cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'ינדיטים
הפעולות האחרונות
ב-26 במרץ החל פרגוסון בהכנות לכבוש את שני הכפרים אינדאו ותטקגיין, שהיו בעלי חשיבות אסטרטגית רבה. פרגוסון הצליח להשמיד באזור שיירה בת 600 חיילים יפנים מבלי שיאבד ולו איש אחד, אך נחל כישלון צורב בכיבוש הכפרים. במקביל, שיגרו היפנים את הבריגדה המעורבת העצמאית ה-24 וחלק מהדיוויזיה ה-3, ופתחו בהתקפה על "העיר הלבנה" בין 25–26 במרץ. ההתקפה נחלה כישלון חרוץ, ובלית ברירה שיגר מוטגוצ'י לאזור את הרזרבה האחרונה שלו, הדיוויזיה ה-53. הלחץ היפני גבר מיום ליום, ובאפריל הורה הפיקוד הבריטי בהודו לפנות את "העיר הלבנה". ב-8 במאי הצ'ינדיטים הקימו מעוז חדש בשם "בלקפול", אולם באזור זה כבר היו כוחות יפניים מוכנים, וזמן קצר לאחר ההקמה כבר הרעישו היפנים את האזור. הם הרעישו את האזור על בסיס יומיומי, אולם התקפתם החזיתית הראשונה ב-17 במאי נהדפה. ב-24 במאי הם פתחו בהתקפה מחודשת, והפעם הצליחו לפרוץ את ביצורי "בלקפול" ולכבוש חלק ממנו. ב-25 במאי הגיעה הוראה לפנות גם את "בלקפול".
ב-17 במאי העביר סלים לסטילוול את הפיקוד העליון על הצ'ינדיטים, פרט לרוב הסיוע האווירי והבריגדה ה-23 שהוחזרו להודו כדי לסייע בבלימת המתקפה היפנית. בריגדות הצ'ינדיטים שפינו את "בלקפול" החלו לנוע צפונה בתוככי הג'ונגלים, ואנשיהן נאלצו לגרור עמם המוני פצועים שמספרם הלך והתרבה מיום ליום, מתוך תקווה לחבור אל הכוח של סטילוול. הם הקימו מחנות מאולתרים סביב אגם אינדוואגי שאורכו 30 ק"מ. לאחר שהצ'ינדיטים השתלטו על כל אזור האגם, החלו מטוסים ימיים לנחות בו ולפנות פצועים וחולים בקצב של כמה מאות ליום. באזור יוני החליט סטילוול להשתמש בצ'ינדיטים כדי לכבוש את העיירה האסטרטגית מוגאונג. הכוח היחיד של הצ'ינדיטים שעדיין היה בכושר מלא, היה יחידה קטנה שנקראה "כוח מוריס" שכללה 1,300 איש וחנתה באזור הנהר איראוואדי. סטילוול הורה לכוח מוריס לנוע צפונה לאורך הנהר, ולקאלוורט הורה לעזוב את אגם אינדוואגי עם הבריגדה ה-77 שלו, ולנוע 25 ק"מ אל מוגאונג. הבריגדה של קאלוורט הייתה במצב קשה, מתוך 1,200 איש שכללה במקור, היו לה כעת רק 800, ולפיכך נאלץ קאלוורט להזעיק חיילים נוספים מיחידות אחרות שחנו על האגם.
במשך שלושה ימים ניהלו הצ'ינדיטים קרב על הכפר פינהמי שהיה חיוני לכיבוש מוגאונג, ועם כיבושו התאבדו מרבית החיילים היפנים שנותרו בו. בין 8 ל-10 ביוני ניהל קאלוורט קרב עיקש עם חיילים יפנים בודדים שהגנו באומץ על ראש גשר המוביל למוגאונג. שני ימים אלו הספיקו ליפנים כדי להבין היטב את כוונתו הצ'ינדיטים, והם מיהרו לתגבר את הכוח היפני במוגאונג וסביבה. הצ'ינדיטים היו בנחיתות מספרית, וב-13 ביוני עוד היו רחוקים ממוגאנג בין 400 ל-600 מטרים, ונותרו רק עוד 550 צ'ינדיטים בבריגדה של קאלוורט, כאשר גם הם היו חולים ברובם במלריה ומחלות אחרות. בלית ברירה שלח קאלוורט אחד מאנשיו אל סטילוול, ונתן לו הוראות ברורות לא לחזור בלי גדוד סיני אחד לפחות. ב-18 ביוני הגיע הגדוד ה-1 של הבריגדה הסינית ה-114 אשר כלל 1,200 איש, ממערב למוגאנג. סטילוול רצה לוודאות שהבריטים אכן עושים ככל יכולתם, ושלח קולונל אמריקני לשמש כ"יועץ" לקאלוורט. ב-23 ביוני הופצצה העיירה מהאוויר ומהיבשה, ואז פתחו הצ'ינדיטים והסינים בהסתערות. ב-25 ביוני הורו היפנים על נסיגה.
פינוי ופירוק
סטילוול התלהב מהניצחון במוגאונג, והורה לקאלוורט לכבוש את כפר מסילת הברזל הופין, מדרום-מערב למוגאונג. משם, קיווה סטילוול, יוכלו הצ'ינדיטים לחדור אל עורף הדיוויזיה ה-18 ולפרק אותה. אולם, בקרב על מוגאונג ספגה הבריגדה של קאלוורט 255 הרוגים ו-52 פצועים, וגם אלו שרשמית היו כשירים לקרב, התמודדו כנגד פצעים קלים ומחלות. קאלוורט החליט שהגיע הזמן לחזור לתקופת התרעננות בהודו, והתעמת עם סטילוול באלחוט. סטילוול, כעונש על מרדנותו של קאלוורט, שינה את פקודותיו, והורה לצ'ינדיטים להצטרף למרחץ הדמים שנערך באזור מיצ'צ'ינה. קאלוורט הודה בגלוי שהוא מפחד לעשות זאת, ולפיכך הורה לאנשיו לכבות את מכשירי האלחוט ולנוע לכיוון צפון-מערב במטרה לחבור אל הכוח הסיני-אמריקאי של סטילוול. המסע נמשך שבוע ימים, וכשהגיעו הצ'ינדיט והסינים המושאלים אל קמאינג, שם שכן חלק מהכוח, הורה סטילוול לקאלוורט לסור למפקדתו במיידי. קאלוורט נפגש עם סטילוול שתכנן לערוך לו משפט שדה. אולם כאשר הסביר קאלוורט לסטילוול את המצב שבו עמדו אנשיו, שינה סטילוול את טעמו והורה על פינוי של הצ'ינדיטים לתקופת התרעננות בהודו.
בעוד מתחיל הפינוי של הבריגדה ה-77, הבריגדה ה-111 של מאסטרס קיבלה משימה לכבוש גבעה שקיבלה את שם הקוד "פוינט 2171". היא אכן הצליחה במשימה, אולם כעת הייתה מותשת כולה, ומרבית חייליה היו נגועים במלריה דיזנטריה ותת-תזונה. בתחילת יולי, התעקש מאונטבטן שחיילי הבריגדה יבדקו בידי רופאים. התוצאות היו קשות, מתוך 2,200 אנשי הבריגדה, רק 119 נמצאו כשירים להמשיך ולהילחם. הבריגדה החלה להתפנות גם כן, אף על פי שמאסטרס התעקש לשמור אי אלו מחייליו בשטח עד ל-1 באוגוסט. במקביל, "כוח מוריס" ניסה לסייע לסטילוול, בכיתור מיצ'צ'ינה, על ידי כיבוש הדרך המובילה ממיצ'צ'ינה לבאהמו. הם נחלו במשימה זו כישלון חרוץ, עד שסלים נאלץ להזכיר לסטילוול שגם הכוחות האמריקאים-סינים שלו נכשלו בה בזמנו, אף על פי שכללו אז הרבה יותר אנשים ממה שכלל "כוח מוריס". ב-21 ביולי כבר כלל "כוח מוריס" רק 25 אנשים הכשירים לקרב, וסטילוול נאלץ לפנות גם אותו להודו.
הבריגדה ה-23 נשארה כאמור בהודו כדי להדוף את הפלישה היפנית שהחלה במרץ. בין אפריל ליוני היא השתתפה בקרב קוהימה, במסגרתו ניסו בעלות הברית להדוף את המצור היפני על העיר קוהימה הסמוכה לאימפהל, שהייתה היעד העיקרי של המתקפה היפנית. על פי מיטב המסורת הצ'ינדיטית, חדרה הבריגדה אל מאחורי קווי היפנים וביצעה פשיטות הטרדה ואיסוף מידע. היא איבדה 158 איש במהלך הקרב. הבריגדות ה-14 וה-3 שנותרו על יד אגם אינדוואגי, הועברו לאזור מוגאונג והמשיכו להטריד את הפנים, כשהן נהנות מתמיכה של הדיוויזיה הבריטית ה-36 שהועברה ברכבת אל מוגאונג. הבריגדה ה-16 של פרגוסון הייתה במצב טוב בהרבה מזו של חברותיה, כיוון שלחמה יותר קרוב אל היחידות של סטילוול. עם זאת, בתחילת אוגוסט הוחלט שכל הצ'ינדיטים יפונו מבורמה. אחרון הצ'ינדיטים עזב את בורמה ב-27 באוגוסט 1944.
