cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יבגני יבסטיגנייב
חייו
בשנת 1954 נסע יבסטיגנייב למוסקבה והתקבל ללימודים לבית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה. בשנת 1956 סטודנטים איתם למד ארגנו סטודיו למשחק שעם הזמן התפתח לתיאטרון סוברמניק. בין מקימי התיאטרון היו גלינה וולצ'ק, אשתו הראשונה של יבסטיגנייב, שממנה נפרד בשנות ה-60. בשנת 1956 סיים יבסטיגנייב לימודי משחק והחל לעבוד בתיאטרון "סוברמניק", שהחל לפעול באותה שנה.
וילהלם גאורג, רוזן העיר קירכברג, רוזן זיין-הכנבורג
וילהלם גאורג, רוזן העיר קירכברג, רוזן זיין-הכנבורג (בגרמנית: Wilhelm Georg Graf zu Sayn-Hachenburg Burggraf von Kirchberg, 23 באפריל 1751 - 7 בפברואר 1777), הוא אב קדמון של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
יבגני יבסטיגנייב
חייו
לפופולריות כלל-ארצית זכה השחקן לאחר שהשתתף בסרט "ברוכים הבאים, או הכניסה אסורה" (Добро пожаловать, или Посторонним вход воспрещен) בשנת 1964.
וילהלם גאורג, רוזן העיר קירכברג, רוזן זיין-הכנבורג
ביוגרפיה
וילהלם גאורג נולד בהכנבורג ב-23 באפריל 1751, לווילהלם לודוויג, רוזן העיר קירכברג, רוזן זיין-הכנבורג וללואיזה, רוזנת זאלם-דאון, בתם של היינריך האחד עשר, נסיך רויס-גרייץ וקונרדינה אלאונורה, נסיכת רויס-קסטריץ.
יבגני יבסטיגנייב
חייו
בשנת 1971 עבר יבסטיגנייב, יחד עם חברו אולג יפרמוב, להתיאטרון האמנותי של מוסקבה, ותוך זמן קצר הפך לאחד השחקנים הבולטים בתיאטרון.
בשנת 1973 שיחק יבסטיגנייב באחד התפקידים הראשיים בסדרת הטלוויזיה "שבעה עשר רגעים של אביב". במהלך שנות ה-70 וה-80 היה יבסטיגנייב פעיל מאוד והשתתף בסרטים רבים (כדוגמת צוערי הצי, קדימה!), במקביל להופעות על במת התיאטרון. בסך הכול השתתף ביותר מ-100 סרטי קולנוע.
יבסטיגנייב נפטר ב-4 במרץ 1992 בלונדון, במהלך המתנה לניתוח לב. הוא נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
SARSr-CoV
SARSr-CoV (גם SARS-CoV, ראשי תיבות של Severe acute respiratory syndrome-related coronavirus) הוא מין של נגיף RNA מתת-משפחת נגיפי קורונה המידבק באדם, בעטלפים ובמיני יונקים נוספים.
SARSr-CoV הוא נגיף RNA חד-גדילי חיובי בעל מעטפת שככל הנראה חודר לתא דרך הקולטן ACE2 (angiotensin-converting enzyme 2). שני זנים ממין זה גרמו להתפרצויות של מחלות נשימה קשות בבני אדם: SARS-CoV (גם: SARS-CoV-1) שגרם למחלת סארס בשנים 2002–2004 ו-SARS-CoV-2 שגורם למחלת נגיף קורונה 2019 והביא למגפת הקורונה.
ישנם מאות זנים נוספים של SARSr-CoV, שאינם ידועים כמידבקים באדם. עטלפים הם חיית המאגר העיקרית של זנים רבים של SARSr-CoV, וכמה זנים נמצאו בגחן הדקלים שהם ככל הנראה המקור הראשוני למין זה. SARSr-CoV הוא אחד ממספר נגיפים שהוגדרו על ידי ארגון הבריאות העולמי בתוכנית החדשה שפותחה לאחר התפרצות האבולה במערב אפריקה (2014–2015) ב-2016 כבעלי פוטנציאל מגפתי עתידי, ויועדו למחקר ופיתוח דחופים. התחזית התממשה עם פרוץ מגפת הקורונה ב-2019.
סיווג
SARSr-CoV הוא מין בסוג Betacoronavirus ובתת-סוג Sarbecoviruses. על בסיס האזורים השמורים בגנום של SARSr-CoV, משערים שהוא צאצא מוקדם של ה-betacoronaviruses.
עטלפים הם חיית המאגר העיקרית שלו. הניגף התפתח במשך זמן רב בעטלפים ורק לאחרונה החלו זנים מסוימים להידבק באדם. שני הזנים SARS-CoV ו-SARS-CoV-2 הם צאצאים של נגיף אחד אך עשו את המעבר לבני אדם בנפרד ובאופן עצמאי. SARS-CoV-2 אינו צאצא של הזן SARS-CoV.
הגנום
בדומה לשאר הנגיפים בתת-משפחת נגיפי קורונה, לנגיף גנום ליניארי לא מקוטע, חד-גדילי חיובי (גדיל קריא; נגיפי (+)ssRNA). הגנום ארוך יחסית לנגיפי RNA, ומכיל 29,727 בסיסים.
הגנום כולל 5' Cap ו-, מה שמאפשר תרגום ישיר של ה-RNA לחלבוני רפליקאז, הנחוץ לשכפול ה-RNA.
מבנה הוויריון
בוויריוני קורונה ארבעה מבנים חלבוניים עיקריים: זיזים, ממברנה, מעטפת ונוקליאוקפסיד בעל מבנה ספירלי שאינו אופייני לנגיפי (+)ssRNA.
סומית איילון
סומית איילון הוא סוג של חסילון טרוגלוביטי במשפחת Typhlocarididae.
תיאור
מין זה גדל ל-7 עד 10 ק"מ אורך והוא עיוור, ומכאן שמו.
הפצה
זן סומית איילון (Typhlocaris ayyaloni) התגלה בשנת 2008 במערת איילון בישראל, ליד רמלה. הוא נמצא חי בבריכה קטנה של מים מליחים עשירים בגופרית, כ-100 מטר מתחת לפני הקרקע, ללא גישה טבעית לפני השטח. זהו אחד משמונה מינים חדשים שהתגלו לאחרונה באזור, האחרים הם Tethysbaena ophelicola, Metacyclops longimaxillis, Metacyclops subdolus, Akrav israchanani (מינים יבשתיים שנמצאו רק מתים וגם בחלקים אחרים של המערה), Ayyalonia dimentmani (מינים יבשתיים). ), Lepidospora ayyalonica (מינים יבשתיים), ומין שעדיין לא ידוע על שם בסוג Collembola.
איומים
מין זה נמצא בסכנת הכחדה, משום שידוע על הימצאו רק באקוויפר הירקון-תנינים, שחווה ירידה במפלס המים. זהו אחד ממקורות המים העיקריים בישראל.
אטא (חלקיק)
אטא () הוא מֶזון חסר טעם ונייטרלי חשמלית, המכיל קוארקי למעלה, למטה ומוזר ואת האנטיקוארקים שלהם.
החלקיק התגלה ב-1961, על ידי המדען האמריקני ממוצא ישראלי אהוד פבזנר, במאיץ החלקיקים בוואטרון של המעבדה הלאומית לורנס ברקלי. גילויו נחשב לציון דרך בפיתוח המודל הסטנדרטי של פיזיקת החלקיקים.
War (אלבום)
War (בעברית: מלחמה) הוא אלבום האולפן השלישי של להקת הרוק האירית U2. הוא הופק על ידי סטיב ליליווייט ויצא ב-28 באוקטובר 1983 באיילנד רקורדס. האלבום נחשב לאלבום הפוליטי בצורה גלויה הראשון של U2, בחלקו בגלל שירים כמו "Sunday Bloody Sunday" ו-"New Year's Day", כמו גם בגלל שם האלבום, אשר נובע מתפיסת הלהקה את העולם באותה התקופה. בונו, הסולן, אמר ש-"נראה היה שמלחמה הייתה המוטיב של 19"83.
U2 הקליטו את האלבום בין ספטמבר לנובמבר 1982 באולפני וינדמיל ליין שבדבלין בהפקתו של סטיב ליליווייט, כמו שני האלבומים הקודמים שלהם Boy ו-October. בעוד שהנושאים המרכזיים באלבומים הקודמים עסקו בגיל ההתבגרות (Boy) וברוחניות (October), האלבום War התמקד בהיבטים הפיזיים של הלוחמה ובהיבטים הרגשיים של מה שבא אחריה. מבחינה מוזיקלית, האלבום הרבה יותר קודר מהאלבומים הקודמים של הלהקה. האלבום תואר כאלבום שבו הלהקה "הפכה את הפציפיזם עצמו למסע צלב".
הקלטות
באוגוסט 1982, בונו ואשתו אלי יצאו לירח דבש בג'מייקה. בעודם בירח הדבש, בונו עבד על מילות האלבום. השיר "New Year's Day" היה במקור שיר אהבה של בונו לאשתו, אך השיר הושפע מתנועת הסולידריות הפולנית ושינה צורתו. הלהקה החלה להקליט את האלבום בספטמבר 1982 באולפני וינדמיל ליין שבדבלין ובהפקתו של סטיב ליליווייט, אשר הפיק גם את שני האלבומים הקודמים שלהם.
