cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בתי קברות יהודיים באיסטנבול
בית הקברות הספרדי אורטקוי (Ortakoy)
הכניסה לבית הקברות עוצבה בסגנון בארוקי ועל המצבות יש כתובות בעברית, באיטלקית, באנגלית, בצרפתית, בגרמנית, ברוסית ובלטינית. בית הקברות עדיין פעיל. (2009).
=== בית הקברות הספרדי אולוס (Ulus) === בית הקברות הספרדי אולוס הוקם בשנת 1901, בחלק האירופי של איסטנבול, בשכונה ארנבוטקוי, רובע בשיקטש. בבית הקברות נמצא בית תפילה קטן. בית הכברות נמצא עדיין בשימוש.
=== בית הקברות הספרדי בגלרבאשי (Bağlarbaşı) === שכונת בגלרבאשי נמצאת בחלק האסייתי של איסטנבול, ברובע אוסקודאר. במהלך השנים התגוררו בה לצד הקהילה היהודית גם ארמנים, טורקים ויוונים.
הקרקע להקמת בית הקברות הוקצתה לקהילה בשנת 1988, אך פתיחת בית הקברות התעכבה עד שנת 2002, אז התקבל גם אישור לבניית בית תפילה ולהקמת חומה סביב בית הקברות. הכשרת חלקות קבורה מבוצעת לפי הצורך באישור העירייה.
=== בית הקברות הספרדי קיליוס ( Kilyos) === הקרקע להקמת בית הקברות הוקצתה בשנת 1991 על מנת לענות לצורכי הקבורה של יהודים המתגוררים בחלק האסייתי של איסטנבול. בית הקברות נפתח בשנת 2010 לאחר סיום הכשרת החלקות ובניית דרכי הגישה. בית התפילה בכניסה לבית הקברות נבנה בשנת 2011. בבית הקברות קיימות גם חלקה מוסלמית וחלקה בהאית.
המאוזוליאום לזכר החיילים היהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 2010, קרן בית הכנסת חמדת ישראל הקימה בחלקה היהודית בית הקברות אצ'יבאדם, הנמצא בשכונת חסן פאשה ברובע קדיקוי, מאוזוליאום לזכר חיילים יהודים שלחמו בצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה בקרבות גליפולי ונפלו בקרב. הוחלט לארגן כל שנה טקס זיכרון לנופלים בחודש מרץ. בית הכנסת חמדת ישראל נחנך בשנת 1899 בשכונת היידרפאשה ברובע קדיקוי בחלק האסייתי של איסטנבול.
הוועדה לשבילי ישראל
הוועדה לשבילי ישראל (או בשמה הקודם: הוועדה לסימון שבילים) היא ועדה שתחת אחריותה סימון השבילים בישראל. הוועדה ממומנת ומפוקחת על ידי החברה להגנת הטבע.
עד ליולי 2007 היה אורי דביר יו"ר הוועדה. משרדיה נמצאים בתל אביב בבניין החברה להגנת הטבע.
סימוני שבילים בישראל
סימון השבילים בתוך שמורה, יער קק"ל או גן לאומי הוא בנוסף ובנפרד מסימון השביל על ידי קק"ל (סימונים על גבי שלטי עץ) או על ידי רשות שמורות הטבע והגנים (סימונים באמצעות שלטי כנף וכדומה) כיוון שתחומי האחריות של הגופים השונים חופפים באזורים אלו.
חידוש סימון השבילים מתבצע, לכל הפחות, אחת לשלוש שנים. השינויים מתעדכנים באתר הוועדה ועם הפקת מפה חדשה העדכון בא לידי ביטוי גם במפות.
בשטח, סימון השביל מבוצע כך שניתן לראות מסימון אחד את הסימון הבא אחריו על מנת למנוע את איבודו, ובדרך כלל נראה הסימון משני כיווני ההליכה.
ככלל, סימון שבילים מבוצע תוך מחשבה על המסלול הברור, היפה והבטוח ביותר למטיילים, ועל כן הוועדה ממליצה שלא לסטות מהשביל המסומן בעת טיול.
שבילים ארוכים
שבילים ארוכים עם צבעים ייחודיים: שביל ישראל, שביל הגולן ושביל סובב כנרת.
שבילים ארוכים אזוריים מסומנים בצבעים סגול או כתום:
קריטריונים לסימון שבילי טיול
טיילות (חינוכית ופנאי) היא רכיב חיוני בחינוך לאהבת הארץ ולידיעת הארץ. עם השנים הותוותה בישראל מערכת של שבילי טיול מסומנים המשרתים את ציבור המטיילים ההולך ומתרחב. שבילי הטיול מתאפיינים במגוון רחב, הן בדרגות הקושי, הן באופיים (שבילי אורך שבראשם שביל ישראל ושבילי טיול קצרים), והן בקהלי היעד אותם הם משרתים (הולכי רגל, אופניים, רכבי שטח).
בשנים האחרונות ניכרת מגמה ברוכה של התרחבות השימוש בשבילים מסומנים, ובעקבותיה עולות יוזמות של גורמים שונים, כגון רשויות מקומיות, עמותות ואנשים פרטיים להתוויית שביל ייעודי, שבחלק מהמקרים יוצא מתחום הטיילות וגולש אל תחומים של חברה וסטטוס, מבטא קונספט או משמש כמטרה למימוש אידאולוגיות פרטיות. בין היתר הותוו שבילים אזוריים (כגון שביל הגולן) שבילים המקיפים רשות מקומית (כגון שביל סובב באר שבע), קודמו יוזמות לשבילי נושא (כגון שביל הים) וכן יוזמות לשבילי הנצחה.
בחלק מן המקרים, במקטע אחד עוברים מספר שבילי טיול מקבילים, על סימוניהם השונים, דבר היוצר בלבול בקרב המטיילים ומהווה מפגע אסתטי הפוגם בחוויית הטיול בטבע. בנוסף, עולה בעיה לגבי תחזוק רשת השבילים, והעלתה על גבי מפות מתאימות. הוועדה החלה להגביל יוזמות אלה, ובשל חוסר מעמד סטטוטורי החלו להופיע ברחבי הארץ סימוני שבילים פרטיזנים (כגון שביל גולני ושביל הבנים). מציאות זו מעלה את הצורך בגיבוש מדיניות ברורה באשר לשאלות האם, היכן וכיצד לסמן שבילי טיול חדשים. לכך פורטו מספר קווים מנחים למדיניות בנושא סימון שבילי טיול, אשר מנחים את הוועדה לסימון שבילים ואת הגופים החברים בה, בבואם לדון ביוזמות להתוויית שבילים חדשים במסגרת הרשת הארצית.
שביל הטיול נועד לנתב את המטיילים לאתרי טבע ונוף, אתרים בעלי ערך היסטורי, ארכאולוגי ואתרי מורשת. טיילות היא אמצעי ראשון במעלה ליצור חיבור בין אדם לטבע, לחזק את הזיקה לשמירת הטבע ולאהבת הארץ, ולחנך לידיעת הארץ ולאהבתה. השביל נותן מענה גם לצרכים תיירותיים לפי ערך ועניין שהוא מציע למטיילים עליו.
קווים מנחים להתוויית שבילים
היבטים מנהליים בהתוויית שבילי טיולהוועדה לסימון שבילים הוקמה כוועדה מתאמת, בה חברים כל הגורמים הרלוונטיים לעניין סימון ושימוש בשבילי טיול. כדי לשמור על אופייה של רשת השבילים הארצית, למנוע פגיעה בטבע, ולמנוע בלבול בקרב המטיילים, יש חשיבות בקידום מתואם של שבילים חדשים באמצעות הוועדה, ובהתאם לקווים המנחים לעיל.
מפות טיולים וסימון שבילים ופעילויות אחרות
הוועדה לשבילי ישראל מוציאה לאור מפות טיולים וסימון שבילים המיועדות לציבור המטיילים וחובבי הטבע. ישנן 19 מפות טופוגרפיות ביחס של 1:50,000, המכסות את כל שטח המדינה, ובנוסף "מפת ישראל" ביחס של 1:250,000 המציגה את תוואי שביל ישראל.
בתחילת שנת 2018 העלתה הוועדה למרשתת מפות טיול של שביל ישראל המחולק ל-52 מקטעים בפורמט המותאם להדפסה במדפסת ביתית (גודל דף A4) להורדה בחינם באתר החברה להגנת הטבע.
בנוסף לסימון השבילים והפקת המפות, מעבירה הוועדה תדרוכים עבור מטיילים המתכוננים לצעוד בשביל ישראל.
אלכסיי פטרוביץ', הצארביץ' של רוסיה
אלכסיי רומנוב (ברוסית: Алексей Петрович Романов; 28 בפברואר 1690 - 7 ביולי 1718) היה נסיך רוסי, בן ויורש העצר של פיוטר הגדול. נפטר במעצר.
