cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של מולדובה
הסיפוח הסובייטי ומלחמת העולם השנייה
כשנה מאוחר יותר, ב-22 ביוני 1941, רומניה השתתפה לצד גרמניה הנאצית, פינלנד ואיטליה בפלישה לשטחי ברית המועצות, פלישה שבמהלכה הושבו לשלטון רומני כל שטחי בסרביה ונוספו להם שטחי טרנסניסטריה ואודסה עם סביבתה. צפון בוקובינה עברה לשליטה גרמנית. השליטה הרומנית הייתה ארעית, עד שהשתנו יחסי הכוחות בחזיתות. הצבא האדום השיב את השלטון הסובייטי ובדרכו אל ברלין שטף גם את רומניה. בהסכם פריז 1947 הכירה רומניה בשלטון הסובייטי בבסרביה ובצפון בוקובינה.
יהודה אבן וירגה
חשוב להבחין בין יהודה אבן וירגה איש המאה ה-15, לבין אדם אחר בעל שם זהה, איש המאה ה-16 שהתכתב עם ר' יוסף קארו (אבקת רוכל, סימנים צט-ק).
היסטוריה של מולדובה
התקופה הסובייטית והעצמאות השנייה
לקראת סוף שנות השמונים של המאה ה-20, כשהדיכוי של שלטונות ברית המועצות נחלש, התחזקו הליכי הרוח הלאומניים בקרב ציבור דוברי הרומנית ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של מולדובה. הפגנות רבות משתתפים של הרומנים האתניים, שהיוו רוב ברור ברפובליקה, הביאו לקביעת הרומנית כשפה רשמית ולהחלפת ראש המפלגה הקומוניסטית המולדובנית. התחזקות הלאומיות הרומנית/מולדובנית יצרה תגובת נגד אצל המיעוטים האחרים שחיו ברפובליקה, הסלאבים והגגאוזים שהגיבו בהתארגנויות משלהם.
יהודה אבן וירגה
חייו
בספר "שבט יהודה" (אות לח) מציין שבעת שהיהודים בני כפר הסמוך לסביליה הואשמו כי חטפו את גופתו של יהודי שהמיר דתו לנצרות על מנת לקוברו בבית עלמין יהודי, ויהודה אבן וירגה נחלץ לעזרתם והצליח לשכנע את מושל אנדלוסיה כי כמרים נוצריים העלילו עליהם שקר. יהודה אבן וירגה היה פעיל בתיווך בין האנוסים לבין היהודים שנשארו ביהדותם. כאשר האינקוויזיציה ביקשה לדלות מפיו מידע על אנוסים השומרים על יהדותם, נמלט לליסבון, שם התגורר ככל הנראה מספר שנים עד שנתפס בידי האינקוויזיציה והומת בידיהם בייסורים (שבט יהודה, אות סב).
היסטוריה של מולדובה
התקופה הסובייטית והעצמאות השנייה
ב-25 בפברואר 1990 נערכו לראשונה בחירות דמוקרטיות לסובייט העליון של הרפובליקה. החזית הלאומית המולדובנית, מפלגה שהוקמה רק בשנת 1989, זכתה בבחירות ומירצ'אה סנגור, קומוניסט לשעבר, נבחר לנשיא הסובייט העליון ובספטמבר לנשיא הרפובליקה. הרפורמיסטים שעלו לשלטון בחודש מאי שינו את שם הרפובליקה לרפובליקה סובייטית סוציאליסטית מולדובה (במקום מולדובנית) והכריזו על עצמאות עוד באותו חודש.
ב-6 במאי 1990 התרחש אירוע של גשר הפרחים במהלכו אזרחי רומניה רבים חצו את נהר פרוט וביקרו במולדובה ללא צורך בביקורת גבולות.
פרישת גגאוזיה וטרנסניסטריה
באוגוסט 1990 המיעוט הגגאוזי הכריז על עצמאות ועל הקמת רפובליקה בשם גגאוזיה סביב העיר קומרט. תושביה הסלאבים (אוקראינים, רוסים ובולגרים) של הגדה המזרחית של הדניסטר, הכריזו בספטמבר על עצמאות ועל הקמת מדינה בשם טרנסניסטריה, שבירתה טירספול.
סטפאן טופאל נבחר לנשיאות גגאוזיה ואיגור סמירנוב לנשיאות טרנסניסטריה. כ-50,000 מתנדבים מולדובנים מזוינים יצאו אל טרנסניסטריה כדי לדכא בכוח את פרישת החבל, אך התערבותן של יחידות רוסיות של הצבא האדום הכשילה את המולדובנים.
ההיסטוריה של היהדות המקומית
קיומם של יהודים בתחום בסרביה מוזכר לראשון בכתובים בקשר לרובע יהודי בעיר אקרמן בתחילת המאה ה-14. לפי דעתו של ההיסטוריון היהודי, הרב ד"ר אברהם מאיר הלוי, מקורם של יהודי אקרמן בבני העם הכוזרי שהתגיירו במאה ה-8.
ערב מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939, חיו בבסרביה כ-205,000 יהודים. לאחר נסיגת הצבא הרומני מבסרביה ביוני 1940 הואשמו היהודים בגילוי אהדה ושיתוף פעלה עם ברית המועצות הקומוניסטית והצבא האדום. ברומניה אף הוטחו האשמות כי היהודים גילו עוינות כלפי החיילים הרומנים הנסוגים, השפילום ופגעו בהם (האשמות שבחלקם היו נכונות).
ב-1941 עם כיבושה מחדש של בסרביה בידי הרומנים והגרמנים, נפלה בידי הרומנים ההזדמנות "לנקום" ביהודים. עוד ערב הפלישה לבסרביה הוציא מנהיג רומניה יון אנטונסקו פקודה סודית ושם הצופן שלה "טיהור השטח". הפקודה כללה שלושה סעיפים: חיסול פיזי של כל היהודים בכפרים במקום. מעצר היהודים החיים בערים וריכוזם בגטאות. מעצר כל הקומוניסטים וכול מי ששירתו את הסובייטים בשנת השלטון הסובייטי בבסרביה והוצאת חלק מהם להורג לאחר שימצאו אשמים.
לפי הוראותיו של השליט יון אנטונסקו כל יהודי בסרביה, שלא נרצחו במקום, הוגלו לטרנסניסטריה. לפי הוראה נוספת נרצחו אותם יהודי בסרביה שנמלטו לאודסה ונתפסו שם על ידי כוחות הכיבוש הרומניים.
יהודה אבן וירגה
חיבוריו
בנוסף, יהודה אבן וירגה חיבר (סביב שנת 1480) פירוש לעיבודו המקוצר של האסטרונום הפרסי אל-פרע'אני לספרו של האסטרונום היווני תלמי, ספר אלמגסט.
Only Honest on the Weekend
Only Honest on the Weekend (בעברית: רק בכנות בסוף השבוע) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הבריטית בקי היל. האלבום יצא לאור ב-27 באוגוסט 2021, על ידי חברות התקליטים. מתוך האלבום יצאו חמישה סינגלים.
אלטלס
אלטלס (Altels) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה 3,629 מטר, בגבול הקנטונים ברן וואלה בשווייץ.
למרות שצידו הדרומי של ההר נמצא בשטחו של קנטון ואלה, הוא נמצא בתוך אגן נהר הארה.
החיל
על פי תיאורי בית המקדש, החיל היה שטח הסמוך לחומת בית המקדש, בין הסורג לבין כותלי העזרה.
חיל במקרא
חיל (חֵיל וגם חֵל) מוזכר במקרא יחד עם חומה, כחלק ממערכת הביצורים של העיר. התרגומים ומפרשי ימי הביניים מפרשים את המונח חֵל כחומה נמוכה ליד החומה הגבוהה או כחפיר שליד החומה או כשטח ריק הנמצא בסמוך לחומה.
שטח ומבנה
לפי הפרשנות המסורתית הרווחת, ועל פי רוב החוקרים, החיל היה מתחם ברוחב עשר אמות מסביב לכותלי בית המקדש, מארבע רוחותיו.
אורכו (מצפון לדרום) של הגבול החיצוני של החיל (שם נמצא הסורג), מכל אחת מארבע רוחות השמים, הוא 155 אמות, ורוחבו (ממזרח למערב) הוא 342 אמות. אורכו של הגבול הפנימי של החיל (שם נמצאים כותלי בית המקדש), הוא 135 אמות, ורוחבו הוא 322 אמות.
בצד המזרחי, ארבע האמות שבתוך החיל, הרחוקות מכותל עזרת הנשים, היה שטח מישורי, ובשש האמות הקרובות יותר לעזרת הנשים, היו מדרגות שגובהן ורוחבן של כל אחת מהן היה חצי אמה. בשאר הצדדים היה צורך ביותר משתים עשרה מדרגות להגיע אל המקדש, שהרי בתוך עזרת הנשים היו עוד חמש עשרה מדרגות שבהן עלו אל שטח העזרה.
לודוויג פרדיננד מאייר
לודוויג פרדיננד מאייר (מאיר) (Ludwig Ferdinand Meyer; על פי רוב: לודוויג פ' מאיר; 23 במאי 1879 – 21 בספטמבר 1954) היה רופא ילדים ומומחה ישראלי לתזונה ובעיקר תזונת תינוקות וילדים, יהודי יליד גרמניה. פרופסור לרפואה באוניברסיטת ברלין ואחר כך באוניברסיטה העברית בירושלים, מראשוני רפואת הילדים בישראל.
