cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הוגו בולי
ביוגרפיה
שלוש שנים מאוחר יותר הציע בולי להקים את המועדון הראשון למשחקי כדור בסרביה, ובהמשך במימונו הוקם מגרש הכדורגל הראשון בסרביה. בהמשך, השתלב בעסקים המשפחתיים. במהלך מלחמת העולם השנייה לאחר הפלישה ליוגוסלביה והכרעת הממלכה, החלו רדיפות היהודים, ובמרכזם רדיפת יהודי בלגרד. הוגו בולי נשלח לעבודות כפייה ובהמשך באוקטובר 1941 נורה למוות במחנה הריכוז טופובסקה שופה. התאריך המדויק באוקטובר בו נרצח אינו ידוע. בולי היה נשוי פעמיים. נישואיו הראשונים היו לילנה לבית לוי (1883–1936) וב-1904 נולד לזוג בן בשם ידידיה-אדי. נישואיו השניים היו לפולה-פאולה בולי לבית רכניצר ילידת ביחאץ', אשר שרדה את השואה עלתה לישראל והתגוררה בנתניה.
הסתדרות הרוקחים בישראל - ענף בתי מרקחת
הסתדרות הרוקחים בישראל – ענף בתי המרקחת היא עמותה המאגדת בעלי בתי מרקחת פרטיים בישראל ומונה כ-500 חברים. אופי העמותה הוא אל-לאומי ואל-מפלגתי. העמותה קיימת בתצורות התארגנות שונות כמאה שנה, מעת שהחלו רוקחים בארץ ישראל להתארגן בתחילת המאה ה-19 לעבודה משותפת וטיפול מאורגן בעניינים הכלכליים, המדעיים והרוחניים של מקצוע הרוקחות.
היסטוריה
בשנת 1919 יסד הרוקח זאב אורבוך את "הסתדרות הרוקחים הארצישראליים".. בשנות העשרים של המאה ה-20 התקיימו זו לצד זו "אגודת הרוקחים" ו"אגודת העובדים בבתי המרקחת". הסתדרות הרוקחים קבעה את שעות פתיחת בתי המרקחת ואת תורנויות בתי המרקחת בשעות הלילה. בוועידה בחיפה בשנת 1929 ביקשה הסתדרות הרוקחים לקבוע מחירים אחידים לתרופות ולאסור על תחרות בין בתי המרקחת כדי לא לפגוע באיכות המקצוע. נושא קביעת המחירים עורר פולמוס רחב בעיתוני התקופה. בשנת 1935 התאגדו עובדי בתי המרקחת כענף באגודת עובדי הרפואה. באוקטובר 1938 אישרה ממשלת המנדט הבריטי את "הסתדרות הרוקחים המוסמכים העברים בארץ ישראל" שבה יכולים להיות חברים רוקחים מוסמכים ובוגרי בתי ספר לרוקחות.
מבנה ארגוני
המוסדות המרכזיים של העמותה מורכבים מחברים הנבחרים בבחירות דמוקרטיות. הגוף המרכזי הנבחר, המהווה את המרכז הארצי של העמותה, הוא "הוועדה המרכזית" הכוללת 16 חברים לפי מפתח יחסי של החברים בסניפים האזוריים. בראש העמותה עומד יושב ראש הנבחר אחת לשנתיים על ידי ועידה כללית של נציגי חברי העמותה. נכון ל-2009 מכהן כיו"ר העמותה הרוקח דוד פפו. הוועדה המרכזית בוחרת מקרבה ועדות משנה (ועדת כספים, ועדת אתיקה מקצועית, ועדה מדעית-מקצועית, ועדה לקשרי חו"ל, ועדת רפואה משלימה, ועדה לנושאים כלכליים-מסחריים, ועדת מחשוב וועדת נהלים) וכן נציב פניות הציבור, ואנשי קשר למוסדות אקדמאים – בית הספר לרוקחות באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע. כמו כן ממנה הוועדה המרכזית מנכ"ל שכיר לצורך ניהולה השוטף של העמותה.
דברי ימי מלרוז
דברי ימי מלרוז (באנגלית: Chronicle of Melrose) הוא כרוניקה שנכתבה בימי הביניים. כיום מוצגת הכרוניקה בספריית קוטון שבספרייה הבריטית.
הסתדרות הרוקחים בישראל - ענף בתי מרקחת
מבנה ארגוני
בשנים 2016-2009 כיהן תא"ל במיל' יוסי שניר כמנהל העמותה ובמקביל גם כמנכ"ל "חברת הרוקחים לפעילות כלכלית בע"מ". בשנת 2016 החליף אותו אל"ם אמיר ניצן.
דברי ימי מלרוז
היסטוריה
זהות כותבי הכרוניקה אינה ידועה, אולם ככל הנראה מדובר בנזירים ממנזר מלרוז. הכרוניקה מתארת אירועים בין השנים 735–1270 ומורכבת משני חלקים:
הסתדרות הרוקחים בישראל - ענף בתי מרקחת
מטרות ופעילויות
המטרות העיקריות של עמותת "הסתדרות הרוקחים" הן להציע הצעות לממשלה לשיפור או לשינוי דיני הרוקחות לטובת הרוקח ומקצוע הרוקחות ולמנוע חקיקה העלולה לפגוע ברוקחים וברוקחות; לשמור על זכויותיהם החוקיות של הרוקחים; לספק לרוקחים הגנה משפטית במקרים הנוגעים לכלל הרוקחים; לפעול לקידום המקצועי של הרוקחים ולקידום הרוקחות בישראל; ועוד.
אחת ממטרותיה המרכזיות של העמותה כיום היא ליזום ולהוביל שינויים מקצועיים, משפטיים, כלכליים ואחרים על מנת לסייע לרוקחים להתמודד עם השינויים במקצוע הרוקחות – מהתמקדות במוצר (בתרופה) להתמקדות בחולה. בד בבד עם השינוי במקצוע הרוקחות מתחולל בישראל שינוי מתמשך לרעה במעמדו הכלכלי של הרוקח הקהילתי הפרטי וזאת בשל מדיניות מכוונת של הממשלה הנתמכת לא אחת על ידי גורמים כלכליים אינטרסנטיים. בשל כך "הסתדרות הרוקחים" נתונה מזה שנים בסדרה ארוכה של מאבקים מול גורמים ממשלתיים, קופות החולים ולעיתים גם חברות תרופות. תכליתם של המאבקים הללו הם בראש ובראשונה למנוע פגיעה מקצועית או כלכלית ברוקחים חברי העמותה ולשמור על זכויותיהם החוקיות ומעמדם המקצועי והכלכלי של הרוקחים.
דברי ימי מלרוז
היסטוריה
הכרוניקה הוצאה מהמנזר בתקופת פירוק המנזרים על ידי הנרי השמיני.
הסתדרות הרוקחים בישראל - ענף בתי מרקחת
מעמד מקצועי וקשרים בינלאומיים
להסתדרות הרוקחים מעמד מקצועי מרכזי בישראל ומחוצה לה ונציגיה משולבים במועצת הבריאות בישראל (הגוף העליון המפקח על שירותי הבריאות הציבוריים בישראל) ובוועדות מקצועיות העוסקות בתחום בריאות הציבור בכלל ומקצוע הרוקחות בפרט. בתחילת שנות האלפיים כיהנו שני נציגים בכירים של "הסתדרות הרוקחים" בתפקידים בכירים ומרכזיים ב"פדרציה הבינלאומית של הרוקחים" (F.I.P - International Pharmaceutical Federation) המקושרת לארגון הבריאות העולמי: הווארד רייס כיהן בשתי קדנציות כסגן נשיא F.I.P ואבי מושנזון כיהן כנשיא סקציית הרוקחות הקהילתית. בהתחשב במצבה המדיני של ישראל בעולם באותה עת, בחירת נציגי "הסתדרות הרוקחים" לתפקידים כה בכירים וחשובים הייתה בולטת.
אלכסנדר טל
ביוגרפיה
נולד בשם אלכסנדר דויטל בטימישוארה שבטרנסילבניה, רומניה, לפרדיננד ורוזה דויטל. אביו נפטר בילדותו. טל החל לנגן בכינור בגיל שמונה, ובהמשך למד בקונסרבטוריון בבוקרשט.
בשנת 1951, בגיל 19, עלה לישראל עם אמו, ועִברת את שם משפחתו לטל. התגורר בתל אביב. לאחר שלוש שנים, בדצמבר 1954, התקבל בהמלצת לורנד פניבש לאודיציה (בחינת קבלה) לתזמורת הפילהרמונית הישראלית, בה ניגן שאקון של באך ופרק ראשון מהקונצ'רטו לכינור של ברהמס; הוא התקבל כנגן לתזמורת. טל ניגן כסולן בתחילת שנות השישים עם התזמורת הפילהרמונית (בניצוחו של אישטוון קרטס) והתזמורת הסימפונית ירושלים רשות השידור (בניצוחו של ג'ורג' זינגר). כן עבד עם מנצחים רבים ידועי שם בישראל ובמדינות נוספות.
ב-1957 התבקש למלא את מקומו של לורנד פניבש ברביעיית המיתרים בה היה שותף, לצד אליס פניבש כוויולנית, ותלמה ילין הצ'לנית, בקונצרט במוזיאון תל אביב (זו הייתה הופעתה האחרונה של תלמה ילין בקונצרט). משה קניוק, שהיה מנהל האירועים המוזיקליים במוזיאון זה, יזם את הקמתה של רביעייה ישראלית חדשה במקום זו הישנה של פניבש, שהייתה בשלבי התפרקות. מקימי "הרביעייה הישראלית החדשה" היו טל, הצ'לן יעקב מנזה, הוויולן דניאל בנימיני (הוחלף לאחר שנתיים בזאב שטיינברג), והכנר מרדכי יובל (הוחלף ברפאל מרקוס). בקונצרט הבכורה של הרביעייה, נוגנה רביעיית הדיסוננטים של מוצרט, חמישיית הקלרינט עם יונה אטלינגר ורביעייה של ראוול; הקונצרט זכה לתגובות חיוביות, בהן ביקורת טובה של מנחם אבידום. מאז הופיעה הרביעייה הישראלית החדשה בקונצרטים, הקלטות וסיורים רבים בארץ ובעולם, לאורך 15 שנה.
