cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מריה דה לה פאס, נסיכת ספרד
ביוגרפיה
מריה דה לה פאס נולדה ב-23 ביוני 1862 במדריד, לפרנסיסקו, דוכס קאדיז ולאיזבלה השנייה, מלכת ספרד מבית בורבון. להוריה נולדו שנים עשר ילדים אך כיוון שמניחים שפרנסיסקו דה אסיס היה הומוסקסואל לא ברור מי היה אביה הביולוגי של מריה דה לה פאס. כאשר נאלצו איזבלה ובעלה לעזוב את ספרד אחרי ההפיכה של 1868 מריה דה לה פאס התלוותה אליהם לפריז, ולאחר המרד של הקומונה הפריזאית והכיבוש הגרמני בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה, הם עברו להתגורר בשווייץ.
ב-2 באפריל 1883 התחתנה מריה דה לה פאס עם בן דודה לודוויג פרדיננד, נסיך בוואריה, ונולדו להם שלושה ילדים.
בשנת 1885 חזרו הזוג הצעיר לבוואריה והתגוררו בעיקר באגף צדדי של ארמון נימפנבורג המלכותי, שניתן להם על ידי לודוויג השני. מאוחר יותר, הם רכשו ארמון שנרכש בעיר הפנימית של מינכן, ארמון לודוויג פרדיננד בוויטלסבאכפלאץ, והתגוררו בו יחד עם אחיו של לודוויג פרדיננד, אלפונס, נסיך בוואריה ומשפחתו.
לאחר מלחמת העולם השנייה סייעה מריה דה לה פאס לרפובליקנים ספרדים (ובהם קומוניסטים ואנרכיסטים), שנמלטו בתום מלחמת האזרחים הספרדית מספרד, ובמהלך מלחמת העולם השנייה נפלו בשבי הגרמני, בלי קשר למעמד או דעה פוליטית.
ב-4 בדצמבר 1946 מתה מריה דה לה פאס בביתה במינכן, והיא בת 84 שנים. בנה אדלברט, נסיך בוואריה, כיהן כשגריר הראשון של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בספרד.
משפחתה
ב-2 באפריל 1883 התחתנה מריה דה לה פאס עם בן דודה לודוויג פרדיננד, נסיך בוואריה, ונולדו להם שלושה ילדים:
דני (פירושונים)
{{פירושונים|* שם חיבה לשמות הפרטיים דן ודניאל
ראו גם
}}
פרוזינונה (נפה)
נפת פרוזינונה (באיטלקית: Provincia di Frosinone) היא נפה במזרחו של מחוז לאציו שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 5,034 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 489,042 נפש. בירתה של הנפה בעיר פרוזינונה.
אולגה האן-נוירת
אולגה האן-נוירת (בגרמנית: Olga Hahn-Neurath; ) הייתה מתמטיקאית ופילוסופית יהודייה-אוסטרית, חברת החוג הווינאי.
קורות חיים
האן, ילידת וינה, השלימה תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת וינה ב-1902. שנה אחר כך נרשמה כשומעת קבועה ללימודי מתמטיקה ופילוסופיה באוניברסיטה. בהמשך הפכה לתלמידת המחקר השלישית בתולדות האוניברסיטה בתחום הפילוסופיה. עבודתה, שפורסמה ב-1911, זכתה לשבחים מאדולף שטולר (מחליפו של לודוויג בולצמן), שהנחה אותה. ב-1911 עזבה את האוניברסיטה לטובת לימודים פרטיים. בתחום המתמטיקה עסקה בעיקר באלגברה בוליאנית.
ב-1912 נישאה לאוטו נוירת שאותו הכירה במהלך לימודיה. האן, שהתעוורה ב-1922, הפכה שנתיים לאחר מכן לחברה קבועה בדיוני החוג הווינאי. בפברואר 1934 בעת שהותה במוסקבה, נאסרה בגרמניה החברות בחוג הווינאי וב"חברת ארנסט מאך". עקב כך נמלטה, יחד עם בעלה, דרך פולין ודנמרק להאג שבהולנד, שם נפטרה שלוש שנים אחר כך.
האן הייתה אחותו של המתמטיקאי האנס האן.
רבי חזקיה (זוהר)
רבי חזקיה (מכונה גם רבי חזקיה בר רב) היה, על פי ספר הזוהר, תנא מתלמידי רבי שמעון בר יוחאי והוא מצוין כאחד מעשרת בני חבורתו.
רבי חזקיה אינו מוזכר כלל במשנה או בתלמוד, אך מוזכר בספר הזוהר פעמים רבות.
מהמסופר עליו
פעמים רבות בספר הזוהר מסופר שהלך מקפוטקיא ללוד או להפך, לראות את רבי שמעון בר יוחאי.
לפעמים היה קם לעסוק בתורה באמצע הלילה, יחד עם רבי אלעזר בן שמוע או רבי יצחק. הוא אף אמר, שכל מי שמשתדל בתורה בחצות הלילה - ודאי שיש לו חלק בעולם הבא.
עוד מסופר עליו, שפעם אחת, כשהלך בדרך יחד עם רבי אלעזר, הם ראו נחש. רבי חזקיה רצה להורגו כיוון שהוא מזיק לאנשים והורגם, אך רבי אלעזר אמר לו שלא יהרגנו, כיוון שהנחש לא הורג אדם עד שהוא מקבל צו אלוהי להורגו.
במקום אחר מסופר, שפעם אחת הלך עם רבי ייסא (נראה שהוא רבי יוסי) בבית הקברות של גוש חלב החרבה, והם דיברו עם אחד מהמתים על גלות התורה וצער העולם. לאחר שיחה זו הגיעו השניים למסקנה, שכיוון שאין צדיקים בעולם, מוכרח שהעולם מתקיים רק בשביל המתים!
פנחס ליטבינובסקי
ביוגרפיה
פיוטר ולדימירוביץ ליטבינובסקי נולד לזאב וחוה ליטבינובסקי בנובוגאורגייבסק שבאוקראינה. אביו היה סוחר; פנחס התחנך בבית דתי ולמד בילדותו ב"חדר". ב-1912 הוא קיבל מלגת לימודים לאקדמיה לאמנות באודסה, שם פגש את בוריס שץ, שהזמינו לעלות לארץ ישראל וללמוד באקדמיה לאמנות בצלאל, אותה הוא ייסד. ליטבינובסקי נענה להזמנתו של שץ, אך שב כעבור זמן קצר לרוסיה והחל ללמוד שם באקדמיה לאמנות בפטרוגרד. ב-1917 נשא את ליזה לבית טורגובסקי לאישה.
ב-1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה, עלה ליטבינובסקי בשנית לישראל בלווית רעייתו ליזה, על סיפון האונייה "רוסלאן". באונייה זו הגיעו עמו גם הצייר יוסף זריצקי, ברוך אגדתי ופרופ' יוסף קלויזנר. בני הזוג התיישבו בירושלים, אך כעבור זמן קצר עברו לחיות בקומונה ביתניה עילית שבגליל. עבודתו בציור בירושלים נמשכה וזכתה להצלחה, ובשנים 1924-1928 הוצגו יצירותיו בתיאטרון "האהל" בתל אביב ובמגדל דוד בירושלים. ב-1926 עיצב את התפאורה למחזה "הדיבוק" בהבימה, שם זכה לפגוש לראשונה את חנה רובינא. ב-1927 עיצב ליטבינובסקי את הסמל הראשון של איגוד הספורט הפועל, ואושר לראשונה על ידי מרכז הפועל ב-28 בפברואר 1927. ליטבינובסקי הצטרף להתארגנות "אגד" של האמנים המודרניים, שכללה את הציירים אריה לובין, אברהם מלניקוב, ציונה תג'ר, חנה אורלוף, יוסף זריצקי, חיים גליקסברג, ראובן רובין, אריה אלואיל ונחום גוטמן. הקבוצה ערכה תערוכה בשנת 1929 בדירה ברחוב אלנבי, מול קולנוע מוגרבי. תערוכה אחרת של אמנות מודרנית הוצגה ב-1930 במוזיאון תל אביב ונקראה "ראשית המודרניזם בציור הישראלי 1920 - 1930".
בשנות השלושים הרבה ליטבינובסקי לשהות בפריז, והושפע מעבודותיהם של אנרי מאטיס, פיקאסו ושל הציירים היהודים מהאסכולה של פריז. ב-1935 הוא ערך תערוכת יחיד ראשונה של יצירותיו בבצלאל. בשלהי תקופה זו הוא עבר עם משפחתו וחי במשותף עם האמן משה מוקדי; השניים הקימו ביחד סטודיו לציור.
בשנים 1949 – 1955 סייר ליטבינובסקי בארצות הברית ובאירופה.
ב-1960, לאחר הפסקה של 17 שנים, העמיד תערוכה בביתן הלנה רובינשטיין שכללה 180 עבודות של 30 שנות יצירה.
עבודתו של ליטבינובסקי הושפעה מזרמים שונים ויצירותיו המוכרות ביותר הן של דיוקנאות, בהם של הנשיא ג'ון קנדי, ראש הממשלה גולדה מאיר ובמהלך השנים סדרת ציורים של השחקנית חנה רובינא. חיבתו לסזאן ניכרת בסגנון הציור שלו ובמרקם הצבעים בהם השתמש.
ליטבינובסקי הוא חתן פרס דיזנגוף מ-1939, יקיר ירושלים ב-1970 וחתן פרס ישראל לציור ב-1980.
פנחס ליטבינובסקי נפטר בערב ראש השנה תשמ"ו (ספטמבר 1985) בירושלים, ונטמן בהר המנוחות. הוא הותיר אחריו שתי בנות. בתו דפנה היא משוררת.
