cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פעולת יאזור
מהלך הקרב
כוח ג', בפיקודו של שלמה קריזל, שמטרתו העיקרית הייתה בית החרושת לקרח ששכן בצדה המערבי של העיירה, יצא ממקווה ישראל. לצורך כך נרכשו 9 תרמילי גב בריטיים בחנות עודפי ציוד צבאי בת"א, לאחסון חומר הנפץ והובלתו למטרה. למרות אזהרות חמורות על הרגישות של הג'ליגנייט לזעזועים וכן שריכוז החומר על אלונקה אחת עלול לגרום לפיצוץ מפגיעת כדור תועה, החליט המפקד קריזל שהתרמילים לא יינשאו על גב החבלנים אלא ירוכזו על אלונקה אחת שתינשא על ידי שישה חיילים טירונים. כך נישאו 8 תרמילים שכל אחד הכיל כ- 18 ק"ג ג'ליגנייט על אלונקה אחת שהכילה בסך הכל כ- 150 ק"ג.   עקב הסרבול הכרוך בנשיאת חומר הנפץ על אלונקה כבדה דרך פרדסים סבוכים, גרמה תנועתם של אנשי הכוח ליצירת רעש רב שסייע לאויב לאתר את הכוח ולהפתיע את התוקפים. בכך נשלל גורם ההפתעה. המ"פ, שטעה בניווט, גרר את כל הפלוגה דרך הפרדסים תחת אש, איבד זמן יקר ולבסוף גם טעה בזיהוי המטרה ובמקום לפוצץ את בית החרושת לקרח ועל מנת להיפטר מחומר הנפץ, פוצץ מבנה אחר - דיר חזירים. בסיכום הפעולה בבית האריזה במקווה ישראל, התברר שלפלוגה נפגעו שני חיילים, אבד רובה אנגלי, ואילו 150 ק"ג חומר הנפץ, שהיה נדיר ויקר במלחמת העצמאות, הופנו כנגד המטרה הלא נכונה. בנוסף ספגו חיילי הכוח נזיפות מהמ"פ על כך שלא ביצעו את הפעולה כמתוכנן.
הייתה זו הפעולה הקרבית האחרונה של גדוד 53 במרחב תל אביב היות שמפקד חטיבת גבעתי, שמעון אבידן, החליט שהגדוד יצא דרומה כדי להחליף את גדוד 52.
שגרירות ירדן בישראל
שגרירות ירדן בישראל היא הנציגות הדיפלומטית הגבוהה יותר של הממלכה האשמית של ירדן בישראל. השגרירות ממוקמת ברמת גן. ע'סאן מג'אלי מכהן בתפקיד השגריר מאז 2018.
פעולת יאזור
פיצוץ בית החרושת לקרח
עם שחר י' באדר תש"ח (20 בפברואר 1948), יצאו ממקוה ישראל כוחות ה"הגנה" והפלמ"ח ותקפו את מפקדת אנשי חסן סלאמה ביאזור. במפקדה זו התבצרו לוחמים ערבים ויועציהם הגרמנים, והיא מוקמה בבית החרושת לקרח ושני בתים נוספים. הפעולה תוכננה על ידי קצין המבצעים של הפלמ"ח יצחק רבין כפעולת תגמול ליום השלושים לרצח השבעה במטרה לשים קץ להתקפות החוזרות על השיירות ממתחם זה. מפקד הפשיטה היה נחום אריאלי, מפקד פלוגה ד' בגדוד החמישי ("פלוגת הקו") של הפלמ"ח, שתפקידה היה להגן על השיירות, והיא התבססה על אנשי "הרזרבה" (מילואים) בפלמ"ח. בפשיטה זו נעזרו לוחמי "פלוגת הקו" ביחידת נשק מסייע ממטה ההגנה בפיקודו של ישראל טל (טליק). בפעולה פוצצו חבלניי הפלמ"ח בקרב קשה את שלושת הבתים המבוצרים, ונסוגו דרך הפרדסים למקוה ישראל, נושאים את הפצועים ואת חברם רחמים הוורד, שנהרג בהתנדבו לחפות בנשקו על החבלן אמנון חינסקי בעת שהטמין את חומר הנפץ בבית החרושת לקרח. בנסיגתם, הערבים וגם הבריטים, דלקו אחריהם וירו לעברם. הקרב היווה ציון דרך במעבר ה"הגנה" ללחימה של צבא סדיר במלחמת העצמאות: זה הקרב הראשון בו תקפו כוחות ה"הגנה" עם שחר, והראשון בו נעשה שימוש בנשק מסייע כבד. את שרידי בית החרושת לקרח וסימני היריות על קורות הבטון שנותרו אפשר לראות גם היום בסמוך ל"אנדרטת השבעה" בשוליי כביש 44 החולף באזור.
שגרירות ירדן בישראל
לצד השגרירות, מחזיקה ירדן במשרד קישור לרשות הפלסטינית ברמאללה.
היסטוריה
ממלכת ירדן הקימה קונסוליה בירושלים לאחר עצמאותה ב-1946. הקונסוליה, שמוקמה בקטמון, נפלה לידי ישראל במלחמת העצמאות.
ישראל וירדן חולקות היסטוריה ארוכה, אך לא נוצרו יחסים רשמיים בין המדינות עד לאחר הסכמי אוסלו בין ישראל לאש"ף ב-1994. ב־26 באוקטובר 1994 נחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן בטקס במעבר ערבה.
עם פריצת האינתיפאדה השנייה נמנעה ירדן מלשגר את שגרירה החדש לישראל, והוא הגיע רק בתחילת 2005 (לקראת ההתנתקות).
ב-29 באוקטובר 2019, לאחר מעצרם המנהלי בישראל של שני אזרחי ירדן, הוחזר השגריר הירדני לארצו להתייעצויות.
ב-17 בינואר 2023 מנע שוטר משגריר ירדן בישראל לבקר בהר הבית.
אייקי
קרב מגע אייקי עמי ניב היא אמנות לחימה ישראלית המחנכת נגד אלימות רחוב. השיטה פותחה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי עמי ניב אשר ראה צורך חיוני לחנך את תלמידיו נגד אלימות פיזית ומילולית ורק לאחר מכן ללמד את חניכיו כיצד להגן על עצמם נגד אלימות רחוב.
מקור המילה "אייקי" מהשפה היפנית ופירושה "איי" – הרמוניה; "קי" – אנרגיה. בנוסף לכך, המילה "אייקי" מהווה עבור ניב ראשי תיבות של "אמנות קרב ישראלית".
היסטוריה ורקע כללי
השיטה פותחה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי עמי ניב אשר ראה צורך חיוני לחנך את תלמידיו נגד אלימות פיזית ומילולית ורק לאחר מכן ללמד את חניכיו כיצד להגן על עצמם נגד אלימות רחוב.
השיטה
שיטת קרב מגע אייקי עמי ניב הנה שיטה חינוכית המדגישה עקרונות של הערכה עצמית וכבוד לזולת יחד עם צניעות וסבלנות. ערכים אלו מודגשים באימונים ומשמשים את החניכים גם בחיי היום-יום.
טכניקות ההגנה וההתקפה הנלמדות בקרב מגע אייקי עמי ניב בנויות מתנועות טבעיות לאדם, תנועות סיבוביות וקוויות המשלבת מכות ידיים ורגליים עם נעילת מפרקים והטלות. בשלב מתקדם שמה קרב מגע אייקי עמי ניב דגש על כך שכל תרגיל יסתיים כשהתוקף מנוטרל על הקרקע והמתגונן מוכן להמשיך את הקרב מול תוקף או תוקפים נוספים.
האימונים בקרב מגע אייקי עמי ניב מתמקדים בשלושה תחומים ובשילובם: שיפור היכולת הטכנית, שיפור היכולת הגופנית ושיפור היכולת הנפשית. מבחינה טכנית, המטרה באימון היא להביא את החניך ליכולת ביצוע תרגיל באופן טבעי ובכך לקצר את זמן התגובה. כדי לשפר את היכולת הגופנית, התנועתית והקורדנטיבית, מתאמנים החניכים במיומנויות אקרובטיות בנוסף למיומנויות שונות ובסיסיות לשיפור הכושר הגופני הדרוש לכל חניך. שיפור היכולת הנפשית בא לידי ביטוי באימון התלמיד להתמודד מול מצבי לחץ ובכך לשמור על קור-רוח בזמן שנדרש ממנו להגן על עצמו בזמן אמת. שילוב של יכולות אלו יחד מתורגלות בתרגילי הדמיה שונים, המקבילים למצבים שבהם עלול החניך להתקל בחיי היום-יום. אימוני ההדמיה מביאים את החניך ליכולת התמודדות עם מצבי לחץ תוך כדי שליטה עצמית ומענה יעיל ומהיר כנגד התקפות שונות.
במהלך האימונים בשיטת קרב מגע אייקי עמי ניב, נחשף החניך באופן הדרגתי, בהתאם לרמתו המקצועית, למספר נושאים אשר יעצבו את אופן לימודיו: הגנה עצמית המלמדת את החניך להתגונן בפני התקפה אחת (הגנה, התקפה וסיום); קרב מגע - לימוד החניך רצף של הגנות והתקפות המתפתחות לקרב; האמנות שבלחימה, פתיחת אופקיו של התלמיד לסגנונות קרב שונים ונקודת ראייה רחבה יותר של קרב מגע אייקי עמי ניב כאמנות לחימה; לוחמה בטרור - אימון מתקדם של לוחם להתמודדות עם מצבים מורכבים כגון פעילות חבלנית, חילוץ בני ערובה או מספר תוקפים המזוינים בנשק חם. במצבים אלו דרוש שיתוף פעולה של מספר לוחמים ושילוב של טכניקות מתקדמות ואסטרטגיית לחימה הן של הלוחם היחיד והן של הצוות.
