cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאיר ברבי
ביוגרפיה
נולד בהלברשטאדט לרב שאול. למד בצעירותו אצל רבי צבי הירש חריף מחבר "עטרת צבי", ואחר כך נסע לפרנקפורט ולמד בישיבתו של רבי יעקב כ"ץ פופרש מחבר "שב יעקב". בין השנים ה'תצ"ח, 1738 - ה'תקכ"ג, 1763, כיהן כראש ישיבה בהלברשטאט וכראש בית הדין בעיר.
בשנת ה'תקכ"ג (1763) לאחר פטירת רבי יעקב יצחק דוקלא, התמנה כרבה של פרשבורג וכראש הישיבה בעיר. בין תלמידיו מתקופה זו: רבי דניאל פרוסטיץ, רבי מרדכי בנט, והרב יהודה לייב קארלבורג. הוא נשא במשרותיו אלו במשך עשרים ושש שנים עד לפטירתו לאחר מחלה בה' באב ה'תקמ"ט, 28 ביולי 1789.
אלבניה באירוויזיון למוזיקאים צעירים
אלבניה השתתפה בתחרות האירוויזיון למוזיקאים צעירים פעם אחת בלבד, ב-2018.
דוד רקמן
הרב דוד רקמן (באנגלית: David Rackman; ה'תרמ"ד, 1884 - ה'תשל"ד, 1974) היה רב אמריקאי ממוצא ליטאי, שכיהן כראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן.
ביוגרפיה
נולד בהלוסק, למד אצל אביו ואחר כך אצל רבי ברוך בר ליבוביץ בתקופה שבה הייתה ישיבתו בהלוסק. בבחרותו למד בישיבת סלוצק אצל רבי איסר זלמן מלצר, נסמך לרבנות בידי הרב מלצר ובידי רבי יעקב דוד וילובסקי, הרידב"ז.
בשנת ה'תרס"ה, 1905, היגר לארצות הברית. הוא נישא לינה בתו של הגביר ישראל מנישביץ. שנתיים לאחר מכן, ב-1907, התמנה כראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן בניו יורק.
לאחר שנתיים בתפקידו זה, פרש מן הישיבה כדי שלא להתפרנס מלימוד תורה. הוא עסק במסחר והמשיך לכתוב חידושי תורה שאותם פרסם בכתבי עת תורניים כמו "המאסף", "שערי ציון", "יגדיל תורה" ו"הפרדס".
הרב רקמן נפטר בניו יורק בשנת ה'תשל"ד, 1974. בנו הרב מנחם עמנואל רקמן היה נשיא מועצת הרבנים של ניו יורק ובהמשך גם נשיא מועצת הרבנים (האורתודוקסיים) של ארצות הברית (RCA). נודע כאחד ממייסדי אוניברסיטת בר-אילן ונשיאה הרביעי.
שמואל ראדו
שמואל ראדו, (במקור שלמה רוטפלד בהונגרית: Radó Sámuel; באצ'קי פטרובאץ, 7 בפברואר 1857 – בודפשט, 18 ביולי 1919) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי. אשתו הייתה קורנליה הירש, בתו של ליפוט הירש, מנכ"ל חברת דפוס ומו"ל.
ביוגרפיה
שלמה רוטפלד (לימים כאמור שמואל ראדו) נולד במשפחה יהודית כבנם של דוד רוטפלד ושל מימי שטרן. הוא למד משפטים באוניברסיטת וינה ומאחר שבחר קריירה של שופט עבד זמן מה כרשם בבית המשפט הלאומי בווינה. מאוחר יותר הפך לעיתונאי, בילה כמה שנים בפריז ובברלין. הוא חזר הביתה לממלכת הונגריה כחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ככתב עבור עיתונים בחו"ל. משנת 1891 היה הכתב של העיתונים הווינאים, במיוחד של ה-Neues Wiener Tagblatt, ואחד הבעלים והעורך הראשי של Neues Politisches Volksblatt, שהופיע בבודפשט עד 5 ביוני 1894. באותה תקופה הפך לעורך הראשי של הפסטר לויד ולנציג בהונגריה של ה-Politische Correspondenz הווינאי. הוא גם דיווח לסוכניות הידיעות הבאס (Havas) הצרפתית ולסוכנות הידיעות הבריטית רויטרס. ב-11 במאי 1890 נשא לאישה את קורנליה (נלי) הירש בבודפשט.
בשנת 1898 הופקד ראדו על ניהול משרד סוכנות הידיעות ההונגרית (MTI). למעשה, סוכנות הידיעות ניתנה לו בזיכיון כדי להימנע מפשיטת רגל קרובה שלה. שמואל ראדו ניהל את הסוכנות במשך עשרים שנה וזכה להישגים גדולים בתחום הארגון מחדש של שירות החדשות כעורך ראשי.
הוא כתב כמה וכמה מאמרים שעסקו בפוליטיקה היומיומית. מחזהו "Affaire Thorn-Tilot" הועלה בווינה (1882). הרבה יותר מאוחר הוא כתב דרמה בשם עיתונאים (בודפשט, 1914). "שמואל ראדו מבין את כל האמיתות המנוגדות לכל האמיתות, אבל הוא אינו הדון קיחוטה של אף אחת מהן." - כתב עליו ועל יצירתו בן דורו, מיקשה פנייה. מותו נגרם כתוצאה ממחלת לב וטרשת עורקים. שמואל ראדו הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
אולגה קירש
אולגה קירש (אפריקאנס: Olga Kirsch; ‏23 בספטמבר 1924 – 5 ביוני 1997) הייתה משוררת דרום אפריקאית-ישראלית. קירש כתבה בעיקר באפריקאנס ולא באנגלית. היא הוציאה שמונה ספרי שירה בשפה זו, וכרך של שירים נבחרים.
קורות חיים
בשנת 1948, בגיל 24, היא עלתה לישראל והתיישבה ברחובות. היא חזרה לדרום אפריקה בשלוש הזדמנויות: בשנים 1975, 1979 ו-1981. השינוי במקום המגורים השפיע על כתיבתה ועל השפה שבה השתמשה בחיי היומיום שלה, מאפריקאנס לאנגלית ואז לעברית. לאחר הגעתה לישראל לימדה אנגלית למחייתה, המשיכה את לימודיה האוניברסיטיים וסיימה תואר בספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1949 נישאה למתמטיקאי הישראלי יליד בריטניה יוסף גיליס, פרופסור במכון ויצמן למדע, ונולדו להם שתי בנות.
קירש היא הסופרת השנייה שכתבה באפריקאנס ששיריה התפרסמו, אחרי אליזבת אייברס, שספריה הראשונים פורסמו כמה שנים לפני קירש, בין 1936 ל-1939.
שירתה הייתה מלווה במשקל ולעיתים קרובות בחרוז. הראשון משבעת הספרים שלה שפורסמו באפריקנס, Die soeklig נכתב בזמן שהיא עדיין למדה בדרום אפריקה, והשני, Mure van die hart, נכתב בשנה שבה עלתה לישראל. למעט כמה שירים באנגלית, היא לא פרסמה דבר לאחר שעזבה את דרום אפריקה. רק כרבע מאה לאחר מכן, בשנת 1972, יצא ספרה השלישי, תחת הכותרת Negentien gedigte (תשע עשרה שירים), שאותו מכנה דניאל הוגו "ההתחלה השנייה" שלה. בשנת 1990 פרסמה את ספר השירה הראשון שלה באנגלית. היא המשיכה לכתוב באנגלית ופעלה באגודת הסופרים הישראלים באנגלית. אף שהיא ידועה כמשוררת בדרום אפריקה, היא לא הצליחה להשיג אותה מידה של תהילה בישראל או בעולם דובר האנגלית. בשני ספרי השירה הראשונים שלה, קירש משקפת את דחייתה מהאפרטהייד ואת שאיפתה לחיות בישראל. כשהתבגרה, שירתה מתייחסת לנושאים אישיים יותר בסונטות המוקדשות לבעלה, המתמטיקאי יוסף גיליס. שירים אחרים עוסקים באבל על אמה ועל נכדתה, שנפטרה בגיל 9 בגלל מחלה חשוכת מרפא. קירש, בעלת התארים בבלשנות, תרגמה את שיריה מאפריקאנס לאנגלית ולעברית.
כמו אליזבת אייברס והרבה לפני ברייטן ברייטנבאך או שילה קוסונס, שירתה ביטאה את הקושי בכתיבה באפריקאנס הרחק מדרום אפריקה. היא נותרה ידידה קרובה של אליזבת אייברס, והם ביקרו זו את זו בהולנד ובישראל.
היא נפטרה ב-5 ביוני 1997, כתוצאה מגידול במוח.
מקס אהריך
מקס לואיס אהריך (באנגלית: Max Lewis Ehrich; נולד ב-24 ביוני 1991) הוא שחקן, זמר ורקדן אמריקאי-יהודי. הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו בתור פנמור בולדווין (אנ') בסדרה "צעירים חסרי מנוח" (2012 - 2015), (עבורו היה מועמד לארבעה פרסי אמי לבידור בשעות היום לשחקן צעיר בדרמה) ובזכות הופעתו בתור האנטר מיי בסדרה "בתוך הבועה" (2014 - 2015).
קריירה
ב-2004, ערך את הופעת הבכורה שלו כשחקן, כאשר שיחק בסרט הקצר "עבודה קלה אחת". ב-2008, שיחק בתפקיד תומך בתור אחד הרקדנים הראשיים בסרט המוזיקלי "היי סקול מיוזיקל 3". הפריצה הגדולה של אהריך הייתה בהמשך אותה השנה כשהחל לשחק כשחקן אורח בעונה השלישית בסדרת הטלוויזיה "בטי", כשהוא מגלם את דמותו של רנדי. לאחר מכן, בשנת 2010 שיחק בסרט הוטלוויזיה של לייפטיים "The Pregnancy Pact", בתפקיד ג'סי מורטי, והופיע לצד, קמרין מנהיים וננסי טרוויס. אהריך קיבל גם תפקיד בסדרת הטלוויזיה "iCarly", בערוץ ניקלודיאון.
