cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עד שיצא עשן לבן (ספר)
עלילה
הדמות הראשית בספר הוא הקרדינל ג'קופו לומלי, המשמש כנשיא מועצת הקרדינלים. הספר נפתח במותו של האפיפיור המכהן, אשר שמו אינו נזכר בספר. האפיפיור המנוח נודע כאדם פשוט, צנוע ואהוב, ובעל דעות ליברליות. עם מותו, מוטל על לומלי לארגן את הקונקלווה לצורך בחירת אפיפיור חדש. 117 קרדינלים מכל רחבי העולם מגיעים לקריית הוותיקן עבור הטקס. ארבעת המועמדים הבולטים הם: אלדו בליני, מנאמני האפיפיור הקודם אשר חולם להמשיך את הרפורמות הליברליות שלו. ז'וזף טרמבלה מקנדה, אשר מתיימר להביא לוותיקן רוח צעירה ומודרנית. ג'ושוע אדיימי מניגריה אשר חפץ להיות האפיפיור השחור הראשון, וגופרדו טדסקו השמרן הקיצוני אשר רוצה לשמר את המסורת הנוצרית. ברגע האחרון מופיע אדם מסתורי בשם ג'וזף בניטס אשר מונה לקרדינל אין פאקטורה בידי האפיפיור לשעבר ומודיע על רצונו להשתתף בקונקלווה. הדלתות ננעלות, והקרדינלים מתנתקים מהעולם עד סוף הקונקלווה. בהדרגה חושף לומלי כי מרבית המועמדים מסתירים סודות אפלים, ובמקביל הוא נאלץ להתמודד גם עם סודות מעברו של האפיפיור לשעבר, עם ארגון טרור איסלאמיסטי המעוניין לחבל בקונקלווה, ועם החשש שבסופו של דבר הוא עצמו עלול להיבחר לאפיפיור.
התקוממות קוואנגג'ו
התקוממות קוואנגג'ו (באנגלית: The Gwangju Uprising) המוכר גם בשם של אונסק"ו, "התקוממות הדמוקרטית ב-18 במאי", היה התקוממות עממית בעיר קוואנגג'ו שבדרום קוריאה, בין 18 ל-27 במאי 1980. ההערכות מראות כי למעלה משש מאות אנשים נהרגו באירוע. במהלך תקופה זו, אזרחי העיר לקחו נשק לידם (על ידי שוד תחנות משטרה), וסטודנטים מקומיים שהפגינו נגד הממשל הצבאי נורו, נהרגו, נאנסו והוכו על ידי כוחות הממשלה. ההתקוממות הסתיימה ב-27 במאי 1980.
חלק מהמבקרים את האירוע מצביעים על כך שהדבר קרה לפני שצ'ון דו-הואן נכנס לתפקידו באופן רשמי, ולכן טוענים כי לא הייתה זו רק מחאת סטודנטים נגדו שהתחילה את ההתקוממות; עם זאת, צ'ון דו-הואן הפך למנהיג בפועל של דרום קוריאה באותה עת מאז עלה לשלטון ב-12 בדצמבר 1979, לאחר שהוביל הפיכה צבאית מוצלחת על ממשלתה הקודמת של דרום קוריאה.
בתקופת נשיאותו של צ'ון דו-הואן הגדירו השלטונות את התקרית כמרד שהתרחש על ידי אוהדים קומוניסטים ומתפרעים. ב-1997 הוקם בית עלמין לאומי ונקבע יום זיכרון (18 במאי), יחד עם פעולות שבאו לפצות ולהחזיר כבוד לקורבנות.
רקע
בתגובה, נקט צ'ון דו-הואן כמה צעדים מדכאים. ב-17 במאי הוא אילץ את הממשלה להרחיב את המשטר הצבאי על המדינה כולה. המשטר הצבאי המורחב הביא לסגירת האוניברסיטאות, אסר על פעילויות פוליטיות והקטין עוד יותר את חופש העיתונות. כדי לאכוף את החוק הצבאי, נשלחו כוחות הצבא לחלקים שונים של הארץ. באותו יום פשטו כוחות הביטחון על ועידה ארצית של מנהיגי התאחדות הסטודנטים מ-55 אוניברסיטאות, שנאספו כדי לדון במהלכים הבאים בעקבות ההפגנה מ-15 במאי. עשרים ושישה פוליטיקאים, ביניהם קים דה-ג'ונג, נעצרו גם הם באשמת ליבוי ההפגנות.
התפשטות המאבק הייתה במחוז דרום ג'אולה, בייחוד בבירה המחוזית, קוואנגג'ו, מסיבות פוליטיות וגאוגרפיות מורכבות. גורמים אלה היו עמוקים: אזור ג'אולה הוא אסם המזון של קוריאה. עם זאת, בשל המשאבים הטבעיים השופעים שלו, האזור שימש כמטרה היסטורית לשליטה על ידי כוחות מקומיים וזרים.
הדיקטטורה של פארק צ'אנג הי העניקה טובות כלכליות ופוליטיות לפרובינציית האם שלו גייאנגאנגאנג בדרום-מזרח המדינה, על חשבון אזור ג'אולה בדרום-מערב. לכן האזור הזה הפך לחממה אמיתית של התנגדות פוליטית לדיקטטורה, שהובילה לאפליה מטעם המרכז הפוליטי. לבסוף, במאי 1980, "התפוצצה" העיר קוואנגג'ו שבמחוז דרום ג'אולה בהתקוממות עממית נגד הגנרל צ'ון דו הואן, שהגיב במרחץ דמים והרג מאות אזרחים של קוואנגג'ו.
21-18 במאי
בבוקר 18 במאי התכנסו סטודנטים בשער האוניברסיטה הלאומית של צ'ונאם. בתשע וחצי בבוקר הגיעו כ־200 תלמידים. הם נעצרו על ידי 30 צנחנים. בסביבות השעה 10:00 התנגשו החיילים והסטודנטים: החיילים טענו שהסטודנטים זרקו אבנים. המחאה עברה למרכז העיר. שם התרחב הסכסוך, לכ-2,000 משתתפים בשעות אחר הצהריים. בתחילה טיפלה המשטרה במחאות במרכז העיר, אבל בשעה ארבע הגיעו שני גדודי צנחנים, מהחטיבה המוטסת השביעית, להשתלט על מרכז העיר. הגעתם סימנה שלב חדש ואלים יותר שנודע לשמצה בשל כוח הדיכוי שלו.
עדי ראייה אמרו שהחיילים הכו את המפגינים והצופים. עדויות, תצלומים ורשומות פנימיות מעידות על שימוש בכידונים. ההרוג הידוע הראשון היה אדם חרש בן 29 בשם קים גיונג-צ'ול, שנהרג ב-18 במאי בזמן שעבר ליד המקום. כאשר האזרחים זעמו על האלימות, מספר המפגינים גדל במהירות ועלה על 10,000 עד 20 במאי.
עם התגברות הסכסוך, החל הצבא לירות על אזרחים, והרג מספר בלתי ידוע ליד תחנת קוואנגג'ו ב-20 במאי. באותו יום שרפו מפגינים זועמים את תחנת השידור המקומית, אשר דיווחה בצורה לא נכונה על המצב שהתפתח אז בקוואנגג'ו (כשהודיעה רק על נפגע אזרחי אחד). ארבעה שוטרים נהרגו במחסום משטרה ליד בניין הממשלה המחוזית, לאחר שמכונית פגעה בהם.
בליל 20 במאי הובילו מאות מוניות תהלוכה גדולה של אוטובוסים, משאיות ומכוניות לעבר משרדי המחוז כדי לתמוך במחאה. אלה "נהגי הדמוקרטיה" שהופיעו כדי לתמוך באזרחים, וכהפגנה נגד אכזריות כוחות הביטחון שהיו עדים להם מוקדם יותר באותו יום. כשהנהגים הצטרפו להפגנה, החיילים השתמשו בגז מדמיע, ומשכו אותם מכלי הרכב והכו אותם. הפעולה הזאת בתורה הובילה שנהגים נוספים הגיעו למקום, מלאי זעם לאחר שנהגי מוניות רבים הותקפו כאשר ניסו לסייע לפצועים ולקחת אותם לבית החולים. חלקם נורו לאחר שהנהגים ניסו להשתמש בכלי רכב כנשק או כאמצעי לחסימת החיילים.
האלימות הגיעה לשיאה ב-21 במאי. בסביבות השעה 13:00 ירה הצבא לעבר קהל מפגינים שנאסף מול משרד המחוז של צ'ונאם וגרם לנפגעים. בתגובה, כמה מפגינים פרצו לתחנות משטרה בערים הסמוכות ולקחו מהם כלי נשק. מאוחר יותר באותו יום פרצו קרבות דמים בין מיליציות אזרחיות לצבא בכיכר משרד המחוז. לפנות בערב, השיגו המיליציות שני מקלעים קלים והשתמשו בהם נגד הצבא, שהחל לסגת מאזור מרכז העיר.
המצור בקוואנגג'ו
בשלב זה, כל הכוחות נסוגו לשטחים פרבריים לחכות לתגבורת. הצבא חסם את כל הדרכים והתקשורת המוליכות אל העיר ומחוצה לה. אף על פי שהייתה רגיעה בלחימה בין המיליציות לצבא, נפצעו יותר ב-23 במאי כאשר החיילים ירו באוטובוס שניסה לפרוץ אל העיר ביו-דונג והרג 17 מתוך 18 הנוסעים. מאוחר יותר באותו יום ספג הצבא את הנפגעים הכבדים ביותר כאשר חיילים ירו בטעות אחד על השני בסונגם-דונג.
