cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארתור מוריץ שנפליס
חייו
שנפליס נולד בלנדסברג על נהר הווארתה (Landsberg an der Warthe; כיום גוֹז'וּב ויילקוֹפוֹלסקי (Gorzów Wielkopolski) שבפולין). הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת ברלין בין השנים 1870 ל-1875 בהדרכת ארנסט קומר (Ernst Eduard Kummer) וקארל ויירשטראס. במרץ 1877 קיבל תואר דוקטור והחל ב-1878 לימד מתמטיקה כמורה בבית ספר תיכון, שנתיים בברלין וארבע שנים בקולמאר שבאלזס. במקביל הכין שנפליס את עבודת ההסמכה לפרופסורה (בגרמנית habilitation – עבודה שיש להגיש לאחר קבלת דוקטורט על מנת לקבל מינוי כפרופסור) והיא אושרה ב-1884 באוניברסיטת גטינגן. ב-1891 קיבל שנפליס את ראשות הקתדרה למתמטיקה שימושית באוניברסיטת גטינגן ועזב ב-1899 על מנת למלא תפקיד דומה באוניברסיטת קניגסברג. בשנת 1911 עבר ללמד באקדמיה של מדעי החברה והכלכלה בפרנקפורט, שהפכה לאוניברסיטת פרנקפורט ב-1914 ושנפליס התמנה לדקאן הפקולטה למדעים. הוא התגורר בפרנקפורט עד מותו ב-1928 ולימד באוניברסיטה עד 1922, כאשר בסוף התקופה כיהן כרקטור האוניברסיטה.
שנפליס היה חבר באקדמיה הגרמנית למדעים לאופולדינה (Deutsche Akademie der Naturforscher Leopoldina) באקדמיה למדעים של בוואריה (Bayerische Akademie der Wissenschaften), חבר כבוד בפדרציה הגרמנית למדעים (Deutsche Wissenschafter-Verband) ובין מייסדיה של החברה המתמטית הגרמנית (Deutsche Mathematiker-Vereinigung).
שנפליס היה נשוי לאמה לוין ולזוג נולדו חמישה ילדים; שניים מהם נרצחו בשואה. הוא היה קרוב משפחה של כמה מדענים ואנשי רוח יהודים נודעים. ביניהם, הפילוסוף ולטר בנימין, הסופרים גרטרוד קולמר (Kolmar) ויוליוס אליאס (Julius Elias) והארכאולוג גוסטב הירשפלד (Hirschfeld).
עבודתו
תחילה עסק שנפליס בקינמטיקה, אבל בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 הציע לו פליקס קליין (Felix Klein) למצוא את החבורות הסימטריות המרחביות הקריסטלוגרפיות. במחקר הנושא קדם לשנפליס הפיזיקאי הגרמני לאונרד זונקה שלזכותו נזקפת תגלית מושג החבורה המרחבית. את הרעיון העלה זונקה לראשונה ב-1867 וב-1879 יצא לאור בלייפציג ספרו "Entwicklung der Theorie einer Kristallstruktur" (התפתחותה של תאוריית מבנה הגביש), ובו פירט את 65 החבורות המרחביות שגילה. עשר שנים אחר-כך מצא שנפליס כי הרשימה של זונקה היא חלקית משום שלא לקח בחשבון אלמנטים של סימטריה ועד לשנת 1891 הוא הוסיף עוד 165 חבורות מרחביות על הרשימה שלו על מנת לקבל את סך כל 230 החבורות המרחביות המוכרות כיום. ב-1892 פרסם שנפליס את תוצאות מחקריו המתבססות על תורת החבורות בספר Kristallsysteme und Kristallstruktur. במקביל ובאופן בלתי תלוי הגיע גם המתמטיקאי הרוסי יבגראף פיודורוב לאותה התוצאה ולכן נחשבים שניהם כמגלי הרשימה. שנפליס התכתב עם פיודרוב ואף תיקן טעויות שמצא בסיווגים שעשה פיודרוב. ב-1923 פרסם שנפליס מחדש את סיווג החבורות המרחביות והוציא לאור ספר על קריסטלוגרפיה (Theorie der Kristallstruktur).
מ-1895 ואילך עסק שנפליס במחקר תורת הקבוצות שפיתח גאורג קנטור ובטופולוגיה. יחד עם ולטר נרנסט הוא כתב ספר לימוד על חשבון אינפיניטסימלי (Einfuehrung in die mathematisehe Behandlung der Naturwissenschaften ) שהווה ספר לימוד בסיסי למהנדסים ואנשי מדע על הטיפול המתמטי במדעי הטבע.
משפט שנפליס הוא הכללה של משפט העקום של ז'ורדן (Jordan curve theorem) שקובע שמסילה פשוטה (אינה חותכת את עצמה) וסגורה מחלקת את המישור לשתי קבוצות זרות שהומאומורפיות לעיגול. המשפט (מנוסח עם משטח מתאים) אני ונכון בממדים גבוהים יותר.
קודון
קודון הוא רצף של 3 נוקלאוטידים שנמצא ב-DNA וב-mRNA, המקודד לחומצת אמינו מסוימת או לסיום התרגום. החומר התורשתי נקרא בשלשות נוקלאוטידים הנקראות קודונים, לפי כללי הקוד הגנטי. מסיבה זו גורמת מוטציית הוספה או החסרה להסטת מסגרת, המשבשת את קריאת הגן ממקום המוטציה והלאה.
מתוך 64 הקודונים המתקבלים מצרופים שונים של ארבעת הבסיסים החנקניים המצויים בחומר התורשתי, 61 מקודדים ל-20 חומצות האמינו, ועל כן רוב חומצות האמינו מקודדות על ידי יותר מקודון אחד. גמישות זו באה לידי ביטוי בעיקר בנוקלאוטיד השלישי, ולכן לעיתים קרובות מוטציות בנוקלאוטיד זה לא יובילו לשינוי במבנהו הראשוני של החלבון (דהיינו, רצף חומצות האמינו המרכיבות אותו) כלל. שלושת הקודונים הנותרים משמשים כקודוני סיום המקודדים לסיום תהליך התרגום.
הקודון AUG משמש, בנוסף לקידוד למתיונין כקודון פתיחה, המציין היכן יש להתחיל את התרגום. כל חלבון למעשה מתחיל בחומצה האמינית מתיונין אלא אם כן מיד לאחר ייצורו הוא עובר תהליך הקוטע ממנו חומצה אמינית זו.
בחלק מהתאים בהם יש חומצה אמינית לא שגרתית שמשולבת בחלבונים, אחד מהקודונים המקודד באופן שיגרתי להפסקת ייצור החלבון, מקודד בתאים אלה לאותה חומצה אמינית בלתי שגרתית. לדוגמה, בתאים שבהם יש סלנוציסטין, הקודון UGA מקודד לחומצה אמינית זו ולא להפסקת ייצור החלבון.
הערות שוליים
fa:کد ژنتیکی
יחסי מצרים–צ'אד
יחסי מצרים–צ'אד הם היחסים המסחריים והאידאולוגים בין מדינת מצרים למדינת צ'אד.
היסטוריה
היחסים בין צ'אד למצרים לא היו הדוקים עד לפני כעשרים שנה בערך, מכיוון שמצרים נהגה לבדל את עצמה תמיד ממדינות אפריקה והעדיפה להחשב כחלק מהמזרח התיכון או מהמגרב. לעומתה צ'אד נהגה לסחור עם מדינות דרום אמריקה או דרום יבשת אפריקה. לפני כעשרים שנה בערך החל חימום יחסים בין המדינות, כאשר חילופי סחורות החלו להתקיים בין המדינות. נשיאי המדינות, אידריס דבי וחוסני מובארכ, נפגשו בפעם הראשונה כמה שנים לאחר מכן.
שתי המדינות חברות בארגון האיחוד האפריקאי, ובזכות שיתופי פעולה מטעם הארגון יחסי המדינות התחממו ונוצרה הגברה בכמות הסחר והתיירות בין שתי המדינות באופן הדדי. מצרים החלה לבצע רכישות של משאבים טבעיים מצ'אד, בעוד שצ'אד קנתה כלים מלאכותיים, כלי מתכת, חוטי נחושת ועוד.
עם עלייתו של הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי שני הנשיאים המכהנים מהרו להפגש ולדון בשינויים החדשים שייערכו. היחסים בין המדינות הפכו לחזקים יותר כאשר נחתם הסכם של שתי המדינות, יחד עם אלג'יריה להתערב בפעולות הטרור שבמדבר לוב ולמנוע מהם להגיע למדינות השכנות.
בשנת 2019 נערכה פגישה חשובה בין שני הנשיאים הנוכחיים, עבד אל-פתאח א-סיסי ו-אידריס דבי, שבה קרא הנשיא סיסי לקירוב בין העמים. הוא אף הדגיש את היחסים ההיסטוריים החזקים בין מצרים לצ'אד, והצביע על הכשרות המצרית להעצים עוד יותר את היחסים הדו-צדדיים, תוך התחשבות בהסכמה ההדדית של שתי המדינות בנושאים אזוריים ובינלאומיים רבים. הנשיא אף טען כי הסוכנות המצרית לשותפות ופיתוח תמשיך לספק לממשלת צ'אד כספים וקורסים להכשרה בתחומים שונים, במיוחד בתחום הבריאות והכלכלה. בנוסף, שני הנשיאים הסכימו להמשיך בהתייעצות משותפת ברמה האפריקאית על בסיס העיקרון "פתרונות אפריקאים למשברים אפריקאים" וכדי למקסם את שיתוף הפעולה בתחומי הביטחון והמודיעין למאבק בטרור וקיצוניות.