אלכסנדר טל ניגן גם מספר שנים ככנר ראשי ב"אנסמבל הקאמרי", בניצוחו של גארי ברתיני, עם הקמת האנסמבל בסוף שנות ה-60, ואף הופיע עם האנסמבל כסולן.
בשנת 1974 נסע להולנד עם אשתו השנייה, לידיה יגר, כנרת באנסמבל הקאמרי, וחי שם עד פטירתו. הוא ניגן ככנר ראשון בתזמורת הפילהרמונית של אמסטרדם, לימים הפילהרמונית של הולנד. היה למשך שנה קונצרטמייסטר של תזמורת הבלט ההולנדי, ואחר כך סגן קונצרטמייסטר של תזמורת רשות השידור ההולנדית בהילברסום. ניגן למשך כעשור גם ככנר ראשי ב"רביעיית היידן" מאיינדהובן, שעמה סייר ברחבי העולם והקליט מספר תקליטורים. מאוחר יותר ניגן בתזמורת הסימפונית פיליפס ובתזמורת הטיילת של אמסטרדם.
טל היה נשוי תחילה לאהובה לבית קפלן, ובתם היא הפסנתרנית מיכל טל (נולדה ב-1962). ב-1964 התגרשו בני הזוג. ב-1972 נישא טל ללידיה יגר, ובתם מאיה טל נולדה ב-1974.
ארטופטרוס
ארטופטרוס (שם מדעי: Erettopterus; מילולית: "כנף חותרת") הוא סוג נכחד של עקרב ימי אשר התקיים במשך הסילור עד הדבון בימים הקדומים והיה גדול מאוד, מבין הגדולים שבפרוקי-הרגליים מעולם. הוא חי באירופה ובאמריקה הצפונית שלפני 443.7 עד 412.3 מיליון שנה, כשהמאובנים התגלו בעיקר בארצות הברית, אנגליה וסקוטלנד, אם כי עוד מאובנים נמצאו גם בקנדה, סקנדינביה ואסטוניה.
בסוג נכללו 19 מינים שונים, אשר נחשבו בתחילה לשייכים לסוג Himantopterus, שמוטל בספק. הוא תואר למדע ב-1859 בידי החוקרים האנגלים ג'ון וויליאם סלטר ותומאס הנרי האקסלי.
הוא היה מהגדולים שבעקרבי המים לצד היקלופטרוס, הפנטקופטרוס (Pentecopterus) והאקוטירמוס. למרות שהצורות העיקריות שלו הגיעו לאורך של עד 90 ס"מ ולעיתים אף פחות, היו דגימות חלקיות של חלק אחורי של השריון שאולי הגיעו לאורך של מעל 2.5 מטרים אצל המין E. grandis. היה לו מבנה מוארך בעל מעין "כנפיים" לצידי ראשו שעזרו לו לשייט. העיניים היו גדולות והלסתות מעוקלות במעט ולצידם צבתות שעזרו לתפיסת טרף.
כמו קרוביו כנראה שהיה חי בסמוך לקרקעית הים וניזון במארב לטרף כמו חסרי חוליות אחרים או דגים קטנים.
ג'סיקה לאנג
ג'סיקה פיליס לאנג (באנגלית: Jessica Phyllis Lange; נולדה ב-20 באפריל 1949), היא שחקנית קולנוע אמריקאית, זוכת שלושה פרסי אוסקר, ארבעה פרסי גלובוס הזהב, פרס גילדת שחקני המסך ושלושה פרסי אמי.
השנים הראשונות
לאנג נולדה בקלואט, מינסוטה, לדורותי ואלברט לאנג ממוצא פיני-פולני. היא למדה אומנות למשך זמן קצר באוניברסיטת מינסוטה, לפני שנסעה לפריז, שם למדה פנטומימה. שבה לניו יורק ב-1973 והחלה לקחת שיעורי משחק, בעת שעבדה כמלצרית וכדוגמנית.
קריירה
ב-1976, המפיק האגדי דינו דה-לורנטיס ליהק אותה לגרסה המחודשת ללהיט "קינג קונג", בו התחילה וכמעט סיימה את הקריירה. הביקורות העוינות והכישלון הקופתי היו הרסניות, אולם היא זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקידה בקטגוריית 'הופעת הבכורה הטובה ביותר'. לאחר מכן כיכבה בסרט המוזיקלי המצליח של בוב פוסי "כל הג'אז הזה", זוכה ארבעה פרסי אוסקר. המבקרים שמו לב אליה כשכיכבה, לצד ג'ק ניקולסון, ב"הדוור מצלצל פעמיים" (1981), גרסה מחודשת נוספת לסרט קלאסי. הופעתה בסרטה הבא, "פרנסס" (1982), בו גילמה את דמותה של השחקנית האמריקנית, פרנסס פארמר, הביאה לה ביקורות מצוינות, ומועמדות ראשונה לפרס אוסקר. באותה שנה הייתה מועמדת גם על תפקיד המשנה שלה בקומדיה המוערכת "טוטסי", ובכך הייתה לאחת השחקניות היחידות בתולדות הפרס שהייתה מועמדת פעמיים באותה שנה, עליו גם זכתה, כשגילמה את הבחורה בה דסטין הופמן מתאהב בעת שהוא מחופש לאישה.
היא המשיכה לתת הופעות מרשימות במהלך שנות ה-80 וה-90 בסרטים כדוגמת "קאנטרי" (1985), "חלומות מתוקים" (1985), בו גילמה את זמרת הקאנטרי, פטסי קליין, "תיבת נגינה" (1989), שביים הבמאי הצרפתי קוסטה גברס, כשעל שלושתם קיבלה מועמדות לפרס אוסקר, ו"שמיים כחולים" (1994), עליו זכתה בפרס האוסקר השני שלה, הפעם כשחקנית ראשית. היא גילמה בסרט אישה מעורערת בנפשה, הנשואה למהנדס גרעין בצבא ארצות הברית, כששלטונות הצבא עושים שימוש באישיותה במהלך ניסיון להסתיר ניסוי גרעיני.
ב-1992 הופיעה לראשונה על במות ברודוויי כשכיכבה במחזהו של טנסי ויליאמס "חשמלית ושמה תשוקה", לצד אלק בולדווין. בשנת 2000 הופיעה על במות הווסט אנד הלונדוני בהצגה "מסע ארוך אל תוך הלילה" מאת יוג'ין או'ניל. באותה שנה, זכתה בפרס קריסטל למצוינות נשים בקולנוע. ב-2005 שבה לבמות ברודוויי כשכיכבה בהעלאה מחודשת נוספת למחזהו של טנסי ויליאמס. היה זה "ביבר הזכוכית", בו שיחקה לצד כריסטיאן סלייטר. ההצגה קיבלה בעיקר ביקורות שליליות.
בשנים 2011–2014 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "אימה אמריקאית" של היוצר ראיין מרפי. על תפקידה בעונה הראשונה של הסדרה, זכתה בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 2016 שיחקה בסרט הקומי "לחגוג את החיים" לצידן של שירלי מקליין ודמי מור.
חייה הפרטיים
לאנג הייתה נשואה לצלם פאקו גרנד בין השנים 1970–1981. מ-1982 עד 2009 חייתה עם המחזאי-שחקן סם שפרד, שאותו הכירה על סט הצילומים של "פרנסס". בתה הבכורה נולדה ב-1981, מיחסיה עם הרקדן-שחקן הרוסי, מיכאיל ברישניקוב, ושני ילדיה הנוספים (בת שנולדה ב-1985 ובן שנולד ב-1987) הם ילדיו של שפרד. היא נפרדה משפרד ב-2009, ומתגוררת כיום בניו יורק.
לאנג היא שגרירה של רצון טוב מטעם קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF).
משה חלאווה
רבי משה חלאווה (ידוע כמהר"ם חלאווה) היה רב ספרדי במאה ה-14, פרשן התלמוד הבבלי ופוסק הלכה מן הראשונים.
ביוגרפיה
נולד לרב דוד מקנגי, היה מתלמידי רבי יהודה בן הרשב"א, חי ופעל בעיר טורטושה שבספרד והיה מעורה בחיי הציבור היהודי במרחב בו פעל. ידועה התערבותו בפולמוס על משרת הרב הראשי ליהדות צרפת בין רבי ישעיה אשטרוק ורבי יוחנן טריוויש, במהלכה התעמת עם רבי מאיר בן ברוך מווינה.
מתוך חיבורו על התלמוד, שרד רק הפירוש על מסכת פסחים. תשובותיו בהלכה הודפסו לראשונה בה'תשמ"ז (1987) מתוך כתב יד.
הוא האריך ימים עד סוף המאה ה-14 ואולי אף יותר. בנו רבי יהודה חלאווה חיבר את הספר "אמרי שפר״, ביאור על ספר בראשית. בין תלמידיו נמנה הרב חיים גליפפה.
האו ג'ונמין
האו ג'ונמין (במנדרינית: 蒿俊闵; נולד ב-24 במרץ 1987) הוא כדורגלן סיני המשחק בעמדת הקשר בגואנגג'ואו.
קריירת מועדונים
האו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של טיינג'ין טדה. ב-15 בספטמבר 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-2 נגד ליאונינג ז'ונגיו. ב-28 בנובמבר 2004 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1-5 נגד אותה קבוצה. בשנים ו- זכה בתואר כדורגלן העונה בסין.
