cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חנות קטנה ומטריפה (סרט, 1960)
פיתוח
בתחילה, קורמן תכנן לפתח סיפור בו מעורב חוקר פרטי. בגרסה הראשונית של הסיפור, הדמות שבסופו של דבר הפכה לאודרי הייתה אמור להיות בעלת השם "Oriole Plove". השחקנית ננסי קאלפ הייתה המועמדת המובילה לתפקיד. הדמויות שבסופו של דבר הפכו לסימור ולויניפרד קרלבוין היו מכונות בכינויים "Irish Eye" ו-"Iris Eye". השחקן מל וולס היה אמור לשחק דמות בשם "דראקו קרדלה", ג'ונתן הייז היה אמור לגלם דמות בשם "ארצ'י ארומה", וג'ק ניקולסון היה מיועד לגלם דמות בשם "ג'וקו".
צ'ארלס ב. גריפית' רצה לכתוב סרט קומדיה שנושאו - אימה. לדברי מל וולס, קורמן לא התרשם מההכנסות בקופות הכרטיסים של A Bucket of Blood, והיה צריך לשכנע אותו לביים קומדיה נוספת.
מאוחר יותר קורמן אמר כי היה מעוניין בגלל A Bucket of Blood, ואמר שתהליך הפיתוח היה דומה לזה של סרט קודם, כשהוא וגריפית' קיבלו השראה לאחר ביקור במספר בתי קפה שונים. קורמן:
התסריט הראשון שגריפית' כתב נקרא "Cardula", סיפור אודות דרקולה בו קיים ערפד שהוא מבקר מוזיקלי.
לאחר שקורמן דחה את הרעיון הראשון שלו, גריפית' אמר כי כתב תסריט שכותרתו "Gluttony", שבו הגיבור היה "שף סלטים במסעדה, שבסופו של דבר היה מבשל ומכניס לסלט את לקוחותיו, ודברים כאלה, אתה יודע. אבל לא יכולנו לעשות את זה אם כי בגלל הכללים של אותו הזמן. אז אמרתי, "מה דעתך על צמח אוכל-אדם?", ורוג'ר אמר, "אוקיי." באותו הזמן - שנינו היינו שיכורים."
ג'קי ג'וזף נזכרה מאוחר יותר כי "בהתחלה הם אמרו לי שזה היה סרט בלשי, ולאחר מכן, בזמן שאני טסתי בחזרה [כדי להשתתף בסרט], אני חושבת שהם כתבו תסריט חדש לגמרי, יותר בז'אנר האימה, אני חושבת שהם כתבו את הכל במהלך סוף שבוע אחד."
הפקה
הסרט לוהק באופן חלקי עם שחקנים שונים שרוג'ר קורמן עבד איתם בעבר בסרטיו הקודמים. התסריטאי צ'ארלס ב. גריפית' מופיע בסרט במספר תפקידים קטנים. אביו של גריפית' הופיע כמטופל שיניים, וסבתו, מירטל וייל הופיעה כאמו ההיפוכונדרית של סימור. לדיק מילר, שכיכב כגיבור הסרט "A Bucket of Blood", הוצע התפקיד של סימור, אך הוא סירב לו, ובמקום זאת לקח על עצמו תפקיד קטן יותר - של בורסון פוקס. צוות השחקנים ערך חזרות במשך שלושה שבועות, לפני שהצילומים החלו. שלב הצילומים העיקרי של "חנות קטנה ומטריפה" צולם במשך שני ימים ולילה אחד.
על פי שמועה, לוח הזמנים של צילומי הסרט נבע מהימור של קורמן שלא יצליח להשלים את צילומי הסרט בתוך זמן זה. עם זאת, טענה זו נדחתה על ידי מל וולס. על פי ג'וסף, קורמן צילם את הסרט במהירות על מנת להימנע מלהיות כפוף לתקנות חדשות בנוגע לתשלומים לשחקנים, שהיו צפויות להיכנס לתוקף ב-1 בינואר 1960. פירוש הדבר כי המודל העסקי של הבי-מוביז של קורמן היה עתיד להשתנות לתמיד, שכן הוא כבר לא יהיה מסוגל לייצר סרטים דלי-תקציב באותו האופן שעשה עד כה. לפני שכללים אלה נכנסו לתוקף, קורמן החליט לצלם את הסרט אחרון ותכנן שזה יקרה בשבוע האחרון של חודש דצמבר 1959.
נכון למועד הצילומים, לג'ק ניקולסון היה ניסיון קודם בשני תפקידים קולנועיים בלבד, והוא עבד קודם לכן עם רוג'ר קורמן פעם אחת בלבד, בתפקיד הראשי בסרט "The Cry Baby Killer". לדברי ניקולסון, "הלכתי לצילומים בידיעה שאני צריך להיות מאוד מוזר, משום שרוג'ר במקור לא רצה אותי. במילים אחרות, אני לא יכול לשחק אותה סטרייט. אז אני פשוט עשיתי הרבה דברים מוזרים, שאני חשבתי שיהפכו את זה למצחיק יותר". על פי דיק מילר, כל הדיאלוג בין הדמות שלו לבין מל וולס היה אלתור. במהלך סצנה שבה התסריטאי צ'ארלס ב' גריפית' מגלם שודד, גריפית' זוכר ש"כאשר שכחתי את השורות שלי, אילתרתי קצת. אבל אני התסריטאי. לי היה מותר". עם זאת, וולס אמר כי "בשום פנים שום דבר מזה לא היה מאולתר. כל מילה בחנות קטנה ומטריפה נכתבה על ידי צ'אק גריפית', ואני למדתי בעל פה 98 עמודים של דיאלוג ביומיים".
על פי ניקולסון, "אנחנו מעולם לא צילמנו את סוף הסצנה. התאורה על הסט הייתה מוכנה מראש. אתה היית נכנס, האורות נדלקים, המצלמה נדלקת, ומצלמים. צילמנו את הסצנה שמחוץ למשרד, לאחר מכן נכנסנו למשרד, האורות נדלקים, ומצלמים. ג'ונתן הייז ניסה להוציא את השיניים שלי החוצה, ובטעות נשען על מכשיר רפואת שיניים שהושכר, והוא התחיל להתהפך. רוג'ר אפילו לא ביקש לחתוך. הוא זינק על הסט, תפס את המכונה, ואמר 'הסט הבא, סיימנו'". בשעה 9 בבוקר של יום הצילומים הראשון, קורמן כבר היה בפיגור בלוח הזמנים.
צילומי חוץ צולמו על ידי וולס וגריפית' במהלך שני סופי שבוע רצופים, עם ציוד צילום שכור בשווי של 279 דולר. וולס וגריפית' שילמו לקבוצת ילדים חמישה סנט כל אחד, כדי שירוצו במנהרות הרכבת התחתית. הם גם שכנעו שיכורים להופיע כניצבים, בתמורה לעשרה סנט כל אחד. לעשר סנט ליחידה. "השיכורים היו נפגשים, שניים או שלושה, וקונים יחד ליטרים של יין לעצמם! היו לנו גם כמה שיכורים שעבדו כעוזרי-הפקה, שהיו אחראים על שאר השיכורים, שהיו ניצבים". וולס וגריפית' שכנעו בית לוויות לתרום קרון מתים, וכן ארון עם גופה אמיתית, לצורך צילומי הסרט. וולס וגריפית' עשו שימוש במגרש שבבעלות חברת רכבות, בתמורה לשני בקבוקי ויסקי. הסצנה שבה הדמות שמגלם רוברט קוגן, בה היא נדרסת על ידי רכבת, בוצעה לאחר שכנוע צוות הרכבת לצלם את הרכבת מתרחקת מהשחקן. לבסוף, השוט הוקרן ברוורס. וולס וגריפית' הוציאו בסך הכל 1,100 דולר על 15 דקות מסך של צילומי חוץ.
מוזיקת הרקע שבה נעשה שימוש בסרט חוברה על ידי הצ'לן פרד כץ, לאחר שנכתבה במקור עבור הסרט A Bucket of Blood. לדברי מארק תומאס מק'גי, מחברו של הספר "Roger Corman: The Best of the Cheap Acts", בכל פעם שכץ נקרא לכתוב מוזיקה עבור קורמן, כץ מכר את אותו הלחן, כאילו היה זה מוזיקה חדשה לגמרי. באותה המנגינה נעשה שימוש בסך הכל בשבעה סרטים שונים, ביניהם The Wasp Woman ו-Creature from the Haunted Sea.
להווארד ר' כהן נודע מגריפית', שכאשר הסרט היה בשלב העריכה, "הייתה נקודה שבה שתי סצנות לא נחתכו יחד. זה היה זוועה חזותית, וזה לא עבד. הם היו צריכים משהו כדי לגשר על הנקודה זו, ומצאו בחדר העריכה שוט יפה של הירח, חתכו בזה, וזה עבד. עשרים שנים חולפות. אני באולפן יום אחד. צ'אק מגיע בריצה אליי, אומר, "אתה חייב לראות את זה!" זה היה מאמר מתוך מגזין באורך של שמונה עמודים על הסמליות של הירח בחנות קטנה ומטריפה." על פי קורמן, התקציב הכולל להפקה היה 30,000 דולר. מקורות אחרים מעריכים את גובה התקציב להיות בין 22 ל-100 אלף דולר.
היסטוריה
בתחילה, לקורמן היו קשיים רבים בהפצת הסרט, שכן חלק מהמפיצים, כמו גם American International Pictures, חששו שהסרט יתפרש כאנטישמי, בהתייחסותם לדמויותיהם של גרביס מושניק וגב' סיידי שיבא. השחקן וולס, שהוא יהודי, ציין כי העניק לדמותו של מושניק מבטא וגינונים יהודיים-טורקיים, ושלטעמו ההומור של הסרט הוא שובב, וחש שאין בו כל כוונה להשמיץ קבוצה אתנית כלשהי. הסרט הופץ לבסוף על ידי חברת ההפקות של קורמן, The Filmgroup Inc., תשעה חודשים לאחר שהושלם.