בינתיים, בעיר קוואנגג'ו "המשוחררת", הוקם וועד של אזרחים למען הסדר ורגיעה. הוועד האזרחי היה מורכב מעשרים אנשי דת, עורכי דין ופרופסורים. הם ניהלו משא ומתן עם הצבא ודרשו שחרור אזרחים עצורים, פיצוי לקורבנות, ואיסור על פעולות תגמול, תמורת פירוק המיליציות. במקביל הוקמה ועדה של סטודנטים באוניברסיטה, שנטלה על עצמה את הלוויות, קמפיינים ציבוריים, בקרת תנועה, נסיגת הכוחות הצבאיים וסיוע רפואי.
מחאות באזורים אחרים
כאשר התפשטה הידיעה על דיכוי הדמים, פרצו מחאות נוספות נגד הממשלה באזורים הסמוכים, כולל הוואסון, נאג'ו, האנם, מוקפו, יונגאם, גנגג'ין ומואן. בעוד שהמחאות הסתיימו בשלווה ברוב האזורים, בהאנאם היה קרב יריות בין מפגינים חמושים לבין חיילים. ב-24 במאי, רוב ההפגנות הללו הסתיימו במחוז מוקופו נמשכו ההפגנות עד 28 במאי.
27-26 במאי
ב־26 במאי היה הצבא מוכן לחזור לקוואנגג'ו. חברי ועדת ההסדר של האזרחים ניסו ללא הצלחה לחסום את התקדמות הצבא בשכיבה ברחובות. כאשר התפשטו הידיעות על ההתקפה הממשמשת ובאה, התכנסו מיליציות אזרחיות במשרדי המחוז, והתכוננו לקרב אחרון. ב-27 במאי בשעה 4:00 בבוקר, כוחות מחמש אוגדות עברו לאזור מרכז העיר והביסו את המיליציות האזרחיות בתוך 90 דקות.
נפגעים
אין מספר מוסכם של מספר הנפגעים בהתקוממות. נתונים רשמיים שפורסמו על ידי הצבא מונים 144 אזרחים, 22 חיילים וארבעה שוטרים שנהרגו. בנוסף אליהם 127 אזרחים, 109 חיילים ו- 144 שוטרים פצועים. אנשים שניסו לערער על נתונים אלה הוכנסו למעצר בגין "הפצת שמועות שווא".
על פי "איגוד משפחות השכול של 18 במאי", לפחות 165 בני אדם נהרגו בין 18 ל-27 במאי. עוד 76 נעדרים ונחשבים כמתים. במהלך ההתקוממות נהרגו 23 חיילים וארבעה שוטרים, בהם 13 חיילים שנהרגו בתקרית הירי הידידותי בין חיילים בסונג-דונג. נתונים על נפגעים משטרתית עשויים להיות גבוהים יותר, בשל דיווחים על מספר שוטרים שנהרגו בידי חיילים, משום ששחררו מתפרעים שנלכדו. ישנם שטוענים כי מספרים אלה נמוכים מדי. על פי דיווחים של מקורות עיתונאיים זרים ומבקרי ממשל צ'ון דו-הוואן, מספר ההרוגים בפועל היה בטווח של 1,000-2000.
לאחר המהומות
הממשלה גינתה את ההתקוממות כמרד שיזם קים דה-ג'ונג ואנשיו. במשפטים שנערכו להם הורשע קים ונידון למוות, אם כי עונשו הופחת מאוחר יותר בתגובה לזעם בינלאומי. בסך הכל נעצרו 1,394 איש על מעורבותם בתקרית קוואנגג'ו, ונגד 437 הוגש כתב אישום. מתוכם, 7 קיבלו עונשי מוות ועל 12 נגזרו עונשי מאסר עולם.
להתקוממות הייתה השפעה עמוקה על הפוליטיקה וההיסטוריה של דרום קוריאה. לצ'ון דו-הואן כבר הייתה בעיית פופולריות עקב השתלטותו על המדינה בהפיכה הצבאית, והוא גם אישר את העברת כוחות הצבא המיוחדים שיפעלו נגד אזרחים - פקודה שפגעה עוד יותר בלגיטימיות שלו. התקוממות האזרחים גם סללה את הדרך לתנועות מאוחרות יותר בשנות השמונים שהביאו בסופו של דבר את הדמוקרטיה לדרום קוריאה. התקוממות קוואנגג'ו הפכה לסמל למאבקם של אזרחי דרום קוריאה נגד משטר אוטוריטרי ובעד משטר דמוקרטי.
הערכה מחדש
בבית הקברות של מאנגוול-דונג בקוואנגג'ו, שבו נקברו הקורבנות, קיימו ניצולי תנועת הדמוקרטיזציה ומשפחות השכולות טקס זיכרון שנתי ב-18 במאי בכל שנה מאז 1980, המכונה תנועת "מאי". הפגנות פרו-דמוקרטיות רבות בשנות השמונים ביקשו הכרה רשמית באמיתות ההתקוממות והענשת האחראים.
הערכה רשמית החלה לאחר החזרת הבחירות הישירות לנשיאות בשנת 1987. בשנת 1988, האספה הלאומית קיימה שימוע פומבי על ההתקוממות, ושינתה רשמית את שם האירוע התקוממות קוואנגג'ו". אמנם זהו שינוי שם רשמי בשנת 1987, שיכול להיות מתורגם לאנגלית כ״התקוממות העממית בקוואנגג'ו״
ב-1995, בלחץ ציבורי, העבירה האספה הלאומית את החוק המיוחד שאיפשרה להעמיד לדין את האחראים להפיכה הצבאית ב-12 בדצמבר ואת אלה שחוללו את התקוממות קוואנגג'ו למרות העובדה כי חל עליהם חוק ההתיישנות. לאחר מכן, ב-1996, הוגש כתב אישום נגד שמונה פוליטיקאים שנאשמו בבגידה ובטבח. עונשם נגזר בשנת 1997, כולל שינוי עונש המוות למאסר עולם עבור צ'ון דו-הואן. הנשיא לשעבר רוה טאי-וו, יורשו של צ'ון ומשתתף נוסף בהפיכה ב-12 בדצמבר, נידונו למאסר עולם. אבל כל הנאשמים זכו לחנינה בשם הפיוס הלאומי ב -22 בדצמבר על ידי הנשיא קים יאנג-סם, בהתבסס על עצתו של הנשיא קים דיי-יונג.
ב-1997 הוכרז יום הזיכרון הרשמי ל-18 במאי. ב-2002 נכנס לתוקפו חוק שמקובל על המשפחות השכולות, ובית הקברות מאנגוול-דונג הועלה למעמד של בית עלמין לאומי.
חקירה ב-2017
במאי 2017 הבטיח נשיא דרום קוריאה, מון ג'יאה-אין, לפתוח בחקירה מחדש על תפקיד ממשלת דרום קוריאה בדיכוי ההתקוממות. בחודש פברואר 2018 נחשף לראשונה כי הצבא השתמש במסוקים ונשק כבד על מנת לירות על אזרחים. שר ההגנה סונג יאנג-מו התנצל. ב-7 בנובמבר 2018, פרסם שר ההגנה ג'ונג קיונג דו התנצלות על תפקידו של הצבא הדרום קוריאני בדיכוי ההתקוממות והודה כי חיילים עסקו בפעולות של אלימות מינית במהלך דיכוי המהומות.
אנדריי סמוליאקוב
אנדריי איגורייביץ' סמוליאקוב (ברוסית: Андрей Игоревич Смоляков; נולד ב-24 בנובמבר 1958, פודולסק, מחוז מוסקבה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי. בעל תואר האמן העממי של הפדרציה הרוסית (2004) וחתן פרס המדינה של הפדרציה הרוסית בתחום אמנויות התיאטרון (2003).
אחת הדמויות הנודעות ביותר שגילם היה דמות החוקר איוואן צ'רקאסוב, אותו גילם במשך תשע סדרות טלוויזיה (מוסגז, התליינית, העכביש, התן, מבצע שטן, נוסחת הנקמה, קוצן נקוד, מוסגז: מלכודת, הפרשה האחרונה של מייג'ור צ'רקאסוב).
ביוגרפיה
הוא נולד בפודולסק שבמחוז מוסקבה לאנדריי איגורייביץ' סמוליאקוב. במשך 3 שנים למד במכון לתיאטרון על שם שצ'וקין. בשנת 1980 סיים את השכלתו במכון לאמנויות התיאטרון תחת פיקוחו של אוגל טבאקוב. לאחר מכן עבד כשחקן במה בתיאטרון לאומנויות של מוסקבה.
בשנים 1984–1986 עבד בתיאטרון סאטיריקון הנודע וב-1987 עבד באולפני התיאטרון במוסקבה שבניהולו של מורו אולג טבאקוב.
ב-2004 נישא למעצבת האופנה דאריה ראזומחינה.
התרנגול
התרנגול הוא סרט קומדיה ישראלי משנת 1971 בכיכובו של חיים טופול ובבימויו של אורי זוהר.
בסרט משתתפת גם השחקנית הבריטית נעמי צ'אנס, בתפקיד רופאה ממוצא בריטי.
תקציר הסרט
גדי צור (חיים טופול) המכונה "התרנגול", הוא סמל במילואים באחד מהמוצבים בקו בר-לב על גדות תעלת סואץ.
הוא מקבל לשם גירושיו, שלושה ימי חופשה, וחיילים מוסרים לו את מספרי הטלפון שלהם לשם דרישת שלום.
הוא מגיע לשדה תעופה במדבר, ופוגש בקצינת הטיסות סגן תמר (תמי צפרוני) העומדת לפני נישואין. תוך זמן קצר הוא מוצא חן בעיניה, ולאחר מקלחת משותפת הם מקיימים יחסי מין בתוך הליקופטר. תמר מסדרת לו טיסה לישראל בהליקופטר הזה.
