cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיים גליקסברג
ביוגרפיה
משנת 1930 ועד מותו היה נשוי לדבורה (דובה) לבית אוברינסקי, גננת, והיה אב לשלוש בנות. חיים גליקסברג נפטר בשנת 1970, בגיל 66. נקבר בשדרת הסופרים והאמנים בבית העלמין קריית שאול. הותיר את אשתו, בנותיו ונכדים.
ארכיונו של גליקסברג, ובו מסמכים אישיים, קטלוגים של תערוכות, התכתבות, טיוטות של יומנים ושל ספרים, קטעי עיתונות ועוד, נמסר לספרייה הלאומית ב-1982 על ידי בתו רות.
לקריאה נוספת
קטלוגים:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
הפרדת הרשויות
מטרת הפרדת הרשויות היא ביזור הסמכויות בין גופי ממשל שונים. הדבר יוצר מערכת של איזונים ובלמים כך שכל גוף יכול להפריע או לסייע לגופים אחרים. דבר זה יוצר תמריץ לקבל החלטות בשיתוף פעולה ובהסכמה רחבה. כמו כן הדבר מונע ריכוז כוח גדול מדי בידי רשות אחת או אדם אחד. הפרדת רשויות חשובה לצורך השמירה על הדמוקרטיה ועל חירות הפרט והכלל.
נהוג לייחס את המונח "הפרדת הרשויות" למונטסקייה ולחיבורו "רוח החוקים". אך למונטסקייה קדמו הוגים מדיניים, שכבר בעת העתיקה תיארו את הרציונלים להפרדה של רשויות השלטון. הוגים אלה כוללים את אריסטו, תומאס אקווינס, ג'ון לוק, ברוך שפינוזה, ז'ן ז'ק רוסו, עמנואל קאנט ומעצבי חוקת ארצות הברית – ובעצם רוב ההוגים שעסקו במחשבה מדינית.
עקרון הפרדת הרשויות נחשב מהותי לשיטת המשטר הדמוקרטי, והיישום שלו בפועל משתנה ממדינה למדינה באמצעות מכלול שלם של מוסדות ונורמות, בהם חוקה, חוקי יסוד, פיצול הרשות המחוקקת, שיטה נשיאותית, שיטה פדרלית, שיטת בחירות אזורית, אפשרות הטלת וטו על החלטות של גוף אחר, כפיפות לבתי-דין בינלאומיים, חברות בארגון על-לאומי בעל כוח כופה (לדוגמה: האיחוד האירופי), חברות באמנות אזוריות לזכויות אדם, בית משפט המוסמך לפסול חוקים..
במדינות דמוקרטיות רבות קיימת חוקה רשמית שתפקיד מרכזי שלה הוא לאפשר הפרדת רשויות. במדינות אחרות ההפרדה מושגת על ידי חוקה לא פורמלית שהיא גמישה יותר ופחות מחייבת. בנוסף לכך קיימות מוסכמות חוקתיות שאינן מחייבות מבחינה משפטית, אבל מי שמפר אותן עלול לספוג ביקורת ציבורית ופגיעה פוליטית.
בין סוגי המשטר המקובלים במדינות דמוקרטיות, משטר נשיאותי נחשב למשטר המממש באופן המלא ביותר את עקרון הפרדת הרשויות, משום שהנשיא והרשות המבצעת אינם כפופים לרשות המחוקקת ואינם תלויים בה, ומאידך אינם יכולים לפזר אותה. במשטר פרלמנטרי, הפרדת הרשויות איננה מוחלטת, וקיימת זיקה בין הרשויות המחוקקת והמבצעת: על הרשות המבצעת לקבל את אמונה של הרשות המחוקקת, ולעיתים קרובות נבחרים חבריה מבין המחוקקים, ומאידך הרשות המבצעת יכולה בחלק מן המקרים לפזר את הרשות המחוקקת. מצב כזה מכונה "מיזוג רשויות".
רקע
עקרון הפרדת הרשויות במתכונתו הנוכחית נולד במאה ה-18, עת התקיימו משטרים מלוכניים אבסולוטיים, שבהם המלך היה כול יכול, וכל הצבת מגבלה על כוחו הייתה לחידוש. עם זאת, לשיטת "הפרדת הרשויות" יש בסיס איתן כבר בחברות עתיקות.
על פי ההלכה קיימת הפרדה בין הסמכות הביצועית של המלך לסמכות החוק – היא ההלכה, ולסנהדרין, שהוא הסמכות השיפוטית הממונה על פירוש החוק.
אפלטון (ב"פוליטאה" וב"חוקים") וההיסטוריון תוקידידס נתנו את הדעת לחשיבות על שמירה על עקרון הפרדת הרשויות, למען כינון חברה מיטבית.
אצל אריסטו ("פוליטיקה") קיים ניסיון לקבוע את הכללים לשם כינון חברה אידיאלית בפוליס היוונית. בהגותו אפשר לזהות מרכיבים של הפרדה פונקציונלית בין רשויות השלטון. אף הוא מתייחס לרעיון של כפיפותו של השליט לחוק ושל קיומה של אמנה חברתית היונקת את כוחה מהחברה כריבון. לפיכך ניתן לראות בו את אבי רעיון הפרדת הרשויות; שכן הוא מבחין בין 'האספה הכללית', שבה מתקיימים דיונים בעלי אופי ציבורי; לבין 'קורפוס הפקידות הבכירה' לבין הקורפוס השיפוטי. ואולם אריסטו אינו מציע דגם של הפרדת רשויות דה-פקטו; שכן אצלו אספת העם יכולה לשמש כבית דין, והוא הדין לגבי קורפוס המגיסטרטים. ספרו של תומאס הובס, "לווייתן", שיצא לאור בשנת 1651, נכתב על רקע מלחמת האזרחים האנגלית. במהלך מלחמה זו אוליבר קרומוול תפס את השלטון וכונן שלטון יחיד, לאחר שהפרלמנט הורה להוציא להורג את צ'ארלס הראשון. בספרו מתאר הובס צורך בקיומה של אמנה חברתית בין האזרחים לבין השליט, שנועדה למנוע מצב של מלחמת הכול בכול. לדידו, תכלית המדינה היא להגן על היחידים בתוכה מפני "מצב הטבעי", שבו שולט תוהו ובוהו. הובס טען ששליט אבסולוטי וחזק מסוגל להשליט סדר ולמנוע כאוס חברתי – ומתאר את "המצב המדיני" כהופכי למצב הטבעי. לדידו זהו מצב שבו נתונות לשליט הסמכויות לקבוע כללים ולאכוף אותם, לגייס צבא וגם להיות השופט במקרה של סכסוכים. ספר זה עורר את ביקורתו של ההוגה האנגלי ג'ורג' לוסון, שהיה אחד הראשונים שדנו בחלוקה "משולשת" של רשויות — מחוקקת, שופטת ומבצעת.
ב-1689 פרסם ג'ון לוק את החיבור שתי מסכתות על ממשל מדיני. במסכת השנייה טען לוק שבממשל לגיטימי קיימות שלוש רשויות הנפרדות זו מזו בתכליתן: הרשות המחוקקת, תפקידה לחוקק חוקים כלליים, קבועים ולא שרירותיים. הרשות המבצעת, תפקידה להוציא את החוק מהכוח אל הפועל ולאכוף אותו; לכנס את הרשות המחוקקת על פי הזמנים הקבועים החוק; ובמידת הצורך, להשתמש בסמכות המיוחדת (פררוגטיבה) שניתנה לה כדי לטפל במקרים לא צפויים, כגון מצבי חירום. הרשות הפדרטיבית עוסקת בענייני חוץ, כולל הזכות לעשות שלום ומלחמה, לכונן בריתות עם כוחות זרים, ולשלוט בסחר החוץ. חלוקה זו נחשבת לאחד המקורות לרעיון המודרני של הפרדת הרשויות במדינה, שפותח מאוחר יותר בידי מונטסקייה. עם זאת, לוק אינו מציע ביזור סמכויות אמיתי, מפני שהוא מעניק חשיבות-על לרשות המחוקקת, שהרשות המבצעת למעשה משועבדת לה, אלא אם כן קיים מצב חירום.
הפרדת רשויות על פי מונטסקייה
בשנת 1748, על בסיס כתבי ג'ון לוק תיאר מונטסקייה בחיבור רוח החוקים את הצורך בהפרדה לשלוש רשויות שלטון. ספרו מתבסס על ניתוח משטרים מהעת העתיקה ועד ימיו וכן משטרים זרים. הוא נכתב בהשראת מה שראה כהצלחת המונרכיה הבריטית. בחיבורו הוא מבקר בצורה חריפה את משטרו של לואי הארבעה עשר. כמו כן, הוא דוגל במתן סמכויות למעמד האצולה, על חשבון המלך.
בבסיס תורתו של מונטסקייה עומדת הסברה שבמדינות דמוקרטיות (ובמידה פחותה ברפובליקות אריסטוקרטיות) עקרון העל הוא "המידה הטובה" — כלומר קיום נכונות לשים את האינטרסים של הקהילה מעל לאינטרסים פרטיים. הוא ראה במשטר האנגלי דגם לחיקוי, וטען לגביו שהוא בעל מרכיבים רפובליקניים.
נושא עיקרי נוסף ב"על רוח החוקים" טמון בהתייחסות של מונטסקייה לחירות הפוליטית ולדרכים הטובות ביותר לשמר אותה. "חירות פוליטית" לפי מונטסקייה היא מה שעשוי להיקרא בימינו ביטחון אישי, במיוחד ככל שהוא מסופק באמצעות מערכת של חוקים. הוא מבדיל את הפירוש הזה של חירות משני פירושים אחרים, שלדעתו שגויים. הפירוש הראשון הוא שחירות פוליטית קיימת כשקיים ממשל-עצמי קולקטיבי, ואילו הפירוש השני אומר שחירות היא היכולת של האזרח לעשות כל הבא בדעתו, ללא מגבלה. לדעתו לא זו בלבד ששני פירושים אלה הם שגויים, אלא שהם אף עלולים לפגום בחירות הפוליטית.