הכרה בינלאומית
שיטת קרב מגע אייקי עמי ניב קיבלה הכרה בינלאומית בנובמבר 1999 על ידי האיגוד העולמי לאמנויות לחימה ("World Union Martial Arts Federations").
ראיה סייקינן
ראיה סייקינן (Raija Siekkinen; 11 בפברואר 1953 – 7 בפברואר 2004) הייתה סופרת פינית.
ביוגרפיה
ראיה סייקינן נולדה בעיר קוטקה במחוז קימנלאקסו שבדרום-מזרח פינלנד ב-11 בפברואר 1953. היא למדה ספרות פינית, פולקלור ופילוסופיה באוניברסיטת הלסינקי וקיבלה את תואר הבוגר בשנת 1981. בין השנים 1981 ו-1984 עבדה כחוקרת במוזיאון המחוזי של קימנלאקסו, ומ-1984 ואילך התפרנסה מכתיבה. היא נספתה כשביתה נשרף בפברואר 2004.
ראיה סייקינן כתבה חמישה-עשר ספרים, ושמונה מתוכם הם קבצים של סיפורים קצרים: "בוא החורף" (1978), "הנידונים" (1982), "מוקד החיים" (1983), "שקר קטן" (1986), "איך האהבה נולדת" (1991), "טעם מתכת" (1992), "שם יפה" (1996) ו"ימים שנקנו ביוקר" (2003). בנוסף לאלה כתבה סייקינן גם את הרומנים "האי" (1988), "מטרד בנוף" (1994) ו"זה קרה כאן" (1999) ואת ספרי הילדים "אדוני המלך" (1986), "הילדה, העץ והראי" (1987), "פאן הסקרן" (1988) ו"הדג הענק" (1991). על כתיבתה הפורייה זכתה סייקינן פעמיים בפרס המדינה הפינית (1984 ו-1992), וכן בפרס מִיקָה וָלְטַרִי (1987), בפרס רוּנֶבֶּרְג (1993), בפרס אֵינוֹ לֵינוֹ (1998) ובפרס אוֹטַוָה (2000).
ביצירתה של סייקינן משמשים אירועים יומיומיים חלק מהדרמה הגדולה של החיים, והציר המרכזי של כתיבתה נע סביב מערכות יחסים בעייתיות, בראש ובראשונה בין גבר לבין אישה. האהבה, האכזבה, הכעס, הפרידה והבוגדנות הם יסודות המשולבים ביצירה זו אלה באלה, והם נדונים אגב התייחסויות היוצרת ליחסי-האנוש שכתיבתה עוסקת בהם. עולם החוויות של אישה בודדה או של אישה שנדחקה לשוליים וזיכרונות הילדות והנעורים הם שני הבסיסים העיקריים שהסופרת מסתמכת עליהם בכתיבתה. סייקינן לעולם אינה מתמקדת בחברה, אלא מפנה את זרקוריה תמיד אל היחיד. האירועים שהיא כותבת עליהם מועברים בקביעוּת דרך מסננת הדמיון העשיר, והזיכרון הסובייקטיבי תופש אותם כהתרחשויות רחוקות ומרוחקות. רגישוּת הכתיבה של סייקינן, ייחודה ועיקר מיומנותה הם ביכולתה לחדור אל מודעוּת האדם ולתאר אותה באמצעות נופי הנפש, מקומות שבירתם של הָרגשות וההקשבה למוזיקה של הבדידות.
ספרה של סייקינן "האי" ראה אור בעברית בתרגום רמי סערי ובהוצאת כרמל בשנת 2004, ולתרגום הרומן בספר מצורף תרגומו העברי של הסיפור הקצר "הנשמה מלאכותית", הלקוח מתוך הקובץ "טעם מתכת". בשנת 2011 ראה אור קובץ סיפוריה "שקר קטן" בתרגום דנה שולגה-רז ובסדרת "צפון" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
עין אל קסיס
עין אל קסיס הוא מעיין שכבה ליד היישוב נווה דניאל שבגוש עציון.
מתחם המעיין כולל שתי בריכות מבטון: האחת בגודל 2X2 מטרים ובעומק 80 ס"מ, ובה המים צלולים מאוד, לאורך כל השנה; השנייה בגודל 4X4 ובעומק של כ-3 מטרים, אך לרוב היא ריקה.
בסמוך למעיין נמצא גם המעיין עין רדיאטור (עין א-טקה).
מחלף נחשונים
מחלף נחשונים הוא מחלף המחבר את כביש 6 (חוצה ישראל) ואת כביש 471. הוא נמצא מזרחית לפתח תקווה ודרומית מערבית לראש העין. המחלף נקרא על שם היישוב נחשונים הנמצא מזרחית למחלף.
מחלף נחשונים הוא מחלף מסוג עלה תלתן חלקי המורכב משתי לולאות ושני צמתים לצורך הפניות שמאלה. המחלף נבנה על ידי חברת דרך ארץ שבנתה ומפעילה את כביש 6, כחלק מהמחלפים המאפשרים כניסה ויציאה מהכביש. סמוך למחלף נמצא מרכז הבקרה והשליטה של החברה. ממזרח אליו נמצאת המסילה המזרחית.
דיוניסיקה
דיוניסיקה (ביוונית: Διονυσιακά) היא פואמה אפית שנכתבה בידי המשורר היווני נונוס, כנראה בשלהי המאה ה-4 או תחילת המאה ה-5 לספירה. החיבור מורכב מ-48 ספרים הכוללים כ-20,426 טורי שירה בסגנון היוונית ההומרית. זהו אחד האפוסים השלמים הגדולים ביותר ששרדו מהעת העתיקה. הנושא המרכזי של הפואמה הוא לידתו, חייו, מותו ותחייתו של האל דיוניסוס ובמסעו המופלא ממקום לידתו במערב להודו.
מבנה החיבור
הדיוניסיקה נכתבה לכל הפחות בסוף במאה ה-4 או לכל היותר בתחילת המאה ה-5 לספירה. מספר הספרים 48, הוא כנראה סימבולי ומבטא את מספר הספרים הקיימים בשירתו של הומרוס הן האיליאדה והאודיסיאה יחדיו (כאשר בכל אחד ישנם 24 ספרים). ברם, נראה שהדיוניסיקה אינה שלמה, וישנם מספר חוקרים הסוברים כי ישנו גם ספר מספר 49 אשר נונוס לא הספיק לכתוב במהלך חייו. צידוק לסברה זאת יכול להתמך בעובדה כי בשירה התגלו לא מעט מקטעים שבהן יש חוסר עקביות בין הספרים שכנראה מעידים על כך כי היצירה איננה שלמה. ואומנם חלק אחר של חוקרים סוברים כי החוסרים מקורם בהעתקות או בתרגומים לקויים של השירה. בנוסף, כמו מטאמורפוזות של אובידיוס, נונוס כתב את יצירתו כעלילה לא ליניארית, כאשר בין כל סיפור למשנהו יש קשר רופף.
הוועד הארצי של ארגוני נוער יהודיים
הוועד הארצי של ארגוני נוער יהודיים (בגרמנית: Reichsausschuss Der Judischen Jugendverbande) נוסד בשנת 1924 בגרמניה.
בשעתו היה מעיין ארגון של כל תנועות הנוער היהודיות שפעלו בגרמניה, אך למעשה לא הייתה לו השפעה ניכרת על מהלך חייהם של תנועות הנוער.
דבר זה השתנה כשהכיר בו השלטון הנאצי ומשרד הנהגת הנוער של הרייך, כנציג והאחראי היחידי לכל ארגוני הנוער היהודיים. דרכו הועברו כל הפקודות של השלטונות ביחס למדיניות בענייני הנוער היהודי.
פסקארה (נפה)
נפת פסקארה (באיטלקית: Provincia di Pescara) היא נפה במרכזו של מחוז אברוצו שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 1,230 קמ"ר, ונכון לשנת 2012 התגוררו בה 324,559 נפש. בירתה של הנפה בעיר פסקארה.
הנפה גובלת בנפת טראמו במחוז אברוצו בצפון, בנפת קייטי במחוז אברוצו במזרח, בנפת ל'אקווילה במחוז אברוצו בדרום ובמערב ובים האדריאטי בצפון-מזרח.
יחסי צרפת–קרואטיה
יחסי צרפת–קרואטיה הם היחסים הדיפלומטיים, הכלכליים והפוליטיים בין הרפובליקה הצרפתית לרפובליקת קרואטיה, הקשורים זה לזה בהיסטוריה משותפת, התפתחות אינטלקטואלית (התנועה האילירית), דת משותפת (קתולית רומית), שכיחות בשפה (כמעט 10% מהקרואטים מדברים צרפתית) וקשרים קרובים כבר מתקופה קדומה.
צרפת וקרואטיה הן בעלות ברית צבאית ופוליטית, שתיהן חברות האיחוד האירופי, האו"ם, נאט"ו, ארגון הסחר העולמי (WTO), וחולקות מטבע משותף - האירו. שתי המדינות חולקות את הספורט הלאומי של הכדורגל ואת טריקולור הפסים אדום-לבן-כחול כצבעיהם הלאומיים. קרואטיה היא שותפת הסחר העשירית הגדולה ביותר בצרפת. לקרואטים יש גישה מלאה לשוק העבודה הצרפתי ולהפך. היחסים המודרניים בין המדינות משגשגים דיפלומטית, וחיוביים מאוד מבחינה כלכלית. נשיא צרפת פרנסואה הולנד תיאר ב-2013 את היחסים בין המדינות כ"מצוינים" בפגישה עם ראש ממשלת קרואטיה זוראן מילנוביץ' וציין את ערכיהם המשותפים כ"מאוחדים לנצח."
