cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישראל ברגיל
ביוגרפיה
בשנת 2007 הוענק לו התואר יקיר ירושלים. בשנת 2011 נבחר כיקיר התיאטרון וזכה לתואר "עמית כבוד" מטעם עמותת תיאטרון הקרון. בשנת 2017 הוענק לו תואר נאמן כבוד של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובשנת 2019 הוענק לו תואר עמית כבוד מטעם מכללת עזריאלי – מכללה אקדמית להנדסה בירושלים. עד למותו היה חבר הנהלה במוסדות וארגונים שונים בירושלים, בהם האקדמיה למוסיקה, המכללה האקדמית להנדסה ירושלים, מט"י ובית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
תפקידיו
1971 – 1973
משנת 1990 ועד למותו
סלומון בן שבת
הרב ד"ר סלומון (שלמה) בן שבת (בספרדית: Salomón Bensabat; 17 באוקטובר 1927 – ?) היה משפטן והיסטוריון יהודי-מרוקאי ששימש כאב בית הדין לערעורים ברבאט ויועץ לבית המשפט העליון של מרוקו. לאחר מכן כיהן בתור הרב הראשי של העיר ברצלונה שבספרד.
קורות חיים
סלומון בן שבת נולד בלראש שבמרוקו בשנת 1914. בילדותו למד בבתי ספר צרפתיים במרוקו והשלים את תעודת הבגרות הצרפתית (Baccalauréat). לאחר מכן החל בלימודיו בבית המדרש לרבנים בטנג'יר ובשנת 1930 השלים את לימודיו והוסמך כרב. הוא שלט היטב בשפות צרפתית, ספרדית, עברית, ערבית ואנגלית, ומשרותיו הראשונות היו בלימוד שפות. הוא החל ללמד ספרדית וצרפתית בבתי ספר שונים בצפון מרוקו, ובשנת 1936 נסע לספרד ושימש כמורה לצרפתית במדריד.
בתחילת שנות ה-40 הוא נסע ללימודי משפטים בגרנובל שבצרפת, ובשנת 1943 הוסמך כעורך דין. לאחר מכן שב למרוקו, ועסק בעריכת דין בתטואן. בשנת 1944 נבחר לנשיא קהילת יהודי לראש והחזיק בתפקיד שלוש שנים. הוא השלים תואר ראשון נוסף בלימודים ערביים בתטואן בשנת 1949. לאחר מכן נסע ללימודים בספרד ובשנת 1953 השלים תואר ד"ר למשפטים באוניברסיטת מדריד. לאחר השלמת לימודיו שב לתטואן לעבודתו כעורך דין, וכמו כן פתח את "מכון הרמב"ם" בתטואן, שעסק במחקר ספרותי של היהדות ובפרט של יהדות ספרד של ימי הביניים. כחלק מפעילות המרכז הוא פרסם מאמרים וספרונים קצרים בספרדית על חיי הרמב"ם, רבי יהודה הלוי, על ההיסטוריה ודרך ההתעצבות של התלמוד ועוד.
הוא היה אוהד לישראל, ובכמה מקרים עבד בשיתוף פעולה עם ה"מסגרת", השלוחה של המוסד שפעלה במרוקו. הוא פעל כדי לשחרר מהכלא שליחים מטעם ישראל שנכלאו על ידי הרשויות המרוקאיות, ופעל לשם שיחרורם של 250 יהודים שנכלאו בתטואן בגין כוונתם לעזוב לישראל.
עוד בשנותיו במרוקו הוא הוציא לאור בתטואן ספר סידור בתרגום לספרדית תחת השם Libro de rezos diarios: rito sefardíta (1951), וכן הוציא לאור את ההגדה של פסח בתרגום לספרדית. הוא חיבר ופרסם מספר מאמרים בכתבי עת, בהם מאמר על ההיסטוריה של יהדות מרוקו (Los judios en marruecos, 1954).
לאורך חייו הוא זכה להכרה ולמספר פרסים, בהם אות "מסדר סן רימונדו" (Orden de San Raimundo de Peñafort) של ממשלת ספרד.
אנתוני פלית'
אנתוני פלית' (באנגלית: Anthony Pleeth; נולד ב-1948 בלונדון) הוא צ'לן אנגלי, שהתמחה בביצוע נכון היסטורית של מוזיקה מהמאה ה-18 וה-19 בכלים אותנטיים לתקופה.
ביוגרפיה וקריירה
אנתוני פלית' למד נגינה בצ'לו אצל אביו, הצ'לן הנודע ויליאם פלית', בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון, שם זכה במדליית זהב בשנת 1966. ההקלטה הראשונה שלו הייתה בגיל 13, ל-BBC. הוא ייסד את שלישיית גאליארד (עם טרוור פינוק, צ'מבלו וסטיבן פרסטון, טרברסו), והופיע עמה משנת 1965 עד התפרקותה בשנת 1972.
פלית' היה הצ'לן הראשי של האקדמיה למוזיקה עתיקה ובהמשך של התזמורת האנגלית, שאותה עזב בשנת 1985 אך נשאר חבר בקבוצה הקאמרית של התזמורת האנגלית עד 1991. הקלטותיו כוללות קונצ'רטי לצ'לו מאת ויוואלדי עם התזמורת האנגלית והאקדמיה למוזיקה עתיקה, וכן היה צ'לן סולן במספר רב של יצירות תזמורתיות וקונצ'רטי גרוסי עם שתי התזמורות הללו. הוא הקליט את מכלול הסונאטות של ג'מיניאני (עם כריסטופר הוגווד) ושל ויוואלדי (עם רוברט וולי וסוקי טאוב, טריו סונאטות של הנדל וקורלי ומוזיקה קאמרית מאת יוהאן סבסטיאן באך עם הקבוצה הקאמרית של התזמורת האנגלית. עם נגן פסנתר הפטישים מלווין טאן הקליט את כל הסונאטות והוואריציות לצ'לו ופסנתר של בטהובן. אנתוני פלית' איננו מגביל את עניינו לביצועים אותנטיים; הוא מנגן בצ'לו מודרני והרכב הצ'לו שלו ביצע והקליט את ה"באכיאנאס ברזילראס" מס' 1 ו-5 של הייטור וילה-לובוס.
פלית' התמנה לפרופסור לצ'לו בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בשנת 1969 ובקולג' המלכותי למוזיקה ב-1986.
לצד הופעותיו במוזיקה קלאסית, ניגן גם בפסקולי סרטים רבים, בין השאר "היינו חיילים" של ניק גלניס-סמית' ו"גלדיאטור" של הנס צימר וליסה ג'רארד.
סדרת נעורים
סדרת נעורים היא סוגה של סדרת דרמה טלוויזיונית שבמרכזה עומדות דמויות של מתבגרים. הז'אנר החל בתחילת שנות השמונים.
הסדרה מתחילה לרוב כשהדמויות הראשיות נמצאות בשנות העשרה לחייהן (גילאי 14–18) ומסתיימת לעיתים כשהדמויות מגיעות לגילאי 20. הנושאים בהם עוסקות סדרות הנעורים הם: מערכות יחסים בקבוצת השווים, יחסים של מתבגרים עם בני משפחה, יחסי מין, יציאה מהארון, אובדנות, אלימות, התמכרויות (סמים, אלכוהול). ביניהן גם סדרות בלשיות וסדרות פנטזיה.
היסטוריה
הסדרה הראשונה שפנתה לנוער ישירות היא "בית קטן בערבה", שהייתה סדרת דרמה תקופתית שגרתית, אך העלילות בה נסבו סביב הנערות בנות העשרה לורה ומרי אינגלס.
הסדרה הקנדית דגראסי זכתה לאהדת הקהל הצעיר בארצות הברית וגם בישראל. הסדרה הציגה בתחילה חבורת ילדים ואת סיפוריהם השונים, ומאוחר יותר הציגה את אותם ילדים בתיכון דגראסי, מתמודדים עם לחצים מבית וקשיי לימודים. כך הפכה לסדרת הנעורים הקלאסית הראשונה.
בשנות ה-90 החל גל של סדרות נעורים שהפכו ללהיטים, בהן הצלצול הגואל, שולחן לחמישה, בוורלי הילס 90210, דוסון קריק ועוד. בארצות הברית הרשתות UPN ו-The WB התמקדו בשידור סדרות נעורים.
בחלק מסדרות הנעורים של שנות ה-90 וה-2000 הודגש מרכיב נוסף, פסקול הסדרה; שירים רבים שהושמעו ברקע הפכו ללהיטים.
השחקנים שמלוהקים לתפקידים הראשיים הם בדרך כלל מעל גיל 18. מאפיין זה מהווה לעיתים נושא לבדיחות. בהשראתו נוצרה בין השאר הסדרה הסאטירית "גרוס פוינט".
הקשר בין סדרות לסרטי נעורים
סדרות נעורים הפכו לפופולריות במקביל להצלחתם של סרטי נעורים. בשנות השמונים המוקדמות השתתפו בני נוער מהוליווד בסרטים כגון מועדון ארוחת הבוקר, יפה בורוד ובת שש-עשרה הייתי. עם הזמן מתבגרים הפכו לדמויות ראשיות בסרטי אימה (סיוט ברחוב אלם, צעקה, אני יודע מה עשית בקיץ האחרון, אגדה עירונית) ומאידך גם בקומדיות קיץ (אמריקן פאי, מת לצעוק).
השחקנים שמככבים בסרטי נעורים מוכרים לעיתים קרובות מסדרות הנוער, והם נישאים על גלי ההערצה כלפיהם. כוכבים ידועים רבים עברו לקולנוע לאחר שזכו להצלחה בסדרות נעורים, בהם נב קמפבל, אשר כיכבה בשולחן לחמישה ובטרילוגיית סרטי "הצעקה", שרה מישל גלר כוכבת באפי קוטלת הערפדים שכיכבה בעשרות סרטי נעורים, וכן הילרי דאף ואשטון קוצ'ר.
