cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'אן-ז'אק-רז'יס דה קמבאסרס
אישיותו בעיני בני התקופה ובראי ההיסטוריה
אם שאף קמבאסרס באופן תמידי לשמור על עצמו כדי להישאר קרוב לשלטון, הוא מעולם לא חיפש להשתלט עליו, על אף השליחויות שהפקיד בונפרטה עליו בימי הקונסולט והאימפריה. טיירי לנץ טוען ש"קמבאסרס לא ראה את עצמו אישית כבעל הסמכויות הבכירות ביותר, אלא כשומר הראש המחכה לאדונו", מה שמסביר את "ההבנה המושלמת ששררה בינו לנפוליאון" ואת טענתו של איפוליט טן: קמבאסרס נראה איפוא באופן טבעי יותר כדמות נויטרלית ופגיעה, כלי של השלטון, איש חצר פשוט שוחר כבוד. כך חשבו עליו רבים מבני זמנו, אף על פי שהיו כאלה שהגנו על המדינאי, הדיסקרטי והיעיל, שבו.
הרוזן מתייה מולה ציין שעבור נפוליאון לפגוש אדם כזה היה חלק לא מבוטל ממזלו. איש לא היה מתאים יותר מקמבאסרס בללמד את הקיסר, בלי להתהדר בכך, את הדברים שבהם הלה התמצא הכי פחות. איש לא ידע כמוהו להשתמש ביותר ידע וביותר מיומנות על מנת להצדיק, בעזרת החוק, את מעשי אדונו הכל-יכול. אנטואן אוברייה, הביוגרף הראשון שלו שכתב את הספר עליו בשנת מותו 1824, העיר שהתנהלותו של קמבאסרס לא הייתה שונה מזו של דמויות גדולות אחרות של התקופה, והיא הוכתבה על ידי הנסיבות. הביוגרפים החדשים יותר אהבו להציגו כמשפטן דבק מאוד לכללים וליסודות המשפט, כך סבר עוד השנסלייה אטיין-דני פאסקייה כשתיאר את קמבאסרס כ"הראש המבריק ביותר במועצת הקיסרות, מעמיק יותר ככל שלא הידע הרחב שלו, שלט בו, אלא החוש המחודד והשכל העילאי שהם הם המאפיינים המגדירים מחוקק. הגנרל ז'ורז' קאטרו רה בקמבאסרס אדם מתון מאוהב בסדר הציבורי וולהוט אחרי המשפט." גם בני התקופה, גם היסטוריונים רבים, הכירו בכישוריו המדיניים הבלתי ניתנים לספק. פעילותו למען המשילות המסודרת של האימפריה הייתה בולטת. מקרב גדולי האימפריה, הוא היה בשנים 1804–1814 שה שצבר הכי הרבה שעות במועצה הפרטית של בונפרטה. לפי פייר ואזאר "מעטים הראו כמוהו תובנה כה מחודדת, יכולת עבודה כל כך גדולה ובקיאות מעמיקה כמוהו בעניינים המשפטיים והמנהליים." 582 כרכי העזבון של קמבאסרס, שמקורם בספרייתו ושהופקדו בשנת 2007 בבית הדין לערעורים של צרפת, מעידים על בקיאותו הרבה ועל מוקדי העניין המקצועיים והאינטלקטואליים הרבים שלו. על אף שרובם מתייחסים לתחום המשפטים, העזבון מצביע על עניינו של קמבאסרס באמנות, בהיסטוריה ובארכאולוגיה.
הנאות השולחן
לפי פייר-פרנסואה פינו "ניתן לרכז את חייו של קמבאסרס בשלוש מילים: כוח, חברה וכסף". לחיות ולהיראות היו עבורו תכונות קרדינליות. מהפאר, התארים והעיטורים הפיק הנאה וגאווה רבה. בתור ארכישנסלייה של האימפריה, היו פונים אליו כ-Son Altesse Sérénissisme ("הוד רוממותו השלווה ביותר") ואפילו ידידיו הקרובים ביותר היו צריכים לעשות כך. פעם הורה לאחד ממקורביו, המרקיז אגרפיי:
דאג מאוד לפרטי הפרוטוקול – מראה הסביבה, הטקסים – שנועדו לייצג את יוקרת האימפריה. בשנת 1808 רכש את בניין ה"אוטל מולה" (hôtel Molé) שהפך ליסוד השלטון הפוליטי ולסמל קיסרי. בבית זה נהג לארח את האורחים מחו"ל בהיעדרו של הקיסר. השקיע הרבה בקישוט ובריהוט הבניין. מכיוון שלא אהב את הסגנון "אמפיר" בחר בעיקר רהיטים בסגנון לואי החמישה עשר ושישה עשר, מה ששיקף את געגועיו לתפאורה ולאמנות החיים של המשטר הישן. כמה מהרהיטים הובאו מארמונות שונים, ביניהם ארמון ורסאי או ארמון לוקסמבורג, אבל גם הזמנין פריטים חדשים אצל אמן הנגרות ז'אקוב דמאלטר. באף בניין פריזאי לא נמצא ריהוט כל כך עשיר, פרט לארמונו של טלראן-פריגור. יריבות מסוימת הייתה קיימת בין קמבאסרס לטליראן גם בנוגע למסיבות ולהנאות הגסטרונומיות. קמבאסרס העריך מתמיד את האמנות הקולינרית ואת חשיבותה. כשישב בוועד לשלום הציבור הוא הכריז: "מתוך עקרון אני דוגל בכך שהאנשים העוסקים בעבודות האספה ואלו של הוועד ייהנו מתזונה טובה, מכיוון שבלעדיה עלולים להתמוטט תחת כובד המשימה". גם בימי הקונסולאט שולחנו של קמבאסרס קנה לעצמו שם בכל פריז ובימי האימפריה התווספה לכך יוקרת תפקידיו. ארוחות הערב שארגן בכל יום שלישי ושבת, ושהמשיכו אחר כך בנשפים באופרה או בתיאטרון לווארייטה נערכו לפי טקס קפדני ביותר. האורחים נדרשו לבוא לבושים בתלבושות חצר והתפריטים והמנות נבחרו בקפידה כשהם מוגשים על שולחנות מכוסים במפות של תחרה מברוז'. ההיסטוריון לאונאר גאלואה השווה ארוחותיו לאלו של "איש סיבאריס". הן הפכו מהר למוסד ואיכות מנותיהן היו לשם דבר. כשידידו גרימו דה לה רנייר פרסם בשנת 1803 את "אלמנך האכלנים", בחר בקמבאסרס לראש טועמים שבחבר השופטים. כמה מנות שהוגשו על שולחנו זכו פרסום מיוחד, למשל, "המרק א לה קמבאסרס", החוגלה חצי גריל חצי מטוגנת, או האסקלופ מפואה גרא חם עם קרוסטאד מתפוחי אדמה ורוטב מדיירה. פאר המסיבות של קמבאסרס נדרשו לצוות גדול, שכלל ארבעה רבי מלצרים, שני טבחים וארבעה עוזרי טבחים, חמישה מלצרים ושני פיקולו. הדים לאיכות ארוחות אלה הגיע גם לדפי הספרות הצרפתית. אונורה דה בלזק למשל התייחס אליהן בספרו "עור היחמור" (ידוע בעברית כ"הקמיע"): "יין מדיירה עבר מיד ליד. אחר כך הופיעה המנה הראשונה בכל הדרה: הייתה עושה כבוד לקמבאסרס המנוח ובריאה-סווארן היה מהלל אותה". בקריקטורות אחרות, הוצג קמבאסרס כצייד של גברים צעירים, תוך כדי הזכרה סמלית את גיוס החובה שהעביר בסנאט בהוראתו של נפוליאון. גם מחזה סאטירי מאת מחבר אלמוני "בונפרטה או מעללי ההתפטרות" משנת 1815, מבקש לחשוף את הנטייה המינית של הארכישנסלייה. כשאינו מזהה צעיר שנפוליאון הציג לו, אומר הקיסר: "תסתובב, כדי שהוד מעלתו יוכל לזהותך".
חשדות להומוסקסואליות
אנינות הטעם של קמבאסרס והיותו רווק עוררו שמועות רבות בדעת הקהל. החשדות להיותו הומוסקסואל זיכו אותו בהערות ובבקורות אם כי איש, כולל היסטוריונים או כותבי זיכרונות לא הציגו אי-פעם ראיות פורמליות חותכות. אף על פי שלא נראה שעשה מאמצים מיוחדים כדי להפריך את אותם החשדות קמבאסרס היה מודע לצורך לשמור על התדמית המקובלת בזירה הציבורית.
בעיני החברה הגבוהה הפריזאית נראה שההומוסקסואליות שלו הייתה סוד גלוי. סיפרו ש"פגמו הקטן" (son petit défaut) נודע עוד מימי לימודיו במכללה כשמורה הזהיר אותו שאם ימשיך כך לא יצליח בחיים וימצא עצמו מנודה על ידי כול. הוא נשאר רווק והרבה מחבריו היו רווקים. היסטוריונים ייחסו לו קשר ארוטי עם מזכירו האישי, ז'אן-אולייה לאבולה, שהיה צעיר ממנו ב-22 שנים, ושהתחתן עם אחייניתו. מצטטים את נפוליאון עוקץ אותו לא פעם תוך רמיזות על נטייתו. כשקמבאסרס איחר לפגישה איתו בתירוץ שכמה גברות עיכבו אותו, נפוליאון העיר:
פעם אחרת, כשקמבאסרס גייס אישה למשימה מסוימת, בירך אותו נפולאון על "החידוש". במחצית השנייה של מאה ה-20 בנאום באספה הלאומית הצרפתית בזמן הדיונים על גיל ההסכמה ליחסי מין הומוסקסואליים, הזכיר שר המשפטים רובר בדינטר את היות קמבאסרס ידוע בגני הפאלה רויאל בשם "דודה אירלירט" ("Tante Urlurette").
