cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת הודו–פקיסטן השנייה
המלחמה
בתגובה חצו הכוחות ההודיים קו השליטה ב-15 באוגוסט. בתחילה, זכה הצבא ההודי להצלחה וכבש שלוש עמדות הרריות חשובות. עד סוף אוגוסט, זכו שני הצדדים בהתקדמות יחסית; פקיסטן כבשה מספר נקודות בשטח הודו, בהם תיתוואל, אורי ופונץ' והודו כבשה את מעבר חאג'י פיר, 8 ק"מ לתוך קשמיר הפקיסטנית.
ב-1 בספטמבר 1965, פקיסטן פתחה במתקפה נוספת, במטרה לכבוש את העיירה החיונית אחנוור בג'אמו, על מנת לנתק את התקשורת ודרכי האספקה לכוחות ההודיים לג'אמו. איוב ח'אן חשב ש"המורל ההינדי לא יעמוד יותר מכמה מכות קשות בזמן ובמקום הנכון", המתקפה, שנקראה מבצע גראנד סלאם, לקחה את צבא הודו בהפתעה. פקיסטן תקפה עם יחס עצום של חיילים וטנקים מעולים מבחינה טכנית, והשיגה הישגים מול כוחות הודים, שנתפסו לא מוכנים וספגו אבדות כבדות. הודו הגיבה על ידי חיל האוויר שלה, שנשלח לעצור את המתקפה הפקיסטנית. למחרת, חיל האוויר הפקיסטני תקף כוחות הודיים ובסיסי אוויר בקשמיר ובפנג'אב. הודו בתגובה תקפה את פנג'אב הפקיסטנית, ואילצה את הצבא הפקיסטני להעביר כוחות להגנת פנג'אב, שחסרונם גרם לכך שצבא פקיסטן לא הצליח לכבוש את אחנוור, שהפכה לנקודת המפנה במלחמה כאשר הודו הקלה על הלחץ על חייליה בקשמיר על ידי תקיפת פקיסטן דרומה יותר. אזור נוסף בעל חשיבות אסטרטגית שנתפס על ידי פקיסטן היה קרגיל. למרות שהעיירה נשארה בידיים הודיות, פקיסטן כבשה את הגבעות השולטות על קארגיל וכביש סרינגאר-לה. עם זאת, לאחר מבצע אנגד גדול של הצבא ההודי, נאלצו הכוחות הפקיסטניים לסגת מאזור זה בחודש אוגוסט.
הודו חצתה את הגבול הבינלאומי בחזית המערבית ב-6 בספטמבר. ב-6 בספטמבר, דיוויזיית הרגלים ה-15, נאבקה במתקפת נגד כבדה של פקיסטן ליד הגדה המערבית של תעלת איצ'וג'יל, הגבול בפועל בין הודו לפקיסטן. ניסיון שני, הפעם מוצלח, לחצות את תעלת איחוגיל נעשה מעל הגשר בכפר ברקי, מזרחית ללאהור. התפתחויות אלו הביאו את הצבא ההודי לטווח של נמל התעופה הבינלאומי של לאהור. כתוצאה מכך, ארצות הברית ביקשה הפסקת אש זמנית כדי לאפשר לה לפנות את אזרחיה מלאהור.
המתקפה בלאהור כללה את דיוויזיית הרגלים הראשונה שנתמכה על ידי שלושת גדודי הטנקים של חטיבת השריון העצמאית השנייה; הם התקדמו במהירות מעבר לגבול, והגיעו לתעלת איצ'וג'יל עד 6 בספטמבר. הצבא הפקיסטני החזיק את הגשרים מעל התעלה או פוצץ את אלה שלא יכול היה להחזיק, ולמעשה עצר כל התקדמות נוספת של הודו לכיוון לאהור. יחידה אחת של גדוד הג'אט ההודי, ג'אט 3, חצתה גם היא את תעלת איצ'וג'יל וכבשה את העיירה בטפור (ג'אלו מור לפקיסטן) בצד המערבי של התעלה. באותו יום, מתקפת נגד המורכבת מדיוויזיית שריון ודיוויזיית חי"ר שנתמכה על ידי מטוסי סייבר של חיל האוויר הפקיסטני אילצה את הדיוויזיה ה-15 ההודית לסגת לנקודת המוצא שלה. למרות ש-3 ג'אט ספגה אבדות מינימליות, כשעיקר הנזק נגרם לכלי רכב, לפיקוד העליון לא נודע שהיחידה תפסה את בטפור, והוא נתן פקודה לסגת מבאטפור ומדוגראי לגוסאל-דיאל. בסופו של דבר דוגראי נכבש מחדש על ידי ג'אט 3 ב-21 בספטמבר, בפעם השנייה לאחר קרב קשה הרבה יותר עקב תגבורת פקיסטנית.
ב-8 בספטמבר 1965, נשלחה יחידה של אריטילריה רכה לתגבר את עמדת משטרת רג'סטאן (RAC) במונאבאו – כפר אסטרטגי במרחק של כ-250 קילומטר מג'ודפור. התפקיד שלהם היה להחזיק את המוצב ולמנוע מגדודי הרגלים של פקיסטן לעקוף את המוצב. אבל הפלוגה בקושי הצליחה לסכל את המתקפה האינטנסיבית במשך 24 שעות. שלושה שומרים עם סוללת מרגמה כבדה של 954 שהוזמנה לתגבר את העמדה לא הצליחה להגיע לנקודה, לאחר שחיל האוויר הפקיסטני פגע בכל האזור, וגם פגע ברכבת רכבת שהגיעה מברמר עם תגבורת ליד תחנת הרכבת כביש גאדרה. ב-10 בספטמבר נפלה מונאבאו לידיים פקיסטניות, והמאמצים ההודים לתפוס חזרה את הנקודה כשלו.
בימים שלאחר 9 בספטמבר הדיוויזיה המשוריינת הראשונה של צבא הודו פתחה במתקפה נרחבת באזור סקיילוט, אך המתקפה הוכשלה על ידי הדיוויזיה המשוריינת השישית של פקיסטן, והכוח נאלץ לסגת לאחר אבדות כבדות.
הפקיסטנים הגדילו את הצלחתם על ידי פתיחת מבצע ווידפייפ, אשר אילץ את ההודים לסגת רחוק יותר.
במקביל, דיוויזיית השריון הראשונה של פקיסטן, תקפה את חמקרן, במטרה לכבוש את אמריטסר ואת הגשר על נהר בייס המוביל לג'לנדהר.
הדיוויזיה המשוריינת הפקיסטנית הראשונה הובסה עד סוף ה-10 בספטמבר על ידי דיוויזיית ההרים ההודית ה-4 במה שנודע כקרב אסל אוטר (מילולית – "תשובה אמיתית", או – "תגובה מתאימה"). האזור נודע בשם 'פאטון נגר' (פאטון טאון), בגלל המספר הגדול של טנקי פאטון פקיסטניים מתוצרת ארצות הברית שנטטשו בו. כ-97 טנקים פקיסטניים הושמדו או ננטשו, כאשר רק 32 טנקים הודים הושמדו או ניזוקו.
פעולות האיבה בגזרת ראג'סטאן החלו ב-8 בספטמבר. בתחילה כוח המדבר של פקיסטן ומיליציית חור, קבוצה סופית-פקיסטנית, הוצבו בעמדת מגננה. החורים הכירו את השטח והחזיקו בכישורי הישרדות מדבריים חיוניים רבים, שלא היו ליריביהם וחבריהם לצבא פקיסטן. כשהם משמשים כחיל רגלי קל בעיקר, הסבו החורים אבדות רבות לכוחות ההודיים כשנכנסו לסינד. החורים הועסקו גם כמתגנבים וזורעי הרס, משימה שהם נטלו על עצמם לעיתים קרובות על גמלים. עם התגברות הלחימה, החורים וכוח המדבר שימשו יותר לתקיפה ולכיבוש של כפרים הודים בראג'סטאן.
המלחמה עמדה לקראת קיפאון, כאשר שתי המדינות מחזיקות בשטח של השני. הצבא ההודי סבל מ-3,000 הרוגים בשדה הקרב, בעוד פקיסטן סבלה מ-3,800. הצבא תפס 1920 קילומטרים רבועים של שטח פקיסטני וצבא פקיסטן תפס 550 קילומטרים רבועים של טריטוריה ההודית. השטח שנכבש על ידי הודו היה בעיקר בגזרות הפוריות של סיאלקוט, לאהור וקשמיר, בעוד שרווחי הקרקע הפקיסטניים היו בעיקר במדבריות מול סינד ובגזרת צ'ומב ליד קשמיר. פקיסטן טוענת שהיא החזיקה ב-1,600 של שטח הודי, ואיבדה 1,200 קילמוטרים רבועים להודו.
לוחמה אווירית
במלחמה היו מעורבים מטוסי חיל האוויר ההודי וחיל האוויר הפקיסטני לראשונה מאז מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה במהלך שנות ה-40 המאוחרות, שהייתה מוגבלת מאוד בהיקפה בהשוואה למלחמה.
חיל האוויר ההודי הטיס מספר גדול של הוקר האנטר, פולנד גאנט מתוצרת הודית, דה הבילנד ומפייר, מפציצי אינגליש אלקטריק קנברה וטייסת מיג-21. כוח הקרב של חיל האוויר הפקיסטני כלל 102 F-86 סייבר ו-12 F-104 סטארפייטר, יחד עם 24 מפציצי B-57 קנברה. במהלך המלחמה, טען חיל האוויר הפקיסטני טען שמספרו נמוך בכחמש לאחד.
