cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית סוהר פרטי
מודלים של הפרטה
מודל נוסף הוא ה-DCM, שקיים במדינות קווינסלנד וניו סאות' ויילס שבאוסטרליה. לפי מודל זה, נותר רק המימון בידי המדינה, ואילו התכנון, הבניה והניהול נמסרים לגורמים פרטיים. במדינות אלה הופרט בתחילה רק הניהול, והתכנון והבנייה נוספו בשלב מאוחר יותר.
מודל מקובל אחר הוא ה-BOT, שבו התכנון והבנייה מתבצעים על ידי גורמים פרטיים, ועם השלמת בנייתו של בית הסוהר, הוא עובר לניהולה של המדינה. מודל זה קיים בגרמניה ובצרפת, אם כי גם בהן, חלק מהשירותים הניתנים בבתי הסוהר מסופקים על ידי חברות פרטיות, באמצעות מיקור חוץ.
הביקורת על בתי הסוהר הפרטיים
מאז החל השימוש בבתי סוהר פרטיים במתכונתם הנוכחית בשנות ה-80, נמתחה עליהם ביקורת מסוגים שונים.
ניגוד עניינים מובנה
אחת הטענות היא שכאשר מפעיל את בית הסוהר זכיין פרטי, השיקול הכלכלי הוא שעומד לנגד עיניו. השאיפה למקסם את רווחיו אינה עומדת תמיד בקנה אחד עם אלמנטים חשובים בבית סוהר - רמת האבטחה ורמת ההכשרה של הסוהרים מחד גיסא, והשמירה על זכויותיהם של האסירים ועל תנאי הכליאה שלהם מאידך גיסא. כך מונצח ניגוד עניינים תמידי בין האינטרס הציבורי שבהקמת בית הסוהר והפעלתו לבין האינטרס הפרטי של השגת רווח כלכלי מכך. כך, למשל, משיקולים כלכליים, ניידו חברות המפעילות בתי סוהר פרטיים אסירים מהוואי למינסוטה או מאלסקה לאריזונה.
בעיה נלווית לכך נובעת מהשאיפה הטבעית של כל חברה עסקית להגדיל את הביקוש למוצר שהיא משווקת. במקרה של בתי הסוהר, האינטרס של החברות המנהלות אותן הוא להביא להגדלת הביקוש לבתי סוהר, בין היתר באמצעות פעילות להחמרת הענישה, כדי להגדיל בכך את מספר האסירים. חברות מסוג זה פועלות לשם כך בארצות הברית באמצעות שדלנים ועל ידי תרומות לקמפיינים של פוליטיקאים התומכים בהחמרת הענישה.
מחקר שערך משרד המשפטים האמריקאי מצביע על בעיה נוספת. לפי המחקר, עיקר החיסכון הכלכלי שבהפרטת בתי סוהר מתבטא בעלויות כוח האדם, מה שעשוי להצביע על פגיעה בזכויות העובדים בבתי הסוהר הפרטיים וכן על השקעה נמוכה יותר בהכשרתם של הסוהרים.
חוקרים שונים העלו גם את החשש כי הנהלות בתי הסוהר, המקבלות תשלום על פי מספר האסירים, ייטו שלא להמליץ בפני ועדות השחרורים על שחרור מוקדם ממאסר. עם זאת, טענות אלה לא גובו במחקר אמפירי.
המשפטן האמריקני וורן ראטליף טוען כי הפרטת בתי סוהר לא יכולה לכלול סמכויות לקבוע כללי משמעת, מועדי שחרור, סיווג אסירים או פיקוח על עבודה. לטענתו, קביעות כאלה, שבהן זכויות אסירים תלויות באינטרסים כלכליים, מהוות פגיעה בזכות להליך הוגן, המעוגנת בתיקון החמישי לחוקת ארצות הברית.
פגיעה בריבונות המדינה
טענה נוספת שמשמיעים מתנגדי ההפרטה היא כי העברת סמכויות אכיפה מידי המדינה לגופים פרטיים פוגעת בריבונותה. החשש המועלה הוא שכאשר פעולה שמזוהה עם רשויות המדינה מבוצעת על ידי אדם פרטי, ייטשטש הזיהוי של המדינה עם החוק ואכיפתו, והדבר עלול להביא לזילות החוק בעיני הציבור. במיוחד בולט הדבר כאשר מפעילי הסמכות מטעם המדינה לובשים מדים המזהים אותם עם המדינה, בעוד שמפעילי אותן סמכויות מטעם החברה הפרטית לובשים מדים המזהים אותם עם אותה חברה.
היעדר תועלת כלכלית
השיקול המרכזי המוצהר העומד בבסיסה של הפרטת בתי סוהר הוא כלכלי. ההנחה היא שבתי סוהר פרטיים, הפועלים כגופים כלכליים, ישאפו להתייעל ועל כן יהיו חסכוניים יותר. עם זאת, מחקרים שונים שנערכו בארצות הברית ובקנדה מצאו כי אין כל הוכחה לכך שהפרטת בתי הכלא מביאה לחסכון תקציבי משמעותי למדינה. אותם מחקרים הראו כי בחלק מהמקרים הושג חיסכון כלכלי קטן מעלות הפיקוח, ובחלק מהמקרים העלויות לא השתנו באופן מובהק.
פסיקות בתי המשפט באשר לחוקתיות הפרטת בתי סוהר
בארצות הברית התנהלו מספר הליכים משפטיים, בהם נטען כי הפרטת בתי סוהר אינה חוקתית. באף אחד מהמקרים לא התקבלה טענה זו. ב-1999 פסק בית משפט פדרלי לערעורים כי אין לאסיר זכות מוקנית להיכלא בבית סוהר ציבורי. בשנת 2000 דחה בית המשפט העליון של אוקלהומה תביעה לביטולו של החוק המאפשר הפרטת בתי סוהר. התובעים, שריפים ממחוז טולסה, טענו כי המדינה אינה מוסמכת להאציל את הסמכויות הכרוכות בהפעלתם של בתי הסוהר לגורמים פרטיים. בית המשפט דחה טענה זו, וקבע כי האצילה חוקית, אם נקבעו אמות מידה נאותות ליישומה.
בקוסטה ריקה, שבה הופרט בית סוהר באופן מלא (שיטת DCFM), הוגשה בשנת 2002 עתירה ובה נטען כי ההפרטה אינה חוקתית בשל פגיעה בעקרון הפרדת הרשויות ובזכות להליך הוגן, ובשל עצם העברתן סמכויות ציבוריות לגופים פרטיים. בשנת 2004 דחה בית המשפט העליון את העתירה, ברוב דעות. בפסק הדין נקבע כי מאחר שעל פי תנאי הזיכיון, הסמכויות העיקריות המחייבות הפעלת שיקול דעת שלטוני בנוגע לזכויות האסירים, ובהן אמצעי הביטחון, אמצעי המשמעת והערכת האסירים, נותרו בידי המדינה (למעט במצבי חירום), אין לראות בכך פגיעה בעקרונות חוקתיים, כפי שטענו העותרים. שופטי המיעוט סברו כי מאחר שהזכיין הפרטי הוסמך להשתמש בכוח ולקבל את ההחלטות הראשוניות באשר לאסירים (הגם שבסמכות רשויות השלטון לשנותן), יש לקבל את טענות העותרים. בסופו של דבר, אף שהעתירה נדחתה, נסוגה בה ממשלת קוסטה ריקה מהכוונה להפריט בית סוהר, בשל הלחץ הציבורי.
הפרטת בתי סוהר בישראל
במרץ 2004 אישרה הכנסת את תיקון מס' 28 לפקודת בתי הסוהר, שאיפשר את הקמתו של בית סוהר פרטי. לפי החוק, הוסמך שירות בתי הסוהר, באישור השר לביטחון הפנים, להתקשר עם זכיין פרטי לשם הקמה, ניהול והפעלה של בית סוהר. כלומר, בחוק זה, אימצה ישראל את מודל ההפרטה הרחב ביותר - DCFM.
מאחר שדובר בניסיון ראשון, נקבע בחוק כי יוקם בית סוהר אחד בלבד במתכונת זו (בסמוך לבאר שבע), ובו תפוסה של 800 אסירים. כן נקבעה אוכלוסיית היעד של בית הסוהר: אסירים שתקופת מאסרם אינה עולה על שנה, ושלא נקבע לגביהם, על פי פקודות שירות בתי הסוהר, כי אין להוציאם לחופשה, וכן אסירים שתקופת מאסרם (או יתרת תקופת מאסרם) אינה עולה על שלוש שנים ושניתן להוציאם לחופשה לפי פקודות שירות בתי הסוהר. עם זאת, נקבע כי במקרה והתפוסה בבית הסוהר לא תהיה מלאה, ניתן יהיה לשכן בבית הסוהר גם אסירים שתקופת מאסרם אינה עולה על שבע שנים, אם ריצו לפחות רבע מתקופת מאסרם.
כחלק מאמצעי הפיקוח על הזכיין, נקבע כי תוקם ועדה מייעצת לנציב בתי הסוהר, בכל הנוגע לזכויות האסירים בבית הסוהר הפרטי, לרבות שיקומם, רווחתם ובריאותם. חברי הוועדה יהיו שופט מחוזי בדימוס, נציג הסניגוריה הציבורית, נציג לשכת עורכי הדין, נציג המועצה לקרימינולוגיה, עובד סוציאלי ונציג הרשות לשיקום האסיר.
בנובמבר 2005 זכתה חברה בבעלות אפריקה ישראל ומנרב במכרז להקמתו והפעלתו של בית הסוהר במשך 25 שנים. עלות ההסכם בין המדינה לבין החברה נאמדה ב-1.4 מיליארד ש"ח, מתוכם 250 מיליון ש"ח להקמת בית הסוהר.
