cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמבה אלגי
קרב אמבה אלגי השלישי
ב-1943 התקיים ליד אמבה אלגי הקרב האחרון ב"מרד וויאנה" שכוון כנגד שלטונו של היילה סלאסי. המורדים כבשו את מקלה והמשיכו דרומה אל ההר, בו נתקלו בעשרת אלפים חיילים של ממשלת אתיופיה. בין 18 בספטמבר ל-6 באוקטובר 1943 ניסו המורדים, בהנהגת בלאטה היילה מריאם רדה לכבוש את עמדות חיילי הממשלה בהר, אך לא עמדו בפני הפגזות הארטילריה של הצבא הבריטי שסייע לסלאסי, ובסופו של דבר התפזרו.
קראצ'י (משפחת אמנים)
משפחת קַרַאצִ'י (באיטלקית: Carracci) הייתה משפחת אמנים מבולוניה שמילאה תפקיד מרכזי בקידום סגנון הבארוק בציור. האחים אניבלה (1560–1609) ואגוסטינו (1557–1602) יחד עם בן דודם לודוביקו (1555–1619) עבדו בשיתוף פעולה. משפחת קראצ'י השאירה את מורשתה בתורת האמנות על ידי פתיחת בית ספר לאמנים בשנת 1582. בית הספר נקרא (Accademia degli Incamminati), והתמקדותו העיקרית הייתה להתנגד ולאתגר את המנהגים והעקרונות האמנותיים המנייריסטיים על מנת ליצור אמנות מחודשת של נטורליזם ותפיסת עולם הבעתית.
תאוריה אמנותית
הפעילות האמנותית והתאורטית של בני משפחת קראצ'י מוכרת על ידי מבקרים והיסטוריונים כמו ו כמי שתרמה באופן מכריע להיווצרות הבארוק הפיגורטיבי ולפתרונות ציוריים חדשים המבוססים על שיקום המסורת הקלאסית והרנסאנסית, שהתחדשו על ידי לימוד הטבע. "יחד הם ביצעו רפורמה אמנותית שהפילה את האסתטיקה המנייריסטית ויזמה את הבארוק".
האמנות המנייריסטית ששחזרה עד לעייפה את הסגנון של רבי האמנים של הרנסאנס, תוך שימת דגש על סיבוכים צורניים ווירטואוזיות, לא צייתה עוד לצורך בבהירות ובדבקות דתית. בולוניה הייתה במרכזה של טריטוריה שבה עבודתם של האמנים הייתה בעלת אופי דתי ואדוק בולט, והושפעה מהאמנות הצפון איטלקית והוונציאנית. על יסודות תרבותיים ואסתטיים אלה פיתחו בני משפחת קראצ'י את עבודתם כתאורטיקנים של התחדשות אמנותית, תוך שימת דגש על אנושיות הנושאים ועל בהירות הסצנות הקדושות.
הלקטנות של אומנותם, הכבוד למסורת ושפה המותאמת למקומות הציבוריים אותם פוקדים מעמדות הפועלים סיפקו את רצונותיה של כנסיית הקונטרה-רפורמציה שהייתה זקוקה לאופן חדש כדי לבטא את עליונותה על פני הדתות האחרות ולאשר כי האמנות יכולה וצריכה להיות כלי לכיוון האמונה.
בני משפחת קראצ'י התאימו בצורה מושלמת לרגע הפוליטי והאמנותי של התקופה - הם הכירו בצורך בסגנון אמנותי שיוכל לשקף את הרצונות החדשים וחופשי מהמלאכותיות והמורכבות של המנייריזם.
עקרון נוסף של דוקטרינת קראצ'י היה ההיבט האדוק, כיבוד האורתודוקסיה של ההיסטוריה המיוצגת. בני משפחת קראצ'י מילאו את ההוראות הכלולות בעבודתם של התאורטיקנים של אותה תקופה כמו הקרדינל, מחבר ב-1582 של ה-"De sacris et profanis imaginibus" ("על דימויים קדושים וגסים"), אשר דגל בשליטה מצד סמכות כנסייתית של תוכני הסצנות הקדושות (הקדושים ותכונותיהם היו צריכים להיות ניתנים לזיהוי בקלות ולכבד את המסורתי, בנוסף היה על הסיפורים להפגין נאמנות כלפי הטקסטים הקדושים), בעוד שהאמנים שמרו על ה"חופש" לבחור את הסגנון המתאים ביותר.
נקודת התייחסות נוספת הייתה עבודתו של ג'ובאני אנדריאה ג'יליו (Giovanni Andrea Gilio), מחבר הספר Due Dialoghi...degli errori dei pittori ("שני דיאלוגים...על שגיאות ציירים") ב-1564, שבה ביקר את ההגזמות של העידון, של האלגוריות. וההמצאות המוזרות של האמנות המנייריסטית. הסיפורים והדמויות שהוצגו כמציאותיים בחיקוי הטבע היו צריכים אז להיות מואצלים על ידי האמנות ולחדד את הדוגמה של רבי האמנים הגדולים של העבר כמו רפאל ומיכלאנג'לו, אבל גם טיציאן, ורונזה, טינטורטו, קורג'ו, ופארמיג'אנינו.
אגוסטינו היה גם יוצר הדפסים חשוב, ושחזר את יצירותיהם של רבי האמנים מהמאה ה-16 (בעיקר קורג'ו וורונזה) כדוגמאות לחיקוי עבור התלמידים הרבים של האסכולה שלהם. אניבלה היה המוכשר ביותר ומי שבעקבות נסיעתו לרומא ב-1595, שם הוצגו היצירות עד מותו ב-1609, הפעיל השפעה מכרעת על גורלו של הציור האיטלקי בשחר המאה ה-17.
אקדמיה דלי אינקאמינאטי
מונעת על ידי הרצון לחקור ולשתף את גישתם החדשה לציור, ייסדה משפחת קראצ'י ביחד בית ספר לאמנות בבולוניה בסביבות 1582. בית הספר נקרא בתחילה "אקדמיה דאי דזידרוס" (Accademia dei Desiderosi - "האקדמיה לבעלי הרצון"), ככל הנראה התחיל בית הספר כמפגש לא רשמי של אמנים צעירים בסטודיו של לודוביקו קראצ'י. בסביבות שנת 1590 שונה שמה של האקדמיה ל"אקדמיה דלי אינקאמינאטי" (Accademia degli Incamminati - "האקדמיה של אלה שמתקדמים" או "אקדמיית המסע"), ואימצה תוכנית אקדמית דידקטית יותר.
כל אחד מבני משפחת קראצ'י תרם תרומה ייחודית לאקדמיה. מאמינים כי לודוביקו קראצ'י מילא תפקיד אדמיניסטרטיבי, בעוד אגוסטינו היה אחראי על איסוף מידע חדש, ואניבלה על יצירתיות, השראה ושיעורים על טכניקת ציור. לודוביקו הרכיב ואיחד חומרים חדשים לשימוש כעזרי הוראה, כולל אוסף של יציקות גבס של יצירות קלאסיות. אגוסטינו הביא לבית הספר שפע של ידע במגוון נושאים, כולל אמנות, מוזיקה, פילוסופיה, מתמטיקה, אסטרונומיה, גאוגרפיה, קרטוגרפיה, אנתרופולוגיה והיסטוריה של הטבע. הוא השתמש בידע שלו באנטומיה כדי לבנות ציורים מפורטים של צורת האדם, וסיפק ספרים ומדליות מהאוסף שלו לטובת התלמידים. אניבלה, האמן המנוסה ביותר של הקבוצה, חילק את הידע שלו בציור באמצעות עבודות שיתופיות עם תלמידיו.
בני משפחת קראצ'י התכוונו להעניק לדור הבא המשכיל של אמנים השכלה תקפה הן מבחינה מעשית והן מבחינה תאורטית. התלמידים הוכשרו במספר נושאים כדי לבסס רקע אינטלקטואלי שממנו יוכלו לפתח את כישוריהם האמנותיים. דגש רב הושם על חקר הטבע, והתלמידים עודדו לתרגל ציור מהחיים. בני משפחת קראצ'י הובילו את תלמידיהם בלימודי רישום ניסיוני, קריקטורה, ציור נוף, חיקוי, אנטומיה, פרספקטיבה ותאוריה אמנותית. התלמידים גם למדו היסטוריה, אגדות והמצאות פיוטיות שמהן ניתן לשאוב השראה.
סטודנטים בולטים באקדמיה של קראצ'י כוללים את, גווידו רני, , , , ו.
פתיחת האקדמיה דלי אינקאמינאטי הביאה מוניטין רב לשם קראצ'י והם קיבלו עבודות רבות. פרויקטים אלה הוקצו בדרך כלל בין בני המשפחה על ידי לודוביקו או הושלמו במשותף על ידי שלושת בני משפחת קראצ'י.
עבודות משותפות
יש הרבה ספקולציות וויכוחים בין היסטוריונים של האמנות לגבי מי מבני משפחת קראצ'י עיצב והוציא לפועל היבטים שונים של ציורי הקיר שציירו. סקיצות הכנה קיימות לציורי פרסקו מצביעות על כך שלכל יצירת אמנות, הסקיצות המקדימות נוצרו ככל הנראה על ידי כל בני משפחת קראצ'י בשיתוף פעולה. כמו כן, הציורים המוגמרים היו מצוירים על ידי כל שלושת בני קראצ'י, אך "למרות ויכוחים רבים, אין הסכמה בין החוקרים לגבי ייחוסן של מספר סצנות". "כששואלים אותם מי עשה כל סצנה, בני משפחת קראצ'י, לאחר שהחליפו בחופשיות רעיונות וסקיצות, ואחרי שעבדו מרפק אל מרפק, טוענים כי הגיבו, 'זה של קראצ'י, עשינו את זה ביחד'. שיתוף פעולה אינטימי שכזה, שבו הסגנון האינדיבידואלי עבר זיכוך לטובת אפקט חלק, תוסס ואשליותי ביותר, מאפיין את התקופה המוקדמת של בני משפחת קראצ'י".
