cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוחמדו בוהארי
מוחמדו בוהארי (באנגלית: Muhammadu Buhari; נולד ב-17 בדצמבר 1942) הוא פוליטיקאי ניגרי, שכיהן כנשיא ניגריה בין השנים 2015–2023; לפני זה היה איש צבא (מייג'ור גנרל) שכיהן כשליט הצבאי של המדינה מ-31 בדצמבר 1983 עד 27 באוגוסט 1985. לאחר שעלה לשלטון בהפיכה צבאית. בהמשך הודח בעצמו בהפיכה צבאית, והיה מועמד לנשיאות ניגריה ב-2003, 2007 ו-2011. בדצמבר 2014 נבחר שוב כמועמד לנשיאות מטעם מפלגת "הקונגרס של כל המתקדמים", לקראת הבחירות לנשיאות ב-2015, אז גבר על הנשיא המכהן גודלאק ג'ונתן. ב-2019 נבחר לכהונה נוספת. בוהארי הוא בן לאתניה פולאני ומוסלמי סוני באמונתו הדתית.
מאיר הורוביץ
ביוגרפיה
רבי מאיר נולד בעיר ראווה רוסקה שבגליציה לרבי אליעזר הורוביץ (אליעזר הדז'יקובער) ולחיה בתו של רבי יחיאל מיכל רוזנפלד מראווה רוסקה. בצעירותו למד אצל סבו רבי נפתלי צבי הורוביץ בעל ה"זרע קודש" ולאחר מכן אצל דודו רבי אשר ישעיה רובין ומאוחר יותר אצל רבי צבי הירש מרימנוב. לאחר נישואיו לדבורה בתו של רבי קלמן פיצעליס הוסמך (בחיי אביו) לכהן כרב בעיר דז'יקוב ועם פטירת אביו בג' בחשון ה'תרכ"א הוכתר לאדמו"ר השני מדזיק'וב על-אף היותו הבן השני.
בתקופת כהונתו פרחה החסידות ובהכוונתו נבנה בית מדרש חדש עם מקווה וסוכה ואף חדר לאפיית מצות לחג הפסח. רבי מאיר היה נוהג לומר בפני חסידיו "כי תורה וגדולה במקום אחד". כשנפטר הרב חיים הלברשטאם "הדברי חיים" בכ"ה בניסן ה'תרל"ו, אמר רבי מאיר לחסידיו כי הוא יודע שזמנו קרוב ואז החלה להתפשט בגופו מחלה כרונית.
מוחמדו בוהארי
רקע משפחתי, ילדות וצעירות
מוחמדו בוהארי נולד בשנת 1942 בדאורה, במדינת קצינה, בניגריה, אז מושבה בריטית, כבנו ה-23 של אביו אדאמו. אביו מת כשהילד היה בן 3–4 ומוחמדו גודל על ידי אמו, זולייכת. הוא למד בבית ספר יסודי בדאורה ובמאי'אדווה, אחר כך בבית ספר בקצינה (1956-1953). בשנים 1956–1961 למד בתיכון המחוזי קצינה.
הקריירה הצבאית
בוהארי התגייס לצבא הניגרי בשנת 1961. בשנת 1963 התקבל לבית הספר לאימונים צבאיים (שנקרא החל מפברואר 1964 האקדמיה הצבאית הניגרית) בקדונה. בשנים 1962–1963 עבר אימונים בבית הספר מונס לפרחי קצונה במחנה אלדרשוט באנגליה (שנסגר בשנת 1972). בינואר 1953 הועלה לדרגת סגן משנה והתמנה למפקד כיתה בגדוד השני לרגלים באבאוקוטה. בנובמבר 1963-ינואר 1964 עבר קורס מ"כים במכללה הצבאית בקדונה. מאוחר יותר ב-1964 עבר קורס לקציני תובלה בבית הספר לתובלה צבאית בורדן, בריטניה. בשנים 1965–1967 היה מפקד של הגדוד השני רגלים. ב-1967 מונה למייג'ור בגזרה השנייה של החטיבה הראשונה של חיל הרגלים. בהמשך עלה בהייררכיה הצבאית במסגרת חיל הרגלים . ב-1973 נשלח למכללה לקציני מטה בוולינגטון, בשנים 1978–1979 התמנה למזכיר צבאי במטכ"ל והיה לחבר במועצה הצבאית העליונה. בשנים 1979–1980 עלה לדרגת קולונל וביוני 1979–יוני 1980 למד במכללה הצבאית של צבא ארצות הברית בקרלייל (פנסילבניה) וזכה שם לתואר מסטר ללימודי אסטרטגיה. בשנים 1980–1983 כיהן בוהארי כגנרל בראש חטיבת רגלים 4, חטיבת רגלים ממוכנת 2 וחטיבת 3.
מאיר הורוביץ
ביוגרפיה
רבי מאיר נפטר בח' בתמוז ה'תרל"ז כששהה בעיר קרלסבד, טרם פטירתו אמר "הנשמה לך והגוף פעלך חוסה על עמלך". ואת מקומו מילא בנו השלישי רבי יהושע הורוביץ כאדמו"ר השלישי בשושלת.
מוחמדו בוהארי
ההפיכה הצבאית הצפונית ב-18 ביולי 1966
ביולי 1966 אז בדרגת לטננט, השתתף מוחמדו בוהארי בהפיכה בפיקודו של הלטננט קולונל מורטאללה מוחמד שהדיחה וחיסלה את הרמטכ"ל הגנרל אגיאי אירונסי, שהדיח קודם לכן את הנהגת הרפובליקה הראשונה בינואר 1966. בהדחתו של אירונסי לקחו חלק בין השאר לטננט משנה סאני אבצ'ה, לטננט איברהים בבנגידה, מייג'ור תאופילוס דנג'ומה, לטננט איברהים באקו. הפיכה זו הייתה כאמור תגובה להפיכה מינואר 1966 שהונהגה על ידי קבוצה של קצינים בני האתניה איגבו שהדיחה את הממשלה שנבחרה דמוקרטית בראשות אבובכר טפאווה בלווה. רבים מהחיילים מצפון ניגריה הרגישו אבלים עקב רציחתם של מנהיגים בכירים כמו ראש הממשלה טפאווה בלווה והסרדאונה מח'ליפות סוקטו וראש הממשלה הצפוני חאג' אמדו בלו, ושל 4 קצינים בכירים – בריגדיר זכריה מאימלארי, קולונל קור מוחמד, לטננט קולונלים אבוגו לארגמה וג'יימס פם. ההפיכה הנגדית הייתה מאוד רצחנית והביאה לרציחתם של קצינים, בני האתניה איגבו ברובם. עם הקרבנות נמנה גם השליט הטרי, הרמטכ"ל הראשון של הצבא הניגרי, הגנרל אירונסי ולוטננט קולונל אדקונלה פאג'ואי, המושל הצבאי של אזור המערב.
מושל מדינת צפון-מזרח
באוגוסט 1975 אחרי העלייה לשלטון של הגנרל מורטללה מוחמד, התמנה מוחמדו בוהארי למושל מדינת צפון-מזרח. בפברואר 1976 הממשל הצבאי חילק מדינה זו למדינות באוצ'י, בורנו וגונגולה. באוגוסט 1991 מתוך מדינת בורנו הופרדה מדינה נוספת בשם יובה וגונגולה פוצלה לשתי מדינות אחרות – טאראבה ואדמאווה. באוקטובר 1996 נוצרה מדינת גומבה על חשבון מדינת באוצ'י.
נציב פדרלי לנפט ולמשאבי טבע
במרץ 1976 הנשיא אולוסגון אובסנג'ו מינה את בוהארי לנציב פדרלי לענייני נפט ומשאבי הטבע. עם הקמת הקורפורציה הלאומית הניגרית לנפט, הוא התמנה ליושב הראש שלה. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1978. בעת כהונתו בתפקידים הנ"ל נמצא כי 2.8 מיליארד דולר נעלמו מחשבונות הקורפורציה NNPC בבנק מידלנדס בבריטניה. בית דין לחקירת מכירות הנפט, שהוקם ב-1983 על ידי ממשל שייחו שאגארי, לא מצא הוכחות באשר לאשמתו.
פרשת העימות עם צ'אד
ב-1983 כוחות מצ'אד פלשו למדינת בורנו. בוהארי פיקד על הכוחות הניגריים וגרשו אותם וחדרו בעקבותיהם לשטח צ'אד, בניגוד לפקודה של הנשיא שאגארי שדרש ממנו לסגת לתוך שטחי המולדת. בעת העימותים עם הצ'אדים היו בצד הניגרי מעל 100 נפגעים כולל שבויים.
ההפיכה הצבאית בדצמבר 1983
גנרל מייג'ור מוחמדו בוהארי נמנה עם מנהיגי ההפיכה הצבאית ב-31 בדצמבר 1983 שהדיחה את הממשלה שנבחרה בדרכים דמוקרטיות בראשות הנשיא שייחו שאגארי. בעת קשירת הקשר היה בוהארי מפקד החטיבה השלישית המשוריינת. הגנרל טונדה אידיאגבון מינה אותו לרמטכ"ל, ובפועל היה בוהארי לאיש החזק השני במדינה. בהמשך היה לראש המועצה הצבאית השלטת שעלתה לשלטון בעקבות ההפיכה. ההפיכה שמה קץ לרפובליקה הניגרית השנייה – תקופה קצרה של דמוקרטיה רב-מפלגתית שנמשכה משנת 1979. לפי "הניו יורק טיימס", הקצינים הקושרים טענו שדמוקרטיה רופפת היא יותר גרועה מחוסר דמוקרטיה כלל. בוהארי הצדיק את פעולת הקצינים כאמצעי להעניש את הממשלה האזרחית המושחתת ללא תקנה וביטל באופן מידי את חוקת ניגריה משנת 1979.
