cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם שטרן (יאיר)
תקופת המלחמה והפילוג
שטרן גיבש את מצעו האידאולוגי של הארגון החדש במסגרת 18 סעיפים, שנקראו "עיקרי התחייה". מסמך זה הבהיר את מטרות ואמצעי הארגון. חלק מן הסעיפים הביעו את רעיון כיבוש הארץ מידי שלטון זרים, עקרון האדונות העברית על הארץ, ופריסת הגבולות שבידי היהודים. שטרן יצר מגע עם השלטונות הגרמנים והביע נכונות לעזור להם במלחמתם נגד בריטניה, מתוך אמונה שהם יעדיפו לקיים שיתוף פעולה בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל ולהוצאת היהודים מאירופה; בכך גם יסייעו לערער את מעמדה של בריטניה. במכתב שהועבר בינואר 1941 לשגרירות גרמניה בטורקיה כתב שטרן: המגעים שקיים שטרן עם נציגי גרמניה לא נשאו פרי והמכתב נשאר בשגרירות באנקרה שם נמצא לאחר המלחמה.
בתחילת חודש דצמבר 1941 פשטה המשטרה הבריטית על דירה בסמוך לתחנה המרכזית של תל אביב; אנשי מפתח רבים של המחתרת (בהם יצחק שמיר ויהושע זטלר) נמצאו ונאסרו בפעולה זאת, מה שהוביל את שטרן למסקנה כי יש לפגוע בחוזקה במנגנון הבילוש הבריטי. הייתה זו תקופה קשה למחתרת: הקופה הייתה כמעט ריקה לגמרי בשלב זה, ואנשיה נאלצו לבצע ניסיונות שוד שכשלו. רבים הושלכו למאסר עקב הלשנות, ואף בעל ברית לא נראה באופק. גם היישוב העברי גילה איבה כלפי המחתרת, אשר נתפסה כקיצונית מדי ואף פגעה בקצינים יהודים.
בין הפעולות שיזם שטרן כנגד הבולשת הבריטית הייתה ההתנקשות ברחוב יעל 8. המטרה, יש שטענו, הייתה לחסל את הקצין הבריטי ג'פרי מורטון, שהוביל את הפעילות נגד הלח"י. התוכנית הייתה להטמין מלכודת בגג הבניין של רחוב יעל 8 בתל אביב. אחד מאנשי הלח"י הפעיל מטען נפץ בכמות קטנה ופיזר דם (של חיה) בחדר שבגג ועל המדרגות, מה שגרם לבהלה בקרב השכנים אשר הזעיקו את המשטרה. ג'פרי מורטון היה עסוק באותה עת ולכן ביקש מהקצין שלמה שיף, שהיה מפקד מחוז תל אביב, לצאת אל המקום. שיף וקצינים נוספים שהתלוו אליו נכנסו לחדר בעליית הגג ומטען שני שהוטמן מראש הופעל על ידי איש לח"י מבניין סמוך. שיף נהרג במקום,, קצין נוסף מהיישוב העברי ששירת במשטרה הבריטית והקצין הבריטי טורטון שהיו עמו מתו מפצעיהם למחרת היום. הפעולה גרמה לזעזוע רב ביישוב היהודי, והעיתונות העברית גינתה את הרצח.
בינואר 1942 פורסמו תמונותיהם של שטרן וחבריו ועל ראשו הוצא פרס של 1,000 לא"י. שטרן נאלץ לנדוד ברחבי תל אביב וסביבתה כאשר הוא נושא עמו מיטה מתקפלת ומזוודה אחת, שהכילה תנ"ך, משחת "משעי" לגילוח ומילון עברי. פגישותיו עם חברי המחתרת התרחשו באישון לילה. הייתה זו הדרך היחידה שבה יכול היה לקבל מידע, להעביר הוראות, לעודד את רוחם של האחראים ולטעת בהם אמונה שלא תעורער מכובד המכות שספגו. היה זה גם הזמן היחיד שבו יכול היה להיפגש עם רוני אשתו. שטרן החל לשדר בתחנת השידור החשאית של המחתרת ("קול המחתרת העברית") במוצאי שבתות. הוא ראה את תפקידה המרכזי של המחתרת בהכשרתה של המלחמה שתבוא לצורך תקומתה של מדינה יהודית וחופשית בארץ ישראל. בשיחה עם אנשי המחתרת אמר שטרן:
ימיו האחרונים
הבולשת הבריטית השקיעה זמן ומאמצים רבים על מנת למצוא את מקום היחבאו של שטרן. הוא דחה שתי הצעות להסתירו עד סוף המלחמה - הצעה אחת הגיעה בשם התנועה הרוויזיוניסטית, שאף הציעה לנקום את דם נרצחי דיזנגוף 30, והצעה אחרת הגיעה מפי גיסו, נחמיה ברוש (אחיה של רוני, אשתו) שהיה מפקד ב"הגנה". הוא נימק החלטתו כך:
בשלושת השבועות האחרונים לחייו התגורר שטרן בדירתם של טובה ומשה סבוראי, ברחוב מזרחי ב' (לעתיד רח' שטרן שבהמשך שד' וושינגטון) 8 בשכונת פלורנטין בתל אביב. דירתם נחשבה כפסולה מטעמי ביטחון - משה סבוראי היה אסיר נמלט באותם ימים והיה לדמות מבוקשת על ידי המשטרה. טובה סבוראי התחזתה לאישה חולה אשר בעלה נעדר לעיתים קרובות מביתם, וחיסיה שפירא, שהייתה המקשרת של שטרן, התחזתה לעוזרת של טובה, הדואגת לסידורים השוטפים של תחזוק הבית. שטרן נהג להעביר את זמנו בקריאה, בניסוח רעיונות פוליטיים שהרהר לגביהם ובמענה על דואר שקיבל בעזרת המקשרת שלו חיסיה.
לפי תאורי משפחת סבוראי, התקרב שטרן בתקופה זו אל היהדות. מאז שפורסמו תמונותיו בעיתונים ועל גבי לוחות המודעות, הוחלט שיפסיק לצאת לטיוליו הליליים על אף החושך ששרר ברחובות בתקופה זו של מלחמה. כמו כן שוּנה מקום היחבאו בתוך הבית. בכל פעם שנשמעה דפיקה על הדלת היה נכנס שטרן למטבחון, ועתה הוחלט שמוטב שייכנס לארון הבגדים וטובה סבוראי תסגור את דלת הארון אחריו. לרוני אשתו כתב באיגרת קצרה:
הרצח
ביום 12 בפברואר 1942, כ"ה בשבט ה'תש"ב, בשעה 9 בבוקר לערך, נשמעה דפיקה קלה בדלת. שטרן פנה ישירות לארון, וטובה ניגשה לפתוח את הדלת לאחר שסגרה את הארון אחריו. בפתח עמד הקצין הבריטי תומאס ג'יימס וילקין, ששלט היטב בשפה העברית, ביחד עם שני בלשים אנגלים. וילקין הודיע לטובה כי הגיע על מנת לקחת עמו מספר פרטי לבוש עבור משה בעלה שיעבור היום לבית הסוהר המרכזי בירושלים (משה סבוראי שכב פצוע בבית החולים לאחר שנפצע באירוע "דיזנגוף 30"). טובה נכנסה לחדר הפנימי, אספה מספר לבנים וחליפה שתלו על דלת החדר, והגישה אותם לוילקין. וילקין ניסה לפתח שיחה עם טובה באשר לפעילותו של בעלה, וכאשר זו השיבה בשלוות נפש איבד וילקין את קור רוחו ובבת אחת התפרץ ואמר כי סוף "אנשי שטרן" יהיה דומה לסופם של נרצחי "דיזנגוף 30". לשמע שמותיהם של הנרצחים השיבה טובה לקצין כי היא עוד תזכה לראות את הבריטים בורחים מהארץ.
וילקין הורה לפתוח בחיפוש בתוך הבית. שני הבלשים החלו בחיפוש, ווילקין ניגש לשולחן בו ישב שטרן לפני מספר דקות וקרא את תוכן הפתקים שהיו עליו. אחד הבלשים פנה לחפש בארון הבגדים הגבוה, נתקל בגופו של שטרן ומיד משך אותו החוצה. טובה הבחינה בבלש מושיט יד אל אקדחו, קפצה ממקומה ונעמדה בין הקצין לשטרן. "לא לירות, לא לירות או שתירה בי", הפצירה טובה בבלש. וילקין הגיע מיד למשמע השיח והבחין בשטרן. כעבור מספר דקות הגיעו שני בחורים צעירים ובידם כבלים. אחד הבלשים מיהר לכבול את שטרן בעוד שאקדחו ואקדח הבלש השני מופנים אליו. מהר מאוד התמלא הבית בבלשים אנגלים. את טובה סבוראי הובילו החוצה לאחר שנערך עליה חיפוש והיא החליפה את בגדיה. כאשר הגיע ג'פרי מורטון, הוא הורה לשטרן להתקרב לכיוון החלון. שטרן נשמע למורטון ולפתע נשמעו שלוש יריות. טובה, שהייתה בניידת משטרה מחוץ לבית ושמעה את היריות, הבינה מיד ששטרן נרצח ופרצה בזעקות ברחוב. גופתו של שטרן הורדה לרכב הצלב האדום והלווייתו נערכה לפנות ערב בבית העלמין בנחלת יצחק שבתל אביב. אנשי משפחה ספורים נכחו בהלוויה תחת אבטחה כבדה של המשטרה הבריטית, שחששה מניסיון פעולה מצד המחתרת.
ב-14 בפברואר, יומיים לאחר הרצח, שלח מפקד "המרכז המודיעיני של המזרח התיכון" (The Middle East Intelligence Center) מכתב ברכה לארתור פרדריק ג'יילס, מפקד הבולשת הבריטית, על הריגת שטרן.
