cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוקאס ואן ליידן
ביוגרפיה
ב-1514 התקבל ואן ליידן לגילדת הציירים בליידן. קיימות עדויות כי לאחר מכן נדד וביקר בין היתר באנטוורפן (1521), שם עבד בסדנה של אלברכט דירר ולמידלברך (1527), בה פגש את יאן מבוסה. חלק ניכר מתחריטיו אינם מתוארכים, דבר המקשה על ההיסטוריונים לעקוב בצורה ודאית אחר תהליך יצירתם. הציור שנחשב ליצירת המופת שלו הוא "הר האבירים" (1517), עם יותר מ-80 דמויות. אחת ההשפעות הגדולות עליו היה דירר. קארל ואן מאנדר מתאר אותו כאדם שעבד לעיתים מן המיטה, אך בשל כמויות התחריטים שהשאיר בפרק חייו הקצר, נראה כי היה מוכשר למדי.
Unreal Tournament
Unreal Tournament ("אנריל טורנמנט", ידוע גם בתור Unreal Tournament 99 או בקיצור UT או UT99) הוא משחק פעולה בסגנון יריות גוף ראשון. המשחק פותח על ידי חברת Epic Games והופץ על ידי חברת GT Interactive למחשב האישי ולמספר קונסולות שונות. המשחק, שיועד בתחילה בתור שיפור למצב מרובה המשתתפים של Unreal הראשון (שהביקורות קטלו אותו כיוון שהיה גרוע מבחינת התאימות לתשתיות האינטרנט המקובלות דאז, ובשל היותו לא מאוזן), הפך עם הזמן למשחק עצמאי הממוקד במשחק מרובה משתתפים ברשת האינטרנט, בדומה למשחקים כגון Counter Strike ובמיוחד המתחרה הראשי שלו - Quake 3: Arena, שיצא 12 ימים בלבד לאחר מכן.
Epic Games עיכבו את שחרור הכותר. במקור, UT היה חבילת הרחבה למשחק Unreal, אך כשתברר מספר השינויים הגדול שהיה צריך לעשות במנוע המשחק, חבילת ההרחבה הפכה למשחק בפני עצמו. המשחק הושק עם גרסה חדשה יותר של המנוע (גרסה 400 - בעדכון הכי חדש התעדכן המנוע לגרסה 436) וגם ושל UnrealEd: הוא הושק בבירור כדי להתחרות ב-Quake III Arena.
המשחק זכה לשבחים רבים, ביניהם תואר "משחק השנה" - דבר שהוביל את Epic ליצור מהדורת "משחק השנה" (Unreal Tournament: Game of the Year edition, ידועה בקיצור כ-UT99 GOTY) שנה מאוחר יותר, וכן היה משוחק באופן תחרותי בטורנירי גיימינג עולמיים רשמיים.
משחקיות
המשחק מכיל מגוון של מצבי משחק, ביניהם:
לשחקן מוצעים מגוון כלי נשק, רובם דמיוניים לחלוטין, שחלקם הוצגו עוד קודם בכותר הראשון. המפות במשחק גדולות למדי ומעוצבות היטב, ומאפשרות מיצוי מלא של יכולות השחקן, כמו כן ישנן מפות שנועדו לשימושים כמו "התקמפרות" (התמקמות במקום אחד וצליפה בשחקנים באמצעות רובה צלפים) ועוד.
רקע עלילתי למצב השחקן היחיד
העלילה המצומצמת למדי של המשחק עוסקת בטורנירים בין-כוכביים שעל השחקן להשתתף בהם, שמאורגנים על ידי תאגיד הענק ליאנדרי (Liandri) תאגיד שמתמחה בכריית מחצבים מהחלל החיצון. גוף בשם ממשלת העולם החדשה (New Eatrh Government), ממשלה עולמית שהוקמה לאחר המלחמה ההרסנית בין בני האדם לגזע הסקארג' (האויבים מהמשחק הקודם, שאירועיו פותחים מלחמה זו), ניסתה למתן את האלימות בין כורי חלל ולכן נעזרה בתאגיד ליאנדרי כדי לארגן טורנירים המוניים בהם בני אדם וחוצנים יילחמו אלה באלה במסגרת תחרותית מאורגנת. הטורנירים החלו בשנת 2291. 50 שנים לאחר מכן, בשנת 2341, לוחם בן אנוש מהונדס גנטית בשם מלקולם (Malcolm) אותו מגלם השחקן, נבחר להילחם בליגת המקצוענים שכוללת את הלוחמים הקשוחים והאלימים ביותר, עקב יכולותיו וכוחו העוצמתי, במטרה להתקדם בשלבים ולהביס את האלוף הנוכחי זאן קריקור (Xan Kriegor), סייבורג שנבנה במיוחד על ידי ליאנדרי להשתתפות בטורנירים.
היסטורית פיתוח
הפיתוח של המשחק החל עוד ב-1998 כאשר אפיק הבחינו כי המצב מרובה המשתתפים של המשחק Unreal סבל מנחיתות רבה יחסית למשחקים מתחרים ומבעיות רבות, והחלו לעבוד על חבילת הרחבה עם דגש למשחק רשת מרובה משתתפים. אולם באמצע הפיתוח התברר כי התוכן החדש, השיפורים במנוע המשחק ובמשחקיות ותיקוני הבאגים היו רבים מדי מכדי לכלול אותם בחבילת הרחבה והשינוי הרב במנוע המשחק יצר בעיות רבות עם התאימות לאחור למשחק המקורי. לכן, אפיק החליטו לזנוח את פיתוח המשחק כחבילת הרחבה ולהמשיך בפיתוחו הפעם כמשחק עצמאי. בסופו של דבר המשחק כלל את רוב התוכן שאנריל המקורי הכיל פרט למפות ולמוזיקה.
שחרור
הדמו הראשון ששוחרר השתמש בגרסת המנוע 322 (כיום הגרסה האחרונה היא 451) ב-17 בספטמבר 1999. הדמו תמך בהאצת חומרה אך ורק לכרטיסי 3dfx והכיל מפת Deathmatch אחת. מאוחר יותר יצא טלאי שתיקן את הדרייבר ל3dfx ובעיות שנוצרו בשרת הייעודי. הדמו המלא הראשוני כלל גם האצת חומרה מבוססת Direct3D, יצא ב-28 בספטמבר תחת גרסת המנוע 338. הדמו המלא, שיצא ב-19 באוקטובר, הציג כבר 5 מפות מלאות כאשר כל אחת משרתת מצב משחק שונה. יום לאחר מכן יצא גם דמו ללינוקס.
המשחק יצא לבסוף ב-23 בנובמבר 1999 למחשב האישי (Windows/Linux). ב-19 בינואר 2000 יצאה גם גרסה למקינטוש, וב-26 באוקטובר של אותה שנה יצאה גרסה לפלייסטיישן 2. עם הזמן יצאו 3 חבילות הרחבה (חבילות בונוס) שמאוחר יותר, ב-27 באוקטובר (יום לאחר הוצאת גרסת ה-PS2) צורפו למהדורת Game Of The Year (נקרא גם UT99 GOTY).
ב-6 בנובמבר 2006 יצאה חבילת Unreal Anthology שכללה את Unreal Gold, Unreal Tournament GOTY Edition, Unreal Tournament 2004 ואת Unreal 2.
מודיפיקציות
אחד האפשרויות הגדולות ביותר שניתנו למשתמש עם המשחק היא האפשרות להתאים אישית את המשחק. המשחק כולל עורך מפות בשם UnrealEd איתו ניתן ליצור מפות חדשות למגוון מצבי המשחק. כמו כן ישנם גם מודים רבים רשמיים ולא רשמיים שיצאו למשחק שמעניקים שינוי טוטאלי של המשחק, ביניהם המוד ChaosUT שצורף למהדורת "משחק השנה", ו-Tactical Ops, משחק בסגנון קאונטר סטרייק שיצא כמשחק עצמאי.
תאימות לאחור למשחק הראשון: אף על פי שלא ניתן לשחק במפות השחקן היחיד של המשחק Unreal הראשון, פותח מוד תאימות-לאחור OldSkool Amp'd המאפשר את מצב השחקן היחיד וניתן לשחק בו במערכה לשחקן יחיד הרגילה של Unreal, בנוסף לעוד מערכות לשחקן יחיד שנוצרו על ידי משתמשים אחרים.
קבלה וביקורות
המשחק זכה לביקורות חיוביות ואהדה מצד גיימרים, דבר שזיכה אותו בממוצע ביקורות של 92% למחשב האישי אולם לממוצע נמוך יותר עבור גרסאות הפלייסטיישן והדרימקאסט (77% ו-88% בהתאמה) (על פי אתר Metacritic), ולביקורות מאתרים כמו IGN ו-Eurogamer שנעו בין 9.1 ל-10. המשחק זכה בתואר "משחק השנה" של 1999 מפי ארגוני ומגזיני משחקי מחשב רבים, ונחשב עד היום לאחד ממשחקי הרשת הטובים בכל הזמנים, בהיותו המשחק הפופולרי ביותר אי פעם מסדרת Unreal.
משחקי המשך
ההמשך, Unreal Tournament 2003, שוחרר בשנת 2002. המשכים אלו הציעו גרפיקה ומשחק משופרים בהרבה, בזכות עוד עדכון של מנוע המשחק; אלו היו המשחקים הראשונים של Epic המשתמש ב- Unreal Engine 2.0 (גרסת 10xx עד 2522), ועד אז UE 1.5 היה בשימוש (אף על פי שגרסת בטא של UE2 הוצגה ב-E3 2000). גם UnrealEd התעדכן, ונעשה יותר נוח לשימוש.
