cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תעלת דנובה–הים השחור
תוכניות רומניות
במהלך מלחמת העולם הראשונה, לאחר כיבוש דוברוג'ה, מעצמות המרכז החליטו להוציא לפועל את תוכנית התעלה והתעשיין הרומני באסיל אסאן הקצה 85,000 לאי למחקר שדה, שלא יצא לפועל. הרעיון לא נזנח וב-1928 אאורל ברגלזאן ואוקטביאן סמיג'לסקי (Octavian Smigelschi), שניהם סטודנטים במכון הפוליטכני של טימישוארה, ערכו מחקר במסגרת עבודת הגמר שלהם, בשם "Studiul unui canal navigabil Cerna-Voda – Constanța" (מחקר על תעלת שיט מצ'רנוודה לקונסטנצה) וקבעו למעשה את הנתיב הנוכחי של התעלה, נתיב העובר בדרך העמק של עמק קאראסו.
הסטטוס קוו בישראל בנושא השבת
תחבורה ציבורית
בספטמבר 2000 הודיע ראש הממשלה אהוד ברק על "רפורמה חילונית" ויישום חלקי של הפרדת הדת מהמדינה, כולל הפעלת תחבורה ציבורית בשבת ואת חברת התעופה הלאומית אל על. אולם לאור התנגדות שותפיו לקואליציה ממפלגת מימד והקדמת הבחירות נגנזה התוכנית.
תעלת דנובה–הים השחור
תוכניות רומניות
קרול השני, מלך רומניה נמשך לרעיון התעלה, אך המשבר הכלכלי העולמי של 1929 ובהמשך תחילת מלחמת העולם השנייה גרמו לדחיית התוכנית.
הסטטוס קוו בישראל בנושא השבת
תחבורה ציבורית
בשנת 2019 החל ארגון נוע תנוע לרתום מספר עיריות להפעלת קווי אוטובוס מסודרים בשבתות ובתוך כך ניהל והפעיל קווים במימון שבע רשויות ורתם נוספות להפעלה עצמאית. בין היוזמות העירונית הבולטות היו קווי הסבבוס שהחלו לפעול באוגוסט. בנובמבר החל לפעול מערך נעים בסופ"ש לו שותפות העיריות תל אביב, גבעתיים, רמת השרון, קריית אונו ויהוד-מונסון (החל מינואר 2020). בדצמבר קווי החוף שעיריית הרצליה לרוב מפעילה בקיץ הפכו לקווים קבועים הפועלים במהלך כל השנה.
תעלת דנובה–הים השחור
היוזמה של סטלין
בארכיונים הרומניים אין אזכור ליוזמה שהביאה לקבלת ההחלטה על כריית התעלה, אך מי שהיה ראש לשכתו של גאורגה גאורגיו-דז', פאול ספטקו (Paul Sfetcu), סיפר על שיחותיו עם גאורגיו דז' בזכרונותיו. ב-1948, לאחר שהמפלגה הקומוניסטית הרומנית בראשותו של גאורגיו-דז' תפסה את השלטון ברומניה וביצעה הלאמה רבתי, הגיעה למוסקבה משלחת כלכלית רומנית עם גאורגיו-דז' בראשה, כדי לדון על פיתוחה הכלכלי של רומניה. גאורגיו דז' הציג בפני יוסיף סטלין את תוכניות התיעוש הרומניות, אך סטלין, לאחר ששמע, לא הגיב להן, אלא שאל את הרומנים אם ידוע להם על כך שבתחילת המאה ה-20 הבריטים ערכו תוכנית לחפירת תעלת שיט שתחבר את הדנובה לים השחור. הרומנים הופתעו והשיבו שאינם מכירים, אך כשיחזרו, יחפשו בארכיונים ואם ימצאו, יציגו את המפה לסטלין. סטלין אמר להם שאין צורך לחפש את המפה, לחץ על כפתור ולחדר נכנס איש אחד עם מפת רומניה ועליה מסורטט בקו מסלול התעלה. הרומנים ניסו להתחמק, טענו שאין להם תקציבים לכך, וסטלין השיב שהתקציבים יימצאו אם החברים הרומנים ירצו להגשים פרויקט גדול זה. הרומנים טענו שאין להם ציוד מכני הנדסי מתאים ואין להם משאיות, וסטלין השיב שברית המועצות תעמיד לרשותם את הציוד והמשאיות הדרושים.
הסטטוס קוו בישראל בנושא השבת
שידורי טלוויזיה
ב־1969 התחוללה סערה ציבורית סביב שידורי הטלוויזיה בשבת, כאשר מליאת רשות השידור החליטה להרחיב את שעות השידור היומיות ולעבור לשדר בטלוויזיה הישראלית (הערוץ היחיד שפעל בישראל באותה עת) מארבעה ימי שידור לשידורים יומיים, כולל ימי שישי ושבת, החל מחודש נובמבר באותה השנה. במסגרת המשא ומתן להרכבת הממשלה לאחר הבחירות לכנסת השביעית שנערכו באוקטובר באותה שנה, דרשו נציגי המפלגות הדתיות להקפיא את פתיחת השידורים המתוכננים לליל שבת. בשבוע הראשון של נובמבר, שבו החלו השידורים היומיים, התחוללה מהומה סביב הסוגיה. בסופו של דבר החליטה ראש הממשלה גולדה מאיר להיענות באופן זמני לדרישת הדתיים, ולהקפיא את פתיחת השידורים בליל שבת. עו"ד יהודה רסלר עתר לבג"ץ בתביעה להורות לרשות השידור לשדר בשבת, אך נדחה בנימוק שאין ברשותו מקלט טלוויזיה ולכן אין הוא נפגע ישירות ממדיניות השלטונות. הוא צרף אליו את גיסו שיש לו מקלט, וביום שישי בשעות בין ערביים הגיעו לירושלים, לביתו של השופט צבי ברנזון שהיה שופט תורן. לאחר דיון של שלוש שעות בביתו – הוציא ברנזון צו על תנאי כנגד האיסור לשדר בשבת, והשידורים נפתחו כבר באותו ערב.
תעלת דנובה–הים השחור
היוזמה של סטלין
הנציגים הרומנים חזרו לרומניה עם הציווי של סטלין ועם המפה, כינסו את הלשכה הפוליטית של המפלגה הקומוניסטית השלטת וקיבלו החלטה משל עצמם, כדי לכסות על העובדה שהם פועלים מתוך כפייה. באמצעי התקשורת נמסר על הפרויקט הדגול, שאמור היה לקצר את השיט בדרך לים השחור, לנקז קרקעות ביצתיות בדוברוג'ה ולאפשר שיט רצוף ממוסקבה ועד מרכז אירופה.
הסטטוס קוו בישראל בנושא השבת
שידורי טלוויזיה
מסוף שנות השבעים ועד לעשור השני של המאה ה-21 שידורי הפריים טיים בשישי בערב יועדו לתוכניות אירוח, בידור, וריאלטי מרובות תקציבים שניצלו את הצפייה המשפחתית בשעות הערב של שישי בערב, עם זאת החל מהעשור השני של המאה ה-21 חלה נסיגה במדרוג של תוכניות אלו. ולכן מאז, הצפי מהתוכניות המשובצות לשישי בערב הוא לרייטינג בינוני יותר, ולכן תוכניות אלו מיועדות לקהל מצומצם יותר. וזאת מפני ששיקולי המדרוג כוללים אוכלוסייה מסורתית ודתית-לאומית, ואצל אוכלוסייה חילונית המגמה היא לבלות בשישי בערב מחוץ לבית או לצפות בשירותי סטרימינג כמו נטפליקס. מה שהוריד את הכדאיות להשקעה בתוכניות אלו.
תעלת דנובה–הים השחור
העבודות בשנות החמישים
ממשלת רומניה קיבלה החלטה לביצוע תעלת השיט דנובה–הים השחור ביולי 1949. ב-23 במרץ 1950 הוצא צו 75 של האספה הלאומית הגדולה של רומניה, שעסק בארגון ותפעול התעלה וב-25 במרץ קיבלה הממשלה החלטה מס' 505 להקמת "המנהלה הכללית של העבודות להקמת תעלת דנובה–הים השחור".
הסטטוס קוו בישראל בנושא השבת
מסחר ופנאי בשבת
בניגוד לתחום התחבורה הציבורית, בתחום המסחר ישראל היא לא המדינה היחידה שקבעה מגבלות ביום המנוחה ובמרבית מדינות מערב אירופה מקובל להטיל מגבלות על מסחר ביום ראשון. ברוב המדינות ההגבלות הן חלקיות ולא מונעות לגמרי פעילות מסחר אך ישנן מדינות - כדוגמת גרמניה, אוסטריה, בלגיה, שווייץ ונורווגיה - שההגבלות בהן הן כבדות מאוד, כך שהיקף העסקים הפועלים ביום המנוחה במדינות אלו הוא מצומצם למדי.
נכון לשנת 2019, 98% מבתי הקולנוע בישראל, 65% מהמוזיאונים, 83% ממוסדות התרבות המרכזיים ו-20% מהקניונים - פועלים בשבת.
תעלת דנובה–הים השחור
העבודות בשנות החמישים
בנוסף לביצוע התעלה, הפרויקט נועד לתעש את החבל, לשפר את החקלאות המקומית, לעלות את רמת החיים, לפתור את בעיית הבצורת המקומית, לנקז את הקרקעות של עמק קאראסו ולהדביר את המלריה.
