cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לילה במדבר
הערות שוליים
קט:שירי 1981 קט:סינגלים מ-1981 קט:שירי אילנה אביטל קט:שירים בעברית קט:שירים שנכתבו על ידי שמרית אור קט:שירים שהולחנו על ידי קובי אשרת
קט:סינגלים בהוצאת הד ארצי
גיור (עיר)
גיוֹר (בהונגרית: Győr, בגרמנית: Raab, בסלובקית: Ráb, ביידיש: ראאב) היא עיר בצפון-מערב הונגריה, סמוך לגבול עם סלובקיה בחצי הדרך בין בודפשט לווינה. היא העיר השישית בגודלה בהונגריה והעיר הראשית במערב חבל טרנסדנוביה. היא משמשת גם כבירת מחוז גיור-מושון-שופרון ונמצאת על גדות נהר דנובה.
היסטוריה
המדיארים כבשו את העיר בסביבת 900 וחיזקו את המצודה הרומאית הנטושה. אישטוון הראשון, מלך הונגריה, ייסד דיוקסיה בעיר, ובאותה תקופה קיבלה העיר גם את שמה ההונגרי – גיור (Győr). ב-1044 התקיים ליד העיר קרב מנפו בו איבדה הונגריה את עצמאותה לזמן קצר לטובת האימפריה הרומית הקדושה. העיר נכבשה על ידי המונגולים בפלישה המונגולית להונגריה (1241–1242) ולאחר מכן, בשנת 1271, היא נהרסה על ידי הצבא הצ'כי.
בתקופת הכיבוש העות'מאני כאשר הצבא העות'מאני התקרב לעיר, המפקד של העיר החליט לשרוף את העיר במקום להגן עליה. כאשר הצבא העות'מאני הגיע לעיר הוא מצא רק חורבות שרופות. עד היום שמה של העיר בטורקית הוא "העיר השרופה" (Yanik kale). העיר והמצודה נבנו מחדש כמו כן היא הוקפה בחומה חדשה. העיר השתנתה לגמרי בעקבות הבנייה מחדש שתוכננה על ידי ארכיטקטים ומהנדסי צבא איטלקיים בסגנון מודרני לאותה תקופה. במקום הרחובות והסימטאות המעוקלות מימי הביניים נבנו רחובות ישרים ומבנים מפוארים בסגנון הרנסאנס שחלקם קיימים עד היום. המצודה החדשה לא מילאה את התקוות שתלו בה, וב-1594 הצבא העות'מאני הצליח לכבוש את העיר. היא נכבשה בחזרה על ידי גייסות הונגרים ואוסטרים ב-1598.
במאות שלאחר מכן העיר התפתחה ושגשגה. ב-1743 המלכה מריה תרזה העניקה לעיר מעמד של עיר מלכותית חופשית. מסדרים נוצריים רבים התמקמו בעיר ובנו בה בתי ספר, כנסיות בית חולים ומנזר. נפוליאון כבש את העיר והרס חלק מהחומות. ראשי העיר ראו שאין תועלת רבה בחומות והרסו ביוזמתם חלקים נוספים מהן, כדי לאפשר את הרחבת העיר.
באמצע המאה ה-19, עם תחילת תנועת ספינות הקיטור על נהר הדנובה, הפכה גיור לאחד מצמתי המסחר החשובים בהונגריה. עדויות מהתקופה מספרות על 400 ספינות קיטור שעברו דרכה בשנה. הספינות, בדרכן לווינה, הובילו תבואה, טבק, צמר, עורות, בקר ומוצרי חקלאות אחרים, ובשובן הביאו עצים לבניה, ברזל ומוצרי מותרות שונים. רבים מתושבי העיר עסקו בתיווך ובמסחר, בעיקר במוצרי תבואה ובקר. השגשוג בתחום המסחר הסתיים עם סלילת קו הרכבת שעקף את העיר והחליף את ההובלה בספינות הקיטור. בעקבות כך, ראשי העיר החליטו לפתח את התעשייה בעיר, ובסיוע של משקיעים הוקמו בתי חרושת רבים. בין שתי מלחמות העולם, הפכה גיור לעיר התעשייה השנייה בגודלה בהונגריה.
במלחמת העולם השנייה, העיר ניזוקה קשות מהפצצות. לאחר המלחמה, בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, הוקמו בעיקר שיכוני בטון גדולים ומרכז העיר העתיק הוזנח והפך לשכונת מגורים אפורה ומתפוררת. ב-1970 הוחל בשיקום ובשימור מרכז העיר, ובעקבות כך בשנת 1989 זכתה העיר בפרס האירופי לשימור מונומנטים.
הקהילה היהודית
המידע הקדום ביותר על התיישבות של יהודים במקום היא מסוף המאה ה-14, אם כי ייתכן שקהילה מאורגנת הייתה קיימת כבר אף לפני כן. "רחוב היהודים" מופיע ברישום מקרקעין עירוני משנת 1567. הכנסייה אפשרה רק לקתולים להתיישב בתחומי העיר גיור, והיהודים נאלצו להתיישב ביישוב גיורסיגט על אי סמוך על נהר הדנובה. ב-1791 התארגנה הקהילה וב-1795 הוקם בית כנסת. רק ב-1840, לאחר שיצא החוק המתיר התיישבות יהודים בערים המלכותיות החופשיות, החלה התיישבות של יהודים בתוך העיר עצמה. ב-1851 הוקמה קהילה מאוחדת שכללה גם את היהודים על האי. ב-1870 נבנה בית כנסת חדש ומפואר. ב-1871 הוקמה קהילה אורתודוקסית נפרדת. ב-1910 היוו היהודים – ברובם סוחרים תעשיינים ובעלי מלאכה – כ-12.6% מסך האוכלוסייה, ב-1920 הגיע מספרם ל-5,904 ובשנת 1941 ירד מספרם ל-4,688.
שנות השואה
ביו 1942 ל-1944 גויסו רוב הגברים היהודים לשירות העבודה במסגרת הצבא ההונגרי. הגרמנים השתלטו על הונגריה במרץ 1944. ב-13 במאי 1944 רוכזו כל היהודים הנותרים בעיר בגטו. ב-11 וב-14 ביוני נשלחו 5,635 יהודים מהעיר ומהסביבה בשתי רכבות למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר השואה
לאחר המלחמה חזרו כ-700 ניצולים ממחנות העבודה וההשמדה לעיר. ב-1946 היו בה כ-950 יהודים אך ב-1970 נותרו רק כ-200. בית הכנסת הגדול, שלא היה בשימוש מאז השואה, נמכר לרשות המקומית. הוא שופץ ושוחזר ומשמש כיום כמרכז תרבות עירוני.
נתונים דמוגרפיים
===קבוצות אתניות===
ערים תאומות
הערים התאומות של גיור הן:
גרגוריוס מנזיאנזוס
גרגוריוס מנזיאנזוס (ביוונית: Γρηγόριος ὁ Ναζιανζηνός; נולד 329, נפטר 25 בינואר 389 או 390) היה הארכיבישוף של קונסטנטינופול, מחשובי התאולוגים של הנצרות המזרחית ואחד ממורי הכנסייה. כבעל חינוך קלאסי, היה ידוע בכישרונו הרטורי ובהחדרת רעיונות ומושגים בעבודת האל שהגיעו מהתרבות ההלניסטית לתאולוגיית הנצרות האורתודוקסית. יחד עם שני האחים בזיליוס הגדול וגרגוריוס מניסה, נחשב נזיאנזוס לאחד "האבות הקפדוקיים", שביצרו את האורתודוקסיה במזרח בימי הוויכוחים הכריסטולוגיים והטריניטולוגיים הגדולים נגד המינים השונים במאה הרביעית.
שנותיו הראשונות וחינוכו
גרגוריוס נולד בכפר ליד נזיאנזוס שבחבל קפדוקיה, טורקיה בתאריך לא ידוע בשנת 329. אביו היה אמיד ובעל מעמד חשוב בקהילה הפגנית המקומית, אולם אימו של גרגוריוס שכנעה אותו להתנצר וב-328 או 329 הוא מונה לבישוף של נזיאנזוס. גרגוריוס קיבל חינוך ברטוריקה ובפילוסופיה בנזיאנזוס ולאחר מכן נשלח ללמוד גם בקייסרי, באלכסנדריה ובאתונה. בדרכו לאתונה נקלעה ספינתו לסערה והוא נדר שיקדיש לישו את חייו אם יושיע אותו מהצרה. בשהותו באתונה יצר קשרי חברות עם בזיליוס הגדול והיה בקשרים גם עם פלאביוס קלאודיוס יוליאנוס שלימים היה לקיסר יוליאנוס הכופר. הוא למד אצל גדולי הרטוריקנים של התקופה ואף לימד בעצמו רטוריקה לזמן קצר.
התקדמותו וההכרה בו
ב-361 חזר גרגוריוס לנזיאנזוס, שם ייעד אותו אביו לכמורה על מנת שיעזור לו בטיפול בקהילה הנוצרית המקומית. גרגוריוס עצמו העדיף חיי נזירות ופרישות על פני חיי קהילה, התרעם על מצוות אביו וכינה אותה "מעשה עריצות". לאחר ימים ספורים עזב את בית הוריו על מנת להתגורר עם ידידו בזיליוס כנזיר, אולם בזיליוס שכנע אותו לשוב להוריו ולמלא את רצונם. במשך שנה סייע לאביו בפישור מחלוקות על רקע דתי, תוך שהוא נעזר בכישורי הנאום והדיפלומטיה שלו. בתקופה זו הכריז הקיסר יוליאנוס על התנגדותו לנצרות והחל להצר את צעדי הנוצרים ובתגובה פרסם גרגוריוס ב-362 מאמר נגדו. בסוף אותה שנה התכוון הקיסר להעמיד את גרגוריוס לדין יחד עם נוצרים מתנגדים אחרים, אך במהלך 363 מת בקרב נגד הפרסים. הקיסר שירש אותו היה יוביאנוס שתמך בנוצרים וביטל את ההאשמות נגד גרגוריוס. בשנים הבאות נלחם גרגוריוס באריאניות שאיימה לפלג את קהילות הנוצרים במזרח והשתתף עם חברו בזיליוס בתחרות רטוריקה שהתקיימה בכנסייה בקייסרי, כנגד רטוריקנים ותאלוגים אריאנים. בדיונים פומביים נוספים שנוהלו על ידי אנשי הקיסר, ניצחו גרגוריוס ובזיליוס, ניצחון שהבטיח את המשך התקדמותם בהיררכית הכנסייה ואכן, ב-370 מונה בזיליוס לבישוף קייסרי.