בצעירותו
אלכסיי נולד ב-28 בפברואר 1690 במוסקבה לפיוטר הגדול ולאשתו הראשונה, יבדוקיה לופוחינה. ילדותו הושפעה מהיחסים הרעים בין אימו לבין אביו. קיבל חינוך ממורים שהובאו מחוץ לרוסיה. הוא היה תחת השפעתם של בויארים ואנשי הכנסייה שהתנגדו לרפורמות של אביו. בשנת 1703 קיבל הוראה להצטרף לצבא שלחם במלחמת הצפון הגדולה. בשנת 1704 השתתף בכיבוש נרבה. בתקופה זו היחסים בין הבן לאב השתפרו, למרות שבאופן כללי לא הייתה ביניהם קרבה יתרה. בשנת 1708 נשלח לסמולנסק ולאחר מכן למוסקבה במטרה להיות אחראי על חיזוק הביצורים בעקבות צפי למתקפה שוודית. בשנת 1709 נסע לדרזדן להמשך לימודים. עם סיום הלימודים התחתן אלכסיי עם שרלוטה כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל, בתם של לודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-לינבורג וכריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן. הנישואים נערכו בניגוד לרצונו ובהתאם לדרישת פיוטר הגדול. אשתו הייתה בת למשפחה בעלת קשרים ענפים, אחותה הייתה נשואה לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והנציג הבכיר של משפחת הבסבורג רבת ההשפעה. החתונה התקיימה בטורגאו באוקטובר 1711. בהתאם לתנאי החוזה, שרלוטה עצמה הורשתה להישאר פרוטסטנטית אך ילדיה היו צריכים להחזיק בנצרות אורתודוקסית. הנישואים לא היו מוצלחים מההתחלה. אלכסיי לא התייחס לאשתו באירועים רשמיים. חודש אחרי החתונה הוא החל בטיפול בהסדרת אספקה לכוחות הרוסים שהיו בפולין ובמשך כשנה חי בנפרד מאשתו. מנישואים אלו נולדו שני ילדים - נטליה ופיוטר. שרלוטה נפטרה במהלך לידת הבן.
פרשת הבריחה וחזרה לרוסיה
זמן קצר לאחר פטירת אשתו, הוא קיבל מכתב מפיוטר הגדול ובו אביו דרש ממנו להקדיש יותר זמן לענייני המדינה. בתגובה ביקש אלכסיי מאביו רשות להתנזר. באוגוסט 1716 דרש ממנו פיוטר הגדול להצטרף לחצרו ולצבא ללא דיחוי במידה והוא אכן רוצה להישאר יורש העצר. בתגובה, ברחו אלכסיי ופילגשו לווינה וביקשו הגנה מגיסו של אלכסיי, הקיסר קרל השישי. לאחר תקופה קצרה הם עזבו לנאפולי. ככל הנראה, התכוון אלכסיי להישאר מחוץ לרוסיה עד לפטירת פיוטר הגדול שהיה חולה.
פיוטר הגדול זעם ושלח את פיוטר טולסטוי לווינה. פיוטר טולסטוי הגיע אל הנסיך אלכסיי בנאפולי אך לא הצליח לשכנע אותו לחזור לרוסיה. בסופו של דבר, לאחר מסע הפחדות ושכנועים הסכים אלכסיי לחזור.
בפברואר 1718 בוטל תוארו של אלכסיי כיורש העצר בשל התנהגותו מחוץ לרוסיה. הובטחה לו חנינה, במידה ויגלה את כל האמת על מעשיו והשתלשלות העניינים. בעדותו, אלכסיי ניסה להפיל את על סביבתו ומקורביו אכן נענשו והוצאו להורג, אך הדבר לא הציל את הנסיך. פילגשו, חשפה תחת עינויים בעדותה חשפה את שקריו וסיפרה שהיה מוכן להסתייע בצבא זר לצורך תפיסת השלטון ברוסיה. בפגישה פנים מול פנים אלכסיי הודה שעדותה נכונה. ייתכן שחשש גם הוא מעינויים, כך שאין ביטחון שהעדות נכונה. יחד עם זאת, קיימות עדויות נוספות (למשל מכתבים שנמצאו בארכיון בווינה) שמאששות שהיו מגעים בין הנסיך לבין הממשל בווינה. על סמך העדויות הנסיך נשפט ובהתאם להחלטת בית המשפט נגזר עליו עונש מוות, למרות ההבטחות לחנינה.
הנסיך אלכסיי נפטר במבצר פטרופבלובסקיה ב-26 ביוני 1718. לפי הגרסה הרשמית הוא נפטר מבעיות לב, אך עדויות מהמאה ה-19, חשפו כי הנסיך עבר עינויים, וייתכן שאלה הביאו למותו. קיימת גם סברה שהוא הוצא להורג בחשאי בהתאם לפקודת פיוטר הגדול, אך אין לה סימוכין.
רנו 4
רנו 4 (בצרפתית: 4 Renault) היא מכונית סופרמיני בסיסית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1961–1992, ממנה יוצרו כ-8,000,000 יחידות.
אלכסיי פטרוביץ', הצארביץ' של רוסיה
פרשת הבריחה וחזרה לרוסיה
הוא נטמן בקתדרלה במבצר פטרופבלובסקיה. במהלך שלטונו של פיוטר השני בוטלו כל ההאשמות נגדו.
רנו 4
רנו 4 הייתה ידועה גם בשם 4L.
היסטוריה
רנו 4 תוכננה כמתחרה לדה-שבו של חברת סיטרואן. הרנו 4 הושקה ביולי 1961. עד שנת 1966 נמכרו כמיליון יחידות.
הרנו 4 הייתה מכונית האצ'בק בסיסית עם לוח מחוונים פשוט וחלונות הזזה.
הרנו 4 יוצרה והורכבה בצרפת, ספרד, בלגיה, קולומביה, סלובניה, (575,960 יחידות), פורטוגל, מקסיקו, צ'ילה, ארגנטינה, אירלנד, איטליה, (41,089 יחידות נבנו על ידי אלפא רומיאו), אוסטרליה, מרוקו ואלג'יריה.
בתחילת 2021 הודיעה חברת רנו על דגם חדש שיקרא "רנו 4".
בישראל
רנו 4, בשל היותה זולה, עבירה בשטח, וחסכונית בדלק, היא הייתה רכב צמוד לקצינים בדרגות רב סרן וסגן אלוף במשך שנות השבעים. באותה תקופה היא גם הייתה פופלרית כרכב לשימוש הקיבוצים (לחברי הקיבוץ לא היו רכבים משלהם).
אוליקה
אוליקה (באוקראינית: Олика, בפולנית: Ołyka, בקרב היהודים: אליק) היא עיר בנפת ווהלין באוקראינה, ממזרח ללוצק, ובה כ-3,130 תושבים (2015).
תולדות העיר
אוליקה מוזכרת לראשונה בימי הביניים המוקדמים. תיעוד ראשון שלה קיים משנת 1149. במאה ה-14 נכבשה העיירה על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא וב-1569, בעת איחוד לובלין, הפכה לחלק מפולין.
במאה ה-16 הפכה העיירה למרכז קלוויניסטי חשוב באיחוד הפולני-ליטאי. בעת התקוממות חמיילניצקי ב-1648 נתפסה העיירה על ידי הקוזקים, והתפתחותה הכלכלית נפגעה. העיירה התאוששה מהר, וב-1654 קיבלה מעמד של עיר, והפכה לעיר מרכזית בחבל ווהלין. במהלך המאה ה-18 פעל בעיר רב צבי הירש בן עזריאל.
עם חלוקת פולין השלישית סופחה אוליקה לרוסיה. במאה ה-19 המשיכה העיר להוות מרכז לסחר בעץ ובתבואה.
במלחמת העולם הראשונה הייתה אוליקה זירת קרבות עזים בין כוחות רוסיה ואוסטרו-הונגריה. לאחר המלחמה נכללה אוליקה בשטח פולין.
במלחמת העולם השנייה נכבשה אוליקה על ידי הגרמנים. לאחר המלחמה נכללה אוליקה בשטח ברית המועצות.
משנת 1991 נכללת אוליקה בשטח אוקראינה העצמאית.
יהודי אוליקה
הידיעות הראשונות על יהודים בעיר הן משנת 1577. בעת פשיטותיו של חמלניצקי על האזור, בשנים 1648 ו- 1651, התבצרו במבצר העיר יהודי המקום לצד פליטים יהודים מיישובים אחרים, ובהם הרב דוד הלוי סגל, וכך ניצלו.
בסוף המאה ה-17 נעשתה קהילת העיר לעצמאית, וקיבלה כתבי זכויות מן המלכים יאן סובייסקי ואוגוסט השני. בסוף המאה ה-18 נוסדה בעיר חסידות אליק, אשר המשיכה להתקיים בה עד השואה. בשנת 1847 נמנו בעיר ובסביבתה 2,381 יהודים. היהודים בעיר עסקו ברובם במסחר זעיר ובמלאכה.
בעת מלחמת העולם הראשונה, כשהתקרבה החזית לעיר, נתמלאה העיר בפליטים יהודים מעיירות הסביבה. לאחר עזיבת הרוסים את העיר בשנת 1915, ערכו הקוזקים שנותרו בה מעשי שוד וביזה, והטילו על יהודי המקום תשלום כופר בכסף ובמצרכים. בקרב שנערך על העיר נהרגו כמה יהודים מן ההפגזה. בשנת 1920 סבלו יהודי העיר ממעשי שוד והתעללות מצד חיילי הצבא הכחול.
בשנות העשרים הוקמו בעיר מפלגות וארגונים יהודיים וציוניים, ונוסדה בה ספרייה עברית, שנקראה על שם יחיאל צ'לנוב. בשנת 1921 ייסדה קבוצת מורים מקומיים בית ספר עברי, ובשנת 1927 נפתח בעיר גן ילדים עברי. בעיר פעלו תנועות הנוער הציוניות החלוץ, השומר הצעיר ובית"ר, וכן שני קיבוצי הכשרה. כמו כן, פעל בעיר סניף של ישיבת נובוגרודק.
בין מלחמות העולם חיו באוליקה כ-2,100 יהודים.
בשואה
עם כיבוש הצבא האדום את האזור בספטמבר 1939 פורקו הארגונים והמוסדות היהודיים בעיר.
