cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זורק (משחק מחשב)
פקודות
בניגוד לשאר המשחקים של התקופה, בשלושת משחקי זורק השחקן לא מוגבל לפקודות של פעולה-שם עצם (לדוגמה "קח מנורה", פתח תיבה", "הרוג טרול" וכיוצא בכך), אלא משתמש במשפטים מורכבים כדוגמת "הכנס את המנורה והחרב בתיבה", "הסתכל מתחת לשטיח", "זרוק הכל למעט המנורה" וכו'. המשחק מכיר פעלים רבים, חלקם אף אינם תוך משחקיים אלא מתייחסים לתוכנה עצמה, ביניהם "שמור", "הפעל מחדש", "צא" ו"שחזר".
בולגריה במשחקים האולימפיים
בולגריה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז חידושם בעת החדשה, באולימפיאדת אתונה (1896). היא נעדרה מחמש האולימפיאדות הבאות, ושבה והשתתפה באולימפיאדת פריז (1924). מאז נעדרה מהמשחקים עוד שלוש פעמים: מאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), אליה לא שלחה ספורטאים מסיבות כלכליות הנעוצות בשפל הכלכלי הגדול, מאולימפיאדת לונדון (1948) ומאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), אותה החרימה בהיותה חלק מהגוש המזרחי שהחרים ברובו את המשחקים.
לאורך השנים צברו הספורטאים הבולגרים 224 מדליות, בהן 54 מדליות זהב. הענפים בהם בלטו הספורטאים הבולגרים במיוחד הם היאבקות (ענף בו היא מדורגת במקום התשיעי בכל הזמנים, עם 71 מדליות, מהן 16 מדליות זהב) והרמת משקולות (ענף בו היא מדורגת במקום הרביעי בכל הזמנים, אחרי ברית המועצות, סין וארצות הברית, עם 37 מדליות, מהן 12 מדליות זהב).
בולגריה השתתפה גם בכל אולימפיאדות החורף מאז אולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936). במשחקים אלה הגיעו הספורטאים הבולגרים להישגים צנועים יותר - 6 מדליות, בהן מדליית זהב אחת.
המשחקים האולימפיים מעולם לא נערכו על אדמת בולגריה. סופיה הגישה את מועמדותה לאירוח אולימפיאדת החורף של 1992, ודורגה במקום השני אחרי אלברוויל. במכרז לאירוח המשחקים של 1994 דורגה במקום הרביעי ואחרון, אחרי לילהאמר, אסטרסונד ואנקורג'.
שנות ה-50
באולימפיאדת מלבורן (1956) עלו הישגי המשלחת הבולגרית לחמש מדליות. המתאבק ניקולה סטנצ'ב היה לבולגרי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית, ושלושה מתאבקים נוספים, דימיטר דוברב, פטקו סירקוב וחוסיין מחמדוב, זכו במדליות כסף. נבחרת הכדורגל זכתה במדליית הארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת ברית המועצות (לאחר הארכה) וגברה על נבחרת הודו במשחק על המקום השלישי. נבחרת הכדורסל סיימה במקום החמישי.
שנות ה-60
באולימפיאדת רומא (1960) עלה מספר המדליות בהן זכו הבולגרים לשבע. שישה מהזוכים היו מתאבקים, בהם דימיטר דוברב, ששיפר את הישגו ממלבורן, וזכה במדליית זהב, היחידה במשחקים אלה. שלושה מתאבקים נוספים, קרליו בימבלוב, נז'דט זאלב וסטנצ'ו איוואנוב זכו במדליות כסף, ודינקו פטרוב ואניו ואלצ'ב זכו במדליות ארד. במדליה השביעית זכה המתעמל וליק קפסזוב, שסיים במקום השלישי בתרגיל הטבעות. נבחרת הכדורגל דורגה במקום החמישי.
אולימפיאדת טוקיו (1964) סימנה את ראשיתה של תקופה בה הגיעו המשלחות הבולגריות להישגים גבוהים. באותם המשחקים זכו הבולגרים ב-10 מדליות, בהן 3 מדליות זהב. בשמונה מהמדליות זכו מתאבקים. בויאן ראדב, פרודאן גרדז'ב ואניו ואלצ'ב זכו במדליות הזהב. במדליות כסף זכו אנגל קרזוב, קיריל טודורוב, ליוטבי אחמדוב וסטנצ'ו איוואנוב, לו הייתה זו מדליית כסף שנייה ברציפות. מתאבק נוסף, סעיד מוסטפוב, זכה במדליית ארד. בשתי המדליות הנותרות זכו הקלע וליצ'קו חריסטוב (מדליית כסף בירי מ-50 מטר בשלושה מצבים) והמתאגרף אלכסנדר ניקולוב (מדליית ארד). נבחרת הכדורעף סיימה במקום החמישי.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכו הבולגרים ב-9 מדליות, בהן שתי מדליות זהב. בשש מהמדליות זכו מתאבקים. בויאן ראדב זכה במדליית זהב שנייה ברציפות ובמדליית הזהב השנייה זכה פטאר קירוב. אניו ואלצ'ב זכה במדליה אולימפית שלישית ברציפות, מדליית כסף, וגם אניטו טודורוב ואוסמאן דורלייב זכו במדליות כסף. פרודאן גרדז'ב איבד את תוארו מטוקיו, וזכה במדליית ארד. בנוסף למתאבקים, זכו שני מתאגרפים במדליות ארד, איוואן מיכאילוב וגאורגי סטנקוב. נבחרת הכדורגל זכתה במדליית הכסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת מקסיקו והפסידה במשחק הגמר להונגריה. העפלתה לחצי הגמר נקבעה רק בעקבות הטלת מטבע, לאחר שמשחקהּ מול נבחרת ישראל הסתיים בתיקו. נבחרת הכדורעף סיימה במקום השישי.
אולימפיאדת מינכן (1972)
באולימפיאדת מינכן (1972) זכו הספורטאים הבולגרים ב-21 מדליות, בהן 6 מדליות זהב, ובולגריה דורגה במקום התשיעי בטבלת המדליות.
מרימי המשקולות הבולגרים זכו ב-6 מדליות, בהן 3 מדליות זהב, ההישג הגבוה ביותר מבין המשלחות בענף זה. במדליות הזהב זכו יורדן ביקוב, אנדון ניקולוב ונוראיר נוריקיאן, ואילו מלאדן קוצ'ב, אטנאס שופוב ואלכסנדר קרייצ'ב זכו במדליות כסף. המתאבקים זכו ב-8 מדליות, בהן שתי מדליות זהב. פטאר קירוב זכה במדליית זהב שנייה ברציפות, וגרגורי מרקוב זכה במדליית הזהב השנייה בענף זה. אוסמאן דורלייב זכה במדליית כסף שנייה ברציפות, ובמדליות כסף נוספות בהיאבקות זכו אוגניאן ניקולוב, סטויאן אפוסטולוב ואלכסנדר טומוב. שני מתאבקים נוספים, איוואן קראסטב וסטפן אנגלוב, זכו במדליות ארד. במדליית הזהב השישית זכה המתאגרף גאורגי קוסטדינוב, ומתאגרף נוסף, אנגל אנגלוב, זכה במדליית כסף.
בנוסף להישגים בשלושת ענפים אלה, זכו לראשונה ספורטאים בולגרים במדליות אולימפיות באתלטיקה ובקאנו. כל הזכיות בענף האתלטיקה היו של נשים. יורדנקה בלגויבה זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה, והייתה לאישה הבולגרייה הראשונה בהיסטוריה שזוכה במדליה אולימפית. ודיאנה יורגובה זכתה אף היא במדליית כסף, בקפיצה לרוחק. וסילקה סטויבה זכתה במדליית ארד בזריקת דיסקוס וכמוה גם איוונקה חריסטובה בהדיפת כדור ברזל. בקאנו, זכו פדיה דמיאנוב ואיוואן בורצ'ין במדליית ארד במקצה הזוגות ל-1,000 מטר.
בענפי הכדור בלטה נבחרת הכדורעף, שסיימה במקום הרביעי, אחרי שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת יפן ובמשחק על המקום השלישי הפסידה לברית המועצות.
אולימפיאדת מונטריאול (1976)
באולימפיאדת מונטריאול (1976) הגיעו הבולגרים להישג דומה: 22 מדליות, בהן 6 מדליות זהב. הם דורגו במקום השביעי בטבלת המדליות.
מרימי המשקולות זכו ב-6 מדליות, בהן שתי מדליות זהב. נוראיר נורקיאן זכה בפעם השנייה ברציפות ויורדן מיטקוב זכה אף הוא במדליית זהב. גאורגי טודורוב, טרנדאפיל סטויצ'ב וקראסטיו סמרדז'ייב זכו במדליות כסף, ואטנאס שופוב זכה במדליית ארד. המתאבקים זכו ב-7 מדליות, אך רק אחד מהם, חסן איסייב, זכה במדליית זהב. אלכסנדר טומוב זכה במדליית כסף שנייה ברציפות, וסטויאן ניקולוב וקאמן גוראנוב זכו אף הם במדליות כסף. סטפן אנגלוב זכה במדליית ארד שנייה ברציפות, וגם איוואן קולב ודימו קוסטוב זכו במדליות ארד. שני מתאבקים נוספים שזכו במדליות, ולנטין חריסטוב (זהב) ובילגוי בילגוייב (כסף) נפסלו מאוחר יותר לאחר שנמצא כי נטלו חומרים אסורים, והמדליות שזכו בהן נשללו מהם.