סך כל אבדות הצ'ינדיטים במבצע יום חמישי היו 1,396 הרוגים ו-2,434 פצועים. מרבית הפצועים אושפזו לתקופה ארוכה בבתי חולים כשהם סובלים ממחלות קשות ותת תזונה. הבריאים שבהם נשלחו למחנות אימונים כהכנה לקראת הפעילות הבאה. עם זאת, כאשר הפיקוד הבריטי בחן את כמות האנשים והציוד שיהיה עליו להשקיע כדי להחזיר את הדיוויזיה לכושר מלא, הוחלט שעדיף לפרק את הדיוויזיה ולפזר את הצ'ינדיטים בין יחידות רגילות. בנוסף על כך, כשתתחיל שנת 1945, יאלצו להחזיר לבריטניה את כל החיילים הבריטים, בשל החוק שקובע כי חייל שמשרת בחוץ לארץ ארבע שנים זכאי לחופשה. בתחילת 1945 פורקה הדיוויזיה ההודית השלישית, ולנטיין הועבר לפקד על הדיוויזיה ההודית ה-39. מרבית הבריגדות שולבו בתוך הדיוויזיה ההודית המוטסת ה-44, בעוד המטות שלהן היוו את הגרעין הראשוני ליצירת הקורפוס ה-34. בפברואר 1945, כבר חדלו הצ'ינדיטים מלהתקיים.
אנדרטאות ועיטורים
ב-16 באוקטובר 1990 הוקמה בלונדון אנדרטה לזכר הצ'ינדיטים. הלוט מעל האנדרטה נחשף בידי פיליפ, דוכס אדינבורו. האנדרטה ממוקמת בצד הצפוני של רציף ויקטוריה בסמוך למטה משרד ההגנה הבריטי. חזית האנדרטה מוקדשת לצ'ינדיטים, ומובאת בה בית היתר הסיסמה:. מפורטות בה היחידות שלחמו תחת פיקודו של וינגייט, ללא הפרדה בין היחידות שהשתתפו במבצע בד ארוך ב-1943 לבין היחידות שהשתתפו במבצע יום חמישי ב-1944. נזכרים גם ארבעת הצ'ינדיטים שעוטרו בצלב ויקטוריה (ראו בהמשך). הצד המערבי של האנדרטה הפונה על מטה משרד ההגנה, מוקדש כולו לווינגייט, ובו חצוב באבן פסל ראש שלו חובש את קסדת השעם המפורסמת שלו. נזכר גם שווינגייט היה בעל.
אנדרטה נוספת לצ'ינדיטים הוצבה במשתלת הזיכרון הלאומית בסטפורדשייר.
בשנת 2015 הקימה בריטניה את "הבריגדה ה-77", אשר בשל מספורה נחשבת ליורשת ההיסטורית של הצ'ינדיטים. סמל הבריגדה הוא ראש של צ'ינתה – המפלצת המיתולוגית שעל שמה נקראו הצ'ינדיטים.
עיטורים שזכו בהם לוחמים צ'ינדיטים:
העשור השני של המאה ה-18
העשור השני של המאה ה-18 הוא העשור שהחל ב-1 בינואר 1710 והסתיים ב-31 בדצמבר 1719.
טאב
מקש טאב נוצר כבר במכונת כתיבה. לצורך ארגון טקסט בטבלאות היו צריכים בעבר להקליד פעמים רבות את תו הרווח כדי לעבור לעמודה הבאה. מקש טאב נוצר כדי לחסוך זמן, וכדי לקדם את נייר ההדפסה במהירות בכיוון האופקי אל העמודה הבאה. לצורך זה היה צורך להגדיר מראש נקודות על גבי הציר האופקי "עצירות טאב" אליהן יתקדם נייר ההדפסה בכל הקשה על טאב, עצירות אלו היו לרוב בנות 8 רווחים.
במקלדת מחשב השימוש הוא דומה, אבל הורחב לשימושים נוספים:
התו טאב
טאב הוא גם תו. בקוד ASCII ערכו של התו 9. בקובצי טקסט תו זה משמש לקידום בכיוון אופקי לנקודות קבועות "עצירות טאב". קידום דומה קיים גם ב-HTML, באמצעות.
קיים תקן דה-פאקטו להעברת נתונים TSV (Tab-separated values) ובו משמש התו טאב להפרדה בין שדה אחד לבין הבא אחריו באותה שורה (רשומה).
וויטייך טוקה
וויטייך טוקה (בסלובקית: Vojtech Lázar "Béla" Tuka; 4 ביולי 1880- 20 באוגוסט 1946) היה מדינאי סלובקי לאומני. כיהן כראש הממשלה של סלובקיה בין השנים 1939- 1944 והחל מסוף יולי 1940 כיהן גם כשר החוץ של סלובקיה.
וויטייך היה בין האחראים לגירוש היהודים במלחמת העולם השנייה ומנהיג האגף הרדיקלי של מפלגת העם הסלובקית.
קורות חיים
וויטייך טוקה, שלעיתים כונה בשם ההונגרי "בלה" (Bela), נולד בשנת 1880 בעיירה סטיאבניקה ביין, שבממלכת הונגריה (באותה עת).
עד שנת 1918, תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיהן כמזכיר מפלגת העם הסלובקית.
טוקה למד משפטים והיה לפרופסור הצעיר ביותר בממלכת הונגריה כאשר לימד משפטים בין השנים 1914 ל-1919 באוניברסיטה האליזבתנית בברטיסלאבה. ב-1918 צורפה סלובקיה למוראביה ובוהמיה כחלק מהקמת צ'כוסלובקיה בעקבות תום מלחמת-העולם הראשונה.
טוקה, שהיה לאומני, התנגד לצירופה של סלובקיה והצטרף לתנועת אירידנטה (התנועה לאיחוד רומניה ומולדובה), שהתנגדה לאיחוד עם צ'כוסלובקיה.
ב-1923 ייסד את התנועה הפשיסטית הבדלנית רודוברנה ("משמר המולדת") (Rodobrana) וערך את ביטאון התנועה Slovak. .
האשמות בריגול ועונש מאסר ראשון
ב-1 בינואר 1928 פרסם טוקה מאמר שכותרתו "ואקום יוריס". טוקה טען כי ב"הצהרת מרטין" מ-30 באוקטובר 1918 - הגרסה הסלובקית של הכרזת העצמאות של צ'כוסלובקיה - היה נספח שלא נכלל בהצהרה, ולפיו ההכרזה אמורה הייתה להיות בתוקף לעשר שנים בלבד, היינו עד 30 באוקטובר 1928.
בתגובה, בשנת 1929 האשימה ממשלת צ'כוסלובקיה את טוקה בריגול ובבגידה. טוקה נמצא אשם ונידון ל-15 שנות מאסר. הוא ריצה כעשר שנים מהעונש הזה.
מדיניות הממשלה הסלובקית כלפי היהודים
בעקבות הסכם מינכן ובוררות וינה הראשונה בשנת 1938, הכריזה סלובקיה על עצמאות ב-14 במרץ 1939, אך למעשה הייתה גרורה של גרמניה הנאצית. יום לאחר הכרזת העצמאות נכבשה צ'כיה על ידי הגרמנים.
כמה שבועות אחרי ועידת מינכן נבחר יוזף טיסו, שהיה כומר לראשות הממשלה הסלובקית וטוקה נבחר לסגנו. ב-28 ביולי 1940 נפגש היטלר עם טיסו וחברי ממשלתו בזלצבורג והוסכם להקים בסלובקיה משטר "נציונאל-סוציאליסטי". טוקה מונה לכהן כראש הממשלה, תפקיד אותו מילא עד ספטמבר 1944 וטיסו כיהן כנשיא מדינת סלובקיה העצמאית.
בתקופת האוטונומיה של סלובקיה התפתחו בקרב מפלגת העם השולטת שתי תפיסות לפתרון השאלה היהודית. "המתונים", ובראשם טיסו, ביקשו להגביל את פעילותה של הקהילה היהודית בכל תחומי החיים על פי עיקרון הנומרוס קלאוזוס (כלומר הגבלה לארבעה אחוזים, חלקם של היהודים באוכלוסייה הכללית), ואילו הקיצוניים, ביניהם טוקה ואלכסנדר מאך, שהיה מפקד משמר הלינקה, ראש המשטרה החשאית וראש משרד התעמולה וממנהיגי המשטר הפשיסטי, ביקשו לבטל כליל את מעמדה של הקהילה היהודית. טוקה טען כי סלובקיה יכולה לסמוך על הגנתן של 200 חטיבות גרמניות רק אם תפתור באופן רדיקלי את השאלה היהודית. טוקה דחה את החוקים האנטישמיים וההוראות הממשלתיות שאושרו עד אז, מתח עליהם ביקורת חריפה והגדירם בלתי מספיקים ובלתי יעילים. את היהודים כינה "אויבים ללא פשרה של הנציונל - סוציאליזם בהיותם קומוניסטים וקפיטליסטים".
ב-3 בספטמבר 1940 התקבל בפרלמנט "החוק המסמיך" שייפה את כוחה של הממשלה לפעול בענייני אריזציה, אך הוא גם נוצל לנקיטת אמצעים אחרים נגד היהודים. על סמך חוק זה הקים טוקה כבר ב-18 בספטמבר 1940 את משרד הכלכלה המרכזי שנועד לרכז את ביצוע הרחקתם של היהודים מחיי החברה והכלכלה והעברת רכושם. לראשות המשרד מינה טוקה את בן חסותו אגוסטין מוראווק, פקיד שאפתן שמילא תפקיד חשוב בפתרון השאלה היהודית בסלובקיה. מוראווק שיתף את הבכירים במשרדי הממשלה בדעותיו בדבר פתרון השאלה היהודית אך למעט טוקה איש לא התייחס ברצינות להצעתו תחילה אלא רק לאחר שממשלת סלובקיה הודיעה באמצעות ראשה וויטייך טוקה על כיוון חדש של מצע נציונל-סוציאליסטי. מוראווק דחה כל ביקורת שנמתחה על עבודת משרדו בטענה שהביקורות אינן אלא התקפות מרושעות ובלתי מבוססות שיזמו היהודים והסתמך על מעמדו המיוחד של משרדו ועל ידו המגנה של טוקה.
