cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אולף השני, מלך נורווגיה
ההקדשה המקומית של אולף אושרה ב-1164 על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי, ובכך ניתנה לו הכרה עולמית כקדוש של הכנסייה הקתולית. אולף הוכר גם כקדוש של הכנסייה האותודוקסית, שם הוא אחד הקדושים האחרונים המפורסמים ממערב אירופה לפני פילוג הכנסייה הנוצרית. מיקומו המדויק של קברו של אולף הקדוש בנידרארוס היה ידוע מאז שנת 1568, עקב איקונוקלאזם לותרני שהתרחש בשנים 1536 – 1537. את אולף הקדוש מסמל הגרזן שמופיע על סמל נורווגיה ועד היום ה-29 ביולי הוא יום חג בארצות צפון אירופה. מסדר אולף הקדוש קרוי על שמו.
בן-ציון שטרנברג
בן-ציון שטרנברג (26 במאי 1895 – 31 במאי 1962) היה עורך דין, פעיל בתנועה הרוויזיניסטית, עמד בראש התנועה ברומניה, מחותמי מגילת העצמאות.
אולף השני, מלך נורווגיה
שמו
שמו הפרטי של אולף בנורדית עתיקה היה "אולפר" (Anu – אב קדמון, Leifr - יורש). השם אולף (Olav) הוא המקבילה בשפה המודרנית לשם זה ובעבר הוא נכתב Olaf. שמו באיסלנדית הוא Ólafur, בפארואזית Ólavur, בדנית Oluf ובשוודית Olof. באנגליה נכתב שמו באופן מסורתי Olave ואיות זה השתמר בכנסיות מימי הביניים שהוקדשו לו. בגרסאות נוספות של שמו, כמו Oláfr hinn helgi, Olavus rex ו-Olaf, נעשה שימוש לסירוגין (במחזור העולם של סנורי סטורלוסון). לעיתים הוא מוזכר כ"מלך הנצחי של נורווגיה" (בלטינית: Rex Perpetuus Norvegiae, תואר שנעשה בו שימוש החל מהמאה ה-13. המונח המקובל להאנשתה של נורווגיה, Ola Nordmann, מקורו ככל הנראה במסורת זו, שכן השם אולף היה במשך מאות שנים השם הפרטי השכיח ביותר לזכרים.
בן-ציון שטרנברג
ביוגרפיה
שטרנברג נולד בקארובשטי שבבוקובינה. למד לימודים גבוהים במשפטים ומדע המדינה באוניברסיטאות וינה, צ'רנוביץ וקלוז' (שהפכה ברבות השנים לאוניברסיטת סגד).
אולף השני, מלך נורווגיה
המידע בסאגות
מידע כתוב אודות אולף מצוי בשפע. המקור הקדום ביותר שמצוי בידינו הוא היצירה Glælognskviða ("פואמת הים הרגוע") שחוברה על ידי המשורר האיסלנדי בן המאה ה-11, תוררין לופטנגה. היצירה מהללת את אולף ומזכירה כמה מעשי ניסים מפורסמים המיוחסים לו. אולף גם מוזכר במקורות היסטוריים נורווגיים. אלה כוללים את "ההיסטוריה של המלכים" (Ágrip af Nóregskonungasögum, 1190 לערך) את "ההיסטוריה הנורווגית" (Historia Norwegiæ, 1160 – 1175 לערך) ואת הטקסט הלטיני "היסטוריה של הממלכה העתיקה הנורווגית" (Historia de Antiquitate Regum Norwagiensium, 1177 – 1188 לערך) מאת הנזיר תאודוריק.
גם בספרות האיסלנדית נכתב רבות אודות אולף וקיימות כמה סאגות איסלנדיות אודותיו. אלה כוללים את "מגילת הקלף" (Fagrskinna, 1220 לערך) ואת "הקלף העבש" (Morkinskinna, 1225 – 1235 לערך). מחזור העולם המפורסם (1225 לערך), שנכתב על ידי סנורי סטורלוסון, מסתמך בדיווחים שלו על אולף בעיקר על "מגילת הקלף" שקדמה לו. כמו כן קיימת גם "הסאגה הראשונה על אולף הקדוש" (1200 לערך), שהיא מקור חשוב לחוקרים בשל שירת ההלל שמוקדשת ברובה לאולף.
בן-ציון שטרנברג
ביוגרפיה
לחם בצבא האוסטרי במלחמת העולם הראשונה בה נפצע מספר פעמים ועוטר באותות הצטיינות.
אולף השני, מלך נורווגיה
המידע בסאגות
לבסוף, קיימים גם מקורות הגיוגרפיים רבים המתארים את אולף הקדוש, אך אלו מתמקדים בעיקר במעשי ניסים שמיוחסים לו ולא ניתן לעשות בהם שימוש לתיאור מדויק של מהלך חייו. מבין אלה בולט "הסבל והניסים של אולף המבורך".
בן-ציון שטרנברג
ביוגרפיה
בתקופת לימודיו בווינה היה חבר התנועה הציונית "חברוניה". בבוקובינה היה ממייסדי התנועה הרוויזיוניסטית ומאוחר יותר נבחר ליו"ר התנועה ברומניה. בשנת 1933 נבחר לוועד הפועל הציוני. בשנת 1940 עלה לארץ ישראל והיה יו"ר הוועד העליון של התנועה הרוויזיוניסטית. היה עצור במחנה המעצר בלטרון. ייסד וניהל את "מפעל שיבת ציון".
אולף השני, מלך נורווגיה
ראשית חייו
אולף נולד במחוז רינגריקה. מצד אביו, הראלד גרנסקה, הוא היה בן-נינו של האראלד הראשון, מלך נורווגיה ואמו הייתה אוסטה גודבראנדסטאר. אביו של אולף מת עוד לפני לידתו. אמו נישאה לזיגרוד סיר, שאתו היא הביאה לעולם ילדים נוספים, כולל האראלד הארדרדה, לימים האראלד השלישי, מלך נורווגיה.
בן-ציון שטרנברג
ביוגרפיה
היה חבר מועצת המדינה הזמנית ונמנה בין חותמי מגילת העצמאות. לאחר קום המדינה שימש מנהל מחלקת המסחר במשרד המסחר והתעשייה. בשנת 1952 עבר לניהול איגוד משקיעי החוץ בישראל. בשנת 1962 נפטר ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
אולף השני, מלך נורווגיה
מלכותו
בערך בשנת 1008 נחת אולף באי האסטוני סארמאה. תושבי האי, שהופתעו על ידו, הסכימו בתחילה לשלם את דרישותיו הכספיות של אולף, אך לאחר מכן הם קיבצו צבא שהתארגן במהלך המשא ומתן ותקף את הנורווגים. עם זאת, אולף ניצח בקרב.
עוד כנער צעיר יצא אולף לארצות הבלטיות, לאחר מכן לדנמרק ומאוחר יותר לאנגליה. על פי משוררי החצר שלו, התקפותיו הימיות היו מוצלחות ובמסגרתן נהרס גשר לונדון, אף על פי שאין לכך כל אישור במקורות האנגלו-סקסיים. ב-1014 שוקמה לונדון והכתר האנגלי הושב לאתלרד השני במקום קנוט.
אולף ראה את יעודו כמאחד של נורווגיה כממלכה אחת, כפי שעשה זאת סב-סבו, האראלד הראשון. בדרכו הבייתה הוא בילה את החורף עם רישאר השני, דוכס נורמנדיה. אזור זה נכבש על ידי הנורמנים בשנת 881. רישאר היה בעצמו נוצרי אדוק והנורמנים המירו את דתם לנצרות עוד קודם לכן. לפני שהמשיך בדרכו, הוטבל אולף בעצמו ברואן.
ב-1015 שב אולף לנורווגיה והכריז על עצמו כמלך, כשהוא משיג את תמיכתם של חמש ממלכות המשנה של האזורים ההרריים של ממלכתו. ב-1016, בקרב נסייר, הוא הביס את סוון הוקונסון, אחד מרוזני לאדה ועד אז השליט למעשה של נורווגיה. הוא ייסד את העיר בורג, שמאוחר יותר נודעה בשם סרפסבורג, ליד מפל סרפספוסן שבמחוז אסטפולד. תוך כמה שנים הוא צבר יותר כוח בהשוואה לקודמיו לכס המלכות.
הוא חיסל את מלכי המשנה בדרום, הכניע את האצולה, תבע את הסוזרניות באיי אורקני וניהל פלישה מוצלחת לדנמרק. הוא כרת על חוזה שלום עם אולוף סקטקונונג, מלך שוודיה ולזמן מה הוא היה מאורס לבתו של אולוף, הנסיכה אינגגרד, ללא אישורה של אביה.
ב-1019 נשא אולף לאישה את אסטריד, בתו הבלתי חוקית של אולוף, ואחותה-למחצה של ארוסתו לשעבר. בתם, ולפהילד, נישאה ב-1042 לאורדולף, דוכס סקסוניה. מצאצאיהם יצאו מספר רב של בני שושלות מלוכה, ושושלות דוכסים, כולל בית סקסה-קובורג-גותה. הנסיכה מוד מוויילס, בתו של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, הייתה אמו של אולף החמישי, מלך נורווגיה, והוא ובנו, האראלד החמישי, מלך נורווגיה הנוכחי, הם לפיכך צאצאיו של אולף השני.
אף על פי שדעתו של קנוט הייתה מוסחת עקב משימת השליטה על אנגליה, הוא הצליח למשול על נורווגיה במשך חמש שנים לאחר קרב סטיקלסטאד, כשבנו, סוון קנוטסון ואמו של סוון, אלגיפו, שמשו כעוצרי הממלכה. עם זאת, תקופת עוצרותם הייתה בלתי-פופולרית וכאשר בנו הבלתי-חוקי של אולף, מגנוס הראשון, תבע את זכותו על הכתר הנורווגי, אולצו סוון ואלגיפו להימלט מנורווגיה.