מ-1583 עד 1594, אניבלה, אגוסטינו ולודוביקו עבדו בשיתוף פעולה כדי לצייר ציורי קיר על תקרות וקירות של ארמונות בבולוניה ובפרארה. אחת העבודות המשותפות הראשונות שלהם הייתה בבולוניה. כאן ציירו בני משפחת קראצ'י ציורי קיר של "סיפורי אירופה" (1583–84), "סיפורי יאסון" (1583–84) ו"סיפורי אניאס" (1586). יצירת המופת של משפחת קראצ'י, "סיפורי ייסוד רומא", הושלמה בסביבות 1589–90, והיא ממוקמת בסלון הראשי ב בבולוניה. בשנת 1592 נסעו בני משפחת קראצ'י לפרארה כדי לקשט את תקרת בסצנות של "אלי האולימפוס". בשנים הבאות, 1593–94, הוזמנו בני משפחת קראצ'י לצייר ציורי פרסקו של סצנות ודמויות של הברית החדשה בשלושה חדרים של בבולוניה.
הפופולריות של ציורי הקיר של בני משפחת קראצ'י בארמונות איטלקיים אלה (במיוחד הציורים בפאלאצו מאניני) משכה את תשומת לבה של משפחת אצולה אחרת, משפחת פארנזה. הדוכס מפארמה ופיאצ'נצה, רנוצ'ו השישי (Ranuccio VI), ואחיו, הקרדינל אודוארדו (Odoardo), פנו אל בני משפחת קראצ'י ב-1593 וביקשו מהם לבוא לרומא כדי לקשט את ארמון פארנזה. בשנת 1594 נסעו אניבלה ואגוסטינו לרומא בעוד לודוביקו נשאר בבולוניה. "הזימון הזה סימן את סופו של הסטודיו המשותף של בני משפחת קראצ'י".
דריוס תומפסון
דריוס ג'מאר תומפסון (באנגלית: Darius Jamar Thompson; נולד ב-4 במאי 1995) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז באנאדולו אפס מליגת העל הטורקית והיורוליג.
ברינדיזי
ב-23 ביולי 2019 חתם תומפסון לשנה עם אופציה לעונה נוספת בניו באסקט ברינדיזי מהסרייה א' האיטלקית וליגת האלופות בכדורסל.
לוקומוטיב קובאן
ב-1 ביולי 2021 עזב תומפסון עזב את ברינדיזי לאחר שנתיים וחתם בלוקומוטיב קובאן הרוסית מהליגה המאוחדת של VTB. הוא עזב את הקבוצה לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
בסקוניה
ב-12 באוגוסט 2022 הוא חתם בסאסקי בסקוניה מליגת ה-ACB הספרדית והיורוליג. בעונת 2022/2023 ביורוליג היה מלך האסיסטים ונבחר לחמישיית העונה השנייה.
אנאדולו אפס
ב-7 ביולי 2023 חתם תומפסון לשלוש שנים באנאדולו אפס מליגת העל הטורקית והיורוליג.
אליס מראז
אלישקה מראזובה (נולדה ב-6 באוגוסט 1994), ידועה בשם הבמה שלה אליס מראז, היא זמרת צ'כית.
ביוגרפיה
בשנת 2013 הוציאה מראז את אלבום הבכורה שלה, Shubidu. בשנת 2014 זכתה בתואר "תגלית השנה" בטקס פרסי הזמיר הצ'כי. באותה השנה השתתפה "The Voice צ'כוסלובקיה" והגיעה לשלב חצי הגמר. בשנת 2015 הגיעה למקום השני בתחרות הבינלאומית "Golden Lute International", ולמקום השלישי במצעד המוזיקה האנגלי-אמריקאי "BEAT 100", עם השיר "Letter to Mom", שנכתב בהשראת מכתב אמיתי ממחנה ריכוז בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנים 2016–2019 הייתה מארז עסוקה בכתיבה ובהלחנת חומרים מקוריים. בתקופה זו נפגשה עם מוזיקאים רבים דוגמת אנדרו מארי, קנת' קרלין ודון מסקל.
בשנת 2020 היא השתתפה בקדם הצ'כי לאירוויזיון 2020, עם השיר "Wanna Be Like", והגיעה למקום השני. ב-6 בדצמבר 2021 חשפה רשות השידור הצ'כית את רשימת המתמודדים לקדם הצ'כי לאירוויזיון 2022. מראז נמנית ביניהם, עם השיר "Imma Be". בערב התחרות היא הגיעה למקום השני, והפסידה ללהקת We Are Domi עם השיר "Lights Off". ב-27 בדצמבר אותה השנה חשפה רשות השידור הממלכתית של סן מרינו כי מראז נמצאת ברשימת המוזיקאים שעברו את שלב הסינון המקדים של הקדם הלאומי "Una voca per San Marino", בו יבחר הנציג והשיר של סן מרינו לאירוויזיון 2022 גם כן. היא נפסלה מהשתתפות בקדם כיוון ששירה היה ארוך משלוש דקות.
חיים כצמן (שחקן כדוריד)
חיים כצמן, (1940 – 2008) היה שחקן כדוריד בנבחרת ישראל, סגן-אלוף בחיל האוויר, בעליה של סוכנות הביטוח גרניט, מהגדולות בארץ.
קורות חיים
חיים כצמן גדל ברמת גן והחל לשחק כדור-יד בגיל 11. מהר מאוד הפך כצמן לאחד משחקני הכדור-יד המובילים בזמנו והוביל את קבוצתו מכבי רמת גן לאליפות וגביע. בהמשך שיחק כצמן גם בקבוצת מכבי צפון והפועל הרצליה עימה זכה באליפות בשנת 1972. בשנת 1959 הוכלל בנבחרת של מכבי ישראל במכביה זוטא בדנמרק. חיים כצמן שיחק בנבחרת ישראל בשנות ה-60 והשתתף באליפות העולם שנערכה בשנת 1963 בשווייץ- שם הבקיע שערים רבים. הוא נודע בזריקת הכדור החזקה שלו באמצעותה הבקיע שערים רבים ממרחק רב.
באותן השנים הגיעה הנבחרת למשחקים באירופה באמצעות אנייה. השחקנים, וביניהם כצמן, נאלצו לעזוב לשם כך את משפחותיהם לתקופות ארוכות. בתקופה זו היה הענף חובבני והשחקנים לא זכו לכל תמורה כספית עבור השקעתם בזמן והיעדרות מעבודה. מה שהניע אותם היה אהבתם למשחק הכדור יד והגאווה שבייצוג המדינה.
חיים כצמן היה שחקן בולט וכובש שערים מצטיין. בין משחקיו הבולטים ניתן למצוא את המשחק בין אוסטריה לישראל בשנת 1963 במסגרת אליפות העולם, כאשר שיחק כמקשר השמאלי והתבלט ככוכב ההתקפה וכבש לא פחות מ-5 שערים. כמו כן, שיחק כצמן במשחק אליפות העולם הראשון ב-1963 בו השתתפה נבחרת ישראל מול גרמניה המזרחית.
בשנת 1964, הוביל כצמן את ישראל לניצחון 13:11 על נבחרת יפן, לאחר הפסד הנבחרת הישראלית במשחק מוקדם 17:14, (ממנו נעדר כצמן עקב פציעה).
כצמן נפטר בשנת 2008 בגיל 68 מסרטן והותיר אחריו שלושה ילדים ותשעה נכדים.
לזכרו של כצמן מתקיים טורניר טניס שנתי לנוער, נושא פרסים כספיים, במועדון בני הרצליה בהרצליה.
נייט ביורקגרן
נייט ביורקגרן (באנגלית: Nate Bjorkgren; נולד ב-20 ביוני 1975) הוא מאמן כדורסל אמריקאי.
קריירת מכללות
ביורקגרן נולד וגדל בעיר סטורם לייק שבאיווה, ובשנת 1994 החל ללמוד באוניברסיטת דקוטה הדרומית. בתקופתו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה הכיר את ניק נרס, ששימש אז כעוזר מאמן בקבוצה. בין השנים 1996–1998 למד באוניברסיטת בואנה ויסטה אשר בעיר ילדותו.
השנים הראשונות
בשנת 2002 עבר ביורקגרן להתגורר בפיניקס, אריזונה, ושנתיים לאחר מכן החל לאמן בליגת התיכונים המקומית.
בשנת 2007 מונה לעוזרו של ניק נרס, מאמן קבוצת איווה אנרג'י מליגת הפיתוח של ה-NBA, לקראת עונת הבכורה של המועדון. בעונת 2010/2011 השיגה הקבוצה את המאזן הטוב ביותר בליגה, 37–13, וזכתה באליפות הראשונה בתולדותיה.
בקיץ 2011, לאחר 4 עונות כעוזר מאמן באיווה, מונה למאמן הראשי של קבוצת דקוטה ויזארדס. בעונת 2012/2013, בה שינתה את שמה ל"סנטה קרוז ווריורס", העפילה הקבוצה לגמר ליגת הפיתוח, אולם הפסידה בתוצאה 0–2 מול ריו גרנדה ואלי ויפרס, אותה אימן ניק נרס. בעונת 2013/2014 אימן את קבוצת איווה אנרג'י, ושנה לאחר מכן עבר לאמן את בייקרספילד ג'אם; בשתי העונות הודחו קבוצותיו בסיבוב הפלייאוף הראשון.
