cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hand in Glove
גרסת רמיקס לשיר הופיעה באלבום הבכורה של הלהקה, The Smiths. ב-9 באפריל 1984, יצאה גרסת כיסוי שהוקלטה על ידי הזמרת הבריטית, סנדי שו, בהשתתפות ג'וני מאר, אנדי רורק ומייק ג'ויס כמוזיקאי רקע. גרסת הכיסוי הגיעה, בשיאה, למקום ה-13 במצעד הסינגלים האירי, למקום ה-27 במצעד הסינגלים הבריטי, ולמקום הראשון במצעד האינדי הבריטי.
גרסת הכיסוי של סנדי שו
על אף שמוריסי וג'וני מאר היו כחלק מלהקת הסמית'ס, למוריסי ומאר היו שאיפות להיות מוכרים ככותבי שירים, על ידי הוצאת גרסאות כיסוי לשירים שלהם על ידי אחרים, בין היתר הזמרת הבריטית, סנדי שו. בקיץ 1983, מאר ומוריסי החלו לבקש משו להוציא גרסת כיסוי לשיר שלהם "I Don't Owe You Anything". הזוג שלח לשו מכתבים שונים יחד עם הדגמות של שירים. בתחילה, שו הייתה סקפטית, לאחר שהתייאשה מתשומת הלב התקשורתית השלילית שליוותה את השיר "Reel Around the Fountain" של הסמית'ס, וכאשר קיבלה עותק של "Hand in Glove" בדואר, על פי הדיווחים, היא אמרה לבעלה כי: "הוא התחיל לשלוח לי תמונות של גברים עירומים עם הישבן שלהם!".
שו זכתה בסופו של דבר בהתערבותו של ג'ף טראוויס ובשבחי מוריסי לה בעיתונות. בינואר 1984, הודיעה NME ששו והסמית'ס יוציאו הקלטה משותפת של "I Don't Owe You Anything" כסינגל בראף טרייד. בפברואר, שו והסמית'ס נסעו לאולפני מטריקס בלונדון, שם הקליטה שו שלושה שירים של הסמית'ס עם מאר, ג'ויס ורורק. הגרסה של "Hand in Glove" שהוקלטה במטריקס הייתה שונה קצת מבחינה הלירית, והיא בוצעה במפתח די מינור, בעוד שהריף של תחילת השיר היה על סולם מז'ור. בסופו של דבר, שו בחרה בהקלטה של "Hand in Glove" כאיי-סייד של הסינגל, והציבה את "I Don't Owe You Anything" כבי-סייד. העטיפה כוללת תמונה של ריטה טאשינגהם מהסרט קורטוב של דבש.
גרסת הכיסוי, שיצאה ב-9 באפריל 1984, הגיעה, בשיאה, למקום ה-13 באירלנד, למקום ה-27 במצעד הסינגלים הבריטי, ולמקום הראשון במצעד האינדי הבריטי.
השיר הופיע בגרסת הדלוקס של אלבום האולפן השביעי של סנדי שו, Hello Angel.
המרכז הדמוקרטי-הומניסטי
המרכז הדמוקרטי-הומניסטי (בצרפתית: Centre démocrate humaniste, או בקיצור: cdH) הוא מפלגה נוצרית-דמוקרטית    והומניסטית דוברת צרפתית בבלגיה. עד 2002 נודעה המפלגה כמפלגה הנוצרית-חברתית (Parti Social Chrétien). ה-CDH משתתף בממשלת בריסל, ממשלת הקהילה הצרפתית, ממשלת ולוניה, אך לא בממשלה הבלגית הכללית.
ה-PSC נוסדה רשמית בשנת 1972. הקמת המפלגה הייתה תוצאה של פיצול מפלגת העם הנוצרית (PSC-CVP) למפלגת העם הנוצרית דמוקרטית (CVP) והמפלגה הנוצרית-חברתית דוברת הצרפתית (PSC). ה-PSC נחלשה מאוד בבחירות הכלליות ב-1999 והמפלגה הייתה באופוזיציה בכל הממשלות במדינה.
לאחר הכישלון בבחירות 1999, המפלגה פתחה בתהליך של רפורמה פנימית. בשנת 2001 אומצה אמנת עקרונות חדשה "אמנת ההומניזם הדמוקרטי" ובשנת 2002 אימצה המפלגה חוקה חדשה ושמה שונה ל"המרכז ההומניסטי הדמוקרטי".
בבחירות הכלליות ב-2003 המפלגה התחזקה במעט, אך עדיין נשארה באופוזיציה. לאחר הבחירות האזוריות ב-2004 חזרה המפלגה לשלטון בבריסל, ובשתי הקהילות במדינה.
בבחירות הכלליות ב-2007 זכתה המפלגה ב-10 מתוך 150 מושבים בבית הנבחרים ושניים מתוך 40 מושבים בסנאט.
בבחירות הכלליות בשנת 2010, המפלגה איבדה מושב אחד בבית הנבחרים ושמרה על שני המושבים שלה בסנאט, תוצאה שחזרה על עצמה בבחירות הכלליות בשנת 2014. בבחירות הכלליות בשנת 2019 המלגה נחלה את הכישלון החמור ביותר שלה אי פעם, וזכתה רק ב-5 מושבים וב-3.7% מהקולות.
טיסה 804 של איג'יפטאייר
טיסה 804 של איג'יפטאייר הייתה טיסת נוסעים בינלאומית מנמל התעופה שארל דה גול בפריז, צרפת, אל נמל התעופה הבינלאומי של קהיר בקהיר, מצרים, שבוצעה על ידי חברת התעופה המצרית איג'יפטאייר במטוס מדגם איירבוס A320. הטיסה נעלמה ממצגי המכ"ם בשעה 02:45 לפנות בוקר ב-19 במאי 2016, זמן קצר לאחר שנכנסה למרחב האווירי של מצרים, מעל הים התיכון.
על המטוס היו 56 נוסעים, שבעה אנשי צוות, ושלושה מאבטחים.
מומחי תעופה שחקרו את ההתרסקות הקטלנית הודיעו באפריל 2022 כי הסיבה להתרסקות הייתה סיגריה בוערת בתא הטייס, שהתלקחה בעקבות דליפת חמצן ממסכות החירום וגרמה לשריפה במטוס.
יחסי סין–רוסיה
יחסי סין–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה העממית של סין לבין הפדרציה הרוסית. היחסים הדיפלומטיים בין סין לרוסיה השתפרו לאחר פירוק ברית המועצות והקמת הפדרציה הרוסית בשנת 1991.
טיסה 804 של איג'יפטאייר
המטוס
המטוס, מדגם איירבוס A320, בעל קוד הרישוי SU-GCC, ביצע את טיסתו הראשונה ב-25 ביולי 2003 ונכנס לשירות חברת התעופה המצרית מספר חודשים מאוחר יותר.
חיים אברהם אישטרושה
רבי חיים אברהם אישטרושה או איסטרושה או איסטרולסה היה אב"ד, רבה של שירון (סרס) שביוון בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, ומחבר שו"ת ירך אברהם.
טיסה 804 של איג'יפטאייר
המטוס
המטוס טס בערך 48,000 שעות עד היעלמותו.
יחסי סין–רוסיה
תחילת היחסים
במהלך התפשטות האימפריה הרוסית מזרחה במהלך המאה ה-17, גבול האימפריה הרוסית הוסט עוד ועוד לתוך אסיה, שם הוא נתקל בתחום ההשפעה של שושלת צ'ינג בסין. הסכסוכים שנוצרו הוסדרו בשנת 1689 בהסכם נרצ'ינסק, שבו נרשמו תביעות טריטוריאליות הדדיות. רוסיה נאלצה לסגת חלקית ממנצ'וריה, אך קיבלה זכויות מרחיקות לכת לסחור עם סין. האמנה שנחתמה יצגה את ההסכם הדו-צדדי הראשון בין קיסר סיני למדינה שנחשבה אז כמערבית. לאחר מכן הורחב ההסכם עוד יותר. ב תיקנו חוזה אייגון (1858) ואמנת בייג'ינג (1860) את הההסדרים הטריטוריאליים שנקבעו באותה תקופה לטובת רוסיה.
טיסה 804 של איג'יפטאייר
הטיסה
המטוס המריא מנמל התעופה שארל דה גול בפריז ב-18 במאי 2016 בשעה 23:09 זמן מקומי, והיה אמור לנחות בקהיר בשעה 03:05. בשעה 02:30, בעודו טס בגובה של 36,975 רגל (11,270 מטרים) במרחק של 282 ק"מ מחופי מצרים וזמן קצר לאחר שנכנס אל המרחב האווירי המצרי, נעלם המטוס מהמכ"ם, 3 שעות ו-25 דקות לאחר ההמראה.
יחסי סין–רוסיה
עידן האימפריאליזם
כאשר סין נכנסה לתחום השפעת המעצמות הקולוניאליות האירופיות לאחר מלחמת האופיום השנייה (הסתיימה ב-1860), ניסתה גם רוסיה לקדם את האינטרסים שלה בסין. לדוגמה, היא תמכה בתנועות עצמאות אסלאמיות ומונגוליות כדי לערער עוד יותר את חוסר היציבות, רוווית ההתקוממויות בצפון סין. כאשר מרד הבוקסרים דוכא בשנת 1900, פרס הצאר ניקולאי השני כוחות במלחמת רוסיה-סין ובמקביל כבש את מנצ'וריה עם כוח של 200,000 חיילים בתואנה של רצון להילחם שם בבוקסרים. בהקשר זה, סוכם בחוזה בפברואר 1901 שסין תקבל את אזור מנצ'וריה בחזרה, אך רוסיה תוכל להציב שם חיילים כדי להגן על קווי הרכבת, ולמעשה להקים מדינת חסות על מנצ'וריה. רוסיה חיזקה אפוא את הרושם בצד הסיני שהיא אחד הגופים האימפריאליים התוקפניים והגרועים ביותר.