האתלטיות הבולגריות זכו ב-4 מדליות. איוונקה חריסטובה זכתה בתואר האולימפי בהדיפת כדור ברזל, תוך שהיא קובעת שיא אולימפי חדש (21.16 מטר). ניקולינה שטרבה זכתה במדליית כסף בריצת 800 מטר ומריה ורגובה-פטקובה הגיעה להישג דומה בזריקת דיסקוס. הקופצת לגובה יורדנה בלגויבה זכתה במדליה אולימפית שנייה ברציפות, מדליית ארד. ענף נוסף בו הגיעו הבולגרים להישגים הוא החתירה: שני צמדי חותרות זכו במדליות זהב (סווטלנה אוטסטובה וזדרבקה יורדנובה; סייקה קלבצ'בה וסטויאנקה קורבטובה). רביעיית החותרות זכתה במדליית כסף. בנוסף, המתאגרף ולדימיר קולב זכה במדליית ארד.
בענפי הכדור בלטה נבחרת הנשים בכדורסל, שזכתה במדליית הארד.
אולימפיאדת מוסקבה (1980)
אולימפיאדת מוסקבה (1980) הייתה המוצלחת בתולדות בולגריה. 295 הספורטאים הבולגרים זכו ב-41 מדליות, בהן 8 מדליות זהב, ובולגריה דורגה במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות וגרמניה המזרחית (אם כי בפער ניכר מהן).
הענף המצליח ביותר היה ההיאבקות, עם 10 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, בהן זכו גאורגי ראיקוב, ולנטין רייצ'ב ואיסמאיל אבילוב. אלכסנדר טומוב זכה במדליית כסף שלישית ברציפות, ובמדליות כסף נוספות זכו מיחו דוקוב, איוואן ינקוב וסלאבצ'ו צ'רוונקוב. שלושה מתאבקים נוספים זכו במדליות ארד: מלאדן מלאדנוב, פאבל פבלוב ונרמדין סלימוב.
מרימי המשקולות זכו ב-8 מדליות, בהן שתי מדליות זהב (ינקו רוסב ואסן זלאטב). סטפן דמיטרוב, בלגוי בלגוייב, רומן אלכסנדרוב וולנטין חריסטוב זכו במדליות כסף, ומיצ'ו פאשוב ונדלצ'ו קולב זכו במדליות ארד. חותר הקאנו ליובומיר ליובנוב זכה במדליית זהב במקצה ל-1000 מטר ובמדליית כסף במקצה ל-500 מטר. בוריסלב אננייב וניקולאי אילקוב זכו במדליית ארד במקצה הזוגות ל-500 מטר, ורביעיית חותרי הקיאק ל-1000 מטר זכו אף הם במדליית ארד. בתחרויות הנשים, זכתה וניה גשבה במדליית כסף במקצה הקיאק ל-500 מטר. המתעמל סטויאן דלצ'ב זכה במדליית זהב בתרגיל המתח ובמדליית ארד בקרב-רב, וכן דורג חמישי בתרגילי הטבעות והמקבילים. במדליית הזהב השמינית זכה המתאגרף פטאר לסוב, ומתאגרף נוסף, איוואילו חריסטוב, זכה במדליית ארד.
שני אתלטים בולגרים זכו במדליות במוסקבה: מריה ורגובה-פטקובה שזכתה במדליית כסף שנייה ברציפות בזריקת דיסקוס ופטאר פטרוב שזכה במדליית ארד בריצת 100 מטר. אתלטים בולטים נוספים כללו את איוואנקה ונצ'נקה (מקום חמישי בהטלת כידון), ורז'יניה וסלינובה (מקום חמישי בהדיפת כדור ברזל), אלנה סטויאנובה (מקום שישי בהדיפת כדור ברזל), אטנאס צ'וצ'ב (מקום שישי בקפיצה משולשת), אטנאס אנדונוב (מקום שביעי בקרב עשר), ולנטינה דמיטרובה (מקום שביעי בקרב חמש), אמיל ולדימירוב (מקום שביעי בזריקת דיסקוס), ניקולינה שטרבה (מקום שביעי בריצת 800 מטר), סווטה בוז'קובה (מקום שמיני בזריקת דיסקוס), ינקו ברטנוב (מקום שמיני בריצת 400 מטר משוכות), ולקו ולב (מקום שמיני בזריקת דיסקוס), יורדאן יאנב (מקום שמיני בקפיצה לרוחק) ואמיליה קונובה (מקום שמיני בקרב חמש).
בענפי הכדור זכו מספר נבחרות בולגריות להישגים. נבחרת הגברים בכדורעף זכתה במדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על פולין והפסידה במשחק הגמר לברית המועצות. מקבילתה הנשית זכתה במדליית הארד, לאחר שהפסידה לגרמניה המזרחית בחצי הגמר, וגברה על נבחרת הונגריה במשחק על המקום השלישי. נבחרת הנשים בכדורסל זכתה במדליית הכסף (בזהב זכתה המארחת, ברית המועצות).
אולימפיאדת סיאול (1988)
לאחר שהחרימה את אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), שבה בולגריה והשתתפה באולימפיאדת סיאול (1988). גם במשחקים אלה היו הישגי המשלחת הבולגרית גבוהים - 35 מדליות, מהן 10 מדליות זהב, והיא דורגה במקום השביעי בטבלת המדליות. המדליות הושגו בעשרה ענפים שונים.
גם במשחקים אלה היה ההיאבקות לענף הפורה ביותר, עם 8 מדליות, אם כי רק מתאבק אחד, אטאנאס קומצ'ב, זכה במדליית זהב. ארבעה מתאבקים זכו במדליות כסף (סטויאן באלוב, ז'יווקו ונגלוב, רנגל גרובסקי ואיוואן צונוב) ושלושה נוספים זכו במדליות ארד (בראטאן צנוב, סימאון שטרב ורחמט סופיאדי). מרימי המשקולות זכו ב-4 מדליות, ושניים מהם, סוודלין מרינוב ובוריסלב גידיקוב, זכו במדליות זהב. סטפן טופורוב זכה במדליית כסף ואלכסנדר ורבנוב הוסיף מדליית ארד. על זכיות אלה העיבה הדחתם של מיטקו גרבנב ואנגל גואנצ'ב, שזכו במדליות זהב אך אלה נשללו מהם לאחר שנכשלו בבדיקת סמים. לאחר מכן פרשו גם יתר מרימי המשקולות הבולגרים מן התחרות.
גם האתלטים זכו ב-4 מדליות: חריסטו מרקוב זכה במדליית הזהב בקפיצה משולשת לאחר שקבע שיא אולימפי חדש (17.61 מטר). יורדנקה דונקובה קבעה אף היא שיא אולימפי חדש, כשזכתה במדליית הזהב בריצת 100 מטר משוכות (12.38 שניות). סטפקה קוסטדינובה זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה, וצווטנקה חריסטובה זכתה במדליית ארד בזריקת דיסקוס. אתלטים בולגרים בולטים נוספים כללו את סווטה מיטקובה (מקום רביעי בזריקת דיסקוס), ליודמילה אנדונובה (מקום חמישי בקפיצה לגובה), נבחרת השליחות ל-100X4 מטר (מקום חמישי), יבגני איגנטוב (מקום שמיני בריצת 5000 מטר), איוואן טאנב (מקום שמיני ביידוי פטיש) ואנליה נונבה (מקום שמיני בריצת 100 מטר).
חותרת הקיאק וניה גשבה זכתה במדליית זהב במקצה היחידות ל-500 מטר, במדליית כסף במקצה הזוגות לאותו המרחק (עם דיאנה פליאיסקה) ובמדליית ארד במקצה הרביעיות. חותרי הקאנו מרטין מרינוב וניקולאי בוחלוב זכו במדליות ארד במקצים ל-500 ו-1000 מטר, בהתאמה. בענף החתירה, זכו לאלקה ברברובה וראדקה סטויאנובה במדליית כסף, ובמדליות ארד זכו ויולטה נינובה וסטפקה מדינה במקצה הזוגות, ומגדלנה גאורגייבה במקצה היחידות.
השחיינית טניה דנגלקובה, קבעה שיא אולימפי חדש במשחה ל-100 מטר חזה (1:07.95 דק'), וכן סיימה במקום הרביעי במשחה למרחק הכפול. שחיינית בולגריה אחרת, אנטואנטה פרנקבה, זכתה במדליית הכסף במשחה בו ניצחה דנגלקובה, ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה. נבחרת השליחות הבולגרית במשחה ל-100X4 מטר מעורב, בה הייתה חברה גם דנגלקובה, סיימה במקום השישי, ושחיינית נוספת הצליחה להעפיל למשחה גמר, אנטואנטה סטורמנלייבה, שסיימה במקום השמיני במשחה ל-800 מטר חופשי.
המתאגרף איוואילו מרינוב, שזכה בארד במוסקבה, זכה הפעם במדליית זהב. מתאגרף נוסף, אלכסנדר חריסטוב, זכה במדליית כסף. הקלע טניו קיריאקוב זכה במדליית זהב בירי מ-10 מטר באקדח אוויר, והקלעית וסלה לצ'בה זכתה במדליית כסף בירי מ-50 מטר בשלושה מצבים. המתעמל לובומיר גרסקוב זכה במדליית זהב בתרגיל על סוס הסמוכות, אותה חלק עם ההונגרי ז'ולט בורקאי והסובייטי דמיטרי בילוזרצ'ב, שקיבלו ציונים זהים. אצל הנשים, זכתה דיאנה דודבה במדליית ארד בתרגיל הקרקע, וכן סיימה במקום השישי בתרגיל הקורה. המתעמלת האומנותית אדריאנה דונבסקה זכתה במדליית כסף. הטניסאית מנואלה מלייבה הודחה בחצי הגמר בידי גבריאלה סבטיני, וזכתה במדליית ארד.