הסטטוס קוו בישראל בנושא השבת
מסחר ופנאי בשבת
בעשורים שלאחר קום המדינה היו מרבית מקומות הבילוי, הפנאי והמסחר סגורים בשבת. ישראל הושפעה מהתפתחות תרבות הפנאי בעולם, והציבור החילוני אימץ הרגלי צריכה חדשים, במיוחד החל משנות השבעים. עלייה ברמת החיים וההכנסה הפנויה הובילו לדפוסי בילוי ופנאי חדשים שהובילו לפתיחת מסחר בשבת בעיקר מחוץ לערים, והחל משנות ה-80, החל בהדרגה שינוי המגמה בתחום הבילוי והפנאי, כאשר בהדרגה יותר ויותר מסעדות ומקומות בילוי פתחו את שעריהן בשבת. בעשור הראשון של המאה ה-21, השתנו מאפייני הסטטוס קוו פעם נוספת, כאשר בהדרגה גם אזורי קניות ומסחר החלו להיפתח בשבת. מחקר שנערך בראשית שנת 2016 מצא כי 20% ממרכזי הקניות והקניונים בישראל פתוחים בשבת.
תעלת דנובה–הים השחור
העבודות בשנות החמישים
ההכנות היו קצרות וחפוזות וב-15 ביולי התחילו החפירות. לצורך ביצוע העבודות נעשה שימוש בכמאה ושלושים אלף אסירים, שעונשם נקבע בין שנה אחת לעשר שנות מאסר - אסירים שנידונו לעונשים כבדים יותר נשלחו למכרות העופרת. מהר מאוד החלו לצוץ בעיות, שנבעו מהכנות בלתי מספקות, תוכניות לא בדוקות, מחסור בציוד מתאים והחשוב מכל, מחסור בכוח אדם מיומן. התברר שבמסלול, שנבחר עבור התעלה, נכלל מקטע חולי, שעבורו יצטרכו לצקת כמויות גדולות מאוד של בטון, שיכפילו את עלות הקמת התעלה. היו גם טעויות הנדסיות בסיסיות, למשל, בחישוב כמויות הברזל הדרושות, הכמות צוינה בטונות, אף על פי שחושבה בקילוגרמים וזה הגדיל אותה פי אלף.
הסטטוס קוו בישראל בנושא השבת
מסחר ופנאי בשבת
ההחלטה אם להתיר או לאסור פתיחת עסקים נתונה בישראל לרשויות המקומיות מכוח חוק ההסמכה. רוב העיריות והמועצות המקומיות היהודיות חוקקו חוקי-עזר האוסרים על פתיחת עסקים, אולם מתירות פתיחת מסעדות, תחנות דלק ומקומות בילוי, ולעיתים בוחרות לא לאכוף את החוק עבור עסקים שונים הפעילים בשבת. לעומתן, מועצות אזוריות רבות אף אינן אוסרות פתיחת עסקים בשבת בתחומן. העברת מרכזי מסחר גדולים אל מחוץ לערים הביאה לפתיחתם של מרכזי מסחר אלה גם בשבת. רוב בעלי החנויות מעסיקים בשבת גם יהודים, תוך עבירה על חוק שעות עבודה ומנוחה.
תעלת דנובה–הים השחור
העבודות בשנות החמישים
למרות הסיסמאות התלויות בכל מקום (סיסמה נפוצה הייתה: "אנחנו בונים ללא הבורגנות ונגד הבורגנות") העבודה התקדמה לאט מאוד ולאחר שלוש שנים נחפרו רק שלושה קילומטרים. היה ברור שהפרויקט לא יעמוד בלוח הזמנים ובמסגרת התקציב, ובצמרת התחילו לדבר על סבוטז' ולחפש שעיר לעזאזל.
הסטטוס קוו בישראל בנושא השבת
מסחר ופנאי בשבת
במרוצת השנים חדלו לחלוטין רוב הרשויות המקומיות לאכוף את חוקי העזר העירוניים שלהן האוסרים פתיחת עסקים בשבת. רשויות רבות עשו כן, לדבריהן, בשל התחושה שהאיסור ארכאי ואינו הולם עוד. עם זאת, נמנעו הרשויות מלתקן את חוקי-העזר הקיימים.
תעלת דנובה–הים השחור
תנאי מחיה ומשטר עבודה
לאורכם של 65 הקילומטרים שבין קצות התעלה הוקמו 14 מחנות עבודה. המחנה הגדול ביותר היה פוארטה אלבה (Poarta Albă) ובו כ-12,000 אסירים, וביתר המחנות היו בין 5,000 ל-7,000 אסירים בכל מחנה. באחד המחנות רוכזו הכמרים. בנוסף לאסירים היה שימוש נרחב בעובדים שכירים, שהגיעו מכל רחבי רומניה לאחר שנודע לתושביה על המשכורות הטובות המוצעות במקום זה, וכן בחיילים בשירות סדיר.
הסטטוס קוו בישראל בנושא השבת
מסחר ופנאי בשבת
עיריית תל אביב נהגה להטיל קנסות על קיוסקים ומרכולים פתוחים בשבת אך לא הגישה לבית המשפט בקשות לסגור אותם. בעקבות זאת עתרה התאחדות הסוחרים והעצמאים כלכלית לבג"ץ בדרישה שיורה לעירייה להשתמש באמצעים נוספים לאכיפת חוק העזר העירוני שלה מלבד קנסות. ביוני 2013 קיבל בג"ץ את העתירה, והורה לעירייה לשקול אמצעי אכיפה נוספים או לתקן את חוק העזר.
בעקבות זאת החלה העירייה בהגשת בקשות לביהמ"ש לסגור מרכולים וקיוסקים בשבת, ובמקביל חוקקה תיקון לחוק העזר העירוני בנושא, אשר התיר פתיחת עסקים בשבת בשלושה אזורי מסחר ובתחנות דלק, וכן התיר פתיחת מספר מוגבל של קיוסקים ומרכולים ברחבי העיר לפי מפתח רחובות. ביוני 2014 פסל שר הפנים גדעון סער את התיקון שהתירו פתיחת מרכולים וקיוסקים, בנימוק שהקריטריון לקביעת מספרם של המרכולים והקיוסקים הפתוחים התבסס על מספר העסקים שהפרו את חוק העזר בעבר, ובכך ניתן "פרס לעבריינים" שהתיקון הותאם למידותיהם.
תעלת דנובה–הים השחור
תנאי מחיה ומשטר עבודה
האסירים שמחו לצאת לעבודה בחפירת התעלה במקום הישיבה בבית הסוהר, וזאת מכמה טעמים: עבור העבודה שולם שכר מינימלי, שני ימי עבודה, בהם האסיר השלים את המכסה, חושבו כמו ריצוי שלושה ימי בית סוהר, ובתעלה מנות האוכל היו גדולות בחמישים אחוז לעומת בית הכלא.
הסטטוס קוו בישראל בנושא השבת
מסחר ופנאי בשבת
בעקבות החלטת סער חוקקה מועצת העירייה תיקון נוסף לחוק העזר העירוני, אשר קבע קריטריונים אחרים לפתיחת מרכולים וקיוסקים בשבת, והפחית את מספרם בעיר ל-165. שר הפנים סער נמנע מלפסול או לאשר את התיקון החדש לחוק העזר העירוני בשלהי כהונתו, וקבע באוקטובר 2014 שהתיקון יידון בידי מחליפו בתפקיד, ובינתיים יעוכבו פרסומו ברשומות וכניסתו לתוקף. כל אותה עת המשיכה עיריית תל אביב לאכוף את האיסור הישן על פתיחה בשבת של קיוסקים ומרכולים, והגישה בקשות לבית המשפט לסגור אותם בשבת. בנובמבר 2014 בית המשפט לעניינים מקומיים בתל אביב מחק בקשות אלו, בנימוק שהחלטת השר לא הייתה חוקית, ושלפיכך לא ניתן לאכוף את החוק הבלתי עדכני על פתיחה בשבת. בעקבות זאת הפחיתה העירייה את האכיפה נגד מרכולים וקיוסקים.
בינתיים עברו עשרה חודשים נוספים מבלי שהתקבלה החלטה של משרד הפנים ביחס לאישור התיקון לחוק העזר העירוני. בעקבות זאת עתרה עיריית תל אביב ביוני 2015 נגד השר, וטענה כי החוק מחייב את פרסום התיקון וכניסתו לתוקף. ביולי 2015 דן בג"ץ בעתירה, וקבע ששר הפנים ייתן החלטה לגוף העניין בתוך שלושה חודשים. לקראת תום תקופה זו הודיע שר הפנים סילבן שלום שאינו יכול לעסוק בנושא בשל ניגוד עניינים. ראש הממשלה בנימין נתניהו ביקש משרים אחרים להחליף את שר הפנים ולהכריע בנושא, אך הם לא התנדבו לעסוק בנושא השנוי במחלוקת. בעקבות זאת החליטה הממשלה בדצמבר 2015 להעביר את סמכות שר הפנים לידי הממשלה כולה. כן הוחלט להקים ועדה שתגיש לממשלה המלצות בנושא, ותתייחס גם לאפשרות לקבוע את יום ראשון כיום מנוחה נוסף במשק. לאור עיכובי הממשלה, הוציא בג"ץ במרץ 2016 צו על תנאי שחייב את המדינה להשיב מדוע לא יפורסם חוק העזר ברשומות. הוועדה הממליצה לא הצליחה לגבש המלצות, ובמקום זאת הוצגו לממשלה בינואר 2017 עמדותיהם השונות של חברי הוועדה. בעקבות זאת החליטה הממשלה שלא להכריע בנושא כל עוד נבחנת האפשרות לאחד בין תל אביב לבת ים. בהמשך, בעקבות דיון נוסף בבג"ץ בינואר 2017, שבו נמתחה ביקורת על כך שהממשלה נמנעת מקבלת החלטה, החליטה הממשלה ביום 29.1.2017 להחזיר את סמכות ההכרעה לידי שר הפנים החדש אריה דרעי, שהודיע שבכוונתו לקבל החלטה בתוך שישים ימים, אך לא עשה כן. לאור זאת, באפריל 2017, קיבל בית המשפט העליון את עתירת העירייה והורה לפרסם ברשומות את התיקון לחוק העזר. כאשר הוא מטיל את האשמה על השתהותו של השר מקבלת החלטה. באוקטובר 2017 אשרר בית המשפט את פסק דינו במסגרת בקשה לדיון נוסף בהרכב מורחב.