בשנת 2012 החל אהריך לשחק באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח". על תפקידו בסדרה, היה אהריך מועמד ארבע פעמים לפרס אמי בקטגוריית השחקן הצעיר הטוב ביותר בסדרת דרמה, על גילום דמותו של פנמור בולדווין (אנ').
בין 2014 ל-2017 שיחק בעוד מספר סדרות, המפורסמות שבהן הן, "100 דברים להספיק לפני התיכון" ו-"בתוך הבועה".
חיים אישיים
ב-2018, שכר אהריך אבטחה פרטית, לאחר שמעריץ איים ותקף אותו, לטענת אהריך, הרגיש סכנה ממשית לחייו.
ב-22 ביולי 2020 התארס לזמרת דמי לובאטו, בספטמבר אותה השנה, השניים נפרדו.
Spirits Dancing in the Flesh
Spirits Dancing in the Flesh הוא אלבום אולפן ה-16 של להקת סנטנה. האלבום יצא בעקבות האלבום "", שציין 20 שנה ללהקה. באלבום זה הופיעו גרסאות כיסוי לשירים של ג'ימי הנדריקס, באבאטונדה אולטונג'י, והאחים אייזלי.
באלבום זה נגנה הלהקה בסגנון הארד רוק, אלבום זה הגיע למקום ה-85 במצעד הבילבורד 200 של שנת 1990.
האוטומטיזם
היסטוריה
מקובל לסמן את נקודת הזינוק של התנועה בתערוכה של בורדו במונטריאול, באפריל של שנת 1942. ואולם במהרה אמני התנועה הציגו גם מחוץ לקנדה, בפריז ובניו יורק. למרות שבראשיתה התרכזה הקבוצה סביב האמנות החזותית, עיסוקיה התרחבו בהמשך לצורות ביטוי נוספות, כגון דרמה, שירה ומחול. שם הקבוצה נטבע על ידי העיתונאית טנקרדה מרסיל, בביקורת שכתבה על תערוכתם השנייה במונטריאול (15 בפברואר עד 1 במרץ 1947), ופורסמה בכתב העת Le Quartier Latin, כתב העת הסטודנטיאלי של אוניברסיטת מונטריאל.
בשנת 1948 פרסם בורדו מניפסט קולקטיבי בשם Refus global שהגדיר את חזונה האסתטי והפוליטי של הקבוצה. המדובר במסמך חשוב בהיסטוריה התרבותית של קוויבק, בו מוצגת הצהרה על עצמאות אמנותית ועל הצורך בחירויות של אמצעי ההבעה השונים. המסמך גינה את סמכותה של הכנסייה הקתולית, מה שעורר סערה והביא להשפלה פומבית של הקבוצה. אקט זה היה הרסני עבור התנועה, אך לאורך זמן סימן אותם כמעין "מרטירים". למרות שהקבוצה התפרקה זמן קצר לאחר פרסום המניפסט, היא ממשיכה להיות בעלת השפעה, ויש שרואים בה כמבשרת המהפכה השקטה בקוויבק.
לצד ציירי ההפשטה הלירית בצרפת, ציירי קבוצת האוטומטיזם העדיפו טכניקה נוזלית וציורית על פני ההפשטה המאופקת שהייתה פופולרית בארצות הברית ובמזרח אירופה באותה תקופה. בדומה לקבוצת האמנים הנון-פיגורטיבית, קבוצת השבעה, הם ביקשו לייצר זהות אמנותית קנדית מובחנת. במסגרת השפעתם הבולטת מהמניפסטים ומהשירה הסוריאליסטיים, עבודתם של אמני האוטומטיזם נשענה באופן ניכר על זרם התודעה ביצירה; זאת מתוך תפיסה לפיה גישה זו מאפשרת תקשורת כנה יותר של רגשות לא מודעים ושל חוויות חושיות. דרך כך, האמנים ביקשו להשתחרר מההיגיון, מהכוונה ומכל צורה אחרת של מבנה מחשבתי, במטרה לתווך ביצירתם חוויה אנושית אוניברסלית ובלתי מוטה. דבר זה הוביל למתודות גסות או אינטואיטיביות בציור, כגון שימוש במריחה של צבע על ידי סכיני פלטה ואצבעות וציור בעיניים עצומות.
בשנת 1954, קבוצת האמנים עמדה במרכז אחד הפרקים בסדרה דוקומנטארית של NFB/CBC בשם "על המקום". שם הפרק בו מוצגת הקבוצה הוא: "אמן במונטריאול".
Crashbox
Crashbox היא תוכנית טלוויזיה קנדית-אמריקאית לנוער, המשודרת ב-HBO Family של HBO. הוא יצא לראשונה ב-1 בפברואר 1999 והסתיים ב-1 באפריל 2000 בארצות הברית ובקנדה. המטרה העיקרית היא ללמד אנשים על מתמטיקה, היסטוריה, עובדות על בעלי חיים, חידות ופעילויות אחרות.
Crashbox הייתה אחת ההשקות המחודשות של HBO Family בפברואר 1999. אין תוכניות VHS / DVD ליציאת התוכנית, אך ניתן למצוא אותה בשירותי סטרימינג שונים.
הַסרָטָה
Crashbox הופק על ידי Planet Grande Pictures, עם תמיכה באנימציה על ידי Cuppa Coffee Studios בשנת 1998. Planet Grande משתף פעולה עם חברת האנימציה במשך 7 חודשים כדי להשלים 13 שעות של תכנות.
עלילה
בתוך מחשב גיימינג מעשרות שנים, הוא לוקח אותנו בתוכו עם חבורה של רובוטים שמייצרים מחסניות ירוקות (שמפוסלות מחימר) כדי לטעון משחקים. בכל פרק יש שבעה משחקים חינוכיים בני 2 עד 5 דקות.
מנירפטורומורפה
מנירפטורומורפה (שם מדעי: Maniraptoromorpha) היא קבוצה של דינוזאורים תרופודים מקבוצת הקלורוזאורים, אשר התקיימו בין היורה התיכון, לפני 167 מיליון שנה מזמננו, עד להכחדת הקרטיקון, לפני 66 מיליון שנה, אותה שרדו רק העופות. הקבוצה כוללת כמעט את כל חברי הטירנורפטורה, שאינם טירנוזאורים. על משפחת הקומפסוגנתוסיים הקטנים קיימת מחלוקת לגבי שיוכם הטקסונומי. גם על משפחת הצלורידים קיימת מחלוקת גדולה, וחלק מהחוקרים רואים בהם מינים של טירנוזאורים.
הקבוצה הוגדרה ב-2018 בידי אנדרה קאו (Andrea Cau), בתור הקבוצה האחרונה הכוללת את האורניתולסט ואת קונדור האנדים ושאר העופות. אך לא כל החוקרים רואים בה טקסון תקף.
מינים אלה היו קטנים ברובם, דו-רגליים עם נוצות לאורך גופם והיו בעלי חוטם מוארך, קצה כף רגל מעוגלת לצורך ריצה מהירה והיו בעלי חוליות צוואר מכופפות מעט. רבים מהם היו חסרי שיניים ובעלי צוואר ארוך.
דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ
דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ היה מחזמר קומי שנכתב על ידי שאול ביבר ויורם טהרלב, כאשר הראשון כתב את טקסט המחזמר והשני את השירים, והועלה על ידי המפיק אברהם דשא בבימויו של שייקה אופיר בשנת 1968, במסגרת "התיאטרון העממי". המחזמר מתאר את מלחמת ששת הימים כקומדיה מטורפת, ומבוסס בחלקו על התוכנית "למה יו-יו" של להקת גייסות השריון.
בהפקה השתתפו גדי יגיל, דבורה דותן, ציפי שביט, חיים בנאי ופופיק ארנון. כל אחד מהם ייצג טיפוס ישראלי. גדי יגיל ה"מסחאי" (בן מושבה בגליל, טיפוס חסר-בינה שהומצא על ידי ביבר ואופיר) שזוכה בצל"ש עקב שורה של בלבולים וחוסר הבנה, בנאי המזרחי, דותן הרס"רית וכדומה.
למרות הכתרתה כ"הצגה המצחיקה ביותר אחרי הגשש החיוור", ההפקה ירדה מן הבמה עד מהרה עקב מכתב שנשלח ממשפחה שכולה אל פשנל ובו נכתב שעבור המשפחה המלחמה לא הייתה אירוע משעשע כלל וכלל משום שבה נהרג הבן.
שם ההצגה, "דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ" הוא פרפרזה על שם המחזמר המצליח מ-1962, "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום".
אלכסנדר קוציס
אלכסנדר קוציס (בפולנית: Aleksander Kotsis; 30 במאי 1836 – 7 באוגוסט 1877) היה צייר פולני. הוא יצר נופים, דיוקנאות וסצינות ז'אנריות בשילוב סגנון רומנטי וריאליסטי. רוב ציוריו קטנים.
ביוגרפיה
הוא גדל סמוך לקרקוב, שם הייתה למשפחתו חווה קטנה. הם עברו לקרקוב בשנת 1846 כדי להפוך לסוחרים והוא החל את לימודיו בשנת 1850 באקדמיה לאמנויות יפות אצל וויצ'ך שטאטלר וולדיסלב לושקביץ'. אביו לא תמך בלימודיו ולכן נאלץ להמשיך לעבוד בחנותם ולקחת את שיעוריו לסירוגין. בשנת 1857 החל להציג עם אגודת ידידי האמנויות. לבסוף מכר כמה ציורים ובסיוע סטטלר השיג מלגה מטעם משרד הדת והחינוך שאיפשר לו להירשם לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, שם למד בין היתר אצל פרדיננד גיאורג וולדמולר.
