cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליל המסכות (סדרת סרטים)
ליל המסכות: תחיית המתים (2002)
שלוש שנים לאחר אירועי הסרט הקודם, הצופים מגלים שמייקל החליף בגדים עם אח בית חולים, מחץ את בית הקול שלו-וזה בעצם האדם שהיא הרגה בסוף הסרט הקודם. עם הידיעה שהרגה איש חף מפשע ושאחיה עדיין משוטט חופשי, לורי סוגרת את עצמה בבית חולים לחולי נפש. מייקל מופיע בבית החולים לחולי נפש והורג שומר ומטופל אחר, אך לורי מצליחה ללכוד אותו. פחדה לעשות את אותה הטעות מכריח את לורי להוריד את מסכתו של מייקל, אך לפני שהיא מצליחה הוא משנה את מאזן הכוחות ורוצח אותה. מייקל חוזר לבית משפחתו בהדונפילד, אך מגלה שקבוצת תלמידים מצלמים תוכנית ריאליטי, כדי לגלות מה גרם למייקל לרצוח אנשים. מייקל רוצח את כולם, עד שהוא מתחשמל למוות על ידי התלמידה היחידה ששרדה, שרה, ומפיק התוכנית, פרדי האריס.
ליל המסכות (2007)
סרט זה הוא רימייק לסרט הראשון המתחיל כאשר מייקל היה עוד ילד קטן. בליל כל הקדושים, מייקל רוצח ארבעה אנשים (ביניהם אחותו הגדולה ג'ודית') ונשלח להתאשפז בבית חולים לחולי נפש, שם מייקל נסגר מהאנשים ומהעולם. 17 שנים אחר כך, מייקל בורח מבית החולים והולך בחזרה להדונפילד כשבעקבותיו הפסיכיאטר שלו, ד"ר לומיס. מייקל מוצא את אחותו שגרה כעת עם משפחת סטרוד ונקראת בשם לורי. לאחר שהרג את משפחתה וחבריה, מייקל חוטף את לורי ומנסה להסביר לה שהוא אחיה, על ידי הצגת תמונה שהוא שמר, שבה הוא מחזיק אותה כתינוקת. לורי לא מצליחה להבין ונלחמת נגדו. לאחר מאבק, לורי משתמשת באקדחו של ד"ר לומיס ויורה בראשו של מייקל.
הסרט הוא עיבוד מחודש/פריקוול לסרט הראשון בסדרה. הסרט נעשה בתקציב של 15 מיליון דולר, וזכה להצלחה כספית עצומה, אך לביקורות נמוכות מצד המבקרים. הסרט הכניס כ-30 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו. נכון להיום, הסרט הכניס 80 מיליון דולר שהופך אותו לסרט הכי רווחי בסדרה. את הסרט ביים רוב זומבי, ומככבים בו מלקולם מקדואל כד"ר לומיס, טיילר מיין כמייקל מאיירס, סקאוט טיילור-קומפטון כלורי סטרוד, דניאל האריס כאנני בראקט ובראד דוריף כשריף בראקט.
ליל המסכות 2 (2009)
סרט ההמשך לעיבוד המחודש משנת 2007. שנתיים לאחר האירועים המחרידים שקרו, מייקל מתגלה כחי ויוצא בחזרה להדונפילד לחפש את לורי, אשר כעת גרה עם אנני ואביה השריף וחווה סיוטים חוזרים ושבים על מייקל.
הסרט יצא לאקרנים ב-2009 בבימויו של רוב זומבי, ומככבים בו מלקולם מקדואל כד"ר לומיס, טיילר מיין כמייקל מאיירס וסקאוט טיילור-קומפטון כלורי סטרוד.
האלווין (2018)
סרט זה הוא המשך לסדרת הסרטים של "ליל המסכות".
סרט זה מציג מציאות שבה, מייקל מייארס בורח וחוזר להדונפילד לאחר שנלכד ונכלא כארבעים שנה במוסד לחולי נפש. לורי סטרוד, כעת אמא וסבתא, התכוננה במשך ארבעים שנה לחזרתו של מייקל. וכאשר מגלה על בריחתו תעשה הכול על מנת להגן על משפחתה.
הסרט יצא לאקרנים באוקטובר 2018 בבימויו של דייוויד גורדון גרין. ומככבים בו ג'יימי לי קרטיס כלורי סטרוד, ג'ודי גריר כקארן סטרוד, אנדי מאטיצ'אק כאליסון סטרוד, ויל פטון כדוקטור הוקינס וניק קאסל כמייקל מאיירס.
צירי הזמן
לסדרת הסרטים הזו קיימים מספר צירי זמן שונים המתארים המשכיות שונה. שני צירי הזמן המרכזיים (מכונים "ציר הזמן של ג'יימי" ו"ציר הזמן של לורי") מתחילים שניהם בשני הסרטים הראשונים. אך הסרט השלישי בכל ציר זמן משנה את היקום של הסדרה. במקור סדרת "ליל המסכות" תוכננה להיות סדרת אנתולוגיה וכל סרט היה אמור להתמקד בסיפור נפרד ולכן בסוף הסרט השני מייקל מאיירס וכן סם לומיס נהרגו בפיצוץ של בית החולים. אחרי הכישלון של הסרט השלישי שלא עוסק בכלל בדמותו של מייקל מאיירס הוחלט להחזיר את מייק לחיים בסרט הרביעי. הצופים לומדים שמייקל ולומיס הצליחו להנצל מהפיצוץ אך מייקל נכנס לתרדמת. בזמן שמייקל היה בתרדמת לורי נכנסה להריון וילדה את ג'יימי אך היא מתה זמן קצר לאחר מכן בתאונת דרכים. הסרט הרביעי עד השישי עסקו בדמותה של ג'יימי ובניסיונות שלה לשרוד את התקיפות החוזרות והנשנות של מייקל. הסרט השישי מכניס אלמנטים על טבעיים ליקום של הסרטים ובמרכזם עומדת כת מסתורית שבגללה מייקל הפך לטיפוס הרצחני שהוא היום. הסרט השישי הורג את דמויותיהם של ג'יימי ולומיס ושם את חייו של מייקל בסימן שאלה.
עלילת הכת והאלמנטים העל טבעיים לא התקבלו בעין יפה אצל הצופים והכישלון של הסרט השישי גרם למוות זמני של הסרטים. הסרט השביעי הוא המשך ישיר לסרט השני ולכן הוא מתעלם מכל האירועים שקרו לאחר סרט זה, ולמעשה מתחיל ציר זמן חדש. גם בציר זמן זה מייקל ולומיס שרדו את הפיצוץ, מייקל נחשב כמת למרות שגופתו לא נמצאה ולומיס (היחיד מלבד לורי שלא האמין שמייקל מת) המשיך לחפש אותו ולחקור עליו עד שנפטר (ככל הנראה מוות טבעי) כמה שנים לפני אירועי הסרט (זאת בעקבות מותו של השחקן דונלד פלזנס ב-1995, זמן קצר לאחר צילומי הסרט השישי). לורי לא מתה אך זייפה את מותה ושינתה את זהותה ולה יש בן (ואילו ביתה, ג'יימי, אינה קיימת בהמשכיות זו). סרט זה התקבל באהבה רבה אצל הצופים שכן הוא מעין חזרה לשורשים. סרט זה תוכנן להיות האחרון בסדרה ואכן בסופו לורי מצליחה להרוג את מייקל.
למרות ההצלחה של הסרט השביעי, הסרט השמיני (האחרון בהמשכיות זו) היה כישלון. סרט זה (שוב) מחזיר את מייקל לחיים בהסבר על כך שהוא התחלף עם אדם אחר ממש לפני שלורי הרגה אותו. בתחילת הסרט מייקל הורג את לורי ואז מגלה שהתחילו לצלם תוכנית ריאליטי בביתו. למרות שזה המשך ישיר לסרט הקודם, אין כל התייחסות לדברים שקרו בסרט הקודם, הסרט הזה מרגיש לא קשור בכלל לסדרת הסרטים והעלילה הריקנית שלו. וכמובן שסרט זה הורס את הסיום הקליימטי של הסרט הקודם שבאמת נתן תחושה של סיום טרילוגיה. כישלון הסרט הזה הביא למוות זמני נוסף של סדרת הסרטים.
בשנת 2007 יצא הרימייק של רוב זומבי. הרימייק התחיל המשכיות חדשה המתעלמת לחלוטין מכל הסרטים הקודמים. בשנת 2009 יצא הסרט השני בהמשכיות הזו. עקב הכישלון של הסרט הזה, הסרט השלישי בציר הזמן של הרימייק בוטל.
באוקטובר 2018 ייצא סרט נוסף אשר מתחיל המשכיות נוספת ואמור להיות הסרט האחרון בהחלט. סרט זה הוא המשך של הסרט הראשון משנת 1978 והוא מתעלם לחלוטין מכל הסרטים שבאו לאחר מכן. ללורי יש בת בשם קארן (ואילו ג'יימי מציר הזמן הראשון וג'ון מציר הזמן השני אינם קיימים) ואילו מייקל נתפס ונכלא למשך ארבעים שנה לאחר סיום הסרט הראשון.
בסך הכול קיימים ארבעה צירי זמן שונים:
בית הספר הריאלי
בית הספר הריאלי העברי בחיפה (ידוע בשמו המקוצר "בית הספר הריאלי" ואף "הריאלי") הוא בית ספר מוכר שאינו רשמי בחיפה. תקציב בית הספר ממומן בחלקו (כ-40%) מתקציב משרד החינוך והיתרה ממומנת מתשלומי ההורים. הוקם ב-1913 על בסיס בית הספר "אבטליה", של פנחס כהן, על ידי הוועד הפועל הציוני על רקע מלחמת השפות, במחאה על החלטת "המכון היהודי לחינוך טכני" של חברת עזרה לבחור בגרמנית כשפת ההוראה של המקצועות המדויקים בארץ ישראל ובפרט בטכניקום (לימים, הטכניון) ובבית הספר הטכני שלידו.