ב-11 בפברואר 2004, הדמו של Unreal Tournament 2004 התאפשר להורדה דרך האינטרנט. לאחר מספר שבועות שבהם הופץ הדמו באינטרנט והורידו אותו מעל 1.5 מיליון גולשים, הוא הפך לאחד המשחקים המקוונים הפופולריים ביותר. המשחק בגרסתו המלאה הופץ מ-18 במרץ 2004, בגרסה 2.5 (3310 עד 3369 - כמעט מגיע לגרסה השלישית של המנוע, אך מנוע המשחק עצמו הוקפא במשחק זה - השיפורים שהוסיפו לו נראו במשחקים אחרים שהשתמשו ב-UE2.5, אך לא ב-UT2004).
בנובמבר 2007 יצא המשחק האחרון עד כה בסדרה, Unreal Tournament 3, על שם המנוע בו משתמש המשחק, (Unreal Engine 3 (3470-3809, אף על פי שם המשחק הוא לא השלישי בסדרה - למרות זאת, הוא נחשב השלישי בסדרת Unreal Tournament אם מוציאים את UT2003 מהספירה.
בחודש מאי של 2014 הכריזה אפיק על הכותר הבא בסדרת אנריל טורנמנט והוא ייקרא בשם Unreal Tournament (בלי לציין את גרסת המשחק או את השנה בה הוא עתיד להשתחרר - בניגוד לכל המשחקים הקודמים). החידושים העיקריים בו יהיו המנוע שהוא Unreal engine 4 והעובדה כי המשחק יהיה חינמי לגמרי ועבודת הפיתוח עליו תהיה זמינה גם לקהל הרחב.
אנגלברט רנטגן השני
אנגלברט רנטגן השני (בגרמנית: Engelbert Röntgen; 12 באוגוסט 1886 – 7 בספטמבר 1958) היה צ'לן הולנדי, בנם של המלחין והפסנתרן יוליוס רנטגן ושל הכנרת אמנדה רנטגן-מאייר ונכדו של הכנר אנגלברט רנטגן. אחיו היה יוליוס רנטגן הבן.
קראיובה
קראיובה (ברומנית: Craiova) היא עיר במחוז דולז' ברומניה. קראיובה היא בירת מחוז דולז' וגם בירת החבל ההיסטורי אולטניה. אוכלוסיית העיר, נכון לשנת 2011, מונה 269,506 תושבים. יחד עם היישובים הסמוכים היא מגיעה לכ-420,000 תושבים.
בקראיובה מצויות חורבות מושבם העתיק של השבט הדאקי ה"פלים" (Peli) מהשנים 400 - 350 לפני הספירה. המצודה הביזנטית "פלנדבה" (Pelendava) נבנתה כנראה בשנים 1442 - 1443.
מקור השם
מקור השם הוא בתואר הרומני קראי שמשמעותו מלך. יש מספר אגדות המספרות על מלך שקבע את מושבו במקום הזה, לכן נקרא המקום קראיובה - המקום של המלך. מרבית האגדות מספרות על מלך ממוצא רומני שהיה מלכם של הבולגרים והרומנים שמדרום לדנובה ולאחר שהודח ברח וקבע את מושבו בקראיובה.
תרבות
בשנת 1954 בארמון שבנייתו הושלמה על ידי יואן מיכאיל בשנת 1909 נפתח מוזיאון לאמנות.
יהודי קראיובה
יהודים ספרדים התיישבו בקראיובה כבר במחצית הראשונה של המאה ה-17, אך בתי קברות יהודים צוינו לראשונה במסמכים של המחצית השנייה של המאה ה-18. יהודים אשכנזים הגיעו לעיר רק באמצע המאה ה-19 וקהילתם הוקמה רשמית רק בשנת 1913. בית הכנסת הראשון, היכל קורל, נוסד בשנת 1832. ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר 2,274 יהודים.
בקיץ 1941 הוקם בבית ספר תיכון בעיר מחנה מעצר ליהודים שגורשו מאזורים אחרים ברומניה כמו בוקרשט ובוקובינה, אך אלו הועברו כעבור מספר חודשים למקומות אחרים.
אליהו דב ברקובסקי
הרב אליהו דב ברקובסקי (ה'תרכ"ה, לובצ'ה - כ"ה באדר א' ה'תש"ג, 2 במרץ 1943, תל אביב) היה המשגיח הרוחני בישיבת נובהרדוק, בישיבת לידא ובישיבת תל אביב.
תולדות חייו
נולד בשנת ה'תרכ"ה בלובץ' לאביו ר' נתן נטע מרדכי. למד בישיבת מיר אצל הרב חיים לייב טיקטינסקי, בישיבת וולוז'ין אצל הנצי"ב ובגרעין הראשוני של הכולל שהפך לישיבת סלבודקה, אצל "הסבא מסלבודקה" הרב נתן צבי פינקל, שם היה מקורב לרב יצחק בלאזר. בפולמוס המוסר בשנת ה'תר"ן נשלח על ידי הרב יצחק בלאזר להחתים רבנים על כרוז תמיכה בתנועת המוסר. לאחר נישואיו ללאה (בת-דודו של הרב שלמה פוליצ'ק) חזר ללמוד בכולל של ישיבת וולוז'ין. נסמך לרבנות על ידי רבה של נובהרדוק, הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ורבה של לובץ' הרב יצחק בונימוביץ'. עם הקמתה של ישיבת נובהרדוק, בסביבות שנת ה'תרנ"ה, נקרא על ידי מייסדה הרב יוסף יוזל הורוביץ לשמש כמשגיח, ושימש בתפקיד זה כעשר שנים. בנוסף לתפקידו המוסרי, היה אחראי גם על חלוקת הכסף לאברכי הכולל. בסביבות שנת ה'תרס"ה פרש מתפקיד זה, בשל אי הסכמתו לשיטתה החינוכית-מוסרית הנוקשה של הישיבה. הוא עבר לשמש כמשגיח רוחני בישיבת לידא. לצד הרב שלמה פוליצ'ק, הוביל את הישיבה בשנות מלחמת העולם הראשונה (הרב יצחק יעקב ריינס נפטר ב-1915), כאשר גלתה מליטא לאוקראינה, שם התקיימה עד סביבות שנת 1920 (לאחר פרעות פטליורה), אז התפזרה. לאחר סגירת הישיבה עבר לגבולות רפובליקת פולין. התגורר מספר שנים ברובנו, וכחצי שנה שימש כר"מ בישיבת תחכמוני בביאליסטוק. בשנת ה'תרפ"ד עלה לארץ ישראל, והתיישב בתל אביב. הוא מונה למשגיח בישיבת תל אביב שהוקמה על ידי רב העיר, שלמה הכהן אהרונסון, והכניס בה סדרים חדשים. במקביל, שימש רב בבית המדרש "ירושלים" בעיר, והיה מוסר בו שיעור יומי בגמרא. בשנת ה'תרצ"ה פרש מתפקידו בשל גילו המתקדם, אך המשיך בעבודתו החינוכית בישיבה.
היה חבר תנועת המזרחי בארץ ישראל.
פרסם מאמרים בעיתוני התקופה, הצופה, ההד, הארץ, היסוד ועוד, בהם מאמרים בתחומי משפט העברי, הלכה, לשון העברית והשקפה. הותיר בכתב יד חידושים בהלכה ובאגדה.
נפטר בכ"ה באדר א' ה'תש"ג (2 במרץ 1943) ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
פיה מיה
פיה מיה פרז (באנגלית: Pia Mia Perez; נולדה ב-19 בספטמבר 1996) היא זמרת, שחקנית ודוגמנית אמריקאית. החלה את דרכה על ידי העלאת סרטונים בהם היא שרה ליוטיוב, ומאז התחילה לככב בפרסומות וקליפי מוזיקה.
בעקבות הפופולריות לה זכתה גרסת הכיסוי שלה לשיר של דרייק מ-2013 "Hold On,Wer'e Going Home", הוחתמה לאחרונה בחברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס, איתה שחררה את המיני-אלבום The Gift. חלק משיריה של פיה מיה הופיעו בפסקול סרט המדע הבדיוני משנת 2014 - "מפוצלים".
חיים אישיים
פיה מיה נולדה ב-19 בספטמבר 1996 בגואם, ארצות הברית. אחת מארבעת ילדיהם של פיטר ואנג'לה פרז. פרז גרה כיום בלוס אנג'לס.
נמצאת במערכת יחסים מתוקשרת עם השחקן גארט בקסטורם מאז ספטמבר 2013.
קריירה
פיה מיה החלה את הקריירה המוזיקלית שלה על ידי העלאת סרטונים שלה שרה ליוטיוב ב-2009. היא צברה למעלה מ-757 מיליון צפיות נכון לינואר 2022.
ב-23 בדצמבר 2013 העלתה את המיני-אלבום The Gift לרשת בחינם.
דוקוסלב
דוקוסלב היא תוכנית טלוויזיה דוקומנטרית ישראלית ששודרה ב־HOT בידור ישראלי במסגרת פרויקט סטודנטים. שהציגה סקירה ביוגרפית על ידוענים שונים.
פיה מיה
קריירה
בפברואר 2014 הוחתמה פרז בחברת התקליטים האמריקאית אינטרסקופ רקורדס.