היסטוריה
הקשר בין צרפת לקרואטיה החל בהתפשטות מנזרים בקרואטיה על ידי נזירים בנדיקטינים צרפתים במהלך המאה ה-9 ותחילת המאה ה-10. ההתפשטות הדתית בין שני האזורים החלה עם השפעתה של צרפת על הקתוליות הקרואטית. בשנת 925 הוקמה ממלכת קרואטיה, ומיד הגיעו רעיונות האצולה. במהלך המאות הבאות האצולה הקרואטית קיבלה על עצמה את הנוהגים הצרפתיים תוך יצירת מחלוקת רבה. זה תרם לאליטיזם פוליטי וחברתי נרחב בקרב האצילים והמלך. האצולה ראתה את מעמד האיכרים כמעמד בלתי נראה ולא רלוונטי של אנשים המובילים למרידות ועריפת ראשים כמו גם תקופות סדירות של אלימות ביתית אינטנסיבית. קשרים מתוחים אלו עם התרבות הצרפתית הובילו את תושבי קרואטיה להוקיע את האליטיזם הצרפתי. עם זאת, בשנת 1040, ספרי ליטורגיה צרפתית ותיבות שרידים הובאו לזאגרב להקמת הבישופות הראשונה שלה.
בתקופת השלטון הצרפתי השפות הרשמיות של המחוז האוטונומי היו צרפתית, קרואטית, איטלקית, גרמנית וסלובנית. אף על פי שהצרפתים לא ביטלו לחלוטין את השיטה הפיאודלית, שלטונם הרגיל ביתר פירוט את תושבי הפרובינציות האיליריאניות להישגי המהפכה הצרפתית ועם החברה הבורגנית העכשווית. הם הציגו שוויון בפני החוק, שירות צבאי חובה ומערכת מיסוי אחידה, וביטלו גם הטבות מס מסוימות, הנהיגו ממשל מודרני, הפרידו בין המדינה לכנסייה (קיום חתונה אזרחית, שמירת רישום אזרחי של לידות וכו'), והלאימו את מערכת המשפט. כל התושבים הפכו לראשונה לאזרחים שווים באופן תאורטי בפני החוק. השלטון הצרפתי בפרובינציות האיליריות נמשך זמן קצר, אך עם זאת הוא תרם משמעותית לביטחון העצמי הלאומי ולמודעות לחירויות, במיוחד במדינות הסלאביות, שקמו לאחר פירוק יוגוסלביה, קרואטיה וסלובניה. השפעת השטחים האיליריים ודחיית השלטון האוסטרי הביאו להתפשטות תרבותית צרפתית והערכה לאומית באזורים מסוימים שהרכיבו את בפרובינציות, שנמשכות עד היום. בקרואטיה, לערים ועיירות זאגרב, ספליט, רייקה, אוסייק, זאדאר ווליקה גוריצה יש מנהגים צרפתיים ואיליריאניים ברורים שנשארו שריד לשלטון הצרפתי מהמאה ה-19. בסלובניה ובמונטנגרו קרויים רחובות ואזורים קטנים על שם מושלי הפרובינציות ועל שם נפוליאון בונפרטה. במהלך תקופה זו התפשטות התנועה האילירית הייתה רחבה בצרפת והביאה ליצירת העבודה המקורית: Les peuples de l’Autriche et de la Turquie; histoire contemporaine des Illyriens, des Magyars, des Roumains et des Polonais, ששימש "מחקר מבוא על קרואטיה והתנועה האילירית."
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 החלה מערכת החינוך הקרואטית להציג את הצרפתית כשפת לימוד והיא השתלבה רשמית בתוכנית הלימודים הלאומית בשנת 1876. הסופר הצרפתי אמיל זולא - שמוצאו מזאדאר - היה אחד הסופרים הבולטים בתנועה זו.
במהלך שנות החמישים המאוחרות הפכה זאגרב למרכז תרבותי, בעיקר בגלל העובדה שיוגוסלביה לא הייתה מזוהה עם אחד הגושים במלחמה הקרה. הפילוסוף הצרפתי ז'אן-פול סארטר ביקר בזאגרב בשנת 1960 ונפגש עם סופרים ופילוסופים קרואטיים בולטים. עם התמוטטותה של יוגוסלביה, קרואטיה נאבקה להשיג הכרה בינלאומית. אינטלקטואלים צרפתים כמו מירקו גרמק - אזרח צרפתי יליד קרואטיה - עזרו למשוך דמויות צרפתיות בכירות כדי לעזור לקרואטיה.
צרפת הכירה בקרואטיה ב-15 בינואר 1992 וכוננה יחסים דיפלומטיים כעבור שלושה חודשים. נשיא קרואטיה איוו יוסיפוביץ' הוזמן על ידי פרנסואה הולנד לחגוג את היום הלאומי של צרפת ביולי 2013. שר המדינה לענייני אירופה, ארלם דזיר, ביקר בקרואטיה ב-14 ביולי 2015 כדי לחגוג את יום העצמאות הצרפתי ונפגש עם ראש הממשלה זוראן מילנוביץ'.
פעילות כלכלית
צרפת וקרואטיה הן חברות בגוש האירו המשותף עם חברותיהם באיחוד האירופי. חברות צרפתיות מעורבות בפיתוח ענפי תשתיות התחבורה בקרואטיה. הקמת נמל התעופה הבינלאומי זאגרב בזכות השקעת חברת Bouygues-Aéroports de Paris (ADP) הצרפתית בשנת 2012 שיפרה משמעותית את התפיסה הציבורית של צרפת בקרואטיה. הסכם המסחר והפעילות שלהם הגיעו לשווי שוק של 535 מיליון יורו בשנת 2015 (עלייה של 16.3% לעומת 2014). צרפת מהווה 2.3% מסך המסחר בקרואטיה בשנת 2014, מה שהופך אותה לשותפת הסחר העשירית בגודלה. היצוא הצרפתי לקרואטיה הסתכם בשנת 2015 ב–364 מיליון יורו (עלייה של 17% בהשוואה לשנת 2014), מה שמסמן עלייה חדה מחמש השנים שקדמו לקיפאון. קרואטיה סיפקה יבוא בשווי 171.3 מיליון אירו לצרפת בשנת 2015. צרפת היא המשקיעה השביעית בגודלה בקרואטיה עם השקעות שנתיות של 651 מיליון אירו ב-FDI.
פעילות פוליטית ודיפלומטית
המדינות חולקות ערכים מערביים משותפים, ומעריכות סוגיות אירופיות ובינלאומיות זה בזה. לשתי המדינות יש חילופי משלחות פרלמנטריות. בשנת 2009 כיהנה קרואטיה כחברה זמנית במועצת הביטחון של האומות המאוחדות יחד עם צרפת.
צרפת יצרה את "תהליכי ההסתגלות המנהלית" של קרואטיה שעזרו לה להפוך למדינה ה-28 של האיחוד האירופי. בינואר 2013 אושרה צירופה של קרואטיה לאיחוד האירופי על ידי הפרלמנט הצרפתי. השר הצרפתי לענייני אירופה, תיירי רפנטן, ביקר בזאגרב בשנת 2013 בתמיכה בחברותה באיחוד.
לאחר פיגועי הטרור בפריז ב-2015 (הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו", הפיגוע במרכול היהודי בפריז), ממשלת קרואטיה הפכה את ה-16 בנובמבר 2015 ליום אבל לאומי במדינה והורידה את הדגלים למחצית התורן. ראש ממשלת קרואטיה, זוראן מילנוביץ', צעד בפריז ב"מצעד הדמוקרטיה" כדי להתאבל על הקורבנות.
מיקולאיוס קונסטנטינס צ'יורליוניס
מיקוֹלַאיוּס קוֹנסטַנטינַס צְ'יוּרלִיוֹניס (בליטאית: Mikalojus Konstantinas Čiurlionis; 22 בספטמבר 10 בספטמבר לפי הלוח הגרגוריאני 1875 – 10 באפריל 28 במרץ לפי הגרגוריאני 1911) היה צייר ומלחין ליטאי.
סורבים
סוֹרְבִּים (סורבית: Serbja) הם עם סלאבי המתגורר בגרמניה.
מוצא והיסטוריה מוקדמת
הסורבים הם צאצאים של עמים סלאביים שהתגוררו באזורים שהם במזרח גרמניה דהיום. הם התיישבו לראשונה בלוסאטיה במאה החמישית, ובמשך רוב ההיסטוריה שלהם היו תחת שלטון גרמני, חוץ מתקופות של שליטה פולנית במאה ה-11 ושליטה בוהמית מאמצע המאה ה-14 עד שלום פראג בשנת 1635.
מיקולאיוס קונסטנטינס צ'יורליוניס
קורות חיים
כבר כילד התגלה כישרונו המוזיקלי והוא למד את התחום בבית-ספר בפלונגה מ-1889 עד 1893. מורו, הנסיך הפולני מיכל אוגינסקי, סייע לו להתקבל לאקדמיה למוסיקה בוורשה ב-1894, שם השתלם בהלחנה ובנגינה בכינור. הוא סיים ב-1899. ב-1901 נסע לבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג, ובין מוריו במוסד נמנה קרל ריינקה. בגרמניה החל צ'יורליוניס להתעניין גם בציור, אותו למד באופן מקצועי באקדמיה לאמנויות בוורשה בין 1904 ו-1906. למרות שעסק כבר בהלחנה באופן מקצועי, עיקר פרסומו בא לו מתמונותיו; יצירות פרי עבודתו הוצגו לראשונה באקדמיה בשנתו הראשונה שם, ובימי חייו הכין כ-200 ציורים ועוד כ-80 תרשימים. סגנונו, ששאב מהאר נובו והסימבוליזם, הושפע רבות מהכשרתו המוזיקלית: הוא שילב מוטיבים וצבעים במה שמבקרים אחדים הגדירו כ"קומפוזיציות", והרבה לקרוא לתמונותיו בשמות מתחום הנגינה, כמו "סונטת השמש." רבות מיצירותיו הציגו מוטיבים עממיים ליטאיים.
סורבים
מוצא והיסטוריה מוקדמת
בסוף המאה ה-19 מנו הסורבים 150,000 איש, שרובם היו חד-לשוניים. אולם בעקבות תהליכי מודרניזציה ותיעוש הם עברו גרמניזציה, ובשנות ה-20 של המאה ה-20 רוב הסורבים היו כבר דו-לשוניים.
