרד במחנה סוביבור באוקטובר 1943 והצליחו להימלט. בעודו נמלט מאנשי האס-אס בגיל 16, איכר פולני שהסתיר אותו בגד באמונו וירה לו בלסת. הוא הצליח להימלט ולשרוד את תקופת המלחמה, אך הוא עדיין נשא את הקליע שפגע בו. לאחר הבריחה ההמונית מהמחנה, הגרמנים סגרו והרסו את מחנה סוביבור. הם עברו עם דחפורים על שטח המחנה ושתלו עצים כדי להסתיר את ההריסות. אזור המחנה משמש כאתר זיכרון מאז סיומה של המלחמה.
בשנת 1958 עלה לישראל ולאחר מכן היגר לארצות הברית. בשנות השבעים והשמונים עבד יחד עם הסופר ריצ'רד רשקה כדי לאתר ניצולים נוספים מהמחנה. ביחד הם הוציאו לאור ספר בשם "הבריחה מסוביבור" (1983), שעסק במרד הגדול במחנה.
בשנת 1983 הוא ראיין את קרל פרנצל, גרמני שהיה שלישי בדרגתו במחנה סוביבור, לאחר שחרורו מהכלא. פרנצל הורשע בבית משפט ונשפט למאסר עולם על מעשיו במחנה. לאחר שריצה 16 שנות מאסר הוא שוחרר עקב ערעורו. בלאט האמין שהריאיון שערך היה הפעם הראשונה שבה אסיר ממחנה השמדה ישב ושוחח פנים מול פנים עם איש מסגל המחנה.
הסרט "הבריחה מסוביבור", שזכה בפרסים, מתאר את שאירע במחנה המוות. בלאט שימש כיועץ טכני לסרט. מנהיגי המרד - ליאון פלדהנדלר ואלכסנדר פצ'רסקי, בלאט עצמו ואסירים יהודים אחרים מהמחנה גולמו על ידי שחקנים.
לאחר מכן פרסם בלאט שני ספרים נוספים על סוביבור. ספר זיכרונותיו "מעפר סוביבור" (1997), מספר על חוויותיו במחנה, וכן על חלקו במזימה למרוד שהובילה לניסיון הבריחה של כ-600 אסירים ב-14 באוקטובר 1943. הוא כתב גם על חייו לפני המלחמה, וכן על הכיבוש הגרמני של עיירת הולדתו בפולין ועל המשלוח שלו ושל משפחתו למחנה המוות.
בלאט כתב גם ספר נוסף בשם "סוביבור, המרד הנשכח" (1997), ספר היסטורי המתבסס על שנות מחקריו. בהמשך הקים אתר אינטרנט בעל אותו שם, המציג קישורים לאירועים שתיעד.
בשנותיו האחרונות התגורר בסנטה ברברה קליפורניה.
תומאס בלאט נפטר ב-31 באוקטובר 2015, והוא בן 88.
כריסטיאן מצ'לארו
כריסטיאן מְצֶ'לָארוּ (ברומנית: Cristian Măcelaru; נולד ב-15 במרץ 1980, טימישוארה, רומניה) הוא מנצח רומני.
קורות חיים
מצ'לארו המשיך את לימודי המוזיקה באוניברסיטת רייס ביוסטון, טקסס, שם פיתח עניין בניצוח. בין מוריו היה לארי רכלף. נוסף על כך, בעודו ברייס, ניהל את תזמורת הנוער של יוסטון, והיה כנר בתזמורת הסימפונית של יוסטון במשך שתי עונות. כמו כן השתלם בניצוח בכיתות אמן של דייוויד זינמן, רפאל פריבק דה בורגוס, אוליבר קנוסן וסטפן אסברי, בפסטיבל המוזיקה של טנגלווד ובפסטיבל המוזיקה של אספן. מקרן שולטי קיבל את פרס המנצח העולה שלה בשנת 2012 ואת פרס המנצח ע"ש שולטי בשנת 2014.
בשנת 2011, היה מצ'לארו לעוזר מנצח של תזמורת פילדלפיה. הוא הועלה לדרגת מנצח התזמורת בשנת 2012, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2014. לאחר מכן שימש כמנצח בנסיעות עם התזמורת בין השנים 2014–2017. מצ'לארו משמש כמנהל מוזיקלי של פסטיבל קברילו למוזיקה עכשווית מאז 2017.
בפברואר 2017 ניצח מצ'לארו לראשונה בהופעת אורח על התזמורת הסימפונית של קלן. מאז חזר לשלוש הופעות אורח עוקבות עם התזמורת. במאי 2018 הודיעה התזמורת על מינויו של מצ'לארו למנצח הראשי הבא שלה, בתוקף מעונת 2019–2020, בחוזה התחלתי ל-3 שנים. מינוי זה מציין את תפקיד מנצח התזמורת הראשון שלו במשרה מלאה. בספטמבר 2018 הופיע לראשונה כמנצח אורח עם התזמורת הלאומית של צרפת, וחזר כמנצח אורח בקיץ 2019. על בסיס הופעות אלה, בנובמבר 2019, הודיעה התזמורת על מינויו של מצ'לארו כמנהל המוזיקלי הבא שלה, החל ב -1 בספטמבר 2021, בחוזה התחלתי לארבע שנים.
למצ'לארו ואשתו שריל, נגנית בסון, יש שני ילדים, והם מתגוררים בבון.
עונת 1940/1941 בלה ליגה
עונת 1940/1941 הייתה העונה העשירית של לה ליגה שהיא הליגה הספרדית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-29 בספטמבר 1940 והסתיימה ב-30 במרץ 1941.
הליגה כללה 12 קבוצות. לאוביידו היה שמור מקום בליגה הבכירה, למרות שהיא לא שיחקה בעונה הקודמת.
ריאל מורסיה עלתה מהליגה השנייה.
ריאל מורסיה וסרגוסה ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
כדורגלנים מצטיינים
בהתאם לנתונים הרשמיים של LFP פרודן אתלטיקו אוויאסיון קלוב כבש 33 שערים ב-22 משחקים. הוא זכה בתואר מלך השערים. בהתאם לנתוני העיתון MARCO הוא כבש 30 שערים בלבד.
חוסה מריה אצ'בריה מאתלטיק בילבאו היה השוער הטוב של העונה. הוא ספג 21 שערים ב-18 משחקים.
רפאל יעקב מן רקובסקי
הרב רפאל יעקב מן (ז' בטבת תרפ"ב, 7 בינואר 1922 - י"ט בטבת תשע"ב, 13 בינואר 2012) היה מורה הוראה, וכיהן כרב המרכזים הרפואיים הדסה בירושלים במשך כ-50 שנה.
ילדותו
נולד בירושלים, לרב אברהם ברוך אבא ולרבנית חיה בשא. אביו ר' אברהם ברוך אבא, היה חתנו של ר' חיים מן "ראש המלמדים" בתלמוד תורה עץ חיים. כיהן כרב השכונות אבן ישראל, עזרת ישראל והסביבה והיה מתלמידיהם המובהקים של ר' איסר זלמן מלצר והרב הראשי של ירושלים הרב צבי פסח פרנק. ר' אברהם ברוך אבא קיבל את סמיכתו מהרב הראשי לישראל הגאון אברהם יצחק הכהן קוק.
הרב רקובסקי נולד ביום שישי ערב שבת ויגש, כאשר אמו הרבנית חיה בשא נתקפה צירים קשים שנמשכו כל ליל השבת, אך הלידה בוששה לבוא. בעלה הרב אברהם ברוך אבא רקובסקי ואביה ר' חיים מן הזעיקו את הרופא ד"ר משה וולך מנהל בית החולים שערי צדק, אך גם ידו קצרה מלהושיע. בצר להם פנו אל המקובל רבי שמעון לידר. הוא הציע לקשור קצה אחד של חבל ארוך לכרעי המיטה של היולדת, ואת הקצה השני לקשור לעץ החיים של ספר התורה בבית הכנסת הקרוב, ולפני תפילת מנחה של שבת יקראו על הבימה את ספר יונה. כשעמדו להוציא את ספר התורה, נודע שהיולדת נושעה ובשעה טובה נולד הבן שנקרא יעקב מן רקובסקי. על שם יעקב מן, אבי סבו שהיה מגדולי ירושלים.
בחרותו ונישואיו
בצעירותו, למד בישיבת עץ חיים, והושפע רבות מדמותו של סבו ר חיים מן ומדמותו של ראש הישיבה ר' איסר זלמן מלצר. בגיל צעיר ייסד כולל אברכים ויסד בית מדרש "תורה אור", בו למדו אברכים חשובים ביניהם הרב יוסף ליב זוסמן, הרב משה הרשלר ועוד.
לאחר נישואיו החל ללמוד ביוזמת הרב הראשי לישראל הרב הרצוג, בכולל "אוהל תורה" שהוקם על ידי הגאון רבי שמואל יצחק הילמן, בו למדו אברכים חשובים וגאונים שלימים נודעו כרבנים מובילים ומנהיגי ציבור כדוגמת הרב יוסף שלום אלישיב.
הרב שריה דבליצקי, נהג לספר שאת תורתו הוא "חייב" לרב רקובסקי שלמד איתו בצעירותו מספר שעות מדי יום.
