cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רינה גלוק
באקדמיה
גלוק הוזמנה לעמוד בראש החוג למחול באקדמיה ולהורות טכניקה מודרנית, ובצד תפקיד זה המשיכה ללמד בתיאטרון המחול "ענבל" בתל אביב, ובסטודיו של ליה שוברט בחיפה. ב"ענבל" שימשה מתאמת אמנותית ואסיסטנטית לשרה לוי-תנאי, באקדמיה כיהנה שלוש פעמים כראש החוג למחול, ומ-1991 עד 1996 – כדיקנית הפקולטה למחול בדרגת פרופסור. במהלך השנים הללו הוזמנה כמורה אורחת, יועצת וכוריאוגרפית לבתי ספר גבוהים למחול ברחבי העולם, בהם: המכון לאמנויות של קליפורניה, תיאטרון המחול טורונטו, האקדמיה למחול של רוטרדם, אוניברסיטת טקסס באוסטין, האקדמיה למחול של בייג'ינג, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת ברקלי, האקדמיה למוזיקה של ריגה, האוניברסיטה האמריקנית, וושינגטון הבירה. באותן שנים הורתה גם במגמות מחול בבית הספר לאמנויות תלמה ילין וב"אולפן געתון" (הלהקה הבין קיבוצית). נוכחותה של גלוק התקיימה כמעט בכל מרכז מוביל להוראת מחול מקצועי.
מחקר, כתיבה ותיעוד היסטורי
בשנת 2002, עם סיומה של תקופת עבודתה באקדמיה בירושלים ופרישתה לגמלאות, המשיכה למלא גלוק תפקידים במועצות ציבוריות שעיניינן מחול, ובוועדות להענקת מלגות ופרסים, ביניהן, מדור מחול – משרד התרבות והספורט, קרן התרבות אמריקה-ישראל, קרן ירושלים, קרן רבינוביץ' וסל תרבות.
מאז פרישתה הקדישה את זמנה למחקר ותיעוד, בבחינת: "לא ניתן לבנות עתיד ישראלי ייחודי בתחום האמנות הישראלית ובתוכה אמנות המחול הישראלית, מבלי להכיר את עברה ואת יסודותיה". בשנת 2006, הוציאה לאור את ספרה: "להקת מחול בת שבע 1964–1980 – סיפור אישי". ספרה פורש את תולדותיה של להקת בת שבע במהלך שני העשורים הראשונים לקיומה, מנקודת מבט אישית - פרק מסעיר בתולדות המחול בארץ במהלכו נוצקו היסודות שלולא הם היינו מתקשים להבין את סצנת המחול העכשווית של ישראל ואת השפעתה גם מחוץ לישראל. הספר תורגם לאנגלית.
בשנת 2009 יזמה פרויקט לאומי נוסף: "שיחות על מחול בישראל", שעיקרו תיעוד מוסרט של ראיונות עם חלוצי המחול הישראלי משנות ה-40 ואילך. הפרויקט מאיר פעילות אמנותית מגוונת ועשירה, חושף את שורשי עולם המחול בארץ, ואת הכוחות האסתטיים, האידאולוגיים, הכלכליים והחברתיים אשר השפיעו על התפתחותו. המרואיינים והמרואיינות הם רקדנים, כוריאוגרפים, מורות ומחנכות מחול, מעצבי במה, מוזיקאים, וכל המעורבים ביצירה בעולם המחול בישראל. פאנלים נערכו עם רקדניות, תלמידים וקולגות שהכירו מקרוב את יצירתם של אנשי מחול שאינם בין החיים. עד כה רואיינו כ-120 יוצרים ב-87 ריאיונות. הפרויקט נועד לשמר את תולדות המחול בישראל מנקודת מבט רחבה ככל האפשר. הראיונות עוסקים בעובדות אך גם במניעים אישיים וחברתיים של תהליכי היצירה, והם מובאים ממקור ראשון של היוצרים עצמם. הראיונות המוקלטים הועלו במלואם ליוטיוב. כולם הוענקו לספרית המחול בבית אריאלה. הפרויקט נערך כולו בהתנדבות.
פרסים ואותות הוקרה
פרופ' רינה גלוק זכתה לשבחים על הופעותיה בישראל ומחוצה לה, כמו גם להוקרה על פעילותה בתחום המחול בכלל:
יחסי מקסיקו–פנמה
יחסי מקסיקו–פנמה הם היחסים הדיפלומטיים בין מקסיקו לפנמה. שתי המדינות הן חברות באיגוד מדינות הקריביים, הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות, איגוד האינטגרציה של אמריקה הלטינית, ארגון המדינות האיברו-אמריקניות וארגון מדינות אמריקה.
היסטוריה
במהלך שנות ה-70 תמכה מקסיקו בדיאלוג בין פנמה וארצות הברית לשליטה פנמית בסופו של דבר בתעלת פנמה. בשנת 1977, פנמה וארצות הברית חתמו על הסכמי טוריחוס-קרטר אשר העניקו לפנמה שליטה סופית על התעלה בדצמבר 1999. במהלך שנות השמונים יצרו שרי החוץ של קולומביה, מקסיקו, פנמה וונצואלה את קבוצת קונטדורה במטרה לנסות לפתור את המשבר שעמד בפני מדינות רבות באמריקה המרכזית באותה עת באופן דיפלומטי.
בשנת 1989, מקסיקו ופנמה החזירו את שגריריהן בהתאמה לאחר ההאשמות מצד ארצות הברית והקהילה הבינלאומית כי נשיא פנמה מנואל נורייגה היה מעורב בהלבנת הון ולא נבחר באופן דמוקרטי. בדצמבר 1989 פלשה ארצות הברית לפנמה והדיחה את נוריגה מהשלטון. בספטמבר 1992, מקסיקו ופנמה כוננו מחדש את היחסים הדיפלומטיים המלאים.
כיום, היחסים הדו-צדדיים בין מקסיקו לפנמה פעילים וחזקים ללא הרף. נערכו ביקורים נשיאותיים ברמה גבוהה בין מנהיגי שתי המדינות לאורך השנים. במרץ 2019 חגגו שתי המדינות 115 שנים של יחסים דיפלומטיים.
ביקורים רמי דרג
===ביקורים רמי דרג ממקסיקו בפנמה     ===
===ביקורים רמי דרג מפנמה למקסיקו    ===
הסכמים דו-צדדיים
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם סיוע קונסולרי; אמנה על ביצוע פסקי דין פליליים; הסכם על שיתוף פעולה למאבק בסחר בסמים ותלות בסמים; הסכם על הובלה אווירית; הסכם על שיתוף פעולה טכני ומדעי; אמנה לסיוע משפטי הדדי בעניינים פליליים; הסכם על שיתוף פעולה חינוכי ותרבותי; הסכם על שיתוף פעולה תיירותי; הסכם לשיתוף פעולה הדדי בחילופי מידע בנוגע לעסקאות פיננסיות המתבצעות באמצעות מוסדות פיננסיים למניעה, גילוי ומלחמה בפעולות ממוצא בלתי חוקי או הלבנת הון; אמנת הסגרה והסכם למניעת מס כפול ומניעת התחמקות ממס במס על הכנסה.
יחסי סחר
באפריל 2014 חתמו שתי המדינות על הסכם סחר חופשי. בשנת 2018, הסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-1.1 מיליארד דולר. הייצוא העיקרי של מקסיקו לפנמה כולל: נפט; מוצרי תרופות; טלוויזיות בעלות מסך שטוח; מכוניות וטרקטורים; נייר; מכונות; ואלקטרוניקה. הייצוא העיקרי של פנמה למקסיקו כולל: דלק; גז; תרופות; ושמנים אתריים לתעשיית הבשמים.
מקסיקו היא שותפת הסחר השלישית בגודלה של פנמה באמריקה המרכזית. מקסיקו היא גם המשתמשת השמינית בגודלה בתעלת פנמה. בין השנים 1999–2017 השקיעה פנמה מעל 363 מיליון דולר. כמה חברות רב לאומיות מקסיקניות כמו אמריקה מוביל, סימקס, גרופו בימבו וגרומה (בין היתר) פועלות בפנמה.
אירן צ'רהלמי
אירן צ'רהלמי (במקור הכט, בהונגרית: Cserhalmi Irén; בודפשט, 12 בספטמבר 1871 – בודפשט, 6 באפריל 1908) הייתה היסטוריונית ספרות, מתרגמת וסופרת יהודייה-הונגרייה.
ביוגרפיה
במקור עבדה כמורה, אך כישורי השפה הנרחבים שלה וכישורי הכתיבה שלה סללו לה את הדרך במהרה בחיי הספרות. תרגומיה הספרותיים של משוררים הונגרים הופיעו בצורת אנתולוגיה בגרמנית תחת הכותרת Ungarischer Dichterwald (1897) והפכו את שמה ידוע בגרמניה. המונוגרפיה שלה "עידן הרומנטיקה הצרפתית מתוך תולדות ספרות הדרמה ההונגרית" פורסמה בשנת 1893 ויצרה תשומת לב רבה כלפיה.
משפחה
אירן צ'רהלמי נולדה במשפחה יהודית כבתם של שאלאמון (שלמה) הכט ומריה פרידמן. היא הייתה אשתו של הסופר אטילה גרה, איתו התחתנה ב-5 בספטמבר 1897 בבודפשט.
