cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משטרת ורשה
מטה משטרת ורשה ממוקם ברחוב נובוליפי 2 בארמון מוסטובסקי.
היסטוריה
משטרת ורשה הוקמה לראשונה עוד בתקופת האימפריה הרוסית כשפעלה כחלק ממחלקת המשטרה של האימפריה הרוסית. בשנים אלה נוהלה המשטרה על ידי ראש המשטרה הראשי, תפקיד שכונה בשם פוליצמייסטר, שהיה בלעדי לוורשה, מוסקבה וסנקט פטרבורג.
לאחר 1918 אורגן כח המשטרה כגוף עצמאי ומאז פועל ברציפות.
במהלך מלחמת העולם השנייה שיתף פעולה עם הנאצים ולאחר הפיכת פולין לקומוניסטית פעלה המשטרה במסגרת המיליציה העממית.
מאז 1990 המשטרה מנוהלת על ידי פיקוד נפרד בשם פיקוד משטרת הבירה.
מבנה
משטרת ורשה מורכבת מ:
צ'ארלס ויטמן
צ'ארלס ג'וזף ויטמן (באנגלית: Charles Joseph Whitman; 24 ביוני 1941 - 1 באוגוסט 1966) היה צלף בחיל הנחתים האמריקני שב-1966 ביצע מסע רצח מקומת התצפית של המגדל המרכזי באוניברסיטת טקסס באוסטין. סך הכל רצח ויטמן 18 בני אדם (כולל את אשתו ואמו אותן רצח מספר שעות קודם).
רקע
ויטמן נולד וגדל בלייק וורת', פלורידה שבארצות הברית, למשפחה קתולית אדוקה. היה חניך מצטיין בתנועת הצופים האמריקאית. הוא שירת בחיל הנחתים והוצב בבסיס הצי האמריקני במפרץ גואנטנמו, שנמצא על אדמת קובה, בזמן משבר הטילים בקובה. במהלך שירותו הוענקו לו מדליית הזהב להתנהגות מופתית, ומדליית השירות במדינה זרה של חיל הנחתים (Marine Corps Expeditionary Medal) ותג הצלף.
ב-1963 ויטמן הועמד למשפט צבאי לאחר שנתפס גונב כלי נשק ומאיים על נחת אחר עקב אי תשלום של הלוואות. הוא נידון ל-90 יום של עבודת פרך במחנה לגונה, צפון קרוליינה.
ב-29 במרץ 1966 ויטמן נפגש עם הפסיכותרפיסט ד"ר האלתי במרכז הרפואי של אוניברסיטת טקסס כדי לדון במצבו הנפשי. ויטמן אמר לרופא שהוא רוצה לעלות לראש המגדל ו"להתחיל לירות באנשים ברובה ציד". ד"ר האלתי רשם שוויטמן "שופע בעוינות" וביקש ממנו לחזור למפגש נוסף, אליו ויטמן לא הופיע. ויטמן הזכיר את המפגש עם ד"ר האלתי בפנקס ההערות שלו וכתב שבילה איתו בערך שעתיים לשווא.
מסע הרצח
ויטמן חזר לדירתו ורצח את אשתו בשנתה וכתב פתק נוסף: "אני חושב שזה נראה כאילו כרגע רצחתי בדם קר את שתי אהובותי. ניסיתי לעשות עבודה מהירה, אם פוליסת ביטוח החיים שלי תכובד, בבקשה שלמו בכסף את חובותיי. אם יישאר משהו תרמו אותו בעילום שם לקרן העוסקת בבריאות הנפש... אולי מחקר יוכל למנוע טרגדיות נוספות מסוג זה."
הנתיחה שלאחר המוות גילתה שלוויטמן היה גידול סרטני בהיפותלמוס שבמוחו, מה שכנראה גרם לו לכתוב פתקים ויומנים אישיים בצורה כפייתית.
הגעה למגדל
ויטמן נכנס לבנין הראשי של האוניברסיטה, מוסווה כעובד ודוחף עגלה עמוסה בנשק ואספקה שנראית כעגלתו של שרת זמן קצר לאחר 11:30. הוא קיבל היתר חנייה מהשומר של האוניברסיטה בטענה שהוא מעביר אספקה. לאחר שנכנס השתמש במעלית ועלה לקומה ה-27. הוא העלה את עגלתו שלוש קומות נוספות עד שהגיע אל קומת התצפית שם נתקל בפקידת הקבלה עדנה טונסלי. הוא הכה אותה בקת הרובה ולאחר שאבדה את הכרתה החביא אותה מאחורי ספה. עדנה נפטרה בשלב מאוחר יותר. ויטמן חלף בדרכו על פני צ'ריאל בוטס ודון ואלדן, זוג צעיר ששהה במקום, והחליף עמם ברכות שלום. בוטס הבחינה בכתם אדום וגדול על הרצפה שהיא חשבה שהיה צבע. לאחר שעזבו, ביצר ויטמן את גרם המדרגות ונטל שני רובי ציד, אחד בכל יד.
ההכנות
ויטמן תכנן את הירי באופן קפדני ביותר ביומיים הקודמים. תא המטען שלו הכיל רובה ציד רמינגטון 700 6 מ"מ עם כוונת צלפים מגדילה פי 4, וקרבין M1 חצי אוטומטי. בנוסף לכך הכין ויטמן צידה רבה שמספיקה לשהייה של 3 ימים במגדל, כולל אוכל וציוד מתאים.
תחילת הירי
האדם שחזה בקורבן הראשון נופל היה פרופסור להיסטוריה שמשרדו משקיף לדרום מעל אזור גדול של דשא, סמוך לבנין המרכזי שבו התלמידים התאספו. הוא טלפן מיד לתחנת המשטרה של אוסטין. זה היה הראשון מרצף של שיחות טלפון שהופנו למשטרה בבקשת עזרה וטיפול רפואי.
בתחילת הירי, כשלא הושבה אליו אש, היה ויטמן מסוגל לכוון בזהירות ולפגוע בדיוק רב. כתוצאה מכך רוב הקורבנות מתו בדקות הראשונות.
היריות בסופו של דבר גרמו לבהלה בקרב תושבי אוסטין. כשהובהר קנה המידה של מה שקרה, כל שוטר בתפקיד הובהל למקום. גם שוטרים שאינם בתפקיד באו לעזור.
סוכני השירות החשאי המקומיים שהוקצו להגנה על הנשיא לינדון ג'ונסון, סגני שריף, ומחלקת הביטחון הציבורית הגיעו לעזור למשטרת אוסטין ולקציני הביטחון הלא חמושים של האוניברסיטה. אולם ויטמן הפך את קומת התצפית למבצר, למעשה, כפי שהוא עצמו העיד קודם האזור היה מצוין לקרב. במשך החלק המאוחר של הטבח הוא השתמש בנקודות הניקוז משני צידי המגדל והפך למעשה לבלתי פגיע.
דיוקו של ויטמן היה מרשים. הוא פגע באנשים שהיו במרחק של עד 450 מטר מהמגדל. אזור ההרג הנורא ביותר מבחינת מספר הקורבנות היה לאורך רחוב גוודלופה ששימש מרכז קניות אוכל ועסקים מצדו המזרחי של הקמפוס.
בסופו של דבר הצטרפו אנשים רבים חמושים ברובי ציד וכלי נשק אחרים, ועזרו למשטרה להשיב אש. תלמידים אחרים, עוברי אורח ומעסיקים ביצעו מעשי גבורה בחילוץ קורבנות שנפגעו. חברת מכוניות משוריינות סיפקה גם רכבי חילוץ.
בתי ההלוויות באוסטין סיפקו אמבולנסים בחינם. מוריס הומאן שהיה אחד מהנהגים הגיב לקריאה של פצוע ממערבו של רחוב 23, כשנורה בעורק הרגל. נהג אמבולנס אחר אסף אותו יחד עם הפצוע האחר לבית החולים הקרוב.
ויטמן נהרג
הצליפה נמשכה בין 90–93 דקות עד שארבעה אנשים הגיעו לקומת התצפית עם שני שוטרים נוספים. השוטר קונר (שעזר לעדנה טונסלי) ושוקויסט (שעזר עם גברוס ולמפורטס) נשארו בפנים כדי לחפות על החלונות בדרום מזרח ובצפון מזרח של אזור הקבלה. שלושה שוטרים חמושים ממשטרת אוסטין (רמירו מרטינז, יוסטון מקווי וג'רי דאי) ואזרח מתנדב (אלן קראו), המשיכו בעליה לקומת התצפית. מרטינז היה הראשון שהגיע. הוא הלך לבדו סביב הפינה הדרום מזרחית עם אקדחו (קליבר 38), מקוי, חמוש ברובה ציד נכנס אחריו. הם המשיכו לפינה הצפון מזרחית של הקומה ואיתרו את ויטמן יושב. לאחר שמרטינז ירה לעברו שש יריות אקדח שהחטיאו, ירה מקוי בראשו ובצווארו של ויטמן שתי יריות קטלניות ברובה צייד. מרטינז הוסיף וירה בו פעם נוספת, ככל הנראה לאחר מותו. יוסטון מקווי הופיע ב-5 באוגוסט 1966 בפני חבר מושבעים גדול של מחוז טרוויס, אשר פסק כי מעשהו היה בגדר הריגה מוצדקת.
בנוסף להרוגים שמתו באותו יום, הצליח ויטמן לפצוע 33 אנשים. אחד מהם היה תלמיד תיכון שמת מפצעיו שבוע לאחר מכן. פצוע נוסף מת בנובמבר 2001 בגלל בעיות בכליה שהתפתחו כתוצאה מהירי, השופט פסק שהמוות נבע מהירי ועל כן סווג כרצח.
