cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דבר שלא בא לעולם
אמוראים מאוחרים
בדורות הבאים של האמוראים ניתנות למונח "דבר שלא בא לעולם" שתי משמעויות שונות: האחת, כפשוטו וכהוראתו התנאית: עצם שאינו נמצא בעולם (פיזית). המשמעות השנייה, היא תוצר של הרחבה והפשטה של הראשונה: עצם או אדם הנעדר מבחינה משפטית תכונה או מאפיין הנדרשים, כדי שאפשר יהיה לבצע בו פעולה משפטית מסוימת. כך הוא ברשימותיהם של אביי ושל רב נחמן בר יצחק. רשימות אלה הן אוסף של דעות המתייחסות להלכת דבר שלא בא לעולם, ובתוכן אפשר למצוא גם מושאים הנמצאים בעולם, כמו שפחה או גויה או שדה ועבד שעוד לא נקנו. המשותף לכל מושאים אלה הוא אי-הכשירות המשפטית בעת העסקה: השפחה והגויה אינן כשירות לקידושין; השדה או בעליו (העתידי) אינם כשירים למכר, והעבד או אדונו (העתידי) אינם כשירים לשחרור.
ההבדל במשמעות המונח "לא בא לעולם" – בין האמוראים המוקדמים לבין המאוחרים - עשוי לנבוע מן הרציונלים העיקריים של הפגם בממכר בדבר שלא בא לעולם:
האמוראים המוקדמים סברו שהפגם בדבר שלא בא לעולם הוא פגם פיזי. לעומתם, האמוראים המאוחרים העבירו את מרכז הכובד של הלכת דבר שלא בא לעולם אל התחום המנטלי. לפי תפיסתם, משמעות המונח איננה פיזית, ועל כן גם הגיונה של ההלכה משתנה, ומעתה הוא מנטלי. הגיון כזה חל גם על מושאים הנמצאים בעולם, אלא שהם נעדרי כשירות משפטית. השינוי שחל במשמעותו של המונח דבר שלא בא לעולם בא לביטוי במספר סוגיות, וביניהן זו העוסקת במכירת מִלווה. אחת מדרכי הקניין של חוב היא העברת הזכות שכנגד החוב מן הנושה לזוכה, במעמד שבו נוכחים "במעמד שלושתן" - הנושה (כמוכר), המוטב או הזוכה מטעם הנושה (כקונה) והחייב עצמו. אפשר לראות את העברת הזכות מהנושה למוטב כהמחאת חיוב או זכות (במישור יחסי החיוב), אבל אפשר גם להציגה כמכירת "נכס" (במישור הקנייני). נראה שהתלמוד עצמו מניח בתחילה (לפי דעת האמורא - רב) את האפשרות האחרונה: העברת חוב במעמד שלושתן היא מכר. בנקודה זו מתעורר קושי, משום שחוב אינו נכס ממשי, כמוהו כדבר שלא בא לעולם ואי אפשר להקנותו. הקושי מביא את התלמוד לשינוי בתפיסת הפגם הקנייני שבחוב: הפגם אינו פיזי ואינו חוסר הממשות שבמִלווה. הפגם מנטלי, ושורשו בהיעדר גמירת דעת של הצדדים. לכן, בנסיבות שבהן אפשר להבטיח גמירות דעת, יינתן תוקף למכירת החוב. לפי הצעת האמוראים המאוחרים (רבא וממשיכיו ), נסיבות כאלו מתקיימות, למעשה, בכל "מעמד שלשתן": החלפת הנושים משמעה החלפת המִלווה הישן בחדש. מועד הפירעון נדחה, ורווח הזמן שמרוויח החייב משמש זרז שבגינו הוא גומר בדעתו להסכים להעברת החוב לידי נושה חדש (המוטב מטעם הנושה הישן).
המהלך התלמודי מבטא את השינוי במשמעות של "דבר שלא בא לעולם": האמורא רב מייצג את ההלכה האמוראית הקדומה. הלכה זו קובעת שאפשר להקנות דבר שלא בא לעולם (חוב) על אף היעדרו. האמוראים המאוחרים, ורבא בראשם, מתנגדים לכך: לדעתם, אי אפשר להקנות דבר שלא בא לעולם. עם זאת, לדידם, הרציונל של הלכה זו אינו היעדרו הפיזי של הנכס כי אם פגם בגמירת הדעת. לפיכך אפשר יהיה להקנות חוב, בנסיבות שבהן יוברר שהצדדים גמרו בדעתם לבצע את המכר.
דוגמה מתחום דיני הקידושין
במסכת קידושין הגמרא עוסקת במקרה שאדם רוצה לקדש את בתו של איש טרם נתעברה אמה. במקרה כזה אין מחלוקת וכולם מודים שאין אפשרות לבצע זאת שכן מדובר ב'דבר שלא בא לעולם' במשמעותו הפיזית. אך במקרה ואדם רוצה לקדש את בתו של אחר בעודה עוברה, ישנה מחלוקת תנאים, שכן יש כבר קיום פיזי מסוים לבת, אך היא אינה בעלת כשרות משפטית להתקדש.
בפסיקת ראשונים
בכתבי הראשונים מובא, בשם רב ניסים גאון, דין חריג ביחס לדבר שלא בא לעולם. דין זה הוא "דבר המצוי בשוק": המקח חל בדבר שלא בא לעולם רק אם הוא דבר המצוי בשוק ואפשר לקנותו בכל שעה. עוד הוא סובר שעל המוכר מוטל החיוב 'להעמיד את מקחו' – כלומר לדאוג לכך שיבא לעולם ויהיה ניתן למסירה לרוכש. ר"י מיגאש סובר שבנסיבות אלו אף מותר להכריח את המוכר להעמיד את מקחו.
המקור לדברי רב ניסים גאון הוא סוגיית "ארעא ודיקלי": כשאדם מוכר לחברו שדה ודקלים ואין לו דקלים, עליו לקנות לו שני דקלים (מיעוט רבים: שניים). מקשים על כך הראשונים - הרי אין אדם מקנה דבר שלא ברשותו, ואם כך אין הדקלים נכללים בעסקה הראשונית. התשובה לכך היא שהדבר מצוי בשוק, ולכן אינו בגדר "דבר שלא בא לעולם", וניתן להקנותו. הרי"ף, הרמב"ם, הרשב"ם והרא"ש חולקים על כך. לדברי הרמב"ם : "המוכר פירות דקל לחברו יכול לחזור בו... אבל הפוסק על שער שבשוק, ולא היה מאותו מין שפסק עליו ברשות המוכר, חייב לקנות וליתן ללוקח מה שפסק. ואם חזר בו מקבל מי שפרע". כלומר, הרמב"ם פוסק שהקניין אינו חל על דבר שאינו ברשותו, ולכן אי אפשר להתחייב במכירת פירות דקל לחברו (דבר שלא בא לעולם אבל קיים בשוק) כשאינו ברשות המוכר.
ראשונים גם הבחינו במפורש בין הקנאה ובין התחייבות: אדם אינו מקנה דבר שלא בא לעולם, אבל הוא מתחייב עליו. כך, הרמב"ן (בתשובותיו סימן ט; סימן לח) עומד על הבחנה בין קניין להתחייבות שחלה על גופו ונכסיו. לדעתו, מי שנותן או מוכר מה שעתיד לקנות, וקיבל עליו באחריות להעמיד את הממכר בידו של קונה, חייב לעשות כן (סימן לח). כך פסק גם השו"ע: "המחייב עצמו בדבר שלא בא לעולם או שאינו מצוי אצלו חייב, אע"ג דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם. הני מילי כשהקנה לו בלשון מכר או בלשון מתנה. אבל בלשון חיוב חייב והוא שקנוהו מידו". יש הסוברים שהרמב"ם וסיעתו אינם מבחינים בין קניין ובין התחייבות בנוגע לדבר שלא בא לעולם, זאת בהסתמך על דברי הרמב"ם בעניין שותפות, על פיהם אי אפשר לערוך חוזה על השתתפות ברווחים עתידיים. אולם רוב האחרונים מקבלים את ההבחנה בין הקנאה ובין התחייבות כדין פשוט ומוסכם, ואינם סוברים שהרמב"ם חולק עליה.
בנוהג הרווח ופסיקת אחרונים
בספר תשב"ץ קטן מובאת מחלוקת ראשונים בעניין דבר שלא בא לעולם - האם כשהמנהג המקובל הוא לסחור בנכסים שלא באו לעולם יש לעסקת המכר תוקף מכוח קניין סיטומתא. לדעת המהר"ם מרוטנבורג יש לתת לדין סיטומתא פירוש מרחיב: יש תוקף לכל מנהג של הסוחרים - בין בנוגע לדרך הקניין ובין באשר למושא הקניין. לכן, קניין יחול גם בדבר שלא בעולם, כאשר יש נוהג רווח להקנותו. לפי דעה אחרת (רבי יחיאל מפריז), סיטומתא היא חידוש בדיני הקניין שבתלמוד 'ואין לך בו אלא חידושו'. לכן, קניין סיטומתא תקף ככל שהליך קנייני אחר היה תקף, אך לא יותר מכך. לפיכך הוא לא יחול על דבר שבא לעולם. בעקבות מחלוקת זו, כמה מן האחרונים פסקו שאין תוקף לקניין סיטומתא בדבר שלא בא לעולם. לעומתם, רבים מפוסקי ההלכה האחרונים סבורים, שניתן להקנות דבר שלא בא לעולם בקניין סיטומתא. החתם סופר הביא את דעת הרא"ש, שסיטומתא מועילה בדבר שלא בא לעולם, והוסיף שבוודאי תועיל לפתור את בעיית אסמכתא, שכן הטעם שאסמכתא אינה קונה הוא מחמת שאינה סומכת על דעת הקונה. קניין סיטומתא מבוסס לדעת החתם סופר על גמירות הדעת, ועל היותו כתנאי שהתנו הצדדים ביניהם לפעול לפי המנהג.
