cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת ביאפרה
רקע
האוכלוסייה בניגריה היא הטרוגנית מאוד ומונה למעלה מ-250 קבוצות שונות הנבדלות זו מזו בדתן, שפתן ותרבותן. המודרניזציה יצרה פערים בין אזוריה ועמיה של ניגריה. ב-1960 הפכה ניגריה למדינה עצמאית, לאחר שלטון קולוניאלי בריטי, ורבים מבני האיגבו (רובם נוצרים) עזבו את מקומותיהם וחיפשו עבודה בצפון, שם התגוררו ביישובים נפרדים מחוץ לערים של בני ההאוזה המוסלמים. בינואר 1966 התחוללה הפיכה, במהלכה נהרגו מספר מנהיגים צבאיים צפוניים. בני האיגבו הואשמו במעשה והמונים זועמים הרגו מאות מהם. ביולי אותה שנה התחוללה הפיכה נוספת, שבעקבותיה הותקפו יישוביהם של בני האיגבו. הם נבזזו ונשרפו ו-8,000 מבני האיגבו נטבחו. טבח זה היה הסיבה העיקרית לרצונם לפרוש מהממשל הפדרלי של ניגריה. בעקבות השתלטות הצפון המוסלמי על המדינה והכרזתו של הגנרל יאקובו גוואון (Gowon) על ביטול החבלים האוטונומיים והקמת 12 מדינות תחת מסגרת פדרלית במקומן ב-1967, הוא הבטיח לעצמו סופית את תמיכת המערב, אך גם ליבה את התנגדותו העזה של החבל הדרום-מזרחי. ב-30 במאי 1967 הכריז הקולונל צ'וקוואמקה אודומגוו אוג'וקוו (Ojukwu) על פרישה של המזרח מניגריה והקמת הרפובליקה של ביאפרה, מה שהוביל לפריצתה ביולי 1967 של מלחמת אזרחים בין בני האיגבו שבמחוזות המזרחיים לבין הממשל.
מהלך מלחמת האזרחים
כשבוע לאחר הכרזת העצמאות ביוני 1967, החלה ניגריה הפדרלית בתקיפות צבאיות על מדינת ביאפרה הצעירה, שבראשית עצמאותה נחלה הצלחות בבניית מנגנון מדינתי וצבאי, ובגיבוש בני האיגבו.
בתחילה נעשה ניסיון להפיל את ביאפרה במהירות בהתקפות צבאיות קרקעיות של ניגריה. ההתקפות לא צלחו, ולא רק שחיילי ביאפרה הצליחו להדוף את חיילי ניגריה משטחם, הם אף החלו להתקדם ולהשתלט על שטחים בניגריה.
באוגוסט 1967 התקדמו הביאפרים לאורך נהר הניז'ר, ובשיאם הצליחו לכבוש את העיר בנין סיטי (Benin City) שבדרום ניגריה, המרוחקת רק כ-200 ק"מ מעיר הבירה דאז, לאגוס.
עד אוקטובר של אותה שנה התאוששו הניגרים, עצרו את הכוחות של ביאפרה וכבשו מחדש את האזורים שאיבדו. למרות זאת, עדיין לא הצליחו הכוחות הפדרליים להכניע את ביאפרה.
בינואר 1968 נקטה ניגריה באחת הפעולות המוצלחות ביותר שלה, כאשר היא החליפה תוך 19 יום את כל שטרות הלירה הניגרית במדינה והשאירה את השטרות הישנים שהיו בידי ביאפרה, חסרי ערך. בכך היא גרמה נזק של בין 30–50 מיליון לירות ניגריות לביאפרה והביאה את ביאפרה לידי פשיטת רגל.
תוכנית ניגרית, שבראשה מצור ימי וקרקעי על המדינה הצעירה על כל תושביה, החלה להתגבש. דבר זה היה בלתי אפשרי כל עוד עיר הנמל פורט הארקורט (Port Harcourt), שבה גם היו מצויים מצבורי נפט גדולים, הייתה בשליטתה של ביאפרה. ב-19 במאי 1968, לאחר ניסיונות התשה מהצד הניגרי אל מול עמידה איתנה של הכוחות הביאפרים, נכבשה לבסוף פורט הארקורט, ומשם חלה תפנית חדה במלחמה לטובת ניגריה והמצור החל רשמית. אחת מטקטיקות המצור על ביאפרה הייתה להפציץ שדות חקלאיים מהאוויר ולמנוע כל דרך להשגת מזון מהביאפרים ובכך להרעיבם. האחרונים טענו כי ניגריה מנסה לנצח במלחמה בדרכים לא-אנושיות. הממשלה הפדרלית אסרה על קבלת משלוחי מזון מהצלב האדום והורתה לירות במטוסים שהביאו אותם.
ביאפרה מצידה הצליחה להפציץ בסיסים של חיל האוויר הניגרי (בעזרת הטייס השוודי, הרוזן קרל פון רוסן) ולשתק חלק מהכוח האווירי שלו. למרות זאת, הצבא הביאפרי נחלש מאוד עם הזמן, וללא עזרה ממשית מהעולם, לא היה באפשרותו להמשיך את ההתנגדות.
ב-23 בדצמבר 1969 פתחו הכוחות הפדרליים במתקפה האחרונה - כוח הנחתים המיוחד השלישי הצליח לחלק את ביאפרה לשני חלקים ובתמיכה של הדיוויזיה הראשונה בצפון והדיוויזיה השנייה בדרום, נפלו הערים אוורי (Owerri) ואולי (Uli). ב-13 בינואר 1970 נפלה העיר האחרונה בשלטון ביאפרה לידי הכוחות הפדרליים, ומנהיג ביאפרה אוג'וקוו, שברח לגלות בחוף השנהב מספר ימים קודם לכן, הותיר את סגנו לחתימה על פרטי הכניעה.
לפי אומדנים שונים, גוועו כמיליון בני איגבו ברעב בשנות המלחמה. הפצצות חיל האוויר הניגרי והמצרי גרמו גם הן אבדות כבדות לאוכלוסייה האזרחית של ביאפרה. המלחמה הוכרעה בעזרת אספקה מסיבית של נשק לניגריה על ידי בריטניה וברית המועצות, ובאמצעות גידול מואץ של הצבא הניגרי, שהגיע בתום המלחמה לכ-200 אלף חיילים.
לאורך שנת 1968 ניסה הארגון לאחדות אפריקה להביא לסיום הסכסוך בהקמת ועדות שלום שונות, אך כולן נכשלו.
מעורבות העולם במלחמת ביאפרה
בריטניה הייתה הגורם הזר המעורב ביותר במלחמה. מפלות ביאפרה בשדה הקרב הניעו את חברות הנפט לבחור בצד הניגרי, ולהפעיל לובי על ממשלת בריטניה. האחרונה, שלה היו השקעות בניגריה במאות מיליוני לירות שטרלינג, בחרה לתמוך בצד הניגרי, שנראה היה בדרך לניצחון במלחמה. בריטניה סיפקה לניגריה נשק רב.
ארצות הברית נקטה במדיניות נייטרלית בהצהרותיה, אך היא נטתה יותר לצד של ניגריה, כדי לתמוך בבריטניה, וכדי למנוע נפילה של ניגריה לידי הסובייטים בעיצומה של המלחמה הקרה.
צרפת נטתה לצדה של ביאפרה, מכיוון שניגריה מאוחדת וחזקה פגעה באינטרסים של מושבותיה הקולוניאליות לשעבר של צרפת (חוף השנהב, גבון ועוד). צרפת גם הניחה שאם ביאפרה תנצח, היא תזכה בזיכיונות הנפט שהיו בשליטת הבריטים.
ישראל אהדה את ביאפרה והעניקה לה סיוע הומניטרי, אך המשיכה בקשריה עם ניגריה מחשש למפולת דיפלומטית באפריקה השחורה, אם תתייצב מאחורי ביאפרה. מדינות רבות נוספות, בהן ערביות-מוסלמיות, אירופאיות ועוד, היו מעורבות בצורה זו או אחרת במלחמה. מדינת ביאפרה הוכרה רשמית רק על ידי חמש מדינות: טנזניה, זמביה, חוף השנהב, האיטי וגבון.
בשנים 1968 ו-1969, דנה הכנסת שלוש פעמים ברצח העם בביאפרה. למרות גישת הריאלפוליטיק של מדינת ישראל למלחמה ולרצח העם שהתחולל בה, היא הושיטה סיוע הומניטרי רב לקורבנות בביאפרה, שהגיע הן באופן רשמי מהממשלה והן באמצעות פעילים פרטיים, שבין הבולטים שבהם היה אייבי נתן, שהנחית עזרה בשיתוף פעולה עם מגן דוד אדום.
השלכות ומורשת
ניגריה שלאחר המלחמה הייתה יציבה יותר, שכן לאחר הטראומה הביאפרית לא סביר היה להניח שיהיה ניסיון בדלני נוסף בעתיד הנראה לעין. מאידך, השאירה המלחמה משקעי שנאה אתניים שעשויים היו לערער את אחדותה של ניגריה בטווח הארוך יותר. המלחמה לא שמה קץ לבעיותיה האתניות של ניגריה. מעמדם של האיגבו במדינה נותר בעייתי.
נושא מבנה הפדרציה לא ירד מהפרק, לאחר ההכרה הראשונית של פדרציה של 12 מדינות. קבוצות אתניות ואזוריות שהיוו מיעוט בתוך המדינות החדשות, המשיכו ללחוץ להקמת מדינות נוספות. באוגוסט 1976 הוקמה ועדה לבדיקת הנושא, שהחליטה להגדיל את מספר המדינות בניגריה ל-19. עם זאת, דחתה הוועדה דרישות להקמת מדינות נוספות.