לדידו של מונטסקייה, כינון חירות פוליטית דורש שני מרכיבים: פיצול סמכויות השלטון וכן יצירת מערכת של חוקים אזרחיים ופליליים שיבטיחו ביטחון אישי. בעקבות קודמיו, מונטסקייה מחלק את סמכויות השלטון בין שלוש רשויות: בשלוש הרשויות של מונטסקייה קיימים תפקודים מבצעים ובולמים. כמו כן, אין הפרדה אמיתית בין הרשות המחוקקת לרשות המבצעת; ולמעשה אין הוא משתמש בספרו במושג של 'הפרדה', אלא שמתקיימים תפקידים חופפים בין הרשויות השונות, שלמעשה משתפות פעולה, למען כינון חברה נטולת עריצות מצד המלך.
איזונים ובלמים
עקרון האיזונים והבלמים קובע כי לכל רשות במדינה צריך להיות הכוח להגביל או לבקר את שתי הרשויות האחרות, כך שייווצר איזון בין שלושת מרכזי הכוח במדינה. מאמציה של כל רשות למנוע מהשתיים האחרות מלקבל עליונות, מוביל למאבק מתמשך ביניהן, שיוצר מרחב בו האזרחים חופשיים מהתעללות על ידי השלטונות.
הפילוסוף עמנואל קאנט תמך בעיקרון זה, וציין כי "בעיית ההרכבה של מדינה יכולה להיפתר אפילו על ידי אומה של שדים" כל עוד יש להם חוקה ראויה שתיצור מאבק בין הרשויות.
האיזונים והבלמים מעוצבים במטרה לשמר את הפרדת הרשויות, כך שכל רשות תישאר במקומה. העיקרון קובע שלא מספיק להפריד בין הרשויות ולהבטיח את עצמאותן, אלא שכל אחת מהן זקוקה לכלים חוקתיים שיאפשרו לה לשמר את כוחה הלגיטימי וימנעו מהרשויות האחרות לפלוש לתחומה. הם מבטיחים שלכל רשות תהיה מידה שווה של כוח, כלומר שהן תהיינה מאוזנות, ותגבלנה זו את זו באופן שימנע ניצול לרעה של כוח.
רוסו
עבודתו החשובה ביותר של ז'אן-ז'אק רוסו היא "האמנה החברתית", שמתחילה במשפט המפורסם: ”האדם נולד חופשי ובכל מקום כבול הוא באזיקים”. הספר מתווה את הבסיס לסדר פוליטי לגיטימי. הספר פורסם ב־1762 והפך לאחד הספרים המשפיעים בפילוסופיה הפוליטית של תרבות המערב.
בספר זה טוען רוסו כי "המצב הטבעי" הוא מצב גרוע, שלא ניתן להתקיים בו, מצב שאין בו חוק או מוסר, וכי בהיותו במצב זה היה על המין האנושי להתאגד וליצור חברה, או להיעלם מן העולם. במצב הטבעי מצוי האדם בתחרות מתמדת עם אחיו, תחרות ללא חוקים, שבה שולט הכוח; ורק לאחר היווסדות המוסדות החברתיים האדם הופך לבן חורין.
לטענתו, רק באמצעות יצירת אמנה חברתית הזונחת את הרעיונות על הזכות הטבעית, יכולים בני האדם לשמר את עצמם ולהישאר חופשיים, וזאת מכיוון שהם מוסרים מרצונם את חירותם לסמכותו של "הרצון הכללי" (מונח שרוסו נטל מניקולא מלבראנש), המבטיח אותם משעבוד לרצונו של החזק. אותו רצון כללי, שהוא המדינה, כולל את הרצון הפרטי של כל אחד מהפרטים שמסרו בידי המדינה את חירותם, וכך שומר חירות זו, ובה בעת יוצר בסיס חוקי ומוסרי לקיום האנושי.
רוסו דגל בעקרון הפרדת הרשויות מטעמים של מומחיות. הוא התבסס על תצפיותיו על השלטון בפולין. בעוד שרוסו טוען כי הריבונות חייבת להישאר בידי העם (ומכאן, למשל, התנגדותו לממשל על ידי נציגים, כגון הדמוקרטיה הייצוגית), הוא גם מבחין בין הריבון ובין הממשלה. על הממשלה מוטלת החובה ליישם ולאכוף את הרצון הכללי. רוסו סבר כי העם צריך להיות המחוקק (ולא נציגיו), וכי סמכויות הביצוע יינתנו לקבוצה קטנה של אזרחים, שאינם אדוני העם כי אם פקידיו, ובידי העם הכוח לפטרם כרצונו, וזאת גם במקרים של שלטון הנופל בידי משפחה אחת או בידי קבוצה או מעמד מצומצמים.
הוויכוח על ממשלה מחוקקת
ג'יימס מדיסון, שנחשב לאבי חוקת ארצות הברית וכיהן כנשיא ארצות הברית הרביעי טען ב-1788 כי לפי מונטסקייה עקרון הפרדת הרשויות שולל דגם קיצוני של השתלטות מוחלטת מצד רשות אחת על מלוא סמכותה, אך תומך בקידום חקיקה מצד הממשלה, תוך שלרשות המחוקקת יש את הסמכות לאשר או לדחות חקיקה זו:
מנגד, האנטי-פדרליסטים ובהם ויליאם פן סברו כי משנתו של מונטסקייה מתנגדת למעורבות של הממשלה בקידום חקיקה:
הפרדת רשויות אנכית
במדינות רבות, בהן בולטת ארצות הברית, קיימת חלוקת סמכויות משמעותית בין השלטון הפדרלי, לבין השלטון המדינתי שמחזיק מוסדות חקיקה ושיפוט עצמאיים. ביתר המדינות, דוגמת ישראל, קיימת סמכות מסוימת לשלטון המקומי, בדרגות משתנות. במודל השוודי ניתנה לעיריות אוטונומיה נרחבת והעיריות (כולל "הנהלת המחוז") אחראיות על תחומים רבים: השירותים החברתיים, מערכות החינוך, הדיור, הבנייה, תחבורה ובריאות הציבור. במקביל העיריות רשאיות לפעול גם בתחומים: אספקת אנרגיה, פנאי ותרבות. בסמכות העיריות לבצע שינויים במיסוי של תושביהן, כדי שיוכלו לפעול כנדרש בתחומים שבאחריותן. במודל השוודי, חלק מתפקידו של השלטון המדינתי הוא לפקח על פעילות העיריות, אך אין לו סמכות לבטל את החלטותיהן.
ביחס לחלוקת הסמכויות, אחת ההצעות היא לקבוע שלשלטון הארצי תהיה "סמכות שיורית", כלומר סמכותו תוגבל לנושאים שהרשויות המקומיות אינן יכולות לנהל בעצמן באופן יעיל וכן לנושאים לגביהם צריכים להילקח בחשבון שיקולים ואינטרסים כלל מדינתיים.
גם בהודו נהוגה שיטה זו, אך בניגוד לשוודיה, לשלטון המדינתי בהודו דווקא יש סמכות לבטל את החלטותיהן של פעילות העיריות והמחוזות השונים.
להפרדת הרשויות האנכית קיימים מספר יתרונות:
הפרדת רשויות בארצות הברית
ארצות הברית היא דמוקרטיה נשיאותית פדרלית, המתנהלת על פי חוקה שהתקבלה בשנת 1788. אבותיה המייסדים של ארצות הברית, שכוננו את חוקתה, הושפעו מאוד מרעיון הפרדת הרשויות של מונטסקייה, ולכן קבעו בחוקה את ייסודן של שלוש רשויות שונות, והן:
גישת האבות המייסדים הייתה כי "אין די בתיחום הגבולות של כל אחת (מהרשויות) על גבי הנייר בלבד", ולכן "יש לספק לכל אחת מהן נשק חוקתי להגן על עצמה", כפי שביטא זאת אלכסנדר המילטון:.
גם מבחינה מעשית, ג'יימס מדיסון ואלכסנדר המילטון סברו כי הערובה הטובה ביותר לחירות האזרח ולמניעת חוקים פסולים, היא שתי רשויות דמוקרטיות (כלומר הרשות המבצעת והרשות המחוקקת ששתיהן נבחרות בידי הציבור, בניגוד לרשות השופטת) המאזנות זו את זו גם במישור החקיקה. מנגד האנטי-פדרליסטים סברו כי דווקא "עליונות המחוקק" ביחס לרשות המבצעת היא שתבטיח את חירות האזרח בצורה המיטבית.
חוקת ארצות הברית שאושרה בשנת 1789 עיגנה את זכות הווטו של ראש הרשות המבצעת על חקיקה של הרשות המחוקקת, ואימצה למעשה את גישתם של מדיסון והמילטון. בשנים שלאחר מכן גם מרבית המדינות המרכיבות את ארצות הברית עיגנו בחוקה שלהן זכות התערבות למושל המדינתי בחקיקה של בית המחוקקים המדינתי.
רמת הפרדת הרשויות בארצות הברית נחשבת לגבוהה בעולם ולמיטבית, וזאת משום שהקונגרס האמריקאי והנשיא נבחרים בבחירות שונות, נפרדות ולא תלויות. הפרדת רשויות זו נשענת על מערכת סבוכה של איזונים ובלמים, המונעת מרשות מסוימת לצבור כוח והשפעה רבים מדי, העלולים לפגוע במהותה של הדמוקרטיה האמריקאית ובזכויות האדם המוגנות בחוקה.