השיר הפותח את האלבום, "Sunday Bloody Sunday", הוא שיר מחאה נלהב. הוא התפתח מריף גיטרה ומילים אשר נכתבו על ידי דה אדג', הגיטריסט, ב-1982. לאחר ויכוח עם בת זוגו, ובתקופה בה הטיל ספק ביכולותיו ככותב שירים, דה אדג' תיעל את תחושות הפחד, התסכול והתיעוב העצמי שהרגיש אל תוך יצירה מוזיקלית. לאחר שבונו עיבד מחדש את המילים, הלהקה הקליטה את השיר. תבנית התיפוף בפתיחת השיר התפתחה לכדי המקצב המרכזי של השיר. כנר מקומי בשם סטיב ויקאם פנה אל דה אדג' בוקר אחד בתחנת אוטובוס ושאל אותו אם U2 מעוניינת בצלילי כינור באלבום הבא שלה. ויקאם עבד באולפן כחצי יום ונגינתו על כינור חשמלי הייתה התרומה האינסטרומנטלית האחרונה לשיר.
במהלך ההקלטות של "Sunday Bloody Sunday", ליליווייט עודד את לארי מולן ג'וניור, המתופף, להשתמש בטכניקת רצועת קליק (click track), אך מולן סירב נחרצות. לאחר פגישה מקרית עם אנדי ניומארק (מלהקת סליי אנד דה פמילי סטון), אשר השתמש בטכניקה הזו, מולן שינה את דעתו. מולן השתמש בטכניקה כדי להישאר בקצב גם בשירים אחרים באלבום. מולן אמר על האלבום בראיון ב-1983: "אני חושב שהתיפוף תמיד היה די פשוט, אני לא חושב שהוא צריך להיות נוצץ. בשביל War אני משתמש ברצועת קליק, שזה משהו שלא השתמשתי בו בעבר. זו דרך לשמור על הקצב באוזניות. כשהקשבתי למוזיקה בקצב הנכון עם רצועת הקליק ידעתי שאני צריך לחזור למקורות. בתקווה התקליט הבא יהיה יותר מורכב ואני אתקדם הלאה. אני חושב על כך בתור התקדמות מוזיקלית מכיוון שלמדתי הרבה במהלך ההקלטות של האלבום הזה, למדתי הרבה על הסגנון שלי, וזה מה שרציתי לעשות. אני חושב שלאלבום War יש סגנון מובהק, דבר שלא היה באלבומים הקודמים."
שלושה משירי האלבום כוללים קולות רקע מחברי להקת Kid Creole and the Coconuts. על פי סטיב ליליווייט, "האם היו במקרה בסיבוב הופעות בדבלין, אז בילינו איתם והם באו לשיר קולות רקע ב-"Surrender". זה היה די רנדומלי. להקת רוק רצינית מכניסה קולות רקע של The Coconuts לאלבום שלה".
יצירה
הסאונד של War נחשב קשוח יותר מזה של שאר האלבומים של U2. סיבה עיקרית לכך היא שדה אדג' השתמש בו פחות בדיליי ובהד.
האלבום War נפתח עם שיר המחאה "Sunday Bloody Sunday". השיר מתאר את הזוועה המרגיש אדם הצופה בסכסוך בצפון אירלנד, ובייחוד ביום ראשון העקוב מדם (1972). כבר מתחילת האלבום ניתן לראות הבדל משני האלבומים הקודמים, אשר עסקו בתמימות וברוחניות. "Sunday Bloody Sunday" פותח את האלבום עם נגינת תופים בסגנון צבאי, סולו גיטרה זועם, העובר להתפרצויות סטקטו המזכירות מכונות ירייה ומילים חדות על מלחמה כמו: "And today the millions cry / We eat and drink while tomorrow they die." האלבום בכלליות יותר ישיר מאשר October האווירתי. ב-1983 בונו אמר:
"Sunday Bloody Sunday" נחשב לאחד משירי המחאה הפוליטיים הגדולים ביותר, והלהקה ניגנה אותו ברבות מהופעותיה לאורך השנים.
"Seconds" הוא שיר על התחמשות גרעינית, ועל האפשרות שהארמגדון יתרחש בטעות. השיר מכיל דגימה מהסרט הדוקומנטרי Soldier Girls, שיצא ב-1982. דה אדג' שר את שני הבתים הראשונים כזמר ראשי, מה שקורה רק לעיתים רחוקות בשירי הלהקה.
בהמשך למוטיב הפוליטי של האלבום, "New Year's Day" הוא שיר על תנועת הסולידריות הפולנית. ב-2004, מגזין הרולינג סטון דירג את השיר במקום ה-435 ברשימת השירים הטובים ביותר בכל הזמנים. "New Year's Day" הוא אחד השירים המבוצעים ביותר בהופעות של U2.
"Like a Song..." נועד להעביר מסר לאלו שחשבו שהלהקה היא יותר מידי מכובדת וכנה, ולא מספיק פאנקיסטית. בונו סבר שהגישה הפאנקיסטית של השיר הייתה הגיונית יותר בשנות ה-50 וה-60, בניגוד לז'אנר ה-"מחופש" של תחילת שנות ה-80.
הסאונד של "Drowning Man" שונה משאר הרצועות באלבום, מכיוון שהוא שיר שקט ואטמוספירי אשר הושפעה רבות משיריה של להקת הפוסט-פאנק האנגלית The Comsat Angels.
הפצה
האלבום יצא לראשונה ב-28 בפברואר 1983. הקסטה המקורית כוללת את האלבום במלואו בכל צד.
אריזה ושם האלבום
האלבום נקרא War מכמה סיבות. ב-1982, בונו אמר ש-"נראה היה שמלחמה הייתה המוטיב של 1982". והוסיף ש-"בכל מקום עליו לא הסתכלת, מאיי פוקלנד למזרח התיכון לדרום אפריקה, הייתה מלחמה. בכך שקראנו לאלבום War נתנו לאנשים סטירה בפנים ובאותו הזמן התרחקנו מהתדמית הנעימה שהרבה אנשים חשו כשהם חשבו על U2". דה אדג' אמר ש-"זו כותרת כבדה. היא חדה. זה לא משהו בטוח, אז זה היה יכול להביא לתוצאה הפוכה ממה שרצינו. זה נושא שאנשים יכולים לסלוד ממנו. אבל רצינו לעלות על דרך מסוכנת יותר, לעוף קצת קרוב יותר לשמש, אז אני חושב ששם האלבום מתאים". הילד שעל עטיפת התקליט הוא פיטר רוואן (אחיו של גוגי, חבר טוב של בונו). הוא מופיע גם על העטיפות של האלבומים Boy, Three, The Best of 1980-1990 וגם על כמה סינגלים. בונו תיאר את ההיגיון שמאחורי העטיפה: "במקום לשים טנקים ורובים על העטיפה, שמנו פנים של ילד. מלחמה יכולה להיות גם דבר נפשי, דבר רגשי, בין אוהבים. היא לא חייבת להיות דבר פיזי".
סינגלים
בינואר 1983, "New Year's Day" שוחרר כסינגל המוביל של האלבום. הסינגל הגיע לעשירייה הראשונה של מצעד המוזיקה בבריטניה, והיה הסינגל הראשון של הלהקה שנכנס למצעד הבילבורד הוט 100. במרץ 1983, "Two Hearts Beat as One" ו-"Sunday Bloody Sunday" יצאו כסינגלים באזורים שונים. "Two Hearts Beat as One" יצא בארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה והגיע למקום ה-18 במצעד הסינגלים של בריטניה. "Sunday Bloody Sunday" יצא בגרמניה ובדנמרק והגיע למקום השלישי במצעדים של דנמרק. "40" יצא בגרמניה לא כסינגל מסחרי, אלא כסינגל שיווקי.
קבלה
עם שחרורו של האלבום, כמה ביקורות בבריטניה היו שליליות. גאווין מרטין ממגזין ה-NME השווה בין האלבום לבין האלבום הראשון של U2. הוא טען ש-"בעוד ש-Boy זרח וזרם, War הוא אלבום משמעם וסטטי, ובעוד ש-Boy היה מלא באש ובדמיון, War שופע במודעות ליברלית ריקה". הוא הרגיש שאחרי הסינגל "New Years Day", אשר לדעתו היה "הסינגל הטוב ביותר שלהם מאז "I Will Follow", האלבום "מתדרדר בצורה דרמטית", ובסופו של דבר קורא לאלבום "עוד דוגמה לאימפוטנציה והריקבון של מוזיקת הרוק". למגזין Sounds הייתה נקודת מבט דומה. בו נטען ששני הסינגלים שיצאו מהאלבום הם שני השירים החדקים ביותר ממנו, אבל ש-"שאר האלבום הוא תערובת מדכאת של שירים לא גמורים וניסיוניים (במובן הפשוט ביותר של המילה), והם תת-רמה".
לעומת זאת, בארצות הברית, מגזין הרולינג סטון פרסם ביקורת חיובית על האלבום: "באופן כללי, הנקודות המוזיקליות החזקות של האלבום הן בעיקר תוצר של עיבודים מטופלים היטב ודינמיקות מאוזנות טוב. אפילו בזמן שדה אדג' פורט על הגיטרה שלו מנגינות שהופכות יותר ויותר מתוחכמות, הוא עדיין מצליח לשמור על הקהות המינימליסטית אשר הוסיפה ניצוץ ל-Boy."
War היה הצלחה מסחרית, והפך לאלבום הראשון של U2 שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי. הוא הוריד מהמקום הראשון את Thriller של מייקל ג'קסון. האלבום דורג במקום ה-6 בסקר המבקרים של 1983 של וילג' ווייס. ב-1989, War דורג במקום ה-40 במצעד "100 האלבומים הטובים ביותר של שנות ה-80", של מגזין רולינג סטון. ב-2012, האלבום דורג במקום 223 ברשימת "500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים" של מגזין רולינג סטון, וגם דורג במקום ה94 ברשימת "האלבומים הטובים ביותר של שנות ה-80" של Slant Magazine.