המינוי לרב המרכזים הרפואיים הדסה
בשנת 1957 במהלך דיאלוג הלכתי בין הרב רקובסקי לבין רבה של ירושלים הגאון הרב צבי פסח פרנק התגלגלה השיחה אל בית החולים הדסה שבאותם ימים הולך ונבנה אז בתוככי ירושלים. או אז, פנה הרב צבי פסח פרנק בהצעה לרב רקובסקי לכהן כרב בתי החולים הדסה. הדבר עלה במחשבתו של הרב פרנק בעקבות מעשה שאירע בבית החולים הדסה הר הצופים (קודם למלחמת העצמאות). יהודי חולה אנוש פנה לפנות ערב בערב שבת אל האחות המטפלת בו וביקש שידאגו לכתוב גט לאשתו. האחות לא שמה לב לדבריו בחשבה כנראה שהוא אינו מדבר לעניין, מכיוון שנראה לה שהוא חי בשלום ובאהבה עם אשתו שמבקרתו מדי יום ומטפלת בו במסירות רבה. היהודי נפטר בשבת, ואשתו נותרה עגונה, משום שלבעלה המנוח לא היו ילדים, ולכן הייתה זקוקה לחליצה, ואילו אחי בעלה היה בברית המועצות.
בג' סיון תשכ"ב (22 לאוגוסט 1962), מונה הרב רקובסקי והוא בן 40 שנה כרבם של בתי החולים הדסה בירושלים, וזאת בטקס חגיגי בו נכחו אישי ציבור כגון שר הדתות זרח ורהפטיג, וסגן שר הבריאות דר' יצחק רפאל.
על מינויו זה כתב במכתב ברכה הרב שלמה זלמן אוירבך: "ליבי קל איתו להחדיר את אור התורה - אשר דרכיה דרכי נעם וכל נתיבותיה שלום - ולרומם קרנה במוסדות הרפואיים של הדסה היקרים והחביבים לכל ישראל".
עד למינוי זה לא נודע ברחוב הישראלי, תפקיד רבני מסוג של רב בית חולים.
אישיותו הגותו ההלכתית ופסיקותיו
הרב רקובסקי היה מסור למאות אלפי החולים וצוותי הרפואה אותם ביקר ולהם יעץ ופסק במשך כל שנות כהונתו, זמינותו הייתה מלאה בכל שעות היממה לשאלות והתייעצויות. הוא היה ער לכל הבעיות ההלכתיות שהיו במקום ובד בבד שמר על קשר ישיר עם החולים המאושפזים, והכל במאור פנים וברוח טובה.
הרב רקובסקי סייע לבית החולים בקליטת והכלת כל הזרמים הדתיים בירושלים. במסגרת זו היה בקשר מתמיד ורציף עם הרבנים הראשיים לישראל ועד גדולי הדור מכל החוגים. היה מקורב במיוחד עם הרבנים הגאונים הרב אברהם שפירא והרב עובדיה יוסף ועם הרבי מגור.
הרב היה איש תורה והלכה ברמ"ח אבריו, אך עם זאת גילה פתיחות מחשבתית והבנה לצרכים הרפואיים ולמציאות התפקודית של בית החולים, כמובן מבלי לפגוע בדרישות ההלכה.
כחלק מתפקידו בבית החולים, היה חבר בוועדת האתיקה שדנה למשל במצוקות של חולים שסירבו לקבלת טיפולים מסוימים, ואשר בידי הוועדה הייתה סמכות להכריח חולה לקבלת הטיפול הנדרש לדעת הרופאים. אולם, כפי שמעיד פרופסור שלמה מור-יוסף שכיהן כמנכ"ל הדסה "מעולם לא נזקקנו לכפיה שכזו" מכיוון שמזכירת הוועדה הייתה הולכת קודם הדיון לרב רקובסקי, שהיה עולה אל החולה וחוזר כעבור זמן קצר עם הסכמתו לקבלת הטיפול.
פסיקותיו ההלכתיות
פסיקותיו והנהגותיו ההלכתיות היוו אבן יסוד בהתנהלותו היום יומית של בית החולים.
כך למשל בסמוך לכניסתו לתפקידו, לקראת חג הפורים, התקיים פולמוס בנוגע למתי יש לקרוא בבית החולים את מגילת אסתר: בי"ד או בט"ו באדר. רבה של ירושלים ר' צבי פסח פרנק פסק כי יש לקרוא המגילה בט"ו בטענתו כי הדסה היא בגדר "מוקפין וסמוך ונראה". על כך התעוררה מחלוקת עם הגאון רבי פנחס אפשטיין ראב"ד העדה החרדית שטען כי יש לקרוא בי"ד (שאף כתב לרב "אילולא הכבוד שאני רוחש לאביך ולך עצמך, הייתי יוצא במודעות מטעם העדה החרדית נגדך"). לאור הפולמוס הקשה, פנה הרב רקובסקי לרב הראשי לישראל רבי איסר יהודה אונטרמן וביקשו להכריע בסוגיה. הרב אונטרמן החליט להזמין שלושה גדולי תורה לפסוק בעניין. השלושה היו הגאון ר' שלמה זלמן אוירבך, הגאון ר' יוסף שלום אלישיב, והגאון ר' שלמה יוסף זוין. וכך מספר הרב רקובסקי "הם באו להדסה לחדרי, ומיד הזמנתי מונית לעיר העתיקה, לאחר הנסיעה קבעו שלושתם כי אכן מדובר בסמוך ממש, ואין הפסק בתים בין בית החולים לבין העיר העתיקה. עם חזרתם, עלו לגג בית החולים הדסה משם ניתן היה לראות את החומה "ממש מתחת לידיים". בתגובה לכך פסקו כולם מיד "כי יש לפסוק בתקיפות לקרוא בט"ו". ומאז ועד היום נוהגים בבית החולים כפסק זה.
הנהגותיו והליכותיו בבית החולים
עם כניסתו של הרב רקובסקי לתפקיד, הוא קיבל על עצמו להשתדל ללכת לנחם כל משפחת חולה שנפטר בבית החולים, ועמד על כך שבית החולים יאפשר לכל מבקר שיחפוץ לבוא ולבקר את החולים המאושפזים בבית החולים. פעם היה מקרה שהופץ פוסטר המעודד הנקת תינוקות עם תמונה שאינה צנועה, ומיד העלה הנושא בדרכו העדינה בפני הנהלת בית החולים וזו הבינה את המורכבות ודאגה לטפל בעניין.
לאורך כל שנותיו כרב בית החולים זכה ליטול חלק באירועים היסטוריים משמעותיים, כגון: ברית מילה שארגן לבנו של פצוע מלחמת ששת הימים, במסיבות נישואין שנערכו בין כותלי בית החולים, באזכרה לתלמידי בית הספר לרפואה בהדסה, בתפילות חג העצמאות ויום ירושלים שארגן, בהלוויית לוי אשכול, הארי טרומן, ודוד בן-גוריון, בהכנסת ספר תורה לזכר חללי הל"ה, בחנוכת בית כנסת שאגאל ועוד אירועים רבים ומגוונים שקצרה היריעה מלהכיל.
כמו כן היה דואג להעביר לפני חגים שיעורים לחולים במערכת שמע פנימית המשודרת לחולים.
הלכה וטכנולוגיה
כחלק מההבנה כי בית החולים צריך להיות מוסד מתקדם ומוביל, ידע הרב רקובסקי לשלב פתרונות טכנולוגיים והלכתיים. כך למשל היה הראשון שדאג להכניס מעליות שבת בבתי החולים ודלתות חשמליות לפתרון בעיית טומאת המת, כדי לאפשר לכהנים (חולים, מבקרים ואנשי צוות) לשהות בבתי החולים.
ספריו
"ארוכת בת עמי" - 7 כרכים, המקיפים בתוכם נושאים רבים ומגוונים ובהם :
מדליית הגבורה והנאמנות
מדליית הגבורה והנאמנות (ברומנית: Medalia pentru bărbăție și credință) היא מדליה רומנית, שנוסדה בצו מלכותי 2812 מיום 3 בנובמבר 1903 ושונתה על פי הצו המלכותי הגבוה 2523 מיום 12 באוקטובר 1904. המדליה נועדה במקור לקציני משטרה ולשוטרים שהוכיחו גבורה ומסירות במילוי תפקידם או לכל עובד ציבור או אדם פרטי, שנתן למשטרה שירותים חשובים או הציל חיי או רכוש אדם אחר, תוך סיכון חייו או ביצע מעשה גבורה או מתוך מסירות. בשנת 1913 הוענקה המדליה לאנשי הצבא הרומנים שהשתתפו במלחמת הבלקן השנייה. בשנת 1916 הורחב מעגל תנאי הענקת המדליה לממשתפים במערכות צבאיות (מדליית "הגבורה והנאמנות" עם סמלי מלחמה) המדליה הוענקה למעשי גבורה של חיילים וקצינים, והייתה לעיטור המלחמה הנמוך ביותר בהיררכיית העיטורים הצבאיים ברומניה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה מדליה זו נפוצה מאוד, וכך גם במלחמת העולם השנייה כשהוענקה על ידי רומניה גם לאנשי צבא גרמנים בני בריתה.
התפתחויות
לאחר 1947 נפסקה חלוקתה של מדליה זו ברומניה וחודשה רק לאחר המהפכה הרומנית, בשנת 2000 על בסיס חוק 29/2000.
לקריאה נוספת
Kurt-Gerhard Klietmann: ''Phaleristik. Band 1. Rumänien. Die Ordens-Sammlung'', Berlin 1975, ISBN 3-87778-400-3
דגדגן
הדגדגן (בלועזית: קליטוריס, Clitoris) הוא רקמה זקיפה בעלת כ-8,000 קצות עצבים שנמצאת בפות - איבר המין הנקבי אצל יונקים. הדגדגן הוא האיבר האורגזמטי העיקרי בגוף האישה - בעת עוררות מינית הדגדגן מתנפח, נעשה רגיש למגע, ומעביר ריגוש והנאה מינית העשויים להוביל לאורגזמה.
