cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סוני ליסטון
ליסטון מול עלי – קרב שני
חלק התקשו להאמין שהאגרוף יכול היה להכניע אדם כמו ליסטון. שדר היכל התהילה דון דונפי אמר: "הנה בחור שהיה בכלא והשומרים נהגו להכות אותו מעל הראש עם אלות ולא הצליחו להפיל אותו". אבל אחרים טוענים שהוא פשוט לא היה אותו ליסטון. דייב אנדרסון מניו יורק טיימס אמר כי ליסטון "נראה נורא" באימון האחרון שלו לפני הקרב. המטפלים שלו שילמו בחשאי לשותף האימונים עמוס לינקולן 100 דולר נוספים כדי להקל עליו. "הניו יורק טיימס" כתבו כי אמרגניו של ליסטון ידעו ש"לא היה לו את זה יותר". הערות אלה אינן תואמות את העובדה שליסטון גבר בקלות על עמוס לינקולן שלוש שנים אחר כך בשנת 1968, והכניע אותו בשני סיבובים.
אלופי העבר ג'ק דמפסיי, ג'ו לואיס, פלויד פטרסון וג'ין טונני, כמו גם המתמודד ג'ורג' צ'ובאלו הצהירו כולם כי הם רואים את הקרב כמכור. היו שהרגישו שהנפילות היו אמיתיות אבל הנוקאאוט היה מזויף. הביוגרף של עלי, וילפריד שייד, כתב "במוחמד עלי: דיוקן במילים ותצלומים", כי ליסטון תכנן למכור את הקרב מסיבות לא ידועות והשתמש במכה הלגיטימית הראשונה לשם כך. Sheed אומר שהאגרוף והנפילה "אולי היו אמיתיים, אבל כשהשופט ג'ו וולקוט האט את הספירה ונתן לו כל הערב לקום, התחזותו של ליסטון למעולף לא היה משכנע פוסום".
בזמן שליסטון הכחיש בפומבי שצלל, סופר Sports Illustrated, מארק קראם, אמר כי שנים אחר כך אמר לו ליסטון, "הבחור הזה [עלי] היה משוגע. לא רציתי שום קשר איתו. והמוסלמים עלו. מי היה צריך את זה? אז ירדתי. לא חטפתי מכה". העובדה שליסטון לא התלונן על ההפרה הברורה של כללי האגרוף (הוכרז מפסיד הנוק אווט ללא ספירה) ומצב התדהמה הברור של עלי, שצעק לעבר ליסטון "אף אחד לא יאמין לזה" ושואל את המאמנים שלו "האם פגעתי בו? " אישר את אמונת רוב האנשים שליסטון צלל. היו מספר תיאוריות לא מוכחות לגבי הרקע לצלילה כביכול, לרבות כי ליסטון אויים על ידי המוסלמים, או שהסכים להפסיד בתמורה לנתח ברווחים העתידיים של עלי. האמונה לתיאוריה האחרונה נובעת מהעובדה שליסטון, מיד לאחר קרבו עם צ'אק וופנר, נראה מודאג יותר מתמיכה בקרב עלי-פרייזר וטענותיו של עלי כאלוף מאשר לקדם את הקריירה שלו עצמו.
קרבות נוספים
ליסטון חזר לארצות הברית וניצח בשבעה קרבות, כולם בנוק-אאוט, בשנת 1968. המבט הראשון של אמריקה על ליסטון מאז התקדמותו של עלי היה כאשר הוא נלחם במדורג חמישי הנרי קלארק, בקרב ששודר ביולי 1968. הוא ניצח בנוק-אאוט טכני בסיבוב השביעי, ונראה שהיה על סף ביצוע קאמבק. הוא דיבר על קרב עם ג'ו פרייז'ר וטען, "זה יהיה כמו לירות בדגים בחבית". ליסטון זכה בארבעה עשר קרבות רצופים, שלוש עשרה בנוק-אאוט, לפני שנלחם ב-1969 עם ליוטיס מרטין. ליסטון הפיל את מרטין עם וו שמאלי בסיבוב הרביעי ושלט ברוב הקרב, אך מרטין חזר והפיל את ליסטון בסיבוב התשיעי. לרוע המזל עבור מרטין, לעומת זאת, הקריירה שלו הסתיימה לאחר אותו קרב בגלל רשתית מנותקת שנפגעה במהלך ההתמודדות.
ליסטון ניצח בקרבו האחרון, קרב קשה אך חד צדדי נגד המתמודד העתידי לתואר צ'אק וופנר ביוני 1970. ההתמודדות הופסקה לאחר הסיבוב התשיעי בגלל חתכים בשתי עיניו של וופנר. וופנר נזקק ל 72 תפרים וסבל מפגיעות בעצם הלחי ובאפו. וופנר, שנלחם גם הוא בג'ורג 'פורמן ובמוחמד עלי, אמר לאחר סיום הקריירה שלו שליסטון היה המתאגרף החזק ביותר שעמד מולו.
סגנון איגרוף
הסופר גילברט רוגין העריך את סגנונו והפיזיות של ליסטון לאחר ניצחונו על זורה פלי. הוא אמר שליסטון לא היה מהיר בעבודות הידיים או הרגליים שלו, שהוא הסתמך יותר מדי על יכולתו להנחית אגרוף ושהוא יכול להיות פגיע מיריב בעל מהירות יד רבה יותר. "אבל האם הוא יכול להכות!", כתב רוגין. "יש כוח גם בשמאלו וגם בימינו, אף על פי שהאגרופים נעים עם רפיון כאילו עוברים דרך גז צפוף יותר מאוויר". רוגין כינה את מבנה הגוף של ליסטון "מדהים – זרועות כמו עמודי גדר, ירכיים כמו ממגורות". הגנתו תוארה כ"מעבר השער בנשק 'א-לה' ארצ'י מור". אלוף עולם לעתיד במשקל כבד ג'ורג 'פורמן, אשר התאמן עם ליסטון אחרי קריירת החובבים שלו, העריך שלליסטון המכה החזקה ביותר מולה הוא התמודד, וליסטון הוא האיש החזק ביותר שפגש בזירה. לליסטון גם היה כשרון ומיומנות הטבעיים ביותר. מנהלו של סוני הצהיר כי "לא היה חסר שום דבר בסוני ליסטון. היה לו את כל החבילה ". אמנם נכתב רבות על יעילותה של החבטה השמאלית שלו, אחרים ציינו לטובה את מגוון כישורי האגרוף של ליסטון. אלה כוללים את מוחמד עלי שהצהיר בראיון משנת 1975 שהוא מעריץ נלהב של כשרונותיו של ליסטון. "ליסטון היה חבטה אדירה, הוא יכול היה להכות באחת מהידיים, היה חכם בזירה וחזק יותר מכל מתאגרף במשקל כבד שראיתי בחיי", נזכר עלי. ליסטון מדורג במקום השני ברשימת ESPN.com של "החובטים החזקים בהיסטוריה של המשקל הכבד". ג'וני טוקו, מאמן שעבד עם ג'ורג 'פורמן ומייק טייסון כמו גם ליסטון, אמר כי ליסטון היה הנורא והקשה ביותר מבין השלושה. הארב גולדמן הצהיר כי ליסטון, שהיה בשיאו בין 1958 ל -1963, היה הלוחם המפחיד ביותר בתולדות האגרוף.
חיים אישיים
ליסטון התחתן עם ג'רלדין צ'יימברס בסנט לואיס, מיזורי ב-3 בספטמבר 1957. לג'רלדין נולדה בת מנישואים קודמים, והליסטונים אימצו בהמשך ילד משוודיה. הביוגרף של ליסטון, פול גאלנדר, טוען כי ליסטון הוליד כמה ילדים, אם כי אף אחד לא היה עם אשתו. ג'רלדין נזכרה בבעלה כ"נפלא איתי, נהדר עם הילדים. הוא היה אדם עדין. " אף על פי שאיננו יודע קרוא וכתוב, בעיקר מחוסר לימוד, ליסטון היה אדם מורכב ומעניין יותר מכפי שהוצג בציבור. האלוף לשעבר במשקל קל, ז'וזה טורס, אמר, "מעולם לא פגשתי אתלט בבייסבול, כדורסל או כדורגל שהוא חכם יותר, אינטליגנטי יותר מסוני ליסטון".
מותו
ליסטון נמצא ללא רוח חיים על ידי אשתו, ג'רלדין, בביתם בלאס וגאס ב-5 בינואר 1971. כשחזרה הביתה מטיול של שבועיים, הריחה ג'רלדין ריח רע מבחוץ מחדר השינה הראשי וכשנכנסה, ראתה אותו נשמט על המיטה, ספסל שבור על הרצפה. הרשויות תיאורו כי הוא נחבט במיטה כשנפל לאחור בכוח כה רב שהוא שבר את מעקה הספסל. ג'רלדין התקשרה לעורך דינו של ליסטון ולרופאו, אך לא הודיעה למשטרה עד כעבור 2–3 שעות.
בעקבות חקירה, המשטרה בלאס וגאס סיכמה כי לא היו שום סימנים לעבירה והכריזה כי מותו של ליסטון הוא מנת יתר של הרואין. "היה ידוע שסוני היה מכור להרואין", אמר סמ"ר קפוטו, אחד השוטרים החוקרים, "כל המחלקה ידעה על זה". תאריך הפטירה המופיע בתעודת המוות שלו הוא 30 בדצמבר 1970 אשר הערכת המשטרה על פי מספר בקבוקי החלב והעיתונים סביב דלת הכניסה לבית. חוקר המוות מארק הרמן אמר כי שרידי תוצרי לוואי של הרואין נמצאו במערכת של ליסטון, אך לא בכמויות גדולות מספיק כדי לגרום למותו. כמו כן, רקמת צלקת, אולי מסימני מחט, נמצאה בעיקול המרפק השמאלי של ליסטון. בדו"ח הטוקסיקולוגיה נמסר כי גופו מתפרק מכדי שהבדיקות יהיו חד משמעיות. רשמית, ליסטון נפטר מגודש הריאות ואי ספיקת לב. לפני מותו הוא סבל מהתקשות של שריר הלב ומחלות ריאות. ליסטון אושפז בתחילת דצמבר והתלונן על כאבי חזה.