מיקולאיוס קונסטנטינס צ'יורליוניס
קורות חיים
בשנים הבאות התגורר בעיקר בווילנה, שם פיתח תודעה לאומית ליטאית לאחר מהפכת 1905: שנתיים לאחריה היה צ'יורליוניס אחד המארגנים של תצוגת האמנות הראשונה שהוקדשה ליצירות ליטאיות ועמדה בסמן ההתעוררות הלאומית, וציוריו הוצגו בה. ב-1908 היה אחד מתשעה-עשר החברים המייסדים של "איחוד האמנים הליטאים". ב-1909 נשא לאישה את מבקרת האמנות סופיה קימנטייטה, שהייתה מסורה כמוהו לתנועה הלאומית ולימדה אותו לדבר בשטף בשפת עמו. במקביל לציור עסק בהלחנת שירים עממיים. וילנה הייתה מרוחקת מדי ממרכזי התרבות לטעמו, והוא הרבה לנסוע לסנקט פטרבורג, שם הצטרף לחוג הציירים שערך את כתב-העת רב ההשפעה "עולם האמנות" (מיר איסקוסטבה), שבראשו עמדו דמויות מפתח כמו קונסטנטין קורובין וולנטין סרוב. הוא זכה בהכרה מסוימת בבירה הקיסרית: 125 מתמונותיו הוצגו בתערוכה של אנשי כתב-העת. אך הניכור והאדישות מצד סובביו, שמיעטו להתייחס אליו, והעוני המרוד שחי בו השפיעו עליו לרעה מבחינה גופנית ונפשית כאחד. במרץ 1910 אושפז בבית-חולים פסיכיאטרי סמוך לוורשה, ובאביב אותה שנה נולדה בתו דאנוטה, אותה לא ראה מעולם. בחורף הבא לקה בדלקת ריאות, ממנה נפטר והוא בן שלושים-וחמש בלבד.
צ'יורליוניס החל להתפרסם רק לאחר מותו. תערוכות שהוקדשו לזכרו והציגו את עבודותיו נערכו בווילנה ובקאונס עוד בטרם מלאה שנה לפטירתו, ותצוגות נוספות הוסיפו להתקיים. ב-1913 התרשם מגלה הארצות גאורגי סדוב מכך שהנוף באחד מאיי ארץ פרנץ יוזף הזכיר לו תמונה של הצייר וקרא להר הגבוה במקום על שמו. צ'יורליוניס הגיע לתהילה עם הקמתה של ליטא העצמאית, כשהממסד חיפש יוצרים להעלותם על נס, והמוניטין שלו כלאומן מסור שיחק לזכותו. ב-1925 אישרה הסאימה הקמת גלריה לאומית על שמו בווילנה. מלבד פרסומו במולדתו היה אהוד גם על אמנים ומבקרים רוסים כמו אלכסנדר בנואה ומסטיסלב דובוז'ינסקי. ב-1930 שיבח אותו רומן רולן כאחד מגדולי ציירי המאה. ב-1940 סופחה ליטא לברית המועצות; בסוף שנות ה-40 וראשית ה-50, בשיא המערכה הסטליניסטית נגד "תרבות קוסמופוליטית", הותקף סגנונו כבורגני ופשטני. בתקופת ההפשרה של ניקיטה חרושצ'וב ניסה הממסד המפלגתי המקומי לגייס לצדו שוב את האינטלקטואלים, וזכרו של צ'יורליוניס זכה שוב לכל הכיבודים האפשריים. כיום קרואים על שמו האקדמיה לאמניות בווילנה ומוסדות, רחובות ואתרים בכל רחבי ליטא.
סורבים
ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית
עם תבוסתה של גרמניה הנאצית הוסרו כל ההגבלות על הסורבים, ורדיפתם הופסקה. בתחילת שנות ה-50 הכינה ממשלת גרמניה המזרחית, בעידוד הסובייטים, תוכנית להקמת אוטונומיה סורבית, אולם הרעיון זכה לתמיכה מועטה מצד הגרמנים והסורבים.
המשטר המזרח-גרמני טיפח את המורשת הסורבית, הוקם משרד מיוחד שנועד להכיר את התרבות הסורבית לאוכלוסייה הגרמנית, הוקמו בתי ספר דו-לשוניים, והסורבים נהנו מאוטונומיה תרבותית.
דמוגרפיה
מכיוון שמוצא אתני אינו מתועד על ידי הרשויות בגרמניה קשה לאמוד את מספרם של הסורבים. אולם על פי הערכות יש בין 10,000 ל-30,000 דוברי סורבית (שכמעט כולם דו-לשוניים), וכ-60,000 אנשים מחשיבים את עצמם כסורבים.
הסורבים מתגוררים במדינות הגרמניות ברנדנבורג וסקסוניה.
מיקאל פוטה
מיקאל פוטה (בצרפתית: Mickaël Poté; נולד ב-24 בספטמבר 1984) הוא כדורגלן בניני המשחק במגוסטה טורק גוצ'ו בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
פוטה התחיל את הקריירה שלו בגרנובל ובגיל 19 הצטרף לקבוצה הבוגרת. בקיץ חתם בקאן בה שיחק שלוש שנים. בקיץ חתם בקלרמון.
ב-26 ביוני 2009 חתם בניס מליגת העל הצרפתית. בניס, פוטה לא מצא את מקומו וב-2 בינואר 2011 הושאל ללה מאן עד לסיום העונה.
באוגוסט עזב לראשונה את גרמניה וחתם בדינמו דרזדן מהבונדסליגה השנייה. בקיץ חתם באומוניה ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית בה כבש 17 שערים בעונת  והיה מלך השערים של הליגה בעונה זו.
בקיץ חתם באדנה דמירספור מהליגה הטורקית הראשונה בה שיחק שתי עונות ובשתי עונות אלו זכה בתואר "מלך השערים" כאשר בעונה הראשונה כבש 23 שערים ועונה אחרי 24 שערים.
בקיץ חזר לקפריסין כאשר חתם באפואל ניקוסיה. ב-17 באוקטובר 2017 פוטה כבש את שער הבכורה שלו בליגת האלופות בתיקו 1–1 נגד בורוסיה דורטמונד באצטדיון GSP. שבועיים לאחר מכן כבש גם בגומלין בזיגנאל אידונה פארק.
בקיץ פוטה חזר לאדנה דמירספור.
ב-3 ביולי 2019, פוטה חתם בארזורומספור.
ב-8 בספטמבר 2021 פוטה חתם במנמנספור.
קרייר בנבחרת
פוטה שנולד בצרפת החליט לנצל את שורשיו הבנינים ולייצג את נבחרת בנין. ב-7 בספטמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 3–2 נגד. פוטה השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2010.
ב-5 בספטמבר 2010 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1–1 נגד. הוא המשיך לשחק בנבחרת ואף השתתף בגביע אפריקה לאומות 2019 בה כבש את המצד הראשון שלו בנבחרת במשחק הראשון בטורני נגד גאנה. משחק שהסתיים בתיקו 2–2.
חרס הדרייני
חרס הדרייני בלשון התלמוד, הוא חרס שספג יין והיה בשימוש חיילי צבאו של אדריאנוס קיסר, להפקה חוזרת של יין מהחרס, בעת הימצאם במסעות רחוקים ברחבי הקיסרות הרומית. החרס ליין נוצר על ידי שבירתו לשברים של כד שהכיל קודם לכן יין, וחלוקת השברים לחיילים הרומאים. כאשר שברי החרס הושרו במים הופק מהם יין מעולה. ההלכה אוסרת שימוש בחרס היין מטעמי הנאה ואפילו אינה מתירה שימוש בשבר החרס לצורך יצוב מיטה או שולחן.
שיטת ההכנה
מסכת עבודה זרה בתלמוד הבבלי מספרת על השיטה המיוחדת שהייתה נהוגה בתקופה הרומאית להפקת שברי החרס ספוגים ביין (כעין תרכיז). שלבי הכנתו של החרס ההדרייני: הגמרא מציינת כי גם לאחר שלוש פעמים שהחרס הושרה במים, התקבל עדיין יין שטעמו כמו היין הרגיל.
להלן שלבי ייצור החרס בלשון הגמרא עם פרוש רש"י והבהרות הרב עדין אבן ישראל בסוגריים:
אסור בהנאה
ומסכם את ההלכה התלמוד הירושלמי:
השולחן ערוך פסק כדברי המשנה: חרס דרייני אסור בהנאה. וכתב הש"ך שאסור לסמוך בו כרעי המיטה, וכל שכן להניח בו דבר. ודבר זה מובא גם במסכת עבודה זרה
ג'סי קומבס
ג'סיקה קומבס (באנגלית: Jessica Combs; 27 ביולי 1980 – 27 באוגוסט 2019) הייתה נהגת מרוצים מקצועית, מנחת טלוויזיה ומעבדת מתכת אמריקאית. היא קבעה את שיא המהירות היבשתית לנשים על ארבעה גלגלים בשנת 2013, ושברה אותו בשנת 2016 כשהגיעה למהירות של 768.6 קמ"ש, שיא שלא נשבר מאז, נכון לספטמבר 2019. היא מוכרת בשם "האישה המהירה ביותר על ארבעה גלגלים".
היא נהרגה באוגוסט 2019 בהתרסקות מכונית מרוץ מונעת סילון בדרום-מזרח אורגון, כשניסתה לקבוע שיא חדש של מהירות יבשתית על ארבעה גלגלים.
ביוגרפיה
קומבס נולדה בעיר רוקרוויל שבדקוטה הדרומית לג'יימי קומבס ונינה דארנגטון. כשהייתה בת שנתיים עברה המשפחה לעיר פיידמונט.
