cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קייטרהאם (רכב)
הסופר-7
ה"7" מוערכת על ידי חובבי רכבי ספורט בכלל ואוהדי ספורט מוטורי בפרט, כאחת ממכוניות הספורט החשובות של המאה ה-20. לטענת עיתונאי רכב וחובבי רכבי ספורט ברחבי העולם, למרות ששנת 2007 מסמלת את השנה ה-50 לייצור ה"7", עדיין מדובר במכונית אשר מייצגת יותר מכל את ההנאה שבנהיגה ובביצועים נהדרים על מסלול המרוצים.
כמו דגמי לוטוס אשר קדמו לה, גם הסופר-7 של קייטרהאם יוצרה מיריעות מתכת המחוברות לשלדת צינורות פלדה. לכל רכבי ה-7 מנוע קדמי והנעה אחורית ושני מושבים. הביצועים המפורסמים של הסבן מושגים בזכות קלות משקל (חלק מן הדגמים שוקלים פחות מ-500 ק"ג) ולאו דווקא בזכות מנועים חזקים. אמנם, מעצב ה-7, קולין צ'פמן, היה ידוע בחיבתו למכוניות קלות-משקל ובאחת מאמרותיו המפורסמות אף אמר: "To add speed, add lightness" (כדי להוסיף מהירות, הוסף קלות-משקל).
צ'אפמן ולוטוס היו בין חלוצי תעשיית הקיט-קאר (רכבי ערכה) הבריטית. הסבן הוצעה בצורת ערכה כדי לאפשר ללקוחות להימנע מתשלום על מס רכב חדש בבריטניה. גם היום, רכבי קייטרהאם עדיין מוצעים ללקוחות בצורת ערכה, שכן המעריצים המושבעים של תעשיית הקיט-קאר עדיין מעדיפים להרכיב את הרכב בעצמם. לקוחות המעדיפים שהרכבת הרכב תיעשה על ידי קייטרהאם יכולים לבקש זאת מהחברה. דגם ה-CSR הוא היחיד אשר ללקוחות אין אפשרות לבנות בעצמם.
קייטרהאם 21
בסוף שנות ה-90', החלה קייטרהאם בייצור רכב אשר נקרא "21". מבחינה מכנית הרכב היה כמעט זהה לסבן, אך חיצונית, במקום הסגנון הפתוח וחשוף-הגלגלים של הסבן, ל-21 היה גוף יותר שכיח עם תא נוסעים סגור. למרות היותה מכונית בעלת ביצועים טובים, לא נחלה ה-21 הצלחה רבה. הסיבה העיקרית לכמות המכירות הנמוכה הייתה עקב התחרות העזה מלוטוס באמצעות דגם האליס.
היצע הדגמים
כיום קייטרהאם מייצרת רק את דגם הסופר-סבן, במספר גרסאות, אך בקרוב תחל בייצור של דגם נוסף וחדשני עבור החברה, SP300R.:
קלאסיק
לקייטרהאם הראשונה היה סרן אחורי חי, אשר זיכה את המכונית באחיזה "פרועה" ולא צפויה על כבישים משובשים מאשר הגרסה בעלת הסרן "דה-דיון", היחיד המוצע כיום. מנוע: 1.4 ליטר בעל 105 כ"ס.
רודספורט
הרודספורט היא גרסה מעודנת יותר ל-Classic בעלת טכנולוגיית מתלים דה-דיון. מנועים: 1.6 או 1.8 ליטר, בין 115 ל-160 כ"ס.
SV
ה-SV זהה ל-רודספורט, אך ארוכה יותר ב-8 ס"מ ורחבה יותר ב-11 ס"מ. ה-SV נוצרה כדי לתת מענה ללקוחות אשר מרגישים לא בנוח בתוך תא הנוסעים הצפוף של ה-7. כתוצאה מההתרחבות, משקל ה-SV כבד ב-25 ק"ג ממשקל הרודספורט. מנועים: 1.6 או 1.8 ליטר, בין 115 ל-160 כ"ס.
סופרלייט
הסופרלייט ידועה בחיבה בכינוי "מכונית מרוץ חוקית לכביש". חלקים רבים בגוף המכונית, כגון האף ומגיני הגלגלים מוחלפים בחלקים העשויים מסיבי פחמן כדי לחסוך במשקל. בנוסף, במקום שמשה קדמית ישנו מסיט-רוח. מעבר לכך, לסופרלייט מאפיינים טכניים שונים המקנים נהיגה ספורטיבית יותר. משקל הסופרלייט כ-460-500 ק"ג. מנועים: 1.6 ליטר, 1.8 ליטר או 2 ליטר, בעלי 150, 160 ו-210 כ"ס בהתאם.
CSR
הקייטרהאם CSR, אשר שיווקה החל בסוף שנת 2005, זהה במידותיה ל-SV אך בעלת שלדה חדשה לגמרי הכוללת מתלה אחורי עצמאי ומתלה קדמי בסגנון פורמולה 1. אווירדינמיקת הרכב, נקודת חולשה ידועה בסבן, שופרה במידה נרחבת.
מנוע: 2.3 ליטר המיוצר על ידי סדנת המנועים קוזוורת', בעל 200-260 כ"ס. הגרסה בעלת 260 כ"ס מסוגלת להאיץ מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 3.1 שניות.
SP300R
הקייטרהאם SP300R, אשר נחשפה לעולם ב-13 בינואר 2011 היא מכונית חדשנית לחלוטין עבור החברה לאחר 37 שנים בהן ייצרה רק את הקייטרהאם סופר-7 (למעט משך זמן קצר שבו ייצרה גם את דגם הקייטרהאם 21). ה-SP300R מיועדת למסלולי המרוצים בלבד ונכון לעתה אינה ראויה לנסיעה על הכביש הציבורי. ייצור הדגם החל בשנת 2011 ונכון למועד השקתו צפוי ייצור של 25 יחידות בלבד.
מנועים
כאשר החלו קייטרהאם לייצר את הסבן, ציידו את המכונית במנועי פורד מסוג קנט (מנוע) או במנועי קוזוורת' בגרסאות מיוחדות למרוצים, אשר הפיקו עד כ-170 כ"ס. בתחילת שנות ה-90' החלו קייטרהאם לעשות שימוש במנועים ממקורות אחרים, כגון MG רובר ו-ווקסהול. מנועי רובר בדרך-כלל סיפקו בין 110 ל-250 כ"ס, בעוד שמנועי ווקסהול הציעו הספק של. לתקופה קצרה, דגם הקייטרהאם JPE (גרסה מיוחדת אשר תוכננה בצוותא עם נהג המרוצים הבריטי ג'ונת'ן פאלמר) החזיקה בשיא העולמי למכוניות ייצור במאוץ הקלאסי מ-0 ל-100 קמ"ש בזמן של 3.4 שניות. שיא זה נשבר לאחר תקופה קצרה על ידי המקלארן F1.
בעבר, בנוסף למנועים אלו, הציעה קייטרהאם ללקוחותיה להרכיב מנועים מיוחדים במכוניות, כגון מנועי אופנועים של סוזוקי והונדה. התאמות אקזוטיות אלו בוצעו על ידי חברות חיצוניות.
משנת 2005 קייטרהאם משתמשת בצורה בלעדית במנועי פורד והיצע כוחות הסוס כיום נע בין 105 ל-.
ספורט מוטורי
הודות ליחס הכ"ס למשקל המיוחד של הקייטרהאם סופר-7 ומאפייני האחיזה המצוינים, מכונית זו פופולרית ביותר בקרב חובבי מרוצים בכל העולם. במספר מדינות בעולם ישנה קטגוריית מרוצים מיוחדת אשר בה מתחרים הנהגים רק באמצעות הסופר-7. ישנה אף אליפות כלל-אירופאית המבוססת על מכוניות קייטרהאם.
בעקבות אותם מאפיינים המעניקים לקייטרהאם ביצועים ייחודיים, מכוניותיה הוכיחו שוב ושוב ב-50 השנים האחרונות עד כמה הן מוצלחות ועדיין מצליחות לנצח במרוצים בינלאומיים כנגד יצרניות מכוניות ספורט גדולות ומבוססות, כגון פורשה ו-ב.מ.וו. באופן מפתיע, החליט ארגון ה-FIA (הפדרציה הבינלאומית לרכב) לאסור על מכוניות הסופר-סבן להתחרות במרוצים בינלאומיים אשר בשליטת הארגון, החלטה אשר הדביקה, באופן מצער, לרכבי קייטרהאם את הכינוי "Too fast to race" (מהירה מדי מכדי להתחרות).
בשנים 2012-2014 החברה השתתפה בתחרויות פורמולה 1.
חיקוי הסופר-7
הסופר-סבן ידועה כמכונית בעלת מספר החיקויים הגדול ביותר בעולם. מספר חברות רכב, בעיקר באירופה, הוקמו כדי ליצור רכב המקביל לסופר-סבן, כאשר הגדולות שבהן הן ווסטפילד הבריטית ודונקרוורט ההולנדית.
אמנם, בשנות ה-80' תבעה קייטרהאם את חברת ווסטפילד בטענה להפרת זכויות יוצרים. בנוסף לפיצוי כספי אשר העבירה ווסטפילד לקייטרהאם, חויבה ווסטפילד לבצע שינויים משמעותיים בעיצוביה כדי למנוע דמיון לסופר-סבן.
קייטרהאם בישראל
למרות הימצאותו של יבואן בלעדי לרכבי קייטרהאם לישראל אשר הצהיר כי ברצונו לייבא את המכניות לארץ באופן סדיר, בשנים האחרונות נעשו מספר ניסיונות לייבא את המכוניות לארץ ללא הצלחה.