הוא חזר לקרקוב בשנת 1862 והיה מעורב בקבוצה פטריוטית שנפגשה בסטודיו של הפסל, פריס פיליפי, שהיה ממוקם בכנסיית סנט פרנסיס מאסיזי. אף שקבוצה זו התערבה במרד ינואר, קוציס בילה את רוב השנים 1862 עד 1864 בציור ציורי קיר של הכנסייה.
לאחר שקיבל מלגה נוספת בשנת 1866, עבר לוורשה, ואז לפריז בשנת 1867, ואחריה לבריסל. כשחזר הביתה, הקים סטודיו ועבד ללא הרף ובילה את הקיץ בציור באוויר הפתוח בהרי הטטרה. הוא החל גם להציג באופן נרחב ברחבי פולין וצפון אירופה. לאחר 1870 הוא נסע לעיתים קרובות, ובשנת 1871 עד 1875 התגורר בעיקר במינכן, שם הציג לעיתים קרובות.
הוא חלק סטודיו עם חבריו אנטוני קוז'קביץ' ופרנץ שטריט ויצא איתם לטיולי ציור לאלפים הבוואריים.
בשנת 1875 הוא קיבל הצעה לקתדרה פרופסור, אך באותה שנה אובחן כחולה הפרעה מוחית חשוכת מרפא. הוא נאלץ לסרב לתפקיד ולא היה מסוגל להמשיך לעבוד.
הוא נפטר שנתיים לאחר מכן.
תרזה מיי
לפני כן כיהנה כשרת הפנים בממשלת בריטניה בראשות דייוויד קמרון בשנים 2010–2016, והחליפה אותו בתפקיד לאחר שפרש מהפוליטיקה לנוכח תוצאות משאל העם על עזיבת האיחוד האירופי. היא האישה השנייה שכיהנה כראש ממשלת בריטניה, אחרי מרגרט תאצ'ר. בשלוש שנות שלטונה ניסתה לאשרר את הסכם הברקזיט בין האיחוד האירופי והפרלמנט הבריטי, ללא הצלחה. לאור הכישלון השלישי באשרור הסכם זה, ב-24 במאי 2019 הודיעה על התפטרותה מראשות הממשלה. ההתפטרות מראשות מפלגתה הוגשה ב־7 ביוני, ולאחר בחירת יורשה עזבה את תפקידה באופן רשמי ב־24 ביולי 2019.
בשנת 2017 נבחרה על ידי המגזין "טיים" לאחד ממאה האנשים המשפיעים בעולם.
ראשית חייה
מיי, בתם היחידה של זיידי (לבית ברנס) והוברט ברייז'ר, נולדה באיסטבורן שבסאסקס וגדלה באוקספורדשייר. אביה, שהיה כומר בכנסייה האנגליקנית, נהרג בתאונת דרכים ב-1981. אמה, תומכת המפלגה השמרנית, נפטרה בשנת 1982. ב-1977 סיימה תואר ראשון בגאוגרפיה בקולג' סנט יו שבאוניברסיטת אוקספורד. היא עבדה בבנק אנגליה עד 1983 ולאחר מכן עבדה כיועצת פיננסית במחלקת תשלומים עד 1997. מיי נישאה לאיש העסקים פיליפ מיי ב-1980. לזוג אין ילדים. ב-2013 חשפה כי אובחנה כסובלת מסוכרת מסוג 1. מיי הצהירה שהיא אנגליקנית אדוקה.
קריירה פוליטית
בשנים 1986 עד 1994 כיהנה מיי כחברת מועצה ברובע מרטון של העיר לונדון מטעם המפלגה השמרנית, ושימשה יו"ר ועדת החינוך. בבחירות הכלליות בשנת 1992 התמודדה על מקום בפרלמנט מטעם מחוז צפון-מערב דרהאם אך לא נבחרה, ובבחירות המיוחדות ב-1994 הפסידה בהתמודדות על מושב בפרלמנט מטעם מחוז בארקינג.
בבחירות הכלליות במאי 1997 נבחרה לנציגת מחוז מיידנהד שבברקשייר בפרלמנט הבריטי. היא נבחרה מאז ברציפות עוד מספר פעמים, וב-2015 זכתה ברוב של 65.8% מקולות המצביעים. בשנת 2002 מונתה לראשת מטה המפלגה השמרנית והייתה בכך האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה. חודשים ספורים לאחר מינויה, נשאה נאום חריף בו הזהירה מפני עתיד המפלגה בעקבות מה שתיארה כבסיס התמיכה הצר עליו היא נשענת ותדמית של חוסר חמלה כלפי הציבור הרחב, שהביא לכינויי גנאי כגון "המפלגה הנבזית" ("Nasty Party"). היא הכריזה שעל המפלגה לנקות את שורותיה, להתנער מחבריה הסוררים, ולזכות מחדש בקולות המצביעים שאבדו.
עד שנת 2010 מילאה תפקידים שונים בממשלות הצללים של המפלגה השמרנית שהייתה באופוזיציה, בהם שרת החינוך והתעסוקה, שרת התחבורה והממשל המוניציפלי, שרה לענייני משפחה, שרת התרבות, תקשורת וספורט ומנהיגת המפלגה השמרנית בבית הנבחרים הבריטי.
שרת הפנים
במאי 2010 מונתה על ידי ראש הממשלה דייוויד קמרון לשרת הפנים וחברה בקבינט ממשלת בריטניה, ובמקביל כיהנה עד אוקטובר 2012 גם כשרה זוטרה לענייני נשים ושוויון זכויות. כשרת הפנים התאפיינה מדיניותה ביד קשה נגד הגירה לבריטניה, בין השאר בהטלת מגבלות על איחוד משפחות של מהגרים לא אירופאים ופעילות נגד מוסלמים קיצונים, שכללה שלילת אזרחותם וגירושם, כולל הוצאת צו גירוש לראאד סלאח, מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית בישראל.
ראשות הממשלה
ב-30 ביוני 2016, לאחר התפטרותו של קמרון מראשות הממשלה בעקבות משאל העם שבו החליטו אזרחי בריטניה על פרישה מהאיחוד האירופי, הודיעה מיי, שקודם לכן נמנתה עם המתנגדים לפרישה, על כוונתה להתמודד על ראשות המפלגה השמרנית וראשות הממשלה. היא זכתה ברוב של 50.2% בסיבוב הבחירות הראשון בקרב חברי הפרלמנט מהמפלגה השמרנית ו-60.5% בסיבוב השני. יריבתה האחרונה, אנדראה לדסם, פרשה ב-11 ביולי, ומוסדות המפלגה החליטו על מינויה של מיי ללא צורך בבחירות מקדימות בקרב כלל חברי המפלגה.
ב-13 ביולי 2016 החלה לכהן כראש הממשלה. עם כינון ממשלתה יצרה משרדי ממשלה חדשים – שר ברקזיט (עזיבת האיחוד האירופי) ושר לסחר בינלאומי, כשהאחרון הוא תחום שהיה קודם בסמכות האיחוד האירופי. היא גם ערכה שינויי תפקידים בקבינט: ג'ורג' אוסבורן ומייקל גוב הם הבכירים ביותר שנאלצו לעזוב את הממשלה החדשה; שר החוץ טרם מינויה פיליפ המונד מונה לשר האוצר במקומו של אוסבורן, ובוריס ג'ונסון החליף את המונד כשר החוץ.
באפריל 2017 הודיעה מיי על הקדמת הבחירות הכלליות ל-8 ביוני, בטענה כי הדבר נחוץ על מנת לקדם את הפרישה מהאיחוד האירופי. בשבועות שלפני יום ההצבעה התרחשו בבריטניה מספר פיגועי טרור אסלאמי בהם נהרגו אזרחים ושוטרים. בבחירות עצמן זכתה המפלגה השמרנית ב-318 מושבים (ירידה של 13 מושבים) לעומת 261 מושבים של מפלגת הלייבור (עלייה של 30 מושבים), והיא הקימה ממשלת מיעוט על סמך שותפות עם מפלגת DUP הצפון-אירית.
ב-24 במאי 2019 הודיעה מיי באורח רשמי על התפטרותה, בעקבות משבר הברקזיט שממשלתה נקלעה אליו. ההתפטרות הוגשה למלכה ב-7 ביוני. ב-23 ביולי בחרה המפלגה השמרנית של בריטניה בבוריס ג'ונסון כמחליפה של מיי בראשות המפלגה וראשות הממשלה.
עמדות פוליטיות
בתחום מדיניות החוץ הצביעה מיי בעד מעורבות בריטית במלחמת עיראק, תמכה בתקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב ב-2011 ובמעורבות צבאית בריטית במלחמת האזרחים בסוריה ב-2013 וב-2015. היא תמכה בהישארות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי, אך לאחר תוצאות משאל העם בו הוחלט על עזיבת האיחוד הכריזה כי לא יהיה כל ניסיון להימנע מהעזיבה, לחזור לאיחוד בדלת אחורית או לקיים משאל עם נוסף.
מיי הצביעה בעד התרת נישואים חד-מיניים אך נגד התרת אימוץ ילדים על ידי זוגות חד-מיניים. היא תומכת בהורדת התקופה המותרת לביצוע הפלות מ-24 שבועות ל-20 שבועות.
מיי מציגה את עצמה כ"שמרנית רחומה", ומייצגת היטב את הדור של דייוויד קמרון, שהיא נחשבה לבעלת בריתו. היא משתדלת לבטא סנטימנט שמרני ספקני כלפי תפיסות אוניברסליות: "בימינו, יותר מדי אנשים בעמדות כוח מתנהגים כאילו יש להם מכנה משותף רחב יותר עם האליטות הבינלאומיות מאשר עם אנשים בשכונה שלהם, אנשים שהם עובדיהם או חולפים על פניהם ברחוב. אבל אם אתה מאמין שאתה אזרח העולם, אתה אזרח של שום מקום".