בקונסטנטינופול
ב-378 מת הקיסר ואלנס ובמקומו עלה לשלטון תאודוסיוס הראשון שתמיכתו הגדולה במסקנות ועידת ניקיאה הייתה בשורה טובה למתנגדי האריאניות ושאר הקבוצות שהתנגדו לזרם האורתודוקסי המרכזי. התומכים במסקנות ועידת ניקיאה החלו לשוב אט אט לקונסטנטינופול וזמן קצר לפני מותו, המליץ להם בזיליוס שיצרפו לשורותיהם את גרגוריוס. ב-379 שלח הסינוד של אנטיוכיה בקשה לגרגוריוס שיתמנה לארכיבישוף של קונסטנטינופול ויסייע שם בתהליך הפיכת העיר לאורתודוקסית. הוא היסס רבות בין השאר משום שהמינוי לא היה רשמי ובפועל כיהן במשרה דמופילוס, אך לבסוף ניאות לבקשה ועבר לגור בעיר בוילה שהקצה לו בן דודו. גרגוריוס הפך מיד חלק גדול מהווילה לכנסייה, לה קרא "אנסטסיה" שם שמשמעותו "תחייה" על שם תחיית הדת המתרחשת. ממקום זה שלח חמש איגרות שמסבירות את תפישת ועידת ניקיאה אודות השילוש הקדוש ואחדות האלוהות. דרשותיו זכו להצלחה גדולה וקהל גדול נהג להאזין להן. עובדה זו עוררה עליו את זעם יריביו ובערב חג הפסחא פלש המון אריאני לכנסייה שלו, פצע את גרגוריוס והרג בישוף אחר. בבריחתו מההמון נתקל בבגידה של חברו מקסימוס הציני. מקסימוס עשה יד אחת עם פטר השני, ארכיבישוף אלכסנדריה, והתמנה לארכיבישוף של קונסטנטינופול במקומו של גרגוריוס. גרגוריוס הפגוע רצה לעזוב את העיר מיד, אך שוכנע על ידי תומכיו להישאר והם גירשו את מקסימוס מהעיר. המקרה עורר עליו גם ביקורת ונטען שהוא כפרי תמים שאינו מסוגל להתמודד עם תככי העיר הגדולה. המצב בעיר נשאר לא ברור והאריאנים שלטו על כנסיות רבות עד לסוף 380, אז הגיע הקיסר תאודוסיוס, גירש את דמופילוס ומינה רשמית את גרגוריוס במקומו. טקס המינוי שלו נערך בכנסיית השליחים בעיר.
ועידת קונסטנטינופול ופרישתו
הקיסר תאודוסיוס רצה לאחד את האימפריה כולה תחת הנצרות ולסיים את חילוקי הדעות שבתוכה ולשם כך החליט לזמן ועידה אקומנית. לוועידה הגיעו 150 בישופים וזמן קצר לאחר פתיחתה מת היושב בראשה, מלטיוס מאנטיוכיה וגרגוריוס נבחר להחליפו. מתנגדיו, הבישופים המצרים והמקדוניאנים לא הגיעו לוועידה מתוך סירוב להתפשר ואף ערערו על חוקיות בחירתו לארכיבישוף. גרגוריוס שהיה מותש ממאבקיו ופחד להגדיל את הנתק בין הזרם המרכזי למתנגדיו הודיע על פרישתו מניהול הוועידה. הוא לא הסתפק במהלך מפתיע זה וביקש מהקיסר להתפטר ממשרתו כארכיבישוף. הקיסר הסכים מתוך הערכה לפועלו ואישר לו לקיים דרשת פרידה שלאחריה עזב את קונסטנטינופול. הוא חזר למחוז מולדתו ולמשרת הבישוף של נזיאנזוס, בה נאבק בכופרים מקומיים, והחל לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו. בסוף 383 היה חולה מכדי להחזיק במשרתו. הוא מינה לו יורש ופרש לחיי בדידות באחוזה המשפחתית, שם חי ברגיעה חמש שנים עד למותו.
לאחר מותו
גרגוריוס נקבר בנזיאנזוס ושרידיו נשלחו לקונסטנטינופול ב-950 ונשמרו בכנסיית השליחים, שם נערך טקס המינוי שלו. במסע הצלב הרביעי הועברו חלק משרידיו לרומא על ידי הצלבנים. ב-2004 החזיר האפיפיור יוחנן פאולוס השני שרידים אלו, יחד עם שרידיו של יוחנן כריסוסטומוס לאיסטנבול לאחר שהשאיר בוותיקן חלק קטן מהם. השרידים נשמרים כעת בקתדרלת גאורגיוס הקדוש, כנסיית הפטריארכיה באיסטנבול. במאה ה-11 הוא הוכרז כאחד משלושת הקדושים הגדולים של הכנסייה האורתודוקסית יחד עם בזיליוס הגדול ויוחנן כריסוסטומוס. יום חגו חל ב-2 בינואר ויומם המשותף של השלושה הוא ב-30 בינואר.
תורתו
תרומתו התאולוגית הניכרת ביותר של גרגוריוס הגיעה ממאמציו להטמיע את החלטות ועידת ניקיאה באשר למהותו של השילוש הקדוש. הוא פיתח במיוחד את תפישת טבעה של רוח הקודש והיה הראשון שהשתמש במושג תהלוכה (πομπής) כדי לתאר את היחס בין האלוהות לבין רוח הקודש. הוא טבע מושג זה כדי להסביר את השתלשלות ישויות השילוש הקדוש, בדגש על כך שאין זו השתלשלות של דורות והיווצרות מאוחרת (של הבן), אלא כבתהלוכה בה מופיעים הצועדים בזה אחר זה. על אף שגרגוריוס לא פיתח את המושג לגמרי, הרעיון חזר ועלה על ידי תאולוגים מאוחרים יותר. הוא הדגיש שישו לא הפסיק להיות אלוהים כשהיה אדם ולא איבד את תכונותיו האלוהיות כשלבש טבע אנושי. עם זאת, ישו היה אנושי לגמרי בגופו וברוחו. גרגוריוס הכריז על נצחיות רוח הקודש שפעולותיה נסתרות בברית הישנה אך התגלו עם עליית ישו השמימה ובשרייתה על השליחים. כל זאת, בניגוד לדעת האריאנים שכפרו באי-נבראותו של ישו וסברו שהוא אמנם דומה לאב במהותו ובטבעו, אך אינו זהה לו. לטענתם, ישו נברא ולא היה קיים לפני כן. האל האב ברא את העולם וגם את הבן.
נזיאנזוס נטל חלק גם במחלוקת נגד האפולינריזם, שמצדדיו טענו כי לישו לא היה אינטלקט אנושי רגיל והלוגוס מילא בו תפקיד זה. הוא תקף אותם בציטוט המפורסם ש"אשר לא עטה אלוהים, לא יוושע": אם לישו לא היה טבע אנושי שלם ומתפקד, הוא לא יכל לגאול את הטבע החוטא של בני האדם.
קו המצודות המזרחי בהר חברון
קו המצודות המזרחי - הוא קו של מצודות הפרוש לאורך דרך רומית קדומה שעברה על הרכסים שממזרח להר חברון בין תקוע ל-משטרת לציפר. המצודות שימשו להגנת יישובים חקלאיים, בורות מים והנזירים הרבים שחיו באזור מפני חדירת שבטים סרצנים שחיו ממזרח לאזור הר חברון. שרידי המצודות נשתמרו עד ימינו ונחקרו במהלך מספר סקרים ארכאולוגים.
השיוך ללימס פלשתינה
לימס פלשתינה הוא קו הגנה שהוקם על ידי הרומאים על מנת להגן על הנגב מפני פולשים מדרום בעזרת סדרת מצודות בין הים התיכון לים המלח והחוקרים חלוקים האם קו מצודות חברון שייך לקו לימס.
אנדרה 3000
אנדרה לורן בנג'מין (באנגלית: André Lauren Benjamin; נולד ב-27 במאי 1975), הידוע בשם הבמה אנדרה 3000 (André 3000), הוא ראפר, זמר-יוצר, שחקן, מפיק מוזיקלי, רקדן ויזם אמריקאי. ידוע בעיקר כחבר הרכב ההיפ הופ אאוטקאסט, לצד הראפר אנטוואן "ביג בוי" פאטון.
ביוגרפיה
בנג'מין נולד באטלנטה, ג'ורג'יה. בנם היחיד של שרון בנג'מין-הודו (נפטרה ב-2013), אם חד הורית שמכרה נדל"ן, ולורנס הארווי ווקר (נפטר ב-2014), סוכן אוספים.  כשגדל באטלנטה, איסט פוינט ובוקהד, למד בנג'מין בבית הספר היסודי שרה סמית', חטיבת הביניים סאטון, בית הספר התיכון נורת'סייד ותיכון טרי-סיטיס.