אנדרטאות לזכר קורבנות השואה בבאדן-וירטמברג
בלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 1938 נערך בכל רחבי הרייך השלישי פוגרום ביהודים שזכה לכינוי "ליל הבדולח". בפוגרום נשרפו, נבזזו וניזוקו כמעט כל בתי הכנסת בגרמניה. באוקטובר 1940 במצבע מתוכנן ומתואם היטב שכונה "מבצע וגנר-בירקל" על שמם של שני ראשי המנהל האזרחי הגרמני שתכננו אותו במסגרת יישום המדינויות להפיכת הרייך השלישי לאזור "נקי מיהודים", נשלחו יהודי דרום מערב גרמניה, שעדיין נותרו בעריהם, למחנה המעצר גירס בצרפת. חלקם מתו במחנה וחלקם נשלחו משם למחנות ההשמדה סוביבור ואושוויץ. יהודים אחרים נשלחו ישירות למחנות הריכוז וההשמדה דכאו, טרזיינשטט, אושוויץ ואחרים. מעטים מבין המגורשים שבו לבתיהם בתום מלחמת העולם השנייה. בעת הקמת המדינה הפדרלית באדן-וירטמברג בשנת 1952, חיו בשטחה רק מאות בודדות של יהודים.
פרויקט הנצחה פרי יוזמתה של הקהילה האוונגלית בנֶקַרְצימֶרְן
הפרויקט מנציח את גירושם של 5,617 יהודים מ-138 ערים בדרום מערב גרמניה ב-22 באוקטובר 1940.
העיר נקרצימרן במדינת באדן-וירטמברג שימשה תחנת מעבר בה רוכזו יהודי האזור לפני שליחתם למחנות ההשמדה. במקום פעל בתקופת מלחמת העולם השנייה גם מחנה עבודה.
הקהילה האוונגלית במקום יזמה בשנת 2002 פרויקט במסגרתו תוכנן להקים שתי מצבות זהות עבור כל אחת מ-138 הקהילות שהושמדו בשואה. קבוצות נוער ומבוגרים מכל אחת מהערים הכלולות בפרויקט הוזמנו ללמוד את הנושא ולתכנן את שתי המצבות הקשורות לעיר. מצבה אחת תוצב במקום מתאים בעיר והשנייה תותקן באתר שנבחר לצורך כך בנקרצימרן. האתר המרכזי בנקרציברן בו הותקנו המצבות תוכנן בצורת מגן דוד בגודל 25 על 25 מטר. הפרויקט יסתיים כאשר כל המצבות תושלמנה. הפרויקט הושק בשנת 2005. בשנת 2018 הושלמו כבר המצבות עבור 121 יישובים.
לודוויגסבורג
האנדרטה לזכר יהודי לודוויגסבורג שנספו במחנות הריכוז הוקמה במקום בו עמד בית הכנסת משנת 1884 ועד 10 בנובמבר 1938 כאשר נהרס באירועי ליל הבדולח. האנדרטה מורכבת ממזוודות ישנות, מהסוג בו השתמשו היהודים כדי לארוז את חפציהם כאשר נדרשו לעלות לרכבות אשר, כפי שנאמר להם, "יסיעו אותם מזרחה למקום בו יוכלו לבנות לעצמם חיים חדשים", אך למעשה הובילו אותם למחנות המוות. על כל מזוודה רשום השם, תאריך הלידה, והתאריך ומקום הפטירה של היהודי או היהודייה, שנשלחו למותם.
בשנת 2008 הותקנו בעיר כ-50 אבני נגף לזכר יהודי העיר שנרצחו בשואה.
אולם
במקום בו עמד בית הכנסת של אולם, אשר נהרס בליל הבדולח, הוקמה בשנת 1988 אנדרטה לזכר 212 יהודי אולם שנספו בשואה.
תשע עשרה אבני נגף הותקנו ברחבי העיר ליד בתיהם של יהודים שנספו בשואה. על כל אבן כתוב השם, תאריך הלידה, תאריך הפטירה ופרטים על מקום הפטירה.
קיפנְהיים
בית הכנסת שנהרס בליל הבדולח שופץ ושוחזר בשנת 2003 על ידי חברי קהילת קיפנהיים ובמקום הוצב לוח להנצחת בני הקהילה שנספו בשואה.
ב-19 באפריל 2004, המועצה המקומית החליטה להצטרף לפרויקט אבני הנגף שהושק על ידי האומן גונטר דמניג תושב קלן. אבן הנגף הראשונה הותקנה ב-13 בינואר 2005.
היידלברג
האנדרטה לזכר קורבנות השואה תוכננה במסגרת תחרות שהתקיימה ביוזמת הכנסייה הפרוטסטנטית, הקהילה היהודית ועיריית היידלברג באוקטובר 2010. בעיצוב האנדרטה, על פי תכנונה של התלמידה אנה סופיה וסלינג, השתתפו הפסל גרגורי בואטיי ואדריכל הנוף וולפגנג רות. האנדרטה, המסמלת את הקרונות בהם הובלו היהודים, בנויה מאבן גרניט ומוצבת על מסילת ברזל במקום בו עמדה בעבר תחנת הרכבת ממנה נשלחו היהודים למחנות המוות.
קרלסרוהה
בבית הקברות היהודי בקרלסרוהה הוקמה אנדרטה לזכר בני הקהילה שנרצחו בשואה.
לאופהיים
במקום בו עמד בית הכנסת העתיק אשר נשרף באירועי ליל הבדולח הוקמה מצבה עליה כתוב:
"כאן עמד בית הכנסת שנבנה בשנת 1836 עבור הקהילה היהודית הנכבדה. מקום קדוש זה נהרס במהלך רדיפת האזרחים היהודים ב-9 בנובמבר 1938."
בבית הקברות היהודי בלאופהיים הותקן בשנת 1984 לוח נחושת עליו נחקקו שמותיהם של 102 היהודים קורבנות השואה. הלוח עודכן בשנת 2023 ב־58 שמות נוספים. בשנת 2007 הותקן על ידי אדם פרטי בתחנת הרכבת לאופהיים מערב לוח זכרן בו כתוב:
קונסטאנץ
להנצחת זכר היהודים שנרצחו בשואה הוצב במדרחוב המקומי אובליסק משיש שחור, הנושא את שמות הנספים בארבע שפות וביניהן עברית. האנדרטה צמודה לצידה האחורי של הכנסייה העירונית, כדי לסמל את האחדות בין הדתות.
בחודש אוקטובר 2021 נחנכה בתחנת הרכבת פטרסהאוזן בקונסטאנץ אנדרטה לזכר 6,500 יהודים, ביניהם 112 יהודי קונסטאנץ, שגורשו למחנה המעצר גירס בדרום צרפת ב-22 באוקטובר 1940. האנדרטה היא פרי עבודה משותפת של הפסל הראלד ביורנסגארד מהעיר רדולפצל בגרמניה ובני נוער מהעיר קונסטאנץ. האנדרטה מורכבת מהמילה "חי" כאשר על האות ח' עומדת יונה שפניה לכיוון ירושלים.
בנוסף לכך הותקנו באותה השנה ברחבי העיר אחת עשר אבני נגף לזכר תושבי העיר שנספו בשואה.
שטוטגרט
אנדרטה לזכר 2,498 "האחים והאחיות שנרצחו בין השנים 1933 – 1948" הוקמה בחלקה היהודית בבית הקברות פראג בשנת 1947 ביוזמת הקהילה היהודית של וירטמברג.
בשנת 2006 נחנכה האנדרטה לזכר 2,600 יהודי וירטמברג שנשלחו למחנות ההשמדה בתקופת המשטר הנאצי, בין השנים 1941 – 1945. האנדרטה הוקמה בתמיכת העמותה "סימני זיכרון" בתחנת רכבת צפון, ומורכבת מחמש מסילת ישנות ששימשו בעבר את רכבות המשא. ליד המסילות הוקם קיר באורך שבעים מטר עליו חקוקים שמות היהודים והצוענים שגורשו. בקדמת המסילות מוצב קיר עליו פרטי הרכבות שיצאו מהתחנה. עלות הפרויקט הייתה חמש מאות אלף אירו. מחציתה מומנה על ידי עיריית שטוטגרט ומחציתה על ידי תורמים.
בין השנים 1939 - 1945 שימש הוהנפארק קילסברג נקודת איסוף ליהודי האזורים וירטמברג והוהנצולרן לפני העלאתם לרכבות שהובילו אותם למחנות הריכוז. בשנת 1962 הוקמה בפארק אנדרטה "לזכר 2,000 היהודים ... שיצאו מכאן בין השנים 1941 - 1942 למחנות הריכוז ואל מותם".
קישורים חיצוניים
רשימת האנדרטאות בבאדן-וירטמברג
פיטר ויר
פיטר לינדזי ויר (באנגלית: Peter Lindsay Weir; נולד ב-21 באוגוסט 1944) הוא במאי קולנוע אוסטרלי הפועל בהוליווד. לאחר קריירה מצליחה באוסטרליה שכללה להיטים כסרט "גליפולי" ו"שנה בצל הסכנה", עבר ויר לארצות הברית באמצע שנות ה-90, ושם המשיך בבימוי סרטים מצליחים כהעד, ללכת שבי אחריו, אדון ומפקד (עליו זכה בפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר), גרין קארד והמופע של טרומן.
שב (שיר)
שב הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד. השיר יצא לאור ב-15 במאי 2017, כסינגל החמישי מתוך אלבום האולפן ה-23 שלה, שרה שרה, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
רקע
השיר נכתב על ידי אבי אוחיון, הולחן על ידי אוחיון ומתן דרור, והופק על ידי רמי עזרא ומתן צור. השיר הוא מעין בלדה המשלבת בתוכה את הז'אנר הים-תיכוני בה מספרת ושרה חדד על משבר בזוגיות מסוימת.
