cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נבחרת ארצות הברית בהוקי קרח
גביע קנדה 1987
אולם הפעם נכשלה הנבחרת כבר בשלב הליגה, ועם שני ניצחונות בלבד מול שלושה הפסדים תפסה רק את המקום החמישי וסיימה את דרכה.
שנות ה-90
בשנות ה-90 הלך ועלה מספרם של השחקנים האמריקאים בליגת ה-NHL, וכמה מהם הפכו אף לכוכבי על. עם זאת, באולימפיאדות ובאליפויות העולם היו תוצאותיה של הנבחרת דלות. רק פעם אחת זכתה הנבחרת במדליה באליפות העולם בעשור זה - מדליית ארד ב-1996. הנבחרת הפגינה את העומק והכישרון ההולך וגדל שלה בטורנירים בהם השתתפו שחקני ה-NHL בהרכבים מלאים - גביע קנדה וגביע העולם.
גביע קנדה 1991
למהדורה האחרונה של גביע קנדה שלחה ארצות הברית נבחרת עשירה בכישרון, בראשון ברט האל שהפך לאחד ממבקיעי השערים הגדולים בתולדות ה-NHL, מייק מודנו שהפך לכוכב על במדי מינסוטה נורת'סטארס, וג'רמי רוניק כוכבה של שיקגו בלאקהוקס. כריס צ'ליוס וקווין האצ'ר המשיכו להוביל את ההגנה יחד עם בראיין ליץ', אחד המגינים הטובים בליגה במדי ניו יורק ריינג'רס. טוני גרנאטו, לימים מאמנה של הנבחרת, היה גם הוא בסגל כשחקן לוס אנג'לס קינגס. את עמדת המאמן תפס שוב בוב ג'ונסון, אז מאמנה של פיטסבורג פינגווינס.
ארצות הברית הראתה את יכולתה בשלב בתים מצוין שהסתתים במאזן של ארבעה ניצחונות והפסד בודד מול קנדה, ומקום שני בשלב הליגה. בשלב חצי הגמר הביסה את פינלנד 7:3 ועלתה בפעם הראשונה לסדרת הגמר על הגביע - אך שם נתקלה שוב בקנדה העדיפה. קנדה ניצחה את הסדרה בשני משחקים וזכתה בגביע. צ'ליוס ורוניק נבחרו לשישיית הטורניר.
אולימפיאדת אלברוויל (1992)
בסגל האמריקאי לאולימפיאדת אלברוויל בלט קית' טקצ'אק, חלוץ בן 19 שכיכב בליגת המכללות בנבחרת אוניברסיטת בוסטון ולימים הפך לכוכב על ב-NHL. האמריקאים החלו את האולימפיאדה בצורה מצוינת כאשר סיימו את שלב הבתים עם ארבעה ניצחונות ותיקו אחד ועלו לרבע הגמר מהמקום הראשון בבית שלהם. ברבע הגמר הביסו את הנבחרת המארחת, צרפת - אך הובסו בחצי הגמר על ידי נבחרת חבר המדינות, ולאחר מכן גם במשחק על מדליית הארד על ידי צ'כוסלובקיה, וסיימו את האולימפיאדה ללא מדליה.
גביע העולם 1996
כבר בשלב הבתים חוללה ארצות הברית הפתעה, כאשר ניצחה את המועמדת לזכייה קנדה 5:3. עם ניצחונות גם על רוסיה וסלובקיה סיימו האמריקאים את הבית שלהם במאזן מושלם ובמקום הראשון שהעניק להם מעבר חופשי לחצי הגמר. עם ניצחון 5:2 על רוסיה בחצי הגמר עלו האמריקאים לסדרת הגמר, שוב מול קנדה, ולמרות הפסד בהארכה במשחק הראשון ניצחו את קנדה פעמיים במשחקים הבאים בסדרה בתוצאה זהה 5:2 תוך הפגנת יכולת מרשימה, וזכו בגביע העולם. השוער ריכטר נבחר ל-MVP של הטורניר, וברט האל סיים כמבקיע המצטיין.
אולימפיאדת נאגנו (1998)
עם הרכב כמעט זהה להרכב שזכה בגביע העולם שנתיים קודם לכן, התייצבה ארצות הברית לאולימפיאדת נאגנו - האולימפיאדה הראשונה בה השתתפו שחקני NHL במדי נבחרותיהם - כשהיא כבר נחשבת כמועמדת למדליית הזהב.
למרות זאת הנבחרת התקשתה לאורך הטורניר. בבית המוקדם שלה נוצחה הנבחרת פעמיים, על ידי קנדה ושוודיה, וניצחון לא משכנע על בלארוס החלשה הביא אותם למקום השלישי בלבד בבית - ולמפגש קשה ברבע הגמר מול נבחרת צ'כיה.
למרות לחץ אמריקאי כבד ויתרון גדול בחבטות לשער, נתקלו האמריקאים ביכולת גבוהה של השוער הצ'כי דומיניק האשק, הובסו 4:1, וסיימו את דרכם בטורניר מוקדם מהצפוי וללא מדליה.
העשור הראשון של המאה ה-21
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 המשיכה הנבחרת להציג תוצאות דלות באליפות העולם, כשהמדליה היחידה זכתה בה הייתה מדליית ארד ב-2004. עם זאת, באולימפיאדה ובגביע העולם הציגה הנבחרת הצלחות רבות יותר.
אולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002)
כמו בנאגנו, הציגה ארצות הברית נבחרת עשירה בכוכבי NHL מהשורה הראשונה באולימפיאדת סולט לייק סיטי, ביניהם כוכבי הנבחרת ששיחקה בגביע העולם 1996 ובאולימפיאדת נאגנו. מייק ריכטר שב לשער הנבחרת, בראיין ליץ' וכריס צ'ליוס המשיכו להיות מעוזי ההגנה, ובהתקפה שוב כיכבו ברט האל, מייק מודנו וקית' טקצ'אק כשלצידם כוכבים נוספים, כמו ג'ון לקלייר, חלוצה של פילדלפיה פליירס.
את עמדת המאמן תפס הרב ברוקס, שהוביל את הנבחרת לזכייה במדליית הזהב באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) כולל הניצחון במשחק ה"נס על הקרח".
למן תחילת הטורניר הציגה ארצות הברית יכולת משובחת הן בהגנה והן בהתקפה, שהחלה בניצחון מוחץ 6:0 על נבחרת פינלנד, שהורכבה גם היא ברובה מכוכבי NHL. יחד עם תיקו 2:2 מול רוסיה וניצחון גבוה נוסף 8:1 על בלארוס, תפסה ארצות הברית את המקום הראשון בבית המוקדם. ניצחון מוחץ נוסף על גרמניה 5:0 ברבע הגמר הוביל את ארצות הברית למפגש נוסף עם רוסיה בחצי הגמר, וניצחון 3:2 העלה את הנבחרת לגמר האולימפי, לראשונה מאז הונהגו באולימפיאדה שלבי נוקאאוט.
במשחק הגמר לא עמדה ארצות הברית מול יכולתה של קנדה, נוצחה 5:2, והסתפקה במדליית הכסף - מדליית אולימפית ראשונה לנבחרת מאז מדליית הזהב ב-1980 תחת אותו מאמן.
True Star: A Private Performance
True Star: A Private Performance (בעברית: כוכב אמיתי: הופעה פרטית) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת-יוצרת האמריקאית, ביונסה. המיני-אלבום יצא לאור על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס בשנת 2004, באופן אקסקלוסיבי באוסטריה בלבד, כאשר רוכשים את הבושם שלה "True Star".
המיני-אלבום מכיל שני שירים בלבד.
גוסטב לרסון
אריק גוסטב לרסון (בשוודית: Erik Gustaf Larson; 8 ביוני 1887 - 4 ביוני 1968) היה יזם ומהנדס מכונות שוודי, מייסד יצרנית הרכב השוודית וולוו במשותף עם אסאר גבריאלסון. מונה לסגן נשיא ומנהל טכני של וולוו בגטבורג, מאז הקמתה של החברה בשנת 1927. עבד עבור וולוו עד מותו בשנת 1968.
לרסון היה אחראי על העיצוב הטכני של מודל וולוו הראשון וולוו ÖV4, שהוצג ב-14 באפריל 1927.
ביוגרפיה
לרסון נולד בעיירה וינטרוסה בשוודיה.
סיים תואר שני (M. Sc) בהנדסת מכונות מהמכון המלכותי לטכנולוגיה (KTH) בסטוקהולם.
בין השנים 1917–1919 עבד לארסון עבור יצרן המסבים "SKF" (שם מלא: "Svenska Kullagerfabriken") ומשנת 1920 עבד עבור "AB Galco" שמוקמה בסטוקהולם.
ייסוד וולוו
בדצמבר 1925, חתם על חוזה עם אסאר גבריאלסון בסטוקהולם, במטרה לנסות ולהקים ייצור של מכונית שוודית חדשה. בחוזה זה היה על לרסון לבצע את עבודות ההנדסה למכונית חדשה, וכן תוכנית השקעה עבור מפעל ייצור חדש לגמרי, אבל יהיה רק גמול על העבודה כי במקרה הפרויקט יסתדר היטב. גברילסון לקח על עצמו את הסיכונים הכלכליים. היה זה פרויקט בסיכון גבוה ללא כל ערבויות. גבריאלסון החליט לבנות סדרת בדיקות של עשרה כלי רכב עם המימון שלו ולאחר מכן להציג את המכונית ואת תוכנית ההשקעה כולה ל-"SKF".