מטוסי חיל האוויר הפקיסטני היו ברובם אמריקאיים, בעוד שחיל האוויר ההודי הטיס מגוון של מטוסים בריטיים וסובייטיים. עם זאת, המטוסים האמריקאיים של חיל האוויר הפקיסטני היו עדיפים על אלו של חיל האוויר ההודי.
גנאט של חיל האוויר ההודי, שנווט על ידי מנהיג הטייסת בריג ' פאל סינג סיקנד, נחת במנחת פקיסטני נטוש בפסרור, כיוון שחסר לו הדלק לחזור לבסיסו, ונלכד על ידי צבא פקיסטן. לדברי הטייס, הוא נפרד מהמבנה שלו בגלל תקלה במצפן וברדיו. גנאט זה מוצג במוזיאון חיל האוויר של פקיסטן, קראצ'י. שלושה מטוסים הודיים אזרחיים הופלו על ידי חיל האוויר הפקיסטני, בהם אחד שנשא את ראש ממשלת מדינת גוג'ראט ההודית, שנהרג יחד עם אשתו. חיל האוויר של פקיסטן נלחם היטב בעימות עם חיל האוויר ההודי הגדול ממנו בהרבה ותמך בכוחות הקרקע. שתי המדינות טענו טענותת סותרות על אבדות במהלך המלחמה ומעט מקורות נייטרליים אימתו את הטענות. חיל האוויר הפקיסטני טען שהפיל 104 מטוסים הודים ואיבד 19, בעוד שחיל האוויר ההודי טען שהפיל 73 מטוסים פקיסטנים ואיבד 59. לפי חיל האוויר הפקיסטני, הוא הטיס 86 F-86 סייבר, עשר F-104 סטארפייטר ו-20 B-57 קנברה במצעד זמן קצר לאחר סיום המלחמה, ובכך מפריך את טענת חיל האוויר ההודי להפלת 73 מטוסים פקיסטנים, אשר היוו כמעט את כל כוח הלוחמים בקו החזית הפקיסטני. מקורות הודיים טענו כי פקיסטן ביקשה לרכוש מטוסים נוספים מאינדונזיה, עיראק, איראן, טורקיה וסין תוך 10 ימים מתחילת המלחמה.
שני חילות האוויר היו שווים למדי במלחמה, כיוון שחלק גדול מחיל האוויר ההודי נשאר רחוק יותר מזרחה בגלל החשש מהצטרפות סין למלחמה. לפי מקורות לא תלויים, הפקיסטנים איבדו כ-20 מטוסים ואילו ההודים הפסידו 60–75. פקיסטן סיימה את המלחמה לאחר שאבדה 17 אחוזים מכוחה של קו החזית, בעוד שהפסדיה של הודו הסתכמו בפחות מ-10 אחוזים. יתרה מכך, שיעור ההפסדים החל להתאזן בסוף המלחמה, וההערכה היא שבלחימה של שלושה שבועות נוספים היו האבדות הפקיסטניות עולים ל-33% ושל הודו מסתכמים ב-15%. חיל האוויר הפקיסטני לא הצליח להשיג עליונות אווירית, והוא לא הצליח למנוע ממטוסי חיל האוויר ההודי לטוס לאור יום מעל פקיסטן. לפיכך המלחמה נחשבת לשיויון מבחינת המלחמה האווירית, כאשר אף אחד מהצדדים לא הצליח להשיג עליונות אווירית מוחלטת. עם זאת, לדברי קנת וורל, חיל האוויר של פקיסטן "הצליח בסכסוך וכנראה היה לו יתרון". כאשר פרצו פעולות איבה, חיל האוויר הפקיסטני עם כ-100 מטוסי F-86 התמודד מול אויב עם פי חמישה יותר מטוסי קרב; ההודים היו מצוידים גם במלאי מטוסים מודרניים יחסית. למרות זאת, ורל מזכה את חיל האוויר הפקיסטני כבעל יתרון של "ניסיון של עשור עם הסייבר" וטייסים עם ניסיון רב בשעות טיסה. טייס קרב פקיסטני אחד, זקף לזכותו שיא של הפלת חמישה מטוסים הודיים תוך פחות מדקה, והפך לאלוף הפלות הידוע הראשון מאז מלחמת קוריאה. עם זאת, טענותיו לא אושרו על ידי חיל האוויר הפקיסטני והן שנויות במחלוקת על ידי מקורות הודיים.
לוחמת שריון
במלחמה התקיימו כמה מקרבות השריון הגדולים ביותר מאז מלחמת העולם השנייה. בתחילת המלחמה היה לצבא הפקיסטני יתרון מספרי בטנקים וציוד טוב יותר בעיקרו. השריון הפקיסטני היה בעיקר מתוצרת אמריקאית; הוא כלל בעיקר טנקי פאטון M-47 ו-M-48, אך גם טנקי M4 שרמן רבים, כמה טנקים קלים M24 צ'אפי ומשחיתי טנקים M36 ג'קסון, מצוידים בתותחי 90 מ"מ. עיקר הטנקים של הודו היו טנקי M4 שרמן ישנים יותר; חלקם השתמשו בתותחי CN 75 50 הצרפתיים, בעוד שחלק מהדגמים הישנים יותר היו מצוידים בתותח הנחות 75 מ"מ M3 L/40. מלבד טנקי ה-M4, הודו החזיקה ב-צנטוריונים מתוצרת בריטניה, עם תותחי L7, והטנקים הקלים AMX-13, PT-76 ו-M3 סטיוארט. פקיסטן החזיקה שריון רב יותר וארטילריה מודרנית יותר; וטווח התותחים שלה עלו על הטווח של הארטילריה ההודית.
עם פרוץ המלחמה ב-1965 היו לפקיסטן כ-15 גדודים משוריינים, כל אחד עם כ-45 טנקים בשלוש יחידות. מלבד הפאטונים, היו כ-200 M4 שרמנים חמושים מחדש עם תותחי 76 מ"מ, 150 טנקים קלים מדגם M24 צ'אפי וכמה יחידות עצמאיות של משחיתי טנקים M36B1. רוב הגדודים הללו שירתו בשתי דיוויזיות השריון של פקיסטן, דיוויזיות השריון ה-1 וה-6, שנמצאה בהיווצרות. הצבא ההודי החזיק ב-17 גדודי שריון, ובשנות ה-50 החל לחדש אותם על ידי רכישת 164 טנקים קלים AMX-13 ו-188 צנטוריונים. שאר יחידות השריון היו מצוידות ב-M4 שרמנים ובמספר קטן של טנקים קלים מסוג M3A3 סטיוארט. להודו הייתה רק דיוויזיה משוריינת אחת, הדיוויזיה המשוריינת 'הפיל השחור' הראשון.
למרות עליונותו האיכותית והמספרית של השריון הפקיסטני, פקיסטן הובסה בשדה הקרב על ידי הודו, שהתקדמה לגזרת לאהור-סיאלקוט, תוך עצירת מתקפת הנגד של פקיסטן על אמריטסר; לפעמים הם הופעלו באופן שגוי, כגון תקיפת עמדות הגנה במהלך תבוסת הדיוויזיה המשוריינת הראשונה של פקיסטן באסל אוטר.
לאחר שהודו פרצה את תעלת מדהופור ב-11 בספטמבר, נעצרה מתקפת הנגד של קהם קארן, והשפיעה באופן מהותי על האסטרטגיה של פקיסטן. למרות שעוצבות הטנקים של הודו הביאו השגים מסוימים, ההתקפה של הודו בקרב על צ'ווינדה, בראשות הדיוויזיה המשוריינת הראשונה שלה והיחידות התומכות, הופסקה על ידי דיוויזיית השריון ה-6 שהוקמה לאחרונה בגזרת צ'ווינדה. פקיסטן טענה שההודים איבדו 120 טנקים בצ'ווינדה לעומת 44 טנקים משלה ההודים לעומתם, טענו כי איבדו רק 29 טנקים. שתי הצבאות כשלו בפעולות התקפיות גדולות, בין אם הדיוויזיה המשוריינת הפקיסטנית הראשונה באסל אוטאר או הדיוויזיה ההודית המשוריינת הראשונה בצ'ווינדה. לעומת זאת, שניהם הוכיחו כישרון עם כוחות קטנים יותר בתפקיד הגנתי כמו חטיבת השריון השנייה של הודו באסל אוטאר והשריון ה-25 של פקיסטן בצ'ווינדה.
פעולות איבה ימיות
פעולות ימיות לא מילאו תפקיד בולט במלחמה. ב-7 בספטמבר, שייטת של הצי הפקיסטני הפגיזה את עיירת החוף דווארקה בה שכנה תחנת המכ"ם של הצי ההודי, במרחק 300 ק"מ מנמל הבית הפקיסטני בקראצ'י. המתקפה על דווארקה הובילה לבירור בפרלמנט ההודי ולמודרניזציה והרחבת הצי ההודי לאחר המלחמה, והגדלת התקציב בפי שלוש.
מקורות הודיים טוענים כי לא הייתה בכוונתם להיכנס לסכסוך ימי עם פקיסטן, ורצו להגביל את המלחמה לסכסוך יבשתי.
פעולות חשאיות
צבא פקיסטן פתח במספר פעולות חשאיות כדי לחדור ולחבל בבסיסי אוויר הודיים. ב-7 בספטמבר 1965 הוצנח הקומנדו של קבוצת השירותים המיוחדים (SSG) לשטח הודו. על פי המפקד העליון של גנרל צבא פקיסטן, מוחמד מוסא, כ-135 אנשי קומנדו צנחו בשלושה שדות תעופה הודיים. המתקפה התבררה כאסון מוחלט, כשרק 22 אנשי קומנדו חזרו לפקיסטן, 93 נלקחו בשבי, ו-20 נהרגו בהיתקלויות עם צבא, משטרה או אזרחים. הסיבה לכישלון משימת הקומנדו מיוחסת לאי מתן מפות, תדרוכים מתאימים ותכנון או הכנה נאותים.