סלטזאורוס
סלטזאורוס (שם מדעי: Saltasaurus; מילולית: "הלטאה של סלטה") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מאמריקה הדרומית שחי בקרטיקון עליון. המאפיין החשוב ביותר של הסלטזאורוס הוא היותו מכוסה בשריון של קשקשים גרמיים עגולים וגדולים (הנקראים "Osteoderms") על גופו. הסלטזאורוס היה הזאורופוד בעל השריון הראשון שנתגלה, ומאז נתגלו עוד זאורופודים עם שריון על גופם.
מאפיינים
הסלטזאורוס היה זאורופוד קטן יחסית: אורכו היה 12 מטרים ומשקלו כ-10 טון. ראשו היה דומה לזה של דיפלודוקוס וכלל שיניים רק בחזית הפה, שתפקידן היה לתלוש צמחייה ועלים. כיוון שבאותה תקופה חיו באמריקה הדרומית טורפי ענק ממשפחת הקרכרודונטוזאוריים, לא היווה גודלו הקטן יחסית של הסלטזאורוס הגנה מספקת ולכן ככל הנראה פיתח שריון גרמי על מנת להגן על גופו. השריון כלל קשקשים בגודל חלוקי אבן שכיסו את עורו וביניהם שובצו קשקשים גרמיים גדולים יותר בגודל כף יד. ייתכן שמקשקשים גדולים אלה בלטו גם דוקרנים, אך ממצב המאובנים שנתגלו לא ניתן לדעת בוודאות.
הסלטזאורוס נתגלה ותואר על ידי חוסה בונפרטה וחיימה פוול ב-1980 באזור סלטה שבארגנטינה. מאוחר יותר נתגלו מאובני סלטזאורוס גם באורוגוואי. כמו כן נמצאו קנים וביצים של סלטזאורוס, כולל עוברים משומרים. ככל הנראה נהגו הסלטזאוריים לקנן בקבוצות גדולות (של מאות פרטים) באזורי קינון קבועים. כל נקבה חפרה קן באדמה והטילה בו ביצים בקוטר 11–12 ס"מ, ואז כיסתה אותן בעפר וצמחייה יבשה (כדי לשמור על חומן של הביצים, החום היה נוצר מתסיסה שנגרמה עקב הריקבון של הצמחים בקן).
חגיגת ארבעה עשר
חגיגת ארבעה עשר היא כינוי לקורבן שלמים שהיה מוקרב בערב פסח עם קרבן הפסח.
מקור המצוה
מצות הקרבת חגיגת ארבעה עשר לא נכתבה במפורש במקרא והיא נדרשה על ידי חכמים – "וזבחת פסח ליי' אלהיך צאן ובקר" - צאן לפסח ובקר לחגיגה.
הלכות קרבן החגיגה
חגיגת ארבעה עשר אינה חובה לרוב הדעות, והיא חלק מהקרבת קרבן הפסח. החגיגה אינה מוקרבת בתנאים הבאים:
קרבן החגיגה היה מוקרב אחרי חצות ולפני קרבן התמיד של בין ערביים.
בשר הקרבן היה נאכל לפני אכילת קרבן הפסח כדי שהפסח יהא נאכל על השובע.
"חגיגת ארבעה עשר", ככל קרבן שלמים, נאכלת לשני ימים ולילה אחד, היינו ארבעה עשר וחמשה עשר בניסן והלילה שביניהם, בניגוד לקרבן הפסח שאינו נאכל אלא בליל ראשון של פסח עד חצות. ומכל מקום בשר חגיגה שעלה עם הפסח על השולחן, ומתבער עמו אחר חצות כדין נותר גזירה מפני תערובת.
חיוב ביעור הנותר מקרבן החגיגה נלמד הפסוק - "ולא ילין מן הבשר אשר תזבח בערב ביום הראשון לבקר" והיא מצוות לא תעשה מהתורה.
זכר לקרבן בליל הסדר
זכר לקרבן החגיגה שמים בקערת ליל הסדר ביצה – זכר לקרבן החגיגה, בנוסף על הזרוע שהייתה זכר לקרבן הפסח. הביצה המבושלת מסמלת את בשר החגיגה שיכול להיות מבושל בניגוד לקרבן הפסח שחייב להיות צלי.
בברכת "גאל ישראל" מזכירים "ונאכל שם מן הזבחים ומן הפסחים" – כאשר "הזבחים" זה קרבן החגיגה.
יש אחרונים הסוברים שאכילת האפיקומן צריכה להיות בשיעור של שני זיתים – זכר לקרבן הפסח וקרבן החגיגה.
אוניברסיטת גנט
אוניברסיטת גנט (בהולנדית: Universiteit Gent) היא אוניברסיטה ציבורית, הממוקמת בגנט שבבלגיה, אשר נוסדה בשנת 1817 על ידי וילם הראשון, מלך הולנד. היא אחת האוניבסיטאות הפלמיות הגדולות ביותר עם כ-44,000 סטודנטים וכ-9,000 אנשי צוות. אחד ממוסדותיה הבולטים של האוניברסיטה הוא ספריית אוניברסיטת גנט. בניגוד למוסדות אקדמיים אחרים בבלגיה (כגון האוניברסיטה החופשית של בריסל) אוניברסיטת גנט אינה מקושרת באופן ישיר לאידאולוגיה או לדת כלשהי ומציגה עצמה כפלורליסטית.
לאחר המהפכה הבלגית בשנת 1830 עבר המוסד לניהול בלגי. בשנת 1930 הפכה האוניברסיטה למוסד דובר ההולנדית הראשון בבלגיה, לאחר שנים של שימוש בצרפתית. במהלך מלחמת העולם השנייה השלטון הגרמני ניסה לייצר אוריינטציה גרמנית באוניברסיטה, תוך שינויים בסגל האקדמי. בשנות ה-50 וה-60 האוניברסיטה גדלה והתפתחה בקצב מהיר. מספר הסטודנטים עלה מ-3,000 בשנת 1953 ל-11,500 בשנת 1969. מספר הפקולטות עלה לאחת עשרה, כשנפתחו פקולטות רבות ובהן מדעים יישומיים (1957), כלכלה ו-וטרינריה (1968), פסיכולוגיה, ביו-הנדסה וחינוך (1969) ורוקחות. בשנת 1992 נוסדה המחלקה למדעי המדינה ולממשל. בסוף שנות ה-60 התרחשו הפגנות ומהומות של סטודנטים בהשפעת מאי 1968.
קרחון לנד
קרחון לנד (באנגלית: Land Glacier) המכונה גם קרחון אמורי לנד (באנגלית: Emory Land Glacier) הוא קרחון רחב בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
הקרחון מבותר ביותר.
אורכו של הקרחון 60 קילומטרים, והוא נשפך אל מפרץ לנד.
גילוי הקרחון
הקרחון התגלה על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית (אשר חקר את אנטארקטיקה בין השנים 1939–1941).
לקריאה נוספת
• K.C. JEZEK, H.X. LIU, Structure of southeastern Antarctic Peninsula ice shelves and ice tongues from synthetic aperture radar imagery, Journal of Glaciology, Vol. 51, No. 174, 2005
המפלגה הסוציאליסטית (פלמים)
כמו מפלגות סוציאל-דמוקרטיות רבות, ה- SP בעד שוק חופשי מוסדר. יתר על כן, המפלגה מייצגת מדינת רווחה גדולה בה שוויון חברתי אפשרי לכל אזרחיה. זה צריך להיות ממומן על ידי מערכת מיסים פרוגרסיבית כדי להילחם באי-שוויון בהכנסות. המפלגה נלחמת גם נגד אפליה, דוגלת בחירויות הפרט ודוגלת בסולידריות עם בני החברה החלשים יותר.
המגדל הלבן של מצודת לונדון
המגדל הלבן (אנגלית: White Tower) הוא המגדל המרכזי ומגדל העוז הישן של מצודת לונדון.
היסטוריה
הטירה שלימים נודעה כמצודת לונדון נבנתה על ידי ויליאם הכובש ב-1066. בתחילת דרכה היא הייתה ביצור מעץ שמוקף על ידי גדר כלונסאות. בעשור הבא החלו העבודות לבניית המגדל הלבן, שהוא מגדל העוז העשוי מאבן שעד היום חולש על המצודה כולה. התאריך המדויק של תחילת בניית המגדל אינו ידוע, ולא ידוע גם כמה זמן בדיוק נמשכה הבנייה. הדעה המקובלת היא כי הבנייה החלה בשנת 1078, וזאת מאחר שהטקסטוס רופנסיס מתעד כי גנדלף, הבישוף של רוצ'סטר, פיקח על עבודות הבנייה לפי פקודתו של ויליאם הכובש. לפי עדויות שהושגו באמצעות תיארוך באמצעות טבעות עצים הבנייה החלה בין 1075 ל-1079. מחפירות ארכאולוגיות שנערכו במצודה עלו עדויות לכך שחלה הפסקה בבנייה בין 1080 ל-1090 עד 1093, ולא ברור מדוע. גנדלף לא הסתפק רק בפיקוח על העבודות, והוא היה גם אדריכל מוכשר. טירת רוצ'סטר וקתדרלת רוצ'סטר נבנו תחת חסותו. מאחר שמצודת לונדון הייתה הטירה הראשית בעיר הבירה של אנגליה, היא הייתה מבנה בעל חשיבות מלכותית. מגדל העוז שנבנה על ידי גנדלף נושא עדויות לכך כיוון שהוא היה אחד הגדולים ביותר בעולם הנוצרי.