יוז איירקראפט
חברת יוז איירקראפט (באנגלית: Hughes Aircraft Company) הייתה חברה אמריקאית שעסקה בעיקר בתעשייה אווירית ומוצרי חלל. החברה הוקמה ב-1932 על ידי הווארד יוז בקולבר סיטי שבקליפורניה כחטיבה ביוז טול קומפני (Hughes Tool Company). החברה נודעה בפיתוח היוז H-4 הרקולס, גשושית החדירה של הגשושית גלילאו וה-AIM-4 פאלקון - טיל האוויר-אוויר המונחה המבצעי הראשון.
החברה נרכשה על ידי ג'נרל מוטורס מהמכון הרפואי הווארד יוז ב-1985. "יוז איירקראפט" עברה להיות חלק מיוז אלקטרוניקס (Hughes Electronics), הידועה כיום בשם DirecTV, עד שג'נרל מוטורס מכרה את נכסיה לריית'און ב-1997.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה בנתה החברה מספר אבות טיפוס בשדה התעופה יוז שבקליפורניה. בין אבות הטיפוס היו ה-H-4 הרקולס שנודע בכינוי "Spruce Goose", ה-H-1 רייסר, ה-D-2 וה- XF-11. בעת הקמת החברה, רק 4 אנשים הועסקו בה במשרה מלאה, ובימיה האחרונים הועסקו בה כ- 80,000 עובדים.
לאחר מלחמת העולם ה-II
ב-1948 הקימה חברת יוז חטיבה נוספת בחברה - חטיבת האווירונאוטיקה. שני מהנדסים מחברת יוז, סימון רמו ודין וולדרידג', העלו רעיונות חדשים לאריזת הרכיבים האלקטרוניים על מנת להרכיב מערכת בקרת ירי אוויר מושלמת. מערכת ה-MA-1 שבנו תיאמה נתונים שהתקבלו מרדאר המטוס עם מחשב אנלוגי על מנת להביא את המטוס המיירט אוטומטית למיקום בו יוכל לשגר טילים. באותו זמן צוותים אחרים בחברה עסקו יחד עם חיל האוויר האמריקאי בפיתוח טיל אוויר-אוויר מונחה שהפך ל-פאלקון AIM-4 שנודע אז בשם F-98. חבילת ה-MA/פאלקון, עם מספר שדרוגים, שימשה כמערכת הירוט העיקרית של חיל האוויר האמריקאי במשך שנים רבות ונשארה בשרות עד סוף שנות ה-80. וולדרידג' ורמו התפטרו מחברת יוז בספטמבר 1953 לאחר שלא הגיעו להסכמה עם הווארד יוז בנוגע לבעיות בניהול. שניהם הקימו יחד את "תאגיד רמו-וולדרידג'" שהפך מאוחר יותר לחלק מחברת "תומפסון פרודקט" שמאוחר יותר הפך לחלק מ"תאגיד תומפסון-רמו-וולדרידג' (TRW) ב-1965, חברת אירונאוטיקה שהפכה למתחרה גדולה של יוז איירקראפט.
ב-1953 תרם הווארד יוז את חברתו למכון הרפואי הווארד יוז שרק הוקם, לכאורה כדי להתחמק מתשלום מיסים על סכומי הכסף הגדולים שהרוויח. שנה מאוחר יותר, לורנס א. היילנד נלקח כסגן נשיא ומנהל ראשי של חברת יוז. היילנד הפך בסופו של דבר למנכ"ל החברה לאחר מותו של יוז ב-1976.
תחת הדרכתו של היילנד חטיבת האירונאוטיקה המשיכה לצמוח והפכה לרווחית ביותר ולחלק מרכזי ביותר מיוז איירקראפט. החברה ייצרה מערכות רדאר, מערכות אלקטרו-אופטיות, בניית הלייזר הראשון שעבד, מערכות בקרת טיסה, מערכות טילים, מנועי יונים (לטיסות חלל) וטכנולוגיות מתקדמות נוספות. מרכז המידע למאפיינים אלקטרוניים" (EPIC) של ארצות הברית התארח בספריית החברה בקולבר סיטי בשנות ה-70.
חברת החלל והתקשורת יוז
חברת החלל והתקשורת יוז הוקמה כחברת-בת של יוז איירקראפט ב-1961 בעקבות איחודן של קבוצת החלל והתקשורת וחטיבת מערכות החלל של חברת יוז. החברה בנתה את לוויין התקשורת הגיאוסינכרוני הראשון בעולם - סינקום - ב-1963 ואת לוויין חיזוי מזג האוויר הגיאוסינכרוני הראשון - ATS-1 - ב-1966. מאוחר יותר באותה שנה בנתה החברה את סרוויור 1 שנחתה על הירח כחלק מתוכנית סרוויור שהייתה הכנה לנחיתה המאוישת על הירח בתוכנית אפולו. החברה בנתה גם את החללית פיוניר-ונוס ב-1978 שביצעה את מיפוי הרדאר המקיף הראשון על נוגה ואת גשושית הנחיתה של הגשושית גלילאו שנשלחה לחקור את צדק בשנות ה-90. חברה יצרכ לווייני לקשורת בהשמנת חברות כמו "אינטלסט" ו-"PanAmSat". בשנת 2000, כ-40% מכלל הלוויינים המסחריים הפעילים היו בתוצרתה של החברה.
מכירת יוז איירקראפט
הווארד יוז לא השאיר צוואה ועם מותו ב-1976 היו שדרשו בעלות על עיזבונותיו. מנהל ועורך דין בחברה טענו כי יש להם את הזכות להקים "ועדה מנהלת" שתיקח אחריות על המכון הרפואי הווארד יוז (HHMI) ויוז איירקראפט (שהייתה שייכת לו). הפרקליט הראשי של מדינת דלאוור, ריצ'רד ר. ווייר, לא הסכים לכך ופתח בהליכים נגד הוועדה. ממשיכו, צ'ארלס מ. אוברלי, המשיך בהליכים כשנתמנה לפרקליט הראשי של דלאוור ב-1983. אוברלי ציין כי הוא רוצה לראות חבר נאמנים חופשי שיבטיח שהמכון ימשיך להתנהל כמוסד צדקה ויפסיק לשמש כמקלט מס.
תאגיד האלקטרוניקה יוז
ב-5 ביוני 1985 הוכרזה ג'נרל מוטורס כזכיינית במכירה פומבית שנמשכה 5 חודשים תחת סודיות. חברות נוספות שהשתתפו במכירה היו בואינג ופורד. הרכישה הושלמה ב-20 בדצמבר 1985 תמורת 5.2 מיליארד דולרים. 2.7 מיליארד במזומן והשאר ב-50 מיליון מניות של ג'נרל מוטורס.
ב-31 בדצמבר 1985 איחדה GM את יוז איירקראפט עם אלקו אלקטרוניקס שיחד הפכו לתאגיד האלקטרוניקה יוז, חברת-בת עצמאית.
ב-1994 הציגה יוז אלקטרוניקס את DirecTV - שירות תקשורת לוויינים עולמי הראשון לשימוש ביתי. ב-1995 חטיבת החלל והתקשורת הפכה לספקית העולמית הגדולה ביותר של לווייני תקשורת. בנוסף לכך רכשה החברה באותה שנה את "מגנווקס מערכות אלקטרוניקה" מקבוצת קרלייל. ב-1996 יוז אלקטרוניקס ו-PanAmSat מסכימות לאחד את שירותי הלוויינים שלהם תחת חברה ציבורית יחידה.
בשנת 2000 רכשה חברת בואינג שלוש חטיבות מתאגיד יוז אלקטרוניקס: תאגיד החלל והתקשורת יוז, יוז אלקטרון דינמיקס וספקטרולאב, בנוסף למעבדות יוז שכבר נרכשו על ידיה. 4 הקבוצות הצטרפו אל "בואינג מערכות לוויין", חברה-בת של בואינג שהפכה מאוחר יותר ל"מרכז לפיתוח לוויינים", חלק מ"מערכות ההגנה המשולבות של בואינג".
ב-2003 שרידיה של יוז אלקטרוניקס: DirecTV, DirecTV לאטין אמריקה, PanAmSat ויוז מערכות תקשורת נרכשו על ידי תאגיד החדשות (News Corporation) וקיבלו את השם קבוצת DirecTV.
חבשה קמיס
חבשה קמיס (ሐበሻ חבשה, ቀሚስ קמיס, "שמלה חבשית") היא שמלה מסורתית הנלבשת על ידי נשים חבשיות. השמלה עשויה מבד שיפון, בדרך כלל בגוונים של לבן, אפור ובז'. נשים אתיופיות ואריתריאיות בדרך כלל לובשות את השמלה באירועים רשמיים, ורבות מהן מתעטפות גם בצעיף שנקרא נטלה מעל השמלה הרשמית. באמריקה הצפונית ובאירופה השמלה משווקת כ"שמלת קפה אתיופית", על שם טקס הקפה המסורתי.
ברטולומה מיטרה
ברטולומה מיטרה מרטינס (בספרדית: Bartolomé Mitre Martínez; 26 ביוני 1821 - 19 בינואר 1906) היה פוליטיקאי, איש צבא, היסטוריון, סופר, עיתונאי ומדינאי ארגנטינאי, מושל של הפרובינציה של בואנוס איירס, ונשיא ארגנטינה בין 1862 ו-1868.