בכל 4 עונותיו כמאמן ראשי בליגת הפיתוח רשמו קבוצותיו מאזן ניצחונות גבוה יותר מאשר בעונה הקודמת, כאשר ב-3 מהעונות השיפור היה של 10 ניצחונות או יותר.
ליגת ה-NBA
ביולי 2015 מונה ביורקגרן לעוזר מאמן בקבוצת פיניקס סאנס מליגת ה-NBA. בשתי עונותיו עם הקבוצה רשמו הסאנס מאזן כולל של 47 ניצחונות ו-117 הפסדים (28.7%), תחת המאמנים הראשיים ג'ף הורנסק וארל ווטסון.
לקראת עונת הצטרף לטורונטו ראפטורס בתור סקאוט, ובקיץ 2018 עבר לצוות האימון של הקבוצה, אותה אימן חברו ניק נרס. בעונת זכה עם הראפטורס באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה על גולדן סטייט ווריורס בסדרת הגמר.
באוקטובר 2020 מונה ביורקגרן למאמן הראשי של קבוצת אינדיאנה פייסרס, במקומו של נייט מקמילן. לאחר עונה אחת בלבד פוטר מהתפקיד, והוחלף על ידי ריק קרלייל.
54 השנים הראשונות
54 השנים הראשונות – מדריך מקוצר לכיבוש צבאי הוא סרט ישראלי באורך מלא משנת 2021 של הבמאי אבי מוגרבי. הסרט מתאר את הכיבוש הישראלי בגדה המערבית וברצועת עזה מנקודת מבטם של חיילי צה"ל משנת 1967 ועד 2021. מלבד עדויות יש בסרט קטעי סרטים ארכיוניים. הבמאי אבי מוגרבי מלווה את הסרט לכל אורכו בתפקיד של מספר ומדריך.
אונורה לנטנואה
אונורה לנטנואה (בצרפתית: Honoré Félix Jean Baptiste Charles Lantenois; 13 בנובמבר 1863 – 1940) היה גאולוג צרפתי, שעיקר מחקריו היו בהודו-סין ובדרום סין.
ביוגרפיה
אונורה לנטנואה נולד בשטרסבורג ב-13 בנובמבר 1863 לז'אן-בטיסט לנטנואה, קצין בחיל הים הצרפתי ולמארי דוקנשז (Marie Félicité Ducanchez). בין השנים 1882–1885 למד באקדמיה הצבאית "Prytanée militaire La Flèche" בעיירה לה פלש, ובין השנים 1886–1888 למד בבית הספר למכרות "אקול דה מין" (École des Mines de Paris) בפריז והוסמך כמהנדס.
ב-1896 הצטרף לחברה הגאולוגית של צרפת (Société géologique de France). ב-1903 הוא הגיע להאנוי, אז בשליטת צרפת כחלק מהודו-סין הצרפתית, ועמד בראש המשלחת הגאולוגית ליונאן הקשורה להקמת מסילת הרכבת בין הייפונג בווייטנאם לקונמינג ביונאן (1904–1910). מונה למהנדס ראשי וארגן את נפת המכרות והקים את השירות הגאולוגי. במסגרת המחקר הגאולוגי הגיעו אונורה לנטנואה, הגאולוג ז'אק דפרה והארכאולוג אנרי מנסווי לאזור שהוכרז מאה שנים אחר-כך כאתר מורשת עולמית בשם אתר המאובנים בצ'נגג'יאנג, וערכו בו סקרים בין השנים 1907 ל-1912. הם פרסמו מאמרים על גילוי מאובני טרילוביטים ופרוקי-רגליים אחרים.
ב-1914 מונה ליועץ בנושא מכרות בשטח החסות הצרפתי במרוקו. עם פרוץ המלחמה הוא גויס בדרגת לוטננט קולונל במטה הצבא הצרפתי.
ב-1917 חזר לנטנואה להודו-סין והאשים יחד עם אנרי מנסווי את חברם לשעבר ז'אק דפרה בביצוע זיוף - שתילת מאובנים של טרילוביטים שמקורם בבוהמיה באוסף המאובנים מהודו-סין. דפרה הושעה ב-1917 וגורש מהחברה הגאולוגית הצרפתית בנובמבר 1919.
באפריל 1919 מונה לנטנואה למפקח כללי דרגה שנייה, והוא סיים את הקריירה שלו כמפקח כללי דרגה ראשונה וכסגן הנישא של מועצת המכרות.
זאק ויילד
ג'פרי פיליפ וילנדט (באנגלית: Jeffrey Phillip Wielandt; נולד ב-14 בינואר 1967), הידוע בכינויו זאק ויילד (באנגלית: Zakk Wylde), הוא מוזיקאי, פזמונאי וגיטריסט מטאל אמריקאי הוא מוכר כגיטריסט של הזמר אוזי אוסבורן ומייסד להקת המטאל Black Label Society.
לזאק ויילד 9 אלבומי אולפן עם להקתו, ושני אלבומי סולו שכתב במהלך השנים.
ביוגרפיה
זאק ויילד נולד בשם "ג'פרי פיליפ וילנדט" בעיר ביון בניו ג'רזי, הוא החל לנגן בגיטרה בגיל 8.
בגיל 14 זאק החל לעבוד בחנות המוזיקה "Silvertone-Music" דבר שהעלה את מודעתו למוזיקת ההבי מטאל והביא לו מוטיבציה להמשיך ולהתאמן בנגינה. זאק מצהיר כי היה מתאמן על הגיטרה כ-12 שעות ביום ולעיתים מחזרתו מהבית ספר עד הבוקר של היום למחרת.
קריירה מוזיקלית
ויילד החל את דרכו המוזיקלית במספר להקות מקומיות בניו ג'רזי.
זאק שלח לאוזי דמו של סולו גיטרה שלו בשנת 1987, ונבחר כמחליף לגיטריסט של אוזי לאחר מותו של הגיטריסט הקודם שלו רנדי רודס, שמהווה לזאק את אחת ההשפעות המוזיקליות הגדולות שלו. במקביל לנגינה עם אוזי זאק עסק בפרויקט צדדי שלו בשם Pride&Glory עימם הוציא אלבום ראשון ב-1994.
זאק הוחלף בהרכבו של אוזי בשנת 1995 על ידי ג'ו הולמס, עד חזרתו ב-2001.
בשנת 1998 הקים זאק הרכב מטאל בשם Black Label Society, בו הוא משמש כסולן וגיטריסט ראשי, באותה שנה יצא אלבום הבכורה של הלהקה "Sonic Brew. זאק פעיל בהרכב עד היום ופרסם מאז עוד 8 אלבומי-אולפן ו-4 אלבומי-אוסף מהופעות.
בשנת 2006 זכה בתואר כבוד על ידי "Hollywood Rock Walk of Fame", כהוקרה על פועלו יחד עם אוזי אוסבורן והרכבו, ועל תרומתו לתעשיית המוזיקה. באותה שנה השתתף ויילד בפסטיבל האוזספט גם כגיטריסט של אוזי אוסבורן וגם עם להקתו Black Label Society.
משחק
ב-2001 גילם גיטריסט בסרט "רוק סטאר", בכיכובו של מארק וולברג. בנוסף, התארח בסדרה "קליפורניקיישן".
ב-2010 שיחק בתפקיד הדוד של הדמות הראשית בסרט "Bones", לצד ג'ימי בנט.
ציוד
זאק ויילד ידוע כנגן וספונסר של החברות גיבסון, מארשל, ודאנלופ במהלך השנים יצר בשיתוף פעולה עם חברות אלו דגמי חתימה שלו לגיטרות, מגברים ואפקטים רבים.
בשנת 2015 הקים זאק חברה ליצור גיטרות ומגברים בשם Wylde-audio שמייצרת ציוד נגינה בעיצוב והמפרט האישי של זאק.
עדי קיסר
עדי קיסר (11 בדצמבר 1980) היא משוררת ישראלית, מייסדת תנועת "ערס פואטיקה".
ביוגרפיה
קיסר נולדה וגדלה בשכונת גילה שבירושלים, בת שלישית מבין ארבעה ילדים במשפחה ממוצא תימני. אמה, ציונה קיסר, היא גננת לחינוך מיוחד, ואביה, בני קיסר, הוא דפס. משפחתה של אמה עלתה לישראל בשנות ה-50 מהכפר גדס שבתימן. משפחת אביה עלתה לישראל בשנת 1882 מהעיר צנעא. סבא רבא של קיסר, שלום כסאר, היה מורי.
מגיל צעיר, חוותה קיסר עלבונות על רקע צבע עורה והבינה לדבריה כי היא שייכת לקבוצה ממעמד חברתי נמוך. במהלך שירותה הצבאי כמדריכת חי"ר, החלה לפתח תודעת זהות מזרחית. לאחר שירותה הצבאי, טיילה בדרום אמריקה ולאחר מכן התגוררה מספר חודשים בניו יורק. בשובה לישראל, עבדה ככתבת תרבות במקומון הירושלמי 'ידיעות ירושלים'. בשנת 2009 עברה להתגורר בתל אביב והחלה לכתוב בעכבר העיר. עבדה במרכז ארצי לבחינות ולהערכה.
בשנת 2017 נולדה בתה.