המגדל הלבן היה רב-תכליתי. הוא היה הנקודה החזקה ביותר במצודה מבחינה צבאית, אך היה גם בית מגורים הולם עבור המלך ואנשיו. באדריכלות הנורמנית מגדל העוז היה סמל לעוצמתו של השליט. המגדל הלבן הושלם ככל הנראה בשנת 1100 לכל המאוחר, ובאותה עת הוא שימש כמקום כלאו של רנולף פלמבארד, הבישוף מדרהאם. ככל הנראה בתקופת שלטונו של הנרי השני (1154–1189) נבנתה חזית אבן בצד הדרומי של המצודה על מנת לספק קו הגנה נוסף לכניסה, אך היא אינה קיימת עוד. יחסיו של הנרי השלישי עם הברונים שלו היו מתוחים, ובמהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-13 הוא חיזק את ביצורי המצודה ואת המבנים השונים בה. העבודות אמנם לא הסתיימו בימי חייו, אך למרות זאת הוא הצליח להרחיב את המצודה לכיוון צפון ולכיוון מזרח, ובנה חומת אבן חדשה שהקיפה את המצודה. בראש המגדל הלבן נבנתה גלריית עץ, והיא בלטה מחוץ לקירות על מנת להגן בצורה יותר טובה על בסיס המגדל. הנרי דאג גם לתחזוקת המגדל הלבן, ובתקופת החלה המסורת של סיוד המגדל. ב-1240 ניתנה הוראה לשומר העבודות לצבוע בלבן את הצד הפנימי ואת הצד החיצוני של המגדל. מאוחר יותר באותה שנה כתב המלך לשומר וציווה עליו כי המרזב הראשי של המגדל הלבן יורחב וייווצר אפקט ש"קיר המגדל... שזה עתה נצבע בלבן, לא יהיה בסכנה של קריסה החוצה בעקבות הגשם". הנרי לא הסביר את פקודתו לצבוע בלבן את המגדל, אך ייתכן והוא הושפע מאופנה שרווחה אז באירופה לצבוע מבנים יוקרתיים בלבן. הוא הוסיף גם קישוטים לקפלה שבמגדל, ובהם ויטראז', פסלים וציורים.
הפעילות במצודה במהלך המאה ה-14 הייתה נמוכה בהשוואה לתקופות קודמות. המצודה אמנם שימשה לעיתים כמקום מגורים, אך בשנות ה-20 של המאה שימשה הקפלה שבמגדל הלבן לאחסון מסמכים. נקודת ציון זו סימנה את תחילת ירידת השימוש במצודה כמקום מגורים מלכותי. המסמכים הוצאו מהמגדל הלבן באופן זמני ב-1360 על מנת לפנות מקום למלך הצרפתי השבוי, ז'אן השני. ככל הנראה בתקופת שלטונו של אדוארד השלישי (1327–1377) נבנה מבנה הנשען על צדו הדרומי של המגדל הלבן. מבנה זה הוקם על מנת לשמש כמחסן, וייתכן כי הוא היה חלק מתוכנית הבנייה של אדוארד שנועדה להדגיש את תפקיד המצודה כמחסן צבאי. מבנה זה אינו קיים יותר, אך הוא מתועד בתוכניות מ-1597 ומ-1717.
ב-1640 ציווה צ'ארלס הראשון להכין את המצודה לעימות. משטחים עבור תותחים נבנו, ובראש המגדל הלבן הוצבו 21 תותחים ביחד עם שלוש מרגמות. למרות ההגנות החדשות הצליחו תומכי הפרלמנט האנגלי לכבוש את המצודה מבלי שהתותח ירה ולו פעם אחת. בינואר 1642 ניסה צ'ארלס לעצור חמישה מחברי הפרלמנט. כאשר נכשל בכך הוא ברח מהעיר, והפרלמנט הגיב באמצעות פיטוריו של סר ג'ון ביירון, נציב מצודת לונדון. המיליציות המקומיות החליפו צדדים, וכעת תמכו בפרלמנט וחסמו את המצודה ביחד עם אזרחי לונדון. עם פריצת מלחמת האזרחים האנגלית בנובמבר הייתה המצודה תחת שליטת הפרלמנט. ב-1657 שימש כל המגדל, למעט הקפלה, כמחסן לאבק שרפה. אחסנת אבק שרפה ומסמכים ממשלתיים במגדל לא הייתה אידיאלית, ומספר פעמים (1620, 1718 ו-1832) הוצע בלא הצלחה להעביר את אבקת השריפה למקום חדש.
ב-1661 נערכו תוכניות לפנות אזור ברוחב של 6 מטרים מסביב למגדל על מנת להגן יותר טוב על החומרים המסוכנים שבתוכו. דבר לא קרה עד לאחר השרפה הגדולה של לונדון ב-1666. במהלך השריפה התעורר חשש כי הלהבות יגיעו למצודה, בעיקר למגדל הלבן, ובכך הודגש הצורך בנקיטת אמצעי זהירות. בשנים שלאחר מכן נבנה קיר מגן מסביב למגדל. בשנות ה-70 של המאה ה-17 נהרסו המבנים שבסמוך למגדל ואשר בהם שכנו משרדי התחמושת והנשקייה המלכותית. לאחר מכן בוצעו תיקונים בחזית המגדל. בחזית הדרומית של המגדל נבנה גרם מדרגות, כך שניתן היה להגיע ישירות למסמכים שבקפלה.
בעוד שהמצודה הייתה פתוחה למבקרים במשך מאות שנים, רק בתחילת המאה ה-19 בוצעו בה שינויים על מנת להתאימה למבקרים. ב-1825 נבנתה כנגד הצד הדרומי של המגדל נשקיית הסוס החדש (New Horse Armoury), והיא שימשה כמקום אחסנת התבליטים של מלכי אנגליה. סגנון התחייה הגותית של המבנה - אחד המבנים הראשונים שנבנו באנגליה על מנת לשמש כמוזיאון - זכה לביקורות שליליות רבות. בשלהי המאה פוזרו התבליטים ונשקיית המלכה אליזבת בתצוגות נפרדות ברחבי המגדל הלבן. באמצע המאה ה-19, תחת עידודו של הנסיך אלברט, יישם אנתוני סאלווין תוכנית שיקום עבור המצודה. ב-1858 חוזק הגג של המגדל עם קורות ברזל. ב-26 בינואר 1885 התפוצצה פצצה במגדל וגרמה נזק לחלק מהמוצגים.
הגגות והצריחים של המגדל תוקנו במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20. הלכלוך שהצטבר עם השנים נשטף החוצה, והרצפות בפנים הוחלפו. בתקופה זו נבנה בחזית הדרומית גרם מדרגות, ובאמצעות כך נפתחה מחדש הגישה דרך הכניסה המקורית. ב-1974 התפוצצה פצצה בחדר המרגמה, וכתוצאה מכך נהרג אדם אחד ו-35 נפצעו. לא היה גורם כלשהו שנטל את האחריות לפיצוץ באופן רשמי, אך המשטרה חקרה חשדות ולפיהם ה-IRA היה אחראי לפיצוץ. ב-1988 הוספה המצודה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו, מתוך הכרה בחשיבותה הבינלאומית ועל מנת לסייע במאמצעים לשמר ולהגן על האתר. המצודה נמצאת תחת אחריות קרן הצדקה "הארמונות המלכותיים ההיסטוריים", ובין 2008 ל-2011 בוצעו עבודות שימור במגדל בעלות של 2 מיליון לירות שטרלינג. התיקונים הדרושים בוצעו והמגדל נוקה, כך שהזיהום שגרם נזק למבנה סולק. המגדל הלבן הוא בניין רשום מדרגה I, והוא מוכר גם כמבנה בעל חשיבות בינלאומית. לנשקייה המלכותית עדיין יש תצוגות במגדל, אם כי רבים מהשריונות הועברו למוזיאון הנשקייה המלכותית בלידס.
החלק החיצוני
החומר העיקרי שממנו עשוי המגדל הוא אבן ראג מקנט, אם כי גם אבן בוץ מקומית שימשה לבניית המגדל. על מנת ליצור את החלקים היותר עדינים בחזית המגדל יובאה אבן קן מצפון צרפת, וכיום אין לה כמעט שרידים מאחר שבמאה ה-17 ובהמאה ה-18 היא הוחלפה באבן פורטלנד. במאה ה-18 הוגדלו רוב החלונות במצודה, ובקיר הדרומי של קומת הגלריה נותרו שני חלונות מקוריים כדוגמה, אם כי גם הם משוחזרים. המגדל הלבן נבנה בצדו של תל, כך שהחזית הצפונית של המרתף נמצאת מעט מתחת לפני הקרקע.
החלק הפנימי
המטרת של כל חדר במגדל נקבעה על ידי עיצובו, וכתוצאה מכך יש לעיתים חוסר בהירות למה שימש כל אחד מהחדרים. כל קומה חולקה לשלושה חדרים: הגדול ביותר במערב, חדר קטן יותר בצפון-מזרח, והקפלה שהשתרעה על פני הכניסה והקומות העליונות בדרום-מזרח. בדומה למגדלי עוז רבים הקומה התחתונה הייתה מתחת לפני הקרקע ושימשה לאחסון. באחד מן החדרים הייתה באר מים. פנים המרתף מתוארך למאה ה-18 שבה הרצפה הונמכה וקמרונות העץ הוחלפו בהעתקים מאבן, למרות שהמראה הכללי לא השתנה מאז בניית המצודה. המרתף מואר באמצעות חריצים קטנים. הכניסה היחידה לקומה זו הייתה דרך גרם המדרגות של הצריח הצפון-מזרחי.