ליסטון נקבר בגני הזיכרון לפרדייז בלאס וגאס, נבדה. לוחית המצבה של הקבר נושאת את הכיתוב: 'גבר'.
תיאוריות בדבר נסיבות מותו של ליסטון
סמ"ר דניס קפוטו ממחלקת השריף במחוז קלארק היה אחד הקצינים הראשונים במקום. הוא מצא רבע גרם הרואין במטבח, וחצי גרם מריחואנה בכיס מכנסיו של ליסטון, אך ללא מזרקים או מחטים. היו שחשדו כי הרשויות לא יכלו לאתר שום ציוד שיעיד כי ליסטון נעזר בו על מנת להזרים את המינון הקטלני, כמו כף לבישול ההרואין או חוסם עורקים כדי לעטוף את זרועו. אולם סמ"ר משטרת לאס וגאס לשעבר. גארי בקוויט 'אמר, "לא היה נדיר שבני משפחה במקרים האלה יעברו ויסדרו ... כדי לחסוך את המבוכה המשפחתית".
אנשים רבים שהכירו את ליסטון התעקשו שהוא חושש ממחטים ולעולם לא היה משתמש בהרואין. "היה לו פחד קטלני ממחטים", אמר דייבי פרל, שופט אגרוף וחברו של ליסטון. "לא היה דבר שסאני פחד יותר ממחט. אני יודע! "אמר רופא השיניים בפילדלפיה של ליסטון, ד"ר ניק ראגני. "הוא פחד ממחטים", הדהד האב אדוארד מרפי. "הוא היה עושה הכל כדי לא להזריק". לדברי מאמן ליסטון, ווילי רדדיש, ליסטון ביטל סיור מתוכנן לאפריקה בשנת 1963 מכיוון שהוא סירב לקבל את החיסונים הנדרשים. אשתו של ליסטון גם נזכרה כי בעלה סירב לטיפול רפואי בסיסי בהצטננות כיוון שלא אהב אותו ממחטים.
"חודש לפני שהוא מת, איזה בחור התנגש בסאני בזמן שהוא פנה שמאלה. הייתה לו פציעה, אז הם לקחו אותו לבית החולים ", אמר מאמן האגרוף ג'וני טוקו. "הוא אמר: 'תראו מה הם עשו!' והוא הצביע על תחבושת קטנה מעל סימן המחט בזרועו. הוא כעס יותר על הזריקה ההיא מאשר על תאונת הרכב. כעבור כמה שבועות הוא עדיין התלונן על סימן המחט ההיא. עד היום אני משוכנע שזה מה שראה החוקר בבדיקה שלו – סימן המחט של בית החולים".
יש הטוענים כי ליסטון נרצח. ישנן כמה תיאוריות לגבי הסיבה לכך:
יש הסבורים שהמשטרה כיסתה את מה שקרה. ב-1 בינואר, אשתו של ליסטון, ג'רלדין התקשרה לג'וני טוקו ואמרה שהיא לא שמעה מבעלה מזה 3 ימים והייתה מודאגת. כמה שנים לפני שטוקו נפטר, הוא לכאורה אמר לחברו הטוב, טוני דייווי, כי הוא הלך לביתו של ליסטון ומצא את הדלת נעולה ומכוניתו בחניה. טוקו הזעיק את המשטרה והם פרצו לבית. טוקו אמר כי רהיטי הסלון לא היו מבולבלים, אך לבית עדיין לא היה ריח של מוות. הוא אמר שמצאו את סאני שוכב על מיטתו כשמחט מבצבצת מזרועו. ג'וני עזב את הבית לפני שהמשטרה עשתה זאת. "ג'וני לא היה מתרברב," אמר דייווי לביוגרף ליסטון פול גאלנדר. "הוא אמר לי בביטחון, אבל זה היה כמו שהוא רצה להוריד את זה מהחזה שלו". גלאנדר טען, "הרבה קצינים ידעו שסאני מת לפני שג'רלדין חזרה הביתה ב-5 בינואר, אך הם בחרו לתת לו להירקב".
מחוות
עותק ארד של פסל שיש של ליסטון שפסל אלפרד הרדליקה בשנת 1964 הוקם בשנת 2008 בין הטירה העתיקה לקרלספלאץ בשטוטגרט, גרמניה.
משחק
ליסטון גילם מתאגרף בסרט "הארלו" משנת 1965, הופיע לרגע בסרט "ראש" משנת 1968, בו כיכבו להקת "הקופים", ושיחק את תפקיד "האיכר" בסרט Moonfire משנת 1970, בכיכובם של ריצ'רד איגן וצ'ארלס נאפייר. בנוסף, בשנת 1970 הופיע ליסטון בפרק של סדרת הטלוויזיה Love, Style Style ובפרסומת טלוויזיה של בראניף איירליינס עם אנדי וורהול.
אזכורו בסרטים ובספרים
בסרט "הגדול ביותר", משנת 1977 על חייו של המתאגרף מוחמד עלי, בו שיחק את עצמו עלי, שוחק ליסטון על ידי רוג'ר אי מוסלי.
ליסטון היה נושא לסרט תיעודי של HBO משנת 1995 תחת הכותרת "סאני ליסטון: חייו המיסטיים ומותו של אלוף".
בסרט "עלי" בשנת 2001 הוצג ליסטון על ידי האלוף לשעבר במשקל כבד WBO, מייקל בנט.
ליסטון היה נושא לסרט עלילתי משנת 2008, המבוסס על חייו תחת הכותרת "מכת פנטום". בסרט כיכב וינג רמס בתפקיד ליסטון והופק על ידי רמס, חסין זיידי ומארק פוזיבאל.
ליסטון מופיע כדמות בספרו של ג'יימס אלרוי, "ששת האלפים הקרים". ברומן ליסטון לא רק שותה, אלא גם צורך סמים בכדורים ועובד כמאבטח בזירת הרואין בלאס וגאס. ליסטון מופיע גם בסרט ההמשך, "Blood's a Rover".
תום ג'ונס קרא לקובץ הסיפורים הקצר שלו משנת 2000, "סוני ליסטון היה חבר שלי".
סוני ליסטון הוצג ברומן "ילדה לוחמת" עם התייחסות קצרה לראשית חייו, צמיחתו לאלוף המשקל הכבד של WBC והפסדיו בסופו של דבר לקליי / עלי.
מוזיקה
ליסטון הוזכר בשירים רבים של אמנים כמו קרטיס אלר, סון קיל מון, החיות, טום פטי, מארק קנופלר, פיל אוכס, מוריסי, פרדי בלום, צ'אק אי וייס, האופניים האלה הם פצצת צינור, השורשים, שבט וו-טאנג, תנים חלפו, בילי ג'ואל, עזי ההרים, ליל וויין, ניק קייב והזרעים הרעים והרוצחים. המחווה של מארק קנופלר לליסטון, "שיר לסוני ליסטון", הופיעה באלבומו מ 2004 "לשרי".
דגם שעווה של ליסטון מופיע בשורה הראשונה בכיסוי השרוול האייקוני של "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band" של הביטלס. הוא נראה בחלק השמאלי הקיצוני של השורה, לבוש גלימה לבנה וזהב, עומד לצד דמויות השעווה של הביטלס עצמם.
הוצאות לאור
ליסטון הופיע בשער של דצמבר 1963 של מגזין Esquire (תצלום שער של קארל פישר) "האדם האחרון עלי אדמות אמריקה רצה לראות יורד בארובה".
שון אססל כתב את "רצח סוני ליסטון: לאס וגאס, הרואין ומשקולות כבדות", שפורסם בשנת 2016. מהספר עולה כי ייתכן שסוני ליסטון נרצח והאפשרות שהפשע מעולם לא נחקר. בסרט "השטן וסוני ליסטון" מאת ניק טושש, שפורסם בשנת 2000, כאשר רבים ממכריו הקודמים של ליסטון עדיין היו בחיים, טוען טושש כי אלילו של ליסטון, ג'ו לואי הוא זה שהציג בפניו את ההרואין, וכי בסופו של דבר הוא מת ממנת יתר.
אקטיביזם
ב־28 ביולי 1963 הצטרף ליסטון לקבוצה של 500 אפריקאים אמריקאים בדנבר שצעדה לדואר כדי לשלוח מכתבים על מנת לדחוק במשלחת הקונגרס בקולורדו להעביר את חבילת זכויות האזרח של ממשל קנדי.
פוסטה
{{פירושונים|
ארו גם
}}
מאדי (נהר)
הנהר מאדי (באנגלית: Muddy River), או בשמו הקודם מואפה (Moapa River) הוא נהר קצר השוכן במחוז קלארק בדרום מדינת נבדה בארצות הברית. הנהר זורם בתוך מדבר מוהאבי, כ-100 קילומטרים צפונית לעיר לאס וגאס.
גאוגרפיה
אורכו של הנהר מאדי כ-51 קילומטרים. הוא מתחיל כסדרה של מעיינות חמים בעמק מואפה (Moapa Valley) וזורם לאגם מיד, שבו הוא נשפך לזרוע הצפונית של האגם סמוך לאוורטון (Overton 36.46047°N, -114.35316°W). לפני שנבנה סכר הובר זרם המאדי לתוך הנהר וירג'ין.
בסמוך לעיירה גלנדייל נשפך למאדי נחל האכזב מדואו ואלי ווש (Meadow Valley Wash), ושניהם מהווים את מערכת הניקוז העיקרית לדרום-מזרח נבדה.
