cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספיידרוומן (ג'סיקה דרו)
פלישה סודית ואילך
בתחילת המצור על אסגרד, דרו וספיידרמן סיירו במגדל האוונג'רס, ולאחר שגילתה לו כי היא סוכנת S.W.O.R.D, הותקפו על ידי מנדריל וגריפין. במהלך הקרב, מנדריל הצליח לשלוט בדרו, והפנה אותה נגד ספיידרמן. ספיידרמן הצליח להוציא את דרו משליטתו של מנדריל, וגרם להם לחשוב שהובס. כאשר מנדריל וגריפין נגשו כדי לתת לדרו פקודות חדשות, היא הכתה את מנדריל בפניו, דחפה את ידה לפיו והפעילה את כוחותיה, שהביסו אותו. דרו רצתה להרוג את שני הנבלים, אך ספיידרמן עצר בעדה והם חזרו למחבוא, שם הם ושאר האוונג'רס נסעו לאסגרד כדי לעזור. דרו עזרה בקרב נגד האוונג'רס האפלים, למפלתו של הריק והייתה עדה למפלתו של אוסבורן. דרו גויסה לאוונג'רס על ידי סטיב רוג'רס ונקלעה לעימותים עם קאנג הכובש, אפוקליפס ופרשיו וקילרייבן. היא נראתה כאשר הענק האדום הזהיר מפני הברדס שהתחיל באיסוף יהלומי האינסוף, ועזרה בקרב נגדו. בשליחות S.W.O.R.D, דרו נשלחה לחקור גל אנרגיה יוצא דופן בוואקאנדה. לאחר שמצא שרידים של אחד מאבירי החלל, דרו נקלעה למארב של ארגון אינטליג'נסיה. בעוד אינטליג'נסיה חקרו את אביר החלל, האוונג'רס הפריעו לניסיונותיהם. לפתע אביר החלל הופעל, ונחשף כי הוא מכיל את תודעתו של אולטרון. אולטרון ברח, ודרו חזרה לאוונג'רס ונשארה בצוות גם אחרי יוזמתו של איירון מן להרחיבם.
דרו הצטרפה לקבוצת האוונג'רס הסודיים של סוכנות S.H.I.E.L.D. כאשר האוונג'רס נעשו תחת הנהגת S.H.I.E.L.D ונשלחו לצוד את קבוצת אילומינטי, דרו עזבה את קבוצת האוונג'רס הראשית. היא הצטרפה לקבוצת האוונג'רס של סאן-ספוט, המכהן במקביל כראש ארגון A.I.M.
Mirrors (אלבום)
Mirrors (בעברית: מראות) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת הגרמנייה סנדרה. האלבום יצא לאור ב-26 באוגוסט 1986, על ידי חברת התקליטים וירג'ין רקורדס. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים: "Innocent Love", "", "Loreen", ו-"Midnight Man".
האלבום הגיע למקום ה-13 במצעד האלבומים שבשווייץ.
רקע וקידום
ביוני 1986, הוציאה סנדרה את הסינגל הראשון מתוך האלבום "Innocent Love", אשר תיפקד גם כסינגל השישי במהלך הקריירה שלה. השיר הפך ללהיט בינלאומי, תוך שהגיע אל המקום החמישי במצעד של אירופה הוט 100, השלישי במצעד שביוון, וכולי. בהמשך, הוציאה את השיר "", כסינגל השני מתוך האלבום. השיר הגיע אל המקום השני במצעד שביוון, תוך שהגיע אל המקום השביעי בגרמניה.
לבסוף, יצא האלבום עצמו באוגוסט 1986. בנובמבר 1986, יצא לאור הסינגל השלישי מתוך האלבום "Loreen", אשר זכה להצלחה נאה בגרמניה, ושווייץ. בפברואר 1987, הוציאה את הסינגל הרביעי והאחרון מתוך האלבום "Midnight Man", אשר זכה להצלחה נאה במדינות אירופה.
הצלחה מסחרית
בשבוע צאתו הצליח האלבום להגיע אל המקום ה-13 במצעד האלבומים שבשווייץ, תוך שכמה שבועות לאחר מכן, איגוד תעשיית ההקלטות השווייצרי העניק לו את תואר הזהב על מכירות של למעלה מ-25,000 עותקים במדינה. בשוודיה, הצליח האלבום להגיע אל המקום ה-40 במצעד האלבומים של המדינה. בנוסף לכך, זכה האלבום להצלחה נאה בנורווגיה, כאשר הגיע במצעד האלבומים של המדינה למקום ה-14.
בגרמניה זכה האלבום להצלחה פחותה מזו של The Long Play, כאשר הגיע אל המקום ה-16 במצעד האלבומים של המדינה.
שלמה תווינא
קורות חיים
הרב שלמה בן עאבד תווינא נולד בבגדאד בשנת 1855. בילדותו למד בתלמוד תורה ולאחר מכן במדרש בית זלכה, ישיבתו של הרב עבדאללה סומך, שם הצטיין בלימודיו. עוד בבגדאד הוציא לאור שלושה ספרים העוסקים בנושאי קודש - על פסקי דינים ("כתבינו לחיים") חג הפורים ("איילה שלוחה") וחידושים על ספר בראשית ("נופת צופים").
"מגיד מישרים" בכלכותא
לאחר שנתיים בבומביי עבר לכלכותא ושם התפרנס מעבודה כשוחט, ממכירת חפצי קודש ומלימוד יהדות לבני העשירים, עד שבשנת 1888 רכש בית דפוס בכלכותא. את בית הדפוס רכש בשביל להדפיס את הספרים הרבים שחיבר, אך במשך הזמן התרכזה עיקר עבודתו בהדפסת השבועון "מגיד מישרים" בערבית יהודית שיצא לאור בעריכתו ברציפות במשך 11 שנה (י"ג בחשוון ה'תר"ן - ט' בתשרי ה'תרס"א). העיתון הכניס שני חידושים ביחס לעיתונים בערבית יהודית שקדמו לו בקרב קהילת יוצאי בגדאד בהודו; הדגשת בעיותיהם של היהודים בבגדאד וקריאה לקהילה בהודו לסייע להם ומתן במה נרחבת לספרות ותרבות בעיתון. באשר לחידוש הראשון, כבר במאמר הפותח של העיתון הרב תווינא הצהיר על מטרתו, לפרסם את סבלם של היהודים בעיר מולדתו בגדאד תחת השלטון המוסלמי שם: תווינא פרסם בעיתון מאמרים רבים העוסקים בצרותיהם של יהודי בגדאד וברדיפות כנגדם, הקוראים להתגייס לסייע להם ואשר מדווחים על פועלם של יהודי הודו למען מטרה זו. במיוחד הוא עודד את המשפחות העשירות בהודו, ובראשן משפחת ששון וגבאי, לפעול למען אחיהם בבגדאד.
חידושו השני של העיתון, הקדשת מקום רב לספרות יפה, בא לידי ביטוי בכך שמעל דפי "מגיד מישרים" פורסמו סיפורים בהמשכים או סיפורים קצרים רבים פרי עטו של תווינא או תרגומיו מספרות ההשכלה העברית. למן הגיליון השביעי של העיתון נוסף לו מוסף בשם "מגיד משנה" שהוקדש כל כולו לספרות. את הסיפורים שהתפרסמו בעיתון בשנה הראשונה והשנייה קיבץ תווינא בשני הכרכים של ספרו "נטעי שעשועים". העיתון והמאמרים בו היו ככלל בערבית יהודית אך לעיתים פרסם בו תווינא גם סיפורים ומאמרים בעברית.
בנסיבות לא ידועות, בשנת 1901 הפסיק הרב תווינא את פרסום "מגיד מישרים" ומכר את בית הדפוס שלו לעיתונאי סלימאן עזרא, שהוציא לאור לאחר מכן את העיתון "שושנה" שירש את "מגיד מישרים". הרב תווינא כתב בגיליון הראשון של "שושנה" שבכוונתו להוציא מחדש את "מגיד מישרים" כעיתון עברי, אך לא עלה בידו לעשות זאת.
יצירתו הספרותית
לבד מפועלו העיתונאי, למן רכישת בית הדפוס חיבר והוציא לאור עשרות ספרים, בעיקר בערבית יהודית עיראקית, חלקם עוסקים בענייני הלכה וקודש וחלקם ספרות יפה. בין ספריו בנושאי קודש הוא תרגם לערבית יהודית את ספר קהלת, מגילת אסתר, מסכת אבות, מגילת איכה, מגילת רות, ספר תהילים וההגדה של פסח ופרסם את התרגום של כל אחד מספרים אלו ביחד עם פירוש שלהם פרי עטו בעברית בכתב רש"י. כמו כן כמה מספריו עוסקים בחגי ישראל (פורים, חנוכה) וטעמי המנהגים שלהם, במדרשים, דיני הלכה ועוד. חיבוריו הרבניים זיכו אותו בכבוד רב. כאשר בני קהילת כלכותא שלחו שאלות בענייני הלכה לרב יוסף חיים מבגדאד (הבן איש חי) הוא השיב להם:.