חורשת אי הילדים
חורשת אי הילדים נמצאת בלב מטעי קיבוץ פלמ"ח צובה בהרי ירושלים, ומהווה מתחם פעילות אתגרית וחינוכית המוקדש ומונגש לבעלי ובעלות צרכים מיוחדים. החורשה הוקמה בשנת 2008 על ידי חקלאים מענף המטעים בקיבוץ, ומופעלת החל משנת 2009 על ידי חברי וחברות שנת השירות המשימתית בקיבוץ ובסיוע בני נוער ובוגרים מתנדבים חברי הקיבוץ.
מהות הפעילות בחורשה
חורשת אי הילדים מונגשת לכיסאות גלגלים וקביים ומפעילה מתחמי פעילות חווייתית-אתגרית-חינוכית לבעלי ובעלות צרכים מיוחדים, הסובלים ממוגבלות פיזית בשל מחלות כגון שיתוק מוחין, ניוון שרירים ועוד. הפעילות בחורשה נועדה לאפשר לבעלי ובעלות צרכים מיוחדים לחוות חוויות ספורט וחיבור לאדמה ולטבע, אשר לרוב אינן מתאפשרות להם, ולהוות כלי למתן שוויון הזדמנויות לאוכלוסיות מיוחדות להשתלבות בחברה הישראלית. החוויות בחורשת אי הילדים כוללות, בין היתר, משחק כדורגל לכל דבר, הנאה מקרוסלה ענקית ואפיית פיתות בטאבון - כולם נבנו מתוך מחשבה על בעלי ובעלות צרכים מיוחדים והונגשו בהתאם. "חורשת אי הילדים" מספקת פעילות חווייתית, אתגרית וחינוכית למעל 500 ילדים וילדות בעלי צרכים מיוחדים בשנה.
מפעילי החורשה
הפעילות בחורשה נעשית בהתנדבות על ידי חברי שנת השירות המשימתית על שם תא"ל אברהם ארנן בקיבוץ פלמ"ח צובה ובהובלת צוות ההדרכה של שנת השירות וחברי עמותת "ברכת הרעות" שהוקמה על ידי חקלאים מענף המטעים בקיבוץ. בנוסף לפעילות זו, מפעילה ומפתחת עמותת "ברכת הרעות" פרויקטים נוספים ומגוונים למען בעלי ובעלות צרכים מיוחדים כגון נגרית פטיש ולב, קפה שווה, מחנה פלמ"ח ובעתיד גם בית ספר ייחודי לבני ובנות נוער מוכשרים אשר מתקשים למצוא את מקומם במערכת הקיימת.
אכסניית בארנארד
היסטוריה
ראשיתה של אכסניית בארנארד באמצע המאה ה-13. תעוד משנת 1232 מציין כי שטח האכסניה היה חלק מאחוזתו של סר אדם דה בייסינג, הלורד ראש העיר של לונדון. שטחי האדמה עברו לג'ון מקוורת', דיקן לינקולן, אשר במותו, בשנת 1451, הוריש את האכסניה למוסדות הכנסייה של לינקולן. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1454 נוסדה במקום אכסניית אוצר ששימשה כבית מגורים לתלמידי אכסניות המשפט גריי וסטייפל.
מבנה האכסניה ניזוק במהלך מהומות גורדון בשנת 1780 עת מבנה מזקקה סמוך, שהיה בבעלות נוצרי קתולי הוצת על ידי הפורעים. השריפה פגעה באולם הראשי של האכסניה ובחלק ממבני המגורים.
במהלך המאה ה-17 שימשה האכסניה למגורי עורכי דין, ובשנת 1830 הפכה למשרדי עורכי דין. בשנת 1888 בוטל התפקיד של "דיקן לינקולן" והאכסניה נרכשה על ידי גילדת האורגים על מנת לשמש כבית ספר. בית הספר פעל עד שנת 1959 ומאז שנת 1991 המבנה משמש את מכללת גרשאם.
אזכורים בספרות
פיפ, גיבור ספרו של צ'ארלס דיקנס "תקוות גדולות" התגורר על פי הספר באכסניית בארנארד. דיקנס עצמו התגורר באכסניה סמוכה.
קומונת באקו
"קומונת באקו" (ברוסית: Бакинская коммуна) הוא כינוי לממשל סובייטי בעיר באקו וסביבותיה במהלך אפריל-יולי 1918. ראשי הקומונה ("26 קומיסרים של באקו") הוצאו להורג ב-20 בספטמבר 1918 ונהפכו לסמל בתקופת ברית המועצות.
שלטון הקומונה
לאחר מהפכת אוקטובר בבאקו הוקם סובייט ברשות סטפאן שאומיאן, בולשביק ממוצא ארמני. במהלך אפריל 1918 הסובייט בתמיכת לאומנים ארמנים הגיע לשלטון בעיר. ב-25 באפריל 1918 הוקמה מועצת הקומיסרים שהייתה הזרוע הביצועית של השלטון. במועצה היו חברים נציגי הבולשביקים והמפלגה הסוציאל-רבולוציונרית (שמאל):
באפריל מועצת הקומיסרים החליטה על ביטול זכות למקרקעין. ביוני סוכם על הלאמת הצי ומתקני הפקת נפט. בסוף יוני פורסם צו על העברת אדמות מבעלי האדמות לאיכרים. השלטון התבסס על צבא שבעיקר היה ארמני והורגשה עוינות של אוכלוסייה מוסלמית-אזרית לשלטון. הניסיון להתמודד עם מתקפות של הצבא הטורקי ומוסלמי-אזרבייג'אני ("צבא האסלאם") לא הצליח. ביולי 1918 הגיע תגבורת מסוימת של יחידת הצבא האדום שכללה כמה מאות לוחמים, אך היא לא יכלה להביא לשינוי המצב בשדה הלחימה באופן מהותי.
ב-25 ביולי 1918 בישיבת הסובייט בתמיכת נציגי המנשביקים, המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית והמפלגה הארמנית סוכם על העברת הזמנה לצבא הבריטי להיכנס לעיר והקמת ממשלה חדש בהשתתפות כל המפלגות. ב-31 ביולי 1918 מועצת הקומיסרים החליטה על פיזורה ופינויה לאסטרחן שהייתה בשליטה של הבולשביקים. ב-1 באוגוסט 1918 השלטון בעיר עבר לממשל החדש שהאשים את הממשל הקודם בניסיון בריחה, בזבוז כספי הציבור ובגידה. כ-30 נציגיו הבכירים של הממשל נעצרו. ואמנם, גם הממשל החדש נחל הפסדים בשדה הקרב והיה ברור שתוך מספר ימים העיר תעבור לשליטה של צבא האסלאם המתקרב.
הגרסה הרוסית הנוכחית
בהתקרב צבא האסלאם לבאקו, חברי הקומונה שוחררו מהכלא והועברו לאונייה שהיעד שלה הייתה אסטרחן, נקודת המפגש של שפך הוולגה עם הים הכספי, שטח בשליטת רוסיה הסובייטית. במטרה לחדש את מלאי הדלק ומזון, בדרכה לאסטרחן, האונייה עגנה בנמל קיזיל-סו (בחוף המזרחי של הים הכספי בטורקמניסטן של היום). באותו זמן השלטון בעיר היה בידי ממשל ברשות המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. הממשל האשים את הקומיסרים בבגידה, מסירת באקו לצבא האסלאם והם נשפטו להוצאה להורג תוך כריתת ראש. באותה עת בעיר לא הייתה נוכחות של קצינים בריטים שהגיעו רק כעבור מספר ימים ולכן אין לבריטים קשר עם המשפט.
גרסה זו תואמת את גרסת וועדה שחקרה את הנושא בשנת 1922.
הגרסה הסובייטית
בהתקרב צבא האסלאם לעיר, ולפי בקשות חוזרות ונשנות של אנסטס מיקויאן, העצורים שוחררו והועברו לנמל. הם לא הספיקו להגיע לאונייה עם צוות שתמך בבולשביקים ולכן עלו על אוניה אחרת. במטרה לחדש מלאי אספקה ולאור דרישת קצינים בריטים שהיו על סיפונה האונייה נכנסה לנמל קרסנובודסק שהיה תחת ממשל עוין לבולשביקים.
בהוראת מפקד צבא בריטי באזור, הבולשביקים נעצרו והועברו לכלא. במהלך חיפוש בבגדיו של אחד מהם נמצאה רשימה של 25 שמות. אלו היו שמות של עצורים בכלא באקו ביניהם הייתה חלוקת מזון וכללה גם אנשים שלא היו קשורים להנהגת הקומונה. לרשימה התווסף שמו של מפקד יחידה פרטיזנית שלחמה נגד השלטון בעיר קרסנובודסק וכך היא גדלה ל-26. החלטה על הוצאה להורג התקבלה על ידי הבריטים בשיתוף עם הממשל המקומי והייתה בין התנאים הבריטים להמשך תמיכה בשלטון. ב-20 בספטמבר 1918 הקומיסרים הועמסו לרכבת והוצאו להורג בירייה.
בשנת 1926 נערך משפטו של ראש הממשל בקרסנובודסק באותה תקופה. במהלך המשפט הוא העביר את האחריות על ההחלטה לגבי ההוצאה להורג של הקומיסרים לבריטים. הוא עצמו קיבל עונש מוות.
גרסת גנרל מרטינוב
כאשר האונייה הגיעה לנמל קרסנובודסק נערך חיפוש בבגדיהם של נוסעי האונייה. אצל אנסטאס מיקויאן נמצא נשק. לאחר מעצרו, ראש שרות ריגול נגדי של הממשל, גנרל מרטינוב, עשה איתו עסקה - מיקויאן ימסור את שמות הבולשביקים וישתחרר. לאחר העברת הרשימה, 26 אנשים שהיו כלולים בה הוצאו להורג בירייה ומיקויאן שוחרר בהתאם להבטחה.
מורשת הקומיסרים
בספטמבר 1920 גופות ההרוגים הועברו לבאקו והוטמנו בכיכר בעיר. בשנת 1968 במקום הוקמה אנדרטה מפוארת. בכל שנות ברית המועצות הקומיסרים של באקו היו סמל המאבק הבולשביקי במלחמת האזרחים ברוסיה.
