cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דרך אדום
הנתיב הדרומי (דרך השיירות הצפונית, דרב סולמנייה)
נתיב זה זכה לחשיבות רבה בתקופה הנבטית כאשר מרכז השלטון בארץ אדום לשעבר והנבטים בהווה עבר לפטרה ושימש שיירות שהשתמשו בנתיב המסחרי החלופי שהוביל מפטרה דרך "מעלה עקרבים" לממשית.
הנתיב ששרידיו כדרך רומית עדיין נראים הוביל ממשית דרך נחל ממשית דרום-מזרח דרך מישור ימין למיצד צפיר, ירדה במעלה עקרבים, המשיכה ככל הנראה דרך חורבת צפיר למיצד סיף ומשם לחצבה.
המשך הנתיב בהרי אדום אינו ברור עדיין, מנחם מרכוס מציע שמחצבה המשיך הנתיב לקסר א־טלח שמצוי מול חצבה בצד המזרחי של הערבה ומשם לנקב דחל אל בוציירה (בוצרה המיקראית) ששימשה גם היא בתקופות מסוימות כבירת אדום.
מקורות המים העיקריים של ההולכים בנתיב היו ממשית, עין חצבה, קאסר א-טלח ובוציירה והנתיב אובטח על ידי מצדיות בחורבת צפיר, מיצד צפיר ומיצד סיף.
שלזיה תחתית
בירתה של שלזיה תחתית והעיר הגדולה ביותר בה היא העיר ורוצלב, השוכנת במזרחה. ערים גדולות נוספות הן ולבז'יך, לגניצה וילניה גורה.
מקור השם
ווייוודת שלזיה תחתית נושאת את שמו של האזור ההיסטורי "שלזיה", אשר הווייוודה יושבת במערבו. בפולנית מכונה האזור בשם Śląsk, בגרמנית שלזית Schläsing, בצ'כית Slezsko ובסורבית Šlazyńska. כל השמות מעידים לדעת רבים שהמקום נקרא על שמם של נהר והר הסלזה (Ślęza) - המצויים בתחומי אזור שלזיה, כארבעים קילומטרים דרומית לוורוצלב. יש חוקרים הטוענים שההר סלזה היה בעת הפרהיסטורית אזור מקודש דתית על ידי האוכלוסייה הפגאנית שבאזור.
סברה אחרת, הפופולרית בעיקר בקרב חוקרים פולנים, קושרת את שלזיה למילה הסלאבית העתיקה ślęg או śląg, אשר משמעותה רטיבות ולחות, עדות אולי לתנאים האקלימים של האזור. ובעוד זאת, בקרב חוקרים גרמנים רווחת במקומות רבים ההנחה שהשם של אזור שלזיה נגזר משמו של שבט בשם "סלינגים" (בלטינית: Silingae, ביוונית עתיקה: Σιλίγγαι), שבט גרמאני ונדלי שלזמן מה התיישב באזור שלזיה.
לשם ווייוודה מתווספת המילה "תחתית" (Dolny), מאחר שהיא יושבת בחבל הארץ הנמוך יותר של שלזיה, ולא בזה הגבוה, המכונה "שלזיה עילית" (Górny Śląsk).
גאוגרפיה
מבחינה גאוגרפית, ההווייוודה שלזיה תחתית חופפת את חבל הארץ הגאוגרפי הנושא את שמה, שלזיה תחתית. חבל ארץ זה כולל את אגן ההיקוות של נהר האודר העליון והתיכון. נהר האודר מגיע אל שלזיה תחתית מהווייוודה השכנה אופולה שממזרח, וזורם מכיוון דרום מזרח לכיוון צפון מערב לאורך שלזיה תחתית. לאורך כל דרכיו הנהר מוזן ביובלים רבים המנקזים את מימי האזור כולו. בהמשכו, הנהר יוצא אל הווייוודה השכנה לובוש הגובלת עם שלזיה תחתית מצפון-מערב. סביב גדותיו של נהר האודר משתרע עמק רחב וארוך, בו מרוכזת עיקר האוכלוסייה של האזור. מצפון ומדרום לעמק נהר האודר אפשר למצוא גבעות רבות, ותנאי השטח המישוריים המאפיינים את כל אזור שלזיה תחתית הופכים לגבוהים יותר. צפונה מהגבעות שמצפון לנהר האודר מצוי המישור הגדול של אזור פולין גדול. דרומה מהגבעות שמדרום לנהר האודר מצוי רכס הרי הסודטים, מקום המנוגד במיוחד לתנאי השטח בשאר האזורים בשלזיה תחתית. הרים אלו הם גבוהים במיוחד ביחס לאזור ומגיעים עד לגובה של כ-1,600 מטר.
אזורים מוגנים
בשלזיה תחתית יש שני פארקים לאומיים (Park Narodowy), שנים עשר פארקי נוף (Park krajobrazowe) ו-66 שמורות טבע (Rezerwat przyrody).
ערים
בשלזיה תחתית ישנם 91 ערים ועיירות.
מחוזות
בשלזיה תחתית ישנם 30 מחוזות, מתוכם ארבע ערים מחוזיות.
מארק הרליק
מרקוס פרנק (מארק) הרליק (באנגלית: Marcus Frank "Mark" Harelik; נולד ב-5 ביוני 1951) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ומחזאי יהודי-אמריקאי.
ביוגרפיה
הרליק נולד בעיר המילטון שבטקסס. ב-1987 עבר ללוס אנג'לס. בשנת 1990, הופיע לראשונה בקולנוע בסרט הקומדיה "A Gnome Named Gnorm" בתור בלש. ב-1994, דיבב את דמותו של לורד רוג'רס בסרט "סוד הממלכה הקסומה". בשנת 1997, שיחק את דמותו של מילוס בסדרה "סיינפלד". ב-1998, שיחק ב"מסע בין כוכבים: וויאג'ר". ב-1999 שיחק בקומדיה השחורה "בחירות או לא להיות".
ב-2001 השתתף בסרט המדע הבדיוני "פארק היורה 3" בתור בן הילברנד, בן זוגה של אמנדה קירבי (טיה ליאוני) והוא הופיע רק בפתיחה. ב-2004 השתתף בקומדיה "Eulogy" בתור ברט. ב-2006, שיחק בסרט "והזוכה הוא..." והתארח בפרק בסדרה "האנטומיה של גריי". בין השנים 2007–2008, שיחק ב"המפץ הגדול", את דמותו של ד"ר אריק גייבלהאוזר.
בנוסף הוא השתתף במספר סדרות טלוויזיה: "ויל וגרייס", "NCIS", "ילד פוגש עולם", "בונז", "חופשי על הבר", "אנג'ל", "להתעורר".
בנוסף לשחקן קולנוע וטלוויזיה הוא גם שחקן תיאטרון ומחזאי. סבו היה יהודי-רוסי שהגיע ב-1909 לעיר גלווסטון, בטקסס והוא כתב מחזה על סבו בשם: "The Immigrant". מחזה זה עובד לסרט מוזיקלי באותו שם.
חיים פרטיים
הוא נשוי לשחקנית ספנסר קיידן, שעבדה בתיאטרון לצידו. לזוג יש ילד אחד.
סטרה S 215 UL
סטרה S 215 UL (בגרמנית: Setra S 215 UL) הוא אוטובוס מתוצרת יצרנית האוטובוסים הגרמנית Kässbohrer Fahrzeugwerke (שם רשמי: Karl Kässbohrer Fahrzeugwerke GmbH) אשר יוצר בין השנים 1983–1984 בגרמניה.
אד רוברטס
אדוארד וורן רוברטס (23 בינואר 1939 – 14 במרץ 1995) היה פעיל זכויות אדם אמריקאי. רוברטס היה הסטודנט הראשון עם מוגבלות חמורה שלמד באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה, והיה אבי התנועה לחיים עצמאיים לזכויות אנשים עם מוגבלות.
ראשית חייו
כתוצאה ממצבו הוא ישן בריאת ברזל בלילות וגם כשנח במהלך היום. כשהיה מחוץ לריאה הוא שרד על ידי "נשימת צפרדע", טכניקה בה מכניסים אוויר לריאות באמצעות תנועות פנים והפעלת שרירי הצוואר.
הוא למד בבית הספר באמצעות תקשורת טלפונית עד שאמו, זונה (Zona), התעקשה כי הוא צריך ללכת לבית הספר לפחות פעם בשבוע לכמה שעות. בבית הספר, הוא התמודד עם אחד הפחדים העמוקים שלו - שילדים ואנשים יבהו בו, שם הוא פיתח את תחושת הזהות האישית שלו. הוא ויתר על החשיבה על עצמו כעל ״נכה חסר אונים״ והחליט לחשוב על עצמו כעל "כוכב." רוברטס טען כי אימו היא זו שלימדה אותו איך להילחם עבור מה שהוא צריך.
אקטיביזם
אד רוברטס נקרא לעיתים קרובות אבי התנועה לחיים עצמאיים. את הקריירה שלו כמסנגר החל כאשר בבית ספר תיכון המנהל איים לשלול את זכותו לתעודת הגמר היות שהוא לא השלים את לימודיו בנהיגה ובחינוך גופני. לאחר שלמד במכללת סן מטאו, הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
על מנת להתקבל ללימודים בברקלי, היה צריך רוברטס להילחם מול המחלקה לשיקום תעסוקתי בקליפורניה כדי לקבל את התמיכה הנדרשת לו לצורך הלימודים. פקיד השיקום שטיפל בו חשב כי הוא ״נכה קשה מדי כדי להתקבל אי פעם לעבודה״.
