cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לטרינה
מבנה
הלטרינה הרומית הייתה מבנה מפואר, שכלל בדרך כלל חצר עמודים מסוגננת ורצפת שיש או פסיפס. גודל הלטרינה היה שונה ממקום למקום, בהתאם למיקומה ולגודל העיר. המבנה היה מקורה באופן חלקי, כך שהיושבים בו היו מוגנים בתקרה, בעוד שמרכז הפריסטיל היה קָטוּר (ללא גג). נראה שמטרת הקירוי החלקי הייתה לאפשר לריח הרע להתפוגג. במרכז הלטרינה הייתה בדרך כלל בריכת מים או מזרקה קטנה. בצמוד לקירות נמתח ספסל אבן או שיש (לעיתים נדירות - מעץ), ובו חורים מעוגלים או מוארכים בצורת חור מנעול במרחקים קצובים, ששימשו כפתחי אסלה. בחלק מהלטרינות הונחו מושבי עץ על כל פתח לנוחות המשתמשים. פנים הספסל היה חלול, ובתחתיתו עברה תעלת ניקוז, ששטפה את השפכים אל מערכת הביוב העירונית. ישנן לטרינות הכוללות רק שורה של לוחות אבן בולטים מהקיר ברווחים של כ-20 סנטימטרים ביניהם, ונראה כי בין כל שני לוחות הונח מושב עץ עם חור עגול. במקרה בו הלטרינה הייתה חלק מקומפלקס בית המרחץ, המים שזרמו בתעלת הניקוז הגיעו מהמרחץ, לאחר שנעשה בהם שימוש, תוך מיצוי מרבי שלהם.
ייחודה העיצובי של הלטרינה ביחס למבני ציבור רומיים אחרים היה בהיעדר פסלים ואיקונות של השליט, כמובא במדרש:
שימוש
הלטרינות נועדו לשימושם של נשים וגברים כאחד, אולם אין כל ידיעה אם אלה ביקרו בלטרינות נפרדות, וייתכן כי השימוש היה משותף. כן ייתכן שהיו שעות או ימים נפרדים לבני המינים השונים, אך לא ניתן להוכיח זאת. ברייתא ארצישראלית מלמדת על לטרינות מיוחדות לנשים בארץ ישראל, כאזכור אגב אורחא של מצוות מזוזה: "בית הכיסא ובית הבורסקי ובית המרחץ ובית הטבילה, ושהנשים נאותות בהן - פטורין מן המזוזה."
חפצי עזר בלטרינה
שני החפצים הבסיסיים הנלווים לכל השירותים בימינו הם מכל הדחה ונייר טואלט. 'מכל ההדחה' בלטרינה הקדומה היה תעלת מים קבועה ברצפה שניקזה את השפכים החוצה. 'נייר הטואלט' הקדום היה ענף שעליו כרכו עלים רכים או ספוג, והוא שימש לרוב באופן רב-פעמי לאחר רחיצה. למרגלות היושבים בלטרינה עברה תעלת מים צרה, ובה מים נקיים לטבילת הספוגים ולשטיפת הידיים. במקורות היהודיים מוזכרות 'אבנים מקורזלות' או 'אבני בית הכסא' ככלי קינוח בלטרינה או בשדה. כן נעשה שימוש בצרור עלים או בחרסים, כעולה מן ההלכות: "אמר רבי לוי: צרור שעלו בו עשבים מותר לקנח בו בשבת... אמר רבי יוחנן: אסור לקנח בשבת בחרס."
לטרינות בארץ ישראל
בארץ ישראל נתגלו עד כה 8 לטרינות מן התקופה הרומית והביזנטית: בבית שאן, בירושלים, בקיסריה, בהר גריזים, בבית גוברין, באשקלון בציפורי ובטבריה. לטרינות אלו נתגלו במקומות מרכזיים בעיר, וכמעט תמיד בצמוד לבית המרחץ: בבית גוברין - במרכז העיר; בבית שאן - כחלק מקומפלקס בית המרחץ (הלטרינה הגדולה ביותר שנתגלתה בארץ ישראל, ובה 56 מושבים); בירושלים - שתי לטרינות בקרבת הר הבית; בקיסריה - בחלק הדרום מערבי של בית המרחץ; ובהר גריזים - בצמוד לכנסייה. הלטרינה בציפורי נתגלתה בבית מידות פרטי, אך לאורך שניים מקירותיה נשתמרו שרידי ספסל, שתחתיו נמשכה תעלת מים, דבר המעיד על שימוש ציבורי. ברצפת החדר המכוסה פסיפס לבן נמצאה כתובת ביוונית בת מילה אחת: ΥΓΕΙ (היגיינה, בריאות).באשקלון, לעומת זאת, נתגלה חדר ובו אסלה אחת וכיור שטיפה, האופייני אולי למשתמש פרטי, אך הוא נתגלה דווקא סמוך לבית המרחץ, ונראה ששימש את הציבור.
הממצא הארכאולוגי הדל אינו מעיד בהכרח על פריסת הלטרינות בארץ ישראל, וסביר שהיו לטרינות רבות שלא השתמרו או שטרם נתגלו. הלטרינה של טבריה, למשל, המוזכרת בתלמוד הבבלי (מסכת ברכות דף סב ע"א) נתגלתה בחפירה ארכאולוגית רק ב-2007. הימצאותן של לטרינות כה רבות במרחבי האימפריה הרומית מלמד על חיוניותן, וכן ממקורות חז"ל עולה כי הם לא החשיבו עיר כראויה למגוריהם, אלא אם כן פעלה בה לטרינה, כמובא בברייתא: "כל עיר שאין בה עשרה דברים הללו אין תלמיד חכם רשאי לדור בתוכה: בית דין... ובית הכנסת ובית המרחץ ובית הכיסא, רופא ואומן ולבלר."
ניתן, אם כן, להסיק כי ברוב מקומות היישוב בארץ ישראל היה בית כיסא בגודל זה או אחר, ולא רק בערים הגדולות. בתלמוד הבבלי במסכת נדרים (דף מ"ט ע"ב) מובאים דברי רבי יהודה על מספר הלטרינות בעירו: "עשרים וארבעה בית הכיסא אית לי מן ביתא עד בי מדרשא (24 בתי כיסא יש לי מהבית ועד בית המדרש), וכל שעה ושעה אני נכנס לכל אחד ואחד." למרות שהמקור בבלי (וכנראה גם אגדתי בהקשרו הפולמוסי), ייתכן שהוא משקף מציאות של ריבוי בתי כיסא בארץ ישראל. הלטרינות בארץ ישראל שימשו יהודים וגויים כאחד, כפי שמלמדת ההלכה: "לא יתייחד ישראל עם הגוי בבית המרחץ ולא בבית המים." או הסיפור:
יחס חז"ל לשימוש בלטרינה
במקורות חז"ל ישנו אזכור רב ל'בית הכסא', מעט בהקשר הפרטי (כלומר כתא שירותים יחיד), ובעיקר בהקשר הציבורי. שירותים פרטיים בבית נחשבו בארץ ישראל כסמל לעושר וברכה, כמובא בתלמוד הבבלי: "איזה (הוא) עשיר?... כל שיש לו בית הכיסא סמוך לשולחנו." או: "'ברוך אתה בעיר וברוך אתה בשדה'... ברוך אתה בעיר - שיהא בית הכיסא סמוך לשולחנך."
מאחר שעשיית הצרכים בלטרינה הייתה במשותף, ניתן היה לצפות להתנגדות חז"ל לשימוש בה, בשל היעדר צניעות, או כהתנגדות לתרבות הבילוי הרומית, אולם מן המקורות עולה כי חז"ל עצמם השתמשו בלטרינה: "מעשה ברבי עקיבא שהלך אחר רבי יהושע (לבית הכסא)... ראה שלא נכנס לבית הכיסא אלא לצדדין, ולא פרע עצמו עד שישב, ולא קינח בימין אלא בשמאל..."
בדומה לנהוג היום, בו נאמרת ברכת אשר יצר לאחר עשיית צרכים, בימי קדם נהגו לברך הן בכניסה ללטרינה והן ביציאה ממנה:
אלינה סביטולינה
אלינה סביטולינה (באוקראינית: Еліна Михайлівна Світоліна; נולדה ב-12 בספטמבר 1994) היא טניסאית אוקראינית-יהודייה מקצוענית. בשיאה (11 בספטמבר 2017) דורגה במקום שלישי בעולם בדירוג ה-WTA. זוכת מדליית ארד במשחקים האולימפיים (טוקיו 2020).
ביוגרפיה
ב-2013 זכתה בטורניר באקו מסבב ה-WTA לאחר שגברה בגמר על שחר פאר, ובשני טורניר ITF - באילת (כולל זכייה בטורניר הזוגות) ובדונצק. בטורנירי הגראנד סלאם העפילה לסיבוב השני באליפות אוסטרליה הפתוחה ובאליפות ארצות הברית הפתוחה. במהלך השנה נכנסה לראשונה לדירוג 100 הטניסאיות הטובות בעולם וסיימה את השנה במקום ה-40.
ב-2017 זכתה בשלושה טורניר פרמייר 5 של סבב ה-WTA, בטורניר דובאי, אליפות איטליה הפתוחה ואליפות קנדה הפתוחה. באליפות סין הפתוחה הודחה ברבע הגמר. בגראנד סלאם העפילה לרבע גמר אליפות צרפת הפתוחה, לסיבוב הרביעי באליפות וימבלדון ובאליפות ארצות הברית ולסיבוב השלישי באוסטרליה. בספטמבר 2017 דורגה במקום השלישי בעולם, דירוג השיא שלה.
בפברואר 2018 הגנה על תוארה באליפות דובאי, במאי 2018 זכתה ברומא באליפות איטליה הפתוחה. באוקטובר 2018 זכתה באליפות סבב ה-WTA. באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה במדליית ארד.