קז'ימייז'
קז'ימייז' (בפולנית: Kazimierz, נהגה "קַזִ'ימְיֶישׁ"; ביידיש: קזימיר, קוזימיר או קוזמיר; בלטינית: Casimiria) הוא רובע היסטורי חשוב של קרקוב, ולשעבר עיר עצמאית ליד קרקוב.
קז'ימייז ידועה בעיקר עקב היותה מקום מושבה של קהילה יהודית ענפה משנת 1495 ועד מחצית מלחמת העולם השנייה.
מרכז ג'ון הנקוק
מרכז ג'ון הנקוק (באנגלית: John Hancock Center) או בשמו הנוכחי 875 שדרת מישיגן צפון הוא גורד שחקים בשיקגו, אילינוי. גובהו של הבניין הוא 344 מטרים, ויש בו 100 קומות. גובהו של הבניין עד קצה האנטנות הוא 457 מטרים. הבניין תוכנן על ידי חברת האדריכלים סקידמור, אווינגס ומריל ומהנדס הבניין פזלור חאן, שתכננו את מגדל ויליס גם כן בשיקגו. כשהמגדל הושלם, ב-1969, הוא היה המגדל הגבוה בעולם מחוץ לניו יורק והאנטנות שבראשו היו האנטנות בראש מבנה הגבוהות בעולם. כיום הוא המגדל החמישי בגובהו בשיקגו, והשלוש-עשרה בגובהו בארצות הברית. כל הבניינים הגבוהים ממנו בארצות הברית נמצאים בניו-יורק או בשיקגו. בבניין יש משרדים, מסעדות ו-700 דירות שמאכלסות את הקומות 45–92. בעת בנייתם הדירות בקומות העליונות היו דירות המגורים הגבוהות בעולם. בקומה ה-44 נמצאת בריכת השחייה הגבוהה בארצות הברית. הקומה ה-94 היא קומת תצפית המספקת תצפית של 360 על שיקגו והסביבה. בקומות 95–96 ישנה מסעדה המאפשרת גם היא תצפית לסביבה. הבניין קרוי על שם החברה שבנתה אותו, חברת הביטוח ג'ון הנקוק.
קז'ימייז'
היסטוריה
בתחילת המאה ה-14 כבר הייתה קהילת קרקוב אחת הקהילות היהודיות החשובות ביותר באירופה, קהילה שנהנתה מכתב הזכויות שניתן לה ב-1334 על ידי המלך קז'ימייז' השלישי ("הגדול").
ב-27 במרץ 1335 החליט קז'ימייז' השלישי לתת את חסותו האישית ליישוב קטן שהתקיים על אי בנהר הויסלה ולהקים במקום עיר. העיר נקראה על שמו- קז'ימייז', בלטינית Casimiria. ב-1340 צורף גם היישוב שהתפתח סביב שוק הבקר בבאוול (Bawół), (תרגום שם המקום לעברית הוא תאו) לתחום קז'ימייז' וכך גבולות העיר חפפו את גבולות האי.
המלך העניק לעיר זכויות התואמות את זכויות מגדבורג ובכך הפך אותה למוקד משיכה ליהודים, הן מפולין והן מבוהמיה הסמוכה שהתיישבו בעיר ובנו בה בתי כנסת, הראשון שבהם היה האלטשול. ב-1362 הקים סביב העיר חומות וביצורים, בנה גשר לכוון קרקוב ובנה כנסיות.
בניית הגשר עודדה הקמת בתי מלאכה, בעיקר בתחום עיבוד עורות, שכעת יכלו לשווק את תוצרתם בקלות ונתנה דחיפה כלכלית לעיר. בתי המלאכה השתמשו במלח שהביאו ממכרות המלח בווייליצ'קה הסמוכים.
בשנת 1495 גורשו יהודי קרקוב לקאז'ימייז'. במשך הזמן גדלה קרקוב, וקאז'ימייז' הפכה לשכונה של קרקוב. רק בשנת 1867 הורשו היהודים לגור בכל חלקי העיר קרקוב. תולדות שתי הקהילות קשורות זו לזו.
מאז ימי הביניים הייתה קרקוב מרכז יהודי מן החשובים באירופה. רבי משה איסרליש (הרמ"א 1572-1520) נולד בקז'ימייז', וכיהן כדיין וכראש ישיבה, ובקז'ימייז' כתב את חיבורו ההלכתי הנודע 'המפה' על השולחן ערוך (הגהות הרמ"א).
בשנת 1553 נבנה בעיר בית הכנסת הרמ"א על שמו של הרב איסרליש, ובשנת 1534 נוסד בעיר בית דפוס עברי של האחים הליץ שהדפיס באותה שנה את ספרו של אשל אנשל: "מרכבת המשנה".
לפי פנקסי המיסים במחצית המאה ה-16 היו למעלה מאלפיים יהודים משלמי מיסים בקז'ימייז', אולם מתוך ריבוי מוסדות העזרה ההדדית מסיקים כי מספרם היה גבוה משמעותית. מאחר שהמקום היה צר מלהכילם, נאלצו חלקם לבנות את בתיהם מחוץ לחומת העיר.
הקהילה היהודית בקז'ימייז' סבלה רבות ממאורעות המלחמה הפולנית-שוודית, בעת פלישת השוודים לפולין בין בשנים 1655–1657, אך לאחר שחרור העיר החלה הקהילה להתאושש אט אט. בין השנים 1815–1846 היו קרקוב וסביבתה רפובליקה חופשית עצמאית, דבר שתרם להתפתחות הקהילה. ב-1846 עברה קרקוב כחלק ממחוז גליציה לשלטון הקיסרות האוסטרו-הונגריה.
ב-1880 מילאו את אפיק הנהר באדמה, ליצירת רצף טריטוריאלי בין קרקוב לבין קז'ימייז' ובכך פסק קיומה העצמאי של העיר והיא הפכה לפרבר של קרקוב. בתוואי בו זרם הנהר עובר כיום רחוב Planty Dietlowskie.
במרכז הכיכר מצוי כיום שלט האומר: "לזכר 65,000 יהודי קראקוב והסביבה שנשמדו בשואה".
אלטע שול
בקז'ימייז' נמצא בית הכנסת הנחשב כעתיק ביותר בפולין ולכן נקרא בית הכנסת הישן. בית הכנסת נבנה בשנת 1364, לפני גירוש יהדות קרקוב לקז'ימייז'. בית הכנסת הישן נבנה בהשפעת אדריכלות גותית ויש לו דמיון לבית הכנסת אלטנוישול בפראג, לכן מניחים כי הקהילה שבנתה אותו הייתה מורכבת מסוחרים שהגיעו מפראג.
בתקופת השואה נהרס בית הכנסת ואוצרות היודאיקה שבו נשדדו על ידי הנאצים. אחרי המלחמה תיקנו את המבנה והפכו אותו למוזיאון היסטורי לתולדות יהדות העיר.
בית הכנסת של הרמ"א
משפחתו של ר' משה איסרליש הייתה משפחה עשירה. אביו, ישראל, היה סוחר עשיר ובעל קשרים שהצליח לקבל אישור להקים בית כנסת פרטי בשטח שהיה צמוד לבית מגוריו. בשנת שי"ג (1553) בנה ישראל בית כנסת קטן הבנוי מעץ לזכר אשתו. לאחר שבית הכנסת נשרף הצליח לקבל אישור (חריג לאותה תקופה) להקים בית תפילה הבנוי אבן במקום בו שוכן כיום בית הכנסת. בית הכנסת הנוכחי נבנה בשנת 1557 בהשפעת אדריכלות הרנסאנס ושימש כבית תפילה ברציפות עד שבאו הנאצים וחיללוהו.
הויכע שול
בית כנסת "הויכע שול" נבנה בשנים 1556-1563 בשולי הרובע היהודי של אותה תקופה, בסמוך לשער העיר. קומת התפילה בבית כנסת זה היא קומה מעל הקרקע, ולא כפי המקובל, ומכאן שם בית הכנסת (בתרגום: בית כנסת גבוה).
אייזיק שול
בית הכנסת אייזיק שול, הנקרא גם בית הכנסת יצחק (Synagoga Izaaka), נוסד כבית כנסת פרטי בסגנון הבארוק על ידי אייזיק יעקלס (נפטר ב-1653), סוחר, בנקאי ומנהיג הקהילה היהודית בקרקוב במחצית הראשונה של המאה ה-17. הבנייה ארכה כשש שנים (1638–1644) בגלל התנגדות הכמורה. נחשב כבית הכנסת הגדול והמפואר ביותר בקז'ימייז' וכאחד המבנים המפוארים בעיר כולה. משמש היום כמוזיאון לחיי היהודים בקרקוב. בית הכנסת מוכר גם בזכות אגדת האוצר מתחת לגשר שמתארת את הרקע לבנייתו.
ראש ממשלת שוודיה
ראש ממשלת שוודיה (בשוודית: Sveriges statsminister, תרגום מילולי: שר המדינה של שוודיה) הוא האדם העומד בראש ממשלת שוודיה. לפני יצירת התפקיד ב-1876, לא היה לממשלת שוודיה ראש ממשלה שתפקידו היה נפרד מראש המדינה, קרי מלך שוודיה, שהיה ראש הרשות המבצעת. לואיס ירד דה יר, יוזם הקמת הריקסדאג הדו-בתי ב-1866, היה זה שכיהן כראש הממשלה הראשון.
מאז 18 באוקטובר 2022 מכהן בתפקיד אולף קריסטרסון, מנהיג מפלגת המתונים. הממשלה הנוכחית, המכונה גם הקבינט של קריסטרסון, מונה 24 שרים המייצגים את מפלגות הקואליציה, מפלגת המתונים, הנוצרים הדמוקרטים והמפלגה הליברלית.