סיבוב ההופעות War
כדי לקדם את האלבום, הלהקה יצאה לסיבוב הופעות ב-1 בדצמבר 1982. סיבוב ההופעות החל חודש לפני שהאלבום יצא וכונה "קדם-סיבוב ההופעות War". דבר זה נועד להציג ולבדוק את השירים בהופעה חיה. הסיבוב עצמו החל ב-26 בפברואר 1983 ונמשך עד 30 בנובמבר באותה שנה. בסך הכול, הלהקה עשתה 110 הופעות ברחבי אירופה, ארצות הברית ויפן כדי לקדם את War. במהלך הסיבוב, הלהקה החלה לנגן בהדרגה במקומות גדולים יותר. היא עברה ממועדונים לאולמות ולארנות. בונו ניסה לשלהב את הקהל הגודל עם תעלולים תיאטרליים, לעיתים קרובות מסוכנים. הוא טיפס על פיגומים ועמודי תאורה וקפץ אל תוך הקהל. מראהו של בונו מנופף בדגל לבן בעת הביצועים של "Sunday Bloody Sunday" הפך לתמונה אייקונית של סיבוב ההופעות. הלהקה ניגנה בכמה פסטיבלים גדולים באירופה ובארצות הברית, אשר כללו את US Festival בסוף השבוע של יום הזיכרון של ארצות הברית מול קהל של 125,000 אנשים. ההופעה של הלהקה ב-5 ביוני 1983 ב-Red Rocks Amphitheater תוארה על ידי מגזין רולינג סטון כאחד מ-"50 הרגעים ששינו את ההיסטוריה של הרוקנרול". ההופעה הוקלטה לווידאו בשם Live at Red Rocks, והייתה אחת מכמה הופעות שנכללו באלבום החי Under a Blood Red Sky. שתי ההוצאות הושמעו הרבה ברדיו וב-MTV, מה שגרם להרחבת הקהל של הלהקה והצגתם כלהקת הופעות טובה. במהלך סיבוב ההופעות, הלהקה החלה מסורת חדשה בה הם מסיימים הופעות עם השיר "40", כאשר במהלכו דה אדג' וקלייטון מחליפים בניהם את הכלים וחברי הלהקה עוזבים את הבמה אחד אחד בעוד שהקהל ממשיך לשיר את הפזמון החוזר, "How long to sing this song?" סיבוב ההופעות War היה סיבוב ההופעות הרווחי הראשון של U2, הוא הכניס כ-2 מיליון דולר.
רשימת השירים
בשנת 1993, חברת התקליטים Mobile Fidelity Sound Lab הוציאה מהדורה מחודשת של האלבום.
המהדורה המחודשת של 2008
בעקבות ההוצאה המחודשת של The Joshua Tree ב-2007, צפו שמועות שהלהקה תוציא מחדש גם את Boy, October ו-War. הלהקה אישרה זאת ב-9 באפריל 2008 באתר הרשמי שלה. המהדורה המחודשת יצאה ב-21 ביולי 2008 בבריטניה ובארצות הברית ביום למחרת. האלבום יצא בשלושה פורמטים שונים:
משתתפי האלבום
U2 משתתפים נוספים
המקס הכחול
המקס הכחול (באנגלית: The Blue Max) הוא סרט מלחמה בריטי העוסק בטייסי שירות האוויר הגרמני לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה. שם הסרט נלקח מכינויו הלא-רשמי של הפור לה מריט, העיטור הגבוה ביותר בצבא הקיסרות הגרמנית. הסרט מבוסס על רומן בשם זהה מאת ג'ק האנטר, ומרמז באופן חלקי לסיפורו של הטייס וילהלם ריינהרד.
עלילה
ברונו סטיישל (ג'ורג' פפארד) הוא לוטננט בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. הוא מתואר כאדם חסר מצפון, חסר אמפתיה, וללא רגשות כלפי מישהו מלבדו. הוא עוזב את חיל הרגלים, ומתגייס לשירות האוויר הגרמני. סטיישל מעריץ את מנפרד פון ריכטהופן, וחולם לזכות כמוהו בעיטור הפור לה מריט - העיטור הגבוה ביותר של הצבא הקיסרי הידוע בכינויו הלא-רשמי "המקס הכחול". כדי לזכות בעיטור, עליו להפיל 20 מטוסים של מדינות ההסכמה. לסטיישל לוקח זמן להשתלב בחיל האוויר, שמרבית אנשיו באו מקרב האצולה בעוד הוא עצמו בן למשפחה פשוטה. עד מהרה מתפתחת יריבות בינו לבין וילי פון קלוגרמן (ג'רמי קמפ), בן אצולה אשר כבר זכה במקס הכחול. באחת מגיחותיו, סטיישל מציל מטוס גרמני צבוע באדום, ומופתע לגלות שטייס המטוס הוא ריכטהופן בעצמו (קרל של). ריכטהופן מציע לסטיישל לעבור ליחידת הטייס המובחרת שלו, אולם סטיישל מעדיף להישאר בטייסת הנוכחית תחת פיקודו של האופטמן אוטו היידמאן (קרל מיכאל ווגלר). עם זאת, התעמולה הגרמנית חשה שהעם קץ במלחמה, ועל כן הגנרל פון קלוגרמן (ג'יימס מייסון), דודו של וילי, ממהר לנצל את סטיישל ולהציגו כגיבור מלחמה עממי. סטיישל ממשיך לצבור הפלות לזכותו בדרך לזכייה במקס הכחול, ובמקביל מפתח רומן עם קייטי (אורסולה אנדרס), אשתו של קלוגרמן אשר לפני כן ניהלה רומן עם וילי.
גדר המערכת יעל
גדר המערכת יעל היא גדר מערכת אלקטרונית שפותחה על ידי חיים פורת ונפרסה לאורך גבולות מדינת ישראל ובמדינות נוספות. הגדר כוללת גלאים המתריעים על ניסיונות לעבור אותה.
היסטוריה
שנים רבות מאז הקמתה הייתה ישראל מוגנת בגבולותיה על ידי מערכת פרימיטיבית שהייתה מורכבת מגדר רשת פשוטה של חוטי ברזל ומכביש אספלט שביניהם שביל טשטוש לצורך זיהוי טביעות רגלי החודרים. כמה פעמים ביממה היה עובר לאורך הגדר קומנדקר סיור של צה"ל (מצויד בזרקור לתאורה בלילות), נוסע על כביש האספלט ובוחן את הגדר ושביל הטשטוש לגילוי עקבות של חדירה. עם שחר התבצע סיור רגלי ("פתיחת ציר") בהשתתפות גשש, לצורך זיהוי האם הייתה חדירה במשך הלילה. רק עם גילוי סימני חדירה היו נקראים למקום כוחות צה"ל, שהיו מנסים ללכת בעקבות המסתננים, לאתר אותם ולהילחם בהם. באופן זה, כל אדם שרצה להסתנן לישראל, היה מטפס על הגדר או חותך אותה, דורך על שביל הטשטוש וממשיך את דרכו פנימה, ללא הפרעה, כשהוא עלול להתגלות רק לאחר החדירה. המחבלים למדו להמתין בלילה למעבר הקומנדקר, ואז לבצע את החדירה – מה שנתן להם מרווח זמן מספיק גדול לביצוע הפיגוע עד לסיבוב הבא של הסיור, ולפעמים גם לחזור בריאים לשטחם לאחר הפיגוע.
סא"ל (מיל') חיים פורת (פחטר), עובד הקריה למחקר גרעיני (קמ"ג) באותה עת, היה מג"ד שריון במילואים. הוא ביצע עם יחידתו אחת לשנה "שירות מבצעי" בן מספר שבועות שכלל פעילות חי"ר ללא טנקים לאורך הגדר בגבול הצפון ועמד על חוסר היעילות של השיטה הקיימת למניעת חדירות מחבלים. עלה בדעתו, כי ניתן להתקין על הגדר מערכת אלקטרונית שתתריע במרכזי הפיקוד שלאורך הגבול על ניסיון החדירה ברגע התרחשותו, תוך ציון קטע הגדר בו הוא מתבצע, דבר שיאפשר מתן אזעקת מצב חירום ביישובים הסמוכים לנקודת החדירה והפעלה מידית של כוחות צה"ל לחיסולה.
מערכת "יעל 5"
פורת התקין דגם לבחינת הרעיון שלו והגיש ב-22 בדצמבר 1968 בקשה למתן פטנט. מרגע זה החל לעניין את צה"ל (אמל"ח מפא"ת, ענף נשק וציוד ועוד) במערכת וביצע הדגמות, הרצאות ופגישות עם הגורמים השונים העשויים לתרום לנושא. כחצי שנה מאוחר יותר, ב-22 ביוני 1969 קיבל הודעה שהוטל איסור פרסום על כל מידע בנושא ועל דחיית מתן פטנט מרשם הפטנטים להמצאתו על פי הוראתו של שר הביטחון משה דיין בנימוק של "שמירה על ביטחון המדינה". יתר על כן, מקום עבודתו – הקמ"ג נדרש להעמידו לדין על הגשת הבקשה שלא בהתאם לנוהל (הגשת בקשה למתן פטנט פרטי לעובד מדינה על המצאה שלא בתחום עבודתו). עניין זה הסתיים במתן אישור להכרה בפטנט כפרטי ואף במתן אישור לפורת לעסוק בנושא במקביל להמשך עבודתו בקמ"ג.