לאחר שנודע לאוניברסיטת ברקלי כי רוברטס הוא אדם עם מוגבלות קשה, אמר אחד הדיקנים שם את האמרה: "ניסינו נכים בעבר וזה לא עבד." מנהלים אחרים בברקלי הביעו תמיכה בקבלתו של רוברטס לאוניברסיטה והסכימו כי ״האוניברסיטה צריכה לעשות יותר״ לשם כך.
רוברטס ככל הסטודנטים ביקש לגור במעונות בקמפוס, אך היות שריאת הברזל בה ישן שקלה כ־400 ק״ג לא נמצא חדר מתאים במעונות אלו. מנהל שירותי הבריאות בקמפוס הציע לו חדר באגף הריק (אגף קאוול) של בית החולים באוניברסיטה. רוברטס הסכים להצעה זו בתנאי שהאזור שבו הוא יתגורר יוגדר כאזור מעונות ולא כמתקן רפואי. הכניסה שלו לאוניברסיטה ולמעונות שהוכשרו עבורו איפשרה את הכניסה של סטודנטים נוספים עם מוגבלות חמורה ובעקבותיו הצטרפו לברקלי סטודנטים נוספים שהצטרפו אליו במהלך השנים הבאות, מה שהיווה את הבסיס לתוכנית המעונות של אגף קאוול. קבוצה זו של סטודנטים עם מוגבלות פיתחה זהות משותפת והתחילה לבסס את מושג המוגבלות כקטגוריה פוליטית. הקבוצה אימצה לעצמה את השם "הקוואדים המתגלגלים" (The rolling quads בהשאלה משם הלהקה "האבנים המתגלגלות" The rolling stones). קוואד הוא קיצור למילה קוואדרופלג - אדם המשותק בארבעת גפיו. עבור רבים בקמפוס זה היה מפגש ראשון עם אנשים עם מוגבלות שאימצו לעצמם זהות וביטוי חיובי למוגבלות, כפי שמאוחר יותר הגדיר המודל האפירמטיבי למוגבלות.
ב-1968, כאשר פקיד השיקום איים על שניים מחברי הקבוצה בפינוי המעונות באגף קאוול מגורים, ניהלה הקבוצה מרד שהסתיים בהעברת פקיד השיקום לתפקיד אחר.
הצלחת הקבוצה במאבק להנגשת הלימודים והקמפוס היוותה השראה למאבק על הרחבת הגישה של אנשים עם מוגבלות לקהילה הרחבה יותר וליצירת התוכנית לסטודנטים עם מוגבלות פיזית ( Physically Disabled Student's Program- PDSP), התוכנית הראשונה שהוכוונה על ידי אנשים עם מוגבלות במדינה. רוברטס טס 3,000 מיילים, מקליפורניה לוושינגטון הבירה, ללא תמיכה נשימתית, כדי להשתתף בכנס ההקמה של התוכנית הפדרלית TRIO program דרכה הובטח המימון לתוכנית לסטודנטים עם מוגבלות פיזית. תוכנית זו סיפקה שירותי תמיכה שונים לסטודנטים עם מוגבלות (כולל תיקונים נחוצים לציוד ואביזרי הניידות), אך מהר מאוד גם אנשים עם מוגבלות שאינם סטודנטים החלו לקבל שירות דרך התוכנית.
רוברטס סיים תואר ראשון ב-1964 ותואר שני ב-1966 מאוניברסיטת ברקלי במדעי המדינה. הוא החל את לימודיו לתואר שלישי (דוקטורט) במדעי המדינה בברקלי ב-1969, אך לא השלים את עבודת הדוקטורט שלו.
הוא הדריך את המרכז לחיים עצמאיים בתהליכי צמיחתו ובתקופה קריטית של התהוות התנועה לזכויות אנשים עם מוגבלות. המרכז לחיים עצמאיים סיפק מודל עבור סוג חדש של שירות שתוכנן כדי לענות על הצרכים של אנשים עם מגוון רחב של מוגבלויות.
ב-1976, המושל הנבחר של קליפורניה, ג 'רי בראון מינה את רוברטס להיות המנהל המקצועי של מחלקת השיקום קליפורניה —אותה מחלקה בה כינו אותו בעבר ״נכה מדי כדי לעבוד״. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1983 כאשר שוב נבחר מושל מהימין ואז חזר שוב לברקלי בה ייסד את המכון העולמי למוגבלות עם ג'ודית' היומן וג'ואן ליאון. המכון נחשב לחממה של אקטיביסטם בתחום המוגבלות.
רוברטס נפטר ב-14 במרץ 1995, בגיל 56 מדום לב.
מאות מרכזים לחיים עצמאיים ברחבי העולם מבוססים על הדגם המקורי. מרכזים אלו הקימו מועצה לאומית לחיים עצמאיים ומקיימים מפגשים בכל אביב בוושינגטון. אחד מהמפגשים שהתקיים ב-15 במאי 1995 לאחר מותו של רוברטס, כיסא הגלגלים הריק של רוברטס הובל על ידי מתנדב, כציון לכך שבאופן סמלי הוביל רוברטס יותר מ-500 פעילים ומסנגרים מכל רחבי הארץ בצעדת זיכרון מפארק הסנאט ועד לטקס לזכרו בבניין המשרדים של הסנאט.
הכתבים של רוברטס שלו נשמרים בספריית בנקרופט באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה. רוברטס כונה בתואר ״אבי התנועה לחיים עצמאיים בארצות הברית״, אף על פי שאקטיביסט אחר בשם לקס פרידן מטקסס היה ידוע ממנו ביכולת הפוליטית בוושינגטון הבירה. תרומתו של רוברטס מודגשת בספרו של יוסף שפירו מ-1993 "No Pity: People with Disabilities Forging a New Civil Rights Movement".
נישואין וילדים
אד רוברטס נישא לקתרין דוגן ב-1976 וב-1982, הזוג התגרש. הם חלקו משמורת משותפת על בנם לי.
הנרי טלר
הנרי מור טלר (באנגלית: Henry Moore Teller; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מקולורדו, שכיהן כסנאטור בשנים 1876–1882 ובשנים 1885–1909. בין שתי תקופות כהונה אלו הוא כיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית. הוא התנגד בתקיפות לחוק דוז (Dawes Act), שמטרתו הייתה לפרק את המרקם הקהילתי של קרקעות האינדיאנים ולכפות את הטמעתם, בציינו במפורש שמטרת החוק להכריח את האינדיאנים לוותר על אדמותיהם כדי שניתן יהיה למוכרן למתיישבים הלבנים. בין הישגיו הבולטים היה כתיבת "תיקון טלר" (Teller Amendment), שבו צוין מפורשות שבעקבות מלחמת ארצות הברית-ספרד, ארצות הברית לא תספח את קובה, אלא שמטרת מעורבותה בה תהיה לסייע לה לקבל עצמאות מספרד.
ראשית חייו
הנרי טלר נולד למשפחה מתודיסטית גדולה בחווה בגריינג'ר שבמדינת ניו יורק. הוא התחנך בבתי ספר מקומיים, וכבר בגיל צעיר יחסית נשלח לעסוק בהוראה למימון לימודיו. הוא למד משפטים בהדרכתו של השופט מרטין גרובר מאנג'ליקה שבניו יורק, וב-1858 הוסמך כעורך דין. אף על פי שהוא התקבל ללשכת עורכי הדין של המדינה, הוא עבר למוריסון, אילינוי, שם הוא עסק בעריכת דין במשך שלוש שנים והיה מעורב בהקמת המפלגה הרפובליקנית באילינוי. לאחר מכן, ב-1861, הקים טלר משרד עורכי דין בסנטרל סיטי, כיום בשטחי קולורדו, שם הוא נשא לאישה את הארייט מ. ברוס, ונולדו להם שני בנים ובת. בשנים 1864–1867 שירת טלר כקצין בדרגת מייג'ור גנרל במיליציה של קולורדו. ב-1865 הוא היה אחד המארגנים הראשיים של חברת הרכבת המרכזית של קולורדו, ניסח את כתב הזיכיון המקורי שלה, ושימש כנשיא החברה במשך חמש שנים. לאחר מכן ועד שקולורדו קיבלה מעמד של מדינה, המשיך טלר לעבוד כעורך דין לדיני תאגידים וצבר מעמד מכובד מספיק כדי להיבחר לסנאט של המדינה כשהוקמה.
קריירה פוליטית
ב-1876, לאחר קבלתה של קולורדו לאיחוד, נבחר טלר על ידי בית המחוקקים של המדינה כסנאטור. הוא כיהן כסנאטור תקופת כהונה קצרה של שלושה חודשים, ואז נבחר לתקופת כהונה מלאה של שש שנים. בהמשך, לאחר כהונתו כמזכיר הפנים, הוא כיהן ארבע תקופות כהונה וייצג את קולורדו בסנאט 24 שנים רצופות. ב-1882 מינה הנשיא צ'סטר ארתור את טלר כמזכיר הפנים בממשלו, לאחר שב-17 באפריל אותה שנה התפטר סמואל ג'. קירקווד. כמזכיר הפנים פיקח טלר על הלשכה לענייני אינדיאנים, והתנגד בתוקף לחלוקת קרקעותיהם.
החל מ-1880 החל טלר להיות קשור באופן הדוק לשאלת השימוש החופשי במטבעות הכסף, ועסק רבות בסוגיה בקונגרס ומחוצה לו בכתיבה ובנאום. הוא תרם מאוד להבטחת ההכרזה על השימוש בשתי המתכות, ובלט כבעל תפקיד מרכזי במאבק הארוך בסנאט נגד ביטולה ללא תנאים לאחר הוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ב-1892. ההחלטה שהתקבלה הייתה להשאיר בתוקף ללא הגבלת זמן את תקן הזהב. בתגובה, טלר ו-24 אחרים יצאו מוועידת המפלגה של 1896. כתומך נלהב של השימוש בשתי המתכות, בנוסף להיותו דמות בולטת במפלגה, הוא הצטרף לתומכים מובילים אחרים של השימוש במטבעות הכסף והיה למנהיג המפלגה הרפובליקנית של הכסף (Silver Republican Party). בכל אופן, כאשר בהדרגה ירדה סוגיית השימוש בשתי המתכות מעל סדר היום הלאומי, איבדה מפלגה זו את השפעתה וחבריה שבו למפלגה הרפובליקנית. שלא כמו חבריו, טלר עצמו לא שב למפלגה הרפובליקנית.