בנג'מין פגש את הראפר ביג בוי כשלמדו בתיכון. השניים איחדו כוחות כהרכב ההיפ הופ אאוטקאסט בשנת 1992 וחתמו בחברת "לה-פייס רקורדס". בשנת 1994 הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, Southernplayalisticadillacmuzik, שצבר פופולריות לאחר שהסינגל "Player's Ball" הגיע למקום הראשון במצעד שירי הראפ של הבילבורד. לאחר מכן, הוציא הצמד את האלבומים ATLiens בשנת 1996 ו-Aquemini בשנת 1998 ופיתח את הצליל שלו, התנסה במגוון סגנונות וזכה להצלחה מסחרית. בשנת 2000 הוציא הצמד את האלבום Stankonia, שכלל את הסינגלים "Ms. Jackson" ו-"B.O.B", והגיע למקום השני במצעד הבילבורד 200. האלבום זכה בפרס גראמי לאלבום הראפ הטוב ביותר והשיר "Ms. Jackson" זכה בפרס גראמי לביצוע הראפ הטוב ביותר של צמד/להקה.
בשנת 2003 יצא אלבומם הכפול של אאוטקאסט, Speakerboxxx/The Love Below, המורכב משני אלבומי סולו של ביג בוי ואנדרה בהתאמה, כשחלקו של אנדרה נקרא The Love Below. מתוך האלבום יצא הסינגל "Hey Ya!" של אנדרה שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. האלבום עצמו זכה להצלחה רבה, תוך שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200 וזכה בפרס גראמי לאלבום השנה.
פיקוד החלל של גרמניה
פיקוד החלל של גרמניה, רשמית פיקוד החלל של הצבא הפדרלי (בגרמנית: Weltraumkommando der Bundeswehr, בראשי תיבות: WRKdoBw) הוא גוף פיקודי של הלופטוואפה שבסיסו באודם וכפוף לפיקוד חיל האוויר. הקמתו הושלמה באפריל 2023 והוא פועל בצמוד למרכז למבצעי אוויר וחלל של הבונדסוור.
אנדרה 3000
ביוגרפיה
כשחקן, בנג'מין הופיע בכמה סרטים וסדרות טלוויזיה, בהם Families, המגן, בי קול, אקדח, מקצוען סוג ב', ארבעה אחים ובתפקיד הראשי בסרט "בקצב פראי" משנת 2006, ובתפקיד הראשי של ג'ימי הנדריקס בסרט All Is by My Side.
פיקוד החלל של גרמניה
הפיקוד נועד לאגד את כל הפעילויות הקשורות לחלל של הבונדסוור, מתוך כוונה לתכנן ולבצע פעולות הגנה בחלל. המשימה העיקרית היא לנטר ולהגן על שבעת הלוויינים של הצבא לצורך תקשורת וסיור (כולל מערכות כמו SATCOMBw או SAR-Lupe; מאז 2022 SARah) מפני נזק שנגרם על ידי פסולת חלל או כלי נשק. בין היתר משמש מכ"ם תצפית החלל TIRA של הצבא הגרמני למטרה זו.
אנדרה 3000
ביוגרפיה
בנוסף למוזיקה ומשחק, הוא היה גם יזם ודוגל בזכויות בעלי חיים. באביב 2008 השיק קו בגדים בשם בנג'נמין ביקסבי. הוא ידוע גם בעבדותו בסדרת האנימציה של ערוץ Cartoon Network, Class of 3000, ששודרה בין השנים 2006–2008.
פיקוד החלל של גרמניה
היסטוריה
הצו להקמת הפיקוד נחתם ב-13 ביולי 2021 על ידי שרת ההגנה הפדרלית, אנגרט קראמפ-קארנבאואר. הוא נוצר מתוך המרכז למבצעי אוויר וחלל, שהוקם רק ב-21 בספטמבר 2020.
אנדרה 3000
חיים אישיים
בשנת 1995 החל לנהל זוגיות עם הזמרת אריקה באדו ולשניים נולד בן. הזוג נפרד ב-1999.
פיקוד החלל של גרמניה
היסטוריה
העבודות להקמת הפיקוד החלו בשנת 2022 ובסוף שנת 2022 מצבת כח האדם עמדה על 90 איש. עד שנת 2027 צפוי מספר זה לעלות ל-220. בפיקוד מתקיים שיתוף פעולה הדוק עם מרחב הסייבר והמידע וכן עם המרכז הגרמני לתעופה וחלל ומרכז המודעות למצב החלל, שבעבר היה חלק מהמרכז למבצעי אוויר וחלל שולב בתוך הפיקוד החדש.
טקס חניכת מטה הארגון בפאולסברג, אודם, נערך ב-5 באפריל 2023.
דב אייכלר
דב אייכלר (נולד בכ"ט באדר תשמ"ט, 4 באפריל 1989) הוא עיתונאי חרדי, עורך ומגיש בכאן מורשת שבתאגיד השידור הישראלי.
ביוגרפיה
אייכלר גדל והתחנך במוסדות חסידות בעלז בירושלים.
החל לעבוד בעולם העיתונות בשנת 2014 באתרי אינטרנט חרדיים ("קוקר" ו"אקטואליק") ובעיתונות החרדית הכתובה (עיתון בקהילה).
ב-2016 השתתף בקליפ "יומם" של מיילך קאהן.
ב-2017 הצטרף אייכלר אל צוות האקטואליה והחדשות של תחנת הרדיו החרדית קול ברמה, כעורך ומגיש חדשות, במקביל לעבודתו ככתב חרדים באתר הבית של התחנה, ״אקטואליק״.
ב-2018 הצטרף לתאגיד השידור הישראלי כעורך התכנית "מנדי וביתאן" ומגיש בתחנת הרדיו החרדית דתית של התאגיד, "כאן מורשת". במקביל, הוא כתב ופרשן בקו הנייעס "הסקופים".
ב-2021 החל להגיש את תוכניתו "בא בדב" מדי בוקר ב"כאן מורשת". על פי סקר TGI, הייתה תוכניתו המואזנת ביותר בין תחנות הרדיו החרדיות והתכנית הפופולרית בתחנת "כאן מורשת".
החל מ 2023 מגיש מבזקי חדשות בכאן 11.
חיים אישיים
אייכלר הוא בנו של חבר הכנסת ישראל אייכלר.
אייכלר גרוש ואב לבן. תושב ירושלים.
טיימוקו גרן-קויאטה
טיימוקו גרן-קויאטֶה (Tiemoko Garan Kouyaté; 27 באפריל 1902–1942) היה מנהיג עובדים יליד סודאן הצרפתית ותועמלן לרעיון הפאן אפריקאיות במרחב הדובר-צרפתית.
גרן-קויאטֶה נולד בסגו (כיום בשטח מאלי), למד בגורה, סנגל וכיהן כמורה בחוף השנהב. ב-1923 נסע להרחיב את השכלתו באקס-אן-פרובאנס (צרפת) והצטרף למפלגה הקומוניסטית של צרפת. ב-1926 גורש מהלימודים בגין הפצת תעמולה קומוניסטית. ב-1927 ייסד בפריז, יחד עם אינטלקטואלים אפריקאים אחרים את "הליגה להגנת הגזע השחור" (La Ligue universelle de défense de la race nègre) וערך את ביטאונה La Race nègre. עם פיצול התנועה יסד את "איגוד העובדים הכושים" (Union des travailleurs nègres) וערך את ביטאונו, Le Cri des Nègres ("צעקת הכושים"). גם יוזמה זו לא האריכה ימים עקב מחלוקות על עומק המחויבות לקומוניזם ודחיקתו של גרן-קויאטֶה על ידי הקומוניסטים הסטליניסטים. לאחר התפרקות האיגוד חבר גרן-קויאטֶה ללאומן האלג'יראי מסאלי חאג' וקבוצתו "כוכב צפון אפריקה" (Étoile Nord-Africaine).
בשנות ה-30 של המאה ה-20 שהה בלונדון ושיתף פעולה עם מנהיגים פאן אפריקאים כמרקוס גארבי, ג'ורג' פדמור וויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז.
ב-1942 הוצא להורג על ידי השלטונות הנאציים בצרפת במבצר מוליסון (Fort Montluçon).
המלחמה הקרה השנייה
בהקשר למינוח, מוזכרים אירועים אחדים שהשפיעו על יחסי רוסיה עם ארצות הברית או עם האיחוד האירופי. דוגמה לכך, הם המלחמה בדרום אוסטיה, מלחמת האזרחים באוקראינה, מלחמת האזרחים בסוריה והפלישה הרוסית לאוקראינה.
הוויכוח האם ההגדרה "מלחמה קרה" ליחסים הנוכחיים בין רוסיה למערב נכונה או לא, נסוב סביב מאפיינים שחלקם דומים לתקופת המלחמה הקרה (דוגמת האינטרסים המתנגשים באירועים המוזכרים או בחלקם) ואילו חלקם מאפשרים הבחנה (דוגמת הקשרים הכלכליים ההדוקים יותר של רוסיה עם העולם שמחוצה לה, כולל המערב).
לק ננה
לק ננה (בתאית: เล็ก นานา; 1924 - 1 באפריל 2010) היה איש עסקים ופוליטיקאי תאילנדי.
קריירה
בין אפריל 1982 לאפריל 1986 כיהן כמזכיר המפלגה הדמוקרטית. שנים רבות היה חבר הפרלמנט. בשנת 1985 מונה ננה לשר המדע והטכנולוגיה.
עסקיו הפרטיים הקיפו רכוש נדל"ני רב. ננה היה בעל בניינים רבים ברובע המסחרי של בנגקוק. חלק מהאדמות בבעלותו נתרמו על ידו, בין היתר לצורך הקמת פארק לאומי, בית חולים ולבניין מטה המפלגה הדמוקרטית.
בשנות חייו האחרונות היה חבר הוועדה המייעצת העליונה במוסדות המפלגה.
