cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ANZUS
המשבר ביחסים בין ארצות הברית לניו זילנד
ב-1985 השתנה אופייה של ברית ANZUS באופן משמעותי. עקב רגשות אנטי-גרעיניים בניו זילנד, התגלעו מתחים בין חברות הברית בהיותה של ארצות הברית מעצמה גרעינית בגלוי. צרפת, שהיא מעצמה ימית וגרעינית, קיימה ניסויים גרעיניים באיים בדרום האוקיינוס השקט. בעקבות ניצחונה של מפלגת הלייבור בניו זילנד בבחירות של שנת 1984, אסר ראש ממשלת ניו זילנד דייוויד לנג על ספינות המונעות באנרגיה גרעינית או נושאות נשק גרעיני להיכנס לנמליה של ניו זילנד. הנימוקים לצעד זה היו הסכנה שבנשק הגרעיני, המשך הניסויים הגרעיניים הצרפתים וההתנגדות למדיניותו התקיפה של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן כלפי ברית המועצות. בשל סירובו של הצי של ארצות הברית להכחיש או לאשר את קיומם של כלי נשק גרעיני על הספינות, מנעו חוקים אלה את כניסתן של כל ספינות הצי לנמלים ניו זילנדים. בפברואר 1985, סירבה ניו זילנד להתיר את ביקורה של המשחתת "ביוקנן" עקב יכולתה של המשחתת לשאת פצצות עומק גרעיניות. במשאלי דעת קהל שהתקיימו בניו זילנד לפני המשבר ולאחריו הייתה תמיכה רחבה לאיסור זה ולכך שניו זילנד תפעל לקידומו של תהליך פירוק נשק גרעיני עולמי על ידי האו"ם ולקידומם של הקמתם של אזורים נקיים מנשק גרעיני. לאחר התייעצויות עם אוסטרליה ולאחר שהמשא ומתן עם ניו זילנד עלה על שירטון, הכריזה ארצות הברית כי היא משעה את התחייבויותיה החוזיות עם ניו זילנד עד שיבוטל האיסור על ספינות הצי שלה לעגון בנמלי ניו זילנד, בציינה כי ניו זילנד נותרה "ידידה, אך לא בעלת ברית". המשבר תפס כותרות ראשיות בשבועות הבאים בתקשורת האמריקנית, בעוד חלק ניכר משרי ממשלת ארצות הברית צוטטו באומרם כי הם מרגישים נבגדים. יחד עם זאת, לא נסוג לנג מברית ANZUS, אף על פי שמדיניות ממשלתו גרמה לארצות הברית להשעות את התחייבויותיה כלפי ניו זילנד. במשאל דעת קהל שנערך בניו זילנד ב-1991 תמכו 54% מהנשאלים בדעה כי עדיף שההסכם יפקע ובלבד שלא תותר כניסתם של ספינות גרעיניות לנמלי ניו זילנד. המדיניות שהחלה ב-1985 הפכה לשורה של חוקים שהפכו את כל הארץ לאזור נקי מנשק גרעיני הלכה למעשה. למרות מדיניותה זו של ניו זילנד, הכריז מזכיר המדינה האמריקני ג'ורג' שולץ כי ברית ANZUS קיימת ושרירה ועל ניו זילנד להחליט בעתיד אם ברצונה להמשיך במדיניות אנטי-גרעינית זו ולחזור לשיתוף פעולה ביטחוני מלא עם ארצות הברית. הנשיא רייגן אף הוא הכריז כי ניו זילנד נותרה "ידידה, אך לא בעלת ברית". ב-10 ביולי 1985, סוכנים של סוכנות הביון הצרפתית, הניחו פצצה בספינה ריינבו וורייר של ארגון גרינפיס שעגנה בנמל אוקלנד. הפיצוץ גרם להרוג אחד והימנעותם של מנהיגי מדינות המערב מלגנות פעולה אלימה זו שבוצעה על אדמתה של מדינה ידידותית, גרמה לשינוי משמעותי במדיניות החוץ והביטחון של ניו זילנד, וחיזקה את ההתנגדות מבית של הציבור בניו זילנד לטכנולוגיה גרעינית על כל צורותיה. ניו זילנד הרחיקה עצמה מבעלת הברית המסורתית שלה, ארצות הברית, בנתה מערכות יחסים עם שכנותיה הקרובות בדרום האוקיינוס השקט, והמשיכה לשמור על יחסים טובים עם אוסטרליה ובמידה מסוימת גם עם בריטניה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר
הן אוסטרליה והן ניו זילנד, הקצו כוחות צבא, כולל כוחות מיוחדים וספינות צי, כדי לסייע לפעולה שהובלה על ידי ארצות הברית לסילוק שלטון הטליבאן באפגניסטן לאחר פיגועי 11 בספטמבר ב-2001. בשולחה 1550 חיילים נותרה אוסטרליה התורמת הגדולה ביותר של כוח אדם באפגניסטן. שאינה נמנית עם מדינות נאט"ו, ניו זילנד שלחה 191 חיילים.
מזרח טימור
בין 1999 ל-2003 כוחות צבא אוסטרלים וניו זילנדים השתתפו יחדיו במבצע רחב היקף במזרח טימור שמטרתו הייתה למנוע ממיליציות פרו –אינדונזיות מלסכל משאל עם על עצמאות האי. ארצות הברית סיפקה סיוע לוגיסטי מוגבל, אך ספינת הטילים האמריקנית "Mobile Bay" סיפקה מטריית הגנה אווירית למבצע. המבצע נוהל על ידי האו"ם.
טאיוואן
הנושא שתפס כותרות בשנות האלפיים הייתה האפשרות של התקפה אפשרית של סין על טאיוואן, שנתמכת על ידי ארצות הברית, וההשלכות של מתקפה כזו. בעוד שלאוסטרליה קשרים תרבותיים וכלכליים עם ארצות הברית, היא פיתחה בהדרגה יחסי סחר עם סין. במרץ 2005 לאחר שפקיד רשמי של סין ציין כי יהיה על אוסטרליה להעריך מחדש את חברותה בברית ANZUS ולאחר שסין העבירה חוק שמתייחס לאפשרות של עצמאותה של טאיוואן, ציין שר החוץ של אוסטרליה שבמקרה של מקרה תוקפנות של סין כלפי טאיוואן, הברית תהיה בתוקף, אך הדבר יצריך רק התייעצויות עם ארצות הברית ולאו דווקא יגרום לאוסטרליה להיכנס למצב מלחמה.
כיום
הפגישות השנתיות של שרי החוץ של ארצות הברית ואוסטרליה מילאו את מקומן של הפגישות השנתיות של מועצת שרי החוץ של ANZUS. הפגישה הראשונה מסוג זה התקיימה בקנברה ב-1985 ושנה מאוחר יותר ב-סן פרנסיסקו. ארצות הברית הכריזה כי התחייבויותיה הביטחוניות לניו זילנד תלויות בביטול איסור הכניסה לספינותיה לנמלי ניו זילנד. קיומה של הברית מעורר מחלוקת פוליטית באוסטרליה. בייחוד לאחר מעורבותה של אוסטרליה במלחמת עיראק ב-2003, חלקים בציבור האוסטרלי קראו להערכה מחדש של השותפות בין המדינות. יחד עם זאת הברית זכתה לתמיכה רחבה במהלך המלחמה הקרה וממשיכה לקבל תמיכה ציבורית רחבה באוסטרליה. אחד הפרשנים באוסטרליה טען כי הברית צריכה להיבחן בהקשר למלחמה בטרור, ולתפקידו החדש של האו"ם. במאי 2006 תיאר עוזר מזכיר המדינה האמריקני כריסטופר היל את מדיניותה האנטי גרעינית של ניו זילנד כארכאית. הוא ציין כי ארצות הברית מעוניינת בחיזוק יחסי הביטחון עם ניו זילנד. הוא גם שיבח את תרומתה של ניו זילנד לכוחות בעיראק ובאפגניסטן. "במקום שכל אחד ינסה לשנות את הדעה של זולתו על נושאים גרעיניים, אני סבור שעלינו להתמקד בנושאי עבודה משותפים", אמר בריאיון לעיתון אוסטרלי. אף על פי שקיימת תחושה שהקיפאון בדיון על הנושא הגרעיני בין ארצות הברית וניו זילנד מפשיר, היה לחץ מצידה של ארצות הברית ב-2006 כאשר פקידי ממשל אמריקנים קשרו את קיומו של האיסור על ספינות אמריקניות לעגון בניו זילנד, עם האפשרות של קיומו של הסכם סחר חופשי בין שתי המדינות. ב-2008 הכריזה ארצות הברית כי היא תצטרף למשא ומתן בין ארבע מדינות במרחב האסייאני-פסיפי: ברוניי, צ'ילה, ניו זילנד, וסינגפור, על כינונו של הסכם סחר חופשי שיכונה "P-4". ב-2010 ביקרה מזכירת המדינה האמריקנית הילרי קלינטון בוולינגטון בירת ניו זילנד ונחתם הסכם המסיים את הסכסוך בן 25 השנים. מאוחר יותר פורסם כי שתי המדינות חידשו כבר ב-2007 את שיתוף הפעולה הביטחוני ביניהן.
בנובמבר 2011 נפגשו בקנברה הנשיא אובמה וראש ממשלת אוסטרליה ג'וליה גילארד, והכריזו על תוכנית ממושכת לנוכחות אמריקנית צבאית על אדמת אוסטרליה שבמסגרתה 2500 חיילים אמריקנים יוצבו בדרווין. בספטמבר 2012 הכריז מזכיר ההגנה האמריקני ליאון פאנטה כי ארצות הברית ביטלה את האיסור בן 26 השנים על ביקורים של ספינות מלחמה ניו זילנדיות בבסיסים של הצי ומשמר החופים האמריקנים ברחבי העולם. הנחתים האמריקנים התאמנו בניו זילנד והצי של ניו זילנד לקח חלק בתרגיל הצבאי הדו-שנתי המשותף "הטבעת הפסיפית" (Rim of the Pacific) לצידה של ארצות הברית.
