cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוות על הנילוס (סרט, 2022)
עלילה
פוארו מכנס את האורחים שנשארו בחיים בסלון הספינה, פוארו חושף בפניהם את פתרון התעלומה - סיימון הרג את לינט, כאשר ג'קי משמשת בתור ה"מוח" לתוכנית. הם עדיין אוהבים, וסידרו את הרומן של סיימון עם לינט כדי לרשת את עושרה. ג'קי סיממה את השמפניה של פוארו כדי שלא יהיה נוכח בליל הרצח, והעמידה פנים שהיא יורה בסיימון באמצעות כדור סרק. סיימון השתמש בצבע אדום שנגנב מיופימיה כדי לזייף את הפציעה שלו. בזמן שג'קי הסיחה את דעתם של בוק ורוזלי, סיימון רץ לבקתה של לינט, הרג אותה, חזר אל הסלון, ירה ברגלו שלו כאשר רעש היריה עומעם על ידי הצעיף של ואן סקיילר. ג'קי הרגה את לואיז שניסתה לסחוט אותם עם האזמל של ווינדלשאם, ואת בוק עם האקדח של אנדרו. מול ההוכחה הנחרצת של המטפחת המוכתמת בצבע של סיימון, ג'קי - ביודעה שאין מנוס - מחבקת את סיימון יורה דרך גבו, והורגת את שניהם.
הפקה
ההפקה יצאה לדרך באוקטובר 2019 והצילומים לסרט התרחשו בלונדון ומצרים והושלמו בדצמבר אותה שנה.
ביעור פירות שביעית
ביעור פירות שביעית הוא החיוב על האדם לבער את הפירות שגדלו בשנת השמיטה מביתו בזמן שמין הפרי אינו מצוי יותר בשדה.
מקור הדין
מקור הדין בתורה:
מקור נוסף לדין זה הוא מהשוואה בין הפסוקים הנ"ל בספר ויקרא, לבין הפסוקים העוסקים בפרשת השמיטה בספר שמות:
הפסוק אמנם נאמר על שנת היובל, אולם דיני שנת היובל בקרקע זהים לדיני השביעית, ולכן למדו ממנו גם לשביעית. כך דרשו את הפסוק בתלמוד הירושלמי: : אם נשארו לך הרבה פירות בבית, זה אומר שלקחת יותר ממה שאתה צריך, וגרמת לכך שלא נשארו מספיק פירות לאחרים, ולכן עליך "להחזיר" את העודף.
אמנם, הרמב"ן מעלה אפשרות שדין הביעור הוא דרבנן, ולימודים אלו הם אסמכתא בלבד.
אופן הביעור
באופן הביעור נאמרו שלוש דעות:
בשעת הדחק, כאשר בעל-הפירות הוא עני בעצמו, יש פוסקים המתירים לבצע הפקרה סמלית בלבד, ולזכות בכל הפירות מייד לאחר מכן.
Wings (שיר של ליטל מיקס)
Wings (בעברית: כנפיים) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת הפופ הבריטית ליטל מיקס. השיר יצא לאור ב-24 באוגוסט 2012, כסינגל מתוך אלבום הבכורה של הלהקה DNA, על ידי חברות התקליטים סייקו מיוזיק וקולומביה רקורדס, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי תומאס בארנס, פיטר קלהר, בן קון, אין ג'יימס, פרי אדוארדס, ג'סי נלסון, לי-אן פינוק, ג'ייד ת'ירלוול, אריקה נורי, מישל לואיס, מישקה באטלר והיידי רוהאס והופק על ידי TMS. באוסטרליה, קיבל השיר את מעמד הפלטינה המשולשת על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי, על מכירות של למעלה מ-210,000 עותקים במדינה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-105 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
את הקליפ של "Wings" ביים מקס אנד דניה והפיק סקוט קלארק. הוא צולם באולפני אלסטרי ב-11 במאי 2012. הקליפ צולם במשך כמעט יום שלם בגלל צילומים רבים וחוזרים של הכוראוגרפיה. עם זאת, רוב קטעי הריקודים נחתכו מהעריכה הסופית שהוקרנה לראשונה ב-25 ביולי 2012.
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-210 מיליון צפיות.
אלויס ואך
אלויס ואך (בגרמנית: Aloys Wach ; 30 באפריל 1892 - 18 באפריל 1940) היה צייר ואמן גרפי אוסטרי. הוא נטש את שורשיו האמנותיים המודרניים והרחיק את עצמו מיצירותיו האקספרסיוניסטיות המוקדמות על ידי פנייה לדימויים דתיים.
ביוגרפיה
ואך החליט להיות אמן בתחילת חייו, והגיע לווינה והוא רק בן 17, אך בתחילה ספג סדרה של אכזבות. הוא נדחה כסטודנט על ידי האקדמיה במינכן וניסה בלי הצלחה ללמוד אמנות בווינה. הוא קיבל חינוך רשמי בבית הספר לציור Knirr-Sailer במינכן וכן בשנת 1913 באקדמיה קולארוסי בפריז. את לימודיו סיים אצל היינריך אלתרר בשטוטגרט.
בשנת 1912 עבר לזמן קצר לברלין. שם פגש את הצייר והגרפיקאי יעקב שטיינהרדט, שעודד אותו לנטוש צורות ביטוי ישנות יותר ולהיות אמיץ בחיפוש אחר הסגנון שלו. ואך התמודד גם עם הפעילות בשטורם-גלרי שנפתחה - מרכז האקספרסיוניזם הגרמני. אף שלא ידוע בוודאות, הוא כנראה גם ראה את תערוכת בלאו רייטר (הפרש הכחול) ואת המוצגים הראשונים של התנועה הפוטוריסטית.
לאחר מכן עבר לפריז, שם שהה בין השנים 1913–1914. הוא התיידד עם אמדאו מודיליאני. הוא בוודאי ראה עבודות של רובר דלונה. הוא הבין במהירות את חשיבות המבנים החדשים בציור. באותה תקופה הוא יצר בעיקר רישומים אקספרסיוניסטים-קוביסטיים, תחריטים וגילופי עץ. במהלך שהותו בפריז הוא פגש גם את חברו ותומכו החשוב ביותר, הצייר ומבקר האמנות, ארנסט ל. טרוס, אותו פגש שוב בווינה (1919) ובמינכן (1931).
בשנים 1915 ו- 1916 יצר ואך סדרת חיתוכי עץ המציגה את אימת המלחמה. חיתוכי עץ בגודל גלויה כמו 'ריקוד המת' משנת 1914 ו'דרך הגורל' מתארים מלחמה מתועשת עם פצצות וכדורים וחיילים גוססים. ואך שירת במלחמת העולם הראשונה במשימות לא קרביות. בשנת 1916/7 פרסם שבעה חיתוכי עץ לליווי שיר מלחמתי של משורר לא ידוע.
ואך, יאורג שרימפף ופריץ שפלר היו חברים בקבוצה מהפכנית קצרה אך חשובה שהוקמה בשנת 1919. חיתוכי העץ של ואך הופיעו בקשר לסיבות רדיקליות ומשכו תשומת לב רחבה בעיתונות היומית תוך סיכון רב לעצמו.
משנת 1920 הוא יצר טבע דומם אקספרסיוניסטי, ציורי נוף ודיוקנאות בבראונאו, אך מאוחר יותר התרחק מסגנון ציורי תקופה זו. בעקבות האנשלוס בשנת 1938 נאסר על ואך לצייר על ידי המשטר הנאצי.
בשנת 1956 נערכה תערוכת רטרוספקטיבה במוזיאון להיסטוריה, מדע ואמנות בלוס אנג'לס, עם עבודות שהושאלו למוזיאון על ידי טרוס, שכתב גם את הקטלוג.
יורגן מתאוס
ביוגרפיה
מתאוס נולד בדורטמונד, שבגרמניה, ולמד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת בוכום, שם הוא גם סיים ב-1992 את הדוקטורט שלו.
בשנת 1993 יצא ספרו הראשון. הוא עבד תקופה כהיסטוריון באוסטרליה.
ב-1994 החל לעבוד במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
בשנת 2004 היה שותף בכתיבת ספרו של כריסטופר בראונינג "הדרך אל הפתרון הסופי: התפתחות המדיניות הנאצית כלפי היהודים", לרגל הוצאתו השתתף בכנס ביד ושם.
ב-2008 כתב ביחד עם ההיסטוריונית פטריסיה הברר את הספר "Atrocities on Trial: Historical Perspectives on the Politics of Prosecuting War Crimes" העוסק בפשעי מלחמה.
יוסף שפוצ'ניק
רבי יוסף שפוצ'ניק (ביידיש: שׁאפּאָטשניק, ולעיתים: שׁאפּאָהטשניק; באנגלית: Joseph Shapotshnick; תרמ"ב, 1882, קישינב – תרצ"ז 1937, לונדון) היה רב ופעיל חברתי בלונדון בראשית המאה ה-20. הוא התפרסם בשל היותו מעורב במספר שערוריות בענייני הלכה, שהביאו לגינוי נרחב שלו בממסד הרבני.
ביוגרפיה
נולד בקישינב. אביו רבי יהודה לייב שפוצ'ניק היה מנהיג קהילה חסידית בקישינב, ולאחר מותו בשנת 1896, עקרו שפוצ'ניק הצעיר ואמו לאודסה, שם למד באוניברסיטה המקומית ואצל הדיין הרב אברהם יואל אבלסון. נסמך לרבנות על ידי הרב יחיאל איכל טויבש מסדיגורה והמהרש"ם מברז'ן.
