cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Revival (שיר של סלינה גומז)
Revival (בעברית: הִתחַדְשׁוּת או תְחִיָה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית סלינה גומז, מתוך אלבום האולפן השני שלה, Revival. השיר יצא לאור ב-9 באוקטובר 2015, ביחד עם שאר שירי האלבום. השיר הופץ בפורמטים של סטרימינג והורדה דיגיטלית.
כתיבה וסוגה
השיר נכתב על ידי סלינה גומז, אנטונינה ארמטו, טים ג'יימס, צ'אנסי הוליס, ג'סטין טרנטר, ג'וליה מייקלס ואדם שמלהולץ והופק על ידי רוק מאפיה והיט-בוי. לראשונה בקריירה שלה, קיבלה גומז שליטה יצירתית מלאה בעקבות החתימה שלה עם אינטרסקופ רקורדס, מה שגרם לה להיות אחת מכותביו הרשמיים של השיר.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-38 מיליון השמעות.
הצלחה
האודיו של השיר הועלה ליוטיוב ב-9 באוקטובר 2015, ביום צאתו ביחד עם שאר שירי האלבום. האודיו זכה להצלחה כאשר צבר למעלה מ-1.7 מיליון צפיות.
יורי רומננקו
יורי ויקטורוביץ' רומננקו (ברוסית: Юрий Викторович Романенко; נולד ב-1 באוגוסט 1944) הוא קוסמונאוט סובייטי שהשתתף בשלוש טיסות חלל.
חייו
יורי רומננקו נולד בכפר במחוז אורנבורג שבברית המועצות למשפחת קצין בצי הסובייטי. ביחד עם אביו המשפחה עברה מעיר לעיר. לאחר סיום בית הספר בעיר קלינינגרד רומננקו עבר בעבודות מזדמנות ובשנת 1962 התגייס לחיל האוויר הסובייטי. בשנת 1966 לאחר שסיים בהצטיינות לימודיו בבית הספר לטיסה בצ'רניגוב, הוא נישאר בה כמדריך.
בשנת 1972 רומננקו התקבל ליחידה להכנת קוסמונאוטים.
ב-10 בדצמבר 1977 רומננקו ביצע את הטיסה הראשונה שלו לחלל, בחללית סויוז 26 ביחד עם גאורגי גרצ'קו. הם התחברו לתחנת חלל סאליוט 6 וחזרו לכדור הארץ לאחר 96 יממות של טיסה בחלל. במהלך הטיסה רומננקו יצא לחלל הפתוח.
ב-18 בספטמבר 1980 רומננקו טס לחלל בפעם השנייה בחללית סויוז 38 לצד ארנלדו טאמאיו מנדס. הצוות התחבר לתחנת חלל סאליוט 6 ורומננקו שהה בחלל מעל ל-7 יממות.
אל הדרך
אל הדרך הוא אלבום האולפן ה-15 של הזמרת הישראלית אילנית. את האלבום הוציאה בשנת 1982 לאור חברת התקליטים פונוקול בקטלוג 724. הוצאתו באה לאחר ארבע שנות הפסקה מהקריירה המוזיקלית שלה. הפסקה זו אף סוקרה בהרחבה בגיליון של 11 בפברואר 1982 בעיתון "דבר". מן האלבום צמחו הלהיטים "בשביל אל הכפר", "נחמה" ושיר הנושא, "אל הדרך".
תולעת המוות המונגולית
תולעת המוות המונגולית (במונגולית: олгой-хорхой) היא יצור אגדתי מונגולי בדמות תולעת ענק החיה במדבר גובי. אין בנמצא דיווחים אמינים על אודות קיומה.
על פי המסופר, גודלה של התולעת הוא מ-60 ס"מ עד 1.5 מטר אורך וצבעה אדום.
על פי האגדות המונגוליות, היא יכולה לירוק קדימה חומצה גופרתית ולשחרר זרם חשמלי קטלני.
אטימולוגיה
השם המונגולי של תולעת המוות הוא Олгой-Хорхой (אולגוי-חורחוי). אולגוי משמעו מעי גס וחורחוי פירושו תולעת. בתרבות המערבית, הפך השם ל-allghoi khorkhoi, allerghoi horhai, orgoj chorchoj (אלע'וי חורחוי, אלרע'וי חורחאי, אורגוי חורחוי) בכוונה לצורתה של התולעת הדומה למעי גס של פרה.
מראה
תאוריה של התולעת מדמים אותה למעי הגס של הפרה. מספרים שהיא בעלת צבע אדום, ולעיתים היא מתוארת כבעלת נקודות כהות וכתמים. לפעמים מסופר שיש לה קוצים שנמצאים בשני קצותיה.
החוקר האמריקני רוי צ'פמן אנדרוס ציטט בספרו "On the Trail of Ancient Man" (1926) את דמדינבאזאר, ראש ממשלת מונגוליה (1922), המתאר את התולעת כך: "צורתה כשל נקניק באורך שני רגלים, אין לה ראש או רגליים והיא כה ארסית עד שמגע בה משמעו מוות מיידי. היא חיה במקומות הנידחים ביותר במדבר גובי...". ציטוט זה נכלל גם בספרו "The New Conquest of Central Asia" (1932) של אנדרוס, אך הוא הוסיף הסתייגות מקיומה של התולעת.
אזור מחיה והתנהגות
מספרים כי תולעת המוות המונגולית שוכנת בחלקו הדרומי של מדבר גובי. המונגולים אומרים שהאוגלוי-חורחוי יכול להרוג מרחוק בעזרת שתי שיטות: 1. לירוק קדימה, אל עבר הטרף, חומצה גופרתית. 2. לשחרר מטען חשמלי על הטרף. המונגולים מאמינים שהתולעת גרה מתחת לאדמה, ישנה רוב השנה חוץ מהזמנים שהיא פעילה בהם: תחילת יוני עד סוף יולי. מדווח שראו את התולעת, ברוב הפעמים, כאשר ירד גשם והאדמה הייתה רכה.
המונגולים גם מאמינים, שאם נוגעים בתולעת מתים מיד. הפולקלור המקומי מספר שהתולעת נמשכת לצבע הצהוב. יש סיפורים האומרים שלתולעת יש חיבה לצמחים טפילים כמו צמח הגויו.
השערות קריפטוזואולוגיות
השערה אחת אומרת שתולעת המוות המונגולית היא סוג של צלופח חשמלי שחי על פני האדמה ומתחתיה. השערה זו נתמכת על ידי העובדה שפעם מדבר גובי היה ימת מים, ושצורת חיים זו התפתחה לאחר אלפי שנים.
השערה שנייה תומכת בהשערה הראשונה ואומרת כי התולעת היא ראמפיקטידאה (דג-סכין שחי בחול. צלופחים חשמליים הם ממשפחת דגי הסכין), על פי השערה זו, לפני מיליוני שנים כשאסיה הייתה מחוברת לאפריקה ואפריקה הייתה מחוברת לדרום אמריקה, הראמפיקטידאה עברה בין היבשות לאסיה ושם התפתחה לממדים יותר גדולים.
עוד השערה אומרת, שהתולעת היא נחש יורק (יורק ארס) וגדל לממדי ענק בגלל הפולקלור.
הזואולוג הבריטי, קארל שוקר, מציע השערה שאולי תולעת המוות היא לטאה חסרת רגליים ממשפחת האמפיסבאנידיים.
ג'ונתן דלזל
ג'ונתן דלזל (באנגלית, Jonathan Dalzell; נולד ב-8 ביולי 1960) הוא כדורסלן עבר ישראלי-אמריקאי, המתנשא לגובה 1.94, אשר שיחק בתפקיד הקלע.
ביוגרפיה
דלזל נולד וגדל בעיירה רד הוק שצפון-מערב מדינת ניו יורק, את לימודי התיכון עשה בבית הספר המקומי בו היה חבר בקבוצת הכדורסל של התיכון ה"רד הוק רידרס" עמה זכה בתי אליפויות התיכונים של צפון מזרח ארצות הברית בשנים 1977 ו-1978 ובאחרונה גם זכה בתואר הקלע המצטיין של אליפות התיכונים לאחר שהעמיד ממוצע של 24.7 נק' למשחק.
לאחר סיום לימודי התיכון החל ללמוד באוניברסיטת מזרח ניו מקסיקו והיה לשחקן נבחרת הכדורסל של האוניברסיטה, "מזרח ניו מקסיקו גרייהאונדס" מליגת המכללות השנייה. בעונת הסניור שלו בליגת המכללות העמיד ממוצעים של 15.8 נק' למשחק, בעקבות זאת הוזמן דלזל למחנה הקיץ של הסן אנטוניו ספרס ולאחר מכן העמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA אך לא נבחר.