דוגמאות למערכת איזונים ובלמים בארצות הברית
איזונים ובלמים מהווים עיקרון יסודי בדמוקרטיה, בכך שכל רשות יכולה להגביל או לפקח על הרשויות האחרות, וכך נוצר איזון בין שלוש הרשויות הנפרדות במדינה.
הפרדת רשויות בממלכה המאוחדת
המשטר בממלכה המאוחדת הוא משטר דמוקרטי-פרלמנטרי, שמשמעותו שהממשלה צומחת מהפרלמנט, וזקוקה לאמונו על מנת לכהן. במשטר כזה מידת הפרדת הרשויות נמוכה יותר מאשר במשטר דמוקרטי-נשיאותי הקיים, למשל, בארצות הברית. הממלכה המאוחדת היא מונרכיה חוקתית, הנסמכת על פרלמנט רב כוח והשפעה, ועל חוקה לא כתובה. נהוג לכנות חוקה שכזו "חוקה מטריאלית" (בניגוד לחוקה כתובה – "חוקה פורמלית", הקיימת, למשל, בארצות הברית), והיא מורכבת מחוקים רגילים, מפסקי דין משמעותיים וידועים, וכן ממנהג חוקתי – נורמות התנהגות דמוקרטיות ומוסכמות פוליטיות. כל אלה מייצבים את הדמוקרטיה הבריטית, ומחלקים את הכוח השלטוני לשלוש רשויות שונות:
הפרדת הרשויות בישראל
עם זאת, בישראל, כמו בכל מדינה דמוקרטית אחרת, יש שלוש רשויות:
הרשויות השונות חופפות ומשיקות אלו לאלו, ולעיתים נוצרים מצבים של התנגשות סמכויות. המצב המתקבל הוא של עירוב תחומים בין הרשויות השונות, כאשר כל רשות בודקת, מאזנת ומפקחת על הרשויות האחרות.
בשנת 2017 הביע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בנאומו בטקס השבעת נשיאת בית המשפט העליון, תמיכה בגישתו של ג'יימס מדיסון:.
על חשיבותה של הפרדת הרשויות עמד נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר:
מעורבות הרשות המבצעת בחקיקה
לנשיאי ארצות הברית יש זכות להטיל וטו על חקיקת הקונגרס, וחלקם ניצלו אותה מאות פעמים; פרנקלין דלאנו רוזוולט הטיל וטו יותר מ-600 פעמים, גרובר קליבלנד הטיל וטו יותר מ-400 פעמים, והארי טרומן הטיל וטו 250 פעמים.
גם בדמוקרטיות פרלמנטריות רווחת תופעת זכות וטו על החקיקה. מחקר השוואתי בשנות השישים בידי האיגוד הבין-פרלמנטרי מצא כי "העיקרון שלפיו הפרלמנט הוא שמפעיל את סמכות החקיקה באופן בלעדי אינו מתַקשר עוד עם המציאות ברוב מדינות העולם".
קישורים חיצוניים
in Data
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 1986
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 1986 היא המהדורה החמישית של אליפות אירופה לנבחרות צעירות שמארגנת אופ"א. הטורניר התקיים בין ה-12 במרץ 1986 ל-29 באוקטובר 1986. שמונה הנבחרות המעפילות התמודדו, החל משלב רבע הגמר ועד לשלב הגמר, במתכונת בית-חוץ, ללא מארחת וללא משחק על מקום שלישי.
נבחרת ספרד זכתה בטורניר בפעם הראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה בשלב הגמר 0–3 בדו-קרב בעיטות עונשין על איטליה, לאחר שוויון 3–3 בסיכום שני המפגשים.
הנבחרת שהעפילו
1 במודגש: זכתה בטורניר
שחקן הזהב
בתואר שחקן הזהב, הניתן לשחקן המצטיין בטורניר, זכה מנולו סאנצ'יס, בלם הנבחרת הזוכה ספרד.
מלך השערים
ארבעה שערים
שלושה שערים
שני שערים
גרטרוד קורנפלד
גרטרוד קורנפלד, (4 בדצמבר 1922 - 2014) הייתה טניסאית ישראלית, מחלוצות הטניס הישראלי לנשים בשנות ה-40. אלופת ישראל בטניס תשע פעמים (1943-1940, 1947-1945, 1949 ו-1951). בעלת שתי מדליות זהב מהמכביה השלישית (1950).
ביוגרפיה
גרטרוד קורנפלד בתה של מרי קורנפלד, אף היא הייתה אלופת ארץ-ישראל בטניס (1938 ו-1939) זכתה לראשונה באליפות ארץ ישראל בשנת 1940 לאחר שניצחה את אמה וירשה אותה כטניסאית הראשונה של ישראל. בשנת 1944 היא שרתה בחיל התעופה ולכן, לא השתתפה באליפות ארץ ישראל. אך באותה העת, היא השתתפה בתחרויות במצרים וזכתה באליפות באלכסנדריה ובתחרויות של צבא המזרח התיכון שנערכו בקהיר.
בשנת 1947 השתתפה גרטרוד בתחרויות באירופה ובין היתר גם באליפות וימבלדון. בסיבוב הראשון היא ניצחה את דניס פריטצ'הרד מבריטניה בשתי מערכות (4-6, 2-6) ובסיבוב השני היא הפסידה לג'וי גאנון מבריטניה בשתי מערכות (6-3, 6-3). אותה שנה היא זכתה באליפות לוצרן שבשווייץ.
בשנת 1949 היא נסעה שוב לתחרויות באירופה. היא השתתפה באליפות צרפת הפתוחה וזכתה בטורניר בבורדו שבצרפת.
בשנת 1950 השתתפה גרטרוד באליפות וימבלדון. היא העפילה לסיבוב השני ללא משחק והפסידה בו בשלוש מערכות ללוצ'יה מנפרדי מאיטליה (6-2, 4-6, 6-3).
OAuth
OAuth הוא תקן אינטרנט להאצלת הרשאות שרת. OAuth מאפשר לשירות המממש אותו גישה למשאבים המצויים בשרת אחר בשם הבעלים של אותו המשאב. בנוסף, השירות מאפשר למשתמש הקצה להעניק לצד שלישי הרשאות לביצוע פעולות בשמו וגישה למידע המאוחסן בשרת, מבלי למסור לאותו צד שלישי את אמצעי הזיהוי שלו מול השרת (בדרך כלל סיסמה ושם משתמש).
OAuth הוא שירות משלים ל-OpenID אך נבדל ממנו בכך ש-OAuth עוסק ב-Authorization בעוד OpenID עוסק ב-Authentication.
היסטוריה
פרוטוקול OAuth 1.0 פורסם כ- באפריל 2010. החל מאוגוסט 2010, כל תוכנת צד שלישי אשר ביקשה לגשת לטוויטר נדרשה לממש פרוטוקול זה.
פרוטוקול OAuth 2.0 פורסם כ-.
אות מתה
אות מתה (Dead letter) הוא כינוי לתקנה, הוראת חוק או הוראה מנהלית שהן אומנם בתוקף אך איש אינו אוכפן בשל שינויים במציאות החיים. יש שהוראה כלשהי (או חוק או סעיף שבו) לא נאכפה מעולם ואינה נאכפת, ולמעשה הייתה בגדר משאלת לב של מנסחיה ותו לא. יש שהוראה נאכפה פרק זמן מסוים, אולם יחס הציבור (או הרשויות) אליה השתנה מבלי שהספיקו לבטא את השינוי בחוק עצמו. לעיתים קרובות חוק הופך לאות מתה קודם לתיקונו (או למחיקת ההוראה ממנו). במקרים אחרים החוק הופך לאות מתה כאשר לשם יישומו דרושה גם חקיקת משנה, והשר האמון עליה אינו פועל לחקיקתה. לעיתים ימְצא בית המשפט לנכון לאכוף את החוק וּלהחיותו פן ייהפך לאות מתה. כך, לדוגמה, הדגישו בתי המשפט כי על אף נטיית השופטים להקל עם עבריינים ולפסוק לרוב עונשים שהם פחותים מן העונש המקסימלי הקבוע בחוק, הרי שהעונש המקסימלי אינו אות מתה, ויש לגזור אותו על עבריינים שנסיבות העבירה אותה ביצעו מצדיקות זאת.
הצירוף אות מתה התגלגל מהברית החדשה: "לא לפי האותיות כי אם לפי הרוח, כי האות ממית והרוח מְחַיה" (איגרת אל הקורינתיים ב ג 6). בשפה העברית משתמשים בו כדי לכנות כל דבר נטול תוקף שאבד עליו כלח והוא אינו רלוונטי עוד לחיי היומיום ("לא פעם מצאו ספרי הקודש את דרכם לספריות מעבר לים, ושם הם שוכבים כגווילים, כאות מתה הממתינה לחסדי החוקרים"). במובנו המשפטי מכונה לעיתים חוק בלי שיניים (השאלה זו קיימת גם באנגלית: toothless).
דוגמאות לאות מתה במשפט הישראלי
פרופ' אמנון רובינשטיין התייחס לסוגיית האות המתה:
טענה לדבר אות מתה
לעיתים עולה בבתי המשפט טענה כי הוראה מסוימת שבחוק היא בגדר אות מתה, ולכן יש להתעלם ממנה. טענה זו מוצגת לא רק על ידי אזרחים המתגוננים בפני תביעה המוגשת נגדם, אלא גם על ידי רשויות המדינה. זאת, אף שבידן הכוח לפעול לשינויו של החוק (באמצעות הצעת חוק מטעם הממשלה) ואף להפכו באופן אקטיבי לאות מתה, באמצעות אי יישומו. כך, למשל, בערעור מס הכנסה שבו נדונה זכותו של אב המשלם מזונות לנכות תשלומים אלו מהכנסתו החייבת במס התגוננה המדינה בנימוק שיש להשקיף על סעיף 20 לחוק לתיקון דיני המשפחה (מזונות), התשי"ט-1959, "כעל סעיף שאבד עליו הכלח ואשר הפך להיות למעשה אות מתה".