ב-22 בינואר 2010 חתם לשנתיים וחצי בשאלקה 04 מהבונדסליגה. ב-6 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-4 נגד איינטרכט פרנקפורט והפך לכדורגלן הסיני הראשון בהיסטוריה של המועדון.
ב-8 ביולי 2011 האו חזר לסין וחתם בשאנדונג לוננג. לקראת עונת נפצע ונעדר מהמגרשים מספר חודשים.
שמואל דנקנר
שמואל דנקנר (נולד ב-6 בנובמבר 1930) הוא איש עסקים ישראלי.
ביוגרפיה
שמואל דנקנר הוא בנו של משה דנקנר, מראשוני תעשיית היהלומים בארץ ישראל וחיה רחל דנקנר, אשתו הראשונה. בהיותו בן פחות מ-9 התייתם דנקנר מאמו.
דנקנר למד הנדסה כימית ובתחילת שנות ה-60 ניהל את מפעלי תעשיות מלח לישראל בעתלית.
בתחילת 1977 הוא היה מנכ"ל חברת המלח לישראל - אילת 1976, חברת בת של חברת המלח לישראל. בשנת 1977 זכה דנקנר בפרס התעשייה בקטגוריית הכימיה, על תפקידו כמנכ"ל דור כימיקלים.
בשנות ה-80 דנקנר ניהל את דור כימיקלים ואת דנקנר השקעות. הוא המשיך לנהל את דנקנר השקעות עד למכירת חלק מעסקי המשפחה והעברת יתר העסקים לממשיכי דרכו. בתקופת כהונתו הייתה קבוצת דנקנר אחת המובילות בישראל. היא ניהלה פעילות ענפה בתחומי הבנקאות, תקשורת וטלוויזיה בכבלים, נדל"ן וכן בייצור מלחים, חומרים פטרוכימיים ומוצרים פלסטיים.
שימש יו"ר מועצת המנהלים של דנקנר השקעות בע"מ ושל מת"ב - מערכות תקשורת בכבלים בע"מ.
האו ג'ונמין
קריירת מועדונים
ב-25 ביולי 2021 חתם בווהאן עד לסיום העונה. בעונת הצטרף לגואנגג'ואו.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, שיחק עם נבחרת הנוער של סין בגביע העולם בכדורגל עד גיל 17 בשנת ובגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שנתיים לאחר מכן.
ב-3 באוגוסט 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בתיקו 2-2 נגד. ב-23 בפברואר 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 נגד.
האגודה הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו
האגודה הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו ("איסקם") (באנגלית: International Society for Contemporary Music (ISCM) הוא ארגון מוזיקה המקדם מוזיקה קלאסית בת זמננו.
האו ג'ונמין
קריירה בינלאומית
השתתף עם הנבחרת באולימפיאדת בייג'ינג (2008) ושלוש פעמים בגביע אסיה בכדורגל.
האגודה הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו
היסטוריה
הארגון נוסד בזלצבורג בשנת 1922 בשם 'Internationale Gesellschaft für Neue Musik ׁ(ISCM), לאחר פסטיבל מוזיקה קאמרית מודרנית שהיה חלק מפסטיבל זלצבורג שבין מארגניו היו רודולף רטי בסיוע אגון ולס ועוד כמה מלחינים וינאיים צעירים. בנוכחים היו וברן, הינדמית, בארטוק, קודאי, הונגר ומיו. בין מייסדיו היה המלומד הבריטי אדוארד ג'. דנט. עד 1938 כיהן דנט כנשיא האגודה, שנקטה גישה לקטנית ונמנעה יחסית מהליכה בתלם. מבחר היצירות שנוגנו בפסטיבלים שלה כללו מוזיקה מויליאם וולטון עד אנטון וברן וכל מה שביניהם. במרכז פעילותו עומד "פסטיבל ימי המוזיקה העולמית", המתקיים מדי שנה, בכל פעם במקום אחר. הפסטיבל כולל הפקות חדשניות וחלוציות של מוזיקה קלאסית בת זמננו. במסגרת הפסטיבל מתקיים כנס, המשמש כמקום מפגש לחברי הארגון. במסגרת מפגשים אלה יכול היה שנברג לפגוש את פוצ'יני ובריטן מצא מכנה משותף עם לנוקס ברקלי.
ארגונים לאומיים שמקדמים מוזיקה בת-זמננו, אבל לא הוגדרו כסניף לאומי של איסקם, מקבלים לעיתים מעמד של חברות נלווית. מעמד זה ישים גם לחברי הארגונים האלה. מוזיקאים מקצועיים מקבלים מדי פעם כפרטים מעמד של "חברות כבוד".
איסקם מוציא לאור את כתב העת "מוזיקה עולמית חדשה" (World New Music).
יונאס קסלר
יונאס יעקב קסלר (בגרמנית: Jonas Kessler; 24 במרץ 1908 – 5 באוגוסט 1944 במחנה הריכוז פלאשוב שבקרקוב) היה מתאגרף וסוחר גרמני ממוצא יהודי.
מוצא וקורות חיים
סביו של קסלר הגיעו מגליציה לקלן ב-1905. להוריו יצחק משה (נולד ב-23 באוקטובר 1878) ושרה ציפה (ילידת 27 בדצמבר 1881) נולדו ארבע בנות וארבעה בנים. יונאס היה הילד הראשון אחרי ארבע בנות. בדצמבר 1918 נפטר יצחק קסלר מפציעות שספג במלחמת העולם הראשונה ונקבר בבית העלמין היהודי הישן Melatengürtel. שרה קסלר נאלצה לגדל את שמונה ילדיה בעודה מנהלת חנות. לאחר מספר שנים נישאה לאהרון דיליון (Aron Dylion) והמשפחה התגוררה בדרום העיר.
יום לאחר ליל הבדולח בנובמבר 1938 נמלט יונאס קסלר לבלגיה עם בני משפחתו היהודיים. הוא לא הספיק להיפרד מבת זוגו, והצליח להיפרד בקצרה רק מבתו, ליד בית הספר שלה בקלן. לאחר מכן נמלט עם משפחתו לפולין, שם נאלצו להתגורר בגטו ורשה. משם גורש קסלר למחנה העבודה פלשוב ליד קרקוב, שם נורה ב-5 באוגוסט 1944.
משפחה
אחיו של יונאס קסלר, סמואל, שרד את השואה ואחריה היה חבר בחבר המנהלים של מועצת קהילת בית הכנסת בקלן וישב כחבר מועצת העיר קלן מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
בת הים הקטנה (סדרת טלוויזיה של דיסני)
בת הים הקטנה (באנגלית: The Little Mermaid) היא סדרת הנפשה אמריקאית מבית חברת וולט דיסני, המבוססת על סרט בעל אותו שם. הסדרה שודרה במקור החל מ-11 בספטמבר 1992 עד 26 בנובמבר 1994. הסדרה עוסקת בבת הים אריאל וחבריה פלאונדר וסבסטיאן אשר יוצאים להרפתקאות במעמקי הים ונתקלים לפעמים באויבים.
בישראל הסדרה הופצה לראשונה בקלטות וידאו בדיבוב עברי, ולאחר מכן שודרה עם דיבוב שונה ברצועת זמן דיסני של זכיינית טלעד בערוץ 2, החל משנת 1995 עד שנת 1996. מאוחר יותר, בשנת 2011, היא שודרה בערוץ דיסני עם דיבוב חדש.
מבחינת קו העלילה של הסרטים, הסדרה מתרחשת בין העלילה של "בת הים הקטנה 3: סיפורה של אריאל" לעלילה של הסרט הראשון. כמו כן, אריק בעצמו מופיע במספר הופעות קטנות בסדרה. וכמו כן, בפרק "Metal Fish" נעשתה מחווה לכותב האגדה הנס כריסטיאן אנדרסן, כשדמותו חיפשה בצוללת בת ים ובסוף אותו פרק מספר את האגדה עליה.
נעימת הפתיח של הסדרה היא מחרוזת של מספר לחנים של שירי הסרט הראשון: בתוך הים, עולמם של בני האדם ונשק את הנערה.
קני ויין שפרד
קני ויין שפרד (באנגלית: Kenny Wayne Shepherd, נולד ב-12 ביוני 1977) הוא גיטריסט וזמר אמריקאי בסגנון הבלוז רוק.
מגזין Guitar דירג אותו במקום השלישי, לאחר בי בי קינג ואריק קלפטון.
חייו
את אלבום הבכורה הקליט שפרד כשהיה בן 17. האלבום זכה להצלחה מיידית, ומכר כ-500,000 עותקים, כמו גם להישאר 20 שבועות בצמרת 10 להיטי הבלוז של הבילבורד, כמו גם שישה סינגלים שהוציא לאחר מכן. הייתה זו הפעם הראשונה שבה סגנון הבלוז זכה למידרוג כה גבוה, ובמיוחד לנוכח העובדה שאת האלבום הוציא נער צעיר. שפרד זכה בארבע מועמדויות לפרס הגראמי וזכה בשני פרסי בילבורד ושני פרסים ע"ש אורוויל גיבסון.
שפרד ביצע מספר הופעות חימום ללהקות ולאמנים כהרולינג סטונז, לנרד סקינרד, אירוסמית', בוב דילן וואן היילן.
בשנים האחרונות תיעד שפרד מסע ברחבי המדינה בחיפוש אחר נגני בלוז אותנטיים, ביניהם בי בי קינג, בריאן לי, באדי פלט, אטה בייקר, קלרנס בראון, הוברט סמלין, ג'רי מקיין, צ'סטר ארתור בורנט, פיינטופ פרקינס, הנרי טאונסנד ודייוויד אדוארדס.
