cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנחם רוזנר
ביוגרפיה
עם הסיום הפורמלי של חברת הנוער בבית זרע, התחתן רוזנר עם רינה לנובל, אותה אמנם הכיר בבוקרשט, אולם רק בבית זרע התהדקו הקשרים. יוצאי רומניה נוספים התקבצו בבית זרע, והתגבש גרעין שרצה להקים קיבוץ משלו. הקבוצה נשלחה לאילון – קיבוץ צעיר שנאבק על עיצוב דפוסי החיים המשותפים. רוזנר היה פעיל במזכירות הגרעין וער לבעיות האינטגרציה בין הוותיקים למצטרפים. בשנת 1944 מסכים הקיבוץ הארצי כי הקבוצה תקים קיבוץ חדש, והם נשלחים בשלב ראשון לקריית חיים כקבוצה עצמאית. רוזנר שימש כמזכיר ויצר קשרים עם חברים רבים מקיבוצים שונים ועם ההנהגה של השומר הצעיר בארץ. בשנת 1946 נולד בנו, עלי. בשנת 1947 באה פניה מהקיבוץ הארצי לרוזנר לצאת בשליחות לרומניה שלאחר השואה, ללא המשפחה. תנועות הנוער ברומניה הציוניות היו בפריחה ורוזנר ארגן את תנועת השומר הצעיר המקומית. הפעילות החשובה ביותר הייתה הקמת גרעינים לעליה וארגון העלייה ארצה.
בדצמבר 1947 יצא רוזנר לכנוס של התנועה בפראג, אולם השלטונות הרומניים לא אפשרו את חזרתו לבוקרשט, והוא עבר לפריז. בתוך כך התשתלטו הקומוניסטים על רומניה ועל צ'כיה, וועצרו את כל הפעילות והפעילים הציוניים. פריז הפכה להיות מרכז השומר הצעיר באירופה. ביולי 1948 הגיעו רנה ועלי לפריז ושהו בה עד סוף 1949. הגרעין בקרית חיים עבר למקום הקבע שלו – רשפים בעמק בית שאן. בתום שליחותו, רוזנר הצטרף לעבודות הבניה של הקיבוץ החדש ואחר כך עבד ברפת. במקביל שימש גם כמזכיר הקיבוץ. בשנת 1952 התבקש להשתלב בפעילות מפלגתית של מפ"ם, והוא ריכז את האיגוד המקצועי של המפלגה היה וגזבר סניף חיפה. כך הוא מתוודע יותר ויותר אל החברה הישראלית בעת קליטת העלייה הגדולה, ואל הזירה הפוליטית. בשנים אלה נולדות נוגה (1951) ואורנה (1956) ורנה לומדת בבית ספר לאחיות.
בתוך כך באה פניה של תנועת הקיבוץ הארצי אל רוזנר – להקים בגבעת חביבה, המרכז הסמינריוני של התנועה, את תחום לימודי הקיבוץ. רוזנר ביקש לרכוש השכלה שיטתית קודם להקמת התחום החדש, וההחלטה היא כי רוזנר ילמד חצי שבוע באוניברסיטה העברית וילמד בגבעת חביבה חצי שבוע. בהיותו בן 36 רכש רוזנר השכלה אקדמית בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ומסיים את התואר הראשון בכלכלה ובסוציולוגיה. הוא התחיל לכתוב מאמרים עיוניים המנסים לגשר בין התפיסה המרקסיסטית שהייתה מקובלת בקיבוץ הארצי לבין הגישות החדשות של הסוציולוגיה המודרנית.
בראשית שנות השישים חזר לפעילות בקיבוץ רשפים. באמצע שנות השישים היה מעורב בהכנת מועצה של הקיבוץ הארצי "על בעיית האישה בקיבוץ". נאמן להכשרתו הסוציולוגית, הוא יזם מחקר, שלא נעשה על ידי גוף אקדמי אלא על ידי תנועה קיבוצית. באותה תקופה ערך יוסף שפר מחקר סוציולוגי מטעם תנועה קיבוצית אחרת - איחוד הקבוצות והקיבוצים – על דפוסי לינת ילדים בקיבוץ. כתוצאה מפעילות זו מוקם מכון למחקר חברתי בגבעת חביבה, ורוזנר עמד בראשו. המכון, בשיתוף גורמים נוספים ערך מחקר גדול על הדור השני בקיבוץ. המכון השתלב במחקר בינלאומי בתחום התעשייה. רוזנר השלים את התואר השני והפך את המחקר על התעשייה הקיבוצית לנושא עבודת הדוקטורט.
באוגוסט 1968 נהרג עלי, בנם של רנה ורוזנר מפגז סורי ברמת הגולן. רוזנר יצא עם משפחתו לשנת השתלמות באוניברסיטת מישיגן. ההשתלמות מסתייעת בזכות קבוצת חוקרים אמריקאיים שגילו עניין בקיבוץ ומימנו הכשרה של חוקרים ישראלים בארצות הברית. בשובו לארץ הוא סיים את הדוקטורט וכיהן שנתיים כמזכיר רשפים. הוא חזר לפעילות מחקרית בגבעת חביבה. בשנת 1976 מוקם המכון לחקר הקיבוץ והרעיון השיתופי באוניברסיטת חיפה, והמכון בבגעת חביבה משתלב בו. רוזנר קיבל דרגת מרצה בחוג לסוציולוגיה. הוא הרחיב את הקשרים הבינלאומיים במחקר על התעשייה. ב-1978 ארגן המכון כנס בינלאומי ראשון בנושא "איכות חיי העבודה". רוזנר המשיך גם את פעילותו התנועתית. היה חבר במזכירות הקיבוץ הארצי ונטל חלק פעיל בהכנת שורה של מועצות וועידות תנועתיות. הוא היה המתאם בין מוסדות ההשכלה הגבוהה של התנועה הקיבוצית (אורנים, סמינר הקיבוצים, גבעת חביבה, יד טבנקין, מדרשת רופין, המכון לחקר הקיבוץ). רוזנר יצא פעמיים לשבתון בהרווארד, ומרצה במקומות שונים בעולם. הוא פרסם מאמרים, יוזם מחקרים ווקיבל מינוי של פרופסור מן המניין. בשנים 1988 -1991 היה נשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית ובשנים 1988–1998 היה סגן נשיא הוועדה לחקר הניכור של האגודה הסוציולוגית הבינלאומית.
באמצע שנות התשעים, לאחר שפרש רשמית מהוראה (והמשיך ללמד באוניברסיטה באופן חלקי) נבחר שוב להיות מזכיר קיבוצו בפעם השביעית. הוא יזם והשתתף במחקרים, הפעם על התמורה גדולה העוברת על הקיבוצים בסוף המאה ובתחילת האלף השלישי.
בשנת 2002 הוא קיבל תואר "דוקטור לשם כבוד" מאוניברסיטת אוסנאברוק בגרמניה.
בשנת 2006 נפטרה רנה. רוזנר בפעילותו המחקרית במכון לחקר הקיבוץ ומעורב בנעשה בקיבוצו. הוא נפטר בראשון לאוקטובר 2013 ונקבר ברשפים.
פעילות מחקרית
רוזנר התמקד בחקר החברה הקיבוצית ולמרות היות הסוציולוגיה הדיסציפלינה המרכזית של מחקריו, פעילותו המחקרית בתחום חקר הקיבוץ הקיפה תחומי מדע נוספים ובעיקר כלכלה, מדע המדינה, פסיכולוגיה חברתית וארגונית ופילוסופיה.
רוזנר פרסם קרוב ל-200 מאמרים מדעיים ועיוניים בעברית, כ־60 מאמרים באנגלית גרמנית וצרפתית , וכתב או היה שותף בכתיבת אחד עשר ספרים בעברית ובאנגלית. כמו כן כתב ערכים באנציקלופדיות בעברית ובאנגלית והיה מרצה מבוקש בכנסים, ימי עיון וסימפוזיונים בארץ.
מחקריו על החברה הקיבוצית מתפרסים על פני כמעט חמישים שנה. במהלכם הצליח לזהות תהליכים ותופעות בראשיתן ולכוון עליהן זרקור מחקרי, או להציף נושאים שלא זכו לבדיקה ולעיון אקדמי, וזאת לעיתים תוך גישה ביקורתית. בשנות השישים של המאה העשרים חקר את מעמד האישה בקיבוץ והזים את התפיסה הרווחת שבקיבוצים, כחברה שוויונית, כי לאישה ולגבר מעמד שווה. באותה תקופה וקצת לאחריה מיקד את המחקר גם על חדירת התעשייה לקיבוץ, תופעה שאך החלה להתגבר ושהיו לה בנוסף להשלכות הכלכליות, גם השלכות חברתיות רבות. מחקריו תרמו לפיתוח תיאוריות ארגוניות-ניהוליות והצביעו על דרכים אפשריות ותוצאות של שלוב תפיסת עולם שוויונית, שיתופית ודמוקרטית בארגונים תעשייתיים והיררכיים.
הדור השני של בני הקיבוץ נחקר אף הוא במחקר רחב היקף, וחשף את ההבדלים בין דור המייסדים ודור ההמשך, את הבעייתיות הקיימת בהעברת ערכים מדור לדור וכן את כיווני ההתפתחות שאכן באו לידי ביטוי מאוחר יותר.