דוגמאות בנות ימינו לשאלה האם יש תוקף לקניין בדבר שלא בא לעולם כשזהו הנוהג הרווח, ניתן למצוא בעמדתם של רוב פוסקי ההלכה האחרונים בדבר תקפו של חוזה בכתב. מרבית הפוסקים העניקו תוקף הלכתי לחוזה בכתב (אף על פי שלא נעשה על פי דרכי הקניין בהלכה) על סמך הנימוק שהיות שכך המנהג, הרי יש לראות בחתימה על חוזה 'קניין סיטומתא' בנוגע להתחייבות החוזית. משמעות פסיקה זו היא שכשצדדים חותמים על חוזה מכר דירה או רכב, יש למסמך תוקף הלכתי חוזי מכוח דין סיטומתא, כשל התחייבות למכר, אולם אין בכך משום עסקה קניינית (העברת בעלות) בממכר. לעומת זאת בנוגע לחוזה שלא נחתם, נקבע באחד מפסקי הדין, שאין לו תוקף כי לא הוכח שלשני הצדדים הייתה גמירות דעת לעסקה. "זיכרון דברים", אף שהוא נחשב במשפט הישראלי לחוזה מחייב, אין לו תוקף מדין סיטומתא, משני טעמים: ראשית, על פי המנהג המקובל נעשה לאחר זיכרון הדברים חוזה מפורט, ולכן, אין כוונת התחייבות עד לחתימת החוזה. שנית, זיכרון דברים הוא פרקטיקה שאינה רווחת די הצורך. עם זאת, משנות השבעים של המאה העשרים, בתי הדין הרבניים הכירו בתקפו של זיכרון דברים על בסיס דין סיטומתא, וכך פסקו חכמי הלכה גם בראשית המאה העשרים ואחת.
שורש הדברים
לגבי השאלה מדוע קניין בדבר שלא בא לעולם אינו תופס, ישנן כמה דעות, רבי אלחנן וסרמן בספרו קובץ שעורים מבחין בין דעות שני בעלי תוספות, דעת המהר"ם מרוטנבורג ודעת רבי יחיאל מפריז, ומבאר שלדעת המהר"ם הבעיתיות בדבר שלא בא לעולם היא חיסרון בגמירות דעת, כלומר, אדם לא סומך דעתו על קניין שכזה, וכוונתו לא מלאה, ולדעת רבי יחיאל מפריז הבעיתיות היא באפשרות של מעשה קניין לחול על החפץ שאינו בעולם. דעה נוספת היא דעת רבי חיים סולובייצ'יק הסובר שהבעיתיות היא באפשרות של האדם שאינו בעלים על החפץ להקנותו.
בספר "יש מאין: עסקאות בנכסים מופשטים במשפט התלמודי" כותב הרב יצחק ברנד כי דיני הקניין של המשפט התלמודי גורסים, שה"יש" הוא בהכרח חומרי מכאן נגזר שמושאי הקניין צריכים להיות ממשיים ונתפסים על ידי החושים, וכן שקניין או בעלות אינם חלים על נכסים מופשטים. בהתאם לכך נדרש שגם ההליך הקנייני יהיה פיזי. לפי תפיסה אחרת הקניין הוא קשר ממשי-נפשי בין בעלים לנכסיו, ומכאן שבהיעדרו של חפץ אי אפשר ליצור קשר כזה.
רציונל נוסף לפגם בממכר 'שלא בא לעולם' הוא שהפגם אינו פיזי כי אם מנטלי. מן הצדדים לעסקה נדרשות הסכמה והחלטיות באשר לעסקה - גמירות דעת מצד המוכר וסמיכות דעת מצד הקונה. בהיעדר ממכר אין הקונה מגיע לדרישת הסף המנטלית - הוא אינו בטוח ברצונו בעסקה, ועל כן היא אינה תקפה. כך לדעת שלום אלבק, הפגם בדבר שלא בא לעולם הוא מנטלי - אדם אמנם עשוי לקנות דבר בשביל התועלת וההנאה שתהא לו מן המקח לעתיד לבוא, אך הוא סומך דעתו יותר על דבר שנמצא כבר בעולם וברשותו, שיתן לו בעתיד הנאה ושפירותיו יבואו לידיו, כגון: אילן לפירותיו. מצד אחר, אדם מתקשה לסמוך דעתו בקניין על פירות שעדיין לא באו לעולם ולא באו לרשותו. כמו כן, אם הממכר עצמו אינו עובר לרשותו של הקונה בעת המכר, יכול המוכר לפשוע בשמירתו, ואז ייתכן שהפירות לא יבואו לעולם כלל, או שאף שיבואו לעולם לא יבואו לידיו. לפיכך רוצה אדם בקניין הדבר גופו כשהוא כבר בעולם, כדי שיהא יותר בטוח בכך שיוכל להשתמש בו.
הנמקות אלה שנתנו להלכת 'דבר שלא בא לעולם', תואמות את תנאי הכלכלה והמסחר בעולם העתיק, שהתבססו בעיקרם על העברה פיזית של טובין ריאליים מיד ליד. בעולם כזה, הלכה המתנגדת לקניין נכסים מופשטים נראית מעשית וסבירה. לעומת זאת, בעולם המודרני, רוב הנכסים הם מופשטים, והפיתוח הכלכלי כרוך בהתרחבות הקניין הרוחני. כך, המשפט המודרני, מתייחס לנכסים מופשטים ולזכויות קניין רוחני כנכסים ראליים. תפיסה זו יוצרת עימות בין ההלכה המסורתית לבין חיי הכלכלה ודיני הקניין הרוחני המודרניים. עימות זה דורש להעתיק את הדיון בנכסים המופשטים מן המישור החפצי-הקנייני אל המישור האישי האובליגטורי, על ידי התמקדות ביסוד גמירות דעת הצדדים לעסקה.
קרב המל
קרב המל התרחש ב-4 ביולי 1918 בעיירה לה המל בצפון צרפת, במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. במסגרת הקרב תקפו כוחות חי"ר אוסטרלים ואמריקאים יחד עם טנקים בריטים את העמדות הגרמניות בעיירה ובסביבתה. המתקפה תוכננה ונוהלה על ידי לוטננט גנרל ג'ון מונש, מפקד הקורפוס האוסטרלי, ונחשבת למוצלחת מאוד. יעדי המתקפה הושגו תוך 93 דקות, 3 דקות יותר מהזמן שהקציב לכך מונש בתכנונו.
רקע
בתחילת 1918, כתוצאה מחוזה ברסט-ליטובסק, יצאה רוסיה מן המלחמה. כתוצאה מכך העבירה גרמניה קרוב ל-50 דיוויזיות לחזית המערבית, וב-21 במרץ 1918 יצאה למתקפת האביב, במהלכה ניסו הגרמנים לנצל את יתרון הכוחות שהיה להם, בטרם יצטרף למערכה חיל המשלוח האמריקאי, שהיה בדרכו לאירופה. לאחר מספר הצלחות ראשוניות, בעיקר באזור הסום, נבלמה התנופה הגרמנית, ועד יוני הסתיימה מתקפת האביב עם הישגים מועטים לגרמנים.
העיירה לה המל והגבעות מסביבה היו אזור בעל חשיבות אסטרטגית לשני הצדדים. השטח נשלט על ידי הגרמנים, שניצלו את הגבעות לשליטה על האזור ולמתקפה אפשרית בכיוון אמיין, הנמצאת כ-17 קילומטרים ממזרח. כוחות מדינות ההסכמה נמצאו כ-2.5 קילומטרים ממערב להמל, וראו חשיבות בתפיסת האזור השולט כהכנה לקראת המתקפה הגדולה שתוכננה (מתקפת מאה הימים).
הכנות למתקפה
תכנון הקרב הוטל על ג'ון מונש, אשר תכנן אותו בקפדנות. היה זה הקרב הראשון שלו כמפקד הכוחות האוסטרלים. מונש תכנן מתקפה משולבת הכוללת כוחות רגלים, טנקים וארטילריה. מונש האמין כי יש להגן על חיילי הרגלים ותכנן את המתקפה כך שינועו מוגנים ככל הניתן עד לעמדות הגרמנים. למתקפה הוקצו 60 טנקי סימן 5 בריטים. מונש ראה בטנקים כלי עיקרי לפריצת העמדות הגרמניות ותכנן את המתקפה כך שהטנקים ינועו ראשונים ויפצחו את עמדות הגרמנים, וחיילי הרגלים ינועו מוגנים בעקבותיהם, מוכנים להשתלט על עמדות נטושות ולטהר את השטח. כדי להבטיח שיתוף פעולה מוצלח, התאמנו הרגלים האוסטרלים יחד עם כוחות השריון בחודשים שלפני הקרב.
ארבעה טנקים נוספים שימשו כטנקי אספקה להעברת ציוד לכוחות המתקדמים. כמות האספקה שיכל טנק בודד להעביר לחזית הייתה שקולה לזו של 1,200 חיילים. אספקה נוספת הועברה לכוחות בהצנחה על ידי מטוסים.
הארטילריה תוכננה כמסך ארטילרי מתגלגל לפני כוחות הקרקע, שינועו מוגנים מאחוריו. מעל 600 תותחים בריטים וצרפתים רוכזו באזור כהכנה למתקפה. בימים שלפני המתקפה ירו התותחים באופן קבוע כדי להסוות את יום המתקפה. בשבועיים שלפני הקרב נורו פגזי עשן וגז על עמדות הגרמנים מדי יום לפנות בוקר, במטרה לגרום להם לחבוש את מסיכות הגז ביום הקרב.
כוחות
כוחות מדינות ההסכמה כללו בעיקר כוחות מהקורפוס האוסטרלי. בתחילה הוצע לצרף לכל גדוד רגלים אוסטרלי פלוגת חיילים אמריקאים כדי שאלה יצברו ניסיון קרבי וכדי לחזק את היחידות האוסטרליות השחוקות. ביום שלפני המתקפה החליט מפקד הכוחות האמריקאים, גנרל פרשינג כי חלק מכוחותיו לא ישתתפו בקרב והדבר דרש ארגון מחדש של חלק מהיחידות האוסטרליות. בסופו של דבר השתתפו בקרב ארבע פלוגות אמריקאיות. סך הכוחות התוקפים היה כ-7,000 חיילים.