הסתבר שנפוליאון חשב לנכון שכדי להשתיק את השמועות על הנטייה של הארכישנסלייה שלו, יש לכפות על קמבאסרס להחזיק פלגש. היה מדובר באנרייט קיזו, שחקנית צעירה מתיאטרון דה וארייטה, שהייתה בעלת מראה נערי מובהק והעדיפה לשחק בתפקידי גברים. אבל קשר זה נמשך זמן קצר. דו"ח משטרתי שהוכן באותה תקופה על ידי ז'וזף פושה העיד כי קמבאסרס ביקר גם אצל שחקניות נוספות. המשיכה המשוערת של קמבאסרס לגברים נוצלה לרעתו של ידי יריבים פוליטיים. כרווק נמנע ממנו בשנת 1795 באמצעות סעיף בחוקה, להיבחר למועצת הוותיקים, הבית העליון של הפרלמנט. בסופו של דבר הוא נאבק בשם זכויות הרווקים והצליח לשנות את הגזרה ולהיבחר בבית התחתון – "מועצת החמש מאות" ולבסוף לכהן כשר המשפטים. בזמן כהונתו כקונסול, נהג טליראן לכנות את שלושת הקונסולים "Hic Haec Hoc" לפי הטיית הכינויים ההפגנתיים בלטינית (זה – זאת – זה (ניירטלי)), כש-Hic הזכר היה נפוליאון, בעוד ש-Haec – הנקבה – הודבק לקמבאסרס, ואילו hoc הנייטרלי סימל את כוחו הזניח של הקונסול השלישי, לברן.
האמונה הרווחת לפיה קמבאסרס היה האחראי על ביטול הסעיף שאסר את ההומסקסואליות (אז "sodomie") בחוק הפלילי הצרפתי אינה נכונה. לפני המהפכה הצרפתית, בנוסף ללחץ החינוכי, דתי וחברתי, לפי חוקי המשטר המלכותי ההומסקסואליות נחשבה לעבירה פלילית חמורה. מי שנאשם בעבירה זו היה חייב עונש מוות על ידי העלאה על המוקד. אף כל פי כן מעט מאוד גברים הוצאו להורג בצרפת בגין מעשים הומוסקסואליים בהסכמה מדעת – לא יותר מחמישה בכל המאה ה-18. ההומוסקסואלים שנעצרו על ידי המשטרה שוחררו בדרך כלל אחרי הזהרה או הוחזקו במאסר שבועות עד חדשים אחדים. בשנת 1791 האספה החוקתית הלאומית שינתה את החוק הפלילי הצרפתי והוציאה ממנו שורה של עבירות שהיו קשורות לדת, כולל העבירה של גידוף וחילול הקודש. ההומוסקסואליות לא צוינה במפורש אלא תחת המטרייה של "עבירות דת" אחרות. לא התקיים דיון ציבורי מיוחד לגביה.
בימי הרסטורציה פרץ נגד קמבאסרס מסע פוליטי וסטירי ארסי שכיוון להדחתו מכל תפקיד ציבורי ולרצח אופי על ידי חשיפת ההומוסקסואליות שבה נחשד. בין מאי לאוקטובר 1814 פורסמו כחמישים קריקטורות אנונימיות נגדו, שמתוכן שלושים ואחת רמזו למישרין להומוסקסואליות ולחטא הסדומאי. ב"ז'ורנל דה פארי" ב-11 ביוני 1814 הוצג האיש בכינוי "דודה אירלירט" (tante Urlurette) שרמז לוודוויל של מרק-אנטואן-מדלן דסוז'יה "Ma tante Urlurette ou Le chant du coq" (דודה אירלירט או שיר התרנגול) משנת 1806, שבו דודה אורלורט הייתה בתולה זקנה נלעגת. לפי ההיסטוריון עמנואל פורקס הקריקטורה הזאת הייתה דוגמה מצוינת לניסיון לשיימינג הרסני נגד קמבאסרס במישור הפוליטי: הוצג כאישה שמנה עתירת קישוטים ותחרה ועם שובל שאותו נושא חברו, הרוזן אגרפיי, שמן וענק, המחזיק בידו תרנגולת ממפוטמת ואת "אלמנך הגרגרנים". בידו הימנית קמבאסרס החזיק מניפה, וביד שמאל שק שעליו כתוב "שנאת נשים. קומדיה. וודוויל". הוא הצביע בידו אל עיר הקורסת בלהבות: סדום, ועל ידה נציב מלח. קריקטורה זו ריכזה בתוכה כמה מקורות להכפשה פוליטית: נפיחות טקסית, גרגרנות, "סטייה מינית", וקריסה של אימפריה דקדנטית. בקריקטורות אחרות צויר קמבאסרס כצייד של צעירים תוך כדי רמיזה סימבולית לאישור הגיוס הכפוי לצבא שהעביר קמבאסרס בסנאט השמרני בפקודת נפוליאון. גם במחזה סאטירי של מחבר אלמוני "בואונפרטה או ניצול ההתפטרות" משנת 1815 הראה את קמבאסרס כנמשך לגברים. כשלא זיהה גבר צעיר שנפיליאון הציג בפניו, פנה הקיסר אל אותו צעיר: "אולי תסתובב כדי שהוד מעלתו יזהה אותך".
במותו בשנת 1824 השאיר קמבאסרס נדל"ן בשווי של 7,300,000 פרנק (כ-50 מיליון יורו בשנת 2015).
פרסים ואותות הוקרה
לדברי הביוגרף פסקייה העיטורים הרבים שקיבל בימי האימפריה, חלקם מזהב, פנינים או יהלומים, הביאו לו שמחה וגאווה כמו של ילד. אף על פי כן, מציין פסקייה שהיה קמבאסרס הפיקח ביותר מבין חברי המועצה הקיסרית.
שלטי אצולה
לפני המהפכה הצרפתית השתמש קמבאסרס בשלט האצולה של משפחתו:רקע זהב, עם חלוקת שברון בצבע גולס (אדום) ועם שלוש שושנים באותו הצבע. אחרי שב-19 במרץ 1808 נפוליאון העניק לו את התואר דוכס פרמה, אימץ קמבאסרס שלט אצולה חדש שהתאפיין ברקע זהב, "סנסטרוכר" – יד שמאלית המחזיקה את לוחות הברית בצבע "סאבל (שחור), כשהיד לבושה בצבע "גולס" (אדום) ויש לה שלושה מעוינים גם כן "סאבל" שרוול מקופל מעוטר ב"ארמינס שחורים, ובראש השלט מעיל עם כובע של דוכס, וקולר המסדר הקיסרי של לגיון הכבוד.
הנצחה
נושאים את שמו:
בקולנוע ובטלוויזיה
דמותו גולמה בסרטים על ידי השחקנים
1964 - אלן נוביס - בסרט "יום מחיי הקיסר" בבימוי ז'אן פיניול
קישורים חיצוניים
Emmanuel Prunaux Cambacérès, Biographie 2006 Bulletin Nr.38, pp. 61-68, 2008 Greenwood Press, Conn. 1984 - Harold T. Parker art.Jean-Jacques Régis de Cambacérès pp.94-95 John Holland Rose - art. Jean-Jacques Régis de Cambacérès in Hugh Chisholm (ed) - Encyclopedia Britannica 1911 Entre scatologie et fantasmes sexuels, le cul et son imaginaire Annales de la Revolution Française nr.361 juillet-septembre 2010 online (עמנואל פירקס - הדלת האחורית: מעשי סדום והוקעה פוליטית: קריקטורות נגד קמבאסרס (1814–1815), עמ' 109–130 בפרק "בין סקאטולוגיה ופנטזיות מיניות, התחת ועולם הדמיון סביבו" ב"שנתוני המהפכה הצרפתית", גיליון 361, 2010)
ג'ט אסיה איירווייז
ג'ט אסיה איירווייז (בתאית: สายการบินเจ็ทเอเซีย, באנגלית: Jet Asia Airways) היא חברת תעופה תאילנדית. בצי החברה מטוסי בואינג 767 בלבד, והיא מפעילה באמצעותם טיסות לטווחים קצרים ורחוקים, כמו גם טיסות שכר.
החברה הוקמה בפברואר 2009, וקיבלה את אישור הרשויות באוקטובר 2010. ב-17 בספטמבר 2011 ביצעה את טיסת הבכורה שלה, בין נמל התעופה הבינלאומי דון מואנג לנמל התעופה הבינלאומי של פנאנג שבמלזיה.
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא ג'ט אסיה איירווייז באתר Airliners.net
סארו ברירלי
סארו ברירלי (נולד ב-1981) הוא איש עסקים אוסטרלי יליד הודו, שנפרד מאמו הביולוגית ומצא אותה לאחר 25 שנות פרידה. סיפורו זכה לכיסוי תקשורתי נרחב בעיקר באוסטרליה ובהודו.
רקע
סארו נולד כשרו מונשי חאן בשכונת גאנש טילאי, חאנדווה, במדינת מאדהיה פרדש שבהודו. כשהיה קטן, אביו עזב את אמו ונטש את המשפחה שהתדרדרה לעוני. אמו עבדה בבנייה על מנת לתמוך בעצמה ובילדיה אך לרוב לא הצליחה להרוויח די כדי להאכיל את כולם ולא יכלה להרשות לעצמה לשלחם לבית הספר. בגיל 5 סארו ואחיו, גודו וקאלו, קיבצו נדבות בתחנת הרכבת.