כאשר נחשף משבר הקיבוצים במחצית שנות השמונים הפנה את כיוון המחקר לניתוח השתנות הקיבוץ. במחקרים אלה מצא כי הקיבוצים מאמצים שינויים שחלקם תומכים במודל "השוק" – הפרטות של שירותים על ידי העברת האחריות לסיפוק צרכים מהקיבוץ לחבר, תהליך שיכול להוביל לביטול העיקרון המנחה של הקיבוץ המתבטא באמירה "מכל אחד לפי יכולתו, לכל אחד לפי צרכיו" יחד עם מודל "ההיררכיה" – חיזוק המערכת הניהולית וצמצום בקבלת החלטות משותפות לכלל החברים.
בנוסף למחקריו של פרופ' רוזנר בתחום החברה הקיבוצית, הוא הרבה לחקור נושאים רחבים יותר. יש לו תרומה נכבדה ביותר – תאורטית ומעשית - בחקר הניכור בחברה, ובעיקר בתחום העבודה, וניסיון להראות כי יש דרכים לצמצום הניכור בחברה. הוא השקיע מאמץ מחקרי בתחום הדמוקרטיה התעשייתית, הקים מרכז לתיעוד ועיון של הדמוקרטיה התעשייתית באוניברסיטת חיפה, יזם השתלמויות ולימד קבוצות של נציגי עובדים בתחומים אלה.
נמל התעופה הבין-לאומי של פורט הרקורט
נמל התעופה הבין-לאומי של פורט הרקורט (באנגלית: Port Harcourt International Airport) הוא נמל התעופה בינלאומי שממוקם ליד אומגוואה (Omagwa), פרבר של פורט הרקורט, ניגריה. בנמל התעופה מסלול אחד שמשרת טיסות פנים בניגריה וכן טיסות לאירופה. היעדים העיקריים הם לאגוס ואבוג'ה בניגריה ופרנקפורט ופריס באירופה.
בשנת 2012 עברו בנמל התעופה 1,256,854, זהו נמל התעופה השלישי בכמות נוסעים בניגריה לאחר נמלי התעופה בבירה אבוג'ה ובלאגוס.
ויקטור קרובופוסקוב
ויקטור אלכסייביץ' קרובופוסקוב (ברוסית: Ви́ктор Алексе́евич Кровопу́сков; 29 בספטמבר 1948) היה סיף ומאמן סובייטי. אלוף אולימפי בעל ארבע מדליות זהב בחרב וכן אלוף עולם 7 פעמים במסגרת נבחרת ברית המועצות ואישי. על הישיגיו בספורט לקרובופוסקוב הוענקו מספר עיטורים סובייטיים.
ביוגרפיה
קרובופוסקוב נולד במוסקבה. הוא החל להתאמן בסיף בשנת 1961 אצל מאמן צעיר ויחד הם גדלו מתחרות לתחרות. בגיל 19 הוא כבר בין הסייפים הטובים לגילו. נבחרת ברית המועצות של אותם השנים הייתה מובילה בעולם וכללה אלופים רבים. מכיוון שקרובופוסקוב היה שמאלי מאמני הנבחרת לקחו אותו כדי לאמן את הספורטאים המנוסים. כך קרובוסקוב הגיע לדוד טישלר. בשנת 1968 קרובופוסקוב נשלח לאליפות העולם לסייפים צעירים וזכה במדליית זהב. בשנת 1973 הוא נכלל בנבחרת ברית המועצות החזקה. כבר בשנת 1974 באליפות העולם הוא זכה במדליית זהב קבוצתית ומדליית כסף אישית. בתקופה זו הוא עבר להתאמן אצל מארק רקיטה. תחת מארק רקיטה קרובופוסקוב זכה ב-4 מדליות זהב בתחרות אישית וקבוצתית באולימפיאדות של שנת 1976 ו-1980.
בשנת 1977 קרובופוסקוב נפצע קשה ברגל ולא היה ברור האם הוא ימשיך בקריירה תחרותית. לאחר מספר ניתוחים ותקופת החלמה, כבר בשנת 1978 הוא זכה באליפות העולם. הוא המשיך להשתתף בתחרויות עד לשנת 1986.
עם סיום הקריירה התחרותית קרובופוסקוב עבר לאמן סייפים צעירים במוסקבה.
השתתפות באולימפיאדות
באולימפיאדת מוסקבה שנערכה בשנת 1980 קרובופוסקוב גם היה בין המועמדים למדליות. בתחרות אישית בקרב אחרון על מדליית זהב נפגשו שני ספורטאים של אותו מאמן - מארק רקיטה. בקרב צמוד קרובופוסקוב הצליח לנצח. גם בתחרות קבוצתית נבחרת ברית המועצות זכתה במקום הראשון.
מנשה ברונשטיין
מנשה ברונשטיין (14 ביוני 1889, זכרון יעקב – 27 במאי 1939, חיפה) היה חקלאי בזכרון יעקב, חבר אגודת הגדעונים ושותף במחתרת ניל"י.
ביוגרפיה
ברונשטיין נולד ב-1889 במושבה זכרון יעקב למרדכי צבי ובתיה ברונשטיין שעלו ארצה ב-1882 מבראילה שברומניה והיו ממייסדי המושבה. למד בבית ספר יסודי במושבה וכבר בגיל 14 עזב את לימודיו והחל לעבוד במשק הוריו וכן ביקב המקומי. ב-1911 נסע לפריז שם התאכסן אצל אחיו ואחותו והחל לעבוד בעיר אולם לאחר כשנה התגעגע לארץ והחליט לחזור. ב-1913 רכש מיק"א אדמה בשוני והחל לעבד אותה ולשמור עליה. במקביל התקבל ברונשטין לעבודה בחוות הניסיונות החקלאית של אהרון אהרונסון בעתלית.
ב-1914 הצטרף ברונשטיין לאגודת הגדעונים בזיכרון מיעקב מיסודו של אהרונסון. חברי האגודה שאפו להחליף את השומרים הערבים במושבה בשומרים יהודים וברונשטיין החל לשמור בשדות. עם ייסוד מחתרת ניל"י, ב-1915, היה ברונשטיין בין ראשוני המצטרפים אליה. במשימתו הראשונה נשלח עם יצחק הלפרין ויוסף לישנסקי לרגל אחר הטורקים בדרום הארץ. לאחר שחזר המשיך לפעול במסגרת המחתרת עד שנחשפה ב-1917 וברונשטיין נתפס על ידי הטורקים. תחילה נחקר בעינויים כדי שיגלה את מקום מחבואו של יוסף לישנסקי ולאחר ששתק בחקירות נכלא בחיפה ולאחר שבועיים נשלח לכלא "חאן עלי באשה" בדמשק. ברונשטיין שהה שנה בכלא בדמשק במהלכה המשיכו הטורקים לענותו. שוחרר ב-1918, על ידי הבריטים, שהגיע במסעם לכיבוש ארץ ישראל עד דמשק.
לאחר שחרור חזר ברונשטיין למושבה ושיקם את משקו. במקביל היה פעיל ציבור וחבר בגופים ציבוריים שונים (כמו הסתדרות בני המושבות בני בנימין). כשהחלו מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט פעל גם למען ביטחון המושבה. לקראת סיום המאורעות (1939) נסע באוטובוס בחיפה ונפגע מירי ממארב. לאחר 10 ימים בבית החולים הדסה נפטר מפצעיו והובא לקבורה בזכרון יעקב.
ראו גם
נפילתה של ניל"י
נקודת מבט (סיפור קצר)
נקודת מבט (באנגלית: Point of View) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור נכתב ביולי 1975 והופיע במגזין Boys' Life. הסיפור תורגם לעברית במגזין קוסמוס: המבחר של אסימוב 3. זהו אחד מסיפורי מולטיוואק, בו, בדומה לסיפור כל צרות העולם, מולטיוואק נראה כמתעייף מהעבודה המוטלת עליו.
עלילה
אביו של רוג'ר הוא מהטכנאים העובדים במולטיוואק, בו החלו להופיע תקלות והוא עונה תשובות שונות ושגויות לשאלות שנשאל. אביו של רוג'ר לוקח הפסקה מהעבודה כדי לאכול ארוחת צהריים עם בנו. הם מדברים על התקלה של מולטיוואק, ורוג'ר טוען שהיא נובעת בגלל שהם מעבידים את מולטיוואק כל הזמן, ולא נותנים לו הפסקות. הוא אומר שאף ילד לא יכול לעשות שיעורי בית כל הזמן; אם לא יינתן לו זמן משחק, הוא יתחיל לשגות בכוונה. רוג'ר מסכם: "אבא, ילד צריך גם לשחק".
בארץ הרובוטים
בארץ הרובוטים (שם במקור: The Rest of the Robots) הוא קובץ של שמונה סיפורי מדע בדיוני שנכתבו על ידי אייזיק אסימוב וקובצו יחד ב-1964. בחלק מהמהדורות באנגלית הקובץ כלל גם את הספרים מערות הפלדה ושמש עירומה. הספר תורגם לעברית על ידי הוצאת מסדה ב-1975. הסיפורים בקובץ זה עוסקים ברובם ברובוטים פוזיטרונים הכפופים לשלושת חוקי הרובוטיקה, וקשורים לסדרת הרובוטים של אסימוב.
סמיפרדו
סמיפרדו (באיטלקית: Semifreddo, 'חצי קר') הוא משפחה של קינוחים קפואים מהמטבח האיטלקי. המרכיבים העיקריים הם חלמונים, סוכר ושמנת, וקיימות גרסאות העושות שימוש בחלב מרוכז או בגבינה עם אחוזי שומן גבוהים כגון מסקרפונה. לסמיפרדו מרקם של מוס קפוא. הטעם העיקרי של הסמיפרדו נקבע על ידי הוספת בסיס טעם כשוקולד, קרמל, פירות וכיוצ"ב.