דוקוסלב
פירוט כללי
במהלך התוכנית מדברים אנשים על ידוען מסוים ומראים את התחנות בהן עבר הידוען עד שהגיע לצמרת הבידור, כפי שקורה בכל חומר דוקומנטרי הדבר נעשה דרך קטעי ארכיון, וראיונות עם קרובי הידוען.
פיה מיה
קריירה
ב-4 במאי 2014, הוציאה, בשיתוף פעולה עם כריס בראון וטייגה, את הסינגל "Do It Again".
דוקוסלב
עונה ראשונה
בסוף 2005 החלה העונה הראשונה של התוכנית. בין המפורסמים שכיכבו בתוכנית: תמי בן עמי, צביקה הדר, סאבלימינל והצל, זהבה בן, אבי ביטר, קובי אוז, ריקי גל, דנה אינטרנשיונל, נינט טייב, רוני סופרסטאר, מיכל ינאי, יעל בר זוהר, מיקי בוגנים, שרית חדד, עברי לידר, יהודה לוי, אילנה אביטל, פנינה רוזנבלום, מירי בוהדנה, גלי עטרי, אורנה ומשה דץ, לינור אברג'יל, דודו טופז (לפרק זה נוספו בהמשך מספר דקות נוספות לאחר מותו של טופז ב-2009), ריימונד ויעל אבקסיס, צביקה פיק, שירז טל, נינה ברוש (ויק) ונועה תשבי.
פיה מיה
קריירה
בדצמבר 2017 יצא מיני אלבום שני שלה, The Gift 2.
דוקוסלב
עונה שנייה
ב-9 בנובמבר 2006 החלה העונה השנייה. בין המפורסמים שבהם עסקה עונה זו: שושנה דמארי, אלי ומריאנו, ריטה, שירי מימון, צביקה הדר, אייל גולן, עופר לוי, טובה חסין, שלישיית מה קשור, בר רפאלי, הראל סקעת, קיציס ופרידמן, עפר שכטר, מיה דגן, דידי הררי והיהודים.
פיה מיה
קריירה
באפריל 2019 יצא הסרט "אחרי ש...", המבוסס על רב המכר של הסופרת אנה טוד, בו משתתפת פיה מיה בתור טריסטן, בת הזוג של סטף. בסרט מופיע השיר שלה "bitter love" בסצנה האחרונה. באותה שנה שיחקה בפרק הפיילוט של הסדרה "זוג פלוס סלב", קומדיה ברשת CBS. בשנת 2020 שבה לגלם את טריסטן בסרט ההמשך "אחרי שהתנגשנו".
דוקוסלב
עונה שלישית
ב-1 בינואר 2007 החלה העונה השלישית, שבה הופיעו: מורן אטיאס, צופית גרנט, גלית גוטמן, שרית חדד, יגאל שילון, עפרה חזה, שלמה ארצי, הדג נחש, ארז טל, עוזי חיטמן, ענבל פרלמוטר, שרון חזיז, היי פייב, אילנית לוי, קורין אלאל, אסי כהן, רותם אבוהב, שלומי שבת, אורנה בנאי וירדנה ארזי.
עונה רביעית
בתחילת פברואר 2008 שבה התוכנית לעונה רביעית, בה סוקרו בין היתר: בעז שרעבי, יוני בלוך, אדיר מילר, אורי גוטליב, דן שילון, אתניקס, משינה, שוש עטרי, יפה ירקוני, עודד מנשה.
עונה חמישית
ב-21 ביולי 2008 החלה העונה החמישית, שבה הופקו דוקוסלב לאמנים הבאים : מירי בוהדנה, דודו דותן, ארקדי דוכין, אילנית, כנסיית השכל, מירי מסיקה, רן דנקר ,אושרי כהן, מוש בן ארי, קובי פרץ, עדי הימלבלוי, מייקל לואיס, קרן פלס ותום אבני.
עונה שישית
ב-4 בינואר 2009 החלה העונה השישית, ובה שודרו הדוקוסלבים לאנחל בונני, אברי גלעד, ישי לוי, מיקי בוגנים, דנה אינטרנשיונל, אניה בוקשטיין, גורי אלפי ויעל בר זוהר.
דוקוסלב קלאסיקה
לרגל יום העצמאות ה-61 של מדינת ישראל בשנת 2009, הופקו מספר פרקים מיוחדים של התוכנית תחת השם "דוקוסלב קלאסיקה", אשר הוקדשו לידוענים ותיקים ומשפיעים בעלי קריירה של כמה עשרות שנים. בהם: יהורם גאון, גילה אלמגור, ספי ריבלין (לפרק זה נוספו מספר דקות לאחר מותו של ריבלין בסוף 2013), ציפי שביט, ירון לונדון, יהונתן גפן, אריק לביא, דני סנדרסון ולהקת תיסלם.
דוקוסלב פעמיים
במהלך שנות קיום התוכנית, הופקו פרקים נוספים למספר מפורסמים להם כבר הוקדש פרק בעונות קודמות. בהם:
מיקי בוגנים: 2005 ו-2009.
נינט טייב: 2005 ו-2008.
מירי בוהדנה: 2005 ו-2008.
דנה אינטרנשיונל: 2005 ו-2009.
יעל בר זוהר: 2005 ו-2009.
בר רפאלי: 2006 ו-2013.
שרית חדד: 2007 ו-2013.
חולצת דוקוסלב
החולצה נמכרה במחיר סמלי של 30 שקלים וכל הכספים ממכירת החולצות נתרמו במטרה לסייע לנוער בסיכון.
הטחנה על הנהר פלוס
הטחנה על הנהר פלוס (באנגלית: The Mill on the Floss) הוא רומן מאת ג'ורג' אליוט (מרי אן אוונס), אשר התפרסם לראשונה בשלושה חלקים בשנת 1860.
עלילת הספר
מגי טוליבר היא הדמות הראשית בספר. העלילה המרכזית מתמקדת ביחסיה עם אחיה הבכור טום, ויחסיה הרומנטיים עם חברה מילדות פיליפ ווקהם, גיבן רגיש ואינטלקטואל. בחלק האחרון של הספר העלילה מתמקדת גם ביחסיה הרומנטיים עם סטיבן גסט, סוציאליסט צעיר ושופע חיים, אשר מאורס לבת דודתה האהובה.
למגי וטום יש קשר קרוב, אך מסובך, הנמשך לאורך כל הספר. האופי המעשי והמאופק של טום מתנגש עם הלהיטות ואופיה האידיאליסטי של מגי. משברים משפחתיים שונים, כמו פשיטת רגל, יחסי הטינה בין מר טוליבר ואביו של פיליפ ווקהם, אשר גורמים לאובדן הטחנה, ומותו של מר טוליבר, מעצימים בסופו של דבר את ההבדלים בין שני האחים. על מנת לעזור לאביו להחזיר את חובותיו, עוזב טום את בית הספר ופונה לעסקים. הוא מוצא, בסופו של דבר, אמצעי להצלחה ומחזיר את המשפחה לעמדתה הקודמת. בינתיים מגי סובלת בבית טוליבר המרושש, וכושרה השכלי מתבזבז במצבה החברתי המבודד. היא עוברת תקופה של שינוי רוחני רדיקלי, שבמהלכה היא מתנכרת לעולם שסביבה.
הסתגרותה של מגי בעולמה הרוחני נבחנת בעקבות התחדשות היחסים עם פיליפ ווקהם, אשר עמו היא יצרה יחסי קרבה בזמן שהוא למד עם טום בבית הספר. היא מתעלמת מבקשותיהם של אביה ואחיה, אשר בזים למשפחת ווקהם, ונפגשת בסודיות עם פיליפ. הקשרים שנרקמים ביניהם מבוססים בחלקם על הרחמים של מגי כלפיו, אך דרך הקשר היא מוצאת גם מענה לתשוקותיה האינטלקטואליות. פיליפ מצליח לגרום למגי להצהיר על אהבתה כלפיו. כשטום מגלה שמגי חידשה את יחסיה עם פיליפ, הוא מחייב אותה להפסיק את קשריה עמו ולוותר גם על התקווה שהוא מייצג להרחבת עולמה והתרבותי והאינטלקטואלי.
כמה שנים נוספות חולפות. במשך השנים האלה מר טוליבר נפטר. לוסי דין, בת דודתה של מגי, מזמינה אותה לביתה. החיים בביתה של לוסי כוללים שעות ארוכות של שיחה ושמיעת מוזיקה עם מחזרה של לוסי, סטיבן גסט, דייר קבוע בסנט אוגס. סטיבן ומגי, נגד השיפוט הרציונלי שלהם, נמשכים אחד לשני. המצב מסתבך יותר כאשר מגי מגלה כי סטיבן ולוסי מיודדים עם פיליפ ווקהם. פיליפ ומגי מחדשים את היכרותם, ואהבתו של פיליפ ניצתת מחדש בזמן שמגי, אשר אינה מבודדת יותר, נהנית מתשומת הלב החשאית של סטיבן גסט. היחסים בין מגי וסטיבן גורמים לפיליפ לתהות האם הצהרת האהבה של מגי עדיין תקפה. אף על פי שמגי וסטיבן מנסים להימנע מכך, הם מרשים לעצמם לברוח - כמעט בטעות. לוסי מנסה לקרב את פיליפ ומגי, ולשם כך היא מתכננת טיול שיט קצר של שניהם בנהר פלוס. אולם, פיליפ חולה וסטיבן גסט לוקח את מקומו.