סקירה
הדגדגן הוא איבר מין הקיים רק אצל יונקים ממין נקבה. אצל נקבות אנושיות הדגדגן גלוי לעין בחלק הממוקם בסמוך לאזור השפתיים הקטנות (Labia minora), מעל פתח השופכה ופתח הנרתיק. הדגדגן בנוי רקמה ספוגית זקיפה וגלילית. זהו איבר שבעיקרו הוא פנימי והוא משתרע בנבכי אגן הנקבה. הוא איבר הומולוגי לפין (כלומר מתפתח מאותה גבשושית עוברית), אך לעומת הפין, הדגדגן חסר צינור שופכה ופי שופכה. הוא נועד אך ורק להנאה מינית ואין לו תכלית נוספת. במהלך גירוי מיני ובמהלך אורגזמה, הדגדגן והנרתיק מתמלאים בדם, נעשים תפוחים ונפוחים, וצבעם משתנה. גירוי קבוע ומתמשך על הדגדגן, ישיר או עקיף, עשוי לגרום לאורגזמה.
אטימולוגיה
שמו של הדגדגן בעברית נובע מן השורש ד.ג.ד.ג מלשון דגדוג. לעיתים האיבר נקרא גם "חביונית" על שום היותו חבוי. באנגלית כמו ביתר השפות ההודו-אירופיות קרוי הדגדגן Clitoris. יש המשערים כי המילה היא גלגול של המילה היוונית קלֵייטוֹריד, "גבעה קטנה".
ארתור לונגמור
בתחילת המאה ה-20 היה לונגמור מחלוצי התעופה הימית, ולאחר מכן שימש בתפקידים בכירים בחיל האוויר המלכותי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
דגדגן
צורה
הדגדגן הוא בעל מבנה מורכב הכולל רכיבים חיצוניים ורכיבים פנימיים. בדומה לפין הזכרי הוא כולל רקמה ספוגית זקפתית. החלק החיצוני של הדגדגן הוא עטרת הדגדגן ועורלת הדגדגן. על גבי עטרת הדגדגן, מסוככת עורלת הדגדגן המכסה עליו מבחוץ ומגנה עליו. את גודלה וצורתה של עטרת הדגדגן ניתן לדמות לפול אפונה, אם כי היא עשויה להיות גדולה או קטנה יותר באופן משמעותי. עטרת הדגדגן היא אזור רגיש ביותר, המכיל כ-8,000 קצות עצבים (כפול ממספר קצות העצבים בעטרת הפין הגברי), ולכן היא גריין לעוררות מינית.
ארתור לונגמור
קריירה מוקדמת
לונגמור נולד בפרבר מנלי של העיר סידני שבניו סאות' ויילס באוסטרליה. הוא למד במכללה הימית של דארטמות', וקיבל דרגת קצונה בצי המלכותי הבריטי ב-1904. הוא פיתח עניין בתעופה, וקיבל רישיון טיס בשנת 1911. באותה שנה נעזר באוסוואלד שורט, מחלוצי מהנדסי התעופה, כדי לתכנן דרך להציב כריות אוויר על כני הנסע ומתחת לזנב של מטוס שורט S.27. בדצמבר 1911 השתמש במתקן זה, והיה לבריטי הראשון שהמריא מן הקרקע, ונחת במים, כשנחת במימי הנהר מדווי ליד העיירה שירנס, בסמוך לשפך הנהר תמזה במחוז קנט במזרח אנגליה.
דגדגן
החלק הפנימי והנסתר
במבט ישיר כלפי הנרתיק, נמצא חיבור עצבי בין קצות השפתיים החיצוניות (Labia majora) לבסיס עורלת הדגדגן. בנוסף לחיבור העצבי הזה, גוף הדגדגן עצמו משתרע מספר סנטימטרים פנימה אל תוך האגן, החל מעטרת הדגדגן אחורנית ומעלה.
פנימה בתוך האגן, חלקו העליון של הדגדגן כפוף כלפי מטה ומסתעף למעין שתי שוקיים נפרדות זו מזו, כצורת אות "V" הפוכה. אזור זה מכונה בלעז Clitoral crura ובעברית - "רגלי הדגדגן". כל אחת משתי השוקיים האלו בנויה מאותה רקמה ספוגית וזקיפה, הזהה לרקמה הספוגית הזקיפה בפין הזכר (Corpus cavernosum). לדעת חלק מהחוקרים, כל אחת משתי שוקי הדגדגן שוכנת מאחורי השפתיים הקטנות (Labia minora), ומסתיימת מאחורי עצם החיק. לדעת אחרים, קצות שתי הרגליים הללו מסתיימים ב"מזלגון" השפתיים הקטנות.
ארתור לונגמור
מלחמת העולם השנייה
כאשר פרצה המלחמה היה לונגמור בתפקיד האחראי על פיקוד האימונים של ה-RAF. ב-20 במאי 1940 מונה לונגמור למפקד פיקוד המזרח התיכון של ה-RAF. בתקופה זו סיפק ה-RAF סיוע אווירי למערכה במדבר המערבי, והעניק הגנה לנתיבי התעבורה החשובים במזרח התיכון ובתעלת סואץ, השתתף במערכה במזרח אפריקה ובהגנה האווירית בזמן המצור על מלטה. לונגמור נדרש להעביר מטוסים יקרי ערך מבחינתו לתמיכה במעורבות הבריטית במלחמת איטליה - יוון, בחודש אפריל 1941, שהסתיימה בתבוסה ובאסון צבאי. מכיוון שכך, חש כי הוא חייב לקבל תגבורות, במיוחד כאשר עמד בפני האתגר להביס את העיראקים, המסתייעים בסיוע אווירי גרמני, בשלבי הפתיחה של המלחמה האנגלו-עיראקית באפריל 1941, שהחלו בהטלת מצור על בסיס חיל האוויר המלכותי בחבניה, עליו פיקד סגן מרשל אוויר הארי ג'ורג' סמארט. בשלב זה סר חינו מלפני צ'רצ'יל שהורה על פיטוריו ביוני 1941, והחלפתו בארתור טדר. לונגמור שימש מספר חודשים בתפקיד המפקח הכללי של ה-RAF, שכלל פיקוח על שדות התעופה ותקינות המטוסים.
דגדגן
החלק הפנימי והנסתר
חלקו הפנימי של הדגדגן מחובר למערכת כלי דם, ולעצבים המסונפים אל ספוגית השתן, פקעות הדגדגן, חיץ הנקביים, רצועות מתיחה, שרירי האגן וקרום רצפת האגן.
החלק החיצוני
קיימת שונות ניכרת במידת הזדקרותו של הדגדגן החוצה מן הגוף. מאמר שפורסם בכתב העת Journal of Obstetrics and Gynecology ביולי 1992 קובע כי רוחבה הממוצע של עטרת הדגדגן נמצא בטווח של 2.5 עד 4.5 מ"מ. אין מתאם בין גודל דגדגן הנקבה לבין יסודות של גיל, גובה, משקל, תקופת בלות או פוריות. יחד עם זאת, אצל נקבות לאחר לידה, מידת ההזדקרות של הדגדגן החוצה נוטה להיות מעט גדולה יותר לעומת נקבות שטרם ילדו.
החוקרים מאסטרס וג'ונסון היו הראשונים לקבוע כי חלקו הפנימי של הדגדגן מקיף את הנרתיק לאורכו, וכי למעשה, כל אורגזמה היא במקור "דגדגנית" כלומר מתקיימת בדגדגן או נובעת מן הדגדגן. יש החולקים על קביעה זו ומבדילים בין אורגזמה וגינאלית לבין אורגזמה דגדגנית.
התפתחות הדגדגן אצל העובר
באותו שלב עוברי שבו חלה התפתחותם של דרכי השתן ושל איברי המין, מתפתחת באופן בלתי מובחן גבשושית איברי המין - המתפתחת לדגדגן או לפין, יחד עם כל יתר האיברים הפנימיים. רקמת הדגדגן היא הומולוגית לפין הזכרי, והיא גם בעלת רקמה זקפתית זהה לזו של הפין. בשלב העוברי, הדגדגן יכול היה להתפתח לפין זכרי, אילו רק רקמה זו הייתה נחשפת להורמונים זכריים. שינויים במראה העובר הזכרי לעומת העובר הנקבי מתחילים להופיע בערך שמונה שבועות לאחר ההתעברות.
עד שלב הלידה, מערכת הרבייה הנקבית תסתיים להתפתח. מינו של העובר ניתן לאבחון חזותי בבדיקת אולטראסאונד לאחר בין 16 ל-18 שבועות של היריון. עיכוב בהתפתחות מערכת איברי הרבייה בעוברים נקביים עשוי להיגרם על ידי חשיפה לטסטוסטרון ברמות גבוהות מהממוצע.
מילת נשים
בחלקים מסוימים של העולם יש המבצעים בילדות ובנערות קטיעה של הדגדגן או של חלקו במטרה למנוע מהן הנאה מינית במטרה למנוע מהן קיום יחסי מין שלא עם בעליהן.
ארתור לונגמור
הפרישה ולאחריה
זיכרונותיו, בשם "From Sea to Sky 1910-1945" (מהים לשמים 1910 - 1945) פורסמו בשנת 1946. בין 1954 ל-1957 שימש כסגן יושב ראש ועדת חבר העמים לקברי מלחמה. ב-1970 מת בסארי שבאנגליה.