כן השתתפו בקרב כ-60 טנקים מחטיבת הטנקים החמישית הבריטית, ארטילריה ומטוסים.
הכוחות הגרמנים באזור כללו שתי דיוויזיות (הדיוויזיה ה-13 וה-43) מהארמייה השנייה בפיקודו של גאורג פון דר מרוויץ, ובסך הכל כ-5,600 חיילים.
הקרב
בליל 3 ביולי נעו הטנקים הבריטים לאזורי ההיערכות שלהם, כ-800 מטרים מאחורי הקווים הקדמיים. בשעה 03:02 לפנות בוקר ב-4 ביולי החלה הרעשה ארטילרית על קווי הגרמנים, כמדי יום. הגרמנים, שהורגלו לפגזי גז בהפגזות הקודמות, חבשו את מסיכות הגז שהגבילו את תנועותיהם. מטוסים בריטים הפציצו גם כן את קווי הגרמנים. בחסות ההפגזה התקדמו הטנקים הבריטים אל החזית.
בשעה 03:10 החלה ההפגזה העיקרית שכללה גם פגזי עשן שסיפקו מסתור לכוחות המתקדמים. חיילי הרגלים האוסטרלים יצאו משוחותיהם והחלו להתקדם, כשמסך הארטילריה המתגלגל נמצא במרחק של עד 200 מטרים לפניהם. במספר מקרים פגעו פגזי ארטילריה בחיילים אוסטרלים ואמריקאים והביאו לנפגעים בקרב הכוחות המתקדמים. הכוחות האוסטרלים המשיכו להתקדם בחסות הטנקים. במספר גזרות התעכבו הטנקים וחיילי הרגלים נאלצו להתקדם בלעדיהם. כוחות מדינות ההסכמה ניהלו קרבות קשים בלה המל עצמה וביערות שמסביב.
בתוך 93 דקות השלימו כוחות ההסכמה את משימותיהם. בשעה 4:45 לפנות בוקר הגיעו לכוחות בחזית הטנקים שהוקצו להעברת אספקה. עד השעה 7:00 בבוקר השלימו האוסטרלים באופן סופי את כיבוש לה המל והאזור.
ב-5 ביולי בשעה 22:00 ניסו הגרמנים לבצע התקפת נגד, שכללה פגזי גז והסתערות של חיילי סער ורגלים. למרות הצלחות מועטות, נהדפה ההתקפה בעזרת תגבורות שהוזרמו לאזור המתקפה.
אחרית דבר
בקרב כוחות מדינות ההסכמה היו כ-1,400 הרוגים ופצועים, מתוכם כ-1,000 נפגעים אוסטרלים, כ-300 אמריקאים, ו-13 חיילים בריטים מצוותי הטנקים. אבדות הגרמנים כללו כ-2,000 הרוגים וכ-1,600 חיילים שנפלו בשבי, בנוסף לציוד רב. שני חיילים אוסטרלים עוטרו בצלב ויקטוריה, העיטור הצבאי הבריטי הגבוה ביותר. בנוסף, העניקו הבריטים עיטורים צבאיים ל-14 חיילים אמריקאים. אחד מהחיילים האמריקאים, תומאס פופ, עוטר על פעולותיו בקרב גם במדליית הכבוד של הצבא האמריקאי.
קרב המל הושלם בתוך 93 דקות, רק 3 דקות מעבר לזמן שהקצה מונש בתכנונו המדוקדק. מונש זכה לשבחים רבים על ניהול הקרב. האבדות בקרב כוחות ההסכמה נחשבות נמוכות ביחס למלחמת העולם הראשונה.
ארבעת הפלוגות האמריקאיות שהשתתפו בקרב צברו ניסיון רב, וחזרו ליחידותיהן המקוריות מיד עם תומו. מונש שיבח את תפקוד החיילים האמריקאים. למרות ההצלחה, פרשינג, מפקד חיל המשלוח האמריקאי, הודיע כי יחידותיו לא יפעלו שוב תחת פיקוד כוחות ממדינות אחרות.
אנג'ליקה ואן ביורן
אנג'ליקה נישאה לבנו של הנשיא, אברהם ואן ביורן (Abraham Van Buren) בשנת 1838 ובשנת 1839, עם שובם של בני הזוג מירח הדבש שלהם באירופה, הפכה למעשה לגברת הראשונה של ארצות הברית בהיות הנשיא אלמן (אשתו נפטרה כ-19 שנים לפני בחירתו לנשיא).
אנג'ליקה גדלה בוושינגטון למשפחה ממעמד גבוה, וחברותה עם דולי מדיסון סייעה לה במילוי תפקידה כמארחת הרשמית של הבית הלבן.
לאחר תבוסתו של ואן ביורן בבחירות 1841 עברה אנג'ליקה ובעלה לאחוזת ואן ביורן בקינדרהוק והתגוררה עמו שם (וכן לעיתים עברו לבית משפחתה בדרום קרוליינה לעונות החורף). החל משנת 1848 ועד מותה בגיל 59 בשנת 1877 התגוררה בעיר ניו יורק.
אן הריסון
אנה טות'היל סימס הריסון (באנגלית: Anna Tuthill Symmes Harrison; 1775–1864) אשתו של נשיא ארצות הברית ויליאם הריסון וסבתו של נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון הייתה באופן רשמי הגברת הראשונה של ארצות הברית במשך כהונתו של בעלה שנמשכה חודש אחד בשנת 1841, אף שבפועל לא נכנסה מעולם אל הבית הלבן.
אנה נולדה בקרבת מוריסטאון שבניו ג'רזי ב-25 ביולי 1775 לשופט ג'ון קליווס סימס (John Cleves Symmes) ואנה טות'היל סימס (Anna Tuthill Symmes). לאחר מות אמה בשנת 1776 התחזה אביה לחייל בריטי על מנת לקחת אותה דרך האזורים שנשלטו על ידי הצבא הבריטי למשפחת אמה בלונג איילנד, וסבתה גידלה אותה במשך המהפכה האמריקנית.
לאחר שאביה נישא בשנית, ובהיותה בת 13, נסעה אנה עם הוריה לאוהיו והם התיישבו באזור הפרא של נורת' בנד שבאוהיו - שטחה שהיה אז בשליטת אינדיאנים. מספר שנים מאוחר יותר פגשה את הקצין ויליאם הריסון, שהיה מוצב בפורט וושינגטון, מוצב צבאי סמוך (שהיה באזור בו נמצאת כיום העיר סינסינטי שבאוהיו), והם התאהבו ונישאו ב-25 בנובמבר 1795 בנורת' בנד, בהיותה בת 20 ובהיות ויליאם בן 22. נולדו להם שישה בנים וארבע בנות: אליזבת (1795), ג'ון קליבס (1798), לוסי (1800), ויליאם הנרי הבן (1802), ג'ון סקוט (1804), בנג'מין (1806), מרי (1809), קרטר (1811), אנה (1813), וג'יימס (אשר נפטר זמן קצר לאחר לידתו).
בעת כהונתו של הריסון כנציג הטריטוריה בקונגרס האמריקאי עברו אנה וילדיהם לברקלי לזמן קצר, ולאחר מינויו של הריסון למושל טריטוריית אינדיאנה עברו להתגורר בבית שנבנה עבורם בוינסנס שבאינדיאנה.
מחשש למלחמה, עברה המשפחה בשנת 1812 לנורת' בנד, שם התגוררה אן עד בחירתו של בעלה לנשיא בשנת 1840. בשל מחלתה לא נסעה לוושינגטון לטקס השבעת בעלה לנשיא, ולכן ביקשה מאשת בנה המת - ג'יין אירווין הריסון לשמש בתפקיד הגברת הראשונה של ארצות הברית בטקס ההשבעה. חודש לאחר השבעתו, ב-4 באפריל נפטר הנשיא הריסון. החדשות הגיעו לאן בעודה אורזת את חפציה ומתכוננת למעבר לבית הלבן. אן מעולם לא הגיעה לוושינגטון.
לאחר מות בעלה חיה אן עם בנה בנורת' בנד וגידלה את נכדיה - ובהם בנג'מין, לעתיד נשיא ארצות הברית. היא נפטרה בגיל 88 ב-25 בפברואר 1864.
אברהם בן חנניה
רבי אברהם בן חנניה תלמיד רבי יוסף מטראני מחכמי ארץ ישראל, שד"ר ומקובל נולד בשנת שמ"ה בערך.
חייו
נולד בסלוניקי, שם למד בישיבת חייא מפי רבי מרדכי קלעי. משם עבר לקושטא בה למד תורה מפי רבי יוסף מטראני, בן המבי"ט. התמנה לרבה של בלגרד, ובשנת ה'תי"ד לערך עלה לארץ ישראל. בתחילה גר בצפת ובשנים 1651-1650 יצא בשליחות העיר כשד"ר אל טורקיה וארצות הבלקן. בשלהי 1650 הגיע לבלגרד בה כיהן הרב שמחה בן גרשון הכהן כרב הקהילה. קיימות עדויות ל-4 תשובות אותן נתן בבלגרד ועסקו בדיני ירושה והתרת עגונות. הרב שמחה בן גרשון הכהן מציין כי קיבל מאברהם בן חנניה את חוברת שמות הגיטין של הרב יוסף מטראני. בהמשך עבר לגור בירושלים ונמנה בין חכמיה אשר חתמו בשנת 1657 על איגרתו המפורסמת של השד"ר ר' ברוך גד בעניין עשרת השבטים. בעקבות התעללות מושל העיר בתושבי וחכמי ירושלים ברח מהעיר ועבר יחד עם חכמים נוספים לרמלה ומאותה סיבה עבר אחר כך לחברון.
