cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לווייתן גדול-סנפיר
תפוצה ומחזור חיים
באופן כללי, הלווייתן גדול-הסנפיר נחשב למין בסיכון (דרגה נמוכה מעט מבסכנת הכחדה). מספר מדינות מפעילות מיזמים להגנה על הלווייתן; בממלכה המאוחדת, למשל, הלווייתן גדול-הסנפיר הוגדר כמין בעל עדיפות, ובעקבות זאת הוחל במאמצי הגנה ושימור שונים. גם במדינות אחרות נחקקו חוקים האוסרים ציד לווייתנים גדולי-סנפיר, או מטילים פיקוח על היקפו של ציד זה. בעבר הוערכה האוכלוסייה בכ-125,000 פרטים, אולם ציד בכמויות גדולות הביא לירידה דרמטית בגודלה, וכיום היא עומדת על כ-5,000 עד 8,000 פרטים, והמין מוגדר כ"פגיע" על ידי ה-IUCN. אורך חייו של הלווייתן גדול-הסנפיר אינו ידוע במדויק, אך על פי הערכות המבוססות על מחקרים נראה כי הוא גבוה מאוד ויכול להגיע ל-40 עד 75 שנים.
מלבד האדם, הטורף היחיד של הלווייתן גדול-הסנפיר הוא הקטלן. עם זאת, בשל גודלם הרב של הלווייתנים גדולי-הסנפיר, לרוב לא מצליחים הקטלנים לפגוע בלווייתנים בוגרים בצורה ממשית ומשאירים בעורם רק מספר צלקות; המצב שונה בקרב פרטים צעירים שנולדו לא מזמן או בקרב פרטים זקנים או חולים שסיכוייהם להיטרף גדלים.
הלווייתנים גדולי-הסנפיר הם בעלי חיים פוליגמיים. הם מגיעים לבגרות מינית בגיל 5 שנים, ורבייה מתרחשת אחת לשנתיים בערך. יש להם טקס חיזור מורכב יחסית, הכולל תרגילי אקרובטיקה, קפיצות מן המים וחבטות בסנפיר ובזנב. ההריון אורך בין 10.5 ל-11 חודשים, והעובר גדל בכל חודש בין 15 ל-35 סנטימטרים. הגור נולד באורך 4 עד 5 מטרים והוא יונק מאמו חלב מועשר עד גיל חמישה חודשים לערך. כמו בקרב מיני יונקים ימיים אחרים, האם מגוננת מאוד על הוולד שלה ומשתדלת להתרחק מאתרים רועשים או המוניים כשהוא לצדה.
היחסים בין חברי הלהקה
הלווייתנים גדולי-הסנפיר חיים בקבוצות המונות עשרות פרטים. אין עדות לטריטוריאליות בקרב הלווייתנים, אך בקרב פרטים בודדים ניתן לצפות העדפה לאזורים מסוימים - עדות לכך היא העובדה שמדי שנה הם חוזרים לאותו אזור רבייה ואכילה. בקרב הלווייתנים גדולי-הסנפיר קיימת גם התנהגות תוקפנית כנגד חברי להקות אחרות או כנגד זכרים אחרים בקרב על לבה של הנקבה. התנהגות זו יכולה לכלול הכאות עם הזנב או הסנפיר על המים, נשיפת סילון מים מה"זרבובית" שבצד העליון של הראש, ואף הטחת גוף לווייתן אחד במשנהו ותרגילים נוספים; ככלל, קבוצות של לווייתנים תוקפניות יותר מאשר פרטים בודדים.
הלווייתנים גדולי-הסנפיר מקיימים מערכות יחסים גם עם יונקים ימיים אחרים, בפרט מיני לווייתנאים אחרים איתם הם מתחרים על אותם מקורות מזון.
תזונה
הלווייתן גדול-הסנפיר אוכל רק בתקופת הקיץ, ובחורף הוא מתקיים על מצבורי השומן שאגר. למרות גודלו הרב, הוא ניזון מבעלי חיים קטנים מאוד יחסית לממדי גופו: קריל (Euphausiacea) ודגים קטנים, כדוגמת מליח (Clupea; "הרינג"), קפלין (Mallotus villosus; מין של סלמון) ודגים ממשפחת ה-Ammodytidae. הלווייתן גדול-הסנפיר צד את טרפו במספר שיטות:
רשת הבועות היא הטכניקה המשוכללת ביותר: קבוצת לווייתנים יורדת אל מתחת למים ונושפת אוויר שגורם להיווצרות בועות. לאחר מכן היא שוחה לעבר הטרף, דבר שיוצר מעין מחסום חזותי עבור הדגים, ובו בזמן לווייתן או קבוצת לווייתנים אחרת מפיקים צלילים גבוהים שמאיצים בדגים לשחות לעבר המחסום. קולות רמים אלה נמשכים בין 5 ל-10 שניות בתדירות כמעט קבועה. כאשר רשת הבועות נסגרת סביב להקת הדגים, הלווייתנים אשר שוחים מתחת ללהקה מזנקים יחד במאונך דרך הדגים ומחוץ למים, ובולעים אלפי דגים או סרטנים בפעם אחת. רשת הבועות יכולה להגיע לקוטר של 30 מטר, ובביצוע שיטת הציד הזו יכולים לשתף פעולה עד תריסר פרטים; נראה כי זה שיתוף הפעולה המשוכלל ביותר בקרב יונקים ימיים. הלווייתן גדול-הסנפיר מסוגל לאכול בין טון אחד לארבע טונות דגים ופלנקטון מדי יום.
תקשורת (שירת הלווייתן)
שתי קבוצות של לווייתנים, הלווייתן גדול-הסנפיר ותת-מין של הלווייתן הכחול המצויים באוקיינוס ההודי, ידועות ביכולתן להפיק צלילים חוזרים בתדירויות משתנות, הידועות כשירת הלווייתנים. על פי תיאורו של הביולוג הימי פיליפ קלפהאם (Philip Clapham), אלו "קרוב לוודאי השירים המסובכים ביותר בממלכת החי".
הזכרים של הלווייתן גדול-הסנפיר מבצעים "שירה" זו בתקופת ההזדווגות בלבד, ומכאן מסיקים שמטרת השירה היא לצורך בחירת בת הזוג. האם השירים הם סוג של התנהגות תחרותית בין זכרים שונים על אותה נקבה, או שנועדו להגדיר טריטוריה, או אמצעי חיזור בו משתמש הזכר כלפי הנקבה? אין עדיין תשובות לשאלות אלה, והן נושא למחקר מתמשך.
אוסף של ארבע או שש יחידות בסיס מכונה תת-משפט, ונמשך כ־10 שניות. אוסף של שני תתי-משפט מהווה משפט. בדרך כלל נוהג הלווייתן לחזור על אותו המשפט שוב ושוב במשך שתיים עד ארבע דקות. קטע זה קרוי "נושא". אסופה של נושאים קרויה "שיר". הלווייתן יחזור על אותו שיר, הנמשך לעיתים 20 דקות, שוב ושוב במהלך שעות ולפעמים במהלך ימים.
היררכיה זו דמוית המטריושקה (אוסף של בובות רוסיות אחת בתוך השנייה) שבתה את דמיונם של המדענים. יותר מכך, שירת הלווייתן מתפתחת במשך הזמן. לדוגמה, במהלך חודש - יחידת בסיס שהתחילה כתו עולה (הגדל בתדירותו) יכולה להפוך לתו קבוע שאינו משנה את תדירותו, או שעוצמת הצליל של יחידת בסיס אחרת תהפוך בהדרגה לחזקה יותר. גם קצב ההתפתחות של שירת הלווייתן משתנה – בשנים מסוימות השיר יכול להשתנות במהירות, בעוד שבשנים אחרות נרשם שינוי קל בלבד.
לווייתנים גדולי-סנפיר עשויים להשמיע קולות שאינם חלק מהשיר, במיוחד במהלך טקסי החיזור. כמו כן משמיעים לווייתנים גדולי-סנפיר מחלקה שלישית של קולות המכונים "קריאת האכלה".
ציד
הציד המתועד הראשון של לווייתן גדול-סנפיר נעשה בשנת 1608 בקרבת קייפ קוד, מסצ'וסטס, צפון-מזרח ארצות הברית; עם זאת, סביר שהילידים האמריקנים צדו את הלווייתנים באופן לא מסודר למחייתם אף קודם לכן, ותחילת התיישבות האירופאים באזור הגבירה את קצב הציד ומיסדה אותו. במאה ה-18 הובן הפוטנציאל הכלכלי הטמון בציד הלווייתנים גדולי-הסנפיר, והם נעשו לאחד ממיני הלווייתנים המועדפים על ציידי הלווייתנים.
במאה ה-19 צדו מדינות רבות (בייחוד ארצות הברית) את הלווייתן גדול-הסנפיר - בעיקר את האוכלוסייה שבאוקיינוס השקט, אך גם את אלה שבאוקיינוס ההודי והשקט. לקראת סוף המאה ה-19 זכה ציד הלווייתנים בכלל, והלווייתנים גדולי-הסנפיר בפרט לחיזוק משמעותי, עם הכנסת הצלצל הטעון בחומר נפץ לשימוש שוטף בתעשיית ציד הלווייתנים. זאת, יחד עם פתיחת נתיבי שיט חדשים באזור הקוטב הדרומי בראשית המאה ה-20, הביא לירידה דרסטית באוכלוסיית הלווייתנים גדולי-הסנפיר.