גדי נוחת בישראל ועולה על טרמפ בו נוהגת ד"ר שטרן, רופאת אף אוזן גרון ממוצא בריטי (נעמי צ'אנס). הם מגיעים לתל אביב וגדי מוזמן לדירתה. הוא מתפשט לפניה, ונכנס לאמבטיה ותוך זמן קצר הם מקיימים יחסי מין.
לאחר שהיא נאלצת לצאת לביקור בית דחוף, הוא נקלע למסיבה בדירה סמוכה. לבסוף מצטרפת אליו אריאלה (הלית קתמור), חברתה והמלווה שלהם, הפלייבוי המזדקן, הרמן (יצחק שילה), המסיע אותם לחוף תל אביב, שם הם מצליחים להיפטר ממנו, להגיע לנמל תל אביב, להתפשט ולקיים יחסים בשלישייה תחת שמיכה.
לבסוף מגיע גדי לחיפה ונפגש עם אשתו גליה (גליה טופול) וארוסה עקיבא (גדעון שמר).
הם מזמינים אותו למסעדה המנוהלת על ידי חברו לשעבר, אורי (אורי לוי). לאחר מכן הם מגיעים למועדון לילה שם עורך אורי זוהר מופע, מזמין את גדי וגליה לבמה ומשתעשע איתם. עקיבא נעלב ומסתלק וגדי מלווה את גליה לדירתה, שם הם מבלים את הלילה בדיבורים על העתיד הטוב המצפה להם.
יחסי בלגיה–הולנד
בין ממלכת בלגיה לבין ממלכת הולנד מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. כמו כן השתיים חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
היסטוריה
באזור הולנד ובלגיה של היום, חיו לפני כאלפיים שנה שבטים קלטים וגאלים. בשנת 57 לפנה"ס הרחיב יוליוס קיסר את כיבושי האימפריה הרומית והגדיל את שטחה עד לאזור "גאליה-בלגיקה", אזור החופף לשטחי בלגיה והולנד של היום, אך במאה הרביעית מסר הקיסר יוליאנוס את גאליה-בלגיקה לפרנקים. במאה השביעית הומרה דתם של תושבי המקום לנצרות, ובמהלך ימי הביניים נשלטה בלגיה יחד עם שאר ארצות השפלה בידי ממלכות סמוכות שונות.
במאה ה-14 הגיע תור הזהב של אזורים שונים בבלגיה, תחת שליטתו של הדוכס לבית בורגון הצרפתי. בתקופה זו פרחו הכלכלה, התעשייה והאומנות. הערים הפלמיות איפר, ברוז' וחנט שגשגו בזכות ייצור האריגים והבגדים, ובזכות הסחר בהם. בהמשך הפכה אנטוורפן לעיר נמל חשובה שאפשרה העברת סחורות לכל אירופה מהאיים הבריטיים ואליהם. באמצע המאה ה-15 הגיעה השקיעה. ארצות השפלה עברו לידי ספרד ההבסבורגית, ותושביהן פתחו במאבק ארוך נגד שלטונם של הספרדים הקתולים.
בשנת 1568 פרצה מלחמת העצמאות של מדינות השפלה, "מרד ארצות השפלה". מלחמה זו ארכה 80 שנה, ובסופה גירשו הולנד והמחוזות בני בריתה את הספרדים מעל אדמתם, ואילו בלגיה ולוקסמבורג נותרו בשליטת ספרד הקתולית ונודעו כארצות השפלה הדרומיות או ארצות השפלה הספרדיות. במסגרת חוזה אוטרכט (1713), שסיים את מלחמת הירושה הספרדית, עברו ארצות השפלה הספרדיות לידי אוסטריה. בעקבות המהפכה הצרפתית פלשו הצרפתים לאזור, ובשנת 1794 כבשו את ארצות השפלה האוסטריות. הכיבוש הצרפתי היה הזרז להתבססות התנועה הלאומית הפלמית, שהתנגדה לשלטון צרפת. ארצות השפלה לשעבר הפכו לחלק אינטגרלי מצרפת, שחילקה אותן מחדש לתשעה חבלים. בשנת 1795 הוקמה הרפובליקה הבטאווית, אשר נכבשה זמן קצר לאחר מכן על ידי צרפת. בשנת 1806 הפך נפוליאון את הרפובליקה לממלכה בשם ממלכת הולנד, וב-1810 סיפח אותה ישירות לצרפת.
בקונגרס וינה, אחרי תבוסת נפוליון בשנת 1815, האזור ניתן לשליטת וילם הראשון, מלך הולנד כהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, אך כעבור 15 שנה, בשנת 1830, התרחשה המהפכה הבלגית: המחוזות הדרומיים (הקתולים) של ארצות השפלה מרדו בשלטון ההולנדי הפרוטסטנטי. הם זכו בעצמאות, והקימו לראשונה את ממלכתם הנפרדת תוך כדי אימוץ השם הרומי של האזור בלגיקה/בלגיה. הבלגים שאפו להקים ממלכה עצמאית ופנו למלך צרפת בבקשה להכתיר את בנו למלך בלגיה. משסירב, הוצעה הממלכה לנסיך הגרמני לאופולד לבית סאקסה-קובורג-גותה (דודה של המלכה הבריטית ויקטוריה). ב-21 ביולי 1831, יום העצמאות הבלגי, הוכתר הנסיך לאופולד כלאופולד הראשון, מלך הבלגים, ובכך החלה שושלת המלוכה הבלגית.
בשנת 1839 נחתם הסכם לונדון, ובו הכירה הולנד בעצמאות בלגיה, והמעצמות ערבו לשלום בלגיה ולנייטרליות שלה.
בשנת 1914 פלשו הגרמנים לבלגיה, ובעקבות כך הצטרפה בריטניה למלחמת העולם הראשונה, אולם הולנד נותרה נייטרלית, ואף קלטה מאות אלפי פליטים בלגים, אשר חלקם הגדול חזר מאוחר יותר לבלגיה, אולם כמה רבבות נשארו בהולנד.
בשנת 1940 נכבשו שתי המדינות על ידי גרמניה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ונותרו תחת כיבוש גרמני עד לשנת 1944 (בלגיה) ו-1945 (הולנד). בדצמבר 1944 התחולל בשטחי בלגיה הקרב על הבליטה, שבו ניסו הגרמנים להתקדם לעבר אנטוורפן מחדש, אך נבלמו על ידי בעלות הברית.
לאחר המלחמה הצטרפו בלגיה והולנד לנאט"ו ולאיחוד האירופי. כיום היחסים בין שתי המדינות מוגדרים "מצוינים", ונהנים מקשרים פוליטיים, כלכליים, חברתיים, תרבותיים, מינהליים ואישיים.
כיום מתגוררים בבלגיה כ-11,000 הולנדים, ואילו 35,000 בלגים מתגוררים בהולנד.
יחסים כלכליים
לאחר שחרור חלק גדול מדרום הולנד בשנת 1944, הוקם הסדר מכס בין הולנד ובלגיה, וכתוצאה ממנו רוכבי אופניים והולכי רגל יכלו לחצות את הגבול באופן חופשי, ובלבד שיש להם דרכון תקף.
כיום בלגיה מהווה שותפת סחר חשובה מאוד של הולנד, והיא השוק החשוב ביותר אחרי גרמניה וצרפת. הולנד הוא היצואנית הגדולה ביותר לבלגיה אחרי גרמניה, והיבוא מבלגיה היווה 10.6% מכלל היבוא ההולנדי בשנת 2007, אשר לאחר גרמניה (20.1%) היה במקום שני. היצוא מהולנד לבלגיה היווה 11.8% מכלל היצוא ההולנדי, אשר שוב הוא ניצב לאחר גרמניה (23.6%).
יחסים תרבותיים
ב-9 בספטמבר 1980 הוקמה התאחדות הלשון ההולנדית על ידי ממשלות הולנד ובלגיה. מוסדות ההתאחדות הן ועדת שרים (מורכבת משרי החינוך והתרבות של המדינות החברות), המזכירות הכללית, ועדה בין-פרלמנטרית, ומועצת הלשון והתרבות ההולנדית.
ההתאחדות מהווה גוף ממשלתי בינלאומי לקביעת מדיניות לשונית, ובין ההחלטות של ההתאחדות:
ההתאחדות תומכת גם בהוראת הלשון ההולנדית בגרמניה, בבלגיה ובצפון צרפת. ההתאחדות שואפת לקשרים הדוקים עם דרום אפריקה, אף על פי שמדינה זו אינה חברה בארגון, וזאת בשל מספרם הגבוה של דוברי האפריקאנס, שהיא שפה קרובה מאוד להולנדית. להתאחדות יש קשרים מיוחדים גם עם אינדונזיה, שאף בה עדיין מדוברת הלשון ההולנדית. להבדיל מארגונים מקבילים, בהתאחדות אין חברים משקיפים.
לשתי המדינות יש תוכניות טלוויזיה משותפות, והם אף הגישו הצעה לארח במשותף את מונדיאל 2018.
יחסים דיפלומטיים
בלגיה מחזיקה בהולנד שגרירות בהאג, ו-9 קונסוליות באמסטרדם, ארנהם, חרונינגן, מאסטריכט, ניימכן, רוטרדם, טרנאוזן ופליסינגן. מאידך, הולנד מחזיקה בבלגיה שגרירות בבריסל, ו-3 קונסוליות בבריסל, אנטוורפן וליאז' .