ב־28 בספטמבר 1940 הורה טוקה לראשי המחוזות והנפות לשקול היכן במחוזותיהם ניתן להקים גטו לכ - 10,000 יהודים. להגשמת תוכנית מעין זו - שחייבה גם הוצאות כספיות ניכרות - לא היה בחוגים הממשלתיים הקובעים די רצון פוליטי.
במאי 1941, נפגש מוראווק עם דיטר ויסליצני, עוזר בכיר של אדולף אייכמן, והעלה בפניו את הרעיון להעביר לפחות חלק מן היהודים לגנרלגוברנמן או אולי להעסיקם בעבודות ציבוריות בגרמניה, דבר שהיה מקל על המצב המסובך הנוכחי. השניים נקטו צעדים למימושו של רעיון זה ולמוסדות הנאצים הנוגעים בדבר נמסר לכל המאוחר מאז אביב 1941 על רצונם ונכונותם של פעילי הממשל הסלובקים "להוציא לעבודה" את יהודי סלובקיה ברחבי הרייך השלישי. צעדים מוחשיים בכיוון זה נעשו ב־20 -21 באוקטובר 1941, בעת ביקורם של מנהיגי סלובקיה הבכירים ביותר ובראשם הנשיא טיסו, ראש הממשלה טוקה, שר הפנים מאך, ושר ההגנה פרדיננד צ'טלוש במטה הכללי של היטלר ברסטנבורג שבפרוסיה המזרחית.
בדצמבר 1941 השתתף טוקה בכינוס בברלין שהנושא שלו הוא אנטישמיות בנוכחות נציגי הארצות הגרורות. באותם ימים התכוננו ריינהרד היידריך ואנשיו לוועידת ואנזה. לאחר הכינוס פשטה השמועה בסלובקיה על גזרות חמורות הצפויות נגד היהודים.
''בעת שהותו בסלובקיה שגריר סלובקיה בוותיקן קיבל הוראות מטוקה לענות בו בזמן על שני התזכירים של הוותיקן מה 12 בנובמבר 1941 וה 14 במרץ 1942.הנונציוס פנה אל ממשלת סלובקיה והשתדלותו השפיעה על טוקה לדרוש מוויסליצני שיגור משלחת לשטחי הגנרלגוברנמן כדי לעמוד על מצב המגורשים. הוא החליט ביחד עם שגרירי הרייך בברטיסלבה על שילוח 20000 יהודים בני 16–35 מן המדינה לעבודה בראשית שנת 1942.''
בראשית 1942, בעת ניהול משא ומתן עם הגרמנים על גירוש יהודי סלובקיה, טוקה האמין שהגיעה שעתו הגדולה לעשיית הון פוליטי נוסף מהשאלה היהודית, ניצח על עסקה בלי שדיווח עליה ליוזף טיסו ועורר עליו את זעמו. בתזכיר שהוגש לוועדת החוץ בייש טיסו את טוקה בפני חברי הממשלה. צעד זה הזיק מאוד לטוקה ואילץ אותו להגיש את התפטרותו ורק התערבותו התקיפה של הציר הגרמני לודין מנעה זאת.
בפברואר 1942 זמין טוקה את פרנץ ראדמאכר, דיפלומט ומשפטן נאצי, בפגישה אמר טוקה שהוא לא זקוק יותר למחנות היהודים וחתם על הסכם עם הגרמנים שהם יקבלו את כל היהודי סלובקיה. בישיבת הממשלה שהתקיימה ב-3 במרץ 1942, הודיע טוקה לחבריה שבתוך זמן קצר ייעקרו היהודים מסלובקיה וטען שבשעה שהאזרחים הארים שופכים את דמם בחזית למען בניית "אירופה החדשה" ומדינה סלובקית או עובדים בבית או ברייך השלישי "היהודים אינם עושים דבר", ועל כן יוטל עליהם לעבוד למען הרייך השלישי. תנאים מיוחדים למומרים נקבעו בפרוטוקול שנחתם בין טוקה לבין נציגו של היטלר ב־10.4.1942 בברטיסלאבה, שם נקבע, שמומרים שהתנצרו לפני 10.9.1941 ישלחו בנפרד וגם יאוכסנו בנפרד. ממברק מה-18.4.1942 עולה שטוקה דרש שהיהודים לא יחזרו לסלובקיה והרייך לא יבוא בתביעות נוספות לגבי רכושם.
בישבת מועצת המיניסטרים שהתקיימה ב-3.3.1942 הודיע טוקה ששלטונות הרייך מוכנים לקבל את היהודים בתנאי שהם ייגורשו מסלובקיה וישלול מהם את אזרוחתם.
עקב שילוח היהודים אל מעבר לגבולות סלובקיה הפעיל טוקה לחץ על משרד החוץ הגרמני לאפשר למשלחת סלובקית ביקור במחנות היהודים. ב-8 באפריל 1943, יום אחרי פגישת טוקה וברוצ'יו, דנה ישיבת הממשלה בדבר חידושם של הגירושים. טוקה דרש בישיבה ממשרדי הממשלה לצמצם עד 2 במאי 1943 את מספר תעודות החסות ולספק הגנה רק ל"יהודים חיוניים ביותר".
הכומר המוודה שאל את טוקה אם הוא יכול לקבל על מצפונו את האחריות על גירוש היהודים וטוקה ענה בחיוב.
טוקה הציע לשגריר גרמניה בפרסבורג לשלוח משלחת סלובקית מעורבת לאחד ממחנות היהודים הגרמנים בשטחי המזרח הכבושים(15.5.1943).
בשנת 1946 נידון למיתה בתלייה על ידי בית הדין הלאומי בברטיסלבה והוצא שם להורג.
אודט פילפול
אודט פילפול (בצרפתית: Odette Larrieu Pilpoul; 1906, בורדו – 2004, בורדו) הייתה חסידת אומות העולם מצרפת.
קורות חיים
בתקופת לימודיה הפכה פילפול לחברתה של לורט קרסו (Carasso), יהודייה ממוצא יווני שרכשה אזרחות צרפתית בזכות נישואיה לז'ורז' ארדיטי, אזרח צרפתי.
בעלה של אודט פילפול, ז'ק פילפול, היה יהודי ונולד בראשון לציון.
פעילותה בתקופת השואה
במאי 1941, בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, מונתה פילפול לתפקיד סגנית מנהלת הרובע השלישי של פריז.
ביולי 1942, במהלך גירוש היהודים מפריז, ביקשה לורט מאודט פילפול לעזור לה להסתיר את הוריה. פילפול הסתירה את ההורים בביתה במשך מספר חודשים. היא השיגה עבורם מסמכי זהות מזויפים, וכך גם לאודט ולבעלה, כדי למנוע את גירושם למחנות ההשמדה הנאציים במזרח אירופה.
שוטרים צרפתים חשפו את המחבוא ועצרו את הנוכחים, אך הסכימו לשחררם בתמורה לכך שפילפול תעיד לטובתם לאחר המלחמה. לאחר השחרור עשתה זאת פילפול.
פילפול הצילה יהודים רבים מפני גירוש, בכך שהזהירה אותם מפני פשיטות משטרתיות עליהן קיבלה מידע מבעוד מועד. היא מצאה מקומות מסתור עבור יהודים, סיפקה להם מסמכי זהות מזויפים וכן השיגה להם כרטיסי קיצוב מזון. הצלת היהודים הייתה חלק מפעילותה בשורות תנועת ההתנגדות הצרפתית לטובת כלל מתנגדי משטר וישי והכיבוש הנאצי, פעילות במסגרתה הצילה מאות אנשים.
הנצחה
בשנת 2002 הוכרה פילפול על ידי יד ושם בתור חסידת אומות העולם.
קלואי ביילי
קלואי אליזבת ביילי (באנגלית: Chloe Elizabeth Bailey; נולדה ב-1 ביולי 1998), המוכרת גם בשם הבמה קלואי, היא זמרת, פזמונאית, שחקנית, רקדנית ומפיקה מוזיקלית אמריקאית. היא מוכרת בשל היותה חלק מהצמד המוזיקלי קלואי x האלי לצד אחותה, האלי ביילי. בשנת 2021 השיקה קריירת סולו כשהוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Have Mercy".
ביוגרפיה
קלואי ביילי גדלה במייבלטון, ג'ורג'יה עם אחותה האלי ביילי, ואחיה הצעיר ברנסון ביילי ומאוחר יותר עברה ללוס אנג'לס באמצע שנת 2012. בהיותה בג'ורג'יה, היא שיחקה בתפקידי משחק קטנים בסרטים, כולל מקהלה בירושה בכיכובה של ביונסה, וסרט הטלוויזיה של דיסני Let It Shine. אבא שלה התחיל ללמד אותה איך לכתוב שירים בגיל עשר. היא השיקה ערוץ יוטיוב עם אחותה כשהייתה בת 13 עם גרסת כיסוי לשיר "Best Thing I Never Had" של ביונסה. היא ואחותה הופיעו לראשונה בתור קלואי x האלי כשהעלו גרסאות כיסוי של שירי פופ לערוץ הזה. בחודש ספטמבר 2013 היא ואחותה ביצעו הופעת קמע בסדרת הטלוויזיה של ערוץ דיסני, אוסטין ואלי וביצעו את השיר "Unstoppable".
בשנת 2018 ביילי הצטרפה לקאסט השחקנים של סדרת הטלוויזיה בוגרת-כזה, וגם ביצעה עם אחותה את שיר הנושא לסדרה. היא עזבה את הסדרה בסיום העונה הרביעית.