ביום 29 ביוני 1941 כבשו הגרמנים את העיר במבצע ברברוסה, ולאחר שהסובייטים הצליחו לשוב אליה לזמן קצר, העיר הופצצה קשות ביום 1 ביולי על ידי הגרמנים. כתוצאה מכך, רוב בתי העיר נהרסו, וכ- 100 יהודים נספו. לאחר הפצצה זו, שבו הגרמנים לעיר. זמן קצר לאחר כניסתם, ציוו על היהודים לענוד סרט עם מגן דוד על הזרוע, הקימו יודנרט, החלו להחרים דברי ערך מהיהודים, וחייבו את היהודים בתשלום כופר.
באוגוסט 1941 רצחו הגרמנים כ-100 גברים יהודים מהעיר, ובהם הרב אלתר יוסף דוד לנדא, האדמו"ר מאליק. בסתיו 1941 נשלחו 50 צעירים יהודים מהעיר לעבודה בקייב, ונרצחו שם.
במרץ 1942 הוקם בעיר גטו, והובאו אליו יהודים רבים מכפרי הסביבה. מספר תושבי הגטו הגיע לכ- 3,500. באביב 1942 נשלחו 30 צעירים לעבודה ברובנו, ונרצחו שם.
בגטו פעלה קבוצת מחתרת יהודית, אשר פוצצה תשתיות וחיבלה במסילת הברזל באזור, ואשר ביולי 1942 הרגה באמצעות מוקשים שהטמינה מספר שוטרים אוקראינים ופקיד ממשל גרמני. אחד מיוזמי ההתארגנות היה שלמה צאם. פעילות הקבוצה, שמנתה כמה עשרות יהודים, המשיכה גם לאחר חיסול הגטו, והגרמנים ערכו אחריה מצוד.
ביום 27 באוגוסט 1942 חוסל הגטו בעיר. רוב תושביו הובלו לאתר בסמוך לעיר, שם נורו למוות ונקברו בבורות. כ- 500 יהודים ניסו להסתתר או לברוח מהעיר, אך רובם נתפסו ונרצחו.
כ-130 יהודים שהושארו בעיר למטרות עבודה נרצחו ערב כניסת הצבא האדום לעיר בינואר 1944.
לאחר השואה נותרו בחיים כ-20 איש מיהודי העיר.
נהידה רות לצרוס
ביוגרפיה
לצרוס נולדה בברלין כנוצרייה בשם אנה מריה קונקורדיה (Anna Maria Concordia) לאמה, הסופרת ופעילת זכויות הנשים נהידה שטורם הפל (Nahida storm Höfel), ואביה, קצין פרוסי שעזב את אמה בטרם לצרוס נולדה. בילדותה הרבתה לנסוע עם אמה ובשנת 1854 הן עברו להתגורר בדרום צרפת, משם ב-1864 לפלרמו ולאחר מכן חזרו לברלין. השפעתה של אמה הייתה קריטית בכל הנוגע לתחום עיסוקה ולדעותיה.
בברלין ביססה לצרוס את מעמדה כסופרת, מחזאית ומבקרת תיאטרון. תחת שם העט "רות נהידה שטורם הפל" (Ruth Nahida Sturmhöfel) היא פרסמה בגיל 22 את הקומדיה הראשונה שלה "Die Rechnung ohne Wirt".
בשנת 1873 נישאה לצרוס למבקר התיאטרון ד"ר מקס רמי (Max Remy) ובכתביה נהגה לחתום כ"נהידה רמי". לאחר מותו ממחלה חשוכת מרפא, היא התגיירה, זאת לאחר שהחלה ללמוד על היהדות אצל הפרופסור מוריץ לצרוס, לו נישאה בשנת 1895.
לצרוס פרסמה מספר רב של מאמרים וספרים וערכה את ספריו של בעלה. היא התפרסמה בעיקר בזכות כתביה בנושא היהדות, כתבים כגון "Das Gebet in Bibel und Talmud" ("התפילה במקרא ובתלמוד", 1892), "Kulturstudien ueber das Judentum" (לימודי תרבות על היהדות, 1893), "Humanitaet im Judentum" (הומניות ביהדות, 1894), והאוטוביוגרפיה "Ich suchte Dich" (בקשתיך, 1898) שכולם נוצרו ברוח היהדות הליברלית, ונכתבו בסגנון סנטימנטלי פופולרי.
ספרה "Das juedische Weib" ("האישה היהודייה", 1891) שנכתב בזמן שעוד הייתה נוצרייה, עם הקדמה מבעלה לעתיד, זכה להצלחה רבה והתפרסם במהדורה רביעית (1922) ותורגם לעברית ואנגלית. הוא שילב בין שני נושאים שלצרוס הרבתה לעסוק בהם: פמיניזם ויהדות.
רויקסופ
המילה רויקסופ (הצמד עצמו מאיית Röyksopp, אך בנורווגית יש לאיית Røyksopp), שמשמעותה "פטריית עשן", היא השם הנורווגי לזן של פטריות בשם Lycoperdale, שפולטות עשן כשנוגעים בהן. השם גם לוקח השראה מפטריית העשן שנוצרת בהתפוצצות פצצת אטום.
היסטוריה
ברונדטלאנד וברג נולדו וגדלו בעיירה טְרוֹמְסֶה. הם הכירו כשהיו בני 12 ו13 בהתאמה ואף ניגנו יחד לתקופה קצרה בתחילת שנות ה-90. השניים נפגשו שוב בברגן בסוף שנות העשרה שלהם. באותה העת, גילתה העיר עניין במוזיקה אלקטרונית מחתרתית, והם פעלו יחד ובמקביל למוזיקאים נורווגים אחרים כמו Frost (פְרוֹסְט), Kings of Convenience (קִינְגְס אוֹף קוֹנְוִינִיֶנְס), Those Norwegians (ד'וֹז נוֹרְוִיגִ'יָאנְס) ו-Drum Island (דְרָאם אָיְלֶנְד). הסינגלים הראשונים שלהם יצאו באמצעות חברת התקליטים העצמאית Tellé, ומאוחר יותר הוציאו את האלבום .Melody A.M עם חברת התקליטים הבריטית Wall of Sound. האלבום נחשב לאלבום המוצלח ביותר של הצמד, בעל הכרה ציבורית רחבה, וממנו מוכרים הלהיטים "Eple" ,"Poor Leno" ,"Remind Me" ו-"Sparks".
הפופולריות של אלבום הבכורה צברה תאוצה בעזרת מספר וידאו קליפים מרהיבים וחדשניים גרפית. אחד מהם, סרטון בסגנון אינפוגרפי שנוצר על ידי החברה הצרפתית H5 עבור הרצועה "Remind Me", זכה בפרס סרטון המוזיקה הטוב ביותר בטקס פרסי המוזיקה של MTV בשנת 2002.
הרצועה "Eple" נבחרה על ידי חברת המחשבים Apple להשמעה בהפעלה הראשונה של מחשבי מקינטוש בהם הותקנה מערכת ההפעלה Mac OS X Panther.
אלבומם השני, The Understanding, יצא ב-12 ביולי 2005, כשקדם לו הסינגל הראשון מתוכו "Only This Moment" שיצא ב-27 ביוני 2005, והפך ללהיט.
פיודור רומודנובסקי
פיודור רומודנובסקי (ברוסית: Фёдор Юрьевич Ромодановский; 1640 - 28 בספטמבר 1717) היה אציל רוסי, ממקורביו של פיוטר הגדול. רומודנובסקי נולד במשפחה אצילית מצאצאי שושלת רוריק. בהתאם למסורת המשפחתית, הם קיבלו תואר נסיך עוד בתקופת ולדימיר הראשון, נסיך קייב.
ברשימת מוזמנים לחגיגות לרגל הולדת פיוטר רשום פיודור רומודנובסקי כראשון ברשימה, עובדה המעידה על המעמד שלו בחצר. הוא תמך בצאר הצעיר פיוטר הגדול מיד עם מינויו. הוא היה אחראי על המעקב אחרי הנסיכה סופיה כאשר היא הייתה במנזר נובודוויצ'י.
במהלך מערכות אזוב, כאשר פיוטר הגדול עזב את מוסקבה הושאר רומודנובסקי כאחראי על ענייני המדינה במינוי "נסיך-קיסר", תואר חדש שהוענק לו. מאותה תקופה נשמרה עד היום התכתבות ענפה בין פיוטר הגדול לבין פיודור רומודנובסקי שמעידה על שיתוף פעולה מלא בין השניים. בשנת 1698 כאשר התפרץ מרד 1698 היה בעל תפקיד מכריע בדיכוי המרד. החל משנת 1701 הוא היה ראש עיריית מוסקבה.
למרות היותו תומך ברפורמות של הצאר, בחיי יום הוא דבק בדרך החיים הרוסית המסורתית. כמו כן, התנגד לנישואי הצאר עם יקטרינה הראשונה.
The Cry of Silence
The Cry of Silence הוא שיר מטאל והשיר הפותח את האלבום "Where Lovers Mourn" של להקת הדום-דת' הגותי Draconian. שיר זה נחשב לאחד משיריה הטובים ביותר של הלהקה.
ליריקה
השיר נכתב על ידי אנדרס יאקובסון ועוסק ברצונו של אדם בודד "למות בשקט". השיר מתאר את הסבל של הדובר, הגאווה שלו בסבל, את בדידותו, את היותו נואש לעזרה, את אי-רצונו להיות מישהו אחר, את רצונו לנקמה ולבסוף את רצונו למות בשקט, אותו הוא מבטא בזעקה של שקט ("When I cry... when I cry in silence", שורה החוזרת שלוש פעמים בסוף השיר). השיר מסתיים בבקשה של הדובר לאלוהים לתת לו למות בשקט ("Oh my God, let me die in silence").