תעלת דנובה–הים השחור
תנאי מחיה ומשטר עבודה
מכסת העבודה הייתה שניים וחצי עד שלושה מטרים מעוקבים של אדמה לאיש, חפורים ומועברים על פני הסכר באמצעות אלונקה או מריצה. להעברת מטר מעוקב של אדמה עם המריצה נדרשו 12 עד 20 הובלות. מי שלא השלים את המכסה נענש בצינוק ללילה וצמצום מנת המזון. המכסות לא השתנו בחורף, כשהאדמה הייתה קפואה וקשה יותר לחפירה. מי שטען להיותו חולה הושכב על אלונקה והוכה עם מקל עם מסמרים חדים - לטענת המכים, חולים לא מרגישים ומי שהרגיש אינו חולה, אלא מתחזה. נגרמו כך עשרות מקרי מוות באשמת ההנהלה וראשי בריגדות העבודה. ב-1953, לאחר חקירה, נעצרו שמונה עד עשרה ראשי בריגדות.
הסטטוס קוו בישראל בנושא השבת
מסחר ופנאי בשבת
בעיריית ירושלים, שגם היא נמנעה לאכוף את חוק העזר שלה בנושא פתיחת עסקים בשבת, הורה ראש העירייה באוגוסט 2015 ליועץ המשפטי לעירייה להכין תוכנית אכיפה. במסגרת האכיפה החלה העירייה מחלקת דוחות נגד מרכולים שהיו פתוחים שנים רבות בעיר בשבתות.
תעלת דנובה–הים השחור
תנאי מחיה ומשטר עבודה
ימי ראשון בשבוע היו ימי מנוחה גם במחנות העבודה של התעלה והוקדשו לכדורגל. נוצרו קבוצות כדורגל של המחנות השונים, שהתחרו ביניהן וזכו לעידוד אוהדיהן מהמחנות.
הסטטוס קוו בישראל בנושא השבת
מסחר ופנאי בשבת
בתיקון לפקודת העיריות, שאושר בכנסת בינואר 2018 (ונודע בשם "חוק המרכולים"), נקבע שחוק עזר עירוני בעניין פתיחתם וסגירתם של חנויות ובתי מלאכה בימי מנוחה טעון הסכמה של שר הפנים, והשר לא ייתן את הסכמתו אלא אם כן פתיחתם של העסקים בימי מנוחה, כפי שמוצע בחוק העזר, נדרשת כדי לספק צרכים אשר לדעת השר הם צרכים חיוניים. כלל דומה נקבע בפקודת המועצות המקומיות.
תעלת דנובה–הים השחור
תנאי מחיה ומשטר עבודה
עובדי התעלה שוכנו באולמות שינה עם מיטות קומתיים המסודרות בצורת צלב, כשבמרכז האולם נמצא דלי שמיועד לצרכים. בהתחלה הופרדו האסירים הפליליים מהאסירים הפוליטיים, אך בהמשך עורבבו, כשהשלטונות מסרבים להכיר בקיומם של אסירים פוליטיים ורואים בכולם אסירים פליליים.
הסטטוס קוו בישראל בנושא השבת
מסחר ופנאי בשבת
על פי סקר של הלמ"ס משנת 2009, 46% אחוזים מהאוכלוסייה היהודית בישראל תומכת קניונים ומרכזי קניות מחוץ לערים בשבת, כאשר בנושא תומכים 73% מבין החילונים, 48% מבין המסורתיים-לא כל כך דתיים, 20% מהמסורתיים-הדתיים, 6% מהדתיים. במחקר שנערך בשנת 2017 כ-40% מתושבי ישראל נוהגים לעשות קניות בשבת בתדירות כלשהי.
תעלת דנובה–הים השחור
תנאי מחיה ומשטר עבודה
מסביב למחנות האסירים היו שלוש גדרות תיל. בחורף 1953 - 1954 ירדה כמות גדולה של שלג, שכיסתה את הגדרות וכמה אסירים ברחו. הפטרולים, שיצאו בעקבותיהם, מצאו שאריות של גופות ובגדים שסועים - הבורחים נטרפו על ידי זאבים רעבים.
משפטי הראווה
כבר בתחילת מרץ 1952 היה ברור שהפרויקט לא יעמוד בלוח הזמנים ויעבור את מסגרת התקציב. העיכוב בעבודות הצריך הסבר מתקבל על הדעת, והוא ניתן על ידי פתיחת משפטים בהם הואשמו חלק ממנהלי הפרויקט בסבוטז' וסטיה מהקו המפלגתי.
ב-12 במרץ נעצרו ונחקרו שמונה אנשים. תמצית החקירה עם הערות של מיור וארדאן מקסימיליאן, מי שהיה אחראי על מדור אנטי-סבוטז' בסקוריטטה, הועברה להנהגת המפלגה, שהורתה על שליחת ועדת חקירה בהנהגת המיור מקסימיליאן. הוועדה הורכבה ממקסימיליאן, הקפטן דומיטרסקו מהחקירות ושני מהנדסים מומחים, שהגיעו מברשוב ומטימישוארה. הוועדה חשפה ליקויים רבים, בעיקר בתכנון, אך גם בקביעת מסלול התעלה, בשימוש בציוד ועוד. בדיווח שלה הוכנסו השוואות עם תעלת פנמה ותעלת סואץ, כדי להבהיר נקודות וזו הייתה שגיאה חמורה מבחינה פוליטית. גאורגיו-דז' החזיר את הדוח להנהלת סקוריטטה עם נזיפה על ההשוואה עם תעלות בארצות קפיטליסטיות, במקום להשוות עם תעלת הוולגה-דון. נדרש זיהוי מבצעי ההשוואות ומבצעי מעשי הסבוטז'. המיור מקסימיליאן הודח מסקוריטטה באשמת קוסמופוליטיות ועמדה עוינת לברית המועצות.
באפריל-מאי 1952 ביקר בתעלה שר הפנים הממונה על סקוריטטה, אלכסנדרו דרגיץ', ובחזרתו משם הורה על הכנת משפט ראווה לדוגמה נגד מבצעי סבוטז'. ביולי התחילו מעצרים בקרב סגל עובדי התעלה. החשודים נחקרו תוך שימוש באלימות, עינויים ואיומים כלפי משפחותיהם ואולצו להודות בהאשמות. החשודים נבחרו מבין בעלי עבר חשוד, שהשתייכו בעבר לתנועה הלגיונרית או אהדו את הציונות או היו בנים של בעלי קרקעות. ההנהגה הפוליטית בראשות גאורגיו-דז' עקבה אחרי החקירה ודרשה לזרז אותה, כדי שלא יהיו עיכובים, כמו במשפט הראווה, שתכננו ללוקרציו פטרשקנו ולא הצליחו לארגן אותו בגלל סירובו העיקש של פטרשקנו להודות בפשעים המיוחסים לו. לקראת המשפט הצפוי נערך מסע תעמולה נגד החשודים, שהושחרו בכל אמצעי התקשורת ובאסיפות ענק, שנערכו לצורך זה.
בין 29 באוגוסט לבין 1 בספטמבר נערך המשפט הראשון. המשפט נערך לעיני אלפיים מעובדי התעלה. מפעם לפעם היו קמים חלק מהמאזינים למשפט ודורשים בקריאות קצובות: "מוות להם! מוות להם! מוות למבצעי הסבוטז'!". היו גם כאלה שצעקו, שהם מתנדבים להיות בכיתת היורים. לעונש מוות נידונו חמישה נאשמים (ארבעה מתוכם מהנדסים) ויתר הנאשמים נידונו לעונשי מאסר בין 20 שנה למאסר עולם. כל הנידונים, כולל הנידונים למוות, נענשו גם בהשהיית הזכויות האזרחיות לעשר שנים. ב-4 באוקטובר נדחו הערעורים. עונשם של שני נידונים למוות הומתק למאסר עולם, אך שלושת האחרים, אאורל רוזיי-רוזנברג, ניקולאה וסילסקו ודומיטרו ניקיטה הוצאו להורג.
כמה ימים אחרי המשפט הראשון, בימים 8 עד 10 בספטמבר, נוהל משפט ראווה נוסף נגד 15 נאשמים, אך במשפט זה העונש המקסימלי היה 25 שנות מאסר. כל הנידונים, בשני המשפטים, שלא הוצאו להורג, שוחררו בשנים 1955 - 1957 בתקופת החנינות. ב-1968, כשבהוראת ניקולאה צ'אושסקו נחקרו פשעי התקופה ברומניה, התברר שגם המוצאים להורג היו חפים מפשע.
משפטי הראווה גרמו לתוצאות שליליות, עובדי התעלה המפוחדים נמנעו מנקיטת יוזמות, חיפשו גיבוי כפול ומכופל לכל פעולה והגדילו את הבירוקרטיה. עובדים טובים העדיפו לעבור למקומות עבודה אחרים ועבודות התעלה סבלו מהאטה נוספת.
המניעים של סטלין
הדעה המקובלת הייתה שעבודות החפירה נועדו, בין היתר, להביא לחיסול הבורגנות הרומנית, שנשלחה לעבוד בתנאים קשים. ולאפשר לספינות קרב סובייטיות להפליג במעלה הדנובה לכיוון יוגוסלביה במקרה של סכסוך מזוין איתה.
לאחר מות סטלין התאספה הנהגת המפלגה הקומוניסטית הרומנית ודנה בהמשך הפרויקט. בהתאם להערכות שהעמלות שייגבו מכלי השיט שיעברו בתעלה לא יכסו אפילו את עבודות התחזוקה, הוחלט להפסיק את העבודות.
גאורגיו-דז' המשיך להרהר בנושא ושיתף בכך את ראש לשכתו - לדעתו של גאורגיו-דז', לאחר סיום העבודות על התעלה, עמד סטלין לפנות לרומניה ולבקש ממנה לוותר "מרצונה וללא כפייה" על השליטה בשפך הדנובה, שנמצא בשכנות מידית לגבול עם ברית המועצות, באמתלה שלרומניה יש יציאה חדשה לים השחור.