ראשית דרכו
מיטרה נולד בבואנוס איירס והוטבל בכנסיית סן ניקולאס. בנם של אמברוסיו אסטניסלאו דה לה קונספסיון מיטרה (Ambrosio Estanislao de la Concepción Mitre) וחוספה מרטינס ווטרטון (Josefa Martínez Whetherton), ואחיהם של אמיליו (Emilio איש צבא) ופדריקו (Federico). אביו היה צאצא למשפחה ונציאנית ממוצא יווני שהיגרה לבואנוס איירס בסוף המאה ה-17. המשפחה היגרה לתוך הפרובינציה, אביו שימש כגזבר באחד המבצרים במהלך מלחמת ארגנטינה–ברזיל (1825-1828) והם חזרו לאחר מכן לבואנוס איירס. הם התגוררו זמן מה בחווה של אחיו של חואן מנואל דה רוסאס - מושל בואנוס איירס ולמעשה מנהיג ארגנטינה באותה תקופה, הוא יועד להיות חוואי אך התעניין יותר בקריאת ספרים, הרגל שזכה ליחס מזלזל.
הגלות
ב-1841 מיטרה התחתן בקתדרלה של מונטווידאו עם דלפינה מריה לואיסה דה בדיה אי פרס (Delfina María Luisa de Vedia y Pérez) וייוולדו להם 2 בנות ו-4 בנים; ובאותה שנה התמנה לגזבר הכללי של השלטון הזמני באורוגוואי.
ב-6 בדצמבר 1842, כשהוא נושא בדרגת קפטן (סרן), השתתף בקרב ארוז'ו גרנדה (Arroyo Grande) בו ריברה הובס על ידי יריבו מנואל אוריבה (Manuel Oribe) שנתמך על ידי רוסאס, והיה בין הנצורים במהלך המצור הממושך שהוטל על מונטווידאו, ובמהלכו הכיר את ג'וזפה גריבלדי - לימים המשחרר של איטליה - שנטל חלק במלחמה הגדולה בראש צי איטלקי.
ב-1846 נאלץ להימלט ממונטווידאו הנצורה לבוליביה בשל סכסוך עם ריברה, שם אימן וחימש את הארטילריה המקומית. הוא נמנה עם מקורביו של הנשיא חוסה באז'יביאן (José Ballivián), ומשזה האחרון הודח - מיטרה נאלץ להימלט גם משם.
במחצית השנייה של 1847 שב לבוליביה, משם גורש לפרו ומשם שוב לצ'ילה שם עסק בעיתונות וערך בין היתר את כתב העת של דומינגו פאוסטינו סרמיינטו (Domingo Faustino Sarmiento) - לימים יורשו כנשיא ארגנטינה, והביע דעות סוציאל-ליברליות בנושאים שונים הקשורים לצ'ילה ולדרום אמריקה. הוא הפך לאחד מבעלי כתב העת, תמך ב-1851 בהתקוממות הליברלית נגד הנשיא מנואל מונט (Manuel Montt), דבר שגרם לגירושו מצ'ילה.
קריירה פוליטית בבואנוס איירס
מיטרה שב כמו רבים אחרים לבואנוס איירס לאחר הדחתו של רוסאס בידי אורקיסה בקרב קאסרוס (Caseros) ב-3 בפברואר 1852. הוא היה ממתנגדי הסכם סן ניקולאס (San Nicolás) שנחתם בעקבות ההדחה ולקראת החוקה של 1853 שתיחתם מאוחר יותר, ואשר הגבילה את כוחה ומרכזיותה של בואנוס איירס, ועמד בראש ההתקוממות ב-11 בספטמבר 1852 שהובילה להקמת מדינת בואנוס איירס שהתקיימה כישות עצמאית עד שנת 1861, והוא שימש בה כחבר בבית הנבחרים, וכשר המלחמה ויחסי החוץ. בין 1852 ו-1853 הוא הגן על העיר במהלך המצור של הצבא הפדרלי, ואף נפצע במהלכו.
במאי 1855 עמד בראש מערכה נגד האינדיאנים (באותה תקופה הפרובינציה הייתה קטנה מאשר היום ודרומית לה השתרע שטח ההפקר שבידי האינדיאנים), שהסתיימה בכישלון ובמנוסה של הכוחות שנלכדו במצור ונאלצו לסגת ברגל תוך שהם מותירים מאחוריהם את הציוד והסוסים.
יחסי ארגנטינה–ונצואלה
יחסי ארגנטינה–ונצואלה הם יחסי החוץ בין ארגנטינה לוונצואלה. יחסים דיפלומטיים בין המדינות קיימים כבר עשרות שנים.
ברטולומה מיטרה
קריירה פוליטית בבואנוס איירס
בינואר 1856, מיטרה וכוחותיו פלשו לסנטה פה במהלך מרדף אחר תומכי אורקיסה, וחידשו את העימות בין בואנוס איירס לקונפדרציה.
יחסי ארגנטינה–ונצואלה
היסטוריה
1.4 מיליארד דולר נסחרו בין ארגנטינה לוונצואלה במהלך 2008.
ברטולומה מיטרה
קרב ספדה (Cepeda) והסכם סן חוסה דה פלורס (San José de Flores)
ב-1859 עמד בראש הפלישה של בואנוס איירס לסנטה פה, נוצח בקרב ספדה (Cepeda) מול אורקיסה ב-23 באוקטובר באותה שנה. הכח שעמד לרשות מיטרה מנה 9000 חיילים (4700 רגלים ו-4000 פרשים) ו-24 קני ארטילריה; והוא היה חלש יחסית שכן היה עליו להקצות כוחות להגנת הפרובינציה מפני הפלישות האינדיאניות שחלקם היו בעלי בריתו של אורקיסה. לרשות אורקיסה עמד כח בן 14,000 חיילים (10,000 פרשים ו-3000 רגלים) ו-35 קני ארטילריה; ובנוסף יחידות של אינדיאנים ששיתפו עמו פעולה. חרף יתרונו המוחץ של אורקיסה, מיטרה תקף ראשון, התגונן, ולבסוף נסוג בצורה מסודרת משהבין שהקרב אבוד, אך נותר לבסוף עם 2000 חיילים בלבד וללא הארטילריה.
יחסי ארגנטינה–ונצואלה
היסטוריה
נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס פגש את נשיאת ארגנטינה כריסטינה פרננדס דה קירשנר בקראקס ב-11 באוגוסט 2009. קירשנר כינתה זאת "פגישה דו-צדדית [...] שמטרתה להעמיק את האינטגרציה החיונית שלנו".
ברטולומה מיטרה
קרב ספדה (Cepeda) והסכם סן חוסה דה פלורס (San José de Flores)
אורקיסה נמנע מלתקוף את בואנוס איירס, ובתיווכה של פרגוואי נחתם הסכם סן חוסה דה פלורס (San José de Flores) שהוביל להצטרפותה של בואנוס איירס לקונפדרציה ולשינויים של שנת 1860 בחוקה.
יחסי ארגנטינה–ונצואלה
היסטוריה
שני הנשיאים חתמו על עסקאות שנועדו לייבא לוונצואלה עור, מכונות ועופות מארגנטינה, בעוד שהסכם ייבוא אורז תואר על ידי נשיא ארגנטינה כ"הגדול ביותר אי פעם בתולדות ארגנטינה". העסקאות נאמרו בשווי של 1.1 מיליארד דולר. הפגישה התרחשה במקביל לביקורים בוונצואלה של עשרות אנשי עסקים ארגנטינאים.
ברטולומה מיטרה
מושל בואנוס איירס
ב-1860 מיטרה נבחר למושל בואנוס איירס לשם השלמת משימת ההצטרפות לקונפדרציה. הוא נהנה מיחסי קרבה עם הנשיא סנטיאגו דרקי שהתגמש ואיפשר לבואנוס איירס לחרוג מהסכם סן חוסה דה פלורס ולשמור לעצמה חלק גדול יותר מהכנסות המכס בנמל בואנוס איירס(אחת מהסיבות לעימותים המתמשכים בין בואנוס איירס לשאר הפרובינציות), לבחור את נציגיה לבתי הנבחרים שלא בהתאם לחוקה, ולצרף את נציגי בואנוס איירס לקבינט שלו, ואף העניק למיטרה דרגת גנרל.
ב-1861, הנשיא דרקי הורה על ההתערבות הפדרלית בסן חואן בעקבות רצח המושל שם, שהסתיימה בתבוסתו ובהוצאתו להורג של המורד אנטוניו אבראסטיין (Antonino Aberastain); צעד שגרר גינויים חריפים מצד בואנוס איירס שמיטרה עמד בראשה ואשר תמכה בהדחתו של המושל. כתוצאה מכך התחולל משבר עמוק בין בואנוס איירס לקונפדרציה, השרים נציגי בואנוס איירס פרשו מממשלתו של דרקי, והושעו תשלומי המכס. מנגד, נציגי בואנוס איירס לקונגרס הודחו מכיוון שלא נבחרו בהתאם לחוקה, וכך גם נעשה לנציגים לסנאט (בקונגרס יש נציגות שווה לכל פרובינציה ואילו בסנאט - הנציגות היא יחסית). מיטרה מצידו הודיע שלא יערוך בחירות חוזרות כדי להתאימן לכללי החוקה.
יחסי ארגנטינה–ונצואלה
הגירה
במהלך שנות ה-70 וה-80, מספר לא מבוטל של ארגנטינאים היגרו לוונצואלה, ונמלטו מהדיקטטורה הצבאית ומהבעיות הכלכליות של המדינה. רבים מהם חזרו מאוחר יותר לארגנטינה עם תחילת המשבר הכלכלי בוונצואלה.
ברטולומה מיטרה
קרב פאבון (Pavón)
דרקי התמקם בקורדובה כדי לארגן את צבאו לקראת העימות עם בואנוס איירס והעמיד בראשו את אורקיסה, מיטרה עמד בראש הכח הנגדי שנהנה הפעם מעדיפות (בניגוד לקרב ספדה): כלל שכירי חרב מאירופה ובעלי ברית אינדיאנים, והיה מצויד וממושמע יותר; אם כי עדיין היה קטן במעט מזה של הקונפדרציה (15,400 נגד 17,000).