ננה, בן הדת המוסלמית, היה חבר הוועד האיסלאמי המרכזי בתאילנד. במותו הקצה מלך תאילנד אדמה לצורך קבורתו במסגד מקומי.
קרחוני קמרון
קרחוני קמרון (באנגלית: Cameron Glaciers) הם קבוצה של קרחונים הממוקמים על הר קמרון, ברכס הרי אולימפיק, במחוז ג'פרסון במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
הקרחונים ממוקמים בשטח הפארק הלאומי אולימפיק.
גובהם הממוצע של הקרחונים 1,895 מטרים מעל פני הים.
שני הקרחונים המערביים ביותר שווים בגודלם והם הגדולים יותר. הקרחונים הפונים לכיוון צפון-מזרח קטנים יותר ושווים בגודלם.
מי הקרחונים הנמסים זורמים לנחל קמרון (Cameron Creek) שמצפון להם.
לקריאה נוספת
• Robert Wood, Olympic Mountains Trail Guide: National Park and National Forest
• Olympic Mountain Rescue, Olympic Mountains: A Climbing Guide, P 139
• J.L. Riedel, Steve Wilson, William Baccus, Michael Larrabee, T.J. Fudge, Andrew Fountain, Glacier status and contribution to streamflow in the Olympic Mountains, Washington, USA, Journal of Glaciology, Volume 61, Issue 225, 2015, pp. 8-16, DOI: https://doi.org/10.3189/2015JoG14J138
עמוק מתחת למים
עמוק מתחת למים (באנגלית: Feet Deep 12; בתרגום לעברית: בעומק 12 רגל) הוא מותחן אימה פסיכולוגי אמריקאי עצמאי משנת 2017 בבימויו של מאט אסקנדרי, שגם כתב את התסריט יחד עם מייקל הלטקוויסט. הפיק: מארק מאיירס. במרכז העלילה שתי אחיות שנלכדות מתחת למכסה פיברגלס של בריכת שחייה, ומנסות להיחלץ על רקע המתחים האישיים ביניהן. בתפקידים הראשיים משחקות אלכסנדרה פארק, נורה-ג'יין נון ודיאן פָאר.
הסרט הופץ לצפייה לפי דרישה ב-20 ביוני 2017.
עלילה
שתי האחיות נותרות אחרונות. כאשר הן אוספות את חפציהן לעזוב, ברי מוצאת שטבעת האירוסין שלה אבדה. ג'ונה רואה את הטבעת תקועה בתוך סבכת ברזל בקרקעית הבריכה, והשתיים צוללות לחלץ את הטבעת. שיערה של ג'ונה נלכד במשאבה שבקרקעית, ברי מחלצת את אחותה, ובשל כך הן מתמהמהות לצאת מהמים. מק'גריידי לא רואה אותן, ובחשבו שהמקום התרוקן, הוא סוגר את מכסה הפיברגלס של הבריכה ויוצא. הן נלכדות מתחת למכסה וקריאותיהן לעזרה לא נשמעות. ג'ונה נתקפת פאניקה, ואילו ברי מוצאת פתח עיבוי קטן במכסה ומנסה להרחיבו בעזרת שבר חד של אריח שמצאה במים, אך ללא הצלחה. בין שתי האחיות נוצרים מתחים המציפים משקעים מהעבר: בעוד ברי היא האחות המוצלחת, ג'ונה היא "הכבשה השחורה", והיא מקנאה בברי בעיקר בגלל שברי עומדת להתחתן עם ארוסה דייוויד (כריסטיאן בלקברן). בלהט הוויכוח מתברר שג'ונה מצאה את הטבעת בתיק של ברי והשליכה אותה לבריכה בכוונה. ברי מצליחה לחלץ את הטבעת ומנסה לשווא לעקור את סבכת הברזל כדי לשבור בעזרתה את המכסה. ברי חשה כאבי ראש וחולשה, ומגלה לג'ונה שלפני שלוש שנים היא אובחנה כחולת סוכרת אך לא סיפרה, וכעת היא זקוקה למזרק שנמצא בתיק, פן תיכנס לתרדמת. מתוך הפחד, הן משוחחות על מות אביהן בשריפה שהתרחשה בביתם. ג'ונה הדחיקה את הדבר עד כה, וברי מספרת לה שהאב חזר שיכור באותו לילה, הדליק סיגריה, התעלף ונפל על המיטה, והסיגריה הציתה את המצעים. ברי נכוותה בידיה בנסותה לשווא להעיר אותו. ג'ונה אושפזה לגמילה אחרי שניסתה להתאבד כי התקשתה להתמודד עם "המפלצות", ומתכוונת לזכרונות שרדפו אותה מאז האירוע. ברי אומרת שכעת צריך לזכור שהאב מת.
דייוויד מתקשר כמה פעמים לטלפון של ברי השומעת את הצליל אך לא יכולה לענות. היא מניחה שדייוויד יתחיל לדאוג, יתקשר למשטרה, וכך הן יינצלו. בינתיים, קלרה נכנסת לנקות את המקום, והן קוראות לה לעזרה. היא מוצאת את התיק של ברי, מוציאה ממנו כסף, טלפון חכם וכרטיס אשראי, ומתחילה להתגרות בהן ולסחוט אותן תוך הבטחה שתעזור להן. ברי נאלצת לתת לה את הסיסמה לטלפון ואת הקוד של כרטיס האשראי, אחרי שקלרה מפסיקה את מערכת חימום הבריכה. כשקלרה יוצאת למשוך כסף בעזרת הכרטיס, ברי מתחילה להיחלש, וג'ונה נתקפת רגשי אשמה ומנסה להרחיב את הפתח בעזרת שבר האריח. קלרה חוזרת ומתגרה בהן שהכסף שהיה בחשבון לא מספיק. הן מבינות שהיא לא שפויה, וג'ונה מפתה אותה לקרב את אוזנה לפתח כדי "לגלות לה סוד" ודוקרת את קלרה באוזן. כנקמה, קלרה מפעילה את מערכת הניקוי שמזרימה כלור שכמעט גורם לאחיות להיחנק, מאלצת את ברי למסור לה את הטבעת, ומתרחקת כביכול ללכת לפדות אותה בכסף אצל משכונאי, אך נשארת לשמוע את שיחתן. ג'ונה מאיימת להתאבד בעזרת שבר האריח, אך מתעשתת ומבקשת את סליחת ברי על קנאתה ומעשיה. קלרה חוזרת אליהן, מטיפה להן מוסר והשתיים מביעות חרטה ומשכנעות אתה לפתח את מכסה הבריכה, אך היא לא מצליחה להפעיל את מנגנון הפתיחה משום שמק'גריידי החליף את קוד ההפעלה שהיה בידיה. קלרה מסרבת להתקשר למשטרה מחשש שיחזירו אותה לכלא, ועוזבת את מבנה הבריכה.
ברי החוששת שהיא עומדת למות, מתוודה שהיא ידעה שהאב התעלל מינית בג'ונה, ולכן מנעה ממנו בכוח לברוח מהאש, ובעצם, הרגה אותו כדי להציל את אחותה. היא מאבדת את הכרתה, ואז ג'ונה מצליחה לעקור את סבכת הברזל, מרסקת את מכסה הפיברגלס, מחלצת את שתיהן ומזריקה לברי את תכולת מזרק הגלוקגון. לפתע מופיעה קלרה ואקדח בידה, מאיימת להרוג את האחיות כדי שלא יסגירו אותה, אך נתקפת רגשות אשמה וחמלה, מתחרטת ונותנת לג'ונה את הטלפון והטבעת. ג'ונה מזעיקה עזרה ומאיצה בקלרה לברוח. אנשי עזרה ראשונה מגיעים ומטפלים בברי השבה להכרתה. ג'ונה נותנת לה את הטבעת, ואומרת "הרגנו את המפלצת".
הפקה
בתשובה לשאלה באיזו מידה העלילה מבוססת על סיפור אמיתי, הבמאי מאט אסקנדרי הסביר שמדובר בשילוב של כמה רעיונות שנבעו מהלא-מודע שלו. לדבריו, הוא פוחד ממים ולא יודע לשחות, ובריכות וים מעוררים בו חרדות. יחד עם מייק הלטקוויסט, הם חקרו סיפורים על אירועים דומים, ומצאו סיפור על צעירה אוסטרלית שטבעה למוות כאשר נלכדה תחת מכסה בריכה. אבל הוא בעיקר רצה לאתגר את עצמו, והסיפור הוא מיזוג של כמה מרכיבים, ולא מבוסס על סיפור אחד. אסקנדרי הוסיף שהוא רצה ליצור סרט שיעסוק בגאולה, אשמה וקשר בין אחיות, בלי להסתמך על אפקטים מיוחדים, והרעיון הכללי מכיל רבדים עמוקים יותר שהוא רצה לטפל בהם כמספר סיפורים.
הסרט צולם תחת השם הזמני "The Deep End" (בתרגום חופשי לעברית: "הקצה העמוק") ושם הסרט הוחלף בהחלטת המפיצים, ולצורך שיווק, נוספה כותרת המשנה "Trapped Sisters" (בעברית: "אחיות לכודות").
ביקורות
הביקורות לסרט היו חיוביות בדרך כלל. קודי האמן כתב שמדובר במותחן מהנה, סולידי ועשוי היטב, וציין לחיוב את המשחק המצוין לדעתו, ואת האופן שבו השחקניות מפיחות חיים בדמויות. דייוויד דופרי כתב באתר הביקורות "That Moment" שמדובר בסרט מרתק ללא ספק, שהוא יותר דרמה אנושית מאשר מותחן. לדעת דופרי, הסרט מבוים היטב, במיוחד בהתחשב בכך שהעלילה מתרחשת באתר יחיד. דני מק'קיני כתב שהנסיבות שבהן שתי האחיות נלכדות בבריכה אמינות ומציאותיות, והיחסים ביניהן מתוסרטים באופן יפה, כאשר תחושת המוות הקרוב גורמת להן מעין התגלות של חייהן. בנוסף, אסקנדרי מחזיק את הצופים במתח עם דמות פועלת התחזוקה שבמקום להיות הגואלת, הופכת להיות המענה שלהן.