המאורעות שהובילו להקמתו של בית הספר
הרעיון של בית ספר עברי נוסף היה לאחת ממוקדי החיים והשאיפות באותה תקופה, ולכן התגברה המחאה ופרץ מרד אשר סחף את כל מוסדות היישוב (לימים נקראת תקופה זו בשם "מלחמת השפות"). ליכוד האנשים סביב רעיון זה העלה דרישה לשליטה מלאה של השפה העברית בלימודים בכל המוסדות ללא שום פשרה. "מרכז הסתדרות המורים" החליט להחרים את הטכניקום ואת בית הספר הריאלי עוד בטרם הוקמו, ובנובמבר 1913 התאספו תושבים מהעיר חיפה בסמוך לטכניקום, על מגרש ריק שהיה שייך לפבזנר, כדי למחות על ההחלטה. אספת תושבים זו הובילה להחלטה לייסד בית ספר ריאלי שכולו עברי ושאינו תלוי בחברה זרה. החלטה זו פורסמה בעיתונים ציוניים רבים בחוץ לארץ.
ד"ר ארתור בירם קרא באחד העיתונים בברלין על אספת המחאה בחיפה ועל החלטת המורים בארץ ישראל והחליט לסייע בהקמתו של המפעל החדש. לאחר שהתקשר עם מנהיגי התנועה הציונית ודרש מהם להמשיך את המערכה, נוצר קשר הדוק עם שמריהו לוין, שהיה נציג בקורטוריון של הטכניקום, והוחלט לארגן אספות תעמולה. ד"ר בירם נשלח למסע תעמולה והתרמה ואסף סכום כסף גדול מהמשוער (אוסישקין ביקש להכיר את "הגאון באיסוף הכספים"). סכום כסף זה היווה למעשה את תחילת מיסודו של בית הספר הריאלי העברי.
ב-15 בדצמבר 1913, התכנס הוועד הפועל הציוני המצומצם והחליט על הקמה של מוסד עליון לחינוך עברי בארץ ישראל ועל ייסוד של ועד זמני לבית הספר הריאלי העברי בחיפה. בישיבה זו אושר תקציב לשנה הראשונה של בית הספר הריאלי ונקבעו מינויים ראשונים: ד"ר ארתור בירם מונה למנהל בית הספר, מורים שלימדו בחיפה יועברו ללמד בריאלי, המורה דוד טחובר יגיע מגרמניה והמורה האגרונום פנחס כהן ממטולה, אשר הקים שבע שנים קודם לכן את בית הספר "אבטליה" וששהה בהשתלמות באותה שנה בברלין.
בחג החנוכה תרע"ד, סוף חודש דצמבר 1913, צעדו כל התלמידים והמורים מבניין בית הספר "עזרה" לבית הכנסת "הדרת קודש". התלמידים התיישבו על ספסליו של בית הכנסת והמשיכו את לימודיהם. רוח המרד הושקעה בעבודה קונסטרוקטיבית שקטה, וכאשר לא הספיקו ספסלי בית הכנסת לכל התלמידים, יצאו מספר תלמידים ובראשם בני ארמן לבית החרושת "עתיד" של אביהם, הביאו ארגזי סבון ששימשו ככיסאות ושולחנות. בשעות הלימודים, הצטופפה כל כיתה באחת מפינות האולם של בית הכנסת, ובאחד מערבי החנוכה אף נערך נשף גדול שנושאו היה זיקת המאורעות האחרונים ביישוב לניצחון המכבים: בהצגה הראשית הופיעו על הבימה בני החשמונאים שנשאו דגל עברי ונלחמו נגד הניסיון הגרמני להעבירם על "עבריותם".
ד"ר בירם עלה לישראל ב-13 בפברואר 1914, כשברקע מתגברת הביקורת על השתתפותם האקטיבית של תלמידים ב"מלחמת השפות". הביקורת, שהגיעה בעיקר מקרב האינטלקטואלים כגון אחד העם ובורלא, החלה להישמע לאחר התפרעויות בכל הארץ ובעיקר בעמדה המבוצרת של חברת "עזרה" בירושלים, שם היו התנגשויות אלימות בין המשטרה לבין התלמידים לאחר פיטורי מורים וגירושם. פ' נתן כתב: "עדת צעירים מוטעים ומורים שוכחי חובתם"; בורלא כתב כעשור לאחר מכן במאמר על החינוך העברי בעיתון "הארץ": "מאז נהיו התלמידים לעסקנים ציבוריים, למגני השפה והמולדת הממלאים תפקידים המוטלים על המבוגרים, נשארו בתי הספר רק מוסדות להוראה וניטל מהם התפקיד החשוב ביותר - חינוך". כעת התפקיד שנדרש מבית הספר, ממנהליו וממוריו היה לתבוע מהתלמידים עבודה מרוכזת, חינוך איטי וראוי שיצמיח חניכים התורמים לעם ולציונות - ובשלב זה של החינוך העברי החל ד"ר בירם את תפקידו.
בתי הספר של "עזרה" ביפו ובירושלים לא בוטלו לאחר החרם הכללי שהוטל מטעם הוועד הפועל הציוני, היות שרק חלק מהתלמידים עבר לבתי ספר עבריים. בתי ספר אלו הוחזקו באופן זמני על ידי הקרן לשעת חירום והועברו בהמשך לרשות המוסדות הציוניים. אחד העם כותב על בתי הספר ביפו: "בתי הספר ביפו נוסדו בשנת תרנ"ג – נוסדו, ככל שאר מוסדי היישוב החדש בא"י, בדרך מקרית: בלי מטרה מוגבלת, בלי תוכנית ברורה, בלי פּרוֹגרמא מושׂכּלת, בלי מקורי-הכנסה בטוחים." בניגוד להם, בית הספר הריאלי העברי בחיפה סימן מפנה בתולדות החינוך העברי בארץ ישראל כשזכה להכרה כבית ספר לאומי בעל מסגרת, כיוון מבוסס לעתיד ועמדה עברית-ציונית המגובה בממון.
בית הספר במלחמת העולם הראשונה
ספר הפרוטוקולים הקצר משנים אלה מצביע על קשיי המורים בהמשכת העבודה הסדירה ובריסון התלמידים: בעוד שלפני המלחמה תפסו מקום רחב בסדר היום של מועצות המורים תוכניות לעתיד ועניינים כלליים הנוגעים לסדרים בבית הספר ולקידומה של העבודה החינוכית, הרי עתה הצטמצמו הדיונים לענייני יום-יום הקשורים ברעב שבעיר, במצב התלמידים ובצרות המשמעת הלקויה. גם הצורה החיצונית של הפרוטוקולים נשתנתה. אין למצוא עוד אותו סדר והקפדה בכתיבת כל פרוטוקול, שהיו נהוגים קודם לכן. נוסף על כך, בשל חוסר באמצעים נאלצו לפטר את הרופאה של בית הספר ובשל מחסור בספרי לימוד, היה קושי להספיק ללמד את מלוא החומר לפי תוכנית הלימודים. הקשיים שחוו המורים והתלמידים כללו קושי לנוע ברחובות העיר, רעב וגיוסים לצבא של אנשי היישוב העברי. פחד הגיוס אפף בעיקר את תלמידי הכיתות הגבוהות בבית הספר, שהיו אמורים להישלח לבית ספר צבאי בטורקיה, אך לא רצו לעשות זאת ונחשבו לעריקים בעיני המשטרה הטורקית. כדי להקטין את הסכנה לתפיסת התלמידים, הופרדה הכיתה העליונה פיזית מבית הספר ברחוב יפו ועברה לבית הכנסת שבשכונת הרצליה, שבנייתה החלה ב-1907. כדי להיזהר גם שם מהמשטרה הצבאית הטורקית, עשו התלמידים את דרכם לבית הספר דרך חצרות וגדרות ואת הכביש הראשי היו עוברים רק בהינתן אות שהדרך פנויה מתלמיד-צופה. למרות הקשיים המרובים, מעידות המחברות המסודרות שנשתמרו מתקופה זו בבית הספר, על האווירה הרצינית ועל התעניינות התלמידים בלימודים ושקידתם הרבה. כמו כן תלמידים רבים נראו סביב המפות הגדולות שנתלו במשרד שפתחו בחיפה גדודי הצבא של מדינות הציר, שבהן עקבו בערנות אחר המתרחש מעבר לקווי האויב והתווכחו על סיכויי הניצחון.
באוקטובר 1917 לאחר הגעתן של ידיעות על הצהרת בלפור ועל פריצת הצבא הבריטי את החזית הטורקית-גרמנית שליד באר שבע, הצטרפו חלק מבוגרי המחזור הראשון של בית הספר לגדוד העברי, ומיד שימשו שם כמדריכים.