מקלט חיות הבר הלאומי מואפה
אזור עמק מואפה הוא משכן למגוון רחב של מינים בסיכון, כולל דגים, חסרי חוליות, עופות וצמחים. שלושה מיני דגים בסיכון שוכנים באזור Moapa coriacea (באנגלית Moapa dace), Gila seminuda (Virgin River chub), ו-Crenichthys baileyi moapae (White River springfish). מינים אלו שוכנים במעיינות השונים המכונים מעיינות מאדי (Muddy Springs) המזינים את הנהר מאדי.
שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית יצר את מקלט חיות הבר הלאומי מואפה (Moapa National Wildlife Refuge) ב"אזור הלאומי וורם ספרינגס" (Warm Springs Natural Area), כחלק ממתחם מקלט חיות הבר הלאומי המדברי (Desert National Wildlife Refuge Complex). בניסיון נוסף להגן על בתי הגידול השברירים באזור מעיינות מאדי ולשמר אותם, התארגנו "רשות המים של דרום נבדה" (Southern Nevada Water Authority) וגופים שונים להגנת הסביבה למיזם שמטרתו לשמר מינים אלו.
היסטוריה
האזור היה מולדתם של הילידים בני שבטי הפאיוט במשך מאות בשנים, כשבני המוהאבי שכנו מדרום. "מואפה" היא מילה בשפת הפאיוט שפירושה "בוצי". אף שהשם "נהר מואפה" היה בעבר השם הרשמי, המקומיים נהגו לתרגם את השם לאנגלית (Muddy באנגלית פירושו בוצי), והשם מאדי הפך לשם הרשמי של הנהר ב-1960.
במקור עקב השביל הספרדי הישן אחרי מסלולו של הנהר וירג'ין כל הדרך עד לשפך לנהר הקולורדו ואז המשיך עם הנהר מערבה. ב-1844 גילתה המשלחת של ג'ון פרימונט קיצור דרך שבעטיו נמנע הצורך להגיע עד נהר הקולורדו. הדרך החדשה הובילה בין רסטינג ספרינגס (Resting Springs) בקליפורניה לבין עמק הנהר וירג'ין דרך לאס וגאס ספרינגס וחצתה את הנהר מאדי סמוך לגלנדייל של ימינו. חלוצים מורמונים כבשו דרך לעגלות מסולט לייק סיטי ללוס אנג'לס לאורך דרך זו ב-1847. אחריהם הגיעו המהגרים לקליפורניה ב-1849 בעקבות הבהלה לזהב שרצו להימנע משלגי החורף של הסיירה נבדה, ושיירות העגלות של המתיישבים המורמונים בדרכם להתיישב בסן ברנרדינו ב-1852. מ-1855 הפכה הדרך לנתיב הובלת המשאות בעונת החורף בין יוטה לדרום קליפורניה והיא הייתה פעילה בדרום נבדה לתוך המאה ה-20.
מתיישבים מורמונים הקימו כמה יישובים באזור הנהר מאדי ב-1864, כולל העיירה סנט תומאס, שב-1938 שקעה תחת מי אגם מיד, עד שחורבותיה נחשפו מחדש בעקבות ירידת פני האגם. מסיבות שונות, כולל האקלים הקשה, תקופות בלתי צפויות של בצורת, עימותים עם בני הפאיוט שנהגו בעבר לגדל בחלקות שהמורמונים הפקיעו, ומחלוקות עם מדינת נבדה על גובה המיסים נטשו המורמונים את האזור ב-1871. המורמונים חזרו לאזור בשנות ה-80 של המאה ה-19 וכיום יש בו אוכלוסייה מורמונית משמעותית.
זכויות להט"ב במצרים
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במצרים כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. עונשים פליליים נגד הומוסקסואליות נוטים לנבוע לא מחוק העונשין עצמו של מצרים, אלא מחוק משלים, שנחקק ב-1961 לאיסור זנות. החוק נגד זנות אוסר גם על "הוללות", גם אם המעשה לא היה כרוך בסחר או בזנות. בתי המשפט במצרים פירשו את האיסור על הוללות כהפללת פעילות הומוסקסואלית. מורשעים חוזרים ונשנים על רקע תוכן החוק עלולים לעמוד בפני ענישה חמורה יותר מאשר מה שהחוק רואה כ-"הוללות רגילה". בנוסף לחוק איסור הזנות, חוקים אחרים שנוגעים לגבי "מוסר וסדר ציבורי" העניקו למשטרה ולשופטים מרחב פעולה משמעותי לרדוף אזרחי להט"ב מצריים. בעוד שמעצרים התרחשו מעת לעת על פי תוכן החוקים האלה במשך עשרות שנים, נראה כי רדיפה שיטתית יותר החלה בתחילת המאה ה-21.
דעת הקהל המצרית בסוגיות טרנסג'נדריות התקרבה יותר לאלו של מדינות רוב מוסלמיות אחרות, מאחר שמידע נרחב על בריאות הנפש ודיספוריה מגדרית קשר את הנושאים לבריאות נפשית ולא לענייני מוסר.
היסטוריה של הומוסקסואליות במצרים העתיקה
על פי הפרשנויות המקובלות לתורה, ויקרא י"ח 3 רומז לנוהג שמצרים העתיקה התירה לשתי נשים או שני גברים להינשא זה לזה. המקרה הידוע ביותר של הומוסקסואליות אפשרית במצרים העתיקה הוא זה של שני הפקידים הגבוהים בהיררכיה, קנום-הוטפ וניאנק קנום. שני הגברים חיו ושירתו תחת פרעה ניוזר במהלך השושלת החמישית של מצרים (2494–2345 לפני הספירה). לקנום-הוטפ וניאנק קנום היו משפחות משלהם עם ילדים ונשים, אך לאחר שנפטרו, החליטו ככל הנראה משפחותיהם לקבור אותם יחד באותו קבר מסטבה אחד. במסטבה זו, מספר ציורים מתארים את הזוג מחבקים זה את זה ונוגעים בפניהם אף על אף. תיאורים אלה משאירים הרבה מקום לספקולציות, כיוון שבמצרים העתיקה נגיעה באף אחד של השני על ידי אף אחר ייצגה בדרך כלל נשיקה. אגיפטולוגים והיסטוריונים חלוקים בדעתם כיצד לפרש את הציורים של קנום-הוטפ וניאנק קנום. מספר חוקרים מאמינים שהציורים משקפים דוגמה להומוסקסואליות בין שני גברים נשואים ומוכיחים שהמצריים הקדמונים היו בעלי קבלה חברתית כלפי מערכות יחסים חד-מיניות. חוקרים אחרים אינם מסכימים עם הטענה ומפרשים את הציורים כראיה לכך שקנום-הוטפ וניאנק קנום היו תאומים או אף תאומים סיאמיים. לא משנה איזו פרשנות היא הנכונה, הציורים מוכיחים לכל הפחות שקנום-הוטפ וניאנק קנום היו קרובים מאוד זה לזה בחיים כמו במוות. ישנם הסבורים כי הקיסר הרומי קונסטנטינוס במאה ה-4 לספירה השמיד מספר רב של "כוהנים נשיים" באלכסנדריה.
מצרים הקופטית
הקלף האשמולי 940.1981 מהמאה ה-6 או ה-7 המצוי במוזיאון אשמוליאן, מספק את הדוגמה היחידה בשפה הקופטית של כישוף אהבה בין גברים. פיסת הקלף מכילה לחש של אדם בשם אפפולו, בנו של נח, כדי לחייב את נוכחותו ואהבתו של אדם אחר, פלו, בנו של מור, בעוד שאפפולו יחווה חוסר מנוחה עד שימצא את פלו אשר יספק את רצונו בקלף.
מצרים האסלאמית של ימי הביניים
האסלאם הסוני בסופו של דבר דחק את הנצרות הקופטית והפך לדת השלטת במצרים במאות השנים שלאחר הכיבוש המוסלמי של מצרים. לצד האסלאם הסוני הגיעו שליטים חדשים למדינה: הערבים, ומאוחר יותר, הממלוכים. הדיאלוג התרבותי על התנהגויות הומוסוציאליות והומוסקסואליות במצרים של ימי הביניים הייתה ביקורתית בדרך כלל. האוכלוסייה המצרית הילידית הוגדרה כסובלנית כלפי הומוסקסואליות, בעוד הדיון בעניין הונח בדרך כלל על ידי חוקרים אסלאמיים מהמעמד המוסלמי השולט. המושג המערבי של המונח "הומוסקסואל" כפי שמובן במחקר המודרני, לא היה קיים במצרים של ימי הביניים בעוד מילים המתארות מעשים והתנהגויות הומוסקסואליות תיארו פעולות, ולא קבוצת אנשים. בנוסף, ישנו חוסר בראיות היסטוריות על הומוסקסואליות במצרים עד המאה ה-8, אשר מסמנות את תקופת הכניסה של שירת אהבה בין גברים לתיעודה ההיסטורי.
אולם, קיומן של התנהגויות הומוסקסואליות במצרים בתקופת ימי הביניים זמן קצר לאחר כיבושה המוסלמי אינו מוטל בספק. החברה המצרית של ימי הביניים, על אף שהייתה חברה מוסלמית, לא חלקה כברירת מחדל את אותה השקפה על גבריות, הומוסקסואליות והתנהגות הומוארוטית כמו ארצות אחרות שנכבשו על ידי ח'ליפות ראשידון, בדגש היכן שהשפעתה של דת האסלאם הייתה חלשה יותר. הנורמות התרבותיות של הומוסקסואליות במצרים של ימי הביניים תאמו את הנורמות של מזרח הים התיכון, אם כי לחץ חברתי מקרב השלטון על רקע השפעת האסלאם אכן גרם להתנהגויות אלו להיבדק באופן רחב מבעבר, במיוחד על ידי פקידי דת. האינטראקציה של הנצרות הקופטית עם האסלאם טיפחה אוכלוסייה מיסטית סופית גדולה, כאשר בתורה, היו לה השקפות תרבותיות משלה על התנהגויות הומואירוטיות בצורה של "התבוננות" בגברים צעירים שנתפסו כ-"ייצוגים הארציים של יופיו של אלוהים". המנהגים הסופיים הותקפו על ידי שמרנים דתיים ונראו כ-"מוקדי ניוון".