בשנת 1960 הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן מחוץ לתחרות הרשמית. ביקורות חיוביות אודות הסרט נפוצו מפה לאוזן, כאשר הסרט הופץ לראשונה, בתור ה-בי מובי של מתכונת "שני כרטיסים במחיר אחד", לאחר הסרט "Black Sunday" של מריו בבא. שנה לאחר מכן הסרט הופץ מחדש, במתכונת דומה, לאחר הסרט "Last Woman on Earth".
בגלל שקורמן לא האמין שלסרט יש סיכוי גבוה להיות רווחי, לאחר הקרנתו הראשונית באולמי הקולנוע, הוא לא טרח לשמור לעצמו את זכויות היוצרים, וכתוצאה מכך הסרט נופל לרשות הציבור. לפיכף, הסרט זמין לציבור הרחב, בעותקים באיכויות משתנות. במקור, הסרט הוקרן באולמות הקולנוע במסך רחב (יחס של 1 : 1.85), אולם מאז ההקרנה המקורית הסרט מוקרן בעיקר במסך עם יחס של 1 : 1.33.
מבקרים וקהל צופים
הסרט התקבל במידה רבה לטובה מצידם של מבקרי הקולנוע, ולציון ממוצע של 92% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 12 ביקורות. בווראייטי נכתב כי "המשחק מגוחך לטובה. [...] הורטיקולטורליסטים וצמחונים יאהבו את זה".
ג'ק ניקולסון נזכר בתגובת הקהל להקרנת הסרט, וציין כי הקהל "צחק כל כך חזק, שבקושי אפשר היה לשמוע את הדיאלוג. אני לא ממש התכוננתי לזה. זה היה כאילו שכחתי שזה היה קומדיה מאז שהסתיימו הצילומים. הייתי כל כך נבוך, כי אני אף פעם קודם לכן לא זכיתי באמת לתגובה כל כך חיובית".
מורשת
בעקבות שידורי טלוויזיה מקומיים, בשנות ה-60 וה-70, הסרט צבר הפופולריות רבה.
הסרט שב למרכז הבמה הציבורית בעקבות המחזמר "חנות קטנה ומטריפה" שהופק בשנת 1982. המחזמר היה מבוסס על הסרט המקורי, וזכה לעיבוד מחדש בעצמו, כסרט הקולנוע "חנות קטנה ומטריפה" משנת 1986. סדרת אנימציה, בהשראת הסרט המוזיקלי - "חנות קטנה ומטריפה" - עלתה לשידור בטלוויזיה לראשונה ב-1991.
בנובמבר 2006, הודיעה Buena Vista (חברה להפצת סרטים - חברת-בת בתאגיד דיסני) כי הסרט יופץ מחדש, ביחד עם הסרט "Cry Baby Killer", כחלק ממארז "שניים במחיר של אחד" של ג'ק ניקולסון, כחלק מסדרת סרטיו הקלאסיים של רוג'ר קורמן. עם זאת, ה-DVD הכיל רק את הגרסה הצבעונית משנת 1987, ולא את הגרסה המקורית, בשחור-לבן.
ב-15 באפריל 2009 פורסם כי דקלן או'בריאן יביים רימייק חדש לסרט. "זה לא יהיה סרט מוזיקלי", הוא אמר בריאיון לאתר האינטרנט Bloody Disgusting, בהתייחסותו לסרטו של פרנק אוז משנת 1986. "אני לא רוצה לגלות יותר מדי, אבל זה אני. זה יהיה אפל". כאשר או'בריאן שוחח עם Shock 'Till You Drop, הוא אמר כי הוא "לוקח את הסרט לכיוון אחר, בואו נאמר זאת ככה."
ויקטואר טומגה דוגבה
וִיקְטוּאַר טוֹמֶגָה דוֹגְבֶּה (שם מלא בצרפתית: Victoire Sidémého Dzidudu Dogbé Tomegah; נולדה ב-23 בדצמבר 1959) היא פוליטיקאית טוגולזית, המכהנת כראש ממשלת טוגו מאז 28 בספטמבר 2020. היא האישה הראשונה שמכהנת בתפקיד.
לפני מינויה לראש הממשלה כיהנה טומגה דוגבה כשרה לפיתוח תרבות שורשית, עבודות יד, צעירים ונוער בממשלת קומי סלום קלאסו וכמנהלת הקבינט של הנשיא פור ניאסנגבה.
קריירה
בשנת 2008, בזמן שהייתה במשרד לתוכנית הפיתוח של האו"ם בבנין, ביקשו נשיא הרפובליקה פור ניאסנגבה וראש הממשלה ז'ילבר הונגבו מדוגבה טומא לנהל את התיק של השרה במשרד ראש הממשלה המופקדת על הפיתוח.
בשנת 2010, לאחר בחירתו מחדש של הנשיא פור ניאסנגבה, מונתה טומגה דוגבה לשרה לפיתוח תרבות שורשית, מלאכת הנוער והעסקת נוער בקדנציה השנייה של ז'ילבר הונגבו. היא שמרה על תפקידיה המיניסטריאלים גם בממשלה הראשונה של קווסי אהומיי-זונו בין השנים 2012–2013 והממשלה השנייה של אהומיי-זונו בשנים 2013–2015. לאחר הבחירות לנשיאות באפריל 2015, החליף קומי סלום קלאסו את אהומיי-זונו כראש ממשלה ב-5 ביוני 2015. קלאסו הקים את הקבינט שלו ב-28 ביוני 2015, בו טומגה דוגבה עדיין שמרה על המשרד לפיתוח תרבות שורשית, עבודות מלאכה, נוער ונוער.
טובא דוגבה מונתה לתפקיד ראש הממשלה ב-28 בספטמבר 2020 על ידי הנשיא פור ניאסנגבה לאחר התפטרותו של קומי סלום קלאסו.
לימון (קוסטה ריקה)
פוארטו לימון (בספרדית: Puerto Limón), או בקיצור לימון, היא בירת מחוז לימון בקוסטה ריקה. העיר נמצאת בחוף הים הקריבי, במרחק של 152 קילומטרים מבירת קוסטה ריקה סן חוסה. נמל לימון הוא הגדול והחשוב ביותר בקוסטה ריקה.
האגן איש טרונג
הַאגֶן איש טְרוֹנֶג (בגרמנית: Hagen von Tronje) הוא דמות המופיעה בשירת הניבלונגים, בה הוא מתואר כווסל של המלך גונתר משושלת בורגונד. האגן מייצג את דמותו של הווסל הנאמן נאמנות מוחלטת לאדונו, ואשר לא נוטש את אדונו גם במחיר מותו הוודאי (של הווסל). נאמנות זו, כפי שמתבטאת בהתנהגותו של האגן בשירת הניבלונגים, מכונה בשפה הגרמנית Nibelungentreue.
לימון (קוסטה ריקה)
היסטוריה
העיר נוסדה ב-1854 על ידי חוקר הארצות ממוצא גרמני פיליפ ולנטיני בעידוד ממשלת קוסטה ריקה.
האגן איש טרונג
דמותו של האגן בשירת הניבלונגים
באפוס הגרמני "שירת הניבלונגים" מצווה המלכה ברונהילדה (אשתו של גונטר) את האגן להרוג את הגיבור המיתולוגי זיגפריד, אשר חילל את כבודה. האגן, רוכש את אמונה של קרימהילדה (אשת זיגפריד ואחות המלך), וטרם יציאה למסע ציד, נודע לו ממנה על נקודת התורפה של זיגפריד - חלק אחד בגבו של הגיבור כוסה על ידי עלה תאנה, בעת שהלה רחץ בדמו של הדרקון פפניר, אותו הרג. בחלק זה של גופו, זיגפריד הגיבור אינו מוגן מפני התקפה.
לימון (קוסטה ריקה)
היסטוריה
העיר ניזוקה קשות ברעידת אדמה ב-1991.
האגן איש טרונג
דמותו של האגן בשירת הניבלונגים
בעת מסע הציד, זיגפריד נהייה צמא, ורואה מעיין סמוך למקום המצאם. האגן מציע לו לשתות ממימי המעיין, ובעת שזיגפריד כורע לשתות, האגן נועץ סכין בגבו, והורגו. לאחר הרצח, דורשת קרימהילדה לנקום ברוצח בעלה, אך גונתר מסרב לבקשת אחותו ולא מוכן לבגוד במשרתו.
לאחר זמן, קרימהילדה נישאת לאצטל, ומתכננת את הנקמה בהאגן ובבני משפחתה. היא מזמינה אותם לארצו של בעלה, כביכול על מנת ליישר את ההדורים ביניהם, והם נענים בחיוב להזמנתה. בדרכם אל ממלכתו של אצטל, מתגלה להאגן כי אם ימשיכו במסע, יבוא הקץ על כל חברי המשלחת. על אף הידיעה, הם ממשיכים בדרכם לעבר מוות ודאי, תוך קיום מצוות הנאמנות לה הם מחויבים מתוקף שבועתם הפיאודלית.
השפעות תרבותיות
היחס אל האגן השתנה עם הזמן, ובעוד בתחילה הוא נחשב לנבל שפל התוקע סכין בגב, בתקופה מאוחרת יותר, הוא נתפש דווקא כדוגמה למופת של הווסל הצייתן, שממלא את הוראות אדוניו ללא שאלות.