גרסתה של אגם בוחבוט
ב-10 במרץ 2018, פרסמה אגם בוחבוט בערוץ היוטיוב שלה את גרסתה לשיר. גרסת הכיסוי יצאה בהמשך כסינגל שלא מתוך אלבום, ולוותה בעטיפה בה נראית בוחבוט על רקע צבעים בהירים, וכובע לראשה.
יומיים לאחר מכן, פורסם מאשאפ ששילב את גרסתה של חדד ואת גרסתה של בוחבוט. המאשאפ הפך לוויראלי וצבר למעלה מ-2 מיליון צפיות.
וידאו קליפ
לפני שהוציאה את הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה שרית חדד לערוץ היוטיוב שלה אודיו של השיר, המציג את עטיפתו של הסינגל ואת מילותיו. האודיו זכה לוויראליות רבה, ונכון לדצמבר 2020, מונה הצפיות שלו עומד על כ-7.5 מיליון צפיות, מה שהופך אותו לאחד מהנצפים ביותר מתוך האלבום.
חוליו קרוס
חוליו ריקרדו קרוס (בספרדית: Julio Ricardo Cruz; נולד ב-10 באוקטובר 1974 בסנטיאגו דל אסטרו, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי. קרוס שיחק כחלוץ וכונה אל חַרדינרו (El Jardinero) - "הגנן".
קריירה
קרוס התחיל את הקריירה בקבוצת באנפילד ב-1993. לאחר שנה בלבד בקבוצה הבוגרת, ניסה קרוס את מזלו באברטון האנגלית ללא הצלחה ושב לבאנפילד. הוא שיחק שנתיים נוספות בטרם עבר לריבר פלייט. קרוס שיחק בסך הכול 29 משחקים במדי ריבר בהם כבש 17 שערים ועבר לשחק בפיינורד ההולנדית ב-1997. הוא זכה עם הקבוצה באליפות הולנד ובסופר קאפ ההולנדי בשנת 1999. בשלוש השנים בהולנד כבש קרוס 44 שערים ב-86 משחקים.
בשנת 2000 עבר קרוס לבולוניה האיטלקית, בשורותיה שיחק במשך שלוש שנים וכבש 27 שערים ב-88 משחקים. בשנת 2003 עבר לאינטר מילאנו והצטרף לחבריו הארגנטינאיים הרבים בקבוצה. למרות מעמדו בקבוצה כמחליף, הפך קרוס לאחד החלוצים הבולטים של הקבוצה כשכבש 44 שערים ב-101 משחקים. עונת השיא שלו הייתה ב-2005/2006, בה כבש 15 שערים.
נבחרת ארגנטינה
קרוס היה בסגל נבחרת ארגנטינה למונדיאל 2006 שנערך בגרמניה. הוא נכנס כמחליף במשחק רבע הגמר מול גרמניה וכבש את השער הראשון בשלב בעיטות ההכרעה, בסיומן הודחה ארגנטינה. למרות הצלחותיו במדי אינטר, קרוס לא זכה לקרדיט רב ממאמני הנבחרת.
תומאס הקדוש
תומאס הקדוש (מת ב-3 ביולי 72 בצ'נאי, הודו) היה אחד משנים-עשר שליחיו של ישו בברית החדשה.
הוא מוזכר בברית החדשה בשם תומאס יהודה ובבשורה על פי יוחנן מופיע גם בשמו היווני יהודה דידימוס. משמעות השם דידימוס היא תאומים בדומה לשם תומא או תאמא (בארמית: התאום) והכוונה לכך שהיה תאומו הרוחני של ישו. לפי המסורת הטיף תומאס במזרח ובמסעו הגיע עד להודו וסין.
ג'ף פרובסט
ביוגרפיה
פרובסט נולד בויצ'יטה, קנזס שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי. גדל בבלוויו, וושינגטון. לאחר סיום לימודיו בתיכון ניופורט ב-1980 התקבל פרובסט לאוניברסיטת סיאטל פאסיפיק ובאותו זמן עבד בחברת בואינג בתור מפיק וקריין בסרטי וידאו לשיווק מוצרי החברה. לאחר מכן, עבד כמפיק במספר סרטי קולנוע עד לעבודתו כמנחה תוכנית המציאות "הישרדות".
תומאס הקדוש
תומאס הוצא להורג בהודו בשנת 72, ונקבר שם.
תומאס בברית החדשה
בבשורה על פי יוחנן תומאס מוזכר בשלושה הקשרים: ביוחנן 11:16, כאשר ישו ביקש לחזור לבית עניה (על הר הזיתים) על מנת להחיות את לזרוס אחי מרים ומרתה. השליחים הזהירו אותו מזעמם של אנשי ירושלים, שעלולים לרגום אותו באבנים, אך ישו התעקש לחזור לירושלים, ותומאס, המכונה דידימוס, עמד לצידו והכריז.
בבשורה על פי יוחנן 14:6, עת ישבו התלמידים בסעודה האחרונה, אמר ישו לתלמידיו שהם יודעים לאן הוא עתיד ללכת. היה זה תומאס שהקשה וביקש הבהרות.
ג'ף פרובסט
ביוגרפיה
בשנים 2008–2009 זכה פרובסט בשני פרסי אמי בקטגוריית מנחה תוכנית המציאות הטוב ביותר.
תומאס הקדוש
תומאס בברית החדשה
עיקר פרסומו של תומאס בא לו מסצנת התחייה, שזכתה לביטויים אמנותיים ותרבותיים רבים, אירוע שבגינו הוא מכונה "תומאס המפקפק". בבשורה על פי יוחנן כ' 24–29, לאחר התחייה, כאשר ישו הופיע בפני תלמידיו, סירב תומאס להאמין שהעומד מולם הוא ישו.
ג'ף פרובסט
ביוגרפיה
ב-2011 השתתף בפרק בסיטקום "איך פגשתי את אמא".
תומאס הקדוש
תומאס והעלאת מרים השמיימה
על פי ספר חיצוני המיוחס ליוסף הרמתי הנקרא "עזיבתה של מרים" (Passing of Mary), ערב מותה של מרים התאספו השליחים באופן פלאי בירושלים והיא דיברה אליהם ומסרה להם את מילותיה האחרונות. תומאס לא הגיע כיוון שהיה בהודו. סביב מיטתה האזינו השליחים לדבריה ולאחר תרדמת המוות שלה, קברוה בגת שמנים. תומאס הגיע שלושה ימים לאחר מותה ובעודו עומד מעל קברה ראה את גופה נלקח לשמיים. הוא פרץ בבכי ותפילה וביקש נחמה, ומרים זרקה מהשמים את חגורתה שמיד זכתה להערצת כל השליחים.
ג'ף פרובסט
ביוגרפיה
בשנים 2013–2014 השתתף בשני פרקים בסיטקום "שני גברים וחצי", בעונתה האחד עשר.
תומאס הקדוש
שליחותו של תומאס במזרח
מקורות כנסייתיים מהמאה השלישית ואילך מציינים את יעד שליחותו של תומאס במזרח. אוריגנס המצוטט אצל אוסביוס מקיסריה מזכיר: "כשהשליחים, תלמידיו של המושיע נפוצו לכל העולם תומאס, כך אומרת המסורת, ביצע את משימתו בפרתיה". הירונימוס במאה הרביעית אומר: "ישוע, שכן בכל העולם, עם תומאס בהודו, פטרוס ברומא ופאולוס באיליריה." אפרים הסורי, אב כנסייה מאדסה מציין בדרשתו במאה הרביעית את העברת קברו של תומאס מהודו לאדסה: "הייתה זו ארץ האנשים כהי העור אליהם נשלח, להלבישם בגלימה לבנה בעזרת הטבילה. הייתה זו משימתו להביא את הבשורה על זה שהתגשם בבשר. הסוחר מבורך שנשא סחורה כה נפלאה. אדסה הייתה לעיר מבורכת שהחזיקה באבן חן שהודו יכלה להניב. תומאס עשה ניסים בהודו ובאדסה, הוא נבחר להטביל אנשים עקשנים המצויים בחשיכה, זוהי ארץ הודו"
ג'ף פרובסט
ביוגרפיה
ב-2016 השתתף בפרק בסדרה הקומית "במשפחות הכי טובות".
תומאס הקדוש
שליחותו של תומאס במזרח
עדות נוספת לקברו שבאדסה מוצאים במסע של אגריה אישה כנראה ממוצא מספרד שיצאה למסע צליינות במאה הרביעית. "ביקשתי... ללכת למסופוטמיה שבסוריה כדי לראות את הנזירים הקדושים...ואף לשם תפילה במקום המרטיריום של תומאס השליח הקדוש, שם קבורה גופתו בשלמותה ליד אדסה." אגריה גם מציינת מסורת מהמאה השלישית, המופיעה גם אצל אוסביוס מקיסריה על פיה אחד מ-12 השליחים נשלח על ידי תומאס למלך אבגר החמישי מאדסה, לאחר שהאחרון כתב לישו בבקשה שיבוא לרפאו ממחלתו, אך כיוון שנבצר מישו להגיע לאדסה הבטיח לשלוח נציג. לאחר שישו נצלב, זכר תומאס את הבטחתו ושלח את תדאוס (בסורית: אדאי) שריפא את אבגר וניצר את עמו. אדאי עם תלמידו מרי כתבו את נוסח הליטורגיה בו נעשה שימוש בכנסייה האשורית של המזרח, עד היום.
ג'ף פרובסט
ביוגרפיה
ב-2017 דיבב את דמותו בפרק בסדרת האנימציה "איש משפחה".