על פי הערכות, במהלך המאה ה-20 ניצודו כ-200,000 לווייתנים גדולי-סנפיר, והאוכלוסייה הצטמצמה במהלך מאז זו בכ-90% אחוזים. כדי למנוע את הכחדות המין, נכנס בשנת 1966 לתוקף חוק בינלאומי האוסר על ציד הלווייתנים גדולי-הסנפיר, והוא עדיין נאכף כיום. ארגון הדיג International Whaling Commission החליט בשנת 1996 גם הוא להשהות את הציד מפני שהלווייתנים נעשו נדירים כל כך עד שהציד שלהם הפך לבלתי משתלם כלכלית. עד קבלת החלטה זו, לפחות 250,000 לווייתנים גדולי סנפיר כבר ניצודו, ונראה כי המספר האמיתי גדול באופן משמעותי; כיום ידוע שברית המועצות צדה לווייתנים גדולי-סנפיר רבים - המספרים נעים בין אלפים בודדים לעשרות אלפי פרטים. נכון לשנת 2006, ציד מבוקר של הלווייתנים גדולי-הסנפיר (מספר מצומצם של פרטים בשנה) מותר באזור סנט וינסנט והגרנדינים, אך ציד זה אינו מהווה איום על עתיד המין.
מחקר
אף על פי שהודות לציד התקבל ידע רב אודות האנטומיה, המראה החיצוני, והמבנה של הלווייתן גדול-הסנפיר, מידע מהותי יותר כמו הבנת דפוסי הנדידה של הלווייתנים, דרכי התקשורת שלהם ופעולות הגומלין בין הפרטים השונים לא היה ידוע כהלכה למדענים, עד למחקריהם של ר. צ'יטלבו (R. Chittleborough) ו ו. דוובין (W. H. Dawbin ) במהלך שנות ה-60 של המאה העשרים. גם מחקריהם של רוג'ר פיין (Roger Payne) וסקוט מקווי ( Scott McVey) בשנת 1971 סייעו להעמיק את הידע על המין.
ניתוח שירתו של הלווייתן גדול-הסנפיר הביאה להתעניינות כלל-עולמית במין והשאירה בציבור רושם בדבר האינטליגנציה המרובה של הלווייתנים, דבר שסייע להתנגדות הציבורית לציד הלווייתנים. מדענים מסוימים הניחו כי השירה מסייעת ללווייתנים בהתמצאות בסביבתם על ידי תהודה (ראו כאן).
מדענים גילו כי על זנבו של הלווייתן גדול-הסנפיר דפוסי קווים זעירים השונים בין פרט אחד למשנהו (בדומה לטביעת אצבע), ולא קיימים שני לווייתנים שיש להם אותה "טביעת זנב"; בעזרת דפוסים אלו ניתן לזהות את הלווייתן. זיהוי בעזרת סימנים אלו בלבד לא קיים אצל יונקים ימיים אחרים, להוציא קבוצות מסוימות של קטלנים.
מחקר שהתבסס על נתונים שנאספו בין השנים 1973 ל-1998 על אוכלוסיית הלווייתנים גדולי-הסנפיר שבצפון האוקיינוס האטלנטי הביא לחוקרים מידע מפורט אודות זמני ההריון של הלווייתנים, שיעור הצמיחה בגודל האוכלוסייה ואתרי המלטה; בנוסף לכך, הוכן קטלוג מצולם הכולל תמונות של כל הלווייתנים גדולי-הסנפיר מצפון האוקיינוס האטלנטי, והוא עודנו שמור במצב טוב בקולג' וילוק (Wheelock College; ראו כאן). מאוחר יותר, החל פרויקט צילומי דומה שמטרתו ליצור קטלוג-תמונות של הלווייתנים גדולי-הסנפיר באזור מסוים; תחילה בצפון האוקיינוס השקט ולאחר מכן באזורים אחרים על פני כדור הארץ.
צפייה
הלווייתנים גדולי-הסנפיר הם מן הלווייתנים הנצפים ביותר על ידי תיירים הן בגלל תרגילי האקרובטיקה הראוותניים שהם עורכים והן בגלל הסקרנות המוּלדת שלהם. בעבר, הייתה להם סקרנות זו לרועץ, מפני שהלווייתנים גדולי-הסנפיר התקרבו יתר על המידה לספינות ציד, אך כיום היא מביאה למשיכת תיירים מכל רחבי העולם המעוניינים לצפות בהם, בעיקר מאז שנות התשעים.
בין אתרי הצפייה הפופולריים ניתן למנות את אורגון, וושינגטון, ונקובר, ניופאונדלנד, אלסקה, מפרץ ביסקיי, מערב צרפת, צפון סידני, בריזביין, ניו זילנד, טונגה, מערב איסלנד, הוואי ונהר סנט לורנס. המין פופולרי בשל התרגילים אותם הוא מבצע בנוכחות צופים (בייחוד קפיצה מהירה מהמים) ובשל האפשרות לצפות מקרוב ביחסים החברתיים שבין הלווייתנים. מפני שנקבות לווייתן גדול-סנפיר שהמליטו נוטות לגונן מאוד על ולדן, מפעילי אתרי הצפייה בלווייתנים משתדלים להימנע עד כמה שניתן מהתקרבות לנקבות הרות או לכאלה שילדו.
המכללה המלכותית לגינון
המכללה המלכותית לגינון (בגרמנית: Königliche Gärtnerlehranstalt) הייתה מרכז הדרכה פרוסי לגננים והורטיקולטוריסטים שפעל בפוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה מ-1824 עד 1903, ואז הועבר לשכונת דאהלם בברלין.
הקמה
אדריכל הנוף פטר יוזף לנה, שמונה לחבר במנהל הגן המלכותי (Königlichen Gartendirektion) בשנת 1818, תכנן תכנון מקיף מחדש של הפארקים בפוטסדאם. לשם כך הוא נזקק לגננים מיומנים היטב ולמשתלות עצים יעילות שיוכלו לספק לו צמחים.
בהודעה של 28 בדצמבר 1821 למשרד מרשל החצר המלכותי (Hofmarschallamt, המנהל של ענייני חצר המלוכה), הוא דרש אפוא להקים בית ספר מלכותי לגינון כמתקן הכשרה לגננים ומשתלת עצים ממלכתית הקשורה אליו. הוא גם הדגיש את הצורך לקדם עוד יותר את גידול הפירות באמצעות מוסד כזה. ההצעה הועלתה על ידי פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, אבל נדחתה על ידי השר האחראי ב-6 בנובמבר 1822.
על פי הצעתו של השר לעניינים רוחניים, חינוכיים ורפואיים,, הוקם "האגודה לקידום גננות במדינות פרוסיה המלכותית" (Verein zur Beförderung des Gartenbaues in den königlich preußischen Staaten, כיום החברה ההורטיקולרית הגרמנית 1822) בשנת 1822, שלנה היה אחד החברים המייסדים. , מנהל הגן הבוטני המלכותי (כיום ) בשנברג ליד ברלין, לקח על עצמו את ראשות האגודה. כבר בפגישה השנייה של העמותה הציג לנה תפיסה אודות "העקרונות להקמת משתלת עצים ממלכתית ליד פוטסדאם" ומצא תומך ברעיונו בעמותה, כך שב-1 בדצמבר 1822 הוא החליט להקים בית ספר לגינון ליד הגן הבוטני.
מרשל החצר בורכרד פרידריך פון מלטצאן, מנהל הגנים המלכותיים, שיכנע את שר הפנים, פרידריך פון שוקמן, לאמץ את ההצעות של לנה, כך שיחד עם השר קרל פום שטיין צום אלטנשטיין התחייבו שני משרדים ליישום הפרויקט. ואז תמך בהצעה המלך פרידריך וילהלם השלישי. הנושא נסגר והוחלט בהוראת הממשלה מיום 20 באוגוסט 1823 על הקמת "משתלת עצים מדינתית ומכללה לגננות בשנברג ובפוטסדאם".
בית הספר לגינון אורגן כקרן ציבורית ומומן בעיקר על ידי מענקים ממלכתיים ושכר הלימוד של הבוגרים. שכר הלימוד הראשוני בבית הספר היה 50 רייכסטאלר בשנה, שהתלמידים היו צריכים לשלם מראש. הם נאלצו לשלם בעצמם עבור עלות השהות והלינה.
מיקום ובניין
בית הספר לגינון נפתח באביב 1824. בתחילה לא היה בניין בית ספר מרכזי, אך השיעורים להכשרת גינון התקיימו במקומות שונים. בקשר לגן הבוטני בשנברג, נרכש בית בצומת האופטשטראסה / גרוסגורשנשטראסה כמבנה בית ספר ומרכז עשבייה, בו נערכו השיעורים העיוניים. ההכשרה המעשית התקיימה בגן הבוטני בשנברג, בגנים המלכותיים בפוטסדאם ובאי הטווסים ובמשתלת העצים הממלכתית.
מבחינה ארגונית, בית הספר לגינון חולק בתחילה לשתי המחלקות פוטסדאם-וילדפארק (Potsdam-Wildpark) ושנברג. המפקח על הגן הבוטני השכן, כריסטוף פרידריך אוטו (Christoph Friedrich Otto; 1783–1856), שמילא תפקיד זה עד 1843, מונה למנהל הראשון של מחלקת שנברג. לנה מונה כמנהל מחלקת פוטסדאם יחד עם משתלת העצים הממלכתיים, והחזיק בתפקיד עד מותו בשנת 1866.