הכנת הסמיפרדו נעשית על ידי המסה או ריסוק חומר הטעם, הקצפתו עם חומרי הבסיס, והקפאת הקציפה שנוצרה.
את הסמיפרדו ניתן לאכול כשלעצמו, והוא יכול גם לשמש כקישוט או תוספת לקינוחים אחרים.
הקינוח נוצר בסביבות המאה ה-19 בהתבסס על הפרפה והג'לאטו, אך לא זכה לפופולריות עד תחילת המאה ה-20.
פורט הרקורט
מכיוון ששימשה בעיקר כשער לייצוא, משמש ניב ניגרי-אנגלי (פידג'ין ניגרי) ולא אידגו (Idgo), שהיא השפה הנפוצה בדרום ניגריה, כשפה הדומיננטית בעיר.
היסטוריה
העיר הוקמה ב-1913 על ידי הבריטים ששלטו בניגריה על מנת להעביר פחם, אותו גילו באנוגו שנמצא כ-200 ק"מ צפונית לעיר. בפורט הרקורט, ששוכנת על גדת דלתת נהר הניז'ר הוקמה כל התשתית הדרושה על מנת להעביר את הפחם באוניות לאירופה. במהלך מלחמת העולם הראשונה שמשה העיר כבסיס של מדינות ההסכמה כנגד מעצמות המרכז ששלטו בקמרון הגרמנית. העיר נותרה קטנה יחסית והיא התפתחה רק החל מ-1958 כאשר נתגלו בקרבתה שדות נפט. מאז הפכה העיר למרכז כלכלת הנפט הניגרית. בעקבות רווחיות הנפט והכלכלה שהתפתחה סביבה, הגיעו פיתוחים שונים לעיר לפני כניסתם לניגריה כולה.
ב-1995 נתלה בעיר הסופר ולוחם זכויות האדם קן סארו-ויווה בעקבות מחאתו בנוגע לנזקים שגורמת תעשיית הנפט.
כלכלה
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על תעשיית הנפט: החל מהוצאת הנפט מהאדמה ועד להפקת הנפט וייצואו לרחבי העולם. בנוסף, בעיר קיימת תעשיית דייג שמקורה בדגים הנמצאים בדלתת הניז'ר.
תחבורה
בעיר קיימת מסילת ברזל שמגיעה עד לעיר מיידוגורי שבצפון ניגריה וכן נמל תעופה.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-42
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-42 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך בשנת 1989, בו הוענקו פרסים לסרטים הטובים ביותר של שנת 1988.
הסרט "הקיסר האחרון" של ג'רמי תומאס וברנרדו ברטולוצ'י זכה בפרס הסרט הטוב ביותר.
הסרט הטוב ביותר
הקיסר האחרון
השחקן הטוב ביותר
ג'ון קליז – דג ושמו וונדה
השחקנית הטובה ביותר
מגי סמית' – תשוקתה הבודדת של ג'ודית הרן
השחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה
מייקל פיילין – דג ושמו וונדה
הבמאי הטוב ביותר
להתראות ילדים - לואי מאל
התסריט המקורי הטוב ביותר
עולם נפרד - שון סלובו
התסריט המעובד הטוב ביותר
הקלות הבלתי נסבלת של הקיום - ז'אן-קלוד קרייר ופיליפ קאופמן
הצילום הטוב ביותר
אימפריית השמש - אלן דוויאו
עיצוב התלבושות הטוב ביותר
הקיסר האחרון - ג'יימס אצ'סון
העריכה הטובה ביותר
חיזור גורלי - מייקל קאהן, פיטר אי ברגר
המוזיקה הטובה ביותר
אימפריית השמש - ג'ון ויליאמס
האיפור ועיצוב השיער הטובים ביותר
הקיסר האחרון - פבריציו ספורצה
עיצוב ההפקה הטוב ביותר
Tucker: The Man and His Dream - דין טאבולריס
הסאונד הטוב ביותר
אימפריית השמש
האפקטים החזותיים הטובים ביותר
מי הפליל את רוג'ר רביט
עמית האקדמיה
אינגמר ברגמן
הסרט הטוב ביותר שאינו בשפה האנגלית
החגיגה של באבט
ניישטה
ניישטה (בהונגרית: Nyésta) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית ניישטה קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-77 תושבים בשנת 1990 עד 30 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-61%).
בניישטה חיו מעט יהודים.
אוניות המערכה מסדרת באיירן
אוניות המערכה מסדרת באיירן (בגרמנית: Bayern-Klasse) הייתה סדרה של ארבע אוניות מערכה סופר-דרדנוט שנבנו על ידי הקיסרות הגרמנית (הצי הקיסרי הגרמני). הסדרה כללה את האוניות באיירן, באדן, זקסן ווירטמברג. בניית האוניות החלה זמן קצר לפני מלחמת העולם הראשונה; באדן הונחה בשנת 1913, באיירן וזקסן לאחר מכן ב-1914, ווירטמברג, הספינה האחרונה, הונחה ב-1915. רק באיירן ובאדן הושלמו, עקב שינוי סדרי העדיפויות של בניית ספינות ככל שהמלחמה נמשכה. נקבע שצוללות היו בעלות ערך רב יותר למאמץ המלחמתי, ולכן העבודה על ספינות קרב חדשות הואטה ובסופו של דבר הופסקה כליל. כתוצאה מכך, באיירן ובאדן היו ספינות הקרב הגרמניות האחרונות שהושלמו על ידי הצי הקיסרי הגרמני.
באיירן ובאדן נכנסו לשירות בצי ביולי 1916 ומרץ 1917, בהתאמה. זה היה מאוחר מדי עבור כל אחת מהספינות להשתתף בקרב יוטלנד ב-31 במאי וב-1 ביוני 1916. באיירן הוקצתה לכוח הימי שגירש את הצי הרוסי הקיסרי ממפרץ ריגה במהלך מבצע אלביון באוקטובר 1917, אף על פי שהספינה נפגעה קשות על ידי מוקש ונאלצה לסגת לקיל לצורך תיקונים. באדן החליפה את פרידריך דר גרוסה כספינת הדגל של צי הים הפתוח, אך לא השתתפה בקרב.
באיירן ובאדן גם נכלאו בסקפה פלו לאחר שביתת הנשק בנובמבר 1918. קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר, מפקד הצי הגרמני הכלוא, הורה להטביע את ספינותיו ב-21 ביוני 1919; באיירן הוטבעה בהצלחה, אולם השומרים הבריטים הצליחו להעלות לחוף את באדן ולמנוע ממנה לטבוע. הספינה הוצאה כמטרה לירי ב-1921. זקסן ווירטמברג, שתיהן בשלבים שונים של סיום כשהמלחמה הסתיימה, נגרטו לגרוטאות מתכת. באיירן נמשתה ב-1934 ונגרטה בשנה שלאחר מכן.
תכנון
עבודת התכנון על הסדרה החלה כבר בשנת 1910, תוך התייחסות רבה לחימוש הכלים החדשים. התברר כי ציים אחרים עוברים לתותחים גדולים מ-, וכך גם אוניית המערכה הגרמנית הבאה תצטרך לשלב תותחים גדולים יותר. מחלקת הנשק הציעה תותחי, אבל במהלך פגישה ב-11 במאי 1910, אדמירל אלפרד פון טירפיץ, מזכיר המדינה של , החליט כי אילוצים תקציביים מונעים אימוץ של כלי נשק גדולים יותר. בשנה שלאחר מכן, לאחר משבר אגאדיר, טירפיץ אימץ במהירות סערה ציבורית על המעורבות הבריטית במשבר כדי ללחוץ על הרייכסטאג להקצאת כספים נוספים לצי. זה סיפק את הפתח לספינות קרב חזקות יותר, אז טירפיץ דרש כספים עבור ספינות חמושות בתותחי באמצע 1911.
באוגוסט אותה שנה, צוות התכנון הכין מחקרים עבור ספינות חמושות בתותחי, , ו-; תותחי ה-40 ס"מ הוגדרו כמקסימום, שכן ההנחה (שגויה) הייתה שלא ניתן לבנות תותחים בריטיים מחורקים גדולים מזה. במהלך פגישה בחודש שלאחר מכן, התכנונים המועדפים היו ספינה חמושה בעשרה תותחי 35 ס"מ בחמישה צריחים או שמונה תותחי 40 ס"מ בארבעה צריחים. מחלקת הנשק תמכה באונייה חמושה בתותחי 35 ס"מ, וציינה כי יהיה לה סיכוי גדול יותר ב-25% לפגוע במטרה שלה. טירפיץ בירר לגבי סוללה מעורבת של צריחים תאומים ומשולשים, אך לאחר בחינת צריחי התותחים של הדרדנוטים האוסטרו-הונגריים מסדרת טגטהוף, נקבע כי לצריחי התותחים המשולשים עדיין יש יותר מדי בעיות. בין הליקויים הללו היו הגברת המשקל, הפחתת אספקת התחמושת וקצב האש, ואובדן כושר הלחימה אם אחד הצריחים הושבת.