לונדון בריד
לונדון בריד (באנגלית: London Breed; נולדה ב-11 באוגוסט 1974) היא פוליטיקאית אמריקאית, חברת המפלגה הדמוקרטית, המכהנת כראש עיריית סן פרנסיסקו.
ביוגרפיה
בריד נולדה בסן פרנסיסקו. היא סיימה תואר ראשון במדע המדינה ושירות ציבורי באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס ותואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטת סן פרנסיסקו. היא החלה לעבוד בעיריית סן פרנסיסקו בתקופת כהונתו של ראש העיר וילי בראון. בנובמבר 2012 נבחרה למועצת המפקחים של סן פרנסיסקו, ושימשה בתפקיד מינואר 2013. כיושבת ראש המועצה מונתה בדצמבר 2017 לראש העירייה בפועל, בעקבות מותו של ראש העיר אד לי. בבחירות המיוחדות שנערכו ביולי 2018 נבחרה לראשות העיר למשך תום הכהונה המקורית של לי, ובנובמבר 2019 נבחרה לתקופת כהונה מלאה.
קלואי ביילי
ביוגרפיה
בחודש אוגוסט 2021 ביילי הודיעה כי היא תוציא לאור את סינגל הבכורה שלה כאמנית סולו והסינגל המוביל מתוך אלבום הבכורה שלה, "Have Mercy". ב-12 בספטמבר היא ביצעה את השיר בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2021. בטקס פרסי NAACP Image ה-53, ביילי הייתה מועמדת בשלוש קטגוריות, כולל אמנית יוצאת מן הכלל ושיר הנשמה/R&B יוצא מהכלל עבור "Have Mercy". בסוף חודש אוגוסט, ביילי כיכבה לצד קשה ומייסון גודינג בפודקאסט "Electric Easy".
באפריל 2022, ביילי הוציאה את "Treat Me" עם קליפ נלווה כסינגל השני מאלבומה העתידי.
שמורת חולות משאבים
שמורת חולות משאבים היא שמורת טבע, הממוקמת בחבל ניצנה, מערבית לצומת טללים וצפונית ליישוב אשלים. שטח השמורה הוא 13,000 דונם והיא הוכרזה כשמורה בפברואר 1992. השמורה מורכבת מגבעות חולות וגבעות גיר וקירטון. בשמורה חיים מספר מיני זוחלים ובהם לטאת עינחש ומדברית עינונית, חרדון מצוי (ים תיכוני), חרדון המדבר וחרדון החולות. בנוסף על כך, בשמורה חיים גם שלושה מיני קיפודים - קיפוד מצוי, קיפוד המדבר וקיפוד החולות. בשטח השמורה ממוקמת באר חיל. מאז שנות ה-90 התיישבו בשטח השמורה שבט מסעודין אל-עזאזמה.
בשנת 2018 התפרסם כי על 400 דונמים משטח השמורה עתיד לקום אזור תעשייה.
הקבינט של אלבניה
הקבינט של אלבניה (באלבנית: Këshilli i Ministrave; ידוע גם כמועצת השרים של אלבניה או ממשלת אלבניה) היא הממשלה והגוף המנהל את הרשות המבצעת באלבניה. בראש הקבינט עוד ראש ממשלת אלבניה. יו"ר המועצה (ראש הממשלה) ממונה על ידי נשיא אלבניה; השרים מתמנים על ידי הנשיא בהמלצת ראש הממשלה. הקבינט של אלבניה מתחיל לפעול רק אם האספה הלאומית נתנה את אמונה בממשלה. הקבינט אחראי לניהול השוטף של אלבניה, הוא אמון לקיים את מדיניות החוץ, הפנים, הכלכלה והחברה של אלבניה. לקבינט כפופים משרדים ממשלתיים המחולקים כל אחד לזרועות ואגפים, וזה יוצר את הרכב הרשות המבצעת.
תפקיד הקבינט
הקבינט אחראי לתת דין וחשבון לפרלמנט האלבני. הפרלמנט רשאי לפרק את הקבינט (בעקיפין) באמצעות הצעת אי-אמון. השרים נדרשים לענות על שאילתות בכתב או בעל פה שמוצעות על ידי חברי האספה הלאומית. באלבניה, שאילתות אלה מכונות "שאלות הממשלה". בנוסף, על שרי הקבינט להשתתף בישיבות ודיונים בפרלמנט הנוגעים לחקיקה בתחום אחריותם. משמע, שר האוצר מחויב להגיע לדיון באספה הלאומית בנוגע לחקיקה בתחום הכלכלי.
מתקפת פומרניה המזרחית
המבצע ההתקפי האסטרטגי של פומרניה המזרחית (ברוסית: Восточно-Померанская наступательная операция) היה מתקפה של הצבא האדום הסובייטי נגד הוורמאכט הגרמני בחזית המזרחית. המבצע התרחש בפומרניה ופרוסיה המערבית בין 10 בפברואר ל-4 באפריל 1945.
הקבינט של אלבניה
תפקיד הקבינט
אם ברצונם של שרי הקבינט לפתוח בהליך חקיקה, הם זקוקים לאישור האספה הלאומית. לרוב, הפרלמנט מאשר לשרים לפתוח בהליכי חקיקה.
מתקפת פומרניה המזרחית
הפעולה התרחשה בארבעה שלבים:
הקבינט של אלבניה
תפקיד הקבינט
הקבינט משחק תפקיד מרכזי בקביעת סדר היום של האספה הלאומית. הקבינט יכול להציע חוקים ותיקונים במהלך ישיבות פרלמנט ולדחות דיונים שנקבעו על ידי נשיאות האספה הלאומית במטרה לקדם חקיקה בתחומים שונים.
מתקפת פומרניה המזרחית
מתקפת פומרניה המזרחית היא שמנעה מז'וקוב להגיע לברלין בפברואר (המושא של מתקפת ויסלה-אודר האדירה), שכן היא הפכה בראש סדר העדיפויות לפנות את הכוחות הגרמניים מפומרניה.
תכנון
החזית הבלארוסית השנייה - תחת קונסטנטין רוקוסובסקי - הופקדה תחילה להתקדם מערבה צפונית לנהר הוויסלה לעבר פומרניה ועיר הנמל הגדולה דנציג, במטרה העיקרית להגן על האגף הימני של החזית הבלארוסית הראשונה של ז'וקוב, שדחפה לעבר ברלין. אולם במהלך מבצע פרוסיה המזרחית, רוקוסובסקי קיבל הוראה לפנות ישירות צפונה לעבר אלבינג. המהלך הותיר כוחות גרמניים משמעותיים על כנם בפומרניה, שם הם איימו על האגף הימני של המערכים של ז'וקוב.
הקבינט של אלבניה
משרות בקבינט
חברי הקבינט מחולקים לארבע רמות שלפיהן הם מסווגים מבחינת בכירות:
מתקפת פומרניה המזרחית
תכנון
החלטתו של יוסיף סטלין לדחות את הדחיפה לכיוון ברלין מפברואר עד אפריל הייתה נושא למחלוקת בין הגנרלים הסובייטים וההיסטוריונים הצבאיים, כאשר צד אחד טען כי לסובייטים היה סיכוי לכבוש את ברלין הרבה יותר מהר ובהרבה פחות הפסדים בפברואר, והשני בטענה שהסכנה בהשארת יחידות גרמניות גדולות על האגפים עלולה הייתה לגרום למתקפת נגד גרמנית מוצלחת ולהאריך את המלחמה עוד יותר: הגרמנים אכן ערכו התקפת נגד מפתיעה בפומרניה באמצע פברואר, מבצע מפנה השמש. עם זאת, העיכוב אפשר לסובייטים לכבוש חלקים משמעותיים מאוסטריה במתקפת וינה.
המודיעין הגרמני
כבר ב-13 בפברואר הסיקו שירותי הביון הגרמניים שהסובייטים יבקשו לטהר את פומרניה בטרם יתקדמו לברלין. הארמייה השנייה - המגנה על גזרה גדולה וחשופה שעוברת דרך פומרניה מזרחה לכיוון קצה פרוסיה המזרחית באלבינג - ביקשה רשות לסגת, אך הבקשה נדחתה על ידי אדולף היטלר. גראונץ, על הוויסלה, כותרה ב-18 בפברואר (חיל המצב, מדיוויזיית הרגלים ה-83 - נכנע לבסוף בחודש שלאחר מכן).
ורמאכט
הקורפוסים של הארמייה השנייה היו בעייתיים מאוד בשלב זה, בהיותם מורכבים ברובם מיחידות מקוטעות או אד-הוק. ארמיית הפאנצר השלישית נבנתה מחדש באמצעות הקורפוסים של ארמיית הפאנצר אס אס ה-11 שהוקמה לאחרונה, הארמייה המקורית הושמדה ברובה בליטא ובפרוסיה המזרחית, שם שרידיה הגנו כעת על קניגסברג.
פריצת דרך
רוקוסובסקי פתח את המתקפה ב-24 בפברואר באמצעות החיילים הטריים של הארמייה ה-19 של קוזלוב, אך לאחר התקדמות ראשונית של כ- הם נבלמו על ידי התנגדות גרמנית עזה. ב-26 בפברואר, הוא הכניס את קורפוס הטנקים של המשמר ה-3 ממזרח לנוישטטין, שם הם השיגו חדירה של, ושחרר את קוזלוב מתקידו. קורפוס הטנקים של המשמר ה-3 פרץ בבלדנבורג, בעוד שנוישטטין בצד שמאל של החזית נפלה לידי קורפוס הפרשים של המשמר ה-3 ב-27 בפברואר.