השיר הוא חלק מהאלבום "Where Lovers Mourn" שרוב שיריו עוסקים במוות, בדידות, רצון למות ואהבה נכזבת. השיר The Solitude עוסק גם הוא ברצון למות עקב בדידות, והוא הקרוב לו ביותר בנושא.
מוזיקה
שיר זה נכתב במקור לדמו Frozen Features, אך עובד ונערך מחדש ב-Where Lovers Mourn על ידי אנדרס יאקובסון, יוהאן אריקסון וכריס סילבר, המפיק של האלבום. בגרסה זו אורך השיר הוא 12:42 דקות (השיר השני באורכו של הלהקה והארוך ביותר באלבום).
רוב השיר מנוגן בקצב איטי האופייני לדום מטאל, כאשר יש שני קטעים מהירים - אחד באמצע ואחד בסוף, החותם בעוצמה רבה את השיר.
אחרי פתיח איטי של ריפים של גיטרה חשמלית ובאס שמתחזקים באופן הדרגתי - השיר נפתח בדקלום, ואחריו קטע שירה מלודי של ליסה יוהנסון, הזמרת של דרקוניאן. במילה האחרונה של קטע השירה של ליסה נפתח קטע שירה שבו יאקובסון שר בגרואלינג, ומלווה במקהלה שבעיקר מהמהמת (כלומר, לא שרה מילים) ודואגת ליצירת אווירה וקצב איטי ואפי. אחרי דקלום קצר, מגיע קטע שירה מהיר יחסית, המושר גם הוא בגרואלינג. אחרי עוד קטע שירה של ליסה, מגיע עוד קטע בו הזמר שר בגרואלינג בליווי מקהלה (כמו בקטע המקהלה הקודם) המתנהל בקצב איטי. אחרי סולו גיטרה קצר, מתחיל הקטע המהיר והעוצמתי ביותר של השיר. קטע זה מורכב ממוטיב מרכזי החוזר על עצמו, עד לסיום הטרגי והאפי של השיר, בו הדובר מבקש מאלוהים שיניח לו למות בשקט. אחרי שורה זו הגיטרות מפסיקות והשיר מסתיים בקטע נגינה שקט של פסנתר וכינור באורך כדקה.
קולנוע
קולנוע הוא תחום אמנות העוסק ביצירתם ובהקרנתם של סרטי קולנוע. הקולנוע הוא מערכת תרבותית, במסגרתה נוצרים מאות ואלפי תוצרי תרבות הנצפים על ידי מיליונים ברחבי העולם. הקולנוע הוא בין השאר כלי תקשורת המונים, מדיום עצמאי ומובחן, והוא בעל השפעות גדולות על החברה והתרבות. למרות היותו לרוב מוצר בידורי אשר מוקרן להמונים, אומנות הקולנוע נחשבת לאחת מבין שבע האמנויות. אף על פי שזוהי האומנות הצעירה מביניהן, סרטים, כפי הנראה, הם המצרך האמנותי הפופולרי ביותר.
אטימולוגיה
המילה קולנוע היא הלחם של: המילה "קול" והסיומת "נוע" (מלשון תנועה). את תוצרי העשייה הקולנועית של טרום המצאת הפסקול נהוג לכנות ראינוע. יש הגנים אותה האומנות השביעית המילה בעברית משמשת גם לתיאור האמנות או המדיום וגם כקיצור של המונח "בית קולנוע", כך שיש לה מספר תפקידי משמעות – דוגמאות:
בשפה האנגלית (ובשפות נוספות) נעזרים בשורשים נוספים לתיאור נושאים בתחום – דוגמאות:
הגדרה ומהות
הייחודיות של הקולנוע כמדיום עצמאי נובעת משתי תכונות הנמצאות בבסיסו: צילום ותנועה. קולנוע נוצר כאשר מריצים תמונות רבות זו אחר זו, העין האנושית איננה מסוגלת להבחין בין תמונה לתמונה וכך נוצרת אשליה של תנועה. העיקרון עליו מבוסס הרעיון – נקרא "עקרון התמדת המראה", על אף שבין תמונה לתמונה יש חושך, המוח האנושי משלים את התמונות אחת לשנייה ורואה אותן כתמונה אחת נעה.
הזמן הוא מרכיב משמעותי באפיון הייחודיות של הקולנוע. המצאת מצלמת הקולנוע אפשרה לראשונה בתולדות האנושות "להנציח את הזמן". בשונה מצילומי סטילס, שכבר היו נפוצים לפני הקולנוע, ואפשרו הנצחה של רגע מסוים בודד – מצליח הקולנוע ללכוד את התנועה, פעולה שמתרחשת על פני זמן.
המצאת המקרן וראשית הקולנוע
הגרסאות הראשונות של מקרני הקולנוע, היו מבוססות על מכשיר שכונה פנס קסם - מכשיר אופטי המשמש להקרנת תמונות על מסך, הזואיטרופ לדוגמה היה מכשיר עם תמונות, כאשר סובבו אותו - היה ניתן להביט דרך עינית ולראות תנועה. בשנת 1879, ממציא בשם אדוארד מויברידג' צילם בעזרת מערך של מצלמות את תנועת הרגליים של סוס דוהר ויצר מהן "סרטון" על ידי זואופרקסיסקופ - שניתן לראות בו את מקרן הסרטים הראשון.
הטכנולוגיה שקדמה לקולנוע המודרני והציגה יצירות מצולמות של קטעי תנועה, אך ללא צליל - נקראה ראינוע. הקרנת הראינוע הראשונה הייתה בשנת 1895 כאשר האחים לומייר הקרינו בפני קהל מספר סרטים קצרים בני דקה, בהם סרט שתיאר כניסה של רכבת לתחנה (רכבת נכנסת לתחנה), עובדים במפעל היוצאים להפסקת צהריים ועוד. היום ידוע שככל הנראה באוסטריה התבצעה הקרנה של סרטים מספר חודשים קודם לכן אבל התואר אבות הקולנוע נשמר לאחים לומייר. השנים הראשונות של הקולנוע כללו בעיקר סרטים קצרים ללא תנועות מצלמה וללא עריכה. צלמים נשלחו למקומות רבים ורחוקים (בהם ארץ ישראל) על מנת לתעד אותם ולהביאם חזרה להקרנות.
עם הזמן החלו הצלמים והקולנוענים לפתח ולשכלל את הדרך שבה יצרו קולנוע. ז'ורז' מלייס נחשב לקולנוען הראשון שהשתמש בכלי הקולנוע כדי לספר סיפור, הסרטים שלו כללו לראשונה חיבור של שוטים שונים ואפקטים מיוחדים (כמו בסרטו המפורסם מסע אל הירח). יוצר נוסף וחשוב בהתפתחות הקולנוע הוא אדווין פורטר, שפיתח לראשונה את העריכה הצולבת ותנועות המצלמה.
הקמתה של הוליווד
הקולנוע ההוליוודי החל את דרכו יחד עם הקולנוע עצמו. הוליווד עצמה הוקמה בתחילת שנות העשרים, כשיוצרי הראינוע נדדו מערבה. שם רכשה קבוצה מהם אדמה מבעליה, ששמם היה הוליווד, והחליטו להשאיר את השם. הוליווד הייתה במקום מושלם למגוון של לוקיישנים שונים. החל מהנוף ההררי מצפון, הים במערב, ההרים והמדבר במזרח, ועמקי קליפורניה הפוריים.
הקולנוע זכה לדחיפה גדולה בשל יצירתו של הקולנוען האמריקני ד. וו. גריפית. גריפית התחיל את הקריירה הקולנועית שלו בתור שחקן, אך מהר מאוד התחיל גם לצלם ותוך זמן קצר גם קיבל הזדמנות לביים. בשנת 1915 ביים את סרטו הראשון החשוב "לידתה של אומה". הסרט עסק במלחמת האזרחים בארצות הברית ויצר למעשה את שפת הקולנוע כפי שאנו מכירים אותה היום כמו: עריכה בתוך הסצנה, שימוש בקלוז-אפ וקצב עריכה שונה בהתאם לדרמטיות שבסצנה. סרטו השני, "אי-סובלנות" כלל סצנות המונים ותפאורות בגובה עשרות מטרים, מצלמות שהועלו עם מעליות והמצאות רבות שהפכו את הסרט, שאורכו 163 דקות, לתצוגת איכות קולנועית כבר ב-1916.
קולנוען נוסף וידוע שהביא את הראינוע לפסגות חדשות היה צ'ארלי צ'פלין, אשר נחשב לאחת מהדמויות החשובות, והמשפיעות ביותר בהיסטוריה של תעשיית הקולנוע. סרטיו של צ'פלין הביאו לעולם קולנוע חדש שלא נראה כמוהו, כוריאוגרפיה ייחודית ושימוש מבריק באביזרים ותפאורה.
הקולנוע בברית המועצות
בברית המועצות של אותם ימים נערך ניסוי מפורסם על ידי קולישוב עם השחקן הרוסי איוואן מוז'וחין. ניסוי זו הביא את קולישוב לקבוע שהמהות של שוט לא נקבעת על ידי השוט עצמו אלא ממיקומו היחסי, כלומר השוטים שבאים לפניו ואחריו. סרגיי אייזנשטיין, אחד מתלמידיו, מצמצם את הרעיון עוד יותר וקובע שהמהות של שוט נקבעת בעצם בקאט. רעיון זה מביא לפיתוח תאוריית המונטאז' הקולנועי. אייזנשטיין הופך להיות יוצר קולנוע מוערך בזכות אותה תאוריה קולנועית.