ב-17 בספטמבר 1861 נערך קרב פאבון. מבחינה צבאית לא נפלה בו הכרעה, אך עוד בטרם הטיל למערכה את היחידות הנאמנות לו מאנטרה ריוס (הפרובינציה שלו) אורקיסה נטש את שדה המערכה, חצה את נהר הפרנה, ושב לביתו. מיטרה שלא היה מודע לכך - נסוג לסן ניקולאס דה לוס ארוז'וס כפי שנהג בקרב ספדה, ורק כעבור מספר ימים הבין שלמעשה ניצח במערכה. דרקי ניסה לארגן את כוחותין ברוסריו, ומשלא עלה בידו- נמלט למונטווידאו.
מיטרה השתלט על רוסריו שלח משם את יחידותיו לאזורי הפנים כדי לכפות את מרותו, וחיסל את כוחות הקונפדרציה הנותרים בקרב קנייאדה דה גומס (Cañada de Gómez) ב-22 בנובמבר 1861, ובדצמבר כוחותיו כבשו את סנטה פה ואת קורדובה.
מבואנוס איירס לחצו על מיטרה לבטל את החוקה של אורקיסה מ-1853 ולהקים מדינה אוניטרית, אולם מיטרה העדיף לא להרוס את המערכת הקיימת ולהתאימה לצרכיו; הפעיל את הצבא על מנת להדיח את המושלים הפדרליים ולכונן בפרובינציות שלטונות הנאמנים לו. אורקיסה עצמו תרם בעקיפין את חלקו למהלכיו של מיטרה, כשצירף את העיר פרנה חזרה לאנטרה ריוס, לאחר ששימשה כבירת הקונפדרציה.
ממשלת הקונפדרציה התפטרה באיחור, כשלמעשה רוקנה מכל תוכן.
אחראי על הממשל הלאומי
עוד קודם לקרב פאבון התנהלה מלחמת אזרחים בסנטייגו דל אסטרו, טוקומן וקטמארקה; וניצחונו של מיטרה איפשרה למנואל טבואדה (Manuel Taboada), הקאודיז'ו הבולט בסנטייגו דל אסטרו ומתומכיו של מיטרה, להטיל את מרותו על כל הפרובינציות הצפוניות.
דיוויזיה שבין מפקדיה נמנה דומינגו פאוסטינו סרמיינטו הדיחה את המושלים בפרובינציות של קוז'ו, וסרמיינטו נבחר כמושל סן חואן בה נולד. בלה ריוחה ניהל הקאודיז'ו אנחל ויסנטה פניילוסה (Ángel Vicente Peñaloza, El Chacho) מלחמה עיקשת שהסתיימה כעבור שלושה חודשים בהסכם בו פניילוסה קיבל את סמכותו של מיטרה.
במהלך המחצית הראשונה של 1862 נערכו בחירות לקונגרס ולסנט בכל רחבי המדינה, ובסוף מאי הקונגרס התכנס בבואנוס איירס. באוגוסט נערכו הבחירות לנשיאות ובהן מיטרה נבחר לנשיא ומרקוס פס (Marcos Paz) לסגן נשיא.
הנשיאות
ברטולומה מיטרה היה הראשון מבין 3 נשיאים עוקבים שבמשך 18 שנים עצבו את דמותה של ארגנטינה כפי שהתנהלה מכאן ואילך, יחד עם דומינגו פאוסטינו סרמיינטו ( Domingo Faustino Sarmiento) וניקולאס אבז'אנדה (Nicolás Avellaneda). במהלך תקופה זו ארגנטינה הפכה מאוסף של פרובינציות השקועות במלחמות אזרחים לרפובליקה מאוחדת, עוצבה החוקה החדשה של ארגנטינה, והוגדרו יחסי הכוחות שבין המדינה לאזרחים.
מיטרה התמנה לנשיא ב-12 באוקטובר 1862, ומתוך 5 השרים שמינה - 3 היו מבואנוס איירס, וגם 2 האחרים - התגוררו בה למרות שנולדו בפרובינציות אחרות.
ארגון המדינה
כשמיטרה כבר היה שליט בפועל אך בטרם התמנה לנשיא, הקונגרס קיבל חוק שהפך את הפרובינציה של בואנוס איירס לשטח פדרלי, פעולה פורמלית של הפקעת הפרובינציה לטובת המדינה מידי אזרחיה. בית הנבחרים הפרובינציאלי דחה את ההחלטה - בואנוס איירס נהנתה ממשאבים רבים בזכות המכס בנמל, זה היה מקור לקונפליקטים רבים במהלך מלחמות האזרחים נוכח אי נכונותה לוותר על מקור הכנסות זה או לחלוק אותו עם שאר הפרובינציות, והיא אף התנהלה כמדינה עצמאית בתקופות שלטונם של אורקיסה ודרקי. משהפך מיטרה לנשיא הוא הוביל לפשרה לפיה ההכרעה בנושאים השנויים במחלוקת נדחתה ב-5 שנים, ובינתיים העיר בואנוס איירס תהפוך לבירה ולמקום משכנם של השלטונות, יובטח התקציב השנתי של הפרובינציה, והיא תוכל להחזיק במשמר לאומי כדי להגן על הגבול הדרומי מפני האינדיאנים.
המחלוקת על מעמדה של בואנוס איירס גרמה לפיצול במפלגה השלטת בפרובינציה בין המפלגה הלאומית (Partido Naciona) בראשות מיטרה שכונו "המבושלים" (cocidos) והמפלגה האוטונומית (Partido Autonomista) בראשות אדולפו אלסינה (Adolfo Alsina) שכונו "הנאים" (crudos). האוטונומיסטית התנגדו להפיכתה של בואנוס איירס לאזור פדרלי - פעולה שקיבעה את מעמדה המועדף כבירה אך הכפיפה אותה למרוּת הרפובליקה ו"גזלה" ממנה את ההכנסות מהמכס - ויותר מאוחר הם יעמדו מאחורי בחירתו של אלסינה למשול בואנוס איירס ושל ניקולאס אבז'אנדה (Nicolás Avellaneda) לנשיא.
המחלוקת סביב המכס הובילה לחוק מ-1863 שהעניקה עדיפות למסחר עם אירופה ושהפחיתה את המכס, ולרפורמה החוקתית של 1866 שהלאימה לחלוטין את ההכנסות מהמכס.
לאחר כינונם של הרשות המחוקקת (הקונגרס) והמבצעת (הנשיא) נותר רק לארגן את הרשות השופטת; וזה נעשה למחרת השבעתו של מיטרה לנשיא. בית המשפט המשפט הגבוה לצדק (La Corte Suprema de Justicia de la Nación Argentina) החל לפעול ב-15 בינואר 1863, ולאחר מכן הוקמו בתי משפט פדרליים בכל הפרובינציות.
המדיניות החינוכית של מיטרה הייתה של יתר אחידות בבתי הספר התיכוניים, והפצתם של הרעיונות הליברליים בקרב התלמידים. הוקמו בתי ספר לאומיים בפרובינציות, והולאם בית הספר הלאומי של בואנוס איירס.
החלה סלילתם של מסילות הברזל מרוסריו לקורדובה, ומבואנוס איירס לדרום הפרובינציה.
תבוסתו ומותו של "צ'אצ'ו" פניילוסה (El Chacho" Peñaloza")
בראשית 1863, אנחל ביסנטה פניילוסה (Ángel Vicente Peñaloza) שהיה ידוע בכינויו אל צ'אצ'ו (El Chacho), הקאודיז'ו הבולט באזור קוז'ו, חידש את מאבקו, דבר שהוביל להתערבות צבאית מבואנוס איירס שנתמכה על ידי המושלים הליברליים הנאמנים לה, ושבאה לידי ביטוי ברדיפת הפדרליים באמצעות מעצרים, ביזות, וחיסולים.
לאחר מספר התקוממויות בסן לואיס וקטמארקה, הוביל פניילוסה להתקוממות חדשה במאי 1863. הצבא הגיב באופן נחרץ ותקף את לה ריוחה מסן חואן בראשות סרמיינטו ומקטמארקה בפיקוד טבואדה (Taboada). מדיניותו של מיטרה הייתה להתייחס למורדים כאל כנופיית פושעים ולא כאל יריבים פוליטיים ולוחמים, ולחסלם.
לאחר מספר חודשי מלחמה ללא הכרעה, קיבלו הפדרליים תמיכה לא צפויה מסימון לואנגו (Simón Luengo) שהדיח את מושל קורדובה וקיבל את פניילוסה בבירת הפרובינציה. הדבר לא מנע את תבוסתם של הפדרליים בקרב לאס פלאז'אס (Las Playas) בקורדובה ב-28 ביוני 1863. פניילוסה שב ללה ריוחה והובס שוב ונותר ללא צבא לצידו. הוא ניסה למצוא מקלט באחד הכפרים, אך נכנע לבסוף ב-12 בנובמבר 1863, נרצח וראשו נערף כ"לקח" לפדרליים.
במהלך 1864-1865 הובסו כל שאר הקאודיז'וס בסן לואיס ולה ריוחה וההתנגדות באה אל קיצה.
יחסי החוץ
מיטרה שם דגש על יחסי החוץ עם מדינות אירופה, ובראש ובראשונה עם ארצות הברית, והוא אף מינה את סרמיינטו לשגריר שם.
מבחינת היחסים עם ספרד - הוא דחה הסכם שנחתם עמה ב-1859 לגבי מתן אזרחות לבנים של ספרדים.