ב-1986, במלאת שנה למותו, התקיימה במשכן הכנסת תערוכה מיצירותיו. ב-2010 נערכה בספריית אוניברסיטת בר-אילן תערוכת "דיוקן וספר". התערוכה כללה דיוקנאות של רבנים פרי מכחולו של ליטבינובסקי ותצוגת ספרים שכתבו הדמויות המצוירות. התערוכה מוצגת בתצוגת קבע (נכון לראשית 2014) בבנין הספרייה המרכזית (סל"ה).
החל משנת 2020 פועל בביתו בשכונת קטמון שבירושלים "סטודיו משלך" - גלריה לעידוד יצירה ואמנות נשית.
יאניס קונסטנטליאס
יאניס קונסטנטליאס (ביוונית: Γιάννης Κωνσταντέλιας; נולד ב-5 במרץ 2003 בוולוס שביוון) הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת פאוק סלוניקי מליגת העל היוונית.
נואבו לארדו
היסטוריה
מקורה של נואבו לארדו הוא בעיר לארדו השכנה מצפון. לארדו נוסדה ב-1755 על ידי תומאס סאנצ'ס תחת השם וייה דה סן אגוסטין דה לארדו, כשהאזור היה חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה. לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו האזור עבר לשליטת המדינה החדשה. בהמשך לארדו הייתה גם בירתה של רפובליקת ריו גראנדה קצרת הימים.
יאניס קונסטנטליאס
קריירת מועדונים
קונסטנטליאס גדל במחלקת הנוער של פאוק סלוניקי. ב-17 בינואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 3-0 על OFI כרתים במסגרת המחזור ה-17 בליגת העל היוונית לעונת.
נואבו לארדו
היסטוריה
ב-1846, במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, ארצות הברית כבשה את האזור. לאחר המלחמה נחתם הסכם גואדלופה אידלגו אשר במסגרתו סופחה הגדה הצפונית של נהר ריו גראנדה, עליה שוכנת לארדו, לארצות הברית. מספר משפחות בעיר רצו להישאר תחת השלטון המקסיקני, לכן הן עברו לגדה הדרומית של הנהר והקימו ב-1848 את נואבו לארדו (מילולית: "לארדו החדשה").
כלכלה
מעבר הגבול בלארדו הוא אחד החשובים ביותר מבחינה כלכלית במקסיקו והוא הנתיב המרכזי למסחר עם ארצות הברית וקנדה. בנוסף לסחר הבינלאומי הכלכלה מסתמכת על חקלאות ותעשייה.
ארצות הברית מקיימת קונסוליה כללית בעיר, בנוסף לשגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי
אקלים
נואבו לארדו נמצאת באזור בו שורר אקלים סמי-ארידי. בקיץ הטמפרטורות מגיעות לממוצע של 37 מעלות צלזיוס ובחורף ל-19 מעלות צלזיוס.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה האוטונומית של טמאוליפס בנואבו לארדו, האוניברסיטה הטכנולוגית של נואבו לארדו והאוניברסיטה הפאן-אמריקנית.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי קצלקואטל, הנמצא במרחק של 7 קילומטרים מנואבו לארדו. תושבי העיר גם משתמשים בנמל התעופה הבינלאומי לארדו הנמצא בצידו השני של הגבול.
ארבעה גשרים מקשרים בין נואבו לארדו ולארדו: הגשר הבינלאומי שער לאמריקות, הגשר הבינלאומי חוארס-לינקולן, הגשר הבינלאומי סחר עולמי, המשמש למטרות מסחר בלבד, והגשר הבינלאומי טקסס מקסיקן ריילוויי, המשמש רכבות.
אייל בן ארי
אייל בן ארי (נולד ב-1953) הוא אנתרופולוג שכיהן כפרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. פוטר מתפקידו בשל הרשעתו על ידי בית הדין המשמעתי של האוניברסיטה בעבירות משמעתיות בגין הטרדה מינית ויחסים אינטימיים תוך ניצול יחסי מרות עם סטודנטיות שבהנחייתו.
ביוגרפיה
בן ארי גדל בירושלים ולמד בנערותו בגימנסיה רחביה (סיים בשנת 1971). לאחר שירותו הצבאי, למד לתואר ראשון ושני בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1984 סיים דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1986 הוא הצטרף לסגל המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית והחל להתמחות בתחום החברה והתרבות ביפן ובאנתרופולוגיה של צבא.
במהלך השנים ערך בן ארי עבודות מחקר בישראל, ביפן, בסינגפור ובהונג קונג. תחומי המחקר העיקריים בהם הוא עוסק נוגעים לחברה היפנית (התנהלות החיים בקרב מעמד הפועלים, תהליך החינוך בגיל הרך והשתלבות יוצאי יפן בקרב תושבי סינגפור) ולתפקיד הצבא בחברה האזרחית. בישראל התמקדו מחקריו בהשפעת צה"ל על הווי החברה (דוגמאות למחקריו הם "הדינמיקה החברתית של שירות במילואים", "תפקיד הצבא באינתיפאדת אל אקצא" ו"מגדר והומוסקסואליות בצבא"). בשנים 2003–2007 עמד בן ארי בראש מכון טרומן לקידום השלום, הפועל במסגרת האוניברסיטה העברית.
פרשת ההטרדות המיניות
בשנת 2008 נחקר בן ארי על ידי משטרת ישראל בחשד לביצוע עבירות של סחיטה ובעילה תוך ניצול יחסי מרות של סטודנטיות. בשל התיישנות הראיות הוחלט בפרקליטות להימנע מהגשת כתב אישום פלילי ובמקביל הועמד פרופ' בן ארי לדין משמעתי באוניברסיטה העברית. בפברואר 2011 החליטה ועדת המשמעת של האוניברסיטה להרשיעו בשלוש עבירות משמעת של התנהגות באופן שאינו הולם איש סגל באוניברסיטה העברית, וקבעה כי יושעה לשנתיים מן האוניברסיטה העברית ובתקופה זו לא תשולם לו משכורת ותיאסר יציאתו לשבתון.. בית הדין המשמעתי של האוניברסיטה קבע כי מעשיו של בן ארי חמורים בהחלט ופגעו פגיעה ממשית הן בתלמידותיו והן באוניברסיטה העברית. בעקבות ערעור הוחמר עונשו על ידי בית הדין לערעורים שהחליט לפטרו ולפסול אותו לצמיתות מהנחיית סטודנטים.
בדצמבר 2013 פורסם כי בן ארי מועסק כאיש סגל במכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן, ומונה לעמוד בראש המכון המחקרי של המכללה, תפקיד הכולל מחקר בלבד ולא מצריך מגע עם סטודנטים.
מחוז זו
זו (בלועזית: Zou) הוא אחד מתוך שנים עשר המחוזות של בנין. שמו של המחוז מגיע מנהר זו, אשר עובר דרך המחוז בדרכו לאוקיינוס האטלנטי, הגובל בדרום המדינה. הרוב המכריע של אוכלוסיית זו הם אנשי השבט פון אשר מהווים 91% מהאוכלוסייה, בעוד בני שבט אג'ה מהווים 4% ובני היורובה מהווים 3% מתוך האוכלוסייה. מחוז זו פוצל ב־1999, כאשר השטח בצפון המחוז הועבר למחוז קולין החדש. בירת המחוז היא אבומה. המחוז מחולק לתשע קומונות, שכל אחת מהן ממוקדת באחת הערים העיקריות: אבומה, אגבנגניזון, בוהיקון, קוב, ג'ידג'ה, אויני, זא-קפוטה, זנגנדו וזוגבודומה.
לפי מפקד האוכלוסין של בנין לשנת 2013, סך האוכלוסייה של המחוז היה 851,580 נפשות.
גאוגרפיה
מחוז זו מאופיין במישורים בגובה של החל מ־20 מ' ועד ל־200 מ' מעל פני הים. המישורים מופרדים על ידי עמק ים המשתרעים מצפון לדרום, שנוצרו על ידי נהר זו ונהר קאובו. באזורים הדרומיים יש שתי עונות גשמים במהלך השנה, ממרץ עד יולי ומספטמבר עד נובמבר, ואילו באזורים הצפוניים של המדינה ישנה עונת גשמים אחת, ממאי עד ספטמבר, כאשר כמות המשקעים השנתית הממוצעת של המדינה היא כ־1,200 מ"מ.
דמוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין 2013, סך האוכלוסייה של המחוז היה 851,580 נפשות. מתוכם 407,030 גברים ו־444,550 נשים, כאשר שיעור הנשים עמד על 52.20 אחוזים. סך האוכלוסייה הכפרית היה 67%, והעירונית 33 אחוזים. ושיעור הנשים בגילאי 15 עד 49 שנים היה 23.90%. סך כל האוכלוסייה הזרה במחלקה היה 4,615 אשר היוו 0.50 אחוזים מכלל האוכלוסייה במחוז. השיעור של הילדים (עד גיל 15) היה 38.20 אחוזים ואילו של אנשים בגילי 15–64 שנים. 37.30 אחוזים. שיעור הנשים באוכלוסייה היווה 49.60 אחוזים. שיעור הצמיחה של האוכלוסייה היה כ־3.20 אחוזים.
הגיל הממוצע של נשים במהלך הנישואים הראשונים במחוז היה 21, והגיל הממוצע בהן הן יולדות היה 28.6. המדד של פוריות הנשים היה 5.1. מספר הליבות הממוצע בבית היה 1.2 ומספר האנשים הממוצע בחדר היה 1.9. סך כוח העבודה במחוז היה 275,249, כאשר 50.10% היו נשים. שיעור הילודה הגולמי היה 37.8, שיעור הפריון הכללי היה 158.50 ושיעור ההתרבות הגולמי היה 2.50.