למרות כישלון המשימה, מקורות פקיסטנים טוענים כי משימת הקומנדו השפיעה על כמה פעולות הודיות מתוכננות. כאשר דיוויזיית הרגלים ההודית ה-14 נשלחה לאתר את הצנחנים, חיל האוויר הפקיסטני תקף אותם בדרכם.
הודו הגיבה למבצע בהכרזה על מתן פרסים עבור מרגלים או צנחנים פקיסטנים שיתפסו. בפקיסטן נפוצו שמועות על כך שהודו הגיבה בפעולות חשאיות משלה, ושלחה קומנדו לעומק שטח פקיסטן, אך שמועות אלו נקבעו מאוחר יותר כבלתי מבוססות.
אבדות הצדדים היריבים
קשה לתת הערכה מדויקת של האבדות שספגו צבאות הודו ופקיסטן במהלך המלחמה, מכיוון שיש הבדלים גדולים בין טענות הצדדים היריבים ביחס לאבדות שהם גרמו לצד השני וכמות האבדות שנגרמה להם. כל צד ניסה להמעיט באבדותיו, והעריך הערכת יתר את אבדות האויב. להלן סיכום טענות שני הצדדים. שטח קרקע נכבש 4,000 קמ"ר של שטח פקיסטני 650 קמ"ר של הטריטוריה ההודית הודו החזיקה ב-1,840 קמ"ר של שטח פקיסטן ופקיסטן החזיקה 540 קמ"ר של הטריטוריה ההודית
הערכות נייטרליות
היו כמה הערכות נייטרליות לגבי ההפסדים שנגרמו להודו ופקיסטן במהלך המלחמה. רוב ההערכות הללו מסכימות שיד הודו הייתה על העליונה כאשר הוכרזה הפסקת האש. כמה מההערכות הנייטרליות מוזכרות להלן—
"המלחמה לא הייתה חד משמעית מבחינה צבאית; כל צד החזיק שבויים ושטח השייך לצד השני. האבדות היו כבדות יחסית - בצד הפקיסטני, עשרים מטוסים, 200 טנקים ו-3,800 חיילים. צבא פקיסטן היה מסוגל לעמוד בלחץ ההודי, אך המשך הלחימה היה מוביל רק להפסדים נוספים ולתבוסה סופית לפקיסטן. רוב הפקיסטנים, שהאמינו בכושר הלחימה שלהם, סירבו לקבל את האפשרות של התבוסה הצבאית של ארצם על ידי 'הודו ההינדית' ובמקום זאת, תלו את כישלונם באיוב ח'אן וממשלתו."
"הפעם, הניצחון של הודו היה כמעט מוחלט: הודו קיבלה הפסקת אש רק לאחר שכבשה למרות שפקיסטן השיגה רווחים שוליים של של טריטוריה. למרות עדיפותן הברורה של הניצחונות ההדים, שתי המדינות טוענות שהן ניצחו."
"הכוחות ההודיים הפולשים התגברו על עמיתיהם הפקיסטנים ועצרו את התקפתם בפאתי לאהור, העיר השנייה בגודלה בפקיסטן. עד שהתערב האו'ם ב-22 בספטמבר, פקיסטן ספגה תבוסה ברורה."
הפסקת אש
הודו ופקיסטן האשימו זו את זו בהפרות של הפסקת אש; הודו האשימה את פקיסטן ב-585 הפרות ב-34 ימים, בעוד שפקיסטן הגישה האשמות על 450 תקריות מצד הודו. בנוסף לחילופי הנשק הקלים והירי הארטילרי, הודו דיווחה כי פקיסטן ניצלה את הפסקת האש כדי לכבוש את הכפר ההודי צ'אננוולה בגזרת פאזילקה. כפר זה נכבש מחדש על ידי הודו ב-25 בדצמבר. ב-10 באוקטובר, B-57 קנברה שהושאל לחיל האוויר הפקיסטני ניזוק מ-3 טילי SA-2 שנורו מבסיס חיל האוויר באמבלה. אוסטר AOP של הצבא הפקיסטני הופל ב-16 בדצמבר; ב-2 בפברואר 1967, אוסטר נוסף הופל על ידי הוקר האנטר הודי.
הסכם שביתת נשק
ארצות הברית וברית המועצות השתמשו בכלים דיפלומטיים משמעותיים כדי למנוע כל הסלמה נוספת בסכסוך בין שתי מדינות. ברית המועצות, בראשות ראש הממשלה אלכסיי קוסיגין, אירחה משא ומתן לשלום בטשקנט, שם חתמו ראש ממשלת הודו לאל בהדור שאסטרי ונשיא פקיסטן איוב ח'אן על הסכם טשקנט ב-10 בינואר 1966, והסכימו לסגת לקווים שלפני אוגוסט 1965 לא יאוחר מ-25 בפברואר 1966.
ראש ממשלת הודו, שאסטרי, לקה בהתקף לב קטלני זמן קצר לאחר הסכם טשקנט ב-11 בינואר 1966. כתוצאה מכך, הסערה הציבורית בהודו נגד ההסכם הפכה לגל של אהדה למפלגת הקונגרס הלאומי ההודי השלטת.
כשלים מודיעיניים
חישובים אסטרטגיים מוטעים של הודו ושל פקיסטן גרמו שהמלחמה הסתיימה בתיקו.
טעויות הודיות
המודיעין הצבאי ההודי לא התריע מפני הפלישה הפקיסטנית. הצבא ההודי לא הצליח לזהות את נוכחותם של ארטילריה ונשק פקיסטני כבד בצ'ומב וסבל אבדות משמעותיות כתוצאה מכך.
מפקד חיל האוויר ההודי PC לאל, שהיה סגן ראש המטה האווירי במהלך המלחמה, מצביע על חוסר התיאום בין חיל האוויר לצבא ההודי. החילות לא שיתפו את תוכניות הקרב שלהם, ותוכניות הקרב שגובשו על ידי משרד ההגנה והגנרל צ'אודארי, לא ציינו תפקיד של חיל האוויר ההודי בקרב. גישה זו של האלוף צ'אודארי כונתה על ידי לאל כ"תסמונת הסופרמו", גישה פטרונית שלעיתים החזיק הצבא ההודי כלפי הזרועות האחרות של הצבא ההודי.
חישובים שגויים של פקיסטן
הצבא הפקיסטני גם לא עמד על כך שקובעי המדיניות ההודיים יורו על התקפה על הגזרה הדרומית כדי לפתוח חזית שנייה. פקיסטן נאלצה להקדיש כוחות לגזרה הדרומית כדי להגן על סיאלקוט ולאהור במקום להשתמש בהם כדי לתמוך בחדירה לקשמיר.
מבצע גראנד סלאם, שהושק על ידי פקיסטן כדי לכבוש את אחנוור, עיירה צפונית-מזרחית לג'אמו ואזור מפתח לתקשורת בין קשמיר לשאר הודו, היה גם הוא כישלון. פרשנים פקיסטניים רבים מתחו ביקורת על ממשל איוב ח'אן על חוסר החלטיות במהלך מבצע גראנד סלאם. המבקרים הללו טוענים שהמבצע נכשל משום שאיוב חאן ידע את חשיבותה של אחנוור להודו ולא רצה ללכוד אותה ולהוביל את שתי המדינות למלחמה כוללת. למרות ההתקדמות באחנוור, הגנרל איוב ח'אן החליף את המפקד אחטאר חוסיין מאליק והחליף אותו ביחיא חאן. בעקבות ההחלפה נוצרה הפוגה של 24 שעות, שאפשרה לצבא ההודי להתארגן מחדש באחנוור ולהצליח להתנגד להתקפה בראשות הגנרל יחיא חאן. מאוחר יותר מתח אחטאר חוסיין מאליק ביקורת על איוב ח'אן על תכנון מבצע גיברלטר, שנדון לכישלון, ועל כך שהחליף אותו ברגע מכריע במלחמה. מאליק איים לחשוף את האמת על המלחמה ועל כישלון הצבא, אך מאוחר יותר נטש את הרעיון מחשש שייאסר.
מרשל האוויר הפקיסטני והמפקד העליון של חיל האוויר הפקיסטני במהלך המלחמה, נור חאן, אמר מאוחר יותר שיש להאשים את צבא פקיסטן, ולא את הודו, בפתיחת המלחמה. אולם התעמולה בפקיסטן על המלחמה נמשכה; המלחמה לא נותחה באופן רציונלי בפקיסטן, כאשר מרבית האשמה מוטלת על ההנהגה וחשיבות מועטה ניתנה לכשלים מודיעיניים שנמשכו עד למלחמת הודו-פקיסטן השלישית ב-1971.