סביטולינה חברה בנבחרת גביע הפדרציה של אוקראינה משנת 2012.
חורבת עתרי
שמאל|ממוזער|250px|חורבת עתרי שמאל|ממוזער|250px|בור איגום של גת בחורבת עתרי חורבת עתרי היא אתר ארכאולוגי בתחום פארק עדולם שבשפלת יהודה, כ-2 קילומטרים מדרום-מזרח למושב צפרירים. במקום התקיים כפר בימי בית שני ומעט לאחריו, ונמצאים בו שרידים המדגימים יפה את חיי הכפר בתקופה ההיא.
את האתר חפרו פרופ' בועז זיסו ואמיר גנור. שמו המקורי של האתר אינו ידוע בוודאות. לאתר היו מספר שמות, כגון ח' אום סוויד, חורבת שוע, חירבת אל חיח וחורבת חוח. השם עתרי הוא שם רשמי, שניתן על ידי ועדת השמות הממשלתית ומקורו באוסטרקון שנמצא באתר, אשר שימש ככל הנראה כקבלה חקלאית, ואולי נוקט בשמו של הכפר. ייתכן ששם הכפר מוזכר על ידי יוסף בן מתתיהו, שכן בתיאורו של חורבן יישובים בשפלת יהודה מוזכר מקום בשם Κάφεθρα, שאפשר לקרותו כ"כפר עתרא"; כך גם בתרגום החדש של "תולדות מלחמת היהודים ברומאים" של ליזה אולמן, בעמ' 423. במפות סימון השבילים החדשות שם האתר מופיע באופן שגוי "עיטרי".
מוקדי עניין בכפר המשוחזר כוללים נקודת תצפית פנורמית, מבנה ציבור שהיה כנראה בית כנסת, מבני מגורים, רחובות, מספר מערות חצובות בסלעי הקירטון: מחסנים תת-קרקעיים, בורות מים, מערכות מסתור, מערת קבורה רומית הקרויה: "מערת התבליטים", ארבעה מקוואות טהרה (מתוכם רק שניים הוכשרו לביקורי קהל) המעידים על הקפדתם היתרה של יהודי המקום בתקופת הבית השני על הטהרה.
היישוב היהודי נהרס כאמור בשנת 69 לספירה, במהלך המרד הגדול. לאחר המרד הגדול התחדש היישוב, אם כי לעולם לא חזר לגודל שבימי תפארתו. תושבי האתר בתקופה זו היו יהודים. במהלך ההכנות למרד בר כוכבא, 60 שנה מאוחר יותר, התקינו בכפר מערות מסתור, חלקן מסועפות. המערכות הללו שילבו בתוכן בורות מים קדומים.
חשיבותו של האתר נובעת מהעובדה שהוא כמעט ולא נושב בתקופות מאוחרות (להוציא שלב קצר מועד בסוף התקופה הרומית וראשית התקופה הביזנטית). מסיבה זו, מבנים ומתקנים חצובים מימי הבית השני וימי מרד בר-כוכבא נותרו במצבם הקדום, כמעט ללא שינוי. בפעם הראשונה התאפשר לבדוק באופן שלם את תופעת "מערכת-המסתור" ויחסן אל היישוב שמעליהן. התברר כי בשלב המוקדם (לפני המרד הגדול), היו מתחת לבתי המגורים חדרי-מסתור הכוללים חדר בודד אליו יורדת מחילה. לקראת מרד בר-כוכבא חוברו חדרים אלה למכלולים מורכבים הכוללים כמה חדרים, פתחי מילוט, וכן חיבור לבור מים.
בצפון האתר נמצאה מערכת מסתור שהפכה למערת קבורה רומית. מערה זו, המכונה "מערת התבליטים", היא מערכת מסתור קטנה שהוסבה לשמש מערת קבורה בתקופה הרומית המאוחרת, במערה חלל גדול ורבוע ובו שלושה משכבי מקמר (ארקוסוליה). על חזית שניים מהמשכבים תבליטים בגילוף באבן, בהם דגמים המוכרים מעולם הקבורה הרומי בביצוע מקומי (ביניהם: אמפורה, דיסקוס ועמודים). המערה נחצבה קצת אחרי שנת 200 לסה"נ, והיא מיוחסת להתיישבות של וטרנים של הצבא הרומי שישב באזור בית גוברין, אליוטרופוליס. אל המערה יורדים כיום בעזרת מדרגות מתכת מודרניות ובמדרגות מקוריות שגולפו בסלע.
ממצא מיוחד נתגלה בתוך המקווה הסמוך למבנה הציבור: בתוך שכבת אפר שרפה נמצאו עצמות שהשתייכו למורדים ובני משפחותיהם, יחד עם ממצאים ומטבעות מזמן מרד בר-כוכבא. בין השאר נמצאה עצם חוליית-צוואר חתוכה, המלמדת כי ראש בעליה נערף בחרב.
קומפלקס המבנים מימי הבית השני שוחזר חלקית על ידי הקרן הקיימת לישראל, האחראית על האתר.
אהרן קלר
הרב ד"ר אהרן קלר (1909 ז׳ באייר ה'תרס"ט – ט"ו בשבט ה'תשנ"ח 1998), היה רבה הראשון של נהריה.
קורות חייו
אהרן קלר נולד בעיר ראדומישל בגליציה כבן למשפחה בת תשעה ילדים. בצעירותו עבר לקלן ואחר כך לברלין, שם רכש השכלה כללית ותורנית. במהלך תקופת לימודיו הוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים בברלין על ידי הרב יחיאל יעקב וינברג והשלים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת ברלין. עד למלחמת העולם השנייה כיהן כרב העיירה ביטום בשלזיה עילית.
עם פרוץ המלחמה ברח לפולין ומשם דרך רומניה הגיע לארץ ישראל בשנת 1939, יחד עם אשתו ובתו הקטנה. בני משפחתו, חוץ ממנו ומאחיו, נספו בשואה. תחילה התיישב בתל אביב, וממנה עבר לרעננה שם הקים את תיכון "יבנה" שהיה התיכון הדתי הראשון בעיר.
כעבור תקופה קצרה, הציע לו הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג שתי הצעות מעניינות, האחת - לכהן כרב הראשי של שווייץ והשנייה לכהן כרב במושבה נהריה שהוקמה כמה שנים קודם לכן על ידי עולים חדשים יוצאי גרמניה שהגיעו לארץ ישראל במסגרת העלייה החמישית. הוא קיבל את ההצעה ועבר בשנת 1939 עם בני משפחתו צפונה למושבה הקטנה שמנתה אז כ-1,300 נפשות. באוגוסט 1943 הוא הוכתר רשמית לרבה של נהריה.
בהיעדר סמכות דתית נוספת באזור, סיפק הרב קלר את צורכי הדת לאזור הצפון כולו ושימש כאב"ד של הגליל המערבי. זוגות רבים מבני המושבה נישאו בחצר ביתו, בסמוך לפחון ששימש את ענייני הדת בראשית ימיה של נהריה. במשך עשרות שנות פעילותו היה אחראי להקמת שירותי הדת בעיר ולביסוסם, וזה במקביל להתפתחותה של העיר שהפכה מעיירה קטנה לעיר בת עשרות אלפי נפשות. במשך שנים רבות כיהן גם כיו"ר המועצה הדתית בעיר.
בתקופת המנדט הבריטי נהג לבקר את אסירי המחתרות בכלא עכו וסייע בהעברת מידע חיוני בין האסירים לחבריהם מחוץ לכלא. במלחמת העצמאות דאג להבאת חללי צה"ל לקבורה ראויה, לעיתים תוך סיכון עצמי. בין השאר השתתף בזיהויים של חללי שיירת יחיעם בשיטה קבלית בדומה לזיהויים של חללי שיירת הל"ה על ידי הרב אריה לוין.
בשנת 1998 נפטר הרב קלר ונטמן בחלקת הוותיקים בבית הקברות הישן בעיר. בית הכנסת המרכזי בעיר שהרב קלר עמד בראשו במשך עשרות שנים נקרא על שמו "היכל אהרן". כמו כן, בצומת הרחובות הרצל וסולד בנהריה הוקמה כיכר על שמו.
משפחתו
לרב קלר ולאשתו צביה נולדו ארבעה ילדים. בנו, הרב מיכאל קלר, גר בירושלים ונשוי לניצב בדימוס חנה קלר. חתנו הרב ישעיהו מייטליס ממלא את מקומו כרבה של נהריה. בתו, ד"ר זהבה (קלר) נויברגר, אשת חינוך ומרצה, כתבה עבודת דוקטורט על כתב היד של מדרש דברים רבה. נכדו הוא הזמר שיבי קלר.
רות שלוס
רות שְׁלוֹס (גרמנית: Ruth Schloss; 22 בנובמבר 1922 – 7 ביולי 2013) הייתה ציירת ומאיירת ישראלית. שלוס לרוב ציירה סצנות ודמויות שלא זכו להתייחסות רבה, כגון: מעברות, ערבים, ילדים ונשים, בגובה העיניים ומנקודת מבט שוויונית וסוציאליסטית, באמצעות סגנון ציור וסגנון רישום ריאליסטיים.
ביוגרפיה
שלוס נולדה בשנת 1922 בעיר נירנברג שבגרמניה של ויימאר ללודוויג ודיאן שלוס. היא הבת השנייה מתוך שלוש בנות למשפחת סוחרים אמידה ומתבוללת המעורה היטב בתרבות הגרמנית, ושם התפתחה נטייתה ליצירה. לאחר עליית הנאצים לשלטון עלתה לארץ ישראל עם משפחתה בשנת 1937, שהתיישבה בכפר שמריהו, אז יישוב חקלאי.
