cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וילוובי נורי, ברון נורי הראשון
קריירה צבאית
וילוובי נורי התחנך באיטון קולג' והוכשר כקצין במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. ב-1913 הוא הוצב כקצין בדרגת לוטננט משנה ברגימנט ההוסרים ה-11 של הצבא הבריטי. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה שבמהלכה הוא עוטר באות השירות המצוין, פעמיים בצלב הצבאי וזכה לציון לשבח פעמיים. כמו כן הוא נפצע פעמיים. בהמשך הוא שימש כקפטן בבריגדה ה-73, כקצין מטה כללי מדרגה שלישית (GSO3) בגיס ה-18, כמייג'ור בבריגדה ה-90 ובבריגדת הטנקים השנייה וכקצין מטה מדרגה שנייה (GSO2) בגדוד השני של רגימנט הטנקים. בינואר 1919 הוא שינה את שם משפחתו באופן רשמי מ"נורי" ל"מוק נורי".
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הוא מילא מספר תפקידי שדה ותפקידי מטה, שבמהלכם הוא יצא לתקופת לימודים בבית הספר למטה בקמברלי ב-1924. ב-1931 הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל והיה למפקד רגימנט ההוסרים ה-11. ב-1935 הועלה נורי לדרגת קולונל. בינואר 1936 השתתף נורי בהלווייתו של המלך ג'ורג' החמישי. באפריל אותה שנה הוא מונה לפקד על בריגדת הפרשים הראשונה בדרגה זמנית של בריגדיר גנרל. הבריגדה שעליה פיקד עברה ב-1938 להיות ממוכנת ושמה שונה לבריגדה הממוכנת הקלה הראשונה וב-1940 היא הייתה לבריגדה המשוריינת הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה המשיך נורי לשמש כמפקד הבריגדה. באפריל 1940 הייתה הבריגדה לחלק מהדיוויזיה המשוריינת השנייה, שעליה פיקד נורי באופן זמני למשך חודש לפני מינויו של מפקד דיוויזיה קבוע. בעקבות מינוי זה הוא מונה להיות מייג'ור גנרל בפועל והיה למפקח של חיל השריון המלכותי. ארבעה חודשים לאחר מכן הוא מונה להיות מפקד הדיוויזיה המשוריינת הראשונה וביוני 1941 הוא קודם לדרגה קבועה של מייג'ור גנרל. בנובמבר אותה שנה נשלחה הדיוויזיה למצרים, שם מונה נורי לדרגת לוטננט גנרל בפועל, כדי שיוכל לפקד על הקורפוס ה-30 במקומו של ויויאן פופ שנספה בתאונת מטוס זמן קצר לפני הגעתו של נורי למצרים. נורי פיקד על הקורפוס ה-30 במהלך מבצע צלבן במידה מסוימת של הצלחה, אך הטנקים שלו נחלו תבוסה כבדה בקרב גזאלה ביוני 1942. הוא ספג ביקורת על הגישה ה"פרשית" שלו ללוחמת שריון וגנרל קלוד אוקינלק, מפקד הארמייה השמינית, החליפו ביולי. הוא שב לבריטניה כדי להתמנות למפקד חיל השריון המלכותי ובמסגרת תפקידו זה הוא ייעץ לגנרל ברנרד פגט, מפקד כוחות העורף, בנושאי שריון. הוא המשיך לשמש כיועצו של פגט כאשר זה האחרון היה למפקד קבוצת הארמיות ה-21 הבריטית-קנדית, כאשר זו הוקמה ביולי 1943, אך כאשר קיבל ברנרד לו מונטגומרי את הפיקוד על קבוצת הארמיות בראשית 1944, הוא הביא אתו יועץ אחר. באפריל 1944 מונה נורי להיות ראש המשלחת הצבאית לוועדה הצרפתי לשחרור לאומי (CFLN) באלג'יר, תפקיד אותו הוא מילא עד לאמצע שנת 1944, כאשר המליץ עליו שר המושבות לתפקיד מושל אוסטרליה הדרומית.
נורי פרש מהצבא הבריטי בספטמבר 1944 כדי לכהן בתפקיד מושל אוסטרליה הדרומית. למרות שדרגתו הקבועה הייתה עדיין מייג'ור גנרל, הוענקה לו דרגת כבוד של לוטננט גנרל עם פרישתו.
משפחתו
ב-9 ביוני 1922, נשא נורי לאישה את ג'וסלין הלן גוסלינג. לזוג נולדו שתי בנות, דיאנה ורוזמרי ובן אחד, ג'ורג'. ג'וסלין מתה ב-7 במרץ 1938 וב-28 בנובמבר אותה שנה נשא נורי לאישה את פטריסיה מריווטר ביינברידג'. גם מפטריסיה נולדו לו שתי בנות, שרה ואנבל ובן אחד, גאי. בנוסף הייתה לנורי בת מאומצת. אחייניתו, אלינור קרנס, שבגיל צעיר התייתמה מהוריה וכאשר הייתה בת 16 נהרג אחיה במערכה במדבר המערבי והיא נותרה ללא בני משפחה מדרגה ראשונה.
מושל אוסטרליה הדרומית
בספטמבר 1944 מונה נורי להיות מושל אוסטרליה הדרומית ובה בעת הוענק לו תואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. הוא, משפחתו ו-12 אנשי משק הבית שלו הגיעו לאדלייד בדצמבר. נורי ואשתו עבדו קשה כדי לשמור על "רוח האימפריה" חיה במהלך המלחמה. תוך שנתיים ביקר נורי בכל מחוזותיה של אוסטרליה הדרומית ועשה רבות כדי לקדם בברכה את פניהם של החיילים ששבו מן המלחמה. לידי פטריסיה, יחד עם רוזמרי ואלינור, ביצעו תפקידי התנדבות וצדקה על בסיס קבוע. ב-1945 הוענק לנורי תואר אביר מסדר ג'ון הקדוש.
המושל הכללי של ניו זילנד
ב-1952 מונה נורי לתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד והוענק לו התואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. בתפקיד זה הוא שימש עד 1957. במהלך תקופת כהונתו הוענק לו התואר אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי עבור שירותים אישיים למלכה. עם סיום תפקידו הוענק לו התואר ברון נורי. בין השנים 1960 – 1968 הוא שימש בתפקיד נגיד מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
קלאוס באדלט
קלאוס באדלט (בגרמנית: Klaus Badelt; נולד ב-12 ביוני 1967) הוא מלחין גרמני, ידוע בעיקר כמלחין מוזיקה לסרטים.
ביוגרפיה
באדלט נולד בפרנקפורט, גרמניה. הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו בהלחנת פסקולים לסרטים ולפרסומות.
ב-1998, זוכה פרס האוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר הנס צימר, הזמין את באדלט לסטודיו שלו למספר עבודות. מאז קיבל באדלט עבודות במספר סדרות וסרטי טלוויזיה. הוא עבד בשיתוף עם מלחינים, בהם הארי גרגסון ויליאמס, ג'ון פאוול והנס צימר. שיתוף פעולה עם צימר הניב זכייה של מספר סרטים בפרס האוסקר, בהם "הקו האדום" ו"נסיך מצרים".
באדלט הלחין למספר במאים, בהם רידלי סקוט, טוני סקוט, טרנס מאליק, קתרין ביגלו, ורנר הרצוג, שון פן, גור ורבינסקי וסטיבן ספילברג.
דיסקוגרפיה
2002
2003
2004
2005
2006
2007
2008
2009
2010
טום מקלינטוק
תומאס מילר מקלינטוק השני (באנגלית: Thomas Miller McClintock II; נולד ב-10 ביולי 1956) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת קליפורניה, מאז 2009. בשנים 2009–2023 ייצג את מחוז הקונגרס הרביעי. הוא מייצג אזור המשתרע מפרוורי עיר הבירה סקרמנטו עד לפאתי פרזנו, ובתוכו שוכן הפארק הלאומי יוסמיטי. טרם היבחרו לקונגרס כיהן מקלינטוק, חבר המפלגה הרפובליקנית, בבית המחוקקים של קליפורניה, תחילה בבית הנבחרים ולאחר מכן בסנאט.
ביוגרפיה
מקלינטוק נולד בווייט פליינס שבמדינת ניו יורק, ובשנת 1978 השלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בגיל 23 נבחר ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז ונטורה, ומילא תפקיד זה עד 1981. הוא היה ראש הסגל של חבר הסנאט של קליפורניה אד דייוויס בין השנים 1980–1982. מ-1992 עד 1994 כיהן כמנהל "המרכז למשלם המיסים בקליפורניה." בשנים 1995–1996 ניהל את קבוצת החשיבה השמרנית "מכון קליירמונט". בבחירות 1982, כשהיה בן 26, התמודד מקלינטוק על ייצוג מחוז הבחירה ה-36 באספה המדינתית של קליפורניה. הוא ניצח את הארייט קוסמו, מועמדת המפלגה הדמוקרטית, עם 56% מקולות הבוחרים.
לאחר חלוקה מחדש של מחוזות הקונגרס בקליפורניה בעקבות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-1990, פרש מקלינטוק מהאספה המדינתית כדי להתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-24 של קליפורניה מול אנתוני ביילנסון. הוא זכה בפריימריז הרפובליקני, בו התמודדו תשעה מועמדים, עם 34% מהקולות, אך הפסיד בבחירות הכלליות לביילנסון. בבחירות הבאות ב-1994 התמודד על תפקיד מבקר המדינה של קליפורניה לאחר שגריי דייוויס פרש מהתפקיד. על אף שנבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות המקדימות, הוא הפסיד בבחירות הכלליות למועמד הדמוקרטי.