סארו ניסה לשוב הביתה והיה עולה על רכבות שונות אך אלה התבררו כרכבות פרברים שתחנתן הסופית הייתה תחנת הרכבת האורה. במשך שבוע או שבועיים הוא חי בסביבות התחנה והיה מתקיים משאריות מזון שהיה אוסף ברחובות וישן תחת מושבי התחנה. לבסוף יצא לטייל בעיר ולאחר כמה ימים של חיי רחוב, מצאה אותו אישה שחיה בסמוך לרכבת. היא לקחה אותו אליה, האכילה ורחצה אותו. האישה הבטיחה לו שלמחרת היא תזמין אדם שיעזור לסארו למצוא את אמו, אך סארו נמלט כשהאישה הציגה אותו בפני האיש והוא חש שמשהו אינו כשורה. האישה רדפה אחריו אך הוא הצליח להימלט.
סארו פגש צעיר שלקח אותו לתחנת המשטרה ודיווח להם כי הוא עשוי להיות ילד אבוד. המשטרה העבירה אותו למרכז ממשלתי לילדים נטושים. שבועות לאחר מכן, הוא הועבר לידי החברה ההודית לאימוץ. צוות החברה ניסה למצוא את משפחתו אך סארו לא ידע מספיק כדי לאתר את מקום מגוריו והוא הוכרז רשמית כילד אובד. הוא אומץ על ידי משפחת ברירלי מהובארט, בירת טסמניה שבאוסטרליה.
החיפוש אחר משפחתו
סארו גדל בהובארט כילד אוסטרלי טיפוסי. הוריו המאמצים האוסטרלים אימצו ילד הודי נוסף, מנטוש. סארו למד אנגלית ועד מהרה שכח את שפת ההינדי. הוא למד עסקים ומלונאות בבית הספר הבינלאומי למלונאות של אוסטרליה בקנברה.
בבגרותו, בילה שעות רבות בסריקת תמונות לוויין של Google Earth, בחיפוש אחר קווי רכבת היוצאים מתחנת האורה. הוא הסתמך על זכרונותיו מתחנת בורהנפור אף שלא ידע את שם התחנה ורק זכר שהוא מתחיל באות ב'.
לילה אחד בשנת 2011 הוא הבחין בתצלום תחנת רכבת קטנה שהתאימה במראה לתחנה שבה נרדם בקרון הרכבת הריק; שם התחנה היה בורהנפור, קרוב מאוד להגיה הפונטית של השם שזכר מילדותו. הוא עקב אחרי צילומי הלוויין בקו הרכבת הפונה צפונה ומצא את העיירה חאנדווה. לא היה לו זיכרון על מיקום התחנה אך הוא זיהה את המעיין הסמוך לקו הרכבת בו נהג לשחק. הוא הצליח לשרטט נתיב ולמצוא את המקום שבו חיה משפחתו.
סארו יצר קשר עם קבוצת פייסבוק מקומית ובשיחות עמן הצליח לאשש את אמונתו כי מדובר בעיירת הולדתו. או-אז הוא נסע לחאנדווה ושאל תושבים מקומיים אם הם יודעים על משפחה שאיבדה את בנה לפני 26 שנה. הוא אף הציג תמונות שלו מתקופתו כילד בהובארט. התושבים הובילו אותו לאמו והוא פגש גם את אחותו שקילה ואחיו קאלו, מורה בבית ספר ומנהל מפעל, בהתאמה (לאחר היעלמות סארו וגודו האם הצליחה לשלוח את שאר ילדיה לבית ספר). האיחוד סוקר בהרחבה על ידי התקשורת ההודית והבינלאומית.
כיום
סארו חי בהובארט ושומר על קשר קבוע עם משפחתו ההודית באמצעות מחשב אצל שכני אחיו, קאלו. הוא רכש לאמו בית על מנת שלא תצטרך לעבוד יותר. סארו חזר להודו וביקר את משפחתו מעל תריסר פעמים. הוא גם טייל ברכבת "קולקטה מייל" במחלקה הראשונה ונסע ממומבאי לקולקטה כדי לשחזר את המסלול שעשה בילדותו.
ב-2012 הוא הוציא לאור את הספר "A Long Way Home", המתאר את חוויותיו מגיל 5 ועד למציאת משפחתו.
עיבוד קולנועי
בשנת 2016 צולם הסרט "סארו - הדרך הביתה" המבוסס על סיפורו האמיתי של סארו. זהו סרטו הראשון של הבמאי גארת' דייוויס, לפי תסריט של לוק דייוויס. בסרט מככבים דב פאטל, רוני מארה, דייוויד ונהם וניקול קידמן והוא יצא לאקרנים בארצות הברית בנובמבר 2016.
בית הקברות הצבאי בעספיא
בית הקברות הצבאי בעִסְפִיָא שעל הר הכרמל הוא הגדול בבתי הקברות הצבאיים שבישובי העדה הדרוזית בישראל. ניצבת בו אנדרטה המנציחה את שמות כל חללי צה"ל ומשטרת ישראל בני העדה.
מבנה
בית הקברות נוסד בראשית שנות החמישים. הוא ניצב על גבי גבעה בקרבת מרכז הכפר עספיא, בפאתו המזרחית של הכביש הראשי מחיפה, החוצה את היישוב (כביש 672). בחזיתו מתנשאת חומת אבנים מסותתות ומאחוריה חורשת אורנים גבוהה. מדרגות מעפילות אל הגבעה משער בית הקברות.
חלקת הקבורה משתרעת בעורפו של בית הקברות. קבורים ומונצחים בה 90 חללים, שמקום קבורת מקצת מהם לא נודע. הם היו תושבי 11 יישובים. בשורה הראשונה בחלקה קבורים מרבית חללי הפלוגה הדרוזית הראשונה בצה"ל, שנפלו בקרב בכפר יאנוח במבצע חירם במלחמת העצמאות. מצבות החללים והנעדרים נושאות כתובות בערבית ובעברית.
במרכז בית הקברות ניצבת אנדרטה הנושאת את שמותיהם של כל חללי צה"ל בני העדה הדרוזית – 326 במספר. היא בנויה משלושה כתלים נמוכים נפרדים, היוצרים במראם כותל אחד. האנדרטה הנוכחית החליפה אנדרטה מוקדמת יותר שהוקמה ב-1969 ותוכננה על ידי אדריכל היחידה להנצחת החייל, אריה פטרן.
בצמוד לרחבת האנדרטה ובקרבת המדרגות משער בית הקברות מצויה רחבת טקס מרוצפת, שבשוליה הוקמו מושבים לקהל. בפינת הרחבה ניצב גלעד עגול מעוצב, שעל גביו מודלקת להבת הזיכרון ומונחים זרי הפרחים במהלך טקסי הזיכרון באתר.
טפה סיאלכ
טפה סיאלכ (בפרסית: تپه سیلک) הוא אתר ארכאולוגי גדול בפרבר של כאשאן (במרכז איראן), קרוב לגן פין (باغ فین). התושבים הקדומים של האזור קשורים לתרבות נהר הזאינדה.
היסטוריה
הזיגוראט בטפה סיאלכ נבנה בסביבות 3000 לפני הספירה. מחקר משותף של הארגון למורשת תרבותית באיראן, הלובר, והמכון הצרפתי למחקר באיראן מאשר כי ההתיישבות המוקדמת ביותר בסיאלכ מתוארכת ל־5500–6000 לפנה"ס.
חוקרים משערים כי סיאלכ וכל השטח סביב לה נוצרו כתוצאה ממקורות מים סמוכים, שעדיין קיימים היום. "מעיין סולימאן" הזרים מים לאזור זה מן ההרים הסמוכים במשך אלפי שנים. "גן פין", שנבנה במתכונתו הנוכחית במאה ה־17, הוא אתר תיירות פופולרי. במקום זה מלכי השושלת הספווית בילו את חופשותיהם, הרחק מערי הבירה שלהם. כאן גם קבור פירוז נהאוונדי (אבו לואלואה), המתנקש הפרסי בחייו של הח'ליף עמר.
ארכאולוגיה
טפה סיאלכ נחפרה במשך שלוש עונות (1933, 1934, 1937) על ידי צוות בראשות רומן גירשמן. מחקרים הקשורים באתר נערכו על ידי ד"א מקואן (McCown), י' מג'ידזאדה (Majidzadeh) ;ופ' אמייה (Amieh). החפירה חודשה במשך מספר עונות בין השנים 1999 ו־2004 על ידי צוות משותף של אוניברסיטת פנסילבניה ושל הארגון למורשת תרבותית באיראן בראשות צאדק מלכ שהמירזאדי, שנקרא "הפרויקט לבדיקה חוזרת של סיאלכ".
ממצאים מן החפירה הראשונית נמצאים ברובם בלובר, בעוד אחרים ניתן למצוא במוזיאון הבריטי, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו־יורק, במוזיאון הלאומי של איראן ובידיהם של אספנים פרטיים.
ביי (יועץ)
חשיבותו של ביי מובהקת על ידי העובדה כי ניתנה לו רשות, ייתכן על ידי סתי השני, אך ככל הנראה על ידי סיפתח, לבנות קבר משלו בעמק המלכים במצרים (KV13). קברו הוקם בבירור כחלק משלישייה של קברים, כולל זה של הפרעה סיפתח והמלכה טאוסרט זו הייתה פריבילגיה חסרת תקדים, שכדומה לעיתים רחוקות הוענקה לפקידים, על אחת כמה וכמה זרים (אם כי התרחשו חריגים קודמים, כמו זו של יויה). יכול להיות שהקבר הוענק לביי הוענק הקבר הזה מכיוון שהיה קרוב לאמו של סיפתח, פילגש כנענית של סתי השני.
טפה סיאלכ
ארכאולוגיה
ממצאים אלה כללו כמה כלי חרס מעוטרים נאים.
ביי (יועץ)
בעבר היסטוריונים זיהו את ביי כדמות איזרו מנהיג זר מקומי ששלט בסוף השושלת ה-19 וניסה להפוך עצמו לפרעה אך גורש לבסוף בידי סת נ אחת' אבי השושלת ה-20. בשנת 2000 פרסם פייר גרנדה על תגלית חדשה של אוסטרקון בו נכתב כי ביי הוצא להורג לקראת שנתו החמישית של סיפתח. עדות זו סותרת את זיהויו עם איזרו שכנראה היה זר אחר שניסה להשתלט על הממלכה.