על אף חוסר האפשרות להגן על המצאתו בפטנט רשום, החליט פורת, לנוכח החשיבות הרבה שייחס למערכת, להמשיך במאמציו לשכנע את צה"ל, יישובי הספר הסמוכים לגבול ומפעלים בעלי חשיבות אסטרטגית, ביעילות אבטחת היקפם שתושג עם השימוש במערכת. פורת פנה, בין השאר, גם לחיל החימוש לצורך קבלת אישור דגם להמצאתו כנדרש לצורך אספקת המערכת לצה"ל. ניסוי ובדיקת המערכת בוצעו במגרש הניסויים של אל"ם דוד לסקוב מפקד יחידת יפת"ח. הלה התלהב מהרעיון ומהביצוע. לבסוף, ב-9 בפברואר 1971 נתן אל"ם בר-און, רמ"ח אמל"ח באג"מ אישור דגם למערכת "יעל 5" וצה"ל הורשה להזמין את הגדר.
ראשון הנענים להצעת פורת (1969) היה מפעל "סולתם", בו יוצרו כלי נשק ותחמושת עבור צה"ל, לאחר שקצין הביטחון ועוד מנהל בכיר שלהם צפו במקרה בהדגמת ההמצאה שבוצעה בפני מח"ט חטיבת השריון בה שירת פורת (אל"ם משה בריל) על-גבי הגדר המפרידה בין ימ"ח השריון בו היו מאוחסנים הטנקים שלו (מחנה מנסורה), לבין מפעל סולתם. פורת ייצר את הגלאים הדרושים למערכת זו בביתו ופנה למפעל "ביטא הנדסה ופיתוח בע"מ" בבאר שבע בבקשה לייצר את לוח הבקרה הדרוש. בהמשך, עם קבלת הזמנות נוספות שהגיעו מיישובי ספר, במימון של הסוכנות היהודית (1970: מעוז חיים, כפר רופין, היאחזויות הנח"ל ארגמן, מחולה, דקלה ועוד) חתם פורת על הסכם לשיתוף פעולה עם עמרי טלמון, מנכ"ל ביטא, והם החלו לעבוד יחדיו בפיתוח, ייצור, תכנון והרכבה של הגדר האלקטרונית הזאת. עם העלייה הדרמטית שחלה בקבלת הזמנות נוספות, עזב פורת את מקום עבודתו בקמ"ג ועבר לעבוד בביטא בעסקי הגדר, כאשר הוא משכלל מדי פעם את הגדר שלו ומוציא דגמים נוספים, למשל מערכת "יעל 5" המיועדת להתקנה על-גבי גדר קונצרטינות או מערכת יעל 7, דגם שיועד לתפעול במארבי בטן, הבנוי על חוט דייגים דק וכמעט בלתי נראה, המתוח באוויר וכאשר מחבל נתקל בו - הוא מפעיל מטען שמתפוצץ עליו (אישור דגם צה"ל ניתן ביום 10 באוגוסט 1971) ומערכות "יעל 15" ו"יעל 18" המהוות את דור ב' של מערכות התיילים המתוחים (ראו בהמשך).
מערכת "יעל 15"
הגלאי מטיפוס אלקטרוני, אטום למים וללא חלקים נעים, מותקן למכלול התיילים הממוכשרים באמצעות "חוט מאסף" באופן שהפעלת כוח על כל אחד מהם גורמת ליצירת סיגנל אלקטרוני בתוכו, אנלוגי לעצמת הכוח המופעל. סיגנל זה מועבר ללוח הבקרה בו נעשה עיבודו באמצעות מחשב ומתקבלת ההחלטה על מתן ההתראה לרבות הצגת נתונים על עצמת הסיגנל שנתקבל. המערכת נבחנה על ידי חיל החימוש, קיבלה את אישור הדגם ב-14 בנובמבר 1985 ונכנסה מיד לשימוש בצה"ל.
מערכת "יעל 18"
מחבלים שבאו מלבנון חתכו את הגדר באזור משגב עם, נכנסו לשטח ישראל והציבו מארב בנקודת החדירה. סיור צה"ל שמיהר להגיע למקום עם קבלת ההתרעה נתקל באש המחבלים, ושניים מחיילי הסיור נהרגו. בעקבות אירוע זה הציע פורת את מערכת "יעל 18".
מערכת זו נועדה לתת התרעה מוקדמת לפני הגעת המחבלים לגדר הגבול עצמה. המערכת כללה חוט תיל בודד שנמתח ע"ג הקונצרטינה התחתונה שבמערך הקונצרטינות הפרוס לאורך הגבול בצדו הלבנוני של גדר הגבול לאורך קטעים של עד 300 מטר כאשר במרכזם גלאי מטיפוס יעל 15. המערכת הוצגה בפני הגורמים המתאימים בצה"ל (כולל הדגמה באזור האירוע הנ"ל) אולם לא זכתה למימוש.
עם הופעת מערכת "יעל 15" בשוק נעשה מובן מאליו כי זה סוף התקופה של מערכות הדור הראשון. תגובת המתחרה מב"ת לאתגר הייתה רכישת קו הייצור של המערכת מידי בעלי חברת ביטא (חברת כלל תעשיות בע"מ) והעברתו לחברת "מגל מערכות בטחון" שבבעלותה, דבר שהביא לחיסול ביטא תוך פרק זמן קצר.
על מנת להבטיח את המשך קיומה של המערכת לרבות עמידה בהתחייבויות קיימות (פרויקטים בביצוע) עבר חיים פורת יחד עם צוות מצומצם של עובדים מומחים למערכת, לעבודה בחברת מגל. הוא עבד שם שנים רבות, עד שפרש לגמלאות. מערכת "יעל 15" נמצאת בשימוש עד היום סביב אתרים אסטרטגיים רבים בישראל וברחבי העולם.
שימוש בישראל
בשנות ה-70 הותקנה גדר מערכת אלקטרונית בגבול הצפוני של ישראל כדי למנוע חדירת מחבלים. בהמשך הותקנה גדר מערכת בבקעת הירדן. בעת פינוי סיני בשנת 1982 הותקנה גדר מערכת ברפיח. בשנות ה-90 הוקמה גדר המערכת סביב רצועת עזה. לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה הוחלט על הקמת גדר מערכת לאורך קו התפר.
בשנת 2006 הוחלט על הקמת גדר מערכת בגבול בין ישראל למצרים. הקמת גדר הגבול ישראל-מצרים הושלמה בדצמבר 2013.
רודיון מלינובסקי
רודיון יקובלביץ' מלינובסקי (ברוסית: Родион Яковлевич Малиновский; 23 בנובמבר 1898 - 31 במרץ 1967) היה מצביא במלחמת העולם השנייה, מרשל ברית המועצות, שר ההגנה של ברית המועצות בשנים 1957–1967, ממוצא יהודי קראי.
קריירה מוקדמת
מלינובסקי נולד בעיר אודסה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).שמו המקורי היה רובים (ראובן), אך הוא שינה אותו לשם בעל צליל סלבי - רודיון. אביו היה קראי ואמו - אוקראינית. מלינובסקי נולד מחוץ לנישואין וגדל בבית אמו. כאשר היה בן 13 עזב את הבית בגלל סכסוך עם אביו החורג. הוא נדד בדרום רוסיה ועבד בעבודות מזדמנות.
בשנת 1914, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב לצבא האימפריה הרוסית. לחם ביחידת מקלעים בחזית דרום-מערבית, שם נפצע וזכה בעיטור על אומץ לבו. בשנת 1916 במסגרת חיל המשלוח הרוסי הגיע לצרפת, ולאחר פרישת האימפריה הרוסית מהמלחמה גויס ללגיון הרוסי מרוקני, אשר עד לסיום מלחמת העולם הראשונה לחם בצרפת. על לחימתו זכה בשני עיטורים צרפתיים וקודם לדרגת רב-סמל.
בשנת 1919 חזר לרוסיה והתגייס לצבא האדום. במהלך מלחמת האזרחים לחם בסיביר נגד הכוחות הלבנים. תפקידו האחרון במלחמה היה מפקד פלוגה.
לאחר המלחמה נשאר בצבא ומילא שורה של תפקידים פיקודיים. בשנים 1927–1930 למד באקדמיה צבאית של המטה הכללי. בשנת 1937 נשלח לספרד, שם היה יועץ צבאי בכיר בצבא הרפובליקנים, במהלך מלחמת האזרחים.
בשנת 1938 חזר לברית המועצות ומונה למרצה בכיר באקדמיה הצבאית של המטה הכללי. בשנת 1941, סמוך לפלישת הגרמנים לברית המועצות, מונה מלינובסקי לפקד על הקורפוס ה-48, שהיה חלק מהארמייה התשיעית, והתפרס בגבול עם רומניה. בתחילת אותה שנה הועלה לדרגת גנרל.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה נלחם בדרום אוקראינה, תחילה כמפקד הקורפוס ה-48 ולאחר מכן כמפקד הארמייה השישית. בדצמבר 1941 מונה לפקד על החזית הדרומית. בעקבות כישלון במבצע וורונז'-וורושילובגרד בקיץ 1942 הוא הורד מפיקוד החזית ומונה למפקד ארמייה ה-66, אשר לחמה צפונית לסטלינגרד. לאחר כיתור הארמייה השישית של הוורמאכט בסטלינגרד, פיקד על ארמיית המשמר השנייה שהדפה את ניסיון קבוצת ארמיות דון בפיקודו של אריך פון מנשטיין לפרוץ את הכיתור. על פועלו בקרבות אלו הועלה מלינובסקי לדרגת גנרל-קולונל ועוטר בעיטור סובורוב דרגה-1.