המלך המנצר
באופן מסורתי, נתפס אולף השני כמי שהוביל את תהליך התנצרותה של נורווגיה. עם זאת, רוב חוקרי התקופה מכירים כיום בעובדה שלאולף עצמו היה חלק קטן בתהליך זה. אולף הביא איתו את הבישוף גרימקל, שלזכותו נזקפת העזרה שהוא הגיש לאולף בארגון הכנסייה הנורווגית. בכל אופן, גרימקל היה רק אחד מאנשי חצרו של אולף ומושב הבישוף נוצר רק בשנת 1100 לערך. ככל הנראה לא הנהיגו אולף וגרימקל חוקים כנסייתיים חדשים בנורווגיה, וכאשר אלה הונהגו מאוחר יותר, הם יוחסו בדיעבד לאולף. סביר להניח שאולף לא ניסה להנחיל את הנצרות בחלקיה הפנימיים של נורווגיה, שם היא הייתה נפוצה פחות.
בנוסף הועלו שאלות בנוגע לאמונתו הנוצרית של אולף. נראה שאולף, כמו מלכים סקנדינבים אחרים, עשה שימוש באמונה הנוצרית כדי לחזק את כוחה של המלוכה ולמסד שלטון ריכוזי בנורווגיה. קטעי שירת החצר שהוקדשו לאולף לא מזכירים את הנצרות כלל וכלל ולמעשה היו בהם אזכורים פגניים שתיארו יחסים רומנטיים בכמה מקרים, וזאת בשל העובדה שככל הנראה אולף היה נשוי לכמה נשים.
בספרו "המרת הדת של סקנדינביה", מנסה ההיסטוריון השוודי מאוניברסיטת ייל, אנדרס ווינרות', למצוא את ההיגיון מאחורי הדילמה הזאת באמצעות טענה שהיה "תהליך מתמשך של הטמעה, שבו אימצו הסקנדינבים, באופן יחידני, את האמונה הנוצרית". ווינרות' לא טוען שאולף לא היה נוצרי, אך הוא גורס שלא ניתן להעלות על הדעת שהסקנדינבים המירו את דתם באופן מלא כפי שתואר בהגיוגרפיות וסאגות מאוחרות. אולף עצמו מתואר במקורות מאוחרים כדמות של קדוש שחולל ניסים, תיאור שנועד לתמוך בטענה להמרת דת מהירה של נורווגיה, למרות שאולף, כפי שהוא מצטייר במקורות ההיסטוריים, לא פעל בדרך זו.
הקדשתו
עד מהרה הפך אולף להיות הקדוש המגן של נורווגיה. הקדשתו התבצעה שנה אחת בלבד לאחר מותו על ידי הבישוף גרימקל. פולחנו של אולף לא רק איחד את הממלכה, אלא גם היה מרכיב חשוב בהפיכתה של נורווגיה לממלכה נוצרית, תהליך שלמענו לחם המלך המנוח ביתר עוז בימי חייו.
עובדת היותו של אולף הקדוש המגן של נורווגיה וחשיבותו בהיסטוריוגרפיה המאוחרת של ימי הביניים ובפולקלור הנורווגי, מקשה להעריך את חשיבותו של אולף כדמות היסטורית. אם לשפוט מקווי המתאר המצומצמים של העובדות ההיסטוריות, נראה, יותר מכל דבר, שהוא היה שליט בלתי מוצלח, שמעמדו היה מבוסס על סוג של ברית עם המלך החזק יותר, קנוט הגדול, שיצא לגלות כאשר הוא טען לכתר בזכות עצמו ושניסיונו לכבוש מחדש את נורווגיה עלה בתוהו.
מתוך כך ניתן להסביר את המעמד שאולף זכה לו לאחר מותו. לתהליך הפיכתו לקדוש קדמו שלושה גורמים: המיתוסים המאוחרים שסבבו סביב תפקידו בהתנצרותה של נורווגיה, מערכות היחסים השושלתיות השונות בקרב המשפחות השולטות והצורך בלגיטימציה שלו בתקופה מאוחרת יותר.
התנצרותה של נורווגיה
אולף השני ואולף הראשון נחשבים יחדיו באופן מסורתי ככוחות המניעים מאחורי התהליך הסופי של התנצרותה של נורווגיה. עם זאת, הימצאותם של צלבי אבן גדולים ושל סמלים נוצריים אחרים מעידים שלפחות באזורי החוף של נורווגיה הייתה השפעה נוצרית זמן רב לפני תקופתו של אולף, עם יוצא מן הכלל אחד: כל שליטי נורווגיה החל מהוקון הראשון היו נוצריים ויריבו העיקרי של אולף, קנוט הגדול, היה שליט נוצרי לכל דבר ועניין. מה שנראה ברור הוא שאולף עשה מאמצים למסד מבנה ארגוני כנסייתי באופן רחב יותר משהיה קודם לכן, בין השאר על ידי הבאתם של בישופים מאנגליה, נורמנדיה וגרמניה ושהוא ניסה לכפות את הנצרות גם על האזורים הפנימיים, שלהם היה קשר רופף יותר עם שאר חלקי אירופה ושכלכלתם הייתה מבוססת יותר על חקלאות, כך שהנטייה להחזיק בפולחן הפריון הקודם הייתה חזקה יותר בחלקים המערביים של הארץ.
רבים מאמינים שאולף חוקק את החוקים הנוצריים בנורווגיה ב-1024, וזאת בהתבסס על הכתוב על גבי "אבן קולי" (Kulisteinen). את הכתוב על גבי אבן זו קשה, בכל אופן, לפרש ולא ניתן להבין באופן מלא את כל הכתוב עליה. בכל אופן, הקודיפיקציה של הנצרות כדת המדינה מיוחסת לאולף והסידורים החקיקתיים של הכנסייה של נורווגיה קיבלו מעמד חשוב בעיניהם של העם והכמורה, שב-1074 – 1075, כאשר האפיפיור גרגוריוס השביעי ניסה לכפות חיי פרישות על הכמרים במערב אירופה, התעלמו ממנה הנורווגים ככלל, שכן לא היה כלל אזכור לפרישות בחקיקה הכנסייתית של אולף. רק ב-1153, לאחר שנורווגיה הפכה לארכיבישופות מטרופוליטנית, מהלך שמחד הפך את הכנסייה הנורווגית לעצמאית יותר בהשוואה למלך נורווגיה, אך מאידך היא הייתה כפופה יותר לאפיפיור, קיבל החוק הקאנוני השפעה בולטת יותר על הכנסייה הנורווגית.
הסופרת הנורווגית, סיגריד אונדסט, ציינה שאולף הוטבל לנצרות ברואן, בירת נורמנדי והציעה שאולף עשה שימוש בכמרים הנורמנים למהלכי המסיונריות שלו. כמרים אלו היו קשורים למורשת הנורדית, שלטו בשפה ויכלו לחלוק את התרבות של העם הנורווגי שאותו היה עליהם לנצר. מאחר שהנורמנים עצמם הגיעו לנורמנדי רק שני דורות קודם לכן, יכלו הכמרים הללו, לפחות במקרים מסוימים, להיות קרובי משפחה רחוקים של חברי קהילותיהם ולפיכך יכלו לשרוד ביתר הצלחה. כתבי היד המועטים ששרדו וספר התפילות המודפס שנמצא בשימוש בנורווגיה, מצביעים על תלות ברורה בסדר התפילות שהיה נהוג בנורמנדי.
חשוב לציין שניסיונותיו של אולף השני לנצר את נורווגיה היו כרוכים בכפייה ובשימוש בכוח, כפי שתואר במחזור העולם ובמקורות נוספים.
שושלת אולף
מסיבות שנות, בעיקר מותו של קנוט הגדול ב-1035, אך אולי גם חוסר שביעות רצון בקרב האצולה הנורווגית מהשלטון הדני בנורווגיה בשנים שלאחר מותו של אולף, תפסו את השלטון בנורווגיה בנו הבלתי חוקי מפילגשו אלבהילד, מגנוס הראשון, וכתוצאה מכך גם בדנמרק. כנסיות אין ספור בדנמרק הוקדשו לאולף במהלך תקופה זו והסאגות מספקות מידע על מאמצים דומים של מגנוס לקדם את פולחנו של אביו. מצב זה יהפוך לאופייני בממלכות הסקנדיניביות. יש לזכור שבתקופה הפגאנית המלכים הסקנדינבים שאבו את זכותם לכתר מעצם היותם לכאורה צאצאיו של האל הנורדי, אודין, או במקרה של מלכי שוודיה, צאצאיו של האל פרייר. בעידן הנוצרי הלגיטימציה של שושלת המלוכה התבססה על מוצאה ממלך קדוש. לפיכך מלכי נורווגיה קידמו את פולחן אולף הקדוש, מלכי שוודיה קידמו את פולחן, אריק התשיעי ("אריק הקדוש") ומלכי דנמרק קידמו את פולחן קנוט הרביעי ("קנוט הקדוש"), ממש כפי שבאנגליה קידמו המלכים הנורמנים ומלכי בית פלנטג'נט את פולחנו של אדוארד המודה במנזר וסטמינסטר, כנסיית ההכתרה שלהם.
אולף הקדוש
באותה תקופה, יכלו בישופים מקומיים וקהל מאמיניהם להכריז על אדם כעל קדוש ותהליך קאנוניזציה רשמי באמצעות קוריה אפיפיורית לא היה מקובל. במקרה של אולף, הפיכתו לקדוש לא אירעה עד ל-1888. בכל אופן, אולף מת לפני פילוג הכנסייה הנוצרית ומערך קפדני של טקסים קתוליים לא מוסד עדיין בסקנדינביה באותה עת. אולף נערץ גם בנצרות האורתודוקסית והוא מהווה מקור גאווה גדול למאמיניה, במיוחד במערב.
