cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רקוויאם (לויד ובר)
הרכב
לביצוע היצירה נדרשת מקהלה מעורבת של ארבע קולות. שלושה סולנים: סופרן, טנור וטרבל (בביצוע הבכורה בוצע על ידי ילד). ותזמורת גדולה הכוללת:
המשחתות מסדרת סקורי
כללי
הסקורי הייתה הסדרה הגדולה ביותר לכלי שיט גדולים שנבנתה בברית המועצות. 18 מהמשחתות נבנו במספנת ניקולאייב עבור צי הים השחור, 16 במספנת זאדאנוב בלנינגרד עבור צי הים הבלטי, 18 במספנת סברודיבסק עבור צי הים הצפוני והשאר במספנות אמור עבור צי המזרח הרחוק.
7 משחתות משומשות נמכרו לאינדונזיה, 6 משחתות למצרים ו-2 משחתות מהצי הבלטי הועברו לצי הפולני. בצי הסובייטי החלו להוציא את האוניות לגריטה בשנים 1965 עד 1985. בציי מצרים ואינדונזיה המשיכו המשחתות לשרת עד שנות ה-2000.
משחתת מאופיינת ככלי רב תכליתי ובצי הסובייטי נוספה לה משימה של הטלת מוקשי עגינה מדגם "קראב". למעשה הוגדר הדגם כנושאות מוקשים של הצי. ומשמעות השם סקורי היא "המהיר" ואכן מהירותן המרבית - 36 קשר - עלתה על מהירותן של מרבית המשחתות שנבנו באותה תקופה.
תכנון
גוף המשחתת מסדרת סקורי נבנה לפי תכנון מחדש שנעשה על ידי א. ל. פישר מהמכון לתכנון אוניות של לנינגרד. התכנון היה למעשה שיפור לדגם קודם לפי תכנון איטלקי שנבנה לפני מלחמת העולם השנייה אשר התאים לים התיכון. על פי התכנון החדש, הייתה משחתת הסקורי גדולה יותר, עם תנועה טובה יותר בים גלי ובעלת יכולת שהייה בים ארוכה יותר. הבנייה נעשתה בריתוך ובצילוע אורכי ותהליך הבניה כלל 101 חלקים מודולריים שרותכו יחדיו, מה שקיצר במידה רבה את זמן בניית האוניות.
חימוש
החימוש העיקרי של המשחתת היו שני צריחים בעלי תותחים בקוטר 130 מ"מ כל אחד.
הצריחים תוכננו עוד בזמן מלחמת העולם השנייה ולא נחשבו כיעילים במיוחד בשל קצב האש הלא גבוה - עד 12 יריות בדקה. בנוסף, זווית ההגבהה של 45 מעלות לא אפשרה הגנה נגד כלי טיס והיה צורך בתותח נפרד להגנה נגד מטוסים. בכל צריח שירתו 23 חיילים וטווח התותחים עמד על כ-25 ק"מ.
בנוסף לתותחים חומשו המשחתות בטורפדו, אשר אוחסנו בתוך זוג צבירי צינורות טורפדו עם 5 צינורות שיגור בכל אחד. הצינורות היו בקוטר של 553 מ"מ. למשחתת הייתה יכולת לחימה כנגד צוללות באמצעות סונאר ופצצות עומק שהוטלו מירכתי האוניה. כמו כן, היו על סיפון המשחתת שני מסלולים להטלת מוקשים ימיים.
הגנת הנ"מ התבססה על מערך תותחים מגוון: התותח הראשי בקוטר 85 מ"מ הוצב בצריח משלו. בנוסף, הוצבו על הספינה 4 תותחים כפולי-קנה בקוטר 37 מ"מ ושלושה תותחים אוטומטיים בקוטר 25 מ"מ.
במלחמות ישראל-מצרים
הגעת המשחתות מדגם סקורי לחיל הים המצרי, השתיים הראשונות ב-1956 ושתיים נוספות ב-1962, שינתה את מאזן הכוחות בזירה הימית והיוותה זרז לפיתוח טיל הגבריאל ובניית ספינות הסער. בשנת 1968 סופקו שתי משחתות סקורי נוספות ואחת מהראשונות הוחזרה לברית המועצות. סך הכל נותרו בשירות המצרים 5 משחתות.
בעת מלחמת ששת הימים, פגשה ב-5 ביוני בשעה 1600 הצוללת הישראלית אח"י תנין בפיקודו של אברהם דרור במשחתת סקורי מצרית במבואות נמל אלכסנדריה. אח"י תנין נערכה לירי טורפדו אך המשחתת התרחקה וירי לא בוצע. כאשר התקרבה לנקודת הורדת הצוללים נצפתה משחתת בפריסקופ מעבר לשובר הגלים. קבוצת הצוללים משייטת 13 ירדה לתקוף את כלי השיט בנמל חצתה את השובר גלים. אך המשחתת שינתה את מקומה והצוללים הדביקו מוקשים למטרות משניות.
במסגרת הניסיון של ישראל להמחיש למצרים את אחיזתה בקו מחצית רוחב תעלת סואץ. תקף חיל האוויר ב-14 ביולי 1967 משחתת סקורי במפרץ סואץ מול נמל עדביה. למשחתת נגרמו נזקים והיא תוקנה וחזרה לפעילות.
במהלך מלחמת ההתשה פעלו ב-8 בנובמבר 1969 משחתות מדגם סקורי בהפגזת חוף 20 ק"מ מזרחית לפורט סעיד. והונסו על ידי חיל האוויר. ההפגזה לא הסבה נזקים רבים. פעולה זו הייתה ניסיון של הצי המצרי להגיב על פעולות שייטת 13 במפרץ סואץ.
דוקטור דה סוטו
דוקטור דה סוטו (Doctor De Soto) הוא ספר ילדים מאת ויליאם סטייג, בתרגומו של יהודה מלצר.
עלילה
דוקטור דה סוטו עוסק ברפואת שיניים לפרנסתו, בסיועה של אשתו מרת דה סוטו. מספר רב של מטופלים נוהג להגיע אליו לטיפול. החיות שהגיעו אליו שונות בגודלן ועל-כן אין הן תמיד מתיישבות בכסאו: הן מתיישבות על הרצפה במקרים שגודלן גדול מעט משלו (ובמקרים אלו הוא מצטייד בסולם) והוא מונף לפיה של החיה המסוימת במקרים בהם החיה גדולה יתר על המידה. טיפול אצלו מתאפשר לכל חיה למעט כאלו שקטלניות לעכברים, שהרי הוא עכבר.
הבנרה (כרמן)
ההבנרה, או בשמה המקורי בצרפתית: "L'amour est un oiseau rebelle" (תרגום: אהבה היא ציפור סוררת), היא אחת האריות המפורסמות ביותר. האריה מופיעה באופרה כרמן של המלחין הצרפתי ז'ורז' ביזה.
דוקטור דה סוטו
עלילה
חרף איסור זה הוא עקר את שינו הטוחנת של שועל, עקב העובדה כי סבלו היה קשה מנשוא. את שינו, אשר הצטבר בה רקבון, הוא עקר על ידי שימוש בגלגלת ולאחר העקירה קבע עם השועל כי למחרת היום עליו להגיע בשעה 11:00.
הבנרה (כרמן)
את ההבנרה מבצעת דמותה של כרמן יחד עם מקהלה.
דוקטור דה סוטו
עלילה
בעת שגז-הצחוק ניתן לשועל הוא דמיין כי הוא אוכל אותם לא מבושלים, עם מלח ועם כמות קטנה של יין לבן יבש. מרת דה סוטו חשבה שלאור העובדה שהם מסייעים לו הוא לא יאכל אותם. בעלה ידע כי עליו לסיים את מלאכו כפי שנהג אביו לעשות. מה שכן היה עליהם למצוא דרך להגן על עצמם מן השועל. יחדיו הם הצליחו למצוא פתרון שלא עורר בשועל חשד ואף הפיל אותו בפח.
הבנרה (כרמן)
מנגינת האריה היא פופולרית ונעשה בה שימוש בסרטים ופרסומות.
דוקטור דה סוטו
עלילה
פתרונם של השניים היה הדבקת שיניו של השועל בעזרת טיפול מיוחד לכאורה. וכך הדבר נעשה: לאחר שהוענקה לשועל שינו המוזהבת במקום שינו שהרקיבה ונעקרה, דוקטור דה סוטו מרח את שיניו של השועל. כדי לאפשר זאת הוא סיפר לשועל כי מדובר במתכון משגע שהוא ואשתו למדו להכין זה עתה והוא מאפשר מניעת כאבי שיניים לעולמים. השועל, שבינתיים תכנן לאכול את השניים בעזרת שינו החדשה, הסכים להיות הראשון שיקבל את הטיפול הזה. לאחר המריחה הוא סגר את לסתותיו בחוזקה והשאירן סגורות למשך כדקה, כפי שהורה לו דוקטור דה סוטו. הדבר גרם להדבקת שיניו לפרק-זמן מוגבל ולהינצלות סופית של השניים מפני השועל.
הבנרה (כרמן)
מילות הבתים הראשונים של האריה:
דוקטור דה סוטו
עיבודים
בשנת 1984 נעשה עיבוד קולנועי של סטייג לספרו "דוקטור דה סוטו" בבימויו של מיכאל שפורן והיה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט המונפש הטוב ביותר.
