cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דופונט (1802–2017)
טפלון
בשנת 2019 יצא לאקרנים הסרט "פרשת המים", המספר את סיפורו של עורך הדין רוברט בילוט שתבע את חברת דופונט על רקע העובדה שמסוף מלחמת העולם השנייה ועד שהוכרחה להפסיק זאת על רקע קנסות כבדים ותביעות משפטיות, חברת דופונט ייצרה את חומר הטפלון לשימוש המוני. תהליך הייצור כלל גם פינוי אשפה של תהליך הייצור (כולל החומר הרעיל per-fluoro-octanoic acid = PFOA) באופן לא אחראי לאגמים, בעומקי הקרקע ועוד, תוך כדי התעלמות מוחלטת ממחקרים שבוצעו על ידה ועל ידי גופים חיצוניים (כולל ניסויים על בני אדם שלא היו מודעים לניסוי שבוצע), ושהוכיחו מעבר לכל ספק שלא רק שחומרי האשפה והטפלון עצמו מסוכנים לסביבה (היות שלא מוכר תהליך כימי טבעי שמפרק אותם בקצב סביר), אלא שהם גם נספגים בגוף האדם ובעלי חיים, וגורמים למספר סוגי מחלות כרוניות וגידולים ממאירים קטלניים בבני אדם ובעלי חיים. עקב היותה חברה ענקית בעל השפעה רבה בממשל ארצות הברית, ניסתה חברת דופונט להשתמש בכוחה זה על מנת לנסות ולהימנע ככל יכולתה מעמידה לדין, תשלום הקנסות ופיצוי החולים שנפגעו כתוצאה מהשימוש בטפלון ומהזיהום הסביבתי סביב ייצורו והשימוש בו, וכמו כן ניסתה לשכנע את הציבור תוך שימוש במדיה התקשורתית כי טפלון הוא חומר ידידותי ובלתי מזיק לסביבה או לבני אדם, מה שמעיב עוד יותר על התנהלותה בפרשה זו. בבתי המשפט בארצות הברית מתנהלת נגד חברת דופונט עד היום תובענה ייצוגית על מנת להכריח אותה להכיר בנזקים שגרמה ולשלם פיצויים, תביעה שהביאה עד כה לתשלום של מעל 600 מיליון דולר עד שנת 2017 לנפגעי הפרשה, תשלום פעוט בהתחשב בכך שההערכה היא שבמהלך השנים כ-99% מתושבי כדור הארץ (כולל בעלי חיים המשמשים גם כמקור מזון לאוכלוסייה האנושית) ספגו לגופם את החומרים הרעילים מתהליך ייצור הטפלון. באופן אירוני יש לציין גם כי בזמן שנבנה התיק המשפטי העצום כנגד החברה, מצא לנכון השבועון BusinessWeek לדרג את חברת דופונט בשנת 2005 בראש החברות "הירוקות".
פרסים
לדופונט הוענקה פעמיים המדליה הלאומית האמריקאית לטכנולוגיה. בשנת 1990 על פיתוח פולימריים עמידים כגון ניילון, וגומי נאופרן, טפלון, ומגוון סיבים. בשנת 2002 על היותה מובילה בתחום פיתוח טכנולוגיה להחלפת השימוש בגזי חממה.
בנסן B-8
הבנסן B-8 (באנגלית: Bensen B-8) היה אוטוג'ירו חד מושבי שפותח בארצות הברית בשנות ה-50. למרות שהיצרן המקורי הפסיק את הייצור ב-1987, עדיין ניתן להשיג ערכות לבנייה ביתית. הכלי נבנה במקור ללא מנוע כך שהוא היה תלוי במטוס אחר (כמו דאון), אבל לאחר מכן הוסף לו מנוע ושמו שונה לB-8M.
תכנון ופיתוח
העיצוב של הB-8 הוא מינימליסטי מאוד, עם לא הרבה יותר מאשר מושב הטייס, סנפיר אחד, הרוטור והמנוע (בגרסאות הממונעות). במאי 1968 B-8 ו-B-8M נבדקו על ידי חיל האוויר האמריקני תחת השמות X-25A וX-25B בהתאמה. התוכנית הייתה לשלב רוטור במושבי המפלט במטוסי הקרב כדי לאפשר לטייסים שליטה מדויקת יותר בנקודות הנחיתה. לא נערכו מבחנים מבצעיים בהיקף מלא, ומימון חיל האוויר האמריקאי לתוכנית פסק עם תום מלחמת וייטנאם.
צבי דקל
צבי דקל (נולד ב-10 בינואר 1929) הוא אדריכל נוף ישראלי. נולד בשם צבי דלבקוביץ' בתל אביב וגדל בה. היה חבר בתנועת "השומר הצעיר", ובמסגרתה היה ממייסדי קיבוץ הראל (1949). ב-1950 נשא לאשה את חייה לוסקי ולהם בת וארבעה נכדים. שימש כמזכיר קיבוץ הראל מ-1953 עד פירוקו ב-1955. עם הקמת מועצה אזורית גיזו באפריל 1954 מונה לראש המועצה. ב-1956 נסע לברזיל שם למד אצל אדריכל הנוף רוברטו בורלה מרקס (Roberto Burle Marx). ב-1960 חזר ארצה וחבר לאדריכל הנוף יוסף סגל ופתח איתו את משרד "סגל-דקל". ב-1966 נפרדו דרכיהם ודקל עבד לבדו עד שבשנת 1972 חבר שנית ליוסף סגל והקים את משרד "תכנון נוף". בהמשך הצטרף אליו אדריכל הנוף שלמה זאבי עמו הוא עובד כיום.
ילדותו ונעוריו
צבי דקל נולד בתל אביב ב-1929 להורים שעלו מפולין בשמם הקודם – דלבקוביץ'. דקל למד בבית הספר היסודי "תל נורדאו" והמשיך ממנו לתיכון ב"גימנסיה שלווה". מילדותו גילה דקל עניין בטבע ובסביבה, ונהנה גם לצייר. מורה שהבחינה בכישרונו, סידרה לו מלגה והפנתה אותו בגיל 12 ללמוד ציור בסטודיו של אהרון אבני. בסטודיו למדו נערים מוכשרים נוספים, כגון: דן צור, דני קרוון, דן קידר, איצ'ה ממבוש (את חלקם יפגוש דקל גם בבגרותו). דקל התנסה ברישום ובציור בצבעי שמן, ועבר מלימוד ציור פיגורטיבי לציור מופשט. לאחר מספר שנים החליט דקל כי מיצה את הכיוון ועזב את לימודי הציור. בילדותו, ובמהלך כל שנות נעוריו היה דקל חבר בתנועת הנוער "השומר הצעיר", בה הפך למדריך. בתחילת מלחמת השחרור גויס עם מכסת המדריכים לטיפול בתנועות הנוער, ובהמשכה עבר לשרת במטה הפלמ"ח.
הקמת קיבוץ הראל
חברי הגרעין בתנועה אליה השתייך דקל עלו בשלהי מלחמת השחרור, בסוף 1948, על גבעה בשוליו של הכפר הנטוש בית ג'יז, והקימו עליה את קיבוץ "השומר הצעיר" הראל. דקל נשא שם לאשה את חיה לוסקי, ושם נולדה ביתו סמדר. בתחילה חשב להביא בקיבוץ למימוש את האמן והיוצר שבו. הוא הביא איתו רעיון לעסוק בנגרות - לבנות מודלים או תבניות לאלמנטים מיוחדים. הוא אף העביר בקיבוץ חוג קטן של ציור. אלא שאז פנה לאהבה אחרת שלו - גידול צמחים. דקל, שהביא עמו מוניטין של טיפוח גינת הירק בבית הספר התיכון, נשלח, בראשית דרכו בקיבוץ, לעבוד בחקלאות, ואף הגיע להישגים יפים. על אף הצלחתו בחקלאות הוא העדיף להיות גנן. בקיבוץ נעתרו לו והוא יצא לקיבוץ שער העמקים לתקופה של חצי שנה, להתנסות בעבודת גננות. בתום התקופה חזר דקל לקיבוצו, התחיל לעבוד שם לסירוגין כגנן והחל לבנות את נוף הקיבוץ, ללא תוכניות מסודרות. לצורך כך הוא נעזר אז בעצותיו הטובות של אברהם קרוון, שהיה בא לבקר בקיבוץ את בנו דני קרוון. במקביל היה דקל נוסע בקביעות לאוניברסיטה בירושלים להרצאותיו בבוטניקה של פרופסור מיכאל זוהרי.
בין 1953 ל-1956, תקופת פירוקו של קיבוץ הראל, שימש דקל כמזכיר הקיבוץ. על רקע קיפוח היישובים החדשים שהוקמו סביב הקיבוץ, הוא יזם היפרדות מן המועצה האזורית, ואת הקמתה של מועצה אזורית חדשה -"גיזו" (כיום חלק מן המועצה האזורית "מטה יהודה") ובראשה עמד עד ל 1956. לקבוצת החברים בהראל היה "פרופיל גבוה" של מעורבות חברתית ופוליטית. הקבוצה נחשדה על ידי הנהגת התנועה של מפ"ם בנטייה קיצונית לשמאלה של המפה הפוליטית, ועל רקע העימות האידאולוגי החליטה ההנהגה על פירוק הקיבוץ. בני הקבוצה התפזרו איש לדרכו, אך נשארו קשורים ומגובשים כ"קבוצת הראל" גם בהמשך. על הקבוצה נמנים המפיק ואיש התקשורת יעקב אגמון, וחברו מילדות של דקל, האמן דני קרוון.