בברית המועצות היה ניסיון לדבר על האמנות בכלל והקולנוע בפרט על דבר שלא המוזה היא זו שאחראית לו אלא מספר חוקים שניתן ללמוד אותם וזאת כחלק מתפיסת העולם הקומוניסטית. בהשראת התפיסה הזו אייזנשטיין כתב למעלה מ-40 ספרים שבהם הוא מסביר כיצד ניתן ליצור קולנוע.
הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני
הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני נוצר בגרמניה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, וייחודו היה בין היתר בשל תפיסת עולמו, דרכי הצילום שלו, שימוש רב בצללים, תפאורה מוגזמת ובסגנון המשחק. על אף שתקופת הפריחה של הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני הייתה קצרה ביותר (ראשון הסרטים, "הקבינט של ד"ר קליגרי" נוצר ב-1919, ו"מטרופוליס" נוצר ב-1926 ונחשב לאחד מאחרוני הסרטים בסוגה זו), הרי שהשפעת הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני על הקולנוע העולמי הייתה גדולה. הדים לקולנוע זה נמצאו בסרטי אימה הוליוודיים משנות ה-30 ואילך, ולאחר מכן בסרטים בסגנון "הסרט האפל".
כניסת הפסקול
ניסיונות להוספה של פסקול לסרטי הראינוע החלו כבר בשלב מוקדם, אולם רק ב-1927 הופץ הסרט הראשון בליווי פסקול, "זמר הג'אז". אף שהוא נחשב לסרט המדבר הראשון, רק חלקים ממנו כוללים דיבור ובשאר הסרט, בדומה לראינוע, הדיבור היה על ידי כתוביות שהופיעו לאחר שהדמות "דיברה".
המעבר לקולנוע המדבר לא היה קל, חלק מגיבורי הסרט האילם לא הצליחו לצלוח אותו וכוכבים רבים שקולם במציאות לא התאים לדימויים הקולנועי חדלו לשחק. בעיה נוספת שהגיעה עם הקולנוע המדבר הייתה שהמצלמות יצרו רעש גדול, לכן היה צורך לאטום את המצלמה בחדר מיוחד, מה שהחזיר את הקולנוע שנים אחורה לימי הצילום הסטטי. במאים רבים עדיין העדיפו לביים סרטים אילמים ולא להשתמש בטכנולוגיה החדשה, אך התלהבות ההמון מהסרט המדבר בהוליווד זירזה את האולפנים הזדרזו להמיר את הכוכבים האילמים שלהם אל תוך המהפכה המדברת.
תור הזהב של הוליווד
בשנות השלושים ובשנות הארבעים, במהלך התקופה אשר זכתה לכינוי "עידן הזהב של הוליווד", הפיקו אולפני הסרטים בהוליווד בעיקר סרטי מערבונים, סרטי סלפסטיק, סרטי "פילם נואר", סרטים מוזיקליים (מחזמר), סרטי אנימציה מצוירים וסרטים ביוגרפיים. באותה העת אלפי אנשים הועסקו על ידי אולפני הסרטים - שחקנים, מפיקים, במאים, כותבים, פעלולנים, אנשי מלאכה וטכנאים. בבעלותם של אולפני הסרטים היו מאות בתי קולנוע בערים שונות ברחבי ארצות הברית בהם הוצגו הסרטים שלהם. נקודת השיא של תעשיית הסרטים האמריקאית הייתה במהלך אמצע שנות הארבעים כאשר אולפני הקולנוע הפיקו באותה העת כ-400 סרטים בשנה אשר הוצגו בפני קהל של 90 מיליון צופים אמריקאים מדי שבוע.
במקביל להתפתחות הקולנוע ההוליוודי, החלו אנשי דת ותרבות לחשוש מחשיפה של הציבור לתכנים מיניים ואלימים. לפתרון הבעיה נוסחה מערכת הנחיות בשם קוד הייז בה הוחלט אלו מעשים אינם ראויים להופיע על המסך, האולפנים קיבלו על עצמם את הוראות הקוד מה שהשפיע רבות על עיצוב הקולנוע ההוליוודי בשנות ה-30 וה-40.
בשנת 1941 מוציא לאקרנים הבמאי אורסון ולס את הסרט האזרח קיין - סרט מופתי שנחשב לאחד החשובים בהיסטוריה של הקולנוע. חידושיו כללו שפה קולנועית עשירה, שבירה של מסגרת הזמנים המוכרת ובנייה של דמויות מורכבות ובעלות מספר צדדים.
סוגות בולטות מאירופה
במקביל להתפתחות והתבססות הקולנוע ההוליוודי, גם באירופה מתקיימת ומתפתחת תעשיית סרטים עצמאית. עם הזמן החלו מגמות וזרמים בקולנוע האירופי להשפיע על העיצוב והתוכן בקולנוע ההוליוודי והעולמי.
הריאליזם הפואטי היה תנועה אמנותית שהתפתחה בצרפת החל משנות ה-30 עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. הריאליזם הפואטי לא היה אחיד כמו זרמים קולנועיים אחרים באותה תקופה, והיווה יותר מגמת יצירה מאשר אסכולה מגובשת. הריאליזם הפואטי התאפיין בעיסוק בדמויות משולי החברה שמקבלות את ההזדמנות שלהן לממש את אהבת חייהן אולם מחמיצות אותה בסופו של דבר, מוצפות באווירה פטליסטית, נוסטלגית ומרירה. סוג זה של ריאליזם נקרא "ריאליזם פואטי" נוכח הרמה הגבוהה של האסתטיקה בצילום, תוך הקפדה יוצאת דופן על דימויים וויזואליים ריאליסטיים, שלעיתים משכה את תשומת הלב לצדדים התיאוריים של הסרט ולא לעלילה עצמה.
הנאו-ריאליזם האיטלקי היה זרם משפיע בקולנוע שנוצר באיטליה בשלהי מלחמת העולם השנייה ודעך בתחילת שנות ה-50. כראי למצב הקשה ששרר באיטליה שאחרי המלחמה, הנאו-ריאליזם עסק בעיקר בקשיי היום-יום של בן מעמד הפועלים ושאר המעמדות הנמוכים בחברה: ייאוש, עוני ותבוסות לאן שלא יפנה. העיסוק נעשה תוך הדגשת ההתנגשות שבין האדם לסביבתו, בין הסבל הרגשי של הפרט לבין המציאות הפיזית הקשה. הנאו-ריאליזם דגל בריאליזם קיצוני ובחשיפה בוטה של המציאות החברתית הקשה של אותה התקופה. מבחינה סגנונית הוא ניכר בהשקעה מינימלית בסגנון ובתפאורה, שהתבטאה בעיקר בצילום מחוץ לאולפן ובשימוש בשחקנים לא-מקצועיים.
הגל החדש של הקולנוע הצרפתי היה תנועה קולנועית בשנות השישים של המאה ה-20. סרטי הגל החדש הצרפתי נשאו לרוב אופי אקזיסטנציאליסטי ועסקו בנושאים כמו הדגשת תפקידו של היחיד בקבלת האבסורדיות שבקיום האנושי. המסרים עצמם לא הועברו רק בעזרת תוכן הסרטים ועלילתם, אלא גם בעזרת טכניקות בימוי וצילום שונות וחריגות יחסית ששימשו כאמצעי אמנותי להעברת המסר ביצירה. הבמאים צילמו ברחובות, כשהם דוחים את רעיון הצילום באולפן.
שנות ה־70 והלאה: קולנוע מודרני
בשנות החמישים והשישים, תקופת מלחמת קוריאה ווייטנאם והחלמת אמריקה מזוועות מלחמת העולם השנייה, פרח ז'אנר סרטי המפלצות. אמנם סוג זה של סרטים החל לפעול כבר בתקופת הסרט האילם, אך מוראות המלחמה הציפו שוב את הפחד מהקומוניזם, ערכיות האומה האמריקנית, הפחד מפצצת האטום והקידמה הטכנולוגית. דבר זה התבטא במיוחד בסרטים אלו, שזכו לשם "סרטי B" עקב נחיתותם הביצועית. אומן בולט בתקופה זו הוא אלפרד היצ'קוק, אמן סרטי המתח והמסתורין. היצ'קוק פיתח את ז'אנר סרטי הדרמה והמתח לאין ערוך, ובחן את ערנות הצופה עם סרטיו, תוך שהוא מתמקד ביצרים האפלים ביותר של המין האנושי. כמו כן, הייתה תחייה קצרה של מחזות הזמר, והקומדיות הרומנטיות, שוב על רקע מלחמת העולם השנייה, הפעם החזית הייתה הרבה יותר אופטימית מבעבר.
בשנות השבעים, לאחר ניטרול שיטת האולפנים שהייתה קיימת עד אז בהוליווד, קמו יוצרים חדשים שהביאו את קולות מלחמת וייטנאם למרקע. במקביל לסרטי המלחמה, צצו גם סרטי אנטי מלחמה, שתיארו את ימי מלחמת וייטנאם דרך עיני אלו שנשארו מאחור. הוליווד הספיקה להגיע לחלל כבר בסוף שנות השבעים בעיקר בזכותם של שני יוצרים מוכשרים. הראשון, סטנלי קובריק, שיצר את "2001: אודיסיאה בחלל" והשני, ג'ורג' לוקאס שאך סיים את לימודיו, בסרט הראשון שהפך לתופעה, "מלחמת הכוכבים". לוקאס שכלל את הטכניקות שהיו מצויות באותה תקופה בהוליווד המסחרית לכדי אמנות, הקים את אולפן האפקטים המיוחדים ILM והחל את עידן שוברי הקופות. במקביל, חברו הטוב סטיבן ספילברג החל במסלול דומה ועבד לפי שיטת שוברי קופות שממשיכה עד היום. כך, יצר ספילברג באמצע שנות השבעים את מלתעות ואת מפגשים מהסוג השלישי. בתחילת שנות השמונים הוא יצר את "אי. טי.".
