cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כריסטינה סקרבק
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה, סקרבק נותרה ללא עתודות כלכליות או מדינת מולדת לחזור אליה. לאחר המצוקה הפיזית והנפשית שהיא סבלה במשך שש שנים בשירותה, היא נזקקה, כנראה יותר מכל סוכן אחר שהועסק, לביטחון לכל חייה. ואולם כמה שבועות לאחר שביתת הנשק היא פוטרה עם שכר של חודש ועזבה לקהיר כדי להסתדר בעצמה. אף על פי שהייתה גאה מדי כדי לבקש סיוע אחר, היא הגישה בקשה להגנה על דרכונה הבריטי. מאז הבגידה האנגלו - אמריקאית במדינתה ביאלטה, היא הייתה כמעט חסרת מדינה. ניירות ההתאזרחות התעכבו ובינתיים, כאשר היא מזניחה כל תקווה לביטחון, היא יצאה לחיים של חוסר ודאות ומסע לא בטוח, כמעט כאילו רצתה לשחזר בשלום את הסכנות והתחושות שחוותה במהלך המלחמה .לאחר שלא הצליחה למצוא עבודה בניירובי, היא חזרה ללונדון שם עבדה בשרת טלפונים, אשת מכירות, מלצרית ודיילת על ספינות אוקיינוס. באחת מספינות הנוסעים, סקרבק התבקשה להציג את המדליות שהיא הרוויחה במלחמה. "קו הסרטים" המרשים שלה הפך אותה מיד לחביבת הנוסעים. אך היא הפכה במהרה לקורבן של מסע התעללות מצד הצוות, על היותה זרה, אישה וחשודה כשקרנית. דייל עמית, דניס מולדובני, הגן עליה והשניים היו כנראה אוהבים. מולדובני נהיה אובססיבי כלפיה והיא נפרדה ממנו, בטענה שהוא "עקשן ומפחיד".
מותה ומורשתה
כריסטינה גרנוויל נדקרה למוות במלון שלבורן, לונדון ב 15 ביוני 1952.גופתה זוהתה על ידי בן דודה,. לאחר שהרשות בדקה את דרכונה גילו שהיא הורידה לעצמה שבע שנים בדרכון אך גילה האמיתי במותה היה 44 .התוקף שלה היה דניס מולדובני, האיש האובססיבי שעבד עם סקרבק בתור דייל. לאחר שהורשע ברצח שלה נתלה מולדובני ב 30 בספטמבר 1952.
גרנוויל נקברה בבית העלמין הקתולי של סנט מרי, צפון מערב לונדון .בעקבות מותה, הקים אנדז'יי קוברסקי קבוצה של אנשים שמטרתה הייתה לוודא ששמה לא יוכתם. הם הצליחו לעצור כמה דוחות של עיתונאים ושני ספרים.
ב-1971 מצאו במלון בו נרצחה תא מטען ובו חפציה. כמה ממאמריה, המדליות שלה, והפגיון שהיו בין החפצים מוחזקים כיום במוזיאון סיקורסקי, בלונדון.
תרבות פופולרית
ויליאם נולאן טען שאיאן פלמינג ביסס את הדמות ווספר לינד, בספר הראשון של ג'יימס בונד על קריסטין גאוויל .ב־3 במאי 2016, תחנת שידור 4 הרדיו של ה-BBC, שידר פרק בתוכנית הרדיו "חיים נהדרים" על חייה של כריסטינה סקרבק. ספרו של מייקל מורפורגו "בפה של הזאב" (2018) מתמקד במלחמת העולם השנייה, על סיפורה של סקרבק.
דוד בר-אילן
דוד בר-אילן (7 בפברואר 1930 - 5 בנובמבר 2003) היה עיתונאי ופובליציסט, מוזיקאי ופסנתרן ישראלי. שימש עורך הג'רוזלם פוסט ומנהל האגף לתקשורת ולתכנון מדיני במשרד ראש הממשלה.
ביוגרפיה
בר-אילן, נולד בחיפה, אמו סטלה הייתה אשת עסקים, יבואנית של אופנת נשים בתקופת המנדט. בר-אילן למד פסנתר במכון למוזיקה בחיפה והיה מתלמידיה של גיטה ויצמן. כשהיה בן 17 זכה במלגה ללימודים בבית הספר ג'וליארד בניו יורק ובשנת 1947 עזב את ישראל. בשנת 1953 זכה בתחרות נגינה יוקרתית בלונדון, ובאותה שנה נתן קונצרט בכורה בקרנגי הול. מאז פרחה הקריירה שלו כפסנתרן מקצועי ברחבי ארצות הברית ומחוצה לה. בר-אילן ניגן עם כל התזמורות הגדולות בארצות הברית (גולל, התזמורת הסימפונית של מיניאפוליס, ניו יורק, וסן פרנסיסקו), ועם כמה מהגדולות ביותר באירופה (כולל הפילהרמונית של ברלין, לונדון, אמסטרדם, ליברפול, מינכן ועוד).
בתחילת שנות ה-80 החל להיות פעיל בלובי היהודי בארצות הברית, קשר קשרים עם סנטורים ואנשי קונגרס, ועם הדיפלומטים הישראלים בארצות הברית. במקביל כתב מאמרי פובליציסטיקה בעיתונים "ניו יורק טיימס", "וושינגטון פוסט", "וול סטריט ג'ורנל, "לוס אנג'לס טיימס" ואחרים. בהמשך החל להופיע בתוכניות טלוויזיה כמיצג העמדה הישראלית, ואף הגיש תוכנית טלוויזיה בכבלים משלו, "אינטרנשיונל דייט ליין", שעסקה בנושאי המזרח התיכון. באותן השנים יצר לראשונה קשרי חברות עם בנימין נתניהו בעת שכיהן כשגריר ישראל באו"ם.
בשנת 1986 פגש את איל העיתונות האוסטרלי, רופרט מרדוק, בטקס שנערך במלאת מאה שנה לפסל החירות, ושבו נכחו המהגרים המצטיינים, שתרמו יותר מכל לארצות הברית. מרדוק יצג את ההגירה האוסטרלית, ובר־אילן את זאת הישראלית. בר-אילן שכנע את מרדוק להשקיע בעיתון ישראלי, בעל קו ימני. בשנת 1987 חזר לישראל, קנה בית בירושלים והחל לעבוד על הקמת העיתון שקיבל את השם "לעניין". בר-אילן גייס את נדב העצני, שהחל בעריכת העיתון, בניית מערכת וגיוס עובדים. מרביתם, עיתונאים צעירים המזוהים עם הימין. תחילה היה "לעניין" אמור להיות עיתון ארצי, לבסוף הוחלט שיתפרסם כמקומון באזור תל אביב והמרכז ויופץ בחינם במאה אלף עותקים, בפורמט של מגזין. העיתון יצא לאור לראשונה ב-2 בדצמבר 1988. מרדוק השקיע כמיליון וחצי דולר ובר-אילן כ-100 אלף. לאחר חצי שנה הוחלט לגבות תשלום של 50 אגורות והתפוצה ירדה לכ-35 אלף עותקים. בינואר 1990 החליט מרדוק להפסיק לממן את העיתון והוא נסגר.
בין השנים 1990 ל-1992 שימש כעורך בעיתון הג'רוזלם פוסט, וכעורך ראשי בין השנים 1996 ל-1999. בתפקידו כעורך היה דומיננטי בשינוי הטון של מערכת העיתון אשר זוהה כליברלי עד שנרכש בשנת 1989 על ידי קונרד בלק לכיוון ימני ושמרני.
בכהונתו הראשונה של בנימין נתניהו מונה לשמש כמנהל האגף לתקשורת ולתכנון מדיני במשרד ראש הממשלה. לאחר ההפסד של נתניהו בבחירות 1999 חתם על חוזה להרצאות בארצות הברית.
חיים אישיים
בר-אילן היה נשוי שלוש פעמיים, בפעמיים הראשונות לנשים נוצריות ממוצא אנגלו-אמריקאי, מהן נולדו לו שלושה ילדים. אשתו השלישית התגיירה למענו ועברה איתו לישראל ב-1987.
פרנסואה האבנק
פרנסואה אנטואן האבנק (בצרפתית: François-Antoine Habeneck; 22 בינואר 1781 – 8 בפברואר 1849) היה כנר ומנצח צרפתי.
קורות חייו
פרנסואה האבנק היה בנו של מוזיקאי בתזמורת צבאית, שלימד אותו כינור מגיל צעיר. בגיל 10 כבר ניגן קונצ'רטו בציבור. בשנת 1801 הוא התקבל לקונסרבטואר של פריז, ובשנת 1804 זכה שם בפרס ראשון בכינור והצטרף לתזמורת האופרה הלאומית של פריז. האבנק החל לצבור ניסיון כמנצח לאחר שמשנת 1806 החל לנצח על קונצרטים של תלמידים. בשנת 1817 הפך לעוזר מנצח בתזמורת האופרה של פריז, אך פוטר תוך זמן קצר. בשנת 1821 מונה למנהל האדמיניסטרטיבי של התזמורת ובשנת 1824 מונה למנצח ראשי של התזמורת יחד עם שותף לתפקיד, אנרי ולנטינו. בשנת 1831 פרש ולנטינו מתפקיד המנצח והאבנק נשאר כמנצח ראשי יחיד עד פרישתו בשנת 1846.