קורות חיים
מאייר נולד באביב 1879 בוויסבאדן שבגרמניה. למד רפואה במינכן, ברלין ובון, שם סיים לימודיו בשנת 1902. עבד שלוש שנים בבית חולים שָריטֶה בברלין תחת פרופ' אוטו הויבנר ובמקביל בברסלאו תחת אדלברט צ'רני. בשנת 1905 עבר לעבוד עם גדול רופאי הילדים הגרמניים של תחילת המאה העשרים, היהודי היינריך פינקלשטיין, איתו גם כתב מאמרים ופרקים בספרי רפואה רבים. מאייר התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת ברלין, ועם פרישתו של פינקלשטיין שימש מנהל מחלקת הילדים בבית החולים ע"ש הקייזר פרידריך (Kaiser- und Kaiserin-Friedrich-Kinderkrankenhauses) בברלין למשך שלושה חודשים בלבד עד שבמאי שנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי אולץ להתפטר מהשירות הציבורי.
בשנת 1935 עלה מאייר לארץ ישראל יחד עם אשתו לוטה לבית הרץ, בתו אילזה וחתנו, פרופ' וולטר הירש ונכדו דניאל (לימים הפסיכיאטר וכותב רבי המכר ד"ר דניאל עופר). התיישב תחילה בירושלים, שם כיהן כמנהל מחלקת הילדים בבית חולים ביקור חולים במשך שנה. אחר כך עבר לתל אביב ורכש בית ברחוב אידלסון. הוא התמנה מנהל מחלקת הילדים בבית החולים הדסה בתל אביב (תפקיד אותו מילא עד שנת 1950-1 במשרה מלאה ואחר כל נשאר כיועץ על עד סמוך למותו בספטמבר שנת 1954). כמן כן שימש יועץ פדיאטרי בבית החולים צהלון (דג'אני).
מאייר היה מחשובי התזונאים לילדים בעולם, חקר את תכולת המלחים בתזונת פעוטות והמציא את אחד מתרכיבי המזון המלאכותי הראשונים בילדים על בסיס חלב פרה, היה הראשון שחקר ומצא את חשיבות המים והכמות הרצויה במזון תינוקות. הוא כתב עשרות מאמרים ומספר ספרים, הידוע שבהם, אותו כתב יחד עם סגנו אריך נסאו (אשר עלה ארצה באותה התקופה ושימש מנהל מחלקת הילדים בבית חולים העמק בעפולה), יצא לאור בגרמניה בשנות ה-20, זכה למהדורות רבות נוספות ואף תורגם לאנגלית.
מאייר היה מורם של רופאי ילדים ישראלים רבים ובראשם שלושה ממשיכי דרכו: פרופ' בן ציון ורבין, פרופ' ישראל הימן ופרופ' נחום בוגר.
יש לציין את הד"ר שרה קרפ שהייתה תלמידתו וגם עבדה כאסיסטנטית במרפאתו הפרטית.
נפטר בתל אביב בספטמבר 1954 בתום מחלה ממושכת, בן 75 במותו. נקבר בבית העלמין קריית שאול. הניח את אשתו, בתו שבישראל וילדיו שבחו"ל.
בשנת 1969 החליטו עיריית ברלין ובית החולים ע"ש הקייזר פרידריך על הנחת שלט זיכרון לפועלו במתחם המחלקה שניהל בשנות ה-30.
ספריו
בתרגום:
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939
בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות ע"ש שטראוס ברחוב צ'נסלור, בירושלים כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה. ראו: פרופ' לודוויג פרדיננד מאייר: מחלות רימבטיות של הלב (31 במאי)
ארנסט קרנק
ארנסט קרנק (בגרמנית: Ernst Krenek; 23 באוגוסט 1900 - 22 בדצמבר 1991) היה מלחין ומנצח יליד אוסטריה ממוצא צ'כי; כל חייו עמד על כך, ששמו ייכתב "קרנק" ולא "קז'נק" (Křenek) ויבוטא בצורה הגרמנית ולא הצ'כית. קרנק חקר את השימוש באטונאליות ובסגנונות מודרניים אחרים וכתב מספר ספרים, ביניהם "מוזיקה כאן ועכשיו" (1939), מחקר ביצירות יוהנס אוקכם (1953) ו"הקפת אופקים: (הרהורים על המוזיקה שלי)" (1974).
חייו
קרנק נולד בווינה ולמד שם ובברלין אצל פרנץ שרקר. בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויס קרנק לצבא האוסטרי אבל הוצב בווינה, כך שיכול היה להמשיך בלימודי המוזיקה. בשנת 1922 פגש את בתו של גוסטב מאהלר, אנה, ואת אמה, אלמה מאהלר, שביקשה מקרנק להשלים את הסימפוניה העשירית של בעלה המנוח. קרנק עזר לערוך את הפרקים הראשון והשלישי אך לא הרחיק מעבר לזה. ב-1924 נשא לאישה את אנה, אך התגרש ממנה עוד לפני תום השנה הראשונה לנישואים.
המוזיקה שלו נאסרה להשמעה בגרמניה הנאצית ונבלמה באוסטריה. הוא היגר לארצות הברית בשנת 1938 ולימד שם מוזיקה באוניברסיטאות שונות, ביניהן אוניברסיטת המליין בסיינט פול שבמינסוטה, משנת 1942 עד 1947. קרנק קיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1945. בין תלמידיו ג'ורג' פרל ורוברט אריקסון. קרנק מת בפאלם ספרינגס, קליפורניה.
סגנון מוזיקלי
קרנק משתמש במוזיקה שלו במגוון סגנונות. יצירתו המוקדמת נכתבה בניב של שלהי הרומנטיקה, שניכרת בו השפעת מורו פרנץ שרקר. בהמשך אימץ את האטונאליות, אבל ביקור בפריז, שבמהלכו התוודע אל יצירותיהם של איגור סטרווינסקי וקבוצת השישה, הביא אותו לסגל לעצמו את הסגנון הנאו-קלאסי. האופרה שלו "ג'וני פוצח בשיר" (Jonny spielt auf) משנת 1926, שניכרת בה השפעת הג'אז, זכתה להצלחה רבה בתקופת חייו והוצגה בכל רחבי אירופה. על אף מחאות הנאצים, נעשתה פופולרית כל כך, שסוג סיגריות, הנמכר עד היום באוסטריה, נקרא "ג'וני". אז החל לכתוב בסגנון נאו-רומנטי, עם פרנץ שוברט כדגם. דוגמה עיקרית לתקופה זו הוא "ספר מסעות מן האלפים האוסטרים". משם עבר לחבר בשיטת שנים-עשר הטונים של ארנולד שנברג; האופרה "קארל החמישי" (1931-1933) נכתבה כולה בטכניקה זו, וכך גם רוב יצירותיו הבאות. ב"קינות הנביא ירמיהו" (1941-42) שילב כתיבה בשנים-עשר טונים עם טכניקות הקונטרפונקט המודאלי של המאה ה-16. קרנק חיבר גם מוזיקה אלקטרונית ואליאטורית.
מוזיקה אלקטרונית
^ שאר אופוס 92 מכיל יצירות לשילובי כלים אחרים, ביניהם ויולה סולו ועוגב סולו.
יד לשריון
יַד לַשִּׁרְיוֹן הוא אתר הנצחה לחללי חיל השריון. האתר כולל מוזיאון לתולדות השריון ואוסף של טנקים ורכבים קרביים משוריינים.
האתר נמצא בלטרון שבעמק איילון, וכולל את מצודת הטגארט של משטרת לטרון שהקימו שלטונות המנדט הבריטי בשנת 1940 ואת הגבעה עליה היא ניצבת.
האתר מארח מדי שנה את צעדת לטרון של חיל השריון בפסח, תערוכת דגמים להרכבה ואת תערוכת הנשק והאמצעים הרב-חילית של זרוע היבשה ביום העצמאות.
הקמת האתר
בחודש מאי 1948 נערכו במתחם לטרון מבצע בן נון א' ומבצע בן נון ב', בהשתתפות כוחות מחטיבה 7 שאך זה הוקמה. קרבות אלה נחשבים לראשיתו של חיל השריון הישראלי. במלחמת ששת הימים כבש צה"ל את המתחם, שהחל לשמש כאתר למפגשי מורשת של חיל השריון. בשנת 1978 החלה היוזמה להקמת "יד לשריון" במקום, והוקמה "העמותה להקמת יד לשריון". מימוש היוזמה נמשך שנים אחדות. ב-14 בדצמבר 1982, בעת שהאתר היה עדיין חשוד במיקוש, הונחה אבן פינה ל"אתר השריון". בשנת 1990 החלו העבודות לפיתוח האתר שכללו הקמת תיאטרון פתוח ע"ש שאול אייזנברג. בשנת 1995 הושלמה הקמתה של "כיכר השריון" שבמרכזה הצריח של מבנה משטרת לטרון וסביבה תצוגה מוזיאלית של אוסף הרק"ם המגוון ביותר בעולם. הכיכר ספק נחצית ספק נשברת ע”י "כותל השמות" - קיר הנושא את שמות חללי השריון ומחלק את הכיכר לשניים - גן ירוק עד מקום השבר, ולמרגלותיו ככר מרוצפת באבן. במקביל ל"כותל השמות" ובהמשכו נטועות שורות של עצי זית החוצות את הכיכר ואת טבעת הכלים המשוריינים המקיפה אותה. האתר תוכנן על ידי האדריכלים קלמן כ"ץ וירון כ"ץ. אתר "יד לשריון" זכה בתואר מגשים ישראל יפה לשנת תשנ"ו 1996. בחוברת המועצה לישראל יפה שנדפסה לכבוד טקס הענקת התואר, שנערך בבית הנשיא, נכתב: "התכנון היפה של האתר משתלב היטב בתוך הנוף ההררי ויוצר יחידה ארכיטקטונית מיוחדת במינה שאינה פוגעת ביפי ההרים העוטפים אותו מכל עבריו. יחד עם זאת השכילו מתכנני האתר להמחיש למבקרים במקום את מורשת הקרב באמצעות תערוכות ותצוגות של כלי שריון שונים. ראוי לציון מיוחד קיר ההנצחה של הנופלים שהינו מרשים במיוחד".