בשנת 1842 הועברה משתלת העצים הממלכתיים לגלטו (Geltow), כדי שבית הספר לגינון יוכל להשתלט על הבניינים הריקים ברחוב אם נואן פאליס (Am Neuen Palais). בעוד שמחלקת פוטסדאם הייתה רווחית בקביעות, נותרה מחלקת שנברג באופן קבוע בגירעון, מה שגרם לסגירתה בשנת 1853. השיעורים התקיימו מאז רק בפוטסדאם, ולכן בשנת 1854 שונה שמו לבית הספר המלכותי לגינון בפארק חיות הבר בסמוך לפוטסדאם (Königliche Gärtnerlehranstalt am Wildpark bei Potsdam). בניהולו של, הוסבו הבניינים ברחוב נואן פאליס הוסבו למוסד.
בגלל היעדר מקום בבניינים שב וההעברה המתוכננת של הגן הבוטני של ברלין, הועבר לבסוף בית הספר לגינון לשכונת דאהלם ברובע שטגליץ-צלנדורף בברלין בשנת 1903. המוסד החינוכי קיבל אתר בגודל 34 דונם בקוניגין-לואיזה-שטראסה 22, עליו הוקם בניין מוסד חדש, שהמבנה משתרע על טאקושטראסה במערב ואלטנשטיינשטראסה בדרום-מזרח, כשהגן הבוטני החדש בצד הנגדי. במהלך טקס חנוכת המבנה העביר שר החקלאות והיערות, ויקטור פון פודבילסקי (Victor von Podbielski), את האתר עם בניין המוסד לבית הספר לגינון, כיום "בית הספר המלכותי לגינון בדאהלם ליד שטגליץ-ברלין" (Königliche Gärtnerlehranstalt in Dahlem bei Steglitz-Berlin). גם הגן הבוטני החדש פתח את שעריו לראשונה ב-13 באפריל 1903, אך לביקורים סדירים רק בשנת 1904 לאחר השלמת מתקני החוץ. באותה הזדמנות, פתחה קהילת צלנדורף בית ספר להכשרה מתקדמת מסחרית לגננים בשנת 1903, כיום בית הספר פטר לנה (Peter-Lenné-Schule) בית ספר החקלאי הגדול ביותר בגרמניה.
בשנת 1909 נותק הקשר עם חצר המלוכה כאשר תאודור אכטרמאיר (Theodor Echtermeyer) הפך למנהל. ב־9 באפריל 1910 שונה שמו של בית הספר המלכותי לגינון לבית הספר הגבוה לגינון (Höhere Gärtnerlehranstalt). הכשרת הגננים הופסקה במהלך מלחמת העולם הראשונה וחודשה רק בינואר 1919.
בשנת 1924, לרגל מאה שנה להיווסדו, שונה שמו של מוסד הגינון ל"מכון הוראה ומחקר לגננות בברלין-דאהלם" (Lehr- und Forschungsanstalt für Gartenbau in Berlin-Dahlem (LuFA)). העיר ברלין ומדינת פרוסיה סיפקו למכון אזורי ניסוי ב ובפלקנהאגן (Falkenhagen). לאחר הקמת המדינות הגרמניות שלאחר המלחמה, הופרדו המתקנים בגרוסברן מאלה של מטה LuFA בשטח הכיבוש האמריקני בברלין והפכו עצמאיים (כיום מכון לייבניץ לגידולי ירקות וצמחי נוי).
בשנת 1928 הולאם מכון ההוראה והמחקר סופית. משנת 1929 הציעה הפקולטה לגננות באוניברסיטה החקלאית בברלין תואר בגינון, ולכן ההסבה המיועדת במקור של המוסד החינוכי לאוניברסיטה לא בוצעה. בשנת 1935 שונה שמה למכון למחקר גננות בברלין-דאהלם (VuFA), ובשנת 1940 שונה השם שוב ל"מכון למחקר גננות ובית הספר הגבוה לגננות בברלין-דאהלם" (Versuchs- und Forschungsanstalt für Gartenbau und Höhere Gartenbauschule in Berlin-Dahlem (VuFA)).
באתר בית הספר לגינון לשעבר בברלין-דאהלם שוחזרו גן הוורדים והגן הצמחים הרב שנתיים בשנת 2014 לאחר שנהרס בניין מכון משנות השישים של המאה ה-20. החממות של המוסד באלטנשטיינשטראסה היו בבעלות פרטית ושימשו כמרכז גן בלעדי של אדריכלות הנוף איזבלה ואן חרונינגן וגבריאלה פאפה מאז 2008. בשנת 2006 עברה האוניברסיטה הטכנית למדעים יישומיים לחלוטין לרובע ודינג בברלין, כך שמאז האתר, שלושה בניינים מתקופת ההקמה בשנת 1903 ובניין מכון חדש יותר משנות האלפיים הוא בבעלות האוניברסיטה הטכנית של ברלין ומשמש את המכון לטכנולוגיית מזון. בכל האזור כולו יש עצים רבים מכל רחבי העולם והוא בניין רשום.
תוכנית לימודים ותארים
הכלל הראשון של המוסד משנת 1823 קבע ארבע דרגות הוראה בשלוש מחלקות. הקורס נמשך עד ארבע שנים; לאחר שנתיים של הכשרה קיבלו הסטודנטים תואר כגננים (Gärtner), בשנה השלישית קיבלו הדרכה כגננים אמנותיים (Kunstgärtner), ולאחר ארבע שנים הוכשרו הבוגרים כהורטיקולטוריסטים (Gartenkünstler). התלמידים סיימו את השנה הראשונה בשנברג ועברו לפוטסדאם בשנה השנייה להכשרה, שם שימשו הגנים המלכותיים בפוטסדאם ובאי הטווסים כחלק המעשי של ההכשרה. החניכים הוקצו כל אחד לגנן חצר ספציפי, שבאזורו עבדו ועמו הם גם התגוררו.
ב־1 בדצמבר 1909 הוחלפו תקנות הבחינות הקודמות של הגנן הראשי בבחינה לתואר אומן גינות מוסמך (diplomierten Gartenmeister). זמן הלימוד נמשך ארבעה סמסטרים, לפיהם תלמידי כיתת המוסמך נאלצו לסיים חניכות מעשית בגננות שנתיים ולפחות שנתיים של שוליות כדי להתקבל לבית הספר לגינון. הכשרות מוצלחות בסיום הלימודים במוסד החינוכי, בשילוב עם תעודת שנת שירות צבאי, זיכו באפשרות ללמוד בכל אוניברסיטאות ברלין.
לאחר חידוש ההוראה לאחר ההפסקה שנגרמה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הכשיר המכון את הבוגרים משנת 1919 להיות טכנאי גננות מוסמכים ממלכתיים (בחינת מדינה ראשונה); משנת 1920 הוענק תואר מפקח גננות מוסמך ממלכתי (בחינת מדינה 2).
אף על פי שהמכון לא זכה למעמד אוניברסיטאי, ניתן היה להכיר בשנות הלימודים שהושלמו בו לצורך המשך לימודים.
כריסטופר מינץ-פלאס
כריסטופר צ'ארלס מינץ-פלאס (באנגלית: Christopher Charles Mintz-Plasse; נולד ב-20 ביוני 1989) הוא שחקן, קומיקאי, מדבב ומוזיקאי יהודי-אמריקאי. מוכר בשל תפקידיו בסרטים "סופרבאד - חרמן על הזמן" בסרט גיבורי העל "קיק אס" ובהמשכו "קיק אס 2" ובסרטי הקומדיה "שכנים" ו-"שכנים 2".
קריירה
מינץ-פלאס החל לשחק מהיותו ילד וכבר בכיתה א' החל ללמוד בסדנאות דרמה עד שהגיע לתיכון.
את תפקידו הראשון קיבל פלאס בשנת 2007 עוד שהיה תלמיד בי"ב, בסרט הקומדיה "סופרבאד - חרמן על הזמן" בהפקת ג'אד אפאטו וסת' רוגן, בסרט גילם פלאס את דמותו של פוגל מק'לאבין, חברם של אוון וסת' והיחיד במהלך הסרט שמצליח לאבד את בתוליו. במהלך הצילומים נאלצה אמו של פלאס להיות נוכחת בסט הצילומים בעת סצנת הסקס של בנה, כיוון שפלאס היה בן 17 וחצי בלבד בזמן הצילומים.
סרטו הבא של מינץ-פלאס היה הקומדיה "מודלים לחיקוי" משנת 2008, לצד שון ויליאם סקוט ופול ראד, שם גילם ילד משועמם בשם אוגי שמעדיף את העולם הדמיוני (ימי הביניים) מאשר את המציאות. בשנת 2009 הופיע פלאס בתור יצחק אבינו לצד מייקל סרה בקומדיית ההרפתקאות "פרה היסטרי" החולפת על פני ההיסטוריה התנ"כית.
מינץ-פלאס שיחק מאז בסרטים רבים, בעיקר קומדיות כמו "רשימה לביצוע" בכיכובה של אוברי פלזה, או "קיק אס" ו-"קיק אס 2", שבסרט השני הוא שיחק את הנבל או בשמו: המאדרפאקר. בשנת 2014 שיחק בסרט הקומדיה "שכנים" ובסרט ההמשך "שכנים 2" משנת 2016 כדמות ראשית יחד עם זאק אפרון, דייב פרנקו, וסת' רוגן. דיבב גם בשלושת סרטי "הדרקון הראשון שלי" וגם בסדרת טלוויזיה שלה שבעלת אותו שם. ב-2016 תרם את קולו לסרט האנימציה "טרולים".
במאי 2017 החל לככב בסיטקום "מרחבים סגורים" לצד ג'ואל מקהייל ברשת CBS.
בשנת 2020 שיחק בסרט המותחן הפסיכולוגי הקומי "צעירה מבטיחה" שנכתב ובוים על ידי אמרלד פנל בהופעת בכורתה כבמאית.