וולני, אינטלקטואל ומזרחן צרפתי אשר טייל ברחבי הסולטנות הממלוכית המאוחרת, אמר על הממלוכים: "הם, מעל הכול, מכורים לאותה רשעות מתועבת שהייתה בכל עת סגנונם של היוונים... קשה להסביר את הטעם הזה. כאשר אנו רואים שלכולם יש נשים, אלא אם כן נניח שהם מחפשים במין אחד את חריפות הסירוב שהם אינם מאפשרים למין השני". הנוהג המתואר על ידי וולני ש-"הורש מהיוונים הקדמונים" ידוע בתור "פדרסטיות", מערכת יחסים ארוטית המתנהלת בהסכמה בין מבוגר לבין מתבגר שאינו ממשפחתו המצומצמת. מערכת היחסים יכולה, אך לא חייבת, להיות מבוטאת ביחסי מין, אשר היה ביטוי גלוי ומקובל להתנהגויות הומוסקסואליות הן במצרים של ימי הביניים והן במזרח הים התיכון ההיסטורי, בעוד הופעת האסלאם לא השפיעה לרעה על נוהג זה בעייני הציבור הרחב. בהקשר המצרי, זה נחשב כטבעי עבור גברים מבוגרים להביט בגברים צעירים הנראים כנחשקים ונאים, תוך התחשבות מסוימת בגילם, אם כי לא תמיד. משיכה זו לנערים זכרים נתפסה כטבעית ותואמת לתפקידי מגדר מוסלמיים מסורתיים. בהקשר זה, פדרסטיות הייתה טבעית כמו הטרוסקסואליות. שירים ערביים וטורקים שהוקדשו לצעירים יפי תואר שונים החלו להופיע במאה ה-8 במדינות מוסלמיות שונות, כולל מצרים של ימי הביניים. הנוכחות של ספרות הומואירוטית מדגימה את הסובלנות החברתית שהייתה נוכחת להתנהגויות מסוימות של בני אותו מין בחברות ערביות ומוסלמיות בכלל, עם הבדלים תרבותיים מסוימים בהתאם למדינה המדוברת. השכיחות של התנהגויות הומואירוטיות בחברה המצרית של ימי הביניים, באשר הן נוגעות לגברים שכבר היו להם נשים, הייתה נושא לוויכוח קפדני בין הרשויות הדתיות, אם כי המעמד הזה היה נסבל מבחינה תרבותית. הדין האסלאמי בעניין פעילות הומוסקסואלית הורחב עוד יותר לאחר התפוצצות הנרטיבים ההומואירוטיים ברחבי העולם המוסלמי במאה ה-8. החברה המצרית של ימי הביניים הייתה סובלנית להתנהגויות ומעשים הומוסוציאליים, הומוארוטיים והומוסקסואלים, אם כי הרשויות הדתיות לא. החוק האסלאמי סבל חלק קטן יותר של התנהגויות פדרסטיות לזמן מה ותיאר מעשים מסוימים על רקע זה כ-"מסוכנים מאוד לחברה הדוחים את האמונה". האסלאם הרתיע התנהגויות הומוסקסואליות ותפקידים מגדריים לא מסורתיים, בעוד שהפרקטיקות התרבותיות המצריות הילידות היו סובלניות למגוון רחב יותר של התנהגויות, מעשים ואטרקציות הומוסקסואליות. ככזו, בעת דיונים על מעמדם של להט"ב בסטנדרטים מערביים בחברה המצרית של ימי הביניים, מודגשת ההצטלבות של תרבות ודת ברגעים שונים בהיסטוריה שלה.
המאה ה-19 ואמצע המאה ה-20
במהלך המאה ה-19, הציבור המצרי ראה יחסים הומוסקסואלים כיחסים נורמטיביים. ח'וואלים, היו רקדנים זכרים שהופיעו בחגיגות פומביות בעוד תפיסת מקומן של רקדניות נקבות היה נפוץ על ידם. במשך השנים, ח'וואל הפך לכינוי גנאי במצרים. הסופר הצרפתי גוסטב פלובר בעת כתיבת מכתב לחברו בשנת 1850, תיאר כיצד הוא "מזועזע מהנורמליות וההשלמה הכוללת עם הומוסקסואליות במצרים" תוך כדי שהוא ציין שהנושא "התקבל באופן חופשי ונדון בפומבי". סקוט לונג ציין כי "הפללה של מין בהסכמה, לא מסחרי בין גברים במצרים, נוצרה בחלקה מתוך, ובחלקה בתגובה, לרגולציה הקולוניאלית של עבודת מין נשית". בשנת 1883 הציג הח'דיו תאופיק פאשא קוד פלילי במצרים, אשר נכבשה על ידי הבריטים שנה קודם לכן. הקוד עוצב על פי קוד נפוליאון, הקוד האזרחי שהונהג על ידי נפוליאון בונפרטה בקיסרות הראשונה ב-1804, שבחלקו הסדיר את מצבן של נשים זונות במצרים בכך שדרש מהן להיות כפופות לבדיקות רפואיות סדירות, שנשארו בתוקף עד 1949. ההתנגדות הפוליטית במצרים לכיבוש הבריטי פנתה עד מהרה להתנגדות למערכת הזנות המצרית, בשל תופעות של שידול לזנות של מצריות מקומיות על ידי כוחות בריטים ו-"המעמד הפריבילגי ממנו נהנו זונות זרות על רקע המצריים" מצב אשר תרם ל-"הקשר של זנות עם כפיפות פוליטית". כפי שציין לונג,"'ב-1949 החלה ועדה מיוחדת של בית הנבחרים (אז הבית התחתון של הפרלמנט) ללמוד את טיוטת החוק הראשון נגד זנות במצרים. דו'ח הוועדה המליץ להכניס את המונח 'פוג'ור' [הוללות] כעבירה פלילית. הוא דחק להוסיף את המילה כדי שהטקסט יוכל לכלול זנות גברית, שכן המילה דיארה [זנות] מתייחסת רק לזנות נשית'."הרחבה לקוד הפלילי ב-1951 הגדירה את תופעת הזנות כ-"תרגול של פשע עם אחרים ללא הבדל". כפי שמציין לונג "בהיעדר האלמנט הכספי, ההגדרה למעשה הפלילה "מופרקות" בהסכמה באופן כללי, מה שהפך את החלפת המזומנים תמונת קיום יחסי מין ללא רלוונטית".
תושבי נווה המדבר סיווה, אשר צוינו על ידי היסטוריונים כמי שהוגדרו עם קבלה חברתית רחבה באופן היסטורי כלפי הומוסקסואליות, היו נתונים למספר מחקרים על ידי אנתרופולוגים בתחילת המאה ה-20. האגיפטולוג הגרמני גיאורג שטיינדורף חקר את נווה המדבר בשנת 1900 ודיווח כי יחסים הומוסקסואלים "היו נפוצים" ולעיתים קרובות התרחבו לסוג של נישואים: "הסעודה לחיתון נער נחגגה בפאר רב, והכסף ששולם עבור נער הסתכם לפעמים בחמישה עשר לירות בעוד שהכסף ששולם עבור אישה היה קצת יותר מפאונד אחד". מחמוד מוחמד עבד אללה, שכתב את מנהגי סיווה עבור המוזיאון הפיבודי לארכאולוגיה ואתנולוגיה ב-1917, העיר שאף על פי שגברים בסיווה יכלו לקחת עד ארבע נשים "מנהגי סיווה אפשרו לגבר לקחת רק נער אחד שהוא מחויב אליו בקוד מחויבויות מחמיר". בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, סוחר בסיווה הצהיר לסופר הבריטי המבקר רובין מוהם כי נשות סיווה "הוזנחו קשות" בעוד שגברי סיווה "יהרגו זה את זה עבור נער. אך לעולם לא עבור אישה", אם כי כפי שציין מוהם, נישואים עם נערים הפכו ללא חוקיים באותה תקופה.
משטר מובארכ
בתקופת שלטונו של חוסני מובארכ, ממשלת מצרים לא תמכה בחקיקה של זכויות להט"ב והתנגדה לניסיונות, החל משנות ה-90 של המאה ה-20, לכלול זכויות להט"ב במסגרת מדיניות זכויות האדם שלה. בעוד שמשטר מובארק לא תמך בזכויות להט"ב, לא חוקק איסור כלשהו ישירות נגד ביצוע פעילות הומוסקסואלית או קרוס-דרסינג בקוד הפלילי. סנקציות פליליות נגד הומוסקסואלים וביסקסואלים נטו לנבוע לא מחוק העונשין עצמו, אלא מהחוק המשלים, שנחקק ב-1961, למאבק בזנות. החוק נגד זנות אוסר גם על "הוללות", גם אם המעשה לא היה כרוך בסחר או בזנות. בתי המשפט במצרים פירשו את האיסור על הוללות כהפללת קיום יחסים הומוסקסואלים. מורשעים חוזרים ונשנים על רקע תוכן החוק עלולים לעמוד בפני ענישה חמורה יותר מאשר מה שהחוק רואה כ-"הוללות רגילה". בנוסף לחוק הזנות, חוקי אחרים שנוגעים ל-"מוסר וסדר ציבורי" העניקו למשטרה ולשופטים מרחב פעולה משמעותי לרדוף ולקנוס אזרחי להט"ב מצריים. בעוד מעצרים התרחשו מעת לעת על פי תוכן החוקים האלה במשך עשרות שנים, נראה כי רדיפה שיטתית יותר החלה בתחילת המאה ה-21.