המכון הפוליטכני של רנסלר
המכון הפוליטכני של רנסלר (באנגלית: Rensselaer Polytechnic Institute) הוא אוניברסיטת מחקר פרטית בטרוי, מדינת ניו יורק, ארצות הברית. מכון רנסלר הוקם בשנת 1824 למען "יישום המדע למטרות החיים". זוהי האוניברסיטה הטכנולוגית הוותיקה ביותר בעולם הדובר אנגלית ובחצי הכדור המערבי.
היסטוריה
סטיבן ואן רנסלר החליט להקים את בית הספר רנסלר ב-5 בנובמבר 1824. השיעורים עצמם החלו ב-3 בינואר 1825 בבניין בקצה הצפוני של טרוי. שכר הלימוד היה בסביבות $40 לסמסטר (שווה ערך ל-$800 בשנת 2012). בית הספר למדו אף סטודנטים מאוהיו ופנסילבניה. עוד בשנותיו הראשונות, בית הספר רנססלר החל להעניק תארים מתקדמים.
שם המוסד שונה ל"מכון רנסלר" ב-1832, והחל לעסוק גם במחקר טכנולוגי. ב-1835 המכון נודע בכך שהחל להעניק תארים גם בהנדסה אזרחית.
בשנת 1850 ובהשפעת מכונים מקבילים באירופה, הלימודים במכון החלו לארוך שלוש שנים ורוכזו בשישה בתי ספר. ב-10 במאי 1862, נשרפו מאות בניינים בלב טרוי, ובהם גם ממבני המכון. אוניברסיטת קולומביה הציעה למכון לעזוב את העיר לחלוטין ולהתמזג בקמפוס קולומביה בניו יורק. בסופו של דבר, ההצעה נדחתה וההמכון עבר לקצה העיר טרוי.
בשנת 1904 המכון נשרף שוב. למרות זאת, המכון הצליח להתרחב מאוד מבחינה אקדמית וכספית. בשנת 1901 הוקמה המחלקה לאמנויות, מדעים ומנהל עסקים, וכן בית הספר לתארים מתקדמים. מספר התארים המוצעים גדל וכלל גם הנדסת חשמל, הנדסת מכונות, ביולוגיה, כימיה ופיזיקה. מספר הסטודנטים גדל מ-200 בשנת 1900 לשיא של 1,700 בשנת 1930.
ב-1961 נבנה ופעל במכון מאיץ החלקיקים הליניארי הגדול בעולם.
בשנת 1999 המכון זכתה לתשומת לב ציבורית רבה בכך שהיה לאחד המוסדות האקדמיים הראשונים שחייבו שימוש במחשב. באותה השנה התמנתה לנשיאות המכון שירלי אן ג'קסון. ג'קסון שאפה להגדיל מאוד את המכון, ונשיאותה הייתה שנויה במחלוקת. ב-26 באפריל 2006, סגל המכון ניסה להדיחה בהצבעת אי-אמון כושלת. ב-2008 כ-98 משרות בצוות (5% מכלל המשרות) נסגרו כתוצאה מהמשבר הכלכלי העולמי. למרות הקשיים הכלכליים, הרחבת הבנייה בקמפוס נמשכה ונחנכו בניינים חדשים רבים בקמפוס. בסופו של דבר, כל המשרות הוחזרו, והמכון חזר למצב כלכלי טוב.
סטודנטים
בשנת 2018 למדו במכון רנסלר כ-7,442 סטודנטים, בהם 6,590 לתואר ראשון ו-1,329 לתארים מתקדמים. יותר מ-71% הסטודנטים במכון הגיעו מחוץ למדינת ניו יורק. יותר מ-20% מהסטודנטים הגיעו מחוץ לארצות הברית. הסטודנטים במכון הגיעו מכלל 50 המדינות בארצות הברית ומ-60 מדינות בעולם. היחס בין סטודנטים לחברי הסגל במסלולי התואר הראשון הוא 13:1.
בערך 12% מהסטודנטים קיבלו את מדליית רנסלר - מלגת הצטיינות בשווי מצטבר של $100,000 למצטיינים במדעים ומתמטיקה. בשנת 2018, המכון השקיע מעל 140 מיליון דולר בסיוע כספי ומלגות לסטודנטים.
בוגרים מפורסמים
על פי אגודת בוגרי רנסלר, בארצות הברית חיים למעלה מ-100,000 בוגרי המכון, בנוסף על 4,300 החיים מחוץ לארצות הברית. מבין בוגרי המכון הבולטים ניתן למנות את דניס טיטו, ג'ון סוויגרט, ריי טומלינסון, ג'ון בארסו, האני אל-מולקי, איבר ג'יאבר, ג'יימס פאלון ובובי פארלי.
Ghost (מיני-אלבום של סקיי פררה)
Ghost הוא מיני אלבומה השני של סקיי פררה אשר שוחרר ב-16 באוקטובר 2012 על ידי חברת התקליטים קפיטול רקורדס. המיני אלבום יצא כי אלבום הבכורה שלו עוקב לעיתים קרובות, עד אשר הוא יצא ב-2013 כ-Night Time, My Time. המיני אלבום מהווה שינוי מהשירים המוקדמים של פררה, אשר לרוב הכילו אלמנטים של דאנס-פופ. היא שיתפה פעולה עם המפיקים ג'ון בריאון, דב היינס, גרג קרוסטין, קאס מקומבס ואריאל רכטשייד כדי להגיע לסגנון הרצוי מבחינתה. המיני אלבום ברובו הוא סינת'פופ, למרות זאת הוא שונה מסגנונה השונה כי הוא מכיל גם אקוסטי, אינדי פופ וגל חדש.
Ghost זכה לביקורת מעורבות ממבקרי המוזיקה, אשר העריכו את הגיוון של האלבום, אבל היו חלוקים בנוגע ללכידות האלבום.
רקע
אחרי שפררה שחררה את השירים "17", "One" ו"Obsession", פררה הודיעה על כך שאלבום הבכורה שלה ייצא ב-11 בינואר 2011. בסופו של דבר זה הוחלף במיני האלבום הראשון שלה "As If", אשר יצא לאור ב-22 במרץ 2011. בנובמבר 2011, פררה הודיעה על כך שאלבום הבכורה שלה ייצא ב-2012, והודיעה על כך שסינגל הבכורה ייצא בפברואר. מאוחר יותר, היא חשפה שהיא עובדת עם ג'ון בריאון, גרג קרוסטין ושירלי מנסון על האלבום התוכנית להוציא מיני אלבום בשם Ghost נחשפה על ידי האתר פיצ'פורק ב-30 באוגוסט 2012. תמונת המיני האלבום צולמה על ידי הדי סלימאן ופורסמה על ידי פררה דרך חשבון הטוויטר שלה ב-17 בספטמבר. למרות שהאלבום תוכנן לצאת ב-2 באוקטובר, בסופו של דבר הוא יצא ב-16 באוקטובר בקנדה ובארצות הברית
קרולין מלוני
קרולין בושר מלוני (באנגלית: Carolyn Bosher Maloney, נולדה ב-19 בפברואר 1946) היא פוליטיקאית אמריקאית מן המפלגה הדמוקרטית שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוזות הקונגרס ה-14 וה-12 של מדינת ניו יורק בשנים 2023-1993.
ביוגרפיה
קרולין ג'יין בושר נולדה בגרינסבורו שבקרוליינה הצפונית ב-19 בפברואר 1946 כבתם של כריסטין אליזבת (לבית קליג) וראלף ג'ורג' בושר. היא למדה במכללת גרינסבורו. לאחר שסיימה את לימודיה, היא ביקרה בעיר ניו יורק ב-1970, והחליטה להישאר בעיר.
במשך כמספר שנים מלוני עבדה כמורה ומנהלת במועצת החינוך של העיר ניו יורק. בשנת 1977, החלה לעבוד בסגל בית המחוקקים של מדינת ניו יורק. ב-1976 היא נישאה לקליפטון מלוני, בנקאי השקעות.
מועצת עיריית ניו יורק
מלוני נבחר למועצת עיריית ניו יורק ב-1982, כשהביסה את רוברט רודריגז המכהן ברובע דובר ספרדית במזרח הארלם ודרום הברונקס. היא כיהנה כחברת מועצה במשך 10 שנים. במועצה, היא כיהנה כיושבת ראש הוועדה לחוזים, שביקרה ופיקחה על חוזי העירייה. מלוני קידמה הכרה בחוזים בדיני זוגות חד מיניים. היא הייתה הראשונה שילדה בזמן שכיהנה כחברת מועצה, והראשונה שהציעה חבילת חקיקה מקיפה להפיכת מעונות היום לזמינים וזולים.
בחירות
ב-1992 התמודדה מלוני לקונגרס מול ביל גרין מן המפלגה הרפובליקנית שכיהן בקונגרס כבר 15 שנים. המחוז ה-15 בניו יורק היה רפובליקני בדרך כלל, בניגוד לרוב העיר ניו יורק. היא ניצחה עם 51% מהקולות. במקהיל לבחירתה לקונגרס, רבים מתושבי המחוז הצביעו לביל קלינטון הדמוקרטי שהתמודד לנשיאות במקביל למלוני.
מאז בחירתה נבחרה מלוני לכהונות נוספות, עם למעלה מ-80% מהקולות מדי בחירות.