הרקע הכללי
בעת מותו של סטלין (5 במרץ 1953) התקיימה במוסקבה ישיבה של לשכת הוועדה לסיוע כלכלי הדדי ובה משלחות מכל ארצות הגוש הקומוניסטי ובראשן מנהיגיהן. הישיבה עסקה בתכנים מדאיגים, מחסור הולך וגובר באנרגיה חשמלית ואמצעי חימום בכל הארצות הקומוניסטיות. הישיבה נפסקה לפני הזמן בגלל מות סטלין והכל המתינו לקבלת החלטות במוסקבה. בינתיים ציבורים גדולים לא היו מרוצים מהמצב ופנו להפגנות ושביתות בצ'כוסלובקיה, בפולין ובמזרח גרמניה. במוסקבה החליטו לעשות שינויים והם הועברו לכל הארצות הקומוניסטיות.
הוראות לרומנים
בברית המועצות ידעו היטב מה המצב ברומניה, כי בכל צומתי קבלת ההחלטות שותפו יועצים סובייטיים, שהעבירו דיווחים למוסקבה. ב-13 ביולי 1953 אמר גאורגי מלנקוב למשלחת הרומנית במוסקבה שמצב החקלאות ואספקת המוצרים ברומניה הוא קטסטרופלי והציע להנהגה הרומנית לדאוג לעם, שיהיו לו שפע מוצרים. הוצע לרומנים להאט את התיעוש ואת הקולקטיביזציה, לצמצם את ההוצאות הצבאיות, להחליש את הטרור ולצמצם את המחנות. ניקיטה חרושצ'וב נזף ברומנים בהזכירו שהם השקיעו בתעלת דנובה–הים השחור סכום שווה להשקעתם בכל החקלאות הרומנית. הוא המשיך וטען שהתעלה הייתה אינטרס גרמני, כי הגרמנים רצו להפליג בדנובה לים השחור מבלי לעבור דרך תעלת כיליה, שתחת שלטון סובייטי, לכן התעלה בעצם מפרידה בין רומניה ובין ברית המועצות, לא מאחדת אותן.
הצעדים הרומנים
ברומניה הוחלט לכבד את יום העבודה של שמונה שעות ולהפסיק עם ה"עבודה בהתנדבות", להגדיל את המשכורות, להגדיל פי שניים וחצי את בניית הדירות למגורים, לשפר את אספקת המזון לאוכלוסייה ולוותר על הניסיון להגשים את תוכנית החומש בארבע שנים. כדי להשיג כל זאת הוחלט לצמצם את התקציב המיועד לפיתוח ל-22% במקום 26% ולהגדיל את התקציב המיועד לצריכה ל-72% במקום 67% מכלל התקציב.
בישיבה של המועצה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, שנערכה ב-21 ביולי, הוחלט להשתמש במונח "דחייה" לגבי סיום עבודות פיתוח התעלה, דחייה לשנים 1956 - 1957. אלכסנדרו מוגיורוש סקר את עבודות התעלה ואמר ששמונה הקילומטרים אליהם כבר מגיעים מי הדנובה ישמשו להשקיית שטחים לגידול ירקות. לישיבה זו קדמה ב-17 ביולי ישיבה בקונסטנצה, בהנהגת מוגיורוש, שבה הוחלט להפסיק לזמן מה את עבודות התעלה, כדי לגייס את העובדים לאיסוף התבואה בברגאן, באמתלה שאיסוף התבואה אינו סובל דיחוי, אך האיחור בעבודות התעלה יודבק בחורף.
חידוש העבודות
ב-1959 חודשו העבודות על התעלה, אך לא לצורכי שיט, אלא לצורכי יצירת מערך ההשקיה Mircea Vodă. חלק ממערך ההשקיה הזה נוצל בהמשך לחידוש עבודות חפירת התעלה.
הרקע לחידוש העבודות
לקראת סוף חייו התחיל גאורגה גאורגיו-דז' לפתח ברומניה עצמאות מסוימת כלפי ברית המועצות, בעיקר בתחום הכלכלי, שבו הרומנים סירבו לקבל את תפקיד ספקי המוצרים החקלאיים, שהסובייטים הועידו להם. ניקולאה צ'אושסקו, יורשו של גאורגיו-דז', המשיך והעצים קו זה. צ'אושסקו טיפח יחסים טובים עם השאה האיראני והגדיל בהתמדה את הסחר בין שתי המדינות. במסגרת מסחר זה קיבלו הרומנים מהאיראנים נפט גולמי במחיר זול. צינור שהונח בין איראן ובין טורקיה יצר יציאה לים השחור עבור הנפט האיראני, ומכאן עלה הרעיון של צ'אושסקו לבניית בית זיקוק על החוף הרומני של הים השחור, שם יזוקק הנפט האיראני. לאחר מכן המוצרים המזוקקים ימכרו ברווח גדול למדינות אירופה, אליהן יובלו בשיט בדנובה, וכדי לקצר שיט זה עלה רעיון חידוש עבודות תעלת דנובה–הים השחור.
קבלת ההחלטה וחידוש העבודה
ב-13 ביוני 1973 הגיש ניקולאה צ'אושסקו לוועד הפועל של המועצה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הרומנית הצעה עקרונית לחידוש העבודות לחפירת תעלת דנובה–הים השחור - ההצעה התקבלה פה אחד.
למרות קבלת ההחלטה העקרונית לקח עוד זמן רב עד לחידוש העבודה. הזמן נוצל להכנת תוכניות חדשות, קביעת מסלול חדש בחלקו (רק 9,4 קילומטרים מהמסלול החדש חופפים למסלול עליו עבדו בשנות החמישים) ורכישת הציוד הדרוש לביצוע העבודות. העבודות בפועל התחילו ב-1975 והמטרות היו:
המהנדס קיריאק אבדאניי (Chiriac Avădanei) היה האיש עליו הטיל צ'אושסקו להוביל את תכנון העבודות. התכנון החל ביום 10 ביולי 1973 עם קבוצה של 185 מהנדסים וטכנאים, שפעלה בשיתוף פעולה עם המוסדות האקדמיים והמחקריים השונים של רומניה. במהלך הזמן הקבוצה גדלה ל-225 מומחים ולאחר שהתחיל יישום הפרויקט, המתכננים היו מבלים שלושה ימים בשבוע בשטח, בפיקוח על העבודות.
בעקבות פניות ממערב אירופה חודשה העבודה על התעלה ב-1976 ורומניה קיבלה מימון של 250 מיליוני דולרים מהבנק העולמי. המימון, שהתקבל מהבנק העולמי, והלוואות נוספות מהמערב, סך הכל כמיליארד וחצי דולרים, שימשו לרכישת כלים מכניים-הנדסיים מתאימים וכלי רכב עם נגררים גדולים להובלת האדמה החפורה. מרבית הרכישות נעשו במערב אירופה, ארצות הברית ויפן והזרימו למשק הרומני ציוד חדיש ושיטות עבודה חדשות. חלק קטן מהמימון שימש לרכישות בשוק הרומני.
ביצוע העבודה
הפעם, לצורכי ביצוע עבודות תעלת דנובה–הים השחור, לא נעשה שימוש בעבודת אסירים. המבצעים הורכבו מאנשי צבא, שתי בריגדות של הנדסה ועובדים אזרחים שכירים, שהפעילו כלים מכניים ב-98% מהמקרים. תנאיי השכר היו מפתים מאוד, לכן היה ביקוש רב למקומות העבודה בפרויקט. בתקופת השיא (1983 - 1984) עבדו בו זמנית 32,000 איש, שהפעילו 700 מחפרים בגדלים שונים, 5,000 משאיות עפר ו-600 בולדוזרים, חוץ מציוד התחזוקה.
על אנשי הצבא הוטל לטפל ב-40 קילומטרים של תעלה ועשרה קילומטרים נוספים הוטלו על מתנדבים במסגרת איחוד הנוער הקומוניסטי. המתנדבים מקרב התלמידים והסטודנטים הגיעו לזמנים קצובים ולאחר שלמדו את המלאכה היו צריכים לחזור ללימודיהם.
עבודות פיתוח התעלה והנמלים הנלווים הצריכו גם הריסת מבנים קיימים, כך עבר הנתיב במורפטלר דרך המסגד המקומי, אך השלטון דאג להעמיד מסגד חדש לשירות המתפללים המוסלמים המקומיים, לפני הריסת המסגד הישן.
סיום העבודות
ניקולאה צ'אושסקו קבע את מועד סיום העבודה על התעלה הראשית ליולי 1982, בין היתר משום שסיכם עם נשיא ארצות הברית לשעבר, ריצ'רד ניקסון ביקור ברומניה ורצה להביא אותו לטקס הסיום. מחסור בכוח אדם מיומן, מחסור בדלק ותקלות בלתי צפויות גרמו לדחיית המועד וצ'אושסקו רתח על כך ונזף בכל המנהלים.
ב-9 ביולי 1982 נאלץ צ'אושסקו לשנות את התאריך בו עמדו להסתיים העבודות על התעלה הראשית - המועד החדש נקבע ל-1 במאי 1983. העבודה הסתיימה רשמית ב-30 באוקטובר 1983, אך את החגיגות דחו לאביב, למאי 1984, ללא נוכחותו של ניקסון, שכבר סיים את ביקורו ברומניה.
סיום העבודה על התעלה הראשית ופתיחתה לשיט נחוג על ידי הנהגת רומניה של אותה תקופה. ב-26 במאי 1984, בשעה 8:47, ניקולאה צ'אושסקו גזר את הסרט לצלילי המנון רומניה ו-21 יריות תותח, והזמרים דן ספטרו ומיראבלה דאואר ביצעו דואט הקרוי Magistrala Albastra (הדרך המהירה הכחולה), שם שהפך לשם נרדף לתעלת דנובה–הים השחור. את השיר חיבר אאורל סטורין ואת המוזיקה הלחין ואסילה ואסילאכה. לכבוד סיום העבודה הופקה והופצה מדליית זיכרון בשם "Canal Dunăre-Marea Neagră".