בשנת 1998 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון "סטיבנס". בשנת 2004 סיימה את לימודיה ב-WyoTech (המכון הטכנולוגי של ויומינג), מכללה בעלת תוכניות הכשרה מרוכזות שמכינות את הסטודנטים לקריירה כטכנאים בענף הרכב והדיזל. היא סיימה בהצטיינות יתרה, ומיד אחר כך קיבלה את התפקיד המקצועי הראשון שלה, כאשר מחלקת השיווק של WyoTech שכרה אותה וסטודנט נוסף לבנות מכונית מהיסוד בתוך שישה חודשים להופעת בכורה בתערוכת "SEMA" של האגודה לשיווק ציוד מיוחד.
קריירת טלוויזיה
משנת 2005 השתתפה כמנחה וכאורחת ביותר מ-90 פרקים בתוכנית הטלוויזיה "Xtreme 4x4". בפברואר 2008, לאחר תאונת עבודה על סט הצילומים, הודיעה קומבס כי היא עוזבת את התוכנית. התאונה, בה נפל על קומבס ציוד כבד, פגעה בעמוד השדרה שלה, והיא נזקקה לניתוח ולשמונה חודשי החלמה.
בשנת 2009 השתתפה ב-12 פרקים של סדרת הטלוויזיה המצליחה "מכסחי המיתוסים".
באוקטובר 2011 החלה לצלם את סדרת טלוויזיה עטורת הפרסים "The List: 1001 Car Things To Do Before You Die".
מאוקטובר 2011 ועד אוקטובר 2014 השתתפה כפאנליסטית בתוכנית הטלוויזיה "All Girls Garage".
במאי 2012 הייתה מנחה אורחת בעונה השישית של סדרת הריאליטי-רכב "Overhaulin'".
קריירת מרוצים
קומבס הייתה נהגת מרוצים מצליחה, והיא זכתה באליפויות ובגביעים רבים במגוון מרוצי שטח וכביש.
ב-9 באוקטובר 2013, במסגרת פרויקט הנשר הצפון אמריקאי במדבר אלבורד בדרום מזרח אורגון, קבעה קומבס שיא מהירות לנשים על ארבעה גלגלים, כשהגיעה למהירות של 709 קמ"ש, ושברה את השיא שהחזיק מעמד מ-1965 ועמד על 496.5 קמ"ש.
בידוק ביטחוני
בידוק ביטחוני הוא בקרת אבטחה פיזית המיושמת על ידי הליך הנערך בכניסה למבנה, למתחם סגור או לשטח ציבורי, כדי לוודא שהאדם הנכנס ומטענו אינם מהווים סיכון ביטחוני, ובפרט שהאדם אינו נושא איתו נשק או חומר נפץ. בידוק ביטחוני מקובל בכניסה למבנים ציבוריים (מרכז קניות, בניין משרדים, אוניברסיטה), לחניונים ובעלייה למטוס נוסעים. איום מרכזי שמפניו מתגונן הבידוק הביטחוני הוא הטרור.
ג'סי קומבס
מותה
ב-27 באוגוסט 2019, ניסתה לשבור שוב את שיא המהירות שלה, במסגרת פרויקט "הנשר הצפון אמריקאי" במדבר אלבורד, בדרום מזרח אורגון, באותו מקום בו שברה לראשונה את השיא בשנת 2013. במהלך הנסיעה, באזור השעה 14:00 על פי השעון המקומי, התהפכה מכונית המירוץ מונעת הסילון שלה והתרסקה. קומבס נהרגה במקום. על פי חלק מהדיווחים סיבת התאונה הייתה שהרכב לא עצר בנקודת הבטיחות בסוף המסלול, מה שגרם להתרסקות שנזקי תוצאותיה הן כמו בהתרסקות מטוס.
חיים אישיים
בן זוגה היה טרי מאדן, שהיה הראשון שהגיע למקום התאונה בה נהרגה.
בידוק ביטחוני
בתנאים לקבלת רישיון להפעלת מסעדה או בית קפה בישראל נכללת הדרישה:
את המילה בידוּק חידש הלשונאי והבלשן יצחק אבינרי בשנות ה-50 למאה ה-20, אולם כשחודשה היה מובנה צנזוּר (וכן גם מילה אחרת שהציע: בִּדֹּקֶת; תחת צנזוֹר הציע בַּדָּק, בתפקידו הוא מצנזר – מְבַדֵּק, משרד הצנזוֹרים – מִבְדקה).
בידוק ביטחוני לטיסה
בידוק ביטחוני לטיסה הוא תהליך אשר עובר כל נוסע בשדה התעופה לפני הטיסה.
הבדיקות הקפדניות הנערכות בנמלי תעופה גורמות לעיתים לתלונות של נוסעים על פגיעה בכבודם.
מהלך הבידוק
הבידוק הביטחוני כולל מספר שלבים. כאשר מגיע הנוסע לעמדות הבידוק הוא פוגש נציג ביטחון מטעם נמל התעופה או חברת התעופה. הנציג בודק האם הדרכון תקף והאם קיים כרטיס טיסה חוקי. לאחר הבדיקה של הפרטים לטיסה הנציג מקיים ריאיון קצר עם כל נוסע בו הוא בודק את התגובות הפסיכולוגיות שלו. לאחר סיום הראיון, הנציג מוביל את הנוסע למכונת השיקוף בה עוברת הכבודה שהולכת לבטן המטוס. במקרה הצורך, על פי מה שנראה בכבודה בזמן השיקוף, יתבקש הנוסע לפתוח את המזוודה ונציג הביטחון יבדוק אותה מבפנים. בסיום התהליך הזה הנוסע ייגש לדלפק רישום לטיסה (Check-in) ושם ישקלו את כל כבודתו של הנוסע ויתנו לו כרטיס עלייה למטוס. בהמשך לתהליך הבידוק, תיבדק על ידי שיקוף או על יד פתיחה כבודת היד של הנוסע ולאחר מכן גם הנוסע עצמו ייבדק. במידת הצורך ועל פי החלטת נציג הביטחון, יתבקש הנוסע להתפשט או להיכנס למכונת שיקוף מיוחדת שמראה את גופו של הנוסע אך לא מעבר לעור. בסיום תהליך הבידוק המלא ייגש הנוסע לביקורת הגבולות ויעבור סופית את התהליך.
האיחוד האירופי
כל מדינות האיחוד האירופי בעלי כללים משותפים, להגנת התעופה האזרחית. כל נמלי התעופה הכלולים באיחוד האירופי חייבים לציית לחוקים של האיחוד. לחוקים אלו חייבים לציית גם ספקי האוויר.
ספרד
אבטחת התעופה האזרחית בספרד מסופקת על ידי כוחות המשטרה, כמו גם מאבטחים פרטיים.
הונג קונג
נמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג מאובטח על ידי משטרת הונג קונג. כוחות הביטחון פרוסים בכל שטח נמל התעופה והם חמושים באקדח גלוק 17 ובתת-מקלע.
ישראל
את אבטחת שדות התעופה והמעברים היבשתיים בישראל, מפעילה רשות שדות התעופה בשיתוף עם משטרת ישראל. בנתב"ג, כוחות הביטחון פרוסים בכל השטח של הנמל. האבטחה כוללת מצלמות מתקדמות סביב הגדר המקיפה את שטח הנמל והיא כוללת גם את המאבטחים החסויים שנראים כמו כל נוסע אחר. אבטחת שדות התעופה בישראל נחשבת למתקדמת ולבטוחה ביותר בעולם ונמל התעופה בן-גוריון נחשב לנמל התעופה הבטוח והמאובטח ביותר בעולם. בשנים האחרונות הצטברו תלונות רבות מצד ערבים ישראלים על הליך בידוק משפיל שעברו. מספר מקרים הגיעו לבתי משפט ורשות שדות התעופה חויבה לשלם פיצויים. ב-2007 עתרה האגודה לזכויות האזרח לבג"ץ נגד נוהלי בידוק מבוססי מוצא אתני. קיימות תלונות על בידוק משפיל של ערבים גם במתקנים אחרים.
אופרת מילוט
אופרת מילוט הוא מונח המתאר סוג של אופרה שהיה פופולרי במאה ה-19. אופרות אלו עסקו בדרך כלל בהצלת הגיבור או הגיבורה הראשיים מסכנה כלשהי, בדרך כלל ממצב של מאסר או כליאה.
סגנון זה הפך פופולרי בצרפת בתקופת המהפכה הצרפתית, אז עסקו אופרות רבות מסוג זה בהצלתו של אסיר פוליטי.
אחת הדוגמאות הידועות ביותר לאופרת מילוט היא "פידליו" מאת בטהובן, בה מתחפשת הגיבורה לגבר על מנת לחלץ את אהובה מכלאו. דוגמאות מפורסמות אחרות הן "החטיפה מן ההרמון" (מוצרט) ו"שתי היממות" (כרוביני).
אופרות מילוט נודעו בסגנונן המוזיקלי הדרמטי ובתיאורי רגשות עוצמתיים. בכך השפיעו על האופרה הגרמנית הרומנטית ועל יוצרים כגון קרל מריה פון ובר, ודרכו על ריכרד וגנר.
ישראל הצעיר
"ישראל הצעיר" (אנגלית: National Council of Young Israel) היא רשת בתי כנסת שנוסדה בארצות הברית בשנת 1912 על ידי הרבנים מרדכי קפלן וישראל פרידלנדר, ומפעילה כ-150 סניפים ברחבי העולם. כיום חברים בארגון כ-25,000 משפחות.
הארגון פעיל בארץ ישראל משנת 1972 ומונה כ-65 סניפים.
הרעיון שעמד בבסיס הקמת הארגון הוא הפיכת בית הכנסת למרכז תרבות ופעילות של הקהילה היהודית במקום.