מניות בהלכה
מעמדן ההלכתי של מניות נתון בדיון מתמשך בין פוסקי ההלכה. הופעת החברה ומושג המניה כגורם כלכלי משמעותי בכלכלה המודרנית, והעובדה שהמקורות ההלכתיים הקלאסיים אינם דנים במציאות כלכלית כזו, הביאה לדיון בין הפוסקים על שאלת מעמדן הממוני של חברות ומעמדם ההלכתי-משפטי של בעלי מניות בחברה. הנידון ההלכתי העיקרי הוא השאלה האם ההלכה מכירה בחברה כאישיות משפטית נפרדת, או שהיא נידונה כנכס הרגיל המצוי בשותפות של בעלי המניות בחברה או בעלי השליטה בה. לשאלה זו ישנן השלכות הן ביחס אל החברה בדיני ממונות במשפט העברי והן בשאלות הנוגעות לדיני איסור והיתר, ובפרט בשאלה האם יש לבעלי מניות בחברה אחריות לאיסורי תורה הנעשים בה (כאיסור ריבית, חילול שבת, בל יראה ועוד).
בעלות תלויה בהשפעה
רבי יצחק אהרן הלוי ופוסקים נוספים סברו שבעלי מניות אינם נחשבים כבעלי ממון החברה, לפי שאין להם שום השפעה על הנעשה בה, וכל מעשיה נקבעים על ידי חברי הדירקטוריון. אך לא ביארו מי נחשב כבעלי הממון.
ויש שכתבו כי לפי המציאות בזמן הזה שיש לבעלי מניות מרובות יכולת להשפעה על ניהול החברה, נראה כי גם לשיטה זו יחשבו לבעלים, וכמבואר לקמן שיטת רוב פוסקי הזמן הזה.
מניה זה הלוואה לחברה
רבי משה שיק ופוסקים נוספים כתבו שבעלי המניות נחשבים רק כמלווים ממון לחברה, ואין להם חלק בגוף ממון החברה, אך בשו"ת מנחת אלעזר כתב כי מציאות החברות בארצו של מהר"ם שיק הייתה שונה משאר הארצות.
הכרה בחברה כישות משפטית נפרדת
רבי יוסף רוזין (הרוגצ'ובר) למד מהמציאות של ממון הקדש או הקדש לעניים, בהם אין הממון עומד בבעלות או שותפות שום אדם, ואפילו הכי הוא עומד בבעלות של טובת המטרה אשר לה הועמד הכסף, שניתן ליצור רשות ממונית שהבעלות בה אינה של השותפים באופן ישיר, אלא של טובת המטרה אותה קבעו השותפים. ומזה שלא ניתן לגבות את החובות של החברה מבעלי המניות, הוכיח שהרשות הממונית של החברה חלוקה מהרשות הממונית של בעלי המניות, וזה רק ממון העומד לטובת בעלי המניות, ולא בעלות ישירה של השותפים בעלי המניות. וכן העלו פוסקים נוספים
יש שכתבו שמאחר ומצאנו במשפט העברי שניתן לקבוע מתחילה שהלוואה תשעבד ותיפרע דווקא מנכס מסוים, בהכרח שדעת הצפנת פענח נסמכת בעיקר על אומדן דעת המשתתפים, ולא רק על הערבון המוגבל. .
חילוק בין מחזיק מניות מרובות למועטות
דעת רוב פוסקי הדור לחלק בין מחזיק מניות מועטות שכל דעתו רק על הרווח היוצא ואינו בעלים בגוף ממון החברה, אבל בעל מניות מרובות שמחזיק ביכולת השפעה אמיתי בחברה, נחשב לבעלים גמור בממון החברה, ולכן אפילו שלפי החוק נחשבת החברה תמיד כאישות משפטית נפרדת, הפוסקים ראו בזה כלפי בעל מניות מרובות פיקציה משפטית ולא אמת ממונית. בדעה זו החזיקו: רבי משה פינשטיין רבי שלמה זלמן אוירבך רבי עובדיה יוסף רבי יוסף שלום אלישיב ועוד.
כעין זה כתב גם רבי יצחק יעקב וייס לתלות את הבעלות באומדן כוונת המשתתפים, כי בזמנו היו מניות עם זכות הצבעה, אשר עלו יותר כסף, ממניות שאינם בעלי זכות הצבעה רק בעלי זכות דיבידנדים, וכתב שהקונה מניות עם זכות הצבעה בוודאי דעתו להיות מעורב ובעלים בחברה, אבל הקונה מניה רגילה כל דעתו רק על הרווחים, ולא כשותף בחברה.
כל מניה מהווה בעלות
רבי יעקב בלוי השיג על דברי המנחת יצחק וכתב שכל בעל מניה נחשב לבעל ממון החברה, וכפשטות לשון החוק.
2001 בישראל
2001 בישראל (ה'תשס"א-ה'תשס"ב) הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 53 שנה מיום היווסדה.
פיגועי טרור פלסטינים בולטים
פיגועי טרור פלסטינים בולטים שבוצעו נגד מטרות ישראליות במהלך 2001:
מבצעים צבאיים ישראלים בולטים
מבצעים צבאיים ישראלים בולטים אשר בוצעו נגד פעילי טרור פלסטינים במהלך 2001:
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-2001)
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2001)
שלישיית צבע טרי
שלישיית צבע טרי הייתה להקת פופ ישראלית, שחבריה היו יצחק קורן, דני קורן וירון פילצר.
היסטוריה
הלהקה החלה את דרכה בשנת 1971 תחת השם "אבירי מפתח סול", אך לאחר כשנה בלבד שינתה את שמה לשלישיית "צבע טרי". מאז הלהקה פעלה תחת שם זה בשנים 1972–1979. פרסומה בא לה הודות לשיתוף הפעולה עם אילנית בשיר ללכת שבי אחרייך שזכה להצלחה.
ב-1978 הוציאה הלהקה את אלבומה היחיד "שלושה חברים" (בהוצאת "התקליט חיפה") שאיגד את מיטב הקלטותיה לאורך שש שנות פעילותה. האלבום כלל 12 שירים מקוריים שחלקם הולחנו למילות שירי משוררים כמו "אני ואתה" (רחל המשוררת, שייקה פייקוב) - שהיה השיר הראשון שהקליטה הלהקה עם הקמתה, "הצופים והצופות" (יעקב שבתאי, סשה ארגוב) הידוע יותר בשם "צ'רלי קצ'רלי", ו"רוח בהרים" (לאה גולדברג, נחמה הנדל).
האלבום כלל גם את השיר "שיר החתונה" (מילים: ברק עמרני) עמו הופיעו בפסטיבל הזמר המזרחי - "דרור למנצח שיר מזמור" ואת השיר "צ'רלי קצ'רלי".
ב-1978 הקליטה את השיר "עוד אבינו חי" וזמן קצר לאחר מכן התפרקה.
אור בקצה המנהרה
"אור בקצה המנהרה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנה אביטל. את השיר הוציאה לאור בשנת 1985 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה הפותחת באלבום האולפן הרביעי של הזמרת, רגעים. הוא נכתב והולחן על ידי יורם טהרלב ואביטל עצמה – אחת מהרצועות היחידות בכל הדיסקוגרפיה שלה שהולחנה על ידה. ב-1 במרץ 1985 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים העבריים השבועי של רשת ג'. בשבוע לאחר מכן נכנס אל המצעד במקום ה-16. ב-1 באפריל עלה למקום החמישי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע. לבסוף, ב-22 באפריל יצא מהדירוג לאחר חמישה שבועות צעידה רצופה.
סימאון דני פואסון
סימאון דני פואסון (בצרפתית: Siméon Denis Poisson; 21 ביוני 1781 – 25 באפריל 1840) היה פיזיקאי ומתמטיקאי צרפתי. ידוע בעיקר בשל תרומתו לפיתוח פורמליזם מתמטי של מערכות פיזיקליות ובמיוחד של אלקטרומגנטיות ובשל תרומתו לתורת הסטטיסטיקה, שבה פיתח את תהליך פואסון המתאר התנהגות של מערכת בה מתרחשים אירועים באקראי ובאופן בלתי תלוי ואת התפלגות פואסון המתארת את קצב האירועים בתהליך כזה.
קורות חייו
פואסון נולד בעיירה פיתיוויה שבמחוז לוארה בצפון צרפת בשנת 1781. בשנת 1798 הוא החל את לימודיו באקול פוליטקניק בפריז והצטיין בלימודיו, כך שבתוך שנתיים כבר כתב מאמרים במתמטיקה שמשכו את תשומת לבם של המתמטיקאים אדריאן-מארי לז'נדר וסילבסטר פרנסואה לקרואה שהמליצו על פרסומם בכתב העת המדעי "Recueil des savants étrangers" למרות היותו של הכותב סטודנט צעיר ולא ידוע. הצלחתו הכניסה אותו אל חוגי המדענים של התקופה ובפרט הוא זכה לחסותם של ז'וזף לואי לגראנז' ושל פייר-סימון לפלס ולתמיכתם.