מחקרי תכנון העלו שהאוניות עם תותחי ה-35 ס"מ יהיו בעלות הֶדְחֶק בסביבות (28,540 טון ארוך; 31,970 טון קצר) ועלות בסביבות 59.7 מיליון מארק, בעוד האוניות עם תותחי ה-40 ס"מ יעלו בערך 60 מיליון מארק ויהיו בעלות הדחק של, אך שתי הספינות הללו נחשבו יקרות מדי. מחלקת הבנייה הציעה אונייה בהדחק של חמושה בשמונה תותחי 38 ס"מ, מה שהוזיל את העלות ל-57.5 מיליון מארק לכל כלי שיט. תכנון זה אומץ כבסיס לסדרה הבאה של אוניית מערכה ב-26 בספטמבר, וההחלטה לאמץ את תותחי ה-38 ס"מ התקבלה רשמית ב-6 בינואר 1912. העבודה נמשכה על התכנון עד 1912, וכללה פיתוח נוסף של פריסת השריון שאומצה בסדרת קניג הקודמת. האוניות תוכננו במקור להיות חמושים בשמונה תותחי נגד מטוסים, אף על פי שהם לא הושלמו עם אף תותח. מכיוון שפיתוח מנועי דיזל התברר כבעייתי, צוות התכנון אימץ טורבינות קיטור מסורתיות עבור הספינות, אם כי קיוו שעד שהאונייה השלישי בסדרה תהיה מוכנה להתחיל בבנייה, מנועי דיזל אמינים יהיו זמינים.
המימון לכלי השיט הוקצה במסגרת חוק הצי הרביעי, שהתקבל ב-1912. חוק הצי הרביעי הבטיח מימון לשלוש אוניות דרדנוט חדשות, שתי סיירות קלות ותוספת של 15,000 קצינים ואנשים נוספים בשורות הצי לשנת 1912. אוניות הראשה שהושקו ב-1912 היו סיירות המערכה מסדרת דרפלינגר; מימון באיירן ובאדן הוקצה בשנה שלאחר מכן. מימון עבור זקסן הוקצה בתקציב 1914, ואילו וירטמברג מומנה בהערכות המלחמה. האונייה האחרונה פרה-דרדנוט שנותרה מסדרת ורת, הייתה אמורה להיות מוחלפת, כמו גם שתי האוניות הוותיקות מסדרת קייזר פרידריך השלישי, קייזר וילהלם השני וקייזר פרידריך השלישי. באדן הוזמנה כמחליפה של ורת, וירטמברג כמחליפה של קייזר וילהלם השני, וזקסן כמחליפה של קייזר פרידריך השלישי; באיירן נחשבה כתוספת לצי, והוזמנה תחת השם הזמני "T".
מאפיינים כלליים
באיירן ובאדן היו באורך של 179.4 מ' (588 רגל 7 אינץ') בקו המים, ובאורך כולל של 180 מ' (590 רגל 7 אינץ'). זקסן ווירטמברג היו מעט ארוכות יותר: 181.8 מ' (596 רגל 5 אינץ') בקו המים ו-182.4 מ' בסך הכל. לכל ארבע הספינות היה רוחב של 30 מ' (98 רגל 5 אינץ'), והיה להן שוקע של ​​בין 9.3 ל-9.4 מ' (30 רגל 6 אינץ' ו-30 רגל 10 אינץ'). באיירן ובאדן תוכננו להיות עם הדחק של 28,530 טון (28,080 טון ארוך; 31,450 טון קצר) בתפוסה רגילה; בעומס קרבי מלא, הספינות היו בעלות הדחק של עד 32,200 טון (31,700 טון ארוך; 35,500 טון קצר). וירטמברג וזקסן היו מעט כבדות יותר, 28,800 טון בתפוסה רגילה ו-32,500 טון במעמס מלא. הספינות נבנו עם מסגרות פלדה רוחביות ואורכיות, שעליהן היו מרותקים לוחות הספינה החיצוניים. גוף הספינה חולק ל-17 תאים אטומים למים, וכלל תחתית כפולה שנמשכה 88 אחוז מאורך הגוף.
באיירן ובאדן נחשבו כאוניות יוצאות דופן על ידי הצי הגרמני. באיירן ואחיותיה היו יציבות ובעלות תמרון רבה. הספינות סבלו מאובדן מהירות קל בים סוער; כשההגאים חזקים, הספינות איבדו מהירות של עד 62% ונעו מעל 7 מעלות. עם גובה מטאצנטרי של 2.53 מ' (8 רגל 4 אינץ'), גדול מזה של המקבילות הבריטיות שלהם, כלי השיט היו פלטפורמות תותחים יציבות למים הסגורים של הים הצפוני. האוניות של סדרת באיירן כללו צוות סטנדרטי של 42 קצינים ו-1,129 מלחים; כששירתה כספינת דגל של השייטת, נדרשו 14 קצינים ו-86 מלחים נוספים. כלי השיט נשאו כמה כלי שיט קטנים יותר, כולל סירת כלונסאות אחת, שלוש דוברות, שתי סירות משוטים, שתח מפרשיות ושתי סירות.
מכונות
באיירן ובאדן צוידו באחד-עשר דוודי שולץ-ת'ורניקרופט המופעלים על ידי פחם ושלושה דוודי שולץ-תורניקרופט המופעלים על ידי נפט בתשעה חדרי דוודים. שלוש סטים של טורבינות פרסונס הניעו צירים בעלי שלושה להבים בקוטר 3.87 מ' (12.7 רגל). תחנת הכוח של באיירן ובאדן תוכננה לפעול בהספק של 34,521 כוח סוס (25,742 קילוואט) במהירות של 265 סיבובים לדקה; בניסויים השיגו הספינות 55,201 כ"ס (41,163 קילוואט) ו-55,505 כ"ס (41,390 קילוואט), בהתאמה. שתי האוניות היו מסוגלות למהירות מרבית של 22 קשרים (41 קמ"ש). שתי האוניות הראשונות תוכננו לשאת 900 טון (890 טון ארוך; 990 טון קצר) של פחם ו-200 טון (200 טון ארוך; 220 טון קצר) של נפט, אם כי השימוש בחללים נוספים בגוף הספינה הגדיל את הבונקר הכולל ל-3,400 טון (3,300 טון ארוך; 3,700 טונות קצר) של פחם ו-620 טון (610 טון ארוך; 680 טונות קצר) של נפט. זה איפשר טווח של 5,000 מיילים ימיים (9,300 ק"מ) במהירות של 12 קשר (22 קמ"ש). ב-15 קשר (28 קמ"ש), הטווח ירד ל-4,485 מיילים ימיים (8,306 ק"מ), ב-17 קשר (31 קמ"ש) הטווח ירד ל-3,740 מיילים ימיים (6,930 ק"מ), ובמהירות של 21.5 קשר (39.8 קמ"ש) הספינות יכלו להפליג לטווח של 2,390 מיילים ימיים בלבד (4,430 ק"מ). הספינות נשאו שמונה גנרטורים של דיזל; אלה סיפקו לכל ספינה סך של 2,400 קילוואט חשמל ב-220 וולט.
חימוש
האוניות היו חמושות גם בסוללה משנית של 16 תותחי SK L/45 מהירי ירי, כל אחד מהם מותקן בברבטה משוריינת בצד הסיפון העליון. תותחים אלו נועדו להגנה מפני סירות טורפדו, וסופקו עם סך של 2,240 פגזים. התותחים יכלו לתקוף מטרות עד, ולאחר שיפורים ב-1915, טווחם הורחב ל-. לתותחים היה קצב אש מתמשך של 5 עד 7 פגזים לדקה. הפגזים היו במשקל 45.3 ק"ג (99.8 פאונד), והועמסו עם 13.7 ק"ג (31.2 פאונד) מטען דחף RPC/12 במחסנית פליז. התותחים ירו במהירות לוע של 835 מטר לשנייה. התותחים היו צפויים לירות בסביבות 1,400 פגזים לפני שיהיה צורך להחליפם. באיירן ובאדן היו מצוידים גם בזוג של תותחי נ"מ SK L/45, שסופקו עם 800 פגזים. התותחים הוצבו בתושבות MPL C/13, שאפשרו הנמכה עד 10 מעלות והגבהה עד 70 מעלות. תותחים אלו ירו פגזים של 9 ק"ג (19.8 פאונד), והיו להם תקרה יעילה של  ב-70 מעלות.
כמקובל באוניות הראשה של התקופה, אוניות המערכה מסדרת באיירן היו חמושות בחמישה צינורות טורפדו 60 ס"מ (24 אינץ') שקועים. צינור אחד הותקן בחרטום ושניים בכל צד רוחב. בסך הכל נישאו 20 טורפדות לכל אונייה. כאשר גם באיירן ובאדן פגעו במוקשים ב-1917, הנזק שנגרם חשף חולשות מבניות שנגרמו על ידי צינורות הטורפדו ומשתי הספינות הוסרו הצינורות הצדדיים. הטורפדו היו מסוג H8, שהיו באורך ונשאו 210 ק"ג (463 פאונד) ראש נפץ הקסניט. לטרפדות היה טווח של כאשר מוגדר במהירות של ; במהירות מופחתת של, הטווח גדל באופן משמעותי ל-.
שריון
אוניות הסדרה היו מוגנות בשריון פלדה מוצק של קרופ, כפי שהיה התקן עבור ספינות מלחמה גרמניות של התקופה. הייתה להם חגורת שריון בעובי של במצודה המרכזית של האונייה, שבה היו ממוקמים החלקים החשובים ביותר של האונייה. זה כלל את מחסני התחמושת ואת חללי המכונות. החגורה צומצמה באזורים פחות קריטיים, ל- מקדימה ו- מאחור. החרטום והירכתיים כלל לא היו מוגנים בשריון. מחיצת טורפדו בעובי עברה לאורך הגוף, כמה מטרים מאחורי החגורה הראשית. הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי ברוב המקומות, אם כי עובי הקטעים שכיסו את האזורים החשובים יותר של הספינה הוגדל ל-.