המדיניות הכלכלית
לצורך רפורמה של הכלכלה, ביקש הנשיא בוהארי לשקם את הכלכלה וערך קיצוצים בהוצאות הלאומיות, נאבק בשחיתות ועודד את המגזר הפרטי. ניסיונו לאזן מחדש את האוצר הציבורי על ידי העלאת מיסים הביא לאובדן משרות וסגירות עסקים. הוא ניתק את הקשרים עם קרן המטבע הבינלאומית לאחר שזו דרשה ממנו לפחת את הנאירה ב-60%. הוא נקט באמצעי צנע ובו-זמנית סירב לסיוע הקרן. במאי 1984 בהודעתו על התקציב הלאומי החדש הוא יזם שורה של צעדים משלימים: הפסקת גיוסם של עובדים במגזר הציבורי, העלאת ריביות, הפסקת מיזמים בעיר הבירה, איסור על הלוואות ממשלתיות, קיצוץ של 15 % מן התקציב של שאגארי, צמצום היבוא, עדיפות ליבוא של חומרי גלם והעדפה לשימושם בחקלאות ובתעשייה. צעדים כלכליים אחרים כללו שינויים בערך המטבע, הפחתת מחירים למוצרים ולשירותים וכו'.
מדיניות החוץ
המשטר הצבאי המשיך במידה רבה את מדיניות החוץ של הנשיא המודח שיחו שאגארי. בינואר 1984 בנאום השנה החדשה אמר בוהארי שהוא ישמור ויחזק את היחסים הדיפלומטיים עם כל הארצות והארגונים הבינלאומיים כמו הארגון לאחדות אפריקה, האומות המאוחדות, OPEC, ECOWAS וחבר הלאומים הבריטי. הוא הבטיח לכבד את כל ההתחייבויות של ניגריה המעוגנים בהסכמים שחתמו הממשלות הקודמות. מדיניות החוץ התמקדה בעיקר באפריקה, ובראש ובראשונה בשכנות של ניגריה.
ה"סאגה" של 43 המזוודות
המנהל בוהארי היה מעורב בשערורייה בנוגע לטיפול ב-53 מזוודות של האמיר מגוואנדו, שכללו, ככל הנראה, 700 מיליון דולרים. האמיר חזר מערב הסעודית ומזוודותיו עברו ללא בדיקה את המכס הניגרי.
מצב זכויות האדם
לפי צו 2 משנת 1984, הבולשת הממלכתית והרמטכ"ל קיבלו סמכות לעצור ולכלוא ללא אשמה למשך עד שלושה חדשים, אנשים שנחשבו מסוכנים לביטחון המדינה. נאסרו שביתות והפגנות עממיות ו"הארגון הלאומי לביטחון", הבולשת, זכה לסמכויות ללא תקדים. נגד אנשים ממורמרים כמו שובתים ללא היתר הופעלו אמצעי הפחדה, הטרדה וכליאה. עד אוקטובר 1984 צומצמו משרותיהם של 200,000 אזרחים. הושלכו לכלא מבקרים של המשטר, לרבות האמן הפופולרי, פלה קוטי, זמר אפרו-ביט, שהיה פעם מועמד לנשיאות. הוא נעצר ב-4 בספטמבר 1984 בנמל התעופה כשהתכונן לצאת את המדינה לסיור הופעות באמריקה. הוא הואשם ביצוא בלתי חוקי של מטבע זר, דבר שתואר על ידי אמנסטי אינטרנשיונל כחסר בסיס. הזמר נידון ל 10 שנות מאסר ושוחרר לבסוף אחרי 18 חדשים, אחרי שהמשטר של בוהארי הודח בהפיכה. ב-1984 הוציא בוהארי את הצו 4 ל"הגנה נגד הוצאות דיבה". הצו נועד להרתיע עיתונאים ואנשים אחרים מלפרסם או לדווח על מעשים שהיו עלולים להטיל אור שלילי על הממשל הצבאי או פקידי ממשלה. מי שהפר את הצו היה עלול להישפט על ידי בית דין צבאי והידון ללא ערעור לקנס מעל 10,000 נאירה ומאסר עד שנתיים. שני עיתונאים מהעיתון גארדיאן, טונדה תומפסון ונדוקה איראבור נמצאו אשמים בהפרת הצו ונשפטו. לפי הצו 20 נגד סוחרי סמים נידונו לעונש מוות.
בשנת 1985, בעקבות קשיים כלכליים ועלייה ברמת הפשיעה במדינה, החליט ממשל בוהארי לפתוח את הגבולות (שהיו סגורים מאפריל 1984) עם בנין, ניז'ר, צ'אד וקמרון כדי להאיץ את גירושם של 700,000 עובדים זרים ומהגרים.
אחת מהירושות הכבדות ביותר של ממשל בוהארי היה מה שנקרא "המלחמה נגד חוסר המשמעת" (War against indiscipline - WAI). היא הוכרזה ב-20 במרץ 1984 צעדים ננקטו נגד אזרחים שלקו ב"חוסר מוסר" ו"חוסר אחריות אזרחית", נדרשו להיות מוצגים בפני המוני העם בתחנות אוטובוסים על ידי חיילים חמושים בשוטים. עובדים שאיחרו לעבודה הושפלו ואולצו לבצע "קפיצות צפרדע" מול עיני הקהל. כל תלמיד מעל גיל 17 שנתפס מעתיק בבחינות עלול היה להידון ל-21 שנות מאסר. מעשי זיופים או הצתה נענשו בעונש מוות. שרירותיות המשטר משכה בקורת רבה, כולל מצד הסופר וולה סויינקה, חתן פרס נובל, שכתב מחזה בנושא "הפשעים של בוהארי".
אירוע אחר אופייני לתקופת בוהארי הייתה פרשת עומארו דיקו, שר תחבורה לשעבר. דיקו נמלט מהמדינה זמן קצר אחרי ההפיכה שהדיחה את ממשלת שאגארי, בה היה שותף. הוא הואשם במעילה בשווי 1 מיליארד דולר מתוך רווחי הנפט. בעזרת אנשי המוסד הישראלי, הבולשת הניגרית איתרה אותו בלונדון וסוכנים ניגרים וישראלים סיממו אותו וחטפו אותו לניגריה. הוא הוכנס לשק פלסטיק בתוך ארגז שעליו היה כתוב "מטען דיפלומטי". הארגז עם החטוף הוטס במטוס ריק בואינג 707 של חברת התעופה הניגרית. הקשר נחשף בשדה תעופה בריטי על ידי אנשי ביטחון בריטיים.
במסגרת יוזמה למיגור השחיתות במדינה, בתוך 20 חודשי הנשיאות של בוהארי, כ-500 פוליטיקאים, פקידים בכירים ואנשי עסקים נכלאו באשמת שחיתות.
הדחתו בהפיכה בשנת 1985 ומאסרו
באוגוסט 1985 הודח הגנרל בוהארי בהפיכה שתוכננה על ידי הגנרל איברהים בבנגידה ועמיתים אחרים במועצה הצבאית העליונה SMC. בבנגידה מינה בממשלו החדש הרבה מקרב אלו שביקרו בחריפות את שלטונו של בוהארי, לרבות אחיו של פלה קוטי, אולוקויה רנסומה-קוטי, רופא שהוביל שביתת מחאה נגד הידרדרות שירותי הבריאות. בוהארי נכלא בבנין סיטי עד שנת 1988. חסידיו משוכנעים שהודח על ידי גורמים מושחתים בממשלו, שחששו כי יובאו בפני משפט בזמנים שמדיניותו התחילה להגיע להישגים בתחום המשמעת הציבורית, הורדת רמת השחיתות, הורדת האינפלציה, העלייה בכוח האדם העובד ושיפור פריון העבודה. איברהים בבנגידה טען, להפך, שבוהארי נכשל בהתמודדות עם הבעיות הכלכליות של המדינה והבטיח לרענן את הכלכלה הפגועה בעקבות שנים רבות של ממשל לקוי ושחיתות.
יושב ראש ה-Petroleum Trust Fund
בימי השליט הצבאי סאני אבאצ'ה שהדיח את בבנגידה, בשנת 1988, שוחרר בוהארי מן המאסר והתמנה ליושב ראש הקרן Petroleum Trust Fund (PTF), גוף כלכלי שהוקם על בסיס ההכנסות של ניגריה בעקבות העלייה במחיר מוצרי הנפט, במטרה לקדם מיזמי פיתוח ברחבי המדינה. כתבה בירחון "ניו אפריקן" שיבחה בשנת 1998 את ניהולו "השקוף" של PTF תחת הנהגתו של בוהארי וכינה אותו "סיפור הצלחה" נדיר. עם זאת ציינה הכתבה כי היו מבקרים שתמהו בנוגע להקצאת 20% ממקורות הקרן לצבא שהכנסותיו אינן מדווחות כראוי.
חזרתו לחיים הפוליטיים אחרי 2003
מאוחר יותר, בעת חזרת ארצו למשטר אזרחי, בשנת 2003 הציג בוהארי את מועמדותו בבחירות לנשיאות ניגריה מטעם מפלגת "כל העם של ניגריה" ANPP. הוא הובס על ידי מועמד המפלגה הדמוקרטית של העם PDP, הנשיא לשעבר, הגנרל בדימוס אולוסגון אובסנג'ו, בהפרש של מעל 11 מיליון קולות. בדצמבר 2006 שוב נבחר בוהארי למועמד מוסכם פה אחד של מפלגת "כל העם של ניגריה". יריבו בבחירות באפריל 2007 היה מועמד המפלגה הדמוקרטית של העם, עומארו יאר אדואה שמוצאו מאותו אזור, מדינת קצינה. לפי התוצאות הרשמיות של הבחירות 70 % מן הקולות היו בעד יאר אדואה, מול 18 % בעד בוהארי. בוהארי ערער על הממצאים. אחרי כניסתו לתפקיד של הנשיא יאר אדואה, מפלגתו ANPP הסיכמה להצטרף לממשלה בניגוד לדעתו.