עמדתו בנוגע למדינות אמריקה הלטינית הייתה של התעלמות: כשהממשל שלו הוזמן להשתתף בקונגרס הפאן-אמריקני ב-1862 בלימה, בעקבות הפלישה הצרפתית למקסיקו וסיפוח סנטו דומינגו (הרפובליקה הדומיניקנית) על ידי ספרד - הוא לא מינה נציג רשמי, וטען שמדינות אמריקה הלטינית אינן ישות אחת ולכל אחת אינטרסים משלה.
לפני שנשלח לארצות הברית כשגריר, סרמיינטו נשלח בשליחות דיפלומטית לצ'ילה ולפרו, בין היתר כדי ליישב מחלוקות לגבי קו הגבול עם צ'ילה, ולתבוע פיצויים על הוצאותיה לשחרור צ'ילה ופרו בידי סן מרטין, למעלה מ-40 שנה לפני כן.
במהלך כהונתו של מיטרה צצו תביעות של צ'ילה בפטגוניה, אז השטח מדרום לבואנוס איירס שנשלט על ידי שבטי האינדיאנים, והוא הגיב בצעדים שנועדו לקבוע עובדות בשטח - בעיקר יצירת מספר מאחזים לאורך החוף, במצר מגלן ובקייפ הורן בדרום היבשת; וכן תמיכה בהתיישבות הוולש בצ'ובוט.
מלחמת פרגוואי (הברית המשולשת)
כשם שראה כחובתו להפיץ את הליברליזם בפרובינציות, כך מצא לנכון לעשות גם במדינות השכנות.
מלכתחילה הוא היה מעורב בנעשה באורוגוואי, ולאחר מכן גם בפרגוואי - מדינה חריגה בנוף הדרום אמריקאי שנקטה במדיניות של התבודדות וניתוק מהשאר.
"האדומים"
שמצאו מקלט בבואנוס איירס לאחר ניצחונו ובחירתו לנשיא של מיטרה שאפו לחזור לשלטון באורוגוואי. באפריל 1963 התארגנה פלישה לאורוגוואי בראשות נשיאה לשעבר בנאסיו פלורס (Venancio Flores) שזכתה לסיוע נרחב מממשלו של מיטרה בציוד ולוגיסטיקה, ממשל שיזם במקביל משברים דיפלומטיים עם אורוגוואי. בשנה שלאחר מכן הצטרפה גם ברזיל למלחמה שהסתיימה בנפילת השלטון בידי פלורס.
במאי 1865 פרגוואי פלשה לקוריינטס. הממשל בבואנוס איירס הסתיר מהציבור את העובדה שלופס הכריז מלחמה קודם לכן - צעד טיקסי וג'נטלמני מקובל באותה תקופה - כדי לשוות לפלישה נופך בוגדני ולעורר את היצרים הלאומניים, והכריז מצידו מלחמה על פרגוואי.
מעט לאחר מכן, אורוגוואי, ברזיל וארגנטינה חתמו על הסכם הברית המשולשת במטרה להדיח את לופס, ומיטרה התמנה כמפקד כוחות הברית.
הצבא הארגנטינאי לא היה מוכן למלחמה: נותרו מעט יחידות מגויסות מאז קרב פאבון וכמה אלפי שכירי חרב. מיטרה קבע מכסות גיוס לפרובינציות בהתאם לאוכלוסייתן - צעד שהגדיל את כוחו בכ-9500 איש, ויחד עם כוחות מקוריינטס עמדו לרשותו ב-1866 כ-25000 חיילים. הכח הימי לעומת זאת- היה דל.
התנגדותם של האינטלקטואלים והעיתונות למלחמה הובילה את מיטרה להכריז על מצב חירום במטרה לרדוף את מי שהתנגד לו - גם ללא קשר למלחמה, ולהנהיג צנזורה.
סדרת תבוסות אילצה את צבא פרגוואי לסגת חזרה לארצו, ובעלות הברית פלשו לשם באפריל 1866. קו החזית התייצב בדרום פרגוואי במהלך השנתיים הבאות, ולאחר מספר קרבות עקובים מדם הפעילות הצבאית פחתה, בעיקר עקב מגיפות כולרה שגרמו לאלפי הרוגים בשני הצדדים.
לופס הציע למיטרה להגיע להסכם לגבי סיום המלחמה, אך מיטרה נותר נאמן להסכם שבבסיס הברית המשולשת ודחה את הצעתו.
לאחר פטירתו של סגן הנשיא של מיטרה בתחילת 1868, הוא שב לבואנוס איירס ומספר חודשים לאחר מכן - ב-12 באוקטובר 1868 - סיים את כהונתו כנשיא; וברזיל שקיבלה את הפיקוד - הביסה את פרגוואי וכבשה את אסונסיון.
הפדרליים האחרונים בפרובינציות
המלחמה בפרגוואי לא התקבלה באהדה בפרובינציות הפנימיות, וזאת על רקע הקונפליקט המתמשך בין בואנוס איירס - הפרובינציה הדומיננטית והעשירה - ושאר הפרובינציות, והדרישה למכסות של מגויסים נוצלה על ידי המושלים שתמכו במיטרה לחיסול חשבונות עם יריביהם שנשלחו לחזית, כולל לוחמים ותיקים ממלחמות האזרחים שהתנהלו מאז ההתנתקות מספרד ב-1810 ועד לתקופת שלטונו של מיטרה.
נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות
נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות, ("נבת"ם"), הייתה יחידת ביקורת ייחודית למדינת ישראל, שכפופה למשרד המשפטים, שהוקמה בשנת 2013, והחלה לפעול ב-1 באפריל 2014, ותפקידה לבצע ביקורת מערכתית יזומה, ולברר תלונות על פרקליטות המדינה, מערך התביעה המשטרתית ועורכי הדין שקיבלו מהיועץ המשפטי לממשלה ייפוי כוח לצורך ייצוג.
ברטולומה מיטרה
הפדרליים האחרונים בפרובינציות
(Revolución de los Colorados), ובתוך מספר שבועות הם השתלטו גם על שאר הפרובינציות בקוז'ו: סן חואן, לה ריוחה, סן לואיס; ושתי יחידות פדרליות שמנו כ-10,000 איש עמדו לרשות מפקדי המרד - חואן סאה (Juan Saá) ופליפה בארלה (Felipe Varela).
נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות
עם הקמתה עמדה בראש הנציבות השופטת בדימוס הילה גרסטל. ב-18 באפריל 2016 הודיעה גרסטל על התפטרותה מהתפקיד, והתפטרותה נכנסה לתוקף בתחילת יולי 2016. ב-26 ביולי 2016 המליצה הוועדה לאיתור נציב הביקורת על הפרקליטות לשרת המשפטים, איילת שקד, למנות את השופט ישעיהו שנלר לתפקיד, אך שנלר משך את מועמדותו מפאת ניגוד עניינים.
ברטולומה מיטרה
הפדרליים האחרונים בפרובינציות
מיטרה שב מפרגוואי לרוסריו יחד עם יחידות מהחזית שנשלחו לקוז'ו והביסו את סאה בקרב סן איגנסיו (San Ignacio) ב-1 באפריל 1867 בסן לואיס, בזכות העדיפות בציוד ובמשמעת.
נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות
באוגוסט 2016 חוקקה הכנסת את, שמסדיר את פעילותה של נציבות תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות, שמחליפה את נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות, והשופט דוד רוזן נבחר לעמוד בראש נציבות זו.
ברטולומה מיטרה
הפדרליים האחרונים בפרובינציות
(Antonino Taboada) השתלטו על קטמארקה ומנעו מהפדרליים שם להצטרף למרד, ולכן פליפה בארלה החליט לתקוף אותה. בדרכו לשם מלה ריוחה, גילה שטבואדה כבש בינתיים גם את לה ריוחה, הוא חזר לשם ומצא אותו מוכן לקרב סביב הבאר היחידה בסביבה. בארלה שכוחותיו סבלו ממחסור במים תקפו והובסו באופן מוחץ בקרב (Pozo de Vargas, 10 באפריל).
נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות
הקמה
במקביל לביקורת מצד גורמים שונים על התנהלות מערך התביעה המשטרתית והפרקליטות, בין היתר ביחס להפגנות וחופש הביטוי של הימין, החל הפורום המשפטי למען ישראל לפעול להקמת גוף אשר יבקר את הפרקליטות. הצעת החוק הוגשה על ידי חברי הכנסת אורי אריאל וגדעון עזרא. כעבור חודשים ספורים, הוגשה הצעה דומה על ידי חבר הכנסת מיכאל בן ארי, ובהמשך ההצעות אוחדו. בפברואר 2012 הודיע היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, על הכוונה להקים גוף רשמי שיפקח על הפרקליטות, שיפעל כיחידה עצמאית במשרד המשפטים, וכך נדחתה ההצעה שהיחידה תהיה תחת משרד מבקר המדינה. כעבור כחודשיים הציג וינשטיין את המתווה להקמת הנציבות. הזיכוי של אהוד אולמרט ממרבית האישומים נגדו ביולי 2012 (במרץ 2015 הורשע בפרשת מעטפות הכסף ממנה זוכה תחילה), הגביר את הלחץ לזרז את הקמת הגוף המבקר. הנציבות הוקמה מכוח מסמך עקרונות שנחתם ב-16 ביוני 2013 על ידי שרת המשפטים ציפי לבני והיועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין.
ברטולומה מיטרה
הפדרליים האחרונים בפרובינציות
הצבאות הפדרליים התפרקו, חלק מהחיילים נמלטו לצ'ילה ואחרים התפזרו ברחבי קוז'ו ונלכדו בקלות בידי הצבא; חוץ מפליפה בארלה שהמשיך לפעול עוד מספר חודשים בין לה ריוחה וקטמרקה.
נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות
הקמה
ב-22 בדצמבר 2013 אישרה הממשלה את מינויה של השופטת הילה גרסטל לתפקיד הנציבה הראשונה, לפי חוק שירות המדינה (מינויים), התשי"ט-1959, לאחר שועדת איתור המליצה למנותה לתפקיד. הנציבות החלה לפעול ב-1 באפריל 2014. ב-8 במאי נחנכה הנציבות בטקס שנערך במשכנה הזמני שבמגדל שלום בתל אביב. הנציבה גרסטל אמרה בטקס כי "לנציבות אין אח ורע ברחבי העולם – מה שהופך את הקמתה למורכבת בהרבה". ארגון פרקליטי המדינה הודיע כי כל עוד לא תוסדר פעילותו של הגוף, לא ישתף פעולה עם הנציבות החדשה, ובחודש ספטמבר 2014 הכריז על סכסוך עבודה בקשר להקמת הנציבות.
סכסוך העבודה של ארגון פרקליטי המדינה ביחס לנציבות
המחלוקת בין ארגון פרקליטי המדינה לבין הנהלת משרד המשפטים על עצם קיומו של גוף הביקורת, נבעה מכך שבחודש יולי 2012 הגיש צוות מקצועי של 8 משפטנים את מסקנותיו ביחס לאפשרות הקמת נציבות ביקורת על הפרקליטות. הצוות המליץ שלא להקים גוף ביקורת ייעודי, עקב קיומם של כ-10 גופי ביקורת קיימים על הפרקליטות והוסיף כי "האמירה הנשמעת בהקשר זה, כאילו גופי התביעה ובראשם הפרקליטות אינם נתונים לביקורת אינה משקפת את המציאות". עם זאת, הצוות המליץ להתמקד בביקורת מערכתית על מדיניות הפרקליטות, באמצעות חיזוק מנגנוני הביקורת הקיימים - בייחוד במשרד מבקר המדינה. בנוסף, בדיון בחודש פברואר 2012 בוועדה לביקורת המדינה של הכנסת, נאמר מפי יו"ר הוועדה כי . לאחר שהוקם גוף הביקורת, בניגוד לאותן המלצות, תוך מתן סמכות לעסוק בתלונות אישיות נגד פרקליטים, הודיע ארגון פרקליטי המדינה שלא ישתף פעולה עם נציבות הביקורת. בחודש ספטמבר 2014 הוכרז סכסוך עבודה באישור ההסתדרות והחל משא ומתן בין הנהלת משרד המשפטים לבין הארגון. בחודש פברואר 2015 הודיע הארגון כי הפרקליטים לא יגישו מסמכים לבתי המשפט בלי שאלו יחתמו על ידי מנהליהם, וזאת כדי לאפשר ביקורת בזמן אמת של המנהלים. הארגון דרש כי תבוטל האפשרות לעסוק בתלונות אישיות כנגד פרקליטים. בתחילת חודש יוני 2015 הגיעה שרת המשפטים איילת שקד, שנכנסה לתפקידה, להסכמה על הקפאת הביקורת הפרטנית שמבוצעת על ידי הנציבות, ועל מינוי ועדה בראשות השופט בדימוס אליעזר גולדברג שתבחן את פעילות הנציבות ואת הצורך בביקורת פרטנית. עקב כך הקפיא ארגון פרקליטי המדינה את צעדיו והחל לשתף פעולה עם הביקורת המערכתית שמבצעת הנציבות.
ברטולומה מיטרה
הפדרליים האחרונים בפרובינציות
התקוממות שפרצה בסלטההעניקה תקווה מחודשת לבארלה שהשתלט על עמקי קלצ'אקי (Valles Calchaquíes, בשטחי סלטה, טוקומן וקטמארקה). ההתקוממות בסלטה דוכאה, אך בארלה הצליח לכבוש אותה לזמן קצר בטרם המשיך צפונה לחוחוי ולגלות בבוליביה.
נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות
סכסוך העבודה של ארגון פרקליטי המדינה ביחס לנציבות
בחודש אוקטובר 2015 פרסם גולדברג את מסקנותיו, ובהן נאמר כי "מנסחיו של מסמך העקרונות שביקשו לשלב יחד את שני סוגי הביקורת, יצרו 'ייצור כלאיים', בלתי מוכר בעולם הביקורת", אך כי יש להקים בחקיקה נציב לתלונות ציבור על פרקליטים, על מנת לאפשר לציבור להגיש תלונות, שתיבדקנה במקרים מסוימים בעלי חשיבות ציבורית ולאחר שיוענקו הגנות שונות שיש להעניק למבוקרים כנהוג בסוגי ביקורת אחרים (כדוגמת סודיות ההליך). כמו כן הוסיף גולדברג כי ניתן יהיה להגיש תלונות גם על היועץ המשפטי לממשלה, וכי הביקורת המערכתית על הפרקליטות תבוצע במסגרת גוף אחר שיפעל במסגרת חוק הביקורת הפנימית.
ברטולומה מיטרה
הפדרליים האחרונים בפרובינציות
עם תום כהונתו של מיטרה כנשיא, הוא הותיר אחריו אלפי הרוגים פדרליים שנלחמו במגמות הריכוזיות שלו.
נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות
סכסוך העבודה של ארגון פרקליטי המדינה ביחס לנציבות
בדצמבר 2015 העלתה הנציבה גרסטל טענות קשות כלפי פרקליט המדינה שי ניצן בהקשר להתנהלותו בקשר למינויה לתפקיד במכון הלאומי לרפואה משפטית של ד"ר מאיה פורמן, שנמתחה ביקורת על תפקודה על ידי שופטי בית המשפט המחוזי בפרשת רצח תאיר ראדה, ביקורת שלימים בית המשפט העליון לא הסכים עמה. לאחר מכן פנו בכירים בפרקליטות ליועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, וטענו כי הם רואים קושי ממשי להמשיך ולשתף פעולה עם גרסטל. שי ניצן ביקש מהיועץ המשפטי לממשלה, שיתערב בהתנהלותה של גרסטל, שלטענתו בחנה את שיקול הדעת המקצועי ואת פעולות הפרקליטות שנעשו בהנחיית היועץ - ובכך חרגה מסמכותה.
ברטולומה מיטרה
השלכות הפרישה
עם תום כהונתו, המפלגה שהובילה את מיטרה לתפקיד נשיא הייתה מחולקת בין הנאמנים למיטרה (mitristas) והאוטונומיסטים (autonomistas). בנוסף להם עדיין התקיימו שרידי המפלגה הפדרלית הוותיקה שראתה באורקיסה את מנהיגה, אם כי היו ביניהם שחיפשו בריתות אחרות.
נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות
סכסוך העבודה של ארגון פרקליטי המדינה ביחס לנציבות
במרץ 2016 עתרו 11 פרקליטים בשירות המדינה לבג"ץ בדרישה למנוע פרסום דו"ח שבוחן את פעולותיהם מול המכון לרפואה משפטית. במקביל החליטו בפרקליטות לנקוט בעיצומים במחאה על הצעת חוק, לפיה בתוך שנה לא תחול ביקורת על התביעה המשטרתית, שעורכי הדין מטעמה מגישים כ-90% מכתבי האישום, בנימוק שמדובר באפלייתם לרעה של הפרקליטים.
מבנה הנציבות ותפקידיה
הנציבות הורכבה מ-24 תקנים, מספר גבוה בהרבה מגופי ביקורת ייעודיים אחרים כדוגמת מבת"ן המבקר את שירות הביטחון הכללי, או המחלקה לחקירות שוטרים. להשוואה, מספר דומה של תקנים קיים בגוף ביקורת במשרד המשפטים האמריקאי - שם אין מוסד של מבקר המדינה או נציב תלונות הציבור וגם לא מבקר פנים. לגוף המקביל בארצות הברית ישנם כ-13,000 מבוקרים, בהשוואה לכ-2,300 מבוקרים לנציבות בישראל.
ברטולומה מיטרה
השלכות הפרישה
האוטונומיסטים - ובראשם אלסינה
נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות
מבנה הנציבות ותפקידיה
תפקידה של הנציבות היה לעסוק בהיבטים של ניהול תקין, אחידות ביישום נהלים ומדיניות, שקיפות תהליכי עבודה, אתיקה מקצועית ויעילות, תוך כדי שמירה על עצמאות שיקול הדעת של הגופים המבוקרים בקבלת החלטותיהם, ולדון בתלונות נגד הגופים המבוקרים.
ברטולומה מיטרה
השלכות הפרישה
המושל - ששאפו לשמור על האוטונומיה של בואנוס איירס, ובעיקר על עושרה אותו לא רצו לחלוק עם שאר הפרובינציות; מצאו כר לשיתוף פעולה פרגמטי עם הפדרליים ששאפו לשמור על האוטונומיה של הפרובינציות ולמנוע את הגמוניה של בואנוס איירס. כך, מושלים רבים שמשלו בגיבויו של מיטרה, חברו למפלגה האוטונומיסטית.
נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות
מבנה הנציבות ותפקידיה
הגופים המבוקרים הם כל הפרקליטויות, כל בעלי הסמכה מהיועץ המשפטי לממשלה, וכל מיופי הכוח של היועץ המשפטי לממשלה. נקבע שבתום 6 חודשים מיום ההקמה ולא יאוחר מ-12 חודשים מיום ההקמה, יוחל בהחלת הביקורת גם על התביעה המשטרתית. לא התקבלה הצעתם של שרי המשפטים לשעבר, חיים רמון ודניאל פרידמן, שגם היועץ המשפטי לממשלה ופרקליט המדינה יהיו כפופים לביקורת.