ביקורים ממלכתיים
בשנת 1938 ביקר לאופולד השלישי, מלך הבלגים באמסטרדם, ובשנת 1960 ביקרה יוליאנה, מלכת הולנד בבריסל. בשנת 2016 ביקר פיליפ, מלך הבלגים בהולנד, ובמהלך ביקורו קיבל מווילם-אלכסנדר, מלך הולנד את עיטור מסדר האריה ההולנדי.
פיליפ, דוכס ברבאנט השתתף בהכתרתו של וילם-אלכסנדר, מלך הולנד ומתילדה, מלכת בלגיה היא סנדקית של אלכסיה, נסיכת הולנד.
יוליאנה, מלכת הולנד השתתפה בחתונתם של בודואן, מלך הבלגים ופביולה, מלכת הבלגים, וביאטריקס, מלכת הולנד השתתפה בהלווייתו של בודואן, מלך הבלגים בשנת 1993.
ג'ון הנריקס
ג'ון מלקולם הנריקס (באנגלית: John Malcolm "Jon" Henricks; נולד ב-6 ביוני 1935). הוא שחיין אוסטרלי בעבר. הוא אלוף אולימפי ושיאן עולם במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי.
ביוגרפיה
הנריקס נולד בסידני. הוא החל את קריירת השחייה שלו כשחיין למרחקים ארוכים. באליפות אוסטרליה בשחייה שנערכה בשנת 1952 זכה הנריקס במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי, במדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי ובמדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי. עקב דלקת אוזניים ממושכת הוא החמיץ את אולימפיאדת הלסינקי (1952). מאמנו הארי גלגר החליט להפוך אותו לשחיין למרחקים קצרים. כשנה לאחר המשחקים האולימפיים, בשנת 1953 הוא שחה מהר יותר מהשיא האולימפי במשחה ל-100 מטר חופשי ובמשך חמש השנים הבאות היה השחיין המהיר בעולם למשחה זה.
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בוונקובר קנדה בשנת 1954 זכה הנריקס בשתי מדליות זהב, במשחה ל-110 יארד חופשי (56.5 דקות), במשחה שליחים 3x110 מטר מעורב ובמשחה שליחים 4x220 יארד.
אולימפיאדת השיא
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה הנריקס בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 55.4 שניות, לפני חבריו לנבחרת ג'ון דוויט (55.8 שניות) וגארי צ'פמן (56.7 שניות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 8:23.6 דקות, לפני ארצות הברית (8:31.5 דקות) וברית המועצות (8:34.7 דקות).
בתחרות הכנה למשחקים האולימפיים שנערכה בטאונסוויל שבקווינסלנד באוגוסט 1960 קבע הנריקס במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם חבריו (דייוויד דיקסון, ג'ון קונרדס ומוריי רוז) שיא עולם חדש של 8:16.6 דקות.
באולימפיאדת רומא (1960) סבל הנריקס מקלקול קיבה וסיים במקום 12 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.2 שניות ולא הצליח להגן על תוארו, המנצח במשחה זה היה סגנו מהמשחקים האולימפיים הקודמים ממלבורן דוויט (55.2 שניות).
המשבר החוקתי בפרו (2019–2020)
המשבר החוקתי בפרו החל כאשר הנשיא מרטין ויסקרה פיזר את הקונגרס ב-30 בספטמבר 2019. הקונגרס הגיב בכך שהצהיר כי נשיאותו של ויסקרה מושעית ומינה את סגנית הנשיא וראש הממשלה לשעבר מרצדס אראוס לנשיאה זמנית, מהלכים שנראו ברובם כבטלים.
למחרת, ב-1 באוקטובר 2019, הודיעה הנשיאה הזמנית אראוס על התפטרותה, ואילו ויסקרה הנפיק צו לבחירות בזק שייערכו ב-26 בינואר 2020.
רקע כללי
נשיאות פרו וקונגרס פרו נמצאים בסכסוך מאז תחילת כהונתו של הנשיא לשעבר פדרו פבלו קוצ'ינסקי בשנת 2016. ב-15 בספטמבר 2017 העביר הקונגרס, בתמיכה רחבה, הצעת אי אמון כלפי ראש הממשלה והקבינט, מה שהוביל לרענון מוחלט של הרכב, הממשלה ולמינוי ראש ממשלה חדש.
קוצ'ינסקי התפטר מתפקידו במרץ 2018. במקומו מונה סגן הנשיא, מרטין ויסקרה.
ויסקרה פתח ביוזמות למניעת שחיתות, מאחר שהנושא עמד בראש סדר העדיפויות שלו, הוא דחף למשאל עם חוקתי לאיסור מימון פרטי למערכות הפוליטיות, ניסה לאסור בחירות מחדש של מחוקקי עבר וליצור בית מחוקקים שני. ארגון Transparency International הילל את המהלך: "זו הזדמנות חשובה מאוד, שאינה דומה להזדמנויות קודמות מכיוון שבחלקם הנשיא נראה מחויב באמת."
בעוד שוויסקרה ביצע פעולות נגד שחיתות, המנהיגה הפוליטית קייקו פוחימורי נעצרה באוקטובר 2018 באשמת הלבנת הון ושחיתות הקשורות למבצע שטיפת הרכב. תומכי פוחימורי ממפלגת הכוח העממי החזיקו ברוב המושבים בקונגרס של פרו והקשו על מאמציו של ויסקרה מאז שהיה סגן נשיא. לאחר מעצרה של פוחימורי, הציג הקונגרס בהנהגת אנשי פוחימורי הצעת חוק לשינוי הצעות המשאל של ויסקרה. הפרואנים הסכימו בסופו של דבר עם הצעותיו של ויסקרה במהלך משאל העם בדצמבר 2018.
הצעת חוק אי אמון
בחוקת פרו, הרשות המבצעת יכולה לפזר את הקונגרס לאחר הצבעה שנייה של אי אמון. ההצבעה הראשונה של אי האמון התרחשה בספטמבר 2017. ויסקרה אשרר הליך חוקתי ב-29 במאי 2019 אשר יצור תנועה של אי אמון כלפי הקונגרס אם יסרבו לשתף פעולה עם פעולותיו המוצעות נגד השחיתות.
מועמדויות לבית המשפט החוקתי
ב-30 בספטמבר 2019, הקונגרס מינה חבר חדש לבית הדין החוקתי של פרו - בן דודו של פדרו אולאצ'אה, נשיא הקונגרס - אשר ככל הנראה יכריע בסכסוכים בין הקונגרס לנשיאות, תוך התעלמות מהצעתו של ויסקרה לרפורמה. על פי החשד, רבים ממועמדי בית המשפט החוקתי שנבחרו על ידי הקונגרס היו מעורבים בשחיתות. לאחר שמינה את בן דודו של אולאצ'אה לבית המשפט, הצביע הקונגרס בעד הצעת אי-אמון. בקונגרס הוצעה בקשה לשחרורה של קייקו פוחימורי ממעצר במהלך אותו יום.
הקונגרס מכריז על נשיאה זמנית
זמן קצר לאחר שוויסקרה הודיע על פיזור הקונגרס, הגוף המחוקק סירב להכיר במעשיו של הנשיא, הכריז על ויסקארה כמושעה מהנשיאות ומינה את סגנית הנשיא מרצדס אראוס כנשיאת פרו הזמנית. למרות זאת, גורמים בממשל הפרואני הצהירו כי פעולות הקונגרס בטלות מאחר שהגוף נסגר רשמית בזמן ההכרזה על החלטות אלה. בליל 30 בספטמבר התכנסו פרואנים מחוץ לארמון הרשות המחוקקת כדי למחות נגד הקונגרס ולדרוש את הרחקת המחוקקים בעוד ראשי הצבא הפרואני נפגשו עם ויסקרה והודיעו שהם עדיין מכירים בו כנשיא פרו ומפקד הכוחות המזוינים.
התפטרות אראוס
במהלך ערב 1 באוקטובר 2019 התפטרה מרצדס ארואס, שהוכרזה על ידי הקונגרס כנשיאה זמנית, מתפקידה. ארואס התפטרה, בתקווה שהמהלך יקדם את קיום הבחירות הכלליות החדשות שהוצע על ידי ויסקרה ונדחה על ידי הקונגרס. נשיא הקונגרס פדרו אולאצ'אה הושאר לרגע ללא מילים כאשר הודיעו לו על התפטרות אראוס במהלך ראיון. באותה תקופה אף מוסד ממשלתי או ממשל זר לא הכירו בארואס כנשיאה.
תגובות
כריסטין ארמריו מהסוכנות Associated Press כתבה, "פיזור הקונגרס סלל את [הדרך של] פרו למשבר החוקתי העמוק ביותר שלה מזה כמעט שלושה עשורים, ויכול להיות שהוא גם תחילתו של פרק סופי עגום לשושלת הפוליטית הבולטת ביותר במדינה. כאשר הושבת הפרלמנט לאחרונה בשנת 1992, ישב האיש החזק אלברטו פוג'ימורי בארמון הנשיאות וירה את היריות. 27 שנה קדימה, ועכשיו זו המפלגה בהובלת בתו הבכורה שבועטת".
סקרי דעת קהל של מכון המחקר הפרואני IEP הראו כי 84% מהנשאלים תמכו בצעד של ויסקרה לפיזור הקונגרס.
מצווה לשמוע דברי חכמים
מצווה לשמוע דברי חכמים היא מצוות עשה בתורה, כפי המקובל בפרשנות חז"ל, המחייבת ציות לחכמים בנושאים הלכתיים ("ככל אשר יורוך") ומצוות לא תעשה על המריית פיהם ("לא תסור מן הדבר אשר יגידו לך"). הציווי מתייחס לחובת הציות ההלכתית להכרעת חכמי הסנהדרין אשר במקדש בירושלים, מתוקף מעמדם כערכאה ההלכתית והדיונית הגבוהה ביותר במקרה של חילוקי דעות.