בשנת 1828 ייסד תזמורת קונצרטים בניהולו המוזיקלי, ובביצועה הציג את יצירותיו של בטהובן בצרפת. הוא הלחין כמה יצירות אך פרסם רק מעטות מהן, והתפרסם בעיקר כמנצח. הוא לימד מוזיקה ובין תלמידיו הבולטים ניתן למנות את אדואר לאלו. הוא ניצח על בכורות של כמה אופרות וכן של הרקוויאם של ברליוז. הקטור ברליוז כתב בזיכרונותיו, שבבכורה של רקוויאם זה התרשל האבנק, ובקטע מורכב הוא הניח את שרביטו כדי להריח טבק. ברליוז עצמו נטל את מקומו והנחה את התזמורת.
האבנק נפטר בפריז בשנת 1849, בן 68 במותו.
סרג'יו שפירא
סרג'יו שפירא (נולד ב-25 ביולי 1931) הוא מלחין, מחנך ומוזיקולוג ישראלי. עבודותיו כוללות יצירות תזמורתיות, קאמריות, כליות וקוליות.
יצירותיו בוצעו במדינות שונות, בהן ישראל, רומניה, ארצות הברית, קנדה, בריטניה, צרפת, גרמניה, בלגיה, גאורגיה, טאיוון, יפן, דרום אפריקה ועוד. יצירותיו זכו במספר פרסים בולטים, ביניהם הפרס הראשון בתחרות מטעם התאחדות הקלרינט העולמית. יצירותיו נוגנו בסגרת פסטיבלים שונים, בחלקם כמייצגים את מדינת ישראל. בין המקומות בהן בוצעו יצירותיו ניתן לכלול את הקרנגי הול ומרכז לינקולן.
חייו
שפירא נולד ברומניה ב-25 ביולי 1931. אביו היה עורך דין ונגן חובב בכינור ופסנתר. שפירא החל בלימודי פסנתר בגיל קטן, ולהלחין מגיל 15. אחרי סיום התיכון השלים שפירא תואר ראשון בנגינה (ביצוע) בפסנתר ובהלחנה באוניברסיטה הלאומית למוזיקה בבוקרשט, המנחים בלימודי ההלחנה היו לאון קלפר , תלמידם של יוזף מרקס ופול דיקא, ומרטיאן נגראה תלמידו של ג'ורג'ה אנסקו.
לאחר שסיים בשנת 1956 תואר מוסמך אוניברסיטה בקומפוזיציה, שפירא נישא לפסנתרנית שולמית פלנר (Shulamith Fellner), תלמידתה של פלוריסה מויסקסאו. לאחר מכן הם עלו לישראל והצטרפו לצוות האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
לאחר הולדת ילדיו בשנים 1965 ו-1967, שפירא החל להתעמק בנושא החינוך המוזיקלי. בנוסף לקריירה שלו כמלחין יצירות רציניות, הוא החל לכתוב מספר יצירות דידקטיות המותאמות להנאתם של ילדים צעירים.
עבודת התזה בדוקטורט של שפירא נקראה "חינוך מוזיקלי בישראל - שימור אלמנטים מוזיקליים בתוך מסגרת של אילוצים פדגוגיים".
סגנון ההלחנה של שפירא
למרות מספר שילובים של אלמנטים מודרניים, המוזיקה של שפירא לא מזוהה עם אף זרם מוזיקלי מובהק של המאה ה-20 (על אף שישנה השפעה חזקה של מוזיקה עממית עליו). המוזיקה שלו חופשית ואינה כוללת הגבלות טכניות או סגנוניות. הוא משלב מודאליות, טונליות מורבת וא-טונליות.
מקס אנד הארווי
מקס אנד הארווי (באנגלית: Max and Harvey) הוא צמד מוזיקלי אנגלי, אשר זכה להכרה בזכות פרסום סרטוני שירה ברשתות החברתיות. בשנת 2019 הם השתתפו בעונת הסלבריטאים של תוכנית המציאות הבריטית "The X Factor" וסיימו במקום השני.
קריירה
הארווי קיט מילס ומקס לוקה מילס הם תאומים זהים. הם הופיעו לראשונה בפומבי כפעוטות, כאשר בשנת 2005 שיחקו שניהם לסירוגין בתפקיד התינוק תומאס שואוקרוס בדרמה הרומנטית "William and Mary" של רשת ITV, לצד מרטין קלונס וג'ולי גרהם. הם התחילו לשיר בגיל שמונה.
בשנת 2009, הארווי גילם את דמותו של בנג'מין בהפקה "פריסילה, מלכת המדבר" של הווסט אנד. בשנת 2012, הם שיחקו בסרט הקצר "Double Take" של ערוץ 4. בשנת 2015, בגיל 12, הצמד השתתף לסירוגין בסיבוב ההופעות בבריטניה של ההפקה "צלילי המוסיקה", בתפקיד פרידריך.
במרץ 2016 הם הצטרפו לרשת החברתית מיוזיקלי והחלו ליצור סרטוני ליפ סינק לשירים של מוזיקאים רבים, ביניהם שון מנדס, אביצ'י, ובאסטיל, לפני שהחלו ליצור גם תוכן מקורי משלהם.
בעקבות ההצלחה שלהם במיוזיקלי, בדצמבר 2016 מקס אנד הארווי הוציאו את סינגל הבכורה שלהם "One More Day in Love". בהמשך הם הוציאו גרסת כיסוי לשיר של די ג'יי סנייק וג'סטין ביבר "Let Me Love You" בינואר 2017, את השיר "Stuck on the Ceiling" באוקטובר 2017, וגרסת כיסוי לשיר "Words" של להקת הפופ רוק The Vamps בנובמבר 2017. בדצמבר 2017 מקס אנד הארווי הוציאו את סינגל חג המולד הראשון שלהם, גרסת כיסוי לשיר "I Wish It Could Be Christmas Everyday" של להקת ויזארד.
בשנת 2017, ערוץ הילדים CBBC השייך ל-BBC, שידר את "My Life: Max & Harvey", סרט תיעודי שהופק על ידי הצמד, הנותן מבט מבפנים לחייהם ולקריירה שלהם. באותה שנה, רשת BBC הוציאה תקליטור בשם "Max and Harvey (in a show)" והוצאת הספרים Penguin UK הוציאה לאור את הספר "Max & Harvey: In A Book", המגולל את הקריירה שלהם במיוזיקלי ואת הדרך מאחורי יצירת הסרט התיעודי שלהם ב-CBBC, וכן מעניק לקוראים מבט מבפנים על חייהם. בשנת 2018, ערוץ CBBC נתן לצמד תוכנית טלוויזיה משלהם,.
באפריל 2018, מקס אנד הארווי היו לראשונים שחתמו ב-RMI Records, חברת תקליטים חדשה בבעלות דיסני מיוזיק גרופ. באוקטובר 2018, הם הוציאו את הסינגל "Trade Hearts".
בפברואר 2019, הצמד הוציא את המיני-אלבום הראשון שלהם, Coming Soon, הכולל את השירים: "Where were you", Nervous, Trade Hearts ועוד, וביולי 2019, הם הוציאו את הסינגל "Electric", בשיתוף פעולה עם ג'יידן ברטלס. הם ציינו את יציאתו של סינגל זה בהופעה שערכו בעיר אנהיים שבקליפורניה.
בספטמבר 2019, מקס והארווי הוציאו בהוצאה עצמית את הסינגל "Stranger".
בפברואר 2020 נודע כי הצמד ישתתף בהנחיית אירוע הסליימפסט של ניקלודיאון לשנת 2021, ויצטרף לג'ורדן באניו, פרי קיילי והולי הורן. בנוסף לכך, הם הפכו לפטרוני צדקה עבור ארגון הצדקה של בית החולים המלכותי לילדים במנצ'סטר. הם אמרו כי "אנחנו נרגשים וגאים שהתבקשנו להיות פטרונים של ארגון הצדקה של בית החולים המלכותי לילדים במנצ'סטר. אנחנו אוהבים לבקר שם, ובמהלך השנים האחרונות גייסנו כסף למען הארגון באמצעות מכירת סרטוני וידאו אישיים למעריצים שלנו. הצוות והילדים שאנו פוגשים בבית החולים מהווים השראה כל כך גדולה ואנו מתכבדים להיות פטרוני צדקה".
באפריל 2020, מקס אנד הארווי הנחו שידור חי באורך 24 שעות במטרה לגייס כסף עבור בית החולים המלכותי לילדים במנצ'סטר ולקרן סבסטיאנ'ס אקשן טראסט, וגייסו מעל ל-7000 פאונד.
באוקטובר 2020, מקס אנד הארווי השתתפו בתוכנית האירוח "Hey Tracey" המשודרת בערוץ ITV2.
בדצמבר 2020, הצמד הוציא סינגל חדש בשם "Worry a Little Less" על ידי חברת התקליטים Frtyfve Records, והכריז על סיבוב הופעות של 10 תאריכים בבריטניה "This is Not a Phase" באוגוסט 2021.
באפריל 2021, הם הוציאו את הבלדה "In My DNA" על ידי חברת התקליטים Frtyfve Records, החולקת כבוד לסבם שנאבק באלצהיימר בשנים האחרונות ולסבתם שסבלה מסרטן.
במאי 2021, הם הוציאו את הסינגל השלישי שלהם באותה שנה, "Lonely", על ידי חברת התקליטים Frtyfve Records, המשקף את הקשיים שבמחויבות במערכת יחסים.
בספטמבר 2021, הם הוציאו את הסינגל "She Moves in Her Own Way".
מקס אנד הארווי ציינו את אביהם, שון מנדס ואביצ'י כהשראותיהם הגדולות ביותר.
