cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנהיגי ברית המועצות
אנדרופוב וצרניינקו (1982–1985)
בריאותו של ברז'נייב הדרדרה בחורף של 1981–1982, והמזכיר השני סוסלוב בן ה־79 היה נראה כמי שיקבע את זהותו של המנהיג אחרי מותו של ברז'נייב. אך סוסלוב מת בינואר 1982, ובמאי נכנס לתפקיד המזכיר השני יורי אנדרופוב. אנדרופוב היה ראש הק.ג.ב. מאז 1967. כהונתו עמדה בסימן מאבק עז עם שר הפנים ניקולאי שצ'ולוקוב, ידידו של ברז'נייב, שגרם לקרע בין הק.ג.ב. למשטרה הסובייטית. גם עתה, לא חשש אנדרופוב מברז'נייב, וחתר לשליטה בפוליטביורו בסיוע אנשיו בק.ג.ב., תוך שהוא מאשים את ברז'נייב בשחיתות. ברז'נייב מת בנובמבר, ולאחר מאבק שליטה קצר בן יומיים נבחר אנדרופוב למזכיר הכללי. הוא הסתייע לשם כך בק.ג.ב. ובצבא, לאחר שהבטיח לזה האחרון כי לא יקצץ בתקציב הביטחון. יריבו העיקרי, קונסטנטין צ'רניינקו (שהיה איש אמונו של ברז'נייב), נבחר למזכיר השני ולמעשה חלק עמו את השלטון. אנדרופוב בן ה־69, האדם המבוגר ביותר שמונה עד אז למזכיר הכללי, החל בבדק בית יסודי בשורות המפלגה והממשלה שאוישו בידי פקידים מזדקנים. ביוני 1983 הוא נבחר גם ליו"ר הסובייט העליון, תפקיד אותו מילא ברז'נייב מאז 1977.
בריאותו של אנדרופוב התרופפה במהירות במהלך 1983, והוא היה למנהיג הסובייטי הראשון שמחמיץ את חגיגות יום השנה למהפכת אוקטובר. הוא מת בפברואר 1984 מאי ספיקת כליות לאחר שנעלם מעין הציבור מזה חודשים רבים. הדבר המשמעותי ביותר שעשה אנדרופוב במהלך כהונתו היה טיפוחו של פקיד מפלגתי צעיר בשם מיכאיל גורבצ'וב. בנובמבר 1978 מונה גורבצ'וב למזכירות הוועד הכללי, ומאז התקדם באופן מהיר במעלה השלטון והפך ב־1980 לחבר מלא בפוליטביורו. לאחר שברז'נייב מת, מצא בו אנדרופוב בן ברית נאמן בפוליטביורו, והוא אף ניהל באותה תקופה חלק גדול מישיבותיו. גורבצ'וב היה המוציא לפועל העיקרי של מדיניותו של אנדרופוב, ששם לו למטרה להצעיר את כוח האדם המבוגר במפלגה. אנדרופוב ראה בו את יורשו, ואף אמר זאת מפורשות על ערש דווי, אך רבים בוועד המרכזי חששו לתת לגורבצ'וב בן ה־53 את מושכות השלטון. כך קרה, שצ'רניינקו, בן בריתו הוותיק של ברז'נייב בן ה־71, נבחר לאחר דיון ממושך למזכיר הכללי. צ'רניינקו היה במצב בריאותו ירוד, אך הצליח להוביל מדיניות, שהייתה נסיגה מהרפורמות המעטות של אנדרופוב בחזרה אל עידן ברז'נייב. לפי המסורת מהשנים האחרונות, מונה צ'רניינקו באפריל 1984 ליו"ר נשיאות הסובייט העליון. אך כצפוי, לא שרד צ'רניינקו זמן רב מדי בתפקידו, והוא מת במרץ 1985. גורבצ'וב (שמילא את מקומו של צ'רניינקו כמזכיר השני של המפלגה, אך לא נבחר לכך באופן רשמי), היה עתה המועמד המועדף, והוא זכה לתמיכתו של אנדריי גרומיקו, ותיק בעלי הכוח הסובייטים שהיה שר החוץ מאז 1957 (28 שנים). יום למחרת פטירתו של צ'רניינקו, הצביע הפוליטביורו פה אחד על גורבצ'וב לתפקיד המזכיר הכללי. גורבצ'וב בן ה־54, היה המנהיג הצעיר ביותר של ברית המועצות מלבד סטלין, והיחיד שנולד בה.
גורבצ'וב (1985–1991)
גורבצ'וב ביצע מהפכה של ממש. הוא הטמיע את "החשיבה החדשה", מדיניות קומוניסטית פרגמטית יותר במקום הדבקות הנוקשה בעקרונות האידאולוגיים. גורבצ'וב נהנה מהעדר תחרות רצינית בפוליטביורו, והוא החל באופן מיידי בחילוף בין דורי במשרדי הממשלה והמפלגה, חילוף שעזר לו בהמשך להוציא לפועל את הרפורמות הנרחבות אותן תכנן. שלא כמו שלושת קודמיו, גורבצ'וב פעל למנות גרומיקו בן ה־75 לתפקיד הטקסי של יו"ר הסובייט העליון, ואת מקומו במשרד החוץ מילא אדוארד שוורדנדזה. ראש הממשלה טיחונוב בן ה־80 הודח גם הוא לטובת ניקולאי ריז'קוב., יריבו המשמעותי ביותר על תפקיד המזכיר הכללי, הורחק מהפוליטביורו ומהמזכירות. ויקטור גרישין, יריב נוסף, פוטר גם הוא מתפקידיו המפלגתיים. במקומם מינה גורבצ'וב שורה של פקידים צעירים ומשכילים בני דורו, שהיו מתוסכלים ממרחב האפשרויות המצומצם שעמד בפניהם בתקופת ברז'נייב, שתיעדף את המנגנון המפלגתי המזדקן. על פקידים אלו נמנו שוורדנדזה, ריז'קוב, בוריס ילצין, אלכסנדר נ. יאקובלב, ועוד. בשנתו הראשונה החליף גורבצ'וב 14 מתוך 23 מנהלי המחלקות במזכירות. בשורת צעדים אלו הבטיח גורבצ'וב את שליטתו בפוליטביורו בתוך שנה בלבד מעלייתו לשלטון, מהר יותר מסטלין, חרושצ'וב או ברז'נייב. בנוסף, 40% מהמזכירים הראשונים של המפלגה במחוזות הוחלפו. גם הצבא עבר טלטלה יסודית, ותחלופת הקצינים בו הייתה הגבוהה ביותר מאז מלחמת העולם השנייה.
גורבצ'וב הציג סגנון מנהיגות צעיר ואנרגטי שונה לחלוטין מקודמיו. עם עלייתו לשלטון, הוא נסע למקומות רבים ברחבי המדינה, שוחח עם תושבים ודחף לפתרון בעיות מקומיות. הוא היה נוהג לעצור לדבר עם אזרחים ברחובות מוסקבה, אסר על הצגת דיוקנו בחגיגות האחד במאי 1985 בכיכר האדומה במוסקבה, ועודד דיונים פתוחים ודמוקרטיים יותר בפוליטיביורו. בנאומיו הפומביים הוא הבהיר כי הוא מעוניין בחילופי רעיונות שיקדמו את החברה הסובייטית, ולא היסס להצהיר בריש גלי על רפיונה ומצבה המוזנח, דבר שעמד בניגוד חד לכל נאום פומבי של מנהיג סובייטי אי פעם. הנראות הציבורית שלו הייתה הפרה בוטה של סגנון המנהיגות הסובייטי המקובל, וגררה התנגדויות רבות. עוד לפני עלייתו לשלטון החל גורבצ'וב להזכיר את המונח פרסטרויקה, שמשמעותו "בנייה מחדש". הוא היה מודאג מפריון העבודה הנמוך, מוסר העבודה הגרוע ואיכות הייצור, והוא חשש שהדבר יוביל בסופו שלל דבר לפיחות במעמדה הבינלאומי של ברית המועצות. השלב הראשון בפרסטרויקה היה "האצה", אך עד 1986 הודה גורבצ'וב בכשלונו. באפריל ובספטמבר 1986 הוא ראה בחיוב החזרת אלמנטים של כלכלת שוק לברית המועצות, אך הדגיש כי אין זו חזרה לקפיטליזם אלא פרשנות למרקסיזם, והוא אף נסמך על מדיניותו הכלכלית של לנין.
בשנתו השנייה בשלטון החלל גורבצ'וב לדבר על גלסנוסט, "פתיחות", שמשמעותה הראשונית הייתה מתן חופש עיתונות וחופש אקדמי גדול יותר מהמקובל בברית המועצות עד אז. מתנגדים בולטים, כמו פעיל זכויות האדם אנדריי סחרוב, שוחררו מהכלא או מהגלות. גורבצ'וב הבין כי ברית המועצות צריכה לעבור תהליך דמוקרטיזציה על מנת שהפרסטרויקה תוכל לפתור את בעיותיה הכלכליות, ולשם כך נועדה הגלסנוסט. מדיניות זו הגבירה את הפופולריות שלו, אך הקנתה לו אויבים נוספים במפלגה. עבור רבים, רמה זו של חופש עיתונאי ואקדמי – והגילויים הנלווים לה על עברה של ברית המועצות – לא הייתה קלה לעיכול. לעומתם, פלג ליברלי במפלגה מתח ביקורת על גורבצ'וב מהצד ההפוך. הבולט מביניהם היה ילצין. בקונגרס המפלגה ה־27 בפברואר 1986 ביקר ילצין את גורבצ'וב, והתפטר בהפגנתיות מחברותו בפוליטביורו ותפקידיו המפלגתיים במוסקבה. מנקודה זו הלך המתח בין השניים והתעצם. באפריל 1986 התרחש אסון צ'רנוביל, וגורבצ'וב האשים בפומבי את הביצוע הטכני העלוב האופייני לברית המועצות, את הקביעות במקום העבודה ואת טיוח האסון לאחר שאירע. האסון היה נקודת מפנה בשלטונו, וגורבצ'וב הפך להיות יותר ויותר נוקב בביקורתו על המערכת הסובייטית, כולל ייצור המזון, הביורוקרטיה, הצבא המנופח, וגודלה העצום של האוכלוסייה הכלואה.