בשמחת תורה תרע"ט, ספטמבר 1918 שוחררה חיפה בידי האנגלים. במרץ 1918 הגיעו לארץ חברי "ועד הצירים לארץ ישראל" שהיה אמור לתקן את הריסות המלחמה ולחזק את החינוך העברי. פעולותיהם היו בקנה מידה קטן מאוד וכמעט שלא סייעו לבית הספר הריאלי. אולם עם החלתו של המנדט הבריטי על ארץ ישראל, עברו לרשות ההסתדרות הציונית כל בתי הספר של חברת "עזרה" ובכללם גם בית הספר הריאלי שהיה נתון לפיקוח מסוים מצד הוועדים הציוניים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה
בשנת 1919 חזר בירם לנהל את בית הספר. בשנות העשרים נוסד שבט הצופים "משוטטי בכרמל". בשנת 1924 נפתחו שתי כיתות עליונות (י"א ו-י"ב) ונפתחה מגמה הומניסטית (במקביל למגמה הריאלית). לקראת שנת 1920 נפתחה אגודת "ידידי בית הספר", שתפקידה היה, בין השאר, לשכלל את המוסד, לדאוג לאספקת צורכי לימוד ומכשירים שונים, להרחיב את הספריות וכדומה. פעולותיה של האגודה הצליחו, שכן הודות לעבודתן בית הספר יכול היה לרכוש מכשירים רבים, רהיטים וכלים לעבודה בעץ ובמתכת.
בטרם שנות העשרים הונהגה בבית הספר עבודה מעשית בפיזיקה ובכימיה - תוכנית לימוד ייחודית לבית הספר הריאלי, בנוסף לתוכנית הייחודית שהביא עמו ד"ר בירם מגרמניה - תוכנית ה-Realschule, שמטרתו הייתה להכין את התלמידים לטכניקום ולשים לב ללימודים הריאליים והמעשיים. לפיכך עיקר תשומת הלב ניתנה ללימודי מתמטיקה, טבע, ציור ועבודה. התוכנית הייתה מצומצמת יותר מזו של הגימנסיה ביפו (הגימנסיה העברית "הרצליה"), היות שמספר שנות הלימוד היה 10 בלבד, שנתיים נוספות על שנות הלימוד של בית הספר העממי. הודות לתרומותיהם של סוחרים ובעלי עסקים בעיר חיפה, בית הספר התרחב גם מבחינת תשתיותיו וניתן היה ללמד בו עבודות עץ ומתכת, לרכוש בזמן קצר אוסף גדול של מכשירים ולהרחיב את מקצוע ה"עבודה". בית הספר הריאלי היה היחיד בעת ההיא ששילב בין בנים לבין בנות בכל שכבות הגיל ועד שנת 1921 שימש כבית הספר עממי עבור השכבות הנמוכות. בשנת 1921 הופרדו חמש שכבות הגיל התחתונות של בית הספר והוא הפך לבית ספר "עממי" מבחינת הפיקוח עליו, וחמש המחלקות העליונות נשארו כ"בית ספר ריאלי" תיכוני.
WinZip
WinZip היא תוכנה פופולרית לניהול קבצים דחוסים. התוכנה פועלת תחת מערכת ההפעלה חלונות של מיקרוסופט.
בית הספר הריאלי
לאחר מלחמת העולם הראשונה
במהלך שנות השלושים הגיע מספר התלמידים ליותר מאלף, נפתחו סניפים חדשים - יסודי במרכז הכרמל ותיכון באחוזה, ונרכשו אדמות בהדר ובאחוזה. בשנת 1936 החלו שיעורי הגדנ"ע, ובשנת 1938 הונהגה תלבושת אחידה. בשנים 1940–1948, עקב מלחמת העולם השנייה והמאבק להקמת המדינה, הלימודים התקיימו במשמרות, והתלמידים הבוגרים גויסו לשנת שירות.
WinZip
תוכנה זו תומכת ב-17 פורמטי דחיסה, ביניהם ZIP, ARJ, LZH, CAB, TAR, MIN, TAZ, UUE ו-BHX, אך אינה תומכת פורמטי דחיסה פופולריים אחרים כגון RAR ו-ACE.
בית הספר הריאלי
הפנימייה האזרחית
השקפת בירם הייתה שחינוך שלם אפשרי רק אם התלמידים נמצאים במשך כל שעות היום באווירת בית-הספר. שאיפה זו הוגשמה בפנימיית בית-הספר. הפנימייה נפתחה בשנת 1923 בפעילותה של המורה למשק, גברת חנה טומשבסקי, בשני אוהלים גדולים שנשלחו מגרמניה - אחד ללינה ואחד לחדר אוכל. בשנת 1924 הונחה אבן הפינה לבניין הפנימייה וכעבור שנה, עברה הפנימייה לבית הקבוצה ב"בית וולפסון" (בשנות האלפיים, בקצה רחוב שמריהו לוין).
גברת טומשבסקי נישאה לארתור בירם ועזרה לו בדאגתו למוסד. יחד עם ניהול העבודה המשקית דאגה גברת בירם לחיים הפנימיים בפנימייה.
לאחר שבית הספר קיבל לרשותו את בית פבזנר, נוסד סניף של הפנימייה שיועד לבנות.
WinZip
התוכנה, המאפשרת לדחוס ולחלץ קובצי נתונים, שימשה במקור כעטיפה גרפית לתוכנת PkZip שמטפלת בקבצים מפורמט ZIP.
בית הספר הריאלי
הפנימייה האזרחית
למרות הקשיים התקיימה הפנימייה עד מלחמת העולם השנייה. היא הוסיפה תלמידים לבית-הספר, עזרה לאיזון תקציבו ובמיוחד קירבה נוער עברי מחוץ-לארץ להווי הארץ וקישרה אותו אליו. חלק ניכר מבין אלה שהתחנכו בפנימייה נשאר אחר-כך בארץ ונקלט בה.
לאחר קום המדינה
בשנת 1948 פרש בירם מניהול בית הספר (בגיל 70), ומונה ליו"ר מועצת המנהלים. במקומו מונה יוסף בנטוויץ'. במהלך שנות החמישים הוקם סניף בית בירם (החטיבה העליונה), ולמנהלו הראשון התמנה שמחה נהיר. בשנת 1953 נוסדה הפנימייה הצבאית לפיקוד.
בשנת 1955 פרש בנטוויץ', ובמקומו מונה למנהל יצחק שפירא, אחיו של הסופר ש. שלום. במהלך שנות כהונתו, שונה מבנה בית הספר לשש כיתות יסוד ושש כיתות תיכון. בנוסף לכך, בימיו של שפירא כמנהל, הוענק מעמד של כיתות מוכרות לכיתות היסוד, החלו לפעול מגמות לימוד נוספות והונהגו "לימודים מוגברים" בחטיבה העליונה, בבית בירם נחנכו בניינים ובהם כיתות תיכון, מעבדות, אולם כנסים וספרייה חדשה. אגפים חדשים נפתחו אז גם בסניפי הכיתות היסודיות והתיכוניות באחוזה.
WinZip
תכונות נוספות
תכונות נוספות הקיימות בתוכנה: כמו כן, התוכנה מוסיפה תפריט קיצורי דרך לסייר החלונות. הגישה לתפריט מתבצעת דרך תפריט קובץ או דרך קליק ימני על הקובץ המבוקש. תפריט זה מאפשר דחיסה ופריסה מהירות של הקובץ הנוכחי, דחיסה ומשלוח בדואר אלקטרוני בלחיצת עכבר אחת ועוד.
Winzip מוודא את תקינות המידע באמצעות אלגוריתם Checksum שנקרא Cyclic redundancy check.
בית הספר הריאלי
השנים המאוחרות
בשנת 1983 שפירא פרש, ומונה לנשיא בית הספר. במקומו מונה למנהל ד"ר ישעיהו תדמור, בוגר בית הספר. בתקופת כהונתו פותחו תוכניות חינוכיות לדמוקרטיה, ציונות והכנה לשירות בצה"ל. בתחום יחסי יהודים-ערבים נפתח הפרויקט "דו קיום", בשיתוף עם בית הגפן – מפגשי תלמידות תלמידים מהחטיבה העליונה של בית הספר עם תלמידות ותלמידים מבתי ספר ערביים בעיר ומחוצה לה, וכן פרויקט ימ"י (ילדים מלמדים ילדים) - מפגשי תלמידות ותלמידים מכיתות היסוד וחטיבות הביניים של בית הספר ובתי ספר ערבים, אלה מלמדים את אלה ערבית, עברית ומנהגים שונים.
בתקופת תדמור הוחלפה "שיטת מגמות הלימוד" שחייבה מקבצי מקצועות קבועים ל"שיטת צירופי המקצועות", שיטה המאפשרת בחירה חופשית רחבה של צירופים מכלל מקצועות הלימוד. בין היתר התאפשרה הרחבה של מקצועות לימוד נוספים כגון מדעי המחשב, אמנות, לימודי המזרח התיכון, תקשורת ומחשבת ישראל.
בתחום התרומה לחברה המשיך תדמור ביתר שאת את פרויקט הרפורמה שהחל בתקופתו של שפירא. בית הספר קלט בראשית שנות ה-2000, מאות תלמידים נוספים בקטגוריה זו מעולי ברית המועצות, מבלי לגבות מהם שכר לימוד, כמעשה ציוני-חברתי. עם זאת, בוטלה חלוקת תלמידי הרפורמה להקבצות, להוציא קבוצה אחת אשר כללה תלמידים בעלי צרכים מיוחדים, שהיו זקוקים לטיפול מעמיק יותר.
בשנת 1996 סיים תדמור את תפקידו, על רקע ביקורת קשה מצד הורי התלמידים, בנושאים כספיים וניהוליים. במקומו מונה רון כתרי, בוגר בית הספר למנהל הכללי של בית הספר. בתקופת כהונתו נערכו שינויים במבנה הניהולי של בית הספר, טופח מערך המחשוב, והושם דגש על עקרונות השיתוף, השקיפות והפתיחות.
בשנת 2000 מונה רון כתרי לתפקיד דובר צה"ל, בדרגת תא"ל. במקומו מונתה למנהלת הכללית נילי אלדר, אשר נותרה בתפקידה שנה אחת בלבד. עד לחזרתו של רון כתרי לתפקיד המנהל, ביולי 2002, איישו את התפקיד שני הסמנכ"לים שפרה גורדון ויצחק שלו-שלבי.