טיסה 804 של איג'יפטאייר
הטיסה
דווח כי בשעה 04:26 זמן מקומי נשלח איתות חירום מהאזור בו המטוס נעלם, אך צבא מצרים דחה את הדיווחים הללו ומסר כי לא התקבלו אותות מצוקה מהמטוס.
על פי שר ההגנה היווני, פאנוס קאמנוס, סטה המטוס ממסלולו זמן קצר לאחר שנכנס למרחב הפיקוח התעופתי של מצרים. בגובה 11 קילומטר ביצע המטוס פנייה חדה של 90 מעלות שמאלה, ומיד לאחר מכן פנה 360 מעלות ימינה, והחל לצלול מטה. קשר המכ"ם נותק בגובה 3 קילומטר. שר התעופה האזרחית של מצרים הכחיש את המידע ואמר שלא בוצעו תנועות חריגות לפני שהמטוס נעלם, אך ייתכן שהמכ"מים המצריים לא היו מסוגלים לעקוב אחר המטוס באופן מדויק כמו המכ"מים היווניים בשל מרחקם מהמטוס.
דווח כי תושבים באיי יוון הסמוכים לאזור היעלמות המטוס ראו "להבות בשמיים".
נוסעים
56 נוסעים מ-12 מדינות היו על סיפון המטוס. שלושה מהם ילדים, בהם שני תינוקות.
אנשי צוות
על הסיפון היו עשרה אנשי צוות, בהם שלושה מאבטחים של איג'יפטאייר, חמישה דיילים ושני טייסים. על פי חברת התעופה, חווה הקפטן 6,275 שעות טיסה, מתוכם 2,101 על מטוס ה-A320, והקצין הראשון 2,766 שעות.
מאמצי החיפוש וההצלה
ביום היעלמות המטוס נפתח מבצע רב-לאומי נרחב לחיפושו. מצרים ויוון שלחו צוותי חיפוש בניסיון לאתר את המטוס ואת נוסעיו בים התיכון. חיל האוויר היווני שלח לאזור מטוס הרקולס וספינה של חיל הים. צרפת ובריטניה הודיעו גם הן שישלחו כוחות סיוע.
למחרת ההתרסקות הודיע צבא מצרים שמצא את שברי המטוס וחפצים אישיים של הנוסעים כ-290 ק"מ מצפון לאלכסנדריה.
ב-20 במאי נמצאו שרידי המטוס וגופות וכל נוסעי הטיסה הוכרזו מתים. בהמשך החיפושים נמצאו הקופסאות השחורות של המטוס.
חיים אברהם אישטרושה
ביוגרפיה
בט' בטבת ה'תקס"ד מונה לרבה של הקהילה היהודית בשירון, שם התפרסם ובתקופה זו הדפיס את ספריו. לאחר זמן מה שב לשאלוניקי היה רגיל לדרוש בבית המדרש "מגורשי קאשטיליה" שבעיר, כמו למשל בשנת התקד"ן (1794), אז דרש לכבוד פטירת סבתו מצד אמו, פלור . בשנת התקס"ח דרש בק"ק "קאטאלטן ישן" שבעיר לכבוד פטירת גיסו, אמו של האחרון ויצחק מאטאלון בשנת התקס"ג חנך את בית הכנסת "איטליא חדש" שבסלוניקי. כיהן כרבה של קהילת איטליא ישן בעיר.
יחסי סין–רוסיה
ייסוד ברית המועצות והרפובליקה הסינית
עם זאת, רוסיה כבר לא הייתה אחד מכוחות אלו, לאחר שנשלטה על ידי המפלגה הקומוניסטית הרוסית מאז מהפכת אוקטובר, אשר גינתה את המדיניות האימפריאליסטית של הצאר. הם הצהירו בפני הרפובליקה הסינית, שהייתה אז בשליטת המצביאים, כי הם מוותרים על כל תביעה על השטחים הסיניים שהועלתה על ידי האימפריה הצארית. יתר על כן, באמצעות הקומינטרן, תמך לנין הן בלאומנים סון יאט-סן ולאחר מכן בצ'יאנג קאי שק (הקוומינטנג) והן ב, שנוסדה ב-1921: שתיהן היו בנויות במבנה של קאדר שהרכיב את ראשות המפלגה והתבסס על הדוגמה של לנין. שתיהן קיבלו תמיכה לוגיסטית וכן יועצים אידאולוגיים וצבאיים, שאפשרו לברית המועצות להפעיל השפעה מסוימת. ב-1923, על פי דרישתם, הוקמה החזית המאוחדת הראשונה, שבה נלחמו שתי המפלגות היריבות ביחד, כנגד המצביאים. במהלך שיתוף הפעולה הסובייטי-סיני נסעו גם קאדרים רבים לרוסיה כדי ללמוד, ובכך תרמו לחילופי תרבות בתוך האליטות.
חיים אברהם אישטרושה
ביוגרפיה
נפטר בשנת התקפ"ט (1829) ונספד באזמיר על ידי רבי דוד אמאדו.
יחסי סין–רוסיה
מלחמת האזרחים הסינית (1943–1949)
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 התנהלה בסין מלחמת האזרחים הסינית בין הקומוניסטים בראשות מאו דזה-דונג לבין הלאומנים בראשות צ'יאנג קאי שק. תוצאות המלחמה לא היו ברורות במשך זמן רב, וזאת בזמן שמנצ'וריה נכבשה כבר ב-1937 על ידי היפנים. בחלוף הזמן התברר שהקומוניסטים מכוונים את עצמם כלפי ברית המועצות והלאומנים כלפי ארצות הברית. חשיבות רבה הייתה לכך שסטלין לא תמך בקומוניסטים בסין באופן מהותי, אלא ראה בלאומנים שותפים אמינים ומהימנים יותר ותמך בקוומינטנג באספקת אמצעי לחימה. המפלגה הקומוניסטית הסינית שמרה ציוד וחיילים למלחמת האזרחים לאחר שהסתיים הכיבוש היפני בסין. היה זה משתי סיבות עיקריות: ראשית, מנצ'וריה נכבשה מאז 1945 על ידי ברית המועצות, שהצליחה לגרש את היפנים מהאזור תוך תשעה ימים בלבד. מוסקבה השיגה זכויות מיוחדות על מסילות ברזל באזור ובמיוחד חשובה הייתה גישתה לנמלים נטולי קרח. עם זאת, זכויות אלו יכלו להיות מוכרות רשמית רק על ידי הלאומנים - סטלין דבק בתחזית שלו לניצחון לאומני במשך זמן רב. שנית, הוא ניסה להדוף את שני היריבים הסיניים זה מול זה כדי לבסס את ברית המועצות ככוח הדומיננטי.
חיים אברהם אישטרושה
לקריאה נוספת
רבי שלמה חזן, המעלות לשלמה, ערך רבי אברהם איסטרושה.
יחסי סין–רוסיה
מלחמת האזרחים הסינית (1943–1949)
בשנת 1946 נסוגו הכוחות הסובייטים ממנצ'וריה. רק ב-1948 הצליחו הקומוניסטים לכבוש במלואו את מה שהיה אז המרכז התעשייתי של סין. זה היה צעד חשוב לקראת הניצחון הסופי של הקומוניסטים והכרזה של מאו על הרפובליקה העממית של סין ב-1949. הלאומנים ברחו לטאיוואן כמפסידים של מלחמת האזרחים והקימו בה את הרפובליקה של סין.
1950–1956 – ברית
ב-1950 חתמו סין וברית המועצות על הסכם ידידות. הוא הבטיח ברית במקרה של תוקפנות יפנית (או מדינות בעלות ברית ליפן; כלומר ארצות הברית); סטלין נאלץ לוותר על זכויות מיוחדות במנצ'וריה. פרויקטים כלכליים משותפים יצאו לדרך והחל סיוע כלכלי לסין. להסכם היה אופי חריג בכך שהצביע על עצמאות סינית. גם לאחר מותו של סטלין ב-1953 דבר לא השתנה בברית - תחת חרושצ'וב היה הסכם דומה, שהורחב ב-1954. המניע העיקרי להסכם משני הצדדים היה יצירת משקל נגד לדומיננטיות של ארצות הברית. סין הייתה זקוקה גם למומחיות הטכנולוגית של אנשי מקצוע סובייטים.
סדקים ראשונים בקואליציה
הסדקים הראשונים בברית הופיעו ב ב-1956 במוסקבה. ראשית, ניקיטה חרושצ'וב הציג את העיקרון של דו-קיום בשלום. בשעה שמאו בחר בכיוון אגרסיבי יותר ויכול היה לקבל רק באופן שטחי את הרעיון החדש. שנית, חרושצ'וב החל בביקורת הקשה על סטלין (דה-סטליניזציה) ובהקשר זה גם את הביקורת על פולחן האישיות של יוסיף סטלין, שהשפיעה בעקיפין גם על מאו, שכן מאו עסק גם בפולחן אישיות סביב עצמו.
יתרה מזאת, הסינים חרגו יותר ויותר מהמהלך הכלכלי-פוליטי של המודל, שתמך בפיתוח המוגבר של התעשייה הכבדה, שמאחוריה ענפים כלכליים אחרים קיבלו חשיבות פחותה. בניגוד לכך, מאו וחסידיו סברו שלפיתוח החקלאות והתעשייה הקלה הנלווית יש עדיפות עליונה. באופן כללי, ניתן לתאר את הסיבות לניתוק בין שתי המדינות כעימותים אידאולוגיים שנבעו מהסתירות בין מדיניותו של חרושצ'וב לבין המאואיזם.