במאה ה-19 וראשית המאה ה-20
לאחר גילויים מחדש של כתבי "שירת הניבלונגים", בשלהי המאה ה-18 היצירה זכתה לעדנה מחודשת, אך האגן נחשב לאדם מנוול, אשר לא מהסס לנקוט באמצעים בלתי מקובלים על מנת לחסל את יריביו. לאחר מלחמת העולם הראשונה, הואשמו היהודים בכך ש"תקעו סכין בגב האומה הגרמנית", בפרפרזה על מעשהו של האגן לזיגפריד.
לימון (קוסטה ריקה)
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות פרטיות וגם קמפוס של אוניברסיטת קוסטה ריקה.
תחבורה
נמל התעופה הבינלאומי של לימון משרת את העיר, ומציע בעיקר טיסות בתוך קוסטה ריקה.
טריאנגולציה (פסיכולוגיה)
בפסיכולוגיה, המונח טריאנגולציה (שילוש), מתייחס לטקטיקה מניפולטיבית, שבה אדם אחד לא מתקשר ישירות עם האדם השני, אלא משתמש באדם שלישי כדי להעביר מסרים לאדם השני, ובכך ליצור משולש. טריאנגולציה מתייחסת גם לסוג של פיצול, שבו אדם אחד עושה מניפולציה על מערכת היחסים שבין שני אנשים אחרים, באמצעות שליטה בתקשורת ביניהם. טריאנגולציה באה לידי ביטוי גם במניפולציה המכונה הפרד ומשול או בביטוי העממי "שניים רבים, השלישי לוקח".
התפתחות הילד
בתחום הפסיכולוגיה, טריאנגולציות מהוות צעדים הכרחיים בהתפתחות של הילד, כאשר מערכת יחסים דו-צדדית, נפתחת באמצעות שילוב צד שלישי, לצורת יחסים חדשה. בשלב זה, הילד מפתח יכולות נפשיות חדשות. רעיון זה הוצג בשנת 1971 על ידי הפסיכיאטר השווייצרי, ד"ר ארנסט אבלין (Dr. Ernst L. Abelin), כדי לתאר את המעברים בתורת יחסי האובייקט הפסיכואנליטית, וביחסי הורים וילדים בגיל 18 חודשים, כ"טריאנגולציה מוקדמת". ד"ר ארנסט אבלין מציג את האם כמטפלת הראשונית והעיקרית, הנמצאת במערכת יחסים כמעט סימביוטית עם הילד, כאשר האב הוא זה ש"מפתה" את הילד לצאת לעולם, ולפיכך האב מהווה צד שלישי בקשר שבין האם לילד. מאוחר יותר פיתח אבלין 'מודל שילוש-מארגן" (organizer-and triangulation-model), ובו ניסה לבסס את ההתפתחות הנפשית של האדם לאורך חייו באמצעות שלבים שונים של טריאנגולציות.
הפסיכואנליטיקאי הגרמני הנס לאוולד פרסם בעיתון, בשנת 1951, מספר עבודות פסיכואנליטיקאיות קודמות בתחום ההתנהגות והדינמיקה הפרה-אדיפלית, ובמאמר משנת 1978, כתבה הפסיכואנליטיקאית של הילד ד"ר סלמה קרמר (Selma Kramer), שהנס לאוולד תיאר את תפקיד האב כתמיכה חיובית לילד בשלב הפרה-אדיפלי, כנגד איום "ההיבלעות מחדש" על ידי האם, ומוביל את הילד בשלב הפרה-אדיפלי להזדהות מוקדמת עם האב, כזו שמתרחשת לפני ההזדהות של התסביך האדיפלי הקלאסי. רעיון זה קשור גם לעבודתה של הפסיכואנליטיקאית מרגרט מאהלר על תהליך הספרציה-אינדיבידואציה.
נרקיסיזם
בהקשר של נרקיסיזם, טריאנגולציה מתרחשת כאשר הנרקיסיסט מנסה לשלוט בתקשורת (בזרימה, בפרשנות, בניואנסים) שבין שני אנשים אחרים או שתי קבוצות נפרדות. השליטה בתקשורת, וההכרח להעביר מסרים לצד השני באמצעות הנרקיסיסט, מחזקת את החשיבות העצמית שלו, ומהווה אספקה נרקיסיסטית. תרחישים נפוצים של טריאנגולציות נרקיסיסטיות, מתאפיינים בהורה המנסה לשלוט בתקשורת שבין שני ילדים, או בן זוג מתעלל רגשית, המנסה לשלוט בתקשורת שבין בן הזוג השני, לבין החברים שלו ובני משפחתו. הנרקיסיסט רוצה להבטיח ששאר השחקנים מתקשרים דרכו בלבד, ונשארים מבודדים, בכל סיטואציה אחרת, שאינה מערבת אותו. במקרים מסוימים, נרקיסיסטים ישתמשו בשליטה בתקשורת כדי לסכסך בין הצדדים האחרים. הם יכולים לעשות זאת על ידי האשמת-שווא של אחד מהצדדים והפיכתו לשעיר לעזאזל, האשם בבעיות שלמעשה הנרקיסיסט הוא זה אחראי להן, או שאלמלא הנרקיסיסט לא היו כלל מבשילות לכדי בעיה. לחלופין, הנרקיסיסט עלול להאשים את האחר באמירה או בחשיבה של דבר-מה פוגעני, או לשים דגש רב מדי להיבט שולי בשיחה, תוך כדי התעלמות מהקונטקסט.
הנרקיסיסט עלול להשתמש בטריאנגולציה גם כדי לשים שחקן שלישי, בינו לבין מישהו, שאתו הוא בדרך כלל מסוכסך. במקום לתקשר ישירות עם השחקן אתו הם נמצאים בסכסוך, הנרקיסיסט ישלח מסרים חיוביים, באמצעות שחקן שלישי, בניסיון להפוך את המסרים לאמינים יותר.
פרופ' רמאני דורבאסולה, מתארת את הטריאנגולציה כטקטיקה שכיחה בהתעללות נרקיסיסטית, ומאפיינת את הצד השלישי, שהנרקיסיסט מכניס לתקשורת שבינו לבין האחר, כקוף מעופף, עליו מפעיל הנרקיסיסט מניפולציות, כך שיסייעו לו לבודד את הקורבן, או לחלופין, יפעילו עליו לחץ לפעול כרצונו של הנרקיסיסט.
משפחה
בטיפול משפחתי, המונח טריאנגולציה קשור באופן הדוק ביותר לעבודתו של מאריי ביון. מאריי ביון הציע תיאוריה לפיה המערכת הרגשית של שני אנשים אינה יציבה, משום שתחת לחץ היא יוצרת טריאנגולציה. בטריאנגולציה המשפחתית, האדם השלישי יכול לשמש תחליף לתקשורת ישירה, או לשמש כשליח להעברת מסרים לצד אחד בלבד. בדרך כלל, תקשורת מסוג זה מביעה אי שביעות רצון. למשל, במשפחה לא-מתפקדת, בה אחד ההורים הוא אלכוהוליסט, ההורה שאינו שותה יכול להביע באוזני הילד את אי שביעות רצונו מההורה השותה. מצב כזה גורם לכך שהילד הופך למעורב בדיון כיצד לפתור את בעיית ההורה האלכוהוליסט. לפעמים, הילד נמצא בקשר אינטימי עם ההורה, על מנת למלא את תפקידו של הצד השלישי, הבלתי מתפקד, ובכך ליצור טריאנגולציה לא-בריאה עם הוריו. לחלופין, הילד עלול לפנות אל ההורה האלכוהוליסט ולהעביר את מה שנאמר לו. במקרים אלה, הילד עלול להידחק לתפקיד של "בן-זוג פונדקאי". הסיבה לכך היא ששני ההורים אינם מתפקדים, ובמקום לתקשר ישירות זה עם זה, הם משתמשים בילד. לפעמים, מצב כזה מתרחש משום שזה לא בטוח לפנות ישירות לאדם עצמו ולדון בחששות לגביו, במיוחד אם הוא אלכוהוליסט ו/או פוגעני.
בטריאנגולציה משפחתית, השניים שעשו יחדיו ברית, מסתכנים ביצירת מערכת יחסים תלותית, המכונה גם תלות שיתופית (Codependency).
טריאנגולציה פרוורטית
השילוש הפרוורטי תואר לראשונה בשנת 1977 על ידי ג'יי היילי, כשילוש, שבו שני אנשים, הנמצאים ברמות היררכיות או דורות שונות, יוצרים קואליציה נגד אדם שלישי (למשל, ברית סמויה בין הורה לילד, שמטרתה לערער על הסמכות ולהפחית את כוחו של ההורה השני). השילוש הפרוורטי נדון רבות בספרות המקצועית,  כאשר וילפרד ביון כינה אותו השילוש הפתולוגי, ואילו סלבדור מינושין כינה אותו השילוש הנוקשה.
קואליציה בין-דורית
לדוגמה, הורה וילד יכולים להקים קואליציה בין-דורית, כנגד ההורה השני, אך לא להודות בכך, כאשר קואליציות מסוג זה ידועות כמזיקים לילדים.
מרחב עם
מֶרְחַב עַם הוא יישוב קהילתי דתי בנגב, בין שדה בוקר לירוחם. היישוב משתייך למועצה אזורית רמת נגב.
תנועת אור יזמה את הקמת היישוב שעלה לקרקע בט"ו בחשוון ה'תשס"ב (1 בנובמבר 2001).
שם היישוב
שם היישוב בא בהשראת המרחבים הגדולים שבהם שוכן היישוב, וכן על שמו של השר רחבעם זאבי שביום הבאתו לקבורה החלו עבודות הפיתוח להקמת היישוב.
שמו הראשון של היישוב היה "חלוקים", על פי החלטת הממשלה בשל סמיכותו לרכס חלוקים ולנחל הרועה שבעבר נקרא נחל חלוקים.
דמוגרפיה
הגרעין המייסד של היישוב כלל חמש משפחות ורווק אחד.