בהמשך מונה גרימקל להיות הבישוף של הדיוקסיה של סלסי שבדרום-מזרח אנגליה. זוהי ככל הנראה הסיבה להימצאותם באנגליה של הסממנים המוקדמים ביותר לפולחן אולף הקדוש. תפילה לאולף הקדוש נמצאה בספר תפילות שהונהג על פי בקשתו האחרונה וצוואתו של הבישוף לאופריק מאקסטר לקתדרלת אקסטר. נראה שפולחן אנגלי זה היה קצר ימים.
אדם מברמן, שכתב בשנת 1070 לערך, מאזכר עלייה לרגל לקברו של אולף הקדוש בקתדרלת נידארוס, אך זהו הסימן הברור היחיד לפולחן אולף הקדוש בנורווגיה לפני אמצע המאה ה-12. באותה עת קיבל אולף את הכינוי "מלכה הנצחי של נורווגיה". ב-1152 – 1153 הופרדה נידארוס מלונד כארכיבישופות נפרדת. נראה שבין אם באופן רשמי או לאו, פולחן ההערצה לאולף כקדוש, שהתקיים בנידארוס עוד קודם לכן, נעשה רשמי באותה עת.
בפואמה "שירת הים הרגוע", שמתוארכת ל-1030 – 1034, מוזכרים בפעם הראשונה הניסים שבוצעו על ידי אולף הקדוש. אחד מהם הוא הריגתו והשלכתו על ההר של נחש הים שניתן היה אז לראותו על המצוק. נס אחר התרחש ביום מותו של אולף, כאשר הושבה לאדם עיוור ראייתו לאחר שעיניו שופשפו בידיים שהוכתמו בדמו של הקדוש.
הטקסטים ששימשו לחגיגות הליתורגיות של אולף הקדוש במשך כל ימי הביניים לוקטו או נכתבו ככל הנראה על ידי איסטיין ארלנדסון, הבישוף השני של נידארוס (1189-1161). תשעת הניסים שדווחו ב"שירת הים הרגוע" יוצרות גרעין של מעשי ניסים המיוחסים לאולף.
אולף הקדוש היה אהוד באופן נרחב לא רק בנורווגיה, אלא גם בכל רחבי סקנדינביה. כנסיות אין ספור בנורווגיה, בשוודיה ובאיסלנד הוקדשו לו. נוכחותו הורגשה גם בפינלנד ורבים מחוץ לעולם הנורדי עלו לרגל לקברו. מעבר לעקבות המוקדמים של פולחן אולף הקדוש באנגליה, קיימים אזכורים אקראיים לאולף מחוץ לתחומי סקנדינביה. כמה כנסיות באנגליה הוקדשו לו. כנסיית סנט אולף שביורק מוזכרת בכרוניקות האנגלו-סקסיות ב-1055 כמקום קבורתו של מייסדה, סיווארד, רוזן נורת'מבריה. מקובל לחשוב באופן כללי שזוהי הכנסייה הקדומה ביותר המתועדת שהוקדשה לזכרו של אולף וזוהי עדות נוספת לפולחן אולף הקדוש בראשית שנות החמישים של המאה ה-11 באנגליה. כנסיית סנט אולאב הארט סטריט שבסיטי של לונדון היא מקום קבורתו של סמיואל פיפס ושל אשתו. כנסייה נוספת מדרום לגשר לונדון נתנה את שמה לרחוב טולי ול"איגוד הסיוע לעניים על שם אולף הקדוש", ומאוחר יותר נודע אזור זה כרובע ברמונדזי. בית המחסה של האיגוד ברות'רהית' הפך לבית החולים על שם אולף הקדוש ולאחר מכן לבית מחסה לזקנים בקרבת כנסיית אולף הקדוש, שהיא הכנסייה הנורווגית של לונדון. ב-1571 הוקם בית הספר היסודי על שם אולף הקדוש שעד 1968 שכן ברחוב טולי ואז הועבר לאורפינגטון שבקנט.
אולף הקדוש, יחד עם מרים, אם ישו, הוא הקדוש המגן של הקפלה של הורנגים, ששרתו כשומרי הראש של קיסרי האימפריה הביזנטית. האמונה היא שכנסייה זו הייתה ממוקמת ליד כנסיית הגיה אירנה שבקונסטנטינופול. אולף הקדוש הוא אחרון הקדושים שהתקיים פולחן של הערצתם הן על ידי הכנסייה המערבית והן על ידי הכנסייה המזרחית לפני הפילוג הגדול.
קיימת גם קפלה המוקדשת לאולף הקדוש בבזיליקת סן קרלו אל קורסו שברומא. על המזבח שניצב בה היה מצויר דיוקנו של אולף, המראה מלך ויקינגי המביס דרקון והייתה זו מתנה שהוענקה לאפיפיור לאו השלושה-עשר על ידי מנהל משק הבית האפיפיורי ב-1893 לרגל יובל הזהב להסמכתו כבישוף.
בזיליקת סן קרלו אל קורסו היא הכנסייה הקתולית היחידה שבה קיים מזבח המוקדש לאולף הקדוש מחוץ לנורווגיה. בגרמניה היו מזבחות שהוקדשו לאולף הקדוש בקובלנץ. אלה הוצבו ב-1463 או ב-1464 על ידי היינריך קלטזיין במעון הפרישה שלו, המנזר הדומיניקני בעיר העתיקה של קובלנץ. קלטזיין היה הארכיבישוף של נידארוס בין השנים 1452 – 1458. לאחר מותו ב-1464 הוא נקבר מול המזבח, אך המזבח לא שרד. המנזר הדומיניקני הוסב להיות מבנה חילוני ב-1802 ונהרס ב-1955.
לאחרונה הוחזר למעמדו נתיב העלייה לרגל לקברו של אולף הקדוש בקתדרלת נידארוס. הנתיב ידוע בשם "נתיב אולף הקדוש" או "נתיב העלייה לרגל" (Pilegrimsleden). הנתיב הראשי, שאורכו כ-640 ק"מ, יוצא מחלקה העתיק של העיר אוסלו ופונה צפונה, לאורך אגם מיוסה, ממשיך דרך רכס הרי דוברפיל ויורד לעמק אורקדל עד לקצהו בקתדרלת נידארוס שבטרונדהיים. קיים משרד ייעוץ לעולים לרגל באוסלו ומרכז עלייה לרגל בטרונדהיים בחסות הקתדרלה שמעניק תעודות לעולים לרגל שמשלימים בהצלחה את המסע. שרידי גופתו של אולף הקדוש לא נמצאים עוד בקתדרלה.
ב-29 ביולי, יום מותו של אולף הקדוש, מציינים תושבי איי פארו את ה"אולפסוקה" (Ólavsøka), יום חגם הלאומי, ובו הם זוכרים את המלך שהנהיג את הנצרות באיים. איי פארו הם הארץ היחידה בעולם שמקיימת חג ביום זה.
מושל (ארצות הברית)
מושל (באנגלית: Governor) בארצות הברית הוא ראש הרשות המבצעת של מדינה בפדרציה האמריקאית.
תיאור התפקיד
בראש הפדרציה עומד נשיא שהוא ראש הרשות המבצעת של הממשל הפדרלי. בראש כל אחת מחמישים המדינות המרכיבות את הפדרציה עומד מושל, שהוא ראש הרשות המבצעת באותה מדינה. המושל, שאינו כפוף לרשויות הפדרליות, הוא המנהל הפוליטי והטקסי של המדינה. למושל תפקידים נוספים, כגון: הפיקוד העליון על המשמר הלאומי של המדינה, זכות וטו על חוקי המדינה, והיכולת לחון אסירים של המדינה. הגדרת התפקיד והסמכויות של המושל משתנות ממדינה למדינה, אך ברוב המדינות למשרת המושל השפעה רבה. את כוחו של המושל מאזנת הרשות המחוקקת העצמאית באותה מדינה. עם זאת, בניגוד לנשיא ארצות הברית, הממנה את חברי הקבינט כבכל משטר נשיאותי קונבנציונלי, בעלי תפקידים כגון התובע הכללי, מזכיר המדינה והגזבר עומדים לבחירה עצמאית בנפרד מהמושל, כך שייתכן מצב בו מושל המדינה מגיע ממפלגה אחת בעוד שהתובע הכללי שלה שייך למפלגה שנייה. לשיטה זו, בה חברי הממשלה עומדים לבחירה בנפרד מראשה, אין אח ורע באף רשות ממשלתית אחרת שמחוץ לגבולות ארצות הברית עצמה, אך החונטה הצבאית בתאילנד שקלה את הרעיון בזמן הרכבת הממשלה התאילנדית בשנת 2014. בכל המדינות המושל נבחר בבחירות ישירות. תקופת כהונה של מושל נמשכת ארבע שנים, פרט למדינות ורמונט וניו המפשייר בהן תקופת כהונתו של המושל נמשכת שנתיים בלבד, ולא מוגבלת במספרה. ברוב המדינות, דוגמת פלורידה וקליפורניה, מוגבלת כהונתו של המושל לשתי קדנציות בלבד. במדינת וירג'יניה מוגבלת כהונת המושל לקדנציה אחת בלבד. במדינות כגון ויסקונסין וניו יורק אין הגבלה על מספר הקדנציות של המושל.
מספר רב של נשיאי ארצות הברית שימשו כמושלי מדינות קודם לכן, בהם הנשיאים פרנקלין דלאנו רוזוולט שכיהן כמושל ניו יורק בטרם נבחר לנשיא, ג'ימי קרטר שכיהן כמושל ג'ורג'יה טרם היבחרו, רונלד רייגן שכיהן כמושל קליפורניה, ביל קלינטון אשר שירת כמושל ארקנסו, וג'ורג' ווקר בוש אשר כיהן כמושל טקסס.