היסטוריה
לפני 1876, כאשר נוצר תפקיד ראש הממשלה, לא היה לממשלה אדם העומד בראשה מעבר למלך שוודיה. מבחינה היסטורית, בתפקידו של החבר הבכיר ביותר במועצה המלכותית היה דמיון מסוים לזה של ראש הממשלה. דבר זה בלט במיוחד במהלך התקופה שנקראה "עידן החירות" (Frihetstiden), בין השנים 1718–1772, כאשר סמכויות המלך צומצמו באופן משמעותי ונשיא המועצה המלכותית נעשה לדמות הפוליטית בעלת העוצמה הרבה ביותר בשוודיה.
עם אימוץ "חוק הממשלה של 1809" (בשוודית: 1809 års regeringsform) נוצרו שני התפקידים של "השר הראשי לעניינים משפטים" (Justitiestatsminister) ו"השר הראשי לענייני חוץ" (Utrikesstatsminister), אף על פי שתפקידיהם לא היו יותר מאשר לכהן כראשי משרדיהם. ב-1876, כאשר נוצר תפקיד ראש הממשלה, הורדו שני בעלי התפקידים הללו לתפקיד שרים, כלומר שר המשפטים והשר לענייני חוץ. שלא כמו שר המשפטים, המשיך השר לענייני חוץ להתהדר בתואר "הוד מעלתו" (Excellens), תואר שאותו הוא חלק רק עם ראש הממשלה. ב-1917 הונהג בשוודיה באופן סופי המשטר הפרלמנטרי והמלך חדל להפעיל את סמכותו החוקתית למנות את ראש הממשלה ואת שרי הקבינט על פי שיקול דעתו. מאותה עת היה על ראש הממשלה לקבל את תמיכת הרוב בריקסדאג. בהמשך היה ראש הממשלה זה שפעל דה פקטו תחת הסמכות המלכותית. אף על פי כן, המונח השוודי שהיה אז בשימוש לממשלה היה Kungl. Maj:t, קיצור של המונח Kunglig Majestät (המלך במועצתו), שעד 1974 היה הסמכות הביצועית בשוודיה. על פי רפורמה חוקתית שבוצעה אז, הוקמה מערכת פרלמנטרית וממשלתית שסמכותה לא נשענה על הכתר.
תפקידים
כאשר ראש הממשלה מתפטר, מת, או מודח על ידי הריקסדאג, יושב ראש הריקסדאג מבקש ממנו (או מסגנו) לעמוד בראש הממשלה כממלא מקום עד לבחירת יורש. לאחר מכן מקיים יושב ראש הריקסדאג התייעצויות עם מנהיגי המפלגות וממנה מועמד לתפקיד שמקבל את אמון הבית. לאחר קבלת אמון הבית בוחר ראש הממשלה המיועד את השרים בממשלתו.
למעט ראש הממשלה עצמו, שרי הממשלה לא זקוקים לאישור הריקסדאג לצורך מינויים, אך ניתן לאלץ אותם להתפטר מתפקידם בעקבות הצבעת אי-אמון. במקרה שראש הממשלה נאלץ להתפטר מתפקידו בעקבות הצבעת אי-אמון, הממשלה כולה נופלת ותהליך בחירת ראש הממשלה מתחיל מחדש. ראש הממשלה רשאי להחליט על פיזור הריקסדאג, גם לאחר הצבעת אי-אמון, למעט בשלושת החודשים הראשונים שלאחר הבחירות.
חוקת שוודיה מחייבת את ראש הממשלה למנות את אחד משרי הקבינט כסגנו, כדי שימלא את תפקידיו של ראש הממשלה במקרה שראש הממשלה לא יוכל לעשות זאת. עם זאת, במקרה שסגן ראש הממשלה נעדר או לא ממונה, ממלא הוותיק מבין שרי הממשלה את התפקיד. במקרה שמכהנים שני שרים באותו וותק, ממלא את התפקיד השר המבוגר מבין השניים.
על הנייר מעמדו של ראש ממשלת שוודיה חזק יותר מזה של עמיתיו בדנמרק ובנורווגיה. הסיבה לכך היא שראש ממשלת שוודיה נושא בתפקיד שהוגדר במדויק בחוקה והוא ראש הרשות המבצעת הן דה פקטו והן דה יורה. בשתי הממלכות השכנות, משמש המלך להלכה ראש הרשות המבצעת, אך הוא מחויב לפעול על פי עצת שריו. עם זאת, במסגרת פשרה שהושגה ב-1971 על ידי המפלגות הגדולות, שהוגדרה בחוקה שנכנסה לתוקף ב-1975, איבד מלך שוודיה אפילו את התפקיד הנומינלי שהחזיק במסגרת הממשלה מאז ייסוד המשטר הפרלמנטרי ב-1917.
לשכה ומעון רשמי
משרדי הממשלה, כולל לשכת ראש הממשלה, שוכנים בבניין רוזנבד (Rosenbad) שבמרכז סטוקהולם, ליד מיצר הים שמפריד בינו לבין האי הלייאנדסהולמן, שעליו שוכן בניין הריקסדאג.
ב-1991 נרכש "בית סאגר" (או "ארמון סאגר" כפי שכונה לפני כן) והחל משנת 1995 הוא משמש כמעון הרשמי של ראש הממשלה. בית סאגר שוכן בסמיכות לבניין רוזנבד ולבניין הריקסדאג.
בית האחוזה הרפסונד (Harpsund) שבעיירה פלן שבמחוז סדרמנלנד משמש כמעון הכפרי של ראש הממשלה מאז 1953. האחוזה משמשת לעיתים קרובות גם לכינוסים ממשלתיים ולפסגות בלתי רשמיות של הממשלה, חוגי התעשייה וארגונים שונים בשוודיה.
שכר
משכורותיהם של שרי הממשלה, כולל זו של ראש הממשלה, נקבעות על ידי "ועדת משכורות שרי הממשלה" (Statsrådsarvodesnämnden) של הריקסדאג. נכון ל-1 ביולי 2015 עומדת משכורתו החודשית של ראש הממשלה על 160,000 קורנות שוודיות (19,164 דולר אמריקאי) או 1,920,000 קרונות לשנה.
טוקנטינס (מדינה)
טוקנטינס (בפורטוגזית: Tocantins) היא אחת ממדינות ברזיל. המדינה נוסדה בשנת 1988 מתוך חלקה הצפוני של גויאס, והבנייה בעיר הבירה פלמס החלה ב-1989, בניגוד לרוב הערים האחרות במדינה שנוסדו עוד בתקופה הקולוניאלית הפורטוגזית.
גאוגרפיה
טוקנטינס שוכנת על אזור מעבר בין יערות הגשם של האמזונס וחופי הסוואנה ועל כן נופה מגוון. נהרות רבים חוצים את המדינה, ביניהם הנהר טוקנטינס שהעניק את שמו למדינה (בתוך נהר זה כלול איליה דו בננל - אי הנהר הגדול בעולם. שטחו כמעט כשטח מדינת ישראל).
כלכלה
כמו רוב כלכלת ברזיל גם כלכלת טוקנטינס מבוססת במידה רבה על גידול בקר. מטעי האננס במדינה לא רק מספקים הרבה מפרי האננס לברזיל, אלא גם לרבות ממדינות המרקוסור האחרות. בצפון המדינה, שמן ופחם נסחטים ומופקים מדקל הבאבאסו.
הממשלה הפדרלית, מבקשת להרחיב את כלכלת טוקנטינס על ידי מתן רישיון לחסום את נהר טוקנטינס, כדי לבנות סכר ועליו תחנת כוח הידרואלקטרית במדינה, על כל המשתמע מכך, כולל ההשלכות של פינוי הילידים המקומיים מבתיהם. על פי התוכנית, חברה פרטית תורשה לבנות חמש טורבינות גדולות של סכר הידרואלקטרי, אשר אחד מהם יספיק לצורכי החשמל של המדינה והשאר ייצרו חשמל שימכר לחלקים אחרים של ברזיל.
היסטוריה
מה שהיום הוא מדינת טוקנטינס, התגלה לראשונה על ידי מיסיונרים ישועים בערך ב-1625, כשחיפשו להמיר את דתם של הארמינדיאנים באזור לנצרות, האזור נקרא על שם נהר טוקנטינס, אשר בתורו נקרא בשם שניתן לו על ידי המקומיים.
לפני 1988 האזור היה חלק ממדינת גויאס, בצפון המדינה. מאז המאה ה-16 הצפון מנותק וקשה לגישה. כתוצאה מכך, האזור הדרומי של המדינה הפך למפותח יותר, ובאזור הצפוני הייתה תנועה בדלנית שנים רבות.
ב-1970, הופעל לחץ על הממשלה הפדרלית על ידי העם בגויאס הצפונית למדינה נפרדת, וב-1988 הוקמה מדינת טוקנטינס, ביחד עם מדינות אחרות כמו רונדוניה שהוקמה באופן רשמי.
ישנם 20 אתרים ארכאולוגיים חשובים בטוקנטינס.
עצמאות לבנון
תולדות לבנון מקבלת העצמאות ועד תחילת מלחמת האזרחים השנייה המחישו את המתח הרב שנוצר עקב המפתח העדתי שנקבע על ידי הצרפתים. המתחים הרבים בין שלוש הקהילות העיקריות בלבנון, הנוצרים, המוסלמים והדרוזים, רק גברו עם כניסתה של קבוצה נוספת למשוואה - הפלסטינים, אשר התיישבו בדרום המדינה בעקבות מלחמת העצמאות של ישראל. המתחים הרבים גאו בין הקבוצות וגרמו ליצירתן של מספר מיליציות, אשר ההתנגשויות ביניהן הביאו למלחמות אזרחים נוספות.