בשנת ה'תכ"ב פרצה מגפה בחברון ולכן הוא ברח לעזה, שם נפטר.
מכתביו וחיבוריו נשארו כתבי היד: "בית אברהם", "ברית אברהם" ו-"מים חיים".
ידוע שעסק גם בקבלה, כארבע שנים לאחר מותו של ר' אברהם, האשים ר' משה חגיז את נתן העזתי שהוא גנב את כתב ידו של ר' אברהם ורק משם למד את הקבלה מעשית.
חתנו של ר' אברהם בן חנניה היה ר' משה הלוי נזיר שיצא אף הוא כשד"ר בשליחות העיר חברון.
בידינו מצויות כמה וכמה תשובות שכתב ר' אברהם בענייני הלכה. ספרו בית אברהם העוסק בהלכות עגונות ובביאורים למסכת ברכות נדפס מחדש בשנת תשד"מ על ידי מכון אור המזרח.
ע"פ צוואתו הובא לקבורה בעיר חברון, הספד למעלתו וכבודו נכתב בסוף ספר בן הא הא לרבי דוד בן אהרן הכהן.
חוקת אתיופיה (1987)
היסטוריה
לאחר שמפלגת הפועלים האתיופית נוצרה, המשימה הראשונה שלה הייתה לייצר חוקה שתוביל ותנחה את "הרפובליקה העממית" שעמדה לקום באתיופיה. במרץ 1986 נוצרה וועדה חוקתית שמנתה כ-343 חברים, על מנת שתיצור טיוטה לחוקה על עקרונות הסוציאליזם. למרות זאת הוועדה התחלפה, ובמקומה מילאה את תפקיד כתיבת החוקה הוועדה המרכזית של מפלגת הפועלים, שמנתה כ-122 איש. הוועדה החוקתית שהחונטה הצבאית האתיופית (הדרג) מינתה, הייתה במקור "המכון לחקר העמים באתיופיה", וועדה שהוקמה ב-1983 בגלל הגיוון האתני הרב באתיופיה וההתקוממיות השונות של הלאומים בה. מכון זה היה מאויש בעיקר באקדמאים מאוניברסיטת אדיס אבבה, והוא המשיך לכהן כוועדה מייעצת לדרג. במכון זה היו נציגים רבים כגון מנהיגי דת, אמנים, סופרים, רופאים, אקדמאים ונציגים של קבוצות אתניות שונות הרכיבו את המכון.
במשך שישה חודשים נוסחה החוקה עד הפרטים הקטנים, וביוני 1986 הוועדה פרסמה את טיוטת החוקה שכללה 120 סעיפים. ממשלת אתיופיה הדפיסה כמיליון עותקים ופיזרה אותם בכל רחבי המדינה על ידי מטוסי חיל האוויר האתיופי. פיזור החוקה נועד לאפשר לאוכלוסייה להבין את משמעות החוקה החדשה ולדרג את הלך הרוח באתיופיה, אך נראה כי לאוכלוסייה האתיופית הכללית לא היה אכפת מהחוקה ומצורת השלטון אלא מה בדיוק הזכויות שלהם מכוח החוקה. אחד הסעיפים הבעייתיים היה איסור הפוליגמיה, שגרם לזעם בקרב המוסלמים, וכן בעיית האוטונומיה החלקית שניתנה לחלק מהמחוזות במקום מרכוז המדינה או ביזורה. על פי טענות הממשלה, אזרחי אתיופיה הגישו כחצי מיליון הצעות עריכה.
ב-1 בפברואר 1987, לאחר עריכת הטיוטה, נערך משאל עם על אישור החוקה. לאחר שלושה שבועות הממשל באתיופיה הכריז על התוצאות: על פי הדיווח כ-96% מאוכלוסיית אתיופיה השתתפו במשאל העם, מתוכם כ-80% הצביעו בעד, 18% נגד והשאר קולות פסולים. האשרור של החוקה על ידי אזרחי אתיופיה הפך את הממשלה המרקסיסטית לחוקית, ונועד להראות לקהילה הבינלאומית והעולם המערבי שהכל נעשה באופן דמוקרטי, אך למרות זאת העולם המערבי המשיך לתמוך בתנועות ההתנגדות נוסח הוויאנה והשעביה. החוקה נהפכה לאפקטיבית רק ב-10 בספטמבר 1987, כאשר הדרג בוטל וכל הסמכויות הועברו אל ממשלת הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה, שהוקמה כבר ב-22 בפברואר 1987. החוקה התקיימה עד להשתלטות תנועות ההתנגדות על הממשלה האתיופית ב-27 במאי 1991.
דיר מוחיסין
דיר מוחיסין או דיר מוחיזין (בערבית: دير محيسن; בתעתיק מדויק: דיר מחיסן) היה כפר ערבי בגבול הרי יהודה ושפלת יהודה כ-12 קילומטרים דרומית מזרחית לרמלה וכארבעה קילומטרים מערבית ללטרון, בגובה 150 מטר מעל פני הים.
שמו של הכפר ערבי ופירושו "מנזר המיטיב". הכפר היה שייך לנפת רמלה מחוז לוד (1945), על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שטחי אדמותיו היו 10,008 דונם (מתוכם 304 דונמים של שטחים ציבוריים) ובשנת 1945 מנה 460 נפשות.
בסוף דצמבר 1947 לאחר התקפות ירי על התחבורה היהודית שבוצעו ליד הכפר בתחילת מלחמת העצמאות, בהן נהרגו שני מפקדים בכירים של ההגנה, יהושע גלוברמן ויונה רסין, נטשו התושבים את הכפר מחשש לתגובה של ההגנה. התושבים ברחו לכפר בית מחסיר.
במהלך מבצע נחשון ב-6 באפריל 1948 האזור עבר לידי כוחות ההגנה והם הרסו את הבתים הנטושים. אולם במוצאי 7 באפריל הגיע טור של הצבא הבריטי לכפר ודרש מההגנה לפנות אותו, מכיוון ששכן על ציר הפינוי הבריטי מירושלים לעזה. כוחות מבצע נחשון נענו לדרישה ופינו את הכפר לאחר שהצבא הבריטי הבטיח להחזיק בו בזמן עד לפינוי ולמנוע מהערבים להתבסס בו. ההבטחה קוימה.
בסמוך לכפר עבר כביש מג'דל - לטרון שהייתה הדרך הראשית שהובילה ממישור החוף הדרומי לירושלים. הכפר שימש בסיס לכוחות הערבים במלחמת העצמאות ובגלל קרבתו לדרך המובילה לירושלים נכבש בפעולה הראשונה לפריצת הדרך לירושלים (מבצע נחשון). בסמוך לדיר מוחיסין הייתה נקודת ההתחלה של דרך בורמה, דרך עוקפת ששימשה לפריצת המצור על ירושלים שנסללה במהלך מלחמת העצמאות מאחר שהכביש מהשפלה לירושלים נחסם בלטרון ובשער הגיא.
סמוך למקום הכפר הוקם ב-4 בנובמבר 1952 המושב בקוע.
משה צין
משה צין (נולד ב-3 באפריל 1955) הוא קצין בדימוס בצה"ל, שכיהן כמפקד חטיבת גולני ומפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, השתחרר בדרגת תת-אלוף. בין השנים 2017-2022 כיהן כראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון.
קורות חייו
ב-1986 מונה למפקד חטיבת החרמון (810) בדרגת אלוף-משנה וב-1988 למפקד עוצבת חירם (חטיבה 769). בפברואר 1990 מונה למפקד חטיבת גולני אותה הוביל בפעילות מבצעית בדרום לבנון. צין שימש בתפקיד זה עד ספטמבר 1991. בשנים 1993–1995 שירת כקצין אג"ם של פיקוד המרכז, תקופת יישום הסכם אוסלו ותחילת נסיגת כוחות צה"ל מערים ואזורים ביהודה ושומרון, ואירוע טבח מערת המכפלה.
באפריל 1995 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד אוגדת יהודה. בתפקידו הבא שירת כסגן ראש אגף התכנון ובתפקידו האחרון בשירות הקבע היה מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בשנים 1999-2001. במילואים שימש צין כסגנו של אלוף פיקוד הצפון לתכנון אופרטיבי.
לאחר שחרורו, מונה ב-2002 למנכ"ל החברה העירונית לאמנות, תרבות וספורט בחיפה. בהמשך מונה למנהל כפר הנוער רמת הדסה. ב-2010 מונה למנכ"ל עיריית צפת, אך התפטר לאחר חודשים אחדים בתפקיד. ביוני 2011 מונה לראש אגף השיקום במשרד הביטחון ובפברואר 2017 לראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון. במסגרת תפקידו זה היה אחראי, בין היתר, על העברת הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה מידי צה"ל לידי משרד הביטחון. בחודש אוקטובר 2022 סיים את תפקידו באגף הביטחוני-חברתי.
צין בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב ובעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. נשוי לעידית והם הורים לשתי בנות ובן.
ניידנגין טובשינבאייר
ניידנגין "ניידן" טובשינבאייר (במונגולית: Найдангийн Түвшинбаяр; נולד ב-1 ביוני 1984) הוא ג'ודוקא מונגולי, האלוף האולימפי מאולימפיאדת בייג'ינג 2008 וזוכה מדליית הכסף מאולימפיאדת לונדון 2012 בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג. טובשינבאייר מחזיק בשתי מדליות ארד מאליפויות עולם ופעמיים אלוף אסיה. הוא האלוף האולימפי הראשון של מונגוליה.
רנאטו איברה
אלכס רנאטו איברה מינה (בספרדית: Alex Renato Ibarra Mina; נולד ב-20 בינואר 1991) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת הקיצוני בטיחואנה מליגת העל המקסיקנית.