בשנת 1913 עבר שפוצ'ניק לאיסט אנד של לונדון, ובה גר עד פטירתו. הוא היה מעורב במחלוקות רבות, בתוך ומחוץ לקהילה היהודית-אנגלית. בשנת תרפ"ו הזכירו הרב הלל פוסק בהקדמתו לספרו דברי הלל: "הרה"ג פאר הדור מהרי"ש יצ"ו ביקש ממני שלא לכתוב עליו שום תואר כבוד וכבר אמרו חז"ל כי רצונו של האדם זהו כבודו". התנגד נחרצות לראי"ה קוק, ובשנת תרפ"ז פרסם עליו מכתב שטנה בכתב העת 'בית ועד לחכמים', ובו כתב בין היתר: "ספרי קוק מלאים ריקות והבלי הבלים ואפיקורסות, ויש גם כן חלק משפינוזא מספריו".
שערוריית היתר העגונות
מאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 פעל הרב שפוצ'ניק לפתרון בעיית העגונות ומסורבות הגט, ובמהלך השנים הוא הציע סדרה של פתרונות. למרות שלא ברור כמה נשים השתמשו בפתרונותיו, העלו מספר רבנים חשש שההקלות שלו אינן תקפות מבחינה הלכתית, ועלולה להיווצר בעקבות כך בעיית ממזרים, כאשר נשים שנישאו לפי הוראותיו תלדנה ילדים. הרב שמואל יצחק הילמן, ראש בית הדין בלונדון, פנה ב-1927 לשורת רבנים בולטים ובהם החפץ חיים ורבי חיים עוזר גרודזנסקי בבקשה שימנעו מהרב שפוצ'ניק להנפיק היתרי עגונה. בפולמוס שהתפתח התברר ששפוצ'ניק הוסיף בשגגה או בזדון את שמותיהם של רבנים שונים להיתרים אותם הנפיק, ללא הסכמתם. רבנים אלו התנערו בפומבי מחתימותיהם במכתבים לעיתונות היידית בלונדון. ובסוף שנת 1928 פורסמה חוברת של אגודת הרבנים בפולין ובה חתימות של 600 רבנים המגנים את שפוצ'ניק ופעילותו. גם ועידת הרבנים הגדולה שהתאספה בווילנה באביב של אותה שנה גינתה בחריפות את הפעולה.
פטירתו
הרב שפוצ'ניק נפטר בפתאומיות ב-21 באוקטובר 1937 בלונדון. הלווייתו התעכבה בשל המוניטין השנוי במחלוקת שיצא לו בשל מעורבותו בפרשיות העגונות והבשר, שגרם לסירוב של חלק מהחברות קדישא בעיר לסרב לטפל בקבורתו. בנו היחיד, לוי שפוצ'ניק, ניהל מגעים עם מספר קהילות בעיר ובסופו של דבר הסכימה קהילת "עדת ישראל" שהוקמה באותה שנה לקבור אותו בבית הקברות ברובע אנפילד.
הלוויה התקיימה ב-25 באוקטובר 1937, ארבעה ימים לאחר פטירתו, ולמרות הגשם השוטף באו כ-5,000 איש להשתתף בה. רובם אנשים פשוטים שהכירוהו מהאיסט אנד וראו בו לוחם למען צדק חברתי ומנהיג דתי.
פעילות ספרותית
הרב שפוצ'ניק היה מחבר פורה של ספרים, חוברות, עיתונים וכתבי עת רבים בהוצאה עצמית. בשנת 1908 הוא חיבר מסה בת 80 עמודים על המשמעויות הקבליות של שם האל, תחת הכותרת "קדושת השם". ספרו המפורסם ביותר הוא "ש"ס הגדול שבגדולים" שנדפסה ממנו רק מסכת ברכות, בכרך אחד בפורמט ענק, גובה הכרך היה 60 סנטימטרים, והוא נחשב לפרסום הרבני הגדול ביותר פיזית שפורסם אי פעם.
הוא פרסם את עצמו כבעל מופת, ועורר סנסציה כאשר ב-1928 שלח לג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, תערובת צמחית כתרופה. הוא נהג לתרום שני שלישים מהכנסותיו לצדקה.
אילו ציפורים
אִילוּ ציפורים הוא פזמון שאת מילותיו בעברית תרגמה נעמי שמר לשיר הצרפתי "Si tous les oiseaux" של הקומפניון דה לה שנסון, וביצעה לראשונה ב-1967 להקת הנח"ל בעיבודו של יאיר רוזנבלום.
רקע
השיר "Si tous les oiseaux" נכתב על ידי חברי הקומפניון דה לה שנסון ז'אן בְּרוּסוֹל (מילים) וז'אן-פייר קָאלְבֶה (לחן) בשנת 1961 בצרפת ובוצע על ידי ההרכב. נעמי שמר תרגמה אותו לעברית ויאיר רוזנבלום עיבד אותו. השיר בוצע על ידי להקת הנח"ל בתוכניתה "הנחלאים באים, הנחלאים באים", שעלתה בשנת 1967, זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים. בהופעות בוצע השיר בחושך, כאשר מבצעי השיר עוטים כפפות לבנות על הידיים עם חומר זרחני, כך שרק ידיהם ייראו בחשיכה.
השיר נכלל בפסקול הסרט "הלהקה" (1978).
בשנת 2012 ביצע שלומי שבת גרסת כיסוי לשיר במסגרת פרויקט "צה"ל בלאפה", שכלל חידוש לשירי הלהקות הצבאיות.
קורנליוס ראיין
קורנליוס ראיין (באנגלית: Cornelius Ryan; 5 ביוני 1920 - 23 בנובמבר 1974) היה עיתונאי וסופר אירי שנודע בעיקר בגלל כתיבתו הפופולרית של היסטוריה צבאית, בעיקר על קרבות גדולים במלחמת העולם השנייה.
קורות חיים
ראיין נולד בדבלין ולמד לנגן בכינור באקדמיה האירית בדבלין.
ב-1940 עבר ללונדון וב-1941 החל לעבוד ככתב צבאי בדיילי טלגרף. הוא תיאר את קרבות האוויר באירופה והשתתף במספר פעולות הפצצה של חיל האוויר השמיני והתשיעי של ארצות הברית. לאחר מכן השתתף ותיאר את קרבות הארמייה השלישית בפיקודו של גנרל ג'ורג' פטון.
ב-1947 עבר לארצות הברית ועבד בשבועון טיים שם כתב על ניסויי הגרעין של ארצות הברית באוקיינוס השקט וגם על קרבות מלחמת העצמאות.
ב-1949 ביקר באזור הנחיתה בנורמנדיה והחליט לכתוב ספר על המערכה בנורמנדי. הוא ערך כ-1000 ראיונות עם לוחמים של בנות הברית, גרמנים ואזרחים צרפתיים. הוא החל לכתוב את הספר ב-1956 והספר יצא לאור בשם היום הארוך ביותר ב-1959 והיה רב-מכר. ראיין גם השתתף בכתיבת התסריט לסרט "היום הארוך ביותר" בשנת 1962.
ב-1966 פרסם את ספרו "הקרב האחרון" על הקרב על ברלין. לאחר עבודת מחקר מקיפה שכללה ראיונות עם לוחמים בריטיים, אמריקאים, רוסים, גרמנים ואזרחים.
בשנותיו האחרונות לקה בסרטן הערמונית, אך הספיק לסיים את ספרו האחרון "גשר אחד רחוק מדי" (1974) על מבצע מרקט גארדן. הספר עובד ב-1977 לסרט מצליח באותו שם בבימויו של ריצ'רד אטנבורו.
חמש שפות לאהבה
חמש שפות לאהבה: כיצד לבטא מחויבות רגשית כלפי בן או בת הזוג שלך (באנגלית: The Five Love Languages: How to Express Heartfelt Commitment to Your Mate) הוא ספר משנת 1992 מאת גארי צ'פמן. הוא מתאר חמש דרכים כלליות שבהן בני זוג רומנטיים מבטאים וחווים אהבה, אותם צ'פמן מכנה "שפות האהבה". מדובר בפועל בשפה המילולית, זמן איכות, שפת המתנות, שירותים וטיפול, ושפת המגע.
תקציר
לפי צ'פמן, חמש "שפות האהבה" הן:
צ'פמן מספק בספר דוגמאות שונות משיחות שייעץ ללקוחותיו, ושאלות שנועדו לסייע לקורא לקבוע מה היא שפת האהבה שלו/ה ושל בן/בת זוגה/ו. לפי התיאוריה של צ'פמן, לכל אדם יש שפת אהבה ראשית אחת ושפת אהבה משנית אחת.