בסיום העבודות על התעלה דנובה–הים השחור, החלו התכנון והעבודות על תעלת דנובה-בוקרשט, שנועדה להפוך את בוקרשט, בירת רומניה לנמל על הדנובה המקושר לים השחור.
פרסומים
המפעל האדיר של כריית התעלות, מחנות העבודה של האסירים בתקופת הכרייה הראשונה, התקוות והחששות, ההתנסויות והמחלוקות סיפקו נושאים לספרים לא מעטים, ספרים אוטוביוגרפיים וספרים בדיוניים, ספרים תיעודיים וספרים עם נתונים טכניים.
אנדרטת הנוער
על גדת התעלה, במרחק תשעה קילומטרים מהיישוב מורפטלר, באזור הכפר "סטרז'ה" לשעבר ניצבת אנדרטת הנוער. האנדרטה, שבנה הפסל פאוול בוקור (Pavel Bucur) מעוצבת בצורת דמות של מלאך מכונף הנוטה לצאת במעוף. הפסל עשוי פלדה ומתנשא לגובה 38 מטרים וניצב על אדן בגובה 9 מטרים. הפסל הוזמן ושולם על ידי איחוד הנוער הקומוניסטי ב-1988 והוצב באזור התעלה, שנחפר על ידי מתנדבי איחוד הנוער הקומוניסטי. במקור היו על הפסל תבליטים ומקטעי מלל, אך הם פורקו ונגנבו, כנראה על ידי סוחרי מתכות.
דמיין (כפר)
הכפר ממוקם 10 קילומטרים דרומית מערבית לאגר ו-5 קילומטרים מאגרסלוק ליד נחל לאסקו, על גדותיו הוקם בשנת 207 ספא ופארק מים עם שבע בריכות בשטח של כמעט עשרה דונם.
כמו יישובים רבים באירופה גם בדמיין מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 728 ובשנת 2021 רק 656 תושבים.
האזור היה מיושב לסירוגין מהמאה ה-13. הכפר נהרס על ידי הטורקים בשנת 1552 והיה בלתי מיושב לחלוטין עד שנת 1554
בשנת 1880 חיו בכפר 17 יהודים.
משאל העם בגיברלטר (1967)
משאל העם בגיברלטר הוא משאל עם שנערך ב-10 בספטמבר 1967, ובמהלכו נדרשו תושבי גיברלטר להכריע בסוגיית הריבונות בגיברלטר: האם רצונם להיות תחת ריבונות ספרדית כאשר גיברלטרים בעלי אזרחות בריטית יוכלו לשמור על אזרחותם, וכן גיברלטר תהיה בעלת מעמד מיוחד בספרד; או להישאר תחת ריבונות בריטית ולקבל אוטונומיה.
סקירה
בספטמבר 1963 התכנסה הועדה לדה-קולוניזציה של האו"ם כדי לדון ב"דה-קולוניזציה" של גיברלטר. במהלך הדיון תמכו מדינות דרום אמריקה, מדינות ערב ואפריקה בעמדתה של ספרד של פרנקו בקולניות רבה. פרנקו תרגם את התמיכה בו כלגיטימציה לתוקפנות רבה יותר, וב-1965 הטיל מגבלות תנועה על הכניסה והיציאה מגיברלטר שהפכו בהדרגה למצור כלכלי של ממש. בריטניה התלוננה כי התנועה מסביב לצוק קטנה ב-95%, אך למרות זאת תבעו המדינות התומכות בספרד את השבת גיברלטר לידי ספרד, ובסוף 1966 אף הביאו את העצרת הכללית של האו"ם לגנות את עמדת בריטניה בסוגיית גיברלטר כ"מעשה חמור של תוקפנות בריטית נגד ספרד".
הצעה זו הובאה למשאל עם בגיברלטר, כאשר שתי אפשרויות הועמדו לבחירה:
ההצעה הספרדית הייתה בעלת סיכוי קטן להתקבל על ידי הגיברלטרים. זאת משום שההצעה הגיעה מספרד של פרנקו, הדיקטטורה שצמחה מתוך מלחמת האזרחים האלימה ורווית הדם שהתרחשה בשנות ה-40, שכעת לא איפשרה לתושבי ספרד עצמם את הזכויות האזרחיות הבסיסיות. יתר על כן, הכלכלה הספרדית, אם כי החלה לצמוח, עדיין הייתה נחשלת ומעמד העובדים בצד הספרדי של הגבול חי בעוני רב. לעומת זאת, בריטניה העניקה עד כה לתושבי גיברלטר את מלוא הזכויות האזרחיות, וכעת הציעה גם אוטונומיה. כמו כן, כלכלת גיברלטר הייתה מפותחת לאין ערוך מכלכלת ספרד. סיבות אלו גרמו לכך שהסיכויים לתמיכה בהצעה הספרדית בקרב תושבי גיברלטר היו אפסיים.
תוצאות
במשאל העם הצביעו 12,138 לטובת ריבונות בריטית ורק 44 לטובת ריבונות ספרדית. ספרד ביטלה את התוצאה של משאל העם, כינתה את תושבי העיר "פסאודו-גיברלטרים" (גיברלטרים מדומים) וקבעה כי הגיברלטרים "האמיתיים" הם צאצאי הספרדים שגלו מגיברלטר ב-1704.
חוקת גיברלטר נתקבלה ב-1969, ומוסד האספה המחוקקת של גיברלטר (יותר מאוחר שונה השם ל"פרלמנט של גיברלטר") נוסד לאחר מכן. מאז 1992 חוגגים תושבי גיברלטר מדי שנה בשנה ב-10 בספטמבר את היום הלאומי של גיברלטר, להנצחת משאל העם של 1967.
מריו סילבה
קריירה כשחקן
סילבה, שנולד בפורטו שבפורטוגל, גדל במחלקת הנוער של בואבישטה, וייצג את נאנט, את פורטו, את רקראטיבו ולבה ואת קדיס, עד שחזר לבואבישטה בחודש יולי 2006. הוא עזב את המועדון לאחר שתי עונות בשל משכורות שלא שולמו לו, עניין משפטי שנפתר רק בשנת 2010. את הקריירה שלו סיים בדוקסה קאטוקופיה.
ב-27 במרץ 2002 ערך סילבה את הופעתו היחידה בנבחרת פורטוגל, בהפסד 1–4 לנבחרת פינלנד במשחק ידידות.
קריירה כמאמן
סילבה שימש כמאמן בקבוצות בואבישטה, אלמריה וריו אבה.
החוק היהודי השלישי
החוק היהודי השלישי הוא "סעיף חוק 15 של שנת 1941" כפי שנקרא בשמו הרשמי בהונגריה. החוק השלים ועדכן חוק קודם משנת 1894. החוק החדש הסדיר שוב את תנאי הנישואין של היהודים בממלכת הונגריה מתחילת שנות הארבעים, תוך החמרה ותיקון של הוראות החוק הקודם"כדי להסדיר את הגנת הגזע על פי הדרוש". בין היתר, הגביל החוק את נישואיהם של היהודים והגדיר מחדש מי נחשב יהודי בפני החוק. החוקים והתקנות בשלוש וחצי השנים שלאחר מכן, שדרסו ברגל גסה את זכויות האזרחים היהודים, הסתמכו על פי רוב על חוק זה משנת 1941. בין היתר ולמעט מקרים חריגים מסוימים, החוק אסר נישואי אנשים בריאים עם חולים במחלות מין או חולי שחפת, ועם חריגים מסוימים אסר לחלוטין על יהודים להינשא ללא יהודים (נשואי תערובת).
איסור נישואי לא יהודי/ה ויהודי/ה
מנקודת מבט היסטורית, החלק החשוב ביותר של החוק הוא הפרק הרביעי שקבע כי "אסור ללא יהודי/ה להינשא ליהודי/ה". החוק החריג במידה מסוימת את הנשים היהודיות שכן הן יכלו להינשא לגבר לא יהודי מחו"ל, כזה שלא היה אזרח הונגרי, אך גברים יהודים בעלי אזרחות הונגרית לא הורשו לשאת אישה לא יהודייה. בן/בת הזוג היהודי/ה שהפר/ה את איסור הנישואין היה כפוף לעונש של עד חמש שנות מאסר. החוק העניש באותה חומרה גבר יהודי ש"קיים יחסי מין עם אישה הגונה לא יהודייה, מחוץ למסגרת הנישואין".
סעיף 9 לחוק עסק בפירוט במי נחשב יהודי ומי לא.
ההגדרות הנ"ל הרחיבו את מעגל האנשים שנחשבו ליהודים על פי החוק היהודי השני שנחקק לפני כן. החוק השני היווה חריג גם עבור יהודים שהתנצרו זמן רב לפני כן והיווה חריג גם לילדים נוצרים של יהודים שהתנצרו. יהודים נוספים הוחרגו בחוק השני בשל הישג אישי כלשהו (גיבורי מלחמת העולם הראשונה, יתומי ואלמנות מלחמה, אלופים אולימפיים, מרצים באוניברסיטאות, בעלי תפקידים ציבורים בכירים). החוק היהודי השלישי כבר לא החריג את כל אלה. בשנים שלאחר קבלת חוק ב־8 באוגוסט 1941 נקבעו מספר תקנות נוספות שהגבילו את זכויות היהודים על פי הכללים הנ"ל.
כל חוקי היהודים הנ"ל בוטלו בסופו של דבר באמצעות צו הממשלה הזמנית בהונגריה שקמה לקראת תום מלחמת העולם השנייה. הצו ביטל את כל החוקים היהודים בפברואר 1945.