ניידנגין טובשינבאייר
ביוגרפיה
ב-16 במאי 2007, זכה טובשינבאייר במדליה המשמעותית הראשונה שלו, מדליית כסף באליפות אסיה שנערכה בכווית סיטי. בדיוק ארבעה חודשים לאחר מכן הוא התחרה בקטגוריית המשקל הפתוח באליפות העולם שנערכה בריו דה ז'ניירו וסיים במקום החמישי לאחר שהגיע עד לקרב על מדליית הארד והפסיד לעבדולו טנגרייב האוזבקי. עוד באותה שנה זכה בשתי מדליות ארד בטורנירים הקטנים 'Super World Cup Hamburg' ו-'Super World Cup Tournoi de Paris'.
רנאטו איברה
קריירת מועדונים
איברה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אל נסיונל. ב-17 במאי 2009 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–3 נגד אולמדו. ב-9 במרץ 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו מ-30 מטר בניצחון 0–1 נגד אינדפנדיינטה חוסה טראן.
ניידנגין טובשינבאייר
ביוגרפיה
בפברואר 2008, הוא זכה במדליית כסף בטורניר 'Super World Cup Tournoi de Paris'. ב-27 באפריל 2008, זכה טובשינבאייר במדליית ארד באליפות אסיה כאשר ניצח את טוקומי טאקייה היפני בקרב על המדליה.
רנאטו איברה
קריירת מועדונים
ב-8 ביולי 2011 חתם בויטסה ארנהם ל-3 שנים במועדון. ב-27 בנובמבר 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 0-0 מול טוונטה אנסחדה. ב-16 במרץ 2012 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0–2 נגד הראקלס אלמלו. הוא סיים את עונת הבכורה שלו עם 3 שערים ב-23 משחקי ליגה. את עונת הוא פתח עם שער ניצחון במחזור הראשון בניצחון 0–1 נגד זוולה. ב-19 בדצמבר 2012 איברה כבש צמד בניצחון 1–10 נגד ADO 20 במסגרת הגביע ההולנדי.
ניידנגין טובשינבאייר
ביוגרפיה
ב-14 באוגוסט 2008, הוא התחרה באולימפיאדת בייג'ינג, זכה במדליית הזהב והפך לאלוף האולימפי הראשון של מונגוליה. בקרב הראשון טובשינבאייר גבר על האלוף האולימפי המכהן, היפני קייג'י סוזוקי, בשמינית הגמר ניצח את בנג'מין ברלה הגרמני וברבע הגמר את ג'אנג סונג-הו הקוריאני. בחצי הגמר הוא ניצח את מולבוד מיראלייב האזרי ובגמר טובשינבאייר ניצח את אסחט ז'יטקייב הקזחי.
רנאטו איברה
קריירת מועדונים
ב-10 ביוני 2016 בקלוב אמריקה המקסיקנית לשלוש שנים.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, איברה שיחק במדי נבחרת אקוודור עד גיל 20 בגביע העולם עד גיל 20 בשנת. ב-20 באפריל 2011, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור במשחק ידידות נגד.
ניידנגין טובשינבאייר
ביוגרפיה
בשנת 2010, טובשינבאייר השתתף במשחקי אסיה שנערכו בגואנגג'ואו וסיים במקום החמישי לאחר שהפסיד למקסים ראקוב הקזחי בקרב על מדליית הארד, גם באליפות העולם באותה שנה, שנערכה בטוקיו, טובשינבאייר סיים במקום החמישי כאשר הפסיד בקרב על מדליית הארד לתיירי פאבר הצרפתי. ב-6 בפברואר 2011, הוא זכה במדליית כסף בגראנד סלאם פריז כאשר הגיע עד לגמר בו הפסיד להנק חרול ההולנדי. חודשיים לאחר מכן, טובשינבאייר זכה במדליית ארד באליפות אסיה לאחר שניצח בקרב על המדליה את מקסים ראקוב הקזחי. עוד באותה שנה זכה במדליית ארד בגראנד פרי אבו דאבי.
ב-5 בפברואר 2012, טובשינבאייר זכה במדליית זהב בגראנד סלאם פריז, בגמר הוא ניצח את יבגניס בורודבקו הלטבי. ב-2 באוגוסט, הוא השתתף באולימפיאדת לונדון וזכה במדליית הכסף. בקרב הראשון טובשינבאייר ניצח את טיראווט הומקלין מתאילנד, בשמינית הגמר את תיירי פאבר הצרפתי וברבע הגמר את רמזידין סעידוב האוזבקי. בחצי הגמר ניצח טובשינבאייר את הי-טי הוואנג הקוריאני ובגמר הפסיד לטגיר חאיבולאייב הרוסי באיפון. טובשינבאייר הפך לספורטאי המונגולי הראשון שזוכה ביותר ממדליה אולימפית אחת.
ב-1 בדצמבר 2013, טובשינבאייר זכה במדליית ארד בגראנד סלאם טוקיו לאחר שניצח בקרב על המדליה את מקסים ראקוב. חמישה ימים לאחר מכן זכה במדליית זהב בגראנד פרי צ'ג'ו, בגמר טובשינבאייר גבר על ארטם בלושנקו האוקראיני. ב-23 בפברואר 2014, הוא זכה במדליית ארד בגראנד פרי דיסלדורף. ב-22 בספטמבר, טובשינבאייר השתתף במשחקי אסיה שנערכו באינצ'ון וזכה במדליית הזהב לאחר שניצח בגמר את מקסים ראקוב. בנובמבר אותה השנה זכה במדליית כסף בגראנד פרי צ'ג'ו. ב-30 באוגוסט 2015, הוא זכה במדליית ארד באליפות העולם בקטגוריית הנבחרות לאחר שהנבחרת של מונגוליה ניצחה את הנבחרת הקזחית.
ב-16 באפריל 2016, טובשינבאייר זכה שוב באליפות אסיה. בחצי הגמר ניצח את ג'אבד מחג'וב האיראני ובגמר את סועיד קורבונוב האוזבקי. ב-11 באוגוסט 2016, טובשינבאייר השתתף באולימפיאדת ריו והודח בקרב הראשון על ידי חוסה ארמנטרוס הקובני.
ב-2 בספטמבר 2017, טובשינבאייר התחרה באליפות העולם וזכה במדליית ארד בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג לאחר שניצח את גוראם טושישוילי הגיאורגי בקרב על המדליה.
פרסים
מקור:
קיפוד חולות מצוי
קיפוד חולות מצוי (שם מדעי: Hemiechinus auritus) הוא הקטן בקיפודי ישראל. אוזניו ורגליו ארוכות מאוד וקוציו גבשושיים. קיפוד החולות חי בחולות ובאדמות קלות. הקיפוד המצוי דחק את רגליו מיישובים ומסביבתם. קיפוד החולות נפוץ בצפון אפריקה עד הודו, דרום רוסיה ומונגוליה עד ערב.
קיפוד החולות פעיל בעיקר בערב ובבוקר, אך גם בלילה. ביום חבוי הקיפוד במחילות. משקלו של קיפוד החולות 220-190 (160-130) גרם.
קיפוד החולות הוא יחידאי. תחום המחיה לזכר הוא כ-50 דונם, ולנקבה כ-25 דונם. תחומי המחיה חופפים זה את זה במידה רבה.
בעת סכנה יכול לברוח במהירות של 12 קמ"ש.
תפוצה בעולם
קיפוד החולות נפוץ מלוב במערב עד הודו ומונגוליה במזרח ומדרומה של רוסיה עד לצפון חצי האי ערב. בנוסף, קיפוד החולות מצוי גם בקפריסין.
תפוצה בישראל
בעבר אכלס הקיפוד חולות ואדמה קלה באזור החוף מקיסריה בצפון ועד החולות של מערב הנגב בדרום. דרומה ומזרחה לבאר שבע הוא נפגש עם המין קיפוד המדבר. נפוץ היה גם בבקעת ערד. עם התרחבות השטחים החקלאיים חדר הקיפוד המצוי לחולות ולאזורי האדמות הקלות שיוצבו על ידי החקלאות ודחק משם את קיפוד החולות. על פי בדיקה של החברה להגנת הטבע, שבוצעה בין השנים 2001 ל-2006, קיפוד החולות מצוי בסיכון באזור החוף.
אינטר (ערוץ טלוויזיה)
על הערוץ
ב-13 בינואר 2003 הוקם ערוץ בשם Inter+ אשר משדר תכנים מתוך Inter שקיבלו רייטינג גבוה באוקראינה, למדינות אחרות ברחבי בעולם.
INTER HD
ב-1 בדצמבר 2010 התחיל הערוץ לשדר את "INTER HD", אשר שידרה את כל התכנים בערוץ Inter באיכות HD, אך ב-10 בינואר 2011 הפסיק הערוץ לשדר את התוכנית בגלל תקלות.
שבט טאירה
שבט טָאִירָה (Taira-shi 平氏) הוא אחד ממשפחות האצולה היפניות מתקופת הייאן.
יחד עם שבט מינאמוטו, היה טאירה שם משפחה אשר הוענק כתואר כבוד מהקיסר לבניו ונכדיו אשר לא עמדו בתור לרשת את תוארו. שבט טאירה נקרא גם שבט הֵיישִׁי (平氏) או הֵייקֶה (平家, מילולית בית טאירה),  תוך שימוש בקריאה הסינית של הסימניות של טאירה (הֵיי) ושבט (氏,  שי).
שבט טאירה היה אחד מארבעת השבטים אשר שלטו בפוליטיקה היפנית במהלך תקופת הייאן - האחרים היו מינאמוטו, פוג'יווארה, וטָצִ'יבָּאנַה.