מקור (עיתונות)
מקור הוא גורם המספק מידע שמתפרסם באמצעי התקשורת. מקור יכול להיות מסמך רשמי, הודעה לעיתונות, אישים המופיעים במסיבת עיתונאים, אדם המשוחח עם העיתונאי ועוד.
מקור גלוי
עיקר המידע המתפרסם באמצעי התקשורת, שאינו מבוסס על מראה עיניו של העיתונאי, מתבסס על מקורות גלויים: מסמכים, הודעה לעיתונות, שיחה לציטוט עם העיתונאי (On-the-record) וכדומה. בארגונים רבים פועל דובר, שתפקידו למסור את הודעות הארגון לאמצעי התקשורת ולתת מענה לפניות של עיתונאים.
מקור סמוי
לעיתים מתפרסמות ידיעות ללא ציון מקורן. דוגמה נודעת לכך הוא החשיפה של פרשת ווטרגייט בידי העיתונאים בוב וודוורד וקארל ברנסטין, שעשו זאת על סמך מידע שקיבלו ממקור סודי שכונה "גרון עמוק". רק כשלושים שנה מאוחר יותר פורסמה זהותו של מקור זה - מארק פלט סגן מנהל הFBI.
כלל החיסיון העיתונאי, הקרוי גם ״חיסיון עיתונאי-מקור״, פוטר עיתונאי מהחובה לחשוף במשפט או בחקירה את זהות המקור שמסר לו מידע, אלא אם בית המשפט הורה להסיר את החיסיון. זהו חריג לעיקרון הבסיסי של דיני הראיות, לפיו כאשר אדם נקרא למסור עדות הוא מחויב לספק כל ראיה קבילה הנמצאת ברשותו אשר שייכת לעניין. החיסיון העיתונאי אינו מצומצם רק לחשיפת המקור, ישנו חיסיון גם על המידע העיתונאי ועל המסמכים שנאספו במסגרת מחקר עיתונאי. במידה ולא היה חיסיון על החומר, ישנו סיכוי שיחשפו גם המקורות. סירובם של עיתונאים לחשוף מקורות עולה להם לעיתים במאסר או בקנס.
מקרה נודע של חשיפת מקור בישראל הוא זה של ענת קם, שלאחר שפורסמו בעיתון "הארץ" ידיעות שהתבססו על מסמכים צבאיים שמסרה, היא אותרה על ידי השב"כ ונידונה למאסר.
פעמים אחרות מתפרסמות ידיעות תוך רמז לאיכותו של המקור. מקור בכיר הוא דמות שבשמה מובא ציטוט או מידע באמצעי התקשורת, בלי ציון שמו של המצוטט, עקב דרישה של המקור שדבריו יובאו ללא ציון שמו. לעיתים מוצג המקור כגורם בכיר, ובדרך כלל תוך אפיון נוסף, כגון גורם מדיני בכיר, מקור ביטחוני רם-דרג, גורם משפטי בכיר מאוד וגם רגולטור בכיר. וריאציה של טכניקה זו היא הנוסח לדברי מקורביו, שאינו מייחס את הדברים לאדם שבו עוסק המידע.
רצונו של המקור להימנע מציון שמו נובע מכך שבדבריו יש הפרה של נוהל, למשל קצין צה"ל המתבטא תוך עקיפת דובר צה"ל, או כדי להימנע מעימות שעלול להתעורר אם דבריו יופיעו תוך ציון שמו. לעיתים האפיון הוא כזה שלא מותיר ספק באשר לזהותו של המקור, אם כי עדיין מאפשר להתכחש לדברים. כאשר מובא מידע בשם "גורם מדיני בכיר במטוס ראש הממשלה" קל לנחש שמדובר בראש הממשלה עצמו. למי התכוון אהוד ברק כאשר התייחס בריאיון ל"גורם שאין בכיר ממנו בבית הלבן"?
כאשר דברים מיוחסים ל"מקור בכיר" אין דרך לבדוק את אמינותם (האם באמת נאמרו, או שהם פרי דמיונו של העיתונאי שהביא אותם), ולכן מידת האמון בהם תלויה במידת האמון בעיתונאי או באמצעי התקשורת שבו פורסמו. העיר על כך אלעד מן: "כל המשחק הזה, ככל שכלי התקשורת משתף איתו פעולה בחפץ לב כדי להרגיש מקורב יותר או כזה שיש לו מקורות מידע מובחרים יותר לכאורה, אינו מעורר אמון עודף בכלי התקשורת ובמקורות הבכירים שהם מצטטים." עקב זאת יש עיתונים הנמנעים, ככל האפשר, מהבאת דברים בשם מקור אנונימי. העיתון "הניו יורק טיימס" חותר לצמצם שימוש במקורות סמויים, וקבע נוהל בקרה על פרסום ידיעות המתבססות על מקורות כאלה.
שיחת רקע
לעיתים מקיים מקור שיחה עם עיתונאי או קבוצת עיתונאים שמוגדרת "לא לציטוט" (Off-the-record). בשיחה כזו מקבל העיתונאי מידע שהוא אינו רשאי לפרסם, גם לא תוך ייחוס ל"מקור בכיר", אך יסייע לו להבנת מהלכים המגיעים לידיעתו.
בישראל פועלת ועדת העורכים - גוף לתיאום בין אמצעי התקשורת לבין גורמי הביטחון במדינה. בוועדה חברים נציגים של כלי התקשורת העבריים בישראל ושל ה"ג'רוזלם פוסט", והיא נפגשת באופן סדיר עם ראש הממשלה, שרים, קצינים ופקידים במערכת הביטחון, שמעבירים לוועדה מידע בתמורה להבטחה שגופי התקשורת לא יפרסמו אותו, גם אם יקבלו אותו ממקור אחר.
פנטזיה בשמים
פנטזיה בשמים (באנגלית: Fantasy in the Sky) הוא מופע זיקוקין די-נור הנערך מדי ערב בחודשי הקיץ בדיסנילנד שבפריז.
היסטוריה
המופע הוצג בדיסנילנד שבקליפורניה מאז שנת 1958 ועד שנת 2000, ובממלכת הקסם שבדיסניוורלד מאז הקמתה ועד שנת 2003.
המופע הוכן לבקשתו של וולט דיסני שרצה שייערך מופע זיקוקים על רקע טירת היפהפייה הנרדמת על מנת שהמבקרים יישארו בפארק עד שעות הערב המאוחרות, ועל מנת לספק להם מופע בשעות הערב. המופע הפך לפופולרי ביותר, ומרבית המבקרים נשארו עד שעות הערב על מנת לצפות במופע. כאשר נפתח הפארק השני של דיסני - ממלכת הקסם בשנת 1971, היה זה אך טבעי שייערך מופע זיקוקים גם שם. המופע שהוכן עבור ממלכת הקסם - הוא מופע מרשים יותר ותקציבו גדול יותר, בשל העובדה שיש יותר מקום למופע - הן בשל צורת הפארק, והן בשל העובדה שטירת סינדרלה גבוהה פי שלושה מהטירה שבקליפורניה.
במהלך השנים איבד המופע מפופולריותו, ובשנת 2000 הוחלף המופע, לרגל ציון 45 שנים להקמת דיסנילנד במופע חדש: "האמינו - יש קסם בין הכוכבים".
בשנת 2005 הוחלף המופע במופע: "זכרו - חלומות מתגשמים" לרגל חגיגות ה-50 להקמת הפארק.
בממלכת הקסם הוחלף המופע בשנת 2003 במופע - "משאלות".
דיסקוגרפיית הסינגלים של טיילור סוויפט
הסינגל המוביל "Mine" מאלבומה השני Speak Now, נמכר בלמעלה מ-6.2 מיליון עותקים ברחבי העולם. הסינגל השלישי "Mean" התברג במקום השני במצעד השירים הדיגיטליים, עם כ-163,000 הורדות. הוא הגיע למקום ה-11 במצעד הבילבורד הוט 100, מה שהפך את סוויפט לאמן הראשון עם שלוש הכניסות החזקות ביותר של שירים למצעד בשלושה שבועות רצופים. לאחר יציאתו כסינגל, הוא הגיע למקום השני במצעד שירי הקאנטרי, מה שהפך את סוויפט לאישה השנייה בהיסטוריה שמתחילה את הקריירה עם 13 שירים שהגיעו לעשרת הגדולים במצעד, יחד עם קארי אנדרווד. באוגוסט 2011 חצה השיר את רף מיליון העותקים, והיה לשיר ה-13 של סוויפט שעושה זאת – יותר מכל אמן קאנטרי אחר בהיסטוריה דיגיטלית.
בשנת 2012, יצא הסינגל המוביל "We Are Never Ever Getting Back Together" מ-Red. השיר זכה להצלחה מסחרית מיידית, והיה השיר הראשון בקריירה של סוויפט שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, לשם זינק מהמקום ה-72. השיר הגיע למעמד פלטינה משושת לפי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. בסך הכול, נמכר בלמעלה מ-15 מיליון עותקים ברחבי העולם. בהמשך, יצא "I Knew You Were Trouble" שבזכות מספר המכירות הדיגיטליות הרב שלו, נכנס למצעד הבילבורד הוט 100 במקום השלישי, כשמכר מעל ל-416 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו. שיר זה הוא השיר ה-14 של סוויפט שהגיע לעשרת המקומות הראשונים במצעד. מאוחר יותר הגיע למקום השני במצעד. בארצות הברית הגיע למעמד פלטינה משושת בארצות הברית. הוא נמכר בלמעלה מ-17 מיליון עותקים ברחבי העולם. הסינגל הרביעי "22" נמכר בלמעלה משלושה מיליון עותקים בארצות הברית.