נסיעה לברזיל
בסטודיו של מרקס עבדו אז עוד 17 מתכננים מרחבי העולם. בשלוש וחצי השנים הבאות דקל השתלב היטב בעבודת הסטודיו. בין מרקס לדקל נוצר קשר הדוק, והוא אף מונה לאחראי על פרויקטים. המשרד עבד על שורה של פרויקטים גדולים בוונצואלה, ודקל התבקש להצטרף לשלוחה של המשרד שם. דקל הבין שזאת מבחינתו צומת דרכים - קריירה בדרום אמריקה או בישראל ולבסוף החליט לחזור לישראל.
הקמת משרד בישראל
ב-1960 חזר דקל לישראל, מצויד במטען הידע והניסיון שרכש במשרדו של מרקס. דקל עבר בחינה מקצועית אישית, שהכינו עבורו בטכניון ובפקולטה לחקלאות ברחובות, התקבל כחבר באיגוד אדריכלי הנוף בישראל, ואף שימש בהמשך כמזכירו. צבי ביקש להצטרף למשרדו של יוסף סגל, שעבד אז יחד עם אביו, יחיאל סגל, מראשוני אדריכלי הנוף בארץ. בהמשך הפך לשותף מלא במשרד, ושמו שונה ל-"סגל-דקל". ב-1966 נפרדו השניים, ודקל פתח משרד משלו. שורה של פרויקטים תכנן אז, אשר זכו לחשיפה תקשורתית ניכרת, וכמה מהם קיבלו אף אותות הוקרה ופרסים מקצועיים.
ב-1972 חברו יוסף סגל ודקל מחדש למשרד משותף, ולאחר צירופו של אדריכל הנוף, אורי מילר, שינה המשרד את שמו ל "תכנון נוף". המשרד היה לאחד משלושת המשרדים הגדולים בישראל, והעסיק מתכננים רבים. משרד "תכנון נוף" עסק בשלל פרויקטים בכל קני המידה ברחבי הארץ. שלושת השותפים, נהגו לחלק ביניהם את האחריות על הפרויקטים, כך שאת רובם ניתן היה לשייך לאחד מן השלושה. עבודות תכנון רבות בהן עסק המשרד בתקופה זו זכו בסיקור תקשורתי, ובהערכה מקצועית, כמו הפארק הלאומי בתמנע, מערכת השטחים הפתוחים בים המלח הכוללת טיילות המציעות מבטים אל הים, ומערכת השטחים הפתוחים של שכונת פסגת זאב בירושלים.
ב-1996 הצטרף למשרד אדריכל הנוף שלמה זאבי והפך בהמשך לשותף. לימים, יוסף סגל ואורי מילר פרשו מן המשרד. המשרד במתכונתו החדשה (לאחר איחוד עם משרד האדריכלים "יאיר אביגדור") ממשיך לעסוק בטווח רחב של פרויקטים נופיים, ומתמחה גם בפרויקטים מתאריים. המשרד המשיך לעסוק בפרויקטים מושכי עניין, אשר אחד מהם באחריותו של דקל, הוא פרויקט השיקום של גן העצמאות בתל אביב. כאן נסגר מעגל - דקל זכה לשקם את הגן שתכנן במקור אברהם קרוון, אביו של חברו הטוב דני קרוון, ומי שהיה לו בעצמו מדריך ומלווה בראשית צעדיו המקצועיים.
מקורות השראה והשפעה
דקל הושפע רבות מרוברטו בורלה מרקס. מרקס היה איש צמחייה, אמן יוצר ואספן נלהב של אמנות ילידית של אמריקה הלטינית. "החווה" (sitio) שבנה לעצמו הייתה מימוש של שלוש אהבותיו הגדולות. היא הייתה מרכז של איקלום צמחייה טרופית, סטודיו בו יצר את האמנות שלו ומקום בו ריכז את אוסף האמנות העשיר שלו. גם עבודתו כאדריכל נוף הייתה שילוב של מעשה אמנות, של שימוש ייחודי בצמחייה, ושל מחוות לאמנויות ולסגנונות מקומיים. הוא יצר סגנון אדריכלי משלו, שאפשר לכנותו אולי "מודרניזם טרופי", אבל שלא כמודרניזם האירופי, גם רומנטי ומחובר לעבר ולמסורות עממיות, וכזה שאיננו נצמד לפונקציונליזם מחמיר. מרקס היה אמן השימוש היוצא מן הכלל בצמחייה, תוך הבלטת האיכויות העצמיות של כל צמח והפיסוליות שבו. בחלק מעבודותיו הוא יצר קומפוזיציות מורכבות המבליטות את אופיים של הצמחים. מרקס בלט גם בהקבצה של עצים מאותו המין לקבוצות מגובשות, ובעיקר התפרסם בכתמים הגדולים של צמחייה מאותו המין, כתמים צבעוניים וקווים בצורות חופשיות דמויות ציור, אשר הקנו לו את הכינוי "צייר בצמחים". את היכולות האלו הביא איתו דקל כשחזר לעבוד בארץ. במעבר מברזיל לישראל הוא היה צריך, אמנם, להחליף לגמרי את אופי הצמחייה, ולעבור מ"פאלטה" עשירה וצבעונית לזו המקומית, הצנועה יותר. גם את אופן השימוש בעצים הביא דקל, כשהשתמש בקבוצות מגובשות, גדולות או קטנות, של עצים מאותו המין. לדקל הייתה משיכה לאמנות עוד לפני נסיעתו לברזיל. העבודה המשותפת עם מרקס חיזקה אצלו את הקשר שבין אדריכלות לאמנות, והוא שאף לשלב אמנות בעבודותיו גם בישראל.
מאפיינים סגנוניים
קו ישיר מחבר בין סגנונו של דקל לבין זה של מרקס. דקל מרבה להשתמש באלמנטים גאומטריים מובהקים בתוכניותיו. השפה נעה מעיגולים ומקווים מעוגלים, לקווים ישרים אלכסוניים ולשאר מצולעים. בכל אחת מן העבודות ישנה בחירה עקבית באחת מן השפות העיצוביות האלו. ברובע אבישור בערד, בו העמדת כל הבניינים היא אורתוגונלית (אדריכלים דויד בסט ואדם איל), שבר דקל את האורתוגונליות כשעיצב את קווי הפיתוח בין הבניינים. על מנת לייחד את החללים השונים, וליצור עניין בין בתי השיכון האחידים, הוא קבע לכל חלל שפה עיצובית משלו: אלכסונים, משושים או עיגולים. גם הקירות התומכים המלווים את בתי השיכון הארוכים בקווים אורתוגונליים, מקבלים שם קיטום פינות ביחידות אלכסוניות, ופניהם העליונים מקבלים גם הם אלכסונים כשהם מלווים מהלכי מדרגות.
מודרניזם
דקל מגדיר עצמו כמודרניסט ותופש את עבודתו כביטוי של מודרניזם. על מנת לתאר את היסודות המודרניסטיים בעבודתו של דקל, ראוי לבדוק מהו מודרניזם ומה היא אדריכלות נוף מודרניסטית. אם המודרניות היא התאמה לתנאי התקופה העכשווית ולחדשנות שהיא מביאה איתה, הרי שמודרניזם הוא אימוץ מכוון ומודע של המודרניות. הגישה המודרניסטית באדריכלות הנוף מבוססת על האמונה כי אדריכלות הנוף, כשאר האמנויות, צריכה להתפתח בהתאמה עם התנאים החברתיים והטכנולוגיים של החיים העכשוויים. אלא שאדריכלות הנוף התמקמה תמיד מאחורי האמנויות האחרות באימוץ רעיונות חדשים, ודשדשה זמן רב בהגדרת המודרניזם שלה (Treib 1993). מארק טרייב (Marc Traib) מתאר את שלבי התפתחות התפישות המודרניסטיות בתכנון של גנים ובאדריכלות הנוף, החל באוונגארד ובקוביזם של שנות ה-20 למאה הקודמת באירופה, דרך צמיחתם של אדריכלים מתווי דרך בארצות הברית ובבריטניה בשנות ה-30, ה 40 וה 50 למאה הקודמת, ועד לכיוונים המסתמנים בתקופתנו.
השקפת עולם מקצועית
מתוך ראיונות עם ישראל דרורי, אדריכל נוף אשר עבד עם דקל וחוקר את עבודתו:
עבודות עיקריות
בעשרות שנות עבודתו כאדריכל נוף בארץ עסק דקל ביותר מ-1,000 פרויקטים כמתכנן, כאדריכל מוביל וכאדריכל שותף. במשרד בו עובד צוות של מתכננים, מיוחסות העבודות לראש המשרד. הוא היוזם, ההוגה והמוביל. עבודות שדקל היה אחראי להן בתקופות השונות של שותפות, מיוחסות לו בפורומים המקצועיים, וכך הן תחשבנה גם כאן. הפרויקטים של דקל פזורים בכל רחבי הארץ, והם מגוונים באופיים ובקנה המידה שלהם. התיארוך של הפרויקטים איננו חד. רבים מהם נפרשו על כמה שנים, באחרים היו כמה שלבים של תכנון ושל ביצוע.
גארודה אינדונזיה
גארודה אינדונזיה (באנגלית: Garuda Indonesia) היא חברת התעופה הלאומית של אינדונזיה. בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי סוקרנו-האטה הסמוך לבירה ג'קרטה. החברה נקראת על שם הגארודה, שהוא עוף מיתי שמקורו במיתולוגיה ההינדואית ובמיתולוגיה הבודהיסטית והוא מוכר כמלך הנשרים.
החברה זכתה בשנת 2018 במקום התשיעי בתואר "חברת התעופה הטובה ביותר".
תולדות החברה
החברה החלה בפעילות חלקית במלחמת העצמאות האינדונזית בשנת 1940 כשהיא מפעילה מטוס דאגלס DC-3 דקוטה. החברה נוסדה באופן רשמי בינואר 1949 ובשנת 1953 כבר החזיקה בצי שכלל 46 מטוסים.
בתחילת שנות ה-60 קיבלה החברה את מטוסי הסילון הראשונים שלה ובעקבות כך החלה לטוס להונג קונג ולאירופה לערים אמסטרדם ופרנקפורט.