יתר על כן, סין ביקשה תמיכה מברית המועצות בשלוש נקודות ולא קיבלה אותה. המשא ומתן על אספקת טכנולוגיה גרעינית לסין נמשך לאורך שנות ה-50, אך מוסקבה לא סיפקה דבר מהותי. בנוסף, לסין היו סכסוכי גבול עם הודו, אך ברית המועצות, לא תמכה בסין כי בין היתר היא עצמה ייצאה נשק להודו. ולבסוף, מוסקבה התנערה משאלת טייוואן כדי לא להחריף את המתיחות בינה ובין ארצות הברית ולכן לא תמכה בסין בהפצצת קומוי (Quemoy) שבמצרי טיוואן ב-1958.
קרע גלוי
בשנת 1960 החזיר חרושצ'וב את כל המומחים הסובייטים מסין. הייתה זו היציאה הסופית מן הברית. כתוצאה מכך, צנח נפח הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות. ממשלות המדינות החלו לבקר בגלוי אחת את השנייה, אם כי בצורה עקיפה, כשסין מותחת ביקורת על מדיניות בולגריה הפרו-סובייטית בעוד שברית המועצות מותחת ביקורת על מדיניות אלבניה הפרו-סינית.
התעוררות חדשה של מתח הדדי התרחשה ב-1962. סכסוך גבול סיני-הודי חדש הניע את ברית המועצות למתוח ביקורת קשה על הסגנון התוקפני של סין. ברית המועצות חששה שמדינות בלתי-מזדהות (הודו במקרה זה) עלולות לנוע כתוצאה מהסכסוך אל מחנה המדינות המערביות. הסכסוך החריף על ידי ברית המועצות שסיפקה נשק להודו. הרפובליקה העממית של סין מצדה מתחה ביקורת על מדיניותו של חרושצ'וב במשבר הטילים בקובה כסימן לחולשה ולכניעה. המתחים התאפיינו גם בקונפליקטים אידיאלוגיים: המשך המאבק ב"מחנה האימפריאליסטי", פולחן האישיות, והשאלה איזו מפלגה צריכה לתבוע את ההנהגה האידאולוגית בקומוניזם העולמי.
מוסקבה הגיבה לקשר החדש הזה באסטרטגיה כפולה: מצד אחד נעשו ניסיונות למנוע כל התקרבות נוספת בין ארצות הברית לסין, ומצד שני היא סימנה על נכונות לרגיעה מול בייג'ינג. עם זאת, לפני תחילת השיחות בין שתי המדינות, דרשה סין להפחית את נוכחות הכוחות בגבול המשותף, דבר שברית המועצות לא הסכימה לו.
יחסי המדינות השתפרו באפן ניכר לאחר מותו של מנהיגה של סין מאו דזה-דונג בשנת 1976. היחסים עברו מפלה נוספת במהלך המלחמה הקרה, אך לאחר התפרקות ברית המועצות, שבו היחסים לקדמותם. בשנת 2001 נחתם הסכם אשר הסדיר את הגבול בין המדינות. באותה שנה, נוסד בשנת 2001, על ידי מנהיגי סין, רוסיה, קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן, ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה. הארגון שנועד לבנות אמון ולהגביר את שיתוף הפעולה הפוליטי, הכלכלי והביטחוני. תרגילים צבאיים בקנה מידה גדול, נערכים בין רוסיה וסין, אחת לכמה זמן בחסות ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה.
המאה ה-21
החוקר האמריקאי ג'וזף ניי קובע:
"עם קריסת ברית המועצות, הסתיימה ברית דה-פקטו של ארצות הברית-סין, והחלה התקרבות בין סין לרוסיה. ב-1992 הצהירו שתי המדינות שהן שואפות ל"שותפות בונה"; ב-1996 הם התקדמו לעבר "שותפות אסטרטגית"; ובשנת 2001, הם חתמו על הסכם של "ידידות ושיתוף פעולה".
שתי המדינות חולקות גבול יבשתי אשר נתחם סופית ב-1991, והן חתמו על הסכם השכנות הטובה ושיתוף הפעולה הידידותי ב-2001, אשר חודש ביוני 2021 לחמש שנים נוספות. ערב ביקור ממלכתי ב-2013 במוסקבה של מנהיג סין שי ג'ינפינג, ציין הנשיא הרוסי ולדימיר פוטין כי שתי האומות רוקמות מערכת יחסים מיוחדת. שתי המדינות נהנו מיחסים קרובים מבחינה צבאית, כלכלית ופוליטית, תוך תמיכה זו בזו בנושאים גלובליים שונים. עם זאת, פרשנים רוסים העלו עוד ועוד חששות לגבי שאיפותיה והשפעתה של סין במרכז אסיה, אזור שהיסטורית היה תחת השפעתה של רוסיה. פרשנים אף התלבטו באם השותפות האסטרטגית הדו-צדדית מהווה עליה למדרגת ברית.
לאחר יישום הסנקציות הבינלאומיות כנגד רוסיה במהלך מלחמת רוסיה-אוקראינה, סיפקה סין הקלה כלכלית לרוסיה. זמן קצר לפני תחילת הלחימה באוקראינה, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין נסע לאולימפיאדת החורף בבייג'ינג כדי להכריז על ידידות "ללא גבולות" עם נשיא סין שי ג'ינפינג. בפועל היו גבולות ליחסי "אין גבולות" אלה. במהלך חודשי המלחמה בראשונים, סין הדגישה בפני מדינות המערב שהיא לא מכרה נשק או חלקי מטוסים לרוסיה. בייג'ינג לא רצתה ליפול קורבן לסנקציות בעצמה, ולכן היא הציבה גבולות למערכת היחסים.
יחסים כלכליים
כיום, רוסיה היא אחת הלקוחות העיקריים של סין מבחינת הייבוא ממנה.
ארסנל דזיארז'ינסק
היסטוריה
המועדון הוקם בינואר 2019. מייסדי המועדון החדש היו איש העסקים הבלארוסי אלכסיי מלשקביץ' ואיש העסקים השוודי אלכס רוסהולם, נשיא מועדון הכדורגל השוודי אסקילסטונה.
בעונת הבכורה הקבוצה הורכבה בעיקר משחקנים צעירים ושחקנים בלארוסיים מנוסים. המועדון הגיש בקשה מיידית להשתתפות בליגה השנייה בבלארוס. הקבוצה קיימה את המשחק הרשמי הראשון שלה ב-20 באפריל 2019. כבר בעונת הבכורה הקבוצה סיימה במקום הראשון והעפילה לליגה הראשונה, השנייה בחשיבותה בכדורגל הבלארוסי והחל מעונת 2020 מתמודדת בה.
בעונת 2020/2021 זכתה באליפות ליגת המשנה הבלארוסית בכדורגל העפילה לרבע גמר הגביע הבלארוסי בכדורגל.
בעונת 2022 מתמודדת בליגת העל הבלארוסית.
ספריות ציבוריות בישראל
בישראל פועלות מעל 1,000 ספריות ציבוריות, המאוגדות בכ-200 יחידות מנהליות. בשנת 2012 היו מעל מיליון קוראים פעילים בספריות הציבוריות, ו-11.6 מיליון ספרים הושאלו בהן. השאלת הספרים מתבצעת בחינם. נטל מימון הספריות מתחלק בין המדינה לבין הרשויות המקומיות.
המצב טרם הקמת המדינה
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 התקיימה בארץ ישראל מערכת ספריות ציבוריות, ששירתה היטב את צורכי האוכלוסייה יוצאת מזרח אירופה. רבים מהספרים היו בשפה הגרמנית או כתובים בעברית מליצית. עם הגעת העליות הגדולות, לאחר קום המדינה, התגלו אוספי הספרים כבלתי רלוונטיים לרבים מתוכם. כך קובע מחקרו של פרופ' שמואל סבר. בשנים הבאות נעשה ניסיון להתמודד עם הבעיה על ידי חקיקת "חוק הספריות".
באפריל 1942 נערך כינוס באולם "אוהל שם" בתל אביב מטעם הוועד הלאומי בהשתתפות 30 ספרנים ופעילי ספריות מרחבי הארץ. בכינוס הותוו קווים מנחים לפעילות הספריות הציבוריות בארץ. בין ההחלטות שהתקבלו: איחוד רשת הספריות בארץ, קביעת שיטת קטלוג אחידה, הדרכת הספרנים ועוד.
מקום המדינה עד סוף המאה ה-20
בתחילת 1950 הוקם על ידי משרד החינוך המדור לספריות ולספרנות, והחל בפעולות בשטח: הקמת ספריות יסוד וכן ספריות שירות ניידות, בנקודות היישוב החדשות שנוסדו מאז הכרזת המדינה, תוך התמקדות מיוחדת ביישובי ספר; הוצאת דפים "לידיעת הספר והספרנות"; העברת שיעורים לספרנים בבית הספר לפעילי ההסתדרות ועוד. ב-21 במאי 1952 נפתח הכינוס הארצי הראשון של ספרני ישראל, ובכך למעשה הוקם האיגוד הארצי של הספרנים, שהיה מסונף להסתדרות הכללית כאיגוד מקצועי עצמאי. באותה עת היו בישראל כ-508 ספרנים המועסקים בספריות ציבוריות.