במשחקי הכדור לא זכתה אף אחת מהנבחרות במדליה. נבחרת הנשים בכדורסל סיימה במקום החמישי ונבחרת הגברים בכדורעף סיימה במקום השישי.
אולימפיאדת ברצלונה (1992)
באולימפיאדת ברצלונה (1992) ירדו הישגי המשלחת הבולגרית ל-18 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
בשתיים ממדליות הזהב זכה חותר הקאנו ניקולאי בוחנוב, שניצח הן במקצה ל-500 מטר והן במקצה ל-1000 מטר. הצמד מרטין מרינוב ובלגווסט סטויאנוב זכו במדליית ארד במקצה הזוגות ל-500 מטר. במדליית הזהב השלישית זכה מרים המשקולות איוואן איוואנוב, ושלושה מרימי משקולות נוספים זכו במדליות: ניקולאי פשאלוב ויוטו יוטוב במדליות כסף, וסטפן בוטב במדליית ארד. הקלעית וסלה לצ'בה זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות, הפעם בירי ברובה אוויר. קלעית נוספת, נונקה מטובה, זכתה אף היא במדליית כסף, בירי מ-50 מטר בשלושה מצבים, וקלעית שלישית, מריה גרוזדבה, זכתה במדליית ארד בירי מ-10 מטר באקדח אוויר. שני מתאגרפים בולגרים זכו במדליות, דניאל פטרוב במדליית כסף וסווילן רוסינוב בארד, וגם המתאבקים רשמו הישג דומה: ולנטין גצוב זכה במדליית כסף וולנטין יורדנוב זכה במדליית ארד.
זורקת הדיסקוס צווטנקה חריסטובה זכתה במדליה אולימפית שנייה, מדליית כסף, ויורדנה דונקובה איבדה את תוארה בריצת 100 מטר משוכות, אך זכתה במדליית ארד. אתלטיות בולטות נוספות כללו את סטפקה קוסטדינובה, שסיימה במקום הרביעי בקפיצה לגובה, ואת זורקת הדיסקוס סטפניה סימובה, שסיימה במקום השמיני.
אולימפיאדת אטלנטה (1996)
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הגיעו הבולגרים להישג דומה - 15 מדליות, בהן 3 מדליות זהב.
המתאגרף דניאל פטרוב, שזכה במדליית כסף בברצלונה, שיפר את הישגו וזכה במדליית זהב. שני מתאגרפים נוספים זכו במדליות כסף, סרפים טודורוב וטונצ'ו טונצ'ב. המתאבק ולנטין יורדנוב, שזכה בארד בברצלונה, זכה במדליית זהב, והיה למתאבק הבולגרי היחיד שזכה במדליה באטלנטה. הספורטאית השלישית שזכתה במדליית זהב הייתה הקופצת לגובה סטפקה קוסטדינובה. גם לה הייתה זו מדליה אולימפית שנייה, אחרי שזכתה במדליית כסף בסיאול. אתלטית נוספת, איווה פרנדז'בה, דורגה תחילה במקום הרביעי בקפיצה משולשת ובמקום השביעי בקפיצה לרוחק, אך נפסלה לאחר שנכשלה בבדיקת סמים.
הקלעים הבולגרים זכו בארבע מדליות. אמיל מילב זכה במדליית כסף באקדח אש מהירה ודיאנה יורגובה זכתה אף היא במדליית כסף, בירי באקדח מ-25 מטר. טניו קיריאקוב זכה במדליה אולימפית שנייה, מדליית ארד באקדח אוויר. ועמיתתו מריה גרוזדבה זכתה אף היא במדליית ארד באקדח אוויר, השנייה ברציפות. מרים המשקולות יוטו יוטוב זכה במדליית כסף שנייה ברציפות, ואילו ניקולאי פצ'אלוב שזכה במדליית כסף בברצלונה זכה הפעם בארד. מרים משקולות סוודלין מילצ'ב זכה אף הוא במדליית ארד. המתעמל קרסימיר דונב זכה במדליית כסף בתרגיל המתח, ונבחרת ההתעמלות האומנותית זכתה במדליית ארד. הקיאקיסטים אנדריאן דושב ומילקו קזנוב זכו במדליית ארד במקצה הזוגות ל-1,000 מטר. בענפי הכדור, השתתפה רק נבחרת הכדורעף, שסיימה במקום השביעי.
אולימפיאדת סידני (2000)
באולימפיאדת סידני (2000) זכו הבולגרים ב-13 מדליות, בהן 5 מדליות זהב.
הקלעים טניו קיריאקוב ומריה גרוזדבה זכו במדליות זהב, שניהם בירי באקדח. לשניהם הייתה זו מדליה אולימפית שלישית, ולקיריאקוב הייתה זו מדליית זהב אולימפית שנייה. מרים המשקולות גלאבין בויבסקי זכה אף הוא במדליית זהב, ושני מרימי משקולות נוספים זכו במדליות כסף, גאורגי מרקוב ואלן צגייב. המתאבק ארמן נזריאן, שארבע שנים קודם לכן זכה בתואר האולימפי כשייצג את ארמניה, זכה אף הוא במדליית זהב, ומתאבק נוסף, סרפים ברזקוב, זכה במדליית כסף. במדליית הזהב החמישית זכתה האתלטית תרזה מרינובה, בקפיצה משולשת.
אולימפיאדת אתונה (2004)
ספורטאים בולגרים נוספים שבלטו באתונה כללו את האתלטית איווט ללובה (מקום רביעי בריצת 100 מטר ומקום חמישי בריצת 200 מטר), הקלע טאניו קיריאקוב (מקום רביעי בירי באקדח אוויר ומקום שביעי בירי באקדח), החותרות אנט-ז'קלין בושמן ומיגלנה מרקובה (מקום רביעי), מרימת המשקולות סלבייקה רוז'ינסקה (מקום רביעי), רביעיית חותרי הקיאק (מקום רביעי במקצה ל-1,000 מטר), המתעמל פיליפ יאנב (מקום רביעי בקפיצות), מרימת המשקולות איזבלה דרגנבה (מקום חמישי), האתלטית דניאלה יורדנובה (מקום חמישי בריצת 1500 מטר), חותרות הקיאק דליאנה דצ'בה ובונקה פינדז'בה (מקום שישי במקצה ל-500 מטר), מרימת המשקולות מילנה טרנדפילובה (מקום שישי), המתעמלת האומנותית סימונה פייצ'בה (מקום שישי), חותר הקאנו סטנימיר אטנאסוב (מקום שמיני במקצה ל-500 מטר), מרים המשקולות איוואן סטויצוב (מקום שמיני), שחקנית הבדמינטון פטיה נדלצ'בה (הודחה ברבע הגמר) והמתאבקים סרפים ברזקוב, בוז'ידר בויאדז'ייב, קלויאן דינצ'ב וסרגיי מורייקו (כולם סיימו במקום השמיני).
אולימפיאדת בייג'ינג (2008)
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הגיעו הבולגרים להישג הנמוך ביותר מאז אולימפיאדת הלסינקי (1952) - 5 מדליות בלבד, בהן מדליית זהב אחת, בה זכתה החותרת רומיאנה נייקובה. יתר המדליות הושגו בענף ההיאבקות - סטאנקה זלאטבה זכתה במדליית כסף ויאבור ינקייב, רדוסלב וליקוב וקיריל טרזייב זכו במדליות ארד.
הישגים בולטים נוספים של המשלחת הבולגרית כללו את הקלעית מריה גרוזדבה שסיימה במקום החמישי בירי באקדח, נבחרת ההתעמלות האומנותית שסיימה במקום החמישי, השחיין פטאר סטויצ'ב שסיים במקום השישי במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים, הקלע הוותיק טניו קיריאקוב שסיים במקום השישי בירי באקדח, חותרי הקאנו אדנאן אלייב ודיאן גרגורייב שסיימו במקום השביעי במקצה ל-500 מטר והמתעמל יורדן יובצ'ב שסיים במקום השמיני בתרגיל הטבעות. נבחרת הגברים בכדורעף הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת רוסיה.
במשחקים היו אמורים להשתתף גם שמונה מרימי משקולות (שישה גברים ושתי נשים), אך לאחר שנכשלו בבדיקת סמים לא נטלו בהם חלק. ספורטאית אחרת, האתלטית דניאלה יורדנובה, נפסלה לאחר שנכשלה אף היא בבדיקת סמים.
העשור השני של המאה ה-21
באולימפיאדת לונדון (2012) נמשכה מגמת ההיחלשות של המשלחת הבולגרית, ולראשונה מזה 60 שנה, אף ספורטאי בולגרי לא זכה במדליית זהב. שלושה ספורטאים בולגרים זכו במדליות: המתאבקת סטנקה זלטבה זכתה במדליית כסף, מרימת המשקולות מילקה מנייבה זכתה במדליית כסף והמתאגרף טרוול פולב זכה במדליית ארד. שלושה מתאגרפים נוספים הודחו בשלב רבע הגמר. נבחרת הכדורעף סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת ברזיל ובמשחק על מדליית הארד לנבחרת איטליה. ספורטאים בולגרים נוספים שבלטו בלונדון כללו את מרימי המשקולות איוואן מרקוב ומילקה מנבה (מקום חמישי), המתאבק רדוסלב וליקוב (מקום חמישי), נבחרת ההתעמלות האומנותית (מקום שישי), המתעמל הוותיק יורדן יובצ'ב, שבגיל 39 העפיל לגמר הטבעות וסיים במקום השביעי, המתאבקים איבו אנגלוב ואליס גורי (מקום שביעי), המתעמלת האומנותית סילביה מיטבה (מקום שמיני) והשחיין פטר סטויצ'ב (מקום תשיעי במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים).