"משרד עיצוב", שהיה קרוי "משרד העיצוב הראשון של וולוו", הוקם בחדר אחד בדירה הפרטית של לרסון. מכונית האב-טיפוס הראשונה הייתה מוכנה ביוני 1926. לארסן וגבריאלסון לקחו אותה ונסעו בעצמם, עד למטה חברת "SKF" בגוטנברג כדי להציג את הדגם וכן להציג את תוכנית ההשקעה הסופית.
חוזה נחתם ב-10 באוגוסט 1926 בין "SKF" לבין גבריאלסון בעיר גוטנבורג. ההסכם קבע כי כל 10 מכוניות אב טיפוס, רישומים הנדסיים, חישובים וכו' יהיו מועברים ל-"וולוו AB".
ב-12 באוגוסט 1926 נוסדה "וולוו" כתת-חברה של יצרן המסבים SKF Svenska Kullagerfabriken.
בתאריך 14 באפריל 1927, בסביבות השעה עשר, עזב דגם ההפקה הראשון של הסדרה, ה-וולוו ÖV4, את המפעל החדש שהוקם בגטבורג.
עשר מכוניות האב טיפוס שנבנו בסטוקהולם מעולם לא נמכרו, למעט מכונית אחת.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בשנת 1941 יוצרה מכונית וולוו ה-50 אלף. רק לאחר תום מלחמת העולם השנייה, יוצרה סדרת מכוניות מודרניות מסוגננות: וולוו PV444 / PV544, עם עיצוב בסגנון חדש לחלוטין. הסדרה הייתה הצלחה במכירות. נמכרו כ-440,000 יחידות.
בשנת 1946 הושק דגם וולוו PV 60.
לרסון נפטר בשנת 1968.
משפחה
לרסון היה נשוי לאלין אוקטביה פרוברג (Elin Octavia Fröberg) משנת 1918. לזוג נולדו הילדים: אריק, אנדרס, גנל ובריט.
שני ווליס
ווליס נולדה בטוטנהאם, לונדון וכבר בגיל ארבע עלתה והופיעה על הבמה. היא למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, ולאחר סיום לימודיה חידשה את הקריירה שלה בתיאטרון, עם הופעות במספר רב של הפקות, בלונדון ובמחוזות נוספים בבריטניה. הופעת הבכורה של בתיאטרון הייתה בתפקיד הנסיכה מארי במחזמר Call Me Madam, שהועלה ב-London Coliseum, שם הופיעה לצידו של אנטון וולברוק.
ווליס התאזרחה בארצות הברית, בה גרה במשך יותר מארבעים שנה. היא נישאה לסוכן שלה ברני ריץ' ב-13 בספטמבר 1968, ולזוג יש בן אחד ושתי נכדות. ווליס היא פטרונתה של קרן הצדקה The Music Hall Guild of Great Britain and America - ארגון ללא מטרות רווח, שנועד לקדם את החינוך וההיסטוריה של המיוזיק הול.
צקלג
צִקְלַג היא עיר מקראית בארץ פלשתים, שדוד ישב בה בימים שברח מפני שאול, בעקבות זאת נכללה בשטחה של ממלכת יהודה.
בתנ"ך
ברשימות הנחלות בספר יהושע מופיעה צקלג בערי נחלת יהודה: "ויהיו הערים מקצה למטה בני יהודה אל גבול אדום בנגבה קבצאל ועדר ויגור ... וצקלג ומדמנה וסנסנה" ובנחלת שמעון:.
פירוש מקובל טוען שצקלג הייתה בנחלתו של שבט יהודה, אך ניתנה לאחר מכן לשבט שמעון.
לפי ספר שמואל הייתה אחת מ"ערי השדה" של אכיש מלך גת, שנתנה לדוד ואנשיו. לאחר תקופה יצא דוד מצקלג לחברון, שם הוא נמשח למלך. מצוין שהעיר נשארה בידי מלכי יהודה ("עַד הַיּוֹם הַזֶּה". ).
לפי ספר נחמיה צקלג נושבה מחדש בתקופת שיבת ציון, בתקופתו של נחמיה.
זיהוי
לצקלג הוצעו מספר זיהויים על ידי החוקרים:
היו שזיהו את צקלג עם ח'רבת זחיליקה, הנמצאת 18 קילומטר מזרחית לעזה, בגלל דמיון השם לצקלג.
אלברכט אלט הציע לזהות את צקלג בתל א-חויליפה שליד קיבוץ להב. זיהוי זה היה מקובל בשנות ה-50 ובעקבות זאת קבעה ועדת השמות הממשלתית את שם קיבוץ להב כ"צקלג".
בשנות ה-50 המאוחרות הועלו פקפוקים לגבי זיהוי זה ובנימין מזר, יוחנן אהרוני וארכאולוגים נוספים העדיפו לזהות את צקלג בתל שרע, וועדת השמות הממשלתית הסירה את השם צקלג מעל קיבוץ להב. זיהוי זה שנעשה על בסיס שיקולים היסטוריים וגאוגרפיים, נתמך לאחר מכן בממצא הארכאולוגי שנמצא בחפירות באתר, שכללו קרמיקה פלשתית.
ביולי 2019 הציעו פרופ' יוסף גרפינקל, ראש המכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, סער גנור מרשות העתיקות וד"ר קייל קיימר מאוניברסיטת מק-קווארי בסידני שבאוסטרליה לזהות את צקלג באתר ח'ירבת א-ראעי שבשפלת יהודה - בין קריית גת ללכיש. זיהוי זה מתבסס על מציאת עיר פלשתית שנחרבה ועליה עיר יהודית המתוארכת לימי דוד המלך. פרופסור יגאל לוין שלל זיהוי זה בטענה שצקלג נמצאת על פי התנ"ך בנגב המערבי, ולכן לא היה יכול להיות בשפלת יהודה.
ביוני 2020 פרסם פרופ' משה גרסיאל הוכחה לזיהוי בתל שרע מהמסורת הערבית הלוקאלית. הכינוי "שריעה" הניתן לתל ולוואדי שלמרגלותיו, כמו גם הקיצור תל שרע, משמעותם העיקרית בערבית: חוק ומשפט, ובכך הנציחו את החוק והמשפט שקבע דוד באזור צקלג בדבר חלוקת שלל המלחמה בין אלה שנשארו מאחור ובין אלה שיצאו למלחמה בעמלקים שפשטו על צקלג (שמ"א ל, יח-כה).
היסטוריה של הרפובליקה הדומיניקנית: טרוחיו, ולאחריו
בשנת 1924 עזבו כוחות הכיבוש האמריקנים את אדמת הרפובליקה הדומיניקנית. בתוך שנים ספורות השתלט על המדינה הרודן רפאל לאונידס טרוחיו, והנהיג בה משטר רודני שדיכא את זכויות האדם, טבח במיעוט ההאיטי, והנהיג פולחן אישיות. שלטונו של טרוחיו היה יציב, לא מעט בשל תמיכתו בארצות הברית באופן עקבי, במהלך מלחמת העולם השנייה, והמלחמה הקרה שבאה בעקבותיה. בסופו של דבר הגדיש טרוחיו את הסאה, ורדיפתו אחר מתנגדי המשטר ורציחתם גם מחוץ לגבולות המדינה, הביאה לגינוי בינלאומי. קציני צבא שחששו מאובדן התמיכה האמריקנית, ומכך ששיטות הדיכוי האכזריות שבהן נקט יביאו לתגובת יתר ולכינון משטר קומוניסטי, התנקשו בחייו של טרוחיו ב-1961. השנים שלאחר מכן היו רצופות באי יציבות שלטונית. הנשיא הנבחר חואן בוש סולק במהפכה צבאית, וניסיונו לשוב ולקחת את השלטון לידיו ב-1965 הביא להתערבות נוספת של ארצות הברית, ולפלישה צבאית אמריקנית לאי, המכונה "מבצע השבת הכוח". עד לשנת 1996 שלט באי באופן בלתי רציף הנשיא האזרחי חואקין בלאגר, אך שלטונו היה רצוף בטענות על אלימות כלפי האופוזיציה, וזיופי בחירות. ב-1996 העביר בלאגר את השלטון לנשיא לאונל פרננדס שניצח בבחירות, וזאת לאחר ששלט ברפובליקה באופן בלתי רציף בין 1965 ל-1996 עם הפסקה בין 1978 ל-1986. השנים האחרונות בתולדות הרפובליקה הן שנים של יציבות שלטונית וכלכלית יחסית, ושל שלטון דמוקרטי. גל הגירה לארצות הברית ובמיוחד לניו יורק הביא ליצירת פזורה דומיניקנית משפיעה, המזרימה לרפובליקה זרם של הכנסות ומייצבת את כלכלתה.