תומאס הקדוש
תומאס בהודו
המקור המרכזי לשליחותו של תומאס בהודו הוא הספר האפוקריפי "מעשי תומאס", שניכרות בו תפיסות גנוסטיות ונכתב כפי הנראה בראשית המאה השלישית באדסה ומצוי בסורית וביוונית. הספר מתאר את שליחותו של תומאס להודו ואת מעשיו וניסיו שם עד מותו כמרטיר.
תקציר הספר תומאס התבקש להטיף בהודו אך סירב, לפיכך ישו התגלה לסוחר בשם האבאס (על פי מסורת היה יהודי אך לא כן בטקסט), שנשלח על ידי המלך, מייסד בהודו, לחפש נגר בשוקי המזרח התיכון. ישו הציע לסוחר לקנות את עבדו, תומאס, וכך כאשר באו השניים לפני תומאס והסוחר שאל את תומאס "הזהו אדונך?" השיב תומאס בחיוב. תומאס יצא עם הסוחר לממלכתו של גונדופרס, ולאחר שעשה ניסים רבים בדרך להודו, העלה את חמתו של המלך שכן במקום לבנות את ארמונו חילק את הכסף שניתן לו לעניים. תומאס ניצל ממאסר וגזר דין מוות בזכות גד, אחיו של המלך, שהיה לתלמידו של תומאס. במשך שנים לא היו עדויות לקיומו ההיסטורי של המלך גונדופרס, אך בסוף המאה ה-19 נמצאו מטבעות באזור פנג'אב וקאבול עם שמו של גונדופרס מוטבע עליהן. תקופת שלטונו בצפון הודו מתוארכת למחצית הראשונה של המאה הראשונה. לאחר צאתו של תומאס מארמונו של גונדופרס הוא יצא להטיף ברחבי הודו, ובממלכה השכנה נתפס תומאס על ידי המלך מיסדאוס (Misdaeus), שכעס על הטפותיו של תומאס בקרב בני ממלכתו ועל שהמיר את דתם של בנו ואשתו ולכן ציווה להוציאו להורג. תומאס מת מות מרטיר משופד בחרבותיו חייליו של מיסדאוס תוך שהוא מתפלל.
המסורת מהמאה הרביעית אומרת שעצמותיו הועברו בשנת 232 לאדסה ושם נחו עד המאה ה-13 משם עברו לאי כיוס ביוון ובשנת 1258 הועברו לאיטליה לעיר אורטונה (Ortona).
תומאס בחוף מלבר
לפי המסורת של הכנסיות בדרום הודו, השליח תומאס נחת בשנת 52 בחוף מלבר, החוף הדרום מערבי של תת-היבשת, בנמל קודונגלור (היום במדינת קרלה). הוא הטיף באזור וייסד בדרום הודו שבע כנסיות המהוות את ראשית הנצרות בדרום הודו. תומאס הטיף בכל דרום היבשת ועל פי המסורת היה זה במערה על הר המכונה "הר תומאס" במילפור שבצד המזרחי של דרום הודו, (היום בעיר צ'נאי, מדינת טאמיל נאדו) שם הוצא להורג, נקבר ושרידיו מוצגים עד היום בבזיליקת סנט תומאס בצ'נאי. הנוצרים בקרלה, שעד לכיבוש הפורטוגזי במאה ה-16 היו קשורים בכנסייה האשורית של המזרח, רואים בשליח תומאס מייסד הכנסייה ולפיכך הם מכונים הנוצרים של מר תומאס.
ספרים נוספים המיוחסים לתומאס
בשורת הילדות על פי תומאס ספר אפוקריפי נכתב כפי הנראה במאה השנייה בסוריה ומתאר את מעשיו של ישו בילדותו, מעבר למסופר בבשורה על פי לוקאס. הספר היה פופולרי למדי. מארק טוויין בספרו "מסע תענוגות לארץ הקודש" (1869) מציין שהיה ברשותו עותק של הטקסט משנת 1621 והוא מוסיף שגם אם הטקסט אינו קנוני קטעים ממנו וסיפוריו זכו להישמר ולהיות מסופרים בקתדרלות של צרפת ואיטליה ובפי המאמינים.
הבשורה על פי תומאס היא אוסף אמרות ורעיונות המיוחסים, על פי פתח הדברים, לתומאס יהודה דידמוס. הטקסט נמצא בחפירות בנאג' חמאדי בשנת 1945 בקופטית ולאחר שתורגם התגלה שחלקים ממנו כבר נמצאו ביוונית בסוף המאה ה-19.
הכנסייה הקתולית מציינת את חגו של תומאס ב-3 ביולי.
הסיגרים של פרעה
הסיגרים של פרעה (בצרפתית: Les Cigares du pharaon) הוא הספר הרביעי בסדרת הקומיקס "טינטין" אשר נכתב ואויר על ידי הסופר והצייר הבלגי ארז'ה. רצועות הקומיקס של עלילת הספר הוצגו לראשונה במהלך שנת 1934 בשחור לבן. הספר לא תורגם לעברית.
ייחודו של הסיפור הוא במפגש הראשון בין טינטין לדמויות מרכזיות בסדרת הספרים - צמד הבלשים השלומיאלים תומפסון ותומסון, והנבל רוברטו רסטאפופולוס.
עלילת הספר
טינטין ושלגי מפליגים בספינת תענוגות בים התיכון כאשר פוגשים את ד"ר סרקופגוס, אגיפטולוג, שמחפש את קברו של הפרעון קי־אוסק באמצעות פפירוס שנמצא ברשותו. הוא מציע לטינטין להצטרף וזה מסכים. על הספינה פוגש טינטין גם את רוברטו רסטאפופולוס, איש עסקים אמיד. בהמשך ההפלגה פוגש טינטין לראשונה בצמד הבלשים תומפסון ותומסון, המאשימים אותו בהברחת סמים לאחר שמצאו הרואין בתאו, ונועלים אותו בתא בספינה, אך הוא מצליח לברוח. לאחר מכן הוא פוגש את סרקופגוס בנמל פורט סעיד שבמצרים, והם הולכים לחקור את קברו של קי־אוסק, אותו הם מוצאים בתוך דיונת חול במדבר. טינטין מוצא בחול סיגר עליו מצויר סמלו של קי־אוסק - עיגול ובתוכו קו גלי ובינו שתי נקודות (בעל דמיון לסמל היין יאנג). טינטין חוזר אל הדיונה ומגלה שסרקופגוס נעלם. על הקבר מצויר אותו הסמל, והוא מתגלה ככניסה סודית אליו. טינטין נכנס ומגיע לחדר שבו שורת אגיפטולוגים מפורסמים חנוטים, ובסופה ישנם שלושה סרקופגים ריקים, עם הודעות ייעוד לטינטין, שלגי, וד"ר סרקופגוס. לפתע החדר מתמלא באדי סם, וטינטין שוקע בהזיות ונרדם. כשהוא רדום, מובל טינטין בתור ארון קבורה אל אניית מבריחים יחד עם ארונות שבהם שלגי וד"ר סרקופגוס. האנייה נתקלת במשמר החופים, וצוותה, שלא היה מודע לתוכן הארונות, משליך אותם אל הים. טינטין ושלגי ניצלים על ידי סניור אוליביירה די פיגוארה, סוחר, ואילו סרקופגוס נתפס שוב על ידי צוות האנייה.
טינטין יוצא אל המדבר ונתפס על ידי שייח פטרש פשה, המזהה אותו ככתב הבלגי המפורסם. השייח שמח לפגוש אותו ומראה לו את אחד מספרי ההרפתקאות שלו. (הספר משתנה בין המהדורות, אך תמיד הוא הספר האחרון שיצא לאור. במהדורה הראשונה בשנת 1934 היה זה "טינטין בקונגו", בשנייה "טינטין באמריקה", ובמהדורה הצבעונית ב-1955 זהו "הטיסה לירח"). השייח משחרר את טינטין, והוא יוצא למדבר. שם הוא מוצא אשה מוכה על ידי שני גברים ערבים. טינטין מציל אותה ואז מגלה שהיה זה סרט צילום של רסטאפופולוס (בהמשך הסצנה מופיעה ב"הלוטוס הכחול"). רסטאפופולוס זועם אך כשטינטין מתנצל בפניו על שהרס את סרטו הם הופכים לחברים.
כאשר טינטין חוזר לספינה הוא מגלה שמבריחים בה נשק, והתומפסונים חושדים בו כמבריח הנשק, אך הוא מצליח לברוח.
טינטין הולך במדבר, ומגיע לעיר ערבית, שתושביה נערכים לקרב בעקבות תקיפת ערבי בידי התומפסונים שחשבו בטעות שהוא טינטין וניסו לאסור אותו. תקיפה זו נעשתה, לדעתם, על ידי בני שבט יריב. טינטין גויס בכוח לצבא.
בעודו מנקה את משרד הקולונל המקומי, מוצא טינטין תווית סיגר עם סמלו של קי־אוסק. הוא מחפש במשרד את קופסת הסיגרים בתקווה למצוא רמז נוסף, אך נתפש בשעת מעשה על ידי הקולונל ומואשם בריגול. הוא נורה על ידי כיתת יורים, אך לא מת: רוביהם היו טעונים בכדורי סרק. בקברו נמצא צינור אוויר המאפשר לו לנשום. הוא מוצא מן הקבר מאוחר יותר על ידי זוג נשים מסתוריות. שתי נשים אלו הם למעשה תומסון ותומפסון, שהיו נחושים ללכוד אותו בחיים וסידרו את מותו כך שיראה כזיוף.