משפחת קאמו היישי, אשר נוסדה בשנת 889 על ידי טאירה נו טָקַמוֹצ'י, נינו של הקיסר אקמו, הוכיחה עצמה כמשפחה החזקה ביותר בשבט לקראת סוף תקופת הייאן, כאשר טאירה נו קיומורי ייסד את הממשלה הראשונה בהיסטוריה של יפן שהונהגה על ידי סמוראים. נינו של טקמוצ'י, טאירה נו קוֹריהירָה, עבר למחוז איסֶה (כיום חלק ממחוז מיאֶה), וייסד שושלת דאימיו. נכדו טאירה נו מָסַמוֹרי, ונינו, טאירה נו טָדַמוֹרי הפכו לתומכים נאמנים של הקיסרים שירקאווה וטוֹבָּה, בהתאמה. טאירה נו קיומורי, בנו ויורשו של טדמורי, עלה לדרגת השר העליון במדינה עקב ניצחונותיו במרד הוגֶן ובמרד הייג'י. קיומורי הכתיר את נכדו אָנְטוֹקוּ לקיסר בשנת 1180, צעד שהוביל למלחמת גֶנפֵּיי. בניו של קיומורי, האחרונים לעמוד בראש משפחת קאמו היישי, נהרגו במהלך המלחמה על ידי צבאותיו של מינאמוטו נו יוריטומו בקרב דאן נוֹ אוּרה, הקרב האחרון במלחמה. סיפור סופה של המשפחה מסופר באפוס עלילות הייקה.
ממשפחת קאמו היישי צמחו ענפים רבים, בהם הוג'ו, הָטַקֵיָאמַה, מיאוּרָה וצ'יבָּה.
אנשי שבט אוֹדָה, ממנו הגיע אודה נוֹבּוּנאגַה (1534-1582) טענו כי הם צאצאי שבט טאירה, מטאירה נו צ'יקנאזֶה.
קוניהיקו קודאירה
קוניהיקו קודאירה (ביפנית: 小平 邦彦; 16 במרץ 1915 - 26 ביולי 1997) היה מתמטיקאי יפני. זכה במדליית פילדס בשנת 1954 על תרומתו בתחום הגאומטריה אלגברית ועל אנליזה מרוכבת.
ביוגרפיה
קוניהיקו נולד בשנת 1915 בטוקיו. אביו, גונ-איצ'י קודאירה (1884–1976), היה דמות מפתח במשרד החקלאות בשנות השלושים ובין השנים 1938–1939 כיהן כסגן שר החקלאות. עם פרישתו ממשרד החקלאות, הוא נבחר לדיאט של יפן במהלך מלחמת העולם השנייה. אמו, איצ'י קודאירה (1894–1993), הייתה בתו של המחנך והפוליטיקאי קיוג'י קנאי. אחיו הצעיר של קודאירה, נובוהיקו (1919-), הוא יועץ טכנולוגי מדעי בתחום המטאורולוגיה. קודאירה למד באוניברסיטת טוקיו, קיבל תואר ראשון במתמטיקה בשנת 1938, ותואר ראשון בפיזיקה בשנת 1941. באפריל 1949, הוא קיבל תואר שלישי במתמטיקה בהנחייתו של שוקיצ'י איינגה. במאי 1943, נשא קודאירה את סאיקו איינגה לאישה, ונולדו להם שלושה ילדים.
בשנת 1949 קיבל קודאירה הזמנה מהרמן וייל להצטרף כעמית למכון למחקר מתקדם בפרינסטון ניו ג'רזי, שם נשאר עד 1961. לאחר שורת מינויים באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ואוניברסיטת סטנפורד, חזר קודאירה לאוניברסיטת טוקיו בשנת 1967. בין השנים 1971–1973 כיהן קודאירה כדקאן האוניברסיטה. בשנות חייו המאוחרות גילה קודאירה עניין בהוראת המתמטיקה, ולימד באוניברסיטת גקושואין עד פרישתו לגמלאות בשנת 1985. בזמן זה כתב סדרת ספרי לימוד במתמטיקה לבתי ספר תיכון אשר תורגמו לאנגלית. הוא נפטר בעיר קופו ב-26 ביולי 1997, בגיל 82.
מוזיקה
קודאירה היה פסנתרן למשך כל חייו, אך לקראת מותו התחרש, וזה פגע בו מאוד.
מחקריו
קודאירה ערך מחקרים רבים בנושא אינטגרלים הרמוניים ופיתח את תיאורית היריעות המרוכבות, שהשפיעה רבות על עולם הגאומטריה האלגברית ואנליזה מרוכבת. הוא חקר יריעות רימניות ויריעות קלריות, ובתחום זה הגיעה קודאירה להישגים חשובים ביותר. עליהם זכה במדליית פילדס. במשך שנים רבות הוא שיתף פעולה עם מתמטיקאי אמריקאי, דונלד קלייטון ספנסר, ויחד פיתחו תאוריה על דפורמציה של יריעות מרוכבות. קודאירה אחראי להוכחה של משפט רימן-רוך עבור פונקציות רבות משתנים.
פרסים ומדליות
במהלך השנים זכה קודאירה בפרסים רבים:
קודאירה נבחר כחבר האקדמיה הלאומית של יפן (1965), וחבר כבוד בחברה למתמטיקה של לונדון (1979).
דוד טאייצ'או
דוד (נצ'ו) טאייצ'או (נולד ב-20 בנובמבר 1996) הוא אתלט ישראלי, אלוף ישראל 6 פעמים ברציפות (2016–2021) בריצת 800 מטר ואלוף ישראל 4 פעמים ברציפות (2018–2021) בריצת 1500 מטר.
ביוגרפיה
בנעוריו למד טאייצ'או בכפר הנוער בן שמן, שם גם התחיל להתאמן באתלטיקה. בשנת 2013 הוא השתתף לראשונה באליפות ישראל. הוא התחרה בריצת 1500 מטר וסיים במקום ה-13, בתוצאה 4:13.70 דקות.
2014
באליפות ישראל לנוער שנערכה ביוני 2014 ניצח טאייצ'או בריצת 800 מטר בתוצאה 1:58.11, וסיים במקום השני בריצת 1500 מטר. באליפות ישראל שנערכה ביולי הוא סיים במקום ה-5 בריצת 800 מטר.
2016
באליפות ישראל שנערכה ביולי 2016, טאייצ'או זכה לראשונה בתואר אלוף ישראל, בריצת 800 מטר. הוא קבע תוצאה של 1:51.52 דקות והקדים את מוקט פטנה ודסטין אמרני. בריצת 1500 מטר הוא זכה במדליית הארד, בתוצאה 3:47.76 דקות. מאוחר יותר בחודש יולי, טאייצ'או ניצח בתחרות בהויזדן, בלגיה תוך ששיפר את שיאו האישי, כשקבע 1:50.09 דקות. באליפות הבלקן במרוצי שדה, שנערכה בנובמבר, הוא סיים במקום ה-10.
2017
בחודש מאי טאייצ'או שיפר את שיאו האישי בריצת 1500 מטר ל-3:45.11 דקות. באליפות אירופה לאומות באתלטיקה שנערכה ביוני, סיים במקום ה-12 בריצת 800 מטר. באליפות ישראל שנערכה ביולי טאייצ'או הגן על תוארו בריצת ה-800 מטר וקבע תוצאה של 1:54.61 דקות.
2018
באליפות ישראל שנערכה ביולי טאייצ'או זכה בפעם השלישית ברציפות בריצת 800 מטר, בתוצאה 1:51.25. טאייצ'או זכה במדליית הזהב גם בריצת 1500 מטר בתוצאה 3:44.41, כשהקדים בקרב צמוד את חברו לאגודה ימר גטהון. באותו חודש התחרה בלייז', בלגיה, בריצת 1500 מטר וקבע תוצאה של 3:44.02 דקות, שיפור של שיאו האישי ב-39 מאיות השנייה.
2019: יורד לראשונה מ-1:50 דקות בריצת 800 מטר
באליפות ישראל טאייצ'או הגן על תוארו הן בריצת 1500 מטר והן בריצת 800 מטר, בה עשה זאת לאחר שקבע תוצאה של 1:49.96 דקות, וירד לראשונה מגבול 1:50 דקות בריצה זו. בריצת 1500 המטרים הוא קבע תוצאה של 3:45.78 דקות.
2020
באליפות ישראל טאייצ'או הגן על תוארו הן בריצת 1500 מטר (בה קבע תוצאה של 3:51.83) והן בריצת 800 מטר (בה קבע תוצאה של 1:54.17).
2021
באליפות ישראל טאייצ'או הגן על תוארו הן בריצת 1500 מטר (בה קבע תוצאה של 3:47.07) והן בריצת 800 מטר (בה קבע תוצאה של 1:52.83). כמו כן, באותה שנה שיפר את שיאו האישי בריצת 1500 מטר כאשר קבע תוצאה של 3:43.02.
2022: ניצחון במרתון טבריה
במרתון טבריה שנערך ב-9 בדצמבר טאייצ'או ניצח במרתון טבריה, בתוצאה 2:13:00 שעות המהווה שיא מסלול עבור רץ ישראלי במרתון טבריה, כאשר הוא מקדים ב-2:10 דקות את ג'מבר מלקאם שסיים במקום השני. טאייצ'או עבר את נקודת חצי המרתון במרוץ בזמן של 1:06:46 שעות, ואת חציו השני רץ אף מהר יותר (בזמן של 1:06:14 שעות).
חייו האישיים
טאייצ'או מתגורר בפתח תקווה.
טננט קריק
טננט קריק (באנגלית: Tennant Creek) היא עיירה בטריטוריה הצפונית שבאוסטרליה. העיירה ממוקמת במרחק 989 ק"מ מדרום לבירת הטריטוריה דרווין ובמרחק 508 ק"מ מצפון לעיר אליס ספרינגס. אוכלוסיית העיר מנתה 3,062 תושבים במפקד 2011, מתוכם 1,591 ממוצא אבגוריג'יני.
בסביבתה של טננט קריק מצויים כמה אתרים ידועים כמו האתר הידוע בשם "הגולות של השטן" (Devils Marbles), אתר פולחני אבוריג'יני בעל תצורות סלע מיוחדות, אגם מרי אן (Lake Mary Ann), מוזיאון לתולדות הכרייה ומרכז לאומנות ותרבות אבוריג'ינים. העיירה נמצאת במרכזו של שטח בעל אדמה שחורה עם משטחי עשב נרחבים המשתרע על פני 240,000 קמ"ר בדרום שטחה של הטריטוריה הצפונית ובחלקה של קווינסלנד. האזור מהווה את אחד האזורים הגדולים בעולם לגידול בקר.