מגי וסטיבן מוצאים את עצמם שטים לבד בנהר. הם שטים רחוק מהמתוכנן, וסטיהן מציע שהם יעלו על אניית קיטור, אשר עוצרת בעיר מודפורט, ויתחתנו. מגי מתווכחת עמו, אך הוא מנצל חולשתה והם שטים למודפורט כפי שתכנן. במהלך השיט על אונית הקיטור מגי נאבקת בין אהבתה לסטיבן וחובותיה לפיליפ ולוסי. כשהם מגיעים למודפורט היא דוחה את סטיבן המתוסכל, ונוסעת לסנט אוגס. במשך תקופה קצרה היא חיה בסנט אוגס, אך החברה מנדה אותה, וכך גם טום. סטיבן נוסע לאירופה. לוסי ופיליפ סולחים לה, הוא במכתב רהוט והיא במפגש מרגש.
הגלות של מגי מבית משפחתה מסתיימת כאשר הנהר מוצף. היא נאבקת במים הסוערים בעזרת סירה על מנת למצוא את טום בטחנה של משפחתם. אחרי שהם מתאחדים, הם פונים להציל את לוסי דין ומשפחתה. ברגע מרגש, האח והאחות משלימים ושמים מאחוריהם את כל חילוקי הדעות. כאשר הסירה מתהפכת השניים טובעים מחובקים, ובספר מצוטט פסוק מהתנ"ך: "ובמותם לא נפרדו".
כמו רומנים אחרים של ג'ורג' אליוט, "הטחנה על הנהר פלוס" מתייחס למתיחות בין נסיבות לאנרגיות הרוחניות של הפרט אשר נאבק כנגד אותן נסיבות. במהלך הרומן יש דטרמיניזם מסוים, החל מהגסות החצופה של מר טוליבר, אשר לא יכול למנוע מעצמו לפנות לחוק, וכך מאבד את רכושו ופושט את הרגל ועד לסדרה של אירועים אשר גורמים למגי וסטיבן לברוח יחד. הפרט, כמו למשל מר טוליבר, מוצגים כאנשים אשר לא יכולים להחליט על מהלך משלהם בצורה רציונלית, וכוחות, כמו הסחף של הנהר או כוח השיטפון, מוצגים כגורמים אשר קובעים את המהלכים של הפרט. מצד שני הבחירה של מגי לא להתחתן עם סטיבן וכתוצאה מכך לסבול את נידוי החברה ומחסור אהבתו, זהו ניצחון של הרצון החופשי.
עיבודים לטלוויזיה
בשנת 1965 עובד הרומן לסדרת טלוויזיה, בכיכובה של ג'יין אשר בתפקיד מגי טוליבר. עיבוד נוסף לטלוויזיה יצא בשנת 1997, בכיכובה של אמילי ווטסון.
תרגומים לעברית
לרומן יצאו שני תרגומים לעברית:
שיגעון של אווירון
שיגעון של אווירון (באנגלית: Plane Crazy) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי בבימוים של וולט דיסני ואב אייוורקס. הסרט, שפורסם בשנת 1928 על ידי אולפני וולט דיסני, הייתה היצירה הראשונה של הדמות מיקי מאוס והיה במקור סרט אילם. לסרט נערכה הקרנת מבחן לקהל בקולנוע ב-15 במאי 1928, ובכיר מטעם מטרו גולדווין מאייר שראה את הסרט נכשל להשיג מפיץ. מאוחר יותר באותה השנה, דיסני הוציא את הסרט הראשון של מיקי עם קול, "ספינת הקיטור וילי", שזכה להצלחה עצומה. בעקבות כך יצא סרט זה כסרט עם קול ב-17 במרץ 1929. זהו הסרט הרביעי בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים, אחרי "ספינת הקיטור וילי", "הגאוצ'ו הדוהר" ו"ריקוד האסם".
עלילה
מיקי מנסה להטיס מטוס כדי לחקות את צ'ארלס לינדברג. לאחר בניית המטוס שלו בעזרת חיות החווה, הוא עושה טיסת מבחן כדי להבטיח כי המטוס אכן בטוח, אבל הטיסה נכשלת והמטוס נהרס. באמצעות רודסטר, מדחף המטוס השבור וזנב הנוצות של תרנגול הודו, מיקי בונה מטוס נוסף. האחרון מציע למיני, שמופיעה ומגישה לו פרסה כקמע למזל טוב, להצטרף אליו לטיסה הראשונה שלו והיא עונה לו בחיוב.
השניים מחלים בטיסה שיוצאת מכלל שליטה תוך כדי מצבים מוגזמים ובלתי אפשריים. בתוך חוסר השליטה הם נתקלים בקלרבל הפרה המופיעה לזמן קצר ונתלית על המטוס. לאחר שמיקי מצליח להשתלט על המטוס, הוא מנסה פעם אחר פעם לנשק את מיני אשר מסרבת בתוקף. כתגובה מיקי מטיס את המטוס באופן שמפחיד ומלחיץ את מיני ואפילו גורם לה ליפול מהמטוס. מיקי ממהר לתפוס אותה חזרה אל המטוס, מנצל את ההלם שלה, ומנשק אותה בכוח. מיני מגיבה לו בסטירת לחי וצונחת באמצעות הבלומרס שלה. בעוד דעתו מוסחת ממיני, מיקי מתרסק לתוך עץ ומיני נוחתת בצורה רכה על הקרקע. מיקי אז לועג לה על התחתונים המרושלים שלה והיא דוחה ומתעלמת ממנו והולכת לה. מיקי המתוסכל משליך את הפרסה שחוזרת כמו בומרנג, מסתובבת סביב גרונו ומעלפת אותו.
הפקה
הסרט הקצר בוים במשותף על ידי וולט דיסני ואב אייוורקס. אייוורקס היה גם האנימטור היחיד לסרט זה, ובילה רק שבועיים בעבודה עליו בחדר אחורי, בקצב של למעלה מ-700 ציורים ביום. יש גם השערות שיו הרמן ורודולף איינג עבדו גם על סרט זה, אולם מבחינה היסטורית הם פוטרו עוד בתקופתו של אוסוולד הארנב. גרסת הסרט עם הקול הכילה פסקול מאת קרל סטאלינג, שהקליט אותו ב-26 באוקטובר 1928 כאשר התקבל לעבודה, וחודש לפני ש"ספינת הקיטור וילי" יצא לאקרנים.
זה היה סרט ההנפשה הראשון שהשתמש בתנועת מצלמה. נקודת המבט שצולמה מהמטוס גרמה לזה להיראות כאילו המצלמה עוקבת אחר הקרקע. למעשה, כאשר הם צילמו את הסצנה הזו, הם ערמו ספרים מתחת לרקע המסתובב כדי לקרב את הגרפיקה למצלמה.
ביקורת
עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" ומגזין וראייטי שיבחו את הסרט בייחוד על האפקטים הקוליים, הרוח השטותית שבו ועל ההנפשה.
זכויות יוצרים
הגרסה השקטה הוגנה בזכויות יוצרים ב-16 במאי 1928, יום לאחר הקרנת המבחן. זכויות היוצרים על הגרסה השקטה חודשו ב-14 במרץ 1956. עד היום, הגרסה השקטה שעלתה לראשונה בהקרנת המבחן לא נמצאה על ידי דיסני. עם זאת, גרסת הסרט עם הקול זמינה והייתה מוגנת בזכויות יוצרים ב-9 באוגוסט 1930 וחודשה ב-16 בדצמבר 1957.
הפצה בישראל
הסרט נכלל בקלטת האוסף "דיסני וידאו: סדרת הזהב - מיני מאוס", שאותה הפיצה בישראל חברת פורום פילם כקלטת וידאו, שכוללת דיבובים בעברית לכמה מקטעיה הקלאסיים של מיני מאוס.
ועידת קהיר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פרובינקיה מסופוטמיה
הפרובינקיה של טראיאנוס
בשנת 113 פתח הקיסר הרומי טראיאנוס (שלט בשנים 98–117) במלחמה נגד היריבה המזרחית הוותיקה של רומא, האימפריה הפרתית. בשנת 114 הוא כבש את ארמניה הרומית, שהפכה לפרובינקיה, ועד סוף שנת 115 הוא כבש את צפון מסופוטמיה. גם אזור זה אורגן כפרובינקיה בתחילת שנת 116, אז נטבעו מטבעות כדי לחגוג את המאורע.
מאוחר יותר באותה שנה צעד טראיאנוס למרכז ודרום מסופוטמיה (הרחיב והשלים את תחום הפרובינקיה מסופוטמיה) ומעבר לנהר החידקל לחדייב, שאותה הוא סיפח לפרובינקיה רומית אחרת, אשור. אבל הוא לא עצר שם. בחודשים האחרונים של שנת 116, הוא כבש את העיר הפרסית שושן והדיח את המלך הפרתי אוסרואס הראשון, והעמיד את שליט הבובות שלו פרתמספאטס על כס המלוכה הפרתי. האימפריה הרומית לא התקדמה מאז כל כך מזרחה.
מסע המלחמה של לוקיוס ורוס
צפון מסופוטמיה, לרבות אוסרואנה, שוב נכנסה תחת שליטתה של רומא במסע המלחמה של לוקיוס ורוס בשנים 161–166, אך אזורים אלה לא אורגנו רשמית בפרובינקיות; במקום זאת, הם הושארו תחת שליטים וסאלים מקומיים, אם כי הושארו בהם חילות־מצב רומיים, בעיקר בנציבין.