ב-1942, לאחר סיום לימודי האמנות שלוס הצטרפה לגרעין הכשרה בקיבוץ מרחביה, ואחרי שנתיים שבהן שהו בני הגרעין באזור כרכור, התיישבו בלהבות הבשן שבגליל העליון.
בשנת 1951 נישאה לבנימין כהן, אז רכז ההנהגה הראשית של השומר הצעיר ובהמשך פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1953, בעקבות פרשת מרדכי אורן והוצאתם של חסידי משה סנה מן הקיבוץ הארצי, עזבו רות ובעלה את הקיבוץ מאחר שהיו מתומכי מפלגת השמאל של סנה. הם עברו להתגורר במשק החקלאי של בית הוריה בכפר שמריהו, שם התגוררה עד מותה. הגירוש מן הקיבוץ הוביל את הזוג אל חיק המפלגה הקומוניסטית.
ב-2013 רות שלוס נפטרה בביתה ונטמנה בבית העלמין של כפר שמריהו. היא הותירה אחריה שתי בנות ונכדים. בנותיה הן ההיסטוריונית רעיה כהן וד"ר נורית כהן-עברון, רעייתו של גלעד עברון. אחותה הבכורה הייתה המלחינה והמוזיקאית חיה ארבל מקיבוץ המעפיל.
פעילות אומנותית
עוד לפני עלייתה נטתה אחרי הסגנון הריאליסטי ותכננה את עתידה כציירת. דרך סגנונה הריאליסטי התמקדה בעיסוק באנשים מוחלשים חברתית ובנושאים חברתיים, כלומר הריאליזם שלה מונע מצורך פנימי לבחון את המציאות כפי שהיא. שלוס משתמשת ביכולת הייחודית של הציור להקפיא את הזמן ולקבע דימויים בתודעה החזותית על מנת להעלות על הנייר את הנטייה האנושית ליצור כאוס, סבל וכאב.
שנות ה-40
בשנים 1938–1942 למדה שלוס במחלקה לעיצוב גרפי ב"בצלאל" לצד פרידל שטרן ויוסף הירש. בירושלים הצטרפה לקומונה של "השומר הצעיר", בה עיצבה את עמדותיה הסוציאליסטיות, שעליהן שמרה לאורך כל הקריירה הארוכה שלה. בעשור זה, שלוס ציירה בעיקר נופי קיבוץ ונשים קשות יום, ילדים רעבים, קשישים ופליטים.
אחרי שעברה לגור בקיבוץ מרחביה, התאהבה שלוס בנופיו והחלה לצייר נוף באופן פשוט וישיר בקווים רעננים ובהירים. ציוריה אלה עמדו בלב תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריה "מקרא סטודיו" בתל אביב ב-1949. עבודותיה משנותיה הראשונות כאמנית היו בעיקר רישומי דיו ואקוורל על נייר, ללא שימוש בצבע. רישומים אלו הפכו לסימן ההיכר שלה גם בהמשך דרכה. ציוריה השתייכו לסגנון הריאליזם הסוציאליסטי, בדומה לציוריהם של ציירים ישראלים כמו שרגא וייל ויוחנן סימון, שהושפעו מן התנועות הסוציאליסטית והקומוניסטית בישראל ומחוץ לה.
בתחילת 1945 החלה שלוס לאייר למגזין הילדים "משמר לילדים" (תפקיד בו המשיכה עד 1949), ואף עיצבה את הלוגו של "על המשמר". ב-1943 איירה את ההגדה של פסח התנועתית הראשונה של הקיבוץ הארצי. ב-1946 השתתפה בקורס לציור לאמני הקיבוץ הארצי בהדרכת יוחנן סימון ומרסל ינקו וב-1947 השתתפה בתערוכה קבוצתית ראשונה. באותה תקופה החלה לאייר ספרי ילדים רבים, בעיקר בהוצאת ספרית פועלים. ב-1948, בעקבות ייסודה של מפלגת מפ"ם, היא עיצבה את סמל המפלגה שהפך לסמל ידוע.
תערוכה ראשונה בגלריית "מקרא-סטודיו", 1949
בתערוכת היחיד הראשונה שלה הציגה שלוס 40 ציורים על נייר. נושאי הציורים היו: נופי הקיבוץ, עמק החולה, דמויות נשים ובעלי חיים. כמו כן, הציגה באותה תערוכה ציורים שתארו את עקבות מלחמת העצמאות: בית הרוס, כפר נטוש ורחוב לאחר הפגזה. שלוס הבהירה בביטחון את הכיוון האמנותי שלה באמצעות פשטות בהבעה ואי-שימוש בצבע בציוריה.
שנות ה-50
בנקודת זמן זו עסקה שלוס בציור נשים רגילות ללא הסתרה או שינוי של המציאות. המשורר נתן זך כתב על עבודותיה ב-1955: "המוטו שלה נותר זה שהיה כל השנים: החיים כמות שהם. ללא כחל ושרק". עבודתה "פייטה" (1953) הפכה לזעקה אוניברסלית המביעה את צער האמהות שמשני צידי המתרס של המלחמה והשכול. בשנות ה-50 המאוחרות, כשהייתה כבר אם לשתי בנות, מוטיב האם והילד הופיע במשנה תוקף בעבודתה. היא הרבתה לצייר את הילדים ביפו ובמחנות העולים בשנות ה-50 וה-60. כשציירה את בנותיה, תיאר הציור את הילדות במתיקות תינוקית מלאת שלווה ושקט, שלא כדמויות תינוקות אחרות שציירה, שהיו עירומות ועם אגרופים קפוצים.
שנות ה-60
לקראת סוף שנות ה-60 שלוס גילתה את הצבעים האקריליים ולא שבה לצייר בצבעי שמן. ב-1965 התמסרה שלוס ליצירת סדרה בשדה "אזור 9" (1965), שהנציחה הרס בתים ערבים-ישראלים והפקעת אדמות, ואשר נשאה מסרים חברתיים-פוליטיים ברורים. הסדרה הוצגה בבית צבי ברמת גן ב-1966. היא הייתה האמנית היחידה אשר עסקה בתוצאות מלחמת ששת הימים מיד לאחר תומה, וב-1968 הציגה יחד עם הצלמת אורסולה גאנסר-מרקוס את תערוכת "רישומי מלחמה" בגלריה פורום בציריך. היא הביעה את המלחמה כביטוי מוחלט של הרס וחורבן על אף קולות הניצחון.
שנות ה-70
בשנות ה-70 המאוחרות שלוס החלה להדפיס תמונות ישירות על הקנבס ולאחר מכן לעבוד עליהן מחדש באקריליק. היא החליטה להדפיס את עבודותיה בדפוס הר-אל ביפו, ונייר הצילום הפך למשטח הבסיסי לציוריה. טכניקה זו יושמה בשתי סדרות גדולות: "אנה פרנק" (1979-1980) ו"גבולות" (1982). באמצעות טכניקה זו היא מיקמה את דמותה של אנה הבוגרת לצד זו הצעירה; סדרה זו הוצגה בבית אריאלה בתל אביב ב-1981 והיוותה נגיעה עמוקה בנושא השואה.
שנות ה-80
מלחמת לבנון הראשונה העלתה את שאלת "הגדר הטובה", מה שהשפיע על יצירתה של הסדרה "גבולות". אחד הדימויים החזקים של הסדרה הוא דמותה של אישה תימנייה, מרימה את ידה אל על. שלוס הייתה הראשונה שהעלתה את מחאת הפנתרים השחורים לדרגה של סמל חברתי. בשנים אלה וכן בשנות ה-2000, מאורעות האינתיפאדה הובילו את שלוס לשוב אל כן הציור וליצור עבודות ייצוגיות וסימבוליות שבדרכן הוקיעו את פעולותיה הפוליטיות והצבאיות של ישראל.
שנות ה-90 – שנות ה-2000
שלוס מעולם לא הציגה תערוכה במוזיאונים הגדולים בישראל. עבודותיה הוצגו בגלריות פרטיות ובמוזיאונים קטנים. המוזיאונים הגדולים, מוזיאון תל אביב לאמנות ומוזיאון ישראל, כללו את עבודותיה רק בתערוכות קבוצתיות. תערוכת רטרוספקטיבה ראשונה שלה הוצגה בשנת 1991 במוזיאון הרצליה לאמנות. בשנות ה-2000 עברה לעסוק בבדואים בדרום ובמוטיבים מעולם החי; בעלי חיים טורפים נקשרו אצלה עם אכזריות הנאצים. שלוס התקשתה להסכין עם המנטליות הפוליטית הישראלית, אותה ראתה כאכזריות אינסופית שאין דרך לאדם להביעה. היא המשיכה לאסוף צילומים תיעודיים של הרס בתים במלחמות ובאינתפיאדה, כשהאוסף שצברה בין השנים 1945–2005 מהווה עדות מצטברת להיסטוריה רווית הכאב של יחסי ישראל-פלסטין. ב-2006 נערכה לה תערוכה רטרוספקטיבית במשכן לאמנות על שם חיים אתר שבקיבוץ עין חרוד איחוד, באוצרותה של טלי תמיר. הכתב והעיתונאי הגרמני פטר דוציק (Peter Dudzik) הפיק בשנת 2008 סרט תיעודי על חייה ויצירתה של שלוס, בשם "לצייר נגד הזרם".
גינטר וכטרסהויזר
גינטר וכטרסהויזר (בגרמנית: Günter Wächtershäuser; נולד בשנת 1938 בגיסן) הוא כימאי גרמני, שהפך לעורך דין לפטנטים, אשר ידוע רבות מעבודתו על מוצא החיים, ובמיוחד "תאוריית עולם ברזל-גופרית" (Iron-sulfur world theory), תאוריה לפיה לחיים על כדור הארץ יש מקור הידרותרמי. התיאוריה עולה בקנה אחד עם ההשערה שהחיים מקורם בסמיכות לנביעות הידרותרמיות בקרקעית הים.