לטענה מסוג זה ענה, בעניין אחר, השופט צבי ברנזון, כי "יכול חיקוק להיות אות מתה במובן זה שאין מקפידים על ביצועו, או שאין הוא מתאים עוד לזמנים החדשים, אבל אין חיקוק עובר ובטל מעצמו. הוא ממשיך לחיות ויש לקיימו במקום ובנסיבות אליהם הוא מתייחס. לא תמיד הוא כיין המשומר ההולך ומשתפר במרוצת הזמן, אך בשל כך בלבד לא פג תוקפו."
לעומת זאת, השופט יצחק עמית כתב ביקורת על עצם השימוש בידי מתדיינים על חוק שהיה לאות מתה:
בספרות
מחזהו של ויליאם שייקספיר, "מידה כנגד מידה" מצביע על הבעייתיות של אות מתה. המחזה מספר על וינה שבה לא נאכפו במשך תקופה ארוכה החוקים האוסרים על פעילותם של בתי זונות ועל קיום יחסי מין מחוץ לנישואים. יום אחד השתנתה גישתו של הממשל, ועל קלאודיו, שהורשע בקיום יחסי מין עם ארוסתו, נגזר עונש מוות. אנג'לו, המושל, מסביר כי "החוק לא מת, הוא רק נמנם מעט".
גלגול לשון
גלגול לשון הוא כינוי לתכונה תורשתית המתבטאת ביכולתו של האדם לגלגל את לשונו לצורת האות U ואף לצורת גליל.
גנטיקה
לתכונה זו קיימים שני פנוטיפים: היכולת לגלגל את הלשון ואי היכולת לגלגל אותו. תכונה זו בשני הפנוטיפים שלה אינה משפיעה על רמת התפקוד של הלשון ורבים כלל אינם מודעים לקיומה.
בדיקת היכולת לגלגל את הלשון אצל הורים וילדים הובילה את החוקרים לשער תחילה שהאלל הגורם ליכולת גלגול הלשון הוא דומיננטי. מאוחר יותר, נמצאו מקרים רבים בהם ילד יכול לגלגל את הלשון בעוד שהוריו אינם מסוגלים. מצב זה לא יכול להיות מוסבר על ידי גן יחיד משום שאצל שני הורים שאינם מסוגלים לגלגל לשון אין אף אלל דומיננטי של גן זה, ולא ייתכן שילדיהם יוכלו לגלגל לשון. כיום נראה שמנגנון התורשה של תכונה זו מורכב יותר והוא משלב מספר גנים.
יפן בתקופת הכיבוש האמריקאי
הכיבוש האמריקאי של יפן הוא תקופה בהיסטוריה של יפן שנמשכה מכניעתה לאחר מלחמת העולם השנייה ב-1945 ועד לשנת 1951.
כניעה
בפוטסדם הסכימו נשיא ארצות הברית הארי טרומן ומנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין כיצד יתבצע הכיבוש הצבאי של האימפריה היפנית. ברית המועצות תהיה אחראית לקוריאה הצפונית, לסחלין ולאיים הקוריליים, ואילו לארצות הברית תהיה האחריות העיקרית ליפן, לקוריאה הדרומית ולאיים שנותרו בידי יפן באוקיאניה.
ביום הכניעה מינה טרומן את הגנרל דאגלס מקארתור כמפקד העליון של כוחות הברית כדי לפקח על הכיבוש היפני. פקידים יפניים יצאו למנילה ב-19 באוגוסט על מנת לפגוש את מקארתור ולהתעדכן בתוכניות הכיבוש. ב-28 באוגוסט 150 אמריקאים טסו לאטסוגי שבמחוז קנאגאווה, והיו לכוחות בעלות הברית הראשונים על אדמת יפן. אחריהם הגיעה הספינה מיזורי, שהנחיתה את הדיוויזיה ה-4 על החוף הדרומי של קנאגוואה. כוחות אחרים של בעלות הברית הגיעו לאחר מכן.
מקארתור עצמו הגיע לטוקיו ב-30 באוגוסט, ומיד קבע כמה חוקים: אסור שיהיה קשר אישי בין אנשי בעלות הברית לבין היפנים; אסור לאנשי בעלות הברית להתקיף יפני; ואסור לאנשי בעלות הברית לאכול מהמזון היפני, בשל המחסור במזון ביפן. ב-2 בספטמבר יפן נכנעה באופן רשמי, כשהיא חותמת על מסמך כניעה, והכיבוש החל. כוחות בעלות הברית (בעיקר אמריקאים) פיקחו על המדינה. הגנרל מקארתור היה אמור להעביר את סמכויותיו למועצה מייעצת שנוסדה על ידי בעלות הברית, אך למעשה הוא עשה הכול בעצמו. המשימה החשובה ביותר מבחינתו הייתה לארגן מערכת להפצת מזון; לאחר ההתמוטטות של הממשלה וההרס של רוב הערים הגדולות, כמעט כולם היו במצב של רעב.
לאחר שמערכת הפצת המזון הייתה במקומה, בעלות של מיליון דולר ליום, מקארתור היה צריך לקבל את תמיכתו של הירוהיטו. שני האישים נפגשו בפעם הראשונה ב-27 בספטמבר; התצלום של שניהם יחד הוא אחד מהמפורסמים ביותר בהיסטוריה היפנית. לאחר שקיבל את תמיכתו של הקיסר היפני, למקארתור היו הכלים להם נזקק על מנת להתחיל בעבודה האמיתית של הכיבוש. בזמן שמנהיגים פוליטיים וצבאיים אחרים רצו להעמיד את הירוהיטו לדין כפושע מלחמה, מקארתור טען כי כל תביעה תהיה מאוד לא פופולרית בקרב העם היפני.
עד סוף 1945, יותר מ־350,000 אמריקאים כבר היו מוצבים ביפן.
פירוק הנשק
זמן קצר לאחר הגעתו, מקארתור הורה כי על כל היפנים לוותר על הקטאנה והואקיזאשי (החרב הקצרה והארוכה של הלוחם היפני) שלהם; שבעה טון של חרבות הוחרמו ונשלחו לסן פרנסיסקו. הצבא והצי פורקו, אמצעי הלחימה הושמדו ומשרדי הצבא פעלו לשחרור חיילים. מקארתור גם הוסיף "פסקת שלום", סעיף 9 בחוקה היפנית החדשה, שאסרה על יפן באופן מפורש להשתתף במלחמה. היא גם הגבילה את הוצאות הביטחון של יפן ל־1% מתקציבה, על מנת למנוע מיפן להיעשות לכוח צבאי תוקפני (אם כי בשנת 2004 הייתה תנועה פעילה לבטל את הפסקה הזו). בנוסף אסר מקארתור על כל אימון באמנויות הלחימה במדינה.
ליברליזציה
כוחות הברית פירקו את ה"זאיבצו" (חברות משפחתיות גדולות) היפניים, מאחר שהייתה תפיסה לפיה הם דחפו את יפן למלחמה, כדי להגביר את מכירות הנשק, ושבגלל האופי המונופוליסטי שלהם נבלמה הדמוקרטיה. המפעלים שנותרו על כנם הוסבו לתעשייה אזרחית בבעלותם של קואופרציות מגוונות שלבסוף התאחדו למה שהיום ידוע כקיארטסו.
דמוקרטיזציה
במהלך הראשוני טוהר מנגנון השלטון היפני. כל בעלי התפקידים הבכירים בזמן המלחמה פוטרו ב-1946, מקארתור השלים חוקה חדשה, נוסח ארצות הברית, שלמעשה אושרה כתיקון לחוקת מייג'י הישנה, שהייתה בסגנון פרוסי. החוקה החדשה הבטיחה חירויות בסיסיות ואזרחיות, כגון: חופש הביטוי וחופש ההתאגדות, ביטלה את האצולה, וחשוב מכל – עשתה את הקיסר ל"מנהיג רוחני" של יפן, ולקחה ממנו כמעט את כל הכוחות הפוליטיים שלו. דת השינטו בוטלה כדת מדינה, והנצרות הופיעה שוב באופן גלוי בפעם הראשונה זה עשורים רבים. נשים קיבלו את זכות הבחירה, ובאפריל של אותה השנה, 14 מיליון השתתפו בבחירות בהן נבחר ראש ממשלתה הראשון של יפן, שיגרו יושידה. על מנת למנוע את חדירת הקומוניזם, סייעו האמריקנים בבניית הממסד הפוליטי. כמעט באופן מיידי חזרו לפעילות המפלגות הוותיקות, שפורקו ב-1940. הותרה אף פעילותה של המפלגה הקומוניסטית, בה ראו כמשקל נגד לתנועות הלאומניות.
איגודי עובדים
נושא זה היה אחד מהבעיות הגדולות של הכיבוש, מאחר שהקומוניזם נעשה פופולרי יותר ויותר בין העובדים היפניים העניים בעשורים האחרונים. בפברואר 1947, העובדים ביפן התכוננו להכרזת שביתה כללית, בניסיון להשתלט על המפעלים שלהם; מקארתור הזהיר כי הוא לא יתיר לשביתה כזו להתקיים, והאיגודים לבסוף ויתרו, מה שהוריד מכבודם והביא לשקט מצידם לשאר תקופת הכיבוש.