אתר ההנצחה
על "כותל השמות" שבאתר חקוקים שמותיהם של 5,027 חללי חיל השריון שנפלו בעת שרותם הסדיר ובמילואים. ליד השמות לא מצוינת הדרגה הצבאית שכן כולם שווים בפני המוות. את שמות החללים חותמת "נקודה", למעט מקרים בהם נפלו יחד אחים או הורה ובן - אלו כתובים שם לצד שם. אתר ההנצחה כולל גם בית כנסת בו ניתן להתפלל לעילוי נשמות הנופלים. בבית הכנסת ארון קודש שהיה בקהילת יהדות פיזה במאה ה-18 העשוי מעץ אגוז מגולף. כן קיים מיצג הנצחה הבנוי בפינה הדרום-מזרחית של בניין המשטרה.
אוסף הטנקים
אתר ההנצחה בלטרון מפורסם בעיקר הודות לאוסף העצום של טנקים ורכב קרבי משוריין. אוסף הכלים הכבדים כולל טנקים, גשרים ניידים, זחל"מים, נגמ"שים ושריוניות. אוסף זה הוא מהגדולים בעולם ומכיל למעלה מ-160 פריטים, ביניהם טנקי המרכבה (סימן 1–4) של צה"ל, כלי שלל שנתפסו מצבאות ערב במלחמות ישראל וכלים מיוחדים שנרכשו עבור התצוגה.
התצוגה מכילה כלים נדירים, בהם טנקים עתיקים וכלים שהשתתפו במלחמת העצמאות. בין הכלים באתר:
מוזיאון לתולדות השריון
המוזיאון כולל:
מבנים שונים
מלבד אתר ההנצחה קיימים במקום מספר מבנים אחרים בעלי שימושים שונים.
פארק עוצבות השריון
בסמוך ליד לשריון נמצא "פארק עוצבות השריון" שהוא פארק פתוח ובו אנדרטאות ואתרי זיכרון לעוצבות השריון העיקריות בצה"ל לכל אורך תולדות חיל השריון.
רוח רפאים (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}} Ghost (disambiguation)
נדין גורדימר
נדין גורדימר (באנגלית: Nadine Gordimer; 20 בנובמבר 1923 – 13 ביולי 2014) הייתה סופרת ופעילה פוליטית יהודייה דרום אפריקנית. כלת פרס נובל לספרות לשנת 1991.
קורות חיים
גורדימר התחילה לכתוב בגיל צעיר, וכבר כשהייתה בת 14 פרסמה את ספורה הראשון. ב-1953 פרסמה את הרומן הראשון שלה "The Lying Days", אך לא זכתה לתשומת לב מרובה. בשנות השישים והשבעים היא לימדה בכמה אוניברסיטאות בארצות הברית.
פריצת הדרך הספרותית שלה הייתה ב-1974 בעקבות פרסום הרומן "The Conservationist", שזיכה אותה בפרס בוקר. הסיפורים שלה, שכונסו בשישה כרכים, זיכו אותה בפרס הצרפתי היוקרתי נשר הזהב הגדול. על ספרה אורח כבוד הוענק לה פרס ג'יימס טייט בלק. היא זכתה להכרה והערכה וב-1991 קיבלה את פרס נובל לספרות. נדין גורדימר גם פעילה מרכזית בעולם הספרות הדרום אפריקאי, על ספרו של אחמת דנגור - קללת קפקא, כתבה: "הפרוזה של דנגור היא הישג נדיר: כעוצמת האנרגיה הלירית שלו, כן עוצמת הרעננות, זוהי דרום אפריקה שטרם נתקלתם בה בספרות, הנאה עצומה."
בספריה עסקה בהשפעות האפרטהייד בדרום אפריקה, וביחסים בין הלבנים והשחורים. היא כתבה נגד גזענות, ובעד סובלנות והגנה על חופש הביטוי. עמדתה זו זכתה לשבחים בעולם, וספריה זכו בפרסים רבים, לעומת זאת בדרום אפריקה התקבלו ספריה בביקורת, וחלקם אף הוחרמו על ידי משטר האפרטהייד.
גורדימר נודעה גם בפעילותה העיקשת במאבק במחלת האיידס.
נבחרה לחברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1980.
ב-2008, למרות לחצים פוליטיים שהופעלו עליה שלא לבקר בישראל, היא ביקרה בירושלים והשתתפה בפסטיבל הסופרים במשכנות שאננים.
הלכה לעולמה ב-13 ביולי 2014.
ריניהאוינפ
ריניהאוינפ (בהונגרית: Rinyaújnép) הוא כפר במחוז שומוג' בנפת בארץ' בדרום טרנסדנוביה בהונגריה על הגבול עם קרואטיה.
מיקום
הכפר ממוקם צפונית מערבית לעיר בארץ', ליד נחל ריניה, בין באקהזה לבין ריניהאוילק. יישוב ללא מוצא, על הכביש ניתן להגיע אליו רק מכביש 6807 בין באבוצ'ה לבין נאג'אטאד.
היסטוריה
האזכור הכתוב הראשון של הכפר הוא משנת 1352, אז בשם של Wynep. בתקופת המלך ההונגרי זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הכפר היה בבעלות משפחת פרנסי מאוסטופאן משנת 1417 ועד לסביבות 1660. בשנת 1713 היישוב עבר לבעלות משפחת הרוזן רינדסמאול שקיבל אותו כמענק מלכותי, בית הספר הקלוויניסטי הראשון של הכפר מוזכר במקורות משנות ה-70 של המאה ה-18 כמוסד שקיים כבר זמן רב. מאמצע המאה ה-19 היה הרוזן אדולף סומשיץ' בעל המקום.
הכנסייה הקלוויניסטית נבנתה בשנת 1854, ובכפר היו באותה תקופה כ-250 תושבים קלוויניסטים. בעשור הראשון של המאה ה-20 חיו בכפר 529 תושבים, באותה תקופה פעל בכפר חוג קריאה וחוג לכלכלת משק, והוקם קואופרטיב בשם "נמלה". במהלך הקואופרציה, הקואופרטיב קיבל את שמו של קושוט, ולאחר מכן התמזג עם הכפרים בבובוצ'ה, בולהו, ואחרים.זה כפר מזדקן, קטן, של 55 תושבים בלבד. אין אפשרויות עבודה בכפר, האוכלוסייה הצעירה וכשירה לעבודה עובדת ביישובים שמסביב (6 אנשים). בקיץ הילדים רוחצים בנחל ריניה בפאתי הכפר, בעוד שמבוגרים דגים שם. היישוב הזעיר התגלה לאחרונה על ידי אזרחים גרמנים, מכיוון שהם נמשכו לשקט במקום, לאוויר טוב, ותשתיות מפותחות : טלפו, גז-מים-חשמל, ולכן הם קונים את הבתים הריקים בזה אחר זה.
אלבריסטהורן
אלבריסטהורן (Albristhorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה 2,764 מטר, מעל העיירות לנק (Lenk), ואדלבודן (Adelboden) בקנטון ברן בשווייץ.
אלבריסטהורן היא הפסגה הגבוהה ביותר בקטע שבין הר הוילדשטרובל (Wildstrubel) ואגם תון (Thun), המהווה את קו פרשת המים בין הנהרות סים (Simme) וקנדר (Kander).
אנדריאס סטאיקוס
ספרו "בישולים מסוכנים", שיצא לאור ביוונית בשנת 1997, תורגם לארבע-עשרה שפות. התרגום העברי, מאת אמיר צוקרמן, ראה אור בהוצאת כתר בשנת 2003.
בשנת 1999 הוא פרסם מחזה על חייו של קונסטנטינוס כריסטומנוס.
לאופולד סלבטור, ארכידוכס אוסטריה
לאופולד סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (שם מלא: לאופולד סלבטור מריה יוזף פרדיננד פרנץ פון אסיזי קרל אנטון פון פדואה יוהאן בפטיסט יונאריוס אלויס גונזאגה ריינר ונצל גאליוס פון אוסטריה-טוסקנה; בגרמנית: Leopold Salvator Maria Joseph Ferdinand Franz von Assisi Karl Anton von Padua Johann Baptist Januarius Aloys Gonzaga Rainer Wenzel Galius von Österreich-Toskana; 15 באוקטובר 1863 – 4 בספטמבר 1931) היה ארכידוכס אוסטרי וגנרל-אוברסט בצבא האוסטרו-הונגרי.
ביוגרפיה
לאופולד סלבטור נולד ב-15 באוקטובר 1863 בעיר ברנדיס-אלטבונצלאו שבאימפריה האוסטרית. אביו קרל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה היה בנו של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, ואמו מריה אימקולאטה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות הייתה בתו של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות. מצד האם היו הוריו בני דודים. משפחתו השתייכה לענף הטוסקני של בית הבסבורג.