הגלסנוסט הלך והתפשט בברית המועצות, ונתן את אותותיו בעיתונות, באקדמיה, בתרבות ובחופש הדת. ביוני 1988 כינס גורבצ'וב את ועידת המפלגה ה־19, שהייתה אמורה להתקיים רק ב־1991, על מנת לאשר רפורמות נוספות שיחזקו את הסובייטים על חשבון הפוליטביורו. הוא הציע להקים גוף חדש בשם ועידת נציגי העם, ששליש מנציגיו ייבחרו בבחירות חופשיות. הועידה תבחר בתורה את חברי הסובייט העליון, ששימש כרשות המחוקקת. במקביל ביצע גורבצ'וב תהליכי ייעול וקיצוץ בוועד המרכזי, וצמצם את מספר הפקידים בו בחצי. במרץ ואפריל 1989 נערכו הבחירות הכלליות הראשונות מסוגן בברית המועצות, ובו נבחרו 750 נציגים לוועידת נציגי העם (מתוך 2250 חברים בסך הכול). כ־15% מהנבחרים לא היו נציגי המפלגה הקומוניסטית, וביניהם ילצין וסחרוב. סחרוב מת בדצמבר 1989, וילצין הפך למנהיגה של האופוזיציה הליברלית.
ב־1989 החלו אירועי סתיו העמים. בפולין, הונגריה, צ'כוסלובקיה, בולגריה, יוגוסלביה ומונגוליה נערכו בחירות חופשיות ורב מפלגתיות, בהן איבדה המפלגה הקומוניסטית את השלטון. חומת ברלין הופלה, וגרמניה התאחדה באוקטובר 1990. ברומניה נערכה מהפכה אלימה, בה איבד הרודן הקומוניסטי ניקולאה צ'אושסקו את חייו. גורבצ'וב היה עסוק באותה עת בפוליטיקה פנימית, שכן הן הליברלים והן הקומוניסטים האדוקים הגבירו את התקפותיהם עליו. גורבצ'וב ידע שיש בכוחו של הוועד המרכזי להדיח אותו מהמזכירות, ולכן החליט להקים מוסד חדש, נשיא ברית המועצות, עליו לא יהיה לוועד המרכזי שליטה. הנשיא היה שליט המדינה דה פקטו ודה יורה, בפעם הראשונה אי פעם בברית המועצות. הבחירות לנשיאות נערכו בין חברי ועידת נציגי העם במרץ 1990, וגורבצ'וב נבחר ברוב של 72.9%. לצד הנשיאות הוקמה גם מועצה נשיאותית חדשה בת 18 חברים, שהחליפה דה פקטו את הפוליטביורו. באותה ישיבה בה נבחר לנשיא, העביר גורבצ'וב את ביטולו של סעיף 6 בחוקת ברית המועצות, שאסר על כל התארגנות מפלגתית מלבד המפלגה הקומוניסטית.
במרץ 1990 נערכו בחירות אזוריות לוועידות נציגי העם המקומיות בכל מדינות ברית המועצות. בבחירות שנערכו ברוסיה, התמודדה המפלגה הקומוניסטית עם מפלגת רוסיה דמוקרטית של ילצין, שזכתה לבסוף ב־148 מקומות (14%). גורבצ'וב נבחר ליו"ר הועידה, כמנהיג המפלגה הקומוניסטית שזכתה ב־86% מהמקומות. במאי 1990 נבחר ילצין ליו"ר הסובייט העליון של רוסיה, הרשות המחוקקת של רוסיה. הסובייט העליון הרוסי היה כעת מחוץ להישג ידו של גורבצ'וב, וביוני 1990 הכריז הסובייט את הצהרת הריבונות הממלכתית של רוסיה הסובייטית. סקרי דעת קהל באותה שנה הראו כי ילצין הוא הפוליטיקאי הפופולרי ביותר בברית המועצות. גורבצ'וב נאבק להבין את הפופולריות הגואה של יריבו, ואיפשר בעל כרחו להקים את המפלגה הקומוניסטית של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, כענף של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. הוא השתתף בקונגרס הראשון שלו שנערך ביוני 1990, אך עד מהרה הוא מצא כי האנטי־רפורמיסטים השתלטו עליו.
בשלהי 1990 נכנע גורבצ'וב ללחץ הקומוניסטים הרדיקלים, וחזר בו מתוכנית, רפורמה כלכלית נוספת שכללה תהליכי הפרטה וביזור נרחבים. נטישתה של התוכנית גרמה לקרע נוסף עם ילצין. בנובמבר כבר קראה העיתונות לגורבצ'וב להתפטר, והרדיקלים קראו לו לפזר את המועצה הנשיאותית ולעצור ליברלים בולטים. גורב'צוב פנה לסובייט העליון והציג שורה של רפורמות שלטוניות, ובהן ביטול המועצה הנשיאותית. בשלב זה כבר איבד גורבצ'וב את רוב בעלי בריתו, את תמיכתם של הליברלים ואת אהדתו של הציבור. על רקע קולות הולכים וגוברים לעצמאות במדינות הבלטיות, נערכו קרבות בוילנה בין כוחות סובייטים למפגינים ליטאים שגבו את חייהם של 15 בני אדם. מידת מעורבותו של גורבצ'וב בפרשה לא הובררה מעולם. גורבצ'וב ניסה לשמר את הברית, וחתם יחד עם מנהיגיהן של 9 רפובליקות סובייטיות על התחייבות לשמר את האיחוד ולהכין חוקה פדרלית חדשה, אך שש רפובליקות – אסטוניה, לטביה, ליטא, מולדובה, גאורגיה וארמניה – סירבו לחתום על המסמך. משאל עם שנערך בנושא מצא כי 76.4% בעד המשך האיחוד והחוקה החדשה, אך גם כאן שש הרפובליקות המרדניות לא השתתפו. בינתיים נערך משא ומתן בין גורבצ'וב וילצין (שנבחר לנשיא רוסיה ב־12 ביוני) אודות החוקה החדשה, שתוכננה להיחתם ב־20 אוגוסט 1991. החוקה תוכננה עם חופש גדול יותר לרפובליקות, נשיא, צבא ומדיניות חוץ משותפים, ומערכת פוליטית רב מפלגתית.
ב־19 באוגוסט 1991 נפש גורבצו'ב בחצי האי קרים. במקביל, קבוצה של קומוניסטים רדיקליים בהנהגת סגן הנשיא גנאדי ינאייב, ראש הקג"ב ולדימיר קריוצ'קוב, שר ההגנה דמיטרי יאזוב, וראש הממשלה ולנטין פבלוב, החלו בניסיון הפיכה, במטרה להפסיק את הרפורמות של גורבצ'וב. קבוצה של קושרים הגיעה אל מעון הקיץ של גורבצ'וב וביקשה ממנו להכריז על מצב חירום ולהתפטר, ומשסירב הושם במעצר בית. הקושרים הכריזו כי גורבצ'וב חולה ומשום כך נטל ינאייב את סמכויותיו, והקימו מועצת חירום לאומי. הקושרים הורו לצבא להשתלט על הערים הגדולות, הטילו צנזורה על העיתונות ועצרו פעילי אופוזיציה שונים למפלגה הקומוניסטית. ילצין הסתגר בבית הלבן, בעוד אלפי מפגינים מקיפים את הבית כדי למנוע מהצבא לעצור אותו. ילצין נעמד בראש האופוזיציה לקושרים וקרא להחזיר את גורבצ'וב לשלטון, הצבא היה מפולג בין הקושרים לתומכי גורבצ'וב, וכך הסתיים המרד ב־21 באוגוסט בקול ענות חלושה. גורבצ'וב, שחובר בחזרה לרשת הקשר, הודיע על פיטוריהם של מנהיגי המרד וחזר למוסקבה באותו ערב. גורבצ'וב השתתף בישיבת הסובייט העליון הרוסי ב־23 באוגוסט שם התקבלו מספר החלטות משמעותיות: פעילותה של המפלגה הקומוניסטית הרוסית (שתמכה בניסיון ההפיכה) הופסקה ומטה הוועד המרכזי בכיכר סטאריה נסגר, ודגל רוסיה ההיסטורי יהיה מעתה דגלה הרשמי של רוסיה במקומו של דגל ברית המועצות. יום לאחר מכן התפטר גורבצ'וב מתפקיד המזכיר הכללי, וב־29 באוגוסט פעילותה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות הושהתה. מכאן ואילך ברית המועצות התפרקה באופן מהיר, וגורבצ'וב איבד במהרה כל יכולת השפעה מחוץ למוסקבה.