הרי מזאטזל
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס היא פסגת מזאטזל (Mazatzal Peak; 2,409 מטרים). הר ידוע נוסף ברכס הוא הר ארבע פסגות (Four Peaks), שכשמו יש לו ארבע פסגות, הגבוהה בהן מכונה פסגת בראון (Brown's Peak; 2,334 מטרים). הר זה נשקף מחלקה המזרחי של העיר פניקס, והוא נקודת ציון בולטת של אזור זה, בייחוד בחורף כשפסגותיו מושלגות.
אזור טבע בראשיתי מזאטזל ("Mazatzal Wilderness Area") הוא אזור טבע בראשיתי מוגן המשתרע על שטח של 1,022 קמ"ר וכולל חלקים מהיער הלאומי טונטו ומהיער הלאומי קוקונינו. חלק מהאזור הוכרז כשטח מוגן ב-1940 והוא הורחב לגודלו הנוכחי ב-1984. האזור משתרע בין גובה של 640 מטרים ב"גשר הכבשים" (Sheeps Bridge, גשר שהוקם ב-1944 ונועד לצמצם את אובדן הכבשים בעת חציית נהר ורדה) בכניסה המערבית לאזור הטבע הבראשיתי, ועד לגובה 2,409 מטרים בפסגת מזאטזל. החלק המזרחי של אזור הטבע הבראשיתי כולל הרים המכוסים בסבך שיחים או בחורשות עצי אורן שמדי פעם חוצים אותם קניונים תלולים צרים. בצדו המערבי של האזור מתחת למורדות ההרים התלולים המכוסים בשיחים זורם הנהר ורדה דרך מדבר סונורה. הנהר ורדה הוכרז על ידי הקונגרס של ארצות הברית ב-1984 כנהר פראי ונופי (Wild and Scenic River), אחד משני נהרות במעמד זה באריזונה.
אי ההתאמה הגדולה באזור הטבע הבראשיתי מזאטזל
ביישוב פיין (Pine), השוכן על הכביש המדינתי מספר 87 באזור הצפון מזרחי של אזור הטבע הבראשיתי מזאטזל, ובקצה הצפוני של הרי מזאטזל, צולח הכביש את נקודת המגע בין שתי יחידות גאולוגיות אופקיות, "אבן חול טפאיטס" (Tapeats Sandstone) שגילה מוערך לפני 525 מיליון שנים, שהורבדה על גרניט שנוצר בפרקמבריון המכונה "גרניט זורואסטר" (Zoroaster Granite). הפרש הזמנים בין יצירת הגרניט להרבדה של אבן הגיר עולה על מיליארד שנים. פער זה מכונה אי ההתאמה הגדולה (Great Unconformity). ייתכן שהורבדו משקעים אחרים, אבל גם אם היו קיימים, הם הורחקו לחלוטין על ידי הסחיפה. את "אי ההתאמה הגדולה" גילה ג'ון וסלי פאוול לראשונה במסעו בגרנד קניון, והיא נתגלתה במקומות רבים אחרים מלבד הגרנד קניון ואזור הטבע הבראשיתי מזאטזל. בין השאר ברכס ההרים הסמוך סיירה אנצ'ה שבו קיימת שכבת אבן חול מקבילה ל"אבן חול טפאיטס".
אלכסנדר ג'ון מוטיל
אלכסנדר ג'ון מוטיל (באנגלית: Alexander John Motyl, באוקראינית: Олександр Мотиль; נולד ב-21 באוקטובר 1953 בניו יורק) הוא חוקר מדע המדינה, היסטוריון, סופר וצייר אמריקאי ממוצא אוקראיני.
ביוגרפיה
מוטיל נולד בניו יורק בשנת 1953 כבן להורים שמקורם בעיר לבוב. הוא למד היסטוריה וציור באוניברסיטת קולומביה. היה תלמידם של הצייר לאון גולדין (1923–2009) ושל הפסל מיכאיל צ'רשניובסקי. בשנת 1975 סיים תואר ראשון בהיסטוריה בהצטיינות יתרה.
בשנים 1998–1992 כיהן כסגן מנהל המכון הרימן של אוניברסיטת קולומביה. כיום הוא סגן מנהל המחלקה לסוגיות גלובליות ופרופסור למדעי המדינה באוניברסיטת ראטגרס בניוארק. תחומי מחקריו הם בעיקר אוקראינה, רוסיה, ברית המועצות לשעבר, לאומנות, פוליטיקה השוואתית, מהפכות, אימפריות. נהג להקריא את סיפוריו ושיריו ב-New York's Cornelia Street Cafe וב-Bowery Poetry Club הציג תערוכות-יחיד עם ציוריו בניו יורק, טורונטו, פילדלפיה ווסטפורט.
מוטיל פעיל גם כמשורר, פרוזאיקן ואמן חזותי. אוסף שיריו פורסם ב-"Vanishing Points". פרסם שירים גם במגזינים «Mayday», «Counterexample Poetics», «Istanbul Literary Review», «Orion Headless», «The Battered Suitcase», «Red River Review», «Green Door» і «New York Quarterly».
מרסדן הארטלי
מרסדן הארטלי (באנגלית:Marsden Hartley: 4 בינואר 1877 – 2 בספטמבר 1943) היה צייר, משורר וסופר אמריקאי מודרניסטי. הארטלי פיתח את יכולות הציור שלו על ידי התבוננות באמנים קוביסטים בפריז ובברלין.
תקרית מעבר דיאטלוב
רקע
לצורך מסע סקי ברחבי הרי אורל הצפוניים במחוז סברדלובסק הקימו קבוצה. הקבוצה המקורית, שהוביל איגור דיאטלוב, הורכבה משמונה גברים ומשתי נשים. רובם היו סטודנטים או בוגרים של המכון הפוליטכני של אורל, שנקרא כיום האוניברסיטה הפדרלית של אורל. מטרת המשלחת הייתה להגיע לאוטורטן, הר הממוקם 10 קילומטרים צפונית לאתר התקרית. דרך זו סווגה בחודש פברואר תחת קטגוריה 3, הקטגוריה הקשה ביותר. כל חברי המשלחת היו מנוסים במסעות סקי ארוכים ומשלחות הרים.
מרסדן הארטלי
ראשית חייו
הארטלי נולד בלויסטון, מיין, שם התיישבו הוריו האנגלים. הוא היה הצעיר מבין תשעה ילדים. אמו מתה כשהיה בן שמונה, ואביו נישא שוב ארבע שנים לאחר מכן למרתה מרסדן. שם לידתו היה אדמונד הארטלי. הוא שינה את שמו הפרטי למרסדן כשהיה בתחילת שנות העשרים לחייו. כמה שנים לאחר מות אמו כשהארטלי היה בן 14, אחיותיו עברו לאוהיו, והותירו אותו במיין עם אביו שם עבד במפעל נעליים במשך שנה.
תקרית מעבר דיאטלוב
רקע
הקבוצה הגיעה בעזרת הרכבת לאיבדל, עיר מרכזית במחוז הצפוני של סברדלובסק ב-25 בינואר. לאחר מכן הם עלו על משאית לויז'אי - היישוב המאוכלס האחרון בחלק צפוני זה. הם התחילו את צעדתם לעבר אוטורטן מויז'אי ב-27 בינואר. ביום שלאחר מכן, אחד החברים, יורי יודין, אולץ לחזור מהמסע עקב מחלה. תשעת האנשים הנותרים המשיכו במסע.
יומנים ומצלמות שנמצאו במחנה האחרון שלהם איפשרו מעקב אחרי דרכם עד ליום טרם התקרית. ב-31 בינואר הקבוצה הגיעה לקצה האזור ההררי והתחילה להיערך לטיפוס. באזור מיוער הם אספו צידה לדרך וציוד שהיה אמור לשמש אותם בדרכם חזרה. ביום שלאחר מכן (ה-1 בפברואר) המטיילים התחילו לנוע דרך המעבר. נראה שהם תכננו לצלוח את המעבר ולהקים מחנה ללילה בצידו השני, אך בגלל מזג האוויר שהחל להחמיר וכלל סופות שלגים והרעה בתנאי הראות, הם איבדו את מקומם וחרגו מערבה, לכיוון החלק העליון של הר המוות. כאשר הם הבינו את טעותם, הקבוצה החליטה לעצור ולהקים מחנה על מדרון ההר, במקום לנוע קילומטר וחצי לכיוון השטח המיוער במורד ההר, שהיה מציע להם מקלט מפני פגעי הטבע. יודין, הניצול הבודד, הניח ש"דיאטלוב ככל הנראה לא רצה לאבד את הגובה שצבר, או שהוא החליט להתאמן במחנאות על מדרונות הרים".
מרסדן הארטלי
ראשית חייו
לאחר שהצטרף למשפחתו בקליבלנד, אוהיו, בשנת 1892, החל הארטלי את לימודי האמנות בבית הספר לאמנות בקליבלנד, שם קיבל מלגה. בשנת 1898, בגיל 22, עבר הארטלי לעיר ניו יורק כדי ללמוד ציור בבית הספר לאמנות אצל ויליאם מריט צ'ייס, ולאחר מכן למד באקדמיה הלאומית לעיצוב. הארטלי היה מעריץ גדול של אלברט פינהאם ריידר וביקר בסטודיו שלו בגריניץ' וילג' לעיתים קרובות. ידידותו עם ריידר, בנוסף לכתביהם של וולט ויטמן והטרנסצנדנטליסטים האמריקאים הנרי דייוויד תורו וראלף וולדו אמרסון, עוררו השראה בהרטלי לראות באמנות מסע רוחני.
תקרית מעבר דיאטלוב
החיפושים והתגליות
לפני שעזבו, דיאטלוב הסכים לשלוח מברק למועדון הספורט שלהם מיד כשהקבוצה תחזור לויז'אי. זה היה צפוי לקרות לא יאוחר מ-12 בפברואר, אך דיאטלוב אמר ליודין, לפני שעזב את הקבוצה, שהוא מצפה שזה ייקח זמן ארוך יותר. כשה-12 באותו חודש עבר ולא התקבל המברק, לא הייתה תגובה מיידית, שכן עיכובים של ימים בודדים היו נפוצים במשלחות מסוג זה. התגובה החלה כאשר קרובי המטיילים דרשו פעולת חילוץ ב-20 בפברואר, מה שגרם לראש המכון לשלוח את קבוצות ההצלה הראשונות, שהיו מורכבות בעיקרן מסטודנטים ומורים מתנדבים. לאחר מכן, הצבא והכוחות החמושים עורבו, עם מסוקים, עליהם הוטל להצטרף לקבוצות החילוץ.