במהלך מלחמת ארצות הברית-ספרד בלט טלר כמי שהשפיע על יצירתו של "תיקון טלר", שהיה תיקון להחלטה המשותפת של שני בתי הקונגרס על היציאה למלחמה, שהועבר בבית הנבחרים ובסנאט ב-19 באפריל 1898.
פרנק סטיוננברג
פרנק סטיוננברג (באנגלית: Frank Steunenberg; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל איידהו הרביעי, בשנים 1897–1901. ב-1905 הוא נרצח על ידי הארי אורצ'רד, שהיה לזמן קצר חבר באיגוד מקצועי וכן היה מלשין בתשלום של איגוד בעלי המכרות של קריפל קריק. אורצ'רד ניסה לסבך את מנהיגי הפדרציה המערבית של הכורים ברצח, אך אלו נמצאו זכאים בשני משפטים, ואורצ'רד עצמו נידון למאסר עולם.
הנרי טלר
קריירה פוליטית
לאחר 33 שנות שירות, פרש טלר ב-1909 מהסנאט, ושב לעיסוקו בעריכת דין בקולורדו. הנרי טלר נפטר בדנוור ב-23 בפברואר 1914 ונטמן בבית הקברות פיירמונט שבעיר.
פרנק סטיוננברג
ראשית חייו
פרנק סטיוננברג נולד בקאוקוק שבאיווה וגדל בנוקסוויל. הוא היה הרביעי מבין ששת בניהם וארבע בנותיהם של ברנרדוס וקורנליה (לבית קפל) סטיוננברג. הוא למד בקולג' המדינתי של איווה באיימז, ולאחר מכן היה שוליית מדפיס ומוציא לאור. ב-1881 הוא החל לעבוד בעיתון "דה מוין רגיסטר" שבדה מוין. בהמשך פרסם סטיוננברג עיתון בנוקסוויל עד 1886, ואז עבר מערבה והתיישב בקלדוויל,, שם הוא הצטרף לאחיו הצעיר אלברט בבעלות על העיתון קלדוול טריביון במשך שש שנים.
הנרי טלר
האינדיאנים
טלר החל להיות מעורב לראשונה בענייני האינדיאנים במהלך התקופה המתוחה ב-1863, כאשר שבטי האראפהו והשאיין אולצו לעבור אל מחוץ לשטחים המישורים המזרחיים של קולורדו. מסיבה זו, באותה שנה הוא מונה כמייג'ור גנרל במיליציה של הטריטוריה, תפקיד בו הוא שירת עד 1865.
בהמשך היה טלר לאחד המתנגדים הבולטים לחלוקת אדמותיהם של האינדיאנים. חלוקת האדמות הייתה תהליך שבו הופסקה הבעלות הקהילתית של אדמות האינדיאנים וחולקה לאינדיאנים יחידים, והעודף היה אמור להימכר לממשלה. ב-1881 אמר טלר שחלוקת הקרקעות הייתה מדיניות "לנשל את האינדיאנים מאדמותיהם ולהפוך אותה לנעים ונדים על פני האדמה". טלר גם אמר,
דבריו של טלר הוכחו כנכונים. בין השנים 1887–1934 הצטמצם היקף האדמות בבעלות האינדיאנים מ-506,000 קמ"ר ל-190,000 קמ"ר.
פרנק סטיוננברג
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1889 החל סטיוננברג להיות פעיל בפוליטיקה כנציג בוועידת החוקה של איידהו שכונסה כהכנה לקבלתה כמדינה בארצות הברית שנה לאחר מכן. ב-1890 הוא נבחר כחבר בית הנבחרים של איידהו כמועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית והמפלגה הפופוליסטית, וכיהן בו תקופת כהונה אחת. בנוסף הוא שירת כמה שנים כחבר מועצת העיר קלדוול.
הנרי טלר
האינדיאנים
כמזכיר הפנים, שתחת פיקוחו הייתה הלשכה לענייני אינדיאנים, עסק טלר רבות גם בתהליכי רפורמה בבתי הספר של האינדיאנים. עם זאת, ההגנה של טלר על זכויות הקרקעות של האינדיאנים סתרה את עמדתו נגד מנהגיהם המסורתיים. לדוגמה, ב-1883 הוא אישר את תקנות הפשעים הדתיים האינדיאנים, שהוצאו על ידי הנציב לענייני אינדיאנים, היירם פרייס, שמטרתן הייתה לאסור על פעילות טקסית מסורתית של האינדיאנים בכל רחבי ארצות הברית. מנהגים, ריקודים, פוליגמיה, ונוהגים אחרים, הועמדו לדין ב"בית משפט לעבירות האינדיאנים", עם סמכות להטיל עונשים של עד 90 ימי מאסר ומניעת קצבאות הממשלה. מטרת תקנות אלו הייתה לחסל את התרבות המסורתית של האינדיאנים בשמורות, עם זאת, התקנות לא חלו על חמשת השבטים המתורבתים. טלר מינה שופטים אינדיאנים להעמיד לדין את האינדיאנים שהיו מעורבים בריקודים "בלתי מוסריים", בנוסף לפוליגמיה וסחר בנשים. מיסיונרים לבנים, מחנכים והממשלה הפדרלית חששו שהריקודים המסורתיים היו ריקודי מלחמה, במיוחד ריקוד השמש של הסו, שבו גברים צעירים גרמו לעצמם כאב. צעדי דיכוי אלו נגד האינדיאנים בוטלו בסופו של דבר ב-1934 על ידי הנציב לענייני אינדיאנים ג'ון קולייר.
פרנק סטיוננברג
מושל איידהו
ב-1896, בתמיכת ארגוני העובדים הוצגה מועמדותו של סטיוננברג למשרת מושל איידהו הן מטעם המפלגה הדמוקרטית והן מטעם המפלגה הפופוליסטית. בבחירות שהתקיימו בנובמבר אותה שנה הוא ניצח בבחירות הכלליות כשהיה בן 35. הוא היה הראשון מבין מושלי איידהו שלא כיהנו מטעם המפלגה הרפובליקנית, וב-1898 הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת. סטיוננברג כיהן במהלך תקופה של אי-שקט בתחום יחסי העבודה, במיוחד בתעשיית המכרות של צפון איידהו. כתוצאה מכך, תאגידים רבים, שחששו שממשל סטיוננברג לא יתמוך בהם אם תפרוץ שביתה, הגדילו את משכורות עובדיהם.
בכל אופן, חברת הכרייה בנקר היל שכרה רק עובדים שהיו שלא היו חברים בארגון העובדים, ושמרה על רמת שכר נמוכה בהשוואה לעובדי המכרות המאוגדים בסביבה. באפריל 1899 הרסו חברי פדרציית הכורים המערבית את המכרה של החברה בוורדנר שבעמק הכסף. בתגובה הכריז סטיוננברג על ממשל צבאי ובשל העובדה שהמשמר הלאומי היה מוצב בפיליפינים במסגרת מלחמת ארצות הברית-ספרד, ביקש סטיוננברג מהנשיא ויליאם מקינלי לשלוח כוחות פדרליים כדי להתמודד עם אי-השקט. פעולה זו נתפסה על ידי תומכיו של סטיוננברג בארגוני העובדים כבגידה. הממשל הצבאי נותר על כנו עד לתום כהונתו כמושל, וב-1900 הוא לא התמודד בבחירות על תקופת כהונה שלישית.
הנרי טלר
קובה
אחד מהישגיו הבולטים של טלר היה ככל הנראה כאשר במהלך מלחמת ארצות הברית-ספרד ב-1898 הוא השפיע רבות על יצירתו של "תיקון טלר" (Teller Amendment), שהצהיר במפורש על הסיבות למעורבותה של ארצות הברית במלחמה. אף על פי שספג גינויים על מניעת סיפוחה של קובה לארצות הברית, האמין טלר שמטרתה של ארצות הברית צריכה להיות תמיכה במלחמת העצמאות של קובה ובהפיכתה למדינה עצמאית. את דעתו זו הביע טלר במילים הבאות:
פרנק סטיוננברג
הרצח
ב-30 בדצמבר 1905, כמעט חמש שנים לאחר תום כהונתו כמושל, נהרג סטיוננברג מחוץ לביתו ברחוב דירבורן 1602 בקלדוול על ידי פצצה שהתפוצצה ליד השער הצדדי של הבית שפנה לשדרה ה-16. הארי אורצ'רד, כורה לשעבר, חבר פדרציית הכורים המערבית, נעצר בקלדוול זמן קצר לאחר הרצח. חקירת הרצח נוהלה על ידי סוכן חברת פינקרטון, ג'יימס מקפרלנד. בתחילה טען אורצ'רד לחפותו, אך לאחר בידוד וחקירה נמרצת של מקפרלנד, חתם אורצ'רד על הודאה באורך של 64 עמודים מודפסים בה הוא פירט את השנים בהן הוא היה רוצח שכיר ומפעיל דינמיט עבור פדרציית הכורים המערבית. אורצ'רד טען שהוא נשכר להרוג את סטיוננברג על ידי מנהיגי הפדרציה, ושהוא ביצע עבורם משימות שהסתיימו ב-17 מקרי מוות נוספים. הוא אמר שההוראות להרוג את סטיוננברג הגיעו מביל הייווד, המזכיר הכללי של הפדרציה; צ'ארלס מוייר, נשיא הפדרציה; וג'ורג' פטיבון, פעיל ארגון עובדים, שהייתה לו הרשעה קודמת שהייתה קשורה לסכסוך העבודה של 1892 בקור ד'אלן. ביוזמתו של מקפרלנד, נעצרו השלושה בדנוור, ומיד הוסגרו לאיידהו כדי לעמוד למשפט.