החל משנת 2000, תחת שלטון מובארכ, סעיפי החוקים הללו שימשו כדי לעסוק בדיכוי נגד גברים הומוסקסואלים או ביסקסואלים, או בעצם כל מי שנחשב על ידי הממשלה כתומך בזכויות להט"ב. באותה שנה עצרה המשטרה זוג הומוסקסואלים מצרי והאשימה אותם ב-"פגיעה בכבוד באיום" ו-"התנהגות בלתי מוסרית ומגונה". עורך דינם ביקש לבטל את האישומים מכיוון שהומוסקסואליות אינה מוגדרת במפורש כעבירה פלילית דה יורה, אך השופט סירב בטענה ששני גברים למעשה "פגעו באמות המידה, הדתיות והמוסריות". התקרית הפכה לסנסציה תקשורתית, וקידמה אישי ציבור שונים לראות בהומוסקסואליות תוצר של דקדנס מערבי ולדרוש מהממשלה להוציא להורג הומוסקסואלים או לשלוח אותם למוסדות לחולי נפש. בתוך שנה, ממשלת מצרים החלה בדיכוי פומבי של הומוסקסואלים מצריים על ידי פשיטה על מסיבות פרטיות, מעצר אורחים והאשמתם על פי סעיפי איסור הזנות וההוללות. מדיניות זו גם הובילה לכך שקוד "הסדר הציבורי והמוסר הציבורי" נעשה יותר ויותר שכיח בשימוש עבור הפללתם של גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים. הקוד, שנחקק במקור בשנות ה-90 של המאה ה-20 כדי להעניש סטודנטים "מערביים ואינטלקטואלים ליברליים" החל לשמש מאז עבור הענשת גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים.
השפעת החוקים הללו על גברים הומוסקסואלים הובאה לידיעת העולם על ידי ארגון זכויות האדם "Human Rights Watch". הראשונה מבין הפשיטות הללו הייתה במסיבת סירות בקהיר, שבה נעצרו כ-52 גברים מצריים שהואשמו בהפרת חוקי המוסר הציבורי. התקרית נודעה בשם "קהיר 52" אשר במהלכה נעצרו ונשפטו 52 הגברים על פי סעיפי חוק איסור הזנות וההוללות המקורי, כמו גם קוד הסדר והמוסר הציבורי. בתקופה זו פרסם הארגון דו"ח על החוקים המשמשים את ממשלת מצרים להפללת הומוסקסואליות, ההיסטוריה של החוקים, השימוש בעינויים נגד הומוסקסואלים וביסקסואלים על ידי המשטרה המקומית, וכיצד חוקים אלה מפרים את תקני זכויות האנושות הבינלאומית. תקרית קהיר 52 גונתה על ידי ארגוני זכויות אדם בינלאומיים רבים. חברי הפרלמנט הגרמני ונשיא צרפת ניקולא סרקוזי קראו לממשלת מצרים לכבד את זכויות האדם של אזרחיה שמוגדרים כלהט"ב. 23 מהנאשמים נידונו למאסר בעבודת כפייה, ואילו השאר זוכו.
ב-24 בספטמבר 2003 המשטרה המצרית הקימה מחסומים משני צידי גשר קסר אל ניל, המשתרע על פני נהר הנילוס במרכז הבירה קהיר שמהווה מקום פופולרי לגברים בוגרים לפגוש גברים אחרים לשם קיום יחסים אינטימיים, ועצרה כ-62 גברים בגין פעילות הומוסקסואלית. בשנת 2004 סטודנט בן 17 באוניברסיטה פרטית קיבל כ-17 שנות מאסר בכלא, כולל שנתיים של עבודת כפייה, על פרסום פרופיל אישי באתר היכרויות של הומוסקסואלים. באותה תקופה, תגובת ממשלת מצרים לביקורות הנגד הבינלאומיות כלפיה הייתה להכחיש שאזרחי להט"ב מצריים נרדפים על ידה, או שהגנה על המדיניות שלה בקביעה שהומוסקסואליות היא "סטייה מוסרית".
לאחר עידן מובארכ
נושאי זכויות להט"ב לא היו בין הרפורמות שדרשו רבים מהמפגינים או מתנגדים אחרים לשלטון במהלך המהפכה במצרים ב-2011. החוקה הזמנית, שאושרה על ידי מצביעים בשנת 2011, אינה התייחסה ספציפית לזכויות להט"ב במדינה והממשלה המצרית המשיכה להתנגד להצטרפות המדינה להצהרת האו"ם הידועה כ-"ההצהרה המשותפת של האו"ם בדבר סיום מעשי אלימות הקשורים להפרות זכויות אדם על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית" שקראה להפסיק "מעשי אלימות, סנקציות פליליות והפרות נלוות של זכויות אדם שבוצעו נגד יחידים בשל נטייתם המינית או זהותם המגדרית" וגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם.
עם זאת, התרחשות המהפכה המצרית בשנת 2011, סיפקה תנופה פוליטית ומרחב להתארגנות אזרחי להט"ב במצרים שהוגדרה כיעילה במיוחד מבחינת בניית תנועה עבור הכרה ציבורית. לאחר המהפכה, אזרחים, פעילים וארגוני זכויות להט"ב מצריים החלו להיות גלויים יותר ובעלי חלק רחב יותר מהנופים הפוליטיים והחברתיים המשתנים שנראו מבטיחים. רבים מפעילי זכויות להט"ב מאותה תקופה החלו להתגייס לא רק עבור שיפור מעמד זכויות אזרחי להט"ב במדינה אלא גם עבור זכויות נשים, ילידים וזכויות אזרחיות נוספות אשר הוגדרו בין המאבקים המצטלבים העיקריים שעיצבו את חברי הקהילה המצרית בשנים שלאחר המהפכה.
עד שנת 2013, מספר קמפיינים מקוונים למאבק בהומפוביה וטרנספוביה החלו להפוך לוויראליים במספר פלטפורמות מדיה חברתית בהן טוויטר ופייסבוק. בשל ההתגייסות הזו ומסע ההסברה אשר נבע בקרב הפעילים, ההגנה על זכויותיהם של אזרחים מצריים אשר הופלו לאורך השנים על סמך נטייתם המינית או זהותם המגדרית על ידי הממשלה, הפכה לדרישה קולקטיבית רחבה יותר בתוך קבוצות וארגוני זכויות אדם במצרים. בשנת 2013 הקומיקאי המצרי בסאם יוסוף הצהיר בתוכנית הדיילי שואו בראיון לג'ון סטיוארט כי הוא הואשם ב-"הפצה וקידום הומוסקסואליות וגסויות" על ידי ממשלת מוחמד מורסי.
בנובמבר 2014 שמונה גברים נידונו ל-3 שנות מאסר באשמת "הפצת תמונות מגונות" בעקבות הפצת סרטון של טקס נישואים חד-מיניים. בדצמבר 2014 נעצרו כ-26 גברים בבית מרחץ ציבורי (חמאם) לאחר שמגישת טלוויזיה, מונה עיראקי, שיתפה פעולה עם המשטרה המצרית בנושא. עם זאת, מאוחר יותר זיכה אותם בית המשפט המקומי מאשמה.
שערוריית דגלי הגאווה 2017
ב-22 בספטמבר 2017, מספר צעירים מצריים הרימו דגלי גאווה כדרך לתמוך בחקיקת זכויות להט"ב במצרים, במהלך מופע של הלהקה הלבנונית משרוע ליילה (שסולנה ידוע כהומוסקסואל גלוי) שהתקיים בבירה קהיר. זמן קצר לאחר המופע, התמונות והסרטונים של אותם צעירים הפכו לוויראליים ברשתות חברתיות ובמספר אתרי חדשות מצריים. החל מ-23 בספטמבר ולמשך מספר ימים, מנחי תוכניות טלוויזיה מצריים כגון אחמד מוסא ומוחמד אל-גייטי הסיתו בגלוי נגד אזרחי להט"ב מצריים בכלל ונגד אלה שהניפו את הדגלים בפרט בעודם קראו למדינה "לנקוט בפעולות מיידיות נגד כל מי שהיה מעורב בתקרית הנפת דגלי הקשת במהלך המופע".