סדרות נעורים ישראליות
"זהו זה!" הייתה סדרת טלוויזיה קומית שפנתה בעיקר לבני הנוער, לכן חלק גדול מהפינות בה ("על הברזלים", למשל) פנו לבני הנוער. שם התגלתה להקת צעירי תל אביב, בפינה מוזיקלית שבועית.
בשנת 1989 להקת הנוער של תל אביב קיבלה את הזכות לככב בסדרה משלה. כך נוצרו הסדרות "החופש האחרון", "לא כולל שירות" ו"תלויים באוויר". עם הקמתו של ערוץ 2, צולמה עונה אחת לסדרה אודות צעירי קריית מלאכי.
"עניין של זמן" הייתה סדרת נעורים מובילה, שהופקה על ידי הטלוויזיה החינוכית, ותיארה כיתה של שביעיסטים בתיכון המתמודדים עם נושאים מגוונים, בדומה לסדרות נעורים ידועות בתקופה זו בארצות הברית, כגון "דגראסי".
סדרה נוספת הייתה זבנג, שנוצרה בעקבות הקומיקס בעל אותו שם שיצר אורי פינק שנים רבות במסגרת העיתון מעריב לנוער. הסדרה, בעלת מוטיבים של אומנות הקומיקס, ממוקמת גם היא בתיכון והיא עוסקת בנושאים שונים, בדומה לסדרה הידועה "פרקר לואיס".
סדרה מסוג אחר מבית הטלוויזיה החינוכית הייתה "משפחה וחצי", שעסקה בהורים לשני מתבגרים המשמשים גם משפחה אומנת לשני נערים נוספים.
בערוץ הילדים הפקות מקור רבות שייכות לז'אנר סדרות הנעורים: "החבר'ה הטובים", "אדומות", "הילדים מגבעת נפוליאון", "ראש גדול", "השמיניה", "האי"," גאליס", "החממה", "שכונה" ואחרות. בשנת 1994 שודרה רצועת נוער בערוץ הילדים בשם "יציאת כיוון" (בין המנחים דאז נמנו: דן תורן, איילת זורר ושרון קנטור), ומאז הוקדשו שעות הערב בערוץ זה לסדרות רכש לנוער (לרוב קומדיות).
ניר צדקיהו
ניר צדקיהו (נולד ב-1967) הוא מתופף ישראלי.
קריירה
צדקיהו, יליד ראשון לציון, ניגן בשמונה מהשירים באלבום של להקת ג'נסיס, Calling All Stations, והשתתף בסיבוב ההופעות של הלהקה לאחר עזיבתו של פיל קולינס. ב-2001 ניגן באלבומו של ג'ון מאייר, Room for Squares. נכון ל-2012, צדקיהו מנגן יחד עם אמנים שונים בישראל ובהם יהודה פוליקר עמו שיתף פעולה באלבומו ג'קו ויהודה פוליקר.
צדקיהו ניגן גם באלבומים של אמנים מחו"ל, בהם ג'ייסון מראז, ג'וס סטון, ג'ון מאייר וכריס קורנל.
ניר צדקיהו הוא אחיו של מתופף להקת בלאקפילד, תומר צדקיהו (תומר זי).
צדקיהו הוא המתופף הישראלי הראשון אשר חתם על הסכם ייצוג עם חברת Sonor הגרמנית, אותה הוא מייצג עד היום.
תומר צדקיהו
תומר צדקיהו (הידוע בשם הבמה: תומר זי) הוא מוזיקאי ישראלי המשמש כמתופף של להקת בלאקפילד. צדקיהו הצטרף לבלאקפילד לאחר עזיבתו של המתופף הקודם, כריס מייטלנד ב-2004.
נוסף על פעילותו בבלאקפילד, צדקיהו שיתף פעולה עם אמנים ישראלים רבים - היה חבר בלהקת "אפרת" ולהקת מטרופולין וכן בהרכב המוזיקלי המלווה את התוכנית The Voice ישראל. צדקיהו ניגן באלבומים שונים כגון קצת אחרת של רוני דלומי, שלום לאמונות של מירי מסיקה, Live של אביב גפן וכן בתוכנית רוקדים עם כוכבים. בעברו הקליט לזמרים משה פרץ, יגאל בשן, שלומי שבת, ועוד.
בשנים האחרונות משמש צדקיהו כנגן קבוע של האמנים מוקי, עדן חסון, אמיר דדון, מירי מסיקה, אביב גפן והראל סקעת.
תומר צדקיהו הוא אחיו של המוזיקאי ניר צדקיהו.
המטרופולין של שיקגו
המטרופולין של שיקגו (המכונה גם שיקגולנד) הוא האזור המטרופוליני הקשור בזיקה גאוגרפית, חברתית, תרבותית וכלכלית לעיר שיקגו. המטרופולין כולל גוש יישובים המשתרעים על פני מספר מחוזות בשלוש מדינות (אילינוי, אינדיאנה וויסקונסין) לחופי ימת מישיגן. מתגוררים בו למעלה מ-9.8 מיליון תושבים (2012) והוא נחשב לאחד מאזורי המטרופולין הגדולים בעולם.
הפרוורים הראשיים
הפרוורים הגדולים ביותר של שיקגו אשר מכילים למעלה מ-100,000 תושבים:
הפרוורים הגדולים ביותר של שיקגו אשר מכילים למעלה מ-60,000 תושבים:
דמוגרפיה
הפרוורים, אשר שוכנים על קרקע שטוחה, התפשטו בשיעור עצום משנות השישים המוקדמות של המאה ה-20.
דפוסי ההתיישבות באזור הפרוורי של שיקגו נוטים לעקוב את אלו של העיר: הפרוורים הצפוניים לאורך חופי ימת מישיגן בעלי אוכלוסייה אמידה באופן יחסי לפרוורים הדרומיים בהם ההכנסות הממוצעות נמוכות יותר ומחירי המחייה נמוכים יותר. אף על פי כן, בעוד שהאזור המערבי של שיקגו הוא החלק העני ביותר של העיר, הפרוורים הצפון-מערביים והמערביים מכילים אזורים עשירים רבים. לפי המפקד של שנת 2000, מחוז דופייג' היה בעל ההכנסה הגבוהה ביותר לבית של קו החוצה של כל מחוז בכל אזור המערב התיכון.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000, שעור העוני במחוזות הגדולים ביותר למחוזות הקטנים ביותר הם: מחוז מקהנרי 3.70%, מחוז דופייג' 5.90%, מחוז וויל 6.70%, מחוז לייק 6.90%, מחוז קיין 7.40%, מחוז קוק 14.50%.
אוכלוסייה
האזור הפרוורי של שיקגו מורכב מ-15 מחוזות בסך הכל. מתוכם עשרה נמצאים במדינת אילינוי, ארבע במדינת אינדיאנה ומחוז אחד נמצא במדינת ויסקונסין. הטבלה הבאה מכילה את נתוני מפקד האוכלוסין משנת 1950 ועד שנת 2000, כולל הערכה של משרד מפקד האוכלוסין האמריקני משנת 2007.
On the Sunny Side of the Street
On the Sunny Side of the Street (בעברית: על הצד השמשי של הרחוב) הוא שיר שפורסם ב-1930, פרי עטה של דורותי פילדס. את הלחן חיבר ג'ימי מקיו. הוא בוצע לראשונה על ידי הארי ריצ'מן וגרטרוד לורנס בתוכנית Lew Leslie's International Revue.
טד לואיס היה הראשון שפרסם הקלטה של השיר. הוא קוטלגה למספר 2144-D. אחריו הוציא הארי ריצ'מן לאור גרסה מוקלטת בקטלוג 4747.
גרסאות כיסוי
לאחר שהפך לסטנדרט ג'אז, הוא נוגן על ידי לואי ארמסטרונג, נט קינג קול, דייב ברובק, ארל היינס, בני גודמן, ליונל המפטון, ארול גארנר, דיזי גילספי, ארט טייטום, קאונט בייסי ולסטר יאנג. הגרסה של ארמסטרונג הוקלטה בסולם דו מז'ור.
בנוסף, השיר הוקלט על ידי בילי הולידיי, בינג קרוסבי, ליונל המפטון, דיינה וושינגטון, אלה פיצג'רלד, ג'ודי גרלנד, דוריס דיי, ברנדה לי, נט קינג קול, פרנק סינטרה, וילי נלסון, ג'ון באטיסט ורוד סטיוארט.
בית מחניים
בית מחניים הוא בניין מפואר בסגנון נאו-קלאסיציסטי ברחוב שבטי ישראל 34 פינת רחוב הנביאים בירושלים. הבניין נבנה בשנת 1885 לשמש כביתו הפרטי של הבנקאי יוהנס פרוטיגר והיום משמש כלשכת שר החינוך של מדינת ישראל. שם הבית לקוח מהפסוק בספר בראשית (על פי שמו הפרטי של יוהנס - יעקב): "ויאמר יעקב כאשר ראם מחנה אלהים זה ויקרא שם-המקום ההוא מחנים". הבית משמש דוגמה טובה להמחשת הפאר והגודל של בתי עשירי ירושלים במאה ה-19.
היסטוריה
יוהנס (יעקב) פרוטיגר היה בנקאי שווייצרי פרוטסטנטי שעשה את הונו מבנק ומקבוצת משקיעים שהקים ונקראו על שמו. עם חברי הקבוצה נמנו שלום קונסטרום ויוסף נבון והקבוצה הייתה מעורבת בהקמת שכונות חדשות, ברכישת קרקעות (לימים השכונות ארנונה ותלפיות) ובהקמת מסילת הרכבת בין ירושלים ליפו. ב-1896 הכריז בנק פרוטיגר על פשיטת רגל ובית מחניים עבר לרשות הפטריארכיה הלטינית.