פרסים ומועמדויות
הצמד היה מועמד לפרס "מיוזר השנה" בטקס פרסי שורטי לשנת 2017. בשנת 2018, הם היו מועמדים לפרס "כוכב הרשת" בטקס פרסי המוזיקה של iHeartRadio, ולפרס "אמן המוזיקה החברתית האהוב" בטקס פרסי המוזיקה של רדיו דיסני, בו הם זכו במהלך הטקס שהתקיים ב-22 ביוני 2018.
בשנת 2020, הצמד היה מועמד בפעם השנייה לפרס "כוכב מוזיקלי אינטרנטי אהוב" בטקס פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון.
ארלט הילו
בסוף שנות השבעים של המאה העשרים במדינת פרנה שבברזיל חיה ארלט הילו בעוני רב. באותה התקופה המשטרה הברזילאית הייתה אדישה לסחר בילדים ולא אכפה את החוקים שבין כה היו פרוצים. הילו חקרה את הנושא, הכירה אנשים והקימה כנופיה שסחרה בתינוקות והעבירה אותם למדינות רבות בעולם בראשן ישראל, לכאורה בתהליך של אימוץ בינלאומי.
ארלט עבדה באופן שיטתי ומסודר ונכון ל-2016 עוד יש מסמכי אימוץ מזויפים בביתה. כך עבדה שיטתה של ארלט לסחור בילדים: ראשית, לקוחות היו פונים להילו ומבקשים ממנה להביא להם תינוק, מחיר תינוק היה בין 5000 ל-50,000 דולר. שנית, הייתה מחביאה הילו את התינוקות הרכים אצל חברתה לכנופיה בזמן שהיא מזייפת מסמכי אימוץ. לאחר מכן הייתה מבריחה חלק מן הילדים לפרגוואי במזוודות בתא המטען של הרכב וחלק מן הילדים הייתה מטיסה לישראל או לאזור אחר. במהלך חודש מרץ 2017 שודר עליה ועל דרכי הפעולה של כנופייתה תחקיר רחב בתוכנית "אבודים" בו לקחו חלק ילדים שנמכרו לישראל. התחקיר נערך בישראל ובברזיל ובמסגרתו מצאה אחת מהנמכרות את אימה הביולוגית. כל שאר הנמכרים הגיעו למבוי סתום וחזרו לישראל למשפחותיהם המאמצות.
הדיוויזיה השלישית (ארצות הברית)
הדיוויזיה השלישית (באנגלית: 3rd Infantry Division) היא דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והיא פעילה עד היום. מטה הדיוויזיה שוכן בפורט סטיוארט, ג'ורג'יה, והיא כפופה לקורפוס המוטס ה-18.
מלחמת העולם הראשונה
הדיוויזיה השלישית הוקמה בנובמבר 1917 בצפון קרוליינה, שבעה חודשים לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. הדיוויזיה הורכבה מהבריגדה ה-5 שהורכבה מהרגימנטים ה-7 וה-8, ומהבריגדה ה-6 שהורכבה מהרגימנטים ה-30 וה-38. ביולי 1918 לחמה בקרב השני על המארן, ולאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרב סן-מייל ובמתקפת מז-ארגון. במהלך הלחימה, איבדה הדיוויזיה 3,177 הרוגים ו-12,940 פצועים.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה הורכבה הדיוויזיה מהרגימנטים ה-7, ה-15 וה-30, והיא לחמה בכל זירות המלחמה באירופה. הדיוויזיה השתתפה במבצע לפיד, ולאחר מכן לחמה במערכה בתוניסיה. בקיץ 1943 השתתפה הדיוויזיה בפלישה לסיציליה ובפלישה לאיטליה, ולאחר מכן לחמה בקרב מונטה קאסינו ובקרב אנציו. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בשחרור רומא, ובקיץ 1944 היא השתתפה במבצע דרגון. לאחר מכן היא התקדמה מעמק הרון למעלה, חצתה את הרי הווז', והגיעה אל הריין בשטרסבורג ב-27 בנובמבר. לאחר שחרור קולמר ב-26 בינואר 1945 (כיס קולמר), הגיעה החטיבה אל קו זיגפריד. היא הייתה מעורבת במבצע טון נמוך (15 - 24 במרץ), שבו נכבשו חלקים מחבל הסאר ומפפאלץ. הדיוויזיה פרצה את קו זיגפריד בצווייבריקן וחצתה את הריין ב-26 במרץ.
הדיוויזיה כבשה את נירנברג בקרב קשה, והניצחון נחגג ב-20 באפריל 1945, על ידי מצעד ניצחון גדול דרך השוק העיקרי. לאחר מכן, היא כבשה את אאוגסבורג ב-27 באפריל, ואת מינכן ב-30 באפריל. יחידות של הדיוויזיה הגיעו לראשונה לברכטסגאדן וניקו את הברגהוף של היטלר. בעת הכניעה הגרמנית שהתה הדיוויזיה בזלצבורג. במהלך המלחמה איבדה הדיוויזיה 4,922 הרוגים ו-18,766 חיילים פצועים, 636 חיילים נוספים שנפצעו מתו כעבור זמן מהפציעות.
לאחר המלחמה
הדיוויזיה לחמה במלחמת קוריאה, שבה היא איבדה 2,160 הרוגים ו-7,939 פצועים. בשנת 1958 הוצבה הדיוויזיה בגרמניה, שם פעלה בתחילה כחלק מהקורפוס ה-5, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-7. בשנת 1998 ההשתתפה הדיוויזיה במלחמת המפרץ, ובשנת 1998 היא הוצבה בכווית, כדי להגיב על תוקפנות אפשרית של עיראק, שגירשה את פקחי הנשק של האו"ם. בשנת 2000 נשלחה הדיוויזיה לבוסניה, ובשנת 2003 היא לחמה במלחמת עיראק. בשנים לאחר מכן נשלחו יחידות מהדיוויזיה לסבבי שירות בעיראק ובאפגניסטן, בעוד מפקדת הדיוויזיה נשארה בבסיסה בפורט סטיוארט, ג'ורג'יה.
ג'ורג' גופה-פנפיי
ג'ורג' גופה-פנפיי (בצרפתית: Georges Gope-Fenepej; נולד ב-23 באוקטובר 1988) הוא כדורגלן ניו קלדוני, המשחק בעמדת החלוץ בקונסרנאו מהליגה הצרפתית השנייה.
קריירת מועדונים
גופה-פנפיי, התחיל את הקריירה שלו בקירקטיר המקומית, ממנה עבר למאגנטה. ב-29 ביוני 2012, חתם בטרואה מליגת העל הצרפתית עד לסיום העונה. ב-4 בפברואר 2013, גופה-פנפיי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה כאשר נכנס בדקה ה-87 של המשחק.
ב-8 באוקטובר 2014, גופה-פנפיי הושאל לבולון מהליגה הצרפתית השלישית עד לסיום העונה.
בנובמבר, חתם באמיין.
ב-13 ביולי 2018, גופה-פנפיי חתם בלה מאן.
בקיץ 2021 חתם בקונסרנאו.
קריירה בינלאומית
בנוסף, גופה-פנפיי, השתתף עם הנבחרת בגביע אוקיאניה לאומות 2012 וגביע אוקיאניה לאומות 2016.
רצח מרגריטה לאוטין
רצח מרגריטה לאוטין התרחש ב-28 ביולי 2008 בחוף בבת ים. לאוטין, בת 31 מיהוד, בילתה בחוף הים יחד עם בעלה ושני ילדיה, ונרצחה במהלך ניסיון חיסול כושל של העבריין רמי אמירה.
רקע
רונן בן עדי ואדם נוסף הגיעו לקרבת חוף טובגו בבת ים ופתחו בירי מאקדחיהם לעבר קבוצת אנשים שישבו בחוף, שחלקם משתייכים לארגון הפשע של יצחק אברג'יל. שניים מתוך הקבוצה החלו להימלט וכאשר חלפו בסמוך למשפחת לאוטין נורתה מרגריטה ונרצחה. שני ה"חיילים" בארגונו של אברג'יל שאליהם כוון הירי, בהם אמירה, נעצרו והועברו לחקירה. רונן בן עדי נמלט מהחוף, עלה על קטנוע גנוב שהחנה שם מראש, ונסע בו ברחובות בת ים עד למקום מפגש שקבע מראש עם שמעון סבח, שם נטש את הקטנוע, עלה על מכוניתו של סבח, שהמתין לו, ושניהם המשיכו בנסיעה עד שנעצרו על ידי המשטרה.
כשבועיים לאחר הרצח דנה בו ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת, בנוכחות קרוביה של מרגריטה לאוטין. בישיבה תיאר קובי זריהן, ראש זרוע חשיפה ביאחב"ל, את פעילות השוטרים שהיו באזור בעת הרצח:
במסגרת חקירת הרצח נעצר אברג'יל. רונן בן עדי ושמעון סבח הועמדו לדין. במשפטם העיד גם אלכס לאוטין, בעלה של מרגריטה לאוטין, שתיאר: . הנאשמים והפרקליטות הגיעו להסדר טיעון שבמסגרתו הורשע בן עדי ברצח ובקשירת קשר לביצוע פשע וסבח הורשע בקשירת קשר לביצוע פשע ובסיוע לאחר מעשה. בן עדי נידון למאסר עולם וסבח נידון למאסר בפועל בן 7 שנים ומאסר על תנאי של 18 חודשים למשך שלוש שנים. בנוסף קבע בית המשפט כי הם ישלמו פיצוי של 350 אלף ש"ח לילדיה של מרגריטה לאוטין. בגזר הדין ציין בית המשפט כי "מעטים המקרים בהם נתקלנו שבמסגרת הסדר טיעון מודה נאשם בחמורה שבעבירות בספר החוקים, שהעונש הקצוב לצידה הוא עונש מנדטורי של מאסר עולם".