לאחר הירצחו נולד בנו, יאיר שטרן, שהיה לעיתונאי ולימים מנהל הטלוויזיה הישראלית. נכדו הוא איש התרבות והתקשורת שי שטרן.
מחלוקות לגבי הרצח
"דבר", ביטאונה של ההסתדרות הכללית, דיווח על מותו של שטרן: "אברהם שטרן, ראש הכנופיה שעסקה בזמן האחרון במעשי שוד ורצח ואשר אנשיה גרמו למותם הטראגי של שלושה קצינים בתל אביב, נהרג אתמול ב-11.45 בהתנגשות עם המשטרה" ובהמשך: "בנסותו להימלט נאלצה המשטרה לירות בו".
בספרו של ג'פרי מורטון, "פשוט-המלאכה", מתוארת עדות שלפיה הוּצא שטרן מן ארון הבגדים, ובשעה שרכן לקשור את שרוכי נעליו זינק לעבר החלון שהוליך אל גג שטוח. מורטון טוען כי חש באיום והאמין כי שטרן רץ לעבר מטען שכנראה החביא מבעוד מועד ושאליו ניסה לברוח בשעת הימלטו כדי להתפוצץ ולקחת עמו אנשים נוספים. לכן כאשר החל להימלט, החליט מורטון לירות ביאיר למוות. כך סיפר מורטון גם בריאיון לעיתון "הטיימס".
ישנם קשיים רבים בעדות זו: שטרן היה כבול בידיו, ולכן לא יכול היה לנסות לקשור את שרוכיו. מאותה סיבה לא יכֹל לזנק לעבר החלון בעוד בלש אנגלי שומר עליו. בעייתיות נוספת קיימת בהנחה לקיום הפצצה: אם באמת הייתה פצצה, מדוע לא השאיר אותה שטרן במקום קרוב יותר, כמו איתו בארון? ובנוסף - הוא לא רצה לסכן את משפחת סבוראי. מורטון גם לא הסביר מה עשה הבלש ששמר על שטרן בזמן שניסה להימלט, ומדוע לא היה זה הוא שירה בו. שנים רבות לאחר הרצח החליט סרג'נט דניאל דיי, השוטר היחידי שנותר עם מורטון בחדר, לספר את גרסתו:
אידאולוגיה
שטרן ניסח את 18 העקרונות של הלח"י, במסמך בשם "עיקרי התחיה", ובסופם הציב את הקמת בית המקדש השלישי, כשיא התחייה הלאומית של עם ישראל. לחבר לח"י שהתנגד להכללת הקמת המקדש בין עקרונות התחייה, כתב: "עניין המקדש אינו דתי דווקא וגם לאדם שאינו אדוק יכולים להיות סנטימנטים לבית, אשר שימש סמל מאז ומעולם לעצמאות עברית".
הנצחה
בשנים הראשונות שאחרי מותו, הגימנסיה העברית סירבה להנציח אותו בלוח הבוגרים שנפלו במערכות ישראל. לאחר מאבק ממושך של אריה אלדד, שגם הוא למד במוסד, שמו הוכנס ללוח ההנצחה.
על שמו של אברהם שטרן נקראים רחובות בערי ישראל, ביניהם בשכונת קריית היובל בירושלים וכן הרחוב בשכונת פלורנטין בת"א בו נרצח, אשר במועד הרצח נקרא "מזרחי ב'" ושנים לאחר מכן שונה שמו ל"אברהם (יאיר) שטרן". כן נקראים על שמו היישוב כוכב יאיר בשרון והיישוב חוות יאיר בשומרון. מוזיאון הלח"י הנמצא בבית בו נרצח נקרא "בית יאיר". מדי שנה, בכ"ה בשבט, יום הרצח, מתקיימת אזכרה ממלכתית לחללי הלח"י בסמוך לקברו בבית העלמין בנחלת יצחק בגבעתיים.
בנו, שנקרא על שם הכינוי המחתרתי, הוא יאיר שטרן.
קולוטס
קולוטס מלמפסקוס (ביוונית: Κολώτης Λαμψακηνός, קוֹלוטס למפּסקינוֹס; 320 לפנה"ס בערך - לאחר 268 לפנה"ס) היה תלמיד של הפילוסוף אפיקורוס ואחד המפורסמים שבחסידיו.
הוא כתב חיבור שמטרתו להוכיח "שאין זה ניתן אפילו לחיות על פי תורותיהם של שאר הפילוסופים" (ὅτι κατὰ τὰ τῶν ἄλλων φιλοσόφων δόγματα οὐδὲ ζῆν ἐστιν). הוא הוקדש למלך מצרים תלמי הרביעי פילופטור. לצורך הפרכתו, כתב פלוטרכוס שני חיבורים (הכלולים במוראליה): דיאלוג בשם "שאין זה ניתן אפילו לחיות בנוחות על פי אפיקורוס", וחיבור בשם "נגד קולוטס". על פי פלוטרכוס, קולוטס היה נבון, אך יהיר, דוגמטי ולא-סבלני. הוא תקף קשות את סוקרטס ופילוסופים גדולים אחרים. הוא היה חביב מאוד על אפיקורוס, שנהג לקרוא לו בחיבה "קולוטארס" (Koλωτάρας) ו"קולוטאריוס" (Koλωτάριoς). לדברי פלוטרכוס, לאחר ששמע את הרצאתו של אפיקורוס על טבע הדברים, קולוטס נפל על ברכיו לפניו, והתחנן לפניו שייתן לו הדרכה.
קולוטס טען שאין זה לכבודה של אמינותו של הפילוסוף להשתמש במשלים בהוראתו, רעיון שמרקוס טוליוס קיקרו התנגד לו.
מספר קטעים מתוך שני חיבורים של קולוטס נתגלו בוילה של הפפירוסים  בהרקולנאום. אלה הם "נגד ליסיס של אפלטון" ו"נגד אאותידמוס  של אפלטון".
ארנו ביברשטיין
ארנו ביברשטיין (בגרמנית: Arno Bieberstein; 17 באוקטובר 1884 – 7 ביולי 1918) היה שחיין גרמני. אלוף אולימפי ושיאן עולם במשחה ל-100 מטר גב (לונדון 1908).
ביברשטיין היה לשחיין גב האחרון שזכה במדליית זהב אולימפית בסגנון "גב קלאסי".
ביוגרפיה
ביברשטיין גדל במגדבורג בירת מדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה. בשנים 1907-1905 זכה 3 פעמים ברציפות באליפות גרמניה בשחייה במשחה ל-100 מטר גב.
אלוף אולימפי ושיאן עולם
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה ביברשטיין במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא עולם חדש של 1:24.6 דקות, לפני לודוויג דאם מדנמרק (1:26.6 דקות) והרברט הרסנפ מבריטניה (1:27.0 דקות). כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אולימפי חדש של 1:25.6 דקות שאותו שיפר בשלב חצי הגמר (1:25.2 דקות).
ביברשטיין עבד כבנקאי.
שמואל נהון
רבנותו
בהמשך, התמנה לרבה של העיר ולאב בית הדין בה. חברי בית דינו היו רבי שמואל ישראל, ורבי שם טוב בן וואליד. בית הדין היווה כתובת להתייעצות עם שאר בתי הדין שבאזור מרוקו הספרדית. ובכלל, בית דינו התכתב בענייני הלכה עם שאר חכמי מרוקו מהערים השונות. כמו כן בתפקידו היה דרשן וספדן, והספיד אישים שנפטרו בעיר, כדוגמת רבי וידאל ישראל.
בשאלת הגיור לשם אישות, צידד רבי שמואל להחמיר, בשונה מתלמידו רבי מרדכי בן ג'ו שצידד להקל.
תיאור מיוחד של הרב שמואל נהון התפרסם על ידי העיתונאי אליעזר דב שפירא:
פטירה והנצחה
בשנת ה'תשמ"ח, הקים הרב משה גרשון כולל בירושלים על שמו שנקרא 'קרן בן שמן'.
בקרקס, ונצואלה, מצויה קהילת 'בית שמואל' על שמו.
אילונה אנדרוז
אילונה אנדרוז הוא שם העט של אילונה גורדון ושל אנדרו גורדון, זוג אמריקאי נשוי שכותב ביחד פנטזיה אורבנית וספרות רומנטית. הצמד כתב מספר סדרות ספרים שזכו להצלחה ביקורתית ומסחרית.
ביוגרפיה
אילונה נולדה בשנת 1977 בברית המועצות והיגרה לארצות הברית בשנות העשרה לחייה. היא למדה באוניברסיטת וסטרן קרוליינה, שם סיימה תואר ראשון בביוכימיה. אנדרו גורדון נולד בשנת 1972 וגדל בצפון קרולינה. אחרי התיכון התגייס לחיל הים ושירת במשך ארבע שנים בעיראק במהלך מלחמת המפרץ. עם שחרורו החל ללמוד באוניבסיטת וסטרן קרוליינה, שם פגש באילונה. בראיונות מספרים בני הזוג שהכתיבה המשותפת התחילה כבר אז. "עבדנו בהמון עבודות מזדמנות וכדי לייעל את הזמן התחלנו לכתוב את המטלות ללימודים יחד... מכתיבה משותפת של מטלות לקורסים זה הפך לכתיבת ספרים באורך מלא".
קריירה
שם העט של בני הזוג - אילונה אנדרוז – הוא חיבור של שמותיהם הפרטיים. ספרם הראשון "Magic Bites" יצא ב-2007 ובשנת 2008 הגיע לראשונה ספר שלהם (ספרם השני "Magic Burns") לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. נכון ל-2022 כתבו בני הזוג למעלה משלושים ספרים, שתורגמו לשפות רבות ונמכרו במיליוני עותקים ברחבי העולם. ספריהם מככבים דרך קבע ברשימות רבי מכר שונות.