אגודה יהודית מלונדון בשם 'אגודת אחים', רכשה את הבית ושיכנה בו את בית הספר לבנות על שם אוולינה דה רוטשילד (בהנהלת חנה יהודית לנדאו שכינויה היה "מיס לנדאו", שם שדבק גם בבית הספר אותו ניהלה), שעבר אליו מהרובע היהודי בעיר העתיקה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה מנהלת בית הספר, שהייתה אנגלייה, גורשה למצרים. בית הספר פונה והבית הוחרם לטובת מגורי קצינים עות'מאנים.
בשנות ה-30 חזר בית הספר לבנות לבניין, אך ב-1948 פונה שוב בשל קרבתו לגבול הירדני. ב-1949 הופקע הבניין על ידי ממשלת ישראל ושימש כמשרדו של זלמן שזר, שר החינוך הראשון. מאז ועד היום משמש הבית את לשכת שרי החינוך והנהלת משרד החינוך של מדינת ישראל.
ב-1992 הבניין עבר שיפוץ יסודי בעלות של כ-2.5 מיליון שקל.
עיצוב
הבית מעוצב בסגנון רנסאנסי, נאו-קלאסיציסטי, שהיה נפוץ באותה תקופה עבור בנייני פאר בעולם המערבי. הבית בן שתי קומות עם עליית גג ומרתף. על הגג הוקמה במה מוקפת מעקה לתצפית על העיר העתיקה. מסביב לבית חצר עצי נוי גדולה הכוללת גם ארזי לבנון.
הבניין מעוצב באופן סימטרי. בחזית הבניין כניסה ראשית המעוטרת משני הצדדים בפילאסטרים ועליהם גמלון משולש. באמצע הגמלון חקוק שם הבית באנגלית: Mahanaim. בשני צדי החזית יש שני אגפים בצורת חצי מתומן, הבולטים מחוץ לקיר ומעוטרים בגילופי אבן בצורת מעוין. עיטור דומה יש גם בדלת הכניסה הראשית העשויה עץ. שתי קומות הבית מעוצבות באופן דומה. בשתיהן אולם מרכזי שסביבו מפוזרים החדרים (בסך הכול מכיל הבית 40 חדרים). השירותים הוקמו בשני מגדלונים בצמוד לבית מאחוריו, והם מחוברים לאולם המרכזי על ידי מסדרון. בחצר, שהוקפה חומה גבוהה, נבנו בנייני שירותים כגון בית הגנן, אורווה ובורות מים, וניטעו בה עצי נוי רבים.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמה בכניסה לבניין עמדת שמירה וביקורת נכנסים. תוספת זו נבנתה ללא קשר לסגנון האדריכלי של הבניין עצמו.
גראפלינג
גראפלינג (באנגלית: Grappling) הוא כינוי כללי המתייחס לקטגוריה יכולות, אמנויות לחימה וספורט לחימה שמטרתן היא לבסס יתרון גופני בטכניקות שאינן טכניקות של הכאה. לדוגמה ביסוס עמדת שליטה גופנית, בריחים, חניקות, היחלצויות והכנעות. אמנויות הלחימה בהן גראפלינג תופס חלק מרכזי הן ג'ו ג'יטסו, היאבקות, ג'ו ג'יטסו ברזילאי, אמנויות לחימה משולבות וג'ודו. את טכניקות הגראפלינג ניתן לחלק לשתי קטגוריות עיקריות: גראפלינג עמידה וגרפלינג קרקע. בשתיהן הדרך המקובלת להכניע יריב היא באמצעות בריחים - הפעלה של מנוף כנגד אחד מפרקי היריב ואילוצו להיכנע מפאת הכאב, או חניקה, שמטרתה להאט את קצב זרימת הדם לראש ובכך לאלץ את היריב להיכנע כדי לא להסתכן באבדן הכרה. במזרח לעיתים מכנים טכניקות מקטגוריה זו טכניקות "רכות", בניגוד לטכניקות של הכאה שנקראות טכניקות "קשות".
גראפלינג עמידה
גראפלינג עמידה הם טכניקות גראפלינג המשמשות בזמן שהלוחמים עומדים על רגליהם. מטרתן של טכניקות אלו משתנה בין סגנונות הלחימה השונים, אך לרוב המטרה המרכזית הפלת היריב באופן שיאפשר למפיל לשמור על עמדת שליטה. באמנויות לחימה מסוימות כגון ג'ודו ואיגרוף תאילנדי, עצם ההפלה יכולה לסיים את המשחקון או הסיבוב, בעוד שבאחרות, כגון ג'ו ג'יטסו ברזילאי, סמבו וההפלה מיועדת להוביל להכנעת המתמודד על הקרקע. בנוסף ישנן גם יכולות הכנעה שונות גם בעמידה כדוגמת בריחי עמידה וחניקות שונות. באומנויות שונות משתמשים בגראפלינג עמידה לצד שימוש במכות שונות (בעיקר אגרופים ובעיטות) לדוגמה באמנויות לחימה משולבות וקרב מגע.
אמנויות לחימה השמות דגש על גראפלינג עמידה:
גראפלינג קרקע
גראפלינג קרקע, הנקרא גם קרב קרקע, הוא אוסף טכניקות המשמשות את הלוחמים כאשר הם אינם עומדים על רגליהם. בחלק גדול מענפי ספורט הלחימה ואמנויות הלחימה בהן משתמשים בטכניקות גראפלינג קרקע המטרה היא הכנעה בדמות בריח או חניקה, אם כי חשוב גם כינון עמדה שולטת והיחלצות מעמדת נחיתות. עמדה שולטת היא עמדה המקנה למתמודד אופציה לצאת למגוון של טכניקות הכנעה, ומונעת באותה עת אופציות דומות מיריבו (לדוגמה, במאונט) המתמודד המצוי בעמדת נחיתות, מנסה לרוב להיחלץ לעמדה יותר שוויונית או לעמדת יתרון המעניקה לו הגנה ויכולת תקיפה, למשל גארד.
אמנויות לחימה בהן משתמשים בטכניקות גראפלינג קרקע:
טכניקות בסיסיות
את סוגי הטכניקות ניתן לקטלג בכלליות למספר קבוצות: קלינצ' (clinch), הפלות והטלות, הכנעות, ריתוקים ועמדות שליטה, הפיכות והחלצויות. בתחרויות ג'ודו מותרות כל החניקות אך בריחים מותרים רק על המרפק. בתחרויות סמבו אסורות כל החניקות אך מותרים כל הבריחים. בתחרויות ג'ו ג'יטסו ברזילאי מותרות כל החניקות וכל הבריחים פרט לבריח קרסול מסובב, מפאת הנזק שהוא גורם. בתחרויות אמנויות לחימה משולבות מותרים כל הבריחים וכל החניקות.
שימוש
החשיבות שהגרפלינג תופס באמנויות לחימה וענפים ספורטיבים שונים, משתנה ממקרה למקרה. ענפים מסוימים כמו היאבקות, ג'ו ג'יטסו ברזילאי, סומו וג'ודו הם ענפי גראפלינג "טהורים", מכיוון שאסור להשתמש בהם בטכניקות שאינם גראפלינג. רוב אמנויות הלחימה כוללות בתוכן סוג כל שהוא של גראפלינג. מעט אמנויות לחימה אינן כוללות גראפלינג, לדוגמה אגרוף וקיקבוקס. רוב אמנויות הלחימה שאינן כוללות גרפלינג מתמקדות בטכניקות סטרייקינג, הכוללות אגרופים ובעיטות. באותם ענפי ספורט אשר אינם כוללים גראפלינג מתחרים ישתמשו בדרך כלל בקלינצ' בזמן עייפות או כאב, אם כי במקרים אלה אמור השופט להפריד בין המתמודדים ולהזהיר אחד או את שניהם, לדוגמה תחרויות איגרוף, קיקבוקס, טאקוונדו וכו'. בעוד שבאגרוף תאילנדי השופט יפריד קלינצ' רק לאחר זמן מה. לטכניקות גראפלינג והתגוננות חשיבות בתורות הגנה עצמית ובקרב רשויות החוק. טכניקות הגראפלינג הנפוצות ביותר להגנה עצמית הן ההחלצויות וההכנעות הבסיסיות, כגון בריחים וחניקות. הגראפלינג נכנס לתודעת הספורטאים ואמני הלחימה בעיקר בעקבות אליפות הלחימה האולטימטיבית, בהן ניצח רויס גרייסי בשלוש מתוך ארבע האליפויות הראשונות על ידי הכנעת יריבים גדולים וחזקים ממנו באמצעות שימוש מושכל בטכניקות גראפלינג.
סגנונות
ישנם מספר ענפי ספורט וסגנונות גראפלינג בעולם ובכל מדינה. סגנונות מסוימים כמו ג'ודו, סמבו, ג'ו ג'יטסו ברזילאי והיאבקות ספורטיבית זכו לתפוצה עולמית. ג'ודו, היאבקות חופשית והיאבקות יוונית רומית הם ענפי ספורט אולימפיים ולג'ו ג'יטסו ברזילאי וסמבו יש אליפויות עולם ותחרויות ספורטיביות שונות משלהם. עוד אמנויות לחימה המתמקדות בגראפלינג הם אייקידו והפקידו.