המעבר לישראל
לאחר שלא הצליח להיבחר בדראפט, עבר דלזל לישראל והחל לשחק בהפועל חיפה מליגת העל בעונתו הראשונה בקבוצה קלע 18 נק' בממוצע למשחק בליגה בכ-20 משחקים ו-19.7 בממוצע למשחק בשלב הפלייאוף ב-7 משחקים. בעונתו השנייה במועדון העמיד ממוצע של 16.6 נק' למשחק בכ-21 משחקי ליגה. בעונתו השלישית במועדון שיפר את ביצועיו והעמיד ממוצע של 21.1 נק' למשחק בכ-20 משחקי ליגה, בעונה זו גם קבע את שיא הקרירה שלו כאשר קלע 42 נק' בניצחונה של חיפה על הפועל רמת גן. עונתו האחרונה במועדון הייתה גם לעונת השיא שלו מהבחינה אישית בה העמיד ממוצע של 22.3 נק' למשחק בכ-21 משחקי ליגה, וכ-17.3 נק' למשחק בממוצע בכ-7 משחקי פלייאוף. בעונת 1987/88 עבר דלזל להפועל תל אביב בה חווה ירידה ביכולת הקליעה, והעמיד ממוצע של 14.8 נק' למשחק בכ-21 משחקי ליגה ו-9 נק' בממוצע בכ-7 משחקי פלייאוף, בסיום עונה אחת עזב את תל אביב ועבר לשחק בהפועל חולון. בעונתו הראשונה בחולון שיפר את יכולת הקליעה אך לא הצליח להשוות להשיגו בחיפה והעמיד ממוצע של 17.1 נק' למשחק בכ-22 משחקי ליגה ו-13.5 נק' ב-7 משחקי הפלייאוף. בעונתו השנייה בחולון חלק הידרדרות ביכולת הקליעה ודלזל העמיד ממוצע של 10.8 נק' בכ-16 משחקים בליגה ו-9.7 נק' בשלושת משחקי הפלייאוף. בעונתו השלישית בחולון שיפר במעט את יכולת הקליע והעמיד ממוצע של 12.8 נק' בכ-20 משחקים ו-13.7 נק' ב-3 משחקים בפלייאוף. בסיום שלוש עונות בחולון חזר לעונה בודדת בהפועל תל אביב בה העמיד ממוצע של 8.8 נק' בכ-22 משחקי ליגה ו-8.7 נק' בכ-9 משחקי פלייאוף. בסיום עונה זו עבר להפועל גבת, בעונתו הראשונה בגבת העמיד ממוצע של 9 נק' בכ-26 משחקים, ובעונתו השנייה 10.7 נק' בכ-26 משחקים. בסיום שתי עונות עזב דלזל את גבת ועבר לשחק בהפועל ירושלים. בעונתו הראשונה בירושלים העלה במעט דלזל את ממוצע הנק' האישי והעמיד 13.7 נק' בכ-26 משחקי ליגה ו-18.4 נק' בכ-5 משחקי פלייאוף. בעונתו השנייה במועדון לא הרבה לקבל דקות משחק ואף על פי שהייתה זו עונת שיא מבחינתה של הקבוצה כאשר זכתה לראשונה בגביע המדינה של אותה עונה, דלזל העמיד ממוצע של 2.5 נק' ושותף רק ב-13 משחקי ליגה, בשלב הפלייאוף שיחק בכל 7 המשחקים והעמיד ממוצע של 4.3 נק'. עונתו האחרונה של דלזל בקבוצה התאפיינה כמו קודמתה במיעוט דק' משחק והוא שותף רק ב-4 משחקי ליגה בהם קלע 2.3 נק' וב-4 משחקי פלייאוף בהן קלע 1.5 נק' למשחק. בסיום עונה זו פרש מכדורסל.
לאחר הפרישה
לאחר פרישתו ממשחק פעיל למד דלזל אימון במכון וינגייט ואף איימן במשך מספר שנים את נבחרת הכדורסל של חייל האוויר.
דגי חילזון
דגי חילזון (שם מדעי Liparidae) היא משפחת דגים ימיים מסדרת העקרבנונאים.
מאפיינים
דגים אלה מצויים מהאוקיינוסים באזור הארקטי ועד למימי אנטארקטיקה ונפוצים בעיקר בצפון האוקיינוס השקט. הם נפוצים ממים רדודים וטרופיים עד לתהומות הים בעומק שמעל לשבעה ק"מ מתחת פני המים. מין אחד מצוי בשקע מריאנה ומעמיק עד ל-8,143 מטר והוא אחד מהדגים המעמיקים ביותר בעולם.
אורכם מגיע לאורך 5–77 ס"מ ומשקל המינים הגדולים מגיע ל-11 ק"ג. הם בעלי שפתיים גדולות, עיניים קטנות ביותר וראש וגוף עגלגלים. הם כמעט חסרי סנפירים וחסרי כל קשקש ועורם ורוד עד לבן וחלק מהמינים שקופים ורואים את איבריהם. זנבם עוזר להם לנוע והוא שרירי ומתפתל.
דגים אלה ניזונים מיצורים ימיים קטנים יותר הכוללים סרטנים, חסילונים ודגים קטנים שהם תופסים. כמה מינים מתמחים באכילת מלפפוני ים.
מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים
מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים (באיטלקית: Manifesto degli Intellettuali del Fascismo) נוצר על ידי הפילוסוף האיטלקי ג'ובאני ג'נטילה. במכתב מציין ג'נטילה את היסודות הפוליטיים והאידואולגיים של הפשיזם האיטלקי. במכתב מצדיק ג'נטילה את האלימות הפוליטית של אנשי החולצות השחורות בכך שהם מביאים למהפכה שתביא למימוש הפשיזם האיטלקי ומסייעת לשלטונו של ראש הממשלה, בניטו מוסוליני ששלט באיטליה מ-1922 ועד 1943.
המכתב
מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים הוא למעשה תמצית של ועידת התרבות הפשיסטית שנערך במרץ 1925 בבולוניה. מטרת הועידה ומהכתב היה לתמוך בממשלתו של ראש ממשלת איטליה, בניטו מוסוליני. מספר אינטלקטואלים.
איטלקיים ואנשי ציבור איטלקים בולטים עשו בוועידה ובעת כתיבת המכתב את המאמץ הפורמלי הראשון להגדרת השאיפות התרבותיות של הפשיזם האיטלקי.
האינטלקטואלים שחתמו עליו
אינטלקטואלים איטלקיים רבים בעלי השפעה תרבותית חתמו על המניפסט, בין החותמים:
רודא
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אטרוסקית
הקשר של האטרוסקית לשפות אחרות היווה מקור לתיאוריות שונות ומחקר ארוך טווח, כאשר השפה מסווגת לעיתים כשפה מבודדת ולעיתים כאחת מהשפות הטירניות.
הקונצנזוס בקרב בלשנים ואטרוסקולוגים הוא שהאטרוסקית הייתה שפה אחות לפרוטו הודו־אירופית,  ושפה פליאו־אירופית   והיא קשורה קשר הדוק לשפה הראטית  המדוברת בהרי האלפים,     ולשפה הלמניאנית.
מבחינה דקדוקית, השפה האטרוסקית היא שפה צירופית, עם שמות עצם ופעלים המציגים סיומות הטיה. שמות העצם מציגים חמישה מקרי יחסה, מספרי יחיד ורבים, עם הבחנה מגדרית בין זכר לנקבה בכינוי גוף.
נראה שלאטרוסקית הייתה מערכת פונולוגית, עם ארבעה תנועות פונמיות וניגוד לכאורה בין עיצורים סותמים לעיצורים מנושפים. תיעוד השפה מצביע על כך ששינוי פונטי התרחש לאורך זמן, עם ביסוס מחדש של התנועות הפנימיות של המילים, אולי בגלל ההשפעה של ההדגשה הראשונית של המילים של ההטעמה האטרוסקית.
הדת האטרוסקית השפיעה על הדת ברומא העתיקה, ורבים מהחפצים של התרבות האטרוסקית ששרדו הם בעלי משמעות דתית. האלפבית האטרוסקי נגזר מהאלפבית היווני שהיה מקור האלפבית הלטיני.
היסטוריה של האוריינות האטרוסקית
האוריינות האטרוסקית הייתה נפוצה בחופי הים התיכון, כפי שמעידים כ־13,000 כתובות (הקדשות, כתובות וכו'), רובן קצרות למדי, אך חלקן באורך ניכר. הם מתוארכים בערך לשנת 700 לפנה"ס.
לאטרוסקים הייתה ספרות עשירה, כפי שציינו סופרים לטיניים. טיטוס ליוויוס וקיקרו היו מודעים לכך שטקסים דתיים אטרוסקים מיוחדים נקבעו במספר קבוצות של ספרים שנכתבו באטרוסקית תחת הכותרת הלטינית הגנרית Etrusca Disciplina. ה־Libri Haruspicini עסק בגילוי עתידות על ידי קריאת קרביים מחיה שהוקרבה, בעוד ה־Libri Fulgurales הסביר את אמנות הניבוי על ידי התבוננות בברק. סט שלישי, ה־Libri Rituales, עשוי היה לספק מפתח לציוויליזציה האטרוסקית: היקפה הרחב יותר אימץ סטנדרטים אטרוסקיים של חיים חברתיים ופוליטיים, כמו גם פרקטיקות פולחניות. לפי הסופר הלטיני מהמאה ה־4, סרוויוס, קיימת קבוצה רביעית של ספרים אטרוסקים.
בשנת 30 לפנה"ס, טיטוס ליוויוס ציין שפעם לימדו נערים רומאים באופן נרחב אטרוסקית, אך מאז הוחלפה בהוראה של יוונית בלבד, הסופר הרומאי מרקוס טרנטיוס וארו ציין שעבודות תיאטרון חוברו לפני זמנו באטרוסקית.
הכחדות השפה
בדרום אטרוריה, האתר האטרוסקי הראשון שעבר תהליך של לטיניזציה הייתה העיר האטרוסקית ההיסטורית, ויי שבמרכז איטליה, כאשר היא נחרבה ואוכלסה מחדש על ידי הרומאים בשנת 396 לפנה"ס. בטרקוויניה, כתובות לטיניות התקיימו יחד עם כתובות אטרוסקיות בציורי קיר ובכתובות על קברים במשך מאות שנים, מהמאה ה־3 לפנה"ס ועד תחילת המאה ה־1 לפנה"ס.