רבי פרידא
רבי פרידא היה אמורא ארץ ישראלי בדור השלישי.
גארודה אינדונזיה
תולדות החברה
המשבר הכלכלי באסיה בסוף שנות ה-90 פגע קשות בחברה, ובעקבות כך היא חדלה מלטוס לאירופה וצפון אמריקה. לאחר ההתאוששות מהמשבר הכלכלי, השיקה החברה בשנת 2001 חברה בת לטיסות חסך (Low Cost) "סיטילינק" המפעילה טיסות פנים באינדונזיה.
רבי פרידא
זמנו ומקומו
רבי פרידא מוזכר פעמים בודדות בספרות חז"ל.
גארודה אינדונזיה
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2021:
רבי פרידא
זמנו ומקומו
בתלמוד הבבלי מוזכרות שתי שאלות ששאל את רבי אמי, אמורא ארץ ישראלי מהדור השלישי. כן מופיע שם סיפור על פגישתו עם רבי עזרא בן בנו של רבי אבטולס, שהיה דור עשירי לרבי אלעזר בן עזריה. בנוסף מופיעים בתלמוד שני סיפורים על אריכות ימיו, וסיפור אחד על סבו, שמצא גולגולת בשערי ירושלים. על פי המוסכמה, הקידומת "רבי" בתלמוד מציינת חכמים שנסמכו בארץ ישראל, בניגוד לקידומת "רב" הניתנת לאמוראי בבל שלא נסמכו (מכיוון שאין סומכין בחוץ לארץ).
יש שזיהו את רבי פרידא עם חכם בעל שם דומה המוזכר פעמיים בתלמוד הירושלמי, ששוחח עם רבי יהודה הנשיא (התנא) או רבי יהודה נשיאה נכדו (בן הדור הראשון לאמוראים). לדבריהם רבי פרידא האריך ימים מאז עד ימי רבי אמי. אחרים חלקו על זיהוי זה. באגרת רב שרירא גאון מוזכר השם "רבי פרידה" ברשימת החכמים שהיו בדורו של רבן שמעון בן גמליאל, אביו של רבי יהודה הנשיא.
אריכות ימים
רבי פרידא ידוע בעיקר בשל סיפור הממחיש את גודל סבלנותו ומסירותו לתלמידיו:
לרבי פרידא היה תלמיד קשה תפיסה, שהיה רבי פרידא שונה לו את הנלמד ארבע מאות פעמים עד שתפס. יום אחד הזמינו את רבי פרידא לדבר מצווה. שנה רבי פרידא לתלמידו, אך אותו יום לא תפס התלמיד. אמר לו רבי פרידא: "מה נשתנה היום?" ענה לו התלמיד: "מאותה שעה שאמרו לו לרבי 'יש דבר מצווה' הוסחה דעתי, וכל רגע חשבתי 'עכשיו יעצור רבי, עכשיו יעצור רבי'". אמר לו רבי פרידא: "תן דעתך ואשנה לך". חזר ושנה לו ארבע מאות פעמים נוספות. יצאה בת קול ואמרה לרבי פרידא: "האם אתה מעדיף שיוסיפו לך ארבע מאות שנים, או שתזכו אתה ובני דורך לעולם הבא?" ענה רבי פרידא: "שנזכה אני ובני דורי לעולם הבא". אמר להם הקב"ה: "תנו לו זו וזו".
מכיוון שהמספר "ארבע מאות" נראה מוגזם, הציע הרב יהודה יודיל אפשטיין שהגרסה המקורית הייתה "ד' ומ'", כלומר ארבע וארבעים (בגימטריה), והיא נעתקה בשיבוש לנוסח "ד' מאות". הרב אהרון הימן כתב שארבע מאות השנים הן לשון גוזמא, כיוון שאחרת רבי פרידא חי עד ימי הגאונים, והם ודאי היו מזכירים זאת. משיקולים דומים, טען הרב ראובן מרגליות שהגרסה המקורית הייתה "תשעים" וקוצרה על ידי מעתיקים ל-"ת'", ופוענחה בטעות על ידי מעתיקים מאוחרים יותר לארבע מאות (כגימטריה של ת').
במסכת מגילה מסופר כי תלמידיו של רבי פרידא שאלו את רבם באיזו זכות האריך ימים, והוא השיב להם שהקפיד כל ימיו על שלושה דברים: להיות הראשון בבית המדרש; לכבד תמיד כהן שיברך את ברכת המזון, כאשר נכח כהן תלמיד חכם בסעודה; ולא לאכול מבשר בהמה לפני שהפרישו ממנה את מתנות הכהונה - זרוע לחיים וקיבה.
השקפה
בתלמוד מסופר שאמרו לרבי פרידא שבשער ממתין רבי עזרא (הכהן) בן בנו של רבי אבטולס, שהוא דור עשירי לרבי אלעזר בן עזריה, שהיה דור עשירי לעזרא הסופר. נענה רבי פרידא: מהו כל זה? אם בן תורה הוא - נאה; אם בן תורה הוא ומיוחס הוא - יפה ונאה; ואם מיוחס הוא ואינו בן תורה - תאכלהו אש! אמרו לו: בן תורה הוא. אמר להם רבי פרידא: אם כן, שיכנס ויבוא. התלמוד ממשיך ומספר על הדרשות שנשאו שני החכמים בפגישה.
הריב"ש הביא ראיה מסיפור זה כי ניתן להקל בכבודו של כהן עם הארץ, ואף אם הוא כהן מיוחס.
ועדת טרכטנברג
הוועדה לשינוי חברתי כלכלי, שנודעה בשם "ועדת טרכטנברג", על שמו של העומד בראשה, הייתה ועדה ציבורית שמינה ראש הממשלה בנימין נתניהו באוגוסט 2011, בעקבות מחאת האוהלים בקיץ 2011, במטרה לבחון ולהציע פתרונות למצוקת יוקר המחיה במדינת ישראל. בראש הוועדה עמד פרופ' מנואל טרכטנברג, יו"ר הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה. הוועדה כללה 14 חברים, מהמגזר הציבורי, מהאקדמיה ומהמגזר הפרטי. שני שרים, מיכאל איתן ולימור לבנת, מונו כמשקיפים בוועדה.
הוועדה עסקה בחמישה תחומים: הצעות לשינוי סדרי עדיפויות במטרה להקל על הנטל של אזרחי ישראל, שינוי תמהיל תשלומי המיסים, הנגשת השירותים החברתיים, הגברת התחרות במשק וצעדי יישום להורדת מחירי הדיור.
הוועדה הגישה את המלצותיה ב-26 בספטמבר 2011, וב-9 באוקטובר 2011 אישרה הממשלה את דו"ח הוועדה ברוב גדול. ב-5 בדצמבר 2011 אישרה הכנסת את פרק המסים בדו"ח שכולל הקלות מסוימות בנטל המס, כגון תוספת של שתי נקודות זיכוי לאבות עובדים עם ילד עד גיל 3, והעלאת נטל המס על בעלי הכנסות גבוהות ועל רווחי הון. הפרוטוקולים המלאים של הוועדה נחשפו ב-24 בפברואר 2013 בעקבות עתירה לבג"צ.
חברי הוועדה והצוותים המקצועיים
חברי הוועדה:
בצוותים המקצועיים נטלו חלק אנשי מקצוע, ובהם: שרון קדמי - מנכ"ל משרד התעשייה והמסחר; איימן סיף - מנהל הרשות לפיתוח כלכלי במגזר המיעוטים במשרד ראש הממשלה; ד"ר יוחנן שטסמן - ראש מערך לשיקום וגריאטריה בבית החולים הדסה הר הצופים, מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי לשעבר; דרור שטרום - הממונה על ההגבלים העסקיים לשעבר; ד"ר דימיטרי רומנוב - המדען הראשי, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה; גידי גרינשטיין - מייסד ונשיא מכון ראות לחשיבה אסטרטגית; יהודה נסרדישי - ראש רשות המיסים, משרד האוצר; גדי פרנק - סמנכ"ל תכנון ומדיניות בוועדה לתכנון ולתקצוב במועצה להשכלה גבוהה.
בוועדה פעלו שישה צוותים מקצועיים - חמישה צוותים כלכליים וצוות הידברות. הצוותים הכלכליים: מיסוי, דיור, תחרותיות ויוקר מחיה, שירותים ציבוריים, מאקרו. צוות ההידברות הורכב משלושה תתי צוותים – הידברות עם המאהלים, הידברות פורמלית ומפגשי שיתוף ושימוע, וצוות הידברות ברשתות חברתיות באינטרנט שכונה "צוות מנואל".
"צוות מנואל" הוקם על ידי ד"ר אורן צוקרמן ושירי פרציגר כהן ב-11 באוגוסט 2011, לאחר מפגש עם פרופ' טרכטנברג, שבו הוחלט על הידברות בלתי אמצעית עם ציבור הגולשים דרך רשתות חברתיות. הצוות פעל כגוף עצמאי במסגרת צוות ההידברות של ועדת טרכטנברג. השם "צוות מנואל", הבלוג, עמוד פייסבוק וחשבונות טוויטר ויוטיוב עלו לאוויר ב-14 באוגוסט. הצוות אחראי על האסטרטגיה ברשתות החברתיות ועל ניהול השיחה עצמה על ידי תגובות מהירות והתייעצות טלפונית עם נציגי ועדת טרכטנברג ובעיקר צוות ההידברות. "צוות מנואל" עבד במקביל ובתיאום לאתר שיתוף הציבור הממשלתי, אך תיפקד בצורה עצמאית.