את שיא הצלחתה חוותה סוויפט בשנת 2014, כאשר הוציאה את "Shake It Off" מ-1989. השיר זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו בארצות הברית והגיע למקום הראשון במצעד 40 שירי המיינסטרים, במצעד 40 השירים למבוגרים, במצעד השמעות שירי הפופ ובמצעד שירי הרדיו של בילבורד. השיר נכנס היישר למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 והיה לשיר ה-22 בהיסטוריה שעשה זאת. בשבוע הראשון ליציאתו נמכר השיר בצורה דיגיטלית ב-544,000 עותקים, שבוע הפתיחה הגבוה ביותר לשיר ב-2014 והרביעי הגבוה ביותר בכל הזמנים. השיר הפך לשיר השמיני הנמכר ביותר של 2014 בארצות הברית עם 3.43 מיליון עותקים שנמכרו באותה שנה והגיע למקום ה-13 במצעד סוף השנה. הקליפ שלו החזיק במשך שנים רבות בתואר "הקליפ הנשי הנצפה ביותר בכל הזמנים", עם למעלה מ-3 מיליארד צפיות בסך הכול. הסינגל השני "Blank Space" זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית, וכבש את המקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 מהסינגל הקודם, "Shake It Off", מה שהפך את סוויפט לאישה הראשונה שהדיחה את עצמה מהמקום הראשון. השיר הגיע למקום הראשון במצעדים גם בקנדה, בדרום אפריקה ובאוסטרליה. הוא נכלל ברשימות סוף שנה של כמה מבקרים, בהם השיר השני והשישי הטוב ביותר לפי טיים ורולינג סטון בהתאמה. שני השירים מכרו יחד למעלה מ-55 מיליון עותקים ברחבי העולם, מה שהופך אותם לשניים מהשירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים. הסינגל הרביעי "Bad Blood" הגיע במצעדים למקום הראשון באוסטרליה, בקנדה, בישראל, בניו זילנד, בסקוטלנד ובארצות הברית. הוא זכה בפרס "קליפ השנה", ובפרס "שיתוף הפעולה הטוב ביותר" בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV בשנת 2015, ובפרס "הווידאו קליפ הטוב ביותר" בטקס הגראמי ה-58. כמו כן, הוא העפיל לראש מצעד בילבורד הוט 100, עם מכירות של 385,000 עותקים וקפיצה של 52 מקומות מעלה, אחת הקפיצות הכי גדולות שנרשמו בהיסטוריית בילבורד.
בדצמבר 2016, הוציאה את שיר הנושא "I Don't Wanna Live Forever" של "חמישים גוונים של אופל", ביחד עם זאין מאליק. השיר נמכר בלמעלה מ-16,250,000 עותקים ברחבי העולם, מה שהופך אותו לאחד מהשירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים. בספוטיפיי צבר השיר למעלה ממיליארד השמעות ובכך הפך לאחד מהשירים המושמעים ביותר בספוטיפיי. כמה חודשים לאחר מכן, הוציאה את סינגל הקאמבק "Look What You Made Me Do", ששבר שורה של שיאים. הווידאו קליפ שלו הפך לקליפ הנצפה ביותר ביוטיוב ב-24 השעות הראשונות להשקתו. הקליפ שלו הוא היקר ביותר בכל הזמנים שנוצר. הסינגל המוביל "" מ-Lover, צבר למעלה מ-65.6 מיליון צפיות ביממה. הוא שבר שורה של שיאים גם כן, תוך שדורג במקום השני במצעד הבילבורד הוט 100. הסינגל השני "You Need to Calm Down" זיכה את סוויפט בכמה הישגים במצעדי הבילבורד: בעקבות הגעתו למקום השני, הוא הפך לשירה השישי של סוויפט שעשה זאת ובכך השתוותה למדונה כאמנית עם מרבית השירים שהגיעו למקום השני במצעד. בנוסף לכך, הפך השיר לשירה ה-24 של סוויפט שנכנס לעשירייה הפותחת במצעד, ובכך הפכה לאישה החמישית בתולדות המצעד שעשתה זאת. השיר הוא גם השיר ה-16 של סוויפט שהופיע לראשונה בעשירייה הפותחת במצעד, דבר שהפך אותה לאמן השני בהיסטוריה שהצליח לעשות זאת.
בשנת 2020, הוציאה בהפתעה את השיר "Cardigan" מ-Folklore, שהופיע במקום הראשון במצעד שירי הספוטיפיי העולמי וצבר למעלה מ-7.742 מיליון השמעות ביממה אחת, תוך שהפך לשיר עם הפתיחה הגדולה ביותר בשנת 2020. בפחות מארבעה ימים, נמכר בלמעלה ממיליון עותקים בסין. בממלכה המאוחדת, התברג השיר במקום השישי, תוך ששני שירים נוספים נכנסו לעשירייה הפותחת. בין היתר, הפכה לאישה הראשונה בהיסטוריית המצעד שהצליחה להחזיק שלושה שירים במקביל בעשירייה הפותחת של המצעד. השיר "Willow" מ-Evermore שיצא בהפתעה גם כן, הפך לשירה השביעי שכבש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100. סוויפט הפכה לאמן הראשון בהיסטוריה שדורג לראשונה במקום הראשון באותו השבוע במצעד הבילבורד הוט 100 ובמצעד הבילבורד 200 פעמיים. הסינגל השני "No Body, No Crime" התברג היישר במקום השני במצעד שירי הקאנטרי.
פנטזיה בשמים
היסטוריה
המופע "פנטזיה בשמים" מופיע בפארק דיסנילנד שבפריז מאז הקמתו (1992) ועד היום.
Old School Love
Old School Love הוא שיר של אמן ההיפ הופ האמריקאי לופה פיאסקו. השיר יצא לאור ב-14 באוקטובר 2013, לקידום אלבום האולפן החמישי שלו, Tetsuo & Youth. בשיר משתתף הזמר-יוצר האנגלי אד שירן, שביצע את הרפרן. השיר הגיע למקום ה-93 במצעד הבילבורד הוט 100 האמריקאי, ולמקום 18 במצעד הסינגלים הניו זילנדי.
רקע כללי
בפברואר 2013 אמר הזמר-יוצר האנגלי אד שירן כי הוא עובד באולפן עם לופה פיאסקו. ב־9 באוקטובר 2013, הודיע פיאסקו כי הסינגל הראשון מתוך אלבום האולפן החמישי שלו, Tetsuo & Youth, יהיה שיר עם אד שירן בשם "Old School Love". במקביל לפרסום עטיפת הסינגל, הוא חשף כי השיר יצא להורדה באייטונס ב-14 באוקטובר 2013.
מילות השיר
בשיר, מכריז פיאסקו על אהבתו לאולד-סקול היפ הופ, כאשר אד שירן מבצע את ההוק. מילותיו של פיאסקו משקפות את השינויים שחלו בהיפ הופ מאז שנות השמונים והתשעים, ומתייחסות לאובדן התמימות של ההיפ הופ, ולפשע ולמאבק הפוקד כיום את שיקגו, עיר הולדתו של הזמר. כמו כן, פיאסקו מנמק את המעבר שלו מיצירת מוזיקה פוליטית ו"עובר בשורשי ההיפ הופ ומבקר בעדינות את עידן ההיפ הופ הנוכחי". בנוסף, הוא מתייחס ל- The Fat Boys, מלה מל וכן אייס-טי שלפני ההשתתפות בחוק וסדר. במספר מקומות, כדוגמת בילבורד ושיקגו טריביון, הושווה סאונד ההפקה לשירו של קניה וסט, "Family Business", מתוך אלבום הבכורה שלו, The College Dropout. במגזין XXL תואר השיר כ"בלדה מתוקה ודביקה".
אגודת משוטטים ארץ-ישראלית
אגודת משוטטים ארץ-ישראלית (אמא"י) היה שמן של מספר קבוצות מטיילים שפעלו בארץ ישראל במחצית הראשונה של המאה ה-20.
ציוני דרך
הקבוצה הראשונה הוקמה בחיפה ב-1916 בשם "אגודת המשוטטים" על ידי פנחס כהן, המורה לטבע בבית הספר הריאלי. עם חברי האגודה נמנו תלמידיו של כהן מבית הספר, ובהם: זאב וילנאי, יעקב דורי ואורי קיסרי. ב-1919 נוסדו אגודות נוער דומות ביפו ("מכבי הצעיר") ובתל אביב ("הרצליה") שהחלו לשתף פעולה עם הקבוצה מחיפה, ומהן צמחה "הסתדרות הצופים בארץ ישראל" (כיום הצופים העבריים) ושבט משוטטי בכרמל.
ב-1924 קמה קבוצת משוטטים בירושלים, וב-1927 הפכה לאגודה ארצית. בין חברי האגודה הירושלמית נמנו בין השאר: דוד בנבנשתי, נתן שלם, עזריאל ברושי, בן-ציון לוריא וחיים ברגר. שנתיים אחר כך הצטרפה אליה "קבוצת המשוטטים" למבוגרים שהוקמה בחיפה על ידי פנחס כהן, ושתי הקבוצות נקראו "אגודת משוטטים ארץ-ישראלית" (אמא"י). הרוח הפעילה באגודת המשוטטים התל אביבית היה חיים ברגר, שהיה יחד עם חברים נוספים מהקבוצה בין מייסדי מכון אבשלום. הקבוצה התל אביבית הייתה הראשונה מבין הקבוצות שארגנה טיולים לעבר הירדן ולסוריה. הקבוצה החיפאית, שהרוח החיה בה היו יוצאי מרכז אירופה הייתה הראשונה שארגנה טיול הליכה לאירופה.