הצי המלכותי של ניו זילנד הזמין את צי ארצות הברית לשלוח כלי שיט שישתתף בחגיגות 75 השנים להקמתו של הצי הניו זילנד באוקלנד שהתקיימו בין ה-19 – 21 בנובמבר 2016. המשחתת מסדרת המשחתות ארלי ברק, "סמפסון" (USS Sampson) הייתה כלי השיט המלחמתי האמריקאי הראשון שביקר בניו זילנד בפעם הראשונה ב-33 שנים. ראש ממשלת ניו זילנד, ג'ון קי, העניק את האישור לביקורה של המשחתת על פי "החוק להגדרת ניו זילנד כאזור חופשי מגרעין, פירוק נשק ופיקוח כלי נשק משנת 1987" (New Zealand Nuclear Free Zone, Disarmament, and Arms Control Act 1987), שעל פיו על ראש הממשלה להיות סמוך ובטוח שכל כלי שיט המבקר במימיה של ניו זילנד לא חמוש בנשק גרעיני או לא מונע באנרגיה גרעינית. לאחר רעש האדמה בקאיקורה שבאי הצפוני, שהתרחש ב-14 בנובמבר 2016, ה"סמפסון" וספינות נוספות מאוסטרליה, קנדה, יפן וסינגפור נעו ישירות לקאיקורה כדי להגיש שם סיוע הומניטרי.
סידי ורונסקי
סידי (שרה) וְרוֹנסקי (בגרמנית: Siddy 'Sidonie' Wronsky; 20 ביולי 1883, ברלין – 8 בדצמבר 1947, ירושלים) הייתה מחלוצות העבודה הסוציאלית בגרמניה וביישוב. חיבוריה הרבים שימשו השראה למתודת העבודה בלשכות הרווחה ביישוב וכן לתוכנית הלימודים של בית הספר הראשון להכשרת עובדות סוציאליות, שאותו הקימה וניהלה בירושלים.
חייה בגרמניה
סידי ורונסקי (נולדה בשם נויפלד; Neufeld) הייתה השנייה מבין שבעת ילדיה של משפחה יהודית מתבוללת שהדגישה חינוך כערך עליון. אביה, מקס משה נויפלד (Max Moses Neufeld; 1850–1931), היה יליד גרמניה ועסק במסחר, ואמה, טקלה קליינמן (Thekla Kleinmann), היגרה מפולין.
בשנת 1903 החלה ורונסקי את דרכה כמורה לחינוך מיוחד, ורק בהמשך למדה היגיינה רוחנית ועברה לתחום העבודה הסוציאלית. במשך מספר שנים לימדה ילדים בעלי מוגבלויות, ולאחר מכן החלה להיות מעורבת בארגונים העוסקים בסוגיות חברתיות מגוונות.
בין 1908 ל-1933 ניהלה את הארכיון המרכזי לענייני רווחה (Archiv für Wohlfahrtspflege), אשר איתר ותיאם בין מוסדות הרווחה השונים בגרמניה ומחוצה לה והייתה חברת וועד באיגוד הגרמני לשירותי רווחה ציבוריים ופרטיים (Deutscher Verein für öffentliche und private Fürsorge), שני ארגונים מרכזיים במערכת הרווחה בגרמניה גם בימינו. כמו כן לקחה חלק פעיל בלשכת הרווחה המרכזית ליהודים בגרמניה (Zentralwohlfahrtsstelle der Juden in Deutschland - ZWST), הייתה עורכת ראשית בכתב העת הראשי לנושאי רווחה בגרמניה (Deutsche Zeitschrift für Wohlfahrtspflege) וכתב העת היהודי המקביל (Jüdische Wohlfahrtspflege und Sozialpolitik), והשתייכה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה (SPD).
המוניטין שלה הלך לפניה, והיא ייצגה את ארגוני הרווחה השונים בהם הייתה מעורבת בכנסים בינלאומיים והתמנתה לחברת סגל בבית הספר הראשון לעבודה סוציאלית בגרמניה שהקימה אליס סלומון בברלין, בסמינר הפדגוגי של אנה פון גירקֶה וכן באקדמיה הגרמנית לפדגוגיה ועבודה סוציאלית של נשים (Deutsche Akademie für soziale und pädagogische Frauenarbeit  ). מוסד זה נועד להכשיר נשים ברמה אוניברסיטאית, מאחר שבאותה עת נשים בגרמניה עדיין התקשו להשתלב באקדמיה. בעקבות המפגש שלה עם פליטים יהודים ממזרח אירופה שנמלטו לגרמניה אחרי מלחמת העולם הראשונה, התקרבה ורונסקי לשורשיה היהודיים, גילתה זיקה עזה לרעיונות ציוניים וראתה בעבודה הסוציאלית אמצעי מובהק לקיומה הממשי, הרוחני והתרבותי של החברה היהודית.
היא החלה לפעול למען יהודים באמצעות מרכזים קהילתיים (Volksheim) ומפעלי עזרה לילדים (Jüdische Kinderhilfe), כאשר אחדים מהם עברו בהמשך לארץ ישראל, כגון בית היתומים 'אהבה' וכפר הנוער בן שמן.
בין השנים 1927–1930 תרמה ללקסיקון היהודי (Jüdisches Lexikon) והצטרפה לנציגות הגרמנית של ויצו – התאחדות נשים ציוניות בגרמניה (Bund zionistischer Frauen Deutschlands). בנוסף, פעלה בוועד המכהן של ליגת הנשים היהודיות בגרמניה (Jüdische Frauenbund; ) יחד עם ברתה פפנהיים וכן בפעילות נוספת למען זכויות נשים.
פעילותה ביישוב העברי
בשנת 1932 הגיעה ורונסקי לביקור ביישוב היהודי בארץ ישראל, שם נשאה הרצאות על דרכי הטיפול בעבודה סוציאלית. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 נאלצה לעזוב את תפקידי המפתח אליהם הגיעה ועלתה לארץ ישראל בעידודה ובהזמנתה של הנרייטה סאלד. בארץ ייסדה בשנת 1934 את הספרייה המרכזית ובית הספר הראשון לעבודה סוציאלית בירושלים.
בנוסף, הייתה דמות מרכזית במחלקה לעבודה סוציאלית של הוועד הלאומי בהיותה יושבת ראש המרכז לסידור חוץ ביתי והמחלקה הסוציאלית-פדגוגית, ובמקביל יזמה את הקמת ארגון העובדות הסוציאליות. לקראת ועדת פיל הכינה תוכנית מפורטת לשירות סוציאלי ממלכתי מטעם הוועד הלאומי אשר נקראה 'הטיפול בעם בחברה היהודית'.
פעילותה כללה גם קידום חקיקה סוציאלית למען זקנים, אימהות, נוער וילדים, וניסיון להעלאת מעמד המקצוע בעיני חברת היישוב, באמירתה הידועה כי 'הציבור מפקיד בידי השירות הסוציאלי והעובד הסוציאלי את הנכס הכי חשוב שלו, את "האדם"'. סידי ורונסקי האמינה בכל ליבה כי העבודה הסוציאלית, או כפי שייחלה שתקרא – 'טיפול בעם', היא מרכיב מהותי בבניין הבית הלאומי היהודי, כפי שניכר בחיבוריה הרבים כגון הרעיון הסוציאלי בכתבי הרצל, דרכי הריפוי הסוציאלי בארץ ישראל וטיפול סוציאלי יהודי. היא מיסדה את המתודה והתפיסה הערכית והמקצועית שלה באמצעות כתיבה, הוראה ופיקוח, תוך טביעת ז'רגון מקצועי חדש: 'כשאנחנו רוצות להצליח בעבודתנו... להחדיר אותה לחוגים רחבים, עלינו לעבד מילון מקצועי שצריך לנסח את המושגים בצורה מדויקת כפי שהם מתאימים לתוכנית של עבודה מודרנית'. מתוך כך ניתן להגדיר את משנתה כמכוננת עבור העבודה הסוציאלית באותן שנים, וייתכן שגם בימינו.
ג'רי ליבר ומייק סטולר
שנות ה-50
שניהם הגיעו ממשפחות יהודיות. מוצאו של ליבר מבולטימור ומוצאו של סטולר מלונג איילנד, ניו יורק. הם נפגשו בלוס אנג'לס ב-1950. ליבר עבד לאחר הלימודים בסיטי קולג' של לוס אנג'לס בחנות תקליטים בשדרות פיירפאקס, סמוך לבית ספרו של סטולר. השניים התוודעו זה לזה על רקע אהבתם לסגנון הרית'ם אנד בלוז. השניים התחילו לכתוב יחד שירים וב-1952 התפרסם שירם Hound Dog אותו כתבו לזמרת ביג מאמא ת'ורנטון (ב-1956 הוא הוקלט על ידי אלביס פרסלי. הקלטה זו נכנסה בשנת 1988 להיכל התהילה של פרס גראמי). באותה שנה התפרסם גם שירם Kansas City על ידי זמר הרית'ם אנד בלוז ליטל וילי ליטלפילד. ב-1959 הוא הוקלט על ידי וילברט האריסון והיה ללהיט. הקלטתו נכנסה בשנת 2001 להיכל התהילה של פרס גראמי ונבחרה לאחד מ-"500 השירים שעיצבו את הרוקנרול". ב-1964 נכלל השיר באלבומה הרביעי של להקת הביטלס, Beatles for Sale.