כינון המפתח העדתי
עם הכיבוש המחודש של הלבנט כונן הגנרל הצרפתי ז'ורז' קאטרו בלבנון שלטון מדיני עצמאי-למחצה. אלפרד נקאש הוצב כנשיא וכנגדו כוננה ממשלה, אך מוסדות הייצוג הפרלמנטרים לא הוחזרו על כנם.
לאחר שנתיים, במרץ 1943, החליטו הצרפתים לערוך בחירות חדשות בלבנון, זאת על מנת להחזיר את החיים הפרלמנטרים בלבנון למסלולם. נקאש הוחלף ובמקומו מונה כנשיא ד"ר איוב ת'אבת לתקופת המעבר, עד לבחירות. התקנה בחוקה שקבעה כי שליש מצירי הפרלמנט נקבעים על ידי הנשיא בוטלה, ולכן נוצר צורך בחלוקה מחודשת של המושבים, כנהוג על פי מפתח עדתי.
הצרפתים מינו את ת'אבת לקבוע מחדש את המפתח העדתי, אך העדפתו הברורה של ת'אבת את הנוצרים גרמה לקולות מחאה רבים, אשר גרמו להתפטרותו. לבסוף הוחלט על ידי צרפת שמבין 55 צירי בית הנבחרים 30 יהיו נוצרים ו-25 יהיו לא נוצרים; הווה אומר, יחס של 5:6.
הנמקה לחלוקה זו עוגנה בתוצאות מפקד האוכלוסין של 1932, שקבעו כי הנוצרים הם בעלי רוב זעיר במדינה: 54.7%; ולעומתם קיים מיעוט גדול של 45.3% המורכב ממוסלמים ומדרוזים.
למעשה, מאז כינון המוסדות הפרלמנטריים מחדש בלבנון, ואף על פי שחלו שינויים במהלך השנים במספר הכולל של הצירים בפרלמנט, נותר יחס של 5:6 בין הנוצרים למוסלמים (והדרוזים) עד הסכם טאיף של 1989, שהפך את היחס לשווה בין העדות. מספר הצירים בפרלמנט הלבנוני היה תמיד כפולה של 11 (השינויים: 55, 77, 99, בהתאמה), כדי לקיים את התנאי של שמירת היחס. יחס זה נשמר עד 1989 גם בחלוקת התפקידים והמשרות בכל שאר רמות השלטון ומחלקותיו. גם בממשלה עצמה התקבע "מפתח עדתי" מקובל, אשר קבע כי משרות מסוימות יאוישו על ידי אנשים בני עדה מסוימת.
בחירות 1943 והאמנה הלאומית
בבחירות שנערכו באוגוסט-ספטמבר 1943, זכו נציגים שתמכו בלבנון עצמאית לרוב גדול בפרלמנט. הממשלה אשר קמה בהנהגת ראש הממשלה, ריאד אלצלח המוסלמי, והנשיא, בשארה אל-ח'ורי הנוצרי, על סמך אישור הפרלמנט, מיהרה להודיע על כוונה להסיר את כל הסעיפים בחוקה שקושרים את לבנון למנדט הצרפתי. כצפוי, צרפת התנגדה חריפות לצעד זה, אך הדבר לא מנע מן הממשלה החדשה להודיע בנובמבר 1943 על שינוי סעיפי החוקה הכובלים.
באותה תקופה התגבשה גם "האמנה הלאומית" בין הנוצרים והמוסלמים. "האמנה" מעולם לא נוסחה סופית ורשמית (אך קיימות מספר טיוטות שנוסחו על ידי אישים לבנוניים שונים), אבל ברור לשני הצדדים כי רוחה תקפה. האמנה קובעת כי המוסלמים מקבלים את גבולות "לבנון הגדולה" כגבולות קבע של המדינה, ואילו הנוצרים מוותרים על תמיכתה של צרפת וזיקתם הרשמית המיוחדת אליה ומסכימים לקבלת לבנון אל משפחת העמים הערביים (ואכן סטטוס זה בא לידי ביטוי בהצטרפות לבנון ל"ליגה הערבית" ב-22 במרץ 1945). כמו כן, הנציחה האמנה את המפתח העדתי של שנת 1932.
"האמנה הלאומית" גרמה לכך שהעימות עם צרפת היה בלתי נמנע; ואכן, ב-11 בנובמבר 1943 בא-כוחה של צרפת בלבנון, גנרל ז'אן הלה, עצר את הנשיא, ראש הממשלה ושרים רבים. הצרפתים הודיעו כי כל השינויים החוקתיים בטלים ואף לא חוקיים. הצרפתים גם מינו מחדש את אמיל אדה, הנשיא לשעבר ותומכם, לנשיאות.
העימות הסתיים רק בהתערבות בריטניה, אשר הציבה אולטימטום לצרפת. צרפת, שיצאה חבולה קשות ממלחמת העולם השנייה, לאחר שנכבשה על ידי גרמניה הנאצית, לא יכלה לעמוד למול בריטניה ונכנעה לדרישותיה. ב-22 בנובמבר 1943 ביטלה צרפת את הצו ושחררה את העצורים. יום זה מוכר בלבנון כיום העצמאות הרשמי של לבנון.
אמיל אדה, שהסכים לשתף פעולה עם הצרפתים, הוקע כבוגד ולא חזר לפעילות פוליטית עד מותו ב-1949.
הגירת השיעים והקמת המיליציות
לאחר קבלת העצמאות החלו המתואלים (השיעים הלבנונים) שישבו בדרום להגר לביירות, עיר הבירה. בשלב זה בתולדות לבנון העצמאית החלה לצמוח מאוד אוכלוסיית המתואלים בלבנון. עקב הריבוי הטבעי באוכלוסיית המתואלים, חל שינוי לרעה בגודל אוכלוסיית המרונים, המיעוט השולט. בני העשירון העליון של המרונים, אשר זיקתם לאירופה ולתרבותה ידועה ורבת שנים, התחילו להגר לצרפת, מקור החיקוי התרבותי. לכן אט-אט נשחק גודל האוכלוסייה המרונית, הן בשל ההגירה המרובה והן כתוצאה מאחוז הילודה הנמוך יחסית בקרב המרונים, לעומת המיעוטים האחרים (בעיקר המוסלמים והדרוזים).
השנים שחלפו מהקמת מדינת לבנון העצמאית ועד למלחמת האזרחים, היו שנים של בחינה עצמית מחודשת עבור המרונים. חלק ממנהיגי המרונים, שאיבדו את יתרונם הדמוגרפי, הגיעו למסקנה כי עשו טעות היסטורית בדרישתם להקים את "לבנון הגדולה", מכיוון שעם כינונה התקרבה לקיצה ההגמוניה של עדת המרונים.
השינויים הדמוגרפיים בלטו לעין, ולמרות זאת לא היה להם ביטוי רשמי מיידי בחלוקת העוצמה. משום כך תנועות פוליטיות-חברתיות שונות קמו במהלך שנות הארבעים והחמישים בקרב השיעים, בקרב הדרוזים ובקרב המרונים. השיעים פעלו למען הכרה בעוצמתם הדמוגרפית; הדרוזים ניסו לבסס מחדש את מעמדם כ"מיעוט בכיר"; והמרונים ניסו למצוא לעצמם דרך לשמור על מעמדם ההגמוני ואף לחזקו, אף על פי שאיבדו את יתרונם הדמוגרפי. תנועות אלה היו מבוססות למעשה על מיליציות שקמו החל מאמצע שנות השלושים, אשר במרכזן ובהנהגתן עמדו משפחות נכבדי לבנון.
המיליציות באותה תקופה היו מבוססות על מפלגות פוליטיות וחברתיות. הן הוקמו על אף שכל העדות הסכימו לכאורה ב"אמנה הלאומית" על מספר הבנות בסיסיות לגבי אופי השלטון הלבנוני. בפועל, אף עדה לא "האמינה" כי בבוא עת מצוקה תגן המדינה עליה כמיטב יכולתה. חוסר האמון הבסיסי ב"אחר" הוביל ליצירת הארגונים הצבאיים למחצה של כל אחת מן מהעדות:
הפליטים הפלסטינים
בשנת 1948 התחוללה באזור לבנון מלחמת העצמאות של ישראל שהובילה להקמתה של מדינת ישראל. השתתפותה של לבנון הייתה מינורית יחסית והתרכזה באזור מלכיה וקדס (קדש נפתלי). בסוף המלחמה, בה הדפו הישראלים את הכוחות הלבנונים מא"י, חדרו הם לתוך שטח לבנון וכבשו מספר כפרים בדרומה. לאחר הסכמי שביתת הנשק ב-1949 הוחזרו כפרים אלה לשליטה לבנונית. כתוצאה מן המלחמה ברחו רבבות פלסטינים לתוך שטח לבנון. מחנות פליטים הוקמו כדי לשכן את הפליטים סמוך לערי החוף: ביירות, טריפולי, צור וצידון. המדינה הלבנונית, על כל עדותיה ומנהיגיה, אימצה, בדומה למדינות ערב האחרות, מדיניות של התעלמות מכוונת מצרכי הפליטים הפלסטינים במישור ההומניטרי: דיור, פרנסה, חינוך וכדומה. ההתעלמות נבעה משתי סיבות עיקריות: השימוש בפלסטינים ככלי לניגוח ישראל וחשש מהפרת האיזון העדתי העדין שבוסס רק חמש שנים קודם לכן.
צבעי הלאומיות הכלל-איראנית
אדום, לבן וירוק הם נחשבים לצבעי הלאומיות הכלל-איראנית המשמשים בדגלי רוב המדינות והעמים האיראנים. השימוש בהם מסמל את מוצאם המשותף של העמים דוברי השפות האיראניות.