נשים במשרת המושל
במדינת אריזונה כיהנו, נכון לשנת 2015, ארבע נשים בתפקיד, המספר הרב ביותר מבין המדינות בארצות הברית. שרה פיילין, שכיהנה כמושלת אלסקה, הייתה גם מועמדת המפלגה הרפובליקנית לתפקיד סגנית הנשיא בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008.
גם בוושינגטון הבירה ובפוארטו ריקו נבחרו בעבר נשים לעמוד בראש הרשות המבצעת.
מושלים מכהנים
בנוסף ל-50 המדינות, טריטוריות נוספות שייכות לארצות הברית.
מושלי טריטוריות
מושלי טריטוריות אלו הם:
יורם יובל
יורם יוֹבֵל (נולד ב-2 באוגוסט 1958) הוא פסיכואנליטיקאי, פסיכיאטר, חוקר מוח ישראלי, מרצה בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית וחבר האגף לרפואת המוח בבית החולים הדסה עין כרם.
יובל הוא מומחה בתחום הנוירוביולוגיה של אהבה ורגשות. בנוסף לעבודתו האקדמית, יובל מנחה את תוכנית הראיונות "שיחת נפש" בטלוויזיה החינוכית וחיבר ספרים פופולריים בעברית הכוללים תיאורי מקרה של טיפול פסיכולוגי.
קורות חיים
יובל נולד בשם יורם ליבוביץ, בנם של יפה (לבית חפץ) ואורי ליבוביץ, פרופסור לנוירוביולוגיה. סבו היה המדען והוגה הדעות ישעיהו ליבוביץ. הוא גדל במשפחה דתית בשכונת קטמון הישנה בירושלים ולמד בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים. כשהיה בן 14 נפטר אביו ממחלת הסרטן והוא בילה ימים רבים בבית סבו. שירת בצה"ל כקצין בחיל התותחנים, והשתתף במלחמת לבנון הראשונה כמפקד של מוצב תצפית בדרום לבנון. בעת שירותו הצבאי החליף את שם משפחתו מליבוביץ ליובל, בשל הזיהוי המוגבר לשם המשפחה של סבו ישעיהו ליבוביץ.
יובל למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, נוירוביולוגיה במכון ויצמן ופסיכיאטריה באוניברסיטת קולומביה, שם עשה את עבודת הדוקטורט שלו בהנחיית אריק קנדל. התמחה בפסיכואנליזה במכון של אוניברסיטת קולומביה, ושייך לסגל ההוראה של המכון הפסיכואנליטי על שם אייטינגון בירושלים. הוא עבד במשך מספר שנים כמטפל במנהטן.
יובל משמש ראש תחום הטראומה בבית הספר לעבודה סוציאלית בפקולטה ללימודי רווחה ובריאות וכן ראש המכון לחקר המוח והרגשות באוניברסיטת חיפה, ומרצה לפסיכופתולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
משנת 2008 יובל מגיש תוכנית טלוויזיה בשם "שיחת נפש" בטלוויזיה החינוכית. מטרתה המרכזית של התוכנית היא שיחה אישית עם מפורסמים ישראלים אשר חושפים פרטים וחוויות אישיות "מחדרי לבם" שהתפרסמו ושלא התפרסמו במהלך הקריירה שלהם.
בשנת 2009 השתתף והגיש יחד עם מיקי רוזנטל ואירי ריקין בערוץ 2 את הסדרה "איך להיות מאושר בשישה שיעורים". לאחר שהופקה במקור ב-2005 אך שידורה נדחה מחשש שלא תזכה לאחוזי צפייה גבוהים, הסדרה זכתה להצלחה בלתי צפויה, עם רייטינג ממוצע של כ-20%.
בשנת 2019 החל לפעול למען שינוי במרחב הפוליטי בישראל. הוא הקים את מאהל גן העצמאות (ירושלים), במהלך 21 הימים שנותרו להחלטת פיזור הכנסת ה-22.
בשנת 2019 הנחה את הסדרה בת שלושת הפרקים "סודות המוח" בהוט 8.
בינואר 2021 הצטרף למפלגה הכלכלית החדשה בראשות ירון זליכה. ב-14 במרץ הודיע על פרישתו ממנה.
חיים אישיים
יובל אב לשני בנים מנישואיו הראשונים ואב לשלוש בנות מבת זוגו כיום.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
ואט-שעה
היחידה מציינת את כמות האנרגיה הנצרכת (או מסופקת) בהפעלת הספק של ואט אחד (כמו נורה חשמלית זעירה) במשך שעה אחת. שגיאה נפוצה היא לומר "ואט לשעה" (ואט/שעה), על משקל קילומטר לשעה, אך דרך ביטוי זו שגויה.
ואט-שעה אחד שווה ל-3,600 ג'ול (יחידת המידה לאנרגיה במערכת היחידות SI), כלומר, קוט"ש אחד שווה ל-106×3.6 ג'ול או פשוט 3.6 מגה-ג'ול.
הרן
הָרָן הוא דמות מקראית, בנו של תרח ואחיהם של אברהם אבינו ונחור.
חייו
מוזכר ב. ישנה מחלוקת האם הרן אחיו הצעיר של אברהם, כמוזכר בתלמוד, או שמא הרן מבוגר מאברהם ב-32 שנה, כמוזכר בספר הישר (אגדה).
בנותיו היו מילכה, סבתה של רבקה אמנו ויסכה, שעל פי המדרש הייתה שרה אמנו. בנו היה לוט. הרן לא זכה לאריכות ימים, ונפטר עַל פְּנֵי תֶּרַח אָבִיו. הוא נפטר באור כשדים מולדתו. לאחר מותו של הרן, נלקח לוט תחת חסותו של תרח ומאוחר יותר תחת חסותו של אברהם.
יוסף בן מתתיהו הסביר בספרו "קדמוניות היהודים" כי אבלו של תרח על הרן גרם לו לשנוא את ארץ כשדים וזו הסיבה שהחליט לעזוב לחרן שבארם נהריים. כמו כן, ציין כי באור כשדים "מראים את קברו עד היום הזה". בספר היובלים מופיעה הגרסה הקדומה ביותר לסיפור על מלחמתו של אברהם באלילות, שבו מתבררות גם נסיבות מותו של הרן: אברהם שרף את "בית האלילים" והרן נשרף למוות בניסיונו להציל את הפסילים. על פי המסופר במדרש אברהם והצלמים, כשהואשם אברהם בהתנגדות לעבודת אלילים,מסרו אותו לנמרוד. והרן חשב על רעיון שנקרא גם שביל הזהב: אם אברהם ינצח יצטרף אליו ואם נמרוד ינצח יצטרף אליו. נמרוד זרק את אברהם לכבשן האש וכשראה הרן את אברהם יוצא ללא פגע מן הכבשן,אמר שהוא עם אברהם, ונזרק אף הוא לכבשן האש אך לא יצא משם חי. התרגום המיוחס ליונתן מפרש את מותו של הרן באותה צורה אך טוען שסיבת מותו הייתה שונה, ונועדה להוכיח שאברהם ניצל בזכות האל, ולא בזכות כישוף שעשה עבורו הרן כפי שחשבו הצופים. על מנת להוכיח שכישופיו של הרן אינם הסיבה להצלת אברהם, יצאה אש ושרפה את הרן עצמו. יש במסורת זו משחק מילים עם שם העיר שבה מת הרן, אוּר (=אש) כשדים. לדעת יאיר זקוביץ, למסורת זו שורשים קדומים והיא הייתה ידועה גם למספר המקראי.
בריכות שלמה
בריכות שלמה הן שלוש בריכות אגירה צמודות זו לזו, השוכנות כ-4 קילומטרים דרומית לבית לחם, בדרום הכפר אל-ח'דר בואכה גוש עציון. קיבולת הבריכות היא כ-288,000 מטרים מעוקבים והן נועדו לשמש כמקור לאספקת המים לירושלים בתקופת בית שני. הבריכות נקראות אמנם על שמו של שלמה המלך, אך אין ביניהן ובינו כל קשר, שכן הן נבנו בתקופה הרבה יותר מאוחרת.
תולדות הבריכות
הבריכות נבנו בימי בית שני. יוסף בן מתתיהו מזכיר את המעיין ואת התעלה המובילה את המים לירושלים במילים: "ופילטוס התקין צינור מים לירושלים על חשבון כספי ההקדשות ומשך את ראשית הזרם ממרחק מאתים ריס. אך היהודים לא היו מרוצים מעבודות המים ורבבות הרבה של אנשים התגודדו וצעקו כנגד שיפסיק את המעשה שבכוונתו לעשות".
אין ודאות מתי נבנו הבריכות, אך ישנה סברה כי הדבר נעשה בתקופה החשמונאית או לכל המאוחר בתקופת הורדוס, שבה שופץ בית המקדש השני, מה שהביא לגידול רב במספר עולי הרגל, ואלה נזקקו לאספקת מים גדולה יותר. מערכת אמת המים שעברה דרך בריכות שלמה הייתה בעלת תפוקה של 60 מטרים מעוקבים לשעה לפי אחד האומדנים.
הארכאולוג צבי אילן סבר כי הבריכות נבנו בתקופת האימפריה הרומית (שלהי המאה ה-2), וביסס את סברתו על הממצאים של מבנה נקבת המים (ראו בהמשך).
ייתכן כי הבריכה השלישית והנמוכה מכולן נחצבה בתקופת הממלוכית, בימיו של הקיסר ביברס, כיוון שבמהלך המאה ה-10 תיאר הגאוגרף המוסלמי מוקדסי שתי בריכות, ואילו הנוסע פליקס פברי, שביקר במקום במאה ה-15, תיאר שלוש בריכות.
בסמוך לבריכות נמצא האתר הארכאולוגי "ח'רבת אלח'וח'", המזוהה עם העיר המקראית עיטם, אשר חז"ל מזכירים את אמת המים שקישרה בינה ובין ירושלים. כמו כן, יוסף בן מתתיהו הזכיר בספרו קדמוניות היהודים כי שלמה המלך נהג לנפוש בעיר "עיטן", המרוחקת שבעה מיל מירושלים, ובה נמצאו גנים ומים למכביר.
