cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישראל ביתנו
רשימה עצמאית (2014-הווה)
בבחירות לכנסת העשרים וארבע, שנערכו במרץ 2021 שמרה המפלגה על כוחה והמליצה לנשיא המדינה ריבלין להטיל על יאיר לפיד את מלאכת הרכבת הממשלה, שיחד עם נפתלי בנט הקים את ממשלת ישראל השלושים ושש. לאחר חתימת הסכם קואלציוני עם לפיד, מונה ליברמן לשר האוצר, עודד פורר לשר החקלאות ופיתוח הכפר והשר לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל וחמד עמאר מונה לשר במשרד האוצר.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש שנערכו בנובמבר 2022 נחלשה המפלגה לשישה מנדטים ולא המליצה בפני נשיא המדינה על איש להקמת הממשלה.
מצע
המפלגה רואה את עצמה כממשיכת דרכו של זאב ז'בוטינסקי, וככזאת שמה דגש על שלושה עקרונות של הציונות שהיא מגדירה כערכי יסוד: עלייה, הגנה על המולדת והתיישבות. המפלגה שמה דגש על החזרת הביטחון האישי לאזרח ולשם כך דוגלת בשימוש בכוח צבאי למיגור הטרור הפלסטיני ובהגברה של אכיפת החוק והלוחמה בפשע. בנוסף המפלגה שמה דגש על דרישת הצהרת נאמנות מאזרחי ישראל (לרבות ערביי ישראל), תוך תגמול האזרחים הנאמנים למדינה. יו"ר המפלגה, אביגדור ליברמן, התבטא מספר פעמים באופן חריף כנגד חברי כנסת מהמפלגות הערביות בטענה שאינם נאמנים למדינה.
בנוסף פונה המפלגה לקהל העולים מברית המועצות לשעבר ועוסקת בבעיות הקשורות לקליטת העלייה.
מבנה
הגוף העליון במפלגה הוא ועידת המפלגה שמתכנסת אחת לארבע שנים. בוועידה בוחרים הצירים את מוסדות המפלגה וביניהם בית הדין של המפלגה, הוועדה המתמדת, הוועדה המוניציפלית, מבקר הפנים ויו"ר המרכז.
DSM
DSM (ראשי תיבות באנגלית של Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders; בעברית: מדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות) הוא ספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, שמטרתו לאבחן ולסווג את הפרעות הנפש על פי תסמיניהן. את הספר מוציאה לאור האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית.
מטרת הסיווג של ה-DSM היא ליצור שפה אחידה ולשמש כלי עזר לתקשורת המקצועית. הסיווג יועד להיות מדריך פרקטי גמיש ותפקודי עבור האבחנות הפסיכיאטריות, אשר יכול לשמש לצרכים של הקלינאי, לצורכי חינוך לחוקרים במקצועות הרפואה, הביולוגיה, הפסיכולוגיה ובמקצועות בריאות הנפש, ולאנשי מינהל ומשפט.
היסטוריה
אף שהספר מקובל מאוד ואולי דווקא משום כך, התעוררו מחלוקות עזות סביב חלקים ממנו. דוגמה בולטת לכך היא הקביעה שהופיעה במהדורה השנייה (DSM-II), ולפיה הומוסקסואליות היא הפרעה נפשית. קביעה זו הוסרה בשנת 1973 במסגרת שינויים רבים בספר, שהנהיג עורכו של ה-DSM השלישי, רוברט שפיצר.
DSM-5, המהדורה העדכנית ביותר, מקובלת ורווחת ברוב העולם המערבי: מרבית הפסיכולוגים והפסיכיאטרים לומדים אותה ופועלים לפיה. זהו המצב גם באקדמיה בישראל, אך במערכת הבריאות הישראלית מקובל לאבחן מחלות פסיכיאטריות על פי סעיפיהן ב־ICD (במהדורתו הנוכחית ICD-11).
האבחון עד למהדורה האחרונה (DSM-5) היה נערך על פי חמישה צירים:
האבחון על פי שיטת צירים זו בוטל במהדורה הנוכחית, DSM-5. במקומה נקבעת אבחנה על פי מידת החומרה והפגיעה התפקודית של ההפרעה.
שיטת הסיווג נועדה במקור לצורכי אבחון ומחקר, אך בהמשך החלה לשמש גם את חברות הביטוח.
ביקורת
יש הטוענים כי לספר כוח רב בכל הקשור בעצם הגדרת הנורמליות בחברה המערבית. תופעות שנמצאות בו, מוכרות לשם הכרה ביטוחית הן של חברות פרטיות והן של המדינה, התופעות המתוארות מאפשרות טיפול והתערבות (גם בכפייה) רפואית ולמעשה מהווה ספר זה תשתית להפעלת כוח על יחידים מתוך מטרה להבריא אותם. נקודת המבט הפילוסופית של הספר היא כי התופעות הפתולוגיות המצויות בו אינן היסטוריות אלא אובייקטיביות, וככאלה הן מצדיקות התערבות.
מאויב לאוהב
מאויב לאוהב הוא סיפור קצר (שלושה עמודים) מאת ש"י עגנון. הסיפור פורסם לראשונה בעיתון "הארץ" ב-30 במאי 1941. במהדורה המורחבת של כל סיפורי ש"י עגנון נכלל הסיפור בכרך אלו ואלו, והוא מסיים את המקבץ הקרוי "סיפורים נאים של ארץ ישראל". הסיפור מספר על מאבקו של המספר ברוח שאיימה להחריב את ביתו, ונחשב למשל למאבק בין היהודים לערבים על הזכות להתיישב בארץ ישראל.
תמצית העלילה
בסיפור שני גיבורים: המספר, שדבריו מובאים בגוף ראשון, והרוח, העובר האנשה והמספר משוחח אתו, ולעיתים זוכה לתשובה מילולית, אם כי בדרך כלל תשובתו היא במעשים.
המספר יצא לטייל בתלפיות, אזור שטרם נבנה והיה מחוץ לירושלים, אך הרוח פיזר את בגדיו וגירשו משם. שוב יצא המספר לתלפיות, והפעם תקע בה אוהל, "מפלט מרוח סועה וסער", אך הרוח הרס את האוהל, והמספר שב לעיר. בביקור נוסף בתלפיות הקים המספר צריף, אך הרוח הסיע את הצריף ממקומו, והמספר חזר לעיר. הביא המספר לתלפיות עצים ואבנים ובנה לו בית קטן. בא הרוח לביקור. "פשט את ידו ובדק את הדלת. נשברה הדלת ונפלה. פשטת את ידו ובדק את החלונות. נשברו החלונות ונפלו. לבסוף הגביה עצמו ועלה לגג. כיוון שעלה נפל הגג. צחק בי הרוח ואמר, ביתך שבנית היכן הוא? אף אני שאלתי, היכן ביתי. אבל לא צחקתי."
בנה המספר בית שיסודותיו עמוקים, והוא בנוי "עצים חזקים וקורות ואבנים גדולות וטיח ומלט", והרוח לא הצליח לפגוע בו. "מכאן ואילך נתנמכה רוחו של רוח ובא בדרך ארץ. והואיל שהוא נוהג עמי בדרך ארץ נוהג אף אני עמו בדרך ארץ. ... ובאמת שכנים טובים אנו, ואני אוהב אותו אהבה גמורה, ואפשר שאף הוא אוהב אותי".
רקע אוטוביוגרפי
לייסודה של שכונת תלפיות הקדיש עגנון גם את פרקים יט-כג בסיפורו "הסימן". תיאור מפורט של המאבק בין יהודים לערבים בתלפיות בעת מאורעות תרפ"ט מופיע במכתבו של עגנון אל ש"ז שוקן.
אלגוריה
הסיפור שייך לז'אנר האלגורי. האלגוריה שבסיפור מתבטאת בדמות עובר האורח ודמות הרוח. עובר האורח מתאר יהודי אשר מעוניין להתגורר בירושלים, ואילו הרוח, אשר כבר נמצאת במקום, מתארת את היישוב הערבי ועוינותו כלפי המתיישבים היהודים. בשונה מרוב האלגוריות, סיפור זה בעל רקע ריאליסטי גלוי, המתבטא בציון מקום ההתרחשות והזמן. פרט זה מבדיל את הסיפור מהמבנה הרגיל של אלגוריה אשר מסופרת כמשל ומנותקת מהסיפור.
לסיפור ניתן רקע ריאליסטי כדי להעניק לו רובד מציאותי. הרקע תוחם את מסגרת הסיפור לחיי היישוב היהודי בירושלים בראשית התיישבותו ומתאר את המאבק בין היישוב היהודי לערבי באזור. השימוש באלגוריה שכיח בסיפוריו של ש"י עגנון, אשר יצירותיו ידועות כ"יצירות מתהפכות" ומשמעותן מתגלה בדרך כלל רק לאחר קריאה חוזרת ושימת לב לכל הפרטים בסיפור.
תהליך המאבק ברוח
הסיפור מתאר תהליך איטרטיבי של מאבקו של המספר ברוח. בכל איטרציה מגדיל המספר את המשאבים שהוא משקיע בהתגוננות מפני הרוח, עד שבסופו של דבר המטרה מושגת, והרוח אינו יכול עוד להחריב את ביתו של המספר. האם הפך הרוח "מאויב לאוהב", כפי שמבטיח שמו של הסיפור? במשפט הסיום המספר מסויג יותר מאשר בשם הסיפור, ומציין ביחס לרוח "ואפשר שאף הוא אוהב אותי".