וייס מיהר להרכיב את קורפוס הפאנצר ה-7, כולל שרידי דיוויזיית הפאנצר ה-7, ברומלסבורג כדי לאיים על האגף של הארמייה ה-19. עם זאת, לאחר פריצת דרך סובייטית בקסלין ב-2 במרץ, הארמייה השנייה מצאה את עצמה מנותקת לחלוטין משאר קבוצת הארמיות שלה.
החזית הבלארוסית הראשונה מצטרפת למתקפה
הכנף הימנית של ז'וקוב - קיבוץ של ארמיית ההלם השלישית וארמיות הטנקים של המשמר הראשונה והשנייה - יצאה למתקפה ב-1 במרץ, כשהיא פוגעת צפונה כשהכוח העיקרי מרוכז בריץ. כל האגף השמאלי של ארמיית הפאנצר השלישית נותק בשל פריצת הדרך שלהם, לאחר שגודריאן סירב לבקשתו של ראוס לנסיגה; האגף הימני נסוג לכיוון שטטין.
ב-4 במרץ הגיעו יחידות טנקים סובייטיות קדמיות לאזור הים הבלטי, והכוחות הגרמניים בפומרניה נלכדו בסדרה של כיתורים. הארמייה השנייה החלה לסגת לעבר השטח המבוצר של דנציג, בעוד שקורפוס האס אס ה-10 של ארמיית הפאנצר השלישית כותר בדרמבורג.
השלב השני
רוקוסובסקי פתח את השלב השני של המתקפה שלו ב-6 במרץ. ארמיית ההלם השנייה איימה לנתק את הכוחות המגינים במבצר מרינבורג, שפונה יומיים לאחר מכן, בעוד שמזרח אלבינג נפלה לבסוף ב-10 במרץ. ההגנה על מרינבורג נוהלה על ידי קבוצת קרב בשליטה נומינלית של דיוויזיית הרגלים ה-7, כולל יחידות צי, אס אס ויחידות אחרות. וייס, לאחר שהזהיר שלא ניתן להחזיק את כיס אלבינג, שוחרר מהפיקוד ב-9 במרץ והוחלף על ידי דיטריך פון זאוקן. חיילי הארמייה הגרמנית השנייה נסוגו בחוסר סדר לתוך דנציג וגדינגן, שם החזית הבלארוסית השנייה כיתרה אותם. בינתיים, כוחותיו של ז'וקוב הדפו את שארית ארמיית הפאנצר השלישית מהגדה המזרחית של האודר התחתון, וסילקו את הגרמנים מעמדותיהם האחרונות בראש גשר באלטדאם.
המצור על קולברג
פליטים אזרחיים רבים מפומרניה נמלטו לעיירת החוף קולברג, שכותרה ב-4 במרץ. עם זאת, העיירה הוגנה בהצלחה עד 18 במרץ, אז הפינוי כמעט הושלם.
המצור על דנציג
האזור המבוצר של דנציג - גוטנהאפן (גדינגן) - גם הנמל הראשי לפליטים מפרוסיה המזרחית הנמלטים מערבה - נצטווה להיות מוגן לאורך זמן רב ככל האפשר על ידי פון זאוקן כדי לשמור על נתיבי הפינוי פתוחים.
רוקוסובסקי פתח במתקפה האחרונה שלו ב-15 במרץ 1945; הדחיפה העיקרית, לכיוון החוף בזופוט בין גדינגן לדנציג, התבצעה על ידי הארמיות ה-70 וה-49 שהתקדמו במקביל. הלחימה הייתה פראית, אך עד 19 במרץ 1945 הגיעו ראשי החנית הסובייטיים לאזור מעל זופוט, בעוד דיוויזיית הפאנצר ה-4 נדחקה חזרה לפאתי דנציג עצמה. עד 22 במרץ 1945 הגיעה הארמייה ה-70 לים, ופיצלה את ההגנה הגרמנית. גדינגן נלקחה ב-26 במרץ 1945, מגיניה ואזרחים רבים נסוגו אל היבשה באוקסהופט, משם פונו לחצי האי הל.
דנציג נפלה לבסוף ב-30 במרץ 1945, ולאחר מכן נסוגו שרידי הארמייה השנייה לדלתת ויסלה מדרום מזרח לעיר. פינוי אזרחים ואנשי צבא משם ומחצי האי הל נמשך עד 10 במאי 1945. הסובייטים הכריזו שמתקפת פומרניה המזרחית הושלמה שבוע לאחר נפילת דנציג.
לפי הטענות הסובייטיות, בקרב דנציג איבדו הגרמנים 39,000 חיילים הרוגים ו-10,000 שבויים.
אליזבת מריה, ארכידוכסית אוסטריה
אליזבת מריה הנרייטה סטפני גיזלה ארכידוכסית אוסטריה (בגרמנית: Erzherzogin Elisabeth Marie Henriette Stephanie Gisela von Österreich; 2 בספטמבר 1883 - 16 במרץ 1963) הייתה בתו של רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה. נודעה בכינוי "הארכידוכסית האדומה" בשל חברותה במפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
ביוגרפיה
אליזבת מריה נולדה ב-2 בספטמבר 1883 בלאקסנבורג שבאימפריה האוסטרו-הונגרית. אביה היה רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה, בנם של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ואליזבת, נסיכת בוואריה ("סיסי"). אמה הייתה סטפני, נסיכת בלגיה, בתו של לאופולד השני, מלך הבלגים ומריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה. היא נקראה "אליזבת מריה" על שם שתי הסבתות שלה. בילדותה, כינויה היה "ארז'י", קיצור של "ארז'יבט" שהוא הגרסה ההונגרית לשם "אליזבת". זמן קצר לאחר לידתה, הסתכסכו הוריה וחיו בנפרד. ב-1889 נמצא אביה מת בנסיבות שנותרו לא ברורות לחלוטין עד ימינו. אליזבת מריה גודלה בידי אמה, אשר הייתה תלויה לחלוטין בהכנסה קטנה שקיבלה מחמיה וחמותה. עובדה זו השפיעה קשות על היחסים ביניהן. גם היחסים בינה לבין סבתה לא היו קרובים במיוחד, אם כי זו האחרונה הורישה לה בצוואתה את כל רכושה האישי. בניגוד לכך היו לה יחסים מעולים עם סבה, הקיסר פרנץ יוזף.
ב-1900 ניתקה אליזבת את קשריה עם אמה, עקב החלטתה של האם להינשא לרוזן ההונגרי אלמר לוני. בצעירותה, חיזר אחריה בן-דודה אלברט, נסיך בלגיה, אולם משפחת המלוכה הבלגית סרבה לאשר את הנישואים. סבה רצה להשיא אותה לווילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, אולם אליזבת התאהבה דווקא באוטו וריאנד, נסיך וינדיש-גראץ אשר היה מבוגר ממנה בעשר שנים. הקיסר סירב בתחילה, אולם התרכך עד מהרה. על פי גרסאות מסוימות, אוטו היה מאורס באותה תקופה לאשה אחרת. אולם לתדהמתו, הקיסר נפגש עמו והודיע לו שהוא מייעד אותו לנכדתו. בלית ברירה ביטל אוטו את אירוסיו ונישא לאליזבת. אליזבת ויתרה על כל זכויותיה לכתר האוסטרו-הונגרי, אולם שמרה על תארה האישי וקיבלה נדוניה נדיבה. הנישואים לא היו יציבים, אולם נולדו להם ארבעה ילדים.
ב-1918, לאחר ביטול המלוכה באוסטריה, נפרדו בני הזוג. אליזבת אימצה דעות סוציאליסטיות, וב-1921 הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית ובשל כך זכתה לכינוי "הארכידוכסית האדומה". היא פגשה את לאופולד פזנק, פעיל סוציאליסטי בולט, ורצתה להינשא לו. התפתח קרב משפטי ארוך בינה לבין אוטו, באשר למשמורת על ארבעת ילדיהם. בית המשפט האוסטרי פסק ששני הבנים הבוגרים יחיו עם אליזבת, בעוד שני הצעירים יחיו עם אוטו. בפועל, אליזבת הצליחה לקבל משמורת על כל הארבעה. על פי גרסאות מסוימות היא איימה להתאבד, בעוד על פי גרסאות אחרות כאשר אוטו בא לקחת את הילדים מביתה של אליזבת המתינו לו כנופיה של סוציאליסטים חמושים אשר גרמו לו לשנות את דעתו. גם היחסים בין אליזבת לילדיה היו לא יציבים. היא הוציאה את בנה הבכור מבית הספר ושלחה אותו לעבוד בבית חרושת. בתה סטפני נישאה לרוזן בלגי אך ורק כיוון שאמה לא חיבבה אותו. היא לא הצליחה להתגרש מבעלה הראשון בשל הליך משפטי שנסחב, אולם חיה עם פצנק ועם ארבעת ילדיה בווילה ליד הייטלדורף (Hütteldorf). היא תרמה כסף רב למפלגה הסוציאליסטית.
ב-1944 נעצר פצנק בידי הנאצים ונשלח למחנה הריכוז דכאו. הוא שוחרר מהמחנה בידי כוחות של צבא ארצות הברית במרץ 1945. בתחילת 1948 היא התגרשה רשמית מאוטו, וב-4 במאי של אותה שנה נישאה לפצנק. הווילה שלהם נבזזה בידי חיילי הצבא האדום, ולאחר מכן הועברה לידי כוח הכיבוש הצרפתי באוסטריה. הם הורשו לחזור אליה רק ב-1955. פצנק מת שנה לאחר מכן. אליזבת נפטרה ב-16 במרץ 1963 בגיל 79. על ערש דווי, היא ביקשה שחפציה האישיים, אשר כללו מאות חפצים שהשתייכו למשפחה הקיסרית האוסטרית, לא יועברו לבניה אלא לידי ממשלת אוסטריה. בקשתה כובדה, והחפצים פזורים כיום במוזיאונים ברחבי המדינה.