עלייתו של טרוחיו לשלטון
עם נסיגתם הסופית של האמריקנים ב-1924 נבחר באופן דמוקרטי לנשיאות הפוליטיקאי הוותיק אורסיו ואסקס. במאמץ לשמור על כוחו עבור תומכיו, האריך ואסקס ב-1927 את כהונתו מארבע לשש שנים. הבסיס החוקתי לצעד זה היה שנוי במחלוקת. על אף שהארכת הכהונה אושרה על ידי הקונגרס, היא הייתה מנוגדת לכאורה לחוקה שהתקבלה בשנת 1924, אותה חוקה עצמה שוואסקס נשבע לה אמונים. עם בואו של השפל הגדול ירדו מחיר הסוכר שהיה הגידול העיקרי שעליו התבססה כלכלת הרפובליקה, לשפל חסר תקדים, פחות מדולר אמריקני אחד לפאונד של סוכר. על אף שהבחירות נועדו להתקיים במאי 1930 הארכת מועד כהונתו של ואסקס הביאה לספק האם תהיינה אלו בחירות הוגנות וחופשיות. בפברואר 1930 חתם עורך דין מהעיר סנטיאגו דה לוס קביירוס בשם רפאל אסטרייה אורנייה (Rafael Estrella Ureña) על הסכם תמיכה בשלטונו עם טרוחיו, מפקדו של המשמר הלאומי הדומיניקני (Guardia Nacional Dominicana), כוח המשטרה הכלל דומיניקני שהקים שלטון הכיבוש האמריקני. עם צעדת המורדים לסנטו דומינגו הורה ואסקז לטרוחיו לעצור אותם בכוח, אך טרוחיו הורה לחייליו להישאר בקסרקטיניהם. ואסקס הזקן והחולה יצא לגלות, ואסטרייה הוכרז כנשיא זמני. במאי התקיימו הבחירות, ובהן זכה טרוחיו לרוב של 95% מכלל המצביעים. טרוחיו לא היסס להשתמש בצבא על מנת להפחיד את מתנגדיו ואת האחראים על טוהר הבחירות. לאחר השבעתו באוגוסט, לבקשתו, הכריז הקונגרס הדומיניקני על פתיחתו של "עידן טרוחיו".
עידן טרוחיו
רפאל לאונידס טרוחיו שלט באי באופן מוחלט, בשלטון שהיה תערובת של ייצוב ושיפור המצב הכלכלי (שיפור ממנו נהנו בעיקר המקורבים לשלטון), ודיכוי אכזרי של זכויות האדם. טרוחיו התייחס למפלגתו "המפלגה הדומיניקנית" (Partido Dominicano) כאל חותמת גומי להכרעותיו. המקור האמיתי של כוחו היה "המשמר הלאומי", אותו הגדיל וחימש, והעניק לו תפקיד מרכזי במערכת השליטה באוכלוסיית האי. כאשר פירק חיל הנחתים האמריקאי את הכנופיות המקומיות מנשקן, חיסלו האמריקנים את המקור העיקרי לאופוזיציה אפשרית לשלטון המרכזי, והעניקו לכוח המשטרה המרכזי שיצרו מונופול על הכוח ברפובליקה. משטרו של טרוחיו הפך את המשמר הלאומי לאחד מהכוחות הצבאיים הגדולים והחמושים באמריקה הלטינית. עד 1940 הייתה ההוצאה לצורכי צבא 21% מהתקציב הלאומי. בה בעת פיתח טרוחיו מערכת מסובכת של סוכנויות מודיעין. בסוף שנות ה-50 היו לפחות שבע קטגוריות של סוכנויות ביון, שריגלו אחר הציבור וגם זו אחר זו. כל האזרחים נדרשות לשאת תעודות זהות ו"אישורי התנהגות טובה" מאת המשטרה החשאית. טרוחיו קידם את פולחן האישיות של עצמו. כאשר נפגעה סנטו דומינגו בסופת הוריקן בשנת 1930, ולמעלה מ-3,000 תושבים נהרגו, בנה מחדש את האזורים שנחרבו והעניק לעיר את השם "סיודאד טרוחיו" (Ciudad Trujillo - עיר טרוחיו). הוא גם העניק להר הגבוה במדינה, פיקו דוארטה, אשר נקרא על שם אחד האבות המייסדים של האומה, חואן-פבלו דוארטה, את השם "פיקו טרוחיו". למעלה מ-1,800 פסלים של טרוחיו הוצבו במקומות ציבוריים, ובכל מקום בו בוצעה עבודה ציבורית הוצב שלט בו הכיתוב "עידן טרוחיו, מיטיב המולדת".
כאשר בעלי מטעי הסוכר הגדולים פנו להאיטי בחיפוש אחר כוח עבודה זול, הביא הדבר להתיישבות של בני האיטי רבים ברפובליקה. על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1920 על ידי הממשל הצבאי האמריקני, היו בשטח הרפובליקה 28,258 תושבי קבע מהאיטי. ב-1935 עלה מספרם ל-52,657. ב-1937 הורה טרוחיו על טבח של בין 17,000 ל-36,000 מתושבים אלה, בתואנה של תמיכתה של האיטי בגולים דומיניקנים מתנגדי המשטר. אירוע זה מוכר כ"טבח הפטרוזיליה". רציחתם של עשרות אלפי האיטים לא חמושים החיים באזורי הגבול שבין האיטי והרפובליקה הדומיניקנית ספגה ביקורת בינלאומית הרצח נבע ממדיניות של טרוחיו ל"דומיניקניזציה של אזורי הגבול". שמות של אזורים, כפרים וערים לאורך הגבול שונו מקריאולית וצרפתית לספרדית, הוודו נאסר והוצא אל מחוץ לחוק, והוצבו מכסות קשיחות לאחוזי העובדים הזרים שיכלו החברות להעסיק, כאשר שהייתם של ההאיטיים בתחומי הרפובליקה לאחר עונת קטיף הסוכר נאסרה.
אף על פי שטרוחיו ניסה לחקות את הגנרליסימו פרנסיסקו פרנקו, הוא קיבל בברכה את זרם הפליטים מן הרפובליקה הספרדית השנייה שהגיע בעקבות מלחמת האזרחים בספרד. ב-1938, לפני השואה, כאשר גורלם של הפליטים היהודים נדון בועידת אוויאן, הסכים טרוחיו לקלוט 100,000 יהודים, והיה השליט היחיד שהתחייב לקלוט מספר רב של פליטים. ארגון ה"ג'וינט" הורשה לפעול בשטחה של המדינה, ולקדם את יישובם של הפליטים מאירופה. מלחמת העולם השנייה סיכלה נכונות זו, ובפועל נקלטו כ-600 יהודים ברפובליקה. רובם שוכנו בכפר בשם סוסאו, שם הועסקו בחקלאות. יהודים רבים נצלו בזכות העובדה שהחזיקו באשרת יציאה אל הרפובליקה הדומיניקנית, ומספרם מוערך בין 5,000 ל-10,000. אין לדעת מהו שהביא את טרוחיו לפעולה זו, אם הרצון לשאת חן בעיני ארצות הברית, או מדיניות של "הלבנה" (blanquismo) של האוכלוסייה באמצעות עידוד הגירה מאירופה. כחלק מ"מדיניות השכן הטוב" של ארצות הברית כלפי מדינות אמריקה הלטינית בשנות משטרו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, חתמה ארצות הברית אמנה עם טרוחיו שביטלה את השליטה האמריקנית במכס הדומיניקני. כאשר הצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בעקבות המתקפה על פרל הארבור הכריז טרוחיו מלחמה על מדינות הציר, על אף שהביע את הערצתו לאדולף היטלר ובניטו מוסוליני בגלוי. הכרזת מלחמה זו לא לוותה בכל צעד מעשי. בניגוד למדינות כברזיל ששלחו כוחות ללחימה באירופה, הסתפקה הרפובליקה הדומיניקנית בהקפאת נכסי מדינות הציר שהוחזקו ברפובליקה.
במהלך המלחמה הקרה שמר על קשרים טובים עם ארצות הברית והכריז כי הוא המתנגד החריף בעולם לקומוניזם, והפך לנשיא הראשון באמריקה הלטינית שחתם על ברית הגנה הדדית עם ארצות הברית.
טרוחיו ומשפחתו היו בעלי מונופול על הכלכלה הלאומית. בעת מותו צבר הון אישי של קרוב לשמונה מאות מיליון דולר. הוא ומשפחתו היו בעלי למעלה מחצי האדמה הניתנת לעיבוד, 2,800 קילומטרים מרובעים, והעסקים שבבעלותו ניהלו 80% מהפעילות המסחרית בבירת הרפובליקה. . טרוחיו ניצל את הרגשות הלאומיים כדי לרכוש לעצמו נתח נכבד מתעשיית הסוכר שהייתה עד אז בידיים אמריקניות. כן החזיק במונופול על המלח האורז, החלב, הבטון, הטבק, הקפה ותחום הביטוח. טרוחיו היה בעליהם של שני בנקים גדולים, מספר מלונות, שירותי נמל, קו אווירי וחברת ספנות. ממשכורתם של עובדי המדינה נוכו עשרה אחוזים לטובתו, לכאורה כתרומה למפלגתו. כן נהג לדרוש חלקים מרווחים שהושגו באמצעות זנות. מלחמת העולם השנייה הביאה לדרישה מוגברת למוצרי הרפובליקה הדומיניקנית ולצמיחה בכלכלה הדומיניקנית, ושנות הארבעים והחמישים היו תקופה של צמיחה כלכלית ובניית תשתיות מפתח. במהלך תקופה זו הפכה "סיודאד טרוחיו" ממרכז מינהלי למרכז הלאומי לספנות ותעשייה, ורוב הדרכים הובילו למפעלים ולמטעים שבבעלות טרוחיו, ונמלים חדשים שימשו לעגינת ספינותיו.