חלוקה מנהלית
מחוז זו פוצל ב־1999, כאשר השטח הצפוני הועבר למחוז קולין החדש. בירת זו היא אבומה. המחוז מחולק לתשע קומונות, שכל אחת מהן ממוקדת באחת הערים העיקריות, כלומר, אבומה, אגבנגניזון, בוהיקון, קוב, ג'ידג'ה, אויני, זא-קפוטה, זנגנדו וזוגבודומה. חוק שנתקבל בשנת 1999 הסמיך את הממשל הטריטוריאלי לממשלות המקומיות. עיריות ומועצות קהילתיות בחרו נציגים שינהלו את הממשל האזורי. הבחירות האחרונות למועצות העירוניות והקהילתיות נערכו במהלך חודש יוני 2015.
בלנה גרינלנדית
בלנה גרינלנדִית (שם מדעי: Balaena mysticetus; גם: לווייתן ארקטי גדול פה או לווייתן קשוּת ראש) הוא מין לווייתן מזיפות יחיד בסוגו (Balaena; בלנה) המשתייך למשפחת הבלניים. הבלנה הוא לווייתן גדול וכבד. אורכו יכול להגיע ללמעלה מ- ומשקלו ל-75 עד 100 טון מטרי.
מאפיינים
גופו של הבלנה הגרינלנדי חסון ומעוגל וצבעו נע בין כחול כהה לשחור. הוא חסר סנפיר גבי. הלסת התחתונה בעלת מבנה קשתי, ואילו הלסת העליונה צרה. אורכן של המזיפות הממוקמות בפה מגיע ללמעלה משלושה מטרים - המזיפות הגדולות ביותר בקרב לווייתני המזיפות; מזיפות אלו משמשות לסינון המים מהיצורים הקטנים שמהם ניזון הלווייתן. עצמות הגולגולת שלו חזקות, והן משמשות לשבירת מעטי קרח על מנת להגיח מן המים ולנשום; מספר ציידים אסקימואים דיווחו כי הם צפו בפרטי בלנה גרינלנדית מגיחים באופן הזה דרך מעטה קרח בעובי של 60 סנטימטרים. אורך גופו של הבלנה הגרינלנדי עשוי להגיע ל-, והנקבות גדולות יותר מהזכרים. משקלו של הבלנה 75–100 טונות. שכבת השומן של הבלנה הגרינלנדית היא העבה ביותר מבין כל בעלי החיים, ועובייה עשוי להגיע לכדי חצי מטר ואף יותר.
הבלנות הגרינלנדיות הם בעלי-חיים חברותיים ולא אגרסיביים, והם נסוגים אל מתחת לשכבת קרח כאשר הם חשים מאוימים. הטורפים היחידים של הבלנות הגרינלנדיות הם האדם והלווייתן הקטלן.
טקסונומיה
הבלנה הגרינלנדית תואר על ידי קארולוס ליניאוס במהדורה העשירית של ספרו "Systema Naturae" (בלטינית: מערכת הטבע) משנת 1758. מאז מיונו של ליניאוס, מיון הסוג בלנה לא השתנה, ונותר בו מין אחד. השם Leiobalaena, כפי שתואר על ידי אסטריכט ב-1849, הוא שם נרדף לסוג בלנה.
הבלנה הגרינלנדית נבדל באופן ניכר מיתר הבלניים, והוא מין בודד באופן ברור. עם זאת, ראיות גנטיות מעטות בלבד תומכות בטענה זו. כך, מדענים מוצאים הבדלים רבים יותר בין חברי הסוג לווייתן מאשר בין הבלנה הגרינלנדית ובין יתר הבלניים. מסיבה זו, סביר כי בעתיד כל ארבעת מיני הבלניים ישתייכו לסוג אחד.
נמצאו כחמישה מאובנים מהסוג בלנה. אחד מהם, Balena prisca, חי מסוף תקופת המיוקן עד לתחילת תקופת הפליסטוקן. נראה כי הוא היה דומה מאוד לבלנה הגרינלנדית. ממצאים ארכאולוגיים מוקדמים יותר בשרשרת הלווייתנאים תוארכו לתקופה קדומה הרבה יותר (23 מיליון שנה) בדרום אמריקה.
תפוצה
הבלנות גרינלנדיות הם הבלניים היחידים שמבלים את כל חייהם בסביבות מימיו של אוקיינוס הקרח הצפוני. פרטים שנמצאים באזור אלסקה נמצאים בחודשי החורף בדרום-מערב ים ברינג. הם נודדים צפונה באביב, עת הפשרתם של קרחונים, וניזונים מקריל ומפלנקטון. הבלנות גרינלנדיות הם שחיינים איטיים, ולרוב שוחים בגפם או בקבוצות קטנות המונות שישה פרטים לכל היותר. הם מסוגלים להישאר מתחת למים למשך 40 דקות בצלילה אחת, אולם הם לא נחשבים לצוללנים לעומקים עמוקים.
רבייה ותוחלת חיים
עונת הרבייה מתרחשת בין החודשים מרץ לאוגוסט, והבלנה הגרינלנדית מגיע לבגרות מינית בגיל 10 עד 15 שנים. משך ההריון הוא 13–14 חודשים, ונקבה ממליטה צאצא כל 3–4 שנים. אורכו של הרך הנולד הוא, ומשקלו קרוב לטונה. בתוך שנה, יוכפל אורכו לכדי 9 מטרים.
בעבר נטען כי תוחלת חייו של בלנה גרינלנדית היא בין 60 ל-70 שנים, בדומה ללווייתנים אחרים. עם זאת, בעקבות גילויים חדשים בשנות ה-90 של המאה ה-20, ובעקבות מחקרים שבדקו את מבנה עיניהם של הבלנות הגרינלנדיות, המסקנה הרווחת כיום גורסת כי מספר פרטים במין זה חיו בין 150 ל-200 שנים (דוח נוסף טען כי נקבה בגיל 90 עדיין לא איבדה את יכולת הרבייה שלה). בשל תוחלת החיים האפשרית שלהם, סביר כי הנקבות עוברות בזמן מסוים בחייהן את שלב גיל הבלות. תצפיות על פרטים גדולים במיוחד ללא צאצאים מחזקות טענות אלו. בגופו של בלנה גרינלנדית שניצוד באלסקה בשנת 2007 נמצא צלצל בן יותר ממאה שנה.
מצב אוכלוסייה ושימור
בלנה גרינלנדית ניצוד בשל השומן שלו, בשרו, שמן, עצמותיו והמזיפות. הוא קרוב לבלניים, ולכן ניצוד מאותן הסיבות. הוא שוחה לאט וצף אחרי מותו. לפני שהחל ציד לווייתנים מסחרי, הוערכה אוכלוסיית הבלנות הגרינלנדיות באזור הקוטב הצפוני בכ-50,000 פרטים. ציד-הלווייתנים המסחרי, שהחל ב-1611 בסבאלברד ובגרינלנד, מחה כליל קבוצות שלמות של לווייתנים, ואז המשיך לאזורים אחרים. בצפון האוקיינוס השקט החל הציד המסחרי באמצע המאה ה-18, ובתוך שני עשורים הוכחדו 60% מכלל הבלנות הגרינלנדיות באזור.
ציד הלווייתנים המסחרי, שהיה הסיבה העיקרית להידלדלות המשמעותית של אוכלוסיית הבלנות הגרינלנדיות, הופסק. אוכלוסיית הלווייתנים באלסקה החלה לגדול לאחר הפסקת הציד. ילידים באלסקה המשיכו להרוג בלנות גרינלנדיות בכמויות קטנות, למטרות מחיה ופרנסה. רמת הציד הזו (25–40 פרטים בשנה) אינה צפויה להשפיע על התאוששות האוכלוסיות. אוכלוסיית הבלנות הגרינלנדיות של חופי אלסקה מתאוששת בהדרגה. ב-1990 נמנו כ-7,800 פרטים לערך, שהם כ-41% מאוכלוסיית הלווייתנים לפני תחילת הציד. מידע לגבי אוכלוסיות אחרות של בלנות גרינלנדיות הוא חלקי בלבד. אוכלוסיות אלו נחשבות לקטנות מאוד, וכוללות כולן יחד מאות ספורות בלבד. סך כל האוכלוסייה ברחבי הגלובוס 8,000–9,200 פרטים.
חלק מתת-האוכלוסיות של הבלנה הגרינלנדית נמצאות ברמות שונות של סיכון, כולל הסיכון הגבוה ביותר של "איום קריטי" (סכנת הכחדה חמורה). על פי ארגון ה-IUCN: קיימות אוכלוסיות נוספות, ורמת הסיכון שלהן מדורגת בין סיכון נמוך (ללא חשש) לסכנת הכחדה. את אלה ניתן לצוד ללא חשש.
אגוסטינו קרולו
אגוסטינו קרולו (באיטלקית: Agostino Carollo; נולד ב-8 ביוני 1966) הוא זמר ומפיק מוזיקלי איטלקי. הוא מוציא יצירות תוך שימוש בשמות שונים - X-Treme, Ago, DJ B3LFAST, DJ Rikituki, Spankox, Eyes Cream e Tino Augusto DJ.
ביוגרפיה
אגוסטינו קרולו זכה להצלחה בשנת 1998 כאשר כתב את השיר "Love Song" שהגיע ל"תקליט הזהב" במספר מדינות אירופה. בשנת 2002 היצירה שלו "Put on Your Red Shoes" הייתה להיט מספר 1 במצעד הריקודים באיטליה והייתה ברשימת 20 הלהיטים במכירות בגרמניה וברשימת 10 הלהיטים לפי מכירות בסקנדינביה. באותה שנה הוא יצר "Open Up Your Mind" שהגיע לעשירייה הראשונה של בילבורד בארצות הברית.