טינטין בורח במטוס צבאי, כאשר מטוסים אחרים מנהלים אחריו מרדף. הוא נוחת ביער בהודו. כעבור כמה ימים בשיטוטיו בג'ונגל טינטין מגלה לפתע סמלי קי־אוסק מצוירים על העצים, והולך בעקבותיהם. הוא מוצא את סרקופגוס כמי שצייר את הסמלים. זה האחרון יצא מדעתו לחלוטין וחושב כי הוא רעמסס השני.
טינטין וסרקופגוס מגיעים למחוז קולוניאלי מקומי. מאוחר יותר, סרקופגוס המטורף מנסה להרוג את טינטין בסכין. טינטין מגלה כי סרקופגוס הופנט על ידי פאקיר, הרוצה במותו של טינטין. הוא פונה אל ד"ר זלוטי, סופר הונגרי, כדי לברר מי מנסה לפגוע בו. באיומי אקדח, מוציא טינטין מזלוטי מידע, לפיו כנופיה בינלאומית של מבריחי סמים החליטה להפטר ממנו. לפני שזלוטי מספיק לומר את שמו של מנהיג הכנופיה מגיח הפאקיר מעבר לחלון ויורה חץ על זלוטי, וזה משתגע.
טינטין לוקח את סרקופגוס וזלוטי אל בית החולים הקרוב עם מכתב מרופא מקומי, אבל הפקיר החליף את המכתב, כך שכתוב בו שטינטין הוא החולה ואילו הם הבריאים. טינטין נכלא אך מצליח לברוח. בינתיים, שלגי מחפש אחרי טינטין, ובמהלך חיפושיו הוא נושך פרה קדושה, וכמעט ונשחט על ידי ההודים הזועמים. הוא ניצל על ידי תומסון ותומפסון, שמשתמשים בו כדי ללכוד את טינטין, שאותו הם עדיין נחושים לעצור.
בריחתו של טינטין מבית החולים מדווחת למשטרה, והוא נלכד אך בורח שוב, ונפגש במקרה במהרג'ה של גאיפג'מה. בארוחת הערב הם שומעים מוזיקה מסתורית, והמהרג'ה מאמין שהיא אזהרה עבורו, על כך שהוא עומד להשתגע, כפי שקרה לאביו ולאחיו. טינטין מבין שאנשי קרטל הסמים מעוניינים לפגוע בו, בשל מלחמתו בם. ואכן, באותו לילה הפקיר יורה חץ לעבר המיטה, עליה ישן המהרג'ה.
בינתיים, הצליח הפקיר לברוח, ויחד עם מנהיג הקרטל הוא חוטף את בנו הצעיר של המהרג'ה. טינטין רודף אחריהם על הרי ההימלאיה, ולוכד את הפקיר ואת הנסיך. מנהיג הקרטל נופל מצוק ומת, וגופתו לא נמצאה. זהותו נשארת כתעלומה.
מאוחר יותר, טינטין רואה אצל המהרג'ה את הסיגרים הנושאים את סמלו של קי-אוסק. המהרג'ה מסביר שהוא מצא אותם בחדרו של המזכיר שלו, שהיה מחברי קרטל הסמים. טינטין בודק את הסיגרים, ומגלה שתוכנם למעשה הוא אופיום.
עלילת הספר ממשיכה בספר הבא בסדרה - "הלוטוס הכחול".
דרק פרדון
דרק דבונטה פרדון (באנגלית: Dererk Devonte Pardon; נולד ב-1 באוקטובר 1996) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בהפועל באר שבע.
קריירת תיכונים ומכללות
פרדון החל לשחק כדורסל בכיתה ז', בבית הספר התיכון ג'וזף בקליבלנד, אוהיו. אף על פי שזומן גם לנבחרת הפוטבול, פרדון בחר בכדורסל. בעונתו השלישית בתיכונים הוא שיחק לצד שחקנים בולטים, והעמיד ממוצעים של 11.5 נקודות ו-10.5 ריבאונדים למשחק. בעונתו האחרונה, פרדון העמיד ממוצעים של 12.3 נקודות ו-11.0 ריבאונדים למשחק, כשהוא חוסם 101 פעמים בעונה. הוא הוביל את נבחרת התיכון לזכייה באליפות, כשבמשחק הגמר הוא העמיד 15 נקודות, 12 ריבאונדים ו-9 חסימות. ב-7 ביוני 2014, פרדון התחייב לאוניברסיטת נורת'ווסטרן.
במשחקו השני של פרדון במכללה, ב-30 בדצמבר 2015, הוא רשם שיא קריירה של 28 נקודות ו-12 ריבאונדים בניצחון 72–81 על אוניברסיטת נברסקה–לינקולן. בעונתו הראשונה הוא רשם ממוצעים של 6.7 נקודות ו-4.2 ריבאונדים למשחק. ב-26 בינואר 2017, בניצחון 61–73 על אוניברסיטת נברסקה–לינקולן, קלע פרדון 19 נקודות והוריד שיא קריירה של 22 ריבאונדים, כמות הריבאונדים הכי גבוהה של שחקן צפון מערבי מאז ג'ים פיטס בשנת 1965. ב-1 במרץ, הוא ביצע מהלך שניצח את המשחק מה שעזר לנצח את אוניברסיטת מישיגן 65–67. הניצחון עזר לנורת'ווסטרן להעפיל לטורניר אליפות המכללות בכדורסל לראשונה אי פעם. בעונתו השנייה במכללה, פרדון העמיד ממוצעים של 8.6 נקודות, 8.0 ריבאונדים ו-1.8 חסימות למשחק.
בעונתו השלישית, הוא העמיד ממוצעים של 11.3 נקודות, 7.1 ריבאונדים ו-1.8 חסימות למשחק, והיה אחד השחקנים המצטיינים של המחוז. ב-1 בדצמבר 2018, פרדון קלע שיא עונתי של 24 נקודות יחד עם 10 ריבאונדים בהפסד 66–68 לאוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון. בעונתו האחרונה, הוא העמיד ממוצעים של 14.0 נקודות, 7.8 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים, כשהוא מדורג על ידי אנשי התקשורת והמאמנים לאחד מהשחקנים המצטיינים. פרדון סיים כשחקן עם אחוזי הקליעה מהשדה המוביל בכל הזמנים של נורת'ווסטרן עם 60.3 אחוז.
קריירה מקצוענית
בשנת 2019, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA, החל לשחק פרדון באורלנדו מג'יק במהלך ליגת הקיץ של ה-NBA.
ב-17 ביולי 2019, הוא חתם בפלקנסטרו רג'אנה מהליגה האיטלקית. ב-29 בדצמבר, פרדון קלע שיא עונתי של 16 נקודות, ב-6 מ-6 מהשדה, יחד עם 5 ריבאונדים בניצחון 88–96 על פלקנסטרו וירטוס רומא. ב-1 במרץ 2020, נפצע פרדון ביד שמאל והיה צפוי להחמיץ חודשיים, מה שגרם לקבוצה לשחרר אותו על מנת שיוכל לעבור ניתוח בארצות הברית. הוא סיים את העונה עם ממוצעים של 6.1 נקודות ו-5.2 ריבאונדים למשחק.
ב-30 ביוני 2020, חתם פרדון במדי ביירוית מהליגה הגרמנית.
ב-4 ביולי 2021, חתם פרדון בהפועל באר שבע מהליגה הישראלית.
היפרמוטציה של תאי הגוף
היפרמוטציה של תאי הגוף (או היפרמוטציה סומטית; באנגלית: Somatic Hypermutation או SHM בקיצור) היא תופעה באימונולוגיה.
לאחר שתא B פוגש אנטיגן שיש לו ספציפיות כלפיו הוא מתחיל במיטוזה ומתפתח לשבט של תאים רבים שיש להם ספציפיות מסוימת כלפי אותו האנטיגן. מוטציות נקודתיות קורות באופן מוגבר (בין פי 5^{10} ל-6^{10} יותר מהסיכוי הרגיל) במיוחד במקטע ה-"V", שהוא האזור קושר האנטיגן; חלק מהמוטציות יקנו אפיניות גבוהה יותר של הנוגדן כלפי האפיטופ; אלו הן מוטציות מועדפות, המקבלות תשדורות חיוביות על ידי ציטוקינים, ומקנות לתת השבט שבו הופיעו הישרדות מוגברת, תת-השבט עשוי להיות מבוטא יותר, ואף לקחת את מקומו של שבט האב. התוצאה היא התבגרות של האפיניות, שפירושה יצירה של נוגדנים בעלי אפיניות גוברת כלפי האנטיגן.
משפט דיני
ניסוח המשפט
יש לשים לב כי דרישת הרציפות של הפונקציות וכן של פונקציית הגבול, הכרחית. על מנת להדגים את הכרחיות הדרישה כי פונקציית הגבול תהייה רציפה, ניתן להסתכל על סדרת הפונקציות בקטע \ [0,1]. בסדרה זו מתקיים , אך בנקודת הקצה הגבול הוא ולכן פונקציית הגבול אינה רציפה, וקל לראות שההתכנסות איננה התכנסות במידה שווה.
הארי טרומן
'''הארי ס. טרומן''' (8 במאי 1884 – 26 בדצמבר 1972) היה נשיאה ה-33 של ארצות הברית (1945–1953). כשותפו האחרון למרוץ של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1944, ירש טרומן את נשיאותו ב-12 באפריל 1945, כאשר נפטר רוזוולט לאחר חודשים של בריאות מתדרדרת.
כנשיא ארצות הברית הביא לכניעתה המוחלטת של יפן הקיסרית ולסיום מלחמת העולם השנייה כשעשה לראשונה שימוש בנשק גרעיני, הנהיג קו תקיף במלחמה הקרה מול התפשטות הקומוניזם ושיקם את מערב אירופה, נקט צעדים לקידום זכויות השחורים כשביטל את ההפרדה הגזעית בצבא האמריקאי, והכיר במדינת ישראל דקות ספורות לאחר הקמתה, המנהיג הזר הראשון שעשה כן.