יצירתה ופועלה
לאורך חייה, עסקה קיסר בכתיבה עיתונאית ובכתיבת תסריטים אולם לא בכתיבת שירה. לתחום השירה הגיעה בגיל 32 לאחר שנתקלה במקרה בשירים על גזרי עיתון. עד לאותה עת, שירה נתפסה בעיניה כאליטיסטית ומנוכרת. בשנת 2012, לאחר שקיסר התוודעה ליצירותיהם של המשוררים סמי שלום שטרית, יונה וולך, יהודה עמיחי, דליה רביקוביץ', מירי בן שמחון, ויקי שירן וארז ביטון - איתן, לדבריה, הצליחה לראשונה להזדהות - החלה לכתוב שירה בעצמה. קיסר יוצאת נגד התפיסה לפיה שירה היא נחלתה של אליטה מובחרת אלא טוענת כי השירה שייכת לכולם. לדבריה, שירה צריכה להיות נוכחת בבתים וברחובות ולא להיות מרוחקת על מדפים בספריות, אחרת אין בה טעם. משנת 2017, החל משרד החינוך לכלול את שיריה בתוכנית לימודי החובה בשיעורי ספרות בבתי הספר העל יסודיים ממלכתיים, ושיריה נלמדים גם בתוכנית ללימודי תרבות ערבית-יהודית באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בן-גוריון.
ערס פואטיקה
קיסר, שתפסה את ערבי השירה הישראלים כמתנשאים וזרים, החליטה בינואר 2013 לייסד ערב שירה לו קראה 'ערס פואטיקה' (משחק מילים עם המושג 'ארס פואטיקה') כדי לכונן מקום בו תרגיש בנוח לשתף את יצירותיה. קיסר בחרה בכינוי הגנאי ערס על מנת לבצע ניכוס מחדש למושג זה ולהפוך אותו ממקור עלבון למקור גאווה. כוונתה הראשונית הייתה להפיק ערב שירה חד פעמי, אולם לאור התעניינות ופופולריות גוברת, החלה להפיק ערב זה אחת לחודש.
קיסר טוענת כי הקאנון הספרותי הישראלי הוא אשכנזי-מערבי-גברי בעוד האמנות המזרחית והנשית נדחקות ומודרות מהקונצנזוס. ערבי ערס פואטיקה מהווים לדבריה מקום בו חברי קבוצות השוליים בחברה הישראלית יכולים לבטא את שירתם בציבור. לטענתה, אירועי ערס פואטיקה הם פלטפורמה לשיח בנושאים פוליטיים-חברתיים כגון מגדר, זהות חברתית והשסע העדתי בישראל שהיה נעדר מעולם הספרות הישראלי ומהתרבות הישראלית בכלל. ערבי השירה כוללים גם חפלה מזרחית עם רקדניות בטן, מוזיקה מזרחית והקראת שירים של משוררים שונים בהם: רועי חסן, ישראל דדון עליו גם כתבה שיר הנושא את שמו, תהילה חכימי, מתי שמואלוף ושלומי חתוכה. ערבי שירה אלו שהתחילו כאירוע מחתרתי, הפכו לתופעה ישראלית חדשה שגררה תשומת לב תקשורתית רבה, שבחים וביקורות. קובי מידן טען כי פרויקט זה יצר זרם אמנותי חדש שטלטל את השירה, הספרות והתרבות הישראלית.
פרסומים והופעות
יצירותיה של קיסר פורסמו במגוון עיתונים וכתבי עת בישראל וברחבי העולם, בניהם: ידיעות אחרונות, מעריב, הארץ, Mantis (כתב העת לספרות של אוניברסיטת סטנפורד, ארצות הברית), Merkur (מגזין תרבות ופוליטיקה גרמני), Berlin Quarterly (מגזין אירופאי לעיתונות, ספרות ואומנות), אנתולוגיה ערס פואטיקה 1 ו-2 בהוצאת גרילה תרבות, כתב העת גג, אנתולוגיה "מחזור 95" בהוצאת דרור לנפש, אנתולוגיה "שתיים" יצירה עברית וערבית צעירה ועכשווית בהוצאת כתר, ספר שתף בהוצאת מקום לשירה, כתב עת משיב הרוח, Time Out תל אביב, כתב עת מרחב, באסטה - מדור שירה באתר העוקץ, מדור תרבות - ynet, ביטאון זו הדרך, קפה גיברלטר וסלונה. כמו כן, קיסר ערכה את מדור השירה 'באסטה' באתר העוקץ וכן ערכה את האנתולוגיות ערס פואטיקה 1 ו-2 בהוצאת גרילה תרבות.
קיסר מופיעה ומרצה בכנסים, בפסטיבלים ובמוסדות לימוד בישראל ובעולם. בין המקומות בהם השתתפה ניתן למנות את אוניברסיטת טקסס באוסטין (ארצות הברית), מכללת שנקר, האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת בן-גוריון, עזריאלי - מכללה אקדמית להנדסה ירושלים, אוניברסיטת תל אביב, בצלאל, בתי ספר בישראל, פסטיבל שער בינלאומי לשירה של הליקון, פסטיבל ירושלים לשירה 'מטר על מטר', פסטיבל שירה במדבר, פסטיבל הג'אז הבינלאומי ירושלים, פסטיבל קולנוע דרום, אירוע 'רגע אחד' בהפקת עיריית תל אביב, מופע 'נקודת מגע' במוזיאון ישראל, אירוע 'עונג שבת' בהפקת עיריית תל אביב, פסטיבל אינדינגב, פסטיבל מקודשת בהפקת עיריית ירושלים, פאנל תרבות מטעם הסוכנות הפדרלית המרכזית לחינוך אזרחי (ברלין, גרמניה), פאנל שירה בפסטיבל בזל Lyrikfestival Basel (בזל, שווייץ), אירוע ספוקן וורד בפסטיבל 'BIGSAS Festival' (ביירוית, גרמניה), אירוע הקראת שירה במסגרת Inter_Poems- A series of poetry in migration (ברלין, גרמניה), הפסטיבל הבינלאומי לשירה Meridian Czernowitz (אוקראינה), כנס Limmud (ברמינגהאם, אנגליה), הכנס הישראלי-גרמני 'Living Diversity in Germany and Israel' (ויטנברג, גרמניה), פסטיבל Literarisches Colloquium Berlin  (ברלין, גרמניה), אירוע ערס פואטיקה בתיאטרון מקסים גורקי  (ברלין, גרמניה).
ספריה
קיסר הוציאה לאור ארבעה ספרי שירה בעריכתו של המשורר אלמוג בהר.
יגואר Mark IX
יגואר Mark IX (באנגלית: Jaguar Mark IX) היא מכונית סלון מפוארת מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה הבריטית יגואר, אשר יוצרה בין השנים 1959 – 1961 בבריטניה.
אוסטרונזים (עמים)
העמים האוסטרונזים (באנגלית: Austronesian peoples) או העמים הדוברים שפות אוסטרונזיות, הם קבוצה של עמים שונים בדרום מזרח אסיה, אוקיאניה ומזרח אפריקה הדוברים שפות אוסטרונזיות. האומות והשטחים המאוכלסים בעיקר על ידי עמים אלה ידועים באופן קולקטיבי כאוסטרונזיה.
תולדות המחקר
הקשרים הלשוניים בין מדגסקר, פולינזיה ודרום מזרח אסיה זכו להכרה מוקדמת בעידן הקולוניאלי בידי חוקרים אירופיים, ובמיוחד הדמיון המרשים בין מלגאסי, מלאית ופולינזיאנמרית. הפרסומים הרשמיים הראשונים על יחסים אלה היו בשנת 1708 על ידי ההולנדי אדריאן ראלנד, שזיהה "שפה משותפת" ממדגסקר לפולינזיה המערבית; אם כי חוקר הולנדי נוסף קורנליוס דה האוטמן הבין גם את הקשרים הלשוניים בין מדגסקר לבין הארכיפלג המלאי לפני רלאנד בשנת 1603.
הפילוסוף הספרדי לורנצו הרוואס י פנדורו הקדיש מאוחר יותר חלק גדול מהרעיון שלו להקמת שפה המקשרת בין חצי האי המלזי, המלדיביים, מדגסקר, איי סונדה, מולוקאה, הפיליפינים, האוקיינוס השקט מזרחה לאי הפסחא. חוקרים אחרים אימתו את הסיווג הזה (למעט השילוב המוטעה של מלדיביאן), ומשפחת השפות נקראה "מלאיו פולינזיות", שטבע לראשונה הבלשן הגרמני פרנץ בופ בשנת 1841 (גרמנית: malayisch-polynesisch). המונח "Malayo-Polynesian" שימש לראשונה באנגלית גם על ידי האתנולוג הבריטי ג'יימס פריצ'רד ב-1842 על מנת להתייחס לקטגוריה גזעית היסטורית בהגדרת העמים האוסטרונזיים, ולא רק כמשפחת שפות.
עם זאת, משפחת השפות מליאו-פולינזית לא כללה את מלנזיה ומיקרונזיה, מאחר שהם נתפסו כשונים פיזית מתושבי האזורים שדיברו שפות מאליאו-פולינזיות. עם זאת, נאספו ראיות של הקשר הלשוני שלהם לשפות מלאו-פולינזית, בעיקר ממחקרים על השפות המלנזיות שעשו Gabelentz, ואחרים. קורינגטון השתמש במונח "אושן" (אוקיינוס) לכנות את משפחת השפות במקום "Malayo-Polynesian" בשנת 1891, מה שהכליל גם את השפות מלנזיאנית והמיקרונזית. המונח אומץ על ידי ריי שהגדיר את שפת "אושיאניק" כשפה מקיפה את השפות של דרום מזרח אסיה ומדגסקר, מיקרונזיה, מלאנזיה ופולינזיה.
בשנת 1899, הבלשן האוסטרי והאתנולוג וילהלם שמידט טבע את המונח "אוסטרונזי" (גרמנית: austronesisch, מאסטרולוגיה לטינית, "רוח דרומית", והמונח ביוונית νῆσος, "אי") כדי להתייחס למשפחה השפות. לשמידט היו אותם נימוקים כמו לקורדינגטון. הוא הציע את המונח כתחליף "Malayo-Polynesian", כי גם הוא התנגד להדרה של השפות של המלנזיות והמיקרונזיות. כך הפך השם ״אושיאניק״ למקובל למשפחת השפות, ואלו השם מלאו-פולינזית נשמר עבור תת-קבוצה.