בצפון אטרוריה נחשפו כתובות אטרוסקיות המאוחרות במאות שנים לאחר היעלמותן בדרום אטרוריה. בקלוסיום, סימוני הקברים מראים השפעה מעורבת, לטינית ואטרוסקית במחצית הראשונה של המאה הראשונה לפנה"ס, עם מקרים שבהם שני דורות עוקבים רשומים בלטינית ואז הדור השלישי והצעיר ביותר, באופן מפתיע, מתומלל באטרוסקית. בפרוג'ה, כתובות מונומנטליות באטרוסקית עדיין נראות במחצית הראשונה של המאה ה־1 לפנה"ס, בעוד שתקופת הכתובות הדו־לשוניות נמשכת מהמאה ה־3 ועד סוף המאה ה־1 לפנה"ס. הכתובות הדו־לשוניות האחרונות התגלו בשלושה אתרים בצפון אטרוריה. כתובות בארצו כוללות כתובת אחת המתוארכת ל־40 לפנה"ס ואחריה שתי כתובות עם תאריכים מעט מאוחרים יותר.
בסביבות 180, הסופר הלטיני אולוס גליוס מזכיר את האטרוסקית לצד השפה הגאלית.
בזמן הכחדתה, רק כמה רומאים משכילים בעלי תחומי עניין עתיקים, כמו מרקוס טרנטיוס וארו, ידעו לקרוא אטרוסקית. הקיסר הרומי קלאודיוס נחשב לבעל יכולת לקרוא אטרוסקית, וחיבר חיבור על ההיסטוריה האטרוסקית. הקדשה נפרדת של קלאודיוס מרמזת על ידע מ"מקורות אטרוסקיים מגוונים", אך לא ברור אם היו דוברים שוטפים של אטרוסקית. פלאטיה אורגולנילה, אשתו הראשונה של הקיסר, הייתה אטרוסקית.
לאטרוסקית הייתה השפעה מסוימת על הלטינית, שכן כמה עשרות מילים ושמות אטרוסקיים הושאלו על ידי הרומאים, חלקם נשארו בשפות מודרניות, כמו נשר (אטרוסקית – voltur, אנגלית – vulture), חצוצרה (אטרוסקית – tuba,אנגלית – trumpet) ואנשים (אטרוסקית – populus, אנגלית – people).
תפוצה גאוגרפית
כתובות נמצאו בצפון־מערב ומרכז איטליה, באזור הנושא את שמה של הציוויליזציה האטרוסקית, טוסקנה (מלטינית tuscī "אטרוסקים"), וכן בלאטיום המודרנית מצפון לרומא, במערב אומבריה המודרנית של נהר הטיבר, במחוז קמפניה ובעמק הפו מצפון לאטרוריה.
מחוץ לאיטליה נמצאו כתובות בקורסיקה ובגאליה נארבוננסיס שבדרום צרפת.
השערת המשפחה הטירנית
כמה חוקרים סבורים שהשפה הקמונית, שפה נכחדת המדוברת באלפים המרכזיים של צפון איטליה, עשויה להיות קשורה גם לאטרוסקית ולשפה הראטית.
אלף בית
הכתב הלטיני התפתח מהאלפבית האטרוסקי, שהותאם ללטינית בצורת הכתב האיטלקי הקדום. האלפבית האטרוסקי משתמש בגרסת הכתב של האי אוויה של האלפבית היווני באמצעות האות (דיגמא) והועבר ככל הנראה דרך אנאריה וקימה, שני יישובים יוונים בדרום איטליה.
האלפבית האטרוסקי הוא בן 26 אותיות, שתיעוד מוקדם שלו מופיע על אגרטל קטן עם מכסה בצורת תרנגול במוזיאון המטרופוליטן לאמנות. הכתובת מתוארכת לסביבות 600–650 לפנה"ס. האלפבית במלואו כלל 26 אותיות וכונה על ידי החוקרים 'אלפבית מודל'. האטרוסקים לא השתמשו בארבע אותיות ממנו, בעיקר משום שלאטרוסקים לא היו העיצורים b, d ו־g.
הכתיבה הייתה מימין לשמאל למעט כתובות ארכאיות, שהשתמשו מדי פעם בבוסטרופידון. בכתובות המוקדמות ביותר, המילים הן רציפות. החל מהמאה ה־6 לפנה"ס, הם מופרדים על ידי נקודה או נקודתיים, שיכולים לשמש גם להפרדת הברות. הכתיבה הייתה פונטית, כלומר האותיות ייצגו את הצלילים. מצד שני, כתובות רבות מקוצרות מאוד ולעיתים נוצרות כלאחר יד, כך שלעיתים קשה לזהות אותיות בודדות. האיות עשוי להשתנות מעיר לעיר והדבר משקף ככל הנראה הבדלי הגייה.
שלבים בהתפתחות הכתב האטרוסקי
האלפבית האטרוסקי שרד גם לאחר העלמות השפה המדוברת. בנוסף להיותו המקור של האלפבית הרומי, הוצע כי הוא העתיק את מקום השפעתו צפונה לונטו ומשם דרך רייטיה אל השפות הגרמניות, שם הוא הפך לאלפבית הפותארק הקדום, הצורה הקדומה של האלפבית הרוני.
הגייה
הדיבור בשפה האטרוסקית שם דגש חזק על ההברה הראשונה של המילה, וגרם לסינקופה על ידי היחלשות של התנועות הנותרות, אשר אז לא היו מיוצגות בכתב. הרגל דיבור זה הוא אחד ההסברים לצבירי העיצורים האטרוסקים הייחודיים.
טקסט דו לשוני
לוחיות פירגי הן טקסט דו־לשוני באטרוסקית ובפיניקית החקוק על שלושה לוחיות זהב, אחד בפיניקית ושניים באטרוסקית. הלוחיות הכתובות בשפה האטרוסקית כוללות 16 שורות ו־37 מילים. הלוחיות מתוארכות לסביבות 500 לפנה"ס.
המשפחה שלי
המשפחה שלי (באנגלית: My Family; היא קומדיית מצבים בריטית שיצר פרד ברון. הסדרה הופקה על ידי "DLT Entertainment" ו-"Rude Boy Productions", ושודרה בערוץ BBC One במשך 11 עונות בשנים 2000 עד 2011. בנוסף שודרו פרקי ספיישל חג המולד משנת 2002 והלאה. בשנת 2004 נבחרה הסדרה "המשפחה שלי" במקום ה-24 ברשימת "הסיטקום הטוב ביותר בבריטניה" של ה-BBC, וב-2008 הייתה הסדרה קומדיית המצבים הנצפית ביותר בבריטניה. נכון ל-2011 היא אחד מתריסר הסיטקומים שלהם יותר מ-100 פרקים.
מקום ההתרחשות הוא בבית משפחת הרפר בצ'יזוויק שבמערב לונדון. רוברט לינדזי בתפקיד בן הרפר, זואי ואנאמייקר בתפקיד אשתו סוזן, וקריס מרשל, דניאלה דנבי-אש וגבריאל תומסון בתפקיד ילדיהם ניק, ג'ייני ומייקל. מאז תחילת שידור הסדרה חלק מהדמויות התחלפו. ג'ייני עזבה את הסדרה ב-2002, חזרה ב-2004 ונשארה עד לעונה האחרונה. ניק, בגילומו של קריס מרשל, עזב ב-2005 וחזר לעיתים בהופעות אורח קצרות. מדי פעם אחרים בסדרה מזכירים את שמו. הדמות של אבי, בגילומה של שיבון הייז Siobhan Hayes הצטרפה ב-2002 ועזבה ב-2008. רוג'ר, בגילומו של קיירון סלף, הוצג ב-2003. אלפי, בגילומו של רודרי מייליר הוצג ב-2005.
רקע
ב-1999 שקל פרד ברון להפיק קומדיית מצבים בריטית בדומה להפקות בארצות הברית, שבכתיבה ישתתפו קבוצה של כותבים במקום אחד או שניים. הסיטקום "המשפחה שלי" תוכנן לפנות לקהל הרחב, עם דמויות שהצופים יוכלו להתקשר אליהם כמו בסיטקום קודם של ה-BBC "2.4 ילדים בממוצע" שהיה אף הוא בנוי סביב משפחה דומה.
הסדרה מגוללת את קורותיהם של בני משפחת הרפר, משפחה בדיונית מהמעמד הבינוני שמתגוררת ברחוב לנקסטר 78 בצ'יזוויק שבלונדון. בן הוא רופא שיניים ואשתו סוזן היא מדריכת תיירים (מאוחר יותר היא עובדת בגלריה לאמנות). להם שלושה ילדים: ניק, ג'ייני ומייקל שמסבכים להם את החיים. סוזן היא חולת שליטה, אבל בן משתדל ככל האפשר לא להיות מעורב בגידול הילדים. בהמשך הסדרה ג'ייני הולכת ללמוד באוניברסיטה, אבל נושרת אחרי זמן מה וחוזרת לבית ההורים. ניק לעומת זאת עוזב את הבית ומוצא מקום משלו.
על אף ההתמקדות בחייהם של בן וסוזן, הסדרה כוללת תתי-עלילות שונות כמו תוכניותיו הפזיזות של ניק וחיי האהבה של רוג'ר ואבי. הסיטקום הוא בסגנון של "משפחה לא מתפקדת" אבל בפרקים רבים בני המשפחה מחלצים זה את זה מצרות. אחד האפיונים החוזרים בעונה הראשונה היו העבודות המוזרות של ניק. אחרי עזיבתו של ניק בלטו בתוכנית עלילות משנה על חיי האהבה של אבי ורוג'ר, התחבולות של מייקל, רשימת בני הזוג של ג'ייני, וחלומו של אלפי להיות כוכב.
במהלך הסדרה השתנו חייהם של חלק מהדמויות. ג'ייני הפכה ממתבגרת מרדנית לאמא, ניק הפך מאידיוט לאידיוט אחראי, אבי התחתנה עם רוג'ר, ומייקל סיים ללמוד בבית הספר. בינתיים בן נשאר אותו רופא שיניים המרוכז בעצמו, וסוזן נשארה חולת שליטה כמקודם. גם אלפי נשאר אותו דייר קשה תפיסה. במשך השנים עוזבות את הסדרה הדמויות של ניק, בריג'יט, אמי ואלפי.