לאחר ההצלחה שנחל "ריאליגן" - גן ילדים לגילאי 5–6 בסניף של כיתות היסוד באחוזה, בסוף שנת 2007 החלה בנייתו של אשכול הגנים הירוק של "ריאליגן", סניף גן נוסף של בית הספר. אשכול גני "ריאליגן" נבנה בקמפוס בית בירם, בקרבת החטיבה העליונה של הריאלי, וכולל שלושה גנים לגילאי 3–6. בספטמבר 2008 נפתחה שנת הלימודים הראשונה של גני הילדים באשכול הגנים. העיקרון המנחה של אשכול הגנים הירוק בבית בירם הוא חינוך אקולוגי - חינוך הילדים למחזור פסולת, לחיסכון באנרגיה ובמשאבים ולטיפוח הטבע.
לקראת שנת 2012 הושלמו עבודות פיתוח נרחבות בקמפוס בית בירם וברחבי הסניפים האחרים. העבודות כללו בנייה של סביבות למידה מתקדמות ומתוקשבות, חדרים למורים וחדרי שיחה לקבוצות החניכה. סביבות למידה אלו נדרשות כדי לתמוך ב"מארג", תוכנית הפיתוח הפדגוגית שפותחה בבית הספר על ידי הסמנכ"ל לפדגוגיה, גדעון טרן, שהחלה לפעול בהדרגה כבר משנת 2009.
לקראת סוף שנת 2012, בחג החנוכה, ציין בית הספר מאה שנים לייסודו. בטקס רב משתתפים צוינה הפתיחה לשנת המאה במעמד נשיא המדינה, שמעון פרס. במסגרת האירועים לציון יובל המאה, נפתח מהלך שנקרא "הריאלי בשביל ישראל", ובמסגרתו מטיילת / צועדת כל קהילת בית הספר: תלמידים, מורים, בוגרים, עובדי מנהלה, הורים וכדומה, לכל אורך שביל ישראל במהלך מאה ימים. ביוני 2013 חגג בית הספר את שנת המאה שלו בחגיגה רבת משתתפים שכללה את בוגרי בית הספר, תלמידיו, מוריו ועוד מבקרים רבים, באצטדיון קריית אליעזר.
לאחר שנת ה-100 לייסודו של בית הספר ועד ימינו
בינואר 2014 פרש רון כתרי. במקומו מונה למנהל הכללי ד"ר יוסי בן-דב, בוגר בית הספר במחזור מ"ט, שכיהן קודם לכן כחבר בוועד המנהל ובחבר הנאמנים (הדירקטוריון) של בית הספר.
בספטמבר 2014 נפתחה בחטיבה העליונה מגמת הנדסת מערכות, בעזרת תרומה מקרן סטף ורטהיימר. בית הספר הריאלי נבחר על ידי משרד החינוך, יחד עם גימנסיה הרצליה בתל אביב, להיות בית-ספר מדגים של נושא הטכנולוגיה בבתי-ספר עיוניים. בספטמבר 2015 נפתחה קבוצת הרובוטיקה הראשונה של בית הספר הריאלי, המשתתפת בתחרות FIRST העולמית. הקבוצה, גלקסיה 5987, זכתה בשנה הראשונה לפעילותה בפרס ה-Rookie All Star, פרס הניתן לקבוצה המשתתפת פעם ראשונה בתחרות ומראה את הביצועים הטובים ביותר, הן בישראל והן בתחרות העולמית שנערכה באפריל 2016 ביוסטון, טקסס. בשנת 2018 שינתה הקבוצה את שמה ל"גלקסיה על-שם דודי זהר ז"ל", לזכרו של רס"ן (במיל.), בוגר בית הספר וטייס הליקופטר שנהרג באוגוסט 2017. באותה שנה זכתה הקבוצה בפרס ה-Engineering Inspiration בתחרות העולמית שנערכה באפריל 2018 ביוסטון, טקסס.
בספטמבר 2017 נחנך מרכז "חדרים" - מרכז לתרבות יהודית-ישראלית שהוקם בעזרת עמותת "היכל אליהו" בסניף יסוד אחוזה, שמנוהל על-ידי דני שטיינר, וכן נפתח גן ילדים נוסף בסניף אחוזה. בנוסף נפתחו בתיכון הדר, במטו"ס וביסוד אחוזה מתחמי מייקרים Makers, שהוקמו בעזרת תרומה נדיבה שקיבל בית הספר מקרן משפחת אדלסון, כדי שבהם ילמדו שילוב בין עבודת כפיים בטכנולוגיות מסורתיות ומכשירי היי-טק מתקדמים לבין התפיסה הפדגוגית של הלמידה משולבת הפרויקטים (PBL) בבית הספר ושיטות הוראה-למידה-הערכה מתקדמות שהונהגו בו.
בספטמבר 2018 נפתחו מתחמי מייקרים גם בסניפים בתיכון אחוזה ובבית בירם. בבית בירם נפתחו גם שתי מגמות לימוד חדשות: "מערכות בריאות" ו"יזמות ועיצוב". כמו כן נפתח גן ילדים חדש בסניף מטו"ס במרכז הכרמל.
בעת מגפת הקורונה בישראל שודר לראשונה בשידור חי הטקס המסורתי של יום הזיכרון, הכולל מדי שנה את כל 4,200 תלמידי בית הספר, וכן אלפים רבים מהבוגרים. בספטמבר 2021 נפתחו בקמפוס בית בירם 2 גני ילדים חדשים, ובכך עלה מספר הגנים ברשת ה"ריאליגן" ל-8. מספר התלמידות והתלמידים הלומדים בכלל המתחמים של בית הספר הריאלי הגיע בשנת תשפ"ב לשיא חדש של 4,300 תלמידים.
בשנת הלימודים תשפ"ג, שינה בית הספר את המבנה הארגוני שלו, למבנה של 4-4-4: 4 השנים הראשונות (שכבות א׳–ד׳) נקראות "מרחב הזריעה", 4 השנים הבאות (שכבות ה׳–ח׳) נקראות "מרחב הנביטה", וארבע השנים האחרונות (שכבות ט׳–י״ב) של החטיבה העליונה מחולקות ל"מרחב ההנצה" (שכבות ט׳–י׳) ו"מרחב הפריחה" (שכבות י״א–י״ב). כחלק מהשינוי הארגוני, הועברו כל התלמידות והתלמידים של שכבת ט לבית בירם, שהפך לתיכון ארבע־שנתי הכולל כ־1,900 תלמידות ותלמידים. בסה״כ למדו בביה״ס בשנה״ל תשפ״ג כ־4,500 תלמידות ותלמידים.
באוגוסט 2022 התקיים טקס חנוכת ”בית הרוח והרעות” שנתרם על ידי אודי אנג'ל וענת כרם. הבניין הוקדש ל־306 הבוגרות והבוגרים של ביה״ס שנפלו במערכות ישראל ובפעולות איבה, כמו גם כהוקרה ל־74 מקבלי הצל"שים ול־43 הזוכים והזוכות בפרסי ישראל.
הפנימייה הצבאית
נכון לספטמבר 2022 מפקד הפנימייה הוא ערן מקוב.
מנהלי בית-הספר
להלן שמותיהם של מנהלי בית-הספר ושנות כהונתם בתפקיד:
סמל, "סיסמה" ודגל בית הספר
הסמל הוכן על פי ציורו של יצחק סירקין, המורה לציור, שבו צורת משולש כחול ובתוכו קו המתאר של מבנה בית הספר וסיסמת בית הספר: "והצנע לכת". בביטוי זה ביקש בית הספר לבטא את הרעיון שעל ברכיו מתחנכים תלמידיו - פשטות ואמתיות, התרחקות מדברי מליצה נבובים ועבודה נאמנה, בלי הגזמה של התלהבות מעושה.
החל משנת תר"ץ חולק הסמל לבוגרי כל מחזור סיום, כשהמנהל מלווה אותם בדברי פרידה חמים. לפי אחד הקוריוזים, באחד מטקסי הסיום, גדלה התרגשותו של המנהל בנאום הפרידה שלו, עד שקרא "ותתגאו בהצנע לכת!", ומאז התפשטה בדיחה שה-ו"ו של "והצנע לכת" בסמל בית הספר הריאלי אינה אלא ו"ו ההיפוך. עוד ביקורות על הסיסמה נשמעה מפי פרופסור שטרוק האמן, שהיה מידידי בית הספר. הוא בא בטרוניה אל המנהל על השמטת החלק השני של הפסוק בספר מיכה - "והצנע לכת עם אלוהיך". על אף הביקורת וההתבדחויות הפך סמל בית הספר לנכס יקר של כל בוגר בצאתו. הוא סימל לו את דרכו החינוכית של בית הספר, שעל פיה חינכוהו מוריו לדייק בקטנות ביום-יום ולבצע כל משימה בשלמות, להתאמץ ולהתגבר על קשיים ולהיחלץ לעזרת העם.
בשנת 1933 הוטל על תלמיד בית הספר, אז בכיתה ח', דב מדזיני, לעצב דגל לבית הספר. מדזיני, שהיה ידוע בכישרונו האמנותי, ביצע את המלאכה. העיצוב שהציע התקבל, ובקיץ אותה שנה נערך טקס בו הוצג הדגל לראשונה.
מבנה בית הספר
נכון לשנת 2022, בבית הספר לומדים כ-4,500 תלמידים ב-143 כיתות - מגן ועד י"ב. סגל בית הספר כולל כ-540 מורים ועובדים, כ-80 מתוכם בוגרי בית הספר.
המבנים בבית הספר
בבית הספר הריאלי העברי נבנו במהלך השנים מבנים רבים המשמשים ככיתות לימוד, מעבדות, אולמות ספורט וכינוסים.