מעורבות של מדינות אחרות
ארצות הברית ובריטניה היו הספקיות העיקריות של ציוד צבאי להודו ופקיסטן מאז 1947. גם הודו וגם פקיסטן היו רפובליקות של חבר העמים. בעוד הודו נקטה במדיניות של נייטרליות, פקיסטן הייתה חברה גם בברית בגדאד וגם ב-SEATO ובעלת ברית לכאורה של המערב במאבקו נגד הקומוניזם. עם זאת, הרבה לפני שהסכסוך התחיל, בריטניה וארצות הברית חשדו בפקיסטן בהצטרפות לשתי הבריתות מתוך אופורטוניזם לרכוש נשק מתקדם למלחמה נגד הודו. לכן הם הגבילו את הסיוע הצבאי שלהם לפקיסטן כדי לשמור על מאזן הכוחות הקיים בתת-היבשת. אולם בשנת 1959 חתמו פקיסטן וארצות הברית על הסכם שיתוף פעולה שלפיו הסכימה ארצות הברית לנקוט ב"פעולה מתאימה, כולל שימוש בכוחות מזוינים" על מנת לסייע לממשלת פקיסטן לפי בקשתה. עד 1965, אנליסטים אמריקאים ובריטים הכירו בשתי הקבוצות הבינלאומיות, CENTO ו-SEATO, ובברית המתמשכת של פקיסטן עם המערב כחסרות משמעות במידה רבה.
לאחר תחילת המלחמה, הן ארצות הברית והן בריטניה קיבלו הדעה כי הסכסוך היה בעיקר באשמת פקיסטן, והשעו את כל משלוחי הנשק הן להודו והן לפקיסטן. בעוד ארצות הברית שמרה על עמדה נייטרלית, ראש ממשלת בריטניה, הרולד וילסון, גינה את הודו על תוקפנות לאחר שצבאה התקדם לעבר לאהור; הצהרתו נתקלה בתגובה זועמת מהודו.
מבחינה בינלאומית, רמת התמיכה שקיבלה פקיסטן הייתה מוגבלת במקרה הטוב. איראן וטורקיה פרסמו ב-10 בספטמבר הודעה משותפת שהטילה את האשמה על הודו, תמכה בפניית האו"ם להפסקת אש והציעה להציב חיילים למשימת שמירת השלום של האו"ם בקשמיר. פקיסטן קיבלה תמיכה מאינדונזיה, איראן, טורקיה וערב הסעודית.
מאז לפני המלחמה, הרפובליקה העממית של סין הייתה שותפה צבאית מרכזית של פקיסטן ויריב של הודו, איתה נלחמה מלחמה קצרה ב-1962. סין הפכה העניקה לפקיסטן 60 מיליון דולר של סיוע לפיתוח ב-1965. במהלך המלחמה, סין תמכה בגלוי בעמדה הפקיסטנית. היא ניצלה את הסכסוך כדי להציב אולטימטום מנוסח בחריפות להודו, המגנה את התוקפנות שלה בטיבט ורמז על תגמול גרעיני מצד סין (סין פוצצה את המתקן הגרעיני הראשון שלה בשנה הקודמת). למרות זאת, ממשלת סין הפעילה בסופו של דבר איפוק. דבר שנבע בחלקו מהקשיים הלוגיסטיים של התערבות צבאית סינית ישירה נגד הודו וכוחה הצבאי המשופר של הודו לאחר תבוסתה על ידי סין ב-1962 סין קיבלה גם אזהרות חזקות מצד הממשלות האמריקאיות והסובייטיות מפני הרחבת היקף הסכסוך על ידי התערבות. לנוכח הלחץ הזה, סין נסוגה, האריכה את המועד להיענות להודו על האולטימטום שלה והזהירה את הודו מפני תקיפת מזרח פקיסטן. בסופו של דבר, פקיסטן דחתה הצעות סיניות לסיוע צבאי, מתוך הכרה כי קבלתה רק תגרום לניכור נוסף של פקיסטן בעולם.
השתתפותה של הודו בתנועה הלא-מזדהה הניבה מעט תמיכה מצד חבריה. התמיכה שניתנה על ידי אינדונזיה לפקיסטן נתפסה ככישלון דיפלומטי הודי, שכן אינדונזיה הייתה בין החברות המייסדות של התנועה הלא מזדהה יחד עם הודו. למרות יחסיה הקרובים עם הודו, ברית המועצות הייתה נייטרלית יותר ממדינות אחרות במהלך המלחמה, והזמינה את שתי המדינות לשיחות שלום בחסותה בטשקנט.
הודו
למרות ההכרזה על הפסקת אש, הודו נתפסה כמנצחת בשל הצלחתה במניעת מרד הנתמך על ידי פקיסטן בקשמיר. בגיליון אוקטובר 1965, כתב העת טיים ציטט פקיד מערבי שמעריך את השלכות המלחמה —"כעת ברור לכולם שהודו הולכת להופיע כמעצמה אסייתית בפני עצמה."לאור כישלונותיה של מלחמת סין-הודו, המלחמה נתפסה כניצחון בהודו. ראש ממשלת הודו, לאל בהדור שאסטרי, הוכתר כגיבור לאומי בהודו.
לאחר המלחמה, התמקדה הודו בשיפור התקשורת והתיאום בתוך ובין הכוחות השונים של הכוחות המזוינים ההודיים. הודו גם הקימה את אגף המחקר והניתוח לריגול ומודיעין חיצוני, עקב איסוף המידע הלא יעיל לפני המלחמה. שיפורים משמעותיים בוצעו גם בפיקוד ובשליטה כדי לטפל בחסרונות שונים וההשפעה החיובית של שינויים אלה נראתה בבירור במהלך מלחמת הודו-פקיסטן השלישית כאשר הודו השיגה ניצחון מכריע על פקיסטן בתוך שבועיים.
האיומים מצד סין להתערב בסכסוך לצד בפקיסטן הגבירו את הלחץ על הממשלה ההודית לקבל החלטה מיידית לפיתוח נשק גרעיני. למרות הבטחות חוזרות ונשנות, ארצות הברית עשתה מעט כדי למנוע שימוש נרחב בנשק אמריקאי על ידי הכוחות הפקיסטניים במהלך הסכסוך, ובכך הרגיזה את הודו. במקביל, ארצות הברית ובריטניה סירבו לספק להודו כלי נשק מתוחכמים אשר ערערו את היחסים בין המערב להודו. התפתחויות אלו הביאו לשינוי משמעותי במדיניות החוץ של הודו - הודו, שקודם למלחמה דגלה באי-הזדהות, פיתחה יחסים קרובים עם ברית המועצות. עד סוף שנות ה-60, הייתה ברית המועצות לספקית העיקרית של ציוד צבאי להודו, כאשר מ-1967 עד 1977, 81% מייבוא הנשק של הודו היה מברית המועצות. לאחר המלחמה, מרוץ החימוש בין הודו לפקיסטן הפך לאסימטרי עוד יותר והודו התרחקה בהרבה מפקיסטן. גם תקציב הביטחון של הודו גדל בהדרגה לאחר המלחמה, בשנים 1966–1967 הוא עלה ל-17% ובשנים 1970–1971 הוא עלה ל-25% מהכנסותיה. עם זאת, על פי נתוני הבנק העולמי, ההוצאה הביטחונית של הודו לפי התמ"ג ירדה מ-3.871% ב-1965 ל-3.141% ב-1969, ולאחר מכן עלתה מעט ל-3.652% ב-1971
פקיסטן
בסיום המלחמה, פקיסטנים רבים ראו את ביצועי הצבא שלהם כמוצלחים. 6 בספטמבר נחגג כיום ההגנה בפקיסטן, לזכר ההגנה המוצלחת של לאהור נגד הצבא ההודי. הביצועים של חיל האוויר הפקיסטני, במיוחד, זכו לשבחים.
ספר בשם מלחמת הודו-פקיסטן של 1965: מבט לאחור, שהופק על ידי סוכנות הביון המרכזית של פקיסטן, משמש כהיסטוריה הרשמית של המלחמה, משמיט כל אזכור של המבצעים גיברלטר וגראנד סלאם, ומתחיל את המלחמה במתקפת הנגד ההודית בחזית לאהור. בספר נטען כי צבא פקיסטן הגן הגנה אמיצה על המולדת ואילץ את המתקפים לסגת.
מצד שני, חיל האוויר הפקיסטני זכה לאמינות רבה בקרב סופרי צבא פקיסטן וכותבי מלחמה בינלאומיים על הגנה מוצלחת על לאהור ואזורים חשובים אחרים של פקיסטן ומתקפה חוזרת כבדה בהודו למחרת. הערנות של חיל האוויר הייתה קשורה גם לעובדה שחלק מהטייסים הוקפצו 6 פעמים תוך פחות משעה על רקע אינדיקציה של התקפות אוויריות הודיות. יום חיל האוויר נחגג בפקיסטן לכבוד חיל האוויר ב-7 בספטמבר.
פקיסטן איבדה יותר שטח ממה שצברה במהלך המלחמה, וחשוב מכך, היא לא הצליחה לכבוש את קשמיר; תוצאה זו נתפסה על ידי משקיפים רבים כתבוסה לפקיסטן.
גורמים בכירים ומומחים צבאיים פקיסטניים רבים מתחו מאוחר יותר ביקורת על התכנון השגוי של מבצע גיברלטר, שהוביל בסופו של דבר למלחמה.
אחת ההשלכות הרחוקות ביותר של המלחמה הייתה ההאטה הכלכלית רחבת היקף בפקיסטן. המלחמה סיימה את הצמיחה הכלכלית המרשימה שחוותה פקיסטן מאז תחילת שנות ה-60. בין 1964 ל-1966, הוצאות הביטחון של פקיסטן עלו מ-4.82% ל-9.86% מהתמ"ג, מה שהטיל עומס אדיר על כלכלת פקיסטן. עד 1970–1971, הוצאות הביטחון עלו בשיעור של 32% או 55.66% מההוצאות הממשלתיות. תאורטיקן הגרעין פרוזה חאן טען כי מלחמת 1965 הייתה ניסיון קונבנציונלי אחרון לתפוס את קשמיר בכוח צבאי, ומעמדה של פקיסטן עצמה בקהילה הבינלאומית, במיוחד עם ארצות הברית, החל להידרדר מהנקודה בה התחילה המלחמה, ולמרות שיחסיה עם סין התחזקו.