מלכה שקד מציינת כי "עלילת הסיפור בנויה מתיאור שלבי ההשתרשות בקרקע הנעשית יותר ויותר עיקשת, יותר ויותר מכוונת, יותר ויותר בת קיימא. ... במקביל להעצמה גוברת והולכת בתיאור הרוח ככוח כביר הפועל בזדון כדי להרחיק את המספר-הגיבור מהמקום שהוא דבק בו, ניכרת העצמה בתיאור המספר-הגיבור כמי שדבק באורח פנימי ועקיב יותר ויותר במקום הנבחר על ידו."
יסודות הומוריסטיים
בקריאה ראשונה הסיפור דומה לסיפור ילדים, שכן יש בו יסודות הומוריסטיים כגון הגזמה וסרקסטיות, המשפיעים באופן ישיר ועקיף על היצירה. מטרת דרך כתיבת הדיאלוגים והשימוש הלשוני היא להצחיק את הקורא. הקורא נחשף במהירות ליסודותיו ההומוריסטיים של הסיפור: שני הגיבורים מתייחסים זה אל זה, על אף היריבות הקשה, ביחס מלגלג למדי.
ההתעללות של הרוח בעובר האורח מתוארת בצורה הומוריסטית, "פיזר את בגדי והפכם על ראשי ועשני לצחוק". בסוף הסיפור, ישנה התחכמות לגלגנית של הגיבור אשר גובר על הרוח "אמרתי לו (לרוח): 'מה מבקש שכן משכנו בליל סועה וסער? שכני אתה, בוא והיכנס'. אמר לי: 'הרי הדלת נעולה'. אמרתי לו: 'הדלת נעולה, נראה הדבר שנעלתי אותה' " בדיאלוג זה אנו רואים התחכמות היתולית מצד שני הצדדים. תכליתה של התחכמות זו היא להראות כיצד החלש גובר על החזק ממנו, וכך נחשף מצב אירוני, אשר הוא חלק מהיסודות ההומוריסטיים המתוארים בסיפור.
ביטויים מקראיים
כדרכו בעוד אחדים מסיפוריו, גם בסיפור זה משתמש עגנון בביטויים מקראיים אחדים:
מהדורות מאוירות ומבוארות
בשנת 2008 יצא לאור הספר קליפת תפוח זהב - שלושה סיפורים מאת ש"י עגנון. בספר, המיועד לילדים, נכללים הסיפורים "מאויב לאוהב", "מעשה העז" ו"קליפת תפוח זהב", והוא מלווה באיורים מאת לי קורצווייל ובהערות וביאורים מאת שי רודין.
הקריקטוריסט שי צ'רקה צייר את הסיפור כקומיקס בעיתון "אותיות" במסגרת סדרת הקומיקס שצייר, "שי ועגנון". הקומיקס יצא לאור גם כספר.
עיבוד לתיאטרון
בשנת 2007 העלה "תיאטרון מראה" את ההצגה "מעשיות ומעשים", על פי שלושה סיפורים של עגנון: "הפרוטה", "מעשה העז" ו"מאויב לאוהב".
בשנת 2010 עלה המחזה "מאויב לאוהב" בעיבודה של גילי שנית לסיפורו של עגנון.
דיאן ויסט
ביוגרפיה
ויסט נולדה בקנזס סיטי, מיזורי. אמה, אן סטיוארט ויסט (במקור קאדי), הייתה אחות. אביה, ברנרד ג'ון ויסט, היה דקאן מכללה ועובד סוציאלי-פסיכיאטרי לשעבר בצבא ארצות הברית. אמה, ילדת סקוטלנד ואילו אביה אמריקאי ממוצא קרואטי וגרמני. השניים נפגשו באלג'יריה. לויסט שני אחים בשם גרג ודון. השאיפה המקורית שלה הייתה להיות רקדנית בלט, אך היא החליפה את מטרתה לתיאטרון בשנתה האחרונה בבית הספר התיכון האמריקאי "נירנברג" בנירנברג, גרמניה. ויסט סיימה את לימודיה באוניברסיטת מרילנד בשנת 1969 עם תואר באמנויות ומדעים.
קריירה
לאחר קריירה מצליחה בתיאטרון היא החלה לזכות בהכרה כשחקנית קולנוע באמצע שנות השמונים בזכות השתתפותה בסרטי וודי אלן "שושנת קהיר הסגולה", "חנה ואחיותיה", "ימי הרדיו" ו"ספטמבר". היא זכתה בשני פרסי אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, על משחקה ב"חנה ואחיותיה" (1986) וב"קליעים מעל ברודוויי" (1994, שיתוף פעולה מחודש עם וודי אלן) והייתה מועמדת לאותו הפרס על משחקה ב"הורים במשרה מלאה" (1989) לצד סטיב מרטין.
ב-1997 זכתה בפרס אמי על השתתפותה כשחקנית אורחת בסדרת הטלוויזיה הקנדית "הדרך לאבונלי". מ-2000 עד 2002 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר".
בשנת 2006 שיחקה בסרט הפשע "מדריך להכרת קדושיך" בכיכובו של צ'נינג טייטום. בשנת 2008 השתתפה ויסט בסדרה "בטיפול" של HBO, לצד גבריאל ביירן. היא זכתה בפרס אמי השני שלה על השתתפותה בסדרה.
בשנת 2012 שיחקה בסרט "החיים המוזרים של טימותי גרין", סרט לכל המשפחה בכיכובם של ג'ניפר גארנר וג'ואל אדגרטון. בשנת 2015 החלה לככב בסדרת הדרמה-קומית "במשפחות הכי טובות" של רשת הטלוויזיה CBS, בדמותה של ג'ואן שורט, אשתו של ג'ון ברטרם שורט (ג'יימס ברולין), ואימם של הת'ר וגרגורי (בטסי ברנדט), (קולין הנקס). בשנת 2017 קיבלה את התפקיד של וויני במחזה "אח, הימים היפים" פרי עטו של סמואל בקט בתיאטרון הרפרטוארי ייל.
חיים אישיים
ויסט הייתה במערכת יחסים עם הסוכן שלה סם כהן במשך שנים רבות. היא אימצה שתי בנות: אמילי (ילידת 1987) ולילי (ילידת 1991).
טריבון
טְרִיבּוּן (בלטינית: Tribunus, טְרִיבּוּנוּס), היה תואר שהוענק לפקידי מספר רשויות שיפוטיות, ממשלתיות וצבאיות ברפובליקה והאימפריה הרומית. מקור השם בנציגי השבטים (tribus, "שבטים", ביחיד וברבים), שלתוכם נחלקו בני רומא העתיקה למטרות הצבעה או מלחמה. אחרי שהוקמה הרפובליקה הוצמד התואר לפקיד בכיר המייצג גוף שלטוני או צבאי.
יצירת המשרה
התפקיד (טריבונוס פלביס "tribunus plebis") נוסד, לפי המסורת הרומית, בשנת 494 לפנה"ס, כ-15 שנים לאחר גירוש אחרון מלכי רומא וכינון הרפובליקה הרומית (509 לפנה"ס). יצירת משרת הטריבון הייתה אחת מהתוצאות של המאבק החברתי בין הפלבים ובין הפאטריקים (האצולה הרומית שבידיה היה השליטה בסנאט והמגיסטראטורות) והיוותה סוג של פשרה בין שני חלקי העם. תפקידה העקרוני והבסיסי של המשרה הייתה להעניק לפלבס סוג של הגנה משפטית מפני עריצות האצולה והקונסולים והגנה על חייהם ורכושם, לשם מילוי תפקיד זה הפכו הטריבונים החל בשנת 149 לפנה"ס לחברים בסנאט.
לפי המסורת הרומית, הייתה מרירות רבה בקרב הפלבים בשנים הראשונות אחרי יסוד הרפובליקה בשל היחס הקשה כנגד אלו שהיו שרויים בחובות, ורבים מהפלבס אף איימו בסירוב להיענות לפקודה להתייצב בצבא בעת מלחמה. בשנת 494 לפנה"ס, בעת סכנה של מלחמה לרומא הצליח לגייס הדיקטטור מאניוס ואלריוס את הפלבס למלחמה, בכך שהבטיח להם לפני המלחמה רפורמות נרחבות בחוקי החובות.
המחקר המודרני נתון במחלוקת סביב אמיתות תיאור זה, ושנת התרחשותו לפי המסורת הרומית, אולם כמעט כל ההיסטוריונים מסכימים שמשרת הטריבונאט נוצרה לפני אמצע המאה ה-5 לפנה"ס, ושהשגת משרת הטריבונאט על ידי הפלבס הייתה אחד מן השיאים במאבק הבין מעמדי בתקופה המוקדמת של הרפובליקה הרומית.
סמכויות ומגבלות המשרה
תפקידו העיקרי של הטריבונים הייתה זכות הגשת הסיוע (בלטינית "ius auxilii ferendi"), שמייצג את זכות ההגנה החוקתית מפני פגיעה פיזית או ברכוש לכול אחד מהפלבים שנפגע מידיהם של הפאטריקים או מאחד המגיסטרטים הרומים.
מאוחר יותר קיבלו לידיהם הטריבונים של העם גם את זכות ההתערבות ("ius intercessionis") שהורחבה בהדרגה לסמכות הווטו (לטינית ל"אני אוסר"), שהיא הזכות לבטל את הצעות בעלי התפקידים או טריבונים אחרים, זכות הוטו לא הייתה תקפה לאינטררקס ולדיקטטור (עד סביבות שנת 300 לפנה"ס).