כהונה ועמדות
ב-2009, הדירוג השנתי של ה- National Journal מיקם את מלוני כחברת הקונגרס ה-114 ברמת הליברליות שלה (או 314 ברמת השמרנות) בקונגרס. לפי הדירוג, מלוני ליברלית במיוחד במדיניות חוץ, יותר מנושאים כלכליים-ליברליים. מלוני נחשבת לליברלית פחות משאר נציגי ניו יורק.
ב-2011, סקר של Daily News מצא שמלוני היא הפעילה ביותר מבין 28 נציגי ניו יורק עם 36 הצעות חוק.
חוץ וביטחון
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, מלוני דגלה בסיוע פדרלי נרחב להתאוששות ניו יורק ולמאמצי האבטחה של העיר.
ב-25 בפברואר 2019 הציעה חוק להקמת קרן הפיצויים לנפגעים מ-11 בספטמבר. הקרן בגובה 10.2 מיליארד דולר ועתידה לפעול עד שנות ה-90 של המאה ה-21. ב-1 באוקטובר 2020, מלוני חתמה על מכתב לשר החוץ מייק פומפאו, שגינה את הפעולות ההתקפיות של אזרבייג'ן נגד המובלעת נגורנו-קרבאך המאוכלסת בארמנים. בנוסף על כך, היא גינתה את תפקידה של טורקיה במלחמת נגורנו-קרבאך השנייה.
מלוני, כיושבת ראש ועדת הפיקוח והרפורמה בבית הנבחרים, קראה למנהל ה-FBI כריסטופר ריי לפתוח בחקירה כנגד הרשת החברתית Parler מחשש שרשת זו היא שלוחה של הממשל הרוסי.
נשק
בשנת 2013 מלוני הציעה חוק למניעת סחר בנשק. לפי הצעת החוק, הסחר בנשק יהפוך לראשונה לפשע פדרלי ויוחרפו העונשים. החוק ניסה למנוע סחר ומכירת נשק לעבריינים מורשעים, מתעללים במשפחותיהם, חולי נפש אלימים ואחרים.
ב-2014, הצטרפה לסנאטור אד מרקי בקריאה לנשיא ברק אובמה לתיקצוב בסך 10 מיליון דולר של המרכז לבקרת מחלות ומניעתן על מנת לחקור באופן קליני את השימוש בנשק.
שקיפות ממשלתית
בשנת 2008, לאחר דיווחים על שחיתות בקרב קבלנים צבאיים בעיראק ובאפגניסטן, הבטיחה מלוני ליצור מסד נתונים לפיקוח טוב יותר על כל החוזים הפדרליים.
חברה
בשנת 2007 מלוני קידמה מימון לתוכניות לנשים ונערות אפגניות וסייעה בהקמת ועדה אפגנית לזכויות אדם. היא מהיוזמות הבולטות של תיקון שוויון הזכויות. בשנים שלאחר מכן קידמה הצעת חוק למתן חופשת הורות בתשלום לעובדים הפדרליים. בנוסף על כך, מלוני קידמה חוקים למניעת אלימות מינית באקדמיה.
מלוני קידמה מימון לפרויקטים גדולים של תחבורה ציבורית, ובאופן מיוחד למדינת ניו יורק.
מחלוקות ציבוריות
ב-16 באוקטובר 2001, מלוני לבשה בורקה אפגנית בזמן שנשאה נאום בבית הנבחרים. הנאום היה למען זכויות נשים אפגניות ולמען מעורבות צבאית אמריקנית כנגד הטליבאן. זו הייתה הפעם הראשונה שלבשו רעלה אסלאמית בקונגרס. מבחינה טכנית מלוני עברה על האיסור לענוד כיסוי ראש משנת 1837.
שימוש ב"מילת ה-N"
ב-20 ביולי 2009, מלוני התנצלה לאחר שאמרה את המילה "Nigger" בראיון ל- City Hall News. באותה העת מלוני התמודדה בפררימריז הדמוקרטיים לסנאט של ארצות הברית.
מלוני התנצלה ופרשה מהמירוץ ב-7 באוגוסט 2009. היא לא טענה שפרשה בעקבות הבערה.
חיים אישיים
למלוני ובעלה, קליפטון מלוני יש שתי בנות. בעלה נהרג במהלך מסע טיפוס בשנת 2009, לאחר שטיפס על הפסגה השישית בגובהה בעולם, צ'ו אויו בטיבט.
רבקה סייר
רבקה סייר (באנגלית: Rebecca Saire; נולדה ב-16 באפריל 1963) היא שחקנית וסופרת אנגלייה, שזכתה להכרה בגיל 14 כשגילמה את יוליה בעיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC למחזה "רומיאו ויוליה".
קורות חייה
סייר נולדה בלונדון. היא למדה בבית הספר לבנות "Watford Grammar School for Girls" ובגיל 13 החלה ללמוד בבית הספר "גודולפין ולאטימר סקול" בהאמרסמית' במערב לונדון.
משחק
ב-1978 כשהייתה בת 14 גילמה את יוליה במחזה "רומיאו ויוליה" מתוך סדרת המחזות השייקספיריים של ה-BBC. עוד הופיעה בטלוויזיה בתפקיד אמיליה סדלי בעיבוד משנת 1987 לרומן "יריד ההבלים". היא שיחקה בתפקיד שוֹנָה בדרמה "The Bill" של רשת ITV, והופיעה בתפקיד אורח בסדרה "קטעים עם פריי ולורי".
בקולנוע הופיעה סייר בסרט "The Shooting Party" בכיכובו של ג'יימס מייסון.
בתיאטרון שיחקה סייר בתפקיד מייבל במחזה "בעל אידיאלי", בתפקיד דיאנה במחזה "סוף טוב הכל טוב" ובתפקיד הנסיכה מרי במחזה "Crown Matrimonial". ב-1989 שיחקה בתפקיד אופליה במחזה "המלט" לצדו של מארק ריילנס בתפקיד הראשי בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית.
בשנת 2017 שיחקה לצד ג'מה ארטרטון וסם קלאפלין בסרט הדרמה הבריטי "שעתם היפה" ("Their Finest") בבימוי לונה שרפיג.
כתיבה
סייר כתבה שלושה מחזות עבור רדיו ה-BBC שהופקו על ידי יון או'קלהאן (Eoin O'Callaghan):
חיים אישיים
סייר נשואה לשחקן רוג'ר אלאם ולהם שני ילדים.
קפיצה למים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
סין הובילה ברוב התחרויות וקטפה 7 מתוך 8 מדליות הזהב.
הארמייה השביעית (האימפריה הגרמנית)
הארמייה השביעית הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית.
קפיצה למים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
במהלך היום השלישי לתחרויות הפכו מי הבריכה לירוקים. בתחילה טענו המארגנים כי מדובר באצות שגדלו במים עקב תנאי החום והחוסר ברוח בבריכה. ההסבר לא הניח את הדעת, שכן המים בבריכה הסמוכה בה נערכו משחקי הכדורמים נותרו כחולים. לבסוף הודו המארגנים כי השינוי בצבע נבע מכך שלבריכה נשפכו 160 ליטר של מימן על-חמצני. לאחר מכן נשאבו המים והוחלפו במים חדשים.
הארמייה השביעית (האימפריה הגרמנית)
היסטוריה
מפקדה של הארמייה בתחילת הקרבות היה יוזיאס פון הרינגן. במסגרת תוכנית הפלישה הגרמנית לצרפת הוצבה הארמייה באגף השמאלי הקיצוני, באזור אלזס. עם פרוץ המלחמה, הדפה הארמייה את הכוחות הצרפתיים שפלשו לאלזס במסגרת קרב מילוז. לאחר מכן בקרב לורן שנערך באוגוסט 1914 בלמו הארמייה והארמייה השישית את המתקפה הצרפתית, תוך שימוש בטקטיקת נסיגה ומשיכת הכוחות התוקפים לעמדות הגנה מוכנות מראש.
קפיצה למים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
דירוג מוקדם
בתחרויות הקפיצה למים לקחו חלק 136 ספורטאים מ-29 מדינות שנבחרו בהתאם לכללים הבאים:
כל מדינה רשאית לשלוח לתחרות מקסימום 16 מתחרים (עד שמונה גברים ושמונה נשים). בתחרויות היחידים כל מדינה רשאית לשלב עד שני מתחרים וזוג אחד בתחרויות הזוגיות.
הארמייה השביעית (האימפריה הגרמנית)
היסטוריה
לאחר הכישלון בקרב על המארן הועברה הארמייה צפונה, והגיעה בדיוק בזמן לבלום את כוחות מדינות ההסכמה בקרב על האן. הארמייה השתתפה במרוץ אל הים, ובכלל זה בקרב אראס.
קפיצה למים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
דירוג מוקדם
התנאי להשתתפות בתחרויות האישיות הוא עמידה באחד או יותר מהקריטריונים הבאים:
התנאי להשתתפות בתחרויות הזוגיות הוא עמידה באחד או יותר מהקריטריונים הבאים:
הארמייה השביעית (האימפריה הגרמנית)
היסטוריה
ב-28 באוגוסט 1916 מונה פון הרינגן למפקד מפקדת הגנת החופים, ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל ריכרד פון שוברט. ב-11 במרץ 1917 פרש פון שוברט מהפיקוד על הארמייה, ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל מקס פון בהן.
באפריל 1917 הותקפה הארמייה השביעית בידי כוחות צרפתיים במהלך מתקפת ניוול, ובכלל זה בקרב השני על האן.