חלוקה נוספת בין הסגנונות היא באמצעות הלבוש – הקייקוגי. הגי הוא הלבוש שפותח על ידי ג'יגורו קאנו עבור הג'ודו. הגי מורכב משני חלקים, חלק עליון שהוא ג'קט עבה בצבע לבן, כחול או שחור, עשוי כותנה אשר נרכס על ידי חגורה המסמלת את דרגת האמן, וחלק תחתון - מכנסי כותנה בצבע דומה. ענפי הגראפלינג שאינם מתהדרים בלבוש נקראים נו-גי לעומת אלה המתהדרים בלבוש הנ"ל המכונים גי. בג'ו ג'יטסו הברזילאי קיים מאבק מתמשך בנוגע להגדרת הלבוש. לסוג הלבוש נודעת חשיבות ניכרת מכיוון שבענפי הגי, הלבוש משמש לאחיזה לצורך הטלות שונות, בריחים ואפילו חניקות תוך שימוש בבגד להפעלת לחץ. תומכי הגי טוענים שהגי יוצר תחרות שהיא יותר ריאליסטית להגנה עצמית, מכיוון שגם במקרה של קרב אמיתי יש להניח שהתוקף יהיה לבוש, וניתן יהיה להשתמש בלבושו במהלך הקרב. ובנוסף טוענים המחייבים שהגי מבטל פאקטורים לא ספורטיבים מסוימים כגון לחות והחלקה. תומכי הנו-גי טוענים כי בתחרות ספורטיבית על המתחרה להסתמך רק על גופו, ולא על לבושו או לבוש יריבו, לכן הם מעדיפים גראפלינג במכנס קצר או מכנס וחולצה צמודה. הלבוש בגי הוא חובה בתחרויות ג'ודו, סמבו וברוב תחרויות הג'ו ג'יטסו ברזילאי. שימוש בלבוש לטכניקות הכנעה אסור ברוב ענפי ההיאבקות ביניהן הענפים האולימפיים.
תחרויות גראפלינג ספורטיביות
קיימים שלושה ענפי גראפלינג הנכללים במשחקים האולימפיים: ג'ודו, היאבקות יוונית-רומית, והיאבקות חופשית. בנוסף, ישנן גם מספר תחרויות גראפלינג לא אולימפיות כגון:
אסתר גליל
אסתר גליל (נולדה ב-28 במאי 1945) בעיר אספי במרוקו היא זמרת צרפתייה-ישראלית.
ביוגרפיה
גליל נולדה למשפחה מוזיקלית, היא החלה לנגן בגיל 5 בכלי נגינה מאולתר שהמציאה בעצמה. בשנת 1964 עלתה עם משפחתה לישראל היישר לקיבוץ נגבה בו התגוררה שנה אחת.
בקיבוץ שרה לפני חבריה, שעודדו אותה לפתח קריירה מוזיקלית כזמרת מקצועית. לאחר מכן עברה גליל להתגורר בתל אביב לאחר שהבינה ששם מרכז התרבות בישראל ושם יהיה לה סיכוי רב יותר להצליח בתחום המוזיקה. בנוסף הייתה בעלת כישרון ציור.
כך החלה גליל לשיר ולהופיע עם זהר לוי וכן עם אלברט פיאמנטה ודני גוטפריד - מענקי הג'אז בישראל. כמו כן הופיעה עם חיים סבן שהיה בסיסט ואמרגן להקת האריות. כן שרה עם צביקה פיק שוקי לוי הצרצילים. לאחר מכן התחברה אל מייק בראנט והופיעה עמו במלון דן תל אביב.
בשנת 1968 אחד ממפיקי חברת התקליטים CBS התרשם מקולה והחליט להפיק לה תקליטון ראשון. אהוד מנור כתב את מילות השירים והעיבודים המוזיקליים נעשו על ידי אלברט פיאמנטה ולהקתו. שמה נרשם על התקליט ג'קי גליל. בתקליטון היו שני שירים "תחפושת חדשה" ו"אמרו לו".
בשנת 1969 יצאה גליל לסיבוב הופעות בעולם יחד עם להקת כרמון. באחת ההופעות בפריז הבחין בה והתרשם מנהל חברת התקליטים "ברקלי", והחתים אותה על חוזה הקלטות לחמש שנים.
להיטה הראשון נקרא "le jour se leve" ("היום עולה"). הוא נמכר תוך שבוע בשני מיליון עותקים, ושהה בראש המצעד בצרפת במשך ארבעה שבועות בספטמבר 1971.
השתתפה בעשרות תוכניות טלוויזיה, ונוצרו לה מועדוני מעריצים בכל רחבי אירופה, שהגדול שביניהם בפריז.
הופיעה רבות עם מייק בראנט ברחבי אירופה ולאחר שהתאבד כתבה ,הלחינה והקליטה לזכרו את השיר "Je m'en VAIS" ("אני הולך").
בשנות ה-90 עברה להתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה, ובאותן שנים הופיעה עם ברוס ספרינגסטין, ניל יאנג, מטאליקה, Guns N' Roses.
כיום גליל עוד מופיעה ברחבי ארצות הברית, מציירת, כותבת מוזיקה לסרטים ומדי שנה מבקרת בישראל משפחה וחברים. בנוסף, יש לה לפחות 10 מועדוני מעריצים פעילים בכל רחבי אירופה.
סיון שביט
סיון שביט (נולדה ב-12 בדצמבר 1967) היא זמרת ויוצרת ישראלית.
ביוגרפיה
בשנת 1989 החלה את הקריירה המוזיקלית שלה, כשהקימה הרכב רוק הנושא את שמה "סיוון", שכלל את ז'אן ז'אק גולדברג, עמוס פרידמן וזיו גולנד, שהלחין את השירים והיה אחראי גם על העיבודים המוזיקליים. ההרכב הופיע והוציא לרדיו מספר סינגלים, ובהם "האופנוען" (המתבסס על דמות האופנוען מהסרט "ראסטי ג'יימס" ויצא לאור בתקליט "נענע אוספ מספר אחת"), "נסיכות לא מתות" (שנכלל בהמשך באוסף שירי שנות השמונים שיצא ב-1996), ושירים נוספים. על אף שהייתה בעיצומן של הקלטות לאלבום בכורה, בעל גוון רוקי אקספרסיבי, בחרה שביט לעצור את התהליך וליצור לעצמה קו מוזיקלי חדש.
בין השנים 1996 ל-2006 שיתפה שביט פעולה עם יוצרים רבים: היא ביצעה את השיר "קסם" באלבום "הופעה בברבי" של עמיר לב, הייתה שותפה עם אסף אמדורסקי ויהלי סובול לכתיבת המילים של שירו של אמדורסקי "15 דקות", שרה עם יוסי בבליקי את "24 שעות ביממה" מתוך האלבום "דצמבר" (הפסקול של הדרמה הטלוויזיונית "שרמן בחורף"), שרה בסינגל "סופרמן" מתוך הספר של אשכול נבו "ארבעה בתים וגעגוע", הופיעה עם אביתר בנאי במופע האינטימי המשותף "מתי נתנשק", שרה ב"עדר של שוורים" מתוך האלבום "שיר טיול" של בנאי וחתומה על הפקת שירה באלבומו "עומד על נייר". בנוסף השתתפה בפרויקטים "עוד מעט נהפוך לשיר" של גלי צה"ל ו"שירים באור מלא", וביצעה את השיר "שלכת" מתוך הפרויקט והאלבום "שלושים".
במהלך אותן שנים שיחקה בשתי דרמות טלוויזיוניות: ב-1997 ב"גרגר על הריס" (מתוך הסדרה "סיפורים קצרים על אהבה"), וב-1999 ב"כאילו כלום לא קרה". כמו כן, שימשה כמדבבת סרטים מצוירים וסדרות ילדים, כגון "תניני התנין", "חוש-חש הבלש", "איפה אפי?", "נסיך הרעם", "בילבי", "מרד התרנגולים" "המומינים", "טלמאניה", "אצבעונית", "החלילן מהמלין", "הנימנומים", "טינקרבל", "טינקרבל והאוצר האבוד" ו"טינקרבל והסוד הקסום".
בשנת 2004 הופיע שירה של שביט "נשקי אותי" בשתי סצנות מרכזיות בסרט המצליח "ללכת על המים" של איתן פוקס וגל אוחובסקי. באותה שנה החלה גם לדבב את גברת מלפפון חמוץ בסדרה "קובי קובי". בשנת 2005, בעודה בשלבים האחרונים של עבודה על אלבומה השני, נבחר השיר "ללב שלי אין בית" להיות שיר הנושא של הסדרה "אהבה זה כואב", בכיכובם של דנה מודן ואסי כהן. קליפ לשיר המשלב סצנות מהסדרה בוים על ידי אורי שיצר.
בשנת 2006 הוציאה שביט את אלבומה השני, "וניל", שהוקלט באופן עצמאי. האלבום מאופיין באווירה אוורירית יותר ופחות מלנכולית מקודמו. שביט כתבה את כל שירי האלבום, והלחנים משותפים לה ולאמיר צורף, שגם הפיק מוזיקלית. מתוך האלבום בלטו ברדיו השירים "כרטיס טיסה", ו"את מי את משקה דמעות". ל"כרטיס טיסה" צולם וידאו קליפ בבימוי של עודד בן נון ומיכל ברזיס. בקיץ 2007, יותר משנה לאחר צאת האלבום השני, הוציאה שביט קליפ נוסף מאלבומה "וניל" לשיר "את מי את משקה דמעות". הקליפ מתרחש לילה אחד בבית קפה גלמוד ועוטף לתוכו ואריאציות ואינטרפרטציות שונות של המין הנשי, כאשר כל הדמויות בקליפ מסמלות אמרה או התפתחות מסוימת של נשים בתקופות שונות בחייהן.
בשנת 2007 הייתה שביט מועמדת בקטגוריית זמרת השנה לשנת 2006 בטקס פרסי "עמ"י" של ערוץ 24. לאלבומה של יהודית רביץ "עיר קטנה" שיצא באותה שנה כתבה והלחינה את השיר "כשתבוא אהבה". כמו כן ליוותה שביט בשירה את דידי ארז, שמלווה אותה כגיטריסט בהופעות, בשיר "כל מבט" מתוך אלבומו "כל מבט".
ביוני 2010 הוציאה שביט את אלבומה השלישי, "בניינים נמסים". מתוך האלבום בלטו השירים: "מבטים לרצפה" ו"הצעד הבא". גם באלבום זה כתבה שביט את כל השירים והלחינה אותם יחד עם אמיר צורף. בעיבודים השתתף, לצד שביט וצורף, עובד אפרת. במקביל ליציאת האלבום הציגה שביט תערוכת עבודות צילום בגלריית 'חללית' בתל אביב, חלקן של העבודות מופיעות בעטיפה ובחוברת של האלבום.