בתחום הספרות היפה, פרסם הרב תווינא ספרים רבים, חלק מהספרים היו פרי עטו וליקוטו וחלקם תרגומים מן הספרות העברית החדשה. תרגומיו מעברית לערבית יהודית כוללים את הרומן העברי הראשון "אהבת ציון" לאברהם מאפו, מספר ספרים של הסופר הגרמני מאיר להמן דרך התרגום העברי שלהם בידי הלל אריה ליב ליבשיץ, "מסתרי פריז" לאז'ן סי דרך תרגומו העברי של קלמן שולמן, "עמק ארזים" - תרגום בן שני כרכים של הרומן ההיסטורי של גרייס אגילר על האינקוויזיציה, ספר "דברי ימי ישראל" לזאב יעבץ על ההיסטוריה היהודית ועוד. בנוסף הרב תווינא פרסם לראשונה קובצי סיפורים של הספרות העממית של יהודי עיראק. יצירות רבות נוספות, מתורגמות ופרי עטו, הוא פרסם בהמשכים מעל דפי "מגיד מישרים".
ספריו ועיתונו של הרב תווינא הופצו בקהילות היהודיות העיראקיות ברחבי המזרח הרחוק ובקרב יהדות עיראק עצמה וזכו לפופולריות גדולה. החוקר והאספן דוד סלימאן ששון שפגש את תווינא מעט לפני מותו כתב עליו בהערצה ביומנו וכן בספרו על קהילת יהודי עיראק. הוא שימר חלק מחיבוריו של תווינא שהיו בכתב יד או בדפוס חלקי. פרופסור יצחק אבישור שחיבר מונוגרפיה מקיפה על חייו ופועלו של תווינא ותרגם מיצירותיו לעברית, מציין למעלה מ-70 ספרים שחוברו על ידו שלא עלה בידו לפרסמם. רובם אבדו וחלקם השתמרו בכתב יד. הרב תווינא נפטר בכלכותא בשנת 1913 בהותירו מאחוריו משפחה גדולה.
בית כנסת הרמב"ן (הרובע היהודי)
בית הכנסת הרמב"ן הוא בית כנסת עתיק השוכן ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, ונחשב לבית הכנסת הרבני הקדום ביותר ברובע (בית הכנסת הקראי בירושלים קדום ממנו). יסוד בית כנסת זה מיוחס לרמב"ן, אולם ישנן השגות על זיהוי זה.
תיאור המבנה
בית כנסת הרמב"ן הוא אולם מלבני צר וארוך מאוד שכיוונו מזרח-מערב. בסמוך לכניסה אליו ממערב (מרחוב היהודים), יש כיום שני חדרים, המשמשים לתפילה ולימוד. חדרים אלו אינם ממבנה בית הכנסת המקורי אלא חנויות שהוסבו לשימוש זה. בצמוד למבנה מדרום שוכנת חצר קטנה המחפה על בור מים גדול.
בית הכנסת מחולק לשניים לאורכו, על ידי ארבעה עמודים נמוכים התומכים תקרת קשתות צולבות. נראה כי היה עמוד נוסף באמצע האולם, אך הוא הוסר (אולי כדי לפנות מקום לבימה), ויש המבקשים לזהותו עם עמוד מיותם העומד בחצר בית הכנסת מדרום. כותרות העמודים דומות לסגנון הדורי, ויש הטוענים כי מדובר בעמודים שהובאו מהקארדו הסמוך והוצבו במהופך. בעבר רווחה סברה כי גובה העמודים כפול מן הנראה לעין, וזאת מפני שרצפת בית הכנסת היום נסמכת על מילוי שהצטבר במקום במשך שנים, אולם לאחר שהתגלה חלקו הקדמי של בית הכנסת התברר כי העמוד הקדמי ניצב על בסיסו ואין רגליים לסברה שבית הכנסת היה עמוק יותר.
בכותל המזרח קבועים שני ארונות קודש, זאת בשל גזירה שגזרו המוסלמים בעת ששלטו על ירושלים. הגזירה קבעה כי על היהודים להכניס את הקוראן לתוך ארון הקודש. רב בית הכנסת הציע לבנות ארון קודש נוסף, צמוד לארון הקיים, שאליו יוכנס הקוראן. כך נעשה, ואכן הביקורות הממשלתיות עברו בשלום ובשקט יחסי. למבנה אין כמעט חלונות, דבר המקנה לו אווירה אפלולית ברוב שעות היום.
בעת עבודות שיקום בית הכנסת התגלתה על אחת מכותרות העמודים כתובת חרותה ובה שמות שלושת האבות: אברהם, יצחק, ויעקב. תאריך הכתובת אינו ידוע, אך יש לשער שנחרתה עוד לפני סגירת בית הכנסת במאה ה-16.
עליית הרמב"ן לירושלים והקמת בית כנסת
למרות שלא הייתה אז קהילה יהודית בירושלים, מצא לה הרמב"ן שריד בדמות זוג אחים צבעים, שאליהם התאסף מניין מתפללים בשבתות. בהמשך מכתבו מתאר הרמב"ן את ייסודו של בית כנסת בעיר, במבנה נטוש.
בית הכנסת שייסד הרמב"ן אינו זהה בהכרח עם המבנה המכונה כיום 'בית כנסת הרמב"ן (ראו בהמשך).
עדויות על בית הכנסת במאה ה-15
על פי מסמכי בית הדין השרעי בירושלים נרכש מבנה בית הכנסת ב"חצר האשכנזים" ב-25 במרץ 1425, בתקופת שלטון הממלוכים בירושלים.
בשנת 1488 עלה לירושלים רבי עובדיה מברטנורא, מפרש המשנה הנודע. בעת הגעתו לירושלים שיגר לאביו איגרת, ובה הוא מתאר את בית הכנסת של ירושלים: (תיאור זה אינו מתאר בהכרח את בית הכנסת שייסד הרמב"ן, ראו בהמשך)
גם רבי משה באסולה מתאר בשנת 1520 את בית הכנסת היחידי בירושלים: "בית כנסת אחד בלבד יש בירושלים ויפה הוא, עם ארבעה עמודים בתוכה".
סגירת בית הכנסת
למבנה בית הכנסת צמוד מסגד סידנא עומר, שהוא בעל צריח רבוע המתוארך למאה ה-14. בעדותו של רבי עובדיה מברטנורא נקשר מבנה המסגד לסגירת בית הכנסת:
בשנת 1474 החריב אספסוף מוסלמי את בית הכנסת. שנה לאחר מכן התיר הסולטאן הממלוכי קאיתבאי את פתיחת בית הכנסת מחדש, אולם בשנת 1587 הורה המושל העות'מאני של ירושלים על סגירתו באופן סופי בטענה שהמבנה מפר את תנאי עומר, האוסרים על הקמת בתי כנסת וכנסיות בירושלים.
במאה ה-17 הושב מבנה בית הכנסת לידי היהודים, אך נאסר עליהם להשתמש בו למטרות תפילה והתכנסות, והוא הוסב לשימוש כמחסן. רחל ינאית בן-צבי שביקרה במקום לפני 1948 תיארה בספרה "אנו עולים" את בית-הכנסת, אך כמעט שלא זיהתה אותו כמבנה בית כנסת מפני ששימש אז כמפעל לייצור גבינות.
הפתיחה מחדש
בתום מלחמת ששת הימים, הוחלט לשקם את מבנה בית כנסת הרמב"ן, וזאת לאחר חפירת הצלה ארכאולוגית מהירה. כמו כן הובע הרצון להזדרז ולפתוח את בית כנסת הרמב"ן מחדש כבר באותה שנה - 1967, כדי "לסגור מעגל" של 700 שנה עם שנת עלייתו של הרמב"ן ארצה - 1267.
לאחר שיקומו של בית הכנסת הוא החל לשמש בית הכנסת המרכזי של תושבי הרובע היהודי, מאחר שבתי כנסת אחרים לא שוקמו אלא מאוחר יותר. כרב בית הכנסת נבחר הרב אביגדר נבנצל, אשר התנה עם הכנסו לתפקידו כי בית הכנסת לא ישא אופי ונוסח מסוים, אלא כל מתפלל ואף שליח הציבור ינהג כפי מנהג אבותיו. כך אף שאופי התפילה בבית הכנסת היא אשכנזית, הרי שהנוסח אינו אחיד, והוא משתנה לפי מנהג שליח הציבור. בשבתות מנהגי התפילה הם אשכנזיים מאחר שבני עדות ספרד מתפללים בבתי הכנסת הספרדיים.
הפולמוס על זיהוי בית הכנסת
בשנות השלושים של המאה העשרים זיהה האדריכל יעקב פינקרפלד את המבנה המוכר כיום בשם בית הכנסת הרמב"ן ברובע היהודי כמבנה העתיק אותו מתאר הרמב"ן בו נוסד על ידו בית כנסת. פינקרפלד פרסם את מסקנתו בספרו "בתי כנסיות בארץ ישראל מסוף תקופת הגאונים ועד עליית החסידים" (1946), והעלה השערה כי המבנה הקיים אינו נפרס על כל שטחו העתיק של בית הכנסת, וכי בית הכנסת ממשיך מזרחה מהמבנה הקיים. השערה זאת הוכחה כנכונה בחפירות ארכאולוגיות שנערכו לאחר מלחמת ששת הימים. השערתו של פינקרפלד התקבעה בתודעה הציבורית, ומאז ועד היום השתרש שמו של בית הכנסת כ"בית כנסת הרמב"ן".
אולם, מבחינה מחקרית קשה לקבל את השערתו, מאחר שמבנה זה אינו תואם כלל את התיאור באיגרת הרמב"ן משום שאין בו לא כיפה ולא עמודי שיש. אף מיקומו של בית הכנסת בעייתי, שכן בעת ישיבת הרמב"ן בירושלים, ישבה הקהילה היהודית בהר ציון ולא ברובע היהודי של ימינו.