בספטמבר 1954 הוחל בספריית "שער ציון" בתל אביב בהכנת קטלוג מרכזי חדש לכל הספריות העירוניות בעיר, ול-220 אלף הספרים שבהן. "הקטלוג החדיש ממויין לפי 'השיטה הדצימלית', שיטה אמריקאית המחלקת את כל המדעים ל-10 מקצועות". ב-1956 נפתח בית הספר הראשון בארץ ללימודי ספרנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1961 הועברה ספריית הרמב"ם על 46,000 הספרים שבה, לרשות עיריית תל אביב-יפו ברחוב מזא"ה 22. הספרייה נוסדה ב-1935 בהחלטה משותפת של ועד היובל והרבנות הראשית. המטרה הייתה ליצור ספרייה תורנית מדעית כמוסד קבוע לזכרו של הרמב"ם במלאת 800 שנה למותו.
ביולי 1964 הכריז יצחק נבון, מנהל אגף התרבות במשרד החינוך שב-268 יישובים אין עדיין ספריות ציבוריות, ובעיירות הפיתוח מגיע מספר הספרים בספריות ל-0.3 ספר לנפש. לצורך ביעור הבערות, ציין נבון, יש להקים ספרייה ציבורית בכל יישוב. נבון הזכיר גם את ההכשרה המקצועית הירודה של מרבית הספרנים. באותה השנה הוחלט על הקמת שתי הספריות האזוריות הראשונות בארץ בקריית גת ובאזור רמלה לוד. לכל ספרייה אזורית שתשכון בחלל גדול במיוחד, יהיו מסונפות ספריות מקומיות בבניינים עצמאיים. את מימון הספריות הראשונות לקחה על עצמה קרן "יד רוטשילד".
משרד החינוך החל בגיבוש "חוק הספריות הציבוריות", לאחר שכבר ב-1958 פנה אליו ארגון ספרני ישראל בהצעה זו. מתווה החוק עורר התנגדויות. במרץ 1967 הודיע מרכז השלטון המקומי שהוא מתנגד להצעת חוק שתחייב את הרשויות המקומיות להקים ספריות ציבוריות מתקציביהן. החוק אושר לבסוף בשנת 1975.
ב-1968 פעלו בארץ כ-620 ספריות ציבוריות, מתוכן נפתחו 168 בחמש השנים האחרונות. בדצמבר 1974 נחנכה ספרייה ציבורית ראשונה במגזר הערבי בתרשיחא שבגליל.
באפריל 1977 נחנכה ספרית "בית אריאלה". המשכן החדש לספרייה המרכזית "שער ציון", שבשדרות שאול המלך, נחנך במעמד מכובדים רבים. הספרייה נקראה ע"ש אריאלה גיטר שאביה, בנו גיטר, תרם להקמת המבנה ולקרן לרכישת ספרים. הספרייה, נאמר בטקס, תכיל 250 אלף ספרים, ובמשך הזמן יתווספו 250 אלף ספרים נוספים. שר החינוך, אהרון ידלין, ציין באירוע, שכ־21.6 אחוז מתושבי ישראל היהודיים מעל גיל 14 רשומים בספריות. הם מהווים 280 אלף קוראים.
מרכז הספר והספריות בישראל או בשמו המקורי "מרכז ההדרכה לספריות ציבוריות" נוסד בשנת 1976 ביוזמתו של קורט דוד וורמן. הארגון מספק מאז שירותים ומוצרים המופצים ליותר מ-5,000 ספריות וארגונים בישראל ולמעלה מ-6,000 ספרנים ומידענים. המרכז הוקם כגוף המגזר השלישי לאחר אישור חוק הספריות הציבוריות בשנת 1975, כשיתוף של שלושה גופים שחברו יחדיו: המחלקה לספריות במשרד החינוך והתרבות, אס"י - ארגון ספרני ישראל, שהשתייך להסתדרות העובדים הכללית, ובית הספר לספרנות, מידע וארכיונאות באוניברסיטה העברית בירושלים. המרכז הוקם על פי מודל סקנדינבי של ארגון-גג ארצי, הדואג לאינטרסים המשותפים של כל הספריות. הגוף החדש היה מופקד על ניהול תקציבי הרכישה של הספריות.
ב-1985 היו קרוב למיליון ישראלים מחליפים ספרים בספריות הציבוריות. הסקר הצביע על עלייה מתמדת בהרגלי הקריאה של הישראלים. בעוד שבשנת 1962 היו 8% מהישראלים רשומים בספריות ציבוריות, וב-1969 - 16%, בשנת 1985 הגיע מספרם ל-26%. עוד נקבע כי בספריות מצויים כ־12.6 מיליון כרכי ספרים ועובדים בהן 2,118 ספרנים.
ב-1987 החל תהליך מחשוב הספריות הציבוריות. לצורך כך הוקמה ועדת היגוי למחשוב ספריות במסגרת השלטון המקומי, במטרה להציע פתרון מחשובי כולל לספרייה העירונית. הניסיון הראשון במחשוב ספרייה בארץ התקיים כבר בתחילת שנות ה-70. בית הספרים הלאומי בירושלים קיבל מענק ממשלתי מיוחד לפיתוח קיטלוג ממוכן. הניסיון לא עלה יפה והופסק. ב-1974 היו כבר חלק מהספריות האוניברסיטאיות ממוחשבות.
בשנות ה-90 הלך ופחת השימוש בספריות הציבוריות, בין השאר, עקב הקשיים התקציביים בהן היו נתונות. ב-1998 היו, לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, 807 אלף איש בלבד רשומים בספריות ציבוריות, המהווים 16% מהאוכלוסייה. מספר הספרים בספריות הצטמצם, כמו כן רק מיעוטן סיפקו שירותי אינטרנט. תקציב משרד החינוך לספריות ירד עם השנים בעקביות, ובשנות התשעים הוא עמד על כ-4% מתקציב התרבות.
באפריל 2004 עברה הספרייה המרכזית בחולון למשכנה החדש כחלק ממתחם המדיטק - מתחם תרבותי רב תחומי. המתחם כולל גם תיאטרון וסינמטק וכן את המוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס ואת מוזיאון העיצוב.
חוק הספריות הציבוריות
"חוק הספריות הציבוריות" אושר ב-1975. כבר ב-1969 הוגשה הצעת החוק לפיה תחויב כל רשות מקומית בהקמת ספרייה ציבורית. כמו כן, יורשו רק ספרנים מקצועיים לנהל ספריות של רשויות מקומיות. מטרתו העיקרית של החוק הייתה להנגיש את הקריאה לציבור בכל ישוב באופן אוטונומי, ולאפשר את שירותי החלפת הספרים בחינם. בחוק שולבו קריטריונים מחמירים כמו הארכת שעות שירות הספרייה לקהל, קביעת מסלולים מיוחדים ללימוד ספרנות במסגרת מכללות מוכרות ועוד. החוק קבע כי נטל מימון תקצוב הספריות הציבוריות יתחלק בין משרד החינוך לרשויות המקומיות. בהמשך נקבע כי משרד החינוך ישא ב-75% מההוצאות.
ב-28 בינואר 1980 הושבתו כל הספריות הציבוריות בארץ ונערך כינוס מחאה והפגנה בירושלים. הספרנים מחו על אי ביצוע חוק הספריות הציבוריות, ועל יחס של הזנחה וסחבת בנושא, מצד משרד החינוך.
ב-1987 אושרה לראשונה הקצבה בת 330 אלף שקלים, שתשמש כתמלוגים לסופרים על פי מספר ההשאלות של ספריהם בספריות ציבוריות. המחאות נשלחו ל-157 סופרים שנעו בין 25-15,000 ש"ח. ההצעה לתיגמול הסופרים הוגשה על ידי ועדת שלו-לפיד שבדקה את מצב הסופר בישראל. קריטריון הזכאות לתשלום היה כתיבת ספרות יפה ומקורית בעברית, שסופריה הם אזרחי ישראל ומתגוררים בה דרך קבע, וכן אלמנות סופרים.
ביולי 2001 החליטה הממשלה להקצות בכל שנה תוספת של 10 מיליוני ש"ח לתקציב הספריות הציבוריות. למרות ההחלטה, התקבלו בשנים 2001-2003 5 מיליוני ש"ח בלבד ממשרד האוצר. ב-2002 תוקן חוק הספריות הציבוריות, ונקבע בו שהשתתפות המדינה בתקציב לא תפחת מ-50% מהעלות השנתית של הספריות, וכי יישומו יחל בהדרגה מ-2004. בגלל בעיות תקציב, נקבע תיקון נוסף לחוק ב-2003, שטירפד את ההחלטה.
תיקון חוק הספריות הציבוריות
בשנת 2007 אישרה הכנסת תיקון לחוק הספריות הציבוריות. החוק קבע במקור כי בכל רשות מקומית צריכה לפעול ספרייה ציבורית ששירותיה יינתנו בחינם, אולם בחוק לא נקבע כיצד הן יתוקצבו. בתקופה שבה הוא נחקק, מימנה המדינה 70%-50% מתקציב הספריות, אבל התקציב מהמדינה נשחק והיא מימנה רק 5% עד 10% מהתקציב כל שנה. ב-2007 מימנה רק 17 מיליון שקל מתוך 200 מיליון שקל, עלות התפעול השנתית של הספריות אז בישראל. כך נפל המימון על כתפיהן של הרשויות המקומיות, ולא כולן היו מסוגלות לשאת בעול. רוב הספריות הציבוריות נאלצו לגבות דמי מנוי שנתיים, אף על פי ששירותיהן אמורים להינתן ללא תשלום. תיקון החוק קבע כי המדינה תממן לפחות מחצית מתקציבן של הספריות ותקציבן יעלה בכמה פעימות ל-86 מיליון שקל בשנה, שיצטרפו מתקציב משרד התרבות לתקציב שאותו מקצות הרשויות המקומיות.