קומת הכניסה הייתה ככל הנראה מיועדת לשימושם של נציב המצודה ואישים חשובים אחרים. הכניסה הדרומית נחסמה במהלך המאה ה-17, ונפתחה מחדש רק ב-1973. מי שפנה לעלות לקומה העליונה היה צריך לעבור דרך חדר קטן יותר במזרח. הקריפטה של קפלת סנט ג'ון אכלסה את הפינה הדרום-מזרחית והייתה נגישה רק דרך החדר המזרחי. בקיר הצפוני של הקריפטה יש מגרעת, ולפי ההיסטוריון הרשמי של המצודה ג'פרי פארנל טען כי המגרעת נועדה לשמירה אוצרות מלכותיים ומסמכים חשובים. הקומה העליונה הכילה אולם גדול במערב וחדר מגורים במזרח - שניהם פתוחים לגג המגדל ומוקפים בגלריה שנבנתה לתוך הקיר - ובצד הדרום-מזרחי שכנה קפלת סנט ג'ון. הקומה העליונה הוספה במאה ה-15, ביחד עם הגג הנוכחי. היעדרם של מאפיינים ביתיים כגון קמינים מרמזת על כך שמטרתה העיקרית הייתה אחסון ולא מגורים. במאה ה-17 הותקנו על גג המגדל מכלי עופרת לאחסון מים.
כאמור, ההקרנה החצי מעגלית בפינה הדרום-מזרחית מכילה את קפלת סנט ג'ון, ומאפיין זה נדיר באדריכלות טירות. מגדל העוז היחיד הנוסף באנגליה שבו נמצא מאפיין זה הוא טירת קולצ'סטר, הגדולה ביותר באנגליה. קפלת סנט ג'ון לא הייתה חלק מהתוכנית המקורית של המגדל הלבן, כיוון שההקרנה של האפסיס נבנתה רק לאחר בניית קירות המרתף. בעקבות שינויים בתפקיד ובעיצוב מאז בניית המצודה נותר מעט מהעיצוב הפנימי המקורי, למעט בקפלה. המראה העירום והבלתי מקושט של הקפלה הוא שריד למראה שלה בתקופה הנורמנית. במאה ה-13, במהלך תקופת שלטונו של הנרי השלישי, קושטה הקפלה בקישוטים כגון צלב בצבע זהב, וחלונות העשויים מזכוכית צבועה תיארו את מרים הבתולה ואת השילוש הקדוש. מבנה הקפלה כולל ספינה מרכזית שהאפסיס במזרחו והמעברים שלה מקורים בקמרונות, ומעל גלריה המקיפה את האפסיס. עמודי תמיכה עגולים ועבים תומכים בקשתות הידועות במראה הפשוט שלהן, ורק תחריטים פשוטים של צדפות ועלים משמשים כקישוטים. מאחר שקפלת פטרוס הקדוש בשלשלאות היא הכנסייה הקהילתית של המצודה, קפלת סנט ג'ון כמעט ואינה בשימוש אם כי לאורך השנה נערכים בה טקסים אחדים.
בריסטול 402
בריסטול 402, (Bristol 402) - היא מכונית סלון-ספורט יוקרתית, 2 דלתות, קונברטיבל, מתוצרת יצרנית המכוניות הבריטית בריסטול אשר יוצרה בין השנים 1948–1953.
בסך הכל יוצרו 23 יחידות.
הבריסטול 402 אשר יוצרה במקביל עם דגם הבריסטול 401 היו דגמי המכוניות השניות בסדרה 400.
חברת "בריסטול אירופליין" - חברה לייצור מטוסים, התחילה לבנות מכוניות יוקרה, במהדורות מאוד מוגבלות לאחר מלחמת העולם השנייה.
גריל ומנוע הבריסטול 402 היו מבוססים על דגם ה-ב.מ.וו 326.
קרחון ליב
קרחון ליב (באנגלית: Liv Glacier) הוא קרחון תלול בהרי המלכה מוד, בחוף דופק שבאנטארקטיקה.
הקרחון מנקז את רמת הקוטב, זורם בעמק תלול לכיוון צפון דרך הרי המלכה מוד; ונשפך אל מדף הקרח רוס, בין מאייר קרייגס ופסגת מוריס שבהרי דאנקן.
אתלטיקה באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968)
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) נערכה במקסיקו סיטי, מקסיקו. תחרויות האתלטיקה נערכו בין 13 ל-20 באוקטובר 1968. נערכו 36 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (12 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 1,027 משתתפים (243 נשים ו-784 גברים) מ-92 מדינות.
קרחון ליב
גילוי הקרחון
הקרחון התגלה בשנת 1911 על ידי רואלד אמונדסן.
אתלטיקה באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968)
אירועים בולטים
במהלך המשחקים נשברו 15 שיאי עולם ו-11 שיאים אולימפיים.
קרחון ליב
נתיב אווירי
נתיב האוויר מעל קרחון ליב שימש את ריצ'רד בירד בטיסתו מתחנת אמריקה הקטנה במטוס "פלויד בנט" (Floyd Bennett) ב-28 בנובמבר 1929 כנתיב המסע הראשון לקוטב הדרומי בדרך האוויר.
לקריאה נוספת
• Paul G. Fitzgerald, Suzanne L. Baldwin, and Scott R. Miller, Geologic and thermochronologic studies along the front of the Transantarctic Mountains near the Shackleton and Liv Glaciers
• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, P 174
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Including the Off-lying Islands South of Latitude 60°, PP 13, 258
אקספו 74'
אקספו 74' הייתה תערוכה עולמית שהתקיימה בין ה-4 במאי ל-3 בנובמבר 1974 בעיר ספוקיין שבמדינת וושינגטון שבארצות הברית. הייתה זו העיר הקטנה ביותר שאירחה תערוכה עולמית מוכרת על ידי הלשכה לתערוכות בינלאומיות עד אז. נושא התערוכה היה איכות הסביבה וביקרו בה 5.2 מיליון מבקרים (פי 28 מאוכלוסיית העיר). התערוכה בעיר הייתה הגשמת חזונו של היזם קינג קול, שגייס עבורה תמיכה כמעט לבדו והוכתר ל"אבי התערוכה".
אתר התערוכה היה תחנה ומוסך רכבת ישנים שנהרסו ומספר איים בנהר הספוקיין. ממבנה התחנה נותר רק מגדל שעון, שהפך לסמל התערוכה. רוב הביתנים היו מבנים ניידים שקופלו עם תום התערוכה. שטח התערוכה הפך לפארק העירוני ריוורפרונט (Riverfront Park) בשטח של כ-400 דונם (100 אקר). המבנים שנותרו בשטח הם הביתן האמריקאי בו פועל קולנוע IMAX, ביתן מדינת וושינגטון בו פועל מרכז הכנסים של ספוקיין ובית אופרה והסחרחרה Sky Ride.
התערוכה הוכתרה כהצלחה מסחרית, היא כמעט כיסתה את הוצאותיה בהכנסות ישירות והזרימה השקעות בסך 150 מיליון דולר לכלכלה המקומית. היא היוותה מקפצה כלכלית שהזניקה את העיר ממצב של התדרדרות ובריחת תושבים לשגשוג, שיפרה את תשתיותיה ומיצבה אותה כעיר הנושאת את דגל איכות הסביבה.
חלון חג המולד
חלון חג המולד הוא חלון ראווה המקושט עבור עונת הקניות בחג המולד בחנויות כלבו ואצל קמעונאים אחרים. קמעונאים ברחבי העולם התפרסמו במיוחד בזכות חלונות הראווה שלהם לחג המולד, שגם הפכו לרוב לאטרקציה תיירותית. בדרך כלל חלונות חג המולד הם תמטיים, ולפעמים גם כוללים אנימטרוניקה.
צפון אמריקה
מספר קמעונאים בעיר ניו יורק ידועים בחלונות חג המולד שלהם, וביניהם מייסיס ולורד אנד טיילור. מייסיס ביססה את המנהג בחנותה בעיר ניו יורק, כשהציגה לראשונה חלון ראווה עם הנפשות בשנת 1883.
חנות הדגל של רשת הכלבו AM&A's הממוקמת בעיר באפלו שבניו יורק הייתה ידועה באזורה בשל חלונות חג המולד הוויקטוריאניים שלה. חברת האינטרנט למכירות פומביות צ'ריטיבאז הציעה למכירה פומבית את חווית הצפייה בסיימון דונאן יוצר את חלון חג המולד של בארניז לטובת המכירה הפומבית הירוקה של כריסטי'ס בשנת 2010, עם ההצעה הסופית על 60,000 דולר. חנות הכלבו קאופמנ'ס הציגה חלונות חג המולד והפכה את החנות ל"סנטה לנד".
דמי כניסה נגבו כדי לראות את מיצג חלון חג המולד של לוני הנזון, "" בעיר אומהה בשנת 1987.
עד לסגירתה בשנת 1989, אלטמנ'ס הייתה ידועה בחלונות חג המולד שלה שהתחרו באלה של לורד אנד טיילור, שהייתה במרחק בניינים ספורים ממנה, בשדרה החמישית. בפיטסבורג, הורנ'ס היה אחד הקמעונאים שהיו ידועים בזכות חלונות חג המולד שלהם. בבוסטון, פילנ'ס עורכת הדלקת עץ חג המולד וג'ורדן מארש מציגה סדרת חלונות חג המולד חגיגיים שהיו ידועים בתור "הכפר הקסום" (Enchanted Village). מאז החלון הועבר למרכז הכנסים של בוסטון ומאוחר יותר לכיכר העירייה.