רפורמה בחינוך
לפני ולאחר המלחמה, החינוך היפני היה מבוסס על המערכת הגרמנית, עם גימנסיומים ואוניברסיטאות שהכשירו את התלמידים לאחר בית הספר התיכון. מקארתור שינה את מערכת החינוך כך שתדמה יותר לזו של ארצות הברית: הונהגה שיטת החינוך של 3-3-6; 6 שנים בית ספר יסודי, 3 שנים חטיבות ביניים ו-3 שנים תיכון. בנוסף הורחב חינוך החובה מ-8 שנים ל-9, ואז חטיבת הביניים היא חובה ואילו התיכון אופציונלי. במקביל, עם התרחבות החינוך, הוחלט כי בכל מחוז תהיה לפחות אוניברסיטה ממשלתית אחת, החלטה שהעלתה את מספר האוניברסיטאות ביפן במאות אחוזים. ההכרזה האימפריאלית על החינוך בוטלה, ומערכת האוניברסיטאות האימפריאלית אורגנה מחדש. ארגון המורים פורק ופוטרו כל המורים שנחשדו בלאומנות. כל החומר הלאומני הוצא מתוכנית הלימוד, ובמקומו הוכנסו שיעורי דמוקרטיה ולימודי המערב. כמו כן נאסר שימוש בסמלי לאום כגון: דגל, המנון ותמונת הקיסר. אפילו היפנית הכתובה שונתה מאד: נבחרו הטויו קאנג'י, מקדימיהם של הג'ויו קאנג'י של היום, וחוקי הלשון שונו מאוד על מנת לשקף את השימוש הרווח בדיבור.
הבאה לדין של מנהיגי המלחמה
המנהיגים שהצעידו את יפן למלחמה נשפטו כפושעי המלחמה. הוקם בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק באיצ'יגאייה, על פי הדגם של בית הדין של נירנברג. מתוך 28 הנאשמים שניים, מאטסואוקה יוסוקה ונאגנו אוסמי, מתו במהלך המשפט, אחד, אוקאווה שומיי, הוכרז כבלתי שפוי ושוחרר מבית הדין, 25 הורשעו, כאשר שבעה מהם נידונו למוות. ביניהם הגנרל טוג'ו, ראש הממשלה ברובה של תקופת המלחמה. ההוצאה להורג נערכה ב-23 בדצמבר 1948, יום הולדתו ה-15 של יורש העצר דאז, אקיהיטו. לאחר שמנהיגים אלה הוצאו מהשורות, דור חדש של פקידים צעירים היו מוכנים לקחת פיקוד על המדינה. מלבד למשפטים שנערכו בטוקיו, ברחבי מזרח אסיה נערכו משפטים לאלפי אנשי צבא יפנים, בעיקר סוהרים במחנות שבויים, וכ-700 מהם הוצאו להורג.
סוף הכיבוש
בשנת 1949, חתם הגנרל מקארתור על שינוי רחב במבנה הכוח של שלטון הכיבוש שהגדיל מאוד את הכוח של המנהיגים המקומיים, ועם העברת תשומת הלב שלו (ושל הבית הלבן) למלחמת קוריאה, הכיבוש החל להתקרב לסיומו. חוזה סן פרנסיסקו, שנחתם ב-8 בספטמבר 1951, ציין את סופו של כיבוש בעלות הברית, וכאשר הוא נכנס לתוקף ב-28 באפריל 1952, יפן הייתה שוב למדינה עצמאית. אף על פי כן, אלפי אנשי צבא אמריקנים נותרו ביפן בעשורים הבאים.
ריצ'רד קאראפאס
ריצ'רד אנטוניו קאראפאס מונטנגרו (בספרדית: Richard Antonio Carapaz Montenegro; נולד ב-29 במאי 1993) הוא רוכב אופני כביש אקוודורי בקבוצת אינאוס גרנדיירס. מנצח הג'ירו ד'איטליה 2019 והאקוודורי הראשון לנצח גרנד טור. סיים שני בוואלטה אספניה 2020 ושלישי בטור דה פראנס 2021. קאראפאס הוא האלוף האולימפי מאולימפיאדת טוקיו (2020) במרוץ הכביש.
קריירה
קאראפאס הרשים וקיבל חוזה קבוע בקבוצה, הוא סיים במקום ה2 במירוץ הג'י.פי אינדוסטריה-ארטיאנאטו וב-טור דה רומאנדי סיים במקום ה-4 בדירוג הצעירים ובמקום ה-38 הכללי, בוואלטה מדריד סיים במקום ה-6 הכללי, ובוואלטה קאסטיליה לאון סיים במקום ה-3 הכללי. קאראפאס זכה להשתתפות במירוץ וורלד טור ה(דופינה ליברה), אך לא בלט. ברוט דו סוד סיים 2 כללי וראשון בדירוג הצעירים. באוגוסט הוא השתתף לראשונה במירוץ גראנד טור, כשנבחר לסגל של הוואלטה אספנייה, אך לא רשם הישגים בולטים.
ב-2018, זכה במירוץ הוואלטה אסטוריאס. ובמירוץ ה-פריז - ניס הגיע במקום ה-11. הוא נבחר שנית לגראנד טור, הפעם לג'ירו ד'איטליה, ואף ניצח את השלב ה-7 וזכה ללבוש את החולצה הלבנה של הרוכב הצעיר המצטיין, אבל בסופו של דבר איבד אותה למיגל אנחל לופס. קאראפאס סיים 4 כללי ו2 בדירוג הצעירים. הוא השתתף שנית בוואלטה אספנייה, אך שימש כפועל של נאירו קינטנה ואלחנדרו ולוורדה, ולא בלט במיוחד.
ב-2019 הוא סיים 6 בוואלטה סאן חואן בארגנטינה, וניצח שוב את הוואלטה אסטוריאס, אבל הישג שיאו בקריירה עד כה הגיע בחודש מאי, כאשר ניצח 2 קטעים בג'ירו ד'איטליה ואת המירוץ כולו. הוא נפצע רגע לפני תחילת הוואלטה אספנייה, ובעקבות כך החמיץ את המרוץ. בסוף העונה, הוא חתם ב-קבוצת אינאוס הבריטית ורוכב בשורותיה מעונת 2020.
סורינאם במשחקים האולימפיים
סורינאם השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת רומא (1960), עוד בהיותה אוטונומיה בריבונות הולנדית. הספורטאי היחיד שייצג אותה במשחקים היה האתלט וים אסאייאס, שהיה אמור להתחרות בריצת 800 מטר, אך עקב טעות הגיע לסטאדיו אולימפיקו בשעות אחר צהריים, בעוד ששלבי המוקדמות נערכו כבר בשעות הבוקר.
סורינאם נעדרה מהמשחקים הבאים ושבה והשתתפה באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). היא השתתפה מאז בכל משחקי הקיץ, פרט לאולימפיאדת מוסקבה (1980), אותה החרימה בעקבות ארצות הברית, במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
עד כה, רק ספורטאי סורינאמי אחד זכה במדליות אולימפיות. השחיין אנתוני נסטי זכה במדליית הזהב במשחה ל-100 מטר פרפר באולימפיאדת סיאול (1988) ובמדליית ארד באותו המשחה באולימפיאדת ברצלונה (1992). בסיאול העפיל נסטי לשלב הגמר גם במשחה ל-200 מטר פרפר, וסיים במקום השמיני.
סורינאם לא השתתפה מעולם באולימפיאדת חורף.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
קריפטוזואולוגיה
קריפטוזואולוגיה (מיוונית: Κρυπτοζωολογία) היא תחום פסאודו-מדעי העוסק בחקר יצורים, בעיקר בעלי חיים, אשר נחשבים בדרך-כלל למיתולוגיים, דמיוניים או נכחדים, ואשר ייתכן שנצפו על ידי בני אדם, אך ללא הוכחה מדעית. לעיתים רחוקות עומדות לרשות החוקרים גם ראיות פיזיות, כמו במקרים של גלובסטרים.
מינוח, היסטוריה וגישה
את המושג הגה הזואולוג הבלגי "בּרנרד הֵבֶלְמַנְס" (Bernard Heuvelmans), מחבר הספר "בעקבות חיות לא-נודעות" (On the Track of Unknown Animals). הבלמנס שאב השראה רבה מהביולוג ההולנדי "אנתוניד קורנליס אאוּדמנס" (Anthonid Cornelis Oudemans), אשר שימש כמנהל הגן הזואולוגי המלכותי בעיר האג בסוף המאה ה-19. ב-1892 פרסם אאודמנס את ספרו "נחש הים הענק" (The Great Sea Serpent), בו הסיק, לאחר חקר תצפיות רבות של נחשי ים ברחבי אירופה, שככל הנראה מדובר בכלב ים גדול ממין שטרם נודע. פרסום זה מסמן, לפי הבלמנס, את לידת מדע הקריפטוזואולוגיה.
גישתה של הקריפטוזואולוגיה אינה כרוכה בתמיכה חסרת פשרות בכל תצפית של יצור אגדי. העוסקים בתחום מקפידים לציין את חשיבות הקפדנות המדעית, אך מוסיפים כי יש גם לגלות פתיחות דעת ונטייה בין-תחומית (לדוגמה: לא להסס להשתמש במקורות מיתולוגיים או ספרותיים כדי לשאוב מידע מדעי). הקריפטוזואולוגים מגיעים מתחומים רבים ומייצגים קשת רחבה של גישות; מהם כאלו הדבקים במדעים נוקשים יותר, כמו זואולוגיה, וכאלו המתייחסים ביתר סלחנות לפגמיה המדעיים של הקריפטוזואולוגיה.
הביולוגיה הממסדית נוטה להתייחס לקריפטוזואולוגיה כאל פסאודו-מדע; במיוחד לגבי השוליים הקיצוניים של התחום. רוב הקריפטוזואולוגים הם מדענים מכובדים בפני עצמם והם נאבקים להכרה ממסדית; ואף על פי שגילויים של מיני בעלי חיים חדשים תמיד מעורר התרגשות בקרב הקהילה המדעית, הקריפטוזואולוגיה מעולם לא הצליחה לגמרי לקבל את ההכרה לה היא מצפה.