הנרי טלר
קובה
ברוח דברים אלו התקבל תיקון טלר. בהמשך זכה טלר להכרה לאומית על עמדתו בענייני קובה, והאווירה הפוליטית שלאחר אישורו כוונה למדיניות להבטחת העצמאות הקובנית. עם זאת, בהמשך עורער התיקון על ידי תיקון פלאט עד לביטולו של זה האחרון ב-1934.
פרנק סטיוננברג
הרצח
המשפט שסוקר ברמה הלאומית התנהל בבויסי במשך כמה חודשים באמצע 1907, ובו השתתפו הסנאטור החדש ויליאם בורה מטעם התביעה וקלרנס דרו מטעם ההגנה. כשעמד על דוכן העדים, חזר אורצ'רד על הודאתו הכתובה, והודה בשנים בהם הניח פצצות עבור פדרציית הכורים המערבית. לאחר מכן הוא נחקר חקירה נגדית על ידי פרקליטי ההגנה במשך 26 שעות, שהתמשכו על פני שבוע שלם. בנוסף לאורצ'רד, הגישה התביעה 80 עדויות נוספות כדי לאמת את תיאור המתקפות הרבות שלו. דרו וצוות ההגנה זימנו יותר ממאה עדים מטעמם. טיעוני הסיכום נמשכו שבועיים, וזה שסוקר באופן הבולט ביותר היה נאום הסיכום של דרו. פרשנים מודרניים שיבחו את טיעוני הסיכום של דרו, שבהם הוא עשה שימוש ברטוריקה רגשית חזקה שהתמקדה בעליונות המוסרית של עמדתם של האיגודים המקצועיים. בכל אופן, התגובה בת התקופה הייתה שלילית. השיקגו טריביון כינה אותו "הנאום הכי לא ראוי, פוגעני ומשלהב שנישא אי פעם באולם בית משפט אמריקאי". על אף דעותיהם של רוב המשקיפים שפסק הדין יהיה אשם, שב חבר המושבעים בסוף יולי עם פסק דין בו זוכה הייווד. משפטו של פטיבון התנהל בנפרד מול השופט אורין נ. הילטון בדנוורה, והוא גם זוכה. ההאשמות נגד מוייר בוטלו.
במשפט נפרד נוסף הודה אורצ'רד באשמה ונדון למוות, אך עונש המוות הומתק למאסר עולם. ב-1952, בגיל 86, ו-45 שנים לאחר המשפט, כתב אורצ'רד את האוטוביוגרפיה שלו, בה הוא טען שכל ההודאות שלו ועדותו בבית המשפט היו אמת.
הלווייתו והנצחתו
פרנק סטיוננברג נטמן בבית הקברות קניון היל שבקלדוול ב-2 בינואר 1906. לבקשת המשפחה נשא בורה נאום הספד קצר.
בדצמבר 1927 הוקדשה אנדרטה לזכרו של סטיוננברג בבויסי. פסל הארד פונה למדרגות הראשיות של בניין הקפיטול של איידהו הניצב ממול. בכתובת שעל האנדרטה נכתב:
ארמה בומבק
ארמה לואיז בומבק (באנגלית: ; 21 בפברואר 1927 - 22 באפריל 1996) הייתה פובליציסטית הומוריסטית וסופרת אמריקאית. היא התפרסמה בעיקר בזכות הטור ההומריסטי שכתבה, "At Wit's End", אשר מתאר את חייה של עקרת בית בפרברים. מאמצע שנות השישים עד אמצע שנות התשעים כתבה בומבק כ-4,000 טורים לעיתון, אשר התפרסמו בכ-900 עיתונים וכתבי עת ברחבי ארצות הברית וקנדה. נוסף על כך, היא פרסמה 15 ספרים, רובם הפכו לרבי מכר, והשתתפה במשך 11 שנים בתוכנית "בוקר טוב אמריקה".
שנים מוקדמות
נולדה בשם ארמה לואיז פיסטה בעיירה, אוהיו, למשפחה ממעמד עובדים, וגדלה בעיר דייטון. משפחתה כללה את אמה ארמה היינס, אביה קאסיוס אדווין פיסטה, אשר עבד כמפעיל מנוף, והאחות למחצה תלמה. בגיל 9, נפטר אביה מהתקף לב.
בשנת 1942, במקביל ללימודיה, החלה בומבק את הקריירה שלה בעיתון החדשות היומי של דייטון, , כקצרנית, וביצעה משימות עיתונאיות קטנות. במהלך עבודתה בעיתון ראיינה את שירלי טמפל, שביקרה בדייטון לצורך הפקת סרט. הראיון התפרסם וזיכה את בומבק בעשרה דולר ובפרס מצוות העיתון על כתבת השבוע.
לאחר מכן, החלה בומבק את לימודיה באוניברסיטה של דייטון, אצל פרופסור טום פרייס. הוא היה הראשון שהאמין בה וביכולת הכתיבה שלה ואמר לה "". בהשראתו, היא החלה לכתוב למגזין הסטודנטים באוניברסיטה ', וכן לעיתון הסטודנטים '. במקביל לכך עבדה ב בכתיבת טקסטים הומוריסטיים לעלון החברה, ובכסף שהרוויחה מימנה את לימודיה. ב-1949 סיימה עם תואר באנגלית.
בשנת 1981 קיבלה מהאוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד, ולאחר מכן אף כיהנה במועצת הנאמנים שלה.
משפחה
בשנת 1949 התחתנה עם ויליאם לורנס "ביל" בומבק, שעבד כמורה בתיכון ומאוחר יותר גם כמנהל. נאמר לבומבק שלא תוכל להביא ילדים, לכן ב-1953 אימצו הזוג את בטסי. בחמש השנים שלאחר מכן עברה בומבק ארבעה הריונות. שניים מתוכם הצליחו ונולדו להם שני בנים, אנדרו ב-1955 ומת'יו ב-1958.
בשנת 1959 עברה משפחת בומבק לסנטרוויל, אוהיו. המשפחה גרה שם עד 1968. כיום הבית הוא חלק מהמרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. משנת 1971 ועד מותה גרה בומבק ב, פניקס, אריזונה.
מוות
בומבק סבלה מסרטן השד וכריתת שד ב-1992, ולאחר מכן גם ממחלת כליות תורשתית. היא סירבה להשתמש בפרסום שלה על מנת לזכות בקדימות בתור להשתלת כליה. בומבק נפטרה ב-22 באפריל 1996 במרכז הרפואי סן פרנסיסקו, עקב סיבוכים בניתוח השתלת כליה. היא קבורה בבית העלמין, דייטון, אוהיו.
טור
בשנת 1964 החלה בומבק לכתוב טור שבועי לעיתון המקומי עבור 3 דולר. שנה לאחר מכן, החלה לכתוב לכתב העת היומי של דייטון,  שני טורים שבועיים עבור 50 דולר. כעבור שלושה שבועות הטור צורף לסוכנות ידיעות ארצית והופץ ל-36 עיתונים בארצות הברית, במתכונת תלת-שבועית.
הטור, אשר נקרא "" ותיאר רגעים מחייה של עקרת בית בפרברים, זכה ל-30 מיליון קוראים ב-900 עיתונים ברחבי ארצות הברית וקנדה. בין השאר הופיע בניו יורק טיימס.
טלוויזיה
בין השנים 1975–1986 השתתפה בומבק פעמיים בשבוע בתוכנית הבוקר "בוקר טוב אמריקה" של רשת הטלוויזיה האמריקאית ABC. נוסף על כך, היא כיכבה בסדרת טלוויזיה קצרה שהיא עצמה יצרה וביימה ומבוססת על חיי המשפחה שלה, בשם "".
פעילות קהילתית
בשנת 1978 מונתה בומבק לוועדה המייעצת לנשיא בענייני נשים, שעסקה בתיקון החוקתי לשוויון זכויות. התיקון הוגש לאשרור בקונגרס האמריקאי ב-1972 ותאריך האישור הסופי שלו נקבע ל-1979. בומבק ייצגה את קולן של עקרות הבית, באמונה כי נשים זכאיות לקבל יחס שווה לזה של גברים על עבודתן ותרומתן לחברה. היא קיבלה ביקורות חלוקות על פעילותה, וכמה חנויות ספרים אף הפסיקו למכור את ספריה. התיקון החוקתי לא אושר בסופו של דבר, וזו הייתה אחת האכזבות הגדולות ביותר בחייה של בומבק.
בשנת 1989 פרסמה בומבק את ספרה , אשר מבוסס על ראיונות שערכה עם ילדים חולי סרטן שהבריאו. היא תרמה את כל ההכנסות מהספר, וכן 1.5 מיליון דולר נוספים למחקר הסרטן. ב-1990, זכתה במדליית כבוד של האגודה האמריקאית לסרטן.
מורשת
פעמיים בשנה מתקיימת באוניברסיטת דייטון סדנת כתיבה בת מספר ימים לזכרה של בומבק. הסדנה הוקמה לראשונה בשנת 2000, בעזרתו של ביל בומבק. משתתפים בה מדי שנה קרוב ל-350 כותבים, אשר מגיעים מרחבי ארצות הברית, קנדה ומדינות נוספות. הסדנה כוללת הרצאות וסדנאות בנושא הומור, כתיבה, פרסום ושיווק ועוד, ומארחת הומוריסטנים וסופרים מפורסמים.