במרץ 2010 עזב בוהארי את המפלגה לטובת מפלגה חדשה שהקים עם אחרים: CPC – הקונגרס למען שינוי פוליטי, אחרי מותו של יאר אדוואה ממחלה, בבחירות הכלליות באפריל 2011 בוהארי היה שוב מועמד לנשיאות מול שלושה מועמדים עיקריים:הנשיא המכהן, גודלאק ג'ונתן מטעם המפלגה הדמוקרטית של העם, מלאם נוהו ריבאדו מטעם קונגרס הפעולה של ניגריה ACN ואיברהים שקאראו ממפלגת ANPP. בוהארי רץ לנשיאות על בסיס מצע ממוקד במאבק בשחיתות והתחייב להסיר את חסינות המובטחת לבכירי הממשל. הוא הצהיר על תמיכה בחיזוק שלטון השריעה, חוק האסלאם התקף במדינות הצפון של ניגריה, מה שהרחיק ממנו את המצביעים הנוצרים מדרום המדינה.
מערכת הבחירות התלוותה במעשי אלימות בהם איבדו את חייהם כ-800 בני אדם. חסידים של בוהארי תקפו יישובים נוצריים ממרכז המדינה. המהומות שנמשכו שלושה ימים יוחסו לדברי הסתה של בוהארי. למרות טענות ה Human Rights Watch שהגדיר את הבחירות כ"הגונות ביותר בהיסטוריה של ניגריה", טען בוהארי לזיופים. גודלאק ג'ונתן ניצח בבחירות עם 22,495,187 קולות, לעומת ביהארי שהשיג 12,214,853 קולות. אחרי ניצחונו של ג'ונתן הואשם ביהארי בהסתה לאלימות. "אם מה שקרה ב-2011 יחזור ב-2015 הוא אמר, "בעזרת אלהים, גם הכלב וגם הבבון יתרחצו בדם". הוא הבטיח שיהפוך את המדינה לבלתי משילה על ידי הנשיא החדש. עם זאת חלק מהציבור נטה להעריץ אותו על ביטוייו נגד לשחיתות.
בבחירות 2015 בחר בוהארי כשותף למירוץ כמועמד לתפקיד סגן הנשיא את משפטן והכומר פרופ' ימי אוסינבאג'ו. הבחירות ב-2015 מתקיימות תחת סימן האיום הביטחוני של הארגון האיסלמיסטי הקיצוני בוקו חראם. המחנה של הנשיא ג'ונתן המבקש לחדש את המנדט ביקש פסילתו של בוהאי מלהשתתף במירוץ לנשיאות בטענה שהוא הפר את החוקה. לפי הכללים המקובלים, כדי להציג מועמדות לנשיאות אדם צריך שתהיה לו לפחות תעודה אחת של בוגר בית ספר. בוהאי לא הצליח להביא תעודה כזאת וטען שהתעודות המקוריות שלו אבדו בעת ההפיכה שהדיחה אותו מהשלטון ב-1985.
בבחירות לנשיאות ב-2015 היה בוהארי מועמד מטעם "הקונגרס של כל המתקדמים". מצעו בנוי היה שוב סביב תדמיתו כלוחם בשחיתות ואדם בלתי משוחד וישר כסרגל, בנוסף לנושא הביטחון הפנימי שהפך למרכזי. ביהארי הבטיח שלא יעמיד לדין מנהיגים לשעבר ויעניק חנינה לבכירים שגנבו בעבר בתנאי שיביעו חרטה על מעשיהם. בינואר נציגים של תנועת המורדים "לאמנציפציה של הדלטא של ניג'ר" MEND העוינים כלפי הנשיא המכהן גודלאק ג'ונתן הביעו דברי תמיכה במועמדותו של בוהארי לנשיאות, אם כי הצהרות אלה יש לקבלן בהסתייגות בהתחשב ליחסו השלילי ביותר של בוהארי כלפי ארגון זה.
האתגרים הביטחוניים; ניסיון ההתנקשות של בוקו חראם בחייו
ב-2012 הוזכר שמו של הגנרל בדימוס בוהארי על ידי הארגון בוקו חראם ברשימה של אנשים שנחשבו מקובלים עליו כדי לתווך בינו לממשלה הפדרלית. ב-2013 הצהיר בוהארי כמה הצהרות שנויות במחלוקת בהן ביקש מהממשלה הפדרלית להפסיק הריגת חברי בוקו חראם והטיל את האחריות על עליית כוחו של ארגון זה על ההשפעה הגוברת של פעילים נוצרים באזורי הדרום. הוא הטיל את אחריות להידרדרות המצב הביטחוני בניגריה על פעילויות של ארגון הדלטא של ניג'ר. הוא תמה על היחס המיוחד של הממשלה הפדרלית כלפי פעילים נוצרים אלה וציער את הריגתם של פעילי בוקו חראם ואת הריסת בתיהם. יושב ראש האיגוד הנוצרי של ניגריה, הכומר איו אוריטזג'פור מחה על דבריו וקרא למעצרו. במאי 2014 אחרי חטיפת התלמידות בצ'יבוק על ידי אנשי בוקו חראם, גינה ביהארי בחריפות את פעילות הארגון הזה. הוא פנה לניגרים לשים הצידה כל חילוקי דעות דתיות, פוליטיות ואחרות כדי למחוץ את המרד, שלדבריו, משך קנאים מטורפים המתחזים למוסלמים". ביולי 2014 ניצל בוהארי מהתנקשות באמצעות מתאבד עם פצצה בקדונה, פיגוע שעלה את חיי 82 בני אדם. בדצמבר 2014 בוהארי התחייב כי יגביר את הביטחון במדינה אם ינצח בבחירות בהתחלת שנת 2015. תוך כדי התערערות המצב הביטחוני בחלק מהמדינה בגלל מתקפות ומעשי הטבח המרובים של הארגון בוקו חראם ומצב חוסר האונים לכאורה של ממשלת הנשיא גודלאק ג'ונתן נוכח אירועים אלה, התחילו הרייטינג של בוהארי התחיל לעלות בסקרי דעת הקהל. בנסיבות אלה, בעילה ביטחונית, החליטו השלטונות בעצת גורמי ביטחון החלטה שנויה במחלוקת לדחות את הבחירות שהיו צריכות להתקיים ב-14 בפברואר 2015 עד ל-28 במרץ 2015. הועלה חשד כי הבחירות נדחו כדי לעצור את העלייה בפופולריות של בוהארי. הנשיא גודלאק ג'ונתן הכחיש שהיה מעורב בעניין.
דעות לגבי חופש הדת
בעבר תמך בוהארי ביישום השריעה במדינה. הוא צוטט בשנת 2001 אומר: "אני אמשיך להראות באופן גלוי ובתוכי את מחויבותי המלאה לתנועת השריעה הסוחפת את כל ניגריה", והוסיף "בעזרת האל, לא אעצור את התנועה ליישום מלא של השריעה בארץ".
ב-4 בינואר 2014 הכריז בוהארי שהוא בעד חופש הדת, שכל ניגרי צריך שיהיה חופשי ובטוח לנהל את חייו הדתיים לפי האמונות השונות: "לעולם לא צריכה הדת להוות תירוץ לפילוג בינינו, לדיכוי או לפריבילגיות. כל חיי הבעתי את אמונתי שכל הניגרים צריכים לעבוד את האל בהתאם לרצונם". הוא דחה את הטענות כי יש לו אג'נדה אסלאמיסטית רדיקלית. ב-6 בינואר 2015 אמר: "מפני שלא יכולים לתקוף את הרקורד שלי, הם מאשימים אותי באופן כוזב בשוביניזם אתני, הם מאשימים אותי באופן כוזב בפונדמנטליזם דתי. מפני שאינם יכולים לתקוף את הרקורד שלי, הם מאשימים אותי באופן שקרי באלימות בחירות - בעוד שאנו דרשנו רק שלום. אפילו כראש מדינה, לא נכפה לעולם את השריעה". ב-12 בפברואר 2015 הצהיר כי שריעה איננה יכולה להיות החוק של ניגריה".
החל ממאי 2016 נודע על בעיות בבריאותו, יצא למספר חופשות מחלה ונסיעות לבדיקות רפואיות בחו"ל. בפברואר 2019 נבחר בוהארי שוב כנשיא ניגריה כשגבר על יריבו, סגן הנשיא לשעבר, אטיקו אבובכר, ועלה עליו ב-3 מיליון קולות.
אחרי סיום כהונתו כנשיא
ב-29 במאי 2023 בוהארי העביר בצורה הוגנת את השלטון לנשיא החדש בולה טינובו, בטקס  שהתקיים באיגל סקוור באבוג'ה. מיד אחרי הטקס חזר למדינתו קצינה בה זכה לקבלת פנים מצד המנהיגים המקומיים הממלכתיים והמסורתיים. הוא פרש לחוותו וביתו בדאורה.
חיים אישיים
מוחמדו בוהארי התחתן פעמיים. בשנת 1971 התחתן עם ספינאטו לבית יוסוף, שהייתה הגברת הראשונה של ניגריה בשנות שלטונו באוגוסט 1985 - דצמבר 1983. נולדו להם 5 ילדים: 4 בנות ובן. הבת הבכורה, זולייכט נפטרה בגיל 40 בנובמבר 2012 מאנמיה חרמשית, יומיים אחרי שילדה תינוק. בשנת 1988 בני הזוג התגרשו. הגרושה, סאפינאטו, נפטרה בינואר 2006 מסיבוכי סוכרת והובאה לקבורה בבית הקברות המוסלמי אונגוואר רימי.
בדצמבר 1989 נשא בוהארי לאשה את עיישה לבית חלילו. מנישואים אלו נולדו עוד בן וארבע בנות.
בחודש מאי 2016 החל הנשיא בוהארי לסבול מבעיות בריאות, יצא לחופשות מחלה ארוכות, וצמצם את הופעותיו הציבוריות.
קרלסרוהה (ספינה, 1905)
קרלסרוהה (בגרמנית: SS Karlsruhe) היא ספינת קיטור מטען של חברת הספנות ארנסט רוס, שהוטבעה בשנת 1945. נחשב כמיקום אפשרי לחדר הענבר המקורי.