עובדה עליה נשענת הקריפטוזואולוגיה היא שיצורים רבים המוכרים לנו כיום נחשבו בעבר ליצורים אגדתיים (בעגת התחום: קריפטידים). סיפורים ושמועות על חיות אקזוטיות באפריקה ובהודו, למשל, סיפורים אשר הגיעו דרך מגלי ארצות, הוכנסו לרוב לתחום הפולקלור וזכו לעניין מדעי מועט בימי הביניים. מגלי הארצות עצמם שמעו את הדיווחים מתושבי המקום; אנשי המערב הניחו כי מדובר במיתולוגיה מקומית. הקריפטוזואולוגים טוענים כי יש ללמוד מן העבר ולא להגיב בביטול לסיפורים ותצפיות דומים בימינו אנו, שכן אזורים רבים על-פני כדור הארץ עדיין לא נחקרו דיים וביטול גורף של כל תצפית של קריפטיד הוא שגוי.
הקריפטוזואולוגים מציינים חיות שבעבר נחשבו לאגדתיות: גורילת הרים, דרקון קומודו (הלטאה הגדולה בעולם), דיונון ענק, ברווזן ועוד. בשנת 2003 התגלו באינדונזיה עצמות מין קדום של האדם, הומו פלורסיינסיס; המין קרוי על שם האי בו התגלו העצמות, פלוֹרֵס. לאחר זמן קצר התברר כי בפולקלור המקומי של תושבי פלורס קיים יצור בשם אֶבּוּ גוֹגוֹ (Ebu Gogo) התואם בדיוק מפליא למראהו המשוער של מין האדם שעצמותיו נמצאו (שביב זה של הפולקלור המקומי שרד עד תחילת המאה ה-20). הגילוי עורר התרגשות בקהילה האנתרופולוגית והערכה מחודשת של הקריפטוזואולוגיה. הנרי ג'י (Henry Gee), העורך של מגזין הטבע האמריקני Nature, כתב כי "הקריפטוזואולוגיה, חקר היצורים המופלאים הללו, עשויה בהחלט להתעורר לחיים".
כך או כך, הקריפטוזואולוגים טוענים כי ספקנות מוגזמת וראיית עולם מדעית נוקשה מדי עלולות ממש לחבל במציאתם של קריפטידים חדשים. חלק גדול מהספקנות נובע מהתמקדותה של הקריפטוזואולוגיה בחולייתנים; הסברה היא כי הסיכוי למצוא חולייתנים חדשים נמוך בהרבה בהשוואה למציאת חסרי חוליות, צמחים או חיידקים חדשים.
ב-1982 נוסדה החברה הבינלאומית לקריפטוזואולוגיה, שמטרתה לרכז בצורה מסודרת את כל המחקרים והתצפיות בתחום. במרכזו של סמל החברה נמצא אוקאפי - קרוב משפחה של הג'ירף, אשר התגלה רק בשנת 1901.
קריפטידים
בין הקריפטידים הידועים יותר ניתן למנות:
ניל"י (יישוב)
נִילִ"י היא התנחלות בעלת אופי חילוני במתכונת של יישוב קהילתי בדרום-מערב שפלת השומרון, צפונית למודיעין עילית ודרומית לכפר הפלסטיני שיבתין ולעיירה שוקבא בגובה של 360 מטר מעל פני הים, מזרחית לכביש 446. היישוב שייך למועצה אזורית מטה בנימין ולתנועת אמנה. כיום בניל"י גרות כ-380 משפחות.
היסטוריה
תחילתו של היישוב בגרעין "נחושתן" שהוקם בשנת 1978 במסגרת תנועת בני ברית. הגרעין שאף להקמת יישוב עירוני חילוני במערב השומרון. גרעין העלייה הראשון כלל משפחות אשר שם לו למטרה להקים יישוב קהילתי כפרי – תוך שאיפה לחיי חברה ייחודיים וברמת איכות חיים גבוהה, בדגש על רמת חינוך והעשרה לדור הצעיר. ב-17 ביולי 1981 עלו שתי המשפחות הראשונות. עד נובמבר אותה שנה הצטרפו עוד כ-23 משפחות ליישוב. בתחילה התגוררו התושבים בקרוונים ללא חשמל, ללא מים זורמים, ללא ביוב וללא טלפון. הבעיות העיקריות איתן התמודדו היו בעיות היום-יום ובעיית חינוך הילדים. הילדים בגילאי א'-ה' למדו במחנה גבעון, ילדי כיתה ו' למדו בירושלים, וילדי גיל תיכון למדו במקומות שונים במישור החוף. בספטמבר 1982 נפתחו ביישוב בית הספר הראשון, גן ילדים ומעון. בשנת 1988 התגוררו בניל"י 46 משפחות וב-2001 מנה היישוב 171 משפחות ובקרוונים הראשונים התגוררו בני דור ההמשך. בשנת 2011 החל פרויקט הרחבה אשר אמור לקלוט כ-180 משפחות חדשות.
מוסדות, חינוך ושירותים
בניל"י בית ספר יסודי לכיתות א' - ח' אשר שימש גם את היישוב נעלה הסמוך, עד לבניית בית ספרם החדש. תלמידים בגילאי תיכון לומדים בבתי ספר שונים בעיקר במודיעין הסמוכה. ביישוב בריכת שחייה חצי אולימפית הפתוחה בחודשי הקיץ, ספרייה, בית תרבות בו מתקיימים חוגים, מרכז לגיל הרך, הצגות ילדים, הרצאות למבוגרים, סדנאות, טקסים ופעילויות נוספות.
תנועת הנוער בית"ר הייתה פעילה ביישוב מספר שנים וכיום תנועת הנוער היא מכבי צעיר המונה כ־250 חניכים מכיתה ג' ומעלה. ביישוב קיים מועדון נוער לבני נוער בגילאי ז'-י"ב.
רוטב צרפתי
רוטב צרפתי (המכונה גם : קטלינה) הוא רוטב שמשמש בדרך כלל רוטב לסלט או לכריכים והוא מורכב מסוכר, שמן, עגבניות חומץ ופפריקה. כיום, רבים מכנים את הרוטב צרפתי כ"רוטב קטשופ" עקב צבעו האדום בוהק. במקומות רבים, לרוטב נהוג להוסיף מלח. הרוטב הצרפתי התפתח בארצות הברית בשנות החמישים, ובמקור היה מורכב מפפריקה ועגבניות וטעמו היה מתוק. כיום, הרוטב הצרפתי הוא בדרך כלל כתום.
סוגים
בדרך כלל ישנם 3 סוגים של רוטב צרפתי :
היסטוריה
רוטב צרפתי שימש כרוטב לסלט מאז התקופה הרומית העתיקה. בתקופה זו, היה רק סוג אחד של רוטב צרפתי שהיה מורכב מסוכר ועגבניות בלבד, בדומה לקטשופ. במאה ה-21 הומצא מגוון רחב של רטבים צרפתיים שהתפרסמו בספרי בישול רבים. ישנם מדענים המסיקים שאשתו של רותוס הצרפתית המציאה את הרוטב. ובנוסף לכך, הם מסיקים שהצרפתים במאה ה-19 שלא אהבו ירקות, המציאו את הרוטב על מנת להעשיר את טעמיהם. ביפן, הרוטב הופץ לראשונה באוקטובר 1958.
יחזקאל טאוב
רבי יחזקאל טאוב (כ"ט בתשרי תרנ"ו, 17 באוקטובר 1895 - י"ג באייר תשמ"ו, 22 במאי 1986) היה האדמו"ר האחרון של חסידות יבלונה וממייסדי "נחלת יעקב", לימים חלק מכפר חסידים.
קורות חייו
נולד בנובה מיאסטו שבפולין, לרבי יעקב טאוב מיבלונה, שהיה נינו של רבי יחזקאל מקוזמיר, אבי שושלת זוואלין-מודז'יץ ויבלונה. בשנת תרע"ה נישא לפרל צאצאית אדמו"רי חסידות קוז'ניץ. לאחר פטירת אביו בשנת תר"פ התמנה לשמש כאדמו"ר מיבלונה.
כפר חסידים
בשנת תרפ"ד החליט לעלות לארץ ישראל ולהקים בה יישוב, באומרו בשם אביו, כי מוטב להיות פועל פשוט בארץ ישראל מאשר רבי לחסידים בגולה. לפני עלייתו ביקש את ברכתו של רבי אברהם מרדכי אלתר ("האמרי אמת") להחלטתו, אך הוא התנגד לרעיון וביקש ממנו לא להתחבר לחילונים החיים בארץ ישראל. וכך נכתב במכתב ששלח האמרי אמת לאדמו"ר מאוסטרובצה "והגם שהבטיח כי לא יתחבר עם חפשיים, הלוואי שיהיה אמת, וכפי הנשמע אינו כן".
למרות דברי האדמו"ר מגור החליט רבי יחזקאל טאוב לעלות לארץ ישראל בחודש אדר בשנת תרפ"ה. בדצמבר 1925 נבחר לאספת הנבחרים השנייה, מטעם רשימת "אחדות הבונים (הפועל המזרחי המאוחד)". ביחד עם חסידיו הקים את "נחלת יעקב". לאחר כמה שנים התאחדו חסידי יבלונה עם קבוצת חסידים בראשות האדמו"ר ישראל אליעזר הופשטיין מקוז'ניץ (ה"עבודת אליעזר") וביחד הקימו את כפר חסידים.