צ'פמן מציע שכדי לגלות מה היא שפת האהבה של אדם אחר, יש לבחון מה הוא האופן שבו אותו האדם מבטא מחויבות רגשית לאדם אחר, ולנתח על מה אותו האדם נוטה לרוב להתלונן ביחסים רומנטיים, ולמה בפועל זקוקים מבני/בנות הזוג, ברוב המקרים. צ'פמן סבור שמרבית האנשים נוטים לבטא מחויבות רגשית באופן טבעי ובאופן שבו הם נוטים להעדיף שבן/בת הזוג תבטא את המחויבות הרגשית כלפיהם, וכי ניתן לקיים תקשורת טובה יותר בין בני זוג כאשר בני הזוג מצליחים להראות אכפתיות זה לזה בשפת האהבה שהנמען מבין. לדוגמה, אם "שפת האהבה" של הבעל היא שירותים וטיפול, עלול להיווצר מעט בלבול אם הוא יעשה את הכביסה עבור בת זוגו אך היא לא תפרש זאת כביטוי למחויבות הרגשית, ובמקום זאת תפרש זאת פשוט כביצוע נורמלי של מטלות הבית, וזאת משום שעבורה ביטוי המחויבות הרגשית העיקרית היא השפה המילולית (לדוגמה, כאשר הוא אומר לה שהוא אוהב אותה). היא עשויה לנסות להשתמש ב"שפת האהבה" הראשית עבורה, השפה המילולית, על מנת לבטא את המחויבות הרגשית שלה כלפיו, אך הוא עלול שלא להבין זאת באותו באופן משום שזו לא שפת האהבה הראשית או המשנית עבורו. אם היא תבין מה היא "שפת האהבה" הראשית שלו, ותבחר במקום זאת לדוגמה לכסח את הדשא כדרך לבטא את המחויבות הרגשית שלה כלפיו, סביר יותר להניח שהוא יפרש זאת כביטוי של המחויבות הרגשית שלה כלפיו משום שזו אכן "שפת האהבה" העיקרית שלו. כמו כן, אם הוא יאמר לה שהוא אוהב אותה, סביר להניח היא תפרש זאת כביטוי למחויבות הרגשית שלו כלפיה.
קבלה
הספר מכר 8,500 עותקים במהלך השנה הראשונה - פי ארבעה ממה שהוצאת הספרים שלו ציפתה שהוא ימכור. בשנה שלאחר מכן הספר מכר 17,000 עותקים, ושנתיים לאחר מכן מכר 137,000 עותקים. מאז אוגוסט 2009 הספר נמצא ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. המהדורה החדשה והמתוקנת של הספר פורסמה ב-1 בינואר 2015.
הרמן-ברנהרד ראמקה
גנרל הרמן-ברנהרד ראמקה (בגרמנית: Hermann-Bernhard Ramcke; 19 בספטמבר 1888 – 27 באפריל 1970) היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ואחד מהבודדים שקיבלו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
קריירה מוקדמת
לאחר המלחמה נשאר ראמקה ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1934 הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1937 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
מלחמת העולם השנייה
ב-19 ביולי 1940 הועבר ראמקה לדיוויזיה האווירית ה-7, ובאביב 1941 לחם עמה בקרב על כרתים כשהוא משמש כמפקד רגימנט הצנחנים ה-1. לאחר הניצחון בכרתים מונה ראמקה למפקד חטיבת צנחנים מאולתרת, וב-22 ביולי 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-21 באוגוסט 1941 קיבל ראמקה על פעולותיו בכרתים את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובשנת 1942 נשלח עם חטיבתו לצפון אפריקה. בשעת הנסיגה של קורפוס אפריקה לאחר התבוסה בקרב אל עלמיין, כותרה חטיבתו על ידי הכוחות הבריטיים, אולם במקום להיכנע, הוביל ראמקה את חייליו מערבה, תפס טור משאיות אספקה בריטיות והצליח לחבור לכוחותיו הציר הנסוגים בפיקוד רומל בשלהי נובמבר 1942. ראמקה נשלח לגרמניה, שם הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל באופן אישי על ידי אדולף היטלר. ב-21 בדצמבר 1942 הועלה ראמקה לדרגת גנרל לוטננט, וב-12 בפברואר 1943 מונה למפקד דיוויזיית הצנחנים ה-2. לאחר פלישת בעלות הברית לאיטליה נשלח ראמקה לאיטליה, והשתתף בכיבוש רומא, וכוח שלו השתתף בחילוץ מוסוליני מכלאו. לאחר הפלישה לנורמנדי נשלח ראמקה לצרפת, שם השתתף במערכה בנורמנדי. לאחר שכוחות בעלות הברית הצליחו לפרוץ החוצה מחצי האי נורמנדי, במסגרת מבצע קוברה, מונה ראמקה למפקד נמל ברסט, שבחבל ברטאן, כשתחת פיקודו כ-35,000 חיילים, וקיבל פקודה מהיטלר להפוך אותה למבצר ולהגן עליה עד הסוף (כמו ערי נמל נוספות בצפון צרפת, שנותרו מאחורי הקווים של בעלות הברית). ב-1 בספטמבר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הצנחנים, וב-19 בספטמבר 1944 קיבל תוספת חרבות ויהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. זמן קצר לאחר מכן נכנע ראמקה בראש כוחותיו לצבא האמריקני.
לאחר המלחמה
בשנת 1951 הוסגר ראמקה לצרפת, שם רצו לדונו על פשעי מלחמה, אולם ראמקה הצליח לברוח לגרמניה. לאחר מכן הסגיר ראמקה את עצמו מרצון, ונשפט ל-5 שנות מאסר, אולם לאחר שטרוי מידלטון העיד לטובתו שוחרר ראמקה מהכלא. לאחר שחרורו התגורר ראמקה בקאפלן והיה חבר בתנועת אנשי האס אס לשעבר HIAG, וב-4 ביולי 1968 מת והוא בן 79 שנים.
כלוב הציפורים
כלוב הציפורים (אנגלית: The Birdcage) הוא סרט קומדיה אמריקאי בכיכובם של רובין ויליאמס, נייתן ליין, ג'ין הקמן ודיאן ויסט, ובבימויו של מייק ניקולס משנת 1996. הסרט עוסק בהומוסקסואליות, שמרנות וקבלה חברתית.
הסרט הוא עיבוד מחודש לסרט הקומי הצרפתי "כלוב העליזים" (La Cage aux Folles) מ-1978, המבוסס על מחזה באותו שם, שזכה גם לעיבוד כמחזמר מצליח.
עלילה
הסרט מספר את סיפורם של ארמנד גולדמן, יהודי הומוסקסואל ובעליו של מועדון דראג קווין בשם "כלוב הציפורים" בסאות' ביץ', ושל אלברט, שותפו לחיים ואחד המופיעים הקבועים בכלוב הציפורים. שניהם חיים בצמוד למועדון. בתחילת הסרט אלברט, הנוטה לרגישות יתר, חושד בארמנד שהוא בוגד בו, מפני שמצא במקרר יין לבן, בעוד ששניהם שותים אך ורק יין אדום. ארמנד מנסה להרגיע את אלברט שאין לו גבר אחר, ואלברט מצדו מנסה להתעקש על הסכם ממון, כהכרה רשמית בזוגיותם. בסופו של דבר ארמנד שולח את אלברט להופיע, לבוש כאישה, במועדון, ואת אגאדור, המשרת ההומוסקסואל מגואטמלה, ללילה חופשי. כשאלברט ואגאדור אינם בבית, מגיע בנו של ארמנד, ואל, ומסתבר שהיין הלבן נועד בשבילו. ואל מספר לאביו על כוונתו להתחתן, וארמנד מצדו מתנגד, מפני שוואל הוא רק בן 20. בסופו של דבר, ארמנד מסכים לחתונה.
מאידך, ברברה, ארוסתו של ואל, מספרת להוריה על החתונה. אביה, קווין קילי, סנאטור שמרן וסגן הנשיא של "הקואליציה להתנהגות מוסרית", מתנגד, מפני שהיא רק בת 18. ברברה מספרת להוריה שאביו של ואל הוא נספח תרבות ביוון, ושאמו היא עקרת בית, וכמו כן ששם משפחתם הוא "קולמן", כדי לא להרתיעם מן הצליל היהודי. אמהּ של ברברה, לואיז, מתלהבת מהעיסוקים המומצאים של הוריו של ואל ודווקא תומכת בשידוך.
בינתיים, מגלה קווין כי הנשיא של הקואליציה להתנהגות מוסרית, סנאטור ג'קסון, נמצא מת במיטה של זונה קטינה ושחורה, מה שכמובן מנוגד בכל צורה שהיא לתפיסה השמרנית. הדבר גורם לכך שהתקשורת מקיפה את ביתו של קווין, שמסרב לצאת מביתו, על מנת לא לאבד קולות בבחירות הקרבות. לואיז מציעה להכריז בפני התקשורת על חתונתה הקרבה של ברברה ולהיפגש עם הוריו של ואל, על מנת לשדר את כוחה של המשפחה כנגד הערכים הלא מוסריים ששידר ג'קסון במותו. קווין ומשפחתו מצליחים להתחמק מהתקשורת כשהם יוצאים לדרך במכוניתם, אך אחד העיתונאים, העונה לשם הארי, משחד את נהגו של קווין על מנת לגלות לו מה יעד הנסיעה של הסנאטור ומשפחתו, ולאחר מכן יוצא בעקבותיהם.
ואל מתחיל להכין את ביתם של ארמנד ואלברט לקראת הביקור של משפחת קילי, הכולל בין השאר את הסתרת זהותם המינית של השניים. כתוצאה מכך חפצי האמנות הנמצאים בבית, הקשורים כולם בדרך זו או אחרת להומוסקסואליות, מוצאים ממנו. אגאדור לובש חליפה ומנסה להתנהג כמו סטרייט, ואלברט מתבקש לעזוב למספר ימים, על מנת שלא יתעורר חשד ששני הוריו של ואל הם גברים. אלברט לוקח את זה באופן קשה ועוזב בסערה, וכתוצאה מכך מוחלט כי הוא יעמיד פנים שהוא דודו של ואל, וארמנד מלמדו איך להעמיד פנים שהוא סטרייט. לאחר מכן מוחלט להזמין גם את אמו של ואל, קת'רין, לארוחה, לאחר שוואל ואמו לא התראו מאז שנולד. כאשר ארמנד ואלברט נוסעים לבקר אותה על מנת לבקש ממנה להצטרף לארוחה, אלברט מחכה בחדר הקבלה בעוד שארמנד מעלה זכרונות עם קת'רין במשרדהּ. כשאלברט מאבד את סבלנותו הוא פורץ למשרד ומוצא את ארמנד וקת'רין על הספה, ושוב הוא עוזב בסערה במחשבה שארמנד בוגד בו.