משפחתה
מנישואיה לאוטו וריאנד, נסיך וינדיש-גראץ נולדו לה ארבעה ילדים:
עין הקודקוד
היצורים הקדומים ביותר הידועים שהיו בעלי עין קודקוד היו דגים ממחלקת בעלי שריון, שנכחדו. אחריהם היו דו-חיים מסדרת משורייני הראש, שגם הם נכחדו. כיום ניתן למצוא עין קודקוד אצל צפרדעים וזוחלים קדמוניים מן הלפידוזאוריה ששימרו איבר זה. אצל הטואטרה עין הקודקוד היא המפותחת ביותר בקרב הזוחלים החיים בימינו, הוכחה לקדמוניותה המופלגת של משפחה זו. עין הקודקוד היא אחת ההוכחות למוסכמה הכללית בקרב המדענים ששני מיני הטואטרה החיים בימינו קיימים כבר 250 מיליון שנה, והם הזוחלים הקדומים ביותר החיים כיום. עין הקודקוד מסייעת לטואטרה להיות פעילה בטמפרטורה של 6 מעלות צלזיוס ולחיות בקור של עד 0 מעלות צלזיוס, שיא השרידות בקרב זוחלים.
עין קודקוד קיימת בלטאות חיות רבות, אבל דומה שאצל רובן תפקודן לא ידוע. רק אצל אחת מהן, דרקון קומודו, ידוע שהיא משמשת להבחנה בין אור וצל, דבר המסייע לה לבחור את מקום רביצתה הרצוי על מנת להתחמם בשמש או להתקרר בצל. כל לטאות כוח בעלות עין קודקוד, אך תפקודה אצל שאר מיני הכוח לא ידוע. גם אצל הכוח שמשה עין הקודקוד כהוכחה לטענה לקדמוניותם המופלגת. עד שנת 2009 נחשב דרקון קומודו על ידי כמחצית מן המדענים כקיים מאז אמצע העידן המזוזואי, ועין הקודקוד הזעירה והפעילה שלו שמשה להם הוכחה לכך. ב-2009 התברר ממאמר מדעי שמאובני הכח הענק שנמצאו באוסטרליה גילם למעלה מ-3.8 מיליון שנה וב-2005 באינדונזיה וכולם צעירים בהרבה מהעידן המזוזואי. עין הקודקוד נותרה רק כהוכחה למוצא הקדמוני של סדרת הכוחיים, אבל לא ביחס לסוג לטאות כוח ולא למיניו השונים.
לקבוצות זוחלים אחרות הקיימות בימינו, צבים, תנינאים ונחשים אין עין קדקוד. החלק העליון של הגולגולת סגור אצלם לגמרי. גם אצל דינוזאורים לא התגלתה עין קודקוד.
סבטלנה סביצקאיה
סבטלנה יבגנייבנה סָביצקאיה (ברוסית: Светла́на Евге́ньевна Сави́цкая; נולדה ב-8 באוגוסט 1948) היא קוסמונאוטית עבר סובייטית, האישה השנייה ששהתה בחלל והראשונה שביצעה פעילות חוץ-רכבית ("הליכת חלל"). מאז 1996 היא משמשת כחברה בדומה של רוסיה מטעם המפלגה הקומוניסטית.
ביוגרפיה
סביצקאיה נולדה במוסקבה. אביה היה יבגני סביצקי, טייס סובייטי שהיה אלוף הפלות במלחמת העולם השנייה וזכה פעמיים בעיטור גיבור ברית המועצות. סביצקאיה גילתה עניין בתחום התעופה מגיל צעיר, וכבר בגיל 17 ביצעה 450 צניחות. בשנת 1970 זכתה בתחרות הנשים באליפות העולם באווירובטיקה של ה-FAI.
היא השלימה תואר בהנדסה מהמוסד לתעופה במוסקבה ב-1972. לאחר מכן שימשה כטייסת ניסוי וב-1980 החלה להתאמן כקוסמונאוטית. ב-1982 היא טסה לראשונה לחלל על גבי חללית סויוז במשימת סויוז T-7, לצדם של לאוניד פופוב ואלכסנדר סרברוב, ובכך הפכה לאישה השנייה ששהתה בחלל, כ-19 שנה לאחר ולנטינה טרשקובה, ושבעה חודשים לפני טיסתה של סאלי רייד, האמריקאית הראשונה בחלל.
שקלו למנות את סביצקאיה למפקדת של צוות כלל-נשי לתחנת החלל סאליוט 7, לציון יום האישה הבינלאומי, אך המשימה בוטלה לבסוף.
לאחר שירותה כקוסמונאוטית היא שימשה כסגנית המעצב הראשי של תאגיד אנרגיה. ב-1993 פרשה משירותה כקוסמונאוטית, וכיום היא משרתת כחברה בדומה של רוסיה מטעם המפלגה הקומוניסטית.
על שמה קרוי האסטרואיד "סבטה 4118".
אדולף וינקלר גודמן
אדולף וינקלר גודמן (אנגלית: Adolph Winkler Goodman; 20 ביולי 1915 – 30 ביולי 2004) היה מתמטיקאי אמריקאי שעסק בפונקציות אוניוולנטיות, תורת המספרים ותורת הגרפים. על שמו נקראת השערת גודמן על המקדמים של פונקציות מולטי-ולנטיות, המכלילה את השערת המקדמים שהוכחה בשנת 1985 על ידי לואי דה ברנז'.
תרומתו למתמטיקה
גודמן עסק בפונקציות מולטי-ולנטיות, המכלילות את הפונקציות אוניוולנטיות. הוא העלה את השערת גודמן בדבר המקדמים של פונקציות מולטי-ולנטיות. השערה זו מכלילה את השערת המקדמים, המתקבלת כאשר p=1, אותה הוכיח לואי דה ברנז' בשנת 1985, הוכחה שנחשבת לאחד ההישגים המשמעותיים בתחום האנליזה המרוכבת במאה ה-20. גודמן ומתמטיקאים נוספים הגיעו לתוצאות חלקיות בדבר ההשערה. גודמן פרסם ספר בעל שני כרכים בנושא - Univalent functions.
בשנת 1972 הוא פרסם מאמר בהקשר למשפט נושירו-ורשבסקי.
הוא פרש לפנסיה בשנת 1993 ונפטר בשנת 2004.
מיס תבל 1985
מיס תבל 1985 היא תחרות מיס תבל ה-34 במספר ונערכה בארצות הברית. נציגת ישראל בתחרות הייתה מלכת היופי הילה קלמן.
כמיס תבל הוכתרת מלכת היופי של פוארטו ריקו, דבורה קרתי דו.
מקס פיין 2: נפילתו של מקס פיין
מקס פיין 2: נפילתו של מקס פיין (באנגלית: Max Payne 2: The Fall of Max Payne) משחק וידאו מסוגת יריות בגוף שלישי והשני בסדרת המשחקים מקס פיין אשר פותח על ידי Remedy Entertainment והופץ על ידי Rockstar Games ב-14 באוקטובר 2003 למערכת ההפעלה Microsoft Windows, ב-25 בנובמבר 2003 לקונסולת המשחקים Xbox, ב-2 בדצמבר 2003 לקונסולת המשחקים פלייסטיישן 2 וב-27 באפריל 2009 לקונסולת המשחקים Xbox 360. המשחק מהווה המשך ישיר לקודמו ומתרחש שנתיים לאחר אירועי המשחק הקודם. כמו קודמו, גם משחק זה מתמקד במקס פיין, אשר חזר לעבודתו כבלש במשטרת העיר ניו יורק.
עלילה
שנתיים לאחר מאורעות המשחק הראשון, מקס פיין הוא בלש במשטרת ניו יורק. תוך חקירת שורה של רציחות בידי קבוצת מתנקשים הידועים בשם "המנקים", הוא נתקל במונה סאקס - אותה חשב למתה. בחוזרו למטה המשטרה, הוא שומע שיחת טלפון המתבצעת בין שותפתו, ואלרי וינטרסון, לבין גורם לא ידוע בעניין מונה. זמן קצר לאחר מכן, אל המקום מסתננים מתנקשים המחפשים את מונה. לאחר שמקס עוצר אותם, הוא מחליט לחקור בנושא המתקפה הפתאומית.
החקירה מובילה אותו לאתר בניה, שבו הוא ומונה נלחמים במתנקשים נוספים. וינטרסון מגיעה למקום ומחזיקה את מונה באיומי אקדח. מונה טוענת שוינטרסון רוצה להרגה, ומקס יורה בשותפתו ונותן למונה לברוח. בטרם מותה, וינטרסון מצליחה לירות במקס וגורמת לאשפוזו.
לאחר שחרורו מבית החולים, מקס מוצא את מונה ושניהם מתחילים לחפש אחר תשובות. מקס נלכד בידי ולדימיר לם, ראש המאפיה הרוסית. מקס מגלה שהמנקים עובדים עבור לם, ושהוא חבר "המעגל הפנימי" יחד עם אלפרד וודן, שהיה אחראי לזיכויו של מקס בסוף המשחק הקודם. לם מעוניין להרוג את וודן ולהשיג שליטה במעגל הפנימי. עוד הוא מגלה שמונה היא מתנקשת שכירה שנשלחה על ידי וודן, ואשר מטרתה להרוג את לם ואת מקס. לבסוף, כי וינטרסון הייתה המאהבת של לם, דבר שבעטיו מקס נורה ונותר למות בבניין בוער. מונה מצילה אותו בטרם עת, ושניהם שמים פעמיהם לאחוזתו של וודן במטרה להצילו מידיו של לם.