ביישוב מתגוררות כיום מעל 100 משפחות דתיות וביחד עם הילדים היישוב מונה מעל 500 נפשות. תוכנית המתאר של היישוב מיועדת ל-500 משפחות. ביישוב ישנן שלוש שכונות:
חינוך ותעסוקה
ביישוב פועלים מעונות יום וגני ילדים, בית הספר היסודי הוא בית הספר הדתי האזורי "נגב סיני" ברמת נגב.
ביישוב קיים סניף של תנועת הנוער בני עקיבא וסניף של תנועת הנוער עוז (לילדי כיתות א-ג) ומתקיימת מסגרת של חוג "תלמוד תורה" לילדים.
כיישוב קהילתי ולא חקלאי רוב התושבים עובדים מחוץ ליישוב בעיקר בערים הסמוכות באר שבע ודימונה.
ביישוב מכולת, חאן אירוח גדול, צימרים משפחתיים ומגוון עסקים קטנים.
רב היישוב (החל מה'תשע"ז) הוא הרב גד אלואי.
אנה קארנינה (סרט, 1935)
אנה קארנינה (באנגלית: Anna Karenina) הוא סרט משנת 1935 בהפקת מטרו גולדווין מאייר, עיבוד לרומן באותו שם מאת לב טולסטוי. את הסרט ביים קלארנס בראון, ומככבים בו גרטה גרבו, פרדריק מארץ', בזיל רת'בון ומורין או'סאליבן. לרומן נוצרו מספר עיבודים קולנועיים נוספים.
הקרנת הבכורה של הסרט בניו יורק הייתה בתיאטרון קפיטול, שבו הוקרנו הפקות יוקרתיות רבות של MGM. הכנסות הסרט היו 2,304,000$. הוא זכה בגביע מוסוליני בפסטיבל הסרטים של ונציה. גרטה גרבו זכתה בפרס חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה כאנה. הסרט דורג במקום ה-42 ברשימת "AFI's 100 Years...100 Passions" של מכון הסרטים האמריקאי.
תקציר העלילה
אנה קארנינה (גרטה גרבו) נשואה לאיש המוסדות השלטוניים קארנין (בזיל רת'בון). בעוד היא מנסה לשכנע את אחיה סטיבה (רג'ינלד אוון) לוותר על חיי הוללות, היא בעצמה מתאהבת בקצין צעיר ונאה, הרוזן ורונסקי (פרדריק מארץ'). הרומן הבלתי זהיר שלהם הורסים את נישואיה ואת מעמדה בחברה הרוסית. נמנע ממנה גם לראות את בנה הקטן סרגיי (פרדי ברת'ולומיו). התוצאות הן הרות אסון.
קבלה וביקורת
ב-1935 כתב גרהם גרין בעיתון הספקטייטור על הופעתה של גרבו, וציין ש. עוד אמר שהפאתוס במשחקה של גרבו בסרט מאפיל על משחקם של שחקני המשנה פרט לזה של לבזיל רת'בון.
בשנת 2002 דורג הסרט במקום ה-42 ברשימת הסרטים "AFI's 100 Years...100 Passions" של מכון הסרטים האמריקאי.
מוחמד קמארה (כדורגלן ליברי)
מוחמד קסלי "קקה" קמארה (באנגלית: Mohammed Kesselly "Keka" Kamara; נולד ב-31 באוקטובר 1997 בסינקור שבליבריה) הוא כדורגלן ליברי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת הפועל חיפה מליגת העל בכדורגל.
קריירת מועדונים
קמארה נולד בליבריה ובגיל 19 עבר לארצות הברית לשחק בליגת המכללות במדי אפאצ'ה במדיה שיחק שנתיים וכבש 70 שערים. בשנת הצטרף לברוינס, ממנה עבר לאטלנטה סילברבקס בליגת העל הלאומית של ארצות הברית, שם כבש תשעה שערים ב-14 הופעות.
ב-2 באוגוסט 2019 קמארה חזר לאמריקה וחתם בלוס אנג'לס גלאקסי ב'.
ב-1 באוקטובר 2020 חתם במנמנספור מהליגה הטורקית השנייה בה שיחק שנתיים למעט הפוגה קצרה באסטנה.
ב-23 בספטמבר 2022 הצטרף להפועל חיפה מליגת העל. ב-1 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בתיקו 1-1 נגד עירוני קריית שמונה.
ונדה קלאף
ביוגרפיה
נולדה בגדנסק, שהייתה אז תחת שליטת העיר החופשית דנציג, בשם ונדה קלצינסקי (Wanda Kalacinski) להורים גרמנים. בשנת 1941 שינתה את שם משפחתה לקלדן (Kalden).
היא סיימה את לימודיה בשנת 1938 והחלה לעבוד במפעל לריבה.
בשנת 1942 נישאה לווילי קלאף (גרמנית: Willy Klaff) והפכה לעקרת בית. לאחר מכן החלה לעבוד כמפעילת חשמלית.
בשנת 1944 התגייסה למחנה הריכוז שטוטהוף, בעקבות גיוס נרחב של האס אס, ולאחר מכן הוצבה במחנה משני רוסישין (Russoschin) ששכן בשטוטהוף. שם נחשבה לשומרת סדיסטית שהתעללה במספר רב של אסירים. בתחילת 1945, עם התקרבות כוחות הצבא האדום לשטחי הרייך השלישי, נמלטה מן המחנה.
חלתה בטיפוס הבהרות ואושפזה בבית חולים בגדנסק. שם נעצרה על ידי המשטרה הפולנית ב-11 ביוני 1945.
ב-31 במאי 1946 הועמדה לדין בחלק הראשון של משפט שטוטהוף יחד עם גרדה שטיינהוף, ג'ני-ונדה ברקמן, אליזבת בקר והרנה ביילדרדט, חמש נשות אס אס לשעבר ששירתו איתה במחנה, ועוד כמה קאפואים.
על פי עדויות הנוכחים באולם היא ישבה על ספסל הנאשמים לצד גרדה שטיינהוף וג'ני-ונדה ברקמן כשהן מצחקקות בזמן הקראת העדויות על מעלליהן במחנה. במהלך המשפט אמרה:.
הוצאה להורג
ב-4 ביולי 1946 הוצאה להורג בתליה תוך שנשמטה מתא מטען של משאית, בהוצאה פומבית להורג שנערכה וזכתה לסיקור תקשורתי נרחב, יחד עם גרדה שטיינהוף, ג'ני-ונדה ברקמן, אליזבת בקר ושמונה אנשי אס אס וקאפו נוספים שהורשעו במשפט שטוטהוף.
התחדשות עירונית
התחדשות עירונית היא שם כללי לתהליך התערבות באזור עירוני ריק או מדורדר ברמה כלשהי מבחינה פיזית, חברתית או כלכלית. במהלך ההתערבות האזור מתחדש והופך לרקמה עירונית פעילה. בישראל, בעשור השני של המאה ה-21, הורחב השימוש במונח. כדי לתאר תהליכים של פינוי-בינוי במרכזי הערים הוותיקות.
ערים הן מרחבים המשתנים כל העת באופן פיזי, תרבותי, פוליטי וכלכלי. תהליכים של התיישנות או השתנות במרחב העירוני משקפים את השינויים החברתיים של התקופה. התחדשות עירונית היא ניסיון להפוך את תהליך ההתיישנות, הקיפאון או הדרדור של אזורים עירוניים באמצעות שיפור ושדרוג מערך התשתיות, המגורים וחיזוק הכלכלה המקומית ולהביא לשינוי במרחב העירוני הקיים.
תהליכי התחדשות עירונית אינם חפים מאינטרסים כלכליים, חברתיים ופוליטיים, שכן הם יוצרים העלאת ערך של מקום עירוני קיים באמצעות תמריצים כלכליים (ליזמים וחברות) בצורה של תוספת בנייה למגורים והוספת שימושי קרקע. אלו מניעים לעיתים קרובות משיכה של אוכלוסייה חדשה, לעיתים על חשבון האוכלוסייה הישנה, בתהליך שנקרא ג'נטריפיקציה.
רקע היסטורי
באירופה של המאה ה-19 הוחל יישום עקרונות של התחדשות עירונית, תוך סילוק שכונות עוני וכן שיפור תנאי מגורים של אוכלוסיות חלשות, אשר תכליתן הכללית היא חיזוק המרקם העירוני שנפגע כתוצאה מקיומו של אזור עוני. לדוגמה, באנגליה, גרמה המהפכה התעשייתית לבניית ערים באופן מואץ ולכניסת אנשים רבים לתוך הערים, בעיקר בחיפוש אחר פרנסה. בעקבות כניסה של אנשים בכמות גדולה לתוך הערים, נוצר חוסר בתשתיות מגורים; מעמד הפועלים הנמוך, אשר סבל עוני וחרפה, חי בתנאי תברואה קשים, שהביאו גם להתפרצות של מחלות. מהות עקרון ההתחדשות העירונית באנגליה בא לפתור את בעיית התברואה ותנאי החיים הקשים בהם חיו התושבים בשכונות העוני, ויציקת תוכן ערכי אנושי לתוך האוכלוסייה על ידי שיכונה במגורים נאותים יותר.