ב-2010 נרכשו לראשונה על ידי מרכז הספר והספריות בשיתוף המחלקה לספריות במשרד החינוך מכשירי 'עברית' טעונים בספרים אלקטרונים, והם הופצו בכ-150 ספריות ברחבי הארץ.
הפרטת הרכש לחברת "פמי פרימיום"
בשנת 2010 זכתה חברת "פמי פרימיום", במכרז של משרד התרבות והספורט לניהול הרכש של כל הספריות הציבוריות בישראל. החברה קבעה כללים חדשים לרכישת ספרים. בין השאר קבע תנאי סף שמחזור העסקים הכולל של ההוצאה לאור שממנה יירכשו ספרים, בכל אחת משלוש שנות הכספים האחרונות, לא פחת מ-500,000 ש"ח לשנה. משמעות הדבר היא שמו"לים קטנים לא יכולים יותר לספק ספרים לספריות הציבוריות. החברה גם זכתה, ביולי 2016, במכרז לניהול פעילות אמנות לעם, כולל תקציבי התרבות של הספריות.
כריסטופר רו
כריסטופר רו (באנגלית: Christopher Rowe) המכונה כריס רו (באנגלית: Chris Rowe) הוא מפיק מוזיקלי, מהנדס הקלטה וגיטריסט אמריקאי המתמחה במוזיקת קאנטרי רוק. הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו עם הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט.
קריירה
רו החל את הקריירה שלו כגיטריסט פולק וניו-אייג', לפני שעבר לעסוק במוזיקת קאנטרי כטכנאי קול ועורך. הוא היה חלק מצוות ההפקה של האלבום של דיקסי צ'יקס, Fly. בשנת 2021, עבד רו עם טיילור סוויפט על שני אלבומי ההוצאה החוזרת שלה, ' ו-', אותם הפיק, הנדס וערך ביחד עמה.
כמו כן, עבד רו עם סוויפט על שירים כדוגמת "State of Grace", "Red", "I Knew You Were Trouble", "22" ו-"I Almost Do".
מרכז נתונים
היסטוריה
בימים הראשונים של תעשיית המחשוב פעלו חדרי מחשב גדולים. מערכות המחשב הראשונות היו מורכבות להפעלה ולתחזוקה, ודרשו סביבה מיוחדת לפעולתם. כבלים רבים היו נחוצים לחיבור בין מרכיבי המערכת, ופותחו שיטות כדי לנהל ולארגן אותם כמו ארונות מחשב תקניים לאחסון ציוד ורצפה צפה שתחתיה עוברים כבלים. מחשב מרכזי אחד צרך חשמל רב, והיה צריך להיות מקורר כדי למנוע התחממות יתר. גם היבט האבטחה היה חשוב - מחשבים היו יקרים, ובמקרים רבים שימשו לצרכים צבאיים, ומסיבות אלו פותחו עקרונות בסיסיים להרשאות גישה לחדרי מחשב.
במהלך התרחבות תעשיית המיקרו-מחשבים, במיוחד במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, משתמשים התחילו לפרוס מחשבים בכל מקום, במקרים רבים תוך התחשבות מעטה או ללא התחשבות כלל בדרישות תפעול. עם זאת, כשתפעול מערכות מידע הפך למורכב יותר ויותר, גברה המודעות של ארגונים לצורך בבקרה של משאבי מערכות המידע. בשנות ה-70 המוקדמות נכנסה לשימוש מערכת Unix, ובמהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 התרחב השימוש במערכות הפעלה חופשיות ממשפחת לינוקס המתאימות ל-PC. אלה נקראו "שרתים", כיוון שמערכות הפעלה המאפשרות שיתוף זמן כמו Unix מסתמכות על מודל שרת-לקוח כדי להקל על שיתוף משאבים בין משתמשים מרובים. הזמינות של ציוד רשתות זול, בשילוב עם סטנדרטים חדשים עבור כבילה מובנית, איפשר להשתמש בתכנון היררכי כדי לשים את השרתים בתוך חדר מסוים בארגון. השימוש במונח "מרכז נתונים", כפי שהוחל במיוחד על חדרי מחשב, התחיל להיות פופולרי.
במהלך בועת הדוט-קום של 1997–2000 התרבו מרכזי הנתונים. חברות נדרשו לקישוריות אינטרנט מהירה ותפעול ללא הפסקה כדי לפרוס מערכות ולבסס נוכחות באינטרנט. התקנת ציוד כזה לא הייתה בת-קיימא עבור חברות קטנות רבות. חברות רבות החלו לבנות מתקנים גדולים שנקראו מרכזי נתונים לאינטרנט (Internet data centers; IDCs), אשר מספקים ללקוחות מסחריים מגוון של פתרונות לפריסה ולתפעול של מערכות. טכנולוגיות ושיטות עבודה חדשות תוכננו כדי לעמוד בדרישות התפעול ובקנה מידה גדול כל כך של פעולות. שיטות אלה בסופו של דבר היגרו לכיוון מרכזי נתונים פרטיים. מרכזי הנתונים למחשוב ענן נקראים מרכזי נתוני ענן (Cloud data center; CDCs). אבל החלוקה בין מונחים אלו כמעט ואינה נהוגה והם נקראים בפשטות "מרכזי נתונים".
מידרוג
מבחינת הבטחה של המשכיות עסקית מחולקים מרכזי נתונים למספר רמות, על פי מסמך TIA-942:
חיל האוויר הטקטי השני של בעלות הברית
היסטוריה
החיל הוקם ב-1958 ונועד לשמש כזרוע האווירית של קבוצת הארמיות הצפונית. בתחומי אחריותו של החיל נמצאה הגנה על כל הולנד ובלגיה, וכן על גרמניה מדרום לנהר האלבה ועד לעיר קאסל. בהתאם לכך, בימות שלום כלל החיל את כל חיל האוויר ההולנדי וחיל האוויר הבלגי לצד שתי דיוויזיות אוויר של הלופטוואפה ויחידות תמיכה של חיל האוויר האמריקני. כמו כן, החיל כלל גם את חיל האוויר המלכותי גרמניה. באופן מסורתי המפקד על חיל האוויר המלכותי גרמניה פיקד גם על חיל האוויר הטקטי השני.
במקרה של מלחמה, מטה החיל היה אמור לעבור מגרמניה למאסטריכט. במקרה כזה, החיל היה אמור לקבל תחת פיקודו את חילות האוויר ה-3, ה-8, ה-9 וה-12 של ארצות הברית, לצד כוחות סיוע גדולים מחיל האוויר הבריטי וחיל האוויר הצרפתי. כמו כן תחת אחריותו של החיל נמצאה מערכת הנ"מ של גרמניה, בלגיה והולנד.
ב-1993 חדל החיל להתקיים כגוף עצמאי והוכפף לכוחות האוויר של בעלות הברית במרכז אירופה. כעבור זמן קצר גם גוף זה פורק, וכיום ההגנה האווירית של נאט"ו באזור מרוכזת תחת פיקוד האוויר של בעלות הברית.
כנסיית ג'ובאני הקדוש של הנזירים
כנסיית ג'ובאני הקדוש של הנזירים המתבודדים (באיטלקית: Chiesa di San Giovanni degli Eremiti) היא כנסייה בלתי פעילה בסגנון נורמני, שהוקמה בשנת 1132 על ידי המלך רוג'רו השני, מלך סיציליה, קרוב למתחם האדריכלי של פאלאצו דיי נורמני בפלרמו בירת האי סיציליה באיטליה. זהו אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, בתוך האתרים הערביים-נורמניים בפלרמו והקתדרלות של צ'פלו ומונריאלה.
היסטוריה
הבניין מורכב מכמה חלקים מתקופות שונות. בתחילה הייתה הכנסייה מבנה פגני, מאוחר יותר, בשנת 581, בתקופת האפיפיור גרגוריוס הראשון הוסב המבנה למנזר, שהוקדש ל, והוא שימש נזירים בנדיקטינים. ההתייחסות ל"נזירים המתבודדים" (באיטלקית Eremiti) בשם הנוכחי של הכנסייה הוא כנראה עיוות של שמו המקורי של המנזר. במאה העשירית, בתקופת השלטון הערבי בסיציליה, נבנה במקום מסגד בסגנון ערבי. הוא כלל חצר מלבנית מוקפת חומה, עם שורת עמודים בצד הצפוני ואולם גדול שממדיו 6 × 18 מטרים בצד המזרחי. בציר המרכזי של אולם ערבי זה היו חמישה עמודים מרובעים, אשר חילקו את האולם לשתי ספינות, שתקרתן כללה שנים עשר קמרונות צולבים.
הכנסייה נבנתה, תוך שימוש בחלקים מהמסגד, על ידי רוג'רו השני, מלך סיציליה, זמן קצר לאחר הכתרתו כמלך סיציליה בשנת 1130, כחלק מהמנזר הלטיני העתיק ביותר בפלרמו, והושלמה בשנת 1143.
הקיר הצפוני של החצר הקדומה שימש כחומה הדרומית של הכנסייה. הטרנספט נבנה בתוך האולם הערבי, שאר האולם שימש כחדר תשמישי הקדושה. הכנסייה הוענקה למסדר נזירים בנדיקטיני "מסדר הנזירים המתבודדים של מונטוורג'ינה" (Congregazione degli eremiti di Montevergine).