עד סוף אוגוסט פרשו מהאיחוד המדינות הבלטיות, גאורגיה, אוקראינה, מולדובה, אזרבייג'ן, אוזבקיסטן וקירגיסטן. בספטמבר עשו זאת טג'יקיסטן וארמניה, ובאוקטובר פרשה גם ארמניה. גורבצ'וב ניסה בנובמבר ליצור מסגרת מדינית חדשה עם שבע רפובליקות, כולל רוסיה, אך ילצין הטיל וטו על מדינה מאוחדת והסכים רק לקונפדרציה. ב־1 בדצמבר, רוב של 90% באוקראינה הכריע בעד עצמאות, דבר שהיה מכה קשה עבור גורבצ'וב. ב־8 בדצמבר, ללא ידיעתו של גורבצ'וב, נפגש ילצין עם מנהיגי אוקראינה ובלארוס בברסט, וחתם על הסכמים שקבעו כי ברית המועצות איננה עוד, וכיורשתה הוקם חבר המדינות כמסגרת מדינית לא מחייבת. גורבצ'וב זעם, ופרסם יום למחרת הצהרה המכנה את חבר המדינות "לא חוקי ומסוכן". יציאתה של רוסיה מברית המועצות נעשתה רשמית ב־12 בדצמבר. ב־20 בדצמבר, 11 מתוך 12 הרפובליקות הסובייטיות (כולן מלבד גאורגיה, ומלבד שלושת המדינות הבלטיות שעצמאותן הוכרה ב־6 בספטמבר 1991) נפגשו באלמטי והסכימו לפרק את ברית המועצות ולהקים את חבר המדינות. גורבצ'וב הודיע כי יתפטר ברגע בו חבר המדינות יהפוך למציאות. בהכירו בעובדה המוגמרת כי ברית המועצות איננה, הגיע גורבצ'וב להסכם עם ילצין כי יכריז על התפטרותו ב־25 בדצמבר ויפנה את הקרמלין ב־29 בספטמבר.
ב־25 בדצמבר 1991 הודיע גורבצ'וב בנאום ששודר ברחבי העולם על התפטרותו. הוא הביע צער על התפרקותה של ברית המועצות, ומנה את הישגיו בשלטון. חצי שעה לאחר סיום נאומו, הורד דגל ברית המועצות מעל הקרמלין ובמקומו הונף דגל רוסיה. רוסיה, תחת הנהגתו של ילצין, קיבלה את מקומה של ברית המועצות באו"ם ואת שגרירויות ברית המועצות ברחבי העולם. ב־31 בדצמבר ברית המועצות חדלה מלהתקיים באופן רשמי.
רשימת מנהיגי ברית המועצות
להלן רשימת מנהיגי ברית המועצות, מאז הקמתה בשנת 1922, ועד לנפילתה בשנת 1991. הסימן † ליד תאריך סיום הכהונה מציין מוות בעודו מכהן.
רשימת מנהיגויות קולקטיביות
בארבע פעמים בהיסטוריה של ברית המועצות – לאחר מותם של ולדימיר לנין ויוסיף סטלין, לאחר הדחתו של ניקיטה חרושצ'וב, ותקופת שלטונו של קונסטנטין צ'רניינקו – היא לא נשלטה על ידי מנהיג יחיד, אלא על ידי אוליגרכיה הידועה בשם טרויקה (טריומווירט), משום שהשלטון התחלק בין שלוש דמויות ראשיות בפוליטביורו.
וושינגטון טיימס
הוושינגטון טיימס (באנגלית: The Washington Times) הוא עיתון יומי אמריקאי, הנחשב כנוטה לכיוון שמרני ביחס לעיתונים אחרים.
היסטוריה והקשר לכנסייה
נשיאו הראשון של העיתון ומי שמכהן עד היום (עם הפסקה של כשנתיים מ-2009 עד 2011), כנשיאו, הוא דונג מון ג'ו, מאנשי הכנסייה המאוחדת של מון, כאשר נשיא החברה האם "וושינגטון טיימס קורפוריישן" היה עד 1992 עוזרו ויד ימינו של מון - בו הי פאק, Bo Hi Pak.
ה"וושינגטון טיימס" קם על חורבותיו של מתחרהו הקודם של הוושינגטון פוסט, הוושינגטון סטאר, אשר פשט את הרגל שנה אחת קודם לכן, אחרי כמאה ושלושים שנות קיום ומעל מאה שנות תחרות מול הפוסט. מרבית הכותבים והעורכים של ה"וושינגטון טיימס" היו בעבר אנשי הסטאר, אף כי הבניין ומערכות הדפוס של הסטאר נרכשו על ידי הפוסט.
הגיליון הראשון של ה"וושינגטון טיימס" יצא לאור ב-17 במאי 1982, בכ-130,000 עותקים. העורך הראשי והמו"ל הראשון של העיתון החדש היה העיתונאי, סופר והיסטוריון ג'יימס וויילן. וויילן היה קודם לכן עורכו הראשי של ה"סקרמנטו יוניון" (קליפורניה), העיתון הוותיק ביותר במערב ארצות הברית (נוסד ב-1851 ונסגר ב-1994). הוא תיאר את העיתון החדש כ"חלופה השמרנית של הפוסט". וויילן לא היה קשור בשום צורה לכנסייה המאוחדת של מון ובחוזהו עם בעלי העיתון אף נכתב במפורש כי עצמאותו של העיתון החדש תישמר.
ב-1984 הוחלף וויילן, לתקופה קצרה, על ידי סגנו, הסופר ואיש הוושינגטון סטאר לשעבר ולימים שגריר ארצות הברית בקניה בתקופת ג'ורג' בוש (האב), סמית' המפסטון, אשר גם בחוזהו נשמרה ההפרדה הקפדנית בין העיתון לכנסייה.
ב-20 במרץ 1985 מונה לתפקיד העורך הראשי, הסופר והעיתונאי איש ניוזוויק, ארנו דה בורשגרייב - Arnaud de Borchgrave. דה בורשגרייב הוא מי שחיבר בין השאר, יחד עם רוברט מוס, את ספר הריגול רב המכר The Spike, אשר יצא לאור ב-1980 ותורגם ויצא לאור גם בעברית ב-1981 בהוצאת מעריב, תחת השם "היתד". ספר נוסף שלו שיצא בעברית - מונימבו (נכתב גם הוא יחד עם מוס).
בתקופתו של דה בורשגרייב החלו מאבקים פנימיים בעיתון, כאשר נטען כי הכנסייה החלה לנסות להפעיל יותר ויותר השפעה על תכניו של העיתון, בעיקר בכל הנוגע לידיעות על המתרחש בהקשר לקוריאה הדרומית, אבל גם בנושאים אחרים. עם זאת, כלל לא ברור לאיזה כיוון בדיוק אמורה הייתה ההשפעה הזו לפעול, משום שמחד, מתנגדי הכנסייה המאוחדת טענו להיותה ימנית קיצונית ואולי אף פשיסטית ומאידך, הם טענו לקשרים בין מייסדה מון, לבין המשטר הקומוניסטי הצפון קוריאני.
כך או כך, דייוויד פרום, כותב הנאומים של הנשיא ג'ורג' בוש (הבן) כתב ב-2000, בספרו How We Got Here: The '70s, כי בסך הכל שמר העיתון על עצמאות מערכתית במהלך כל שנותיו מאז הקמתו, למרות בעלותה עליו של הכנסייה. ואילו ווסלי פרודן, שערך את העיתון במשך 16 שנים עד 2008 טען ב-2005, במכתב ל-American Prospect, כי: "יש לי עצמאות מערכתית ברמה כזו, שביל קלר מהניו יורק טיימס ולן דאוני מהוושינגטון פוסט יכולים בקושי לדמיין לעצמם".
דה בורשגרייב סיים את תפקידו ב-1992 ואחריו כיהנו כעורכים ראשיים: ווסלי פרודן (1992 - 2008), ג'ון סולומון (2008 - 2009), סם דילי (2010) ומיוני 2011 עד היום העורך הראשי הוא אד קלי, שהיה קודם לכן העורך של The Oklahoman.
השפעה
ה"וושינגטון טיימס" הוקם במטרה להתחרות ב"וושינגטון פוסט" הליברלי יותר, אולם בכל שנותיו עד היום הוא שמר על מכירות של קצת מעל או מתחת ל-100,000 עותקים ליום, בהשוואה לכ-500,000 עד 800,000 עותקים שמכר מתחרהו, שהוא העיתון החמישי בתפוצתו בארצות הברית. עם זאת, השפעתו של ה"וושינגטון טיימס" הייתה ועודנה רבה מהנרמז מתפוצתו וכמו כן, העיתון עצמו טוען שמספר קוראיו מגיע ליותר משני מיליון איש.
באופן טבעי, השפעתו של ה"וושינגטון טיימס" רבה יותר בתקופות של ממשל רפובליקני בארצות הברית ופחות בתקופות של ממשל דמוקרטי. הנשיא רונלד רייגן סיפר ב-1987, שהוא קורא את ה"וושינגטון טיימס" בדבקות, מדי יום, מאז הוקם העיתון. ובנאום ב-1997, ביום השנה ה-15 להיווסדו של העיתון, הוא אמר: "העם האמריקאי יודע את האמת... כמוני, גם אתם הגעתם לוושינגטון בראשיתו של העשור החשוב ביותר במאה העשרים וביחד... ניצחנו במלחמה הקרה."
לדברי הירחון השמאלי Mother Jones, ל"וושינגטון טיימס" יש קשרים הדוקים עם כל ממשל רפובליקני מאז ממשל הנשיא רייגן והעיתון הפך ל"חומר קריאה חיוני לכל מי שמכור לחדשות פוליטיות". באוגוסט 2008 טען ה"שיקגו דיילי אובזרוור", כי התחרות מצידו של הוושינגטון טיימס הייתה אחד הגורמים לתזוזה בעמדותיו של הוושינגטון פוסט, ימינה. ובנובמבר 2009 טען ה"ניו יורק טיימס": "בנטייתו השמרנית, הפך הוושינגטון טיימס למרכז אימונים חיוני לעיתונאים שמרנים עולים, ולקריאת חובה לכל מי שמשתייך לתנועה השמרנית.