פול רוזנברג (סוחר אמנות)
פול רוזנברג (בצרפתית: Paul Rosenberg; 1881 - 29 ביוני 1959) היה אספן וסוחר אמנות מודרנית צרפתי-יהודי נודע. הוא החזיק בבעלותו את גלריות האמנות "פול רוזנברג אנד קומפני" בפריז, לונדון וניו יורק. רוזנברג ייצג, בין היתר, את האמנים פיקאסו, בראק, פרננד לז'ה ומאטיס.
ביוגרפיה
רוזנברג נולד בפריז למשפחה יהודית שהיגרה מברטיסלאבה הסלובקית לצרפת בשנת 1859. הוא החל את דרכו בחנות עתיקות שאביו, אלכסנדר רוזנברג, פתח בשנת 1870. בשנים 1902–1905 עבד בבריטניה עבור אביו, ובשנת 1911 פתח בפריז את הגלריה שלו לאמנות ברו דה לה בואטי 21, רחוב בפריז שבו גלריות רבות. רוזנברג שילם לאמנים מחירים טובים יותר ממתחריו, והצליח למשוך לגלריה שלו אמנים כגון פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק, פרננד לז'ה ואנרי מאטיס.
בשנת 1918 החל לייצג את פיקאסו באופן בלעדי, יחד עם סוחר האמנות ז'ורז' וילדנסטין. השניים קנו מדי שנה מספר משמעותי מציוריו, ופרסמו את שמו ברחבי העולם. הקשר בין פיקאסו ורוזנברג נמשך עד לשנת 1932, ועם וילדנסטין עד ל-1939. בשנת 1935 הוא פתח גלריה בלונדון עם גיסו ז'אק הלפט. בספטמבר 1940, מיד לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית, נמלט עם משפחתו לניו יורק, ופתח גלריה שהציגה אמנות אירופית ואמריקאית עכשווית, במנהטן.
אוסף האמנות
רוזנברג היה בעל טעם וכישרון יוצא דופן לגילוי ציירים בתחילת דרכם, וסייע להתפתחות אוספי אמנות רבים באירופה ובארצות הברית, ובכללם אלה של מכון האמנות של שיקגו, מוזיאון פילדלפיה לאמנות, והמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. ציורים מאוסף האמנות שלו מצאו את דרכם למוזיאונים הגדולים בעולם, כולל ציורו של ואן גוך, ליל כוכבים, במוזיאון לאמנות מודרנית. רוזנברג עצמו ייחס את הצלחתו כסוחר בין היתר לעובדה שהוא מעולם לא ניסה למכור: "ציורים טובים מוכרים את עצמם. איני מוכר דבר שלא הייתי רוצה לשמור לעצמי". על היצירות ששמר לעצמו אמר כי "כל הון שבעולם לא יוכל לקנות אף אחת מהן, הן מבטאות את חיי".
אוסף האמנות שהותיר אחריו בפריז הוחרם על ידי הנאצים בתקופת הכיבוש הנאצי בשנת 1941. במהלך המלחמה, הצליחה תנועת ההתנגדות הצרפתית להשיב אליו את אחד מהציורים שנבזזו.
המומחה לאמנות נבזזת הקטור פליסיאנו, תיאר בספרו "המוזיאון האבוד" משנת 1998 כיצד בצרפת לבדה הוחרמו 203 אוספים, ובהם קרוב ל-22,000 יצירות אמנות. הפרסום אילץ את המוזיאון לאמנות בסיאטל להחזיר ליורשיו של רוזנברג את ציור האודליסק של מאטיס. היורשים מכרו אותו במכירה פומבית בשנת 2007, עבור 33 מיליון דולר. בנוסף השיב למשפחה מרכז ז'ורז' פומפידו הפריזאי את הציור "אשה באדום וירוק" (Femme en rouge et vert) מאת פרנאן לז'ה, שנמכר על-ידם בשנת 2003 עבור סכום של 16 מיליון אירו.
מספר יצירות נוספות, ביניהם ציורים של קלוד מונה ופייר בונאר שמקום הימצאם אותר על ידי פליסיאנו, נמכרו עבור סכום כולל של 14 מיליון יורו. עם זאת, 64 יצירות אמנות נוספות מהאוסף של רוזנברג עדיין פזורים ברחבי העולם, ונחשבים לאבודים.
משפחתו
רוזנברג הוא אחיו של לאונסה (Léonce) רוזנברג, סוחר אמנות בזכות עצמו. לרוזנברג נולדו בן ובת. בנו אלכסנדר פ' רוזנברג ירש את הגלריה של אביו בניו יורק, והיה לסוחר אמנות בולט בניו יורק עד לפטירתו בשנת 1987. בתו, מישלין רוזנברג, היא אמה של העיתונאית הצרפתייה אן סינקלייר, היורשת של חלק מנכסיו והונו העצום של רוזנברג לאחר פטירתה של אמה.
בשנת 2008 תרמה סינקלייר לצרפת את אחד מציוריו של פיקאסו - "דיוקן של גברת רוזנברג ובתה", ציור של אמה וסבתה. היא אף עוסקת בכתיבת ספר ביוגרפיה ראשון על סבה.
רן בגנו
רן בגנו (נולד ב-23 בנובמבר 1965) הוא מלחין ומפיק מוזיקלי ישראלי. זוכה פרס אופיר לשנת 2014 בעבור הלחנת פסקול הסרט אפס ביחסי אנוש.
קורות חייו
בגנו החל בשנת 1987 לעסוק במגוון רחב של מוזיקה, והלחנת פסקולים להצגות תיאטרון, סדרות טלוויזיה וסרטים.
בנוסף להלחנה, בגנו מרצה בשנה ד' במוזיקה לסרט קצר בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
מחזות זמר ותיאטרון
(חלק ממחזות הזמר זכו להפקות מחודשות עם השנים)
מוזיקה לסרטים ולטלוויזיה
(רשימה חלקית)
אלי טולדנו (גבעתי)
אליהו (אלי) טולדנו (נולד ב-23 ביולי 1984) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המכהן כסגן מפקד אוגדת עזה. קודם לכן כיהן כמפקד חטיבת אלון, ראש ענף גדס"ר במא"ש במל"י, מפקד גדוד צבר וסגן מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה.
ביוגרפיה
טולדנו התחנך בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה, בוגר מחזור מ"ח. התגייס לצה"ל בשנת 2002, ושובץ בגדוד רותם בחטיבת גבעתי. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד ומונה למפקד מחלקה. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה מסייעת בגדוד צבר. בהמשך שירת כמפקד פלחה"ן גבעתי. לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד צבר בין השנים 2013–2014. בהמשך שימש כקצין אג"ם של חטיבת גבעתי. לאחר מכן מונה לראש לשכת ראש אמ"ץ, יואב הר אבן.
Afterlife (שיר של אוונג'ד סוונפולד)
Afterlife הוא שיר מאת הלהקה אוונג'ד סוונפולד. השיר יצא כסינגל השלישי מתוך אלבומם שנקרא Avenged Sevenfold. השיר כולל תזמורת כלי קשת, והוא נכתב על ידי מתופף הלהקה- The Rev. באתר הרשמי של הלהקה, השיר נבחר בידי הקהל לטוב ביותר מתוך האלבום. השיר והווידאו קליפ שוחררו בתחילת שנת 2008.
הווידאו לשיר בוים בידי וויין אישם, שצילם וביים סרטונים רבים עבור להקות כמו ג'ודס פריסט, מוטלי קרו ובון ג'ובי. בגרסת האלבום של השיר, יש נגינת כינורות באינטרו (פתיח השיר) וגם בהמשך השיר, אשר נחתכו מהסרטון, יחד עם הגשר בו נשמעים קולותיו של המתופף The Rev. השיר זמין להורדה דרך תוכן ההורדות של המשחק Rock Band וגיטאר הירו 5, וכמו גם מופיע במשחק הווידאו NHL 09. הוא שוחרר עבור Rocksmith ב-30 באוקטובר 2012. השיר גם זמין במשחק Rock Band Track Pack: Volume 2.
וידאו קליפ
הווידאו לשיר (ששוחרר חוקית ב-13 במרץ 2008 בידי האחים וורנר והלהקה) מכיל צילומים של הלהקה מופיעה על במה קטנה, חדר לבן עם תאורה כהה וגם קליפים של M. Shadows רץ ללא חולצה, זאקי ונג'נס רוקד עם אישה, סיניסטר גייטס מחזיק גולגולת של שלד בין נרות דולקים, The Rev שוכב על הרצפה עם עכביש על פניו, וג'וני כרייסט מחזיק יונים שאותן משחרר בהמשך הסרטון.
Tracklisting
סינגל קידום;
האסכולה הפיזיוקרטית
האסכולה הפיזיוקרטית (מצרפתית, Physiocratie) הייתה קבוצה של הוגים בתחום הכלכלה שסברה כי עושרן של אומות נובע בעיקרו מחקלאות. התאוריות הכלכליות של האסכולה היו פופולריות במיוחד בצרפת במחצית השנייה של המאה השמונה עשרה. הפיזיוקרטים שאפו לשנות את מדיניותו של לואי החמישה עשר ששלט בצרפת בין 1715 ו-1774 כדי להפחית את הרגולציה והמיסים על החקלאות הצרפתית, כך שצרפת תוכל לחקות את בריטניה, בה שררה מדיניות לסה פר. אחד מאבות התאוריה, פרנסואה קניי היה זה שהגה את המונח המפורסם "לסה פר, לסה פסה". התאוריה הפיזיוקרטית היא ככל הנראה התאוריה הכלכלית המפותחת הראשונה שנוצרה.