בשנת 1464 הוענקה הכנסייה למנזר הבנדיקטיני של סן מרטינו דלה סקאלה (San Martino delle Scale), ובשנת 1524 לבנדיקטינים ממונריאלה. לאורך מאות שנים, נוספו מבני מנזר ומגורים סביב הכנסייה.
בשנת 1877 בוצעו שפוצים נרחבים על ידי האדריכל שרצה להשיב לכנסייה את המראה המקורי מהמאה ה-12. בין היתר, נחשפו האפסיס והחזית הצפונית של הכנסייה והוסר כיסוי הסטוקו שנוצר אחר כך. בהזדמנות זו נהרסו הבניינים שלאחר ימי הביניים. הכיפות קיבלו את הצבע האדום רק במאה העשרים, כאשר אדריכל מצא קטעים של טיח אדום על כיפות והחליט לצבוע את כולן באדום.
החלק החיצוני של הכנסייה
מבנה הכנסייה הוא בצורת האות T. הספינה הרחבה משתרעת בכיוון מערב-מזרח ונושאת שתי כיפות גדולות על גבי "תוף" גלילי.
אורך הטרנספט הוא כמחצית מאורך הספינה, הוא מהווה את הצד המזרחי של הכנסייה וכיוונו צפון-דרום. גובהו משתנה, הזרוע הרוחבית הדרומית גבוהה כמו הספינה ובעלת כיפה על עמודים קטנה יותר מאשר הכיפות של הספינה. החלק האמצעי של הטרנספט הוא גבוה יותר מהספינה וגם לו יש כיפה קטנה על עמודים. מצדו המזרחי בולט אפסיס מהקיר. הזרוע הצפונית של הטרנספט נושאת מגדל עם פתחי חלונות גדולים בצורת קשת מחודדת, הממוסגרים בקומה העליונה על ידי קשתות עיוורות משולשות. גם על המגדל יש כיפה קטנה על עמודים.
בחזית המזרחית, קיר האולם הערבי לשעבר מתחבר לטרנספט מדרום. יש לו רק פתחי חלונות צרים. גם הקיר הדרומי של מתחם הבניין הערבי לשעבר נשמר, אך החומה המערבית חסרה.
מדרום למתחם נמצאת הכנסייה הבארוקית של סן ג'ורג'ו בקמוניה (Chiesa di San Giorgio in Kemonia).
פנים הכנסייה
בצד המערבי נכנסים לספינה, המחולקת לשני חלקים ריבועיים המופרדים על ידי קשת. מעל כל חלק מתנשאת מבחוץ כיפה גדולה. המעבר בין הבסיס המרובע לכיפה מתרחש באמצעות קשתות זוויתיות תלת-שלביות.
הטרנספט מחולק על ידי קשתות מחודדות לשלושה חדרים עם אפסיסים. מבין שלושת האפסיסים, האפסיס האמצעי כמעט עגול למחצה וניתן לראותו גם מבחוץ. שני האפסיסים הצדדיים, לעומת זאת, כל כך שטוחים שהם נבלעים בעובי הקיר החיצוני.
מזרוע הצלב הימנית של הטרנספט אפשר להגיע לאולם הערבי לשעבר, ששימש לימים כחדר תשמישי הקדושה. עדיין ניתן לראות את שרידי העמודים והקמרון המקורי. תקרת החדר נתמכת על ידי שלושה קמרונות צולבים. החלונות המקורים בצורת קשת מחודדת נסתמו בלבנים למעט פתח צר. בגומחה מקושתת ניתן לראות שרידים של פרסקו של מרים, אם ישו יושבת על כס המלכות ומוקפת בשני קדושים. יש גם כמה שרידים של כתובות אדומות על הקירות.
הקלויסטר
הקלויסטר, הכולל גן עשיר, ממוקם צפונית-מערבית לספינה. הוא מתוארך למאה ה-13 או עוצב אז מחדש. זה כנראה היה אחד הבניינים ההרוסים של המנזר. עמודי שיש כפולים עם כותרות מעוטרות במוטיבים מהצומח תומכים בארקדות עם קשתות מחודדות. באמצע הקלויסטר יש שרידי באר בסגנון ערבי.
גרב חג המולד
גרב חג המולד הוא גרב ריק שנתלה ביום ניקולאס הקדוש או בערב חג המולד. קיימת מסורת בה נוהגים הורים לשים בגרב חג המולד מתנות לילדיהם ומספרים לילדים שניקולאוס הקדוש המכונה אף 'סבא חג המולד', הוא שהביא להם את המתנות. בתרבות המערבית קיימת מסורת אשר במסגרתה מאיימים על ילדים רעים שהם יקבלו בגרב חג המולד רק ערימת פחם. יש אנשים ששמים את הגרב מתחת לעץ חג המולד ויש אנשים ששמים את הגרב בסמוך למיטה שלהם.
המסורת ככל הנראה החלה במדינה אירופאית. במקור, ילדים השתמשו באחד הגרביים אותם הם לובשים ביום-יום, אך בסופו של דבר הוחלט לייצר גרביים במיוחד למטרה זו. הגרביים נתלים באופן מסורתי ביום ניקולאס הקדוש, אף על פי שבתחילת המאה ה-19, הם נתלו רק בערב חג המולד. מלבד הגרביים שנמכרים בחנויות המסחריות ובשווקים, משפחות רבות מחליטות לסרוג גרביים מיוחדים כאשר על כל גרב נסרג השם של בן המשפחה על מנת שסנטה או האדם שלכאורה מחלק את המתנות יוכל לדעת איזה גרב שייך לכל בן משפחה.
קרן הוראת השואה
קרן הוראת השואה (אנגלית: Holocaust Educational Trust, HET) הוא ארגון צדקה בריטי השוכן בלונדון, שמטרתו "לחנך צעירים מכל רקע על השואה ועל הלקחים החשובים שיש ללמוד ממנה בנוגע לימינו."
אחד ההישגים העיקריים של הקרן הוא שימור לימודי השואה כחלק מתוכנית הלימודים הלאומית בהיסטוריה.
היסטוריה וכוח אדם
הקרן הוקמה בשנת 1988 על ידי חבר הפרלמנט מטעם מפלגת הלייבור גרוויל ג'אנר ושר הפנים לשעבר מטעם מפלגת הלייבור מרלין ריס, והיא ארגון צדקה רשום באנגליה, ויילס וסקוטלנד. המנכ"לית הנוכחית שלה היא קארן פולוק, שזכתה באות מסדר האימפריה הבריטית על פעילותה בתחום הוראת השואה בשנת 2012. יושב ראש הקרן הוא פול פיליפס והנשיא הוא סטיבן רובין. פטרוני הכבוד שלה כוללים את לורד קארי, לורד דולאקיה, לורד מקיי מקלאשפרן ואלי ויזל.
הקרן שינתה את הלוגו בשנת 2008. הקרן חגגה 30 שנה בשנת 2018.
פעילות
במסגרת תוכנית ההסברה שלה מארגנת הקרן ביקורים של ניצולי שואה בבתי ספר, לעיתים קרובות בליווי אחד המחנכים בבית הספר. הקרן עוזרת למאות מורים בשנה ללמד בצורה יעילה יותר על השואה, כולל סטודנטים להוראה. הקרן מארגנת קורס שנתי בן עשרה ימים אינטנסיביים בישראל עבור מורים, בשיתוף עם בית הספר להוראת השואה ביד ושם.
פרויקט "לקחים מאושוויץ"
הקרן מארגנת ביקורים באושוויץ-בירקנאו, עבור תלמידים מבתי ספר וממכללות. כ-150 סטודנטים משתתפים בכל פרויקט. כתב הגרדיאן שליווה ביקור כזה בשנת 1999 כתב: "חברי הקרן ידעו מניסיון אישי ומניסיונם של מורים שנסעו לאושוויץ בתחילת השנה, כי ביקור זה יהיה קשה. . . לראות תערוכה מחרידה אחת אחרי השנייה היה בלתי פוסק ומתיש – רבים מאיתנו בסופו של דבר קהים, המומים, קפואים. ואז הרגשנו נורא – איך נעז להגיד שזה 'יותר מדי' אחרי כמה שעות?" בשנת 2006 ערכו ביקורים אלה יותר מ-400 סטודנטים. פרויקט זה נתמך בסכום של 1.5 מיליון ליש"ט מטעם משרד האוצר, מה שמאפשר לשני תלמידים מכל בית ספר תיכון ומכללה בבריטניה לבקר באושוויץ מדי שנה. הפרויקט כולל ארבעה שלבים:
ב-18 באוקטובר 2012 ציינה הקרן את המסע המאה של פרויקט "לקחים מאושוויץ". סגן ראש הממשלה ניק קלג היה בין הנוכחים.
ב-2 במאי 2013 הודיעה ממשלת סקוטלנד כי תעביר 500,000 ליש"ט למימון נוסף לפרויקט "לקחים מאושוויץ" בשנתיים שלאחר מכן.
תוכנית שגרירי HET
ב-8 ביולי 2013 התקיים במרכז הכנסים על שם המלכה אליזבת השנייה בלונדון סמינר למעל 500 צעירים לציון השקת תוכנית השגרירים החדשה. 500 השגרירים הצעירים – שהשתתפו כולם בפרויקט הקרן "לקחים מאושוויץ" – הקשיבו לדוברים ובהם היסטוריונים בעלי שם עולמי, הפרופסורים יהודה באואר ודייוויד סזרני, העורך הפוליטי של ה-BBC, ניק רובינסון ומנהל מועצת זכויות האזרח, שאמי צ'קרברטי, בעל אות מסדר האימפריה הבריטית.