יחסו לישראל
בניגוד לעיתונים שמרניים ונאו-קונסרבטיבים רבים, ה"וושינגטון טיימס" נחשב לעיתים כיותר נוטה להתנגד למדיניות הישראלית ולתמיכה האמריקאית בישראל. הירחון הנתמך על ידי הלובי הערבי בוושינגטון Washington Report on Middle East Affairs אף שיבח את הוושינגטון טיימס יחד עם ה-Christian Science Monitor, בתור שניים מהעיתונים האמריקאים האובייקטיביים ביותר, לדעתו, ביחסם למדיניות ארצות הברית במזרח התיכון. הוא ייחס זאת להשתייכותם של שניהם לכנסיות, דבר המפחית לדעתו מההשפעה עליהם על ידי "קבוצות הלחץ הפרו ישראליות". עם זאת, העיתון המצרי "אל אהראם" למשל, דווקא האשים בהזדמנות מסוימת את הוושינגטון טיימס, כאילו הוא פרו ישראלי.
קורט פון גוטברג
אובר-גרופנפיהרר קורט פון גוטברג (11 בפברואר 1896 – 31 במאי 1945) היה מפקד בכיר בוואפן אס אס, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה ונודע כפושע מלחמה.
תחילת דרכו
גוטברג נולד ב-11 בפברואר 1896 בעיר קניגסברג שבפרוסיה המזרחית, שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית. כיום העיר נמצאת בתחומי מחוז קלינינגרד השייך לרוסיה. משפחתו הייתה משפחת אצולה אשר מוצאה מפומרניה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית כצוער. הוא נפצע מספר פעמים, ועוטר בשתי דרגות של צלב הברזל. את המלחמה הוא סיים בדרגת אובר-לויטננט. הוא שרת ברייכסווהר והוצב בבריגדת ארהארדט. באפריל 1920 הוא עזב את הרייכסווהר עקב פירוק הבריגדה. ב-1923 הוא השתתף בפוטש במרתף הבירה שהוביל אדולף היטלר. ב-1924 חזר לעיר הולדתו וסיים בה את ההכשרה החקלית שהחל בנעוריו. ב-1931 הוא הצטרף למפלגה הנאצית וקיבל את מספר החבר 948.753, ובפברואר 1932 הצטרף גם לאס אה בדרגת שטנדרטנפיהרר. בספטמבר של אותה שנה עבר לאס אס בדרגה נמוכה יותר של שארפיהרר, וקיבל את מספר החבר 45.923.
במהלך 1933 הוא התקדם במהירות בסולם הפיקוד: ב-25 במרץ קיבל קידום לדרגת אובר-שארפיהרר, ב-20 באוקטובר להאופט-שארפיהרר, ב-6 בנובמבר לשטורמשארפיהרר וב-15 בדצמבר לאונטר-שטורמפיהרר. הוא סייע בהקמת הפלוגות המערכתיות של האס אס (ארגון שקדם לוואפן אס אס). ב-30 בינואר 1934 הוא הועלה לדרגת שטוּרמבאנפיהרר, וב-20 במרץ לדרגת אוֹבר-שטורמבאנפיהרר. ב-1936 הוא קיבל פיקוד על רגימנט האס אס ה-46. עם זאת, עוד באותה שנה הוא נהג בשכרות, וכתוצאה מכך נפצע קשה בתאונת דרכים. היינריך הימלר בעצמו התערב לטובתו, ודאג לממן את עלויות הטיפול והשיקום, ואף שילם מכספו על המכונית שנהרסה (היא לא הייתה של גוטברג). רגלו השמאלית נקטעה עד הברך. ב-11 ביולי 1937 הוא כבר יכל לחזור לשירות פעיל, הועלה לדרגת שטנדרטנפיהרר. הימלר מינה אותה לראש מחלקת הגזע במשרד הגזע והיישוב של האס אס, אשר תפקידו היה לפקח על חייהם האישיים של אנשי האס אס, ובפרט על נישואיהם. התפקיד לא התאים לגוטברג, שהניסיון הניהולי שלו הוגבל למשק חקלאי, והוא הוחלף במהרה. ב-30 בינואר 1939 הוא הועלה לדרגת אוברפיהרר.
תקופת מלחמת העולם השנייה
ב-15 ביולי 1943 הוא הועלה לדרגת גרופנפיהרר, וב-1 באוגוסט של אותה שנה הוא הוציא הוראה לאנשיו על פיה "כול שודד, צועני או יהודי יש לראותו כאויב". ב-7 באוגוסט הוענק לו הצלב הגרמני בזהב. ב-28 ביוני 1944 פתח הצבא האדום במבצע בגרטיון כנגד קבוצת ארמיות מרכז. ב-30 ביוני הועלה גוטברג לדרגת אובר-גרופנפיהרר, וצוות הקרב שלו נזרק לקרבות כנגד הסובייטים. אנשיו השתתפו בקרבות ההגנה סביב מינסק ולידא, ובשני המקרים נסוגו חרף הוראות מפורשות מצד הוורמאכט. גם במהלך הנסיגה, המשיכו אנשיו לבצע פשעי מלחמה כנגד אזרחי בלארוס. לאחר מכן הוא נשלח לפקד על הפעילות האנטי-פרטיזנית בצרפת, וב-6 באוגוסט 1944 הוא מונה למפקד קורפוס האס אס ה-12. הקורפוס נכלל בתחילה במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, והוצב בקורלנד כחלק מקבוצת ארמיות מרכז. לאחר מכן הועבר לחזית המערבית, והוצב בהולנד במסגרת ארמיית הצנחנים הראשונה אשר הייתה חלק מקבוצת ארמיות B. ב-18 באוקטובר הוא הוחלף בידי קרל מריה דימלובר. במרץ 1945 הוא מונה בידי הימלר למפקד רשת הרכבות הגרמנית.
אחריתו
עם סיום המלחמה נכנע גוטברג לבעלות הברית. הוא התאבד במחנה המעצר בפלנסבורג ב-31 במאי 1945 בגיל 49.
הכשת נחש
הכשת נחש היא תקיפה באמצעות נשיכה של נחש ארסי. לעיתים קרובות ההכשה מותירה שני פצעי דקירה מהניבים של הנחש. לרוב ההכשות יהיו על הידיים או הזרועות. לפעמים הכשת הנחש עלולה לגרום להרעלה,מה שעלול לגרום לאדמומיות, נפיחות, וכאבים עזים באזור הנשיכה. הארס עלול להוביל לדימום, אי ספיקת כליות, תגובה אלרגית חריפה, מוות הרקמה שמסביב, או בעיות נשימה. כמו כן, הכשה של נחש עלולה להביא לקטיעה של איבר או לבעיות כרוניות אחרות, התוצאה תלויה בסוג הנחש המכיש, אזור הגוף שהוכש, כמות הארס שהוזרק בהכשה, ובמצבו הבריאותי של האדם. לעיתים קרובות המצב יהיה גרוע יותר אצל ילדים מאשר מבוגרים.
נחשים מכישים למטרות ציד וכאמצעי הגנה. בין משפחות הנחשים שלרוב נראה מעורבות שלהם בהרעלות נכללות משפחות הפתניים והצפעיים. הרוב המכריע של מיני הנחשים אינם ארסיים, הם נוטים להרוג את הטרף שלהם באמצעות חניקה. נחשים ארסיים ניתן למצוא בכל היבשות למעט אנטארקטיקה. ארגון הבריאות העולמי מחשיב הכשת נחש כמחלה זניחה. ניתן למנוע הכשות נחשים על ידי לבישת נעלי מגן, הימנעות מהליכה באזורים בהם חיים נחשים, ומההתעסקות איתם. טיפול בהכשה תלוי חלקית בסוג הנחש המכיש. בכל מקרה של הכשה מומלץ לשטוף את הפצע עם מים וסבון, להחזיק את האיבר ולמנוע ממנו לזוז, ולפנות בדחיפות לעזרה רפואית. אין למצוץ את הארס, אין להציב חוסם עורקים על האיבר הפגוע, וכדומה. שימוש בנוגדן נמצא יעיל מאוד במניעת מוות מהכשות; עם זאת, לעיתים קרובות שימוש בנוגדנים גורם לתופעות לוואי.
מספר מקרי הכשות נחש המתרחשות בכל שנה ברחבי העולם מגיע עד לחמישה מיליון נכון לשנת 2015. מתוכם יהיו כ-2.5 מיליון הרעלות ובין 20,000 ל-125,000 מקרי מוות. תדירות ההכשות משתנה מאוד בין חלקים שונים של העולם. הן נפוצות יותר באפריקה, אסיה, ובאמריקה הלטינית, שבהן אזורים כפריים מושפעים במידה רבה יותר משאר המקומות. מקרי מוות כתוצאה מהכשה נדירים יחסית באוסטרליה, אירופה ובצפון אמריקה.
מדי שנה בישראל כ-60 איש פונים לבתי-חולים עקב הכשה על ידי לטאות או נחשים ארסיים וכ-130 על ידי לטאות או נחשים לא-ארסיים, אולם פטירות לאחר הכשת לטאה או נחש הן נדירות: בדרך כלל אחת או אפס בשנה בין שנת 2000 לשנת 2020.
אפידמיולוגיה
ההערכות למספר הכשות נחשים בשנה ברחבי העולם נעות בין 1.2 עד 5.5 מיליון, מתוכם יש כ-421,000 עד 2.5 מיליון הרעלות מארס, וכ-125,000 מקרי מוות. כיוון שהדיווח על הכשות אינו חובה ברוב העולם, הנתונים אודות תדירות ההכשות אינם מדויקים. לרבים מן האנשים ששרדו הכשת נחש נגרם נזק קבוע לרקמות על ידי הארס, מה שמוביל לנכות. רוב מקרי המוות כתוצאה מהכשה צפויים להתרחש בדרום אסיה, דרום-מזרח אסיה, ובאפריקה שמדרום לסהרה, כשבהודו דווחו מספר מקרי המוות מהכשות גבוהה יותר מכל מדינה אחרת.
רוב ההכשות נגרמות על ידי נחשים שאינם ארסיים. מתוך 3,000 מינים ידועים של נחשים, רק כ-15% נחשבים מסוכנים לבני אדם. נחשים נמצאים בכל היבשות למעט אנטארקטיקה. לזעמניים, משפחת הנחשים המגוונת והנפוצה ביותר, יש כ-700 מינים ארסיים, אבל רק חמישה מהם גרמו למוות של בני אדם.