שחקנים ודמויות
לאורך כל הסדרה מוצגות שמונה דמויות ראשיות ומספר רב של דמויות משנה שמופיעות מדי פעם. השחקנים היו מוכרים לקהל צופי הטלוויזיה לפני "המשפחה שלי", אולם לא כולם נחשבו לכוכבים.
במרכז הסדרה עומדים ההורים, בן וסוזן הרפר. להם שלושה ילדים: ניק, ג'ייני ומייקל. ניק הופיע בקביעות בסדרה עד לפרק ספיישל חג המולד ב-2003. הוא חזר לגלם את הדמות בפרק אחד בעונה החמישית ב-2004, וגם בתוכנית 'קומיק ריליף' משנת 2005. השחקן שגילם את ניק, קריס מרשל רצה להימנע מלהיות מזוהה עם הדמות. ג'ייני הופיעה בקביעות בסדרה עד ספיישל חג המולד 2002. היא לא הופיעה בעונה הרביעית ב-2003, בה הייתה אמורה להיות באוניברסיטה. בעונה החמישית חזרה ג'ייני להופיע כדמות ראשית בסדרה.
הסדרה כוללת דמויות אחדות שחוזרות ומופיעות בפרקים שונים. בעונה הראשונה מופיעה דייזי דונובן בתפקיד בריג'יט העוזרת של בן במרפאת השיניים. בעונה השנייה משתתף בריאן "הטיפש" החבר של ג'ייני. בעונה הרביעית מופיעה פיונה החברה של מייקל. עוד בעונה הרביעית מוצגים יוברט, שהוא חבר של מייקל, וגרייס ריגס, שהיא אמא של סוזן. השניים המשיכו להופיע בסדרה עד העונה השביעית. דניס, הכומר המקומי, הופיע בספיישל חג המולד ובעונה השביעית. השכן של משפחת הארפר, אלכסנדר קייסי, מופיע בשלושה פרקים: "Driving Miss Crazy" (מ-2001), "Neighbour Wars" (מ-2008) ו-"Mary Christmas" (מ-2010).
תפקידי אורח
בסדרה "המשפחה שלי" השתתפו שחקנים מקומדיות מצבים פופולריות אחרות. בלטו בהם דייוויד הייג מהסיטקום "The Thin Blue Line", בלינדה לאנג מהסדרה "2.4 ילדים בממוצע", דיאנה וסטון (שהייתה בת זוגו של רוברט לינזי) מהסדרה "The Upper Hand" גילמה דמות של טרנסקסואל בשם צ'ארלי, פולין קווירק מהסדרה "Birds of a Feather" שיחקה בתפקיד שודדת בנק, וסם קלי מהסדרה "On the Up".
נתן שפיגלגלס
רבי נתן שפיגלגלס (כונה: ר' נת'קה; תרמ"ב, 1882 בערך – קיץ 1942, ה'תש"ב) היה רב וראש ישיבה יהודי פולני. פילנתרופ וראש ישיבת "עמק הלכה" בוורשה. נספה בשואה.
קורות חיים
נולד בוורשה לרב יחזקאל שפיגלגלס, יהודי עשיר מחסידי זוואלין, שהיה ממקורבי האדמו"ר רבי שמואל אליהו טאוב מזוואלין, בנו של רבי יחזקאל מקוזמיר. הוא נקרא על שם סב אביו, הדיין מוורשה, רבי נתן שפיגלגלס, שכונה רבי נתק'ה דיין. בילדותו נחשב לעילוי, ובגיל 13 כבר אמר פלפולים בסגנון הפולני. אביו לקח אותו אל האדמו"ר רבי מאיר יחיאל הולשטוק מאוסטרובצה, שהיה שם דבר בעולם הלמדנות הפולני, והתרשם מיכולותיו של הצעיר. שיטתו בלימוד הושתתה על שיטת רבו "האוסטרובצאי", והוא גם נהג בעקבות רבו זה לצום ולהסתגף כל חייו.
בהיותו בן שבע עשרה נישא לפרל קליין בתו של פרנס הקהילה היהודית בוורשה, הגביר מרדכי שמואל קליין. אביו וחותנו רכשו בית עבור בני הזוג ופירנסו אותם. בתקופת מלחמת העולם הראשונה השקיע את כל כספי הנדוניה שלו ברכישת בתים, שערכם ירד מאוד בשל המלחמה. הוא גם שכנע את אביו למשוך כספים משותפויות שהיו לו ולהשקיעם בבתים להשכרה, למרות ששוק שכירות הבתים כמעט וחדל להתקיים בזמן המלחמה. עם תום המלחמה וכינון פולין העצמאית, האמירו מחירי הדירות ודמי השכירות, והם הפכו לעשירים גדולים.
רבי נתן שהיה בשנות ה-30 שלו, השאיר את ניהול עסקיו לאביו, והמשיך בלימודיו. הוא גם היה מחלק מדי חג סכומי כסף גדולים למשפחות נזקקות ברחבי וורשה, כשהוא נוסע מבית לבית בעצמו. הוא גם נהג "להלוות" סכומים נכבדים לאנשים שנקלעו לקשיים, ולא דרש את כספו בחזרה.
בשלב מסוים התוודע במרינבאד לרבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק, שחשף בפניו את עולם הלמדנות הליטאי. הוא גם התיידד עם רבי אברהם לופטביר, רבי מנחם זמבה ורבי מרדכי קאלינו שהיו פולנים אך הושפעו מדרך לימודו של רבי חיים סולובייצ'יק מבריסק. לדברי תלמידו הרב שמחה עלברג, בעקבות ידידיו אלו, נטש את הפלפול בנוסח אוסטרובצה, ושילב את הסגנון הפולני עם למדנות אנליטית יותר המושפעת מהסגנון הבריסקאי.
כאחד היהודים העשירים בפולין נהג לחלק מתנות יקרות ערך, כמו שעוני זהב, לילדים שנבחנו אצלו בעל פה על מסכתות מן התלמוד הבבלי. למרות שלא היה כהן, נזהר כל ימיו מטומאת מת, הוא הפר את מנהגו זה בעת מלחמת העולם השנייה, לאחר ההפצצה הגרמנית על בית היתומים באוטבוצק, אז חלץ את תפיליו ועסק בעצמו בפינוי גופות הילדים וקבורתם.
הוא נספה בטרבלינקה בקיץ 1942, ה'תש"ב. לפניו נספו רעייתו, שלושת בניו הנשואים עם נשותיהם וילדיהם, בנו אברהם בן ה-20, ובתו פרייד'לה בת ה-14.
הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה
הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (באנגלית: Economic Community of West African States, בראשי תיבות: ECOWAS) היא איחוד כלכלי של 15 מדינות במערב אפריקה. האיחוד הוקם ב-1975. נכון ל-2015 היה שטח המדינות החברות בו 5.11 מיליון קילומטר רבוע ואוכלוסייתן מנתה יחד למעלה מ-349 מיליון נפש. נכון ל-2023 האכולוסיה עומדת על כ-400 מיליון בני אדם. אוכלוסיית מדינות הקהילה דוברות שלוש שפות - אנגלית, צרפתית ופורטוגזית. מטה הקהילה ממוקם בעיר אבוג'ה, בירת ניגריה.
גיברלטרפדיה
גיברלטרפדיה הוא פרויקט ביוזמת ממשלת גיברלטר שמטרתו לקדם בויקפדיה נושאים הקשורים לגיברלטר. הפרויקט הוכרז על ידי ממשלת גיברלטר ביולי 2012 וקיבל השראה מפרויקט מונמות'פדיה שנעשה בעיר מונמות' בויילס. הפרויקט עורר מחלוקת ציבורית בעקבות טענות לניגודי עניינים הנובעים מהסכם ייעוץ בתשלום בין ממשלת גיברלטר לחבר הוועד המנהל של ויקימדיה בריטניה.
הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה
הקהילה היא אחד הגושים האזוריים הכלולים בקהילה הכלכלית האפריקאית.
המדינות החברות
המדינות החברות בקהילה משתייכות לשני גושים אזוריים ולהן מושבים בפרלמנט הקהילה על פי גודל אוכלוסייתן. כולן פרט לאחת (כף ורדה) משתייכות לאחד משני איחודים מונטריים במסגרת הקהילה, כמפורט להלן:
גיברלטרפדיה
ממשלת גיברלטר שכרה את שרותיהם של רוג'ר במקין, חבר הוועד המנהל של ויקימדיה בריטניה ושל וג'ון קומינגס עורך בוויקיפדיה. תפקידם היה לייעץ לפרויקט וללוות אותו. מעבר למחלוקת על עצם הפעילות בתשלום של עורכים ובעלי תפקידים בויקפדיה והחשש שעריכה שמטרתה להגדיל את הכנסותיה של גיברלטר מתיירות עלולות לפגוע בנייטרליות של העריכה, הואשם במקין, שפעל בניגוד עניינים חמור, באופן שלא מצופה מבעל תפקיד בקרן ויקימדיה. הוא הואשם במעורבות בקידום מידע הקשור לגיברלטר תחת "הידעת?" בעמוד הראשי של ויקיפדיה באנגלית. לדוגמה, שבע עשר פירטי מידע שונים הקשורים לגיברלטר הופיעו תחת "הידעת?" אוגוסט 2012.
הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה
מטרות
מטרת הקהילה היא לקדם את חברותיה לקראת סיפוק צרכים כלכלי עצמי קולקטיבי וזאת על ידי יצירת בלוק כלכלי גדול שבו ישרור איחוד כלכלי ומסחרי.
גיברלטרפדיה
בעקבות כך נאלץ במקין לעזוב את תפקידו בקרן ויקימדיה.
הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה
היסטוריה
הקהילה נוסדה ב-28 במאי 1975 עם חתימת אמנת לאגוס (בניגריה). גרסה מתוקנת של האמנה נחתמה ב-24 ביולי 1993 בעיר קוטונו שבבנין. כמו כן נחתמו מספר פרוטוקולים לשינוי והוספת הוראות שונות לאמנת היסוד.
14 מתוך 15 המדינות החברות הנוכחיות הצטרפו לקהילה עם יסודה ב-1975. כף ורדה הצטרפה לקהילה ב-1977.
מאוריטניה דוברת הערבית הצטרפה לקהילה ב-1975 אך פרשה ממנה ב-2000. ב-2017 חתמה מאוריטניה הסכם לקבלת מעמד של חברות חלקית בקהילה.
ב-2017 הגישה מרוקו בקשה להצטרף כחברה לקהילה. בהמשך אותה שנה הסכימה ועידת ראשי מדינות הקהילה לקבל את הבקשה.
בית הדין של הקהילה הוקם ב-1991 והחל לפעול ב-1996.
הקהילה מפעילה כוחות שמירת שלום צבאיים במסגרת קבוצת הפיקוח של הקהילה (ECOMOG). מרבית הכוחות הצבאיים שמפעילה הקבוצה הם ניגריים, יחד עם כוחות קנים ממדינות אחרות בקהילה. כוחות שמירת שלום של הקהילה פעלו בחמישה מקרים - בחוף השנהב ב-2003, בליבריה ב-2003, בגינאה-ביסאו ב-2012, במאלי ב-2013 ובגמביה ב-2017.
ביוני 2017 השתתף ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בוועידת ECOWAS השנתית אשר התקיימה במונורביה בירת ליבריה.
בתחילת שנות העשרים של המאה ה-21, בורקינה פאסו ומאלי הושעו מהארגון בעקבות הפיכות צבאיות בשטחיהן.
גטו איזביצה
גטו איזביצה היה גטו יהודי שהוקם על ידי גרמניה הנאצית באיזביצה, פולין במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה. הגטו שימש נקודת העברה לגירוש יהודים מפולין, גרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה למחנות ההשמדה בלז'ץ וסוביבור. הגטו הוקם בשנת 1941, אף על פי שהטרנספורטים הראשונים של יהודים מהרייך הגרמני החלו להגיע אליו כבר בשנת 1940. איזביצה היה גטו המעבר הגדול ביותר בתוכנית לובלין, ושיעור התמותה היה כמעט שווה לזה של גטו ורשה. האופטשטורמפיהרר, שהיה ידוע באכזריותו יוצאת הדופן, שימש כמפקד הגטו.
הכניסה והחיים בגטו
היהודים שהתגוררו באיזביצה הוחזקו בנפרד מהנכנסים החדשים. הם שוכנו בצד השני של פסי הרכבת. כמו כן, היהודים שנשלחו מגרמניה ואוסטריה הובדלו מיהודי פולין בצבע שלט החובה של מגן דוד, צהוב ליהודים גרמנים וכחול ליהודי פולין. על מנת לפנות מקום לטרנספורטים הנכנסים, 2,200 יהודים מקומיים נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ ב-24 במרץ 1942. בין מרץ למאי 1942 הועברו לאיזביצה מרחבי אירופה כ-12,000 עד 15,000 יהודים חדשים כחלק ממבצע ריינהרד. ביניהם מהנדסים, רופאים, כלכלנים, גנרלים בצבא ופרופסורים מווינה, האג, היידלברג, ורוצלב ומפראג. האסירים שוכנו בכמה צריפי עץ שיכולים להכיל כמחציתם, לחוצים זה בזה כמו סרדינים. השאר נאלצו להתקיים בחוץ בתנאי קור. היהודים שהו בצריף בדרך כלל לא יותר מארבעה ימים, כמעט בלי שום דבר לאכול. קורבנות רבים נכנעו לטיפוס בגלל תנאים סניטריים ירודים בגטו. לזרים, שרבים מהם בקיאים בגרמנית, היה קל יותר להתנהל עם מדכאיהם הנאצים מאשר ליהודים הפולנים מתוך הגטו. השפלות ודיכוי היו דבר שבשגרה.
רצח המוני בגטו
בשלב המוקדם של קיום הגטו, הרסו הנאצים את בית העלמין היהודי המקומי. המצבות חוללו ושימשו לבניית קירות של כלא חדש. כל הגטו באיזביצה חוסל החל מ-2 בנובמבר 1942 מה שהוביל לשבוע של הרג המוני בבית העלמין. כמה אלפי יהודים (שהוערכו בכ-4,500) נטבחו על ידי גדוד מתנדבי טרווניקי אוקראינים. הנרצחים הושלכו לקברי אחים שנחפרו במהירות. הרציחות בוצעו על ידי רוצחים מאומנים ששתו בכבדות, אך חיילי גדוד 101 של משטרת המילואים הגרמנית שגייסו את האסירים הנידונים שתו גם הם, במיוחד בלילה. במקום גטו איזביצה הוקם גטו שני, קטן יותר, לכ-1,000 יהודים מקומיים. הוא פורק ב-28 באפריל 1943 והאסירים שנותרו נשלחו למחנה ההשמדה סוביבור. מתוך כלל אזרחי איזביצה היהודים (מעל 90% מאוכלוסייתה לפני המלחמה), רק 14 שרדו את השואה. בית העלמין היהודי באיזביצה שוחזר על ידי הקרן לשימור המורשת היהודית בפולין.
טטריב
טטריב (באוקראינית: Тетерiв) הוא נהר באוקראינה, אחד מיובליו העיקריים של הדנייפר.
אורכו של הנהר הוא 385 קילומטרים, ואגן הניקוז שלו הוא כ-15,300 קמ"ר. רוחבו נע בין 40 ל-90 מטרים, בטרם הוא נשפך לנהר הדנייפר.
הנהר בדרך כלל קופא בין דצמבר למרץ, וזרימתו מתחדשת בעוצמה בעת הפשרת השלגים.
הערים המרכזיות ששוכנות לגדותיו הן ז'יטומיר, רדומישל וקורוסטישיב.
ג'ון ואן ולק
ג'ון הסברוק ואן ולק (באנגלית: John Hasbrouck Van Vleck; 13 במרץ 1899 - 27 באוקטובר 1980) היה פיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1977 (יחד עם פיליפ אנדרסון ונוויל מוט) על תרומתו להבנת התנהגות אלקטרונים במוצקים מגנטיים. כן עסק בחקר כאוס קוונטי.
ביוגרפיה
נולד במידלטאון, קונטיקט וגדל במדיסון. אביו היה מתמטיקאי וסבו אסטרונום. בשנת 1920 סיים את אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. בשנת 1922 קיבלת תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד.
ב-1923 הצטרף לסגל אוניברסיטת מינסוטה לאחר מכן עבר לאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון לפני שקיבל משרה באוניברסיטת הרווארד.
במחקריו ביסס את יסודות חקר המגנטיות המודרנית, המבוססת על עקרונות מכניקת הקוונטים ותרם לתחומי חקר הקשרים הכימיים בקומפלקסים מתכתיים, שבירת ניוון פיזיקלי בגבישים ותאוריית שדה הליגנד.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד במעבדות MIT בתחום המכ"ם. מחקריו ותגליותיו בתחום התנהגות אורכי גל שונים בעת מעברם דרך האטמוספירה תרמו לפיתוח הרדיו-אסטרונומיה.
ביוני 1942 היה אחד משמונת המשתתפים בכינוס מיוחד של פיזיקאים שכינס רוברט אופנהיימר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי על מנת לדון בפיתוח נשק גרעיני בארצות הברית. כינוס זה הוביל לפרויקט מנהטן במעבדה הלאומית לוס אלמוס, בה השתתף ואן ולק כחבר ועדת התכנון של פצצת האטום "ילד קטן" שהוטלה על הירושימה.
בשנת 1966 הוענקה לו המדליה הלאומית למדעים, ב-1967 נבחר עמית זר של החברה המלכותית, ב-1971 הוענקה לו מדליית אליוט קרסון וב-1974 הוענקה לו מדליית לורנץ.
בשנת 1977 הוענק לו פרס נובל לפיזיקה, יחד עם עמיתיו פיליפ אנדרסון ונוויל מוט.
הוא נפטר בקיימברידג' (מסצ'וסטס) בגיל 81.
Fallen Angel
באירוויזיון
ב-18 במאי 2021, TIX ביצע את השיר בחצי הגמר של התחרות. בתום ההצבעות, הגיע למקום העשירי עם 115 נקודות. ב-22 במאי, בגמר התחרות, הגיע TIX למקום ה-18 עם 75 נקודות.
יוליה דומנה
יוליה דומנה (בלטינית: Julia Domna; 160–217 לספירה) הייתה קיסרית רומית ממוצא סורי, אשתו השנייה של הקיסר ספטימיוס סוורוס (שלט בשנים 193–211).
רקע משפחתי
אבותיה של יוליה היו מלכים-כהנים ממשפחת המלוכה של אמסה של המקדש המפורסם לאל אלאגבאלוס. למשפחה היה עושר עצום והיא קודמה לאריסטוקרטיה הסנאטוריאלית הרומאית. לפני נישואיה, ירשה יוליה את עזבונו של דודו של סבה, יוליוס אגריפס , קנטוריון חשוב לשעבר.