המטרה המוצהרת של ישראל הצעיר היא כדלהלן:
בית הכנסת ישמש מלבד מקום תפילה גם מרכז תרבותי קהילתי – דתי, יאורגנו בו פעולות חברה ותרבות, כולל שיעורי תורה לילדי השכונה ולכל ילד. הימנעות מתלות פוליטית מפלגתית. בית הכנסת ינוהל על יסודות ההלכה. ביסוס קשרים הדדיים עם יהדות התפוצות והידוק הזיקה למדינת ישראל.
מאחר שבארצות הגולה בית הכנסת אכן היווה מוקד תרבותי לקהילה, הצליחה הרשת לגדול ולבסס כמה וכמה קהילות חזקות סביבה.
כיום במדינת ישראל ישנו קושי בהפיכת בית הכנסת למרכז התרבותי של הקהילה מאחר שישנם עוד גורמים כאלו בכל אזור (כגון מתנ"ס, בית ספר וכו').
למרות חוסר הביקוש בשירותים שרשת זו מציעה, יש כמה עשרות בתי כנסת בארץ הנושאים את השם ישראל הצעיר ומצליחים לממש את חזון הארגון.
ישראל הצעיר הקימה מועצה שתשמש כגשר בין הקהילות השונות במקומות השונים ומועצת רבני ישראל הצעיר המתמודדים עם נושאים הלכתיים בקהילות ועוד סוגיות שקשורת להנהגת הקהילה.
ניסים אלמליח
ניסים אלמליח (11 בנובמבר 1928 - 24 באוקטובר 1989) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעיקר במדי בית"ר תל אביב. במשך 61 שנה (1955 עד 2016) אלמליח החזיק בשיא ההבקעה לשחקן ישראלי בעונה אחת בליגה הראשונה.
קריירה
אלמליח נולד בתל אביב והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של בית"ר תל אביב. לאחר קום המדינה עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, בתחילה שיחק בעמדת הקשר השמאלי וכבש 2 שערים בעונת הירידה של קבוצתו. בעונה שלאחר מכן תופקד בעמדת החלוץ והיה ידוע כבעל בעיטה חזקה במיוחד, שסייעה לו להבקיע שערים רבים. בין הישגיו זכייה בתואר מלך השערים בעונת 1954/1955, כשהבקיע 30 שערים ב-23 משחקים (מתוך 26 ששיחקה קבוצתו), והוא החזיק בשיא של השחקן שהבקיע הכי הרבה שערים בעונה אחת בליגה הישראלית הראשונה, עד שערן זהבי שבר את שיאו ב-11 באפריל 2016.
עוד זכור אלמליח בזכות כובע הברט אותו נהג לחבוש לראשו בתחילת הקריירה המקצוענית שלו, בשל משפחתו המסורתית. ידוע אף מקרה בו במהלך אחד ממשחקי הליגה נשמט הכובע מראשו בעודו בדרך לשער היריב. אלמליח כדרר אחורה, חבש שנית את הברט והמשיך בהתקפה מבלי הפרעה מצד יריביו למשחק.
יכולתו של אלמליח כשחקן התקפה מצטיין הביאה קבוצות רבות מישראל לחזר אחריו ולנסות לשכנעו לשחק במדיהן. כך למשל הוזמן לחזק את מכבי תל אביב בנסיעתה למסע משחקים ארוך ביוגוסלביה. גם מכבי פתח תקווה הציעה לו מניה באגד אם יעבור לשחק בשורותיה. אבל אלמליח נשאר נאמן לבית"ר משום שראה עצמו כאחד ממיצגיה של תנועת בית"ר באשר האמין אלמליח בערכיה של תנועה זו. ולפיכך נדד במהלך הקריירה שלו בין קבוצות בית"ר ובשנת 1959 עבר לקבוצת בית"ר ירושלים, ולאחר מכן לבית"ר רמלה ופרש בשנת 1962 במדי בית"ר תל אביב. סך הכל הופיע אלמליח ב-149 משחקים בליגה הבכירה, בהם הבקיע 73 שערים.
לזכותו של אלמליח שתי הופעות במדי נבחרת ישראל, במשחקי ידידות מול נבחרת טורקיה שנערכו באיסטנבול ובאצטדיון בלומפילד בשנת 1950.
בשנת 1989 הלך לעולמו בגיל 60 ולו שתי בנות ובן.
הצ'יקס
הצ'יקס (באנגלית: The Chicks) היא להקת קאנטרי פופ מטקסס, ארצות הברית, אשר מכרה 30 מיליון עותקים מאלבומיה ברחבי העולם. זוכת 13 פרסי גראמי. חברות הלהקה הן: אמילי רוביסון (נולדה ב-1972), מרטי מגוויר (נולדה ב-1969) ונטלי מיינס (נולדה ב-1974). הלהקה פעלה בשם דיקסי צ'יקס במשך כ-30 שנה.
ההתחלה
הלהקה הוקמה בדאלאס שבטקסס, בשנת 1989 על ידי האחיות אמילי ומרטי. בלהקה היו אז חברות גם לורה לינץ' ורובין לין מייסי. סגנונה המוזיקלי של הלהקה נטה אז להיות בלוגראס. בשנת 1990 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלהן, הנקרא "Thank Heavens for Dale Evans", אשר יצא בחברת תקליטים עצמאית. הדרך להצלחה הייתה ארוכה והלהקה צברה פופולריות ואהדה רק במחצית השנייה של שנות התשעים. ב-1992 פרשה מן הלהקה לין מייסי. בשנת 1995 לפני החתמת הלהקה על אלבום אוניברסלי הציבה חברת התקליטים אולטימטום, להחליף את הסולנית. לינץ' הוחלפה בשנית על ידי נטלי מיינס, בתו של המפיק והמוזיקאי לויד מיינס. מיינס, הצעירה מבין חברות הלקה, הייתה לסולנית הלהקה ובהמשך למנהיגת הלהקה.
ההצלחה
בשנת 1995 "דיקסי צ'יקס" חתמו על חוזה הקלטות בחברת התקליטים "Monument Records", השייכת לתאגיד העולמי סוני. מאז הלהקה הייתה לאחת הלהקות המצליחות בארצות הברית, ובפרט בתעשיית מוזיקת הקאנטרי. הלהקה הוציאה שלושה אלבומים רצופים שהגיעו למקום הראשון בארצות הברית:
מעורבות חברתית
נקודת המפנה בהצלחה הרבה לה זכתה הלהקה היה ב-10 במרץ 2003, מספר שבועות טרם כניסת צבא ארצות הברית לשטח עיראק במלחמת עיראק, אז קיימה ה"דיקסי צ'יקס" הופעה בלונדון, שבמהלכה נטלי מיינס פנתה לקהל ואמרה: "We do not want this war, this violence, and we’re ashamed that the President of the United States is from Texas" ("אנו לא רוצות את המלחמה הזאת, את האלימות הזאת, ואנחנו מתביישות שנשיא ארצות הברית הוא מטקסס"). התבטאות זו זכתה לרעש תקשורתי רב והפכה את ה"דיקסי צ'יקס" ללהקה מוחרמת, לאחר שמאזיני הקאנטרי השמרניים לא אהבו את ההתבטאות שנתפסה כלא-פטריוטית. תחנות הרדיו סירבו להשמיע את שירי הלהקה, חברות הלהקה קיבלו איומים על חייהן ומכירות האלבומים של הלהקה צנחו. כמו כן נאלצו "דיקסי צ'יקס" לבטל מחצית מההופעות אותן תכננו. בעקבות פרשה זו, נעשה הסרט הדוקומנטרי "דיקסי צ'יקס: סתמו ותתחילו לשיר".
הקאמבק
במאי 2006 הגיע הקאמבק של ה"דיקסי צ'יקס", כשהבנות הוציאו את אלבומן השביעי, "Taking the Long Way", שהיה אלבום האולפן הראשון של הלהקה מאז ההתבטאות השנויה במחלוקת של מיינס. הקו המוזיקלי של האלבום, אותו הפיק ריק רובין, היה יותר רוקיסטי ופחות קאנטרי, במובן הקלאסי. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים האמריקני חודש לאחר יציאתו, וזכה בפרס גראמי כאלבום הטוב ביותר, בפברואר 2007, יחד עם עוד ארבע זכיות על השיר "Not Ready to Make Nice", אשר בעקבותיו הגיע למקום הרביעי במצעד בילבורד האמריקני.
שינוי שם הלהקה
בקיץ 2020 פרצו בארצות הברית מחאות נגד גזענות בעקבות רצח ג'ורג' פלויד. בעקבות מחאות אלו, חברות שונות החליטו למחוק סממנים גזעניים משמות של מותגים או מוצרים שלהן. ב-25 ביוני הודיעו הצ'יקס שהן משנות את שם הלהקה ומוחקות ממנו את המלה "דיקסי". באתר שלהן הן כתבו "We want to meet the moment" (אנו רוצות להתאים לרוח הזמן, בתרגום חופשי). את השם המקורי ביססו חברות הלהקה על שיר משנת 1973 בשם Dixie Chicken, אך ברבות השנים הבינו את ההקשר הגזעני שלא תכננו להצמיד לשמן, שמתחבר להמנון הקונפדרציה, השיר דיקסי מהמאה ה-19.
שדה אלקטרומגנטי
שדה אלקטרומגנטי הוא שדה פיזיקלי המורכב משדה חשמלי ומשדה מגנטי. השדה מתאר את הכוח האלקטרומגנטי (כוח לורנץ, אחד מארבעת כוחות היסוד של הטבע) הפועל על מטען חשמלי, ליחידת מטען. בכל מקום שיש קרינה אלקטרומגנטית או גל אלקטרומגנטי קיימים שדות אלקטרומגנטיים שמרכיבים אותו.