הארכאולוג מאיר בן דב זיהה את החורבה שבה ייסד הרמב"ן בית כנסת עם קפלת תפילה ביזנטית שהתגלתה בהר ציון ליד חומת העיר העתיקה (כ-150 מטרים מהמבנה הידוע כיום בשם בית כנסת הרמב"ן). כאישוש לזיהויו הוא מסתמך על הסכסוך שפרץ בראשית המאה ה-15 בין נוצרים ויהודים בהר ציון, בדבר הבעלות על קבר דוד המלך, סכסוך שבעקבותיו גירשו שליטי העיר המוסלמים מהמקום הן את הנוצרים והן את היהודים. בעקבות גירוש זה, פנו היהודים להתיישבות בתחומי הרובע היהודי של ימינו, וייתכן שזו גם הסיבה של נדידת בית הכנסת הראשון למקומו השני.
ההיסטוריון אלחנן ריינר סבור כי בית הכנסת שאותו מתאר הרמב"ן לא היה בית כנסת קדום שיהודי ירושלים חזרו אליו, אלא הוא בית כנסת חדש שהוכשר לתפילה במהלך ביקורו, ונועד להחליף את מקום התפילה הקודם בביתם של האחים הצבעים.
חסרי רגליים
חַסְרֵי-רַגְלַיִם (שם מדעי: Gymnophiona או Apoda) היא סדרה של דו-חיים, הדומה בצורתה לתולעי האדמה ולנחשים. לרוב הם חיים מתחת לאדמה, לכן זו סדרה שנחקרה מעט יחסית ליתר הדו-חיים. בעקבות כך, מעריכים כי רב הנסתר על הגלוי בנוגע לסדרה זו.
אנטומיה
כנרמז משמם, רגליהם של חסרי הרגליים מנוונות יחסית, עובדה שגורמת להם להידמות לתולעים. המינים הגדולים מבין הסדרה דומים יותר לנחשים בשל אורכם, שיכול להגיע למטר וחצי. זנבם קצר, והביב (Cloaca) שלהם נמצא בקצות הגוף. עורם חלק וצבעו כהה, אולם חלק מהמינים ניחנים בצבעים מרהיבים. בתוך העור, קיימים קשקשים העשויים מקלציט. את מרבית זמנם הם מבלים מתחת לפני השטח, ולכן עיניהם קטנות ומכוסות בעור המגן עליהן. עור זה הוביל בעבר למחשבה כי חסרי הרגליים עיוורים, אולם זו התבררה כשגויה. העור המכסה את עיניהם גורם לכך שחוש הראייה שלהם מוגבל למצבים חשוכים. חסרי הרגליים כולם חולקים מאפיין בולט, הוא צמד זרועות הציד שבראשם, שכנראה משמשות כאיבר ריח משני לאפם.
לכל מיני חסרי הרגליים שתי ריאות, כאשר הריאה השמאלית קטנה באופן משמעותי מהריאה הימנית. זוהי התאמה של גוף חסרי הרגליים לצורתו, והיא קיימת גם אצל נחשים. מלבד הריאות, משתמשים חסרי הרגליים בפיהם ובעורם על מנת לספוג חמצן. יוצאי דופן הם שני מינים, Atretochoana eiselti מברזיל ו-Caecilita iwokramae מגיאנה, אשר הם המינים חסרי הריאות הידועים היחידים מסדרה זו.
רבייה
חסרי הרגליים היא הסדרה היחידה במחלקת הדו החיים המשתמשת בהפריה פנימית באופן בלעדי. לזכרים קיים איבר דמוי-פין, ה-phallodeum, המוחדר לביב של הנקבה למשך שעתיים עד שלוש. כרבע ממיני חסרי הרגליים מטילים ביצים; הביצים מושגחות על ידי הנקבות. במינים מסוימים, חסרי הרגליים הצעירים בוקעים מהביצה לאחר שעברו את התמרת הגלגול (מטמפורפוזה), אולם אחרים בוקעים בשלב הלרווה. שלושת-רבעי המינים האחרים אינם מטילים ביצים, וצאצאיהם נולדים כשהם כבר מפותחים. כאשר הוא בתוך הנקבה, העובר מוזן בתאים מיוחדים מצינור הביציות (Oviduct), המתעכלים באמצעות שיניים מיוחדות שהוא מפתח. צאצאי המין Boulengerula taitanus, מין מטיל ביצים, אוכלים באופן דומה שכבה מיוחדת בעזרת שיניים מיוחדות.
מקור השם
שמם הלטיני של חסרי הרגליים, Caecilian, נגזר מהמילה הלטינית caecus שמשמעותה עיוור. שמם זה ניתן להם בשל עיניהם הקטנות של חסרי הרגליים, שלעיתים אף אינן קיימות. מקורו של השם הוא בשם שנתן הבוטנאי קארולוס ליניאוס למין הראשון שהוא תיאר, Caecilia tentaculata. שמה הטקסונומי של הסדרה, Gymnophiona, מקורו במילים היווניות γυμνος (gymnos, ערום) ו-οφις (ophis, נחש), שכן בהתחלה נחשבו חסרי הרגליים לנחשים.
טקסונומיה
סדרת חסרי הרגליים מחולקת ל-6 משפחות. מכיוון שמחקרים מעטים בלבד נעשו על חסרי הרגליים, והם אפופי מסתורין, המיון הטקסונומי של הסדרה הוא ראשוני, ומבוסס ברובו על דגימות מינים בודדות. מינים מסוימים אף נראו רק פעם אחת. אחרים לא מתוארים כלל. מיון חסרי הרגליים:
טנזין פאלמו
ג'טסונמה טנזין פאלמו (Jetsunma Tenzin Palmo) (נולדה 1943 בלונדון) היא נזירה בודהיסטית אנגלייה בשושלת דרופה של בית הספר קאג'יו מהבודהיזם הטיבטי. היא סופרת, מורה רוחנית ומייסדת של המנזר לנשים דוֹנגיוּ גַטְסַל הממוקם בהימאצ'ל פרדש.
ביוגרפיה
כשהייתה בת 20, בשנת 1964, עזבה את חייה בעיר הגדולה של לונדון, על מנת לממש את ייעודה בהודו. שם פגשה את המורה הרוחני שלה קמטרול רינפוצ'ה השמיני. בשנת 1973 עברה חניכה מלאה בהודו, שהכשירה אותה להעביר חניכות לתלמידותיה הנזירות הצעירות, המגיעות כיום למנזר שהקימה.
היא חייתה בקהילתו של קמטרול רינפוצ'ה וניסתה להשתלב בתרגולים ובתפילות של הגברים, אך ללא הצלחה. כך הבחינה בהבדלים הניכרים ביחס של המסורת הטיבטית לגברים ולנשים. היא הייתה מזכירתו של המורה קמטרול רינפוצ'ה השמיני. כעבור שש שנים עזבה את המקום בתחושה שלא הצליחה לממש את הפוטנציאל הטמון בה.
ויקי מקנזי, שכתבה את הספר: "מערה בשלג", על טנזין פאלמה, מספרת כי מה שהניע את כתיבתו של הספר נובע מהצהרתה של טנזין פאלמו למגזין בודהיסטי, בו אמרה כי "יש לי נדר להגיע להארה, בצורתה הנקבית - ולא משנה כמה גלגולי חיים זה ייקח".
הערות על הספר מערה בשלג
בעז עמיחי על טנזין פלמו: "בעולם חיים כיום לא מעט תלמידי בודהיזם מערביים שהפכו לנזירים במסורת הבודהיזם הטיבטי. ג'טסונמה טנזין פאלמו בולטת ביניהם בייחודה. לא רק שהיא אחת הנזירות הוותיקות ביותר, אלא שהיא הצליחה לעשות מה שמתרגלים מערביים רבים שאפו אליו, אך לא הצליחו לממש. היא הקדישה שנים רבות וארוכות ללימוד ותרגול וחיה באורח חיים נזירי פשוט ומסורתי... מאז סיימה את תקופת פרישותה במערה בילתה ג'טסונמה טנזין פאלמו את מרבית זמנה בקידום הפרויקט החשוב של מנזר הנזירות. לשם כך פינתה חלק מזמנה בתקופה מסוימת להוראה, ששולבה עם מסעות גיוס כספים ותמיכה. ברגע שפחת הצורך בכך, הודיעה מיד כי תפסיק את מסעותיה, והיא מבלה את ימיה יחד עם נזירותיה בצפון הודו, מנצחת על עבודת הבניין והתנהלות המנזר.
ספר חדש מפרי עטה
"טיפוח הפוטנציאל האנושי" (שש השלמויות) - מאת ג'טסונמה טנזין פאלמו. זהו ספר חדש בהוצאת ידידי הדהרמה: (מבט רחב על האימון הבודהיסטי מעבר לישיבה על הכרית). הספר מכיל תרגום הקורס שנתנה ג'טסונמה טנזין פאלמו בישראל בשנת 2006.
מה פתאום?
היסטוריה
במרכזה של התוכנית התקיימה אינטראקציה בין המגישים לבין בובת יד בצורת צבר מצוי (כמחווה לדמות הצבר הישראלי) בשם "קישקַשתָא", שהופעלה בידי אבי יקיר, שגם סיפק את קולה. את הבובה יצר משה אסם, שחקן מתיאטרון החאן, אשר שיחק גם בכמה תוכניות בטלוויזיה החינוכית ולמד עיצוב בובות בארצות הברית.