כחלק מתוכנית השגרירים מונו 25 שגרירים אזוריים (במקביל לציון 25 שנה לארגון הצדקה) לסייע בחיזוק קהילת השגרירים המונה כיום 20,000 איש, וזאת על ידי מתן נציג שגריר לכל אזור בנוסף לקצין ההסברה של הקרן. פעילות זו הבטיחה נוכחות של שגרירי הקרן ברוב בריטניה.
ב-8 ביולי 2013, לאחר ועידת הקרן, השתתפו נציגים אזוריים של הקרן בקבלת פנים בבית דובר בית הנבחרים בארמון וסטמינסטר יחד עם חברי פרלמנט ותומכי הקרן, כדי לציין את השקת תוכנית השגרירים. בין הנואמים היו ג'ון ברקו ולורד בראון ממדינגלי, המנכ"ל לשעבר של BP וראש תוכנית השגרירים. לורד בראון היה גם יושב ראש קבוצת היגוי עם שגרירים אזוריים שהתכנסה ב-9 ביולי 2013 ובה היו חברים גם דורין לורנס, בעלת אות מסדר האימפריה הבריטית, יהודה באואר וניצולת השואה קיטי הארט מוקסון. נושא הדיון היה – "מדוע ואיך אנו זוכרים את השואה וכיצד נוכל להסביר בחברה הבריטית בת זמננו מדוע היא רלוונטית."
ב-18–26 ביולי 2013 השתתף לראשונה צוות נבחר של שגרירי הקרן בסמינר לימודי השואה בבית הספר הבינלאומי ללימודי שואה ביד ושם בירושלים.
בארי אטסמה
בארי אטסמה (בהולנדית: Barry Atsma; נולד ב-29 בדצמבר 1972) הוא שחקן הולנדי, מוכר בשל השתתפותו בסרט האמריקאי "הקטור והחיפוש אחרי האושר", בסרט המלחמה "האיש עם לב הברזל" בתור פושע המלחמה הנאצי קרל הרמן פרנק ומתפקידו בסדרה הבריטית "נפרדנו כך".
ביוגרפיה
אטסמה נולד בברומלי שבאנגליה. הוא זכה להכרה בהולנד בהופעתו בסדרת הטלוויזיה "Rozengeur & Wodka Lime" בשנים 2001 עד 2005. אטסמה זכה בפרס עגל הזהב ובפרס רמברנדט. ב-2014 השתתף בסרט הבריטי "הקטור והחיפוש אחר האושר". ב-2018 כיכב בסדרת הטלוויזיה הבריטית "נפרדנו כך".
חיים אישיים
אסתמה נשוי כיום בשנית ויש לו שתי בנות, ועוד שתי בנות מנישואיו הקודמים.
קרולין גוטץ'
קרוליין ברלנד גוטץ' (באנגלית: Caroline Gotch; 9 במאי 1854 – 14 בדצמבר 1945) הייתה אמנית בריטית וחלק מקבוצת האמנים באסכולת ניולין.
מחוזות מרילנד
במדינת מרילנד שבארצות הברית ישנם 23 מחוזות. על אף שהעיר בולטימור קיבלה מעמד של עיר עצמאית, תחום שיפוטה משמש בפועל כמחוז לכל דבר, ולכן היא נחשבת למחוז. מחוזות רבים במדינה נקראו על שמם של הברונים מבולטימור, שהיו הבעלים של קולוניית מרילנד מאז ייסודה ב-1634 עד ל-1771.
קרולין גוטץ'
ביוגרפיה
קרולין (שם נעורים: ייטס) גוטץ' נולדה בליברפול. היא הייתה הצעירה מבין שלוש בנותיו של אדוארד ייטס, בעל נכס מקומי עשיר. היא למדה בבית הספר הת'רלי לאמנות יפה בשנת 1878 ולאחר מכן בבית הספר לאמנות סלייד בלונדון לפני שנרשמה לאקדמיה ז'וליאן בפריז במהלך 1880.
מחוזות מרילנד
הגדול שבמחוזות מרילנד הוא מחוז ווסטר (1,800 קמ"ר), הקטן שבהם הוא מחוז הווארד (660 קמ"ר), והמאוכלס שבהם הוא מחוז מונטגומרי (כ-1,004,709 תושבים). עיר הבירה, אנאפוליס, נמצאת במחוז אן ארנדל.
קרולין גוטץ'
ביוגרפיה
בזמן שהייתה בסלייד היא פגשה את תומאס קופר גוטץ' והזוג התחתן באוגוסט 1881 בכנסיית סנט פיטר בניולין. הם חזרו לצרפת, שם נולדה בתם פיליס מורין בספטמבר 1882. למרות תקופות ממושכות של בריאות לקויה בעקבות לידת ילדים, קרוליין גוטץ' ובעלה נסעו הרבה, כולל נסיעה בשנת 1883 לאוסטרליה.
בניולין היו בני הזוג בין מייסדי מועדון האמנות סנט אייבס ופעילים בקבוצות האמנים שהוקמו אז באזור.
קרוליין גוטץ' הציגה באופן קבוע באקדמיה המלכותית לאמנויות בין השנים 1887–1895 ועם האגודה המלכותית לאמנים בריטיים לאורך כל שנות השמונים.
גוטץ' הציגה בסלון פריז בשנים 1897 ו-1898, שם הוענקו לה מדליות במקום השני והשלישי.
היא הציגה עבודות במועדון האמנות האנגלי החדש בשנת 1888, באגודת האמניות בשנים 1879 ו-1893 וכן במכון המלכותי לאמנות יפה של גלאזגו בין השנים 1886–1894.
בשנת 1895 ובשנת 1896 הוצגו יצירותיה בארמון הזכוכית במינכן.
גוטץ' הציגה גם בגלריות מסחריות, כולל גלריה גרוסוונור, גלריה גופיל וחברה לאמנות.
למרות התערוכות הרבות שלה, שרדו מעט מאוד דוגמאות ליצירותיה של קרולין גוטץ', אך בתצלומי עבודותיה אפשר לראות קומפוזיציות מתוחכמות, המציגות לעיתים קרובות נשים וילדים בסביבה ביתית.
אוטו השני, רוזן הבסבורג
אוטו השני, רוזן הבסבורג (1057–8 בנובמבר 1111) היה רוזן הבסבורג ואב קדמון של בית הבסבורג.
ביוגרפיה
אוטו נולד בשנת 1057, והיה בנו של ורנר הראשון, רוזן הבסבורג, וירש את נחלותיו לאחר מותו בשנת 1096.
בשנת 1108, אוטו ליווה את היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במערכה נגד הונגריה. בשובו, בשנת 1111, הוא נרצח. אוטו היה הראשון שאימץ את התואר "רוזן הבסבורג".
מאטסלקה
מאטסלקה (בהונגרית: Mátészalka, ביידיש: מאטא-סאלקע) היא עיר בצפון מזרח הונגריה במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג. זהו היישוב המאוכלס ביותר במחוז אחרי בירת המחוז העיר נירג'האזה.
מיקום
העיר ממוקמת על גדות נהר הקרסנה, 52 ק"מ ממזרח לנירג'האזה ו-77 ק"מ צפונית-מזרחית מדברצן. מנירג'האזה כביש ראשי 41 ובהמשך כביש ראשי 49 מובילים לעיר; מדברצן ניתן להגיע אליו על הכביש הראשי 471.
אטימולוגיה
גם החלק השני של השם "סלקה" הוא מהשם הפרטי הישן סלקה. המקור לכך, אולי, נובע מהמילה "עקשן" של הטורקית העתיקה, בעיני אחרים המקור לא ידוע.
היסטוריה
מאטסלקה הוקמה על ידי מיזוג של ארבעה יישובים הונגריים. שם היישוב מופיע לראשונה בשנת 1216, ולאחר מכן בשנת 1231, בכתביו של מייסד העיר אנדרו אדון האנט. משנת 1835 ואילך, נראית בבירור תמונה של תכנון עירוני ביישוב. ניתן לתארך את בניית בית הכנסת של מאטסלקה לשנת 1857. בשנת 1864 הוקם מפעל חקלאי מודרני. משנת 1887 נבנו קווי הרכבת, נפתחו בנקים ובתי מרקחת. בשנת 1888 היה ד"ר דיולה סלקאי, בעל מפעל יהודי היה הראשון מבין העיירות הכפריות שבנה תאורת רחוב בקטע מסוים בעיר. העיתון היומי הראשון פורסם בשנת 1890.
בשנת 1888, לראשונה בהונגריה - במקביל לניו יורק - גם במאטסלקה, ברחוב קושוט 16 של היום, החשמל נדלק בביתו של פאל סאלקאי. חשמל סופק על ידי מחלקת אספקת החשמל של חברה, שהוקמה על ידי היהודי מור שוורץ.
בשנת 1940, כאשר החלק של מחוז סאטמר שסופח לרומניה אחרי מלחמת העולם הראשונה הוחזר להונגריה הפך סאטו מארה למושב המחוז במקום מאטסלקה. בסוף שנת 1944 הצטמצמה האוכלוסייה ל -9,000 איש עקב קורבנות המלחמה, אך בעיקר בשל גירושם ורציחתם של חלק ניכר מיהדות המקומית וההגירה של שרידי השואה. עם שחר ה 28 באוקטובר 1944 הגיעו כוחות סובייטים ורומנים למאטסלקה.
הקהילה היהודית
במלחמת העולם השנייה הוקם בעיר גטו שאליו רוכזו יהודים מכל האזור, ביניהם יהודי הכפרים פורצ'למה, אוהליה וקנטוריאנושי. בחג השבועות 1944 גורשו היהודים מהגטו ברכבות לאושוויץ.