ב-1953 ייסדו השניים בלוס אנג'לס את חברת התקליטים Spark Records על מנת להפיק תקליטים למספר אמני רית'ם אנד בלוז ודו-וופ, בהם סליי פוקס, ארווין "ביג בוי" גרוב ולהקת הרובינס. עד מהרה מכרו ליבר וסטולר את החברה לאטלנטיק רקורדס ונותרו כמפיקים עצמאיים במסגרת החברה-הם. הם הפיקו תקליטים ללהקות הדריפטרס הקוסטרס וחיברו שירים שהפכו ללהיטים וקידמו את הרוקנרול, בהם בפרט Yakety Yak ו-Stand by Me. בנוסף, חיברו שירים לאלביס פרסלי שהיה אז בשיאו בהם שלושת שירי הנושא לסרטיו רוק בבית הסוהר, קינג קריאול ו-Loving You ושיר חג המולד Santa Claus Is Back in Town.
נבחרת טורקיה בכדורסל נשים
נבחרת טורקיה בכדורסל נשים היא קבוצת כדורסל הנשים הלאומית של טורקיה. הישג השיא של הנבחרת הוא זכייתה במדליית הכסף באליפות אירופה בשנת 2011. בעקבות הישג זה, העפילה טורקיה לאולימפיאדת לונדון 2012. זו הפעם הראשונה בה השתתפה הנבחרת במשחקים האולימפיים. טורקיה השתתפה באליפות העולם בכדורסל לראשונה בשנת 2014 כמארחת הטורניר.
הספראורניסאים
הספראורניסאים (שם מדעי: Hesperornithes) היא סדרה של עופות קמאים נכחדים מהקבוצה הלא-טקסונומית עופות בעלי שיניים, אשר חיו במהלך סוף הקרטיקון לפני 66–100 מיליון שנה. אחרוני עופות אלה נכחדו עם הכחדת הקרטיקון. חלק מהחוקרים רואים בקבוצה ענף ולא סדרה.
עופות אלה השתייכו לקבוצה אורניתורה, בה כלולים העופות החיים כיום ועופות ימיים דומים כמו האיכתיאורניס. הם נחשבים למתקדמים יחסית לעופות הקמאים, מאחר שהם בעלי זנב קצר מאוד, גופם עטה נוצות לכל אורכו, ואולם הם היו בעלי מקור מכוסה שיניים והם איבדו את כנפיהם כך שלא יכלו לעוף.
עופות אלה הגיעו עד לגובה 1.8 מטר, והם הותאמו לשחייה מהירה במים בדומה לפינגוויניים או צוללניים, אך היו מגושמים ביותר על הקרקע ונעו בצורה מהודסת כנראה. הם חיו לאורך החופים של אמריקה הצפונית (בים הפנימי המערבי שהוצף בקרטיקון) ובהם דגו דגים או רכיכות. הם עצמם שימשו טרף לכרישים ולזוחלים ימיים כמו מוסזאוריים.
נבחרת קרואטיה בכדורסל נשים
נבחרת קרואטיה בכדורסל נשים היא קבוצת כדורסל הנשים הלאומית של קרואטיה. הישג השיא של הנבחרת הוא המקום החמישי באליפות אירופה בשנת 2011. בעקבות הישג זה, העפילה קרואטיה לטורניר הקדם אולימפי לקראת אולימפיאדת לונדון 2012 ובו העפילה לראשונה בתולדותיה למשחקים האולימפיים בהם סיימה במקום העשירי. קרואטיה מעולם לא העפילה לאליפות העולם בכדורסל.
איליה צאנוב
איליה חאג'יטומאקב צאנוב (בבולגרית: Илия Хаджитомакев Цанов; 27 ביולי 1835, וידין, האימפריה העות'מאנית – 27 במרץ 1901, סופיה, נסיכות בולגריה) היה משפטן, דיפלומט, ופוליטיקאי בולגרי, אשר בין השנים 1894–1896 כיהן כשר החוץ והדתות של נסיכות בולגריה.
קורות חייו
איליה צאנוב נולד בווידין. רכש השכלה תיכונית בסבישטוב ובהמשך הועסק כפקיד ממשל במנגנון העות'מאני. מ-1968 הועסק כעורך דין בבבית המשפט המסחרי בסופיה. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), השתלב במנגנון הממשל הזמני בבולגריה של האימפריה הרוסית. בהמשך, נמנה עם מייסדי ומנהיגי המפלגה הליברלית של בולגריה. כיהן כחבר האספה הלאומית הבולגרית הראשונה. בין השנים 1883–1884 כיהן כנציג דיפלומטי לאימפריה העות'מאנית. בין 1884–1886 כיהן כשר החוץ והדתות בממשלתו של פטקו קרבלוב.
בתפקידו כשר החוץ והדתות, נקלע צאנוב לראשיתו של המאבק בקהילה היהודית בין צעירי הקהילה לדור הוותיק (נוטאבלים). צעירי הקהילה דרשו לפטר את הרב הראשי הראשון גבריאל אלמושנינו ולמנות רב צעיר ומשכיל מקהילות מרכז אירופה. צאנוב דחה בתקיפות את הבקשה למנות רב זר מחוץ לבולגריה, ואף איים על הפונים וציין שאם הדרישה תישאר על כנה תפסיק ממשלת בולגריה לשלם את משכורתו של הרב הראשי.
איליה צאנוב הלך לעולמו בסופיה ב-1901.
אייזיק (אק איי) דיווקר
ביוגרפיה
אייזיק נולד בעיר פונה אשר בהודו בתקופת השלטון הבריטי, ילד יחיד להוריו, יוסף יצחק דיווקר (1891–1964) ומרים (חנה) יצחק סטמקר (1897–1985). היה צאצא למשפחת הקמודן מוכאדם דיווקר, נשיאי קהילת בני ישראל (הודו).
אבותיו הקדומים של דיווקר, שמואל יחזקאל דיווקר ויצחק יחזקאל דיווקר היו קצינים בכירים במיליציות הבריטיות בהודו במאה ה-18 והקימו את בית הכנסת הראשון בעיר בומביי, "שער הרחמים" בשנת 1796. במומבאיי מצויים רחובות על שמם.
דיווקר נפצע בעינו הימנית בהיותו נער בתיכון ובשל כך איבד את עינו והיה בעל עין זכוכית.
העלייה הראשונה
דיווקר עבד כסוכן ביטוח בהודו. הוא היה פעיל בארגונים ציוניים בהודו, ולקח חלק בארגון העלייה של המטוס השני שהביא עולים מהודו לישראל בשנת 1950.
הוא הקים את "הארגון המרכזי ליוצאי הודו בישראל", המגזין במרהטי-יהודית "מיי בולי" ואת "ארגון חברות הודו-ישראל".
לאחר מספר חודשים קשים בקיבוץ אפיקים, בהם התברר לעולים שניתן להם אוכל לא כשר, הם עזבו את הקיבוץ ועברו למחנה העולים בבאר שבע. הם גרו באוהלי בד ארעיים ושם נולדה בתו רינה. בשנת 1951 בני העדה החלו להיתקל בעוינות מסוימת ואפליה מתגברת על רקע מוצאם וצבע עורם. בעקבות כך, נפגשו הדמויות המובילות בקהילה ודיווקר בראשם, והחליטו לדרוש יחס זהה לאחרים.
הם כתבו לסוכנות היהודית, לראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון, לשרים בממשלת ישראל וגם כתבו לעיתונים באנגלית בארץ ובעולם. הם פנו לראש ממשלת הודו ג'וואהרלל נהרו וספרו על אפליה וזלזול אשר היה מנת חלקם במקומות העבודה, בבתי החולים ובחנויות. דיווקר הנהיג מחאה לא אלימה בנוסח מהאטמה גנדי.
דיווקר ושותפיו למאבק איזיקל אשטמקר, אייזיק אוסקר, פזרקר פרי, ודייוויד דיווקר, איחדו את יוצאי הודו בישראל ולמרות שקולות רבים ניסו להשקיט את הביקורת, העיתונות העולמית פרסמה כתבות אינספור והעיתונות בארץ געשה מהאירועים. אחרי שנודע ששרה בממשלת ישראל כינתה את ה"בני ישראל" ממזרים, יצאו שלושים משפחות והתיישבו מול הסוכנות היהודית, ברחוב נחלת בנימין בתל אביב ופתחו בשביתת שבת. בתום שבועיים, כשכל מאמצי פקידי הסוכנות להניא אותם מהמחאה, נכשלו, הם הודיעו שאם לא יעתרו לדרישתם לשוב להודו, הם יפתחו בשביתת שבת "עד הסוף". בסוף מרץ 1952 החליט בן-גוריון ומנהל משרד הקליטה יוספטל, להיעתר לתביעה ולהשיב את מי מעולי הודו חזרה למולדתו הישנה. 115 עולים חזרו מרצונם להודו, ב-1 באפריל 1952 בטיסה שמימנה הסוכנות היהודית. אחרי טיסה זו עזבו את הארץ עוד כ-400 מעולי הודו, חלקם היו לוחמים במלחמת העצמאות.
באותה עת צמו חברי הקהילה כ-4000 איש ואישה בישראל וכ-21,000 נוספים ברחבי הודו.
חזרה להודו
לאחר ששב דיווקר יחד עם משפחתו הם ספגו ביקורת קשה מאנשי קהילתם שלא אהבו את מה שנכתב בעיתונות והושפעו מהשליחים הציונים שבזו למהלכם. אחת הנשים המנהיגות באותה העת רבקה ראובן נגאוקר שהייתה מתומכי העלייה לישראל ובו בזמן גם סייעה להם לחזור להודו, הסתייגה מהם. למרות ההבטחות, מקומות עבודתם בהודו סירבו לקבלם בתואנה שהם חתרנים.