שנת חמשת הקיסרים
שליטה זו אוימה בשנת 195, במהלך מלחמת האזרחים בין ספטימיוס סוורוס (קיסר בשנים 193–211) לטוען לכתר פסקניוס ניגר, כאשר פרצו מרידות באזור, ונציבין הוכנסה תחת מצור. סוורוס החזיר את הסדר על כנו במהירות וארגן את אוסרואנה כפרובינקיה באופן מלא.
כיבוש מחדש על ידי סוורוס
לאחר מכן, סוורוס יצא למלחמה נגד פרתיה, שאותה סיים בהצלחה עם הפשיטה על הבירה הפרתית קטסיפון (קרב קטסיפון (198) ). הוא הקים מחדש פרובינקיה של מסופוטמיה בשנת 198, עם נציבין, שהועלתה למעמד של קולוניה מלאה, כבירתה.
שלא כמו הפרובינקיה של טראיאנוס, שהקיפה את כל מסופוטמיה הכבושה על ידי הרומאים בין נהרות הפרת והחידקל, הפרובינקיה החדשה נתחמה בין הפרובינקיה אוסרואנה מדרום, הפרת והחידקל מצפון, ונהר חבורס (חבור המודרני) ממזרח.
ארגון מחדש דיוקלטיאני־קונסטנטיניאני
תחת הרפורמות של דיוקלטיאנוס (שלט בשנים 284–305) ושל קונסטנטינוס הראשון (שלט בשנים 306–337), הפכה מסופוטמיה לחלק מהדיוקסיה של המזרח, שבתורה הייתה כפופה למחוז הפרטוריאני של המזרח.
נציבין וסינגרה, יחד עם השטח בחדייב שנכבש על ידי דיוקלטיאנוס אבדו לאחר ההרס של מסע המלחמה לפרס של יוליאנוס בשנת 363, והבירה הועברה לאמידה , בעוד שמושבו של המפקד הצבאי (dux Mesopotamiae), נמצא בקונסטנטינה. ערים אחרות כללו את מרטירופוליס וקפאס.
מסופוטמיה הרומית המאוחרת והביזנטית הקדומה
לאחר הצרות שניצבו בפני הכוחות הרומיים במלחמת אנסטסיוס בשנים 502–506, בנה הקיסר המזרחי של רומא אנסטסיוס הראשון (שלט בשנים 491–518) את מבצר דרא  כנגד נציבין וכבסיסו החדש של הדוקס מסופוטמיה.
במהלך הרפורמות של הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון (שלט בשנים 527–565), הפרובינקיה פוצלה: המחוזות הצפוניים עם מרטירופוליס עברו לפרובינקיה החדשה של ארמניה הרביעית, בעוד שהשאר חולק לשני מחוזות אזרחיים וכנסייתיים, האחד (האזור דרומית לחידקל) עם בירתו באמידה והשני (אזור טור עבדין) עם בירתו בדרא. הפרובינקיה סבלה רבות סבל מאוד במהלך המלחמות הכמעט קבועות עם פרס במאה ה־6. בשנת 573, הפרסים אפילו כבשו את דרא, למרות שהרומאים המזרחיים השיגו אותו מחדש תחת השלום של שנת 591. הם הפסידו אותו שוב לפרסים במלחמה הביזנטית–סאסאנית (602–628), והחזירו אותו שוב לשליטתם לאחר מכן, אולם איבדו את כל האזור לצמיתות לכיבושים המוסלמים בשנים 633–640.
1905 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1905.
פאידה
פאידה (באסטונית: Paide, בגרמנית: Weißenstein, "אבן לבנה") היא עיר, נפה עירונית ובירת מחוז יארבה שבאסטוניה.
היסטוריה
פאידה הוזכרה לראשונה ב-1265 והוענקו לה זכויות מוניציפליות 24 שנים מאוחר יותר, ב-1291. מיקומה במרכז אסטוניה, שהקנה לה את כינויה - "לב אסטוניה" (Estimaa Süda), היווה יתרון אסטרטגי, וטירה דנית חזקה נבנתה שם. הטירה הייתה עשויה מאבן גיר, שהוא מקור שמה הגרמני (ושמה האסטוני - Paekivi פירושו "גיר").
כשהטירה נהרסה, נותר רק בניין אחד. היה זה מגדל "הרמן הארוך" המתומן, אשר גובהו 30 מטר. בניין זה היה המבנה הגבוה והמבוצר ביותר בכל הטירה. הוא שרד עד ימינו ומהווה אתר חשוב מאוד בפאידה שאף מופיע בסמל שלה.
בשנים 1918 - 1940 השתייכה פאידה לאסטוניה העצמאית ומקיץ 1940 עד סוף שנת 1991 הייתה אסטוניה רפובליקה בברית המועצות.
בשנת 1922 מנתה אוכלוסיית פאידה 3,000 איש בקרוב, מהם 12 יהודים. עד 1934 עלה מספרם ל-18. במפקד שנערך בשנת 1935 מטעם מוסדות האוטונומיה היהודית, נרשמו שם 13 יהודים. בית עלמין יהודי ישן מן המאה ה-19 שופץ בחלקו ב-1932 בכספו של אחד מבני הקהילה. תקופת השואה - אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה ובעקבות ההסכם בין גרמניה לברית המועצות, נכנס הצבא האדום לאסטוניה, ובקיץ 1940 הונהג שלטון סובייטי במקום. עם מתקפת גרמניה על ברית המועצות ב-22 ביוני 1941, נמלטו מקצת יהודי המקום עם הסובייטים הנסוגים לעומקי ברית המועצות. היהודים שנותרו במקום נרצחו במשך הקיץ 1941 בידי הגרמנים ובידי עוזריהם האסטונים.
תרבות
"הרמן הארוך" כיום משמש כגלריה לאומנות, לצד הריסות הטירה. קדמת בית-העיריה מקושט בסגנון מודרני (נוסד ב-1920). כמו כן, הכנסייה הלותרנית המרכזית והמרפאה, אשר נבנתה במאה ה-18, מהווים יעד תיירותי.
יחסי קומורו–קטר
היחסים הדיפלומטיים בין האיחוד של איי קומורו לבין מדינת קטר ידעו עליות ומורדות.
היסטוריה
קטר הקימה שגרירות במורוני בירת האיים ב-2014. שגריר קומורו מקטר, מובארכ בן עבדול-רחמן אל נאצר, הציג את כתב האמנתו לנשיא קומורו בנובמבר 2014.
קומורו הקימה שגרירות ומינתה שגריר ראשון בוסט ביי, דוחה בינואר 2014.
כהונתו של השגריר הסתיימה בינואר 2016.
המשבר הדיפלומטי של קטר
ערב הסעודית, מצרים, איחוד האמירויות הערביות ובחריין ניתקו את כל יחסיהן הדיפלומטיים עם קטר ב-5 ביוני 2017. ניתוק היחסים כלל עזיבה מידית של שגרירי קטר את מדינות אלו, איסור רשמי של המדינות על נסיעה לקטר והסחר נאסר. ארבע המדינות ניתקו את יחסיהן עם קטר בטענה שהיא מסייעת במימון ארגוני טרור. ב-7 ביוני 2017, גם קומורו ניתקה את יחסיה עם קטר והצטרפה למדינות המחרימות.
נציגי קטר בקומורו גורשו מהמדינה ב-19 ביוני ב-2017, לאחר שהאיים ניתקו את הקשרים עם קטר. שלטונות קומורו נתנו להם 48 שעות לעזוב את המדינה.
ביקורים דיפלומטיים
ב-22 באפריל 2010, האמיר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני הפך לראש המדינה הערבי הראשון שמגיע לביקור רשמי באיי קומורו. קטר העניקה לקומורו 20 מיליון אירו במהלך הביקור. הנשיא הקומורי אחמד סמבי אישר כי הכסף הופקד בבנק המרכזי של קומורו בחודש מאי 2010.
האיגוד הבין-לאומי לגאוגרפיה
האיגוד הבין-לאומי לגאוגרפיה (באנגלית: International Geographical Union - IGU, בצרפתית: Union Géographique Internationale - UGI) הוא אגודה גאוגרפית בין-לאומית שתחת חסותה נמצאים מרבית הארגונים הגאוגרפים ברחבי העולם. הקונגרס הגאוגרפי הראשון נערך באנטוורפן בשנת 1871. מספר מפגשים נוספים הובילו להקמת הארגון שמושבו בבריסל, בלגיה בשנת 1922. באיגוד פועלים ארבעה צוותי משימה ושלושים וארבע ועדות. בין נושאי העיסוק של הוועדות ניתן למצוא גאוגרפיה יישומית, מגדר וגאוגרפיה, גאוגרפיה ימית, ניתוח נופי וסוגיות של שימוש בר-קיימא במשאבי מים.
האיגוד חבר במועצת המדע הבין-לאומית שהוא הארגון המתאם עבור ארגוני המדע הבין-לאומיים. כמו כן מארגן האיגוד מדי שנה את הפסטיבל הבין-לאומי לגאוגרפיה בעיר דייה-דה-ווז' בצרפת.
אלימיה
אלימיה (ביוונית: Αλιμιά) הוא אי יווני בים האגאי הנמצא בין האיים רודוס וחאלקי. שטח האי הוא 7.4 קמ"ר ואורך קו החוף שלו הוא 21 קילמטרים.
האיגוד הבין-לאומי לגאוגרפיה
בישראל מיוצג הארגון על ידי האגודה הגאוגרפית הישראלית.