במונטריאול, ג'יימס איירד נסביט היה אחראי על חלונות חג המולד המסורתיים בחנות הכלבו אוגליבי. בשנת 1947, הוא הזמין את חברת הצעצועים הגרמנית שטייף ליצירת שתי סצנות חג מצוירות שהיו ידועות בתור "הטחנה ביער" (The Mill in the Forest) ו"הכפר הקסום" (The Enchanted Village). החלונות כללו עשרות צעצועי חיות מכניים בעבודת יד ויותר ממאה חלקים ניתנים להזזה. בשנת 2008, החלונות שופצו לחלוטין. חנות הכלבו וודוורד'ס במחוז הקניות בוונקובר התפרסמה בזכות חלונות חג המולד שלה.
אירופה
חנות הכלבו פנוויק בניוקאסל ידועה באזורה בשל חלונות חג המולד שלה. מאז 1971 הוצבו מיצג חג המולד בחלונות החנות, ואנשים מכל רחבי המדינה הגיעו כדי להסתכל עליהם. עם זאת, ישנם רישומים עוד משנות ה-30 שמצביעים על כך שמיצגים שכאלה היו כבר אז. הנושא של 2009 היה סצנת המולד המסורתית, שונה מאוד מנושא החייזרים של 2002 ("Christmas in Another World"), שבמסגרתו הוצגו חייזרים חוגגים את חג המולד והצית דיון תוסס בדף המכתבים של העיתונים המקומיים. הלבוש הערבי עורר ויכוח. הפרשנים כנראה לא הכירו את המיקום של בית לחם. בשנת 2011, החנות ערכה את יום השנה ה-40 של מסורת הצגת חלון חג המולד בחנות. החנות היא המפורסמת ביותר בחלונותיה המוגזמים, שהיו ממולאים בתפאורות מפורטות ודמויות נעות מתוחכמות, שהופיעו בכל חג מולד וכמעט התחרו בחלונותיה של ליברטי'ס. הנושאים היו לקוחים בעיקר ממעשיות וסיפורי ילדים. הדמויות נעות בליווי מוזיקה.
בשנת 2011, אנתוני אוסגנג עיצב את חלונות חג המולד עבור חנות הכלבו לה רינשנטה במילאנו עם דגמי ענק תלת־ממדיים של החתולים המצויים הפסיכידליים שלו, שנחשבים לסימן ההיכר שלו. ברטרנד פליינס עיצב את חלונות חג המולד עבור חנות הכלבו לה בון מרשה בפריז.
אוסטרליה
במלבורן, חנות הכלבו מייר החלה להציג מדי שנה חלון חג מולד בשנת 1956, ומאוחר יותר החלה את מצעד חג המולד של מייר. בדרך כלל המיצגים כללו סצנות מסיפורי חג מולד כדוגמת The 12 Days of Christmas, A Christmas Carol ו-How The Grinch Stole Christmas, וכמו כן גם סצנות מולד וסצנות מסיפורי ילדים וממעשיות. בעשורים האחרונים, המיצגים כללו דמויות מצוירות. הספר Uno's Garden נבחר בתור הנושא של חלון חג המולד של מייר בשנת 2007 במלבורן ובבריזבן, אוסטרליה.
בתרבות הפופ
הסרטים Miracle on 34th Street ו-A Christmas Story כוללים מיצגים של חלון חג המולד. בעטיפת רומן הילדים Christmas Holidays at Merryvale של אליס הייל ברנט משנת 1916 נראים שני ילדים מתבוננים בחלון חג המולד.
דניאל קרייצ'יק
דניאל קרייצ'יק (בצ'כית: Daniel Krejčík; נולד ב-24 ביוני 1994) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ומדבב צ'כי.
ביוגרפיה
קרייצ'יק נולד בעיר מלאדה בולסלאב שבצ'כיה, למשפחה שבבעלותה שירותי הלוויות בצ'כיה. בשנת 2012 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון לפאז'ובו שבעיירה ייצ'ין. לאחר מכן הצטרף קרייצ'יק כשחקן בתיאטרון ז'זניצקה (Divadlo v Řeznické) במדינה, ובמהלך הכשרתו שם השתתף בהצגה "יחסים שייקספיריים ביותר" (Velmi shakespearovské vztahy) בבימויו של ייז'יו יוסקה, וב-2014 גם בהצגה "לני" (Leni) בתפקיד הורסט קטנר. בנוסף, ב-2015 הוא הופיע בהצגה "חתול על המסילות" (Koček na koleích) בבימויה של מיכל פבליק, וב-2016 בהצגה "קוק" (Cock), שעבור הופעתו בה היה מועמד בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר" בטקס פרסי תאליה, המוענקים על ידי אגודת השחקנים הצ'כית.
בשנת 2017 הקים יחד עם השחקנית פטרה הורבאטובה את תיאטרון SpoluHra, בו הוא הופיע באופן קבוע וכן היה אחראי על הדרמטורגיה בו. משכנו העיקרי של SplouHra הייתה במרכז התרבות "לה פבריצה" (La Fabrice) שבהולושוביצה. בתחילת הדרך, התיאטרון הפיק את המחזה "בשעת הלינקס" (V hodině rysa). באותה שנה, קרייצ'יק היה מועמד לפרס יוקרתי בטקס פרסי מבקרי התיאטרון הצ'כי, בקטגוריית "כישרון השנה" לשנת 2016. בתוך אחריותו על הדרמטורגיה השתתף בכתיבת מחזות עבור התיאטרון (אחד מהם היה "הקשר של גדאונוב" – Gedeonův uzel ). באותו זמן השתתף בהצגה "אחרי סוף העולם" (Po konci světa) בתיאטרון סלטנה. בתחילת 2019 כיכב במחזה "ליקוי חמה מלא" (Úplné zatmění) בתפקיד ארתור רמבו בתיאטרון "לה פבריצה", בו שיחק לצד בן זוגו בחיים, מאטיי סטרופניצקי, והשחקנית סנדרה נובאקובה.
מאז 2019, הוא שחקן קבוע בתיאטרון פידלובצ'צה, בו הוא מגלם את הדמות הראשית במחזמר "שנות התן" וגם את הדמות הראשית בבכורה העולמית של המחזמר "הנערה הדנית" (Dánská dívka). הוא מופיע בקביעות בפסטיבל "שייקספיר בקיץ" ("הלילה השנים עשר, או כרצונכם", בבימויה של יאנה קאלישובה). כמו כן, הוא משתף פעולה עם קבוצת האמנים "ילדים מדוכאים משתוקקים לכסף" (Depresivní děti touží po penězích) שבראשה עומד יאקוב צ'רמאק, במסגרתה השתתף במחזה "120 הימים של סדום" ובתפקיד סבסטיאן הקדוש במחזה "מרטיריום או אמנות הסבל" (Martyrium aneb umění trpět).
טלוויזיה
קרייצ'יק הופיע במספר סדרות טלוויזיה בצ'כיה: "Ordinace v růžové zahradě 2", "Dáma a Král" , "Polda" , "V.I.P. vraždy" , "Specialisté" ועוד. בשנת 2016, הוא צילם בהפקה משותפת עם הבמאי אוליבר הירשביגל מיני-סדרה בשם "תחת רקיע אחד" (Pod jedním nebem), וכן את סרט הטלוויזיה "בלדת הטייס" (Balada o pilotovi).
קולנוע
בשנת 2019, הצטלם לסרטו של רומן נמק, "המקום בו פרפרים לא עפים", בו הוא מגלם את התפקיד הראשי, נער בן 19 בשם דניאל. הסרט הוקרן בבכורה שנתיים לאחר מכן, ב-17 במאי 2021.
דיבוב
ב-2019 קרייצ'יק היה מועמד לפרס הדיבוב ע"ש פרנטישק פיליפובסקי, עבור דיבוב דמותו של השחקן מטיאס אינווד, ריצ'רד בורבג', בסדרת הדרמה "Will".
חיים אישיים
מאז 2017 קרייצ'יק נמצא בזוגיות עם מאטיי סטרופניצקי, פוליטיקאי ופובליציסט, לשעבר יו"ר מפלגת הירוקים הצ'כית.
דומינגו רוברטו מנדראפינה
דומינגו רוברטו מנדראפינה (נולד ב-2 בנובמבר 1944 בבואנוס איירס), המכונה גם קאצ'ו מנדראפינה, הוא אמן קומיקס ארגנטינאי.
דניאל קרייצ'יק
חיים אישיים
בשנת 2018, קרייצ'יק וסטרופניצקי קנו את הטירה "אוסצ'אני", תמורת כ-12 מיליון קורונה צ'כית. זאת על מנת לתקן את הטירה הרעועה, במטרה להחיות אותה מבחינה תרבותית. קרייצ'יק עורך במקום את "בימת תיאטרון הקיץ" (Letní divadelní scénu) ואירועי תרבות נוספים על מנת להציל את האנדרטה.
תפקידים
הערה: רשימות התיאטרון, הפילמוגרפיה והדיבוב הן חלקיות, וכוללות הצגות, סדרות וסרטים נבחרים בלבד.
דומינגו רוברטו מנדראפינה
ביוגרפיה
מנדראפינה הופיע לראשונה בשנת 1969 בכתב העת Patoruzito. שנתיים לאחר מכן אייר את סדרת המדע הבדיוני סאמוס, שכתב חורחה מורהיין עבור המגזין ביליקן. בשנת 1972 החל מנדראפינה את שיתוף הפעולה שלו עם מערכת והסקירה "Top". בשנת 1978 החל לאייר את הסדרה Savarese, שנכתבה על ידי רובין ווד, שפורסמה במגזין D'artagnan.
עבודותיו האחרות כוללות את "דראגר" (שכתב קרלוס טרילו), קוזצ'ה ורדה ומירוץ העקרבים, עבור ההוצאה האמריקאית דארק הורס קומיקס.