חיים אישיים
בני הזוג גורדון מתגוררים בטקסס. יש להם שתי בנות שמכונות בפורומים ובבלוג שלהם "ילדה 1" ו"ילדה 2".
אנדרו גורדון מעדיף שיפנו אליו בשם המשפחה שלו – גורדון - ולא בשמו הפרטי, מה שמייצר אי בהירות, אליה הוא מודע. "אני יודע שזה מבלבל, אבל זה הסיפור: השם הרשמי שלי, או אם לדייק השם הרשום שלי, הוא אנדרו בורגארד גורדון. אנדרוז הוא שם הנעורים של סבתי הלן והשם השני שלי מגיע מגנרל הקונפדרציה בורגארד שירה מפורט סאמטר ולמעשה התחיל את מלחמת האזרחים. אילונה קוראת לי גורדון וככה אני חושב על עצמי, בצבא תמיד השתמשנו בשמות המשפחה שלנו."
במדור התגובות התוסס באתר של בני הזוג, בו אילונה משתתפת באופן פעיל מדי יום, כאשר פונים לאחד מהם הפניה היא אל "אילונה" או אל "גורדון". בעבר, כשפנו לשניהם ביחד הפניה הייתה אל ה-AL’s (Author Lords – בתרגום חופשי הסופרים השליטים). עם זאת, באחד באוגוסט 2019, אילונה וגורדון שהבהירו כי מעולם לא הרגישו בנוח עם הכינוי "Author Lords" ביקשו שיפנו אליהם בשם AI (האותיות הראשונות של שמותיהם הפרטיים) או כ"בית אנדרוז", אם ממש מתעקשים על כינוי משעשע.
כתיבה בזוג
בראיון מ-2017 סיפרו בני הזוג שהם מחלקים ביניהם את כתיבת הדמויות הגבריות והנשיות. "גברים ונשים מגיבים בצורה שונה לדברים שונים. מה שמיוחד אצלנו הוא נקודות המבט השונות שכל אחד מאיתנו מביא". בראיונות מאוחרים יותר דיברו בני הזוג על כתיבה משותפת ("האחד מדבר והשני מקליד") לרבות של סצינות הסקס, שכתיבתן מבחינתם אינה שונה מכתיבת סצינות קרב מתוכננות היטב.
סדרת המורשת הנסתרת (Hidden Legacy)
נכון ל-2022 יצאו לאור בסדרה שישה ספרים ונובלה. "רצינו לברוא עולם דומה לשלנו, שבו במקום שושלות משפחתיות מבוססות עושר כמו משפחת הילטון או מבוססות פרסום כמו משפחת קרדשיאן, מי שישלטו יהיו משפחות בעלות יכולות קסם. בעולם הזה חיה ופועלת גיבורת הסדרה, נבדה ביילור, חוקרת פרטית שנסחפת בעל כורחה למשחקי הכוח של משפחות הקסם". כל הסדרה יצאה בעברית בתרגומה של יעל אכמון.
סדרת קייט דניאלס (Kate Daniels)
עלילת הספרים בסדרה מתרחשת בעולם שבו כוחה של הטכנולוגיה הולך ומתערער והקסם מתחיל לקנות לו שליטה. הקסם מגיע בגלים, ללא אזהרה, ונעלם באותה פתאומיות שבה הופיע. כאשר הקסם שולט מטוסים נופלים מהשמיים, מכוניות נעצרות ואין חשמל. כאשר הטכנולוגיה חוזרת רובים שוב פועלים ולחשי כשף נכשלים. בעולם הזה יצורים קסומים משוטטים ברחובות והגיבורה קייט דניאלס נלחמת באכזריים שבהם. הסדרה יצאה לאור במלואה והיא מונה עשרים ספרים, נובלות וסיפורים קצרים, כמו גם שתי סדרות משנה נוספות שכתיבתן עדיין נמשכת.
סדרת השוליים (The Edge)
השוליים הם שטח האדמה הצר שמפריד בין העולם השבור, בו אנשים נוהגים במכוניות, קונים בוולמארט וקסם הוא אגדה בלבד, והעולם המוזר, בו אריסטוקרטים כחולי דם שולטים, מחליפי צורה משוטטים וכוח הקסם שיש לך קובע את ערכך ומתווה את יעודך. רק מי שחיים בשוליים יכולים לעבור בקלות מעולם אחד לאחר. הסדרה מונה ארבעה ספרים. הספר הראשון, "קסם בשולי הדרך" (תרגמה יעל אכמון) יצא בעברית בשנת 2014 והספר השני,"ירח בשולי הנהר" יצא בעברית בשנת 2022.
סדרת האכסנאית (The Innkeeper)
סדרה שמשלבת מדע בדיוני ופנטזיה. סמוך לכדור הארץ קיימות נקודות קפיצה מרובות ומכיוון שתושבי הכוכב כלל אינם מודעים לקיומם של חיים מחוצה לו הפך כדור הארץ לאזור נטרלי ומשמש כתחנת מעבר בין-גלקטית הומה. כל המבקרים נדרשים לשהות באכסניות קסומות ונאסר עליהם להתגלות בפני הארצנים. בסדרה פורסמו נכון ל-2022 חמישה ספרים ובני הזוג הצהירו שהספר השישי המתוכנן יהיה כנראה האחרון בסדרה.
סלע תועה
סלע תועה הוא סלע ששונה בגודלו ובסוגו מהסלעים הנמצאים באופן טבעי בסביבתו ומכאן שמו: "סלע תועה". סלעים אלו נישאים על ידי קרחונים, לעיתים למרחקים של מאות קילומטרים. גודלם של סלעים תועים יכולים לנוע בין גודל של חלוקי נחל ועד לגודל של סלעי ענק כמו הסלע הגדול (15,000 טון) באלברטה.
גאולוגים מזהים סלעים תועים על ידי השוואתם לסלעים מקומיים, ועל ידי בדיקת הרכב של הסלע התועה עצמו. סלעים תועים הם ממצאים חשובים:
לואיס ברנאקי
לואיס צ'ארלס ברנאקי (באנגלית: Louis Charles Bernacchi; 8 בנובמבר 1876 - 24 באפריל 1942), פיזיקאי ואסטרונום בלגי, נודע בעיקר הודות לתפקידו בכמה משלחות לאנטארקטיקה.
חקר אנטארקטיקה
ברנאקי השתתף במשלחת צלב הדרום של קאשטן בורשקרווינק (1900-1898), שחרפה בכף אדייר, אנטארקטיקה. הוא הצטרף למשלחת בניו זילנד, אחרי שהפיזיקאי שהיה המועמד הקודם נדחה מסיבות רפואיות. המשלחת הייתה הראשונה שבילתה את החורף על יבשת אנטארקטיקה (המשלחת האנטארקטית הבלגית הייתה הראשונה שחרפה באנטארקטיקה בשנת 1898) והראשונה לצאת למסע מזחלות לעבר הקוטב הדרומי. ברנאקי כתב ספר על המשלחת, "To the south polar regions: expedition of 1898-1900", שיצא לאור בשנת 1900. נכדתו ג'אנט קרופורד ערכה גרסה של יומניו מן המשלחת בשם "החורף האנטארקטי הראשון: סיפורה של משלחת "צלב הדרום" בשנים 1900-1898".
ברנאקי יצא שוב כפיזיקאי במשלחת דיסקברי בהנהגת רוברט פלקון סקוט (1904-1901). ברנאקי היה האדם היחיד במשלחת זו שהיה קודם באנטארקטיקה. במשך המסע, ערך תצפיות מגנטיות מקיפות. אחרי המשלחת, הוענקה לברנאקי מדליית החברה הגאוגרפית המלכותית ומדליית הקוטב מן המלך נוסף לאות לגיון הכבוד הצרפתי. סקוט היה השושבין בכלולותיו של ברנאקי באנגליה בשנת 1906 והזמין אותו להשתתף במשלחתו השנייה, משלחת טרה נובה בישת-המזל, אבל ברנאקי דחה את ההצעה בגלל התחייבויות משפחתיות.
ברנאקי ניסה, כמועמד ליברלי, להיות חבר פרלמנט של ווידנס (צ'שייר, אנגליה) בבחירות הכלליות ב -1910, אך נכשל. הוא נסע לאפריקה, לאמזונס בפרו והשקיע במטעי גומי בדרום מזרח אסיה, במלאיה, ג'אווה ובורנאו.
במלחמת העולם הראשונה שירת בשירות המילואים המתנדבים של הצי המלכותי.
הוא תכנן להוביל משלחת באנטארקטיקה בשנת 1925, אם כי זה לא קרה בגלל מספיק כספים. בשנת 1930 ארגן את תערוכת הקוטב הבריטית, היה מעורב בארגון שנת הקוטב הבינלאומית השנייה בין השנים 1931-32.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר ברנאקי לשירות המילואים המתנדבים של הצי המלכותי, אך היה במצב בריאותי לקוי.
הנצחה
כף ברנאקי ומפרץ ברנאקי בחוף סקוט, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה נקראים על שמו של לואיס ברנאקי.
בודוצ'נוסט פודגוריצה (כדורגל)
מועדון הכדורגל בודוצ'נוסט פודגוריצה (במונטנגרית: Fudbalski Klub Budućnost Podgorica) הוא מועדון כדורגל מונטנגרי מהעיר פודגוריצה, המשחק בליגת העל של מונטנגרו. אצטדיון הבית של הקבוצה הוא אצטדיון פודגוריצה סיטי בעיר, המכיל כ-17,000 מקומות ישיבה.
המועדון נוסד ב-1925, והחל לשחק בליגת העל היוגוסלבית בעונת. בודוצ'נוסט הייתה מהמשתתפות הראשונות בליגת העל של מונטנגרו עם הקמתה בעונת, ומאז זכתה להצלחה עם ארבע אליפויות ושני גביעים.