היסטוריה
כלי השיט נבנה בשנת 1905 על ידי מספנת Schiehau-Seebeck בברמרהאפן עבור חברת Packetfahrt-Actien-Gesellschaft, ונקראה על שם העיר קרלסרוהה. בשנת 1918, תומאס קיר, לשעבר קפטן האונייה "ברנגריה", הפך לקפטן "קרלסרוהה". בשנת 1935 נרכשה הספינה על ידי חברת Schiffahrt- & Assekuranz-Ges. E. Russ & Co., והספינה הייתה בבעלותה עד שנת 1945.
מסעה האחרון
ב-11 באפריל 1945, כחלק מ"מבצע חניבעל" בשלהי מלחמת העולם השנייה, הועמסו על סיפון הקרלסרוהה 1,083 פליטים גרמנים בפילאו שפונו מאזורי השליטה הגרמנית במזרח (פרוסיה המזרחית, פומרניה והארצות הבלטיות) לכיוון דנמרק שהייתה תחת כיבוש נאצי. הספינה עזבה את הנמל בסביבות השעה 20:00 לכיוון חצי האי הל. בהל, הצטרפה הספינה בבוקר 12 באפריל 1945 לשיירה שהורכבה מספינת הקיטור "סנטאנדר" (OPDR), "קרלסרוהה" ושלוש מטילות מוקשים, שיצאו לכיוון קופנהגן בסביבות השעה 9:00. מכיוון שקרלסרוהה הפליגה במהירות של 7 קשר, בעוד שאר השיירה נעה מהר יותר, עם 9 קשר, היא פיגרה במהרה אחרי השיירה. ב-13 באפריל 1945 הותקפה והוטבעה על ידי טייסים סובייטים מצפון לסטולפמונדה. שולת המוקשים ה-25, M 294 (בפיקוד סגן פולברטס) ו-M 341 (בפיקוד סגן זוזה הנרי פיטר ריקמרס) הצליחו לחלץ רק כ-150 מתוך 1,083 הפליטים (M 294 חילצה 63 אנשים ו-M 341 חילצה 87 אנשים).
חדר הענבר
בשנת 2020 הוזכרה הספינה בתקשורת כמיקום אפשרי לחדר הענבר.
יחסי גבון–יפן
יחסי גבון–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הגבונית לבין יפן.
סקירה כללית
בין הרפובליקה הגבונית לבין יפן מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. הרפובליקה הגבונית ויפן כוננו את יחסיהן ב-17 באוגוסט 1960, עם הכרת יפן בעצמאותה של גבון מצרפת. גבון כוננה את שגרירותה בטוקיו בשנת 1968.
אחמד אל-ג'אבר א-סבאח
אחמד אל-ג'אבר א-סבאח (בערבית: الشيخ أحمد الجابر الصباح; 1885 – 29 בינואר 1950) היה אמיר כווית העשירי, מ-29 במרץ 1921 עד מותו ב-29 בינואר 1950.
אחמד היה בנו של ג'אבר השני אל-סבאח, השליט השמיני של כווית בין השנים 1915 ו-1917. הוא ירש את דודו סאלם אל-סבאח, השליט התשיעי של כווית, בפברואר 1921.
החי בברזיל
הפאונה של ברזיל כוללת מגוון מינים של בעלי חיים ממוצא נאוטרופי. ברזיל היא המדינה בעלת המגוון הביולוגי הגדול בעולם, בזכות הימצאות 60% מיער האמזונאס השופע בה, בו מעל עשירית ממיני היבשה כיום כשמינים רבים חיים רק באזור הטרופי.
בברזיל הכמות השנייה בגודלה של מינים אנדמיים לאחר אינדונזיה אך היא מכילה הכי הרבה מינים למדינה של צמחים (55,000 מינים), דגי מים מתוקים (3,000 מינים) ויונקים (689 מינים). היא נמצאת במקום השני לכמות הזוחלים (744 מינים) והשלישי בכמות העופות (1,832 מינים).
עם זאת הפאונה האנדמית עלולה להיות בסיכון עקב בירוא יערות מיערות הגשם למטרות הסקה, בניית כבישים וגידול קני סוכר לשימוש בדלק אתנול. חמישית מעצי יער האמזונאס נכרתו כשסיכון גבוה יותר מצוי ביער האטלנטי בו 93% מהעצים נכרתו כשעל כל 202 מינים ביער 171 מצויים בסכנת הכחדה.
ביומות ברזיל
ברזיל כוללת 6 ביומות יבשתיות שונות ועוד ביומה ימית לחופי האוקיינוס האטלנטי (הביומה הימית הברזילאית, המושפעת ממתאר החופים סביבה). כולן מצויות סביב האזור הטרופי או האזור הסובטרופי.
הגדולה שבביומות היא יער האמזונאס, שהוא הגדול ביערות הגשם ובו מגוון ביולוגי גדול ביותר. יערות אלה מהווים כ-60% משטחי הטבע בברזיל, אף שכיום הם מצויים בסכנה.
הסראדו הממוקם ברמות של מרכז ברזיל מכסה 21% מהשטח וכולל מגוון שטחים של סוואנה טרופית ובה מישורים של ערבות עשב עד לשטחים מיוערים דלילים יחסית ליערות גשם.
היער האטלנטי בעבר היה רחב יותר אך לאחר כריתת עצים מסיבית נשארו בו רק 8% מהשטח המקורי. אזור זה כולל יערות גשם פתוחים יחסית וכן ביצות ויער מנגרובים. יער זה גובל בחופי האוקיינוס האטלנטי ובו סביבה ייחודית של צמחייה וחיות.
הקאטינגה (Caatinga) היא שטח יבש בצפון-מזרח ברזיל הכולל 12% משטחה. זהו שטח של עצים מותאמי יובש כמו מיני סוקולנטים, צבריים, טבוריתיים ודקליים מותאמי יובש כמו Attalea, Copernicia ו-Acrocomia.
הפמפס של דרום ברזיל מכיל ערבות עשבוניות טרופיות במישורים פתוחים או רמות, לעיתים מנומרות במספר יערות כמו של עצי אראוקריה וסוואנות.
הפנטנל בדרום ברזיל הוא אזור סחף של נהר פרגוואי המוצף והופך לאזור הביצות והערבות המוצפות הגדול בעולם, בו מגוון גדול של צמחים וחיות. סביב ביצות אלה ישנם משטחים חוליים וסוואנות טרופיות. לאחר ההצפה העונתית האזור מתחיל להתייבש.
פאונה
מבין הזוחלים ישנה פאונה ייחודית (השנייה בעולם) של לטאות ונחשים כמו צפעוני גומה וחנקיים וכן קיימנים שהגדול שבהם הוא קיימן שחור, טורף-על באמזונאס לצד האנקונדה הכהה - הגדול שבנחשים היכול לבלוע חזיר שלם. ישנם גם כמה צבים כמו צב אראו הכבד והמטאמטה או צב אדום רגליים. סביב האיים ישנם כמה נחשים אנדמיים כמו גומצן אינסולאריס, המצוי בסכנת הכחדה. מבין הדו-חיים הכוללים מעל 500 מינים, מגוון רב של צפרדעים כמו אילניתיים, קרפדות כמו קרפדת המפל והדנדרובטיים הרעילים.
העופות בברזיל מגוונות וכוללים מספר מינים גדול, שלישי בגודלו בעולם לאחר קולומביה ופרו. הגדול שבעופות הוא ננדו מצוי - הגדול בעופות אמריקה ולצידו חסידת יאבירו ומיני קונדוריים וכן עיט הרפיה הכבד. לאורך היערות והביצות שלל עופות טרופיים כמו הוקיים, חצוצרניים, פלמינגויים, קוליבריים, טנגריים, טרוגוניים, טוקניים, מינים רבים של תוכים כמו ארה או קוניור, סופית שמש, מגלנים, עופות דורסים וינשופיים. לעיתים נראה סביב החופים גם פינגווין מגלן.
פאונה מיימית
בברזיל מעל 3,000 דגי מים מתוקים הכוללת דגים גדולים כמו הארפאימה והפיראיבה, חריתאים גדולים כמו הטמבקוי ודוראדו זהוב. בנהרות מספר דגים ידועים כמו אמנוניים כמו הדיסקוס, גמבוזאים שונים, צלופח חשמלי, טריגוני נהרות, פיראניה אדומת בטן והקנדירו, שפמנון ערפדי. בברזיל ישנו גם דג ריאות ייחודי ולעיתים שוחה בנהרות גם כריש שורי. ברזיל מכילה גם 15% מדגי המערות בעולם עם 25 מינים, החיים במספר מערות ייחודיות.
ג'ון אדמס דיקס
ג'ון אדמס דיקס (באנגלית: John Adams Dix; 24 ביולי 1798 – 21 באפריל 1879) היה מזכיר האוצר של ארצות הברית, מושל ניו יורק וקצין בדרגת מייג'ור גנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית. הוא נודע בשל כך שביצע מעצר של שישה חברי האספה הכללית של מרילנד, שתמכה במדינות הדרום, ובכך מנע ממדינת הגבול המפולגת מלפרוש מהאיחוד. הוא גם ארגן מערכת של חילופי שבויים באמצעות הסכם דיקס-היל קרטל, שסוכם בינו לבין קצין צבא הקונפדרציה, מייג'ור גנרל דניאל הארווי היל.
ראשית חייו
ב-1826 נשא דיקס לאישה את קתרין מורגן, בתו המאומצת של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ון מורגן, ששכר את דיקס לעבודת ניהול קרקעותיו בקופרסטאון שבאפסטייט ניו יורק. ב-1830 הוא מונה על ידי מושל ניו יורק אנוס ת'ורפ כשליש הראשי של המיליציה של מדינת ניו יורק ועבר לאולבני. בשנים 1833–1839 הוא שימש כמזכיר המדינה של ניו יורק וב-1842 הוא היה חבר האספה המדינתית של ניו יורק.