פעילות הוועדה
ב-23 באוגוסט החלה הוועדה את דיוניה, בסדרת מפגשים פומביים במטרה לשמוע הצעות ורעיונות מהציבור. הדיונים התקיימו במכון ון ליר בירושלים ושודרו בשידור חי באתר האינטרנט של הוועדה. עשרה מוזמנים, ובהם דב לאוטמן והרב שי פירון, הציגו את דבריהם בפני הוועדה. הנושא המרכזי שעליו דיברו הדוברים היה הצורך בהשקעה בחינוך.
ב-24 באוגוסט התקיים דיון שני שבו הופיעו, בין השאר, פרופ' צבי ארד, שחר אילן וטלי ניר. חלק מהדוברים דיברו על הצורך בשילוב החרדים במעגל העבודה. עוד מהצעות הדוברים: על המדינה להתערב באופן אקטיבי בשוק התעסוקה, להעלות את שכר המינימום ולאכוף אותו, לעגן את הזכות לפנסיה בחוק, להרחיב את מרכיבי השכר בפנסיה, לפתח תוכנית לעידוד תעסוקה במקום תוכנית ויסקונסין, להגביל את כוחם של קרנות הפנסיה כדי למנוע סיכון של השקעות החסכון הפנסיוני.
בפני חברי הוועדה הופיע מוטי היינריך, מנהל אתר אינטרנט העוסק ברפורמות משקיות, שטען כי הפתרון לא קשור בעלות תקציבית או בחקיקה, אלא דווקא בביטול חקיקה. הוא הציע לבטל את כל המכסים ואישורי היבוא לכלל מוצרי הבנייה. כמו כן הציע לבטל לגמרי את מס השבח, בנימוק שכמות העסקאות שתיגרם אחרי ביטולו גדולה עשרות מונים מהתועלת הכספית שצומחת ממנו. מיכאל פואה, מנכ"ל מנהיגות יהודית, הציע לשחרר קרקעות מדינה לאזרחים, ובעיקר באזור יהודה ושומרון.
ב-28 באוגוסט נפגש סגן שר הבריאות יעקב ליצמן עם פרופ' טרכטנברג והציג בפניו את רפורמת הסיעוד שגיבש משרד הבריאות. על פי הרפורמה המוצעת ייכללו לראשונה שירותי סיעוד נרחבים בתוך סל הבריאות הממלכתי, ובמקרים רבים יתייתר הצורך ברכישת ביטוחים סיעודיים פרטיים. פרופ' טרכטנברג הבטיח להביא את הנושא לדיון מהיר בוועדה.
ב-30 באוגוסט התמקד הדיון בוועדה ביוקר המחיה בישראל. בפני הוועדה הופיעו 17 נציגי ארגונים ונציגי ציבור. יו"ר הוועדה פרופ' טרכטנברג אמר כי השינויים שצפויים להיות לא נמדדים רק בתקציב ובכסף, שכן מדובר גם בשינויים מבניים, כגון מבנה הסקטור הציבורי, נושאים של סדרי עדיפויות, סוגיית יוקר המחיה, ונושא הריכוזיות והשפעתו על המחירים. עוד אמר כי אחת ההמלצות בדו"ח תהיה לגבי דרך עבודת הממשלה על ידי יצירת יחסי גומלין בין הממשלה לציבור, באמצעות שימועים פומביים ושיתוף הציבור בתהליכי קבלת ההחלטות של הממשלה בעתיד.בין הדוברים: נשיא התאחדות התעשיינים שרגא ברוש ונשיא התאחדות הקבלנים נסים בובליל. ברוש הציג בפני הוועדה את תוכנית התאחדות התעשיינים להקלה על מצוקת יוקר המחיה, הכוללת הפחתת מע"מ על מוצרי יסוד, סיוע בעלויות דיור, הוזלת הארנונה העירונית, החשמל, הדלק והמים, הפחתת הריכוזיות על ידי תמיכה בעסקים קטנים ועוד. מקורות ההכנסה לתוכנית, שעלותה 11 מיליארד שקל, יבואו מהגדלת היקפי הבנייה, הקפאת ההפחתה במס החברות והוספת שתי מדרגות מס נוספות. נשיא התאחדות הקבלנים בובליל אמר כי מחירי הדירות לא יירדו כל עוד לא תטופלנה הבעיות המרכזיות של ענף הבנייה ובראשן בעיית הריכוזיות והמונופולים שמונעים התנהלות של הענף כשוק חופשי. הוא קרא להגדיל את מספר הקבלנים שמשתתפים במכרזי משרד השיכון לרכישת קרקעות.
ב-31 באוגוסט נערך דיון הציבורי האחרון של הוועדה. הוא הוקדש לנציגי המאהלים מכל רחבי הארץ, שייצגו סטודנטים, אמהות חד הוריות, דתיים ועוד. מובילי המחאה החרימו את הדיון. מתחילת ספטמבר עברה הוועדה מדיונים פומביים לעבודה מקצועית, לקראת גיבוש המלצותיה. עד תום השלב הראשון של דיוני הוועדה הגיעו אליה כ-5,000 פניות, מהן כ-700 מלוות בניירות עמדה ובקשות להשתתף בישיבות הוועדה.
ב-5 בספטמבר נפגשו חברי הוועדה עם ראשי הסטודנטים בראשות איציק שמולי, ממנהיגי מחאת האוהלים.
ביקורת
במקביל להקמת ועדת טרכטנברג הוקם באופן עצמאי צוות מומחים אלטרנטיבי, שייעץ למחאה החברתית, בראשות פרופ' אביה ספיבק ופרופ' יוסי יונה. ראשי הצוות האלטרנטיבי מתחו ביקורת על הגדרת המנדט של ועדת טרכטנברג ועל הכללת אנשים שהיו אחראים למדיניות הכלכלית הנוכחית, לטענתם. לאחר פרסום מסקנות ועדת טרכטנברג, מתחו עליהן ביקורת ראשי המחאה וצוות ספיבק-יונה במסיבת עיתונאים ובתקשורת.
המלצות הוועדה
ב-26 בספטמבר 2011 הגישה הוועדה את המלצותיה.
עלות ומקורות המימון
התוכנית התקציבית שהוועדה ממליצה מייעדת לטובת הציבור סך כולל של כ-60 מיליארד שקל על פני חמש שנים. המלצות הוועדה מגדילות את תוספת התקציב ליעדים חברתיים ב-5-6 מיליארד שקל בשנה בממוצע למשך חמש שנים, ובסך הכול כ-30 מיליארד שקל. מקורות המימון הנדרש ליישום מסקנות הוועדה באים מתוך התקציב, ובפרט מקיצוץ בתקציב הביטחון, וכן על ידי הפניית החיסכון בריבית המשולמת על החוב הלאומי לטובת היעדים החברתיים. סך התקבולים הנוספים שיתקבלו כתוצאה מביטול מתווה הורדת המיסים והעלאת מיסים אחרים וסך הורדות המיסים העקיפים ומתן נקודות הזיכוי יסתכמו בכ-30 מיליארד שקל על פני החומש.
ריכוזיות
הגברת התחרות במשק באמצעים שאינם כרוכים בהוצאה תקציבית. צעדים להגברת התחרות:
אימוץ ומימוש ההמלצות
ב-9 באוקטובר 2011 אישרה הממשלה את המלצות הוועדה ברוב גדול. בהמשך לאישור גורף זה, אושרו באופן פרטני גם אחדים מפרקי הדו"ח: פרק המיסוי, פרק התחרותיות ויוקר המחיה, פרק החינוך ופרק הדיור. עקב תגובת הגננות לשינוי חוק חינוך חובה מגיל שלוש, לפיו יוכנסו ילדים בגיל שלוש לגנים עירוניים קיימים ללא התאמת המבנה הפיזי של הגנים ותקן הגננות קם ב-2012 ארגון הגננות המחנכות.
לפי בדיקה שערך בנק ישראל, נכון ליוני 2012 אימצה הממשלה 68% מההמלצות, אם כי עדיין לא יישמה את כולן בפועל. עם ההמלצות שאומצו נמנים גם שני הפרקים הנחשבים לחשובים ביותר בדו"ח - הענקת חינוך חינם מגיל 3, והפסקת מתווה הפחתת המיסים שבה החלה הממשלה. בתחום המיסוי אומצו מרבית ההמלצות, למעט שתיים: הטלת מס לעשירים (מס יסף) והעלאת הפרשות המעסיקים לדמי ביטוח לאומי. פרקי הדו"ח שעסקו בחרדים, עובדים זרים, סיעוד, ובריאות, לא עלו לדיון בממשלה.
ביולי 2012 הושק אתר watch.gov.il של הסדנא לידע ציבורי והשר מיכאל איתן שמטרתו לעקוב אחרי המלצות הוועדה; לפי האתר, נכון ליולי יושמו 25 מתוך סך כל 139 ההמלצות, ו-47 מהן נמצאות בשלבי יישום. 23 המלצות לא אומצו ו-39 נמצאות בטיפול אך הן "תקועות" ואינן מקודמות.
בית התבשיל בראשון לציון
בית התבשיל (נקרא גם "בית הפקיד") הוא מבנה שנבנה בשנות השמונים של המאה ה-19 במושבה "ראשון לציון". המבנה ידוע בשל חנות המסחר ליינות "כרמל מזרחי" שהייתה בו.
המבנה, שימושיו ותפקידו
בית התבשיל הוקם במושבה ראשון לציון ב-1889.
ב-1882 נפגש הברון בנימין ארמונד דה רוטשילד עם רבה הראשי של פריז ונענה לבקשתו לממן הקמת ישוב חקלאי בארץ ישראל. כעבור כמה שבועות הוא נפגש עם שליח המושבה ראשון לציון, יוסף פיינברג, ונענה לבקשתו לתת סכום של 25000 פרנק למושבה לצורך חיזוקה הכלכלי ולפיתוחה.