כל גוף טעון חשמלית יוצר סביבו שדה חשמלי שהוא גודל וקטורי, כלומר יש לו גודל וכיוון. שינוי בשדה החשמלי יוצר שדה מגנטי (גם הוא וקטורי) שניצב לשינוי בשדה החשמלי. כאשר מטען נע בתנועה הרמונית, הוא יוצר שדה מתנודד שמשולב משדה חשמלי ושדה מגנטי. אחת התוצאות של משוואות מקסוול היא, ששדות חשמליים ומגנטיים המשתנים באופן מחזורי הם למעשה שני ביטויים של אותה תופעה, ולכן לא מדובר בשני שדות נפרדים, וניתן להתייחס לשדה כולו כ"שדה אלקטרו-מגנטי". השדה האלקטרומגנטי בנקודה מסוימת במרחב מגדיר את הכוחות (המגנטיים והחשמליים) שיפעלו על גוף טעון במטען חשמלי, אם יימצא בנקודה הזאת, במהירות מוגדרת. אם לא פועלים כוחות אחרים על הגוף, השדה מגדיר (כתוצאה מהפעלה פשוטה של חוקי ניוטון) גם את המתקף (השינוי בתנע) שלו. אם אנו יודעים מהי המסה של הגוף, נוכל לדעת מהי התאוצה שלו - כלומר, מה יהיה השינוי בגודל ובכיוון של המהירות של הגוף. אי לכך, די לדעת מהו השדה האלקטרומגנטי באזור מסוים בחלל ריק כדי לדעת כיצד ינוע אלקטרון שנשים שם במנוחה. כך ניתן לחשב, למשל, את מהירות ההתנגשות של חלקיקים טעונים במאיץ חלקיקים.
מנקודת מבט קלאסית, השדה האלקטרומגנטי מתואר על ידי שני שדות וקטוריים. הראשון הוא השדה החשמלי, הנוצר על ידי כל מטען חשמלי, והשני הוא השדה המגנטי הנוצר על ידי מטען חשמלי שנמצא בתנועה. השדה האלקטרומגנטי מתואר באופן מלא על ידי טנזור השדה האלקטרומגנטי, ועל ידי משוואות מקסוול. קרינה אלקטרומגנטית היא תנודה מחזורית של השדה האלקטרומגנטי.
מנקודת מבט מתמטית, שדה אלקטרומגנטי קלאסי הוא שדה חלק ורציף.
באלקטרודינמיקה קוונטית השדה האלקטרומגנטי הוא שדה קוונטי מסוג בוזון כיול הנוצר כתוצאה מהדרישה לשימור סימטריית כיול. קרינה אלקטרומגנטית בתורה הזו היא פוטון, שהוא חלקיק בוזון כיול, שמהווה עירור של השדה - כלומר מצב קוונטי עם אנרגיה הגבוהה מאנרגיית הריק ועם תנע.
הן בתיאור הקלאסי והן באלקטרודינמיקה קוונטית, השדה האלקטרומגנטי (והפוטון) מגיבים רק עם חלקיקים טעונים חשמלית.
השראה אלקטרומגנטית היא תהליך שבו שדה חשמלי שמשתנה בזמן גורם להופעה של שדה מגנטי, או שדה מגנטי שמשתנה בזמן גורם להופעה של שדה חשמלי. משוואות מקסוול מתארות את הקשרים בין המטען החשמלי, הזרם החשמלי, השדה החשמלי והשדה המגנטי. בשל צימוד זה בין השדה החשמלי והשדה המגנטי, בתנאים מסוימים מקיימת מערכת את משוואת הגלים.
השפעה על הבריאות ובטיחות
ההשפעות הפוטנציאליות של שדות אלקטרומגנטיים על בריאות האדם משתנות מאוד בהתאם לתדירות ולעוצמת השדות.
ההשפעות הבריאותיות הפוטנציאליות של שדות אלקטרומגנטיים בתדירות נמוכה מאוד המקיפות קווי מתח ומכשירים חשמליים הן נושא למחקר מתמשך וכמות משמעותית של דיון ציבורי. המכון הלאומי האמריקאי לבטיחות ולבריאות תעסוקתית (NIOSH) וסוכנויות ממשלתיות אחרות בארצות הברית אינם רואים בשדות אלקטרומגנטיים סכנה בריאותית מוכחת. NIOSH פרסמה כמה המלצות אזהרה אך מדגישה כי הנתונים מוגבלים כיום מכדי להסיק מסקנות טובות. בשנת 2011, ארגון הבריאות העולמי/הסוכנות הבינלאומית לחקר סרטן (IARC) סיווג שדות אלקטרומגנטיים בתדר רדיו כמסרטנים אפשריים לבני אדם (קבוצה 2B), בהתבסס על סיכון מוגבר לגליומה, סוג ממאיר של סרטן המוח, הקשור לשימוש בטלפון אלחוטי.
תמיד ניתן להניח שאנשים העובדים בציוד ומתקנים חשמליים חשופים לשדות אלקטרומגנטיים. החשיפה של עובדי משרד לשדות שנוצרו על ידי מחשבים, צגים וכו' היא זניחה בגלל עוצמות השדה הנמוכות. עם זאת, מתקנים תעשייתיים להקשחה אלקטרומגנטית, התכה או ציוד ריתוך עשויים לייצר עוצמות שדה גבוהות במידה ניכרת ולדרוש עוד בדיקה. אם לא ניתן לקבוע את החשיפה על פי מידע היצרנים, השוואות למערכות דומות או חישובים אנליטיים, יש לבצע מדידות. תוצאות ההערכה מסייעות להעריך סכנות אפשריות לבטיחות ובריאות העובדים ולהגדיר אמצעי הגנה. מאחר ששדות אלקטרומגנטיים עשויים להשפיע על השתלות פסיביות או אקטיביות של עובדים, חיוני לשקול את החשיפה במקומות העבודה שלהם בנפרד בהערכת הסיכונים.
מצד שני, ידוע שקרינה מחלקים אחרים של הספקטרום האלקטרומגנטי, כגון אור אולטרה סגול, קרני רנטגן וקרני גמא, גורמת לנזק משמעותי בנסיבות מסוימות.
כסית
כסית היה בית קפה נודע אשר שכן בתל אביב בראשית ימיו ברחוב בן יהודה 59 ולאחר מספר שנים עבר לרחוב דיזנגוף 117. "כסית" היה חביב בעיקר על אנשי הבוהמה של תל אביב.
היסטוריה
בית הקפה הוקם בתחילה בשנת 1935 על ידי יחזקאל ויינשטיין (שנודע לאחר מכן בשם חצקל איש כסית), ליובה גולדברג ואילונה מרדכוביץ. בין פוקדיו המפורסמים ניתן למנות בין היתר את נתן אלתרמן, אברהם שלונסקי, יבי, אורי ליפשיץ, שמוליק קראוס, לאה גולדברג, חיים גורי, משה שמיר, נתן זך, חנה רובינא, אלכסנדר פן, יוסף זריצקי, משה ברנשטיין, אבות ישורון, זאב יוסיפון, בנימין גון, חנה מרון ויעקב רכטר, חבורת לול (ובראשם אורי זוהר ואריק איינשטיין) ו"חוּנֱה" בעל הנעליים הגדולות ביותר. בשנות ה-50 היה אגף מיוחד שמור לחברי ה"פרלמנט של כסית". כך מספר גבריאל מוקד:
כוכבו של בית הקפה זרח בעיקר בין שנות ה-40, ה-50 וה-60 של המאה ה-20. בשנות השבעים והשמונים דעכה קרנו של בית הקפה עם הקמתם של בתי קפה מתחרים כגון "קליפורניה" והזדקנות דור המייסדים. בשנת 1970, עם פטירתו של נתן אלתרמן, נסגר בית הקפה לשעתיים בעת הלווייתו. בשנת 1979 נפטר חצקל, ואלמנתו לאה הוסיפה לנהל את המקום בעזרת ילדיה, משה איש כסית וצביה ליטמן. לאחר שנפטרו ילדיה, הוסיף חתנה של לאה, זאב ליטמן, לנהל את המקום בשמה. זאב ליטמן נפטר ב-13 בדצמבר 2007. על זמנים אלו כתב יענקל'ה רוטבליט את הפזמון איך עושים תקליט:
בסוף שנות ה-90 התגלע סכסוך מתוקשר ביותר בין בעל הבית לבין אנשי הבוהמה משנותיו המוקדמות של בית הקפה, אשר הואשמו בישיבה ממושכת ובלתי כלכלית (לטעמו של בעל הבית) סביב השולחנות שמוקמו ברחוב דיזנגוף, תוך שהם מרחיקים קהל צעיר יותר, ומתעקשים להמשיך מסורות של קניה בהקפה וכדומה. נציגי הדור הוותיק טענו מנגד, כי המקום הוא מוסד עירוני-תרבותי ממעלה ראשונה, וכי יש לתמוך בישיבותיהם ופגישותיהם, אף אם אינן רווחיות.
משנת 1996 עד שנת 2001 התנהל מאבק משפטי על בית הקפה בין זאב ליטמן לבין בעלי המקום, שהשכירו לחצקל בשכירות מוגנת. בתקופה זו כבר לא הייתה לאה מעורבת בענייני בית הקפה. לאה נפטרה ב-9 בפברואר 2011, בגיל 101.
בתחילת שנת 2004 עבר המקום לבעלות חדשה, ושינה את פניו: הפעם נפתח כבית קפה/דאנס בר בעל מראה חדשני בשם Coffee Inn. הבעלים החדשים הפגינו רגישות לסוגיית הוותיקים, והקצו חלל פנימי כ"פינת כסית", ובה תמונות מהימים היפים של הבוהמה המדוברת וכן צילום נבחרת הכדורגל של בית הקפה "כסית" שצילם מקסים סלומון, למרות המחווה, כיוון שברור היה כי החבורה הוותיקה מעדיפה את הישיבה המסורתית מחוץ לבית הקפה סביב השולחנות בחזית, הוחזר החלל לתפקידו האינטגרלי כחלק מבית הקפה באביב 2005. בסוף שנת 2006 שוב החליף המקום בעלים ושינה את שמו ל"אידלסון 10" אך 8 שנים מאוחר יותר נסגר גם הוא. כיום (2020) קיים שם בר בשם "ספייסהאוס".