במהלך שנת 1918 פעלה הארמייה במסגרת קבוצת הארמיות של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה. ב-15 - 17 ביולי 1918 השתתפו כוחות הארמייה במתקפה הגרמנית על המארן. ב-6 באוגוסט 1918 מונה פון בהן למפקד קבוצת ארמיות פון בהן, ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל מגנוס פון אברהרדט. ב-15 באוקטובר 1918 חזר פון בהן לפקד על הארמייה עד לסיום המלחמה.
אוגוסט 1914
בקרב לורן באוגוסט 1914, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
30 באוקטובר 1918
בסוף המלחמה, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
צוטומו מיאזאקי
אופיו האלים של המודוס אופרנדי של מיאזאקי עורר בהלה ציבורית רחבה עם פרסומו. לאחר שחטף את קורבנותיו, כולן ילדות בגילאי ארבע עד שבע, רצח וביתר את גופותיהן ברכבו, בטרם אנס ואכל אותן. לעיתים נהג לשמור חלקים מהן בתור פרסים, וליצור קשר עם משפחותיהן בכדי להתגרות בהן.
ביוגרפיה
צוטומו מיאזאקי נולד ב-21 באוגוסט 1962 ב, טוקיו, הבן הבכור של משפחה אמידה. לידתו הייתה מוקדמת והוא סבל ממום מולד נדיר שחיבר בין מפרקי ידיו, כך שלא הצליח לכופף אותם כלפי מעלה.
משפחתו ניהלה עיתון מקומי והייתה ידועה היטב בעיר מגוריה, בה שירתו סבו ואביו לפניו במועצת העיר. מאחר שהוריו היו שקועים בעבודתם ועסוקים מרבית הזמן, חונך מיאזאקי בידי סבו, ובידי אדם שסבל ממוגבלות שכלית אשר נשכר לשמש כאומן עבורו.
בבית הספר סבל מיאזאקי מבריונות וחרמות ממושכים בעקבות המום הבולט בידיו, ובחלוף הזמן הפך לילד שקט ומופנם. הוא המשיך לבית הספר התיכוני מיידאי נקאנו ב, מוסד לימודי יוקרתי בעל קשרים קרובים ל, ונחשב לתלמיד מופתי עד שהחלו ציוניו ליפול בפתאומיות. הוא דורג במקום הארבעים מתוך חמישים ושש התלמידים בכיתתו, ולא זכה להזמנה לאוניברסיטה כנהוג בבית הספר. במקום להמשיך ללימודי אנגלית והוראה כפי שתכנן, נרשם למכללה מקומית ורכש השכלה מקצועית במטרה להפוך לטכנאי צילום.
במהלך שנות ה-80 שב להתגורר בבית הוריו, וחלק חדר משותף יחד עם אחותו הגדולה. על אף תדמיתה של משפחתו באיצוקאיצ'י, לא הפגין כל רצון לרשת את עסקיהם. לאחר מעצרו אמר כי הדבר היחיד שרצה באותה העת היה כי, אולם האמין שהוריו היו מודאגים יותר , ו. באותה הודאה סיפר כי עד לתקופה זו כבר החל לחשוב על התאבדות. כמו כן אמר כי קיבל תמיכה רק מסבו, אליו היה קרוב מאוד, על אף הניכור הרב שחש מצד שתי אחיותיו הצעירות.
סבו של מיאזאקי נפטר ב-1988, מה שהחמיר את דיכאונו והפך אותו לבודד עוד יותר. בניסיון, אכל מיאזאקי כמות מסוימת מהאפר שלו. כעבור מספר שבועות תפסה אותו אחת מאחיותיו בזמן שצפה בה מתקלחת, וכאשר הורתה לו לעזוב תקף אותה. לאחר שאמו למדה על התקרית ודרשה ממנו כי ישקיע יותר זמן בעבודתו מאשר בצפייה בקלטות וידאו, תקף גם אותה.
הרציחות
מסע הקטל של מיאזאקי נפתח באוגוסט 1988 והסתיים ביוני 1989. מיאזאקי ביתר ורצח ארבע ילדות בגילאי ארבע עד שבע, אנס את גופותיהן, שתה את דמה של אחת מהן, ואכל חלקים מידה של אחרת. לפני מעצרו כונו הפשעים הללו בשם רציחות הילדות הקטנות, ולאחר מכן בשם הרציחות והחטיפות הסדרתיות של טוקיו וסאיטאמה.
מעט לאחר יום הולדתו העשרים ושש, ב-22 באוגוסט 1988, עקבותיה של מרי קונו בת הארבע נעלמו בזמן ששיחקה בבית חברתה. מיאזאקי הוביל אותה לתוך רכב ה שלו ונסע לכיוון מערב טוקיו. לאחר שחנה מתחת לגשר באזור מיוער, התיישב לצידה של קונו במשך חצי שעה בטרם רצח אותה ואנס את גופתה. הוא השליך את הגווייה בשדות הסמוכים לביתו, נפטר מבגדיה, וחיכה שתירקב בטרם שב על מנת לכרות את ידיה ואת רגליה, אותם שמר בארונו. לאחר מכן שרף את שאריותיה בתנור ביתו, טחן אותן לאבקה, אותה שלח למשפחתה בתוך קופסה יחד עם שיניה, תמונות של בגדיה, וגלויה בה נכתב. הגפיים של קונו נמצאו בארונו של מיאזאקי כאשר נעצר לאחר שנה.
כעבור חודשיים חטף מיאזאקי את מסאמי יושיזאווה בת השבע לאחר שראה אותה הולכת לאורך דרך כפרית. הוא פנה אליה בהצעה לעלות לרכבו, ומשנענתה בחיוב, נסע לאותו מקום בו רצח את קונו. לאחר מכן רצח אותה, אנס את גופתה, ולקח את בגדיה עמו, בטרם עזב.
מיאזאקי המתין חודשיים נוספים לפני שחטף את אריקה נמבה בת הארבע, כאשר שבה לביתה לאחר שביקרה את חברתה. הוא כפה עליה להיכנס לרכבו ונסע למגרש חנייה בנגורי, כיום, שם הכריח אותה להסיר את בגדיה במושב האחורי של הרכב, והחל לצלם אותה. לאחר שרצח אותה, קשר את ידיה ורגליה מאחורי גבה, עטף אותה בסדין מיטה, והניח את גופתה בתא המטען. הוא השליך את בגדיה באזור מיוער, ונפטר מגופתה במגרש חנייה סמוך, בו התגלתה כעבור שלושה ימים. ב-20 בדצמבר קיבלה משפחתה גלויה ששלח ובה נכתבה הודעה אשר הורכבה ממילים שנחתכו ממגזינים,.
כמעט שישה חודשים חלפו בטרם מצא מיאזאקי את אייאקו נמוטו בת החמש. לאחר ששכנע אותה להרשות לו לצלם אותה, הוביל אותה לרכבו בו רצח אותה, כיסה את גופתה בסדין מיטה, והשליך אותה לתא המטען. לאחר מכן לקח את גופתה לדירתו, והעביר את היומיים הבאים באונס וצילום הגווייה. כאשר החלה להירקב, ביתר אותה מיאזאקי והשליך את מרביתה בבית הקברות הסמוך. הוא שמר את ידיה, מהן שתה דם ואף אכל חלקים מסוימים. מאחר שחשש כי המשטרה תמצא את חלקי הגופה שהשליך, שב לבית הקברות כעבור שבועיים ולקח אותם חזרה לדירתו, שם החביא אותם בארונו.
מעצר
מיאזאקי נתקל בזוג ילדות ב-23 ביולי 1989 בזמן ששיחקו בפארק שעשועים ב. הוא הצליח להפריד את הצעירה מביניהן מאחותה, אשר הלכה לדרכה, והחל לצלם אותה בעירום. אביה הגיע למקום במהרה ותקף אותו, אך הוכנע בקלות. מיאזאקי נמלט חזרה לפארק על מנת לשוב לרכבו, אולם נעצר בידי כוחות המשטרה אשר הוזמנו למקום בידי האב. חיפוש שנערך בבונגלו בו התגורר חשף 5,763 קלטות וידאו אשר הכילו סרטי פורנוגרפיה, אימה, סלאשרים ואנימה. בין הקלטות נמצאו תמונות וסרטים קצרים המתעדים את קורבנותיו.
עם מעצרו כינתה התקשורת היפנית את מיאזאקי בשם רוצח האוטאקו, מתוך התייחסות לתרבות האוטאקו המתארת אנשים בעלי דפוסי צריכה, בייחוד בכל הנוגע למוצרי אנימה ומאנגה. הפרשה עוררה פאניקה מוסרית רחבה בשל ההנחה כי תחומי העניין הללו הם שגרמו למיאזאקי לבצע את פשעיו. מספר עיתונים אף טענו כי מיאזאקי נסוג אל תוך עולם פנטזיה של מאנגה כתוצאה מחינוכו המוזנח.
הפסיכואנליסט קייגו אוקונוג'י מ אמר לעיתון השוקן פוסט כי. טענה זו ואחרות מסוגה הופרכו בהמשך. המבקר איז'י אוטסוקה ציין בספרו, העוסק בפשעיו של מיאזאקי, כי אוסף הפורנוגרפיה הגדול שנמצא ברשותו ככל הנראה הומצא יש מאין, או לכל הפחות גודלו הוקצן, בידי עיתונאי או צלם, על מנת להבליט את סטיותיו של הרוצח. מבקר אחר, פומיאה איצ'יהאשי, הציע כי המידע ששוחרר לציבור נועד לעורר סטריאוטיפים ופחדים נפוצים בכל הנוגע לתרבות האוטאקו, מאחר שהמשטרה ידעה כי הדבר יסייע להשגת הרשעה.