התחדשות עירונית החלה להתרחש במדינות המפותחות בשלהי המאה ה-19 והגיעה לשיאה במחצית המאה ה-20, בעיקר בצורת בנייה מחדש (פינוי בינוי של היום). גישה זו הטביעה חותם על תצורתו של הנוף העירוני המודרני בערים רבות ברחבי העולם. משנות ה-30 ועד שנות ה-70 הדרך הנפוצה להתחדשות עירונית הייתה פינוי אזורים ישנים ומוזנחים ובנייתם מחדש; סיבה עיקרית לכך הייתה התמודדות עם ההרס שנגרם כתוצאה ממלחמת העולם השנייה, אך גם ביסוד התוכניות האלו עומדת ההנחה ששכונות מצוקה הן מפגע חברתי וסביבתי, וכי היעלמותן תביא לשינויים חברתיים ולשגשוג אזורי. במהלך השנים נמתחה ביקורת על תוכניות פינוי בינוי, בטענה שהן לא פתרו מצוקות חברתיות אלא רק העתיקו את האנשים לאזורים אחרים בערים. במקרים רבים תוכניות אלו הקטינו את מלאי הדירות המתאימות לאוכלוסייה החלשה וגרמו לעליית מחירי הדירות בעיר.
החל משנות -70 חל שינוי באסטרטגיות ההתערות של ממשלות ורשויות בהתחדשות העירונית, שינוי שנבע מכישלון תוכניות פינוי-בינוי, לצד הידע שנצבר על אודות תהליכים חברתיים שונים. כמו כן, עלתה המודעות לצורך בחיזוק תושבי השכונות אזורי המצוקה עצמם ולא באמצעות פינויים למקומות אחרים. האסטרטגיות החדשות מדגישות את ההתערבות הרב-תחומיות בשכונה המתייחסת לכמה היבטים: הצד הפיזי של המבנים, תעסוקה לתושבים, ושירותים ציבוריים בשכונה
מגמות בהתחדשות עירונית
ישנן גישות שונות לדרכים בהן ניתן ליישם התחדשות עירונית:
התחדשות עירונית בישראל
יוזמות ממשלתיות להתחדשות עירונית בישראל החלו בשנות השישים. בשנת 1960 הוקמה חברת אחוזות החוף במטרה לפתח את שכונת מנשייה על גבול תל אביב יפו כאזור עסקים. בשנת 1961 הוקמה החברה לפיתוח יפו העתיקה על ידי ממשלת ישראל ועיריית תל אביב-יפו, במטרה לשקם את יפו העתיקה, אזור שבאותה עת היה מוכה זנות ופעילות עבריינית. בשנות ה-60, ביוזמה של הקבלן אריה פילץ, הוקם בתל אביב במקום צריפי שכונת "נורדיה" שפונתה ה"דיזנגוף סנטר".
בשנת 1966 הוקמה החברה לפיתוח מזרח ירושלים במטרה לפתח ולשקם את אזור מזרח ירושלים דאז; אזור שכונות ימין משה, משכנות שאננים ומתחם חוצות היוצר, בגבול שביתת הנשק עם ממלכת ירדן (קו התפר העירוני שחצה את העיר בין 1948 ל-1967). שניזקו בזמן מלחמת העצמאות. בשנת 1968 הוקמה החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים ובשנת 1972 חברת קרתא - חברה לפיתוח מרכז ירושלים שהוקמה למטרות חידוש, שיקום ופיתוח אזור ממילא וסביבתו.
הפרויקט לשיקום שכונות
באוקטובר 1977, הכריזה ממשלת ישראל השמונה עשרה על פרויקט שיקום שכונות לפתרון מצוקת הדיור בישראל תוך חמש שנים, והנחתה את משרד השיכון להכין תוכנית מפורטת לביצוע. עלות המיזם הוערכה ב-1.2 מיליארד דולרים, חלק מהסכום מתרומות יהודים בעולם באותו חודש פרסם משרד השיכון תוכנית לשיקום 160 שכונות, כולל שתי שכונות עם אחוז גבוה של אוכלוסייה ערבית. התוכנית שמה דגש על בנייה ושיקום, אך כללה גם תוכניות חינוכיות וחברתיות.
לפרויקט היו שתי מטרות עיקריות: צמצום פערים חברתיים-כלכליים בחברה הישראלית וייצוב השכונות ומניעת הידרדרותן בעתיד. בשנת 1977 הוכרז הפרויקט כפרויקט לאומי, הוגדרו מחדש מטרותיו ועקרונותיו והיקפו גדל במידה רבה. התוכנית הראשונית כללה גם תוכניות לפינוי שכונות והעברת תושביהם.
פינוי בינוי שכונות עוני
כחלק מהגדרת תפקידן, נקבע כי עליהן לאתר אזורי שכונות מצוקה, לפנותם מתושבים ומבניינים ולדאוג למגורים חלופיים עבור המפונים. בשנת 1963 פורסם על ידי שר השיכון, יוסף אלמוגי, מסמך ממשלתי בנושא "תוכנית לבינוי ופינוי משכנות העוני בישראל". התוכנית הציעה פתרון מקיף וכולל בקנה מידה ארצי לטיפול ומיגור בשכונות העוני על בעיותיהן השונות. מטרת התכנית הייתה השבחת ערכי הקרקעות העירוניות המרכזיות, הבנויות בבנייה רעועה וצפיפות דלילה, תוך יצירת חידוש עירוני ושיפור תנאי הדיור לתושבים.
זמן קצר לאחר הקמת המשרד לבינוי ושיכון העבירה הממשלה את חוק בינוי ופינוי של אזורי שיקום, ה'תשכ"ה-1965 שנחקק בעקבות מסקנות ועדת אלמוגי. על פי החוק, הוקמה "הרשות לבינוי ופינוי אזורי שיקום" שתפקידה היה לטפל במצוקת הדיור ברחבי ישראל, וניתנו לה סמכויות לפנות שכונות עוני בכפייה, ללא הסכמת תושביהן. הרשות נכשלה במשימתה ופורקה בשנת 1975.
העיר התחתית, חיפה
בעשור האחרון העיר התחתית בחיפה נהנתה מתנופת פיתוח ושיקום תשתיות. נכון ל-2015, היו יותר מ-50 פרויקטים מצויים בהליכי בנייה בשלבים שונים. לפי מינהלת העיר התחתית, עד לפני שנות ה-80 של המאה ה-20 היה האזור מקום הומה אדם, מסחר, תעסוקה, תרבות ובילוי. אך סגירת שער פלמר מהנמל, לצד התפתחות הכרמל והקניונים, הביאו להתדרדרות אזור זה. בעלי עסקים ודיירים החלו לעזוב, ונותרו באזור בעיקר אלו שלא הייתה להם ברירה אחרת. עיריית חיפה שמה לעצמה למטרה "להחזיר עטרה ליושנה" בעיר התחתית, ולהשיב אותה לשמש כמרכז עסקים עירוני, שוקק וחי. תחילה, קבעה העירייה כי ההתחדשות העירונית תהיה מושתתת על פעילות אקדמית וסטודנטיאלית, והשקיעה מאמצים בהקמת "קמפוס הנמל" של אוניברסיטת חיפה וכן מכללות נוספות בעיר התחתית. בתוך הקמפוס הוקמו גם מעונות סטודנטים, שהביאו כ-1,800 סטודנטים להתגורר בעיר התחתית. בהמשך השקיעה העירייה באירועי תרבות ובשיפור התשתיות.
זכויות דיירים
תחום ההתחדשות העירונית בישראל, בעיקר פרויקטים של פינוי בינוי ותמ"א 38, הוא תחום חדש יחסית. דיירים ובעלי דירות במתחמים שנחשבים מתאימים לביצוע פרויקטים כאלו הם בדרך כלל אוכלוסייה חלשה, אנשים שאין להם יכולת לגור במקום מפותח יותר.
לכן, כאשר יזם כלשהו או כשהרשות המקומית (העירייה בדרך כלל) מחליטים להניע פרויקט כזה, בעלי הדירות נשארים חשופים לניצול חוסר הידע שלהם והעדר הכוח. החוק גם מאפשר ליזמים להתקדם עם הפרויקט, אם יש להם רוב של חתימות מדיירי הבניין ודייר שמתנגד לפינוי, אך הוא בעמדת מיעוט, חשוף לתביעה משפטית מצד הדיירים האחרים שהזכות הקניינית שלהם נפגעת כתוצאה מההתנגדות של אותו דייר ומניעת שדרוג הנכס שלהם וטיפוח האזור כולו.
עם השנים, ההתחדשות העירונית הפכה לכלי יעיל להתמודדות עם בעיית יוקר המחיה והמחסור ההולך וגובר בשטחים ריקים לבנייה חדשה בערים בישראל. במקום לבנות בשטח חדש אך מרוחק ממרכז העיר, מפנים דיירים מבתיהם ובונים במקומם בנייני דירות גבוהים יותר, חדישים יותר, העומדים בתקנים החדשים להתמודדות עם מצבים ביטחוניים (ממ"ד) ורעידות אדמה.
הדיירים שמפונים, מקבלים בתמורה דירה חדשה בבניין החדש שייבנה, הכולל ממ"ד ולעיתים חניה פרטית ושלל הטבות נוספות מהיזם, תלוי במשא ומתן שקיימו עמו בטרם החל הפרויקט.
ממשלת ישראל החליטה להסדיר את תחום ההתחדשות העירונית, כדי לייעל את התהליך ולהסיר חסמים ביורוקרטיים. בין יתר המטרות, ישנה גם זו של הגנה על הדיירים מפני שרלטנים (מאכערים) שמנסים להתעשר על חשבון זכויותיהם של בעלי הדירות באמצעות "מכירת חתימות" ליזמים המעוניינים להתחיל לפעול, תוך מתן תמורה נמוכה ככל האפשר לדיירים. לעיתים המאכער/ים בא/ים מתוך דיירי הבניין עצמו, במטרה למקסם תמורה עבור עצמם ללא ידיעת דיירים אחרים.
משרד השיכון פרסם לציבור את המדריך לדיירים לעקרונות התקשרות עם יזם בפרויקטים של פינוי בינוי. בנוסף, הוקמה בכנסת ישראל וועדה מיוחדת לדיון בהצעת חוק ממשלתית להקמת רשות לאומית להתחדשות עירונית. הדיונים בהצעת החוק הסתיימו ב-2016.