בבחירות לתפקיד סגן מושל קליפורניה ב-2006 היה מקלינטוק מועמד המפלגה הרפובליקני, אך הפסיד לג'ון גרמנדי בפער בן 4%, אחרי שגרף 45.1% מקולות הבוחרים. בבחירות 2008 התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס הרביעי של קליפורניה, וזכה בבחירות לאחר תחרות עיקשת מול המועמד הדמוקרטי צ'ארלי בראון. מקלינטוק הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2009. במהלך הקונגרס ה-112 נמנה מקלינטוק בין 40 חברי ועדת המחקר הרפובליקנית שהצביעו תכופות נגד הנהגת הסיעה שלהם והביעו מורת רוח מהצעות החוק של עמיתהם למפלגה. ב-2011, הצביע נגד חוק הרשאות ההגנה הלאומית לשנת הכספים 2012 בשל הוראה שתאפשר לממשלה הפדרלית ולצבא ארצות הברית לעצור ללא הגבלת זמן אזרחים אמריקאים ואחרים ללא הליך הוגן. ב-2017 קרא מקלינטוק לתובע המיוחד רוברט מולר לחקור את נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ אחרי שפיטר את מנהל לשכת החקירות הפדרלית ג'יימס קומי. באוקטובר 2021 הצביע מקלינטוק עם הנשיא ג'ו ביידן ב-5% מהזמן.
עליזה בלוך
דוקטור גאולה עליזה בלוך (נולדה ב-ט' בתשרי ה'תשכ"ח, 13 באוקטובר 1967) היא אשת חינוך ישראלית המכהנת כראש עיריית בית שמש.
קורות חייה
נולדה לחנה וליצחק בן חמו שעלו לישראל מתאפילאלת שבמרוקו. החמישית מבין שבעה אחים ואחיות. גדלה בקריית גת, ולמדה באולפנת בני עקיבא "נאות אברהם" בערד.
שימשה כקומונרית בסניפי בני עקיבא בערד ובטבריה במסגרת השירות הלאומי.
בעלת תואר ראשון במתמטיקה ותואר ראשון שני ושלישי מהמחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. את הדוקטורט שלה כתבה בהנחיית פרופ' לילך רוזנברג-פרידמן וד"ר יאיר זלטנרייך ובסיועו של ד"ר צבי צמרת בנושא "עיצוב מערכת החינוך העל-יסודית בעיירות הפיתוח בתקופה שבין הרפורמות (1968–1995), סוגיות, התמודדויות ודילמות".
בשנת 1991 הקימה את המחלקה לקליטת עלייה בבני עקיבא, שבמסגרתה הוקמו עשרות סניפים ברחבי ישראל. באותה שנה נישאה לאהרן בלוך, והם השתקעו בבית שמש. בהמשך הקימה את פרויקט "השחר" של בני עקיבא, הפועל להעצמת עולי אתיופיה. חברה במליאת ההנהלה הארצית של "בני עקיבא".
קריירה
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2013) הודיעה על התמודדותה לראשות עיריית בית שמש מטעם מפלגת הבית היהודי, בניסיון לנצח את ראש העיר המכהן משה אבוטבול, אך פרשה מן המירוץ לראשות העירייה ולמועצה לאחר ש"הבית היהודי" העבירה את תמיכתה ממנה לאלי כהן כמועמד לראשות העירייה והציעה לה להתמנות למקום השני ברשימתו.
ב-2014 מונתה למנהלת רשת תיכוני "ברנקו וייס". באותה שנה נבחרה לאשת השנה של תנועת אמונה.
ב-2017 פרסמה את ספרה "לבנות את הגשר הזה", על האתגרים וההצלחות שחוותה בזמן שניהלה את בית הספר "ברנקו וייס" בבית שמש.
ביוני 2018 הודיעה על התמודדותה לראשות עיריית בית שמש בבחירות 2018 מטעם מפלגת 'עיר מאוחדת', וב-30 באוקטובר 2018 ניצחה בבחירות את ראש העיר המכהן, משה אבוטבול, ברוב של 50.6% ומפלגתה קבלה שני מנדטים.
ב-20 בנובמבר 2018 החלה בלוך לכהן כראש העיר בית שמש.
משפחתה
נשואה לד"ר אהרן בלוך, נפרולוג המשמש כמנהל המחלקה לדיאליזה בבית החולים הדסה עין כרם. אם לארבעה.
באוקטובר 2005 נרצחה אחייניתה מתת רוזנפלד-אדלר בפיגוע בצומת גוש עציון.
קרב חמלניק
קרב חמלניק נערך ב-18 במרץ 1241 בקרבת היישוב חמלניק, בין כוחות של האימפריה המונגולית בפיקודו של באידר ובין כוחות פולניים בפיקודם של הוויוודים ולודזימיר מקרקוב ופאקוסלאב מסנדומייז'. המונגולים ניצחו בקרב ושני המצביאים הפולנים נהרגו.
לפי תיאור הקרב, שמופיע בכתבי ההיסטוריון הפולני יאן דלוגוש, לפני פתיחת המערכה, נטש הדוכס של קרקוב, בולסלאב החמישי, הצנוע, את שדה הקרב. מעשהו פגע במורל הכוחות הפולניים, ובעקבותיו נטשו לוחמים אחרים את הצבא הפולני, ובכך החלישו אותו עוד יותר.
בתחילת הקרב נהגו המונגולים בהתאם לטקטיקה המקובלת שלהם וביימו נסיגה של כוחותיהם. כאשר הפולנים שברו את שורותיהם כדי לרדוף אחרי המונגולים הנמלטים, סבו האחרונים על עקבותיהם, תקפו את הכוח הפולני המפוזר והביסו אותו. אבדות הצד הפולני היו כבדות מאוד וכללו גם את מפקדי הכוח. הפאניקה שנוצרה בעקבות התבוסה, גרמה לכוחות הפולניים לסגת מהעיר קרקוב, שנותרה ללא הגנה. המונגולים שדדו את העיר ושרפו אותה.
פרננדו השני, מלך פורטוגל
פרננדו השני, מלך פורטוגל (בפורטוגזית: Fernando II de Portugal; 29 באוקטובר 1816 - 15 בדצמבר 1885) היה מלך פורטוגל בזכות אשתו מריה השנייה, מלכת פורטוגל. פרננדו עלה לשלטון עם לידת בנם המשותף הראשון בשנת 1837, ושלט עד מותה של מריה השנייה בשנת 1853. עם זאת, גם לאחר מכן הוא המשיך לשמש כעוצר עבור בנו פדרו החמישי במשך שנתיים נוספות.
ביוגרפיה
פרננדו נולד כנסיך גרמני בשם פרדיננד. הוא נולד ב-29 באוקטובר 1816 בווינה בירת האימפריה האוסטרית. אביו היה פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ואמו הייתה מריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג. ילדותו עברה עליו בין נחלות משפחתו בסלובקיה, אוסטריה וגרמניה. הוא היה אחיינו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים ובן דודם של לאופולד השני, מלך הבלגים ושל שארלוט קיסרית מקסיקו. דודנית מפורסמת נוספת שלו הייתה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ב-1 בינואר 1836 התחתן פרדיננד עם מריה השנייה, מלכת פורטוגל, ובשנת 1837 נולד בנם הראשון, מה שעל פי החוק הפורטוגזי זיכה את פרדיננד בתואר "מלך פורטוגל". לשם הוא כך הוא שינה את שמו מ"פרדיננד" ל"פרננדו". למרות שרשמית מריה הייתה המלכה, הרי שהזוג הוכיח את עצמו כצוות יעיל שפעל בשיתוף פעולה הדוק. פרננדו היה שליט יחיד בכל הפעמים שאשתו הייתה בהריון. ב-15 בנובמבר 1853 מתה מריה במהלך לידת הבן ה-11 שלהם, מה ששלל מפרננדו את התואר מלך פורטוגל. עם זאת, הוא המשיך לשלוט כעוצר עבור בנו פדרו החמישי, מלך פורטוגל במשך שנתיים נוספות.
משפחתו
ב-1 בינואר 1836 התחתן פרננדו עם מריה השנייה, מלכת פורטוגל, והיא ילדה לו 11 ילדים:
ב-10 ביוני 1869 נישא בליסבון לשחקנית אליזה הנסלר, שלה העניק תואר רוזנת. היא לא ילדה לו ילדים.
אינפיניטי LE
אינפיניטי LE (באנגלית: Infiniti LE) היא מכונית קונספט בתצורת מכונית סלון המוגדרת כמכונית חשמלית, אשר הוצגה על ידי חטיבת הרכב אינפיניטי (באנגלית: Infiniti), חטיבה של יצרנית הרכב ניסאן (Nissan Motor Company Ltd) היפנית בשנת 2012.
לאנדו
ראו גם
}}
הארמייה התשיעית (צרפת)
הארמייה התשיעית הייתה ארמייה צרפתית שפעלה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
הקמה ראשונה
ב-29 באוגוסט 1914 במהלך המערכה על הגבולות, הוקמה הארמייה התשיעית בפיקוד גנרל פרדיננד פוש, על מנת למלא את הפער בין הארמייה הרביעית לארמייה החמישית. הארמייה השתתפה בקרב על המארן, ולאחר מכן פורקה הארמייה, ופוש מונה למפקד קבוצת הארמיות הצפונית.