בשעה זו מגיעים בני משפחת קילי לבית משפחת גולדמן. בזמן שארמנד, ואל, ברברה, קווין ולואיז יושבים בסלון, קת'רין מתקשרת להודיע שהיא תקועה בפקק תנועה ושהיא תאחר. התנהגותו העצבנית של אגאדור, הנובעת מהעובדה שהוא נוהג ליפול כשהוא נועל נעליים ומהחשש שקווין יגלה על זהותם המינית, גורמת לקווין לחשוש שמא הם שמעו על ג'קסון, כשלמעשה איש מבני המשפחה (למעט ואל) אינו מתמצה באקטואליה. בינתיים, אלברט מתלבש כאישה, חומק מהכניסה האחורית, ונכנס מהכניסה הקדמית, כשהוא מציג את עצמו כאימו של ואל. קווין משוחח עם אלברט, וקווין חושב שגב' קולמן היא אינטליגנטית ואשת שיחה מצוינת, ובטוח שארמנד משפיל את אשתו בגלל מנהגים אירופאיים טיפשיים.
בשלב מסוים הפאה של אלברט מתחילה לזוז, ולכן הוא, ארמנד, ואל וברברה נכנסים לחדר האמבטיה על מנת לטפל בעניין. בינתיים, קת'רין מגיעה ומציגה את עצמה בפני קווין ולואיז כגברת גולדמן, אימו של ואל. בינתיים משפחת גולדמן וברברה חוזרים לסלון, שם מוצאים את קווין, לואיז וקת'רין, ובנקודה זו הם מסבירים הכל: ההומוסקסואליות, היות בני משפחת גולדמן יהודים וכו'. קווין ולואיז מעוניינים לעזוב ביחד עם ברברה, אך הם מגלים שהתקשורת אורבת להם, מחכה לתפוס אותם בחברת ההומוסקסואלים. אלברט מעלה רעיון, לפיו משפחת קילי יתחפשו לדראג קווין שמשתתפות במופע בכלוב הציפורים, וכך יימלטו מהתקשורת. התוכנית מצליחה ובני משפחת קילי, בעזרתם של בני משפחת גולדמן, נמלטים מהמקום מבלי להיתפס על ידי התקשורת.
בסוף הסרט ואל וברברה מתחתנים בחתונה יודו-נוצרית, המנוהלת בידי רב וכומר.
מסרים בסרט
הסרט לועג לערכי השמרנות, המסרבים להכיר בכך שהעולם השתנה. כמו כן הוא לועג למה שהשמרנות מגדירה כ"מוסריות" ו"ערכי משפחה", כשלמעשה כבר יש צורות רבות של תא משפחתי: משפחות חד הוריות, משפחות עם שני הורים מאותו מין, משפחות מעורבות מבחינה דתית ועוד, כשבסופו של דבר דווקא משפחה שאינה שמרנית מצילה את בני משפחת קילי מהתקשורת.
כמו כן, הסרט לועג מעט גם לחברה הלהט"בית, כשארמנד ואלברט מנסים לסגל לעצמם מנהגים של סטרייטים ומנסים להסתיר את היותם הומוסקסואלים בכל דרך אפשרית, עד כדי ריקון ביתם מכל פריט אפשרי, במקום להיות מי שהם.
בנוסף, הסרט לועג גם לתקשורת, כמספקת רכילות במקום לספק חדשות ענייניות.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות מעורבות מידי הקהל והמבקרים. מבקרים רבים מטעם הקהילה ההומולסבית צידדו בסרט, שמנסה לטשטש את ההבדלים בין הקהילות השונות, ולהראות שבסופו של דבר כולם בני אדם. לעומת זאת, הגולשים באתר IMDb דירגו את הסרט בדירוג ממוצע של 6.5 כוכבים בלבד.
כמו כן, הסרט זכה בפרס גילדת שחקני המסך לצוות השחקנים הטוב ביותר.
בסופו של דבר, הסרט לא היווה שובר קופות אך הצליח להחזיר את ההשקעה.
ליאן וילדאו
ליאן וילדאו (נולד ב-6 בפברואר 1981) הוא עיתונאי, שדרן ומגיש ספורט וחדשות ברדיו ובטלוויזיה.
ביוגרפיה
וילדאו החל את דרכו המקצועית בשנת 1998 כמפיק ספורט ברדיו דרום. בשנת 2003, אחרי שירותו הצבאי, הצטרף ככתב למקומון "זמן הנגב", מרשת מקומוני מעריב. בשנת 2006 מונה לעורך מדור הספורט של העיתון.
בשנת 2005 חזר לרדיו דרום כשדר, עורך ומגיש.
בשנת 2008 עבר לטלוויזיה והצטרף לרשות השידור ככתב בחדשות המקומיות בדרום. בהמשך גם הגיש את המהדורה.
בשנים 2008–2011 שימש שדר קווים בשידורי הכדורגל של צ'רלטון.
בשנת 2017, עם סגירת רשות השידור, הצטרף לתאגיד השידור הישראלי והגיש בצוותא עם שרון פרי את תוכנית הספורט היומית בכאן ב'.
בשנת 2018 היה שליח "כאן" למונדיאל ברוסיה ושידר ברדיו את משחקי חצי הגמר וגמר גביע העולם.
במאי 2019 היה שליח רשת ב' למצעד החיים בפולין. בספטמבר 2019 היה העיתונאי הישראלי היחיד שנכנס לקטאר וסיקר משם את אליפות העולם באתלטיקה ואת המשלחת הישראלית בדוחא.
בשנת 2021 סיקר עבור "כאן חדשות" את המשחקים הפראלימפיים בטוקיו.
בקיץ 2022 שידר וסיקר מפראג את אליפות אירופה בכדורסל ומשחקי נבחרת ישראל. בהמשך השנה שידר את משחקי ההכרעה במונדיאל בקטאר.
בשנת 2023 סיקר ושידר מהמונדיאליטו בארגנטינה ומיורו הצעירות בגיאורגיה.
כיום מגיש את התוכנית "כאן ספורט" לסיכום אירועי השבוע, את פינות הספורט היומיות ב"הבוקר הזה" ו"בחצי היום" ואת התכנית "כאן דרום".
לוח שנה (פירושונים)
ראו גם
}}
יעקב מברך את בני יוסף (רמברנדט)
יעקב מברך את בני יוסף (בהולנדית: Jacob zegent de zonen van Jozef), הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר רמברנדט ואן ריין משנת 1656. היצירה מוצגת ב"מוזיאון הציירים הגדולים", בברגפארק וילהלמסהוהה בקאסל.
הסיפור המקראי ורקע
מאוחר יותר נטען על ידי אבותיה הקדומים של הכנסייה, בעיקר אמברוזיוס ואוגוסטינוס, כי אפרים הוא האב הקדמון של הנוצרים ומנשה של היהודים, בהתאם לפרה-פיגורציה של הסיפור ותאולוגיית החילופין. אף על פי שרמברנדט לא הציג את יעקב כמי ש"שִׂכֵּל אֶת יָדָיו", היסטוריוני אמנות כגון שמעון בר-אפרת טוענים שאין ספק שרמברנדט התכוון לתאר את אפרים כמייצגה של הנצרות, ועל כן פניו קורנות, ידיו משולבות והילת אור מקיפה את ראשו.
אף על פי שהיה צייר פורטרטים מיומן ביותר, רמברנדט תמיד חשב על עצמו מלכתחילה כצייר היסטוריה, כלומר צייר אשר מצייר סצינות מהתנ"ך, ההיסטוריה הקלאסית והמיתולוגיה. ציור זה משנת 1656 הוא אחד ההישגים הגדולים ביותר של רמברנדט כצייר היסטוריה.
תיאור היצירה
יעקב הגוסס שוכב במיטתו כאשר למרגלותיו אפרים ומנשה. אביהם יוסף ואשתו אסנת עומדים מאחוריהם. במקום לברך ביד ימין את הבן הבכור, מנשה שחור השיער שנמצא מימין, מושיט יעקב את ידו הימנית אל עבר הבן הצעיר, אפרים בהיר השיער שנמצא משמאל. בגרסתו של רמברנדט יעקב מברך את אפרים אך אין שום סימן לחקירתו של יוסף את אביו. הוא נראה מייצב את ידו. נוכחות אסנת אינה מוזכרת בסיפור המקראי והיא מוזכרת רק פעם אחת בתנ"ך . עם זאת, רמברנדט הופך אותה לדמות מרכזית בעלת הדר רב, המאזנת בין שני הגברים משמאל. אסנת הייתה מצרייה והיא לובשת כיסוי ראש שלבשו הבורגונדים בימי הביניים, שרמברנדט כנראה חשב שמקורו מצרי. המוקד העיקרי של הציור הוא המחווה הרכה של הסב הזקן כשהוא מברך את אפרים, וידו המושטת וחיוכו האדיב של יוסף כשהוא מסייע לאביו.
רמברנדט ידוע בשימוש שלו בניגודי אור וצל, טכניקה הקרויה קיארוסקורו. ציור זה אינו יוצא דופן, תשומת הלב ממוקדת בחמש הדמויות והרקע מתואר בצורה מעורפלת. הסצנה המרכזית צבועה בצבעים צהוב, חום ואדום ומצוירת עם דיוק מדהים. רמברנדט יוצר אווירה שהיא בו זמנית אינטימית וקדושה, רכה וחגיגית.