דיווקר עבד בעבודות מזדמנות, כולל סבלות בנמל בומביי בצד פעילותו הקהילתית בה המשיך וחליפות המכתבים עם נציגים בישראל ומחוצה לה. בהודו נולדה לאייזיק ודייזי בתם סוזי.
דיווקר החליט לשוב לישראל אבל לקחת עמו את הוריו הזקנים, אותם השאיר בהודו בפעם הקודמת. הוא עבד בכל עבודה בעוד אשתו מלמדת בבית הספר התיכון, ובשנת 1957 הם רכשו 10 כרטיסים לעלייה חזרה לארץ עם ארבעת ילדיהם ההורים, וסבתא ערירית מהמשפחה.
החזרה לישראל
בשנת 1957 חזר דיווקר עם משפחתו לישראל והתיישב בקריית שמונה. הוא המשיך בהתנדבות בקליטת עולים מהודו ופעל להפסקת האפליה כנגד חברי הקהילה.
בנו הצעיר אמיתי, נולד בשנת 1959.
בשנת 1961 נודע שהרבנות בישראל איננה מכירה ביהדותם של ה"בני ישראל". בהנהגת אייזיק דיווקר, שמשון שמשון, איזיקל אשטמקר ודייוויד דיווקר, הם יצאו בהפגנה גדולה תחת הכותרת "כולנו בני-ישראל". בהפגנה הזו נישאה בובת קש של הרב הראשי ניסים והיא נשרפה בשיא ההפגנה, דבר שגונה על ידי כל הקשת הפוליטית בישראל. לאחר דיונים ובירורים נמצא נוסח של החלטה לגבי התנהלות הרבנות ברישום זוגות לחתונה. בתוך שנתיים יצא הספר "בני ישראל כרך א' " על ידי הרבנות הראשית בשנת 1964. ראש ממשלת ישראל לוי אשכול נאם בכנסת באוגוסט 1964 לטובת בני העדה שיהדותם שאיננה מוטלת בספק.
אייזיק עבר עם משפחתו לירושלים לאחר פטירת אביו בשנת 1964, ומשם המשיך את פעילותו למען הקהילה בישראל עד שנפטר בשנת 1975. בהלווייתו השתתפו אלפי אנשים וכתבות על מותו פורסמו בעיתונים ברחבי העולם.
חיים אישיים
דיווקר התחתן ב-1943, בבית הכנסת "מגן חסידים" בבומביי, עם דבורה (דייזי) מנחם שאפורקר (1924–2014) אשר הייתה מחנכת ובישראל עבדה במעבדה של חברת טבע תעשיות פרמצבטיות, נולדו להם 6 ילדים, 4 בנות ושני בנים.
הוא ואשתו קבורים בירושלים.
יעל ארד
יעל ארד (נולדה ב-1 במאי 1967 בתל אביב) היא יושבת ראש הוועד האולימפי בישראל. בעברה, ג'ודאית אולימפית, והספורטאית הראשונה בתולדות ישראל במשחקים האולימפיים שהשיגה מדליה אולימפית, כאשר זכתה במדליית הכסף באולימפיאדת ברצלונה (1992). בין תאריה הבולטים: סגנית אלופה אולימפית (ברצלונה 1992), סגנית אלופת העולם (המילטון 1993), אלופת אירופה (אתונה 1993) ואלופת ישראל.
עם פרישתה, פיתחה ארד קריירה בעולם העסקי והיא אשת עסקים ומנכ"לית במקצועה. מתמחה ביזמות, פיתוח עסקי ואסטרטגיה שיווקית. היא מנהלת בישראל את הזכויות המסחריות של התאגיד ViacomCBS. ארד יועצת לחברות בסקטורים שונים, ומרצה על מצוינות בספורט, בחיים ובעסקים.
ביוגרפיה
ארד היא בתם של אריה ארד, שהיה עיתונאי בעיתון "דבר", בגלי צה"ל ובקול ישראל ושל נורית ארד שהייתה עיתונאית בידיעות אחרונות בתחום הצרכנות, והקימה וניהלה את המדור "טיפול מהיר".
ארד בוגרת תואר ראשון במנהל עסקים במרכז הבינתחומי הרצליה.
קריירה בג'ודו
ארד החלה להתאמן בגיל שמונה במועדון הג'ודו מכבי תל אביב, והחלה את דרכה תחת הדרכת המאמן מוני אייזיק. בגיל תשע וחצי השתתפה לראשונה באליפות מכבי הארצית וזכתה במקום השני. בגיל עשר וחצי הפכה לראשונה לאלופת ישראל עד גיל 14. בגיל 15 גם זכתה באליפות לבוגרות.
בגיל שבע עשרה, השתתפה לראשונה באליפות העולם לבוגרות בהולנד בה דורגה במקום השביעי. בגיל עשרים עברה ארד ניתוח בכתף כתוצאה מקרע ברצועות של עצם הבריח והושבתה למשך כ-9 חודשים. לאחר מכן הגיעה למקום שלישי באליפות אנגליה הפתוחה, וכן זכתה במדליית כסף באליפות גרמניה הפתחוחה. כמו כן השתתפה באליפות הסטודנטיות העולמית בטביליסי, כאשר לטענתה נוכחות המשלחת הישראלית הגבירה את הרצון לעלייה בקרב הנוער היהודי המקומי.
בגיל עשרים ושתיים, מינתה את דני לאופולד למאמנה, ויחד עמו פרצה לצמרת העולמית.
באליפות אירופה בג'ודו שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1989, זכתה ארד במדליית ארד. בשנת 1991, זכתה במדליות ארד באליפות אירופה שנערכה בפראג, צ'כיה ובשנת 1992, במדליית זהב בטורניר פריז היוקרתי.
שלושה חודשים וחצי לפני אולימפיאדת ברצלונה, ב-11 במרץ 1992, נותחה ארד על ידי האורתופד דר' רפי טיין בברכה הימנית, בשל קרע משמעותי במניסקוס, ונאלצה להתמודד עם תהליך החלמה מזורז על מנת להתאושש עד המשחקים האולימפיים. ביוני, כבר השתתפה באליפות אירופה בווינה וזכתה במקום החמישי.
סגנית אלופה אולימפית
ארד השתתפה באולימפיאדת ברצלונה (1992) בתחרות הג'ודו עד 61 ק"ג שהתקיימה ב-30 ביולי. היא הגיעה עד לגמר כשהיא מנצחת בחצי הגמר את אייקוף הגרמניה, אלופת העולם הבלתי מנוצחת עד אז. בגמר הפסידה לצרפתייה קתרין פלורי בהחלטת שופטים לאחר קרב צמוד שהסתיים ללא ניקוד. זכייתה במדליית הכסף הייתה הזכייה הראשונה אי פעם של ספורטאי ישראלי במדליה אולימפית. הישגה הביא לסיומה של תקופה ארוכה בת 40 שנים בה לא זכתה ישראל במדליה אולימפית, מאז הופעת הבכורה של ישראל באולימפיאדת הלסינקי (1952).
מיד לאחר הגמר האולימפי, במסיבת עיתונאים בהשתתפות מאות עיתונאים מרחבי העולם, הקדישה ארד את המדליה האולימפית הראשונה לישראל לזכרם של י"א חללי מינכן - ספורטאים ומאמנים שנרצחו בדם קר 20 שנה קודם לכן באולימפיאדת מינכן בשנת 1972 בפיגוע טרור שבוצע על ידי ארגון ספטמבר השחור.
אלופת אירופה וסגנית אלופת העולם
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה ארד במקום חמישי, לאחר 4 ניצחונות כשהיא מפסידה בקרב על מדליית הארד למתחרה קוריאנית. את האולימפיאדה כולה צלחה כשהיא נאבקת במחלת הנשיקה שהקשתה עליה לתפקד ובעקבותיה פרשה מספורט תחרותי בגיל 29.
קריירה לאחר פרישתה מהג'ודו
בין השנים 2001–2010 כיהנה כמנכ"לית חברת P.M.I המשווקת מוצרי איסוף לילדים (ביניהם סופרגול). ארד מופיעה לעיתים קרובות בטלוויזיה הן כפרשנית לספורט בכלל ולתחרויות ג'ודו והן כמומחית בעולם הילדים.
בשנת 2011 התמנתה ליו"ר חברת ההזנק "מוגובי", שהפעילה אתר אינטרנט לילדים והקימה את ה"מוגו פארק" במתחם אושילנד שהיה מתחם משחקים אינטראקטיבי לילדים.
נכון ל-2016, ארד היא בעלים של חברת "4 סאקסס", המנהלת את הפעילות המסחרית של ערוצי ניקלודיאון בישראל, שמוערכת בעשרות מיליוני שקלים בשנה.
מרצה
ארד מרצה לחברות עסקיות, בפני אנשי צבא ובפני ילדים וספורטאים צעירים על מצוינות בספורט, על הכלים, שהביאו אותה להצלחה עולמית בספורט, ועל האנלוגיה בין ספורט, עסקים והחיים.
יו"ר הוועד האולימפי בישראל
ארד התנדבה כחברת הנהלת הוועד האולימפי ויו"ר הוועדה המקצועית.
בנובמבר 2021, נבחרה ארד ליו"ר הוועד האולימפי בישראל והיא האישה הראשונה והמדליסטית הראשונה בתפקיד זה.
בפברואר 2022 ליוותה ארד את המשלחת הישראלית למשחקי החורף האולימפיים בבבייג'ינג, סין.
חיים אישיים
לארד ארבעה אחים: מיכל, יובל, איל ודרור. הייתה נשואה לליאור כהנא, בנו של מאמן הכדורסל רני כהנא, והיא אם לבן ולבת. מתגוררת בתל אביב.