גם באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) לא זכה אף ספורטאי בולגרי במדליית זהב, והישגי המשלחת הבולגרית הסתכמו ב-3 מדליות. מירלה דמירובה זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה והמתאבקת אליצה ינקובה ונבחרת ההתעמלות האומנותית זכו במדליות ארד. המתאבקים ולדימיר דובוב וניקולאי באיריאקוב סיימו במקום החמישי, אליס גורי סיים במקום השביעי ומיכאיל גאנב ובוריסלב נובצ'קוב סיימו במקום השמיני. הג'ודוקא איוואילו איוונאנוב סיים במקום השביעי, המתעמלת האומנותית נביאנה ולדינובה סיימה אף היא במקום השביעי ואיווט לאלובה סיימה במקום השמיני בריצת 200 מטר. בדומה לבייג'ינג, גם במשחקים אלה לא הורשו מרימי המשקולות הבולגרים להשתתף, לאחר שבשנת 2015 נתפסו 11 מהם בבדיקות סמים.
אולימפיאדות החורף
הישגיה של בולגריה באולימפיאדות החורף, בהן היא משתתפת מאז אולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936) היו צנועים יותר.
להישג המשמעותי הראשון הגיעה נבחרת הסקי למרחקים באולימפיאדת אינסברוק (1964). הנבחרת סיימה במקום החמישי במירוץ השליחות ל-5X3 ק"מ. במדליה האולימפית הראשונה זכה איוואן לבאנוב, שזכה במדליית ארד בסקי למרחקים ל-30 ק"מ באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980).
באולימפיאדת נאגנו (1998) זכתה הביאתלטית יקטרינה דפובסקה במדליית הזהב הראשונה (והיחידה עד כה), לאחר שניצחה במקצה ל-15 ק"מ. באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) בלטה יבגניה רדנובה, שזכתה בשתי מדליות בהחלקה מהירה במסלול קצר: מדליית כסף במירוץ ל-500 מטר ומדליית ארד במירוץ ל-1500 מטר. הביאתלטית אירינה ניקולצ'ינה זכתה במדליית ארד במקצה ל-10 ק"מ. באולימפיאדת טורינו (2006) זכתה רדנובה במדליה אולימפית שלישית, מדליית כסף במירוץ ל-500 מטר. המחליקים האומנותיים אלבנה דנקובה ומקסים סטביסקי סיימו במקום החמישי. באולימפיאדת ונקובר (2010) לא הצליחו הספורטאים הבולגרים לזכות במדליות. להישג הטוב ביותר הגיעה רדנובה, שסיימה במקום השביעי במירוץ ל-1500 מטר. גם באולימפיאדת סוצ'י (2014) לא הצליח אף ספורטאי בולגרי לעמוד על הפודיום. הקרובה ביותר לכך הייתה גולשת השלג אלכסנדרה ז'קובה, שסיימה במקום החמישי.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ: width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף
בענפי הקיץ: width="20px"|
בענפי החורף:
השריר פושט הבוהן הארוך
השריר פושט הבוהן הארוך (TA: Musculus extensor hallucis longus) הוא אחד מהשרירים במדור הקדמי של השוק. השריר פועל להנעת הבוהן הראשונה לכיוון פשיטה ולהנעת כף הרגל לכיוון כפיפה גבית.
תיאור
השריר פושט הבוהן הארוך ממוקם בין השריר השוקתי הקדמי לבין השריר פושט האצבעות הארוך. הוא נמצא עמוק יותר משני השרירים הסמוכים לו. תחילת השריר באמצע הפן הקדמי של השוקית ובקרום הבין גרמי של השוק. חלקו המרוחק נאחז בפן הגבי של הגליל המרוחק של הבוהן הראשונה.
עצבוב
השריר פושט הבוהן הארוך מעוצבב על ידי שורש העצב המותני החמישי ועל ידי שורש העצב הראשון של העצה (L5, S1) דרך העצב השוקיתי העמוק (Nervus fibularis profundus; Nervus peroneus profundus).
ורוניקה לודג'
ורוניקה ססיליה לודג' (באנגלית: Veronica Cecilia Lodge) היא דמות בדיונית ואחת מהדמויות הראשיות שנוצרו עבור "ארצ'י קומיקס" על ידי ג'ון ל. גולדווטר והאמן בוב מונטנה, והופיעה לראשונה בחוברת Pep Comics #26. דמותה של ורוניקה מגולמת על ידי השחקנית קמילה מנדס בסדרה "ריברדייל".
ביוגרפיה בדיונית
ורוניקה לודג' היא בתם היחידה של היירם לודג', האיש העשיר ביותר בריברדייל, ושל אשתו, הרמיוני לודג'. האמן בוב מונטנה יצר את דמותה של ורוניקה בהשארת משפחת לודג', משפחת פוליטיקאים שצייר להם פעם ציור קיר, עם שמה של ורוניקה לייק. דמותה של ורוניקה הופיעה לראשונה ב"ארצ'י קומיקס" בחוברת Pep Comics #26, חודשים ספורים לאחר דמויותיהם של ארצ'י אנדרוז, בטי קופר, וג'אגהד ג'ונס, ומספר חודשים לפני שדמותו של רג'י מנטל הופיעה לראשונה.
דמותה של ורוניקה מתוארת כבחורה מושכת עם שיער שחור, יוקרתית ומעודכנת אפנתית. במספר חוברות של "ארצ'י קומיקס", מר לודג' מספר שהוא בחר להעביר את משפחתו לריברדייל על מנת למנוע מוורוניקה להיות מפונקת, כמו רבים מהנערים אותם היא מכירה. בניגוד לכך, בבירור נראה כי תוכניתו לא הצליחה כפי המצופה שהוא קיווה, לאחר שבמרבית קווי העלילה היא לא חוסכת בהוצאות. למשל, בקו עלילה מסוים, ורוניקה קונה את כל חנויות הנעליים שקיימות בריברדייל כדי למנוע מכל נערה אחרת לקנות זוג נעליים שהיא עצמה רוצה. לפעמים, גישתה הריקנית והגאוותנית של ורוניקה מרגיזה את אביה עד כדי כך שהוא חש צורך ללמד אותה לקח בכך שהיא מכריח אותה להתקבל לכל סוג עבודה או מונע ממנה גישה לארצ'י. במספר חוברות מוקדמות של "ארצ'י קומיקס", ורוניקה אף הוכתה על ידי אביה מספר פעמים בשל התנהגותה, לפעמים לעיני כל מי שהיא מכירה, ושימשה בכך דוגמה קלאסית לשנאת נשים בימיה הראשונים של החברה.
בתחילת הופעותיה ב"ארצ'י קומיקס", ורוניקה קיבלה שני סיפורי מקור שסתרו אחד את השני. בהופעת הבכורה שלה, ב-Pep Comics #26, אפריל 1942, ורוניקה תוארה כ"תת-דביוטנטית", בתו של לודג' העשיר מביקון היל, שבאה זה עתה לחיות בריברדייל. ב-Pep Comics #31, ספטמבר 1942, נחשף שוורוניקה התגוררה בבוסטון לפני בואה לריברדייל, ואביה הוצג כ"פוליטיקאי גדול בבוסטון".
ביקורת
בשנת 2011, דמותה של ורוניקה דורגה במקום ה -87 ברשימת "100 הנשים הסקסיות ביותר בקומיקס" של "Comics Buyer's Guide", שנכתבה על ידי ברנט פרנקנהוף.
בית האופרה העירוני בשיקגו
בית האופרה העירוני בשיקגו (באנגלית: Civic Opera House of Chicago) הוא בית אופרה הממוקם ברחוב ווקר דרייב 20 צפון, שיקגו, אילינוי, ארצות הברית. בית האופרה העירוני מהווה חלק מגורד שחקים בעל 45 קומות בחלקו המרכזי ו-22 קומות באגפים הצדדיים שלו, המוכר בשם בניין האופרה העירוני.
הבניין תוכנן בסגנון האר דקו ונפתח לציבור ב-4 בנובמבר 1929.
בית האופרה העירוני מכיל 3,563 מושבים ובזכות כך הוא אולם האופרה השני בגודלו באמריקה הצפונית. כיום מהווה את ביתה הקבוע של האופרה הלירית של שיקגו.
דוויין קייסי
דוויין קייסי (באנגלית: Dwane Casey, נולד ב-17 באפריל 1957 באינדיאנפוליס, אינדיאנה שבארצות הברית) הוא מאמן כדורסל אמריקאי, המאמן את קבוצת דטרויט פיסטונס מליגת ה-NBA. אימן בעבר את קבוצות מינסוטה טימברוולבס וטורונטו ראפטורס מליגת ה-NBA.