פרעות קהיר ואלכסנדריה (1945)
פרעות קהיר ואלכסנדריה אירעו ב-2 וב-3 בנובמבר 1945 כחלק מגל האלימות שכוון נגד יהודים בעולם הערבי. הפרעות פרצו על רקע מלחמת העולם השנייה ואנטישמיות שפשטה במצרים במהלכה, בעקבות עליית כוחה של לאומנות מצרית ועוינות כלפי המערב, וכחלק מיום הפגנות נגד הצהרת בלפור. המהומות פרצו ב-2 בנובמבר, ובמהלכן נהרגו 6 או 10 יהודים ונפצעו 350. נשרפו בתי כנסת, בית החולים היהודי, בתי אבות, ונבזזו למעלה מ-100 בתי עסק יהודיים. המהומות נגד יהודים התגלגלו גם לפגיעות במיעוטים אחרים כולל קופטים, יוונים ואירופאים.
קומונת באקו
מורשת הקומיסרים
סרגיי יסנין כתב שיר לזכר הקומיסרים. בשנת 1933 ובשנת 1965 צולם סרט קולנוע על הקומיסרים ורציחתם. כמו כן, בתקופת ברית המועצות נכתבו מספר יצירות מוזיקליות בנושא.
פרעות קהיר ואלכסנדריה (1945)
הפרעות של שנת 1945 סמנו את תחילתה של תקופה קשה עבור יהודי מצרים. ב-2 בדצמבר 1947 פרץ גל פרעות נוסף בקהיר, כחלק מהפגנות של ארגונים אסלאמיסטים ולאומניים במחאה על החלטת החלוקה של האו"ם. הפרעות נמשכו יומיים ונהרסו במהלכם בתי עסק יהודיים רבים. גם במקרה זה הפרעות נגד יהודים התגלגלו להיות גם כנגד מיעוטים נוספים כגון הקופטים והיוונים. ביוני 1948 פצצה התפוצצה ברובע היהודי-קראי בקהיר והרגה 22 יהודים. חודש לאחר מכן נערכו התקפות דומות על בית כנסת בקהיר וחנויות יהודיות, ו-19 יהודים נהרגו. בספטמבר של אותה שנה רימונים הושלכו ברובע היהודי בקהיר, 9 יהודים נהרגו ו-20 נפצעו. לאורך כל אותה שנה התרחשו מקרים רבים של תקיפה של יהודים, ועל פי דיווח מהתקופה מספר ההרוגים והנעדרים הכולל עמד על כ-150 יהודים. חוסר ביטחונם האישי של יהודי מצרים במהלך כל שנות ה-50 גרם להגירה המונית ממנה.
קומונת באקו
מורשת הקומיסרים
בתקופת ברית המועצות במספר רב של ערים היו רחובות ומוסדות שונות שנקראו על שמם הקומיסרים של באקו.
בשנת 2009 הממשל חדש של אזרבייג'ן העצמאית פירק את האנדרטה. בהתאם לדעת הממשל הנוכחי הקומיסרים היו שליחים של משטר שפעל נגד העצמאות האזרית. במהלך העברת הגופות למקום קבורה חדש נמצאו שרידים של 23 גופות בלבד ובהתאם לממצאים הם הוצאו להורג בירייה.
הספרייה הדיגיטלית העולמית
הספרייה הדיגיטלית העולמית (אנגלית: World Digital Library) היא ספרייה בינלאומית המופעלת על ידי ארגון החינוך, המדע והתרבות של האו"ם (אונסק"ו) וספריית הקונגרס של ארצות הברית. הפרויקט מאפשר גישה חופשית לחומרים כמו: כתבי יד, מפות, ספרים נדירים.
הספרייה פועלת בערבית, סינית, אנגלית, צרפתית, פורטוגזית, רוסית וספרדית, וכוללת תוכן בשפות רבות אחרות. יש אפשרות לחיפוש ודפדוף באתר על פי פרמטרים שונים דוגמת מקום, זמן ונושא.
אבני דרך
ציוני דרך משמעותיים אותה מציינת הספרייה
אלקטזיה
אלקטזיה (Alactasia) היא תסמונת המאופיינת על ידי ספיגת לקטוז לקויה עקב העדר מוחלט של לקטאז.
אלקטזיה היא חסר מולד של אנזים הלקטאז האחראי על הידרוליזה – פירוק של הלקטוז (דו סוכר הנמצא בחלב יונקים). אצל עוברים בריאים, שאינם סובלים מאלקטזיה, כבר בשבוע השמיני להיריון ניתן לזהות את אנזים הלקטאז. אפשר להבחין בעלייה בפעילות שלו עד השבוע ה-34, ופעילות שיא בלידה. ואחר כך חלה ירידה דרמטית בתקופה שלאחר הגמילה מההנקה. כך שהסוכר הוא מקור אנרגיה חיוני ביותר לצמיחת והתפתחות התינוק. לעומת זאת, אצל תינוקות הסובלים מאלקטזיה יש גן אחר השונה מגן הלקטאז, הנמצא קרוב אליו ועל אותו כרומוזום, אשר אחראי לפגם. תופעה זו נשארת לכל החיים.
אבחון
אבחון האלקטזיה מתבסס בעיקר על התסמינים החדים שנצפים בשבועות הראשונים אחרי הלידה, הכוללים שלשולים מתמשכים המובילים למראה דומה של בעלי הפרעות בתזונה יחד עם סימני התייבשות. כמטרה לקבל אבחון חד משמעי עורכים בדיקה גנטית ומחפשים אחרי הגן האחראי על פגם זה. לאבחנה מוקדמת, צריך לבדוק נוכחות אנזים הלקטאז לעובר בשבועות המתקדמים של ההיריון.
ביטוי קליני
במקרה של אי פירוק וספיגה של לקטוז במעי הדק, הסוכר מגיע לחיידקים שבמעי הגס. החיידקים האלה מתסיסים את הסוכר באמצעות האנזימים שלהם, ומייצרים גז שמבוטא דרך תסמינים של התכווצויות בבטן, נפיחות, הקאות וגזים. כמו כן, מולקולות הסוכר במעי הגס גורמות להפרשת מים, ובכך שלשולים. התסמינים האלו עלולים להופיע מיידית או באיחור שמגיע לכמה שעות. וכמות קטנה ביותר של לקטוז יכולה לעורר אותם. נמצא שלסובלים מתסמונת זו יש היפר-קלצמיה ונפרו-קלצינוזה (הצטברות אבני סידן בכליה).
שכיחות באוכלוסייה
הליקוי נחשב לנדיר ביותר, ולכן בעבר נמנה כסוג קשה של אי סבילות ללקטוז עם התפרצות מוקדמת. אך התברר בתחילת שנות ה-2000 כי הבסיס הגנטי לשתי מחולת אלו הוא שונה. הדיווח הראשון על אלקטזיה היה מפינלנד בשנת 1959 על ידי הולזל וחבריו, שהם אלו שהעניקו לתסמונת את שמה, עם שכיחות משוערת של 1 מתוך 60,000 תושבים.
טיפול
הטיפול מסתכם במניעת צריכה של כל מזון המכיל לקטוז. לכן לפני פיתוח מזון תינוקות ללא לקטוז, המחלה הייתה קטלנית עבור תינוקות, שלא הייתה להם אפשרות לאכול מזון אחר.
ראו גם
רגישות ללקטוז
המערך הכלכלי בצה"ל
המערך הכלכלי בצה"ל מהווה את איגוד היחידות בתחום התקציב, הכלכלה והמשאבים בצה"ל, המהוות סמכות מקצועית בגוף או בארגון שהן פועלות בו, אשר מונחות על-ידי היועץ הכספי לרמטכ"ל כסמכות מקצועית עליונה.
היועץ הכספי לרמטכ"ל (היועכ"ל) הוא קצין בדרגת תת-אלוף העומד בראש המערך הכלכלי בצה"ל ומכהן גם כראש אגף התקציבים במשרד הביטחון. מתוקף תפקידו כיועץ הכספי לרמטכ"ל, ראש המערך הכלכלי חבר בפורום המטה הכללי. ראש המערך הכלכלי המכהן כיום הוא תא"ל גיל פנחס.
מתוקף תפקידו הנוסף כראש אגף התקציבים במשרד הביטחון, אשר אחראי לניהול כולל של תקציב הביטחון, היועץ הכספי לרמטכ"ל כפוף למנכ"ל משרד הביטחון.
ייעוד המערך הכלכלי
תפקידו העיקרי של היועץ הכספי לרמטכ"ל הינו ייעוץ לרמטכ"ל בתחומי התקציב והכלכלה, הנחיית גופי התקציב בצה"ל בקרה תקציבית ויישום חוק התקציב בצה"ל.
היסטוריה
יחידת היועץ הכספי לרמטכ"ל הוקמה עוד בשנת 1948. היחידה פעלה כגוף משותף לצה"ל ולמשרד הביטחון מתוקף היותו של היועץ הכספי לרמטכ"ל גם ראש אגף התקציבים במשרד הביטחון.
המערך הכלכלי הוקם בשנת 2009 כמערך מקצועי אחוד, הכולל את איגוד היחידות בתחומי התקציב, הכלכלה והשכר בכפיפות לראש המערך הכלכלי שהינו היועץ הכספי לרמטכ"ל וראש אגף התקציבים במשרד הביטחון.
מבנה ארגוני
ראש המערך הכלכלי הוא קצין בדרגת תת-אלוף, המכהן בתפקיד היועץ הכספי לרמטכ"ל וראש אגף התקציבים במשרד הביטחון.
ראש המערך הכלכלי הוא הסמכות המקצועית העליונה, כך שכל הקצינים והנגדים העוסקים בתחום הכלכלה, התקציב, ניהול השכר והמשאבים ביחידות צה"ל השונות כפופים להוראותיו המקצועיות בנוסף לפקודות צה"ל ומשרד הביטחון המחייבות.