סניף מרכז הכרמל (מטו"ס)
הסניף הראשון של בית הספר מחוץ לשכונת הדר הוקם על מגרש במרכז הכרמל בשנת 1936. ראשית נבנו כיתות היסוד, והסניף נפתח בהנהלתו של עמנואל יפה, ולאחריו, בניהול ברטה דניאל. בשנת 1962 נבנה אגף כיתות נוסף וכן אולם כנסים מרכזי עבור אנשי הסניף. לקראת שנות השבעים הוחלט לבנות בניין עבור כיתות תיכוניות במרכז הכרמל, וזאת באמצעות שני מקורות מימון: הראשון, אותו יזם שמחה נהיר, סגן המנהל, הגיע ממכירת ביתו של שמואל יוסף פבזנר, מגרש שבו התקיימה האספה ההיסטורית של נכבדי העיר חיפה ומורי בית הספר נגד חברת עזרה והחלטתה ללמד בשפה הגרמנית; משהכסף לא הספיק, הוחלט למכור את עיזבונו של אחד המורים הידועים למתמטיקה ולמדעים בשנות העשרים והשלושים - המורה וויק. מכירת הנכס והעיזבון אפשרה להתחיל בבניית הבניין. בספטמבר 1971 הייתה מוכנה הקומה הראשונה והקמת השלב הראשון של הבניין הושלמה במשך שנת 1972. לאחר מכן נוספו עוד שתי קומות לבניין. פרשת הבנייה לא הייתה קלה, היות שבית הכנסת הפועל בצמוד לבית הספר, התנגד להעברת חומרי הבניין דרך שטחו, ולכן נבנה גשר עילי מיוחד מעל אדמות בית הכנסת אל הוואדי שבו נבנה סניף הכיתות התיכוניות. ועד בית הכנסת התנה שמעבר התלמידים לסניף החדש לא יהיה דרך אדמתו, ולכן עד היום המעבר אל סניף הכיתות התיכוניות עובר בחצר של כיתות היסוד במרכז הכרמל.
כבר במהלך דצמבר 1971 החלו לפעול שש כיתות תיכוניות במרכז הכרמל, בהנהלתו של בנימין מאיר, שקודם לכן ניהל את הכיתות התיכוניות באחוזה. בתחילה, למדו הילדים בבניין כיתות היסוד ולאחר מכן בבניין המיועד החדש. התלמידים הגיעו בהסעות מיוחדות ולמדו בקבוצות קטנות של 7–10 תלמידים, כשהם מחולקים לשלוש רמות.
מבנים במתחם אחוזה
בשנת 1936 נרכש מגרש בן 29 דונם בשכונת אחוזה. מגרש זה שימש החל משנת 1938 למכון לחינוך גופני (החג"ם) שהוקם על פי רעיונו של ד"ר בירם. בשנת 1937 נפתחו הכיתות התיכוניות של סניף אחוזה של בית הספר. בשנה הראשונה, מאיר חיינקין, חבר ההנהלה של בית הספר, קיבל על עצמו את תפקיד הריכוז ועצם ההקמה של כיתות היסוד באחוזה. הסניף נפתח כמבנה זמני, עד להשלמת הבניין הראשון במתחם בשנת 1938. בשנת 1950 נפתחו כיתות היסוד במתחם, והם פעלו במתחם אחד עם הכיתות התיכוניות, עד שבשנת 1953 הסתיימה בנייתו של בניין הכיתות התיכוניות. בשנת 1967 נוסף אגף חדש לבניין הכיתות התיכוניות, וחובר באופן הדוק לבניין הקיים. בשנת 1969 נוסף אגף חדש גם לבניין כיתות היסוד, כך ששני הסניפים שפעלו במתחם אכלסו כיתות לימוד וגם חדרים ספציפיים למקצועות לימוד שונים. בשנת 2017 נחנך בניין "היכל אליהו" בסניף כיתות היסוד. הבניין מכיל 4 קומות: בקומה הראשונה גן ילדים ואודיטוריום משוכלל, בקומות האמצעיות שש כיתות לימוד ומרחבים מוגנים, ובקומה הרביעית אולמות "חדרים" - מרכז לתרבות ישראלית-יהודית ומשרדי המרכז וכן אולם רב-תכליתי שעשוי לשמש בית כנסת בשבתות ובחגים. מנהל המרכז הוא דני שטיינר, שמונה לתפקידו באוגוסט 2019.
מבנים בקמפוס בית בירם
בשנת 1933 נרכש מגרש בן 70 דונם במעלה שכונת אחוזה. סניף בית בירם החל לפעול בשנת 1949 כאשר הקרקע והמבנה העיקרי והראשון שהוקם עליה הוחזרו על ידי צה"ל לרשות בית הספר. בקמפוס פזורים בניינים ומתחמים שונים: שישה בניינים מרכזיים שבהם כיתות לימוד, אולם כנסים גדול, ספרייה מודרנית, מעבדות, מרחבי למידה ומשרדים.
משמעת
מאז פתיחתו של בית הספר הוגדרו דרישות מחמירות למשמעת ולהתנהגות נאותה מצד התלמידים. הללו יצרו מתח בלתי נמנע ביניהן לבין נטיית הנוער למעשי קונדס ולשובבות. בירם היה זה שהתווה את הקו התקיף של המשמעת, והיו מי שאמרו שהנהיג בבית הספר משמעת פרוסית נוקשה ובלתי מתפשרת. המשמעת הנוקשה שהונהגה בבית הספר באה לידי ביטוי בסיורים שהיו עורכים המורים ברחובות חיפה בשנות העשרים, כדי למנוע שוטטות ומעשים אשר נראו להנהלה כלא יאים לדור הצעיר. משמרת המורים הופסקה בשנות השלושים בשל הגידול המשמעותי שחל באוכלוסייה בחיפה.
תמר אבידר שלמדה בבית הספר בתקופה שלפני קום המדינה, סיפרה כי בבית הספר הייתה קיימת שיטה לבקרת התנהגות התלמידים באמצעות מתן הערות לתלמידים ביומן הכיתה. היו שלושה סוגים של הערות: "הערת התנהגות", "הערת חריצות" ו"הערת סדר". תלמיד שצבר חמש הערות מכל סוג שהוא, נזקפה לחובתו "נזיפה". תלמיד שצבר שתי נזיפות היה צריך להביא לבית הספר את אחד ההורים ובנוכחותו היה מוזהר כי צבירה של שלוש נזיפות תגרור "העפה" מבית הספר. התלמידים קראו לכך: "לעוף בלי כנפיים".
היו מספר התנגדויות מצד התלמידים למשמעת הנוקשה ולבקרה שהפעילו המורים על חיי התלמידים. לדוגמה, בשנת 1927, לאחר מקרה שבו סטרה המורה חנה טומשבסקי לתלמידתה, התקיימה שביתה של התלמידים, אשר הולהטה בידי הארגונים הקומוניסטים בחיפה, "נגד הכאת ילדים". רק לאחר שעבר שבוע, ואולטימטום שהגישו ההורים והנרייטה סאלד, שכממונה על החינוך מונתה מטעם משרד החינוך של ממשלת המנדט לטפל במשבר, החליטו התלמידים להפסיק את השביתה.
מפעלים מיוחדים של בית הספר
עם מפעליו הגדולים של בית הספר, שהחלו כיוזמות פדגוגיות מקומיות והורחבו לכל הארץ, ניתן למנות את הקמת תנועת הצופים העבריים, ה"מסעות" (הטיולים השנתיים), לימודי האזרחות, חברת התלמידים, הגדנ"ע והכנסת "החיבור השנתי" (עבודת גמר).
טיולים
מראשית ימיו של בית הספר הושם דגש מרכזי על פעילויות של מורים ותלמידים מחוץ למסגרת הלימודים ומחוץ לחצר בית הספר. במסגרת זו החלו לארגן טיולים יומיים, יציאות לים וטיולים שנתיים גדולים באזורים מרוחקים מחיפה, ולעיתים אף מחוץ לארץ ישראל.
תרומת הבוגרים לחברה הישראלית
רבים מבוגריו של בית הספר מצויים בעמדות מפתח בחברה הישראלית. ביניהם ניתן למצוא שלושה שופטים עליונים, ארבעה רמטכ"לים, ראש עיר, חברי כנסת ומאות רבות של אנשי מעש בתחומי המדע, התעשייה, החינוך, האמנות, התקשורת, הביטחון והאקדמיה.
את רשימת הבוגרים הבולטים ניתן למצוא כאן.
במהלך השנים, בוגרי בית הספר עוטרו ב-74 עיטורים ובציונים-לשבח מטעם צה"ל. ארבעה מהבוגרים עוטרו פעמיים. יותר מ-300 מבוגרי בית הספר הריאלי נפלו במלחמות ישראל.
בית הספר הריאלי ופרס ישראל
מאז החלו לחלק את פרס ישראל בשנת 1953, זכו בו 45 מנהלים, מורים ובוגרים של בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
מייסדו של בית הספר ומנהלו הראשון, ד"ר ארתור בירם, שהיה הראשון מקהילת בית הספר לזכות בפרס ישראל, זכה בשנת 1954 בפרס בתחום החינוך. גם המנהל השלישי של בית הספר, יוסף בנטואיץ', זכה בפרס ישראל בתחום החינוך בשנת 1962. הבוגר הראשון של בית הספר שזכה בפרס ישראל הוא בנימין שפירא, בוגר מחזור י"ג (תרצ"ב, 1932), שזכה בפרס ישראל בתחום מדעי הרפואה בשנת 1955.