ישראל קנוהל, מזהה את בייה עם יוסף המקראי כאשר הוא רואה חפיפה בין העדויות הארכאולוגיות והסיפור במקראי. ביי כמו יוסף הם נתינים זרים במצריים שהגיעו מאזור כנען או סביבתה בתקופה של רעב גדול. שניהם הגיעו לדרגה רמה מאוד בשלטון, מקרה כמעט חסר תקדים לאדם זר במצריים. שמו של ביי במכתבים מאוגרית הוא בייה, כלומר ב (עזרת) ייה (השם). מבחינה כרונולוגית ביי מאחר את התאריך המקובל לירידת בני ישראל למצריים, אך קנוהל פותר זאת בכך שלדעתו עדויות מראות שבני ישראל שהו במצרים 40 שנה ולא ארבע מאות שנה לפי המקרא ויצאו ממצריים ביחד עם צבאו המובס של איזרו.
ממותה רומנוס
ממותה רומנוס (שם מדעי: Mammuthus rumanus) היא מין של ממותה, אשר התקיימה באירופה של סוף הפליוקן לפני 3.5–2.6 מיליון שנה. המאובנים שלה נמצאו במספר אזורים מבריטניה עד רומניה, אך בעיקר במזרח אירופה. היא הוגדרה ב-1924 וקיבלה את שמה על שם התגלותה ברומניה.
אבולוציה
לא ידוע הרבה על מקורות הממותה אך היא שייכת למינים המוקדמים יותר של הסוג, קרובה לשני המינים האפריקאים: ממותה אפריקנית וממותה דרום אפריקנית. היא נחשבת לאחת הראשונות מהממותות שהגיעו לאירואסיה ונראה שהיגרה דרך הלבנט מאפריקה.
מאובניה מרמזים על כך שהייתה קטנה יחסית ואולי הייתה מאבותיה של הממותה הגמדית: ממותת כרתים גמדית ושל ממותות נוספות שחיו באירופה ובמזרח התיכון.
קורפוס המילואים הראשון (האימפריה הגרמנית)
קורפוס המילואים הראשון (בגרמנית: I. Reserve-Korps) היה קורפוס בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחם במלחמת העולם הראשונה ופורק עם סיומה.
לקסוס RC
לקסוס RC (ביפנית: レクサス・RC, באנגלית: Lexus RC) היא מכונית ספורט מפוארת בתצורת קופה מתוצרת חטיבת רכבי היוקרה לקסוס, בבעלות יצרנית הרכב היפנית טויוטה אשר מיוצרת מאוקטובר 2014.
נוויד נגהבאן
נוויד נגהבאן (בפרסית: نوید نگهبان, באנגלית: Navid Negahban; נולד ב-2 ביוני 1968) הוא שחקן איראני-אמריקאי.
ביוגרפיה
נגהבאן נולד בעיר משהד שבאיראן. אביו היה מנהל בנק ואמו מורה ומנהלת בית ספר. הוא עלה על בימת התיאטרון בגיל שמונה. לאחר המהפכה באיראן עבר לטורקיה. בהמשך היגר לגרמניה שם עסק בתיאטרון ולאחר מכן עבר לארצות הברית.
נגהבאן שיחק בסדרות "המגן", "הבית הלבן", "CSI: מיאמי" ו-"24" בתפקידי משנה.
בשנת 2006 השתתף במותחן "שבורה" בכיכובה של הת'ר גראהם. בשנת 2007 שיחק בסרט "מלחמתו של צ'ארלי וילסון". בשנת 2009 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "סקילתה של סוראיה M", שבו גילם את עלי, ובסרט "אחים" בתפקיד מוראד.
בשנת 2011 שיחק בשתי העונות הראשונות של הסדרה "הומלנד" בתפקיד "אבו נאזיר", בכיר באל-קאעידה.
בשנת 2013 גילם את ראשיד בסרט "מילים ותמונות", ושיחק בסרט "The Power of Few" לצד כריסטופר ווקן וכריסטיאן סלייטר.בשנת 2015 שיחק בסרט הישראלי "באבא ג'ון" דובר הפרסית והעברית, בתפקיד יצחק אב המשפחה. בשנת 2018 שיחק בסרט "12 לוחמים" בתפקיד עבדול רשיד דוסתם. בשנת 2019 השתתף בסרט הלייב אקשן "אלאדין" בתור הסולטאן.
נגהבאן זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפרס פסטיבל הקולנוע האיראני נור (Noor Iranian Film Festival) על משחקו בסרט הקצר "Liberation".
בשנת 2020 שיחק בתוכנית הטלוויזיה הישראלית "טהרן" בתפקיד מסעוד טבריזי, סוכן תיירות המשתף פעולה עם "המוסד".
בשנת 2022 החל לגלם את קלוד, דוכס גיז בסדרת הדרמה התקופתית "The Serpent Queen" של רשת Starz.
בשנת 2023 שיחק בסרט הפעולה האמריקאי "קנדהאר" בכיכובו של ג'רארד באטלר שעלילתה מתרחשת באיראן של ימינו.
ניו מקסיקו
ניו מקסיקו (באנגלית: New Mexico, בספרדית: Nuevo México) היא מדינה בדרום-מערב ארצות הברית.
ניו מקסיקו היא המדינה החמישית בגודל שטחהּ בארצות הברית, אחרי אלסקה, טקסס, קליפורניה ומונטנה. במהלך ההיסטוריה התגוררו בה אינדיאנים, שלטה בה האימפריה הספרדית, והמדינה הייתה פרובינציה של מקסיקו וטריטוריה של ארצות הברית. במדינה אחוז התושבים ממוצא היספני הגדול ביותר מבין מדינות ארצות הברית, ועל כן הן אנגלית והן ספרדית הן השפות הרשמיות של המדינה. נכון ל-2010 ההערכות הן שבאזור ה-30% מתושבי המדינה דוברי ספרדית.
אינדיאנים של הפואבלו
באזור ניו מקסיקו התגוררו אינדיאנים החל מהתקופה הפרה היסטורית. העושר של האדמה והמשאבים הרבים שנמצאו באזור אפשרו התיישבות במקום לאורך השנים. באזור סנטה פה התגלו במערות שרידי התיישבות פרה היסטורית. במערות באזור הרי סאנדיה התגלו השרידים הקדומים ביותר להתיישבות אדם בצפון אמריקה. במאה ה-11 בנו אנשי הפואבלו התיישבויות גדולות באזור הריו גראנדה.
במאה ה-16 פגשו הספרדים בהגיעם לעולם החדש את אנשי הפואבלו. שמעם הגיע לאוזניו של קבסה דה ואקה, ספרדי שהגיע לחופי מקסיקו לאחר שספינתו נטרפה, והחל לחקור את האזור בין השנים 1528–1536. הספרדים חשבו שהתיישבויות הפואבלו הן שבע ערי הזהב - ערי הזהב האגדתיות של מקסיקו, ושלחו את הקונקיסטאדור פרנסיסקו וסקס דה קורונדו על מנת למצוא את הערים. בשנת 1540 הגיע דה קורונדו למקום. יחסו הרע לאינדיאנים המקומיים הביא לחיכוכים רבים ולעוינות רבה.
הכיבוש הספרדי
בשנת 1598 יסד חואן דה אונייטה את העיר סן חואן בעמק נהר הריו גראנדה. אונייטה חקר את האזור ופתח את "הדרך המלכותית" - אל קאמינו ריאל - המקשרת לאורך 1,100 קילומטר בין המושבה (לימים בניו מקסיקו המודרנית) לשאר מלכות המשנה של ספרד החדשה. אונייטה היה המושל הראשון של סנטה פה דה נואבה מחיקו. האינדיאנים המקומיים בפואבלו אקומה מרדו כנגדו אולם הוכנעו.
בשנת 1609 ייסד מושל הפרובינציה פדרו דה פרלטה את סנטה פה לרגלי הרי סנגרה דה כריסטו כבירת המושבה. סנטה פה מהווה למעשה עיר הבירה העתיקה ביותר בארצות הברית. ארמון המושל בעיר נבנה בשנת 1610. מיסיונרים רבים הגיעו לאזור וניסו לנצר את האינדיאנים המקוריים בלא הצלחה רבה. בשנת 1676 מרדו האינדיאנים משבט האפאצ'י, ובשנת 1680 מרדו אינדיאנים המתגוררים בפואבלו ואף הצליחו לגרש את המתיישבים הספרדיים מצפון ניו מקסיקו לזמן קצר - עד מתקפתו של דייגו דה וארגס סאפטה בשנת 1692.
עם שובם של הספרדים לאזור ייסדו בשנת 1706 את העיר אלבקרקי.
פרובינציה מקסיקנית
בעקבות מלחמת העצמאות המקסיקנית בין השנים 1810–1821, הפכה ניו מקסיקו לפרובינציה של מקסיקו. השלטונות הספרדיים אסרו על התיישבות של מתיישבים מארצות הברית באזור, ועל סוחרים מארצות הברית מלסחור במדינה. מאוחר יותר שינו השלטונות המקסיקניים המקומיים את גישתם ואיפשרו לסוחרים להגיע דרך "דרך סנטה פה".
שטפן רויטר
שטפן רויטר (בגרמנית: Stefan Reuter; נולד ב-16 באוקטובר 1966 בדינקלסבוהל שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת המגן הימני, וזוהה בעיקר עם בורוסיה דורטמונד, עמה זכה בליגת האלופות בעונת 1996/97. לרויטר 69 הופעות במדי נבחרת גרמניה, עמה זכה במונדיאל 1990 וביורו 1996.