עם סיום לימודיו הוא קיבל משרת עוזר הוראה באקול פוליטקניק ובמהרה קיבל מינוי של מרצה וב-1806 מונה לפרופסור במקומו של ז'אן-בטיסט ז'וזף פורייה, שנשלח על ידי נפוליאון בונפרטה לגרנובל. ב-1808 הוא החל לעבוד כאסטרונום ב"משרד קווי האורך" שהוקם ב-1795 כדי לקדם את נושא הניווט הימי ובפרט לשפר את היכולת לקבוע את קו האורך באמצעות תצפיות אסטרונומיות ומדידה מדויקת של פרקי זמן ארוכים, ובשנת 1809, עם יסוד הפקולטה למדעים, הוא מונה בה לפרופסור למכניקה קלאסית. הוא הפך לחבר במועצת האוניברסיטה ב-1820, התקבל כחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים ב-1823 וב-1827 החליף את לפלס כמתמטיקאי ב"משרד קווי האורך".
בשנת 1817 הוא נשא לאישה את ננסי דה-בארדי שילדה לו 4 ילדים. למרות התהפוכות הפוליטיות הרבות בצרפת הוא נמנע מכל עיסוק בפוליטיקה והתמקד רק בנושאים מדעיים. בשנת 1821 הוא קיבל תואר ברון, אך סירב להשתמש בתואר וב-1837 זכה בתואר האצולה הגבוה של צרפת.
בשנת 1832 החברה המלכותית הבריטית העניקה לו את מדליית קופלי.
עד למותו בשנת 1840 עסק פואסון כמעט רק בהוראה, מחקר ופרסום עבודותיו.
תרומותיו
תרומתו הידועה ביותר של פואסון היא משוואת פואסון המהווה תיקון למשוואת לפלס המתארת (למשל) את התנהגותו של פוטנציאל חשמלי בסביבה ללא מטענים חשמליים. משוואת פואסון מתארת את הפוטנציאל החשמלי במרחב הכולל מטענים חשמליים:
בתחום המכניקה האנליטית המשיך פואסון את עבודתם של לגראנז' ושל לפלס, והניח חלק מהיסודות ששימשו מאוחר יותר את ויליאם רואן המילטון וקרל גוסטב יעקב יעקובי בפיתוח תחום זה. בשנת 1831, במסגרת מחקר של אינטגרציה במישור המרוכב גילה פואסון את משוואות נאוויה-סטוקס שהתגלו כעשור מוקדם יותר על ידי קלוד לואי מרי אנרי נאוויה.
בתחום המתמטיקה הטהורה עסק פואסון בשיטות לחישוב אינטגרלים מסוימים, במחקר של טורי פורייה והתמרת פורייה, שסלל את הדרך ליוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה ולברנהרד רימן שעסקו גם כן בתחום זה, וכן בחשבון וריאציות. פואסון עסק רבות גם בתורת ההסתברות בעיקר בהקשר של ניתוח תוצאות של תצפיות מדעיות. כחלק מהמחקר בתחום זה הציג פואסון את תהליך פואסון ואת התפלגות פואסון המתארים את הופעתם של אירועים אקראיים ובלתי תלויים זה בזה.
אנג'לו הריצ'טי
ביוגרפיה
אנג'לו יוסף הריצ'טי גדל בקמדן במשפחה איטלקית, אחד משבעה אחים. המשפחה חיה בעוני.
ב-1981, הורשע הריצ'טי ביחד עם עוד שלושה אחרים בקבלת שוחד בסך 50,000 דולר מסוכנים חשאיים של ה-FBI בתמורה לסיוע לשייח' ערבי פיקטיבי להיכנס לארצות הברית. תחבולת ה-FBI בה נתפס הריצ'טי הייתה חלק ממבצע Abscam.
שפרה שחר
שפרה שחר (נולדה בו' בניסן תשכ"ד, 19 במרץ 1964 בישראל) היא מנכ"לית ומייסדת עמותת בית חם לכל חייל, שמקדמת פעילות למען חיילים בסדיר, מילואים, הלומי קרב ופצועי צה"ל, ופעילה חברתית שהובילה שורה של מאבקים שצלחו.
קורות חיים
שפרה שחר נולדה באשקלון. בגיל שנה עברה עם הוריה לירושלים, בשל לימודי אביה ב. לימים, אביה, פרופ' משה בר-אשר, זכה בפרס ישראל וכיהן כנשיא האקדמיה ללשון העברית.
בקיץ 1967, נסעה שחר עם המשפחה לשנת השתלמות האב בפריז. בשנים 1977–1979, התגוררה המשפחה בבוסטון, בשל שבתון של האב באוניברסיטת הרווארד, שחר חזרה לישראל וסיימה את לימודיה בתיכון פלך לבנות בירושלים. שחר בוגרת תנועת הנוער בני עקיבא. במקביל, הייתה פסנתרנית ולמדה בין השאר אצל פולי אסא בירושלים. שירתה שנתיים בשירות לאומי בשני מרכז קליטה לעולים חדשים.
בשנת 1985 נישאה. בין השנים 1985–1990 גרה בדנמרק לרגל לימודי בעלה בטכניון בקופנהגן, שם נולדו שני בניה. בשנים אלה המשיכה את לימודי הפסנתר והמוזיקה בבית הספר הגבוה למוזיקה של אוניברסיטת קופנהגן.
בשנת 1993 שחר השלימה את לימודיה באוניברסיטה העברית בחוג למוזיקולוגיה ובחוג לספרות אנגלית. בשנת 2003 השלימה את הלימודים לתואר שני DEA באוניברסיטת פריס 8 באתנומוזיקולוגיה. לשחר תעודת הוראה באנגלית ממכללת דוד ילין.
נכון ל-2020, שחר מתגוררת בירושלים עם בעלה.
פעילותה החברתית
ב-2009 פורסמה באולפן שישי כתבה מרכזית בשם "כך מזניחה המדינה את החיילים הבודדים", בה הוצגו כשלי הצבא בכל הטיפול בחיילים הבודדים מחד, ומאידך פעילותה של שפרה, אז אם לשני לוחמים בצה"ל. הכתבה הובילה לטיפול דחוף בעניין בוועדות הכנסת ולייסוד עמותת בית חם לכל חייל ב-4 בינואר 2010.
החל מינואר 2010, שחר היא מנכ"לית בית חם לכל חייל, עמותה המסייעת לכלל חיילי צה"ל במצוקותיהם השונות ופועלת לקידום חקיקה ותקנות לרווחת חיילי החובה והמילואים עומדת בראש קרן המלגות של בית חם לכל חייל.
שחר עמדה בראש שורה של מאבקים למען חיילי צה"ל: חיילים בודדים, חיילים הסובלים מעוני, חיילים כלואים, חיילים שחלו או נפצעו במהלך שירותם וחיילי מילואים. השתתפה במאבק למען העלאת שכר חיילי החובה בשנת 2020 קידמה שחר את עניינם של החיילים שנפגעו בעקבות מגפת הקורונה בישראל מבחינה כלכלית וגם חיילים המגיעים מרקע של מצוקה. חיילים שחלו בקורונה, חיילים שנפגעו מתקופות בידוד ארוכות ועוד.
שחר מובילה בימים אלה את מאבקם של הלומי הקרב ומקדמת חקיקה לטובתם, אל מול אגף השיקום במשרד הביטחון.
איזבל אג'אני
איזבל יסמין אג'אני (בצרפתית: Isabelle Yasmine Adjani; נולדה ב-27 ביוני 1955) היא שחקנית קולנוע וזמרת צרפתייה. זכתה בחמישה פרסי סזאר.
ביוגרפיה
אג'אני נולדה בפריז שבצרפת, לאב אלג'יראי-מוסלמי ממוצא קבילי, מוחמד שריף אג'אני, ולאם גרמנייה בווארית קתולית, אוגוסטה יוהנה שוויינברגר. היא החלה לשחק בגיל 12 בתיאטרון חובבני, ובגיל 14, ב-1970, הופיעה בסרטה הראשון.
לאג'אני שני בנים, האחד ממערכת יחסים שניהלה עם שחקן הקולנוע הבריטי דניאל דיי-לואיס, והשני מהבמאי הצרפתי ברונו נוייטן, איתו שיתפה פעולה בסרטים "קאמי קלודל", "Possession", "בארוקו" ו"האחיות ברונטה". אג'אני הייתה מאורסת לד"ר סטפן דלוקס ולמלחין הצרפתי ז'אן מישל ז'אר, ממנו נפרדה ב-2004. בשנת 1987 דווח בכלי תקשורת בצרפת שאג'אני גוססת ממחלת האיידס, וכדי להוכיח שהדיווח הוא שקרי הופיעה בתוכנית טלוויזיה מקומית והפריכה את השמועות.
קריירת משחק
בגיל 18 התפרסמה אג'אני בצרפת וברחבי העולם בדמותה של אדל הוגו, בתו של הסופר והפוליטיקאי הצרפתי ויקטור הוגו, בדרמה הביוגרפית של פרנסואה טריפו "סיפורה של אדל ה.". תפקיד זה, שזיכה את אג'אני בביקורות מצוינות ובמועמדויות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס סזאר, סלל את דרכה להוליווד.
תפקידה הבא היה במותחן הפסיכולוגי של רומן פולנסקי "הדייר", שבו שיחקה לצד פולנסקי. את הכרת הקולנוע הצרפתי קיבלה אג'אני בשנת 1981 כשזכתה בפרס סזאר ובפרס פסטיבל קאן בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר על תפקידיה בסרטים "Possession" ו"רביעייה". ב-1983 קיבלה אג'אני פרס סזאר שני על הופעתה בדרמת הפשע, על פי ספרו של סבסטיאן ז'אפריסו, "קיץ קטלני".
ב-1989 שיחקה אג'אני והייתה שותפה פעילה בהפקת הדרמה הטראגית "קאמי קלודל", המבוססת על חייה של הפסלת והמעצבת הגרפית קאמי קלודל. הופעתה כדמות הראשית בסרט זיכתה את אג'אני בפרס "דב הכסף" לשחקנית הטובה ביותר במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, בפרס סזאר שלישי ובמועמדות שנייה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ב-1994 גילמה אג'אני את דמותה של מרגו דה ולואה, נסיכת צרפת בהפקה "המלכה מרגו" וזכתה בפרס סזאר הרביעי שלה.