עם ר' יחזקאל עלו מאה משפחות, כאשר חמש מאות משפחות נוספות התכוונו לעלות בהמשך. החסידים שעלו נתקלו בבעיות רוחניות וגשמיות. אחד מאנשי הנוער העובד והלומד אשר בא לסייע בבניית הרפתות בכפר החל להטיף את שיטתו בקרב החסידים שהתיישבו במקום. החסידים הרגישו שהוא הורס את הצביון הרוחני בכפר, אך כאשר באו לר' יחזקאל וביקשו ממנו שיגרש אותו מהכפר, סירב הרב לבקשה בצטטו את דברי האדמו"ר אברהם יעקב מדרוהוביץ' (שהיה שותף פעיל בהקמת הכפר): "באהבת חינם תיבנה ארצנו". הטפותיו האידאולוגיות של אותו פועל השפיעו על המתיישבים החסידים וחלק מהם פרקו עול תורה ומצוות. לבסוף התחתן הפועל עם אחייניתו של ר' יחזקאל, בתו של ר' יוסף חיים ונחוצקר. באותה תקופה חלו החסידים במחלת המלריה שנגרמה עקב הביצות בנחל קישון הסמוך, ילדים רבים ואנשים צעירים מתו. בשנת תרפ"ז ר' יחזקאל נסע לארצות הברית על מנת לגייס כספים לשם המשך בניית הכפר, לפני נסיעתו עלו לירושלים משפחות חסידי יבלונה, וביקשו מהרב אברהם יצחק הכהן קוק שידאג שלא יינתן אישור נסיעה לרבם אך עקב המצב הכלכלי הקשה שם, ר' יחזקאל חזר בידיים ריקות. בשנת ה'תרפ"ח הוא נפרד מאשתו וזו חזרה לפולין. לאחר תקופה קצרה ר' יחזקאל הגה רעיון שהחסידים יתגוררו בקריית חרושת, שאת אדמותיה רכש, ויעבדו בחיפה הסמוכה, ואכן החסידים גילו עניין רב ברעיון ואף רכשו מגרשים לצורך העניין. בשנת תרצ"ד הניח ר' יחזקאל את אבן הפינה להקמת קריית חרושת. אך בשנת תרצ"ו פרצו מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט והדרכים לחיפה נחסמו. החסידים שכעסו על ר' יחזקאל ביקשו את כספם בחזרה, אך ר' יחזקאל לא יכול היה להשיב את כספם לאחר שהסתבך בהלוואות שלקח.
לאחר מכן עזב ר' יחזקאל את הארץ ונסע לארצות הברית. שם התרחק מן הדת, שינה את שמו לג'ורג' נייגל והתיישב בלוס אנג'לס. במלחמת העולם השנייה התנדב במספנה של הצבא האמריקני בהמשך הפך לקבלן ונפל כלכלית מספר פעמים. לאחר זמן התקרב לחוגים היהודיים במקום ואף התחיל לבקר בבית הכנסת המקומי. נרשם ללימודי פסיכולוגיה באוניברסיטה והתגורר במעונות הסטודנטים וגם התנדב במוסד לחולי נפש.
אחיינו יעקב כספי, נפל בקרב שיירת הל"ה בגוש עציון. אחייניתו היא הסופרת פנינה כספי.
אחרית ימיו
בערוב ימיו, בשנת ה'תשמ"א, חזר לכפר חסידים. בשנותיו האחרונות התגורר בכפר. שב לקיים אורח חיים דתי, הניח תפילין, והעביר שיעורי תורה.
כאשר חזר וראה כפר שוקד ופורח, אמר: "זה הדבר הטוב שעשיתי בחיי".
ר' יחזקאל נפטר בי"ג באייר ה'תשמ"ו, ונטמן על יד חסידיו מגשימי דרכו בחלקת החסידים הראשונים מייסדי הכפר, בבית העלמין בכפר חסידים. מתחת למצבתו נכתבה אמרתו המפורסמת בשם האדמו"ר מדרוהוביץ': "באהבת חינם תיבנה ארצנו".
ב-2019 הועלה הצגה על קורות חייו בשם "האדמו"ר האחרון – אודיסאה חסידית" מאת אנסמבל תקוע והמשורר יורם ניסינוביץ'.
יוסף ד'ו נואס
יוסף ד'וּ נֻוַאס (בערבית: يوسف ذو نواس; 450–527) היה המלך האחרון של ממלכת חִמְיָר שבתחילת המאה השישית השתרעה על פני שטחים נרחבים בחצי האי ערב. הוא כונה "ד'ו נואס" בשל התלתלים השחורים שעיטרו את ראשו. סברה נוספת ששמו היה יוסף גריידי כצאצא של שבט אל-גריידי שנחשבה לשבט המלוכה היהודית בעיר ח'ייבר. אמנם בני עמו לא התגיירו, אך היו שותפים לאמונה מונותאיסטית, שהושפעה מיהודים שהתיישבו בחִמְיָר. עליונות הדת היהודית בממלכת חמיר, כמו גם בכל תימן, הגיעה לסיומה בפתאומיות.
בפעם השנייה שהחבשים ניסו לפלוש לממלכתו (בעזרת האימפריה הביזנטית והנוצרים), הוא לא הצליח להתגבר עליהם, בגלל ראשי שבטים בחמיר שבגדו בו, וכך פלשו החבשים לממלכתו וכבשוה. עם הפסדו בקרב נאמר שדו נוואס התאבד בדהירה לים. על פי גרסה נוספת, ד'ו נואס הגיע או הוגלה למקום מושבם של ביתא ישראל.
השליטה החבשית נמשכה עד שגורשו בידי די יזאן צאצאו של ד'ו נואס שנעזר באנושרוואן מלך פרס הסאסאנית בשנת 570. האירוע מתואר בקוראן בסורת אל-בורוג'.
קשריו עם חכמי טבריה
חיים זאב הירשברג כותב כי במקורות נוצריים נאמר כי ד'ו נואס עמד בקשרים עם חכמי טבריה שהייתה אז מרכזם של היהודים בארץ ישראל, ושניים מהם נשאו ונתנו עם הנוצרים בט'פאר. הוא משער כי עלייתו לטבריה של מר זוטרא בר מר זוטרא, היורש הישיר למשרת ראש הגולה בבבל דווקא באותם הימים (520), והתמנותו לראש הסנהדרין אינה מקרה, וקיים קשר הדוק בינה ובין פעילותם של חכמי טבריה עם המלך יוסף בדרום ערב. לדעתו, מעידות שתי העובדות על תוכנית מדינית שנרקמה אז בין היישוב היהודי בארץ ישראל ובין יהודי ממלכת חמיר ובראשם המלך היהודי יוסף ד'ו נואס. מותו של יוסף סילק סכנות אפשריות מדרכם של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון ומפעילותם של מלכי חבש. הירשברג מצטט את החוקר הגרמני ורנר קסקל המתאר את אישיותו ומדיניותו של ד'ו נואס: "יוסף מתגלה כבעל עוז נפש ללא חת, כאיש תבונה ומרץ יוצאים מן הכלל... האם הייתה לנגד עיניו תוכנית מדינה ערבית יהודית, שבה יוכל להישען על היהדות... ואולי התקפה על סוריה בפרוץ מלחמה פרסית-ביזנטית בקרוב?"
על שמו של יוסף ד'ו נואס קרוי רחוב בירושלים (הרחוב פונה צפונה מרחוב יפו מול נחלת שבעה).
מסורות ואגדות
הממלכה "היהודית", חמיר, סייעה במלחמתה ובמפלתה להתפשטות האסלאם אשר קם אחרי כן על חורבותיה. אולם דווקא היהדות שהייתה נתונה תחת עול הנצרות, רקמה ממאורע זה אגדה, ושיקעה בה את מאווי הגאולה שלה.
סיפורו של יוסף ד'ו נואס, שבר את המיתוס של היהודי הסובל והפך אותו למלך היהודי האחרון ועל כן בקרב יהדות ספרד נפוצו ידיעות כי יוסף ד'ו נואס היה מצאצאיו של שלמה המלך, ושהתייהדותו לכאורה הייתה רק סמלית.
קטשופ
קטשופ הוא רוטב העשוי בעיקר מעגבניות. המרכיבים הבסיסיים של הקטשופ המודרני הם עגבניות, חומץ, סוכר, ומלח. לעיתים מוסיפים לו תבלינים ומרכיבים נוספים כגון: פלפל אנגלי, ציפורן, קינמון, בצל, סלרי או ירקות אחרים.
הקטשופ התחיל כסוג של רוטב העשוי מפטריות או דג מלוח עם עשב ורטבים. קטשופ פטריות עדיין קיים בכמה מדינות, כמו בריטניה.
את הקטשופ נוהגים לאכול עם מזונות מלוחים, בשר ובעיקר צ'יפס. ישנם סוגים מתוקים יותר ופחות, וכן ברמות חריפות שונות. קטשופ מעורב עם מיונז מהווה לעיתים את הבסיס לרוטב אלף האיים, ולעיתים גם ביצירת רוטב ברביקיו, במקום רכז עגבניות. חברת היינץ מובילה את נתח שוק הקטשופ העולמי.
בישראל מקובל קטשופ (בפרט הסוג המתוק) בעיקר כרוטב למאכלי ילדים ולמזון מהיר. בשנת 2015 נאסר על חברת היינץ להשתמש בשם "קטשופ" במוצריה מכיוון שהוא לא התאים לתקן הישראלי, ובמקומו היא השתמשה בשם "מתבל עגבניות". לאחר כשנה שונה התקן, אך היינץ לא החזירה את שם המוצר לקטשופ.