הרחבת המצווה
היו שהרחיבו את חובת הציות הכלולה במצוות אלו, וביססו עליהן חובה לשמוע בקול תלמידי חכמים בנושאים הלכתיים, ובפרט כלפי סמכויות הלכתיות ספציפיות כמו הספרות ההלכתית המקובלת או גדולי הדור שבכל דור. מהציווי ההלכתי נגזר גם ערך כללי יותר המכונה אמונת חכמים, שאינו קשור בהכרח לנושאים הלכתיים, ותוקפו וגדריו נתונים במחלוקת.
תוצאה בולטת של מצווה זו היא החובה לברך ברכת המצוות (שעוסקת בציווי האלוהי לקיום המצווה) קודם קיום מצוות מדרבנן ולא רק מצוות מדאורייתא.
מקור המצווה
הפרשה במקרא שבה מוזכרת מצווה זו עוסקת במקרה שמתעורר ספק. התורה מדריכה לפנות אל הכהנים הלווים ואל השופט שבדור על מנת להכריע את הספק. התורה מצווה להישמע לפסיקת ההלכה של אותה סמכות, ואף מתריעה בעונש מיתה על מי שיערער על פסיקת הלכה זו:
על איזה סוג ספק פונים
חז"ל סיווגו על פי מילות הפסוק את התחומים בהם יש לברר את הספק אצל הסנהדרין.
סמכות חכמים בתקופות מאוחרות
פשט הכתובים מתייחס למצווה להישמע אך ורק לסמכות ההלכתית שנמצאת "במקום אשר יבחר ה'". כך אכן פסקו חז"ל לגבי זקן ממרא, ש"המקום גורם", כלומר הזקן הממרא נענש רק אם המרה את פי בית הדין שישב במקומו בירושלים, כלומר כאשר תפקוד הסנהדרין מלא ותקין, ולא במצבי ביניים שונים.
דעת המרחיבים
בדברי הראשונים ישנן גישות שונות בתוקף ציווי זה בהיעדר סנהדרין בירושלים. הראשון שהתייחס להרחבה של המצווה הזו הוא הראב"ד, שכתב שהיא מחייבת אפילו לציית לרב המקומי, ה"מרא דאתרא". הרשב"א הרחיב את המצווה לכדי חיוב לציית לגדולי הדורות המפורסמים; כאשר הוא נשאל האם מותר לחכם לפסוק כפי דעתו בניגוד לספרי הפסיקה המקובלים של הראשונים, השיב הרשב"א שהדבר אסור בגלל המצווה לשמוע לדברי חכמים. הרחבה נוספת יש בספר החינוך שבדבריו על מצווה זו מאריך לכתוב על חובת הציות לרבנים הגדולים שבכל דור, ולדבריו חובה זו מהווה מצווה יסודית ביהדות.
דעת ביניים
דעת ביניים נמצאת בדרשות הר"ן, שכותב שאמנם מצוות "לא תסור" מתייחסת רק לסנהדרין בירושלים, אך הוא מחדש שבכל זאת מצווה לשמוע לדברי החכמים בתקופות מאוחרות יותר בגלל מצווה אחרת: "אחרי רבים להטות", שהיקפה מוגבל יותר.
ציות לסנהדרין בניגוד להיגיון
הפסוק המובא "לא תסור מן הדבר אשר יגידו לך ימין ושמאל", משמש כבסיס לדיון בחז"ל אודות גבולות הציות לסנהדרין. הבנה אחת המובאת במדרש ספרי גורסת כי יש ללכת אחר חכמים גם כאשר דבריהם סותרים את ההיגיון הפשוט:
מנגד, התלמוד הירושלמי במסכת הוריות מסביר את הפסוק בצורה הפוכה לחלוטין:
הבנה זו נפסקה למעשה ברמב"ם.
בסוגיה המקבילה בתלמוד הבבלי מוכרע כי "תלמיד הראוי להוראה" שהלך אחר פסיקה שגויה של חכמים בניגוד להבנתו האישית, טעה בהבנת המצווה לשמוע דברי חכמים. תלמיד זה אינו יכול לתלות את חטאו בבית הדין, ומתחייב עליו באופן עצמאי.
יש מהראשונים שסייגו את הדין שאין לשמוע לסנהדרין כשיודע שהם טועים; הרמב"ן כתב שזה רק כאשר אותו חכם שיודע שהם טועים לא הציג את טיעוניו לפני הסנהדרין, אך אם הוא דן לפניהם בנושא והם לא השתכנעו מדבריו – הוא חייב לקבל את דבריהם. הרשב"א כותב שהמצווה לציית לדברי החכמים קיימת גם כאשר נראה לו שהם טועים, כל עוד אין לו ראיה מוצקה המצביעה על טעותם..
הסמכות בתקנות דרבנן
מחלוקת נוספת הנוגעת למצווה זו היא בשאלה האם מצווה זו מקנה לחכמים סמכות רק לפרש את מצוות התורה, או גם סמכות נוספת לחוקק תקנות חדשות בעצמם. בהלכה ישנן תקנות רבות הנחשבות בעלות תוקף מדרבנן, כלומר שאין להן מקור מקראי אלא הן תקנות מאוחרות יותר, והמחלוקת האמורה היא האם מקור הסמכות של החכמים להתקין את התקנות הללו הוא מדאורייתא.
זלמן ונדרוף
זלמן ונדרובסקי (ברוסית: Залман Вендровский; 1877 – 22 בספטמבר 1971) שנודע בשם העט זלמן ונדרוף (Залман Вендров; ביידיש: זלמן ווענדראָף) היה סופר יידיש ועיתונאי.
מצווה לשמוע דברי חכמים
הסמכות בתקנות דרבנן
בתלמוד יש התייחסות לשאלה זו בנוגע למצוות הדלקת נרות חנוכה, שאינה מצווה דאורייתא, ובכל זאת מברכים עליה: "ברוך אתה ה'... אשר קדשנו במצוותיו וציוונו להדליק נר של חנוכה". על כך מופיע בתלמוד:
זלמן ונדרוף
ביוגרפיה
זלמן ונדרוף (ונדרובסקי) נולד בסלוצק למשפחה של שוחטים ומלמדים. הוא קיבל חינוך מסורתי בחדר ולמד אצל מורים פרטיים. בגיל 16, בחיפושיו אחר פרנסה עבר ללודז', והחל לעבוד במפעל טקסטיל. בזמן עבודתו כתב מאמרים על חייהם של עובדי הטקסטיל ובשל כך פוטר מעבודתו בשנת 1899.
מצווה לשמוע דברי חכמים
הסמכות בתקנות דרבנן
כלומר, על פי רב אוויא המצווה המקראית "לא תסור" מחייבת לציית גם לתקנות חכמים מחודשות. כך גם מבאר האמורא אביי לגבי תקנת חכמים האוסרת את השניות לעריות – גילוי עריות בין קרובי משפחה מדרגה שנייה, כמו סבתא ונכד. התקנה הזו נקראת במשנה "איסור מצווה", ואביי מבאר שהמצווה המדוברת היא "מצווה לשמוע דברי חכמים".
זלמן ונדרוף
ביוגרפיה
ב-1900, בעזרת דרכונו של אחיו, חצה את הגבול של האימפריה הרוסית והגיע לאנגליה, שם עבד ולמד לימודי ערב. שם הוא גם הכיר את מנהיג התנועה האנרכיסטית רודולף רוקר, התקרב לחוגים ציוניים ואנרכיסטיים, וכתב עבור כתבי עת יהודים אנרכיסטיים. באנגליה התחתן ונדרוף עם ילידת מוסקבה, שנאלצה לברוח מרוסיה בשל השקפותיה הפוליטיות. ב-1905 הם עברו למוסקבה, למרות סיכוייהם הקלושים לקבל אישור מגורים שם, מחוץ לתחום המושב. במשך זמן מה הצליח ונדרוף להישאר במוסקבה ללא אישור שהיה. באותה תקופה הוא התפרנס ממתן שעורים פרטיים באנגלית. ב-1906 הוא שוב עזב את רוסיה והפעם לארצות הברית, שם החל לעבוד ככתב בכתבי עת ביידיש במשרה חלקית.
מצווה לשמוע דברי חכמים
הסמכות בתקנות דרבנן
על פי זה כתב הרמב"ם ש"כל מה שאמרו חכמים לעשותו, וכל מה שהזהירו ממנו - כבר ציווה משה רבינו בסיני שיצוונו לקיימו", וכך מקובל על ראשונים רבים שמקור סמכות תקנות חכמים הוא מהתורה. לעומת זאת, הרמב"ן חלק על הרמב"ם בטענה שלדבריו לא מובן מדוע המצוות דאורייתא נחשבות חמורות יותר מבחינה הלכתית מאשר תקנות דרבנן. הרמב"ן האריך להשיג על דברי הרמב"ם והביא ראיות רבות לטענתו שהעובר על תקנה דרבנן לא עבר על מצווה דאורייתא של "לא תסור", ושדברי רב אוויא בעניין אינם אלא בדרך רמז ואסמכתא.
זלמן ונדרוף
ביוגרפיה
שנתיים מאוחר יותר, נשלח ונדרוף לוורשה כשליח היומון היידי האמריקאי "דער מארגען זשורנאל". החל מ-1909 הוא היה גם חבר מערכת של העיתון היומי "היַינט", העיתון היידי בעל התפוצה הרחבה ביותר באירופה. ב-1911 העיתון "היינט" מימן את סיורו בארץ ישראל.