ספרים
כמו טוריה, גם ספריה של בומבק מאופיינים בהומור רב ובשנינות, ומעניקים לקוראים נקודת מבט הומוריסטית על נושאים יומיומיים כגון חיי נישואין, חיים בפרברים, גידול ילדים ועוד. ספריה זכו להצלחה רבה, ועשרה מהם אף הופיעו ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
בית הכנסת העתיק בעזה
בית הכנסת העתיק בעזה הוא בית כנסת אשר נבנה במיומה בסביבות שנת 508 לספירה, בתקופה הביזנטית. הוא נמצא כיום בשכונת א-רימאל בעיר עזה, בסמוך לנמל עזה.
גילוי המקום
בית הכנסת התגלה בשנת 1965 על ידי מצרים שחפרו במקום להנחת יסודות לבניית קזינו. בדרום המתחם נמצאה רצפת פסיפס של בעלי חיים אפריקאיים שונים עטורי מדליונים, ובכניסה לאולם המרכזי דמותו של דוד המלך בדמות אורפאוס, הפורט בנבל ומקסים את החיות, ומעליו הכיתוב "דויד" באותיות עבריות. בכתובת המרכזית של הפסיפס מופיעות המילים הבאות ביוונית: "אנחנו מנחם וישוע בני ישי המנוח סוחרי עצים כאות הערצה לאתר הקדוש ביותר תרמנו את הפסיפס הזה בחודש לואוס שנת 569" (מקביל בערך ליולי-אוגוסט של שנת 508; ספירת יהודי עזה החלה מהגירוש של גביניוס, בתקופת פומפיוס, בשנת 61 לפסה"נ).
זמן קצר לאחר הגילוי פורסם בביטאון הכנסייה האיטלקית כי "לפי ידיעות שהופיעו בעיתונות המצרית גילתה משלחת מחלקת העתיקות שרידי כנסייה מהמאה החמישית בעזה, ביניהם שני פסיפסים יפים. בשני הפסיפסים כתובות ביוונית ובעברית". מיכאל אבי-יונה, מבכירי הארכאולוגים בארץ, קבע מיד כי אין מדובר בכנסייה אלא בבית-כנסת. בתקופה זו נעקר ראשו של דוד מהפסיפס על ידי אלמונים. שנתיים אחר-כך, כשרצועת עזה נכבשה במלחמת ששת הימים, יצאו אנשי רשות העתיקות למקום ואישרו את השערתו של אבי-יונה כי זוהי רצפת בית כנסת. ראשית, בגלל דמותו של דוד המלך כשמעליה כתב עברי. שנית, השמות בכתובת הפסיפס הם שמות עבריים. שלישית, בפסיפס מופיעים ציורים רבים של גפן וזית - שהם סמלים יהודיים מובהקים. ולבסוף - מתחם בית הכנסת שנחשף בנוי כך שכיוון התפילה פונה לכיוון ירושלים, כפי שבנויים כל בתי-הכנסת בעולם.
בית הכנסת שנתגלה היה חריג בגודלו. הוא כלל חמישה מפלסים, בעוד ששאר בתי הכנסת העתיקים בארץ ישראל כללו שלושה מפלסים בלבד. גודלו של בית הכנסת העיד על עושרם הרב של הקהילה היהודית בעזה. מלאכת חשיפת בית הכנסת המשיכה בניהולו של פרופסור אשר עובדיה. פעולות החשיפה גילו כי במקום היה, בנוסף לבית הכנסת, גם מרכז קהילתי יהודי תרבותי ורוחני.
שימור ושחזור הפסיפס
בשנים שבהן רצועת עזה הייתה תחת שליטה צבאית ישראלית, שימש בית הכנסת כמרכז מבקרים, שם יכלו ללמוד על חיי היהודים בעזה ולהתפעל מהפסיפס העתיק. בשנות השמונים, כשהתברר כי הרצפה החשופה החלה להתפורר ולהיהרס, הוציאו אותה אנשי רשות העתיקות ממקומה, הביאו אותה לשחזור במוזיאון ישראל, ולאחר מכן העבירו אותה לתצוגה בנצרים.
בעקבות הסכמי אוסלו הועברה השליטה ברצועת עזה לרשות הפלסטינית, שלא עמדה בהתחייבויותיה לשמור על המקום. במסמך שהוכן במערכת הביטחון ב-1997 נאמר כי הרשות הפלסטינית מונעת כניסת ישראלים לאתר בטענה כי הוא סמוך מאוד למשרדיו של יאסר ערפאת. ב-1999 טען סגן עוזר שר התיירות והארכאולוגיה הפלסטיני כי "כתובת רצפת הפסיפס שנתגלתה בעזה זויפה בידי הישראלים כדי להוכיח את קיומו של בית כנסת עתיק, לאחר שאלה גנבו אותה למוזיאון בתוך הקו הירוק".
לאחר תוכנית ההתנתקות הועברה רצפת הפסיפס למוזיאון רוקפלר. ב-2009 נחנך מוזיאון השומרוני הטוב, מוזיאון פסיפסים בו מוצג כיום פסיפס בית הכנסת העתיק בעזה. החלק של דוד המנגן בנבל במוזיאון זה הוא העתק. ב-2011 הוקם המרכז להנצחת מורשת גוש קטיף וצפון השומרון בניצן, ובו הוצב העתק משוחזר נוסף של רצפת הפסיפס של בית הכנסת העתיק בעזה. במסגרת הסיור מקבלים המבקרים הסבר גם עליו.
טקס פרסי אופיר לשנת 2004
טקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-15 על שם השחקן ואיש הקולנוע הישראלי שייקה אופיר, המכונה גם "האוסקר הישראלי", התקיים ב-27 בספטמבר 2004 במשכן לאמנויות הבמה שבתל אביב-יפו. הפרסים מוענקים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה. הזוכה בפרס אופיר בקטגוריה הסרט הטוב ביותר יישלח כנציג ישראל בתחרות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
הטקס שודר בשידור חי בערוץ 2 על ידי הזכיינית טלעד.
את רשימת המועמדים הוביל הסרט "מדורת השבט" עם 13 מועמדויות, כלומר הועמד לכל קטגוריה.
מועמדים
מקור:
למבורגיני אסנצה SCV12
למבורגיני אסנצה SCV12 (באיטלקית: Lamborghini Essenza SCV12) היא מכונית ספורט במרכב קופה, שמיועדת למרוצים בלבד, שמיוצרת על ידי למבורגיני בייצור מוגבל (40 יחידות) משנת 2020. היא נחשפה ב-29 ביולי 2020.
היא מופיעה כמכונית שאפשר לשחק בה באספלט 9.
עיצוב
העיצוב החיצוני שואב השראה מדגמים חד פעמיים שיועדו למרוץ של למבורגיני, העיצוב החיצוני מעוצב בבעיצוב מיוחד המשפר את האווירודינמיות, בחלק האחורי של המכונית היא ארוכת יותר ומשופעת עם כנף אחורית גדולה, בחלק הקדמי, האחורי והצדדי ישנו ספויילר אחורי.
מפרט טכני
מנוע בנזין V12 צילינדרים בנפח 6.5 ליטר המספק 830 כ"ס ב-8,500 סל"ד. המנוע בגרסת הנעה אחורית. תיבת הילוכים ידנית רציפה בעלת שישה הילוכים. המהירות המרבית עומדת על 305 קמ"ש.
הפקה
המכונית אינה מותרת לנסיעה בכבישים ומיועדת לימי מסלול בלבד, למבורגיני לא מאפשרת לקונים להחזיק את המכונית בביתם אלא בהאנגר מיוחד באחד ממתקני למבורגיני. למבורגיני מאפשרת שליטה על מצלמות האבטחה של האנגר לכל בעל מכונית, בנוסף למבורגיני אחראית לכל תקלה שתהיה למכונית ולא הבעלים. בזמנים של מרוצים שבו אחד הבעלים מעוניין להשתתף במרוץ למבורגיני תביא את המכונית לאתר המרוץ. הקונים יקבלו גם אימון בחינם מנהגי המרוץ של היצרן.
מסירות הרכב לקונים החלו בדצמבר 2020.
בית הכנסת הגדול של בורדו
בית הכנסת הגדול של בורדו (בצרפתית: Grande synagogue de Bordeaux) הוא אחד מבתי הכנסת הגדולים והיפים בצרפת, ומקום התרבות היהודי העיקרי של בורדו. בית הכנסת משמש כיום את בני הקהילה היהודית הספרדית של בורדו.
היסטוריה
בעיר בורדו יש שרידים המעידים על קיום קהילה יהודית כבר במאה הרביעית. במאה ה-15 זרמו לעיר והתיישבו בה אנוסים רבים, וכן יהודים שעברו אליה מפרובאנס. במרוצת המאה ה-19 פרחה הקהילה ויהודיה השתלבו בחיי המסחר והרוח בעיר. בית הכנסת הגדול בבורדו נחנך ביום כ"א באלול תרמ"ב (5 בספטמבר 1882), בנוכחות הרב הראשי של צרפת, לזר איזידור (1813 - 1888), רב טולוז, אורי, ורבה הראשי של בורדו, שמעון לוי. בית הכנסת שקדם לו, ברחוב קאסרוז' שבלב הרובע היהודי הישן של בורדו, הוקם ב-1812, ונהרס בדליקה ב-27 ביוני 1873. הקהילה היהודית בבורדו החליטה מיד על הקמתו של בית כנסת חדש, אבל רחובותיו הצרים של הרובע היהודי הישן לא התאימו למיזם החדש, ולכן בחרו בכתובת חדשה, רחוב לאבירה.