בשנת 2004 הפרויקט שלו Jumpy היה להיט בצרפת ובבלגיה.
בשנים 2008–2009 אגוסטינו קרולו הוציא מספר רמיקסים של שירים של אלביס פרסלי. בשנת 2010 שירו "So True" זכה להצלחה בספרד והיה במשך שלושה חודשים ברשימת בילבורד בארצות הברית.
בשנת 2011 אגוסטינו קרולו כתב ביחד עם אדי וואטה את השיר החדש.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 אגוסטינו קרולו ממשיך להוציא שירים חדשים ורמיקסים של שירים ידועים מהעבר. בנוסף לכך הוא פועל כמפיק מוזיקלי לאירועים מוזיקליים ופסטילבים.
סלמן חוגי עבודי
חכם סלמן חוגי עבודי (תמוז ה'תרנ"ד, 1894 או תרנ"ו – כ"ה באדר א' ה'תשל"ג, 27 בפברואר 1973) היה הרב הראשי האחרון של בגדאד ובסוף ימיו אב בית דין בירושלים, וחבר מועצת הרבנות הראשית ובית הדין הרבני הגדול.
ביוגרפיה
נולד בבגדאד. למד בתלמוד תורה "מדרש תלמוד תורה", ובישיבת מדרש בית זלכה. כדי להימנע מגיוס לצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה נמלט בשנת 1916 (ה'תרע"ו) עם הרב יהושע משה לבצרה, שם התארחו בבית הרב המקומי יחזקאל ששון. בתקופה זו ייסד את ישיבת "עזרא הסופר" בכפר שבו נקבר עזרא הסופר. בסיום המלחמה חזר לבגדאד והחל לשמש כראש ישיבת "תומכי תורה". מסר שיעורים גם במדרש בית זלכה. בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) נבחר לשמש כחבר הוועד הרוחני וחבר בית הדין בבגדאד. בשנת 1928 (ה'תרפ"ח) מונה לאב בית הדין בבגדאד, ובשנת 1947 (ה'תש"ז) החל לשמש כרבה הראשי של בגדאד וראש בית הדין לערעורים.
בשנת 1951 (ה'תשי"א) עלה לישראל ונשלח לעבוד בנטיעת עצים בקרן קיימת. אחד ממכריו שראה זאת דאג לפרסם את שמו, ובחודש פברואר 1952 (שבט ה'תשי"ב) הוא מונה לדיין בבית הדין בפתח תקווה. ובשנת 1957 (ה'תשט"ז) מונה לאב בית דין בירושלים. בשנת 1960 (ה'תש"ך) החל לשמש כנציג של מועצת הרבנות הראשית בוועדה לבחירת הרבנים הראשיים והתפטר ממנה יחד עם מספר נציגים נוספים לאחר שעמדתם לא התקבלה, ופנה לבג"ץ נגד החלטות שהתקבלו לאחר מכן. בשנת 1964 (ה'תשכ"ד) החל לשמש כחבר מועצת הרבנות הראשית, ובשנת 1965 (ה'תשכ"ה) התמנה לבית הדין הרבני הגדול לערעורים. מסר שיעורים בבית הכנסת "אוהל רחל" שבשכונת רוחמה.
הלך לעולמו בכ"ה באדר א' ה'תשל"ג, 27 בפברואר 1973, ונקבר בהר הזיתים.
האגודה המוסלמית הלאומית
האגודה המוסלמית הלאומית (בערבית: الجمعية الاسلامية الوطنية, תעתיק: אל-ג'מעיה אל-אסלאמיה אל-וטניה) הייתה ארגון שהתקיים בארץ ישראל המנדטורית בשנים 1921–1923, בהשראה ובמימון ציוניים, והיו לו סניפים במספר עיירות ערביות.
האגודה הייתה הארגון האופוזיציוני הראשון בפוליטיקה הערבית הפלסטינית והייתה מכוונת כנגד האגודות המוסלמיות-נוצריות, שהחלו להתגבש בהדרגה לתנועה לאומית.
רקע
מיד עם תחילת פעולתם, הבחינו אנשי ההנהלה הציונית בירושלים בקיומם של גורמים ערבים שהתנגדו מסיבות שונות לאישים המרכזיים של הקונגרס הערבי-פלסטיני והוועד הפועל הערבי. מתוך חששה מההתארגנות האנטי-ציונית של הפלסטינים, החלה ההנהלה הציונית לקרב אליה את הגורמים הללו ולעודדם לפעול נגד הגורמים המתנגדים לציונות. בקיץ 1921 החלה המחלקה הערבית של ההנהלה הציונית בראשותו של חיים מרגליות קלווריסקי לנסות ולהביא את כל מתנגדי הוועד הפועל הערבי להתארגן במסגרת פוליטית בעלת מצע שאינו עוין את הציונות.
התנגדות למשלחת הראשונה ללונדון
התארגנות "האגודה המוסלמית הלאומית" קמה סביב התנגדות למשלחת הפלסטינית הראשונה ללונדון ולעמדותיה. פעילי האגודה החתימו את תומכיהם על עצומות נגדה ונגד דרישותיה. ביולי 1921 יצאה המשלחת ללונדון וההסתדרות הציונית טענה שאין היא מייצגת את כל האוכלוסייה המוסלמית והנוצרית של ארץ ישראל. עתה, לאחר שהוקמה "האגודה המוסלמית הלאומית", יכלו דוברי התנועה הציונית בלונדון להצביע על קיומה כהוכחה לכך. לצורך הקמת הארגון הזה, השתמש קלווריסקי בשיטות של מתן מענקים אישיים למייסדי האגודות במקומות השונים ומימון הוצאותיהן. בדרך כלל הוא עצמו היה היוזם והאגודות קיימו קשרים קבועים עם ההנהלה הציונית. קלווריסקי ניצל את קיומה של מורת רוח מוסלמית כנגד חלקם הלא-פרופורציונלי של הנוצרים במנהל הממשלתי. מקימי האגודה טענו כנגד האגודה המוסלמית-נוצרית שהיא למעשה כלי-שרת בידי הנוצרים. אחד המניעים החשובים להצטרפות מוסלמים שונים לאגודה המוסלמית הלאומית, היה התקוה שכך יזכו בתמיכתה של ההנהלה הציונית במאמציהם להשגת משרות ממשלתיות. אלא שרק ערבים מעטים הצטרפו לאגודה, וזאת הודות לתשלומי כספים ולא בשל אידאולוגיה. תופעות של קבלת מענקים כספיים לא היו אופייניות לאגודה זו בלבד, אולם שכיחותן בה הייתה גדולה הרבה יותר.
סניפים בערי הארץ
האגודה המוסלמית הלאומית החלה לקום בצפון הארץ, שם היה עיקר כוחה, בערים חיפה, עכו, נצרת, טבריה ובית שאן. מחוז הצפון היה מרכז של התנגדות לוועד הפועל הערבי. פעילי האגודה הסבירו לציבור הערבי כי המשלחת הפלסטינית ללונדון נכשלה, וכעבור שנה שלחו סניפי האגודה בחיפה ובירושלים מברק אל משרד המושבות, בו טענו כי למשלחת אין את הזכות לדבר בשם ערביי פלסטין. במספר הזדמנויות, טענו האגודות בזכות ההגירה היהודית והפעילות הציונית בארץ ישראל. במברק האגודה של חיפה אל שר המושבות וינסטון צ'רצ'יל ביולי 1922, היא אף קבעה: "ללא הגירה ועזרה כספית יהודית אין ארצנו עתידה להתפתח. ניתן להיווכח בכך על ידי העובדה שהערים המיושבות בחלקן על ידי יהודים, דוגמת ירושלים, יפו, חיפה וטבריה מתקדמות ללא הפוגה, ואילו שכם, עכו, נצרת, שאין יהודים גרים בהן, נסוגות אחור ללא מעצור". מברקים דומים מסניפים בערים נוספות, הביעו את הסכמת האגודה לשלטון המנדט הבריטי, בו ראתה ברכה גדולה לארץ. באותו חודש אושר המנדט והאגודה המוסלמית הלאומית בירכה על כך ועשתה מאמצים רבים להכשלת פעולות המחאה שארגנו הוועד הפועל הערבי וסניפי האגודה המוסלמית-נוצרית.
האגודה בחיפה כללה איש דת חשוב, שיח' יונס אל-ח'טיב, קאדי מכה לשעבר. באגודה בבית שאן היו שיח'ים בדווים, שלא היו שותפים לתחושת סולידאריות לאומית עם המרכיבים האחרים של החברה הערבית הפלסטינית. באגודה בנצרת הייתה משפחת אל-פאהום החזקה, שבני משפחת זועבי, יריבתה, נטו אז לתמוך בוועד הפועל. הארגון הצליח להתפשט אל אזורי שכם וג'נין, שם התבסס על אנשים ממשפחת טוקאן וענף של משפחת עבד אל-האדי, אך גם על המשפחות הכפריות החזקות: בראש מארגני האגודה באזורי ג'נין וטולכרם עמדו המשפחות ג'ראר (נפת ג'נין) ואבו הנטש (קאקון). בין היתר, היו חברים באגודה אכרם זעיתר, בנו של ראש עיריית שכם לשעבר, עומר זעיתר, ופדל אל-פאהום, שבנו, עבאס אל-פאהום, היה חבר בוועד הפועל מאז 1930. בחורף 1922 הקים קלווריסקי בעצמו את האגודה בירושלים והתבסס על משפחת דג'אני. ראשי האגודה היו שוכרי א-דג'אני, אחיו של ראש המשפחה עארף א-דג'אני, שהיה אז נשיא הוועד הפועל הערבי, ופאיק א-דג'אני. אולם הצלחת האגודה בעיר הייתה קטנה וקלווריסקי לא הצליח לגייס אישים בולטים ממשפחות אחרות. הצטרפותו של שוכרי א-דג'אני פגעה במעמדו של אחיו, אולם עארף החל לתקוף אז את מדיניות המשלחת הפלסטינית הראשונה לבריטניה וביוני 1922 הוא פוטר מנשיאות הוועד הפועל.
ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, קולונל פרדריק קיש, הקדיש חלק ניכר מזמנו לקשרים ממומנים עם משתפי פעולה ערבים, שתפקידם היה להפיץ את ההכרה בקרב ערביי ארץ ישראל כי הציונות תנצח. קיש תיעד ביומנו את המגעים הללו ובדצמבר 1922 וינואר 1923 תיעד התמקחויות על תשלומים עם אנשי "המועדון הלאומי המוסלמי" בטבריה ובירושלים.
עמדת הממשלה
אנשי הוועד הפועל הערבי ידעו על כך שהאגודה המוסלמית הלאומית קשורה באופן הדוק לגורמים הציוניים ועשו בכך שימוש כדי להוריד את קרנה בציבור. את חברי האגודה הם הציגו כאנשים שבגדו תמורת בצע כסף. האגודות המוסלמיות-נוצריות הפעילו לחץ ציבורי ואישי על חברי האגודה המוסלמית הלאומית, במטרה להניא אותם מלהשתתף בה. נעשו גם פניות רבות לממשלה בדרישה לאסור על קיומה וכן הפעלת פקידי הממשלה הערבים נגדה. הממשלה לא קיבלה את הדרישה הזו, אולם רצתה למנוע סכסוכים בתוך הציבור הערבי, ובמקרים רבים פעלו פקידי ממשלה ערבים נגד האגודה ופעיליה. אנשי האגודה המוסלמית-נוצרית ידעו על עמדה זו של הממשלה והדבר חיזק אותם במאבקם. ראשי הממשלה ידעו שהאגודה המוסלמית הלאומית הוקמה בסיוע כספי של ההסתדרות הציונית ולכן התייחסו אליה בחוסר-אהדה, כאל גורם לא-עצמאי וללא ערך פוליטי. התגובה הממשלתית השלילית לחלקה של ההסתדרות הציונית בהקמת האגודה, מנע מההסתדרות הציונית את האפשרות לסייע לחברי האגודה בהשגת משרות ממשלתיות.
הבחירות למועצה המחוקקת ודעיכת האגודה
הפסקת התמיכה הכספית מצד ההסתדרות הציונית, בשל מצבה הפיננסי, תרמה גם היא לחוסר ההתלהבות משבירת החרם על הבחירות. להסתדרות הציונית לא הייתה יכולת כספית רבה לתמוך באגודה המוסלמית הלאומית באופן קבוע, והקולונל קיש לא היה שלם עם מדיניות של רכישת תומכים בכסף. כאשר פסקה התמיכה הכספית, החלה פעילות האגודה לדעוך. קלווריסקי השקיע במיזם כסף רב, וכאשר התקשה למלא הבטחות כספיות שנתן, משום שהתנועה הציונית לא העבירה לו את הכסף הנדרש, הוציא מכספו הפרטי. מכיוון שהרגיש שהוא נושא באחריות כבדה, האמין שהכסף יוחזר לו ונקלע בשל כך לחובות. לאחר משא ומתן עם ראשי ההסתדרות הציונית במרץ ואפריל 1923, חלק מהכסף אכן הוחזר לו.
סופה של האגודה
כישלון האגודה המוסלמית הלאומית בנושא הבחירות למועצה המחוקקת זירז את תהליך ההתפוררות שלה ובמהלך אביב 1923 חברים רבים נטשו אותה וסניפיה התפזרו. ביוני 1923, במהלך הוועידה השישית של הקונגרס הערבי-פלסטיני, שלחה האגודה הודעה לממשלת בריטניה, האומרת כי אין הוועידה מייצגת את העם הערבי ולכן אין חשיבות לעמדותיה. האגודה הודיעה כי בני העם הערבי רוצים לעבוד בשלום למען בניית פלסטין, תוך שיתוף פעולה עם תושבים אחרים, ללא הבדל גזע, תחת החסות הבריטית. אלא שעוד באותה שנה נעלמה האגודה כליל מהבמה הפוליטית.
ב-10 בנובמבר 1923 נערכה בירושלים ועידת היסוד של "המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית", מפלגת האופוזיציה החדשה שליכדה את החוגים המתונים שהתנגדו למדיניות אי-שיתוף הפעולה עם הממשלה ונטו להשתתף בבחירות למועצה המייעצת. המארגנים לא שיתפו בעבר פעולה עם "האגודה המוסלמית הלאומית", וכלקח מכישלונה, הדגישו במצע המפלגה את התנגדותה לציונות, להצהרת בלפור ולחוקת הארץ. המייסדים עשו כל שבידיהם כדי "להכשיר" את מפלגתם, וכדי שזו לא תיחשב כיורשת של האגודה, בחרו כנראה בשיח' סולימאן אל-תאג'י אל-פארוקי לנשיאה, משום שזה גינה את האגודה בחריפות שנתיים קודם לכן. ב-1927 טען העיתון "מראת א-שרק", שהפך לביטאון המוצהר של המפלגה, כי "האופוזיציה לא החלה אלא עם שובה של המשלחת השלישית מלונדון". משלחת פלסטינית זו שבה בספטמבר 1923 ומכאן ש"האגודה המוסלמית הלאומית" (שהתקיימה קודם לכן) לא נחשבה בעיני ביטאון המפלגה לחלק מהאופוזיציה.
שירי גורה
הגרסה הראשונה של היצירה, הכתובה בסגנון העתיר של שלהי התקופה הרומנטית ומושפעת במידה רבה מריכרד וגנר ומאהלר, הושלמה כפרטיטורה קצרה בשנת 1901 והתזמור המלא נוסף בשנים 1910 ו-1911. פרנץ שרקר ניצח על ביצוע הבכורה של האורטוריה בווינה, ב-23 בפברואר 1913. על ההקלטה הראשונה, בשנת 1932, ניצח לאופולד סטוקובסקי.
חלק שני
אלוה, התדע מה עשית/ולדמר
היצירה
בשנת 1900 החל שנברג לחבר מחזור שירים לסופרן, טנור ופסנתר, שהתכוון להגיש לתחרות בווינה. אלא שמלאכת החיבור הסתיימה, לדברי שנברג, "חצי שבוע לאחר מועד ההגשה לתחרות, ודבר זה הכריע את גורל היצירה." במשך אותה שנה הרחיב מאוד את הרעיון המקורי, כתב קישורים בין תשעת השירים הראשונים, הוסיף פרלוד, את "שיר יונת היער" ואת החלקים השני והשלישי. שנברג עבד על הגרסה הזאת לסירוגין עד שנת 1903, פחות או יותר, אז נטש את מאמץ האדירים לתזמר את היצירה ועבר למיזמים אחרים.
עד שחזר ליצירה בשנת 1910, הספיק שנברג לפתח את התאוריות שלו בנושא האטונאליות וכתב את היצירה הראשונה המוכרת כאטונאלית, שלושה קטעים לפסנתר, אופוס 11. בינתיים גם נשבה בקסמו של גוסטב מאהלר, שפגש בשנת 1903 ושהשפעתו ניכרת בבירור בתזמור החלקים המאוחרים יותר של "שירי גורה". בעוד שהחלק הראשון וגנרי בעליל בתפיסה ובהגשמה, - עד כדי ציטוט מווגנר בנקודה מסוימת - החלק השני ובייחוד החלק השלישי מציגים מרקמים תזמורתיים חסכוניים ומעברים קליידוסקופיים בין קבוצות כלים, כאלה ששימשו את מהלר בסימפוניות המאוחרות שלו. ב"הצייד הפרוע של רוח הקיץ" השתמש שנברג לראשונה בשירה דיבורית, טכניקה שיעמיק בה יותר ב"פיירו הסהרורי" (1913).
התזמור הסתיים לבסוף בשנת 1911 וביצוע הבכורה, בניצוחו של פרנץ שרקר, התקיים ב-1913. הקהל, שהכיר את סגנונו החדשני של שנברג וסלד ממנו, היה מוכן לגלות עוינות ליצירה החדשה, והיו אף שהצטיידו מראש בצרורות מפתחות להרעיש בהם כשתגיע שעת "הקקופוניה האיומה" שציפו לה. אך המוזיקה ששמע הקהל בביצוע הבכורה הפיקה ממנו תשואות נלהבות כבר אחרי החלק הראשון, ושירת המקהלה המסיימת העלתה דמעות בעיני רבים מן המאזינים. במועד זה כבר מאס שנברג בסגנון היצירה ובאופיה וביטל כמילים בוטות את קבלתה החיובית באמרו, "הייתי אדיש למדי, ואולי אף נרגז משהו. צפיתי, שלהצלחה זו לא תהיה כל השפעה על גורל יצירותיי המאוחרות. במשך שלוש-עשרה השנים האלה פיתחתי את סגנוני באופן כזה, שמאזין הקונצרטים המצוי לא ימצא כל קשר בינו לבין המוזיקה שקדמה לו. נאלצתי להילחם על כל יצירה חדשה; הביקורת הטיחה בי עלבונות במילים הקשות והפוגעניות ביותר; איבדתי ידידים ועמם כל אמונה בכוח השיפוט של ידידים. ועמדתי בודד בפני עולם של אויבים."