עצמאות לבנון
הפליטים הפלסטינים
לתהליך זה של הגירה לתוך תחומי לבנון לא הייתה השפעה מיידית על מהלך האירועים בלבנון עד שנת 1958, שנת "מלחמת האזרחים" הראשונה (למעשה, הרביעית במניין בדברי ימי לבנון), אך הפלסטינים שיחקו גורם מכריע לאחר מכן. ההגירה גרמה בעיות קשות בלבנון והסיבה ברורה: החל להתבסס מיעוט נוסף גדל והולך בתוך המדינה הלבנונית, בעל מאפיינים ייחודיים משלו. אף על פי שהסכנה לאחידות המדינה הלבנונית לא הייתה מיידית, חלק מהמדינאים שמו עין על "הבעיה הפלסטינית" שעוד תשוב ותעלה בהמשך.
הפוליטיקה הפנימית
דוגמה בולטת וקיצונית לחוסר הביטחון בחוסנה הפנימי של המדינה הלבנונית העצמאית והמשטר כבר בשנותיו הראשונות ניתן למצוא בניסיון ההפיכה של "המפלגה הסורית הלאומנית", שחזרה שנתיים לפני כן, בשנת 1949, לפעילות לגיטימית. ניסיון ההפיכה נכשל ומנהיג המפלגה, אנטון סעאדה, הוצא להורג, אך הוא היה רק סימן לעתיד לבוא. בספטמבר 1952 הצליח ניסיון שקט לבצע הפיכה: הנשיא הוחלף בנשיא חדש, כמיל שמעון.
צבעי הלאומיות הכלל-איראנית
היסטוריה
הצבעים הפאן-איראניים מושרשים בעת העתיקה. על פי האווסטה, האוכלוסייה החופשית המלאה של החברה האיראנית העתיקה (ארים) חולקה לשלוש מעמדות, שכל אחד מהם היה קשור בצבע מסוים :
עד היום, בהרי פמיר האדום מסמל אושר, רווחה ושמחה, לבן - טוהר ובהירות, ירוק - נעורים ושגשוג. המסורת של שימוש בצבעים אדום, לבן וירוק נקבעה באימפריה האחמנית (330 לפנה"ס - 558). התקן האחמני מוזכר על ידי קסנופון אבנבסיס ובקירופדיה כ"נשר זהב מורם על חנית ארוכה". תמונות על תקנים אחמנים ששרדו על ציורי הקיר של ארמון אפדנה בפרספוליס. במהלך חפירות בבירת האחמנים, גילו ארכאולוגים תקן המתאר נשר זהב עם כנפיים פרושות, כשהוא מחזיק מעין כתר זהב אחד בכל כפה. בהיקף התקן היה גבול של משולשים אדום-לבן-ירוק.
עצמאות לבנון
הפוליטיקה הפנימית
בשנות החמישים החל מפנה נוסף, עת חלה התעוררות מחודשת בקרב הפלג הדרוזי הפרו-ערבי בהנהגת משפחת ג'ונבלאט (ששורשיה במשפחת מוקטאג'ים שמקורה בהר-הלבנון). בעקבות התעוררות כללית בקרב המדינות הערביות (לדוגמה: איחוד סוריה ומצרים לכדי מדינה אחת: קע"מ – קהילה ערבית מאוחדת) והשפעתו החזקה של הנאצריזם, גם בקרב הדרוזים בלבנון התבלטו הפן-ערביסטים. הנהיגם כמאל ג'ונבלאט, שהיה בן למשפחת נכבדים לבנונית, שבשנת 1949 הקים את "המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית".
צבעי הלאומיות הכלל-איראנית
היסטוריה
על פי פסיפס אלכסנדר, ההתקן האחמני היה אדום.
עצמאות לבנון
הפוליטיקה הפנימית
עם תחילת התבססות הפלסטינים בדרום לבנון צידד בהם ג'ונבלאט, ועם פרוץ "מלחמת האזרחים השנייה" (החמישית למניין) תמך בפלסטינים.
צבעי הלאומיות הכלל-איראנית
היסטוריה
התקן המצוי באפדנה מוצג במוזיאון ההיסטורי והארכאולוגי האיראני. תפקידו הסמלי של זהב כמתכת סולארית, בעוד כסף קשור לירח, נראה בבירור בתרבות האיראנית העתיקה. הסמליות של מתכות נקשרה לחלוקת החברה בין כל העמים האיראניים לשלוש אחוזות - לוחמים, כמרים ואנשי קהילה חופשיים - חקלאים ומגדלים. על פי תוכנית זו, המעמד המלכותי, או הצבאי (מכיוון שהמלך הוא בהכרח לוחם ומגיע מהמעמד הצבאי) התאים לזהב ולאדום, ולכומר - כסף ולבן. צבע מעמד חברי הקהילה החופשית היה בתחילה לכחול, ואחר כך לירוק.
עצמאות לבנון
הפוליטיקה הפנימית
ג'ונבלאט היה בעל יומרה לשלוט בכלל לבנון ובכך הגיע לידי חיכוך עם הנשיא המרוני. המתיחות שנוצרה בין השניים הובילה לאחר מכן לפרוץ מלחמת האזרחים הראשונה.
צבעי הלאומיות הכלל-איראנית
היסטוריה
בדגלי תצורות המדינה המודרניות של העמים האיראניים, הצבעי האיראניים מתפרשים בדרכים שונות ומשמעויות סמליות שונות.
עצמאות לבנון
הפוליטיקה הפנימית
בקיץ 1957 נחל המחנה השמאלני, הפרו-ערביסטי, תבוסה קשה בבחירות הפרלמנטריות. ג'ונבלאט טען כי הפסדו נבע ממעשה הונאה מצדו של שמעון. למרות התבוסה הקשה של המחנה הפרו-ערביסטי, הצליח ג'ונבלאט "לשרוד" מבחינה פוליטית, בניגוד לנכבדים רבים אשר הוצאו בהדרגה אל מחוץ לחיים הפוליטיים לאחר הבחירות ב-1957. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, אף גברה השפעתו בקרב השמאל הלבנוני בכלל והדרוזים בפרט.
האופוזיציה "השמאלית" התארגנה והחלה לבקש דרכי-פעולה לא פרלמנטריות על מנת לפתור את המשבר בשורותיה. כוחות האופוזיציה "השמאלית" התארגנו בשנים 1957–1958 ב"חזית לאומית". בשורותיה היו מנהיגים מכל העדות, מעין פלורליזם שלא היה אופייני לתנועות בלבנון. "החזית הלאומית" סברה, בהתאם לרוח התקופה, כי יש לחבור לקע"מ, אך לא כל חבריה הסכימו לגבי אופן ורמת ההשתלבות. בראש החזית עמדו צאיב סלאם, עבדאללה אל-יאפי, רשיד כראמי (מוסלמים מעדות שונות) וכמאל ג'ונבלאט הדרוזי.
מלחמת האזרחים הראשונה
לאחר הקמת החזית נסב המאבק הפוליטי הרשמי סביב השאלה האם לשנות את החוקה ולאפשר לנשיא שמעון לכהן במשרתו לקדנציה נוספת. במהרה הידרדר הוויכוח הפוליטי לכדי מלחמת אזרחים של ממש, אשר פרצה באופן רשמי בשנת 1958. בראש המורדים התייצבה "החזית הלאומית" כמובילת המחנה הפן-נאצריסטי מול הפן-מערביים. תוך כדי כך התחלקו העדות השונות לפי עמדת הזרם המרכזי בתוכן. כעדה, השיעים עמדו במאבק זה בצד, אך לא היה ספק כי ברצונם לשמור על הסטטוס-קוו בגלל חששם מהשתלטות סונית על לבנון.
הממשלה הלבנונית טענה כי מלחמת האזרחים היא, למעשה, ניסיון חיצוני של הנאצריזם להשתלטות על לבנון. בפועל סיפקה קע"מ נשק, כסף, אימון, מחסה וכוח אדם למורדים. קע"מ, מצידה, הכחישה כל קשר להתפתחויות החמורות בלבנון. מנגד, סיפק המוסד (בסיוע המודיעין האיראני) משלוחים של נשק ישראלי בדרך האוויר לכוחותיו של שמעון.
במישור הבינלאומי, התומכת העיקרית בעמדתה של ממשלת לבנון הייתה ארצות הברית. לעומת זאת, ארגון האומות המאוחדות נקט עמדה חשדנית. לאחר שקובלנה רשמית שנשלחה לליגה הערבית כנגד הקע"מ לא נענתה, העבירה הממשלה הלבנונית קובלנה רשמית למועצת הביטחון של האו"ם. האו"ם שלח קבוצה בינלאומית של משקיפים ואילו ארצות הברית שלחה ביולי 1958 חיילים להגן על האזור, זאת במסגרת התורה המדינית של נשיאה, דווייט אייזנהאואר, למנוע בכל מחיר נפילת מדינה נוספת כלשהי בידי תנועות השמאל.
בדיעבד, משקיפי האו"ם לא הועילו לשוך המהומות, אך צבא ארצות הברית כן עזר להפסקת המרד, בעוד שהצבא הלבנוני עמד מנגד.
חוסר המעורבות הצבאית יצרה את הצורך בהגנה מקומית/עדתית עצמית על היישובים. הארגונים הצבאיים למחצה שקמו החל משנות ה-30 מימשו עכשיו את יעדם בקרבות מלחמת האזרחים. בעוד ההגנה על האזרחים הפרו-מערביים (נוצרים ברובם) נעשתה על ידי "אל-כתאיב" (הפלנגות הנוצריות), בהגנה על המחנה שמנגד עמדה "המפלגה הסורית-לאומנית" עם ארגונה הצבאי למחצה.