הקונציל הראשון של אורליאן
הקונציל הראשון של אורליאן זומן ב-511 על ידי כלוביס הראשון, זמן קצר לפני מותו.
32 בישופים נענו לקריאה והעבירו 31 צווים הנוגעים לתחומי פעילותיו וחובותיו של הפרט, זכויותיו של מקום מקודש ועל משמעת כנסייתית. צווים אלה, החלים באופן שווה על הפרנקים ועל הגאלו-רומים היו השוויון הראשון שהוקם בין הכובשים והנכבשים.
בין הצווים השונים, המועצה קבעה כי כנסיות ומעונות בישופים הם מקומות מחסה בסטטוס של עיר מקלט. נקבע כי כומר לא צריך להסגיר נאשם שמצא מקלט ליד המזבח, אלא אם הרודף ישבע על הברית החדשה שלא יפגע בו. קבעה את חובתם של בישופים להשתמש ברכוש הכנסייה לרווחתם של החולים והעניים, מיסדה את מערכות היחסים בין נזירים ואבות המנזרים לבין הבישופים.
מועצה זו מיסדה את הטמעתם של נושאי משרות כנסייתיות אריאנים במערך הכנסייה הקתולית תוך שמירה על מעמדם ורכושם ובתנאי שיצהירו כי הם מקבלים על עצמם את ההלכה האורתודוקסית. צעד זה אפשר את השתלבות הנוצרים האריאנים בכנסייה הקתולית ושם קץ לפילוג שהיה באירופה בין הצפון האריאני (יחד עם ספרד) לבין הדרום הקתולי.
קרב קרני חיטין
קרב קרני חיטין היה שיאו של מאבק ארוך בין הצלבנים למוסלמים, שראשיתו במסע הצלב הראשון. הצלבנים הגיעו לארץ ישראל מארצות מערב אירופה החל מסוף המאה ה-11. משתתפי מסעי הצלב, ה"צלבנים", נקראו "פרנקים" בפי הערבים. שני השמות נמצאים בשימוש רחב בספרות העוסקת בתקופה זו.
הצלבנים הצליחו להקים ממלכה גדולה שהשתרעה מעזה ואילת עד לבנון, סוריה ועבר הירדן של היום. הישגי הצלבנים, שהצליחו לכבוש שטחים ניכרים תוך שימוש בכוח צבאי יחסית קטן, שלרוב לא עלה על 1,500 איש, היו חסרי תקדים באזור זה. המוסלמים התפעלו מעוצמתם הצבאית של הלוחמים האירופים. במשך שנים נעשו ניסיונות מצד המוסלמים להחזיר לעצמם את השטחים שנלקחו מהם, אך הם נחלו כישלון. רק לאחר שנתגלעו בקיעים בתוך מחנה הצלבנים, ומאבקים פנימיים ערערו את הסדר בממלכה הנוצרית, הצליחו המוסלמים לבסוף להשיב לידיהם את הארץ כולה.
רקע
הישרדותם של ה"פרנקים", אנשי ממלכת ירושלים האירופים, במשך מאה השנים שחלפו מייסוד ממלכתם עד קרב קרני חיטין, נבעה בעיקר מאיכות צבאם, שלטונם הריכוזי ופירוד הכוחות בקרב המוסלמים. נחיתותם המספרית הבולטת אל מול התושבים המקומיים מנעה מהצלבנים לנצל את הצלחתם הראשונית בשדה הקרב ולכבוש חלקים נוספים במזרח התיכון. השלטון המרכזי החזק ששלט בממלכה הצלבנית במחצית הראשונה של המאה ה-12, נחלש במחצית השנייה של המאה, והאצילים החלו לפרוק את עול המלוכה תוך שהם מנצלים פרצות בחוקים ובמנהגים שהיו רווחים באירופה לניהול מדיניות עצמאית. הפירוד המוסלמי לנסיכויות קטנות ויריבות היה לעזר רב לנוצרים. הנסיכויות המוסלמיות לחמו אחת בשנייה ולעיתים אף כרתו בריתות צבאיות עם ממלכת ירושלים נגד נסיכויות מוסלמיות אחרות.
הפירוד המוסלמי הגיע לקצו עם עלייתו של נור א-דין בסוריה באמצע המאה ה-12. נור א-דין הצליח לאחד תחת שלטונו את האמירויות הסוריות, ולאחר מלחמות אחדות הצליח לכבוש את מצרים. בתקופת שלטונו של נור א-דין היו מספר פעולות איבה בינו לבין הצלבנים, אך אף צד לא הצליח לזכות ביתרון משמעותי. נציבו של נור א-דין במצרים, צלאח א-דין הכורדי, החל עד מהרה לחתור תחת אדונו, ועם מותו קרע את הירושה מבניו והשתלט בעזרת כוחות מצריים על השטחים שהיו בשליטת אדונו.
יש הרואים בצלאח א-דין את יוזם הג'יהאד נגד הנוצרים בארץ ישראל ומצביעים על המסורות שירש מישיבתו במוסול ומאדונו, נור א-דין, חדור האמונה, אך התמונה המלאה מורכבת יותר. אין מדובר רק בחזון משיחי של מוסלמי חדור אמונה המגרש את הכופרים הנוצריים מאדמת ארץ ישראל. ישנן עדויות הסותרות במידת מה את תפישת החזון המשיחי. צלאח א-דין לא קיבל את תמיכת הח'ליפה לפעולותיו, והיסטוריונים מוסלמים אחדים בני התקופה הסתייגו אף הם מפועלו. יתרה מכך, הח'ליפה עזר לעיתים לגרועים שבאויביו. כמו כן, בעשור הראשון לשלטונו לא ביקש צלאח א-דין לחסל את הממלכה הצלבנית, אם כי דאג מפעולותיה נגד מצרים, שהייתה באותה עת תחת שלטונו. בשלבים מאוחרים יותר, ידע לנצל את כוחו המשלהב של הג'יהאד לגיוס המונים לצבאו נגד הנוצרים, ואכן יזם את הג'יהאד בשלב מסוים במטרה למוטט את הממלכה הנוצרית.
המלך בלדווין הרביעי (1174–1185), שהיה שליט הממלכה במשך רוב התקופה שבה התמודדו הצלבנים עם צלאח א-דין, הצליח אמנם לבלום את ניסיונות ההתפשטות של האיובים, אך שלטונו עורער בצורה קשה על ידי האצולה הבכירה של הממלכה. אצולה זו שאפה להגביל את כוחו של השלטון המרכזי ולהגדיל על ידי כך את עצמאותה. עם מותו של בלדווין הרביעי, עבר השלטון להלכה ליורשו, בלדווין החמישי שמת שנה לאחר מכן בעודו ילד. בעזרת תככים ותחבולות שונות, הצליח גי דה ליזיניאן לתפוס את השלטון ולסלק את רמון מטריפולי שהיה העוצר לילד והיה אמור לקבל את השלטון במקרה שהילד ימות. הפיכת החצר הסתיימה ללא שפיכות דמים, אך כוחה של האצולה הבכירה התגבר, ולכך היו השפעות הרות אסון על הממלכה במלחמתה נגד צלאח א-דין.
רנו משאטיון היה אחד מהאצילים שביקשו לפרוק את עול השלטון המרכזי. הוא עשה בנחלתו כברפובליקה עצמאית הכפופה רק להלכה לשלטון המרכזי. הוא סירב להישמע להוראות המלך, ואף ניהל מדיניות חוץ עצמאית, תוך התעלמות מוחלטת מהסכמים שנחתמו בין המלך לבין צלאח א-דין. התנהלות זו של רנו משאטיון הייתה בין הגורמים המרכזיים לפרוץ מעשי האיבה שהביאו לקרב קרני חיטין ולתבוסת הנוצרים. עם זאת, רנו לא היה יוצא דופן בהתנהגותו המתריסה כלפי השלטון המרכזי. אצילים רבים ראו במלוכה גורם עוין וביקשו להצר את צעדיה. ייתכן גם שמעשי האיבה היו פורצים ללא התגרויותיו של רנו, אך התקפותיו על נתיבי מסחר מוסלמיים ועל עולי הרגל לחאג', היו לעילת מלחמה נוחה לצלאח א-דין, ועזרו לו ללכד את כוחותיו בג'יהאד נגד הנוצרים הפוגעים בעולי הרגל.
שדה הקרב ותנאיו
הדרך ממעיינות ציפורי לטבריה עוברת בערוצי נחל סלעיים ויבשים. ניתן למצוא מים באזור זה רק בחודשי החורף הגשומים. בשם "קרני חיטין" מכונה הר לא גבוה (הנקודה הגבוהה ביותר בו היא בגובה 326 מטר מעל פני הים) בעל שתי פסגות, הן הקרניים.
צבאות התקופה לא הוגבלו לדרכים סלולות, ולרשות הצבא הצלבני עמדו מספר דרכים להגיע לטבריה שהייתה נתונה במצור על ידי צלאח א-דין. הדרך הקצרה ביותר עברה ממעיינות ציפורי עד טורעאן (אזור מחלף גולני של היום) והתפלגה שם לשני כיוונים אפשריים – האחד דרך כפר סבת (מושב אילניה של היום). השני דרך לוביה וחיטין לעבר הכנרת ומשם דרומה לאורך חופה של הכנרת לעבר טבריה. אפשרות נוספת הייתה לפנות צפונה לפני לוביא ולעשות עיקוף דרך הר חיטין. מים היו מצויים רק בעין תורעאן הסמוך לכפר (כיום מועצה מקומית) טורעאן, כפר סבת ועין ג'וזה (כיום עין לפידות) וכפר חיטין. המעיינות של טורעאן היו מעטים ותפוקתם דלה, ולא ניתן היה להשקות במימיהם צבא גדול על סוסיו ואנשיו. נחל יבנאל השופע יותר, שזורם ליד כפר סבת, היה תחת שליטה מוסלמית. זאת הייתה אחת הסיבות העיקריות לניסיון הצלבנים להגיע לטבריה בדרך עוקפת דרך חיטין ובקעת ארבל.