כשהמבנה הוקם בשנת 1889 הוא נקרא "בית הפקיד", ושימש את פועלי היקב ואת האיכרים. הוא נועד לשמש מקום לינה והארחה. לאחר מכן, בשנת 1901 הקים בקומה הראשונה שמואל אוסטשינסקי מטבח משותף לטובת הפועלים והרווקים במושבה, לכן נקרא הבית בשם "בית התבשיל".שם גם הוכרזה שביתת הפועלים הראשונה בתולדות ארץ ישראל.
אהרון מרדכי פרימן (דרור) שהיה ממייסדי המושבה אמר בפתיחת המטבח על המקום שהוא מקווה ש.
בשנת 1902 (תרס"ג) נפתחה במבנה גם חנות לממכר יינות של חברת "כרמל מזרחי", זו הסיבה שקוראים לרחוב שבו שוכן המבנה "רחוב הכרמל". הבחירה בשם זה נועדה לפרסם את החנות. סניף "כרמל מזרחי" היה אחד המוסדות הכלכליים החשובים בראשון לציון.
סכסוך הפקידים ועובדי היקב
בשנת 1882 נשלחו למושבות בארץ פקידים מצרפת מטעם הברון כדי לפקח על הכספים ששלח.
בנוסף, שלח הברון מדריכים חקלאיים אשר הדריכו את האיכרים כיצד לגדל גפנים ולייצור יין משובח. בית התבשיל שימש למגורים הן את המדריכים והן את הפקידים.
פקידות הברון גרמה לבעיות רבות במושבה בכלל, ביקב ובחברת "כרמל מזרחי" בפרט. חברה זו שכנה בבית התבשיל ומכרה וייצאה יינות מהיקב הסמוך לו.
בעקבות כך ביקשו האיכרים מהברון שיסיר מעליהם את הפקידים וייתן להם עצמאות לנהל את עצמם, אך הבקשה נדחתה. במקום זאת הקים הברון ועד לענייני המושבה. הוועד התחזק ודעתו החיובית נשמעה בענייני היקב. למרות זאת היקב התקשה לתפקד, וסחורתו הצטמצמה.
בשנת 1901 הוגשה בקשה נוספת לברון על מנת להפסיק את שלטון הפקידים. הבקשה התקבלה והפקידים עזבו.
LuckyChap Entertainment
LuckyChap Entertainment היא חברת הפקות קולנוע וטלוויזיה שנוסדה על ידי השחקנית מרגו רובי, בעלה טום אקרלי, ג'וז'י מק'נמרה וסופיה קר בשנת 2014.
רקע כללי
ל-LuckyChap Entertainment יש עסק שיתוף פעולה עם האחים וורנר וחטיבת הטלוויזיה של האחים ורנר, לפיתוח והפקת סרטים וסדרות טלוויזיה.
החברה שמה לה כמטרה קידום של סיפורי נשים, המתוארים מנקודת מבט נשית, תחום אשר אינו זוכה לדגש בתעשייה הקולנוע עקב מיעוט של במאיות ותסריטאיות..
הסרט הראשון שהופץ על ידי החברה הוא אני, טוניה, על חייה של טוניה הארדינג. הסרט זכה בפרס אוסקר אחד והיה מועמד לשלושה.
החברה הפיקה סרטים נוספים כולל את,טרמינל ,ארץ החלומות. ואת ציפורי טרף, עבור האחים וורנר, שתקציבו הגיע לתקציב של 95 מיליון דולר והוא מההפקות היקרות ביותר של החברה.
בשנת 2020 החברה הפיצה את צעירה מבטיחה, בכיכובה של קארי מאליגן ובבימויה של אמרלד פנל. . הסרט זכה בפרס אוסקר אחד והיה מועמד לחמישה.
החברה מפתחת יחד עם Mattel וחברת Warner Bros עיבוד קולנועי של ברבי, בבימויה של גרטה גרוויג ובכיכובה של מרגו רובי. LuckyChap, גם חתמה על הסכם הפקה משותפת עם MGM, על מנת להפיק עיבוד מחודש של פצצה על טנק.
מסכת עירובין
מַסֶּכֶת עֵרוּבִין היא המסכת השנייה בסדר מועד, שהוא הסדר השני בשישה סדרי משנה. המסכת כוללת עשרה פרקים העוסקים בעיקר בדיני עירובין ואיסורי שבת שונים. בתלמוד הבבלי כוללת המסכת 104 דפים בעוד שבתלמוד הירושלמי כוללת המסכת 65 דפים.
שם המסכת ונושאה
פירושה העברי של המילה הוא כלאיים (תרגומה הארמי של המילה כלאים בתורה הוא עירובין) היינו עירוב שני תחומים שיש להבדילם. לפיכך נושא המסכת הוא איסורי רשויות השבת, בעיקר איסורי דרבנן של טלטול (כלומר נשיאת חפצים) בין רשויות יחיד שונות, ותקנות חכמים עירוב חצירות ושיתוף מבואות שהם מעשים סמליים המשתפים ומערבים את כל היחידים המתגוררים באזור המגורים, והופכים אותם לבני רשות אחת, שלהם מותר לטלטל.
המסכת מפרטת את ההלכות הנוגעות להיבטים הטכניים בביצוע עירוב חצרות ושיתוף מבוי.
כמו כן עוסקת המסכת באיסור תחומין: הליכה למרחק של יותר מאלפיים אמה ממקום שביתתו של אדם בשבת, ואת הלכות עירובי תחומין המאפשרים ללכת עד ארבעת אלפים אמה בשבת.
מסכת זו לפי סברת הרב זאב וולף (ממפרשי מדרש רבה) הייתה בתחילה מסכת אחת יחד עם מסכת שבת. יש המפרשים בדרך רמז שסך כול הפרקים העוסקים בהלכות שבת במסכתות השונות, הוא שלושים ותשעה פרקים (כמספר מלאכות האסורות בשבת) עשרים וארבעה פרקים ממסכת שבת, עשרה פרקים ממסכת עירובין וחמשה פרקים ממסכת ביצה.
מסכת עירובין נחשבת לאחת משלוש המסכתות הקשות שבתלמוד בבלי הידועות בראשי התיבות ענ"י (עירובין נידה יבמות).
מיקומה של המסכת בסדר מועד
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, המסכת נקבעה בסדר מועד לאחר מסכת שבת משום שכל עיסוקיה נוגעים לדיני שבת.
פרקי המסכת
בסך הכל במסכת 96 משניות.
משפחת קדמוני
משפחת קדמוני (באנגלית: The Flintstones, "משפחת פלינטסטון") היא סדרת אנימציה בת 166 פרקים שהופקה במקור על ידי האנה-ברברה לערוץ ABC, בין השנים 1960–1966. משפחת קדמוני נחשבת לאחת מסדרות הסיטקום המוצלחות ביותר שנעשו עד היום. וב-2002, פרסם מגזין הטלוויזיה TV Guide רשימה של 50 תוכניות הטלוויזיה הגדולות של כל הזמנים, ודרג את "משפחת קדמוני" במקום השלישי. הסדרה מבוססת במקור על קומדיית מצבים אמריקאית משנות החמישים בשם "The Honeymooners". הסדרה התמקדה בחייו של אדם קדמון השייך למעמד העובד בגרסה מודרנית של תקופת האבן, במשפחתו ובשכנו ברני, שהוא גם חברו הטוב ביותר. חלק מההומור בסדרה מתבסס על הצגת אורח חיים מודרני עם טכנולוגיה המבוססת על תקופת האבן ושימוש בבעלי חיים פרהיסטוריים, כולל דינוזאורים (כך למשל פרד הוא מנופאי המפעיל אפטוזאורוס ואילו וילמה, אשתו, שוטפת את הכלים עם חדק של ממותה). סדרה מצוירת זו תוכננה במקור למבוגרים אבל שינו אותה שתהיה מיועדת לצעירים ומבוגרים כאחד. בשנת 1966 אחרי סיום הסדרה יצא לאקרנים סרט הקולנוע מצויר באורך מלא בשם "האיש ששמו קדמוני" המבוסס על הסדרה וזכה להצלחה, הן מסחרית והן מהביקורות.
בשנת 1994 יצא סרט מצולם (בניגוד לקודמיו המצוירים) בשם "הפלינטסטונס" המבוסס על עלילת הסדרה שבו כיכבו ג'ון גודמן והאלי בארי. בשנת 2000 יצא סרט הפריקוול לסרט הקודם בשם "הפלינטסטונס: ויוה רוק וגאס" שגם הוא היה סרט מצולם.
בישראל הסדרה שודרה בטלוויזיה החינוכית ובערוץ 2 תחת שידורי קשת עם תרגום (ערוץ 2 שידר גם את סרט הקרוסאובר עם משפחת סילוני), בערוץ הילדים בדיבוב ובערוץ המזרח התיכון במשך שנים רבות. מאוחר יותר, שודרה גם בערוץ Cartoon Network ולאחר מכן בערוץ ג'וניור, בדיבוב מחדש. סדרת הטלוויזיה דובבה בישראל פעמיים: פעם אחת בתחילת שנות ה-90, כשעל הבימוי וההפקה הופקד יוני חן, ואת שיר הפתיחה בעברית ביצעו אפי בן ישראל ושמוליק קלוסקי, ופעם שנייה בשנת 2010, כאשר על הבימוי הופקד עמי מנדלמן (ששר גם את שיר הנושא ביחד עם ענת ניב) ועל ההפקה יעל אללוף.
Epstein-Barr virus
וירוס אפשטיין-בר, או בקיצור EBV, הוא וירוס ממשפחת הווירוסים מחוללי ההרפס (herpesvirus), והוא אחד הווירוסים הנפוצים ביותר שתוקפים בני אדם. הווירוס נפוץ בכל רחבי העולם, והוא תוקף את מרבית בני האדם, בשלב זה או אחר במהלך חייהם. בארצות הברית למשל, 95% מן הבוגרים בגילאי 35–40 כבר נדבקו בווירוס בעבר. הווירוס התגלה על ידי אנטוני אפשטיין, איבון בר וברט אכונג (Anthony Epstein and Yvonne Barr, & Bert Achong) ופורסם לראשונה בלאנסט ב-1964.