חייה
בשנות ה-80 המוקדמת של המאה ה-2, הכירה יוליה את הגנרל הרומאי הלובי ספטימיוס סוורוס, כאשר שירת בצבא הרומאי בסוריה. סוורוס הייתה נשוי אז לאשתו הראשונה, פאקיה מרקיאנה. זמן לא רב לאחר מותה, סידר סוורוס עם משפחתה של יוליה, שתשלח את בתה הצעירה אל גאליה, שם כיהן כמושל פרובינקיה. נראה כי הם נישאו בשנת 187. סוורוס היה מבוגר ממנה בערך ב-25 שנה. הנישואים היו מוצלחים וסוורוס טיפח את דעותיה הפוליטיות של יוליה, מאחר שהיא הייתה בעלת ספר ולמדה פילוסופיה. נולדו להם שני בנים, באסיאנוס (קרקלה), שנקרא על שם אביה של יוליה, בשנת ,188 וגטה ב-189.
לאחר שהקיסר קומודוס נרצח ללא יורש בשנת 192, היה ספטימיוס סוורוס בין המתמודדים הרבים לכתר. בשנת 193 הוא נעשה קיסר. לאחר שהביס בשנת 194 את פסקניוס ניגר ובשנת 197 הביס והרג את קלודיוס אלבינוס, ביסס עצמו סוורוס כקיסר, ובכך הפכה יוליה דומנה לרעיית הקיסר.
שלא כמו רוב נשות הקיסרים, התלוותה יוליה אל בעלה במסעות המלחמה שלו ושהתה במחנה עם הצבא. בתקופה זו הוענקו לה תארים דומים לאלה שהוענקו לפאוסטינה הצעירה, ובהם: "אם המחנה" (mater castorum), "אם אוגוסטוס" (mater Augustus) ו"אם המולדת" (mater patriae).
הקיסרית הייתה מעורבת במפעלי בנייה רבים, שהידוע בהם הוא מקדש וסטה, לאחר שהשריפה של קומודוס בשנת 192 החריבה אזורים של המקדש ואת הבית (ארטיום) של הבתולות הווסטליות. על בסיס עדויות נומיסמאטיות, סופרים היסטוריים וכתובת שנמצאה אין סיטו (באתר), חלק מהחוקרים מסכימים כי יוליה מימנה מפעלי שיקום לאתר בזמן שלטונו של סוורוס.
יוליה זכתה לכבוד והערכה חיובית במשך רוב תקופת שלטונה, כפי שמעידים על כך המטבעות שנטבעו עם דיוקנה, המציינים את שמה עם מספר תוארי כבוד וגם פשוט כ"יוליה אוגוסטה". נאמר כי היא התעלתה על כל שאר הקיסריות הרומאיות בתוארי כבוד. בסגנון תסרוקתה נעשה מאוחר יותר שימוש על ידי הקיסרית הרומאית קורנליה סלונינה ומלכת תדמור זנוביה.
עם מותו של סוורוס בשנת 211, נעשתה יוליה מעורבת יותר פוליטית ותווכה בין שני בניה, קרקלה וגטה, שאמורים היו לשלוט במשותף, בהתאם לצוואתו המפורשת של אביהם. אולם שני האחים מעולם לא חיבבו זה את זה ורבו לעיתים קרובות. מאוחר יותר באותה שנה, נרצח גטה על ידי חייליו של קרקלה.
מותה
במהלך מסע המלחמה שלו נגד הפרתים בשנת 217, נרצח קרקלה על ידי חייל. לאחר ששמעה על המרד ורציחתו של בנה, היא החליטה לשים קץ לחייה, וכדי לזרז את מותה, סירבה לקבל אוכל. כשנה לאחר מותה, המשיכה אחותה, יוליה מאיסה, את השושלת הסוורית.
דרגוטין דימטרייביץ'
תחילת דרכו
דימטרייביץ' נולד ב-17 באוגוסט 1876 בבלגרד, בירת נסיכות סרביה. ב-1892 הוא נכנס לאקדמיה הצבאית של בלגרד, בגיל שש עשרה. הוא נודע כסטודנט מבריק, ומיד לאחר סיום לימודיו הועבר לשרת במטה הכללי של הצבא הסרבי. בשל ממדי גופו המרשימים, הוא כונה "אפיס", על שמו של אל מצרי אשר סמלו היה שור.
יוליה דומנה
מותה
יוליה דומנה עודדה את פילוסטרטוס לכתוב את החיבור "חיי אפולוניוס איש טיאנה" (על אפולוניוס איש טיאנה), אולם נראה כי היא מתה לפני שהספיק להשלים את עבודתו שכללה שמונה כרכים.
דרגוטין דימטרייביץ'
ההפיכה הצבאית
ב-1901, דימטרייביץ', אשר כבר החזיק בדרגת קפטן, חבר אל קבוצה של קצינים זוטרים נוספים, אשר החלו לתכנן הפיכה צבאית לרצח המלך, ולהשבתו לשלטון של בית קראג'ורג'ביץ'. בליל ה-10 ביוני 1903 הגיעו יחידות צבא נאמנות לקושרים לבלגרד וחברו שם אל יחידות נוספות שחנו דרך קבע בעיר. ב-11 ביוני החלה ההתקוממות. בתיהם של נאמני המלך כותרו, וכוחות נוספים החלו לנוע אל הארמון אשר שעריו נפתחו בפניהם בידי מפקד המשמר המלכותי פטר ז'יבקוביץ'. הזוג המלכותי מיהר להסתתר, אולם בסמוך לעלות השחר הצליחו המורדים לאתר את מקום מחבואם. הם נדקרו ממושכות בכידוני רוביהם של המורדים ובהמשך נורו וגופותיהם הושחתו. דימטרייביץ' עצמו לא השתתף ברצח, כיוון שבמהלך ההפיכה ספג שלושה כדורים מידי אחד מנאמני המלך. הוא החלים לבסוף, אולם הכדורים מעולם לא הוסרו מגופו.
היד השחורה
"היד השחורה" היה פופולרי מאוד בקרב קצינים בצבא, והשפעתו חלחלה עמוק לתוך מוסדות רבים בסרביה. הוא יצר קשרים עם ארגונים מקבילים בתוך אוסטרו-הונגריה, וסייע בהקמת הארגון "בוסניה הצעירה". היד השחורה ביצע פעולות טרור והתנקשות רבות נגד מטרות אוסטרו-הונגריות, ואף ניסה לרצוח את פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. לא היו ראיות ברורות לכך שדימטרייביץ' עומד מאחורי הטרור של היד השחורה, אולם הכל ידעו זאת. ההנהגה הסרבית, על אף שהייתה גם היא ברובה פאן-סלאבית, חששה מהנזק שעלול היד השחורה להמיט על סרביה. עם זאת, מלך סרביה החדש פשוט פחד מדימטרייביץ', וכמוהו פוליטיקאים סרבים רבים נוספים. היחיד שהיה מוכן להיאבק בו ברצינות, היה ראש הממשלה דאז, ניקולא פאשיץ', אם כי גם הוא לא נחל הצלחה יתירה. דימטרייביץ' ושותפיו אף שקלו לרצוח את פאשיץ'.
זדנקה הונסובה
ביוגרפיה
הונסובה נולדה וגדלה בייהלבה.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה הונסובה יחד עם חברותיה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית לפני הונגריה וארצות הברית, מתוך 11 נבחרות. באולימפיאדה זו לא חולקו מדליות אישיות לנשים. השתתפותה הייתה מצוינת והיא דורגה במקום הראשון מתוך 90 המשתתפות בתחרות עם 54.85 נק' (ראשונה בקורה - 23.40 נק', ראשונה בטבעות (התקיים רק תרגיל חובה) - 9.60 נק', עשירית בקפיצות - 21.85 נק'), לפני אדית פריני-וקינגר מהונגריה (54.25 נק') ולאורה מיקלי מאיטליה (53.65 נק'). אחת מחברות הנבחרת, אלישקה מיסקובה, חלתה בשיתוק ילדים כבר ביום הראשון לבואן ללונדון והוחלפה על ידי ורה רוז'יצ'קובה. באותו היום שבו הן התחרו, נפטרה חברתן, אלישקה מיסקובה. למחרת, בטקס חלוקת המדליות, הונף דגל צ'כוסלובקיה עם סרט שחור סביבו.
גוליבר (שיר)
"גוליבר" הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית. את השיר הוציאה לאור בשנת 1973 חברת התקליטים התקליט חיפה, והוא נכלל כרצועה העשירית באלבומו השמיני של הצמד, ישראל שלי חוגגת.
על השיר
"גוליבר" נכתב והולחן על ידי אהוד מנור וקובי אשרת, שגם הפיק אותו. ב-5 בפברואר 1973 נכנס לראשונה למצעד הפזמונים השבועי של קול ישראל במקום ה-14. הוא המשיך לצעוד בדירוג שבעה שבועות רצופים עד שב-19 במרץ התמקם במקום הראשון, שם שהה שבועיים רצופים. ב-30 באפריל, לאחר אחד-עשר שבועות צעידה רצופה, יצא מהדירוג השבועי. גם במצעד השבועי של גלי צה"ל הגיע למקום הראשון. במצעדי סוף השנה של קול ישראל ושל גלי צה"ל דורג במקום השישי וה-17 בהתאמה.
ארמניה (ספינה)
ספינת "ארמניה" (ברוסית: Армения) הייתה ספינת תובלה שהופעלה על ידי ברית המועצות במלחמת העולם השנייה לשאת חיילים פצועים וגם מטען צבאי. היא נבנתה במקור כספינת נוסעים לים השחור.
שנות שירותה
הארמניה, שנבנתה בשנת 1928 במספנות הבלטיות בלנינגרד (כיום סנט פטרבורג), הייתה אחת מארבע ספינות נוסעים מדגם אדז'ריה שתוכננו במיוחד לשימוש בים השחור. אלה היו אוניות הנוסעים הראשונות שנבנו בברית המועצות החדשה. הארמניה הייתה ספינה בינונית המסוגלת לשאת 1,000 טון מטען וכן כ-550 נוסעים במגורים מהשורה הראשונה, השנייה והשלישית. בנסיעות קצרות היא הייתה מסוגלת לשאת 400–500 נוספים על הסיפון והייתה יכולה להיצמד לנמלי המים הרדודים של חצי האי קרים. במהלך 1930 היא וספינות אחות - אדז'ריה, אבחזיה ואוקראינה - שימשו להסעת נוסעים, ציוד אלקטרוני, ומטען בין נמלי הים השחור כגון אודסה, מריאופול, סבסטופול, יאלטה, ובאטומי.
לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות ב-22 ביוני 1941, ארמניה הוחזרה על ידי הצי הסובייטי לשימוש כספינת תובלה ובית חולים נייד. בסוף אוקטובר 1941 ניתקה הארמייה ה-11 של ורמאכט, תחת פיקודו של הגנרל אריך פון מנשטיין, את חצי האי קרים והטילה מצור על סבסטופול. עבור הסובייטים, הדרך היחידה אל העיר או החוצה הייתה דרך הים. בתחילת נובמבר הארמניה, שצוירה בצלבים אדומים גדולים כאוניית בית חולים, הוטלה לפנות ולהוצי חיילים רוסים, אנשי רפואה ואזרחים פצועים מסבסטופול.
הטבעתה
בלילה שבין ה-6 ל-7 בנובמבר 1941 ארמניה נשאה אלפי נוסעים מסבסטופול, בין מראות של כאוס. העיר אמנם עמדה במצור הגרמני במשך תשעה חודשים לפני שנפלה, אך נראה כי כיבוש האויב היה קרובה. צוותי בית חולים סובייטיים שלמים ובכירים אזרחיים ומשפחותיהם הועלו על סיפונה לצד אלפי הפצועים, לעיירה טואפסה, משם לחוף הצפון-מזרחי של הים השחור. לאחר שעזבה את הנמל בשעות הבוקר המוקדמות של ה-7 בנובמבר, קפטן הארמניה ולדימיר פלאושבסקי, קיבל הוראה לעצור ביאלטה, כמה קילומטרים מזרחית לסבסטופול, שבו הספינה העמוסה ממילא נדרשה להעלות עוד נוסעים. כאן לא נעשה שום ניסיון לרשום את הנובעים; חיילים ואזרחים פצועים פשוט נדחסו לסיפון. פלאושבסקי היה להוט לצאת לדרך כשחושך עוד מספק הגנה מסוימת, אך הצטווה לחכות למלווים שיגיעו. בשעה 07:00 עזבה ארמניה סוף סוף את יאלטה, מלווה בשתי סירות מזוינות ושני מטוסי קרב.
לגרמנים ובני בריתם הרומנים והאיטלקים היו רק ספינות מעטות על הים השחור; לכן, הים השחור נותר למעשה בשליטה סובייטית לאורך כל מלחמת העולם השנייה. עם זאת, בשנים הראשונות של המלחמה היו לנאצים ובעלי בריתם עליונות אווירית מלאה. למעלה ממאה אוניות סוחר סובייטיות הוטבעו וכך גם עשרות ספינות ימיות. רק הספינות החמושות והכבדות ביותר יכלו לנסוע לאור יום בתקווה סבירה לבטיחות; ספינות שנתפסו לבדן או בנמל במערב הים השחור היו ככל הנראה מותקפות.
המעמד של הארמניה כספינת בית חולים היה ברור. אף על פי שצדדיה וחלקה העליון היו צבועים בסמלי צלב אדומים גדולים, היה לה חימוש קל נגד מטוסים, היא העבירה בעבר חיילים ותחמושת צבאית ובבוקר ה-7 בנובמבר נסעה עם ליווי צבאי, אך לא היה זה מספיק.
בשעה 11:30, במרחק של בערך מיאלטה, הארמניה הותקפה על ידי היינקל He 111, מפציץ בינוני של הלופטוואפה שהפיל שני טילי טורפדו. טורפדו אחד החמיץ; השני פגע פגיעה ישירה. הספינה נשברה לשניים ושקעה תוך ארבע דקות. רק שמונה אנשים חולצו.
אפילו לפי ההערכה הנמוכה ביותר של כ-5,000 הרוגים, שקיעת הארמניה נותרה האסון הימי הקטלני ביותר בתולדות רוסיה וברית המועצות. מבחינת אובדן חיים בטביעה של ספינה יחידה, היא לרוב מופיעה כשלישית בהיסטוריה העולמית, לאחר שקיעתם של וילהלם גוסטלוף וטביעת הגויה, אוניות חיל הים הגרמניות שהובילו אנשי צבא ופליטים אזרחיים, שהוטבעו על ידי צוללות סובייטיות בים הבלטי בשנת 1945.
חיפוש האונייה
בתחילת שנות האלפיים המחלקה למורשת ימית של אוקראינה החלה במבצעי איתור וחיפוש שרידי האונייה אך לא הצליחו לאתרה. בשנת 2006 מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי (NOAA) נרתמה לסייע לממשלת אוקראינה, האמריקאים הצליחו למצוא את מיקום הטביעה האפשרי, אך לא הצליחו לאתרה בפועל.
בשנת 2014, חברת GeoResonance האוסטרלית טענה כי מצאה את הארמניה בשנת 2005 בעומק של 520 מטר, בטכניקת חישה מרחוק שלא נחשפה. אולם טענה זו לא אוששה.
בשנת 2020, החברה הגאוגרפית הרוסית באמצעות המרכז למחקרים תת-ימיים איתרה את שרידי הארמניה.
הנצחה
בשנת 2007 נחנכה כנסייה של הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית לזכר קורבנות הספינה, בעיירה מאלורצ'נסקויה בחצי האי קרים. בשנת 2009 בקומה התחתונה נפתח מוזיאון לקורבנות אסונות ימיים שהוקדש לאסון הארמניה.
בחוף יאלטה ניצבת אנדרטה לזכר קורבנות האסון.
נול
נוּל הוא מכשיר לאריגה, שיכול להיות ידני או ממוכן. הוא משמש לאריגת בד, כשעליו מתוחים חוטי השתי כדי להקל את אריגת חוטי הערב.
אריגה
האריגה נעשית על ידי שילוב חוטי ערב, בחוטי השתי, חוטי היסוד באריגה. האורג מרווח את חוטי השתי, בהרכבים שונים, כדי לאפשר את השחלת חוטי הערב ביניהם. במכשיר ממוכן העלאת והורדת חוטי הערב נעשית באופן מכני. במכשיר ידני, העלאת והורדת חוטי השתי נעשית או על ידי פדלים שמופעלים ברגליים, או בידיים ממש. בנולים מכניים הבּוּכְיָר מחובר בעזרת כבלים לנול, בנולים ידניים הבוכיר [הסירה] שמכיל את חוט הערב, מושלך מצד לצד, בידי האורג. המוביל את חוטי הערב בין שורות השתי. קיימות עדויות לנולים פרימיטיביים שהיו בשימוש עוד בתקופה הנאוליתית.
דוגמאות האריגה השונות נוצרות על ידי סדר פתיחת חוטי השתי והעברת הערב ביניהם. האורג צריך לתכנן מראש את אורך ורוחב האריג, את צפיפות האריגה, וכן את הדוגמה הרצויה לו.
מגוון נולים
נול יכול להיות גם קרטון נוקשה מאד, קרש עם מסמרים או מסגרת נוקשה, לרוב מעץ, שעליה אפשר למתוח את חוטי השתי, ולתוכם אורגים את חוטי הערב. ישנם נולי מותניים שבהם האורגים קושרים את השתי למותניהם ובעזרת תנועות גופם מחזיקים את השתי מתוח. ישנם נולים שמעמידים על שולחן וישנם נולים גדולים יותר שעומדים על הרצפה. רוחבי הנולים קובעים את רוחבי הבד, אך יש אפשרות לארוג בדים כפולים, כלומר בשתי שכבות שמחוברות בצד אחד ולאחר הסרת האריג פותחים אותם לאריג כפול ברוחבו מרוחב הנול. אפשר גם לארוג צינור, שתי שכבות שנארגות בו זמנית כשהן מחוברות בשני הצדדים, מעבירים את הבוכיר פעם בשכבה העליונה ופעם בתחתונה.
ממלכת החתולים
עלילה
נערה בשם הארו חיה יחד עם אמה ביפן. להתנהגותה קוים קלאסים המזוהים עם גיל ההתבגרות: היא מתקשה להתעורר לבית הספר, מפתחת רגשות לאחד הנערים בסביבתה מה שגורם לה לא פעם להתרשל ועוד. יום אחד הארו וחברתה מטיילות ברחוב, כשלפתע הן רואות חתול מטופף על כפותיו הרכות ובפיו חבילה קטנה ארוזה בנייר עטיפה צבעוני. הן מביטות אחריו, וכשהארו מבחינה שהוא עומד להדרס תחת גלגלי משאית, היא רצה ובאקט הירואי מצילה את חייו. לאחר ששניהם מתאוששים מהנפילה, החתול קד קידה, מודה לה מקרב לב, וממשיך בדרכו. הארו לא מאמינה. היא עוד פחות מאמינה כאשר למחרת, מלך החתולים, יחד עם פמליה שלמה מגיעה כדי להודות לה על שהצילה את בנו הנסיך. עד כאן טוב ויפה, אך הדברים מתחילים להסתבך כאשר מלך החתולים מחליט לחטוף אותה ולהביאה לממלכת החתולים... לנצח.
אנסלם קיפר
אנסלם קיפר (בגרמנית: Anselm Kiefer; נולד ב-8 במרץ 1945) הוא צייר ופסל גרמני.