הטריבונים היו מחוסרי אימפריום (סמכות פיקוד צבאית), ובעיקרון חסרי כל סממני שלטון (כמו טוגה עם שולי ארגמן, כיסא קרולי, וליווי של ליקטורים), אך בעלי סמכויות רבות ונרחבות שכללו בין השאר גם את היכולת להפסיק את פעילויות הקונסולים, שיתוק מינהל המדינה, כינוס אספות עם, הצעת חוקים, מניעת התכנסויות של הסנאט, וסגירת קופת המדינה לפעילות כלכלת שוטפת. סמכותם הייתה תקפה בשטח העיר רומא בלבד, ומעבר לגבול הפומריום הם היו חסרי כוח.
האיידילים (פקידים עירוניים שדאגו בין השאר לשיטור, בריאות ואספקת מים בעיר רומא) היו תחת פיקוחם וסמכותם של הטריבונים.
עם הפיכת החלטות אספת הפלבס לבעלות תוקף משפטי הפכו הטריבונים גם ליוזמים עיקרים של חקיקה ברומא, עקב זכותם להגיש הצעות לפני אספת הפלבס.
הטריבונים ענו לאותם מגבלות חוקתיות כמו שאר המגיסטראטים הרומים של מגבלת הכהונה לשנה, והם נבחרו ב-10 בדצמבר כל שנה על ידי אספת העם של הפלבים (Concilium Plebis), כאשר אסור היה להיבחר יותר משנה אחת ברציפות לתפקיד.
עיקרון חוקתי רומי נוסף שהטריבונים ענו לו היה השיתופיות או הקולגיות, כלומר הטריבונים נבחרו במספרים זוגיים (בהתחלה 2, ומאוחר יותר המספר גדל ל-10) וכל טריבון היה יכול לאסור, ולנגוד את השפעתו של חברו לטריבונט, ותוקף סמכותם ואחריותם היה שווה. מספיק שטריבון אחד היה מתנגד להצעת חברו, וההצעה הייתה נופלת.
שינויים בטריבונט לאורך השנים
במהלך השנים הוגדל מספר הטריבונים ל-4 (בהתאמה ל-4 השבטים העירוניים של רומא), ובשנת 450 לפנה"ס הועלה מספר הטריבונים לעשרה. בשנים הראשונות של קיום המשרה סירבו המגיסטרטים הפאטריקים להכיר בטריבונים באופן רשמי, וניסו להימנע מחיכוך איתם, מחשש להתקוממות של הפלבס. בעת שלטון הדקמוירים בוטל מוסד הטריבונט, אולם חודש לאחר סיומו.
מ287 לפנה"ס קיבלו הטריבונים סמכויות נוספות כגון הזכות לשבת באספות הסנאט, האפשרות לכנס את הסנאט, לחוות את דעתם, ולהציע לפניו הצעות. כמו כן קיבלו זכויות לאסור מגיסטרים לשעבר, ואף להפעיל במקרים מסוימים את כוחם מחוץ לרומא.
סולה, בעת הרפורמה החוקתית שלו (שנת 82 לפנה"ס) ביצע קיצוצים נרחבים בסמכויות הטריבון, בין השאר מניעת התקדמותו בסולם המשרות העמדת החוקים שנתקבלו באספות העם תחת פיקוח הסנאט, וצמצום זכות הוטו שלו.
לאחר מותו חזרו בהדרגה הסמכויות הקודמות של משרת הטריבון לתוקף, עד לחזרתה השלמה של המשרה למעמדה הקודם (שנת 70 לפנה"ס)
קיסר רומא הראשון, אוגוסטוס קיסר, קיבל מהסנאט את כוח הטריבון (potestas) וחסינותו, בנוסף לאימפריום מורחב, ושאר הכוחות שהרעיף עליו הסנאט. ההענקה הרשמית של הכוח הטריבוני העניק למעשה לאוגוסטוס, יחד עם שאר הכוחות, את השלטון ברומא באופן חוקי, ויצרה את המשרה החדשה של שליט האימפריה הרומית, הפרינקפס.
10 טריבונים המשיכו להיבחר כל שנה, בתקופת שלטונו של אוגוסטוס, אולם כיוון שכל הסמכויות של תפקידים היו קיימות גם אצל אוגוסטוס, שנהנה מסמכות הטריבון לכול ימי חייו, רוקנה המשרה מתוכנה.
בימיו של טיבריוס הועברה בחירת הטריבונים מאספת הפלבס אל הסנאט.
הטריבונים המשיכו להיבחר לאורך כל תקופת הקיסרות, אולם היו חסרי כוח. ידוע על קיום טריבונים עד למאה החמישית לספירה הנוצרית.
תפקיד הטריבון והשפעתו בפוליטיקה הרומית
בזמן היווצרותה של משרת טריבון הפלבס, יעודה היחידי היה להעניק הגנה וייצוג לפלבס הרומי. עד לשנת 287 לפנה"ס עמדו לרוב הטריבונים בראש המאבק של הפלבים לשוויון זכויות, כאשר בשנה זו נהפכו החלטות אספת הפלבס (פלביסקיטום (Plebiscitum - אספת הפלבס) לבעלות תוקף של חוקים (Lex), אחד מההישגים הגדולים של הפלבס והטריבונים במאבקם.
מתחילת המאה השלישית לפנה"ס היו הטריבונים בדרך כלל חלק מהמנגנון הרפובליקאי הרומי, ותמכו בשלטון האצולה והסנאט, שהשתמשו במשרת הטריבונט ככלי לשמירת סדרי המשטר ודיכוי מצביאים ומנהיגים שחרגו מהקו הממשלתי והמסורתי של שלטון המדינה.
הרפורמה החוקתית של סולה (שנת 82 לפנה"ס) שביצעה קיצוצים נרחבים בסמכויות הטריבון, הייתה חלק מניסיונו להחזיר את מרכז השלטון והכוח בחזרה לסנאט, ולמנוע מטריבונים פופולריים להשתלט על הרפובליקה הרומית.
לאורך ימיה האחרונים של הרפובליקה הפך הטריבונט לכלי בידיהם של מנהיגים צבאיים למאבק בסנאט, ומצביאים ופוליטיקאים חזקים כדוגמת פומפיוס הגדול, קראסוס ויוליוס קיסר השתמשו בטריבונים ובפריבילגיות שלהם כדי להשיג את מטרותיהם.
טריבונים הוסיפו להיבחר בתקופת הקיסרות, אולם למעט לחשיבות הרשמית של המשרה, והיותה חלק הכרחי בהתקדמות במסלול המשרות, הייתה המשרה חסרת חשיבות לגמרי.
הקיסר ויורשיו המיועדים קיבלו את הסמכות הטריבונים שהעניקה להם את כל כוחם, סמכויותיהם וההגנות של הטריבונאט בלי שהם כיהנו בו באופן רשמי.
טריבונים קונסלרים
במהלך המאה ה-5 לפני הספירה, הלכה וגדלה דרישת הפלבס למנות נציגים משכבתם למשרה הגבוהה ביותר ברפובליקה הרומית, הקונסול. מעמד הפטריקים סירב בכול תוקף להיכנע פעם נוספת, ולוותר על בלעדיותם על תפקיד הקונסול, ולבסוף הגיעו שני המעמדות לפשרה לפיה ימונו מדי פעם לפעם טריבונים צבאיים בעלי סמכות קונסולרית, או בקיצור טריבונים קונסולריים.
הטריבונים הקונסולרים היו בעל אימפריום, אולם חסרי היוקרה של מחזיק משרת אימפריום, והיו בעיקרון בעלי יכולות לפקד על כוח צבאי באופן עצמאי. מספר הטריבונים הקונסולרים נקבע על ידי הסנאט ונע בין-3 ל-8 אנשים כל שנה.
הסנאט הרומי היה אחראי להחלטה אם בשנה מסוימת ייערכו בחירות לקונסולים או לטריבונים קונסולריים. לרוב החליט הסנאט על בחירות לקונסולים, וידוע רק על כ-26 טריבונים קונסולריים שנבחרו עד שנת 400 לפנה"ס.
הטריבונים הקונסולרים נבחרו בדרך כלל כאשר רומא הייתה נתונה במלחמה, והסנאט ראה צורך בהעמדת מספר מנהיגים צבאיים עצמאיים בשדה.
בשנת 367 לפנה"ס נבחר הטריבון הקונסולרי האחרון, בעקבות חוק שביטל את משרה זו וחייב שאחד משני הקונסולים שנבחרים כל שנה יהיה פלבאי. שנה לאחר זה (366 לפנה"ס) נבחר הקונסול הפלבאי הראשון.
טריבון צבאי
מקור משרת הטריבון הצבאי היא עוד בתקופת המלוכה הרומית.
בתקופת הרפובליקה, בכל שנה ה"קומיטיה פופולי טריבוני" (אספת העם כולו) בחרה ב-24 גברים בשנות העשרים לחייהם, בעלי שאיפה סנאטורית, לשרת כטריבון החיילים ("טריבוני מיליטינום"). במסגרת תפקידם נשלחו בקבוצות של שישה לארבעת הלגיונות הקונסולאריים כדי לשמש כמפקדיהם. הטריבונים שימשו בעיקר בתפקידי מטה, שימשו כעוזרי המצביא, והיו אחראים על המשמעת בלגיון, לפעמים הם שימשו גם כמפקדים ישירים של חלקים מלגיון, מיחידות בסדר גודל קוהורטה ומעלה.