תינוקות הופכים פגיעים ל-EBV מרגע שסרה מעליהם הגנת המערכת החיסונית של האם. ההסתמנות הקלינית אצל תינוקות או ילדים צעירים שנדבקו בווירוס היא בדרך כלל קלה ולא משמעותית, אם בכלל. אצל ילדים גדולים יותר ומתבגרים צעירים, ב-35% עד 50% תופיע "מחלת הנשיקה" (מונונוקליאוזיס, infectious mononucleosis). התסמינים של מחלת הנשיקה הם: חום, כאב גרון, קשרי לימפה מוגדלים, לעיתים יתפתח מצב של הגדלת טחול או כבד. לעיתים נדירות תיתכן מעורבות של הלב או מערכת העצבים במהלך המחלה.
ההדבקה מתבצעת על ידי מגע קרוב עם הפרשות רוק של האדם החולה, ואינה מועברת בדרכים אחרות בדרך כלל, כמו באוויר או על ידי מוצרי דם. אין אמצעים מיוחדים למניעת הדבקה בנגיף. אנשים רבים הם נשאים, וחלקם נותרים מדבקים גם כשהם בריאים לחלוטין ואינם מראים שום תסמינים. מסיבות אלו הימנעות מהדבקה היא בבחינת בלתי אפשרית. תקופת הדגירה, בין רגע ההדבקה לבין הופעת התסמינים, אורכת 4–6 שבועות. האבחנה מתבצעת על סמך התסמינים שמראה החולה, וניתן לאשש זאת בבדיקות דם.
הטיפול במחלה נועד להקל על התסמינים בלבד, ואין שום תרופה או חיסון יעילים. בדרך כלל המחלה תסתיים לאחר חודש או חודשיים, ולאחר ההדבקה אדם יישאר נשא של הווירוס אשר נותר רדום, בדרך כלל במספר תאים בגרון ובדם, וייתכנו אירועים חוזרים של התעוררות הווירוס, אולם הם יחלפו ללא תסמינים בדרך כלל. עקב כך לא תיתכן הדבקה חוזרת, ולא ניתן לחלות פעמיים במחלת הנשיקה, כתוצאה מ-EBV. אציקלוביר מפחית את ייצור הנגיף, אבל אין לו השפעה רבה על התסמינים של המחלה.
במחקר שנערך בשנת 2018 התגלה המנגנון שעומד מאחורי דפוס הפעולה של הווירוס. הווירוס מתקשר לתאי ה-B במערכת החיסון ומשבש את פעולתם. בעקבות המחקר התברר כי קיים קשר בין הווירוס לבין הסיכון ללקות ב-זאבת, טרשת נפוצה, דלקת מפרקים שגרונית, דלקת מפרקים אידיופטית, מחלות מעי דלקתיות, מחלת צליאק וסוכרת מסוג 1. הקשר ההדוק בין הווירוס וטרשת נפוצה הובן טוב יותר בעקבות מאמר שפורסם בסיינס ב-2022, שלפיו הידבקות בווירוס מעלה פי 32 את הסיכוי ללקות בטרשת.
תקרית פקנאם
תקרית פקנאם (אנגלית: The Paknam Incident) הייתה עימות צבאי במלחמת סיאם-צרפת ביולי 1893. בעת שייט בפאקנאם על נהר צ'או פראיה של סיאם, שלוש ספינות צרפתיות נורו מהמבצר הסיאמי וכוח של ספינות קרב. בהמשך הקרב, ניצחה צרפת וכיתרה את בנגקוק, שסיימה את המלחמה.
רקע כללי
הקונפליקט התעורר כאשר אוניית מלחמה בינונית של הצי הצרפתי וספינת הקרב ״קומט״ הגיעו ב-13 ביולי לפקנאם במטרה לחצות את המחסום בנהר צ'או פראיה ולהצטרף לספינת מלחמה צרפתית ״לוטין״ שכבר עגנה מול השגרירות הצרפתית בבנגקוק. הסיאמיים אסרו על ספינות-התותחים הצרפתיות לחצות את המחסום, בניגוד לאמנה הצרפתית-סיאמית של 1856, שאיפשרה מעבר חופשי לצרפת עד האי פאקנאם. המפקד הצרפתי, קפטן בורי, לא קיבל מברק של הוראות מעודכנות מפריז להישאר במקומו בפתח הנהר, כפי שלא קיבל אותן הקונסול הצרפתי אוגוסט פאבי עד למחרת. אבל פאבי יעץ לו לגבי העמדה הסיאמית והציע שיעגון את הספינה ויחכה להוראות נוספות. בורי היה נתון בלחץ מאחר שהספינות שלו יכלו לחצות הנהר רק בגאות גבוהה ובחר למלא את פקודותיו של אדמירל אדגר שישב בסייגון ולא את דברי פאבי.
הצרפתים בבנגקוק האמינו שהסיאמים מוכנים היטב לקרב. נמל הנהר היה מודרני מצויד בשישה תותחים בקוטר של שבעה אינץ׳ תחת פיקודו של קצין חיל הים הדני שקיבל תואר מלכותי תיילנדי. במעלה הנהר באי פאקנאם, הייתה המצודה פיי סואה סאמוט קטנה יותר, והייתה מצוידת בשלושה תותחים דומים. הסיאמים גם הניחו מוקשים ימיים, חביות דלק, ודינמיט בנהר - מהמבצר עד מרכז הנהר. מעל זה, יצרו מכשולים נוספים בנהר, כמו ספינות שקועות והשאירו רק מעבר צר לספינות הצרפתיות.
ישנם דיווחים סותרים לגבי גודלם של כוחות חיל הים הסיאמי באותו יום. נתונים צרפתיים מודרניים מצביעים על כך שחמש ספינות קרב עגנו ממש מעבר לכלי השיט השקועים, הן היו כמעט כל הצי הסיאמי. הרברט וורינגטון סמית שביקר בפקנאם באותו יום דיווח כי ״רק שתי ספינות תותחים סיאמיות היו נוכחות יחד עם שתי ספינות שבהן היו תותחים למטרות טקסיות - הצדעה".
התקרית
הצרפתים בחרו לחצות את הכניסה לנהר בזמן הגאות הגבוהה רק אחרי השקיעה ב-13 ביולי. מזג האוויר היה מעונן וגשום. באותו זמן היו הסיאמיים בכוננות גבוהה ובעמדות קרב. הספינות הצרפתיות הובלו על ידי ספינת דואר קטנה ״ז'אן בטיסט סיי״. בשעה 18:15 הגשם פסק והמקלעים הסיאמיים צפו באוניות הצרפתיות שעברו את המגדלור הסמוך. כעבור כמה דקות, הצרפתים נכנסו לטווח תותחי המצודה. חיילים סיאמיים קבלו פקודה לירות שלוש יריות אזהרה; אם הצרפתים היו מתעלמים, אז הירייה הרביעית היה האות לפתוח באש על הספינות הצרפתיות. בשעה 18:30, נפתחה האש בשני סיבובים לאזהרה אבל הצרפתים המשיכו הלאה, והירי השלישי היה אש חיה אבל גם ממנה התעלמו הצרפתים. אחריה נורתה הירייה הרביעית, והספינות הקרב התיילנדי פתחו באש על הצרפתים. אחת הספינות הצרפתיות החזירה באש אל המבצר בעוד שהשנייה ירתה על הספינות התיילנדיות. לפחות שתי יריות מהמבצר פגעו באוניה הצרפתית, אבל הירי מהמבצר היה לא יעיל. תחת פיקודו הישיר של המפקד הדני, רישליה, היו במבצר שלושה דנים נוספים. שניים מהם היו חדשים בתיילנד ולא דיברו סיאמית. על פי דיווחו של וורינגטון-סמית, "הקצינים האלה התרוצצו חסרי נשימה במבצר במעלה ובמורד המדרגות ובמתקני הנשק, נתנו פקודות בשפות שאף אחד מהתותחנים לא הבין". מצב דומה היה על סיפון ספינות-התותחים הסיאמיות שבהן היו הצוותים הסיאמיים בלי הכשרה, כך שמפקדיהם הדנים התרוצו כדי להנחות את התותחנים, ואז חזרו לגשר כדי לנווט את הספינה ולהדריך את חדר המכונות. לאחר שירו שתי יריות, פרץ התותח דרך הסיפון ויצא מכלל שימוש. במבוכה שלאחר מכן הספינה התיילנדית השנייה ״ההכתרה״ כמעט טובעה על ידי הצרפתים שירו שני פגזים לתוכה. חלק מהספינות הצרפתיות הנילוות נפגעו. תוך 25 דקות פרצו הספינות הצרפתיות דרך קו ההגנה הסיאמי, מה שעלה בחיי חמישה-עשר סיאמיים ושני צרפתים.
זמן קצר לאחר מכן עברו הספינות הצרפתיות את מבצר פאי סואה בפקנאם. אחרי "חמש דקות של ירי מטורף מהסוג הפרוע ביותר." סירות-התותחים עברו ללא הפרעה.
אחרי התקרית
למחרת בבוקר, צוותה של הספינה ״ז'אן בטיסט סיי״ (ספינת הדואר) היה עדיין על סיפון ספינתם המקורקעת, כך שהסיאמים שלחו כוח ותפסו את ספינת הקיטור. לאחר מכן הם ניסו להטביע אותה, אך נכשלו. האסירים טופלו באכזריות על פי דיווחים צרפתיים, אבל המידע הזה הופרך על ידי וורינגטון סמית'.