סנאטור
דיקס נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית כדי לאייש את מושבו בסנאט של סילאס רייט שהתפטר וכיהן בתפקיד מ-1845 ועד 1849. בנובמבר 1848 הוא היה מועמד לתפקיד מושל ניו יורק, אך הוא הובס על ידי הוויגי המילטון פיש. בפברואר 1849 הוא התמודד מחדש לסנאט, אך הרוב הוויגי בבית המחוקקים המדינתי של ניו יורק בחר בויליאם סיוארד.
ב-1853 היה דיקס לנשיא חברת הרכבת של מיסיסיפי ומיזורי. בשנים 1860–1861 הוא היה מנהל הדואר של העיר ניו יורק.
מזכיר האוצר
בינואר 1861 מונה דיקס כמזכיר האוצר של ארצות הברית על ידי הנשיא ג'יימס ביוקנן במקומו של פיליפ פרנסיס תומאס שהתפטר. עם פרוץ מלחמת האזרחים הוא שיגר מברקים לסוכני מחלקת האוצר בניו אורלינס, בו הוא הורה: "אם מישהו ינסה להוריד את הדגל האמריקאי, יש לירות בו מיד". אף על פי שהמברק יורט על ידי אנשי הקונפדרציה, ומעולם לא הגיע לייעדו, תוכנו הגיע לידי העיתונות, ודיקס היה לאחד הגיבורים הראשונים של הצפון במהלך המלחמה. משפט זה הוטבע על רבים מ"אסימוני מלחמת האזרחים", אף על פי שהניסוח שלו שונה מעט.
שירות צבאי
עם פרוץ מלחמת האזרחים מונה דיקס כקצין בדרגת מייג'ור גנרל במיליציה של ניו יורק. יחד עם ג'ורג' אופדיק וריצ'רד מילפורד בלטצ'פורד, הוא הקים את ועדת ההגנה של האיחוד שהוסמכה על ידי הנשיא אברהם לינקולן להוציא כספי ציבור במהלך ההקמה וההצטיידות הראשונית של צבא האיחוד. ב-16 במאי הוא התגייס לצבא האיחוד והיה הקצין בדרגת מייג'ור גנרל הבכיר ביותר בצבא המתנדבים במהלך המלחמה. באותו יום מונו גם נתניאל בנקס ובנ'מין בטלר, אך שמו של דיקס היה בראש רשימת הקידומים, כלומר הוא היה הבכיר ביותר מבין כל הקצינים בדרגה זו בכוחות המתנדבים. בקיץ 1861 הוא פיקד על מחלקת מרילנד ועל מחלקת פנסילבניה. פעולה חשובה שלו בראשית המלחמה היית מעצרם של שישה חברי האספה הלאומית של מרילנד כדי למנוע ממנה להתכנס. מהלך זה מנע ממרילנד להצטרף למדינות הפורשות, ועל כך הכיר לו הנשיא לינקולן תודה. בחורף אותה שנה הוא פיקד על הארגון האזורי שנודע בשם "פיקוד דיקס", במסגרת ארמיית הפוטומק בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן. מיוני 1862 ועד יולי 1863 פיקד דיקס על מחלקת וירג'יניה ולאחר מכן ועד אפריל 1865 על מחלקת המזרח.
ב-22 ביולי 1862 הגיעו דיקס ומייג'ור גנרל דניאל הארווי היל מצבא הקונפדרציה להסכם לחילופי שבויים בין צבאות האיחוד והקונפדרציה. הסכם זה נודע בשם "דיקס-היל קרטל". הוא התווה סולם של הקבלות, על פיו קצין היה מוחלף תמורת מספר מסוים של חיילים וכן אפשר את חנינתם של שבויים, שקיבלו על עצמם לא לשרת שירות צבאי עד שהם הוחלפו באופן רשמי. הקרטל פעל יפה במשך כמה חודשים, אך קרס כאשר הדרומיים עמדו על כך שהיחס אל שבויים שחורים יהיה כאל עבדים נמלטים ושהם יוחזרו לבעליהם הקודמים.
ב-10 באוקטובר 1862 כתב מזכיר הצי בממשלו של לינקולן, גדעון ולס, שהתקיימו "תוכנית להיתרים, העדפות מיוחדות, וניהול בלתי ראוי" שאורגנו על ידי מזכיר האוצר סלמון צ'ייס, לטובתו של דיקס. נראה היה שהמניע של צ'ייס היה למטרה פוליטית ולא פיננסית.
דיקס כבר היה מבוגר מדי כדי לקבל על עצמו תפקידי פיקוד בשדה הקרב. היו שהאמינו שתרומתו המשמעותית ביותר למלחמה הייתה דיכויים של מהומות הגיוס בניו יורק ביולי 1863, אף על פי שהמהומות כבר שככו כאשר דיקס החליף את גנרל ג'ון וול. הוא גם היה פעיל במסגרת המצור על סאפוק, שהייתה חלק ממרחב הפיקוד של המחלקה שלו.
לאחר המלחמה
בנוסף לתפקידיו הצבאיים והציבוריים, היה דיקס נשיא חברת יוניון פסיפיק בשנים 1863–1868, במהלך סלילתה של מסילת הברזל הטרנס-יבשתית הראשונה. הוא היה דמות מפתח בסביבתו של איל הרכבות תומאס דוראנט. לזמן קצר בשנת 1872 הוא גם היה נשיא חברת הרכבות אירי.
ב-1866 שימש דיקס כיושב הראש הזמני של ועידת האיחוד הלאומית שהתכנסה בפילדלפיה. באותה שנה הוא מונה כשגריר ארצות הברית בצרפת, תפקיד בו הוא כיהן עד 1869.
בנובמבר 1872 נבחר דיקס מטעם המפלגה הרפובליקנית כמושל ניו יורק. הוא כיהן בתפקיד בשנים 1873–1874. בבחירות הבאות, שהתקיימו בנובמבר 1874, הוא הובס על ידי סמואל טילדן. הוא גם הובס בבחירות שהתקיימו ב-1876 לראשות עיריית ניו יורק.
מותו והנצחתו
ג'ון אדמס דיקס נפטר בניו יורק ב-21 באפריל 1879 ונקבר בבית הקברות של כנסיית השילוש הקדוש שבעיר.
זכרונותיו, הכוללים שני כרכים, קובצו על ידי בנו, מורגן דיקס.
על שמו של דיקס קרוי פורט דיקס, בסיס של צבא ארצות הברית בניו ג'רזי. כן נקראו על שמו היישוב דיקס שבאילינוי וכמה ספינות של שירות ספינות המכס של ארצות הברית.
על שמו של דיקס נקרא הר דיקס, שהוא אחד הפסגות של הרי אדירונדק שבמדינת ניו יורק. בהמשך הורחב השם לכל רכס ההרים.
מצבת זיכרון המנציחה את דיקס נמצאת בקתדרלת כל הקדושים שבאולבני, ניו יורק.
השרפה בקייפטאון
השרפה בקייפטאון (נקראת גם: השרפה בהר השולחן; באנגלית: Table Mountain Fire) היא שרפה גדולה שהחלה ב־18 באפריל 2021 בפארק הלאומי הר השולחן שבקייפטאון שבדרום אפריקה. האתרים שנפגעו כללו את אנדרטת רודוס, שם נשרפה מסעדה, את הקמפוס העליון של אוניברסיטת קייפטאון. בנוסף, נפגעה ספריית האוספים המיוחדים וטחנת מוסטרט, טחנת רוח היסטורית שנשרפה. בנוסף, אושפזו חמישה לוחמי אש.
השרפה
השרפה החלה בבוקר 18 באפריל 2021 ליד אנדרטת רודוס שבפארק הלאומי הר השולחן. כבאיות הוזעקו למקום בשעה 08:45 על פי השעון המקומי. על פי הדיווחים, האש החלה על ידי אחד מחסרי הבית במקום החלה לשרוף עצי אורן ופסולת באזור וההפשטה לכיוון האוניברסיטה. באותו היום, הייתה התראה על סכנת שרפה קיצונית, עקב טמפרטורה גבוהה ולחות נמוכה.
בתחילה, עשן ורוחות הנגרמות שנגרמו כתוצאה מהשרפה מנעו הורדת צוותים מהאוויר. מאוחר יותר, למעלה מ-250 לוחמי אש היו מעורבים בכיבוי השרפה וארבעה מסוקים שימשו להפלת מים על האש.
בשעה 14:10 החלו לפנות את הסטודנטים מאוניברסיטת קייפטאון. אזהרות רשמיות פורסמו גם למטיילים באזור יער ניולנדס שבפארק הלאומי הר השולחן והמטיילים בוקשו להתפנות מהפארק. בשעה 16:05, הודיעו כי המסעדה באנדרטת רודוס נהרסה בשרפה. גם כביש M3 שבאוזר נסגר, כשהאש החלה להתפשט עליו.
ב-8:00 ב-19 באפריל החלו לפנות את התושבים מהשכונות מסביב.
נפגעים ונזקים
חמישה לוחמי אש אושפזו, לפחות ארבעה מהם בגלל כוויות.
המסעדה באנדרטת רודוס והקפלה הצמודה לה נשרפו. יותר משישה מבנים בקמפוס של אוניברסיטת קייפטאון ניזוקו. כמו כן, נפגעה ספריית האוספים המיוחדת של האוניברסיטה.
אף על פי שמערכת גילוי אש מנעה מהאש להגיע לשאר הספרייה הראשית, חדר הקריאה של ספריית ג'אגר נלקח מהלהבות וחלק מהאוספים הנדירים בספריית האוספים המיוחדים, שהחזיקה למעלה מ-1,300 אוספים ומעל 85,000 ספרים אבדו.
השרפה גרמה לנזקים משמעותיים גם למבני ההנהלה ולמגורי הסטודנטים של הקמפוס העליון. מספר בניינים נוספים סבלו מנזק קל.
השרפה הרסה גם את טחנת מוסטרט, טחנת הרוח העתיקה ביותר בדרום אפריקה, שנבנתה בשנת 1796.