ניקולאי קרמזין
חייו
קרמזין נולד באחוזה משפחתית בקרבת סימבירסק. את ילדותו העביר במשפחת אביו, סרן בגמלאות בעל שורשים טטריים. בגיל 14 נשלח למוסקבה להשלמת לימודיו. בשנת 1783 החל לשרת בצבא, אך עזב לאחר מספר שנים. עם עזיבת השרות הצבאי, התגורר בסימבירסק ולאחר מכך במוסקבה. באותה תקופה נכנס לאגודת הבונים החופשיים. בהיותו במוסקבה התקרב, לניקולאי נוביקוב והשתתף בעריכת ירחון לילדים.
בשנים 1789–1790 טייל באירופה. במהלך הטיול ביקר את עמנואל קנט והיה עד למהפכה הצרפתית. עם סיום הנסיעה פרסם את רשמיו "מכתבים של המטייל הרוסי" (Письма русского путешественника) שזכו להצלחה גדולה והוא הפך לסופר ידוע.
בשנת 1791 התחיל בקריירה ספרותית ועיתונאית. הוא פרסם מספר יצירות ספרותיות שזכו להצלחה.
בהתאם לצו קיסרי מ-31 באוקטובר 1803 התמנה להיסטוריון המלכותי. עם פטירתו מינוי זה לא הועבר לאדם אחר. עם קבלת המינוי הוא עזב בהדרגה את הפעילות הספרותית וטיפל בנושאים הקשורים עם היסטוריה רוסית בלבד. בשנת 1811 פרסם מאמר "רשומים על רוסיה הוותיקה והנוכחית מהיבט האזרחי והפוליטי" (Записку о древней и новой России в ее политическом и гражданском отношениях). במאמר זה הוא תיאר את השקפת העולם שלו על העדר צורך ברפורמות בממשל. למאמר זה היה תפקיד חשוב בהדחת מיכאיל ספרנסקי, יוזם הרפורמות הראשי.
בשנת 1816 קרמזין פרסם את שמונת הכרכים של ספרו "היסטוריה של רוסיה" (История государства российского) ובהמשך פרסם עוד 3 כרכים. הכרך האחרון של הסדרה פורסם לאחר מותו. הספר תורגם למספר שפות אירופאיות. תיאור ההיסטוריה הרוסית בספר זה קירב מאוד את קרמזין לקיסר ולחצר. ספר היסטורי זה זכה לפופולריות גדולה מאוד בחברה הרוסית. בהכנת הספר הוא השתמש במספר כתבי עת ישנים שלא שרדו עד היום.
קרמזין יזם הקמת אנדרטאות לאנשים ידועים בהיסטוריה רוסית, כולל הקמת אנדרטת מינין ופוז'ארסקי בכיכר האדומה.
בין גילויו ניתן למצוא את כתב העת של אפנסי ניקיטין על המסע שלו להודו במהלך המאה ה-15.
קרמזין ורפורמה של השפה הרוסית
הספרים והשירים של קרמזין השפיעו בצורה חזקה מאוד על השפה הרוסית הספרותית. באופן שיטתי הוא הפסיק להשתמש במילים שמקורם בספרי הכנסייה הרוסית והכניס לשימוש מילים חדשות תוך ניצול דקדוק צרפתי. במהלך תחילת המאה ה-19 היה וויכוח גדול בחברה רוסית בהקשר לשינויים של קרמזין בשפה. בשנת 1811 הוקם ארגון מיוחד בתמיכת גברייל דרז'אבין שמטרתו היה ביקורת על קרמזין ותומכיו. בתגובה, בשנת 1815 הוקמה החבורה הספרותית ארזמס (Арзамас) בהשתתפות סופרים ידועים כולל אלכסנדר פושקין. ניצחון של החבורה זו חיזק את השינויים שקרמזין הכניס לשפה הרוסית.
ויאצ'סלב מורוגוב
ביוגרפיה
נולד בשנת 1969 בנובוסיבירסק. אביו הוא איש צבא. בשנת 1986 סיים ויאצ'סלב את בית הספר הצבאי על שם סובורוב בקלינין (טבר). בשנת 1991 סיים את לימודיו בפקולטה לנשק רקטות וארטילריה של בית הספר הגבוה להנדסת ארטילריה בפנזה עם תואר מהנדס. באותה שנה החל לשרת בצבא בעיר ברסט. כמה חודשים לאחר מכן ברית המועצות חדלה להתקיים, ויאצ'סלב נשבע כקצין הצבא הבלארוסי.
מאז 1995 היה לאחד התסריטאים המובילים בק.ו.ן. וייצג את בלארוס וארמניה בתחרות. ב-1997 עזב את צבא בלארוס בדרגת סרן ועבר למוסקבה, שם החל לעבוד בערוצי הטלוויזיה המרכזיים ברוסיה כמו PRT ו-RTR כתסריטאי. הוא כתב את תוכניות הטלוויזיה "ערב טוב עם איגור אוגולניקוב", "דואר בוקר", "שיר השנה" ו"חנות צבאית".
מ-1999 עד 2003 הפיק תוכניות בידור בערוץ הטלוויזיה יוגרה. מ-2003 עד 2005 היה למפיק תוכניות בידור והמפיק היצירתי של ערוץ REN-TV.
בסתיו 2004, הוא מונה ליו"ר הדירקטוריון של מרכז ההפקה Lean-M של אולג אוסיפוב וטימור ויינשטיין, עד לשנת 2009 היה המייסד והמפיק היצירתי של החברה. מ-2005 עד 2007 היה מנהל מחלקת הפקת הטלוויזיה, מפיק תוכניות בידור ותסריטאי של ערוץ הטלוויזיה STS. הוא הגיע לערוץ טלוויזיה בהזמנתם של אלכסנדר רודניאנסקי ואלכסנדר צקאלו. מ-2007 עד 2008 שימש כמפיק בפועל של ערוץ הטלוויזיה STS.
בשנת 2009 היה ממלא מקום מנכ"ל ערוץ DTV. בשנת 2015 שימש כיועץ למנכ"ל CTC Media.
ממאי 2015 עד אוגוסט 2016 היה בעלים משותף של חברת Art Pictures Vision והיה המפיק הכללי של Art Pictures Group. בשנת 2016 סיים את לימודיו בקורסים הגבוהים לתסריטאים ובמאים (בסדנה של הבמאי ולדימיר חוטיננקו) והוכשר כבמאי.
מאז 30 במאי 2016 משמש כמנכ"ל CTC Media ומנכ"ל ערוץ הטלוויזיה CTC. באפריל 2017, הוא זכה במדליית Medaille d'Honneur MIPTV על תרומתו לעסקי הטלוויזיה והפך למנהל התקשורת הרוסי השני (יחד עם קונסטנטין ארנסט) שזכה בפרס זה.
ביולי 2018, ביוזמתו של ויאצ'סלב מורוגוב, נערך חצי הגמר של פרסי האמי הבינלאומיים לראשונה במוסקבה. מאז 2019 הוא סמנכ"ל National Media Group לשידורי בידור, נשיא NMG Studio.
חבר באקדמיה לטלוויזיה הרוסית (מאז 2007), איגוד העיתונאים של רוסיה, מועצת המנהלים של האקדמיה הבינלאומית לאמנויות ומדעי הטלוויזיה מאז יולי 2018 וחבר מועצת קרן הקולנוע הרוסי (מאז 2018).
מדלן היפה
מדלן היפה (באנגלית: My Fair Madeline) הוא סרט הנפשה טלוויזיוני אמריקאי, מסוגת קומדיה והרפתקאות לכל המשפחה, אשר מבוסס על סדרת ההנפשה "מדלן" המבוססת על הספר "מדלנה" מאת לודוויג במלמנס. הסרט בוים על ידי סקוט המינג, והופק על ידי DIC Entertainment כחלק מסדרת הסרטים "DIC Movie Toons", כאשר הוא השביעי בסדרה.
הסרט שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ ניקלודיאון ב-17 בנובמבר 2002. בישראל הסרט הופץ לראשונה בדיבוב עברי בשנת 2014. אורך הסרט הוא כ-74 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
תקציר העלילה
הסרט מתרחש בצרפת, ומתחיל כאשר בנות האכסניה, שכוללות בתוכן את מדלן, יצאו לסיור במוזיאון הלובר יחד עם גברת קלוול הנזירה. במהלך הסיור, מדלן רואה גנב המנסה לגנוב את הציור של המונה ליזה באמצעות מספריים, ומדווחת על כך לשוטר המוזיאון, אך הוא לא מאמין לה. מדלן מנסה בכל זאת להוכיח את טענתה וגורמת לבלגן במוזיאון. בעקבות הבלגן שעשתה, מדלן נשלחת לבית ספר לנימוסים בלונדון, בזמן שחברותיה מנסות להגן על שמה ולמצוא את הגנב.
מרצדס-בנץ W110
מרצדס-בנץ W110 (בגרמנית: Mercedes-Benz W110) היא מכונית סלון בעלת 4 דלתות מסדרת "Ponton-Mercedes", אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב הגרמנית מרצדס-בנץ בין השנים 1961–1968.
יוצרו 628,282 יחידות.
הקהילה היהודית בקרפנטרה
הקהילה היהודית בקרפנטרה (בפי היהודים כונתה קארפינטראץ) היא קהילה יהודית עתיקה ששכנה בעיר קרפנטרה (בצרפתית: Carpentras) בדרום-מזרח צרפת, בימינו במחוז ווקלוז, בחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
שורשיה של הקהילה היהודית בקרפנטרה במאות ה-10 או ה-11. בתקופה זו היו תושביה היהודיים כפופים לבישוף העיר. בשנת 1235, כאשר עברה העיר להשפעת מושלים מטעם האפיפיור, גורשו ממנה היהודים, אולם הוחזרו בשנת 1263. בשנת 1276 נקבע מעמדם המשפטי בסטטוט, ולפיו היה עליהם לשלם 18 לירות מדי שנה תמורת הזכות להישאר בעיר ולקבל את הגנת הבישוף.