ג'ון תומסון (קצין)
ג'ון תומסון השלישי (באנגלית: John C. Thomson III) הוא קצין בדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית המשרת כמפקד כוחות היבשה של נאט"ו.
ביוגרפיה
תומסון גדל בטיילר שבטקסס. ב-1986 סיים לימודי תואר ראשון באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס כקצין לצבא.
הוכשר כקצין ארטילריה ושירת כמפקד מחלקת תותחים, סגן מפקד סוללה ומפקדת מחלקת סיוע בגדוד השישי של רגימנט הארטילריה ה-41. הרגימנט השתייך לדיוויזיית החי"ר השלישית שהוצבה בגרמניה המערבית. לאחר מכן שירת במטה רגימנט הפרשים המשוריין השני בנירנברג. בשנים 1992–1994 פיקד על סוללה בגדוד הרביעי של רגימנט הארטילריה ה-29 השייך לדיוויזיה המשוריינת הראשונה. בתפקידו הבא שירת כמדריך צוערים בווסט פוינט. בשנים 1998–2003 שירת במגוון תפקידים בדיוויזיית החי"ר הרביעית.
ב-2003 מונה למפקד הגדוד השני ברגימנט הארטילריה הרביעי ושירת בתפקיד עד 2005. לאחר מכן שירת במטות המשולבים. במאי 2007 מונה לעוזרו של מפקד הקורפוס הרב-לאומי בעיראק, בהמשך שירת כראש קבוצת היוזמה של מפקד הכוח הרב-לאומי בעיראק.
בשנים 2009–2011 פיקד על חטיבת האש ה-41 של דיוויזיית הפרשים הראשונה. בתפקידו הבא שימש עוזרו של ראש מטה צבא ארצות הברית, ריימונד אודיירנו. באפריל 2013 מונה לסגן מפקד דיוויזיית החי"ר הרביעית. ביולי 2014 מונה למפקד הצוערים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
בינואר 2016 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה ושירת בתפקיד עד אוקטובר 2017. באוקטובר 2017 מונה לסגן מפקד הקורפוס השלישי. באוגוסט 2018 מונה למפקד הכוח היבשתי של נאט"ו.
תומסון בעל תואר שני מאוניברסיטת לונג איילנד, הוא בוגר מכללת המלחמה של הצבא ושימש עמית במכון לפוליטיקה עולמית.
מיקיטה בורדה
מיקיטה ולריוביץ' בורדה (באוקראינית: Микита Валерійович Бурда; נולד ב-24 במרץ 1995) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת הבלם בדינמו קייב ובנבחרת אוקראינה.
קריירת מועדונים
בורדה נולד בינקייבו, מחוז דונצק והחל לשחק בקבוצה מקומית במחוז קייב. בגיל 16, הוא עבר למועדון הכדורגל דינמו קייב, שבו שיחק בקבוצות הנוער והמילואים של המועדון.
ב-23 באוגוסט 2014, בורדה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון ואף זכה לפתוח בהרכב ושיחק 90 דקות בניצחון 1–3 על זירקה קרופיבניצקי במסגרת הגביע האוקראיני. החל מעונת 19–2018, הוא הפך לשחקן הרכב קבוע, כשבאותה העונה הוא שותף ב-43 משחקים בכל המסגרות. בתחילת שנת 2023 הושאל לקבוצת זוריה לוהנסק
צפרדע הסרטנים
צפרדע הסרטנים (שם מדעי: Fejervarya cancrivora) היא מין של צפרדע ממשפחת הדיקרוגלוסיים שבקבוצה ניאובטרכיה, אשר חיה בטבע במקווי מים בדרום אסיה ודרום-מזרח אסיה בין טאיוואן, סין למדינת אודישה בהודו ועד הפיליפינים והיא הופצה בידי האדם גם לגואם שבהאוקיינוס השקט. זו מין הצפרדע היחידה בעולם היכולה לשרוד במים מליחים. הצפרדע תוארה למדע ב-1829.
תיאור
צפרדע זו היא אחת מ-144 דו-חיים קיימים היכולה לשרוד טבילה במי ים ולשרוד, אם כי רק לעיתים קצרות. לרוב היא מצויה בבריכות בביצות מנגרובים או ביצות מלוחות וגם במים מתוקים. היא עושה את זה באמצעות ייצור שתנן מרוכז מאוד ומטבוליזם מיוחד בו ריכוז נתרן ושתנן דליל. הבוגרים יכולים לשרוד מליחות של 2.8% והראשנים אף במליחות של 3.9%.
זוהי צפרדע גדולה למדי בעלת גוונים חומים-ירוקים עם רגליים חומות בהירות. הזכרים מגיעים לאורך 60 מילימטרים והנקבות מגיעות לאורך 70–80 מילימטרים, כשהפרטים הגדולים ביותר מגיעים לאורך 120 מילימטרים. הצפרדעים בעלות חוטם דק ועיניים גדולות והם בעלי רגליים ארוכות וחזקות. הם פעילות במשך היום.
אלכסנדר מליקופוליס
אלכסנדר מליקופוליס (ביוונית: Ἀλέξανδρος Λυκοπολίτης; סביב 300 לספירה) היה הוגה נאופלאטוני.
הוא חיבר חיבור קצר, בן 26 פרקים, נגד המניכאיזם. בפרק השני הוא אומר שהוא שאב את הידע שלו על תורת המאנס "מחברו של האיש" (הנביא מאני  עצמו). החיבור הוא דוגמה לתהליך אנליטי יווני בשירותה של תאולוגיה נוצרית, "מחאה שקטה אך נמרצת של האינטלקט המדעי המאומן נגד הדוגמטיזם המעורפל של התאוסופיות המזרחיות". החיבור מעיד על התפשטות הדת המניכאית במצרים במחצית השנייה של המאה השלישית לספירה.
פוטיוס אומר שאלכסנדר היה בישוף של ליקופוליס (באזור התבאיס במצרים), אולם אוטו בארדנהוור  סבור שהוא היה פגני ופלאטוניסט.
אלכסנדר מתייחס בחיבורו פעמיים ל"היסטוריה יהודית" (Contra Manichaei Opiniones Disputatio, 24-25), כאשר הוא מביא דוגמאות מתוך שני פרקים בספר בראשית, על הכנת בנו של אברהם לקורבן לאל ועל הזדווגות בני האלהים עם בנות האדם.
אדריכלות מודחאר באראגון
אדריכלות מודחאר באראגון (בספרדית: Arquitectura mudéjar de Aragón) היא מגמה אסתטית בסגנון מודחאר, שמרכזה באראגון (ספרד) והוכרה בכמה מבנים מייצגים כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
התקופה של בנייה בסגנון מודחאר באראגון משתרעת מהמאה ה-12 עד המאה ה-17 וכוללת יותר ממאה מונומנטים אדריכליים השוכנים בעיקר בעמקי הנהרות אברו, ו.
לביטויים הראשונים של סגנון מודחאר באראגון יש שני מקורות: מצד אחד, אדריכלות של ארמונות המקושרת למלוכה, שהוסיפה והרחיבה למשל את ארמון אלחפריה תוך שמירה על מסורת העיטורים האסלאמית, ומצד שני, מסורת של התפתחות האדריכלות הרומנסקית תוך שימוש בבנייה בלבנים במקום בנייה באבן ושימוש לעיתים קרובות במסורת תחרת חלונות ספרדית מושרשת. דוגמאות לסוג האחרון של אדריכלות מודחאר ניתן לראות בכנסיות בעיירה, שנבנו במקור באבן והושלמו במאה ה-13 עם חיפויי לבנים של מודחאר.
מבחינת הבנייה, מאמצת אדריכלות מודחאר באראגון סכמות פונקציונליות של, אך עם כמה הבדלים. בדרך כלל אין שימוש בתומכות, במיוחד באפסיסים אשר בדרך כלל מתאפיינים במבנה מתומן עם קירות עבים שיכולים לעמוד בעומס של הגג ומפנים בכך מקום להדגשת קישוטים באמצעות לבנים. מצד שני, תומכות הן לעיתים קרובות מאפיין של ספינות, כשלעיתים יהיו בנויים עליהן צריחים, כמו בסגנון בסרגוסה. במבנה ייתכנו קפלות צד שאינן בולטות מבחוץ. בכנסיות בשכונות (כמו סן פבלו בסרגוסה) או בעיירות קטנות אין בדרך כלל ספינות משנה, אך יש מקומות למזבחות נוספים בקפלות בין התומכות של הספינות. מקובל שבקפלות הצדדיות הללו יש גלריה עם חלונות המשקיפים אל מחוץ למבנה ולתוכו. מבנה זה מכונה מבצר-כנסייה (iglesias-fortaleza), והאבטיפוס שלו יכול להיות הכנסייה ב.
בדרך כלל מראים מגדלי הפעמונים התפתחות יוצאת דופן של העיטורים, כשהמבנה יורש סגנון מהמינרט האסלאמי: מרובע שהליבה המרכזית שלו הם גרמי המדרגות עם קמרונות, כמו במינרטים של האל-מוואחידון. על מבנה זה ניצב המגדל, בדרך כלל מצולע. יש גם דוגמאות למגדלים מתומנים.