אלימיה
בעבר, היה האי מאוכלס במספר מצומצם של אנשים, אך לאחר מלחמת העולם השנייה האי ננטש. כיום ישנם על האי מספר מבנים נטושים.
קמפנאל
גיירמו גונסלס דל ריו גרסיה (בספרדית: Guillermo Gonzalez del Rio Garcia; 9 בפברואר 1912 – 22 בינואר 1984), אשר כונה בשם קמפנאל הראשון או גיירמו קמפנאל, היה כדורגלן ומאמן ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ. קמפנאל הוא השחקן שכבש הכי הרבה שערים במדי סביליה בכל הזמנים, עם 218 שערים בכל המסגרות.
ביוגרפיה
קמפנאל נולד ב-9 בפברואר 1912 באבילס שבספרד. הוא התחיל את הקריירה שלו בספורטינג חיחון, שם שיחק עד 1929, לפני שעבר לשחק בסביליה. בסביליה כונה בשם "קמפנאל הראשון" מכיוון שאחיינו, מרסלינו קמפנאל (שכונה בשם קמפנאל השני), היה גם כן שחקנה בשנות ה-50 של המאה העשרים. במהלך תקופתו שם הוא זכה עימה פעמיים בגביע הספרדי בשנים 1935 ו-1939, תוך כדי שהוא כובש בשני משחקי הגמר של אותן זכיות. הוא היה גם שותף לזכייתה בליגה הספרדית של עונת 1945/46. קמפנאל הוא הכובש הגדול ביותר בכל הזמנים של הקבוצה עם 218 שערים בכל המסגרות. במסגרת הליגה הבכירה כבש במדי סביליה 100 שערים ב-157 הופעות, לפני שעזב אותה וסיים את הקריירה שלו בשנת 1946. לאחר סיום הקריירה היה למאמנה של סביליה ושל אחיינו.
בנבחרת ספרד קמפנאל ערך 3 הופעות וכבש 2 שערים. משחקו הראשון בנבחרת היה משחק רבע גמר מונדיאל 1934, כאשר ספרד פגשה את איטליה והפסידה לה במשחק חוזר. מאז לא שב לנבחרת עד שנת 1941, בה שיחק שני משחקי ידידות, שניהם מול פורטוגל ובהן כבש שני שערים.
קמפנאל נפטר ב-22 בינואר 1984 בסביליה שבספרד, בגיל 71, כתוצאה מדום לב.
קנקארטה
קנקארטה (בגרמנית: Kennkarte) הוא מסמך הזהות הבסיסי, שבו נעשה שימוש בשטחים רבים שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית, בתקופת הרייך השלישי. מסמכים אלה נוצרו לראשונה ביולי 1938. הם הוענקו בדרך כלל מגורם משטרתי, ונשאו חותמות של משרדי הממשלה המנפיקים. כל אזרח גרמני בן 18 ומעלה ואזרחים מעטים יהודייים (זכר ונקבה) קיבלו תעודה זו, והצטוו להציגה כשעמד בפני גורמים רשמיים.
המדינות הכבושות
כדי לקבל קנקארטה נדרש המבקש למלא בקשה, ולספק מסמכים כגון תעודת לידה, תעודת זהות פולנית מלפני המלחמה ותעודת נישואין (במקרים מסוימים). אזרחים פולנים ממוצא אתני מתאים (למשל גרמנים אתניים עם אזרחות פולנית מלפני המלחמה) נאלצו להצהיר שהם שייכים לגזע הארי. עם קבלת הכרטיס, היה על המועמד לתת טביעות אצבע. לעיתים היו עובדי מדינה דוברי-פולנית מעורבים בתהליך הנפקת התעודות, וכך התאפשר זיוף התעודות לעיתים קרובות. כך התאפשר לחברי "ארמייה קריובה" וליהודי פולין לקבל זהות מזויפת. עוד פעלו בפולין הכבושה בתי דפוס בלתי חוקיים שהפיקו קנקארטן. הכרטיסים היו זמינים בשוק השחור. על פי הגסטפו, בשנת 1943 היו בוורשה עד 150,000 כרטיסים מזויפים. הצבא העריך כי בסוף 1942, כ-10% מתושבי הגנרלגוברנמן נעזרו בקנקארטן מזויפים.
מרכז רבני אירופה
מרכז רבני אירופה הוא גוף המאגד כ-700 מהרבנים רבנים באירופה שהם אנשי חב"ד או קרובים אליה.
היסטוריה
בעקבות מתחים וסכסוכים בין רבני ושלוחי חב"ד לבין רבנים מסוימים מקהילות אחרות ביבשת, המאוגדות ברובן בועידת רבני אירופה, הקימה בשנת 2000 קבוצה של רבני ושלוחי חב"ד ארגון מתחרה בשם "מרכז רבני אירופה". בראש הארגון עמדו אז הרב גרשון מנדל גרליק - רב במילאנו, הרב ברל לזר - רבה של רוסיה, הרב עזריאל חייקין - רב בבריסל, הרב דוד משה ליברמן ועוד. בפועל שני הארגונים עוסקים בתחומים מקבילים וחופפים.
הארגון מארגן כינוסי רבנים, מפקח על בתי עלמין עתיקים ביבשת, מפקח על עריכת גיורים, מסייע בבירור יהדותם של מועמדים להצטרף לקהילות, מסייע בבניית מקוואות ומוציא לאור ספרים וקבצים תורניים. מדי שנה עורך הארגון כינוס שנתי לרבני אירופה וכינוס נוסף העוסק בתחום הכשרות באחת הבירות האירופיות. בכינוסים משתתפת משלחת של הרבנות הראשית לישראל בראשות אחד מהרבנים הראשיים לישראל.
הארגון עומד בקשר עם גורמי שלטון באירופה כדי לקדם אינטרסים יהודיים. בכמה הזדמנויות נפגשו משלחות של חברי הארגון עם ראשי ממשלות ונשיאים אירופאים.
הארגון מוציא מגזין יהודי בשם "קהילות" המופץ בריכוזים יהודיים באירופה ובריכוזים החרדים בארץ. כמו כן, הוא מפרסם עלונים תורניים המיועדים לרבנים. הוא הוציא מספר ספרי הלכה, המפורסם ביניהם הוא שו"ת רבני אירופה. מנכ"ל המרכז הוא מנחם מרגולין. משרדיו הראשיים של הארגון נמצאים בבריסל סמוך לבנייני האיחוד האירופי, כמו כן לארגון משרד בירושלים.
בשנת 2006 הכריז הארגון על פרויקט גדול שבמסגרתו הוא תומך בהקמת 25 מקוואות בקהילות יהודיות באירופה בתקציב של מיליון וחצי אירו. הפרויקט הסתיים בשנת 2012, ועם סיומו הודיע הארגון כי יבנה 25 מקוואות נוספים בשנתיים הבאות.
נסיכות סילנד
נסיכות סילנד (באנגלית: Principality of Sealand, תרגום חופשי: נסיכות ארץ-ים) היא מדינה לכאורה שהוכרזה כמדינה אך אינה מוכרת על ידי רוב מדינות העולם. הנסיכות טוענת לריבונות על מגדל ראף (Rough Tower), נמל ימי שנבנה באמצע התעלה האנגלית (התיישבות-ים). המדינה ממוקמת בים הצפוני, כ-10 ק"מ מזרחית לחוף סאפוק שבבריטניה. שטחה כ-55 סמ"ר, ונכון לשנת 2023, היא כוללת שלושה תושבים בלבד.
אף שאין מכירים בה, על פי כללי המשפט הבינלאומי ואף נדחתה בקשה באו"ם בשנת 1982, היא מדינה עצמאית בשל נסיבות יוצאות דופן שהביאו לכך שגרמניה הכירה דה פקטו במדינה.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה נבנתה "אוניית הוד מלכותו פורט ראף" כנמל ימי, המורכב מפלטפורמה הנישאת מעל הים באמצעות שני מגדלים חלולים. הנמל הוצב מעל חולות ראף (Rough Sands) במים בינלאומיים, מחוץ למים הטריטוריאליים של בריטניה. המתקן, שנקרא "מגדל ראף" היה בשימוש במהלך המלחמה ושהו בו 150–300 חיילי הצי המלכותי הבריטי. בשנת 1956 ננטש המתקן. ב-2 בספטמבר 1967 השתלט על המתקן פאדי רוי בייטס, הקים במקום תחנת רדיו פיראטית, וקרא לעצמאות המתקן בהתאם לחוק הבינלאומי.
בשנת 1968 נאשם בנו של רוי, מייקל בייטס, בבית משפט בשל אירוע שבו נורו יריות מסילנד על אוניית הצי הבריטי אשר ניסתה לפנותו מהמתקן. בית המשפט קבע בהחלטתו מיום 25 בנובמבר 1968 כי האירוע אירע מחוץ למים הטריטוריאליים של בריטניה, ועל כן אין לו סמכות לדון בתביעה.