משפט והוצאה להורג
משפטו של מיאזאקי נפתח ב-30 במרץ 1990, ונמשך קרוב לשבע שנים. לכל אורכו נהג מיאזאקי לדבר באופן שטותי, ולעיתים תכופות הפיל את האחריות לפשעיו על, אלטר אגו אשר לדבריו הכריח אותו לרצוח. כמו כן נהג לצייר את אותו איש בתור דמות מצוירת במהלך שהותו באולם בית המשפט. בנוסף שמר על ארשת רגועה וקרת רוח בזמן ההליכים המשפטיים, ונראה אדיש לכל המתרחש סביבו. אביו של מיאזאקי סירב לשלם עבור ההגנה המשפטית שלו, והתאבד ב-1994.
אורכו הרב של המשפט נבע מסוגיית בריאותו הנפשית של מיאזאקי בזמן הרציחות. תחת החוק היפני באותה העת לא היה ניתן להטיל אחריות פלילית על אנשים אשר אינם נמצאים בקו השפיות, וכנגזר מכך גם לא להעניש אותם. בנוסף, אנשים הסובלים מנכות שכלית או נפשית היו זכאים לגזר דין מופחת.
שלושה צוותים פסיכיאטרים שונים מונו בידי בית המשפט על מנת לבחון את יכולתו של מיאזאקי להבדיל בין טוב לרע. שניים מהם הגדירו אותו כרפה שכל, כאשר לדעת אחד סבל מיאזאקי מסכיזופרניה, ולדעת השני סבל מהפרעת זהות דיסוציאטיבית. הצוות השלישי אבחן אותו כסובל מהפרעת אישיות, אף על פי שטען כי עדיין היה אחראי למעשיו.
קבע כי מיאזאקי היה מודע לגודלם ולהשלכותיהם של פשעיו, ולפיכך היה אחראי להם. הוא נידון למוות ב-14 באפריל 1997. גזר דינו אושר בידי ב-28 ביוני 2001, וכן בידי בית המשפט העליון של יפן ב-17 בינואר 2006. היפני דאז חתם על גזר דינו ב-17 ביוני 2008, והוא הוצא להורג בתלייה ב באותו היום.
מורשת
מיאזאקי תיאר את רציחותיו בתור. הרוצח היפני כינה את עצמו בשם , אולם מיאזאקי השיב בתגובה,.
עדי טוך
עדי טוך (נולדה ב-1979) היא אמנית המתגוררת ופועלת בלונדון, שבאנגליה.
ביוגרפיה
נולדה בבירושלים. היא בוגרת בצלאל המחלקה לצורפות 2004 ותואר שני בהצטיינות מבית הספר קאס בלונדון 2009. מרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
עבודתיה מוצגות ונמכרות דרך גלריות, בירידי אומנות, לאספנים פרטיים ולאוספים ציבוריים של מוזיאונים ומוסדות. בין האוספים הציבוריים נמנים המוזיאון היהודי בניו יורק, מוזיאון פיצוויליאם בקיימברידג', ארגון גולדסמיט לונדון, ומועצת האומניות האנגלית - קראפטס קונסיל.
בשנים האחרונות זכתה במספר פרסים ביניהם פרס זהב לקראפט ועיצוב מטעם גילדת הצורפים 2013 ופרס יוקרתי מטעם ארגון גולדסמיט לעיצוב הטוב ביותר ביריד גולדסמיט השנתי 2012.
מיוצגת על ידי גלריית קונטמפוררי אפלייד ארטס בלונדון - גלריה שפועלת משנת 1948 ומייצגת אמנים תושבי בריטניה שמצטיינים בתחומי עיצוב וקראפט שונים.
תערוכות נבחרות כוללות תערוכה מיוחדת שנאצרה על ידי מועצת האומניות האנגלית לכבוד אולימפיאדת לונדון (2012), תערוכת כלי כסף עכשוויים במוזיאון ויקטוריה ואלברט במשך לונדון דיזיין פסטיבל 2010, וזו השנה השלישית שבה עבודותיה מוצגות ביריד קולקט בגלריית סאטצ'י בלונדון.
היא מרצה כיום בבית הספר קאס בלונדון ומגיעה ללמד בבצלאל כמרצה אורחת.
אריק בארונדו
מדליית כסף אולימפית ראשונה לגואטמלה
בתחרות שנערכה בראשית 2012 בלוגאנו שיפר בארונדו את שיאו האישי והעמידו על 1:18:25 שעות. באולימפיאדת לונדון (2012) זכה במדליית כסף בתוצאה של 1:18.57 שעות, אחרי צ'ן דינג מסין שקבע שיא אולימפי חדש של 1:18.46 שעות ולפני ונג ג'ן אף הוא מסין 1:19.25 שעות ובכך היה לספורטאי הגואטמלי הראשון בהיסטוריה שזוכה במדליה אולימפית.
ברית הציונים הרוויזיוניסטים
ברית הציונים הרוויזיוניסטים (ראשי תיבות: הצה"ר, קרי: הצוהר), הייתה תנועה ומפלגה ציונית עולמית שנוסדה על ידי זאב ז'בוטינסקי. שמה נבע מהדרישה לרוויזיה (בחינה מחדש) במדיניותו הפייסנית של חיים ויצמן, יושב ראש ההנהלה הציונית, כלפי ממשלת בריטניה בכל הנוגע לגבי המנדט הבריטי בארץ ישראל.
הצה"ר היוותה למעשה את הזרוע המדינית והפוליטית של הציונות הרוויזיוניסטית.
רקע
ב-18 בינואר 1923 הודיע זאב ז'בוטינסקי במכתב על התפטרותו מן ההנהלה הציונית ומן ההסתדרות הציונית. הדבר קרה על רקע אי הסכמה להצעת החלטה שלו שעל ההנהגה הציונית לנקוט מדיניות חד משמעית ופומבית נגד הצעדים האנטי ציוניים ואנטי יהודיים של ממשלת המנדט. ביולי 1923 החל ז'בוטינסקי לכתוב בעיתון הציוני "ראזסוויט" אודות גישתו לבעיות הציונות והשקפותיו בענייני חברה, כלכלה וביטחון. מאמריו קנו לו תמיכה במיוחד אצל צעירים במדינות הבלטיות, במזרח פולין, ובקהילות של מהגרים יהודים מרוסיה בערי אירופה השונות ובארץ ישראל. ז'בוטינסקי הוזמן להרצות בברלין בפני צעירים יהודים דוברי רוסית. הוא ענה בשלילה לבקשותיהם שיחזור לפעילות פוליטית, אך הסכים לקשר אותם לקבוצות אחרות שתמכו בהשקפותיו על רפורמה בציונות. בסתיו של אותה שנה יצא למסע הרצאות מטעם עיתונו. הרצאותיו נחלו הצלחה רבה. בריגה הרצה בפני ברית הסטודנטים "חשמונאי". אלה מחו כנגדו שמצד אחד הוא מעלה דרישות מהפכניות, אך מצד שני אינו מוכן לקחת בהן חלק. קריאות דומות הגיעו מציונים בבולגריה ויוון. באותו זמן גם התוודע ז'בוטינסקי לקבוצת הצעירים בריגה שכללה את אהרן צבי פרופס, גרשון שץ, מרדכי הלשטיין ויצחק ראפאפורט, שהיוותה בסיס לתנועת בית"ר.
הקמת התנועה
באוקטובר 1924 הודיע ז'בוטינסקי כי בפריז יפתח מטה שירכז את פעילות קבוצות האופוזיציה בציונות. פניות רבות נעשו אל הקבוצה המתהווה מכל רחבי אירופה. בין ה-25 ל-30 באפריל 1925 התכנסה הוועידה הראשונה של הקבוצה בפריז עם נציגי אקטיביסטים מארץ ישראל, בולגריה, יוון, לטביה, גרמניה, אנגליה ואוסטריה. התקבלה בה הצעת ז'בוטינסקי כי שאיפת הציונות תהא הקמת קהילה יהודית המהווה רוב בארץ ישראל משתי גדות הירדן. כמו כן יש לבטל את פירוש הציונות של בריטניה לפי הספר הלבן של צ'רצ'יל. הוועידה החליטה כי הגוף החדש יקרא "ברית הציונים הרוויזיוניסטים".
הברית הרוויזיוניסטית הוכרזה כחלק מן ההסתדרות הציונית אשר שומר לעצמו את הזכות לנהל הסברה פרטית בקרב יהודים לפי השקפתו. ז'בוטינסקי הסכים לעמוד בראש הרשימה הרוויזיוניסטית לבחירות הקרובות לקונגרס הציוני, למרות פרישתו מההסתדרות הציונית. דחף אותו לכך גם חששו מהצעת ויצמן להרחבת הרכב הסוכנות על ידי הכנסת אנשי הון יהודים שאינם בהכרח ציוניים. החלטותיה של הצה"ר בתחילת דרכה היו חידוש הגדודים העבריים כחלק מחיל המצב של בריטניה בארץ ישראל, יצירת תמיכה המונית מטעם יהודי העולם שתופנה כלפי הממשלות להגשמת הרעיון הציוני, והקמת קרן כספית לתנועה.