ראשית חייו
קייסי נולד באינדיאנה ב-17 באפריל 1957. משפחתו עברה לגור במורגנפילד, קנטקי כשהיה בן שלוש. למד בתיכון יוניון קאונטי שבמורגנפילד. לאחר סיום לימודיו בתיכון, שם הצטיין בנבחרת הכדורסל, גויס לשחק בנבחרת הכדורסל של אוניברסיטת קנטקי, וזכה איתה בטורניר אליפות המכללות בכדורסל של ה-NCAA בעונת /.
סיים את לימודיו בקנטקי עם תואר אקדמי במנהל עסקים ב-1979.
תחילת הקריירה
קייסי התחיל את קריירת האימון שלו בעקבות עצתו של ג'ו הול, שהיה מאמנו בקנטקי. הוא שימש כעוזרו בנבחרת הכדורסל של האוניברסיטה במשך עונה אחת, ואז עבר לשמש כעוזר באוניברסיטת מערב קנטקי הסמוכה. הוא שימש בתפקיד זה במשך חמש עונות, ואז חזר לקנטקי, שם נשאר ארבע עונות כעוזר מאמן וסקאוט ראשי. בסוף תקופתו בקנטקי נקשר שמו בפרשת שוחד שכביכול נתן לאביו של מגויס, אך אשמתו מעולם לא הוכחה ואף הופרכה במהלך השנים. פרשה זו הובילה להתפטרותו מהתפקיד ולהשעיה של חמש שנים מאימון ב-NCAA. לאחר שהוכחה חפותו של קייסי קיבלה התאחדות ה-NCAA עונש על ההשעיה והוא תבע חברת תעופה ושליחויות שהייתה מעורבת בפרשה.
אחרי התפטרותו מקנטקי עבר לאמן בליגת העל היפנית בכדורסל, שם אימן שתי קבוצות במשך חמש עונות. במהלך תקופה זו ואף לאחריה שימש עוזרו של המאמן חבר היכל התהילה פיט ניוול באימון נבחרת יפן, ולאחר זמן עבר לתפקיד המאמן הראשי והוביל את הנבחרת להשתתפות באליפות העולם בכדורסל בשנת 1998. ב- הוצע לקייסי לעבוד כעוזר בסיאטל סופרסוניקס מה-NBA. הוא קיבל את ההצעה, והמשיך לעבוד בקבוצה במשך 11 עונות, כשבחמש האחרונות הוא מתפקד כמאמן ראשי משותף. במהלך תקופה זו עבד עם ג'ורג' קארל, פול וסטפאל ונייט מקמילן. בתשע מ-11 עונותיו סיים עם מאזן חיובי של ניצחונות מול הפסדים, כשבעונת זכתה הקבוצה באליפות המערב אחרי עונה רגילה מוצלחת שכללה מאזן של.
מאמן ראשי ב-NBA
בתחילת עונת מונה קייסי לראשונה לתפקיד מאמן ראשי ב-NBA, בקבוצת מינסוטה טימברוולבס, במקומו של קווין מקהייל. הוא אימן את הקבוצה במשך עונה וחצי, עד שפוטר עם מאזן שלילי של 53 ניצחונות לעומת 69 הפסדים. הוא הוחלף על ידי עוזרו, רנדי ויטמן, שסיים את העונה עם מאזן פרטי שלילי של 12–30, אחרי שקייסי פוטר עם מאזן שווה של 20–20. החל מהעונה הבאה, עונת, נכנס קייסי לתפקיד עוזר המאמן בקבוצת דאלאס מאבריקס. הקבוצה זכתה באליפות ה-NBA ב-, אחרי ניצחון בגמר על מיאמי היט וכוכבה לברון ג'יימס.
ביוני 2011 נקרא קייסי לאמן את טורונטו ראפטורס לקראת עונת, לאחר שזו החליטה שלא לממש את האפשרות שהייתה לה לחידוש חוזהו של המאמן הקודם, ג'יי טריאנו. הראפטורס וקייסי חתמו על חוזה לשלוש עונות. בשתי העונות הבאות הקבוצה הקנדית לא הצליחה להעפיל פלייאוף תחת קייסי, אך בעונתו השלישית קבעה הקבוצה שיא מועדון לניצחונות בעונה הרגילה. הראפטורס הודחו בעונה זו בסיבוב הראשון של הפלייאוף בידי ברוקלין נטס.
בסיום העונה החליטה הנהלת הקבוצה לחדש את חוזהו של קייסי לשלוש שנים נוספות. בנובמבר שבר קייסי את שיא המועדון לניצחונות של מאמן ראשי. בעונה זו שברה הקבוצה תחת קייסי שוב את שיא הניצחונות של המועדון, כשהיא משיגה מאזן של 49–31. הקבוצה הודחה פעם נוספת בסיבוב הראשון של הפלייאוף, הפעם בידי וושינגטון ויזארדס. עונת היוותה קפיצת מדרגה נוספת עבור קייסי והראפטורס, כשהקבוצה מנצחת לראשונה לפחות 50 משחקים בעונה הרגילה, ומסיימת עם מאזן של 56–26. בעונה זו עברה הקבוצה לראשונה את הסיבוב הראשון בפלייאוף, ואף הגיעה עד גמר האזור המזרחי של הליגה, שבו הפסידה לאלופה הנכנסת, קליבלנד קבאלירס, בהנהגתו של לברון ג'יימס. בסיום עונה זו האריכה הנהלת הקבוצה את חוזהו של קייסי פעם נוספת. בעונה הבאה נעצרה קבוצתו בחצי הגמר האזורי. בעונת שינתה טורונטו את סגנון משחקה וסיימה את העונה הרגילה במקום הראשון באזור המזרחי והשני בכל הליגה. בפלייאוף הקבוצה ניצחה את וושינגטון בשישה משחקים, אך הפסידה בפעם השנייה ברציפות ללא ניצחון אחד בסדרה לקליבלנד וג'יימס. לאחר ההדחה פוטר קייסי מהקבוצה.
לקראת עונת מונה קייסי למאמן דטרויט פיסטונס. לאחר המינוי נבחר קייסי למאמן השנה ב-NBA בעונה הקודמת, והפך למאמן הרביעי שזוכה בפרס זה ומפוטר בסיום העונה.
מייקל אייזנר
מייקל אייזנר (באנגלית: Michael Eisner; נולד ב-7 במרץ 1942) הוא איש עסקים יהודי-אמריקאי, הידוע בעיקר בשל תפקידו כמנכ"ל חברת וולט דיסני בין השנים 1984–2005.
ביוגרפיה
אייזנר נולד למשפחה יהודית חילונית בניו יורק. אימו, מרגרט, הקימה חברת בטיחות אמריקאית ושימשה כנשיאת בית חולים. אביו, לסטר, עבד כעורך דין וכמנהל אזורי של מחלקת השיכון והפיתוח העירוני המקומי. סבא רבא שלו, זיגמונד, הקים חברת בגדים מוצלחת בארצות הברית. סבתא רבתא שלו, ברטה וייס, שייכת למשפחת מהגרים שהקימו את עיירה קטנה בניו ג'רזי. הוריו הם צאצאים של מהגרים יהודים מגרמניה. לאייזנר 16 קרובי משפחה שנרצחו בשואה.
אייזנר גדל בפארק אווניו שבמנהטן. הוא למד בבית הספר אלן-סטיבנסון ולאחר מכן עבר לבית הספר לורנסוויל. לאחר סיום לימודיו בבית הספר למד תואר בלשון האנגלית באוניברסיטת דניסון וסיימו בשנת 1964.
אייזנר נשוי לג'יין ולהם שלושה ילדים.
העבודה ב-ABC וסרטי פרמאונט
בשנת 1976 גויס אייזנר לתפקיד מנכ"ל סרטי פרמאונט. במהלך עבודתו הופקו בפרמאונט סרטים מצליחים כגון מסע בין כוכבים, שודדי התיבה האבודה, חופשי על הבר ועוד. ב-1984 פרש אייזנר מתפקידו בפרמאונט והתמנה לתפקיד מנכ"ל חברת וולט דיסני.
דיסני
לאחר מותו של וולט דיסני ב-1966, ניסו גורמים רבים להשתלט על החברה, ובעלי מניות דיסני ניסו לגייס את אייזנר לתפקיד המנכ"ל ואת פרנק ולס לתפקיד הנשיא. במחציתה השנייה של שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 החלה דיסני להתחדש. ההתחדשות החלה עם הסרט מי הפליל את רוג'ר ראביט (1988) ובת הים הקטנה (1989). בעקבות סרטים אלו זכו אולפני ההנפשה של וולט דיסני להצלחות קופתיות וביקורתיות. דיסני הרחיבה את פעילותה גם בתחום הסרטים למבוגרים, כאשר יו"ר החברה דאז ג'פרי קצנברג רכש את סרטי מירמקס בשנת 1993. בנוסף רכשו דיסני מקורות מדיה נוספים כמו ABC ו-ESPN. בחלק הראשון של שנת 1990 אייזנר ושותפיו החלו לתכנן את "עשור דיסני", שכלל בניית פארקים חדשים ברחבי העולם, הרחבת פארקים קיימים, סרטים מקוריים חדשים והשקעות חדשות בתקשורת. לא כל התכנונים בוצעו לבסוף, אך בין התכנונים שהושלמו היה בניית "דיסנילנד פריז", הקמת "אולפני MGM" (כיום "אולפני הוליווד של דיסני"), "פארק ההרפתקאות של דיסני קליפורניה" (כיום "הרפתקאות דיסני בקליפורניה"), "MGM Studios" (היום "וולט דיסני פארק"), סרטים שונים וזיכיונות.