יחסה לישראל
מיי תומכת בפתרון שתי המדינות. היא נחשבת לפרו-ישראלית וביקרה בישראל ביוני 2014, בעת מבצע צוק איתן, והביעה תמיכה בישראל. היא זכתה לשבחים מהקהילה היהודית בבריטניה על מאבקה באנטישמיות והגנתה על הקהילה היהודית. כשרת הפנים אסרה על כניסתו לבריטניה של הקומיקאי האנטישמי דיידונה מ'באלה מ'באלה. בדצמבר 2016 השתתפה בכנס ידידי ישראל במפלגה השמרנית כראש ממשלת בריטניה ותקפה את הסיוע לרשות הפלסטינית (שחלקו מועבר לתשלום קצבאות למחבלים פלסטינים), את ה-BDS ואת האנטישמיות, ואמרה כי: "ישראל היא מדינה יוצאת דופן, עם דמוקרטיה משגשגת, מגדלור של סובלנות, מנוע לשגשוג ודוגמה לשאר העולם כיצד לקרוא תיגר על המצוקות". מיי גם גינתה את ג'ון קרי בגין נאומו בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני בסוף כהונתו.
יסעור ענק דרומי
יסעור ענק דרומי (שם מדעי: Macronectes giganteus) הוא מין של יסעור ענק החי באזור הקוטב הדרומי - אנטארקטיקה והימים סביבו.
תיאור
יסעורי הענק ענקיים כשמם. יסעור הענק הדרומי מעט גדול יותר, משקלו כ-3 עד 8 ק"ג, מוטת כנפיו 180–210 ס"מ, ואורכו 86–100 ס"מ. הזכרים גדולים וכבדים יותר מהנקבות.
יסעורנים אלה דומים לכאורה לאלבטרוסיים והם היחידים שיכולים להיות שווים אליהם בגודלם. הם גם היחידים מבני משפחת היסעוריים שיש להם רגליים מספיק חזקות בשביל ללכת בצורה יעילה על הקרקע. ליסעורים יש לסת אשר יכולה להכיל מזון חלקלק. הם מפיקים שמן קיבה המורכב משעוות אסטר וטריגליצריד העוזר להם כנגד טורפים. יש להם בלוטת מלח מעל הנחיריים המסייע להתפיל את גופם, עקב כמות גבוהה של מים באוקיינוס שהם סופגים. הבלוטה מפרישה תמיסת מלח מאפם, וגם מייצר מזון עשיר באנרגיה המסייע לאפרוחים ועבור העופות הבוגרים בזמן טיסות ארוכות.
מקורותיהם גדולים מאוד בצבע כתום חיוור, נוצתו אפורות עם נקודות (למעט 15% מיסעורי הדרום, שראשם צווארם והחזה העליון שלהם בצבע לבן). מזונם מצוי ביבשה ובים, אך בעיקר ליד החוף.
תזונתם בעיקרית כוללת קריל, דגים ויצורי ים דומים לעיתים קרובות הם עוקבים אחרי סירות דיג לאכול את הפסולת הנזרקת ממנה. הם מגוונים בפגרים, בעיקר של כלבי ים ופינגווינים. עם זאת הם חזקים מספיק כדי לקטול עופות ים כולל אפרוחי פינגווינים או אף פינגווינים בוגרים קטנים, דבר שהם מבצעים בלהקות בעזרת מקוריהם החזקים. תוחלת חייהם 20 שנים.
רבייה
עונת הרבייה היא מחודש אוקטובר ועד מרץ. היסעורים מטילים ביצה אחת ויחידה, בקן מחוספס הבנוי 50 ס"מ מעל לפני הקרקע. הביצה מודגרת במשך כ 60 ימים. מרגע שבקע, הגוזל נשאר בקן למשך 3 שבועות. הגוזלים מצמיחים נוצות לאחר כ-4 חודשים, ומגיעים לבגרות המינית רק לאחר 6–7 שנים כאשר הופכים לפרחון.
קליבלנד בראון
קליבלנד בראון (באנגלית: Cleveland Brown) הוא דמות המככבת בסדרת האנימציה איש משפחה, ובסדרה הבת שלה, המופע של קליבלנד.
במשך שבע עונותיה הראשונות של הסדרה "איש משפחה" כיכבה דמותו של קליבלנד בתור דמות משנית, כחברו ושכנו של פיטר גריפין, כוכב הסדרה. בעונות המוקדמות הופיע קליבלנד לצד אשתו לורטה בראון, עד גירושיהם בעונה הרביעית כתוצאה מבגידה של לורטה עם דמות משנית אחרת בסדרה, גלן קווגמאייר. בפרק הבכורה של "המופע של קליבלנד" מתוארת פרידתו של קליבלנד בראון מהדמויות המוכרות בסדרה "איש משפחה". בסדרה החדשה "המופע של קליבלנד" מוצגת העיירה סטולבנד, וירג'יניה כעיירת הולדתו ונוספות דמויות חדשות כמו: אשתו דונה טאבס-בראון וילדיה רוברטה וראלו, ובנו הביולוגי של קליבלנד, קליבלנד בראון ג'וניור.
עדנה בליליוס
ביוגרפיה
בליליוס נולדה וגדלה בירושלים. למדה תיאטרון בתיכון לאמנויות בירושלים. אחר-כך נסעה לארצות הברית ולמדה בבית הספר של לי שטרסברג בניו יורק (2000). כששבה לישראל למדה בסטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים (2003-2001), בתקופה זו זכתה שלוש פעמים במלגת קרן שרת אמריקה ישראל (2001, 2002, 2003). אחר-כך עברה לרוסיה ולמדה במשך שלוש שנים במוסד לאמנות הדרמה במוסקבה של אנטולי וסילייב, שם עבדה והציגה טקסטים קלאסיים פרי עטם של אפלטון, תומאס מאן, פושקין, צ'כוב וגוגול (2006-2004).
עדנה בליליוס שבה לישראל ביולי 2006. לאחר שובה העלתה את הצגת היחיד "יפהפייה שלי... מתוקה שלי", אותה ביימה גאולה סבידנסקי, והן עיבדו את החומרים יחדיו. ההצגה עוסקת במערכות יחסים בין גברים לנשים, באהבות ובאכזבות, בליליוס שיחקה בהצגה למעלה מעשרים דמויות. ההצגה הוצגה לראשונה בתיאטרון החאן ורצה ברחבי הארץ במשך למעלה משנה. במקביל עבדה בליליוס עם קבוצת תיאטרון האימפרוביזציה "קתרסיס".
בתיאטרון גשר שיחקה את עדנה חזני בהצגה "רומן בעבודה". אחר-כך שיחקה בגשר את פבלובה בהצגה "הנסיכה איבון". בליליוס שיחקה בהצגה "המיטב שבאדם", בבימויו של טובי דיקמן, במסגרת מעבדתרבות דימונה. היא משחקת את הלגה בהצגה "הבית על שפת האגם", שעוסקת במלחמת העולם השנייה, שהוצגה לראשונה בפסטיבל עכו ומאז מוצגת בתיאטרון תמונע, לצידן של יעל רסולי ורינת שטרנברג. ההצגה נכתבה על ידי יעל רסולי שביימה אותה ביחד עם יערה גולדרינג. בתיאטרון הבימה היא משחקת במחזמר גבעת חלפון אינה עונה בתפקיד שפרה חסון.
תפקידה הראשון של בליליוס בטלוויזיה היה בסדרה "טקסי דרייבר" (2010), בו גילמה את דמותה של אורנה, אחותה של שירית (סיגל שחמון), שנהרגה על ידי אחד מנהגי המוניות ומנסים לשדך לה אותו. בסדרה "חיים אחרים" (2010) שיחקה אישה דתייה שמתקשה ליצור אינטימיות. בסדרה "חטופים" (2010) שיחקה את דליה, אחות במתקן לשבויים חטופים.
בסדרה "סברי מרנן" היא מגלמת את דמותה של מירב חסון, רווקה מפונקת, ילדותית ועצבנית שחיה עם ההורים (סילבן ורחל חסון, אותם משחקים יהורם גאון ויונה אליאן).
ב-2017 שודרה הסדרה "ויקי ואני" בערוץ 10, בה גילמה את שמרית.
בסרט "רסיסי אהבה", בבימויו של ניסים נוטריקה אשר יצא לאקרנים בינואר 2012. הסרט מתרחש בירושלים של שנות השישים ושבעים והוא מגולל את סיפורו של סמי (יחזקאל לזרוב), גבר הנשוי למלכה (ריימונד אמסלם) שמנהל רומן עם דינה (בליליוס) אשה שאינה מוערכת בסביבתה. ב-2017 שיחקה בסרט הקולנוע מכתוב.
ב-2018 שיחקה בסדרת הדרמה "שלטון הצללים".
חיים אישיים
בליליוס נשואה ואם לשתי בנות ובן.
תפקידים
תיאטרון
טלוויזיה
קולנוע
כן (בסיס)
כַּן, אֶדֶן, תושבת או בסיס (בלועזית: פֶּדֶסטָל; באנגלית: pedestal, בצרפתית: piédestal) הוא מבנה או חפץ המשמש כבסיס לדבר מה. מוכר לרוב בשימוש עזר להצגת יצירת אמנות – פסל, פרוטומה או עמוד וכן לחפצי נוי כגון אגרטל.