ניו מקסיקו
טריטוריה של ארצות הברית
בשנת 1846, במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, כבש הגנרל האמריקני סטיבן קירני את סנטה פה בלא כל התנגדות מצד החיילים המקסיקנים. קירני הכריז על השטח כעל טריטוריה אמריקאית. במסגרת הסכם גואדלופה אידלגו משנת 1848 נאלצה מקסיקו לוותר על כל השטח המהווה היום את דרום-מערב ארצות הברית.
שטפן רויטר
רויטר נודע בזכות מהירותו, וכונה "טורבו".
ניו מקסיקו
טריטוריה של ארצות הברית
פשרת 1850 עצרה את הפיכת הטריטוריה למדינה, על פי הפשרה טריטוריית ניו מקסיקו הפכה לשטח בשלטון פדרלי, שכלל את קולורדו, אריזונה וניו מקסיקו. סנטה פה הוכרזה רשמית כבירת הטריטוריה בשנת 1851.
שטפן רויטר
נירנברג
שטפן רויטר התחיל את קריירת הבוגרים בנירנברג בעונת 1984/85, כאשר הקבוצה שיחקה בבונדסליגה השנייה. בעונת הבכורה שלו בקבוצה, ערך רויטר 25 הופעות, הבקיע שלושה שערים, וסייע לקבוצה להעפיל לבונדסליגה מהמקום הראשון. בשלוש העונות הבאות, רויטר הפך לשחקן הרכב קבוע בנירנברג, והחמיץ שני משחקי ליגה בלבד בשלוש עונות. בעונת החזרה של נירנברג לבונדסליגה, 1985/86, הבקיע רויטר שני שערים, ונירנברג סיימה במקום ה-12. בעונת 1986/87 הבקיע רויטר שישה שערים ונירנברג סיימה תשיעית. בעונתו האחרונה של רויטר בנירנברג, 1987/88, הבקיע רויטר שני שערים, ונירנברג סיימה עונה מוצלחת במיוחד במקום החמישי, כשרויטר משתף פעולה עם יורן אנדרסן, דיטר אקשטיין ומנפרד שוואבל. לאחר עונה זו רויטר זכה להתעניינות של מועדונים גדולים, ועזב את נירנברג, בה ערך 125 הופעות וכבש 13 שערים.
ניו מקסיקו
טריטוריה של ארצות הברית
ארצות הברית רכשה את חלקה הדרומי של המדינה במסגרת רכישת גדסדן מ-1853 (רכישה זו כללה גם את חלקה הדרומי של אריזונה).
שטפן רויטר
באיירן מינכן
בקיץ 1988 עבר רויטר לבאיירן מינכן, שם שיחק במשך שלוש עונות. רויטר זכה באליפות הבונדסליגה עם באיירן מינכן בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 1988/89, כאשר הוא שיתף פעולה עם לודוויג קוגל, אולף תון, הנס-דיטר פליק והנס דורפנר. בעונת 1989/90 זכה רויטר עם באיירן מינכן באליפות שנייה ברצף, והגיע עם הקבוצה לחצי גמר גביע אירופה לאלופות, שם הודחה הקבוצה על ידי מילאן בשערי חוץ. בתום עונה זו, זכה רויטר במשחק הסופר קאפ הגרמני, לאחר ניצחון 1–4 בגמר על קייזרסלאוטרן, במשחק בו רויטר הבקיע את השער הראשון. בעונת 1990/91, שהייתה האחרונה של רויטר בבאיירן מינכן, הוא הבקיע ארבעה שערי ליגה שהיו הראשונים שלו בבאיירן מינכן, אך הקבוצה סיימה במקום השני בבונדסליגה, מרחק שלוש נקודות מהאלופה קייזרסלאוטרן. באותה עונה, הגיע רויטר עם באיירן מינכן שוב לחצי גמר גביע אירופה לאלופות, בו הודחה הקבוצה על ידי הכוכב האדום בלגרד. בתום עונה זו, עזב רויטר את באיירן מינכן לאחר שערך בשורותיה 95 הופעות ליגה, וחתם ביובנטוס.
יובנטוס
בקיץ 1991 חתם רויטר ביובנטוס, שם שיחק עונה אחת וערך 28 הופעות, כשהוא משתף פעולה עם בן ארצו יורגן קולר ועם סלבטורה סקילאצ'י, רוברטו באג'ו ופיירלואיג'י קזיראגי. יובנטוס סיימה את עונת 1991/92 במקום השני, מרחק שמונה נקודות מהאלופה מילאן. גם בגמר הגביע האיטלקי נחלו יובנטוס ורויטר אכזבה, כאשר ניצחו את פארמה 1-0 במשחק הראשון, אך הפסידו 0–2 בגומלין, ופארמה זכתה בגביע. רויטר שיחק את מלוא 180 הדקות בגמר זה. לאחר עונה אחת, עזב רויטר את יובנטוס לאחר שלא התאקלם, וחזר לגרמניה כאשר חתם בבורוסיה דורטמונד.
בורוסיה דורטמונד
בקיץ 1992 חזר רויטר לבונדסליגה וחתם בבורוסיה דורטמונד. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1992/93, סיים רויטר עם דורטמונד במקום הרביעי בבונדסליגה, והגיע עם הקבוצה לגמר גביע אופ"א, בו הובסה דורטמונד במפגש כפול על ידי קבוצתו הקודמת של רויטר יובנטוס בתוצאה המצטברת 1–6. בעונת 1993/94 סיימו רויטר ודורטמונד שוב במקום הרביעי בבונדסליגה. בעונת 1994/95 רויטר היה חלק מזכייה של בורוסיה דורטמונד באליפות הבונדסליגה, מרחק נקודה אחת מהסגנית ורדר ברמן, כאשר הוא הבקיע ארבעה שערים, שהיו שערי הליגה הראשונים שלו בדורטמונד, ושיתף פעולה בקישור עם מיכאל צורק, אנדראס מולר, שטפן פרוינד, קנוט ריינהארדט ולארס ריקן. לאחר עונה זו, זכה רויטר בסופר קאפ הגרמני, לאחר ניצחון 0–1 על בורוסיה מנשנגלדבך. בעונת 1995/96 זכה רויטר עם דורטמונד באליפות שנייה ברצף, במרחק של שש נקודות מהסגנית באיירן מינכן, והבקיע שישה שערי ליגה באותה עונה. בליגת האלופות הודחו דורטמונד ורויטר ברבע הגמר על ידי אייאקס אמסטרדם. בתום עונה זו, זכה רויטר בפעם השנייה ברצף בסופר קאפ הגרמני, לאחר ניצחון בפנדלים על קייזרסלאוטרן.
בעונת 1996/97 דורטמונד ורויטר לא זכו באליפות בגרמניה וסיימו רק במקום השלישי, אך הגיעו עד לגמר ליגת האלופות בו ניצחו את יובנטוס בתוצאה 1–3. רויטר הצטיין באותה עונה והיה חלק חשוב בזכייתה של דורטמונד בתואר. בדצמבר 1997 זכה רויטר עם דורטמונד בגביע הביניבשתי לאחר ניצחון 0–2 בגמר על קרוזיירו הברזילאית. בעונת 1997/98 סבלו רויטר ודורטמונד מעונה חלשה בבונדסליגה, וסיימו במקום העשירי בלבד. בעונת 1998/99 סיימו דורטמונד ורויטר במקום הרביעי בבונדסליגה, ובעונת 1999/00 סיימו רק במקום ה-11. בעונת 2000/01 רויטר נפצע לתקופה ארוכה, והחמיץ חלק גדול מעונה זו, כאשר ערך חמש הופעות ליגה בלבד. דורטמונד סיימה עונה זו במקום החמישי, מרחק חמש נקודות מהאלופה באיירן מינכן, והחלה את הבנייה שלה מחדש לאחר מספר שנים בהן הקבוצה לא השיגה הצלחות.
בעונת 2001/02 רויטר חזר להרכב של דורטמונד, ועבר לשחק בתפקידים הגנתיים יותר, כשהוא משתף פעולה עם יורגן קולר, כריסטיאן ורנס, כריסטוף מצלדר וסבסטיאן קהל. בעונה זו, זכה רויטר באליפות השלישית שלו עם דורטמונד, בעונה צמודה במיוחד בבונדסליגה. רויטר ודורטמונד אף הגיעו באותה עונה לגמר גביע אופ"א, והפסידו בו לפיינורד בתוצאה 2–3, במשחק בו רויטר שימש קפטן. רויטר נשאר בדורטמונד שתי עונות נוספות, כאשר בעונת 2002/03 סיימה דורטמונד במקום השלישי, והודחה מליגת האלופות בתום שלב הבתים השני. בעונת 2003/04, שהייתה האחרונה של רויטר בקריירה, סיימה דורטמונד במקום השישי בבונדסליגה. בתום עונה זו, פרש רויטר מכדורגל בגיל 38, לאחר 20 שנים של כדורגל מקצועני, מתוכן 12 עונות בדורטמונד, בהן ערך 307 הופעות ליגה והבקיע 11 שערים. רויטר מדורג נכון לשנת 2016 במקום הרביעי בדירוג שיאני ההופעות של בורוסיה דורטמונד בכל הזמנים, לאחר מיכאל צורק, רומן ויידנפלר ודדה, ובמקום ה-11 בדירוג שיאני הבונדסליגה בכל הזמנים עם 502 הופעות.
נבחרת לאומית
רויטר שיחק בכל הנבחרות הצעירות של גרמניה המערבית, ובשנת 1984 זכה עם גרמניה המערבית באליפות אירופה עד גיל 16. בשנת 1987 ערך רויטר את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה המערבית הבכירה, במשחק ידידות מול נבחרת איטליה שהסתיים בתיקו 0-0. באותה שנה הבקיע את שערו הראשון במדים הלאומיים, שהיה שער שוויון בדקה ה-90 מול נבחרת ברזיל, במשחק ידידות שהסתיים בתיקו 1-1. רויטר לא השתתף עם נבחרת מערב גרמניה ביורו 1988, אך זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 1990, והיה שחקן הרכב קבוע בדרך לזכייה של גרמניה המערבית במונדיאל, לאחר ניצחון 0–1 במשחק הגמר על נבחרת ארגנטינה. רויטר פתח בהרכב במרבית המשחקים במונדיאל זה, אך בגמר נכנס כמחליף בדקה ה-73 במקומו של תומאס ברטולד.