אופן התהליך
קיימות דרכים שונות בהן מתבצע התהליך. לעיתים הוא קורה באופן טבעי, ולעיתים ביוזמה של רשות ציבורית או גוף פרטי יזמי. מכנה משותף לרוב תהליכי ההתחדשות הוא עלייה באינטנסיביות של השימוש בקרקע, דרך ציפוף מכוון או טבעי של השימושים.
לקריאה נוספת
● Chris Couch, Urban Renewal: Theory and Practice, Palgrave, London,1990
● Roberts, Peter; Sykes, Hugh & Granger, Rachel, Handbook for Urban Regeneration, Sage, 2000
שמואל מיקוניס
שמואל מִיקוּנִיס (10 באוגוסט 1903 – 20 במאי 1982, כ"ז באייר תשמ"ב) היה פוליטיקאי ישראלי ואחד מהמנהיגים הקומוניסטים היהודים הבולטים בישראל. הוא שימש מזכיר כללי למפלגה הקומוניסטית הישראלית, והיה חבר הכנסת מטעמה.
קורות חיים
מיקוניס נולד בעיירה פולונה שבפלך פודוליה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (במחוז חמלניצקי של אוקראינה), למשפחה חסידית, וקיבל חינוך יהודי מסורתי בתלמוד תורה. הוא היה פעיל בהסתדרות הגימנזיסטים הציונים ובתנועת "החלוץ", ועם גרעין של תנועה זאת עלה לארץ ישראל בשנת 1921. שניים מאחיו נשארו בברית המועצות ונרצחו בתקופת שלטונו של סטלין.
בארץ עבד תחילה כפועל בפרדסי אייזנברג ברחובות, ולאחר מכן עבר להתגורר בתל אביב והתפרנס מעבודות שונות - ביניהן: סבלות, תיקוני מרצפות דרכים והנחת מסילות ברזל. תוך כדי עבודתו החל בקריירה אמנותית כשחקן בתיאטרון "האוהל" ונמנה עם גרעין המייסדים שלו. בשנים 1925–1930 הוא שימש כשחקן וכמזכיר המועצה האמנותית של התיאטרון. הוא סבר כי התיאטרון צריך להיות תיאטרון של פועלים, לכן במקביל לעיסוקו האמנותי בשעות הערב, המשיך לעבוד במשך היום כפועל במחלקת הניקיון של עיריית תל אביב. לאחר שעזב את התיאטרון נסע לצרפת לצורך לימודים בפוליטכניקום שבסופם הוסמך להנדסה ועם חזרתו מצא עבודה כמהנדס בחברת הנפט "של" בשנים 1933–1945. בתפקיד זה הקים עבור הבריטים בסיסי צבא וכבישים בנגב. כביש 211 לניצנה היה מוכר ככביש מיקוניס בגלל השתתפותו בסלילתו.
הצטרף לשורות המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ). ב-1939 היה מזכיר הוועד המרכזי של המפלגה, ומונה לעורך עיתון המפלגה "קול העם". כאשר פורק הקומינטרן ב-1943 והפק"פ השתחררה משליטתה של מוסקבה, פעל כנגד מזכ"ל המפלגה רדואן אל-חילו והקו הערבי-לאומני שהוביל במפלגה – מה שהביא לבסוף לפילוג הפק"פ, כאשר החברים הערבים עזבו את המפלגה והקימו את הליגה לשחרור לאומי. כשנה לאחר הפילוג הצליח מיקוניס לייצב את המפלגה ולהפוך למנהיגה. ב-1944 היה חבר אספת הנבחרים, מזכ"ל מק"י (המפלגה הקומוניסטית הישראלית) בשנים 1947–1974, וכן חבר מועצת העם ומועצת המדינה הזמנית.
בשנת 1947 ייצג את מפלגתו בוועידת לונדון - ועידה של כל המפלגות הקומוניסטיות באימפריה הבריטית - ודרש הכרה בזכויותיו הלאומיות של היישוב היהודי על ידי הקמת מדינה דו-לאומית בארץ ישראל והתרת עלייה יהודית לארץ ישראל. על עמדה זאת זכה להתקפה חריפה מצד אמיל חביבי, נציג הליגה לשחרור לאומי, שגרס כי ליישוב היהודי לא מגיעות כל זכויות לאומיות ודגל במדינה ערבית שבה ליהודים יהיו זכויות אזרח שוות. הוועידה הלכה לכיוון דעתו שהצהירה שעל חלק מהפליטים היהודים להיקלט בארץ ישראל, אולם בכל שאר הדברים קיבלה את עמדתו של חביבי, על אף שההחלטה הפכה לחסרת משמעות עם נאום אנדריי גרומיקו באו"ם בזכות חלוקת הארץ לשתי מדינות שבועות מעטים לאחר סגירת הוועידה.
בשנת 1949 נבחר לכנסת מטעם מק"י, וכיהן כחבר כנסת עד לסיום ימי הכנסת השישית בשנת 1969. בשנת 1965 כתב מאמר שפורסם בעיתון המפלגה "קול העם" שיצא נגד נאום שטנה שנשא מנהיג אלג'יריה אחמד בן-בלה בשעה שקיבל את פרס לנין לשלום, ובו קרא להשמדת ישראל. עיתון המפלגה בערבית "אל-איתיחאד" סירב להדפיס תרגום של המאמר, מה שתרם למתחים הפנימיים במפלגה, אשר הביאו לפילוג באותה שנה בין סיעת הרוב בראשות מיקוניס ומשה סנה, שדגלו בקו עצמאי וביקורתי ביחס לעמדות האנטי-ישראליות של ברית המועצות, לבין מאיר וילנר, שדגל בקו שהביע נאמנות עיוורת לברית המועצות והקים את רק"ח, שאותה הוקיע מיקוניס כתנועה לאומנית ערבית והשווה אותה לליגה לשחרור לאומי שתמכה במופתי אמין אל-חוסייני בזמן מלחמת העצמאות.
לימון (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
שמואל מיקוניס
קורות חיים
בעקבות הפילוג איבדה מק"י את רוב מצביעיה, שעברו לרק"ח, ובבחירות לכנסת השישית זכתה מק"י רק במנדט אחד, ומיקוניס היווה סיעת יחיד בכנסת. מעמדו במפלגה נחלש עם הזמן, עם התחזקות מעמדו של משה סנה; בבחירות לכנסת השביעית הוצב מיקוניס במקום השני ברשימת מק"י, לאחר משה סנה, ומכיוון שהרשימה זכתה רק במנדט אחד איבד את מושבו. הוא נכנס רק כשנתיים וחצי לאחר תחילת כהונתה, לאחר פטירתו של סנה ב-1 במרץ 1972, וכיהן בה כשנתיים. לקראת סוף ימי הכנסת השביעית הקים עם תנועת תכלת-אדום בראשות מאיר פעיל את מפלגת מוקד כסיעת יחיד בפרלמנט. בבחירות לכנסת השמינית קיבלה המפלגה רק מנדט אחד, ומיקוניס, שהיה במקום השני ברשימה, שוב נשאר מחוץ לכנסת.
לימון (פירושונים)
ראו גם
}}
שמואל מיקוניס
קורות חיים
בשנת 1974 התפטר מיקוניס מתפקידו כמזכ"ל מק"י מאחר שלטענתו המפלגה התקרבה יותר מדי לציונות. הוא הצטרף לאק"י, שהקימה אסתר וילנסקה שנים מספר לפני כן לאחר שפרשה ממק"י מאותה סיבה.
שמואל מיקוניס נפטר ב-20 במאי 1982, בגיל 78, ונקבר בבית העלמין הדרום.
נקרא על שמו רחוב בעיר תל אביב.
Landy
Landy היא קונבנציה בברידג' שבאמצעותה ניתן להראות חמישה קלפים בכל אחת מסדרות המייג'ור לאחר הכרזת 1NT של שחקן יריב. הקונבנציה נהגתה ופותחה על ידי שחקן הברידג' האמריקאי Alvin Landy ולכן קרויה על שמו. קונבנציה זו היא הראשונה שהומצאה כהתערבות לאחר הכרזת 1NT של שחקן יריב ואחת הקונבנציות הראשונות בברידג'.
אופן ההכרזה
הכרזת 2 מתארת יד שבה חמישה קלפים בסדרת ה וחמישה קלפים בסרת ה. שותפו של מכריז הכרזה על פי קונבנציית Landy, מכריז את סדרת המייג'ור הארוכה שלו או 2 כאשר שתי הסדרות באורך שווה.
התנאים הנדרשים להכרזה על פי קונבנציית Landy הם:
Extended Landy
הרחבה של הקונבנציה למצבים בהם שחקן יריב פתח בגובה 1 בסדרה ובהכרזתו השנייה הכריז 1NT. ההרחבה הוצעה על ידי Ira Rubin בשנת 1947. כל למשל אחרי ששחקן יריב פתח 1 שותפו הכריז 1 והפותח הכריז 1NT, הכרזת 2, מראה יד חלשה עם חמישה קלפים לפחות בכל אחת מסדרות המייג'ור.
Multi-Landy
זו הרחבה של קונבנציית Landy למצבים נוספים. משמעות הכרזת 2 זהה למשמעות ההכרזה בקונבנציית Landy המקורית. הכרזות נוספות לאחר 1NT, הנכללות ב Multi-Landy הן:
Multi-Landy אחרי פתיחה של השותף והכרזת 1NT של היריב
סטיב רובינסון הרחיב את Multi-Landy גם למצבים בהם שחקן פותח והיריב שאחריו הכריז 1NT. . תשובות שותפו של הפותח דומות להכרזות התערבות של Multi-Landy מבחינת מבנה היד, על פי הפירוט הבא:
מבצע קה
מבצע קה (ביפנית: ケ号作戦) היה מבצע נסיגה של כוחות האימפריה היפנית מהאי גוודלקנל שבאיי שלמה, שנערך בין 14 בינואר ל-7 בפברואר 1943, והיה חלק מקרב גוודלקנל במלחמת העולם השנייה. הנסיגה הייתה מבצע משולב של הצי הקיסרי היפני והצבא היפני הקיסרי, ובראשו עמדו אדמירל איסורוקו יממוטו וגנרל היטושי איממורה.