Afterlife (שיר של אוונג'ד סוונפולד)
Tracklisting
סינגל;
האסכולה הפיזיוקרטית
עקרונות הפיזיוקרטים נוסחו לראשונה על–ידי רישאר קנטיון, בנקאי אירי שחי בצרפת במאמרו "מסה כללית על טבעו של המסחר" שפורסמה אחרי מותו בצרפתית בשנת 1755. רעיונות האסכולה פותחו מאוחר יותר למערכת שיטתית יותר גם על ידי קניי שהגה את הטבלה הכלכלית וגם על ידי גורניי.
הפיזיוקרטים סברו כי עושרה של אומה נקבע על–ידי יצירת עודף ייצור חקלאי מעבר למה שנדרש כדי להזין את האיכרים ולהמשיך לקיים את החקלאות. פעולות כלכליות אחרות נתפשו כניצול של עודף זה לצורך הפיכתו למוצרים חדשים באמצעות הזנת הפועלים העוסקים בייצור מוצרים אלו. היצרנים ועובדים לא חקלאיים נחשבו שימושיים ומועילים, אך "עקרים" במובן זה שההכנסה שלהם נובעת בסופו של דבר לא מעבודתם אלא מעודף הייצור החקלאי.
הפיזיוקרטים התנגדו בתוקף למרקנטיליזם, ששם את הדגש על סחר במוצרים בין מדינות ועל מאזני הסחר. לפיזיוקרטים הייתה מידה של תמיכה תחת המונרכיה הצרפתית וחברי האסכולה נפגשו תכופות בורסאי. אדם סמית, שביקר בצרפת כמדריכו של בנו של הרוזן מבקליי הושפע מאוד מרעיונותיהם של הפיזיוקרטים. הוא, כמו דייוויד ריקרדו וקרל מרקס אחריהם אימצו את תורת הערך של העבודה הפיזיוקרטית.
ג'ון אוליבר
קריירה
אוליבר החל לעבוד במופעי סטנד-אפ שונים עם שותפו אנדי זלצמן. המופעים התבצעו גם דרך שידורי רדיו, טלוויזיה ואף כללו השתתפות בפסטיבל אדינבורו.
הדיילי שואו עם ג'ון סטיוארט
בשנת 2006 הצטרף לדיילי שואו ככתב בריטי בכיר. הוא רואיין לתוכנית במסגרת המלצתו של הקומיקאי ריקי ג'רווייס. אף על פי שג'רווייס לא פגש אותו אישית, המליץ עליו משום שהכיר את עבודתו. הוא התקבל לעבודה כשבועיים לאחר הראיון. לאחר מכן, טס מלונדון לניו יורק והחל לעבוד ביום שלמחרת. אוליבר זכה בפרס אמי על כתיבתו בתוכנית בשנים 2009, 2011 ו-2012 ובפרס גילדת התסריטאים.
לצד הופעתו בדיילי שואו, זכה להכרה בדמותו של פרופסור איאן דאנקן בסדרה קומיוניטי של רשת NBC, בתוכניות הרדיו והפודקאסטים שהמשיך להגיש עם אנדי זלצמן, ובזכות תפקידיו בסרטים גורו האהבה של מייק מאיירס ושני שוברי הקופות של הדרדסים. במקביל, המשיך אוליבר בפעילותו כסטנדאפיסט, וכיכב בסדרת ספיישלים משלו בקומדי סנטרל, בתוכנית "John Oliver’s New York Stand-Up Show", שנמשכה ארבע עונות. בשנת 2013 אף זכה להגיש מספר חודשים את תוכנית הדיילי שואו, עקב היעדרו של ג'ון סטיוארט, שביים את סרטו Rosewater. הופעתו של אוליבר כמחליף קיבלה שבחים אוניברסליים, ולאחר שחוזר רבות על ידי רשתות שונות, חתם על חוזה ארוך טווח עם רשת HBO.
משנת 2007 מנחה גם את תוכנית הפודקאסט הסאטירית The Bugle, יחד עם אנדי זלצמן, שכעת נמצאת בפגרה נוכח עבודתו בתוכנית "השבוע שעבר".
השבוע שעבר עם ג'ון אוליבר
אוליבר החל להנחות את התוכנית "השבוע שעבר עם ג'ון אוליבר" (Last Week Tonight with John Oliver) ברשת HBO ב-27 באפריל 2014. התוכנית חולקת מאפיינים משותפים עם תוכניתו הקודמת, הדיילי שואו. היא תוכנית לייט-נייט וסאטירה חדשותית אמריקאית, המשודרת במסגרת שבועית כמדי יום ראשון, ועוסקת בחדשות ובאירועים אקטואליים באופן סאטירי.
מיד לאחר סיום עונתה הראשונה של התוכנית בנובמבר 2014, הודיעה הרשת HBO כי היא תשוב בפברואר 2015.
ביוני 2016 התוכנית רכשה חובות אבודים של אמריקאים על סכום של כ-15 מיליון דולר, ומחקה אותם. }
יחס לישראל
במהלך מבצע שומר החומות במאי 2021 פתח אוליבר את תוכניתו במונולוג בו האשים את ישראל בפשעי מלחמה ואפרטהייד ואף האשים את ממשלת ארצות הברית בתמיכה ב"קו הקשה והאכזרי שבו נקטה ישראל". בתגובה לדבריו ספג אוליבר ביקורת נוקבת מכל קצוות הקשת הפוליטית בישראל ובארצות הברית.
דעותיו הפוליטיות
אוליבר ידוע כתומך נלהב של המפלגה הדמוקרטית, ובשנת 2015, לקראת תחילת תקופת הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית 2016, התבדח אוליבר על הכרזתו של טראמפ לרוץ לנשיאות ארצות הברית בכך ש"ירשום לו צ'ק לקמפיין שלו בשם המדינה, שלא רוצה שיהיה נשיא, אך מאוד רוצה שתרוץ". באמירתו ניתן היה להבחין בבירור כי אוליבר רצה שטראמפ יזכה בבחירות המקדימות שכן לאור אמירותיו השנויות במחלוקת יהיה קל מאוד לקלינטון להביסו בבחירות הכלליות, ובכך יבטיחו הדמוקרטים את השלטון לעוד ארבע שנים. לאחר זכייתו של טראמפ בבחירות הכלליות בנובמבר 2016, זכה אוליבר לביקורות מצד תומכי טראמפ כאות לזלזול במועמדותו.
חייו האישיים
אוליבר הוא תושב קבע של ארצות הברית ומתגורר בניו יורק עם רעייתו לה הוא נשוי מאז 2011, קייט נורלי, חובשת בצבא האמריקאי וותיקת מלחמת עיראק, ולהם שני בנים. ב-2019 התאזרח רשמית כאמריקאי.
ספורט לאומי
ספורט לאומי הוא משחק, תחרות או ענף ספורט המהווה מרכיב מרכזי בתרבות אומה. לרוב זהו ענף הספורט הפופולרי ביותר באותו בקרב אזרחי אותה אומה.
משחקים רבים משמשים כספורט לאומי דה פקטו, כמו כדורגל בברזיל ובייסבול בארצות הברית, בעוד שאחרים משמשים כספורט לאומי דה יורה, כמו לקרוס והוקי קרח בקנדה.
ספורט לאומי בישראל
מקור המשחק מטקות הוא בישראל עד שיש המכנים אותו הספורט הלאומי של ישראל, אך משחקים אותו גם בברזיל, איטליה ויוון.
מרכז הספורט הלאומי - תל אביב הוא מתחם בשכונת הדר יוסף בתל אביב-יפו, הכולל מתקני ספורט רבים ומוכר גם בשמו "הבניין האולימפי".
כינוס הפועל הוא אירוע ספורט לאומי ובינלאומי שהיה נערך אחת לארבע שנים בחסותו של נשיא מדינת ישראל.
אבווי
אבווי (באנגלית: AbbVie) היא חברת תרופות אמריקאית.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-2013 על בסיס חטיבת המחקר ופיתוח של מעבדות אבוט שפוצלה ממנה. בחברה מועסקים כ-47,000 עובדים בכ-70 מדינות ברחבי העולם, הכנסותיה ב-2019 הסתכמו בכ-33 מיליארד דולר, באותה שנה רכשה החברה את מתחרתה, חברת אלרגן תמורת כ-63 מיליארד דולר והכנסותיה המאוחדות ב-2020 גדלו לכ-48 מיליארד דולר.
מוצרים
מוצרים בולטים:
מתאו פסינה
קריירה בינלאומית
פסינה זומן לראשונה לסגל נבחרת איטליה הבוגרת על ידי המאמן רוברטו מאנצ'יני בנובמבר 2020, וערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ב-11 בנובמבר, כאשר נכנס כמחליף בניצחון 0–4 על נבחרת אסטוניה במסגרת משחק ידידות.
ב-28 במאי 2021, פסינה כבש את שערו הראשון במדי האזורי בניצחון 0–7 על נבחרת סן מרינו בדקה ה-74, ואף הוסיף שער נוסף בדקה ה-86.
When I Was Young
When I Was Young (בעברית: כשהייתי צעירה) הוא המיני-אלבום השני של הזמרת-יוצרת הדנית מו. המיני-האלבום יצא לאור ב-26 באוקטובר 2017 על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט.
המיני-אלבום הגיע למקום השמיני במצעד האלבומים של דנמרק.