בעיר זו הקים רבי אהרן ישעיהו פיש את חסידות האדאס.
ארמון האגה
ארמון האגה (בשוודית: Haga slott), שנקרא בעבר ביתן המלכה (בשוודית: Drottningens paviljong), ממוקם בפארק האגה, עיריית סולנה, במטרופולין סטוקהולם, שוודיה. הארמון, שנבנה בין השנים 1805-1802, עוצב בהשראת וילה איטלקית של אמן הבלט גלודיירס בדרוטנינגהולם על ידי האדריכל קרל כריסטופר ג'ורוול עם מינויו על ידי המלך גוסטב הרביעי אדולף לילדי המלוכה. זה היה ביתם או בית הקיץ של כמה מבני משפחת המלוכה השוודית - בעיקר זה היה מקום הולדתו של המלך הנוכחי - עד 1966 כאשר המלך גוסטב השישי אדולף העביר את סילוקו לממשלה והוא הפך לבית הארחה עבור מבקרים זרים מכובדים. בשנת 2009, הוכרז על ידי ראש הממשלה פרדריק ריינפלדט כי זכויות הסילוק לארמון יועברו בחזרה לחצר המלוכה כדי לשמש את ויקטוריה, נסיכת הכתר של שוודיה ובעלה, הנסיך דניאל, דוכס וסטרגטלנד, כמתנת חתונה בשנת 2010. הם עברו לגור בארמון האגה לאחר חתונתם ב-19 ביוני אותה שנה.
היסטוריה
כאשר המלך גוסטב השלישי נהרג בשנת 1792 בוטלו העבודות על הטירה הגרנדיוזית שלו בברונסוויקן ובנו ויורשו המלך גוסטב הרביעי אדולף החל בבניית ארמון צנוע יותר. המלך פנה לאדריכל הצעיר יחסית קרל כריסטופר ג'ורוול במטרה לבנות בית מודרני בסגנון וילה איטלקי. ג'ורוול הועסק בהאגה מאז 1788 ולמד אצל לואי ז'אן דספרז הן בהקמת הביתן המלכותי והן בטירה הלא שלמה בברונסוויקן. הוא היה גם האדריכל מאחורי מקדש אקו. הוא עיצב אותה על פי וילה איטלקית של אמן הבלט גלידיירס בדרוטנינגהולם, שג'ורוול עיצב בעצמו. היסודות הונחו במאי 1802 וכבר לפני סוף השנה הבניין היה תחת קורת גג. קבלן הבנייה היה הרמן אדברג, שמלבד העובדה שהיו לו בעלי מלאכה מיומנים כבעלי מלאכה מיומנים כבעלי לבנים ונגרים, עמדה לרשותו גם קבוצה של חיילי חי"ר מסודרמנלנדס. בדצמבר 1803 נודע למלך כי היציעים הוסרו ועמודי השיש הוגבהו. העמודים היו במקור מפינלנד והובאו לפולין בתקופת שלטונו של המלך זיגיסמונד. הם נלקחו בחזרה לשוודיה על ידי המלך גוסטב השני אדולף ושימשו את נקדימון טסין הצעיר בבניית הכנסייה הגרמנית בקרלסקרונה. כאשר הכנסייה נבנתה מחדש לאחר שריפה מסיבית בשנת 1790 נותרו 14 עמודים זמינים לשימוש עתידי. הרצפה הייתה עשויה מעץ אלון מטירת פרדריקהוב והאבן יועדה במקור לטירתו של המלך גוסטב השלישי, שמעולם לא הושלמה בברונסוויקן. כל בניית הארמון הושלמה בסוף 1805.
החל משנות ה-20 של המאה ה-19 שימש הארמון כבית קיץ עבור נסיך הכתר אוסקר ורעייתו ג'וזפין. בשנת 1860 שופץ הארמון עבור בנו הצעיר של המלך אוסקר הראשון, הנסיך אוגוסט, ואשתו הנסיכה תרזה. הנסיכה התגוררה בארמון האגה עד מותה בשנת 1914 והיא הכניסה את מגעה לארמון במהלך 54 שנות מגוריה.
המלך גוסטב השישי אדולף ויתר על זכויות הסילוק המלכותיות לארמון ושחרר אותו לשימוש הממשלה בשנת 1966 כמעון רשמי לאורחים זרים נכבדים של הממשלה לשוודיה, אם כי יתברר שהוא משמש בדלילות רבה למטרה זו.
ב-23 באפריל 2009 הודיע ראש הממשלה ריינפלדט כי זכויות הסילוק של ארמון האגה יועברו בחזרה לחצר המלוכה כמתנת חתונה מהממשלה לאור נישואיה המאושרים של נסיכת הכתר ויקטוריה לדניאל ווסטלינג ביוני 2010. הזוג עבר לגור ב-15 בנובמבר 2010.
אנדרס יוהאן לקסל
אנדרס יוהאן לקסל (בשוודית: Anders Johan Lexell; 24 בדצמבר 1740, טורקו – 11 בדצמבר 1784, סנקט פטרבורג) היה מתמטיקאי שוודי שפעל ברוסיה.
אנדרס יוהאן לקסל נולד בטורקו שאז הייתה תחת שליטה של שוודיה למשפחה שוודית. בגיל 14 הוא החל ללמוד באקדמיה המלכותית בעיר ובגיל 19 קיבל תואר דוקטור. בשנת 1763 הוא התחיל ללמד באוניברסיטת אופסלה.
בשנת 1768 לקסל הגיע לסנקט פטרבורג והחל לעבוד ליד לאונרד אוילר. הוא עסק בעיקר בתחום טריגונומטריה ספירית וחקר תנועת גרמי שמיים. לקסל חקר תנועת שביט "1770 I" והוכיח שהמסלול שלה מושפע מצדק. בעקבות מחקרים אלו השביט קיבל שם "שביט לקסל".
אנדרס יוהאן לקסל חקר את המסלול של אורנוס ופרסם השערה שלפיה מסלולו משופע מגרם שמיים שטרם התגלה. לצורך העבודות שלו לקסל פיתח מספר שיטות חדישות בין היתר משפט לקסל.
בשנת 1775 לקסל קיבל מינוי של פרופסור באוניברסיטת טורקו (באותה תקופה השטח היה בשליטה שוודית), אך מלך שוודיה נתן לו אישור להישאר ברוסיה עוד מספר שנים. בשנת 1780 לקסל נסע לגרמניה, צרפת ואנגליה. בין היתר הוא סידר לעצמו שחרור ממינוי בטורקו וקיבל אישור לחזור לסנקט פטרבורג.
לאחר מות של לאונרד אוילר הוא קיבל את תפקידו, אך תוך זמן קצר לקסל בעצמו נפטר.
בסך הכול לקסל פרסם 66 מחקרים.
בשנת 1771 הוא התקבל כחבר באקדמיה למדעים של רוסיה. בשנת 1773 הוא התקבל כחבר לאקדמיה למדעים השוודית ובהמשך לאקדמיה הצרפתית.
שגרירות ישראל בלונדון
שגרירות ישראל בלונדון היא הנציגות הדיפלומטית של מדינת ישראל בממלכה המאוחדת ואחת משגרירויות ישראל הגדולות בעולם. היא נמצאת ברחוב פאלאס גרין 2 בדרום קנזינגטון שבלונדון. הנציגות הוקמה ב-1949 כצירות ובשנת 1952 הועלתה לדרג של שגרירות.
הקמת השגרירות
מקום מושבה של ההנהלה הציונית בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה בלונדון, שהמשיכה גם לאחר מכן לשמש מרכז לפעילות הדיפלומטית של הסוכנות היהודית, במטרה לקדם את יישום חזון המדינה היהודית. ואולם, היחסים בין התנועה הציונית לבין ממשלת בריטניה היו מתוחים בעקבות המדיניות הבריטית, שהלכה ונסוגה מהצהרת בלפור, והמאבק שניהל היישוב בארץ ישראל בשלטון המנדט הבריטי. יחסים אלו הורעו עוד במהלך מלחמת העצמאות, עקב המדיניות הפרו-ערבית שנקטה ממשלת בריטניה. כאשר ישראל הכריזה על עצמאותה ב-14 במאי 1948 (ה' באייר תש"ח), סירבה ממשלת בריטניה להכיר בה ונקטה קו נוקשה בעניין זה עד סוף 1948. רק בעקבות הניצחונות של ישראל בשדה הקרב וההכרה הגוברת לה זכתה מצד מדינות העולם, חל שינוי במדיניות זו. ב-25 בינואר 1949 פרסמה ממשלת בריטניה הודעה על הכרה דה פקטו במדינת ישראל. לאחר שבוע הודיע משרד החוץ הבריטי על מינוי נציג בישראל, ואילו ישראל מינתה את ד"ר מרדכי עליאש להיות נציגה בבריטניה. בהסכם בין הצדדים הוגדרו הנציגים כצירים. יוסף לינטון, ששימש עד אז כנציג בפועל וכקונסול כללי של ישראל בלונדון, עבר לשמש בה כיועץ.
הצירות שוכנה תחילה בכיכר מנצ'סטר מס' 18, בשכונת מרילבון שברובע הסיטי של וסטמינסטר. היא נחנכה ב-31 בינואר 1949 בטקס חגיגי בהשתתפות אישים נכבדים וקהל רב, שבמהלכו הונף דגל ישראל מעל משרדי הצירות "על ידי נערה מעובדות השגרירות, סטודנטית בת שבע עשרה מארץ ישראל".