היסטוריה
בודוצ'נוסט פודגוריצה הוקמה בשנת 1925. בשנותיה הראשונות שיחקה הקבוצה בליגות אזוריות שונות במונטנגרו, כשזו הייתה עוד חלק מממלכת יוגוסלביה.
בתום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, חנכה הקבוצה את אצטדיון פודגוריצה סיטי, אצטדיון הבית החדש של הקבוצה. שנה אחר כך הייתה הקבוצה לנציגה הראשונה של הרפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו בליגת העל היוגוסלבית, הליגה הבכירה ברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. הקבוצה פעלה במשך שנים תחת השם בודוצ'נוסט טיטוגרד, כאשר שם העיר בה פעלה הוחלף. תחת שם זה הגיעה הקבוצה פעמיים להישג השיא שלה בעידן היוגוסלבי - העפלה לגמר הגביע היוגוסלבי, אך בשני המקרים כשלה להשיג את התואר, לאחר שהפסידה ב-1965 לדינמו זאגרב בתוצאה 1–2 (בעונה בה שיחקה בליגת המשנה), וב-1977 הפסידה 0–2 לאחר הארכה להיידוק ספליט.
בעונת הגיעה הקבוצה להישג השיא שלה בזירה הבינלאומית, כשהעפילה לגמר גביע הבלקנים. בודוצ'נוסט הדיחה בדרך את טירנה האלבנית ואת גלאטסראיי הטורקית, אך הפסידה בגמר 0–1 בהארכה לאינטר סיביו הרומנית והחמיצה את ההזדמנות לזכות בתואר. ב-1992, עם החזרת שמה של העיר טיטוגרד לפודגוריצה, חזרה הקבוצה להיקרא בודוצ'נוסט פודגוריצה. תחת השם החדש, השתתפה הקבוצה בעונת לראשונה במפעל רשמי של אופ"א, ושיחקה בגביע האינטרטוטו. כעשור אחר כך, במהדורת  של אותו המפעל, רשמה הקבוצה את אחד מניצחונותיה הגדולים, כשגברה על דפורטיבו לה קורוניה הספרדית בתוצאה 1–2.
בעונת עברה הקבוצה לשחק בליגת העל של מונטנגרו, שחגגה את עונת הבכורה שלה. על אף שרשמה הפסד ליגה בודד לאורך כל העונה, סיימה בודוצ'נוסט במקום השני בלבד אחרי זטה בפער של שתי נקודות. עונה אחר כך, בעונת, חגגה הקבוצה את התואר הראשון בתולדותיה, כשזכתה באליפות מונטנגרו. בודוצ'נוסט, זטה ומוגרן בודווה סיימו עם מאזן נקודות זהה, אך פער שערים עדיף של בודוצ'נוסט העניק לה את התואר. בעקבות הזכייה, השתתפה הקבוצה לראשונה במוקדמות ליגת האלופות עונה אחר כך, אך סיימה את דרכה לאחר סיבוב אחד בלבד, בו הודחה על ידי טמפרה יונייטד הפינית. באותה העונה העפילה הקבוצה לגמר הגביע המונטנגרי, אך הפסידה למוגרן בדו-קרב בעיטות עונשין.
מאז עונת האליפות סיימה הקבוצה כסגנית במשך שלוש עונות רצופות, ובעונת אף העפילה פעם נוספת לגמר הגביע, שם נוצחה 1–2 על ידי רודאר פלייבליה. בעונת החזירה לעצמה את תואר האליפות, לאחר שהקדימה בראש הטבלה את רודאר בשלוש נקודות. עונה אחר כך זכתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בגביע, לאחר שגברה בגמר על המחזיקה המכהנת צ'ליק ניקשיץ' 1-0 משער דרמטי בתוך תוספת הזמן.
קבוצת הנוער של המועדון הצמיחה במרוצת השנים כישרונות רבים שזכו להצלחה מקומית ובינלאומית. בין השמות ניתן למנות את פרדראג מיאטוביץ', סימון ווקצ'ביץ', דיאן סביצ'ביץ' וברנקו ברנוביץ'.
אצטדיון ואוהדים
בשנת 1945 חנכה בודוצ'נוסט את אצטדיון פודגוריצה סיטי בעיר פודגוריצה. האצטדיון הוא הגדול ביותר במונטנגרו, ומכיל כ-17,000 מקומות ישיבה, ומלבד היותו אצטדיון הבית של בודוצ'נוסט, האצטדיון מארח גם את משחקי נבחרת מונטנגרו.
במקור מנה האצטדיון כ-15,000 מקומות, אך הקמת יציע צפוני ויציע דרומי שדרגו את גודלו. היציע המזרחי המתוכנן להיבנות עשוי להגדיל את תכולת האצטדיון לכ-20,000 מקומות.
ארגון האוהדים הרשמי של בודוצ'נוסט נקרא ורווארי (ברברים), והוא פועל החל משנת 1987. היציע הצפוני באצטדיון הבית של הקבוצה שמור לארגון האוהדים, הנחשב למאורגן ולגדול ביותר במונטנגרו. בשנותיו הראשונות שמר הארגון על קשר קרוב עם הדלייה, ארגון האוהדים של הכוכב האדום בלגרד. הקשר הטבעי ההיסטורי והתרבותי בין מונטנגרו לסרביה עמד במרכז החיבור בין המועדונים. עם זאת, לקראת סוף שנות ה-90 הופסק הקשר בין הארגונים על רקע המתח הפוליטי בין שתי המדינות.
באותה התקופה היה הארגון מעורב יותר במחלקת הכדורסל של המועדון, בודוצ'נוסט פודגוריצה, וזאת על רקע ההשקעה הרבה בקבוצה לעומת דשדושה של קבוצת הכדורגל בחלקה התחתון של הטבלה.
מוזיאון האקרופוליס
מוזיאון האקרופוליס (ביוונית: Μουσείο Ακρόπολης) הוא מוזיאון ארכאולוגי מרכזי באתונה שביוון. המוזיאון מציג עתיקות רבות שנמצאו באקרופוליס באתונה.
מבנה המוזיאון
התכנון והבנייה של המוזיאון עברו גלגולים רבים. בשנת 1976 נערכה התחרות הראשונה לתכנון המוזיאון. בשנת 1979 נערכה תחרות שנייה. שתי התחרויות לא הניבו תוצאות. בשנת 1989 זכו האדריכלים ניקולטי ופסרלי בתחרות תכנון שלישית. או אז התברר שכל האזור שבו נועד המבנה להיבנות זרוע עתיקות שיש לחפור ולשמר. בעקבות כך ירדה גם תוכנית זו לטמיון. בשנת 1994 נערכה תחרות אדריכלים רביעית בה זכה האדריכל השווייצרי ברנרד טשומי, בסיועו של היווני מיכאל פוטיאדיס. תוכנית זו הוצאה לפועל. מוזיאון האקרופוליס נחנך ביוני 2009.
המוזיאון ממוקם סמוך מאוד לקצה הדרומי-מזרחי של האקרופוליס, ולמבנה המחזיק את המכון לחקר האקרופוליס, הידוע כבניין ויילר (שנבנה ב 1836 כבית חולים). מהמוזיאון ניתן לראות את חזיתו הדרומית של האקרופוליס ושל מקדש הפרתנון שבראשו.
בניין המוזיאון עושה שימוש בבטון חשוף, זכוכית, מתכת, וריצופי שיש כהה ובהיר. המוזיאון משתרע על שטח תצוגה של כ-14,000 מ"ר ועוד כ-9,000 מ"ר שטחי מסחר ומנהל.
התצוגה
בקומת המרתף מוצגים שרידי רובע מגורים על מתקניו שנחפרו לפני בניית המוזיאון. ניתן להשקיף על השרידים מבעד לרצפת זכוכית, מרביתם שייכים לתקופה הביזנטית הקדומה.
בקומת הכניסה מוצגים השרידים שנחשפו בחפירות על המורדות המצוקיים של צוק האקרופוליס. רוב המוצגים הם כלי חרס, מאז התקופה הנאוליתית ועד לתקופה הרומאית. בקומה זו מוצגים גם ממצאים ממקדש הנימפות, מקדש קטן שנחשף מחוץ לאקרופוליס ליד תיאטרון הורדוס אטיקוס, ומן האסקלפיון שנחשף מדרום לאקרופוליס, ליד תיאטרון דיוניסוס.
בקומה השנייה מוצג האקרופוליס של התקופה הארכאית, זו של המאה ה-6 לפנה"ס. בקומה זו מצויים יצירות הפיסול של מקדש הפרתנון הקדום, שנהרס בידי הפרסים. הפסלים מאופיינים ב'חיוך הארכאי' הקפוא. חלק מהפסלים המוצגים היו קבועים בגמלוני המקדשים וניכרים עליהם סימני צביעה. בקומה זו מצוי גם אוסף גדול של פסלי שיש (בעיקר פסלי נערים-קורוס, ונערות-קורה) שהוקדשו למקדש הקדום.
הקומה העליונה, קומת הפרתנון, היא גולת הכותרת של המוזיאון. למרות העובדה שמרבית הפריטים החשובים המקוריים נמצאים במוזיאון הבריטי, התצוגה מראה את כל מה שידוע, בין באמצעות העתקים, בין בהצגת מה שבכל זאת נותר ביוון. המוזיאון מאפשר למתעניין להקיף את הקומה מבפנים ולראות, במקומם הנכון את המטופות המפוסלות וגם את האפריז הרצוף המפוסל שהקיף את הפרתנון, וגם מה ששרד מפסלי הגמלונים. היתרון כאן שהתבליטים ניתנים מעט מעל גובה העיניים, לעומת הגובה הרב שבו היו קבועים במבנה המקורי, שבוודאי מנע מהתבוננות פרטנית בתבליטים.