בשנת 1320 עברה העיר קרפנטרה לשליטה ישירה של האפיפיור. בשנה שלאחר מן החלו הרדיפות הידועות כ"גזרת המצורעים", ובשנת 1322 גורשו היהודים מן העיר. כאשר חזרו לבסוף בשנת 1342, הייתה הקהילה מרוששת, ומנתה לא יותר מתשעים משפחות. זמן קצר לאחר מכן הורשו היהודים להכשיר שטח לבית קברות ולהקים בית כנסת.
בשנת 1460, בזמנו של האפיפיור פיוס השני, נתחם רובע היהודים בקרפנטרה. בשל מצוקת המקום נאלצו היהודים לבנות בתים בעלי ארבע קומות. בזמנו של האפיפיור קלמנס השביעי, אשר הורה על לבישת הטלאי הצהוב ועל חבישת כובע היהודים, ניתן ליהודי קרפנטרה כתב זכויות, המתיר להם לעבוד ולסחור תמורת חמישה אחוזים מרכושם. כתב זכויות זה בוטל בזמנו של האפיפיור פאולוס השלישי, בשנת 1535. במהלך עשרות השנים שבאו לאחר מכן ניתנו מספר פעמים צווי גירוש ליהודים משטחים שתחת שליטת האפיפיור, ואף על פי שאלו לא תמיד בוצעו במלואם, רבים מיהודי קרפנטרה עזבו לערים אחרות בדרום צרפת, לאימפריה העות'מאנית ולארץ ישראל. בשנת 1571 מנתה הקהילה רק שש משפחות.
סיליקט (בית חרושת)
בית החרושת לייצור אבני סיליקט פעל בתל אביב בשנים 1922–1936 והיה המפעל התעשייתי הראשון הגדול ביותר בעיר המתפתחת.
קבוצת יזמים בראשות מהנדס החשמל והמכונות יוסף זיידנר והמהנדס יונה קרמנצקי יסדו את "חברת הסיליקט הארץ-ישראלית". השטח עבור המפעל כלל 50 דונמים של חולות, שבהם ניתן זיכיון לכריית חול עבור ייצור הלבנים. בית החרושת הוקם בצפון תל אביב באזור שהיה אז שומם. בחורף 1920-1921 החלה בניית בית החרושת תחת פיקוחו הטכני של יוסף זיידנר. הבנייה החלה לפני מאורעות תרפ"א 1921 והושלמה אחריהן. בזמן העבודה העמידה ההנהלה זקיפים על גבעות החול מסביב כדי לוודא שלא יותקפו העובדים בידי פורעים ערבים. לאחר ארבע-עשר חודשים הסתיימה בנייה ובאביב 1922 החל ייצור הלבנים. מבני בית החרושת ושטח החולות שהיה שייך לו הוקפו בגדר תיל.
בשנים 1930-1923 ניהל את בית החרושת המהנדס ישראל בנימין רוזוב. המהנדס עמנואל טובים שימש כמנהל כללי והמהנדס יצחק בבלי שימש כמנהל הטכני.
לבנת הסיליקט (חול-סיד) הייתה קשה ביותר ועמידה בכל תנאי מזג האוויר בהשוואה ללבנים שסותתו מכורכר, מהן נבנו הבתים הראשונים של תל אביב. הפטנט ליצירת אבני סיליקט נרשם בגרמניה ב-1886 ועיקרו היה ערבוב מרכיבים המכילים סיליקט (כמו חול) עם סיד. תחת חימום עם קיטור נוצר חומר מוצק שנוצק בתבניות ללבני סיליקט. לבנת הסיליקט הייתה הטובה והזולה ביותר בשוק והשימוש בה הביא למהפכה שלמה באופן הבנייה בארץ-ישראל.
זמן קצר לאחר השלמת בית החרושת החלה להבנות מדרום לה שכונת נורדיה. ובשנת 1923 החלה להבנות שכונת תל נורדאו ממערב לה. הנהלת סיליקט אף תרמה 25,000 לבנים לבניית מעון לתינוקות בשכונת נורדיה. שתי השכונות סבלו תוך זמן קצר מכריית החול של"סיליקט". בשנת 1925 אף סיכנה הכרייה קבוצת בתים ברחוב שלום עליכם. כתוצאה מכך החל סכסוך בין בעלי הבתים להנהלת סיליקט. לבסוף מימנה ההנהלה הקמת קירות תומכים להגנת הבתים ברחוב זה וברחוב חובבי-ציון.
תוצרת בית החרושת הובלה בדרך מדרום-מערב לבניין, דרך שער ברזל שנבנה בקצה סמטה (לימים רחוב טבריה). מן השער המשיך דרומה רחוב הסיליקט, שנקרא משנת 1929 רחוב בוגרשוב. עם תחילת הייצור ניסתה ההנהלה לחבר את המפעל במסילת ברזל לתחנת תל אביב על מנת להקל על הבאת חומרי גלם ושיווק הלבנים, אולם למרות הבטחות משלטונות המנדט לא בוצע דבר. עקב כך הייתה הפצת תוצרת המפעל מוגבלת לסביבות תל אביב בשנים הראשונות, כיוון שלבני הסיליקט הובלו אל אתרי הבנייה בעיר על גבי עגלות רתומות לבהמות.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 פסקה העלייה וכתוצאה מכך נפסקה הבנייה וייצור הלבנים הופסק גם הוא.
בשנת 1930 עבר בית החרושת לידי שותפות החוכרים טובים את מגנט. לאחר מכן סיפק כ-90% מכל חומרי הבניין בתל אביב (בתפוקה של 90 אלף לבנים ליום).
עקב גידול העיר והתפתחות הבנייה צפונה וניצול כל אזור הכרייה נאלץ בית החרושת להיסגר ב-1936. ייצור אבני הסיליקט עבר לראשון לציון ונחלת יהודה (מפעל "דורוסיליקט"), שם היו אז שטחי חול גדולים. על שטח הכרייה נבנו בתים ורחובות. על השטח האחרון נבנה לאחר קום המדינה קולנוע חן.
עיריית תל אביב רכשה את בניין בית החרושת. בבנין נערכו אימוני ההגנה והיה בו סליק. זה היה מקום מושבו הראשון של בית הספר המקצועי שבח שעבר למקומו הנוכחי בהר התקווה ב-1949.
הבניין נהרס ב-1968 ועל שטחו נבנו "בית כלל" ו"חניון הכיכר". עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על קיר "בית כלל" ברחוב דרויאנוב 5.
מצוק מגדים
מצוק מגדים הוא חלק ממצוק הכרמל המשתרע בצידו המערבי של הכרמל הגבוה. המצוק משתרע בקטע שבין שפך נחל מגדים מצפונו ושפך נחל ספונים מדרומו, מול מושב מגדים. גובה המצוק נע בין 5 ל-25 מטר והוא רצוף כמעט לכל אורכו.
המצוק – המתנשא מעל מישור חוף הכרמל – מהווה חלק מפארק הכרמל.
גאולוגיה
לכל אורך המצוק פזורות מערות וכוכי המסה קרסטיים. חלק מהמערות ודרגשי הסלע התמוטטו עם השנים. למרגלות המצוק משתרע מדרון משופע המגיע עד כביש 4. בחלק מהמערות נמצאו שרידי התיישבות קדומה ושרידי נטיפים וזקיפים.
צמחיית המצוק
הצמחייה במצוק היא צמחייה אופיינית לאזור וכוללת עצים כמו אלה ארצישראלית, אלת המסטיק וחרוב. הצמחייה הנמוכה יותר כוללת צמחים כמו מציץ סורי, זוטה לבנה, אשבל ארצישראלי, טבורית, נרקיס שרכרך סלעים ועוד.
המדרון רובו חשוף מצמחייה. צומחים בו עצים בודדים של חרוב, אלת המסטיק, אלון מצוי ובר זית. יש בו מעט צמחייה עשבונית.
שרידים ארכאולוגים
במצוק ובמדרון נמצאו שרידים ארכאולוגים מתקופות שונות.
מערת מיסליה
מערת מיסליה - שרידי מערה שהתקרה בה נהרסה. זהו אתר ארכאולוגי פרהיסטורי הכולל שכבות הכוללות ממצאים לאורך 250,000 שנים, לפני 400,000 עד 150,000 שנים, מסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה והתקופה הפלאוליתית התיכונה. המערה ממוקמת בגובה 90 מטר מעל פני הים.
השרידים במערה זו כמו השרידים של ההתיישבות ליד נחל מערות מעידים על מגורים אנושיים במשך תקופה ארוכה מאוד, הכוללת את התרבות האשלית, התרבות האשלית-יברודית, התרבות המוסטרית, התרבות האוריניאקית, התרבות הנטופית והתקופה הנאוליתית.
קישורים חיצוניים
‪‬
ירמיהו מבכה את חורבן ירושלים (רמברנדט)
ירמיהו מבכה את חורבן ירושלים (בהולנדית: Jeremia treurend over de verwoesting van Jeruzalem), הוא ציור שמן על לוח עץ מעשה ידי הצייר רמברנדט ואן ריין משנת 1630. היצירה מוצגת ברייקסמוזיאום באמסטרדם.
היסטוריה ורקע
היצירה מתארת את ירמיהו מבכה על חורבן ירושלים ומצטער על כי נבואת החורבן שלו התגשמה.