ארבע פעמים זכו שלושה נציגים של בית הספר הריאלי לקבל את פרס ישראל יחדיו: בשנים 2000, 2005, 2010 ו-2012. שש פעמים זכו שני נציגים של בית הספר הריאלי לקבל את פרס ישראל יחדיו: בשנים 1982, 1993, 2003, 2011, 2016 ו-2023.
לשמונה מחזורי בוגרים קיימת נציגות של שני בוגרים, שזכו בפרס ישראל: מחזור י"ג (תרצ"ב, 1932), מחזור י"ד (תרצ"ג, 1933), כ’ (תרצ"ט, 1939), כ"ה (תש"ד,1944), כ"ז (תש"ו, 1946), כ"ט (תש"ח, 1948), מ"ב (תשכ"ב, 1961) ומחזור מ"ג (תשכ"ג, 1962).
התחום הבולט ביותר בו זכו נציגי בית הספר הריאלי בפרס ישראל הוא תחום המזרחנות.
הזוכה הצעיר ביותר שקיבל את פרס ישראל הוא פרופ' בנימין שפירא, שקיבל את הפרס בגיל 42, והזוכה המבוגרת ביותר היא ירדנה כהן, שקיבלה את הפרס בגיל 100.
הרשימה המלאה של מורי בית הספר ובוגריו שזכו בפרס ישראל:
בית הספר הריאלי ופרס א.מ.ת
מאז החלו לחלק את פרס א.מ.ת בשנת 2002, זכו בו 9 בוגרים של בית הספר הריאלי העברי בחיפה:
בית הספר הריאלי ופרס רוטשילד
מאז החלו לחלק את פרס רוטשילד, זכו בו 6 בוגרים של בית הספר הריאלי העברי בחיפה:
ראו גם
רשימת בוגרי בית הספר
סוסיא (כפר פלסטיני)
סוסיא או ח'ירבת סוסיא הוא כפר פלסטיני בדרום הר חברון, סמוך לעיר הפלסטינית יטא ולהתנחלות סוסיא. נגד כלל המבנים בכפר הוצאו צווי הריסה, מכיוון שהן נבנו ללא היתר מהמנהל האזרחי ובג"ץ פסק שאין מניעה מקיום הצווים..
מקורו של השם סוסיא הוא ככל הנראה ביישוב היהודי העתיק בשם זה שפרח במקום בתקופה הביזנטית, בין המאות ה-3 ל-9 לספירה. יומני מסע מהמאה ה-19 מזכירים את סוסיא כחורבות בלבד ואינם מזכירים שם תושבים.
היסטוריה
תושבי הכפר הם חלק מיושבי המערות של דרום הר חברון. חלק מתושבי הכפר חי גם היום במערות שבאזור בעוד אחרים שוכנים במבנים שונים שכנגדם עומדים צווי הריסה. מרבית התושבים עוסקים בחקלאות.
בסקר הכפרים שנערך על ידי ממשלת המנדט הבריטי בשנת 1945, אין אזכור לשם סוסיא בנפת חברון. בשנת 1982 דיווחה פליאה אלבק על הימצאות הכפר סביב חורבות בית הכנסת העתיק וכי "על אדמת חירבת סוסיא יש רישום במרשם המקרקעין לפיהן אדמה זאת, בשטח של כשלושת אלפים דונם היא בבעלות פרטית של בעלים ערבים רבים". יעקב חבקוק כותב בספרו חיים במערות הר חברון (1984), בטקסט לתמונה של שרידי התאר הקדום ח'רבת סוסיא: "רועים ופלאחים פוקדים את הח'ירבה עם גשם ראשון, ומשתכנים במערות שבמקום עד האביב". מאידך, יעקב ארליך, מודד ושמאי מקרקעין שסימן את אדמות האתר הארכאולוגי, העיד כי השטח לא היה מיושב בקיץ 1984: "כמודד במקצועי, סימנתי בקיץ 1984 את אזור האתר הארכאולוגי בסוסיא לצורך הכרזתו כאדמת מדינה. ביכולתי להעיד שבזמן סימון השטח לא גרו בו ערבים כלל -לא בבתים, לא בשוחות, ולא במערות".
בשנת 2010 נפתח בכפר מרכז יצירה ולמידה, שמטרתו לחזק את הכפר כקהילה ולשפר את הקשרים בין פלסטינים, ישראלים ותיירים המבקרים בו מחוץ לישראל. מאחורי הקמת המרכז עומד חזון שעיקרו לאפשר במת יצירה לתושבים, על מנת לפתח יצירתיות והתמודדות עם שלטונה של מדינת ישראל בשטח (שבעבר היה בשליטת ירדן), ועם בעיות חברתיות מקומיות. המרכז מקיים סדנאות אמנות, שיעורי ריקוד דבקה, שיעורים ללימוד השפה העברית, שיעורים ללימוד השפה הערבית, המשלבים, כחלק בלתי נפרד מהלימוד עצמו, גם אירוח אצל כמה ממשפחות הכפר.
ביולי 2015 קראו שרי החוץ של האיחוד האירופי לעצור את ה"טרנספר" במקום. מחלקת המדינה של ארצות הברית הפצירה בישראל שלא להרוס את הכפר או חלקים ממנו. בישראל חתמו 200 סופרים אמנים אנשי רוח ומדענים על עצומה נגד הפינוי.
כיום, הרשות הפלסטינית פועלת לביסוס האחיזה הפלסטינית במקום. בכתבה מאת עמיחי אתאלי בשנת 2011 נכתב:.
הסרט "הטורבינה האנושית" ששודר לראשונה בערוץ 8 עוסק בקושי של המתיישבים לשרוד תחת האילוצים הקשים. הסרט הישראלי הדוקומנטרי "סוסיא", המספר על ביקורם של אב פלסטיני ובנו, בכפר שנאלץ האב לנטוש לפני כ-50 שנה, התקבל לתחרות הסרטים הקצרים הרשמית של פסטיבל ברלין.
סטטוס משפטי
תושבי המקום מנהלים מאבק לקידום תוכנית מתאר וקבלת אישורי בנייה לבתים שנבנו. מאז שנות השמונים, עם התחלת החפירות הארכאולוגיות באזור, מנהלים תושבי הכפר מאבקים משפטיים בעניין זכותם לשבת במקום, להקים מבנים ולעבד אדמות. חלק מן המשפחות המקוריות עזבו את הכפר, ונכון ל-2004 יושבים בו כ-300 איש, חלקם בני המשפחות הוותיקות וצאצאיהם. לדברי תנועת רגבים, לכל תושבי הכפר יש גם בתים בכפרים הסמוכים. ביוני 2012, הוציא המנהל האזרחי צווי הריסה ל-52 מבנים בכפר בעקבות עתירה של רגבים.
על פי הממשלה ומערכת הביטחון, מעולם לא היה קיים כפר ערבי בשם סוסיא. פלסטינים בנו במקום מבנים ללא היתר, ואלה נהרסו במהלך השנים 2001-1995. הבנייה הבלתי חוקית המשיכה והוצאו נגדה צווי הריסה. במאי 2015 דחה בג"ץ עתירה של הפלסטינים להוצאת צו ביניים נגד הריסת המבנים.
אוקזאורוס
אוקזאורוס (שם מדעי: Aucasaurus) הוא סוג של דינוזאור נכחד ממשפחת האבליזאוריים אשר חי בקרטיקון העליון לפני 83–90 מיליון שנה. הדינוזאור קרוי על שם המשקעים הפרהיסטוריים בהם נמצא: "אוקו מהואבו" (Auca Mahuevo).
מאובני האוקזאורוס נמצאו בשנת 2002 בתצורות אנקלטו שבפטגוניה, ארגנטינה ושלדיו נמצאו שבורי גולגולת ועצמות גפיים. הוא היה קרובו של הקרנוטאורוס המוכר יותר שחי מאוחר ממנו ושל האבליזאורוס שחי לצידו והיה בעל מאפיינים דומים כמו ראשים קצרים חסרי קרניים וזרועות כמעט מנוונות וחסרות אצבעות רבות. הדינוזאור הגיע לאורך 6.1 מטרים ולמשקל 700 ק"ג, קטן יחסית לסוגים האחרים במשפחתו.
הדינוזאור היה טורף או אוכל נבלות של דינוזאורים אחרים שחיו בארגנטינה הקדומה כמו טיטאנוזאורים שונים שנמצאו עם ביצים באזור. על חלק מהמאובנים שהשתמרו התגלו סימני מאבק שנוצרו לפני שהדינוזאור מת.
בתרבות
האוקזאורוס מופיע בסדרה כוכב הדינוזאורים שם נראים מספר פרטים וביניהם פרט בשם "שפירית" שניזון בתחילה מחרקים ובהמשך הופך לאויב של הסלטזאורים וכמעט טורף את אחת הנקבות אך הנקבה פוגעת בו ומרסקת את גולגולתו.
וסט
וסט (West) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו "מערב" בנתינת המבטא על האות ס' בפתח. המילה נכללת גם בשמם של אזורים הנמצאים בצד מערב.
בית אליעזר ותלמה ילין
בית אליעזר ותלמה ילין הוא המבנה הראשון שנבנה בשכונת רחביה בירושלים. המבנה תוכנן על ידי האדריכלים אליעזר ילין ושותפו וילהלם הקר ובנייתו הושלמה בשנת 1924. בבניין התגוררו אליעזר ותלמה ילין עד 1936, ובתקופה זו הוא היה מרכז תרבותי וחברתי בשכונת רחביה, ובירושלים כולה. המבנה נמצא ברחוב רמב"ן מס' 14, בפינת רחוב אלחריזי, והוא האחרון מבין הבתים שהקר וילין תכננו ברחביה ששמר על צורתו המקורית.