השחיתות שפשתה בכל יצרה שתי בעיות כלכליות קשות. לקראת סוף שנות ה-50 הייתה הכלכלה בקשיים כתוצאה משילוב של הוצאת יתר על חגיגות 25 שנים לשלטון טרוחיו, ורכישת טחנות סוכר ומפעלי חשמל שהיו בידיים פרטיות, שהוכחה ככישלון כלכלי. ב-1956 רצחו סוכניו של טרוחיו בניו יורק אדם בשם חסוס מריה דה גלינדס שבתחילה עבד עבור טרוחיו ולאחר מכן גינה את משטרו בפומבי. דעת הקהל בארצות הברית פנתה כנגד טרוחיו. באוגוסט 1960, ארגון מדינות אמריקה הטיל סנקציות דיפלומטיות על הרפובליקה הדומיניקנית כתוצאה ממעורבותו של טרוחיו בניסיון לרצוח את נשיא ונצואלה רומולו בטאנקור. מחשש שהטינה לטרוחיו תביא בסופו של דבר להשתלטות הקומוניזם על הרפובליקה הדומיניקנית, כשם שהיה עם משטרו של באטיסטה בקובה, סייע ה-CIA לקבוצת מתנגדי משטר דומיניקנים לרצוח את טרוחיו במרדף מכוניות בדרך למעונו הכפרי בסן קריסטובל ב-30 במאי 1961. גם לאחר מותו של טרוחיו המשיכו המקורבים לשלטונו במשטר הטרור במשך זמן מה. בנו, רמפריס טרוחיו השתלט על המדינה, אך הודח על ידי שני דודיו, שרצו להביא לרפורמות ולהקלה במשטר הרודני. בנובמבר 1961 נמלטה משפחת טרוחיו לגלות בצרפת, והשלטון בפועל נמסר לנשיא חואקין בלאגר ששימש כנשיא בובה עוד בימי שלטונו של טרוחיו, ונותר בתפקיד הנשיא אף לאחר מותו.
העשורים שלאחר טרוחיו
לדרישת ארצות הברית, חלק בלאגר את השלטון עם מועצה בת שבעה אנשים, שנוסדה ב-1 בינואר 1962 וכללה גם נציגים מתונים של האופוזיציה. הסנקציות הבינלאומיות הוסרו ב-4 בינואר, ולאחר שהדף ניסיון הפיכה, התפטר בלאגר ויצא לגלות ב-16 בינואר. מועצת המדינה, בניהולו של הנשיא החדש רפאל פיליברטו בוניי המשיכה לשלוט עד שניתן היה לקיים בחירות. בדצמבר 1962 התקיימו הבחירות, ובהן זכה חואן בוש, איש אקדמיה ומשורר שייסד את מפלגת האופוזיציה "Partido Revolucionario Dominicano" (המפלגה המהפכנית הדומיניקנית), כאשר שהה בגלות בימי טרוחיו. נטייתו השמאלית, ורצונו בחלוקת קרקעות, הלאמה של נכסים זרים, וניסיונות להכפיף את הצבא לפיקוח אזרחי, הביאו לעוינות כלפיו מצידם של כת הקצינים, ההיררכיה הכנסייתית הקתולית, והמעמדות הגבוהים. שחששו מהפיכתה של הרפובליקה הדומיניקנית ל"קובה שנייה". בוש הודח בהפיכה צבאית ימנית בספטמבר 1963, ויצא לגלות בפוארטו ריקו.
לאחר הדחת בוש עמד באופן פורמלי בראש המדינה טריומווירט אזרחי, שיצר דיקטטורה דה פקטו עד ל-24 באפריל 1965, כאשר קצינים תומכי רפורמות, ואזרחים תומכי בוש, שקראו לעצמם "אנשי החוקה", הביאו להפיכה, וכבשו את הארמון הלאומי. באופן מיידי, כוחות הצבא, בהנהגת הקולונל אליאס ווסין אי ווסין, שכינו עצמם "לויאליסטים", הגיבו בתגובת נגד והסתערו על הארמון בטנקים ובמטוסים. ב-28 באפריל, נחתו כוחות צבא ארצות הברית על אדמת האי, לכאורה לבקשת הלויאליסטים, ובתואנה שעליהם להגן על אזרחי ארצות הברית וזרים אחרים, בכינוי "מבצע חבילת כוח" (Operation Power Pack). עשרים ושלושה אלף חיילים נחתו בסופו של דבר באי.
ביוני 1966 חואקין בלאגר, מנהיג המפלגה הרפורמיסטית (שנקראה עתה המפלגה הסוציאל-נוצרית הרפורמיסטית - PRSC) נבחר לנשיא, ונבחר שוב במאי 1970 ובמאי 1974, בשתי הפעמים לאחר שמפלגות האופוזיציה העיקריות משכו את מועמדיהן בשלב מאוחר במסע הבחירות בשל הרמה הגבוהה של אלימות שהפגינו תומכי הממשלה. בנובמבר 1966 נחקקה חוקה, על פי החוקה נבחר הנשיא לתקופת כהונה בת ארבע שנים. אם התוצאה של הבחירות היא צמודה, יכול להיות סיבוב שני של הצבעה. כל אזרח בן 18 יכול להצביע. אזרחים נשואים יכולים להצביע גם אם אינם עדיין בני 18.
בלאגר הוביל את הרפובליקה הדומיניקנית לשינויים מבניים וכלכליים, פתח את כלכלת המדינה להשקעות זרות, והגן על התעשיות המקומיות, ממשלתיות ופרטיות. מודל זה יצר תוצאות לא משמעיות. רוב תשע שנותיו של בלאגר היו שנות צמיחה בשיעור ממוצע של 9.4 אחוזים של צמיחת התוצר הלאומי הגולמי בין 1970 ל-1975. יש שדיברו אף על "הנס הדומיניקני". השקעות זרות וסיוע זר זרמו למדינה. מחירי הסוכר, שהיה אז התוצר העיקרי של כלכלת המדינה, היו טובים, והתיירות זרמה לאי והכניסה כסף זר. עם זאת, תוצאות טובות אלו ברמה המאקרו-כלכלית (אשר העידו על התעשרות ממוצעת של אזרחי המדינה) לא לוו בחלוקה ראויה של העושר שנוצר. קבוצות של מיליונרים שגשגו בתקופת שלטון בלאגר, אך העניים הפכו לעניים יותר, והיו מטרה לדיכוי מצד המדינה. דרישותיהם הכלכליות גונו כ"קומוניזם", וטופלו ביד קשה על ידי מנגנוני הביטחון של המדינה. בבחירות בשנת 1978, הובס בלאגר בבחירות לכהונתו הרביעית, והוחלף בידי אנטוניו גוסמן פרננדס, (Antonio Guzmán Fernández) מאנשי מפלגת ה-PRD השמאלית שייסד בוש. בלאגר הורה לחיילים להסתער על הקלפיות ולהשמיד את פתקי ההצבעה, והכריז על עצמו כמנצח. נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, סירב להכיר בניצחון זה, ומשעמד בפני האפשרות להישאר ללא התמיכה החיצונית של ארצות הברית, הכריז בלאגר על תבוסתו. השבעתו של גוסמן ב-16 באוגוסט הייתה הפעם הראשונה בה הועבר השלטון באופן חוקי וללא אלימות מנשיא שנבחר בבחירות חופשיות לנשיא אחר שנבחר אף הוא בבחירות חופשיות. בסוף שנות השבעים הואטה הצמיחה הכלכלית, ומחירי הסוכר ירדו, בעוד שמחירי הנפט עלו. האינפלציה הגואה והאבטלה הביאו להגירה שלילית המונית אל מחוץ לרפובליקה, ובעיקר לניו יורק.
בבחירות ב-1982 ניצח סלבדור חורחה בלאנקו ממפלגת PRD, שניצח את המועמדים הנצחיים בוש ובלאגר. בלאגר שב וניצח בבחירות ב-1986, ונותר בתפקידו עד לשנת 1996. הבחירות ב-1990 היו אלימות, ונטען כי תוצאותיהן זויפו. הבחירות ב-1994 לוו באלימות רבה כנגד נציגי האופוזיציה. רוב המשקיפים החיצוניים חשו כי ניצחונות אלו של בלאגר לא היו ראויים. תחת לחץ אמריקני הסכים בלאגר לערוך בחירות נוספות ב-1996, בהן הוא עצמו לא ישתתף.
1996 ואילך
ב-1996 נבחר לנשיא לאונל פרננדס ממפלגת השיחרור הדומיניקנית (Partido de la Liberación Dominicana). פרננדס, שגדל וחונך בארצות הברית, השיג 51% מהקולות לאחר שכרת ברית עם בלאגר. פרננדס הפריט תעשיות מפתח שהוחזקו בידי המדינה. הוא זכה לשבחים על שסיים עשורים של בידוד ושיפר את הקשרים עם המדינות הקאריביות האחרות, אך רבים גינו אותו על כך שלא ניסה להילחם בעוני ובשחיתות.
באוגוסט 2000 נבחר איש ה-PRD הנוטה למרכז ולשמאל, איפוליטו מחייה לנשיא, על רקע אי שביעות הרצון מתעריפי החשמל הגבוהים לאחר שפרננדס הפריט את חברת החשמל הלאומית. בתקופת כהונתו של מחייה עלתה האינפלציה והפסו סבל מחוסר יציבות, ופוחת מ-16 פסו לדולר, ל-60 פסו לדולר. במאי 2004 נערכו בחירות נוספות, ופרננדס שב לכס הנשיאות. פרננדס נקט באמצעי חירום לחיזוק הפסו ויציאת המדינה מהמשבר הכלכלי. בחצי הראשון של 2006 נהנתה המדינה משיעור צמיחה של 11.7%, ושער הפסו עמד על 31 פסו לדולר.
במהלך שלושת העשורים האחרונים, התרומות מדומיניקנים החיים בארצות הברית הפכו למרכיב חשוב בכלכלת הרפובליקה. בין 1990 ל-2000 אוכלוסיית הדומיניקנים בארצות הברית הכפילה את עצמה מחצי מיליון איש ללמעלה ממיליון, שני שלישים מהם נולדו ברפובליקה הדומיניקנית עצמה.