התגובות השליליות לגבי האירוע שהציגו מגישי טלוויזיה כללו גם בין היתר במהלך שידור חי שיתוף מידע אישי של מספר מהצעירים על ידי מוסא. כתוצאה מקמפיין דתי של התקשורת המצרית, המדינה החלה לעצור מספר אנשים בהתבסס על הנטייה המינית או הזהות המגדרית שלהם בפועל או כאלו שנראו כלא בינאריות מגדריות, בין אם ברחובות, אתרי היכרויות או אף מבתיהם. בין 25 בספטמבר לסוף נובמבר 2017 נעצרו לפחות כ-84 אזרחים מצריים בנושא ורבים מהם עברו בדיקות אנאליות משפילות לצורך הוכחת נטייתם המינית. שניים מהעצורים הואשמו בעילה של "עצירת שלטון החוקה ושיבוש ביטחון המדינה והחברה", אישום אשר עתיד היה להטיל על הזוג מאסר ל-15 שנים. עם זאת, העצורים סארה חגאזי ואחמד עלא, נעצרו למשך שלושה חודשים לפני ששוחררו בערבות בינואר 2018. לאחר מכן דווח שהזוג קיבלו מקלט מדיני בקנדה בסיוע הארגון "Rainbow Railroad". חאמד סינו, סולן משרוע ליילה, תואר בציור של האמנית הפרסית אלירזה שוג'יאן משנת 2017 שזכה לכינוי "חאמד סינו ואנו דה סעס פררס". בציור מתואר סינו צובט את הפטמה של האל המצרי הקדום אנוביס, בעוד אנוביס עוטה צווארון מצרי בצבעי קשת בענן שרומז לדגל הגאווה. הציור היה מחאה נגד הרדיפה השיטתית בהנהגת ממשלת מצרים כלפי אזרחי להט"ב במדינה, ששוג'יאן ציירה לאחר המופע של הלהקה ב-2017 והמעצרים שבאו בעקבותיו נגד פעילי זכויות להט"ב. ההשלכות של תקרית הנפת הדגלים ותגובת הנגד שבאה בעקבותיה, הוגדרו על ידי התקשורת הבינלאומית כחמורות כגון אלו של תקרית קהיר 52 אם לא גרועות יותר. בנוסף למעצרים הרבים, הסיכול של המדינה המצרית, יחד עם התקשורת הארצית, הובילו למצב של טראומה וייאוש בקרב אזרחי להט"ב צעירים במדינה, וניסיונות התאבדות רבים. בין היתר אזרחי להט"ב מצריים אחרים נאלצו לעזוב את המדינה בשל איומים חברתיים ופוליטיים. בינואר 2019, מנחה הטלוויזיה מוחמד אל גאיטי נענש למשך שנת מאסר לאחר שאירח גבר הומוסקסואל בתוכנית הטלוויזיה שלו.
ב-14 ביוני 2020 סארה חגאזי, אחת העצורות בתקרית הנפת הדגלים, התאבדה. לאחר מכן דווח כי במשך מעצרה במצרים עונתה חג'אזי במכות חשמל, הואשמה ב-"הסתה להוללות" כאשר בתא המעצר שלה התנכלו לה שותפותיה לתא בהוראת המשטרה. לאחר מכן הועברה חג'אזי לבידוד. לאחר שלושה חודשי כליאה שוחררה חג'אזי תחת לחץ של דיפלומטים מערביים ודרום אמריקאים. לאחר מכן, נמלטה לקנדה, מחשש להעמדה לדין, וקיבלה מקלט מדיני של פליטה. סיבת התאבדותה הוגדרה בתקשורת הבינלאומית כדיכאון חמור עקב טראומה נפשית.
מצרים בהווה
דו"ח שפרסם הארגון "Human Rights Watch" מרחיב את היחס של המדינה המצרית כלפי אזרחי להט"ב. הממצאים העיקריים של הדו"ח אשר כותרתו - "מצרים: התעללות בכוחות הביטחון, עינויי להט"ב", כוללים רדיפה של אזרחי להט"ב באמצעות פלטפורמות מדיה חברתית, מעצר ממושך ועינויים של מיעוטים מיניים ומגדריים במעצרים. כפי שנאמר על ידי חוקרת זכויות הלהט"ב, רשה יונס, גם אם האישומים המשפטיים יבוטלו "כל מי שנאשם בעבירה הקשורה להומוסקסואליות, עלול להיות מנודה מהמשפחה או לאבד גישה לטיפול רפואי ותעסוקה". טרנסג'נדרים מצריים דווחו כמי שמתמודדים גם כן לעיתים קרובות עם הזנחה רפואית, כאשר ב-2021 גבר טרנסג'נדר מצרי נפטר לאחר שלא קיבל טיפול ראוי בעקבות העברת ניתוח מטואידיופלאסטי. פקידי מדינה ומשטרה דווחו כמי שנוהגים להטריד ולהתעלל באזרחי להט"ב בדגש על טרנסג'נדרים, מדיניות שמובילה למעצרים ולהתעללות נוספת על ידם.
בעת הסקירה התקופתית האוניברסלית של מצרים על ידי ועדת זכויות האדם של האו"ם, מצרים סירבה להכיר במונחים "נטייה מינית" ו-"זהות מגדרית". על פי "Human Rights Watch", המדינה היא אחת "הפושעות הגרועות ביותר בהקשר של הפללה, אלימות ואפליה בכל אזורי העולם, מעצרים של עשרות אזרחי להט"ב והתעללות, שכוללים בדיקות אנאליות כפויות על בסיס קבוע".
מחקר מעמיק בתיקי בית משפט שנערך על ידי החוקר אפסנה ריגוט בשיתוף עם קבוצת זכויות המידע סעיף 19 ובית הספר למשפטים של הרווארד גילה כי כוחות המשטרה במצרים יחד עם מדינות אחרות במזרח התיכון בהן תוניסיה ולבנון, השתמשו בכלים דיגיטליים לזיהוי, רדיפה והעמדה לדין של אזרחים בשטחן שמוגדרים כלהט"ב. המחקר גילה כי הקורבנות עלולים להיפגע במצב לטווח הארוך עקב עקבות דיגיטליות שהם משאירים אחריו. לפי אחת העדויות שסיפק מקור אנונימי, במצרים, שיחת וואטסאפ אחת או סלפי בפייסבוק של אדם הומוסקסואל יכולים להביא אותו לדין תחת עילה של עבירת סעיפי החוקים שאוסרים על הוללות וזנות.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
הדין האישי והמשפחתי במצרים (בהם דיני הנישואים, הגירושים והירושה) כפופים לדין הדתי בלבד של האדם או האנשים הנדונים. כיוון שהדין הדתי של כל הדתות שמוכרות רשמית במדינה אינו מכיר במערכות יחסים הומוסקסואליות בין זוגות מאותו המין כלגיטימיים, החוק המצרי מכיר בנישואים הטרוסקסואלים בין זוגות מהמין השני בלבד. מדיווחים לאורך השנים נודע שאם מיסוד כלשהו של מערכת יחסים חד-מינית יהפוך לידוע, המשטרה המקומית עשויה להשתמש בה כראיה בהגשת כתב אישום פלילי בגין תוכן חוקים שונים נגד "שטניזם, זנות והפרת המוסר הציבורי".
זהות מגדרית
טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית רשאים לשנות את מגדרם המשפטי במצרים במסמכי זהות רשמיים בתנאי של קבלת אישור מקתדרלת מרקוס הקדוש או מסגד אל-אזהר.
תנאי מחיה
מבחינה תרבותית, רובם המוחלט של אזרחי מצרים הם מוסלמים, מה שמשפיע על הטיות ועמדות חברתיות רווחות. עד שנת 2001 ממשלת מצרים סירבה להכיר בכך שהומוסקסואליות מוגדרת כנטייה מינית של חלק מאזרחיה. לאחר 2001 הכירה בזאת עבור הימנעות מביקורות שליליות מצד ארגוני זכויות אדם ופוליטיקאים זרים.
אחד המצרים הבודדים שידוע כמי שתמך בפומבי בחקיקת זכויות להט"ב במדינה הוא הבמאי-מפיק תיאטרון מאהר סברי . לצד מאמציו למען קידום זכויות האדם של נאשמי קהיר 52, הוא גם כתב מחזה על הנוכחות של הומופוביה במצרים וביים את הסרט המצרי כל חיי (2008), אשר הוגדר בתקשורת הבינלאומית כסרט הראשון שחוקר הומוסקסואליות במצרים באופן גלוי, אם כי לדמויות הומוסקסואליות עצמן הייתה נראות בתפקידים משניים באופן כללי בסרטים מצריים קודמים בהם: בית המרחץ מלטילי (1973), אלכסנדריה... למה? (1978) , קבצנים וגאים (1991), מרצדס (1993) ובניין יעקוביאן (2007) . בשנת 2011 זכה כל חיי בפסטיבל הסרטים הצרפתי "FACE à FACE" בפרס הקהל בקטגוריית סרט עלילתי.
בריאות
בשנת 1996 הקים משרד הבריאות המצרי קו חם ארצי למאבק במחלת האיידס. סיפור שער של המגזין "Egypt Today" משנת 1999 עסק במגפת האיידס במצרים ובעובדה שבדרך כלל היא נראית כתופעה שנגרמת על ידי זרים, הומוסקסואלים או משתמשי סמים בלבד. המאמר גם הזכיר כי דובר על הקמת ארגון להט"ב במדינה במטרה למקד את חברי קהילת הלהט"ב המקומית. למרות שפורסמה במאמר חוברת עבור קיום יחסים חד-מיניים בטוחים יותר, הארגון מעולם לא נוסד ובערות לגבי המגפה עדיין מוגדרת כשכיחה במדינה.
בשנת 2005 ממשלת מצרים החלה לאפשר בדיקת HIV חסויה, אף על פי שרוב האזרחים חוששים שתוצאת בדיקה חיובית תגרום לתיוגם כהומוסקסואלים ולפיכך כפושעים דה פקטו. לחלק מהמצרים ישנה גישה לערכות בדיקה ביתיות שהובאו מארצות הברית, אך לרובם אין מידע מדויק על המגפה וטיפול איכותי אם הם אכן נדבקים.
מדיה
הצגת סוגיות להט"ב אינה אסורה כשלעצמה בעיתונות, ביצירות אמנות או במדיה תקשורתית אחרת במצרים. עם זאת, תיאורים של הומוסקסואליות או קרוס-דרסינג הוגדרו לאורך השנים אך ורק כשליליים עקבות קבלת עוינות איסלאמיסטית. עם זאת, בשנת 2017, המועצה העליונה לתקנת מדיה הוציאה צו באופן רשמי שמונע את "הופעתם של ההומוסקסואלים" או "קידום סיסמאותיהם" בתקשורת המצרית. תיאורים עבור קבלה רחבה יותר של אזרחי להט"ב במצרים בסרטים או אמצעי תקשורת אחרים נוטים להיות תחת צנזורה ממשלתית רחבה ונתונים לביקורות שליליות מצד גופים דתיים. באוגוסט 2018 הציגה ממשלתו של א-סיסי חקיקה שמביאה כל משתמש בשירותי רשת חברתית עם מעל 5,000 עוקבים או מנויים לביקורת מוגברת, והכפיפה אותם להעמדה לדין על פי חוקי התקשורת כחלק מפעילות נגד מה שכונה "טרור ופעילות פוליטית".