ב-1924 יזמו שלטונות המנדט הבריטי את שיקום הבריכות והמעיינות המזינים אותן, משימה שהופקדה בידי גדוד עבודה דתי בראשות הרב ישעיהו שפירא, שאף התגורר לצורך העבודות בבניין המצודה. מנהרת ואדי דיאר נוקתה, ובקצה שלה הוקם סכר לאגירת מי גשמים. מתקן ויסות הזרים את המים לבריכות.
באותה שנה החלה ירושלים לקבל מים מעין פרת, וב-1934 ממעיינות ראש העין, אך גם לאחר מכן שימשו המעיינות ובריכות שלמה כמקור מים חשוב עבור העיר. ירושלים המזרחית ניזונה ממקורות אלה עד מלחמת ששת הימים.
כיום משמשים המים את חקלאי הכפר הערבי ארטאס לצורכי השקיה.
אמת המים
מקורות המים העיקריים של הבריכות היו מעיין 'עין ואדי ביאר' (סמוך לאפרת של היום), מי גשמים שנאגרו והמים ממעיינות הסביבה. קטעי מוביל המים מהמעיין עד הבריכות מצביעים על מורכבות רבה במסלול שלהן. תחילת המוביל היא במנהרה חצובה, לאחר מכן הוא לסירוגין מעל ומתחת לפני הקרקע, ולאורך כל מסלולו הוא בשיפוע המאפשר למים לזרום בקלות אל בריכות שלמה. אורך תוואי האמה הוא 4.7 קילומטרים, והוא הושג באמצעות חפירת מנהרות ארוכות דרך ההרים באמצעות פירים אנכיים או אלכסוניים. לאורך האמה נמצאו 23 פירים, שהעמוקים מביניהם מגיעים לעומק של 33 מטרים.
שרידים מאמת המים המובילה מבריכות שלמה לירושלים נמצאו בבית לחם, ליד ארמון הנציב ובקטע המכונה "כביש האפיפיור" שליד חומות העיר העתיקה. בחלק מחוליות הצינור נמצאו כתובות חקוקות בלטינית של שמות מפקדי הגדודים בלגיון העשירי פרטנסיס, שככל הנראה פיקדו על בניית קטעי האמה הללו. כתובות אלה הן הבסיס לסברה שהצינור והאמה הוקמו על ידי חיילי הלגיון העשירי בעת שהותם בירושלים במאה ה-2.
המצודה
סמוך לבריכות נמצאים שרידיה של מצודת "קַלַעַתּ אִלְבּוַּראךְּ" (מבצר הברכות) החרבה, הנקראת ככל הנראה על שם שלוש הברכות הסמוכות לה. לפי הכתובת בערבית, החרותה מעל הכניסה, המצודה נבנתה ב-1617 על ידי סולימאן הראשון.
המצודה נועדה להגן על בריכות האגירה ומערכות המים מפני חקלאים מקומיים וסוחרי מים. עד אמצע המאה ה-19 שוכנו בה חיילי האימפריה העות'מאנית. לאחר סלילת הדרך לחברון ננטשה המצודה ונחרבה.
חטיבת עציון
חטיבת עציון היא חטיבה מרחבית של צה"ל שתפקידה להגן על אזור גוש עציון.
מפקדה
מפקדת החטיבה (המפח"ט) ממוקמת בגוש עציון, דרומית לירושלים, בשטחי יהודה ושומרון, מול היישוב אלון שבות ובסמוך לכביש 60 (כביש גב ההר שהוא הציר המרכזי ביו"ש). מחנה חטמ"ר עציון, היה בעברו בסיס טירוני ההנדסה ("בט"ר עציון"), תחת פיקוד בה"ד 14.
ייעוד ומבנה
החטיבה, כרוב החטמ"רים באוגדת איו"ש, אחראית על גזרה של עיר פלסטינית מרכזית (בית לחם) ועל הכפרים והיישובים הסובבים אותה, כמו גם אחראית החטיבה על האתר ההיסטורי קבר רחל שבבית לחם. תחת פיקוד החטמ"ר שלושה גדודי לוחמים (לרוב גדודי חי"ר או הנדסה קרבית) אשר מתחלפים כל מספר חודשים (לאחר ביצוע "קו"). לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, גדוד שמשון, שהיה תחת פיקוד החטיבה הצפונית בחבל עזה, קיבל את האחריות על גזרת בית לחם ונכנס לפעילות מבצעית באופן קבע כמו כלל גדודי החי"ר הייעודי המשרתים בחטמ"רים אחרים באיו"ש. יחידת לוחמים נוספת המאוישת באופן קבע בחטמ"ר היא מחלקת הצמ"ה החטיבתית, השייכת לחיל ההנדסה הקרבית, האחראית להריסת בתי מחבלים או פתיחת צירים בעזרת דחפורי D9 משוריינים, מחפרים ממוגנים, שופלים ועוד.
מבנה החטיבה
במפקדת החטמ"ר ישנן המחלקות הבאות:
המחלקות הבאות מהוות חלק מן החטמ"ר אמנם הן אינן כפופות למפקדה באופן ישיר, חלקן כפופות לפיקוד מרכז וחלקן למשרד הביטחון:
העץ בשירות האדם
מניעת זיהום אוויר
העץ סופג כ-20 קילו גרם אבק בשנה ומסנן ומטהר כ-100,000 מטר מעוקב אוויר בשנה. העץ מסוגל לייצר חמצן ואף מסייע להורדת הטמפרטורה בימות הקיץ החמים ב-4 מעלות.
מחסה ליער
עצים גדולים ויציבים מספקים מחסה ליער, כאשר תחתם נוטה להתפתח תת-יער, הכולל מינים מגוונים שיכולים להתפתח טוב יותר תחת מחסה של עץ. כך למשל האקליפטוס מספק מחסה רב ערך ליערות, אם כי אלו עלולים להפוך עבותים מדי אם לא יתוחזקו כיאות. תחת צלו של האקליפטוס יכולים לגדול סוגי עצים כדוגמת האלון ושרכים אוהבי צל. הצרוף של הגנה משמש ומרוח מאפשרת גדול סוגי יבולים במקומות שללא האקליפטוס היו נותרים חשופים. בדומה לאקליפטוס, גם האורן נוטה לפתח תחתיו תת-יער מפותח, הכולל מיני צמחים קטנים ונדירים שחלקם בסכנת הכחדה (בניגוד לתפיסה העממית הרווחת, שהחומציות שבמחטי האורן לא מאפשרת צמיחה בסביבתו).
שוברי רוח
מטרת שוברי הרוח היא להחליש את עוצמת הרוח או את מהירותה, על מנת להקל על סבלם של בני אדם, צמחים ובעלי חיים. בנוסף הם מספקים צל, מפחיתים את סחף הקרקע ומגבילים את כמות האבק. קיימת הערכה כי בית המוגן כיאות על ידי שוברי רוח יכול לחסוך עד 30% מעלות החימום והקירור, בשל הפחתת ההשפעה של רוחות קרות וחמות. שובר רוח מקטין את הנזק הנגרם ליבולים מהרוח ומגדיל בכך את התוצרת. ההגנה הניתנת לבעלי חיים מהרוח משפרת את מצבם. פרות נותנות יותר חלב וכבשים שעברו גֵּז סובלות פחות. שוברי רוח עוזרים גם להגנה בפני השפעות הקרה בכך שהם מקטינים את עוצמת הרוח המקפיאה.
על מנת לשמש כ"שובר רוח" על העץ להיות עמיד לרוח, ולכך מתאים עץ שלו מערכת שורשים חזקה ומסועפת. דוגמה לכך הוא האקליפטוס הכדורי, שלו מערכת שורשים חזקה, גזע גמיש ועלווה שאינה עוצרת את הרוח אלא מכוונת אותה כלפי מעלה. מינים נמוכים מדי או שהעלווה שלהם אינה צפופה אינם מתאימים למטרה זו.
בישראל משמש ברוש כשובר רוח במטעים.
נוי ובילוי
חורשות ויערות משמשים כאתרי בילוי מגוונים, לנופש, טיולים, פיקניק, ספורט.
בונסאי הוא עץ ננסי, שממדיו גומדו באמצעות גיזום קפדני בשורשיו וענפיו. פיתוח הבונסאי הוא אמנות יפנית עתיקה שמטרתה ליצור צורות אסתטיות נעימות. מקור ההשראה לבונסאי הוא נופי הטבע ביפן.
פרי למאכל
הפרי של מיני עצים רבים משמש למאכל. עצים שפירותיהם משמשים למאכל הם עצי הדר, עצים המניבים אגוזים (כגון: לוז, מלך, מקדמיה, פקאן), שקד, תאנה, רימון, זית, דקל, אפרסק, אגס, תפוח, שסק, משמש, שזיף ורבים אחרים.
הפירות נאכלים טריים וכן מהווים חומרי גלם במתכונים רבים. הם מבושלים (לפתן), נאפים (תפוח עץ אפוי, עוגת פירות, צלי בליווי פירות), נטחנים למחית (תפוח עץ). ניתן לייבשם, לרקוח מהם ריבה או להכין שימורים לצורך שימור לתקופה ארוכה. על ידי קליית פירות כגון אגוזים, שקדים, פיסטוק מייצרים פיצוחים.
תבלינים
תבלינים רבים מקורם בעצים. דוגמאות:
שמן מאכל
שמן זית מופק מציפת פרי עץ הזית. הוא משמש למאכל ולמוצרי קוסמטיקה. בעבר שימש גם לתאורה ובשימוש פולחני - למשיחת מלכי התנ"ך וכוהנים.
שמן אבוקדו מופק מציפת פרי האבוקדו.
מדקל מיוחד הקרוי דקל השמן (שמנון) מפיקים שמן דקלים. השמן מופק מציפת הפרי ומהגלעין. שמן הדקלים משמש למאכל, ולהכנת מרגרינה וסבון.