אתר מורשת עולמית
בשנת 1986 הכריזה אונסקו על מכלול מודחאר של טרואל כאתר מורשת עולמית, אשר הורחב בשנת 2001 כך שיכלול מונומנטים מודחארים נוספים של אראגון: בהסבר להכרזת אתר המורשת העולמית נכתב:
ההצדקה להכרזה זו מתבססת על קריטריון מספר 4 של הארגון:
רעיה רדליך
ביוגרפיה
רדליך נולדה בחיפה בשנת 1946 לאליהו (ארנסט) רדליך ולחנה לבית לב. בנעוריה הופיע בתיאטרון הילדים "שחרית". לאחר שירותה הצבאי למדה קדרות בבצלאל, ולאחר מכן למדה עיצוב תעשייתי בלונדון, אנגליה. בין מוריה נמנה האמן הסקוטי אדוארדו פאלוצי. לאחר שובה שימשה כמעצבת בבית החרושת לקרמיקה "לפיד" (1971) ובבית החרושת "Industria Ceramica" בסן ג'ובאני ולדארנו, איטליה (1976-1977). בשנות ה-90 השלימה תואר שלישי באמנות. נושא מחקרה היה "ברירת החיקוי באמנות על פי קאנט ואדורנו". שימשה כמרצה לאמנות בבצלאל ובאוניברסיטת חיפה.
יצירתה
בבסיס העשייה האמנותית של רדליך עמדו סוגיות של זהות – מגדרית, פוליטית ואמנותית – באופן שבו האישי הוטמע בקולקטיבי והסימבולי שולב בפיגורטיבי. האמנות הייתה עבורה צורה של מאבק ברשע האנושי, באלימות וברעיון המלחמה.
למשפט אייכמן הייתה השפעה מכרעת על תפישתה האמנותית, שבאה לביטוי בעיסוק בחלקי, בשבור ובקטוע. רדליך כותבת: "… היה זה משפט אייכמן, בשנת 1961, אשר קבע את נתיב היצירה שלי באמנות. לפני כן ידעתי שאהיה ציירת כמו מאטיס. לאחר ששמעתי את המספרים שקרא התובע גדעון האוזנר, הבנתי שלעולם לא אצור אמנות נעימה".
רדליך עבדה בעיקר בחומר הקרמי. היא ראתה עצמה אמנית רב תחומית ונאבקה בהיררכיה הרווחת בעולם האמנות הישראלי, במסגרתה אמני קרמיקה זכו פעמים רבות ליחס מזלזל מצד הממסד. רדליך פעלה רבות, להכללת האמנות הקרמית בשיח האמנותי.
בשנת 1975 הציגה רדליך בבית האמנים בירושלים את "אמנות פוליטית" – תערוכת היחיד הראשונה שלה. במרכז התערוכה הוצבה העבודה "חיילים ואזרחים" – שתי שורות מקבילות, באורך שמונה מטרים, של דמויות קרמיות. בשורה אחת חיילים אנונימיים, כמעט זהים, חובשים קסדות שחורות, עשויים ביציקה בתבנית; מולם, מסודרים בשורה, דמויות לבנות מתפתלות, שונות זו מזו, בעלות תווי פנים כפולים. היצירה שיקפה את מחאתה כנגד המלחמה כביטוי אוניברסלי של לוחמנות גברית.
לצד העבודה בקרמיקה, יצרה רדליך פסלים בקנה מידה גדול, בתהליך שכלל חיתוך קלקר וציפויו בבד ובבטון. חלקם נצבעו בצבעים עזים. היו אלה פסלים פיגורטיביים של חיות ודמויות אדם ורובם נהרסו עם השנים. פסל אחד, "פורטרט של יהודי", היא תרמה למוזיאון יד ושם. פסל נוסף – סלמנדרה גדולת ממדים – ניתן לראות על קיר הבניין של הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית.
בעבודות אחרות, כגון "סבא" (1990) ו"נמר" (1992), והסדרות "קטעי כד" (1991) "קטעי כד על קנים" (1992), רדליך ציירה על הכדים הקטועים דימויים מגוונים משני צדדיהם. אלו מוטמעים אל פני השטח של הקרמיקה בשילוב של ציור חופשי והדפס רשת, ובעבודה רב שכבתית. הכדים הקטועים חושפים את פנימיותם באופן שמטשטש את ההבחנה בין פנים וחוץ וחותר תחת ההגדרה של כד כאובייקט שמהותו הפרדה בין חלל פנימי לחזית חיצונית.
רדליך המשיכה לעסוק ב"שלם החלקי", כפי שהגדירה האוצרת טלי תמיר, בעבודות כגון "שלושה קטעי כד והילה" (1992) ו"קסנדרה" (1994). אלו מציגות רצועות דקות שמאזכרות כדים, מעין פרוסות הנושאות את זיכרון הכד, שעונות על קיר או מונחות בצורה אופקית על רצפה, אינן יכולות לעמוד ללא תמיכה.
מוטיב הפרגמנט בעבודתה של רדליך תואר על-ידה במסגרת עבודת המאסטר שלה: "מהרעיון על חלק שאינו חלק משלם, אלא חלק מחלק, מהמחשבה על חלקיות שאינה תלויה בשלמות, אני מגיעה בעשייתי האמנותית לצורות שנושאן הלימות החלקיות… צורותי פוסלות עצמן, הן צורות המפריכות את רעיון השלמות מבפנים".
במחצית השנייה של שנות ה-90 הוסיפה רדליך לגוף העבודה את מוטיב ההילה. פסלים אלו נוצרו בברזל או בקרמיקה, חלקם בצורת דיסקיות וחלקם טבעות, ונקראו "הילות שנפלו". ההילות חבולות, מעוותות ושבורות, וכובד משקלן ניכר בהן. ההילות הפגומות, על הפשטות הצורנית שלהן, הן קורבנות של פעולות אלימות בחומר וכך משקפות את הביקורת הערכית של רדליך.
בשנותיה האחרונות יצרה רדליך מספר עבודות פוליטיות והטמיעה דימויי מלחמה באובייקטים הקרמיים. העבודה "פני מלחמה" (1997) מורכבת משני פסלים דמויי מסיכה או גולגולת, שתווי הפנים שלהן בנויים מצלליות של מטוסי קרב, חיילים ומסוקים. הבעת הפנים אטומה והאנושיות נמחקת. העבודה "טבע דומם גרסת מלחמה" (1994) מציגה מערך של אובייקטים קרמיים המתכתבים עם המסורת האמנותית של טבע דומם: מפה מקומטת ועליה דמויות שוכבות מפותלות, חלקי כד מחוברים לכדי כד שלם באיחוי גס בצבע אדום וצורה דמוית נחש תלויה על הקיר. שלושת המרכיבים עוטים דוגמת הסוואה וטפטופים אדומים שמהדהדים זרמי דם. גם בעבודות אלה ניכר המסר האנטי-מלחמתי של רדליך.
ספרד באירוויזיון 2020
בחירה פנימית
ב-5 באוקטובר 2019, השידור הציבורי בספרד (TVE), חשף שבלאס קנטו ייצג את ספרד באירוויזיון 2020. השיר שלו "Universo" יצא ב-30 בינואר 2020 יחד עם הקליפ הרשמי.
באירוויזיון
ספרד הייתה צריכה להשתתף אוטומטית בגמר כחלק מחמש המדינות הגדולות יחד עם איטליה, גרמניה, הממלכה המאוחדת וצרפת.
Obsesión
Obsesión (באנגלית: Obsession, ובעברית: אובססיה) הוא סינגל שהוקלט על ידי זמרת הרגאטון הדומיניקנית נאטי נטשה. השיר יצא לאור ב-22 במרץ 2019, על ידי חברות התקליטים סוני מיוזיק לטין ופינה רקורדס, כסינגל מתוך אלבום הבכורה שלה, IlumiNATTI.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי נאטי נטשה, גבי מיוזיק, רפאל פינה, וישראל דומינגו רודריגז. כמו כן, השיר הוא שיר בסגנון הפופ הלטיני, המשלב בתוכו גם את סגנון הרגאטון, אשר מאפיינים שירים נוספים מתוך האלבום. ב- סקרו את השיר והקליפ שלו, תוך שכתבו שם "לפני יותר מחודש, הוציאה הזמרת נאטי נטשה את אלבום האולפן הראשון שלה IlumiNATTI, איתו היא מבססת את מעמדה כמי שמייצבת את ז'אנר הרגאטון. כדי להמשיך את הדרך שסללה, היא הוציאה קליפ נלווה לסינגל החדש שלה".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-7 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של נאטי נטשה ב-22 במרץ 2019. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את נטשה, כשהיא עומדת על שטיח אדום, ומאות צלמים מצלמים אותה. בהמשך, ניתן לראותה במספר יעדים שונים ברחבי העולם. הקונספט של הקליפ עוסק בעיקר באובססיה של אנשים כלפי נטשה.
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-35 מיליון צפיות.
My Dying Bride
My Dying Bride (בעברית: מיי דיינג ברייד; תרגום: כלתי הגוססת) היא להקת דום מטאל מהליפקס, אנגליה. הלהקה הוקמה על ידי אארון סטיינת'ורפ, קאלבין רוברטשואו, ריק מיה ואנדרו קרייגן ב-1990, כאקט דת' מטאל "איטי מהרגיל". הלהקה החלה את דרכה בתור להקת דת'-דום והייתה חלוצה בסגנון זה, אך עם הזמן התרחקה מעט מהסגנון, והפחיתה בגראולינג. יתר על כן, הלהקה נחשבת לחלוצה גם בסגנון מטאל גותי.
ביוגרפיה
My Dying Bride הוקמה בהליפקס, אנגליה, בשנת 1990. כשישה חודשים לאחר הקמתה, הוציאה הלהקה לאור את הדמו Towards The Sinister, ואת הסינגל God Is Alone, דרך חברת ההקלטות הצרפתית Listenable.
הסינגל אזל מהמלאי במהירות, ומשך את תשומת לבם של המפיקים מחברת ההקלטות הבריטית, פיס-ויל (באנגלית: Peaceville Records). בעקבות זה, קיבלה הלהקה הצעה לחוזה הקלטות בחברה. תחת פיס-ויל, הוציאה My Dying Bride לאור עשרה אלבומים, והיא עדיין חתומה בחברת ההקלטות כיום.