לאחר שנבחר הטריבון הצבאי, הוא שירת בצבא בדרך כלל כ-10 עד 5 עונות. לאחר סיום שירותו הצבאי היה יכול האדם ששירת בתפקיד להתחיל במסלולו הפוליטי ברומא, כיוון שמשרת הטריבון הצבאי הייתה (לא ברור אם באופן רשמי או לא) המשרה הראשונה במסלול המשרות.
בתקופת הקיסרות הרומית מונו הטריבונים הצבאיים על ידי הקיסר, נוהל שהחל בימי אוגוסטוס. כל לגיון קיבל שישה טריבונים, כאשר אחד מהם היה מהמעמד הסנטורי (Tribunus legionis latclavius), נבחר על ידי הקיסר מקרב הפרטורים או הקווסטורים. חמשת טריבונים הנוספים נבחרו גם כן על ידי הקיסר, אולם מקרב מעמד הפרשים (Tribunus legionis angusticlavius).
הטריבונים פיקדו על הקוהרטות של כל לגיון כאשר סדר הכוחות של קוהרטה נעה בין 1000 ל-500 חיילים. הטריבון מהמעמד הסנאטורי היה הבכיר מבין ששת הטריבונים הצבאיים בלגיון, וחוץ מפיקודו על קוהרטה, שימש בדרך כלל גם כסגנו של מפקד הלגיון, הלגאטוס (שגם נבחר על ידי הקיסר).
תפקיד הטריבון הצבאי היה אחד משלוש המשרות הצבאיות שהיו חייבים בני מעמד הפרשים לשרת בהם, על מנת שיוכלו לאחר שירותם הצבאי לשרת בממשל הקיסר.
טריבון האוצר
טריבוני האוצר או הטריבון האיראריי ("tribuni aerarii"), היא שמה של משרה עתיקה שתפקידה לא ברור. לפי גרסה אחת הם היו אחראים לתשלום משכורות לאזרחים במסגרת השבטים הרומים. יש היסטוריונים המסיקים מכך שהם היוו חלק מהבירוקרטיה הלגיונרית, ושכנראה תפקידם ההיסטורי היה שלם צבאי, כלומר האדם המשלם לחיילי הלגיונות כספים המגיעים להם. סברה זו נתקלת במספר בעיות מכיוון שבתקופת הרפובליקה הרומית המוקדמת לא היה נהוג לשלם לחיילים, והם ראו רווחים כספיים רק כתוצאה מביזה, מה שמעלה ספק בצורך בתפקיד כזה. בנוסף לכך, עם הקמת הרפובליקה עבר נושא תשלומי השכר לחיילים לקוואיסטורים.
טריבון קאפיטלי
הטריבונים הקאפיטלים או "הטריבונים של הלילה" היוו סמכות משפטית נוספת ברומא, שנוצרה כתוצאה מהרצון להפחית את העומס ההולך וגובר על המגיסטרים. תפקידם העיקרי היה, שפיטה פלילית של נאשמים מקרב הפלבס, מעצר נאשמים, והוצאה להורג של פושעים מורשעים שנגזר עליהם מוות. המשרה נוצרה בשנת 289 לפנה"ס, כאשר כל שנה נבחרו 3 טריבונים קאפיטלים, לכהונה של שנה, על ידי אספת השבטים.
טריבון מנטלי
משרה שתפקידה היה לדאוג לטביעת המטבעות של רומא. מחזיקיה נבחרו על ידי אספת השבטים לכהונה של שנה. טיטוס ליוויוס קובע את זמן ייצרת המשרה בשנת 289 לפנה"ס, אולם מחקרים מודרניים מעריכים את זמן יצירתה בסביבות 210.
5 באוגוסט
5 באוגוסט הוא היום ה-217 בשנה (218 בשנה מעוברת), בשבוע ה-31 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 148 ימים.
סטניסלב לובוטקה
סטניסלב לובוטקה (בסלובקית: Stanislav Lobotka; נולד ב-25 בנובמבר 1994 בטרנצ'ין שבסלובקיה) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת נאפולי מהסרייה א' ובנבחרת סלובקיה.
קריירת מועדונים
לובוטקה גדל במחלקות הנוער של AAC ספרטה טרנצ'ין וא.ס. טרנצ'ין. הוא ערך 74 הופעות ליגה במדי המועדון במסגרת ליגת העל הסלובקית, בהן הבקיע שלושה שערים. הוא זכה עם המועדון באליפות סלובקיה ובגביע הסלובקי.
ב-30 ביוני 2013 הושאל למשך עונה אחת לאייאקס מליגת העל ההולנדית. הוא שיחק במשך העונה בקבוצת המילואים של המועדון, צעירי אייאקס.
ב-25 באוגוסט 2015 חתם בנורשלן מליגת העל הדנית. ב-30 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 לברונדבי במסגרת המחזור השביעי בליגה לעונת. הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 61 הופעות ליגה.
ב-15 ביולי 2017 חתם לובוטקה על חוזה לחמש עונות בסלטה ויגו מלה ליגה. ב-19 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2–3 לריאל סוסיאדד במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2017/2018. הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות וחצי, בהן ערך 86 הופעות ליגה.
ב-15 בינואר 2020 חתם על חוזה לארבע עונות וחצי בנאפולי מהסרייה א'. ב-27 בדצמבר 2022 האריך את חוזהו במועדון עד 2027.
קלצק (מחוז משנה)
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה קלצק 32,302 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 93.63% בלארוסים, 3.87% רוסים, 1.15 פולנים ו-1.35% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (92.4%) ורוסית (6.86%).
L.A. Woman
L.A. Woman הוא אלבום האולפן השישי של להקת הרוק הפסיכדלי, הדלתות, זהו האלבום האחרון שהוקלט עם ג'ים מוריסון בעודו בחיים. מוריסון נפטר חודשים לאחר האלבום. באלבום זה, הדלתות חוזרים לסגנון הבלוז שהפך לנפוץ. בעקבות עזיבתו של פול רוטשילד המפיק של אלבומי הלהקה, הוחלף בברוס בוטניק. האלבום כלל כל מיני להיטים שעד היום, נחשבים לגדולים ביותר של הדלתות כמו שיר הנושא, Love Her Madly ו-Riders on the Storm. לאחר שלושה חודשים, מוריסון עבר לפריז, צרפת. שם הוא נמצא מת בחדר האמבטיה על ידי חברתו, פמלה קורסון. הוא נקבר בפריז. בשנת 2003, האלבום מוקם במקום ה-362 ב-500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים במגזין המוזיקה המשפיע, הרולינג סטון. ב-2012, יצא האלבום במיקס חדש 5.1 עם רצועות בונוס של שירים אשר לא שוחררו על ידי הלהקה.
שמואל אברהם פוזננסקי
שמואל אברהם פוזננסקי (בפולנית: Samuel Abraham Poznański; 3 בספטמבר 1864, לוברנייץ – 4 בדצמבר 1921) היה מלומד הידוע בשל מחקריו על הקראות והלוח העברי. הוא היה ערביסט, ביבליוגרף עברי וכן רב בבית הכנסת הגדול בוורשה.
ביוגרפיה
פוזננסקי היה בן זקונים של יצחק יעקב פוזננסקי, תלמיד חכם וסוחר. עד גיל 15 הוא למד מאביו, וכך הוא מתאר את לימודו: "כל התורה שלמדתי במקרא ומשנה, תלמוד ופוסקים, עד השנה הט"ו לימי חיי ממנו הוא ומידו נתנה לי. הוא הנחני בדרך ישרה ויורני לבחור בפשט הפשוט ולמאוס בדרך מעקשים, הפלפול המוזר, לאהוב תורה עם חכמה ולמצא חן בעיני אלהים ואדם."
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה בוורשה בעלת מגמה של התבוללות, שנוסדה על ידי שמואל דיקשטיין עבור תלמידים ממשפחות אורתודוקסיות עניות שלא היה להם דרך אחרת להשלים לימודים תיכוניים. עם סיום לימודיו הוא החל לעבוד כעוזר ספרן בספריית בית הכנסת טלומצקה. בשנת 1890, הודות למלגה שהשיג עבורו אחד מבאי בית הכנסת, החל ללמוד באוניברסיטת ברלין ובבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין. באותה תקופה יצר קשרים קרובים עם מורו משה שטיינשניידר וערך לכבודו את ספר היובל עם מלאת לשטיינשניידר 80 ב-1896. בשנת 1894 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ברלין. את הדוקטורט שלו כתב על משה הכהן אבן ג'יקטילה. בשנת 1896 הוא הוסמך לרב על ידי ד"ר יחזקאל בנעט מורה הגמרא בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות.
משנת 1897 הוא התקבל לעוזר דרשן בבית הכנסת טלומצקה לצידו של ד"ר ישראל צילקוב. בשנת 1908 מונה לדרשן הראשי של בית הכנסת, תפקיד בו החזיק עד מותו. לצד בית הכנסת הוא קיים קורסים ללימודי יהדות.
בסוף 1906 היה בין מקימי חברת "הזמיר" לשימור ופיתוח הזמרה היהודית ומונה לבית דין הכבוד של החברה. בשנת 1909 היה בין המחדשים את הוצאת מקיצי נרדמים. ב-1911 נבחר לוועד אגודת חובבי שפת עבר בוורשה. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה פעיל בחברה לעזרת היהודים נגועי המלחמה. בספטמבר 1916 נבחר לסגן יושב ראש ועד רבני המחוז. בשנת 1917 צורף כחבר לוועדה שאישרה היתרי הוראה לצורך הבחירות בקוריה הראשונה לוועד הקהילה. מינוי זה הרגיז את חברי אגודת ישראל, במיוחד לאחר שסירב לאשר כתבי הסמכה שניתנו בסיטונאות.