ברטולומה מיטרה
השלכות הפרישה
באמצע 1867 היו שלושה מועמדים לנשיאות- אורקיסה, אלסינה ורופינו דה אליסלדה (Rufino de Elizalde) - מועמדו של מיטרה. אלסינה נחשב לנציג מובהק של בואנוס איירס ולכן עלתה האופציה של שיתוף פעולה בינו לבין אורקיסה, אלא שזו נכשלה בשל חוסר אמון ביניהם, וכך עלתה על הפרק מועמדותו של דומינגו פאוסטינו סרמיינטו - באותה עת השגריר בארצות הברית, שבמקור היה מסן חואן, ושנתמך בידי חלק מהמושלים.
נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות
מבנה הנציבות ותפקידיה
הנציבות כללה שני אגפים עיקריים:
ברטולומה מיטרה
השלכות הפרישה
סרמיינטו ואלסינה ניצחו בבחירות שנערכו ב-12 באפריל 1868, אם כי זכו ברוב מוחלט דחוק בקרב האלקטורים - 70 מתוך 139. מיטרה נכשל בקידום המועמד שלו בעיקר בגלל ההתנגדות למלחמה בפרגוואי.
נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות
הטיפול בתלונות
ניתן להגיש תלונה בכתב לנציבות נגד הגופים והאנשים המבוקרים. לא ניתן להגיש תלונה בעילום שם, או תלונה בעניין שמצוי בחקירת משטרה או בעניין תלוי ועומד בדיון בבית משפט או בית דין. בעקבות הגשת תלונה תפתח היחידה לפניות פרטניות בנציבות בבירורה, תפנה לגורמים הרלוונטיים ותאסוף חומר. הנציבות מוסמכת לברר תלונות בדרך שתבחר והיא אינה כפופה להוראות שבסדר דין או בדיני הראיות. היא רשאית לקיים בירור עם כל אדם, אם סבורה שיש בכך תועלת ואף לדרוש מכל אדם למסור לה כל מסמך ולהשיב על שאלותיה, אם יש בכך כדי לסייע בבירור התלונה. בתום הבירור תודיע הנציבות על החלטתה, והיא רשאית לצרף להחלטתה המלצה אופרטיבית.
ברטולומה מיטרה
השלכות הפרישה
מיטרה ארגן במהלך כהונתו את המערכת המוניטרית, טיפל בחוב הציבורי, ואימץ את השיטה המטרית.
נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות
פעילות הנציבות
בפברואר 2015 פרסמה הנציבות את דוח הביקורת הראשון שלה על פרקליטות המדינה. מהדוח עולה כי ב-9 החודשים הראשונים לפעילות הנציבות, התקבלו 210 תלונות. הטיפול הושלם ב-151 תלונות, ורק 3 תלונות נמצאו מוצדקות, מה שמוכיח, לטענת מתנגדי הקמתו של גוף ייחודי, את חוסר נחיצותו. באפריל 2015 פרסמה הנציבות דוח פעילות ראשון, והנציבה גרסטל אמרה כי יש צורך בחקיקת חוק שיסדיר את פעילות הנציבות, ובכלל זה את סוגיית מתן חיסיון לשמות הנילונים. באוגוסט 2020, פורסם הדו"ח הנציבות עבור שנת 2019, בה נמצאו 96 תלונות מוצדקות מתוך 633 תלונות שהוגשו (כ-13%).
ברטולומה מיטרה
השלכות הפרישה
במהלך כהונתו כנשיא הוא זכה באות כבוד ממסדר הבונים החופשיים.
נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות
חוק נציבות תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות
באוגוסט 2016 אישרה הכנסת את חוק נציבות תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות, התשע"ו–2016, שמפצל את פעילותה של נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות בין שני גופים:
ברטולומה מיטרה
לאחר הנשיאות
במאי 1869, מיטרה התמנה כסנאטור .
בשעה שנערכו הקרבות האחרונים במלחמת פרגוואי, הוא יסד את העיתון La Nación Argentina ב-1870 (בשנת 1945 שמו יקוצר ל-La Nación, כיום העיתון השמרני המוביל בארגנטינה).
באותה שנה התאבד בברזיל בנו בכורו. בשנה שלאחר מכן חלה בקדחת צהובה, במגפה שפרצה בבואנוס איירס, אך החלים ממנה.
ב-1872 הוא נשלח על ידי הנשיא סרמיינטו לברזיל כדי לדון בתמיכתה בדרישות ארגנטינה לגבי הגבולות עם פרגוואי. בשנה שלאחר מכן נשלח לפרגוואי והגיע להסכם לפיו הפילקומאז'ו יהיה הגבול בין שתי המדינות.
מהפיכת 1874
בפברואר 1873 הוצגה מועמדותו לנשיאות מטעם המפלגה הלאומנית (Partido Nacionalista) לבחירות בשנה שאחריה, אך הוא הובס בהן בידי ניקולאס אבז'אנדה. תומכי מיטרה האשימו את השלטון בהטיית התוצאות, והחלו להכין את ההפיכה שפרצה ב-23 בספטמבר 1874, כשמיטרה שהה במונטווידאו.
המפקדים הצבאיים של ההפיכה התמקמו בדרום הפרובינציה, שם גייסו כ-5000 מתנדבים, רובם פרשים דלי ציוד. מיטרה עצמו המתין שסרמיינטו יסיים את כהונתו ורק אז נעמד בראש ההפיכה.
במקביל פרצה מרידה נוספת, של הגנרל חוסה מיגל ארדונדו (José Miguel Arredondo) מאורוגוואי שהשתתף בעבר במלחמות האזרחים בארגנטינה ובמלחמת פרגוואי. ממקום מושבו בדרום קורדובה, בגבול עם שטחי האינדיאנים, הוא כבש לזמן קצר את בירת הפרובינציה, לאחר מכן כבש את מנדוסה שבמערב, והחל להתקדם מזרחה לבואנוס איירס, אך הובס במנדוסה בידי הגנרל חוליו ארחנטינו רוקה (Julio Argentino Roca) - לימים נשיא ארגנטינה - בקרב סנטה רוסה (Santa Rosa), ב-7 בדצמבר 1874.
עוד קודם לכן, מיטרה שסבר שארדונדו עדיין שולט בקורדובה החל להתקדם צפונה, אולם הובס בידי כח רגלים קטן אך ממושמע ומצויד היטב, בקרב לה ורדה (La Verde) ב-26 בנובמבר 1874; ושבוע לאחר מכן נכנע.
מיטרה וארדונדו נעצרו, הועמדו למשפט צבאי, והודחו מהצבא.
האופוזיציה
במהלך תקופת מעצרו הקצרה, מיטרה החל לכתוב את ספרו על מנואל בלגראנו ומלחמת העצמאות של ארגנטינה. המשפט נגדו הופסק באמצע לאחר שזכה לחנינה מידי הנשיא אבז'אנדה, אך המפלגה שלו הקימה חזית פוליטית שהתנגדה לכל המהלכים הנשיאותיים כל עוד נמנע ממיטרה להשתתף בבחירות. המשבר הכלכלי שפרץ אז איחד את כל המפלגות בתמיכתם של אבז'אנדה ומיטרה, והוא נבחר לקונגרס ב-1878.
ב-1880 הוא תמך בהפיכה שפרצה באותה שנה בידי מושל הפרובינציה בעקבות ניצחונו של רוקה בבחירות לנשיאות. ההפיכה נכשלה, והמורדים שלחו את מיטרה לייצגם במשא ומתן לסיומה, ובו סוכם על חנינה למורדים שהניחו את נשקם והכירו בתוצאות הבחירות, וכן על הפדרליזציה של בואנוס איירס - צעד שהפך את הבירה לשטח נפרד מהפרובינציה.
ב-22 באוגוסט 1892 השתתף בטקס מרכזי של הבונים החופשיים ברוסריו בו הקדיש לספריה שלהם שני עותקים של ספריו על מנואל בלגראנו ועל סן מרטין.
מיטרה הוא בין האישים היותר מוערכים בהיסטוריה של ארגנטינה, יש רחוב בבואנוס איירס שנקרא על שמו עם סיום כהונתו כנשיא, והבית שהוענק לו משמש כיום כמוזיאון לזכרו.
הוא נהג להסתובב ברגל במרכז העיר כשלראשו כובע רחב תיתורה שהסתיר את הפציעה מהמרד נגד אורקיסה ב-1853.
ב-1894 נבחר שוב כסנטור. את שנותיו האחרונות הקדיש לניהול העיתון לה נאסיון ולתירגום הקומדיה האלוהית של דאנטה אליגיירי.
נפטר ב-16 בינואר 1906 מקוליטיס (מחלת מעיים דלקתית), ונקבר בבית הקברות לה רקולטה בבואנוס איירס.
העיתון La Nación ממשיך להופיע ולהשפיע עד היום, ונוהל תמיד בידי יורשיו וממשיכי דרכו.
הבונים החופשיים
היחסים הסבוכים בין מיטרה, אורקיסה ודרקי, כולל הנסיגה התמוהה של אורקיסה משדה המערכה בפאבון; תורצו על ידי מספר היסטוריונים כנובעת מהשתייכותם למסדר הבונים החופשיים.
בפועל, שלושתם יחד עם סרמיינטו ואחד ממפקדי מהפיכת 1874, קיבלו ב-21 ביולי 1860 דרגה 33 מטעם המסדר שמרכזו שכן בבואנוס איירס, ובהמשך חייו זכה מיטרה בעוד מספר כיבודים מטעם המסדר.
פועלו כהיסטוריון
פועלו כהיסטוריון כלל כתיבת ספרים, זכרונות, מאמרים, ארגון מסמכים וארכיונים והקמת מכוני מחקר.