ברחבי העולם, הכשות מתרחשות בתדירות גבוהה יותר בעונת הקיץ, כאשר נחשים פעילים ובני אדם נמצאים בחוץ. באזורים חקלאיים וטרופיים מדווחים יותר מקרי הכשות מבכל מקום אחר. בארצות הברית, המוכשים הם בדרך כלל זכרים בטווח הגילאים 17-27.
גורמים
בעולם המתפתח רוב הכשות הנחש קורות אצל אלה שעובדים בחוץ כגון חקלאים, ציידים ודייגים. ההכשות לעיתים קרובות מתרחשות כאשר אדם דורך על הנחש או מתקרב אליו יותר מדי. בארצות הברית ובאירופה ההכשות הכי נפוצות הם אצל מי שמגדל אותם כחיות מחמד.
זני הנחשים האחראים להכשות בעלות פוטנציאל קטלני תלוי באזורי התפוצה שלהם. ביבשת אפריקה אלה יהיה זני הממבה, קוברה מצרית, ביטיס מתנפח והאפעה. באזור המזרח התיכון יהיו אלה הצפע, אפעה ומינים של פתן. במרכז ודרום אמריקה יהיו אלה נחשים מסוג גומצן ועכסן. בדרום אסיה סברו בעבר כי קוברה הודית, קרייט מצוי, צפע הודי ואפעה הם המסוכנים ביותר, אולם התגלה כי באזור זה קיימים זני נחשים קטלניים הרבה יותר.
סימנים וסימפטומים
התסמין השכיח ביותר בכל הכשה הוא תחושת פחד, אשר תורם לתסמינים אחרים, בהם בחילות, הקאות, שלשול, סחרחורת, עילפון, קצב לב מהיר, קור ועור לח. לטלוויזיה, ספרות, ולפולקלור חלק בריגוש המוגזם שקיים סביב נושא ההכשות, ולכך שלאנשים יש מחשבות, בלתי מוצדקות, על מוות קרוב אם הוכשו.
הכשות יבשות, הכשות בהן לא הוחדר ארס, והכשות על ידי מינים שאינם ארסיים עדיין עלולות לגרום לפציעה חמורה. ישנן מספר סיבות לכך: הפצע עשוי להפוך למזוהם בגלל חדירת הרוק והניבים של הנחש שעלולים להכיל אורגניזמים פתוגניים מיקרוביאליים, כמו Clostridium tetani. מקרי זיהום בדרך כלל מדווחים בהכשות צפע-בעלי ניבים המסוגלים לחדור עמוק. הכשות עלולות לגרום להתקף אלרגי אצל אנשים מסוימים.
ברוב ההכשות, בין אם על ידי נחש ארסי או לא, תהיה השפעה מקומית כלשהי. בכ-90% מההכשות יש כאבים קלים ואדמומיות, אם כי זה משתנה בהתאם למקום ההכשה.הכשה של צפעיים ומספר סוגים של קוברה עלולה להיות כואבת מאוד, הרקמה המקומית תהיה רגישה למגע ונראה נפיחות באזור בתוך כחמש דקות. אזור זה עשוי לדמם, להתכסות בשלפוחיות ויכול להוביל בסופו של דבר לנמק. סימפטומים ראשוניים נפוצים אחרים של הכשות צפעוני גומה וצפע כוללים עייפות, דימום, חולשה, בחילות והקאות. התסמינים עשויים להפוך למסכני חיים לאורך הזמן, עם התפתחות לחץ דם נמוך, נשימה מהירה, דופק לב מואץ, דימום פנימי חמור, שינוי סנסורי, כשל כלייתי וכשל נשימתי.
באופן מעניין, הכשות שנגרמות על ידי קרייט מצוי, פתן אלמוגי, עכסן מוהאבי ועכסן מנומר (Crotalus mitchellii) גורמות למעט כאב, אם בכלל, למרות היותן גורמות לפציעות קשות. אנשים שהוכשו באזורים ספציפיים על ידי מינים מסוימים של עכסנים עשויים להרגיש טעם מר, מנטה או טעם מתכתי בפה. קוברה יורקת וקוברה טבעתית יכולות לירוק ארס לתוך העיניים של האדם. התוצאה המידית תהיה כאב, אופתלמופלגיה (שיתוק שרירי גלגל העין), ולפעמים אף עיוורון. ארסים של מספר פתניים אוסטרלים ושל רוב נחשי הצפע יגרמו לקואגולופתיה (בעיה בקרישת דם), לפעמים באופן חמור כל כך עד כי האדם עלול לדמם באופן ספונטני מתוך הפה, האף, ואפילו מתוך פצעים ישנים. איברים פנימיים עלולים לדמם, כולל המוח והמעיים ועלול להיגרם דימום תת-עורי (חבלות) של העור.
ארס הנפלט מפתניים, פתני ים, קרייט מצוי, קוברה, רב-פתן מלכותי, ממבה, ועוד מינים רבים של נחשים אוסטרליים, מכילים רעלנים אשר תוקפים את מערכת העצבים, וגורמים לנוירו-טוקסי. האדם יכול לחוות הפרעות הראייה מוזרות, ביניהם טשטוש, נימול בכל הגוף, כמו גם קושי בדיבור ונשימה. בעיות במערכת העצבים יגרום למגוון עצום של סימפטומים, ואלה הניתנים כאן אינם מקיפים את כולם. אם לא מטפלים באופן מיידי, המוכש עלול למות מכשל נשימתי.
ארס הנפלטים מכמה סוגים של קוברה, כמעט כל סוגי הצפעיים וכן אלה הנפלטים ממספר נחשי ים גורם לנמק של רקמת שריר. רקמות שריר יתחילו למות בכל הגוף, מצב המכונה תמס שריר. תמס שריר יכול לגרום נזק לכליות כתוצאה של הצטברות מיוגלובין באבובית הכליה. מצב זה, בשילוב עם לחץ דם נמוך, יכול לגרום אי ספיקת כליות חריפה, ואם אינו מטופל, בסופו של דבר גם למוות.
פתופיזיולוגיה
מקצת ההכשות היבשות יכולות להיות גם כתוצאה של אי-תזמון מצד הנחש, הארס עלול להשתחרר לפני שהניבים חדרו לאדם. אפילו נשיכה של נחשים ללא ארס, כגון אלה השייכים למשפחות החנקיים והפיתוניים, יכולים להזיק לננשך; נשיכות גדולות לעיתים קרובות יכולות לגרום חתכים חמורים, כמו כן הנחש עלול לסגת מהגוף שנשך ובכך לגרום לבשר להיקרע, על ידי שיניו החדות שעדין טבועות בגוף. בעוד הכשה של נחש לא ארסי, לרוב איננה מסכנת חיים, כמו הכשת מינים ארסיים, הכשה יכולה להחליש את המוכש, לפחות באופן זמני, ועלולה להוביל לזיהומים מסוכנים אם הפצע לא יטופל באופן תקין.
בעוד רוב הנחשים חייבים לפתוח את פיהם לפני שהם מכישים, נחשים שנמצאים באפריקה ובמזרח התיכון השייכים למשפחת הצפעוניים, מסוגלים לקפל את הניבים לצד של הראש שלהם מבלי לפתוח את הפה ולהכיש אדם.
ארס נחשים
הוצעה תאוריה לפיה המנגנונים הנחוצים ליצירה ושחרור ארס התפתחו בנחשים מתישהו במהלך תקופת מיוקן. במהלך שנות ה-שלישון, רוב הנחשים היו טורפים אורבים גדולים השייכים בקבוצת הנחשים הקמאיים, אשר משתמשים בחניקה להרוג את טרפם. ככל שנופים מיוערים הוחלפו בשטחי ערבה באזורים מסוימים בעולם, מספר משפחות של נחשים מסוימים התפתחו לנחשים קטנים יותר וממלא הפכו גם לזריזים יותר. עם זאת, דיכוי והריגה של טרף עבור נחשים קטנים יותר הפך לקשה יותר, מה שהוביל להתפתחות של ארס אצל נחשים.
ארס של נחש מיוצר בבלוטת מיצד האוזן מותאם, שבדרך כלל אחראי על ייצור והפרשת הרוק. הוא מאוחסן במכתשים שנמצאים מאחורי העיניים של החיה, ונפלט בהתנדבות דרך צינורי הניבים החלולים שלה. ארס מורכב ממאות עד אלפי סוגים שונים של חלבונים ואנזימים, כשלהם מגוון רחב של מטרות, כגון הפרעה במערכת הלב של הטרף או הגדלת חדירות הרקמה כדי שהארס יוכל להיספג מהר יותר.
ארס של נחשים רבים, כגון צפעוני גומה, יכול להיות שילוב של רעלים רבים ולהשפיע כמעט על כל מערכות הגוף. הרעלים יהיו מסוגים שונים ביניהם המוטוקסינים, ציטוטוקסינים, ניורוטוקסינים ומיוטוקסינים, כל אחד גורם למגוון רחב של סימפטומים. בשנים מוקדמות יותר, ארס של נחש מסוים נחשב לסוג אחד בלבד, כלומר או המוטוקסינים או ניורוטוקסינים. תאוריה שגויה זו עשויה להופיע כיום בכל מקום שבו קשה לגשת לספרות מעודכנת. אף על פי שיש הרבה ידע בנוגע למבנה החלבוני של ארס מנחשים שבאים מאסיה ומארצות הברית, באופן יחסי, קיים מעט מאוד ידע שקשור אל זני נחשים אוסטרליים.