ביוגרפיה
וכטרסהויזר למד כימיה בשנים 1958–1965 ב, שם קיבל את הדוקטורט בכימיה בשנת 1965. משנת 1966 הוא למד עריכת דין לפטנטים במשרד עורכי דין גרמני ובאיסטמן קודאק ושות' בארצות הברית. בשנת 1969 הוא הוסמך כעורך דין לפטנטים במינכן, ובשנת 1970 הוא הקים את משרד עורכי הדין "וכטרסהויזר והרץ" (Kanzlei Wächtershäuser & Hartz). בשנת 1983 התיידד עם הפילוסוף קרל פופר, שההמלצה שלו עליו אפשרה לו לפרסם בכתבי עת מקצועיים. בשנת 1988 פרסם לראשונה את התאוריה שלו על מוצא החיים. הכימאית קלאודיה הובר (Claudia Huber) ביצעה ניסויים באוניברסיטה הטכנית של מינכן כדי לבדוק את התאוריה שלו. הוא עבד יחד גם עם המיקרוביולוג.
מוצא החיים בעולם ברזל-גופרית
לדברי וכטרסהויזר, החיים על פני כדור הארץ החלו במינרלים של ברזל וגופרית, כלומר סולפידים, שנוצרים עד היום בתהליכים גאולוגיים בהרי הגעש בעומק הים, מה שמכונה מעשנות שחורות, ואולי התרחשו לעיתים קרובות הרבה יותר במיליוני השנים הראשונות של כדור הארץ. היתרון של רעיון זה על פני תאוריות אחרות הוא בכך שהוא יכול להסביר כיצד ניתן לקשר בין יצירה של ביומולקולות למקור אנרגיה זמין ואמין באופן רציף. מקור אנרגיה זה מורכב מחיזור של מינרלי גופרית ברזל מחומצנים באופן חלקי כמו פיריט עם מימן תוך מתן אנרגיה מספקת לתגובות הסינתזה האנדותרמיות של אבני בניין מונומריות של ביומולקולות ולפילמור שלהן.
פרסים
בשנת 1993 קיבל וכטרסהויזר את הפרס השנתי של ובשנה שלאחר מכן הוא קיבל מעמד של מרצה מן החוץ לביוכימיה אבולוציונית ב. בשנת 1999 קיבל וכטרסהויזר את פרס הכימיה של בון (Bonner Chemiepreis), ובשנת 2008 הוא קיבל מינוי של פרופסור אורח באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
הקומדיה האלוהית (אלבום)
הקומדיה האלוהית הוא אלבומה הראשון, והיחיד שנמכר באופן מסחרי, של השחקנית-דוגמנית מילה יובוביץ'. הוא יצא לאור בשנת 1994 ונקרא על שם הקומדיה האלוהית של דנטה. רוב שירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי יובוביץ' בהיותה בת 15.
בשנת 1998 הוציאה יובוביץ' את אלבומה השני "The People Tree Sessions", אשר כלל שירים שנכתבו עבור אלבומה הראשון אך לא נכללו בו. חברת התקליטים החליטה שלא למוכרו באופן מסחרי והוא נגנז. בשנים האחרונות ובעקבות סוגיית האלבום הגנוז, התירה יובוביץ' את הזכויות על שיריה לכל דורש, באתר הבית הרשמי שלה.
שירים
בין שירי האלבום, נכלל השיר "שעון" (Clock), אשר נכתב על חייה של אנה פרנק. שיר נוסף הוא "צ'ארלי", שנכתב כשנתיים לפני צאת האלבום, עבור הסרט "צ'פלין" שיצא לאקרנים ב-1992, ובו כיכבה יובוביץ' כאשתו של צ'ארלי צ'פלין. השיר "In a Glade" הוא ביצוע מחודש לשיר עם אוקראיני.
השיר "הג'נטלמן שנפל" הוא היחידי באלבום שלו צולמו קליפים. האחרון צולם כמחווה לסרט "Meshes of the Afternoon" של הקולנוענית מיה דרן, שיצא בשנת 1943. הקליפ, כמו הסרט, מציג תבניות פסיכולוגיות החוזרות על עצמן, כגון מפתחות נופלים, טלפונים מנותקים, דלתות פתוחות והאנשה של המוות. בעקבות הקליפ שודר הסרט ב-MTV.
פרנק בריקובסקי
פרנסיס אנתוני (פרנק) בריקובסקי (אנגלית: Francis Anthony (Frank) Brickowski; נולד ב-14 באוגוסט 1959 בבייויל, ניו יורק) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA ובאירופה. גובהו 2.06 מטר. שיחק בעמדת הפאוור פורוורד והסנטר.
בריקובסקי שיחק כדורסל מכללות במשך ארבע שנים במדי אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה. במדיה זכה בפרס ג'ון לות'ר למצוינות שנערך בשנת 1980. בריקובסקי סיים את קריירת המכללות שלו עם ממוצעים של 12.5 נקודות, 4 ריבאונדים וכאסיסט וחצי למשחק.
בעונת 1984/1985, בריקובסקי חזר לארצות הברית וחתם בסיאטל סופרסוניקס, לאחר שהניו יורק ניקס העבירו את זכויות השחקן לסופרסוניקס, תמורת שתי בחירות דראפט עתידיות. אחרי שתי עונות צנועות, הוא חתם אצל לוס אנג'לס לייקרס, אבל שיחק רק בחלק הראשון של העונה עימה לפני שהועבר בעסקה לסן אנטוניו ספרס, ביחד עם פטר גודמונדסון, שתי בחירות דראפט וכסף עבור מייקל תומפסון. אף־על־פי שבריקובסקי שיחק רק 7 משחקים משארית העונה שנשארה. למרות זאת, שיחק עימה במשך שלוש עונות, כשבעונת 1987/1988 העמיד ממוצעי שיא של 16 נקודות ו-4.5 ריבאונדים.
במהלך קדם־עונת 1989/1990, כשתקציבה של סן אנטוניו ספרס הגיע לתקציב התקרה, הוליך להעברתו של בריקובסקי והעברת מספר שחקנים נוספים לקבוצות אחרות. כשבריקובסקי הועבר בעסקה למילווקי באקס. הוא נהפך לשחקן פעיל ולשחקן חמישייה מובהק במדי הבאקס, למרות זאת, במהלך עונת 1991/92, בריקובסקי נמצא בגבעת מונטנה, עם שקית מריחואנה. לאחר מכן, הודה בחקירה בשימוש ובהחזקת בסמים, ונאלץ לשלם 2,000 דולר כקנס ובנוסף, נאלץ לקיים פגישות קבועות עם יועץ סמים ועם פסיכולוג.
לאחר ארבע עונות במדי הבאקס, העובר בעסקה ביום האחרון לחלון ההעברות והעסקאות לשארלוט הורנטס עבור בחירת הדראפט בסיבוב הראשון, מייק ג'מינסקי. לאחר שהעביר את שאר העונה שנותרה, בריקובסקי הצטרף אל הסקרמנטו קינגס. למרות זאת, בריקובסקי נפצע בכתף במהלך קדם־עונת 1994/95, והחמיץ בעקבות זאת, את כל שאר העונה, אף שהבריא בינואר.
למרות שלבריקובסקי היה חוזה לעונה נוספת עם הקינגס, הוא חתם אצל סיאטל סופרסוניקס, לקדנציה שנייה. במדי הסופרסוניקס נהפך לתורם מפתיע באחוזי הקליעות לשלוש, כשקלע לסל 32 פעמים מתוך 72 זריקות (40.5%). ועזר לסופרסוניקס להעפיל לגמר ה-NBA מול השיקגו בולס בעונת 1995/1996. לאחר מכן, בריקובסקי עבר כשחקן חופשי אל הבוסטון סלטיקס ב-1 באוגוסט 1996. אך, לאחר 17 משחקים שוחרר מהקבוצה ב-17 ביולי 1997. בעקבות זאת, בריקובסקי פרש ממשחק פעיל, בהיותו בן 38. בריקובסקי העמיד ממוצעי NBA של 10 נקודות, 5 ריבאונדים ו-2 אסיסטים ב-731 משחקים.
שנה לאחר הפרישה ב-1997, בריקובסקי הצטרף לקבוצת כדורסלני NBA בדימוס בטורניר כדורסל בסין מול הנבחרת המקומית.
ועידת האו"ם נגד הגזענות (2001)
ועידת האו"ם נגד הגזענות ושנאת הזר, הידועה גם כועידת דרבן הראשונה, היא ועידה שנערכה בחסות האומות המאוחדות מ-31 באוגוסט עד 8 בספטמבר 2001 בעיר דרבן שבדרום אפריקה. נשיאת הוועידה הייתה מרי רובינסון, נשיאת אירלנד לשעבר ונציבת האו"ם לזכויות אדם. אורח הכבוד היה יאסר ערפאת.
ההכנות לוועידה
בשנת 1997 הועברה באו"ם החלטה 52/111, על הקמתה של הוועידה נגד גזענות, אפליה גזעית ושנאת הזר. לדברי רובינסון, "גזענות היא אחד האתגרים הקשים ביותר איתם מתמודד העולם, והדרך להיאבק בו היא ההבנה הכוללת כי כולנו חלק ממשפחת בני האדם". מועצת זכויות האדם של האו"ם תוכל לדבריה "לעצב את הרוח של המאה החדשה".
הוועידה יועדה להתקיים בשנת 2001, כאשר במהלך שנת 2000 נערכו ארבע ועידות אזוריות: למדינות אירופה, מדינות אמריקה, מדינות אפריקה ומדינות אסיה. הועידה האמריקאית כללה את אמריקה הצפונית והדרומית כאחד, ונערכה בסנטיאגו, בירת צ'ילה. תפקידן של הוועידות השונות היה לנסח כתבי טיוטה נגד גזענות, לדון במקור האפליה הגזעית ולגבש תוכניות פעולה למיגור התופעה. שני הנושאים שנידונו היו מתן פיצויים לאפריקה בשל הסחר בעבדים שחורים על ידי מדינות המערב, וגיבוש עמדה רשמית לגבי מדיניות ישראל כלפי הפלסטינים.