לאופולד סלבטור התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי בשנת 1878, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-77. בשנת 1881 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט, ובשנת 1889 סיים את לימודיו, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-11 בלבוב בדרגת אוברסט לוטננט. באוקטובר 1892, לאחר שקודם לדרגת אוברסט, הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-24 בלבוב, ובספטמבר 1894 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-13. במרץ 1896 הוא מונה למפקד חטיבת הארטילריה ה-13, ובשנת 1898 מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-72. בשנת 1899 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-36 בזאגרב, ובשנת 1906 הוא הועלה לדרגת פלדצוגמייסטר, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-25 בווינה. ב-20 באפריל 1907 הוא מונה למפקח הכללי של יחידות הארטילריה, וב-20 במאי 1916 הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לאופולד סלבטור סיפק לצבא 11.3 מיליון ק"ג ירקות מיובשים לצורכי הצבא, והרוויח מכך כ-20 מיליון קרונה. לאחר תום המלחמה בשנת 1918, עזב לאופולד סלבטור את אוסטריה והתגורר בספרד, שם חי בברצלונה. בשנת 1930 הוא חזר לאוסטריה, וב-4 בספטמבר 1931 הוא מת בביתו בווינה, ונקבר בקריפטה הקיסרית.
ננאד מאנוילוביץ'
ננאד מאנוילוביץ' (בסרבית: Ненад Манојловић; 25 במרץ 1954 – 24 בנובמבר 2014) היה שחקן ומאמן כדורמים יוגוסלבי וסרבי. כמאמן נבחרת סרביה ומונטנגרו בכדורמים (לשעבר נבחרת יוגוסלביה בכדורמים), מאנוילוביץ' זכה במדליות כסף וארד במשחקי הקיץ האולימפיים באולימפיאדת אתונה 2004 ואולימפיאדת סידני 2000, מדליות כסף וארד באליפויות העולם בפוקואוקה 2001 וברצלונה 2003 ומדליות זהב באליפויות אירופה בבודפשט 2001 וקראן 2003.
מאנוילוביץ' נפטר ב-24 בנובמבר 2014, כשהיה בדרך לסופיה שם היה אמור להשתתף בסמינר המקצועי.
ג'ררד קאיפר
גֶ'רַרְד פִּיטְר קַאיפֶּר (באנגלית: Gerard Kuiper (נהגה "ג'ררד קאיפר") בהולנדית: Gerrit Pieter Kuiper (נהגה "חריט פיטר קויפר"); 7 בדצמבר 1905 – 24 בדצמבר 1973) היה אסטרונום, מדען פלנטרי, סלנוגרף, סופר ופרופסור. נחשב בעיני רבים כאבי המדעים הפלנטריים בעת החדשה. על שמו קרויה חגורת קויפר.
ביוגרפיה
קאיפר נולד ב-7 בדצמבר 1905 בטוויטנהורן שבצפון הולנד, בנם הבכור של אנטיה (דה פריס) וחריט קויפר. אביו היה חייט. בילדותו הצטיין בלימודים, אך נאלץ ללמוד בבית ספר תיכון בהארלם להכשרת מורים. על אף שלא למד בבית ספר ייעודי להשכלה גבוהה, התקבל קאיפר ללימודי אסטרונומיה באוניברסיטת ליידן. הוא החל את לימודיו בספטמבר 1924, ולמד אצל איינר הרצשפרונג, וילם דה סיטר, יאן אורט ואחרים.
ב-1927 סיים את לימודי התואר הראשון, והמשיך ללימודי דוקטורט בהנחיית הרצשפרונג. ב-1933 סיים את התזה שלו, שעסקה בכוכבים כפולים, ונסע לארצות הברית שם שימש עמית מחקר במצפה הכוכבים ליק.
ב-1935 עבר למצפה הכוכבים של מכללת הרווארד, שם הכיר את שרה פרקר פולר, וביוני 1936 נישאו השניים. ב-1936 עבר קאיפר למצפה הכוכבים ירקס ומונה למרצה בכיר באוניברסיטת שיקגו. ב-1937 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת שיקגו וקיבל אזרחות אמריקנית. ב-1943 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת שיקגו.
בשנים 1947–1949 שימש מנהל מצפה הכוכבים מקדונלד במערב טקסס. ב-1949 יזם את סקר האסטרואידים ירקס-מקדונלד, שהתקיים בשנים 1950–1952 ותוצאותיו פורסמו ב-1958. בשנים 1957–1959 שימש בשנית כמנהל מצפה הכוכבים מקדונלד.
קאיפר היה המנחה לדוקטורט של קרל סייגן. בשנת 1958 השתתפו השניים במחקר סודי של חיל האוויר של ארצות הברית שעסק בפיצוץ פצצת ביקוע גרעיני על הירח.
בשנת 1960 עבר קאיפר לטוסון שבאריזונה, שם הקים את מרכז המחקר LPL באוניברסיטת אריזונה, אותו ניהל עד מותו.
קאיפר נפטר כתוצאה מהתקף לב ב-24 בדצמבר 1973 בעת ששהה בחופשה במקסיקו סיטי.
תגליות
קאיפר גילה שני ירחים במערכת השמש - מירנדה, ירחו של אורנוס ונראיד, ירחו של נפטון. כמו כן, גילה קאיפר כי ישנו פחמן דו-חמצני באטמוספירה של מאדים וכן את קיומה של אטמוספירה הכוללת מתאן סביב טיטאן, ירחו של שבתאי. בשנת 1951 הציע את קיומה של חגורת קויפר הקרויה על שמו. בשנות ה-60 היה מחלוצי צפיית הכוכבים בקרינת תת-אדום באופן מוטס.
פרסים והוקרה
על שמו קרויה חגורת קויפר. כמו כן, קרויים על שמו כוכב לכת מינורי, מכתשים בירח, במאדים ובחמה וכן מדרון קאיפר באנטארקטיקה. כמו כן, נקרא על שמו מצפה כוכבים מוטס שפעל בשנים 1974–1995.
פרס קאיפר, הקרוי על שמו, הוא הפרס המכובד ביותר שמעניקה האגודה האסטרונומית האמריקנית בתחום המדע הפלנטרי.
יהודה אריה לוי
יהודה אריה (ליאון) לוי (1 בנובמבר 1916 – 15 בינואר 1948) היה איש לח"י ש"נשפט" בבית דין שדה ונרצח בפרדס, בתחילת מלחמת העצמאות.
ביוגרפיה
הוא נולד באי קורפו שביוון וגדל בעיר מילאנו שבאיטליה. בשנת 1935 עלתה משפחתו לארץ ישראל והוא הצטרף מאוחר יותר והתגייס לפלוגת בית"ר בראש פינה שם למד שימוש בנשק ושיטות לחימה.
מאוחר יותר עבר ללח"י וכינויו המחתרתי היה "שמואל". בשנת 1945 עבר לתל אביב ונתמנה לנשק ואחראי המחלקה הטכנית של לח"י. ביחד עם לוחם לח"י נוסף, יעקב חרותי יוצרו כמויות גדולות של חומר נפץ ששימשו את המחתרת לפעולות גדולות כמו פיצוץ בתי הזיקוק בחיפה, פיצוץ מרכז הקשר הבריטי בשרונה, פיצוץ בית הסראייה ביפו ועוד.
מפקד החטיבה הלוחמת של הלח"י, יעקב בנאי נפגש עם לוי וניסה לשכנע אותו לקבל את מרות המרכז אבל לוי אמר כי דעתו נחרצת והוא עומד לפעול בכיוון זה.
ב-15 בינואר 1948 עם שחר נחטף לוי מדירתו על ידי אנשי לח"י והובא לבית בודד בפרדס ליד רעננה. שלושה מחבריו מונו על ידי המרכז לשופטיו. לאחר דיון ממושך וצעקני התברר כי רק אחד מהשופטים סבור שיש להוציאו להורג וכי האחרים סוברים שיש לבודדו או להגלותו.
שלושת השופטים יצאו להתייעצות עם המרכז בתל אביב וחזרו עם החלטה שיש להוציאו להורג. אחד מהם הקריא ללוי את גזר הדין אך הוא לא התחנן על חייו וסירב להצעה לכסות את פניו. הוא נורה ומת. למשפחתו לא נמסר דבר. ב-3 בפברואר 1948 פורסמה בעיתון "המשקיף" בקשה מהרבנות הראשית בתל אביב להודיע לה על מקום הימצאות הגופה כדי שתהיה אפשרות להביאה לקבר ישראל. מכתב אנונימי שהגיע למשרדי חברה קדישא בתל אביב, פירט את המקום המדויק של הגופה. הגווייה נמצאה בקרבת הכביש בין רמתיים לפתח תקווה כשהיא במצב ריקבון מתקדם. בחזה נתגלו סימני ירייה של ארבעה כדורי אקדח.
לוי הובא לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק. ראשי לח"י התעלמו מהפרשה. כאשר פנה יעקב חרותי ליצחק שמיר בשנת 1953 בבקשה לצרף את שמו של לוי לרשימת חללי לח"י הנקראים בטקס יום הזיכרון ליאיר הוא נענה בשלילה, בנימוק שמדובר בטרגדיה שעלולה לעורר סערה בלתי מוצדקת.
רק בשנת 1977 צורף שמו לרשימת חללי לח"י ומשפחתו קבלה את עיטור לוחמי המדינה. על מצבתו נכתב: "נרצח ביום ד' שבט תש"ח בידי זדים, על הגנת המולדת לטובת עמו". בחדר ההנצחה במוזיאון לח"י "בית יאיר" נכתב תחת תמונתו כי "נהרג בשגגה".
בספרים של ילין מור ויעקב בנאי על לח"י, אין פרשה זו מוזכרת כלל. אריה אלדד הקדיש חלק ניכר מספרו "העצים והשבבים" לפרשה. בספרו נקרא לוי בכינוי "בניהו".
ורביצה
ורביצה (בבולגרית: Върбица) היא עיירה במזרח בולגריה, בשטח מחוז שומן, הממוקמת על המורדות המזרחיים של הרי הבלקן, משני עבריו של הנהר גֶרילה.