עוצמת הארס שונה במידה ניכרת בין המינים ואפילו יותר בין משפחות שונות של נחשים, כפי שהיא נמדדת על ידי מינון סמי-לתלי (LD50) בעכברים. LD50 תת-עורי משתנה עם למעלה מ-140 מדידות שונות בפתניים, ועם יותר מ-100 מדידות שונות בקרב נחשי הצפע. כמות הארס שמיוצר גם הוא שונה בין המינים, ביטיס גבוני מסוגל לספק בפוטנציאל בין 450–600 מ"ג של ארס במכה אחת, יותר מכל נחש אחר. לזעמניים יש ארס הנע בטווח בין סכנת חיים (במקרה של נחש העפאים) לבין מקרים שבהם הוא בקושי מורגש (כמו בהכשות Tantilla).
טיפול
אין זה פשוט לקבוע האם הכשה על ידי מין כלשהו של נחש מסכנת חיים או לא. הכשה בקרסול על ידי מוקסין הנחושת ייחשב בדרך כלל כפציעה בינונית למבוגר בריא, אבל הכשה של אותו נחש באזור הבטן או הפנים של ילד עלולה להיות קטלנית. התוצאה של כל הכשה תלויה במגוון גורמים: גודל, מצב פיזי, והטמפרטורה של הנחש, וכמו כן בגיל ובמצבו הפיזי של האדם, ובין היתר את האזור ואת הרקמה שהוכשה (למשל, רגליים, פלג הגוף העליון, וריד או שריר), גורמים נוספים יהיו: כמות הארס שמוזרק, הזמן שלוקח לאדם למצוא את הטיפול, ולבסוף את איכות הטיפול.
זיהוי נחש
זיהוי הנחש חשוב בתכנון הטיפול באזורים מסוימים בעולם, אבל זה לא תמיד אפשרי. באופן אידיאלי הנחש המת יובא עם האדם לבית החולים, אבל באזורים שבהם הכשת נחש נפוצה יותר, ידע מקומי עשוי להיות מספיק על מנת לזהות את הנחש. עם זאת, באזורים שבהם נוגדנים רב-ערכיים זמינים לדוגמה: בצפון אמריקה, זיהוי הנחש אינו בראש סדר העדיפויות. כל ניסיון לתפוס או להרוג את הנחש הפוגע מעמיד את האדם בסיכון להכשה חוזרת או בהכשה של אדם אחר, ולכן בדרך כלל לא מומלץ לנסות ללכוד את הנחש המכיש.
שלוש קבוצות הנחשים הארסיים האחראיים על הרוב המכריע של בעיות קליניות משמעותיות הם הצפעים, הקרייט ונחשי הקוברה. הידע על מינים מקומיים יכול להיות משמעותי ומכריע, כמו גם הידע של סימנים ותסמינים אופייניים של חדירת ארס, על ידי כל סוג של נחש. בהתבסס על מאפיינים קליניים, ניתן לקבוע מערך דירוג שיכול לשמש על מנת לקבוע את סוג הנחש המכיש, אך מערך הדירוג הוא ספציפי מאוד לאזורים גאוגרפים מסוימים.
עזרה ראשונה
ההמלצות לעזרה ראשונה במקרה של הכשת נחש עשויות להשתנות, בין השאר בשל העובדה שלנחשים שונים סוגים שונים של ארס. לחלקם יש השפעה מקומית קטנה אך תופעות מערכתיות מסכנות חיים, במקרה כזה מומלץ למנוע התפשטות הארס באמצעות הפעלת לחץ על אזור ההכשה. במצבים אחרים הארס יגרום נזק לרקמות סביב האזור המוכש. קיבעון עשוי להחמיר את הנזק המקומי, אולם הוא יוכל להפחית את סך השטח הפגוע; השאלה האם תוצאה זו עדיפה נתונה לוויכוח.
כיוון שסוג הנחשים משתנה בין המדינות, יש שיטות מגוונות לעזרה ראשונה. אולם רוב ההנחיות לעזרה ראשונה כוללות בתוכן את הדברים הבאים:
ארגונים רבים, ביניהם ארגון הבריאות האמריקאי והצלב האדום האמריקאי, ממליצים על שטיפת אזור ההכשה עם מים וסבון. ההמלצה האוסטרלית היא לא לנקות את הפצע. עקבות ארס שנשאר על העור/תחבושות בשילוב עם נשיכת הנחש יכולה לסייע בזיהוי מין הנחש, שמאיץ מהירות ויעילות הטיפול בחדר מיון.
הודו פיתחה פרוטוקול לאומי להכשות נחש ב-2007 הכולל המלצות:
לחץ מקבע
המטרה בהפעלת לחץ מקבע הוא לשמור את הארס בתוך האיבר הנשוך, ולמנוע ממנו לנוע דרך מערכת הלימפה לאיברים חיוניים. לטיפול זה שני רכיבים: הפעלת לחץ כדי למנוע ניקוז לימפטי, וקיבוע האיבר המוכש כדי למנוע את פעולת השאיבה של שרירי השלד.
נכון לשנת 2008, אין יעילות מוכחת לשימוש בתחבושת אלסטית כלחץ מקבע. שימוש בלחץ מקבע מומלץ עבור הכשות שהתרחשו באוסטרליה (בגלל ארס הפיתון שמשפיע על מערכת העצבים). לא מומלץ להשתמש בו להכשות נחשים שלא משפיעים על מערכת העצבים, כגון אלה הנמצאים בצפון אמריקה. הצבא הבריטי ממליץ להפעיל לחץ מקבע בכל המקרים בהם סוג הנחש אינו ידוע.
נוגדנים
הנוגדן מוזרק לגוף דרך הווריד, והוא פועל על ידי הצמדות לאנזימי הארס ונטרולם. הטיפול אינו יכול לבטל את הנזק שכבר נגרם על ידי הארס, ולכן קבלת הנוגדן צריכה להיות בהקדם האפשרי. נוגדנים מודרניים יעילים נגד מספר סוגי רעלנים. כיום, מטרת חברות התרופות לייצר נוגדנים עבור מיני נחשים ספציפיים לאותו המקום. אף על פי שקיימים אנשים העלולים לפתח תופעות לוואי חמורות לנוגדן, כגון אנפילקסיס, הן ניתנות לריפוי, ולכן במצבי חירום התועלת מהנוגדן עולה על ההשלכות הפוטנציאליות של אי שימוש בנוגדן. נתינת אדרנלין (אפינפרין), כדי למנוע תופעות לוואי מזיקות במקרים נפוצים אפשרית.
מניעה
נחשים נוטים להכיש כאשר הם מרגישים מאוימים, כשהם נבהלים, כאשר התגרו בהם או כאשר הם מותקפים.
נחשים נוטים להיכנס לתוך אזורי מגורים בעקבות טרף, כגון מכרסמים. הדברה מפחיתה את האיום של נחשים במידה ניכרת. מומלץ להכיר את מיני הנחשים הנפוצים באזור המגורים, וכן את מיני הנחשים המצויים בעת נסיעה או טיול. אפריקה, אוסטרליה, האזור הנאוטרופי, ודרום אסיה בפרט, מאוכלסים על ידי רבים מהזנים המסוכנים ביותר של נחשים. על כן, מומלץ להיות מודעים ובסופו של דבר להימנע מאזורים הידועים שהם מאוכלסים בצפיפות על ידי נחשים מסוכנים.
כאשר נמצאים בחיק הטבע, ההליכה יוצרת תנודות קרקע ורעש, אשר לעיתים קרובות גורמים לנחשים להימלט מן האזור. עם זאת, כלל זה חל בדרך כלל רק על נחשי צפע. נחשים גדולים ותוקפנים יותר כמו הממבה והקוברה, יגיבו בצורה אגרסיבית יותר. כאשר מתמודדים עם מפגש ישיר מול נחש, עדיף להישאר שקטים ודוממים. אם הנחש עדיין לא ברח חשוב להתרחק לאט-לאט, ובזהירות.
השימוש בפנס כאשר מתעסקים בפעילויות במסגרת קמפינג, כגון איסוף עצים למדורה בשעות הלילה, יכול להיות מועיל כאמצעי הגנה. נחשים עלולים להיות פעילים בצורה יוצאת דופן במהלך לילות חמים במיוחד כאשר טמפרטורות הסביבה עולה על 21 מעלות צלזיוס. מומלץ לא להושיט יד אל תוך גזעים חלולים, להרים סלעים גדולים, להיכנס לתוך בקתות עץ ישנות או לכל מקום פוטנציאלי אחר שיכול לשמש כמחבוא לנחש. בטיפוס צוקים, אין זה בטוח לתפוס מדפים או סדקים מבלי לבחון אותם קודם, זאת כיוון שנחשים הם בעלי דם קר, ולעיתים קרובות נוטים להשתזף על גבי הסלעים.
בארצות הברית, יותר מ-40 אחוזים של אנשים שמוכשים על ידי נחשים, שמים עצמם בסכנה מלכתחילה על ידי ניסיון לתפוס נחשים פראיים או על ידי טיפול בחיות המחמד שלהם ברישול-ל-40% מהאחרונים נמדד רמת אלכוהול בדם של 0.1% או יותר.
חשוב מאוד להתרחק מנחשים, גם אם הם נראים מתים. שכן, מינים מסוימים יתהפכו על הגב וישרבבו את הלשון שלהם כדי להטעות איומים פוטנציאליים. ראש נחש שמנותק משאר הגוף יכול לפעול על ידי רפלקס ולהכיש, הכשה כזו יכולה להיות חזקה וכואבת כמו של נחש חי. נחשים מתים אינם מסוגלים לווסת את הארס שהם מחדירים, מסיבה זו הכשת נחש מת יכולה לעיתים קרובות להכיל כמויות גדולות של ארס.