יעדים ופעולות
מטרות האגודה על פי התקנון משנת תרצ"ד (1934) היו: "הכרת הארץ וחקירתה: הפצת ידיעת הארץ בציבור הרחב" על ידי "עריכת טיולים וסיורים, ייסוד תחנות מדעיות, הוצאת עיתון וחוזרים... אשר ישמשו כלי מבטא למטרות האגודה ולפעולותיה, סידור אוספים גאוגרפים, טבעיים, ארכאולוגים ואתנוגרפים ועוד. סידור טיולים עממיים והרצאות בידיעת המולדת, לחברים ולקהל הרחב. להסב את תשומת לב השלטונות והמוסדות המוסמכים לצורך בהכשרת הארץ לטיולים וסיורים על ידי טיפול בדרכים עזובות ושוממות, קביעת ציונים לסימון המקומות ההיסטוריים והיישובים הקיימים".
המשוטטים קיימו טיולים רגליים לאורכה ולרוחבה של ארץ ישראל המנדטורית, וגם בעבר הירדן, סוריה, לבנון. בנוסף קיימו סמינריונים והרצאות שבועיות בנושאי היסטוריה, טופוגרפיה ועוד. חלק מן הטיולים שימשו הסוואה לאנשי ההגנה לעריכת סיורים ותצפיות. מאורעות 1939-1936 גרמו להפסקת הפעילות של אגודת המשוטטים הארצית, אך בתל אביב המשיכו להתקיים מוקדי פעילות של המשוטטים עד שנות ה-50 של המאה ה-20 המוקדמות ובחיפה עד שנות ה-70. טיולי המשוטטים התאפיינו בשילוב של הליכה רגלית עם חקר המקומות והאתרים על כל היבטיהם.
טיולים במתכונת דומה התחילה לערוך החברה להגנת הטבע סמוך לייסודה והם נמשכים עד היום (2010).
ספרות
את רשמיהם מהסיורים תיעדו המשוטטים בבמות שונות. מאמריו של נתן שלם התפרסמו בעיתונים הארץ, הבוקר, דבר ובירחונים שונים. ספרם של דוד בנבנשתי ופנחס כהן מורה דרך בארץ ישראל הופיע ב-1937 וכלל מלבד פרקי מבוא והדרכה למטייל, כ-200 הצעות לטיולים "מראש החרמון בצפון ועד בואך מדבר סיני בדרום, ומשפת-הים במערב ועד גבול סוריה במזרח". הספר הוגדר בעת הופעתו כ"ספר כל בו לידיעת ארץ ישראל", ובשנות ה-40 הוא שימש את אנשי הפלמ"ח במסעותיהם. זאב וילנאי הקדיש את ספרו "חיפה בעבר ובהווה" לפנחס כהן ותיאר בספר את הטיולים ואת האווירה בהם.
באפריל 1929, דווח בעיתון דבר על ביקורם של חברי האגודה בכפר יטא, במהלכו סיפרו להם בני חמולת מח'אמרה על מוצאם היהודי.
מעיין "עין משוטטים" בנחל שיח שבכרמל מנציח את האגודה.
S-200
S-200 אנגרה/וגה/דוּבְּנה (ברוסית: Ангара\Вега\Дубна; בקוד דיווח נאט"ו: SA-5 Gammon) היא מערכת טילי קרקע־אוויר נייחת לטווחים בינוניים עד ארוכים מתוצרת ברית המועצות. המערכת מיועדת ליירט מטוסי בקרה אווירית, מטוסי צילום ומפציצים בטווחים ארוכים. נתוניו הטכניים של הטיל אינם מאפשרים יירוט של מטרות מתמרנות ולכן אינו מיועד ליירוט מטוסי קרב. סוללת טילי S-200 כוללת 6 משגרי מסילה שעל כל אחד מהם טיל בודד, ומכ"ם גילוי אווירי מסוג P-14 בעל טווח גילוי של כ־600 ק"מ.
מכ"ם
המכ"ם המרכזי המשמש את מערכת ה־S-200 הוא 5N62 (קוד דיווח נאט"ו: Square Pair), המכ"ם בעל טווח של 270 ק"מ ומשמש גם לעקיבה אחר המטרות וגם להארתן לצורך הנחיית הטיל.
מכ"מים נוספים בהם המערכת משתמשת הם:
מפעילים
עם המדינות המפעילות את הטיל נמנות אוקראינה, איראן, אלג'יריה, בולגריה, גאורגיה, הודו, לוב, קוריאה הצפונית, רוסיה, סוריה ועוד.
טיל S-200 שירה צבא אוקראינה יירט ב־4 באוקטובר 2001 מטוס Tu-154 הרוסי (טיסה 1812 של S7 איירליינס) בו נספו 78 בני אדם, רובם ישראלים, מעל הים השחור.
פעילות מבצעית של המערכת בסוריה
סוריה הייתה המדינה הראשונה שרכשה את המערכת מברית המועצות. המערכת נדרשה לסוריה לאחר מלחמת לבנון הראשונה כדי לאיים ולהגביל את חופש הטיסה שהיה למטוסי הבקרה האווירית של ישראל, שסייעו להצלחה בקרבות האוויר במלחמה. לאחר השמשת הסוללות נוצר מצב חדש שבו נמל התעופה בן-גוריון היה מצוי בטווח הטילים. רכיבי המערכת סופקו בינואר 1983. במהלך מלחמת האזרחים בסוריה השתלטו המורדים על מספר אתרים שבהם ניצבו רכיבי המערכת וגרמו לה נזק. חלק מהמערכות שנפגעו במהלך הלחימה הוחלפו או תוקנו על ידי רוסיה וחזרו לכשירות מבצעית.
ב־17 במרץ 2017 נורו מספר טילי S-200 לעבר מטוסים ישראליים שהפציצו מטרה בסוריה. אחד הטילים שהמשיך לכיוון ישראל יורט על ידי טיל חץ 2. ב־16 באוקטובר 2017 שיגר צבא סוריה טיל S-200 לעבר מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי שחגו בשמי לבנון בגיחת צילום שגרתית. המטוסים לא נפגעו והשיבו בירי פצצות מונחות שהשמידו את מכ"ם סוללת הנ"מ שתקפה אותם ובכך הוציאו אותה מכלל שימוש.
בעימות האווירי בין ישראל לסוריה ואיראן בפברואר 2018 הצליחה סוללת S-200 סורית, באמצעות ירי של למעלה מ-20 טילי נ"מ, להפיל מטוס F-16I סופה של חיל האוויר הישראלי מעל שמי ישראל, אחרי שזה חזר מתקיפה בסוריה. הטייס והנווט נטשו את המטוס, שהתרסק בשטח ישראל, ובצניחה נפצעו קשה וקל.
ב-17 בספטמבר 2018 תקפו סוללות S-200 סוריות רביעיית מטוסי F-16 ישראלים שתקפו מטרות במערב סוריה אך פגעו והפילו בשגגה מטוס איליושין 20 רוסי ששימוש כמטוס לאיסוף מודיעין. המטוס הרוסי התרסק מעל למימי הים התיכון וכל 14 החיילים שהיו בו נהרגו. התקרית הביאה למתיחות ביחסי ישראל–רוסיה.
ב-30 ביוני 2019 הופעלו טילי S-200 סורי כנגד מטוסי הפצצה ישראלים שתקפו מטרות של צבא סוריה בחומס שבסוריה, טיל אחד המשיך במעופו עד לקפריסין הטורקית וגרם שם לבהלה ולשרפה.
ב-2 ביולי 2023 שוגר מסוריה לעבר ישראל טיל S-200 לאחר שחיל האוויר הישראלי תקף בעיר חומס שבסוריה, נפלי הטיל נמצאו בעיר רהט, ככל הנראה כ־400 ק״מ מנקודת השיגור של הטיל בסוריה.
העימות הרוסי–צ'צ'ני
הסכסוך הרוסי–צ'צ'ני (ברוסית: Чеченский конфликт, מילולית: הסכסוך הצ'צ'ני) הוא סכסוך בן מאות שנים, לעיתים מזוין, בין רוסיה לבין בני הלאום הצ'צ'ני וכוחות אסלאמיסטים. פעולות האיבה בין העמים החלו עוד בשנת 1763, אך במידה ניכרת יותר ובאופן אלים יותר זהו סכסוך שהסלים בעיקר לאחר התפרקות ברית המועצות ובפועל נהוג להתייחס לעימות הרוסי-צ'צ'ני לסכסוך שפרץ בין רוסיה לצ'צ'ניה, בדצמבר 1994.
מקורות הסכסוך מגיעים עד למאה ה-18. האימפריה הרוסית בתחילה גילתה עניין מזערי בשטחי צפון הקווקז וראתה באזור לא יותר משטח מעבר לגאורגיה ואויביה, פרס והאימפריה העות'מאנית, אך המתח בין עמי הקווקז לשלטון הרוסי גדל בעקבות פעילויות של הרוסים באזור שגרמו למלחמה בצ'רקסים ולמרד של הצ'צ'נים נגד הנוכחות הרוסית ב-1763 שבעקבותיו פרצו עימותים ומלחמה של ממש בשנת 1817. רוסיה הצליחה לדכא את המורדים הצ'צ'נים רק ב-1864. במהלך מלחמת האזרחים הרוסית, הצ'צ'נים ושאר עמי הקווקז זכו בעצמאות במשך כמה שנים לפני שסופחו לברית המועצות ב-1921. במהלך מלחמת העולם השנייה, הצ'צ'נים ראו בפלישה הגרמנית הזדמנות למרוד נגד המשטר הסובייטי. בתגובה, הם גורשו בהמוניהם אל מרכז אסיה, שם אולצו לחיות עד 1957.