ב-2012 פרסמה שביט וידאו קליפ בבימויה, לשיר "ארוחת יום שישי", מתוך האלבום "בניינים נמסים".
באפריל 2013 הוציאה לאור שביט, שיר ראשון "מרפסת נפתחת" ווידאו קליפ בבימויה, מתוך אלבומה הרביעי.
חיים אישיים
שביט בזוגיות עם המפיק המוזיקלי אמיר צורף, השניים הורים לבן. בשנת 2010 עברו השניים להתגורר בברלין. אחיותיה הן העיתונאית והפעילה לזכויות בעלי חיים אורי שביט והמשוררת והסופרת שרי שביט.
מנחם בגין
מנחם בגין (16 באוגוסט 1913, י"ג באב ה'תרע"ג – 9 במרץ 1992, ד' באדר ב' ה'תשנ"ב) היה פוליטיקאי, מדינאי ואיש צבא ישראלי, שכיהן כראש ממשלת ישראל השישי. לפני הקמת מדינת ישראל שימש כמפקד הארגון הצבאי הלאומי, ולאחר הקמת המדינה היה ליושב-ראש תנועת החרות שהתמזגה מאוחר יותר אל גח"ל ומשם לליכוד. כיהן כחבר בעשר הכנסות הראשונות וכשר בממשלות ישראל.
את דרכו הציבורית החל בגין כמפקד קן בית"ר במחוז מגוריו. בשנת 1939 מונה לנציב תנועת בית"ר בפולין. לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה נעצר בגין על-ידי שלטונות ברית המועצות בליטא בעוון פעילות ציונית, ונשלח לגולאג. לאחר ששוחרר הצטרף בגין אל הכוח הצבאי הפולני שלחם יחד עם בעלות הברית, והגיע עם יחידתו אל ארץ-ישראל. ב-1944 שוחרר מהצבא הפולני והתמנה למפקד הארגון הצבאי הלאומי. בגין הכריז על מרד גלוי נגד שלטונות המנדט הבריטי במטרה להביא לסילוקם ולהקמת מדינה יהודית.
זמן קצר אחרי הכרזת העצמאות הכריז בגין על יציאה מן המחתרת ועל ניתוב האצ"ל אל המגרש הפוליטי באמצעות המפלגה שהקים בו ביום - תנועת החרות, שהיוותה את האופוזיציה האידאולוגית לממשלות תנועת הפועלים בהנהגת מפא"י ומפלגת העבודה. מאבקו הפוליטי המשמעותי הראשון של בגין היה נגד הסכם השילומים שעמדו על הפרק, בין ממשלת ישראל לבין ממשלת גרמניה המערבית.
בשנת 1965 הוביל בגין את תנועת החרות לריצה משותפת עם המפלגה הליברלית במסגרת גח"ל (גוש חרות ליברלים). ב-1967 צורפה גח"ל לממשלתו של לוי אשכול על רקע תקופת ההמתנה, ובגין מונה לראשונה לשר בלי תיק. בגין המשיך לכהן כשר גם בממשלותיה של גולדה מאיר, אך הוביל את סיעתו לפרישה ממנה בעקבות תוכנית רוג'רס. בשנת 1973 התמזגה גח"ל עם מפלגות קטנות נוספות ליצירת הליכוד.
בבחירות לכנסת התשיעית ניצחה רשימת הליכוד בראשות בגין, במה שמכונה "המהפך". לראשונה בהיסטוריה של מדינת ישראל הרכיבה את הממשלה מפלגה שאינה חלק מתנועת הפועלים. ממשלתו של בגין הנהיגה לראשונה מדיניות ליברלית בכלכלה הישראלית, והחלה גם מנתבת משאבים משמעותיים יותר אל עיירות הפיתוח, ההתנחלויות ביהודה, שומרון, עזה וסיני והמגזר הדתי והחרדי.
בתקופת כהונתו של בגין כראש הממשלה חלה תפנית במקומה של ישראל במזרח התיכון, בשנת 1979 נחתם הסכם השלום עם מצרים, שבמסגרתו פונה חצי האי סיני מהתיישבות ישראלית, ובגינו זכה בגין בפרס נובל לשלום לשנת 1978. בשנת 1982, לאחר מתיחות ביטחונית בגבול לבנון, הביא לפתיחת מבצע שלום הגליל שהתפתח למלחמת לבנון הראשונה. כתוצאה, שהה צה"ל בדרום לבנון עד לשנת 2000.
בגין התפטר מתפקידיו בממשלה, בכנסת ובמפלגה בשנת 1983, ומעולם לא נעתר לפרט את הסיבות שהביאו אותו להחלטה זו. מאז הסתגר בביתו בירושלים עד שנפטר בשנת 1992. בגין נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בהלוויה רבת משתתפים.
ראשית חייו
מנחם בגין נולד בברסט ליטובסק (בריסק) שבבלארוס, בתחום המושב של האימפריה הרוסית, ב-16 באוגוסט 1913, י"ג באב תרע"ג, שבו חָלה שבת נַחֲמוּ, ומכך נגזר שמו. הוריו היו וולף (זאב דב) וחסיה (לבית קוסובסקי) בגין. מקור שם המשפחה הוא המילה הרוסית "בֶּגוּן" (Бегун) – רץ. מנחם היה הבן הצעיר במשפחה; קדמו לו אחותו רחל, ילידת 1909, ואחיו הרצל, יליד 1911. אביו היה מזכיר הקהילה היהודית בעירו ואחד הראשונים שתמכו בהרצל ובציונות בקרב יהודי העיר, שהיו מושפעים מהרב חיים סולובייצ'יק, מתנגד חריף לציונות. מיילדתו של בגין הייתה סבתו של אריאל שרון.
כילד הצטרף עם אחיו ואחותו לתנועת "השומר הצעיר" – באותה העת תנועת הנוער הציונית היחידה בעיר. הוא היה חבר בה עד גיל 13. ב-1929 הצטרפו בני המשפחה לסניף החדש של תנועת בית"ר, שהוקם באותה שנה בעיר. בגין הצטרף לאחר ששמע באותה שנה לראשונה את המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי נואם בתיאטרון בעיר, ונכבש על ידי תורתו. הוא סיפר כי "קסמה לי בבית"ר הציונות השלמה, ארץ ישראל, ומדינה יהודית בקרוב בימינו".
מנהיג ציוני בבית"ר
בגין בן ה-22 הגיע לידי פולמוס של ממש מול זאב ז'בוטינסקי, ראש בית"ר. הייתה זו תקופה שבה נרגעו מעט הרוחות שפרצו לאחר רצח חיים ארלוזורוב. בגין פנה אל ז'בוטינסקי בנאום: . על כך ענה לו ז'בוטינסקי: . למרות המחלוקת מחא ז'בוטינסקי כף לנאומו של בגין, והתנבא כי יגיע לגדולות.
לאחר מכן הרבה בגין להשמיע את קולו בכינוסים שונים של יהודים ושל ציונים, ובנוסף פרסם מאמרים בביטאוני התנועה הרוויזיוניסטית. ב-1936 התמנה לממלא מקום נציב בית"ר בצ'כוסלובקיה. בשנת 1937 ארגן הפגנה מול שגרירות הממלכה המאוחדת בוורשה כדי שיתאפשר ליותר חברי בית"ר לעלות לארץ ישראל (אישורי העלייה אז חולקו לפי השתייכות מפלגתית-תנועתית). על כך נאסר וישב בכלא שישה שבועות בחברת פושעים פליליים ופוליטיים. ישיבתו בכלא הגבירה את יוקרתו בתנועה. באותה שנה החל להתמחות במשרד עורכי דין בבוריסלב.
בכינוס העולמי השלישי של בית"ר בוורשה, ב-1938, היה בגין נציגו של הזרם המקסימליסטי-אקטיביסטי בקרב הרוויזיוניסטים, והוא העלה את טענתם כי על התנועה לשנות את דרכיה ולעבור מעשייה מדינית אל מישור צבאי ולוחמני: . כמו כן, הציע בגין תיקון לנוסח "הנדר הבית"רי" שכתב ז'בוטינסקי. תיקונו התקבל: לאחר השורה "אכין זרועי להגנת עמי", הוחלפו המילים "ולא אשא זרועי אלא להגנה" במילים "ולכיבוש מולדתי". ז'בוטינסקי התנגד לרעיונות של בגין ואמר על נאומו שהוא כמו "רעש של חריקת הדלת", אולם אהד את עקשנותו. ב-1937 נשלח בגין, בהוראתו, לבסס את התנועה בצ'כוסלובקיה, ובמרץ 1939 החליף בגין את אהרן צבי פרופס בתפקיד נציב בית"ר בפולין. בגין היה אחראי על למעלה מ-70 אלף צעירי התנועה בארצו.
ב-29 במאי 1939 נשא בגין לאשה את עליזה (אליציה) ארנולד, שאותה פגש בבית אביה, תורם למפלגה הרוויזיוניסטית, בעיר דרוהוביץ' בגליציה, שם השתלם בגין במשפטים. ז'בוטינסקי היה השושבין בחתונתו, שבה נכחו מאות בית"רים ומכרים.
החיים המשותפים של מנחם ועליזה בגין ומערכת היחסים שלהם היו ייחודיים גם במסגרת החיים הפוליטיים של מנחם בגין, אבל גם מחוץ לפוליטיקה, ויצרו מערכת מוגנת כנגד התהפוכות והמערבולות במהלך הקריירה הציבורית הסוערת של מנחם. במהלך חייה סיפקה עליזה בגין תמיכה ללא סייג לבעלה והשפעתה עליו הייתה גדולה וניכרת. למרות הדמיון בגישה הצנועה של בני הזוג היו גם הבדלים: עליזה בגין הייתה קרת רוח ומחושבת בניגוד לאופיו הרגשני והסוער של מנחם בגין והיוותה משקל נגד לעליות ולמורדות בהתנהגותו של בעלה. לצד ניהול משק הבית וגידול ילדיהם היא גם הייתה מעורבת בחיים הפוליטיים, וידוע כי מנחם בגין התייעץ איתה לעיתים תכופות, אך היה ברור לכל כי הזירה הפוליטית הציבורית שמורה למנחם בגין בלבד.