התוכנית האדריכלית המקורית נעשתה על ידי אנדרה בורגה (1821 - 1879), ואחריו הצטרף לפרויקט שארל דיראן (1824 - 1891) שהביא את העיצוב לידי גמר בשנת 1880. עלות הבנייה האמירה ל-660,000 פרנקים ויותר, (סכום עתק באותה תקופה) ומקורות המימון היו מכירת קרקע בית הכנסת הקודם, וכן תרומות חברי הקהילה הספרדית של בורדו, בייחוד תרומת משפחת הבנקאים פריירה. גם הרשות המקומית בורדו וממשלת צרפת השתתפו במימון. כאשר נפתח בית הכנסת בשנת 1882, היה הגדול ביותר בצרפת.
בית הכנסת חולל במלחמת העולם השנייה ושימש את הצבא הגרמני כבית סוהר שממנו נשלחו יהודים מבורדו למחנות ריכוז והשמדה. בשנת 1944 נבזז בית הכנסת על ידי פשיסטים צרפתים.
בראשית שנות החמישים נערכו בבית הכנסת עבודות שיקום ושיפוץ על פי התוכניות המקוריות של שארל דיראן, עד שהבית הושב ב-1956 למראהו המקורי. שמותיהם של יהודי בורדו שנספו בשואה נחקקו על קירות זיכרון בחזית.
ב-20 ביולי 1998 הוכר בית הכנסת כאתר היסטורי רשמי של צרפת, ושנתיים לאחר מכן נקבע כי הוא יואר מדי לילה.
תיאור המבנה
הגישה הכללית בעיצוב בית הכנסת היא זו של האדריכל אנדרה בורגה, היינו שילוב אקלקטי של אלמנטים אופייניים מן האמנות הרומנסקית והביזנטית, שהיה אופנתי בבתי כנסת רבים במערב אירופה ובמרכזה בשלהי המאה ה-19.
בורגה שילב במבנה שני מגדלים סימטריים משני צדי החזית המערבית, שדומים מאוד למגדלי הפעמונים בכנסיות. אחדים מחברי הקהילה הביעו התנגדות לאלמנט זה, משום שחשבו שהמבנה דומה יתר על המידה לכנסייה, אך בכל זאת לא ויתר האדריכל השני על המגדלים. שארל דיראן הוסיף לעיצוב המקורי נופך אוריינטלי ויצר מחזה מרשים מן הרחוב בואך אל החזית המערבית. המוטיבים המזרחיים הוספו גם כרמז למוצאם של היהודים הספרדים של בורדו, אבל דיראן לא אימץ את הסגנון המורי המאפיין בתי כנסת רבים שנבנו באותה תקופה במחוזות המזרחיים של צרפת ובארצות אחרות באירופה. בית הכנסת החדש של בורדו היה שונה מאוד מהקודם, שבו היו אלמנטים נאו-קלאסיים משולבים עם מה שנחשב אז למוטיבים בהשראה תנ"כית.
החזית המערבית היא החלק המרשים ביותר בבניין, ובשני צדיה מגדלים. על פי התוכנית המקורית, מעל למגדלים היו צריכות להתנוסס כיפות מתומנות, אך אלה לא נבנו מעולם, בשל התנגדות חברי הקהילה, אשר חששו מפני דמיון מופרז לכנסייה, וסירבו לממן את התוספת. במרכזה של החזית ישנם שלושה שערים, ומעליהם קשתות מחודדות, וטימפנום מקושט במוטיבים שנלקחו מבית הכנסת הישן, למשל עצי תמר מעל לדלתות הצד ומנורת שבעה קנים על הדלת המרכזית. מעל לשערים שלושה חלונות מוארכים, האמצעי גבוה מהאחרים, וחלונות בתבניתו קבועים גם בכל אחד מהמגדלים הצדיים. בחלקם העליון של החלונות יש חלונות קטנים יותר, עגולים, אופייניים לאדריכלות המזרח כפי שנתפסה באירופה של המאה ה-19. על החלק המרכזי של החזית המערבית חולש כרכוב שבחלקו העליון שני לוחות הברית.
בתוך בית הכנסת שוכן אחד מאולמות התפילה היהודיים הגדולים בצרפת. אורכו למעלה משלושים מטרים, ויש בו 1,500 מקומות ישיבה. בכניסה יש לובי קטן וממנו מגיעים לעזרת הנשים בקומה הראשונה. בין הלובי לבין אולם התפילה מפרידות דלתות זכוכית. האולם עצמו נחלק לשבעה מפרצים; הגלריות בקומה הראשונה, המשמשות כעזרת נשים, נישאות על גבי שתי שורות של עמודי מתכת מתוצרת מפעלי אייפל בבורדו.
הר בנקרט
הר בנקרט (באנגלית: Mount Benkert) הוא הנונאטאק המזרחי ביותר בנונאטאקי סנואו, באזור חוף אינגליש בארץ פאלמר שבאנטארקטיקה.
הנונאטאק ממוקם 15 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית מהר ת'ורנטון.
גובהו של ההר 700 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי ההר
ההר צולם מן האוויר על ידי צי ארצות הברית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1965–1966.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של קפטן וו. מ. בנקרט (W.M. Benkert), איש משמר החופים של ארצות הברית, שהיה מפקד ספינת משמר החופים של ארצות הברית איסטווינד (USCGC Eastwind) במהלך מבצע דיפ פריז בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1966–1967.
שאילתה (תוכנה)
שאילתה (באנגלית: Query) היא בקשה לדלייה של נתונים מקובץ או ממסד נתונים. כלומר, זהו אוסף פקודות שמטרתו לקבל נתונים ממסד נתונים או מערכת מידע.
על פי רוב, תוצאת השאילתה תהיה תשובה קצרה ויחידה (או רשימה פשוטה של פרטי מידע נבחרים). זאת להבדיל מהפקה של דוח, אשר על פי רוב מכיל מידע רב ומפורט יותר שגם ארוך מראש להדפסה.
במסד נתונים מקור המידע יכול להיות טבלה, שאילתה אחרת או צירוף של מספר טבלאות ושאילתות. התוצאה יכולה להיות נתון (לדוגמה, שכר ממוצע של עובדים העונים לקריטריונים מוגדרים) או בצורת קבוצת נתונים זמנית (בה יהיו עותקים של המידע, להבדיל מטבלה שבה מאוחסן המידע בפועל). המידע הנאסף על ידי השאילתה נכון למועד ההרצה וייתכן שהנתונים בטבלאות ישונו לאחר מכן או שיתווספו רשומות חדשות הרלוונטיות לאותה שאילתה.
ישנן שפות שאילתות שונות ואחת הפופולריות שבהן היא SQL המיועדת למסד נתונים יחסי.
בלשים בלילה
בלשים בלילה (באנגלית: Moonlighting) הייתה סדרת טלוויזיה בכיכובם של סיביל שפרד וברוס ויליס. הסדרה, בהפקת חברת ABC וגלן גורדון קרון שודרה במהלך חמש עונות בין השנים 1985–1989 וכללה 66 פרקים (פרק הפיילוט היה באורך כפול). הסדרה זכתה לשישה פרסי אמי, זיכתה את שפרד בשתי זכיות בפרס גלובוס הזהב ואת ויליס באחת ודורגה בשנת 2007 בין 100 סדרות הטלוויזיה הטובות ביותר בכל הזמנים של טיים מגזין. הסדרה התאפיינה בשילוב של מתח וקומדיה ובדיאלוגים שנונים רוויי מתח מיני בין שני גיבוריה הראשיים, כמו גם בהפקה יוצאת דופן ויצירתית שהפכה כל פרק לסרט קולנוע בזעיר אנפין, כאשר העלילה משמשת רקע לצילום ייחודי, רמזים וקריצות לשלל סרטים וסדרות (בפרט סרטי אלפרד היצ'קוק, קומדיות מטורפות משנות החמישים, סדרות טלוויזיה ישנות ועוד) כמו גם לחייהם האישיים של השחקנים (וגם שבירת הקיר הרביעי) ופרקים שלמים שעוצבו מחוץ למסגרת הטלוויזיונית המקובלת עד אז (כגון "הפרק בשחור לבן" - The Dream Sequence Always Rings Twice, ו"הפרק השייקספירי" - Atomic Shakespeare). שיר הנושא של הסדרה, בביצוע אל ג'ארו היה ללהיט.
שאילתה (תוכנה)
השימוש הנפוץ בשאילתות הוא לטובת אחזור נתונים, אך ניתן לבצע באמצעותן פעולות כגון יצירת טבלה או מחיקת נתונים.
בלשים בלילה
תמצית העלילה ומבנה הפרקים
מאדי הייז (שפרד) ודייוויד אדיסון (ויליס) הם שותפים למשרד חקירות בשם Blue Moon ("ירח כחול") הממוקם בלוס אנג'לס. כל פרק עוסק בפתרון תעלומה אחת, בתבנית של סיפור בלשי. בפרק הפיילוט אנו למדים כי הייז היא דוגמנית-עבר מיליונרית שירדה מנכסיה. אחד הנכסים בהם החזיקה, ושאותם הייתה חייבת למכור במהירות על מנת למזער הפסדים, הייתה סוכנות החקירות הכושלת בניהולו של אדיסון. אדיסון הצליח לשכנע את הייז לא למכור את הסוכנות אלא להיכנס אליה כשותפה ולהתחיל לפענח פשעים יחדיו כצוות.
הפרק מתחיל לרוב באירוע, הנראה בלתי-קשור לעיקר הנושא, שהקשרו לפתרון התעלומה מתברר במהלכו. במהלך הפרק מתקיימת דינמיקה בין שני השותפים לבין עצמם ובינם לבין "הלקוח", דמות בהופעת אורח, שמזמינה פענוח תעלומה מן הסוכנות וגורמים מעורבים נוספים. דמות נוספת המופיעה בכל פרק היא אגנס דיפרסטו (בגילומה של אליס ביסלי), פקידת הקבלה של המשרד העונה לטלפון בחרוזים. בעונה השנייה הצטרף לצוות הרברט ויולה (בגילומו של קרטיס ארמסטרונג).