הועידה האזורית באסיה
ועידת אסיה נערכה בטהראן בשיתוף ארגון המדינות המוסלמיות, וישראל לא הורשתה להשתתף בה. בוועידה הגיש ארגון המדינות המוסלמיות "כתב אישום" חריף נגד ישראל, אשר כלל שבעה סעיפים:
הוועידה המרכזית בדרבן
ארגונים לא ממשלתיים (בתוכם ארגונים ישראליים כגון "עדאלה" ומרכז מינרווה לזכויות אדם של האוניברסיטה העברית) שנקראו לשמש כמשקיפים מטעם האו"ם השתלטו על סדר היום והובילו קו אנטי-ישראלי קיצוני. הוועידה קיבלה אווירה של "פסטיבל שנאה" שהורגשה בעיקר בכינוס הארגונים הלא ממשלתיים. במקביל, אורגן פורום ארגונים לא ממשלתיים תומכי ישראל, ונציגי ארצות הברית וישראל איימו להחרים את הוועידה על רקע האינתיפאדה השנייה, וארצות הברית עמדה באיומה והחזירה את נציגיה הביתה.
בראש המשלחת הישראלית לוועידה עמד סגן שר החוץ, מיכאל מלכיאור. טענות המשלחת הישראלית בדבר "כתב האישום" היו, כי לסכסוך הישראלי-פלסטיני אופי לאומי ולא גזעי, ועל כן לא ניתן לטעון כי מדיניות ישראל בשטחים היא מדיניות גזענית. במהלך הוועידה התברר כי מדינות אפריקה, אמריקה הלטינית וכמה ממדינות מזרח אירופה מתנגדות לעמדה הערבית ולניסיונות לעשות "מחטף כלפי אופייה המקורי של הוועידה" לדברי מלכיאור. בעקבות מאמציה של המשלחת הישראלית בשיתוף עם משלחות נוספות ממדינת מערביות (עיקר המאמצים נסובו סביב שכנוע מדינות אפריקה שלא לצדד בעמדות הערביות, כדי שהדיון לא יוסט מעניין הפיצויים לצאצאי העבדים), נמנעה הוועידה מהצהרות אנטי-ישראליות והמסמכים המסכמים את מסקנותיה היו מתונים יותר.
מסקנות הוועידה
מסקנות הוועידה נוסחו בשני מסמכים מסכמים: מסמך עקרונות ומסמך תוכנית פעולה. על אף התנגדותן הנחרצת של סוריה, איראן ומדינות אסלאם נוספות (ואף כמה מדינות מערביות נוספות כגון קנדה ואוסטרליה), בעניין המזרח התיכון נקבעה פשרה בניצוחה של דרום אפריקה. במסגרת הפשרה הביע האו"ם "דאגה מן המצוקה של העם הפלסטיני הנתון תחת כיבוש זר", אך שמה של ישראל לא הוזכר במפורש. ישראל עצמה התנגדה לפשרה הדרום אפריקאית, שהציעה רמז לזכות השיבה של הפליטים הפלסטינים. אף שאלו לא הוזכרו בשמם, נוסח ההחלטה דחק "בכל העמים" לאפשר "חזרה של פליטים לבתיהם ורכושם בכבוד ובביטחון". בעניין עבדות השחורים, קראה הוועידה לכל המדינות שסחרו בעבדים להביע חרטה והתנצלות על כך, ולפצות את מדינות אפריקה ואסיה בעזרת סיוע כלכלי, אך עד כה אין כל השפעה להחלטות הוועידה על המאבק המשפטי של מדינות אפריקה נגד אירופה וארצות הברית לפיצוי צאצאי העבדים, בשטחן או באפריקה.
תוצאות הוועידה והשלכותיה
שלושה ימים לאחר פיזור הוועידה התרחשו פיגועי 11 בספטמבר, ומסקנות הוועידה ירדו מסדר היום. העולם העביר את האצבע המאשימה מישראל אל האסלאם הרדיקלי. את ועידת האו"ם השנייה נגד גזענות שנערכה בדרבן בשנת 2009, החרימו 10 ממדינות המערב, ביניהן ארצות הברית, ישראל, קנדה, אוסטרליה והולנד, עקב החשש שהוועידה השנייה צועדת בעקבות קודמתה בקריאות נגד ישראל. נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד הוזמן לנאום, במהלך נאומו עזבו מרבית נציגי המדינות את האולם בהפגנתיות.
פארק
פַּארְק הוא שטח שאין בו יישוב או מבנים עירוניים, הפתוח לרווחת הציבור.
היסטוריה
הפארקים הם תופעה שהחלה לצבור תאוצה במאה ה-19. קודם למאה ה-19 היו דוגמאות ספורות למיזמי פארקים עירוניים, כאשר מיזם מוקדם במיוחד היה פארק Alameda de Hércules בסביליה כבר בשנת 1574. הפארק הופך למקום מפגש פופולרי לאליטה המקומית.
באמצע המאה ה-19 מתחילה מגמה, שמתחזקת עם התגבשותו של מעמד הפועלים בתחילה באנגליה ובארצות הברית ובהמשך במקומות נוספים, להקמת פארקים ציבוריים לרווחת הציבור כחלק מהתכנון העירוני.
סוגי פארקים
סיווג של פארק נעשה לפי שימושיו השונים. אלה יכולים להיות:
אלמנטים בפארקים
פארקים וגנים עירוניים בדרך כלל כוללים חלק מהאלמנטים הבאים:
משפט קיילי-המילטון
משפט קיילי-המילטון הוא משפט באלגברה ליניארית, הקובע שכל מטריצה ריבועית A (מעל שדה) מאפסת את הפולינום האופייני שלה, כלומר, מתקיים \ f(A) = 0. בפרט, הפולינום המינימלי של מטריצה מחלק את הפולינום האופייני שלה. המשפט קרוי על שמם של המתמטיקאים ארתור קיילי וויליאם המילטון. במאמר מ-1858 הראה קיילי שהמשפט נכון עבור מטריצות בגודל \ 2\times 2, והוא מדווח כי בדק את הטענה גם עבור מטריצות בגודל \ 3\times 3; עם זאת, הוא כותב, "לא מצאתי לנכון לטרוח על הוכחה פורמלית של המשפט עבור מטריצה מכל גודל". מעט אחר-כך גילה המילטון את המשפט עבור מטריצות בגודל 4, במהלך מחקריו על אלגברת הקווטרניונים. את המקרה הכללי הוכיח פרדיננד גאורג פרובניוס, ב- 1878.
המשפט תקף כאשר מקדמי המטריצה מגיעים מחוג קומוטטיבי כלשהו, ונובע ממנו שכל חוגי המטריצות הם חוגי זהויות פולינומיות.
הוכחת המשפט
נסמן. ראשית ידוע כי לכל מטריצה \ A מתקיים כי, ולכן עבור C = x I - A מתקיים כי ומכיוון שאיברי המטריצה C הם פולינומים ממעלה ראשונה ולכן גם כן איברי  פולינומים אכן ממעלה גדולה או שווה ל-n-1. לכן ניתן לכתוב את כפולינום על מקדמים שהם מטריצות,. מכיוון ש- אז מתקיים כי ו- ולכן על ידי השוואת מקדמים לפולינומים זהים נקבל כי אז אם נכפול ב-A נקבל כי  ולכן על ידי הצבה בפולינום המציין נקבל טור טלסקופי שמתאפס.
הוכחה באמצעות צורת ז'ורדן
נציג הוכחה נוספת המשתמשת בצורת ז'ורדן מעל הסגור האלגברי של שדה הבסיס.
ראשית, נשים לב שאם A,B מטריצות דומות ו-A מאפסת את הפולינום האופייני שלה, כך גם B. הוכחה: למטריצות דומות אותו פולינום אופייני. כיוון ש-A,B דומות, יש D כך ש-B=D^{-1}AD. הנחנו ש-A מאפסת את הפולינום האופייני שלה, כלומר אם הפולינום הוא אז. נכפיל מימין ב-D-1 ומשמאל ב-D ונקבל. לאחר פתיחת סוגריים ושימוש בכך ש- לכל k (קל להוכיח באינדוקציה), מקבלים כרצוי. לכן, מספיק להוכיח שלכל מטריצה, יש מטריצה שדומה לה ומקיימת את משפט קיילי המילטון.
כעת נניח ש-A מטריצה כללית. הפולינום האופייני נשמר תחת הרחבת שדות, לכן ניתן להניח שהשדה מעליו מוגדרת המטריצה סגור אלגברית, כלומר היא דומה לצורת ז'ורדן. מהמשפט בתחילת ההוכחה, ניתן להניח שהיא כבר נתונה בצורת ז'ורדן. הפולינום האופייני הוא מכפלת ביטויים מהצורה כאשר \lambda_i הוא הערך בבלוק ה-i ו-n_i הוא גודל הבלוק. כמו בפסקה הקודמת, הצבת המטריצה נותנת אפסים בשורות שבהן מופיע הבלוק הזה. לכן הצבת המטריצה בפולינום האופייני נותנת מכפלת מטריצות שלכל אחת מהן שורות אפסים, באופן ששורות האפסים מכסות את כל השורות - ומכפלתן היא מטריצת האפס כרצוי.
אלי אלעזרא (שחקן פוקר)
אלי אלעזרא (נולד בירושלים ב-24 בנובמבר 1960) הוא שחקן פוקר מקצועני ואיש עסקים ישראלי-אמריקאי המתגורר בלאס וגאס שבארצות הברית. אלעזרא נמנה עם הצמרת העולמית של שחקני הפוקר ואף זכה בחמישה צמידים באליפות העולם בפוקר ובתואר אחד של ה-World Poker Tour. בשנת 2021 נבחר להיכל התהילה של הפוקר.