ראש המערך אחראי להכשרה, הדרכה ולפיתוח כוח האדם במערך הכלכלי כולו. המערך הכלכלי כולל בעיקר קצינים, אך גם אזרחים עובדי צה"ל, אזרחים עובדי משרד הביטחון ונגדים אשר פרוסים בכלל זרועות ויחידות צה"ל ובגופי משרד הביטחון.
למערך הכלכלי תוכנית הכשרות סדורה הכוללת השלמה חילית שמבצעים קציני המערך בתום קורס הקצינים (בה"ד 1) ומגוון קורסים מקצועיים המבוצעים במסגרת בית הספר לתקציב ולכלכלה של המערך הכלכלי הממוקם בבסיס גדעונים.
אנשי המערך הכלכלי פרוסים בכל זרועות ויחידות הצבא, ובגופי משרד הביטחון השונים.
היחידות והמחלקות העיקריות הכוללות את המערך הכלכלי
כלל אנשי המערך הכלכלי הם בוגרי תואר ראשון לפחות בכלכלה, מתמטיקה או בתחומי ראיית החשבון ומנהל עסקים, מרביתם מתגייסים לצה"ל במסגרת מסלול העתודה האקדמאית.
קונור מקגרגור
נעורים וקרבות
מקרגור גדל במשפחה דלת אמצעים בפרברי דבלין, באזור קרומלין (Crumlin) מוכה הפשע, כנופיות ומוכרי סמים. בנעוריו עבד כעוזר שרברב. בתחילת שנות העשרים שלו החליט לזנוח את עבודתו ולהתאמן כדי להגשים את חלומו להיות לוחם MMA.
קונור ידוע בהפעלת לוחמה פסיכולוגית לפני ובעת הקרב עם היריב ובכך הושווה למוחמד עלי בידי פרשני ספורט רבים. ב-UFC 196 נלחם מקגרגור בנייט דיאז. הקרב התרחש בשתי קטגוריות משקל מעל לקטגוריית המשקל של מקגרגור, בקרב זה נייט דיאז ניצח את מקגרגור ובכך גרם להפסד הראשון שלו באליפות הלחימה האולטימטיבית. קרב חוזר עם נייט דיאז נקבע ל-UFC 200, אך קרב זה בוטל מכיוון שמקגרגור לא עמד בהתחייבויות לכלי התקשורת בנוגע לקרב. אולם לאחר מכן הקרב נקבע מחדש ל-UFC 202, והתקיים ב-20 באוגוסט 2016, בקרב זה ניצח מקרגור בהחלטת רוב השופטים ובכך הכריע את מעמדו בעולם הקרבות, בסיום הקרב אמר "הפתעה הפתעה המלך חזר".
נכון לנובמבר 2018, מאזן הקרבות של מקגרגור ב-MMA, עומד על 21 ניצחונות וארבעה הפסדים. נכון לנובמבר 2018, מקגרגור מדורג במקום השביעי ברשימת הלוחמים הטובים ביותר (בכל קטגוריות המשקל) של ה-UFC.
ב־26 במרץ 2019 הודיע על פרישה בגיל 30. קונור החליט שהוא חוזר ודיינה וויט החליט על קרב ב-2020 נגד דונלד (קאובוי) סרוני.
מקגרגור נגד מייוות'ר
ב-15 ביוני 2017 פורסם כי מקגרגור יתמודד בקרב אגרוף מול פלויד מייוות'ר, שכבר הודיע על פרישה מהמקצוע. הרעיון הראשוני לקרב נבט כבר ב-2015, אז התארח מקרגור בתוכנית הבידור של קונאן או'בריאן, ונשאל כבדרך אגב מה תהיינה תוצאות הקרב באם יתמודד מול מייוות'ר, מקגרגור ענה שינצח ללא ספק. מיוותר השיב לו בגיחוך בטוויטר והתנהל ביניהם טראש טוק ברשתות החברתיות, עד שהקרב נקבע ויצא לפועל ב-26 באוגוסט 2017 ב"טי-מובייל ארנה" בלאס ווגאס. מול כ-20,000 צופים.
בשל העובדה שהקרב נערך לפי כל חוקי האגרוף (ואף אושר בוועדת באגרוף של מדינת נוואדה, כקרב אגרוף לכל דבר), מעטים האמינו מלכתחילה בסיכוייו של מקגרגור שנלחם עד אז כלוחם MMA נגד מתאגרף הידוע ביכולתיו ההגנתיות, ושמעולם לא הפסיד קרב, זאת על אף שמיוות'ר חזר מפרישה והיה בן 40. עם זאת יחסי הציבור המסיביים לפני הקרב ואישיותם המוחצנת של שני הלוחמים הביאה להתעניינות חסרת תקדים בקרב, והוא הכניס ממכירת כרטיסים וזכויות שידור מאות מיליוני דולרים. ארגון WBC יצר חגורת אליפות לא רשמית במיוחד עבור הקרב המדובר, ב"חגורת הכסף" שובצו 3,360 יהלומים, 600 אבני ספיר, 300 אבני ברקת ו-1.5 ק"ג של 24 קראט זהב על רצועת עור תנין ירוק. זאת בדומה לקרב מול מני פקיאו ב-2015, אז יצר הארגון תואר נוצץ מיוחד עבור מייוות'ר בעקבות הצלחותיו כאלוף הארגון.
בקרב עצמו מקגרגור הפתיע ושלט בסיבובים הראשונים, אך ככל שהתמשך הקרב התעייף ויתרונו הגדול של מיוות'ר בא לידי ביטוי. בסיבוב העשירי ניצח מייוות'ר בנוקאאוט טכני.
מקגרגור נגד נורמגומדוב
ב-6 באוקטובר 2018 נכנס מקגרגור לזירה בקרב ענקים נגד הדאגסטני חביב נורמגומדוב. הקרב הסתיים בניצחונו של נורמגומדוב, לאחר שכפה כניעה על מקגרגור בסיבוב הרביעי. נורמגומדוב נותר בלתי מנוצח, עם מאזן קרבות של 27:0.
מקגרגור נגד סרוני
ב-18 בינואר 2020 חזר מקגרגור לקרב נגד דונלד "קאובוי" סרוני, הלוחם עם הכי הרבה ניצחונות בתולדות הארגון. מקגרגור ניצח את הקרב בנוקאוט טכני לאחר 40 שניות בלבד והעלה את מאזנו ב-MMA ל-22-4.
לאחר הקרב הפך מקגרגור ללוחם הראשון ב-UFC עם ניצחון נוקאוט ב-3 קטגוריות משקל נפרדות - נוצה, קל ומעורב.
מקגרגור נגד פורייר.
ב-24 בינואר 2021, מקגרגור חזר לזירה ונלחם נגד דסטין פורייה, באירוע UFC 257 שנערך באי יאס שבאבו דאבי. הקרב נגמר בנוקאאוט טכני בסיבוב השני לטובת דאסטין ושינה את המאזן של מקגרגור ל-5-22 כאשר מקרגור הפסיד כ2 קרבות מתוך 3 לדאסטין פורייר.
פרשיות ושערוריות
ב-4 אפריל 2019 קונור תקף באלימות אדם מבוגר על רקע שתיית מותג הוויסקי שבבעלותו ורק בזכות התערבות אנשי אבטחה האלימות מצידו פסקה בעקבות כך נפתחה חקריה פלילית נגד קונור.
ב-24 במרץ 2022 קונור נעצר ע"י משטרת דבלין כשהיה בדרכו לחדר הכושר כיוון שנהג ברכב הבנטלי שלו בפראות.
ב-15 ביוני 2023 מתלוננת פנתה למיאמי היט ולהנהלת NBA בטענה שמקגרגור הכריח אותה לקיים איתו יחסי מין בשירותי גברים במשחק 4 מול דנבר, ב - 21 ביוני 2023 עורך דינה של המתלוננת פרסם כי ה NBA הציעו 100 דולר למתלוננת דמי שתיקה לפני שהפרשה התפוצצה.
שהם סמיט
שהם סְמִיט (נולדה ב-28 ביולי 1966) היא סופרת למבוגרים וילדים, מתרגמת ומבקרת ספרות ישראלית, כלת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים תשס"ט, כלת פרס אקו"ם לספרות ילדים תשע"א, פרס דבורה עומר לספרות ילדים ונוער תשע"ד, פרס אקו"ם בתחום הספרות לשנת 2014, פרס לאה גולדברג לספרות ילדים ונוער לשנת תשע"ז (2017), פרס ביאליק לספרות יפה לשנת 2018 ופרס דבורה עומר לספרות ילדים ונוער לשנת 2021.
ביוגרפיה
שהם סמיט נולדה בירושלים, לאם ילידת ירושלים ולאב כימאי יליד אוסטרליה. בשנת 1975 עברה משפחתה, בעקבות עבודת האב, למושבה מנחמיה שבעמק הירדן. למדה בבית החינוך המשותף למשקי עמק הירדן ובתיכון בית ירח. בוגרת בצלאל בהצטיינות (סיימה ב-1991, עיצוב תעשייתי), למדה בחוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב בשנים 1994–1996.
סיפוריה הראשונים נתפרסמו ב"העיר", "עיתון 77" "מאזנים" ובאנתולוגיה "הסיפור החדש" בעריכת חיים פסח (כתר, 1995). קובץ סיפורים ראשון, "לבי אומר כי זכרוני בוגד בי", יצא לאור ב-1996, אף הוא בעריכת חיים פסח (סדרת "כותרים", "כתר", 1995). קובץ סיפורים שני, "הוםסנטר", יצא לאור ב-2002 (סדרת "פרוזה", "ידיעות אחרונות"). סיפורים קצרים נוספים פורסמו באנתולוגיות שונות ובכתבי עת לספרות, ותורגמו לשפות שונות. "טייק אווי", "קומדיה שחורה בחדר הלידה" עם איורים של מרב סלומון, יצא אף הוא לאור ב-2002 (כנרת זמורה-ביתן דביר).