בנוסף לבובה קישקשתא, שלעיתים הולבשה על ידי התפאורנית יהודית בן יהודה, באביזרים נשיים שונים כגון:  מטפחת, כובע נשי, ושרשרת פנינים, כדי לייצר זמנית דמות נוספת בשם ״אמא של קיקשתא״, השתתפו בהגשת התוכנית גם נירה רבינוביץ', שלמה ניצן, חנה לסלאו, מיקי מרין, יצחק נוי, עזרא דגן, אוריאלה וייט, ישראל גוריון, מתי סרי, נחמה שוטן (שהיא גם אחת מחברי להקת אלפא ביתא), שולה חן, וחנן גולדבלט. ליוו אותם לסירוגין בפסנתר מישה בלכרוביץ' (שגם הלחין את נעימת הנושא) וריקי הראבן.
כל תוכנית כללה סרטון מדובב שהתלווה אליה, כגון: "בזיק ויויו", "החבורה העליזה", "קוטי הקטר", "המצחיקנים" או "הכפתוריאדה".
חוץ מלהופיע ב"מה פתאום?", הופיע קישקשתא גם בתוכנית "רגע עם דודלי" בתפקיד אחשוורוש בפרק "רגע עם ציפקישפורים", פרק מיוחד עם כל גיבורי הטלוויזיה החינוכית דאז.
רוב פרקי הסדרה כבר לא נחשבים כיום לאבודים מאחר שהטלוויזיה החינוכית הצליחה לשמרם באמצעות פרויקט הדיגיטציה.
בתחילת שנות התשעים דמותו של קישקשתא כיכבה בין היתר בהופעות אורח בתוכניות אחרות כגון: "האולפן הפתוח של החינוכית" כשכיכב לצד נירה רבינוביץ' שגם הפעילה אותו, זאורוס (עמי ויינברג) ומיכל ינאי מ"קשרים מצוירים" בפינתו של "גשש בלש" וב"זהו זה" בשנת 1998.
בשנת 2006 בחגיגות ה-40 לטלוויזיה החינוכית הופיע דמותו של קישקשתא בדודל לצד דמותה של אוזה מפרפר נחמד.
בשנת 2009 חזר קישקשתא לטלוויזיה החינוכית בתוכנית חדשה ששמה "מי בא לקישקשתא". מסגרת זו היא בעצם הנחיה של שידורי רצף והצגת תוכניות הילדים של החינוכית. כיום התוכנית משודרת בשידורים חוזרים.
בשנת 2011 נבחר קישקשתא להופיע בקמפיין פרסומי של מועצת החלב, לצדה של השחקנית עמית פרקש.
לדמותו של קישקשתא נכתבו שלושה מספר ספרים על ידי תמר אדר, וכן ב-1992 נוצרה הצגת ילדים מקורית המבוססת על דמותו של קישקשתא בשם "החברים של קישקשתא" בכיכובם של בני נדלר וסיגי חזמה.
לקראת אולימפיאדת לונדון ב-2012 בחר הוועד האולימפי הישראלי בדמות קקטוס בשם "שפיציק" כקמע הרשמי של המשלחת הישראלית במשחקים. הטלוויזיה החינוכית הגישה תביעה כנגד הוועד האולימפי, בטענה להפרת זכויות יוצרים מאחר שדמות הקמע חלקה קווי דמיון משמעותיים עם קישקשתא. לבסוף החליט בית המשפט לחייב את הוועד שלא להשתמש בדמות זו במשחקים. בעקבות כך הוחלט בוועד לאמץ את דמות התינוק של במבה כקמע, אך לבסוף אפשרות זו בוטלה גם היא.
בשנת 2017 הועלו לערוץ היוטיוב של הטלוויזיה החינוכית שתי תוכניות פיילוט של "מה פתאום" משנת 1982, כשהן בצבע ובהן יש לקישקשתא שיער על ראשו. התוכניות עצמן היו למעשה מין רצועת שידורים עם קטעי קישור של קישקשתא והיו שונות בתכנם וללא שחקנים נוספים.
בשנת 2018 חזר קישקשתא לחינוכית בתוכנית חדשה לקראת יום העצמאות ה-70 למדינת ישראל בשם "70 עם קישקשתא".
בשנת 2019 דמותו של קישקשתא, יחד עם הדמויות של "פרפר נחמד", פורסמו על קרטוני החלב של טרה במטרה למצוא אותן.
מירו
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אנה גווארה
אנה גבריאלה גווארה אספינוזה (בספרדית: Ana Gabriela Guevara Espinoza; נולדה ב-4 במרץ 1977 בנוגלס, מקסיקו) היא אתלטית מקסיקנית. היא אלופת עולם (פריז 2003) וסגנית אלופה אולימפית (אתונה 2004) בריצת 400 מטר. בעלת התוצאה התשיעית בכל הזמנים (48.89 שניות).
ביוגרפיה
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בוויניפג, קנדה בשנת 1999 השיגה גווארה את מדליית הזהב הראשונה שלה בתחרות בינלאומית בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.91 שניות.
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה גווארה במקום החמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.96 שניות.
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכתה גווארה במדליית ארד בריצת 400 מטר, בתוצאה של 49.97 שניות.
בשנת 2002 זכתה גווארה בליגת הזהב, בכל שש התחרויות בריצת 400 מטר, כמו הישאם אל גרוז' ממרוקו (ריצת 1500 מטר), מריון ג'ונס מארצות הברית (ריצת 100 מטר) ופליקס סאנצ'ז מהרפובליקה הדומיניקנית (ריצת 400 מטר משוכות) וארבעתם התחלקו בפרס מיליון דולר (כל אחד מהם קיבל 250,000 דולר).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית בתחילת אוגוסט 2003 הגנה גווארה על תוארה וזכתה במדליית זהב שנייה בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.36 שניות.
אירוע השיא
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת זכתה גווארה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש, שיא מקסיקו חדש ותוצאת השנה בעולם של 48.89 שניות.
באולימפיאדת אתונה (2004) נשאה גווארה את דגל מקסיקו בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם היא זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.56 שניות. בנוסף, היא סיימה במקום ה-11 בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:27.88 דקות.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה גווארה במדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.81 שניות.
חצוצרת הקסם
חצוצרת הקסם (באנגלית: The Five Pennies) הוא סרט חצי ביוגרפי משנת 1959 על נגן הקורנט המפורסם רד ניקולס עם דני קיי, ברברה בל גדס, לואי ארמסטרונג וטיוזדיי וולד בתפקידים הראשיים.
את השירים בסרט חיברה סילביה פיין, אשתו של דני קיי שחיברה שירים לרבים מסרטיו. השיר "חמש הפרוטות" שחיברה, היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר. כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר ולפרס אוסקר על המוזיקה.
דני קיי "מנגן" בקורנט בביצועו של ניקולס.
טיוזדיי וולד זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה מבטיחה ביותר.
סילביה פיין, אשתו של דני קיי, כתבה והלחינה את השירים בסרט.
תקציר העלילה
לורינג "רד" ניקולס (דני קיי), נגן קורנט מהעיר אוגדן ביוטה מגיע ב-1924 לניו יורק כדי לנסות את מזלו בעיר הגדולה. הוא מתקבל ללהקתו של ויל פרדייז (בוב קרוסבי). הנגנים שמתייחסים אליו בבוז מתרשמים עד מהרה מיכולתו.
הלהקה מנגנת מוזיקה איטית ושקטה שלא לטעמו של ניקולס. הוא פוגש בזמרת הלהקה, וולה סטוצמן (ברברה בל גדס) ובפגישה הראשונה הוא מדהים אותה כשהוא מנגן באחד המועדונים בהארלם עם לואי ארמסטרונג שגם הוא בתחילה מזלזל בו אבל לאחר מכן מתרשם מיכולותיו בנגינה.
עד מהרה הם מתאהבים ונישאים אך ניקולס בעל אופי לא יציב ועד מהרה הם רבים. ניקולס אוהב מוזיקת דיקסילנד ג'אז ועד מהרה הוא מסתכסך עם ויל ומפוטר. הוא מוצא את פרנסתו במופעים משעשעים עם הקורנט (כאן מדגים קיי את היכולות הקומיות שלו מה שלא היה במציאות של ניקולס).
ניקולס נפגש עם מנגנים כמו ג'ימי דורסי, גלן מילר ועוד ומראה להם את עיבודיו. הם מתרשמים וניקולס מקים את להקתו בשם "חמשת הפרוטות" (Five Pennies ששווים למטבע של Nickel - משחק מילים עם ניקולס).
הלהקה מצליחה ונודדת בכל ארצות הברית. לזוג נולדת ילדה בשם דורותי (סוזן גורדון) שנודדת אתם בדרכים אך לבסוף הם נאלצים לשלוח אותה לפנימייה.
דורותי חולה בשיתוק ילדים ונותרת נכה ברגליה. ניקולס החש רגשי אשמה, עוזב את עולם המוזיקה, זורק את הקורנט לים ומתחיל לעבוד כפועל במספנה.
כעבור שנים, דורותי (טיוזדיי וולד) ואמה, מנסים לשכנע את ניקולס לחזור ולנגן אך הוא מסרב.
לבסוף הוא מסכים ומתכונן במשך חודשיים לנגן באחד המועדונים אך מעטים באים להאזין לו אבל לפתע מגיע לואי ארמסטרונג בליווית נגניו המנגנים עם ניקולס והמקום מתמלא. דורותי צועדת בפעם הראשונה לעבר אביה והם מתחילים לרקוד.