תמצית העלילה של מחזור השירים
העלילה מתרחשת בדנמרק של ימי הביניים. בין המלך ולדמר הרביעי לנערה בשם טובֶהווילה, שפירושו "יונה קטנה", נקשרת אהבה גדולה, אך המלכה הדוויג בקנאתה מביאה על טובֶה את מותה. ולדמר מאשים בחרונו את האל במותה וכתוצאה מכך נשפט לרכוב אחרי מותו מדי לילה עם אנשיו ולחפש את טובה. המשורר יעקובסן עשה שימוש רב בידיעותיו בבוטניקה בתיאורי הטבע הרבים ואף נתן ביטוי לדעותיו האתאיסטיות. העלילה נתונה במסגרת של תמונות טבע - ראשיתה בערב רוגע ואחריתה בשיר תהילה לשמש העולה.
אינסטרומנטאציה
"שירי גורה" כתובים להרכב גדול שלא כרגיל, הכולל קריין, זמרים סולנים: סופרן, מצו סופרן, שני טנורים ובס-בריטון, שלוש מקהלות של ארבעה קולות גברים, מקהלה מעורבת בשמונה קולות, ארבעה פיקולי, ארבעה חלילים, שלושה אבובים, שתי קרנות אנגליות, שלושה קלרינטים בלה במול ובסי במול, שני קלרינטים במי במול, שני קלרינטים-בס, שלושה בסונים, שני קונטרבסונים, עשר קרנות (הכפלה של ארבע טובות-וגנר), שש חצוצרות בפה, במי במול ובדו, חצוצרת בס במי במול, טרומבון אלט, ארבעה טרומבוני טנור, טרומבון בס, טרומבון קונטרבס, טובה, ארבעה נבלים, צ'לסטה, שישה טימפני, תוף טנור, מצילתיים, משולש, פעמונייה, תוף בס קטן, תוף בס גדול, קסילופון, קרקש, שלשלאות ברזל גדולות, גונג וכלי קשת.
מועדון ווינX: הרפתקה קסומה
מועדון ווינX: הרפתקה קסומה (באיטלקית Winx Club 3D: Magica Avventura) הוא סרט קולנוע איטלקי בהנפשה ממוחשבת משנת 2010 מסוגת פנטזיה, הרפתקאות, קומדיה, רומן ומוזיקה. הסרט מבוסס על סדרת ההנפשה האיטלקית "מועדון ווינX" ששודרה לראשונה בשנת 2004 והופצה ברחבי העולם, בנוסף הסרט מהווה המשך לסרט "מועדון ווינX: סוד הממלכה האבודה" משנת 2007. הסרט בוים והופק על ידי איג'יניו סטראפי ונכתב על ידיו ועל ידי שון מוליניו מחברת ההפקה "Rainbow S.p.A".
במהלך הסרט יש שני קווי עלילה עיקריים. הראשון עוסק באירוסים של בלום וסקאי המתבטלים בגלל ארנדור, אבא של סקאי, עקב אירועים שהתרחשו בעבר. בעקבות כך בלום בדיכאון והוריה מנסים למצוא לה חתן חדש. השני עוסק בעץ החיים, עץ הנמצא בכפר הפיקסים ממנו נוצרת האנרגיה החיובית אשר מאבד את אנרגיית הקסם שלו בגלל בנות טריקס והמכשפות הקודמות ששוחררו ממימד אובסידיאני. עקב כך בנות ווינX והמומחים יוצאים לאברם, עיר אבודה בארקליון, שם נמצא זרע של קסם טוב היכול להחזיר את המצב לקדמותו.
הסרט הוקרן במדינות רבות, ביניהן איטליה, צרפת וישראל, ודובב לשפות שונות בהתאם למדינה בה הוא הוקרן. הסרט עלה לראשונה לאקרנים באיטליה ב-29 באוקטובר 2010. בישראל הסרט הוקרן לראשונה בדיבוב לעברית בבתי הקולנוע ב-21 ביולי 2011 בתלת־ממד בהפצת "סרטי שפירא". בארצות הברית הסרט שודר לראשונה בדיבוב לאנגלית בערוץ ניקלודיאון ב-20 במאי 2013 לאחר שהערוץ רכש את הזכויות של הסדרה, אורך הסרט היה כ-45 דקות לעומת הסרט המקורי שאורכו כ-90 דקות.
בשנת 2014 יצא סרט אתחול בשם "מועדון ווינX: במעמקי הים הקסום", הסרט היה שונה במספר פרטים מסרט זה ומהסרט הקודם. בסרט הוזכר שסקאי הוא הנסיך של ארקליון ושהוא מאורס לבלום.
עלילה
באותו זמן בספארקס, כוכב הבית של בלום, בלום קמה מהשינה לעוד יום בארמון שלה. לא עבר זמן רב והמשרתות שלה הגיעו. הן אמרו לה שהיא צריכה למדוד שמלות חדשות והביאו לה דג זהב חיי לאכילה בטענה שהוא עוזר לעור הפנים. בלום ברחה מהן בריצה שדג הזהב בידה, ומהר הכניסה אותו לבריכה שבחדר הבריכה של הארמון. פתאום צצה מהמים אחותה של בלום, דפני, שהפכה לרוח לאחר קרב מול המכשפות הקדומות. בלום ודפני שוחחו על החיים בארמון. לאחר השיחה, המלך אוריטל והמלכה מריון מפתיעים את בלום ומביאים לה סוסת מחמד. לאחר מספר רגעים בלום קוראת לה פג ורוכבת עליה בבגדי רכיבה חדשים. במהלך הרכיבה, סקאי, בן זוגה של בלום, מפתיע אותה ומלמד אותה לרכוב על פג שברקע מושמע השיר "לנצח" ("Per Sempre"). לאחר הרכיבה, סקאי מציע לבלום נישואין, בלום הסכימה והם החליטו לספר על כך לכולם ביום הראשון של האביב.
לאחר מכן, במקום אפל, בנות טריקס נפגשות עם המכשפות הקדומות. המכשפות הקדומות מספרות להן שהן שוחררו מכוכב אובסידיאני בגלל בנות ווינX שהשמידו את הכוכב, ומספרות את התוכנית שלהן להעלמת הקסם החיובי מהמימד הקסום. הסרט ממשיך שסקאי מדבר עם אביו, המלך ארנדור, על החתונה עם בלום. ארנדור סירב במהרה על החתונה ומביא לו מגילה המספרת את ההיסטוריה של הכוכב. סקאי, שאין לו אישור מאביו, נאלץ לבטל את החתונה עם בלום ושובר לה את הלב בזמן שמושמע השיר "אל תעיר אותי" ("Due Destini In Volo"). במהרה בלום נכנסת לדיכאון, ומוחלט שימצאו לה חתן חדש. דבר זה פורסם במימד הקוסם וכולם שמעו על כך. בנות ווינX הופתעו שבלום לא ספרה להן על זה כלום, ולכן הן החליטו ללכת לממלכת ספארקס לדבר איתה. הבנות עוקבו בכניסה לארמון, אך לבסוף הצליחו להיכנס. בארמון הן עודדו את בלום ואמרו שיעזרו לה למצוא חתן מן המועמדים שיגיעו. בלום הביאה הזדמנות לכל מועמד שברקע הושמע השיר "בנות מפורסמות" ("Fatto Apposta Per Me"), אך היא לא התחברה לאף אחד. שהיא חשבה שהמצב אבוד, הגיע סקאי מחופש לנסיך, אליו בלום ישר התחברה. התחפושת של סקאי לא החזיקה מעמד זמן רב, וגילו שזה היה הוא. סקאי דיבר עם אביה של בלום והביא לה את המגילה שקיבל מאביו, אביה של בלום זרק את המגילה בכעס וגירש את סקאי מהארמון. בלום רבה עם הוריה והשתגרה יחד עם בנות ווינX לגרדניה, עיר בכדור הארץ בה בלום גדלה עם הוריה המאמצים.
באותו זמן, בנות טריקס בעזרת המצפן הגיעו לכפר הפיקסים, שם הן פגעו בפיקסיות והשמידו את עץ החיים, עץ שממנו נוצרת האנרגיה החיוביות. בעקבות השמדת העץ, נעלם כל הקסם החיובי מהמימד הקסום - דבר המונע מהפיות לעשות קסמים. הפיקסיות פנו לפרגונדה, מנהלת בית ספר אלפיה, שתעזור להן. פרגונדה פנתה במהרה לבנות ווינX שנמצאות בגרדניה, וסיפרה להן על מה שקרה, אך בעקבות איבוד הקסם הקשר בניהן נעלם. כשכל זה קורה, הוריה של בלום קראו את המגילה שסקאי הביא להם והבינו את כל מה שקרה. בנות ווינX שהיו חסרות קסם ולא יכלו לחזור למימד הקסום, נשארו בגרדניה בביתם של וונסה ומייק, הוריה המאמצים של בלום, שם הן עזרו במטלות הבית בזמן שמושמע השיר "כוח בנות" ("Supergirl"). לאחר היום שלהן בגרדניה, בנות ווינX נחו בפארק שלפתע בלום הלכה משם בעצב ודיברה עם סקאי, שאמר לה שהיא ובנות ווינX צריכות לחזור למימד הקסום. בזמן השיחה הושמע השיר "אהבה לא יכולה להידחות" ("Mentre Il Mondo Gira"). באותו זמן הוריה הביולוגיים של בלום ביקרו בבית הוריה המאמצים של בלום, שם הם דיברו על בלום וצפו בקלטת המציגה סרטונים מהילדות של בלום שברקע מושמע השיר "אין סוף" ("Irraggingibile").