מוצרי לשד העץ
מלשד עץ האדר מייצרים סירופ מייפל. מלשד עץ השדר מייצרים משקה טרי או מותסס.
פרחי העץ כמקור צוף לדבש
פרחי עצים, כגון עצי הדר, אקליפטוס ועוד, משמשים את הדבורים כמקור לצוף שאותו הן הופכות לדבש. מלבד השימוש בדבש כמזון יש הטוענים כי דבש מאקליפטוס מרגיע ומקל על גירויים בריריות האף. טעם הדבש מושפע מהעץ שהצוף שלו שימש להכנת הדבש. לדבש האקליפטוס, למשל, טעם וריח מנטה עז במקצת.
מקור לתרופות
שמן אתרי שמופק מעצים משמש בתרופות עממיות ומודרניות.
שמן האקליפטוס בשימוש למטרות רפואיות מופק מהרתחה של עלי אקליפטוס במים, עיבוי הקיטור ואיסופו. מהמין  Eucalyptus amygdalina ניתן להפיק 15 ק"ג שמן אתרי מטון עלים. בעוד שמאקליפטוס כדורי ניתן להפיק רק 7.5 ק"ג שמן מאותה כמות עלים. שמן האקליפטוס הכדורי מכיל כ-60% איקליפטול (eucalyptol), בעוד ששמן הamygdalina אינו מכיל איקליפטול אלא פלאנדרן (phellandrene). ברפואה נעשה שימוש בשני החומרים. ספר התרופות דורש שבשמן האקליפטוס יהיה לפחות 70% איקיליפטול.
בהומופאתיה נעשה שימוש נרחב בשמן האקליפטוס. ההומופאתים טוענים כי שמן האקליפטוס יכול לשמש כממריץ, מעורר חשק, מונע עוויתות ומחטא. הם משתמשים בו בטיפול בקדחת, דיפטרייה, אסתמה וכיבים (פצעים פתוחים ברקמות שונות בגוף). כמו כן משתמשים בו במקרים של שעולים חריפים, מחלות ריאה וגרון כואב. תה אקליפטוס טוב לעיכול. שמן אקליפטוס באמבטיות משמש כמרגיע לעצבים. תרופה פופולרית לזמרים ודוברים הסובלים מצרידות הייתה "Mission Eucalyptus" שבו נעשה שימוש במקביל לליסטרין שגם בו יש שמן אקליפטוס.
שמן אקליפטוס בשימושים רפואיים מצוי בצורות רבות. הוא מופיע ככמוסה, תמצית נוזלית, תמצית באבקה, רכיב בתרופה, במשאף, טבליות מציצה וכדורים. לכולם יש ריח המנתה האופייני. כמויות גדולות מדי של שמן אקליפטוס גורמות לתופעות החל בכאבי ראש ועייפות וכלה במוות משיתוק.
תמיסות המופקות מעלי אקליפטוס היו בשימוש הילידים של אוסטרליה בטיפול בפצעים וחבורות. נהגו לרסס שמן אקליפטוס פעם או פעמיים ביום בחדר החולה כדי לטהר אוויר שאינו בריא.
מדברי חז"ל אנו למדים כי הרבו להשתמש בתמר כתרופה למחלות שונות. התמר נחשב כפרי משביע, משלשל, מחזק את הגוף ואינו מפנקו. על פי הרמב"ם לבבות דקל הם סגולה להגברת פוריות הגבר.
ברפואה העממית מקובל שפרי התמר יעיל כנגד אין אונות ואנמיה, ואבקה שנוצרה מכתישת זרעים קלויים של התמר יעילה לריפוי פצעים ולהפסקת דימום מהאף.
דונג
דקלי הדונג השייכים לסוג Ceroxylon, עצים שגובהם מגיע עד 60 מ' ושגזעם מכוסה שכבת דונג בעובי של 5–6 מ"מ. כל עץ יכול לספק 8–12 ק"ג דונג בכל עונה. הדונג משמש ליצור נרות.
שימושים טקסיים ודתיים
ביהדות, שניים מארבעת המינים, הלולב והאתרוג, מקורם בעצים. עץ הדקל מספק, בנוסף ללולב, גם סכך לסוכה.
בנצרות מקובל לקשט את הכנסיות בכפות תמרים ביום ראשון של הדקלים החל שבוע לפני יום ראשון של הפסחא, כזכר לאמונה שכך נתקבל ישו על ידי תושבי ירושלים שישה ימים לפני שנצלב.
אמנות יפנית
יצירות אמנות נוצרו ביפן מראשית ההתיישבות בה (כעשרת אלפים שנה לפנה"ס) ועד לימינו. במשך הדורות התפתחה אמנות יפנית בעלת מאפיינים ייחודיים. ההיסטוריה היפנית שזורה בפרקי זמן קצרים שבמהלכם חדרו אל הארץ השפעות תרבותיות זרות לרוב, וביניהן תקופות ארוכות של ניתוק וחוסר קשר עם העולם החיצוני.
עם הזמן למדו היפנים לחקות ולהטמיע את היסודות הזרים שחלחלו אל ארצם ואלו השתלבו בתרבות האסתטית של יפן (ראו אסתטיקה יפנית). האמנות היפנית המורכבת המוקדמת ביותר נוצרה במאה ה-7 וה-8 והיא ספוגה בהשפעות בודהיסטיות. במאה ה-9, עת צמצמו היפנים את הזיקה לסין והחלו לפתח תרבות עצמאית, גדלה חשיבותן של האמנויות החילוניות, אם כי גם האמנות הדתית לא נזנחה עד המאה ה-15. לאחר מלחמת אונין (1467-1477) נכנסה יפן לתקופת תוהו ובוהו פוליטי, חברתי וכלכלי שנמשך כמעט מאה שנים. במדינה, כפי שהתעצבה תחת הנהגתם של שוגוני הטוקוגאווה, היה לדת המאורגנת תפקיד פחות בהרבה בחיי העם, והאמנויות ששרדו היו בעיקר חילוניות.
יחסי מקסיקו–מרוקו
יחסי מקסיקו–מרוקו הם היחסים הדו צדדיים שבין המדינות המקסיקניות המאוחדות לבין ממלכת מרוקו.
עצמאות ממלכת מרוקו (1956–1989)
ממלכת מרוקו הכריזה על עצמאותה מצרפת ב-2 במרץ 1956. ב-31 באוקטובר 1962, שתי המדינות החלו לקיים יחסים דיפלומטיים מלאים. עד 1975, היחסים בין המדינות היו לבביים, המדינות קיימו קשרים מסחריים, תרבותיים ועוד שהובילו לשיפור מעמדן. ב-1975, היחסים קרסו לאחר שמקסיקו תמכה ברפבוליקה הסהרית המערבית. ב-1986 נפגשו שרי החוץ של מרוקו ומקסיקו. שר החוץ של מקסיקו, קצלנר ברנדו ספולבדה, והביע את רצונו לחדש את היחסים עם מרוקו. זמן מה לאחר מכן, היחסים בין המדינות השתפרו משמעותית.
אמנות יפנית
ציור הוא הביטוי האמנותי המועדף ביפן, ועוסקים בו החובבן והמקצוען גם יחד. עד לתקופה המודרנית כתבו היפנים במכחול ולא בעט. המודעות לטכניקות המכחול הביאה עמה רגישות רבה לדקויות הציור. עם עליית התרבות הפופולרית בתקופת אדו, נעשו הדפסי עץ הקרויים "אוקיו-אה" לאמנות חשובה. הטכניקה בתחום זה השתפרה בהדרגה. ההדפסים הצבעוניים שימשו למטרות מגוונות: מחדשות יומיות ועד לספרי לימוד ופורנוגרפיה. פיסול היה פופולרי הרבה פחות ביפן. הוא קושר עם נושאים דתיים, וככל שירדה קרנו של הבודהיזם התמעטה חשיבותה של צורת ביטוי אמנותית זו. הקרמיקה היפנית היא מהטובות ביותר בעולם, והיצירות הראשונות של תרבות יפנית. באדריכלות מבטאים היפנים העדפה לחומרים טבעיים ולחיבור בין החלל החיצוני והפנימי.
האמנות היפנית מאופיינת בשינויים חדים. כבר בקרמיקה של התקופות הפרהיסטוריות ניתן לראות כיצד לאחר תקופה של שפע ופאר הגיע תור האמנות הממושמעת והמעודנת. דוגמה נוספת ניתן להביא משני מבנים מהמאה ה-16, שרחוקים זה מזה כרחוק מזרח ממערב: ארמון קצורה הוא דוגמה מובהקת לפשטות. נעשה בו שימוש בחומרים טבעיים לא מהוקצעים, וניכרת בו חיבה ליופי שנוצר ביד המקרה; ואילו המאוזוליאום ניקו טוגשו הוא מבנה סימטרי, וגילופים מכסים כל פיסה בו. האמנות היפנית זכתה להערכה לא רק בשל פשטותה, אלא גם בשל השפע הצבעוני שלה והיא השפיעה רבות על הציור המערבי במאה ה-19 ועל האדריכלות במערב במאה ה-20.
יחסי מקסיקו–מרוקו
פתיחת השגרירויות (1990 - עד היום)
כתוצאה משיפור היחסים, ב-27 ביוני 1989, שתי הממשלות החליטו על מינוי שגרירים ופתיחת שגרירות בכל מדינה. ב-9 בפברואר 1990, הקנצלר, פרננדו סולאנה, חנך את השגרירות בראבאט. לאחר פתיחת השגרירות במקסיקו, מונה כסאד קטאני, נשיא ומנהל, כקונסול כבוד בקזבלנקה. ב-9 באוקטובר 2001, מונה קונסול כבוד נוסף שייצג את מקסיקו במרוקו, מר עותמאן חכם, איש עסקים מרוקאי גדול. מאז פתיחת הנציגויות הדיפלומטיות, מקסיקו מינתה חמישה שגרירים.