במלחמת העולם השנייה
ארבעה חודשים אחר נישואיו, בספטמבר 1939, פלשה גרמניה הנאצית לפולין. בזמן הקצר שעד פרוץ מלחמת העולם השנייה עסק בגין בהכנת בית"רים לעלייה לארץ ישראל. הקבוצה הבית"רית האחרונה, ועמה בגין, הגיעה אל העיירה רומני סניאטין הסמוכה לגבול ושם נתקעה. הם נאלצו לחזור לוורשה, אך הגרמנים כבר עמדו באותה העת בשערי העיר. יחד עם רעייתו ועם נתן ילין-מור, עזבו ב-6 בספטמבר את ורשה. הרכבת שנסעו בה נתקעה, והם נאלצו להמשיך את המסע בעגלות וברגל. בלבוב עצרו הסובייטים את בגין, אך לאחר מכן הוא שוחרר. משם הגיעו הארבעה אל וילנה, אשר הייתה בשליטת ליטא תחת פיקוח סובייטי. בעיר זו, אשר בית"רים רבים מפולין מצאו בה מפלט באותה עת, המשיך בגין בניסיונות לארגנם לעלייה. עבור אלפי הבית"רים התקבלו שני סרטיפיקטים (אישורי עלייה לארץ ישראל) בלבד, ובגין סירב לקבל את זה שיועד עבורו. בהמשך הפכה ליטא לרפובליקה סובייטית. בגין, ד"ר ישראל אלדד ורעיותיהם הסתתרו בשני חדרים ששכרו בבית משפחה קתולית בווילנה. בווילנה חידש בגין את עבודת נציבות בית"ר ואת הוצאתו לאור של השבועון "המדינה".
בכ"ט בתמוז ת"ש, 4 באוגוסט 1940, נודע על פטירתו של זאב ז'בוטינסקי. בגין קיים טקס אזכרה צנוע לזכרו ממקום המסתור שלו, למרות הסכנה שנשקפה מן המשטרה הסובייטית, וקרא בו קדיש. מאוחר יותר כתב בספרו "בלילות לבנים" שעם מותו של ז'בוטינסקי, שבו ראה "נושא התקווה", הוא הרגיש שאבדה עמו גם "התקווה עצמה".
ב-20 בספטמבר 1940 נעצר בגין בידי הנ.ק.ו.ד., והובל אל כלא לוקישקי. שם נחקר על תפקידו כנציב בית"ר, כשהוא מואשם בשיתוף פעולה עם "האימפריאליזם הבריטי". הוא הורשע על ידי "ועדה מיוחדת המייעצת ליד המינסטריון העממי לענייני פנים" בהיותו גורם מסוכן לחברה, ובסוף מרץ 1941 נידון לשמונה שנים ב"מחנה עבודה מתקן" בעוון פעילותו הציונית. ב-1 ביוני 1941 נשלח בגין לרפובליקת קומי בצפון רוסיה האירופית. הוא הגיע אל מחנה העבודה פֶּצ'ורה, שם עסק בעבודת פרך של סלילת כבישים ברחבי הטייגה הקפואה. על החקירה ועל השהות במחנה כתב בספרו האוטוביוגרפי "לילות לבנים". בגין שוחרר מוקדם מהצפוי, בספטמבר 1941, בזכות הסכם שנחתם בין סטלין לבין ראש הממשלה הפולנית הגולה, גנרל ולדיסלב שיקורסקי, לפיו תשחרר רוסיה את אסיריה הפולנים, ויוקם צבא פולני שיילחם לצדה נגד גרמניה.
בגין התשוש יצא למחנה בסמוך לעיר טשקנט והתגייס כטוראי לצבא אנדרס ("צבא פולין החופשית"). במאי 1942, תחת פיקודו של הגנרל ולדיסלב אנדרס, הגיע דרך איראן ועיראק אל ארץ ישראל. היו יהודים רבים שניצלו את המעבר בארץ ישראל כדי לערוק משורות הצבא, אולם בגין סירב להפצרות חבריו משכבר הימים לנטוש את הצבא מבלי שישוחרר כדין, והוסיף לשרת בו כשנה וחצי. באוגוסט 1942 התמנה לנציב בית"ר בארץ ישראל, תפקיד ששימש בו במהלך חצי השנה האחרונה לשירותו בצבא. בתפקידו זה קיים מגע הדוק עם מחתרת אצ"ל.
ארגון האצ"ל נוסד בירושלים בשנת 1931 על ידי מפקדים שפרשו מארגון "ההגנה", בשל דרישתם לפעולה נחרצת נגד התוקפנות הערבית של אותם ימים. מרבית אנשיו היו צעירים מתנועת הנוער הרוויזיוניסטית בית"ר וקרובים למנחם בגין מבחינה רעיונית. בזמן המלחמה קיים הארגון "שביתת נשק" במלחמתו בבריטים לאחר שמפקדו, דוד רזיאל, נהרג בפעילות מבצעית מטעם הבריטים בעיראק ב-1941. הארגון הגיע לשפל מבחינת היקף פעילותו. יעקב מרידור, אשר כיהן כמפקד הארגון לאחר רזיאל התקשה לשקמו. אחד ממנהיגי הארגון, אליהו לנקין, מציין באוטוביוגרפיה שלו כי הוא פעל לגייס ו"להצניח" את מנחם בגין לתפקיד מפקד האצ"ל מאחר שהארגון היה זקוק "לדמות פוליטית, יועץ ומחנך, לא רק מנהיג בעל הכשרה צבאית שלמעשה לא מהווה אפילו דרישה מוקדמת". בגין ניהל משא ומתן וקיים כמה פגישות בעניין. הוא סירב לשקול את האפשרות להצטרף לאצ"ל בטרם שוחרר רשמית מהצבא הפולני. מחקר מאוחר מציע שבגין סירב לקחת את התפקיד בשל רצונו להנהיג את ברית הציונים הרוויזיוניסטים (ראשי תיבות: הצה"ר, קרי: הצוהר), תנועה ומפלגה ציונית עולמית שנוסדה על ידי זאב ז'בוטינסקי, מאחר שראה בה פלטפורמה פוליטית מתאימה יותר למטרותיו.
הוריו ואחיו של בגין, אשר נשארו בבריסק, נרצחו על ידי הגרמנים לאחר שהללו כבשו (מחדש) את העיר ב-23 ביוני 1941. הגרמנים הוציאו את אמו מבית החולים ורצחו אותה. לדברי בגין, את אביו חטפו הגרמנים יחד עם 500 יהודים, אותם הוליכו אל עיקול הנהר בוג. אביו ככל הנראה הבין את הצפוי להם, הלך בראש הקבוצה ושר "אני מאמין בביאת המשיח" ואת "התקווה". הגרמנים קשרו את היהודים והשליכו אותם לנהר.
במרץ 1943 נולד לבגין בנו הבכור, זאב בנימין.
כמפקד אצ"ל
אריה בן-אליעזר יזם מהלך לשחרור מספר חיילים יהודים, ובהם בגין, מהצבא הפולני. לאחר מספר שבועות של משא ומתן יצאו ארבעה חיילים, ובגין בתוכם, לחופשה ללא תשלום שאינה מוקצבת בזמן, ממנה לא חזר מעולם. בסוף 1943, בגיל 30, עזב כטוראי את הצבא וב-1 בדצמבר הפך למפקד האצ"ל.
בגין החל בארגון מחדש של המחתרת. לסגנו מינה את מרידור, והמפקדה צומצמה לשלושה: בן אליעזר, אליהו לנקין ושלמה לב עמי (לוי). כינויו המחתרתי הראשון של בגין היה "בן דוד". ב-1 בפברואר 1944, פורסם הכרוז הראשון שבו ניכרת רוחו של מנחם בגין. בכרוז, תחת הכותרת "אל העם העברי בציון", הואשם השלטון הבריטי כי, למרות סיועו של היישוב העברי, בגד זה באומה העברית ובציונות הממלכתית, ולכן אין לאומה מנוס פרט למלחמה ישירה נגדו. נאמר בו.
הבריטים לא הצליחו לתפוס את בגין. באפריל 1944 עבר מירושלים לתל אביב והסתתר במלון "סבוי" כחודשיים, לשם הועברו, מאוחר יותר, אשתו ובנו. כשראה מחלון חדרו פשיטה של הבריטים, החליט לעבור למקום מסתור אחר. הוא הועבר לשכונת מחנה יהודה שבפתח תקווה, שם התגורר תקופת מה בבית מבודד בקצה המושב. הוא בלט במראהו השונה על רקע בני המקום, יהודים תימנים, ולכן הועבר לדירת מסתור אחרת בפתח תקווה, בשכונת חסידוף, בשם הבדוי "ישראל הלפרין", שם שהה עם אשתו ובנו במשך 9 חודשים. לאנשי המקום נאמר שהוא עורך דין המתכונן בביתו לבחינות בעניין החוק הארצישראלי. בספטמבר עבר לצפון תל אביב, לרחוב הבשן פינת יהושע בן נון, שם התחפש לחרדי והציג את עצמו כישראל ססובר. ב-1946 נולדה בתו, חסיה. בתחילת 1947 עבר לדירת קרקע ברחוב רוזנבאום 1 פינת יוסף אליהו בשם ד"ר יונה קניגסהופר. בדירה בת השניים וחצי חדרים היו שלוש יציאות לחצר, כדי לאפשר מילוט במקרה הצורך. משפחת בגין התגוררה בדירה זו בדמי מפתח עד להתמנותו של מנחם בגין לראש ממשלה ב-1977.