העימות האחרון בין הצ'צ'נים לממשלה הרוסית התקיים בשנות התשעים של המאה העשרים. כאשר ברית המועצות התפוררה, הבדלנים הצ'צ'נים הכריזו על עצמאותם בשנת 1991. בשלהי 1994 פרצה מלחמת צ'צ'ניה הראשונה ולאחר שנתיים של לחימה, הכוחות הרוסים נסוגו מהאזור. בשנת 1999, הלחימה התחדשה ושנה לאחר מכן כוחות הביטחון של רוסיה ביססו את שליטתם על צ'צ'ניה ומאז בין העמים שורר עימות בעצימות נמוכה יחסית. בדצמבר 2017 שירות הביטחון הפדרלי הכריז על חיסול המחתרת הצ'צ'נית וסיום המבצע למלחמה בטרור בצפון הקווקז.
מקורות
ב-1774, רוסיה השתלטה על חלקו הצפוני של חבל אוסטיה, ועל המסלול בעל החשיבות האסטרטגית, מעבר דריאל, שנכבש מידי העות'מאנים. כמה שנים מאוחר יותר, בשנת 1783, רוסיה חתמה על הסכם גאורגייבסק עם גאורגיה, מה שהפך את גאורגיה — מובלעת נוצרית מוקפת במדינות מוסלמיות עוינות — לפרוטקטורט רוסי. כדי למלא את התחייבויותיה לפי האמנה, יקטרינה הגדולה, קיסרית רוסיה, החלה בבניית הדרך הצבאית הגאורגית דרך מעבר דריאל, יחד עם סדרה של מבצרים צבאיים כדי להגן על הדרך. פעילויות אלה, עם זאת, הרגיזו את הצ'צ'נים, שראו במבצרים כהסגת גבול על השטחים המסורתיים שלהם וכאיום פוטנציאלי.
מרד שייח' מנסור והשפעותיו, 1785–1894
בסביבות הזמן הזה, השייח' מנצור, האימאם הצ'צ'ני, החל להטיף לגרסה טהורה יותר של האסלאם ועודד את עמי צפון הקווקז להתאחד תחת דגל האסלאם על מנת להגן על עצמם מפני איומים מבחוץ. פעילותו נתפסה על ידי הרוסים כאיום על האינטרסים שלהם באזור ובשנת 1785, נשלח כוח מזוין ללכוד אותו. משלא הצליחו לעשות כן, הכוח שרף את כפר הולדתו של השייח', אבל הכוח נפל למארב על ידי חסידיו של מנסור וכך החל העימות המזוין הראשון אי-פעם בין הצ'צ'נים לרוסים. המלחמה נמשכה מספר שנים, כשמנסור מנהל טקטיקות גרילה והרוסים כצעד ענישה מבצעים פשיטות על הכפרים הצ'צ'נים, עד ללכידתו של מנסור בשנת 1791. מנסור מת בשבי ב-1794.
בשנת 1801, רוסיה סיפחה רשמית את גאורגיה תוך העמקת מחויבותה על האזור. בשנים שלאחר מכן, הלך וגדל מספר הפשיטות והמארבים שניהלו הלוחמים הצ'צ'נים על הכוחות הרוסים שנעו דרך הקווקז. כתגובת נגד, מנהיגי רוסיה החלו לשקול צעדים דרסטיים יותר. אלה נדחו עם זאת בעקבות פלישת נפוליאון בשנת 1812 ופרוץ מלחמת רוסיה-צרפת.
הקווקזים ומלחמות קרים, 1817–1864
אחרי שרוסיה הביסה את נפוליאון, הצאר אלכסנדר הראשון הפנה את תשומת הלב שלו פעם נוספת אל צפון הקווקז, כשהוא ממנה את אחד הגנרלים המפורסמים שלו, אלכסיי פטרוביץ' ירמולוב, למשימת השלטת הסדר באזור. בשנת 1817, כוחות רוסיים תחת פיקודו של ירמולוב יצאו לכבוש את הקווקז. טקטיקות הלחימה האלימות של ירמולוב, אשר כללו לוחמה כלכלית, ענישה קולקטיבית והגלייה בכפייה, התגלו בתחילה כמוצלחים, אבל הוגדרו כלא מועילים לאחר שהם למעשה סיימו את ההשפעה הרוסית על החברה והתרבות הצ'צ'נית והאיבה בין העמים נמשכה. ירמולוב לא שוחרר מתפקידו עד 1827.
נקודת מפנה בסכסוך סומן בשנת 1828, כאשר צמחה תנועת המורידיזם, שהובלה על ידי האימאם שאמיל. בשנת 1834 הוא איחד את עמי צפון הקווקז תחת שלטון האסלאם והכריז "מלחמת קודש" על רוסיה. בשנת 1845 כוחותיו של שאמיל הוקפו לאחר שהרגו אלפי חיילים רוסים וכמה גנרלים בדארגו ואילצו אותם לסגת.
במהלך מלחמת קרים של 1853–1856, הצ'צ'נים תמכו באימפריה העות'מאנית נגד רוסיה. עם זאת, סכסוכי שבט פנימיים החלישו את שאמיל שנלכד ב-1859. המלחמה באופן רשמי הסתיימה בשנת 1862 כאשר רוסיה הבטיחה אוטונומיה לצ'צ'ניה ולקבוצות אתניות נוספות בקווקז. עם זאת, צ'צ'ניה והאזור שמסביב, כולל צפון דאגסטן, שולבו לתוך רוסיה כמחוז טרק.
מלחמת האזרחים והתקופה הסובייטית
אחרי המהפכה הרוסית, אנשי ההר של צפון הקווקז הקימו את הרפובליקה ההררית של צפון הקווקז. שהתקיימה עד 1921, כאשר הם נאלצו לקבל את השלטון הסובייטי. יוסיף סטלין באופן אישי, ניהל משא ומתן עם מנהיגי הקווקז בשנת 1921, כשהוא מבטיח אוטונומיה רחבה בתוך המדינה הסובייטית. הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית האוטונומית ההררית נוצרה באותה שנה, אבל התקיימה רק עד 1924 כאשר היא בוטלה ובמקומה שש רפובליקות נוצרו. הרפובליקה האינגוש-צ'צ'נית האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית הוקמה ב-1934. עימותים בין הצ'צ'נים לבין הממשלה הסובייטית התעוררו בסוף שנות העשרים של המאה העשרים במהלך הקולקטיביזציה. העימות נחלש לקראת אמצע שנות השלושים של המאה העשרים, לאחר שהמנהיגים המקומיים נעצרו או נהרגו.
מלחמת העולם השנייה
גרמניה הנאצית פלשה לברית-המועצות ביוני 1941. על פי מקורות סובייטים, הצ'צ'נים הצטרפו לוורמאכט, למרות שטענה זו שנויה במחלוקת, בשל חוסר בראיות של ממש. עד ינואר 1943, החלה הנסיגה הגרמנית, כאשר השלטון הסובייטי החל לדון בגירושם של הצ'צ'נים והאינגושטים הרחק מצפון הקווקז. בפברואר 1944, תחת פיקודו הישיר של לברנטי בריה, כמעט חצי מיליון צ'צ'נים ואינגושטים הוצאו מבתיהם בכוח ונשלחו להתיישב במרכז אסיה. הם הוכנסו בכפייה למחנות בקזחסטן וקירגיזסטן. לאחר מותו של סטלין בשנת 1953, ניקיטה חרושצ'וב שעלה לשלטון, גינה את מעשי קודמו.
עימותים אתניים (1958–1965)
ב-1957, הצ'צ'נים הורשו לחזור לבתיהם. הרפובליקה האינגוש-צ'צ'נית האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית חודשה. בשנת 1958, פרץ עימות בין מלח רוסי ולצעיר אינגושטי על בחורה, כאשר הרוסי נפגע אנושות. האירוע הידרדר במהירות למהומות אתניות, כאשר המון סלאבי תקף את הצ'צ'נים והאינגושטים ובזזו רכוש ברחבי האזור במשך 4 ימים. העימותים האתניים נמשכו לאורך כל שנות הששים של המאה העשרים ובשנת 1965 נמסר על 16 עימותים שהביאו לפציעתם קשה של 185 איש, 19 מהן פציעות קטלניות. בשלהי 1960, העימות האזורי נרגע והעימות הצ'צ'ני–רוסי הגיע לנקודת הרתיחה הנמוכה ביותר. מצב שנשמר עד 1990.
מלחמות צ'צ'ניה
ב-1991, צ'צ'ניה הכריזה על עצמאות והוקמה הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה. על פי מקורות מסוימים, מ-1991 עד 1994, עשרות אלפי אנשים שאינם צ'צ'נים (בעיקר רוסים, אוקראינים וארמנים) עזבו את הרפובליקה ודווח על אלימות ואפליה נגד האוכלוסייה הלא-צ'צ'נית. מקורות אחרים לא זיהו את עזיבת הסלאבים כגורם משמעותי לאירועי התקופה ורבים מייחסים את ההידרדרות בצ'צ'ניה, במדיניותו האגרסיבית של נשיא צ'צ'ניה דאז, ז'וחאר דודייב, ומדיניותו של נשיא רוסיה, בוריס ילצין. כוחות הצבא הרוסי נכנסו לגרוזני ב-1994, אבל לאחר שנתיים של לחימה אינטנסיבית, הכוחות הרוסים בסופו של דבר נסוגו מצ'צ'ניה בעקבות החתימה על הסכם חסביוראט. צ'צ'ניה שמרה דה פקטו על עצמאותה עד מלחמת צ'צ'ניה השנייה שפרצה ב-1999.
בשנת 1999, כוחות הממשלה הרוסית פתחו במבצע למלחמה בטרור בצ'צ'ניה, בתגובה לפלישת כוחות אסלאמיסטיים צ'צ'נים לדאגסטן. עד תחילת שנות ה-2000 רוסיה השמידה כמעט כליל את העיר גרוזני ולא הצליחה להשתלט על צ'צ'ניה עד לשנת 2009. לדברי נורמן ניימארק, "ישנן ראיות רציניות לכך שהממשלה הרוסית פיתחה תוכניות לגרש את הצ'צ'נים שוב באמצע שנות ה-1990, אם הם היו מפסידים במלחמה."