ב-2005 הודח אייזנר מתפקידו כנשיא ומנכ"ל דיסני. רוב שנותיו בחברה מתוארות בסרט התיעודי "היפהפייה הנרדמת מתעוררת" משנת 2009.
אחרי דיסני
ב-7 באוקטובר 2005, לאחר שסיים את תפקידו בדיסני, החל אייזנר להנחות תוכניות אירוח. התוכניות שלו כללו בעיקר שיחות עם מנכ"לים, מנהיגים פוליטיים, אמנים ושחקנים. בין אורחיו ניתן למנות את צ'אק נוריס, פרנק גרי, ועוד. אייזנר שימש גם כמפיק תוכניתו.
במרץ 2007 השיקה חברת ההשקעות של אייזנר אולפן חדש, "Vuguru", שהפיק והפיץ סרטוני וידאו לאינטרנט ואמצעי מדיה שונים. ב-2009 מימן אייזנר בכספו על מנת להפיק תוכנית אולפן שכשלה.
ב-2012 התקבל להיכל התהילה של האקדמיה לטלוויזיה.
חיה שלום
חיה שלום (נולדה ב-4 בדצמבר 1944 בירושלים) היא לסבית-פמיניסטית, פעילה חברתית ופעילת שלום ישראלית. שותפה להקמתם של מספר ארגונים פמיניסטים ולסביים כגון: קול האשה, קל"ף, נשים בשחור, קואליציית נשים לשלום ופעילה מרכזית בקבוצות נוספות. מייצגת גישה פמיניסטית רדיקלית המזהה את הקשר בין דיכויים של קבוצות שונות, שואפת להשיג שוויון לכולם ומתנגדת לניסיון להשגת זכויות באמצעות קבלת הערכים הנפוצים בחברה שכן הם נתפסים כדכאניים.
ביוגרפיה
יצאה מהארון כלסבית בשנת 1979.
בשל פעילותה בתנועת השלום זכתה להכלל ביוזמת "1000 נשים לפרס נובל לשלום", שהובילה למועמדותן הקולקטיבית של אלף פעילות שלום מכל העולם לפרס זה.
במשך שנים הייתה חברת הנהלה מייעצת של IGLHRC (International Gay and Lesbian Human Rights Commission).
בשנות ה-90, שימשה כחברת הנהלה ב"קול האישה" ו"בת שלום".
בשנים 1990–2003 שימשה עוזרת פרלמנטרית של חברת הכנסת תמר גוז'נסקי. בשנים אלה הגתה את הרעיון להקמת הוועדה לזכויות נשים וציון היום הבינלאומי נגד אלימות נגד נשים, בכנסת, החל מדי שנה ב-25 בנובמבר.
הפיקה אירועים לקידום ועידוד נשים כותבות ויוצרות במסגרת פעילות התנדבותית במכללה החברתית-כלכלית, ובשיתוף סינמטק ירושלים וקול האישה. (בין היוצרות: שז, דורית וייסמן, אורלי נוי, ריטה מנדס-פלור).
ב-2012 הקימה את קבוצת "הירושלמיות" - לסביות קוויריות 45+, במסגרת "הבית הפתוח".
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכתה שלום להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
שלום היא בוגרת תואר ראשון בהיסטוריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. למדה עיסוי ורפלקסולוגיה במכון רידמן ועסקה בזה במשך כ-20 שנה. מתגוררת בירושלים.
ליקוי מאורות (סרט)
ליקוי מאורות (באנגלית: Total Eclipse) הוא סרט דרמה משנת 1995 בבימויה של אגניישקה הולנד, המבוסס על מחזה משנת 1967 מאת כריסטופר המפטון אשר גם כתב את התסריט לסרט. הסרט מציג התנהלות היסטורית מדויקת של מערכת היחסים רווית התשוקה ואלימות בין שני משוררים צרפתים בני המאה ה-19: פול ורלן (דייוויד ת'יוליס) וארתור רמבו (לאונרדו דיקפריו), בתקופה שהייתה שיא בפוריות יצירותיהם.
עלילה
הנער החריג, הפרוע והאקסצנטרי מגיע לפריז ומתנהג בגסות משושעשת ואינו מראה כל כבוד או נימוסים כלפי אנשי החברה הבורגנית של פריז וחבריו של ורלן, אשר מוצא את העניין משעשע ומרתק. ורלן חש פיתוי עז אל הנער הצעיר ומוקסם מצורת החשיבה המקורית והשירה החדשנית שלו, ומחליט לקחת אותו תחת חסותו. חייו ההטרוסקסואליים הנוחים במעמד הביניים של פריז דיכאו את יצירתו וכישרונו, והרומן שלו עם רמבו הצית בו אש חדשה. במערכת היחסים בין השניים היו תחושות של שחרור וחופש, אך גם אובססיות, הלקאה עצמית ומזוכיזם רגשי. היחסים המורכבים שאף הגיעו לפסים אלימים הביאו את ורלן להדרדר נפשית ולהפוך לאלכוהוליסט, ותחת השפעת אלכוהול הוא תקף את אשתו ולבסוף נטש אותה לטובת רמבו. השניים נפרדים וחוזרים מספר פעמים, עד שערב אחד במהלך ויכוח יורה ולרן ברמבו ופוצע אותו קל, אירוע שמביא למאסרו בגין מעשה סדום וניסיון רצח.
כאשר הוא מרצה את עונשו בכלא הוא ממיר את דתו לנצרות, למורת רוחו של רמבו, ומבטיח לאשתו שלא ייפגש עמו יותר. כאשר הוא משתחרר, הוא נפגש עמו בגרמניה ומנסה לשווא להחיות את מערכת היחסים ביניהם. השניים נפרדים, ומאז לא התראו מעולם. רמבו ויתר על יצירה מכל סוג שהוא, והחל לטייל בעולם ולבסוף התיישב באימפריה האתיופית כדי לנהל שם תחנת מסחר. בעת מגוריו שם היה לו משרת צמוד ומאהב. גידול סרטני שהתגלה בברכו חייב אותו לשוב לצרפת, שם נקטעה רגלו. למרות הקטיעה, התפשט הסרטן בגופו והוא מת בגיל 37.
אחותו של רמבו אומרת לורלן כי אחיו ערך וידוי בטרם מת, ומכיוון שהביע חרטה היא עומדת על דעתה כי יש להשמיד את כתביו ולהתיר רק את אלו אשר עברו צנזורה. ורלן מעמיד פנים כי הוא מסכים עמה, אך לאחר שהיא עוזבת את בית הקפה הוא קורע את כרטיס הביקור שהשאירה לו. הוא שותה אבסינת, המשקה אליו התמכר, ורואה בעיני רוחו חיזיון של רמבו הצעיר.
הפקת הפרט וביקורת
לפי האתר IMDb, את ארתור רמבו אמור היה לגלם במקור ריבר פניקס, אך לאחר שנפטר נבחר לאונרדו דיקפריו לתפקיד. בנוסף, התפקיד של פול ורלן הוצע במקור לג'ון מלקוביץ', אך זה סרב.
Let It Happen
Let It Happen (בעברית: תן לזה לקרות) הוא שיר של להקת הרוק האוסטרלית טיים אימפלה, ששוחרר כסינגל מאלבום האולפן השלישי שלהם, Currents, ב-11 במרץ 2015. השיר מדבר על שינוי אישיותי, ונוצר במקומות שונים בעולם. השיר הוא באורך של כמעט 8 דקות, והחצי השני שלו מכיל קטע של השיר שחוזר על עצמו, שנשמע כמו תקליטור שרוט, ומלווה במילים המורכבות מג'יבריש. כמו כן, בחציו השני נשמעים קולות שנשמעים כאילו עברו מקודד קול, אשר היו למעשה שימוש במקלדת סאמפלר.
ליקוי מאורות (סרט)
הפקת הפרט וביקורת
הביקורת המשמעותית ביותר שהופנתה לעבר הסרט, היא על כך שהוא אינו מפרט די אודות ההשפעה העצומה שהייתה לכתיבתם של המשוררים, ובמיוחד על תרומתם להתפתחותה של תנועת הסימבוליזם.
בשנת 1999 יצאה גרסת DVD לסרט. הגרסה לא כללה כל תוספת מיוחדת או סצנות שנמחקו בעריכה כפי שנהוג בגרסאות DVD, אלא רק גרסאות למסך רחב וקדימון הסרט.
Let It Happen
השיר זכה לשבחים בקרב מבקרי מוזיקה. הוא הגיע לשיא של מקום 29 במצעד הסינגלים הבלגי, מקום 84 במצעד המוזיקה האוסטרלי ומקום 152 במצעד הסינגלים הצרפתי. בארצות הברית, השיר הגיע למקום 28 ברשימת השירים האלטרנטיביים של בילבורד. "Let It Happen" הופיע ברשימות רבות של מיטב השירים של 2015. וידאו-קליפ של השיר הועלה לערוץ ה-Vevo של הלהקה ביוטיוב. השיר נכנס למצעד סוף השנה של פלנדריה.
שחרור ורמיקסים
"Let It Happen" שוחרר לראשונה ב-10 במרץ 2015 להורדה דיגיטלית בחינם מאתר האינטרנט של הלהקה. זהו הסינגל הראשון ששוחרר מהאלבום Currents, ונועד להיות בעיטת הפתיחה של מסע הקידום שהסתיים עם שחרור האלבום והופעה של הלהקה בפסטיבל המוזיקה האלטרנטיבית קואצ'לה בחודש מאי, אך לבסוף הקלטתו התעכבה עד יולי.