היסטוריה
בעת העתיקה נעשה שימוש בנסיוב. הנסיוב נקרא בימי קדם תריאק. התריאק הוא מונח יווני (θηριακή) שהושאל לשפות אחרות כמו עברית, סורית וערבית (ترياق). השם תריאק פירושו הֶלְחֵם של שתי מילים: תִירְיַא [=יצורים ארסיים] ו-קַא [=סממנים רעילים], כלומר דבר המועיל מפני פגיעתם של יצורים ארסיים וחומרים רעילים. השימוש תריאק תואר רבות בספרות הרפואית הקדומה, במקורות היהודיים. בימי הביניים הייתה ארץ ישראל ידועה כמרכז להפקת תריאק ובה רוכזו הידע המקצועי ומרכיבי התריאק השונים.
לתריאק ישנם מתכונים רבים ומגוונים. לרמב"ם ישנו ספר הנקרא: 'ספר הסמים וההישמרות מפני הסממנים הקטלניים' בו יש פירוט של תריאקים מסוגים שונים המועילים להכשות השונות.
טיפולים שגויים בעבר
בעבר היו מספר טיפולים שהומלצו לשימוש במקרים של הכשות, אולם טיפולים אלו הוכחו כלא יעילים ולעיתים אף מסוכנים.
יום הזיכרון לשואה ולגבורה
יום הזיכרון לשואה ולגבורה, המכונה בקיצור גם יום השואה, מצוין בישראל מדי שנה בכ"ז בניסן ומוקדש לזכר השואה שהמיטו הנאצים ועוזריהם על העם היהודי בשנים 1933–1945 וזכר הגבורה היהודית באותה תקופה. מועד זה הוא יום זיכרון לאומי במדינת ישראל, ונהוגים בו מנהגי אבלות אחדים.
קביעת התאריך
כ"ז בניסן שימש יום זיכרון ביישוב היהודי בארץ ישראל עוד לפני מלחמת העולם השנייה. לפחות מאז 1940 התקיים ביישוב "יום זיכרון גבורה" להנצחת חללי אירועי האיבה בארץ מאז תחילת המרד הערבי, שמועדו נקבע לתאריך העברי של יום תחילת המרד ב-1936 (אם כי המאורעות הראשונים במרד הערבי החלו ארבעה ימים קודם לכן).
סביב קביעת התאריך להנצחת השואה התנהל ביישוב היהודי ויכוח על מהות השואה בהיסטוריה של עם ישראל. בהתאם לגישה השלטת בציונות, שהדגישה את אתוס "היהודי הלוחם" והדחיקה ככל האפשר את זיכרון "היהדות הגלותית", הוצע לייחד את יום השנה לפרוץ מרד גטו ורשה (המרד היהודי הגדול ביותר במלחמה) כיום לציון זיכרון השואה והגבורה. המרד בגטו ורשה פרץ ב-19 באפריל 1943, י"ד בניסן, ערב חג הפסח ה'תש"ג. מכיוון שערב פסח איננו תאריך מתאים ליום זיכרון לאומי, אומצה לבסוף בשנת 1951 הצעתו של חבר הכנסת מרדכי נורוק לקבוע כיום הזיכרון לשואה את כ"ז בניסן, שישה ימים לאחר תום חג הפסח ושבוע לפני יום הזיכרון לחללי צה"ל.
קביעת הרבנות הראשית לישראל כי עשרה בטבת יהיה "יום הקדיש הכללי" לזכר קורבנות השואה קדמה לבחירת התאריך הממלכתי ולמעשה אף קדמה לקום מדינת ישראל. הרבנות הראשית התקשתה לקבל את הצעת כ"ז בניסן מפני שעל פי הלכה אסור לומר תחנון, לקבוע תענית ציבור ולערוך הספד בחודש ניסן, המכונה "חודש הגאולה", למרות מנהגי האבלות החלים בו בזמן ספירת העומר. במרוצת השנים צומצם אופיו של עשרה בטבת ליום אמירת קדיש עבור נפטרים שיום מותם לא נודע, ובתוכם הנספים בשואה.
רק בעשורים מאוחרים יותר התגבשה גישה לאומית שהכירה גם בגבורתה של מרבית האוכלוסייה היהודית, שלא אחזה בנשק, אך עמדה בזוועות המלחמה, קידשה את החיים, שמרה על צלם אנוש ופעלה להצלת עצמה וזולתה. בחוגי הציונות הדתית ממשיכים לציין בעשרה בטבת את זיכרון השואה, לצד יום הזיכרון בכ"ז בניסן, כחלק מתפיסת השואה כחורבן של העת החדשה.
חוק יום הזיכרון לשואה ולגבורה
בתחילה הנהיגה הכנסת בשנת 1951 יום זיכרון בתאריך כ"ז בניסן שנקרא "יום השואה ומרד הגטאות". בשנת 1953 נזכר בשמו הנוכחי בחוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם. לבסוף חוקק  בעקבות מאבק ציבורי של ניצולי השואה.
קובע את אופיו של יום הזיכרון:
תחילתו של יום הזיכרון היא עם שקיעת החמה, וסיומו עם צאת הכוכבים למחרת. כללי הלוח העברי מונעים מיום כ"ז בניסן לחול בשבת, אולם כדי למנוע חפיפה בין יום הזיכרון לבין כניסת השבת או מוצאי שבת, נקבעו בחוק הכללים הבאים:
באוגוסט 1977, מספר חודשים לאחר שנבחר לראשות ממשלת ישראל, הציע מנחם בגין לבטל את יום הזיכרון לשואה ולגבורה. הוא הציע לציין את זכר השואה בתשעה באב, המציין כמה וכמה אסונות לאומיים בתולדות העם היהודי, ואילו את מרד הגטאות וגבורת הפרטיזנים הציע לציין ביום העצמאות. אולם הצעתו של בגין עוררה סערת רוחות והוא ויתר עליה.
חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי
סעיף 9 לחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי קובע כי "יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום הזיכרון לשואה ולגבורה הם ימי זיכרון רשמיים של המדינה." דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים זאת: "מוצע לעגן ימים אלה בחקיקת יסוד נוכח מעמדם כמרכיב יסודי בזהותה של המדינה כמדינת הלאום של העם היהודי."
אירועי יום הזיכרון לשואה ולגבורה
טקסי הזיכרון של יום השואה דומים מאוד לטקסים של יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, משום שיום השואה עוצב כהעתקו.
צפירת זיכרון
בשנת 1959 נקבעה צפירת זיכרון אחת, המושמעת בבוקרו של יום הזיכרון לשואה ולגבורה. במשך שנים רבות הושמעה הצפירה ב-08:00 בבוקר. בשנת 1988 פנה שר החינוך יצחק נבון ליד ושם בבקשה לדחות את הצפירה לשעה 10:00 כדי לתת למוסדות החינוך זמן התארגנות לקראת הצפירה, ומאז התקבע הנוהג ולפיו ביום השואה מושמעת הצפירה בשעה 10:00 בבוקר ולאחריה מתקיימים אירועי זיכרון ברחבי ישראל.
חוק יום הזיכרון לשואה ולגבורה קובע: "ביום הזיכרון תהא בכל רחבי המדינה דומייה של שתי דקות בהן תשבות כל עבודה ותיפסק כל תנועה בדרכים".
טקסי זיכרון
מדי שנה קובעת ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים, נושא מרכזי אחר, אשר אירועי יום הזיכרון באותה שנה יסובו סביבו. טקסים לציון יום השואה נערכים גם ברחבי העולם.
מאז 1998 נערך בתיאטרון תמונע בתל אביב, במקביל לטקס הממלכתי, "טקס יום השואה האלטרנטיבי". טקס זה נושא אופי שונה ולא ממלכתי, ושם לו למטרה לקרב את זיכרון השואה לדור הצעיר. סביב טקס זה נתעוררו מחלוקות ופולמוס ציבורי רב. אירועים דומים נערכים בערב יום השואה ברחבי הארץ והעולם במסגרת מיזם זיכרון בסלון ודומיו. מאז תחילת העשור השני של המאה ה-21 מנהיג יד ושם תחרות שנתית של עיצוב כרזה ליום השואה.
מחלוקות ביחס ליום השואה
הרבנות הראשית לא קבעה יום זיכרון או אבלות הלכתי לשואה. היה ניסיון לקבוע את צום עשרה בטבת כיום הזיכרון לשואה אך ניסיון זה לא יצא אל הפועל, והוחלט לקבוע את הצום כיום הקדיש הכללי, שרלוונטי רק למשפחות הנספים בשואה. החברה הדתית-ציונית מאמצת את יום הזיכרון הממלכתי, ונוטלת חלק בצורות הזיכרון הממלכתיות. רבנים בתנועה ליהדות מתקדמת ובתנועה הקונסרבטיבית קראו לציין את יום השואה כיום תענית ציבור כללי.
ציון היום בקרב היהדות החרדית
החברה החרדית מושפעת מפסיקתו של החזון איש שהתנגד להקדשת ימי זיכרון מיוחדים להרוגי השואה, וכן אין בימינו סמכות לקבוע ימי תענית לדורות. הרב לא ראה בשואה כאירוע חריג ביחס לשאר הצרות בהיסטוריה היהודית, ואף דאג להעביר זאת לאדמו"ר מגור בזמנו אברהם מרדכי אלטר כדי שיצטרף להתנגדותו. בעקבות שיטתו, הרב יוסף שלום אלישיב התנגד להצעתו של האדמו"ר מקאליב מנחם מנדל טאוב, שהוא ניצול שואה בעצמו, משנת 1985 לקבוע בכל יום קריאת פסוקי קריאת שמע אחרי תפלת 'עלינו לשבח' ולהתכוון 'לייחד עם הקודשים' שנספו בשואה. הרב אלישיב ענה על כך שאיננו רואה מקור לכך בפסיקת חז"ל, אך הציע ללמוד בכל יום משניות לעילוי הנשמות הקדושים אשר לא השאירו אחריהם קרובי משפחה, כפי שנהגו במקומות אחדים. הרב משה פיינשטיין, פוסק רב השפעה בחברה החרדית בארצות הברית, היה גם בין המתנגדים לכך. הרב יוסף צבי דושינסקי, רב העדה החרדית בירושלים, הסתייג מחיבורן של קינות חדשות על החורבן. העולם החרדי מפגין אדישות כלפי יום הזיכרון לשואה ולגבורה הממלכתי, ואף לא מורגשת כוונה רצינית ליצור 'יום שואה חלופי'.