היסטוריה
ראשית ההתיישבות במקום הייתה בתקופת הממלכה התראקית. בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית ואחר כך האימפריה הביזנטית. דרומית לעיירה מצויות חורבותיה של העיר פליסקה, עיר הבירה הראשונה של האימפריה הבולגרית הראשונה. בתוך שטחי העיירה המודרנית נערך ב-811 קרב פליסקה, בו הביסו צבאותיו של החאן קרום, את צבאות הביזנטים, תוך שהם הורגים את הקיסר ניקופורוס הראשון.
דמוגרפיה
מרבית האוכלוסייה היא ממוצא בולגרי בני הדת הנוצרית אורתודוקסית ומיעוטם ממוצא טורקי, שהם מוסלמים סונים.
כלכלה
באזור העיירה קיימת תעשייה זעירה, בעיקר עיבוד עץ וטקסטיל וכן מוצרי מזון. האזור מתוייר, הן בשל מעיינות המרפא המצויים בו והן לתיירות נופש, הסובבת את אגם טישה, הסמוך. עיקר הגידולים החקלאיים הם חיטה, שעורה, תירס, סלק סוכר, עגבניות, פלפל, חמניות, דלעת וכוסברה. האזור מצוי במשבר כלכלי ורמת האבטלה גבוהה מהממוצע בבולגריה.
אמנון מאיר
אמנון מאיר הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, פיקד על עוצבת אדירים ועל עוצבת גולן.
עשה את שירותו הצבאי בחיל התותחנים, בשנים 1999 עד 2001 פיקד על גדוד 405 בעוצבת גולן. שימש ראש זירת צפון בחטיבת המבצעים. פיקד על עוצבת אדירים, האגד הארטילרי של אוגדה 91 ובמלחמת לבנון השנייה שימש מפקד מערך האש באוגדה. בשנים 2008 עד 2010 פיקד על עוצבת גולן. בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש בשנים 2012 עד 2014 קצין קישור לפיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית (TRADOC) ועוטר במדליית השירות הראוי לשבח על קידום נושאים בין הצבאות.
בעל תואר ראשון בניהול משאבי אנוש מאוניברסיטת בר-אילן, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
הרנן גלינדס
הרנן איסמאל גלינדס (בספרדית: Hernán Ismael Galíndez; נולד ב-30 במרץ 1987 ברוסאריו שבארגנטינה) הוא כדורגלן אקוודורי יליד ארגנטינה המשחק בעמדת השוער בקבוצת אוקאס מליגת העל האקוודורית ובנבחרת אקוודור.
קריירת מועדונים
גלינדס גדל במחלקות הנוער של אסטרז'ה ג'וניורס ורוסאריו סנטראל. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של רוסאריו סנטראל במסגרת ליגת העל הארגנטינאית, וערך 25 הופעות ליגה במדי המועדון. בעונת הושאל לקילמס מליגת העל הארגנטינאית, במדיה ערך 15 הופעות ליגה.
בשנת 2012 חתם גלינדס בריינג'רס דה טלקה והושאל לאוניברסידד קאתוליקה דל אקוודור מליגת המשנה האקוודורית. לאחר שהעפיל עם המועדון לליגת העל האקוודורית, חתם במועדון באופן קבוע. בסך הכל ערך 370 הופעות ליגה במדי המועדון, ואף הבקיע שער בבעיטת עונשין מ-11 מטרים בניצחון 2-0 על קלאן ז'ובניל בעונת.
ב-4 בינואר 2022 חתם באוניברסידד דה צ'ילה מליגת העל הצ'יליאנית, במדיה ערך 14 הופעות ליגה.
ב-3 ביולי 2022 חתם באוקאס מליגת העל האקוודורית.
קריירה בינלאומית
גלינדס היה חלק מסגל נבחרת אקוודור בטורניר קופה אמריקה 2021. ב-23 ביוני 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד נבחרת פרו במסגרת שלב הבתים של הטורניר. בסך הכל ערך שלוש הופעות בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת אקוודור לטורניר מונדיאל 2022.
כנסיית קולוניה גואל
כנסיית קולוניה גואל (קטלאנית cripta de la Colònia Güell), יצירתו הבלתי גמורה של אנטוני גאודי, היא כנסייה שנבנתה עבור אנשי הפרוור התעשייתי קולוניה גואל בעיירה סנטה קולומה דה סרביו (Santa Coloma de Cervelló), בקרבת העיר ברצלונה שבספרד.
היסטוריה
הכנסייה נבנתה על פי דרישתו של הרוזן אוסבי גואל, פטרונו של גאודי, אשר ביקש להקים אתר תפילה לעובדי מפעלי הטקסטיל שלו בפרבר זה. בניית הכנסייה החלה בשנת 1908 והופסקה בשנת 1915, לאחר שגואל נחל הפסדים כספיים רבים בעסקיו וקטע את מימון הבנייה. בשל ההפסקה הבלתי מתוכננת, הושלמה רק בנייתה של הקריפטה (מרתף הכנסייה) - והחלק הבנוי משמש כיום ככנסייה פעילה. בשנת 2000 החלו אדריכלים מקומיים בשיפוץ האתר, וכך נפגע סגנונו הבלתי-גמור של המבנה. עם זאת, שיפוץ זה הפך את האתר לידידותי יותר לתיירים, וכיום המבקרים יכולים לעמוד על גגו של המבנה - שהיה אמור להיות, על פי התוכניות המקוריות, רצפת הכנסייה. בשנת 2005 הוכרה הכנסייה כאתר מורשת עולמית.
טכניקת העיצוב
על מנת לעצב את הכנסייה, השתמש גאודי בטכניקה ייחודית. הוא תלה שקים ובהם קליעים קטנים על גבי שרשראות, ובהשפעת כוח הכבידה השקים נמשכו מטה ומתחו את השרשראות. הצורה הגאומטרית בה נמתחו השרשראות, בהתאם לעקרון קו השרשרת, היוותה עבור גאודי את המודל לתכנון הצורה והזוויות של קשתות התמיכה של המבנה. על מנת לראות את הקשתות בכיוון הנכון, הציב גאודי מראות מתחת למודל שבנה ובתמונת הראי השיג את מבוקשו. באמצעות טכניקה זו, בה השתמש גם בבניית קומת הקשתות בסגרדה פמיליה, הצליח גאודי לבצע מלאכת עיצוב שכיום מבוצעת רק באמצעות מחשבים וכלים אחרים שלא היו בנמצא בתקופתו. העתק מוקטן של המודל ששימש את גאודי נמצא כיום במוזיאון שבסגרדה פמיליה בברצלונה.
ארמיגהורן
ארמיגהורן (Ärmighorn או Ärmighore) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה 2,742 מטר, בקנטון ברן בשווייץ.
ההר ממוקם מזרחית לעיירה קנדרגרונד (Kandergrund) ודרומית להר הדינדנהורן (Dündenhorn) בגוש ההרים שבין נהר קנדר (Kander) והעיירה רייכנבאך בקנדרטל (Reichenbach im Kandertal).
פעמוני עין כרם
פעמוני עין כרם הוא קובץ סונטות שראה אור בכתב העת לספרות והגות "אופק", ויוחס לנזיר קתולי בשם "אנדריאס אנג'לו דונאטי".
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 הביא גמזו בכתב העת "אופק" מיצירתם של כותבים ומשוררים שונים (בהם יצירתו המפורסמת של אבא קובנר, "שירת הקקדו"). בחוברת שיצאה ב-1974 פרסם גמזו קובץ סונטות, שאותן ייחס לנזיר הפרנציסקני אנדריאס אנג'לו דונאטי. היו אלה שירים מלאי ערגה, שתיארו באופן מרגש את רגשותיו ומחשבותיו של הנזיר. כך, למשל, היא הסונטה מספר 11, ששמה "פעמוני עין כרם":
השירים עוררו עניין כה גדול, עד כי גמזו פרסמם בנפרד כאסופת שירים בהוצאה מיוחדת, שם אף הוסיף מבוא והסבר כיצד התגלגלו השירים לידיו:
מבוא זה הופיע תחת הכותרת "לתעלומת הנזיר אנדריאס", כשגמזו עצמו חתום עליו כ"מתרגם הסונטות". בהמשך כתב כי החליט לפרסם את השירים לאחר שהגיעו לידיו מגברת עלומה בשם ג.ה. מירושלים, ש"נתוודעה לכתב יד זה בדרכים שיפה להן השתיקה, ואף סייעתנו בהרקתו (כלומר תרגומו) מלטינית". אותה גברת אף קראה אותו לראשונה, על פי עדות המתרגם, בחוג ידידים שוחרי שירה "אליו זכה המתרגם להיקלע ולהתבשם". במבוא המלומד מנתח גמזו את סגנון הסונטות:
גמזו גם ניסה לכאורה לפענח את פשר גלותו של הנזיר המתבודד, ומתוך העולה מהסונטות תהה אם היה זה "על הורתה בחטא של בתו הלא חוקית, אליה נאלץ להתוודע אינקוגניטו, כשהובאה לבית היתומים שליד המנזר".