ב-2009 שיחקה אג'אני בסרט הדרמה "יום החצאית", עליו קיבלה את פרס סזאר החמישי שלה. על משחקה בסרט זה זכתה גם בפרס לומייר.
ריסקו קאידו
הנוף התרבותי של ריסקו קאידו וההרים הקדושים של גראן קנריה (בספרדית: Paisaje cultural del Risco Caído y montañas sagradas de Gran Canaria) הוא אתר במרכז ההררי של האי גראן קנריה שבאיים הקנריים בספרד. ב-7 ביולי 2019 הוא הוכרז אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו במסגרת המושב ה-43 של ועדת המורשת העולמית של אונסק"ו. הוא משתרע על פני כמעט כל אגן טחדה (Cuenca de Tejeda), מסיב וחלק מערוץ הנהר ברנקו אונדו (Barranco Hondo). שטח אתר המורשת העולמית הוא 94.25 קילומטרים, ושטח אתר החיץ הוא 85.57 קילומטרים רבועים, ובסך הכול כ-180 קילומטרים רבועים. שטח זה כולל את היישובים ארטנרה (Artenara), טחדה (Tejeda), גאלדר (Gáldar) ואגאטה (Agaete). זהו אתר המורשת העולמית הראשון באי גראן קנריה, והחמישי באיים הקנריים.
הנוף התרבותי
הנוף התרבותי משתרע על שטח הררי נרחב במרכז האי בתוך הקלדרה הגדולה של טחדה (Caldera de Tejeda), "סערה מאובנת" כפי שכינה אותה מיגל דה אונאמונו:
באתר יש מגוון רחב של אתרים ארכאולוגיים: יישובים של שוכני מערות, מקדשים, אסמים מבוצרים, טרסות ששימשו לחקלאות, מתקנים לניצול מים ומערות ובהן ציורים ופטרוגליפים. בין האתרים: "ריסקו קאידו" (Risco Caído, מילולית "צוק שנפל"), רוקה בנטייגה (Roque Bentayga), צוק סלע בגובה 1,441 מטרים שסביבו שרידי יישובים ומקדשים, "מערת מנורות השמן" (Cueva de los Candiles) על צוק צ'פין (Risco de Chapín) והאתר הארכאולוגי אקוסה (Conjunto arqueológico de Acusa).
ריסקו קאידו
אתר ריסקו קאידו כולל מערכת מערות הממוקמת על הגדה השמאלית של הנהר ברנקו אונדו, המפריד בין הרשויות המקומיות של ארטנרה וגאלדר. מערות אלה נחפרות בערך 100 מטר מעל תחתית הערוץ על גבי מדף סלע.
האתר מורכב מ-21 מערות שנחפרו בסלע הגעשי של צוק מעל הערוץ. מערות אלה שימשו משכן לאנשים וחיות משק במשך 600 שנה לפחות, ומשערים שהיו בשימוש עד תחילת המאה ה-20.
אלומגרן או המקום הקדוש של ריסקו קאידו
בנוסף לשימושים האמורים, המערה המכונה C6 אמורה להוות אלמוגרן (almogarén, מילה שמקורה ברברי), כלומר מקום מפגש עבור פייקנס (Faycanes, כהני הדת הקנריים). המערה יוצאת דופן בשל גגה הבנוי כקמרון (מקרה ייחודי באיים), ויש בתקרתה חור מלאכותי שכאשר עובר דרכו אור השחר הוא מייצר אפקט אופטי ייחודי על הציורים שעל קיר המערה. מהחריטות של משולשים (אולי ייצוגים של ערווה) משערים כי מדובר במקדש המוקדש לפוריות. כמו כן, קיימת השערה כי המערה שימשה כמצפה אסטרונומי של הילידים.
ביקורות ומחלוקות
הכללתו של אתר ריסקו קאידו ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ספגה ביקורת מצד מגזרים מסוימים בספרד. המתמטיקאי חוסה באריוס (José Barrios) ביקר את ההחלטה בטענה שאין תמיכה מדעית בטענה שאחת המערות הייתה מצפה אסטרונומי ילידי ובשל הגנת יתר מוסדית על המובלעת הזו בהשוואה לאתרים אחרים בגראן קנריה כגון האתר הארכאולוגי של "מערת ארבע הדלתות" (Cuatro Puertas). גם הגאוגרף אאוסטקיו וייאלבה (Eustaquio Villalba) הטיל ספק בקיומו של מצפה כוכבים אסטרונומי בריסקו קידו. הם גם מבקרים את העובדה שמאמר אחד, שלדעתם יש לו "בסיס מדעי מועט", שנכתב על ידי מגלה האתר, חוליו קואנקה (Julio Cuenca), הספיק לטענה שכזו.
לדברי באריוס: "אין מחקר מדעי התומך בהשערה הארכאואסטרונומית", השערה שהייתה סיבה מהותית להחלטה להכריז על המקום כאתר מורשת עולמית. הוא רומז כי אין סמנים אסטרונומיים שיאשרו תאוריה זו, וכי "אין ולו דוח טכני אחד שפורסם התומך באחת מהטענות הללו".
מרחב ציבורי
מרחב ציבורי הוא מונח מתחום האדריכלות והתכנון האורבני והוא מוגדר כמרחב פיזי וטריטוריאלי בבעלות עירונית הפתוח לציבור.
הגדרה
מרחב ציבורי והוא מושג רחב ודינמי המכיל תאוריות והגדרות מתחומים שונים. מרחב ציבורי בהגדרתו ההיסטורית לפי הפילוסוף והסוציולוג הגרמני יורגן הברמאס הוא השטח הנמצא בין המתחם הפרטי לבין הממשלתי והכלל רשאים להשתמש בו באופן שווה וחופשי. מרחב ציבורי מאפשר אינטראקציה בין תושבי/חברי קהילה עירונית או יישובית ומקנה להם את החופש להתאחד, לדון בבעיות חברתיות ולתרגם את הדיון לפעולה פוליטית. על פי התאוריה הקושרת בין המרחב הפיסי לאפשרויות החברתיות הטמונות בו, באמצעות המרחב הציבורי נוצר שיח שבו פרטים וקבוצות נפגשים לדון באינטרסים משותפים, ובמידת האפשר, מגיעים להסכמה משותפת.
המרחב הציבורי הוא מקום פיזי בעל משמעות חברתית והוא מעצב תודעה סוציו-פוליטית של פרטים וקולקטיב כאחד. המרחבים הציבוריים בונים את העיר ונותנים לה את אופייה והם לב ליבה של כל פעילות משותפת קהילתית, יצירתית ועסקית בעיר, יומיומית או מיוחדת. המרחב הציבורי בעיר משפיע באופן ישיר וניכר על איכות חיי התושבים, כלומר, אחד הפרמטרים המרכזיים לעיר טובה הוא זמינות השהייה במרחב הציבורי.
הסוגיה הפוליטית הנוגעת למרחב הציבורי מתייחסת לצדק חלוקתי וליחסי הכוח בין הקבוצות המשתמשות בו. המכשול המרכזי הראשון הוא הריבוד המעמדי–גזעי-כלכלי, המביא לחלוקה בלתי שוויונית של משאבים, בין היתר, במרחב הציבורי. אזורים חזקים תובעים לעצמם זכויות ונכסים רבים יותר, בהשוואה לאזורים החלשים של העיר. אזורים מודרים למשל, מנועים לעיתים מזכויות יסוד, כגון אוויר חופשי, מרחב פתוח ונוף. הם מאוכלסים בצפיפות ומוזנחים ברמת התשתיות והפיתוח הסביבתי. אפשר להדגים את הפער הזה בישראל באמצעות כמות ואיכות המרחבים הציבוריים במרכז ובפריפריה או בערים ערביות לעומת ערים יהודיות.
מרחב ציבורי ומרחב פרטי
המרחב הציבורי משותף ונוצר לשימוש פתוח של הקהילה לעומת המרחב הפרטי שהוא בבעלות פרטית או תאגידית. המרחב הציבורי בנוי למען החברה – הציבור ועל כן הוא כולל חוקים ומגבלות שנועדו למנוע פעולות מסוימות הנחשבות לבלתי ראויות ולא הולמות, למשל, צריכת סמים ואלכוהול, עשיית צרכים או חשיפה מגונה. המרחב הציבורי נחשב אמנם למקום שלכל אחד יש זכות גישה להשתמש בו, לעומת מרחב פרטי שעשוי להגביל את שימושם של קבוצות שונות, אך ישנם מרחבים ציבוריים המדירים קבוצות מסוימות מהם כגון הומלסים או אפילו ילדים, צעירים או משפחות. במרחבים אלו ננקטים אמצעים כדי להפוך את המרחב לפחות מושך עבורם, כמו הסרה או תכנון של ספסלים שלא ניתן להשתמש בהם ללינה ומנוחה, הגבלת הגישה למרחב בזמנים מסוימים או נעילת אזורים מסוימים. כוחות המשטרה מעורבים לעיתים בהוצאת חברים 'לא רצויים' מהמרחבים הציבוריים. במקומות מסוימים חוסר הנגישות הוא זה המגביל את השימוש של קבוצות מסוימות במרחב הציבורי בין אם זה מרשלנות תכנונית ובין אם זה במכוון, דבר הפוגע בבעלי נכות או בהורים הלוקחים את ילדיהם בעגלה.
מרחב ציבורי בבעלות פרטית ומרחב ציבורי עסקי
מרחב ציבורי בבעלות פרטית, המכונה גם שטח פתוח ציבורי בבעלות פרטית, הוא מרחב ציבורי הפתוח לקהל, אך בבעלות גוף פרטי, בדרך כלל גוף המפתח נכסים מסחריים. המרת מרחבים ציבוריים בבעלות ציבורית לחללים ציבוריים בבעלות פרטית מכונה הפרטת המרחב הציבורי והיא תוצאה נפוצה של פיתוח והתחדשות עירונית.