בגין קבע סייגים נוקשים למלחמה בשלטון הבריטי. המלחמה לפי שיטתו כוונה אל הצבא, אל חייליו ואל מתקני השלטון. מבחינתו צריך היה להימנע מכל פגיעה באוכלוסייה אזרחית. עם זאת היו גם קורבנות רבים מקרב הבריטים, הערבים והיהודים. כתגובה לכך, לאחר פגישות הידברות שנערכו באוקטובר 1944 בין בגין לראשי "ההגנה" גולומב וסנה, פתח היישוב ובראשו ארגון "ההגנה" ב"סזון" – מעשי רדיפה נגד אנשי אצ"ל, שלא קיבל את מרות הנהגת היישוב. בגין נתן הוראה חד-משמעית לאנשי הארגון: "לא תהיה מלחמת אחים". הוא אסר להגיב באלימות על המאסרים והכליאות שנגרמו כתוצאה ממעשי יריבי אצ"ל ביישוב היהודי, והורה להבליג על כך.
באפריל 1947 הוציא השלטון הבריטי להורג אנשי אצ"ל (עולי הגרדום). בגין ראה זאת בחומרה, וביולי 1947, לאחר שנפסק גזר דין מוות לשלושה אנשי אצ"ל, חטף אצ"ל שני סמלים ("הסרג'נטים") בריטים והודיע כי תליית אנשיו תגרור את תליית שני הבריטים. ב-31 ביולי 1947, לאחר שהעלו הבריטים לגרדום את יעקב וייס, אבשלום חביב ומאיר נקר, נתן חיים לנדאו, ראש מטה האצ"ל את ההוראה לתלות את שני הסמלים. לאחר מכן הבריטים הפסיקו את ההעלאות לגרדום בארץ ישראל עד לעזיבתם.
ב-26 ביוני 1947 נפגש בגין, יחד עם חברי מפקדת אצ"ל חיים לנדאו ושמואל כץ, במקום מפגש סודי - ביתו של המשורר יעקב כהן, עם חברי ועדת אונסקו"פ, השופט השוודי סנדסטרום, סגן מזכיר האו"ם ראלף באנץ' והדיפלומט הסיני ד"ר הו. ב-3 בספטמבר 1947, ימים ספורים לאחר פרסום דו"ח ועדת אונסקו"פ, הביע דעתו בשידור רדיו נגד תוכנית החלוקה ואמר:
בארבע השנים שבהן פיקד בגין על אצ"ל ביצע הארגון קרוב ל-300 פעולות. בולטות ביניהן היו פיצוץ מלון המלך דוד ביולי 1946, באגף בו שכן מרכז השלטון הבריטי, הפריצה לכלא עכו ושחרור אסירי אצ"ל ולח"י ממנו במאי 1947 ומבצע אצ"ל בכיבוש יפו. במאי 1948 תם המנדט הבריטי על ארץ ישראל. קיים ויכוח ער בין היסטוריונים עד כמה היו הפעולות הצבאיות של המחתרת גורם אשר זירז את יציאת הבריטים מארץ ישראל והעלה את המאבק לעצמאות יהודית על סדר היום של המדיניות העולמית.
פרשת אלטלנה
אירוע כאוב היה פרשת "אלטלנה" ביוני 1948. ה"אלטלנה" הייתה ספינת נשק שרכש אצ"ל. נציגי הממשלה הציעו למנחם בגין לרכוש את הנשק שעל סיפונה, וההצעה נידונה בישיבה של מפקדי האצ"ל. בגין התנגד נחרצות בטענה כי אין אנשי האצ"ל סוחרי נשק. לאחר שאצ"ל סירב למסור לצה"ל את השליטה המלאה בספינה, החליט דוד בן-גוריון לפעול בתקיפות נגדם. בגין ניסה להביא לכך שאחוז מסוים מהנשק שעל סיפון האנייה יגיע ללוחמי אצ"ל בירושלים (אשר פורמלית לא נחשבה עדיין לחלק ממדינת ישראל).
הוא הגיע לחוף סמוך לכפר ויתקין, שם עגנה הספינה, וקיבל אולטימטום ממפקד צה"ל במקום להיכנע ללא תנאי ולמסור את כל הנשק לממשלה בתוך 10 דקות, אך הוא סירב. לאחר מספר שעות התפתח קרב שבו נהרגו 4 אנשי אצ"ל ושני חיילי צה"ל. שני אנשי אצ"ל נוספים נורו על ידי כוחות צה"ל באזור בית דגן בדרכם לכפר ויתקין. בגין עלה על סיפון האנייה שהפליגה לחופי תל אביב. בשעות הבוקר המאוחרות החל קרב בין אנשי אצ"ל, שחלקם ירד מהאניה וחלקם היו בחוף תל אביב, לבין חיילי צה"ל. בגין הורה לאנשיו על האונייה לא להשיב אש, מחשש למלחמת אחים, אך חלקם לא הקשיבו לו. בשעות אחר הצהריים הופגזה האניה והחלה לעלות בלהבות. מפקד הספינה, אליהו לנקין, סיפר: "כשפשטו הלהבות על הספינה, החלו להגיע סירות חילוץ מן החוף, רובן חסקות, שבחוריהן סיכנו נפשם תחת מטר הכדורים. הם צעקו: "איפה הזקן? הורידו את הזקן!", כוונתם הייתה לבגין שניצח אותה שעה על הצלת הפצועים והורדתם מהאניה. רק לאחר שהורד הפצוע האחרון, הוא הסכים להתפנות מהסיפון". לפי גרסה אחרת הוא נזרק לים על ידי אנשי האונייה. בקרב זה נהרגו עשרה אנשי אצ"ל וחייל צה"ל. סה"כ נהרגו בקרבות הפרשה שישה-עשר חברי אצ"ל ושלושה חיילי צה"ל.
בערב נאם על כך בגין נאום "אני מאשים" בתחנת הרדיו של אצ"ל, וכשהוא מתייפח בבכי הורה על כניעה ללא תנאי של אצ"ל. הנאום נמשך שעתיים ובגין גולל בו את הפרשה מנקודת מבטו וקרא לפקודיו: "אנו לא נפתח באש, לא תהיה מלחמת אחים בעוד האויב בשער". במשך שנים לאחר הנאום זכה בגין ללגלוג מצד יריביו הפוליטיים. לימים כתב על כך: "אני יודע שישנן דמעות אשר כל גבר רשאי להתגאות בהן. לעיתים היא באה, הדמעה, כדם מן הלב".
עם סיומו של המנדט הבריטי עלה בגין מן המחתרת. נאום פומבי ראשון נשא בגין בירושלים. נאומו הגלוי השני התקיים בתל אביב ב-14 באוגוסט, בבית הקולנוע הגדול "גן רינה" ברחוב בן-יהודה. אלפים רבים (לפי הערכת העיתונים: 15,000) הגיעו לצפות בגלוי במי שהיה מפקד מחתרת חשאית, ולפני כן רק קולו נשמע ברדיו. כאשר עלה לבמה התקבל במחיאות כף רמות. הוא פתח במילים: – אותן מילים שבהן היה פותח ז'בוטינסקי, שתמונתו הגדולה הייתה תלויה על הבמה, את נאומיו בתל אביב.
ב-1948 נולדה לבגין בתו, לאה.
מנהיג "חרות" וראש האופוזיציה
עם פירוק אצ"ל בקיץ 1948, הקים בגין את "תנועת החרות – מיסודו של הארגון הצבאי הלאומי" ועמד בראשה. המפלגה אימצה קו ימני מובהק, ובין היתר תבעה את החזרה מההסכמה לתוכנית החלוקה. סיסמתה תאמה את קו האצ"ל,. בדצמבר 1948 ביקר בארצות הברית, ובתגובה פרסמו אישים כאלברט איינשטיין, חנה ארנדט וסידני הוק עצומה נגדו ונגד תנועת החרות, שאותה כינו "פשיסטית".
בחירות לכנסת הראשונה
שתי המתמודדות העיקריות בבחירות אלו היו מפלגות הפועלים מפא"י ששלטה במוסדות היישוב למן ייסודה בשנת 1930, ושבראשה עמד דוד בן-גוריון, מנהיגו הבלתי מעורער של היישוב ומולה מפלגת מפ"ם. השאלה העיקרית סביבה נסובו הבחירות הייתה האם להמשיך את קרבות מלחמת העצמאות או לחתור להסדרים לסיומה, מתוך הבנה שהסדרים אלו יהיו כרוכים בוויתורים. תנועת החרות ומנחם בגין דרשו את המשך הלחימה, ביטול תוכנית החלוקה, והימנעות ממשא ומתן עם מדינות ערב כל עוד לא נסוגו חייליהן ממלוא השטח. עמדות אלו נתפסו כקיצוניות והמפלגה סומנה כמפלגת שוליים, אשר תיוותר לאחר הבחירות מחוץ למעגל ההשפעה. לפני הבחירות קרא מנחם בגין לנציגי ברית הציונים הרוויזיוניסטים, שהייתה חברה במועצת העם ולאחריה במועצת המדינה הזמנית, להצטרף לחירות, אך נתקל בסירוב.
תנועת החירות טענה שלוחמי האצ"ל הם אלו שבזכותם קמה המדינה. מפ"ם וחירות האשימו את מפא"י בתבוסתנות במלחמה ובתככנות, וטענו שהקמת המדינה היא הזמן לנסות אלטרנטיבה חדשה. הגדיל לעשות בגין, שכינה את ממשלת בן-גוריון "ממשלת יודנראט" והבטיח שאם יבחר, יעמיד את בן-גוריון לדין. מפא"י וחירות תקפו את מפ"ם על הנאמנות הבלתי-מתפשרת שלה כלפי ברית המועצות, ואילו מפא"י ומפ"ם טענו שתנועת החירות היא פאשיסטית, תוך כדי השוואת בגין לאדולף היטלר. בבחירות זכתה חרות ל-11.52 אחוזים מכלל הקולות הכשרים, שהקנו לה 14 מושבים בכנסת. רשימת הרוויזיוניסטים נכשלה ולא נכנסה אל הכנסת. לפני הבחירות לכנסת השנייה התאחדו האיגוד העולמי של הציונים הרוויזיוניסטים ותנועת החרות תחת "ברית חרות הצה"ר".