לאחר סיום המערכה בסטלינגרד מונה מלינובסקי במרץ 1943 למפקד החזית הדרום-מערבית שהפכה באוקטובר אותה שנה לחזית האוקראינית השלישית, עמה השתתף בשחרור אוקראינה הדרומית במסגרת מבצע דנייפר-קרפטי. בין הערים ששוחררו על ידי הכוחות בפיקודו הייתה גם עיר הולדתו - אודסה. בקיץ 1944 מונה למפקד החזית האוקראינית השנייה. באוגוסט-ספטמבר אותה שנה, יחד עם גנרל פיודור טולבוחין (מפקד החזית האוקראינית השלישית), תכנן וביצע את מבצע ההתקפה רחב ההיקף ברומניה. במסגרת המבצע (אשר כונה מבצע יאשי-קישינב) הצליחו הכוחות הסובייטיים לכתר ולהשמיד את קבוצת ארמיות דרום אוקראינה של הוורמאכט ואת רוב הצבא הרומני. ניצחון זה הביא לקריסת משטרו של יון אנטונסקו ברומניה. בעקבות כך החליפה רומניה צד - ומעתה נלחם צבאה לצידן של בעלות הברית.
לאחר הניצחון המוחץ ברומניה נקרא מלינובסקי למוסקבה, שם העניק לו שליט ברית המועצות יוסיף סטלין אישית את הדרגות של מרשל ברית המועצות. מלינובסקי פיקד על הכוחות שכבשו את בודפשט ווינה ושחררו את ברטיסלאבה. על חלקו במבצעים אלו הוענק למלינובסקי העיטור הגבוה ביותר - "עיטור הניצחון".
לאחר המלחמה
לאחר סיום המלחמה באירופה נשלח מלינובסקי למזרח הרחוק של ברית המועצות, שם פיקד על חזית טרנסבאיקל במלחמה עם יפן. על חלקו במלחמה זו הוענק לו תואר "גיבור ברית המועצות".
בשנת 1947 מונה למפקד העליון של כוחות הצבא האדום באזור המזרח הרחוק. ב-1952 נעשה חבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית. ב-1956 מונה על ידי מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב לסגן שר ההגנה. ב-1957 ירש את מקומו של גאורגי ז'וקוב בתפקיד של שר ההגנה לאחר שהלה הודח, ושימש בתפקיד זה עד מותו. בשנת 1958 הוענק לו פעם נוספת תואר של גיבור ברית המועצות. מלינובסקי זכה להערכה עצומה בקרב הציבור כולו והצבא בפרט. בתקופתו התחזק מאוד הצבא האדום, ומאזן הטילים הגרעיניים בין ארצות הברית וברית המועצות קטן מאוד עד כדי שוויון.
מלינובסקי היה בין המשתתפים הפעילים ב"הפיכת החצר", כאשר הודח ניקיטה חרושצ'וב מתפקידו והוחלף בליאוניד ברז'נייב.
מלינובסקי כתב שני ספרי זכרונות: "גדולת הניצחון" ו"החיילים של רוסיה". הוא נפטר ב-31 במרץ 1967 במוסקבה ונקבר ליד חומת הקרמלין.
חגי נצר
חגי נצר (נולד ב-1945) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לאסטרופיזיקה באוניברסיטת תל אביב, חוקר גלקסיות פעילות, גלקסיות יוצרות כוכבים וחורים שחורים. בשנת 2005 הוענק לו פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים על תרומתו לאסטרופיזיקה ובמיוחד לחקר גרעינים פעילים של גלקסיות ומדידת מסות של חורים שחורים ענקיים. נצר פרסם יותר מ-300 מאמרים מדעיים וספרים מקצועיים, בהם: "מסע אל התבונה", "היקום: יסודות האסטרופיזיקה", "מפגשים בשביל החלב "(עם עמי בן-בסט), ו-"The Physics and Evolution of Active Galactic Nuceli".
ביוגרפיה
חגי נצר נולד בקיבוץ רמת יוחנן, בנם של אתה ומשה נצר. ב-1972 סיים נצר לימודי תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת תל אביב, וב-1975 סיים את עבודת הדוקטור באסטרופיזיקה באוניברסטת ססקס שבאנגליה. ב-1977 הוא הצטרף לסגל בית הספר לפיזיקה ולאסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב. החל משנת 1987 היה חבר סנט האוניברסיטה, והחל משנת 1994 מופקד הקתדרה לאסטרונומיה חוץ – גלקטית, כמו כן נצר כיהן כמנהל מצפה הכוכבים ע"ש וייז כראש החוג לאסטרופיזיקה וכמנהלו הראשון של המכון לאסטרונומיה ע"ש ריימונד ובברלי סקלר והמכון הבינלאומי לאסטרופיזיקה ניסויית. והחל משנת 2009 הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב.
פעילות מחקרית
לדברי נצר: "הפיזיקה של היקום סקרנה אותי שנים רבות, עוד מתקופת בית הספר התיכון. כבר אז נדהמתי לגלות מה רב המרחק בין מה שהמוח שלנו מסוגל להבין ולהכיל לבין המציאות 'האמיתית', זו המצייתת לחוקי הטבע".
נצר מתמחה בחקר גלקסיות פעילות וקווזרים, גלקסיות יוצרות כוכבים, תהליכי ספיחה לחורים שחורים, דסקות ספיחה, גידול ואבולוציה של חורים שחורים מאסיביים, יינון וחימום של גז ואבק בגופים אסטרונומיים, תחומי האינפרא-אדום, אופטי, אולטרא-סגול וקרני רנטגן של גלקסיות מסוגים שונים.
את מחקריו הוא מבצע בעזרת טלסקופים קרקעיים בישראל ומחוצה לה וטלסקופי חלל, בין השאר טלסקופ החלל על שם האבל.
ספרים
נצר כתב מספר ספרים, מהם:
בית הבליעה
בית הבליעה הוא תא גלילי המצוי בכלי נשק היורים קליע באמצעות קנה והנטענים מאחור. תפקידו לקלוט לתוכו את הכדור התורן, או הפגז התורן וחומר הנפץ ההודף שלו, ולהחזיק בהם במשך תהליך הירי.
בית הבליעה נמצא בקצהו האחורי של קנה הירי. פתחו הקדמי של בית הבליעה צמוד לחלקו האחורי של הקנה, כך שבזמן הירי הקליע עוזב את בית הבליעה, נדחס לתוך הקנה ומאיץ לאורכו. פתחו האחורי של בית הבליעה פתוח לאחור, כדי שיוכל לקלוט כדור או פגז תורנים, וננעל באמצעות מכלול הירי.
הכדור, או הפגז ומטעניו ההודפים, נטען ידנית לתוך בית הבליעה (כמו ברובה צלפים ותותח טנק) או נגרף לתוכו באמצעות מנגנון הנשק (אם מתוך מחסנית, כמו ברובה סער, או מתוך שרשרת כדורים, כמו במקלע).
לאחר הכנסת החימוש לבית הבליעה, נע מכלול הנשק (או הסדן, כשמדובר בתותח) וסוגר את חלקו האחורי של בית הבליעה. כחלק מתהליך הסגירה מתבצעת נעילה בין שני החלקים, כדי להבטיח שהגזים המשתחררים בזמן בעירת חומר הנפץ ההודף יישארו כלואים בין בית הבליעה והקנה, וכך ינוצלו במלואם להדיפת הקליע.
בזמן הירי ננקר הכדור ותפקיד בית הבליעה הוא להחזיק אותו בזמן שחומר הנפץ ההודף בוער והודף את הקליע לתוך הקנה. לכן, כדי לעמוד בלחצים ובטמפרטורות הגבוהות כתוצאה מכך, בית הבליעה בנוי עם דופן עבה וחזקה ביחס לחלקים אחרים במנגנון הירי.
לאחר הירי, במידה ונותר תרמיל ריק בבית הבליעה הרי שהנעילה בין בית הבליעה לחלק שסגר עליו מאחור משוחררת והתרמיל מחולץ על ידי מנגנון הירי, אם באופן אוטומטי ואם בהפעלה ידנית, כדי לפנות מקום לכדור חדש.
ברובים ומקלעים
מכנס סגור מקובל ברובי סער, עקב היותו בטיחותי יותר לשימוש, ומכנס פתוח נפוץ במקלעים ובתתי-מקלעים, מכיוון שכך מתאפשר קצב ירי גבוה יותר, תוך שימוש בשרשירי תחמושת.
באקדחים
באקדחים מוזני מחסנית, דומה בית הבליעה לזה שברובה בעל מכנס סגור.
באקדח תופי ערוכים בתי הבליעה סביב היקף התוף, במקביל לקו הקנה, ונקראים "תאים". במהלך טעינת האקדח נטענים הכדורים לכל התאים במקביל. ברגע הירי ניצב רק תא אחד שכזה באחורי הקנה והוא התא המכיל את הכדור התורן.
פלאופרופיתקוס
פלאופרופיתקוס (שם מדעי: Palaeopropithecus; משמעות השם: "סיפאקה קדומה") הוא סוג של למור נכחד אשר חי במדגסקר ונכחד בעת האחרונה סביב שנת 1,500 לספירה. למור זה היה גדול בהרבה מכל למור חי והיה קרובו של הלמור הענק מאותו אזור. בסוג זה היו 3 מינים.
למור נכחד זה היה בעל זרועות ארוכות, רגליים קצרות, חוטם מוארך כמו של למור קטה ועיניים חוטם ואוזניים שמוקמו בקצה הגולגולת, מה שבעבר גרם לחוקרים לחשוב שהלמור היה יצור מיימי. בהמשך הניחו שחי בין ענפי העצים כמו עצלן מודרני ומכאן שמו העממי: למור עצלן.
למור זה נכחד בין שנת 1,300-1,600 מסיבות לא ברורות בדומה לקרוביו הענקיים. הוא כנראה נכחד כשהאדם הגיע לאי וצד את בשרו. הלמור המגושם היה חסר ישע על הקרקע והיה טרף קל וגם היה מתרבה באיטיות. עצמות של כמה למורים נראים שנפצעו מחפץ קשה, אולי נשק אנושי. בנוסף האדם אולי התחרה איתו על מזון, אתרי מחיה או שתייה והשמדה של שטחי מחייתו גררה את הלמור להכחדה.