ב-2013 הגישה משפחת לאוטין תביעה נגד המשרד לביטחון הפנים ועיריית בת ים בטענה לרשלנות. לטענת המשפחה בעת הרצח היו בחוף שוטרים רבים שעקבו אחר יעד החיסול, וגם מאבטחים של העירייה אשר יכלו למנוע את הרצח. לאחר דיונים אחדים בתביעה קבע בית המשפט כי "ניתן היה להתרשם כי המשטרה לא התרשלה במהלך האירועים שקדמו לאירוע הרצח, ואף פעלה היטב גם במהלך האירוע כך שהרוצח והמסייע נתפסו והועמדו לדין", ובעקבות המלצת בית המשפט ב-2017 משכה המשפחה את התביעה.
פראן נבארו
פרנסיסקו חוסה "פראן" נבארו אליאגה (בספרדית: Francisco José "Fran" Navarro Aliaga; נולד ב-3 בפברואר 1998 בוולנסיה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פורטו מליגת העל הפורטוגלית.
קריירת מועדונים
נבארו גדל במחלקות הנוער של לבאנטה וולנסיה. בשנת 2015 החל לשחק בקבוצת המילואים של ולנסיה.
ב-11 ביולי 2019 הושאל נבארו למשך עונה אחת ללוקרן מליגת המשנה הבלגית. הוא ערך 12 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שער אחד.
ב-26 ביוני 2021 חתם נבארו על חוזה לשלוש שנים בז'יל ויסנטה מליגת העל הפורטוגלית. הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 66 הופעות ליגה והבקיע 33 שערים.
ב-5 ביולי 2023 חתם נבארו על חוזה לחמש שנים בפורטו מליגת העל הפורטוגלית.
ברייס מנדס
ברייס מנדס פורטלה (בספרדית: Brais Méndez Portela; נולד ב-7 בינואר 1997 במוס שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת ריאל סוסיאדד מהלה ליגה ובנבחרת ספרד.
קריירת מועדונים
מנדס גדל במחלקות הנוער של ויאריאל וסלטה ויגו מהלה ליגה. בין השנים 2014–2017 שיחק בסלטה ויגו ב', קבוצת המילואים של סלטה ויגו. בעונת 2017/2018 החל מנדס לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון, ובארבע עונותיו הראשונות במועדון היה לשחקן מפתח במועדון, כשהוא עורך 116 הופעות ליגה ומבקיע 16 שערים.
קריירה בינלאומית
ב-18 בנובמבר 2018 ערך מנדס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד, בניצחון 0–1 על נבחרת בוסניה והרצגובינה במשחק ידידות. באותו משחק הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
הולשוב
הולשוב (בצ'כית: Holešov; ביידיש: העלישויא; בגרמנית: Holleschau, הוֹלֶשָׁאוּ) היא עיר במחוז זלין שבצ'כיה, בתחומי מוראביה ההיסטורית. בעבר שכנה בעיר קהילה יהודית גדולה ורבניה התפרסמו ברחבי העולם היהודי. הבולט שבכולם, הש"ך, קבור בעיר ובית הכנסת שלו עודנו עומד בה.
היסטוריה
במאה ה-12 שכן במקום כפר שהשתייך לבישוף של אולומואוץ, ב-1271 כבר תועד המקום בשם הולשובה. הכפר ריכז מסחר שוק אזורי וב-1322 קיבל זכויות של עיר שוק ונבנתה במקום טירה. העיר נשלטה על ידי בתי אצולה שמקורם בשטיריה. ב-1622 נכבשה העיר בידי צבא הונגריה וב-1643 בידי שוודיה. ב-1848 הפכה הולשוב לעיר מחוז וחולקה לשתי ישויות מוניציפליות נפרדות ועצמאיות: העיר הנוצרית והעיר היהודית, שקמה על בסיס האזור ששימש בעבר כגטו היהודי. העיר היהודית, שהשתרעה מצפון-מזרח למרכז, כללה 1,700 נפש, כשליש מן האוכלוסייה הכללית ובה פעלו בין היתר משטרה, מכבי אש ושומרי לילה יהודיים. ב-1918, עם כינון צ'כוסלובקיה, אוחדה העיר שנית לישות מוניציפלית יחידה. ב-1960 בוטל מחוז הולשוב.
קהילת יהודי העלישויא
קהילה יהודית נוסדה במקום כנראה רק אחרי 1454, כשגורשו היהודים מאולומואוץ. העיר אכלסה קהילה יהודית גדולה החל מן המאה ה-16. בית כנסת הש"ך נוסד ב-1560 וככל הנראה שרד את השואה עקב מראהו החיצוני שהיה כשל בית רגיל. פנים בית הכנסת עוטר בציורים בסגנון הבארוק ובטקסטים עבריים שצוירו על ידי מהגרים מפולין. מאז אמצע המאה ה-16 ועד המאה ה-19 חיו היהודים בחסות האצולה השלטת. בתמורה לתשלום דמי חסות היו היהודים פטורים ממסי עירייה, זכו להגנה משפטית ולזכות לקיים את מנהגיהם ולבחור את מנהיגיהם. כתב הזכויות שניתן ליהודים ב-1651 התיר הקמת בית מדרש, בית קהילה, בית חולים ובית מרחץ וכן התיר לקדש בית קברות. קהילת היהודים בעיר הייתה אחת משבע הקהילות הראשיות במוראביה ובראשה כיהנו רבנים גדולים. בשנים 1774, 1899 ו-1918 התחוללו במקום פוגרומים נגד הקהילה היהודית. ב-1774 הואשמה משפחה יהודית ברצח משרתת נוצרייה, ב-1899 הותקפו היהודים על ידי לאומנים צ'כים בהאשמה שהם מפיצים תרבות גרמנית וב-1918 הותקפו יהודים ונשדדו על רקע התבוסה במלחמת העולם הראשונה. בין השנים 1891 – 1893 הוקם בעיר בית הכנסת החדש בסגנון קלאסיציסטי. בית הכנסת החדש הוצת על ידי הנאצים בשנת 1941 ולאחר מכן נהרס. ב-1930 חיו בהולשוב 273 יהודים בלבד, 4% מן האוכלוסייה.
בית הקברות היהודי נמצא בקצה הרובע היהודי וכולל למעלה מ-1,000 מצבות. המצבה העתיקה ביותר שזוהתה היא משנת 1647. הקבר המרכזי בבית הקברות הוא קבר הש"ך, ששוקם בשנת 1817.
בדצמבר 1918, בזמן האלימות נגד היהודים בצ'כוסלובקיה, נשדדו עשרות חנויות ובתים של יהודים בעיר, ו-2 יהודים נרצחו על ידי הצ'כוסלובקים.
שואת יהודי הולשוב
ב-15 במרץ 1939 פלשה גרמניה הנאצית לבוהמיה ומוראביה, פירקה את צ'כוסלובקיה והפכה את האזור לפרוטקטוראט. פירוש הדבר מבחינת היהודים היה החלה מיידית של חוקי נירנברג, שהגבילו את זכויות היהודים ונישלו אותם מנכסיהם. בסוף 1941 הוחל גירוש יהודי העיר וסביבתה (כ-200 משפחות) לגטו טרזיינשטאט, משם שולחו למחנות ההשמדה. עם תום המלחמה חזרו שרידי הקהילה לעיר. ב-1948 חיו בהולשוב 37 יהודים.
ערים תאומות ושותפות
הערים הבאות הם ערים תאומות של הולשוב: ערים שותפות:
היידה ריד
היידה רוּן סיגורדרדוטיר (באיסלנדית: Heiða Rún Sigurðardóttir; נולדה ב-22 במאי 1988), המוכרת בשם הבמה היידה ריד (באנגלית: Heida Reed) היא שחקנית ודוגמנית איסלנדית. היא ידועה בעיקר מהופעתה בסרט "יום אחד" (2011), בסדרת הדרמה של ה-BBC "פולדארק" (2015 - 2019), ובסדרה הדרמה המשטרתית "FBI: אינטרנשיונל" (2021 - הווה).
ביוגרפיה
ריד נולדה בעיר רייקיאוויק, בירת איסלנד. הבת האמצעית בין שלושה ילדים. היא גדלה במחוז ברייוהולט שברייקיאוויק. בגיל 18 הצטרפה לסוכנות דוגמנות איסלנדית, ועברה למומבאי לעבוד כדוגמנית בהודו במשך שנתיים. אחר כך התיישבה בלונדון, שם למדה משחק ב"דרמה סנטר לונדון", וסיימה את הלימודים ב-2010.
קריירה
הופעת הבכורה של ריד הייתה ב-2009 בהפקה של המחזה "Cross Purpose" מאת אלבר קאמי, שהועלה בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו. באפריל 2015 כיכבה ריד בהפקה של המחזה "סקרלט" מאת סם ה פרימן בסאות'ארק פלייהאוס.
באותה שנה החלה ריד לשחק בתפקיד אליזבת בעונה הראשונה של סדרת הדרמה ההיסטורית "פולדארק", המבוססת על רומנים באותו שם. היא המשיכה להופיע בסדרה בתפקיד הראשי עד לעונה הרביעית.
בשנת 2018 הופיעה ריד בווסט אנד במחזה "Foxfinder" לצדו של איוואן רהון.
בשנת 2021 החלה לשחק את אחת הדמויות הראשיות בסדרת הדרמה המשטרתית "FBI: אינטרנשיונל" של רשת CBS ומשמשת כספין-אוף לסדרה "FBI". ריד מגלמת את דמותה של ג'יימי קלט, סוכנת FBI וסגניתו של מפקד היחידה.