מלבד סיפורים קצרים כתבה סמיט גם מחזה לילדים "בארץ תיק–טק", שהועלה לראשונה ב-1999 במסגרת פסטיבל חיפה לתיאטרון ילדים ונוער; תסריט לדרמת טלוויזיה "עור", ע"פ רומן מאת רונית ידעיה, בימוי רם לוי (במסגרת "סיפור מהסרטים", פרויקט של "טלעד", "כתר", "עילמור" והקרן החדשה לספרות ולטלוויזיה 2005) ופזמונים אחדים, בהם "שיר ערש לנור" לשם טוב-לוי. עם בן-זוגה אמנון כץ תרגמה רומנים אחדים, בהם "האדמה מתחת לרגליה" מאת סלמאן רושדי (הוצאת "ידיעות אחרונות"), "אוליבר טוויסט" מאת צ'ארלס דיקנס (הוצאת זמורה-ביתן-מודן, 2010) וילדי המסילה של אדית נסביט {הוצאת מודן, 2016).
כמבקרת ספרות, תקשורת ותרבות פרסמה מאות רשימות ביקורת בבימות שונות, בהן מוסף "ספרים" של "הארץ", מוסף "ספרות ותרבות" של "ידיעות אחרונות", מגזין "TheMarker", "פנים" (כתב עת לחינוך, תרבות וחברה, הסתדרות המורים, עורך רוביק רוזנטל). כותבת בקביעות למוסף "ספרים" של "הארץ", בעלת טור ביקורת תקשורת בכתב העת "העין השביעית" של המכון הישראלי לדמוקרטיה.
סמיט היא גם סופרת ילדים ומבקרת ספרות ותרבות ילדים. עד היום יצאו לאור עשרים ואחד ספרים מפרי עטה, ובהם ספרים לבני הגיל הרך ועיבודים חדשניים למיתוסים של עמי העולם. סיפורים קצרים לילדים נתפרסמו בירחון "עיניים", ביקורות על ספרי ילדים נתפרסמו ב"דףדף". בעלת טור ביקורת ספרות ילדים ונוער ב"הד החינוך".
זכתה במלגה מטעם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, סופרת אורחת של משרד החינוך בשנים, 2005, 2007, 2009, מלמדת בסדנאות כתיבה במסגרות שונות, כלת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תשס"ט. כלת פרס אקו"ם לשנת תשע"א. זכתה ב-2014 בפרס דבורה עומר, כלת פרס אקו"ם בתחום הספרות לשנת 2014. פסטיבל חיפה להצגות ילדים 2017: פרס המחזה על "דודה לאה מאת שומיש", בבימוי הגר בן-זקן. זכתה בפרס לאה גולדברג לספרות ילדים ונוער לשנת תשע"ז (2017) על ספרה 'דודה לאה – מאת שוּמיש' בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן. זכתה בפרס ביאליק לספרות יפה לשנת 2018 על מפעל ספרותי רב שנים של כתיבה, עריכה ותרגום לילדים. בשנת 2021 זכתה בפרס דבורה עומר על ספרה "מי בכלל המציא את בית הספר"!"
סמיט מתגוררת בתל אביב. באמצע שנות ה-90 נישאה למתרגם אמנון כץ, ולהם שלושה ילדים. לאחר 26 שנות זוגיות נפרדו.
קישורים חיצוניים
על ספריה:
מבחר מאמרים פרי עטה
רונאלדיניו
רוֹנַאלְדוּ דֵה אָסִיס מוֹרֵיירָה (בפורטוגזית: Ronaldo de Assis Moreira; נולד ב-21 במרץ 1980 בפורטו אלגרה), הידוע בכינויו רונאלדיניו גאושו (Ronaldinho Gaúcho) או בקיצור רונאלדיניו (Ronaldinho), הוא כדורגלן עבר ברזילאי אשר שיחק בעמדות הקשר ההתקפי הקיצוני והחלוץ. היה שחקן מוביל בנבחרת ברזיל בכדורגל, אשר זכתה במונדיאל 2002. בשנים בהן שיחק בברצלונה, הוביל אותה לשתי אליפויות ספרד ואליפות אירופה. ב-2004 וב-2005 זכה בתואר כדורגלן השנה בעולם.
קריירה
בתחילת דרכו שיחק רונאלדיניו בקבוצת הנוער של גרמיו מפורטו אלגרה, ברזיל. הוא עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון, שם שיחק מ-1998 עד 2001. ב-2001 חתם רונאלדיניו על חוזה לחמש שנים עם הקבוצה הצרפתית פריז סן-ז'רמן והחל לשחק בתחילת עונת לאחר קרב משפטי בין סן ז'רמן לגרמיו על סכום ההעברה. גרמיו קיבלה לבסוף 4.6 מיליון דולר.
ב-2003, לאחר ויכוח בין רונאלדיניו ללואיס פרננדז, מאמן פריז סן-ז'רמן, ולאחר שסן ז'רמן נכשלה בנסיונותיה להעפיל לטורניר אירופאי, רונאלדיניו הביע את רצונו לעזוב את הקבוצה. ב-19 ביולי 2003 רכשה אותו ברצלונה בסכום של 27 מיליון אירו לאחר שגם מנצ'סטר יונייטד התחרתה על שירותיו. המשחק הראשון שלו במדי הקבוצה היה ב-30 באוגוסט מול אתלטיק בילבאו. ארבעה ימים לאחר מכן הבקיע את הראשון מבין 94 שעריו במדי ברצלונה. רונאלדיניו הצדיק את הרכישה והוביל את ברצלונה למקום השני בליגה הספרדית בעונת 2003/2004. באותה עונה נבחר רונאלדיניו על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
בעונה לאחר מכן,, הוביל רונאלדיניו את ברצלונה לזכייה באליפות ספרד יחד עם סמואל אטו, דקו והנריק לארסון כאשר הקבוצה הציגה משחק התקפי מצוין. ב-20 בדצמבר 2004 זכה רונאלדיניו בתואר כדורגלן השנה בעולם.
בעונת הוביל רונאלדיניו את ברצלונה לזכייה שנייה באליפות ספרד ולזכייה באליפות אירופה עם ניצחונות על ארסנל, מילאן, בנפיקה וצ'לסי. ב-19 בנובמבר 2005 הבקיע רונאלדיניו צמד בניצחון 3–0 על ריאל מדריד בסנטיאגו ברנבאו וזכה לתשואות מהקהל המדרידאי, מחווה שרק דייגו מראדונה זכה לה לפניו. ב-28 בנובמבר 2005 נבחר כזוכה של פרס כדור הזהב. חודש מאוחר יותר נבחר, בפעם השנייה ברציפות, לשחקן השנה של פיפ"א בעולם.
בתחילת עונת 2007/2008 פורסם שהברזילאי הסתכסך עם מאמנו פרנק רייקארד בגלל בעיות אישיות. במספר משחקים רונאלדיניו היה מחוץ להרכב ואפילו מחוץ לסגל אך במועדון טענו שהסיבה לכך היא פציעות. ב-4 באפריל 2008 דווח כי רונאלדיניו קרע שריר באימון, וכתוצאה מפציעה זו החמיץ את יתר משחקי העונה.
במהלך עונה זו ולפניה מספר דיווחים בתקשורת טענו בעד האפשרות שרונאלדיניו יעבור עוד בטרם תום החוזה מברצלונה. הדיווחים התמקדו בעיקר באפשרות מעבר לאחת הקבוצות מהעיר האיטלקית מילאנו – אינטר מילאנו ומילאן תמורת סכומי עתק. באותו קיץ פורסמה ידיעה באתר הרשמי של ברצלונה שעל רונאלדיניו להתייצב לאימונים ב-14 ביולי. רונאלדיניו לא התייצב לאימונים, וב-16 ביולי חתם במילאן על חוזה לשלוש שנים. בכך, סיים תקופה בת 5 שנים בברצלונה – בה שיחק ב-207 משחקים רשמיים והבקיע 94 שערים.
בינואר 2011 בחלון העברות שב רונאלדיניו אל מולדתו, וחתם על חוזה לשלוש שנים וחצי בפלמנגו הברזילאית. רונאלדיניו הוביל את פלמנגו לזכייה באליפות ריו דה ז'ניירו בעונה זו. בעקבות היכולת הגבוהה שהראה בקבוצה הברזילאית, קיבל זימון לנבחרת הלאומית לראשונה מאז ה-17 בנובמבר 2010, אולם בהמשך יכולתו הדרדרה ולא הוזמן לנבחרת בשנת 2012. ב-5 ביוני 2012, לאחר שהסתכסך עם הנהלת פלמנגו עבר רונאלדיניו לאתלטיקו מיניירו, ובשנת 2013 זכה איתה בגביע ליברטדורס. בינואר 2014 שוחרר מהקבוצה, אולם עוד באותו החודש חתם על חוזה חדש בשורות הקבוצה. כמו כן, באותו חודש נבחר לכדורגלן השנה בדרום אמריקה. ביולי 2014 שוחרר סופית מאתלטיקו.
בספטמבר 2014 חתם רונאלדיניו בקבוצת קרטרו המקסיקנית לשנתיים ובעונה זו סיים כמלך הבישולים של הליגה המקסיקנית אף על פי ששיחק מעט. ביוני 2015 עזב רונאלדיניו את הקבוצה.
ביולי חתם בקבוצת פלומיננזה, וב-28 בספטמבר החליט רונאלדיניו לעזוב את הקבוצה כשיזם שיחה עם נציגי המועדון והודיע שהוא "לא מסוגל לתרום יותר".
ב-16 בינואר 2018, בגיל 37, הודיע רונאלדיניו על פרישה רשמית ממשחק פעיל (אחרי שלא שיחק כדורגל יותר משנתיים).