המבנה
הבית נבנה בשילוב של אלמנטים מסגנון הבינלאומי -המבנה קובייתי בצורתו, ומורכב מארבע "קוביות" בגבהים שונים, עם אפיונים מקומיים - קשתות באכסדרת העמודים שבכניסת המבנה וכן אלמנטים דמויי אדריכלות המזרח הקדום - כותרות עמודים בסגנון אשורי.
אלמנט מיוחד בחזית הקדמית של הבית הוא מבנה מלבני שבולט ממנה (bay window). בתוך הבית אלמנט זה הוא גומחה שיוצאת מחדר המוגרים ונבנתה כבמה עליה הופיעה תלמה ילין בנגינה בצ'לו, לבדה או בהרכבים קאמריים. רובו של הבית בנוי מאבנים בסיתות טובוזה והפתחים בו מרובעים, ורק אכסדרת העמודים והמבנה הבולט עשויים מאבן בסיתות תלטיש עדין יותר, ובהן נמצאים הקשתות והכותרות בסגנון האשורי. בעיצוב הפנים בולט אלמנט אר דקו של פינות קטומות בחלונות ודלתות עץ,
היסטוריה
את הבניין תכננו אליעזר ילין ושותפו וילהלם הקר. במכתב שכתבה תלמה ילין לאחת מאחיותיה היא מספרת: "בנייה היא עיסוק מרגש ביותר, ברגע שניגשים למלאכה. מעודי לא ראיתי קודם לכן את אליעזר כה נרגש ונלהב". אביה של תלמה, הרברט בנטוויץ' סייע כספית לבניית הבית, הבית נבנה בשנת 1924.
בקומת הקרקע היו חדר מגורים (סלון) גדול, חדר עבודה, חדר אוכל ומטבח, וכן יחידת מגורים עבור הרברט בנטוויץ', ששהה בה כמה חודשים בשנה כשביקר בארץ. בקומה העליונה היו חדרי השינה והשירותים. במשך כמה שנים תלמה הפעילה ביחידת הדיור של אביה, בזמן שהוא לא היה בארץ, את גן הילדים הראשון של השכונה.
הבית הפך למרכז חברתי ואומנותי בו ביקרו שמנה וסלתה של ירושלים המנדטורית - נציבים עליונים, אנשי ממשל בריטי ובכירים ביישוב העברי, פרופסורים מהאוניברסיטה העברית ומוזיקאים מכל העולם בהם ארתור שנאבל, ברוניסלב הוברמן ואמיל האוזר. בסלון נערכו קונצרטים בהם ניגנו תלמה והרכבים קאמריים בהם השתתפה. מרג'רי בנטוויץ', אחותה של תלמה, תיארה את הבית:
בשנת 1936 נאלצה משפחת ילין למכור את הבית בשל קשיים כלכליים אליהם נקלע משרד האדריכלים הקר-ילין. ב-1950 קנו אותו ד"ר עדיה קוניקוב ורעייתו כרמל, בתו של יצחק עבאדי, שהיה ידידם ומבאי ביתם של משפחת ילין. הם הקפידו על שימור הבית הן מבחוץ והן מבפנים, כולל דלתות העץ והמדרגות.
מונדיאליטו 2011 (כדורגל חופים)
מונדיאליטו 2011 בכדורגל חופים היה טורניר כדורגל חופים, שנערך בחוף "פראיה דה רושה" בפורטימאו, פורטוגל בין התאריכים 10 באוגוסט ל-12 באוגוסט 2011. התחרות כללה ארבע נבחרות שהתחרו ביניהן בשיטת ראונד-רובין (שיטה שבה כל נבחרת פוגשת את כל הנבחרות האחרות).
אמנת זכויות הילד
מרבית חברי האומות המאוחדות אישרו אמנה זו, בין אם בצורה מלאה ובין אם בצורה חלקית. עצרת האו"ם אמצה את נוסח האמנה ב-20 בנובמבר 1989. בספטמבר 1990 האמנה נכנסה לתוקף לאחר שאושררה על ידי מספר המדינות המינימליות הנדרשות. ישראל אשררה את האמנה ב-4 באוגוסט 1991 והאמנה נכנסה לתוקף לגביה ב-2 בנובמבר 1991.
תוכן האמנה
האמנה מכירה בזכויות הבסיסיות של כל ילד וכן קובעת את מכלול החובות שיש למדינות כלפי ילדים, ביניהן:
בנוסף לכך, האמנה מחייבת את המדינות החתומות לאפשר לילד להשתתף בכל הליך בו מתקבלת החלטה הנוגעת אליו ומבקשת שנקודת ההשקפה של הילד תילקח בחשבון בנושאים אלו, בהתאם לגיל הילד ולכשריו המתפתחים. האמנה אוסרת הפעלת גזר דין עונש מוות על ילדים.
האמנה קובעת כי טובת הילד הוא שיקול ראשון במעלה והוא מחייב את המדינה כל אימת שהיא מקבלת החלטה שיש בה כדי להשפיע על ככל הילדים או על ילד מסוים. בהתאם לגישה זו שונה החוק המצוי במדינות רבות, בו התייחסו בעבר אל ילדם ונשים כאל רכוש או נכס. כמו כן, היא מנסה לקדם סדר יום חדש מזה הקיים, בו לילדים אין קול בשיח הציבורי והם אינם יכולים להשפיע על קבלת החלטות הנוגעות אליהם, במישרין או בעקיפין. יישום מלא של האמנה מחייבת בדיקה כללית של חוקי משמורת ואפוטרופסות של ילדים, או, לכל הפחות, גישה חדשנית במסגרת החוקים הקיימים. משרד המשפטים הקים בשנת 1997 ועדה בין תחומית שבחנה את יישום האמנה בהסדרים שונים במשפט הישראלי. הוועדה הגישה את מסקנותיה בשנת 2003 והתייחסה לתחומים הבאים: הילד במשפחה, הילד במערכת הפלילית, ילדים בהשמה חוץ ביתית, ילדים במערכת החינוך וייצוג נפרד של ילדים בהליכי אזרחיים.
פרוטוקולים
לאמנה שני פרוטוקולים אופציונליים, אשר אומצו על ידי האספה הכללית במאי 2000 ואשר מתאימים למדינות אשר אשררו את אמנה זו:
לאמנה פרוטוקול בחירה נוסף אשר אומץ על ידי האספה הכללית בדצמבר 2011 ואשר עוסק בדרכי תקשורת בין מדינות בהקשר של האמנה.
מדינות חברות
כל מדינות העולם החברות באו"ם הן גם צד לאמנה, מלבד ארצות הברית שלא אישרה אותה. סומליה אינה במצב בו היא יכולה לאשר את האמנה, שכן אין לה ממשלה מוכרת. ארצות הברית חתמה על האמנה אך עדיין לא אשררה אותה. ההתנגדות להצטרפות בארצות הברית נובעת מגורמים שמרניים המתנגדים למה שנתפס כהתערבות שלטונית (ובין־לאומית) בחיי המשפחה. כמו כן, עד תחילת שנות ה-2000 בארצות הברית ניתן היה להוציא להורג קטינים, בניגוד לאיסור שבאמנה.
אמנת זכויות הילד בישראל
ישראל אישרה את אמנת לזכויות הילד בשנת 1991. בשנת 2000 נחקק חוק זכויות התלמיד והוקמה ועדה מיוחדת לקידום מעמד הילד. בשנת 2001 מדינת ישראל הגישה דו"ח לאו"ם המפרט את פעולות ישראל ליישום האמנה, ובכלל זה אמצעים כלליים ליישומה, הגדרת ילד לפי חוקים שונים, ויישומם של העקרונות הכלליים שנקבעו באמנה ושל הזכויות המעוגנות בה. באוקטובר 2002 נערך דיון במליאת הוועדה לבדיקת זכיות הילד של קרן החירום הבין־לאומית של האומות המאוחדות לילדים (יוניצ"ף). הדוח התקופתי השני של ישראל לוועדת האו"ם לזכויות הוגש ביוני 2010. בדוח מפורטות פעולותיה של ישראל בנושא, ובכללן חקיקה, פסיקה ועבודת משרדי ממשלה וגופים אחרים. הדוח פורסם באתר משרד המשפטים, ופרסום הדוח לציבור נכלל באמצעים ליישום האמנה.
בדו"ח שנכתב ב-2010 במטה יוניצ"ף נמתחה ביקורת על כך שאין בישראל תוכנית פעולה לאומית או ועדה ממשלתית הממונה על הגנה וקידום זכויות הילד. כמו כן מותח הדו"ח ביקורת על עמדתה של ישראל, לפיה אמנת האו"ם לזכויות הילד אינה חלה בשטחים הפלסטיניים. מצוין בו כי צווים צבאיים החלים על שטחי הרשות הפלסטינית מגדירים ילד מתחת לגיל 16, בעוד שהחוק הישראלי ואמנת האו"ם מגדירים ילד מתחת לגיל 18. הדו"ח מציין כי גורמים רשמיים בישראל אינם אוספים נתונים מקיפים על מעמדם של הילדים ואינם מפרסמים נתונים שנתיים על הוצאות הממשלה המיועדות לילדים. על פי הדו"ח, ההשקעה בישראל מגן הילדים ועד התיכון נמוכה מהממוצע הבין־לאומי.
האמנה כוללת המלצה להקים גוף סטטוטורי העוסק בזכויות ילדים. עקב כך נוסחה בשנת 2011 הצעת חוק להקמת "נציבות זכויות הילד", גוף ממלכתי שיעסוק בשמירה על זכויות ילדים בישראל בתחומים שונים. הצעת החוק לא קודמה מאז. השופטת סביונה רוטלוי, שעמדה בראש ועדת רוטלוי שבחנה את זכויות הילד בישראל, מתחה ביקורת קשה על משרד החינוך: "יש השתקה מכוונת של זכויות הילדים במערכת החינוך. המדינה התחייבה ליישם ולהפיץ את האמנה, אבל בשנים האחרונות לא נעשה דבר אלא להפך - יש נסיגה משמעותית".