במרץ 1991 הבקיע רויטר את שערו השני והאחרון במדים הלאומיים, בניצחון 1–2 על נבחרת ברית המועצות. רויטר היה שחקן קבוע בהרכב הנבחרת, שהפכה כעת לנבחרת גרמניה המאוחדת, במוקדמות יורו 1992, והשתתף עמה ביורו 1992 עצמו. רויטר פתח בהרכב במשחק הראשון בשלב הבתים, בניצחון 0–1 על נבחרת חבר העמים, והוחלף בדקה ה-65 על ידי יורגן קלינסמן. במשחק השני, בו ניצחה גרמניה את נבחרת סקוטלנד, נכנס רויטר כמחליף בדקה ה-67 במקום קרל-היינץ רידלה, אך נפצע כעבור שמונה דקות בלבד, והוחלף על ידי מיכאל שולץ, והיה השחקן הראשון בהיסטוריה של טורניר היורו שמוחלף לאחר שנכנס כמחליף. רויטר החמיץ בגין הפציעה את המשחק האחרון בשלב הבתים בו הפסידה גרמניה 1–3 לנבחרת סקוטלנד, אך חזר לשחק בחצי הגמר, בו ניצחה גרמניה 2–3 את נבחרת שוודיה. רויטר שיחק 90 דקות גם במשחק הגמר, בו הפסידה גרמניה באופן מפתיע לנבחרת דנמרק בתוצאה 0–2.
רויטר לא זומן לסגל הגרמני למונדיאל 1994, לאחר שנעדר ממשחקי הנבחרת לתקופה ארוכה. לאחר המונדיאל חזר רויטר לסגל הנבחרת, וערך מספר הופעות במוקדמות יורו 1996. רויטר זומן לסגל הגרמני ליורו 1996, וערך ארבע הופעות במהלך הטורניר. בחצי הגמר מול נבחרת אנגליה שהסתיים בתיקו 1-1 לאחר 120 דקות, הבקיע רויטר את הפנדל שלו, וסייע לגרמניה להעפיל לגמר מול נבחרת צ'כיה. על אף זאת, רויטר לא שותף בגמר, שכן הועדף עליו מרקוס באבל בעמדת המגן הימני. נבחרת גרמניה ניצחה את צ'כיה 1–2 בהארכה משער זהב של אוליבר בירהוף, ורויטר רשם זכייה בתואר בינלאומי שני במדים הלאומיים, אחרי הזכייה במונדיאל 1990.
הטורניר הגדול האחרון בו השתתף רויטר היה מונדיאל 1998. רויטר ערך הופעה אחת בלבד בטורניר זה, במשחק הראשון של גרמניה בשלב הבתים, בו ניצחה גרמניה 0–2 את נבחרת ארצות הברית. גרמניה הודחה בטורניר זה ברבע הגמר, לאחר הפסד 0–3 לנבחרת קרואטיה. הופעה זו מול ארצות הברית הייתה בדיעבד ההופעה ה-69 והאחרונה של רויטר במדים הלאומיים.
קריירת אימון
רויטר מונה כמנג'ר הקבוצה של מינכן 1860 בשנת 2006, ובשנת 2009 פוטר מתפקידו.
בפברואר 2012 מונה רויטר כמנכ"ל הקבוצה של אאוגסבורג.
תארים
עם באיירן מינכן:
עם בורוסיה דורטמונד:
ניו מקסיקו
טריטוריה של ארצות הברית
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית כבשו כוחות הקונפדרציה מטקסס את דרומה של הטריטוריה והקימו על שטח זה ודרום אריזונה את טריטוריית אריזונה כחלק מהקונפדרציה. כוחות האיחוד כבשו מחדש את הטריטוריה בשנת 1862. קיט קרסון ארגן את גדוד המתנדבים של ניו מקסיקו, אשר נלחם הן כנגד השבטים האינדיאנים (האפאצ'י, הנאוואחו והקומאנצ'י) והן כנגד כוחות הקונפדרציה. כוחות האיחוד נחלו ניצחון גדול בקרב מעבר גלורייטה.
בשנת 1875 הגיעה מסילת סנטה פה לעיר לאמי, ובשנת 1880 הגיעה עד העיר סנטה פה. קישור הערים לרכבת איפשר את פיתוחן הכלכלי ואת פיתוחה של הטריטוריה כולה. המאבקים בין המתיישבים לבין שבטי האפאצ'י והנאוואחו האינדיאנים, נמשכו עד לכניעתו של הצ'יף האינדיאני ג'רונימו בשנת 1886.
מדינה של ארצות הברית
ב-6 בינואר 1912 קיבל הקונגרס את ניו מקסיקו כמדינה ה-47 של ארצות הברית. ב-14 בפברואר באותה שנה הפכה אריזונה למדינה ה-48 ובכך הסתיימה קבלתן של כל הטריטוריות היבשתיות של ארצות הברית לאיחוד.
בשנת 1943 בנתה ממשלת ארצות הברית את המעבדה הלאומית לוס אלמוס, ובמהלך מלחמת העולם השנייה פיתחה בה את פצצת האטום, אשר נוסתה לראשונה בניסוי טריניטי, באתר הניסויים וייט סנדס, ליד העיר אלאמוגודרו, ב-16 ביולי 1945.
התרסקות של עצם בלתי מזוהה ליד העיירה רוזוול בשנת 1947 הובילה לגל של שמועות לפיהן תפסה ממשלת ארצות הברית צלחת מעופפת וכן גופות של חוצנים.
גאוגרפיה
ניו מקסיקו גובלת במזרחה בטקסס ובאוקלהומה לאורך 5 הקילומטרים הצפוניים של קו אורך 103° מערב, בגבולה הדרומי של ניו מקסיקו היא גובלת בטקסס ועם המדינות המקסיקניות צ'יוואווה וסונורה. במערבה גובלת המדינה לאורך קו אורך 109° מערב עם אריזונה. בצפונה גובלת המדינה לאורך קו רוחב 37° צפון עם קולורדו. הפינה הצפון מערבית של ניו מקסיקו היא מפגש הגבולות של ניו מקסיקו, קולורדו, אריזונה ויוטה.
פני השטח של ניו מקסיקו משתנים ממדבריות שצבעם אדמדם, ערבות עשב והרים מכוסי שלג. חלקים מהמדינה מיוערים.
חלקים גדולים מהמדינה הם שמורות טבע, ובהם:
כ-8300 קמ"ר של המדינה נכללים במטווח הטילים וייט סנדס.
ממשל ופוליטיקה
מושלת המדינה הנוכחית היא מישל לוהאן גרישם, והמשנה למושל הוא הווי מוראלס, שניהם חברי המפלגה הדמוקרטית. המושל וסגנו נבחרים אחת לארבע שנים. הם נבחרו לכהונתם בבחירות שהתקיימו ב-2018 ועתידים לכהן עד שנת 2023.
בית המחוקקים של המדינה כולל שני בתים - בית תחתון בו 70 חברים (47-23 לטובת הדמוקרטים), וסנאט בו 42 חברים(26-16 לטובת הדמוקרטים)
מרבית התושבים תומכים במפלגה הדמוקרטית, 50% מבעלי זכות הבחירה חברים במפלגה הדמוקרטית, 33% מבעלי זכות הבחירה רשומים במפלגה הרפובליקנית ו-17% מהמצביעים אינם חברי מפלגה.
מאז הקמת מדינת ניו מקסיקו, הצביעו תמיד התושבים עבור המועמד שזכה לבסוף בבחירות (למעט שלוש מערכות בחירות - בשנת 1976 הוענקו קולות האלקטורים של המדינה לג'רלד פורד על פני הזוכה ג'ימי קרטר, בשנת 2000 זכה במדינה אל גור ברוב של 366 קולות על פני ג'ורג' ווקר בוש ובשנת 2016 זכתה הילרי קלינטון על פני דונלד טראמפ.) עם זאת, ניו מקסיקו נחשבת בבחירות למדינה מתנדנדת.
רוב הדמוקרטים במדינה יושבים בעיקר באזור סנטה פה, בעוד בדרום ובמזרח תומכים בעיקר ברפובליקנים.
ניו מקסיקו היא המדינה ה-15 בארצות הברית שביטלה את עונש המוות כשהעבירה חוק בשנת 2009 לביטולו אם כי לא למפרע.
עד לדצמבר 2013 בניו מקסיקו לא היה רשמית מותר לזוג בני אותו המין להינשא והדבר היה ניתן לשיקול דעת כל מחוז ומחוז במדינה כאשר חלקם מתירים זאת וחלקם אוסרים, בדצמבר 2013 פרסם בית המשפט העליון של ניו מקסיקו פסק דין פה אחד המורה לפקידי כל המחוזות להוציא רישיונות נישואים לבני זוג מאותו המין ובכך הפכה ניו מקסיקו למדינה ה-17 שמכירה בנישואים חד מיניים בארצות הברית.
כלכלה
המשרד למחקרים כלכליים העריך כי התוצר המדינתי הגולמי של ניו מקסיקו בשנת 2003 היה 57 מיליארד דולר אמריקאי. ההכנסה הממוצעת לנפש בשנת 2003 הייתה $24,995 - המקום ה-48 מבין 50 מדינות ארצות הברית.
מוצרי החקלאות העיקריים במדינה הם מוצרי חלב וגידול עדרי בקר וצאן.
ישנם ניסיונות של גידולים חקלאיים בשטחי המדינה היבשים, אולם אלה מוגבלים. במדינה מגדלים בעיקר פלפלי צ'ילי, פקאנים, חציר ודורה, וכן ירקות כגון בצלים, תפוחי אדמה, צנוברים ושעועית.