בקונגרס הציוני ה-14, שנערך בווינה ב-1925, שימש ז'בוטינסקי כציר היחיד של הרוויזיוניסטים, אולם התגבשה סיעה של ארבעה צירים עם אנשי המזרחי, הספרדים, והציונים הכלליים. בנאום שהשאיר רושם גם על מתנגדיו הכריז ז'בוטינסקי על מטרות ברית הצה"ר, מתח ביקורת על הנהלת הציונות והביע התנגדות להצעת הרחבת הסוכנות.
המשבר בתנועה
הקונגרס ה-17 נערך ביולי אותה שנה. סיעת הצה"ר יוצגה בו על ידי 52 צירים (מתוך 254, כלומר 20.5%). בקונגרס זה לא התקבל ניסוח "המטרה הסופית" של הציונות כפי שהעלתה הצה"ר. בצעד הפגנתי קרעו כל הרוויזיוניסטים בעקבות ז'בוטינסקי את כרטיסי הצירים שלהם ועזבו את הקונגרס. בקונגרס גם התפטר חיים ויצמן מתפקיד נשיא ההסתדרות במחאה על המדיניות הבריטית האנטי ציונית, ובמקומו התמנה נחום סוקולוב.
בספטמבר אותה שנה התכנסה בקאליי שבצרפת ההנהלה העולמית. על אף מחלוקות קשות נשמרה אחדות התנועה. הוחלט כי כל חברי הצה"ר ינהגו לפי החלטות הנהגתה, אולם חברים שלא ירצו לשלם את השקל הציוני יוכלו להימנע מכך. כמו כן הוחלט לבחון היפרדות מן ההסתדרות הציונית. אותו זמן גם החלה היפרדות העובדים הרוויזיוניסטים מהסתדרות העובדים הכללית והחלה להיווצר הסתדרות העובדים הלאומית, שלימים הייתה ארגון העבודה של הרוויזיוניסטים.
למרות ההחלטות נותר המשבר בהצה"ר בעינו כאשר הרדיקלים הרוויזיוניסטים רואים בחומרה את חוסר ההכרעה: האם תנקוט הצה"ר בקו פוליטי עצמאי או שתישאר חוסה, חסרת השפעה, בצל ההסתדרות הציונית. תחת המחלוקות הקשות בתנועה התכנסה הוועידה העולמית החמישית באוגוסט 1932. ההסכם של קאליי אושר ברוב גדול והוחלט לדרוש כי בשל המדיניות האנטי ציונית של בריטניה תעביר ההנהלה הציונית את משרדיה מלונדון. אולם המחלוקות נותרו גם אחרי כן. ארבעה מתוך חמשת חברי ההנהלה העולמית התנגדו לעיסוק בקו פוליטי עצמאי ונטו להפנות כוחות להתמודדות לקונגרס הציוני. לעומתם ניצב ז'בוטינסקי כשמאחוריו ניצב הרוב המוחלט של חברי הצה"ר. מועצת התנועה כונסה שוב במרץ 1933. ז'בוטינסקי טען נגד הסכם קאליי ודרש פעילות פוליטית עצמאית לתנועה. ניצבו מולו מאיר גרוסמן, רוברט שטריקר, ריכארד ליכטהיים ויעקב כהן. הישיבה קרסה וז'בוטינסקי נענה למחרת היום להצעות על פיזור ההנהלה מתוקף תפקידו כנשיא ועל קיום משאל אצל כלל מתפקדי הצה"ר על הסוגיה. ההתנגדות החריפה מצד ההנהלה המודחת הביא ליצירת שתי רשימות רוויזיוניסטיות נפרדות בבחירות לקונגרס הציוני- הצה"ר של ז'בוטינסקי (שזכתה לכ-96,000 קולות) ומפלגת המדינה העברית של גרוסמן (שזכתה בכ-12,000 קולות).
היפרדות מההסתדרות הציונית
ביוני 1933 נרצח חיים ארלוזורוב. תחת האווירה המתוחה ששררה בארץ אותם ימים בין המחנות הפוליטיים, הואשמו ברצח שלושה מחברי הצה"ר, בהם אב"א אחימאיר, ראש הזרם הרדיקלי של הצה"ר. הדבר הביא לדחיית הצעדים לעצמאות הצה"ר, שהתמודדה גם לבחירות לקונגרס ה-18. אותו קונגרס הפך למעין "בית דין" בו הורשעה התנועה הרוויזיוניסטית על ידי דוד בן-גוריון וברל כצנלסון כמעודדת פשעי טרור וכאחראית לרצח.
בהשפעת המתיחות הגדולה נועד ז'בוטינסקי עם בן-גוריון לאחר הקונגרס, ואלו הגיעו בתיווך פנחס רוטנברג לניסוח הסכמי לונדון, למטרת הסדרת יחסי הסתדרות העובדים הלאומית של הצה"ר עם הסתדרות העובדים הכללית. ועידת הצה"ר אישרה את ההסכם בכינוסה העולמי השישי בקראקוב אך חברי ההסתדרות הכללית דחו אותו.
באותה שנה גם יזמו הרוויזיוניסטים קריאה להטלת חרם כלכלי על גרמניה (ניתן לציין כי החרם מעולם לא הוסר, וכי תנועת בית"ר מקיימת אותו עד היום), וקראו לשלול את הסכם ההעברה.
סירוב זה של ההסתדרות היה עדות לכך שאין אפשרות להסדרת ההתנגשות בין הרוויזיוניסטים לאישים המובילים את ההסתדרות הציונית. בשנת 1934 יזמה הצה"ר "תנועת פטיציה"- עצומה גדולה אל ראשי המדינות והפרלמנטים באירופה שתסב את תשומת לבם לבעיית היהדות בגולה ולקיום ההבטחה לסיוע להקמת בית לאומי בארץ ישראל. ההנהלה הציונית התנגדה נמרצות לקיום העצומה והורתה לסניפיה להחרים ולהילחם בתנועת העצומה. למרות החרם הצליחה הצה"ר לגייס תמיכת 600,000 יהודים בתוכניתה. בנוסף לחרם שהטילה ההסתדרות הציונית שונה בצורה משמעותית הנוסח לגבי השקל הציוני. נקבע כי כל השוקלים מתחייבים לקבל את מרות ההסתדרות בלבד. באפריל 1935 החליטה הנהלת הצה"ר כי חבריה לא ישקלו את השקל וכי תוקם הסתדרות ציונית עצמאית.
כך כוננה ההסתדרות הציונית החדשה - הצ"ח.
סוף פועלה
פעילותם המדינית של הרוויזיוניסטים התקיימה בהסתדרות הציונית החדשה עד חזרתה ב-1946 להסתדרות הציונית העולמית. המפלגה הייתה חברה במועצת העם ולאחריה במועצת המדינה הזמנית, ונציגיה היו אריה אלטמן, צבי סגל, וברוך ויינשטיין.
ב-1949, לקראת הבחירות לכנסת הראשונה, דחו הרוויזיוניסטים הצעה ממנחם בגין להצטרף לתנועת החרות, מפלגה מיסודו של האצ"ל, שגם היא הלכה בדרכו של ז'בוטינסקי וחבריה כינו את עצמם 'רוויזיוניסטים'. רשימת הרוויזיוניסטים נכשלה ולא נכנסה אל הכנסת, לעומת חרות שזכתה ב-14 מנדטים. לפני הבחירות לכנסת השנייה התאחדו האיגוד העולמי של הציונים הרוויזיוניסטים ותנועת החרות תחת "ברית חרות הצה"ר".
עיתונה של מפלגת הצה"ר היה העיתון המשקיף בעריכתו של אייזיק רמבה.
אוניברסיטת הטכנולוגיה של דלפט
אוניברסיטת דלפט לטכנולוגיה (בהולנדית: Technische Universiteit Delft), הידועה גם בשם TU Delft, היא אוניברסיטה טכנית ציבורית וותיקה וגדולה ביותר, הממוקמת בדלפט שבהולנד. בשנת 2022 האוניברסיטה מדורגת בדירוג QS בין 10 האוניברסיטאות הטכניות המובילות בעולם. בתחומי האדריכלות וההנדסה האזרחית, האוניברסיטה דורגה במקום ה-2 בעולם, אחרי המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
באוניברסיטה לומדים כ-26,000 סטודנטים ב-8 פקולטות ומכוני מחקר רבים. עובדים בה כ-6,000 איש. זוכי פרס נובל ההולנדיים יאקובוס ואן 'ט הוף, האיקה קמרלינג אונס וסיימון ואן דר מיר למדו או לימדו בדלפט. האוניברסיטה מעורבת במספר ארגונים אקדמיים ובהם ועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם וליגת IDEA. משנת 2007 האוניברסיטה חברה בברית TU3 ביחד עם שתי האוניברסיטאות הטכניות הנוספות בהולנד - האוניברסיטה הטכנית של איינדהובן ואוניברסיטת טוונטה.
היסטוריה
האוניברסיטה הוקמה ב-8 בינואר 1842 על ידי וילם השני, מלך הולנד כאקדמיה מלכותית. זאת במטרה להכשיר עובדי מדינה לעבודה באיי הודו המזרחיים ההולנדיים. בשנים שלאחר מכן בית הספר ההתרחב והפך לבית ספר פוליטכני ב-1864, וזאת על מנת להתמודד עם המהפכה התעשייתית. בית הספר הפך למכון טכנולוגי ולאוניברסיטה ב-1905. בחנוכת האוניברסיטה נכחה וילהלמינה, מלכת הולנד. בתקופה זו למדו במוסד כ-450 סטודנטים בערך ובמקביל החלו לימודי דוקטורט. לאחר תום מלחמת העולם השנייה האוניברסיטה צמחה במהירות. שם המקום שונה "לאוניברסיטת דלפט לטכנולוגיה" בשנת 1986. מאז 2006 כל הבניינים של האוניברסיטה ממוקמים מחוץ למרכז העיר ההיסטורי של דלפט.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה האוניברסיטה צמחה במהירות.