בשנת 1918 מונה לנציג היהודים במועצת בתי הספר בפולין ולמנהל הסמינריון למורים בוורשה שנוסדה על ידי הממשלה. ביוני 1921 צורף לסגל בית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין.
פוזננסקי נפטר בדצמבר 1921. במקומו נתמנה משה שור לרב של בית הכנסת טלומצקה ולרב ראשי של ורשה.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
אישיותו
פוזננסקי היה יהודי דתי ולאומי ובמקביל היה מקובל בקרב חוגי המתבוללים. באנציקלופדיה של גלויות כתבו עליו: "איש מדע דגול, ציוני נלהב, ופאר היהדות הפולנית. שוב לא היו אז מתבוללים שיהיה בכוחם להתחרות עמו על כהונת המטיף בבית הכנסת המתקדם". על השפעתו בקרב המתבוללים כתבו בעיתון של המזרחי: בדרשותיו הוא פעל לקרב את הנוער היהודי המתבולל אל היהדות והשפה העברית. כן נהג להזדהות עם כאבם של יהודים במקומות אחרים ולקרוא לסייע להם.
הוא היה ציוני נלהב והיה נציג בקונגרס הציוני העולמי הראשון. אמנם, במשך שנים רבות לא חפץ לשים על עצמו חותם של ציוני, והשתתף בקונגרסים הציוניים רק כאורח. בנוסף היה פעיל בתנועת המזרחי.
ניסיונו לגשר בין עולמות הביא עליו ביקורת משני הצדדים. בשנת 1913 הוא הורחק מחברת דעת בגלל דעותיו הלאומיות. החוגים החרדיים יצאו נגד מינויו לתפקידים ציבוריים. בשנת 1917 הם התרעמו על מינויו לוועד שאישר כתבי הסמכה לרבנות. בשנת 1918 יצאו נגד מינויו למועצת בתי הספר של פולין. במרץ 1921 הוא מונה על ידי ועד הקהילה כרב בורשה. האורתודוקסים מאגודת ישראל התנגדו למינויו והציעו כפשרה להגביל את המינוי שלו רק לבית הכנסת שלו ואף יצאו להפגנות רחוב נגד המינוי. מנגד אנשי בית הכנסת שלו התארגנו להגן על המינוי. בתחילת אפריל 1921 התקיימה הצבעה חוזרת על המינוי והיא אושרה ברוב של 12 נגד 6 חברי האגודה, כאשר בין מאשרי המינוי נמצאו שלושה נציגים אורתודוקסיים. בעקבות אישור המינוי, החרימו הנציגים החרדים לזמן מה את ישיבות ועד הקהילה ובמקביל בקשו למנוע מהממשלה להכיר במינוי. המינוי אושר על ידי הממשלה בנובמבר 1921.
הוא נחשב כותב ונואם מוכשר. הוא העביר דרשות על ההיסטוריה היהודית, שתכנם היה מדווח בהצפירה. עיתון הצפירה הציג את שמו כאחד הכותבים במטרה למשוך קוראים.
עבודתו המדעית ופרסומיו
פוזננסקי כתב מאמרים מדעיים רבים ב-MGWJ, ב-Revue des études juives וב-Jewish Quarterly Review. הוא גם כתב מאמרים פופולריים בהצפירה ובעיתון המזרחי. הוא גם תרם ערכים לאנציקלופדיה אוצר ישראל, ברובם על יהדות קראית, בהם ערכים על: כלב אפנדופולו, בן זוטא, בנימין אלנהאונדי, טוביה בן משה המעתיק, יהודה גבור בן אליהו בן יוסף, יודגאנים, יוסף בן בכתוי, יוסף שלמה בן משה לוצקי, ישעיהו בן עזיהו הכהן, ישראל המערבי, סלמון בן ירוחם, פירוז, משפחת, יעקב הקרקסאני, שמואל בן משה בן ישועה המערבי ושמחה יצחק לוצקי. ערכים נוספים שכתב הם על: יצחק יהודה גולדציהר, חיוי הבלכי, חפץ בן יצליח, מבורך בן נתן, עכברא, עכברה, שמואל בן עלי ושמריה בן אלחנן.
הוא כתב בעברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, פולנית ורוסית.
ספרים
פוזננסקי חיבר את הספרים הבאים:
מפלגת גשר (1996)
מפלגת גשר ובשמה המלא תנועת גשר - תנועה לאומית חברתית הוקמה כמפלגה עדתית חברתית בשלהי הכנסת ה-13, בידי דוד לוי, שפרש מהליכוד עם דוד מגן ב-11 במרץ 1996. ב-25 בדצמבר 2018 הודיעה בתו של דוד לוי, אורלי לוי-אבקסיס, על הקמת מפלגת חדשה בעלת שם זהה.
לקראת בחירות לכנסת ה-14 התאחדה עם הליכוד וצומת במסגרת הליכוד-גשר-צומת. לאחר מכן פרשה מהממשלה ומן האיחוד והתכוננה לריצה עצמאית ואף רצה בצורה עצמאית בבחירות לרשויות המקומיות ב-1998.
ב-23 בפברואר 1999 התרחש פילוג בסיעה: דוד מגן פרש מהסיעה המשותפת וחבר לחברי כנסת מהליכוד צומת והעבודה בהקמת סיעת "ישראל במרכז" (מפלגת המרכז). מיכאל קליינר חבר לחברי כנסת מהליכוד בהקמת סיעת חרות. חברי גשר הנותרים פרשו והקימו את סיעת גשר.
בבחירות לכנסת ה-15 בשנת 1999 התאחדה עם מפלגת העבודה ומפלגת מימד במסגרת ישראל אחת. לאחר מכן פרשה גם ממנה ומן הממשלה ויצרה סיעה חדשה בכנסת בת שלושה מנדטים.
ב-7 במרץ 2001 פרשו חברי גשר מישראל אחת. ב-8 באפריל 2002 נכנסה גשר לממשלת שרון, אך פרשה ממנה לאחר שלושה חודשים וחצי.
לקראת הבחירות לכנסת ה-16, פרש דוד לוי מראשות המפלגה ועבר לליכוד בצעד שגרם לחילוקי דעות רבים בקרב חברי המפלגה. באספה שהתקיימה על ידי חברי המפלגה בעקבות המעבר, נבחרה אתי שירז, שעמדה עד אז בראש מטה ההסברה במפלגה, לעמוד בראש במקומו של לוי. רשימה בראשותה, עם שישה מתמודדים (כולל שירז), הוגשה לוועדת הבחירות המרכזית, בצעד שדווח בתקשורת כמפתיע. דוד לוי הגיב בעתירה הקוראת למנוע מחברי המפלגה מלקיים את "גשר", וביקש לפרק את המפלגה. בפסק דין של נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב נקבע כי המפלגה לא תוכל להתמודד בבחירות לכנסת ה-16 והחלטה זו נותרה על כנה גם לאחר ערעור שהוגש לבית המשפט העליון. המאבק על שימור המבנה המפלגתי נמשך זמן רב לאחר הבחירות. בעוד דוד לוי ותומכיו ביקשו לפרק את "גשר" ולהתייחס למעברו כאל היטמעות המפלגה כולה בליכוד, שירז ושאר חברי המפלגה נאבקו למען המשך קיומה הפוליטי ופעילותה הציבורית, אם כי במתכונת חדשה, לטובת קידום הערכים החברתיים שעל בסיסם הוקמה. לאחר שהוגשה בקשה לפירוק המפלגה, בתום מאבק המשפטי שארך מספר שנים לאחר מכן, החליט בית המשפט לאשר את הפירוק והמפלגה חדלה מלהתקיים.
דוד לוי אמנם נבחר לכהן בכנסת ה-16 אך בבחירות לכנסת ה-17 לא זכה למקום ריאלי ברשימת הליכוד לכנסת ונעלם מן הזירה הפוליטית.
ארווין פון ויצלבן
שנותיו הראשונות
פון ויצלבן התחתן עם אלזה קליברג ולזוג נולדו בן ובת.
מלחמת העולם הראשונה
בתחילת מלחמת העולם הראשונה שירת פון ויצלבן כשליש חטיבתי בחטיבת המילואים ה-19, הוא קודם לדרגת האופטמן וקיבל פיקוד על פלוגה ואחר כך פיקוד על גדוד ברגימנט המילואים ה-6. יחידתו השתתפה בקרב ורדן, קרב שמפאן השני ובקרבות בפלנדריה. הוא נפצע באופן חמור במהלך הקרבות, ולאחר החלמתו הועבר לתפקיד קצין מטה בדיוויזיה ה-121.
בין המלחמות
פון ויצלבן נשאר בצבא גרמניה המצומצם, הרייכסווהר ושירת כמפקד פלוגה, הוא קודם לדרגת מיור בשנת 1923 והוצב כקצין מטה של הדיוויזיה ה-4 בדרזדן. בשנת 1928 הוא קודם לדרגת אוברסט לויטננט ונהיה מפקדו של רגימנט הרגלים ה-6, אחרי קידומו בדרגה לאוברסט הוא קיבל פיקוד על רגימנט הרגלים ה-8 שהוצב בפרנקפורט על האודר, בתחילת שנת 1933 הוא הועבר לפיקוד על רגימנט הרגלים בהנובר.