באזור אלבקרקי מגדלים עצי אורן לתעשיות הרהיטים.
מרבית הכנסות המדינה מקורן בניצול המינרלים במדינה ובמכרות. האינדיאנים נהגו לכרות במדינה טורקיז וכסף. כיום נכרים במדינה עפרות אורניום ועפרות מגנזיום, אשלג, מלח, פרליט, עפרות נחושת, בריליום וכן יש במדינה כמויות קטנות של גז טבעי, נפט ופחם.
מוצרי התעשייה המיוצרים במדינה (בעיקר באזור אלבקרקי) הם מוצרי חשמל, מוצרי זיקוק נפט, מוצרי דפוס, וכן מוצרי חמר (כלי חרס).
המספר הרב של אתרי בריאות ונופש באזור אלבקרקי, מביא תיירים רבים למדינה - בעיקר תיירות בריאות, המגיעה לאוויר המדברי הנקי.
דמוגרפיה
היספנים ממוצא המתיישבים הספרדים נמצאים ברוב חלקי המדינה, אך בעיקר בצפון המדינה, צפון מזרחה ובמרכזה. מקסיקנים מתגוררים בעיקר בדרום המדינה. אינדיאנים מרוכזים בעיקר בצפון מערב המדינה. השבטים הנאוואחו והפואבלו הם העיקריים ומהווים את מרבית האוכלוסייה. בניו מקסיקו מספר ההיספנים הגדול מכל מדינה אחרת בארצות הברית, ומספר האינדיאנים השני בגודלו מכל המדינות.
בניו מקסיקו אחוז הקתולים הגבוה ביותר מכל מדינות מערב ארצות הברית. כמו כן, בדומה למדינות מערב ארצות הברית האחרות, במדינה מספר רב, העולה על הממוצע, של אנשים הרואים עצמם כחסרי דת.
תרבות
בניו מקסיקו מתגוררת (נכון לשנת 1990) אוכלוסייה של 134,000 אינדיאנים, ועל כן המדינה מהווה מרכז לשימור התרבות האינדיאנית. האפאצ'י והיוט מתגוררים בשמורות במדינה. שמורת שבט הנאוואחו ששטחה הכולל כ־65,000 קמ"ר, הנמצאת ליד גבול המדינה עם אריזונה, היא השמורה הגדולה בארצות הברית. אינדיאני הפואבלו המגדלים מזון בשיטות חקלאות פרהיסטוריות, מתגוררים בפואבלואים ברחבי המדינה.
למעלה משליש מתושבי המדינה הם ממוצא היספני - ומקורם במתיישבים הספרדים, או במהגרים ממקסיקו. לפחות שליש מהתושבים מדברים בעגה ייחודית של השפה הספרדית, הנקראת "ספרדית ניו מקסיקנית". דיאלקט זה התפתח בשל ניתוקם של המתיישבים הספרדים באזור זה, ומקורו בניב של ספרדית מתקופת ימי הביניים המאוחרים, המשלב בתוכו מילים שמקורן אינדיאני, וכן מילים ממקור אנגלי.
באלבוקרקי נערך אירוע פייסטת הכדורים הפורחים הבינלאומית של אלבוקרקי. בעיר יש גם את מוזיאון ניו מקסיקו להיסטוריה של הטבע והמדע ומרכז התרבות הלאומי ההיספני.
בסנטה פה מתגוררת קהילת אמנים גדולה, והמוזיאונים שבמדינה מציגים אמנות ספרדית קולוניאלית, אמנות טקסית של הנאבאחו, ואמנות אינדיאנית מודרנית, המשפיעות זו על זו. המוזיאון מציג את עבודותיה של ג'ורג'יה אוקיף שהתגוררה במדינה. בסנטה פה יש בית אופרה ידוע.
מכללות ואוניברסיטאות
בנוסף, נמצאת במדינה המעבדה הלאומית לוס אלמוס.
לנה גוסלינג
לנה גוסלינג (בגרמנית: Lena Goeßling; נולדה ב-8 במרץ 1986) היא שחקנית כדורגל גרמנייה שמשחקת בעמדת הקישור.
פרוטו-צ'רקסית
פרוטו-צ'רקסית (או פרוטו-אדיגית-קברדינית) היא השפה הקדומה של השפה האדיגית והשפה הקברדינית.
לנה גוסלינג
קריירת מועדונים
גוסלינג התחילה את הקריירה שלה בקבוצת הנוער של אופנבך, ואחרי כמה שנים עברה לקבוצת הנוער של סנדרן. אז היא עברה לגוטרסלו שם היא התחילה את הקריירה המקצוענית ושיחקה שם שלוש שנים. היא כבשה 7 שערים ב-35 משחקים. ב-2006 היא עברה לבאד נוינהאר, שיחקה שם 5 שנים וכבשה 19 שערים ב-97 משחקים. לאחר חמש שנים הודיעה גוסלינג על מעברה לקבוצת וולפסבורג.
נבחרת גרמניה
בפברואר 2008 גוסלינג ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת גרמניה במשחק נגד נבחרת סין. היא שיחקה באולימפיאדת בייג'ינג והטורניר הגדול הראשון שבו היא השתתפה היה מונדיאל 2011.
מחוסגן (עמותה)
מחוסגן היא עמותה התנדבותית ישראלית, שהוקמה בשנת 2018 שמטרתה הגברת המודעות לחשיבות החיסונים לפרט ולכלל והעצמת הקשר בין הגורמים הרפואיים והפארא-רפואיים ובין הקהילה. העמותה מציעה סיוע מקצועי בתחום החיסונים ורפואת ילדים לגנים פרטיים. הרופאים המתנדבים בעמותה מלווים את הצוות החינוכי ואת ההורים של הגן לאורך השנה בנושאי בריאות הילד. העמותה מקיימת גם הסברה במטרה להעלות את נושא החיסונים לתודעת הציבור. בפתיחת שנת הלימודים 2019, השתתפו במיזם 719 גנים ברחבי הארץ, 498 מתוכם התנו הרשמה בפנקס חיסונים מלא כבר בשנת הלימודים זו.
הקמה
מיזם ״מחוסגן״ הוקם בשיתוף פעולה בין ד"ר מאיר עזרא אליה, רופא ילדים ויו״ר העמותה, איתי ברשדסקי, בעל הגן המחוסן הראשון בישראל וסמנכ״ל הגנים והיישובים, סתו אברהמי, יזמת היי-טק, מנכ״לית העמותה, וד״ר ליאור אונגר, נוירוכירורג. יוזמת מחוסגן נוצרה בספטמבר 2018, תוך כחודשיים נרשמו אליה כ-260 גני ילדים וישובים ברחבי הארץ, כ-100 מתנדבים בניהם רופאים, סטאג׳רים, סטודנטים לרפואה, אחיות ועוד. בנובמבר 2018, נרשם המיזם כעמותה. הגנים המשתפים פעולה עם העמותה, מתנים את ההרשמה לגן בפנקס חיסונים מלא בהתאם לגיל הילד.
איגוד רופאי הילדים בישראל הביע תמיכה בעמותת מחוסגן וממליץ להורים לרשום את ילדיהם לגנים מחוסנים, זאת לאחר שקרא בעבר לאסור כניסת ילדים שלא חוסנו לגנים. לאחר פנייתו של האיגוד לשר החינוך נפתלי בנט ולסגן שר הבריאות יעקב ליצמן, ליצמן ביקש לבחון אפשרות לאמץ את מדיניות התניית הרישום למסגרות החינוך בהצגת פנקסי חיסונים.
פעילות העמותה
העמותה פועלת כדי לתת לילדים בגן וכן לבאים במגע עם הילדים סביבה בריאותית בטוחה (תוך כדי הסתמכות על חסינות העדר). ישנם ילדים שלא יכולים להתחסן עקב בעיות רפואיות, או לא התחסנו מאחר שעדיין לא הגיעו לגיל שבו מקבלים את החיסון (חיסון חצבת וחיסון אבעבועות רוח, לדוגמה, מקבלים רק בגיל שנה). גן בטוח מספק מעטפת הגנה גם עבור הסביבה הקרובה של הילדים: אחים ואחיות צעירים שעוד לא יכולים להתחסן, אמהות בהריון, קשישים ומדוכאי חיסון אשר ילדים באים במגע מחוץ לגן. בנוסף חיסונים הם כלי אפקטיבי מאוד במניעת מחלות והתפשטותן, אך הם אינם יעילים ב-100%. למשל, המנה הראשונה של החיסון נגד חצבת מגנה על כ-93% ממי שיקבלו אותה, כלומר - אם יהיה מקרה חצבת בגן שבו כל הילדים מחוסנים, עדיין כ-7% מהילדים עלולים להידבק.
גני ילדים המשתפים פעולה עם העמותה מקבלים ליווי רפואי צמוד ממתנדבי העמותה הכולל:
בספטמבר 2021, פסק בית משפט השלום בתל אביב כי הדרישה לחסן את ילדי הגן מותרת ואינה מהווה אפליה, זאת לאחר שעמותת "חיסונים – בחירה מושכלת" תבעה גן ילדים למחוסנים בלבד על אפליה אסורה.
אנריקטה אדליידה, נסיכת סבויה
ביוגרפיה
אנריקטה אדליידה נולדה ב-6 בנובמבר 1636 בטורינו לויטוריו אמדאו הראשון דוכס סבויה ולכריסטין מארי מצרפת, בתם של אנרי הרביעי מלך צרפת ואשתו השנייה מארי דה מדיצ'י.
ב-8 בדצמבר 1650 התחתנה אנריקטה אדליידה עם פרדיננד מריה, נסיך בוואריה, וכעבור שנה מונה בעלה לנסיך הבוחר מבוואריה. לאנריקטה אדליידה היה השפעה גדולה מאוד על בעלה, והיא זאת שדחפה אותו לכרות ברית עם ממלכת צרפת נגד ממלכת הבסבורג, ולחתן את בתם מריה אנה ויקטוריה עם לואי, הדופן הגדול.