חיים אישיים
ביולי 2017 הכריזה ריד על אירוסיה למפיק האמריקאי סם ריצנברג.
אליפות העולם באתלטיקה 1983
אליפות העולם באתלטיקה 1983 הייתה אליפות העולם הראשונה באתלטיקה, שנערכה בין 7 באוגוסט ל-14 באוגוסט 1983 בהלסינקי שבפינלנד. מרבית התחרויות התקיימו באצטדיון האולימפי שבעיר. בתחרות השתתפו 1,355 אתלטים ואתלטיות מ-153 מדינות, ב-41 תחרויות.
הייתה זו תחרות האתלטיקה הגדולה ביותר בעולם במשך 15 שנים, בשנות ה-70 ובשנות ה-80 של המאה ה-20, מאולימפיאדת מינכן (1972) ועד אליפות העולם השנייה באתלטיקה שנערכה ברומא בשנת 1987, שכללה את כל הספורטאים הגדולים בעולם באותה העת. זאת מאחר שבכל אחת משלוש האולימפיאדות שנערכו באותה תקופה (מונטריאול 1976, מוסקבה 1980 ולוס אנג'לס 1984), הוטל חרם של גוש מדינות גדול, מסיבות פוליטיות (מדינות אפריקה, מדינות הגוש המערבי ומדינות הגוש המזרחי בהתאמה).
אירועים בולטים
באליפות עולם זו נשברו שני שיאי עולם.
מקף - כתב עת לספרות
מקף היה כתב עת מודפס לספרות, שפעל בשנים 2012–2015. עורכי כתב העת הוציאו בתקופה זו שישה גיליונות. ב"מקף" פורסמו שירים, סיפורים, מסות קצרות וארוכות, ביקורות ראיונות ותרגומים. המייסדים והעורכים היו המשוררת והסופרת חני שטרנברג והמשורר, המחזאי והעורך, יואב איתמר.
כל גיליון של מקף עסק בנושא מוגדר ולווה על ידי אמן אורח שהציג בגיליון מעבודותיו. כמו כן הופיע בכל גיליון ריאיון מרכזי עם יוצר משמעותי, כאשר בגיליון האחרון הופיעו ארבעה ראיונות. את אחד הגיליונות ערך כעורך אורח שועי רז.
בין המרואיינים והמשתתפים ב"מקף" נמנו: אהרן אפלפלד, אמיר אוריין, אסתי ג. חיים, יוסי סוכרי, גיא דוידי, אביבה אוּרי, יונתן יובֵל, אבשלום קווה ועוד. בין האמנים האורחים היו מיכאל דרוקס, יורם קופרמינץ, יעקב פורת ויואל גילינסקי.
גיליון 4 עסק בנושא "הגירה גלות", גיליון 5 – "קשרי משפחה". הגיליון האחרון, שראה אור בנובמבר 2015, נקרא "בשוליים".
בתחילת דרכו פעל לצד כתב העת בלוג שבו התפרסם תרגומה של חני שטרנברג לשירו של אלן גינסברג "סופרמרקט בקליפורניה".
לצד כתב העת פעלה גם הוצאה לאור בשם "מקף".
אלי שקד
אלי שקד (נולד ב-1948) הוא דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל במצרים.
בשנות ה-70 הצטרף שקד לשירות החוץ של ישראל ובין תפקידיו שירת בשגרירות הישראלית באנקרה שבטורקיה, והיה הקונסול הכללי באיסטנבול. לאחר מכן שימש סגן השגריר במצרים וב-2003 מונה לשגריר. בסוף שנת 2004 עזב את תפקידו ופרש ממשרד החוץ.
רואן מטרופול בסקט
רואן מטרופול בסקט (בצרפתית: Rouen Métropole Basket) היא קבוצת כדורסל מהעיר רואן שבצרפת המשחקת בליגה הצרפתית השנייה.
הקבוצה משתייכת למועדון SPO רואן שנוסד ב-1892. פעילות הכדורסל של המועדון החלה ב-1945 בשם SPO רואן בסקט. בעונת 2002/2003 העפילה הקבוצה לליגת המשנה ובעונת 2004/2005 העפילה לליגת העל הצרפתית. את עונת 2005/2006 סיימה הקבוצה במקום האחרון וירדה לליגת המשנה. בעונת 2007/2008 העפילה הקבוצה פעם נוספת לליגת העל, ולאחר שתי עונות ירדה שוב לליגת המשנה.
ביולי 2011 התאגדה הקבוצה באופן נפרד מהמועדון ומאז פעולת במתכונתה הנוכחית. הקבוצה שבה לשחק בליגת הראשונה בעונת 2014/2015 לאחר שקיבלה הזמנה מההתאחדות הצרפתית בעקבות הרחבת הליגה ל-18 קבוצות. ביולי 2015 שינתה הקבוצה את שמה לשם הנוכחי. בעונת 2015/2016 סיימה במקום ה-17 וירדה לליגה השנייה.
כוס הייבול
כוס הייבול (באנגלית: Highball glass) היא כוס ארוכה וצרה, המכילה בין 220 ל-330 מיליליטר נוזל. המשמשת בדרך-כלל להגשת קוקטיילים המורכבים ממשקה חריף המעורבב עם משקה קל.
אנדי דיוף
אנדי דיוף (בצרפתית: Andy Diouf; נולד ב-17 במאי 2003 בניי-סיר-סן שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת לאנס מליגת העל הצרפתית.
קריירת מועדונים
דיוף גדל במחלקות הנוער של גראן-קולומב, פריז סן-ז'רמן, בולון-בילנקור וסטאד רן. בשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של סטאד רן. ב-9 במאי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בתיקו 1-1 נגד פריז סן-ז'רמן במסגרת המחזור ה-36 בליגת העל הצרפתית לעונת 2020/2021. בסך הכל ערך שש הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-18 ביולי 2022 הושאל דיוף למשך עונה אחת לפ.צ. בזל מליגת העל השווייצרית. הוא ערך 56 הופעות במדי המועדון בכל המסגרות.
השיל מקראקא
רבי אברהם יהושע השיל מקראקא (בקצרה: רבי העשיל מקראקא; נודע יותר בשם: הרבי רבי העשיל; ~ה'שנ"ה, 1595 - כ' בתשרי ה'תכ"ד, 21 באוקטובר 1663) היה רב פולני ותלמיד חכם בולט. מגדולי דורו ורבם של רבים מגדולי פוסקי פולין במאה ה-17. כונן מחדש את ישיבות פולין לאחר גזירות ת"ח-ת"ט.
שימש כראש ישיבה ומרא דאתרא בלובלין ובקראקא, ונודע בחריפותו. רוב ככל כתביו אבדו, וליקוט דברי תורה שנמסרו בשמו נדפס בספר "חנוכת התורה". מלבדם נמצאו חידושיו על מסכת בבא קמא, וכן חלק מגיליונותיו על הטור.
ביוגרפיה
נולד לרב יעקב ב"ר אפרים נפתלי הירש שכיהן כרבן של בריסק ולובלין. אבי אמו היה רבי מאיר יואל מבריסק והמשפחה מתייחסת למהר"י וייל.
בילדותו למד מפי אביו שכיהן אז כרבה של בריסק, והתפרסם כעילוי. לפי המסופר אמרו עליו חכמי בריסק כי "יפה כח הבן מכח האב". הוא נישא בצעירותו לבת הגביר הבריסקאי ר' משה ר' ליזרש, ולאחר שנפטרה זמן קצר לאחר הנישואין, נישא לבת הגביר יהודה בן רבי שאול ואהל.
עוד בהיותם בבריסק היה שותף לאביו בניהול הישיבה המקומית והרצה בה מתורתו לתלמידים. עבר ללובלין ביחד עם אביו, שהתמנה אז כרב העיר, ושניהם שימשו בראשות הישיבה המקומית. לאחר פטירת אביו בט"ז בכסלו ה'ת"ד (1643) התמנה במקומו כרבה של לובלין. בעת גזירות ת"ח-ת"ט עשה בווינה בשתדלנות למען היהודים בפזורה, הוא הופיע לפני אנשי המלוכה והתרים יהודים עשירים למען הקהילות החרבות באוקראינה ובפולין.
בשנת ה'תט"ו (1655) בעקבות פטירתו של רבי יום-טוב ליפמן הלר (ה'תוספות יום טוב') התמנה רבי השיל במקומו כרבה של קרקוב הגדולה. במהלך שנות כהונתו בקרקוב שב לווינה לצורך פעילות שתדלנית ושהה בה זמן ממושך.
גם בקרקוב עמד בראש ישיבה גדולה ורבים מתלמידיו למדו אצלו בה. הוא כונן מחדש את בית הדין בקרקוב, והעמיד בראשו דיינים מהשורה הראשונה בפולין של אותם הימים, המפורסמים שבהם: רבי מיכל טיימר מחבר "סדר גיטין" ו"ברכת המים", ורבי ברכיה שפירא מחבר "זרע ברך".
תשע שנים כיהן ברבנות קרקוב עד פטירתו בחול המועד סוכות, כ' בתשרי ה'תכ"ד, 21 באוקטובר 1663.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב, על יד הרב יהושע העשיל, בעל ה"מגיני שלמה", ועל מצבת קברו נחרת:
בפנקס החברה קדישא של קרקוב נאמר כי נוסח המצבה נקבע בשל צוואתו של רבי השיל שלא לחקוק עליו תוארי כבוד, במקום זאת כתבו בפנקס ה'יזכור':.