בקומה הזו ניתנים גם פרטי פיסול ממנה הפרופיליאה, מקדש הארכתאון ומקדש אתנה ניקה. ראויה לציון העובדה שחמש מששת פסלי הקריאטידות (השישית ניצבת במוזיאון הבריטי), שעיטרו את המרפסת הדרומית של הארכתאון הועברו לכאן (באתר מצויים העתקים). זו פעם ראשונה שהקהל יכול להתבונן בפסלי נשים אלה מכל הכיוונים, ומקרוב.
פתיחת המוזיאון נתנה משנה תוקף לתביעת ממשלת יוון והעם היווני להשיב למולדת (רה-פטריאציה) את כל תבליטי השיש הרבים שהוציא מן המקום הלורד אלגין הבריטי, ואשר מצויים מאז בתצוגה במוזיאון הבריטי.
מקס צווייג
מקס (מקסימיליאן) צווייג (בגרמנית: Max Zweig ; 22 ביוני 1892 - 5 בינואר 1992) היה מחזאי יהודי ממוצא אוסטרי שחי רוב חייו בארץ ישראל.
חייו
צווייג נולד למשפחה משכילה, יהודית ציונית חילונית, בפרוסטיוב שבחבל מוראביה שהייתה תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית. בן דודו המוכר יותר היה שטפן צווייג.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה למד משפטים וקיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת פראג. לאחר מכן חי כסופר עצמאי בווינה ובברלין וכתב מחזות רבים שחלקם זכו להצלחה בתיאטראות בארצות הדוברות גרמנית, המחזה הראשון שלו שהוצג על במה מקצועית היה Ragen ב-1924. ידידיו היו לודוויג ויטגנשטיין ומכס ברוד. עם עליית הנאצים לשלטון, החליט לעזוב לפראג ומשם בהזמנת הבימה הגיע ב-1938 לארץ ישראל, כאשר הסתיימה העסקתו ב"הבימה", כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי הנאצים לא אפשר לו לחזור לפראג, לכן השתקע צוויג בתל אביב והתפרנס מערבי קריאה אליהם הגיעה אוכלוסיית הייקים ומתמלוגים שקיבל על יצירותיו. הבימה תרגמה והעלתה כמה ממחזותיו התנ"כיים וכן את המחזה "האנוסים", לאחר מכן כתב מחזה המבוסס באופן חופשי על מאורעות תל חי.
בהגיעו לישראל התיידד עם פאול אנגלמן והם אף תקופת מה גרו כשותפים בדירה בתל אביב. למרות שחי בישראל למעלה מ-50 שנה ושלט בעברית ברמה סבירה, לא כתב צווייג בעברית אלא בגרמנית בלבד וחש כל חייו כאילו הוא בגלות שלא מרצון.
לאחר מותה של אשתו הראשונה מרגרט, התחתן עם נגנית הנבל השווייצרית וילהלמינה ביכרר-צוייג (Wilhelmine Bucherer) שהתאהבה בו מקריאת מחזותיו ובאה אליו לישראל. בשנות ה-70 קיבלה וילהלמינה עבודה כנבלנית בתזמורת ירושלים רשות השידור, ובני הזוג עברו לירושלים.
ארכיונו האישי נמצא במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית
כתב יחוס
כתב יחוס הוא רשימה שמית המועברת מאב לבנו בכדי לזהות מאיזה עם או שבט הוא הגיע. בעם היהודי היה נהוג להעביר כתב יחוס כדי לזהות באיזה שבט ומשפחה האדם נולד וגדל, כדי שתעבור הנחלה בארץ לפי שבטים. כתב היחוס נועד גם למנוע מצב בו כהן מתחתן עם פסולה לכהונה.
נמל התעופה שטוטגרט
נמל התעופה שטוטגרט הוא נמל תעופה בינלאומי של שטוטגרט, בירת מדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה. מאז 2014 נקרא השדה על שמו של ראש העירייה לשעבר מנפרד רומל. השדה הוא השישי בגודלו בגרמניה ובשנת 2015 עברו בו 10.5 מיליון נוסעים, וממנו יוצאות טיסות לערים שונות באירופה כמו גם לאטלנטה.
כתב יחוס
האחרונים שנשאו איתם כתב יחוס היו התימנים בתקופת הרמב"ם, אלא שהרמב"ם (שהתימנים נוהגים על פיו) הורה להם להשמיד את כתב היחוס שלהם כדי לא ליצור אפליה.
נמל התעופה שטוטגרט
השדה נמצא כ-13 ק"מ דרומה משטוטגרט.
היסטוריה
השדה הוקם ב-1939 כדי להחליף את שדה התעופה בובלינגן (Böblingen). ב-1945 השתלטו כוחות הצבא האמריקני על השדה, והוא הוחזר לשליטת הרשויות הגרמניות ב-1948. במהלך המלחמה הקרה שימש חלקו הדרומי של שדה התעופה את הצבא האמריקני ונקרא שדה התעופה אכטרדינגן.
ב-1948 האורך הוארך מסלול ההמראה ל-1,800 מטרים, וב-1961 הוארך ל-2,250. הרחבה נוספת נעשתה ב-1996 אז הוארך המסלול ל-3,348 מטרים. הטרמינל המקורי שהוקם ב-1938 הוחלף ב-2004. בנמל התעופה ארבעה טרמינלים בהם יכולים לעבור כ-12 מיליון נוסעים. בשדה התעופה של שטוטגרט עומדים לרשות נוסעים ותיקים ונוסעים מהשורה הראשונה ארבעה טרקלינים: טרקלין לופטהנזה לכל אורחי Star Alliance, טרקלין Ell-Beinhorn למחזיקי כרטיסי חבר שונים, כמו מועדון Diners, הטרקלין של אייר פראנס וטרקלין מועדון המנהלים, המיועד לנוסעים מועדפים של חברות תעופה שונות.
לאחר מותו של ראש העירייה לשעבר מנפרד רומל בנובמבר 2013 פוליטיקאים מקומיים הציעו לקרוא לשדה התעופה על שמו. ההצעה עוררה ויכוח ציבורי שכן מנפרד היה בנו של הגנרל המפורסם ארווין רומל. ביולי 2014 הוחלט כי שדה התעופה יקרא Flughafen Stuttgart - Manfred Rommel Flughafen.
אסקר
אסקר (מאנגלית: Esker) הוא רכס ארוך ומפותל המורכב משכבה של חול וחצץ, הנוטה להופיע באזורים שהפכו לקרחון, או שהיו קרחון בעבר, באירופה ובאמריקה הצפונית. לעיתים קרובות אסקרים יהיו באורך של קילומטרים, ובגלל הצורה המוזרה והייחודית שלהם הם מזכירים במקצת מסילות רכבת.
גאולוגיה
הדעה הרווחת כיום היא שרוב האסקרים התגבשו במנהרות שקירותיהם קרח, על ידי זרמים שזרמו בתוך ומתחת לקרחונים. האסקרים נטו להיווצר קרוב לשיאו של עידן הקרח, בזמן שהקרחונים נעו באיטיות. לאחר שקירות הקרח נמסו, השאיר אחריו הזרם רכסים ארוכים ומתפתלים. מים יכולים לזרום כלפי מעלה אם הם נמצאים תחת לחץ בצינור סגור, כמו שקורה באופן טבעי במנהרת קרח.
אסקרים עלולים להיווצר מעל קרחונים על ידי הצטברות של משקעים בערוצים על-קרחוניים, בנקיקים, במקומות שטוחים הנמצאים בין שני גושים עומדים או במקומות צרים דמויי-מפרץ בשולי קרחונים. אסקרים נוצרים ליד האזורים הקיצוניים של הקרחון, במקומות בהם הקרח הוא דק וזז יחסית לאט.
אטימולוגיה
השם אסקר נגזר מהמילה האירית eiscir (באירית עתיקה: escir) שמשמעו "רכס או מישור גבוה, במיוחד אחד שמפריד בין שני מישורים נמוכים". המונח שימש בעיקר על מנת לתאר רכסים ארוכים ומתפתלים, אשר כיום אנחנו מכירים אותם בתור רכסים שנוצרו ממי קרחונים שנמסו. הדוגמה הטובה ביותר לאסקר שכזה הוא Eiscir Riada, אשר משתרע כמעט לכל אורך אירלנד, מדבלין לגולוויי. "אסקר" הוא גם השם של שכונת מגורים בדרום גולוויי.
החיים על אסקרים
צמחים מסוימים הגדלים על האסקרים, דוגמת חמוציות, מהווים מזון חשוב לדומים ולעופות מים נודדים. חיות כמו דובי גריזלי, זאבי טונדרה וסנאי אדמה יכולים להתחפר בתוך האסקרים כדי לשרוד חורפים ארוכים.
בן כהן (עבריין)
בן כהן (28 באוקטובר 1975 – 13 בנובמבר 2019) היה עבריין ישראלי.
ביוגרפיה
כהן נולד ברמת עמידר שברמת גן ולמד בבית ספר אורט בעיר. את דרכו בעולם העבריינות התחיל תחת חסותו של יוסי הררי. בראשית שנות ה-90, כשהררי ואחיו התאום רוני עמדו בראש ארגון הפשע "כנופיית רמת עמידר", החל כהן לפעול בשליחותם. לצידו פעלו העבריינים אמיר זכריה, שנרצח ב-1 במאי 1995, ועמיר מולנר, בן גילו של כהן, שלימים הפך לראש ארגון פשע. השניים נעצרו מספר פעמים, לאחר שנחשדו במעורבות בסחיטות באיומים, גביית דמי חסות ותקיפה בנסיבות מחמירות.