הקמה שנייה
ב-6 ביולי 1918 הוקמה הארמייה התשיעית מחדש בפיקוד אנטואן דה מיטרי, ולחמה בקרב השני על המארן, ולאחר מכן פורקה שוב.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה, הייתה הארמייה התשיעית בפיקוד גנרל אנדרה קוראפ פרוסה בין נאמור לסדאן. הארמייה התשיעית לא הייתה ארמיית עילית, והרכבה האנושי כלל חיילי מילואים וחיילים טריטוריאליים מהמושבות, שסבלו מחסרון בחימוש ובאימון. צבאות אלו הותקפו על ידי עיקר הכוח התוקף של הצבא הגרמני, יחידות עילית משוריינות, החמושות במיטב הנשק החדיש. לזאת יש להוסיף את הכשל העיקרי בטקטיקה הצרפתית, והוא האמונה שהמתקפה אינה יכולה לבוא בגזרת קוראפ, שכן יער הארדנים כביכול אינו עביר לרכב קרבי משוריין.
כאשר החלה המתקפה, ב-10 במאי 1940, עמדו יחידות הארמייה תחת מתקפה כבדה, וקרסו. קוראפ עצמו התמוטט והודח ב-15 במאי 1940. הוא הוחלף בגנרל אנרי ז'ירו. התמוטטות הארמייה של קוראפ, והארמייה השנייה בפיקוד שארל הונציגר שלחמה דרומית ומזרחית לו באזור סדאן פתחה את הדרך למבקע גרמני מערבה אל תעלת למאנש ולכיתור עיקר הצבא הצרפתי וחיל המשלוח הבריטי על אדמת בלגיה, ובסופו של דבר לתבוסה הצרפתית.
כאשר קיבל ז'ירו את הפיקוד על הארמייה התשיעית, כבר לא היה מדובר בגוף צבאי הכשיר ללחימה, אלא בשרידי דיוויזיות מנותקים ומותשים ללא פיקוד מרכזי, הנעים בחוסר תיאום לאורך חזית בת 80 קילומטר, בין שלושת הנהרות העיקריים של צפון צרפת המז, הסאמבר והאן, כאשר כוח המחץ של המתקפה הגרמנית עובר דרך החזית ללא מעצור של ממש.
ז'ירו דרש תגבורות, וקיבל לפיקודו חלקים מן הארמייה השביעית, שלאחר כניעת הולנד לא היה עוד תועלת בהישארותה בגזרה כה צפונית, והיא פורקה לחלקים שנשלחו לסתום "חורים" בחזיתות השונות. כן נשלחו אליו כוחות מגזרות אחרות, מהלוחמים שהחזיקו בקו מז'ינו (אשר לא הותקף), וכן את דיוויזיית השריון הרביעית בפיקודו של הגנרל שארל דה גול. יחידות אלו הובהלו אל קו החזית, אך בימים הראשונים לפיקוד שקיבל על עצמו ז'ירו, רוב היחידות הללו לא היו פרוסות בגזרתו, אלא בתנועה לכיוונו ממקומות שונים. ז'ירו היה זקוק לשבוע נוסף על מנת לארגן את הכוחות. במציאות שנוצרה במהלך פלישת הבזק הגרמנית, הדבר היה בלתי אפשרי.
במהלך הימים הקרובים נאבק ז'ירו כנגד כוחות עדיפים, והשליך את כל כוחותיו אל המערכה, לרבות מתקפת נגד הרואית שביצע שארל דה גול. כל אלו לא היה בהם כדי לעזור. ב־18 במאי נראה היה כי הארמייה התשיעית חדלה מלהתקיים למעשה.
בלילה שבין ה־18 במאי ל־19 במאי נתקלה מכוניתו של ז'ירו תוך כדי תנועה בחיילי משמר גרמנים (על פי הגרסה הצרפתית מיחידת שריון, בעוד שלפי הגרסה הגרמנית היה מדובר ביחידת מטבח נייד) אשר עסקו בכיוון תנועת הצבא הגרמני על מנת להימנע משדה מוקשים שהונח במקום. המכונית נעצרה, וניסתה להימלט, אולם החיילים ירו בגלגליה, והצליחו לשבות את ז'ירו. הוא נלקח אל טירת קניגשטיין, ליד דרזדן כשבוי מלחמה. עקב שבייתו של ז'ירו התפרקה הארמייה התשיעית, וחדלה להילחם.
מארש קניגרץ
מארש קניגרץ (בגרמנית: Königgrätzer Marsch) הוא אחד המארשים המפורסמים ביותר בצבא הגרמני ובעולם. המארש הולחן בשנת 1866 על ידי יוהאן גוטפריד פיפקה להנצחת קרב קניגרץ, הקרב המכריע במלחמת אוסטריה–פרוסיה, בו ניצחה ממלכת פרוסיה את האימפריה האוסטרית.
היסטוריה
נאמר כי הטיוטה הראשונה של המארש נכתבה עצמה במהלך הקרב. ההלחנה הבטוחה ב-6/8 מטר עוקבת אחר הקרב בשני חלקים, המוטיב ההתחלתי מסמל את הלחימה הבלתי-החלטית בין הקורפוס הפרוסי הראשון לאוסטרים, המוטיב השני מסמל את בואה של התגבורת הפרוסית. הניצחון בקרב קניגרץ סלל את הדרך לעליונותה של פרוסיה בקונפדרציה הגרמנית ובסופו של דבר הביא להקמת הקיסרות הגרמנית בשנת 1871.
מארש קניגרץ ממשיך להיות פופולרי ביותר והוא מרכיב חשוב בכל תזמורת מארש צבאית בגרמניה מודרנית, ואילו באוסטריה הוא נשמע רק לעיתים רחוקות מאוד, מכיוון שהיצירה קשורה לכישלון הצבא האוסטרי. כמו צעדות והרכבים מוזיקליים רבים אחרים, גם הנאצים עשו שימוש משמעותי במארש קניגרץ. ליצירה מיוחס המעמד המפוקפק להיות אחת היצירות האהובות על אדולף היטלר, והיא הושמעה לעיתים קרובות במהלך הופעותיו הפומביות, כולל עצרת נירנברג.
כמו מארשים רבים אחרים, גם מארש זה נמצא בשימוש הצבא הצ'יליאני ובעוד צבאות אחרים בעלי קשר לצבא גרמניה וגרמניה עצמה. הוא נמצא בשימוש בגדוד הג'מייקני השני תחת השם "הגדוד הערב אינדיאני השני" (2nd Battalion West India Regiment).
גלות (סיפור בדיוני)
גלות (באנגלית: Exile) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אדמונד המילטון. הוא פורסם לראשונה בגיליון מאי 1943 של המגזין Super Science Stories. גרסה מתורגמת לעברית התפרסמה בכתב העת "פנטסיה 2000" בשנת 1982, גיליון מספר 26. הסיפור דן בקיומם של יקומים מקבילים ובאפשרות לממש מציאות מתוך דמיון.
הסיפור הוצע לקבלת פרס ה"הוגו במבט לאחור" בשנת 1944.
עלילה
הסיפור נפתח בתיאור של פגישת סופרי מדע בדיוני. מטרת הפגישה היא לדבר על עבודתם. לאחר ארוחה ושיחה בנושאים כלליים, המספר, שהוא אחד המשתתפים, מציין שהסופרים מנסים להיראות כמו אנשים רגילים, אבל הם מיוחדים בכך שאינם מרוצים מהעולם; כולם חלמו על עולמות מוזרים עוד לפני שהם היו סופרים, והוא אומר שחלומות אלה נובעים מכך שהם אינם מרגישים בבית בעולם. סופר אחר, ברייזל, אומר שהם היו מרגישים עוד פחות בבית בכל אחד מהעולמות האחרים. סופר השלישי, קאריק, מצטרף לשיחה ומספר שדבר דומה קרה לו – הוא כתב על עולם דמיוני ואז היה עליו לחיות בו. לאחר שהסופר הרביעי, מדיסון, אומר שהוא מקווה שזה עולם יותר נעים מהעולם שהוא כותב עליו, קאריק אומר שהוא היה יוצר את העולם שונה מאוד מכפי שיצר אותו במקור אילו היה יודע מה עומד להתרחש.
בהמשך מספר קאריק על המקרה. קאריק עבר לגור סמוך לתחנת כוח גדולה. הוא החל לחשוב על עולם בדיוני מסוים, ודמיין אותו על כל פרטיו. הוא התרכז בהם הרבה זמן, ואז שמע קליק מוזר בראשו. הוא הרגיש שמחשבותיו התממשו. הוא ניער מעליו את המחשבה, אבל למחרת, אחרי שחשב על תושבי העולם, שמע שוב קליק מוזר בראשו. הוא דמיין את עצמו בתוך העולם, ולפתע הועבר לשם. לאחר שעברה התרגשותו מהתקרית, הוא החל לסלוד מהעולם אליו הגיע. העולם היה אלים יתר על המידה. הוא רצה לצאת, אך לא יכול היה. הוא החל לכתוב סיפורי מדע בדיוני. הסיפורים בעצם היו על העולם האמיתי.
כעבור זמן-מה, אחד הסופרים שואל אותו איך הוא הצליח לבסוף לצאת. קאריק משיב: "אני עדיין כאן".
האגודה הבין-לאומית למחקר קריפטוגרפי
האגודה הבין-לאומית למחקר קריפטוגרפי(באנגלית: International Association for Cryptologic Research; בראשי תיבות: IACR) הוקמה בשנת 1982 במטרה לקדם את המחקר בנושא הקריפטוגרפיה.
האגודה מוציאה לאור את כתב העת האקדמי Journal of Cryptology, מפעילה את Cryptology ePrint Archive, ארכיון למאמרים בנושאי הצפנה. האגודה מקיימת כשלושה כנסים בשנה, את כנס CRYPTO (International Cryptology Conference) המתקיים משנת 1981 מדי שנה באוניברסיטת קליפורניה שבסנטה ברברה, את Eurocrypt, המתקיים באירופה ו-Asiacrypt באסיה.