רמיקס של השיר, שנוצר על ידי להקת הרוק האלקטרוני Soulwax, שוחרר ב-8 בספטמבר 2015. בנוסף, יצאה לשיר גם גרסת כיסוי של להקת המטאלקור האוסטרלית Northlane.
קליפ
הוידאו-קליפ של השיר, שאורכו 4 דקות ו-17 שניות, הועלה ב-17 באוגוסט 2015 לערוץ ה-Vevo של הלהקה ביוטיוב. אתר Stereogum סיכם את הקליפ, וקבע כי הגיבור של הסרטון (מייקל אינסטון) "מטשטש את הגבול בין התמוטטות עצבים, משבר בריאותי והזיות, כאשר הוא מוצא את עצמו קשור למושב מטוס שנופל למטה בשמיים". הקליפ בוים על ידי דייוויד וילסון, וצולם בקייב שבאוקראינה.
יוסף ברנרד בורמן
ביוגרפיה
בורמן נולד בקרוגרסדורפ שבדרום אפריקה להורים שהיגרו מלטביה. הוא קיבל חינוך ציוני, ובנעוריו היה חניך ומדריך בתנועת הבונים. ב-1946 נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג וסיים את לימודיו ב-1951. כבוגר מצטיין התקבל לתקופת סטאז' במחלקות הפרופסוריות המובחרות של בית החולים האוניברסיטאי ביוהנסבורג, ושם עבד עד סוף 1952. לאחר תקופת הסטאז' קיבל משרת מרצה במחלקה לאנטומיה ועסק בהוראת סטודנטים לרפואה.
ב-1954 יצא להשתלמות בבריטניה, ובמשך 4 שנים התמחה בכירורגיה כללית במרכזים רפואיים בלונדון ובברמינגהאם. ב-1956, לאחר שעמד בהצלחה בבחינות הנדרשות, קיבל את תואר "עמית הקולג' המלכותי למנתחים" (Fellow of The Royal College of Surgeons). בלונדון הכיר את רות ליכטר, ילידת חיפה, והשניים נישאו ב-1957.
ניתוחי לב פתוח
ב-1958 עלה לישראל והצטרף לצוות מחלקת כירורגיית חזה בבית החולים האוניברסיטאי של הדסה בירושלים, תחת הנהלתו של פרופסור חנוך מילויצקי. באותה עת היה תחום ניתוחי הלב בישראל בחיתוליו, ובוצעו רק ניתוחי לב סגור שנתנו פתרון חלקי ומוגבל לכמות ההולכת וגדלה של חולים במחלות לב ובמומי לב מולדים. על כן, בעידודו של פרופ' מילויצקי יצא ב-1962 להשתלמות אצל פרופ' ג'רום הרולד קיי בבית החולים סנט וינסנט בלוס אנג'לס, מחלוצי ניתוחי לב פתוח בארצות הברית. במשך שנתיים למד את התחום לצידו של פרופ' קיי, והתמחה בו.
ב-1964 שב לישראל להקמת מערך ניתוחי לב פתוח בבית החולים הדסה, והיה לחלוץ בענף כירורגי זה בישראל. מאז עסק בורמן בפיתוח כירורגיית הלב, וביסס בארץ רבים מן החידושים בתחום, ביניהם ניתוחי החלפת מסתמי לב, ניתוחי מעקפים ועוד. לאורך שנות עבודתו רכש לעצמו שם של מומחה עולמי בתחום ניתוחי החלפת מסתמים בילדים.
אקדמיה ומחקר
ב-1969 מונה לפרופסור חבר בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1970 מונה למנהל היחידה לכירורגיית לב במרכז הרפואי הדסה בירושלים. ב-1974 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין ומונה למנהל מחלקת כירורגיית לב וחזה במרכז הרפואי הדסה. ב-1982 ייסד במרכז הרפואי הדסה בעין כרם את המכון לחקר כירורגיית הלב ע"ש יוסף לוננפלד, בו שימש מנהל ויושב-ראש.
לאורך השנים פרסם מאות מאמרים בכתבי עת מקצועיים בתחומי עבודתו הקלינית ומחקריו, וכן מספר ספרים. הוא היה חבר מערכת הביטאון הרפואי Israel Journal of Medical Sciences וחבר מערכת כתב העת האמריקאי Journal of Cardiac Surgery, וכן כיהן כחבר פעיל בוועדות המרכז הרפואי הדסה ובית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, ביניהן: ועדה למינויים אקדמאים; ועדה לתכנון ולפיתוח של בית הספר לרפואה; יו"ר שותף של המחלקות הכירורגיות והאחראי על חדרי ניתוח; ועדה ניהולית משותפת לארגון הרפואי הדסה ולאוניברסיטה העברית בירושלים.
השתלות לב
בתחילת 1986 יצא בורמן להשתלמות בתחום השתלות לב במרכז הרפואי האוניברסיטאי בריצ'מונד, וירג'יניה. בהמשך אותה שנה יצא ללונדון, שם השתלם בתחום בבית החולים הרפילד (Harefield) בהדרכת מנתח הלב הנודע פרופ' מגדי יעקוב. עם שובו לישראל בנה בהדסה מערך לביצוע ניתוחי השתלת לב, שהמתין לאישור ממשרד הבריאות וממועצת הרבנות הראשית, שעד אז התנגדה לתרומת איברים להשתלות מנימוקים הלכתיים. לאחר שנתקבלו האישורים הנדרשים, ב-25 באוגוסט 1987 ביצע צוות המרכז הרפואי הדסה בראשותו של בורמן (ובהשתתפות פרופ' דב שמעון ופרופ' גדעון אורצקי) את השתלת הלב המוצלחת הראשונה בישראל, ניתוח שבעקבותיו נסללה הדרך לביצוע ניתוחי השתלת לב כפרוצדורה שגרתית בהדסה, ובהמשך במרכזים רפואיים נוספים בישראל.
ב-1992 פיקח על ניתוח השתלת הריאה הראשון בישראל שבוצע על ידי פרופ' דב שמעון. באותה שנה הקים מחלקה לניתוחי לב פתוח בבית החולים ביקור חולים בירושלים, ועמד בראשה במשך 12 השנים הבאות. ב-1994 נבחר לנשיא האגודה העולמית של מנתחי לב-חזה (World Society of Cardiothoracic Surgeons). ב-1999 הוענק לו אות יקיר ירושלים על תרומתו לפיתוח הרפואה בעיר. ב-2003 קיבל ברוסיה את הפרס היוקרתי "היפוקרטס הזהב". ב-2004 פרש מעבודתו הקלינית ומניהול המחלקה בביקור חולים, והמשיך בפעילות מחקרית כראש המכון לחקר כירורגיית הלב עד פרישתו הסופית כפרופסור אמריטוס ב-2008.
פרופ' בורמן נפטר בירושלים ב-21 בפברואר 2016, ונטמן בבית הקברות האזרחי בקריית ענבים.
אקרותולוס
אקרותולוס (שם מדעי: Acrotholus; מיוונית: "akros" - הגבוה ביותר, "tholos" - כיפת גולגולת, כלומר: "הכיפה הגבוהה ביותר") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הפכיצפלוזאוריים שהתגלה בתצורת מילק ריוור באלברטה, קנדה וחי במשך הקרטיקון העליון באמריקה הצפונית. זהו סוג שתואר רק ב-2013 והכיל בתוכו מין אחד - Acrotholus audeti.
האקרותולוס היה דינוזאור צמחוני דו-רגלי באורך מטר וחצי ומשקל של 40 קילוגרם בקירוב. הוא אחד מהקטנים ומהמוקדמים שבבני משפחתו והמאפיינים הבולטים שלו הם מבנה הגולגולת העבה אך הגבוהה יחסית לפכיצפלוזאוריים. עובי הגולגולת הגיע ל-5.5 מילימטרים, והיא הייתה עגלגלה ואליפטית עם מספר עיטורי זיזים בקצה, אשר שימשו להדיפת טורפים.
ככל הנראה זהו מין הפכיצפלוזאור הקדום ביותר באמריקה הצפונית, כאשר מאובניו מתוארכים ללפני 85 עד 83.5 מיליון שנה מזמננו. הסוגים הקרובים אליו ביותר הם הואננוזאורוס והפרנוצפל האסייתים.
הקרבות על קוואנאקאג'ימה
הקרבות על קוואנאקאג'ימה (ביפנית: 川中島の戦い) היו סדרת מערכות צבאיות ביפן של תקופת סנגוקו, אשר במסגרתן לחמו שבט טקדה, תחת המצביא טקדה שינגן מיאמאנאשי, נגד שבט ייסוגי, תחת ייסוגי קנשין מניאיגטה. הצדדים לחמו על מישור בין שני נהרות איפה שנמצאת היום העיר נאגנו. על אף כי לא היה מנצח מוחלט לקרבות אלו הם הפכו לבעלי חשיבות מרובה בתרבות ופולקלור היפני והסדירו את טקדה שינגן כאחד המצביאים הגדולים ביותר בהיסטוריה.
רקע
בשנת 1490 נכנסה יפן לתקופה מכרעת בתולדותיה המכונה סנגוקו-ג'ידאי, או "עידן המדינות הלוחמות". במשך המאה וחצי שנים שלאחר מכן, בקושי תעבור שנה בלי קרב או מערכה שמתרחשת במקום מסוים בארץ. הדאימיו, או "השמות הגדולים" (המכונים במערב כ"אדוני מלחמה"), ששלטו במחוזות יפן הרבים כשליטים פיאודלים, החלו להתמודד אחד נגד השני כדי להגדיל את תחומי השפעתם ואת כוחם של בני משפחתם. עבור מעטים - אלה שהיו להם הכוח הצבאי והכוח הפוליטי להתמודד במאבק - היה זה סיכוי להפוך לשוגון, השליט הצבאי של יפן מזה כמעט חצי מילניום.