משפחתו
לרבי העשיל היו ארבעה בנים ושבע בנות, מהם:
להקת בריוזקה
בריוזקה (רוסית: Берёзка; מילולית: שדר; שם מלא: האנסמבל הכוראוגרפי הממלכתי) הוא אנסמבל כוראוגרפי של ריקוד רוסי, שהוקם ב-1948. מייסדת האנסמבל והמנהלת הייתה נדז'דה נדז'דינה,ממוצא יהודי. הלהקה מתוחזקת כל ידי המנהל לענייני נשיא רוסיה.
היסטוריה
במהלך העשור הראשון, הופיעו בבריוזקה בוגרות בית הספר הכוריאוגרפי במוסקבה. הריקודים הפופולריים ביותר באותה תקופה היו ריקודי המעגל:"בריוזקה"- The Birch Tree הברבור הקטן וסצינות הז'אנר ספינר, סופת שלג, ו וקוודריל של מיידן. את הריקודים ליוותה תזמורת של כלי נגינה עממיים. תוכניות הלהקה כללו ריקודי מעגל של נשים, מיניאטורות ריקודים לירית, ריקודים נמרצים וריקודים קומיים, המתעדים בתמונות כוריאוגרפיות פואטיות את חיי היומיום והטקסים של התקופה הרוסית של פעם. הריקודים התבססו לעיתים קרובות על ניגונים עממיים ושירים, והיו מלווים לעיתים קרובות בשירת המקהלה של הרקדנים. העושר הבלתי נדלה של פולקלור הריקוד הרוסי, כמו גם הרצון של הכוריאוגרפית לשקף את הזמנים המודרניים בריקודים, יצר את הצורך להוסיף קבוצה גברית לאנסמבל (1959). היצירות הראשונות של האנסמבל המעורב היו הסצינות הכוריאוגרפיות, קרובטל, שרובטידה, ביריד הסתיו, ומוסקבה פולקה. הריקודים של קבוצת הגברים היו בעיקר הומוריסטיים. מאוחר יותר השתנה הרפרטואר של הלהקה והריקודים התבססו על שירים עממיים של מלחינים סובייטים ("בערבים על הנהר" של מוקרוזוב ואחרים), כמו "מפגש שחר" (שהתבסס על הלחן של שירים מהפכניים) ועוד. בסיוריה בברית המועצות, הלהקה התאפיינה באמנות מחול גבוהה והפיצה מוזיקה עממית רוסית וריקודים. בריוזקה ידועה בעולם כולו. היא הופיעה בלמעלה מ 200 מדינות זרות, והופעותיה תוארו כ"חג של חסד, שירה, נוער ויופי".
מאפייני הריקוד
באנסמבל ישנם יותר מ -100 חברים. מה שמאפיין את הלהקה יותר מכל הוא הצעד הצף המפורסם שלה. הרקדנים רקדו כבר למעלה 47,000 קילומטרים. מרחק ארוך יותר מקוטר כדור הארץ!כל קונצרט מתחיל בריקוד מעגלי, שנקרא ח'ורובוד, שבו מבצעים את צעד ההזזה. מה שכל כך מיוחד בשלב הזה הוא שבקושי ניתן לראות שהרקדנים זזים .הם נראה עומדים דוממים בזמן שהבמה שמתחת להם נעה. אפילו החצאיות שלובשות הרקדניות לא נראות כאילו הן רועדות. הצעד נוצר על ידי מייסדת הלהקה עצמה. היופי המופלא של הרקדנים מסייע לשמור על קהלים ברחבי העולם. האנסמבל המקורי, שנוסד ב -1948, היה כולו נשי, כפי שניסחה זאת המיסדת נאדז'דה נאדז'דינה, "הדימוי הפואטי של נערה רוסייה נמצא במרכז כל עבודתנו, לא משנה אם זהו ריקוד עליז או לירי". אף על פי שהאנסמבל מכיל כעת גם גברים, הדמויות והמבצעות העיקריות הן עדיין בנות - יפות חינניות, נשיות.
גרשון יבוסלה
השנים הראשונות
יבוסלה נולד בדרו שבצרפת, בן להורים שהיגרו מקונגו. הוא החל לשחק כדורסל בגיל שמונה וכנער שיחק במועדון הכדורסל של קוראל רואן באסקט. בעונת 2013/2014 שיחק באופן מצומצם במדי הקבוצה הבוגרת בליגת העל הצרפתית ובעונת 2014/2015 היה חלק מרכזי בקבוצה ששיחקה בליגת המשנה הצרפתית. ב-2015 עבר לרואן מטרופול בסקט מליגת העל הצרפתית.
בדראפט ה-NBA 2016 נבחר במקום ה-16 על ידי בוסטון סלטיקס. בעונת 2016/2017 שיחק בקבוצת שאנגחאי שארקס מליגת העל הסינית ובמרץ 2017 עבר לשחק במיין רד קלאוס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
בוסטון סלטיקס
ביולי 2017 חתם על חוזה בבוסטון סלטיקס. בבוסטון זכה לכינוי "הדב המרקד" שהוענק לו על ידי עוזר מאמן הסלטיקס. ביולי 2019, לאחר שנתיים בבוסטון, שוחרר מהקבוצה.
נאנג'ינג מאנקי קינגס
באוגוסט 2019 חתם יבוסלה על חוזה בנאנג'ינג מאנקי קינגס מליגת העל הסינית. בשל התפרצות מגפת הקורונה בוטלה הליגה הסינית בפברואר 2020. לאורך תקופתו בקבוצה רשם יבוסלה ממוצעים של 17.9 נקודות ו-7.2 ריבאונדים למשחק.
אסוול ליון-וילרבאן
לאחר שחרורו מנאנג'ינג חתם יבוסלה על חוזה באסוול ליון-וילרבאן מליגת העל הצרפתית והיורוליג.
ריאל מדריד
ב-12 ביולי 2021 חתם בריאל מדריד בחוזה לעונה אחת. ב-9 בינואר 2022 האריך את חוזהו עד לתום עונת 2024/2025.
נבחרת צרפת
יבוסלה היה חבר בנבחרת צרפת עד גיל 18 שהשתתפה באליפות אירופה ב-2013 ובסגל הנבחרת עד גיל 20 לאליפות אירופה ב-2014 וב-2015. הוא חבר הנבחרת לאולימפיאדת טוקיו.
הגל הראשון של הפמיניזם
הגל הראשון של הפמיניזם הוא כינויה של סדרת פעילויות ומחאות פמיניסטיות במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בעולם המערבי, באנגליה, בארצות הברית ובצרפת. הפעילויות התמקדו בדרישות למתן שוויון לנשים בסוגיות משפטיות-חוקיות, המטרה העיקרית הייתה השגת זכות בחירה לנשים ונגע גם בסוגיות של בעלות על רכוש, עיקר המאבק נעשה באמצעות לובי פוליטי, חקיקה והפגנות. הזרם הפמיניסטי הבולט בגל מחאות זה היה הפמיניזם הליברלי ובתוכו התנועה הסופרג'יסטית.
רקע
הרעיון של מתן שוויון חוקי לנשים לא התחיל בעת חדשה. באי כרתים בתקופת התרבות המינואית נשים היו אזרחיות שוות זכויות והיו זכאיות להצביע. אחת הנשים הידועות הראשונות שיצאה כנגד הדרת נשים ממוקדי כוח הייתה המשוררת תושבת ונציה מהמאה ה-15 קריסטין דה פיזאן, אשר בכתיבתה יצאה כנגד תפיסות רווחות של מיזוגניה, מגדר ותפקיד הנשים בתרבות של ימי הביניים. היא כתבה מאות בלדות, שירים, הגות, מוסר, אודות המדינה וכן קטעי פרוזה. קריסטין פרסמה למעלה מ-300 חיבורים בסוגות השונות, אשר המפורסם בהם הוא ספר עיר הגבירות (1406 בקירוב), אשר יוצא להגנת הנשים ומספר אודות נשים גדולות בהיסטוריה, בספר זה גם מעלה פיזאן את הטיעון המהפכני לאותה תקופה כי נשים הן בני אדם שלמים ולא יצורים ביולוגים המוגבלים מטבען הנשי. בשנת 1832 ניסיה פלורסטה פרסמה את ספרה הראשון בנושא, וזה היה בין הפרסומים הראשונים בברזיל ובאמריקה הלטינית.
ארצות הברית
במאי 1836 הגיעה לארצות הברית ארנסטינה לואיזה פוטובסקי רוז והחלה לפעול למען קידום שוויון זכויות לנשים. בהמשך ליוזמתו של השופט תומאס ברטל ניסתה, ביחד עם פאולינה קלוג רייט דייוויס, לארגן לובי ולאסוף חתימות לקידום חקיקת חוק לשוויון האשה בענייני ירושה ובעלות על רכוש. מאוחר יותר, בסוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50, הצטרפו לכך גם מנהיגות פמיניסטיות נוספות, כמו סוזן ב. אנטוני ואליזבת קיידי סטנטון. ב-1849 הצליחה סטנטון להעביר את החוק אשר נחשב לאבן דרך בפעילות התנועה הפמיניסטית.
ביולי 1848, התקיימה ועידת סנקה פולס, שכונתה לאחר מכן "הכנס הפמיניסטי הראשון" אשר יצרו אליזבט קיידי סטנטון ולוקרישה מוט. בוועידה התקבל מסמך שחובר על ידי סטנטון ואנטוני, ובו דרישה לתת לנשים זכות הצבעה ושוויון חברתי ככל האדם (דרישה שהתתממשה רק ב-1920).