בל UH-1 אירוקוי - דגמים וגרסאות
בל UH-1 אירוקווי (שם מלא: Bell UH-1 Iroquois) הידוע יותר בשם יואי (Huey), הוא מסוק סער בעל מנוע טורבו-ציר יחיד מתוצרת חברת בל האמריקאית.
המסוק פוּתח בשנת 1952 כדי למלא את כל דרישות צבא ארצות הברית לפינוי רפואי ושימוש כללי. הטיסה הראשונה הייתה ב-20 באוקטובר 1956, והמסוק הייצור הסדרתי החל במרץ 1960. היה זה המסוק הסדרתי הראשון שהונע על ידי מנוע טורבינה בצבא ארצות הברית, ועד היום יוצרו יותר מ-16,000 מסוקים מסוג זה, יותר מכל מסוק אחר בעולם. סימונו המקורי של המסוק באותיות UH הוביל לכינוי החיבה שלו HUEY (יואי). בספטמבר 1962, שונה סימונו ל- UH-1, אך הכינוי "יואי" נשאר בשימוש נפוץ. כ-7000 מסוקי יואי היו בשירות צבא ארצות הברית במהלך מלחמת וייטנאם. למטוס גרסאות אזרחיות, בל 204 ובל 205.
מעל 20 דגמים וגרסאות של המסוק פותחו במשך השנים, והן מפורטות להלן.
UH-1A
ארבעה עשר מסוקים מדגם זה סומלו TH-1A ושימשו לאימון צוותי אוויר. מסוק יחיד סומל XH-1A ושימש לניסויים במטול רימונים.
במהלך פעילות המסוקים בווייטנאם הסתבר כי מנועיהם, מדגם לייקומינג T53-L-1, שסיפקו 860 כוח סוס, לא היו מספקים, וכי יש צורך במנועים חזקים יותר בדגמים הבאים.
UH-1B
דגם UH-1B היה דגם משופר עם מנוע לייקומינג T53-L-5 שסיפק 960 כוחות סוס. להבי הרוטור העיקרי שופרו והוארכו לקוטר של 13 מטרים ומיתר של 530 מ"מ, וגובה התורן שעליו הותקן הרוטור הוגבה ב-33 ס"מ. תא הלחימה הוארך כך שיוכל לשאת שבעה נוסעים. גרסאות מאוחרות יותר של דגם זה הונעו במנוע לייקומינג T53-L-9 ו-L-11, בעלי הספק של 1,100 כוח סוס. המשקל הטעון של גרסאות אלו היה 3,900 ק"ג, והמשקל הריק היה 2,047 ק"ג.
הצבא החל בבחינת דגם B בנובמבר 1960, והמסוקים הסדרתיים סופקו החל ממרץ 1961. בסך הכל סופקו לצבא ארצות הברית 1,010 מסוקים מדגם זה. בנובמבר 1963 נפרסו לראשונה מסוקים מדגם זה לווייטנאם.
דגם אזרחי של מסוק זה נקרא על ידי חברת בל דגם 204B, והותקנו בו כמה שינויים קטנים, בעיקר בתחום הבטיחות, כמו מנעולי דלתות משופרים.
UH-1C
דגם UH-1C פותח במיוחד כדי שישמש כמסוק חמוש (Gunship), עד ליום פיתוחו של מסוק התקיפה הראשון מסוגו, בל AH-1G קוברה. כינוי של דגם C היה "חזיר" (Huey Hog).
מנועו של דגם C היה מנוע לייקומינג T53-L-9 או L-11, שנועד לספק את הכוח הנוסף הנדרש למסוק החמוש, הכבד יותר. הרוטור שופר, ומיתר הלהבים היה ברוחב 690 מ"מ. הכוח שנוסף למסוק הביא את מהנדסי בל לתכנן מנור זנב מחודש, ובין השיפורים ששולבו בו היה רוטור זנב בעל מיתר רחב יותר, מנור זנב ארוך יותר, ומשטחי היגוי מוגלים. חידוש נוסף בדגם C היה מערכת היגוי הידראולית כפולה, לצורך יתירות בעת קרב, ומערכת מסנני אוויר משופרת בכונסי האוויר של המנוע כדי להתאים את המסוק לפעילות בתנאים מלאי האבק בדרום-מזרח אסיה. קיבולת הדלק הוגדלה ועמדה על 242 גלון (916 ליטר), המשקל המלא עלה ל-4,300 ק"ג, כולל מטען מועיל שמשקלו עלה ל-2,120 ק"ג.
פיתוח דגם C החל ב-1960, והייצור הסדרתי ב-1966. בסך הכל נבנו 766 מסוקים מדגם זה. חמישה מסוקים סופקו לצי המלכותי האוסטרלי וחמישה לנורווגיה. כל השאר סופקו לצבא ארצות הברית.
מסוקים רבים מדגם זה שודרגו בהמשך ומנועם הוחלף למנוע לייקומינג T-53-L-13 בעל הספק של 1,400 כוח סוס. ההספק הגבוה יותר סייע למסוקים מדגם זה לשמש במשימות מסוק חמוש (gunship) וכן היה נוח מבחינה תחזוקתית, כאשר היה מנוע זהה לסוגי מסוקים רבים יותר. מסוקים שעברו שדרוג זה סומלו כדגם UH-1M.
UH-1E
ב-1962 ערך חיל הנחתים של ארצות הברית מכרז לבחירת מסוק סער שיחליף את כלי הטיס שהיו אז ברשות החיל, מטוס הקישור והתצפית ססנה O-1 בירד דוג ומסוק החילוץ קאמאן HH-43 האסקי. המסוק שזכה במכרז היה הUH-1B, שכבר היה בשירות פעיל בצבא. המסוק שנבחר סומל מחדש UH-1E והותאם לדרישות חיל הנחתים. השינויים העיקריים כללו מבנה שהיה עשוי כולו מאלומיניום כדי למנוע שיתוך (קורוזיה), מערכות קשר שהותאמו לתדרי חיל הנחתים, מעצור רוטור שנועד להפסיק את פעילות הרוטור במהירות בעת הפעלה מסיפון אוניות, ומנוף חילוץ שהותקן בגג המסוק.
המסוק טס לראשונה ב-7 באוקטובר 1963, ומסוקים ראשונים נמסרו לחיל הנחתים ב-21 בפברואר 1964. יוצרו 192 מסוקים. בשל העומס ואילוצי קו הייצור בחברת בל, היו למעשה שתי גרסאות של ה-UH-1E, שתיהן בעלות אותו סימול. 34 המסוקים הראשונים היו מסוקים מדגם UH-1B, עם מנועי לייקומינג T-53-L-11, עם 1,100 כוח סוס. עם המעבר לייצור דגם UH-1C יוצרו מסוקי UH-1E על פי הסטנדרט של הדגם החדש, עם יחידת זנב מוארכת. בשלב מאוחר יותר שדרג חיל הנחתים את כל המסוקים למנועי T53-L-13, שייצרו 1,400 כוח סוס, לאחר שהצבא הכניס לשירות את דגם UH-M ושדרג את מסוקי UH-1C שלו.
חיל הנחתים הפעיל גם גרסת אימון של דגם UH-1E שהייתה מבוססת על דגם C, וסומלה TH-1E. 20 מסוקים מדגם זה סופקו ב-1965.
בדצמבר 1968 זכתה חברת בל במכרז של צי ארצות הברית לייצור מסוק חדש למשימות חיפוש והצלה. המסוק החדש היה דגם E שבו הותקנו מערכות אוויוניקה חדשות ומנוע לייקומינג T53-L-13 בעל הספק של 1,400 כוח סוס. הסימול שניתן למסוק החדש היה HH-1K, ואספקתו לצי החלה במאי 1970 ובנובמבר אותה שנה נשלחו שלושה מסוקים ראשונים לשירות בווייטנאם. בסך הכל יוצרו 27 מסוקים מדגם זה.
תוך כדי אספקת המסוקים מ דגם E לחיל הנחתים בחן צי ארצות הברית את המסוק, ומצא שיוכל לשמש למשימות תובלה כללית. ב-16 במאי 1968 הזמין הצי שמונה מסוקים, שסומלו UH-1L. מסוקים אלה היו מסדרת הייצור השנייה של המסוק שהייתה מבוססת, כאמור, על דגם C. המסוקים היו מצוידים במנוף לחילוץ ומסנן אוויר בכונסי האוויר למנוע. דגמי L סופקו ללא מיגון או חימוש, והיו מצוידים במנוע לייקומינג T53-L-13 בעל הספק של 1,400 כוח סוס. ארבעת המסוקים הראשונים סופקו בנובמבר 1969 ונשלחו לווייטנאם, שם הותקן עליהם חימוש ומיגון, וכן התקנה לנשיאת פצצות שימוש כללי אופצצות דלק אוויר במשקל 230 ק"ג.
צי ארצות הברית הפעיל גם גרסה לאימון, שסומלה TH-1L. 45 מסוקים מגרסה זו סופקו לצי החל מנובמבר 1969, ושימשו גם לאימוני נחיתה על נושאות מטוסים.
UH-1D
דגם UH-1D היה המענה לדרישה של צבא ארצות הברית ליכולת נשיאה מוגברת של המסוק. הצבא רצה מסוק שיוכל להוביל 8 עד 10 לוחמים, בנוסף לארבעה אנשי צוות (שני טייסים ושני מקלענים בדלתות). דגם D היה למעשה דגם B שהוארך ב-105 ס"מ, ובו הותקנו שני ספסלים, מצידי התמסורת, פונים כלפי חוץ. כך יכול היה המסוק החדש לשאת עד 15 איש, כולל אנשי הצוות.