נוסחת לייבניץ ל-π
במתמטיקה, נוסחת לייבניץ ל-π,ידוע גם כנוסחת לייבניץ גרגורי על שם גוטפריד וילהלם לייבניץ וג'יימס גרגורי, היא הנוסחה: או ברישום מקוצר:
הוכחה
ניתן להוכיח טענה זו בקלות על ידי טור טיילור של פונקציה הופכית של טנגנס (נקראת טור גרגורי) שאומרת: ולהציב x = 1 ונקבל בקלות את הנוסחה. הנה הוכחה נוספת: ניתן להבין מהשורה האחרונה כי: מכאן עבור n שואף לאינסוף, ניתן לראות כי:
סופי ג'נגמברה אנדרסון
סופי ג'נגמברה אנדרסון, באנגלית: Sophie Gengembre Anderson (1823 - 10 במרץ 1903) הייתה ציירת ויקטוריאנית בריטית ילידת צרפת, שהייתה פעילה גם באמריקה. היא התמחתה בציורי ז'אנר של ילדים ונשים, בדרך כלל באזורים כפריים. היא החלה את דרכה כליטוגרפית וציירת פורטרטים.
ראשית חייה
אנדרסון נולדה בפריז, בתם של צ'ארלס אנטואן קולומב ג'נגמברה, אדריכל ואמן צרפתי, ואשתו האנגלייה, מריאן פארי (1799–1883), בתם של ג'ון פארי האב (1766–1826) ואשתו. סופיה הוברט (1770–1830). הם נישאו בכנסיית סנט פנקראס, לונדון, ב-12 באפריל 1818.
משפחת ג'נגמברה התגוררה בפריז בשנים הראשונות לחייה של סופי, שם הכיר אביה אמנים, אינטלקטואלים ושחקנים. הנסיבות הפוליטיות דרשו שהמשפחה תעזוב את פריז ותגור ב"אזור מרוחק בצרפת" מ-1829 עד 1843. בגיל 17, היא פיתחה עניין באמנות כשציירה דיוקנאות.
היו לה שני אחים, פיליפ והנרי. אחיה פיליפ שינה את שמו לפיליפ הוברט, תוך שימוש בשם הנעורים של סבתו, והיה אדריכל מצליח בעיר ניו יורק. היא הייתה אוטודידקטית במידה רבה באמנות, אך למדה זמן קצר ציור דיוקן אצל שארל דה סטובן בערך ב-1843, כאשר התגוררה עם משפחה בפריז. זמן קצר לאחר שהחלה את לימודיה, הוא עזב לרוסיה ולא חזר בתוך השנה שהוקצבה ללימודיה. היא אכן פיתחה מערכות יחסים עם נשים אמניות אחרות בבית הספר, שם קיבלה קצת יותר הדרכה.
ארצות הברית
המשפחה עזבה את צרפת לארצות הברית כדי להימלט מהמהפכה של 1848. המשפחה התיישבה לראשונה בסינסינטי, אוהיו, שם הכירה את בעלה לעתיד, אמן הז'אנר הבריטי. אחיה הנרי פ. ג'נגמברה (נולד ב-1825) היה גם אמן, פעיל בסינסינטי בתחילת שנות ה-50.
דיוקן, דמותה וציורי הנוף של בריטני הוצגו באוקטובר 1849 בגלריה Western Art Union. כמו כן, הוצגה מערכת שלושה פאנלים של סצנות לונדון ויקטוריאניות בשם "סולם האהבה"
ב-1851 נכללו ארבעה או יותר מאיוריה באוספים ההיסטוריים של "המערב הגדול" מאת הנרי האו. היא שיתפה פעולה עם ולטר אנדרסון, בעלה לעתיד, בציור דיוקנאות של בישופים אפיסקופלים פרוטסטנטים ויצרה דיוקנאות אחרים נוספים.
לאחר מכן היא גרה במנצ'סטר,, עם הוריה, שם נישאה לולטר אנדרסון. היא עבדה שם עבור הוצאה לאור.
אירופה
ציור השמן שלה "נערות בתפילה בקפלה" (אמצע ה-19 - סוף ה-19) מוצג במוזיאון פאונדלינג; מתאם היטב עם ציור הז'אנר האופייני של אנדרסון של ילדים ונשים שבמוקד המוזיאון. הציור מתאר את הגילאים השונים של הבנות האצילות, מה הן לבשו, ומתייחס להיבטים הדתיים של חייהן.
בני הזוג עברו לאי קאפרי בשנת 1871, שם הם גרו, ציירו, ואירחו את החברה בבית עם גינה גדולה בשם וילה קסטלו. קאפרי הייתה אז מושבת אמנים. תושביה כללו את פרדריק לייטון,, ג'ון סינגר סרג'נט, ו. היא הציגה ב בין השנים 1878 ו-1887. אנדרסון יצרה ציורי ז'אנר איטלקי וציורים נאו-קלאסיים, כולל ציורים של איכרים וילדים. בתקופה שבה היה קשה לנשים לנהל קריירה אמנותית מצליחה, הציורים הללו, שנעשו בדרך כלל על ידי גברים, אפשרו לה קריירה מצליחה.
שנים מאוחרות
בני הזוג עברו לאנגליה ב-1894 וגרו וציירו בווד ליין קוטג' ב, קורנוול. היא המשיכה להציג את עבודותיה בלונדון.
ב-11 בינואר 1903 מת בעלה וולטר וחודשיים לאחר מכן, ב-10 במרץ 1903, היא מתה בביתה בפאלמות'. היא נקברה בבית הקברות Swanvale בפאלמות' בקבר ליד בעלה.
מורשת
עבודותיה של אנדרסון נמצאות באוספים של מוזיאונים וגלריות רבות, בעיקר בבריטניה, כולל ;, בורנמות'; , ; , ליברפול; (BM&AG); , סטפורדשייר; , סטפורדשייר.
וולנובאחה (מחוז משנה)
מחוז משנה וולנובאחה (באוקראינית: Волноваський район) הוא אחד מ-33 מחוזות משנה במחוז דונצק שבמזרח אוקראינה. המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז ממוקם בעיר וולנובאחה.
היסטוריה
ב-18 ביולי 2020, כחלק מהרפורמה המנהלית של אוקראינה, צומצם מספר מחוזות המשנה של מחוז דונצק לשמונה, מתוכם רק חמישה נשלטו על ידי הממשלה, ושטח מחוז וולנובאחה הורחב באופן משמעותי.
אוכלוסיית מחוז המשנה היא 95,805 תושבים (אומדן ינואר 2020).
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין של אוקראינה משנת 2001:
פארק הסחר העולמי בג'איפור
פארק הסחר העולמי (באנגלית: World Trade Park) הוא קומפלקס הכולל מרכז קניות ומשרדים הממוקם בעיר ג'איפור, במדינת ראג'אסטן, הודו.
המרכז נפתח בשנת 2012, עלותו הכוללת נערכת בכ-50 מיליון דולר והוא מחולק לשני בניינים המחוברים באמצעות גשר.
בין חמשת קומות הקניון ניתן למצוא כ-200 חנויות וביניהן רשתות אופנה מקומיות ובינלאומיות, מסעדות ובתי קפה, אולם קולנוע ומרכז בידור משפחתי.
מספר פרויקטים נוספים אשר עתידים להיפתח במרכז הסחר נמצאים בשלבי ותכנון וביניהם בית מלון, מסעדה מתחת למים ואולם אירועים.
רציף ואלונגו
הרציף נבנה בשנת 1811 והיה מקום הנחיתה והמסחר של עבדים אפריקאים עד שנת 1831, הודות למצור על אפריקה שאסר את סחר העבדים בברזיל, אם כי נמשך עד 1888 באופן חשאי. במהלך עשרים שנות פעילותו, נחתו ברציף בין 500 אלף למיליון עבדים.
בשנת 1843 שופץ הרציף לנחיתה של הנסיכה תרזה כריסטינה, שהייתה אמורה להינשא לפדרו השני, קיסר ברזיל. הרציף נקרא אז Cais da Imperatriz (רציף הקיסרית).
בין השנים 1850 עד 1920 נכבש האזור סביב המזח הישן על ידי עבדים שחורים ממספר מדינות. המלחין הייטור דוס פרזרס כינה את האזור "Pequena África" (אפריקה הקטנה).
היסטוריה
עד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-18 ירדו עבדים באזור פראיה דו פייקס (כיום נקראת פראסה 15), ונסחרו ברואה דירייטה (כיום Rua 1º de Março) שבמרכז ריו דה ז'ניירו. בשנת 1774 הוחלט להעביר את סחר העבדים לאזור הרציף, ביוזמתו של המרקיז השני של לברדיו, דום לואיס דה אלמיידה פורטוגל סוארס דה אלארקו ד'אה א-מלו סילבה מסקרנאס, המשנה למלך ברזיל, שהוטרד מהעבדים היורדים מהנמל ונכנסים לעיר דרך הרחובות הראשיים, שלדבריו, "לא רק שנגועים באינספור מחלות, אלא גם עירומים".
השוק הועבר לאזור לפני שהרציף נבנה, והחלופה הייתה להוריד את העבדים ולשלוח אותם מיד בסירה לואלונגו, ממנה הם יגיעו ישירות לחוף הים. בשנת 1779 עבר שוק העבדים לאזור ואלונגו, שם הגיע לשיאו בשנת 1808 עם בוא משפחת המלוכה הפורטוגזית, ובשנת 1831, כאשר סחר העבדים בברזיל נאסר, והחל להיעשות בחשאי.
משנת 1808 התנועה כמעט והכפילה עצמה בעקבות צמיחתה של העיר לאחר העברת בית המשפט הפורטוגזי לברזיל, וגדילתה מ-15 אלף ל-30 אלף תושבים. עם זאת, רק בשנת 1811 נבנה הרציף, והעגינה נעשתה ישירות על ואלונגו. בין השנים 1811–1831, ירדו ברציף בין 500 אלף למיליון עבדים. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-18 הגיע סחר העבדים בברזיל לשיאו. ריו דה ז'ניירו הייתה אז תחנת סחר עבדים מסחרית חשובה, והרציף היה שער הכניסה הראשי לעבדים שהגיעו מאנגולה, מזרח ומרכז אפריקה המערבית.