בשנת 1978, בעת שרוי בייטס שהה מחוץ למתקן, אלכסנדר ג. אכנבך, ראש הממשלה של האי וכמה אזרחים גרמנים והולנדים ניסו להשתלט על המתקן באמצעות החזקתו של מייקל כבן ערובה. לאחר מספר ימים הוא שוחרר בהולנד. בייטס שכר שכירי חרב וכבש את המתקן, ולאחר מכן החזיק בפולשים למתקן בטענה כי הם שבויי מלחמה. רוב ה"מורדים" הכירו שוב בסמכותו של בייטס וקיבלו שוב אזרחות באי, למעט גרנוט פיץ (Gernot Pütz), עורך דין גרמני שהיה בעל אזרחות סילנד, שנאשם בבגידה ונדרש לשלם קנס של 75,000 מארקים. ממשלות גרמניה והולנד פנו לממשלת בריטניה ודרשו את שיחרורו, אולם ממשלת בריטניה טענה כי היא אינה אחראית לנוכח החלטת בית המשפט משנת 1968. גרמניה שלחה נציג דיפלומטי משגרירות גרמניה בלונדון אל סילנד על מנת לדון עם בייטס בשחרורו של פיץ. מעשה זה מהווה, בהתאם לכללי המשפט הבינלאומי, הכרה דה פקטו בקיומה של מדינה עצמאית בשם סילנד.
אכנבאך הקים "ממשלה גולה" בגרמניה וטוען להיותו השליט האמיתי של המדינה ולתואר "ראש מועצת המדינה" (Chairman of the Privy Council). לאחר התפטרותו בשנת 1989 מסיבות בריאות, החליף אותו בתפקיד ראש הממשלה הגולה יוהנס סייגר (Johannes Seiger).
דרכוני סילנד זויפו על ידי הממשלה הגולה ונמכרו במזרח אירופה. אנשים הנושאים דרכונים אלה היו מעורבים ברצח של ג'אני ורסצ'ה, ועל כן בשנת 1997 הודיעה משפחת בייטס כי היא מבטלת את כל הדרכונים של סילנד, לרבות אלה שהיא עצמה מכרה.
ב-2003 שלחה סילנד באופן רשמי את האתלט דארן בלקבורן מטורונטו שבאונטריו שבקנדה להשתתף באירועי ספורט מקומיים הכוללים ריצת מרתון. ב־23 במרץ 2006, בשרפה שפרצה בגנרטור באי והתפשטה לכל חלקיו, נהרסו חלקים נרחבים ממבנהו של האי.
בשנת 2007 דווח כי בייטס הציע את האי למכירה עבור סכום של כ-750 מיליון אירו.
מעמד חוקי
טענותיה של סילנד לעצמאותה מתבססות על שתי הנחות יסוד:
במדע המדינה ובמשפט הבינלאומי הפומבי ישנן שתי גישות לעניין הכרה במדינות:
מאז החלטת בית המשפט הבריטי משנת 1968, הרחיבה הממלכה המאוחדת את שטח המים הטריטוריאליים שלה למרחק של 12 מילים ימיים (22 ק"מ) מקו החוף, בהתאם לחוק הבינלאומי משנת 1958. כלל זה חל על איים מלאכותיים אך לא על ספינה טבועה - ועל כן שטח סילנד עצמו אינו בתוך התחום. כעיקרון, השטח מצוי בבעלות מלך בריטניה, וביכולתו להוציא צו פינוי כנגד הספינה הטבועה.
אף שבאופן רשמי טוענת ממשלת בריטניה לריבונות במגדל ראף העדיפה הממשלה לא לפעול ולהשתלט על הספינה תוך שימוש בכוח מחשש לנפגעים בנפש ולסערה ציבורית.
עיתון "הטיימס" טען ב-6 בדצמבר 2005 כי ממשלת בריטניה הכירה בעצמאות סילנד, אולם הוא לא הביא אסמכתאות לכך.
משפחת בייטס
משפחת בייטס רואה את עצמה כמשפחת המלוכה של סילנד. רוי וג'ואן בייטס הם הנסיך והנסיכה של סילנד, ורואים בעצמם כריבוני המדינה. בנם מכונה "הנסיך מייקל", הוא יורש העצר הרשמי מאז שנת 1999, ובתפקיד זה הוא ראש ממשלת המדינה. בכנס המדינות לכאורה, שנערך באוניברסיטת סמרלנד ב-25 בנובמבר 2004 השתתף בנו של הנסיך מייקל, הנסיך ג'יימס, כנציג המדינה.
בשל תוכניות של הממשל הבריטי לבנות חוות רוח ימיות בקרבת חופי סאפוק, ייתכן סכסוך משפטי בין ממשלת בריטניה לבין סילנד בדבר הזכות להשתמש בשטחים אלה.
חוקה וממשל
חוקת סילנד שנחקקה ב-1995 כוללת פסקת מבוא ושבעה סימנים. פסקת המבוא חוזרת ומכריזה על עצמאות המדינה, ויתרת החוקה דנה בהיות המדינה מונרכיה חוקתית, בתפקידי הסנאט המייעץ, בית הדין החוקתי המייעץ, ואיסור לשאת נשק מלבד לאנשי "משמר סילנד". ממשלת סילנד כוללת את המשרד לענייני חוץ, המשרד לענייני פנים ומשרד הדואר הטלקומוניקציה והטכנולוגיה. שיטת המשפט של סילנד היא שיטת המשפט המקובל, והחקיקה נעשית באמצעות צווים הניתנים על ידי הריבון. דגל סילנד אומץ רשמית ב-2 בספטמבר 1967. הדגל כולל משולש אדום בחלקו העליון הקרוב לניצב ומשולש שחור בחלקו התחתון המרוחק מהניצב. המשולשים מופרדים זה מזה ברצועה לבנה.
כלכלה
סילנד הכריזה כי המטבע הרשמי של המדינה הוא "דולר סילנד" הצמוד לדולר אמריקאי. מספר מטבעות נטבעו מאז שנת 1972, והם נאספים על ידי אספנים. עיקר כלכלת המדינה מתבססת על חברת הייבנקו. לעיתים מבקרים תיירים בנסיכות.
שירותי דואר ובולאות
סילנד הוציאה את בול הדואר הראשון שלה בשנת 1969 כאשר החלה הובלת דואר בין סילנד לבריסל באמצעות שירות מסוקים. רשות הדואר של בלגיה קיבלה את הבולים של סילנד ולא דרשה תשלום נוסף, דבר המעיד על הסדר המכיר בשירות הדואר. עמדתו הרשמית של שירות הדואר המלכותי הבריטי הייתה לדרוש תוספת תשלום בגין העברת הדואר (התייחסות כאל דואר שנשלח ללא ביול). סילנד אינה חברה באיחוד הדואר העולמי המסדיר העברת דואר בין מדינות, ועל כן כל הדואר הממוען לסילנד צריך להיות מופנה לכתובת: "סילנד 1001; שק הדואר של סילנד, IP11 9SZ, בריטניה" או אל תיבת הדואר: "Sealand Fort, PO Box 3, FELIXSTOWE, IP11 9SZ, UK". אספני הבולים הבריטיים מתייחסים לבולי סילנד כאל בולים "מקומיים".
משטרת באטאני
משטרת באטאני היא תחנת משטרה בריטית שהמבנה ששימש אותה נמצא סמוך לחורבות הכפר בית דראס שבמישור החוף הדרומי מדרום לאשדוד.
היסטוריה
השם באטאני ניתן למשטרה בגלל סמיכותה לכפר ערבי קטן שהיה במרחק של כקילומטר ממנה. במרחק של כשני קילומטר מדרום מערב למשטרה שכן הכפר בית דראס. מבנה המשטרה הוקם על ידי ממשלת המנדט בשנת 1936, כדי לספק הגנה למושב באר טוביה כנגד פורעים ערבים. באותה תקופה, טרם בניית מצודות טגארט, נבנו תחנות קטנות יותר. בתחנה זו היה מספר שוטרים קטן יחסית: שני שוטרים בריטים ושניים ערבים. לפעמים התאכסנה בה יחידת רוכבים.
בשנים 1936–1939 יצרו הבריטים את משטרת היישובים העבריים (JSP - Jewish Settlement Police). השוטרים חבשו כובעים אוסטראלים כאשר לכל גוש היה על הכובע משולש בצבע שונה. בהמשך הפכו היחידות למשטרת היישובים כאשר לכל גוש היה משמר נע (המ"ן) משלו. הבריטים סיפקו את הטנדרים ואת הנשק.
סיום המנדט
עם תחילת עזיבת הבריטים את הבסיסים והמשטרות שלהם במחצית מרץ 1948, השתלטו כוחות גבעתי בדרום עליהם. המשטרות היוו יעדים מועדפים עקב היותן מבצרים מבטון שחלשו על סביבתם. המשטרה הראשונה שנתפסה בדרום הייתה משטרת באטאני הכפרית ששכנה במבואותיה המערביים של באר טוביה. היא נתפסה על ידי אנשי באר טוביה עצמם במחצית מרץ 1948, זמן קצר לאחר פינוי מחנה בית דראס והמנחת הסמוך לו.
חנוך ברודז'יצקי, היה סמל במשטרה הבריטית ותושב באר-טוביה והיה מוצב בבניין המשטרה, לקראת עזיבת הבריטים את הארץ, הרגו השוטרים הערבים את הסוסים שהיו באורווה ועזבו את המבנה. חנוך נותר בתחנה עם שני שוטרים בריטים והצליח לשכנע אותם להפקיד בידיו את מפתחות השער של המבנה ולהסתלק. הבריטים אכן עזבו את המקום בהשאירם שני משוריינים שלא היו תקינים. חנוך נשאר לבדו במבנה במשך שלושה ימים רצופים, מגן על המבנה עדיין כשוטר בריטי מהשתלטות פורעים ערביים שיכלו לסכן את באר טוביה והיישובים הסמוכים. שומר השדות של באר טוביה הגיע מדי כמה שעות על סוסו וצייד את חנוך במזון. לאחר שלושה ימים, הגיעו אנשי גבעתי והשתלטו על המבנה והציוד שנותר.