המונח "אוסטרונזי", או ליתר דיוק "עמים דוברי אוסטרוזית", מתייחס לאנשים שמדברים את השפות של משפחה זו. עם זאת, חלק מהחוקרים מתנגדים לשימוש במונח כדי להתייחס אל האנשים עצמם, מאחר שהם מפקפקים האם יש מוצא ביולוגי או תרבותי משותף בין כל קבוצות העמים הדוברים שפות אלה. הדבר נכון במיוחד עבור אלה שדוחים את התאוריה הרווחת "ההתפשטות מטאיוואן" ומציעים תרחישים שבהם התפשטות השפות האוסטרונזיות בין אוכלוסיות סטטיות קיימות ללא הגירות אוכלוסייה גדולות.
למרות התנגדויות אלה, הקונצנזוס הכללי הוא שהעדויות הארכאולוגיות, התרבותיות, הגנטיות, ובמיוחד הלשוניות, כולן מעידות על רמות שונות של מוצא משותף בקרב עמים דוברי שפות אוסטרונזיות המצדיקים את הטיפול בהן כ"יחידה פילוגנטית". הדבר הוביל לשימוש במונח "אוסטרונזי" בספרות האקדמית בהתייחס לשפות האוסטרונזיות וגם לעמים דוברי השפות, ולאזור הגאוגרפי אוסטרונזיה.
מחקר מקיף על השפות האוסטרונזיות נמשך מאז המאה ה-19. המחשבה המודרנית על התפשטות השפות והעמים האוסטרונזים מיוחסת בדרך כלל לשני מאמרים בעלי השפעה בסוף המאה ה-20: "המושבות של האוקיינוס השקט: שביל גנטי", ו"הפזורה האוסטרונזית והשוני של שפות". הנושא מעניין במיוחד את המדענים לגבי המאפיינים הייחודיים להפליא של דוברי השפות האוסטרונזיות: גודלם, גיוונם ופיזורם המהיר. למרות זאת, עדיין קיימת מחלוקת מסוימת בקרב החוקרים בנוגע לכרונולוגיה, מוצא, פיזור, הסתגלות לסביבות האי, יחסי גומלין עם אוכלוסיות קיימות באזורים שהתיישבו, והתפתחויות תרבותיות לאורך הזמן. ההשערה המקובלת היא מודל "ההתפשטות מטייוואן" שהוצע לראשונה על ידי פיטר בלווד. אבל יש מודלים שונים נוספים שיוצרים מעין תחרות בקרב תומכיהם בגלל מיקוד צר בנתונים מאזורים גאוגרפיים או דיסציפלינות אחרות. הבולט שבהם הוא מודל "ההתפשטות מסונדאלנד" (או "מדרום מזרח אסיה"). בהכללה אפשר לומר – חוקרים המתגוררים באינדונזיה ובמלזיה נוטים להעדיף את מודל ה"התפשטות מסונדאלנד", ואילו עמיתיהם בטייוואן ובאיי האוקיינוס השקט נוטים להעדיף את מודל ה"התפשטות מטייוואן".
התפוצה הגאוגרפית
האוסטרונזים היו בני האדם הראשונים שהכירו טכנולוגיות שייט באוקיינוס, שאיפשרו להם ליישב חלק גדול מאזור הפסיפיק. לפני העידן הקולוניאלי במאה ה-16 משפחת השפות האוסטרונזיות הייתה השפה הנפוצה ביותר בעולם מבחינת שטח – היא התפרשה בחצי כדור הארץ מאי הפסחא באוקיינוס השקט המזרחי ועד מדגסקר באוקיינוס ההודי המערבי. בשפות האלה מדברים בראשית המאה ה-21, כ-386 מיליון אנשים (4.9% מכלל האוכלוסייה העולמית), מה שהופך אותה למשפחת השפות החמישית בגודלה לפי מספר הדוברים. שפות אוסטרונזיות מרכזיות עם מספר הדוברים הגבוה ביותר הן מלאית (אינדונזית ומלזית), ג'אוואנית ופיליפינית (טאגאלוג). המשפחה עצמה מכילה 1,257 שפות, והיא השנייה מבין המשפחות מרובות הלשונות.
האזור הגאוגרפי שכולל את האוכלוסיות הילידיות הדוברות שפות אוסטרונזיות מכונה לעיתים אוסטרונזיה. שמות גאוגרפיים אחרים שנמצאים בשימוש עבור אזורי משנה שונים: איי סונדה, איי מיקרונזיה, אוקיאניה, איי האוקיינוס השקט, דרום האוקיינוס השקט, פולינזיה, וואלאסה.
האזורים האוסטרונזיים הם כמעט באופן בלעדי איים באוקיינוס השקט וההודי, בדרך כלל ממוצא וולקני. הרוב המכריע משתרע בתחום עשר המעלות סביב קו המשווה, בעיקר עם אקלים טרופי או סובטרופי וגשמים עונתיים ניכרים. הם מוגבלים בחדירה לתוך פנים של איים גדולים או היבשות.
הם כוללים את האבוריג'ינים הטייוואנים, רוב הקבוצות האתניות בברוניי, מזרח טימור, אינדונזיה, מדגסקר, מלזיה, מיקרונזיה, הפיליפינים ופולינזיה. כמו גם את מלזיה של סינגפור; הפולינזים של ניו זילנד, הוואי וצ'ילה; טורי האי טורס מאוסטרליה; העמים הלא-פאפאניים של מלנזיה וגינאה החדשה; איי קומורו, וראניון. הם נמצאים גם באזורים בדרום תאילנד, אזורי צ'אם בווייטנאם וקמבודיה, וחלקים של מיאנמר.
בנוסף, ההגירה המודרנית הביאה אנשים דוברי שפות אוסטרונזיות לארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, בריטניה, אירופה, איי קוקוס, דרום אפריקה, סרי לנקה, סורינאם, היינאן, הונג קונג, מקאו ומערב מדינות אסיה.
פרהיסטוריה
ישנה הסכמה רחבה שמקור העמים האוסטרונזיים מוסבר ב"מודל שתי השכבות", שבו האוכלוסייה הפלאוליתית המקורית של האיים בדרום-מזרח אסיה נטמעה בדרגות שונות בתוך גלי הגירה של עמים נאוליתיים דוברי-אוסטרונזית מטייוואן ומדרום סין, שהגיעו לאיים הללו בסביבות 4,000 לפנה"ס. האוסטרונזים התערבבו גם עם אוכלוסיות קיימות אחרות, כמו גם עם אוכלוסיות מהגרים שהתיישבו מאוחר יותר בין האיים, וכתוצאה מכך נקלט גורם גנטי נוסף. הבולטים ביותר הם העמים דוברי האוסטרונזית במערב דרום מזרח אסיה (חצי האי מלזיה, סומטרה וג'אווה); עמי בנטו במדגסקר ובקומורו; כמו גם סוחרים ומהגרים יפנים, הודים, ערבים וסינים בני האן במאות האחרונות.
בתקופה הפלאוליתית היה שטח יבשתי רצוף בדרום מזרח אסיה שמיושב על ידי בני אדם מודרניים שנעו בנתיבי הגירה כנראה לפני 70,000 שנה. הרבה לפני התפתחות התרבויות האוסטרונזית. אוכלוסיות אלה מאופיינות על ידי עור כהה, שיער מתולתל, קומה נמוכה. מה שהוביל את האירופים להאמין שהם היו קשורים לפיגמים אפריקאים על פי תורת הגזע המדעית של המאה ה-19. עם זאת, למרות ההבדלים הפיזיים אלה, מחקרים גנטיים הראו כי הם קשורים יותר לאוכלוסיות אוסטרונזיות אחרות מאשר לאפריקאים.
קבוצות אוכלוסיות מוקדמות אלה היו חסרות טכנולוגיה של שייט, ולכן יכלו לחצות רק מיצרי ים צרים בין האיים עם מכשירי ציפה פרימיטיביים או רפסודות (כרפסודות במבוק) או באמצעים מקריים. במיוחד לא יכלו לחצות את המים העמוקים יותר שהפרידו בין איים מנותקים מיבשת אסיה, גם כאשר פני הים היו נמוכים מאוד בתקופת הקרח האחרונה.
בני האדם הגיעו לאיים ולאזור אוסטרליה וגינאה החדשה, לפני 53–65 אלף שנים. לפני 45 אלף שנים, בני האדם הגיעו לארכיפלג ביסמרק שבקרבת אוקיאניה. הם התיישבו גם בסין ובטייוואן, אך אוכלוסיותיהם נכחדו או נטמעו במהגרים מאוחרים יותר. המאובנים האנושיים העתיקים ביותר בפיליפינים הם ממערות טאבון בפלוואן, המתוארכים לכ-47,000 לפנה"ס. בעבר, האמינו כי השרידים המוקדמים של בני אדם מודרניים בדרום מזרח אסיה הם ממערת Callao בצפון לוזון בפיליפינים מתוארך ל-67,000 לפנה"ס. עם זאת, בשנת 2019, השרידים זוהו כשייכים למין חדש של הומיניד, הומו לוזוננסיס.
בדרך כלל האנשים האלה נקראים "אוסטרלו-מלנזים" או "אוסטרלואידים", אם כי המינוח בעייתי משום שהם מגוונים מבחינה גנטית, ולרוב הקבוצות באוסטרונזיה יש תערובת ותרבות אוסטרונזית משמעותית. הצאצאים הלא-מעורבים של קבוצות אלה כוללים כיום את הפאפואנים ואת האוסטרלים הילידים.