יום לאחר מכן, הגיעה ספינה צרפתית נוספת לפקנאם ושלחה קבוצת של מלחים כדי להחזיר את ספינת הדואר, אבל כאשר הם עלו על הספינה החיילים הסיאמיים שכבשו אותה, הדפו את התקפתם. קפטן בורי עגן מול שגרירות צרפת בבנגקוק בסביבות השעה 22:00 ב־13 ביולי. ספינות הנשק שלו היו ממוקדות בארמון המלכותי להפעיל לחץ על הסיאמים כדי שיסכימו לפתור סכסוכים טריטוריאליים רבים שהתעוררו עם צרפת.
בניסיון למנוע את כניסתם של הצרפתים לנהר צ'או פראיה, הסיאמיים התנגדו להסכם צרפת-סיאם משנת 1856, והעניקו לצרפתים תירוץ למעשיהם הבאים. ספינות הקרב הצרפתיות יחד עם פאבי עזבו את בנגקוק ב-24 ביולי, והטילו מצור על הנהר מ-29 ביולי ועד 3 באוגוסט.
בעקבות המצור, נפגעו אינטרסים כלכליים ופוליטיים בריטיים יותר מאלה של הצרפתים (הסחר הבריטי היווה 93% מיצוא סיאם), לכן המצור הפחיד את הבריטים שהפעילו לחץ על הממשלה הסיאמית והצרפתית להגיע להסדר מוסכם ביניהן.
ההסכם הסופי נתן שליטה צרפתית של שטחים משמעותיים ממזרח לנהר המקונג, שטח ששייך בימינו למדינת לאוס. נוסף על כך, קבלו הצרפתים שליטה על שטחים נוספים לאורך המקונג ועיר הנמל צ׳נטבורי. לבסוף נאלצו הסיאמים לשלם פיצויים - שלושה מיליון פרנקים לצרפתים. ההסכם הסופי נחתם ב-3 באוקטובר 1893.
שעועית מצויה
שעועית מצויה (שם מדעי: Phaseolus Vulgaris) היא צמח חד-שנתי, מין בסוג שעועית.
לשעועית המצויה יש זנים רבים, עשבוניים שחלקם שרועים וחלקם מטפסים. העלים מנוצים, בעלי שלושה עלעלים. הפרחים פרפרניים, הסירה מאוחה, עמוד העלי והאבקנים מפותלים. הפרי הוא תרמיל בעל שתי קשוות, הזרעים מופרדים חלקית זה מזה על ידי רקמה ספוגית.
מוצא השעועית המצויה במרכז אמריקה, שם גידלו אותה הילידים עוד בזמן העתיק. עם גילוי אמריקה הגיעה השעועית לאירופה וכיום היא נפוצה בכל העולם. בישראל גודלה השעועית עוד לפני קום המדינה, וכיום שטחי גידולה הם נרחבים – על כל סוגיה: ירוקה, צהובה, לבנה, שחורה ואדומה. הזנים המועדפים בישראל הם הזנים השרועים, אשר נוחים לגידול ולקטיף מכני, אם כי, בחממות רווחים גם הזנים המטפסים. רוב הגידולים מופנים לתעשייה לשימורי קופסאות, הקפאה, או ייבוש הזרעים. בשווקים מצויה השעועית הטרייה מאפריל עד ינואר.
השעועית כמזון
המטבח המקסיקני מתבסס על תירס ושעועית. מחית שעועית מטוגנת (frijoles refritos) היא תוספת המלווה מנות מזון רבות במקסיקו.
בסרטי מערבונים רבים השעועית מוצגת כמאכל אהוב על תושבי הדרום והמערב הפרוע, ובהרבה מהם מודגשות כבדיחה תופעות הלוואי ובעיות העיכול של השעועית.
השעועית משמשת מרכיב מרכזי בתבשיל החמין.
מאכלי שעועית נוספים:
השעועית ביהדות
השעועית מופיעה במשנה וזיהויה נשתמר בשפות שונות על ידי פרשנים.
בתלמוד הירושלמי כתוב. בפירוש עיקר תוספות יום טוב מוסבר ש"משעשעת" היא מלשון טיוח - כפי שהפסוק "טח מראות עיניהם" מתורגם לארמית "שעה עיניהון"... כלומר שגורמת לתחושה מלאה ושובע.
השעועית שבמשנה איננה השעועית המצויה, שכאמור, מקורה בדרום אמריקה, ולא הייתה מצויה בארץ בזמן המשנה, אלא מין אחר, כנראה מין לוביה.
השעועית (הנקראת בערבית לוּבִיָא) משמשת כאחד מה"סימנים" לראש השנה - בעיקר אצל עדות המזרח: ונאמר עליה: "יהי רצון ... שירבו זכויותנו ותלבבנו".
השעועית נכללת במנהג איסור קטניות והנוהגים במנהג זה נמנעים מאכילת שעועית בפסח.
גידול ושיווק שעועית בעולם
את השעועית היבשה מגדלים בשדות - כשהמובילות במגדלים וביצואנים הן ברזיל והודו (כ-3 מיליון טונות כל אחת בשנה), סין בורמה ומקסיקו (כ-1.5 מיליון טונות כל אחת בשנה). התפוקה העולמית היא כ-19 מיליון טונות בשנה.
היצרניות הגדולות של השעועית הירוקה הן מדינת מישיגן בארצות הברית (60% מהייצור העולמי), צרפת, מקסיקו, עיראק וארגנטינה. שעועית זו נמכרת רובה כמאכל כבוש במלח, בפחיות שימורים או צנצנות זכוכית. במהלך השנים הומצאו מכונות שונות לקטיף אוטומטי, לאיסוף השעועית, ולהוצאתה מהתרמיל.
חלק (יחידת זמן)
חלק הוא יחידת זמן המשמשת לחישוב החודשים, התקופות, והשנים בלוח העברי. כל חלק הוא 1/1,080 משעה ושווה ערך לשלוש שניות ושליש.
מקורות
חלוקת השעה ל-1080 מוזכרת לראשונה בפיוט של רבי פינחס ברבי יעקב הכהן מכפרא.
אלמריה (כדורגל)
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 1989 באלמריה. שמו שונה בשנת 2001 ל"אוניון דפורטיבו אלמריה", לאחר מיזוג של שתי קבוצות עירוניות - פולידפורטיבו אלמריה ואלמריה CF. לאחר ששיחקה עונה אחת בליגה השנייה, היא ירדה לליגה השלישית ולאחר מכן גם לרביעית.
חלק (יחידת זמן)
הסיבה לחלוקת השעה ל-1,080
הרמב"ם מסביר את הסיבה שהחכמים חילקו את השעה דווקא ל-1,080, מכיוון שמספר זה מתחלק במספרים רבים: הסברו של הרמב"ם עדיין לא מיישב מדוע לא חילקו ל-360, מספר שגם הוא מתחלק לכל המספרים הללו. יש שהסבירו שחלוקה זו נוצרה במיוחד עבור חישוב מולד הירח הממוצע. האסטרונום קידינו הכשדי חישב את המולד הממוצע: 29,31,50,8,20 על בסיס 60. חז"ל שלא היו רגילים בחלוקה לשישים תרגמו את החשבון ל"חלקים". אילו היה החשבון כ"ט י"ב תשצ"ב היו יכולים לחלק את השעה ל-15 חלקים בלבד ולציין את המולד הממוצע - עשרים ותשעה ימים ומחצה ושני שלישי שעה וחלק אחד, אך כדי לתרגם את חישובו של קידינו בצורה מדויקת הוצרכו לחלק ל-1,080 ולקבוע את החישוב: עשרים ותשעה יום ומחצה ושני שלישי שעה ו-73 חלקים.
אלמריה (כדורגל)
היסטוריה
לאחר ששיחקה מספר עונות בליגה השנייה, אלמריה עלתה לראשונה ללה ליגה, לאחר שסיימה במקום השני בליגת המשנה בעונת 2006/2007. לאחר כמה ניצחונות יוצאי דופן, דוגמת ניצחון החוץ על דפורטיבו לה קורוניה 3–0 במשחק הראשון בתולדות המועדון בלה ליגה, הקבוצה סיימה את העונה במקום ה-8 בעונת 2007/2008. את הקבוצה אימן באותה העונה אונאי אמרי, כאשר החלוץ אלברו נגרדו סיים ככובש השערים המצטיין של הקבוצה עם 13 שערים.
בעונת 2010/2011, אלמריה הגיעה לראשונה אי פעם לחצי גמר גביע המלך. בליגה לעומת זאת, הקבוצה ירדה ליגה לאחר תקופה של ארבע שנים בלה ליגה. באותה העונה בחודש נובמבר 2010, המאמן חואן מנואל לילו פוטר לאחר הפסד ביתי 0–8 לברצלונה.
חלק (יחידת זמן)
הסיבה לחלוקת השעה ל-1,080
כמו כן ייתכן שהחלקים המוזכרים אינם חלקי שעה שחולקה ל-1,080, אלא חלקי שליש שעה שחולקה ל-360 - מספר שהיה חשוב בשיטת הספירה הבבלית ועל פיו חולק המעגל ל-360 מעלות.
אלמריה (כדורגל)
היסטוריה
לאחר שתי עונות בליגה השנייה, אלמריה חזרה ללה ליגה לאחר שגברה בפלייאוף על ז'ירונה. הקבוצה הצליחה להישאר בליגה בעונת 2013/2014, וסיימה במקום ה-16. עונה לאחר מכן המועדון ירד ליגה לאחר שסיים במקום ה-19.
ב-2 באוגוסט 2019, טורקי אאל שייח' הסעודי הפך לבעלים של המועדון.