היסטוריה
האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה החוקר ג'ון מקדאול סטיוארט (John McDouall Stuart) שעבר במקום בניסיון הראשון והבלתי מוצלח שלו לחצות את היבשת מדרום לצפון. הוא קרא לערוץ הנחל הזורם מצפון לעיירה על שמו של ג'ון טננט שמימן את מסעו. ראשיתו של היישוב בתחנת ממסר על קו הטלגרף בין מלבורן לבין לונדון שנבנתה ב-1872. בתחילה נבנתה תחנת הממסר כמבנה עץ זמני ושנתיים לאחר מהן הוקם מבנה אבן הקיים עד היום והוא אחד מארבעת המבנים מסוג זה שהשתמרו באוסטרליה עד היום.
טננט קריק הייתה האזור השלישי בתפוקת הזהב שלו בתקופת הבהלה לזהב של שנות השלושים של המאה ה-20. גילויים ראשונים של מרבצי זהב התגלו באזור ב-1926 וב-1927 ובאזור העיירה פעלו מכרות זהב עד לשנת 1942.
במלחמת העולם השנייה הקים צבא אוסטרליה ליד העיירה בית חולים שדה וחיל האוויר המלכותי האוסטרלי הכשיר מנחת חרום ליד העיירה.
כלכלה
בעבר הייתה טננט קריק יצרן הזהב השלישי בגודלו באוסטרליה ועדיין מתקיימת פעילות כרייה במקום. מצפון לעיירה פועל מכרה מנגן שתוצרתו מיוצאת לסין. כמו כן מופקים באזור בוקסיט, עופרת, אבץ, כסף ונחושת. במרחק 250 ק"מ ממזרח לעיירה התגלו מרבצי זרחה.
טננט קריק נמצאת במרכזו של אחד מאזורי רעיית הבקר העשירים ביותר באוסטרליה.
קרב לאנגנזאלצה
רקע
באמצע שנת 1866, הגיעו היחסים בין ממלכת פרוסיה והאימפריה האוסטרית לסף מלחמה. כל 44 מדינות הקונפדרציה הגרמנית נדרשו לבחור צד. מרבית הממלכות החזקות, כולל ממלכת בוואריה, ממלכת סקסוניה וממלכת וירטמברג בחרו לתמוך באוסטריה, כיוון שעוצמתה ההולכת וגוברת של פרוסיה הפחידה אותן. גאורג החמישי, מלך הנובר לעומת זאת, ניהל משא ומתן הן עם האוסטרים והן הפרוסים. בכך הוא בזבז זמן יקר שאותו היה יכול לנצל על ידי קבלת תגבורת ממדינות אחרות. כאשר בסופו של דבר הוא החליט לתמוך באוסטריה, כבר לא יכלו האוסטרים להגיש לו סיוע. לפרוסיה לעומת זאת, נותרו עתודות בעורף. גאורג האופטימי האמין שקנצלר פרוסיה אוטו פון ביסמרק לא יפר את חוקי הקונפדרציה הגרמנית הקובעים שעל מדינה פולשת לתת התראה על פלישה שישה שבועות לפני כן. הוא טעה.
הקרב
ב-14 ביוני 1866 הכריזו פרוסיה ואוסטריה מלחמה זו על זו. למחרת הורה וילהלם הראשון, מלך פרוסיה להתחיל את הפלישה לסקסוניה, הנובר ונסיכות הבוחר מהסן. יום לאחר מכן כוח פרוסי בפיקודו של אוגוסט קרל פון גייבן פלש להנובר. למזלם של ההנוברים, המתקפה הפרוסית החלה בזמן תרגילי הקיץ של הצבא ההנוברי, כך שהוא כבר היה מגויס ומוכן. עם זאת, הוא היה מפוזר בכל רחבי המדינה. בהבינו שאין הוא יכול לעוצמה הפרוסית, הורה המלך גאורג למפקד צבאו אלכסנדר פון ארנטשילדט לסגת דרומה בניסיון לחבור אל צבאה של ממלכת בוואריה. הנסיגה התבצעה במהירות, וההנוברים הרסו בדרכם מסילות ברזל וכך עיכבו את הפרוסים במידה רבה. עם זאת, בשל הנסיגה החפוזה, ציוד רב ננטש מאחור.
כוח הפלישה הפרוסי כלל בסה"כ 40,000 חיילים, מול 19,000 שיכלו ההנוברים להעמיד. לאחר הפלישה, התפצל הכוח הפרוסי לארבע דיוויזיות תחת פיקודם של גייבן, פלקנשטיין, פליס ובייר. פלקנשטיין, אשר הבין כי ההנוברים נסוגים, החל לצעוד צפונה וכבש ללא כל התנגדות את עיר הבירה הנובר. מפקד הצבא הפרוסי הלמוט פון מולטקה, הבחין בהזדמנות לכתר את הצבא ההנוברי, והורה לגייבן להצטרף אל פלקנשטיין בצפון, בעוד לבייר הורה לנוע דרומה ואת פליס הפנה מערבה. ממזרח להנוברים נמצאה פרוסיה עצמה. עם זאת, פלקנשטיין נותר בעיר הנובר וב-18 ביוני נתן לחייליו יום מנוחה. מולטקה דרש ממנו להצטרף למתקפה של גייבן, אולם פלקנשטיין סבר שחבל לסכן חיי אדם, ושהמחסור בצבא ההנוברי יעשה את שלו. לפיכך, הוא התחמק מביצוע הפקודה. רק ב-24 ביוני, בעקבות הוראה מפורשת מהמלך, המשיך פלקנשטיין בהתקדמות צפונה.
ההנוברים הגיעו לגטינגן, אולם התעכבו בה שלושה ימים כדי להשיג אספקה. עם זאת, העיכוב של פלקנשטיין גרם לכך שהם לא הפסידו זמן. ב-24 ביוני כבר היו ההנוברים בבאד לאנגזאלצה, מרחק ימים ספורים מבעלי בריתם הבווארים. עם זאת, מלך הנובר, אשר נמצא ביחד עם צבאו, הורה לעצור את ההתקדמות וניסה להגיע למשא ומתן עם הפרוסים. עיכוב זה אפשר לפרוסים לרכז בידיו של פליס 9,000 חיילים שחסמו את דרכי הנסיגה של ההנוברים מדרום, בעוד גייבן נערך בצפון מאחורי קאסל, בייר מתקדם אל אייזנך ופלקנשטיין מתאמץ להדביק את הקצב. מולטקה הורה לפליס לא לתקוף, אלא להמתין עד שיגיעו גייבן ובייר. אולם פליס הפר את הפקודה בהתרסה, והחליט לתקוף את ההנוברים אשר נהנו מיתרון מספרי של כמעט שניים לאחד.
ארנטשילדט העביר את מחנהו אל קירשברג ליד מרכסלבן, 1.5 ק"מ צפונית ללאנגנזאלצה. אזור זה קשה לגישה כיוון שהוא נמצא בין הנהרות אונשטרוט (Unstrut) וזאלצה (Salza). בבוקר 27 ביוני הצעיד פליס את אנשיו לכיוון לאנגנזאלצה. הגדוד ההנוברי שהושאר בעיר, נסוג אל מאחורי האונשטרוט מיד כשהבחין בפרוסים המתקרבים. פליס לכד את לאנגנזאלצה ללא התנגדות, ונערך על גדות הנהר. בשלב זה היה על פליס להורות על בלימת המתקפה, אולם הוא לקה בחולשה בדיוק ברגע קריטי זה ולא יכל לתת שום פקודה, כך שהמתקפה המשיכה. הפרוסים צלחו את הנהר ותקפו את המחנה ההנוברי אשר פרט לעדיפותו המספרית גם נהנה מארטילריה יעילה. התוצאה הייתה צפויה מראש, ובשעות אחר הצהריים המאוחרות הגיעה פקודה לסגת. חלק מהיחידות הפרוסיות קיבלו את הפקודה באיחור, כך שהן מצאו את עצמן מבודדות בעורף האויב. 900 חיילים פרוסים נפלו בשבי. חיל הפרשים ההנוברי עבד למתקפה מיד כשהחלה הנסיגה, ותקף את הפרוסים מספר פעמים מדרום-מזרח ללאנגנזאלצה. אולם הפרוסים הדפו מתקפה זו, והצליחו להישאר בעיר.
תוצאות
חרף העובדה שההנוברים ניצחו, הרי שאבידות שני הצדדים היו מינוריות, והקרב עיכב את הנסיגה ההנוברית די זמן כדי לאפשר לגייבן ובייר לכתר את ההנוברים מכל כיוון. כעבור יומיים נכנע מלך הנובר ויצא לגלות בבריטניה. ממלכתו סופחה לפרוסיה והפכה לפרובינציית הנובר. בצורה דומה טיפלה פרוסיה במרבית הממלכות הגרמניות הקטנות שתמכו באוסטריה.
סאניאנג
חברת רכב סאניאנג (בסינית: 三陽工業股份有限公司) היא חברה טאיוואנית ליצור קטנועים, אופנועים ורכבי שטח קטנים תחת המותג SYM (ראשי תיבות מאנגלית "Sanyang Motor")
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1954 בטייפה, טאיוואן. בתחילה, תחת השם "סאניאנג אלקטרוניקה", במטרה לייצר רכיבים אלקטרוניים עבור אופניים. בשנת 1961 התמזגה עם חברת "סאניאנג תעשיות כבדות" והתקשרה בהסכם עם חברת הונדה היפנית להרכבה מקומית של האופנועים מתוצרתה, אשר הכילו כ-30% רכיבים מיצור מקומי.