מגדל הקונינג הקדמי היה מוגן בשריון כבד: הדפנות היו בעובי והגג היה בעובי 170 מ"מ. מגדל הקונינג האחורי היה משוריין פחות טוב; הצדדים שלו היו רק בעובי 170 מ"מ והגג היה מכוסה ב של לוח שריון. גם צריחי תותחי הסוללה הראשיים היו משוריינים בכבדות: צידי הצריח היו בעובי 350 מ"מ והגגות היו בעובי 200 מ"מ. תותחי ה-15 ס"מ היו עם ציפוי שריון בעובי 170 מ"מ על הקזמטים; התותחים עצמם היו מוגנים בעובי 80 מ"מ להגנה על הצוותים שלהם מרסיסי פגזים.
בנייה
הסדרה תוכננה לכלול ארבע אוניות. באיירן נבנתה על ידי Howaldtswerke בקיל בבנייה מספר 590; היא הונחה ב-1913, הושקה ב-18 בפברואר 1915 והושלמה ב-15 ביולי 1916. באדן נבנתה על ידי מספנות Schichau בדנציג, בבנייה מס' 913. הספינה הושקה ב-30 באוקטובר 1915 והוכנסה לצי ב-14 במרץ 1917. זקסן הושקה במספנות Germaniawerft בקיל, בבנייה מס' 210. היא הושקה ב-21 בנובמבר 1916, אך לא הושלמה. לזקסן נותרו 9 חודשים מהסיום. וירטמברג נבנתה על ידי מספנות AG Vulcan בהמבורג בבנייה מספר 19. היא הושקה ב-20 ביוני 1917, אך גם היא לא הושלמה ובוטלה ב-1921. בזמן הביטול, וירטמברג הייתה כ-12 חודשים מהסיום.
גיחת הצי של 18–19 באוגוסט 1916
במהלך גיחת הצי ב-18–19 באוגוסט 1916, קבוצת הסיור הראשונה, שהייתה כוח הסיור של שייטת הקרב של צי הים הפתוח ובפיקודו של אדמירל פרנץ פון היפר, הייתה אמורה להפציץ את עיירת החוף סנדרלנד בניסיון למשוך ולהשמיד את הצי של ביטי. מכיוון שמולטקה ופון דר טאן היו שתי סיירות המערכה הגרמניות היחידות שנותרו עדיין במצב קרבי לאחר קרב יוטלנד, שלוש דרדנוטים הוקצו ליחידה למבצע: באיירן, ושתי אוניות מסדרת קניג מארקגראף וגרוסר קורפירסט. אדמירל שר ושאר צי הים הפתוח, עם 15 דרדנוטים משלו, השתרכו מאחור וסיפקו מחסה. הבריטים היו מודעים לתוכניות הגרמניות והוציאו את הצי הגדול לפגוש אותן. עד השעה 14:35, שר הוזהר מפני התקרבות הצי הגדול, ולא היה מוכן לפגוש את כל הצי הגדול רק 11 שבועות לאחר הקרב הצמוד בעליל ביוטלנד, הפך את כוחותיו ונסוג לנמלים גרמניים.
מבצע אלביון
בתחילת ספטמבר 1917, לאחר הכיבוש הגרמני של נמל ריגה הרוסי, החליט הצי הגרמני לפנות את כוחות הצי הרוסי שעדיין החזיקו במפרץ ריגה. לשם כך, תכנן מבצע לתפיסת האיים הבלטים אסל, במיוחד את סוללות התותחים הרוסיות בחצי האי סורבה. ב-18 בספטמבר ניתנה הפקודה למבצע משותף של הצבא והצי לכיבוש איי אסל ומון; המרכיב הימי העיקרי כלל את ספינת הדגל, סיירת המערכה מולטקה, יחד עם שייטת אוניות המערכה השלישית של צי הים הפתוח. הפלגה החמישית כללה את ארבעת האוניות מסדרת קניג, ובשלב זה תוגברה עם באיירן. הפלגה השישית כללה חמש אוניות מערכה מסדרת קייזר. יחד עם 9 סיירות קלות, 3 שייטות סירות טורפדו ועשרות ספינות לוחמת מוקשים, כל הכוח מנה כ-300 ספינות, ונתמך על ידי למעלה מ-100 מטוסים ו-6 צפלינים. כוח הפלישה הסתכם בכ-24,600 קצינים ומלחים. מול הגרמנים עמדו אוניות המערכה הפרה-דרדנוט הרוסיות הישנות סלאבה וצארביץ', הסיירות המשוריינות באיאן, אדמירל מקארוב דיאנה, 26 משחתות, וכמה סירות טורפדו וסירות תותחים. חיל המצב באסל מנה כ-14,000 איש.
המבצע החל ב-12 באוקטובר, כאשר מולטקה, באיירן, וקניג החלו לירות על סוללות החוף הרוסיות במפרץ טגה. במקביל, קייזר ירתה על הסוללות בחצי האי סורבה; המטרה הייתה לאבטח את התעלה בין איי מון לאי דגו, אשר יחסום את נתיב המילוט היחיד של הספינות הרוסיות במפרץ. האוניות גרוסר קורפירסט ובאיירן פגעו במוקשים תוך כדי תמרון לעמדות ההפגזה שלהם; הנזק לראשונה היה מינימלי, והאונייה נותרה בפעולה. באיירן ניזוקה קשות, והתיקונים הזמניים התבררו כלא יעילים. היה צורך לגרור את הספינה לקיל לצורך תיקונים; ההפלגה חזרה ארכה 19 ימים.
גיחת הצי של 23–24 באפריל 1918
בסוף 1917 החל צי הים הפתוח לבצע פשיטות נגד שיירות עם כלי שיט קלים בים הצפוני בין בריטניה לנורווגיה. ב-17 באוקטובר יירטו הסיירות הקלות הגרמניות ברומר וברמזה שיירה של שתים עשרה ספינות בליווי זוג משחתות והשמידו אותה; רק שלוש אוניות תובלה הצליחו להימלט. ב-12 בדצמבר, ארבע משחתות גרמניות יירטו והשמידו שיירה נוספת של חמש ספינות ושתי משחתות מלוות. זה גרם לאדמירל דייוויד ביטי, המפקד העליון של הצי הגדול, לנתק כמה אוניות מערכה וסיירות מערכה כדי להגן על השיירות בים הצפוני. זה הציג בפני אדמירל שר את ההזדמנות לה חיכה כל המלחמה: ההזדמנות לבודד ולחסל חלק מהצי הגדול.
בשעה 05:00 ב-23 באפריל 1918, כל צי הים הפתוח, כולל באיירן ובאדן, יצא מהנמל מתוך כוונה ליירט את אחת מהשיירות המלווה בכבדות. תעבורת הרדיו האלחוטית צומצמה למינימום כדי למנוע מהבריטים ללמוד על הפעולה. בשעה 05:10 ב-24 באפריל, סיירת המערכה מולטקה סבלה מבעיות מכניות קשות ונאלצה להיגרר בחזרה לווילהלמסהאפן. בשעה 14:10, השיירה עדיין לא אותרה, ולכן שר הפנה את צי הים הפתוח בחזרה לעבר מימי גרמניה. למעשה, לא הפליגה שיירה ב-24 באפריל; המודיעין הימי הגרמני טעה בחישוב תאריך ההפלגה ביום אחד.
מרד וילהלמסהאפן
באוקטובר 1918 תכנן אדמירל היפר, כעת מפקד כל צי הים הפתוח, לקרב אחרון עם הצי הגדול. אדמירל ריינהרד שר, ראש המטה הימי, אישר את התוכנית ב-27 באוקטובר; המבצע נקבע ל-30. כאשר הצי נצטווה להתאסף בוילהלמסהאפן ב-29 באוקטובר, צוותים עייפים מהמלחמה החלו לעזוב או להפר בגלוי את פקודותיהם. צוותים על סיפון אוניות המערכה קניג, קרונפרינץ, ומארקגראף הפגינו למען השלום. הצוות על סיפון תירינגן היה הראשון למרד בגלוי; גם הלגולנד וקייזרין הצטרפו. עד ערב ה-29 התנופו דגלים אדומים של מהפכה מתרניהם של עשרות ספינות מלחמה בנמל. למרות זאת, היפר החליט לקיים פגישה אחרונה על סיפון הבאדן – ספינת הדגל שלו – לדון במבצע עם בכירי הצי. למחרת בבוקר, היה ברור שהמרד הלך רחוק מכדי לאפשר פעולת צי. בניסיון לדכא את המרד, הוא הורה לאחת משייטות אוניות המערכה לצאת לכיוון קיל. עד ה-5 בנובמבר, דגלים אדומים הונפו בכל ספינת קרב בנמל מלבד קניג, אם כי גם עליה פיקדה מועצת מלחים ב-6 בנובמבר.
גורל
לאחר שביתת הנשק עם גרמניה בנובמבר 1918, רוב צי הים הפתוח היה אמור להיות כלוא בבסיס הצי הבריטי ב- סקפה פלו. באיירן הייתה רשומה כאחת הספינות שיימסרו, אם כי באדן בתחילה לא נכללה ברשימה. במקום זאת, התבקשה סיירת המערכה מקנזן, שהבריטים האמינו שהושלמה. כאשר התברר לבעלות הברית כי מקנזן עדיין בבנייה, באדן הצטוותה להחליף אותה. ב-21 בנובמבר 1918 הפליגו הספינות שייכלאו, בפיקודו של קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר, מבסיסן בגרמניה בפעם האחרונה. הצי נפגש עם הסיירת הקלה אה"מ קרדיף, לפני שפגשה צי אדיר של כ-370 ספינות מלחמה בריטיות, אמריקאיות וצרפתיות למסע לסקפה פלו. באדן הגיעה לסקפה פלו בנפרד ב-14 בדצמבר 1918.