רייטינג, דעיכה וביטול הסדרה
הסדרה, שהייתה יוצאת דופן לזמנה, זכתה לתשומת לב של מומחי התעשייה. בעונתה השנייה זכתה ל-16 מועמדויות שונות לפרסי אמי והגיעה למקום ה-20 במדד נילסן. בעונתה השלישית הגיעה לשיא של המקום ה-9 במדד זה ובעונה הרביעית הגיעה למקום ה-12 בלבד.
הפרק ה-14 בעונה 3, "I Am Curious… Maddie", בו מתממשים לבסוף היחסים בין שתי הדמויות המובילות, נחשב ל"קפיצת הכריש" של הסדרה (הפרק שממנו מתחילה התדרדרות בלתי-נמנעת) ואף הפך למושג "קללת 'בלשים בלילה'" ("The Moonlighting Curse"), לפיה כל סדרה בה מתקיים מתח מיני בין שתי דמויות מובילות תיהרס עם מימוש היחסים ביניהן. סממן נוסף לדעיכה היה פיתוח עלילות-צד בהשתתפות גוברת של אגנס דיפרסטו והרברט ויולה.
התדרדרות הסדרה במדדי הצפייה, חוסר העניין של השחקנים הראשיים ושביתת תסריטאים הובילו לשידור פרק הסיום של הסדרה, המשתלב בסופו במציאות, כאשר נחשף שהמשרד אינו אלא תפאורה הנלקחת מהמקום, תוך שהבמאי, דניס דוגן בתפקיד עצמו, מאשים את ויליס ושפרד בפירוק המשרד. התעלומה האחרונה, בה עסק הפרק, נותרת בלתי מפוענחת.
אולפני מאונטיין
אולפני מאונטיין (באנגלית: Mountain Studios) הם אולפני הקלטה שהיו ממוקמים בקזינו של העיר מונטרה אשר בשווייץ, וכיום נמצאים באטאלנס. האולפנים היו בבעלות להקת קווין בין השנים 1978 ו-1995.
החל משנת 1995, האולפנים היו בבעלותו של דייוויד ריצ'רדס, שהיה המפיק של קווין במשך שנים רבות, עד למותו בשנת 2013.
קווין ומונטרה
בשנת 1978, בעת פסטיבל הג'אז השנתי בעיר מונטרה, להקת קווין הקליטה את אלבומה ג'אז באולפני מאונטיין.
פרדי מרקיורי התאהב בעיר ובאגם ז'נבה והחליט להעתיק את מקום מגוריו לעיר. כמו כן, הלהקה רכשה את האולפנים עצמם.
בשנת 1996, הוצב פסל ברונזה בגובה שלושה מטרים של פרדי מרקיורי על חוף האגם, בסמוך לאולפן ההקלטות.
בשנת 2013 האולפנים הוסבו למיצג "חוויית האולפן של קווין" ובו ניתן לראות את אולפן הסאונד המקורי של הלהקה וכן כתבי יד מקוריים של חלק משירי הלהקה.
נעמה סיקולר
נעמה סיקוּלר (נולדה ב-23 במרץ 1981) היא עיתונאית ומגישה ישראלית המכהנת כעורכת הראשית של עיתון "גלובס". קודם לכן, שימשה כראש מערכת החדשות של העיתון "כלכליסט" וכתבת בכירה, וכן הגישה תוכנית רדיו שבועית ב"כאן ב".
ביוגרפיה
סיקולר נולדה וגדלה בחיפה. את שירותה הצבאי עשתה כמאבחנת מחקר בשייטת 13 ולאחר מכן, השלימה תואר ראשון במשפטים ובפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2006 הוסמכה כעורכת דין, לאחר שהשלימה התמחות במשפטים, בתחום הליטיגציה המסחרית. זמן קצר לאחר מכן החלה לעבוד כעיתונאית באתר ynet והתלתה את רישיון עריכת הדין.
סיקולר מרבה לכתוב בנושאים הקשורים לכלכלה פוליטית ולרגולציה כלכלית. לאורך השנים חשפה מסמכים פנימיים ודו"חות של ועדות ציבוריות והעלתה לסדר היום הציבורי אירועים הקשורים בפוליטיזציה של השירות הציבורי בישראל.
בין 2018 לשלהי 2021, הגישה תוכנית שבועית בת שעתיים בתחנת הרדיו "כאן ב" יחד עם עם שלום קיטל.
סיקולר היא משתתפת קבועה בפאנל "שישי" של ערוץ 13 בהנחיית איילה חסון ומשמשת לעיתים קרובות כפרשנית כלכלית בתוכניות רדיו וטלוויזיה.
ביולי 2017, מונתה על ידי אלונה בר און ויובל סיגלר לעורכת העיתון "גלובס" והיא האישה הראשונה המחזיקה בתפקיד זה.
סיקולר היא אם לבת.
גשר נאוואחו
גשר נאוואחו (באנגלית: Navajo Bridge) הוא גשר קשת מפלדה מעל לקניון מרבל של נהר הקולורדו, סמוך לליז פרי במחוז קוקונינו במדינת אריזונה, בארצות הברית. על הגשר עובר כביש 89A בדרכו צפונה לדרום יוטה ולרצועת אריזונה, החלק של אריזונה צפונית לנהר הקולורדו, הכולל את הגדה הצפונית של הפארק הלאומי גרנד קניון, שזו דרך הגישה היחידה אליו מדרום.
הדרך היחידה לחצות את הקולורדו מאריזונה ליוטה, בטרם נבנה גשר נאוואחו הראשון, הייתה המעבורת בליז פרי, נקודה בנהר שבה קירות הקניון נמוכים וניתן להגיע עם כלי רכב עד המים. עם זאת, המעבורת הציעה שירות בלתי אמין כיוון שמזג אוויר גרוע או שיטפונות הפסיקו את השירות לעיתים קרובות.
היסטוריה
הכביש שעובר על הגשר היה עד שנות ה-60 של המאה ה-20 חלק מכביש 89 המתחיל בפלגסטף באריזונה ומסתיים בגבול עם קנדה. לאחר שנבנה גשר קניון גלן, החוצה את נהר הקולורדו סמוך לעיירה פייג', כחלק ממיזם סכר קניון גלן, הוסט מסלולו של כביש 89. הכביש עובר מאז דרך גשר קניון גלן הרחב יותר והקטע המקורי שעבר מעל גשר נאווחו קיבל את הסימול 89A. שני הנתיבים מצטלבים מחדש בעיירה קנאב ביוטה על הגבול עם אריזונה.
אורך הגשר 254 מטרים, כשהגובה המקסימלי מעל לנהר הוא 142 מטרים. רוחב הכביש שעל הגשר הוא 5.5 מטרים כשהמעמס המקסימלי היה 20.5 טון (אף שההגבלה החוקית שהוצגה הייתה 36 טון). במהלך שלב התכנון נבדקה האפשרות לכביש רחב יותר, אבל היא נדחתה בסופו של דבר, כיוון שיישומה היה דורש להוסיף קשת שלישית יקרה, וכלי הרכב של אותה תקופה לא נזקקו לכביש רחב יותר.
ההחלטה על פתרון לא הייתה קלה, בשל אינטרסים מקומיים רבים. הנושאים כללו שימור אדמה הקדושה לבני הנאוואחו, מיני צמחים המצויים בסיכון בקניון מרבל, והאפשרות של פגיעה בנהר במזהמים שמקורם בבנייה. ההצעה המקורית הייתה להרחבה וחיזוק של הגשר המקורי בלבד, אבל היא נדחתה בסופו של דבר מכיוון שלא הייתה מסוגלת לעמוד בתקנים הנוכחיים של מערכת הכבישים הפדרליים. החלפה הייתה האפשרות היחידה, ובסופו של דבר הוחלט לעצור לחלוטין תנועת כלי רכב על הגשר המקורי. הוחלט שהגשר החדש צריך להיבנות בצמוד לגשר המקורי ושצורתו החיצונית תהיה זהה לגשר המקורי, אבל הוא יבנה בהתאם לתקני הכבישים המודרניים.
על הקמת גשר קשת הפלדה החדש הופקדו מחלקת התנועה של אריזונה (Arizona Department of Transportation) ומנהל הכבישים הפדרלי (Federal Highway Administration), והוא הושלם בספטמבר 1995 בעלות של בערך 15 מיליון דולרים.
גשר נאוואחו המקורי פתוח עדיין לתנועת הולכי רגל ופרשים, ומרכז מידע הוקם בסמוך ובו מוצג הסיפור ההיסטורי של הגשר וההיסטוריה של חציית הקולורדו. לעיתים קרובות ניתן לראות קופצי באנג'י מהגשר. הגשר המקורי הוגדר כ"אתר היסטורי של הנדסה אזרחית" (Historic Civil Engineering Landmark). הגשר נוסף למרשם הלאומי של אתרים היסטוריים ב-13 באוגוסט 1981.
סן גבריאל
סן גבריאל הוא כינויו בספרדית של המלאך גבריאל. {{פירושונים|
ראו גם
}}
מכוניות עידן פליז
מכוניות עידן פְּלִיז (באנגלית: Brass Era car) היה מונח אמריקאי להגדרה של תקופה מוקדמת של ייצור הרכב, על שם שימוש נרחב באבזרי הפליז הבולטים ששימשו בתקופה זו לחלקים כמו אורות ורדיאטורים, בדרך כלל בין השנים 1905–1914 ותחילת מלחמת העולם הראשונה
פליז היא סגסוגת המורכבת מהיסודות נחושת ואבץ.