במימד הקסום, בנות ווינX נפגשו עם המומחים ויחד הם יצאו בספינה לאברם, עיר אבודה בארקליון שבה נמצא זרע של קסם טוב היכול להחזיר את המצב לקדמותו. במהלך ההפלגה, בנות ווינX והמומחים התאמנו באימונים בזמן שמושמע השיר "ילד גדול" ("Big Boy"). לפתע, מפלצות שנראות כמו בנות ווינX והמומחים התקיפו אותם. בשיתוף פעולה בנות ווינX, שהיו חסרות קסם, והמומחים ניצחו אותם. כשהגיעו לאברם, פג, שהצטרפה איתם לאברם, מצאה את הזרע של האנרגיה החיוביות ובמהרה אכלה אותו - מתוצאה מכך היא הפכה לפגסוס. האנרגיה החיובית חזרה, אך בנות טריקס והמכשפות הקדומות לא וויתרו ויצאו להתקיף את בנות ווינX והמומחים. בנות ווינקס השתנו לפיות מאמינות ויחד עם המומחים נלחמו מול בנות טרקיס והמכשפות הקדומות. גם אביה הביולוגי של בלום ואביו הביולוגי של סקאי הצטרפו לקרב. במהלך הקרב המכשפות הקדומות נכנסו לתוך גופן של בנות טריקס כדי להפוך לחזקות יותר. בעזרת שילוב כוחות הקסם שלהן, בנות ווינX מצליחות לנצח אותן. בסיום הסרט ארנדור ואוריטל התפייסו והסכימו לבלום וסקאי להתחתן. כולם יצאו בהפלגה מאברם שברקע מושמע שיר הסיום של הסרט "פלא האהבה" ("Ora Sei Libertà").
זמן הסרט ביחס לסדרה
זמן הסרט ביחס לסדרה נשאר כתעלומה, אף על פי שניתן להסיק שהסרט מתרחש לאחר או בזמן העונה הרביעית, מפני שהסרט יצא לאחר שידורה, ובנות ווינX בעלות כוח המאמינות, כוח אותו הן השיגו בעונה הרביעית. בסרט נאבו חי, אף על פי שהוא מת בפרק "יום הדין" (עונה 4, פרק 102). כשהוא מת, מלכת הפיה לשעבר, מורגנה, אמרה שהיא תטפל בו, דבר שבזכותו אפשר לחשוב שהיא הצליחה לרפא את נאבו ולהחזיר אותו לחיים, ולכן הוא מופיע בסרט חיי ונושם, אך בעונה החמישית מוזכר שהוא מת. בנוסף היליה בעל אותה תסרקות שהייתה לו בעונה השנייה והשלישית, אף על פי שהוא שינה אותה בעונה הרביעית, כנ"ל לגבי ליילה. עם זאת, רוקסי, פיה שהצטרפה להרפתקאות של בנות ווינX החל מהעונה הרביעית, לא מוזכרת בסרט, אף על פי שנכללה בגרסה הראשונית שלו. יש מעריצים הטוענים שהסרט התרחש לאחר פרק 13 בעונה הרביעית, פרק שאחריו הקסומים השחורים של המעגל השחור, הנבלים הראשיים של העונה, יצאו להפוגה, ולכן לבנות ווינX היה זמן פנוי לעשות את הדברים המתרחשים בסרט. בסדרה אף אירוע שקרה בסרט לא מוזכר, האזכור היחיד שיש בסדרה הקשור לסרט הוא דמותה של פג, שהופיעה בפרק "ווינX לנצח" (עונה 6, פרק 156) בתור הסוסה שרכבו עליה דפני ובעלה, ת'ורן, לאחר שהתחתנו.
דמויות ומדבבים
בגרסה העברית והאיטלקית רוב המדבבים המקוריים מהסדרה דיבבו גם בסרט. במאית הדיבוב של הסרט בעברית היא אורנה כץ ומפיקת הדיבוב היא יונית עוזרי מנחם.
הפקה
איג'יניו סטראפי החל לתכנן את הסרט בשנת 2007, כאשר הסרט "מועדון ווינX: סוד הממלכה האבודה" היה עדיין בהפקה. הרעיון המרכזי של הסרט, לדברי היוצר, הוא שלכל דבר יש חיסרון ותמיד צריך להיות מוכנים אליו. בסרט הקודם, בלום, גיבורת הסרט, הגשימה את חלומה בכך שהתאחדה עם הוריה והממלכה. הסרט מראה מה קרה לאחר מכן, ואיך היא חיה כנסיכה: יש חוקים שמרניים, נימוסים ואיסור פתאומי על יחסיה עם סקאי. למעשה, החיים שנראו לה קודם קסומים נראים לפתע קשים. היוצר ציין שאם נגשים את חלומותינו, החיים שלנו יכולים להשתנות בצורה קיצונית. הסרט, לפי היוצר, הוא לא רק לילדים, אלא גם למבוגרים, ובשבילם נוספו סצנות שונות המתבססות על מיתולוגיות וסיפורים מוכרים. למשל, היחסים עם סקאי שנאסרו על ידי אביו דומים לטרגדיה "רומיאו ויוליה" שכתב ויליאם שייקספיר, ועץ החיים מזכיר את עץ הדעת מהסיפור המקראי.
הפצה ביתית
הסרט הופץ ב-DVD וב-Blu-ray באיטליה ב-4 במרץ 2011. בישראל DVD של הסרט הופץ באוקטובר 2011 על ידי "NMC".
פסקול
לסרט יצא פסקול מוזיקלי הכולל אחד עשר שירים באורך 44:13 דקות שהופץ לראשונה ב-1 באוקטובר 2010. כל שירי הפסקול מושמעים במהלך הסרט ומבוצעים על ידי המדבבים. הפסקול נוצר על ידי חברת התקליטים "Rainbow Media Pte Ltd", ומילותיו נכתבו על ידי אליסה רוסלי. בישראל רק ארבעה שירים מתוך הפסקול דובבו לעברית. מנהלת המוזיקה של הסרט הייתה אורנה כץ, ומבצעות השירים היו אסתר אתי קסטרו ("עולם של פלאות", "מאמינות", "פלא האהבה") ורוני נדלר ("כוח בנות").
מילות השיר "מאמינות" בעברית היו שונות מהמילים המקוריות בסדרה, למרות שהמנגינה נשארה אותו דבר.
אתר אינטרנט
באתר האינטרנט הרשמי של ערוץ ניקלודיאון היה משחק המבוסס על הסרט בשם "Winx Club: Magical Adventure" בו בלום נלחמת מול בנות טריקס שהיא רוכבת על פג. המשחק כיום אינו זמין.
מוצרים נלווים
בסגנון הסרט יצאו מספר נרחב של מוצרים נלווים הכוללים בובות צעצוע של הדמויות עם תלבושות מהסרט, מגזינים הכוללים פעילויות וקומיקס המבוסס על הסרט, ואלבום מדבקות אספנות.
ביקורות
הסרט קיבל ביקורות שליליות שכינו אותו בינוני, משעמם וחסר ייחודיות. לייטה טורנבואוני, כתבת מהאתר האיטלקי "לה סטמפה", תיארה את הסרט כך: "צבע ורוד, כוכבים, עלי כותרת, בועות, צורות ואיפור". באתר האינטרנט "Mymovies.it", מריאנה קאפי כתבה שהיא משוכנעת שהסרט המצויר לא יהיה פופולרי, ושהוא יהפוך במהרה לצעצוע יפה בסך הכול. בנוסף היא הוסיפה שעלילת הסרט הזכירה לה סרט של "שרק". אנטונלו מורו, כתב מאתר "EveryEye", גרס כי עלילת הסרט חסרת ייחוד, ושהדמויות מונפשות בצורה לא טבעית המזכירה בובות פלסטיק, בנוסף הוא הוסיף שהסרט לא יעניין את קהל היעד.
דייגו אלטובלי מאתר "FilmUP", ציין שעלילת הסרט חסרת מקוריות, ושלדמויות אין אישיות. האתר "Filmtotaal" כתב שהמסרים החיוביים הטמונים בסרט לא יהיו מובנים על ידי הצופים הצעירים, והם ישימו לב רק למסירות של הגיבורות למראה שלהן. בנוסף הוא הוסיף שהלבוש של הדמויות לא מהווה דוגמה טובה לילדות קטנות. הסקירה מציינת גם שהסרט חסר מקוריות ושהוא כמו תערובות של אחד מסרטי "הארי פוטר" ו"אווטאר".
בישראל, גלי פיאלקוב מאתר "הארץ", כתבה שבסרט יש יותר מידי דמויות, אך חובבי הפיות וסיפורי האהבה יתחברו לסרט. בנוסף היא הוסיפה שהעיניים של הדמויות הנשיות גדולות לעומת גופן הצר, דבר שלא מתאים לקהל היעד. המגזין הישראלי "עולם הילדים" העניק לסרט כתבת שער בגיליונו השלושים. את הכתבה כתב דורון פרידמן, בה תוארה עלילת הסרט והיו עובדות על הסדרה. בנוסף צורף לעיתון דף תחרות עם שאלה, שמי ששולח אותו למשרדי העיתון עם תשובה נכונה יכול לזכות בכרטיסים חינם לסרט.
התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית
התיקון החמישה עשר לחוקת ארצות הברית (באנגלית: Fifteenth Amendment) אוסר על אפליה במתן זכות בחירה על רקע גזעי. התיקון אושר ב-3 בפברואר 1870.
מקור
Section 1: The right of citizens of the United States to vote shall not be denied or abridged by the United States or by any State on account of race, color, or previous condition of servitude.