עיטורים וכיבודים
בין היתר, עוטר לונגמור בעיטורים הבאים:
חתונת הדמים
חתונת הדמים (בספרדית: Bodas de Sangre) הוא טרגדיה פרי עטו של המחזאי הספרדי פדריקו גארסיה לורקה. הוא נכתב ב-1932 והועלה לראשונה על הבמה במדריד במרץ 1933 ובהמשך אותה שנה בבואנוס איירס. מבקרי תיאטרון נוטים להכליל אותו עם "ירמה" ו"בית ברנרדה אלבה" כ"טרילוגיה הכפרית". לורקה לא השלים את תוכניתו לכתוב את "הטרילוגיה של ארץ ספרד" לפני שנרצח (והוא לא כלל בה את "בית ברנרדה אלבה").
מערכה ראשונה
בפתיחת המחזה האם משוחחת עם בנה, החתן. אנו למדים שאביו של החתן נהרג מספר שנים קודם לכן בידי משפחה ששמה פליכס. האם מגיבה בכעס רב כשבנה מבקש לקחת סכין כדי לגזום ענבים בכרם, ומתווכחת עמו ארוכות לפני שנותנת לו את הסכין. הוא שמח כשאמו מבטיחה לו שביום ראשון היא תלך איתו לבקש את יד הנערה. החתן עוזב. השכנה מגיעה כדי לפטפט עם האם, ומגלה לה שהכלה ניהלה בעבר רומן עם אדם ששמו לאונרדו פליכס, קרוב משפחתם של האנשים שהרגו את בעלה של האם. האם, עדיין חדורת שנאה עזה למשפחת פליכס, רותחת, אולם אומרת שלא תעלה זאת בפני בנה. לאונרדו, שהוא כעת נשוי, שב לביתו לאחר העבודה, שם חמותו ואשתו שרות שיר ערש לבנו (מילות השיר מבשרות את הטרגדיות שיתרחשו מאוחר יותר במחזה). ברור שנישואיו של לאונרדו אינם מאושרים. החמות מספרת לאשתו בפניו שבמשך שלוש שנים הכלה הייתה ארוסתו. כשלאונרדו שומע שהחתן עומד לשאת את הכלה לאישה הוא מתמלא חימה ומפחיד את אשתו וחמותו. האם הולכת לביתה של הכלה, ביחד עם החתן, שם היא פוגשת את המשרתת של הכלה ואת אבי הכלה. האב, אדם זקן ויגע, מספר לאם אודות אשתו המנוחה ועל שאיפתו לראות את בתו נישאת ומולידה ילדים. הכלה נכנסת ומשוחחת עם האם והחתן. המשרתת מגלה לכלה שלאונרדו רכב על סוסו בסמוך לביתה בלילה.
מערכה שנייה
באותו הלילה לאונרדו מגיע לראות את הכלה פעם נוספת. הוא מתוודה על תשוקתו הבוערת אליה ועל הגאווה שמנעה ממנו מלשאת אותה לאישה בעבר. הכלה, מוטרדת בבירור מנוכחותו, מנסה להשתיק אותו, אולם אינה יכולה להתכחש לכך שעדיין יש לה רגשות כלפיו. המשרתת מסלקת את לאונרדו, והאורחים מתחילים להגיע לחתונה. האב, האם, והחתן מגיעים, ובאי החתונה הולכים לכיוון הכנסייה. לפני שהחבורה עוזבת, הכלה מתחננת בפני החתן שישמור עליה. לאונרדו ואשתו עוזבים גם הם, לאחר ויכוח קצר אך סוער. בתום החתונה, האורחים, המשפחות, והזוג שזה עתה נישא שבים לביתה של הכלה. הנשף בעיצומו, מלווה במוזיקה ובריקודים, אך הכלה פורשת לחדרה, טוענת שהיא עייפה. אשתו של לאונרדו מספרת לחתן שבעלה עזב רכוב על גבי סוס, אולם החתן אומר שלאונרדו פשוט יצא לרכיבה מהירה. לא ניתן למצוא את הכלה בשום מקום. האב מורה לחפש בבית, אך אז אשתו של לאונרדו מתפרצת לחדר ומודיעה שבעלה והכלה ברחו יחדיו. האב ממאן להאמין בכך, אך החתן עוזב בזעם ורוכב יחד עם חברו כדי להרוג את לאונרדו. האם, מלאת זעם, מורה לכל באי החתונה לצאת ולחפש את שבילי הבריחה והאב מתמוטט ביגון.
מערכה שלישית
בחוץ, ביער שאליו ברחו לאונרדו והכלה, שלושה חוטבי עצים משוחחים על האירועים (באופן שדומה במידת מה לזה של המקהלה במחזאות היוונית, פרט לכך שהם מדברים זה עם זה, ולא עם הקהל). הם מספרים שהמחפשים תרים בכל היער, ושלאונרדו, שאחרי הכול, סוחב איתו אישה, ייתפס במהרה אחרי שהלבנה תעלה. כשהלבנה מבליחה מבעד העננים, הם עוזבים את הבמה. הלבנה (סמל נשי, אותו משחקת בדרך-כלל אישה), שהיא חזקה מאוד ושמימית, מדברת אל היער ומספרת לעצים על כך שהיא משתוקקת לכך שיישפך דם, כדי להעניש את המין האנושי על כך שהוא מגיף בפניה את בתיו, ומתוודה על בדידותה כשהיא זועמת. היא מאירה את היער באורהּ המסתורי, מאירה את השבילים בשביל המחפשים. אליה מצטרפת כוהנת, בדמותה של קבצנית זקנה. הן מתכננות להרוג את שני הגברים כדי שדם יישפך. הלבנה צמאת הדם, נעלמת בשלב זה בצורה חורשת רעות. החתן, עדיין אחוז אמוק, נכנס בלוויית נער מבאי הנשף, חברו של החתן. הנער מודאג בשל היער האפל ומפציר בחתן לסוב על עקביו, אולם החתן מסרב, נשבע להרוג את לאונרדו ולהשיב לעצמו את כלתו. דמות המוות, המחופשת לקבצנית זקנה, נכנסת ואומרת לחתן שהיא ראתה את לאונרדו ויכולה להוביל אליו את החתן. החתן והנער יוצאים איתה. במקום אחר ביער, לאונרדו והכלה משוחחים על עתידם המשותף. שניהם נתקפים בחרדה רומנטית, בשל החשש שאהבתם הגדולה תימוג. הכלה מתחננת בפני לאונרדו לנוס על נפשו, אבל הוא ממאן. הזוג שומע צעדים, החתן והמוות מתקרבים. לאונרדו יוצא, וצעקות שניהם מהדהדות בעלטה. הלבנה והקבצנית שבות ומופיעות בסוף הסצנה. לאונרדו והחתן הרגו זה את זה. בעיר, הנשים, ובכללן אשתו וחמותו של לאונרדו, נקבצו בסמוך לכנסייה והתלחשו על המאורעות. המוות מגיע מחופש לקבצנית, ולפני שהיא עוזבת היא מודיעה על המוות שאירע ביער. האם נכנסת לכנסייה, מלאת זעם ומרירות, רק כדי לראות את הכלה חוזרת כששמלתה מכוסה בדם שני אהוביה שהרגו זה את זה ביער. ככל הנראה, למרות שהדבר לא נכתב במפורש משום שהדבר מתרחש לאחר שמסתיים המחזה, הכלה נרצחת על מנת להשיב את כבודה של משפחתה. חרף זאת, בכמה מהעיבודים של המחזה, מועלית הדעה שהכלה הורשתה לחיות בהתבסס על הרעיון שהחיים עם הכאב של מות שני אהוביה הוא עונש קשה ממוות.
נושאים
בין הנושאים המוצגים בחתונת הדמים ניתן למצוא את מעגל החיים, התקדמות הזמן, הבחירה החופשית, הונאה, הגורל והטבע. מעגל החיים והתקדמות הזמן מודגמים על ידי העובדה הפשוטה שהמחזה כולו מוקדש לחתונה. אירוע הנישואים בכל תרבות מסמל את העדות המוחשית והממשית למעבר מילדות לבגרות, והתקדמות החיים והזמן.
נושא הבחירה ניכר בחייהן של לאונרדו, הכלה והחתן. הכלה נתונה בקונפליקט מכיוון שהיא כופה על עצמה להתחתן עם החתן, בעוד שהיא עדיין מאוהבת בלאונרדו. לאונרדו, חרף היותו נשוי, עדיין משוגע מאהבה לכלה. בחירתם המשותפת לברוח זה עם זה, לאחר נישואיהם לבני זוג אחרים, מעידה על כך שהם הדחיקו את תשוקותיהם ממערכות היחסים הקודמות שלהם. על כל פנים, החתן מאוהב בכלתו לעתיד. חרף העובדה שהיא מתגוררת במערה הממוקמת במרחק שעות ממנו, החתן מאוהב בה ונושא אותה לאישה.
נושא ההונאה קשור בחופש הבחירה. בחירתו של החתן לשאת לאישה את הכלה, חרף העובדה שהיא עדיין שומרת על רגשותיה לבן זוגה לשעבר, גורמת למותם של שני הגברים בסוף המחזה. ישנה מידה מסוימת של אירוניה במהלך האירועים: הכלה מנסה לבחור בשני הגברים אך אינה זוכה אף לא באחד מהם. הגורל משחק תפקיד חשוב מאוד במחזה חתונת הדמים, בתפניותיו המפתיעות בעלילה, כמו גם בתוצאתו הסופית.