תוצאה נוספת מהמלחמה הייתה טינה גוברת נגד ממשלת פקיסטן במזרח פקיסטן, בגלל האובססיה של מערב פקיסטן לקשמיר. מנהיגי בנגל האשימו את הממשלה המרכזית בכך שאינה מספקת ביטחון ראוי למזרח פקיסטן במהלך המלחמה, למרות שסכומי כסף גדולים נלקחו מהמזרח כדי לממן את המלחמה על קשמיר. למעשה, למרות כמה התקפות חיל האוויר של פקיסטן שיצאו מבסיסים במזרח פקיסטן, הודו לא פעלה בגזרה זו, למרות שמזרח פקיסטן הוגנה רק על ידי דיוויזיית חי"ר לא מחוזקת ושישה עשר מטוסים. מוג'יבור רחמן היה ביקורתי על הפער בין המשאבים הצבאיים שנפרסו במזרח ומערב פקיסטן, וקרא לאוטונומיה גדולה יותר למזרח פקיסטן, פעולה שהובילה בסופו של דבר למלחמת העצמאות של בנגלדש ולמלחמה נוספת בין הודו לפקיסטן ב-1971.
אנדרו לורנס
אנדרו דרק לורנס (באנגלית: Andrew Derek Lawrence; נולד ב-4 ביוני 1990) הוא כדורסלן בריטי, המשחק בעמדת הרכז בפלימות' ריידרס המשחק בליגת העל הבריטית.
קריירת מכללות
בעונה הראשונה של אנדרו בקולג' בצ'ארלסטון, הוא הופיע בכל שלושים וארבעה המשחקים, עם ממוצע של 4.7 נקודות למשחק. ב-30 בינואר 2010 לורנס השיג שיא עונתי של שלוש עשרה נקודות מול אוניברסיטת ג'ורג'יה דרום.
לורנס הופיע בכל שלושים ושישה המשחקים בעונתו השנייה במכללות, כולל שתי פתיחות. הוא העמיד ממוצעים של 5.8 נקודות, 1.8 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים למשחק. לורנס הוביל גם את הקבוצה בחטיפות. עם שלושים ושבע בכל העונה.
בעונתו השלשית העמיד לורנס ממוצעים של 13.0 נקודות, 5.5 אסיסטים, 2.9 ריבאונדים ו-1.9 חטיפות למשחק. ב-2 בפברואר 2012 השיג לורנס שיא קריירה של 32 נקודות בהפסד אחרי שתי הארכות לאלון.
קריירה מקצועית
לאחר סיום הלימודים נבחר אנדרו לורנס כחבר בקבוצת ליגת הקיץ ב- NBA בוושינגטון וויזארדס 2013 הוא חטף 1.8, קלע 5.8 ו-קטף 2.5 למשחק. בספטמבר 2013 חתם בק.ק. זאגרב מקרואטיה לעונת 14–2013.
לאחר שלא היה פעיל במהלך עונה שלמה עקב פציעה, ביולי 2015 חתם במועדון הספרדי גיפוזקואה באסקט ACB 2015–16.
באוגוסט 2019 חתם לורנס בלונדון סיטי רויאלס מליגת הכדורסל הבריטית. ב-24 בספטמבר, לורנס ערך את הופעת הבכורה שלו בלונדון סיטי רויאל, קלע 27 נקודות וחילק 9 אסיסטים בניצחון חוץ על פלימות' ריידרס. לונדון סיטי רויאלס התפרקו באמצע עונת 20–2019. ב-26 באוגוסט 2020 חתם לורנס בפלימות'.
מתי כספי (אלבום, 1974)
מתי כספי הוא אלבום הבכורה של המוזיקאי והזמר הישראלי מתי כספי, שיצא לאור ב-1974.
רקע
אלבומו הראשון של מתי כספי שיצא בשלהי 1974 התקבל בביקורות טובות, ולאחר מכן כמעט כל שירי האלבום הפכו לקלאסיקה מיד עם צאתם. כספי, שהיה כבר דמות ידועה בפופ הישראלי לאחר שכתב לאחרים והופיע במסגרת הלהקה הצבאית, שלישיית 'לא אכפת להם' ו'מאחורי הצלילים', הפך בן-לילה לאחד האמנים המוכרים והפופולרים בישראל. רבים מלחני האלבום נותנים ביטוי לסגנונו הייחודי של כספי, המשלב בין מהלכים והובלות הרמוניות בלתי שגרתיים לקו מלודי מושר קליט יחסית.
במהלך השירים באלבום זה הוקלט כספי כשהוא מנגן בכל הכלים לבדו (פסנתר, גיטרה אקוסטית, גיטרה פאז, גיטרה חשמלית, גיטרה לסלי, גיטרה בס, אורגן, מלוטרון, כלי הקשה, סינטיסייזר, ויבראפון).
הקטע "תנאי" שהופיע במהדורה הראשונה של האלבום (על גבי מאה עותקים בלבד), הושמט מהמהדורות המאוחרות שלו, לבקשת המשורר ט. כרמי מדובר בקטע מעבר קצר שהופיע לפני השיר 'אלוף-משנה במילואים'.
כספי לא מיהר להוציא את אלבום הסולו הראשון שלו. ההתנסות בהוצאת 'מאחורי הצלילים' (שהכיל ביצועים מוקדמים לשניים משירי האלבום, 'ואותך' ו'כשאלוהים אמר בפעם הראשונה') והקלטתם של חלק מהשירים בגרסאות מוקדמות כסינגלים לרדיו איפשרה לכספי לערוך שינויים בעיבודים ולהביא את השירים, שנכתבו במשך מספר שנים, לכמה שיותר מושלמות מבחינתו של כספי.
עוד בטרם הופיע כספי עם השירים "כשאלוהים אמר בפעם הראשונה" ו"ואותך" במופע "מאחורי הצלילים", הוא ביצע אותם בערב שירי משוררים מס' 1 של גלי צה"ל ובפסטיבל הזמר והפזמון 1972 (בהתאמה). השיר "הבלון שלי" בוצע לראשונה על ידי רומן שרון בהצגה "לילי גם", השירים "כלבלב הו בידי בם בם" ו"איך זה שכוכב" בוצעו לראשונה על ידי תיקי דיין, והשיר "נוח" נכתב ובוצע לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון 1974.
ב-15 בפברואר 2008, האלבום דורג במקום השלישי ברשימת 50 אלבומי הבכורה הישראליים הטובים בכל הזמנים, מטעם מוסף 7 לילות של עיתון ידיעות אחרונות.
הנייברהוד
הנייברהוד (באנגלית: The Neighbourhood) היא להקת רוק אמריקאית שהוקמה בקליפורניה, בשנת 2011.
היסטוריה
הנייברהוד הוקמה באוגוסט 2011 על ידי הזמר ג'סי רתפורד, הגיטריסטים זכרי אבלס וג'רמיה פרידמן, הבסיסט מייקל מרגוט והמתופף בריאן "אוליבר" סממיס. חברי הנייברהוד בחרו באיות הבריטי של המילה "neighbourhood" ("שכונה") בעצת מנהלם, על מנת להבדיל מלהקה שכבר משתמשת באיות האמריקאי, ומכאן ששמות השירים משתמשים גם הם באיות הבריטי.
בתחילת 2012, הוציאה הלהקה את "Female Robbery" ואת "Sweater Weather". במאי 2012, הלהקה חשפה את המיני-אלבום הראשון שלה, שנקרא I'm Sorry..., להורדה בחינם, בהפקתו של ג'סטין פילברו. בדצמבר 2012 הוציאה הלהקה את המיני-אלבום השני שלה, ''Thank You. ''
ב-23 באפריל 2013 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה, I Love You. האלבום הגיע למקום ה-39 במצעד הבילבורד 200 ומכר 9,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו בארצות הברית. לאלבום קדם הסינגל המוביל "Sweater Weather", לו פורסם וידאו קליפ ב-5 במרץ 2013. השיר עמד בראשם של מצעדים שונים בעולם בתחילת יוני 2013, ובהם מצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים של בילבורד.
באוגוסט 2015 הכריזה הלהקה על צאת אלבומה השני, Wiped Out! ב-30 באוקטובר. לאלבום קדם הסינגל המוביל "R.I.P. 2 My Youth" והוא הגיע למקום ה-13 במצעד הבילבורד 200 האמריקאי. הלהקה יצאה לסיבוב הופעות באירופה בנובמבר 2015, ולסיבוב הופעות אמריקאי במאי-יוני 2016 על מנת לקדם את האלבום.
ב-21 בספטמבר 2017, הלהקה פרסמה את המיני-אלבום Hard, שהגיע למקום ה-183 במצעד הבילבורד 200 האמריקאי. מיני-אלבום נוסף בשם To Imagine יצא ב-12 בינואר 2018. ב-9 במרץ, יצא אלבום האולפן השלישי של הלהקה, The Neighbourhood, שכלל רצועות מהמיני-אלבומים הקודמים לו, ובהן הסינגל המוביל "Scary Love". לאחר צאתו, הרצועות המיני-אלבומים שלא נכללו ברשימת הרצועות הסופית של האלבום נאספו במיני-אלבום נוסף בשם Hard to Imagine. לאחר מכן, הוציאה הלהקה את המהדורה השלמה של האלבום, שנקראת Imagine the Neighborhood Ever Changing.
ב-25 בספטמבר 2020 יצא אלבומה הרביעי של הלהקה, Chip Chrome & the Mono-Tones. בפברואר 2022 הכריזה הלהקה כי היא לוקחת הפסקה.