למרות האמור לעיל, אפשר לתאר רק בקווים כלליים את המסלול המדויק שבו נע הצבא הצלבני. נעשו מספר שחזורים שהתבססו על ממצאים ארכאולוגיים שחשפו דרך רומית באזור ועל מקורות ראשוניים, אך המסלול המדויק אינו ידוע.
הקרב עצמו התרחש בחודש יולי, אחד החודשים החמים בארץ ישראל. הצלבנים סבלו ממחסור במים וממזג האוויר החם, ואלה היו בין הגורמים העיקריים לתבוסתם. בנוסף לכך, הוצתה אש בקוצים ובשדות שסבבו את קרני חיטין והעשן והחום שגרמה האש הכבידו עוד יותר על הנוצרים. למוסלמים, לעומתם, היו מקורות מים בשפע והם סבלו פחות מהנוצרים מהחום בגלל זמינות המים והמיגון הקל יחסית של הפרשים והרגלים שלהם, בניגוד לשריון הגוף הכבד שנשאו על גופם האבירים וחלק מהרגלים בצבא הצלבני.
הצבא הנוצרי ופיקודו
המקורות מימי הביניים המתארים את קרב קרני חיטין חסרי תועלת מפני שהם "מנופחים" במידה מוגזמת מאוד. בשל כך מסתמכים ההיסטוריונים על הערכה מלומדת באשר לגודל היחסי של הצבאות הלוחמים. הפיקוד העליון על הצבא הנוצרי היה נתון בידיו של מלך ממלכת ירושלים, גי דה ליזיניאן, שתחת פיקודו הישיר נמצא צבא הממלכה שהיווה כמחצית מכל הכוחות הנוצריים שהשתתפו בקרב. מחציתו השנייה של הצבא הייתה נתונה לפיקוד שני ראשי המסדרים – ז'ראר דה רידפור ראש המסדר הטמפלרי ורוז'ר דה מולן ראש המסדר ההוספיטלרי. אף שהמסדרים לא היו כפופים למלוכה, הם נשמעו להוראות המלך ולא פעלו באופן עצמאי בעת הקרב. מהרשומות מהתקופה הקרובה לקרב עולה שצבא הממלכה כלל בין 647 ל-675 אבירים וכ-5,000 סרז'נטים (חיילים פשוטים). סביר להניח, אם כך, שמספר האבירים שהממלכה הצליחה לגייס לקרב עמד על 600 עד 700 איש. כמעט כל הסרז'נטים של הממלכה היו רגלים ומיעוטם פרשים. מאחר שבדרך כלל מעריכים את עוצמת המסדרים כשווה לעוצמת הממלכה, לכן הצבא המאוחד כלל כ-10,000 סרז'נטים (רובם רגלים) וכ-1,200 אבירים. קיימות הערכות נוספות, אך הן דומות. לצד האבירים והסרז'נטים שירתו בצבאות הצלבנים גם פרשים קלים המכונים טורקופולים. חימושם היה רבגוני וכלל לרוב כידוני הטלה וכלי נשק דומים. לעיתים חומשו הטורקופולים גם בקשתות.
עיקר כוחו של הצבא הנוצרי היה בלכידות שבין חיל רגלים לאבירים. הרגלים עזרו להדוף את התקפות הקשתים הרכובים של המוסלמים בעזרת ירי מקשתות מוצלבות ואפשרו לאבירים לצאת להסתערות מוחצת ברגע המתאים. די היה בהסתערות אבירים מוצלחת אחת על מנת לנצח בקרב. היה זה נשקו המאיים ביותר של הצבא הצלבני, והוא יצא מנצח מקרבות רבים הודות להסתערויות מיומנות של אביריו המשוריינים. תפקיד הפרשים הקלים היה משני; הם סייעו לרגלים להדוף את הפרשים הקלים של המוסלמים ועסקו בתפקידים מסורתיים של פרשים קלים כמו סיור, אבטחת אגפים, איסוף מודיעין ועוד. הפיקוד הצלבני היה לרוב יעיל, מרוכז ומקצועי, אך בקרב זה סירבו הרגלים להישמע להוראות המלך, וסירובם זה היה אחד הגורמים לתבוסה הנוצרית. התרופפות המשמעת נגרמה, בין היתר, בשל המחסור במים, גודל הכוחות המוסלמים והתנאים הקשים שאליהם נקלע הצבא הצלבני.
הצבא המוסלמי ופיקודו
הפיקוד המוסלמי היה נתון בידיו של צלאח א-דין. בקרב עצמו פיקד צלאח א-דין על מרכז צבאו. אחיינו, תאקי א-דין, פיקד על האגף הימני, וגיסו, מט'פר א-דין קוקבורו, פיקד על האגף השמאלי. צלאח א-דין לא היה אסטרטג או טקטיקן מזהיר. הטקטיקה שבה נקט בקרב הייתה אופיינית לצבאות שהתבססו על התקפות פגע וברח של פרשים קלים והוא עצמו לא חידש דבר ולא המציא תחבולות משלו. התבוסה הנוצרית נגרמה בעיקר מטעויות הפיקוד הנוצרי ולא מתחבולות הפיקוד המוסלמי.
מספר לוחמיו של צלאח א-דין לא ידוע בוודאות, אך ככל הנראה גייס לקראת הקרב כ-12,000 פרשים ומספר דומה של רגלים ומשרתים. בניגוד לצלבנים, שלחימתם התבססה על שיתוף פעולה הדוק בין רגלים לפרשים, חייליו הרגלים של צלאח א-דין לא השתתפו כמעט בקרב ואיכותם נפלה מאיכות הרגלים הצלבנים.
צבאו של צלאח א-דין הגיע משני קצוות האימפריה שלו – מצרים מדרום וסוריה וצפון עיראק בצפון. המצרים תרמו את הפרשים הממלוכים המעולים ואילו האזורים הצפוניים תרמו את הפרשים הכבדים ופרשים קלים נוספים. קשה להעריך את גודלו המדויק של הצבא המוסלמי, אך מצרים תרמה ככל הנראה כחמשת אלפים עד ששת אלפים פרשים ועוד כשבעת אלפים פרשים הגיעו מהמחוזות הצפוניים של האימפריה.
הצבא עצמו היה מורכב בעיקר מפרשים קלים, קשתים רכובים (חלקם מוגנים בשריון), מעט פרשים כבדים וחיל רגלים. עיקר כוחו של הצבא המוסלמי היה בקשתיו הרכובים אשר יכלו להטריד את הצלבנים ללא הפסקה. ההטרדה הזאת גרמה לכך שהצבא הצלבני אולץ לנוע בשדרת מסע צפופה ומהירות תנועתו הייתה כקצב הליכתו של החיל הרגלי, וזאת על מנת לאפשר לקשתים הצלבנים להרחיק את הפרשים המוסלמים ככל שניתן מהטור הנוצרי.
הערכות הצבאות
בשנת 1185 נחתם הסכם הפסקת אש בין הצלבנים ובין האיובים שאמור היה להיות בתוקף עד לשנת 1189. בשנת 1187 החליט צלאח א-דין כי השעה כשרה להגשמת שאיפתו מזה זמן רב להחריב את ממלכת ירושלים. הוא החליט שאין לקיים את הפסקת האש היות שרנו משאטיון תקף אורחות מוסלמיות בעוד הסכם הפסקת האש בתוקף. הוא ניצל את התקפותיו של רנו משאטיון כאמתלה נוחה להכרזת מלחמה על הממלכה הצלבנית. באביב התחילה לשכתו בדמשק לשלוח מכתבים ואגרות לכל רחבי המזרח התיכון בקריאה לג'יהאד נגד הצלבנים. המוסלמים נענו וצבא גדול התקבץ תחת דגלו.
ב-13 במרץ יצא צלאח א-דין מדמשק אל צבאותיו שנאספו בראס אלמא, שנמצאת על הדרך שבין דמשק לטבריה. תחילה תקף, בעזרת הצבאות שנאספו עד עתה, את נחלתו של רנו משאטיון בנסיכות עבר הירדן, אך רנו לא התפתה לצאת לקרב גלוי ונשאר בתוך ביצוריו. צלאח א-דין נשאר בנחלותיו של רנו עד סוף מאי, ובינתיים קיבל תגבורת גדולה מנחלותיו המצריות שהצטרפה אליו באלקריתין (דרומית מזרחית לכרך).
בזמן שהייתו של צלאח א-דין בעבר הירדן, הגיעו כוחות מנחלותיו המזרחיות והתרכזו בראס אלמא. ב-24 ביוני נערך המסדר הסופי של הכוחות המוסלמים וב-27 ביוני חצה צלאח א-דין את הירדן בסמוך לקצה הדרומי של הכנרת. הוא הטיל מצור על טבריה וב-30 ביוני השתלט על כפר סבת שנמצא בין מעיינות ציפורי לטבריה ולידו זורם נחל יבנאל.