לבסוף נושא הטבע נוכח בחתונת הדמים. הטבע רלוונטי להבנת מחזהו של לורקה. חתונת הדמים גדושה בהתייחסויות לטבע, כמו ללבנה, לעצים, לנהר, למוות בצורת הקבצנית, לכרם, לפריחת התפוז, ובהתייחסויות רבות נוספות. התייחסויות אלו לטבע מחזקות את העובדה שהמחזה מבוסס על סיפור אמיתי. אם כי, הכללת הטבע במחזה מסייעת להדגיש את הכלים הספרותיים האחרים כמו העלילה, הקונפליקט והשיא. לכן, חתונת הדמים היא עבודה מקורית ומורכבת שמרתקת את הקהל בסגנון האופייני לפדריקו גארסיה לורקה.
אליסיה קארה
אליסיה קראצ'אלו (באנגלית: Alessia Caracciolo; נולדה ב-11 ביולי 1996) המוכרת בשם הבמה אליסיה קארה (Alessia Cara) היא זמרת-יוצרת קנדית מהעיר ברמפטון שבאונטריו, קנדה. מוכרת בעיקר מהשיר "Here", סינגל הבכורה שלה. קארה החלה את דרכה בביצוע של שירים מוכרים בגרסאות אקוסטיות ביוטיוב.
ביוגרפיה
נולדה ברמפטון, פרבר של טורונטו שבאונטריו, קנדה. היא ממוצא איטלקי. כילדה היא כתבה שירים ועסקה בתיאטרון. בגיל 10 למדה שיעורי גיטרה במשך חודשים ספורים, ולאחר מכן לימדה את עצמה לנגן בגיטרה. בגיל 13 פתחה ערוץ יוטיוב משלה, ופרסמה בו את גרסאות הכיסוי שלה לשירים מוכרים.
קריירה
קארה החלה בקריירה שלה בגרסאות כיסוי אקוסטיות ביוטיוב, והופיעה בתחנות רדיו שונות בצפון אמריקה. עם הגיעה לגיל 18 היא חתמה חוזים עם חברות ההקלטות אי פי אנטרטיינמנט ודף ג'ם הקלטות. קארה הוציאה לאור את סינגל הבכורה שלה "Here". השיר נכתב בהשראת מסיבה שאליה הלכה בהיותה בת 16 בה הרגישה לא בנוח. בשיר אליסיה פונה לסוג האנשים שמרגישים לא בנוח במסיבות. השיר יצא לאור ב-26 במאי 2015. השיר זכה להצלחה רבה והגיע למקום החמישי במצעד הבילבורד האמריקאי. השיר הופיע במגזין המוזיקלי "הפאדר" וקיבל מעל 500,000 האזנות בשבוע הראשון. ב-29 ביולי 2015 קיימה קארה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה, בתוכנית הלילה של ג'ימי פאלון.
ב-2 בפברואר יצא לאור השיר, "Wild Things", שנכלל כסינגל השני באלבום הבכורה שלה. לאחר מכן ביוני 2016, יצאה לאור גרסת לשיר "Wild", של טרוי סיון שבו קארה השתתפה.
קארה הוציאה מיני-אלבום בשם Four Pink Walls, ואלבום שלם בשם Know-It-All. בשנת 2016 היא הוציאה את השיר "Scars to Your Beautiful" שזכה להצלחה והגיע למקום השמיני במצעד האמריקאי בילבורד הוט 100.
ב-28 באפריל 2017, יצא לאור "1-800-273-8255". השיר הוא שיתוף פעולה עם קאליד ולוג'יק. בשיאו הגיע השיר למקום ה-3 במצעד הבילבורד הוט 100, והפך למצליח ביותר של שלושתם במצעד זה.
ב-28 בינואר 2018 זכתה בפרס גראמי לתגלית השנה. באותה השנה הוציאה עם אלק בנג'מין את הלהיט "Let Me Down Slowly". באותה השנה ביצעה גם גרסת כיסוי ללהיטו של אלטון ג'ון "I Guess That's Why They Call It the Blues", גרסת כיסוי שנכללה באלבום ההוקרה "Revamp: Reimagining the Songs of Elton John & Bernie Taupin".
ב-3 במרץ 2019 התחילה בסיבוב הופעות עם שון מנדס "Shawn Mendes The tour" כמופע חימום.
בשנת 2020 דיבבה בסרט המקורי של נטפליקס "משפחת וילובי".
אימוג'ן פוטס
אימוג'ן גיי פוטס (באנגלית: Imogen Gay Poots; נולדה ב-3 ביוני 1989) היא שחקנית ודוגמנית אנגלייה. היא מוכרת מהופעותיה בתפקיד תמי בסרט האימה הפוסט-אפוקליפטי "28 שבועות אחרי" (2007), לינדה קית' בסרט הביוגרפי "ג'ימי: כולם לצידי" (2013), דבי ריימונד בסרט "מבט של אהבה" (2013), בדמות ג'וליה מאדון בסרט הפעולה "הצורך במהירות" (2014), בדמות ג'ס קרייטון בקומדיה השחורה "ארוכה הדרך למטה" (2014), בתור קלי אן בסדרה "רואדיז" (2016) של רשת שואוטיים ובזכות הופעתה בתור לורה בסרט הדרמה "האב" (2020) בבימויו של פלוריאן זלר.
ביוגרפיה
פוטס נולדה בהאמרסמית' במערב לונדון, אנגליה היא בתם של טרוור פוטס, מפיק תוכניות אקטואליה לטלוויזיה מבלפסט שבצפון אירלנד, ושל פיונה גודול, עיתונאית ומתנדבת מבולטון. יש לה אח מבוגר ממנה בשם אלכס, שגם הוא דוגמן.
פוטס גדלה בצ'יזוויק ולמדה בבתי ספר פרטיים במערב לונדון, בית הספר לבנות ביוט האוס בברוק גרין, בבית הספר קווינס גייט בדרום קנזינגטון, וב-Latymer Upper School בהמרסמית'. בעוד שהתכוונה להיות וטרינרית, התחילה פוטס להשתתף בסדנת אלתורים של להקת התיאטרון "יאנג בלאד" באולפני ריברסייד שבהמרסמית'. את שאיפתה להיות וטרינרית נטשה אחרי שהתעלפה כשצפתה בניתוח וטרינרי. היא השיגה שלושה ציוני A בבחינות A-level, וב-2008 התקבלה למכון קורוטלנד לאמנות, אבל דחתה בשנתיים את תחילת הלימודים כדי לקדם את קריירת המשחק שלה.
קריירה
הופעת הבכורה של פוטס על המסכים הייתה בשנת 2004 בפרק של סדרת הדרמה הרפואית "נפגעים", וגם בתפקיד קטן בסרטן של האחיות וצ'אוסקי "ונדטה". היא זכתה להכרה כאשר חואן קרלוס פרסנדילו ליהק אותה בגיל 17 לסרטו "28 שבועות אחרי". מאז הופיעה בסרטי קולנוע רבים בהם "Cracks", "סנטוריון", ובתפקיד הנשי הראשי בגרסה המחודשת של הסרט "ליל האימה" לצדו של אנטון ילצ'ין. היא מעולם לא למדה משחק אבל לדברי העיתונאי הבריטי ג'יילס האטרסלי, היא פיתחה את כישורי המשחק תוך כדי עבודה מעשית, והיא לגמרי טבעית מול המצלמות.
ב-2011 נבחרה פוטס על ידי בית האופנה "קלואי" (Chloé) במסע פרסום הבושם שלהם. ב-2012 נבחרה לככב במסע פרסום בבימויה של סופיה קופולה עבור שיתוף פעולה בין מותג האופנה Marni ובין רשת החנויות H&M.
בשנת 2014 כיכבה פוטס בקומדיה הרומנטית "הדייט שהביך אותי" ובסרט הפעולה "הצורך במהירות", עיבוד לסדרת משחקי הווידאו Need for Speed. בהמשך השנה, שיחקה בסרט "מצחיקה שכזאת" יחד עם ג'ניפר אניסטון.
בשנת 2015 השתתפה בסרט "אביר הגביעים" לצדה של קייט בלאנשט. היא לוהקה לסרט המבוסס על הרומן "Beautiful Ruins" מאת ג'ס וולטר. עוד בשנת 2015 שיחקה לצד אנטון ילצ'ין בסרט האימה "חדר מנוחה" של הבמאי ג'רמי סולנייר.
בשנת 2022 החלה לשחק בסדרת המסתורין "המרעה המערבי" מבית פריים וידאו בדמותה של אוטום.
אוניאו דו וג'טאל
אוניאו דו וג'טאל או UDV (בפורטוגזית: União do Vegetal או בשמה המלא Centro Espírita Beneficiente União do Vegetal) היא דת סינקרטית, כרונולוגית השלישית, הגדולה והמאורגנת ביותר מבין שלוש דתות האיוואסקה הברזילאיות הכוללות גם את סנטו דיימי וברקיניה (Barquinha). זוהי דת בעלת יסודות נוצריים ואמונה בגלגול נשמות ובהתפתחות רוחנית, שילוב של קתוליות עממית ברזילאית, מסורות אפרו-ברזילאיות, שמאניזם אמזוני ועוד מסורות תרבותיות אחרות. הדת נוסדה ב-22 ביולי 1961 על ידי חוסה גבריאל דה קוסטה, המכונה מסטרה גבריאל (אנ').
מטרת הארגון, כפי שהיא מוצהרת באתר הרשמי שלו, היא לתרום להתפתחות הרוחנית של האדם ולשיפור היכולות האינטלקטואליות והמעלות המוסריות, ללא הבדל גזע, מין, אמונה, מעמד חברתי או לאום.