שחייה בעירום
רחצה בעירום (באנגלית: skinny dipping) היא שחייה בעירום, אשר במקור הייתה נפוצה בגופי מים טבעיים, אך לאחרונה נעשתה נפוצה בבריכות שחייה או בג'קוזי. הקונצנזוס כיום בנוגע לשחייה, במיוחד במקומות ציבוריים, הוא שעל השוחים ללבוש בגד ים בזמן הרחצה. ברוב מדינות העולם אין חוקים ספציפיים האוסרים על שחייה ורחצה בעירום. הנושא מוסדר בפועל בעיקר על ידי מוסכמות חברתיות. רוב פעולות השחייה בעירום כיום מתקיימות בחופי נודיסטים, או במקומות ייחודיים לנודיסטים, ומתחלקות לאזורי שחייה ציבוריים, ובריכות שחייה פרטיות. כמה מדינות ברחבי העולם מחשיבות שחייה בעירום כעירום בציבור, אשר מטופל במגוון דרכים, החל מסובלנות ועד אכיפה קפדנית של החוקים נגדו.
רחצה בשטח ציבורי
בארצות הברית, מדינות, מחוזות, ועיריות יכולים לחוקק ולקבוע את קודי הלבוש שלהם כרצונם, ורבים אכן עושים כך. על פי מגזין אוסטרלי, "בשנים המוקדמות של 1900, נשים התבקשו ללבוש שילובים של שמלה מסורבלת ופנטלון בעת שחייה. בשנת 1907, בשיא הפופולריות שלה, אנט קלרמן נעצרה בריבר ביץ', מסצ'וסטס, על חוסר צניעות – היא לבשה את אחת מתלבושות החלק-אחד שלה." ב-1919, אתלדה בלייבטריי נעצרה על שחייה בעירום בחוף של מנהטן— היא הסירה ממנה את הגרביונים בבריכה, שם אסור היה לחשוף "את הגפיים הנשיים התחתונים בעת רחצה ציבורית". התמיכה הציבורית בבלייבטריי הובילה לנטישה של הגרביונים כחלק מבגדי ים לנשים.
נאוקו טקהאשי
נאוטו טאג'ימה (ביפנית: 高橋 尚子; באנגלית: Naoko Takahashi; נולדה ב-6 במאי 1972) היא אתלטית יפנית בעבר, אלופה אולימפית ושיאנית עולם בריצת מרתון בעבר. הייתה לאתלטית היפנית הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית והאישה הראשונה שרצה ריצה זו מתחת ל-2:20 שעות.
שחייה בעירום
רחצה בשטח ציבורי
שחייה בעירום נפוצה באזורים כפריים, שם פחות סביר להיתקל באורחים לא צפויים. עם זאת, במקומות מסוימים אפילו סוג זה של שחייה אסור על פי חוק. לא קיים חוק פדרלי נגד עירום. חופי נודיסטים, כגון בייקר ביץ' בסן פרנסיסקו, פועלים בתוך שטחי פארק פדרליים באדמות קליפורניה. עם זאת, תחת הוראה הנקראת "סמכות שיפוט מקבילה", שומרים בפארקים פדרליים רשאים לאכוף את חוקי המדינה המקומיים, או להזמין את הרשויות המקומיות לעשות כן. כיום, שחיינים רבים בארצות-הברית מגבילים את העירום למצבים פרטיים, בשל חששות לגבי עמדות של עירום בציבור.
נאוקו טקהאשי
היא זכתה במדליית זהב ראשונה באתלטיקה עבור יפן, 64 שנים לאחר זכייתו של נאוטו טאג'ימה בקפיצה משולשת.
ביוגרפיה
טקהאשי נולדה בגיפו.
שחייה בעירום
התנועה הנטוריסטית
מאז תחילת המאה ה-20, התנועה הנטוריסטית התפתחה במדינות המערב, ומבקשת לשוב לחשיפה לא-מינית בעת שחייה ובמהלך פעילויות מתאימות אחרות. בכמה מקומות ברחבי העולם, חופי נודיסטים נוצרו עבור אנשים אשר בוחרים לעסוק בפעילויות נורמליות בחוף, בעירום.
נאוקו טקהאשי
ביוגרפיה
במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק, תאילנד בדצמבר 1998 זכתה טקהאשי במדליית זהב בריצת מרתון בשיא יפני חדש של 2:21:47 שעות.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה טקהאשי במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:23:14 שעות, לפני לידיה סימון מרומניה (2:23:22 שעות) וג'ויס צ'פצ'ומבה מקניה (2:24:45 שעות).
שחייה בעירום
המצב כיום
כיום, רוב השחייה בעירום מתבצעת בחופי נודיסטים, במתקנים נטוריסטיים, בבריכות שחייה פרטיות, או באזורי שחייה מבודדים או מופרדים. בחלק ממדינות המערב, כמו קנדה והממלכה המאוחדת, אין חוקים האוסרים שחייה בעירום באזורים הציבוריים, אבל בכמה מדינות ברחבי העולם נאכפים בקפדנות חוקים שונים נגד עירום בציבור, כולל שחייה בעירום. תחומי שיפוט מסוימים המקיימים חוקים נגד עירום בציבור עשויים להעלים עין ממקרים של שחייה בעירום בהתאם לנסיבות, שכן שוטרים במקום מסרבים לבצע מעצרים אלו.
נאוקו טקהאשי
ביוגרפיה
במרתון ברלין שנערך ב-30 בספטמבר 2001 ניצחה טקהאשי בשיא עולם חדש של 2:19:46 שעות והייתה לאישה הראשונה שרצה ריצה זו מתחת ל-2:20 שעות. שיא זה החזיק מעמד שבוע ימים ונישבר על ידי קתרין נדרבה מקניה (2:18:47 שעות).
שחייה בעירום
אמנות
שחייה בעירום היה נושא נפוץ של הציירים הגדולים – ציירים מלפני 1800 – וציורי שמן רומנטיים, בדרך כלל בציורים פסטורליים או מיתולוגיים או עם רקע היסטורי. לדוגמה, הציירים השוודיים גיאורג פאולי ואנדרס זורן ציירו מספר סצנות של שחייה בעירום. בתקופות מאוחרות יותר, תיאורים של סצנות שחייה בעירום הפכו לנדירים יותר.
נאוקו טקהאשי
ביוגרפיה
באוקטובר 2008 פרשה טקהאשי מריצה תחרותית.
שחייה בעירום
סרטים
מספר סרטים הפכו בולטים רק או גם בשל סצנות השחייה בעירום שלהם.
תקשורת
בעבר פרסום של תמונות עירום, ביניהן תמונות של שחייה בעירום, לא היה מתאפשר ברוב חלקי התקשורת מטעמי צנזורה וחוסר עניין. אולם, עם התפתחות ענף הפפראצי והפתיחות ההולכת וגוברת כלפי עירום בתקשורת, מראות של ידוענים רוחצים בעירום נעשו שכיחים יותר. כך, תמונות של ידוענים כמו רוחצים בחוף עירומים לחלוטין, מתפרסמות כיום בחלק מאמצעי תקשורת המיינסטרים.
תחיה שפירא
תחיה שפירא (נולדה בשנת 1947) היא משפטנית ישראלית, כיהנה כסגן נשיא בתי משפט השלום לנוער במחוז תל אביב ושופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב. מכהנת כיו"ר ועדת העזבונות במשרד המשפטים.
ביוגרפיה
בשנת 1989 שבה עם משפחתה לישראל. במאי 1990 נבחרה כשופטת בית משפט השלום לנוער, וביולי 1997 מונתה כסגן נשיא בתי משפט השלום לנוער במחוז תל אביב. ביולי 2002 מונתה לכהונת שופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב. בתחילת העשור השני של המאה ה-21 פרשה לגמלאות.
בשנת 2011 התמנתה ליו"ר ועדת העזבונות במשרד המשפטים. באותה שנה הייתה חברה בוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון, שקבעה כי מבחינה משפטית בשטחי יהודה ושומרון לא שורר שלטון של כיבוש. כמו כן היא מרצה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
משפחתה
נשואה לכלכלן ד"ר אהוד שפירא, ואם לשלוש בנות, בהן אפרת שפירא רוזנברג ועינת ישפה (מנהלת השירות הפסיכולוגי של עיריית בני ברק). מתגוררת בתל אביב.
יעקב מנדלוביץ'
יעקב מנדלוביץ' הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה ששירת כמפקד מרכז הבדיקות במפקדת "אלון". קודם לכן כיהן כמפקד בה"ד 10.
ביוגרפיה
התגייס לצה"ל לקורס חובשים. בסיום הקורס המשיך בחיל הרפואה ופיקד על קורס חובשים . לאחר מכן יצא לקורס קצינים והמשיך את שירותו בשורה של תפקידים בחיל הרפואה. בין השנים 2013–2016 פיקד על בה"ד 10. לאחר שיחררו מונה לזמן קצר כעוזר מנהל פרויקטים במרכז רפואי ברזילי. במהלך מגפת הקורונה בישראל ביקש להתגייס למילואים ומונה לעמוד בראש מרכז הבדיקות במפקדת "אלון" וכיהן בתפקיד עד פברואר 2022.
מנדלוביץ' שימש כמרצה בחוג למדעי הבריאות במכללת אשקלון, ומשמש כחבר בוועד המנהל לתכנון תרגילי אסונות רפואה בינלאומיים באיחוד האירופי.