אצטדיון הקריקט של מלבורן
אצטדיון הקריקט של מלבורן (באנגלית: Melbourne Cricket Ground; מוכר גם בראשי התיבות MCG - ה"מלבורן קריקט גראונד") נפתח לראשונה כבר ב-1854 במיקומו הנוכחי בעיר מלבורן באוסטרליה. לאורך השנים נהרסו בהדרגה יציעים באצטדיון לטובת בניית חדשים וגדולים יותר. צורתו האובלית הנוכחית הוגדרה בשיפוץ שעבר האצטדיון לקראת היותו אצטדיון אולימפי באולימפיאדת מלבורן ב-1956 אף ששודרג רבות מאז אותה אולימפיאדה. האצטדיון הוותיק נכלל ברשימת אתרי המורשת של מדינת ויקטוריה, בה שוכנת מלבורן, וכן ברשימת אתרי המורשת של אוסטרליה.
האצטדיון מחזיק בכמה תארים של שיאים מקומיים ובינלאומיים. הוא נחשב לאצטדיון הגדול באוסטרליה, (לאחר שאצטדיון אוסטרליה בסידני שהכיל 110,000 מקומות הוקטן לאחר סיום אולימפיאדת סידני (2000)), האצטדיון הגדול בעולם לקריקט, האצטדיון עם עמודי התאורה הגבוהים בעולם (גובה 6 העמודים שהוקמו ב-1984, עם מתקני התאורה עליהם, מגיע ל-85 מטרים), ואחד מעשרת האצטדיונים הגדולים בעולם שמכיל היום 100,018 מקומות (מתוכם 5,000 מקומות עמידה) וזאת לאחר שהוגבלו בו כמות הצופים ביציעים, בשיפוץ הגדול האחרון שנערך באצטדיון ב-2006 לקראת משחקי חבר העמים הבריטי. גם ב-2013 נערך באצטדיון שיפוץ נוסף שרובו נעשה תחת ליציעים וכלל שיפוץ הקופות, שערי הכניסות, המסדרונות, המזנונים וכו'. בעבר הצטופפו ביציעיו גם 130,000 איש בעצרת שערך המטיף הנוצרי אוונגליסטי בילי גרהם ב-15 במרץ 1959, ומעל 120,000 איש באירועים אחרים.
אירוע הספורט הבינלאומי המפורסם ביותר שאירח האצטדיון הוא טקס הפתיחה וחלק מהתחרויות של אולימפיאדת מלבורן (1956). אירוע ספורט בינלאומי נחשב אחר שאירח האצטדיון הוא טקסי הפתיחה והסיום וחלק מתחרויות הספורט של משחקי חבר העמים הבריטי שאירחה אוסטרליה בעיר ב-2006 וצפוי לארח את טקס פתיחת משחקי חבר העמים אף ב-2026 אף שתחרויות האתלטיקה וטקס הסיום ייערכו באצטדיונים אחרים במדינת ויקטוריה באוסטרליה שבחרה לחלק את אירוח את המשחקים לכמה ערים. מלבד זאת אירח האצטדיון אירועי ספורט נחשבים אחרים.
האצטדיון מארח בהווה מספר ענפי ספורט וביניהם קריקט, כדורגל, רוגבי, פוטבול אוסטרלי ואחרים. בעברו אירח גם תחרויות רכיבת אופניים, אתלטיקה, טניס ועוד. אוסטרליה אף אירחה באצטדיון משחקי ידידות ומשחקי מוקדמות גביע העולם בכדורגל של נבחרת הכדורגל הלאומית שלה. בנוסף משמש האצטדיון נקודת סיום למרתון מלבורן ואף להופעות ענק.
מחברות הקולנוע
מחברות הקולנוע (בצרפתית: Cahiers du Cinéma) הוא מגזין קולנוע צרפתי משפיע, הרואה אור החל מאפריל 1951.
היסטוריה
המגזין הוקם על ידי אנדרה באזאן, ז'אק דוניו-ולקרוז וג'וזף מארי לו-דוקה. הוא התפתח ממגזין קודם שנקרא "ביקורת הקולנוע" (Revue du Cinéma), אשר ביצירתו היו מעורבים חברים משני מועדוני קולנוע פריזאיים מאותה תקופה – 'אובייקטיב 49' (Objective 49), שעם חבריו נמנו רובר ברסון, ז'אן קוקטו, אלכסנדר אסטרוק ואחרים; וכן חברי "מועדון הקולנוע של הרובע הלטיני" (Ciné-Club du Quartier Latin).
המגזין נערך על ידי אנדרה באזאן מיום הקמתו, ועם כותביו נמנו ז'אק ריווט, ז'אן-לוק גודאר, קלוד שברול ופרנסואה טריפו, אז חובבי קולנוע צעירים ונחושים, ולימים הבמאים המשפיעים והחשובים של זרם "הגל החדש הצרפתי".
המגזין וזרם הגל החדש הצרפתי
"מחברות הקולנוע" חולל מהפכה בגישה הרווחת לביקורת קולנוע ולעיסוק בתאוריה הקולנועית. מאמר שכתב טריפו ב-1954 תקף בחריפות את מה שכינה "האיכות הצרפתית", השמרנית והאסתטית. המאמר היווה את הבסיס למניפסט שהוגדר לימים על התאורטיקן אנדרו סאריס כ"תאורית האוטר". הגישה הציעה התבוננות מחדש על הסרטים ההוליוודיים של התקופה, ובעיקר סרטיהם של הבמאים אלפרד היצ'קוק, הווארד הוקס, ניקולאס ריי, פריץ לאנג וג'ון פורד, וכן הבמאים האירופאים רוברטו רוסליני, ז'אן רנואר, מקס אופולס וז'אן קוקטו. התאוריה התייחסה אל טביעת ידו הייחודית של כל אחד מהבמאים בסרטיו, וראתה אותם כדמות המרכזית והמשפיעה ביותר ביצירת הסרט. זאת, בניגוד לגישה שרווחה אז בהוליווד - תעשייה של סרטים ז'אנריאליים הדומים זה לזה.
העורך הראשון, אנדרה באזאן, שימש בתקופת כהונתו מעין מנהיג והיווה מושא הערצה לכותבים הצעירים והמרדנים, עד מותו מלוקמיה ב-1958.
שינויים תוכניים
העורך הבא, הבמאי אריק רוהמר, ערך את המגזין עד 1963, אז הוחלף על ידי ז'אק ריווט, שכיהן עד 1966. בתקופה זו הושם דגש על כתיבה בנושאים מודרניים ואיתור אוטרים חדשים בעולם, דוגמת מיכלאנג'לו אנטוניוני ולואיס בוניואל. בשנות ה-60 הכתיבה התאפיינה בנימה פוליטית מובהקת, ובניתוח סרטים ביקורתי דרך השקפתם האידאולוגית.
בתחילת שנות ה-70 תמך המגזין בגישתו הפסיכואנליטית של לאקאן ואימץ לחיקו את התנועה הצרפתית הקומוניסטית. למרות העיסוק בכמה אוטרים מהעולם וניתוח מעט סרטים ניסיוניים, המגזין נקט בגישה אנטי-קולנועית. בנוסף לזיקה הקומוניסטית, הציג המגזין בפסטיבל לאמנויות באביניון את התנועה המאואיסטית, שלא הייתה פופולרית בפריז, בניסיון לבסס שלוחה לתנועה בשם "חזית תרבותית מהפכנית". התצוגה הייתה כישלון חרוץ. המגזין איבד קוראים רבים, ומספר החוברות ירד מ-11 לארבע עד חמש חוברות בשנה.
בשנים 1974–1981 הופעל המגזין בידי המאואסטים לשעבר סרג' דניי וסרג' טוביאנה, אשר ניסו להחזיר אותו למרכז השיח הקולנועי התאורטי ולהשיב לו את הפופולריות שידע. הם הרחיבו את הדיונים על קולנוע מיינסטרים, קולנוע הוליוודי ובנוסף הדיון הושפע מהוגי התקופה החשובים, פוקו ודלז. הם תקפו את הקולנוע הנטורליסטי וטענו שהוא לא אסתטי ולא ביקורתי דיו. המגזין המשיך לזכות באותה תקופה בתמיכה מבחוץ על ידי גודאר ואחרים.
ב-1981 עזב דניי את תפקידו כעורך, וטוביאנה המשיך את העריכה לבדו, תוך שהוא מחדיר לשורות המגזין כותבים ומבקרים צעירים וממשיך להתבסס גם על הכותבים הוותיקים.
בשנת 1998, "הוצאת הכוכב" (Editions de l'Etoile), המו"ל של "מחברות הקולנוע", נרכשה על ידי תאגיד התקשורת "Le Monde". המגזין, שמעולם לא היה רווחי במיוחד, ניסה בחסות הבעלים החדשים לגייס קוראים חדשים לשורותיו, ושינה את פניו לעומק ב-1999. מעתה עסק המגזין בכל האמנויות החזותיות בגישה פוסט-מודרנית. מהפך זה ספג ביקורת רבה וגרם לפיצול בקרב הכותבים ועזיבה של חלקם. בין השאר, הכתיבה במסגרת המגזין על תוכניות מציאות ועל משחקי וידאו הקשתה עליו להתחבב על הקוראים והכותבים הוותיקים.
בשנת 2003 לקח תאגיד "Le Monde" שליטה מלאה על תוכני המגזין ומינה עורך ראשי חדש, העיתונאי ומבקר הקולנוע ז'אן מישל פורדון.