בדו"ח הבא שהגישה ישראל נאמר שהצטמצמו הפערים בין המגזר הערבי למגזר היהודי בתחומים אלה, בהם חינוך, רווחה ובריאות, לאחר שהממשלה הקצתה משאבים לשם כך. חלה התקדמות בנושא מעמדם החוק וזכויותיהם של ילדי מהגרי עבודה וחלק ניכר משידוריה של רשות השידור עוסקים במניעת אפליה וסובלנות. בנושא מניעת התעללות בילדים הוסדרו הוראות לדיווח על אלימות גופנית במוסדות חינוך ב-2009. כמו כן, הוכנסו תיקונים לחוק העונשין ובשנת 2000 התקבל חוק פעוטות בסיכון (הזכות למעון יום). משנת 2006 פועלת תוכנית לאומית מתוקצבת בנושא ילדים ובני נוער בסיכון. בנושא שיתוף פעולה עם החברה האזרחית הביאו מחברי הדו"ח דוגמאות לשיתוף פעולה עם החברה האזרחית וביניהם עבודה עם הג'וינט בקהילה האתיופית.
החל משנת 2006 פועלת בישראל תוכנית לשיתוף ילדים שהוריהם נתונים בהליכים משפטיים במצבי סכסוך במשפחה. התוכנית מבוססת על סעיף 12 באמנה הבין־לאומית לזכויות הילד. מטרת התוכנית לאפשר לילדים לממש את זכותם להשתתפות בתהליכי קבלת החלטות הנוגעות לחייהם.
מכלול החוקים והפסיקות בנושא מעמדם המשפטי של קטינים נסקר בספר "קטינים במשפט: מתלות לעצמאות" (נתנאל ר. בושרי, 2009). על פי הספר, נדרשת בחינה מחדש של הדין המצוי, ויש מקום לשיפור בתחומים רבים.
בשטחים הפלסטיניים פועלת האגודה הבין־לאומית לזכויות הילד משנת 1991 למימוש אמנת זכויות הילד. באגודה פועלים עורכי דין המייצגים קטינים בבתי משפט צבאיים, מבקרים קטינים הכלואים במתקני מעצר צבאיים, ומייצגים את משפחות הקטינים בבואם לבקש היתר כניסה לישראל מצה"ל. כמו כן מפרסמת האגודה דו"חות עיתיים על מעצר ילדים פלסטינים. בנוסף, קבוצת "הורים נגד מעצרי ילדים" פועלת בישראל נגד מעצרי קטינים פלסטינים, על פי עקרון טובת הילד. לדבריהם, קיימת תופעה נרחבת של מעצרי ילדים בגדה המערבית וירושלים המזרחית, והם פועלים למען זכויותיהם של קטינים פלסטינים בהליך הפלילי.
נמר ברבארי
נמר ברבארי או נמר אטלסי (שם מדעי: Panthera pardus panthera) הוא תת-המין במין נמר אשר תפוצתו היא בהרי האטלס שבצפון אפריקה. תת-המין הדומה לו ביותר הוא הנמר אפריקאי המאכלס את שאר אזורי יבשת אפריקה.
מאפיינים
תת-מין זה נראה מוצק ביחס לשאר תת-המינים של הנמר. אזור תפוצתו השלגי והקר של הנמר הברבארי אילצו אותו להתכסות בפרווה עבותה מאוד שמשמשת לו כמקור בידוד מפני השלג הקר בהרי האטלס. פרוותו העבותה של הנמר הברבארי ביחס לתת המין האפריקאי של הנמר מבדילה אותו ממנו וכך ניתן להבדיל בין שני תת-המינים. בהסתמך על מספר מקורות, הנמר הברבארי סיגל לעצמו את התכונה של הגמל ורבים מבין בעלי החיים המדבריים והיא יכולתו לא לשתות מים כמעט חודש. כמו נמרים אחרים הנמר הברבארי מסוגל לצוד אנטילופה אשר משקלה גדול ממשקלו פי שניים. תזונתו של הנמר הברבארי מגוונת מאוד, הנמר הברבארי אוכל יונקים גדולים כמו אנטילופות שונות החיות באזור תפוצתו, מכרסמים, קופים ואף חרקים. הנמר הברבארי ניזון בעיקר מקוף המקוק הברברי, והוא האויב היחיד כיום של אייל ברבארי.
כמו רבים מתת-המינים של הנמר, הנמר הברבארי נמצא בסכנת הכחדה חמורה. דו"חות שונים מצביעים על הישרדות המין בשבי ובטבע. מעריכים כי גודלה של האוכלוסייה החיה בשבי עומד על כתריסר פרטים. לפי השערת IUCN אם הנמר הברבארי עוד חי בטבע האוכלוסייה שלו עומדת על פחות מ-250 פרטים בוגרים. הידיעות האחרונות מספרות על כך שחוקר ספרדי מצא טביעות רגליים של נמרים בהרי האטלס שבמרוקו ולכן קיימת סבירות שישנה עדיין אוכלוסייה החיה בטבע של תת-מין זה. לאחר פרסום הידיעה משלחות שונות נשלחו להרי האטלס כדי לגלות מידע חדש על האוכלוסייה ששרדה בטבע.
NetSuite
NetSuite היא חברה אמריקאית למחשוב ענן אשר בסיסה בסן מטאו, קליפורניה, החברה מוכרת קבוצה של שירותי תוכנה במודל של תוכנה כשירות(SaaS) לניהול כספים, תפעול וקשרי לקוחות. השירותים מכוונים בעיקר לעסקים קטנים ובינוניים וכוללים: ERP, CRM ומסחר אלקטרוני.
היסטוריה
NetSuite נוסדה בשנת 1998 על ידי אוון גולדברג, כתוכנה מבוססת רשת להנהלת חשבונות בשם NetLedger.
ביולי 2002, זאק נלסון מונה למנכ"ל. לנלסון היה ידע ורקע עמוק במכירות ושיווק, ושימש במגוון רחב של תפקידים ניהוליים בסאן מיקרוסיסטמס ו־Oracle Corp, לפני שהצטרף ל־NetSuite, נלסון היה ספק של יישומים עסקיים באינטרנט שנקרא MyCIO.com, מחלקה של McAfee, חוויה זו הובילה אותו לאמונה, כי כל התוכנות בעתיד ינוהלו דרך רשת האינטרנט והוא עזב את McAfee על מנת להצטרף ל־NetSuite. בתקופתו של נלסון צמחה החברה ממחזור הכנסות של כמיליון דולר, לסביבות המיליארד דולר, מצבה לפני רכישתה על ידי אורקל.
בנובמבר 2016 נרכשה על ידי חברת Oracle בסכום של 9.3 מיליארד דולר.
בישראל
לחברת NetSuite יש נציגות רשמית בישראל כחלק מחברת האם, אורקל ומיוצגת גם על ידי שותפים מקומיים. לדוגמה: חברת סוויטק, חברת Top Group, חברת iCloudius, חברת נטקלאוד, כמו גם חברת ONE1.
ל-NetSuite קיים בנדל לוקליזציה למודול הפיננסי והרכוש קבוע על פי דרישות השוק הישראלי ובהתאם לתקנות המס, המפותח על ידי השותפים המקומיים בישראל.
יש ל-NetSuite מספר רב של לקוחות בישראל, ביניהם חברות גדולות במשק כגון:מון אקטיב, ארניקס, איירון סורס, סלברייט,אקסוניוס, אקסליבריס, Perion, סלינה ,פלאנק, WSC Sports ועוד.
הפלפאף
בית הפלפאף הוא בית בבית הספר הוגוורטס, בסדרת ספרי הארי פוטר שכתבה ג'יי קיי רולינג. בית זה נוסד על ידי הלגה הפלפאף, אשר נחשבה לטובת לב והייתה מוכנה לקבל לביתה תלמידים ללא דרישות מוקדמות. התכונות הרצויות בבית זה הן הגינות, סבלנות, נאמנות וחריצות. מקור השם הוא במילים האנגליות huff and puff, המרמזות על מאמץ וחריצות. סמל הבית הוא גירית דבש שחורה על רקע צהוב, וחדר המועדון שלו שוכן ליד המטבחים (כדי להיכנס צריך להקיש על דלת חדר המועדון לפי הקצב "הלגה הפלפאף". זהו חדר המועדון היחידי שיש לו דרך לשמור שתלמידים לא ייכנסו אליו- על ידי התזת חומץ עליהם). בדומה לרייבנקלו, בית הפלפאף אינו תופס נפח רב בעלילת הספרים, עם זאת, סדריק דיגורי העלה את קרנו של הבית בשל תפקידו בנבחרת הקווידיץ' ובשל השתתפותו בטורניר הקוסמים המשולש בספר הרביעי. בנוסף ידוע שחלק מתלמידי הבית הצטרפו לארגון צבא דמבלדור, ואף השתתפו באופן פעיל בקרב על הוגוורטס. דמויות מפורסמות מהפלפאף: ניוט סלמנדרה, נימפדורה טונקס, סדריק דיגורי ונוסף לכך מבית זה לא יצא אפילו אוכל מוות אחד.
דברי מצנפת המיון
"אך אם בגולגולתו אמצא,
טוב לב ואורך רוח, אודיע כי להפלפאף,
הוא מועמד בטוח!"
באנגלית:
"You might belong in Hufflepuff, Where they are just and loyal, Those patient Hufflepuffs are true and unafraid of toil."