אנדרטת המלחמה הסובייטית (טירגארטן)
אנדרטת המלחמה הסובייטית (בגרמנית: Sowjetisches Ehrenmal, ברוסית: Мемориал павшим советским воинам в Тиргартене) היא אנדרטה הנמצאת בפארק טירגארטן שבמרכז ברלין בירת גרמניה. האנדרטה היא הגדולה מבין כל האנדרטאות שהוקמו להנצחת זכרם של 80,000 חיילי הצבא האדום שנפלו בקרב על ברלין באפריל ובמאי 1945.
האנדרטה מוקמת מצפון לרחוב 17 ביוני, בסמוך לשער ברנדנבורג ולבניין הרייכסטאג.
היסטוריה
האנדרטה הוקמה בשנת 1945, זמן קצר לאחר כיבוש העיר על ידי הצבא האדום. צילומי התקופה מציגים את האנדרטה בלב שטח פתוח (מאחר שהפארק כולו עלה באש בעקבות הפצצות בעלות הברית ויתרת עצי הפארק נכרתו על מנת שישמשו כעצי בעירה בחודשי המלחמה האחרונים). כיום ניצבת האנדרטה בלב הפארק.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל מיכאיל גורביץ, והפסלים ולדימיר ציגאל ולב קרבל.
אף שהאנדרטה ניצבה בשטח הבריטי של מערב ברלין, במהלך המלחמה הקרה איפשרו הבריטים לחיילי הצבא האדום לקיים משמר כבוד באנדרטה וכן איפשרו גישה חופשית ממזרח ברלין אל האנדרטה לחיילים.
תיאור האנדרטה
הכניסה לאנדרטה מסומנת על ידי קשת ניצחון גדולה. אחריו מופיע הפסל "ממוטר היימת" בצורת פסל של אישה המתאבלת על הבנים שנפלו. בשלב הבא מונחים המבקרים על ידי שני דגלי גרניט אדומים גדולים ומסוגננים. מרכז האנדרטה הוא הפסל המתנשא של חייל סובייטי, המסמל ניצחון על המשטר הנאצי עם ילד בזרועותיו וחרב בידו. הפסל המרשים ניצב על תלולית עם מוזוליאום שבחלקו הפנימי ניתן לראות פסיפס של הצייר אלכסנדר א 'גורפרנקוב. השביל לפסל הראשי מוקף פסלים אחרים. באמצעות מדרגות יכולים המבקרים לרדת לשדות הקבר. לחמשת השדות יש אופי סמלי: סך כל 7,000 הקורבנות הקבורים שוכנים בקברים לא בולטים בשולי הצמח.
בחלקה האחורי של האנדרטה מצוי מוזיאון פתוח ובו תמונות המתארות את הקמת האנדרטה.
על האנדרטה כיתוב ברוסית:
טקסים
מדי שנה, ב-8 במאי (יום הניצחון באירופה) נערך באנדרטה טקס אזכרה הכולל הנחת זרים.
ערב טקס האזכרה בשנת 2010 נמרחו על גבי האנדרטה בצבע אדום כתובות נאצה בהן נכתב: "גנבים, רוצחים, אנסים", בהתייחס לפשעים שביצעו חיילי הצבא האדום באוכלוסייה האזרחית עם כיבוש גרמניה, במיוחד אונס של נשים.
אצטדיון הרזדאן
אצטדיון הרזדאן (בארמנית: Հրազդան մարզադաշտ) הוא אצטדיון רב-שימושי בירוואן, ארמניה, אשר נפתח בשנת 1970. הוא מתקן הספורט הגדול ביותר בארמניה, ומשמש בעיקר למשחקי כדורגל. זהו אצטדיון הבית של נבחרת ארמניה. לאצטדיון קיבולת של 54,208 צופים מאז השיפוץ האחרון שלו בשנת 2008, אשר הפך אותו למתקן של מקומות ישיבה בלבד. לפני השיפוץ, החזיק האצטדיון עד ל-70,000 צופים כשחלקם בעמידה. הוא היה בין ארבעת האצטדיונים הגדולים של ברית המועצות מבחינת קיבולת. האצטדיון מארח את משחקי גמר הגביע הארמני בכדורגל, ואירח גם את טקס הפתיחה של המשחקים הפאן-ארמנים ב-2003. נבחרת ברית המועצות בכדורגל שיחקה שני משחקים נגד פינלנד ויוון בהרזדאן ב-1978.
מקור ובנייה
הרעיון המקורי של בניית אצטדיון כדורגל בעמק נהר הרזדאן הוצע על ידי סגן היו"ר הראשון של מועצת השרים של ברית המועצות אנסטאס מיקויאן במהלך ביקור בירוואן ב-1950. במהלך שהותו בבית הנשיא על גבעה המשקיפה לנהר, הוא ציין שזה "אמפיתיאטרון טבעי" והציע לבנות אצטדיון כדורגל עם 30,000 מושבים. עם זאת, הרעיון לא התפתח לכדי מעשים בתקופה זו.
ב-1967, הרשויות של ארמניה הסובייטית פתחו בתוכניות רציניות לכבוד חגיגות יום השנה ה-50 של הסובייטציה של ארמניה שחלו ב-1970. קבוצה של אדריכלים, בראשות מרים המשקולות לשעבר קוריון הקופיאן והסייף לשעבר גורגן מושגיאן, הציעה תוכנית בנייה של אצטדיון כדורגל בעמק הרזדאן, שיחזיק בסביבות 75,000 צופים.
תהליך הבנייה פוקח באופן צמוד על ידי המנהיג הקומוניסטי קרן דמירצ'יאן. המתקן היה מוכן לשימוש בנובמבר 1970. הפתיחה הרשמית של האצטדיון התקיימה ב-20 בנובמבר 1970 בנוכחותו של ליאוניד ברז'נייב, במסגרת חגיגות ה-50 של ארמניה הסובייטית. אך הטקס החגיגי שתוכנן ליום הפתיחה נדחה בשל שלג כבד.
אצטדיון הרזדאן אירח את משחק הכדורגל הרשמי הראשון שלו ב-19 במאי 1971, כאשר אררט ירוואן הביסה את קאיראט אלמטי 3-0 מול 78,000 צופים. האצטדיון אירח כמה מן הרגעים הבולטים של הכדורגל הארמני במהלך העידן הסובייטי. הארמנים חגגו את הניצחון הכפול של אררט ירוואן על נבחרת ברית המועצות ב-1973, אשר אפשר להם לשחק בגביע אירופה, בו אררט ירוואן הגיעה לרבע הגמר, עם ניצחונות בבית בפני קהל אוהד.
ב-1985, הרזדאן היה אחד המקומות אשר אירחו משחקי אליפות הנוער של פיפ"א אשר התרחשו בברית המועצות.
צוות האדריכלים
ההיסטוריה של האצטדיון קשורה קשר הדוק עם ההיסטוריה של הכדורגל הארמני. האצטדיון, אשר הוקם בזמן שיא, תוך 18 חודשים, הוא הראשון בעולם שנבנה בסביבה הררית.
האדריכלים של האצטדיון היו קוריון הקופיאן וגורגן מושגיאן, מארמניה. תהליך הבנייה נעשה בפיקוח המהנדס אדוארד טוסוניאן. קבוצת האדריכלים של האצטדיון קיבלו פרס לבנייה הטובה ביותר של השנה ב-1971 וכובדו על ידי הממשלה הסובייטית.
שיפוץ
בשנת 2003 הופרט האצטדיון ונמכר להרזדאן אחזקות, אשר החלה תהליכי שיפוץ ב-2005. בסוף 2008 האצטדיון הפך כולו למקומות ישיבה.
זמן קצר לאחר השיפוץ אירח האצטדיון את משחק ארמניה נגד טורקיה ב-6 בספטמבר 2008, אשר היה הראשון של ארמניה על הקרקע מאז מוקדמות יורו 2000 נגד צרפת ב-8 בספטמבר 1999. בקהל צופי המשחק החשוב היו הנשיאים סרז' סרקזיאן ועבדוללה גול, עם נוכחות של יותר מ-30,000 צופים.
לאחר 2008 שיפוץ, להרזדאן היה דירוג של שלושה כוכבים של אופ"א, עד שדירוג זה בוטל על ידי שיטת דירוגים חדשה.
ב-2011, הכריז נשיא התאחדות הכדורגל של ארמניה רובן היירפטיאן על סך של 6 מיליון יורו שיוקדשו למודרניזציה של תשתיות המגרש, מסלול הריצה, וכיסוי של האצטדיון. התוכנית הייתה שלאחר השיפוץ יוכל האצטדיון להתמודד על מעמד מארח משחקי גמר של אופ"א. שיפוץ הבית החל בחודש מרץ, עם השקעה משוערת של 10 מיליון דולר. לא ברור כמה מן העבודה הושלמה.
ב-2015, הכריז הבעלים של הרזדאן השקעות על פשיטת רגל, לאחר פשיטה של רשויות המס על העסק שבה הוא נקנס בסכום של כ-$125,000, בהאשמות העלמת מיסים.
FC אררט ירוואן
10 המשחקים של אררט ירוואן עם קהל הצופים הגדול ביותר במהלך העידן הסובייטי:
זמר החתונות
זמר החתונות (באנגלית: The Wedding Singer) הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1998 בבימויו של פרנק קורצ'י. בסרט מככב אדם סנדלר כזמר חתונות בשנות ה-80 ודרו ברימור כמלצרית בה הוא מתאהב.
הסרט נוצר בתקציב של 18 מיליון דולרים וגרף מעל ל-80 123 מיליון דולרים ברחבי העולם.