דפו (רכבת)
דפו (Depot), קַרְפִּיף  או מתחם תחזוקה הוא אתר לאחסנה, לטיפול, לתחזוקה ולתפעול בציוד נייד מסילתי - רכבות, רכבות קלות וקרוניות - ולעיתים הוא מתייחס גם למקום דומה המשמש טרוליבוסים. הדפו נדרש בראש ובראשונה כדי להעניק מענה לדיור הציוד הנייד בפרק הזמן בו אינו נמצא בשימוש, בעיקר מסוף יום העבודה ועד תחילת היום הבא, כך שלא יפריע לתנועה לאורך המסילות. משיקולי נוחות מתבצעים בדפו גם עבודות האחזקה השוטפות של הציוד הנייד, ולעיתים ממוקמים באתר גם משרדי התפעול ומתקני הבקרה המשמשים את החברה המפעילה. מקורו של הביטוי במילה הלטינית "deponere" שמשמעותה "להניח" או "להותיר בצד".
בעבר מתקני דיפו כללו מגדל פחם.
Dreamchaser World Tour
Dreamchaser World Tour הוא סיבוב הופעות השמיני של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן, אשר נועד לקדם את אלבומה האחד עשר, Dreamchaser. סיבוב ההופעות החל ב-16 ביוני 2013, והסתיים ב-14 בדצמבר 2014.
כלפי סיבוב ההופעות הופנו שבחים וביקורות חיוביות משלל מבקרי מוזיקה שונים.
רשימת השירים
להלן רשימת השירים אשר בוצעו במהלך סיבוב ההופעות: הפסקה
רשימת השירים של המופעים אשר התקיימו בסוף 2014 הערות
בודפשט (משה גרשוני)
"בודפשט" או "קֶשֶׁת גִּבֹּרִים חַתִּים" (1988-1987) היא סדרה של עבודות מאת הצייר הישראלי משה גרשוני.
היסטוריה
סדרת העבודות "בודפשט", נוצרה במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-20. באותה תקופה נטש גרשוני את האיקונוגרפיה הציונית שבה השתמש בעבודותיו הציוריות המוקדמות. בראיון לשרה בריטברג-סמל סיפר גרשוני כי בקיץ 1987 שהה במשכנות שאננים. שם, לדבריו, החל לעסוק באופן מודע בדימויים ייצוגיים של השואה.
הדימוים המופיעים בציורים לקוחים מציור קיר שצילם שמואל גבעון במבנה בית כנסת בעיר בודפשט בהונגריה. ציור הקיר מציג שני דימויים. האחד של מגן דוד גדול, שבשולי ארבעה מקודקודיו עיטורים צמחיים עיטוריים, ובו משולב טקסט מתוך "ברכת כהנים" - "יְבָרֶכְךָ ה' וְיִשְׁמְרֶךָ. יָאֵר ה' פָּנָיו אֵלֶיךָ וִיחֻנֶּךָּ. יִשָּׂא ה' פָּנָיו אֵלֶיךָ וְיָשֵׂם לְךָ שָׁלוֹם." וכן דימוי נוסף של חץ וקשת, שבהם משולב הפסוק "קֶשֶׁת גִּבֹּרִים חַתִּים וְנִכְשָׁלִים אָזְרוּ חָיִל", הלקוח מתפילת חנה (שמואל א, ב; ד).
ציורי הסדרה הוצגו בתערוכה "שם (בודפשט)", בגלריה ע"ש איקה, סדנאות האמנים, ירושלים (30 בינואר - 23 בפברואר 1988) ואחר כך גם בתערוכה בגלריה "נעמי גבעון אמנות בת-זמננו", בתל אביב-יפו. בשנת 1988 יצר גרשוני שני תחריטים גדולים בסדנת ההדפס ירושלים, ובהם מוטיבים מתוך הסדרה.
תיאור
סדרת העבודות "בודפשט" מצטטת, כאמור, את המוטיבים מבית הכנסת בבודפשט. יחד עם זאת במקום ביטוי רלגיוזי (דתי) של אמונה, הופכים הדימויים לביטוי של ספקנות ושל חתרנות.
המוטיב המרכזי שבו השתמש גרשוני היה הקשת. גרשוני חזר על הרישום הסכמטי, לעיתים תוך שימוש במוטיב העיטורי של העלים. גדעון עפרת מאזכר בפרשנותו אודות המוטיב את העיסוק במשפחה וביחסי אב ואם עם הבן, הנובע מן הטקסטים המקודשים. עם זאת, הקשת מהווה מעין עכוז, ואילו החץ הנמתח על הקשת מאזכר את השימוש של גרשוני בחצים באותה עת. אלו שימשו כביטוי ליחס החברתי אל הומוסקסואליות. כך בציור כגון "לא" (1988), "זין בתחת?" (1988) או בעבודות אחרות. אל מוטיב זה הוא מחבר מערבולת העשויה מנחשים. עפרת מזהה גם במוטיב זה ביטוי למיניות, כמו גם לביטוי רלגיוזי המאחד את "האינסופי והשטני". בחלק מן העבודות מופיע דימוי כף ידו של האמן.
איתמר לוי מדגיש בפרשנותו אודות מוטיב הקשת את העבודה כאיקונן יהודי, על רקע הדימוי הפגאני של הקשת (שמקורו בגלגל המזלות) ושל מערבולת הנחשים. הלכלוך, טביעת כף היד והדלות "מנמיכים" אותו מעמדה של פנייה ישירה אל האל, אל חזרה העצמי ("בחץ הפסיבי, בסימן השאלה ובספירלה המתכנסת").
בעבודות שבהן מופיע מגן הדוד, מחליף גרשוני את הטקסט מתהילים (קד; כד): "מָה רַבּוּ מַעֲשֶׂיךָ יְהוָה כֻּלָּם בְּחָכְמָה עָשִׂיתָ". מגן הדוד מתואר כלוליין על מעין חבל דק, ולצדו דימוי כתמי בעל קרניים וזנב, מעין דימוי שטני. שרה בריטברג-סמל ציינה את האירוניה ששימוש בדימוי מגן הדוד בעבודות, המעמתות את השואה עם החוכמה האלוהית. ואילו גרשוני עצמו העיר על אבחנה זו כי הוא "לא מסתכל על הדת, על המצאת האלוהים כדבר מגוחך. הרצון לדימוי, להתגברות על המוות, על הסופיות, זה מובן. אולי כל ציורי הקינה האלה הם קינה על מות האלוהים".
יום בחירה
יום חופשה לבחירה (מוכר כ"יום בחירה") הוא יום שבו רשאי עובד בישראל להיעדר מעבודתו אך לקבל שכר כאילו עבד, לפי בחירה אישית מתוך רשימה של ימים מיוחדים שנקבעו. הזכות ליום בחירה נקבעה בתחילה בהסכמים קיבוציים, ולאחר מכן עוגנה גם בחוק חופשה שנתית תשי"א-1951, במשמעות שונה במקצת.
יום בחירה בהסכמים קיבוציים
הרשימה כוללת בדרך-כלל את פורים, שושן פורים, יום הזיכרון לשואה ולגבורה, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, יום ירושלים ותשעה באב. בחלק מההסכמים הרשימה רחבה יותר וכוללת גם את הושענא רבא, ערב פסח, ערב שביעי של פסח, אחד במאי וימים נוספים. מקובל כי ימי הבחירה אינם באים על חשבון החופשה השנתית, אלא בנוסף להם. החוק אינו מחייב את המעביד לתת ימי בחירה, ולכן רק מי שמכוח הסכם קיבוצי מגיעים לו ימי בחירה, יוכל לדרוש אותם. כך לדוגמה, בענפי היצוא, יבוא, מסחר בסיטונות ושירותים ישנו הסכם קיבוצי כללי על פיו זכאים העובדים ליום בחירה בתשלום.
אם העובד אינו כפוף להסכם קיבוצי, או אם כבר ניצל את ימי הבחירה שהוקצו לו, תיגרע ההיעדרות מימי החופשה השנתית שלו.
יום בחירה בחקיקה
בחקיקה ניתנה למושג "יום בחירה" משמעות שונה מזו שבהסכמים הקיבוציים: זהו יום אחד בשנה שבו עובד רשאי להיעדר מעבודתו, על חשבון חופשתו השנתית, בלי להזדקק להסכמת המעסיק (אך נדרשת הודעה של 30 יום מראש על הכוונה להיעדר ביום הבחירה). תחילה נקבע יום ירושלים כיום כזה, בחוק יום ירושלים לאחריו נקבע חג הסיגד כיום כזה, בחוק חג הסיגד. בתיקון לחוק חופשה שנתית משנת 2010 נקבעה רשימה של עשרות ימי בחירה. בשנת 2012 נוספו לימי הבחירה עוד מועדים, בעלי משמעות לדתות והעדות השונות בישראל (שומרונים, מוסלמים, דרוזים, צ'רקסים, אתיופים ומועדים בינלאומיים), שהעובד רשאי לבחור מתוכם ללא קשר לדתו.
אורורה (מיתולוגיה)
אָוּרוֹרָה (בלטינית: Aurora, משמעותה 'שחר') היא אלת השחר במיתולוגיה הרומית ובשירה הלטינית. אורורה היא בת-השוואה לאלה היוונית אאוס, הגם שאורורה אינה טומנת בחובה תהודה כלשהי לאלה קדמונית אדירה. אלת השחר ההינדית היא אוּשַאס.
במיתולוגיה הרומית
במיתולוגיה הרומית, אורורה, אלת השחר, מחדשת את עצמה בכל בוקר ובוקר ונוסקת לרוחב השמים, בהכריזה על הגעת החמה. יש לה שני אחים: אח (סוֹל, השמש) ואחות (לוּנַה, הירח).