ב-13 ביוני 1676 מתה אנריקטה אדליידה במינכן.
משפחתה
ב-8 בדצמבר 1650 התחתנה אנריקטה אדליידה עם פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה, ממנו היו לה 8 ילדים:
מקדש דנדרה
מקדש דנדרה (בערבית: معبد دندرة المركب) הוא מקדש מצרי עתיק שהוקדש לאלה חתחור השוכן על הגדה המערבית של הנילוס כ-4 ק"מ מהנהר, כ-2.5 ק"מ דרומית-מערבית לעיר דנדרה (בעבר נקראה טנטירה) שבמצרים העליונה, וכ-60 ק"מ צפונית ללוקסור. המקדש הוא אחד מהמקדשים העתיקים השמורים ביותר במצרים. המקדש שכן באזור הנום השישי במצרים העתיקה. האתר מוכר כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
על פי טקסטים קדומים, באתר זה נבנו בתקופות קדומות מקדשים לאלה חתחור. הטקסטים מציינים את האתר כמקודש לאלה כבר בתקופה הקדם-שושלתית. מקדשים לאלה נבנו באתר בתקופת הממלכה הקדומה, כרטוש של פפי הראשון המלך השלישי בשושלת השישית (מאות 23-24 לפנה"ס) מופיע על קיר המקדש. המקדש נבנה גם בתקופת הממלכה החדשה על ידי המלכים תחותמס השלישי, אמנחותפ השלישי, רעמסס השני ורעמסס השלישי. הבחירה בתקופה התלמיית באתר לבניית המקדש הייתה המשך ישיר של מקדשים קדומים שקידשו את האתר לאלה חתחור.
בניית המקדשים על ידי המלכים התלמיים הייתה חלק מהפעילות הדתית שלהם, הם חיו באלכסנדריה עיר הלניסטית מובהקת, הציגו את התרבות הזאת למצרים ובמקביל הקפידו גם לשמר את התרבות המצרית על ידי בניית מקדשים חדשים ושיקום מקדשים עתיקים. המקדשים נבנו תוך שמירת המסורת האדריכלית המצרית המקורית. המלכים התלמיים עיטרו את המקדשים בתבליטים בהם הם מוצגים כפרעה בכתב חרטומים תוך שימוש בכרטושים לציון שמם, כמו שעשו הפרעונים הקדומים. השלטון הרומי שהחליף את השלטון התלמיי המשיך במסורת זאת.
המקדש החל להיבנות בשנת 54 לפנה"ס בתקופת מלכותו של תלמי ה-12. בתו קלאופטרה השביעית המשיכה בבניית המקדש בתקופת שלטונה המשותף עם שני אחיה תלמי ה-13 ותלמי ה-14. בניית המקדש הסתיימה בתקופת מלכותו של טיבריוס 185 שנים לאחר שהחלה בנייתו. על קירות המקדש נמצאים כרטושים של כמעט כל הקיסרים הרומים ששלטו על רומא במשך 200 השנים הבאות מאוקטביוס (משנת 30 לפנה"ס) ועד מרקוס אורליוס שמלך בין השנים 161 - 180. מתחם המקדש הוא אחד ההישגים המונומנטליים האחרונים של התרבות הפרעונית.
מתחם המקדשים
המתחם המכונה מקדש דנדרה, הוא מתחם גדול הכולל בתוכו בנוסף למקדש העיקרי של חתחור, מבנים נוספים. המתחם משתרע על שטח גדול של כ-40,000 מ"ר ומוקף בחומה עבה מלבני בוץ. כמו כמעט כל המקדשים המצריים, המקדש פונה בחזיתו לנילוס, אבל בגלל שהנילוס מתעקל במקום זה, המקדש פונה צפונה במקום הכיוון הכללי מזרח-מערב הנהוג במקדשים מצריים בעמק הנילוס.
המבנים במתחם כוללים את:
מקדש האלה חתחור
המקדש לאלה חתחור הוא המבנה המרכזי באתר. ממתחם זה לא כלל פילון וחצר הגדולה שהיו נהוגים במקדשים מצריים. ייתכן ולא נבנו מטעמים כלכליים. המתחם מתחיל באולם היפוסטיל גדול הכולל 24 עמודים המסודרים ב-4 שורות, שלושה עמודים משני צידי המעבר, בשדרה המרכזית של המקדש. כל עמוד באולם נושא כותרת עם פניה של האלה חתחור בעיצוב של פני-פרה. כל הכותרות הושחתו כבר בעת העתיקה. תקרת ההיפוסטיל מעוצבת כשמיים ומעוטר באלה נות הבולעת כל ערב את גלגל השמש ואת הכוכבים ויולדת אותם בבוקר ביציאת השחר. בקטעים רבים מהתקרה שרד הצבע המקורי. המקדש עוטר בתקופתו של הקיסר הרומי טיבריוס בשנת 34 לספירה.
מההיפוסטיל הגדול עוברים להיפוסטיל הפנימי הכולל 6 עמודים המסודרים ב-3 שורות משני צידי המעבר. אולם זה נקרא "אולם ההופעות". באולם זה הופיע פסלה של חתחור מתוך הדביר לצורך קיום טקסים דתיים. משני צידי האולם נמצאים 3 חדרים קטנים ששימשו להכנות לטקסים היומיים. על קירות האולם נמצאות סצנות המראות את המלך משתתף בטקס היסוד של המקדש. בקיר המזרחי נמצא פתח דרכו הוכנסו מדי יום המנחות. במקביל אליו, בצד המערבי, יש פתח ששימש כמעבר לבאר.
בהמשך נמצא אולם המנחות שהוא אולם רוחבי המהווה מסדרון לאולם גדול "ההיכל המרכזי" ובו הוקדשו המנחות לאלה. בצד המערבי של אולם המנחות נמצא חדר מדרגות המשמש לעליה לגג. אולם זה הוביל להיכל המרכזי הכולל בתוכו את הדביר המקום המקודש ביותר במקדש. סביב חדר הדביר 11 חדרי פולחן לאלים אחרים שהיו קשורים לחתחור. בעבר הדביר הכיל את פסלה של חתחור וכן מתקן נייד בצורת סירה, ששימש ככלי פולחן שתפקידו היה לשאת את האלה במסע שלה למפגש עם בעלה האל הורוס במקדש אדפו.
בקיר האחורי של הדביר נמצאת גומחה מול חדר הפולחן "האוזן השומעת" שנמצא מצדו השני של הקיר. דרך גומחה זאת יכלה האלה לשמוע את התפילות שהופנו אליה מחדר זה.
מתחת למקדש נמצאים 12 כוכים. חלק מהתבליטים על קירות הכוכים מתוארכים לתקופתו של תלמי השנים עשר. החדרים שימוש לאחסון כלים וסמלים דתיים שונים.
פסטיבלים במקדש
פסטיבל השנה החדשה - במהלך הטקס פסלה של חתחור היה נישא על גבי מנשא מקודש במעלה המדרגות לגג שם היה לה חדר פולחן מיוחד בו היא המתינה לזריחת השמש לאחר טקס ההתאחדות עם גלגל השמש שכלל תפילה מיוחדת הוחזר פסלה למקומו.
פסטיבל המפגש היפה היה פסטיבל שנתי שהתקיים בעונה השלישית בחודש השלישי, כדי להנציח את הזיווג האלוהי בין האל הורוס ששכן במקדש אדפו לבת זוגו האלה חתחור ששכנה במקדש דנדרה מצפון לאדפו. הטקס התקיים כל שנה ביום הראשון של זריחת הלבנה בחודש השלישי של הקיץ כשהנילוס החל לעלות על גדותיו. בטקס זה הובא פסלה של האלה חתחור לאדפו על גבי סירה כדי להתאחד עם הורוס. לאחר מספר טקסים הובא פסלה של חתחור לבית הלידה במקדש אדפו והונח שם עם פסלו של הורוס ביחד עם שני פסלי אלים נוספים. הפסלים שכנו שם בלילות הבאים עד לסיומו של הפסטיבל שהתרחש כשהירח הפך לירח מלא. מטרת הפסטיבל הייתה לסמל את הפוריות והלידה מחדש.
Suzanne
"Suzanne" (סוזן) הוא שיר שנכתב על ידי המשורר והמוזיקאי הקנדי לאונרד כהן ב-1960. השיר פורסם לראשונה ב-1966 והוקלט על ידי ג'ודי קולינס באותה שנה. כהן ביצע את השיר באלבומו מ-1967 "שירים של לאונרד כהן".
רקע
ההשראה לשיר נבעה מיחסיו האפלטונים של כהן עם סוזן ורדל, חברתו באותה עת של הפסל הקנדי ארמן ויאנקור. מילות השיר מתארים את המפגשים של השניים: כהן ביקר את סוזן בדירתה ליד נמל מונטריאול בה היא הגישה לו תה. הם הסתובבו במונטריאול ליד כנסיית נוטרדאם דה בון סקור, לשם נהגו ספנים לבוא כדי לקבל ברכה לפני יציאתם לים.
בשנת 2006 התראיינה סוזן ב-CBS אודות השיר ואמרה שהיא וכהן לא ניהלו מערכת יחסים מינית, בניגוד לכמה פרשנויות לשיר. בראיון שנערך ב-1994 ב-BBC אמר כהן שהוא רק זכה לדמיין קיום יחסי מין איתה. כהן וסוזן נפגשו פעמיים אחרי שהשיר זכה לפופולריות - פעם אחת לאחר מופע של כהן ב-1970 ופעם בשנת 1990 כאשר רקדה מולו אך כהן לא דיבר איתה, וייתכן שאף לא זיהה אותה. סוזן לא זכתה לרווחים כלכליים מהשיר.