ביוגרפיה
קיפר למד משפטים באוניברסיטה של פריבורג ובשנת 1966 פרש מהם לטובת לימודי אמנות. הוא למד אמנות ביחד עם יוזף בויס ופיטר דרהר במהלך שנות השבעים. עבודתו מורכבת מחומרים כגון קש, עפר, חרסית, עופרת ושלאק. שיריו של פאול צלאן מילאו תפקיד משמעותי בעבודותיו של קיפר העוסקות בהיסטוריה הגרמנית ובזוועות השואה, הוא התייחס גם למושגים מתוך תורת הקבלה.
לאורך כל שנות יצירתו, קיפר מתמודד עם העבר, טאבו ונושאים שנויים במחלוקת ואפלים מההיסטוריה. הוא עוסק במיוחד בנושאים מגרמניה הנאצית. הציור "מרגרט" (שמן וקש על בד) קיבל השראה מ"פוגת מוות", יצירתו הידועה של פאול צלאן. ניתן למצוא בעבודתו דמויות היסטוריות או מיתולוגיות ואתרים היסטוריים, אלו מתוארים בצורה סמלית שבאמצעותה קיפר מנסה להראות את העבר. משום כך נוטים לייחס את עבודותיו לתנועות הניו סימבוליזם והנאו-אקספרסיוניזם.
קיפר מתגורר ויוצר בצרפת החל משנת 1992. מאז 2008 הוא חי ועובד בעיקר בפריז ובאלסר דו סאל (Alcácer do Sal), פורטוגל.
דליו גמבואה
דליו גמבואה רנטריה (בספרדית: Delio Gamboa Rentería; 28 בינואר 1936 - 23 באוגוסט 2018) שנודע בכינויו "מרבייה" (בספרדית Maravilla), היה כדורגלן קולומביאני, מהבולטים בהיסטוריה של הנבחרת. שיחק בעיקר כקיצוני שמאלי או חלוץ מרכזי.
ביוגרפיה
גמבואה החל את דרכו בגיל 19 בכדורגל חובבני כאשר שיחק בנבחרת ואייה דל קאוקה שזכתה בתואר אליפות המחוזות ב-1956. זו הייתה אחת הנבחרות החזקות בהיסטוריה של קולומביה בליגות המחוזות וגמבואה שיתף פעולה ביחד עם מרינו קלינגר ואלברטו ולנסיה, שלישייה שהייתה ידועה בחוזקתה כנגד הגנות היריב. גמבואה עשה את הבכורה המקצוענית שלו ב-1957 כשהצטרף לאתלטיקו נסיונל ושנה מאוחר יותר עבר לאינדפנדיינטה מדיין. ב-1959 ובהמלצתו של אפריין סאנצ'ס, הצטרף גמבואה לליגה המקסיקנית ולקבוצת קלוב דפורטיבו אורו. גמבואה מהר מאוד הפך לאחד השחקנים הטובים במקסיקו ונבחר לשחקן הזר המצטיין בשנים 1959 ו-1960.
ב-1961 חזר גמבואה לקולומביה ומצטרף למיונאריוס. יחד איתו זכתה הקבוצה בארבע אליפויות רצופות וכן בגביע נוסף בשנת 1963. ב-1966 עבר לשחק ביריבתה העירונית של מיונאריוס, אינדפנדיינטה סנטה פה, לבקשתו של המאמן גבריאל אוצ'ואה אוריבה שאימן אותו במיונאריוס. לצד אלפונסו קניון בחוד, זכתה סנטה פה באליפות באותה השנה. ב-1968 עבר גמבואה לשחק באונסה קלדס וב-1971 הצטרף לדפורטס טולימה. ב-1973 חזר למיונאריוס והשיג עימה את המקום השני בליגה וכן פעמיים רצופות הודח ביחד עם הקבוצה בחצי גמר גביע ליברטדורס. ב-7 באפריל 1974 פרש גמבואה באופן רשמי כשכבש שני שערים במשחק הוקרה בין נבחרת ואייה דל קאוקה לבין נבחרת הזרים של הליגה הקולומביאנית. מיד אחר כך עלו לשחק אתלטיקו נסיונל, הקבוצה בה ערך את הבכורה שלו ומיונאריוס, הקבוצה בה השיג את רוב תאריו.
גמבואה היה חלק משמעותי בסגל של נבחרת קולומביה שהעפילה בשנת 1962 לראשונה בתולדותיה לגביע העולמי לגביע העולמי שנערך בצ'ילה. קולומביה הודחה אחרי השלב הראשון, אך גמבואה היה השחקן המצטיין בשורותיה. גמבואה שיחק בסך הכל 24 משחקים במדי הנבחרת וכבש 7 שערים. שיחק בקופה אמריקה 1957 וקופה אמריקה 1963 וגם במשחקים מוקדמות המונדיאל 1958 ו-1962.
הוא הלך לעולמו בתאריך ה-23 באוגוסט 2018 בגיל 82 עקב הידרדרות במצבו הבריאותי.
הקורפוס ה-62 (ורמאכט)
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-2 בספטמבר 1942 בברלין בשם "קורפוס המילואים ה-62", והועמד תחת פיקוד פרדיננד נוילינג. הקורפוס הוצב בדובנו שבאוקראינה, ובתחילת שנת 1944 הועבר לצרפת, שם פעל תחת פיקוד הארמייה ה-19 במרסיי. ב-5 באוגוסט 1944 הפך הקורפוס לקורפוס ה-62, והשתתף בלחימה במבצע דרגון, וב-18 באוגוסט 1944 הושמד הקורפוס על ידי הדיוויזיה האמריקנית ה-36.
מבצע דרגון
במבצע דרגון כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
יחסי בלגיה–ספרד
יחסי בלגיה–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים בין בלגיה לספרד. היחסים בין שתי המדינות מוגדרים בעיקר על ידי חברותן באיחוד האירופי ועל ידי היותן בעלות ברית בנאט"ו, וכן על ידי השתייכותן לארגונים בינלאומיים רבים.
היסטוריה
בשנת 1516 קרל החמישי, הריבון של ארצות השפלה שכללו את שטחי בלגיה, קיבל את כתר קסטיליה ואראגון והוכתר כקרלוס הראשון, מלך ספרד. ההיסטוריה של ספרד ופלנדריה התקבצה והביאה למערכת יחסים קרובה מאוד בין המדינות לאורך מאות שנים.
קרלוס הראשון נולד שש עשרה שנה קודם לכן בעיר גנט. בבריסל נבנה ארמון קרל החמישי, שנחשב היום לאתר ארכאולוגי חשוב. סוחרים ספרדים רבים נסעו בעבר לפלנדריה והקימו בברוז' קהילה חשובה, ולמעשה בשנת 1330 הוקמה קונסוליה במיוחד עבורם, וכיום שני מלונות מתייחסים לזמנים ההם: Hotel Navarra ו-Hotel Aragón. אל הסוחרים הצטרפו חיילי קרלוס הראשון. רבים מהם השתקעו שם וכעת ישנן משפחות בבלגיה ממוצא ספרדי ברור.
יחסים דיפלומטיים
ספרד ובלגיה מקיימות יחסים דיפלומטיים מעצמאות בלגיה במאה ה-19. לאחר מלחמת העולם הראשונה הועלה המרקיז מווייאלובר לדרגת שגריר. היחסים בין ספרד לבלגיה טובים באופן מסורתי, ואינם מציגים מחלוקת משמעותית.
בשנת 1960, בודואן, מלך הבלגים, התחתן עם פביולה דה מורה אי אראגון, ספרדית, שהייתה בין השנים 1960–1993 מלכת בלגיה.
בעניינים משפטיים, היה פער בקריטריונים בין שתי המדינות: מערכת המשפט הבלגית סירבה במספר הזדמנויות למסור למערכת המשפט הספרדית את חברי האט"א המואשמים בטרור; דוגמה לכך היא המקרה של Natividad Jaúregui . מנגד מערכת המשפט הספרדית סירבה להסגיר את לאון דגרל, ואשר הואשם בשיתוף פעולה עם הכיבוש הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה.
משבר דיפלומטי עקב הסכסוך בקטלוניה
בנובמבר 2017 הופיע נשיא ז'נרליטט דה קטלוניה קרלס פוג'דמון בבלגיה לאחר שעזב את שטח ספרד יחד עם קבוצה של נאמנים. פוג'דמון הודח על ידי ממשלת ספרד, אשר החילה את סעיף 155 בחוקה הספרדית, ביטלה את האוטונומיה הקטלאנית ותפסה את השליטה באוטונומיה הקטלאנית. ספרד החלה בתהליך הסגרת הנשיא שהודח בגין פשעי מרידה, לאחר שהכריז על עצמאותו של חלק משטח ספרד. מגיניו טענו כי צדק נעשה על ידי מתן קול לתושבי קטלוניה. לאלה הם הוסיפו את עצמאות הימין הקיצוני של פלנדריה, שראו בתהליך העצמאות הקטלאני השתקפות משלהם. ממשלת בלגיה סירבה לתמוך רשמית בקרלס פוג'דמון מתוך הבנה שמדובר בעניין ספרדי פנימי, אך בכך שלא תמכה בשתיקה בממשלת מדריד, היא יזמה בפועל משבר דיפלומטי עם הממשלה המרכזית בספרד.
יחסים עסקיים
במסגרת ההשקעות הדו-צדדיות, מדורגת בלגיה במקום ה-16 בדירוג המדינות לפי עמדת משקיעים בספרד (בלגיה כמדינת ההשקעה האחרונה) עם מלאי השקעה כולל, מבלי לקחת בחשבון את הגופים המחזיקים בניירות ערך זרים. (NO ETVE), של 2.668 מיליארד אירו בשנת 2013 (0.90% מכלל הנתונים האחרונים הקיימים) והמיקום ה-20 ברשימת המדינות לפי עמדת השקעה של ספרד בחו"ל, עם מלאי כולל של השקעה (NO ETVE) של € 3.674 מיליארד אירו בשנת 2013 (1.12% מכלל הנתונים האחרונים הקיימים).