גלות (סיפור בדיוני)
מחבר הסיפור
אדמונד המילטון (21 באוקטובר 1904 - 1 בפברואר 1977) היה סופר מדע בדיוני אמריקאי, מהתקופה שידועה כ"תור הזהב של המדע הבדיוני". הסיפור הראשון שהוא פרסם היה "אלוהים הוא המפלצת של ממוראת", בגיליון אוגוסט 26 של המגזין "סיפורים מוזרים", ובין השנים 1926–1948 הוא פרסם 79 סיפורים במגזין זה. ב-1946 התחתן המילטון עם סופרת המדע הבדיוני לי ברקט. הם כמעט ולא פרסמו ספרים יחד.
האגודה הבין-לאומית למחקר קריפטוגרפי
האגודה בוחרת מדי שנה כארבעה-חמישה חברים לעמיתים בעבור הישגים יוצאי דופן או תרומה כבירה לתחום. כיום כ-45 עמיתים באגודה, בהם: מרטין הלמן, שפי גולדווסר, מוני נאור, עודד גולדרייך, מיכאל רבין, ז'יל ברסר, אנדרו יאו, עדי שמיר, רונלד ריבסט,ז'ק שטרן, אנטואן ז'ו, מוטי יונג, ויטפילד דיפי, אלי ביהם, מנואל בלום ודן בונה.
גלות (סיפור בדיוני)
ביקורות
הסיפור היה מועמד לקבלת פרס ה"הוגו במבט לאחור" בשנת 1944, אבל הפסיד לסיפור R is for Rocket של ריי ברדבורי.
גיל בגירות
גיל בגירות הוא סף הבגרות מבחינה משפטית, כפי שנקבע או מוכרז בחוק. בהגיעו לגיל הבגירות אדם מפסיק להיות קטין מבחינה משפטית ומקבל שליטה חוקית על גופו, על מעשיו והחלטותיו ובכך מסיים את שליטתם ואחריותם החוקית של הוריו, או משמורנים אחרים שמונו לו. ברוב מדינות העולם גיל הבגירות הוא 18 שנה.
אין בהכרח חפיפה בין גיל הבגירות לגיל ההסכמה, גיל הנישואים, גיל סיום לימוד חובה, גיל שתייה חוקי, גיל רשות לנהוג בכלי רכב, גיל הזכות להצביע בבחירות, גיל הרשות לעשן, ומגבלות גיל נוספות הקבועות בחוק. אף לאחר הגיע אדם לגיל בגירות, ייתכן שעדיין תוטלנה עליו מגבלות גיל חוקיות כגון הזכות להצביע, לשמש בתפקיד ציבורי, לשתות אלכוהול ועוד. מוקד הזכויות החוקיות המוענקות לאדם בהגיעו לגיל בגירות הן בשליטה על גופו, החלטותיו ומעשיו וסיום סמכויותיהם של הוריו לעניינים אלה, סמכויות הוריות שהיו קיימות כל עוד היה קטין.
רקע היסטורי
גיל הבגירות בתורה נקבע לדעת פרשנים בגיל עשרים. ביוון העתיקה כל נער שהגיע לגיל בגירות היה נרשם במרשם תושבים שנוהל ברובע (deme) שבו התגורר. קיימת מחלוקת בין חוקרי תרבות יוון העתיקה באשר לגיל הבגירות ביוון, קיימים מקרים מתועדים של גיל בגירות בגיל 18, כך למשל בכתבי דמוסתנס, אולם תועדו גם מקרים בהם גיל הבגירות היה צעיר יותר. ברומא העתיקה, בימים שקדמו לאימפריה הרומית, אזרחים חויבו בשרות צבאי כבגירים אך ורק מגיל 17. לאורך מאות שנים, החל מימי האימפריה הרומית, ברוב מדינות אירופה גיל הבגירות היה 21. המקורות לקביעת גיל 21 הם עוד בחוק הרומי כפי שמצאו ביטוי בקורפוס יוריס קיוויליס של יוסטיניאנוס הראשון. בימי יוסטיניאנוס הייתה הבחנה משפטית בין שלוש קבוצות גיל לקטינים: הראשונה, תינוקות (: infantia) אשר התייחסה לגיל הילדות שבו עדיין אין רכישת דיבור; השנייה, ילדות (tutela impuberes) אשר נמשכה עד לבגרות מינית; ושלישית, תקופת הנעורים (cura minoris, מילולית: "דאגה מופחתת") אשר נמשכה עד גיל 21, אלא אם כן קטין הוכרז כבגיר עוד קודם לכן בצו קיסרי. בין השבטים הברברים, גיל הבגירות היה 15 שנה, גיל שבו אדם זכה לזכויות חברתיות לצד החובה לצאת ולהילחם. כך למשל, בחוק הריפוארי (Lex Ripuaria) נקבע כי בגיל 15 היכולת לשאת נשק ולהיות אדם בעל דעה הולכים יחדיו.
בחלקיה הצפוניים של אירופה, בין המאה ה-9 והמאה ה-11, גיל 15 היה הגיל המקובל לבגירות, גיל שהיה אף מקובל באנגליה בתחילת אותה תקופה. גיל זה הועלה בהדרגה ובתקופת המגנה כרטה כבר היה 21. בשנת 1307 חוקק אדוארד השני את חוק החיילות (: Statutum de Militibus) ובו נקבע כי נושאי נשק יהיו אך ורק מעל גיל 21. הסיבות להעלאת גיל הבגירות באופן הדרגתי אינן ברורות, ההיסטריון גילברט, בן המאה ה-18, סובר כי הסיבה לכך נעוצה במשקלם העולה של השריון וכלי הנשק. מאותה עת ועד למחצית השנייה של המאה ה-20 גיל הבגירות במשפט המקובל היה 21 וכל מי שלא הגיע לגיל זה היה קטין, זולת המלך אשר הגיע לגיל בגירות בגיל 18. גיל 18 כגיל בגירות הוא הנוהג היום ברוב מדינות העולם.
גיל בגירות במדינות העולם
במדינות רבות בעולם ניתן להעניק בצו שיפוטי זכויות משפטיות חריגות לקטינים, בהליך הנקרא "אמנציפציה של קטינים", למשל לשם נישואים, עצמאות כלכלית, חינוך, שרות צבאי ועוד.
ברשימה להלן מסודרות מדינות העולם לפי סדר עולה של גיל בגירות.
דינר לובי
הדינר הלובי הוא המטבע הרשמי בלוב. קוד ה־ISO 4217 שלו הוא "LYD". הדינר מחולק ל־1,000 דרהם (درهم). המטבע נהפך לרשמי בספטמבר 1971 לאחר שהחליף את הפאונד הלובי. זה מונפק על ידי הבנק המרכזי של לוב, שגם מפקח על המערכת הבנקאית ומווסת את האשראי. בשנת 1972 הוקם בנק החוץ הלובי לפיקוח והנפקה של השקעות בחו"ל.
לאחר הפלת ממשלתו של קדאפי במלחמת האזרחים הראשונה בלוב ב-2011, שטרי הכסף עם פניו של מנהיג המודח עדיין היו במחזור והם שימשו את מועצת המעבר הלאומית לתשלום משכורותיהם של עובדי ציבור. ועובדי ממשלה.
הבנק המרכזי של לוב הוציא שטר ע"ס 10 דינר לובי מתוקן עם מאפיינים מתוקנים, דוגמה אחת היא הסרת ההתייחסות של עידן קדאפי "ג'מהיריה" בתוספת השימוש באנגלית על השטרות בפעם הראשונה מזה כעשרים שנים. הונפקו שתי גרסאות של השטר המתוקן, האחת עם שם הבנק המרכזי מוצג באותיות רישיות, שהודפסו על ידי De La Rue הבריטית והשנייה עם שם הבנק המרכזי באותיות גדולות הודפסו על ידי Oberthur Technologies של צרפת.
שטר של חמשה דינר לובי מתוקן הונפק עם תכונות שהשתנו בדומה לשטר עשרה דינר לובי המתוקן. הטקסט האנגלי החליף את הטקסט הערבי בגב השטר, הסרת המילה "ג'מהיריה" מתקופת קדאפי מהשטר, וסמל הבז מתקופת קדאפי הוסר מהאנדרטה לקרב אל- חני המופיע על שטר זה. ב-17 בפברואר 2013, לרגל יום השנה השני למלחמת האזרחים בלוב, הבנק המרכזי של לוב הנפיק שטר דינר לובי אחד, ההנפקה הראשונה שלו בעקבות המהפכה בלוב ומלחמת האזרחים ב-2011. חזית השטר מתארת מפגינים נגד קדאפי עם דגל המורדים הלובים. בחלק האחורי של הפתק מתוארים דגל לוב ויוני שלום.
מינוח פופולארי ליחידות הכסף
הדינר הלובי מכונה באופן עממי כג'ני (jni) בדיאלקט הלובי המערבי או ג'נה (jneh) בדיאלקט הלובי המזרחי. שם זה לקוח מהמטבע הבריטי הישן גינאה (British guinea)מטבע זהב שהיתה שווה 21 שילינג. השם דינר משמש לעתים רחוקות מחוץ למעגלים הרשמיים.
היחידה השברית המורשית, הדירהם, לעולם אינה מוזכרת בשיחה יומיומית. במקום זאת משתמשים במילה גרש - גרסה של המילה qirsh. גרש אחד שווה 10 דירהם. . אלף דינר נקרא באופן מסוגנן קילו.