פון ויצלבן קודם לדרגת גנרל-מיור ב-1 בפברואר 1934 וקיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-3 שהייתה מוצבת בפוטסדאם, ולאחר מכן החליף את ורנר פון פריטש כמפקד האזור הצבאי השלישי בברלין. בספטמבר 1935 הוא קודם לדרגת גנרל לויטננט וקיבל פיקוד על הקורפוס ה-3, ובשנת 1936 הוא קודם לדרגת גנרל חיל הרגלים.
בשנת 1938 פון ויצלבן היה חלק מקבוצת קושרים שכללה את הגנרלים לודוויג בק, אריך הפנר, קרל היינריך פון שטילפנגל ואדמירל וילהלם קנריס, הקבוצה תכננה להדיח את היטלר בהפיכה צבאית בעקבות משבר הסודטים בשנת 1938. לפיקודו של פון ויצלבן על עמדות מפתח בברלין יועד להיות תפקיד מרכזי בהצלחת ההפיכה, אולם התוכניות להפיכה נגנזו לבסוף כשהסכם מינכן נחתם והמשבר חלף.
בשנת 1938 פון ויצלבן הוצב כמפקד קבוצת הארמיות השנייה שהייתה ממוקמת בפרנקפורט על האודר.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה פון ויצלבן למפקד הארמייה הראשונה שהייתה מוצבת בגבולה המערבי של גרמניה. עם הפלישה הגרמנית לצרפת ב-10 במאי 1940 הארמייה הראשונה הייתה חלק מקבוצת ארמיות C. ב-14 ביוני פרץ פון ויצלבן דרך קו מאז'ינו ותוך שלושה ימים שבה מספר דיוויזיות צרפתיות. כהוקרה על הצלחת הפעולה הוענק צלב האבירים של צלב הברזל לפון ויצלבן וב-19 ביולי 1940 הוא קודם לדרגת גנרלפלדמרשל. הוא מונה למפקד החזית המערבית בשנת 1941, הוא החזיק שנה בתפקיד עד שהוא אולץ לפרוש כתוצאה מבעיות בריאות. הועלתה השערה שהפרישה נכפתה עליו כתוצאה מהביקורת שהוא מתח על המשטר הנאצי אחרי מבצע ברברוסה.
פון ויצלבן אמור להיות דמות מרכזית בקשר העשרים ביולי, במקרה של הצלחת הקשר והדחת המשטר הנאצי הוא יועד להתמנות למפקד העליון של הורמאכט, הפקודות לצבא שיצאו מטעם הקושרים היו חתומות על ידי פון ויצלבן "כמפקד העליון של הוורמאכט". ב-20 ביולי 1944 עם כישלון הקשר נעצר פון ויצלבן ונשפט בבית המשפט של כבוד של הוורמאכט, הוא סולק מן הצבא ודרגתו נשללה ממנו, צעד זה נועד לאפשר את שפיטתו על ידי הפולקסגריכט - בית הדין העממי הנאצי.
פון ויצלבן היה חלק מהקבוצה הראשונה של הקושרים שמשפטה החל ב-7 באוגוסט 1944, השופט שכיהן היה רולנד פרייזלר שגזר דין מוות לפון ויצלבן באותו היום על חלקו בקשר. ויצלבן טען בבית המשפט שבעוד 3 חודשים (מהיום שבו נשפט-7 באוגוסט 1944) ישפטו את כל אלה ששופטים אותו ומשתפים פעולה עם היטלר. הוא אמנם טעה בהערכת הזמן (נדרשו עוד יותר מ-3 חודשים כדי לסיים את המלחמה ולערוך את משפטי נירנברג) אך צדק בהערכה שלו לגבי גורל משטרו של היטלר.
הוצאתו להורג
ארווין פון ויצלבן הוצא להורג ב-8 באוגוסט 1944, הוא נתלה על ידי מיתרי פסנתר בכלא בברלין, ההוצאה להורג צולמה על מנת שהיטלר יצפה בה.
משה פרידמן (יזם)
משה פרידמן (נולד ב-12 בנובמבר 1978) הוא יזם היי-טק חרדי ישראלי. מייסד ארגון קמא-טק לשילוב חרדים בהייטק וקרן הון סיכון 12 אנג'לים להשקעות בחברות הייטק של מייסדים חרדים.
ביוגרפיה
גדל במשפחת רבנים חרדית מיוחסת, מצד אביו הוא נינו של הרב יוסף חיים זוננפלד, רבה הראשון של העדה החרדית ירושלים טרם קום המדינה. נולד בירושלים למשפחה ליטאית-ירושלמית. למד 7 שנים בישיבת חברון כנסת ישראל.
בשנת 2001 התחתן פרידמן עם נכדתו של הרב גדליה נדל. מתגורר בבני ברק למד בכולל חזון איש עד גיל 32. הוסמך לרבנות על ידי רבנים חרדים מובילים וכתב שורה ארוכה של מאמרים וחיבורים תורניים.
פרידמן הוא בוגר התוכנית למנהיגות של ממשלת ארצות הברית (International Visitor Leadership Program) שמבין בוגריה ניתן למצוא את מרגרט תאצ'ר וניקולא סרקוזי.
פעילות ציבורית
בשנת 2013 הקים פרידמן את קמא-טק במטרה לחבר בין עובדים ועובדות במגזר החרדי לתחום ההייטק. המיזם הוקם בנשיאות ד"ר יוסי ורדי ורעייתו תלמה, ולהקמתו הצטרפה זיקה אב-צוק שניהלה אז את תחום האחריות התאגידית בסיסקו ישראל.
קמא-טק הוא כיום מיזם בעל השפעה רחבה המסייע בשילוב חרדים בהייטק באמצעות הכשרות טכנולוגיות, עזרה בהשמה, וסיוע ליזמי הייטק חרדים. בשנת 2016 נמסר ממרכז היזמות של אוניברסיטת תל אביב שמיזם קמא-טק תורם מדי שנה מיליארדי שקלים לתוצר של מדינת ישראל בעזרת שילוב מאות ואלפי חרדים בשוק התעסוקה בהייטק.
על אף שלא רכש השכלה פורמלית בתחום ההייטק, צבר בכוחות עצמו ידע וקשרים מסועפים שבאמצעותם הוא מפנה יזמי הייטק חרדים אל בכירי ההייטק בישראל ובעמק הסיליקון.
בשנת 2017 הקים פרידמן עם שותפו אברהם וינגוט את קרן ההון סיכון 12Angels VC שבה איחד כ70 משקיעי הייטק בכירים בישראל ובעמק הסיליקון. ביניהם ניתן למנות את מנהלי מרכזי הפיתוח של גוגל, פייסבוק, מיקרוסופט, מייסדי צ'ק פוינט, Waze, טאבולה, ומנהלי קרנות הון סיכון ובכירים נוספים.
התרסקות מטוס B-52 בגולדסבורו
התרסקות מטוס B-52 בגולדסבורו היא תאונה שהתרחשה ב-24 בינואר 1961 בעיר גולדסבורו שבקרוליינה הצפונית, ארצות הברית. מפציץ מסוג B-52 סטרטופורטרס שנשא שתי פצצות גרעיניות סימן 39 התפרק באוויר ותוך כדי כך הפיל את המטען הגרעיני. הטייס הורה לצוות המטוס לנטוש, הצוות נטש בגובה 2,700 מטרים. 5 אנשים נטשו בהצלחה ונחתו בבטחה, אדם נוסף הצליח לנטוש אך לא שרד את הנחיתה, 2 אנשים נוספים נהרגו בהתרסקות. האירוע ממשיך להציף מחלוקות כאשר מידע חדש שפורסם ב-2013 מחזק את החשדות הציבוריים כי אחת מהפצצות הייתה קרובה מאוד לפיצוץ.
התאונה
המטוס מדגם B-52 סטרטופורטרס המריא מבסיס חיל האוויר סימור ג'ונסון שבגולדסבורו. בערך בחצות בין 23 ל-24 בינואר 1961 המפציץ נפגש באוויר עם מטוס תדלוק לצורך תדלוק אווירי. במהלך החיבור עדכן צוות מטוס התדלוק את מפקד מטוס B-52, מייג'ור וולטר סקוט טולוק, כי קיימת דליפת דלק בכנף הימנית. התדלוק בוטל ופיקוח טיסה קיבלו עדכון על הבעיה. המטוס הונחה לטוס מול החוף עד שרוב הדלק יצרך. עם זאת, כאשר המטוס הגיע למקום שכוון אליו, הטייס דיווח כי הדליפה החמירה וש-17,000 קילוגרם של דלק אבדו ב-3 דקות. המטוס הונחה לחזור מיידית ולנחות בבסיס חיל האוויר סימור ג'ונסון.
שתי הפצצות בעוצמה של 3-4 מגהטון הופרדו מהמטוס בעת שהתפרק באוויר בגובה 300-600 מטרים. 3 מתוך 4 מנגנוני החימוש באחת הפצצות הופעלו וגרמו לה לבצע הרבה מהשלבים הדרושים על מנת לחמש את עצמה, כמו טעינת קבלי הירי ופריסת מצנח. המצנח אפשר לפצצה לפגוע בקרקע עם נזק מועט.