צולם בתוכניות רבות המשדרות משחקי פוקר בטלוויזיה האמריקנית.
ביוגרפיה
על אף הצלחתו הרבה בטורנירים, אלעזרא מתמקד בעיקר במשחקי מזומן (Cash Games) בסכומים גבוהים. הוא שחקן קבוע ב"משחק הגדול" (The Big Game) במלון בלאג'יו בלאס וגאס, בו משחקים השחקנים על מאות אלפי דולרים ואף יותר מכך. בראיונות שנערכו עמו העיד אלעזרא כי פעם הפסיד מיליון ושלוש מאות אלף דולר בלילה אחד של פוקר במרתון משחקים שנמשך שלושים שעות. בראיון נוסף ב-2016 סיפר כי הרווח הגדול ביותר שעשה הוא כמיליון ושמונה מאות אלף דולר במרתון משחקים שנמשך שמונה שעות.
תרם כ-50,000 דולר מזכיותיו בפוקר לטובת הקמת חדר כושר ליחידה הצבאית שבה שירת.
ב-2017 יצא בהוצאת כנרת ספר אוטוביוגרפי על אלעזרא בעריכתם של מתן קרקוב ויואב רונאל; הספר נקרא "אגדת פוקר - סיפור חייו של אלוף עולם בפוקר".
ב-2021 נבחר להיכל התהילה של הפוקר.
מלבד עיסוקיו כשחקן פוקר, אלעזרא מחזיק בבעלותו רשת חנויות בעיר לאס וגאס, והוא אב לחמישה ילדים.
סטטיסטיקות
נכון ליולי 2022, אלעזרא זכה בסך של כ-5.3 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-2.7 מיליון דולר בסבב אליפות העולם (WSOP) וכ-1.2 מיליון דולר ב-WPT.
חסידות צ'ורטקוב
חסידות צ'ורטקוב (נכתבת על ידי החסידים בכתיב היידי: טשורקוב) היא חצר חסידית שנוסדה בעיר צ'ורטקוב (כיום באוקראינה), על ידי ענף למשפחת חסידות רוז'ין שהייתה מהגדולות שבחצרות מזרח אירופה עד תחילת המאה ה-20. רוב חסידי צ'ורטקוב נרצחו בשואה אך היא המשיכה להתקיים עד פטירת אדמו"רה האחרון בשנת 1958. כיום נותר לה זכר בדמות בתי כנסת קטנים בשכונת מאה שערים בירושלים, בצפת, במנצ'סטר, באנטוורפן ובלונדון.
רבי דוד משה פרידמן
החסידות נוסדה בשנת תרכ"ה (1865) בידי רבי דוד משה פרידמן, בנו של רבי ישראל פרידמן מרוז'ין. הוא רכש ארמון גדול שהיה בעיר והפכו למרכז החסידות. היה חתנו של רבי אהרן טברסקי מצ'רנוביל.
רבי ישראל פרידמן
אחר פטירתו של רבי דוד משה בכ"א תשרי תרס"ד ירש אותו בנו רבי ישראל מצ'ורטקוב, שניהל את חצרו בצ'ורטקוב עד למלחמת העולם הראשונה. היה חתנו של דודו רבי אברהם יעקב מסדיגורה. במלחמת העולם הראשונה, ברח רבי ישראל לווינה שבאוסטריה, ושם השתקע יחד עם בני משפחתו, אך היה מגיע לצ'ורטקוב פעמיים בשנה, לחג השבועות, ולחג שמחת תורה. מסע זה בין וינה לצ'ורטקוב היה אירוע מרגש ואף כונה "צעדת מלכים". בווינה הקים הרבי את "הסתדרות החרדים", שלימים השתלבה באגודת ישראל. הרבי נודע באהבתו לארץ ישראל, ולכל מי ששאל אותו אמר לעלות לארץ, שלח שליחים מחסידיו לקנות עבורו אדמות בארץ-ישראל, והתכוון לעלות בעצמו ולהקים בהן יישוב. הרבי אף כיהן כנשיא אגודת ישראל לצידו של האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר מגור, וכינוסי האגודה הנודעים בשם ה"כנסייה הגדולה" התקיימו בווינה לכבודו של הנשיא שהתגורר שם. יו"ר הוועד הפועל של אגודת ישראל ר' מאיר שפירא רבה של לובלין היה מחסידיו הנודעים של הרבי מצ'ורטקוב. הרבי נפטר בי"ג כסלו שנת תרצ"ד (1933) והותיר אחריו שני בנים: רבי נחום מרדכי ורבי דב בֶּר (בער), ושתי בנות, מרים אשת רבי מנחם נחום מאיצקן וחוה אשת רבי צבי אריה טברסקי שלימים שימש אף הוא כאדמו"ר מצ'ורטקוב.
רבי נחום מרדכי פרידמן
רבי נחום מרדכי נולד בי"ז בשבט תרל"ד. היה חתנו של דודו רבי שלמה בנו של רבי אברהם יעקב מסדיגורה. הנהיג את הקהילה בווינה עד שנת תרצ"ט (1939), עלה ארצה והקים בית כנסת קטן בביתו. היה חבר במועצת גדולי התורה. חיבר ספר בשם "דורש טוב" על המועדים. נפטר בי"ח באדר ב' תש"ו.
רבי דב בֶּר אחיו של נחום מרדכי ירש את עסקנותו של אביו ישראל מצ'ורטקוב באגודת ישראל אך כשנה לאחר פטירת אביו חלה, ונפטר בכ"ד באלול תרצ"ה. היה חתנו של דודו רבי יצחק מבויאן. בנו של רבי דוב בר - דוד משה עונה בווינה על ידי הגרמנים, וברח יחד עם אמו ואחותו לבריטניה, התיישב בלונדון בשכונת הענדן. בנו הרב דוב בר הוא רב בית הכנסת חסידי צ'ורטקוב באנטוורפן, ובנו הרב ישראל הוא רב בית הכנסת חסידי צ'ורטקוב במנצ'סטר. הוציא מדברי תורתו את הספר "שבט מישראל" (ירושלים תשס"ז).
רבי שלמה פרידמן
בנו של רבי נחום מרדכי, רבי שלמה המשיך להנהיג את החסידות עד ט"ו בחשוון תשי"ט (1958) אך אז נפטר ממחלה. היה חתנו של דודו רבי ישראל מסדיגורה. חיבר את הספר "דברי שלמה" על המועדים.
לאחר פטירת רבי שלמה, זקני החסידים הכתירו את דודו, רבי צבי אריה טברסקי ששימש עד אז כאדמו"ר מזלטפולי (שושלת צ'רנוביל), וכונה אדמו"ר מזלטפולי-צ'ורטקוב, נפטר בכ"ז אב-תשכ"ח (1968). נכדו, רבי חיים מיכאל ביברפלד (בן חתנו הרב פינחס ביברפלד, רב במינכן), פתח בית הכנסת "גנזי ישראל - צ'ורטקוב" בשכונת טוטנהאם בלונדון, רבי חיים מיכאל הוא חתנו של הרב יהושע זאב מייזליש, רב בית הכנסת ליעז' בלונדון.
החסידות כיום
בירושלים קיים בית כנסת של החסידות, ברחוב מאה שערים, בשם "עזרת ישראל". הוקם בשנת תרס"ו על ידי החסידים שגרו בעיר. גבאי בית הכנסת במשך שנים רבות היה דוד משה שפיגל, אביו של ישראל שפיגל. בצפת קיים בית הכנסת של החסידות בשם "תפארת ישראל", הוקם בשנת תרמ"ח (1888) על ידי האדמו"ר הראשון רבי דוד משה. במהלך מלחמת לבנון השניה נפגע בית הכנסת מטיל וניזוק.
טוני בנט
בנט החל לשיר בגיל צעיר מאוד. בסוף שנות העשרה לחייו שירת בצבא ארצות הברית בעת מלחמת העולם השנייה כחייל חי"ר בחזית מערב אירופה. לאחר מכן התמקד בשירתו בסוגת הג'אז וחתם חוזה הקלטות בחברת התקליטים קולומביה רקורדס. הסינגל הראשון שלו, "Because of You", יצא לאור ב-1951. הוא נכלל ברצועה השישית באלבום הבכורה שלו Because of You. לאחר צאת האלבום החליט בנט כי סוגת הג'אז תלווה את הקריירה שלו לאורך כל שנותיה; הוא סיים את שנות ה-50 של המאה ה-20 עם מגוון אלבומי הז'אנר דוגמת "The Beat of My Heart" ו-"Strike Up the Band". ב-1962 הוציא לאור את השיר "I Left My Heart in San Francisco", שזכה בפרס גראמי להקלטת השנה ולהופעת הפופ הווקאלי הטובה ביותר – לגבר. במרוצת שנות ה-60 וה-70 לא זכה בנט לפופולריות לה ציפו בחברת התקליטים שחתם, אך בתחילת שנות ה-80 החל להתפרסם מחדש, בעיקר בקרב קהל הנוער החדש שהושפע מלהיטי הביטלס וקווין, תוך שמירה על סגנונו המוזיקלי. הוא הוציא אלבומים שקיבלו מעמד זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
עם תחילת המאה ה-21 הוציא בנט לאור אלבומי מוזיקה משותפים עם זמרים נוספים, דוגמת דיאנה קרול וביל צ'ארלפ. ב-2014 פרסם עם ליידי גאגא את האלבום הראשון שלהם, Cheek to Cheek. השניים יצאו לסיבוב הופעות "Cheek to Cheek Tour" כדי לקדמו בשווקים הבינלאומיים. ב-2021 יצא האלבום המשותף השני של הצמד, Love for Sale.