שטר של חמישה דינר מכונה לעיתים, בסלנג הגברי מהדור הצעיר, פייפה (faifa) ושטר של עשרה דינר מכונה טסאנה (tsena), שהם הפמיניזציות שובבות של המילים באנגלית five ו-ten, אך גם עשויות להיות שרידים של מילות הסלנג הבריטיות עבור שטרות של חמישה ועשרה פאונד בהתאמה. המטבע הלובי מכונה על ידי הלובים 'עומר אל-מוחטאר' על שם לוחם החירות הלובי שמופיע בצדו האחורי של השטר של דינר לובי אחד.
מטבעות
עד 1975 היו מותרים לשימוש המטבעות הישנים. בשנת 1975 הונפקו מטבעות בערכי 1, 5, 10, 20, 50 ו־100 דרהם. בשנת 1979 יצאה סדרת מטבעות שנייה, באותם הערכים, שנשאה עיצוב שונה. מטבעות ¼ דינר ושל ½ דינר הונפקו בשנת 2001 ו־2004 בהתאמה. בשנת 2009 הונפקו מטבעות דינר חדשים. בשנים 2013 ו־2014 הנפיק הבנק המרכזי של לוב מטבעות של דינר, ¼ דינר ו־½ דינר ובמקביל מטבעות 50 ו־100 דרהם.
שטרות
בלוב כיום ישנם כ־5 שטרות: 1 דינר, 5 דינר, 10 דינר, 20 דינר ו־50 דינר. המטבעות העדכניים נמצאים בשימוש בכל לוב מאז 2014.
הדינר המזרח-לובי
מאז 2016, הבנק המרכזי של לוב יחד עם בית הנבחרים הנפיק דינר לובי חדש, עם שטרות כסף בשווי 20 ו־50 דינר, שהודפס ברוסיה. השטרות החדשים הופצו ברחבי מזרח לוב, בעקבות מחסור קשה במזומן בחלק זה של המדינה. המהלך מציג את הניסיון הכושל של הבנק לנהל את הכלכלה הלובית בזמן שהחצי המזרחי והחצי המערבי של המדינה מתחרים זה בזה.
הארמייה השלישית (האימפריה האוסטרו-הונגרית)
הארמייה השלישית של הצבא האוסטרו-הונגרי, הייתה ארמייה אוסטרו-הונגרית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה
הארמייה השלישית הוקמה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ולמפקדה מונה רודולף פון ברודרמן. הארמייה נפרסה בחזית המזרחית, ותפקדה בצורה כושלת בקרב גליציה. עקב כך הוחלף פון ברודרמן בסבטוזר בורוייביץ'. הארמייה נכשלה בניסיונה לחלץ את הכוחות הנצורים במהלך המצור על פשמישל. הארמייה הועברה לבלקן במהלך שנת 1915, ולקחה חלק פעיל בפלישה השנייה לסרביה ומונטנגרו. לאחר הניצחון הועברה הארמייה לחזית האיטלקית ולקחה חלק בקרב אסיאגו בשנת 1916. לקראת סוף השנה הוחזרה הארמייה לחזית הרוסית ולחמה שם עד שפורקה ב-1918.
יחסי טרינידד וטובגו–ספרד
יחסים היסטוריים
כריסטופר קולומבוס הגיע לאי הראשי ב-31 ביולי 1498 וקרא לו "ארץ השילוש הקדוש" תוך שהוא מכנה את האי הנקרא כיום טובגו "צורה יפה". על השליטה באיים אלו לחמו מאוחר יותר ספרדים, אנגלים, הולנדים וצרפתים; הייתה אפילו מושבה של לטבים מקורלנד.
בשנת 1530 אנטוניו סדינו השיג חוזה להתיישב בטרינידד במטרה לגלות את אל דוראדו ולשלוט בסחר העבדים. בשנת 1532 ניסה להקים יישוב, אך נמנע בקרב קומוקוראפו. הוא פרש לאי מרגריטה וחזר בשנה שלאחר מכן, כאשר היה יכול לבנות את יישובו בקומוקוראפו (מוקוראפו הנוכחי) בפורט אוף ספיין. לאחר הניסיון הכושל למשוך מתנחלים נוספים לטרינידד, נאלץ סדינו לפרוש בשנת 1534.
בשנת 1553 הותר לחואן סדיניו להתיישב בטרינידד, אך החוזה מעולם לא בוצע. בשנת 1569 הקים חואן פונסה דה לאון את מושבת סירקומסיון, כנראה ליד לבנטיל הנוכחית. בשנת 1570 המושבה ננטשה. בשנת 1592 הקים אנטוניו דה ברריו את המובלעת הקבועה הראשונה, סן חוסה דה אורוניה. סר וולטר ראלי, בחיפוש אחר "אל דוראדו" בדרום אמריקה, נחת בטרינידד ב-22 במרץ 1595 ותקף את סן חוסה דה אורוניה ולכד את בריו ואת המפקד טופיאווארי.
מחוז טרינידד נוצר במאה ה-16 על ידי הספרדים, ובירתו הייתה סן חוסה דה אורוניה. בסוף המאה ה-18 השליטה הייתה ספרדית כחלק מהקפטן הכללי של ונצואלה אך במהלך המלחמות הנפוליאוניות, בפברואר 1797, החל כוח בריטי בכיבוש השטח. בשנת 1802 כחלק מחוזה השלום של אמיין עברו האיים טרינידד וטובגו לבריטניה. מצידה, צרפת, שהייתה לה תביעות גם על השטח, הקצתה רשמית את שאיפותיה לבריטניה בשנת 1814.
יחסים דיפלומטיים
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1976, אם כי היה צורך להמתין 40 שנה לפתיחת שגרירות ספרד קבועה במדינה זו, המכסה גם את גיאנה, סורינאם, ברבדוס, גרנדה, סנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים, הקהילה הקריבית / CARICOM, לארגון מדינות מזרח הקריביים / OECS-OECS, והתאחדות מדינות הקריביים / ACS.
ב-9 בדצמבר 2013 ערך שר החוץ של הרפובליקה של טרינידד וטובגו, וינסטון דוקרן, ביקור רשמי במדריד (ביקור ראשון של שר חוץ טרינידדי בספרד). הוא נפגש עם השר לענייני חוץ ושיתוף פעולה, עם מזכיר המדינה לשיתוף פעולה בינלאומי / SECIPI, כמו גם עם ה-SG של Instituto Cervantes. הביקור אפשר לזהות תחומי שיתוף פעולה רבים בתחום הפוליטי, הכלכלי והמסחרי, החינוכי והתרבותי. השר דוקרן גם ביקר בבית הספר הדיפלומטי הספרדי ובמרכז הטכנולוגי של REPSOL במוסטולס והציג את הזדמנויות ההשקעה במדינתו בשיחה בפני יזמים ספרדים בקאזה דה אמריקה.
יחסים כלכליים
היחסים הכלכליים מצומצמים, למעשה, לתחום האנרגיה, אם כי בתחום זה הם חשובים. REPSOL הונהגה במדינה החל משנת 1995, כאשר התגלו מאגרי גז גדולים בחוף טרינידד, ולאחר השקעה של יותר מ-3.1 מיליארד דולר. כיום 10% מהגז הטבעי הנצרך על ידי ספרד מגיע מטרינידד וטובגו (היא הספקית החמישית בגודלה). הנוכחות של REPSOL צומצמה מאוד כאשר בפברואר 2013 היא המשיכה למכור את כל נכסי הגז הטבעי שלה במדינה.
שיתוף פעולה
מכיוון שמדובר במדינה עם הכנסה גבוהה, טרינידד וטובגו אינה מדינה מועדפת לתוכנית האב לשיתוף פעולה ספרדי.
סוגינאמי
סוגינאמי (ביפנית: 杉並区) הוא אחד מ-23 הרבעים של טוקיו אשר יחדיו מהווים את לבה של טוקיו, בירת יפן. נכון ל-2011 נאמדה אוכלוסיית הרובע ב-538,703 נפש וצפיפות האוכלוסייה הייתה 15,834 נפש לקמ"ר. שטח הרובע הוא 34.02 קמ"ר. הרובע נחשב כרובע המשמש בעיקרו למגורים. במקביל, יצא לו שם של מוקד של אקטיביזם חברתי.
גאוגרפיה
רובע סוגינאמי נמצא בקצה המערבי של חלק הרבעים המיוחדים בעיר טוקיו. בשכנות לרובע נמצאים הרבעים המיוחדים: שיבויה ונקאנו במזרח, נרימה בצפון ובדרום סטגאיה. ממערב נמצאות הערים מיטאקה ומוסאשינו.
נהר קנדה, שאורכו 26 ק"מ, עובר בסוגינאמי. שני יובלי הקנדה, זפוקוג'י ומיושוג'י מקורם נמצא בשטחי הרובע: בפארק זנפוקוג'י הנמצא במערב סוגינאמי ובפארק מיושוג'י הנמצא מצפון לתחנת הרכבת אוגיקובו.
שכונות
השכונות החשובות ברובע נמצאות לאורך קו הרכבת צ'ואו החוצה את הרובע בכיוון מזרח-מערב ומחבר אותו עם רובעי המסחר המרכזיים של טוקיו.
היסטוריה
השם סוגינאמי מקורו בתקופת אדו המוקדמת והוא גרסה מקוצרת לשם סוגינאמיקי, או "שדרת ארזים". שם זה עלה לאחר שאציל בעל אחוזה מתקופה מוקדמת יותר, לורד טדאיושי אוקבה, נטע שדרת ארזים כדי לציין את גבולות אחוזתו.
הרובע הוכרז כאחד מ-23 הרבעים המיוחדים של טוקיו ב-15 במרץ 1947. ב-1970 נחשפו סטודנטים מהרובע לערפיח ונדרש אשפוזם. אירוע זה משך תשומת לב ציבורית נרחבת והעלה את המודעות לסכנות שבזיהום אוויר.