קווין שאדה
קווין שאדה (בגרמנית: Kevin Schade; נולד ב-27 בנובמבר 2001 בפוטסדאם שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ברנטפורד מהפרמייר ליג.
רונאלדיניו
בנבחרת הלאומית
במונדיאל 2002 עזר רונאלדיניו לברזיל לזכות בגביע העולם בכדורגל. אחד מהרגעים הזכורים של הטורניר היה שערו של רונאלדיניו בכדור חופשי מ-35 מטרים לשערו של דייוויד סימן, במשחקה של ברזיל נגד אנגליה ברבע הגמר.
קווין שאדה
קריירת מועדונים
שאדה גדל במחלקות הנוער של באבלסברג 03, אנרגי קוטבוס ופרייבורג. בשנת 2019 החל לשחק בקבוצת המילואים של פרייבורג. ב-21 באוגוסט 2021 ערך שאדה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 1–2 על בורוסיה דורטמונד במסגרת המחזור השני בבונדסליגה לעונת 2021/2022. ב-5 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–6 על בורוסיה מנשנגלדבך במסגרת המחזור ה-14 בליגה.
רונאלדיניו
בנבחרת הלאומית
לקראת מונדיאל 2006 לרבים היו ציפיות גבוהות מרונאלדיניו ונבחרת ברזיל. למרות זאת, איכזב רונאלדיניו כשהציג יכולת חלשה וברזיל הודחה על ידי צרפת כבר בשלב רבע הגמר.
ב-8 ביולי דווח כי רונאלדיניו הוא אחד משלושת השחקנים מעל גיל 23 שנכללו בסגל הנבחרת האולימפית של ברזיל לאולימפיאדת בייג'ינג. באולימפיאדה שימש כקפטן הנבחרת והבקיע צמד במשחק השני בשלב הבתים.
גיז'רמו סטאבילה
גיז'רמו סטאבילה (בספרדית: Guillermo Stábile; 17 בינואר 1905, פארק פטריסיוס, בואנוס איירס – 27 בדצמבר 1966) היה כדורגלן ומאמן ארגנטינאי הזכור כאחת הדמויות הבולטות בהיסטוריה של הכדורגל ואחד ממבקיעי השערים המצטיינים הראשונים.
קווין שאדה
קריירת מועדונים
ב-4 בינואר 2023 הושאל שאדה עד לתום עונת 2022/2023 לברנטפורד מהפרמייר ליג, עם אופציית רכישה בתום העונה. ב-7 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–1 לווסטהאם יונייטד במסגרת הסיבוב השלישי של גביע ה-FA. ב-14 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 0–2 על בורנמות' במסגרת המחזור ה-20 בליגה.
גיז'רמו סטאבילה
קריירה
סטאבילה שיחק עבור מספר מועדונים במהלך הקריירה שלו; אחד בדרום אמריקה ושלושה באירופה. בארגנטינה זכה בתארים רבים עם הוראקן. עיקר פרסומו נבע מהיותו מלך השערים של מונדיאל 1930 באורוגוואי. לאחר המונדיאל החל לשחק באיטליה, וכעבור 6 שנים עבר לצרפת, שם פרש ממשחק. קריירת האימון שלו, שהחלה עוד כשהיה שחקן, הייתה גם כן מוצלחת, והוא הוביל את ארגנטינה לשש זכיות בקופה אמריקה. סטאבילה הוא אחד המאמנים הבודדים שאימן נבחרת במשך למעלה מ-100 משחקים בינלאומיים. בתקופה שבה אימן את קבוצת ראסינג קלוב הקבוצה זכתה בשלוש אליפויות.
קווין שאדה
קריירה בינלאומית
ב-17 במרץ 2023 זומן שאדה לראשונה לסגל נבחרת גרמניה, לקראת משחקי הידידות נגד נבחרות נבחרת פרו ונבחרת בלגיה.
גיז'רמו סטאבילה
קריירה
הוא החל את הקריירה שלו בארגנטינה, שם שיחק עבור המועדון החובבני (דאז) אתלטיקו הורקאן בעיר הולדתו בואנוס איירס, בין 1920 ל-1930 (ליגת העל הארגנטינית נוסדה ב-1931). המועדון זכה בשמונה תארים בזמן שסטאבילה שיחק עבורם.
רונאלדיניו
בנבחרת הלאומית
בסך הכול הופיע רונאלדיניו במדי נבחרת ברזיל 98 פעמים, וכבש 33 שערים.
גיז'רמו סטאבילה
קריירה
לפני מונדיאל 1930 שנערך באורוגוואי (כאשר היה בן 25), סטאבילה מעולם לא שיחק עבור נבחרת ארגנטינה. במשחקה הראשון של ארגנטינה במונדיאל, נגד נבחרת צרפת, הוא לא שיחק כיוון שהיה שחקן מחליף על הספסל. אולם הוא ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו במשחק שלאחר מכן כנגד נבחרת מקסיקו כיוון שהחלוץ המוביל רוברטו צ'רו לא היה כשיר למשחק בעקבות התקף חולשה. תוצאת המשחק הייתה 3–6 לטובת ארגנטינה כאשר סטאבילה מבקיע שלושער. במשך 76 שנים השלושער הזה נחשב כראשון בהיסטוריה של המונדיאלים, אולם, ב-10 בנובמבר 2006, פיפ"א הכריזה כי השלושער הראשון הובקע למעשה על ידי שחקן נבחרת ארצות הברית, ברטראנד פייטנוד, יומיים לפני שסטאבילה הבקיע שלושער. במשחק האחרון של שלב הבתים ארגנטינה התמודדה נגד נבחרת צ'ילה, וניצחה בתוצאה 1–3 כאשר סטאבילה מבקיע שני שערים. משמעות הדבר הייתה שארגנטינה העפילה לשלב חצי הגמר, למשחק נגד ארצות הברית. במשחק זה הביסה ארגנטינה את ארצות הברית בתוצאה 1-6; סטאבילה כבש שני שערים נוספים וארגנטינה העפילה למשחק הגמר של הטורניר.
רונאלדיניו
חיים אישיים
ב-2018 הביע רונאלדיניו תמיכה בקמפיין של ז'איר בולסונארו לנשיאות ברזיל. במרץ 2020 נעצרו רונאלדיניו ואחיו כשניסו להיכנס לפרגוואי בדרכונים ברזילאיים מזויפים. הם שהו כחודש במעצר ולאחר מכן שוחררו למעצר בית.
גיז'רמו סטאבילה
קריירה
ב-30 ביולי 1930 נערך משחק הגמר הראשון של גביע העולם בכדורגל ובו התמודדו ארגנטינה ואורוגוואי. בסוף המחצית הראשונה ארגנטינה הובילה בתוצאה 1–2 (סטאבילה כבש את השער השני), אולם לבסוף הפסידה בתוצאה 2–4. למרות ההפסד בגמר, עשה סטאבילה היסטוריה בארבעה משחקים בלבד, כאשר הפך למלך השערים הראשון בתולדות המונדיאלים. לאחר מכן הוא לא חזר לשחק יותר עבור ארגנטינה, ומכאן נובע שהוא הבקיע בכל משחק ששיחק בנבחרת, עם יחס שערים של 2 שערים לכל משחק.
לאחר שזכה בתשומת לבם של מועדוני הכדורגל המובילים בעולם בעקבות הופעותיו המרשימות במונדיאל, הוא הוחתם על ידי מועדון הכדורגל האיטלקי הוותיק ביותר, גנואה. בתוך זמן קצר הוא הפך לאחד השחקנים האהודים בקבוצה, לאחר שהבקיע שלושער נגד היריבה בולוניה. הוא שיחק בגנואה במשך 5 שנים, ובסך הכול שיחק ב-41 משחקים והבקיע 13 שערים. במהלך עונת המשחקים 1936-1935 הוא עבר לקבוצת נאפולי ובתמורה עבר השחקן אנטוניו בוז'אק לגנואה. בתקופה זו שיחק בנאפולי כדורגלן דרום-אמריקני מפורסם נוסף; אטילה סאלוסטרו. המועדון סיים במקום ה-8 בליגה כאשר סטאבילה מבקיע 3 שערים בעשרים משחקים. כמהלך אחרון בקריירת המשחק שלו, סטאבילה עבר לשחק במועדון הכוכב האדום פריז. באופן אירוני, המועדון נוסד על ידי ז'יל רימה שהיה בין אלה שהחליטו כי המונדיאל הראשון ייערך באורוגוואי. הוא נשאר בקבוצה עד שנת 1939 ואז פרש ממשחק פעיל לאחר שהוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ליגת הכדורגל השנייה בצרפת.
סטאבילה התנסה לראשונה באימון כבר בעונת 1932-1931 בגנואה, זמן רב לפני שפרש ממשחק פעיל. באותה עונה הוא היה מאמן-שותף לצידו של לואיג'י בורלאנדו. לאחר שנה בכוכב האדום פריז, הוא התמנה לתפקיד מאמן-שחקן במועדון; תקופה זו כללה את העונה שבה הקבוצה העפילה לליגת העל הצרפתית. סטאבילה עזב את המועדון הצרפתי כדי לאמן את הנבחרת הלאומית של ארגנטינה; הוא החל את הקדנציה שלו ב-1939.
סטאבילה הוביל את ארגנטינה כמאמן לשש זכיות בקופה אמריקה: ב-1941, 1945, 1946, 1947, 1955 ו-1957. כמו בהיותו שחקן פעיל, גם כאשר אימן את ארגנטינה סטאבילה קבע שיא; הוא אימן את הנבחרת הארגנטינית ב-123 משחקים רשמיים (83 ניצחונות), והוא אחד המאמנים הבודדים שרשומים לזכותם למעלה מ-100 משחקים בינלאומיים. בזמן שאימן את הנבחרת הלאומית היו לסטאבילה קדנציות אימון בשני מועדונים אחרים, הראשונה שבהן הייתה במועדון שבו החל את הקריירה שלו; הורקאן ולאחר מכן בראסינג קלוב. סטאבילה פרש מאימון ב-1960 ונפטר שש שנים לאחר מכן.