המגזין כיום
בשנת 2009 נרכש המגזין בשנית, על ידי תאגיד התקשורת הבינלאומי "פיידון", המתמחה בהוצאת ספרי אמנות. ההוצאה מינתה את סטפן דלורם כעורך ראשי. "פיידון" אף הצהירה על כוונתה לרכוש בעתיד את חטיבת הספרים של המגזין.
חקלאות אקסטנסיבית
חקלאות אקסטנסיבית היא שיטה חקלאית המתאפיינת בהשקעה קטנה של עבודת כפיים, מים, דשנים, מיכון והון ביחס לשטח האדמה המעובד. שיטה חקלאית זו הפוכה לחקלאות אינטנסיבית, היא מתפרשת על פני שטחים נרחבים ומניבה יבול קטן ליחידת שטח.
חקלאות אקסטנסיבית כוללת גידול צאן ובקר באזורים בעלי פרודוקטיביות חקלאית נמוכה וגידול בקנה מידה רחב של חיטה, שעורה, שמני בישול ודגנים נוספים באזורים בהם הקרקע דלה ועתיקה, כך שהיבול לדונם נמוך, אך השטח הרחב והזול מניב יבול גבוה ביחד להשקעה ולעבודה. רעייה נוודית היא דוגמה קיצונית לחקלאות אקסטנסיבית, שבה הרועים מעבירים את בעלי החיים שלהם לרעות באזורים בהם יש מזון בהתאם לעונות השנה וזמינות המזון. גם (חקלאות כריתה ושריפה) היא חקלאות אקסטנסיבית.
גאוגרפיה
חקלאות אקסטנסיבית נמצאת בחלקים של אמצע קו הרוחב של רוב היבשות, וגם באזורים מדבר יים שבהם אין מים זמינים להשקיה, מפני שחקלאות אקסטנסיבית דורשת פחות גשמים ומקורות מים להשקיה מחקלאות אינטנסיבית. המשק החקלאי מתפרש על פני שטח גדול בהשוואה למספר העובדים והכסף המושקע בו.
יתרונות
לחקלאות אקסטנסיבית יש מספר יתרונות על פני חקלאות אינטנסיבית:
חסרונות
לחקלאות נרחבת יש כמה חסרונות:
Quién Sabe
Quién Sabe (באנגלית: Who Knows, ובעברית: מי יודע) הוא סינגל שהוקלט על ידי זמרת הרגאטון הדומיניקנית נאטי נטשה. השיר יצא לאור ב-22 ביוני 2018 על ידי חברות התקליטים סוני מיוזיק לטין ופינה רקורדס, כסינגל מתוך אלבום הבכורה שלה, IlumiNATTI.
רקע וכתיבה
השיר בדומה לשאר שיריה של נאטי נטשה, נכתב על ידה והוא שיר בסגנון הבצ'טה והפופ הלטיני. כבר כשיצא, הצליח השיר להיכנס למצעדי אייטונס רבים, תוך שהפך לאחד משיריה המצליחים ביותר במדינות שונות כמו הרפובליקה הדומיניקנית וספרד. לאורכו של השיר, מדברת נטשה על כמיהותיה ועל הכאב הכרוך בהן.
הסגנון שמאפיין את הז'אנר הוא הבצ'אטה והפופ הלטיני. שירה של נטשה "Soy Mia", מאופיין באותם הסגנונות גם כן.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוצה של נטשה ב-22 ביוני 2018, ביום שיצא כסינגל רשמי. השיר צולם בכנסייה ומציג בתוכו את נטשה בכמה סצנות, כשהיא לבושה בבגדי נזירה שחורים ולבנים. ישנן סצנות בהן ניתן לראותה, כשהיא בחדר מבודד בו ניצב צלב גדול מאחוריה.
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-400 מיליון צפיות, מה שהופך אותו לאחד מהקליפים הנצפים ביותר בשנת 2018.
לאו-פקה טהטי
לאו-פקה טהטי (בפינית: Leo-Pekka Tähti; נולד ב-22 ביוני 1983) הוא ספורטאי נכה פיני. אלוף עולם ובעל חמש מדליות פאראלימפיות, מהן שלוש מדליות זהב, במשחקים הפאראלימפיים.
המשחקים הפאראלימפיים
טהטי התחרה לראשונה עבור המשלחת הפינית באולימפיאדת הנכים שהתקיימה באתונה בשנת 2004. הוא התחרה במרוץ ל-100 מטרים (קטגוריה T54) וזכה במדליית הזהב עם תוצאה של 14.19 שניות, 12 מאיות השנייה לפני הבריטי דייוויד ויר שסיים את מקצה הגמר ב-14.31 שניות, לאחר ששבר שיא פאראלימפי במקצה המוקדם עם 14.17 שניות. טהטי הוסיף מדליית זהב נוספת בתחרות ל-200 מטר עם תוצאה של 25.25 שניות.
סמלים וארטיפקטים בארגון
ארגונים הם ישויות מוגדרות הניתנות לזיהוי ולהבחנה. מרבית הארגונים מאמצים לעצמם סימני היכר: סמלים גרפיים, סיסמאות, תוויות זיהוי, מדים ודגלים. אלו הם הסמלים והארטיפקטים של הארגון. ארגון הוא למעשה מסכת של ביטויים המבטאים את תודעת חבריו. בכל ארגון קיים דפוס של סמלים בעלי משמעות לחבריו ואין לו קיום אובייקטיבי מחוץ לתודעה זו. הסמלים נוצרים במודע על מנת לייצר ביטוי פיזי, מוחשי לערכים ולאמונות הקיימות בארגון. ארטיפקטים בדומה לסמלים הם ביטוי מוחשי או פיזי גם כן לערכים ונורמות בארגון, אך בניגוד לסמלים הם אינם נוצרים בצורה מודעת, אלא נוצרים כאשר ערכים ואמונות אלה עולים לפני השטח ובאים לידי ביטוי בצורה גלויה.
לאו-פקה טהטי
המשחקים הפאראלימפיים
באולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) התחרה טהטי בשני המקצים פעם נוספת. במקצה ל-100 מטר שבר את שיא העולם במקצה המוקדמות עם תוצאה של 13.76 שניות, וזכה במדליית הזהב עם תוצאה של 13.81 שניות במקצה הגמר. ובמירוץ ל-200 מטר ראה את לִישִׂין גָ'אנְג הסיני קובע שיא עולם של 24.18 שניות במקצה המקדים, וזוכה בזהב עם 24.34 במקצה הגמר. טהטי זכה במדליית הארד כשסיים את המירוץ בתוצאה של 25.17 שניות.
סמלים וארטיפקטים בארגון
כללי
בכל ארגון נוצרת ומתקיימת תרבות ארגונית. סמלים וארטיפקטים הם חלק בלתי נפרד ממאפייני התרבות הארגונית. על פי הגדרתו של אדגר שיין "לחברה, או לארגון, אין זכות קיום משל עצמם. הם מתקיימים רק מכוחן של מערכות ערכים ותפיסות - מה שאנשים נושאים בליבם". על פי מודל הפירמידה של שיין, התרבות הארגונית מחולקת לשלושה רבדים, כאשר הרבדים התחתונים עוסקים באלמנטים מופשטים של התרבות הארגונית, ואילו הרובד העליון, הסמלים והארטיפקטים, הם הביטוי המוחשי, על פני השטח לערכים, מטרות, נורמות ופרקטיקות הקיימות בארגון ובתרבותו. הסמלים והארטיפקטים הם סממנים המשקפים את האמונות והערכים בארגון ומשפיעים על הדרך בה האנשים תופסים את הארגון. סמלים וארטיפקטים הם כל אותם סממנים ניתנים-לצפייה אשר המבקר בארגון רואה.
לאו-פקה טהטי
המשחקים הפאראלימפיים
באולימפיאדת הנכים לונדון (2012) זכה טהטי במדליית זהב במירוץ ל-100 מטרים כשניצח בתחרות עם תוצאה של 13.79 שניות, לפני יאנג לו הסיני שסיים ב-13.92 שניות וסאיצ'ון קונג'ן התאילנדי שזכה במדליית הארד עם 13.92 שניות.
סמלים וארטיפקטים בארגון
אספקטים נצפים של סמלים וארטיפקטים
סמלים וארטיפקטים באים לידי ביטוי במספר אופנים:
לאו-פקה טהטי
אליפות העולם
טהטי לקח חלק גם באליפות העולם באתלטיקה לנכים שהתקיימה בעיר אסן בשנת 2006. הוא השתתף במקצים ל-100 ו-200 מטר וזכה בשתי מדליות ארד. במקצה ל-100 מטר עם תוצאה של 14.51 שניות, ובמקצה ל-200 מטרים עם תוצאה של 25.85 שניות.
סמלים וארטיפקטים בארגון
טקסים
טקס בארגון הוא אירוע מתוכנן המחזק את הערכים והנורמות של הארגון. בדרך כלל, הטקס הוא אירוע החוזר על עצמו כל תקופה מוגדרת. ישנם טקסים המדגישים את בעלי התפקידים ובעלי הסמכות בארגון. בכל טקס בארגון יש בעלי תפקידים קבועים הנוטלים חלק בשלבי התכנון והביצוע. הטקס מלווה בשימוש בסמלים וארטיפקטים על מנת להעביר משמעות מוסכמת לגבי ערכים, אמונות ותפקידים בארגון ומהווה אמצעי לשמירה על הסדר החברתי. על ידי הטקסים בארגון, קיימת פנייה לרגשות העובדים ולא רק לצד השכלתני, ההגיוני שלהם. הטקס משמש גם כדרך של הארגון להעביר את תרבותו לעובדים חדשים או קיימים ומחזק את הערכים המרכזיים של הארגון. הטקסים משמשים ככלי חשוב בעיצוב התרבות הארגונית והגדרת ההתנהגות המקובלת בארגון.