מיתוס שנלקח מאגדות האלה היוונית אאוס על ידי משוררי הלטינית מגולל את סיפורו של אחד ממאהביה, נסיך טרויה, טיתונוס. טיתונוס היה בן-תמותה, ואמור היה להזדקן ולבסוף למות. ברצותה לחיות עם אהובה לנצח נצחים, אורורה ביקשה מיופיטר (המקביל לזאוס) להעניק חיי אלמוות לטיתונוס. יופיטר נענה למשאלתה, אולם המשאלה הייתה פגומה ולא כללה את שמירת מראהו הצעיר לנצח. כתוצאה מכך, טיתונוס הוסיף להזדקן לעד, ואורורה הפכה אותו לבסוף לחגב.
אורורה בתרבות המודרנית
באחת מן הגרסאות של היפהפייה הנרדמת נקראה היפהפייה הנרדמת אורורה.
בלם (עיר)
בלם (בפורטוגזית: Belém) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במדינת פארה שבברזיל. העיר שוכנת סמוך לגדה הדרומית של הדלתא של האמזונאס, על גדות הנחלים גואמה (Guama) וגואג'רה (Guajara) בקרבת האוקיינוס האטלנטי. בשטח המטרופוליטני של העיר יחד עם הפרוורים (אננינדאואה ומריטובה) חיים יותר משני מיליון תושבים. העיר היא נקודת כניסה לאמזונאס, ויחד עם מנאוס, העיר החשובה ביותר באזור מדינת האמזונאס בברזיל. בלם ידועה גם כ"עיר עצי המנגו" (בפורטוגזית: Cidade das mangueiras) לאור כמות עצי המנגו המצויים בעיר. ברזילאים מתייחסים לרוב אל העיר כאל "בלם של פארה" (Belém do Pará) ולא רק כ"בלם" על מנת להבדיל אותה מבית לחם שבארץ ישראל (בפורטוגזית בית לחם נקראת Belém), שעל שמה היא נקראת.
היסטוריה
אזור בלם היה מאוכלס במקור על ידי אינדיאנים משבט הטופינאמבה. העיר נוסדה ב-12 בינואר 1616 על ידי קפטן פרנסיסקו קלדרס דקסטלו ברנקו (Francisco Caldeiras Castelo Branco), שנשלח לאזור על ידי הכתר הפורטוגלי על מנת להגן על האזור מפני המאמצים הקולוניאליסטים של צרפת, הולנד ובריטניה. למטרה זאת, קפטן ברנקו בנה מבצר בשם "פרזפיו" (Forte do Presépio).
בהתחלה, העיר נקראה בשם "פליז לוסיטניה" (Feliz Lusitânia), אך מאוחר יותר החליפו את שמה ל-"סנטה מריה דו גראו פרה" (Santa Maria do Grão Pará) וכן ל-"סנטה מריה די בלם דו גראו פרה" (Santa Maria de Belém do Grão Pará), ולבסוף קיבלה את שמה הנוכחי בלם.
מרוחקת משאר המדינה, וקשורה מאוד לפורטוגל, בלם אישרה את עצמאות ברזיל באוגוסט 1823, כמעט שנה לאחר ההצהרה עצמה.
בשנת 1835 אוכלוסיית העיר מנתה כ-13,000 איש, והתפשטה בצורת רשת למרחק קטן מאוד מגדות נהר האמזונאס. על גבעה קטנה המשקיפה על הנמל המרכזי ועל כל העיר, נצב מעוז קולוניאליסטי פורטוגלי וכן סוללת תותחי חוף.
עקב הגידול הרב בביקוש לגומי החל מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, בלם הפכה לעיר חשובה מאוד. במהלך תקופה זאת נבנו בעיר בניינים חשובים רבים, ביניהם ארמון "לאורו סודרה" (Palácio Lauro Sodré), קולג' "גנטיל ביטנקורט" (Colégio Gentil Bitencourt), תיאטרון "דה פאז" (Teatro da Paz), ארמון "אנטוניו למוס" (Palácio Antônio Lemos) וכן שוק "ור-או-פזו" (Ver-o-Peso).
מאז שנגנבו עצי פיקוס הגומי מברזיל, ונשתלו בהודו, ירד ערך מחירו של הגומי, ואיתו הכלכלה של בלם. הפיכתה של מנאוס לאזור פטור ממכס, פגעה אף היא בכלכלה של בלם. מאז שנות החמישים של המאה העשרים, בלם נותרה עיר בעלת חשיבות משנית בכלכלה ובתרבות הברזילאית.
כלכלה
כיום, עיקר הכלכלה של בלם מושתת על יצוא עץ ומוצריו, בנוסף למתן שירותים תעשיות המתפתחות בפארה. מתן השירותים מתבטא בעיקר במסחר במכונות ובציוד יצור, כתחנה לוגיסטית מקשרת בין יתר ברזיל לאגן האמזונס. היצוא מתבצע דרך שני נמלים: נמל בלם, ופורטו דה וילה דוס קונדס, המרוחק כ- 100 קילומטרים מבלם. הנמל בבלם הוא נמל של מים רדודים, ולכן המגמה היא לייצא שלא דרך נמל בלם.
כיום העיר נחשבת לעיר העשירית בגודלה בברזיל.
בית בלאקפינק
הפרק הראשון של המופע שודר בערוץ JTBC2, ב-6 בינואר 2018. המופע שודר גם ביוטיוב.
היסטוריה
חברת התקליטים של בלאקפינק YG אנטרטיינמנט, החליטה כי יצולם מופע מגוון בו יוצגו חייהן הפרטיים של כל ארבע חברות הלהקה. הטיזר הרשמי של המופע המגוון פורסם לראשונה ב-28 בדצמבר 2017. בכמה שעות בודדות, הצליח הטיזר לצבור למעלה ממיליון צפיות, דבר אשר גרם להד תקשורתי רחב, הן מצד מבקרי הטלוויזיה והן מצד מעריציהן של ארבע חברות הלהקה.
את המופע הראשון שלה, קיימה בלאקפינק כשהיא ביצעה את סינגל הבכורה שלה "Boombayah", תוך שהיא ביצעה גם את הלהיט "Whistle". שידור הבכורה של המופע היה ב-21 באוגוסט. בעקבות הצלחת המופע, הודיעה חברת התקליטים של הלהקה כי מופע מגוון אודות חייהן של חברות הלהקה ישודר בטלוויזיה. עם זאת, עד נובמבר 2017, לא פרסמה חברת התקליטים דבר אודות המופע.
אמנות בלונים
אמנות בלונים היא פעולת קיפול, סיבוב ועיצוב בלונים לצורות, לרוב של חיות. הבלונים בדרך כלל ארוכים ולעיתים עגולים או בצורות מיוחדות. היצירה יכולה להכיל בתוכה בלון אחד מעוצב בדרכים שונות או מספר בלונים יחדיו ליצירת צורות גדולות ומורכבות יותר.
אמנות זו זוהתה בעבר בעיקר עם קוסמים וליצנים בימי הולדת של ילדים וכן במופעי קרקס ומופעי רחוב נודדים, אולם עם התפתחות התחום ישנם בעלי מקצוע המתמחים באמנות בלונים ומסוגלים ליצור גם יצירות ענק מבלונים.
שיטה
הבסיס לאמנות בלונים הוא הקשר הפשוט הנוצר על ידי תפיסת הבלון וסיבובו לשני כיוונים שונים. סיבוב זה גורם לבלון להתהדק ל"קשר" קטן. הבלון הארוך אינו מתפוצץ בעת תמרונו משום שהוא אינו מנופח עד סופו; האמן משאיר שארית בסוף הבלון הנקראת "זנב" וכאשר הבלון מתהדק לקשר, האוויר שהיה בקשר עובר לשארית וכך הלחץ בבלון לא גדל. ככל שמסובבים יותר קשרים בבלון, הזנב מתקצר משום שהוא מתמלא בכמות גדולה יותר של אוויר. לכל דגם יש מספר שונה של קשרים ולכן השארית שמשאירים בבלון שונה לכל דגם.
סלע מאיר
סלע מאיר היא הוצאת ספרים ישראלית המתמקדת בעיקר בהוצאת ספרי עיון על סוגיות יסוד בדמוקרטיה הישראלית וניתוח בעל אוריינטציה שמרנית־לאומית. ההוצאה הוקמה בשנת 2014 על ידי העיתונאי רותם סלע. בהוצאה ראו אור, בין השאר, ספריהם של איין ראנד, דונלד טראמפ, משה פייגלין, טוביה טננבום, נפתלי בנט, שמחה רוטמן, בן שפירו ובנימין נתניהו.
אודות
מייסד ומו"ל ההוצאה מאז הקמתה הוא רותם סלע ובתפקיד העורך הראשי שימש העורך והמתרגם אורי רדלר. סלע, ששימש ככתב כלכלה פוליטית ושווקים פיננסיים בדה מארקר ומעריב הכיר במסגרת עבודתו את דייוויד גולדמן, שחיפש מוציא לאור בעברית לספרו "ציביליזציות גוועות" העוסק בדעיכתו הדמוגרפית של האסלאם. חוסר ההצלחה במציאת מו"ל ישראלי הוביל למעשה להקמת ההוצאה, שהמהדורה העברית של הספר הייתה לספרה הראשון. לדברי סלע, המיזם שלו נועד למלא את החסר באשר לפרסום ספרי עיון עם אוריינטציה ימנית.