תקציר העלילה
עלילת הסרט, אשר מתרחשת בשנת 1985, מתמקדת ברובי הארט (אדם סנדלר), זמר חתונות מוכשר אשר גר במרתף של אחותו וחולם להיות כוכב רוק מצליח. הארט מתידד עם ג'וליה סאליבן (דרו ברימור) אשר עובדת כמלצרית באולם החתונות בו הוא מופיע. על אף שרובי מחבב את ג'וליה, בתחילת הסרט הוא נמנע מלחשוף זאת משום שהוא מאורס ללינדה והיא מאורסת לברוקר עשיר בשם גלן (מתיו גלייב). אף על פי כן, בהמשך לינדה בוחרת לעזוב את הארט ביום חתונתם. בינתיים, ג'וליה מבקשת מהארט שיסייע לה לארגן את חתונתה. במהלך ההכנות לחתונה של ג'וליה רובי, אשר מתאהב בכלה לעתיד, מגלה שגלן בוגד בג'וליה, ומשום כך הוא מחליט לנסות ולכבוש את ליבה לפני שהיא תתחתן עם גלן.
מקהלת הנערים של וינה
מקהלת הנערים של וינה (בגרמנית: Wiener Sängerknaben) היא מקהלה של נערים בקולות סופרן ואלט, השוכנת בווינה, אוסטריה. היא אחת ממקהלות הנערים הנודעות ביותר בעולם. הנערים נבחרים בעיקר מאוסטריה אך גם מארצות אחרות בעולם, לאחר ראיון אישי.
המקהלה, שהתפרסמה באיכותה הווקאלית היוצאת מן הכלל, עבדה בשנות קיומה עם מוזיקאים כמו וולפגנג אמדאוס מוצרט, אנטוניו קאלדארה, אנטוניו סאליירי, היינריך איזאק, פאול הופהיימר, היינריך איגנץ ביבר, יוהאן יוזף פוקס, כריסטוף ויליבלד גלוק ואנטון ברוקנר.
תולדות המקהלה
המקהלה היא הממשיכה המודרנית של מקהלות הנערים של חצר המלוכה הוינאית, שראשיתן בימי הביניים המאוחרים. המקהלה נוסדה, למטרות מעשיות, באמצעות מכתב שהוציא מקסימיליאן הראשון ב-7 ביולי 1498. במכתב הורה הקיסר לפקידי החצר להעסיק מורה לזמרה, שני בסים ושישה נערים. סלובני בשם יורי סלטקוניה היה למדריך ההרכב הזה.
תפקיד המקהלה (שמנתה בין ארבעה-עשר לעשרים נערים) היה לספק ליווי מוזיקלי למיסה הכנסייתית.
הילדים קיבלו השכלה מוזיקלית נרחבת, שברוב המקרים הייתה לה השפעה משמעותית על שארית חייהם, שכן רבים מהם המשיכו בדרך זו והיו למוזיקאים מקצועיים. המלחינים יעקובוס גאלוס ופרנץ שוברט והמנצחים הנס ריכטר, פליקס מוטל וקלמנס קראוס היו חברים במקהלה.
בשנת 1920 התפרקה קבוצת נגני החצר, אבל הרקטור באותה תקופה, יוזף שניט, ביקש להמשיך במסורת. ב-1924 נוסדה באופן רשמי "מקהלת נערי וינה" והתרחבה עד להיותה קבוצה מוזיקלית מקצועית. משנת 1948 משמש ארמון אוגרטן (Palais Augarten) כאתר חזרות ופנימייה מגיל גן ילדים עד גיל חטיבת ביניים.
המקהלה היא ארגון פרטי שלא למטרות רווח. יש כ-100 זמרים, בני עשר עד ארבע-עשרה. הנערים נחלקים לארבע מקהלות מסיירות, המופיעות בכ-300 קונצרטים בשנה לפני קרוב ל-500,000 איש. כל קבוצה יוצאת לסיורים של בין תשעה לאחד-עשר שבועות.
ד"ר אויגן יסר היה לנשיא המקהלה בשנת 2001 ולמנהלה בשנת 2003. ג'רלד וירת היה למנהלה האמנותי של המקהלה בשנת 2001.
אנכי
אטימולוגיה
שמו המלא של אנכי הוא En-ki-(a)k ותרגומו: "אדון/מנהל (של) הארץ". פירוש המילה En הוא אדון, ואת המילה Ki אפשר לתרגם ביתר דיוק ל: "כל העולם הנמצא מתחת לפני האדמה" מפני שאנכי קשור למים המתוקים שמתחת לפני האדמה ושם הוא שוכן. הוא קיבל את הכינוי: "אדון/מנהל הארץ" אולי מפני שהמים המתוקים שבתחומו מפרים את האדמה ומאפשרים לגדל בה צמחים.
היסטוריה
הפולחן של אנכי התפשט ברחבי דרום מסופוטמיה לאורך האלף השלישי לפנה"ס וכבר בסוף האלף השלישי היה לאנכי מקדש גדול בעיר אור. גם לאחר הכיבוש של שומר על ידי בבל בתחילת האלף השני לפנה"ס אנכי אומץ על ידי הבבלים ונבנה לו מקדש בעיר בבל, מקדש שנאמר עליו שהיה הקשר בין האדמה לבין המים המתוקים שמתחת לפני האדמה. אנכי המשיך לשמש כאל מרכזי ומקדשיו המשיכו להיות פעילים לאורך התקופה האשורית והתקופה הבבלית המאוחרת. אנכי נחשב כאל הפטרון של העיר ארידו, שהייתה גם המרכז הפולחני שלו, שם שכן מקדשו המרכזי שנודע בשם אֶ-אֶנְגֻר וגם בשם אֶ-אָבְּזוּ, ובנוסף היו לו מקדשים רבים בכל דרום מסופוטמיה. פולחנו של אנכי מתואר בצורה עמומה במעשה על אַדַפּה, כוהן של אנכי, שבו מסופר כיצד הכוהן אופה לחם ודג דגים כחלק מפולחנו של אנכי, ובנוסף ישנן עדויות כיצד המלך השומרי שולגי השתמש במים מעירו של אנכי, ארידו, בטקסי היטהרות.
קווים לדמותו
מקום משכנו של אנכי הוא באבזו - המים מתחת לפני הקרקע שמקושרים אל בארות, מעיינות ומקווי מים מתוקים, ואחרי התאחדותו של אנכי עם אאה מקום משכנו של אנכי מקושר גם לחושך ולחימר. תיאורים קדומים מתארים את אנכי כאל של כישורים טכניים, שפע וסדר, וגם כבעל יחס נדיב ודואג לאנושות, וייתכן שמשום כך אנכי היה אל מרכזי בהשבעות לחשים עתיקים וטקסי היטהרות. בנוסף לכך, לאנכי מיוחסים כוחות ריפוי קסומים, וישנם סיפורים על אנכי שהדריך את בנו באומנות הרפואה ונתן לו עצות כיצד לטפל באיש חולה.
פוליטיקה
אנכי הושפע גם מהפוליטיקה המקומית של עירו – ארידו, שהייתה ביריבות עם העיר ניפור. התחרות בין הערים יצרה יריבות בינו לבין האל אנליל, האל המרכזי של ניפור, ושכתוב של המיתוסים המקומיים. במיתוס ציפור האנזו מסופר שציפור האנזו המיתית גנבה את לוחות הגורל מאנליל ואחר כך הובסה על ידי בנו של אנליל, נִנֻרְתַּ, שהשיב את סדר העולם לכנו. הסיפור הזה שוכתב מחדש באנומה אליש שם מתואר איך היה זה דווקא האל מַרְדוּךְ, מצאצאיו של אנכי, שהביס את תיאמת וכנגו שהחזיקו באותם לוחות גורל, במקומו של ננרת המקושר לעיר ניפור.
מיתולוגיה
במיתולוגיה המסופוטמית אנכי מוזכר ומופיע במיתוסים רבים. בסיפור אנכי ונינמח' אנכי מתואר כאל הבורא את האדם כדי להקל על מלאכתם של האלים הסובלים מעבודות הפרך הארציות. בסיפור המבול הבבלי "אתרח'סיס", האל אנליל מבקש להשמיד את בני האדם שטורדים את מנוחת האלים על ידי מבול, ואנכי מתגלה בחלום אל את'רחסיס ומצווה עליו לבנות ספינה כדי להציל את עצמו מהשיטפון וכך אנכי מציל למעשה את המין האנושי מכליון. עוד מסופר על אנכי שהוא השקה את האדמה והפרה את העולם כשהיה העולם עקר ושומם ושזרעו שנשפך על האדמה הצמיח צמחים רבים. מיתוס נוסף מספר על אדפה, בן העיר ארידו, מכשף וכוהן של אנכי, שהסתכסך עם האל אַנוּ אדון השמיים, לעזרתו נחלץ אנכי שמדריך אותו בהתמודדות מול אנו. גם בסיפור הבריאה הבבלי, "אנומה אליש", אנכי (שמופיע בשם אאה) משחק תפקיד מרכזי, ובעזרת לחש הורג את אפסו שתכנן להשמיד את האלים. אנכי ידוע גם כאל שברא את "שבעת חכמי קדם", יצורים מיתולוגיים שחציים דג וחציים אדם שנשלחו מאנכי לחצרות המלכים לפני המבול כדי ללמד את האנושות את ערכי הציוויליזציה ולגלות לבני האדם סודות חכמה ומאגיה.