חצי מכל האמריקנים הדומיניקנים חיים בניו יורק. בעשור האחרון הפכה הרפובליקה הדומיניקנית למקור הגדול ביותר להגירה לעיר ניו יורק, וכיום העיר מהווה את הריכוז העירוני הגדול ביותר של דומיניקנים מחוץ לסנטו דומינגו. הדומיניקנים החיים מחוץ לרפובליקה העבירו לקרוביהם החיים עדיין במולדתם סכום שנתי של למעלה משלושה מיליארד דולר.
ב-1997 קיבלה הרפובליקה חוק חדש לפיו יכלו דומיניקנים הגרים מחוץ למדינה לשמור על אזרחותם ולהצביע בבחירות לנשיאות. הנהנה המרכזי מחוק זה היה לאונל פרננדס, שגדל בניו יורק. הדומיניקנים שלחו כוח צבאי לקואליציה הבינלאומית שלחמה במלחמת עיראק, כחלק מהכוח הספרדי והלטינו אמריקני שכונה "בריגדת פלוס-אולטרה". ב-2004 השיב הנשיא פרננדס את שלוש מאות החיילים לביתם.
חוקי האזרחות (ארצות הברית)
חוקי האזרחות בארצות הברית הם אוסף חוקים הקובעים את התנאים לקבלת אזרחות בארצות הברית. מדי פעם נעשים שינויים בחוקים אלה על ידי הקונגרס של ארצות הברית.
זכויות אזרחיות
רק אזרחיה הבגירים של ארצות הברית, תושבי אחת ממדינות ארצות הברית או של מחוז קולומביה, הם בעלי זכות חוקית להשתתף בבחירות לעמדות הממשל הפדרלי של ארצות הברית, כמו גם בבחירות במדינה בה הם גרים או בבחירות לשלטון המקומי.
אזרחי ארצות הברית זכאים לקבל סיוע והגנה מחוץ לגבולות ארצות הברית (דרך שגרירויות ארצות הברית והקונסוליות האמריקאיות), ורשאים לגור בארצות הברית וכמו גם בטריטוריות אשר בשליטתה - ללא כל צורך בקבלת ויזת הגירה לצורך מעבר למדינה אחרת בתחומי ארצות הברית.
חובות אזרחיות
אזרחי ארצות הברית מחויבים להתייצב, במידה ויקבלו זימון, לבית המשפט המקומי כדי לשמש חברים בחבר מושבעים. בנוסף, אזרחי ארצות הברית מחויבים לשלם מס הכנסה ולהגיש דו"ח שנתי לשירות הכנסות הפנים (IRS), כולל על הכנסות אותן הרוויחו בזמן ששהו מחוץ לגבולות ארצות הברית (ללא תלות באורך השהייה מחוץ לארצות הברית). אזרחי ארצות הברית גם חייבים לצאת את גבולותיה ולהיכנס לשטחה תוך הצגת דרכון האמריקאי גם כאשר האזרח מחזיק באזרחות נוספת.
כל האזרחים הזכרים של ארצות הברית (כולל אלו אשר שוכנים באופן קבוע מחוץ לגבולות ארצות הברית ו/או בעלי אזרחות כפולה) נדרשים בין הגילאים 18 עד 26 למסור את פרטיהם לגורמים האחראים על גיוס החירום לכוחות המזוינים של ארצות הברית. אף על פי שמשנת 1973 ועד היום אף אחד בארצות הברית לא גויס בצו חירום, ההרשמה נמשכת לשם גיוס כולל אפשרי עתידי.
דרכים לרכישת אזרחות אמריקאית
ישנן מספר דרכים בהן מוענקת אזרחות אמריקאית:
לידה בתוך גבולות ארצות הברית
אנשים אשר נולדו בארצות הברית (כולל לא רק 50 המדינות ומחוז קולומביה, אלא גם, ברוב מקרים, אנשים אשר נולדו בטריטוריות אשר שייכות לארצות הברית, כמו פוארטו ריקו, גואם, איי מריאנה הצפוניים, איי הבתולה של ארצות הברית, ואזור תעלת פנמה לפני שהוחזרה לפנמה, ומדינות נוספות אשר נחשבו לטריטוריות של ארצות הברית בעבר, כגון אלסקה והוואי) הם אזרחי ארצות הברית מכוח לידה (אלא אם כן נולדו לאנשי משלחת דיפלומטית זרה), בלי קשר לאזרחותם או הלאום של ההורים. חוק זה נתון לוויכוחים רבים, שכן הורים רבים אשר הגיעו לארצות הברית כמהגרים לא חוקיים, נכנסו לארצות הברית במטרה להוליד ילדים, כדי שילדיהם יחשבו אזרחי ארצות הברית. תעודת לידה נחשבת עדות קבילה לקבלת אזרחות. מדיניות זו שונה באופן מהותי מהמדיניות הקיימת ברוב העולם המערבי.
החוק המקנה לילדיהם של המהגרים הלא חוקיים אזרחות אמריקאית חוקק בשנת 1898 בטענה כי הם זכאים לכך לפי התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית. על אף שבקונגרס נעשו מאמצים רבים לאורך השנים לשנות את החוק או להגביל את השפעתו, דרך תוספת חדשה לחוקה או חקיקת חוקים חדשים, שום ניסיון לא עבר בהצלחה עד היום.
לידה מחוץ לגבולות ארצות הברית לשני הורים אמריקאים
ברוב מקרים, הפונה יחשב לאזרח ארצות הברית במידה ושלוש הדרישות הבאות נכונות: בנוגע לסעיף השני לפי החוק האמריקאי מגורים גם לזמן קצר נחשבים, ואין את חובת החמש שנים שיש כאשר רק אחד מבני הזוג אמריקאי.
תעודת הלידה של הילד מארץ מוצאו נחשבת עדות קבילה בקונסוליות או השגרירות האמריקאיות לקבלת אזרחות. הוא או היא יכולים גם להגיש בקשה לקבלת דרכון או מסמך רשמי שיכיר בזכאותו כאזרח אמריקאי.
לידה מחוץ לגבולות ארצות הברית להורה אמריקאי
ברוב המקרים, הפונה יחשב לאזרח ארצות הברית במידה ושלושת הסעיפים הבאים נכונים:
תעודת הלידה של הילד אשר מקורה בארץ מוצאו של הילד נחשבת עדות קבילה בקונסוליות או השגרירות האמריקאיות לשם קבלת אזרחות. הוא או היא יכולים גם כן להגיש בקשה לקבלת דרכון או מסמך רשמי אשר יכירו בו כאזרח אמריקאי. על הפונה לבקשת אזרחות מכח סעיף זה לשלם סכום כספי המשתנה מפעם לפעם ($600 נכון ל-2015), להמציא תעודות שונות המוכיחות את אזרחותו של ההורה, והמפורטות במבוא למסמך N600k, למלא את המסמך הנ"ל, לשלוח את המסמכים לאחד המקומות שמטפלים בנושא זה, שם יזמנו אותו לפגישה עמם לצורך קבלת האזרחות. במידה וההורה לא עומד בסעיף 2 ו/או 3 בקשת האזרחות יכולה להיות מבוססת על אזרחותם האמריקאית של האב ו/או האם של ההורה כל עוד עודנו בחיים ועומד בכל הסעיפים. במקרה זה על ההורה האזרח להיות נוכח יחד עם ילדו בראיון באחד ממשרדי ההגירה בארצות הברית לאחר שהגיש בקשה.
מכוח התאזרחות
אדם אשר אינו אזרח מלידה של ארצות הברית יוכל להשיג אזרחות אמריקאית רק דרך תהליך התאזרחות.
זכאות להתאזרחות
כדי לעבור תהליך התאזרחות ולהפוך להיות אזרח של ארצות הברית, הפונה חייב להיות לפחות בגיל שמונה עשרה שנים בעת הפנייה, תושב קבע חוקי של ארצות הברית, ובעל סטטוס של תושב קבע חוקי בארצות הברית במשך חמש שנים פחות 90 יום ביום הגשת הבקשה (דרישה זו מוקטנת לתקופה של שלוש שנים פחות 90 יום במידה והפונה (א) השיג סטטוס חוקי של תושבות קבע (ב) התחתן וחי יחד עם אזרח במהלך שלוש שנים (ג) הבעל/האישה היו אזרחי ארצות הברית לפחות שלוש שנים לפני הגשת המועמדות לאיזרוח). הם צרכים להמצא יחד באופן ממשי לפחות 30 חודשים מתוך 60 חודשים לפני התאריך בו תויקה בקשתם. גם במשך 60 החודשים הללו, במידה ותושב הקבע החוקי היה מחוץ לארצות הברית במשך תקופה אשר נמשכה מעל שישה חודשים או יותר נפסלת אפשרותם להתאזרח. הפונה חייב להיות "אדם מוסרי וטוב" וחייב לעבור מבחן על ההיסטוריה של ארצות הברית ועל הממשלה של ארצות הברית. רוב הפונים חייבים להיות בעלי ידע בשפה האנגלית למעט חריגים, בעלי נכויות מנטליות או פיזיות. דרישה זו להפגנת יכולת קריאה, כתיבה, ודיבור בשפה האנגלית איננה מכבידה מדי משום שהמבחן דורש רק שהפונים יפגינו יכולות בסיסיות לקרוא ולכתוב משפטים פשוטים באנגלית, כגון "ארצות הברית היא דמוקרטיה" ("The United States is a democracy").
מבחן קבלת אזרחות
הפונים לקבלת אזרחות נשאלים עשר שאלות, כאשר הם חייבים להשיב נכונה לפחות על שש שאלות מתוכן. שרותי ההגירה והאזרחות של ארצות הברית (USCIS) מפרסמים רשימה אשר מכילה 96 שאלות לדוגמה (עם תשובות). לרוב השאלות אשר יישאלו נלקחות מתוך רשימה זו. הרשימה כוללת בין השאר את השאלות הבאות:
ניתן לקרוא את הרשימה המלאה של השאלות ב"מדריך לקבלת אזרחות" ("A Guide to Naturalization") אשר מופץ בחינם על ידי שרותי ההגירה והאזרחות של ארצות הברית.