במרוצת הקריירה המוזיקלית שלו זכה ב-20 פרסי גראמי, כולל פרס מפעל חיים שהוענק לו ב-2001, בשני פרסי אמי לבידור בפריים טיים ובפרס מרכז קנדי. הוא מכר כ-50 מיליון עותקים של שיריו ואלבומיו ברחבי העולם. בפברואר 2021 נחשף כי בנט סובל מאלצהיימר, שהתגלה אצלו עוד ב-2016. באוגוסט 2021 הודיע על פרישתו מהקריירה המוזיקלית שלו, שכן מצבו הבריאותי הידרדר משמעותית.
שנותיו הראשונות
בנט נולד ב-3 באוגוסט 1926, בבית החולים סנט ג'ון בלונג איילנד סיטי שבקווינס, ניו יורק. אביו, ג'ון בנטו, עבד כזבן במכולת השכונתית, ואילו אמו אנה הייתה תופרת. בשנת 1906 היגר ג'ון מפודרגוני, שכונה כפרית מזרחית בעיר רג'ו די קלבריה שבדרום איטליה, לארצות הברית. לעומתו, אנה נולדה בניו יורק, כמה חודשים לאחר שהיגרו לשם הוריה מקלבריה. משפחתם המורחבת הצטרפה אליהם כחלק מההגירה ההמונית של האיטלקים בשנים 1800–1914. בנט גדל יחד עם אחותו הבכורה, מרי, ואחיו הגדול, ג'ון ג'וניור. אביו היה חולה מאוד, והוא גדל למשפחה ענייה. כשהיה בן עשר נפטר אביו. עם זאת, הוא הספיק להחדיר בבנט את האהבה לאמנות, למוזיקה ולספרות. כיוון שלא תמך במדיניות הכלכלית של הרברט הובר הרפובליקני בתקופת השפל הגדול, הזדהה בנט עם עקרונות המפלגה הדמוקרטית ותמך בה.
כנער, האזין בנט בעיקר לשירי ג'אז של מוזיקאים רבים, דוגמת אל ג'ולסון, אדי קנטור, ג'ודי גרלנד, בינג קרוסבי, לואי ארמסטרונג וג'ק טיגרדן. דודו דיק, שהיה רקדן סטפס מוכר במופעי וודוויל, הנחה את בנט בראשית דרכו בקריירה המוזיקלית שלו. כבר בגיל עשר הוא הופיע בטקס פתיחת גשר רוברט פ. קנדי לצד ראש עיריית ניו יורק ה-99 פיורלו לה גוארדיה. בגיל 13 החל לעבוד כמלצר מזמר במספר מסעדות איטלקיות במקום מגוריו.
הוא למד ציור ומוזיקה בבית הספר לאמנות תעשייתית. עם זאת, בגיל 16 נאלץ לנשור מבית הספר כדי לסייע לכלכל את ביתו. הוא עבד בעיקר בבית הייצור של סוכנות הידיעות Associated Press במנהטן, אם כי מדי פעם נסע לפרוורי העיר לעבודות מזדמנות אחרות. כיוון שרצה לנהל קריירה ענפה כזמר, חזר לעבודתו כמלצר מזמר. הוא שר במגוון אירועים, ביניהם חתונות, הלוויות וימי הולדת.
מלחמת העולם השנייה ואחריה
בנובמבר 1944, בשלביה האחרונים של מלחמת העולם השנייה, גויס בנט לשירות בצבא ארצות הברית. את הכשרתו הבסיסית לשירות בחיל רגלים כרובאי עשה בפורט דיקס ובפורט רובינסון. אחד הסמלים שפיקד על יחידתו של בנט לא חיבב אותו, כיוון שהיגר מאיטליה. הוא הכריח אותו לבצע עבודות ניקיון של המטבח הצבאי או של רובי בראונינג אוטומטיים. בינואר 1945 הוצב בנט כחייל חי"ר ברגימנט ה-255 של דיוויזיה ה-63. יחד הם ניצחו ב, שנערך בין דצמבר 1944 לינואר 1945. במרץ אותה השנה הוצב בקו הקדמי באחד הקרבות נגד מדינות הציר.
כאשר החלו הנאצים להידחק חזרה לגבולות גרמניה לחמו בנט ועמיתיו בקרבות בתנאי החורף האירופאי הקשה. לעיתים קרובות הסתתרו ימים שלמים בעמדות ירי אמריקניות, במטרה לחמוק מאש תותחי נ"מ 88. בסוף מרץ הם חצו את נהר הריין ונכנסו לגבולות גרמניה. הם עברו עיר אחר עיר כדי לכלוא את החיילים הנאצים שנותרו. במהלך השבוע הראשון של חודש אפריל הם הספיקו לחצות את הקוכר, ולקראת חודש מאי כבר הגיעו לדנובה. במהלך הקרבות ניצל בנט ממוות מספר פעמים. המראות והחוויות הקשים שעבר בשדה המלחמה קירבו אותו לאידאולוגיה הפציפיסטית. בשלהי המלחמה היה מעורב בשחרור מחנה ריכוז של הנאצים ליד מחוז לנדזברג, שבו היו כמה שבויי מלחמה אמריקאים.
בזמן שהותו בגרמניה הנאצית הצטרף ללהקה צבאית מאולתרת והופיע מול הכוחות האמריקניים ששרתו עמו. במרוצת שירותו כמבצע בלהקה צבאית, נפגש עם נגנים רבים והחל לבסס את מעמדו כזמר מקצועי. בעקבות סעודה שערך עם חברו מילדותו, שהיה ממוצא אפריקאי, הוא הורד בדרגה ושובץ לתפקידי משרד ורישום.
בשנת 1946 השתחרר בנט משירותו הצבאי ושב לביתו בארצות הברית. הוא החל ללמוד בענף התיאטרון האמריקאי, בהתאם לחוק שעבר ב-22 ביוני 1944, המספק סיוע בשיקום חייהם של הבאים מהמלחמה. הוא למד את טכניקת השירה האיטלקית המדוקדקת "בל קנטו", כדי לשמור על קולו במיטבו גם כשהיה איש שיבה. הוא חזר לעבודתו כמלצר מזמר, והשתדל להופיע בכל רחבי העיר ניו יורק. הוא שמע לעצתו של אחד המורים בענף התיאטרון האמריקני, והחל לחקות צלילים וקולות מפורסמים, בעיקר אלו הקשורים לתעשיית המוזיקה דוגמת הסקסופון של סטן גץ והפסנתר של ארט טייטום. הדבר עזר לו ללמוד לעומק את יכולת האלתור בשירתו.
בשנת 1949 ביקשה פרל ביילי מבנט לשמש כמופע החימום שלה בגריניץ' וילג'. במופע נכח הבדרן הבריטי בוב הופ, שהציע לו לשנות את שמו המיושן בנדטו לבנט. בשנת 1950 חתם על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים קולומביה רקורדס.
1951–1959: ראשית הקריירה המוזיקלית
בשנת 1953 הגיע שירו השלישי של בנט, "Rags to Riches", למקום הראשון בבילבורד הוט 100 לאחר יציאתו לאור. בניגוד לקודמיו, היה "Rags to Riches" בעל מקצב מהיר וצלילי ביג בנד. בחלקו האינסטרומנטלי נוגנו צלילים של כלי נשיפה ממתכת וטנגו. הוא ניצב בראש מצעד הבילבורד במהלך שמונה שבועות רצופים. מאוחר יותר באותה השנה פנו מפיקי "קיסמט", אחת מהפקות התיאטרון של ברודוויי, לבנט בבקשה להקליט את "Stranger in Paradise", בניסיון לקדם את המחזמר בעת שביתת כלי התקשורת בניו יורק. "Stranger in Paradise" הגיע למקום השני בבילבורד הוט 100, ולמקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי והאוסטרלי. הוצאת השיר נחשבת לאבן דרך משמעותית בראשית הקריירה של בנט כזמר, שכן באותה התקופה החל להתפרסם באירופה גם כן.
במחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה מגמת עלייה באהדת ז'אנר הרוק אנד רול, והפרסום שקיבלו זמרי הפופ באותה התקופה דעך. באותה תקופה אף פרשו מספר אמנים מהקריירה המוזיקלית שלהם, כיוון שלא הצליחו לחזור למיינסטרים. עם זאת, הצליח בנט להגיע שמונה פעמים לארבעים השירים הפותחים של הבילבורד הוט 100 עם שירים שונים. בשנת 1957 אף הגיע שירו "In the Middle of an Island" בשיאו למקום התשיעי.
במהלך חודשי אוגוסט-ספטמבר 1956 הנחה בנט תוכנית טלוויזיה קבועה, ששודרה במוצאי שבת, בשם "The Tony Bennett Show". התוכנית באה להחליף את תוכניתו של פרי קומו, שלא שודרה בעונת הקיץ. פטי פייג' ויוליוס לה רוזה הנחו את התוכנית גם כן כמה חודשים לפני בנט. בשנת 1959 הוא נחלץ פעם נוספת לעזרתו של קומו, שנעדר בעונת הקיץ, והנחה את התוכנית לצד תרזה ברואר וג'יי פי. מורגן.
1954–1965: צבירת פופולריות והמשך הקריירה המוזיקלית
בשנת 1954 הפך צ'אק ויין, גיטריסט ג'אז אמריקאי יליד ניו יורק, למנהלו המוזיקלי של בנט. בשנת 1957 הוציא את אלבומו הראשון שאורכו עולה על חצי שעה, Cloud 7. ויין הופיע בחלק מרצועות האלבום כגיטריסט וכמעבד, ואף קיבל על כך קרדיט בגב אריזות התקליט והתקליטור. Cloud 7 הוא האלבום שהראה את זיקתו ואהבתו של בנט לסוגת הג'אז על כל גווניה, החל מג'אז ווקאלי וכלה בג'אז-פופ. באותה השנה עזב ויין את תפקידו, ואת מקומו תפס ראלף שרון. שרון עודד את בנט להמשיך ולבצע שירי ג'אז ולא שירי אהבה נכזבת, שלטענתו, הפכו למאוסים ובלתי-נסבלים לשמיעה.