לאחר דחיית הבקשה להוצאת צו הביניים המשיכו פעולות הקמת בית הסוהר, וניתן היה להתחיל בהפעלתו בין אפריל ליוני 2009. בנסיבות אלו ביקשו העותרים, וקיבלו, צו ביניים האוסר על הפעלת בית הסוהר. בהחלטתה, כתבה נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש כי בנסיבות, בהן ניתן צו על תנאי המורה למדינה לנמק את חוקיות התיקון לפקודת בתי הסוהר שאיפשר את בניית הכלא, תהיה ההתקדמות בבנייתו "על סיכונם של הזכיין ושל המדינה".
ב-19 בנובמבר 2009 פסק בג"ץ, ברוב של 8 שופטים אל מול דעת מיעוט של השופט אדמונד לוי, כי ניהול בית סוהר בידי גורמים פרטיים אינו חוקתי, באשר עצם העברת הסמכות לכלוא לידי גורם פרטי המפיק רווח מכך מהווה פגיעה בזכות החוקתית לחירות, כמו גם בזכות החוקתית לכבוד. לפיכך נקבע כי תיקון מס' 28 לפקודת בתי הסוהר בטל מיידית
בית סוהר אלה הוקם בידי חברת א.ל.א. ניהול והחזקה, בבעלותן של אפריקה ישראל ומנרב, שהייתה גם אמורה להפעיל אותו כבית סוהר פרטי במשך 25 שנים. בעקבות פסיקת בית המשפט העליון, בה נקבע כי הפרטת בתי סוהר אינה חוקתית, רכש שירות בתי הסוהר את בית הסוהר מידי החברה. האגף הראשון אוכלס באמצע 2010, ועד סוף שנה אוכלסו גם יתר האגפים בבית הסוהר השייך למתחם כלא באר שבע.
ג'למה (השרון)
ג'למה (בערבית: الجلمة) היה כפר ערבי קטן באזור המכונה "המשולש הקטן" בקרבת טולכרם. תושבי הכפר פונו ממנו ב-1950, ועל אף פסיקת בג"ץ כי יש להתיר להם לחזור לכפרם, נהרס הכפר ב-1953 על ידי תושבי קיבוץ להבות חביבה שנבנה על אדמותיו.
ב-1945 מנו תושבי ג'למה כ-70 נפש. במהלך מלחמת העצמאות ב-1948 פונו התושבים מהכפר אך חזרו אליו לאחר חודשיים. במרץ 1950 פונה הכפר שנית מתושביו במסגרת תוכנית במשרד ראש הממשלה ל"פינוי ח'רבות קטנות במשולש וריכוז תושביהן בכפרים גדולים יותר". התושבים הועברו לכפרים ערביים שכנים - ג'ת, באקה אל-גרביה, ימה ועוד.
פסק דינו של בג"ץ לא הביא לשינוי המצב, ומבני הכפר נהרסו על ידי תושבי קיבוץ להבות חביבה שהתנחלו בינתיים על אדמות ג'למה.
שרידיו המעטים של הכפר - ערמות אבנים, טראסות ושיחי צבר מצוי - מצויים על גבעה בשטח קיבוץ להבות חביבה.
אמיליו אסטבז
אמיליו אסטבז (באנגלית: Emilio Estevez; נולד ב-12 במאי 1962 בניו יורק) הוא שחקן, מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי.
ביוגרפיה
אסטבז נולד בניו יורק שבארצות הברית, סבו מצד אביו היה מהגר מספרד. הוא בנם של השחקן מרטין שין המוכר מסדרת הטלוויזיה "הבית הלבן" ואשתו ג'נט טמפלטון. אביו ממשפחה קתולית, בעוד אימו ממשפחה בפטיסטית. הוא אחיהם הגדול של השחקנים צ'ארלי שין, רמון אסטבז ורנה אסטבז.
הוא בחר שלא לאמץ את שם הבמה של אביו ונותר עם שם ילדותו – "אסטבז".
קריירה
בשנות ה-80, שהיו תחילת הקריירה הקולנועית שלו, השתייך אסטבז לחבורת שחקנים צעירה ומבטיחה שכונתה "בראט פק" (The brat pack) שכיכבה לרוב בסרטים בהם היה מעורב הבמאי ג'ון יוז. על החבורה נמנו בין השאר רוב לאו, מולי רינגוולד, מתיו ברודריק, רוברט דאוני ג'וניור, דמי מור, ג'אד נלסון, אלי שידי ואנדרו מקארתי.
בשנת 1986 גילם אסטבז את סגן המנהל של "דיקסי בוי" ביל רובינסון, שחיסל שלוש מכונות שהתעוררו לחיים בעקבות קרינה חוצנית, בהן את משאית הגובלין הירוק בסרט "מקסימום אוברדרייב". בשנת 1987 היה אסטבז מאורס לתקופה קצרה לשחקנית דמי מור ובשנת 1992 נישא לזמרת והרקדנית פאולה עבדול, ממנה התגרש כעבור שנתיים.
דלתא N
הדלתא N או תור-דלתא N היה משגר לוויינים אמריקאי ששימש ל-9 שיגורים בין 1968 ל-1972. הטיל הוא בן לסדרת טילי הדלתא והאחרון בסדרה שקיבל אות לזיהוי. אחריו קיבלו טילי הדלתא מספר זיהוי בן 4 ספרות.
לדלתא N היו שני שלבים. השלב הראשון היה Long Tank Thor שהיה נגזרת של טיל התור וששימש בהצלחה את טילי הדלתא L והדלתא M. לשלב הראשון נוספו שלושה מאיצים מסוג קסטור 2. השלב השני היה שלב דלתא E. בשיגורים בעלי מטען כבד יותר הוספו שישה מאיצים לשלב הראשון והטיל נקרא דלתא N6 או "Super Six". שלושה שיגורים בוצעו בתצורת דלתא N6.
שיגורי הדלתא N בוצעו ב-LC-17A מנמל החלל קייפ קנוורל וב-SLC-2 מבסיס חיל האוויר ונדנברג. בשיגור אחד נכשל הדלתא N להביא את הלוויין שנשא למסלול הרצוי.
שטיח אדום
שטיח אדום הוא שטיח שצבעו אדום, אשר נפרשׂ לכבודם של האורחים בכניסה לאירוע חגיגי, ובפרט לכבודם של אח"מים, למשל בעת רדתם מהמטוס.
שטיח זה הוא מקור הביטוי "לפרושׂ שטיח אדום", שפירושו: להעניק כבוד רב.
מקור המנהג ככל הנראה בעת העתיקה. במחזה אגממנון מתואר כיצד אשתו של אגממנון מצווה עליו ללכת על שטיח אדום ולא על האדמה, דבר אשר יעורר עליו את חמת האלים - שכן שטיח אדום נחשב, לאור נדירות הצבע האדום, למיועד לאלים בלבד. באירופה של ימי הביניים נפרש שטיח לכבוד אורחים חשובים, על מנת שלא יצעדו על הרצפה הקרה; ומכיוון שאדום היה צבע יקר ערך, הוא סימל את האירוח המכובד ביותר.
המונח ידוע במיוחד בהקשר של טקס האוסקר, בו קיים שידור ארוך וקפדני, אשר נקרא לרוב "על השטיח האדום", בו מצלמים, מראיינים ובוחנים את לבושם של הסלבריטאים המגיעים לטקס, אשר הולכים על השטיח האדום בכניסה למבנה בו הוא משודר.
מטריקס: התחייה
המטריקס: התחייה (באנגלית: The Matrix Resurrections) הוא סרט מסוגת אקשן ומדע בדיוני אמריקאי. הסרט הופק בידי האחים וורנר והחברה Village Roadshow ו-Venus Castina Productions בבימויה של לאנה וצ'אוסקי, מהווה המשך לטרילוגית המטריקס ומככבים בו קיאנו ריבס, קארי-אן מוס וג'יידה פינקט סמית', אשר השתתפו גם בסרטים שקדמו לו. צילומי הסרט החלו ב-2 בפברואר 2020 בסן פרנסיסקו, בשיקגו ובגרמניה והוא יצא לאור ב-22 בדצמבר 2021.
עלילה
בתוך המטריקס, תומאס אנדרסון הוא מפתח משחקי וידאו מצליח, יוצר סדרת משחקים המבוססת על חלומות מזיכרונותיו הקלושים מהיותו ניאו. אנדרסון כל הזמן נתקל בטיפני, אם נשואה שמזכירה לו את טריניטי. אנדרסון נאבק להפריד בין המציאות הנתפסת שלו לבין חלומותיו. הפסיכולוג שלו רושם לו כדורים כחולים כדי לשמור על שפיותו. עם זאת, אנדרסון מפסיק את התרופה.
אנדרסון מנהל מופע פרטי של המשחק שלו, שהצוות האנושי של ספינת ה-Mnemosyne, מחוץ למטריקס, מגלה. באגס, קפטן ה-Mnemosyne, מוצאת את המשחק מריץ את הקוד הישן של טריניטי שגילתה את ניאו בתוך המטריקס, לפני שסוכני המטריקס מוצאים אותה. באגס מוצאת סוכן שמתנהג בצורה מוזרה, מגלה שהוא תוכנה המגלמת את מורפיאוס ועוזרת לשחרר אותו. השותף העסקי של אנדרסון, סמית', מוחק את המופע. באגס והצוות שלה מגלים שניאו עדיין בחיים, למרות מותו לכאורה בסוף מלחמת המכונות. באגס נכנסת למטריקס כדי להצטרף למורפיאוס ולשחרר את אנדרסון ולומדת שסמית' הוא באמת הסוכן סמית', שעוקב אחר אנדרסון. תוך התחמקות מסמית', באגס ומורפיאוס משכנעים את אנדרסון שהוא חי בתוך המטריקס. אנדרסון מסכים להיחלץ.