לאחר מלחמת האזרחים
עם עלייתו לשלטון החל שהאב במימוש תוכנית לייצוב לבנון המתפוררת. אוכלוסיית לבנון, שהורגלה לשלטון של "פוליטיקאים-נכבדים" החושבים על משרתם ומעמדם לפני טובת המדינה, הופתעה. לעיני האנשים הלך ונרקם מהפך בתהליך המחשבה והעשייה השלטונית. שלטונו של הנשיא שהאב היה אחד מן היציבים ביותר שידעה לבנון, בעיקר בזכות יד הברזל שנקט. שהאב נטה לבסס את החלטותיו על מידע מן השטח שנאסף על ידי מחלקת המודיעין של הצבא, "המשרד השני" (Deuxiéme Bureau). "המשרד השני" נטה גם להשפיע בפועל על האירועים. הוא נהג להפעיל כנופיות של מוסלמים צעירים שהוצאו אל מחוץ לחוק למטרותיו. כנופיות אלו נטלו בעתיד חלק פעיל במלחמת האזרחים השנייה. בעזרת "המשרד השני" כיוון שהאב את הבחירות ונטרל את היריבים הפוליטיים. במקביל, לאחר מלחמת האזרחים, גבר גם כוחה של מפלגת הכתאיב.
גנרל שהאב, בתפקידו כנשיא המדינה, עזר גם לפיתוח אזורי השיעים, שכמוהו, לא התערבו במלחמה. כך הצליח לשמור על נאמנותם למדינה הלבנונית המאוחדת.
יתר על כן, שאהב נתן את תשומת לבו לבעיה הפלסטינית. הפלסטינים נכללו תמיד בתוכניות הפיתוח שלו והוא אף הצהיר כי יש לו "מדיניות פלסטינית", העוסקת בבעיות הפלסטינים בלבנון.
השיעים ומוסא אל צאדר
בין שנות ה-50 לשנות ה-70 התעצם בלבנון התהליך בו התעצמו הסיעות השונות, בעיקר אלו בעלות אופי עדתי מרכזי מובהק, שנתמכו על ידי מדינות שונות באזור. רק השיעים בלבנון נותרו, בתקופה הנידונה, חסרי "מדינת מגן". לכן פרישתו של שהאב מן הנשיאות הבליטה עוד יותר את מעמדם הנחות של השיעים, ובשנות השישים נמצאו בעמדת נחיתות חברתית ביחס לשאר העדות בכל פרמטר חברתי-פוליטי.
באמצע שנות השישים עלה קולו של מנהיג חדש בין השיעים, קולו של מוסא א-צדר. צאדר, אשר היה שיעי מאמין, חזה בדאגה במעבר של שיעים רבים לשמאל החילוני, ובתגובה יזם את הקמת "המועצה האיסלאמית השיעית העליונה". הצעד העצמאי הוכר באופן רשמי ב-1967 על ידי בית הנבחרים. שנה לאחר מכן, עם הקמתה בפועל של המועצה, נבחר צאדר לתפקיד היושב ראש ואימץ לעצמו את התואר הדתי "אימאם". בכך נטל למעשה לעצמו את כתר המנהיג השיעי העליון בלבנון.
בזכות מעמדו הדתי ויכולתו המדהימה להלהיב ולסחוף את שומעיו בנאומים הצליח צאדר להפוך בפועל למנהיג העדה השיעית בלבנון. הוא ארגן וניהל שביתות, הפגנות, עצומות ותהלוכות מחאה. עם התקדמותו בהנהגת העדה השיעית אימץ צאדר לעצמו אידאולוגיה חברתית-פטריוטית.
בבחירות לפרלמנט ב-1972 ניסה מחנה השמאל, אשר עד אז התבסס בעיקר על סונים, דרוזים ומעט נוצרים, לחזק את כוחו בעזרת תמיכתם של השיעים. השיעים היו כבר אז העדה הגדולה ביותר בלבנון, אך גם המקופחת ביותר מבחינת הקצאת משאבים.
התקפותיה של מדינת ישראל על לבנון כתגובה לפעילות אש"ף משטח לבנון היו בין המניעים שהביאו שיעים רבים יותר להגר צפונה, לערים, ובעיקר לעיר הבירה, ביירות. השיעים התיישבו בשכונות עוני ובמחנות דמויי מחנות פליטים. תנאי חייהם הקשים חשפו אותם להשפעת אש"ף, בניגוד לרצון נכבדי השיעים.
בתחילת שנות השבעים חש צאדר במצב של בני עדתו, הנקרעים בין ההנהגה החילונית המסורתית – הנכבדים, לבין השפעת השמאל ובראשם הפלסטינים. צאדר החל לפעול בשני מישורים:
במשך שנות ה-70, פעל צאדר במסגרת "תנועת המקופחים". זו התנועה אשר בשנת 1975, במהלך מלחמת האזרחים השנייה בלבנון המודרנית, שמשה בסיס להקמת תנועת "אמל" השיעית (أَمَل - ראשי תיבות בערבית של "גדודי ההתנגדות הלבנוניים" ובעברית: "תקווה")
התערערות השלטון
עם פרישתו של שאהב מן הנשיאות בשנת 1964 התחיל בלבנון תהליך התערערות השלטון. אחיזת הברזל של שהאב בפוליטיקה ובעשייה הציבורית הלבנונית נשתחררה ותהליכים אשר בהמשך יובילו לפרוץ מלחמת האזרחים השנייה בלבנון התחילו להתרחש. כך, לדוגמה, התמקמות והתבססות הפלסטינים בדרום לבנון, באזור שנחשב באופן מסורתי לנחלתם של השיעים, הפכה אט-אט למוקד החיכוך, כך שכל נקודות התורפה של המשטר השאהביסטי באו לידי ביטוי בשטח.
בשנת 1964, החליטה ועידת פסגה כל-ערבית בקהיר על הקמת אש"ף - ארגון לשחרור פלסטין. תוצאות מלחמת ששת הימים היוו בעבור הארגון החדש הצדקה ליצירת בסיס פעולה איתן בלבנון. למעשה, מלחמת ששת-הימים מהווה נקודת מפנה בתולדות ההיסטוריה הלבנונית, שכן לאחריה הפעילות הפלסטינית בלבנון התחילה להתחזק. הפעילות הפלסטינית זכתה לתמיכה עצומה מצד הלובי הפרו-ערבי בכל העולם.
למרות שבבחירות שנערכו בשנת 1968 זכתה המפלגה המרונית המאוחדת (האנטי-ערבית) למספר רב של קולות, העוצמה הפלסטינית בלבנון הלכה והתחזקה. שנת 1969 הייתה רצופה בעימותים בין הצבא הלבנוני לבין הפלסטינים, שזכו לתמיכתו של כמאל ג'נבלאט, מנהיג הזרם הפרו-ערביסטי. כך נוצר מצב בו הנוצרים, בהנהגת המרונים, נעמדו אל מול המוסלמים והדרוזים. שבריריותה של המדינה הלבנונית בלט מאוד לעיני מנהיגי המדינות הערביות השכנות, בעיקר סוריה.
נציגיהן של מדינות ערב התערבו בפועל בנעשה בתוך לבנון. בלחצן נחתם "הסכם קהיר" ב-3 בנובמבר 1969, אשר אמור היה להרגיע את המתיחות הלבנונית-פלסטינית, אך בפועל הושגה מטרה הפוכה. ההסכם הביא להכרה ולתובנה מרונית כי, למעשה, בתוך מדינת לבנון מוקמת "מדינה נוספת", אשר נקראה לימים "פתחלנד" (על שם הארגון שעומד בבסיס אש"ף). המדינה הפנימית הזו הייתה מדינה פלסטינית שאיננה כפופה לשום מרות לבנונית.
תסכולם של המרונים בא לידי ביטוי בפעולות אלימות, אשר החמורה הראשונה שבהן אירעה במרץ 1970: היתקלות חמושה בין כוחות של הפלאנגות לבין כוחות של הפלסטינים בכפר בלבנון, סמוך לכביש ביירות-דמשק. העימות לא "שחרר" את הלחץ שהצטבר בין הנצים וחברי שתי הקבוצות פעלו להגברת כוחם העצמאי. הן הפלסטינים והן כוחות הפלנגות לא האמינו כי בכוחן של רשויות החוק להגן עליהן מפני עוינות הקבוצה השנייה.
בבחירות 1970 לנשיאות נבחר סולימאן פרנג'יה, ממשפחת נכבדים לבנונית. משטרו של פרנג'יה חיסל את צמרת "המשרד השני" מתקופת שהאב. כך איבד "המשרד השני" את כוחו הרב בניווט הנעשה בתוככי המדינה. התוצאה המידית מכך היא שבתקופת שלטונו של פרנג'יה חל גידול עצום בכמות הנשק המוברח לשטחי לבנון. גירוש הפלסטינים מירדן ב"ספטמבר השחור" הגדיל את אוכלוסיית הפלסטינים בלבנון לכדי 300,000 איש. כל אלה, בתוספת אישור פעילותה של המפלגה הקומוניסטית בלבנון ואישור מקביל לפעילותן מחדש של המפלגות הסורית-לאומיות השונות, הביא מיידית להקמתן של מליציות נוספות בעזרת התשתית הפלסטינית שהתבססה בלבנון עוד מ-1948.