דא עקא, בשלהי המאה ה-18 לא היה כל בית יתומים ליד המנזר בעין כרם, מה גם שלא זכור לאיש מהנזירים במקום כל נזיר מתבודד בשם אנדריאס אנג'לו דונאטי. עיון בסונטות המחורזות העלה בקרב מספר קוראים חשש מחויך כי מדובר ביצירה עברית טהורה ולא בתרגום, כביכול, משפת לעז. רק שנים לאחר פרסום "פעמוני עין כרם" התוודה גמזו כי אכן חמד לצון בקרב חבריו המשוררים ב"כסית" התל אביבי, והציג בפניהם את "היצירה המקורית". הוא סיפר כי מקור השראתו היה שוֹתָא רוּסְטָאוולי (אותו הוא מזכיר בהקדמת הספר), משורר גאורגי שגלה למנזר המצלבה בירושלים, שם חיבר את ספרו הנודע "עוטה עור הנמר".
שמו של הנזיר הוא למעשה שמו של גמזו עצמו שנולד בפריז בשם אנדרה יוסף אנגלו לאמו גרטה לבית היים ולאביו חיים גמזו. לימים סיפר גמזו כי כתב את היצירה בזמן גירושיו הכואבים ומתוך געגועיו לבתו לילך, וכי כתיבת הסונטות נעשתה תחת השפעה ברורה של מצבו.
הספר ממשיך להימכר באתרי ספרים מקוונים, כאשר תחת שם הסופר מופיע: אנדריאס אנג'לו דונאטי. כן ישנם לא מעט מדריכי טיולים שבהם מופיע הסיפור כאמיתי (למשל באתר מסע אחר).
דוד לויתן
דוד לויתן (י"ח באייר תרצ"ז, אפריל 1937 – י"ט בטבת תשס"ז, ינואר 2007) היה משורר ישראלי, מחנך במקצועו.
ביוגרפיה
את דרכו הספרותית החל בגיל 19 בכתיבת שירים, שפורסמו במוספי הספרות של עיתונים ובכתבי עת ספרותיים. ספרו הראשון, "נסי סתו", הופיע בשנת 1969 בהוצאת עקד. עד מותו פרסם עוד ארבעה ספרי שירה; האחרון שבהם, "נרקיס בפירנצה", נכתב בעת שהותו בעיר פירנצה ב-1995. לאחר מותו הופיע ספר נוסף מעיזבונו, "ספר לאדם בדרכים לבית" (אבן חושן, 2011).
דוד לויתן נפטר בשנת 2007. אלמנתו, תמר לויתן, יזמה פרס ספרותי הנקרא על שמו ומוענק אחת לשנתיים בשיתוף עם אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל ועיריית חולון.
פסוי קורולנקו
פסוי גלקטינוביץ' קורולנקו (ברוסית: Псой Галактионович Короленко; תעתיק לטיני: Psoy Galaktionovich Korolenko; יליד 1967) הוא שם הבמה של הפזמונאי, הזמר, וחוקר הספרות היהודי־רוסי פאבל אדוארדוביץ' ליאון. קורולנקו ידוע בסגנונו הייחודי, הכולל קשת רחבה של רמיזות תרבותיות וציטוטים מוזיקליים ממגוון מסורות ושפות מחד, ושימוש בגסויות ובהופעה אינפנטלית מכוונת מאידך. הוא מופיע רבות מחוץ לרוסיה, בעיקר בארצות הברית, אירופה, וישראל, אליה הוא מגיע מדי שנה. הוא מוכר במיוחד בסצנת הכלייזמר הבינלאומית, ושיתף פעולה עם אמנים כמיכאל אלפרט, דניאל קאהן, אוי דיוויז'ן וג'וליאן קאוטסקי.
פסוי ידוע בשל השתתפותו בפרויקטים המוזיקליים "יושקה קומט צוריק" ו"Yiddish glory", שהיה מועמד לגראמי. הפרויקטים משחזרים שירים ביידיש משלהי האימפריה הרוסית ומברית המועצות של תחילת המאה העשרים, אשר נגנזו בידי המשטר לאחר מלחמת העולם השנייה. חלק מהשירים הם שירי חיילים, אשר הושרו בסביבה עוינת, כהתנגדות לדרישת להתנצרות כפויה. חלק אחר הוא שירים יהודיים־סובייטיים מתקופת השואה שנמצאו במקבץ של חוקר המוזיקה היידית משה ברגובסקי. ברגובסקי תכנן לפרסם את השירים כאנתולוגיה, אך הוגלה לסיביר בשל גלי האנטישמיות הסובייטית לאחר מלחמת העולם השנייה. הארכיון נחשב במשך שנים אבוד, ונמצא רק בשנות התשעים על ידי חוקרת היידיש אנה שטרנשיס. עבודת השחזור הייתה מורכבת, כיוון שבמקרים רבים היו ידועות רק מילות השירים, ולא לחנם.
מקור הכינוי
לפאבל ליאון דוקטורט בספרות רוסית מטעם אוניברסיטת מוסקבה. עבודותו עסקה ביצירתו של הסופר הרוסי ולדימיר גאליאקטיביץ קורולנקו. השם הבדוי "פסוי קורולנקו", התקבל מתוך מכתבו של הסופר קורולנקו, הלועג למנהג לקרוא לילדים על שם קדושים נוצריים: "לך קוראים הילאריון, לאבא גלקטיון. אם הייתי נולד ביום הקדוש פסוי - הייתי פסוי קורולנקו." לשם קונוטציה הומוריסטית, בשל דמיונו למילה הרוסית "pyos", שמשמעה כלבלב, אך גם קונוטציה רצינית, בשל הקשר אל הקדוש המצרי פסוי, שנחשב מכובד בכנסייה האורתודוקסית. לטענת פסוי, הסופר מהווה השראה ליצירתו, בשל עיסוקו הרב במיעוטים ובאחרות, ובשל תמיכתו החלוצית בזכויות אדם אוניברסליות והתנגדותו לאנטישמיות.
סגנון
פסוי מוכר בשל סגנונו, בו קיים ערבוב שפות, גסויות בטקסטים, ורמיזות תרבותיות בלתי צפויות. רמיזות אלה מגוונות מאוד, וכוללות נושאים שנעים מספרות רוסית גבוהה, שאנסון צרפתי, פולקלור יידי, ועד לתרבות פופולרית רוסית. לעיתים הוא מתרגם שירים ומבצע גרסאות כיסוי, במיוחד לשירים מתחילת המאה העשרים. שירתו מלווה בכלי מקלדת, לרוב בסינתיסייזר של קסיו עם גוון האקורדיון מופעל. הוא מבצע ניסויים מוזיקליים רבים ומשלב מסורות שירים שונות, ככלייזמר, פופ סובייטי, ראפ ובלוז. הוא שר בכ-6–7 שפות, בעיקר ברוסית, יידיש, אנגלית וצרפתית, לעיתים קרובות על ידי ערבוב של כמה מהן בו זמנית, לפעמים עם תוספות בשפות אחרות, למשל באוקראינית.
דוגמה לסגנון כזה היא שירו "בוראטינו", שמרפרר לספר הילדים "בוראטינו" של אלכסיי ניקולאייביץ' טולסטוי. הוא מתחיל בחזרה קצבית, א־קאפלה, על אותה השורה: "Buratino byl tupoy" ("בוראטינו היה טיפש"). השורה מחליפה את מילותיה לאחר מספר חזרות, והופכת לבסוף, דרך ערבוב הברות, לשורה באיטלקית. השיר מהווה מעין פארודיה על מוזיקת הראפ והטראנס. דוגמה נוספת לסגנונו היא השיר "Ekh lyuli lyuli" שנעשה בשיתוף עם דניאל קאהן ואוי דיוויז'ן. השיר מתחיל מגרסת כיסוי לניגון של חיילים יהודים שגויסו לצבא האימפריה הרוסית בימי ניקולאי השני, המתאר את שגרת שמירת המצוות, והופך לשיר ראפ בעל מילים מרקסיסטיות מהפכניות.
האוזן השבורה
האוזן השבורה (בצרפתית: L'Oreille cassée) הוא הספר השישי בסדרת הקומיקס "הרפתקאותיו של טינטין", אשר נכתב ואויר על ידי הסופר והצייר הבלגי ארז'ה. רצועות הקומיקס של עלילת הספר הוצגו לראשונה במהלך שנת 1937 בשחור לבן. הספר לא תורגם לעברית.
ייחודו של הסיפור הוא במפגש הראשון בין טינטין לדמות ראשית בסדרת הספרים - גנרל אלקאזאר.
עלילת הספר
פסלון של אליל, אשר שייך במקור לשבט אינדיאנים בדרום אמריקה, נגנב מהמוזיאון לאתנוגרפיה, בבריסל. מנהל המוזיאון אומר כי אין לפסלון ערך עצמי, והוא משער שהגנב הוא אספן. למחרת הפסלון מושב למוזיאון, יחד עם פתק התנצלות, האומר שהסיבה לגנבה הייתה הימור. טינטין, כאחד מהכתבים המסקרים את הסיפור, מבחין שאוזנו של הפסלון שהוחזר אינה שבורה, בניגוד לפסלון המקורי, ומבין שמדובר בזיוף. טינטין בודק בספר על אמריקה הדרומית, ומוצא שם שהפסלון המקורי נוצר על ידי שבט הארומביה. בתמונת הפסלון שבספר אכן ניכר, שאחת מאוזניו הייתה שבורה.
טינטין קורא דיווח על גלף בשם בלטזאר, שנמצא מת עקב דליפת גז בחדרו. עם זאת התוכי שלו שרד את הדליפה. לאחר ביקור במקום, טינטין משוכנע שבלטזאר נרצח, ודליפת הגז נעשתה אחר כך, כדי להשוות לרצח מראה של תאונה. טינטין חושד שבלטזאר הוא זה שגילף את הזיוף של הפסלון (זה שהושב למוזיאון), והוא מנסה להשיג את התוכי של בלטזאר, כדי להשיג רמז על זהות הרוצח. אולם עד מהרה הוא מגלה ששני דרום אמריקאים, בשם אלונזו פרז ורמון באדה, עסוקים גם הם במרדף אחרי התוכי. הם אף מנסים להרוג את טינטין.