חלק (יחידת זמן)
בהגות היהודית
על פי מסורות מסוימות יששכר המקראי עלה לרקיע ומשם למד את החלוקה ל-1,080. בכך הסבירו את הפסוק "וּמִבְּנֵי יִשָּׂשכָר יוֹדְעֵי בִינָה לַעִתִּים לָדַעַת מַה יַּעֲשֶׂה יִשְׂרָאֵל". המילה "עתים" עולה בגימטריה 1,080 אם מחשבים את האות ם כ-600. בספרות הקבלה מוסבר כי המקור ל-1,080 נובע מהאפשרות ליצור מהשם יהוה 1,080 צירופים. על פי הקבלה בכל "חלק" העולם נוצר מחדש ושולט בעולם צירוף אחר של שם יהוה. כל חלק מקביל גם לנשימה אחת שהאדם נושם, (18 נשימות בדקה) וכך מתבטאת יצירתו מחדש בכל רגע. המספר 1,080 הוא בגימטריה 5 פעמים גבורה או פעם אחת תפארת עם.
אלמריה (כדורגל)
סגל הקבוצה
(קפטן שני)
דגל סנט לוסיה
דגל סנט לוסיה מורכב משני משולשים שווי שוקיים (ניתן לראות זאת גם כשלושה משולשים), בצבעים, שחור, לבן וזהוב, הממוקמים אחד על גבי השני, ובעלי בסיס משותף. המשולשים ממוקמים במרכז הדגל, שרקעו תכלת.
עיצוב הדגל מזכיר את שני הרי הפיטוס, (ספרדית: Pitons) שהם שני פקקים געשיים תלולים – שרידיהם של הרים געשיים לחופי מפרץ סופרייר (Soufrière Bay), בסמוך לעיירה סופרייר בדרום-מערב סנט לוסיה המשמשים כסמל של האי הקסום הזה.
צורת המשולש שווה-השוקיים, מזכירה את הפיטונס צמד הפסגות המפורסמות שמזדקרות מהים כלפי השמים ומסמלת את השאיפה ואת הערגה האנושית.
הדגל, נבחר בתחרות מעצבים, ואומץ ב-1 במרץ 1967. העיצוב המדויק שלו השתנה עם השנים, עד לנוסח המוצג שלו כיום (2007).
יחסי אוסטרליה–מזרח טימור
יחסי אוסטרליה–מזרח טימור הם יחסי החוץ בין אוסטרליה ומזרח טימור. שתי המדינות הן שכנות קרובות עם קשרים פוליטיים ומסחריים הדוקים. מזרח טימור, הצעירה ואחת המדינות העניות באסיה, שוכנת כ-610 קילומטר צפונית מערבית לעיר דרווין באוסטרליה ואוסטרליה מילאה תפקיד בולט בהיסטוריה של מזרח טימור.
אוסטרליה הובילה תמיכה בינלאומית במזרח טימור במהלך עשר שנות העצמאות הראשונות שלה, לא רק כתורמת הדו-צדדית הגדולה ביותר של סיוע בפיתוח, אלא גם על ידי מתן תפקיד מנהיגות להבטחת הביטחון והיציבות במדינה.
אוסטרליה הובילה את הכוח הצבאי שסייע בייצוב המדינה לאחר שקיבלה עצמאות מאינדונזיה בשנת 1999 ומהווה מקור סיוע מרכזי מאז. בשנים האחרונות היחסים בין שתי המדינות התדרדרו בעקבות שערוריית הריגול אוסטרליה – מזרח טימור.
היסטוריה
ראש ממשלת אוסטרליה גוף ויטלם אמר לאינדונזיה כי ממשלתו לא תתנגד לסיפוח מזרח טימור בשנת 1975, החלטה שהתבררה במהרה כשנויה במחלוקת בבית. באוקטובר 1975 זרמו כוחות אינדונזיים על גבול מזרח טימור עם מערב טימור האינדונזית בעיירה באליבו. בין ההרוגים בידי הכוחות האינדונזיים המתקדמים היו חמישה עיתונאים מאוסטרליה, שכונו חמישיית באליבו. רבים באוסטרליה ובמקומות אחרים היו משוכנעים שרצח העיתונאים הלא חמושים היה מכוון. לעיתים נמתחה ביקורת על תמיכת אוסטרליה. אוסטרליה ואינדונזיה סיכמו כמה חוזים בנוגע לגבול בין מזרח טימור לאוסטרליה בזמן הכיבוש, מה שגורם לכמה מריבות בין מזרח טימור העצמאית לשכנה הגדולה יותר.
מזרח טימור השיגה את עצמאותה ב-20 במאי 2002, לאחר כיבוש של 24 שנה על ידי אינדונזיה ושלוש שנות ממשל של האו"ם. תהליך עצמאות מזרח טימור החל במשאל עם שערכו האומות המאוחדות, אינדונזיה והמעצמה הקולוניאלית לשעבר פורטוגל לבחירה בין אוטונומיה בתוך אינדונזיה או עצמאות. בסופו של דבר מזרח טימור הצביעה באופן גורף בעד עצמאות. אוסטרליה הובילה את ה-INTERFET במהלך המשבר במזרח טימור 1999, כדי לעצור את המיליציות האינדונזיות והצבא שתקף את אזרחי מזרח טימור, ולהקים את ממשל האו"ם.
מאז 2002, מזרח טימור החלה כאומה הריבונית הראשונה במאה ה-21. מעורבותה של אוסטרליה במזרח טימור העמיקה מאז העצמאות, במיוחד לאחר הסכסוך הפנימי בשנת 2006 ושליחתם של שומרי שלום אוסטרלים.
ביקורים רמי דרג
נערכו ביקורים רבים רמי דרג בין אוסטרליה למזרח טימור:
שיתוף פעולה צבאי
כוחות ההגנה של אוסטרליה הגיעו למזרח טימור בשנת 1999 כדי לדכא את ההתפרעות, האי סדר והלחימה ברמה נמוכה שנוצרו על ידי מסע האדמה החרוכה של צבא אינדונזיה כשעזב בשנת 1999. אוסטרליה הובילה את מבצע ה-INTERFET בשנת 1999, וסיפקה כוחות משמעותיים לממשל המעבר של האו"ם במזרח טימור. אוסטרליה הנחיתה גם כוחות קרב במדינה בשנת 2006 כדי להפסיק את הלחימה האתנית שכללה שוטרים וחיילים במזרח טימור. כוחות שמירת השלום האוסטרלים האחרונים עזבו את מזרח טימור בדצמבר 2012.
צבא מזרח טימור קיבל סיוע בהכשרה, ייעוץ וצורות תמיכה אחרות מכוח ההגנה האוסטרלי מאז 2001 כחלק מתוכנית שיתוף הפעולה הביטחונית של אוסטרליה. נכון לשנת 2015, 25 אנשי צבא אוסטרלים הוצבו במזרח טימור כדי לספק סיוע זה.
יחסים כלכליים ומסחריים
בשנים 2013–2014 מזרח טימור דורגה כשותפת הסחר ה-118 בגודלה באוסטרליה, עם סך המסחר בסחורות בשווי של 24 מיליון דולר. אוסטרליה ומזרח טימור עסקו בשיתוף פעולה בינלאומי בחקלאות כאשר היצוא החקלאי הגדול ביותר של מזרח טימור הוא קפה. גידולים חקלאיים פוטנציאליים אחרים הם וניל, תבלינים, אגוז השמן ושמן דקלים.
סכסוכי נפט
עתודות נפט וגז גדולות שוכנות בים בין שתי המדינות באזור המכונה פער טימור. מחלוקות טריטוריאליות על השליטה במשאב זה, שלדעת חלק מהגאולוגים יכולות לשאוב יותר מ-10 מיליארד דולר נפט וגז, גרמו לסכסוכים עם מזרח טימור, גם כאשר הייתה זו נחלה אינדונזית וגם מאז. אוסטרליה פרצה עם רבים מבעלות בריתה והכירה בסיפוח אינדונזיה של מזרח טימור בשנת 1976, במה שנראה אז על ידי אנליסטים כיצירת מצב שהיה חיובי לאוסטרליה הכרוכה בחיפוש נפט וגז באזור. מאז עצמאותה של מזרח טימור, סכסוכים על החלק שדילי תקבל עם פיתוח של המשאב היוו גורם לסכסוך מדי פעם ביחסים בין המדינות.
בעקבות פרשת הריגול בין אוסטרליה למזרח טימור בשנת 2013, מזרח טימור פתחה בתיק בבית הדין הקבוע לבוררות בהאג כדי לחלץ את חוזה הגז עליו חתמה עם אוסטרליה והאשימה את שירות הביון החשאי האוסטרלי (ASIS), בהטרדת הממשלה במזרח טימור בדילי בשנת 2004.
ב-3 במרץ 2014, בתגובה לבקשת מזרח טימור לאינדיקציה של צעדים זמניים, הורה בית הדין הבינלאומי בהאג (ICJ) לאוסטרליה לא להתערב בתקשורת בין מזרח טימור ליועציה המשפטיים בהליך הבוררות ובנושאים קשורים.
משא ומתן חדש אודות הגבול הימי החל בשנת 2014. שני הצדדים חתמו על הסכם מתוקן במרץ 2018, ובכך הסתיימה המחלוקת ארוכת השנים. בנוסף לתחום הגבולות הימיים, ההסכם מבטיח 70–80% מההכנסות למזרח טימור ו-20–30% מההכנסות לאוסטרליה.
הסדרים ימיים של ים טימור
נכון לעכשיו לאוסטרליה ומזרח טימור קיימים שלושה הסכמים בנוגע להסדרים ימיים בים טימור. אמנת ים טימור בין ממשלת מזרח טימור לממשלת אוסטרליה שהתקיימה בדילי, 20 במאי 2001, ונכנסה לתוקף ב-2 באפריל 2003. אמנה זו נועדה לחיפוש, פיתוח וניצול משותף של משאבי הנפט מהאזור לפיתוח נפט משותף (JPDA).
האמנה על הסדר ימי בים טימור בין אוסטרליה להסדר הדמוקרטי בים טימור נחתמה בסידני ב-12 בינואר 2006 ונכנסה לתוקף ב-23 בפברואר 2007. אמנה זו מספקת הכנסות חלקיות באותה מידה שמקורן בייצור נפט.