אנימציה קלאסית
תחילתה של האנימציה בקולנוע בסרטונים קצרים, לדוגמה הסרטונים של "מיקי מאוס". בשנת 1934 החל וולט דיסני לעבוד על סרט אנימציה מצויר באורך מלא - "שלגיה ושבעת הגמדים". בשנת 1937 יצא הסרט לאקרנים והפך להצלחה כבירה. בעקבות הצלחה זו נוצרו באולפני וולט דיסני סרטי אנימציה רבים בשנות הארבעים והחמישים כשבחלקם משתתפים גם שחקנים. בשנות השישים והשבעים חלה ירידה בכמות הסרטים המצוירים שהופקו על ידי החברה. ב-1984 תחת מייקל אייזנר כמנכ"ל החברה, התחולל "הרנסאנס של דיסני": החברה החלה לייצר להיטים שזכו להצלחה רבה. בין הידועים שבהם, "בת הים הקטנה", "אלאדין", "היפה והחיה", הסרט המצויר היחיד שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, ו"מלך האריות", שהיה במשך שנים לסרט האנימציה הריווחי בכל הזמנים. בשנת 1998 הוציאה חברת דרימוורקס את סרטה המצויר הראשון "נסיך מצרים", אך לאחר שלושה סרטים הפסיקה חטיבת האנימציה הקלאסית של החברה את פעילותה. בתחילת המאה ה-21 חלה ירידה בהכנסות הסרטים המצוירים של דיסני והחברה הודיעה שהיא מפסיקה את ייצור הסרטים המצוירים ועוברת לייצור סרטים רק בטכנולוגיה של אנימציה ממוחשבת. יישום החלטה זו הגיע אל קיצו עם יציאת הסרט "הנסיכה והצפרדע".
אנימציה ממוחשבת
הופעתה הראשונה של האנימציה התלת-ממדית נראתה בסרט ההמשך "עולם העתיד" משנת 1976, בו הוצגו יד ופנים תלת-ממדיות אנושיות. סרטים נוספים שהשתמשו בטכנולוגיה היו מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה משנת 1977, טרון משנת 1982 ו"לוחם הכוכבים האחרון" משנת 1984. הדמות התלת-ממדית הראשונה נוצרה על ידי אולפני פיקסר בשנת 1985 בסרטו של בארי לוינסון "שרלוק הולמס הצעיר". בשנת 1986 הוקמה חברת פיקסאר הנחשבת לחלוצת האנימציה הדיגיטלית.
הגרפיקה התלת-ממדית לא צדה את עינה של הוליווד אלא רק בשנת 1989, כאשר יצא לאקרנים סרטו של ג'יימס קמרון "מצולות" וזכה בפרס אוסקר בקטגוריית האפקטים המיוחדים. ה-CGI הוסיף והדהים כאשר בשנת 1991 יצא הסרט "שליחות קטלנית 2" ובו נראתה טכנולוגיית המורפינג של המחסל T-1000. גם סרט זה זכה באוסקר בקטגוריית האפקטים. גרפיקת CGI דו-ממדית צברה תאוצה גם בסרטי אנימציה קלאסית, מה שהעצים את תחושת האיורים שצוירו באופן ידני, כדוגמת סצנת אולם הריקודים בסרט "היפה והחיה".
בעשור שבין 1995 ל-2005, התקציב שניתן ליצירת האפקטים הממוחשבים גדל מ-5 מיליון דולר ל-40 מיליון דולר ויותר ממחצית הסרטים השתמשו באפקטים מיוחדים. בתחילת שנות ה-2000, ה-CGI הפך למוביל שבתחום האפקטים המיושמים בקולנוע. הטכנולוגיה התקדמה לכדי הוספת ניצבים ואנשי פעלולים וירטואליים (כדוגמת גולום בסדרת סרטי שר הטבעות וסופרמן בסרט סופרמן חוזר) וכן הוספה מסיבית של דמויות חיות בסצינות הומות אדם (דוגמת שדות הקרב בסרטי שר הטבעות). בשנת 2001 יצא לאקרנים הסרט התלת-ממדי פיינל פנטזי שהגדיר מחדש את השימוש ב-CGI, היות שניסה לדמות מראה פוטו-ריאליסטי לדמויות אנוש. בדומה, הדבר נעשה גם בסרטון הקצר "טיסתה האחרונה של האוסיריס" של מקבץ סרטי האנימציה "The Animatrix", וכן בסרט האנימציה התלת-ממדי "ביאוולף" משנת 2007.
קולנוע בתיאוריה ובמחקר
קיימות תיאוריות וגישות רבות אודות הקולנוע. התאוריה הקולנועית עסקה בתחילתה בעיקר בשאלות אודות מהות הקולנוע, בתנאים ההכרחיים להיות הקולנוע "קולנועי" ובייחודיות מדיום הקולנוע בייחס לאומנויות האחרות ולדרכי תקשורות שונות. בהמשך, התאוריה הקולנועית התרחבה, והיא מהווה מסגרות רעיונית להבנת הקשר שבין הקולנוע לבין המציאות, המנגנונים השונים המעורבים בתהליך הצפייה בסרט, הצופה היחיד וההחברה על גווניה.
תעשיית הקולנוע
הפקת סרטים היא יקרה מאוד לכן ההשקעות הגדולות מתבצעות לרוב על ידי אנשים בעלי ניסיון. הסרטים מדורגים לרמות שונות, כשרמות גבוהות יותר פירושן השקעה גדולה יותר ויקרה יותר. חברות הסרטים מתכננות את הוצאת הסרטים לאקרנים מראש, כך שהסרטים ברמות הגבוהות ביותר ייצאו לאקרנים בזמני החופשים והחגים, והסרטים הפחות טובים ייצאו לאקרנים בזמנים פחות פופולריים. אף שלפעמים היה מתגלה לאחר יציאת הסרטים שהרמה הגבוהה נכשלה ודווקא הרמה הנמוכה הייתה הצלחה.
בזמן הראינוע, הבדלי שפה שבין ארץ לאחרת לא היוו מגבלה מכיוון שהסרטים היו אילמים. מדי פעם, כשנוצר צורך, היו מקרינים במקביל לסרט כותרות (במעין שלט נלווה) וכשרצו להקרין סרט בארץ אחרת, החליפו את הכותרות לשפה המדוברת באותה ארץ.
הוליווד ידועה כמרכז הפקות הסרטים העולמי. לאחר שהוקם האולפן הראשון בהוליווד בשנת 1911 וכן גל האולפנים אחריו, עברה הוליווד תנופה ושגשוג כלכלי והפכה למרכז עולמי ליצירת סרטים. עם הזמן נתקלה התעשייה בהוליווד בקשיים כירידת הביקוש בזמן הטלוויזיה, התייקרות הפקת הסרטים וקשיים בינלאומיים ממדינות אחרות שרצו לעודד את תעשיית הסרטים אצלן. לחברות הסרטים הגדולות ישנה שליטה במגוון נושאים חוץ מהפקת הסרטים כמוזיקה, ערוצי טלוויזיה והפצה, מה שמחזק את החברות ואת היכולות שלהן. לחברת וולט דיסני, למשל, יש ערוץ טלוויזיה משלהם. הטלוויזיה פגעה בתעשיית הקולנוע, והקטינה את הביקוש לבתי הקולנוע. עם זאת, למפיקי הסרטים נוסף רווח לאור העובדה שלערוצי הטלוויזיה נדרשים חומרים לשידור בכמויות גדולות. בנוסף, כדי לחסוך בהוצאות התמלוגים, רכשו ערוצי הטלוויזיה סרטים ישנים שכבר אינם בקולנוע.
לאורך השנים, התעשייה התפתחה, צברה ניסיון ושידרגה את היכולות הטכנולוגיות, המקצועיות והאומנתיות.
הורדות סרטים לא-חוקיות דרך האינטרנט, החל משנות ה-90 של המאה ה-20, פגעו במפיצי הסרטים. הורדות אלו הפכו נפוצות יותר ויותר, תוך כדי שהן גוזלות קהל יקר מבתי הקולנוע, ובכך, בעקיפין, מהאולפנים. אחת הדרכים שבהן האולפנים מנסים להאבק בהורדות הלא-חוקיות הם שירותי סטרימינג, רכישת סרטים דרך האינטרנט באופן חוקי, על ידי שירותים כמו נטפליקס.
קולנוע ישראלי
מתחילת שנות ה-50 ועד היום, התפתחה בישראל תעשיית קולנוע עירנית, איכותית ומשגשגת. תעשיית הקולנוע ייצרה במהלך שנותיה מאות סרטים במגוון סגנונות ובמגוון ז'אנרים בהם סרטי דרמה, קומדיות, סרטים תיעודיים וסרטים קצרים. רבים מהם זכו להערכה בישראל ומחוצה לה. התעשייה עצמה ידעה עליות וירידות, אך במשך שנים רבות, ידע הקולנוע הישראלי למשוך מאות אלפי צופים לבתי הקולנוע ולייצג את ישראל בכבוד בתחרויות ובפסטיבלים ברחבי העולם. תעשיית הקולנוע בישראל ידועה בעיסוק שלה בסכסוך הישראלי-פלסטיני, בנושאים חברתיים וסוציו-אקונומיים, ובחברה הישראלית.