שבועת אמונים
על מנת להפוך לאזרחי ארצות הברית חייבים המתאזרחים החדשים בהצהרת נאמנות (Oath of Allegiance).
לפי חוק ההגירה והאזרחות משנת 1953, שבועה זו חייבת לכלול את חמשת העקרונות הבאים:
כשירות לתפקיד ציבורי
אזרח אמריקאי מתוקף התאזרחות זכאי לכל הזכויות של אזרח אמריקאי מלידה, למעט הזכות להיבחר לנשיאות ארצות הברית או לסגן נשיא ארצות הברית, המוקנים רק לאזרחים מלידה. למעשה, המינוח "אזרח מלידה" לא מוגדר בשום מקום בחוקה עצמה ובית המשפט העליון של ארצות הברית מעולם לא דן במשמעויות השונות של המינוח. משום כך, יש הטוענים שאפילו ילדי אזרחי ארצות הברית אשר נולדו מחוץ לגבולות ארצות הברית אינם זכאים להתמודד בבחירות לנשיאות, משום שחוק אותו חוקק הקונגרס האמריקני כגון חוק האיזרוח לא יכול לפסוק נגד חוקת ארצות הברית. עד היום אף אחד מהמועמדים לנשיאות - ג'ורג' רומני (יליד מקסיקו), בארי גולדווטר (יליד טריטוריית אריזונה של ארצות הברית), וג'ון מקיין (נולד בבסיס צוללות אמריקני באזור תעלת פנמה) מעולם לא נפסלו משום שאינם נחשבים ל"אזרחים מלידה", על אף שאף אחד מהמועמדים לנשיאות אשר נופלים תחת סיווג זה, מעולם לא נבחרו למעשה לנשיאי ארצות הברית, ולכן יש להתייחס לכך ששאלה זו עדיין לא הוכרעה עד היום באופן מוחלט.
אזרחות לילדים - פקודה שנכנסה לתוקף בשנת 2000
החל מה-1 באפריל 1995, נכנס לתוקפו חוק אזרוח הילדים (Child Citizenship Act of 2000) אשר קובע כי ילד אשר איננו אזרח ארצות הברית (מתחת לגיל 18) בעל הורה אזרח ארצות הברית, ואשר נמצא על פי החוק תחת השגחתו של הורה זה, זכאי באופן אוטומטי לאזרחות אמריקנית. במקרה זה הזכאות לאזרחות האמריקנית מחייבת כי התנאים הבאים יתקיימו:
אזרחות כפולה
בית המשפט העליון של ארצות הברית אשר הסתמך על תקנה של מחלקת המדינה של ארצות הברית בדבר האזרחות הכפולה (7 FAM 1162), פסק כי את האזרחות הכפולה היא "סטטוס אשר מוכר בחוק" וש"אדם יכול לממש את זכויותיו האזרחויות בשתי מדינות ועדיין להיות כפוף לחובותיהן של שתי המדינות. עצם העובדה שאדם עומד על זכויות של אחת מן האזרחויות לא אומר כי עליו להתכחש לאזרחות השנייה" (Kawakita v. U.S., 343 U.S. 717) (1952). בשנת 1964 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי אדם אשר קיבל אזרחות אמריקנית דרך תהליך אזרוח רשאי לחזור לארץ המוצא שלו ולחדש את האזרחות הקודמת שלו, ואף על פי כן מעשה זה לא יגרום לו לאבד את אזרחותו האמריקנית גם אם לעולם לא יחזור לארצות הברית.
חוק ההגירה והאזרחות (INA) איננו מגדיר מהי אזרחות כפולה ויחד עם זאת גם איננו לוקח עמדה חד-משמעית בעדה או נגדה. עד כה לא חל שום איסור כנגד החזקת אזרחות כפולה, אך תנאים מסוימים של ה- INA וחוקי האזרחות אשר התקיימו בעבר ניסו להקטין את האפשרויות בהם אנשים יחזיקו באזרחות כפולה. אף על פי שהאנשים אשר עוברים תהליך אזרוח נדרשים לשאת שבועה בה הם מתכחשים לנאמנויות הקודמות שלהם, השבועה איננה מכריחה את המתאזרחים לבטל את האזרחות המקורית שלהם.
אף על פי שממשלת ארצות הברית לא מעודדת בהחזקת אזרחות כפולה לפי המדיניות שלה, היא כן מכירה בקיום של אזרחות כפולה והיא כן מאפשרת לאזרחיה להחזיק בשתי אזרחויות.
בעבר, כאשר אזרחי ארצות הברית בעלי אזרחויות כפולות נדרשו למלא את חובותיהם כלפי המדינה האחרת, אותם האזרחים לעיתים מצאו עצמם במצבים בהם ההתחייבויות שלהם כלפי המדינה האחרת עמדה בניגוד לחוקים של המדינה השנייה. אף על פי כן, משום שכיום פחות מדינות מחייבות את אזרחיהם לשרת בצבא, וברוב המדינות החובות של המדינה מתבססות על תשלום מיסים, לפי תושבות ולא לפי אזרחות, הסכסוכים הללו הפכו לפחות תדירים. כתוצאה, חל גידול דרמטי בשנים האחרונות במספר האנשים המחזיקים באזרחות אמריקנית במדינות אחרות.
ביטול אזרחות אמריקאית
בעבר היו מקרים שונים בהם יכלה המדינה ליזום ביטול אזרחותו של אזרח אמריקני כגון אזרוח במדינה זרה, שירות בצבא זר, והצבעה בבחירות במדינה זרה. אף על פי כן, בעקבות שורה של פסיקות של בית המשפט העליון האמריקני משנות השישים של המאה ה-20 ועד היום אשר הגבילו את יכולת הממשל לבטל אזרחויות במקרים בהם אדם פעל באופן מסוים בידיעה כי הוא יאבד את האזרחות שלו בעקבות פעולה זו או אחרת. בעקבות סדרה של שינויים מנהליים שאומצו על ידי מחלקת המדינה האמריקנית במהלך אמצע שנות התשעים, כיום למעשה בלתי-אפשרי לאבד את האזרחות האמריקנית ללא הצהרה מפורשת על כך בפני קצין קונסולרי.
במקרים מסוימים האזרחות האמריקנית תישלל על בסיס הרשעות שונות כגון בגידה בארצות הברית.
יהדות קרקוב
הקהילה היהודית של קרקוב הייתה אחת הקהילות היהודית החשובות בפולין לפני השואה. קרקוב, הממוקמת בדרום פולין (גליציה המערבית), היא העיר השנייה בגודלה בפולין, ואחת הערים העתיקות בה. יהודים ישבו בעיר החל מתחילת המאה ה-11.
היסטוריה
בתחילת המאה ה-11, היגרו יהודים מצ'כיה לפולין. רבים מיהודים אלו הגיעו לקרקוב, שהייתה קרובה לגבול הצ'כי.
בתחילת המאה ה-14 כבר הייתה קהילת קרקוב אחת הקהילות היהודיות החשובות ביותר באירופה. בשנת ה'ק"ט (1349) נזכרת קרקוב כאחת הקהילות שנערכו בהן פרעות ביהודים בימי המוות השחור. בשנת 1495 גורשו היהודים מקרקוב לעיר סמוכה בשם קאז'ימייז' (נקראה בפי היהודים קוזימיר). בשנת 1530 הוקם בית דפוס ראשון המדפיסים העליץ, שמנם הדפיס גם ספרים נוצריים.
במשך הזמן גדלה קרקוב, וקאז'ימייז' הפכה לשכונה של קרקוב. רק בשנת 1867 הורשו היהודים לגור בכל חלקי העיר קרקוב. תולדות שתי הקהילות קשורות היטב זו לזו.
בין השנים 1815–1846 היו קרקוב וסביבתה רפובליקה חופשית עצמאית, דבר שתרם להתפתחות הקהילה. ב-1846 - 1918 עברה קרקוב כחלק ממחוז גליציה לשלטון הקיסרות האוסטרו-הונגריה, בעיר הוקמו באותה תקופה כמה מוסדות תרבות וחברה יהודים, ביניהם הגימנסיה העברית שהוקמה ב-1908, בית החולים היהודי, אגודת ספורט יהודית (1910) ותיאטרון עממי (1898).
ארגון ההגנה העצמית
בשלהי 1918 יסדו היהודים ארגון שפעל במסגרת המשמר האזרחי בקרקוב ונקרא במשך הזמן בשם "הגנה עצמית". הארגון מנה כ-3000 חברים מכל חוגי הקהילה היהודית בעיר. ד"ר יצחק רוזנבליט-רוז'נסקי בספר "היהודים בקראקוב: חייה וחורבנה של קהילה עתיקה" בפרק על ארגון ההגנה העצמית מספר:
"במרוצת הימים הפך הארגון לגוף כמעט אוטונומי. הוא נקרא עתה "הגנה עצמית", הקיף את כל הזרמים, כולל המשכילים, האורתודוקסים לובשי ה"קאפוטות" ותלמידי בתי הספר התיכוניים ומנה כ־3,000 איש. השלטונות ידעו, שבתקופת המעבר יפנה ההמון נגד היהודים ולכן לא התנגדו להתארגנות זו – אך ספקו לארגון רק כ־80 רובים וכמות קטנה של כדורים. בנסיבות אלה היה צורך דחוף ברכישת נשק, והוא נקנה בחשאי. הארגון לא רק שמר על הרובע היהודי, הקים שרות מודיעין בעיר והציב משמרות ברובע כדי למנוע הפתעות, אלא גם פיקח על המתרחש ברובע, כולל פקוח על מחירי המזון".