המאפיין המזוהה עם אוניאו דו וג'טאל הוא השימוש באיוואסקה כסקרמנט האמונה העיקרי בטקסים הדתיים. המשקה מכונה הואסקה או וג'טאל על ידי חברי הכנסייה, והם מאמינים שהמרתח יעניק למשתמש את הריכוז הנפשי הדרוש כדי להתקרב לאלוהים, ונחשב כמעיין הידע האולטימטיבי.
ה-UDV הוא ארגון היררכי הכולל דרגות שונות של מחויבות לארגון וגם לגבי העבודה האישית בתהליך ההתפתחות הרוחנית, תהליך שיוצר מעמדות של חברים. הדרג הנמוך ביותר הוא של חברים פשוטים, אחריהם יש חברים במה שנקרא הגוף המדריך, אחריהם היועצים, ובראש המאסטרים. הארגון מחולק לקהילות המכונות 'גרעינים' (Núcleos). בראש כל גרעין עומד מאסטר מייצג. בראש ההיררכיה, בעיר הבירה ברזיליה, נמצא המאסטר המיצג הכללי. הכינוי 'נציג' מתייחס לראש הארגון העליון, המייסד - מסטרה גבריאל.
איוואסקה
האיוואסקה הוא מרתח אנתאוגני, פסיכואקטיבי, המכיל גפן של איוואסקה (מרירי בפי המאמינים) - בניסטריופסיס קאפי (אנ') בשילוב עם עלי צ'קרונה - פסיכוטריה וירידיס (אנ'). השילוב בין הצמחים הוא סינרגטי ומאפשר מצב הזייתי מתמשך. המשקה נמצא בשימוש מימי קדם בקרב עשרות תרבויות ילידיות והן תרבויות של מסטיסים (בני תערובת) ברחבי האמזונס העליון בטקסים שמאניים, לצורכי פולחן, אבחון וריפוי.
היסטוריה
לאחר מותו של מסטרה גבריאל בשנת 1971, המשיכו המייסדים את עבודתו והקימו קהילות UDV חדשות בערים בברזיל ובמדינות אחרות אך הארגון עבר גם סדרה של פיצולים ונוצרו קבוצות חדשות. ב-1982 הועבר המטה הכללי של התנועה לברזיליה. במהלך שנות ה-80 ה-UDV התרחב בהתמדה ברחבי ברזיל ובשנות ה-90 התפשט אל מחוץ למדינה. התבססות ה-UDV בברזיל התרחשה בסוף שנות ה-60 וה-70, תקופה בה היה משטר צבאי, הדיכוי הפוליטי היה בשיאו, וצמיחתן של כתות דתיות הייתה נתונה למעקב של השלטונות. בשנת 1967 ניסה מפקד המשטרה ברונדוניה לסגור את המרכז בפורטו וליו ולאסור את השימוש באיוואסקה אך לא הצליח.
החוסן של ה-UDV נבע גם מסוג המאמינים שהוא משך בערים הגדולות בשנים שלאחר מכן. הם היו מכל מעמד חברתי ורמה אינטלקטואלית וקיבלו על עצמם תפקיד חשוב בניהול התדמית ובביסוס פרופיל אחראי ל-UDV. חלקם היו עובדים פדרליים שחזרו מתקופת שירות באמזוניה, וכללו מספר קצינים צעירים בחיל האוויר שפעלו כדי להגן על הארגון מפני המשטרה הפדרלית הברזילאית, המודיעין הצבאי ושירות המידע הלאומי. רבים מהחסידים החדשים היו גם אנשי מקצוע צעירים ממעמד הביניים שהיה להם ניסיון קודם עם סמים אחרים, בעיקר מריחואנה והלוצינוגנים לא חוקיים (LSD, מסקלין, פסילוציבין). ה-UDV מסתייג בתוקף מכל החומרים הללו, ואפילו מה"רעות" החוקיות של עישון טבק ושתיית אלכוהול. עמדה חד-משמעית זו נגד "סמים" עמדה לזכות הכנסייה, מנעה הטרדה של השלטונות, ומנעה עימות כפי שנצפה מדי פעם בכנסיית סנטו דיימי, שם נהוג היה להשתמש במריחואנה במסגרת הטקס.
מסטרה גבריאל
חוסה גבריאל דה קוסטה נולד ב-10 בפברואר 1922 בעיירה קורסאו דה מריה בבאהיה, הוריו היו חקלאים פשוטים. הוא היה השמיני מבין 14 ילדים, קתולי באמונתו ועבד בחווה. בגיל 20 הוא נסע לסלבדור, בירת באהיה. שם הוא הכיר דתות אחרות, השתתף בטקסי קנדומבלה ושיחק קפוארה.
באמצע מלחמת העולם השנייה (1943), במטרה להגביר את הפקת הלטקס מעצי הגומי באמזונס, ממשלת ברזיל, גייסה צעירים מצפון מזרח ברזיל ושלחה אותם לאמזונס לנקז גומי. בשנת 1944, חוסה גבריאל מגיע לפורטו וליו. שם עבד במקומות שונים וגם באקרי, רונדוניה ובבוליביה, שם הוא נפגש עם מרתח ההואסקה, באפריל 1959. לפני הקמת ה-UVD, מסטרה גבריאל ניהל אורח חיים פשוט, של קבוקלו (caboclo - אדם פשוט של מורשת מעורבת). הוא הציג את עצמו כסולטן היער (Sultão das Matas) בטקסי המקומבה(אנ'). במהלך אותה תקופה הוא רכש חברים שהפכו לתלמידיו הראשונים, המסטרים והיועצים של ה-UDV. רובם היו אנשים פשוטים, עובדים בעלי הכנסה נמוכה במקצועות רבים ושונים כמוהו, שהבינו את המסר הרוחני של ה-UDV.
המעמד החוקי
מכיוון שהסקרמנט – הואסקה - מכיל את התרכובת הפסיכואקטיבית DMT, שנמצאת ברשימת הסמים בפיקוח, וככזה הניהול והצריכה שלה היה אסור בחוק בברזיל, כמו ברוב המדינות בעולם, כנסיית UDV מצאה את עצמה במרכז מאבקים וסכסוכים משפטיים בברזיל ובהמשך גם במדינות האחרות, ככל שהכנסייה התרחבה. אך בשל השימוש באיוואסקה כסקרמנט, בדרך כלל, בתי המשפט במדינות השונות אישרו את השימוש באיוואסקה בחסות הערך של "חופש הפולחן", בתנאים מגבילים לצורכי פולחן בלבד.
בכדי לבסס את מעמדו החברתי של הארגון פותחו גם מספר מחלקות המארגנות ומקדמות פעילות ההתנדבותית של חבריו בתחומים של רפואה, משפט, רווחה, מדע, פילנתרופיה ואקולוגיה.
מדיניות
ה-UDV, בניגוד לנצרות הקתולית או דתות אחרות, אינה דת מסיונרית ומבינה שאיוואסקה לא מתאימה לכולם. על כן, אינה מקלה על הקבלה אל בין שורותיה ואלה שהצטרפו חופשיים לעזוב בכל עת. ההנהגה מאזנת את רעיונות הקבלה וההתרחבות שלה תוך שמירה על דיסקרטיות ואף חשאיות. נטייה זו לדיסקרטיות היא תגובה להיסטוריה של הקבוצה שהועמדה לדין בשל אמונותיה והלחצים החיצוניים. הסודיות, אינה מרכיב חיוני באמונה, אלא אמצעי להגנה על הארגון מפני השלטונות שמתקשים לקבל את האיוואסקה כמרתח לגיטימי. נראה, שדווקא, זהירות זו של ה-UDV הפכה להיות תכונה המושכת מאמינים חדשים.
עיקרי האמונה
מסטרה גבריאל הכיר בישוע כמושיע האנושות, "איש האמת, בן האלוהים". ה-UDV מעביר את תורתו בעל פה ומביא, בעצם, את אותה תורה שישוע לימד.
חסידי ה-UDV משווים את מסטרה גבריאל לישוע המשיח. להבנתם של רבים מחסידי UDV, המסטרה בחר בתלמידים מקרב ה"קבוקלוס" - ה'עניים', 'פשוטים' ו'מנודים', כפי שישו בחר בדיגים צנועים להיות השליחים שלו.
הטקסים
מבחינה פורמלית, ה-UDV היא גם כנסייה, אבל במובנים רבים המפגשים שלה הם כמו שיעורים בבית ספר אזוטרי. המפגשים מתקיימים באולמות סגורים ומוארים כאשר המשתתפים יושבים על כורסאות, כל אחד בפני עצמו. מנחה את הפגישה הוא מאסטר מנחה (mestre dirigente). בניגוד לנוהג בכנסיית סנטו דיימי, מי שמנחה את הפגישה אינו בהכרח האדם בעל הדרגה הגבוהה ביותר שנוכח בפגישה. אותו אדם, המאסטר המייצג (mestre representante), יושב מאחורי המאסטר המנחה, מפקח עליו ומציע עצות וסיוע בכל עת שצריך.
מפגשי UDV רגילים - הנקראים trabalhos de escala, עבודות הסולם - מתקיימים פעמיים בחודש. כל המפגשים הרגילים מתקיימים בלילה ונמשכים ארבע שעות. המפגשים נפתחים עם הגשת המרתח לכל הנוכחים. במהלך השנה מתקיימים גם מספר אירועים חגיגיים המתקיימים בתאריכים קבועים.