שח"ר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פסגת האדאק
פסגת האדאק (באנגלית: Hudak Peak) היא פסגה המתנשאת לגובה של 1,440 מטרים מעל פני הים, והמצוייה מדרום לקרחון פאלמר, בפסגות דאגלס ברכס הריטג' בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, בשנת 2004, והיא נקראת על שם קרטיס מ. האדאק (Curtis M. Hudak) גאולוג משלחת הרי אלזוורת' שחקרה את ההרים בין השנים 1979 - 1980, מטעם תוכנית המחקר האנטארקטית של ארצות הברית.
דוד ברקי
דוד בָּרְקִי (נולד ב-3 בספטמבר 1966) הוא תת-אלוף בצה"ל, כיהן כראש להק כוח האדם וכראש להק אוויר למסוקים בחיל האוויר.
ביוגרפיה
ברקי התגייס לקורס טיס ב-1984 וסיים אותו ב-1987 (קורס מס' 112) במגמת מסוקי סער. שירת בתפקידי פיקוד והדרכה בטייסות המסוקים של חיל האוויר ובבית הספר לטיסה. שימש סמ"ט א' (סגן מפקד טייסת) בטייסת 118 ומפקד טייסת מתקדם בבית הספר לטיסה. ב-1997, בעת שהיה בתקופת לימודים נקרא לחזור לתפקיד סמ"ט א' בעקבות אסון המסוקים בו התרסקו שני מסוקי יסעור של הטייסת. בהמשך מונה למפקד הטייסת, שימש כראש ענף משולבים במחלקת המבצעים של מטה החיל והיה מפקד בסיס כנף 2. בספטמבר 2010 מונה למפקד להק אוויר למסוקים. בנובמבר 2013 מונה לראש להק כוח האדם במקומו של תא"ל אילן בוגר. שירת בתפקיד עד יולי 2016.
חיים אישיים
ברקי בוגר תואר ראשון בעיצוב תקשורת חזותית מהמרכז לחינוך טכנולוגי חולון. נשוי ואב לשישה.
ארתור בנג'מין
ארתור לסלי בנג'מין (באנגלית: Arthur Leslie Benjamin; 18 בספטמבר 1893, סידני – 10 באפריל 1960, לונדון) היה מלחין, פסנתרן ומנצח יהודי-אוסטרלי.
קורות חיים
בשנת 1911 זכה בנג'מין במלגה מבית הספר התיכון העיוני בבריסביין לקולג' המלכותי למוזיקה באנגליה. אחרי שירות בחיל התותחנים ובחיל האוויר במלחמת העולם הראשונה. בין השנים 1914 ל-1916 היה מנצח התזמורת הסימפונית של ונקובר, קנדה ובשנת 1919 התמנה לפרופסור לפסנתר בקונסרבטוריון של סידני. הוא חזר לאנגליה בשנת 1921 והתמנה לפרופסור לפסנתר בקולג' המלכותי למוזיקה. בין תלמידיו בקולג' היה בנג'מין בריטן ואלאן הודינוט היה בין המלחינים המצליחים שלימד באופן פרטי. כפסנתרן ניגן לראשונה בבריטניה את הרפסודיה בכחול של ג'ורג' גרשווין, שהשפעתה ניכרה ב"קונצ'רטינו לפסנתר" שלו משנת 1926.
בנג'מין מת בשנת 1960 ממחלת הסרטן. הוא נודע באדיבותו ובנדיבות שגילה לזולתו. בנג'מין כתב אופרות רבות, ביניהן "ייקחנה השד", "פרימה דונה" ו"מניאנה" ו"בין שתי ערים", על פי ספרו של צ'ארלס דיקנס, שזיכתה אותו בפרס פסטיבל בריטניה לשנת 1951. עוד חיבר יצירות לתזמורת, שירים ומוזיקה לסרטים. הוא חיבר קונצ'רטו למפוחית פה בשביל לארי אדלר והכניס לאופנה את מוזיקת הקליפסו ביצירתו המפורסמת ביותר, "רומבה ג'מאיקה", שחיבר בשנת 1938, שעליה העניקה לו ממשלת ג'מאיקה חבית רום לשנה כתודה על פרסום שם ארצה ברבים. הוא כתב גם את הקנטטה "ענני סערה" לסרטו של אלפרד היצ'קוק, "האיש שידע יותר מדי" (1934, גרסה מחודשת 1956). בין היצירות שכתב: ג'יג הנהר האדום (1945), מחול קאריבי (1946), דיברטימנטו על נושאים של גלוק ו"סימפוניית מלחמה" קודרת, שחיבר בקנדה.
אסלאם בתימן
האסלאם נכנס לראשונה לתימן, בערך בשנת 630, כאשר נביא המוסלמים, מוחמד, כבש את תימן. למעשה, מלבד מיעוט של עדות אחרות (מיעוט של יהודים, נוצרים והינדים), העם התימני הוא מוסלמי, או משושלת ה"זיידי" (שהם שיעים, והם 35% בקירוב מהאוכלוסייה התימנית), או משושלת ה"שאפעי" (שהם סונים, והם 65% בקירוב מהאוכלוסייה התימנית).
הזיידים הנמצאים באזור ההררי שבצפון תימן, חולשים ושולטים על הפוליטיקה ועל התרבות של האזור ההוא במאות האחרונות. לאחר האיחוד שבין צפון תימן לבין דרום תימן, והחיבור של דרום תימן עם אוכלוסיית שושלת שאפעי כמעט לגמרי, היחס בין הזיידים לשאפעים הוסטו בצורה דרמטית לטובת השאפעים. למרות אי איזון זה, הזיידים עדיין שולטים בשלטון, ובמיוחד, ביחידות הצבא שחונות בצפון תימן שלשעבר.
מעמד חופש הדת
חוקת תימן מספקת לתושבי תימן חופש דת, ובדרך כלל, השלטון התימני מכבד את החוקה הזאת; בכל אופן, היו בעבר כמה הגבלות. החוקה מצהירה שהדת האסלאמית היא הדת השלטת במדינה, אבל מעריצים ותומכים של שאר הדתות והאמונות השונות (דבר הכולל גם מלבושים או תכשיטים מיוחדים), יכולים לעבוד את פולחנם כפי רצונם; בכל אופן, השלטון אוסר על המרת דת של המוסלמים שבמדינה. תחת שלטון מוסלמי, כל המרה דתית של מוסלמי במדינה לכל דת אחרת, נחשבת ככפירה וכבגידה באסלאם, והמומר צפוי לעונש, שהוא בדרך כלל מיתה.
למרות זאת, לא ידוע על שום מקרה של המרות לדתות שונות מקרב המוסלמים שבתימן, ולא ידוע גם על שום "חטאים" ועל שום "בגידות" שנעשו באסלאם בתימן.
בתי הספר הממשלתיים שבתימן, מספקים הנחיות והוראות לגבי האסלאם, אך לא לגבי דתות אחרות. כמעט כל התושבים הלא-מוסלמים במדינה, לומדים בבית ספר פרטי כלשהו.
השלטון התימני מפקח על מסגדים לגבי ההטפות, שבהם לא יהיו הסתות דת ואלימות, או הצהרות מדיניות ופוליטיות אחרות, ודבר זה שקול בתימן כהזקה לכלל הציבור. ארגונים אסלאמיים פרטיים (שבעבר פעלו בעיקר על ידי בתי ספר פרטיים מיוחדים לעניין זה) מתחזקים כיום בתימן, והם מגיעים עד לכדי מעין תיקו בפעילותם, עם הארגונים האסלאמיים הרגילים. בכל אופן, בחודש מאי של שנת 2001, הורה השלטון התימני לאחד את תוכנית הלימודים בכל בתי הספר האסלאמיים הפומביים, אם כי דבר זה לא חל על בתי הספר הפרטיים.
אנה מריה מוצרט
אנה מריה ולבורגה מוצרט (בגרמנית: Anna Maria Walburga Mozart; 1720–1778), אמם של וולפגנג אמדאוס ומריה אנה.
ביוגרפיה
מוצרט נולדה בסט. גילגן, אוסטריה לאווה רוזינה וניקולאוס פרטל. נישאה ללאופולד מוצרט ב-1747 ולזוג נולדו שבעה ילדים, מהם חמישה מתו בינקותם. בתם, מריה אנה מוצרט, הייתה מוזיקאית מוכשרת שיכולותיה החווירו במהרה ליד הישגיו של אחיה הקטן. שני הילדים נלקחו לסיבוב הופעות באירופה על ידי אביהם.
אנה מריה מוצרט ליוותה את בנה למספר סיבובי הופעות, כולל הפעם שבה בעלה לא הורשה לצאת על ידי הארכיבישוף של זלצבורג.
אנה מריה מוצרט מתה מחום גבוה ב-3 ביולי 1778, בזמן ששהתה בפריז עם בנה.
ג'ורג'ו ארמני
ג'ורג'ו ארמני (באיטלקית: Giorgio Armani; נולד ב-11 ביולי 1934) הוא מעצב אופנה איטלקי, מהחשובים במאה ה-20 שנודע הודות לעיצובים המינימליסטיים שלו וחליפות הגברים.
הוא המייסד והבעלים של חברת אופנה בשם זהה, הנושאת את שמו.
ביוגרפיה
ארמני נולד בפיאצ'נזה שבחבל אמיליה-רומאניה בצפון איטליה, למשפחה ארמנית-איטלקית. הוא החל בלימודי רפואה, מהם נשר לאחר שהחליט להתמקד בצילום. ב-1957 נקרא לשירות בצבא איטליה ובתום השירות עבר למילאנו והחל לעבוד בחנות כלבו המפורסמת 'La Rinascente' כמעצב חלונות ראווה.
משנת 1961 עד 1970, עבד ארמני בתור מעצב פרילנסר בבתי אופנה שונים במילאנו, ביניהם "נינו צ'רוטי" (Nino Cerruti). לאחר מכן עזב את המשרה כדי להתמקד בקריירה עצמאית.