בתקופת פולין העצמאית בין שתי מלחמות העולם, (1918–1939) ניהלה הקהילה היהודית חיי תרבות וחברה ערים ביותר. בשנת 1926 הוקם תיאטרון יהודי קבוע. מספר הסטודנטים היהודים היה כרבע מכלל הסטודנטים באוניברסיטה היגלונית. אך בשנים שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה סבלו יהודי קרקוב מהתגברות האנטישמיות.
קרקוב לא נפגעה במהלך הפלישה הגרמנית לפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה, כתוצאה מהסכם מוקדם עם הגרמנים, פרט למקרים מסוימים שבהם היו מספר גרמנים מסוימים אשר לא עמדו בהסכם.
דמוגרפיה
בשנת 1540 נמנו בעיר כ-2,100 יהודים. בשנת 1772 - כ-4,000, ובשנת 1880 נמנו בעיר כ-20,000 יהודים - כשליש מכלל האוכלוסייה הכללית בעיר. בשנת 1900 הגיע מספר היהודים ל-25,000 ובשנת 1921 לכ-45,000. ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה גרו בקרקוב כ-60,000 יהודים, מתוך אוכלוסייה כללית של כרבע מיליון תושבים, ובעיר היו כ-300 בתי כנסת.
מלחמת העולם השנייה
העיר קרקוב נכבשה על ידי הגרמנים בעת כיבוש חציה של פולין על ידי הגרמנים. באוקטובר 1939, קבעו הגרמנים את העיר כעיר הבירה של הגנרל גוברנמן. (אזור הכיבוש הגרמני של פולין) אל האוכלוסייה היהודית הצטרפו כ־20,000 יהודים נוספים עם הגעת פליטים יהודיים ממקומות אחרים.
מיד עם כיבוש העיר, הוחל בה ברדיפות שיטתיות של הקהילה היהודית בקרקוב, ובעיר הונהגו צווים והגבלות אנטי- יהודיות, (ראו שואת יהודי פולין) ובעיר הוקם יודנראט. יושב ראש היודנרט הראשון ד"ר מרק ביברשטיין וסגנו היה ד"ר וילהלם גולדבלאט. בקיץ 1940 נאסרו שניהם בידי הגסטפו, וליושב ראש היודנראט מונה ד"ר ארטור רוזנצוויג.
בימים 5 - 6 בדצמבר 1939 ניהלו הגרמנים פעולות טרור מקיפות בשכונות היהודיות בעיר, בעיקר במטרה לגזול רכוש. באותו זמן גם הוצתו מספר בתי כנסת. הריכוז הגדול של היהודים בעיר, שהפכה לעיר הבירה של הגנרל גוברנמן, היה לצנינים בעיני הנס פרנק, שניסה בכל דרך להמעיט את מספר היהודים בעיר. ב-1 במאי 1940 פורסם צו האוסר על היהודים להימצא בחלקים המרכזיים של העיר. ב-18 במאי הודיע ראש העיר הגרמני ליהודים, כי יוכלו לעזוב את העיר 'ברצונם החופשי' ולקחת איתם את רכושם עד 15 באוגוסט 1940. עד לתאריך זה עזבו את העיר רבבות יהודים. חלקם עברו לאזור פולין המזרחית, שהיה באותה תקופה תחת השלטון הרוסי, וחלקם עברו לעיירות ולכפרים בסביבות קרקוב. בנובמבר 1940 הוחל בגירוש בכפייה של יהודי קרקוב לעיירות הסביבה. היהודים הורשו לשאת עימם רק מטען של 50 קילוגרמים לנפש. עד מרץ 1941 גורשו כ-40,000 יהודים, ובעיר נשארו כ-11,000 יהודים בלבד, מתוך אוכלוסייה של כ־60,000 יהודים קודם המלחמה.
לאחר המלחמה
הקהילה יהודית המשיכה להתקיים בעיר גם לאחר השואה, אך לא בגודלה שקודם מלחמת העולם השנייה, בין היתר בגלל רדיפות על רקע אנטישמי כגון פוגרום קרקוב באוגוסט 1945, במהלכם נרצחו כ-30 יהודים בידי כנופיות אנטישמיות. מיד אחרי המלחמה נותרו בקרקוב כ-23,000 יהודים, אך במאי 1946 דווח שנותרו בה בעיר כ-5,000.
במרץ 1951, נורתה אבן הפינה למפעל להנצחת יהדות קרקוב בקיבוץ נווה איתן, שהוקם על ידי יוצאי קרקוב. מפעל ההנצחה כלל: אנדרטה, בית תרבות, אגף להנצחת שמות הנספים, ספרייה, בית כנסת וחורשת זיכרון.
משנת 1990 מתקיים בקרקוב בקיץ פסטיבל יהודי שנתי בן כמה ימים שמושך אליו עשרות אלפי אנשים. הפסטיבל נוהג לאחד מדי שנה אמנים ומוזיקאים מישראל ומרחבי העולם..
בבני ברק הוקם בתחילת שנות האלפיים מבנה גדול הכולל בית כנסת ועוד, הנקרא "בית הכנסת קדושי קראקא" ע"ש יהודי קראקא שנספו בשואה.
ב-27 בינואר 2014, התקיים כינוס בין-פרלמנטרי מיוחד של הכנסת עם חברים מהפרלמנט הפולני וחברי פרלמנטים אחרים מהעולם בקרקוב, לציון יום הזיכרון הבינלאומי לשואה. המשלחת הישראלית כללה 55 חברי כנסת, 6 שרים, את מבקר המדינה יוסף שפירא, שופט בית המשפט העליון אליקים רובינשטיין, הרב הראשי לישראל דוד לאו, יו"ר הנהלת יד ושם אבנר שלו ויו"ר הכנסת יולי אדלשטיין.
נכון לשנת 2014 מנתה הקהילה היהודית כ-140 יהודים. תוך שנים ספורות גדלה הקהילה היהודית, ובשנת 2019 היו בעיר מעל 700 יהודים. לדבריהם הקהילה גדלה כל הזמן כי אנשים מגלים את יהדותם שהוריהם בחרו להסתיר. בעיר חיים גם ישראלים שהשתלבו בקהילה. מתוך שבעה בתי כנסת ששרדו בעיר, פעילים שלשה: הטמפל, אייזק, הרמ"א. בנוסף יש לקהילה היהודית גן ילדים, ומרכז תרבות. ביולי 2019, פרץ סכסוך בין ראשי הקהילה ובין רב ופעילי חב"ד לגבי שימוש ב"אייזק שול".
בית הכנסת הישן
בית הכנסת העתיק של קרקוב הוא בית הכנסת העתיק ביותר בפולין שעדיין עומד על תלו. הוא נמצא בקז'ימייז', פרבר של קרקוב שהיה בעבר עיר עצמאית. בית הכנסת היווה, עד השואה, אחד מבתי הכנסת המרכזיים של יהדות קרקוב. זמן ייסודו של בית הכנסת אינו ברור. על פי מקורות שונים, בית הכנסת נבנה בשנת 1407 או בשנת 1492.
בית כנסת הרמ"א
נוסד בשנות החמישים של המאה ה-16 על ידי רבי משה איסרליש (הרמ"א), או על ידי אביו. בית הכנסת נבנה בסגנון רנסאנס מאוחר. מאחורי המבנה הוקם בית הקברות היהודי של העיר שם נקברו בין השאר: הרמ"א, בעל תוספות יום טוב והרב שלמה שפירא. במאות ה-17 וה-18, נערכו בו מספר שינויים. בשנת 1829 נערך שיחזור מקיף, ובשנת 1933 נוספו כמה שיפורים טכניים (בפיקוחו של האדריכל הרמן גוטמן), ומאז ועד היום שמר על מראהו הכללי. בתקופת השואה הוחרם בית הכנסת על ידי הנאצים, באמצעות ה"טרויהנדשטלה" (גוף שטיפל ברכוש השדוד של היהודים) ושימש כמחסן לציוד כיבוי אש, לאחר שתשמישי קודש ופריטים יקרי ערך, וביניהם הבמה, נשדדו ממנו. הבניין עצמו לא נהרס. ב-1957, הודות למאמציהם של חברי הקהילה היהודית ושל נציג הג'וינט בפולין, עקיבא כהנא, עבר בית הכנסת שיפוץ גדול ושוחזר עיצובו הפנימי מלפני השואה. באוגוסט 2010 ביה"כ עבר שיפוץ נוסף. בית הכנסת הרמ"א פעיל בעיקר בשבתות על ידי אורחים.
אייזיק שול
בית הכנסת אייזיק שוּל (המכונה גם "בית הכנסת איזאק") נמצא בצומת שלושה רחובות: איזאקה, יַאקוּבָּה וקוּפָּה. בית הכנסת הוא הגדול והמפואר ביותר בקז'ימייז' היהודית העתיקה. הבניין נבנה בשנת 1638 כבית כנסת פרטי בידי בנקאי יהודי עשיר בשם יצחק יעקובוביץ (המכונה אייזיק יעקלס), ותוכנן בסגנון בארוק קדום בידי האדריכל האיטלקי אוליביירי. במהלך מלחמת העולם השנייה הוסב בית הכנסת למחנה עבודה ולאחר מכן חולל. בשנים 1994–1995, במהלך שימור שמומן על ידי המועצה הממונה על שיחזור מבנים היסטוריים של קרקוב, שוחזרו קישוטי הטיח שבקירות ונחשפו כתובות שמתוארכות בעיקר לתקופת המאה ה-17 וה-18.