תל מנורה
תל מנורה הוא אתר ארכאולוגי הסמוך לכניסה לקיבוץ טירת צבי, שבעמק בית שאן.
בתל אותרו ממצאים החל מתקופת הברונזה הקדומה ועד התקופה הביזנטית, הכוללים חרסים רבים, כלי בישול שלמים, בורות ושרידי מבנים וקירות.
כ-50 מטר מצפון לתל אותרו שרידי מבנה בן ארבע יחידות מהתקופה הישראלית, ומעליו שרידי בית כנסת מן המאה השישית לספירה, ובו רצפת פסיפס עם עיטור של מנורת שבעת הקנים ושופר.
קטע הפסיפס עם המנורה והשופר מוצב כיום בפתח בית הכנסת שבטירת צבי.
אגנש שאגווארי
אגנש שאגווארי (בהונגרית: Ságvári Ágnes; בודפשט, 19 בנובמבר 1928 – בודפשט, 13 ביוני 2000) הייתה היסטוריונית יהודייה-הונגרייה, שידועה בעיקר במחקר ההיסטורי שלה על תולדות שואת יהודי הונגריה. תחילה שירתה במנגנון הממלכתי הקומוניסטי, אחר כך בחרה בעבודת מחקר. היא עבדה במכון להיסטוריה של המפלגה ואחר כך מונתה למנכ"ל ראשי בארכיון עיר הבירה בודפשט. בשנת 1980 הוענק לה עיטור הזיכרון של ארווין סבו על עבודתה כספרנית. בין השנים 1986–1998 לימדה באוניברסיטת אטווש לוראנד. בעלה, אנדראש טרדוש (1924-1969), היה עיתונאי.
ביוגרפיה
אגנש שאגווארי נולדה במשפחה יהודית כבתם של שאנדור שאגווארי (1883-1941), ושל רוזליה ארדש (1889-1964). שם המשפחה של אביה היה במקור שפיצר. היא באה ממשפחה משכילה של מעמד ביניים. אביה היה עורך דין ידוע, אמה הייתה מורה ופטרונית ידועה, נשיאת קבוצת הנשים של בית הכנסת ברחוב נאג' פובארוש וסגנית נשיא MINOSZ (הברית הלאומית של הנשים היהודיות בהונגריה). דודתה יוזפינה שאגווארי (לשעבר שפיצר) הייתה אמו של הפיזיקאי היהודי-הונגרי אגון אורובאן. אחיה, אנדרה שאגווארי, היה פוליטיקאי קומוניסטי שנרצח בשנת 1944. בשנת 1944 סיימה אגנש את לימודיה בבית הספר לטיפוגרפיה ולהקלדה בבודפשט.
קריירה
לאחר סיום לימודיה בתיכון עבדה בבית חרושת בין השנים 1944–1945, ולאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 במרכז המפלגה הקומוניסטית ההונגרית. במקביל, הצטרפה למפלגה הקומוניסטית ול"פדרציית הנוער הדמוקרטי ההונגרי" (MADISZ), שם הייתה "מארגנת סטודנטים". מאפריל עד אוגוסט 1947 עבדה כבלשית משטרתית במשטרה החשאית ההונגרית הממלכתית (ÁVO) וגם במשטרת המדינה, בדרגת סגן משנה. בין השנים 1948–1956 עבדה באגף הסגל בהנהלה המרכזית של מפלגת העובדים ההונגרית, תחילה כעובדת חברתית ולאחר מכן כעמיתה פוליטית בוועדת הביקרת המרכזית.
בין השנים 1970 לבין 1985 שימשה בתפקיד מנהלת ארכיון הבירה בודפשט. מיד לאחר בחירתה החלה לעשות סדר בארכיוני המוסד שהיו במצב מוזנח מאוד. מכיוון שלא היה מספיק מקום בבניין העירייה הישן והמסמכים היו מאוחסנים אצל גופים שונים ברחבי העיר, משימתה הראשונה הייתה לאסוף ולארגן אותם. היא עשתה מאמצים משמעותיים לשמר, לשחזר ולאחסן בבטחה את הרשומות. סדנת רפרוגרפיה החלה לפעול בארכיון (רפרוגרפיה הוא השם הקולקטיבי של ההליכים שבהם נוצר עותק מדויק ונאמן של המסמך) עם יותר תקציב שהתקבל לשיקום, כריכת ספרים וצילומי אבטחה. הפקת התיעוד הארכיוני, העבודות המתודולוגיות השייכות לסדרה של לימודי היסטוריה של העיר ולקידום הכתיבה של ההיסטוריה המקומית החלה בתנופה רבה. היא "חלמה" על יצירת סדרת ספרים ביחד עם "איגוד הספרנים ההונגרים" כדי להציג את ההיסטוריה של העיר. אגנש זכתה במדליית הזיכרון של ארווין סבו בשנת 1980, שלמעשה הוענקה בשל זכויותיה כספרנית. בשנת 1986 יזמה את הקמת ארגון הארכיונאים ההונגרים.
ויליס קריטנברגר
תחילת דרכו
קריטנברגר נולד ב-2 בדצמבר 1890, בעיר בולטימור שבמדינת מרילנד, ארצות הברית. הוא גדל בעיר אנדרסון, אינדיאנה. ב-1909 נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט), אותה סיים ב-1913. בין חבריו לספסל הלימודים נמנו אלכסנדר פאץ' וג'פרי קיז. הוא הוצב כלוטננט משנה ברגימנט הפרשים ה-3. בין 1924-1930 למד בבתי ספר צבאיים שונים, וב-31 במרץ 1935 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-1. ב-1 באוגוסט של אותה שנה הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל. בהדרגה הוא הבין שזמנו של חיל הפרשים חלף. הוא החל מתעניין יותר ויותר בלוחמת שריון, וב-20 ביולי 1940 מונה לראש מטה דיוויזיית השריון ה-1. ב-17 ביוני 1941 הוא הועלה לדרגת קולונל זמנית, וב-10 ביולי של אותה שנה הוא הועלה לדרגה זמנית של בריגדיר גנרל (כוכב אחד). ב-8 באוגוסט הוא מונה למפקד בריגדת השריון ה-2.
מלחמת העולם השנייה
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941, היה קריטנברגר מפקד בריגדת השריון ה-2 אשר הייתה חלק מדיוויזיית השריון ה-2 בפיקודו של ג'ורג' פטון. בינואר 1942 הועבר קריטנברגר לפקד על דיוויזיית השריון ה-2, וב-16 בפברואר הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל (שני כוכבים). ב-1 באוגוסט של אותה שנה הוא מונה למפקד הקורפוס ה-3, וארגן ואימן אותו לקראת שליחתו לחזית. ב-1 ביולי 1943 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-19, אשר הוצב באנגליה. בתחילת 1944, כחלק מחילופי הגנרלים שנעשו לקראת הפלישה לנורמנדי, מונה קריטנברגר למפקד הקורפוס ה-4, אשר הועבר לחזית האיטלקית במקום הקורפוס ה-6 של לוסיאן טראסקוט אשר הועבר לחזית המערבית. הקורפוס שלו כלל פרט לדיוויזיית השריון ה-1 ולדיוויזיה ההררית ה-10 גם את כוח המשלוח הברזילאי. קריטנברגר השתתף בקרבות באיטליה עד כניעת הגרמנים בזירה זו ב-2 במאי 1945.
אחריתו
ב-3 ביוני 1945, הועלה קריטנברגר לדרגת לוטננט גנרל (שלושה כוכבים). ב-1 ביולי 1947 הוא מונה למפקד פיקוד הקריביים, וב-1950 מונה למפקד הארמייה הראשונה. הוא פרש מהצבא בדצמבר 1952. לאחר פרישתו שיש כיועץ לענייני ביטחון לאומי לנשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר. קריטנברגר נפטר ב-4 באוגוסט 1980 בצ'בי צ'ייס שבמדינת מרילנד בגיל 89. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון עם אשתו ושניים מבניו.
משפחתו
ב-23 ביוני 1918 נישא קריטנברגר לג'וזפין פרוסט וודהול (1894-1978). היו להם שלושה ילדים, אשר שלושתם שרתו בצבא ארצות הברית: בנו הראשון, רב"ט טאונסנד וודהול קריטנברגר (יליד 13 במאי 1925) נהרג בפעולה בחזית המערבית ב-25 במרץ 1945, בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, בגיל 19 בלבד. בנו השני, קולונל דייל ג'קסון קריטנברגר (יליד 27 במאי 1927) שימש כמפקד הבריגדה ה-3 שבדיוויזיה ה-9, ונהרג ב-17 בספטמבר 1969 בגיל 42. בנו השלישי, ויליס קריטנברגר הבן, היה היחיד שנפטר לאחר אביו. הוא לחם במלחמת העולם השנייה עם הדיוויזיה המשוריינת ה-10, ופרש מהצבא בדרגת מייג'ור גנרל.
האיש שלא היה מעולם
האיש שלא היה מעולם (באנגלית: The Man Who Never Was) הוא סרט ריגול היסטורי בריטי משנת 1956 בבימויו של רולנד נים, עם קליפטון ווב, סטפן בויד וגלוריה גראהם בתפקידים הראשיים.
מונטגיו עצמו משחק בסרט תפקיד קטן של סגן אדמירל שתומך במבצע. החלק השני של הסרט בו שולחים הגרמנים מרגל לוודא שלא מדובר בהטעייה, הוא בדיוני ונועד לצורכי עלילת הסרט. גם שמות אחדית שונו ופרטים אחרים נוספו אך העלילה נכונה בעיקרה.