חילוץ הפצצה
הפצצה שנפלה עם המצנח נמצאה שלמה. לפי צוות סילוק הפצצות שעבד על ניטרול הפצצה, מתג החמוש/בטוח היה עדיין במצב בטוח, על אף שיתר הפעולות לחימוש בוצעו. הפנטגון טען בזמנו כי לא היה סיכוי לפיצוץ וכי שני מנגנוני חימוש לא הופעלו. דובר של מחלקת ההגנה של ארצות הברית מסר כי הפצצה לא חומשה ולא יכלה להתפוצץ. דניאל אלסברג, אנליסט צבאי לשעבר טען כי ראה מסמכים מסווגים שמצביעים על כך כי המתג בפצצה היה רק אחד מ-6 מנגנוני חימוש שמנע את הפיצוץ. ב-2013 שוחרר מידע בהתאם לחוק חופש המידע, המידע מאשר כי מתג יחיד הוא זה שמנע את הפיצוץ. הפצצה השנייה צנחה לתוך שדה בוץ במהירות 300 מטרים לשנייה והתפרקה בלי פיצוץ של חומר הנפץ הקונבנציונלי שלה. זנב הפצצה התגלה בעומק 6 מטרים באדמה. לדברי היסטוריון הנשק הגרעיני צ'אק הנסן, הפצצה הייתה חמושה באופן חלקי כאשר היא עזבה את המטוס, אך מתג מתח גבוה לא סגור מנע חימוש מלא. ב-2013, אחד מאנשי צוות סילוק הפצצות שחזר את הרגע בו מצאו את מתג הפצצה השנייה. "אני אזכור עד יום מותי את הסמל שלי אומר 'לוטננט, מצאנו את מתג החמוש/בטוח', ואני אמרתי 'נהדר'. הוא אמר 'לא נהדר. הוא במצב חמוש'".
חפירה להוצאת הפצצה השנייה בוטלה כתוצאה מהצפת הקרקע במים. רוב פצצת המימן, המכילה אורניום, הושארה. אך הליבה של הפצצה חולצה והוסרה.
השלכות על עיצוב B-52
כנפיים עם מכלי דלק מובנים העלו במידה נכרת את קיבולת הדלק של דגמי B-52G ו-H, אך נמצא שהופעל על הכנפיים 60% יותר לחץ מאשר בכנפיים של הדגמים הישנים. הכנפיים ואזורים אחרים הרגישים ללחץ שונו עד 1964 על ידי בואינג.
מידע שנחשף מאוחר יותר
ב-2013, העיתונאי החוקר אריק שלוסר פרסם ספר בשם "פיקוד ושליטה", ובו הוא הציג מסמך משנת 1969 שהושג תחת חוק חופש המידע. המסמך היה דוח שנשא את הכותרת "ביקור חוזר בגולדסבורו" ונכתב על ידי פקח בטיחות גרעיני של המעבדות הלאומיות של ארצות הברית. בדוח נכתב כי "מתג פשוט אחד, עמד בין ארצות הברית לאסון".
אפריקייה איירווייז
אפריקייה איירווייז (בערבית: الخطوط الجوية الأفريقية; באנגלית: Afriqiyah Airways) היא חברת תעופה לובית שבסיסה בנמל התעופה הבינלאומי של טריפולי.
החברה נוסדה באפריל 2001 והחלה את פעילותה בדצמבר אותה שנה כשהיא מפעילה מטוסי בואינג 737-400.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
קרופקי (מחוז משנה)
מחוז משנה קרופקי (בבלארוסית: Крупскі раён) הוא אחד מ-22 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז מינסק שבמרכז בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר קרופקי.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה קרופקי 32,302 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 92.85% בלארוסים, 5.12% רוסים ו-2.03% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (81.29%) ורוסית (16.85%).
אינוולוציה (תורת החוגים)
בתורת החוגים, אינוולוציה על חוג R היא אנטי-אוטומורפיזם מסדר 2, כלומר העתקה המקיימת את התכונות הבאות:, , ו-  לכל x,y בחוג.
אינוולוציה על חוג קומוטטיבי אינה אלא אוטומורפיזם מסדר 2 לכל היותר, ובאופן כללי צמצום האינוולוציה למרכז של R משרה אוטומורפיזם מסדר 2 לכל היותר.
אינוולוציות של אלגברות פשוטות
חוג שאין לו אידיאלים הנשמרים תחת האינוולוציה \ \sigma נקרא חוג \,\sigma-פשוט. לכל אידיאל I, החיתוך נשמר תחת \ \sigma, ולכן חוג הוא \sigma-פשוט אם ורק אם הוא פשוט במובן הרגיל, או שהוא מהצורה  עם האינוולוציה המוגדרת לפי, כאשר S עצמו פשוט.
כאשר R אלגברה פשוטה המרכז שלה הוא שדה. ממיינים את האינוולוציות לשני סוגים, לפי הפעולה שלהם על המרכז:
לדוגמה, פעולת השחלוף של מטריצות היא אינוולוציה מסוג ראשון של אלגברת המטריצות. הפעולה, המעתיקה מטריצה למטריצה הצמודה, היא אינוולוציה מסוג שני של אלגברת המטריצות מעל המרוכבים, המשרה את הצמוד המרוכב כאוטומורפיזם של המרכז.
תהי R אלגברה עם אינוולוציה. האלגברה איזוטרופית אם קיים איבר כך ש-\ a^*a=0, והיפרבולית אם יש לה אידיאל ימני \,I כך ש-, כאשר.
מאינוולוציה נתונה אפשר ליצור אינוולוציות חדשות: אם אינוולוציה של R, אז לכל \ u\in R הפיך,  היא אנטי-אוטומורפיזם, וזו אינוולוציה אם \ u^*u^{-1} הוא איבר מרכזי. כשהאינוולוציה מסוג ראשון, התנאי הזה מכריח את u להיות סימטרי או אנטי-סימטרי. מעובדה זו נובע שכל אינוולוציה מסוג ראשון של אלגברת המטריצות צמודה לאחת משתי אינוולוציות: השחלוף ("האינוולוציה האורתוגונלית" של המטריצות), והאינוולוציה הסימפלקטית (הקיימת רק בממד זוגי). בעקבות כך אפשר למיין את האינוולוציות מסוג ראשון של אלגברה מדרגה סופית לשני טיפוסים, לפי התנהגות האינוולוציה לאחר הרחבת סקלרים לשדה פיצול: האינוולוציה היא מטיפוס אורתוגונלי אם היא נעשית אורתוגונלית, ומטיפוס סימפלקטי אם היא נעשית סימפלקטית. אינוולוציה מסוג שני נקראת תמיד מטיפוס אוניטרי. (מטריצה המקיימת את התנאי \ u^*u=1 נקראת אורתוגונלית עבור האינוולוציה האורתוגונלית, ואוניטרית עבור האינוולוציה האוניטרית).
אם הן אינוולוציות על האלגברות הפשוטות \ A_1,A_2 (שמרכזן המשותף F), כך שאם שתיהן מסוג שני אז הן משמרות את אותו תת-שדה, אז  היא אינוולוציה של המכפלה הטנזורית ; מסוג ראשון אם לשתי האינוולוציות אותו סוג, ומסוג שני אחרת. אם שתי האינוולוציות מאותו סוג, אז המכפלה היא מטיפוס אורתוגונלי אם שתיהן מאותו טיפוס, ומטיפוס סימפלקטי אחרת.
אינוולוציות ותבניות ביליניאריות
כל תבנית ביליניארית לא מנוונת על מרחב וקטורי V (מממד סופי) מגדירה אנטי-אוטומורפיזם על, לפי. זוהי אינוולוציה אם התבנית סימטרית או אנטי-סימטרית, הרמיטית או אנטי-הרמיטית. האינוולוציה מסוג ראשון אם התבנית סימטרית או אנטי-סימטרית, ומסוג שני אם היא הרמיטית או אנטי-הרמיטית.
Revue des Études Juives
היסטוריה
בין התורמים הראשונים ל-REJ היו וילהלם באכר, יוסף והרטוויג דרנבורג, איזידור לב, צדוק כהן, דוד קאופמן, שמואל אברהם פוזננסקי, יצחק ברוידה, אברהם אפשטיין. המחבר הפורה מבין אלה היה איזידור לב (Isidore Loeb), שבנוסף לסקירות הביבליוגרפיות שלו, העשיר את כתב העת במספר אב של טקסטים בנושאים שונים. עניין רב יש בסדרת מאמרים מאת יוסף דרנבורג בנושאי המקרא וסדרה על ספרות רבנית. עניין רב יש גם בסדרה מחקרי מקרא (Recherches bibliques) מאת יוסף הלוי וכן בסדרת מאמרים על ארכאולוגיה מקראית הכוללים גם טקסטים אשוריים בהם יש תכתובת בין מנהיגים מזרחיים והמלכים המצריים אמנחותפ השלישי ואחנתון
אחרי ישראל לוי נערך כתב העת על ידי מוריס ליבר, ז'וליאן וייל, ז'ורז' ויידה, ז'ראר נהון, שארל טואטי, ז'ילבר דהן וסימון קלוד מימוני. כיום עורכים אותו ג'וזה קוסטה, ז'אן-פייר רוטשילד ופיטר נהון.
קתדרלת לה פלאטה
קתדרלת לה פלאטה, המוקדשת להנחת הטוהר של מריה, אם ישו, היא קתדרלה קתולית בלה פלאטה, ארגנטינה. הקתדרלה בנויה בסגנון התחייה הגותית וממוקמת במרכז העיר, מול כיכר "פלצה מורנו" ובית העירייה. זוהי הקתדרלה הגדולה ביותר בארגנטינה והגבוהה ביותר בכל אמריקה.