נשיאותו הייתה נקודת מפנה ביחסי החוץ של ארצות הברית, כאשר החלה לדגול באינטרנציונליזם ובהתערבות בעולם תוך דחיית הבדלנות, לצד שיתוף פעולה עם בנות בריתה האירופאיות והמערביות. לאחר מלחמת העולם השנייה עזר טרומן בהקמת האומות המאוחדות ופרס את דוקטרינת טרומן ב-1947 שקראה לבלום את הקומוניזם, וכן העביר את תוכנית מרשל – בת 13 מיליארד דולר – אשר בנתה מחדש את כלכלת מערב אירופה, בהן גם מדינות הציר לשעבר. הוא הוביל את המלחמה הקרה נגד ברית המועצות, שמבעלת ברית הפכה לאויב עם תחילת המלחמה הקרה, כאשר אישר את הרכבת האווירית לברלין וקידם את יצירת נאט"ו ב-1949. כאשר הצפון הקומוניסטי פלש לדרום קוריאה ב-1950, שלח טרומן חיילים והשיג את אישור האו"ם למלחמת קוריאה, אך לאחר הצלחה התחלתית נמשך הסכסוך עד לסוף נשיאותו עקב התערבות הסינים. בעת נשיאותו נחתם חוק הביטחון הלאומי (1947), שייצר את מחלקת ההגנה, ה-CIA והמועצה לביטחון לאומי, וב-1952 הקים את ה-NSA. מבחינה פנימית נחשב לדמוקרט מתון והמשיך את מדיניות הניו דיל של רוזוולט, אך הקונגרס הלעומתי דחה את רוב תוכניותיו – והוא השתמש בזכות הווטו 180 פעמים, יותר מכל נשיא מאז.
היסטוריונים מחשיבים אותו לאחד מגדולי נשיאיה של ארצות הברית, אם כי החלטתו להטיל את פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, חרף היותה גורם מרכזי בכניעתה המוחלטת של יפן, נותרה שנויה במחלוקת עד היום הזה.
נעוריו ותחילת דרכו
הארי ס' טרומן נולד ב-8 במאי 1884, בעיירה למר במיזורי שבארצות הברית למשפחה נוצרית-בפטיסטית-פרסביטריאנית. הוא גדל באינדפנדנס, עיירה במטרופולין של קנזס סיטי שבמערב מיזורי. הוא בנם הבכור של ג'ון אנדרסון טרומן (1851–1914) ומרתה אל יאנג טרומן (1852–1947). הוא קרוי על שם דודו מצד אמו, האריסון "הארי" יאנג (1846–1916). מכיוון ששני סביו קיוו כי שמו האמצעי יהיה קרוי על שמם, החליטו הוריו כפשרה לקרוא לו הארי ס', כאשר שני הסבים (שיפ וסולומון) האמינו כי הוא נקרא על שמם, כשלמעשה אין לו שם אמצעי – ול"ס." אין משמעות – זהו מנהג שהיה נפוץ בקרב סקוטים-אירים (מהגרים פרוטסטנטים מסקוטלנד שהשתקעו באלסטר). לאחר היוולדו נולדו למשפחתו אחיו הצעיר, ג'ון ויוויאן (1886–1965), וכן אחות, מרי ג'יין (1889–1978).
כילד, התעניין טרומן במוזיקה, בקריאה ובהיסטוריה, בעידודה של אמו איתה החזיק בקשר קרוב אף בתקופת נשיאותו. הוא היה מתעורר מוקדם כל בוקר ומנגן בפסנתר, בו לקח שיעורים פעמיים מדי שבוע עד גיל 15. אביו היה פעיל מוכר במפלגה הדמוקרטית במיזורי, ועזר לבנו, שהחל להתעניין בפוליטיקה, להשתלב בשורות המפלגה. טרומן עבד בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1900 בקנזס סיטי.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים באינדיפנדנס ב-1901, החל לעבוד כשומר זמן במסגרת בניית מסילות רכבת, ולאחר מכן במספר משרות פקידותיות, חזר לחווה של סבו וסבתו בגרנדוויו, עיירה במערב מיזורי, שם גר ועבד כחוואי עד 1917, כשהתגייס לצבא. בעת תקופה זו, הכיר את בס וואלאס והציע לה נישואים ב-1911, אך נענה בשלילה. מאוחר יותר אמר כי לפני שהציע לה שוב, שאף להרוויח כסף רב יותר מזה שמרוויח חוואי. לכן, לאחר מלחמת העולם הראשונה, הפך לפעיל במספר מיזמים עסקיים ובנדל"ן. העסקים לא הצליחו בטווח הארוך.
טרומן הוא הנשיא האחרון שלא זכה בהשכלה אקדמית. בעת שחבריו לתיכון נרשמו ללימודים באוניברסיטה ב-1901, נרשם טרומן לבית ספר לכלכלה בקנזס סיטי, אך נשר ממנו לאחר סמסטר אחד בלבד. לאחר שירותו הצבאי לקח קורסים כדי ללמוד תואר במשפטים, אך ויתר לאחר שאיבד את עבודתו הממשלתית. ב-1947, בהיותו נשיא, הגיש בקשה להסמכה לעריכת דין אולם ויתר על כך. ב-1996, לאחר מותו, העניק לו בית המשפט של מיזורי רישיון עריכת דין לשם כבוד.
מלחמת העולם הראשונה ושירותו בצבא
טרומן לא יכול היה להרשות לעצמו לימודים גבוהים, וחשב ללמוד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט. הוא לא התקבל אליה בגלל קוצר ראייה. טרומן התנדב למשמר הלאומי משנת 1905 ועד 1911, שם פיקד בהצטיינות על סוללת תותחים בקנזס סיטי. למרות קוצר הראייה שלו, הצליח לזכור את הספרות במבדק העיניים וכך התקבל.
כשארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה, שב טרומן והתגייס למשמר הלאומי, על אף שהיה פטור משירות צבאי. הוא גייס חיילים חדשים ליחידתו, ונבחר להיות הסגן הראשון של יחידתו. טרומן ניהל קנטינה במחנה גיוס, יחד עם אדי ג'ייקובסון, שהצליחה להרוויח כספים. בנוסף לכך פגש במנהיגים של המפלגה הדמוקרטית באזור ויצר איתם קשרים. טרומן נשלח לצרפת ביולי 1918 לפקד כקצין בדרגת קפטן על סוללת תותחים של חטיבת חי"ר 35. טרומן ארגן מחדש את הסוללה והשליט בה סדר. במהלך מתקפה גרמנית פתאומית בהרי הווז', החלו החיילים לברוח, וטרומן קלל אותם כדי שיישארו בשדה הקרב.
עם תום המלחמה שוחרר טרומן משירות מלא ב-1919 אך המשיך לשרת במילואים. בשנות העשרים והשלושים פיקד על גדוד חיל רגלים בדיוויזיה ה-102. לאחר היבחרו לסנאט, הפך למפקד ליחידה של חיילים פחות פעילים. טרומן מחה על כך וחזר לתפקידו. הוא נשאר במילואים עד לשנות הארבעים והגיע לדרגת קולונל. טרומן התנדב לשירות צבאי במלחמת העולם השנייה אולם לא התקבל, בעיקר מפני שפרנקלין דלאנו רוזוולט רצה שהסנאטורים יישארו בקונגרס. עד לפרישתו של טרומן ב-1953, היה חבר מילואים פעיל.
כשופט במחוז ג'קסון
לאחר סיום שירותו בצבא, חזר טרומן לאינדיפנדנס, שם התחתן עם בס וואלאס ב-28 ביוני 1919. לזוג הייתה ילדה אחת, מרי מרגרט טרומן.
לאחר מכן החל טרומן לפנות אל הפוליטיקה. בעזרת המנגנון הפוליטי של המפלגה הדמוקרטית, נבחר ב-1922 לשופט המחוזי במחוז ג'קסון כמועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית. טרומן לא נבחר מחדש ב-1924, עקב גל של ניצחונות רפובליקניים שהושפעו מבחירתו מחדש של הנשיא קלווין קולידג'. במשך שנתיים מכר תעודות חברות במועדוני מכוניות, ולאחר מכן השתכנע שעדיף לו להישאר בשירות הציבורי. הוא תכנן לרוץ לתפקיד שופט ב-1926.
בשנת 1926 נבחר לשופט אדמיניסטרטיבי בתמיכת המנגנון הדמוקרטי, ונבחר מחדש בשנות השלושים. טרומן סייע בהרכבת תוכנית שהנהיגה עבודות ציבוריות רבות בקנזס סיטי ובמחוז ג'קסון. ב-1926 הפך לנשיא איגוד הכבישים הלאומי. במהלך כהונתו נבנו שנים עשר פסלים שמכבדים נשים חלוצות. הוא מונה ב-1933 לאחראי תוכנית התעסוקה הממשלתית במיזורי לבקשת שר הדואר, כתגמול על כך שב-1932 הצליח המנגנון המפלגתי להשיג את תמיכת קנזס סיטי ברוזוולט. המינוי הבטיח את תמיכתו של טרומן בניו דיל.
סנאטור מטעם מיזורי
טרומן העניק מינויים פוליטיים למנגנון הפוליטי במיזורי, וטען שבכך חסך הרבה מאוד למדינה. בכהונתו הראשונה נאם כנגד תאוות הבצע של הספקולנטים מוול סטריט. הנשיא רוזוולט התעלם ממנו.