באותה עת היה הצד הנוצרי כמרקחה. מותו של בלדווין הרביעי (1185) הותיר את בולדווין החמישי, אחיינו בן השש, בראש המדינה. בשל גילו הצעיר, נבחר לו רמון מטריפולי לעוצר. הילד מת במפתיע שנה לאחר שירש את השלטון (1186). על פי תנאי ההסכם בין רמון לאצולה הגבוהה, רמון היה אמור לרשת את הילד במקרה שהוא ימות. אך בגלל תככי חצר, עבר השלטון לגי דה ליזיניאן ורמון התבצר בנחלותיו. הכתרתו של דה ליזיניאן גרמה לקרע חמור בינו לבין רמון והאחרון אף הגדיל לעשות וכרת הסכם נפרד עם צלאח א-דין כהתרסה נגד שלטונו של דה ליזיניאן.
בזמן שהמשלחת שהתה אצל רמון, ב-30 באפריל, הגיעו גדודי פושטים מוסלמים לאזור. רמון הציע להמתין בתוך החומות עד יעבור זעם, אך אזהרתו נתקלה בהתרסה מצדו של ז'ראר דה רידפור, מפקד המסדר הטמפלרי, שלא הסכים לסבול שוד והרס מוסלמי בנחלות צלבניות. תגבורת הוזעקה ממבצר הטמפלרים בקאקון. הכוחות המשותפים של המשלחת ושל חיל המצב מנו כ-130 אבירים. למחרת הסתערו הצלבנים על המוסלמים בקרבת מעיין קרסון, אך מספרם העודף של המוסלמים הכריע את הכף והגדוד הצלבני הושמד. רק ז'ראר דה רידפור ושומרי המטען הצליחו להציל את נפשם. כל יתר האבירים נהרגו. אזהרתו של רמון והברית שכרת עם צלאח א-דין הולידו שמועות על מעורבותו, כביכול, במעשה, ועל אישור שנתן כביכול לגדודי הפושטים המוסלמים לעשות שמות בשטחים נוצריים. אין זכר לפרשה זו במקורות מוסלמים וגם בצד הנוצרי היא מסתמכת על מקור יחיד. סביר להניח שלא היו דברים מעולם וכל כוונתו של הכותב הייתה להשחיר את דמותו של רמון, במיוחד לנוכח בריחתו מקרב קרני חיטין.
המפלה בקרב קרסון גרמה לזעזוע בקרב הצלבנים הפרנקים. המלך הסכים להיפגש אישית עם רמון, שלא היה יכול להתעלם מהסכנה המוסלמית. הם יצאו זה לקראת זה ונפגשו במבצר ההוספיטלרי "איוב הקדוש". נוכח הסכנה המשותפת, התפייסו האישים ורמון ביטל את הברית שכרת עם צלאח א-דין. לאחר ההתפייסות פנו לשכם לכינוס מועצה מסכמת להתמודדות מול האיום המוסלמי. גם ראשי המסדרים הסכימו להתפייס ביניהם. אף שהצדדים הגיעו לכאורה לעמק השווה, רחשו מתחת לפני השטח רגשות שנאה וקנאה. אף שרמון התפייס עם ז'ראר דה רידפור, לא סלח לו דה רידפור עד תום, והאיבה בין שני האצילים הבכירים הייתה בעוכרי הצבא הנוצרי.
בציפורי כינסו הצלבנים מועצת מלחמה ב-2 ביולי. רמון תמך שוב בטקטיקת השהיה והציע להתבצר בציפורי. הייתה זו הטקטיקה המקובלת של הצלבנים מזה עשרות שנים. בגלל האופי העונתי של הלחימה המוסלמית, היה צפוי שהצבא המוסלמי הגדול יתפזר מעצמו ללא קרב. בנוסף לכך, שפע המים בציפורי הבטיח הספקה סדירה של מי שתייה. אילו צלאח א-דין היה רוצה להתקיפם, היה עליו לעבור קצת פחות מ-40 ק"מ מטבריה לציפורי. דרך זו עברה ברובה דרך שטח יבש עם מעיינות מעטים. התקפה מוסלמית הייתה נתקלת בקשיים דומים לאלו שנתקלו בהם הפרנקים בדרכם לטבריה. עצתו של רמון התקבלה תחילה על ידי המלך וקציניו.
בלילה נכנס ז'ראר דה רידפור לאוהלו של המלך ודיבר על לבו בארבע עיניים. תוכן השיחה לא השתמר במקורות, אך ייתכן שהשנאה שרכש ז'ראר דה רידפור לרמון או פזיזותו, כפי שבאה לידי ביטוי בתבוסה בקרב קרסון, הן אלו שגרמו לו להיכנס לאוהל המלכותי ולנסות לשכנע את המלך לצאת לקרב מיד. אין לדעת אם היו אלו טיעוניו של המפקד הטמפלרי ששכנעו את המלך, או שמא זכר הססנותו בעת מצור כרך בשנת 1183, שהביאה להדחתו מתפקידו על ידי בולדווין. בין כך ובין כך המלך השתכנע שעדיף לצאת לקרב מאשר להמתין בחוסר מעש. פקודות חדשות ניתנו ועם שחר יצא המחנה לדרכו האחרונה.
3 ביולי
השכם בבוקר ב-3 ביולי יצא הצבא הצלבני מעיינות ציפורי לכיוון טבריה. בראש כוח החלוץ עמד רמון מטריפולי. הזכות להוביל את הצבא נפלה בחלקו כי הצבא עבר בנחלתו הפאודלית. עיקר הצבא המלכותי היה נתון לפיקודו של גי דה ליזיניאן ואילו במאסף הוצבו בעיקר כוחות המסדרים הצבאיים.
מרגע שנודע לצלאח א-דין על יציאת הצבא הצלבני מציפורי, הוטרדה שדרת המסע הצלבנית ללא הפסקה על ידי פרשיו הקלים וקשתיו הרכובים, והצלבנים ספגו אבדות ניכרות ביום הצעידה הראשון. אופי הלחימה המוסלמי בשלב זה, שהתבסס בעיקר על התקפות חוזרות ונשנות של קשתים רכובים, אילץ את הצלבנים להיערך בריבועים גדולים, כשהפרשים הוצבו במרכז הריבוע והרגלים הגנו עליהם מבחוץ, והאיט את קצב התקדמותם.
ההתקפות העזות של המוסלמים נמשכו ללא הפסקה לכל אורך הדרך. הקשת הקלה ששימשה את הפרשים המוסלמים לא הייתה יכולה לחדור את השריון הכבד של האבירים, אלא אם כן החץ נורה מטווח קצר, אך המטרה העיקרית של הקשתים המוסלמים הייתה סוסי האבירים ולא הרוכבים עצמם. הסוסים, שלא היו מוגנים בשריון, והרגלים שהיו חשופים יותר לחיצי הקשתים המוסלמים, סבלו קשות מהירי הבלתי פוסק.
במהלך היום הצליחו הצלבנים לעבור כ-18 ק"מ, כמחצית המרחק מציפורי לטבריה. לדעת יהושע פראוור, הלחץ המוסלמי והצמא גרמו לצבא הצלבני לסטות מנתיב התנועה המתוכנן שלו (המסלול הקצר ביותר לטבריה, דרך כפר סבת, אילניה של היום) ולנוע לכיוון צפון-מזרח, במטרה להגיע למעיינות שליד כפר חיטין, כ-8 קילומטר צפונית לנקודה שבה היו, ולנוע משם לטבריה במסלול עוקף דרך בקעת ארבל. ייתכן שהסטייה מהדרך הייתה מתוכננת מראש, היות שבקרבת כפר מסכנה ישנם מספר בורות מים ובריכת מי גשמים גדולה. האבירים הטמפלרים שבמאסף ניסו להדוף את ההתקפות המוסלמיות, אך לא הצליחו להרחיק את הפרשים הקלים של האויב. הפרשים הכבדים בכוח החלוץ ניסו להניס את המוסלמים, שחסמו את מסלול ההתקדמות של הצבא הצלבני, אך לא יכלו להרחיק לכת, משום שלא רצו להסתכן בניתוק הקשר בין הפרשים לבין הרגלים האיטיים יותר. עקב השעה המאוחרת, עצרו הצלבנים לחניית לילה במקום עומדם בין כפר לוביא לכפר מסכנה. המוסלמים גילו את שינוי הנתיב של הצלבנים והעבירו את המחנה העיקרי שלהם מכפר סבת ללוביא.
4 ביולי
למחרת בבוקר, הצליחו הצלבנים להתקדם כמה קילומטרים נוספים עד שנבלמו על ידי המוסלמים בשטח ההררי שלמרגלות הר חיטין. קשה לקבוע את סדר האירועים בעת הקרב כי המקורות הראשוניים חלוקים ביניהם. בנימין זאב קדר טוען שכלל לא ניתן לשחזר את סדר האירועים המדויק, ולעומתו פרופ' חבר בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת ניו יורק טוען שהקרב החל בסמוך לשעה 9 בבוקר בתקיפה מוסלמית נמרצת של המאסף הנוצרי. הטמפלרים ואחריהם ההוספיטלרים שהיו במאסף תקפו בשצף את המוסלמים, אך הסוסים העייפים מצמא לא הצליחו להביא את האבירים לניצחון. המסדרים ביקשו את עזרת המלך, אך הוא לא יכול היה להגישה כי הוא עצמו היה טרוד בהדיפת התקפות מוסלמיות. הטור כולו נעצר, אך ניסיון להתבצר למרגלות ההר לא צלח, והוקמו שלושה אוהלים ששמשו כנקודות אחיזה. האש, שייתכן שהוצתה עוד בלילה, יחד עם החום הכבד התחילו להעיק על הצלבנים הצמאים.