באמצע המאה ה-16, המלחמה ביפן השתנתה באופן משמעותי, והושפעה במידה רבה מהמאבק ההולך וגובר בין הדאימיו המתחרים. הסמוראים (שפירושם "אלה המשרתים") היו מרכיבי צבאות הדאימיו והם החלו לגדול במספרם, והוספו לצידם גם חיילי רגלים בעלי מקור של איכרים המאומנים היטב. טירות החלו לשמש כבסיסים לאספקה, למנוחה ועוד. לבסוף, דרך הסחר עם הרפובליקה ההולנדית, כלי הנשק החם, החלו להופיע בצבאות סמוראים החל משנת 1540.
כוחו של הדאימיו, וכך כוחו של שבטו, נבע מהשטחים או הפרובינציות (מחוזות) בהן שלט. עושרם הכלכלי נמדד על ידי הייצור החקלאי של אדמותיהם והוערך בקוקו. קוקו היה כמות האורז שנדרשה כדי להאכיל אדם אחד למשך שנה. קוקו סיפק את המערכת למדידת התשואה השנתית של שדות האורז וקבע גם את מספר החיילים שהדאימיו יכול להרים לצבאותיו, להתחמש ולהאכיל כדי להגן על אדמותיו. מארצות אלה הגיעו גם האנשים שירכיבו את צבא הדאימיו.
הסמוראים, למעשה בני מסורת תורשתיים ושומרי האדון והשבט שלהם, היו צפויים להתגייס ולהצטייד במספר קבוע מראש של חיילים מתחומי השלטון שתחתם, משמע שסמוראים אחזו באדמות. הסמוראים אותם יגייסו הם בני דרגה פחותה הנודעת כ"האשיגארו". כאשר צבא הדאימיו כבש מחוז או טריטוריה אחרת, הסמוראי הנאמן ורב היכולת אשר הראה את מחויבותו במערכה יכול היה לצפות לעלייה בדרג, מה שבתורו יגדיל את עושרו האישי כמו גם את מספר האישים שעכשיו יהיו צפויים לגייס מתחום זה.
כיבוש שטח אחר הביא גם לכך שדאימיו יכול להגדיל את עושרו ואת כוחו הצבאי על ידי כך שהוא יהפוך את האדון הכבוש לבן חסותו, מעין מדינת חסות, ובכך יבטיח את צבאו ועושרו של הנכבש, או על ידי כריתת ברית עם האדון הכבוש על תמיכתו במבצעים צבאיים עתידיים. על פי מערכת כזו ניתן להבין מדוע הדאימיו השלטים עסקו בעוז כה רב בהתרחבות טריטוריאלית. אחת הדוגמאות המעניינות יותר למלחמה טריטוריאלית שכזו הייתה בין דאימיו של מחוזות אכיגו וקאי (גונמה ויאמאנאשי של היום), שבט טקדה.
תחילת המאבק
בשנת 1553 החל מאבק כוחות אינטנסיבי בין שבט טקדה של מחוז קאי, בהנהגתו של טקדה שינגן, ובין פדרציית המשפחות מורקמי ונגאאו של מחוז ניאיגטה, בפיקודו של ייסוגי קנשין. סכסוך זה הביא ליריבות צבאית ארוכת שנים בין שני הדאימיו הללו שנמשכה עד שנת 1564. בשנת 1547 הוביל שינגן את שבט טקדה לפלישה למישור שינאנו בין השבטים, שטח עשיר שהיה בין הגבול המערבי של יאמשנאשי לגבול הדרומי של גונמה.
במקום לצפות להשמדתם על ידי צבא טקדה החזק, חלק מהדאימיו שבשטחים, כמו שליטי שבט סנאדה, נכנעו לפולש והפכו לבני חסות של שינגן. רבים מהדאימיו האחרים היו נחושים לעמוד בפני הפולשים, והבולטים שבהם היו שבטי מורקמי ויושיקיו. בשנת 1548 הביס שינגן את מורקמי בקרב עקוב מדם באודה-הרה.
משהבין כי אינו יכול לעמוד בפני כוחו של שינגן לבדו, פנה מורקמי בבקשה לסיוע משכנתו בצפון, ייסוגי קנשין, דאימיו מחוז גונמה ומעבר. קנשין הסכים להעניק את עזרתו למורקמי, ועם הברית הזו הובאו שני חילות השבטים החזקים של טקדה וייסוגי לעימות ישיר. בעודו מכין צבאו כדי לסייע למורקמי, שלח קנשין את הקשינדן, או "קורא לנשק"; היה זה מכתב מפורט הקורא לגיוס הסמוראים הנמנים והחזקים ביותר בשטחים. בין הסיבות שניתנו לקריאת הגיוס, היה כלול גם רישום של ההתחייבויות של הסמוראים, כמו כן היה מספר החיילים לפי סוג שהם היו אמורים לספק, הנשק והאספקה, והיכן הם צריכים לרכז את כוחותיהם.
גאוגרפיה
בחלקים הצפוניים ביותר של מחוז שינאנו, הממוקמת עמוק בלב רכס ההרים המכונה האלפים של יפן, שנפרס על המישור הרחב, ישנו העבר השטוח, בצורת משולש, של קוואנאקאג'ימה. המכונה "האי שבין הנהרות", מכיוון שהוא גובל בצפון בנהר סייגאווה ובדרום מערב בנהר צ'יקומגאווה המצטרף בפינה הצפון מזרחית של המישור.
קוואנאקאג'ימה הפכה ל"שטח ההפקר" בדו-קרב בין שינגן לקנשין. במהלך מאבקם היה מישור זה עד ללא פחות משבעה מפגשים בין יריבים אלה, שרק חמישה מהם נחשבו "קרבות". שלושת הקרבות הראשונים הללו היו רק התכתשויות ראשוניות לעומת הרביעי, שנחשב לקרב קוואנאקאג'ימה הגדול, ונותר אחד הסכסוכים הגדולים והמדממים בתולדות יפן.
הקרבות
בספטמבר 1553 התקדם שינגן הרחק מצפון פרובינציית שינאנו והגיע למישור קוואנאקאג'ימה. שם, ליד מקדש הכימן, הוא פגש את צבאו של קנשין, אך סירב לעמוד בקרב ונסוג. שני הצבאות באו במגע כמה קילומטרים צפונה יותר, אך שוב התנתקו זה מזה. זה היה "הקרב הראשון בקוואנאקאג'ימה", הידוע גם בשם "קרב הפיוז". באוקטובר, כששינגן נסוג מן האזור, קנשין תקף סמוך לאתר מקדש הכימן והביס את צבאו של טקדה.
"הקרב השני של קוואנאקאג'ימה", הידוע גם בשם "קרב סייגאווה", התרחש בשנת 1555. שינגן התקדם על פני מישור קוואנאקאג'ימה עד לנהר סייגאווה ועשה את מחנהו על גבעת אוצוקה, מדרום לנהר. צבאו של קנשין עבר מעמדות הגבעה שלהם עד הנהר וחנה על הגדה הנגדית. במשך ארבעה חודשים ישבו שני הצבאות זה מול זה, כל אחד מהם המתין לשני שיבצע את הצעד הראשון. בסופו של דבר, מול תסיסה פוליטית בקרב בעלות בריתם אשר מרדו, נסוגו שני הצבאות.
"הקרב השלישי בקוואנאקאג'ימה" התרחש בשנת 1557. שינגן התקדם שוב למישור וכבש את קצוראיאמה, מבצר הררי עמוק בשטח ייסוגי. לאחר מכן הוא תקף את טירת אייאמה, ששכנה לאורך מעבר דרך מרכזית לאצ'יגו וצפון מזרחית לזנקו-ג'י, עמדה על ראש הגבעה עם נוף דומיננטי של המישור כולו. קנשין, שצבאו התבסס בטירת זנקו-ג'י, הגיב בשיגור גיחה כדי להקל על הכוחות בטירת אייאמה. שינגן נסוג מיד, ושוב נמנע מקרב גדול עם אויבו.
הקרב הרביעי
בספטמבר 1561, שני הצבאות עסקו ב"קרב הרביעי על קוואנאקאג'ימה". קנשין, עייף מהפעולה הממושכת נגד שינגן, החליט להשמיד את אויבו הגדול בקרב מכריע אחרון, והצעיד את צבאו בן 18,000 לעבר הפריפריה הצפון מערבית של שטח טקדה. מטרתו הייתה טירת קאיזו, ששלטה על תקשורת טקדה צפונה אל מישור קוואנאקאג'ימה ודרומית למישור דרך מעברי ההרים החיוניים. לאחר חציית נהר סייגאווה וצ'יקומגאווה, הסוגרת את קוואנאקאג'ימה, תפס קנשין עמדה מבוצרת על הר סייג'ויאמה המשקיף על טירת קאיזו. 150 הסמוראים וחסידיהם שגויסו אל קאיזו, אף שהופתעו לחלוטין מהמהלך הזה, הצליחו באמצעות מערכת של אותות שרפה מסודרות להזהיר את שינגן מהסכנה. שינגן הגיב במהירות ועבר לעבר קאיזו עם 16,000 איש.