נפגעים
קשה לאמוד את כמות נפגעי הסכסוך הזה בשל חוסר ברשומות וכן בשל אורך העימות רב-השנים. מקור אחד מציין כי לפחות 60,000 צ'צ'נים נהרגו במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה והשנייה בשנים 1990–2000 לבד. הערכות גבוהות יותר טוענות כי נהרגו 150,000 או 160,000 איש.
אוצונומיה
אוצונומיה (ביפנית: 宇都宮市) היא עיר הבירה של מחוז טוצ'יגי שבחבל קאנטו שביפן. אוכלוסיית העיר מונה 518,200 תושבים, נכון לשנת 2015.
היסטוריה
באזור אוצונומיה נמצאו עדויות ארכאולוגיות להתיישבות אנושית החל מהתקופה הפלאוליתית. כמו כן, בסביבות העיר שוכנים מספר תלי קבורה מתקופת קופון. העיירה אוצונומיה התפתחה סביב מקדש אוצונומיה, והאזור כולו היה בשליטת שבט אוצונומיה, נצר של בית פוג'יווארה ששלט ביפן מתקופת הייאן ועד תקופת סנגוקו.
בתקופת אדו נשלט אזור אוצונומיה על ידי מספר דאימיו שונים תחת האן אוצונומיה, ושגשג הודות למיקומו על צומת דרכים מרכזית. במלחמת בושין, שסימנה את סיום שלטונו של השוגון, נערך בטירת אוצונומיה אחד הקרבות המרכזיים שנערכו בחבל קאנטו. אחרי רסטורציית מייג'י הפכה העיר לחלק ממחוז אוצונומיה, אך זמן קצר לאחר מכן התמזג המחוז למחוז החדש טוצ'יגי, וב-1884 הפכה אוצונומיה לבירת המחוז.
ב-1 באפריל 1889, לאחר ביטול שיטת ההאן, נוסדה העיירה אוצונומיה מחדש, וב-1896 הפכה לעיר באופן רשמי. בשל הימצאותו של בסיס גדול של הצבא היפני הקיסרי בסביבות העיר הפציצו אותה בעלות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, ומרביתה נהרסה.
לאחר המלחמה שוקמה העיר, ובשנות ה-50 התרחב שטחה עם סיפוח עיירות וכפרים בסביבתה. ב-1996 קיבלה אוצונומיה מעמד עיר מיוחדת, המעניק לה רמה גבוהה יותר של אוטונומיה. ב-2007 סופחו שתי עיירות נוספות לשטחה של העיר, ובכך העלו את מספר התושבים בעיר ליותר מ-500,000.
כלכלה
אוצונומיה היא המרכז המסחרי של מחוז טוצ'יגי, ובין השאר שוכנים בה מפעל אופטיקה של קנון ומרכז תכנון של הונדה.
אקלים
באוצונומיה שורר אקלים סובטרופי גשום. חודשי החורף קרים אך יחסית יבשים, וחודשי הקיץ חמימים ולחים. המשקעים האטמוספיריים באוצונומיה מרובים, בעיקר במחצית השנייה של השנה.
ערים תאומות
לאוצונומיה יחסי ערים תאומות עם:
המרד הסלובקי
המרד הסלובקי (בסלובקית: Slovenské národné povstanie; בראשי תיבות: SNP) היה מרד בשנת 1944 בסלובקיה שאורגן על ידי המחתרת הסלובקית. המרד החל ב-29 באוגוסט 1944 בבאנסקה ביסטריצה בניסיון לסלק את משטרו של יוזף טיסו אשר היה נתון למרות גרמניה הנאצית. אף שהמרד דוכא על ידי צבא גרמניה הנאצית, פעולות המחתרת המשיכו עד שהצבא האדום כבש את סלובקיה בשנת 1945.
לאחר המלחמה ניסו ארגונים פוליטיים שונים ליטול קרדיט על המרד. השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה הציג את המרד הסלובקי כפעולה שהייתה יוזמת הכוחות הקומוניסטים במדינה. מנגד, לאומנים סלובקים טוענים כי המרד היה למעשה קשר נגד האומה הסלובקית, כיוון שאחת ממטרותיו הייתה להפיל את ממשלת הבובות הסלובקית ולייסד מחדש את צ'כוסלובקיה, אשר בה העם הסלובקי נשלט על ידי העם הצ'כי. במציאות, הלוחמים במרד הסלובקי היו ממגוון רחב של תנועות ופלגים, כולל חיילים רבים שערקו מן הצבא הסלובקי, לאומנים, פרטיזנים קומוניסטים ולוחמים זרים. המרד לא זכה לתמיכה ציבורית גורפת בסלובקיה, אולם לוחמיו היו מכל הדתות, המעמדות, המינים, גילים וזרמים אנטי-נאציים בחברה הסלובקית של אותה עת.
הכנות למרד
אדווארד בנש אשר עמד בראש הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה בלונדון בתקופת מלחמת העולם השנייה יזם את תחילת ההכנות למרד אפשרי בשנת 1943, כאשר יצר קשר עם יחידות של מתנגדים למשטר בקרב הצבא הסלובקי. בדצמבר 1943 החלו קבוצות שונות - בהן הממשלה הגולה, דמוקרטים צ'כוסלובקים, קומוניסטים ויחידות בצבא הסלובקי - לגבש את המחתרת הסלובקית וחתמו על הסכם המכונה "הסכם חג המולד", בו הכריזו על הכרה בסמכותו של בנש ועל כוונה לייסד מחדש את צ'כוסלובקיה לאחר תום המלחמה. מועצה שהורכבה מנציגי הגורמים השונים הייתה אחראית להכנות למרד.
בחודש מרץ 1944 הופקד ניהול ההכנות בידי לויטננט קולונל יאן גוליאן מן הצבא הסלובקי. כחלק מן ההכנות נאגרו כסף, תחמושת ואספקה במחנות צבאיים במרכז ובמזרח סלובקיה. הכוחות המורדים כינו עצמם בשמות "הכוחות הצ'כוסלובקים של פנים המדינה" ו"הצבא הצ'כוסלובקי הראשון". כ-3,200 חיילים סלובקים ערקו לשורות הכוחות המורדים, או לשורות הצבא האדום. בחודש אפריל 1944 נמלטו היהודים הסלובקים רודולף ורבה ואלפרד וצלר מאושוויץ וסיפרו על הנעשה במחנה ההשמדה.
בקיץ 1944 הגבירו הפרטיזנים הסלובקים את פעולותיהם נגד הצבא הגרמני, במיוחד בהרים שבצפון-מרכז המדינה. ביולי החלה התקדמות של כוחות הצבא האדום בברית המועצות ובפולין לעבר סלובקיה. באוגוסט הגיעו כוחות הצבא האדום לעיר קרוסנו בפולין, הנמצאת במרחק של 40 ק"מ מן הגבול הסלובקי.
בקיץ 1944 הועברו שתי דיוויזיות משוריינות של הצבא הסלובקי וכן כל חיל האוויר הסלובקי לאזור פרשוב, בפינה הצפון-מזרחית של המדינה, זאת במטרה לאפשר את ביצוע אחת משתי התוכניות האפשריות למרד:
מפקדן של שתי הדיוויזיות, קולונל וילם טלסקי, קיבל עליו את סמכות מנהיגות המרד והסכים לביצוע אחת משתי התוכניות, בהתאם לנסיבות שיתפתחו. ב-23 באוגוסט 1944 התבצעה ברומניה הפיכה בראשות המלך מיכאי הראשון בה הודח יון אנטונסקו ורומניה התייצבה לצד בנות הברית. ב-27 באוגוסט 1944 הרגה קבוצת פרטיזנים קומוניסטים, אשר פעלו על פי פקודות ממפקדה בקייב, 30 חיילים גרמנים אשר עשו דרכם מרומניה, סמוך לעיר מרטין. למחרת פלשו כוחות גרמנים לסלובקיה במטרה לדכא את אותות המרי. הכנות לפלישה הזו נעשו במשך שבועות קודם לאירוע.
ב-29 באוגוסט 1944, בשעה 19:00 הכריז שר ההגנה הסלובקי, פרדיננד צ'טלוש, בשידור רדיו כי גרמניה פלשה לסלובקיה ונטלה שליטה במדינה. בשעה 20:00 שלח גוליאן שדרי רדיו מוצפנים לכל היחידות במחתרת לפתוח במרד. במקום לדבוק בתוכנית שהוסכמה מראש, ב-30 באוגוסט אסף קולונל טלסקי את כל חיל האוויר הסלובקי, נטש את שתי הדיוויזיות ללא פיקוד, וטס לאזור נחיתה בפולין והצטרף לצבא האדום. שתי הדיוויזיות שנותרו ללא מפקד, פורקו מנשקן על ידי הצבא הגרמני עוד ביום ה-30 באוגוסט, מבלי שנורתה ירייה אחת. משכך, המרד נפתח באובדן אחד מן הכוחות העיקריים בו ובניגוד לתוכניות שהוסכמו מראש.
סדר הכוחות
קיימים נתונים סותרים באשר למספר הלוחמים במרד הסלובקי. בתחילת המרד כוחות הפרטיזנים הסלובקים היו מורכבים מכ-18,000 לוחמים. לאחר גיוס שנערך ב-9 בספטמבר 1944 גדל הכוח לכ-47,000 לוחמים, ומאוחר יותר הגיע עד ל-60,000 לוחמים ובתוספת של כ-18,000 לוחמי מחתרת מכ-30 מדינות אחרות שהצטרפו ללחימה. לחיל האוויר של כוחות המרד היה מספר קטן של מטוסים מיושנים.