כריסטוף וולף
כריסטוף וולף (בגרמנית: Christoph Wolff; נולד ב-24 במאי 1940) הוא מוזיקאי גרמני. מחשובי המוזיקולוגים במאה העשרים; חיבר את הביוגרפיה "באך - המוזיקאי המלומד" על המלחין יוהאן סבסטיאן באך.
יחסי מקסיקו–מרוקו
פתיחת השגרירויות (1990 - עד היום)
בין 1990 ל-1995, התקיימו שני ביקורים של שרי החוץ של מקסיקו בממלכת מרוקו. בפברואר 1990, ביקר סולאנה במרוקו. במהלך מפגש זה הממשלות שוחחו לגבי שיתוף הפעולה הכלכלי. באוקטובר 1991, ביקר שר מרוקו במקסיקו. באותה שנה, שתי המדינות חתמו על הסכם אשרת דיפלומטיות ורשמיות.
אמנות יפנית
אמנות ג'ומון
המתיישבים הראשונים ביפן, אנשי ג'ומון (11,000-300 לפנה"ס), נקראו כך על שם סימונים בצורת חבל שקישטו את כלי החמר שלהם. הם היו ציידים-לקטים נוודים שהפכו למתיישבים חקלאים ועסקו בעיבוד האדמה. ביישוביהם מנתה האוכלוסייה מאות עד אלפי נפשות. הם הקימו בתי-בור מעץ ומקש. אלו נבנו בתוך חפירות רדודות באדמה על מנת לקלוט את חמימות הקרקע. הם יצרו כלי אחסון מקושטים מחרס, פסלונים מחמר שנקראו "דוגו", ואבני חן מבדולח.
אמנות יאיואי
גל המתיישבים הורכב מאנשי היאיואי, הקרויים על שם מחוז בטוקיו, שם נמצאו שרידים ראשונים של היישובים שלהם. אנשים אלה, שהגיעו ליפן בערך ב-350 לפנה"ס, הביאו איתם ידע בגידול אורז, בייצור כלי נשק מארד, פעמונים מברונזה (דוטאקו) וקרמיקה המיוצרת בעזרת תנור.
כריסטוף וולף
קורות חיים
כריסטוף וולף נולד בשנת 1940 בזולינגן ליד קלן בגרמניה כבן למשפחה פרוטסטנטית של התאולוג הנס וולטר וולף. בילדותו שר במקהלה ולמד לנגן על פסנתר ועל עוגב. למד באוניברסיטת ברלין, באוניברסיטת ארלנגן ובבית הספר הגבוה למוזיקה פרייבורג. בשנת 1966 קיבל תואר דוקטור. הוא גם מחזיק בתואר פרופסור של כבוד באוניברסיטת פרייבורג שבגרמניה.
יחסי מקסיקו–מרוקו
סחר
בשנת 2017, הסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-353.2 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של מקסיקו למרוקו כולל: סוכר, טבק, אלכוהול, חומרי בניין וחלקי מטוסים. הייצוא העיקר של מרוקו כולל : מעגלים חשמליים, טקסטיל וכותנה. מרוקו היא שותפת הסחר הרביעית בגודלה של מקסיקו באירופה. כמו כן, מטה חברת הענק הבינלאומית המקסיקנית Cemex פועלת במרוקו.
כריסטוף וולף
קורות חיים
וולף עבר לארצות הברית, וכיום הוא עובד באוניברסיטת הרווארד ומנהל את ארכיון באך בלייפציג.
אמנות יפנית
אמנות אסוקה ונארה
המבנים הבודהיסטים הראשונים עדיין ניצבים על תילם ביפן, ומבני העץ העתיקים ביותר במזרח הרחוק נמצאים בהוריו-ג'י דרומית-מערבית לנארה. 41 מבנים אלו נבנו בתחילת המאה ה-7 כמקדשו הפרטי של נסיך הכתר שוטוקו. החשובים ביותר ביניהם הם אולם התפילה העיקרי, או הקונדו (אולם הזהב), והגוז'ו-נו-טו (פגודה בת חמש קומות), הבנויים במרכז שטח פתוח המוקף באולם מקורה. הקונדו, בסגנון אולמות הפולחן הסיניים, הוא מבנה בן שתי קומות הבנוי עץ, ומקורה באירימואיה, גג רעפים קרמיים. בתוך הקונדו, על במה מלבנית גדולה, נמצאים כמה מהפסלים החשובים ביותר מהתקופה. המרכזי הוא שילוש הטרקה (623), הבודהה יחד עם שני בודהיסטוות (דמויות בודהיסטיות בדרגה פחותה מבודהה), פסל שניצוק בארד על ידי הפסל טורי בושי (שפעל בתחילת המאה ה-7), והוקדש לנסיך שוטוקו שמת באותה תקופה. בארבע פינות הבמה נמצאים המלכים המגנים של ארבע הרוחות, שגולפו בעץ בערך ב-650. בהוריו-ג'י נמצא גם מקדש הטמאמושי, העתק עץ של קונדו, שמוצב על בסיס עץ גבוה המעוטר בציורים שהוכנו בטכניקה של פיגמנטים מינרליים המעורבבים בורנית.
בניית המקדשים במאה ה-8 התמקדה במקדש טודאי-ג'י בנארה. טודאי-ג'י נבנה כמקדש הראשי במערכת ענפה של מקדשים במחוזות. הוא מהווה את הקומפלקס השאפתני ביותר מהשנים המוקדמות של פולחן הבודהה ביפן. הבודהה בגודל 16.2 מטר שמוצב באולם המרכזי (הדייבוצודאן), הוא בודהה רושאנה, הדמות המייצגת את מהות הבודהה, כפי שהטודאי-ג'י ייצג את מרכז הבודהיזם האימפריאלי היפני ואת התפשטותו ביפן. רק שרידים ספורים שרדו מהפסל המקורי, והאולם הנוכחי והבודהה המרכזי המוצב בו, הם שחזורים מתקופת אדו.
סביב הדייבוצודאן, על צלע הגבעה, מקובצים מספר אולמות מדרגה שנייה: ההוקדו (אולם הלוטוס), והדמות העיקרית שלו, הפוקוקנג'קו קאנון (הבודהיסטווה הפופולרי ביותר), עשויה מוורנית יבשה (בד שהוטבל בוורנית וקיבל את צורתו על מסגרת מעץ); הקיידנין (אולם ההקדשה) ובו פסלי גבס מרהיבים של ארבעת המלכים המגינים; ובית המחסן, הקרוי שוסואין. מבנה אחרון זה הוא בעל חשיבות רבה כאוצר אמנותי-היסטורי, משום שבו מאוחסנים הכלים ששימשו בטקס ההקדשה של המקדש ב-752 ובטקס פתיחת העיניים של דמות הרושאנה, וכן מסמכים ממשלתיים וחפצים רבים אחרים בבעלות המשפחה הקיסרית.
הייאן
בשנת 794 הועברה בירת יפן רשמית לקיוטו. העיר עתידה הייתה לשמש כבירה עד לשנת 1868. המושג "תקופת הייאן" מתייחס לשנים 794 עד 1185, עד לסוף מלחמת האזרחים. תקופה זו מחולקת חלוקה נוספת לתקופת הייאן המוקדמת ולתקופת הייאן המאוחרת, או לתקופת פוג'יווארה. השנה המפרידה ביניהן היא 894, השנה שבה הופסקו באופן רשמי המשלחות האימפריאליות היפניות לסין. משפחת פוגיווארה הייתה אז החשובה ביותר במדינה, ובניה שלטו כעוצרים עבור הקיסר.
אמנות הייאן מוקדמת
בתחילת תקופת הייאן נסע הנזיר קוקאי (הידוע יותר בכינוי שקיבל לאחר מותו, קובו דאיישי (774-835)), לסין על מנת ללמוד את השינגון, סוג של וג'ריאנה בודהיזם, שאותו הביא ליפן ב-806. פולחן השינגון מאופיין במנדלות – תרשימים של העולם הרוחני שעיצוב המקדשים הושפע מהם. האדריכלות הבודהיסטית היפנית אף אימצה את הסטופה, בצורתה הסינית – פגודה.
המקדשים שנבנו עבור כת חדשה זו נבנו בהרים, במרחק רב מהחצר המלכותית ומהעם שבערים. הטופוגרפיה יוצאת הדופן של אזורים אלה הכריחה את האדריכלים היפנים לחדש בתחום בניית המקדשים. גגות מקליפת עץ הברוש החליפו את הגגות מאריחים קרמיים, קרשי עץ החליפו את רצפת האדמה, ונוסף אזור פולחן נפרד לעם הפשוט, בקדמת המקדש המרכזי. המקדש שמשקף בצורה הטובה ביותר את רוח מקדשי ההייאן שינגון הראשונים הוא המורו-ג'י (תחילת המאה ה-9), שנמצא עמוק בחורשת עצי ברוש על הר, דרומית-מזרחית לנארה. דמות עשויה עץ של השאקה, הבודהה ה"היסטורי", שנמצאת באחד מבנייני מורו-ג'י, היא דוגמה טובה לפיסול מתקופה זו. גופו הכבד של השאקה מכוסה בבדים עשירים המגולפים בסגנון "הומפה-שיקי" (גלי), והבעת הפנים שלו אצילית ומרוחקת.
אמנות פוג'יווארה
בתקופה פוג'יווארה, נעשה פופולרי הבודהיזם מכת הארץ הטהורה, שהציע גאולה קלה שתביא עמה האמונה באמידה (הבודהה של גן העדן המערבי). אולמות אמידה, המחברים בין החול והקודש, מכילים כמה דמויות של הבודהה בתוך מבנה הדומה לארמונות האצולה.