היסטוריה
בשנות ה-60 הקולנוע הישראלי קיבל תנופה עם ההחלטה על מתן החזר מס על רכישת כרטיסים, שאיפשרה הפקת סרטים ישראליים על ידי חברות מסחריות, תוך ציפייה סבירה להחזרת ההשקעה וקבלת רווחים. הסרט הישראלי בשנות השישים טרם השתחרר מן המוגבלות והתבניות של "הריאליזם הציוני", ואף סרטים שעסקו בקונפליקטים העדתיים והתרבותיים לא מיצו את הקונפליקט עד תום, ונותרו שבויים בקווי עלילה והצגת דמויות שראשיתם בשנות החמישים. בשנים אלו הוקמה תנועת "הרגישות החדשה" שמטרתה הייתה ליצור בארץ קולנוע מודרניסטי בעל ערכים אמנותיים ואסתטיים ובעלי נושאים ומאפיינים צורניים ותוכניים הלקוחים מן הקולנוע האיכותי האירופי, ובמיוחד מסרטי "הגל החדש בקולנוע הצרפתי".
בשנות ה-70 הרבו ליצור בארץ סרטים בסוגה שנקראה "סרטי בורקס". סרטים אלו הצליחו בקופות אך לא זכו לביקורות אוהדות. סרטים אלו לרוב היו קומדיות עממיות או מלודרמות רגשניות. הנושא המרכזי ברוב סרטי הבורקס היה התנגשות בין מעמדות ועדות שונות, בעיקר על רקע רומנטי. הסרטים באותה התקופה החלו לבטא את השינויים שעברה החברה הישראלית לאחר מלחמת יום כיפור, בירידת קרנן של המיתוסים הציוניים, ובמעבר מחברה שיתופית וחלוצית לעבר התרכזות במימד האישי. הדמויות שהוצגו בסרטים אלה היו מנוגדות באופיין לדמותו של ה"צבר" האידיאליסט כפי שהוצג בסרטי שנות החמישים והשישים. כך, צעירים "צברים" תוארו בסרטי הפולחן כמרוכזים אך ורק בעולמם האישי, ואפילו חיילי צה"ל ומפקדיו תוארו כדמויות נלעגות בסרט הפולחן "גבעת חלפון אינה עונה". מלבד סרטי הבורקס, הייתה בשנים אלו גם יצירה קולנועית ייחודית ואיכותית, בהם של יוצרי זרם "הרגישות החדשה" שיצרו קולנוע אמנותי חברתי.
שנות ה-80 הביאו להתרחקות של הקהל הישראלי מבתי הקולנוע. כמו כן, התקציב הממשלתי לתעשיית הקולנוע היה דל ביותר, דבר שהקשה על יצירת סרטים חדשים ואיכותיים.
בשנות ה-90 חל שיפור מסוים בנהירת הקהל לקולנוע, בעיקר למספר הצלחות קולנועיות בולטות, כששאר הסרטים סובלים מכישלון בקופות. סרטים אלו התרחקו מפוליטיקה ומז'אנר סרטי הבורקס והתמקדו בעיקר בהווי החיים האישי של החברה הישראלית. כמו כן החלו לבלוט סרטים העוסקים באנטי-גיבורים הנמצאים בשולי החברה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החל עידן של פריחה לקולנוע הישראלי, הן בתחום הדוקומנטרי והן בתחום העלילתי. הקהל נוהר לסרטים רבים, הביקורות לרוב משבחות ומספר סרטים ישראליים אף זכו לכבוד ולפרסים ברחבי העולם. הצלחה זו מיוחסת להשתפרות ניכרת באיכות הסרטים, להתרחקות הולכות וגוברת מיצירה פוליטית, ובעיקר לכספים שהחלו לזרום לתעשיית הקולנוע מהממשלה ומחברות הטלוויזיה. ערוצי הטלוויזיה המסחריים חויבו בחוק לממן הפקת סרטי קולנוע תמורת זכויות שידור עתידיות. גם חלק מכספי התמלוגים שחברות הטלוויזיה מפרישות לממשלה מופנים לתעשיית הקולנוע.
מאפייני הקולנוע הישראלי
הסרטים הישראליים מרבים לעסוק בקונפליקטים היום-יומיים הרבים הקיימים בחברה הישראלית כיחסי דתיים-חילונים, יהודים-ערבים, אשכנזים-מזרחים. עוד נושא שמעסיק את הקולנוע הישראלי הוא הצבא, שמהווה מרכיב חשוב בחיי הישראלי וסרטי צבא קיימים עוד מימי קום המדינה. עוד סוגות נפוצות בישראל אך שאינן ייחודיות לה הן: מוקומנטריה, תעודרמה וסרטי מצלמה נסתרת. הסרטים הישראלים לא עוסקים לרוב במדע בדיוני, פעולה ואגדות, בשל תקציב גבוה שדרוש לסרטים מסוג זה ואי תמיכה מצד הממסד הקולנועי הישן.
עם השנים פותחו בישראל שתי סוגות ייחודיות - "סרטי הבורקס" וסרטי "הרגישות החדשה". שתי הסוגות היו נפוצות בשנות השישים והשבעים. סרטי בורקס היו בנויים ממקטעים מתחלפים של מלודרמה וקומדיה על סטראוטיפים, כאשר נושא היחסים בין אנשים מחלקים שונים של האוכלוסייה הוא מרכז הסרט. רובם עסקו בהתנגשויות בין תרבויות ועדות בישראל ובמיוחד בין אשכנזים וספרדים. סרטי הרגישות החדשה זוהו עם תנועת הרגישות החדשה אשר ביקשה ליצור בארץ קולנוע מודרניסטי בעל ערכים אומנותיים ואסתטיים, בנוסח סרטי הגל החדש בקולנוע הצרפתי; עם זאת, התנועה מוגדרת יותר כתנועת נגד לז'אנר "הריאליזם הציוני" ששלט עד אותה תקופה ואל מול סרטי הבורקס שנתפסו כעממיים ולא איכותיים.
בעשור השני של המאה ה-21 נוצרו בארץ מספר סרטים חדשים, שהחלו לפרוץ דרך לז'אנרים חדשים כמו קומדיה רומנטית, מדע בדיוני, אקשן ואימה שלא היו נפוצים עד אז בקולנוע הישראלי. סרטים כמו "לצוד פילים", "כלבת" ו"מי מפחד מהזאב הרע", שלא עוסקים בנושאים פוליטיים, וחלקם גם בז'אנרים פחות מרכזיים, זכו להצלחה בקופות ולאהדת הקהל.
בית זנדל
האדריכל תיאודור זנדל שהתגורר בבית תכנן בניינים רבים בירושלים, בהם כנסיית דורמיציון על הר ציון; בית הספר למל בשכונת זיכרון משה; בניין בית החולים שערי צדק ברחוב יפו, וכן את הדרך מיפו לירושלים בעבור השלטון העות'מאני. בזכות פועלו קיבל זנדל את תואר הכבוד בָּאווּרָת (Baurath) מקייזר גרמניה וילהלם השני.
המשורר יהודה עמיחי התגורר במבנה בשנות השישים של המאה העשרים, בעת שבעלי הבית שהו בחו"ל בשליחות דיפלומטית.
הבחירות לנשיאות צרפת 2002
הבחירות לנשיאות צרפת 2002 (בצרפתית: Élection présidentielle française de 2002) היו מערכת הבחירות לנשיאות צרפת השמינית בתקופת הרפובליקה הצרפתית החמישית, ובמהלכן התמודדו בסיבוב השני הנשיא המכהן ז'אק שיראק כנגד ז'אן-מארי לה פן. המנצח היה הנשיא שיראק, שזכה בסיבוב השני שנערך ב-5 במאי 2002. מערכת בחירות זו משכה תשומת לב ציבורית בינלאומית בולטת, לאור התמודדותו של לה-פן, אשר נחשב למועמד קיצוני במיוחד. אלו היו הבחירות הראשונות בצרפת בהן הנשיא נבחר לקדנציה של חמש שנים במקום שבע שנים.
הסיבוב הראשון
16 מועמדים התחרו בסיבוב הראשון. זה היה מספר שיא של מועמדים, מספר השיא הקודם של מועמדים היה 12, בשנת 1974, כאשר ואלרי ז'יסקר ד'אסטן זכה בתפקיד. בפברואר 2002 הודיע ראש ממשלת צרפת הפופולרי ליונל ז'וספן, מהמפלגה הסוציאליסטית, שיציג את מועמדותו לנשיאות.
הציפיות בתחילת מערכת הבחירות היו כי שיראק (שזכה ב-19.88% מהקולות) יתמודד בסיבוב השני אל מול ליונל ז'וספן. במפתיע ובניגוד למרבית הסקרים, סיים ז'וספן רק במקום השלישי בסיבוב הראשון אחרי לה-פן שזכה ב-16.86% מהקולות. התמיכה בז'וספן הסתכמה ב-16.18%, ו-33% ממצביעי השמאל העדיפו לפזר את קולותיהם בין מועמדים שונים.
הסיבוב השני
בעקבות עליית ז'אן-מארי לה פן לסיבוב השני, עורר סערה רוז'ה קוקרמן נשיא ײקריףײ, ארגון הגג של יהדות צרפת, שאמר בריאיון לעיתון הארץ: "צריך להודות שיש כרגע אינטרס משותף ליהודים ולימין הקיצוני". ושבהצלחת לה פן יש "מסר למוסלמים שיישבו בשקט". שבוע אחר כך חזר בו ואמר לעיתון "לה מונד" שדבריו סולפו, וייחס זאת לבעיות תרגום.
הקמפיין של שיראק התמקד בעיקר בכלכלה החזקה בצרפת. בתחילת מערכת הבחירות השיח הציבורי סבב סביב הפשיעה בקרב צעירים, במיוחד בקרב מהגרים.
לבסוף שיראק ניצח ברוב של כ-82% בסיבוב השני על מול 18% תמיכה בלה-פן - הפער הגדול ביותר מבין כל מערכות הבחירות בצרפת.