הלמוט הירש
הלמוט (הלל) הירש (בגרמנית: Helmut Hirsch; 27 בינואר 1916, כ"ב בשבט ה'תרע"ו, שטוטגרט - 4 ביוני 1937, כ"ה בסיון ה'תרצ"ז, ברלין) היה משורר וצייר יהודי גרמני, שהואשם בידי השלטון הנאצי בניסיון לרצוח את היטלר, והוצא להורג בעריפת ראשו.
הניסיון לפגוע במשטר הנאצי
הירש חי בגרמניה ללא אזרחות, בעקבות שלילת אזרחותו האמריקנית בסוף מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1935, בגיל 19, היגר לפראג בירת צ'כוסלובקיה, ונרשם ללימודים במכון הגרמני לטכנולוגיה שם, לאחר שחוקי נירנברג לא אפשרו לו לימודים בארצו. סמוך להגעתו, הוא הצטרף לכוחות החזית השחורה, קבוצת מורדים גרמנים פורשי המפלגה הנאצית מתנגדי היטלר. הירש היה מלא מרץ והנעה לפעול נגד גרמניה הנאצית. ראשי החזית השחורה שכנעו אותו להטמין פצצה או פצצות במשרדים מרכזיים של התנועה הנאצית בגרמניה. בכך הוא היה אמור לעורר את הגאווה היהודית בארצו ובעולם
התוכנית לא ברורה עד תומה, אך ממסמכים והפרסומים עולה, שהיה עליו לשוב מפראג לשטוטגרט עיר הולדתו, בתואנה שאמו שם חולה. בחצי הדרך היה עליו לרדת בנירנברג, לקבל שתי מזוודות נפץ ולהטמין אותן במשרדי המפלגה הנאצית בעיר, ובמשרדי ההוצאה לאור של העיתון דר שטירמר.
ב-20 ביולי 1936 (ראש חודש אב ה'תרצ"ו) יצא לדרך, וסיפר למשפחתו שהוא נוסע לחופשת סקי. הוא חצה את הגבול, כשסוכני הגסטפו עוקבים אחריו, בעקבות הלשנה (כפי שעולה מהעדות במשפטו) ונפגש עם הסוכן המפעיל שלו היינריך גרונוב (המכונה 'דוקטור ביר'). במקום לרדת בנירנברג המשיך לשטוטגרט, לצורך פגישה עם חבר, שלא הגיע לפגישה. הוא ישן באותו הלילה בבית מלון, שם עצרו אותו סוכני הגסטאפו, למחרת בבוקר, ב-21 בדצמבר 1936 (ז' בטבת ה'תרצ"ז). יש הטוענים שהחזית השחורה העדיפה את הפרסום העולמי בעניין, על פיצוץ הבניינים עצמם, והם אלו שהסגירו את הירש.
הירש עונה ונחקר בשטוטגרט, ואחר כך בכלא פלצנזה בברלין. במרץ 1937 הוא נידון בחשאי בפני "בית הדין העממי", ובמשפט זה הודה בעובדות ועמד בתוקף על עמדותיו. בין היתר נשאל אם היה רוצח את היטלר אם היה ניתן הדבר, והוא השיב בחיוב. תשובתו זו גרמה לשמועות בעיתונות בעולם, שהיה מדובר בניסיון התנקשות בהיטלר, על אף שדבר זה לא תוכנן כלל. בית משפט זה גזר את דינו למוות בעוון בגידה, והדבר פורסם בעיתונות וברדיו, ממנה למדו בני משפחתו לראשונה על הקורות את הירש.
בני המשפחה גייסו עורך דין בארצות הברית, שהצליח להשיג להירש את אזרחותו לאחר מאמצים רבים, כולל דחייה של הבקשה הראשונה והמתנה של חודש. עם קבלת האזרחות ב-22 באפריל (י"א באייר), קונסול ארצות הברית פנה לדרגים בכירים בממשל הנאצי, אך ב-4 ביוני 1937 (כ"ה בסיון ה'תרצ"ז) הוא הוצא להורג בעריפת ראש, וגופתו נשרפה.
קורות חייו ומשפחתו
לפני לידתו של הלמוט, אביו, זיגפריד, היגר לארצות הברית במשך 10 שנים, התאזרח והתחתן שם, וחזר לגרמניה, לצורך עבודה, עם כוונה לחזור לארצות הברית. הוריו רשמו את הלמוט, שנולד בגרמניה, כאזרח ארצות הברית בקונסוליה בעירם, אך בהמשך, עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה לצידה של בריטניה, הדרכון שלו ושל בני משפחתו נשלל, ולא חודש. מכיוון שכך, הם חיו כאזרחים חסרי נתינות בגרמניה.
עוד קודם לכן, סבו של הלמוט, שלמה (סלומון), היגר לארצות הברית, התאזרח שם ב-1877 ונישא. אך שלמה הירש חזר לבוואריה באותה שנה עם משפחתו, ואביו של הלמוט זיגמונד נולד בגרמניה ב-1878 (ה'תרל"ח).
בצעירותו ובנעוריו הלמוט היה מופנם מאוד אך יצירתי, והחל בכתיבת שירה וציור עוד בגיל מוקדם. בגיל 15, ב-1931 הצטרף לתנועת הצופים הגרמנית, היוגנדשאפט - שם הפך חברתי ופעיל פוליטית.
אחותו קתי (כיום שוגרמן) שרדה את המלחמה, היגרה לארצות הברית והקימה מצג לזכרו בספריית ברנדייס, הכולל את איוריו ושיריו, קורות חייו - פרשת מזוודות הנפץ המשפט ומותו, וכן עדויות ועיתונות מהתקופה לגבי הפרשה. תקציר מן המצג הועלה למרשתת.
מדוזה (להקה)
מדוזה (באנגלית: Meduza; לעיתים מסוגנן כ-MEDUZA) הוא הרכב מוזיקלי מוזיקה אלקטרונית איטלקית המורכב מלוקה דה גרגוריו, מטיאס ויטלה וסימון ג'יאני.
קריירה
ב-1 בפברואר 2019, הלהקה הוציאה, בשיתוף עם הלהקה הבריטית, גודבויז, את הסינגל "Piece of Your Heart". השיר הגיע, בשיאו, למקום הראשון בבולגריה, למקום הראשון במקסיקו, למקום הראשון ברוסיה, למקום הראשון בסרביה ולמקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב בארצות הברית.
ב-11 באוקטובר 2019, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם הזמרת-יוצרת הבריטית, בקי היל, והלהקה הבריטית, גודבויז, את הסינגל "Lose Control". השיר הגיע, בשיאו, למקום השני במצעד שירי הדאנס הבריטי ולמקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב בארצות הברית.
ב-14 בפברואר 2020, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם הזמרת-יוצרת הבריטית, SHELLS, את הסינגל "Born to Love".
ב-30 באוקטובר 2020, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם הזמר-יוצר האירי, דרמוט קנדי, את הסינגל "Paradise". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום הראשון בהונגריה, למקום הראשון במצעד הסינגלים האירי ולמקום השני במצעד הדאנס הבריטי.
ב-14 במאי 2021, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם Elroii, את הסינגל "Headrush".
ב-29 באוקטובר 2021, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם המוזיקאי האירי, הוזייר, את הסינגל "Tell It to My Heart". השיר הגיע, בשיאו, למקום העשירי במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני בארצות הברית.
מערכת ניהול המים בהרי ההארץ
מערכת ניהול המים בהרי ההארץ (בגרמנית: Oberharzer Wasserregal) היא מערכת סכרים, מאגרים, תעלות ומבנים אחרים, שרבים מהם נבנו מהמאה ה-16 עד המאה ה-19, כדי להסיט ולאחסן את המים שנועדו להניע את גלגלי הכפות של המכרות באזור הרי ההארץ העליון (Oberharz) במדינת סקסוניה התחתונה בגרמניה.
מערכת המים משתרעת על שטח של כ-200 קילומטרים רבועים בתוך החלק של הרי ההארץ השייך לסקסוניה התחתונה, ורוב המבנים נמצאים בסביבת היישובים קלאוסטל-צלרפלד (Clausthal-Zellerfeld), האננקלה (Hahnenklee), זנקט אנדראסברג (Sankt Andreasberg), בונטנבוק (Buntenbock), וילדמן (Wildemann), לאוטנטל (Lautenthal), שולנברג (Schulenberg), אלטנאו (Altenau) וטורפהאוס (Torfhaus).
מקור השם בגרמנית
המערכת קרויה בגרמנית Oberharzer Wasserregal, מילולית: "זכויות המים המלכותיות של ההארץ העליון". באמצעות מה שקרוי בגרמנית Bergregal (מילולית "זכויות מלכותיות על ההר"), העניק המונרך זכות לבצע כרייה, ובאמצעות Wasserregal הוא העניק את הזכות להשתמש במקורות המים המקומיים לצורכי כרייה. לצרכני מים אחרים, בייחוד בעלי טחנות מים הייתה עדיפות נמוכה יותר. זכויות מים מלכותיות אלו היו חלק מזכויות הכרייה הכלליות המכונות Bergfreiheit ("חופש הרים") שהיו תקפות בסקסוניה התחתונה עד שנות ה-60 של המאה ה-20
בגרמנית המונח Oberharzer Wasserwirtschaft ("ניהול מים של ההארץ העליון") שימש לעיתים קרובות גם להגדרת מתקנים היסטוריים אלה. אבל מונח זה לא מספיק מדויק, כיוון שבמאה השנים האחרונות הוקמה מערכת ניהול מים אינטנסיבית ומודרנית בהארץ העליון בדמות כמה סכרים חדשים והמבנים והתעלות הנלווים להם.