בשנת 1831 נאסר סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, ובלחץ מצד אנגליה רציף ואלונגו נסגר. עם זאת, הסוחרים המשיכו לעגון בנמלים חשאיים.
אתר מורשת עולמית
בשנת 2011, במהלך החפירות שבוצעו במסגרת עבודות השיקום באזור נמל ריו דה ז'ניירו, התגלו הרציפים ואלונגו ואימפרטריז, זה על גבי זה, ויחד איתם מספר רב של קמעות וחפצי פולחן מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אנגולה ומוזמביק. המכון הלאומי למורשת היסטורית ואמנותית והעיר ריו דה ז'ניירו רשמו את האתר הארכאולוגי של הרציף לאתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. הרציף הוגדר רשמית כאתר מורשת עולמית בשנת 2017.
מיכאל קארה
מיכאל קָארָה (נכתב גם: קארא, קרא; Michael Kara; 3 בספטמבר 1887 – 13 בפברואר 1964) היה פסל, צייר ומעצב גרפי יהודי שפעל בהונגריה, ברומניה, ביוגוסלביה, באיטליה ובישראל.
ביוגרפיה
מיכאל קארה נולד בסתיו 1887 בעיירה בז'ז'ני שבגליציה (אז חלק מאוסטרו-הונגריה, כיום באוקראינה), שם היה אביו, אוסקר, קצין בצבא האוסטרו-הונגרי, מוצב באותה עת. כבר בילדותו גילה כישרון אמנותי. כשהיה בן 16 עבר עם משפחתו להונגריה, התחנך בבודפשט ובתמיכת הקהילה היהודית למד באקדמיה המלכותית לאמנות בבודפשט. בשנת 1905 זכה בפרס הראשון של האקדמיה על דיוקן עצמי. לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות, קיבל ב-1912 מלגה מטעם ממשלת הונגריה להמשך השתלמות באקדמיה לאמנות של פירנצה. בהמשך שב לבודפשט, ומשנת 1913 עד 1919 כיהן כפרופסור בבית ספר לאמנות. בימי מלחמת העולם הראשונה יצר לפי הזמנת הממשלה עבודות פיסול בשיש ובברונזה, בהן אנדרטאות רבות (שגם לאחר מלחמת העולם השנייה הוסיפו להיות מוצגות בבניינים ציבוריים בבודפשט ובערים אחרות). הוא הציג בתערוכות בבודפשט וזכה בהן בפרסים רבים, ובשנת 1918 נבחר כחבר קבוע בוועדת השופטים של התערוכות הארציות בהונגריה.
קארה היה פעיל בחיים הפוליטיים בהונגריה, ולקח חלק במהפכה הקומוניסטית של בלה קון במרץ 1919. לאחר כיבוש בודפשט על ידי רומניה ונפילת הרפובליקה הקומוניסטית באוגוסט 1919, היה קארה ברשימת הנידונים למוות, אך הצליח להימלט לרומניה ומצא שם מקלט. עד מהרה התפרסם גם שם כאמן, וב-1922 התמנה לאמן החצר של מלך רומניה, פרדיננד הראשון, עד אחרי מותו של המלך, ב-1928. הוא יצר את דיוקנאות בני משפחת המלוכה, המלכה מריה ובנה, יורש העצר קָרוֹל, טבע מדליות וזכה לאות הצטיינות על עיצוב אנדרטת הפרש של המלך פרדיננד.
קשת בענן (פירושונים)
{{פירושונים|
מיכאל קארה
ביוגרפיה
בתקופת מלחמת העולם השנייה לקח קארה חלק פעיל בתנועת המחתרת האנטי-פאשיסטית. לצד פעילותו המחתרתית, המשיך בעבודתו האמנותית ומכר בחשאי את עבודותיו לחובבי אמנות איטלקים. ב-1942 נמלט להרים והצטרף לחבורות הפרטיזנים שהתארגנו בצפון איטליה. לאחר סיום המלחמה זכה להוקרה רשמית על השתתפותו במאבק לשחרור איטליה. ביולי 1946, כשהיה כבן 60, עלה עם משפחתו לארץ ישראל בהשתדלות בנו (שעלה כשבע שנים לפניו), והשתקע ביפו. עם עלייתו עסק בהדרכת בני נוער ברישום ופיסול, תחילה בפתח תקווה ואחר-כך במכון אבני (הסטודיו לציור ופיסול של ההסתדרות) בתל אביב. בין תלמידיו: גרשון רנרט.
קשת בענן (פירושונים)
ראו גם
}}
מיכאל קארה
ביוגרפיה
ב-1 במרץ 1947 נפתחה תערוכתו הראשונה בארץ, בגלריה שרמן בתל אביב. בתערוכה הוצג מבחר רטרוספקטיבי מיצירת חייו לאורך 45 שנה; היא כללה למעשה 92 עבודות שנאספו במקרה, שכן עבודותיו המונומנטליות – הפסלים והאנדרטאות – נותרו כמובן באירופה, ומרבית התצלומים של יצירותיו שהיו ברשותו אבדו במלחמה. הוצגו בה בעיקר רישומי קומפוזיציה ודיוקנאות בסגנון אקדמי שהצליח להציל, ולצדם תריסר פסלים קטנים (ברובם תבניות גבס) שהספיק להכין מאז עלייתו. מבקרי האמנות בארץ התקשו אמנם להעריך את יצירתו בהסתמך על אסופת מוצגים חלקית ומקרית, שבה התחום העיקרי של קארה, הפיסול, אינו מוצג במידה הראויה. מבקר האמנות של "דבר", אריה לרנר, כתב כי "העבודות שהוא מציג כעת מעידות לא רק על מסורת אקדמית טובה, אלא גם על מגע אמיץ עם חיי יום יום, חיי ההמונים, עמלם ומאבקם. אין לבו הולך אחר הזרמים המודרניסטיים באמנות, שהוא רואה אותם כניסיונות גרידא וכתופעות בנות-חלוף. אך אמן בן 60 זה, שחייו הפעילים חרשו בפניו חריש עמוק, אינו קופא על שמריו, אלא ממשיך בדרכו שלו מתוך אי-סיפוק מתמיד ושאיפה בלתי-נחלשת להישגים חדשים – סימן לכל יוצר אמיתי ותהי האסכולה שהוא משתייך אליה אשר תהיה". בביקורת נוספת ב"דבר" נכתב כי "מן האקדמיה קיבל את השאיפה לשלמות פלאסטית, אולם השתחרר מחוקיה הכובלים וסיגל לעצמו גישה של יוצרי חפשי. יצירתו יש לה קשר הדוק עם החיים הריאליים. הקומפוזיציות שלו הן על נושאים אליגוריים וגם יום-יומיים, מחיי ההמונים העמלים. כל ימיו היה מעורב עם העם העובד... אף בעלותו ארצה בא מיד במגע עם חיי המוני העם. אחד הרישומים האופייניים שלו כאן מתאר את המחכים בתור למרפאת קופת-חולים. אמן רב-כוח ורב-כשרון, שעדיין רואה עצמו ב"גיל החיפושים". מבקר האמנות של "על המשמר", פאול לנדאו, העיר כי נקודת המוצא של קארה היא זו ששלטה בכיפה במפנה המאה ה-20 בחלק ניכר מהאקדמיות לאמנות באירופה: קלאסיציזם ורומנטיקה. לדבריו, בעיצוב הגוף של קארה ברישומיו,
קארה הוסיף להשתתף בתערוכות. ובקיץ 1957 הציג תערוכת יחיד נוספת של רישומים ופסלים במוזיאון תל אביב. המבקרת רחל אנגל כתבה אז ב"מעריב" כי "עברו האמנותי מתבלט ביצירותיו: "מוצגים רבים מגלים נטייה ל"שלמות" גדולה יתר על המידה. הוד פאטיתי עולה מן העבודות וטעם אמנותי מעולם שהוא זר לנו במקצת... הרישומים גם הם שלמים-מושלמים בצורה שלא תיאמן, והם פלסטיים כמעט יותר מן הפסלים בעלי שלושת הממדים". בביקורת ב"דבר" נכתב כי "אף על פי שקארא עובד בדפוסים מסורתיים, אין הוא מנסה לחקות את הטבע כי אם שם את הדגש במונומנטליות, בפשטות ובקצב... [דגמי האנדרטה לזכר מלחמת העצמאות] מפגינים את יכולתו של הפסל לארגן קומפוזיציה מסובכת של דמויות אחדות למקשה של אחדות פשוטה ודרמטית... בין הפרוטומות ראויים לציון מיוחד ראשי הילדים, המכויירים בפשטות אך בגיבוש רב... [ציוריו ורישומי הפסלים], כמוהם כבולים וככרזות, מצטיינים בבהירותם ובעוצמה הטבועה בהם". בשנת תשט"ז אייר את ספרו של יוחנן גוש-חלב "מסעי בניהו", שראה אור בהוצאת סיני.
שלושים של עבד
שלושים של עבד הוא קנס שהטילה התורה על אדם, במקרה ששורו המועד נגח עבד כנעני או שפחה כנענית והרגם. תשלום זה משולם לבעל העבד. סכום הקנס הוא קבוע – "שלושים שקלים", בין אם היה העבד שווה יותר משלושים שקלים ובין אם היה שווה פחות.
מיכאל קארה
ביוגרפיה
קארה קנה לעצמו עד מהרה מוניטין בארץ בזכות מיומנויותיו הטכניות בפיסול מונומנטלי וברישום ועיצוב גרפי. כבר עם עלייתו החל להשתתף בתחרויות האמנותיות, וזכה בפרסים ובהזמנות. בימי מלחמת העצמאות עיצב כרזות לגיוס היישוב למאבק. באביב 1948, ערב קום המדינה, זכה בפרס הראשון בתחרות לעיצוב כרזה לעזרה סוציאלית מטעם עיריית תל אביב.