מצווה לשמוע דברי חכמים
הסמכות בתקנות דרבנן
ישנן גם דעות ביניים בשאלה זו. הר"ן מבחין בין שני סוגים של תקנות חכמים: "דברים שיש להם עיקר בתורה", כלומר תקנות הבאות כהרחבה למצווה מקראית, כמו "שניות לעריות"; ולעומת זאת "מה שאין לו סמך בתורה", כמו הדלקת נרות חנוכה שהיא מצווה מחודשת לחלוטין. לדעת הר"ן, המצווה דאורייתא לשמוע לדברי חכמים מאצילה להם סמכות בסוג הראשון של "דברים שיש להם עיקר בתורה", אך לא בתקנות מחודשות לגמרי. יש שהבחינו הבחנה אחרת בין אדם שעובר על איסור דרבנן מתוך מרידה בסמכות חכמים, שבכך הוא עובר על מצוות "לא תסור", לבין מי שעובר על איסור דרבנן מתוך תאווה בלבד וכדומה, שבכך אין "לא תסור".
זלמן ונדרוף
ביוגרפיה
קובץ הסיפורים שלו "פראוואָזשיטעלסטוואָ" (רישיון מגורים) יצא לאור בוורשה ובווינה בשנים 1912–1913. רבים מספריו תורגמו לרוסית וזכו לתהודה רבה. כתביו על חיי היהודים בתחום המושב אף זכו להתייחסות בדיונים בדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית.
בסוף שנת 1918 החל ונדרוף לעבוד בעיתון "דער אמת" – עיתון הקומיסאריאט היהודי בממשלתו של לנין. לאחר סגירת העיתון בפברואר 1919, עבד ונדרוף במקומות שונים, כולל תקופה קצרה בתיאטרון "הבימה" העברי.
ב-1922 החל ונדרוף לעבוד עבור (JTA (Jewish Telegraphic Agency – סוכנות הידיעות היהודית), וזמן קצר לאחר מכן עבור העיתון הניו יורקי "דער טאָג" (היום) ואחר כך עבור ה"פארווערטס" (קדימה) הסוציאליסטי. בו זמנית כתב גם עבור עיתונים יידיים לא-סובייטיים אחרים. השלטון היה מעוניין להציג באור חיובי את החברה הסובייטית, וראה בחיוב את פעילותו של ונדרוף, ואף עודד אותה. כתיבתו עבור כתבי עת מחוץ לברית המועצות הופסקה בשנות השלושים. בסוף שנות השלושים החל פרי-עטו להופיע בכתבי עת סובייטיים ביידיש.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בהיותו בשנות הששים לחייו, עבד ונדרוף בתוכניות רדיו מוסקבה ביידיש והיה פעיל בועד האנטי-פשיסטי היהודי.
בדצמבר 1950, זמן לא רב אחרי מעצרם של כל חברי הוועד, הגיע גם תורו של ונדרוף. הוא נידון ל-10 שנות מאסר באשמת תעמולה אנטי-סובייטית. ב-1956 הוא שוחרר ושב למוסקבה. בשנים שלאחר שחרורו נהנה ונדרוף ממעמד של זקן סופרי היידיש בברית המועצות, וככזה הוא השתתף במפגש של מספר סופרי יידיש סובייטיים עם משלחות מחו"ל במסגרת פסטיבל הנוער הבינלאומי שהתקיים במוסקבה ב-1957. הוא המשיך לפרסם מאמרים בעיתון היידי בפולין "פאלקס-שטימע" (קול העם) ובביטאון "יידישע שריפטן" (כתבים ביידיש).
ונדרוף נמנה עם חמשת האינטלקטואלים היהודים שחתמו במרץ 1962 על מכתב גלוי הדוחה את ההאשמות באנטישמיות המופנות כלפי ברית המועצות. המכתב הופץ בכל רחבי העולם על ידי סוכנות הידיעות הסובייטית "נובוסטי" ועורר הד רב ברחבי העולם.
זלמן ונדרוף נפטר במוסקבה בשנת 1971, והוא בן 94.
יחסי יפן–קולומביה
יחסי יפן–קולומביה הם היחסים הדיפלומטיים בין קולומביה ליפן. מערכת היחסים כוננה רשמית בשנת 1908, אך נקטעה בין השנים 1942 ל-1954 עם התגברות מלחמת העולם השנייה. היחסים מבוססים בעיקר על סחר מסחרי אשר העדיף את אינטרסי יפן, חילופי תרבות וסיוע טכנולוגי נדבני לקולומביה.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין קולומביה ליפן כוננו בחוזה שנקרא ידידות, מסחר וניווט שנחתם בוושינגטון הבירה, ארצות הברית ב-25 במאי 1908. עם זאת, השגרירות הרשמית הראשונה הוקמה על ידי יפן בוגוטה, קולומביה בשנת 1934 ובשנה שלאחר מכן הקימה קולומביה את שגרירותה בטוקיו.
יחסי סחר
על פי שגרירות קולומביה ביפן, הקשרים המסחריים בין המדינות דינמיים יותר ויותר. בשנת 1996 הפכה יפן למוקד השלישי בייבוא קולומביה לאחר ארצות הברית וונצואלה עם כ-722.5 מיליון דולר (5.6% מכלל היבוא הקולומביאני). לעומת זאת, יפן ייבאה כ-348.6 מיליון דולר (פחות מ-1% מהיבוא היפני).
מוצרים יפניים המיוצאים לקולומביה הם ברובם כלי רכב, חלקי רכב, מצלמות וידאו ומכשירי תקשורת, ואילו מוצרים קולומביאנים שיוצאו ליפן היו ברובם קפה, דגנים וניקל, ובמידה מועטה אמרלד, עורות זוחלים אקזוטיים ושוקולד. לאחרונה מיוצאים גם פרחים ומוצרי עור. החליפין המסחרי הנמוך יחסית נובע מהאינטרסים הגיאו-אסטרטגיים של יפן במדינות אחרות באמריקה הלטינית כמו ברזיל (שם יש קהילה חשובה של מהגרים מבוססים), מקסיקו, צ'ילה, פרו וארגנטינה. עבור יצרנים קולומביאנים לעומת זאת, יקר מאוד לייצא מוצרים נוספים ליפן כאשר מדינות קרובות אחרות מייצגות שווקים חסכוניים יותר ויש להם פחות מגבלות כלכליות.
הפרלמנט הצ'כי
הפרלמנט הצ'כי (בצ'כית: Parlament) הוא הרשות המחוקקת בצ'כיה. הוא היושב בבירת המדינה - פראג ומורכב משני בתים, הנבחרים בבחירות דמוקרטיות: סמכויות הפרלמנט הן: עיסוק בחקיקה חדשה, שינוי החוקה, אשרור הסכמים בינלאומיים; במידת צורך - הכרזת מלחמה, אישור של נוכחות כוחות צבא זרים בצ'כיה או שיגור כוחות צבא צ'כיה מחוץ למדינה.
חברי הסנאט נבחרים במחוזות בחירה של נציג יחיד לתקופה של שש שנים ואילו חברי בית הנבחרים נבחרים לתקופה של ארבע שנים ב-14 מחוזות בחירה, החופפים למחוזות המנהליים של צ'כיה. שליש מחברי הסנאט עומדים לבחירה בכל שנתיים, בדומה לנוהג בסנאט של ארצות הברית.
מסורת פרלמנטרית החלה באזור עוד בימי האימפריה האוסטרית. פרלמנט בשם "המועצה הקיסרית" (Reichsrat, Říšská rada) נוצר בשנת 1861. הפרלמנט הצ'כי נוצר לאחר תהליך פדרליזציה של צ'כוסלובקיה בשנת 1968. בית הנבחרים המשיך פרלמנט זה ובשנת 1996 נוצר הסנאט.
גבריאל דוביצקי
גבריאל (גבי) דוביצקי (16 ביוני 1935 - 13 בפברואר 2023) היה טניסאי ישראלי, פעמיים אלוף ישראל בטניס (1958 ו-1961) וחבר נבחרת גביע דייוויס של ישראל.
ביוגרפיה
דוביצקי נולד ברמת גן וגדל בתל אביב, בנם הצעיר של חנה (דעואל) ויצחק דוביצקי. יצחק אביו היה ספורטאי, נדבן, מארגן אירועי ספורט וחבר הנהלת איגוד הטניס בישראל. הוא התאמן במכבי תל אביב. הוא למד בבית הספר גאולה (יסודי) בתל אביב ותואר ראשון בהנדסת בניין בטכניון.
1950
בשנת 1950 זכה עם אלעזר דודמן בגמר גביע ליכטיג לנוער לזוגות. דוביצקי ודודמן המשיכו לשחק יחד בזוגות במשך שנים רבות, תוך שהם מתחרים זה מול זה בתחרויות ליחידים.
אלוף ישראל
באליפות ישראל שנערכה באוקטובר 1958 הוא זכה בתואר לאחר ניצחון במשחק הגמר על חברו לקבוצה דוד אס ב-4 מערכות (3–6, 7–5, 6–4, 6–2).
1961
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1961 זכה דובצקי בתואר לאחר ניצחון במשחק הגמר על יעקב דרוקמן מחיפה.
1963
בשנת 1963 השיגו דוביצקי ואלעזר דודמן את הניצחון הראשון של נבחרת גביע דייוויס של ישראל על נבחרת טורקיה 1-4 באיסטנבול, והיה זה ניצחונו הראשון של דוביצקי ב"גביע דייוויס".