כאשר הספינות נכלאו, הושבתו התותחים שלהם באמצעות הסרת בתי הבליעה שלהם. הצי נותר בשבי במהלך המשא ומתן שהוליד בסופו של דבר את הסכם ורסאי. לרויטר התברר שהבריטים מתכוונים לתפוס את הספינות הגרמניות ב-21 ביוני, שהיה המועד האחרון של חתימת גרמניה על הסכם השלום. כדי למנוע זאת, הוא החליט להטביע את ספינותיו בהזדמנות הראשונה. בבוקר 21 ביוני יצא הצי הבריטי מסקפה פלו כדי לבצע תמרוני אימון; בשעה 11:20 העביר רויטר את הפקודה לספינותיו. באיירן טבעה ב-14:30, אבל באדן הועלתה על שרטון על ידי שומרים בריטיים; היא הייתה אוניית הראשה היחידה שלא הוטבעה. לאחר שהוצפה מחדש ונבדקה ביסודיות, באדן הוצאה כמטרה לירי, לבסוף היא הוטבעה ב-16 באוגוסט 1921 מדרום-מערב לפורטסמות'. באיירן נמשתה לגריטה ב-1 בספטמבר 1934 ופורקה במהלך השנה שלאחר מכן ברוזית'.
שחקן החודש בפרמייר ליג
שחקן החודש בפרמייר ליג (באנגלית: Premier League Player of the Month) הוא תואר המוענק מדי חודש (מאז 1994) לכדורגלן אשר נבחר לשחקן הטוב ביותר באותו חודש בפרמייר ליג.
הזוכה נבחר על ידי שקלול של הצבעה פומבית ברשת, אשר מהווה משקל של 10% מההחלטה הסופית, פאנל מומחים ובחירת קפטן של כל מועדון כדורגל מהפרמייר ליג.
לאחר הקמת ליגת הפרמייר ליג ב-1992, נכנסו פרסי מאמן החודש ומאמן העונה בראשית 1993/1994. תארים אלו נוספו על פרסי כדורגלן השנה בליגה האנגלית מטעם התאחדות עיתונאי הכדורגל האנגלית, המוענק משנת 1947, וכדורגלן השנה בליגה האנגלית מטעם התאחדות שחקני הכדורגל באנגליה ובוויילס, המוענק משנת 1973. לקראת עונת 1994/1995 הכניסה הנהלת הפרמייר ליג את פרס שחקן החודש בפרמייר ליג.
שיאן הזכיות בתואר הוא סרחיו אגוארו, אשר קיבל את התואר 7 פעמים, ואחריו הכדורגלנים סטיבן ג'רארד, הארי קיין שזכו בתואר 6 פעמים. שבעה שחקנים זכו בתואר חודשיים רצופים: רובי פאולר, דניס ברגקאמפ, כריסטיאנו רונאלדו, הארי קיין, ג'יימי ורדי, מוחמד סלאח, ברונו פרננדש, אילקאי גונדואן ומרקוס רשפורד. מוחמד סלאח היחיד שזכה בתואר 3 פעמים בעונה אחת (2017/2018), בעוד 17 שחקנים זכו בתואר פעמיים באותה עונה. ברונו פרננדש היחיד שזכה בתואר 4 פעמים בשנה קלנדרית אחת (2020). רובי קין הוא השחקן היחיד שזכה בתואר בשלוש קבוצות שונות, ו-12 שחקנים זכו בתואר בזמן ששיחקו ב-2 קבוצות שונות.
זכיות לפי מדינה
נכון לפרס של ינואר 2023
זכיות לפי מועדון
נכון לפרס של ינואר 2023
קרוב אליך
קרוב אליך הוא עלון שבת היוצא מדי שבוע ועוסק בעבודת ה' ברוח חסידית, שמופץ בעשרות אלפי עותקים. העלון הראשון יצא לאור בחשוון ה'תשע"ד (2013).
העלון מתייחד בכך שמופיעים בו דבריהם של רבנים ואישים המשתייכים לזרמים שונים ביהדות הדתית: מהציונות הדתית, חסידות חב"ד, חסידות ברסלב, חסידויות אחרות וחוזרים בתשובה. עורך העלון הוא הרב אהרוני ברנשטיין. העלון נוסד ומנוהל בידי הרב משה שילת וחסידי חב"ד נוספים.
כיום העלון הוא מוסף גילוי דעת.
The Kids Are Coming (שיר)
The Kids Are Coming הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האוסטרלית טונס אנד איי. השיר יצא לאור ב-16 ביולי 2019, כסינגל רביעי מתוך המיני-אלבום The Kids Are Coming, על ידי חברת התקליטים Bad Batch רקורדס.
בסיקור של השיר הוא כונה ״מחשמל״.
וידאו קליפ
הווידאו-קליפ שצולם עבור השיר יצא לאור ב-25 בספטמבר 2019. את הווידאו-קליפ בבימויו של אלן דל ריו אורטיז.
יצחק שפירא (מנהיג פועלים)
יצחק שפירא (2 באוגוסט 1905 – 2 באוגוסט 1976) היה חלוץ איש העלייה הרביעית, פעיל ציוני ומנהיג פועלים, חבר מזכירות מפא"י, מזכיר המרכז החקלאי במשך כעשרים שנים, וממייסדי מושב צופית שבשרון.
שורשים משפחתיים
נולד בעיירה הורודנקה שבמזרח גליציה (אז חלק מהאימפריה האוסטרית, כיום באוקראינה) למנחם-מנדל שפירא ואסתר לבית רוזן.
אביו עקר להורודנקה בשנת 1903 לשמש כדיין העיירה. המעבר סגר פרק של כ-120 שנים בהן הנהיגו אבותיו - שרשרת רבנים מבית שפירא, את יהודי העיירה יאגלניצה (אז חלק מהאימפריה האוסטרית, כיום באוקראינה).
מצד אמו, היה דור חמישי לרבי נחמן מברסלב ודור תשיעי לבעל-שם טוב. בן דודו מצד אימו היה הרב דוד משה רוזן, שכיהן במשך כמה עשורים כרב הראשי של יהודי רומניה.
תולדות חייו ופועלו
בצעירותו למד בחדר ובבית המדרש, אולם החל להמשך לרעיון הציוני, ובגיל 15 הקים בעיירה את תנועת "החלוץ" שהפכה בהמשך ל"גורדוניה".
המשיך בלימודי ישיבה במקביל לפעילות הציונית, אולם בגיל 19, בשנת 1924, פנה להכשרה חקלאית בפולין, ועלה לארץ באוגוסט 1926. לימים סיפר כי רק עם עלייתו ארצה העז לגזור את פאות לחייו מפאת כבודו של אביו.
התיישב בפתח-תקוה בקיבוץ "הכשרה", ששכן על השטח עליו בנוי בית החולים בילינסון כיום, והחל לעבוד בפרדסים ולהילחם על העבודה העברית. תוך זמן לא ארוך הפך לאחד ממנהיגי הפועל הצעיר בעיר ולחבר מועצת פועלי פתח-תקוה.
בדחיפתם של אליהו גולומב ויעקב אורי, קיבל על עצמו בהמשך את תפקיד מזכיר מועצת פועלי פתח-תקוה במקומו של מאיר ארגוב (גרבובסקי) עם יציאתו של ארגוב לשליחות בחו"ל. שותפיו לדרך היו פנחס ספיר וישראל גלילי. דוד בן-גוריון היה פוקד את ישיבות המועצה מדי פעם.
בשנת 1933 נמנה עם אשתו לוטי לבית פרידלר, על הגרעין המייסד של מושב צופית שבשרון, במסגרת התיישבות האלף.
בתחילת שנות השלושים, עלה בסולם מנהיגות הפועלים האזורית – החל משנת 1936 התמנה למנהל יכין-חק"ל באזור כפר סבא והשרון, מזכיר מועצת פועלי רעננה (1940), ובהמשך החל מ-1944 מזכיר מועצת פועלי כפר סבא.
בתקופה זו סייע בכפר סבא להקמת מפעל לליטוש יהלומים, בית הספר "כצנלסון", קולנוע "רון" ובית הנוער העובד והלומד בעיר. כן היה פעיל בהקמת "שיכון עליה" לעולי תימן. את תקופה זאת החשיב כמזהירה בחייו.
אנה מוחה
אנה מריה מוחה (בפולנית: Anna Maria Mucha; נולדה ב-26 באפריל 1980) היא שחקנית ועיתונאית פולנייה.
יצחק שפירא (מנהיג פועלים)
תולדות חייו ופועלו
בשנת 1948 מונה למזכיר מחלקת ההתיישבות במרכז החקלאי תחת אברהם הרצפלד.
היה מראשי הפעילים הנאמנים לבן-גוריון במפא"י תחת "הגוש", ביחד עם שרגא נצר, יהושע רבינוביץ, ישראל ישעיהו ומרדכי סורקיס. קבוצה דומיננטית זאת שלטה בפוליטיקה הפנימית של מפא"י ומפלגת העבודה במשך שנים ארוכות והובילה את המינויים השונים במוסדות המפלגה והרשימות לכנסת.
אנה מוחה
ביוגרפיה
מוחה נולדה וגדלה בעיר ורשה שבפולין. היא למדה מדעי החברה באוניברסיטת ורשה. למדה משחק בבית הספר של לי סטרסברג בניו יורק.