רמברנדט עשה שימוש לעיתים קרובות במודל המתואר בציור זה, בין היתר בציור פטרוס הקדוש בכלא המוצג במוזיאון ישראל, בו הדמות מוצגת בתנוחה דומה. בשנת 2015, לרגל חגיגות 50 שנה למוזיאון ישראל, הובא הציור לירושלים ושני הציורים הוצגו זה לצד זה. בתערוכה הוצג תנ"ך משנת 1532 שעותק דומה לו היה ברשות רמברנדט. ייתכן ואיור של ירמיהו המופיע בו היווה השראה לרמברנדט.
היצירה נחשבת לאחת המוצלחות של רמברנדט מתקופת שהותו השנייה בעיר ליידן. היא מוצגת ברייקסמוזיאום מאז שנת 1939.
תיאור היצירה
הסצנה מתוארת באופן מקורי לחלוטין, הנביא ירמיהו המדוכדך מניח את ראשו העייף והזקן על ידו, סימן אופייני ליגון ומלנכוליה. הוא מקונן על ירושלים, הנראית ברקע משמאל עולה בלהבות, שאת חורבנה ניבא. הדרמה המתרחשת באה לידי ביטוי מלא בתנוחתו ובהבעת פניו, ומוגברת על ידי ניגודים חזקים של אור וצל (טכניקה הקרויה קיארוסקורו). ספר תנ"ך עבה, עם הכיתוב BiBel, מונח תחת מרפקו. הכלים המתכתיים לידו בוהקים ותוארו בהקפדה, כמו גם פניו המזוקנות ורגליו עם ורידיהם הבולטים. הרקע, לעומת זאת, תואר במשיכות מכחול רחבות ללא הקפדה על פרטים. כאן רמברנדט השתמש בטכניקת האימפסטו, שהוא היה בין משתמשיה הראשונים.
קרוב לקצה השמאלי מתוארת דמות קטנה אוחזת בידיה את עיניה, זהו צדקיהו אשר את עיניו מלך בבל עיוור.
The Get Weird Tour
The Get Weird Tour הוא סיבוב הופעות של להקת הבנות ליטל מיקס אשר נועד לקדם את אלבומן השלישי Get Weird. זהו היה סיבוב ההופעות הבין לאומי הראשון של הלהקה לאחר שזו הייתה הפעם הראשונה בה הופיעו מחוץ לבריטניה.
רקע
סיבוב ההופעות התחיל ב-13 במרץ 2016 בוויילס ונגמר ב-26 באוגוסט אותה שנה באנגליה כאשר במהלך סיבוב ההופעות הופיעו גם במקומות כמו אוסטרליה, איטליה ויפן. סיבוב ההופעות זכה להצלחה כאשר במרבית ההופעות נמכרו רוב הכרטיסים. בסך הכל נמכרו 377,682 כרטיסים בכל היעדים וסיבוב ההופעות גרף 22.1 מיליון דולר.
The Get Weird Tour Live
במהלך סיבוב ההופעות, יצא DVD שלו.
סיידוף
סיידוף או סעידוף הוא שם משפחה ממוצא בוכרי.
Taking Chances World Tour: The Concert
Taking Chances World Tour: The Concert הוא אלבום הופעה של הזמרת הקנדית סלין דיון. אלבום ההופעה יצא לאור ב-29 באפריל 2010 באוסטרליה (ובאירופה וצפון אמריקה בסוף מאי של אותה השנה), על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס.
רקע
אלבום ההופעה מחולק לשני חלקים כאשר חלק אחד כולל דיסק עם השירים עצמם אותם דיון ביצעה בהופעה והחלק השני זה ה-DVD עצמו של ההופעה בקנדה ובארצות הברית שצולמה במהלך סיבוב ההופעות "Taking Chances World Tour".
אלבום ההופעה יצא בשתי מהדורות: המדורה הראשונה היא המהדורה האנגלית והמהדורה השנייה היא המהדורה הצרפתית שיצא בשם Tournée mondiale Taking Chances: le spectacle. ההופעה שב-DVD מכילה קטעים של שתי הופעות: אחת ההופעה בבוסטון והשנייה במונטריאול כחלק מסיבוב ההופעות שנועד לקדם את אלבומה, Taking Chances. ההופעות שצולמו בוימו על ידי ז'אן למורו.
ביקורת והצלחה
אלבום ההופעה זכה לביקורות חיוביות ששיבחו את נוכחות הבמה של דיון, את הופעותיה העוצמתיות ואת השירים שבחרה. בנוסף גם האלבום זכה להצלחה מסחרית כאשר בקנדה האלבום הגיע למעמד יהלום בגרסה הצרפתית שלו, ובגרסה האנגלית שלו הגיע למעמד פלטינה מרובעת. גם בארצות הברית האלבום זכה להצלחה כאשר הגיע למעמד פלטינה במדינה. גם במצעדים האלבום זכה להצלחה כאשר הגיע למקום הראשון בארצות הברית, צרפת, אירלנד ושוודיה ולחמישייה הפותחת במדינות נוספות בעולם.
קרין אגסי
קרין אגסי (נולדה ב-28 ביולי 1988) היא כדורסלנית ישראלית המשחקת בעמדת הקלעית בקבוצת בנות הרצליה ובסגל המורחב של נבחרת ישראל בכדורסל נשים.
ביוגרפיה
אגסי גדלה בקבוצת הילדות של בנות הרצליה. בשנת 2005 שיחקה אגסי לראשונה בליגת העל בכדורסל נשים, במדי קבוצת בנות השרון. בשנתיים לאחר מכן (עונות 2006-7 ,2008-9) שיחקה במכבי בנות אשדוד. ב-2009-10 חזרה לבנות השרון, שם שיחקה בהדרכת המאמן שיקי פלח, ועונה לאחר מכן (2010-11) עברה יחד עם פלח למכבי רמת חן. ב-2011-12 חזרה אגסי לשנה נוספת בבנות השרון. לאחר פתיחת עונת 2012-13 עברה לאליצור נתניה ועזרה לקבוצה להישאר בליגה. בקיץ 2013 עברה לקבוצת בנות הרצליה שעלתה לליגה הראשונה.
אגסי לקחה חלק בנבחרות ישראל הצעירות: שיחקה בשתי אליפויות אירופה עם נבחרת הקדטיות (באחת מהן בתור קפטנית), הייתה חלק מנבחרות הנערות ונבחרת העתודה. משתתפת כיום בסגל הרחב של הנבחרת הבוגרת.
אלימות מינית בדרום אפריקה
שיעור האלימות המינית בדרום אפריקה הוא אחד מהגבוהים בעולם. בערך זה, אלימות מינית תהא במשמעות של שימוש בכוח פיזי או תחבולה על מנת להשיג קיום פעילות מינית עם אדם ללא הסכמתו או הסכמתה וזאת בשונה מהמשמעות הקלאסית של אלימות מינית. ככל הנראה כתוצאה משיעור האונס הגבוה במדינה, נעשים חידושים בתחום מניעת האונס
שכיחות
על פי דו"ח של האומות המאוחדות עבור השנים 1998–2000, שיעור האונס לנפש בדרום אפריקה היה הגבוה ביותר בעולם. בסקר שנערך בשנת 1998 ביוהנסבורג, נמצא כי אחת משלוש נשים מתוך 4,000 הנשים שנשאלו נאנסו. בעוד ארגוני נשים בדרום אפריקה מעריכים כי אישה נאנסת אחת ל-26 שניות, משטרת דרום אפריקה מעריכה כי אישה נאנסת רק אחת ל-36 שניות.
במדגם אנונימי שנערך בפרובינציות קוואזולו-נטאל והכף המזרחי, יותר מ-25% מתוך 1,738 הגברים הדרום-אפריקאיים שהשתתפו במדגם הודו כי ביצעו אונס. מתוכם כמעט חצי אמרו כי אנסו יותר מאישה אחת, לפי ביקורת שנערכה במועצת המחקר הרפואית MRC. לאחר המחקר, הופיעו מספר פרסומים שגויים שייחסו את הנתונים לכל מדינת דרום אפריקה בעוד ששיעור האונס בשתי הפרובינציות לעיל גבוה מהממוצע. כמעט שלושה מתוך ארבעה גברים שהודו באונס, הצהירו כי הם כפו אותו על אישה או נערה מתחת לגיל 20 וכמעט אחד מעשר הודה שעשה זאת לילדה מתחת לגיל 10. סקר ממחקר מקיף בשם "אונס בדרום אפריקה" משנת 2000 מצביע על כך ש-2.1% מהנשים בגילאי 16 ומעלה דיווחו שהן נוצלו מינית לפחות פעם אחת בין השנים 1993–1998, מידע שנראה כסותר את המחקר של ה-MRC. בדומה, "סקר הבריאות והדמוגרפיה הדרום אפריקאי של 1998" מראה על שכיחות סטטיסטית של 4% באונס נשים בגילאי 15–49 במדגם משקי בית. עד כה, לא נעשו ניסיונות לגשר בין פער השיעורים בין הסקרים השונים.
מספר מוסדות טוענים שהשיעור הגבוה של האלימות המינית נובע מהאפרטהייד. הם מסבירים זאת בכך שמדיניות האפרטהייד נתנה חסות לאלימות והתגובה החברתית הובילה למצב בו אלימות פיזית נדמית כפתרון הראשוני לפתרון קונפליקטים והשגת מטרות. בין אם הטענה נכונה ובין אם לאו, היא התפשטה באמצעות מאמרים מחקריים ונפוצה כיום בקרב הציבור הדרום-אפריקאי.