הממשלה דיווחה, כי מעון שרים לא מאוכלס בבעלות המחלקה לעבודות ציבוריות ומשרדו של שר העבודה במקום נשרפו כליל.
לאחר השרפה
ב-18 באפריל בשעה 20:10, נעצר גבר כבן 35 בחשד שגרם לשרפה. לאחר מכן דווח על שלושה אנשים שהלכו בתוך שיח וכשיצאו ממנו, החלה לבעור שם אש.
מרד היזידים (1935)
מרד היזידים (בערבית: ثورة اليزيدية) התרחש באוקטובר 1935 בהרי סינג'אר שבעיראק. במרד התמרדו תושבים יזידים כנגד בית המלוכה העיראקי בעקבות הטלת חובת גיוס לצבא העיראקי על בני השבטים המקומיים. על פי הדיווחים של צבא עיראק (שהובל על ידי בכר סדקי), נהרגו למעלה מ-200 יזידים במרד. מרידות דומות חלו גם בקרב הכורדים בצפון עיראק ובקרב האוכלוסייה השיעית שבמרכז הפרת.
לב טהור
לב טהור היא כת המונה כארבעים משפחות הפועלת כחצר חסידית. מייסדה ומנהיגה הרוחני היה הרב שלמה הלברנץ. עד סוף 2013 שכנה הקהילה בעיירה סנט אגט בפרובינציית קוויבק שבקנדה. המרכז הישראלי לנפגעי כתות ופסק דין של בית המשפט לענייני משפחה מגדירים את הקהילה ככת.
בספטמבר 2022 ביצעה משטרת מקסיקו מבצע רחב היקף כנגד הכת במקום מושבה במקסיקו, בשיתוף משרד החוץ הישראלי וצוות פרטי ששכרו המשפחות, במטרה לשחרר את חברי הכת. במסגרת הפשיטה נמצאו במתחם 26 מחברי הכת, בהם גם אזרחים ישראלים בעלי אזרחויות נוספות. שניים ממנהיגי הכת, יואל רוזנר ומנחם מנדל אלטר, נעצרו בחשד לסחר בבני אדם ועבירות מין קשות וצפויים להישפט במקסיקו לעונשי מאסר ארוכים.
הקמה
שלמה ארז הלברנץ חזר בתשובה בצעירותו. באמצע שנות ה-80 ייסד את ישיבת 'לב טהור' בשכונת בית ישראל בירושלים. שם הקהילה נגזר מהפסוק. הלברנץ אימץ לעצמו את האידאולוגיה הקנאית של סאטמר בפרשנות המחמירה ביותר. סביב הלברנץ התקבצה קבוצת חסידים ואוהדים, שמספרם נאמד בכמאה משפחות.
להלברנץ הייתה השקפה רדיקלית בנושא "שנאת הרשעים", לפיה נתק בין חרדים לחילונים הוא דבר רצוי, ובכלל זה ניתוק הקשר בין חוזרים בתשובה להוריהם החילונים, דבר שגרם לסכסוכים ולמריבות סביב ישיבתו.
הגירה לארצות הברית
הלברנץ סבר שסכנה ודאית מרחפת על קיומה של מדינת ישראל משום שבעצם הקמתה עברו היהודים על שלוש השבועות, וכן בשל עבירות נוספות. בשנת 1990, ערב מלחמת המפרץ, יישם הלברנץ את משנתו והיגר מישראל עם כארבעים מתלמידיו. לפי טענה שהועלתה על ידי העיתונאי זאב גלילי, הדבר נעשה בעקבות חקירה שנפתחה נגדו בחשד ליצירת קשר עם ארגונים אסלאמיים עוינים. הלברנץ הכחיש טענה זו ותלה את נסיבות ההגירה במניעים אידאולוגיים בלבד. כמו כן הועלו טענות כי חלק מתלמידיו של הלברנץ הוצאו מהארץ ללא ידיעת הוריהם באמצעות שימוש בדרכונים מזויפים.
הלברנץ השתקע עם תלמידיו בבורו פארק שבניו יורק. לאחר מכן עבר לעיירה מונסי שמצפון לניו יורק. כעבור תקופה קצרה הסתכסך עם קהילת קאשוי (קושיצה). מקהילת קאשוי הושמעו טענות המייחסות להלברנץ פגמים מוסריים, בעיקר על רקע יחסי משפחה בין חברי הקהילה למשפחותיהם שבחוץ.
פרשת שי פימה ומאסר הלברנץ
בשנת 1993 הסתבך הלברנץ בפרשת הילד שי פימה, בן להורים חילונים, שנעלם מרשות הוריו לאחר שהוחזר בתשובה על ידי הלברנץ. הלברנץ הואשם בסיוע להיעלמות הילד והורשע בבית משפט בניו יורק. הוא נידון למאסר לתקופה שבין 4 ל-6 שנים. כעבור זמן קיצר בית המשפט לערעורים בניו יורק את תקופת המאסר לשנתיים.
ההגירה לקנדה
עקב ההסתבכויות עם השלטונות בפרשת שי פימה, איבד הלברנץ, יליד ישראל, את מעמדו בארצות הברית, דבר שגרם לגירושו לישראל בשנת 2000. הוא היגר לקנדה תחת בקשה למקלט מדיני, בטענה שהרשויות בישראל רודפות אותו. בית המשפט להגירה אישר את הבקשה. ממשלת קנדה ערערה על ההחלטה, אך בית המשפט הפדרלי אישר את החלטת בית המשפט להגירה.
הלברנץ השתקע בעיירה סנט אגט. הקהילה מכונה "קריית רימנוב". אנשי הקהילה אימצו לעצמם מנהגים קיצוניים, בעיקר בתחום לבוש הנשים. הנשים והבנות לובשות שאל מגיל 3 המכסה את כל גופן מלבד את פניהן. קיימת הפרדה מוחלטת בין גברים לנשים. כמו כן הקהילה מחמירה בתחום הכשרות ברמה שאינה מקובלת בקרב הציבור החרדי.
בשנת 2012 גברה המודעות לקהילה בקרב הציבור הישראלי לאחר מקרה שבו ביקשו זוג בעלי תשובה להצטרף עם ילדיהם לקהילה והם עוכבו בצו בית משפט שהוצא דרך בני משפחתם המורחבת החילונית.
הסתבכות משפטית
בשנת 2013 החלו שלטונות הרווחה של קוויבק לחקור טענות בדבר הזנחה, התעללות ונישואי בוסר כלפי ילדים בקהילה. בעקבות זאת הורה בית המשפט בנובמבר אותה שנה להוציא 14 ילדים משתי משפחות בקהילה ולהעבירם למשפחות אומנה. במקביל עזבו בני הקהילה באופן מאורגן את קוויבק ועברו לווינדזור ולצ'אטהם, בפרובינציית אונטריו, בנימוק שהשלטונות בקוויבק אינם מאפשרים להם לחנך את ילדיהם לפי אמונתם. ואולם, בית המשפט באונטריו פסק כי הפסיקה הקודמת חלה גם בפרובינציה זו. במרץ אותה שנה הועברו שמונה מבין אותם ילדים לאחריות שירותי הרווחה. הורים של שישה ילדים אחרים ניסו להבריחם לגואטמלה והם נתפסו בטרינידד.
רוב חברי הקהילה עברו באמצע 2014 לעיירה סאן חואן לה לגונה שבגואטמלה. באוגוסט אותה שנה החליטה העירייה לגרש אותם משטחה בטענה שהם מנסים להפיץ את אמונתם הדתית.
הגירה לגואטמלה ומקסיקו
בספטמבר 2016, בעקבות פנייה של גורמים רשמיים בישראל ועדויות בדבר התעללות בילדים ובמבוגרים, פשטה המשטרה בגואטמלה על הבניין שבו מתגוררים אנשי הקהילה כדי לחקור את הטענות. אנשי הקהילה עזבו את גואטמלה סיטי ועברו לאזור מבודד יותר בגואטמלה.
באמצע 2017 עברה חלק מהקהילה למדינת צ'יאפס במקסיקו. זמן קצר לאחר מכן, בערב שבת, 8 ביולי 2017, טבל הלברנץ בסמוך לאנשי קהילתו בנהר, וטבע למוות.
לאחר מות הלברנץ
לאחר מותו של הלברנץ תפס את מקומו בנו הבכור נחמן הלברנץ. על פי פרסומים בתקשורת, תחת הנהגתו הפכה הקהילה לקיצונית אף יותר. הוא אסר על אנשיה לאכול מאכלי בשר, דגים ועופות. ילדים הופרדו מהוריהם ונכפו עליהם נישואי בוסר, ובין היתר הפעילה הקהילה משמעת בעזרת הלקאות פומביות. הבן המשיך את דרכו של אביו והחליט על נישואים וגירושים בתוך הקהילה.
בסוף 2018 נמלטה שרה פייגא טלר, בתו של שלמה הלברנץ ואחותו של נחמן, עם חלק מילדיה לגואטמלה סיטי, לאחר שאחיה החרים אותה עקב אי-ציות לתקנון הקהילה. היא סיפרה בתקשורת על המשטר המתואר. בעקבות הבריחה עלו עדויות נוספות מפליטי הקהילה על המתחולל בה.
בדצמבר 2018 פשטו שוטרים על מתחם הכת במקסיקו ועצרו כמה מאנשי הקהילה, בהם נחמן הלברנץ. העצורים הוסגרו לארצות הברית, בחשד שחטפו שניים מילדיה של טלר, שנמצאו בחזקתם. ב-29 במרץ 2021 פשטה שוב משטרת גואטמלה על מתחם הכת במטרה לעצור שלושה מאנשיה כדי להסגירם לארצות הברית. אחד מהם נעצר במקום.