עם זאת לקח זמן מה בין הגעת האדם לאי מדגסקר עד להכחדה המוחלטת של הלמור שחלה בעת האחרונה.
בית הספר מונטסורי השישי ע"ש אנה פרנק
היסטוריה
בית הספר נוסד בשנת 1933 כבית הספר השישי בהולנד על פי המתודולוגיה החינוכית של מריה מונטסורי. במקור, הוא נקרא בית הספר מונטסורי השישי.
אנה פרנק למדה בגן הילדים המסונף לבית הספר מאפריל 1934, ולאחר מכן למדה בבית הספר. בכיתתה היו תלמידים יהודים נוספים, ובהם חנה גוסלר, שבדומה לאנה פרנק, ברחו עם משפחותיהם מגרמניה הנאצית לאחר עליית הנאצים לשלטון. בתקופת מלחמת העולם השנייה ומהלך שנות הכיבוש הנאצי של הולנד ושואת יהודי הולנד, ננקטו צעדים אנטי-יהודיים. לאחר חופשות הקיץ של 1941 קבעו כוחות הכיבוש כי על 151 התלמידים היהודים לעזוב את בית הספר ובמקום זאת ללכת לבית ספר יהודי. אנה פרנק עזבה את בית הספר היסודי ב-1941 והמשיכה את לימודיה בליציאום היהודי. ב-1956 ביקשה ועדת אנה פרנק מעיריית אמסטרדם שתשנה את שם בית הספר לזכרה של אנה פרנק. בשנת 1957, עשר שנים לאחר פרסום יומנה של אנה פרנק, נקרא בית הספר על שמה.
האמן הארי ויסר צייר ציור קיר עם קטעים מיומנה של אנה פרנק על חזית בניין בית הספר בשנת 1983.
בסרט התיעודי "חברי הכיתה של אנה פרנק" נפגשים ששה חברי כיתתה של אנה פרנק עם תלמידים בבית הספר הזה ומשוחחים אתם על אנה פרנק ועל גורל יהודי הולנד בשואה.
בשנת 1995 שופץ בית הספר. הכיתות בקומה הראשונה נשמרו במצבן המקורי ככל שניתן. גם בכיתה האחרונה יש עדיין תנור מקורי. זו הייתה אחת הכיתות שבהן למדה אנה פרנק את השיעורים שלה. בבית הספר ישנו לוח זיכרון לזכר 130 ילדי היהודים שגורשו ונרצחו מבית הספר.
כף גולדי
כף גולדי (באנגלית: Cape Goldie) היא לשון יבשה בצידו הדרומי של שפך קרחון רוב אל מדף הקרח רוס, בחוף שקלטון, שבאנטארקטיקה.
הכף נמצאת 9 קילומטרים צפונית-מזרחית מהר מיטשל.
גילוי הלשון
לשון היבשה התגלתה על ידי המשלחת הבריטית הלאומית האנטארקטית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904.
מקור השם
לשון היבשה נקראת על שם סר ג'ורג' טאובמן גולדי, חבר הוועדה אשר הכינה את הטיוטה הסופית של ההנחיות למשלחת הבריטית.
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 253
מקלע RPK
מקלע RPK (מרוסית: Ручной пулемёт Калашникова, מבוטא כ-"Ruchnoy Pulemyot Kalashnikova", בתרגום חופשי לעברית: מקלע קל קלשניקוב) הוא מקלע קל שפותח בברית המועצות.
פיתוח ושימוש
המקלע פותח בסוף שנות ה-50 על ידי מיכאיל קלשניקוב במקביל לפיתוח סדרת רובי הסער AKM, שהתבססו כמו ה-RPK על פלטפורמת ה-AK-47 המוצלחת. הוא נועד להחליף את מקלע RPD (שפותח בידי וסילי דגטיאריוב) ובכך ליצור סטנדרטיזציה בנשק הקל בשימוש חיילי ברית המועצות. ה-RPK פועל באופן זהה לחלוטין ל-AK עם שיפורים המגדילים את הטווח האפקטיבי, הדיוק וקצב האש של המקלע על פני הרוס"ר, בין היתר על ידי חיזוק הבריח ועיבוי והארכת הקנה, בנוסף הותקנו על ה-RPK דורגלים מתקפלים קבועים בקצה הקדמי של הקנה. שינוי עיצובי משמעותי בין ה-RPK ל-AK הוא מבנה קת העץ, שהושראה בעיצובה ממקלע ה-RPD אותו החליף.
בשנת 1974 יצא הדגם המשופר של המקלע, ה-RPK-74, אשר פותח במקביל והתבסס על פלטפורמת ה-AK-74 עם התאמות ליעודו כמקלע קל בדומה לדגם הראשוני. השינוי המשמעותי ביותר בין ה-RPK לדגם החדש היה המעבר לקליבר 5.45X39 מ"מ (בדומה ל-AK), הוא עשה שימוש במסנית 45 או 30 כדורים אך בקצב אש, טווח ודיוק רב יותר מה-AK. סביב כניסתו לשירות של ה-RPK-74 באמצע שנות ה-70, החל פיתוח גרסה מתקדמת שלו (במקביל לפיתוח דומה ב-AK-74). דגם ה-RPK-74M כלל חלקים חיצוניים שיוצרו בפולימר קשיח, בהם הקת והמתפסים, ולכן היה קל יותר מהדגמים הקודמים ובנוסף כלל מסילה להתקנת כוונות אופטיות (בדומה לדגמי ה-"N").
משתמשות עיקריות
השתמשו בעבר
דניאל מרקוביץ'
דניאל מרקוביץ' (נולד ב-18 ביוני 1989) הוא מלחין מתזמר ומפיק מוזיקלי לסרטים וטלוויזיה, המתגורר בארצות הברית וישראל.
ביוגרפיה
מרקוביץ' למד הלחנה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב ובבית הספר למוסיקה ודרמה גילדהול שבלונדון. סרטים אשר הלחין הוקרנו בפסטיבלים גדולים ברחבי העולם, בין היתר בפסטיבל הסרטים בקאן וויאנלה.
הוא הלחין בין היתר את סדרת הדרמה המשטרתית "בלקספייס", וכתב מוזיקה עבור סדרת האנימציה העולמית לגו נינג'גו.
הוא ידוע בשיתוף פעולה שלו עם הבמאי הישראלי-אמריקאי אייל רש. בין השאר עבדו יחדיו על הסרט See Through בכיכובה של לורן רידלוף ועל Ruth - A Little Girl's Big Journey העוסק בחיה המוקדמים של רות וסטהיימר.
אחד משיתופי הפעולה הבולטים שלו הוא עם המלחין והמפיק עידו ריבלין יחדיו הלחינו מספר סדרות וסרטים ביניהם הסרט ארץ שלג של הבמאי יוני זיכהולץ ו"גאליס - המסע לאסטרה".
כיום הוא חבר פעיל ב-Society of Composers and Lyricists בלוס אנג'לס לאחר שהשתתף בתוכנית המנטורים שלהם בשנת 2018.
החל משנת 2020 הוא חלק מהאקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
11 Razones (שיר)
(בעברית: 11 סיבות''') הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הספרדייה איתנה, מתוך אלבום האולפן השני שלה, '. השיר יצא לאור ב-7 בדצמבר 2020, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ, כסינגל השלישי מתוך האלבום וכשיר הנושא מתוכו.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי איתנה, מאוריסיו רנגיפו ואנדרס טורס שהיו לכותבים של הסינגל הראשון מתוך האלבום "Corazón Sin Vida" ולכותבים של "+". השיר נשלח לרדיו להיטים עכשוויים שבספרד ב-10 בינואר 2021, על מנת לעזור בקידום שלו. כמו כן, הוא היה זמין להורדה דיגיטלית ולהאזנה ברשתות הזרמות המוזיקה כבר ב-7 בדצמבר 2020.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-9 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של איתנה ב-7 בדצמבר 2020, בשידור חי. הקליפ צבר למעלה מ-6.4 מיליון צפיות.
איזבלה אוגוסטה, נסיכת רויס-גרייץ
איזבלה אוגוסטה, נסיכת רויס-גרייץ (גרמנית: Isabella Auguste Prinzessin Reuss zu Greiz, 7 באוגוסט 1752 - 10 באוקטובר 1824), היא אם קדמונית של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
ביוגרפיה
איזבלה אוגוסטה נולדה באוברשלוס ב-7 באוגוסט 1752, להיינריך האחד עשר, נסיך רויס-גרייץ ולקונרדינה אלאונורה, נסיכת רויס-קסטריץ, בתם של היינריך העשרים וארבעה, נסיך רויס-קסטריץ ומריה אלאונורה, ברונית פון פרומניץ-דיטרסבאך.
ב-1 ביוני 1771 התחתנה איזבלה אוגוסטה עם וילהלם גאורג, רוזן העיר קירכברג, רוזן זיין-הכנבורג, ובשנת 1772 נולדה בתם היחידה לואיזה איזבלה, רוזנת העיר קירכברג. בשנת 1777 מת בעלה וילהלם גאורג, ובשנת 1788 התחתנה בתה עם פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג. בשנת 1816 עלה נכדה וילהלם, דוכס נסאו לשלטון, וב-10 באוקטובר 1824 מתה איזבלה אוגוסטה בהכנבורג.