אקדמיה
אוניברסיטת דלפט כוללת שמונה פקולטות:
רוב הסטודנטים של אוניברסיטת דלפט הם גברים (74% ב-2016). חוסר האיזון המגדרי הגדול ביותר נמצא בפקולטה להנדסת מכונות, בעוד שהפער הקטן ביותר נמצא במחלקות לעיצוב תעשייתי ואדריכלות. למרות מאמצים רבים של הנהלת האוניברסיטה לשנות את חוסר איזון זה, הפער המגדרי נשאר יחסית זהה.
מספר הסטודנטים מחו"ל גדל בהתמדה. כמחצית מהסטודנטים הבינלאומיים הם אירופאים. מדינות המוצא הנפוצות ביותר הן (נכון ל-2009): בלגיה (כ-340 סטודנטים), גרמניה (כ-100 סטודנטים), יוון (כ-100 סטודנטים), ואיטליה (כ-100 תלמידים). ישנם גם סטודנטים רבים מהרפובליקה העממית של סין, איראן, הודו, סורינאם, אינדונזיה וטורקיה. נוכחותם של סטודנטים איראניים רבים הביאה להפגנות בקמפוס במהלך המחאות באיראן ב-2009. הסטודנטים הבינלאומיים לומדים בעיקר מחלקות להנדסת תעופה וחלל, הנדסת החשמל, מתמטיקה ומדעי המחשב.
כיום הסגל האקדמי מונה למעלה מ-3,375 איש.
זוכי תואר דוקטור לשם כבוד
בשנת 1906 קיבלה אוניברסיטת דלפט את היכולת להעניק תוארי דוקטור, ובכך יכלה לתת גם תואר דוקטור לשם כבוד. בשנים 1906–2006 הוענקו בדיוק 100 תארים שכאלה. תוארי דוקטור לשם כבוד מוענקים לאנשים שהציגו תרומות יוצאות דופן בתחומם. מן האישים הבולטים שקיבלו תואר לשם כבוד, ניתן למנות את: ג'רארד פיליפס (1917), הנדריק לורנץ (1918), הנסיך ברנהרד (1951), ג'ון דאגלס קוקקרופט (1959) וסנטיאגו קלטרווה (1997).
נקודת נק
נקודת נק או נקודת נאק (באנגלית: Knack Point) היא לשון יבשה, בקצהו של מצוק שפסגתו שטוחה.
הנקודה מהווה את הקצה הצפוני של גבעות לונג, בהרי הורליק המהווים חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים, באזור ארץ וילקס שבאנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי הנקודה
הנקודה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1958–1960.
מקור השם
הנקודה נקראת על שם ג'וזף וי. נק (Joseph V. Knack), שהיה מטאורולוג בתחנת המחקר בירד בשנת 1958.
קתרין מבריין
קתרין מבריין (בוולשית: Catrin o Ferain; 1535 – 27 באוגוסט 1591), המכונה לפעמים Mam Cymru ("האֵם של ויילס"), הייתה אשת אצולה וֶלשית שסביבה רשת ענפה במיוחד של קרובים וצאצאים מתועדים, הן משום שנישאה ארבע פעמים והן משום שכאשת אצולה משפחותיה תועדו היטב.
חייה
היא מכונה לפעמים קתרין טיודור, משום ששם אביה היה טיודור אפ רוברט ויקאן. שם אמה היה ג'יין וֶלוויל. סוברים שסבה מצד אמה, סר רולנד דה ולוויל (1474 – 25 ביוני 1535), היה בנו של מלך אנגליה הנרי השביעי ושל פילגש ברטונית. סוברים אף שקתרין הייתה בת חסות של המלכה אליזבת הראשונה. בכל אופן, היא ירשה את האחוזות בֶּרֶיין ופֶּנימֶנֶד' בדנבישייר ובאנגלזי.
סר ריצ'רד קלאו
לאחר מות בעלה הראשון, נישאה קתרין לסר ריצ'רד קלאו, סוחר עשיר במיוחד, שהקים את הבורסה המלכותית בסיטי של לונדון עם שותפו העסקי סר תומאס גְרֶשם. קלאף התגורר באנטוורפן, ועם שובו לדנבישייר ב־1567 בנה שני בתים, "באך-אי-גרֵייג" ו"פְּלאס קלאו". הבתים נבנו בסגנון אנטוורפן על ידי אוּמנים פלמים והיו בתי הלבנים הראשונים בוויילס. עם מותו של קלאו ירש ריצ'רד קלאו הבן, בנו מאשתו הראשונה, את "פלאס קלאו".
לקתרין היו שתי בנות מקלאו:
בני הזוג קלאו התגוררו זמן מה באנטוורפן, ושם צויר דיוקנה של קתרין, כנראה על ידי אדריאן ואן קרוננבורג, כפי שמציע המוזיאון הלאומי, אבל ייתכן שעל ידי לוקאס דה הֶרֶה, שלו יוחס הדיוקן בעבר. בתוך שש שנים מנישואיהם, מת סר ריצ'רד קלאו בהמבורג בגיל ארבעים. סביר שהורעל בגין עבודתו כמרגל עבור המלכה אליזבת הראשונה.
מוריס וין
לאחר מכן נישאה קתרין למוריס וין מגווידיר. וין היה השריף של קרנארבונשייר והונו הפך את קתרין לאישה עשירה במיוחד כאשר מת.
גם במסגרת נישואים אלה ילדה קתרין שני ילדים:
אדוארד תֶלווֹל
בעלה הרביעי והאחרון של קתרין היה אדוארד תֶלווֹל מפלאס-י-וורד, שהאריך ימים אחריה.
מורשת
המשורר הוולשי רוברט פארי כתב אלגיה לרגל מותה של קתרין. צאצאיה הרבים כללו את הסטר ת'רייל ואת מגלה הארצות בן המאה ה־18 ג'ון סולסברי, שניהם צאצאיה מבעלה הראשון.
ריברדייל (סדרת טלוויזיה)
ריברדייל (באנגלית: Riverdale) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמת מותחן נעורים, המבוססת על חוברות הקומיקס שפורסמו על ידי הוצאת הקומיקס "ארצ'י קומיקס" המספרות את סיפוריהם של ארצ'י וחבריו הגרים בעיירה ריברדייל השוכנת על שפת גדת נהר הסוויטווטר. הסדרה עלתה לשידור ברשת The CW. ב-22 במרץ 2022, נמסר כי הסדרה חודשה לעונה שביעית, וב-19 במאי 2022, הוכרז כי עונה זו תהיה האחרונה.
הסדרה חולקת יקום משותף באופן לא-רשמי עם סדרת מקור של נטפליקס בשם "הרפתקאותיה המצמררות של סברינה", שעלתה לשידור בנטפליקס ב-26 באוקטובר 2018. ב-6 בפברואר 2020, עלתה לשידור סדרת הספין אוף הראשונה של הסדרה, "קייטי קין", שגם משודרת ברשת The CW.
בישראל, הסדרה זמינה לצפייה דרך נטפליקס.
עונה 1
פולי מגלה לשריף קלר שג'ייסון היה אמור לבצע משלוח סמים תמורת כסף לפני ששניהם ברחו. לאחר מכן, במסיבת הלידה עבור התאומים של פולי, היא מבקשת להתגורר באחוזת ת'ורנהיל. כשאירוע משפחתי של משפחת בלוסום קרב, שריל מבקשת מארצ'י ללוות אותה, אך כאשר הוא מסרב, פנלופי משחדת אותו ללכת איתה. במהלך האירוע, ארצ'י לומד מפולי שהיא עברה לגור עם משפחת בלוסום במטרה לחשוף את האמת על מותו של ג'ייסון. לאחר שפרד נוסע לשיקגו על מנת לסיים את הליכי הגירושין שלו, ארצ'י משתכנע על ידי בטי לערוך לג'אגהד מסיבת יום הולדת שיוצאת משליטה במהירות, ובמהלכה, אף. פי., אביו של ג'אגהד ומנהיג הסרפנטס, מרמז בגלוי שאליס היא סרפנטית לשעבר. אחרי המסיבה, ארצ'י מנחם את ורוניקה והשניים מתנשקים. במהלך נשף "השיבה הביתה", המשטרה מבצעת חיפוש בקרוואן של אף. פי. על פי צו חיפוש, ועוצרים אותו בטענה לרציחתו של ג'ייסון לאחר שמצאו ראיות, אך הנסיבות משכנעות את ארצ'י וורוניקה שאף. פי. הופלל. בטי ואליס תופסות את האל מנסה להרוס את הראיות הקשורות לג'ייסון, והוא חושף בפניהן שבני משפחת קופר הם למעשה דודניהם של משפחת בלוסום, מה שהופך את יחסיהם של ג'ייסון ופולי לגילוי עריות מבחינה טכנית. בעזרתו של קווין, ג'אגהד ובטי חוקרים את הקראוון, שם השניים מוצאים דיסק און קי המכיל סרטון המתעד את קליפורד רוצח את ג'ייסון. ורוניקה מגלה שאביה נמצא בדרכו לריברדייל. כאשר המשטרה הולכת לעצור את קליפורד, מתגלה שהוא כבר התאבד בתלייה ועם התאבדותו, מתברר שהוא היה מעורב בעסקי סמים ושג'ייסון גילה על כך, מה שהוביל לרציחתו על מנת למנוע ממנו לחשוף את האמת על העסק המשפחתי. במקביל, אליס מגלה לבטי שהיא נכנסה להריון בשנות התיכון, אך האל כפה עליה למסור את התינוק לאימוץ. הרוסה כתוצאה מסודותיו והתאבדותו של אביה, שריל מנסה להטביע את עצמה בנהר הסוויטווטר, אבל ארצ'י, יחד עם ורוניקה, בטי וג'אגהד, מציל אותה. העונה מסתיימת כששודד מסתורי חבוש ברדס שחור נכנס ל"פופ'ס שוקליט" בזמן שארצ'י ופרד סועדים שם, וכאשר ארצ'י מנסה להתערב, השודד יורה בפרד; מעשה שמאיים לגרור את ריברדייל לכאוס ואפלה מוחלטים.