ניאו מתעורר בתוך תרמיל ורואה את טריניטי מרותקת גם כן בקרבת מקום, אבל ישויות המכונה שנשלחו על ידי באגס מחזירות אותו לפני שהוא מצליח לשחרר אותה. ניאו נלקח לספינה של באגס. מורפיוס מגלה שאנדרסון יצר אותו ואת סמית' כדי לעזור לניאו להפוך לאחד. ניאו נלקח למעוז האנושי, איו (אשר החליפה את מקומה של העיר ציון) ושם הוא פוגש את ניאובי. ניאובי מסבירה ששישים שנה חלפו בעולם האמיתי מאז מלחמת המכונות והניצולים האנושיים התחברו לכמה מהמכונות כדי להילחם בחריגה שמסכנת את המטריקס כולו. ניאובי לוקחת את ניאו לסאטי, תוכנית גולה שפגש בעבר, שמסבירה שהחריגה נוצרה לאחר מלחמת המכונות ואיכשהו הקימה לתחייה את ניאו וטריניטי ובידדה אותם. אף על פי שניאו רוצה להציל את טריניטי, סאטי מזהירה מפני זה. ניאובי מצווה על ניאו להישאר מחוץ למטריקס. באגס ובני האדם האחרים לא מצייתים לה כדי לעזור לו לשחרר את טריניטי.
ניאו ובאגס נכנסים למטריקס אך מתמודדים עם סמית' ותוכנות אחרות שרוצות להחזירה לצורתה הקודמת. בעוד באגס והצוות שלה נלחמים בגולים, ניאו נלחם בסמית' ונזכר באיטיות ביכולות שלו לכופף את כללי המציאות בתוך המטריקס. באגס לוקחת את ניאו לסדנה של טיפני, אבל לפני שניאו מסוגל לדבר איתה, הפסיכולוג שלו מופיע ומתמרן את הזמן, משתק את ניאו ומתגלה כאנליסט, תוכנה שנועדה לחקור את נפש האדם ומתפקדת כאדריכל של המטריקס החדש. הוא מסביר כשניאו וטריניטי מתו, הוא הקים אותם לתחייה כדי ללמוד אותו, וגילה שהם גברו על המערכת כשהם עבדו יחד. אם ניאו וטריניטי יישמרו קרוב זה לזה מבלי ליצור מגע, שאר בני האדם בתוך המטריקס ייצרו יותר אנרגיה עבור המכונות. השחרור של ניאו ערער את המערכת ולכן המכונות מציעות לאתחל את המטריקס. במקום זאת, האנליסט מנסה לכפות על ניאו לחזור לתרמיל שלו, ומאיים להרוג את טריניטי אם יסרב.
ניאו ובאגס נאלצים לעזוב את המטריקס כאשר ספינה אחרת שנשלחה על ידי ניאובי מחזירה את ה-Mnemosyne לאי. ניאו משכנע את ניאובי לתת לו לשחרר את טריניטי. בתוך המטריקס, ניאו מתעמת עם האנליסט ודורש ממנו לכבד את ההסכם שהושג בסוף מלחמת המכונות. ניאו מציע לשחרר את טריניטי מהמטריקס אם היא תסכים, ומסכים לחזור למטריקס בעצמו אם היא תסרב. האנליסט מסכים. כשטיפני מובאת אליהם, משפחתה (שמתגלה כבוטים שאותם יצר האנליסט) מפתה אותה להישאר במטריקס. היא דוחה אותם ומזהה את עצמה בתור טריניטי. האנליסט מתכונן להרוג אותה, אבל סמית' מתערב, עוצר זמנית את האנליסט ונותן לניאו, טריניטי והאחרים זמן לברוח. ניאו וטריניטי מנסים לקנות זמן כדי לאפשר לבאגס ולאחרים לחלץ את עצמם. השניים מגיעים לגג גורד שחקים ומזנקים משם, בתקווה שניאו יעיף אותם משם. ניאו נכשל, אך טריניטי צוברת במפתיע מעוף, מה שמאפשר להם לברוח ולהחזיר את השליטה על המטריקס.
ניאו וטריניטי חוזרים אל האנליסט, הם מודים לו שסיפק להם את ההזדמנות להתחיל מחדש ומבטיחים לו שהוא יתמודד עם השלכות קשות אם ינסה להשתלט שוב ועפים משם. עתה שניהם יעצבו את המטריקס מחדש כראות עיניהם.
הפצה
בחודש דצמבר 2020 נודע כי הסרט יצא לאור גם בשירות הסטרימינג HBO Max במקביל ליציאתו לאקרנים.
הסרט היה כישלון קופתי עם הכנסות של כ- 159.1 מיליון דולר אמריקני, מתוך תקציב של כ- 190 מיליון דולר אמריקני, ללא אפשרות כיסוי ההשקעה שלו. זאת בעקבות הביקורות המעורבות שקיבל שרובם הגדול התייחסו בעיקר לתכנים השליליים של הסרט וגרמו לקהל היעד לוותר על הרצון לראות אותו.
נונס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
חוצה את הקווים
חוצה את הקווים (באנגלית: Rogue) היא סדרת דרמה משטרתית בכיכובם של טנדי ניוטון ומרטון צ'וקאש. על אף שסט הצילומים נקבע להיות באוקלנד, קליפורניה, הסדרה צולמה בוונקובר, קנדה. כקופרודוקציה קנדית-בריטית, הסדרה הוזמנה על ידי חברת שידורי הלוויין DirecTV לשידור בערוץ Audience Network, כמו כן גם על ידי חברת שידורי הלוויין הקנדית The Movie Network ו-Movie Central.
הסדרה עלתה לשידור בבכורה ב-3 באפריל 2013. העונה הרביעית והאחרונה עלתה ב-22 במרץ 2017, ושידוריה הסתיימו ב-24 במאי 2017.
עלילה
גרייס טראוויס היא קצינת משטרה העובדת כשוטרת סמויה באוקלנד, על מנת לחקור את עסקיו הפליליים של ג'ימי לסלו, עבריין מקומי רב עוצמה. לאחר שבנה של גרייס נרצח, מבינה גרייס כי לה ולג'ימי יש מטרה משותפת. גרייס וג'ימי מתחילים לשתף פעולה בחשאי כשבאותו זמן בנו הצעיר של ג'ימי, מקס לסלו, משתחרר מהכלא ובנו השני, אלק לסלו, מתחיל להרגיש מנודה ומורחק מאביו ומהעסק המשפחתי. עם התקדמות הסדרה מגלה גרייס פרטים נוספים על האירועים שהובילו לרצח בנה ועל האנשים האחראים למעשה. היא מקבלת איומים על חיי בעלה ובתה. בנוסף, נחשפת גרייס לשחיתות עמוקה ואפלה בתחנת המשטרה בה היא עובדת כשוטרת סמויה.
הצמות של למלם
הספר "הצמות של למלם" הוא ספר ילדים של הסופרת טובה מדהני-גבייאו. הספר התפרסם לראשונה בינואר 2014 על ידי אוריון הוצאת ספרים ואוייר על ידי המאייר צבי פדלמן.
אודות הסופרת
טובה גבייאו נולדה ב-1973 ועלתה לישראל ב-1989 מאתיופיה. היא אמא ל-3 ילדים, בעלת תואר שני במנהל עסקים ומימון ועובדת כ-15 שנה במוסד לביטוח לאומי במחלקת הגבייה, בנוסף היא עוסקת בחינוך בלתי פורמלי בבתי ספר כמגשרת חינוכית וכמנחת קבוצות.
מניעים לכתיבת הסיפור
ספר זה מבוסס על סיפור אמיתי, שקרה, כאשר בתה הקטנה של מחברת הספר לא הסכימה שתקלע לה צמות, כי רצתה שיער חלק ותסרוקת כמו שאר הילדים בגן. זה היה הרגע המכונן בו החליטה לעזור לבתה ולכתוב את הספר "הצמות של למלם". הבת שלה התחברה לסיפור, הזדהתה עם "למלם" והעדיפה את הצמות על שיער חלק, ברגע הזה קיבלה הבת שלה את עצמה כמו שהיא.
הסיפור נכתב על מנת לחזק את הביטחון של יוצאי העדה האתיופית ולהשריש בילדים ערכים של קבלת האחר ואהבת השונה.
תקציר
הספר "הצמות של למלם" מתאר ילדה אתיופית קטנה בשם למלם בעלת שיער שחור, ארוך ומתולתל. אמה וורקנש נהגה לקלוע לה צמות קטנות, ולקשטן. יום אחד חזרה למלם מהגן, והחליטה שהיא רוצה תסרוקת אחרת, כמו לכל הילדים בגן. אמה של למלם וורקנש ניסתה לשכנע את למלם, שצמות הן דבר יפה ומיוחד, ולא לכולם יש את אותו שיער.
למחרת בבוקר למלם הלכה עם אביה לגן עם קוקו יפה ומסודר. כאשר למלם הגיעה לגן, לפתע הילדים רצו לחצר כדי לחפש את הצמות האבודות של למלם. למלם שאלה את הילדים "לאן אתם רצים?", "הילדים לא שמעו אותה, יצאו בריצה החוצה והתחילו לחפש משהו בכל רחבי החצר."הגננת הסבירה לילדים, שהצמות לא אבדו, ואמא של למלם יכולה לקלוע לה צמות, מתי שתבקש. לבסוף למלם הבינה, שצמות זה יפה מאוד, ושכל אחד הוא מיוחד.