רונלד נים היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הסרט היה מועמד לפרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר.
נייג'ל בלצ'ין זכה לפרס באפט"א לתסריט הבריטי הטוב ניותר.
תקציר העלילה
אביב 1943 בלונדון, וינסטון צ'רצ'יל מכריז כי קבל מכתב מגנרל אלכסנדר שבו הוא מודיע לו כי כל צפון אפריקה טוהרה מכוחות גרמנים ואיטלקים וכי הוא ממתין להוראות נוספות.
לוטננט קומנדר יואן מונטגיו (קליפטון ווב) ועוזרו לוטננט ג'ורג' אקרס (רוברט פלמינג) ממודיעין הצי המלכותי הבריטי מתכננים מבצע הטעייה שבו יטילו לחוף ספרד גופת קצין בריטי ועליה מכתבים שנשלחו מהמטכ"ל הבריטי ובו נכתב שהפלישה לאירופה תתחיל בחופי יוון. הם מציגים זאת לסגן אדמירל (יואן מונטגיו) שמתלהב מהרעיון הייחודי הזה והם מציגים זאת בישיבת קבינט המלחמה בראשותו של גנרל ניי (ג'פרי קין). הקבינט מקבל את ההצעה וצ'רצ'יל (שרק קולו נשמע) נותן "אור ירוק".
לפי עצת המומחים רצוי שהנפטר סבל מדלקת ריאות שאז ריאותיו גדושות כמו טובע. הם מאתרים נפטר מתאים ומונטגיו מבקש מאביו (לא קרה באמת) לנדב את גופת בנו לטובת בריטניה ומבטיח כי תהיה לו קבורה נוצרית מכובדת. את הגופה הם מכניסים למיכל עם קרח ומציידים את הגופה במסמכים על שם מייג'ור ויליאם מרטין, מכתב ותמונה של לוסי ובתיק הקשור אליו - מכתבים מגנרל ניי לגנרל אלכסנדר ומאייזנהאואר לאדמירל מאונטבאטן ובהם פרטים על תוכניות הפלישה ליוון.
את המיכל הם מעבירים לצוללת והגופה מושלכת לים ליד העיר ולבה שם נערכת לה הלוויה צבאית מטעם הקונסול הבריטי. בינתיים מצליחים מרגלים גרמנים לפתוח את המכתבים, לצלם ולסגור אותם. המכתבים מועברים לגרמניה. היטלר מאמין למידע אבל וילהלם קנריס ראש האבווהר, מטיל בהם ספק ושולח את פטריק או'ריילי (סטפן בויד), אירי שונא בריטים, כדי לחקור את אמיתות הפרטים.
או'ריילי מגיע לדירתה של פאם ומתחיל לשאול אותה על "חברו", ויליאם מרטין שנהרג. פאם מודיעה זאת למונטגיו והוא מתקשר לסקוטלנד יארד. בינתיים חוזרת לוסי עצובה לאחר שנודע לה כי ג'ו נהרג. היא מדברת על חברה שנהרג ואו'ריילי חושב שהמדובר במרטין.
או'ריילי חוזר לדירתו ומתקשר לברלין ומודיע כי כנראה מרטין הוא אמיתי והוא ייתקשר בקרוב. אם לא יתקשר יידעו שנעצר וכי מרטין לא אמיתי.
מונטגיו מונע מאנשי הסקוטלנד יארד לעצור את או'ריילי וכאשר או'ריילי נוכח שלא באים לעצרו הוא משדר לברלין שמרטין הוא אמיתי והגרמנים מדללים את כוחותיהם בסיציליה ומקלים בזה על הפלישה לסיציליה.
לאחר המלחמה מעוטר מונטגיו במסדר האימפריה הבריטית והוא מגיע לקברו של מרטין ומניח עליו פרחים.
ממשלת רומניה
ממשלת רומניה (ברומנית: Guvernul României) היא ממשלה שמייצגת, בהתאם לחוקת רומניה (1991), יחד עם נשיא רומניה את הכוח הביצועי של רומניה. ממשלת רומניה מתארגנת ופועלת בהתאם להוראות החוקה, כשהבסיס לפעילותה היא תוכנית שלטונית, שאושרה על ידי הפרלמנט הרומני. הממשלה מורכבת מראש ממשלה ומספר משתנה של שרים העומדים בראשי משרדים עם התמחויות בתחומים שונים. מושב ממשלת רומניה הוא בארמון ויקטוריה, בבוקרשט.
נשיא רומניה ממנה את ממשלת רומניה על בסיס הצבעת אמון של הפרלמנט.
משרדים
בממשלת רומניה ישנם עשרים משרדים:
החלל הרואה
"החלל הרואה" הוא פסל מאת הפסל ג'יימס טורל, בסגנון אמנות אדמה.
את הפסל תרמה הנלורה ורודה שולהוף, מניו-יורק, לידידי מוזיאון ישראל בארצות הברית והוא אחד הראשונים מסדרת "חללי שמים" שראשיתה בשלהי שנות ה-60 ובראשית שנות ה-70, "חללים שמשלבים את החוץ עם הפנים". למרות פשטות המבנה, חלל שבתקרתו חלון לשמים, הוא אמור לסמל שהשמים הם הסטודיו של טורל.
הפסל מוצב בטראסה בחצי גורן, על המורד המערבי של גן האמנות ע"ש בילי רוז שבמוזיאון. הגבעה נחפרה, ובתוכה נוצר חלל פנימי דמוי מקדש בסגנון אדריכלי דומה לזה של הפירמידות, מאוזוליאומים או מקדשים. ישנו פתח בתקרת המבנה ודרכו נשקפת "תמונת" שמים המשתנה בהתאם למזג האוויר והמזכירה על דרך הניגוד תקרות בארוקיות מרובות עננים, קדושים ומלאכים.
על הפסל
אוצרת האוניברסיטה העברית מיכל מור, אמרה על הפסל: "אפשר להיות נוכח בו וללכת לאיבוד באותו זמן. עוצמה של מבנה הפתוח לשמיים המאפשר לך לצפות בתנועת העננים בשמש המהתלת על הכתלים ושקט מסביב".
מירה לפידות, אוצרת מוזיאון ישראל אמרה על הפסל: "החלל הרואה הוא מבנה-פסל-סביבה: חלל ריבועי לבן ושלו, ספסל עשוי שיש חברון הנמתח לאורך ארבעת קירותיו מזמין לשבת, להישען לאחור ולהביט למעלה - שם פתח טורל ריבוע מושלם אל השמים, הממסגר את מה שמעלינו וסביבנו, שלא באמת ראינו קודם."
מלכת הלבבות (טלנובלה)
מלכת הלבבות (בספרדית: Reina De Corazones) היא טלנובלה אמריקאית בשפה הספרדית שנוצרה על ידי Telemundo בכיכובם של פאולה נונייז, אאוחניו סייר, לאורה פלורס, חואן סולר וקתרין סיאצ'וקה.
על הסדרה
כשריינה וניקולס נפגשים ברור להם שזאת אהבת אמת הם מחליטים להתחתן מהיום הראשון בו הכירו אך ביום החתונה ניקולס לא מגיע הוא מחוסר הכרה לאחר שהותקף על ידי אנשיו של המאפיונר ויקטור דה רוסס שבתו התאבדה בגלל אהבה כוזבת לניקולס. כשניקולס מתאושש, הוא מגלה שהוא עומד בפני מאסר ממושך בגין סחר בסמים. כאילו לא די בכך שהופלל, מספרים לו שריינה אהובתו היא האישה שהסגירה אותו למשטרה. מאותו הרגע חייהם של ריינה וניקולס הופכים לגיהנום. היא נשארת לבד ובהריון מניקולס, והוא במאסר, משוכנע שהאישה שאהב בגדה בו. לעזרתה של ריינה נחלץ ויקטור, האיש שהפליל את ניקולס, והוא זה שתומך בה מהרגע שבו היא יולדת את בתה. שמונה שנים חולפות ויום החתונה של ריינה וויקטור מגיע. ריינה מבחינה בניקולס בפתח הכנסייה, רצה אחריו לכביש ונדרסת. ימים לאחר מכן, ריינה מתעוררת כשהיא אינה זוכרת דבר משמונה השנים האחרונות של חייה. ריינה נאלצת לבנות כעת את עברה מחדש ולגלות את האמת על חייה. הדבר יהיה קשה מאוד עבורה שכן ויקטור ינצל את המצב כדי לשכנע אותה שהוא אהבת חייה ואבי בתה. ניקולס, שבינתיים השתחרר מהכלא, נחוש לנקום בריינה וויקטור, כיוון שהוא מאמין בכל לבו שהם היו האחראים לשליחתו הלא מוצדקת לכלא. שקרים, תככים, שחיתות וכסף גדול יעמדו בדרכם של ריינה וניקולס, שיצטרכו להילחם על הדבר היחיד ששווה להילחם עליו – האהבה שלהם.
ג'ף קולייר
ג'פרי ויליאם קולייר (באנגלית: Jeffrey William Colyer; נולד ב-3 ביוני 1960) הוא כירורג ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל קנזס ה-47 מאז ראשית 2018 ועד ראשית 2019. מטעם המפלגה הרפובליקנית הוא שימש כסגן מושל קנזס ה-49 בשנים 2011–2018, כחבר בסנאט של קנזס 2009–2011, ובבית הנבחרים של קנזס בשנים 2007–2009. קולייר התמנה למושל קנזס כאשר קודמו בתפקיד, סם בראונבק, התפטר מתפקידו על-מנת לכהן כשגריר העליון של ארצות הברית לענייני חופש דת בינלאומי.