פייטת מרטיננגו
"פייטת מרטיננגו" או "פייטה" (1505) הוא ציור מאת ג'ובאני בליני, הנמצא באוסף גלריית האקדמיה בוונציה.
תיאור
הפייטה שיצר בליני בשנת 1505 הוזמנה על ידי משפחת מרטיננגו (Martinengo). זו היא הפייטה האחרונה שיצר האמן, באותה תקופה יצר גם את תמונת המזבח עבור כנסיית סן זכריה בוונציה.
במרכז הציור מתוארת מרים, אם ישו. היא מתוארת כאשה לא צעירה, הישובה על הארץ ולובשת שמלה סגולה, צעיף לבן וגלימה כחולה, המכסה גם את ראשה. היא מערסלת בל רגליה את גופת ישו, המתואר כגבר צעיר, בעל שיער ארוך וזקן חומים. גופו עירום ורק אזור חלציו מכוסה בד לבן. סימני הסטיגמטה העדינים בולטים על רקע גופו הבהיר. חוקרים מצאו בתיאור ישו השפעה של יצירתו של אלברכט דירר, או של ציור פלמי.
הדמויות נמצאות במישור קדמי, המעוצב כשטח אדמה חשופה בעל קיעור. במישור מרוחק יותר מתוארת צמחייה נמוכה וכן גזע עץ תאנה כרות המכוסה בקיסוס. ברקע מתוארת עיר ובה מבנים ממשיים שונים, ובהם הדואמו של ונציה, סנט אפולינרה אין קלאסה ברוונה ומבנים נוספים.
מיומנויות אפלות
מיומנויות אפלות (באנגלית: The Dark Artifices) היא טרילוגיית ספרי פנטזיה לנוער מאת קסנדרה קלייר המהווה המשך לסדרת הספרים "בני הנפילים". הסדרה מורכבת משלושה ספרים: גבירת חצות, אדון הצללים, מלכת האוויר והחושך. העלילה עוקבת אחרי אמה קרסטיירס וגוליאן בלאקת'ורן, זוג פרבטאי, באותו עולם מוכר של ציידי הצללים בלוס אנג'לס, 5 שנים לאחר עלילות הספר השישי (והאחרון) בסדרת בני הנפילים- "עיר של אש שמיימית" (City of Heavenly Fire).
גבירת חצות
לאחר שאיבדה את הוריה, ולאחר כל הדם והאלימות שחוותה בהיותה ילדה, אמה קרסטיירס, ציידת צללים צעירה, החליטה להקדיש את חייה לקטילת שדים, בהיותה הטובה ביותר, המהירה ביותר והקטלנית ביותר מאז צייד הצללים ג'ייס. בעודה צדה את אלו האחראים למות הוריה, השביל מוביל חזרה אל אלו שבהם אמה וג'וליאן תמיד שמו את אמונם. במקביל, אמה מוצאת את עצמה מתאהבת בג'וליאן - החבר הטוב ביותר שלה, ובהיותו גם הפרבטאי שלה, האדם היחיד שבו, על פי חוק ציידי הצללים, היא אסורה בהחלט להתאהב. אמה מוכרחה ללמוד לסמוך על ראשה ועל ליבה, בעודה חוקרת מזימת שדים קטלנית.
אדון הצללים
אמה קרסטיירס וג'וליאן בלאקתורן, ציידי הצללים הצעירים, הצליחו לפענח ולעצור את סדרת הרציחות בלוס אנג'לס. עכשיו אמה נאלצת להתמודד עם סוד נורא: בגלל קללה עתיקה, האהבה בינה לבין ג'וליאן עלולה להוביל להרס מוחלט שלהם ושל כל משפחתם. הדבר היחיד שיכול למנוע זאת הוא הדבר שאין ביכולתה לעשות – להתרחק מג'וליאן ולהפסיק לאהוב אותו. ובינתיים, התרחשויות מאיימות אחרות מטלטלות את עולם ציידי הצללים: כוח חדש בשם הקוהורטה זומם להשתלט על המסדר ולסלק את בני משפחת בלאקתורן ממכון ציידי הצללים בלוס אנג'לס, בעוד סכנה גדולה עוד יותר מתקרבת מארץ הפיות – קסם אפל של המלך מאיים לכלות את כל מה שבדרכו. התקווה היחידה של ג'וליאן, אמה וחבריהם היא הספר השחור – ספר כשפים אימתני במיוחד. אולם הם אינם היחידים שרוצים להשיגו, וכדי להגיע אליו ראשונים עליהם לעמוד מול אויבים מטילי אימה ולכרות בריתות עם שותפים מפוקפקים. התוכנית שהם רוקחים נראית כמו צעד של יאוש, אך היא חייבת להצליח – כי כישלון יגבה מחיר שלא יעלה על הדעת.
מלכת האוויר והחושך
הספר האחרון בטרילוגיית מיומנויות אפלות. משפחת בלאקתורן צריכה לאסוף את השברים בעוד המסדר עומד על סף מלחמת אזרחים. רוב בני המשפחה נמלטים ללוס אנג'לס, ואילו אמה וג'וליאן נשלחים למשימה מסוכנת בארץ הפיות בעקבות כרך המתים השחור. הם ימצאו שם סוד שעלול לזעזע את עולמות בני הנפילים ושוכני התחתיות כאחד. אמה וג'וליאן בלאקתורן, ציידי הצללים המוכשרים ביותר בדורם, נמצאים במירוץ נגד הזמן להציל את עולמם מפני הכוחות האפלים שפועלים נגדו מבפנים ומבחוץ לפני שכוחה הקטלני של קללת הפראבטאי ישמיד אותם ואת כל מי שהם אוהבים. הם יחברו לקליירי וג'ייס, סיימון ואיזבל ואלק ומגנוס, גיבורי סדרת "בני הנפילים" - לקרב שיקבע הכל, ושעליו הם עלולים לשלם מחיר כבד.
בריאות (אפל)
HealthKit (בתרגום לעברית: בריאות) היא פלטפורמה ויישומון מעקב בריאותי שפותח על ידי חברת אפל עבור מערכת ההפעלה של iOS. האפליקציה כוללת ממשק API. זמן קצר לאחר שחרורו של מערכת ההפעלה, iOS 8 ב-17 בספטמבר 2014, החברה הסירה את כל האפליקציות התואמות ל-HealthKit מחנות היישומים שלה על מנת לתקן באג שגרם לבעיות בטלפונים הניידים ולמזהה טביעת אצבע.
עם פרסום ה-iOS 8.0.2 ב-26 בספטמבר 2014, שחררה חברת אפל את האפליקציה. בימים הראשונים שלאחר השקת האפליקציה, נאמרו ביקורות רבות עקב היעדרות של היישומים התואמים לאפליקציה, ספירה לא תקינה ועוד. בסופו של דבר, חברת אפל תיקנה את כל הבעיות הללו בעזרת עדכון תוכנה. ביולי 2016, משתמשי ה-iOS 10 המתגוררים בארצות הברית, נרשמו לאפליקציה על מנת לתרום איברים, עיניים ורקמות.
האפליקציה פועלת בעזרת חיישנים על מנת לעקוב אחר הפעילות של המשתמש ועל מנת להקליט או הפעילות הגופנית שלו. האפליקציה מספקת תצוגה מקיפה של הפעילות הגופנית הכוללת של המשתמש. האפליקציה מודדת את זמן, מרחק, צעדים וקלוריות בעת ביצוע הפעילות. באפליקציה ממשק נוסף המודד את שעות השינה של המשתמש.
בית הכנסת החופשי ע"ש סטיבן וייז
בית הכנסת החופשי ע"ש סטיבן וויז (באנגלית: Stephen Wise Free Synagogue) הוא בית כנסת רפורמי בעיר ניו יורק, שהוקם בשנת 1907 על ידי הרב סטיבן וייז. בית הכנסת נמצא ברחוב 68 מערב, באפר וסט סייד, מנהטן.
הקמת בית הכנסת
בשנת 1905 היה הרב וייז, ששימש באותו זמן כרב קהילה בפורטלנד אורגון, מועמד למשרת הרב של בית הכנסת עמנו-אל בניו יורק. הוא ויתר על המשרה כשהתברר לו שדרשות הרב שם מחייבות אישור מראש של הנהלת בית הכנסת. כתגובה החל לפעול להקמת "בית כנסת חופשי". בינואר 1906 פרסם הניו יורק טיימס מכתב של וייז בו העלה את שאלת החופש של הרב לדרוש בהתאם למה שנראה לו כנכון. העיתון ציין שוייז מתעתד להגיע לעיר על מנת להקים ולהוביל "תנועה דתית יהודית עצמאית". תוך זמן קצר כבר קיים תפילות בשני אתרים במנהטן. באספה שהתקיימה ב-15 באפריל 1907 הוחלט על הקמת "בית הכנסת החופשי". באספה הודיע הנרי מורגנטאו (האב), שהיה לנשיא הראשון של הקהילה, ש"הקהילה תהיה ארגון חופשי ודמוקרטי".
בשנת 1911 נרכשו מספר בניינים ברחוב 68 מערב, השטח עליו הוקם בהמשך המשכן הקבוע של בית הכנסת. אבן הפינה למשכן הקבוע הונחה ב-1940, אולם בעקבות המתקפה על פרל הארבור וכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה נדחתה הבנייה עד תום המלחמה. בניין בית הכנסת נחנך ב-5 בינואר 1950.
רבני בית הכנסת
הרב וייז שימש כרב הקהילה עד מותו ב-19 באפריל 1949.
החליף אותו הרב אדווארד קליין ששימש בתפקיד עד 1980.
הרב בלפור בריקנר היה רב בית הכנסת בשנים 1980 עד 1992.
הרב גרי ברטון-גרנטור בשנים 1995 עד 2004.
עמיאל הירש, הרב הנוכחי (ינואר 2012) משמש מאז שנת 2004.