לחצם הגובר של המרונים על הנשיא פראנג'יה להפעיל את הצבא כנגד הפלסטינים לא צלח מסיבות שונות. לקראת 1975, בעוד כל המליציות הלבנוניות (והפלסטיניות - מקרב הפלסטינים "המתארחים" על אדמת לבנון), מתחמשות עוד ועוד, מיליציות נוצריות שונות הכירו בפומבי בדרישה הפלסטינית למדינה פלסטינית עצמאית. כלומר, הם היו נכונים לוותר שטח ריבוני ובלבד שתשמר הדומיננטיות וההגמוניה הפוליטית-חברתית-כלכלית של הנוצרים בתוך המדינה. אולם, למרות התמיכה הערטילאית של העדות השונות בלבנון במדינה פלסטינית, לא סוכם עדיין מה יהיו ההסדרים עד להשגתה. מחד גיסא, המרונים, שרצו בעבר בהקמת מדינה לבנונית גדולה, לא רצו לוותר מיד על אדמתם למען השאיפה הפלסטינית; מאידך גיסא, הפלסטינים רצו בהגשמה מיידית של יעדם. הניגודים הללו הובילו להגברת המתח הרב שכבר שרר ממילא בדרום לבנון.
המתיחות והתסיסה הגיעו לכדי התפקעות "בועת השקט" הפוליטי-חברתי בראשית 1975. בצידון החל ויכוח, בעידוד הפלסטינים, בין המליציות המקומיות לבין הרשויות של המדינה על זכויות הדיג בחוף שבאזור. עד מהרה נורו היריות הראשונות ולא עבר זמן רב ופעולת התגמול הגיעה מצדה השני של הזירה. התוצאה הייתה "מלחמת האזרחים הלבנונית" השנייה בתולדות המדינה העצמאית.
ג'ון מקגרגור
ג'ון מקגרגור (John MacGregor; 24 בינואר 1825 – 16 ביולי 1892) היה מגלה ארצות, חותר, סופר מסעות וצייר בריטי ממוצא סקוטי.
קורות חיים
הוא למד בטריניטי קולג' (דבלין) ובטריניטי קולג' (קיימברידג') והחל לעבוד כעורך דין אך עבר להתעסק בשתי אהבות בחייו: בניית סירות קאנו ומסעות חקר בעולם.
סיורו הראשון היה ב-1849 בדרום אירופה, מצרים וארץ ישראל.
לאחר סיור בארצות הברית וקנדה ב-1858 הוא התרשם מסירות הקאנו של האינדיאנים ובשובו לאנגליה, החל לעצב ולבנות סירות הדומות לקאנו אינדיאני וכינה אותן בשם "רוב רוי" על שם הגיבור העממי הסקוטי רוברט רוי מקגרגור.
סירות הקאנו האלה נבנו לפי הנחיותיו מעץ אלון עם ציפוי של עץ ארז.
הוא הקים ב-1860 את מועדון הקאנו המלכותי (Royal Canoe Club) וב-1880 הקים את התאחדות חותרי הקאנו האמריקאיים.
מקרגור היה גם צייר וסופר מחונן ועיטר את ספרי המסעות שלו בציוריו.
הוא סייר עם הסירות שלו באירופה בארצות הברית וקנדה ובשנים 1868–1869 סייר במזרח התיכון כולל ארץ ישראל עם סירת "רוב רוי" החמישית שלו.
מסעו של מקגרגור למזרח התיכון
מפורט סעיד יצא באוניה לביירות וערך מסע של חודש בלבנון וסוריה. את סירת הקאנו העביר בדרך היבשה בכביש שנסלל בידי הצרפתים מביירות לדמשק. הוא סייר ומיפה את נהרות ברדא (אבנה -אמנה) ופרפר (אל אעוג').
ב-6 בינואר 1869 הגיע עם מלוויו למקורות הירדן בתל אל-קאדי והחל לחקור ולמפות אותם תוך חתירה ב"רוב רוי".
ליד הכפר סלאחיה (כיום ליד כפר בלום), הוקף בערבים שקפצו למים וניסו להפריע לו במסעו. הוא היסס אם לפתוח באש ברובה שהיה מוחבא בתחתית הסירה אך נמנע מכך. בערבית הרצוצה שבפיו הצליח להרגיע אותם. הם העמיסו אותו עם הסירה והביאו אותו לאוהל השייח' שלהם. מטבע של נפוליאון שהחליק לידו של השייח' פתר את הבעיה והוא הורשה להמשיך במסע עם סירתו.
הוא הגיע לכנרת ותיאר את מגדלא וטבריה. משם הגיע במסע יבשתי לגליל התחתון, עבר את כפר קנא ונצרת ושט בנחל הקישון שם נפגש בתנין. הוא ביקר גם ביפו, רמלה, ירושלים וים המלח.
רחבעם זאבי מצא את סירת רוב רוי במועדון השוטיות המלכותי על התמזה. לאחר משא ומתן הסכים המועדון להעביר את הסירה לתצוגה זמנית בישראל תמורת שיפוצה. הסירה הוטסה ארצה ב-1982 והוצגה כשנה במוזיאון ארץ ישראל אותו ניהל בשעתו זאבי.
אתר סירות הקאנו במוצא הירדן מהכנרת נקרא לכבודו "רוב רוי".
מגנום, בלש פרטי (2018)
מגנום, בלש פרטי (באנגלית: .Magnum P.I) היא סדרת אקשן אמריקאית שנוצרה על ידי פיטר מ. לנקוב ואריק גוגנהיים. בסדרה מככבים ג'יי הרננדז בתור תומאס מגנום, חוקר פרטי ולוחם אריות הים לשעבר הפותר פשעים בהוואי. זהו חידוש טלוויזיוני של סדרה באותו שם, בכיכובו של טום סלק, שנוצרה על ידי דונלד בליסאריו וגלן א. לארסון, ושודרה בין השנים 1980 ל-1988. בסדרה מככבים יחד פרדיטה וויקס, זכרי נייטון, סטיבן היל, איימי היל וטים קנג.
הסדרה מתרחשת באותו יקום בדיוני כמו שתי סדרות אחרות, שתיהן נוצרו גם על ידי פיטר לנקוב ושתיהן גם חידוש טלוויזיוני של סדרות קודמות: הוואי חמש-אפס ומקגייוור. שלושת הסדרות כונו ביחד היקום של לנקוב (Lenkov-verse).
רקע
כמו בסדרה המקורית, גם החידוש סובב סביב תומאס מגנום, חייל לשעבר מאריות הים, השוכן באחוזה בשם קן רובין, אחוזה הוואית בבעלות הסופר המפורסם רובין מאסטרס. בתמורה לאפשרות לגור בבית ההארחה שלו, מאסטרס כותב סדרת ספרים בדיונית על " אביר לבן " שבמרכזה דמותו של מגנום בתקופת הצבא. בנוסף, מגנום עובד בחברת מאסטרס כיועץ אבטחה; למרות זאת, מאסטרס לעולם לא מופיע בסדרה. באחוזה מתגוררים גם ג'ולייט היגינס, סוכנת לשעבר ב-MI6 המשמשת כמנהלת של האחוזה, וקומו טווילטה, ילידת הוואי, שהיא אוצרת התרבות של האחוזה. על מנת להתפרנס מגנום עוסק בפתרון פשעים כחוקר פרטי. החקירות שלו כוללות לעיתים קרובות את היגינס, שמצטרפת אליו רשמית כשותפה בעונה השנייה. השניים נעזרים לעיתים קרובות בנחתים לשעבר של ארצות הברית, אורוויל "ריק" רייט ותיאודור "TC" קלווין. ריק הוא בעל בר, בעוד ש-TC הוא טייס שעיקר עיסוקו הוא הפעלת סיורי מסוקים באיים. גורדון קצומוטו הוא בלש של משטרת הונולולו שלעיתים קרובות חולק על שיטות החקירה של מגנום, אך עם זאת מכבד את מומחיותו בפתרון פשעים.
אף על פי שלשניהם היו מערכות יחסים שונות לאורך ארבע העונות הראשונות של הסדרה, בין מגנום והיגינס קיים מתח מיני זה עם זה, אשר נפתר לבסוף בפרק סיום העונה הרביעית. ריק גם מוצא את עצמו במערכת יחסים רצינית במחצית השנייה של הסדרה, מה שמוביל לכך שחברתו יולדת את ילדם. בינתיים, קצומוטו הגרוש מתמודד לעיתים קרובות עם צרות עם בנו, ו-TC הופך לדמות אב לנער חסר בית בעונה הרביעית.
שרביטן הערבה
שרביטן הערבה (שם מדעי: Ephedra ciliata) הוא צמח מטפס הנפוץ בדרום ישראל ממערכת חשופי הזרע. כרוב חשופי הזרע, הצמח חסר פירות ובמקומם יש לו אצטרובלים, המשמשים מאכל לציפורים.
עליו של שרביטן הערבה מנוונים, וממוקמים כמעין נדן קרומי על הגבעול.
בארץ ישראל, שרביטן הערבה מטפס על עצים שיחים סלעים וגבעות חוליות. הוא נפוץ בנגב, הרי אילת, הערבה ובסיני.
יחסי ארצות הברית–כורדיסטן העיראקית
יחסי ארצות הברית–כורדיסטן העיראקית הם היחסים דו-צדדיים בין ארצות הברית וכורדיסטן העיראקית. במיוחד לאחר ההכרה הבינלאומית באוטונומיה של כורדיסטן העיראקית ב-2005, כשהיחסים הפוליטיים הללו ממשיכים באופן רשמי.
היסטוריה
הקשר בין הראשוני בין הכורדים העיראקים לארצות הברית נוצר ב-1972, כשהשאה האיראני, מוחמד רזא שאה פהלווי, שהיה בעל ברית של ארצות הברית, הפך לפטרון העיקרי של המורדים הכורדים בעיראק. מזכיר המדינה האמריקאי הנרי קיסינג'ר ומולה מוסטפא בארזאני היו השחקנים העיקריים של יחסים אלה. ב-1975 חתמו עיראק ואיראן על הסכם אלג'יר, ואיראן וארצות הברית הפסיקו את תמיכתם בפשמרגה, שהובסה על ידי ממשלת עיראק.