בשנת 1969 החלה גם בהרכבת מכוניות קטנות מדגמי הונדה N600, TN360. בשנת 2002, לאחר שדגמי האופנועים מייצור עצמי של החברה נקלעו לתחרות ישירה במכירות מול מוצריה של הונדה, הופסקה השותפות והונדה החלה בהרכבה עצמית של כלי הרכב מתוצרתה בטאיוואן באמצעות חברה בת מקומית. לאחר הפסקת ההתקשרות עם הונדה, סיכמה סאניאנג על שיתוף פעולה עם קונצרן יונדאי הקוריאני להרכבת כלי הרכב מתוצרתו עבור השוק המקומי בטאיוואן.
בשנת 2015 השתנה שם החברה לשמה הנוכחי, "חברת מנועי סאניאנג". משרדיה והמפעל הראשי של החברה ממוקמים בפארק התעשייה שינצ'ו בצפון מזרח האי, ויש לה מפעלי הרכבה נוספים באמצעות חברות בת מקומיות בסין, וייטנאם ואף ביפן. חברות בת מקומיות הוקמו גם בגרמניה ובאיטליה לצורך הגדלת המכירות בשוק האירופי.
פעילות עסקית
חברת מנועי סאניאנג מקיימת שיתוף פעולה אסטרטגי עם קונצרן יונדאי הדרום קוריאני. במפעליה מיוצרים ומורכבים מכוניות וכלי רכב מסחריים קלים מתוצרתה. בנוסף לכך מקיימת החברה קשרים עסקיים עם חברות רכב אחרות נוספות בעולם כגון בומברדייה, אינטרנשיונל, ומהינדרה ההודית.
קטנועים מתוצרת החברה החלו להמכר בארצות הברית בשנת 2002. בתחילה ביבוא מקומי ולא סדיר ובכמויות קטנות, אך בשנים הבאות הקימה החברה שיתופי פעולה רשמיים עם סוחרים ומפיצים מקומיים. משנת 2005 מייצרת החברה דגמי כלי רכב דו-גלגליים, ורכבי שטח קטנים התואמים את התקינה האירופית המחמירה, המיועדים למכירה בשוק האירופי.
מניות החברה נסחרות בבורסה לניירות ערך של טאיוואן. היקף המכירות השנתי של החברה עומד על כמיליארד דולר אמריקני, והיא מעסיקה במפעליה בטאיוואן כ-2300 עובדים. החברה מייצרת בשנה כ-600 אלף כלי רכב דו-גלגליים וכ-20 אלף מכוניות. בסה"כ מאז תחילת פעילותה ייצרה החברה יותר מ-800 אלף מכוניות וכ-16 מיליון כלי רכב דו-גלגליים.
בישראל מיוצגת החברה על ידי חברת מטרו-מוטור, ונכון לשנת 2018, היא מותג הדו-גלגלי הנמכר ביותר, מבחינת כמות המסירות לפי יצרן.
קתדרלת מריה הקדושה בפולה
קתדרלת מריה הקדושה בפולה או קתדרלת פולה היא קון-קתדרלה בפולה שבקרואטיה. הקתדרלה, יחד עם הבזיליקה האופרזיאנית בפורץ', היא אחת משני המושבים של הדוכסות הרומית-קתולית של פורץ' ופולה. הקתדרלה ממוקמת בצדו הדרומי של מפרץ פולה. האתר של הכנסייה שימש לפולחן דתי עוד מהתקופה הרומית והכנסיות הנוצריות הראשונות פה נבנו במאה ה-4 ובמאה ה-5.
היסטוריה
סביר להניח שבעבר היה במיקום של הכנסייה מקדש לאל יופיטר. חפירות ארכאולוגיות מצאו כי בתקופה אחרת היו פה גם מרחצאות רומיים, ובמהלך רדיפותיו של הקיסר דיוקלטיאנוס נוצרים מקומיים השתמשו במקום למפגשים סודיים. במאות ה-4 וה-5 נבנתה במקום מערכת של מבנים. תחילה נבנתה במקום כנסייה קטנה שרוחבה מתאים לרוחב אולם הקתדרלה של ימינו, ולידה נבנתה כנסייה המוקדשת לתומאס הקדוש, ובתחילת המאה ה-5 שתי הכנסיות אוחדו לכנסיית אולם אחת. באמצע המאה ה-5, הכנסייה השתדרגה שוב לבזיליקה עם שלושה אולמות, עם אפסיס בחזית וצד אחורי שטוח לגמרי, אלמנטים שהיו פופולריים בצפון הים האדריאטי באותו זמן. מאוחר יותר בפטיסטריום בצורת צלב ומקום מגורים לבישוף תוכננו במקום, אך נהרסו כאשר מושב הדוכסות עבר לבזיליקה האופרזיאנית בפורץ'.
סביר להניח שהקתדרלה של היום מורכבת מהרחבה של כל המבנים שהיו קיימים בעבר. הקתדרלה המקורית מעוטרת בציורי קיר ובפסיפסי רצפה, ועם זאת, רק חלק קטן מהפסיפס שרד כיום.
ב-1707 נבנה מגדל הפעמונים הבארוקי של הקתדרלה סמוך לבפטיסטריום מהמאה ה-5. האבנים ששימשו לבניית המגדל נלקחו מהאמפיתיאטרון הרומי הסמוך. החזית הקלאסית של הקתדרלה נבנתה בשנת 1712 כאשר החלו עבודות שיפוץ נרחבות של הקתדרלה שנגמרו ב-1924. הבפטיסטריום מהמאה ה-5 ככל הנראה נהרס ב-1885. פייטרו קנדלר, היסטוריון אוסטרי מהמאה ה-19, צייר כמה ציורים של הבפטיסטריום ששרדו עד היום, ואשר מראים שיש לו אגן טבילה משושה, אשר מזכיר את זה שבבזיליקה האופרזיאנית של פורץ'.
חנא אבו חנא
חנא אבו חנא (בערבית: حنا أبو حنا; 16 באוקטובר 1928 - 2 בפברואר 2022) היה משורר, סופר, מחנך וחוקר ערבי-ישראלי.
קתדרלת מריה הקדושה בפולה
היסטוריה
ב-1860 קבר ובו סרקופג אבן התגלה בכנסייה. בסרקופג הייתה קופסה מכסף המעוטרת בתיאורים של סנט הרמגורס וסנט פורטונטס, הבישופים של אקוויליה. בקופסה היו שרידי קודש קטנים שהאמינו שהיו השרידים של תומאס הקדוש, הפטרון של פולה ושל דוכסות פולה-פורץ'. השרידים ככל הנראה הובאו לכאן מקונסטנטינופול וכיום הם נמצאים במוזיאון לתולדות האמנות שבווינה.
חנא אבו חנא
ביוגרפיה
אבו חנא נולד בעיירה ריינה למשפחה ערבית נוצרית והתחנך בנצרת ובקולג' הערבי בירושלים בימי המנדט. שימש במשך שנים רבות כמחנך ומנהל בית הספר האורתודוקסי בחיפה. היה חבר במפלגה הקומוניסטית הישראלית בצעירותו ובהמשך היה חבר במפלגת בל"ד (ואף היה במקום האחרון והסמלי ברשימת מועמדיה לכנסת כמה פעמים), וכתב בעיתון א-סינארה. אבו חנא כתב ופרסם ספרי שירה ופרוזה רבים, וכן לימד ספרות ערבית באוניברסיטת חיפה.
בשנות ה-90 ייסד יחד עם פהד אבו ח'דרה ואינטלקטואלים אחרים את הרבעון "מואקף", שהיה מוקדש לביקורת ספרות.
בשנת 2003 ביצעה התזמורת הפילהרמונית הישראלית את "תזמורת", יצירה שכתב גיל שוחט אשר נכתבה לטקסטים של המשוררת אגי משעול ושל אבו חנא, בתרגום של ששון סומך. אבו חנא זכה במדליית אל-קודס לשירה ובפרס פלסטין לשירה. הוא זכה בפרס על-שם ש' שלום של עיריית חיפה בשנת תשנ"ח על ספרו "בצל העננה".
הוצב באופן סמלי במקום ה-100 ברשימה המשותפת בבחירות לכנסת העשרים.
קתדרלת מריה הקדושה בפולה
היסטוריה
הקתדרלה ניזוקה קשות בהפצצות של 1944 במלחמת העולם השנייה על פולה, אך שוחזרה ב-1947.
שרידים
ב-1675 נמצאו חמישה סרקופגים מתחת למזבח הראשי. נאמר שהסרקופגים הכילו עצמות של מספר קדושים הקרויים ג'ורג', תיאודור, דמטריוס, באזיל ופלורה, יחד עם שרידיו של שלמה, מלך הונגריה ששלט בין השנים 1057-1081. איכשהו, רק השרידים של פלורה ושל המלך ההונגרי שלמה אושרו ואומתו.
קניון מרטין
קניון לי מרטין (באנגלית: Kenyon Lee Martin; נולד ב-30 בדצמבר 1977 בסגינוו, מישיגן) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד.
קריירה
מרטין נבחר על ידי ניו ג'רזי נטס במקום הראשון בדראפט 2000. בעונת הרוקי שלו, הוא קלע 12 נקודות, הוריד 7.4 ריבאונדים וחסם 1.7 פעמים בכ-33.4 דקות בממוצע למשחק, הוא נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה. בעונתו השנייה, הוא העמיד ממוצעים של 14.9 נקודות, 5.3 ריבאונדים, 2.6 אסיסטים ו-1.7 חסימות והוביל את קבוצתו, יחד עם ריצ'רד ג'פרסון וג'ייסון קיד לגמר ה-NBA, אך קבוצתו הפסידה ללוס אנג'לס לייקרס. בעונתו השלישית ב-NBA, מרטין הוביל את הנטס בפעם השנייה ברציפות לגמר, אך קבוצתו הפסידה שוב, הפעם לסן אנטוניו ספרס. בעונה שלאחר מכן, הוא העמיד ממוצעים של 16.7 נקודות, 9.5 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים למשחק ונבחר לשחק כפורוורד במשחק האולסטאר, בו קלע 17 נקודות, הוריד 7 ריבאונדים ומסר 3 אסיסטים ב-23 דקות משחק.