שלושים של עבד
המקור
מקור הקנס הוא מהכתוב בתורה בפרשת משפטים:
טעם שווי הקנס
יש מהראשונים שכתבו שהטעם שחייבה התורה 'שלושים שקלים' בהריגת עבד, הוא שכך ערך העבד בדיני ערכין, שהרי ערך של אשה הוא 30 שקלים, וערך העבד הוא כערך אשה. ראשונים אחרים חולקים וסוברים שערך עבד הוא כערך האיש 'חמישים שקלים'.
מה שאליס שכחה
מה שאליס שכחה הוא רומן מאת הסופרת האוסטרלית ליאן מוריארטי, המגולל את סיפורה של אם לשלושה ילדים, שבשל מכה בראש אינה זוכרת את עשר השנים האחרונות בחייה. הספר הוא הרומן השלישי של מוריארטי (מחברת הרומן רב המכר 'שקרים קטנים גדולים' שעובד לסדרת טלוויזיה מצליחה). הספר יצא באוסטרליה בשנת 2009, ובישראל בשנת 2017.
Diamond Cut
Diamond Cut (בעברית: יהלום חתוך) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת הולשית בוני טיילר. האלבום יצא לאור בפברואר 1979, וממנו יצאו חמישה סינגלים. שניים מהסינגלים זכו להצלחה נאה בעוד השלושה האחרים לא זכו כמעט להצלחה. האלבום זכה להצלחה נאה ואף הצליח לקבל דירוג של 4 כוכבי זהב מ-Allmusic. בארצות הברית הברית האלבום לא זכה כלל להצלחה ואף הגיע למקום ה-145 במצעד הבילבורד 200 והפך לבין האלבומים הפחות מצליחים ביותר של הזמרת במדינה זו.
רקע
תחילה טיילר הודיעה שאלבומה ה-3 עתיד לצאת ב-1979, וכך היה. לאחר מכן הוציאה טיילר את הסינגל הראשון והפותח מן האלבום הנקרא "My Guns Are Loaded", והוא זכה להצלחה נאה ברחבי העולם כאשר מכר כמויות עותקים נאות והצליח להיכנס למצעדים.
לאחר מכן, יצאו שלושה סינגלים נוספים אשר לא זכו להצלחה רבה, ולאחר מכן יצא הסינגל החמישי והאחרון מן האלבום אשר נקרא "Too Good to Last", וגם הוא הצליח להיכנס למצעדים רבים ולמכור כמויות עותקים נאות.
מיקומי שיא
האלבום זכה להצלחה נאה במצעדים כאשר הצליח להיכנס למצעד השוודי ולמצעד הנורווגי למקום ה-14, ובנוסף נכנס למצעדים אחרים.
מה שאליס שכחה
תקציר העלילה
אליס בת 39 אם לשלושה ילדים בתהליכי גירושין נופלת בחדר כושר במהלך אימון וסופגת מכה בראש. כשהיא מתעוררת היא מגלה כי נמחקו מזכרונה עשר השנים האחרונות של חייה והיא חושבת כעת שהיא צעירה בת 29 נשואה באושר ומצפה לילדה הראשון. אליס מנסה להשתלב בחייה 'החדשים' היא מכירה שוב את ילדיה את חברותיה החדשות ומנסה לגלות את כל מה שהתחדש בעולמה בעשור האחרון. אליס מתוודעת שבעשור האחרון היא הפכה לשונה בתכלית מאליס הישנה והיא ממאנת להתאים את עצמה לאורח החיים של אליס החדשה.
בדרך המוזרה הזאת לומדת אליס רבות על עצמה, על מי שהיא הייתה פעם, על מי שהיא היום ועל הבחירות שעשתה לאורך החיים, התהליך משנה אותה וגורם לה לתובנות חדשות על החיים גם כאשר זכרונותה מהעשור האחרון מתחילים לשוב אל תודעתה.
עיבוד קולנעי
בשנת 2014 דווח כי חברת סרטי טריסטאר רכשה את הזכויות לעיבוד קולנעי לרומן, בשנת 2017 דווח כי הבמאי דוד פרנקל עתיד לביים את הסרט.
מיכאל קארה
ביוגרפיה
בשנת 1948 זכה בפרס דיזנגוף לפיסול (לשנים תש"ח–תש"ט), על הפרוטומה "ראש ילד". המבקר פאול לנדאו העיר על פסל זה כאשר הוצג בתערוכתו של קארה ב-1947, כי זהו הפסל המוצלח ביותר מבין עבודותיו הישנות של קארה; "נפש הילד נתפסה ונמסרה יפה. הוא מגלה כאן אותה ריאליסטיות ואותו ליכוד-הצורה כמו במיטב רישומי הדיוקנאות שלו".
בשנת 1949 זכה בפרס הראשון בתחרות ציורים לבולי דואר ישראל שנערכה מטעם השירות הבולאי, בשלוש מחלקות התחרות (השואה והמרד, ההעפלה ומלחמת העצמאות – שלושה בולים). כמו כן זכה בפרסים על עיצוב כרזות ליום העצמאות. בסך הכול הוענקו לו בישראל לפחות מ-14 פרסים עבור עיצוביו ואנדרטאותיו.
לדברי זאב צורנמל, "מיכאל קארה היה אדם ספוג תרבות ובעל הומור, חובב מוזיקה וספרות קלאסית, שופע שמחת-חיים, אוהב שיחת רעים ומסביר פנים לכל אדם. בשעות הפנאי מעבודתו האמנותית והחינוכית היה מנסה את כוחו בכתיבת סונטות ושירי אהבה, בדומה למיכאלאנג'לו שהוא העריצו. על אף גילו המשיך קארה ביצירתו עד יומו האחרון".
קארה נפטר מהתקף לב בפברואר 1964, בשנה ה-77 לחייו, ימים ספורים לפני נסיעתו לארצות הברית לרגל פתיחת תערוכה של יצירותיו בלוס אנג'לס, בעודו עסוק בהכנות לנסיעה. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הותיר בן, חיים קארה (1912–1986), אדריכל-מהנדס, ובת, חוה (אווה) הרמט-קייזר (1917–2010), וכן נכדים.
פרסים והוקרה
בסך הכול הוענקו לו בישראל לפחות 14 פרסים עבור עיצוביו ואנדרטאותיו.
אנדרטאות לזכר מלחמת העצמאות
גולת הכותרת של יצירתו של קארה בישראל היא האנדרטאות ופינות ההתייחדות לזכר הבנים שנפלו במלחמת העצמאות שהקים באתרים שונים בארץ.
בשנים תש"ט–תש"י (1949–1950) הקים קארה אנדרטה בכפר אתא (לימים קריית אתא), שיזמה ומימנה ועדה ציבורית מתושבי המקום בראשות שלמה נפשי, שהתארגנה מיד עם שוך הקרבות. האנדרטה ניצבת ברחבה מרוצפת בתוך חורשה על גבעה המשקיפה על קריית אתא. זהו עמוד או אובליסק הניצב על בימת מדרגות מאבן ושיש, ועליו תבליט מברונזה המתאר יד מחזיקה חרב המלופפת בענפי זית (סמל "ההגנה" וחלק מסמל צה"ל). מתחת לתבליט כתובים שמותיהם של 29 בני העיר שנפלו במלחמת העצמאות. על מדרגה בבסיס העמוד הכתובת "לזכר הקדושים אשר נפלו במלחמת השחרור תש"ח". (בשנת 1991 שיפצה העירייה את האנדרטה, בתכנונו של הפסל יצחק שמואלי: לאנדרטה נוספו כנפיים ממתכת בגובה של 4.6 מטר, ומסביבה סודרו אבנים בחצי גורן שעליהן נחקקו שמותיהם של 192 בני העיר שנפלו במערכות ישראל מאז מלחמת העצמאות.)
בשנת תש"י-1950 עיצב קארה בשכונת גבעת נשר שבעיר נשר את האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל, שתוכננה ובוצעה בידי מהנדס מפעל "נשר" בלה שניטלנדר והאדריכל יוחנן רטנר, ביוזמתם של חברי ועדת הביטחון של "ההגנה" בנשר, שביקשו להנציח את חללי המלחמה ואת חללי טבח בתי הזיקוק. האנדרטה ניצבת בנקודה הגבוהה והבולטת בשכונה. מבנה האנדרטה הוקם במקור כעמדת בטון מבוצרת ששימשה נקודת תצפית ושמירה במאורעות תרצ"ו–תרצ"ט מול הכפר הערבי בלד א-שייח'. על מגדל העמדה תבליט המתאר חייל אוחז ברובה, פצוע, בעת נפילתו; זרועותיו פשוטות קדימה עם כפות ידיים פתוחות, וראשו מוטה אחורה כך שעיניו נשואות אל על, אל המגן דוד שעל גג העמדה. מתחת לתבליט כתובת: "תשח–ט". בנוסף ישנו לוח ועליו שמותיהם של 60 לוחמים ומקום נפילתם. האנדרטה היא חלק מבית יד לבנים בעיר, והעמדה משמשת חדר זיכרון לבני נשר שנפלו במלחמת העצמאות. מאז הקמתה של האנדרטה נערכים מדי שנה טקסי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בנשר ברחבה שלידה. (לקראת יום הזיכרון תשע"ג-2013 חודש המבנה של האנדרטה ובית יד לבנים, בתכנון משרד האדריכלים SO-Architecture: לצד המגדל נוסף מבנה מרובע המשמש כאודיטוריום קטן, ומצדו השני נבנה קיר נמוך מאבן ועליו שמות הנופלים בני העיר; השטח שמסביב הוא גן ובו גן פסלים ומגרש משחקים.)