בשנים 2010–2011 שודרו בערוץ 8 הסרטים התיעודיים "כל אנשי כסית" ו"כל אנשי כסית - הדור האחרון" בבימויו של מאיר סויסה, הסוקרים את סיפורו של בית הקפה.
כסית הראשון
"כסית הראשון" נוסד על ידי ליובה גולדברג, חצקל איש כסית ואילונה מרדכוביץ, באפריל 1935 ברחוב בן-יהודה 59. השם "כסית" הוענק למקום על ידי אברהם שלונסקי, על שם סוג של אבן חן (כסיתא, שהיא לפי ילקוט שמעוני רמז ת"נ על ישעיהו מ"א אלמוג אדום). המקום הפך עד מהרה למעוזה של החבורה הספרותית "יחדיו", שקיימה במקום שיחות בענייני תרבות והעלתה מופעי תיאטרון זעירים. אל החבורה הצטרפו גם ציירים כיצחק פרנקל, משה קסטל ואריה נבון.
השותפות בין מייסדי "כסית" התפרקה ב-1937. ליובה גולדברג פתחה קפה חדש בשם "אררט", בבן יהודה 9. גם שמו של אררט הוענק על ידי שלונסקי, בבחינת מקום שבו נמצאים יחדיו, כמו בתיבת נח. ליצני הדור פירשו את השם כראשי תיבות של "אני רוצה רק טה", בהתאם למצבם הכלכלי של חברי "יחדיו".
השם "כסית" חדל מלשמש שם בית קפה עד שחצקל איש כסית אימץ אותו שנית ופתח את בית הקפה המוכר ברחוב דיזנגוף 117 בשנת 1944.
אולפני הבירה ירושלים
אולפני הבירה ירושלים בע"מ, שנודעו גם בשם JCS (ראשי תיבות שמם באנגלית: Jerusalem Capital Studios) הייתה חברת אולפני טלוויזיה והפקות טלוויזיה שמרכזה ברחוב יפו שבירושלים, בסמוך לבית אגד, והפעילה גם אולפנים ומשרדים בשדרות ההשכלה שבתל אביב. החברה הפיקה סדרות טלוויזיה רבות, ונתנה שירותי אולפן לרשתות שידור ישראליות ובינלאומיות. ביולי 2018 הודיעה החברה על סגירת פעילותה.
היסטוריה
החברה הוקמה ב-1978 על ידי איש העסקים ליאון תמן והעיתונאי והכתב לענייני ערבים של הטלוויזיה הישראלית אדי סופר, ששימש כמנכ"ל. החברה הוקמה לצורך הקמת אולפן להעברת שידורים חיים מירושלים לתחנות טלוויזיה בעולם, באמצעות הלוויין, וכן להפיק ולערוך חדשות ותוכניות טלוויזיה. החברה קיבלה מעמד של מפעל מאושר על פי חוק לעידוד השקעות הון וקיבלה הטבות מס על השקעה מתוכננת של 31 מיליון ל"י. החברה רכשה גם ציוד להעברת תוכניות בין תקן השידור האירופי PAL לתקן NTSC של צפון אמריקה. אחת הלקוחות הראשונים של שירות זה הייתה הטלוויזיה הישראלית. עם הקמתה ביקשה החברה (אך לא קיבלה) אישור להקמת ערוץ שני בישראל. בסוף שנת 1979, חנכה החברה בבנייני האומה אולפן ומרכז תקשורת להעברת שידורים חיים מירושלים באמצעות הלוויין. האולפן שימש את רשתות השידור האמריקאיות ABC וCNN. בשנת 1980 יזמה החברה הפקה של מופע אור קולי על תולדות ירושלים, הפקת סדרת טלוויזיה על מלחמות ישראל בהשתתפות משה דיין ואנואר סאדאת, וסרט קולנוע בהפקה משותפת ישראלית-מצרית-אמריקאית. בשנת 1982 עזב אדי סופר את החברה, עקב חילוקי דעות עם ליאון תמן, ופתח חברה מתחרה להפקת שידורי חדשות.
בשנת 1989 זכתה החברה בתואר יצואן מצטיין, על מכירת שירותי שידור לעשרות תחנות טלוויזיה באירופה וארצות הברית. באותה שנה גם חנכה אולפנים ומרכז תקשורת חדש בבניין משרדים שהוקם לצורך כך ברחוב יפו. בזמן מלחמת המפרץ החלה החברה להפיק תוכנית חדשות לסיכום אירועי היום בשם "הערב במפרץ", עבור ערוץ 2 הניסיוני. זו הייתה תוכנית החדשות הראשונה שהתחרתה ב"מבט לחדשות" של הערוץ הראשון.
ב-1996, עם תחילת הטלוויזיה המסחרית בישראל, רכש רון לאודר את החברה. בשנים 1993 – 2010 שימש גבי רוזנברג בתפקיד מנכ"ל החברה, ולאחר פרישתו מונה לתפקיד חנני רפופורט.
עם לקוחות החברה נמנו חדשות עשר, אשר שידרו מאולפני ירושלים את המהדורה המרכזית, וחברת החדשות של ערוץ 2 אשר שידרה אף היא מאותו אולפן בין השנים 1993 - 2000 וכיום משדרת מהאולפנים שבתל אביב. בין השאר הפיקה החברה את התוכנית "הדוגמניות", ששודרה בערוץ עשר, "ג'וני", "המבצר" ו"החיים זה לא הכל", ששודרו בערוץ 2 (טלעד ורשת), "בטיפול" ועונות 1–2 של "הבורר" אשר שודרו ב-HOT3, וסיפקה את האולפנים לגופי שידור אשר השתמשו בשירותיהן של חברות חיצוניות כגון "מה נסגר?" בעונותיה אשר שודרו בערוץ עשר אשר הופקה על ידי חברת MyTV, "עושים סדר" ו"סוגרים חשבון" ששודרו בטלוויזיה החינוכית הישראלית והופקו על ידי "נתיב הפקות". החברה שיתפה פעולה עם הטלוויזיה החינוכית גם בקישור בין אולפני החינוכית בתל אביב לבין אולפני החברה בירושלים, אשר שימשו בעיקר לתוכניות "הערב החדש" ו"תיק תקשורת". כמו גם ידוע שיתוף הפעולה בין הגופים בהפקת משדר משפט דמיאניוק.
לחברה היה חלק בבעלות על ערוץ הספורט, שנמכר בעשור הראשון של המאה ה-21 לאביב גלעדי וקבוצת RGE. החברה סיפקה גם שירותי ניידות שידור, שירותי פוסט-פרודקשן ושירותים נוספים בתחום הטלוויזיה והקולנוע.
בשנת 2000 רכשה 50% מחברת "מטר הפקות" שעסקה בעיקר בהפקת תוכניות טלוויזיה, בין השאר את "החמישייה הקאמרית" (1993–1997) ו"הבורגנים (2000–2004). בשנת 2003 מכרה החברה את חלקה ב"מטר הפקות", לאחר שנקלע לקשיים כספיים. בשנת 2007 רכשה את "מטר הפקות" חברת הפרסום מקאן-אריקסון.
באוקטובר 2012 רכשה החברה מנטוויז'ן את חלקה באתר האינטרנט "nana10", תמורת כ-10 מיליון ש"ח. בכך הגיעה החברה ל-50% מהשליטה באתר כשבמחצית השנייה אוחז ערוץ עשר, אשר לאודר החזיק גם בחלק ממניותיו. מספר שנים לאחר מכן הבעלות על נענע10 עברה במלואה לידי ערוץ עשר, ולאודר הפסיק להימנות על בעלי המניות של הערוץ.
ביוני 2012 פנתה נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה לבית הדין לעבודה בבקשה שיוציא צו המורה לאולפני הבירה ליצור תוכנית להטמעת שוויון, באופן שיבטיח את שילובן של נשים ואימהות עובדות בחברה, זאת בעקבות נתונים סטטיסטיים על כוח האדם בחברה, שהעלה חשש להפליה על רקע מגדר ואימהות. בעקבות תביעה זו נחתם בפברואר 2014 בין אולפני הבירה ירושלים לנציבות שוויון הזדמנויות בעבודה הסכם לעידוד שוויון הזדמנויות בעבודה בחברה על בסיס מגדר והורות.
ביולי 2018 הודיעה החברה על סגירת פעילותה.
צ'ארלס למב
צ'ארלס למב (באנגלית: Charles Lamb; 10 בפברואר 1775 - 27 בדצמבר 1834) היה משורר ומסאי אנגלי, שידוע בעיקר בעיבוד סיפורי שייקספיר לילדים, אשר כתב בשיתוף עם אחותו, מארי למב, ובספר המסות: Essays of Elia.
למב היה במרכזו של המעגל הספרותי של יוצרים ידועים כסמואל טיילור קולרידג', ויליאם וורדסוורת', ויליאם הזליט ואחרים. הביוגרף הראשי שלו כינה אותו: "הדמות האהודה ביותר בספרות האנגלית".
קורות חיים
למב ואחותו כאחד סבלו מהפרעות נפשיות. במכתב ששלח בשנת 1795 לחברו קולרידג', הוא מספר לו על אשפוזו לתקופה קצרה בבית חולים פסיכיאטרי. מחלתה של מארי הייתה דרסטית יותר, ובאחד מהתקפיה הפסיכוטיים היא הרגה את אמה, וצ'ארלס הוא זה שנאלץ להוציא את סכין המטבח מידה. הוא אשפז אותה במוסד פרטי באיזלינגטון וקיבל אחריות על הטיפול בה עד יום מותו, גם כשחזרה מחלתה. תודות לו היא שוחררה מהמוסד ושניהם היו פעילים מאוד מבחינה חברתית בחוגים הספרותיים של לונדון. הם התגוררו באותו הבית וסלון ביתם הפך למעין מועדון חברתי של היוצרים הגדולים בספרות ובתיאטרון.