אב הטיפוס של הדגם המריא לראשונה באוגוסט 1960. שבעה מסוקים לניסויים סומלו YUH-1D נבחנו בבסיס חיל האוויר אדוארדס החל ממרץ 1961. גרסאות הראשונות של דגם D היו בעלות רוטור בקוטר 13 מטרים ומנוע לייקומינג T53-L-9. הניסויים הראו שדרוש למסוק כוח נוסף, ולפיכך הוחלף מנועו לגרסה L-11 בעל הספק של 1,100 כוחות סוס, קוטר הרוטור הוגדל ל-15 מטרים ומיתר הלהבים הורחב ל-530 מ"מ. הותקן מנור זנב ארוך יותר כדי שיתאים לרוטור המוארך. המשקל המלא היה 4,300 ק"ג. דגמי D מאוחרים יותר צוידו במנוע מגרסה L-13, בעל הספק של 1,400 כוחות סוס. דגם זה כונה דגם H (ראו להלן).
מסוקים ראשונים מדגם D סופקו לצבא ב-9 באוגוסט 1963, לדיוויזיית הפרשים הראשונה בפורט בנינג. דיוויזיה זו פרשה לווייטנאם עם מסוקים אלה. בסך הכל סופקו לצבא ארצות הברית 2,008 מסוקים מדגם זה, בין השנים 1962 - 1966. הדגם זכה לייצוא נרחב, ושירת, בין השאר, גם בכוחות המזוינים של אוסטרליה ושל דרום וייטנאם. 352 מסוקים מסוג זה נבנו ברישיון על ידי חברת דורנייר במערב גרמניה עבור צבא גרמניה. בסך הכל יוצרו 2,561 מסוקים מדגם D.
UH-1F
חיל האוויר של ארצות הברית פרסם ב-1963 מכרז למסוק שישמש לסיוע בבסיסי טילים. דרישה ספציפית במכרז הייתה להנעת המסוק על ידי מנוע ג'נרל אלקטריק T58, שכן לחיל האוויר היה מצאי גדול של מנועים אלה, ששימשו את מסוקי החילוץ שלו מדגם סיקורסקי HH-3 (שנודעו בכינוי "הענק הירוק העליז", Jolly Green Giant) ושימוש באותו מנוע היה מוזיל את עלויות האחזקה. ההספק של מנוע זה היה 1,250 כוח סוס, לעומת 1,100 כוח סוס שסיפק מנועו המקורי של דגם UH-1B, לייקומינג T53-L11.
חברת בל הציעה גרסה משודרגת של דגם 204B, עם המנוע הנדרש, שסולמה UH-1F. לדגם זה היה תא לחימה קצר יותר, כשל דגם B, אך מנור זנב, רוטור ראשי ותמסורת כשל דגם D. בדגם D הותקן המנוע מאחורי התמסורת, בניגוד לדגמים האחרים בהן הותקן המנוע לפניה. זאת, בשל הדרישה להתקין במסוק מנוע T58; במנוע זה הציר אותו מסובב המנוע נמצא בחלקו האחורי של המנוע, ולפיכך היה צורך להתקין את המנוע הפוך (לעומת ההתקנה ב-HH-3. המנוע בדגם F חובר לתיבת הילוכים בחלקו האחורי של המסוק, וממנה למצמד שחיבר לגל ההינע של תמסורת המסוק. מבחינה חיצונית ההבדל היחיד מדגם UH-1B היה המפלט בצידו הימני של המנוע, ומנור הזנב הארוך יותר.
חברת אוגוסטה בל האיטלקית ייצרה דגם דומה על ידי התאמת מנוע רולס-רויס נום (שהיה למעשה מנוע T58 שיוצר ברישיון בבריטניה) למסוקים מדגם 204B. בהמשך הותאמו למסוקים מנועי T58 מתוצרת ארצות הברית. מסוקים אלה יוצאו לצבאות הולנד, שוודיה, אוסטריה ושווייץ. במסוק זה הותקן מנוף לחילוץ בצידו הימני של תא הלחימה.
המסוק האחרון מדגם F יצא משירות בצבא ארצות הברית בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, והוחלף על ידי דגם N. מסוקים מדגם F שימשו מאוחר יותר כמסוקים לכיבוי אווירי במדינות שונות בארצות הברית.
חיל האוויר קלט גם דגם לאימון, שסומל TG-1F, המסוק הראשון מדגם זה טס בינואר 1967, ובין אפריל ליולי באותה שנה נבנו 27 מסוקים מדגם זה. חלק מהמסוקים הללו שימשו להדרכה בטיסת מכשירים.
מספר לא ידוע של מסוקים מדגם F הוסבו לתצורה ספציפית עבור טייסת המבצעים המיוחדים ה-20 של חיל האוויר. הטייסת נקראה "הצרעות הירוקות", ומסוקיה שסומלו UH-1P שימשו למשימות חמושות, עם מקלעים ומשגרי רקטות.
UH-1H
דגם UH-1H היה למעשה דגם D ששודרג. מנוע המסוק הוחלף למנוע לייקומינג T53-L-13 בעל הספק של 1,400 כוחות סוס. צינור פיטו של המסוק הועבר מחרטום המטוס לגגו כדי למנוע נזקים מחפצים על הקרקע. דגם הניסוי סומל YUH-1 וטס לראשונה ב-1966, ואספקת המסוקים הסדרתיים החלה בספטמבר 1967. דגם זה יוצר במספרים גדולים יותר מכל דגם אחר: 4,850 מסוקים סופקו לצבא ארצות הברית, בצד ייצוא נרחב למדינות רבות וייצור ברישיון בגרמניה המערבית, איטליה וטייואן. עשרה מסוקים נמכרו לקנדה תחת הסימול CUH-1H, הראשון שבהם ב-6 במרץ 1968. המסוקים נועדו להערכה ובחינה על ידי פיקוד הכוחות הקנדיים, אך המסקנה הייתה כי אינם מתאימים לצרכיהם המבצעיים. במקום זאת תמכה ממשלת קנדה בפיתוח גרסה דו-מנועית של דגם H, שסומלה UH-1N "טווין יואי". עשרת המסוקים מדגם CUH-1H הותאמו למשימות חיפוש והצלה, וסומלו מחדש CH-118, ושירתו עד 1995.
חברת בל פיתחה גרסה אזרחית של דגם UH-1H שסומלה בל 205. בגרסה האזרחית היו מספר שינויים קלים, כמו נעילה כפולה לדלתות ההזזה ותא למטען במנור הזנב. גרסאות מאוחרות יותר סומלו בל 205A-1.
דגם H היה בסיס למספר גרסאות:
UH-1N
דגם UH-1N טווין יואי היה דגם דו-מנועי, שסומל בחברת בל דגם 208. המסוק טס לראשונה באפריל 1965, והונע על ידי שני מנועי קונטיננטל XT67, שחוברו לתיבת הילוכים אחת. ממשלת קנדה עודדה את חברת בל להמשיך בפיתוח המסוק ולשלב בו מנועים מתוצרת פראט אנד ויטני קנדה מדגם PT6T. המסוק הוזמן על ידי הכוחות הקנדיים, חיל הנחתים של ארצות הברית, צי ארצות הברית וחיל האוויר של ארצות הברית, אך לא על ידי צבא ארצות הברית.
המסוק החדש סומל UH-1N בשירותו בארצות הברית, וCUH-1N בשירותו בקנדה. הסימול הקנדי שונה מאוחר יוצר לCH-135 טווין יואי. פותחה גרסה של המסוק עבור חיל האוויר של ארצות הברית לשירות כמסוק חילוץ בבסיסי החיל, שסימולה היה HH-1N. גם טייסת המבצעים המיוחדים ה-20, "הצרעות הירוקות", הפעילה את המסוק למשימות נגד כוחות גרילה. כמה ממסוקי חיל הנחתים הוסבו לגרסה לתובלת אח"מים, שסומלה VH-1N, כולל שישה מסוקים לשימוש נשיא ארצות הברית.
בנוסף לשימוש בארצות הברית ובקנדה יוצר המסוק גם עבור מדינות זרות רבות, ויוצר ברישיון על ידי חברת אוגוסטה-בל באיטליה. חברת בל ייצרה דגם אזרחי של המסוק שנקרא בל 212.
UH-1Y
UH-1Y ונום (Venom) היה UH-1N טווין יואי משודרג עבור חיל הנחתים, שטס לראשונה ב-18 בנובמבר 2006. למסוק אוויוניקה משופרת הכוללת קוקפיט זכוכית ומערכת FLIR, וכן רוטור בעל ארבעה להבים ושני מנועי ג'נרל אלקטריק T-700 GE-401-C בעלי הספק של 1,546 כוח סוס כל אחד. המסוק הוארך ב-530 מ"מ כדי להגדיל את המטען המועיל שלו, ולעומת דגם UH-1N יש לדגם Y טווח ארוך ב-50%, מהירות שיוט גבוהה יותר, ורעידות מופחתות. המסוקים משרתים בחיל הנחתים החל מינואר 2009.
ארתור מריאנו
ארתור נורי אויאקאווה מריאנו (בפורטוגזית: Arthur Nory Oyakawa Mariano; נולד ב-18 בספטמבר 1993) הוא מתעמל ברזילאי, זוכה מדליית הארד בתרגיל הקרקע בהתעמלות באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
ביוגרפיה
מריאנו נולד וגדל בקמפינאס. בשנת 2011 היה חבר בנבחרת הברזילאית שזכתה במדליית הזהב באליפות דרום אמריקה בהתעמלות שנערכו בסנטיאגו דה צ'ילה. שנה מאוחר יותר שחזר את ההישג באליפות דרום אמריקה שנערכה ברוסאריו, וגם זכה במדליות אישיות: מדליית זהב בתרגיל הקרקע ומדליות ארד בתרגילי הקפיצות וסוס הסמוכות. באולימפיאדת לונדון (2012) העפיל עם הנבחרת הברזילאית לשלב הגמר, וסיים עמה במקום השישי. במקצים האישיים לא הצליח להעפיל לשלב הגמר, אך סיים במקום ה-12 בתרגיל הקרקע.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) רשם מריאנו את הישג השיא שלו, כשזכה במדליית הארד בתרגיל הקרקע.