תכנון הקתדרלה הושפע מקתדרלת אמיין וקתדרלת קלן ותוכננה על ידי האדריכל ארנסטו מייר תחת השגחתו של מהנדס העיר פדרו בנואה. אבן הפינה הונחה ב-1884.
אחרי שהלבנים שוחזרו, הוחלט לא לבנות מעליהן חיפוי. החוץ חשוף הלבנים של הקתדרלה הוא לא רגיל במובן מסוים, דבר שגורם לקתדרלה להידמות לכנסיות גותיקת לבנים בצפון ומזרח אירופה, כגון קתדרלת אופסלה בשוודיה. השחזור הושלם ב-2000 ובאותה שנה נפתחה הקתדרלה לציבור.
עם זוג צריחיה, המתנשאים לגובה, זו הקתדרלה הגבוהה ביותר באמריקה. אחריה באות קתדרלת מניזאלס (105.7 מטר), קתדרלת זאמורה (ה-Santuario Guadalupano de Zamora במיחוקאן) במקסיקו (104.8 מטר) וקתדרלת פטריק הקדוש (ניו יורק) בארצות הברית (100 מטר).
הופמן (אי)
הופמן או האי הופמן (באנגלית: Hoffman Island) הוא אי קטן המהווה חלק מצמד איים המצוי במפרץ ניו יורק התחתון בקרבת החוף המזרחי של רובע סטטן איילנד בעיר ניו יורק שבארצות הברית. האי נמצא בסמוך לאי סווינבורן הנמצא דרומית לו.
היסטוריה
האי הופמן נוצר לאחר ייבוש הים בשנת 1872 ונקרא על שם ראש העיר של ניו יורק, ובאותה עת מושל מדינת ניו יורק ג'ון ט' הופמן. שטח האי הופמן כ-40,000 מ"ר, והוא נוצר יחד עם האי סווינבורן ששטחו 16,000 מ"ר.
האיים נוצרו על מנת לשמש כאתר בידוד של מהגרים חולים שהגיעו לאי אליס. החל משנת 1938 ובמהלך מלחמת העולם השנייה, השתמש משמר החופים של ארצות הברית באי כתחנת אימונים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוצעו מספר רב של הצעות בדבר עתיד האיים. רוברט מוזס וברנרד ברוך הציעו להפוך את שני האיים לפארק. בשנת 1961 נהרסו כל המבנים על האי, ומאז ועד שנות ה-80 לא נעשה שימוש רשמי באי (אף שאנשים חדרו אליו בלא רשות, ובמקרה אחד אף נתפסו מבקרים בלתי מורשים באי שהם מצלמים עליו סרט פורנוגרפי).
כיום הן האי הופמן והן האי סווינבורן בבעלות הממשל הפדרלי של ארצות הברית, והם מהווים חלק מאזור הנופש הלאומי גייטווי. הכניסה לאיים אסורה לציבור הרחב, במטרה להגן על המספר הרב של הציפורים המקננות באי ובהן אנפה גדולה, אנפת שלג, איביס וקורמורנים. בשנת 2001 נצפו כלבי ים בחופי האי בעונת החורף.
בל הוקס
בל הוקס (באנגלית: bell hooks; ספטמבר 1952 – 15 בדצמבר 2021) היה שם העט של גלוריה ג'ין ווטקינס (Gloria Jean Watkins), שהייתה פמיניסטית, פעילה חברתית, ופרופסור אפרו-אמריקאית ללימודים אפריקאיים ואפרו-אמריקאיים. כתיבתה נסבה על אודות הקשרים שבין גזע, מעמד ויכולתם לייצר מערכות הנצחה של דיכוי ושליטה. היא פרסמה מעל לשלושים ספרים, מאמרים אקדמיים רבים והופיעה במספר סרטים תעודיים. הוקס כותבת על גזע, מעמד ומגדר בחינוך, אמנות, מיניות, תקשורת המונים ופמיניזם. ספריה במקום של גזע מגדר בתרבות העכשווית.
בל הוקס טענה בעיקביות לסולידריות בין המינים, בין הגזעים ובין המעמדות. היא סבורה שרגשות האנטי-גבריים מחזקים את האידאולוגיה שהפמיניזם שואף לשנות. הוקס קובעת כי בשינוי מעמדן של נשים בחברה, גברים חייבים גם לקחת חלק במאבק לחשיפה, להתעמת, להתנגד, ולשנות סקסיזם.
שנותיה הראשונות
גלוריה ג'ין ווטקינס נולדה בהופקינסוויל שבקנטקי, שם הייתה הפרדה גזעית וגדלה בקהילה שחורה ענייה אך תומכת. היא גדלה במשפחה ממעמד הפועלים ולה חמש אחיות ואח אחד. אביה, וודיס ווטקינס, עבד בסניף דואר מקומי ואמה, רוזה בל ווטקינס, הייתה עקרת בית. לאורך כל ילדותה הייתה בל הוקס קוראת נלהבת. חינוכה המוקדם של הוקס התקיים בבית ספר ציבורי המופרד גזעית, והיא כתבה על מצוקה גדולה שחוותה כשעברה לבית ספר משולב, בו המורים והתלמידים היו ברובם המכריע לבנים. לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון "קריספוס אטקס" בהופקינסוויל, קבלה מלגה מלאה והשלימה תואר ראשון באנגלית באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1973, ותואר שני באנגלית באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון בשנת 1976. בשנת 1983, לאחר מספר שנים של כתיבה והוראה היא השלימה את הדוקטורט שלה במחלקה לספרות של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בסופרת טוני מוריסון. הוקס עבדה כטלפנית על מנת לתמוך בעצמה כלכלית במהלך הלימודים, ועבודה זו סיפקה לה קהילה של נשים שחורות, דבר שלא מצאה באוניברסיטה.
גלוריה ג'ין ווטקינס שינתה את שמה לבל הוקס כהכרה והוקרה לסבתא רבתא שלה מצד אמה ותוך דגש השושלת הנשית שהיא צאצאית שלה. היא בחרה להשתמש באותיות קטנות באנגלית כדאי להדגיש את כתיבתה. היא מספרת גם שהשם הלא קונבנציונלי מדגיש את הדבר החשוב ביותר בעבודתה "תוכנם של הספרים, לא מי אני".
קריירה
בל הוקס החלה את קריירת ההוראה והמחקר שלה בשנת 1976 כמרצה לאנגלית וללימודים אתניים באוניברסיטת דרום קליפורניה. במהלך שלוש שנותיה שם פרסמה הוצאת Golemics את הספר השירים הראשון פרי עטה And There We Wept (ושם בכינו) (1978).
הוקס לימדה במספר מוסדות להשכלה גבוהה בשנות השמונים המוקדמות, בכללם אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז ואוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו. היא החלה לכתוב את עבודתה הגדולה הראשונה "האין אני אישה? נשים שחורות ופמיניזם" (Ain't I a Woman?: Black Women and Feminism), בעודה סטודנטית. כתיבת הספר ארכה שש שנים ובתחילה הוקס התקשתה למצוא מוציא לאור. הוצאת סאות' אנד פרס פרסמה את הספר בשנת 1981. בעשורים שחלפו זכה "האין אני אישה?" להכרה רחבה כתרומה רבת השפעה לדיון על גזענות וסקסיזם.
כותרת ספר "האין אני אישה?" הוא גם כותרת הנאום שנשאה סוג'ורנר טרות' זמן מה אחרי ששוחררה מעבדות בשנת 1827. הספר בוחן את השפעת הגזענות והסקסיזם על נשים שחורות, תנועת זכויות האזרח והתנועה הפמיניסטיות משנות השבעים. הוקס טוענת כי החיבור בין סקסיזם וגזענות החל מתקופת העבדות הובילה נשים שחורות לתחתית הסולם המעמדי בחברה האמריקנית. הספר בוחן מספר סוגיות החוזרות ונשנות בעבודתה המאוחרת יותר: ההשפעה ההיסטורית של הסקסיזם והגזענות על נשים שחורות, הפחתת הערך של הנשיות השחורה, תפקידי התקשורת ופעולתם, מערכת החינוך, המערכת הקפיטליסטית הפטריארכלית אצל הנשים השחורות; וההתעלמות מסוגיות של גזע ומעמד בתוך הפמיניזם.
ב-1984 התפרסם לראשונה ספרה Feminist Theory: From Margin to Center (תאוריה פמיניסטית: מהשוליים למרכז). בספר היא טוענת כי התאוריה והפרקטיקה הפמיניסטית המוקדמת היו מצומצמות בהיקפן, ולתנועה הפמיניסטית יש פוטנציאל לשפר במידה ניכרת את חייהם של גברים ונשים כאחד, וכי יותר מתמיד התנועה הפמיניסטית היא הכרחית. עד כה התנועה הפמיניסטית לא הצליחה לבנות תנועה המונית שתפעל נגד הדיכוי המיני משום שהיסודות של התנועה לשחרור האישה לא כללו את המורכבות והגיוון של החוויה הנשית.
בשנת 1994 פרסמה הוקס את הספר הראשון שלה שעסק בחינוך, Teaching to Transgress, בו היא טוענת שתהליך ההוראה צריך להוביל תלמידים לחשוב בצורה ביקורתית, תוך שאילת שאלות קשות על הנושא הנלמד. היא מקשרת את הפדגוגיה הביקורתית למחשבה הפמיניסטית, ומסיקה שהמטרה החשובה ביותר של המורה היא לעורר אצל התלמידים עניין לחצות את הגבולות הגזעיים, המגדריים ומעמדיים על מנת להשיג שחרור ממקובעות רעיונית.