לאחר הפרישה
מאז שנת 1974 עד לשנת 2002 היה מעורב דוביצקי במשפט שהוגדר בתקשורת כ"משפט הארוך בהיסטוריה של מדינת ישראל". דוביצקי וארז לוסטיג, כדורסלן לשעבר ושחקן הפועל תל אביב ונבחרת ישראל, היו חברים ושותפים בחברה לבנייה. השניים הסתכסכו ותבעו זה את זה בבית המשפט. במהלך המשפט לוסטיג הוציא כ-2 מיליון דולר על ניהול משפט שנמשך 29 שנה.
דוביצקי נפטר ב-13 בפברואר 2023. הותיר אחריו שלושה ילדים מאשתו הראשונה, רחל, עמה התחתן ב-1958, ילדה אחת מאשתו השנייה, ורה, עמה התחתן ב-1982, ותשעה נכדים. התגורר בפתח תקווה.
למלם היילו
למלם היילו (באנגלית: Lemlem Hailu; נולדה ב-21 במאי 2001) היא אתלטית אתיופית, אלופת העולם באולם (בלגרד 2022) בריצת 3000 מטר.
קריירה
היילו נולדה וגדלה באתיופיה.
2019
באליפות העולם שנערכה בחודש אוקטובר בדוחה שבקטר סיימה היילו במקום 18 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:16.56 דקות.
2021
באולימפיאדת טוקיו שנערכה בחודש אוגוסט בטוקיו שביפן סיימה היילו במקום 18 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:03.76 דקות.
אלופת העולם באולם בריצת 3000 מטר
באליפות העולם באולם שנערכה בחודש מרץ בבלגרד שבסרביה זכתה היילו במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:41.82 דקות, לפני אל פורייר סט. פייר מארצות הברית (8:42.04 דקות) ואג'גייהו טייה מאתיופיה (8:42.23 דקות).
אהרן ממן
אהרן ממן (נולד בי"ח בחשוון תש"ח, 1 בנובמבר 1947, במרוקו) הוא בלשן ישראלי, מכהן כנשיא האקדמיה ללשון העברית. הוא פרופסור אמריטוס בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל לשנת תשע"ט (2019) בחקר לשונות היהודים וספרויותיהם וחקר התרבות העממית, וחתן פרס גאון לשנת תשע"ב בחקר יהדות צפון אפריקה. מאז 2019 חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה
אהרן ממן נולד במרוקו בעיירה ריש שבמחוז תאפילאלת. אביו היה פעיל עלייה ואף נאסר על כך. משפחתו עלתה ארצה בשנת תשכ"ד. למד באוניברסיטה העברית בירושלים לשון עברית ושפה וספרות ערבית. בשנת תשמ"ד הגיש את עבודת הדוקטור שלו בלשון עברית בנושא "השוואת אוצר המלים של העברית לערבית ולארמית בחיבורי הבלשנות העברית למן רס"ג (ראשית המאה הי') ועד אבן ברון (ראשית המאה הי"ב)".
כיהן כמרצה בחוג ללשון העברית, והיה ראש החוג. הוא המנהל המדעי של מפעל מסורות הלשון ומפעל ספרות חכמת הלשון העברית.
כיהן גם כראש מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, ראש המכון למדעי היהדות ע"ש מנדל וניהל את המרכז לחקר מסורות קהילות ישראל ואת מפעל ספרות חוכמת הלשון העברית.
ממן נבחר לחבר־יועץ של האקדמיה ללשון העברית בשנת תשנ"ח, לחבר מלא בשנת תשס"ג ולסגן נשיא בשנת תש"ע.
בשנת 1993 זכה במלגת פולברייט להשתלמות בארצות הברית.
בשנת 2011 זכה בפרס גאון בחקר יהדות צפון אפריקה.
בשנת 2019 זכה בפרס ישראל בחקר לשונות היהודים וספרויותיהם וחקר התרבות העממית. ביוני 2019, צורף לאקדמיה הלאומית למדעים
בשנת ה'תשפ"ב (2022) מונה לנשיא האקדמיה ללשון והחליף את משה בר-אשר שפרש.
חיים אישיים
נשוי לרחל ואב לארבעה ילדים. מתגורר ביישוב פסגות, שהיה ממייסדיו.
תחום התמחותו
אהרן ממן חוקר חומרים מגניזת קהיר בערבית היהודית של ימי הביניים וכן פרקים מהתרבות המוגרבית היהודית בעת החדשה, לרבות מסורות הקריאה במקרא ובטקסטים קלסיים אחרים. נוסף על כך הוא חוקר את הלשון העברית והמחשבה הדקדוקית של חכמי הלשון הרבנים והקראים במאות ה־10–13 ומאתר בגניזה חיבורים אבודים בתחום זה.
דיוויזיית הפרשים אס אס ה-37
דיוויזיית פרשים אס אס ה-37 "ליצו" (בגרמנית: 37. SS-Freiwilligen-Kavallerie-Division) הייתה דיוויזיית פרשים של הוואפן אס אס אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה בשם "דיוויזיית הפרשים אס אס ה-33" ב-8 בפברואר 1945. ב-19 בפברואר שונה שמה ל"דיוויזיית הפרשים אס אס ה-37 'ליצו'". היא נקראה על שם הגנרל הפרוסי לודוויג אדולף וילהלם פון ליצו. היא הורכבה על בסיס דיוויזיית פרשים אס אס השמינית ודיוויזיית פרשים אס אס ה-22. מרבית מגויסי הדיוויזיה היו נערים בני 16 ו-17. כמפקדה הראשון של הדיוויזיה שימש ולדמאר פגליין (אחיו של הרמן פגליין), והיא הוכפפה לקבוצת ארמיות דרום. במרץ הוחלף פגליין בקרל גאזאלה,  ובאפריל הוכפפה תחת הקורפוס ה-43 שהיה חלק מהארמייה השמינית. הדיוויזיה לחמה בקרבות כנגד הצבא האדום בסלובקיה ואוסטריה ונכנעה עם סיום המלחמה.
טרהוש
טרהוש (בהונגרית: Tarhos) הוא כפר בנפת בקש שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
היישוב היה שייך מוניציפלית לבקש עד שנת 1954 אז הפך לכפר במחוז עם מועצה עצמאית, משנת 1974 הפך לכפר עצמאי לחלוטין.
קרן קונראד אדנאואר
קרן קונראד אדנאואר (בגרמנית: .Konrad-Adenauer-Stiftung e.V) היא קרן גרמנית ללא כוונות רווח, המשלבת עבודה של צוותי חשיבה ברמה המקומית והבינלאומית, חינוך לאזרחות מבית וקידום הידברות וחילופי רעיונות מחוץ. הקרן עוסקת בשיתוף פעולה בינלאומי מזה כחצי מאה וסניפיה פרוסים בכשמונים מדינות ברחבי העולם. הקרן היא גוף פוליטי המקושר עם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU). יושב הראש הנוכחי של הקרן הוא ד"ר הנס-גרט פוטרינג, לשעבר נשיא הפרלמנט האירופי. הקרן חברה במרכז ע"ש וילפריד מרטנס לחקר אירופה, צוות החשיבה הרשמי של מפלגת העם האירופית.
מוסדות
הקרן מורכבת משש מחלקות:
ד"ר הנס-גרט פוטרינג, הנשיא לשעבר של הפרלמנט האירופי, מכהן כיושב ראש הקרן. יחד איתו יושבים עוד 23 אנשים בדירקטוריון הקרן, לצד 24 חברי חבר הנאמנים, המפקחים על עבודתה של הקרן. לקרן 56 חברים, רבים מהם פוליטיקאים של מפלגת ה-CDU בעבר ובהווה.
מימון
בדומה לקרנות של שאר המפלגות הגרמניות, ממומנת קרן קונראד אדנאואר בעיקר על ידי הממשלה הגרמנית הפדרלית ועל ידי ממשלות המדינות השונות בתוך גרמניה. כך סופק 96.5% מתקציב הקרן לשנת 2012, שהסתכם בכ-136 מיליון אירו, על ידי תקצוב ציבורי, 2.8% הגיעו מדמי הרשמה ומרווחים שונים, והיתר (0.6%) סופק על ידי קרנות פרטיות ותרומות.
פרסים
קרן קונראד אדנאואר מעניקה מספר פרסים בתחומים שונים. בין היתר בולטים פרס לחוקרים צעירים, הקרוי על שמו של פוליטיקאי מפלגת ה-CDU ברונו הק, יחד עם פרס למערכות של עיתונים גרמניים מקומיים, הנחשב לפרס העיתונות החשוב בגרמניה, ופרס לספרות המקדמת את השלום. בנוסף, מאז 2002 מחלקת הקרן מדי שנה פרס לאנשים שתרמו תרומה מיוחדת לשימור ולפיתוח כלכלת השוק החברתית.
דירוגים
הקרן נמצאת בדירוגים של תוכנית צוותי החשיבה והחברות האזרחיות (Think Tanks and Civil Societies Program, TTCSP) של אוניברסיטת פנסילבניה, המפרסמת מדי שנה מחקר מקיף אודות מאות צוותי חשיבה ברחבי העולם ומדרגת אותם על פי שלל קטגוריות שונות. בדירוג שהוציאה התוכנית לאור לשנת 2015 זכתה הקרן לדירוגים גבוהים במיוחד, כדוגמת: מקום 25 מבין צוותי החשיבה בעולם, אחד מעשרת צוותי החשיבה הטובים במערב אירופה, הרשת הטובה ביותר וצוות החשיבה הטוב ביותר המקושר למפלגה פוליטית.