Ubuntu Kylin
Ubuntu Kylin היא הגרסה הסינית הרשמית למערכת ההפעלה אובונטו. המערכת מיוצרת בשיתוף פעולה על ידי חברת קנוניקל, ומשרד התעשייה וטכנולוגיית המידע של הרפובליקה העממית של סין.
המערכת הוגדרה כ"המשך רופף של מערכת ההפעלה Kylin. ב-2013 הגועו להסכם חברת קנוניקל, והמשרד לתעשייה וטכנולוגיית המידע של הרפובליקה העממית של סין, על פיתוח משותף והפצה של מערכת הפעלה מבוססת על אובונטו, המיועדת ומותאמת לשוק הסיני. Ubuntu Kylin מיועדת למחשבים שולחניים וניידים.
ההפצה הראשונה של Ubuntu Kylin הייתה גרסה 13.04, והיא התבצעה ב-25 באפריל 2013, באותו יום שהופצה אובונטו 13.04. התכונות הנכללות שיטות להזנת קלט בסינית, לוח שנה סיני, תוכנה המציגה את מזג האוויר בסין וחיפוש מוזיקה סינית באמצעות העדשות ותיבת החיפוש של יוניטי.
גרסאות עתידיות יכללו אינטגרציה עם המפות של מערכת הניווט הלוויינית, הסינית ביידו, ואת שירות הקניות Taobao, כמו גם גרסאות של תוכנות משרדיות, ותוכנות ניהול תמונה. קנוניקל אף מפתחת עם שותפתה הסינית למיזם, גרסת שרתים ל-Ubuntu Kylin.
נבחרת קנדה בכדורסל נשים
נבחרת קנדה בכדורסל נשים היא קבוצת כדורסל הנשים הלאומית של קנדה. נבחרת קנדה זכתה שלוש פעמים באליפות אמריקה בכדורסל, הפעם הראשונה הייתה כאשר אירחה בשנת 1995 ושוב ב-2015 ו-2017, וכן סיימה פעמיים במקום השלישי באליפות העולם בכדורסל לנשים בשנים 1979 ו-1986. קנדה השתתפה חמש פעמים במשחקים האולימפיים והישג השיא שלה הוא המקום הרביעי באולימפיאדת לוס אנג'לס בשנת 1984.
אביתר אילוז
אביתר אילוז (נולד ב-4 בנובמבר 1983) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת המגן הימני, וכיום מנהל קבוצת הפועל באר שבע.
ביוגרפיה
נולד בבאר שבע למסעוד אילוז, יליד מרוקו, ולזיוה לבית קבסה, ילידת הארץ ממוצא מרוקאי.
אילוז החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של הפועל באר שבע. בעונת עלה לבוגרים, אך מיעט לשחק ועלה מדי פעם מהספסל. בעונת תפס את מקומו בהרכב הפותח של הקבוצה, וערך 23 הופעות בהן כבש שלושה שערים. מאמן הנבחרת ישראל דאז אברהם גרנט החליט לזמן אותו לסגל המורחב של הנבחרת, אך אילוז לא זכה לשחק במדיה. לעומת זאת רשם חמש הופעות במדי הנבחרת הצעירה, תחת המאמן גיא לוי.
בסיום אותה עונה ירדה הפועל באר שבע לליגה הלאומית, ואילוז חתם בהפועל פתח תקווה. במדי פתח תקווה אילוז מיעט לשחק ובסיום העונה חזר לקבוצת נעוריו. בעונת היה שותף לחזרתה של הפועל באר שבע לליגת העל.
אילוז שימש כקפטן הפועל באר שבע במשך מספר עונות, ובתחילת עונת מונה לקפטן המשנה, בעקבות חזרתו של אליניב ברדה לקבוצה. בסך הכל ערך אילוז 249 הופעות ליגה במדי הפועל באר שבע, בהן כבש חמישה שערים.
בתחילת עונת עונת שותף רק בשני משחקים במסגרת גביע הטוטו, וב-23 בנובמבר 2015 הודיע על פרישה ממשחק פעיל בעקבות פציעה, ומונה למנהל הקבוצה. בתום עונה זו זכתה הקבוצה באליפות ראשונה מזה 40 שנה.
בשנת 2019 אילוז חזר לשחק כדורגל בליגות נמוכות בתור תחביב, כיום הוא משחק ב״עוצמה באר שבע״ במקביל לתפקידו המקצועי בהפועל באר שבע.
יעקב רוסטובסקי
יעקב רוסטובסקי (28 בפברואר 1860 בולשוי טוקמאק - 28 ביולי 1936, תשעה באב תרצ"ו תל אביב) היה אגרונום ואחד מחברי ביל"ו.
ביוגרפיה
נולד ב-1860 בעיר בולשוי-טוקמאק בחצי האי קרים שבאימפריה הרוסית, להוריו קראו יהודה ליב ושפרה. אביו היה רב שיותר מאוחר עלה לארץ ישראל ובנה בית כנסת בירושלים. הוא קיבל חינוך מסורתי ויותר מאוחר גם השכלה כללית במליטופול. הוא למד במכון לחקלאות ויעור בעיר פילבה יחד עם אברהם זוסמן ומנשה מאירוביץ', שלושתם היו האגרונומים היהודים הראשונים ברוסיה.
שלושתם הצטרפו אל תנועת הביל"ו, רוסטובסקי עלה לארץ ב-1883 והתגורר בבית אנטון איוב ועבד במקווה ישראל, יותר מאוחר הוא עבר עם מספר בילו"יים לראשון-לציון, אך נאלץ לחזור למקווה ישראל. לאחר פיטוריו מבית הספר הוא חזר לרוסיה ועסק במסחר ביקטרינוסלב.
ב-1914 הוא הוזמן להקים בית חרושת ללבני סיליקט בארץ והוא עלה ארצה שוב והשתקע בתל אביב. עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדחתה פתיחתו של המפעל ל-1920, רוסטובסקי עבד בו עד 1923 ולאחר מכן חזר לעסוק במסחר.
סוציאליזם
סוֹצְיָאלִיזְם (בעברית: חֶבְרָתָנוּת) הוא שם-אב לקבוצת אידאולוגיות כלכלית, פוליטית ופילוסופית, שמאופיינות בבעלות ציבורית על אמצעי ייצור וניהול עצמי של העובדים. הבעלות המשותפת יכולה להיות במסגרת מדינית, דבר שייקרא "סוציאליזם מדיני", או במסגרת עממית, מה שייקרא "סוציאליזם חירותני".
התנועה הסוציאליסטית החלה את דרכה בעולם המודרני מתוך תנועת מעמד הפועלים בסוף המאה ה-19. בתקופה זו, המונח "סוציאליזם" היה מקושר בראש ובראשונה למבקרים חברתיים אירופיים, אשר מתחו ביקורת על הקפיטליזם ועל מושג הרכוש. לפי קרל מרקס, שהגדיר ועיצב את התנועה הסוציאליסטית בעידן המודרני, סוציאליזם הוא השלב הסוציואקונומי לאחר המהפכה של הפרולטריון ולאחר העברת אמצעי הייצור לבעלות משותפת. לפי מרקס, החברה תתקדם משלב זה לשלב של קומוניזם.
קיים מספר רב של זרמים שונים שמכונים "סוציאליסטים" על ידי תומכיהם או אחרים. מאז המאה ה-19, לא קיימת הסכמה בתנועה הסוציאליסטית לגבי הדוקטרינה או האסטרטגיה להשגת מטרות התנועה. תומכי התנועות הסוציאליסטיות השונות משתייכים לעיתים לזרמים מנוגדים, ובייחוד ניתן להבחין בין רפורמיסטים לבין קומוניסטים. חלק מן הסוציאליסטים מאמינים בהלאמה של אמצעי הייצור, בעוד שאחרים, למשל סוציאל-דמוקרטים, תומכים בהלאמה של מספר מצומצם של תעשיות מפתח, בתוך מערכת כלכלית משולבת. חלק מן המרקסיסטים תומכים בתכנון מרכזי של הכלכלה, שיבוצע על ידי המדינה, בדומה לדגם הסובייטי. אחרים, כולל הקומוניסטים ביוגוסלביה והונגריה (החל משנות ה-70 של המאה ה-20), הרפורמיסטים בסין וחלק מן הכלכלנים המערביים, תומכים בשילוב של סוציאליזם וכלכלת שוק, תוך ניסיון לנצל את יתרונותיה של כלכלת השוק לטובת העקרונות הסוציאליסטיים (ראו סוציאליזם שוק). אנרכו-סינדיקליסטים וחלק מתומכי השמאל החדש תומכים בהקמת "מועצות עובדים" וניהול אמצעי הייצור דרכן. קיימים זרמים נוספים, כמו מודל הקיבוץ והמודל הנורדי.
זרמים בסוציאליזם
הסוציאליזם הוא שם כללי לתנועות שמטרתן היא העקרונות לעיל (בניית מערכות כלכליות וחברתיות המאופיינות בבעלות חברתית ופיקוח דמוקרטי על אמצעי הייצור). תחת שם זה ניתן למצוא תנועות רבות, השונות ביניהן בדרך אותה הן מציעות ליישום מטרה זו, ולעיתים אף שינויים משניים במטרה עצמה.