בסופו של דבר, התוכי חוזר על המילים האחרונות של הבעל המנוח, ששם הרוצח הוא רודריגו טורטיה. אלונזו ורמון עולים על ספינה לדרום אמריקה, בה אמור טורטיה להימצא. במהלך ההפלגה הם מוצאים את חדרו של טורטיה, רוצחים אותו, ומשליכים את גופתו אל האוקיינוס. בין חפציו נמצא עוד העתק של הפסלון הגנוב. טינטין, שהיה גם הוא על האנייה, בתחפושת, מביא למעצרם של הצמד כאשר הספינה עוגנת בהנמל הימי הראשי של רפובליקת סן-תאודורוס. הפושעים נלקחים על ידי חיילים מקומיים בפיקודו של קולונל, שהוא למעשה ידיד של השניים, כך שהם משוחררים מיד. הקולונל גם מסייע להם להפליל את טינטין, על ידי החלפת המטען שלו במזוודה המכילה חומרי נפץ. טינטין נעצר, מואשם בטרור, ונגזר עליו עונש מוות.
טינטין מוצא את עצמו מול כיתת יורים. אולם באותו רגע, המורדים בראשות גנרל אלקזאר, מנצחים את גנרל טפיוקה, השליט הקודם, וטינטין ניצל. טינטין כבר שתוי לחלוטין, וזאת משום שבמהלך העמידה מול כיתת היורים, גילו החיילים שהרובים שלהם מושבתים, והמפקד הזמין את טינטין ל"כוס משקה קטן" עד להסדרת העניין. כשיכור, טינטין תומך בתלהבות באלקזאר אל מול כיתת היורים. כאשר אלקזאר מנצח, הוא מזמין אליו את טינטין, ונותן לו דרגת קולונל. כאשר עוזרו האישי של הגנרל מציע למנות אותו לקורפורל (רב"ט) בלבד, מכיוון שיש להם רק 48 קורפורלים, ואילו 3487 קולונלים - הגנרל כועס, והוא ממנה את טינטין לעוזרו האישי ומדיח את העוזר לדרגת קורפורל.
כאשר טינטין מתפקח משכרותו הוא מגלה את עמדת הכוח אליה נכנס מבלי משים. יש לו אויבים רבים: עוזרו האישי לשעבר של גנרל אלקאזאר, מנסה להרוג אותו ואת הגנרל. גם אלונזו ורמון עוקבים אחריו, והם מצליחים ללכוד אותו. הם דורשים ממנו, באיומי אקדח, לגלות את מיקומו האמיתי של הפסלון, מכיוון שגם הפסלון שהיה במטענו של טורטיה היה זיוף. טינטין ניצל מהם, והוא מצליח לעצור אותם ולהכניסם לכלא. מאוחר יותר הם מצליחים להימלט.
בנוסף לכך, שתי חברות נפט יריבות: "ג'נרל אמריקן נפט", ו"בריטניה-דרום אמריקה בנזין", מנסות לעורר מלחמה בין מדינת סן-תאודורוס לבין המדינה השכנה נואבו ריקו, כדי להשיג על ידי זה שליטה בכמה שדות נפט רווחיים. כאשר טינטין מסרב לשתף פעולה, הנציג של "ג'נרל אמריקן נפט", שוכר רוצח בשם פאבלו כדי להרוג אותו. בו זמנית מנסה גם רמון לרצוח את טינטין. שני הרוצחים מכשילים זה את זה, מבלי משים, וטינטין לוכד את פאבלו. כאשר פאבלו מבקש רחמים, טינטין נותן לו ללכת.
לאחר מכן נציג חברת הנפט מציג לגנרל אלקזאר הוכחות, לפיהן טינטין הוא מרגל. הוא נידון למוות, אבל פאבלו, כהכרת תודה, מחלץ אותו מן הכלא. טינטין נמלט ברכב ממשלתי, ופורץ עמו את הגבול אל נואבו ריקו. האירוע מוגזם על ידי העיתונות והממשלות היריבות, ונעשה עילה לפריצת המלחמה, אותה ביקש טינטין למנוע.
טינטין מגלה שהוא לא רחוק מנהר שלידו שוכן השבט הארומביה, החיים במבודד. מכיוון שהפסלון חסר ערך אמיתי, טינטין תוהה מדוע אנשים רבים כל כך רודפים אחריו. הוא משער שלבני השבט תהיה תשובה על כך. טינטין משיג יליד מקומי המסכים לקחת אותו אל השבט, אך מאוחר יותר האיש נעלם וטינטין נותר לבדו ביערות הגשם.
ביער פוגש טינטין חוקר בריטי בשם רידג'וול, שהתיידד עם השבט. טינטין לומד ממנו, שהפסלון ניתן במתנה לחוקר קודם בשם ווקר (שהוא גם מחברו של הספר על דרום אמריקה [לונדון 1875], שטינטין קרא קודם לכן). כאשר החוקרים עזבו, גילו בני השבט שיהלום מקודש להם נעלם איתם. לופז, מתורגמן מסטיסו, הוא זה שגנב אותו. בני השבט רדפו אחרי החוקרים, והרגו כמעט את כולם, חוץ מווקר ולופז. טינטין מבין שלופז החביא את האבן בתוך הפסלון.
טינטין עוזב את השבט, ופוגש שוב את לופנזו ורמון, שערקו מצבא סן-תאודורוס. הם מנסים שוב להכריח אותו לגלות את מיקומו האמיתי של הפסלון, דבר שהוא עצמו אינו יודע, והוא מצליח להתגבר עליהם. בארנקו של אלונזו הוא מגלה פתק חתום על ידי לופז, המאשר את העובדה שהיהלום נמצא בתוך הפסלון. הפתק נלקח מרכושו של טורטיה, גונב הפסלון, שנרצח על ידי לופנזו ורמון. מאוחר יותר שני אלו בורחים מטינטין, ומשאירים אותו ביער ללא סירה.
טינטין מבין שהגיע למבוי סתום, והוא חוזר הביתה. שם הוא שומע דיווחים על כך שסן-תיאודורס ונאובו ריקו חתמו על הסכמי שלום, וכן על כך שהשדות המדוברים נמצאו ללא כל נפט. אז הוא מגלה להפתעתו עותקים רבים של הפסל, נמכרים בחנויות. הוא מגיע למפעל המייצר את הפסלים, המנוהל על ידי אחיו של בלטזאר המנוח. שם נאמר לו שהפסלון המקורי נמכר לאמריקאי עשיר בשם סמואל גולדבר, שעזב באניה לאמריקה. אלונזו ורמון, ששמעו גם הם על כך, עלו על הספינה. טינטין מצליח להדביק את הספינה באמצעות מטוס המביא דואר. בינתיים הצמד חודר לחדרו של סמואל, וגונב את הפסלון. טינטין מפתיע אותם על הסיפון, הפסלון נופל מידם ונשבר, והיהלום נחשף. אך היהלום מתגלגל מהסיפון אל הים לפני שמישהו מהם מספיק לעצור אותו. בעימות האלים שנוצר נופלים שלשתם: אלונזו, רמון, וטינטין, אל הים. טינטין ניצל, אך השניים האחרים טובעים (בתמונתם האחרונה הם נראים כמלווים על ידי שדי שאול).
לאחר שסמואל גולדבר שומע על סיפורו של הפסלון, הוא מסכים להחזירו למוזיאון. בתמונה האחרונה נראה הפסלון, שבור אך מודבק, ניצב על מקומו הראשון.
רולס-רויס קורניש
==מאפיינים==
אביר (לוויין)
"אביר" היה פרויקט לפיתוח לוויין ישראלי של חברת רפא"ל, שתוכנן בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים. בראשות מרסל קליין ויונתן מס וזאת במקביל לפיתוח לוויין האופק בהתעשייה האווירית לישראל. הפרויקט נסגר עם החלטת שר הביטחון משה ארנס להעניק את המיזם של בניית הלוויין הישראלי הראשון למפעל מבת של התעשייה האווירית.
דבר קיומו של הפרויקט נחשף רק בשנת 2003, בספרו של דני שלום "מעבר לאופק". ד"ר זאב בונן, שהיה מנכ"ל רפא"ל, הזכיר בספרו "רפא"ל - ממעבדה למערכה" בהרחבה את התנהלות המיזם ברפא"ל ואת דרכי העברת המיזם לידי התעשייה האווירית.
ב-1980 כתב ד"ר יונתן מס מרפא"ל מחקר היתכנות שהוכיח כי אפשר לפתח לוויין שמשקלו יהיו 240 ק"ג בלבד ושיוכל לספק צילומים ברזולוציה גבוהה.
ארננהורן
ארננהורן (Arnenhorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה 2,211 מטר, בגבול הקנטונים וו וברן בשווייץ.
צידו המזרחי של ההר צופה על אגם ארננסי (Arnensee).
כנסיית הדורמיציון
כנסיית דורמיציון (מהמילה "שינה", או "תרדמה") היא כנסייה של מסדר הבנדיקטינים, הממוקמת על הר ציון בירושלים, בקרבת שער ציון וקבר דוד, ובסמוך לחומה הדרומית של העיר העתיקה. לפי אחת המסורות, הכנסייה ניצבת במקום בו נרדמה מרים, אם ישו לשנת הנצח (dormitio בלטינית פירושו 'לישון', ובהשאלה כך מכונה המוות אצל הקתולים והאורתודוקסים). יש הטועים וקושרים את שם הכנסייה עם מיקומה על הר ציון, אולם אין קשר בין הדברים. ב-1998 שונה שם הכנסייה על ידי המסדר ל'האגיה מריה סיון' (Hagia Maria Sion), אך ב-2006 הוחזר השם המקורי.