שיעורי דיווח והרשעה
מוערך כי כ-40% מהנשים בדרום אפריקה יאנסו במהלך חייהן וששיעור הדיווח הוא 1 ל-9 מקרים. כמו כן מוערך שרק כ-14% ממבצעי האונס מורשעים במדינה. בשנת 1997 אלימות נגד נשים הפכה לאחד מהפשעים בעדיפות עליונה, כחלק מהאסטרטגיה הלאומית למניעת פשעים, אולם שיעורי הדיווח אודות אונס, ניצול מיני של ילדים ואלימות מקומית המשיכו לעלות.
הדו"ח של דרום אפריקה לאמנה לחיסול כל צורות האפליה נגד נשים משייך חלקית את שיעורי הדיווח וההרשעה הנמוכים לתפיסה הפוסט-אפרטהיידית של הציבור את כוחות המשטרה. הדו"ח מוסיף ומצהיר כי הגישה והדעה הקדומה של הציבור נגד רשויות אכיפת החוק ועובדי הממשלה וכן אי הנגישות לשירותים באזורים כפריים מהווים גם הם חלק מהבעיה. חלק גדול מהציבור הדרום אפריקאי רואה במשטרה סמל לדיכוי של משטר האפרטהייד וכתוצאה מכך חוסר האמון במשטרה עדיין מושרש בציבור גם לאחר סיום תקופה זו.
חסמים מוסדיים אחרים תורמים גם הם לשיעורי חוסר הדיווח וההרשעה. "כלל הזהירות" הוא חוק הקובע שעל השופט לתת תשומת לב ולנהוג בזהירות מיוחדת בבואו להסתמך על טענות בלתי מוכחות של המתלונן, כאשר כתוצאה מחוק זה נגרמים הן ירידה בשיעור ההרשעה והן תחושה של הקורבן על חוסר אמון מצד המערכת. בסקר שנערך לקורבנות אונס שלא דיווחו על הפשע, שליש טענו כי הן פוחדות מפעולות תגמול, 9.6% טענו שאין להם אמון ביכולתה של המשטרה לפענח את הפשע ו-9.2% ציינו מבוכה כסיבות שלהם לא לדווח על הפשע.
שוני אזורי
קיימים הבדלים משמעותיים בשיעורי האלימות המינית בין פרובינציות שונות בדרום אפריקה.
במחקר שנערך בשלוש פרובינציות (הפרובינציה הצפונית/לימפופו, הכף המזרחי ומפומלנגה) בשנת 1997 נמצא כי 6.8% מהנשים במפומלנגה אמרו שהן נאנסו במהלך חייהן, 5% מהנשים בפרובינציה הצפונית נאנסו ו-4.5% מהנשים בכף המזרחי נאנסו. ב-1998, אזור גאוטנג הוערך כאזור בעל האחוז הגבוה ביותר של אסירים במעצר מסיבות של אלימות מינית עם 20.6 אחוזים והכף המערבי היה בעל האחוז השני בגודלו עם 17.3 אחוזים. המחוזות בעלי השיעור הנמוך ביותר של אסירים מורשעים בפשעי אלימות מינית הם הכף הצפוני עם 2.8% והפרובינציה הצפונית עם 2.6%.
סקר הפשיעה הדרום אפריקאי משנת 2003 מדגיש את השוני בין האזורים השונים לגבי תפיסות האזרחים ופחדיהם. כאשר נשאלו איזה סוג פשע אירע לדעתם בשכיחות הכי גבוהה באזור מגוריהם, 14.6% מתושבי הכף הצפונית השיבו אונס, כאשר מדובר במספר הגבוה ביותר של נשאלים שחשבו שאונס הוא הפשע השכיח ביותר. לעומתם, רק 1.7% מתושבי פרובינציית קוואזולו-נטאל השיבו כך. בממוצע עבור כל הפרובינציות, מיקמו הנשאלים אונס כפשע ה-7 השכיח ביותר, כשלפניו ברשימה מופיעים פריצה לבתים, גנבת רכוש, שוד, רצח, גנבת מקנה ותקיפה. הסקר גם בדק איזה סוג פשע חושבים הנשאלים למפחיד ביותר באזורם. אונס הגיע למקום השלישי בקטגוריה, אחרי רצח ופריצה לבית. 40.8% מהנשאלים בכף המזרחית ו-31.8% מהנשאלים במדינה החופשית חששו הכי הרבה מאונס. מצידה השני של המפה, 11.6% מקוואזולו-נטאל ו-12.1% מהנשאלים במפומלנגה חשבו שאונס הוא הפשע המפחיד ביותר באזורם.
סוגים
ישנם כמה סוגי פשעי אלימות מינית הכוללים, אבל לא מוגבלים, לפשעים הבאים: אונס או תקיפה מינית, תקיפה מינית של ילד או גילוי עריות, תקיפה מינית על ידי אדם קרוב, מגע מיני בלתי רצוי, הטרדה מינית, ניצול מיני, חשיפת איברי מין לאדם אחר ללא הסכמתו, אוננות בציבור ומציצנות. חלק מסוגים אלו זכו לתשומת לב ציבורית עולמית:
גישה חברתית
הוועדה למחקר רפואי הצהירה "סוגים רבים של אלימות מינית, בייחוד הטרדה מינית וצורות של כפייה מינית שלא מערבות הפעלת כוח פיזי נתפסות לרוב כהתנהגות גברית נורמלית". כמו כן נאמר שמנהגים שונים כמו אונס כנופיות הפכו לנפוצים כי הם נתפסים כדרך גברית להתרועע ולהתחבר.
מחקר שנערך בקרב ילדים מצא כי 60% מהבנים והבנות בגילאי 10–19 חשבו שזה לא אלים לכפות יחסי מין על אדם שמכירים, בעוד 11% מהבנים ו4% מהבנות הודו שכפו על אדם אחר לקיים עימם יחסי מין.
במחקר אחר שנערך בקרב 1500 תלמידי בית ספר ביוהנסבורג נמצא כי רבע מהבנים חשבו ש'ג'קרולינג', מילת סלנג עבור אונס המבוצע על ידי כנופיה כענישה על זלזול מצד הקורבן, זה כיף. נוסף על כך יותר ממחצית הנשאלים התעקשו שכאשר בת אומרת 'לא', היא באמת מתכוונת ל'כן'.
חברת סקרי שוק מיוהנסבורג דיווחה ב-1994 על הממצאים הבאים: 76% מהגברים חשבו שלנשים יש זכות לא להסכים לקיום יחסי מין, שליש חשבו שאישה לא יכולה להחליט בעצמה על הפלה ו-10% חשבו שזה נסלח שגבר מכה את אשתו.
חיים שקד
חיים שקד (8 באפריל 1939, דופניצה, ממלכת בולגריה – 29 בדצמבר 2018, כפר סבא, ישראל) היה תת-אלוף בחיל הים. פיקד על אח"י חרב (סער 3) במהלך מבצע הבאת ספינות שרבורג ובהמשך פיקד על שייטת ספינות הטילים, על זירת ים סוף ועל מספן כוח אדם. כיהן כנספח הימי וסגן הנספח הצבאי של צה"ל בארצות הברית.
ביוגרפיה
חיים שקד נולד בדופניצה שבממלכת בולגריה בשם חיים שקרג'יסקי ורכש השכלה יסודית יהודית בעירו. עם משפחתו המורחבת מדופניצה נמנה הפרטיזן הנודע אמיל שקרג'יסקי, ורחמים דניאל שקרג'יסקי – פרופסור לפרמקולוגיה. באפריל 1949 עלו הוא ומשפחתו לישראל והתיישבו בעכו. ב-1954 החל את לימודיו בבית הספר לקציני ים עכו וב-1958 התגייס לצה"ל לקורס חובלים.
עם סיום קורס החובלים הוצב כקצין נשק במשחתות. ב-1961 השלים קורס קציני תותחנות ים בבית הספר של הצי הבריטי בבסיס הצי המלכותי בפורטסמות' והוצב כקצין תותחנות במשחתת אח"י חיפה.
ב-1965 הצטרף לצוות "שלכת" שעסק בתכנון וקליטת מערך ספינות הסער בחיל הים. שירת כקצין מחלקת נשק בספינה הראשונה אח"י מבטח (סער1). בסוף 1968 אף מונה למפקדה השני בתום קליטתה בארץ. ב־1969 נשלח לשרבור ופיקד על אח"י חרב (סער 3) שהייתה אחת מחמש ספינות שרבור במבצע נועה, מילוט הספינות משרבור והבאתן ארצה. ב 1970 פיקד על אח"י סער טרם האירוע של טיבוע ספינת הדייג אורית. כיהן כמפקד פלגה 33 וסגן מפקד בית הספר לחובלים ורכש תואר ראשון במזרחנות מאוניברסיטת תל אביב.
במהלך מלחמת יום הכיפורים כיהן כסגן מפקד זירת ים סוף והוצב בשארם א-שייח'. ב-1975 מונה לראש מחלקת מבצעים במפקדת חיל הים. ב-1977 נשלח שקד ללימודים במכללת המלחמה של הצי האמריקני בניופורט רוד איילנד ורכש תואר שני במינהל עסקים. ב-1978 עם שובו מארצות הברית, מונה למפקד שייטת ספינות הטילים ובהמשך למפקד זירת ים סוף. ב-1982 התמנה למפקד מספן כוח אדם וב-1985 מונה לנספח הימי בארצות הברית.
ב-1988 השתחרר חיים שקד מצה"ל ומאז ניהל את חברת "שירותי ביטחון בים", העוסקת בנושאי ביטחון ימי וייצוג חברות זרות בארץ.