סעד וסיוע – הקשרים כלכליים, חברתיים וגאוגרפיים
התנועות הפמיניסטיות התחילו בחברות מתועשות ובאזורים עירוניים, בהם צמחו והתרכזו בני המעמד הבינוני. כבר בתחילת המאה ה-19, נשים בארצות הברית היו מעורבות בארגונים פילנתרופיים, ולמעשה, הסעד והצדקה היו התעסוקה היחידה המוצעת לנשים בנות המעמד הבינוני בתקופה זו. לפעילויות אלו נודעה הצלחה רבה, והייתה להן תרומה משמעותית לתנועות הפמיניסטיות: הן יצרו מערכות סעד וסיוע, וסיפקו ניסיון ארגוני-ניהולי; כוחן של נשים להשפיע ולהביא לשינוי חברתי הועצם. פעילויות למען עניים, חסרי בית, חולים ונזקקים היו המוקד של ארגוני הנשים הראשונים של תחילת המאה ה-19.
התעוררויות חברתיות ופעילות פוליטית היו ממאפייני סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, והיוו קרקע נוחה לתנועות חברתיות בהן לקחו חלק נשים. תחילת העידן הפרוגרסיבי בארצות הברית, לקראת סוף המאה ה-19, הפכה את האחריות החברתית, הבריאות הגופנית וטוהר המידות לאידאולוגיה, ונשים פמיניסטיות ראו בשכרות ובמתירנות מינית עוולות חברתיות שיש להילחם בהן. אחד התוצרים של רעיון זה היה תפיסת הזנות כמצב משפיל ומפיץ מחלות.
שתי התארגנויות שונות, אורבניות במהותן, פעלו בתחילת המאה ה-20: תנועת "המועדונים" (Club movement) ותנועת "בתי ההתיישבות" (Settlement Houses). תנועת המועדונים נחשבת לראשית הפמיניזם הסוציאלי, ופעולותיו היו מעורבות בנושאים מגוונים כחינוך, טיפול נכון במזון, רפורמה בחוק הפלילי והגנה על זכויות נשים העובדות בתעשייה. נשות המועדונים החלו בארגון אירועי תרבות וספרות, והמשיכו לפעילויות סעד, לפמיניזם פוליטי ולהשפעה על החיים הפוליטיים. גם נשים מהגרות ושחורות הצטרפו למועדונים, ואף הקימו ארגונים משלהן.
תנועת בתי ההתיישבות דמתה בהרכבה לתנועת המועדונים. נשים אלו התמקדו בשיפור החיים בשכונות העוני: הן התגוררו בשכונות המצוקה, הקימו שירותי תברואה, מרפאות ציבוריות, מעונות-יום, גני ילדים ומועדוני נוער; ייסדו לימודי ערב למבוגרים; קיימו הפגנות למען שכר מינימום, למען שיפור משכורתן ותנאי עבודתן של נשים, תמכו במאבק בזנות ועוד.
המאבק לזכות בחירה לנשים בארצות הברית
התפשטותן של תנועות המועדונים ובתי ההתיישבות, וההתוודעות לשכונות העוני והמצוקה חידדה את ההבנה בדבר צורך בשינוי חברתי; הבנה זו היוותה את התשתית לתנועה ההמונית למען זכות בחירה לנשים. שורשי התנועה למען זכות הבחירה לנשים נמצאים בארגונים מוקדמים יותר, כמו התנועות נגד השכרות (Women's Christian Temperance Union) ובעד ביטול העבדות. נשים שהשתתפו בארגונים אלו, כמו אליזבט קיידי סטנטון, סוזן ב. אנתוני ולוסי סטון (Lucy Stone) היו ממקימות התנועה למען זכות הבחירה. תנועה זו פעלה, משנתה הראשונה, לקדם חוקים המגנים על נשים כמו זכות האישה על רכושה. חברות התנועה היו לבנות, ילידות ארצות הברית ובנות המעמד הבינוני-גבוה, ופועל יוצא מכך היה סדר עדיפויות שתאם את אורח חייהן.
אט-אט הפכה תנועה זו להמונית, ובעידודה של קארי צ'פמן קאט (Carrie Chapman Catt) צירפה גם נשים שאינן לבנות או בנות המעמד הבינוני-גבוה. ארגוני נשים שונים (כמו הנשים הסוציאליסטיות והנשים השחורות) חברו למען המשימה להשגת זכות הבחירה. התנועה למען זכות הבחירה עברה תהפוכות רבות וכללה פעילויות שונות כמו לובינג לחברי הפרלמנט והפגנות בוטות.
למרות כל זאת, להצלחת המאבק על זכות הבחירה תרמה בעיקר השתתפותן ותמיכתן של נשים במאמץ המלחמתי במלחמת העולם הראשונה. 72 שנה לאחר הכנס הפמיניסטי הראשון בו נוסחה הדרישה לשוויון זכויות וזכות בחירה, אושר ב-18 באוגוסט 1920 התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית המקנה לנשים את הזכות לבחור (אושר בבית הנבחרים ב-21 במאי ובסנאט ב-4 ביוני 1919). לאחר קבלת זכו ההצבעה בארצות הברית, הגל הראשון של המאבק הפמיניסטי בעצם נסתיים עם קבלת זכות ההצבעה והחזרה של המאבק בפמיניסטי לזירה הציבורית תהיה רק בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם הגל השני של הפמיניזם.
אנגליה
המבשרת המרכזית של הפמיניזם האנגלי הייתה מרי וולסטוקראפט (1759-1797) שבספרה "הגנה על זכויות נשים" כתבה בין היתר "אני מקווה שבנות מיני יסלחו לי אם אתייחס אליהן כאל יצורים תבוניים, במקום להחמיא לחינניות המקסימה שלהן ובמקום לראות אותן כאילו היו במצב של ילדות מתמשכת, ללא יכולת לעמוד ברשות עצמן".
התנועה המאורגנת הראשונה למען זכויות האשה באנגליה הייתה מעגל לנגהם פלייס שפעלה בשנות החמישים של המאה ה-19. היא כללה בין היתר את ברברה בודישון (לבית לי-סמית) ובסי ריינר פארקס. הקבוצה פעלה למען מטרות רבות הקשורות במעמד הנשים, כולל שיפור זכויות הנשים בתעסוקה וחינוך. ב-1854 פרסמה בודישון את תמצית החוקים של אנגליה בענייני נשים, אשר שימשה את האגודה למדעי החברה, לאחר שהוקמה ב-1857, כדי לקדם את חוק נכסי נשים נשואות משנת 1882. ב-1858 הקימו ברברה בודישון, מטילדה מארי הייז ובסי ריינר פארקס את כתב העת הבריטי "פמיניזם אנגלי", עם בסי פרקס, העורך הראשי. הקבוצה הייתה פעילה עד 1866. ב-1859, ג'סי בושרט, ברברה בודישון ואדלייד פרוקטור, הקימו את האגודה לקידום ההכשרה והתעסוקה של נשים. האגודה היא אחד מארגוני הנשים הבריטיות המוקדמים ביותר, וממשיכה לפעול כקרן צדקה למען נשים. הלן בלקבורן ובושרט הקימו ב-1891 את הליגה להגנה על תעסוקת נשים, כדי להגן על זכויות העבודה של הנשים מפני חקיקה מגבילה.
בתחילת המאה העשרים עדיין הייתה תעסוקת הנשים מוגבלת בעיקר לעבודה במפעלים ובבית. במהלך מלחמת העולם הראשונה, יותר נשים מצאו עבודה מחוץ לבית. כתוצאה מהניסיון של נשים בכוח העבודה בזמן המלחמה, עבר ב-1919 חוק שפתח מקצועות נוספים ואת השירות הציבורי לנשים, והנישואים לא היו עוד מכשו בפני נשים שרצו לעבוד מחוץ לבית.
העלייה באבטלה בתקופת השפל הגדול, שהחלה בשנות העשרים של המאה הקודמת, פגעה תחילה בנשים, וכאשר הגברים איבדו גם את מקום עבודתם, היה לחץ נוסף על משפחות. נשים רבות שירתו בצבא במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר כ-300,000 נשים אמריקניות שירתו בחיל הים ובצבא, וביצעו עבודות כגון מזכירות, כתבניות ואחיות.
סופרות פמיניסטיות רבות ופעילי זכויות נשים טענו שאין זה שוויון לגברים שהם זקוקים לו אלא הכרה במה שנשים צריכות לממש את הפוטנציאל שלהן, לא רק בתחום העבודה, אלא גם בחברה ובחיי הבית. וירג'יניה וולף הפיקה את החיבור "חדר משלך", שדן במקומן של נשים בספרות האנגלית. וולף טוענת כי אשה צריכה כסף וחדר משלה כדי לכתוב.
ניו זילנד הייתה המדינה הראשונה שהעניקה לנשים את הזכות להצביע ברמה הלאומית, בעוד פינלנד, כמו גם כמה מדינות באמריקה נתנו לנשים זכויות הצבעה ברמה המדינה לפני הנשים האוסטרליות השיגו את הזכות בכל רחבי המדינה.
פינלנד
באמצע המאה ה-19, החלה מינה קנת להתייחס לראשונה לנושאים פמיניסטיים בדיון ציבורי, כגון חינוך נשים ומוסר מיני כפול. תנועת הנשים הפינית התארגנה עם הקמת ה-Suomen Naisyhdistys ("אגודת הנשים הפיניות") ב-1884, שהיה ארגון הנשים הפמיניסטי הראשון בפינלנד. זה ייצג את הגל הראשון של הפמיניזם. הארגון התפצל ל-Naisasialiitto Unioni ("איגוד ארגון הנשים", 1892) ול-Suomalainen naisliitto ("איגוד הנשים הפניות", 1907), וכל ארגוני הנשים אוחדו תחת ארגון הגג Naisjärjestöjen Keskusliitto ("הפדרציה המרכזית של ארגוני נשים") ב-1911.