סוגיית ההפרטה של המרחב הציבורי מעלה ביקורות רבות מצד קבוצות אזרחיות. שותפויות ציבוריות-פרטיות קיבלו שליטה משמעותית על הפארקים הציבוריים וגני המשחקים באמצעות קבוצות שמירה שהוקמו כדי לנהל את מה שנחשב למנוהל על ידי רשויות ציבוריות שונות. ניהולו של המרחב הציבורי העסקי מושפע מהתאגדות של בעלי עסקים במרחב העירוני לכדי קהילה אחת חזקה, הפועלת בליווי ושיתוף פעולה מלא עם הרשויות השונות. ארגונים פרטיים רשאים לחייב מיסוי על עסקים מקומיים ומפעלים קמעונאיים כך שהם עשויים לספק שירותים פרטיים מיוחדים כמו שיטור ומעקב מוגבר, פינוי אשפה או שיפוץ רחוב, שבדרך כלל נופלים על כספי הציבור.
חללים חצי-ציבוריים
פרשנות מרחיבה של מרחב ציבורי כוללת גם מקומות שהכלל יכול להנות מהם באמצעות תשלום כמו בית קפה או בית קולנוע. חנות היא דוגמה למרחב ציבורי שנע בין שתי המשמעויות: כל אחד יכול להיכנס ולהסתכל סביבו ללא התחייבות לקנות, אך פעילויות שאינן קשורות למטרת החנות אינן מותרות ללא הגבלה. האולמות והרחובות במרכזי קניות עשויים להיות מוכרזים כמקום ציבורי ועשויים להיות פתוחים כאשר החנויות סגורות. באופן דומה פועלים גם אולמות ותחנות ההמתנה לתחבורה ציבורית.
השוואה בין סוגי המרחבים
סוגי המרחבים הציבוריים נבדלים בהיררכית החופשיות בשימוש בהם :
גרמניה באירוויזיון 2021
גרמניה השתתפה באירוויזיון 2021 ברוטרדם שבהולנד, בו ייצג אותה הזמר ינדריק זיגוורט.
רקע
גרמניה נטלה חלק באירוויזיון 63 פעמים, החל מהצטרפותה ב-1956, וזכתה פעמיים: בשנת 1982, עם השיר "Ein bißchen Frieden" שבוצע על ידי הזמרת ניקול, ובשנת 2010, עם השיר "Satellite" שבוצע על ידי הזמרת לנה. בשנת 2018, גרמניה שלחה את מיכאל שולטה עם השיר "You Let Me Walk Alone", וזכתה במקום הרביעי עם 340 נקודות. בשנת 2019 גרמניה שלחה את הצמד S!sters עם השיר "Sister", וסיימה במקום ה-25 עם 24 נקודות, כאשר קיבלה 0 נקודות מהקהל. בשנת 2020, בן דוליץ' נבחר לייצג את גרמניה עם השיר "Violent Thing" לפני ביטול התחרות.
בחירה פנימית
ב-6 בפברואר 2021, תאגיד השידור NDR אישר כי ינדריק זיגוורט נבחר לייצג את גרמניה באירוויזיון 2021, והשיר עתיד לצאת לאור ב-25 בפברואר 2021.
באירוויזיון
מתוקף היותה חלק מחמש הגדולות, גרמניה לא נוטלת חלק בחצאי-הגמר ושובצה אוטומטית בגמר, יחד עם צרפת, איטליה, ספרד, הממלכה המאוחדת, והמארחת הולנד. ב-22 במאי, בגמר התחרות, הגיע זיגוורט למקום ה-25 עם שלוש נקודות.
אליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 2023
הקבוצות המשתתפות
בתחרות השתתפו 16 נבחרות:
שלב הבתים
בסיבוב זה חולקו הקבוצות ל-4 בתים של 4 קבוצות כל אחת, כאשר כל הקבוצות עולות לשלב שמינית הגמר, שהתקיים בשיטת הצלבה - בית א' עם בית ב' ובית ג' עם בית ד' (מקום ראשון בבית א' מול מקום רביעי בבית ב', מקום ראשון בבית ג' מול מקום רביעי בבית ד', מקום שני בבית א' מול מקום שלישי בבית ב' וכן הלאה).
מקומות 13–16
שלוש הנבחרות שסיימו במקומות האחרונים ירדו לדרג ב' (כלומר רק הנבחרת במקום השלושה עשר נשארה בדרג א').
רוברט אדרהולט
רוברט בראון אדרהולט (באנגלית: Robert Brown Aderholt; נולד ב-22 ביולי 1965) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת אלבמה. אדרהולט, שמרן חברתי מהמפלגה הרפובליקנית, היה בעבר חבר בשדולת תנועת מסיבת התה בקונגרס.
ביוגרפיה
אדרהולט נולד בהייליוויל (Haleyville) שבאלבמה, בנם של מרי פרנסס בראון ובובי ריי אדרלהולט. אביו של אדרהולט, כומר במשרה חלקית בקבוצה קטנה של כנסייה קהילתית (Congregational Church) בצפון-מערב אלבמה, היה שופט מדינתי במשך למעלה משלושים שנה. אדרהולט למד באוניברסיטת צפון אלבמה ואז במכללת ברמינגהאם–דרום בה סיים את לימודיו הגבוהים. כסטודנט היה חבר באחווה "מסדר קאפה אלפא". אדרולהט קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים קמברלנד של אוניברסיטת סמפורד ועסק בעריכת דין לאחר תום לימודיו.
בשנת 1992 מונה אדרהולט לשופט העירוני של הייליוויל. באותה שנה הוא היה ציר בכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית לקראת הבחירות לנשיאות באותה השנה. ב-1995 התמנה לעוזרו הבכיר של מושל אלבמה פוב ג'יימס. שנה אחר כך, במהלך 1996, זכה בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס הרביעי של אלבמה בבית הנבחרים של ארצות הברית, במקומו של טום בוויל שפרש מהחיים הפוליטיים.
כמועמד הרפובליקני, ניצב אדרולהט בפני אתגר ניכר נגד חבר הסנאט המדינתי בוב וילסון הבן, שכינה את עצמו דמוקרט "במסורת טום בוויל". היה זה מרוץ צמוד ביותר, שזכה לסיקור לאומי ותמיכה משמעותית מצד המפלגה הרפובליקנית. ניוט גינגריץ' ביקר באופן אישי במחוז הקונגרס בעיצומו של מסע הבחירות. אדרהולט זכה בו בקושי, ברוב של 50% מהקולות לעומ ת48%, והיה לרפובליקני השני שייצג מחוז זה מאז תקופת השיקום. הרפובליקני הראשון, ג'ים מרטין, נבחר לתפקיד במה שהיה אז מחוז הקונגרס השביעי במהלך הסחף הרפובליקני באלמה שוהביל בארי גולדווטר ב-1964. אדרולהט מעולם לא התמודד עם תחרות צמודה שכזו, ונבחר מחדש אחת לשנתיים מאז.
פערי הניצחון ההולכים וגוברים של אדרהולט במרוצת השנים שיקפו את המגמה הרפובליקנית במחוז הקונגרס הרביעי של אלבמה. על אף שלדמוקרטים רוב מבחינת רישום הבוחרים, אך הדמוקרטים במחוז שמרניים מאוד בסוגיות החברתיות, אפילו בסטנדרטים של אלבמה. בבית הנבחרים אדרהולט הפגין דפוס הצבעה שמרני. הוא מתנגד לנישואים של בני-זוג מאותו המין ותומך בזכות לשאת נשק, כמו גם בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. הוא גם מתנגד לקיצוץ בתקציב הביטחון הלאומי כדי לצמצם את החוב הלאומי של ארצות הברית. בשנת 2019 הציג אדרהולט הצעת חוק להעלאת הגיל המינימלי לרכישת טבק ל-21 שנה. לאחר ההסתערות על הקפיטול בינואר 2021, אמר אדרהולט שאמנם טראמפ "גמור" מבחינה פוליטית, אך אין הוא צריך לעמוד בפני הליך הדחה שני.
ישיבת נווה שמואל
ישיבת נווה שמואל (מכונה: נוֹ"ש) היא ישיבה תיכונית שנוסדה בשנת ה'תשמ"ג, 1983, באפרת. הישיבה משתייכת לרשת מוסדות אור תורה סטון, ובה כ-300 תלמידים בכתות ט'-י"ב. תלמידי הישיבה מגיעים מיישובים רבים, ובפרט מאזור גוש עציון. כיום עומד בראשות הישיבה הרב אבישי מילנר, בוגר ישיבת הר עציון ותלמיד הרב משה צבי נריה.
רקע
הישיבה הוקמה באוגוסט 1983 (ר"ח אלול) בשנותיה הראשונות של אפרת והייתה המוסד הראשון של רשת אור תורה סטון. ראש הישיבה הראשון היה הרב שמעון גולן, לאחריו הרב יהושע רייך, ולאחריו, עד שנת 2017, הרב יעקב פישר, בעברו משגיח בישיבת הר עציון ור"מ בישיבת כפר הרא"ה. כיום, ראש הישיבה הוא הרב אבישי מילנר. מנהל התיכון הראשון היה מאיר קראוס, ונכון לשנת 2022 אל"ם במיל' חזי זכריה.
דרכה החינוכית
בזמן המוקדש ללימודי קודש נלמדים גם שיעורי תנ"ך ומחשבה. נלמדים גם דף יומי, רמב"ם יומי, ויזמות שונות המאורגנות על ידי התלמידים כמו "משמרים" ו"שבוע וולוז'ין".