מרסדן הארטלי
תערוכות בניו יורק
בין 1900 ל -1910 בילה הארטלי את הקיץ שלו בציור בלוויסטון ובאזור ווסטיין מיין. הציורים האלה כל כך הרשימו את הצלם הניו יורקי אלפרד סטיגליץ, עד שהסכים להפיק להארטלי את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה לאמנות של סטיגליץ בשנת 1909. הרטלי המשיך להציג את עבודותיו בגלריות אחרות של סטיגליץ עד 1937.
הארטלי באירופה
הארטלי נסע לראשונה לאירופה באפריל 1912, והוא הכיר את חוג הסופרים והאמנים של גרטרוד שטיין בפריז [2]. שטיין, יחד עם הארט קריין ושרווד אנדרסון, עודדו את הארטלי לכתוב וגם לצייר.
תקרית מעבר דיאטלוב
החיפושים והתגליות
ב-26 בפברואר מצאו המחפשים את אוהל הקבוצה נטוש שניזוק קשות על הר המוות. מיכאל שרבין, הסטודנט שמצא את האוהל, אמר ש"האוהל היה חצי קרוע ומכוסה בשלג. הוא היה ריק, וכל פריטיהם האישיים של אנשי הקבוצה והנעליים שלהם הושארו מאחור". חוקרים אומרים שהאוהל נקרע מבפנים. שמונה או תשעה זוגות של עקבות שהושארו על ידי אנשים שלבשו רק גרביים, נעל אחת או אפילו יחפים, הובילו לקצה של יער, לכיוון השני של המעבר, קילומטר וחצי מצפון-מזרח. למרות זאת, אחרי 500 מטרים, עקבות אלו כוסו בשלג. בקצה היער, מתחת לעץ ארז גדול, המחפשים מצאו שאריות של אש ולידן את שתי הגופות הראשונות, יחפות ולבושות בתחתונים בלבד. הענפים של העץ היו שבורים לגובה חמישה מטרים, מה שמרמז על ניסיון של אחד המטיילים לטפס ולחפש משהו, אולי את המחנה. בין עץ האלון למחנה מצאו המחפשים שלוש גופות נוספות, ביניהן את זו של דיאטלוב. גופות אלו נראו בתנוחות שמרמזות על כך שניסו לחזור לאוהל. הן נמצאו במרחקים של 300 מטרים, 480 מטרים ו-630 מטרים מהעץ.
מרסדן הארטלי
אהדה גרמנית
באפריל 1913 עבר הארטלי לברלין, שם המשיך לצייר והתיידד עם הציירים וסילי קנדינסקי ופרנץ מארק. הוא גם אסף אמנות עממית בווארית. עבודתו בתקופה זו הייתה שילוב של הפשטה ואקספרסיוניזם גרמני, המונע על ידי מותג המיסטיקה האישי שלו. רבים מציורי ברלין של הארטלי היו בהשראת הערצה הצבאית הגרמנית שהוצגה אז, אם כי השקפתו בנושא זה השתנתה לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שלא הייתה "מציאות רומנטית אלא ריאלית".
בברלין פיתח הארטלי מערכת יחסים הדוקה עם סגן פרוסי, קרל פון פרייבורג. הציורים של פרייבורג היו מוטיב שחזר על עצמו ביצירתו של הארטלי, בעיקר ב"פורטרט של קצין גרמני" (1914). מותו של פרייבורג לאחר המלחמה פגע קשות בהארטלי. חוקרים רבים פירשו את יצירתו לגבי פרייבורג כמגלמים רגשות הומוסקסואליים כלפיו. הארטלי חי בברלין עד דצמבר 1915.
תקרית מעבר דיאטלוב
החיפושים והתגליות
החיפושים אחר המטיילים האחרים נמשכו יותר מחודשיים. בסופו של דבר, הם נמצאו ב-4 במאי תחת ארבעה מטרים של שלג, במרחק של 75 מטרים מעץ הארז, עמוק יותר לכיוון היער. אנשים אלו היו לבושים יותר מהאחרים, ויש סימנים שאלו שמתו ראשונים ככל הנראה ויתרו על בגדיהם לטובת האחרים. אחד המטיילים לבש את הכובע ואת מעיל הפרווה של חברו, ורגלו של אחר הייתה עטופה בפיסה ממכנסי הצמר של השני.
בינואר 2019 נודע כי משרד התובע הכללי של רוסיה במחוז סברדלובסק מחדש את חקירת האירוע. במסיבת עיתונאים ביולי 2020, דובר משרד התובע הכללי במחוז הפדרלי של אורל, אנדריי קוריאקוב, אמר שהקבוצה של דיאטלוב מתה במפולת שלגים. בשל ראות לקויה, הם לא הצליחו למצוא את האוהל לאחר שעזבו אותו. הוא גם הבהיר שסיבת המוות הייתה שהתיירים היו במרחק של 50 מטרים ממיקומם המתוכנן והראות בתנאי מזג אוויר אלה הייתה 16 מטרים בלבד. החוקרים ערכו ניסוי שאישר שאי אפשר למצוא אוהל בעיניים עצומות, גם אם אתה יודע לאיזה כיוון ללכת. אז קבוצת התיירים החליטו לרדת הלאה ולהדליק מדורה. כשניסו לחזור למחנה הם קפאו, מכיוון שהטמפרטורה הייתה בערך מינוס 40–45 מעלות. "זה היה מאבק הרואי. לא הייתה בהלה. אך לא היה להם סיכוי לברוח בנסיבות אלה", סיכם קוריאקוב באותה מסיבת עיתונאים.
מרסדן הארטלי
אהדה גרמנית
לאחר שגייס כסף באמצעות מכירה פומבית של למעלה מ -100 מציוריו והפסטלים שלו בגלריית אנדרסון, ניו יורק בשנת 1921, חזר הארטלי לאירופה ושם נשאר במהלך שנות העשרים, עם ביקורים באמריקה.
תקרית מעבר דיאטלוב
החיפושים והתגליות
את העובדה שהגופות נמצאו עירומות הסבירו החוקרים כי כנראה הגולשים הפשיטו את עצמם כחלק מתופעה המכונה "התפשטות פרדוקסלית", תופעה המתרחשת לעיתים כשאדם לוקה בהיפותרמיה, ובאופן פרדוקסלי הוא מתפשט ומסיר את בגדיו למרות הקור הסובב אותו.
מרסדן הארטלי
אהדה גרמנית
בשנת 1930 בילה את הקיץ והסתיו בציור הרים בניו המפשייר, ובשנת 1931 ליד גלוסר, מסצ'וסטס. הארטלי זכה במלגת גוגנהיים, ובילה במקסיקו בשנים 33–1932, ואחריה שנה בהרי האלפים הבוואריים (1933-34). לאחר כמה חודשים בברמודה (1935), הוא נסע צפונה באונייה ושם גילה כפר דייגים קטן בנובה סקוטיה וחי שני קיצים עם משפחת הדייגים של פרנסיס מייסון.
בספטמבר 1936 טבעו שני האחים מייסון בהוריקן. האירוע השפיע מאוד על הרטלי ובהמשך יצר סדרה חשובה של ציורי דיוקן ונופי ים. לבסוף חזר למיין בשנת 1937, לאחר שהצהיר שהוא רוצה להיות "הצייר של מיין" ולתאר את החיים האמריקאים ברמה המקומית.
במשך שארית חייו, עבד במקומות כמו ג'ורג'טאון, וינלהאבן, ברוקוויל, קוריאה והר קטאהדין עד מותו באלסוורת' בשנת 1943.
הארטלי לא היה גלוי בנוגע להומוסקסואליות שלו. כשהגיע לגיל שישים, הארטלי כבר לא חש חוסר נוחות ממה שאנשים חושבים על עבודתו. ציורי דמותם של גברים אתלטיים ושריריים, לעיתים קרובות עירומים או לבושים רק בתחתונים, הפכו לאינטימיים יותר. בדומה לציורי הקצין הגרמני של הארטלי, ציוריו המאוחרים של גברים, מוערכים כעת כמאשרים את ההומוסקסואליות שלו.
כתיבה
בנוסף להיותו אחד הציירים האמריקאים המובילים במחצית הראשונה של המאה ה -20, כתב הארטלי גם שירים, חיבורים וסיפורים שפורסמו במהלך חייו בהרבה מגזינים. אוספי כתביו שלאחר המוות כוללים ספרי שירים, אוטוביוגרפיה, וספרי חוויות מחייו בתקופה שבילה בנובה סקוטיה בכפר הדייגים עם משפחת מייסון בסוף שנות החמישים לחייו, שם מצא גם אהבה תמימה ותחושת המשפחה שחיפש מאז ילדותו האומללה במיין.
ההשפעה של חוויה זו נמשכה עד מותו בשנת 1943.
קארי בראדשו
בשנת 2005, דורגה בראדשו במקום ה-11 ברשימת "100 הדמויות הגדולות ביותר של עולם הטלוויזיה". בשנת 2009 נבחרה על ידי העיתון הבריטי, "הגרדיאן", לסמל העשור לנשיות. העיתון גרס כי "במידה מסוימת, השפעתה של קארי בראדשו על תחומי עניין נשיים בכל העולם השפיעה יותר מהשפעתן של נשים אמיתיות". ב-2010, נבחרה על ידי מדריך הטלוויזיה האמריקאי במקום השני ברשימת "25 דמויות הטלוויזיה הגדולות ביותר בכל הזמנים".