ג'לאל טאלבאני, מנהיג האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, ביקר בארצות הברית בשנת 1988 באמצעות פיטר גלבריית'. ברהם צאלח, לימים ראש ממשלת כורדיסטן העיראקית ונשיא עיראק, הוצב בארצות הברית כנציג המפלגה.
לאחר מלחמת המפרץ, מנהיגי כורדיסטן הקשיבו להכרזה האמריקנית לפיה ארצות הברית תתמוך במרד בשלטון, והחלו במרד, מתוך כוונה לגרום להפיכה. אך לאחר שתמיכה אמריקנית מובטחת לא הגיעה, החזיר הצבא העיראקי את הסדר לאזור, וריסק באכזריות את המרד הכורדי. מיליוני כורדים הפכו לפליטים ועברו דרך הרי הגבול אל טורקיה ואיראן. בעקבות אירועים אלו, נקבעו שני אזורים אסורים לטיסה על ידי הקואליציה, מדרום לקו הרוחב 32 (בהמשך הורחב האזור למדרום לקו הרוחב 33) ומצפון לקו הרוחב 36, כהגבלה על חיל האוויר העיראקי ולמנוע ממשלת סדאם את העליונות האווירית העיראקית. בעקבות החלטה 688 של מועצת הביטחון של האו"ם, מדינות הקואליציה קיבלו את האישור להשתמש בכוח על-מנת לשמור על תוקף ההחלטה. ההחלטה הביאה לאוטונומיה דה-פקטו לכורדיסטן.
ארצות הברית הייתה מעורבת גם בהשכנת השלום בין הפלגים הכורדים, המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, במהלך מלחמת האזרחים הכורדית, שהוסדר בהסכם וושינגטון ב-1997.
נציגויות
ארצות הברית מחזיקה בקונסוליה הכללית בארביל, שהוקמה ביולי 2011. לכורדיסטן יש נציגות בארצות הברית מפברואר 2007.
דרור קרן
דרור קרן (נולד ב-3 באפריל 1964) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, מדבב, מחזאי ובמאי ישראלי, זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה.
ביוגרפיה
קרן נולד בשכונת גבעת המורה בעפולה. משפחת אביו ברחה מפולין לברית המועצות בימי השואה. אביו היה קצין בחיל האוויר ולאור קידומו ושינוי הבסיסים בהם שירת, עברה המשפחה להתגורר בילדותו בבאר שבע, ובשנות העשרה שלו - בכפר סבא. החל את דרכו המקצועית בחוג הדרמטי של חטיבת הביניים שז"ר ובקבוצת התיאטרון של תיכון כצנלסון בכפר סבא. שירת בתיאטרון צה"ל, ובתום שירותו החל לשחק בתיאטרון חיפה. אחר כך נסע ולמד משחק ב-"Mountview theater school" בלונדון. הוא חזר אחרי שנה, שיחק כשנה נוספת בחיפה ואחר כך עבר לתיאטרון הבימה. בשנים 1994–1998 היה השחקן ה"צבר" הראשון ששיחק בתיאטרון "גשר".
בטלוויזיה
תפקידו הראשון בטלוויזיה היה בתוכנית האמנות "בקצה המכחול" בערוץ הראשון בשנת 1991, בה השתתף לצד קרן מור, עמוס שוב, שרון כהן ועוד. בשנת 1998 שיחק בתפקיד רב-פקד זלצר במיני-סדרת המתח הישראלית "ארץ קטנה, איש גדול". שנה לאחר מכן החל לגלם את יואל בסדרת הטלוויזיה "שבתות וחגים", ששודרה במשך חמש עונות בערוץ 3. הודות לתפקיד זה זכה לפרסום נרחב. בשנת 2000 השתתף קרן בקלטת הילדים "דוד פומפה" לצידה של דפנה דקל. קרן השתתף גם בסרטי הטלוויזיה "יונה סידס - מורה דרך", "לילה ללא לולה", אני פורים, בתפקיד הראשי בסרט "רינה ואריק לנצח" (2003) וכן בסדרות "20 פלוס", "מילואים", "בטיפול" ו"לא הבטחתי לך". כמו כן השתתף בסדרת המתח הטלוויזיונית "דאוס" בתור מר גולד. במקביל, הופיע בתוכניות הבידור "של מי השורה הזאת?" ו"שערורייה". קרן השתתף בתוכניות הילדים "פרפר נחמד" של הטלוויזיה החינוכית, "סיפורי סומסום" בערוץ הופ!, "סיפורי גן חיות" בערוץ 2 ובקלטות וידאו לילדים כגון "הדוד פומפה" והופיע ב"קצה של חוט", מופע משותף עם המוזיקאי אורי לשמן.
בשנת 2015 שיחק במיני-סדרה "חשודה" בערוץ 10. בשנת 2016 החל לשחק בסדרה "מטומטמת".
מאז 2021 דרור קרן מקריין את פרקי הסדרה "הבלתי חשובים" בכאן 11.
קרן גם שימש כפרזנטור של מספר חברות מסחריות - סלקום (2004), עוף טוב (2006-2008) והפניקס חברה לביטוח (החל מ-2019).
בקולנוע
קרן שיחק בסרטים "לילסדה", "מייד אין איזראל" (Made in Israel), "כלבת", "אדם בן כלב", "סיפורי תל אביב" "רחמים", "מסוכנת" וב"אביבה אהובתי". בשנת 2009 הופיע בסרט "חמש שעות מפריז", של הבמאי לאון פרודובסקי. בשנת 2010 שיחק בסרטו של אבי נשר "פעם הייתי", ושיחק בסרט הילדים "אני לא מאמין אני רובוט". בשנת 2012 שיחק בתפקיד ד"ר שמואל בסרטו של שמי זרחין "העולם מצחיק". בשנת 2015 שיחק בסרט "קאפו בירושלים" בבימויו של אורי ברבש. בשנת 2018 שיחק בסרטו של יעקב גולדווסר "שרוכים". בשנת 2023 שיחק בסרטו של מתן יאיר "חדר משלו".
קריירת דיבוב
דיבב את שריף וודי בארבעת סרטי "צעצוע של סיפור" של דיסני ופיקסאר (באנגלית דיבב את הדמות טום הנקס), וילי וונקה בעיבוד של טים ברטון ל"צ'רלי בממלכת השוקולד" (באנגלית: ג'וני דפ), ברט מנקה הארובות בגרסה העברית של "מרי פופינס" (באנגלית: דיק ואן דייק), מדבב את דמותו של "רנגו", ואת החתול במגפיים בשני סרטי "החתול של שרק". באלו הדב ספר הג'ונגל.
קרן זכה פעמיים בפרס האקדמיה לשחקן הטוב ביותר בדרמה לטלוויזיה על תפקידיו ב"רינה ואריק לנצח" וב"קצכן".
קריירה בתיאטרון
קרן שיחק בהצגות רבות:
בסוף 2008 העלה מופע סטנד-אפ "מצד שני", אותו גם כתב. המופע רץ במשך כשלוש שנים.
בשנת 2015 כתב את המחזה "על האש", שהוצג בתיאטרון הקאמרי בבימויו. במחזה זה קרן חוזר אל מחוזות ילדותו ומעמת בערב יום העצמאות את ההורים, דור המייסדים, ואת הבית שחלמו עליו, עם ילדיהם ועם מה שהוא היום. על מחזה זה זכה קרן בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית מחזאי השנה.
באוקטובר 2020, גלם את ראש הממשלה בנימין נתניהו, במסגרת פרויקט בו שמונה שחקנים ויוצרים הקליטו את תמלילי חקירות ראש הממשלה, בתיקי 1000, 2000 ו-4000.
חיים אישיים
קרן היה נשוי למאיה חנוך, בתו של שלום חנוך, ולהם שני בנים, בהם עמרי קרן שהוא מוזיקאי.
בשנת 2003 נישא בשנית לשירה רוזנפלד ונולדו להם תאומות. ב-2011 השניים התגרשו.
כיום קרן נמצא בזוגיות עם זמרת האופרה גוני כנעני.
קישורים חיצוניים
ריאיונות
עונת 1999/2000 בפרמייר ליג
עונת 1999/2000 הייתה העונה השמינית של פרמייר ליג שהיא הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-7 באוגוסט 1999 והסתיימה ב-14 במאי 2000.
הליגה הבכירה כללה 20 קבוצות. סנדרלנד, ברדפורד סיטי וווטפורד היו הקבוצות שעלו מפוטבול ליג.
עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון הפרש שערים דורגה במקום גבוה יותר.
מנצ'סטר יונייטד זכתה באליפות בפעם ה-13 בתולדות המועדון.
כדורגלנים מצטיינים
קווין פיליפס מסנדרלנד כבש 30 שערים וזכה בתואר מלך השערים, וכם בתואר שחקן העונה בפרמייר ליג
רוי קין ממנצ'סטר יונייטד זכה בפרס כדורגלן השנה של התאחדות עיתונאי הכדורגל האנגלית.
רוי קין ממנצ'סטר יונייטד זכה בפרס כדורגלן השנה שהוענק על ידי התאחדות שחקני הכדורגל.
תיקנחול אפריקני
תיקנחול אפריקני (שם מדעי: Hemelytroblatta africana שם נרדף: Arenivaga africana) הוא מין של תיקן הנפוץ בכל ארץ ישראל בכל השנה. אורכו כשני ס"מ, וצבעו חום בהיר. הנקבות חסרות כנפיים ומעוגלות יותר, ומבלות את חייהן מתחת לאבנים ולפני הקרקע.