ספריו על בלגרנו ומלחמת העצמאות ועל סן מרטין ושחרור דרום אמריקה הם ספרי היסוד בהיסטוריוגרפיה הארגנטינאית.
הוא תרגם את הקומדיה האלוהית של דאנטה אליגיירי מאיטלקית, את האנאידה של ורגיליוס, כתבים של הורטיוס, וכן יצירות בנות זמנו של ויקטור הוגו ושל הנרי וודסוורת' לונגפלו (משורר פטריוט אמריקאי). הספרים והמסמכים הרבים שצבר בספרייתו שימשו בהמשך את מוזיאון מיטרה שהוקם לזכרו ב-1907.
קונדוליזה רייס
קונדוליזה רייס (באנגלית: Condoleezza Rice; נולדה ב-14 בנובמבר 1954) היא דיפלומטית אמריקאית. רייס כיהנה כמזכירת המדינה ה-66 של ארצות הברית, והייתה השנייה שכיהנה בתפקיד זה בממשלו של ג'ורג' ווקר בוש. רייס היא האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שכיהנה כמזכירת המדינה של ארצות הברית, וכן האישה השנייה שכיהנה בתפקיד זה (הראשונה היא מדליין אולברייט), והאדם השני ממוצא אמריקאי אפריקאי (הראשון הוא קולין פאוול). רייס גם כיהנה כיועצת לביטחון לאומי בתקופת כהונתו הראשונה של בוש. בטרם הצטרפה לממשלו של בוש, כיהנה רייס כפרופסור למדע המדינה באוניברסיטת סטנפורד, וגם כפרובוסט האוניברסיטה בין השנים 1993–1999. בטרם כך רייס שירתה במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית כיועצת לענייני הגוש המזרחי, במהלך כהונתו של ג'ורג' בוש האב. במהלך תפקיד זה התמודדה רייס עם שינויים עולמיים כדוגמת התפרקות ברית המועצות ואיחודה מחדש של גרמניה.
לאחר השבעתה כמזכירת המדינה, רייס יזמה ודחפה את המדיניות של דמוקרטיה מתמירה, מדיניות של הרחבת מספר הממשלות הדמוקרטיות האחראיות ברחבי העולם, ובפרט במזרח התיכון. המדיניות הזאת התמודדה עם אתגרים גדולים כאשר תנועת החמאס זכתה ברוב בבחירות בעזה וכן כאשר מדינות בעלות השפעה כגון מצרים וערב הסעודית שמרו על ממשלים דיקטטורים לצד תמיכה מארצות הברית.
במרץ 2009, שבה רייס לתפקידה הקודם באוניברסיטת סטנפורד שם כיהנה כפרופסור למדע המדינה וכן כעמיתת מחקר למדיניות ציבורית במכון הובר. בינואר 2020 מונתה למנהלת מכון הובר.
ביוגרפיה
קונדוליזה רייס נולדה בברמינגהאם שבאלבמה, בתם היחידה של ג'ון ווסלי רייס ג'וניור, כומר פרסביטריאני ויועץ בתיכון, ואנג'לה רייס, מורה בתיכון למדע, למוזיקה ולרטוריקה. השם "קונדוליזה" לקוח מהמונח המוזיקלי "קון דולצ'צה" (con dolcezza), שמשמעותו באיטלקית "במתיקות". למשפחתה של רייס שורשים בדרום ארצות הברית אשר מתועדים לתקופה הקודמת למלחמת האזרחים האמריקנית. רייס היא צאצאית לאנשים שהיו עובדי אדמה גם לאחר האמנציפציה. רייס השתתפה בתוכנית האירוח "למצוא את שורשיך" של רשת הטלוויזיה הציבורית הפדרלית בארצות הברית PBS, וסיפרה כי לפי בדיקה גנטית, היא 51% אפריקאית, 40% אירופאית ו-9% אסייתית או אינדיאנית אמריקאית.
רייס גדלה בעיר טסקלוסה ולימים סיפרה שחשה צורך להיות "טובה כפליים" בשל מוצאה.
רייס החלה ללמוד צרפתית, מוזיקה, החלקה על הקרח ובלט בגיל שלוש. בגיל חמש עשרה היא החלה ללמוד נגינה בפסנתר במטרה להיות פסנתרנית מקצועית. היא ליוותה את הצ'לן יו-יו מה בנגינתו יצירה של יוהנס ברהמס באפריל 2002.
תיכון וחינוך אוניברסיטאי
ב-1967 משפחה של רייס עברה לדנוור. היא למדה בתיכון קתולי לבנות בלבד וסיימה את לימודיה בו בהצלחה בגיל 16 בשנת 1971. לאחר מכן היא נרשמה ללימודים אוניברסיטאיים באוניברסיטת דנבר, בה אביה עבד בתור סגן דיקן.
בתחילת לימודיה רייס התמחתה במוזיקה. לאחר שנתה השנייה היא אף נסעה לקחת חלק בפסטיבל המוזיקה של אספן. לימים רייס סיפרה כי פגשה שם סטודנטים מוכשרים ממנה ובעקבות זאת החלה לשקול מסלולי קריירה אחרים מפסנתרנות. רייס ממשיכה עד היום לנגן בפסנתר, כולל בלהקה קאמרית, אף שלא הייתה לפסנתרנית מקצועית.
ב-1974, בגיל 19, רייס התקבלה לפיי בטא קפא, שהיא אגודת מצטיינים בתחומים ההומאנים והריאלים שנחשבת לאגודת המצטיינים היוקרתית ביותר בארצות הברית. באותה שנה קיבלה רייס תואר ראשון בהצטיינות יתרה במדע המדינה מאוניברסיטת דנבר. בזמן שהייתה באוניברסיטת דנבר היא הייתה חברה באלפא צ'י אומגה, אחווה נשית אשר מכוונת את בוגריה לעסוק בשירות לציבור. בשנת 1975, בגיל 21, רייס קיבלה תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת נוטרדאם. היא החלה לעבוד במחלקת המדינה של ארצות הברית ב-1977, במהלך תקופת נשיאותו של ג'ימי קרטר בתור מתמחה במחלקה לענייני חינוך ותרבות. רייס המשיכה ללמוד רוסית באוניברסיטת מוסקבה בקיץ 1979, והייתה מתמחה בתאגיד ראנד בסנטה מוניקה שבקליפורניה. ב-1981, בגיל 26, קיבלה רייס תואר דוקטורט בבית הספר ליחסים בינלאומיים ע"ש ג'וזף קורבל באוניברסיטת דנבר. עבודת התזה שלה התמקדה במדיניות צבאית ופוליטיקה בצ'כוסלובקיה הקומוניסטית.
בשנים 1980–1981 רייס הייתה עמיתה בתוכנית לבקרה ופירוק מנשק של אוניברסיטת סטנפורד. רייס הגיעה לסטנפורד בזכות מלגה יוקרתית של קרן פורד במומחיות כפולה בלימודים סובייטים ובביטחון לאומי. המלגה הקנתה לה אפשרות למימון שנת פעילות כעמיתה באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת קולומביה, במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) או באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. רייס טוענת שהיא יצרה קשר עם הרווארד ועם סטנפורד אך הרווארד התעלמו ממנה. המלגה שלה בסטנפורד היא זאת שהחלה את הקישור האקדמי שלה לאוניברסיטה וזמנה בצפון קליפורניה.
עמדות פוליטיות בתקופה מוקדמת בחייה
רייס הייתה חברה במפלגה הדמוקרטית עד שנת 1982, אז עברה למפלגה הרפובליקנית. רייס טוענת כי החליפה את הנאמנות שלה בגלל חוסר ההסכמה שלה עם הנשיא הדמוקרטי שכיהן באותה תקופה, ג'ימי קרטר, בענייני מדיניות חוץ. כמו כן רייס מציינת את ההשפעה שהיה לאביה הרפובליקאי עליה. בשנת 2000 רייס דיברה בוועידה הלאומית של המפלגה הרפובליקאית ואמרה כי "אבי הצטרף למפלגה שלנו בגלל הדמוקרטים שהעבירו את חוקי ג'ים קרואו באלבמה ב-1952 אשר לא אפשרו לו להצביע. הרפובליקאים הם אלה שאיפשרו לו להצביע בסופו של דבר."
קריירה אקדמית
בשנת 1981 רייס זכתה לדרגה האקדמית של פרופסור עוזר באוניברסיטת סטנפורד בתחום מדע המדינה. בשנת 1987 היא קודמה לדרגת פרופסור חבר והחזיקה במעמד זה עד 1993. בתקופה זאת רייס התמחתה בתחומים הקשורים לברית המועצות. במסגרת התמחות זאת רייס הרצתה על הנושא בתוכנית המשותפת לאוניברסיטת סטנפורד ולאוניברסיטת קליפורניה בברקלי שהייתה בניהולו של ג'ורג' ברסלאור באמצע שנות ה-80.
בשנת 1985, במהלך פגישה של מומחים לבקרת נשק בסטנפורד, ההופעה האקדמית של רייס משכה את תשומת הלב של ברנט סקוקרופט, שהיה היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית בממשלתו של ג'רלד פורד. עם בחירתו של ג'ורג' בוש האב לנשיא ארצות הברית ב-1988, סקוקרופט חזר לבית הלבן בתור היועץ לביטחון לאומי שלו בשנת 1989. כאשר התמנה לתפקיד זה הזמין את רייס לבוא לשרת בתור המומחית שלו לענייני ברית המועצות במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית. לפי ניקולס ברנס, הנשיא בוש האב היה "שבוי" על ידי רייס ונתמך על דעתה במגעיו עם מיכאיל גורבצ'וב ועם בוריס ילצין.