יהודי פולין יחסו את הנדבן לגיבור המעשה האוצר מתחת לגשר
בית הכנסת הטמפל
בית הכנסת ה"טמפל" היה בית הכנסת של קהילת היהודים "הנאורים". בתקופה שלפני השואה עמד בראש הקהילה הרב יהושע טהון (אוזיאש טהון) שהיה מראשוני תומכיו של הרצל בתנועה הציונית. כיום התפילה בשבתות לא על ידי מתפללים אורתודוקסים.
לקריאה נוספת
שלמה לזר (עורך), היהודים בקראקוב : חייה וחורבנה של קהילה עתיקה, 1981
סמור מפוספס-גב
סמור מפוספס-גב (שם מדעי: Mustela strigidorsa) הוא מין סמור המצוי בדרום-מזרח אסיה בטבע.
כמו ששמו מרמז הוא בעל פרווה מפוספסת. פרוותו חומה עם פס לבן מזנבו לאורך גבו עד לראש. החזה, הגרון ורוב הפנים צהבהבים והזנב והרגליים כהים כמו הגב שיכול להיות בהיר עד צבע "חום שוקולד". הזנב די עבה ומגיע לאורך של 18–20 ס"מ. אורכו של הסמור 30–36 ס"מ, והזכרים גדולים מהנקבות. משקלו עד 700 גרם.
הסמורים הם ציידים של חיות קטנות ויכולים לתקוף חיות שגדולות מהם בהרבה. באירוע מתועד צולם פרט של סמור מפוספס-גב צד חולדת בנדיקוט (Bandicota) ענקית.
מש-אנה-פדה
ברשימה מצוין שהוא לקח את השליטה בעיר מלוגאל קילדו ששלט לפני כן בעיר. כנראה הוא כבש את העיר כיש, הוא הוסיף לעצמו תואר לוגאל כיש. התואר הזה שימש גם כמה מלכים שמלכו אחריו. לפי כתובת טומאל (Tummal Inscription) הוא ובנו מש-קי-אנג-ננה תחזקו אחרי גילגמש ובנו אור-נון-גל את המקדש הראשי לאנליל של ניפור, כתובת זאת מחזקת את מעמדם כשליטי שומר. חיזוק נוסף לעובדת היותם שליטי שומר הם אתרי הקבורה המפוארים שנמצאו באזור.
בנו האחר של מש-אנה-פדה, א-אנה-פדה, לא מופיע ברשימת המלכים השומרית, אך ממקורות אחרים ידוע כי בנה מקדש באזור תל אל-עובייד של היום.
העיר אור הגיעה בתקופתו לשיא עוצמתה. בין שאר התארים מש-אנה-פדה החזיק בתואר "נו-גי (ה)" (בעל הזונה (השמימית?), המופיעה גם תחת השם אינאנה (Inanna בשומרית) ועשתר באכדית. בתואר הזה הוא טען לבעלות על המקדש השייך לה, שהיה בין המקדשים החשובים. גם כן ידוע התואר של אשתו נין-בן-דה (Nin-ban-da בשומרית) - "נין" (בעלת הבית), דבר השולל את קשריה לתואר הראשון.
לפי כתובת שנמצאה על חרוז העשוי מלפיס לזולי הוא הביא מתנות למלכי מארי ואביו היה מש-קלמ-דוג. באטמים מקברות המלכים באור נמצאו שמות של מש-אנה-פדה וקודמיו (שלא מוזכרים ברשימה ונמצאו רק בממצאים ארכאולוגיים): מש-קלמ-דוג, א-קלמ-דוג ונין (מלכה או אשת דת בשומרית) שובד (shubad בשומרית) (פו-אבי (Puabi) באכדית).
בשנות ה-50 של המאה ה-20 העלה אדמונד גורדון השערה לפיה מש-אנה-פדה ומס-אלים (me-silim/salim בשומרית) שהיה "מלך כיש" היו דמות היסטורית אחת, המקור להשערתו היה החילוף בין שמותיהם בפתגמים מסוימים מבבליות מאוחרות. אין הוכחה חד משמעית להשערה זו. חוקרים מאוחרים יותר נטו להתייחס אליהם כאל שני אנשים, ולהשערתם מס-אלים קדם למש-אנה-פדה בכרונולוגיה.
אדית פיאף
אדית ג'ובאנה גאסיון (בצרפתית: Édith Giovanna Gassion, הידועה בשם אדית פיאף (Édith Piaf); 19 בדצמבר 1915 – 10 באוקטובר 1963) הייתה זמרת שאנסון צרפתית נודעת, שזכתה לפופולריות רבה במולדתה וברחבי העולם. כמה משיריה ואופן ביצועם הדרמטי שיקפו את עלילות חייה הנפתלים ואת האסונות שחוותה בחייה. עם שיריה הנודעים ביותר ניתן למנות את "החיים בוורוד" (La Vie en rose), "מילורד" (Milord), "פדם... פדם..." (Padam padam), "ההמון" (La Foule), "איני מתחרטת על דבר" (Non, je ne regrette rien), "המנון לאהבה" (Hymne à l'amour) ו"האקורדיוניסט" (l'Accordéoniste).
ילדות ונעורים
פיאף נולדה בפריז, בירת צרפת למשפחה ענייה של אמני רחוב. אמה, אנטה ג'ובאנה מָיָאר, ילדה את פיאף כשהייתה בת 17. האם התפרנסה משירה, תחילה בבית קפה מקומי ואחר כך בקרנות רחוב, אך ראתה בפיאף נטל ומסרה אותה לאמה שתטפל בה. כשחזר אביה, שלחם אז בחזית במלחמת העולם הראשונה, מצא את פיאף חולה ומוזנחת אצל חמותו, והוא מסר אותה לאמו, שניהלה בית בושת בנורמנדי והותיר אותה שם עד שהשתחרר מהשירות הצבאי.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, ואחרי שחרורו של אביה מהצבא, עברו פיאף ואביה לגור בפריז, והתפרנסו בדוחק מהופעות רחוב של אביה, שהיה לוליין קרקס. אביה של פיאף עודד אותה לשיר, בין השאר כדי לעודד את הקהל ברחוב להגדיל את תרומתו למופעי הרחוב שלו. בגיל 16 התאהבה אדית בנער שליח בשם לואי דופון ובשנת 1933, כשהייתה בת 17, נולדה להם בת בשם מרסל, שמתה בגיל שנתיים מדלקת קרום המוח.
לאורך חייה טיפחה פיאף סיפורים שתיארו את הילדות הקשה שעברה. כך סיפרה כי כאשר פקדו את אמה צירי הלידה היא לא הספיקה להגיע לבית החולים וילדה את פיאף בחדר המדרגות של בית הדירות שבו התגוררה המשפחה, ברחוב בלוויל שבפריז. ב-1918 כשהייתה פיאף בת שלוש סבלה מדלקת קרום המוח ובעקבות סיבוך במחלה התעוורה. לדבריה, ראייתה שבה אליה כעבור שלוש שנים בשנת 1921. פיאף ייחסה את השינוי במצבה לתפילות על קברה של תרז הקדושה מליזיה וכל חייה ענדה תליון עם דמותה של הקדושה. אולם הספר "פיאף, מיתוס צרפתי" שיצא לאור בשנת 2013 על ידי העיתונאי רובר בלרה, שהתבסס בין היתר על מכתבים של הזמרת, הציג גרסה אגדית פחות לאירועים אלה, עם ממצאים על לידה רגילה בבית חולים ועל דלקת עיניים שנמשכה לכל היותר מספר שבועות.
ההצלחה כזמרת
ב-1937 הופיעה במועדון A.B.C בפריז, וקנתה לה שם בזכות סגנון השירה הדרמטי שלה ובזכות קולה המיוחד. פיאף המשיכה להופיע בזמן מלחמת העולם השנייה והכיבוש הנאצי של צרפת. פיאף אף הופיעה בגרמניה בפני שבויי מלחמה צרפתים. פרק זה של חייה נותר מעורפל, ואף התעוררה ביקורת על שעברה בקלות יחסית את אירועי המלחמה, כשבחרה לעסוק גם בבידור הכוחות הכובשים במקום להקריב את הקריירה שלה כאמנים אחרים. בצילומים מהתקופה נראית פיאף צוהלת ברחובות ברלין יחד עם הזמר שארל טרנה ואמנים נוספים. בפריז הכבושה, שבה חיו רוב התושבים על תלושי מזון, אפשר לה מעמדה להתגורר בדירה מרווחת ליד מטה הגסטאפו, בבניין שבו שכן בית בושת שביקרו בו דרך קבע קציני אס-אס, חברי המיליציה הצרפתית וסוחרי השוק השחור. לאחר המלחמה ניצלה מעונש כשטענה שעבדה עבור ההתנגדות לכיבוש ואף הצילה 180 שבויים, אולם איש מהם לא התייצב לאשר את דבריה.
אחד ממאהביה ומשותפיה המוזיקליים בתקופה זו היה המלחין היהודי נורברט גלנצברג, אותו הצילה על ידי העברתו לאזור צרפת החופשית.
בשנת 1944 פגשה בהופעה במולן רוז' את איב מונטאן הצעיר, שהפך למאהבה, וממעמדה המבוסס סייעה בטיפוח הקריירה שלו. שנה מאוחר יותר, ב-1946, כתבה את המילים לשיר שהפך מזוהה עמה יותר מכל, "החיים בוורוד" (La Vie en rose).