לאחר חקיקת החוק להגנת הספרות והסופרים בישראל ("חוק הספרים"), הובילה ההוצאה קמפיין תקשורתי וציבורי לביטולו, שזכה להדים. במסגרת המאבק הציעה ההוצאה בשבוע הספר מכירה של ספרים במבצעים שהיו לא חוקיים על פי חוק זה. בשל מכירת הספרים חרף האיסור, נקנס סלע על ידי משרד הכלכלה ויזם קמפיין הדסטארט למאבק משפטי בהחלטה ולביטול החוק. כדי לא להפר את החוק, לדבריו, הודיע מו"ל ההוצאה סלע כי הוא עובר להשכרת ספרים בליסינג - במבצע שבמסגרתו הושכרו ספרי ההוצאה ל-5 שנים. במסגרת ההליכים המשפטיים שנגעו להטלת הקנס על הוצאת סלע מאיר, ביקש דני טל, הממונה על "חוק הספרים" מבית המשפט, להורות להוצאה לחדול מהשכרת הספרים. בית המשפט לא נעתר לבקשתו, והשכרת הספרים נמשכה עד לביטול החוק.
ספריית שיבולת
החל משנת 2019 "סלע מאיר" מוציאה לאור את סדרת ספרי "שיבולת" - סדרה של כ-10 ספרי הגות שמרנית (בעיקר מתורגמת) היוצאים מדי שנה. הספרייה נתמכת על ידי קרן תקווה. באוקטובר 2021 חברי הכנסת עמיחי שיקלי, שמחה רוטמן ואמיר אוחנה השתתפו בקמפיין של הספרייה, מה שעורר עליהם ביקורת מכיוון שהשתתפו בשיווק חברה פרטית בניגוד להחלטות קודמות של ועדת האתיקה של הכנסת. נכון לדצמבר 2021, לספרייה למעלה מ-3,000 מנויים.
פרס NAACP Image
פרס NAACP Image הוא פרס המוענק החל מ-1967 מטעם ארגון האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים (National Association for the Advancement of Colored People) האמריקאי, לאנשים של צבע, שהצטיינו בתחומי התרבות השונים: קולנוע, טלוויזיה, מוזיקה וספרות. בדומה לפרס אוסקר ופרס גראמי, מוענק הפרס במגוון קטגוריות, שנכון ל-2015 עומד מספרן על 35. בנוסף מוענק מדי פעם פרס מיוחד למפעל חיים כללי בתחומי התרבות. טקס הענקת הפרס, המתנהל בלוס אנג'לס, משודר החל משנת 1994 בטלוויזיה ברשת פוקס.
ג'ורג'יה מקנזי
ג'ורג'יה מקנזי (באנגלית: Georgia Mackenzie; נולדה ב-19 במאי 1973) היא שחקנית בריטית.
ביוגרפיה
תפקידיה הבולטים בטלוויזיה כוללים את שרה בקנהם בסדרה "Outlaws" של ה-BBC שהייתה מועמדת לפרס באפט"א, ג'קי האגר בסרט "Hot Money" של רשת ITV, וסאלי לצדו של קריס מרשל בקומדיה הרומנטית "Catwalk Dogs". ב-2002 שיחקה בתפקיד האחות ג'ודי בסדרה הקומית "TLC".
בקולנוע הופיעה מקנזי בתפקיד טרי בסרט "פרנקלין" (2008), בדמות פאולה פונסקה בסרט "מכתבי אהבה" (2002), בתפקיד ג'יין גרהם לצדו של טימותי האטון בסרט "קופסת הקובאק" (2007), ובדמות השפית קאתי קינג בסרט "מלכודת מפלדה" (2009). בסדרה "דרך ווטרלו" של ערוץ BBC1 גילמה מקנזי את ג'ניפר הדלי.
חיים אישיים
ב-1999 הכירה מקנזי את בעלה, השחקן ריצ'רד קויל, כששיחקו ביחד בסדרה "Up Rising". השניים התחתנו ב-2004, והתגרשו ב-2010.
יאקוב פשק
יאקוב פשק (בצ'כית: Jakub Pešek; נולד ב-24 ביוני 1993) הוא כדורגלן צ'כי, המשחק בעמדת הקיצוני בספרטה פראג ובנבחרת צ'כיה.
קריירת מועדונים
פשק ערך את משחק הבכורה המקצועי שלו עבור ספרטה פראג בליגה הצ'כית ב-9 בנובמבר 2014, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-90 מול סלובקו, משחק שהסתיים בניצחון חוץ 0–2. בינואר 2015, הוא הושאל לשנתיים לדינמו צ'סקה בודייוביצה, שמימשה את אופציית הרכישה שלו בעונת 2017/18. לעומת זאת, הוא עבר בתום העונה לסלובן ליברץ, שם נשאר שלוש עונות בהם כבש 15 שערים ב-92 משחקים. בתום עונת 2020/21, פשק שב לקבוצה בא התחיל את הקריירה, ספרטה פראג.
קריירה בינלאומית
בספטמבר 2020, פשק קיבל את הזימון הראשון שלו לנבחרת צ'כיה למשחק במסגרת ליגת האומות מול נבחרת סקוטלנד ב-7 בספטמבר. הזימון שלו התבצע לאחר שבדיקות הקורונה של שחקני ואנשי הנבחרת, שהיו מעורבים במשחק הקודם מול נבחרת סלובקיה, חזרו חיוביות ועל הנבחרת היה להחליף את כל המעורבים במקרה בשחקנים ואנשי צוות אחרים. פשק הופיע לראשונה במדים הלאומיים באותו המשחק מול סקוטלנד ואף זכה להבקיע את השער הראשון במשחק, שלבסוף נגמר בהפסד בתוצאה 2–1.
מרשל פולק
קריירה
פולק נולד בניו אורלינס שבלואיזיאנה. שיחק פוטבול באוניברסיטת המדינה של סן דייגו ונבחר שני בסיבוב הראשון של הדראפט של 1994 על ידי אינדיאנפוליס קולטס עימה שיחק חמש עונות. לאחר עונת 1998 הועבר פולק לסנט לואיס רמס, בה שיחק 7 עונות. בחלק מתקופה זו היה פולק שותף בכיר בקבוצת ההתקפה של הרמס, שנודעה בכינוי "ההצגה הטובה ביותר על משטח הדשא" (The greatest show on turf), יחד עם מרכז ההתקפה קורט וורנר והתופסים אייזק ברוס וטורי הולט.
פולק הוא אחד השחקנים הבודדים בהיסטוריה להם 10,000 יארדים בריצה ו-5,000 יארדים במסירה במהלך הקריירה. יש לו מעל ל-100 טצ'דאונים בריצה ומעל 30 טצ'דאונים במסירה. שבע תפיסות של שתי נקודות לאחר טצ'דאון הן שיא NFL.
בשל פציעות בברכיים פולק לא שיחק בעונת 2006 ובמקום זאת היה פרשן ברשת השידור של ה-NFL. ב-26 במרץ 2007 הודיע על פרישתו מפוטבול. ב-20 בדצמבר 2007 כיבדה קבוצת סנט לואיס רמס את תרומתו לקבוצה והוציאה לגמלאות את חולצתו מספר 28, התלויה עתה באצטדיון הקבוצה.
ב-2011 נבחר להיכל התהילה של הפוטבול המקצועני, בשנה הראשונה לזכאותו להיבחר. ב-2017 נבחר להיכל התהילה של פוטבול המכללות.
ריצ'רד ויליאמסון
ריצ'רד נלסון ויליאמסון (באנגלית: Richard Nelson Williamson נולד ב-8 במרץ 1940) הוא בישוף קתולי בריטי מכחיש שואה השייך לפלג שמרני-קיצוני שלה, חסיד לשעבר של מרסל לפבר. בשנת 1988 נודה מהכנסייה הקתולית על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני, לאחר שנמשח לבישוף על ידי לפבר בניגוד לדעת הותיקן יחד עם שלושה מעמיתיו. הארבעה הוחזרו לשורות הכנסייה ב-1 בינואר 2009 על ידי האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר, דבר שעורר זעם רב כנגד האפיפיור, שטען שלא היה מודע להכחשת השואה של ויליאמסון, ועורר גם מבוכה בוותיקן, שאסר עליו לקיים טקסים. ויליאמסון הורשע ב-2010 בגרמניה בגין הכחשת השואה.
תולדות חייו
וליאמסון נולד למשפחה אנגליקנית. אביו היה בריטי ואמו אמריקאית. בשנת 1971 עבר להיות קתולי ונרשם לסמינר הכמורה של מרסל לפבר באקונה (Écône) שבשווייץ. לפבר יצא נגד ההחלטות הליברליות מדי והמודרניסטיות מדי, לטענתו, של ועידת הוותיקן השנייה שקראה לפתיחות ואף חננה את היהודים מחטא רצח ישוע וקרא לשוב לקתוליות המסורתית. ויליאמסון היה לאחר מבכירי התלמידים במוסד וראשוני המצטרפים ל"אגודת הקדוש פיוס העשירי", שהנהיג לפבר. ב-1976 משח אותו לפבר לכומר, בניגוד לסמכותו וב-1988 משח אותו יחד עם שלושה כמרים אחרים, לבישוף, בניגוד לסמכותו ולאחר התראה של מועצת הבישופים של הקוריה הרומאית שפעולה כזו תביא לנידוי אוטומטי של כל המעורבים. ב-2 ביולי 1988 הוציא האפיפיור יוחנן פאולוס השני את הצו Ecclesia Dei (כנסיית האלוהים) המפציר בלפבר ואנשיו לחזור לחיק הוותיקן ומנדה אותם מן הכנסייה אם יסרבו.
בין השנים 1983–2003 כיהן ויליאמסון כבישוף בווינונה, מינסוטה, לאחר מכן כיהן כרקטור סמינר לכמרים בלה-רחה (La Reja), ארגנטינה.