בספרות המודרנית, צאצאי קבוצות אלה הממוקמים באי דרום מזרח אסיה מכונים בדרך כלל נגריטוס Negritos, וצאצאי הקבוצות הללו למעט האוסטרלים הילידים נקראים "פאפואנים".
מהדי (2017) השתמש גם במונח "Qata" כדי להבחין בין אוכלוסיות הילידים של דרום מזרח אסיה, לעומת "טאו" עבור המתיישבים המאוחרים מטייוואן ומסין; שני המונחים מבוססים על צורות קדומות של המילה "אדם" בשפות מאלאיו-פולינזיות שהתייחסו לקבוצות בעלות עור כהה יותר ובהיר יותר, בהתאמה. ג'ינאם ואחרים (2017) הציעו גם את המונח "אנשי סונדאלנד הראשונים" במקום "Negrito", כשם מדויק יותר עבור האוכלוסייה המקורית של דרום מזרח אסיה.
אוכלוסיות מוקדמות אלה נבדלות מבחינה גנטית מאוסטרונזים מאוחרים יותר, אבל בשל עירוב גנטי, רוב האוכלוסיות האוסטרונזיות המודרניות נושאות בין השאר גנים של האוכלוסיות המוקדמות, במידות שונות. הדבר נכון גם לגבי אוכלוסיות מסוימות שבעבר נחשבו "לא אוסטרונזיות" בשל הבדלים פיזיים, כמו נגריטוס, אוראנג אסלי, ומלנזים דוברי אוסטרונזית – והתברר שכולן בעלות תערובת אוסטרונזית. בפולינזיה למשל, ההרכב הגנטי הוא סביב 20 עד 30% מוצא פאפואני ו-70 עד 80% אוסטרונזי. המלנזים בסביבות אוקיאניה הם בערך 20% אוסטרונזים ו-80% פאפואנים, בעוד שאצל הילידים של איי סונדה, ההרכב הוא סביב 50% אוסטרונזי ו-50% פאפואני. באופן דומה, בפיליפינים, הקבוצות שנחשבו מסורתית כנגריטו בהגדרה, היום מבחינים בתוכן ב-30 עד 50% מוצא אוסטרונזי.
הדרגה הגבוהה של התמזגות בין קבוצות אוסטרונזיות, נגריטוס, ופאפואניות מעידה על כך שההתפשטות האוסטרונזית הייתה ברובה שלווה. במקום סילוק אלים, נקלטו המתנחלים וקבוצות הילידים זו בזו.
מודל ההתפשטות מטייוואן
יסוד לשוני בעמים דוברי האוסטרונזים, המעיד על שפת אבותיהם, נולד על האי טייוואן. הדבר קרה לאחר הגירתם של עמים דוברי פרה-אוסטרונזית מאסיה היבשתית בין 10,000 ל-6,000 לפנה"ס. מחקרים אחרים הציעו, על פי תיארוך רדיואקטיבי, שהאסטרונזים אולי היגרו מסין לטייוואן מאוחר יותר, ככל הנראה 4000 לפני הספירה. לפני ההגירה לטייוואן, דוברי האוסטרונזית הגיעו מהתרבויות הנאוליתיות של דרום מזרח סין, כגון תרבות ההמודו או תרבות ליאנג-ג'ואו בדלתא של נהר היאנגצה.
Tianlong Jiao מציין כי העמים הנאוליתיים מחוף הדרום-מזרחי היגרו לטייוואן מ-6,500-5,000 לפנה"ס. התקופה הנאוליתית בדרום מזרח סין נמשכה מ-6,500 עד 3,500 לפנה"ס. הנאוליתית בדרום מזרח סין החלה עם כלי חרס, כלי אבן מלוטשים וכלי עצם, והטכנולוגיה המשיכה להתקדם לאורך השנים. העמים הנאוליתיים בטייוואן ובסין המשיכו לשמור על קשר שוטף אחד עם השני עד 3,500 לפנה"ס, עד אשר חפצי ברונזה החלו להופיע.
על פי מודל ה"התפשטות מטייוואן", הייתה הגירה רחבת היקף של אוסטרונזים מטייוואן בסביבות 1500–3000 לפני הספירה. המניע העיקרי להגירה היה ריבוי טבעי גדול. המתנחלים הראשונים הללו נחתו בצפון האי לוזון בארכיפלג של הפיליפינים, והתערבבו עם האוכלוסייה האוסטרלו-מלנזית הקודמת, שהתגוררה באיים מאז כ-23,000 שנה קודם לכן. במהלך אלף השנים הבאות, עמים אוסטרונזים היגרו לכיוון דרום-מזרח והתיישבו בשאר הפיליפינים, ובאיים של ים סלבס, בורניאו ואינדונזיה. העמים האוסטרונזים של הים הדרומי-מזרחי הפליגו מזרחה והתפשטו לאיים מלנזיה ומיקרונזיה בין 1200 לפסה"נ עד 500 לסה"נ, בהתאמה. התושבים האוסטרונזים שהתפשטו מערבה דרך דרום-מזרח אסיה הגיעו לחלקים מסוימים של היבשת בדרום-מזרח אסיה, ומאוחר יותר למדגסקר.
ההתפשטות למיקרונזיה ולאיים לא מיושבים באוקיאניה נמשכה עד 1000 לפנה"ס, תקופה שבה העמים האוסטרונזים התיישבו בפולינזיה. האנשים האלה התיישבו לרוב באיי האוקיינוס השקט. הם התיישבו באי הפסחא בשנת 300 לסה"נ, הוואי סביב 400 לספירה, התנחלו בניו זילנד בסביבות 1280 לסה"נ. יש ראיות, המבוססות על התפשטות של הבטטה, שהם הגיעו לדרום אמריקה שם סחרו עם הילידים המקומיים.
באוקיינוס ההודי הם הפליגו מערבה מדרום-מזרח אסיה- והגיעו למדגסקר בין 50–500 לסה"נ.
מודל ההתפשטות מסונדאלנד
ההשערה המתחרה למודל "הטייוואני" היא השערת "ההתפשטות מסונדאלנד", המועדפת על ידי מיעוט מהחוקרים. הם הציעו כי מולדת האוסטרונזים נמצאה בתוך איי דרום מזרח אסיה (IEA), ובמיוחד בטבעת של סונדאלנד (=האזור היבשתי עם אדן יבשת רחב, שמחבר את האיים כמו מלאיה ואינדונזיה והפיליפינים כיום, שהיה אזור יבשתי בתקופת הקרח כשפני הים היו נמוכים יותר) האזור הוצף בסוף תקופת הקרח האחרונה עקב עליית מפלס הים. מחקריו של סטיבן אופנהיימר על גנטיקה של דרום מזרח אסיה ושל האוקיינוס השקט, בפרט, התמקדו בגילויו של קטע הדנ"א המיטוכונדריאלי (mtDondrial), שהתפתח בארכיפלג האינדונזי כבר לפני למעלה מ-40,000 שנה. הוא הגיע למסקנה כי אוכלוסיית אבות באזור סונדאלנד היו אבותיהם העיקריים של כל האסיאתים שהיגרו צפונה עם עליית מפלס הים, בניגוד להשערה השלטת "התפשטות מטייוואן".
ב-2008, מחקר שבחן את השושלות של mtDNA בדרום מזרח אסיה ובטייוואן, גילה כי לכל היותר, רק כ-20% מהמטוכונדריה דנ"א המודרנית נוצרו במהלך הנאוליתית. הם גילו כי קטעים אחרים ברצף של דרום מזרח אסיה, מקורו מלפני 50,000 שנה. אף על פי שעליית מפלס הים בתקופת הקרח האחרונה, הייתה בעיקר הדרגתית החל מ-19,000 שנה, מחקרים ספציפיים הראו כי היו שלושה פרקים של אירועי עלייה דרמטיים בגובה המים כ ~ 14,500, ~ 11,500, ו ~ 7,500 שנים, שנגרמו על ידי התמוטטויות של גושי קרח עצומים. הם הגיעו למסקנה כי הדבר הביא להצפות פתאומיות, ועליית גובה פני הים. תמורות אלה הביאו לעקירת אוכלוסייה המונית מדרום מזרח אסיה, ונוצרו התנאים הראשונים שהביאו לצורך לפתח של הטכנולוגיות הימיות שהגדירו מאוחר יותר את התרבות האוסטרונזית.
ממצאי ארגון הגנום האנושי (HGO) בשנת 2009 אישרו עוד יותר את המחקרים כאשר הגיעו למסקנה שאסיה מאוכלסת בעיקר באמצעות אירוע הגירה יחיד מאפריקה, לפיו אוכלוסייה מוקדמת נכנסה לראשונה לדרום מזרח אסיה לפני שהם עברו צפונה למזרח אסיה.
עם זאת, בשנת 2014, המחקר של Lipson et al. סותר את התוצאות הללו. בניגוד למחקרים קודמים שהתמקדו רק ב-mtDNA, המחקר החדש השתמש בנתוני גנום שלמים, מה שמאפשר להם ללמוד על מאות אלפי אבות, ולא רק שושלת אחת. הצוות גם השתמש בשיטות ניתוח סטטיסטיות מתוחכמות יותר, שאיפשרו בחינת המיזוג הגנטי בין אוכלוסיות בדרום מזרח אסיה. המחקר החדש מצא כי לכל אוכלוסיות דרום מזרח אסיה יש גנים שמקורם בטייוואן האבוריג'ינית. בניגוד לטענת ההגירה מדרום לצפון בהשערת ה"התפשטות מסונדאלנד", ניתוח הגנום כולו מאשש את התפשטות מהצפון לדרום של העמים האוסטרונזיים בהשערה השלטת "היציאה מטייוואן". החוקרים ציינו עוד כי בעוד שבני אדם מתגוררים בסונדאלנד לפחות 40,000 שנה, האסטרונזים היו אנשים שהגיעו לאחרונה, והתוצאות של המחקרים הקודמים לא הביאו בחשבון את הקשר ביניהם.