עונה 2
לאחר שנורה, ארצ'י מחיש את פרד לבית החולים, שם חבריו וידידיו מנחמים אותו עד שפרד מתאושש. בינתיים, היירם חוזר לריברדייל, מה שמגביר את המתחים במשפחת לודג'. לאחר הירי, פופ מוכר בחשאי את המסעדה להיירם. בינתיים, ג'אגהד לומד שאביו עומד בפני 20 שנות מאסר ומבקש את עזרתה של פני פיבודי, עורכת דין סרפנטית שמסכימה לעזור לו בתמורה לטובה. ביער, מוס ומידג' קלאמפ מותקפים על ידי היורה של פרד, אך שורדים. בעקבות האירוע, ארצ'י מייסד משמר אזרחי לו הוא קורא "המעגל האדום", על מנת להגן על תלמידי ריברדייל. משפחת קופר מקבלת מכתב מהיורה המסתורי, שכעת מזדהה בשם "הברדס השחור", שבו הוא מודיע על כוונותיו להתמקד בחוטאים הגרים בריברדייל. מחשש לחייה ולחיי התאומים שלה, פולי עוזבת את העיר ונוסעת ל"חווה". לאחר עזיבתה, בטי מקבלת מכתב מהברדס השחור, שחושף שנאומה במהלך טקס היובל ה-75 לריברדייל נסך בו השראה למעשיו ונותן לה צופן שרק היא יכולה לפתור, ומאוחר יותר, היא אף מקבלת ממנו שיחת טלפון, במהלכה הוא מגלה שהוא יודע איפה פולי ומאיים להרוג אותה, אלא אם כן תפעל כדבריו. מתוך כוונה ללמוד על מקורותיו של הברדס השחור, ארצ'י וורוניקה עוקבים אחר עקבותיו של רוצח סדרתי שחי בעבר בריברדייל ונקרא "המרטש מריברדייל", שרצח את משפחת קונוויי לפני שנהרג על ידי האזרחים במהלך לינץ'. החקירה מובילה את השניים לגלות שרק קונוויי אחד שרד, השרת של התיכון, ג'וזף סוונסון. במהלך מסיבת הפרישה של אף. פי. מהסרפנטס, אף. פי. מגלה שג'אגהד שיתף פעולה עם פיבודי ומחליט להישאר בסרפנטס, וורוניקה וארצ'י; וג'אגהד ובטי נפרדים בעקבות מחלוקות ביניהם.
בטי וארצ'י, שממשיכים לחקור את עניין הברדס השחור ואף חולקים נשיקה רגעית, מאותגרים על ידי הברדס השחור למצוא את סוונסון. לאחר מרדף אחר הברדס השחור, שריף קלר יורה והורג את הברדס, שמתגלה כסוונסון עצמו. לאחר אירוע זה, ורוניקה וארצ'י ובטי וג'אגהד חוזרים להיות זוג, ובטי זורקת את כל ממצאיה על סוונסון, אך שומרת את הברדס שהוא העניק לה. למרות התנגדותו של האל, בטי ואליס עוקבים אחרי בנה של אליס, צ'יק, אותו היא מסרה לאימוץ. בינתיים, ראש העיר מקוי מנסה להשתלט על העסקה שעשתה עם היירם והרמיוני, במהלכה היא פינתה חלקים נרחבים מהסאות'סייד, ובתגובה השניים מתכוונים לחשוף את הרומן שלה עם שריף קלר. ורוניקה, לעומתם, מזהירה אותה על כך, ומקוי מתפטרת מכהונתה. במקביל, היירם מציע לרביעייה ללכת לבית האגם של לודג' עבור חופשה רומנטית, אך בין ארבעת החברים נוצרים מתחים, שרק מתגברים כשקבוצה של זרים פורצים לבית; אך אחד מאנשיו של היירם מגיע, הורג את אחד הפורצים, ומחזיר את הארבעה לריברדייל. ג'אגהד מגלה על תוכניתו של היירם להפוך את תיכון סאות'סייד לבית כלא חדש, ופותח בשביתת רעב כמחאה. במקביל, פרד מכריז על ריצתו לראשות העיר נגד הרמיוני. בינתיים, שריל וטוני חושפות את רגשותיהן אחת לשנייה. במהלך ההפקה השנתית של תיכון ריברדייל ל"קארי", נחשף שובו של הברדס השחור.
בינתיים, בטי וג'אגהד מחליטים לחקור את עברו של צ'יק ולומדים שהוא למעשה מתחזה. בטי יוצרת קשר בחשאי עם הברדס השחור, שמציע לה להיפטר מצ'יק; שמתוודה בפניה שהוא רצח את אחיה האמיתי, צ'ארלס סמית'. בעקבות כך, בטי מוסרת אותו לברדס השחור ולאחר מכן משקרת לאליס בתואנה שהוא עזב את העיר, לפני שאליס מספרת לה שהאל נעדר בזמן החליפין, מה שמוביל אותה לחשוד שאביה הוא למעשה הברדס השחור האמיתי. לאחר שתקף את שריל, האל מאשש את חשדותיה של בטי לגבי זהותו בתור הברדס השחור האמיתי וחושף שהוא בנו של המרטש מריברדייל, לפני שבטי מביאה למעצרו. באמונה שייתכן שהיירם תכנן פיגוע בבית העירייה, הרמיוני מגלה לוורוניקה שהיירם מתכנן לגבש את כל הסאות'סייד. ג'אגהד, ארצ'י ושריל מובילים את הסרפנטס אל נורת'סייד, שם הם מקבלים מקלט, ולאחר מכן, אף. פי. פורש וממנה את ג'אגהד ליורשו, וזה האחרון מצרף את שריל לשורותיהם. במקביל, הרמיוני זוכה בבחירות לראשות העיר. מאוחר יותר, היירם נפגש עם פני, פנלופי, קלאודיוס, שריף מינטה ומלאכי, כדי לדון בשיתוף הפעולה ביניהם. העונה מסתיימת כשהיירם מבצע את מהלך הנקמה שלו בארצ'י, ובזמן שזה האחרון מושבע לנשיאות מועצת התלמידים, הוא נעצר שלא בצדק בטענה לרצח אחד הפורצים מבית האגם.
עונה 3
ג'אגהד מגלה לבטי שהמשחק הוא אנלוגיה לריברדייל עצמה, וטוען שהוא בסופו של דבר יצליח להתעמת מול מלך הגרגוילים. במקביל, חבריו של ארצ'י מצליחים לעזור לו להימלט ומסתירים אותו בבונקר של דילטון. ורוניקה, הנחושה לנקות את שמו של ארצ'י, מצליחה לבסוף להוכיח את חפותו, אך הוא מסרב לחזור לריברדייל ונפרד מוורוניקה לפני שעוזב את העיר עם ג'אגהד. במהלך שיטוטיהם, ג'אגהד וארצ'י פוגשים את גלדיס וג'ליבין, אמו ואחותו של ג'אגהד, ולומדים כי היירם מתכוון להשתלט על העיר. חודש לאחר מכן, ארצ'י חוזר לריברדייל, במקביל להגעתן של גלדיס וג'ליבין. כשהוא ממשיך לחקור את המשחק ואת מלך הגרגוילים, ג'אגהד פוגש את קורץ, שליחו של המלך, שאומר לו שרק הראויים יעפילו, ובמקביל, בטי נפגשת עם חברת החווה לשעבר, שעזבה לאחר מות אחותה, ולומדת שחברי החווה מאמינים שעל מנת להעפיל יש להגיע לחוויית סף המוות. משכך, בטי ממהרת ומנסה להניא את אליס מלבצע את הטקס, אך מאחרת, ואליס עוברת את הטקס וטוענת שהיא נולדה מחדש ושעליהן למכור את ביתן. בינתיים, ורוניקה פותחת במסבאה שלה קזינו ומשתמשת בה כדי לשלם את חובותיה להיירם. ארצ'י מגלה על משימת "האביר האדום", לכאורה חלק מהמשחק ומשימה הכוללת את מותו; והוא מצליח לבטל את המשימה על ידי הבסת המתחרים שלו במכון האגרוף. לאחר שמשפחת ג'ונס מאולצת לשחק במשחק על ידי קורץ כדי להציל את ג'ליבין, גלדיס מחליטה לעזוב את ריברדייל.