יחסי קפריסין–רומניה
יחסי קפריסין–רומניה הם יחסי החוץ בין קפריסין ורומניה.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1960. רמת היחסים הקיימת בין שתי המדינות מתוארת כידידותית ומבוססת ומתחזקת על ידי שיתוף הפעולה שלהן בתוך האיחוד האירופי. קפריסין היא המשקיעה הזרה הרביעית בגודלה ברומניה. היחסים הדיפלומטיים התפתחו באמצעות שלל הסכמים דו-צדדיים מסדירים כיום את מצב היחסים ושיתוף הפעולה הקיים בין קפריסין ורומניה.
קיומן של מספר רב של קהילות רומניות בקפריסין, הממשיכות לצמוח, קובע את ההתפתחות היציבה והחיובית של יחסי קפריסין-רומניה. קשרי הידידות בין שני העמים נרקמו במשך מאות שנים של אינטראקציה ביניהם.
כשותפות ב, לקפריסין ולרומניה יש אינטרסים משותפים וחולקים חזון משותף. זו הסיבה שקפריסין תמכה מאוד בהצטרפות רומניה לאיחוד האירופי, ותומכת כיום בהצטרפות רומניה לאזור שנגן.
ג'וניור
ג'וניור (באנגלית: Junior) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1994.
עלילה
הגנטיקאי האוסטרי ד"ר אלכס הס ועמיתו הגיניקולוג ד"ר לארי ארבוגסט מפתחים ביחד תרופה לפוריות שנועדה להפחית את הסיכוי להפלה, כשהתרופה לא מאושרת על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי, כאשר חברה קנדית מוכנה להעניק להם מימון על מנת שימשיכו במחקר שלהם וזאת בתנאי שיימצאו מתנדבת שתיקח את התרופה, אלכס מטיל ספק בכך שאישה בהריון תסכים לקחת תרופה שלא אושרה, לארי משכנע אותו להכניס את עצמו להריון בביצית בשם הקוד "ג'וניור".
אלכס חווה במהלך ההריון מספר תסמינים רפואיים אך מחליט להמשיך עם ההיריון עד הסוף ויולד תינוק בריא.
הטלוויזיה החברתית באינטרנט
הטלוויזיה החברתית באינטרנט הוא אתר אינטרנט ישראלי המהווה במה לארגונים חברתיים ארגוני שמאל ושמאל רדיקלי. האתר מעודד את האזרחים לקחת חלק ביצירת התכנים והפצתם באינטרנט. האתר החל לפעול בינואר 2006 במסגרת "קהילת סינקופה".
מייסד האתר הוא אהוד שם טוב. צוות האתר כולל ועד מנהל, צוות עובדים ומערך מתנדבים. ב-2008 הוקמה מועצה ציבורית הכוללת בין השאר את פרופ' נועם חומסקי, פרופ' אבישי ארליך, פרופ' גדי אלגזי, ד"ר יוסי דהאן, עו"ד יפעת סולל, פרופ' ירון אזרחי, עו"ד מיכאל ספרד, חברות הכנסת לשעבר פרופ' נעמי חזן ותמר גוז'נסקי ואנשי התקשורת אורנה בן דור וגיא מרוז. האתר נתמך על ידי הקרן החדשה לישראל וקרנות נוספות.
נכון ל-2014 יש באתר כ-1500 סרטונים וכתבות ווידאו, רובם בהפקת האתר וחלקם בהפקת ארגונים חברתיים ופעילים. כתבות הווידאו שהופקו על ידי הערוץ זמינות לשימוש ברישיון חופשי - CC-BY 4.0.
בין הארגונים שתכניהם מוצגים באתר: גוש שלום, האגודה לזכויות האזרח, קואליציית נשים לשלום, הקואליציה למאבק בסחר בנשים, קהילת סינקופה, יש גבול, שתיל, זוכרות, קו לעובד, הקרן החדשה לישראל, בצלם, הפורום למאבק באבטלה, ארגוני זכויות בעלי חיים, בית הספר למחול הקבוצה ביפו, ועמותת מען.
ב-2012 ובאפריל 2014, סמוך ליום הזיכרון לשואה ולגבורה, פרסם האתר סרטונים פרובוקטיביים של נטלי כהן וקסברג שזכו לתגובות חריפות.
מגזין הטלוויזיה החברתית משודר בערוץ הקהילתי (אפיק 98).
אוסטרקיזם
אוֹסְטְרָקִיזם (ביוונית όστρακισμός) היה נוהל פוליטי שנוצר באתונה העתיקה, שבמסגרתו ניתן היה להגלות אחד מאזרחי העיר לתקופה של עשר שנים. במשך הזמן אימצו נוהל זה פולייס נוספות כארגוס, מגארה, מילטוס וסירקוסאי.
מטרה
המטרה המוצהרת של האוסטרקיזם הייתה הגנה על המשטר הדמוקרטי באתונה מפני עליית טיראן. במובן זה האוסטרקיזם היה לקח שנלמד מתפיסתו של פייסיסטראטוס את השלטון ושלטונו הטיראני.
בפועל שימש האוסטרקיזם להכרעה במאבקים פוליטיים, בדרך כלל מאבקים על דרך מדינית. התוצאה של האוסטרקיזם הייתה סילוק אחד המנהיגים מהזירה הפוליטית, מהלך שהכריע לטובת הקו המדיני אותו הוליכו יריביו. בדרך זו ניתן היה למנוע קיפאון מדיני או תנודות חריפות במדיניות.
סקודה
היסטוריה
לאחר המלחמה החלה החברה לייצר גם משאיות, אך ב-1924 נקלעה לקשיים כלכליים ונפגעה עקב שרפה במפעליה, מה שהוביל אותה להתמזגות עם חברת "סקודה וורקס", התאגיד התעשייתי הגדול ביותר באוסטרו-הונגריה ולאחר מכן בצ'כוסלובקיה. לאחר תקופת האטה בשל השפל הכלכלי הגדול, התאוששו מכירות מכוניות סקודה עם דגמים מצליחים כמו ה"פופולר" בשנות ה-30 של המאה ה-20. החברה רכשה שליטה על חברת "אוויה" שהייתה יצרנית מטוסים.
אוסטרקיזם
נוהל
ההחלטה על הרחקת אזרח יכלה להתבצע רק פעם בשנה - ולגבי אזרח אחד בכל פעם. לקבלת ההחלטה היו שני שלבים:
סקודה
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה, עת נכבשה צ'כוסלובקיה בידי הנאצים, הוסבו מפעלי סקודה לחלק מ"הרמן גרינג וורקה" ושירתו את המאמץ המלחמתי הגרמני.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ובעקבות עליית הקומוניזם בצ'כוסלובקיה, הופרדה סקודה אוטו מחברת האם סקודה ואיבדה שווקים רבים במדינות לא קומוניסטיות. עם זאת, דגמיה זכו למוניטין טובים ודגמים כמו ה-440 ספרטק, 445 אוקטביה, פליסיה ו-1000MB נודעו כמכוניות עמידות ואמינות מאוד. משאיות סקודה בעלות הנעה 8*8 שירתו בצבאות ברית ורשה. גם במדינות ערב היה ביקוש למשאיות מתוצרת סקודה ובמהלך מלחמות ישראל, רבות מהן נפלו שלל בידי צה"ל.
אוסטרקיזם
זכויות המורחק
כעבור עשר שנים מיום ההרחקה הותר למורחק לשוב אל העיר ולהנות מזכויות אזרח מלאות. יוצא דופן בודד היה במקרה של מלחמה, או אז ניתן היה "לקרוא לדגל" אזרח שהורחק באוסטרקיזם, מבלי להמתין לתום עשר השנים. יוצא דופן זה היה חיוני במיוחד לאור העובדה שמורחקים רבים כיהנו גם כמפקדים צבאיים בכירים באתונה.
יחסי אנדורה–רומניה
יחסי אנדורה–רומניה הם יחסי החוץ בין אנדורה ורומניה.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-6 ביוני 1996. רומניה היא חלק מהאיחוד האירופי, בעוד אנדורה אינה חברה מלאה באיחוד האירופי, אך נהנית מקשרים מיוחדים עמו. הדגלים הלאומיים של שתי המדינות דומים מאוד ומוצבים באותו סדר, אך להבדיל מדגל רומניה, לדגל אנדורה יש סמל במרכז הדגל. גם היחס בין הרוחב ובין הגובה שונה, בדגל רומניה היחס הוא 2:3, בעוד בדגל אנדורה היחס הוא 7:10.
אוסטרקיזם
ההבדל בין האוסטרקיזם להליך משפטי
האוסטרקיזם לא היה הליך משפטי. ההרחקה של אזרח מהעיר לא נחשבה כעונש ובתאוריה לא היה כל מועמד "רשמי" להרחקה. מי שהוחלט על הרחקתו לא יכול היה לערער על ההרחקה. האתונאים ראו בהגליה גזרה על הפרט למען הגנה על החוקה.
ראשיתו של האוסטרקיזם
על פי אריסטו, הנוהל נקבע כחלק מהרפורמה של קלייסתנס (508/7 לפנה"ס). האוסטרקיזם הוצא אל הפועל בפעם הראשונה בשנת 488 לפנה"ס בהרחקתו של היפרכוס בן כארמוס איש קוליטוס - ממקורבי פיסיסטראטוס (אין להתבלבל עם היפארכוס בנו של פייסיסטראטוס). ההרחקות הראשונות באוסטרקיזם אכן היו של אישים שנחשדו בתמיכה במשטר הטיראני.
אריסטו נותן שתי סיבות למשך הזמן הרב שעבר מהרפורמה של קלייסתנס ועד להפעלת האוסטרקיזם בראשונה, 22 שנה לאחר הדחת הטירניה ב-510 לפנה"ס. ההסבר הראשון הוא פסיכולוגי, המקשר את הפעלת האוסטרקיזם בעליה בביטחון העצמי של העם האתונאי, שנבעה מהניצחון בקרב מרתון (490). הסיבה השנייה קשורה גם היא לקרב מרתון - שכן הטיראן המודח היפיאס בן פיסיסטראטוס שיתף פעולה עם הפרסים בפלישתם ליוון ובכך עורר את חמת העם על כל מי שעלול היה לעזור לעלייתו המחודשת לשלטון.