בשנת 1951 הכריזה עיריית תל אביב על תחרות להקמת שלוש אנדרטאות להנצחת אירועי המלחמה והנופלים בעיר, וב-1952 זכתה בפרס הראשון הצעתו של קארה להקמת האנדרטה לזכר כובשי יפו. האנדרטה, שהקים קארה עם בנו האדריכל, נחנכה ביום הזיכרון תשי"ז-1957 במרכז גן הכובשים, הגן העירוני שניטע על הריסות שכונת מנשייה שבגבול תל אביב ויפו. האנדרטה עשויה אבן ומצופה שיש. בצדה הדרומי תבליט המתאר שלוש דמויות לוחמים, ומתחתיו פסוק מקינת דוד:. בצדה הצפוני הכתובת "זכר למגיני תל אביב ולכובשי יפו" וסמלי מדינת ישראל, העיר תל אביב-יפו, ההגנה והאצ"ל. ב-1951 הכריזה המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון על תחרות להקמת אנדרטה לפורצי הדרך לירושלים בשער הגיא, ובאוגוסט 1953 זכתה הצעתו של קארה, שהגיש תוכנית לפסל חצוב בסלע בגובה 12 מטר, במרחק של כ-30 מהכביש, המציג דמות צעיר מתפרץ המחזיק בידו האחת רימון יד ובידו השנייה תומך בחבר פצוע הכורע לידו. ההצעה אמורה הייתה להתבצע, אולם בהתנגדות חוגים דתיים התבטלה ותחת זאת הוחלט להקים אנדרטה מופשטת (כעבור עשור זכתה נעמי הנריק בתחרות החוזרת, והקימה את האנדרטה).
בחולון הוקם יד זיכרון לחללי מחלחמת השחרור בשנת 1957.(בשמיר, הנצחה וזיכרון נרשם 1958;) האנדרטה הוקמה בכיכר המוסדות בחולון (ליד העירייה ומועצת הפועלים) הקמת מצבת הזיכרון לחללי חולון במלחמת העצמאות, הייתה במימון ארגון חברי ההגנה בחולון, עיריית חולון ומשרד הביטחון. האנדרטה, הבנויה מאבן גיר לבנה, מציגה תבליט של חייל נושא נשק, ועיצובה דומה לאנדרטאות שבנשר ובגן הכובשים. מדי שנה נערך ברחבה ביום הזיכרון טקס הזיכרון העירוני. (ב-1992 הורחבה האנדרטה ונוספו לה שמות החללים.)
ישנן עבודות נוספות של קארה המוצגות במרחב הציבורי בישראל, בהן שני תבליטים במנהרה שבכיכר המושבות בתל אביב.
און כלאיים
במדע הגנטיקה, און כלאיים (בלטינית: Heterosis, הֵטֵרוֹזִיס; באנגלית: Hybrid vigor) הוא תופעה שבה בן-כלאיים בין אוכלוסיות, זנים, גזעים, תת-מינים או אף מינים שונים הוא בעל ביצועים טובים משל כל אחד מהוריו "טהורי הגזע", בתפקוד או בתכונה ביולוגית כלשהם.
מיכאל קארה
קישורים חיצוניים
תצלומים של יצירות נוספות:
און כלאיים
בסיס גנטי
באורגניזמים אשר מתרבים ברבייה זוויגית יש בכל תא סומטי שני סטים של כרומוזומים המכילים את המידע התורשתי, האחד מהורה אחד של האורגניזם (האם) והשני מן ההורה השני (האב). בכל אתר גנטי על פני הכרומוזום ניתן איפוא לרשת משני ההורים שני אללים זהים (הומוזיגוטיות) או שני אללים שונים (הטרוזיגוטיות). הביטוי הפנוטיפי של התכונה המקודדת באותו האתר הגנטי תלוי ביחסי דומיננטיות בין האללים – חלקם (למשל האלל לצבע עיניים חום בבני-אדם) עשויים להיות "שלטנים" (דומיננטיים) ולקבוע את התכונה ללא תלות באלל מן ההורה האחר, וחלקם (למשל האלל לצבע עיניים כחול בבני אדם) עשויים להיות "נסגנים" (רצסיביים) הקובעים את התכונה רק במצב ההומוזיגוטי, כאשר האללים שהגיעו משני ההורים זהים.
אללים שנוצרו על ידי מוטציות מזיקות, מהן הגורמות לפגמים גנטיים קלים או אף חמורים דוגמת אנמיה חרמשית, הם לעיתים קרובות אללים נסגנים נדירים, העלולים להינשא על ידי פרטים מסוימים באוכלוסייה ולעבור בתורשה לצאצאיהם ללא תופעות מזיקות כלשהן. רק כאשר האורגניזם יורש את האלל הפגום משני הוריו גם יחד הוא ניזוק. הסיכון לאירוע כזה גדול יותר ככל ששני ההורים דומים יותר במטען התורשתי שלהם, למשל משום שהמגוון הגנטי באוכלוסייה מצומצם, או כתוצאה מהכלאה בין הורים קרובים. מאותה סיבה, כאשר ההורים שונים מאוד גנטית זה מזה הסיכון להומוזיגוטיות של אללים נסגנים מזיקים קטן, והתוצאה יכולה להיות צאצא בריא וחזק יותר.
יסעור ענק צפוני
יסעור ענק צפוני (שם מדעי: Macronectes halli) הוא מין של יסעור ענק החי באוקיינוס הדרומי ובאיים באזור. הוא דומה לקרובו יסעור ענק דרומי.
תיאור
מקוריהם גדולים מאוד בצבע כתום חיוור, נוצותיהם אפורות עם נקודות. מזונם מצוי ביבשה ובים, אך בעיקר ליד החוף. הם אוכלים פגרים, בעיקר של כלבי ים ופינגווינים. לעיתים קרובות הם עוקבים אחרי סירות דיג לאכול את הפסולת הנזרקת ממנה. תוחלת חייהם 20 שנים.
רבייה
עונת הרבייה היא מחודש אוקטובר ועד מרץ. היסעורים מטילים ביצה אחת ויחידה, בקן מחוספס הבנוי 50 ס"מ מעל לפני הקרקע. הביצה מודגרת במשך כ-60 ימים. מרגע שבקע, הגוזל נשאר בקן למשך 3 שבועות. הגוזלים מצמיחים נוצות לאחר כ-4 חודשים, ומגיעים לבגרות המינית רק לאחר 6–7 שנים כאשר הופכים לפרחון.
פרופיל 64
פרופיל 64 היא סדרת טלוויזיה קומית ישראלית ששודרה בערוץ 10, בין 22 ביולי 2013 ל-9 בספטמבר 2013. הסדרה נקראת על שם הפרופיל הרפואי 64, שמעיד על שירות לא קרבי בצה"ל. את הסדרה יצרו וכתבו איתי אדרי, ארז אבני ואביב דיבון וביים אותה איתן צור.
תקציר העלילה
סגן אבנר בן בסט (רועי אסף), קצין צנחנים מורעל, מודח מתפקידו ומוצא עצמו מוצב מחדש לבה"ד 15 - בית הספר למקצועות המודיעין. הוא ממונה להיות מפקד קורס משא"פ (מש"קי איסוף פיקודיים), למורת רוחו של סמ"ר מתן אגוזי (מיכאל מושונוב), אשר חותם קבע על מנת להיות מפקד הקורס החדש. אגוזי, יחד עם יתר אנשי הסגל של הקורס - תום (דוד שאול), שני (דנה פרידר) ורותם (דולב מסיקה) - הם ארבעה חנונים ששירותם הצבאי הוא לטענתם "קייטנה". הם מנסים לשמר את תנאי השירות הקיימים שהיו להם, בעוד אבנר מנסה להפוך אותם לחיילים "אמיתיים".
Me and Your Mama
"Me and Your Mama" (בתרגום לעברית: אני ואמא שלך) הוא סינגל של הראפר והזמר האמריקאי צ'יילדיש גמבינו. הוא יצא ב-10 בנובמבר 2016 ברחבי העולם, והוא הסינגל הראשון מתוך אלבום האולפן השלישי שלו "!Awaken, My Love".
טיפה של חום
טיפה של חום הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני ביחד עם הזמר שיר לוי. השיר יצא לאור ב-3 במרץ 2012, תחת חסות של חברת התקליטים "ביג בוס רקורדס", כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במדיה פורסט, וה-20 ברשת ג'.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי דורון גל והופק על ידי יעקב למאי. השיר הוא מעין בלדה ים-תיכונית, ובמקור תוכנן להיכלל באחד מאלבומיה של מרגלית צנעני, אך לבסוף יצא לאור כסינגל שלא מתוך אלבום.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב, והעניק לו ציון של שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה.
וידאו קליפ
טרם הוציאו השניים את הווידאו קליפ המלא של השיר, העלה שיר לוי לערוץ היוטיוב שלו את האודיו של השיר, המציג את עטיפתו של הסינגל. האודיו לא זכה להצלחה רבה ונכון לספטמבר 2018, מונה הצפיות שלו עומד על כ-121 אלף צפיות.
מרגלית צנעני העלתה את האודיו של השיר גם לערוץ היוטיוב שלה גם כן.
קרוליין הסלט
קרוליין הסלט (באנגלית: Dame Caroline Haslett; 17 באוגוסט 1895, וורט' סאסקס, אנגליה – 4 בינואר 1957) הייתה מהנדסת חשמל, שפתחה את עולם ההנדסה עבור נשים. היא פעלה בארגונים שונים, למען קידום נשים בתעשיית ההנדסה וסייעה בהפחתת הקושי בעבודות הבית באמצעות שימוש במכשירים חשמליים. במשך חייה פרסמה ספרים שונים המדריכים נשים כיצד להשתמש במכשירי חשמל בעבודות הבית.