ההו-או-דו (אולם הפניקס, הושלם ב-1053) של הביודואין, מקדש באוג'י שמדרום מזרח לקיוטו, הוא דוגמה לאולמות אמידה בתקופת פוג'יווארה. הוא מורכב ממבנה מלבני ושלושה מסדרונות, ונמצא בקצה אגם מלאכותי. בפנים מוצבת דמות זהב יחידה של אמידה (מ-1053) על במה מוגבהת. פסל האמידה נעשה על ידי ג'וחו, שהשתמש בפרופורציות חדשות ובשיטה חדשה (יוסגי): חלקי עץ רבים המורכבים יחד מצידם הפנימי. על קירות האולם מופיעים גילופים של השמימיים, ישויות שליוו את אמידה ברדתו מגן העדן המערבי לאסוף את נשמות המאמינים ברגע המוות ולהעביר אותם על פרחי לוטוס אל גן העדן. ציורי רייגו (ירידתו של האמידה בודהה) על דלתות העץ של ההו-או-דו הם דוגמה מוקדמת של יאמטו-א, ציור בסגנון יפני, ומצוירים בהם גם כמה מהנופים שסביב קיוטו.
במאה האחרונה של תקופת הייאן. מגילת-היד המאוזנת המעוטרת, האמקי, זכתה למשנה חשיבות. "סיפור גנג'י" המאויר (בערך 1130) הוא אחד מנקודות השיא בציור היפני. הרומן נכתב בערך בשנת 1000 על ידי מוראסאקי שיקיבו, בת לוויה של הקיסרית אקיקו, והוא עוסק בחייו ובאהבותיו של הנסיך גנג'י ועל חצר הייאן לאחר מותו. הגרסה המאוירת של הסיפור כוללת ציורים שהפכו לאיקונוגרפיה מוסכמת על מנת לבטא באופן ויזואלי את התוכן הרגשי של כל סצנה. במחצית השנייה של המאה ה-12, סגנון המגילות ששרדו שונה ותוסס יותר. מגילת באן דאינאגון (סוף המאה ה-12, אוסף סאקאי טאדאהירו), מגילה שעוסקת בתככי החצר, מדגישה את הדמויות על ידי משיכות מכחול מהירות וצבעים דקים אך עזים.
אמנות קמקורה
ב-1180 החלה מלחמה בין שתי משפחות לוחמים, הטיירה והמינאמוטו; בתום חמש שנים ניצחו המינאמוטו במלחמה ומושב הממשל עבר לקאמאקורה, כפר לחוף הים, שם נשאר עד ל-1333. עם מעבר הכוח מהאצולה למעמד הלוחמים, הייתה האמנות צריכה לספק קהל רחב יותר. על קהל זה נמנו החיילים, הכמרים הבודהיסטים שרצו להעביר את תוכני הדת להמונים שאינם יודעים קרוא וכתוב, וכן השמרנים – האצולה והכמורה שהתנגדה למעבר הכח למעמד הלוחמים ולירידת כוחו של החצר.
פיסול
אסכולת הקיי של הפיסול, בייחוד האונקיי, יצרה סגנון חדש וריאליסטי יותר. שתי דמויות המגינים של ניו (1203), בשער הדרומי הגדול של טודאי-ג'י בנארה מייצגות את הסגנון הסופריאליסטי של האונקיי. הדמויות, שגודלן כ-8 מטר, פוסלו מאבנים רבות במשך שלושה חודשים. לשם כך עבדו אמנים רבים תחת פיקוחו של פסל מומחה. פסלי העץ של האונקיי (1208, קופוקוג'י, נארה) של שני חכמים הודים, מוצ'אקו וסשין, המייסדים האגדיים של כת ההוסו, הם מבין היצירות הריאליסטיות המרשימות של התקופה.
אמנות מורומאצ'י
בתקופת מורומאצ'י (1338-1573), שנקראת גם תקופת אשיקאגה, ידעה התרבות היפנית שינוי של ממש. משפחת אשיקגה השתלטה על מעמד השוגון, והעבירה את הבירה חזרה לקיוטו, ומקמה את מרכזה ברובע מורומאצ'י. עם חזרתה של הממשלה לבירה, הגיעה לקיצה המגמה הפופולריות של תקופת הקאמאקורה, והתרבות הפכה לאריסטוקרטית ואליטיסטית יותר. זן בודהיזם, כת שעל פי המסורת נוסדה בסין במאה ה-6, הובאה ליפן בפעם השנייה והשתרשה בה.
ציור
האמנים החשובים ביותר של תקופת מורומאצ'י הם הציירים-הכמרים שובון וסשו. שובון, נזיר במקדש קיוטו בשוקוקו-ג'י, יצר בתמונה "קריאה בחורשת במבוק" (1446, הנמצא במוזיאון המרכז הלאומי לאמנות בטוקיו), נוף ריאליסטי עם תחושת מרחב עמוקה. סשו, בניגוד לרוב האמנים בני התקופה, יכול היה לנסוע לסין וללמוד את האמנות הסינית במקורה. המגילה הארוכה, אחת מהיצירות החשובות של סשו (אוסף מורי, יאמאקושי), מתארת נוף בארבע עונות השנה.
אדריכלות
התפתחות חשובה נוספת בתקופה זו היא טקס התה היפני, שאף יוחד לו בית. מטרת הטקס היא העברת הזמן בנעימים בצוותא עם ידידים היודעים למצוא טעם באמנות, הפגת דאגות היום יום והתענגות על ספל תה. בית התה נבנה בסגנון בקתה כפרית, והודגשו בו יסודות טבעיים כמו גזרי עץ בקליפתם וקש ארוג.
אמנות מומויאמה
בתקופת מומויאמה (1573-1603), שורה של מנהיגים צבאיים, כמו אודה נובונגה, טויוטומי הידיושי וטוקוגאווה אייסו, ניסתה להביא שלום ויציבות פוליטית ליפן לאחר תקופה של כמעט מאה שנות מלחמה. אודה, מנהיג מקומי, הצליח לרכז בידו די כוח על מנת להשתלט על הממשל ב-1568, וחמש שנים לאחר מכן החליף את שוגון האשיקגה האחרון. הידיושי לקח את מקומה של אודה לאחר שנרצח, אך תוכניותיו לייסד שושלת סוכלו בידי אייסו, שייסד את שושלת טוקוגאווה לשוגונות ב-1603.
ציור
אסכולת הציור החשובה ביותר בתקופה המומויאמה הייתה קאנו, והחידוש הגדול ביותר של אותו הזמן הייתה שיטתו של קאנו אייטוקו לאיור נופים מונומנטליים על דלתות הזזה וקירות. עיטור החדר הראשי שפונה אל הגן של הג'וקו-אין, מקדש משני של הדייטוקו-ג'י (מקדש זן בקיוטו), הוא אולי הדוגמה הטובה ביותר שעדיין קיימת ליצירתו של אייטוקו. עץ שזיף גדול ושני אורנים מצוירים על זוג דלתות הזזה בפינות אלכסוניות מנוגדות, ענפיהם מתמשכים לימין ולשמאל, ברצף אחד על שתי הדלתות. במסך שצייר אייטוקו, "אריות סיניים", גם הוא בקיוטו, יש ביטוי לסגנון הנועז, המעוטר בצבעים עזים.
הסגוואה טוהקו, בן זמנו של אייטוקו, פיתח סגנון שונה ועיטורי יותר לציורי-מסך גדולים. בפרגוד ״עץ מייפל בשלכת״, כיום במקדש צ'ישאקו-אין, קיוטו, הוא הציב את גזע העץ במרכז וענפיו התפשטו על פני הציור כמעט כולו. יצירתו הייתה שטוחה וארכיטקטונית פחות מזו של אייטיקו, אך נפלאה מבחינה ויזואלית. המסך המתקפל לשישה, "חורשת האורן" (המוזיאון הלאומי של טוקיו), מציג באופן מרהיב, בדיו מונוכרומטי, חורשת עצים עוטה ערפל.
אמנות תקופת אדו
שוגונת טוקוגוואה מתקופת אדו השתלטה על הממשלה ב-1603 ונשאה איתה תקווה להבאת שלום ויציבות כלכלית ופוליטית למדינה; במידה רבה הצליחה בכך. מוסד השוגון שרד עד ל-1867, כאשר נפל בשל הלחץ המערבי לפתוח את יפן לסחר חיצוני. את תקופת אדו עיצבה המדיניות המדכאת של השוגון. המדינה נסגרה לזרים ולתרבותם, והטלת חוקים קשוחים בכל תחומי החיים: פריטי הלבוש המותרים, הדברים שמותר ואסור לעשות, בני הזוג שאיתם מותר לבוא בקשר נישואים ועוד. בשנים הראשונות של תקופת אדו עדיין לא הורגשה השפעת הנהלים המחמירים של ממשל טוקוגאווה. בתקופה זו נוצרו כמה מהיצירות הטובות ביותר של באדריכלות ובציור היפני: ארמון קצורה בקיוטו וציוריו של סוטאצו, חלוץ אסכולת הרימפה.
אדריכלות
ארמון הנפרד קצורה, שנבנה כחיקוי לארמון הנסיך גנג'י האגדי, כולל אוסף של מבני שויין שמשלבים אלמנטים של אדריכלות יפנית קלאסית עם חידושים מסוימים. הקומפלקס כולו מוקף בגן יפהפה עם שבילי הליכה. העיר אדו נהרסה פעמים רבות בשריפות. כדי להקל על בנייה מחדש הקפידו על אדריכלות פשוטה. קרשים נאספו ואוחסנו בעיירות קרובות לעיר לפני החורף, אז הקל מזג האוויר היבש על השריפות להתפשט. לאחר ששריפה התפרצה וכובתה, נשלחו הקרשים נשלחו ובתים חדשים נבנו במהירות. נבנו בתים רחבים וגנים לטיול, להנאת העשירים ואורחיהם. קרקואן הוא פארק מאותה התקופה שעדיין קיים ופתוח לציבור.