השימוש באוסטרקיזם כנשק פוליטי
עם הזמן, ככל שסכנת הטירניה התרחקה, הלך וגבר השימוש באוסטרקיזם כאמצעי להכרעת מאבקים פוליטיים. מרשימת המורחקים במחצית הראשונה של המאה החמישית עולה כי מצביאים ומדינאים בולטים רבים הורחקו בדרך זו. הייתה זו התקופה של התבססות הדמוקרטיה באתונה כאשר מאבקים רבים עדיין ניטשו בין תומכי הדמוקרטיה לבין מתנגדיה.
על אף שבאופן רשמי עדיין נועד הנוהל להגן על המשטר מפני טיראניה, הרי שבאופן טבעי הורחקו דווקא אותם מנהיגים שהפופולריות שלהם הייתה בירידה, כאלו שהקו המדיני אותו הובילו היה במיעוט. בכך תרם האוסטרקיזם למניעת קיפאון מדיני (על ידי מיעוט חזק מדי הכופה חוסר מעש על הרוב) או תנודות חזקות במדיניות (על ידי עלייתו של מנהיג שדרכו נדחתה על ידי הרוב).
מתוך מורכבותו של נוהל ההרחקה נובע כי הפעלתו הייתה צריכה להיות מספיק חשובה כדי להניע מספר גדול מאוד של מצביעים. ניתן להניח שהנוהל הופעל כאשר הייתה מחלוקת חריפה בנושאי מדיניות, ואף על פי שלא צוינו בשמם היה ברור למצביעים מיהם המועמדים להרחקה. הממצאים הארכאולוגיים, הכוללים כ-12,000 אוסטרקונים שנמצאו באגורה של אתונה ובבית הקברות ברובע הקרמיקוס, מלמדים על הצבעות "מאורגנות" כנגד מועמדים. נמצאו "סדרות" של אוסטרקונים הנושאים אותו כתב יד וכפי הנראה חולקו מראש לאזרחים על מנת לארגן את הרחקתו של מועמד מסוים.
הדעיכה
ההרחקה האחרונה באוסטרקיזם, זו של היפרבולוס, הייתה תוצאה של קנוניה פוליטית בין שני יריבים מרים, אלקיביאדס וניקיאס. כל אחד מהשניים היה מועמד "טבעי" להרחקה באותה שנה, אך לשם מניעת ההרחקה שיתפו השניים פעולה באופן יוצא מן הכלל וניצלו את השפעתם להרחקתו של אדם שלישי.
פלוטרכוס מציין את האירוע כסיבה העיקרית להפסקת ההרחקות. למעשה, לא בוטל החוק וההצבעה בדבר הצורך בהרחקה המשיכה להתקיים מדי שנה בפריטניה השישית, גם במאה הרביעית לפנה"ס - שנים רבות לאחר ההרחקה האחרונה.
בספרו "הדמוקרטיה הקלאסית" טוען פרופ' אפרים דוד כי "האתונאים הפסיקו להשתמש בשיטה לא רק מכיוון שהתברר כי היא עלולה ליצור קנוניות פוליטיות, אלא גם, ובעיקר, מכיוון שהייתה מבוססת על הנחה שעבר זמנה, כי די בסילוקו של מנהיג בעל השפעה להוריד ביעילות מסדר היום הציבורי את הקו המדיני שהוא הוביל". הפוליטיקה האתונאית, לטענתו, הפכה מורכבת בהרבה מכדי שניתן יהיה לפתור מחלוקות פוליטיות באמצעות אוסטרקיזם. במקבילת לדעיכת השימוש באוסטרקיזם, נראה כי השימוש בתביעה מסוג גראפה פאראנומון גברה. כך, חוקרים רבים רואים את הקשר בין עליה בשימוש תביעה זו, למול ירידה בשימוש באוסטרקיזם. יש אף חוקרים הסבורים כי תביעת הגראפה פאראנומון התפתחה בעקבות הירידה בשימוש באוסטרקיזם.
הביקורת על השיטה
בכתבים העתיקים ניתן למצוא ביקורת מרומזת בלבד על השיטה, בעיקר בהתייחסותו של פלוטרכוס להרחקותיהם של אריסטידס ושל היפרבולוס. מדבריו על הנושא, דומה שפלוטרכוס מצא שני פגמים עיקריים באוסטרקיזם:
המחקר המודרני, לעומת זאת, מבקר את השיטה מנקודת מבטן של הדמוקרטיות הליברליות המודרניות. עיקרי הביקורת המודרנית הם:
יש לזכור כי נקודת השקפה מודרנית זו לא הייתה מנת חלקם של אזרחי אתונה. הלך הרוח האתונאי ראה את הפגיעה בפרט כמחיר סביר לשם ההגנה על החוקה. על פגיעה זו הטילו האתונאים ריסון רב ובמשך תקופת קיומה של הדמוקרטיה האתונאית - כ-200 שנה, כמעט שלא נעשה שימוש באוסטרקיזם. איפוק זה עומד בניגוד לנעשה באותה התקופה בערים ומדינות אחרות בהן המשטר היה אוליגרכי, טיראני או מונארכי, ואשר הגליות (ואף רצח מתנגדי המשטר) היו עניין של מה בכך.
סקודה
היסטוריה
במהלך שנות ה-80 עדיין ייצרה סקודה (שנקראה אז Automobilové závody, národní podnik, Mladá Boleslav) מכוניות שבוססו על תכנון מיושן משנות ה-60. לעומת מתחרותיהן המודרניות ממערב אירופה הן נראו פרימיטיביות ואף עוררו גיחוך. בדיחות רבות סופרו אודותיהן, למשל "איך מכפילים את ערכה של סקודה? ממלאים בה דלק!".
נקודת המפנה הגיעה בשנת 1987 עם דגם הפייבוריט. הפייבוריט עוצב בידי המעצב האיטלקי ברטונה, ובעזרת טכנולוגית מנועים שנקנתה מחברות מערב אירופיות, סקודה הצליחה לייצר דגם שיכל להתחרות בשוקי המערב. הדגם היה עדיין מיושן יחסית וסבל מאיכות ייצור נמוכה, אך הפער החל להסגר במהרה והדגם היה ללהיט מכירות במזרח אירופה.
מהפכת הקטיפה בצ'כוסלובקיה הביאה להפרטת החברה, והממשלה הצ'כית החליטה למוכרה למשקיע זר. קבוצת פולקסווגן נבחרה ב-1990, וב-16 באפריל 1991 בוצעה בפועל רכישה של חלק מהחברה ו"סקודה" הפך למותג הרביעי של תאגיד פולקסווגן (בנוסף לפולקסווגן, אודי וסיאט). זאת, אף על פי שהמכירה לחברה גרמנית עוררה ביקורת באותה עת. מהלך הרכישה של חברת סקודה הושלם ב-2001 והחברה עברה במלואה לבעלות התאגיד הגרמני.
איכות המכוניות השתפרה בהשקעה ניכרת של פולקסווגן בעיצוב ובטכנולוגיה. דגם הפליסיה שהוצג ב-1996 עדיין התבסס על רצפת הפייבוריט, אך עם מנועי ומכללי פולקסווגן, והצליח בשוק בהציעו מכונית בסיסית טובה במחיר תחרותי. דגמי האוקטביה והפאביה מתבססים במלואם על המרכבים והמכללים של פולקסווגן. האוקטביה חולקת את מרבית חלקיה עם פולקסווגן גולף, אאודי A3 והסיאט לאון; הפאביה היא אחותה של הפולו לבית פולקסווגן והאיביזה של סיאט. דגמים אלו זכו להצלחה באירופה. דגם הסופרב שהוצג בשנת 2001 הציב את סקודה לראשונה בשוק מכוניות הסלון. בשנת 2006 השיקה סקודה את הדגם רומסטר בקטגוריית Panel van ובשנת 2010 השיקה סקודה את רכב הקרוסאובר הראשון שלה, שכונה יטי.
ספורט מוטורי
סקודה החלה להתחרות במרוצי אליפות הראלי העולמית ב-1999 עם דגם האוקטביה. בשנת 2003 הוחלף הדגם לפאביה.
בישראל
מכוניות מתוצרת סקודה הגיעו לארץ ישראל לראשונה בתקופת המנדט. מאז לא חודש הייבוא עד לתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 כיוון שסקודה הצ'כית הייתה חלק מהגוש הסובייטי שהיה מאחורי "מסך הברזל" וכיוון שרוב מכוניותיה היו מיושנות ויועדו בעיקר למדינות הסובייטיות. בסוף שנות ה-80, עם הצגתה של הפייבוריט המודרנית והשלמת רכישתה של החברה על ידי תאגיד פולקסווגן, החל היבוא הסדיר של מכוניות סקודה לישראל, על ידי חברת סכו-קאר, שהייתה בבעלות שלמה שמלצר.
בשנות ה-90 הגיעו לישראל שלושה דגמים עיקריים של סקודה, הפייבוריט הקומפקטית, הפורמן שהיה גרסת סטיישן של הפייבוריט והטנדר שזכה לכינוי "פיק אפ". האחרון זכה בישראל להצלחה גדולה ודחק מהשוק את מתחרהו, סובארו טנדר, בעיקר בזכות העובדה שהיה מוכר לצורך הפחתת מיסוי.