בשנת 2016, חסידי "תאוריית סונדאלנד" חידדו את ההשערה הקודמת שלהם לאחר שבחנו שורות נוספות של mtDNA בכך שהודו כי נדידות מטייוואן אכן התרחשו במהלך ההולוקן האמצעי עד האחרון. אבל הם הציעו שבמקום "התפשטות אוסטרונוזית" אחידה, כפי שהוצגה על ידי מודל "ההתפשטות מטייוואן", התהליך היה של דיפוזיה והתבוללות תרבותית שהביאו לשינויים הלשוניים והתרבותיים (בעיקר גידול האורז), אך הייתה השפעה גנטית קטנה יחסית (ממוצע של 20%) על אוכלוסיות קיימות בדרום מזרח אסיה.
המחקר שלהם גם הגיע למסקנה כי אוכלוסיית דרום מזרח אסיה התרחבה צפונה מוקדם יותר במהלך אירועי העלייה הקטסטרופלי של פני הים בפלייסטוקן המאוחר, התפזרה לתוך היבשת בדרום סין ולאחר מכן לתוך טייוואן. האירוע היה במקביל להגירות אחרות של אוכלוסיות שפלשו לטייוואן מהדרום דרך הפיליפינים.
גיבוש שבטים וממלכות
בתחילת האלף הראשון לסה"נ, החלו מרבית התושבים האוסטרונזיים בדרום מזרח אסיה לעסוק במסחר עם הודו וסין. אימוץ המודל של מדינה איפשר את יצירתם של ממלכות הודיות כגון טרומאנאגארה, צ'אמפה, לנגקוסקה, מג'אפהיט ובאלי. בין המאה ה-5 עד ה-15 הפכו ההינדואיזם והבודהיזם לדתות העיקריות באזור. סוחרים מוסלמים מחצי האי ערב הביאו את האסלאם במאה ה-10. האסלאם התפתח כדת הדומיננטית בארכיפלג האינדונזי עד המאה ה-16. תושבי פולינזיה האוסטרונזים לא היו מושפעים מסחר תרבותי זה, ושמרו על התרבות המקומית שלהם באזור האוקיינוס השקט.
חיפוש אחר תבלינים וזהב במדינות מערב אירופה, הביא להתיישבות אירופאית מאוחרת יותר במדינות דוברות אוסטרונזית באסיה ובאזור הפסיפי, החל מהמאה ה-16 עם בוא הקולוניאליזם הפורטוגזי והספרדי בחלקים מסוימים של אינדונזיה (היום מזרח טימור), הפיליפינים, פאלאו, גואם ואיי מריאנה; הקולוניאליזם ההולנדי של הארכיפלג האינדונזי; הקולוניזציה הבריטית של מלזיה ואוקיאניה; הקולוניזציה הצרפתית של פולינזיה הצרפתית; ולאחר מכן, הממשל האמריקאי באוקיינוס השקט.
בינתיים, הבריטים, הגרמנים, הצרפתים, האמריקאים והיפנים החלו להקים אזורי השפעה באיי האוקיינוס השקט במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. היפנים לאחר מכן פלשו לרוב דרום מזרח אסיה וחלקים של האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה. המחצית השנייה של המאה ה-20 הביאה את עצמאותה של אינדונזיה המודרנית, מלזיה, מזרח טימור ורבות ממדינות האיים, כמו גם את עצמאותה מחדש של הפיליפינים.
ספינות ושייט
תרבות הילידים של אוסטרונזיה משתנה מאזור לאזור. העמים האוסטרונזים הראשונים ראו בים את המאפיין הבסיסי של חייהם. בעקבות התפשטותם לדרום מזרח אסיה ולאוקיאניה, הם היגרו בסירות לאיים אחרים. סירות בגדלים שונים ובצורות שונות נמצאו בכל תרבות אוסטרונזית, ויש להן שמות שונים.
טכנולוגיית הקטמרן והקאנו אומצה על ידי העמים שאינם אוסטרונזים בסרי לנקה ובדרום הודו, בעקבות מגע מאוד מוקדם של האוסטרונזים עם האזור, כולל האיים המלדיביים – מגע שהתרחש כנראה בסביבות 1000 ל 600 לפנה"ס ואילך. הקולוניזציה המוגבלת הזאת עדיין ניכרת בשפות סרי לנקה ודרום הודו.
הקשר המוקדם עם ספינות ערביות באוקיינוס ההודי במהלך הפלגות אוסטרונזיות הביא לפיתוח המפרש המשולש הערבי. במקביל, האוניות הערביות השפיעו על התפתחות מפרש הטנג'ה המלבני האוסטרונזי של מערב מזרח אסיה.
קדרות
מחוץ לטייוואן מתועדים לראשונה כלי חרס אדומים וכלי חרס חתומים הקשורים בהתיישבות האוסטרונזיות מסביבות 2000 עד 1800 לפנה"ס בצפון הפיליפינים, מאתרים באיי באטאנס ועמק קגאיאן של צפון לוזון. משם התפשטה טכנולוגיית כלי החרס למזרח, לדרום ולדרום-מערב.
באחד מגלי ההגירה הובאו כלי חרס לאיי מריאנה בסביבות 1500 לפנה"ס, שם נחשפו אתרים ארכאולוגיים עם קדרות דומה מאוד לזו שבפיליפינים. ההגירות הדרומיות התכנסו באי מלנזיה, וכתוצאה מכך מה שנודע כיום כתרבות לאפיטה שנמצאת סביב ארכיפלג ביסמרק. בתרבות לאפיטה נמצאה קדרות עם חותמות משוננות. הם העבירו את טכנולוגית הקדרות עד טונגה בפולינזיה. טכנולוגיה קדרות טונגה, לעומת זאת, התאפיינה בכלים פשוטים ולא מקושטים, הייתה קיימת רק כמאתיים שנה לפני שנעלמה בבת אחת בסביבות 400 לפנה"ס. הסיבות לכך עדיין אינן ידועות. הקדרות שנעלמה הוחלפה בכלי עץ או במבוק מגולפים, דליי במבוק וסלים. עם זאת, עיצובים גאומטריים ודמויות מסוגננות, שהופיעו על כלי החרס בעבר, שכיחים עדיין באמניות אחרות ששרדו כמו קעקועים, ואריגה.
מנהג נפוץ בקרב האוסטרונזים באזור גדול של איי דרום-מזרח אסיה הוא השימוש בכדי קבורה, מנהג שהופיע בתקופה הנאוליתית המאוחרת ופרח באלף הראשון לספירה. כדי הקבורה אופייניים לאזור הגובל בפיליפינים בצפון, בדרום סומטרה בדרום מערב, וסומבה ואיי מלוקו בדרום מזרח. עם זאת, הם לא התגבשו כמסורת אחת וניתן לאפיין לפחות 14 מסורות שונות השכיחות באיים. במרבית המקרים, כדי הקבורה המוקדמים ביותר היו כדי חרס מקומיים גדולים, ואחריהם התפתחו כדי חרסינה מקומיים, ולבסוף כדי חרסינה מיובאים שנרכשו במסחר הימי המתפתח עם סין ודרום מזרח אסיה בסביבות המאה ה-14 לספירה.
גילוף באבן ג'ייד
האבות הקדמונים האסטרונזיים יישבו בדלתא הנהר היאנגצה שהיה אחד המרכזים העתיקים של הנאוליתיים בעיבוד וגילוף אבן הירקן (ג'ייד). עיבוד הירקן התפשט לטייוואן בסביבות 3,000 לפנה"ס, ולאחר מכן עבר לווייטנאם ב-2,000 לפנה"ס ולפיליפינים ב-1,800-1,500 לפני הספירה. כולם החלו לייצר כלים וקישוטים שונים בסדנאות ירקן מקומיות, כולל צמידים, חרוזים וטבעות. המוצרים החשובים ביותר של הירקן באזורים אלה היו כמויות עצומות של עגילים ותליונים המיוצר בעיקר בפיליפינים אף על פי שאבן הירקן מקורה במזרח טייוואן. לרוב התכשיטים מתארים בעלי חיים עם שני ראשים או מעוצבים כטבעת. הם מלמדים על אזור סחר ימי עתיק מאוד, שייבא וייצא אבן ירקן ועיבד אותה בקישוטים מורכבים. הם היו שכיחים בתקופה שבין 500 לפנה"ס עד 1000 לפנה"ס מאוחר יותר הדוגמאות הועתקו לחומרים אחרים - מתכות, עץ, עצם במקום אבן ירקן. פריטים עשויים מאבן ירקן, נמצאו גם באזורים של איי מלנזיה ומזרח גינאה החדשה הקשורים לתרבות לאפיטה. אלה נחשבו כמטבע בעל ערך, ושימשו בעיקר לתשלום עבור סחורות. אבן הירקן נעדרה ברוב אוקיאניה הרחוקה, בשל היעדר מצבורי ירקן. עם זאת, יש ראיות כי ייתכן שפולינזים סחרו באבני הירקן במסחר הפרהיסטורי עם קלדוניה החדשה, מלנזיה, או ניו זילנד.