מהומות חליפות הזוט
מהומות חליפות הזוט (באנגלית: The Zoot-Suit Riots) היו מהומות על רקע גזעי וחברתי שהתחוללו בלוס אנג'לס ובערים אחרות בארצות הברית ביוני 1943 בין חיילים ו"פטריוטים" לבין קבוצות של בני מהגרים היספנים, איטלקים ושחורים, שזוהו כלובשי חליפות זוט. המהומות, שהחלו בלוס אנג'לס, התפשטו גם לערים כניו יורק, וושינגטון הבירה ודטרויט. המהומות האלימות נמשכו כשבוע ימים בו נפצעו למעלה מ-150 איש ונעצרו מאות לובשי זוט. השקט חזר לרחובות רק אחרי שנאסר על חיילי הצי להיכנס לעיר לוס אנג'לס.
רקע
בקרב האוכלוסיות המוחלשות בהן הזוט היה פופולרי, הוא היה לסמל סטטוס, בעיקר כי נדרשו לו כמויות גדולות של בד צמר, וחיוט מושקע. לובשיו היו סוג של היפסטרים, ואייקונים של תרבות, כמו קאב קאלוויי היו מחסידיו. עם הזמן, הסגנון האסתטי המרושל-בכוונה והבולט לעין החל להיות זה מקושר לתפיסות שליליות וסטיגמות של פשיעה ומרדנות, ובמשך מלחמת העולם השנייה, כהתרסה נגד הממשל, הקפיטליזם ושלטון החוק. מצידם, לובשי הזוט החלו לראות בחליפה סימן למאבק נגד הסטטוס שלהם כאזרחים סוג ב' והדרה גזענית.
כשארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה נוצר מעמד של חיילים פטריוטים, שרבים מהם התרכזו בבסיסי הצי הגדולים בלוס אנג'לס. חיילים אלה ראו בחבורות לובשי הזוט - רבים מהם חברים בתת-התרבות המקסיקנית הנקראת "פצ'וקוס", שחבריה מרדו בקונבנציות חברתיות - כבוגדים. זאת למרות שעובדתית מחברי הקהילה המקסיקנית-אמריקאית התגייסו לכוחות הצבא במספרים גבוהים מאוד ביחס לחלקם באוכלוסייה. גורם נוסף שסימן את לובשי הזוט כ"אויבי הציבור" היה החלטת "מועצת הייצור המלחמתית" (War Production Board) ממרץ 1942 שקבעה שעל החייטים ויצרני הבגדים לצמצם את השימוש בבד, כחלק מן המאמץ המלחמתי. חליפות הזוט, שהמשיכו להמכר, גילמו לעג לתקנה בשימושן המופרז בבד.
פרוץ המהומות
ב-3 ביוני 1943 הגיע המתח שבין חיילים מן המרינס לבין קבוצות מהגרים היספנים (מקסיקנים) בלוס אנג'לס לכדי רתיחה. לאחר סכסוך מקומי בין חבורת מלחים בחופשה לחבורת לובשי זוט פשטו החיילים על מקומות בילוי בדאונטאון של לוס אנג'לס והחלו להכות לובשי חליפות זוט, התקריות התפתחו עד מהרה לקטטות המוניות. למרות שהמלחים היו אלה שפתחו באלימות, העיתונות דיווחה שמקסיקנים דוקרים חיילים, דבר שבעת מלחמה היה שווה ערך להצהרת בגידה. הדברים התלקחו, כאשר מאות ואז אלפי חיילים ומלחים יצאו לרחובות, חלקם עם אלות וכלי נשק אחרים, והחלו לצוד לובשי זוט. כ-60 לובשי זוט ממוצא מקסיקני נעצרו בסוף השבוע הראשון של יוני והושמו בכלא המחוזי. התקשורת המשיכה לדווח נגד לובשי הזוט, והמשטרה נטתה לעצור במיוחד אנשי "כנופיות מקסיקניות" שזוהו על ידי החליפות שלבשו. פעילותם האלימה של החיילים והמלחים, שכללה הפשטת לובשי זוט מחליפותיהם, הוצגה כהגנה עצמית.
שיא המהומות ודעיכתן
בשבוע השני של יוני נרצח מלח ולובש-זוט נדקר על ידי חיילי מארינס שתויים ו"פטרולים" של חיילים ומלחים בסן דייגו רגמו כנופיות של לובשי זוט. ב-10 ביוני החלו הלוס אנג'לס טיימס והכנסייה לנסות ולמתן את הרוחות הסוערות. מי שזוהו כראשי כנופיות המקסיקנים והשחורים נעצרו ובמקביל נעצרו ללא פרסום גם מסיתים מקרב חיילי המארינס. במקביל התפשטו המהומות נגד שחורים ומקסיקנים דרך טקסס ואריזונה לערים אחרות בארצות הברית, כולל ניו יורק, פילדלפיה, ווושינגטון הבירה. בדטרויט, מהומות הגזע היו החריפים ביותר בהיסטוריה של העיר, ושכונה שחורה שלמה נפגעה על ידי פורעים לבנים. השקט חזר לרחובות רק אחרי שנאסר על חיילי הצי להיכנס לעיר לוס אנג'לס.
השלכות
כחלק מהפקת הלקחים מינה מושל קליפורניה ועדת "קציני-שלום" לטיפול במהומות אזרחיות (Peace Officers Committee on Civil Disturbances).
בטור השבועי שלה, כשבוע לאחר המהומות, הגברת הראשונה אלינור רוזוולט כתבה "הסוגיה היא יותר עמוקה מרק חליפות. זוהי מחאה נגד גזענות. אני כבר זמן רב מודאגת מהמצב הגזעני מול המקסיקנים. זוהי בעיה עם שורשים עמוקים, ואנו לא תמיד מתמודדים עם בעיות מסוג זה כראוי". בלוס אנג'לס טיימס, הגיבו עם כותרת ראשית שהאשימה את רוזוולט בהסתה למתח בין-גזעי, ובמאמר עצמו האשימו אותה בנטיות קומוניסטיות.
ייצוגים בתרבות
ב-1979, כתב הוצג לראשונה בתיאטראות המחזה המוזיקלי "זוט סוט" מאת לואיס ולדז, שהיה המחזה הצ'יקאנו הראשון שהוצג בברודוויי. ולדז גם ביים את הסרט באותו השם, המבוסס על המחזה, ב-1981. בסרט כיכבו אדוארד ג'יימס אולמוס, דניאל ולדז וטיין דיילי. שניהם סבבו את המקרה של הרצח בסליפי הולו לאגון ב-1942, שהתרחש בלוס אנג'לס לפני המהומות ותרם למתח הגזעני בעיר. באותו המקרה, בעקבות מותו של חוזה גאיארדו דיאז, שהיה שיכור וחסר הכרה, המשטרה חשדה ב"כנופיות פאצ'וקו", ועצרה 24 לובשי זוט. האשמות הוגשו נגד 17 נערים ממוצא מקסיקני, אשר הוחזקו ללא ייצוג משפטי וללא ערבות. תשעה מהנערים הורשעו ברצח מדרגה שנייה, למרות היעדר כל ראיות, ושאר הנערים הורשעו בעבירות אחרות. ההרשעות בוטלו ב-1944, לאחר המהומות, והמקרה נחשב לאחד מהגורמים הראשיים להתרחשותן.
ב-1997 יצא אלבום האוסף Zoot Suit Riot: The Swingin' Hits of the Cherry Poppin' Daddies של להקת הסקא-פאנק-סווינג צ'רי פופינג דדיז, עם שיר הכותרת באותו השם.
רבקה שטורמן
רבקה שְׁטוּרְמן (1903, ורשה, פולין - ט' בטבת תשס"א, 3 בינואר 2001, עין חרוד מאוחד) הייתה כוריאוגרפית ישראלית, מחלוצי המחול העברי בארץ ישראל.
קורות חיים
שטורמן נולדה בשנת 1903 בעיר ורשה שבפולין. משם היגרה עם משפחתה לברלין, ובגיל 17 הצטרפה לתנועת נוער יהודית בגרמניה. כבר בצעירותה התנסתה בכוראוגרפיה ולמדה מחול בשאיפה להיות מורה למחול. בתנועת הנוער היהודית בגרמניה פגשה שטורמן לראשונה את גורית קדמן, שהגיעה במשלחת מארץ ישראל לגרמניה. בהמשך הקימו השתיים את תנועת ריקודי העם הישראלית בגרמניה.
שטורמן חלמה להיות חלוצה בארץ ישראל בעקבות מפגשה עם השליחים מהארץ, והחליטה ללמוד עברית, גננות לילדים וחקלאות. בשנות חייה בגרמניה הכירה את מנחם שטורמן (1898~–1964), יליד רוסיה שעלה לארץ בילדותו, אשר למד שם וטרינריה. שנים לאחר היכרותם השניים נישאו.
בשנת 1929 עלתה שטורמן לארץ ישראל יחד עם אחותה הגדולה אווה ובעלה מנחם, עמו התיישבה במושב כפר יחזקאל שבעמק יזרעאל. לאחר שמונה שנים של מגורים בכפר יחזקאל, עברו מנחם ורבקה שטורמן לקיבוץ עין חרוד. שם נולדו שני ילדיהם – דליה וחיים.
בשנת 1964 התאלמנה. היא נשארה לגור בעין חרוד עד סוף ימיה, ושם נקברה. בשנה האחרונה לחייה עברה שטורמן לבית אבות בקיבוץ שדה נחום. היא נפטרה בשנתה ב-3 בינואר 2001, ונקברה בקיבוץ עין חרוד מאוחד.