היפנים החליטו לסגת מגוודלקנל בשל מספר סיבות: ראשית, כל ניסיונותיהם לכבוש מחדש את שדה התעופה שדה הנדרסון, בו השתמש כוח האוויר של בעלות הברית, נכשלו במחיר אבדות רבות. בנוסף, החיילים היפנים על האי סבלו מתת-תזונה ומתו בקצב גבוה מרעב וממחלות טרופיות, דוגמת מלריה ודיזנטריה, בשל היעדר טיפול רפואי. גם כוחות הצי הקיסרי באזור ספגו אבדות רבות כשניסו להביא אספקה ותגבורות לחיילים באי, וברבות מהפעמים לא הגיעה האספקה לחוף. אבדות אלה, בצירוף המשאבים שנדרשו ליפנים כדי לכבוש את האי מחדש, הפכו לבעיה אסטרטגית משמעותית, ואף השפיעו על זירות לחימה אחרות, ולפיכך הוחלט לנטוש את האי.
מבצע קה התחיל ב-14 בינואר עם הנחתת גדוד שתפקידו לשמש משמר מאסף עבור הכוחות המתפנים. במקביל, פתח הצי הקיסרי במבצע להשבת העליונות האווירית באיי שלמה לידי היפני, ובמהלכו טיבעו מטוסים יפנים סיירת אמריקנית בקרב האי רנל, ויומיים לאחר מכן טיבעו גם משחתת. הנסיגה עצמה התבצעה ב-1, ב-4, וב-7 בפברואר, מבלי שבעלות הברית ניסו להפריע לתהליך.
בסך הכול עזבו כמעט 11,000 חיילים יפנים את גוודלקנל על גבי משחתות, וב-9 בפברואר הכריזו בעלות הברית על הכיבוש הסופי של האי, לאחר שישה חודשי קרב.
המערכה בגוודלקנל
ב-7 באוגוסט 1942 נחתו כוחות בעלות הברית בגוודלקנל, באי טולאגי ובאיי פלורידה שבאיי שלמה. מטרת הנחיתות הייתה כיבוש האיים ומניעת השימוש בהם בידי היפנים לשיבוש קווי השיט והתקשורת בין ארצות הברית ואוסטרליה, וכן כיבוש אי שיהווה נקודת פתיחה לכיבוש איי שלמה, שנועדה להגן על אגפן של בעלות הברית שהתקדמו צפונה בגינאה החדשה. הנחיתה פתחה מערכה שנמשכה שישה חודשים.
היפנים לא היו מוכנים להגעת בעלות הברית, ולכן צלחו הנחיתות בטולאגי ובסביבותיו, והנחתים האמריקנים כבשו את שדה התעופה שהקימו היפנים בגוודלקנל עד שעות הערב, 8 באוגוסט. ב-20 באוגוסט נחתו בשדה הנדרסון המטוסים הראשונים של כוח האוויר של גוודלקנל, שנקרא כוח אוויר קקטוס, על שום שם הקוד שנתנו בעלות הברית לגוודלקנל. על פני החודשיים הבאים שלחו בעלות הברית תגבורות לאי, ובחודש דצמבר היו באי מעל 20,000 נחתים.
בשל האיום ממטוסי כוח אוויר קקטוס, לא יכלו היפנים להשתמש בספינות תובלה איטיות כדי להוביל תגבורות לגוודלקנל, ולכן החלו להשתמש בסיירות ובמשחתות במקום. אוניות אלה היו מהירות דיו כדי להפליג מהבסיס היפני באיי שורטלנד שבאיי שלמה המערביים לגוודלקנל ובחזרה בתוך לילה אחד, בנתיב שכונה "החריץ" ("The Slot"), וכך נמנעו מלחשוף עצמן להתקפת מטוסי בעלות הברית, שלא פעלו בלילות. עם זאת, במשחתות לא היה די מקום כדי לשאת ציוד כבד, כלי רכב, ארטילריה ואספקה, והחיילים נאלצו לצד לקרב עם ציוד קל וכל אספקה שיכלו לשאת עליהם בלבד. משימות הפלגה מהירות אלה במורד איי שלמה ולגוודלקנל וחזרה זכו לכינוי טוקיו אקספרס על ידי חיילי בעלות הברית, ו"תחבורת עכברושים" בפי היפנים.
הצבא היפני הקיסרי ניסה לכבוש את שדה הנדרסון לראשונה ב-21 באוגוסט בקרב טנרו, בשנית ב-12–14 בספטמבר בקרב רכס אדסון, ופעם נוספת ב-23 עד 26 באוקטובר בקרב על שדה הנדרסון, אך כל הניסיונות נכשלו במחיר אבדות רבות, והיפנים נאלצו לסגת מערבית למטניקאו. גם ניסיון נוסף להוביל אספקה ותגבורות לארמייה ה-17 נכשל בקרב הימי על גוודלקנל, ב-12–15 בנובמבר, והיפנים נאלצו לוותר על מתקפה נוספת על שדה הנדרסון.
באמצע נובמבר תקפו בעלות הברית את היפנים בבונה ובגונה שבגינאה החדשה, ושינו את התוכנית היפנית. מפקד הצי היפני המשולב, אדמירל איסורוקו יממוטו ראה בהתקדמות בעלות הברית בגינאה החדשה איום גדול יותר לאימפריה היפנית מאשר הנוכחות הצבאית שלהן בדרום איי שלמה, ולכן החל מטה הצי המשולב לתכנן את נטישת גוודלקנל והעברת המשאבים לגינאה החדשה.
בראשית דצמבר נתקל הצי הקיסרי היפני בקושי רב בהעברת אספקה לחיילים היפנים בגוודלקנל. התקפות כוח קקטוס במהלך היום ונוכחות ספינות אמריקניות בלילה שיבשה את פעילות הטוקיו אקספרס, ומעט האפסקה והציוד שהגיעו לגוודלקנל לא הספיקו כדי למנוע את התמוטטות הארמייה ה-17. בדצמבר מתו 50 חיילים מדי יום בשל תת-תזונה, מחלות או התקפות בעלות הברית. במהלך המערכה העבירו היפנים לגוודלקנל כ-30,000 חיילים, אך בראשית דצמבר היו בחיים רק כ-20,000, ומאלה רק 12,000 היו כשירים ללחימה, במידה כזו או אחרת.
על אף הקשיים, המשיך הצי הקיסרי היפני בניסיונות התספוק, אך אלה גבו מחיר גבוה. בקרב טספרונגה ב-30 בנובמבר איבדו היפנים משחתת אחת, ומשחתת נוספת וצוללת טובעו על ידי סירות טורפדו ומטוסי כוח אוויר קקטוס, בשבועיים הראשונים של דצמבר. למרבה תסכולו של הצי, אך מעט מהאספקה שנשאו המשחתות בגיחות אלה הגיעו לחיילים בחוף, ומרבית הציוד והאספקה אבדו בים. בשלב זה החלו קצינים מהצי הקיסרי להעלות בפני מקביליהם מהצבא הקיסרי את הצורך בנטישת גוודלקנל.
ההחלטה לסגת
במהלך נובמבר המשיך הפיקוד העליון של הצבא היפני הקיסרי לתמוך באופן גלוי בהמשך המאמצים לכבוש מחדש את גוודלקנל מידי בעלות הברית, אך לדרגים הנמוכים יותר הייתה דעה שונה. שני קציני מטה זוטרים, טקושירו הטורי ומסנובו צוג'י ביקרו בגוודלקנל בנובמבר, ומששבו ליפן סיפרו לעמיתיהם שכל ניסיון נוסף לכבוש את גוודלקנל עתיד להיכשל. ב-11 בדצמבר שבו שני קציני מטה נוספים מרבאול ואישרו את דיווחי עמיתיהם, ואמרו אף שמרבית הקצינים ברבאול תומכים בפינוי האי. באותה עת הודיע משרד המלחמה של יפן למטה הכללי של הצבא היפני שאין למדינה מספיק ספונה כדי לתמוך בהמשך הפעילות בגוודלקנל, ובאותה עת לשמור על קווי התקשורת והאספקה האסטרטגים ליפן עצמה.
ב-17 בדצמבר הגיעה לגוודלקנל משלחת של נציגים מהמטה הכללי הקיסרי, בראשות קולונל ג'ואיצ'ירו סנאדה, מפקד אגף המבצעים של המטה הכללי, כדי לבחון את המצב בגוודלקנל, ונדהמו ממצאיהם. עם שובו לטוקיו דיווח סנאדה למטה הכללי שלדעתו האבדות שספגה הארמייה ה-17 בגוודלקנל רבות מדי מכדי להמשיך במערכה, וכי יש לסגת בהקדם האפשרי. ב-29 בדצמבר אישר המטה הכללי הקיסרי את הפינוי, בהסתמכו על דבריו של סנאדה, וב-31 בדצמבר אישר אותה הקיסר הירוהיטו.