מעשים פליליים
כהן פעל בשירותו של פליקס אבוטבול, אביו של אסי אבוטבול, לביצוע התנקשות מחוץ לישראל בעבריין אלון גלעדי איתו היה מסוכסך. ב-23 בנובמבר 1999 נחתו בן כהן וחנן נתן בלוס אנג'לס. חוקרי משטרת ישראל נחתו שם בעקבותיהם. כהן ונתן הצליחו להערים על גלעדי, ולאחר שהכניס אותם לביתו הכו אותו למוות בידיים חשופות, גלגלו את גופתו בשטיח, והכניסו אותה לתא מטען של מכוניתו, אותה נטשו בסמוך לנמל התעופה בלוס אנג'לס והצליחו להימלט לישראל. פרקליטות המדינה הסתפקה בעסקת טיעון מקלה של שבע שנות מאסר.
בשנת 2009, בגין השלכת רימונים על סוכנות סובארו שאת בעליה סחט, נעצר כהן בחשד שהשליך רימון רסס ורימון הלם לעבר הסוכנות, בצהרי היום, בשעה שהאזור היה עמוס בבני אדם. אולם איש לא נפגע. כשבועיים לאחר מכן, הודות למצלמות האבטחה נעצרו שני תושבי שכונת פרדס כץ בבני ברק שהפלילו את כהן כמזמין האירוע. חקירת המשטרה העלתה כי אחיו של בעלי יבואנית סובארו לישראל, לווה כסף בשוק האפור ולא עמד בתשלום האחרון של החוב, שנאמד בכמה מאות אלפי שקלים. כהן, היה ערב להלוואה ולכן החליט לפעול להשבת הכסף. אולם למרות כתב האישום החמור שהוגש נגדו בפרשה זו, הוא הורשע בהסדר טיעון בעבירה של החזקת נשק ונגזרו עליו שנתיים מאסר וקנס כספי בסך מאה אלף שקלים.
בשנת 2013 נעצר כהן ונטען נגדו כי במסגרת פעילות לגביית חובות הוא סחט איש עסקים. המדינה טענה כי כהן ואחרים ביצעו עבירות של סחיטה והלבנת הון. מכונית הריינג' רובר ספורט היוקרתית שלו חולטה וכך גם חשבונות הבנק שלו. אולם התיק לא הבשיל לכתב אישום ובית המשפט הורה לשחרר לידי כהן את כל מה שחולט.
באפריל 2014 נכנס כהן לתחנת דלק בטבריה, רכש חמש מנות קוקאין תמורת 1,800 שקלים, צרך מנה אחת והחל לנסוע, בעת שכל פעילותו נקלטה בעיני שוטרים בניידת משטרה. השוטרים סימנו לו לעצור וחסמו את דרכו, אולם הוא סירב לפתוח את דלתות הרכב והשוטרים נאלצו לנפץ את שמשותיו. בתגובה פגע כהן עם מכוניתו בניידת וגרם לה נזק. כהן הודה במסגרת הסדר טיעון בהחזקת סמים והכשלת שוטרים ונשלח למספר חודשי מאסר.
ניסיונות חיסול
בינואר 2016 יצא בן כהן מביתו שבמגדלי YOO, נכנס למכוניתו והחל לנסוע. כאשר הגיע לגבול גבעתיים התפוצץ מטען חבלה שהוצמד למכוניתו. בעקבות הפיצוץ איבד כהן את שתי רגליו. בסמוך למועד בו אמור היה להשתחרר מבית החולים, עלה כהן יחד עם מאבטחו לחדרה של מטופלת במחלקה האורתופדית, גירש את שאר המטופלים, כלא אותה בחדר וביצע בה מעשה מגונה, בזמן שמאבטחו עמד בחוץ ומנע מאנשים להיכנס. המטופלת סירבה להגיש תלונה במשטרה נגד כהן. על מעשה זה הורשע בעסקת טיעון בביצוע מעשה מגונה, אף על פי שקורבן העבירה סירבה להתלונן או לתת עדות.
ב־19 באוגוסט 2018 ניצל מניסיון התנקשות נוסף בכיכר המדינה כאשר נפתחה לעבר רכבו אש משני קטנועים.
ב-13 בנובמבר 2019, נמצא ללא רוח חיים בדירתו בצפון תל אביב, ככל הנראה ממנת יתר של סמים.
כהן היה אב לבת.
קופס
קואופיון פאלוסאורה (פינית: Kuopion Palloseura; או קופס) הוא מועדון כדורגל פיני, הממוקם בעיר השמינית בגודלה בפינלנד, קואופיו. קופס משחקת בליגת העל הפינית ברציפות משנת 2008. אצטדיונה הביתי של הקבוצה נקרא "סאבון סנומאט ארנה". עד יוני 2005, הקבוצה שיחקה במגרש ברובע ויינלניימי, חצי אי מוקף באגם קאלאבסי.
המועדון נוסד בשנת 1923, ומאז ועד היום זכה בשישה תוארי אליפות לאומיים ופעמיים בגביע הפיני. בנוסף לכך, המועדון סיים כסגנית האלופה תשע פעמים. קופס מחזיקה בשיא הפיני למועדונים לרצף עונות בליגת הפינית הבכירה, משנת 1949 עד 1992. הקבוצה מדורגת במקום הרביעי בטבלת כל הזמנים של ליגת העל הפינית.
אבי ברכר
רפואה
למד רפואה בפקולטה לרפואה של הטכניון במסגרת העתודה האקדמית, ובשנת 1995 קיבל את התואר דוקטור לרפואה בהצטיינות. עם סיום לימודיו שירת בצה"ל כקצין בחיל השריון. בין השנים 2000–2004 התמחה ברפואת ילדים במרכז רפואי כרמל.
החל משנת 2004 עובד כרופא ילדים התפתחותי במכון לנוירולוגיה והתפתחות הילד, מטעם "שירותי בריאות כללית" ומומחה ברפואת ילדים במרפאה עצמאית. מעניק ייעוץ מקצועי בעמותת אלווין בגן לילדים בספקטרום האוטיזם וילדים עם צרכים מיוחדים.
נותן הרצאות בנושא השפעת המדיה על התפתחות ילדים.
תיאטרון
בגיל 8 לקחו אותו הוריו להצגה "הכתובה" בתיאטרון הבימה, בכיכובם של נסים עזיקרי וליא קניג. ברכר הוקסם ומאותה עת ואילך צפה בהצגות רבות וקרא ואסף אלפי מחזות. במהלך תקופת ההתמחות שלו ברפואה, החליט להגשים את חלומו וללמוד תיאטרון. הוא בוגר תואר ראשון במסלול בימוי של החוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה. במהלך לימודיו ביים שלוש הצגות באורך מלא: "חתונה בורגנית קטנה", "שלום ולהתראות" ו"ספק".
משנת 2003 ברכר חבר ועדת הרפטואר של "תיאטרון הצפון" בקריית חיים. בשנים 2004-2002 היה גם חבר האקדמיה לפרס התיאטרון הישראלי.
ב-2008 ביים את "כל הגברים אותו דבר" שזכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר במסגרת פסטיבל ACT2, ההצגה המשיכה ורצה בתיאטרון תמונע וברחבי ישראל. כותב המחזה הוא מאור הרוש, שגם שיחק בהצגה, ולצדו שיחקה בתחילה מלי לוי ואחר-כך ענת מגן-שבו וליטל שוורץ לסירוגין.
ב-2009 ביים את מופע השירים "בנימה אישית" מאת מייק ברנט, שהציג בתיאטרון הספרייה ורץ ברחבי ישראל. הזמר הוא גיא הררי והמנהל המוזיקלי הוא קובי ארליך.
ב-2013 ביים את המחזה "Cock" מאת מייק ברטלט במסגרת תיאטרון תהל. ההצגה עוסקת בג'ון, גבר שיצא מהארון וחי שבע שנים עם גבר, ובהמשך מתאהב באישה וצריך לבחור בין שניהם. ברכר ביים את ההצגה בתוך זירת אגרוף.
מיוני 2008 ברכר מנהל את ארכיון הקאמרי ביחד עם יורם אמיר. ברכר ארגן גם את הארכיון של תיאטרון חיפה בשנים 1988–2003.
ברכר הוא ממקימי קרן "רז-רם", קרן המסייעת ליתומים החל משנת 1999 לקדם את עצמם בתחומי אמנות שונים. שימש עד 2005 בתור מזכיר הקרן. החל משנת 2014 מכהן כיו"ר הקרן.
טלוויזיה
בשנים 2011–2012 הגיש פינת המלצות תרבות בימי חמישי ב"חדשות המקומיות" בערוץ 3. בשנת 2014 השתתף בפרק שעסק באבהות חד-הורית במסגרת תוכנית הטלוויזיה "משפחה מאושרת בשישה שיעורים", שיצר אייל דורון ושודרה בערוץ 2, בהנחיית יורם יובל ואירי ריקין.
קישורים חיצוניים
ריאיונות וסרטונים באתר יו טיוב
קורות חיים
ריאיונות וכתבות פרופיל
אודות ההצגה Cock
אודות ההצגה "כל הגברים אותו דבר"
אודות ההצגה "סיפורו של סוס" אודות ההצגה "בית ספר לנשים"
בצרה (ירדן)
בָּצְרָה (בערבית: بصيرا) הוא שמה של עיר עתיקה הנזכרת בתנ"ך, ששכנה בדרום ממלכת ירדן של היום. העיר העתיקה מזוהה עם הכפר המודרני בֻּצֵירָה (או בוסירה). שרידי העיר שוכנים בהרי ירדן 20 ק"מ דרומית לטפילה (היא תופל המקראית), קרוב לעיר שובכ. העיר הייתה אחת הערים החשובות בממלכת אדום, ושימשה כנראה כעיר הבירה של הממלכה.