בן-גוריון, אשר הקים את הקואליציה בראשות מפא"י, השאיר את המפלגה מחוץ לקואליציה, ומחוץ לקונצנזוס הלאומי. במכתב לנשיא המדינה חיים ויצמן כתב: "שתי סיעות בכנסת, חרות ומק"י, מלכתחילה לא באו בחשבון בהרכבת הממשלה מטעמים מובנים", תוך שהוא טובע את האמרה "בלי חרות ומק"י". בן-גוריון התייחס לבגין בזלזול. בנאומיו בכנסת נמנע מלקרוא לו בשמו והתייחס אליו כ"איש שיושב ליד חבר הכנסת בדר" או "המרטירר מ'חירות'".
תהליך הדה-לגיטימציה של חרות היה חלק גם מהתייעצות הסיעות אצל נשיא המדינה בפברואר 1949. ויצמן לא הזמין אליו את נציגי חרות, ורק לאחר מחאה ציבורית נאות לזמן את משלחת נציגיה. למהלך הדה-לגיטימציה של בן-גוריון הייתה השפעה מיידית לא רק על הדרתה של תנועת החרות במשא ומתן הקואליציוני אלא גם בהרחקת המפלגה וחבריה מתפקידי ארגון וביצוע, שלא לומר תפקידי ניהול, במחנות העולים ובמעברות. רוב המפלגות הציוניות זכו, על פי מפתח מפלגתי קבוע מראש, בדריסת רגל במעברות, ורכשו דרכים ליצירת תלות של העולים בבעלי תפקידים מטעמן, אך תנועת החרות נדחקה אל מחוץ למשחק ולא הייתה מסוגלת לרתום תמיכה עקרונית לכלל דיבידנדים פוליטיים. לטווח הארוך, עמדה זו של גוף הנמצא מחוץ לגדר המשחק הפוליטי של הממסד הקולט והמפלה, סייעה לתנועת החרות לזכות בתמיכת העולים הוותיקים ולהפוך למייצגת של גוף בעל משקל אלקטורלי מכריע.
סיעת למרחב
במהלך שנות הארבעים התגבשה תנועה של פעילים של תנועת בית"ר בארצות הברית לכלל גרעין קשה ומיליטנטי בשם "ועד החירום להצלת יהודי אירופה". הפעילים העיקרים היו הלל קוק, ערי ז'בוטינסקי, ירמיהו הלפרן ואחרים, בעלי זיקה וקשר אידאולוגי לתנועת "הכנענים" בהשפעת עדיה חורון. את קבלת תוכנית החלוקה של ועדת אונסקו"פ ראה "הוועד" כ"בגידה לאומית" של הסוכנות היהודית ושל ההסתדרות הציונית העולמית, טען שהם מעלו בתפקידם, וקרא לאצ"ל לשתף פעולה בהקמת אלטרנטיבה בדמות ממשלה גולה זמנית בראשות "הוועד", שתקבל ייפוי כוח מהציבור ותנהל משא ומתן על ענייני גבולות הארץ. האצ"ל מצידו אמנם פרסם מפעם לפעם כרוזים בהם האשים את הסוכנות ב"קוויזלינגיות" בשל ההסכמה לתוכנית החלוקה, אך מנחם בגין הבהיר לחברי הוועד, שגם אם אינו מתנגד באופן עקרוני לתוכניתם, לא הגיעה העת לממשה בשל הסכנה האפשרית ביצירת "מלחמת אחים" בעקבות צעד כזה. כמו כן, מהלך כזה היה הופך, הלכה למעשה, את האצ"ל מכוח פוליטי מחתרתי, ללא יותר מאשר הזרוע הצבאית של הממשלה הגולה ופוגע במנהיגותו של בגין. תוצאות הבחירות לכנסת היוו אכזבה לחברים בתנועה שציפו שתהיה לסיעה שנייה בגודלה למפא"י, וחשפו קרעים פנימיים בתנועה, בעיקר בין חברי "הוועד" לשעבר וחברים בעלי נטיות כנעניות, לבין רוב חברי מפקדת האצ"ל בארץ. בוועידה הראשונה של התנועה, ביוני 1949, הצליח שמואל מרלין להתמנות למזכ"ל התנועה, ובנוסף להביא לבחירתם של שלושה מאנשי אמונו למזכירות בת שבעת החברים, ובכך ליצור רוב אופוזיציוני למנחם בגין במזכירות התנועה.
בינואר 1950 הדף בגין במעט את האופוזיציה הפנימית, דחק את מרלין מתפקידו כמזכ"ל ומתפקידו כעורך ביטאונה של התנועה, והעביר את המזכירות לשליטתו עם רוב התומך בו, כשרק מרלין הוא הנותר בה מבין חבריו. חברי האופוזיציה הפנימית בראשותו של מרלין התנגדו להתמסדותה של חירות ולהשתלבותה במוסדות התנועה הציונית, הסוכנות היהודית וקרן קיימת לישראל. האכזבה עקב תוצאות הבחירות, והחשש מפני הישנות התוצאה המאכזבת בבחירות לכנסת השנייה שיועדו ל-1951, הובילו להקמתה המפורשת של סיעה אופוזיציונית בתוך חרות, תחת הנהגתו של מרלין, בשם סיעת "למרחב", שהאשימו את בגין ואת ההנהגה במצב הירוד של המפלגה, בקיפאון רעיוני ובהיעדר אקטיביזם.
הוועידה השנייה של חרות נפתחה ב-26 בפברואר 1951, התנהלה בשני מושבים והסתיימה ב-5 באפריל. במועצה הארצית שהתקיימה כחודש לפני כן, דאגו בגין ומקורביו לשנות את חוקת הבחירות לוועידה, והמירו את שיטת הבחירות היחסיות, לפי רשימות ארציות, לבחירות מקומיות ואישיות, נוהל שנועד לפרק או למצער להחליש את כוחן של קבוצות מאורגנות נגד בגין, בהן "למרחב" ו"הסתדרות העובדים הלאומית". סיעת "למרחב" הובסה בוועידה, ומיד לאחר מכן ביקשו חברי הכנסת ערי ז'בוטינסקי והלל קוק לפרוש מן הסיעה, ולהכיר בכל אחד מהם כסיעת יחיד. חברי "למרחב", כולל מרלין, שנמנו על חברי מרכז התנועה לפני הוועידה לא נבחרו לתפקיד זה לאחריה, וגם הוא התמלא בתומכי בגין.
בחירות לכנסת השנייה
הבחירות לכנסת השנייה התקיימו על רקע משבר חמור בין מפלגת השלטון מפא"י ובין המפלגות הדתיות. המשברים הקואליציוניים הלכו והחמירו ובפברואר 1951 החליט בן-גוריון להגיש את התפטרותו לנשיא המדינה. תנועת החירות שהייתה האופוזיציה הימנית למפא"י בבחירות הקודמות, הייתה גם היא בפילוג עמוק, בין מנחם בגין לבין חברי סיעת למרחב, והתקשתה לנהל מערכת בחירות יעילה. סיבה נוספת לקשיי תנועת החרות היה הניתוק הכפוי ממאגר הבוחרים הטבעיים - עולים חדשים בכלל ועולים מקרב עדות המזרח בפרט. מאגר זה שעתיד להתגלות ככוח שיעלה את הליכוד לשלטון בעתיד, היה "שבוי" בעת הבחירות של 1951, שכן רובם הגדול של העולים שהו במעברות והיו נתונים לחלוטין לחסדי המנגנון הפקידותי שנשלט על ידי מפא"י, וכתוצאה מכך זכתה תנועת החרות לתמיכה זעומה במעברות.
בבחירות לכנסת השנייה ביולי 1951 זכתה רשימת חרות לשמונה מושבים בלבד, ובגין הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים והתבודד תקופה ארוכה. בחודשים העוקבים הוא התגורר בחדר שכור בירושלים והתכונן לבחינה במשפט פלילי.
ממשלת ישראל השלישית התקשתה להתמודד עם הקשיים והלחצים הפנימיים ובעיקר עם משבר כלכלי חריף שהתבטא בהידלדלות יתרות המט"ח. במהלך כהונת הממשלה התמוטטה לחלוטין מדיניות הקיצוב, ולפיכך, שר האוצר אליעזר קפלן החליט להנהיג את המדיניות הכלכלית החדשה, שהתחילה משא ומתן על הסכם השילומים עם ממשלת גרמניה, בקשת סיוע מארצות הברית, ומכירת איגרות חוב של המדינה מחוץ לישראל.
הסכם השילומים (1952)
על רקע הירידה ההדרגתית בתמיכה הציבורית במפלגת החרות חל משבר הנהגה במפלגה, שהונהגה על ידי דמויות אפורות ובראשן אריה בן-אליעזר ומזכיר התנועה יעקב רובין. מפלגת חרות נזקקה להתעוררות לאומית סביב נושא חשוב, והרגע הגיע עם הצהרת החרטה של קונראד אדנאואר, קנצלר גרמניה המערבית, בעקבות משא ומתן חשאי עם ישראל על תשלום פיצויים. מתנגדי המשא ומתן עם גרמניה חיפשו מנהיג, וחברי תנועת החרות פנו לבגין בבקשה שיחזור לזירה הפוליטית, כשהוא נישא על גלי תמיכה ציבורית חוצת קווים. בסוף שנת 1951 ביקר יוחנן בדר ממייסדי "תנועת החרות" בביתו של בגין בירושלים וקרא לו לחזור ולהנהיג את התנועה כדי למלא את חובתו המוסרית למשפחתו ולאמו שנרצחה.