תל חליף
תל חליף (במקור תל חווילפה) הוא תל קדום באזור צפון הנגב, כ-20 ק"מ צפונית מזרחית לבאר שבע, ממערב לקיבוץ להב.
החפירות והמחקר בתל
בתל ובסביבתו הקרובה נערכו מספר חפירות ארכאולוגיות וסקרים רבים. הפרויקט המקיף ביותר היה של משלחת אמריקנית, שחשפה שרידים מתקופות הברונזה הקדומה והמאוחרת ומתקופת הברזל ועד לתקופה הצלבנית. המשלחת חפרה בעיקר בראש התל, אך גם במכלול המערות שממזרח לו ומצפון מזרח לתל, בין השנים 1976 ל-2016, זאת במסגרת מחקר ארוך טווח שנקרא "פרויקט מחקר להב" (Lahav Research Project). הפרויקט נוהל תחילה על ידי המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת מיסיסיפי ואחר כך בשיתוף עם עודד בורובסקי מאוניברסיטת אמורי. כמו כן נחפרו מערות קבורה מתקופת הברזל מדרום לתל, על ידי רם גופנא ואברהם בירן. בית קברות נוסף מתקופת הברזל נחפר על ידי עודד בורובסקי. קברים מהתקופה הרומית ומראשית התקופה הביזנטית נחשפו על ידי עמוס קלונר ממזרח לתל.
מכוניות עידן פליז
היסטוריה
במקומות אחרים בעולם, תקופה זו תיחשב על ידי חובבי מכוניות עתיקות כמורכבות מהתקופות הוותיקות ("Veteran Era" לפני 1904), ותקופות אדוארדיאניות, אם כי מונחים אלה ממש אינם משמעותיים מחוץ לאימפריה הבריטית לשעבר.
תל חליף
החפירות והמחקר בתל
בחודשים מאי–יוני 2007 נערכה חפירת הצלה בתל, לאחר שנחשפו מערות במהלך עבודות להקמת שכונה חדשה בקיבוץ להב. החפירה התבצעה על ידי רשות העתיקות ובמימון הקיבוץ. בחודשים ינואר–פברואר 2015 נערכה חפירת הצלה נוספת בתל.
מכוניות עידן פליז
היסטוריה
כלי רכב אלה נקראו לעיתים קרובות כירכרות ללא סוסים.
תל חליף
היסטוריה
על פי הממצאים הארכאולוגיים, אזור התל היה מיושב כמעט ברציפות למן התקופה הכלקוליתית ועד למחצית הראשונה של המאה ה-20 בארץ ישראל.
תקופת הברונזה
השכבות הקדומות בתל (שכבות 16–19) מתוארכות לתקופת הברונזה הקדומה (3500-2900 לפנה"ס). היישוב במקום נבנה במדרון המזרחי בסמוך לאדמות הניתנות לעיבוד, תחילה במערות טבעיות ששופרו ובהמשך במבני מגורים שהיוו כפר קטן. לאחר פער של כ-300 שנה, האתר מיושב מחדש במעלה הגבעה (שכבה 15) בסוף תקופת הברונזה הקדומה (2600-2500 לפנה"ס), עם זאת, הפעם הוא היה מבוצר באופן מאסיבי כפי שניתן לראות על ידי שרידי מגדל ברוחב 7.5 מטר, חומת מגן ברוחבה 3.5 מטר וחלקלקה משופעת. היישוב הגיע לסיומו בחורבן שרפה שהניב שכבה של אפר ושברים אחרים בעומק 3.5 מטר. האתר מיושב מחדש (שכבות 12–14) בברונזה הקדומה השלישית (2500-2300 לפנה"ס), אך לא בוצר מחדש.
מכוניות עידן פליז
היסטוריה
מועדון הכרכרות חסר הסוסים באמריקה (HCCA) מגדיר עידן זה של כלי רכב חלוצי מנוע גז, מנוע קיטור ומנוע חשמלי שנבנה או יוצר לפני ינואר 1916.
תל חליף
תקופת הברונזה
ההתיישבות התחדשה בתל בתקופת הברונזה המאוחרת IA (שכבה 11, 1550-1475 לפנה"ס) בעקבות פער של כ-750 שנה. לאחר תקופת מעבר שהניבה מספר תת-שלבים שהפיקו קרמיקה טיפוסית לתקופה וחרפושיות בסגנון האופייני לחיקסוס. תל היה מאוכלס על ידי בניין גדול עם חצר מרכזית (6 × 6.5 מטר) מוקף חדרים מכל הצדדים שנמצא בשכבה 10 (1475-1400 לפנה"ס). מבנה מסוג זה, המכונה בניין "תושבות", קשור לשלטון המצרי בארץ ישראל. שכבה זו הגיעה לסיומה בהרס מאסיבי, ובעקבותיה יישוב מחדש חלקי בשכבה 9 (1400-1300 לפנה"ס). זמן מה אחר כך בחלק המאוחר של תקופת הברונזה המאוחרת (IIB LB), שכבה 8, (1300-1200 לפני הספירה), הוקמה משטח לבני בוץ גדול על גבי שרידי השכבות הקודמות (שכבות 10–11). במשטח הוקמה סדרה של בורות אחסון מרופדים באבן ונראה שהאתר שימש כמרכז אחסון לדגן, ככל הנראה שימש כתחנת מסחר.
תקופת הברזל
בשכבה 7 נחשפו שרידים מתקופת הברזל 1 (1200-900 לפנה"ס). הממצאים הארכיטקטוניים כוללים בורות אחסון מצופים אבן, ככל הנראה לתבואה. הממצא החומרי כולל: כלי חרס פלשתיים, המעידים על קשרים עם מישור החוף. צלמית נשית נטולת ראש, שחזיתה מקושטת בניקודים ובגבה קווים אנכיים וחרוטים הדומים לשיער. עיקר הממצאים מתקופת הברזל נמצאו בשכבות 6א' ו-6ב'.
התקופות הפרסית ההלניסטית
שרידים מהתקופה הפרסית בארץ ישראל (500-300 לפנה"ס) נמצאו בשכבה 5 ומהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל (300-100 ללפנה"ס) בשכבה 4. נחשפו שרידי מבנה גדול, אולי מנהלי שעדויות קרמיות מצביעות על כך שהוקם בסוף התקופה הפרסית. נמצאו מעל 560 שברי צלמיות חימר פזורות מעורבבות עם שכבת הקרקע העליונה ונראה כי שברים אלה מקורם באתר פולחן בתל, והובאו לאזור במהלך פעולות פילוס קרקע, ככל הנראה למטרות חקלאיות.
מכוניות עידן פליז
היסטוריה
מערכת זו הגדירה מכוניות עם מנועים קדמיים, עם הנעה אחורית, עם מנועים בעירה פנימית עם תיבת הילוכים. בתחילה הייתה הכרכרה המונעת על גלגלים (הדומה למרכב הסוסים של לפני 1900) בשיא פריחתה, עם למעלה מ־75 יצרנים, אך הם ננטשו בהדרגה, לטובת המסלולים המתקדמים יותר, כלי רכב סגורים יותר כולל דגם הרכב הראשון ששווק באופן המוני, פורד מודל T מתוצרת פורד.
בחלקה המוקדם של תקופה זו, התקדם פיתוח מכוניות הקיטור, מה שהפך את מכוניות הקיטור לכלי רכב המהירים ביותר בימיהם. גם מכוניות חשמליות החזיקו בנתח שוק לאורך כל התקופה.
טכנולוגיה
הפיתוח של טכנולוגיית הרכב היה מהיר, בין היתר בגלל מאות יצרניות קטנות שהתחרו להשיג את תשומת הלב בעולם. התפתחויות עיקריות כללו את מערכת ההצתה החשמלית (באמצעות מנוע דינמי על דגם ארנולד בשנת 1898, אף שרוברט בוש, בשנת 1903, נוטה לקבל את הקרדיט), מתלים עצמאיים (שהוגשו למעשה על ידי בולי בשנת 1873), וארבעה בלמים שהותקנו לבלום הגלגלים (על ידי חברת ארול-ג'ונסטון מסקוטלנד בשנת 1909). קפיצי עלים היו בשימוש נרחב במתלים, אם כי מערכות רבות אחרות עדיין היו בשימוש.
תל חליף
התקופה הביזנטית
ראש התל יושב מחדש בתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל (700 לערך לספירה), והשטח סביב התל ראה פעולה מסוימת במהלך מסעי הצלב. התיישבות ערבית מודרנית, בעיקר במערות, התקיימה לרגלי התל ב"ח'רבת חוויליפה" עד 1948.
במלחמת העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה נערך על תל וסביבתו קרב תל חווילפה, קרב שהתחולל בין ה-1 בנובמבר 1917 וה-6 בנובמבר 1917 בין כוחות בריטים של חיל המשלוח המצרי לבין כוחות של הצבא העות'מאני במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. הקרב ארך כשבוע, והסתיים בניצחון הצבא הבריטי, ובנסיגת הכוחות העות'מאנים.
מכוניות עידן פליז
טכנולוגיה
הילוכים ובקרות מצערת אומצו באופן נרחב, מה שמאפשר מגוון מהירויות שיוט, אם כי בדרך כלל לרכבים עדיין היו הגדרות מהירות נפרדות, ולא המערכת המשתנה לאין ערוך המוכרת במכוניות של תקופות מאוחרות יותר.
פלדת זווית השתלטה על עץ משוריין כחומר המסגרת הנבחר, ובשנת 1912, "Hupp Motor Car Company" היה חלוץ השימוש בגופי פלדה, ויצרנית הרכב דודג' שהצטרפה בשנת 1914.