פרשנויות מוקדמות
מספר התנועות והגישות המשתייכות לסוציאליזם גדול, אך ניתן להבחין בארבע גישות מרכזיות, מבחינת הפופולריות שלהן:
רקע פילוסופי
ההנחה העומדת בבסיס הסוציאליזם היא כי האדם הוא יצור חברתי שטבעו להתקיים ולחיות בצורה שיתופית. הסיבה לכך שקיימים מקרים כה רבים של התנהגות הנראית כמוכיחה את ההפך, טמונה לטענת ההוגים הסוציאליסטים במוסדות החברתיים הקיימים בחברה הקפיטליסטית. הניצול הכלכלי המובנה בשיטה גורם, לטענת הסוציאליזם, לניכור (על פי הטרמינולוגיה של קרל מרקס) של האדם מתוצרי עבודתו, וכתוצאה מכך לניכור מהמשפחה, מהקהילה ולמעשה מהחברה כולה. ניכור זה גורם לאדם להיות עצלן, א-סוציאלי ושאר "תחלואים", עליהם מצביעים מתנגדי הקפיטליזם ככשל שיגרום לכישלונו.
היסטוריה
סוג אחר של סוציאליזם מוקדם התפתח בקרב תלמידי הפילוסוף הצרפתי סן-סימון, שהקימו מסגרות חיים שיתופיות ברמה קיצונית, עד כדי כך שהיו לבושים בצורה כזאת שיכול להוריד בגדים רק בעזרת הזולת. הסנט סימוניסטים האמינו בחיים משותפים אולם גם בכלכלה מתוכננת, במיוחד בגרסה המאוחרת יותר שלהם בניהול של אנפטין. סוציאליזם מסוג אחר היה זה של פרודון. פרודון הוא זה שכבר ב-1838 טבע את הסיסמה "הרכוש הוא הונאה". אולם בהמשך הטיף לכלכלה המבוססת לא על תכנון כי אם על עבודה עצמית וקואפרטיבים של עובדים.
לצד הוגי הדעות הללו קמו גם שורה של אנשי רפורמה שניסו לשפר את גורלם של העובדים שנפגעו מהמהפכה התעשייתית. החברה באירופה לאחר המהפכה התעשייתית הייתה מאופיינת במצוקה של מעמד הפועלים. מעמד הפועלים היה רוב החברה באירופה המערבית והמרכזית. הפועלים עבדו בתנאי ניצול, והועסקו בתנאים, שנחשבו לבלתי נסבלים, על ידי הבורגנות ושרידי האצולה. על רקע זה של ניצול פועלים וכתגובה לו קמה תנועת הסוציאליזם, אשר ברובה שויכה לסוציאליזם הלא-אלים, בביטויו כהתאגדות מקצועית וכמפלגות סוציאליסטיות. ידוע תעשיין הטקסטיל רוברט אוון שבנה בית ספר לילדי פועלים, גרם לפועלים להשכיל ושילם להם שכר גבוה יותר.
ארגוני פועלים (איגודי עובדים) קמו על מנת להילחם למען זכויות הפועל, כשנשקם העיקרי מבחינה היסטורית היה נשק השביתה, והשיגו מספר הישגים משמעותיים. קשרים שנוצרו בין איגודי עובדים ומפלגות פוליטיות, שהתחייבו לייצג את האינטרסים של הפועלים הביאו להקמת התנועות הסוציאליסטיות.
ב-1848 נכתב "המניפסט הקומוניסטי" על ידי קרל מרקס וידידו פרידריך אנגלס, מסמך שחשיבותו רבה בעיצוב הסוציאליזם. במניפסט מוצג ניתוח היחסים בין המעמדות – שלטון הבורגנות המנצלת את הפרולטריון. מרקס כתב מתוך ביקורת על סוציאליסטים צרפתים כגון פורייה, פרודון ובושז ששמו דגש על התארגנות וולונטריות ורפורמות פוליטיות תוך אמונה בהתפתחות הטבעית של האדם. מרקס יצא כנגד הסוציאליסטים שקדמו לו וטען כי מדובר בעצם בסוציאליזם אוטופי, חסר סיכוי להצלחה.
מרקס טען שכדי לממש את עקרונות הסוציאליזם ולהביא לחברה על-מעמדית יש להיאבק נגד הבורגנות, לאחר שזו דחקה את המעמדות הפאודליים (האצולה, הכמורה וכו'), במטרה ליצור שיטה כלכלית-מדינית חדשה, בה לא ייתכן ניצול בני האדם. הוא האמין כי ההיסטוריה היא התפתחות של מלחמת מעמדות וכי מעמדו הכלכלי של האדם קובע במידה רבה את תפיסתו הפוליטית והחברתית. לדעתו רק אנשים נדירים יכולים להשתחרר מהמגבלות שכפה עליהם מוצאם. מרקס קרא למהפכה נגד המעמדות השליטים, והתנגד לניסיונות לתת לפועלים זכויות מעטות נוספות, בטענה שזכויות אלו יספקו את העובדים וימנעו מהפכה אמיתית.
ביקורת
לסוציאליזם קמו מתנגדים רבים מעולם הכלכלה (כגון פרידריך האייק, מילטון פרידמן) והפילוסופיה (כגון איין ראנד, ליאו שטראוס).
ניתן לחלק את הביקורת לשלושה היבטים עיקריים: פוליטי, כלכלי ומוסרי.
רובד פוליטי
ריכוז הסמכות והכסף בידי הממשלה יביא לשלילת החירות הפוליטית, כיוון שהממשלה לא תרשה פעילות חתרנית תחתיה. לדוגמה, ממשלה סוציאליסטית לא תאפשר לשדר ברדיו (שנמצא בבעלותה) שידורים שתומכים בקפיטליזם, ולא תממן קמפיינים קפיטליסטיים. לעומת זאת במדינה קפיטליסטית הרדיו נמצא בידיים פרטיות ויפרסם מה שירצה בהתאם לצורכי השוק.
רובד כלכלי
איין ראנד התייחסה לכך בספרה "מרד הנפילים" כשכינתה ממשלות שהלאימו נכסים בשם "בוזזים". ספרה רואה את היצירתיות האישית של הפרט כעמוד תווך של החברה, וממחיש כיצד כוחה של החברה ושגשוגה נובעים בזכות פרטים בעלי יכולת וכוח יצירתי, וכי חברה שפרטים אלה ינטשו אותה – תיחלש, תשקע ואף תתמוטט לחלוטין.
רובד מוסרי
רבים רואים במאפיינים סוציאליסטיים כגון הלאמה ולקיחת סמכויות בידי המדינה ככפייה וכעוול מוסרי. לשיטתם, משמעות הסוציאליזם אינה עזרה לאחר, אלא כפייה על הפרטים להתנהג כפי שנראה לשלטון – מתוך הנחה (לא מבוססת) שלשלטון יש סמכות מוסרית לקבוע בשביל הפרט במה יושקע כספו. במדינה קפיטליסטית אין כל איסור על מתן עזרה או שירותים ביוזמה פרטית ומרצון. בניגוד לכך, במדינה סוציאליסטית המימון לתחומים הרבים שהממשלה אחראית עליהם הוא חובה. לפי הכלכלן וולטר ויליאמס, לקיחת כסף מאדם אחד בניגוד לרצונו במטרה לסייע לאדם אחר – זוהי גנבה (כלומר מעשה לא מוסרי), בין אם הדבר מתבצע על ידי שני אנשים או מאה אנשים או מיליוני אנשים (באמצעות נציגיהם בבית המחוקקים).
ניסיון אמפירי
מדינות סוציאל-דמוקרטיות (למשל נורווגיה, שוודיה, דנמרק, פינלנד וצרפת) הצליחו לצמצם את אי השוויון ולשמור על כלכלה מתפתחת. עם זאת, יש הטוענים שמדינות אלה נוטות לקפיטליזם יותר מאשר לסוציאליזם (לדוגמה בן שפירו, לארס לוקה רסמוסן, ראש ממשלת דנמרק לשעבר).
פערי ההכנסות במדינות סוציאל-דמוקרטיות קטנים בהרבה מהמדינות הקפיטליסטיות יותר (26.6 נקודות במדינות סוציאל-דמוקרטיות לעומת 41.08 במדינות הקפיטליסטיות יותר).
קרנף צר-שפה דרום-מרכזי
קרנף צר-שפה דרום-מרכזי הוא תת-מין של קרנף צר-שפה (הקרוי גם קרנף שחור). אף שזהו תת-המין הנפוץ ביותר הוא מוגדר בסכנת הכחדה חמורה על ידי הIUCN. למין זה שפה מחודדת המשמשת אותו לתפוס ענפים ועלים והוא חי בסוואנות.
סוציאליזם
ניסיון אמפירי
התנועה הקואופרטיבית בעולם שהיא תנועה שדוגלת באימוץ צורת הבעלות הציבורית של העובדים על מפעלים וחברות שהיא אחת הצורות של בעלות בכלכלה סוציאליסטית, נחשבת לתנועה מוצלחת מאוד ברחבי העולם, כשכיום מיליארד בני אדם חברים בקואופרטיבים לעומת 268 מיליון ב-1971 והדוגמה המוצלחת ביותר למפעל שהפירמות שלו בבעלות העובדים הוא התאגיד הקואופרטיבי מונדרגון בחבל הבסקים בספרד. בקואופרטיב זה פערי ההכנסות נמוכים בהרבה מבפירמות קפיטליסטיות מקבילות, השכר המינימלי בקואופרטיב גבוה ב-13 אחוזים מהשכר הממוצע בספרד (32,000 דולר בשנה, קרוב ל-2,700 דולר בחודש) כאשר רוב העובדים בספרד משתכרים מתחת להכנסה זו, וישנה דאגה רבה לרווחתם של העובדים.