בשנת 2012 נודע כי השחקנית אנה-סופיה רוב תגלם את הדמות בסדרת הטלוויזיה החדשה שתתמקד בנעוריה של בראדשו, "יומניה של קארי".
ביוגרפיה ואישיות
קארי הייתה כותבת טור שבועי בשם "סקס והעיר הגדולה"בעיתון פיקטיבי בשם "הניו יורק סטאר". הטור עסק בחיי המין שלה ושל חברותיה, וכן במערכות יחסים בין גברים ונשים, פגישות רומנטיות באופן כללי והעיר ניו יורק. בכך סיפק הטור הצצה לנקודת מבטה של קארי על העיר ניו יורק ועל הכרותה עם העיר. בעונה השלישית לסדרה, הוצע הטור לבמאי קולנוע על ידי השחקן מתיו מקונוהיי. בעונה החמישית, חלק מהמאמרים בטור מאוגדים לספר פרי עטה. בסוף העונה הרביעית, קארי מתחילה לכתוב באופן עצמאי למגזין ה"ווג". למרות שבתחילה נתקלה בקשיים עם אניד, העורכת התובענית מטעם ווג, היא מצליחה בסופו של דבר להתיידד איתה.
קארי מכורה לסיגריות והיא מעשנת סיגריות מסוג מרלבורו לייט, אולם ניסתה להפסיק בעונות 3 ו-4 בשביל בן זוגה דאז, איידן. היא נהנית מאוד ממסיבות. אף על פי שבחייה חוותה אהבות נכזבות רבות, בנסיבות מוזרות ואירוניות, היא מאמינה גדולה באהבה, ומכיוון שהיא רגשית מאוד, היא תמיד מוכנה לנסות שוב ולעולם לא לוקחת פסקי זמן. היא תמיד מנסה מערכות יחסים רציניות ולשיטתה, אינה מוכנה להתפשר על "פחות מפרפרים בבטן". למרות זאת, היא טוענת שוב ושוב שאינה רואה בעצמה כזו שיכולה לנהל חיי משפחה ולגדל ילדים.
קארי מתגוררת באפר איסט סייד שבמנהטן בדירה שאותה רכשה מאיידן בעונה הרביעית. היא מתגוררת ברחובות שאינם קיימים במציאות, בכתובת בניין 245, על רחוב 73 המזרחי. כאמור, כתובת זו אינה קיימת במציאות. הבניין ממוקם בין השדרות פארק ומדיסון. הבניין עם המדרגות המפורסמות מהסדרה, הוא בניין מספר 66 ברחוב פרי, ווסט-וילאג', מנהטן.
דוד גרצ'יק
דוד גרצ'יק (נולד ב-20 בפברואר 2001) הוא שחיין ישראלי, אלוף ישראל במשחה ל-200 מטר גב (2019) ושותף לשיא ישראל במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בבריכת 25 מטר.
קארי בראדשו
ביוגרפיה ואישיות
קארי מתוארת כמישהי שחיה למען אופנה, ואפילו התוודתה כי בעבר קנתה מגזינים של ווג במקום ארוחת ערב. היא מעריצה נלהבת של תחום נעלי הנשים (בעיקר מנולו בלאניק וג'ימי צ'ו). מירנדה העריכה כי קארי קנתה נעליים בסכום כולל של כ-40 אלף דולר. מאחר שיש לה קצת מעל למאה זוגות, הסכום המוערך בממוצע הוא כ-400 דולר לזוג.
דוד גרצ'יק
ביוגרפיה
גרצ'יק שחיין מכבי חיפה. מתאמן במכון וינגייט בהדרכתו של אהוד סגל.
קארי בראדשו
מערכות יחסים
לקארי היו מספר מערכות יחסים לאורך הסדרה, ארבע מהן היו רציניות:
מר ביג
מר ביג (כריס נות') הוא אהבה הגדולה של קארי החל מהפרק הראשון ולכל אורך הסדרה. נוכחותו בחייה הובילה אותה להתעמת עם הפחדים שלה, הרצונות המיניים וכן הצרכים הרגשיים. בנוסף, הוא היווה מקור להשוואה עבור כל בני הזוג שבאו לאחר מכן, ופעמים רבות היווה גם את הסיבה לפרידותיה או לדייטים ראשונים כושלים. למרות פרידתם, קארי וביג נפגשים רבות, מה שגורם לשמחה רבה אך גם לעצב בחייה של קארי.
פגישתם הראשונה הייתה מביכה מאוד לקארי - ביג נתקל בה ברחוב והפיל את ארנקה, ממנו נפלה כמות רבה של אמצעי הגנה. הוא מוצג כגבר עשיר מאוד ומקושר, אותו פוגשת קארי רבות במסיבות שונות ובאירועים חברתיים לאנשים אמידים, אף על פי שהיא עצמה אינה מתוארת כך ונראה כי היא מצליחה להגיע לאירועים אלה מחמת קשריה במערכות העיתונות והטור המצליח שלה.
הזוג נפרד לראשונה עקב אי יכולתו של ביג להגיע למצב אינטימי מבחינה רגשית עם קארי. הם חוזרים להיות יחד מאוחר יותר, אך נפרדים שוב כאשר מודיע לה ביג שהוא עובר דירה לפריז לצורכי עבודה. לאחר שהוא חוזר לארצות הברית מאוחר יותר, הוא נפגש בקארי במקרה, שם היא מגלה שהוא מאורס לבחורה צעירה בשם נטשה. בתגובה היא מחליטה להמשיך הלאה ומכירה את איידן. למרות זאת, היא מנהלת רומן עם ביג, עליו היא מתוודה בפני איידן שעות ספורות לפני חתונתה של שארלוט, חברתה.
בסרט, השניים מתאחדים רשמית ומחליטים להינשא. אולם, לאור הסיקור התקשורתי ומספר המוזמנים הגדול, מר ביג מקבל "רגליים קרות" ומחליט לברוח. מבחינתו, היה די בחתונה קטנה ללא אורחים, בעירייה. לאחר מכן, לכל אורך הסרט מתעלמת ממנו קארי והיא אף מבקשת מהעוזרת האישית שלה לחסום את המיילים אותם היה שולח, מכתבי אהבה המבוססים על מחזות רומנטיים מתקופת שייקספיר. לקראת הסוף, כאשר היא שוב מתאחדת איתו, היא כועסת עליו שלא שלח לה אפילו מייל אחד בכל התקופה, והוא מפציר בה שאכן שלח. או אז היא נזכרת שביקשה לחסום אותו, ומוציאה מתיבת ה"ספאם" שלה את כלל מכתביו. בסופו של הסרט הזוג נישא.
איידן שואו
מערכת יחסים רצינית נוספת, מתנהלת בין קארי ובין מעצב רהיטים החי במנהטן, איידן שואו (ג'ון קורבט). איידן הוא ההפך הגמור של ביג; הוא רגוע, אדם המחובר לטבע, סבלני ומבין, ואדם המעדיף מערכות יחסים מתונות ורגועות. סטנפורד בלנץ', חברה של קארי, היה זה שהפגיש בין השניים. השניים ניהלו מערכת יחסים רגועה, רומנטית ויציבה, שלקראת סופה הודתה קארי כי הייתה יכולה להוציא כלל וכלל את ביג מהראש שלה. הזוג נפרד לראשונה, כאשר קארי מתוודה בפני איידן, שעות ספורות לפני חתונתה של שארלוט, כי ניהלה רומן עם ביג.
מאוחר יותר בסדרה, השניים חוזרים להיות יחד, עוברים לגור יחד ואפילו מתארסים. אולם, האירוסין הללו מתפרקים ועמם מערכת היחסים באופן סופי, כאשר קארי מבינה שהיא עדיין אינה מוכנה להינשא לו, והוא מבין כי הוא אינו מוכן לחכות לה יותר. דבר נוסף שמעצים את כאב הפרידה, הוא כי קארי נוכחה לדעת כי איידן החליט להינשא לה אך ורק כי אינו בוטח בה. בפרק הבכורה של העונה השישית, קארי נפגשת באיידן במקרה ומבינה כי הוא נישא למעצבת רהיטים אחרת בשם קת'י, ולשניים אף נולד בן בשם טיית (בנה של שרה ג'סיקה פרקר). בקול הרקע של הסדרה, במהלך פגישתם, קארי מציינת ש-"יש פגישות שאתם לא יכולים לחכות לנצור, ויש פגישות שבהן שניכם יודעים שלא תנצרו אותן".
ג'ק ברגר
בחור נוסף איתו יוצאת קארי בסדרה הוא המשורר והסופר ג'ק ברגר (רון ליווינגסטון). השניים נפגשים בהוצאה לאור, לאחר שקארי מנהלת פגישה עם העורכת של ספרה. לאחר הפגישה, מחליטים השניים לצאת לטיול ברחוב, בו היא קונה לעצמה מילקשייק-תות במסעדת מקדונלד'ס. הוא שואל אותה כיצד זה ייתכן שמישהו יזמין לעצמו משקה כלשהו בטעם תות לאחר גיל אחת-עשרה, ובכך שובה את ליבה בחוש ההומור שלו. למרות זאת, כאשר קארי מזמינה אותו להיות בן זוגה לריקודים במסיבה, הוא מציין שיש לו חברה. לאחר התחלה קשה של ההיכרות ביניהם, שבה הוא מחויב על פי קארי לנתק כל קשר עם חברתו לשעבר (ממנה נפרד עבור קארי), מציינת מירדנה בפניה ש"הוא פשוט לא בעניין שלך". שורה זאת, מאוחר יותר, היוותה מקור השראה לסרט הוא פשוט לא בקטע שלך.
מערכת היחסים של השניים עולה על שירטון כאשר נוצר מצב אי שוויוני בקריירה של שניהם. בעת שקארי מצליחה להוציא ספר מתוקשר ומצליח מאוד, הרי שספרו החדש של ברגר אפילו לא עובר את מסכת הסינון של ההוצאה לאור. עקב קנאותו להצלחתה, נפרדים השניים.