אנכי והיהדות
האשורולוג סימו פרפולה ניסה לטעון שהדת האשורית הייתה מונותאיסטית החל מסוף האלף השני לפני הספירה. לטענתו אשור היה האל המונותאיסטי, וכל שאר האלים בפנתיאון היו רק התגלמויות של מידותיו של האל אשור ולא אלים ממש בזכות עצמם, מה שהיווה את ההשראה לתפיסת האלוהות הקבלית הגורסת שאלוהים מופיע ומיוצג על ידי ספירות שונות. לפי שיטתו של פרפולה, המידה שאנכי מגלם אצל האל אשור הייתה למעשה ההשראה לספירת בינה הקבלית. בעולם המחקר השיטה הזו לא זכתה לתמיכה רבה.
טרו וממלכת הקשת
טרו וממלכת הקשת (באנגלית: True and the Rainbow Kingdom) היא סדרת הנפשה אמריקאית לילדים, שהופקה על ידי Home Plate Entertainment עבור נטפליקס. הסדרה עוקבת אחר טרו, ילדה אמיצה וחכמה, שבכל פרק חווה הרפתקה יחד עם חבריה בממלכת הקשת.
הסדרה הופצה לראשונה בשירות נטפליקס העולמי ב-11 באוגוסט 2017, ומאז הופקו לה 2 עונות בעלות 19 פרקים, סדרות המשך וספיישלים. בישראל הסדרה הופצה לראשונה בנטפליקס בשנת 2017 עם תרגום עברי, ושלוש שנים לאחר מכן, ב-5 בינואר 2020, היא הופצה בדיבוב עברי בערוץ הופ!. העונה הרביעית של הסדרה החלה את שידוריה באוגוסט 2020 בערוץ הופ! וכוללת ספיישל באורך 60 דקות.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס הסדרה החדשה הטובה ביותר בטקס Kidscreen 2019, וזכתה בפרס סדרת האנימציה לפרה-סקול הטובה ביותר בטקס YMA 2019.
תקציר העלילה
טרו האמיצה והחכמה יוצאת יחד עם החבר שלה, ברטלבי החתול המצחיק לשלל הרפתקאות בממלכת הקשת. טרו היא היחידה שיש ביכולתה לשחרר את כוח המשאלות הקסומות מעץ המשאלות, ובזכות הרבה דמיון, מתן תשומת לב ואמפתיה, היא מצליחה להציל את התושבים בממלכת הקשת.
יחסי איטליה–עיראק
יחסי איטליה–עיראק הם יחסי החוץ בין איטליה לעיראק.
מעצמאות עיראק (1932) ועד למהפכת הבעת' (1968)
ביוני 1940, כאשר הצטרפה איטליה הפשיסטית למלחמת העולם השנייה, לצד גרמניה הנאצית, ממשלת עיראק שהייתה תחת חסות בריטית לא ניתקה את היחסים הדיפלומטיים, כפי שעשתה עם גרמניה. כך הפכה הצירות האיטלקית בבגדאד למרכז הראשי לתעמולה של הציר וליצירת תחושה אנטי-בריטית. בכך הם נעזרו באמין אל-חוסייני, המופתי הגדול של ירושלים. המופתי הגדול ברח מפלשתינה זמן קצר לפני פרוץ המלחמה ומאוחר יותר קיבל מקלט בבגדאד.
בעקבות ההפיכה העיראקית ב-1941, התוכניות המיידיות של מנהיגי עיראק החדשים היו לסרב לוויתורים נוספים לבריטניה, לשמור על קשרים דיפלומטיים עם איטליה הפשיסטית ולגרש את הפוליטיקאים הפרו-בריטיים הבולטים מהמדינה.
לאחר המלחמה האנגלו-עיראקית, רשיד עאלי אל-כילאני ואמין אל-חוסייני ברחו לפרס, אחר כך לטורקיה, אחר כך לאיטליה, ולבסוף לברלין, גרמניה, שם עלי התקבל בברכה על ידי היטלר כראש ממשלת עיראק הגולה. בשידורי תעמולה מברלין המשיך המופתי לקרוא לערבים להתקומם נגד הבריטים ולסייע לכוחות הגרמנים והאיטלקיים. הוא גם עזר בגיוס מתנדבים מוסלמים בבלקן לוואפן אס אס.
מלחמה בין איראן לעיראק
היחסים בין המדינות התחזקו כאשר איטליה שלחה סיוע כלכלי וימי לסדאם חוסיין במלחמת איראן–עיראק בשנות השמונים.
איטליה סיפקה אספקה משמעותית לעיראק במהלך מלחמת איראן–עיראק. אולם ההשפעה הגדולה ביותר שלה הייתה פיננסית, כאשר הסניף האמריקני של הבנק הממשלתי והגדול ביותר, באנקה נאציונלה דל לבורו (BNL) באיטליה, העניק מימון של כמה מיליארדי דולרים לרכש צבאי עיראקי. איטליה הייתה גם ספקית עיקרית לתוכנית הגרעין העיראקית, אם כי לא הייתה לכך השפעה ישירה על מלחמת איראן ועיראק.
ביחס לאספקה צבאית קונבנציונלית, איטליה סיפקה מוקשי יבשה וים גם לעיראק וגם לאיראן. עיראק הזמינה ספינות ומסוקים מאיטליה, אף שהאוניות נתפסו במסגרת האמברגו.
בשנת 1990 רוברטו פורמיגוני זכה לתשומת לב כשהיה מעורב במשימה בעיראק שהסתיימה בהצלחה עם שחרורם של כמה טכנאים איטלקים שהוחזקו כבני ערובה של השלטון המקומי.
מלחמת המפרץ בשנת 1991
איטליה, יחד עם מדינות אירופיות אחרות, תמכה בהצעה הצרפתית מינואר 1991 להחלטת האו"ם הקוראת ל"נסיגה מהירה ומסיבית" מכווית יחד עם הצהרה לעיראק כי חברי המועצה יביאו את "תרומתם הפעילה" ליישוב בעיות אחרות באזור, בפרט, של הסכסוך הערבי-ישראלי ובמיוחד לבעיה הפלסטינית על ידי כינוס, ברגע מתאים, ועידה בינלאומית שתבטיח את ביטחונו, יציבותו ופיתוחו של אזור זה של העולם". ארצות הברית ובריטניה דחו אותה (יחד עם ברית המועצות, באופן לא רלוונטי).
לאחר מכן הצטרפה איטליה לקואליציה הרב-לאומית למבצע חומת המדבר ולמבצע סערת המדבר.
התקופה האחרונה של סדאם חוסיין (1991–2003)
עיראק ואיטליה הסכימו להגביר את יחסי הפרלמנט במהלך פגישה באמצע שנת 2000, בין יו"ר האספה הלאומית העיראקית (הפרלמנט) חמיד ראשיד אלראווי לבין משלחת פרלמנטרית איטלקית. סוכנות הידיעות העיראקית הרשמית דיווחה כי אלראווי סקר את יחסי עיראק עם איטליה והביע תקווה להרחיבם בכל התחומים. רוקו בוטיליונה, ראש המשלחת האיטלקית, אישר את הצורך לקדם את היחסים הפרלמנטריים עם עיראק, והביע סולידריות עם העם העיראקי בהתמודדות עם הסנקציות של האו"ם.
מאוחר יותר היה רוברטו פורמיגוני מעורב בשערוריית הנפט למזון, כאשר קנה 1,000,000 חביות נפט (160,000 מ"ק).
מעורבות איטליה בפלישה לעיראק בשנת 2003
בינואר 2003 ניסו פעילי מפלגת הרדיקלים האיטלקית לתווך הסכם (קמפיין עיראק חופשי) שיוביל ליציאת סדאם חוסיין לגלות ולמעבר שליו בעיראק ובכך לעצור את הפלישה. הפרלמנט האיטלקי המליץ על הממשלה, שקיבלה, להמשיך את מטרת עיראק החופשית, כחלופה למלחמה. המהלך הופסק בגלל חוסר הרצון של ממשלות ארצות הברית ובריטניה להשיג זאת, אף כי איטליה הבטיחה את קבלתו של סדאם באמצעות מגעים עם מועמר קדאפי. בהמשך התנגדו הרדיקלים להוצאתם להורג של סדאם חוסיין ושל טארק עזיז.
במרץ 2003 החלו ארצות הברית, בריטניה, ספרד, אוסטרליה, פולין, דנמרק ואיטליה להתכונן לפלישה לעיראק, עם שלל יחסי ציבור ומהלכים צבאיים. בנאומו ב-17 במרץ 2003 לאומה, דרש בוש מחוסיין ושני בניו, עודאי וקוסאי, להיכנע ולעזוב את עיראק, ולתת להם מועד אחרון למשך 48 שעות. אך ארצות הברית החלה בהפצצת עיראק יום לפני שתום המועד האחרון. ב-18 במרץ 2003 החלה הפצצת עיראק על ידי ארצות הברית, בריטניה, ספרד, פולין, אוסטרליה ודנמרק. בניגוד למלחמת המפרץ הראשונה או למלחמה באפגניסטן, למלחמה זו לא היה אישור מפורש של האו"ם.
פיגוע נסיריה בשנת 2003 היה פיגוע התאבדות במטה המשטרה הצבאית האיטלקית בנאסריה, דרומית לבגדאד, ב-12 בנובמבר 2003. לפחות 28 בני אדם נהרגו, בהם 17 קרביניירים איטלקים, שני אזרחים איטלקים ותשעה אזרחים עיראקים. יותר ממאה בני אדם נפצעו, בהם 19 חיילים איטלקים. המתקפה הייתה האירוע הגרוע ביותר של חיילים איטלקים מאז מבצע "שחזור התקווה" בסומליה והאובדן הגדול ביותר של חיילים איטלקים מאז מלחמת העולם השנייה.