ביוגרפיה
קולייר נולד וגדל בעיר האייז. שם אביו, ג'יימס דניאל קולייר (נפטר ב-2015), עבד כרופא שיניים משנת 1955 עד 1985. את לימודיו התיכוניים הביא לידי גמר ב-1978. אחר כך נרשם לאוניברסיטת ג'ורג'טאון, שם למד קורסים קדם-דוקטורטיים והיה לבוגר בכלכלה מטעם האוניברסיטה ב-1981. לאחר שהיה למוסמך ביחסים בינלאומיים ממכללת קלייר הול שבאוניברסיטת קיימברידג' ב-1982, קיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת קנזס ב-1986.
קולייר עבר התמחות בניתוחים כלליים בבית החולים הכללי בוושינגטון הבירה בשנים 1986–1988 ולאחר מכן בשנים 1989–1991. בניתוח פלסטי התמחה באוניברסיטת מיזורי-קנזס סיטי בשנים 1991–1993, ובניתוח קרניופציאלי ופדיאטרי התמחה במכון הקרניופציאלי בדאלאס שבטקסס בשנים 1993–1994. קולייר היה עמית בבית הלבן תחת נשיאי ארצות הברית רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש, ועסק בעניינים בינלאומיים.
בשנת 1994, קולייר פתח את המרפאה הקרניופציאלית הפרטית שלו בעיר אוברלנד פארק שבקנזס ובקנזס סיטי שבמיזורי. הוא מתנדב עם חיל הרפואה הבינלאומי, ומעניק מתן טיפולים רפואיים במדינות נחשלות כקוסובו וסיירה לאון. במסגרת זו הוא ביצע ניתוחים רבים בחינם והכשיר רופאים מקומיים. עבודתו של קולייר ככירורג מתנדב באזורי לחימה הובילה אותו אל עיראק ואפגניסטן, ולרואנדה בימי רצח העם שהתחולל בה.
במהלך הבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-2002, קולייר התמודד בבחירות הפנימיות במפלגה הרפובליקנית לבחירת מועמד המפלגה לייצוג מחוז הקונגרס השלישי של קנזס בבית הנבחרים. הוא הובס על ידי אדם טאף, בעוד זה האחרון הפסיד בבחירות הכלליות לדניס מור המכהן.
ב-2014 נבחר קולייר בשנית לתפקיד סגן מושל קנזס. ב-26 ביולי 2017, הנשיא דונלד טראמפ מינה את בראונבק לשגריר העליון של ארצות הברית לענייני חופש דת בינלאומי בוושינגטון הבירה. בראונבק התפטר מתפקידו כמושל ב-31 בינואר 2018 על מנת לכהן כשגריר. מתוקף היותו הראשון בסדר הירושה של מושל קנזס, נשבע קולייר לתפקידו החדש כמושל. ב-16 במאי 2018 נמנה בין שישה ממושלי מדינות ארצות הברית שקראו לוועדה האחראית על הענקת פרסי נובל להעניק לנשיא טראמפ פרס נובל לשלום על פסגת ארצות הברית-קוריאה הצפונית בסינגפור.
קולייר התמודד בבחירות הפנימיות במפלגה הרפובליקנית לבחירת מועמד המפלגה לתפקיד מושל קנזס במהלך הבחירות בארצות הברית ב-2018, אך הובס בקושי על ידי מזכיר המדינה של קנזס, כריס קובאק, אשר קיבל בין היתר את תמיכתו של הנשיא טראמפ. הוא סיים את תפקידו עם השבעתה של לורה קלי לתפקידה ב-14 בינואר 2019.
האירוע (סרט, 2015)
האירוע (ברוסית: Событие) הוא סרט תיעודי בשחור-לבן משנת 2015 של הבמאי האוקראיני סרגיי לוזניצה, שנערך מתוך דיווחי החדשות על אירועי הפוטש של אוגוסט בלנינגרד. הקרנת הבכורה העולמית התקיימה בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-72 ב-5 בספטמבר 2015.
עלילה
הסרט מתאר שלושה ימים בלנינגרד באוגוסט 1991, כאשר אלפי תושבי העיר הגיעו לכיכר הארמון בתמיכה בכוחות הדמוקרטיים.
ביום הראשון, 19 באוגוסט, היו מעט אנשים, אך למחרת היה קהל עצום, כמה מאות אלפי אנשים. המפגינים בונים בריקדות בפאתי בניין מועצת העיר לנינגרד, עלונים עם הלוגו של עיתון האופוזיציוני "שעת העומס" מופצים, אנטולי סובצ'אק מהחלון מעודד אנשים בכיכר, משוררים מדקלמים שירים מהפכניים. סובצ'אק פונה שוב לאנשים, ולצדו עוזרו ולדימיר פוטין.
ביום השלישי הוועדה הממלכתית למצב חירום נופלת במוסקבה, ואנטולי סובצ'אק בלנינגרד מכריז על ניצחון ומכריז שדגלי ברית המועצות יוחלפו בטריקולור הרוסי. בסוף הנאום הוא אומר: "תודה רבה על התמיכה, ועכשיו חזרו למלאכתכם." הצעיר מוריד את הכרזה האדומה, בעוד שאחרים אוטמים את הבניין של סמולני, שם שכנה הוועדה המחוזית של המפלגה הקומוניסטית.
מרון גטנט
מרון גטנט (באמהרית: ሜሮን ጌትነት) היא שחקנית, משוררת, ומחזאית אתיופית. היא אחת הכוכבות העולות בארצה, ומופיעה בטלוויזיה ובקולנוע. התפקיד הידוע ביותר שלה הוא בתור מאזה אשנאפי, בסרט עתיר השבחים "דיפרט".
קריירה
החל משנת 2013, גטנט מככבת בסדרת הדרמה האתיופית "דנה", בה היא מגלמת כתבת עיתונות בשם הלינה.
גטנט הופיעה בבכורתה הקולנועית הבינלאומית בסרט "דיפרט" ב-2014, בהפקתה של אנג'לינה ג'ולי. בסרט, המבוסס על סיפור אמיתי, היא מגלמת את מאזה אשפאני, עורכת דין אשר נלחמת במסורת הפטריארכלית של "טלפה", או חטיפת נערות לשם נישואים, והאשמת הקורבן המתנגדת.
חיים אישיים
גטנט לומדת לתואר שני בפיתוח והאמנויות באוניברסיטת אדיס אבבה. היא נשואה, ולה שני ילדים.
אהובה ינאי
אהובה ינאי (נולדה בשנת 1952) היא אלוף-משנה במילואים, לשעבר קצינת פניות הציבור של צה"ל. בעשור השני של המאה ה-21 היא מנכ"ל ארגון "מתן - משקיעים בקהילה".
ביוגרפיה
כיום היא מנכ"ל "מתן – משקיעים בקהילה", ארגון המסייע לחברות לנהל בצורה מקצועית את פעילותן החברתית ותרומתן לקהילה.
בעלה הוא האלוף (מיל.) שלמה ינאי, לשעבר מנכ"ל חברת טבע. אחיה הם האלוף (מיל.) יעקב עמידרור ואיש תורת הלחימה בנימין עמידרור.
ינאי מתגוררת ברמת רזיאל, ואם לשלושה.
קישורים חיצוניים
מכתביה:
Bound 2
רקע וכתיבה
ב-1 ביוני 2013, וסט חשף את עטיפת אלבום האולפן השישי שלו Yeezus, וחשף תצוגה מקדימה של 13 שניות לשיר "Bound 2", שהיה אחד משלושה שירים מתוך האלבום שהוצגו בתצוגה מקדימה לפני צאתו, כשהשניים האחרים היו "New Slaves" ו-"Black Skinhead". השיר נכתב על ידי וסט, בשיתוף עם כותבים שונים, בהם הזמר ג'ון לג'נד והמפיק מייק דין, והופק על ידי וסט ודין, ביחד עם מפיקים שונים. הוא שיר בסגנון ההיפ הופ, אשר מכיל בתוכו אלמנטים של מוזיקת נשמה. מבקרים שונים ציינו כי השיר מזכיר את סגנון ההפקה של וסט ביצירותיו הקודמות. השיר בנוי סביב דגימה מתוך השיר "Bound" של להקת הסול Ponderosa Twins Plus One ואינטרפולציות מתוך השיר ""' של We.
וידאו קליפ
ב-16 בנובמבר 2013, נחשף כי וסט יחשוף את הקליפ של השיר בתוכנית האירוח המופע של אלן דג'נרס בשבוע שלאחר מכן. הקליפ, אותו ביים ניק נייט, יצא לאור ב-19 בנובמבר 2013. בקליפ נראית ארוסתו דאז וכיום גרושתו קים קרדשיאן רוכבת על האופנוע של וסט בנופים שונים. נכון ספטמבר 2022, לקליפ כ-99 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
ביקורת
השיר זכה לשבחים ממבקרי המוזיקה. מגזין רולינג סטון תיאר את השיר כ"אולי השיר הכי נועז שכתב, שלא לדבר על היפה היותר". ג'וליאן קימבל מקומפלקס תיאר את השיר כ"דרך מבריקה לסיים את האלבום" וכתב שהוא "בולט כשיר אהבה - אולי פנטזיה אפלה ומעוותת של שיר אהבה, אבל כזה שהוא יפה בדרך שלו". אוון ריטלבסקי מה-AV Club אמר כי השיר הוא "הומאז' גלוי להפקה המוקדמת והמהירה של וסט, המדמה את נשמת הצ'יפמונק העליזה של The College Dropout". דן בוינובסקי מ-XXL תיאר את השיר כ"גולת הכותרת הרגשית והמוזיקלית של האלבום".