ב-2019 הגיע צוות של התוכנית עובדה לגואטמלה כדי לצלם כתבה על הכת שבמוקדה ישראל עמיר, אז בן 19. הוריו של עמיר חזרו בתשובה והצטרפו ל"לב טהור" עם שבעת ילדיהם. ישראל נישא בגיל 17 לנערה בת 15 ונולד להם ילד. הוא יצר קשר מגואטמלה עם דודו ודודתו בישראל שטסו עם צוות התוכנית והצליחו בסופו של דבר לחלצו ולהביאו לישראל. במסגרת הצילומים חטפו אנשי הקבוצה את דודו של ישראל ואת הצלם, הכניסו אותם לתוך המתחם של הקבוצה ותקפו אותם במכות ובאבנים. הם חולצו כעבור מספר שעות בידי המשטרה המקומית.
ביולי 2021 פשטו על מתחם הכת שוטרים ממשטרת גואטמלה במסגרת מבצע משותף עם ה-FBI והאינטרפול הם עצרו זוג אחים, יואל ושמילי וינגרטן. הם הואשמו בין היתר בחטיפת קטינים.
ביולי 2022 התפרסם תחקיר באתר האינטרנט החרדי כיכר השבת ובו נטען כי הקהילה התפרקה וכי חברי הכת ומשפחות הכת התפזרו במדינות שונות.
בספטמבר 2022 עצרה משטרת מקסיקו 17 מחברי 'לב טהור' ששהו בסמוך לגבול עם גואטמאלה. אך חברי הכת ברחו מן הכלא בשעת לילה מאוחרת
ניסיון הגירה לאיראן
ב-2018 הגישו אנשי הקהילה בקשה למקלט מדיני באיראן, בטענה כי הם נרדפים על רקע אמונתם. באוקטובר 2021 החלו אנשי הקבוצה לנסות להגיע לאיראן. הרשויות בישראל מנסות לסכל את המהלך, מתוך חשש שאיראן תשתמש בחברי הכת, שחלקם מחזיקים באזרחות ישראלית, כקלפי מיקוח להשגת מטרות מול ישראל.
בדצמבר 2021 שודר בתוכנית עובדה מסעו של ישראל עמיר יחד עם צוות של אנשי מוסד לשעבר וצוות התכנית שניסו למנוע את היציאה של חברי הכת עם נשותיהם וילדיהם מגואטמלה, בדרך לכורדיסטן ומשם לאיראן. בתוכנית מתועד כיצד עצרה המשטרה המקומית מספר אוטובוסים של חברי הכת וניסו לזהות את ילדי הכת, על מנת לאתר את בנו של ישראל עמיר ואת אחותו. הניסיונות לא צלחו, והמשטרה המקומית איפשרה לחברי הכת לעזוב את גואטמלה למקסיקו. משם הם המשיכו לטורקיה, שם מנעו השלטונות את המעבר שלהם לכורדיסטן. חברי הכת התפזרו באירופה ובאופן הדרגתי התקבצו מחדש במקסיקו. בספטמבר 2022 פשטו שלטונות מקסיקו על מתחם של הכת, עצרו ועיכבו חלק מחבריה, ואיתרו את בנו של ישראל עמיר, שחזר עמו לישראל. בהמשך עברו להתגורר בחזרה בגואטמלה.
הגירה לבוסניה
בינואר 2022 נצפו חלק מחברי הקהילה בעיר סרייבו שבבוסניה והרצגובינה. לאחר שהות של שלושה שבועות במדינה, ב-3 בפברואר 2022, בעקבות תלונות של התושבים, הקהילה היהודית המקומית ופרסומים בתקשורת המקומית שעסקו בכת, הקבוצה שמונה 37 חברים גורשה מהמדינה ועברה למונטנגרו השכנה. לפי המשרד לענייני זרים של מונטנגרו הקבוצה עזבה את המדינה עוד באותו היום לאלבניה. שבוע לאחר מכן עברה הקבוצה למקדוניה הצפונית. תחילה שהו חברי הכת בקומאנובו אך הם גורשו ועברו לסקופיה. לאחר זמן קצר, רוב חברי הכת חזרו לאלבניה, שם נמצאים ככל הנראה גם כיום.
אמיתי יעיש בן אוזיליו
אמיתי יעיש בן אוזיליו (נולד ב-15 בנובמבר 1965) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, במאי, יוצר ומורה למשחק ישראלי.
ביוגרפיה
אמיתי יעיש נולד בכפר גבירול, שם גם גדל והתחנך. בנעוריו החל את דרכו כשחקן בבימת הנוער ברחובות. בשנת 1991 השלים את לימודיו בבית הספר לאומנויות הבמה בית צבי. לאורך השנים הופיע במחזות, בסרטים ובסדרות טלוויזיה רבות.
תיאטרון
דרכו בתיאטרון החלה כחבר בשלישיית "לא רואים ממטר" שהעלתה מופעי אלתור בשנים 1993–2005. בהמשך הופיע בתיאטרון הבימה בשנים 1994–1996 במחזות "כריתת ראש" (בימוי: חנוך לוין), "מלניקי" (בימוי: עדנה שביט) "תעלולי סקפן" (בימוי: רוני פינקוביץ') ובשנת 2003 ב-"אליס בארץ הפלאות" (בימוי: אופירה הניג) בשנים 1993–1994 הופיע בתיאטרון ילדים ונוער בהצגה "שבועת האדרה" בבימוי של רמי דנון. בשנת 1996 הופיע בתיאטרון חיפה במחזה "מלאכים באמריקה" (בימוי: רוני פינקוביץ').
בשנת 2010 שיחק בפסטיבל תיאטרון קצר בהצגה "רחמים" (בימוי: מולי שולמן). כמו כן, הופיע בשנים 2010 ו-2011 במחזות "שלוש אחיות" ו-"איש ואישה אחת" (בהתאמה-בימוי: אופירה הניג), בשנת 2011 השתתף בפרויקט 48/14 בפסטיבל תיאטרון קצר בהצגה "ארוחה משפחתית" (בימוי: ארי רמז) וב-2012 השתתף בהצגה "זוז אתה מסתיר לי את השמש" (בימוי: אופירה הניג, הפקה בינלאומית). ב-2015 שיחק ב-"הצעה מגונה" (בימוי: ניר ארז) בתיאטרון ב"ש. משנת 2014 מופיע במחזה ״השימוע״, יצירתה של רננה רז, לצידה ולצד השחקנים עופר עמרם ונעמי פרומוביץ.
קולנוע
בראשית דרכו הקולנועית, השתתף בסרט "זהר" בבימוי של ערן ריקליס משנת 1993. בשנת 1995, שיחק בסרטו של ארנון צדוק "לילה לבן" לצידם של זוגתו גילי בן אוזיליו, ליאורה רבלין, שמיל בן ארי, שרון אלכסנדר, עידן אלתרמן ואחרים. הופיע בין היתר בסרטים "איש החשמל" (בימוי: אבי כהן, 2003), "קרוב לבית" (בימוי: וידי בילו, 2005),"פרינסס" (בימוי: טלי שלום עזר, 2015), האיש שבקיר (2015). כמו כן השתתף בסרט זוכה פרס אופיר "ימים נוראים" של הבמאי ירון זילברמן (2019).
סדרות טלוויזיה
הופיע בין היתר בסדרות: "שמש", "עיר מקלט", "חברות", "מתים לרגע", "השוטר הטוב", "זגורי אימפריה", "בלתי הפיך", "האלופה", ״בני אור״, ״אזהרת מסע״, ״מנגן ושר״ "מנאייכ" ובוגד ובסרט הטלוויזיה "עכשיו או לעולם לא".
יצירה ובימוי
בשנת 2000 עיבד וביים את המחזה "דון קישוט" במסגרת עמותת שק"ל. בשנת 2002 כתב וביים את ההצגה "Uno Momento", פרויקט רב-תחומי שהוצג בתיאטרון תמונע. ב-2008 כתב וביים את ההצגה "מוות בנעלי בית" במסגרת המעבדה לאמנויות הבמה בירושלים, וב-2005 כתב וביים את "הגדת נווה צדק", מחזה המשלב בובות ושחקנים במוזיאון בית רוקח תל אביב. בשנת 2007 ביים את Mirrors, מופע בינתחומי המשלב וידאו ומוזיקה קלאסית מודרנית עם אנסמבל Eighth Blackbird שיקגו, בשיתוף פעולה עם המלחינה, תמר מוסקל ואמן הווידאו דני רוזן. ב-2008 כתב וביים את ההצגה "המבוך, הקונכייה וחוט הזהב", מופע לילדים בתיאטרון אנסמבל הרצליה המשלב דמויות אנימציה. ב-2013 הפיק והשתתף במופע "שמועות על אהבה בתימנית", העוסק בשיריו של המשורר שלום שבזי יחד עם עמוס אלקנה, דן וינשטיין, דודיק הופנהיים ויורם לכיש.
ניהול אמנותי
משמש כיו"ר הוועדה לאמנויות הבמה וחבר מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, וכחבר ויועץ בוועדה אמנותית במחלקה לתרבות ואמנות בעיריית תל אביב-יפו. בשנת 2005 ייסד את אירועי "ניסוי כלים" במרכז ביכורי העיתים, אירוע דו-שנתי רב תחומי שעיקרו היה פיתוח רעיונות חדשים לבמה, אותו גם ניהל עד שנת 2008. שימש כמנהל האומנותי של אליפות ישראל לאימפרוביזציה בשנים 2011–2014 ושל "פסטיבל בת ים לתיאטרון ואמנות רחוב" בשנים 2014–2017. ייסד את מתחם האמנות ליצירה והקהילה, "פקטורי בת ים" ואף ניהל אותו עד שנת 2019.
הוראה
לאורך השנים לימד במוסדות שונים. כיום מלמד מקורות יצירה ובימוי שחקנים במחלקה לאומנויות המסך האקדמיה לעיצוב ואמנות בבצלאל. עד לשנת 2018 לימד משחק יצירתי ואימפרוביציה בסטודיו ע"ש יורם לוינשטיין, כמו כן בשנים 2004–2011 לימד בבית הספר למשחק "גודמן" בבאר שבע, במכללת ספיר, ובמכללת מנשר לאמנות.