תעשיית הכרייה בהארץ העליון
אזור ההארץ העליון היה פעם אחד מאזורי הכרייה החשובים ביותר בגרמניה. התוצרים העיקריים של המכרות היו כסף, נחושת, עופרת, ברזל, ומהמאה ה-19, גם אבץ. מקור ההכנסה העיקרי היה כסף. מהמאות ה-16 עד אמצע המאה ה -19 הופקו כ-40-50% מכלל הכסף שנכרה בגרמניה מההארץ העליון. המיסים שנגבו מכך תרמו באופן משמעותי להכנסות בתי המלוכה של הנובר ושל בראונשווייג-וולפנביטל (Braunschweig-Wolfenbüttel), וסייעו להבטיח את עמדות הכוח וההשפעה שלהם באימפריה הרומית הקדושה.
הרווחיות של המכרות הצדיקה מחויבות גבוהה מבחינת השקעה ומאמץ. משום כך ייצרה תעשיית הכרייה של ההארץ העליון מספר לא מבוטל של חידושים והמצאות חשובים, כולל התקדמות חשובה כמו, מנוע עמודת המים (Wassersäulenmaschine) וכבל התילים.
כרייה ומים
הכרייה הופכת לפעילות עתירת אנרגיה ברגע שהחפירה משתרעת על פני כל מרחק משמעותי מתחת לאדמה. בהארץ העליון, כריית העורקים (Gangerzbergbau) הייתה צורת הכרייה העיקרית, עם חפירה בעקבות העורקים הכמעט אנכיים היישר למטה. אחרי מטרים ספורים בלבד גרמה כניסת המים להגברת קושי החפירה במידה ניכרת. בתחילה הם נשאבו באמצעות גברים שעמדו על סולמות, מה שמכונה וסרקנכטן (Wasserknechten "משרתי המים"), עם דלי העור שלהם. מאוחר יותר, הכנסת סוסים ומַדְלֶה, מתקן שסוס רתום אליו להרמת משאות כבדים ממכרות, אפשרו להרים כמויות גדולות יותר של מים. אך סוסים היו יקרים, והיה צריך להחליף אותם כול כמה שעות. כתוצאה מכך, המכרות, במיוחד העשירים והעמוקים יותר, החלו להשתמש במערכות אנרגיית מים, המסוגלות לעבוד באופן רציף, 24 שעות ביממה. לשם כך הוסטו זרמים על גלגלי כפות מים שהניעו משאבות במטרה להעלות מים ממעמקים גדולים יותר ובכמויות גדולות יותר. העיקרון היה העלאת מים בעזרת מים.
להפעלת גלגלי כפות מים אלה היה צורך באספקת מים רציפה ומהותית. אף על פי שההארץ העליון, המקבל משקעים שנתיים של למעלה מ-1,300 מילימטרים בשנה, קיבל כמויות גדושות של מים, המכרות שכנו לעיתים קרובות גבוה בהרים סמוך לקו פרשת המים, שם היו מעט נחלים בגודל משמעותי. בנוסף עוצמת זרימת נחלי ההרים בשטח הסלעי השתנתה כל הזמן. לעיתים קרובות כל מה שנדרש היו רק כמה שבועות של גשמים מועטים כדי שאספקת המים למכרות תהיה בסכנה. עובדה זו הובילה לסגירת מספר מכרות.
בתקופת הזוהר שלהם היו מכרות ההארץ העליון מהעמוקים בעולם. לדוגמה, כבר בשנת 1700 הם חרגו מעומק פיר של 300 מטר, ובסביבות 1830 הושג עומק של 600 מטר. זה היה פיר כל כך עמוק שהמכרה היה למעשה מתחת לפני הים, דבר שנחשב למשמעותי באותה תקופה. עם זאת פירים עמוקים דרשו כמויות אנרגיה גבוהות בהתאמה על מנת להרים עפרות ומים שהצטברו בתחתית הפיר. צריכת אנרגיה גבוהה זו, בשילוב עם הביקוש הרב למים, הובילו לניסיונות מאומצים עוד יותר לפתח את אנרגיית המים הזמינה.
הכורים בנו בדרך כלל מבני מים חדשים בתקופות שבהן לא ניתן היה להפיק עפרות בגלל מחסור במים להפעלת הגלגלים. כאשר גלגלי המים הפסיקו לפעול, כבר לא ניתן היה להסיר את המים התת-קרקעיים שחדרו למכרה; המכרה הוצף והכורים נאלצו לעזוב אותו. בשלבים אלה העבודה התרכזה בשדרוג המתקנים של מערכת המים המלכותית של ההארץ העליון.
הטיית מים ואחסונם
בסך הכול נבנו 143 מאגרי מים סכורים, 500 קילומטרים של תעלות ו-30 קילומטר של מנהרות לאיסוף, הטיה ואגירה של מי נגר עילי בהארץ העליון. בנוסף נכללים כחלק מערכת המים המלכותית כ-100 קילומטרים של מנהרות ניקוז. אולם מתקנים אלה לא פעלו במקביל. מפעל המים של ההארץ (Harzwasserwerke) מפעיל היום ומתחזק 65 מאגרי מים סכורים, 70 קילומטרים של תעלות ו-20 קילומטרים של מנהרות. כמה מאגרי מים סכורים קטנים יותר עדיין שייכים למחלקת הייעור הממלכתית של סקסוניה התחתונה, או שהם אפילו בידיים פרטיות.
העיקרון של הטיית מים הוא לאסוף את המים בתעלות, העוברות כמעט במקביל לקווי המתאר של המדרון, ולהפנות אותם לאזורי הכרייה. ערוצי אספקה אלה יכולים בקלות להיות באורך של עשרה קילומטרים או יותר (כמו תעלת הסכר (Dammgraben) או תעלת שאלקה העליונה (Obere Schalker Graben)). לפעמים המים שנאספו כך לא הוזנו ישירות לגלגלי המים, אלא למאגרים סכורים גדולים ומלאכותיים (בגרמנית Teiche), על מנת להבטיח מספיק מים לגלגלים גם בימי בצורת. מהמוצא התחתון של המאגרים הללו ניתן היה להוביל את המים למערכת תעלות במטרה להניע את גלגלי המים. בדרך כלל כמה גלגלים היו מסודרים בזה אחר זה, כמו מפל, כך שניתן להשתמש במים להנעה של יותר מגלגל אחד. כדי להוביל את המים על כמה שיותר גלגלים, היה צריך לאסוף אותם, לאחסן אותם ולנתב אותם בגובה הגבוה ביותר האפשרי.
רוב גלגלי המים שימשו להנעת משאבות. מדי פעם היה צריך להעביר את הכוח שייצרו על פני כמה מאות מטרים למכרה עצמו באמצעות סדרת מוטות שטוחים מחוברים (Feldgestänge). במכרות חשובים היה גם גלגל מים ששימש גם לספק כוח להובלת העפרות וגם את הכוח לכתישת החומר. כל גלגלי המים היו מסוג הקרוי באנגלית overshot (כלומר, שהמים הוזרמו על חלקו העליון הקדמי של גלגל המים). מלבד כמה שחזורים, נעלמו גלגלי המים כולם במהלך המאה ה-20.
תיירות
בשל מספר המבנים העצום ואורך התעלות, מומלץ לחקור רגלית את מערכת המים של ההארץ העליון. הודות למפעל המים של ההארץ (Harzwasserwerke) נוצרו מספר רב של שבילי הליכה לצד המים: מה שמכונה "שבילי שוטטות המים" (Wasserwanderwege). המבקרים יכולים להכיר את האלמנטים האופייניים המרכיבים את מערכת המים המלכותית של ההארץ העליון באמצעות לוחות מידע לאורך המסלולים המסומנים בבירור. למעט כמה יוצאים מן הכלל, אפשר לשחות ברוב המאגרים בחודשי הקיץ. רובם גם מושכרים למועדוני דיג מקומיים.
בנייה
פעילות הכרייה בהרי ההארץ החלו כבר במאות ה-10 וה-11. גלגלי המים הראשונים בהארץ הוקמו במאה ה-13 בעמק פנדלבאך (Pandelbachtal) מדרום-מזרח לזזן (Seesen). באותה תקופה הכרייה, כולל השימוש המוקדם במה שהיה קרוי מפעלי המים (Wasserkünste) עבור המכרות, נוהלה על ידי המנזר הציסטריציאני בוולקנריד (Walkenried).
המוות השחור בימי הביניים דילל את אוכלוסיית ההארץ במידה רבה וכמעט גרם להפסקה מוחלטת של פעולות הכרייה. גורם נוסף היה ככל הנראה שהכרייה הגיעה באותה עת לגבולותיה הטכניים בעומק של עד כ-60 מטר.
התאוששות ברורה חלה החל משנת 1520 לערך ואילך, בתחילה ביוזמת הדוכס מבראונשווייג-וולפנביטל (Braunschweig-Wolfenbüttel), (Heinrich der Jüngere). אך זה היה בנו,, שנתן תנופה נוספת לפעולות הכרייה הקיימות בהארץ העליון ויזם יצירת מספר גדול של מאגרים ותעלות.
השימוש הנרחב באנרגיית מים הוא זה שאפשר את תנופת הכרייה בהארץ העליון. ככל שהמכרות הלכו והעמיקו עם הזמן הם נזקקו ליותר ויותר אנרגיה. המחסור במים, בעקבות חודשים של מיעוט גשמים או תקופות קיפאון ארוכות, היווה פעם אחר פעם גורם מגביל למכרות. הרחבת מערכת המים הושגה באמצעות הגבהת סכרי המאגרים הקיימים, בניית סכרים חדשים, חפירת תעלות חדשות והארכת מסלולי תעלות קיימים.