תוכנית הנסיגה וכוחות
ב-3 בינואר הודיע המטה הכללי הקיסרי לארמייה האזורית השמינית ולצי המשולב על החלטתו לסגת מגוודלקנל, וב-9 בינואר השלימו מטות הצי והצבא את תוכנית הפינוי, שקיבלה את הכינוי "מבצע קֶה" (ケ号作戦). תוכנית הפינוי כללה הנחתת גדוד בגוודלקנל ב-14 בינואר שישמש משמר מאסף עבור הכוחות הנסוגים, הסגת הארמייה ה-17 לקצה המערבי של האי, ופתיחת מערכת הפצצה אווירית על שדה הנדרסון. לאחר מכן יעלו החיילים על משחתות, שישיטו אותם לבסיסים יפנים באיי שלמה בשלוש פעימות, במהלך השבוע הראשון של פברואר. במקביל, יערכו כלי שיט וכלי טיס של הצי הקיסרי תמרונים בגינאה החדשה ובאיי שלמה כהסחה לפעולות הפינוי.
ביצוע הפינוי הוטל על מפקד הצי השמיני ברבאול, תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, והוא הקים לשם כך את כוח הפינוי, שכלל את הסיירות הכבדות "צ'וקאי" ו"קומאנו", את הסיירת הקלה "סנדאי", ו-19 משחתות, שעל 12 מתוכן הוטלה משימת הפינוי. כדי לחפות על כוח הפינוי, וכדי להסיח את תשומת לב צי בעלות הברית, שלח יממוטו את תת-אדמירל נובוטאקה קונדו בראש קבוצת הקרב של הצי השני, שכללה את אוניות המערכה "קונגו" ו"הרונה", את נושאות המטוסים ג'וניו וזואיהו, את הסיירות הכבדות "אטאגו", "טקאו", "מיוקו" ו"האגורו", את הסיירות הקלות "ג'ינצו", "אגנו" ו"נאגרה", ועשר משחתות.
כדי להשיג שליטה אווירית באזור גוודלקנל, הקצו היפנים את הצי האווירי ה-11 של הצי הקיסרי, שלו 212 מטוסים, ואת דיוויזיית האוויר השישית של הצבא הקיסרי, שלה 100 מטוסים, מבסיסם ברבאול. 64 מטוסים נוספים מנושאת המטוסים זואיקאקו נשלחו לרבאול, ו-60 מטוסים ימיים שהיו פזורים באיי שלמה הביאו את סך המטוסים שעמדו לרשות היפנים ל-436. הפיקוד על כל כוחות הצי הקיסרי באזור נמסר לתת-אדמירל ג'ינאיצ'י קוסאקה.
לרשות בעלות הברית עמדו בדרום האוקיינוס השקט נושאות המטוסים אנטרפרייז וסרטוגה, שש נושאות מטוסים מלוות, שבע אוניות מערכה, 13 סיירות, ו-45 משחתות. באוויר עמדו לרשות בעלות הברית 92 המטוסים של כוח האוויר ה-13 מבסיסו בקלדוניה החדשה, 81 מטוסים מכוח אוויר קקטוס, ועוד 339 מטוסים מקבוצות האוויר של נושאות המטוסים האמריקניות. בנוסף, עמדו לרשות בעלות הברית 30 מפציצים של צבא ארצות הברית בגינאה החדשה, שהביאו את סך כל מטוסי בעלות הברית באזור ל-539.
בשבוע הראשון של ינואר נותרו בגוודלקנל כ-14,000 חיילים מהארמייה ה-17, ומרביתם סבלו מתת-תזונה וממחלות טרופיות, ומולם ניצבו מעל 50,000 חיילים ונחתים אמריקנים מצוידים היטב.
הכנות
ב-1 בינואר החליפו היפנים את הצופן בו השתמשו להצפנת התקשורת שלהם, ובכך הקשו על בעלות הברית, שעד אותה עת פענחו חלק מהתשדורת היפנית, לפענח את תוכנית הפינוי. עם זאת, עלייה בנפח פעילות הקשר באזור איי שלמה העידה על התאספות כוחות רבים ברבאול, בלגונת טרוק ובאיי שורטלנד, אך מודיעין בעלות הברית פירש זאת כהכנה להתקפה בגינאה החדשה או באיי שלמה.
ב-14 בינואר הגיע לגוודלקנל בגיחת טוקיו אקספרס גדוד המשמר המאסף, בפיקודו של מייג'ור קייג'י יאנו, שהכיל 750 חיילים וסוללת תותחי הרים. לגדוד הצטרף גם נציג הארמייה האזורית השמינית, לוטננט קולונל קומאו אימוטו, עליו הוטל למסור להיאקוטאקה את תוכנית הפינוי. מטוסי כוח אוויר קקטוס וכוח האוויר ה-13 תקפו את השיירת המשחתות בדרכה חזרה צפונה, והסבו נזק לשתי משחתות.
ב-15 בינואר הגיע אימוטו למפקדת הארמייה ה-17 בכפר קוקומבונה, ומסר להיאקוטאקה את פקודת הנסיגה. היאקוטאקה קיבל את הפקודה בחוסר רצון, והורה להכין את הארמייה לנסיגה ב-18 בינואר. הוא הורה לדיוויזיה ה-38, שהייתה עסוקה באותה עת בלחימה נגד האמריקנים בפנים האי, לנתק מגע ולהתחיל לסגת לכף אספרנס, בקצה הצפון-מערבי של גוודלקנל, ב-20 בינואר. על הנסיגה יחפו הדיוויזיה השנייה והגדוד של יאנו, שיסוגו לאחר שהדיוויזיה ה-38 תחלוף על פניהם.
נסיגה מערבה
מפקד כוחות בעלות הברית בגוודלקנל, מייג'ור גנרל אלכסנדר פאץ', הורה על פתיחת מתקפה כנגד היפנים בדיוק כשהחלה הדיוויזיה ה-38 בנסיגתה מערבה. ב-20 בינואר תקפה הדיוויזיה ה-25 האמריקנית את הרכס שמדרום לקוקומבונה, אך משלא נתקלה בהתנגדות רבה כבשה את הרכס כולו יומיים לאחר מכן. לאחר מכן המשיכה הדיוויזיה מערבה והייתה בעמדה נוחה לכתר את קוקומבונה וללכוד את חיילי הדיוויזיה השנייה שטרם התפנו. בתגובה פינו היפנים את קוקומבונה במהירות, והאמריקנים כבשו את הכפר ב-23 בינואר, ואף על פי שמספר יחידות יפניות נלכדו בין הכוחות האמריקנים, מרבית הדיוויזיה השנייה הספיקה לסגת מערבה.
מכיוון שחשש מהתקפה יפנית נוספות בעל שדה הנדרסון, והיאספות כוחות ימיים של האויב באזור חיזקה חשש זה, החזיר פאץ' את הדיוויזיה ה-25 למתחם לונגה. לאחר מכן הקים פאץ' את הדיוויזיה המשולבת, ששילבה כוחות צבא וכוחות נחתים, והיא נשלחה מערבה כדי לטהר את עמדות היפנים בעמק המטניקאו. התנאים הטופוגרפיים ששררו בעמק המטניקאו איפשרו לחיילים היפנים להסוות עצמם היטב, וכך להקשות ולעכב את התקדמות האמריקנים מערבה, דבר שאיפשר לשאר הארמייה ה-17 לסגת לכף אספרנס.
ב-26 בינואר נתקלה הדיוויזיה המשולבת בגדוד של יאנו בנהר מרמורה (Marmura), והיפנים הצליחו להאט את התקדמותה, תוך שהם נסוגים מערבה. ב-29 בינואר חצה הגדוד של יאנו את נהר בונגי (Bonegi) והגיע לאזור בו הקימו חיילי הדיוויזיה השנייה עמדות הגנה. קווי ההגנה היפנים על נהר בונגי הצליחו לעצור לגמרי את ההתקדמות האמריקנית למשך שלושה ימים, ורק ב-1 בפברואר חצו החיילים האמריקנים את הנהר, לאחר שקיבלו סיוע מהמשחתות "וילסון" ו"אנדרסון".
המערכה באוויר
התקפה אווירית נוספת נערכה ב-27 בינואר, כשתשעה מפציצי קווסאקי Ki-48 ו-74 מטוסי קרב נקג'ימה Ki-43 מדיווזיית האוויר השישית ברבאול תקפו את שדה הנדרסון. מולם המריאו 12 ויילדקט, שישה מטוסי קרב לוקהיד P-38 לייטנינג ועשרה מטוסי קרב קרטיס P-40 וורהוק, ובקרב האוויר שהתפתח איבדו היפנים שישה מטוסים לעומת שבעה מטוסים שאיבדו האמריקנים, וההפצצות לא הסבו נזק רב.
קרב האי רנל
גם מפקד כוחות בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט, תת-אדמירל ויליאם הלסי, טעה לחשוב שהיפנים נערכים להתקפה נוספת על גוודלקנל, ולכן שלח לאי שיירת אספקה בליווי חמישה כוחות משימה שונים, שכללו שתי נושאות מטוסים, שתי נושאות מטוסים מלוות, שלוש אוניות מערכה, 12 סיירות ו-25 משחתות. "כוח משימה 18" שימש ככוח הגנה קרוב לשיירה, ותחת פיקודו של אדמירל משנה רוברט גיפן היו שלוש סיירות כבדות, שלוש סיירות קלות, שתי נושאות מטוסים מלוות ושמונה משחתות. כוח המשימה של נושאת המטוסים אנטפרייז, הפליג כ-220 מילים ימיים (400 קילומטר) מאחורי כוח משימה 18.
בנוסף לליווי שיירת האספקה, היה על כוח משימה לחבור לארבע משחתות נוספות מול טולאגי בליל 29 בינואר, ולערוך סיור אלים במעלה "החריץ", כדי למנוע מאוניות מלחמה יפניות לאיים על אוניות התובלה בעת הפריקה. במהלך ההפלגה צפונה באותו יום עכבו נושאות המטוסים המלוות את כוח המשימה כולו, וגיפן החליט להשאירן מאחור ולהמשיך לטולאגי בלעדיהן.