מרכזי במפגשי UDV הם דבריו של המאסטר המנחה. המשתתפים מוזמנים גם לשאול שאלות או להעיר הערות. אלה עשויים להתייחס למצגת שניתנה על ידי המאסטר המנחה או לכל נושא אחר. בין הנושאים שנדונים הם ההיסטוריה של ה-UDV וייעודו, טבע היקום, אהבה, בריאות, אמונה וכדומה. מספר פעמים במהלך הפגישה המנהיג ואולי משתתפים אחרים נוהגים לשיר chamadas - מזמורים מיוחדים של ה-UDV. לפעמים מושמעת מוזיקה רגילה, בדרך כלל מוזיקה ברזילאית פופולרית.
בנוסף למפגשים אלו, הפתוחים לכל חברי הקהילה, מתקיימים גם מפגשים שייזומנו על ידי מנהיג הקבוצה, המוגבלים לכמה חברים בלבד, לפי דרגתם בארגון. במיוחד יש לציין מפגשי הדרכה; אלה מתקיימים בשעות היום. יש גם טקס מיוחד להכנת המרתח, ה- preparo, שבמהלכו מוגשת הואסקה.
בניגוד לנהוג בסנטו דיימי, רבים מההיבטים היותר חגיגיים של הדת הנוצרית והמסורות האפריקאיות והילידיות - שירת מזמורים, ריקודים והקשקוש ברעשני המאראקס - נעדרים ב-UDV, עובדה שהופכת את ההתכנסויות לאירועים קודרים במקצת, בהשוואה לנהוג בתרבויות ברזילאיות אחרות מסוג דומה.
העקרונות
13 עקרונות מנחים את האמונה באוניאו דו וג'טאל.
1. האוניאו דו וג'טאל היא דת נוצרית ביסודה, המאמינה בגלגול נשמות, המאשרת את קיומה של הנשמה ופועלת למען התפתחותו של האדם במובן של שכלול המעלות המוסריות, האינטלקטואליות והרוחניות, המהווים ביטויי אהבה ואחווה אנושית.
2. משקה ההואסקה, הסקרמנט של ה-UDV, בו משתמשים בטקס הדתי בכדי לאפשר ריכוז נפשי, הוא עירוב של שני צמחים מיערות הגשם של האמזונס, המרירי והצ'קרונה, שהוכחו כבלתי מזיקים לבריאות.
3. אור, שלום ואהבה, הם הסמל של ה-UDV לשלום ואחווה אנושית. "התלמיד חייב לאהוב את האחר, כפי שהוא אוהב את עצמו, כדי להיות זכאי לקבל את סמל האיחוד."
4. מסטר גבריאל משמש כבר-הסמכא העיקרי להתייחסות עבור חברי האיחוד. שכן, הוא תמיד הפגין מחויבות לאמת, ודבק בעקביות בין מה שלימד לדרך בה נהג. מתוך אהבה לאנושות, הוא הקים את ה-UDV במחשבה להביא שלום לעולם.
5. ה-UDV מורכב ממעמדות של מסטרים, יועצים ותלמידים. ההפיכה לתלמיד היא באמצעות תרגול התורות ולא בהכרח לפי דפוס חינוך פורמלי. חברי הדירקטוריון נדרשים להתנהלות מוסרית, מקצועית ומשפחתית למופת.
6. עבודה, משפחה ודת הם שלשת עמודי התווך שמקיימים את האבולוציה האנושית. הרמוניה ביניהם, יוצרת איזון ותנאים נוחים לצמיחה רוחנית.
7. בהתאם לדוגמה שנתן המדריך הרוחני, המנהלים של הארגון פועלים בהתנדבות, ללא שכר עבור השירותים שהם מספקים, כעיקרון בסיסי.
8. ה-UDV מכיר במקור האלוהי של המשפחה, עבודת הבורא על פני כדור הארץ, החלה על ידי הזוג הקדמון, אדם וחוה. הגבר והאישה משלימים זה את זה. הם הבסיס המשפחתי והאחראי העיקרי על חינוך הילדים.
9. המרכז והחברים הקשורים בו, שומרים על השימוש האחראי במשקה ההואסקה לצורכי פולחן בלבד. הם לא סוחרים בו, וגם לא מפיקים ממנו רווחים כספיים.
10. האוניאו דו וג'טאל מתרגל ומלמד את אהבת האל מעל הכל, אותה הוא מרחיב לכל בני האדם, לכבדם הן בנוכחותם והן בהיעדרם, כי הם נבראו בצלמו של אלוהים. ל-UDV אין דעות קדומות או אפליה, והוא סבור שכל אדם יכול להתגבר על קשיים שניצבים בדרכו.
11. אנחנו קוצרים מה שאנחנו זורעים, כך הוא הצדק האלוהי. ב-UDV הצדק בא לידי ביטוי בחוקים הכתובים של תקנון המרכז, לפי חומרת העברה וללא תלות בדרגה ההיררכית, כולם כפופים להם.
12. צדקה נהוגה ונלמדת מאז הקמתו של ה-UDV, בהיותה ביטוי של אהבת אחים והכרה בכל בני האדם כאחים ואחיות - ילדיו של אותו אב. מעבר לסיוע הרוחני, האוניאו דו וג'טאל מפתח פעולות צדקה בתחומי החינוך, הבריאות, התרבות והשירות באזורים שבהם הוא קיים.
13. ה-UDV מכיר בטבע כמתנת הבורא לשרת את האנושות. לכן, הוא פועל לשימור יערות ומשאבי טבע אחרים ומטפח את הצמחים הקדושים המשמשים להכנת משקה ההואסקה.
למברגר
למברגר הוא שם משפחה טופונימי, המלמד על מוצא מהעיר לבוב, בשמה הגרמני למברג. {{פירושונים|
ראו גם
}}
טרי רולינס
ויין מונטה "טרי" רולינס (באנגלית: Wayne Monte "Tree" Rollins; נולד ב-16 ביוני 1955) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1977–1995. בכל אחת מ-7 עונותיו הראשונות היה אחד משלושת החוסמים המובילים בליגה, ובעונת היה "מלך החסימות" עם ממוצע של 4.3 למשחק. ממוצעיו הכוללים לאורך 18 עונותיו ב-NBA היו: 5.4 נקודות, 5.8 ריבאונדים ו-2.2 חסימות למשחק.
קריירת מכללות
רולינס נולד בעיר וינטר הייבן אשר בפלורידה, ובין השנים 1973–1977 למד באוניברסיטת קלמסון שבקרוליינה הדרומית. ב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים של 13.3 נקודות, 11.9 ריבאונדים ו-4.1 חסימות למשחק.
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1977 נלקח רולינס בבחירה ה-14 על ידי אטלנטה הוקס, במדיה שיחק ב-11 עונותיו הראשונות בליגה. לאורך התקופה היה אחד השחקנים הבולטים של הקבוצה, לצד ג'ון דרו, אדי ג'ונסון ודן ראונדפילד, כאשר העמיד ממוצעים של 7.0 נקודות, 7.4 ריבאונדים ו-2.8 חסימות למשחק ונבחר פעמיים לאחת מחמישיות ההגנה של העונה (בעונות ו-). בעונת 1983 היה מלך החסימות של ה-NBA עם ממוצע של 4.3 חסימות למשחק, וב-6 עונות נוספות היה אחד משלושת החוסמים המובילים בליגה. ב-9 מתוך 11 עונותיו באטלנטה העפילה הקבוצה לפלייאוף, אך באף אחת מהן לא צלחה את הסיבוב השני.
לקראת עונת חתם על חוזה בקליבלנד קאבלירס, בה שימש כמחליפו מהספסל של בראד דוהרטי. בספטמבר 1990 חתם על חוזה בדטרויט פיסטונס, ובעונתו היחידה עמה העפיל לגמר האזור המזרחי. באוקטובר 1991 עבר ליוסטון רוקטס, ובינואר 1994 חתם על חוזה באורלנדו מג'יק. בעונתו האחרונה בקריירה,, העפיל עם אורלנדו למעמד גמר ה-NBA, בו הפסידה מול הרוקטס בתוצאה 0–4.
בעת פרישתו ממשחק בשנת 1995 ניצב במקום הרביעי ברשימת החוסמים המובילים בתולדות ה-NBA, אחרי כרים עבדול-ג'באר, מארק איטון והאקים אולאג'ואן, עם 2,542 חסימות.
קריירת אימון
בשתי עונותיו כשחקן באורלנדו שימש במקביל גם כעוזר מאמן, תחת בראיין היל, ונשאר בתפקיד זה עד שנת 1999 תחת ריצ'י אדובאטו וצ'אק דיילי. בעונת היה עוזר מאמן בוושינגטון ויזארדס, ובשתי העונות הבאות החזיק בתפקיד דומה באינדיאנה פייסרס, תחת המאמן אייזיאה תומאס.
בעונת 2002/2003 שימש כמאמן הראשי של קבוצת גרינוויל גרוב מליגת הפיתוח של ה-NBA, בעונתו השנייה והאחרונה של המועדון.
אלן וסט
אלן ברנרד וסט (באנגלית: Allen Bernard West, נולד ב-7 בפברואר 1961) הוא פוליטיקאי אמריקאי, לשעבר יושב ראש המפלגה הרפובליקנית במדינת טקסס. בעבר פרשן פוליטי שמרן ברשת הטלוויזיה האמריקאית פוקס ניוז. בעבר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פלורידה (2011–2013) ולוטננט קולונל (בדימוס) בצבא ארצות הברית. היה אחד הנציגים האמריקאים-אפריקאים הבודדים של המפלגה הרפובליקנית באחד משני בתי הקונגרס האמריקאי.