טרומן התנגד לגרמניה הנאצית ולרוסיה הקומוניסטית. שבוע לאחר הפלישה הגרמנית אל ברית המועצות ב-1941, טען שעל ארצות הברית לסייע לצד המפסיד, ולסייע לשני הצדדים להרוג אחד את השני, אף על פי שהוא לא רצה שהיטלר ינצח.
סגן הנשיא (1945)
עם הרצון להחליף את סגן הנשיא המכהן הנרי וולאס, שאף על פי שהיה אהוד בקרב מצביעי המפלגה הדמוקרטית, נתפס כבעל עמדות מעט קיצוניות – חיפשו בכירי המפלגה הדמוקרטית מועמד שיסייע לרוזוולט להבטיח את קולות מדינות הדרום, ובעיקר- מועמד שיוכל לכהן כנשיא עם מותו הקרב של רוזוולט. וטרומן, שהגיע ממיזורי, התאים לתפקיד. רוזוולט מסר למנהיגי המפלגה כי הוא יקבל את מועמדותו של טרומן וגם את מועמדותו של שופט בית המשפט העליון האמריקאי ויליאם אורוויל דאגלאס. בחירותו של טרומן, שכונתה "פשרת מיזורי השנייה", התקבלה בברכה על ידי המפלגה. ב-1944 נבחר טרומן לסגן נשיא ארצות הברית, לצד הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. רוזוולט וטרומן זכו ל-432 קולות אלקטורליים, בהביסם את המועמד הרפובליקני תומאס דיואי, מושל ניו יורק, יחד עם סגנו ג'ון בריקר מאוהיו, שזכו ל-99 קולות חברי האלקטורים בלבד. טרומן הושבע לסגן הנשיא ב-20 בינואר 1945.
כהונתו כסגן נשיא הייתה שגרתית יחסית, ולא זכתה לתשומת לב רבה. במהלך כהונתו בתפקיד לא התייעץ רבות עם רוזוולט, שהיה עסוק בניהול המלחמה, וניהל בעיקר את הישיבות בסנאט, מתוקף תפקידו החוקתי כנשיא הסנאט. הוא אף הכניס הצבעה שוברת שוויון בסנאט על מנת לאשר את מינויו של סגן הנשיא הקודם, הנרי וולאס, למזכיר המסחר. הוא נפגש לבדו עם הנשיא רוזוולט רק פעמיים מאז כניסתו לתפקיד. הוא אף לא ידע בנוגע לפרויקט מנהטן ליצירת פצצת האטום.
טרומן כיהן בתפקיד 82 ימים בלבד, עד מותו של רוזוולט ב-12 באפריל 1945. באותו אחר הצהריים ניהל את ישיבת הסנאט כרגיל. הוא פיזר את הישיבה ולאחר מכן קיבל הודעה לגשת בדחיפות אל הבית הלבן. הוא הניח שהנשיא רצה להיפגש איתו, אולם אלינור רוזוולט הודיעה לו על מותו של הנשיא. טרומן שאל האם יש משהו שיוכל לעשות למענה, ורוזוולט ענתה לו "האם יש משהו שנוכל לעשות למענך? אתה זה שבצרות עכשיו!".
נשיאותו (1945-1953)
נשיאותו של טרומן החלה ב-12 באפריל 1945, עם מותו של רוזוולט, והסתיימה ב-20 בינואר 1953. הוא נבחר לכהונה מלאה ב-1948. לאחר הבחירות ב-1952, הוחלף בתפקידו בידי דווייט אייזנהאואר הרפובליקני.
במהלך כהונתו הובסו גרמניה ויפן במלחמת העולם השנייה, החלה תוכנית מרשל לשיקום מערב אירופה, התרחשה מלחמת קוריאה והחלה המלחמה הקרה כנגד ברית המועצות. בנושאי פנים המשיך במדיניות הניו דיל של רוזוולט, אולם הקואליציה השמרנית בקונגרס חסמה את רובן. הוא הנהיג יחס שוויוני לשחורים בצבא ותמך בזכויות האזרח.
ביחסי חוץ, שינה את מדיניות ארצות הברית מבדלנות לאינטרנציונליזם. באמצע 1945 סייע בהקמת ארגון האומות המאוחדות לפי חזונו של רוזוולט. ב-1947, כשהיחסים עם ברית המועצות הפכו לעוינים, הנהיג את דוקטרינת טרומן לבלימת הקומוניזם. ב-1948 העביר שלושה עשר מיליארד דולרים לבניית מערב אירופה. החשש מהקומוניזם הוביל לעליית המקארתיזם. טרומן פיקח על הרכבת האווירית לברלין ב-1948 ועל הקמת נאט"ו ב-1949. כשקוריאה הצפונית הקומוניסטית פלשה לדרום קוריאה ב-1950, שלח לשם חיילים והשיג את אישור האו"ם למלחמת קוריאה. לאחר הצלחה התחלתית, נסוגו הכוחות האמריקנים עקב מעורבות סינית בסוף השנה. המלחמה נמשכה עד לסוף כהונתו.
כניסתו לתפקיד
טרומן הושבע לנשיאות ב-7 בערב ב-12 באפריל 1945, שעתיים לאחר שגילה על מותו של רוזוולט, בידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, הארלן סטון.
עלייתו לשלטון לאחר רוזוולט הפופולרי עוררה חששות כבדים, כיוון שהוא נהנה מיוקרה מועטה, אך טרומן התעלה מעל לציפיות הנמוכות ממנו. מיד לאחר כניסתו לתפקיד, אמר טרומן לכתבים:.
ממשל
עם כניסתו לתפקיד, ביקש טרומן מחברי ממשלו של רוזוולט להישאר בתפקידם תוך קבלת תמיכתם, ואמר להם כי הוא פתוח לעצתם. עם זאת, בסוף 1946 נותרו רק שניים מהם. רובם הוחלפו בחברים קרובים שלו, שנחשבו לא מתאימים לתפקידם, בעיקר פרד וינסון וג'ון וסלי סניידר, שמונו לתפקיד מזכיר האוצר של ארצות הברית. משרת סגן הנשיא תחת טרומן נותרה פנויה במשך שלוש השנים ו-253 הימים של כהונתו הראשונה של טרומן, כיוון שלפני אשרור התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית ב-1967, לא היה הליך למינוי סגן נשיא במהלך הכהונה. אלבן ברקלי, סנאטור מקנטקי, היה סגנו של טרומן בכהונתו השנייה.
מינויים לבית המשפט
טרומן מינה ארבעה שופטים אל בית המשפט העליון של ארצות הברית במהלך כהונתו, בהם גם אחד כנשיא בית המשפט, פרד וינסון. בנוסף לכך מינה עשרים ושבעה שופטים לבתי המשפט לערעורים ו-101 שופטים מחוזיים.
סופה של מלחמת העולם השנייה
טרומן היה סגן הנשיא למשך שלושה חודשים בלבד בהם בקושי דיבר עם רוזוולט. הוא היה פוליטיקאי משני ממיזורי, שלמרות התבלטותו בחשיפת הבזבוז במהלך המלחמה, החוויר בהשוואה לכישרון הנאום של רוזוולט.
גרמניה נכנעה תוך פחות מחודש מהשבעתו של טרומן, אולם יפן נותרה במלחמה באוקיינוס השקט. על אף שטרומן תודרך עוד ביום השבעתו כי לבעלות הברית ישנו נשק חדש, הרסני וקטלני, רק ב-25 באפריל יידע אותו מזכיר המלחמה הנרי סטימסון בפרטי פרויקט מנהטן. טרומן הרוויח מסיום המלחמה ונאם במהלך יום הניצחון באירופה ב-8 במאי 1945, ביום הולדתו.
עם ניצחונן הצפוי של בנות הברית במלחמה וכניעתה של גרמניה הנאצית, נסע טרומן לאירופה על מנת לקחת חלק בוועידת פוטסדאם, כדי לדון בסדר העולמי לאחר המלחמה. כמה החלטות מרכזיות התקבלו בוועידה: גרמניה תחולק לארבעה אזורי כיבוש (בין שלוש המעצמות וצרפת), גבולה של גרמניה יעבור ממערב לקו אודר-נייסה, שלטון סובייטי הוכר כממשלת פולין, ווייטנאם תחולק בקו הרוחב ה-16. בזמן היותו בוועידה למד לראשונה על הצלחתו של ניסוי טריניטי, הניסוי האטומי הראשון ב-16 ביולי. למחרת הניסוי נפגש טרומן בוועידה עם וינסטון צ'רצ'יל ועם יוסיף סטלין, ובישר להם כי יש בידי ארצות הברית נשק בעל עוצמה חסרת תקדים. הייתה זו הפעם הראשונה בה שמעו הסובייטים על פצצת האטום, אולם סטלין כבר ידע על כך לפני טרומן, בזכות מרגלי אטום.
עם כניסתו לתפקיד, מיקד את תשומת לבו למלחמה בחזית היפנית, אשר לפי הציפיות הייתה צפויה להימשך שנה ויותר. באוגוסט, כאשר מיאנה יפן להיכנע לאחר אולטימטום סופי בפוטסדאם, התכוננה ארצות הברית לפלישה ליפן. למרות זאת אישר טרומן את הטלת שתי פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי. פצצת האטום שכונתה "ילד קטן" הוטלה על העיר הירושימה ב-6 באוגוסט 1945, ופצצה גרעינית נוספת שכונתה "איש שמן" הוטלה על העיר נגסאקי שלושה ימים לאחר מכן, ב-9 באוגוסט. הטלת שתי פצצות האטום על יפן הייתה השימוש המבצעי הראשון, וכן היחיד, שנעשה בנשק גרעיני עד היום. שישה ימים לאחר הטלת פצצת האטום על נגסאקי, הודיעה ההנהגה היפנית על הסכמתה לקבלת תנאי הצהרת פוטסדאם מן הוועידה ועל כניעה לבעלות הברית ללא תנאי.