בצרה במקרא
שמה של העיר מופיע לראשונה ב, בהם מצוינים המלכים שמלכו באדום, ויש ציון שאחד ממלכי אדום, יובב בן זרח, מקורו מבצרה:. גם ב נכתב שלאחר מותו של בֶּלַע בֶּן-בְּעוֹר, מלך אחריו יובב בן זרח מבצרה.
הנביאים עמוס, ישעיהו וירמיהו חזו את חורבנה של בצרה. בספר עמוס בצרה מוזכרת יחד עם תימן, כשהנביא אומר:
ב העוסק בכעס האלהים על  כל הגויים בצרה מוזכרת בפרט ואדום בכלל, המרמז על היותה העיר הראשית בממלכה. ב 'נכתב:. לעומת זאת ,ב, בצרה כבר מופיעה כשם המסמל את אדום והוא מקביל לה: . עוסק בחורבן אדום. גם שם, כמו בעמוס, יש הקבלה בין אדום לתימן. ב נכתב:. בהמשך של אותו פרק, ב, כמו בישעיהו יש הקבלה בין בצרה ואדום:  לעומת זאת ,ב נאמר:
על פי התיאור של בצרה ב, בצרה שכנה במקום גבוה מוקף גאיות, שם נאמר בתיאור בצרה:
זיהוי בצרה וממצאים
אוסביוס מקיסריה, בספרו האונומסטיקון, עושה הבחנה בין מבצר ובצרה. באונומסטיקון 124 שורה 20 הוא מזהה את מבצר עם Mabsara, שנמצאה בסמוך לפטרה בארץ גיבאליני. מקום זה מופיע אצל גיאורגיוס מקיפרוס בשם Mamopsora בחבל פטרה. לעומת זאת בצרה מופיע באונומסטיקון 46 שורה 11 בשם Bosor תוך ציון שהיא נמצאת בהרי אדום, ללא מתן מידע נוסף.
אדוארד רובינסון, כומר וחוקר מקרא שחי במאה ה-19, היה הראשון שהציע לזהות את בצרה שבמקרא עם הכפר בוצירה ליד טפילה. בעקבותיו זוהה המקום כבצרה המקראית גם על ידי אלואיס מוסיל, מזרחן ותאולוג אוסטרי-צ'כי. נלסון גליק חפר באתר וגילה בו שרידים מתקופת הברזל, כולל חרסים אדומיים. על פי השרידים, שכן במקום יישוב מבוצר, שחלש על הדרך הראשית בארץ אדום ועל מכרות הנחושת שבצפון הערבה. ממצאים אלה אישרו את הצעת הזיהוי של בצרה המקראית. בנוסף, נמצאו באתר שרידים מהתקופה הנבטית ומתקופות מאוחרות יותר.
כחמישה ק"מ צפונית מזרחית לבצרה, נמצא אתר ארכאולוגי בשם "קלעת סלע". זוהי במת סלע בגובה 880 מטר מעל פני הים, ושטחו של האתר כ-82 דונם. במקום התגלתה כתובת על גבי סלע של המלך הבבלי נבונאיד, שמלך במאה ה-6 לפנה"ס, שבו הוא מנציח את ניצחונו. השערת החוקרים היא שהאתר שימש כמקום אליו ברחו מלך אדום ובכירי ממלכתו, לאחר שבצרה נכבשה על ידי נבונאיד.
הנרי טנדי
הנרי טנדי (באנגלית: Henry Tandey; 30 באוגוסט 1891 - 20 בדצמבר 1977) היה חייל בריטי בעל עיטור צלב ויקטוריה, הוא נחשב לטוראי הבריטי המעוטר ביותר במלחמת העולם הראשונה.
שירות צבאי
טנדי התגייס ב-12 באוגוסט 1910 לרגימנט ההוורדים הירוק, איתם שירת בגרנזי ודרום אפריקה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח טנדי יחד עם יחידות הרגימנט למערכה בחזית המערבית, הוא נלחם בקרב איפר הראשון, ובהמשך נלחם בין היתר בקרב על הסום שם נפצע לקראת סוף אוקטובר 1916. לאחר תקופת החלמה חזר לחזית במאי ,1917 אז הוצב בגדוד השלישי של הרגימנט וכחודש לאחר מכן הועבר לגדוד התשיעי. במהלך קרב פשנדל נפצע טנדי בפעם השנייה, כשהוא חזר לחזית בינואר 1918. ב-26 ביוני 1918 הועבר טנדי לרגימנט הדוכס מוולינגטון איתו לחם עד סוף המלחמה.
ב-28 באוגוסט במהלך קרב קמברה השני, היה טנדי אחראי על צוותי חבלה שנשלחו לפוצץ את חפירות האויב. כשהבין שהכוחות הקדמיים רותקו תחת אש הגרמנים הוא הסתער על החפירות הגרמניות עם עוד שני חיילים. הוא הצליח לפוצץ את העמדות הגרמניות ואף חזר עם 20 שבויים גרמניים, על פעולה זו עוטר טנדי במדליית ההתנהגות המצוינת - אחד מהעיטורים הבריטים הגבוהים ביותר הניתנים עבור גבורה.
שבועיים לאחר מכן הגדוד החמישי של טנדי השתתף בהתקפה על הוורינקורט. טנדי הצליח לפנות מספר פצועים משדה הקרב וביום למחרת שוב הוביל צוות לפיצוץ ביצורי האויב, כשהוא חוזר עם מספר שבויים גרמניים. עבור אירוע זה עוטר טנדי לאחר המלחמה בצלב המלחמה.
ב-28 בספטמבר במהלך מתקפת הנגד באזור מרקוינג בצרפת, פלוגתו נעצרה על ידי אש מקלעי אויב. טנדי זחל קדימה תחת אש, זיהה את עמדת המקלע הגרמנית ונטרל אותה בעזרת מקלע הלואיס שלו, לאחר מכן המשיך לעבר תעלת מרקוינג שם הוא תיקן תחת אש את הגשר כדי לאפשר לפלוגתו מעבר לצד השני. באותו הערב טנדי ושמונה לוחמים נוספים כותרו על ידי כוחות אויב רבים, טנדי הוביל מתקפת כידונים שהצליחה לחלץ את הכוח מהכיתור ואף הובילה 37 חיילי אויב לידי שארית פלוגתו. אף על פי שנפצע פעמיים במהלך הלחימה, סירב טנדי להתפנות עד לסיום הקרב ולבסוף נשלח לקבלת טיפול רפואי רק ב-4 באוקטובר. עבור גבורתו בקרב זה, עוטר טנדי בעיטור הגבורה הבריטי הגבוה ביותר - צלב ויקטוריה. בתיאור עיטורו נכתב כך:
תקרית היטלר
אף על פי שלא נמצאו לכך הוכחות חד משמעיות, ייתכן וטנדי נתקל באדולף היטלר בעודו חייל בצבא הגרמני. במהלך אותו קרב עליו קיבל טנדי את צלב ויקטוריה, חייל גרמני עייף ופצוע הסתובב מול קו האש של טנדי אך לא הרים את נשקו, טנדי בחר שלא לירות בחייל שכן הוא היה פצוע וללא כוונה להשיב באש. החייל הגרמני סימן לשלום בידו על שטנדי חס על חייו והמשיך בדרכו לקווים הגרמניים. בשנים שלאחר המלחמה היטלר נתקל בכתבה על טנדי בעיתון וזיהה אותו בתור החייל הבריטי שחס על חיו, הוא אף השיג העתק של ציור המתאר את רגע הגבורה של טנדי וככל הנראה מסגר ותלה את התמונה במעונו. בשנת 1938 בפגישה בין נוויל צ'מברלין והיטלר בברגהוף, צ'מברלין התעניין בציור והיטלר ענה "הבחור בתמונה היה כל כך קרוב להרוג אותי וחשבתי שלעולם לא אזכה לראות שוב את גרמניה, התערבות אלוהית הצילה אותי מהאש השטנית והמדויקת של אותם בחורים אנגלים."
הסופר דוויד ג'ונס שכתב ביוגרפיה על הנרי טנדי טוען שהסיפור הוא לא יותר מאגדה אורבנית. ייתכן ורצונו של היטלר לפאר את עברו ושירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה הוא שהוביל לזיהוי טנדי מתוך הכתבה. בשנת 1940 ביתו של טנדי הופצץ על ידי מפציצים גרמניים, בריאיון לעיתונאי מיד לאחר מכן טען שהוא מצטער על שחס על חיו של היטלר.
אורי קריב
אוּרי קָרִיב (נולד ב-26 במאי 1949) הוא מלחין, מנצח, מעבד מוזיקלי ומנהל מוזיקלי ישראלי, מהבולטים בתחום המוזיקה הקלה, פסטיבלי הזמר והלהקות הצבאיות.
ביוגרפיה
קריב נולד בפולין, ובגיל שבע עלה לישראל והחל ללמוד נגינה על פסנתר. הוא בוגר הקונסרבטוריון העירוני באר שבע ובוגר האקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש סמואל רובין בתל אביב.
את שרותו הצבאי עשה בלהקת פיקוד דרום ולאחר מכן שימש שנים רבות מנהל מוזיקלי קבוע בלהקות הצבאיות.
מהבולטים בלחניו במסגרת זאת היו השירים "את עיניך שא מזרחה", "ילדי 67", "נגן אקורדיאון" (יורם טהרלב / אורי קריב).
קריב הוא מעבד מוזיקלי מהבולטים בארץ, עבד ועובד עם גדולי הזמרים בישראל כמו: עפרה חזה, יהורם גאון, אילנית, הראל סקעת, דודו פישר, אבי טולדנו, הכל עובר חביבי, ירדנה ארזי ועוד רבים וטובים.