בשנת 2000 השלים תאגיד פולקסווגן את רכישתה של סקודה וייבוא המכוניות לישראל עבר מידיה של סכו-קאר לידיה של צ'מפיון מוטורס. צ'מפיון מוטורס מייבאת לישראל את מבחר הדגמים המלא של היצרנית ובעשור השני של המאה ה-21 זוכה המותג להצלחה נאה בשוק הישראלי. האוקטביה משמשת כרכב פופולרי למונית מאז תחילת העשור הראשון של המאה ה-21, הסופרב משמשת כרכב שרד לרבים מהפוליטיקאים בשל היותו מאוד מרווח ובעל מחיר נמוך יחסית למותגי יוקרה אחרים. מאז שנת 2013 סקודה הוא המותג הנמכר ביותר בישראל שאינו ממזרח אסיה. שיאה של הפופולריות של סקודה בישראל באה לידי ביטוי בהשקה העולמית של הסקודה סקאלה שנערכה בפתח תקווה.
נתוני מכירות
על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר רכבים פרטים ומסחרים עד 3.5 טון):
סקודה וורקס
סקודה וורקס הייתה אחת התשלובות התעשייתיות הגדולות באירופה, ונוסדה על ידי אמיל שקודה ב-1899. עד מהרה היא הייתה ליצרן מוביל של תותחים כבדים, מרגמות, קטרים, ספינות, טורבינות ומטוסים. סקודה הייתה הראשונה בעולם לייצר צריחי תותחים בעלי שלושה קנים, עבור ספינות הצי האוסטרו הונגרי. עבור הצבא הגרמני ייצרה סקודה את טנקי LT-35 ו LT-38, הידועים יותר בשמותיהם הגרמניים "פאנצר 35(t)" ו"פאנצר 38(t)". בסוף המאה ה-20 עסקה החברה בעיקר בייצור מכונות כבדות כציוד לכורים גרעיניים וקטרי רכבת, אך כשלים ניהוליים וחוסר התקדמות טכנולוגית החלישו אותה והיא חדלה מלתפקד כחברה פעילה.
האיש הרזה (סרט)
האיש הרזה (באנגלית: The Thin Man) הוא סרט פשע אמריקאי בשחור-לבן משנת 1934, עם ויליאם פאוול ומירנה לוי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "האיש הרזה" מאת דשיל האמט (1934).
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר:
בשנת 1997 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בספריית הקונגרס "על היותו בעל חשיבות תרבותית, היסטורית ואסתטית".
הצלחת הסרט הביאה להפקת חמישה סרטי המשך בשנים 1936, 1939, 1941, 1945, 1947 שבכולם כיכבו ויליאם פאוול ומירנה לוי בתפקידים הראשיים.
תקציר העלילה
ניק צ'ארלס (ויליאם פאוול) ואשתו נורה (מירנה לוי) באים מסן פרנסיסקו לניו יורק לפגוש חברים. ניק היה בלש מוצלח ומפורסם אך לאחר שהתחתן עם נורה היפה והעשירה, פרש מעיסוקו לניהול עסקיה של אשתו.
סלייד ויינאט (אדוארד אליס) הוא ממציא עשיר ומוזר, גבוה ורזה. הוא עומד לחתן את בתו דורותי (מורין או'סליבן) ומגלה שחסרים 50.000 דולר בכספתו. הוא מאשים את מזכירתו ג'וליה וולף (נטלי מורהד) בגניבה ומאיים עליה. סלייד גרוש ממימי (מינה גומבל) שנישאה לכריס יורגנסון (סזאר רומרו) הצעיר והבטלן המשמש לה כג'יגולו וחי על חשבונה. הוא סיפר לה כי עדיין לא התגרש מאשתו.
סלייד נפגש עם עורך דינו הרברט מקולי (פורטר האל) ואחר כך נעלם. דורותי המודאגת פונה לניק שהוא ידיד המשפחה ומבקשת ממנו לחקור את היעלמותו. בו זמנית חוקר את התעלומה קצין המשטרה לוטננט גילד (נט פנדלטון). מימי הולכת לג'וליה כדי לקבל כסף ומוצאת אותה ירויה עם שרשרת שעונו של סלייד בכפה. סלייד הנעלם מוכרז כרוצח.
ניק וגילד חוקרים את העבריין נונהיים (הרולד הובר) שהיה ידיד של ג'וליה. הוא יודע מי הרוצח ורוצה לסחוט ממנו 5,000 דולר דמי שתיקה אך הוא מחוסל באותו אקדח שחיסל את ג'וליה. סלייד מואשם כעת ברצח כפול אך עדיין לא נמצא.
כריס הולך בלילה עם כלבו למעבדתו של סלייד ומוצא שם שרידי גופה. לידה נמצאים בגדים של איש שמן עם שעון שמזוהה כשעונו של יריב של סלייד שנעלם לפני מספר חודשים. סלייד מואשם כעת ברצח שלישי אך ניק שמכיר היטב את סלייד מוצא בבדיקת קרני רנטגן רסיס בעצם השוק של השלד. הוא מזהה שזה סלייד אך לא מגלה לאף אחד.
ניק ונורה מזמינים את כל המעורבים לסעודה בה מגלה להם ניק לראשונה שהגופה שנמצאה היא של סלייד ומגלה למימי שהצוואה שכתב מקולי כללה תנאי שלא תקבל דבר אם תינשא. ניק מגלה לה כי כריס עדיין נשוי ולכן נישואיה מבוטלים והיא יכולה לרשת את כל רכושו של סלייד. מימי ההמומה מפלילה את מקולי שמעל בכספי סלייד ביחד עם ג'וליה. מקולי יורה באקדחו אך מופל.
כעת ניק ונורה חוזרים שוב ברכבת לסן פרנסיסקו עם דורותי ובעלה הטרי.
פנחס דשבסקי
פנחס ס' דָשֶׁבְסקי (בכתיב יידי: דאשעווסקי; ברוסית: Пинхас Израилевич Дашевский; 1879 – 1934?) היה סטודנט יהודי-רוסי ופעיל ציוני, שביצע ניסיון התנקשות בחייו של אחד המסיתים העיקריים לפוגרום קישינב. מעשהו הותיר רושם עז בעולם היהודי.
קורות חיים
דשבסקי נולד למשפחה יהודית מתבוללת בעיירה קוֹרוֹסְטִישֵׁב (Коростышев) שבפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). בשנת 1897 הצטרף לציונות, והיה ממייסדי אגודת סטודנטים ציונית-סוציאליסטית אקטיביסטית בקייב. בשנת 1902 הגיע לעיר קובל שבווהלין שם עסק בהוראה פרטית.
בעקבות פרעות קישינב (1903), שגרמו זעזוע בעולם היהודי ושבעקבותיהן נשמעו קריאות רבות להתקוממות יהודית, פרסם עם חבריו מכתב הקורא ליהודי רוסיה להתעורר להתנגדות ולהגנה עצמית. לאחר מכן, החליט דשבסקי לנקום את נקמת הנרצחים בעצמו, נסע לסנט פטרסבורג ותקף בסכין את העיתונאי האנטישמי פאוול קרושבאן (Pavel Krushevan), מבכירי האימפריה הרוסית. אחרי התקיפה הסגיר עצמו לידי המשטרה.
דשבסקי נשפט לחמש שנות עבודת פרך, אולם עורך הדין היהודי ישראל גרוזנברג, שהיה פעיל למען זכויות היהודים ברוסיה, הצליח להמתיק את גזר דינו, ודשבסקי שוחרר מכלאו ב-1906. לאחר שיחרורו דשבסקי חזר לקובל, נשא לאשה את בת העיר אנה שנקר שם נולדה להם בת יחידה בשם רוזיה.
בשנת 1910 ביקר בארץ ישראל, והתקבל בלבביות על ידי היישוב. שב לרוסיה, והשלים את לימודיו כמהנדס כימי. נשאר נאמן לציונות, וכך לאחר מהפכת אוקטובר נאסר בידי השלטונות הסובייטים, הורשע בפעילות ציונית ונידון לגלות בסיביר. נפטר בכלא, בגיל 56.
על שמו נקרא רחוב בעיר תל אביב.
הנס הכלכלי היפני
הנס הכלכלי היפני הוא כינוי לתקופת השיא של הצמיחה הכלכלית ביפן בתקופה שבין השנים שאחרי מלחמת העולם השנייה לתום המלחמה הקרה. במהלך הגאות הכלכלית, יפן הפכה במהירות לכלכלה השנייה בגודלה בעולם (אחרי ארצות הברית). בשנות התשעים החלה הדמוגרפיה ביפן לשרור בקפאון, וכוח העבודה כבר לא התרחב, כפי שהיה בעשורים הקודמים, אף על פי שפריון העבודה נותר גבוה.
רמת ארול
רמת ארול (באנגלית: Erul Heights; בבולגרית: Ерулски възвишения) היא רמה בחצי האי טריניטי, שבחצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
שיא גובהה של הרמה 1,092 מטרים מעל פני הים (בפסגת גיגן).
הרמה גובלת בקרחון ראסל המזרחי, שמדרום לה; ובהדום הקרח קונו, שמצפון לה.
הנס הכלכלי היפני
תרומות ממשלתיות
ההתאוששות הפיננסית היפנית נמשכה גם לאחר עזיבת כוחות הכיבוש האמריקאים את יפן ב-1952, והבריחה הכלכלית שנגרמה על ידי מלחמת קוריאה שככה. הכלכלה היפנית שרדה את המיתון העמוק שנגרם כתוצאה מירידת בתשלומים מארצות הברית לרכישות צבאיות והמשיכה לצבור רווחים. בסוף שנות ה-60 עלתה יפן מאפר מלחמת העולם השנייה והשיגה התאוששות כלכלית מהירה ומדהימה. ממשלת יפן תרמה ל״נס הכלכלי״ היפני שלאחר המלחמה על ידי עידוד הצמיחה של הסקטור הפרטי, תחילה על ידי הנהגת תקנות ופרוטקציוניזם, ניהלו ביעילות משברים כלכליים ומאוחר יותר התמקדו בהרחבת הסחר.