בפוטסדם, הסכימו טרומן ומנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין כיצד יתבצע הכיבוש הצבאי של האימפריה היפנית. סוכם כי ברית המועצות תהיה אחראית לקוריאה הצפונית, לסחלין ולאיים הקוריליים, ואילו לארצות הברית תהיה האחריות העיקרית ליפן, לקוריאה הדרומית, ולאיים שנותרו בידי יפן בתחום אוקיאניה.
עם כניעתה של יפן, מינה טרומן את הגנרל דאגלס מקארתור למפקד העליון של כוחות הברית, לצורך פיקוח על הכיבוש היפני. ב-28 באוגוסט טסו 150 אמריקאים לאצוגי שבמחוז קנאגאווה, והיו לכוחות בעלות הברית הראשונים על אדמת יפן. כוחות רבים החלו לזרום ליפן, ועד סוף שנת 1945 היו מוצבים בה יותר מ־350,000 חיילים אמריקאים. בשנת 1949 החלה ארצות הברית לשנות את סמכויות שלטון הכיבוש והגדילה את כוחם של המנהיגים המקומיים, ועם העברת תשומת לבו של טרומן למלחמת קוריאה, החל הכיבוש להתקרב לסיומו. חוזה סן פרנסיסקו, שנחתם ב-8 בספטמבר 1951, ציין את סופו של כיבוש בעלות הברית, וב-28 באפריל 1952, עם כניסתו לתוקף, הייתה יפן שוב למדינה עצמאית. עם זאת, אלפי אנשי צבא אמריקאים נותרו ביפן בעשורים הבאים, ושתי המדינות נותרו בנות ברית קרובות.
החלטתו של טרומן להטיל פצצות אטום על הירושימה ונגסקי נותרה שנויה במחלוקת גם שנים רבות לאחר מועד האירוע. המצדדים בהחלטתו טענו כי הטלת פצצות האטום הייתה מהלך הכרחי שנועד להביא לסיום מהיר של המלחמה נגד יפן, לנוכח הגנתה העקשנית על אייה המרוחקים, וכי החלטה זו הצילה חיים של מאות אלפי אנשים אשר היו נהרגים או נפגעים לו הייתה מתבצעת פלישה קרקעית לשטחה של יפן. טרומן הגן בתקיפות על החלטתו בספר זיכרונותיו (1955-56), וטען כי הפצצה הוטלה על מנת למנוע את מותם של מיליון חיילים אמריקאים במלחמה הנואשת שהיו היפנים מנהלים על מנת למנוע את כיבוש מולדתם.
יצירת האומות המאוחדות, תוכנית מרשל ותחילת המלחמה הקרה, סין
כתומך במדיניות אינטרנציונליסטית, תמך טרומן בהקמת האומות המאוחדות. הוא חתם על מגילת האומות המאוחדות ב-1945 בסן פרנסיסקו. טרומן לא חזר על טעויותיו של וודרו וילסון כשזה ניסה להשיג אישור להסכם ורסאי ב-1919. טרומן שיתף פעולה עם מנהיגים רפובליקנים לצורך אישור ההסכם בסנאט. מטה האומות המאוחדות הוקם בניו יורק סיטי ב-1952 בעזרת תרומות מקרן רוקפלר.
ארצות הברית הצטרפה לארגון באופן רשמי באוקטובר 1945. כאדם המאמין בהשקפתו של הנשיא וודרו וילסון באשר להתערבותה של ארצות הברית בעולם, קידם את האומות המאוחדות ושלח את אלינור רוזוולט במשלחת לעצרת הכללית הראשונה של הארגון.
כחלק נוסף ממדיניותו במלחמה הקרה והעצמת שותפות נאט"ו, הנשיא טרומן, בהודעה מיוחדת לקונגרס ב-19 בדצמבר 1945, ליצור מחלקה מאוחדת להגנה לאומית. לאחר הצעתו לקונגרס שכללה עיכובים רבים, חתם טרומן על חוק הביטחון הלאומי של שנת 1947, מה שהוביל לאיחוד מחלקת הצי ומחלקת המלחמה לתוך "המוסד הצבאי הלאומי" (National Military Establishment). מאוחר יותר שמו של המוסד שונה למחלקת ההגנה של ארצות הברית. בנוסף לזאת הוביל החוק גם ליצירת חיל האוויר של ארצות הברית. החוק גם הוביל להקמת ה-CIA והמועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית. שניהם נועדו להגן על ארצות הברית מפני איומים זרים. ב-1952 הקים טרומן את הסוכנות לביטחון לאומי.
המלחמה הקרה
עם עלייתו לשלטון תפש טרומן את ברית המועצות כמדינת משטרה, אולם סירב לפעול כנגד ברית המועצות בהתחלה כיוון שרצה לשתף איתה פעולה לאחר המלחמה. חשדו העמיק לאחר השתלטות הסובייטים על מזרח אירופה ב-1945, והכרזת תוכנית החומש של 1946 שקראה להרחבת הצבא הסובייטי. המתיחות עלתה עם משבר איראן, אותה כבשו הסובייטים במהלך המלחמה, אולם לחץ מארצות הברית ומהאו"ם הוביל לנסיגה סובייטית. טרומן תמך בנאום מסך הברזל של צ'רצ'יל מ-1946, שדרש מארצות הברית להוביל התנגדות לסובייטים, אולם לא תמך בו בפומבי. וולאס, אלינור רוזוולט ואמריקנים אחרים קיוו לשיתוף פעולה עם ברית המועצות. וולאס, שהיה מזכיר המסחר, התפטר בספטמבר 1946 בגלל הקשחת המדיניות כנגד ברית המועצות. טרומן תמך בתורת הבלימה, בניגוד לדטאנט שהוצע בידי השמאל, וניסיונות להכריע את ברית המועצות.
דוקטרינת טרומן
ארצות הברית התעלמה מיוון, בעלת הממשלה האנטי-קומוניסטית, כיוון שהייתה שטח חסות בריטית. היא הלוותה ליוון 25 מיליון דולרים ב-1946. השמאל הקיצוני החרים את מערכת הבחירות במרץ 1946. הבחירות היו שקטות וממשלה שמרנית עלתה בעקבותיהן. ארצות הברית לחצה על הממשלה להקטין את השחיתות, ומלחמת אזרחים פרצה ב-1946, כשהקומוניסטים השיגו נשק מיוגוסלביה. לונדון התחננה בפני ארצות הברית לסייע לה במימון ההגנה על יוון. מנהיגי הממשל חששו מהשתלטות קומוניסטית על המזרח התיכון. במלחמת האזרחים ביוון נתמכו הקומוניסטים, שהתארגנו לצורך לחימה בגרמנים במהלך המלחמה, בידי הסובייטים, בולגריה ויוגוסלביה. ניצחון ביוון היה מסכן את טורקיה.
טרומן הנהיג קו תקיף כנגד הקומוניזם, אשר שיאו היה בנאומו בפני הקונגרס ב-12 במרץ 1947, בו הכריז על דוקטרינת טרומן, שתכליתה לעצור את הקומוניזם, לעזור למדינות בעולם לשמור על חירותן, ולקיים נגדו מדיניות אף שעל, כלומר לא לוותר לקומוניסטים בשאיפתם להרחיב את תחום השפעתם. כמו כן, התאוריה דיברה על הצורך של ארצות הברית לתמוך בין אם כספית ובין אם בכוחות צבא במדינות שמאוימות על ידי הקומוניזם. במסגרת מדיניות נגד הקומוניזם, סייע טרומן ליוון ולטורקיה במהלך מלחמות אזרחים בהן אחד מן הצדדים היה קומוניסטי. יוון קיבלה 300 מיליון דולרים וטורקיה מאה מיליון. היו אלו מענקים ולא הלוואות.
תוכנית מרשל
טרומן נטש את תוכנית מורגנטאו של ממשל רוזוולט שביקשה לפרק את התעשייה הכבדה של גרמניה, ותמך בתוכנית מרשל. התוכנית דרשה את בנייתה מחדש של הכלכלה במערב אירופה, לבלום את הקומוניזם ולהגביר את הסחר בין ארצות הברית ואירופה. ארצות הברית, צרפת ובריטניה איחדו את אזורי השליטה שלהם בגרמניה, מה שהוביל להקמתה של גרמניה המערבית. תוך שלוש שנים מימנה תוכנית מרשל את מערב אירופה ב-12 מיליארד דולרים, הסירה את מכסי המגן ומחסומי הסחר וחיזקה את הכלכלה. סטלין סירב לאפשר למדינות הלוויין הסובייטיות להשתתף בתוכנית.
הקונגרס, תחת שליטת הרפובליקנים השמרנים, הסכים לתוכנית מכמה סיבות. האגף השמרני של המפלגה, מהמערב התיכון הכפרי, התנגד לתוכנית בטענה שהיא בזבזנית ומחזקת את הסוציאליזם באירופה, ובנוסף שהסחורות האמריקניות יגיעו לברית המועצות לבסוף. האגף האינטרנציונליסטי של המפלגה תמך בתוכנית לצורך בלימת הקומוניזם והצלת החברה המערבית. לבסוף התוכנית התקבלה במרץ 1948 וברוב גדול.
דעת הציבור הסיקה שהקומוניזם משגשג בעוני. יוקרתו של טרומן עלתה בעקבות ניצחונו בבחירות, ורבים ראו בתוכנית מרשל פתרון לא יקר לבעיה רצינית, שתסייע לכלכלה האמריקנית. תוכנית מרשל נגמרה ב-1951 ואחריה באו תוכניות סיוע אחרות, כולל חוק הביטחון המשותף.