שנת 1957 הייתה לשנת מפתח בקריירה המוזיקלית של בנט. מעבר לאירועים השונים שקרו בחייו האישיים, הוא הוציא לאור את האלבום The Beat of My Heart. בחלק משירי האלבום הופיעו מיטב זמרי הג'אז של התקופה, דוגמת הרבי מאן ונאט אדרלי. הוא אופיין בצלילים שהופקו מכלי ההקשה בהשראת ארט בלייקי וג'ו ג'ונס. The Beat of My Heart זכה לאהדה רבה מטעם מבקרי המוזיקה, ואף קיבל ציון של ארבעה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה באתר "Allmusic". בנט המשיך לעבוד עם התזמורת של קאונט בייסי, שליוותה אותו באלבום, והפך לסולן הראשי ממין זכר שהופיע עמה. האלבומים Strike Up the Band (1958) ו- (1959) היו שיתופי פעולה שהופקו יחד עם התזמורת.
ביוני 1962 הפיק בנט קונצרט מקודם ובעל תמיכה של חברת התקליטים קולומביה רקורדס בקרנגי הול שבניו יורק. הוא אירח שם כמה אמני הג'אז, כמו אל קון, קני בורל, קנדידו קמרו ושלישיית ראלף שארון. זו הייתה הפעם הראשונה שבעלי הקרנגי הול העלו מופע של אמן פופ־ג'אז, למעט הופעתה של ג'ודי גרלנד בשנה לפני כן. המופע כלל ארבעים וארבעה שירים, ביניהם נמנים "I've Got the World on a String" ו-"The Best Is Yet to Come". הצלחתו המסחרית הייתה גבוהה מאוד, ובזכותו התבסס המוניטין הרחב של בנט כזמר ג'אז פופולרי עוד יותר. הקונצרט הוקלט ויצא לאור ב-23 ביולי 1962 בפורמט אלבום הופעה בשם Tony Bennett at Carnegie Hall. במקביל הופיע בנט בטלוויזיה, ובאוקטובר אותה השנה אף הופיע בפרק הראשון בהנחיית ג'וני קרסון של "The Tonight Show".
כמו כן, בשנת 1962 יצא לאור הסינגל "I Left My Heart in San Francisco". תחילה הוא הוצע לזמרת אופרה ששמה אינו ידוע, אולם לבסוף הקליטו בנט לפניה ופרסם את גרסתו. הוא בילה כשנה במצעדי הסינגלים השונים ברחבי העולם והגדיל את חשיפתו של בנט לקהל האירופאי, חרף הגעתו למקום ה-19 במצעד הבילבורד הוט 100 האמריקאי. האלבום I Left My Heart in San Francisco, בו נכלל השיר, הגיע למקומות ה-17 וה-13 בבילבורד 200 ובמצעד האלבומים הבריטי בהתאמה. כמו השיר גם הוא קיבל תואר זהב מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי על נתוני המכירות שלו. בנוסף, זכה הסינגל "I Left My Heart in San Francisco" בפרס גראמי עבור הקלטת השנה ועבור ביצוע הפופ הווקאלי הטוב ביותר לגבר. בשנת 2001 הוא אף דורג במקום ה-23 ברשימת "השירים המשמעותיים ביותר מבחינה היסטורית של המאה ה-20" (שירי המאה ), שפורסמה על ידי הקרן הלאומית לאמנויות ואיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
אלבומו הבא של בנט,  (1963) הגיע למקום ה-26 בבילבורד 200, והרצועות "" ו-"The Good Life" הגיעו לעשרים השירים הפותחים בבילבורד הוט 100. השני מביניהם אף דורג במקום השביעי במצעד השירים העכשוויים למבוגרים ובמקום ה-27 במצעד הסינגלים הבריטי. הוא נמכר בכ-500,000 עותקים ברחבי ארצות הברית, ועל נתוני מכירות אלה הוענק לו תואר זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. לימים נכלל השיר בארבעת האלבומים המצליחים ביותר של בנט, דוגמת MTV Unplugged (1993) ו-Duets: An American Classic (2006).
עם עלייתם של הביטלס בעקבות הוצאת האלבום "A Hard Day's Night" ותחילת עידן "הפלישה הבריטית" בשנת 1964 התרחשה נקודת מפנה במוזיקת המיינסטרים המקובלת. לא עוד שירי פופ וסטנדרטי ג'אז. את מקומם תפסו שירי הרוק, כמו "I Want to Hold Your Hand" ו-"Yesterday". החל מתקופה זו התדרדרה הפופולריות לה זכה בנט כאמן מוביל בסוגת הג'אז, אם-כי במהלכה הוציא לאור כמה אלבומים ושירים שזכו להצלחה מסחרית מסוימת: השיר האחרון שלו שהגיע ל-40 השירים הפותחים של הבילבורד הוט 100 הוא "If I Ruled the World", שדורג במקום ה-34 ונכלל ב-If I Ruled the World: Songs for the Jet Set. בשנת 1966 שיחק בסרט "The Oscar" בניסיון לבצר את המוניטין שלו. הניסיון לא צלח במיוחד ומבקרי הקולנוע כינו את כישרון המשחק שלו כ"בינוני".
1965–1979: דעיכה משמעותית בהצלחתו
בשנת 1965 התפטר ראלף שרון מתפקידו כמנהל המוזיקלי של בנט. מנכ"ל חברת התקליטים קולומביה רקורדס, קלייב דייוויס, ראה את נתוני המכירות של אלבומיו יורדות בהתמדה. לכן, הציע לו להקליט באלבומו החדש חומרים עכשוויים, שזכו כבר להצלחה מסחרית בשווקים הבין–לאומיים. לטענתו של דייוויס, הרפרטואר של בנט היה מיושן, ולא פנה לקהל הצעיר החדש. באותה תקופה פנתה חברת התקליטים לרבים מן האומנים החתומים בה, דוגמת לנה הורן וברברה סטרייסנד, במטרה לשנות את סוגם המוזיקלי המועדף. חלק מהמוזיקאים ראו בהצעה הזדמנות להשתלב ברוח העכשווית של מוזיקת המיינסטרים, כמו פגי לי, אולם בנט חשד במניעי ההצעה של קולומביה רקורדס. – כתב באוטוביוגרפיה שלו. בעצת חברת התקליטים יצא לאור האלבום , שכלל את "MacArthur Park" של ריצ'רד האריס ו-"Something" של הביטלס. שתי הרצועות זכו להצלחה בין–לאומית באותה התקופה, ועל-כן ציפו מנהלי חברת התקליטים מ-"" להפוך לאלבום מצליח מאוד של בנט. הציפיות של חברת התקליטים היו לשווא, והאלבום הגיע למקום ה-144 בלבד בבילבורד 200.
בעקבות כך הקים בנט חברת תקליטים משלו בשם "אימפרוב רקורדס". הוא הקליט את השיר "", והוציא שני אלבומי אולפן לאור עם ביל אוונס, The Tony Bennett/Bill Evans Album (1975) ו-Together Again (1977). אך לחברה שהקים לא היה הסכם עם חברת תקליטים גדולה שתממן את הוצאותיה, ולכן עד שנת 1977 פשטה את הרגל.
כששנות ה-70 קרבו לסיומן לא היה לבנט חברת תקליטים, מנהל מוזיקלי וקונצרטים שהזמינו אותו מחוץ ללאס וגאס. הוא פיתח התמכרות לסמים, הונו ירד באופן משמעותי, ושירות הכנסות הפנים של ארצות הברית ניסה להוציא צווים משפטיים נגד בנט, כיוון שלא שילם את חובותיו.
1979–1989: שינוי בקו הקריירה המוזיקלית
בשנת 1979 לקח בנט מנת יתר של קוקאין, שכמעט גרמה למותו. לאחר מכן התקשר לבניו, דני ודיי, וציין כי הוא מרגיש אבוד הן בחייו האישיים והן בקריירה המקצועית שלו כזמר ג'אז. הוא הוסיף וטען כי קהל היעד הקבוע שלו כבר לא מעוניין להאזין למוזיקה ביצירתו.
גם דני בנט, בדומה לאביו, הגיע לנקודת שפל בקריירת המוזיקה שלו. להקתו, שהוקמה יחד עם אחיו דיי בשם "Quacky Duck and His Barnyard Friends", הגיעה למיצוי מבחינה מסחרית. מגבלותיו הווקאליות של דני הורגשו באלבום האחרון של הלהקה, אך הוא התגלה כאיש עסקים מצליח. לעומת זאת, לאביו, היה כישרון מוזיקלי אדיר, אולם לא היה לו ידע פיננסי לתכנן ולכלכל את הקריירה המוזיקלית שלו. לכן, הפך דני למנהל המוזיקלי של אביו. הוא השתלט על ההוצאות הכספיות של אביו, החזיר אותו לניו יורק, והחל לארגן לו הופעות קבועות בקולג'ים ובתיאטראות קטנים כדי לגמול אותו מהתמכרותו לסמים. לאחר מאמץ מסוים הנהיג דני תוכנית פיננסית חדשה ומוצלחת בה יוחזרו כל החובות של בנט לשירותי המס של ארצות הברית. עד שנת 1986 הוחתם בנט מחדש בקולומביה רקורדס, הפעם עם שליטה על תוכני היצירות שהוא מוציא לאור. לאחר מכן הוציא את האלבום "The Art of Excellence", שהגיע למקום ה-160 בבילבורד 200 – האלבום הראשון של בנט שנכנס למצעד מאז 1972.