הקדמה
הנס הכלכלי היפני מתייחס לגידול המשמעותי בכלכלת יפן בתקופה שבין סוף מלחמת העולם השנייה לבין סוף המלחמה הקרה (1945 – 1991). ניתן לחלק את הנס הכלכלי לארבעה שלבים: ההתאוששות (1946 – 1954), העלייה הגבוהה (1955 – 1972), העלייה המתמדת (1972 – 1992) והעלייה הנמוכה (1992 – 2017).
רמת ארול
אורכה של הרמה 8 קילומטרים, החל ממעבר בנץ, לכיוון מזרח- דרום-מזרח לכיוון מפרצון סמוקיניה.
הנס הכלכלי היפני
שלב ההבראה (1946 – 1954)
יפן נפצעה קשות במלחמת העולם השנייה. למשל, בזמן המלחמה, "תעשיית הכותנה היפאנית הובאה על ברכיה עד סוף מלחמת העולם השנייה, שני שלישים של תעשיית צמר הגפן מלפני המלחמה, נגזלו על ידי מנהלי המלחמה, והפצצות והרס של אזורים עירוניים גרמו להמשך אובדן של 14 אחוז מקיבולת אריגה". עם זאת, היכולת של התאוששות שהדהים את העולם, להרוויח את התואר של "הנס הכלכלי היפני". באופן כללי, כל מדינה חוותה מידה מסוימת של צמיחה תעשייתית בתקופה שלאחר המלחמה, אותן מדינות שהשיגו ירידה כבדה בתפוקה התעשייתית עקב נזקי מלחמה כמו יפן, מערב גרמניה ואיטליה, השיגו התאוששות מהירה ביותר. במקרה של יפן, הייצור התעשייתי ירד ב -1946 ל -27.6% מהתקופה שלפני המלחמה, אך התאושש ב -1951 והגיע ל -350% ב -1960.
רמת ארול
הרמה מתנשאת מעל תעלת הנסיך גוסטב, וים ודל, שמדרום מזרח לה.
מיפוי הרמה
הרמה מופתה על ידי סוקרים גרמנים ובריטיים בשנת 1996.
הנס הכלכלי היפני
שלב ההבראה (1946 – 1954)
אחת הסיבות להחלמה מהירה של יפן מטראומת המלחמה הייתה הרפורמה הכלכלית המוצלחת של הממשלה. הגוף הממשלתי שעסק בעיקר במדיניות התעשייתית ביפן היה משרד המסחר והתעשייה. אחד הרפורמות הכלכליות הגדולות היה לאמץ את "מצב ייצור משופע" (傾斜 生産方式 keisha seisan hoshiki ). "מצב ייצור משופע" מתייחס לייצור שנוטה בעיקר להתמקד בייצור של חומרי גלם כולל פלדה, פחם וכותנה. ייצור טקסטיל הכבושים יותר מ 23.9% מכלל הייצור התעשייתי. יתר על כן, כדי לעורר את הייצור, הממשלה היפנית תמכה בגיוס חדש של העבודה, במיוחד העבודה הנשית. על ידי הגברת הגיוס של עבודת נשים, יפן הצליחה להתאושש מן ההרס. חקיקת הגיוס כללה שלושה מרכיבים: המגבלה על גיוס אזורי והעברת עובדים, איסור על גיוס ישיר של עוזבי בתי ספר חדשים, וגיוס ישיר של יוצאי בתי ספר לפי תקנות מפורטות מפורשות של משרד העבודה.
הסיבה השנייה המהווה את ההתאוששות המהירה של יפן ממלחמת העולם השנייה הייתה פרוץ מלחמת קוריאה. כאשר ארצות הברית השתתפה בסכסוך בחצי האי הקוריאני, היא פנתה לכלכלת יפן לרכישת ציוד ואספקה משום שהלוגיסטיקה של המשלוחים מארצות הברית הפכה במהרה לבעיה משמעותית עבור הצבא. התעשייה היפנית סיפקה במהרה את התחמושת הנדרשת ולוגיסטיקה לכוחות האמריקאיים הנלחמים בקוריאה. הביקוש עורר את הכלכלה היפנית, שאיפשר לה להתאושש במהירות מחורבן המלחמת באוקיינוס השקט ולספק את הבסיס להתרחבות המהירה שאמורה הייתה להתרחש.
רמת ארול
מקור השם
הרמה נקראת על שם היישוב ארול שבמערב בולגריה.
השם אומץ רשמית ב-6 בדצמבר 2010.
הנס הכלכלי היפני
שלב ההאצה (1954 – 1972)
לאחר שקיבלה תמיכה מארצות הברית וביצעה רפורמות כלכליות מקומיות, יפן הצליחה להמריא משנות החמישים ועד לשנות השבעים. יתר על כן, יפן השלימה גם את תהליך התיעוש שלה והפכה לאחת המדינות המפותחות הראשונות במזרח אסיה. שנתון כלכלי יפני מ 1967 עד 1971 מראה סימניה לעלייה משמעותית בפעילות הכלכלית. הסיבות להשלמת התיעוש ביפן הן גם מסובכות, והמאפיין העיקרי של תקופה זו הוא השפעת המדיניות הממשלתית של ממשל הייאטו איקדה, צריכה עצומה וייצוא עצום.
ב -1954 נכנסה לתוקף מערכת הכלכלה של משרד המסחר והתעשייה היפני(MITI) משנת 1949 ועד 1953. ראש הממשלה הייאטו איקדה, שג'ונסון מכנה "האדריכל היחיד החשוב ביותר של הנס הכלכלי היפני", המשיך במדיניות של תיעוש כבד. מדיניות זו הביאה להופעה של "עודף ההלוואות" (נוהג הממשיך כיום), שבו הבנק המרכזי של יפן מנפיק הלוואות לבנקים עירוניים, אשר בתורם נותנים הלוואות לקונגלומרטים תעשייתיים. מאחר שהיה מחסור בהון ביפן, הלווים התעשייתיים לוו מעבר ליכולתם לפרוע, לעיתים קרובות מעבר לערכם הנקי, וגרמו לבנקים העירוניים ללוות יתר מהבנק המרכזי של יפן. זה נתן לבנק הלאומי של יפן שליטה מלאה על הבנקים המקומיים התלויים.
מערכת ההשערות יתר על המידה, בשילוב עם הרפיית חוקי האנטי- מונופול של הממשלה (שריד של שליטה ב- SCAP), הובילה גם להופעתן מחדש של קבוצות קונגלומרטיות בשם קיירטסו ששיקפו את הקונגלומרטים בתקופת המלחמה, או zaibatsu. בהנהגת שיפורים כלכליים של אנשי עסקים ביעילות הקצאת משאבים והפכה לכוח תחרותי בינלאומי.
בלב הצלחתם של הקונגלומטים של הקונגרסים ניצבו בנקים עירוניים, שהשאילו בנדיבות, ויצרו אחזקות צולבות בתעשיות מגוונות. הקיירטסו דחף לאינטגרציה אופקית ואנכית, נעילת חברות זרות בתעשיות היפאניות. לקיירטסו היו יחסים הדוקים עם MITI ואחד עם השני באמצעות הצטלבות של מניות ומתן הגנה מפני השתלטות של זרים. לדוגמה, 83% מהמימון של בנק הפיתוח של יפן הלך לעבר תעשיות אסטרטגיות: בניית ספינות, חשמל, פחם ופלדה. הקיירטסו הוכיח כאמצעי שהגן על המשק היפני מפני השתלטות זרה.
ממשל איקדה גם הנהיג את מדיניות הקצאת המט"ח, מערכת של בקרות יבוא המיועדת למנוע את הצפת השווקים ביפן על ידי סחורות זרות. MITI השתמשה בהקצאת המט"ח כדי לעורר את הכלכלה על ידי קידום היצוא, ניהול השקעות ומעקב אחר כושר הייצור. ב -1953, ביצע "MITI" את מדיניות הקצאת המט"ח כדי לקדם תעשיות מקומיות ולהגדיל את התמריץ ליצוא על ידי שינוי מערכת הקישור ליצוא.
בתקופת השיקום ולפני משבר הנפט ב -1973, הצליחה יפן להשלים את תהליך התיעוש שלה, תוך שיפור משמעותי ברמת החיים ועלייה משמעותית בצריכה. הצריכה החודשית הממוצעת של משקי הבית העירוניים הוכפלה בין השנים 1955 ל -1970. כמו כן, גם שיעורי הצריכה ביפן השתנו. הצריכה בצרכים היומיומיים, כגון מזון ובגדים והנעלה, הלכה ופחתה. לעומת זאת, הצריכה של בידור, פעילויות בידור וסחורות גדלה, כולל רהיטים, תחבורה, תקשורת, קריאה. העלייה הגדולה בצריכה עוררה את צמיחת התמ"ג, שכן היא תמכה בייצור.
ייצוא עצום: שנות השישים הזהב ולעבור לסחר הייצוא
תקופת הצמיחה הכלכלית המהירה בין השנים 1955 ו -1961 סללה את הדרך לשגשוג בשנות השישים, העשור השני שקשור בדרך כלל לנס הכלכלי היפני. ב -1965 נאמד התמ"ג הנומינלי ביפן ב -91 מיליארד דולר בלבד. חמש עשרה שנים לאחר מכן, בשנת 1980, התמ"ג הנומינלי זינק ל -1.065 טריליון דולר.