נשים קיבלו את שוויון הזכויות הבסיסיות שלהן בשלב מוקדם עם זכות בחירה לנשים בשנת 1906. לאחר קבלת זכות הבחירה לנשים, נותבה תנועת הנשים בעיקר דרך סניפי הנשים של המפלגות הפוליטיות. חוק הנישואין החדש משנת 1929, Avioliittolaki, קבע לבסוף שוויון מוחלט לנשים נשואות, ולאחר מכן, נשים היו שוות מבחינה חוקית לגברים על פי החוק בפינלנד.
סוף הגל הראשון: פניית הנשים לתנועות השלום
מטרתו המוצהרת של המאבק שניהל הפמיניזם הליברלי הושגה עם קבלת זכות הבחירה לנשים במרבית מדינות המערב. ואכן, בתקופה שבין שתי מלחמות העולם חלה עצירה בפעילות תנועת הנשים. המיתון הכלכלי הקשה של שנות ה-30, יחד עם עליית הלאומנות, הפשיזם והערצת הגבריות הביאו נשים רבות למלא תפקידים ביתיים מסורתיים או לסייע בפרנסת המשפחה. במקביל, מלחמת העולם הראשונה הותירה את חותמה על נשים רבות והפנתה את פעילותן הציבורית לקידום שלום עולמי; נשים רבות חיברו בין המאבק למען השלום ובין המאבק הפמיניסטי. כך למשל ג'יין אדמס, שהייתה אחת ממייסדות ליגת הנשים הבינלאומית למען שלום וצדק וזכתה בפרס נובל לשלום בשנת 1931.
הפועל עכו/מטה אשר (כדורסל)
הפועל עכו/מטה אשר היא קבוצת כדורסל ישראלית המייצגת את העיר עכו ואת המועצה אזורית מטה אשר ומשחקת בליגה הארצית.
היסטוריה
הקבוצה שיחקה עד עונת 2014/15 בליגה א' אז העפילה לראשונה לליגה הארצית.
בעונת 2015/16, עונת הבכורה של הקבוצה בליגה הארצית הנוהג לראשונה פלייאוף למקומות 1–4 ועכו אשר סיימה במקום ה-4 כשבמאזנה 15 ניצחונות ו-9 הפסדים, בסדרת הפלייאוף שובצה הקבוצה לסדרת הטוב מ-3 נגד המוליכה הפועל חיפה אך הפסידה בצמד המשחקים והודחה.
בעונת 2016/17 סיימה הקבוצה במקום ה-3 עם מאזן של 18 ניצחונות ו-6 הפסדים ובחצי גמר הפלייאוף פגשה את מכבי קריית מוצקין אך שוב הפסידה בסדרת הטוב מ-3 והודחה.
בעונת 2017/18 סיימה הקבוצה במקום ה-3 במאזן של 17 ניצחונות ו-5 הפסדים ובחצי הגמר פגשה את אליצור נתניה לה הפסידה בסדרת הטוב מ-3 והודחה.
בעונת 2018/19 סיימה הקבוצה במקום ה-1 בליגה עם מאזן של 20 ניצחונות ו-2 הפסדים בלבד ובחצי הגמר אירחה את הרביעית א.ס רמת השרון לסדרת הטוב מ-3. במשחק הראשון שנערך בעכו ניצחה המארחת 87 - 85, במשחק השני שנערך ברמת השרון ניצחה רמת השרון 73–83 ובמשחק השלישי שנערך בעכו ניצחה רמת השרון 75 - 72 ועכו הודחה.
בינואר 2021 פיטרה הקבוצה את מאמנה עודד הנדלר ומינתה במקומו את עמית תמיר בסיום עונה אחת בלבד שבה הקבוצה לליגה הארצית.
צפירת שבת
צפירת שבת היא קול צופר המושמע בשכונות דתיות וחרדיות בישראל ובמספר מדינות נוספות, בזמן הדלקת הנרות לפני כניסת שבת וחג. מטרת הצפירה היא הכרזה על כניסת השבת או החג, ותזכורת לחדול ממלאכות האסורות בשבת וחג, ולהדליק את נרות השבת והחג.
מקור המנהג
נוהג זה מופיע כבר במשנה בסוף מסכת סוכה, במשנה המתארת את התקיעות שנערכו בכל יום בבית המקדש, מציינת המשנה שלוש תקיעות שנתקעו זמן מה קודם לכניסת שבת על מנת להבדיל את העם ממלאכה, ושלוש תקיעות בשעת כניסת השבת עצמה שנועדו להכריז כי מכאן ואילך אסורה כל מלאכה עד לצאת השבת או החג. במשך השנים שימשו כלים שונים לפעולה זו, בין השאר שופר וחצוצרה.
בדומה למנהג הקדום, גם כיום מקובל להשמיע את הצפירה פעמיים, פעם אחת זמן מסוים קודם לזמן כניסת שבת, והשנייה בזמן כניסת שבת.
בשנים האחרונות הוחלפו במקומות רבים הצופרים ברמקולים המשמיעים מוזיקה חסידית או מזמורי שבת לפני ובסמוך לצפירה. כך למשל נהוג בעיר בני ברק. בין השאר הוביל את מיזם זה רפאל הלפרין שתרם מערכות כאלו למקומות רבים.
במספר מקומות גררו התקנת צופר או רמקול התנגדות של התושבים החילונים בסביבה להפעלתם.
בשוק מחנה יהודה בירושלים נהגו בעבר לתקוע בשופר כמה שעות לפני כניסת השבת (ככל הנראה, שם צולמה התמונה המצורפת לערך). דבר זה נועד לבשר לבעלי העסקים בשוק כי הגיע העת לחדול מעסקים לסגור את העסק ולהתחיל בהכנות לקראת שבת, שלא ייווצר מצב שבו נסגרים העסקים בשוק עם כניסתה של השבת ובעלי העסקים והקונים יגיעו לידי חילול שבת. וכיום ישנם חסידים שעוברים בין הדוכנים כדי לזרז את המוכרים לקראת כניסת השבת.
במספר מקומות נהוג להשמיע צפירה גם ביציאת השבת, כמו למשל בקריית בעלז בירושלים שם מושמעת הצפירה בזמן יציאת השבת לשיטת רבינו תם. בספר יוסיפון מובא שבירושלים בזמן בית המקדש היה עולה התוקע בערב שבת ובצאת השבת.
ציפורים בניוטרל
ציפורים בניוטרל הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1996 בכתיבה, הפקה ובימוי של אייל שיראי וגלית אשכול, עם אייל שיראי ודנה מודן בתפקידים הראשיים.
זה פרויקט שהחל כסרט גמר בקמרה אובסקורה וצולם בשכונת פלורנטין ובניו יורק. הוא מתאר את חיים של קבוצת צעירים בשנות ה-90 מה שמכונה דור האיקס.
לצעירים יש תוכניות להצליח ולפרוח מעלה כציפורים אבל הם למעשה "עובדים על ריק" ומכאן השם "ציפורים בניוטרל".
בפסקול הסרט יש שירים בביצוע כפיר בן ליש, סמיר שוקרי, זקני צפת ועוד. מהפסקול התפרסם השיר "אמרת שאין לך קשר" (מילים גלית אשכול, לחן מיכל ברושי) בביצועו של כפיר בן ליש שכיכב כמה שבועות בראש רשימת ההשמעות בגלי צה"ל והשיר "על מי את עובדת" שמושר בסוף הסרט על ידי סמיר שוקרי ושאר השחקנים.
תקציר העלילה
אריק (אייל שיראי) הוא זמר שוליים שמנסה לשווא לפרוץ ולהתפרסם. בינתיים הוא מופיע בלהקה קטנה בשכונת פלורנטין כשהוא נעזר בחברו הקרוב צחי (צחי בוצ'לין). חברתו (דנה ברגר) עוזבת אותו והוא מחליט לחפש את מזלו בניו יורק לשם הוא טס עם צחי.
דנה (דנה מודן) היא ציירת מתוסכלת. כשהיא מציירת ציור קיר בשכונת פלורנטין מאיימת עליה פקחית העירייה (אסי לוי) להסיר את הציור אחרת תיקנס.
דנה גרה בדירה עם מאור (מאור כהן) שמחפש את עצמו ומיידה ביצים באנשים בשכונה, וחברתו (קארין אופיר) שגם היא מחפשת את עצמה.
הבריון בשכונה הוא ניסו (דורון צברי). דנה מחליטה לנסות את מזלה בניו יורק ומבקשת תמיכה כספית מניסו אותה היא מקבלת רק לאחר שהיא מסכימה לשכב אתו.
גם דנה וגם אריק מקווים לפתור את בעיותיהם בניו יורק אבל המציאות טופחת על פניהם.
אריק מקים דוכן לא חוקי ומוכר בו "נרות ירושלים". דנה עובדת כ"מארחת" במועדון חשפנות. היא מתקיימת בקושי מהלוואות של חבר שלה דייוויד (טרוור לונג) שמכור לסמים ואלכוהול.
אריק נפגש עם דנה ועובר לגור בדירתה ביחד עם צחי. הוא עומד להתחיל להופיע במועדון אך דנה מסתבכת עם דייוויד שנוהג כלפיה באלימות. אריק וצחי גונבים את רכבו של דייוויד, מוכרים אותו ובכסף מסתלקים כולם בחזרה למקום ממנו ברחו, שכונת פלורנטין.