אמנות על סלעים
ישנם למעלה משש מאות אתרים עם ציורי סלע שהתגלו בדרום מזרח אסיה ואיי מאלנזיה, כמו גם מעל שמונה מאות אתרים של מגאליטים. בדרום מזרח אסיה ניתן לחלק את האתרים הקשורים לאוסטרונזים לשלוש מסורות של אמנות סלע: א. התרבות המגאליתית של בורניאו, סולאווסי ואיי סונדה הגדולים; ב. מסורת הציור האוסטרנזית של איי סונדה הקטנה, גינאה החדשה לחוף הים, ואיי מלנזיה; ג. סגנון החריטה האוסטרנזית של פפואה גינאה החדשה. למרות הקרבה, ניתן להבדיל בין מסורות אלו לבין מסורות האמנות האוסטרלו-מלאנזיאניות של אוסטרליה (מלבד איי טורס), כמו ברמה הפנימית של גינאה החדשה, המציינים את גבול היקף התפשטות האוסטרונזית. מאוד קשה לתארך אמנות סלע, אבל בחלק מהאתרים אפשר לבצע זאת, על פי הגעה העמים האוסטרונזים, כמו ציורי קיר במזרח טימור כנראה בטווח שנים: 6,300 עד 26,000 לפנה"ס. לעומת זאת, ציורים אחרים הם חדשים יותר ויכולים להיות מתוארכים בעקיפין על ידי בדיקתם. ציורים המכילים תיאורים של כלי חרס, ספינות, חפצי מתכת, למשל, מאפשרים לתארך כמה אתרי אומנות סלעים בטווח של 2,000 ל-4,000 לפנה"ס. כמה קבוצות של ציידים-מלקטים המשיכו לייצר אמנות סלעים גם בתקופה נוכחית, כפי שמעידים הנושאים המודרניים שמתוארים בהם.
מאפייני ציורי הסלע מהגל המוקדם סביב האלף השלישית לפנה״ס, והמקביל לגל ההגירה הראשון של האוסטרונזים, מאופיין בעיקר על ידי מוטיבים של פנים והעתקי ידיים. אתרים מאוחרים יותר מ 1500 לפנה״ס ואילך, מתחילים להראות סטייה אזורית בסגנונות האמנות שלהם. ניתן להבחין בין ציורי האוסטרונזים לבין ציורי מערות מתקופה עתיקה יותר, על-פי המוטיבים, הצבעים והרכב, אם כי לעיתים קרובות ניתן למצוא אותם באותו מקום. המוטיבים המוכרים ביותר של האוסטרונזים, כמו הסירות, אינם מופיעים בציורים או תחריטי מערות. לא נמצאו שרידים של אמנות אסטרונזית בטייוואן או בפיליפינים, אם כי יש המשכיות במוטיבים של ספירלות ומעגלים קונצנטריים שנמצאו בפטרוגליפים.
במיקרונזיה ניתן לחלק את מסורות אומנות הסלע לשלושה אזורים כלליים: מיקרונזיה המערבית, המרכזית והמזרחית. החטיבות משקפות את גלי ההגירה העיקריים השונים מהפיליפינים לאיי מריאנה ולפאלאו ב-3,500 לפנה"ס, תרבות לאפיטה, הגירה מאיי מלנזיה למיקרונזיה המרכזית בסביבות 2,200 לפנה"ס; ולבסוף הגירה חזרה מפולינזיה המערבית למיקרונזיה המזרחית בסביבות 1,000 לפנה"ס. במערב מיקרונזיה (פאלאו, יאפ, גואם ואיי מריאנה הצפוניים), אמנות הסלע מורכבת בעיקר מציורים על תקרות מערות גבוהות וצוקים הפונים לים. הם דומים מאוד לציורים האוסטרונזיים במונחים של המוטיבים בהם, כמו גם הנגישות היחסית שלהם. המוטיבים הנפוצים כוללים העתקי ידיים, פרצופים, צבים ודגים, מעגלים קונצנטריים, כוכבים אופייניים. פטרוגליפים הם נדירים, אך מורכבים בעיקר מצורות אנושיות בעלות גופים משולשים ללא ראש או זרוע. הדבר קשור כנראה לטקס קבורה של הסרת ראשים מגופות של קרובי משפחה שנפטרו. מסורת מגאליתית בולטת במעמקי מיקרונזיה הם עמודי האבן של אנשי צ'מורו. אלה הם עמודי אבן כתובים, חושבים כי שימשו לתמיכה לבניינים מוגבהים. הם קשורים לתקופה לאטה (900 עד 1700 לסה"נ), כאשר גל נוסף של מהגרים מדרום מזרח אסיה הביא מחדש את גידול האורז לאיים.
בטונגה וסאמואה, אתרי הסלע הקיימים כיום מורכבים בעיקר מחריטה עם מוטיבים, כולל צורות מקושטות, דמויות אנושיות, "מדוזה", צבים, ציפורים ועקבות. אלה הם בדרך כלל מגולף תצורות סלע טבעי או אתרי מארה.
באיים ההוואי, הפטרוגליפים דומים להפליא בביצועם. הנושאים המשותפים להם כוללים דמויות דמויי מקל, כלבים, סירות, מפרשים, משוטים, עקבות, וכובעים טקסיים. תיאור החיים הימיים, לעומת זאת, הוא נדיר, בניגוד לשאר פולינזיה. הם בדרך כלל מגולפים לתוך סלעים וולקנים. ציורים אדומים של כלבים במצוקים ומערות ניתן למצוא גם בקאואי ומאווי.
אמנות הסלע בניו זילנד ניתן לחלק לשני אזורים. האי הצפוני כולל יותר תחריטים מאשר ציורים, ואילו האי הדרומי הוא ייחודי בכך שהוא האי הפולינזי היחיד שבו יש יותר ציורים מאשר תחריטים. ציורי הסלע מניו זילנד נעשים בפיגמנטים אדומים ושחורים, וניתן למצוא אותם לעיתים בגבהים בלתי נגישים. הם מתארים בדרך כלל דמויות אנושיות (במיוחד חזית מול דמות אנושית עם זרועות מתוחות), ציפורים, לטאות, כלבים, דגים, ומה שזוהה כ"ציפורים". תחריטים בשטחים פתוחים כמו צוקים הם בדרך כלל של ספירלות וצורות מפותלות, בעוד תחריטים במערות ומקלטים סגורים מתארים פנים וסירות. מוטיבים זהים ניתן לראות גם על עצים חיים.
קעקועי גוף
אמנות קישוטי הגוף נפוצה בקרב העמים האוסטרונזיים, קעקוע משוכלל במיוחד הוא אחת המסורות הידועות ביותר באוסטרליה. בעידן המודרני, קעקועים קשורים בדרך כלל עם התרבות הפולינזית, בעקבות התיאורים של ג 'יימס קוק בחקר האוקיינוס השקט במאה ה-18. קוק הכניס את המילה "קעקוע" ("tattaow", "tattow") לתוך אוצר המילים האנגלי, מטהיטי ומסאטו טאטאו. עם זאת, קעקועים קיימים באופן בולט בקבוצות אוסטרונזיות אחרות עוד לפני קשריהם עם תרבויות אחרות.
לקעקועים היו פונקציות שונות בתוך החברות האוסטרונזיות. אצל הגברים, הם היו קשורים קשר הדוק לעשייה הרווחת של ציידי ראשים. בחברות של ציידי ראשים קעקועים היו תיעוד של כמה ראשים הלוחמים לקחו בקרב, והם היו גם חלק מטקסי חניכה לבגרות. המספר ומיקום הקעקועים, היו סימנים למעמד הלוחם ולכוחו.
בין הילידים הטייוואנים, קעקועים היו שכיחים אצל הגברים והנשים כאחד. בקרב אנשי טיאל, קעקועים בפנים היו דומיננטיים. הם הצביעו גם על בגרות ומיומנות באריגה ובחקלאות לנשים, ובמיומנות בצייד ובקרב בקרב הגברים. כמו ברוב המקרים בעמים האסטרונזיים, מסורות הקעקוע נעלמו במידה רבה בטייוואן בשל תהליך הסיניזציה של העמים הילידים לאחר הקולוניזציה הסינית של טייוואן במאה ה-17, כמו גם ההמרה לנצרות. רוב הקעקועים שכיחים בעיקר בקרב זקנים.
אחד התיאורים המוקדמים ביותר של קעקועים אוסטרונזיים על ידי האירופים נכתב במהלך המאה ה-16 על ידי המשלחת הספרדית של פרדיננד מגלן שהגיעה לפילפינים. הספרדים נתקלו באנשים הוויזאניים המקועקעים באיי ויסאיאס, שאותם כינו בשם "פינטאדו" (בספרדית: "הצבועים"). קעקועים פיליפיניים היו בדרך כלל דפוסים גאומטריים או תיאורים מסוגננים של בעלי חיים, צמחים ודמויות אדם. כמה מן הקעקועים המסורתיים שנותרו בפיליפינים הם מזקני עמי איגורוט. רובם תועדו בזמן מלחמת העולם השנייה על ידי היפנים הכובשים. בין המאורים של ניו זילנד, קעקועים (moko) היו במקור מגולפים לתוך העור באמצעות אזמלים מעצם ולא באמצעות ניקוב כרגיל.
שינוי שיניים
הייתה נהוגה השחרת השיניים על ידי צביעתן בצבע שחור מצמחים עשירים בטאנינים. ההשחרה הייתה נפוצה כמעט בכל רחבי אוסטרונזיה, כולל האיים בדרום מזרח אסיה, מדגסקר, מיקרונזיה, ומלנזיה. עם זאת, ההשחרה נעדרה מפולינזיה. המנהג היה קיים גם באוכלוסיות שאינן אוסטרוזיות בדרום-מזרח אסיה וביפן. הנוהג היה בעיקר כנראה לצורך רפואי כשהפחית את הסיכויים לפתח עששת בדומה למשחה דנטלית מודרנית. למנהג היה גם משמעות תרבותית של יופי, וכן הסכמה כי שיניים שחורות הפרידו בין בני אדם לבין בעלי חיים. השחרת השיניים נעשתה לעיתים קרובות יחד עם שינויים אחרים בשיניים הקשורות בסטנדרטים של יופי, כולל הסרת שיניים.