תרגום
פסקה 1: זכותם של אזרחי ארצות הברית להצביע לא תישלל מהם על ידי ארצות הברית או אחת מהמדינות בשל גזע, צבע או מצב קודם של עבדות.
היסטוריה
התיקון ה-15 נמנה עם התיקונים שהועברו לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, כמו גם התיקון ה-13 והתיקון ה-14.
מעט לפני סיום מלחמת האזרחים, העלו הרפובליקנים את התיקון ה-13 שאסר על העבדות בארצות הברית. התיקון ה-14 שנחקק לאחר תום המלחמה, דרש מהמדינות שלא להפר את זכויות האזרח. עם זאת, חברי הקונגרס לא ששו להעניק זכות בחירה לשחורים ובדיון בקונגרס הוחלט שלא לכלול את זכות הבחירה בתיקון ה-14. כל שנכתב בתיקון ה-14 היה שמדינות ומחוזות יקבלו ייצוג לפי אחוז בעלי זכות הבחירה מתוך כלל האזרחים.
בתחילת 1867 הועבר בקונגרס, שנשלט על ידי הרפובליקנים, חוק שהעניק זכות בחירה לשחורים במחוז קולומביה ובטריטוריות. כמו כן, נדרשו מדינות הדרום להבטיח זכות בחירה לשחורים כתנאי לחזרתן לאיחוד. בתחילת 1869 העלה הקונגרס את התיקון ה-15 לאשרור על ידי המדינות. בדיונים בקונגרס הסתמנו שלוש עמדות מרכזיות: האחת דרשה להבטיח זכות בחירה שוויונית, כולל מניעת אפליה על רקע תשלומי מס ומבחני ידע. השנייה התנגדה לכל שינוי בחוקה. השלישית, המפשרת בין השתיים, תמכה במניעת אפליה על רקע גזע בלבד – וזו העמדה שאושרה בסופו של דבר בקונגרס. התיקון אושרר על ידי מספר מספק של מדינות ב-3 בפברואר 1870. על אף שלא ששו להעניק זכות בחירה לשחורים, העריכו הרפובליקנים שהשחורים יצביעו עבורם ועל כן היו מעוניינים שיורשו להצביע.
בתקופת השיקום, כאשר הצבא הפדרלי עדיין שהה במדינות הדרום, אכן נהנו השחורים מזכות בחירה והצליחו אף לקבל ייצוג בבתי המחוקקים של המדינות. אולם לאחר שהצבא הפדרלי הוצא ממדינות הדרום על ידי רתרפורד הייז, החלו במדינות הדרום לנקוט פעולות שונות כדי למנוע מהשחורים להצביע. נגד מצביעים שחורים הופעלו אלימות ואיומים, וכן נקבעו תנאי הצבעה סלקטיביים, שהלבנים עמדו בהם והשחורים לא עמדו בהם, כמו ידיעת קרוא וכתוב ותשלום מס גולגולת. מספר המדינות שהגבילו את ההצבעה רק לאלו ששילמו מס גולגולת הגיע לאחת עשרה. בחלק מהמדינות קבע החוק שכל אדם שאביו או סבו הצביע בבחירות בשנה מסוימת שבה שחורים עדיין לא הצביעו יוכל להצביע ללא תשלום המס. חוקים אלה נקבעו כבלתי חוקתיים בפסק דין של בית המשפט העליון בשנת 1915, אך המשיכו להתקיים תוך אפליה באכיפתם: כלפי שחורים נבחנה העמידה בתנאים בקפדנות, בעוד כלפי לבנים לא נעשה כל מאמץ לבדוק האם אכן שילמו את המס או ידעו קרוא וכתוב. דרך נוספת למנוע ייצוג השחורים בבחירות הייתה ארגון המחוזות בצורה המפלה את השחורים.
עד שנת 1915 היה בית המשפט פסיבי כלפי פעולות הלבנים במדינות הדרום, וגם כאשר גינה את המדינות על אפליה כלפי שחורים עשה זאת מאוחר מדי. בשנת 1915 קבע בית המשפט העליון כי ההתניה של פטור ממס בהצבעת הסב נוגדת את התיקון ה-15, ובהמשך קבע כי גם קביעת מועדי רישום מצומצמים כדי לקבל זכות בחירה היא בלתי חוקתית מאחר שהיא באה למנוע מהשחורים להירשם כדי להצביע.
ביחס לבחירות מקדימות, קבע בית המשפט בתחילה כי אינן פעולה של המדינות ולכן אין בסמכותו למנוע הגבלת ההצבעה ללבנים בלבד. אולם תשע שנים מאוחר יותר הוחלט כי מאחר שהבחירות המקדימות קובעות בפועל את תוצאות הבחירות ברמה המדינתית, גם הן בגדר פעולות של המדינות והגבלת ההצבעה ללבנים אינה חוקתית.
עם התגברות הפעילות של התנועה לזכויות האזרח הגביר הקונגרס את פעולתו למען הענקת שוויון אמיתי לשחורים. על אף שעם השנים ירד מספר המדינות שהתנו את ההצבעה בתשלום מס לחמש בלבד, בחר הקונגרס להעביר את התיקון ה-24 לחוקה שיבטיח את האפשרות להצביע ללא קשר לתשלום מס. התיקון אושר על ידי הקונגרס ב-25 באוגוסט 1962 ועל ידי מספר מספיק של מדינות ב-23 בינואר 1964.
בשנת 2000 קבע בית המשפט שהגבלת זכות הבחירה למשרה מקומית בהוואי רק למי שיכולים להוכיח כי הם צאצאי תושבי הוואי מלפני 1778 נוגדת את התיקון ה-15 לחוקה (Rice v. Cayetano, 120 S. Ct. 1044, 1055 (2000)).
אברהם ליאון
אברהם ליאון (1918–1944) היה תאורטיקן ואקטיביסט יהודי מהזרם הטרוצקיסטי.
תולדות חייו
ליאון נולד ב-1918 בעיר ורשה למשפחה ויינשטוק הציונית, שעלתה לארץ ישראל, אך בשל קשיי כלכלה שבה לפולין כעבור שנה. ב-1926 היגרה משפחת ליאון לבלגיה, שם היה אברהם לאחד ממנהיגי השומר הצעיר והפדרציה הציונית. ב-1936, לצד הציונות, אימץ ליאון גם את הטרוצקיזם, אך בהדרגה הגיע למסקנה כי לא ניתן ליישב את הניגודים בין שתי התפיסות, וערב מלחמת העולם השנייה פרש עם קבוצה מתומכיו מן השומר הצעיר והצטרף למפלגה הטרוצקיסטית הבלגית. בתקופת הכיבוש הנאצי היה ליאון ממנהיגי המפלגה ופעילותה המחתרתית, ועמד במוקד קשריה עם טרוצקיסטים צרפתיים במטרה לחדש את פעילות האינטרנציונל הרביעי הטרוצקיסטית באירופה. בקיץ 1944 עברו ליאון ורעייתו מבריסל לשרלרואה כדי לקחת חלק בפעילות המחתרתית שניהלו הטרוצקיסטים בקרב הכורים באזור, שם הוא נעצר בידי המשטרה המקומית, הוסגר לידי הגסטפו, נחקר, עונה, גורש לאושוויץ ונרצח בתאי הגזים.
משנתו וחיבוריו
ליאון חיבר את "התפיסה המטריאליסטית של השאלה היהודית" (La conception materialiste de la question juive). החיבור יצא לאור באנגלית תחת הכותרת The Jewish Question: A Marxist Interpretation ("השאלה היהודית: פרשנות מרקסיסטית"). מחקר זה הוא אחד הניסיונות המאתגרים יותר לפרשנות מטריאליסטית של גילויה השונים של ההיסטוריה היהודית, ובקרב חוגים מרקסיסטיים שונים מחקר זה זכה למעמד של הגרסה המוסמכת ב"שאלה היהודית".
מעברו ההדרגתי של ליאון מן הציונות לטרוצקיזם לוּוה בפיתוח תאוריה מרקסיסטית מקיפה של "השאלה היהודית". רעיונותיו פורסמו לראשונה בסדרת מאמרים בשבועון הטרוצקיסטי הבלגי La lutte ouvrier, ששימשו בסיס למחקרו על השאלה היהודית, שכתיבתו הסתיימה ב-1942. המחקר ראה אור לראשונה בצרפתית ב-1946, וב-1950 הופיעה המהדורה האנגלית הראשונה. בהמשך תורגם המחקר גם לשפות נוספות.
התאוריה על השאלה היהודית
במסורת הפרשנות המרקסיסטית מעמיד ליאון בבסיס התאוריה שלו את תפקידם הכלכלי של היהודים כ'עם-מעמד' או 'עם מסחר', היינו יסוד אתני או דתי זר, המרכז בידיו את הפעילות המסחרית והכספית בחברות חקלאיות טרום-קפיטליסטיות. ההתבדלות הדתית והחברתית של היהודים הייתה, לשיטתו, תולדה של תפקידם הכלכלי כ'עם-מעמד'. לפיכך, בכל מקרה שתפקיד זה התבטל דיאלקטית, אם בעקבות הפיכת היהודים לחקלאים בחברות פיאודליות ואם בעקבות מעבר העיסוק במסחר וכספים לרשות הכלל בתקופת הקפיטליזם המסחרי והתעשייתי, במקביל התבטל עמו אף הבסיס הכלכלי להתבדלות היהודים והם נטמעו בחברת הרוב. עולה, שעל אף שמנקודת הראות של הדת קיים ניגוד בין התבדלות היהודים להתבוללותם לאורך ההיסטוריה, הרי שמבחינה כלכלית שניהם אינם אלא גילויים של תפקידם הכלכלי כ'עם-מעמד'.