חיים אישיים
מתגורר בתל אביב-יפו, היה בן זוגה של השחקנית גילי בן אוזיליו (הוסיף את שם משפחתה לשמו) עד לפטירתה ממחלת הסרטן, ואב לשתי בנות.
מזכיר התחבורה של ארצות הברית
מזכיר התחבורה של ארצות הברית (באנגלית: United States Secretary of Transportation) הוא ראש מחלקת התחבורה של ארצות הברית, חבר בקבינט הנשיאותי וה-14 בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית. המשרה נוצרה עם הקמתה של מחלקת התחבורה ב-15 באוקטובר 1966 עם חתימתו של נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון, על חוק מחלקת התחבורה (Department of Transportation Act). משימתה של המחלקה היא "לפתח ולתאם את צעדי המדיניות שיספקו מערכת תחבורה לאומית יעילה וכלכלית, בהתייחס לצורך, לסביבה ולצורכי ההגנה הלאומיים". מזכיר התחבורה אחראי על 11 סוכנויות, כולל: רשות התעופה הפדרלית, מנהל הכבישים הפדרלי (Federal Highway Administration) והמנהל הלאומי לבטיחות התנועה בכבישים (National Highway Traffic Safety Administration).
מזכיר התחבורה הראשון היה אלן בויד שמונה לתפקיד על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון. השנייה בתפקיד בתקופת כהונתו של רונלד רייגן, אליזבת דול, הייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד והשנייה הייתה מרי פיטרס. מזכיר התחבורה שמונה על ידי הנשיא ג'רלד פורד, ויליאם תדיאוס קולמן, היה האפרו-אמריקאי הראשון בתפקיד ופדריקו פנה, שכיהן בממשלו של הנשיא ביל קלינטון, היה ההיספני הראשון בתפקיד ולאחר מכן כיהן כמזכיר האנרגיה. המזכיר ממוצא יפני, נורמן מינטה, שכיהן בתפקיד בתקופת ממשלו של ג'ורג' ווקר בוש וקודם לכן כיהן כמזכיר המסחר, בממשלו של ביל קלינטון, היה מזכיר התחבורה שכיהן בתפקיד במשך התקופה הארוכה ביותר, חמש שנים וחצי. לעומתו, אנדרו קארד כיהן במשך התקופה הקצרה ביותר בתפקיד, 11 חודשים. הצעיר מבין אלו שכיהנו בתפקיד היה ניל גולדשמידט שמונה לתפקיד בגיל 39, בעוד שנורמן מינטה היה המבוגר ביותר מבין כל מזכירי התחבורה כאשר היה בן 74 עם סיום תפקידו.
החל מ-2 בפברואר 2021 מכהן בתפקיד פיט בוטיג'ג', אשר מונה לתפקיד בידי ג'ו ביידן.
העימות במקדש האימאם א-רידא
מרד במקדש אימאם רזה (בפרסית: شورش مسجد گوهرشاد) התרחש באוגוסט 1935 במקדש האימאם א-רידא שבעיר משהד באיראן. המרד החל כמחאה כנגד מדיניותו החילונית של רזא ח'אן שאסר על לבוש אסלאמי מסורתי.
במהלך המרד, השתלטו על המסגד כוחות אסלאמיסטיים רבים. לאחר ארבעה ימים, כוחות הביטחון בפיקודו של רזא שאה פהלווי פרצו למקום והתעמתו עם המורדים. לפי דיווח בריטי, במהלך המהומות נהרגו כ-128 מהמורדים וכ-21 חיילים (כאשר אחד מהם התאבד). כ-200–300 מורדים נפצעו ונעצרו כ-800. באותו היום נטבחו מאות מתושבי הכפר.
אוסקר קאופמן
אוסקר קאופמן (בהונגרית: Kaufmann Oszkár; 2 בפברואר 1873, אוּיסֶנטאָנה, ליד ארד, רומניה – 6 בספטמבר 1956, בודפשט, הונגריה) היה אדריכל יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
אוסקר קאופמן נולד באויסנטאנה (Újszentanna), עיירה הסמוכה לעיר ארד, למשפחה יהודית-אמידה. הוריו רצו שיהיה פסנתרן אך הוא שאף להיות אדריכל, ולכן, כאשר נרשם לטכניון של בודפשט, הוריו לא מימנו אותו. הוא עבר לעיר קרלסרוהה שבגרמניה, בה ניגן בפסנתר למחיתו וכך השלים את התואר בטכניון שבעיר.
בשנים 1905–1908 עבד קאופמן בברלין בחברה לבניית תיאטראות-"ברנהרד זֶרינג", וב-1908 היה לעצמאי ותכנן את תיאטרון הבל – וזה זכה להצלחה רבה.
השתתפותו של קאופמן במכרז על תכנון האופרה המלכותית בברלין, נפסלה משום שלא הייתה בידו אזרחות גרמנית, אבל השערורייה שפרצה בשל כך סייעה רבות למוניטין שלו. אחר כך סייעה לו אזרחותו ההונגרית לחמוק מגיוס לצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה. כשתכנן את התיאטרון של ברמרהאפן, התאפשר לו לעשות זאת, על אף אזרחותו ההונגרית, בזכות שותפותו עם אויגן שטולצר – שנמשכה מ-1916 עד סוף שנות השלושים.
החשובה בעבודותיו המוקדמות היא תכנון תיאטרון פולקסבינה (1913–1914), שמנהלו הראשון היה הבמאי היהודי האוסטרי בעל השם העולמי, מקס ריינהרדט (שנולד בשם מקסימיליאן גולדמן). ריינהרדט היה אחד מגאוני האוונגרד המוערכים ביותר בתחום התיאטרון במחצית הראשונה של המאה העשרים. בניין התיאטרון בברלין, המזכיר אך במעט את הקלסיקה, הוא בבחינת מעבר מודרני ומוצלח, מן האדריכלות המסוגננת של המאה התשע-עשרה אל המודרניזם, סמוך לתכנון זה תכנן קאופמן את חידושו של תיאטרון אֶרקֶל בבודפשט.
בתוך זמן קצר חידש קאופמן עוד שני תיאטראות בעיר ברלין: את "תיאטר אם קורפירסטנדם" ואת "קרולאופר- בית האופרה קרול" (1920–1929). לפי דעתם של בני דורו, חידש קאופמן את האולם הגדול של בית האופרה, בעל אלפיים חמש מאות מקומות הישיבה, בסגנון "הרוקוקו האקספרסיוניסטי". האולם שימש אתר לביצוע בכורה של יצירותיהם של יהודים מאוסטריה, כגון ארנולד שנברג, ארנסט קרנק, אלכסנדר פון צמלינסקי ואחרים, שנוגנו תחת שרביטו של המנצח אוטו קלמפרר. את התפאורות לאחדות מן היצירות הללו הכין לסלו מוהולי-נג'י. לאחר שריפת הרייכסטאג ב-1933 העביר אדולף היטלר את הפרלמנט הגרמני לבית האופרה קְרוֹל (עד 1942 הוא פעל במבנה זה), והנאצים דאגו "לטהר" את המקום מעברו ה"מנוון"-יהודי גם מן הבחינה האדריכלית.
העלייה לארץ ישראל
במאי 1933 נמלט שותפו של אוסקר קאופמן, אויגן שטולצר, לארץ-ישראל, ובספטמבר אותה שנה נסע קאופמן בעקבותיו והקים את משרדו בתל אביב. במשרדו זה עבד האדריכל אויגן שטולצר וגם האדריכלית יהודית סגל שלימים נישאה לאויגן שטולצר. אנשי להקת הבימה רצו לבנות תיאטרון בתל אביב ואף פנו אל אריך מנדלסון, אחת הדמויות הבולטות ביותר בתחום האדריכלות המודרנית, לשם הכנת התוכניות, אבל האמן לא רצה, וכך הגיעה ההזמנה לידי קאופמן – שבינתיים הביא לארץ גם את אשתו ואת ילדיו. בניין הבימה (1935–1945), מתחילתו ועד סופו, הוא היצירה המודרנית היחידה של קאופמן: מצד אחד הוא נושא את מורשת פולקסבינה, אבל מצד אחר הוא משתלב באופן מושלם בתוך סגנון "האדריכלות הלבנה" של תל אביב מבית מדרשו של הבאוהאוס. חזיתות המזרח והמערב, הסגורות יחסית, מתקשרות על ידי חזית דרומית קשתית פתוחה לעמודים המודרניסטיים האדירים נטולי הכותרת. החזית הדרומית נסגרה בהדרגה בחלונות זכוכית – דבר שמבטל את התפיסה של מקדש עגול עתיק, חידושי הבניין התרחקו מן הרעיון המקורי והבניין שונה מקצה לקצה.
בחיפה בנה קאופמן את קולנוע אורה שנפתח בדצמבר 1935 וכן בתי מגורים רבים. המבנה המרובע של בית הקולנוע המלבני האסימטרי פונה בצדו הארוך, שהוא חומה אטומה, לרחוב הרצל; מרכז החומה נבקע על ידי חלונות פס אופקיים – ממאפייני המודרניזם – וכן יש שורת חלונות אנכיים בסגנון האדריכלות הישראלית האופיינית.
חזרה לאירופה
בארץ-ישראל לא זכה אוסקר קאופמן להכרה שזכה לה בברלין, וגם המצב הכלכלי היה קשה. ב-1939 חזר קאופמן לאירופה. הוא התכוון לנסוע לאנגליה, אבל הדבר לא עלה בידו. מאחר שהוא גם לא הצליח לחזור לארץ, בחר קאופמן להשתקע בבוקרשט, אבל בלחץ שלטונו הפשיסטי של יון אנטונסקו הוא חזר להונגריה, ושם הכניסו אותו למחנה הסגר. לאחר שהשתחרר, ירד קאופמן למחתרת.
קאופמן השתתף בשיפוץ חלקו הפנימי של תיאטרון אֶרקֶל ותיקון הנזקים שנגרמו לבית האופרה שנפגע רק מעט במלחמת העולם השנייה, נעשה על פי תוכניותיו (או ייעוצו המקצועי).