הנושא השנתי של יום הזיכרון לשואה ולגבורה
מדי שנה, בוחרת רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, "יד ושם", את הנושא המרכזי שעליו ימוקד יום הזיכרון לשואה. מכיוון שלשואה פנים אין קץ, נקודות מבט ואירועים רבים, הוחלט שבכל שנה ייבחר נושא אחד, שיציג באופן מסוים את השואה ותוצאותיה מנקודת מבט אחת בתחום מסוים.
ימי זיכרון לשואה בעולם
נוסף על ישראל, עוד עשרות מדינות מקדישות יום זיכרון לשואה.
Shaj
Shaj (בעברית: לצעוק) בגרסתו האנגלית Fall From The Sky (בעברית: נפילה מהשמיים) הוא שיר באלבנית, שנכתב והולחן על ידי דראקו דימיטרוב, לזר צבטקוסקי ולינדון ברישה ובוצע על ידי ארילנה ארה. השיר היה אמור לייצג את אלבניה באירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד, לאחר שזכה במקום הראשון ב"פסטיבלי אי קנגס" ה-58, תחרות הזמר הלאומית והגדולה באלבניה, אך בעקבות התפשטות נגיף הקורונה בעולם הוחלט לבטל את אירוויזיון 2020.
דרגון בול סופר
דרגוֹן בּוֹל סוּפֶּר (ביפנית: ドラゴンボール超, באנגלית: Dragon Ball Super) היא סדרת אנימה טלוויזיונית ומאנגה יפנית, המופקת על ידי חברת טואי אנימציה. זוהי הסדרה השלישית בזיכיון דרגון בול, המבוסס על המאנגה שכתב אקירה טוריאמה, ומהווה המשכון ישיר של הסדרה השנייה בזיכיון, "דרגון בול Z".
סאגות
ביפן ובארצות הברית שודרו 131 הפרקים הראשונים בסדרה מדי שבוע ברציפות בשנים 2015–2018 וללא הפסקה ברצף השידור. בהתאם לחומר פרסומי שהופץ על ידי חברת טואי אנימציה, פרקים אלו מחולקים לחמש סאגות כשבכל אחת מהן מיקוד בעלילת משנה אחרת. שתי הסאגות הראשונות בסדרה מספרות מחדש את אירועי הסרטים "דרגון בול Z: קרב האלים" ו"דרגון בול Z: תחייתו של פריזה".
פרקי המאנגה שנכתבו על ידי טוריאמה ואוירו על ידי טויוטארו שוחררו במקביל לאנימה, בקצב של פרק אחד לחודש. קצב השחרור של פרקי המאנגה גרם ליצירת מספר פרקי פילר שרובם שודרו לאחר סיום סאגת טראנקס העתידי, על מנת לאפשר לטויוטארו "להדביק" את הקצב. בנוסף לכך, אירועים מסוימים בעלילה מתוארים במאנגה בצורה שונה מאשר באנימה.
סאגת תחייתו של פריזה
סאגה זו הופקה עבור האנימה בלבד, ואינה קיימת במאנגה.
בעוד גוקו ו-וג'יטה עוזבים יחד עם בירוס ו-וויס כדי להתאמן במשך שנה, מספר שורדים מצבאו של פריזה מגיעים לכדור הארץ כדי לחפש את כדורי הדרגון בול ובעזרתם להקים לתחייה את פריזה. מספר חודשים לאחר שחזר לחיים והתאמן, פריזה מארגן את כוחותיו וחוזר כדי לנקום בגוקו. אף על פי שהצליח לשנות את צורתו לצורה חדשה בשם "גולדן פריזה", פריזה מובס על ידי גוקו ו-ווג'יטה לאחר ששניהם הגיעו לשליטה בצורת "סופר סאיין בלו" לאחר שובם מהאימונים אצל בירוס ו-וויס. כנקמה אחרונה לפני מותו, פריזה מפוצץ את כדור הארץ. עם זאת, בעוד וויס מנצל את יכולתו לחזור בזמן ולשנות את רצף האירועים - גוקו מחסל את פריזה לפני שמספיק לבצע את אותה פעולה.
סאגת טראנקס העתידי
בהמשך, גוקו פוגש ומתיידד עם זנו, המלך הכל-יכול של כל היקומים. בהיותו של זנו בודד, מבטיח לו גוקו שימצא לו חבר כדי לשחק איתו. לאחר מכן, טראנקס מהעתיד, מופיע שוב בציר הזמן של ההווה ובפיו בשורות רעות על אויב חדש ועצמתי שנראה כמו גוקו, ומוכר בשם גוקו בלאק, "גוקו השחור". גוקו והאחרים מגלים שגוקו בלאק הוא למעשה חניך של קאיו עליון ביקום מספר 10 בשם זאמאסו, שהחליף את גופו בזה של גוקו מציר זמן אחר כחלק ממזימתו להשיג חיי נצח ולהשמיד את כל בני התמותה והאלים. לבסוף, לאחר קרב ארוך וממושך שקורה בציר הזמן העתידי, קיומו של זאמאסו מושמד יחד עם כל ציר הזמן העתידי על ידי זנו מהעתיד, המלווה את גוקו חזרה לציר הזמן של ההווה. גוקו מקיים את הבטחתו לזנו בהווה וגורם לו להתיידד עם זנו מהעתיד. לבסוף, וויס מחזיר את טראנקס מהעתיד לציר זמן אחר בעתיד, בנקודה שבה זאמאסו טרם מהווה איום.
סאגת הישרדות היקום
לאחר שטראנקס מהעתיד עוזב את ציר הזמן בהווה, מקיימים זנו מההווה וזנו מהעתיד טורניר רב-יקומי בשם טורניר העוצמה (力の大会, צִ'יקַארַה נוֹ טַאיקַאִי) . לאור עצתו של גוקו, הטורניר מארח צוותי לוחמים המגיעים משמונה מתוך שנים עשר היקומים. עם זאת, הטורניר הופך להיות מאבק הישרדותי של כל אחד מהיקומים לאחר ששני המלכים מחליטים כי היקומים שנציגיהם יפסידו בטורניר - היקום ממנו מגיעים יימחק. צוות הלוחמים של יקום מס' 7 מונה את גוקו, מקיטה, גוהאן, קרירין, אנדרואיד 17, אנדרואיד 18, מאסטר רושי, פיקורו, טנשינהאן ופריזה - המוחזר לחיים באופן זמני כדי להילחם בטורניר. הטורניר מתקיים במתכונת קרב אחד מרובה משתתפים (באטל רויאל) במשך כ-48 דקות (לפי שעון כדור הארץ), כאשר מטרת הצוותים להוציא מהזירה את חברי הצוותים האחרים ובתום הזמן היקום עם מספר השורדים המרבי מנצח. כשכלל הלוחמים מאותו יקום מוצאים מהזירה, היקום שלהם נמחק על כל תושביו כולל הם בעצמם. ליקום צוות הלוחמים של יקום מס' 7 חייב להילחם בין היתר כנגד לוחמים חזקים מהיקומים האחרים - כמו הלוחם ג'ירן מיקום מס' 11, חבר בשלישיית "לוחמי הגאווה" (Pride Troopers). במהלך הקרב, גוקו משיג צורת אל חדשה בשם אולטרה אינסטינקט (身勝手の極意, מִיגַּאטה נוֹ גוֹקוּי), אשר מאפשרת לגוף שלו להגן ולתקוף על דעת עצמו ולא מצריכה את התערבות המוח בהחלטות בקרב. הטורניר מסתיים כשגוקו ופריזה מוציאים את ג'ירן מהזירה יחד עם עצמם, מה שמותיר את אנדרואיד 17 כשורד האחרון בזירה ומכתיר את יקום מס' 7 כמנצח בתחרות. אנדרואיד 17 זוכה במשאלה אחת מכדורי הסופר דרגון בול, ומנצל אותה כדי להחזיר לחיים את כל היקומים על תושביהם שהושמדו במהלך הטורניר. בסוף הטורניר נחשף כי מלכי הזנו ציפו מראש שהמשאלה האחרונה בטורניר תהיה החייאת כלל היקומים שהושמדו, כשאם המשאלה הייתה מנוצלת למטרה אנוכית אחרת - הם היו מוחקים מקיום גם את היקום הזוכה. כהוקרה על מאמציו של פריזה בטורניר, פריזה מוחזר לחיים באופן קבוע וחוזר לבנות את צבאו. גוקו וחבריו חוזרים לחיי היום-יום בכדור הארץ. במהלך קרב אימון מול וג'יטה, גוקו חושף כי לא יכול להפעיל את צורת האולטרה אינסטינקט פעם נוספת. גוקו ו-וג'יטה מתחייבים להיות יותר חזקים.
לאחר מכן, פוגשים גוקו ווג'יטה בסאיאני רב-עוצמה עם כמות חריגה של כוח, אשר גויס לצבאו של פריזה. זהו ברולי, שכוחותיו מתפרצים בשעה שבה הוא נתון לזעם בלתי נשלט, אך גוקו ווג'יטה מתמזגים על מנת להביסו ואכן מצליחים לגבור עליו, למורת רוחו של פריזה. גוקו לאחר מכן מתיידד עם ברולי. אלו למעשה אירועי הסרט דרגון בול סופר: ברולי, ומתומצתים בקצרה בצ'אפטר 42 של המאנגה וכן באחד מפרקי הבונוס של סאגת אסיר הפטרול הגלקטי.