גברים ללא נשים
גברים ללא נשים (ביפנית: 女のいない男たち, הגייה: Onna no inai otokotachi) היא אסופה של שבעה סיפורים קצרים, מאת הסופר היפני הרוקי מורקמי, שיצא לאור ביפן ב-2014, ב-2017 יצא לאור בתרגום לאנגלית. ב-2021 יצא לאור בתרגום לעברית על ידי שאול לוין שתרגם מהגרסה האנגלית. הסיפורים עוסקים ביחסי גברים ונשים ובעיקר בגברים שאיבדו אישה בחייהם; אם לגברים אחרים ואם למוות. שם הספר באנגלית זהה לשם ספר מאת ארנסט המינגוויי שגם הוא קובץ של סיפורים קצרים ויצא לאור ב-1927.
"תנהגי במכונית שלי"
קאפוקו, שחקן תיאטרון ותיק ואלמן, שוכר את הנהגת מיסאקי בת עשרים וארבע, על מנת שתסיע אותו ברחבי טוקיו, עקב שלילת רישיונו בגלל בעיה רפואית היוצרת אצלו "שטח מת" בשדה הראיה. במהלך נסיעותיהם, נפתח קאפוקו כלפי מיסאקי ומספר לה על הדרך בה הפך לשחקן ועל הרומנים מחוץ לנישואים שניהלה אשתו שהייתה אף היא שחקנית ושנפטרה לאחר מאבק קצר במחלת הסרטן. קאפוקו מספר למיסאקי כיצד התיידד לאחר מות אשתו עם אחד ממאהביה, טקאטסוקי, שהיה עמיתה למשחק בהצגה מסוימת, ללא שזה ידע שקאפוקו מודע לרומן שניהלו. בתחילה רצה קאפוקו לגלות את חולשותיו ולנצל אותן כדי לנקום בו, התלווה לכך ניסיונו להבין מה מצאה אשתו במאהב. לקראת סוף ששת החודשים שבהם התפתחה ידידותם, אותם בילו בעיקר בשתייה מופרזת בברים מקומיים, הוא אינו מצליח ללמוד ולהבין את מניעיה של אשתו בבגידות בו, וקורא לזה בפני טקאסוקי "שטח מת" בידע שלו עליה למרות שחיו ביחד עשרים שנה, ומכליל זאת על כל הנשים. טקאטסוקי, שקאפוקו לא מחשיבו כחכם במיוחד, עונה לו כי "הרעיון שאנחנו יכולים להביט אל תוך לבו של אדם אחר בבהירות גמורה נראה לי אווילי". מיסאקי, שחוותה ילדות קשה, אומרת לקאפוקו שאולי לרומנים שניהלה אשתו לא היה שום קשר לאהבה וכי הדבר היחיד שניתן לעשות כדי להפסיק לחשוב על הנושא הוא להשלים עם מה שהזולת עולל לך ולהמשיך הלאה.
"Yesterday"
טאנימורה נזכר בתקופה בתחילת שנות העשרים לחייו כשעבד במסעדה עם חברו קיטארו. לקיטארו יש כמה מוזרויות שגורמות לבת זוגו משנות ילדותם, אריקה, להרגיש אי נוחות לגבי מערכת היחסים שלהם; הוא מדבר בניב קנסאי למרות שחי כל חייו בטוקיו, אינו רוצה ללמוד ברצינות למבחני האוניברסיטה היוקרתית למרות שאיפתו ללמוד בה, ונראה שאינו מעוניין בסקס עם חברתו. יום אחד, מציע קיטארו לטאנימורה לצאת ל"דייט" עם אריקה וטאנימורה מסכים בחוסר רצון. בדייט שלהם, שניהם מדברים על חייהם האישיים. אריקה, שנראית לטאנימורה כמושלמת ביופיה, באופיה וברקע החברתי ממנו היא מגיעה, מודה שהיא פוגשת בחור אחר בגלל אדישותו המינית של קיטארו. למרות "חוסר הנאמנות" שלה, היא מודה שלקיטארו יש מקום מיוחד בלבה, ויש לה חלומות עליהם כזוג. טאנימורה מספר את חוויותיו מהפגישה שלו איתה לקיטארו במהלך המשמרת הבאה שלהם, תוך השמטת פרטים מסוימים. שבוע לאחר מכן, קיטארו עוזב את עבודתו וטאנימורה מאבד קשר עם קיטארו ועם אריקה.
שש עשרה שנים מאוחר יותר, בשנות השלושים לחייו, טאנימורה רואה את אריקה באירוע טעימות יין. הוא כבר נשוי, אבל אריקה עדיין רווקה. עד כמה שהיא יודעת, קיטארו הוא שף סושי בדנוור וגם הוא עדיין רווק. הוא ממשיך ושואל אם היא קיימה יחסי מין עם הגבר שהזכירה בדייט שלהם לפני שנים; היא עונה שכן, אבל שזה לא הוביל לכלום ושהיא עדיין חושבת על קיטארו מדי פעם.
שם הסיפור נגזר מהשיר "Yesterday" של הביטלס ואיך, כשטאנימורה שומע אותו, הוא נזכר בגרסה המשוגעת והמוזרה של קיטארו לשיר ל"ניב קנסאי" ולאותה שנה שבה היה בן עשרים ורוב זמנו היה בודד; "לא הייתה לי חברה שתחמם את גופי או את נשמתי, לא חברים שיכולתי להיפתח בפניהם".
"איבר עצמאי"
טאנימורה מספר על תקופה בחייו שבה שיחק בקביעות סקווש עם ד"ר טוקאי, מנתח פלסטי ורווק מושבע, בן חמישים ושתיים, שמעולם לא הייתה לו מערכת יחסים רצינית עם אף אשה, אך ניהל מערכות יחסים קצרות טווח עם נשים רבות, לעיתים עם מספר נשים במקביל. בפגישותיהם לאחר המשחקים, טוקאי מספר לטאנימורה כי הוא מתחבט בשאלה "מי אני בדיוק?" שאלה שעלתה אצלו לאחר שקרא את סיפורו של רופא יהודי ברלינאי מפורסם שנשלח בזמן השואה למחנה הריכוז אושוויץ והיה נתון לחסדיו של מפקד המחנה. סיפור זה זעזע את עולמו כיוון ששאל את עצמו, אם יושלך לעולם, "בלי שום דבר, מעורטל מהכול - מי אהיה בדיוק?". באותה הזדמנות הוא מספר כי התאהב נואשות באחת מהנשים עמן נפגש ואומר וכי הדבר משפיע עליו מבחינה גופנית.
יום אחד מפסיק טוקאי להגיע לחדר הכושר. חודשיים לאחר מכן נודע לטאנימורה על מותו של טוקאי מהעוזר המשרדי של טוקאי, גוטו; הם קובעים להיפגש ולשוחח אודות טוקאי. גוטו מספר כיצד זה הפסיק להופיע בעבודה. כשגוטו הלך לדירתו של טוקאי, הוא מצא אותו מרותק למיטה וחלש. טוקאי ויתר על החיים לאחר שהאישה שאהב נטשה גם אותו וגם את בעלה ואת בתה ועברה למאהב שלישי וזאת לאחר שניצלה כספית את טוקאי. טוקאי, חולה אהבה ושבור לב, דן את עצמו למוות איטי בדרך של הזנחה עצמית וויתור על אכילה.
שם הסיפור מגיע מזיכרונו של טאנימורה אודות אמירתו של טוקאי כי לנשים יש "איבר עצמאי" המאפשר להן לשקר במצפון נקי.
"שחרזדה"
מסיבה כלשהי מנוע הבארה מלצאת את דירתו אליה הועבר ומונתה לו "אשת קשר תומכת", עקרת בית ואחות – בת 35 בעלת מראה פשוט ונוטה להשמנה, המביאה לו מצרכי מזון, ספרים ודיסקים. למרות היותה נשואה ואם לילדים היא מקיימת אתו יחסי מין בקביעות בכל אחד מביקוריה. "בכל פעם ששכבו, היא סיפרה להבארה סיפור מוזר ומרתק". לכן הוא מכנה אותה בשם "שחרזדה". הבארה מוצא שלמרות הנאתו מיחסי המין עם שחרזדה, החלק אליו הוא מצפה ביותר הוא סיפוריה.
היא מספרת לו שהייתה צמדאי בחייה הקודמים ולפעמים היא יכולה לחזור לשם במוחה, כולל לתחושות שחוותה בחיים הימיים שלה.
במהלך מספר מפגשים, שחרזדה מספרת כיצד בנעוריה הייתה מאוהבת בטירוף בנער מהתיכון, עד כדי כך שהיא פרצה בדיסקרטיות לביתו מספר פעמים במהלך שעות הלימודים. בעודה בפנים, היא סוקרת את החפצים שלו, שוכבת על מיטתו ו"מחליפה" את החפצים שלה בשלו.
היא מבטיחה להבארה שהיא תספר לו את סוף הסיפור אודות משיכתה לנער בביקורה הבא. בלילה במיטתו, חושש הבארה שלעולם לא יראה אותה שוב וגרוע מכך, "שחירותו תישלל ממנו לגמרי, ואז לא רק שחרזדה אלא כל הנשים כולן יילקחו ממנו".
"קינו"
בעזרת כספים מדודתו שיצאה לגמלאות, מחליט קינו בן ה-40 לפתוח בר לאחר שהוא מתפטר מעבודתו בעקבות גילויו שאשתו בוגדת בו עם עמיתו לעבודה. קינו הוא אדם שתקן ואינו מביע רגשות. בהתחלה אף אחד לא מופיע בבר מלבד חתול, שהוא נותן לו להישאר ללא הגבלת זמן. שבוע לאחר מכן, אדם מסתורי, קאמיטה, מתחיל לפקוד את הבר באופן קבוע ומוצא בו מקום מרגיע לקריאה. זמן מה לאחר מכן, שני לקוחות גורמים לרעש וקינו מבקש מהם לעזוב. הם מגיבים בצורה מאיימת, קאמיטה מתערב לתמוך בקינו ושלושת הלקוחות יוצאים החוצה להתעמת. זמן קצר לאחר מכן, קאמיטה חוזר ואומר שהגברים האלה לא יפריעו לקינו שוב.