המסורת
הברית החדשה לא מספרת מה עלה בגורלה של מרים, וכך התפתחו מסורות שונות אודותיה. מותה ועלייתה של מרים השמיימה מתוארים בחיבור אפוקריפי "הירדמות מרים" מהמאה השנייה. לפי חיבור זה, היא לא מתה כדרך כל אדם, ותחת זאת נפלה עליה תרדמת נצח, שלאחריה הובאה למנוחתה - ומשם נאספה לזרועות בנה בשמים. אחת המסורות מציגה את הר ציון כמקום בו הלכה מרים לישון את שנתה האחרונה, ממנה לא התעוררה.
מסורת נוצרית אחת גורסת שמרים קבורה בקבר מרים בנחל קדרון לרגלי הר הזיתים; על פי מסורת אחרת, מרים לא מתה בירושלים, אלא יצאה ממנה לאחר צליבת בנה. לפי מסורת זו היא הקימה את ביתה ליד העיר אפסוס, שבמערב אנטוליה ושם נפטרה. האתר הניצב על ראש ההר מדרום לשרידי אפסוס, ידוע כבית האם מרים (Meryem Ana Evi).
היסטוריה
לנצרות זיקה להר ציון עוד מימי הקיסרות הביזנטית - עדויות מן התקופה הביזנטית בארץ ישראל מלמדות על כנסיות ומנזרים שנבנו בהר ציון, כשהבולטת בה הייתה כנסיית ציון הקדושה (האגיה ציון) ששרידיה נחשפו במהלך בניית כנסיית הדורמיציון. בתקופה זו החלו להיקשר להר ציון המסורות הנוצריות שמיקמו בו את ביתו של כייפא הכהן הגדול, את אירוע התכחשותו של פטרוס הקדוש לישו, ועוד.
העות'מאנים בנו אמנם את חומות ירושלים, אך הותירו את הר ציון מחוץ לחומות העיר. עקב כך הפך הר ציון לאתר קבורה נוח לתושבי העיר הנוצרים, המוסלמים והיהודים. במהלך המאה ה-19, עם שיפור היחס כלפי בני הדתות הלא-מוסלמיות והחלת חוקי הקפיטולציות, שבו הנוצרים לבנות בהר ציון מבני דת שונים.
רכישת השטח
הכנסייה הוקמה על שטח שבעבר שימש כבית-קברות פרוטסטנטי. ברוב המקורות, כגון ספרו של זאב וילנאי "ירושלים, העיר העתיקה וסביבתה" ו"ירושלים החדשה בראשיתה" מאת פרופסור יהושע בן אריה, מצוין כי השטח ניתן על ידי הסולטאן עבדול חמיד השני לקייזר הגרמני וילהלם השני כמתנה בעת ביקורו של זה האחרון בארץ הקודש בשנת 1898.
גרסה שנייה לדרך בה הגיע שטח האדמה לידי הכתר הגרמני מופיעה במחקר בירחון הפלסטיני המקוון "Jerusalem Quarterly". על פי המחקר, המתבסס על רישומי רשם בית המשפט העות'מאני של ירושלים, בנובמבר 1891 רכש סגן הקונסול הגרמני חלקה ששטחה 2,137 מטר מרובע בהר ציון, בסמוך לקבר דוד בחלק הדרומי של העיר העתיקה. על פי הרישומים שילם הכתר הגרמני 3,000 לירות זהב צרפתיות, סכום נכבד באותה עת. תיק העסקה בארכיון רשם בית המשפט עתיר במסמכים המצביעים כי ההליך ארך זמן רב, מאחר שהחלקה שנרכשה הייתה בבעלותם של מספר גורמים ואנשים פרטיים.
תכנון ובניה
על פי רישומי רשם בית המשפט העות'מאני של ירושלים, לכנסייה ניתן רישיון בנייה בחודש מרץ 1901, וזאת לבקשת השגריר הגרמני, שישב באיסטנבול. אישור הבנייה כלל הקמת מבנה שמידותיו 60X60X38 מטרים, וכן מגדל פעמונים בגובה 47 מטר. ניתן גם היתר לבניית מבנה נוסף בצמוד למבנה זה, שנועד לשמש כבית הארחה למבקרים ולנזירים השוהים במקום. גודלו של מבנה זה היה 100X93X12 מטר. באישור הבניה נקבע כתנאי, כי בין הכנסייה העתידה לקום על השטח ובין מבנה קבר דוד, תפריד דרך שרוחבה שלושה מטרים ואורכה 55 מטרים.
אבן הפינה לכנסייה הונחה בטקס חגיגי ב-7 באוקטובר 1900. תכנון המבנה ובנייתו הופקדו בידי היינריך רנרד (Heinrich Renard), אדריכל בעל שם מארכידוכסות קלן, שתכנן כבר בניינים בחבל הריין. בתכנון הוא נעזר באדריכל הטמפלרי, תושב ירושלים, תיאודור זנדל. במהלך עבודות הבניה נתגלו באתר שרידים של כנסייה ביזנטית שזוהתה ככנסיית 'ציון הקדושה' (Hagia Sion). כנסייה זו נהרסה ב-614 במהלך הכיבוש הפרסי.
הנזירים הראשונים הגיעו מגרמניה ב-1906, וב-10 באפריל 1910 הושלמה סופית מלאכת הבניה באופן רשמי, בטקס חנוכת בית שנחגג ברוב פאר, כש-700 עולי רגל ונכבדים גרמנים קתולים ופרוטסטנטים הגיעו לארץ הקודש לכבוד החגיגות. בין החוגגים היו נסיכים קתולים מממלכת בוואריה ונסיך ונסיכה פרוסיים שהיו נציגים רשמיים של הממלכה הגרמנית המאוחדת. גם נכבדים מקומיים נכחו בטקס, בהם הפטריארך הלטיני של העיר ירושלים, בישופים, ראשי מנזרים בארץ הקודש ואורחים רמי מעלה אחרים. מן החגיגה שלחו ראשי 'איחוד הגרמנים בארץ הקודש' מברק תודה וברכה לקיסר וילהלם השני.
מלחמת העצמאות
במהלך מלחמת העצמאות הפך אזור הר ציון לשדה קרב בין חיילי צה"ל וחיילים ירדניים שהתבצרו על החומה. כתוצאה מהקרבות נגרם נזק לכנסייה. מגדל הפעמונים נתפס על ידי צה"ל ושימש כעמדת תצפית עד לכיבוש העיר העתיקה במלחמת ששת הימים.
תחת שלטון מדינת ישראל
הכנסייה משולבת בחיי העיר ירושלים, מגדל הפעמונים ואולם התפילה הם חלק מהנוף של העיר העתיקה אליה הם צמודים ובכנסייה מתקיימים אירועי תרבות הפתוחים לקהל הרחב. סמינר אקומני תאולוגי שנתי המיועד לסטודנטים דוברי גרמנית מתנהל בכנסייה מאז שנת 1972. בכנסייה נערכים לפרקים קונצרטים של מוזיקה עתיקה ושל מוזיקת בארוק. הנזירים במקום מעניקים אחת לשנתיים פרס לפועלים למען אחווה ושלום בין העמים.
מגדל הפעמונים
מגדל הפעמונים של הכנסייה הוקם בנפרד מהמבנה המרכזי וזאת על מנת למנוע מהמגדל להטיל צל על בית התפילה המוסלמי שבחדר הסעודה האחרונה. במרומי המגדל ניצב תרנגול עשוי נחושת, זכר לקריאת התרנגול המוזכרת בברית החדשה בספר הבשורה על-פי לוקאס:
בספרו 'ירושלים' מספר זאב וילנאי כי עם השלמת בניית המגדל לא נמצא בירושלים בעל מקצוע שהסכים להכין דמות של תרנגול. רק לאחר קבלת אישור מהרב שמואל סלנט (הרב האשכנזי הראשי של ירושלים), הסכים רב אומן יהודי להכין את התרנגול, ובתנאי שישמש קישוט חיצוני ולא כאיקונין באולם התפילה. נראה כי לסיפור זה אין שחר, שכן הנוצרים יכלו בקלות למצוא אמן בן דתם ליצירת התרנגול.
אולם התפילה
צורתו של אולם התפילה מעוגלת ובקירותיו קבועים פסיפסים המתארים אירועים מחיי קדושים. באפסיס שמול המבואה מוצב מזבח, ומעליו פסיפס של המדונה והילד. בפסיפס נראה ישו אוחז ספר ועליו רשום "אני הוא אור העולם". מתחתיו נראות דמויות של נביאי ישראל: מיכה, ישעיהו, ירמיהו, דניאל, חגי, זכריה ומלאכי. מעל ראשיהם מופיע בלטינית ציטוט מדברי הנביא ישעיהו: "הנה העלמה הרה ויולדת בן, וקראת שמו עמנואל" (ישעיהו ז' יד).
סביב אולם התפילה מספר קפלות וגם הן מקושטות בעבודות פסיפס. באחת מהן נראית דמותו של בנדיקט הקדוש מייסד המסדר. קפלה סמוכה מוקדשת למדינת בוואריה, זו שלידה מוקדשת לעיר קלן ותמונת הקתדרלה המפורסמת של העיר מופיעה בפסיפס. על הרצפה פסיפס ובמרכזו שלושה עיגולים משולבים - סמל השילוש הקדוש הנוצרי, סימני גלגל המזלות וכתובת מספר משלי.