יצחק שפירא (מנהיג פועלים)
תולדות חייו ופועלו
בשנת 1956 החליף את אברהם הרצפלד בראשות המרכז החקלאי, וכיהן בראשו עד 1975. יזם והוביל את בניית בית המרכז החקלאי הקרוי על שמו בשדרות שאול המלך. בניין זה שימש למשרדים המפורסמים של קונצרן כור בשיא הצלחתו, וכיום קרוי בית אמות משפט.
בכנסת הרביעית, בשנת 1959 היה מועמד במקום ה-51 ברשימת מפלגת מפא"י שזכתה ב-47 מנדטים.
אנה מוחה
קריירה
ב-1990 לוהקה לסרטו של הבמאי "אנדז'יי ויידה "קורצ'אק", אודות חייו של יאנוש קורצ'אק.
יצחק שפירא (מנהיג פועלים)
תולדות חייו ופועלו
כיהן בין היתר כחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות/הועד הפועל, חבר לשכת מפלגת העבודה, מרכז ועדת המינויים של מפא"י למוסדות המפלגה ולכנסת, וחבר דירקטוריון הקרן הקיימת לישראל.
אנה מוחה
קריירה
ב-1993 גילמה בסרטו הנודע של סטיבן ספילברג "רשימת שינדלר" את דנקה דרזנר, הילדה עם המשקפיים העגולים.
יצחק שפירא (מנהיג פועלים)
תולדות חייו ופועלו
לשפירא שלושה ילדים: רות צמודי (1929), יורם שפירא (1936) והדסה (דסי) אפרתי (1945).
אנה מוחה
קריירה
ב-1996 שיחקה בסרט "Miss Nobody", שהיה מועמד לפרס פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
יצחק שפירא (מנהיג פועלים)
תולדות חייו ופועלו
הלך לעולמו בגיל 71 לאחר מאבק במחלת הסרטן.
אנה מוחה
קריירה
ב-2000 גילמה מזכירה בסרט "Life as a Fatal Sexually Transmitted Disease", שנשלח מטעם פולין להתמודד על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-2003 החלה לשחק באופרת הסבון "M jak miłość".
באוקטובר 2009 הופיעה בעירום במהדורה של מגזין "פלייבוי" הפולני. ב-29 בנובמבר 2009 זכתה בגרסה הפולנית של התוכנית "רוקדים עם כוכבים", וב-2009 שימשה כשופטת בגרסה הפולנית של "נולד לרקוד".
קנת' לונרגן
קנת' לונרגן (באנגלית: Kenneth Lonergan; נולד ב-16 באוקטובר 1962) הוא מחזאי, תסריטאי ובמאי קולנוע יהודי-אמריקאי, זוכה פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר לשנת 2016 עבור סרטו "מנצ'סטר ליד הים".
ביוגרפיה
לונרגן נולד ברובע הברונקס שבניו יורק, בן לאב נוצרי ממוצא אירי ולאם יהודייה. למד מחזאות ובימוי באוניברסיטת וסליין ובאוניברסיטת ניו יורק.
לונרגן נשוי לשחקנית ג'יי סמית'-קמרון ואב לבת אחת.
תיאטרון
לונרגן הצטרף לקבוצת התיאטרון "Naked Angels" במסגרתה הועלו המחזות הראשונים שלו. ב-1996 הוצג באוף ברודוויי מחזהו "This Is Our Youth" שהיה מועמד ב-1997 לפרס דרמה דסק, בשנת 2002 עלה המחזה גם בתיאטראות וסט אנד ובשנת 2014 הועלה עיבוד למחזה בתיאטרון קורט שבברודוויי והיה מועמד לפרס טוני. בשנת 2000 הוצג מחזהו "The Waverley Gallery" והיה מועמד לפרס פוליצר לדרמה. בשנת 2002 הוצג מחזהו "גיבור הלובי" ("Lobby Hero") שהיה מועמד לפרס דרמה דסק, לפרס אוליבייה ולפרס מעגל המבקרים החיצוני. בישראל הוצג המחזה בתיאטרון חיפה בבימויו של משה נאור. בשנת 2009 עלה מחזהו "The Starry Messenger".
קולנוע
לונרגן כתב את התסריט לסרט "בואו נדבר על זה" שיצא לאקרנים בשנת 1999, הסרט זכה להצלחה גדולה ולונרגן כתב את התסריט גם לסרט ההמשך "בואו נדבר על זה פעם שנייה" שיצא ב-2002. כמו כן כתב את התסריט לסרט האנימציה הקומי "הרפתקאות רוקי ובולווינקל" שיצא בשנת 2000.
ביים וכתב את התסריט לסרט "מישהו לסמוך עליו" שיצא בשנת 2000 ואף שיחק בו בתפקיד משני. הסרט זכה לביקורות משבחות, ולהוקרות רבות בהן פרס חבר המושבעים של פסטיבל סאנדנס, פרס אינדפנדנט ספיריט לסרט הראשון ולתסריט הטוב ביותר, פרס סטלייט לתסריט המקורי הטוב ביותר, היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ומועמד לפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר.
לונרגן היה שותף לכתיבת התסריט לסרט "כנופיות ניו יורק" שיצא ב-2002. על חלקו בכתיבה היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, מועמד לפרס באפט"א לקולנוע לתסריט הטוב ביותר ומועמד לפרס גילדת התסריטאים של אמריקה.
ב-2011 יצא סרטו "מרגרט" אותו כתב וביים. על הסרט החל לעבוד ב-2005 אך במשך שנים היה בסכסוכים משפטיים עם מפיצי הסרט בשלב הפוסט-פרודקשן בנושאי עריכתו ואורכו.
ב-2016 יצא לאקרנים הסרט "מנצ'סטר ליד הים" אותו כתב וביים. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר. לונרגן זכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר. הוא זכה בפרס סטלייט לבמאי הטוב ביותר והסרט זכה בפרס לסרט העצמאי הטוב ביותר, כמו כן זכה בפרס התסריט הטוב ביותר מטעם איגוד מבקרי הקולנוע ובפרס באפט"א לקולנוע לתסריט המקורי הטוב ביותר.
פמלן
פמלן (בהונגרית: Pamlény) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית פמלן קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-95 תושבים בשנת 1990 עד 41 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-56%).
בפמלן חיו מעט יהודים.
פיליפ וייזר
פיליפ-פנחס וייזר בן פרומט (בהונגרית Weiser Fülöp), נולד ב-1879, בסטרופקוב, בהונגרית Sztropkó. הוא היה החזן הראשי של נירג'האזה, ומאוחר יותר עבר לבית הכנסת רומבך בבודפשט.
שיריו הוקלטו כבר ב-1908 ב"פונוגרף", ויצאו בתקליטים על ידי חברת Columbia Records
בזכות תרומה של ג'ורג' סורוס נאספו שירי החזנים מתקליטי בקליט (מהירות 78) לאוסף קטעי חזנות מהונגריה בין השנים 1906–1929.
ביצועיו הידועים ביותר היו לשירים "אל מלא רחמים" ו"בראש השנה".
כתבה של Somos Péter בעיתון קהילתי בנירג'האזה (עמוד 3)
פיליפ וייזר נפטר ב-8 בפברואר 1940 לאחר מחלה. הותיר אחריו 5 בנים ו-3 בנות. בן אחד, אדולף, נספה במחנה עבודה בסיביר; אחיו אלכסנדר שלמה, שהיה עמו במחנה, הצליח להימלט וחזר להונגריה ב 1945.
מלבד בנו דז'ו, שנשאר בהונגריה, כל שאר בני משפחתו של פיליפ וייזר עלו לישראל עם משפחותיהם בין השנים 1949–1956.
ביל שטיינר
'''ויליאם מ. "ביל" שטיינר (באנגלית: William M. "Bill" Steiner'''; 3 בספטמבר 1911 – 12 בנובמבר 2000) היה אתלט אמריקאי-יהודי. סגן אלוף המכביה השנייה בריצת 10,000 מטר, אלוף ארצות הברית בריצות למרחקים ארוכים (30 ק"מ: 1932, 1946 ו-1947), ושיאן עולם ב-26 מייל (ריצת מרתון), שיא עולם שלא הוכר.
ביוגרפיה
שטיינר התאמן במועדון הספורט גרמניה-אמריקה בברוקלין, ניו יורק בהדרכתו של מקס סילבר, לצדו המתחרה שלו אלוף מרתון בוסטון (1932) פאול דה ברוין.
במרתון בוסטון שנערך ב-19 באפריל 1932 ושימש למבחנים האמריקאים בריצה זו לאולימפיאדת לוס אנג'לס סיים שטיינר במקום חמישי בתוצאה של 2:38:46 שעות ולא נכלל בנבחרת האמריקאית למשחקים. באליפות ארצות הברית בריצת 20 מייל (32.19 ק"מ) שנערכה בפילדלפיה, פנסילבניה באותה שנה הוא זכה במדליית זהב.
בתחרות ריצת 26 מייל שנערכה ב-25 במרץ 1934 בג'מייקה, קווינס, ניו יורק קבע שטיינר שיא עולם חדש של 2:23:05 שעות. במרתון בוסטון שנערך ב-19 באפריל אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 2:40:29 שעות. באליפות איגוד האוניברסיטאות האמריקניות שנערכה בניו יורק ב-8 במאי הוא זכה במדליית זהב במרתון בפעם השנייה ב-3 שנים. באליפות ארצות הברית שנערכה בוושינגטון, באותה שנה הוא זכה במדליית ארד בריצת מרתון בתוצאה של 2:49:45 שעות.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה שטיינר במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 33:46 דקות, אחרי י. הורביץ מדרום אפריקה (33:01:8 דקות) ולפני רינה מבר כוכבא אנגליה (34:05 דקות). לאחר המכביה בחר שלא לשוב עם המשלחת לארצות הברית, כמו חברו מרטין פיידן, אלא להישאר בישראל במטרה להשתקע ולהתחתן.