בהנהגתו של ראש הממשלה איקדה, השר לשעבר של MITI, התחייבה הממשלה היפנית ליישם את תוכנית "הכפלת ההכנסות" שאפתנית (所得 倍 増). איקדה הוריד את הריבית כדי להניע את ההוצאות. נוסף על כך, הודות לגמישות הפיננסית שמספקת FILP(סוכנות פיננסית של ממשלת יפן), הרחיבה ממשלת איקדה במהירות את ההשקעה הממשלתית בתשתיות של יפן: בניית כבישים מהירים, רכבת מהירה, רכבת תחתית, שדות תעופה, מתקני נמל וסכרים. ממשלת איקדה הרחיבה גם את ההשקעות הממשלתיות במגזר התקשורת המוזנח של הכלכלה היפנית. כל אחד מהמעשים האלה המשיך את המגמה היפנית לכלכלה מנוהלת, שפעלה לפי מודל הכלכלה המעורבת.
מלבד דבקותו של איקדה בהתערבות ממשלתית וברגולציה של הכלכלה, דחקה ממשלתו בביצוע ליברליזציה של הסחר. עד אפריל 1960, 41% מהיבוא המסחרי עבר ליברליזציה (לעומת 22% בשנת 1956). איקדה התכוון להגדלת הליברליזציה של הסחר ל -80% בתוך שלוש שנים. תוכניותיו נתקלו בהתנגדות חריפה משני הענפים, שהשתרעו על השהייה יתר על המידה ועל הציבור הלאומני שחשש מהשתלטות של ארגונים זרים. העיתונות היפנית השוותה את הליברליזציה ל"ביאתם השנייה של הספינות השחורות "," חוסר ההגנה של האיים היפנים נוכח ההתקפה מצד מעצמות קפיטליסטיות זרות ענקיות "ו"הכנה של הכלכלה היפנית למאבק מוכתם בדם בין ההון הלאומי להון הזר ". תוכנית הכפלת ההכנסה של איקדה הייתה במידה רבה תגובה לאופוזיציה ההולכת וגוברת והפאניקה הנרחבת על הליברליזציה, שאומצה על מנת להפריך מחאות פומביות. מניעיו של איקדה היו מבוססים אך ורק על מדיניות פרגמטית ועל מדיניות חוץ. הוא התקדם לליברליזציה של הסחר רק לאחר שהבטיח שוק מוגן באמצעות תקנות פנימיות שמעדיפות מוצרים ומוצרים יפניים.
איקדה הקים גם מספר רב של סוכנויות הפצה זרות של בעלות הברית כדי להפגין את נכונותה של יפן להשתתף בסדר הבינלאומי ולקדם את היצוא. הקמתן של סוכנויות אלה לא רק פעלה כוויתור קטן לארגונים בינלאומיים, אלא גם הפחיתה כמה חששות ציבוריים בנוגע לליברליזציה של הסחר. איקדה קידם את האינטגרציה הכלכלית הגלובלית של יפן על ידי הצטרפותה ל- GATT ב־1955, קרן המטבע הבין - לאומית וה- OECD ב־1964. עם עלייתו של איקדה לתפקיד, גדל התל"ג בשיעור פנומנלי של 13.9%.
שלב ההאטה (1973 – 1992)
ב -1973, זעזוע הנפט הראשון פגע ביפן ( משבר הנפט ב -1973 ). מחיר הנפט עלה מ -3 דולר לחבית ליותר מ -13 דולר לחבית. בתקופה זו ירד הייצור התעשייתי ביפן ב - 20%, שכן כושר האספקה לא יכול היה להגיב ביעילות על התרחבות הביקושים המהירה, והשקעות מוגברות בציוד הזמינו לעיתים קרובות תוצאות לא רצויות - הצטמצמות ההיצע ומחירי הסחורות. יתר על כן, זעזוע הנפט השני בשנת 1978 ו -1979 החריף את המצב כאשר מחיר הנפט שוב עלה מ 13 דולר לחבית ל 39.5 דולר לחבית. על אף השפעתם הקשה של שני משברי הנפט, הייתה יפן מסוגלת לעמוד בהשפעה והצליחה להעביר מהתרכזות בייצור להתרכזות בטכנולוגיה.
ב -1985 חתמה ארצות הברית על " הסכם פלאזה " עם יפן, מערב גרמניה, צרפת ובריטניה. "הסכם פלאזה" היה ניסיון לפיחות הדולר האמריקני, אך פגע מאוד ביפן. יפן ניסתה להרחיב את השווקים הבינלאומיים באמצעות ייסוף היין היפני, אך הם הוערכו יתר על המידה יחד עם מדינות דה רגולציה שיצרה כלכלת בועה. הסכם פלאזה הצליח בהפחתת הגירעון המסחרי של ארצות הברית עם מדינות מערב אירופה, אך במידה רבה נכשל במילוי מטרתו העיקרית להקלת הגירעון המסחרי עם יפן.
תפקידו של משרד המסחר והתעשייה הבינלאומית(MITI)
MITI גם הגביר את הביטחון התעשייתי על ידי התרת ייבוא של טכנולוגיה מיבוא של סחורות אחרות. חוק ההון הזר של MITI העניק למשרד את היכולת לנהל משא ומתן על מחיר ותנאי יבוא הטכנולוגיה. רכיב זה של שליטה טכנולוגית איפשר לה לקדם תעשיות שראו בהן הבטחה. עלות נמוכה של הטכנולוגיה המיובאת גרם לצמיחה תעשייתית מהירה. הפרודוקטיביות שופרה מאוד באמצעות ציוד חדש, ניהול ותקינה.
מיטי קיבלה את היכולת להסדיר את כל היבוא עם ביטול מועצת הייצוב הכלכלי והמועצה לבקרה על מטבע חוץ באוגוסט 1952. אף כי מועצת היציבות הכלכלית כבר נשלטה על ידי MITI, ממשלות יושידה הפכו אותו לסוכנות הדיאלוג הכלכלי,
"צוות חשיבה ", ובכך למעשה נותן ל- MITI שליטה מלאה על כל היבוא היפני. הכוח על תקציב המט"ח ניתן גם הוא ל-MITI.
הקמתו של " בנק הפיתוח היפני" של MITI סיפקה גם למגזר הפרטי הון זול לצמיחה ארוכת טווח. הבנק לפיתוח יפן הציג גישה לתוכנית ההשקעות הפיסקלית ותוכנית ההלוואה, שאיגדה בצורה מאסיבית חיסכון אישי וארצי. באותה עת שלט
FILP על חיסכון הגדול פי 4 מהחיסכון של הבנק המסחרי הגדול בעולם. עם כוח פיננסי זה, FILP היה מסוגל לשמור על מספר גבוה באופן חריג של חברות בנייה יפנית (יותר מפי שניים ממספר חברות הבנייה של כל מדינה אחרת עם תמ"ג דומה).
סיכום
סיומו של הנס הכלכלי אירע בקנה אחד עם סיום המלחמה הקרה. בעוד שוק המניות היפני הגיע לשיא כל הזמנים שלו בסוף 1989, אך לאחר התאוששות מאוחרת יותר ב-1990, הוא ירד בצורה תלולה ב-1991. שנת סיומה של בועת מחירי הנכסים היפנים עלתה בקנה אחד עם מלחמת המפרץ ופירוק ברית המועצות.
עין החורש
עֵין הַחוֹרֵשׁ הוא קיבוץ המשתייך לתנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ונמצא בעמק חפר, כשישה ק"מ מדרום-מזרח לחדרה.
לפי אתר הקיבוץ, מתגוררים בקיבוץ 650 נפש ושטחו כ-3,000 דונם.
היסטוריה
קיבוץ עין החורש נוסד בשנת 1929 במושבה חדרה, על ידי בוגרי "השומר הצעיר" מפולין, ובהמשך הצטרפו אליו בוגרי "השומר הצעיר" מבלגיה. בשנת 1931 עלה לקרקע על אדמות עמק חפר מדרום-מזרח לחדרה. השם "עין החורש" בטעות יסודו: זהו תרגום מוטעה של השם הערבי לאזור "ואדי חווארית". ה"חווארית" במקרה זה אינו בא מהפועל לחרוש בערבית, אלא זהו שמו של שבט נוודים שהגיע בסוף המאה ה-19 מסודאן.
עין החורש היה ראשון הקיבוצים בעמק חפר וראשון היישובים היהודיים בעמק חפר המזרחי. פרנסת היישוב היא על החקלאות והתעשייה:
ביישוב נמצא גם בי"ס תיכון אזורי, מעיין שחר, וכן כמה מפעלים זעירים לנוי, מזכרות ועוד. יש בו בריכת שחייה משוכללת ואולם ספורט אזורי. בתחום התרבות מצוי בקיבוץ אולם מופעים, שאל במתו מגיעים הגופים המוזיקליים בארץ, וכן להקות תיאטרון מחול ותיאטרון לילדים.
גריינדקור
גריינדקור הוא ז'אנר פיוז'ן של הבי מטאל והארדקור פאנק שמקורו באמצע שנות ה-80. הגריינדקור שואב השראה מסגנונות מוזיקליים עם צלילים שוחקים, כגון ת'ראשקור, קראסט פאנק, הארדקור פאנק, אקסטרים מטאל (כולל דת' מטאל), ומוזיקת אינדסטריאל. גריינדקור נחשב לסגנון אינטנסיבי ומלא רעש יותר של הארדקור פאנק תוך שימוש במאפיינים המסחריים של הארדקור כמו גיטרות מעוותות בכבדות, מכווננות מטה, קצב מהיר, בלאסט ביטס ושירה המורכבת הן מגראולינג והן מצווחות גבוהות. קבוצות מוקדמות כמו נפלם דת' (Napalm Death) מיוחסות להנחת היסודות והמרכיבים לסגנון. הגריינדקור נפוץ ביותר כיום בצפון אמריקה ובאירופה, עם תורמים פופולריים כמו Brutal Truth ו-Nasum. הליריקה ונושאי הכתיבה נעים בין התמקדות עיקרית בדאגות חברתיות ופוליטיות, לנושא הגור והומור שחור.