קורות חיים
וסט נולד ב-1961 באטלנטה שבג'ורג'יה, בנם השני של הרמן וסט (1920–1986) ואליזבת (לבית תומאס) (1931–1994). האב שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, האם הייתה עובדת אזרחית בחיל הנחתים של ארצות הברית, אחיו הבכור שירת במרינס במלחמת וייטנאם וגם סבו של וסט היה בשעתו בצבא האמריקאי.
סיים בית ספר תיכון באטלנטה, למד מדע המדינה באוניברסיטת טנסי, שם סיים ב-1983 תואר ראשון ואז התגייס לצבא ארצות הברית. בתקופת שירותו בצבא למד וסיים תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת קנזס ובמקביל גם תואר שני נוסף בקולג' של הצבא.
ב-1989 נישא לאנג'לה (לבית גרהם), דוקטור לכלכלה וחינוך ונולדו להם שתי בנות.
שימש במשך כשנתיים יועץ אזרחי לצבא אפגניסטן במלחמתו בטליבאן בקנדהר.
ב-2008, עם חזרתו לארצות הברית הצטרף וסט למפלגה הרפובליקנית ורץ לראשונה כמועמד מטעמה בבחירות של אותה שנה לקונגרס. וסט הפסיד בבחירות אלה למועמד הדמוקרטי המכהן, רון קליין, אך שנתיים מאוחר יותר הצליח לנצחו ולרשת את מקומו כאחד מנציגי פלורידה בבית הנבחרים. הוא היה בכך לנציג הרפובליקני האפרו-אמריקני הראשון של פלורידה בקונגרס מזה 135 שנים.
כיהן בבית הנבחרים האמריקאי במשך שנתיים בלבד. בבחירות 2012, במירוץ שתואר כיקר ביותר לבית הנבחרים האמריקאי מאז ומעולם, הצליח פטריק מרפי הדמוקרטי לנצח אותו בהפרש של כחצי אחוז בלבד ולרשת את מקומו.
החל ממאי 2013 וסט משמש כפרשן פוליטי ברשת הטלוויזיה האמריקאית השמרנית פוקס ניוז והחל מינואר 2015 הוא גם המנכ"ל של מכון המחקר השמרני "National Center for Policy Analysis" (NCPA), שמושבו בטקסס. ביולי 2020 החל בתפקידו כיו"ר המפלגה הרפובליקנית במדינת טקסס, אותו מילר במשך שנה עד ליולי 2021.
דעותיו בנושאי חוץ ויחסו לישראל
וסט דוגל במדיניות חוץ ניצית והגדלת כוחה הצבאי של ארצות הברית וטוען שהתרבות המערבית מתגוננת כיום כנגד איומי האסלאם. הוא מגלה יחס אוהד מאוד כלפי ישראל וסמוך לתחילת כהונתו בקונגרס הצטרף לחברת הקונגרס הרפובליקנית מפלורידה אליאנה רוס-לאטינן בהתנגדות למתן אישור להנפת הדגל הפלסטיני בוושינגטון. באמצע 2011 שלח מכתב פומבי לנשיא ברק אובמה ובו בקשה לשחרר את המרגל הישראלי ג'ונתן פולרד, ובאוגוסט 2015 הביע את התנגדותו התקיפה להסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
מחשב K
מחשב K הוא מחשב-על המיוצר על ידי חברת פוג'יטסו. קרוי על שם המילה היפנית קיי (京) אשר פירושה 10 קואדריליון. כיום הוא שוכן בקריית המוסד המתקדם למדעי המחשב RIKEN, בקובה שביפן. מחשב ה-K מבוסס על ארכיטקטורת זיכרון מבוזר עם יותר מ-80,000 nodes. מחשב K משמש ליישומים שונים, בהם מחקר אקלים, מניעת אסונות, ומחקר רפואי. מערכת ההפעלה של מחשב ה-K מבוססת על ליבת לינוקס, עם מנהלי התקנים מיוחדים התואמים לחומרת המחשב. המחשב צורך 12.6 מגה-ואט.
ביוני 2011 דירג פרויקט טופ500 את מחשב ה-K כמחשב המהיר בעולם, עם מהירות חישוב של למעלה מ-8 פטה פלופסים. בנובמבר 2011 היה למחשב הראשון בהיסטוריה בעל יכולת חישוב של למעלה מ-10 פטה פלופסים. המחשב נועד במקור להגיע לפעילות מקסימלית ביוני 2012, ובאותו תאריך הוחלף על ידי ה-IBM Sequoia האמריקאי כמחשב המהיר בעולם. נכון ל-2013 זהו המחשב הרביעי במהירותו בעולם.
James Pond
James Pond (נקרא גם James Pond: Underwater Agent) הוא משחק פלטפורמה למחשב. פותח על ידי יצרנית משחקי הווידאו הבריטית Vectordean Ltd, וכן על ידי חברת Millennium Interactive. יצא לאור על ידי Millennium Interactive, וכן על ידי חברת Electronic Arts, למחשבים וקונסולות בשנת 1990. הדמויות במשחק היו פופולריות, ואפילו יצאו בספרי קומיקס של התקופה. הצלחת המשחק הביאה להוצאת שני משחקי המשך, James Pond 2 ו-James Pond 3.
מהלך המשחק
השחקן (James Pond) צריך לפתור תצרפים כדי לנצח אויבים, והמשחק מתמקד במציאת אובייקטים המקדמים את מהלך המשחק, כגון מפתחות לשחרור סרטני ים בשבי, או ספוגים לסתימת חורים במיכלי שמן דולפים. בנוסף יש לקחת "בועות אש", המשמשות ללכוד את האויבים במשחק לפני הקפיצה עליהם שמחסלת אותם סופית.
המשכים
ל-James Pond הופיעו שני המשכים; James Pond 2: Codename Robocod ו-James Pond 3 Operation Starfish. בנוסף הופיעה ערכת נושא של המשחק במשחק ספורט הנקרא The Aquatic Games, וכן כקמיע ב-Rolo to the Rescue. בשנת 2011 הופיע שוב המשחק בגרסה לאייפון ואייפד תחת השם James Pond in the Deathly Shallows. בספטמבר 2013 חברת Gameware Europe, אשר רכשה את הרישיון על James Pond בשנת 2003, העלתה יוזמה באתר Kickstarter למשחק חדש בסדרה, אשר יעוצב על ידי המעצב המקורי של שאר המשחקים כריס סורל, ואשר היה אמור להיקרא "James Pond - Pond is Back!". ב-7 באוקטובר 2013 בוטל המיזם משום שהיה נראה בלתי סביר להגיע ליעד התקציבי.
מראה מקום המקדש וירושלים
"מראה מקום המקדש וירושלים" הוא כינוי להדפס אבן המציג את ירושלים, שיצר יהוסף שוורץ בשנים 1836–1837.
תיאור
במרכז מופיע תיאור גדול יותר של מראה הכותל המערבי והר הבית על רקע הר הזיתים. גם תיאור זה, הנבדל בגודלו, מלווה בתיאור מפורט של הציור: "א. ציון חולדה הנביאה על ראש הר הזייתים ב. הר הזייתים ג. הר הבית ד. מקום המקדש ה. מקום קדשי הקודשים ו. בניין שקורן [?] מדרש שלמה ז. כותל מערבי ח. בתים וחצרות אשר [להשלים] ט. שערי הר הבית מצד המערב י. חומת מזרחי הר הבית ועוד".
בתחתית העבודה מצויה כתובת הקדשה:
העותק היחיד מהדפס זה ששרד נמצא במוזיאון ישראל ומקורו באוסף פויכטונגר. עם זאת, במהדורה האנגלית והגרמנית של ספרו "תבואת הארץ" (1845, מופיעות גרסות דומות של תיאור הר הבית שיצר שווארץ. תיאורים אלו מכילים שינויים קטנים, המתבססים על ניסיונו הפיזי של שווארץ בירושלים. שינויים אלו כוללים, לדוגמה, את שיפור התיאור המרחבי של הסצנה, הפיכת מבנה כיפת הסלע מריבועי למתומן או הוספת שתי דמויות לצד הכותל. הפופולריות והתפוצה הגדולה של ספר זה בעולם היהודי הפכה את דימוי הר הבית הזה לדימוי מעצב, שבעקבותיו נוצרה מסורת התיאור היהודית של הר הבית, החל משנות ה-40 של המאה ה-19.
בינה מלאכותית צרה
בינה מלאכותית צרה (באנגלית: Narrow artificial intelligence) או בינה מלאכותית חלשה (Weak artificial intelligence) הוא כינוי לאינטלגנציה מלאכותית המיישמת חלק מצומצם של התודעה, וממוקדת בביצוע משימה צרה אחת. אלגוריתמים של תחום זה נועדו להתמודד עם מקבץ של בעיות ספציפיות (המאפיינות בינה מלאכותית) וביניהן למשל משחק, ציור תמונה או עיבודה, ניווט או תרגום מכונה. מושג זה מנוגד לבינה מלאכותית חזקה, שביכולתה להשתמש באינטילגינציה ברמה אנושית במגוון רחב של משימות, כלומר, היכולת לעשות כל מה שאדם טיפוסי מסוגל לעשות. בניגוד לבינה המלאכותית החזקה, שנותרה מושג רעיוני בלבד, הרוב המוחלט של ההתקדמות בנושא AI התרחש בסוג בינה מלאכותית צרה ויישומייה נמצאים בשימוש תדיר.