במרתון בוסטון שנערך בשנת 1942 סיים שטיינר במקום שביעי בתוצאה של 2:40:42 שעות. באליפות ארצות הברית שנערכה באותה שנה הוא זכה במקום חמישי בריצת מרתון.
באליפות ארצות הברית בריצת 30 ק"מ שנערכה בבולטימור, מרילנד באוקטובר 1946 זכה שטיינר במדליית זהב בתוצאה של 1:38:2 שעות.
במרתון בוסטון שנערך בשנת 1947 סיים שטיינר במקום 20 בתוצאה של 2:46:35 שעות. באליפות ארצות הברית שנערכה ביונקרס באותה שנה, אליפות אשר שימשה את המבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון זכה שטיינר במדליית ארד בריצת מרתון בתוצאה של 2:43:49 שעות. באליפות ארצות הברית בריצת 30 ק"מ שנערכה בשיקגו, אילינוי באוקטובר אותה שנה הוא זכה בפעם השנייה ברציפות.
במרתון בוסטון שנערך בשנת 1948 הוא שטיינר במקום 16 בתוצאה של 2:50:52 שעות, במרתון בוסטון שנערך בשנת 1949 הוא סיים במקום 22 בתוצאה של 2:55:57 שעות ובמרתון בוסטון שנערך בשנת 1952 הוא סיים במקום 15 בתוצאה של 3:09:41 שעות.
בשנותיו האחרונות גר בלייקווד, ניו ג'רזי ושם נפטר בשנת 2000, בגיל 89.
דונצק (רוסיה)
דונצק או דונייצק (ברוסית: Доне́цк) היא עיר במחוז רוסטוב, רוסיה, השוכנת על נהר סוורסקי דונץ בגבול עם אוקראינה. העיר ממוקמת במרחק מערבית לוולגוגרד. דונצק במרחק של קילומטר אחד בלבד מגבול אוקראינה-רוסיה.
אוכלוסייה: 46,899  (על פי אומדן 2019). עד 1955 העיר הייתה ידועה בשם "גונדורובקה". היא נוסדה על ידי קוזאקים בשנת 1861. דרך דונייצק עובר הכביש הבינלאומי והפדרלי M21. יש שדה תעופה לא פעיל עם צי של מטוסי אנטונוב An-2.
הקמה ותקופת האימפריה הרוסית
העיר הוקמה על ידי הקוזאקים של דון בשנת 1681 ככפר גונדורובסקאיה בגדה הימנית של סוורסקי דונץ. הכפר עבר ממקום למקום בגלל פגעי הטבע, בעיקר שיטפונות. מסיבה זו, גונדורובסקאיה זז מעט ועד מהרה החליטו הקוזקים לבחור מקום התיישבות חדש בגדה הימנית, סמוך לשפך נחל קאמנקה הגדול.
בשנים 1766–1786 בוצע סקר כללי ואחריו הגיש גריגורי פוטיומקין לאישור יקתרינה השנייה מפה עם תיאור אדמות צבא דון. בשנת 1802 חולקה ארץ צבא דון לשבעה מחוזות. הכפר גונדורובסקאיה היה חלק מרובע דונייצק, שגבל במחוז יקטרינוסלב. מרכז הרובע הוגדר ככפר קאמנסקאיה. בשנת 1870 שונה שם המקום לאזור צבא דון שבמרכזו העיר נובוצ'רקאסק.
בראשית מלחמת העולם הראשונה היה הכפר גונדורובסקאיה כפר מפותח למדי של אזור דון. התגוררו בה כ-30 אלף איש. בכספם האישי, הקוזאקים פתחו בכפר מספר בתי ספר. גונדורובסקאיה היה לכפר היחיד בו היה בית ספר פוליטכני הגבוה.
בתקופה הסובייטית
לאחר מהפכת אוקטובר, ממשלת צבא דון בראשות האטמאן קאלדין סירבה להכיר בבולשביקים והציבה התנגדות חמושה. בסוף פברואר 1918 הובסו כוחותיו של קאלדין, נובוצ'רקסק ורוסטוב נכבשו על ידי הצבא האדום. באזור צבא דון הוכרזה הרפובליקה הסובייטית של הדון (Донская Советская Республика). במרץ 1918 החל מרד הקוזאקים נגד הבולשביקים, כתוצאה ממנו הוכרז באופן זמני על יצירת צבא דון הגדול, ארגון מדינה זמני עד להשבת הכוח הרוסי הלגיטימי. בכפר גונדורובסקאיה בשנים 1918 ו-1919 נערכו סיורים קבועים של הבולשביקים.
ב-27 בפברואר 1920 התארגן תא קומוניסטי בכפר גונדורובסקאיה. לאחר הקמת השלטון הסובייטי על הדון, בשנת 1920, הכפר גונדורובסקאיה סופח לברית המועצות והפך לחלק משטחי מחוז דונצק באוקראינה הסובייטית. בשנת 1938 החלה בניית מכרות פחם דרומית לכפר גונדורובסקאיה ועד שנת 1941 החלה בניית מכרות אחרים.
ב-22 ביוני 1941, לאחר פלישת כוחות הוורמאכט לברית המועצות, אך החזית במלחמת העולם השנייה נלחמו אלפי כורים מהכפר גונדורובסקאיה שהיה צמוד לחזית עד יולי 1942. בעוד מערב נכבשה על ידי הנאצים. בסוף יולי החליט היטלר לשנות את התוכנית הכללית של המערכה ובמקום להמשיך בהתקפתו המהירה על מוסקבה נתן הוראה לפרוס טנקים דרומית לקייב. כוחות סובייטים בחצי האי קרים נותקו מהכוחות העיקריים. בסוף ספטמבר 1941 השיק הפיקוד הסובייטי מבצע הגנתי בשטח דונבאס, במהלכה נערכה הנסיגה ובאוקטובר 1941 נכבשה טאגאנרוג.
בתחילת יולי 1942 החלו ההכנות לנטישת גונדורובסקאיה - ניתנה פקודה לפוצץ את מבני המכרה ולהציף את החלקים התת-קרקעיים. רכושם של שתי חוות קולקטיביות הוצא והאוכלוסייה פונתה. ב-15 ביולי הגיעו כוחות של ארמנית השריון הראשונה והרביעית של הוורמאכט, שנעו מצפון. ב-17 ביולי 1942 כוחות הוורמאכט כבשו את ורושילובגרד וב-19 ביולי 1942 נכבשו הכפרים גונדורובסקאיה וקאמנסק-שחטינסקי. במהלך הכיבוש שכן בכפר מחנה לשבויי מלחמה.
הכיבוש נמשך עד פברואר 1943. בתחילת ינואר 1943, הפיקוד הסובייטי פתח במבצע רוסטוב, כוחות החזית הדרומית המשיכו למתקפה. בתחילת פברואר עברה אוגדת החי"ר 203 כחלק מצבא המשמר השלישי לאזור הכפר גונדורובסקאיה, שם הגנה חטיבת החי"ר ה-306 של הוורמאכט על רצועה מבוצרת בעבר: הכפר גונדורובסקאיה, חוות שביריובקה והגבעות לאורך נהר סוורסקי. ב-14 בפברואר 1943, לפני עלות השחר, התחיל גדוד הרגלים 619 למתקפה וכמעט ללא הפסד כבש את הכפר גונדורובסקאיה. קרבות עזים על גונדורובקה הובלו על ידי גדוד הרובאים ה-619, בפיקודו של מתודיוס פלאטונוביץ' ירמצ'וק.
בשנת 1943 החלה בניית מכרות הפחם מחדש. צריפי מגורים הוקמו בסמוך. בבקתות הראשונות חיו שבויי מלחמה שעסקו בבנייה. בשנת 1944 התמזגו המכרות תחת חברה בשם "גונדורוב-אוגול".
בדצמבר 1945 הפך הכפר גונדורובסקאיה לכפר עובדים. בשנים שלאחר המלחמה הוקמו בדונייצק בית חרושת ללבנים, מאפייה ממוכנת ובית דפוס. בשנת 1951 קיבל הכפר מעמד של עיר בשם גונדורובקה. ב-30 ביוני 1955, שונה שם העיר גונדורובקה לעיר דונייצק על פי צו הנשיאות של המועצה העליונה והפכה לעיר בעלת חשיבות אזורית. האוכלוסייה מנתה אז 33,000 איש. בשנת 1956 פותחה מאוד התחבורה הציבורית ובספטמבר 1957 נפתח בית ספר למוזיקה ראשון. בנובמבר 1957, העיר דונייצק הפכה לחלק ממחוז רוסטוב. בשנת 1961 הוקמה מאפייה. בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים הוקמו דונייצק מפעל לסריגה ומפעל לכותנה.
לאחר התפרקות ברית המועצות
בשנת 1997 קיבלה העיר דונייצק מעמד של עירייה, ומאז 2005 הוקמו גופי שלטון מקומי עצמאיים כמו מועצת העיר (עירייה) דונייצק (שבעבר נוהלה על ידי המפלגה הקומוניסטית) והדומה העירונית.