שבוע לאחר מכן, קינו מבחין באישה מסוימת שנוהגת לפקוד את הבר, אך בהזדמנות זו, בן לווייתה הגברי נעדר; אחרי שכל הלקוחות עזבו, היא חושפת לו את גופה; יש לה צלקות רבות כתוצאה של כוויות סיגריות. לאחר מכן הם מקיימים יחסי מין בחדר השינה של קינו בקומה העליונה. בהמשך מגלה קינו כי האשה חזרה אל בן זוגה המענה.
לאחר סיום הליך הגירושין, מגיעה אשתו אל הבר כדי להסדיר כמה עניינים אחרונים. היא מבקשת בכנות את סליחתו על בגידתה, אבל קינו לא מסוגל אפילו להבין את משמעות ההתנצלות. זמן מה לאחר מכן, החתול נעלם ואינו חוזר; נחשים מתחילים להופיע באופן קבוע במקום. הוא מתקשר לדודתו לייעוץ, והיא מציעה שזה יכול להיות סימן מבשר. קאמיטה חוזר ומתעקש שיסגור זמנית את הבר ויצא למסע לחשבון נפש. במהלך הטיול שלו, הוא תוהה על חייו שלו. במהלך לילה שבו הוא קולט שיש דפיקות מוזרות על דלתו, הוא משלים עם עצמו, מבין שאלו הן דפיקות השכמה עבורו על כך שחי זמן רב כל כך באדישות רגשית כתוצאה מהפגיעה שחווה.
"סמסא מאוהב"
"הוא התעורר וגילה שהתגלגל ונהיה גרגור סמסא". גרגור סמסא מתעורר בחדר שינה של בית בן שתי קומות, בטוח במי הוא אבל לא בטוח בסביבתו. הוא רעב מאוד, אז הוא יורד לאט לאט למטבח, מתרגל להזיז את גופו ממנו היה מנותק. הוא מוצא אוכל למספר אנשים ערוך על השולחן, ואוכל את כולו. לאחר מכן הוא שם לב שהוא עירום, הוא מחפש מלבוש בבית עד שהוא מוצא חלוק בית.
כשהפעמון מצלצל, הוא פותח את הדלת ומוצא מנעולנית צעירה וגיבנת שאומרת שהוזמנה לתקן מנעול בבית, העיר מלאה בנקודות ביקורת ורק לה כאשה מאפשרים לעבור. מהסס, הוא אומר לה שאחד המנעולים של החדר בקומה העליונה זקוק לתיקון. בזמן שהם מדברים, סמסא שם לב שהוא לא מסוגל להבין כמה מהמילים הנפוצות שבהן היא משתמשת. כשהיא אומרת לו שהיא צריכה לקחת את המנעול למשפחת המנעולנים שלה לתיקון, הוא שואל אותה מדוע היא מפתלת את גופה ואת זרועה לעיתים קרובות כל כך. היא אומרת שבגלל גיבנתה החזייה שלה לא נוחה עליה; בזמן שהיא משיבה לו, היא שמה לב שיש לו זקפה גלויה. נעלבת ומטיחה בו דברים קשים. סמסא מתנצל ואומר שאין לו מושג מה הוא עושה. לפני שהיא עוזבת, הוא שואל אותה אם תוכל לחזור כדי שיוכלו לדבר, מכיוון שהוא עדיין מבולבל לגבי רוב העולם. היא אומרת שאולי הם יכולים לעשות זאת כשהיא תחזיר את המנעול, לפני שהיא חוזרת למשפחתה דרך פראג הכבושה בצבא ובטנקים.
"גברים ללא נשים"
המספר מקבל שיחת טלפון באמצע הלילה שמספרת לו שאהובתו לשעבר, שהוא מכנה כ-מ., התאבדה, המתקשר הוא בעלה של מ'. המספר מתייסר בצורה בלתי נסבלת כשנודע לו על החדשות הללו.
המספר מספר כיצד הוא מדמיין את עצמו פוגש את מ' כשהיו בני ארבע עשרה ובחטיבת ביניים. הוא מבקש ממנה מחק בכיתה והיא שוברת את שלה לשניים ונותנת לו את החלק; הפגישה הזו מחממת את ליבו. לאחר מכן היא שוברת את ליבו בכך שהיא בורחת עם מלחים שמבטיחים להראות לה את העולם. הוא רודף אחריה, אבל אף פעם לא מצליח להשיג אותה.
במציאות, הוא הכיר אותה רק כשנתיים בחייו הבוגרים והם התראו רק כמה פעמים בחודש. היא אהבה במיוחד מוזיקת מעליות וטענה שמוזיקה זו מעניקה לה מרחב. הוא מציין שבגלל מותה, הוא מחשיב את עצמו כעת לגבר השני הכי בודד בעולם, אחרי בעלה. הוא גם נמצא במצב שנקרא "גברים ללא נשים", תקופה של אומללות פתאומית ועזה לאחר שאדם נודע על הסתלקותה של אישה אהובה.
ביקורת
קבלת הפנים לאוסף הסיפורים הייתה חיובית ברובה. מבקרת הספרות של האובזרבר, קייט קלאוויי, מציינת כי עבר עשור מאז פרסם מורקמי קובץ של סיפורים קצרים וכי האסופה היא כיתת אמן של טרגיקומיות. היא טוענת כי המניע המרכזי בחיי הדמויות היא הסקרנות. היא זו שמניעה אותן, אך מורקמי תוהה האם זה בריא, הכרחי, חכם? או שאולי הסקרנות הורגת את החתול. לוסי סקולס, הכותבת לאינדפנדנט, מציינת שהסיפורים "מתוחמים יחדיו [הם] גדיל נוצץ של אבנים יקרות, האור נשבר מכל אחת מהן מבריק באותה מידה, אך הגוונים משתנים בעדינות". היא טוענת שהמוטיב המרכזי בסיפורים היא הבדידות. כפי שהמחבר מתאר אותה: "אתה שטיח פרסי בצבע פסטל, ובדידות היא כתם יין בורדו שלא ייצא.". הלר מקאלפין, שכותב ל"וושינגטון פוסט", קובע כי "הסיפורים המתפתלים, המהפנטים על ניכור עמוק מונעים מנסיבות תמוהות שלא הדמויות שלו ולא הקוראים יכולים לפצח - ומזכירים לנו את קביעתו של האקזיסטנציאליסט גבריאל מרסל ש"החיים אינם בעיה שצריכה להיפתר אלא תעלומה שיש לחוות"."
מבקר הספרות של "ישראל היום", אריאל בולשטיין, מציין את השפעתו הברורה של קפקא על קובץ הסיפורים: "בדומה לקפקא, מורקמי מתעניין בנושאים פסיכולוגיים, וכל אחת מדמויות הגברים שלו מהווה חידה פסיכולוגית שמזמינה פענוח. אלא שהפענוח לעולם לא יושלם, וממצב הרוח הקפקאי שמשתלט על קורות גיבוריו אין לאן לברוח.".
עיבוד לקולנוע
הסיפורים הקצרים "תנהגי במכונית שלי" ובמידה פחותה "שחרזדה", שימשו בסיס לסרט "הנהגת של מר יוסוקה" בבימויו של ריוסוקה המגוצ'י, שיצא למסכים ב-2021 וזכה בפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר לשנת 2021.
למורי עצלן
למורים אלה קיבלו את שמם עקב מבנה גופם שהזכיר עצלן מודרני, אם כי אין קרבה ביניהם. הם היו בעלי זרועות ארוכות, רגליים אחוריות קצרות וכמעט ללא זנב. מבנה הלסתות מעיד שהיו צמחוניים שהתבססו על עלים ואגוזים או קליפות קשות אותם פיצחו עם לסתותיהם. למעט הלמור הענק הם היו מגושמים מאוד על הקרקע ונעו בין ענפי העצים.
פסק דין ניקס נגד הידן
פסק דין ניקס נגד הידן (Nix v. Hedden, 149 U.S. 304 (1893)) ניתן על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1893 ובו נקבע כי למטרות מכס העגבנייה היא ירק ולא פרי. העתירה הוגשה נגד גובה המיסים של נמל ניו יורק בהקשר למכסי מגן שהוטלו על יבוא עגבניות.
לפי חוקי מכסי המגן משנת 1883, הוטלו מכסי מגן נגד "ירקות במצבם הטבעי או במלח או במי מלח". עוד נקבע בחוק ש"פירות ירוקים, בשלים או יבשים לא נכללים תחת חוק זה". לפיכך נדרש בית המשפט לדון האם העגבנייה היא פרי או ירק והאם החוק תקף לגביה. לצורך בירור סוגיה זו הוקראו הגדרות מתוך מילון ובסטר ונקראו מומחים שונים מתחום המסחר בפירות וירקות לעדות.
בית המשפט הכריע לטובת ההגנה ופסק שהעגבנייה היא ירק, זאת בהתבסס על הדרך בה משתמשים בה ועל התפיסה הכללית בקרב הציבור.
סילשי סיהינה
סילשי מקוריה סיהינה (באנגלית: Sileshi Mekuria Sihine; נולד ב-29 בינואר 1983) הוא אתלט אתיופי. הוא סגן אלוף אולימפי פעמיים ברציפות וסגן אלוף עולם פעמיים ברציפות בריצת 10,000 מטר.
ביוגרפיה
את הקריירה שלו כספורטאי החל סיהינה כשהיה תלמיד בבית ספר. באותם ימים, ראה בבן ארצו, היילה גברסילאסי מודל לחיקוי, ועם הזמן הפך סיהינה לשותפו בתחרויות כנציג אתיופיה.