בשנת 1994 הופיע עם הזמר יהורם גאון בשיר "ימי סליחה וחסד" (תלמה אליגון) בטקס הענקת פרס נובל לשלום אשר הוענק ליצחק רבין, שמעון פרס ויאסר ערפאת.
בשנות התשעים היה מנהלה המוזיקלי של התוכנית בשידור חי עם דן שילון אשר שודרה בערוץ 2.
יחסי ערב הסעודית–קטר
היחסים בין הממלכה הערבית הסעודית למדינת קטר היו מתוחים במהלך כיבושיו של אבן סעוד ושככו לאחר עצמאותה של קטר בשנת 1971.
ב-2016 היחסים נותקו על ידי סעודיה בעקבות חידוש יחסי איראן–קטר. בדצמבר 2020 פורסם ששתי המדינות מתכוונות לחדש את יחסיהם (בתיווך אמריקני). ב-5 בינואר 2021 תם המשבר הדיפלומטי הקטרי והיחסים בין המדינות חודשו.
היסטוריה
אבן סעוד רצה בסיפוח קטר בשנות העשרים ושנות השלושים של המאה ה-20 אך הקטרים העדיפו לעבור להיות מדינת חסות בריטית. בשנת 1971, כאשר קטר הפכה עצמאית ובריטניה ויתרה על סמכותה באזור, בית סעוד הסעודי ביסס יחסיו עם קטר, עם משפחת המלוכה בית ת'אני, עם יזמים קטרים, ועם שבטים שהיו פזורים ברחבי חצי האי קטר. בתקופה זו היו לקטר ולערב הסעודית הרבה סממנים משותפים וציות לאידיאלוגיית הווהאביזם, כך שמרו שתי המדינות על יחסים טובים.
היחסים חוו התקררות עם כניסתו של חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני לתפקיד אמיר קטר, היחסים התקררו בגלל כוחה העולה של קטר וחששה של ערב הסעודית שהיא תהיה יותר משפיעה ממנה. הסכסוך הוא סכסוך המתבטא גם דתית וגאופוליטית כאשר שתי המדינות הן מדינות מוסלמיות אדוקות, המסתמכות בחוקיהן על חוקי האסלאם. לסכסוך קרא המדען הפוליטי נביל אנסארי "המלחמה הקרה במפרץ".
ביוני 2017 הודיעה ערב הסעודית על ניתוק היחסים עם קטר באופן מוחלט, לאחר סנקציות רבות שהטילה ערב הסעודית על קטר יחד עם מצרים, בחריין ואיחוד האמירויות הערביות ודרישות רבות ממנה, התקשר בספטמבר תמים בן חמד אאל ת'אני לנסיך מוחמד בן סלמאן אאל סעוד וביקש להתדיין איתו על המשבר ועל דרישות ארבע המדינות. לאור החמרת היחסים מתכננת ערב הסעודית לבנות את תעלת סלווה אשר תהפוך למעשה את קטר לאי.
ב-3 בדצמבר 2020 פורסם שסעודיה וקטר מתכוונות לחדש את יחסיהם הדיפלומטיים בתיווך אמריקני. ב-5 בינואר 2021 נחתם הסכם חידוש היחסים בין המדינות.
יחסים כלכליים
נכון ליוני 2017 כ-40% מהמזון של קטר, כמו גם חומרי בנייה הגיעו דרך הגבול היבשתי עם סעודיה.
Alice: Madness Returns
Alice: Madness Returns (תרגום מאנגלית: אליס, השיגעון חוזר), הוא משחק מחשב, אשר פותח על ידי החברה הסינית spicy horse. השקת המשחק בארצות הברית התקיימה ב-14 ביוני 2011, ב-16 ביוני, באוסטרליה, ב-17 ביוני 2011 באירופה, וב-21 ביולי 2011, ביפן. המשחק פותח עבור מחשבים אישיים העובדים עם מערכת Windows, ועבור קונסולות משחקים PlayStation 3 ו-Xbox 360.
עלילה המשחק
המשחק מציג את המשך עלילת המשחק שקדם לו, אמריקן מק'גי אליס. המשחק אף מבוסס על הסיפור המקורי של "אליס בארץ הפלאות". המשחק מספר את סיפורה של אליס לידל - נערה הסובלת מטראומה נפשית אשר נגרמה לה בשל מותם של הוריה ואחותה בזמן שרפה. אליס משתחררת מבית חולים פסיכיאטרי, ובזמן עלילת המשחק מתגוררת בבית יתומים, ליתומים אשר עברו טראומה נפשית. בבית היתומים היא נמצאת תחת השגחתו של הרופא אנגוס באמבי, אך היא עדיין חווה הזיות. על מנת להיפטר מהטראומה הנפשית ולגלות את האמת על העבר שלה, הנערה שוב נכנסת לארץ הפלאות, בזמן ששם התפתח רוע חדש. עם חזרתה לארץ הפלאות, אליס נפגשת עם החתול צ'שייר, אשר מזהיר אותה ומספר כיצד הפכה ארץ הפלאות השקטה והשלווה לגיהנום מתמשך. במהלך המשחק אליס עוברת בין אזורים שונים בתוך ארץ הפלאות, ונפגשת עם דמויות שונות מתוך הסיפור המקורי של "אליס בארץ הפלאות", אשר גם כן מוצגות באור קודר ואפל יותר. על מנת להתקדם במשחק, אליס נלחמת באויבים אשר חוסמים את דרכה בזכות נשקה (אותו השחקן יכול לשדרג במהלך המשחק), ואוספת את הזיכרונות שלה אשר מפוזרים ברחבי ארץ הפלאות. בין החלקים השונים של המשחק, אליס חוזרת בחזרה לעולם האמיתי, בו היא נפגשת עם אנשים מחייה (אשר מספרים לשחקן את הגרסה שלהם לסיפורה של אליס ומשפחתה), ועוברת במקומות שונים בלונדון אשר מצליחים גם הם, להזכיר לה את העבר ואת המאורעות של ליל השרפה. בתוך המשחק, אליס מצליחה לגלות יותר ויותר מידע על ההזיות שלה. בסוף המשחק היא מצליחה לגלות שהאיש שעמד מאחורי אותה השרפה היה הרופא שלה אנגוס באמבי, אשר הצליח לשכתב לה את הזיכרון ולהפוך את התת-מודע שלה (ארץ הפלאות שלה) לגיהנום, איתו אליס נאלצת להתמודד לאורך כל המשחק. בחלק האחרון של המשחק, אליס נלחמת עם דמותו של אנגוס באמבי (הבוס הראשי) בתוך התת-מודע שלה. אחר שמצליחה להתגבר עליו בתוכה, היא נפגשת עם באמבי בעולם האמיתי וחושפת בפניו את מה שגילתה. לאחר סוף הדברים שלה, אליס דוחפת את באמבי לעבר רכבת נוסעת וכך הורגת אותו. בזירת ההתרחשות האחרונה, אליס חוזרת לארץ הפלאות המתוקנת, בה היא נפגשת שוב עם החתול צ'שייר. צ'שייר מסביר שארץ הפלאות שלווה ומוגנת לעת עתה.
שמלות
השמלות של אליס מחולקות לשני סוגים - השמלות הקלאסיות אותן היא לובשת לאורך המשחק, והשמלות המיוחדות אותן השחקן יכול לבחור לפני תחילת המשחק. לשמלות המיוחדות יש כוחות מיוחדים אשר יכולים לעזור לשחקן.
ביקורת
המשחק קיבל ביקורות חיוביות על המראה הכללי של השלבים ועל עיצוב החפצים והדמויות, וביקורות שליליות על האורך המוגזם והמיותר של חלקים מתוכו.
גלראס
גלֶראס (בספרדית: Galeras) או אוּרקוּנינה (Urcunina – "הר האש" בשפתם של העמים הילידים הפרה-קולומביאנים) הוא הר געש שכבתי מורכב השוכן במחוז נריניו בקולומביה, בסמוך לפסטו, עיר הבירה של המחוז. פסגת ההר שוכנת בגובה של 4,276 מטרים מעל פני הים.
גלראס הוא הר געש פעיל אשר התפרץ לעיתים תכופות מאז הכיבוש הספרדי. הרישום ההיסטורי הראשון של התפרצותו הוא מ-7 בדצמבר 1580, והוא כיום אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר בקולומביה. בהתפרצות של 1993 נהרגו תשעה בני אדם, בהם שישה מדענים שירדו ללוע הר הגעש על מנת לקחת דגימות של גזים.
גלראס שוכן ברכס ההרים המרכזי - הקורדיליירה סנטרל - ברכס הרי האנדים והוא חלק מטבעת האש, אזור המקיף את האוקיינוס השקט וכולל כמה מהרי הגעש הפעילים ביותר. הוא הר הגעש השמיני על פי הסדר מצפון לדרום מבין הרי הגעש באזור הגעשי הצפוני של הרצועה הגעשית של האנדים, הכוללת 75 מתוך 204 הרי הגעש מתקופת ההולוקן בדרום אמריקה. הרצועה הגעשית של האנדים נוצרה בהפחתה של לוח נסקה הימי מתחת ללוח הדרום-אמריקאי.
האפר הגעשי שנפלט בהתפרצויות הרבות מההר יצר קרקע פורייה והתושבים ביערו את הג'ונגלים שכיסו פעם את מדרונות ההר והם מגדלים על מורדות ההר קפה, עצי תפוז, גויאבה ואבוקדו ושיחי בננה גם על המורדות ששיפועם מגיע ל-45 מעלות.
מקור שם ההר
הילידים כינו כאמור את ההר "הר האש", אך למתיישבים הספרדים דמו ענני הקיטור שנפלטו מההר למפרשים והמדרון הארוך המשופע דמה לגוף ספינה, ועל כן במאה ה-19 הם שינו את שם ההר לגלראס מהמילה הספרדית galera, סוג של ספינה עם מפרשים (בעברית גליאה).