קרן קונראד אדנאואר בישראל
מטרתה העיקרית של הקרן בישראל היא העמקת שיתופי הפעולה בין ישראל לגרמניה, ברבדים הבין-אישיים, החברתיים, התרבותיים והאקדמיים. עבודתה של קרן קונראד אדנאואר בישראל כוללת בעיקר דו-שיח והידברות ברמות שונות בקרב החברה האזרחית, מעל בימות האקדמיה וכן עידוד המנהיגות הצעירה בישראל וגרמניה. כמו כן, הקרן פועלת להעברת תמונה מקיפה ומהימנה של ישראל לציבור הגרמני והאירופי.
לשם כך, קרן קונראד אדנאואר בישראל משתפת פעולה עם מגוון רחב של מוסדות ציבור ישראלים, בהם המכון הישראלי לדמוקרטיה, משרדי ממשלה וארגונים, כמו גם עם אוניברסיטאות ומכללות אקדמיות מובילות.
בעבודתה עם מוסדות ועם ארגונים שונים בארץ הקרן מתמקדת בארבעה נושאים עיקריים:
בהקשר הסכסוך הישראלי-פלסטיני, הקרן בונה תוכניות בונות-דיאלוג למשתתפים ישראלים, פלסטינים וירדנים מתחומים שונים – פוליטיקאים, אנשי ציבור, אנשי עסקים ועיתונאים - מתוך מטרה למצוא פתרונות לבעיות יום-יומיות מעשיות הנובעות מהסכסוך. שיחות בתחום הבין-דתי משלימות את התמונה ותורמות אף הן להידברות ולשלום.
עבודת הקרן לחיזוק החברה האזרחית בישראל מתמקדת לרוב במיזמים המכוונים לשיפור שילובם של המיעוטים בה. אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא התוכנית המשותפת עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המאפשרת לבדואים צעירים נגישות להשכלה גבוהה. נוסף על כך הקרן מנהלת זה שנים רבות תוכניות שונות לקידום שוויון זכויות לנשים, להעלאת המודעות לזכויות אדם ולפתרון סכסוכים בדרכי שלום.
טיטי איינאו
ייטאייש (טיטי) איינאו (באמהרית: ይታይሽ ቲቲ አየነው; נולדה ב-23 ביוני 1991) היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה ישראלית, מלכת היופי של ישראל לשנת 2013. איינאו היא יוצאת אתיופיה הראשונה שזכתה בתואר זה.
ביוגרפיה
איינאו נולדה בכפר קטן במחוז גונדר שבאתיופיה, ובשנת 2003, עלתה יחד עם אחיה הגדול מקונן לישראל. הוריה נפטרו טרם עלייתה לישראל, אביה בשנת 1993, ואמהּ בשנת 2000.
איינאו גדלה והתחנכה בנתניה, ובנעוריה למדה בתיכון בכפר הנוער הדתי ליד כפר חסידים.
בשנת 2009 התגייסה לצה"ל לחיל המשטרה הצבאית, ובהמשך יצאה לקורס קצינים אותו סיימה בהצלחה. לאחר מכן שירתה כקצינת משטרה צבאית במעברי הגבול, והשתחררה מהצבא בדרגת סגן.
באפריל 2013 הוכתרה כ"מלכת היופי של ישראל" ובכך הייתה יוצאת אתיופיה הראשונה שזכתה בתואר זה. בשנה זו מלכת היופי איינאו נשלחה אל תחרות "מיס תבל 2013" (במקום "מיס וורלד" אליו נשלחו רוב הזוכות לפניה).
מיד לאחר הזכייה החלה לדגמן עבור קמפיינים רבים באירופה ובישראל. בין היתר שימשה כפרזנטורית לחברות גולף ו-"Red Sin". באותה שנה במהלך כהונתה כמלכת היופי הצליחה גם להעלות את קרובי משפחתה לישראל, שעלייתם עוכבה במשך שנים רבות בשל הליכים בירוקרטיים. מסע זה תועד בכתבה נרחבת שנערכה בחברת החדשות של ערוץ 2 ובעיתון ידיעות אחרונות.
בשנת 2015 השתתפה ב"הישרדות הונדורס", העונה השביעית של תוכנית המציאות "הישרדות", ששודרה בערוץ 2, שם הייתה לאחת המתמודדות המובילות, העפילה לגמר וסיימה במקום השני.
ב-2016 הנחתה את טקס בחירת "מלכת היופי" ששודר בערוץ 2.
בשנת 2017 השתתפה בעונה החמישית- "גולסטאריות" של תוכנית המציאות "גולסטאר", ששודרה ברשת HOT.
ב-10 ביולי 2021 החלה להשתתף בהאח הגדול VIP עונה 4, והודחה תשיעית.
חיים אישיים
איינאו הייתה בזוגית עם הזמר מוש בן ארי.
במרץ 2022 איינאו התארסה לבן זוגה צחי פרנקל המבוגר ממנה ב-11 שנים, גרוש ואב לשניים. ב-25 באוקטובר 2022 נולד בנם הבכור. ב-2 באפריל 2023 השניים נישאו.
צ'ארלס ספנסר, רוזן ספנסר השישי
צ'ארלס ספנסר, רוזן ספנסר השישי (באנגלית: Charles Spencer, 6th Earl Spencer; 30 באוקטובר 1857 – 26 בספטמבר 1922), היה בן אצולה בריטי ופוליטיקאי חבר המפלגה הליברלית מבית ספנסר, אשר שימש כלורד צ'מברלין מ-1905 עד 1912 בתקופת הממשלות בראשות הנרי קמפבל-באנרמן והרברט הנרי אסקווית'. ב-1910, הוא ירש מאחיו למחצה את הרוזנות של ספנסר. הוא היה נשוי למרגרט ברינג, והם היו סבא וסבתא רבתא של דיאנה, הנסיכה מוויילס.
ביוגרפיה
צ'ארלס "בובי" ספנסר נולד ב-30 באוקטובר 1857 בסנט ג'יימס, וסטמינסטר, בנו של פרדריק ספנסר, רוזן ספנסר הרביעי ולאשתו השנייה אדלייד סיימור, בתם של הוראס סיימור ואליזבת מאלט פאלק. הוא התחנך בבית הספר הארו ובטריניטי קולג', קיימברידג'.
ספנסר ייצג את מחוז הבחירה של נורת'האמפטונשייר צפון בפרלמנט מ-1880 עד 1885, נורת'האמפטונשייר מרכז מ-1885 עד 1895, ושוב מ-1900 עד 1905, מביתו בדולינגטון הול. בשנת 1898 הוא התמודד על מחוז הבחירה של הרטפורד. הוא היה החתן בהמתנה של המלכה ויקטוריה בין פברואר ליוני 1886. בשנת 1892 הוא נהיה חבר במועצת המלך, ומונה לסגן ראש הלשכה של משק הבית תחת ויליאם גלאדסטון, הוא החזיק בתפקידו עד 1895, השנה האחרונה תחת הממשלה של ארצ'יבולד פרימרוז. בין 1900 ו-1905 הוא החזיק בתפקיד השוט מטעם הליברלים.
ב-19 בדצמבר 1905, הוא קיבל את התואר ויקונט אלתורפ, כדי לאפשר לו להיות לורד צ'מברלין בממשלתו של הנרי קמפבל-באנרמן. ב-13 באוגוסט 1910 הוא ירש את התואר רוזן ספנסר, לאחר מותו של אחיו למחצה, ג'ון ספנסר, רוזן ספנסר החמישי ללא ילדים. הוא נשאר הלורד צ'מברלין עד 1912. בשנת 1911 הוא קיבל את תואר אביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי, ובשנת 1913 קיבל אף את תואר אביר מסדר הבירית.
לורד ספנסר החזיקו מספר גדול של עיטורים: הצלב הגדול של מסדר דאנבורג של דנמרק, מסדר אולף הקדוש המלכותי של נורווגיה, מסדר כוכב הצפון של שוודיה, מסדר השמש העולה של יפן, מסדר הנשר הלבן של סרביה, מסדר הנשר האדום של פרוסיה ומסדר קרלוס השלישי של ספרד. הוא היה גם מייג'ור הכבוד, ולאחר מכן קולונל הכבוד בגדוד המתנדבים ה-4, רגימנט נורת'האמפטון.
לורד ספנסר מת ב-26 בספטמבר 1922 בביתו בסנט ג'יימס, לונדון, בגיל 64, לאחר שהיה חולה במשך ארבעה חודשים אחרי אירוע ציבורי בביתו בנורת'האמפטונשייר, ובנו אלברט ספנסר, רוזן ספנסר השביעי ירש את תאריו.
משפחתו
ב-23 ביולי 1887 התחתן צ'ארלס עם מרגרט ברינג, בתם של אדוארד ברינג, ברון רוולסטוק הראשון ולואיז בולטייל, ממנה היו לו שישה ילדים:
קיפוס
קיפוס (בלטינית: cippus - "מוט מחודד"; ברבים: cippi, קיפי) הוא כַּן נמוך, עגול או מלבני שתרבויות ים-תיכוניות עתיקות שונות נהגו להקים, בעיקר על-ידי הרומאים לבניית אבני מיל או סימון גבולות, וכן על-ידי הקרתגנים והאטרוסקים למטרות שונות.
הקיפוס הרומאי
הקיפוסים הרומאיים היו עשויים מעץ או מאבן. על גבי הקיפוסים מאבן היו כתובות שציינו את תפקידם או את האזור אותו הקיפו, כמו תחומי מקדשים. ברומא הם סימנו את גבולות הפומריום, מהלך אמות המים ואת הקורסוס פובליקוס. קיפוסים מסודרים בשורות היו גם לעיתים ממוספרים, ולרוב מציגים את שמו של המציב או את המרחק לקיפוס הקרוב ביותר. הכתובות על כמה מהקיפוסים מראים שהם שימשו מדי פעם כמצבת-זיכרון ללוויה.