חילוץ ג'וליאנה סגרנה היה מבצע סמוי של השירות החשאי הצבאי האיטלקי, SISMI, לחילוץ העיתונאית האיטלקית ג'וליאנה סגרנה מחוטפים בעיראק. לאחר שליפתה המוצלחת של גב' סגרנה, ב-4 במרץ 2005, המכונית איתה ושני סוכנים חשאיים ספגו אש ידידותית של כוחות צבא ארצות הברית לאורך כביש שדה התעופה בבגדאד; הסוכן החשאי ניקולה קאליפארי נהרג על ידי מומחה צבאי אמריקאי מריו לוזאנו. האירוע יצר מתח בין שתי המדינות, וניתן לטעון שהגביר את העוינות הציבורית בציבור האיטלקי כלפי ארצות הברית.
כוחות איטלקים יצאו מעיראק בשנת 2006, לאחר הקמת ממשלת פרודי באיטליה.
פזורה עיראקית באיטליה
האוכלוסייה העיראקית הנוכחית באיטליה עומדת על כ-17,300; עם זאת, מקור אחד טוען כי מדובר ב-56,300, שהם כ-50 משפחות. רוב אלו הם כמרים, נזירות וסמינרים שבאו להמשיך בלימודים באיטליה. הרוב הם תושבי רומא.
ארתור אונגנד
ארתור אונגנד (בגרמנית: Arthur Ungnad; 3 באוגוסט 1879 מגדבורג – 26 באפריל 1947 פאלקנזה) היה מזרחן וחוקר שפות שמיות גרמני.
תחומי מחקרו
עניינו היה בעיקר באשור ובבבל, בעיקר בטקסטים הדתיים שלהם. הוא היה אחד העורכים של אוסף כתבי המזרח הקדום ותמונות לברית הישנה. הוא תרגם את האפוס של עלילות גילגמש ופרסם מהדורת טקסט של הפפירוסים הארמיים של יב.
כתב ספרי דקדוק של השפה העברית והסורית.
בורנמות' (כדורגל)
מועדון כדורגל בורנמות' (אנגלית: A.F.C. Bournemouth) הוא מועדון כדורגל מקצועני מהעיר בורנמות' שבאנגליה.
מגרשה הביתי של הקבוצה מאז הוא אצטדיון דין קורט הממוקם בפרברה של העיר, בוסקומב. כינויו של המועדון הוא הדובדבנים, כינוי שנבע מצבע החולצות של הקבוצה, שעד לשנת 1971 היה אדום עם שרוולים לבנים. החל מאותה שנה, צבעי המועדון התחלפו לאדום עם פסים שחורים, בדומה לתלבושת של קבוצת מילאן האיטלקית. בין השנים 2004 ל-2006, צבעי החולצות הוחלפו באדום חלק, אך לאחר מכן הפסים השחורים הוחזרו לבקשת האוהדים.
השנים המוקדמות
בשנת 1972, החליפה הקבוצה את שמה למועדון הכדורגל בורנמות'. שינוי זה נעשה לצרכים מסחריים, והקבוצה עדיין הייתה רשומה תחת שמה הישן. שנה קודם לכן החליפה הקבוצה את מדיה, והוספו אליהם פסים שחורים על הרקע האדום, כך שהתלבושת דמתה לזו של קבוצת מילאן האיטלקית. באותה תקופה, הוחלף גם סמל המועדון. ברקע הסמל הוספו הפסים השחורים שהוספו למדים, ובמרכזה הוצג פרופיל של כדורגלן הנוגח בכדור, כמחווה לכוכב הקבוצה בשנות ה-50 וה-60, דיקי דאוסט.
סוף המאה ה-20
בינואר 1984, בתקופתו של המאמן הארי רדנאפ, השיגה הקבוצה את אחד מניצחונותיה הגדולים בהיסטוריה, כשהדיחה מהגביע את מנצ'סטר יונייטד. רדנאפ הוביל את הקבוצה לגדול הישגיה עד אז, כשהעלה אותה לראשונה בתולדותיה לליגת המשנה, עם זכייה באליפות הליגה השלישית בעונת.
לאחר שלוש עונות בליגת המשנה, עם סיום עונת, שוב נשרה הקבוצה לליגה השלישית, לאחר שהפסידה ללידס יונייטד במחזור הסיום של העונה. בעקבות ניצחונה לידס העפילה לליגה הבכירה, אך אוהדיה הנחילו הרס רב לרכוש גם עם סיום המשחק וגם בסוף השבוע שלאחריו, כשהם גורמים לבורנמות' נזק כלכלי עצום, ממנו לא הצליחה להתאושש במשך יותר מעשור. בעקבות האירועים אסרה המשטרה המקומית אירוח משחקים בימי חג, בהם הכדורגל פופולרי מאוד, עד שהאיסור הוסר ב-21 באפריל 2003. רדנאפ הוסיף לאמן את הקבוצה במשך שנתיים נוספות, אך נאלץ להתפטר עקב תנאים כלכליים קשים והוחלף על ידי טוני פוליס. בתום שנתיים לא מוצלחות בתפקיד התפטר פוליס, כשגם הוא מאשים את המצב הכלכלי הקשה בקבוצה.
בורנמות' החלה את עונת ללא מאמן קבוע, מה שכמעט וגרם לירידתה לליגה הרביעית. המאמן מל מאצ'ין הצליח לבסוף לשרוד עם הקבוצה בליגה, בזכות תוצאות טובות במחזורי הסיום. מאצ'ין הוסיף ואימן את הקבוצה במשך חמש עונות נוספות, במהלכן הוביל אותה בעיקר למיקומי אמצע טבלה. מעמדו בקבוצה התדרדר לאחר שהקבוצה סיימה במקום ה-16 בעונת, ובעקבות פתיחת עונה חלשה בעונה שאחריה, הוא סיים את תפקידו כמאמן הקבוצה, אך נותר במועדון כמנהל מקצועי.
תחילת המאה ה-21
מחליפו של מאצ'ין בקבוצה היה שון או'דריסקול שקודם מהצוות המקצועי במועדון. בעונתו הראשונה הקבוצה עוד הייתה על סף המיקום בפלייאוף ההעפלה לליגה הבכירה, אך בעונה שלאחריה ירדה הקבוצה לליגה הרביעית. הנהלת הקבוצה נתנה אמון באו'דריסקול שהמשיך בקבוצה, והצליח להשיב אותה בתוך עונה אחת בלבד לליגה השלישית, דרך הפלייאוף. בגמר הפלייאוף, בו פגשה את לינקולן סיטי, הפכה בורנמות' לראשונה בהיסטוריה שכובשת חמישה שערים באצטדיון המילניום, כשניצחה בתוצאה 2–5. בעונה שאחר כך הפך חלוץ הקבוצה ג'יימס הייטר לכובש השלושער המהיר ביותר בתולדות הליגות המקצועניות באנגליה, כשכבש תוך שתי דקות ו-17 שניות, החל מהדקה ה-86 בניצחון הקבוצה 0–6 על קבוצת וורקסהאם.
בפברואר 2008, נקנסה הקבוצה בהורדת עשר נקודות ליגה, בעקבות חובות ובעיות ניהוליות. חובותיה של הקבוצה נאמדו בכארבעה מיליון ליש"ט, והיא עמדה בפני סגירה מוחלטת. בעקבות הורדת הנקודות וחוסר הוודאות סביב גורל המועדון, הקבוצה נשרה לליגה הרביעית בסיום העונה. עתיד הקבוצה בכדורגל המקצועני באנגליה עמד בסכנה, כשעם פתיחת העונה הבאה,, איימה הליגה במניעתה של בורנמות' מלשחק בליגה הרביעית, ודרשה מהקבוצה הוכחה כי תוכל לעמוד בכל התחייבויותיה ולהתייצב לכל משחקי הליגה באותה עונה. בסופו של דבר ניתן האישור לקבוצה לשחק בליגה, אך במחיר כבד, קנס של הורדת 17 נקודות ליגה, שהציבו אותה בסכנת ירידה לליגה החמישית. לאחר ששני מאמנים סיימו את תפקידם במהלך העונה, התמנה אדי האו, כדורגלן עבר במועדון, לתפקיד המאמן הזמני. אף על פי שהחל את הקדנציה בשני הפסדי חוץ, קיבל האו, כבר בגיל 31, את המינוי למאמנה הקבוע של הקבוצה. בסיומה של עונה קשה מאוד בעקבות העונש, הצליחה הקבוצה לשרוד בליגה הרביעית. בחודש יוני, ממש אחרי תום העונה, הושלמה רכישת הקבוצה, מה שאפשר לקבוצה לראשונה אחרי שתי עונות פתיחת עונה חלקה. האו, בעונתו המלאה הראשונה כמאמן ראשי, הוביל את הקבוצה להעפלה דרך המקום השני לליגה השלישית. במהלך העונה שאחריה עזב האו את הקבוצה והתמנה למאמנה של ברנלי.
האו חזר לקבוצה באוקטובר 2012, לאחר פתיחת עונה חלשה של בורנמות'. המאמן הצליח לייצב את הקבוצה, והוביל אותה עד למקום השני בליגה בסיומה, מה שהבטיח לה את ההעפלה השנייה בתולדותיה, והראשונה מאז 1990, לליגת המשנה באנגליה. לכבוד המאורע, הוחלף שוב סמלה של הקבוצה. בעונת החזרה שלה לליגה, עונת, בורנמות' סיימה במקום הגבוה ביותר שלה בכל הזמנים, המקום ה-10 בליגת המשנה.