במהלך מלחמת העצמאות, השתמש ארגון הפלמ"ח במבנה המשטרה כבסיס מקומי. המבנה כונה בשם משטרת באר טוביה. בחודש נובמבר 1948 יצחק שדה העביר את קרון המבצעים שלו לתחנת המשטרה ומשם תכנן את מהלך המתקפה השמינית על משטרת עיראק סווידאן (מצודת יואב), המתקפה האחרונה בה הצליחו להכניע את האויב המצרי.
חלק
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אכן חציר העם
השיר נכתב בתקופת ההכנות לקונגרס הציוני העולמי הראשון, והוא מוחה על כך שחלקים נרחבים בעם היהודי נותרו באדישותם, ולא הצטרפו להתעוררות של התנועה הציונית. נדפס לראשונה בגיליון אוגוסט 1897 של כתב העת השילוח.
הרקע לכתיבת השיר
בשנת 1897 הגיע ביאליק לעיר סוסנוביץ, אשר בדרום פולין למטרת עבודתו במשרה של מורה פרטי לכמה משפחות במקום. היו בעיר כ-3000 יהודים, ופרנסתו הייתה בשפע, ואפשרה לו לעסוק בזמנו הפנוי בענייניו הספרותיים. יהודי המקום הרבו לעסוק בטרדות היום יום, ולא התעניינו בהתפתחויות האחרונות שחלו בקהילה היהודית בכללותה באירופה, לקראת כינוסו של הקונגרס הציוני הראשון.
טעון בתחושות קשות כאלו, כתב את שיר התוכחה, שקרא לו תחילה "מחזון ישעיה", אך אחד העם, שהיה עורך "השילוח", אליו שלח המשורר את שירו, פרסם את השיר בכותרת שנלקחה משורתו הראשונה: "אכן חציר העם".
אחת התגובות לשיר התוכחה התפרסמה בעיתון "הצפירה" על ידי מנחם מנדל הורוויץ. העם עוד חי, עונה הורוויץ בשיר לביאליק. "שור איך ילחם שם בקרב / מה אדיר הוא, מה רוחו עז / שוא אחי תבך, 'הוא חציר', שוא / עוד כוחו רבו בו, רב כאז"
על השיר
ביאליק המשיך בשיר "אכן חציר העם" במילוי התפקיד שהטילה עליו הביקורת, להיות המשורר הלאומי, שמגיב על אירועים ציבוריים בעולמה של הקהילה היהודית, אומר דן מירון, ושירת הזעם הנבואית הגדולה של המשורר התבשרה בשיר זה.
אדישותו של העם לאור ההתעוררות הציונית המדינית והתכנסותו של הקונגרס הציוני העולמי הראשון, אליו נאספו הצירים מרחבי העולם, מעלה את זעמו של ביאליק, והוא מתכתב עם מילותיו של ישעיהו, הנביא המוכיח, לאורך השיר. העם הוא יבש וחסר חיים באדישותו כחציר. חוסר היענותו ותגובתו לקול הקורא ("קול אומר קרא" - ישעיהו) ללאום היהודי מביאה אותו להיות משול כמת ("אכן חלל העם", "היתעורר המת?" - ביאליק). גם המילה "נבל" שמופיעה בחזון ישעיהו במשמעות של נבילה, חוזרת כאן לאורך השיר, "נבל העם" ומרמזת על המשמעות הנוספת של הגינוי.
הקשר האינטרטקסטואלי מתקיים לא רק עם נבואת הזעם של ישעיהו, אלא במילים וביטויים הלקוחים משורות התנ"ך כולו. "ולא קם כארי ולא נעור ככפיר" מתכתב עם ברכות יעקב ליהודה: גּוּר אַרְיֵה יְהוּדָה מִטֶּרֶף בְּנִי עָלִיתָ כָּרַע רָבַץ כְּאַרְיֵה וּכְלָבִיא מִי יְקִימֶנּוּ" קטנות הנפש של העם מודגשת אל מול העוז והגבורה של יהודה. "ולא חרד לקול גם איש אחד מעיר" מתקשר ניגודית עם ירמיהו: וְלָקַחְתִּי אֶתְכֶם אֶחָד מֵעִיר, וּשְׁנַיִם מִמִּשְׁפָּחָה, וְהֵבֵאתִי אֶתְכֶם, צִיּוֹן. (ירמיהו, ג', י"ד) וכיוצא בזה ביטויים, שמקורם המקראי בא להדגיש או להשוות בין המצב הקיים למצב האידיאלי.
בהמשך עובר ביאליק לתאר את האדם המנהיג שפועם בו לב, ובלבו זיק ואור שיאיר את הדרך לעם. המשורר אינו מזכיר את שמות המנהיגים, לא של הרצל, שנדלק בו הזיק הלאומי, ו לא של משה רבנו, שהלך כעמוד הענן לפני המחנה, אבל הרמזים ברורים.
התלאות הקשות שעבר העם, ההשפלות הרבות, הקהו את לבו, ובמקום להירתם כאיש אחד לקריאותיו של המנהיג, הוא עוסק בטרדות זניחות של חיי היום יום, עד כדי כך שאין הוא מסוגל להתנער ולחוש את גודל השעה, אלא אם כן "יעירנו השוט" או "יקימנו השוד" האסון.
לדעת אבנר הולצמן, השיר מבטא, בין השאר, גם את השתאותו של ביאליק "לנוכח ניסיונם של יהודים מתבוללים, דוגמת הרצל ונורדאו, להפיח רוח חיים בזירה הציונית וליטול בה עמדות הנהגה"
הלל ברזל מביע השערה שלהט התוכחה והזעם הנבואי של המשורר נבעו לא רק מהרקע הלאומי ההיסטורי, אלא גם מהרקע האישי הביוגרפי של ביאליק, אשר, לאחר קריסת עסקיו בשרות חותנו, נאלץ להתפרנס ממשרת מורה בעיר קטנה, שהקהילה היהודית שבה אכזבה אותו באדישותה.
יוחאי אופנהיימר אומר, שהמסר המתקבל מהשיר הוא שבתקופת הגלות הדרדרה האנרגיה הלאומית של העם, ואין הוא עתה אלא גוף מת, שאינו מתעורר אפילו למשמע קול שופר הגאולה.
פטר אוגוסט, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק
פטר אוגוסט, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק (בגרמנית: Peter August von Schleswig-Holstein-Sonderburg-Beck; 7 בדצמבר 1697 – 22 במרץ 1775), היה דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק.
ביוגרפיה
פטר אוגוסט נולד ב-7 בדצמבר 1697 בקניגסברג, הוא היה בנו החמישי והצעיר של פרידריך לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק ולואיזה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, בתם של ארנסט גינטר, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ואוגוסטה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
פטר אוגוסט היה רק בעל תואר "דוכס", אולם לא ירש בפועל את הטריטוריה של בק. דודו אוגוסט, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק ירש אותה בשנת 1675, ולאחר מכן ירש אותה בן דודו פרידריך וילהלם הראשון, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, ולאחר מכן נמכרה בשנת 1732 בידי אלמנתו, לאחיו של פטר אוגוסט, פרידריך וילהלם השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק. אולם הוא מכר אותו מחדש בשנת 1745 לברונית מגדלנה פון לדבור-קניגסבירק, ומשום כך, לאחר מות אחיו קרל לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק בשנת 1774, ירש פטר אוגוסט תואר בלבד, ללא שלטון בטריטוריה בק עצמה. ב-22 במרץ 1775 מת פטר אוגוסט, ונכדו פרידריך קרל לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק ירש את תאריו.
פטר אוגוסט הוא אב קדמון של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, האראלד החמישי, מלך נורווגיה ושל צ'ארלס, נסיך ויילס.
משפחתו
ב-15 במרץ 1742 הוא התחתן בשנית עם הרוזנת נטליה ניקולאייבנה גולובין, בתם של הרוזן ניקולאי פדורוביץ' גולובין ואשתו סופי ניקיטצ'נה פושקין ונכדתו של הרוזן פיודור גולובין. לזוג היו שני בנים ובת אחת:
טימישוארה
טִימִישׁוֹאָרָה (ברומנית:, אלפבית פונטי בינלאומי: [//upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/f/f0/Ro-Timişoara.oga (לחצו להשמעה) ]; ביידיש טעמעשוואר, בגרמנית: Temeschburg או Temeschwar; בהונגרית: Temesvár; בסרבית: Temišvar או Темишвар) היא עיר במערב רומניה, הבירה בפועל (בעבר גם הבירה רשמית) של האזור באנאט. העיר נמצאת במחוז טימיש, על גדות נחל בגה (Bega) (החל מהמאה ה-18, תעלה). נהר ה"טימיש" Timiș או Temes, אשר כונה על ידי הרומאים בשם Tibisis או Tibiscus, זורם בקרבתה. בעבר מימיו הגיעו עד לעיר עצמה. שם העיר בשפה ההונגרית משמעותו "המצודה של טימיש" וממנו נגזרו השמות בשפות האחרות. מבחינה גאוגרפית ממוקמת העיר לא רחוק מהגבול של רומניה עם סרביה ועם הונגריה, ובמרחק כמעט שווה מבוקרשט (541 ק"מ), וינה (549 ק"מ) וסופיה (509 ק"מ). בירת סרביה, בלגרד, נמצאת במרחק של 162 ק"מ מטימישוארה, ובירת הונגריה, בודפשט - במרחק של 287 ק"מ.