רות דרייפוס
רות דרייפוס (בגרמנית: Ruth Dreifuss; נולדה ב-9 בינואר 1940). פוליטיקאית שווייצרית. כיהנה כחברה במועצה הפדרלית של שווייץ, שרת הפנים וכנשיאת שווייץ (1999).
דרייפוס נבחרה למועצה הפדרלית של שווייץ ב-10 במרץ 1993 כחברה ה-100 שנבחרה מאז הקמת המדינה הפדרלית, האישה השנייה שנבחרה למועצה, וחברת המועצה היחידה עם רקע יהודי עד כה. היא הייתה נשיאת הקונפדרציה ב-1999, האישה הראשונה והיהודייה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
קורות חיים
דרייפוס נולדה ב-1940, בעיר סנט גאלן שבסנט גאלן (קנטון) במזרח שווייץ, לאחת המשפחות היהודיות הוותיקות בשווייץ. אביה, זיגי דרייפוס (1899 - 1956) הגיע לשם מאנדינגן שבקנטון ארגאו בצפון המדינה, שם חיה משפחתו מאז המאה ה-17. אנדינגן הייתה אחת משתי עיירות בלבד, בהן הורשו יהודים לחיות בשווייץ עד האמנסיפציה של 1866.
אמה של דרייפוס, ג'ין דרייפוס (לבית ריקרד) (1905 - 1962) נולדה בסנט גאלן, למשפחה שהיגרה מאלזס בעקבות סיפוח אלזס על ידי אוטו פון ביסמרק, לגרמניה, ב-1871. אחיה הבכור של דרייפוס, ז'אן ז'אק דרייפוס (יליד 1936) היה פרופסור לפיזיולוגיה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ז'נבה.
ב-1942, כשהייתה דרייפוס בת שנתיים, עברה המשפחה לברן ולאחר המלחמה לז'נבה, שם גדלה דרייפוס והתחנכה. ב-1958 היא סיימה את לימודי התיכון בבית הספר הגבוה למסחר בז'נבה והחלה לעבוד כמזכירה במלון בטיצ'ינו (קנטון). בשנים 1961–1964 עבדה כעיתונאית וסגנית עורך בשבועון קואופרסיון בבזל.
בהמשך הצטרפה לאחיה והחלה ללמוד כלכלה באוניברסיטת ז'נבה, עד לקבלת תואר שני ב-1970. במקביל ללימודיה היא גם עבדה כאסיסטנטית בחוג לפסיכולוגיה וסוציולוגיה. מ-1970 עד 1972 הייתה חלק מסגל האוניברסיטה והירצתה בחוג לכלכלה. ב-1972 עזבה את האוניברסיטה ועבדה עד 1981 כמומחית מדעית בסוכנות השווייצרית הפדרלית לפיתוח ושיתוף פעולה, שבמסגרת משרד החוץ.
מנהיגת עובדים ופוליטיקאית
דרייפוס הצטרפה לשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית השווייצרית ב-1965, בהיותה עדיין סטודנטית טריה באוניברסיטת ז'נבה. באותה תקופה עדיין לא הייתה לנשות שווייץ זכות הצבעה בבחירות. הן קיבלו זכות זו רק ב-1971. היא התקדמה בשורות ארגון העובדים ומשנת 1981 עד 1993 כיהנה בתפקיד מזכ"ל הסתדרות העובדים של שווייץ, האישה הראשונה בתפקיד זה.
ב-1989 נבחרה לפרלמנט של העיר ברן מטעם המפלגה וכיהנה כחברה בו עד 1992, במקביל לתפקידה בארגון העובדים. ב-10 במרץ 1993 נבחרה לראשונה על ידי הפרלמנט השווייצרי - אספת הברית, למועצת הברית של שווייץ, דהיינו אחת משבעת השרים בממשלת שווייץ, במקומו של רנה פלבה. בכך הייתה לאשה השנייה שכיהנה כשרה בשווייץ והיהודיה הראשונה בתפקיד זה.
ב-1 באפריל 1993 נכנסה דרייפוס לתפקידה כשרת הפנים של שווייץ, תפקיד בו כיהנה במשך כעשר שנים כמעט, עד 31 בדצמבר 2002. ב-1 בינואר 1998 היא נבחרה על ידי הפרלמנט השווייצרי לתפקיד סגנית נשיא שווייץ, תפקיד בו כיהנה במשך שנה, כמקובל בשווייץ. לקראת השנה שלאחר מכן היא נבחרה וכיהנה במשך שנת 1999 כנשיאת המדינה. האשה הראשונה והיהודיה הראשונה בתפקיד זה.
דרייפוס זכתה במספר משאלי עם, ביניהם עדכון הצעת חוק ביטוח בריאות, העדכון ה-10 של מערכת הביטוח הלאומי, מדיניות לטיפול בסמים המבוססת על מניעה, טיפול, עזרה ושיקום, וחוק חדש לגבי תעשיית הקולנוע ופיתוחה. מדיניות ארבעת העמודים נועדה גם לצמצם את התפשטות מגפת האיידס, במיוחד בגישה חדשה לגבי אספקת מזרקים נקיים.
יהדותה
עם בחירתה התחייבה דרייפוס לפתור את בעיית פקדונות היהודים בשווייץ בתקופת השואה. היא גם התייחסה להיסטוריה של שווייץ באותה תקופה (סגירת גבולותיה לכ-30,000 עד 40,000 פליטים יהודים, שנרצחו עקב כך על ידי הנאצים) ואמרה כי "מדיניות גירוש הפליטים היהודים נבעה ממניעים אנטישמיים".
בפעילותה זו היא נעזרה רבות גם בלחץ האמריקאי שהופעל על שווייץ בעניין זה, בעיקר על ידי שגרירת ארצות הברית בשווייץ מדלן קונין, יהודייה אף היא, שהייתה בשעתה האישה המושלת הראשונה של ורמונט והאישה היהודייה הראשונה שכיהנה כמושלת באחת ממדינות ארצות הברית.
ב-7 ביוני 1999 קיבלה דרייפוס תואר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה, בגין פועלה למען הציבור בכלל ולמען נשים בפרט ובגין ידידותה למדינת ישראל. שנה לאחר מכן קיבלה תואר דומה גם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר הכהונה
ב-31 בדצמבר 2002 התפטרה דרייפוס מתפקידיה כשרה בממשלת שווייץ, אך המשיכה גם לאחר פרישתה בפעילויותיה חובקות העולם. היא עוסקת כיום בפעילות בינלאומית למען נשים, וכן בפעילות בינלאומית למען עובדים.
ב-2005, למשל, היא עמדה בראש משלחת ארגון העבודה הבינלאומי לבדיקת מצב העובדים במיאנמר (בורמה לשעבר), משלחת שחזרה עם מסקנות מזעזעות על המשך עבודות הכפייה במדינה זו. בנוסף, היא עסוקה עד היום גם בפעילות בינלאומית בתחומים רבים אחרים. בשנים 2004–2005, למשל, היא עמדה בראש ועדה מיוחדת לענייני קניין רוחני ובריאות הציבור, שהקים ארגון הבריאות העולמי; ביוני 2011 היא השתתפה בוועדה גלובלית לקביעת מדיניות בינלאומית בנושא הסמים, שיצאה עם מסקנות מהפכניות בעניין זה, ועוד.
אכסניית קליפורד
האכסניה נוסדה בשנת 1344 ונסגרה בשנת 1903. מבנה האכסניה נהרס בשנת 1934.
אכסניית קליפורד הייתה הראשונה מבין אכסניות האוצר, האחרונה מביניהן שמבנייהָ נהרס בעקבות ביטול תפקידן של אכסניות האוצר.
האכסניה שימשה למגורי סטודנטים למשפטים אשר למדו באכסניית אינר טמפל. בשנת 1903 הצביעו חברי אכסניית קליפורד על פירוקה של האגודה, ועל לתרומת הכספים לתובע הכללי של אנגליה וויילס.
היסטוריה
אכסניות האוצר התפתחו לצידן של אכסניות המשפט. במהלך המאה ה-12 וראשית המאה ה-13 לימודי המשפטי התנהלו בתחום הסיטי של לונדון כאשר המלמדים היו אנשי כמורה. באמצע המאה ה-13 צו מלכותי של המלך הנרי השלישי אסר על לימוד משפטים בתחומי הסיטי, וכן צו אפיפיור אסר על הכמורה ללמד משפטים, הביאו להפסקת לימודי המשפטים. כתוצאה מכך עזבו עורכי הדין את תחומי הסיטי ועברו להתגורר באכסניות בכפר הוברן, הממוקם בין הסיטי של לונדון לבין הסיטי של וסטמינסטר (בה היו ממוקמים בתי המשפט המלכותיים). הראשונה באכסניות אלה שהפכה לאכסניית האוצר הייתה אכסניה הממוקמת על אדמותיו של רוברט דה קליפורד, ברון קליפורד. האדמה להקמת האכסניה ניתנה ב-24 בפברואר 1310, והיא נקראה על שמו של הברון. לאחר מותו של הברון בשנת 1314 עברה הבעלות בשטח לידי אחיו, רוברט, ולאחר מותו של רוברט בשנת 1344 חכרה אלמנתו את האדמה לסטודנטים למשפטים שהתגוררו באכסניה בעבור 10 ליש"ט לשנה. חכירה זו הפכה את אכסניית קליפורד לאכסניית האוצר הראשונה (אכסניה בבעלות שותפות עורכי דין, בה לימדו את הבסיס של לימודי המשפטים). האכסניה רכשה רשמית את האדמה הנחכרת ב-29 במרץ 1618 מבעלי השטח פרנסיס קליפורד, רוזן קמברלנד הרביעי בעלות של 600 ליש"ט, וכן בתמורה לדמי שכירות שנתיים של 4 ליש"ט. תנאי הסכם השכירות נשארו בתוקפם עד שנת 1800.