cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרולין
אין הכרח לקבלה מהמזון מכיוון שהיא מסונתזת בגוף מחומצת האמינו חומצה גלוטמית. כמו כן היא עשויה להיות תוצר של גלוטמין או אורניטין. חומצה זו, ביחד עם הנגזרת שלה, הידרוקסיפרולין, מהוות 21% מהקולגן, החלבון הסיבי של רקמת חיבור.
פרולין משמשת גם לבניית רקמות עצם, סחוס ועור. היא נחוצה לשמירה על המפרקים והגידים ולתפקודם התקין. כמו כן היא משמשת לריפוי פצעים ונחוצה לחיזוק שריר הלב. ברקמות יונקים מצויה החומצה רק בצורת הסטריאואיזומרית L.
פרולין שכיחה במיוחד במוצרי חלב ובביצים. ניתן למצוא אותה גם בנבטי חיטה ובבשר, בריכוזים נמוכים יותר.
פרולין ייחודית בהיותה חומצת אמינו שניונית ולא חומצת אמינו ראשונית כמו כל שאר חומצות האמינו שיוצרות חלבונים, היות שהשייר שלה (R) מחובר אל הקצה האמיני (NH) שלה. מבנה מיוחד זה גורם לפרולין "לשבור" (מבחינה מרחבית) שרשראות פפטידיות ארוכות. לכן היא משמשת לעיתים בנקודות קיפול חדות של חלבונים, ובהם במבני סיבובי בטא (beta-turns). מכאן חשיבותה העליונה של חומצה זו למבנה השניוני והשלישוני של החלבונים. מטעמי נוחות אין מקפידים לקרוא לפרולין חומצת אימינו ומונים אותה בין עשרים חומצות האמינו המקודדות על ידי הקוד הגנטי. קשרים פפטידיים לפרולין יכולים להיות הן בצורת ציס והן בטראנס.
ציסטאין
ציסטאין מסונתזת בגוף ממתיונין ומסרין. ציסטאין נדרשת לתהליכים רבים, ובהם ליצירת הקרטין החשוב לשיער, לעור ולציפורניים (אצל בהמות דרוש הקרטין ליצירת קרניים ופרסות).
מה-ג'ונג
מה-ג'ונג (麻將) הוא משחק לוח / קלפים סיני המיועד לארבעה שחקנים. אבני המשחק והחוקים של המשחק משתנים מעט מאזור אחד של העולם למשנהו. באופן כללי המשחק משוחק בצורה דומה למדי, כשהמטרה היא להשלים יד של קלפים (או אבני משחק) שתיתן את הערך הכי גבוה. לשם הבהירות, בהמשך הערך, גם הקלפים וגם אבני המשחק ייקראו "אבנים".
המשחקים המערביים הקרוב ביותר למה-ג'ונג הם אולי ג'ין רומי ורמיקוב, מכיוון ששניהם כוללים בחירת אבנים וזריקתן מתוך יד אבני המשחק, כדי לקבל נקודות ולהרכיב קבוצות שונות של קלפים.
היסטוריה ומקורות
משערים שהמה-ג'ונג התפתח ממשחקי קלפים ודומינו קיימים בסביבות שנת 1850. ישנו עדיין ויכוח ער וענייני בקשר לשאלה למי צריך לייחס את פיתוח המשחק. תאוריה אחת גורסת שקציני צבא סיניים פיתחו אותו בזמן מרד טאי פינג, כדי להעביר את הזמן. לעומת זאת יש אחרים שגורסים שאציל מאזור שאנגחאי יצר את המשחק בין השנים 1870 ו-1875.
ב־1895 אנתרופולוג בשם סטיוארט קולין כתב מאמר שבו הוזכר משחק המא-ג'ונג. זה התיעוד הכתוב הראשון למשחק המה-ג'ונג בשפה כלשהי חוץ מסינית. עד ל-1910 נוסף תיעוד גם בצרפתית וביפנית.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 המשחק הגיע לארצות הברית, וכמעט מיד הפך ללהיט ונשאר פופולרי במשך 20 שנה. אלו שנתפסו במיוחד לקדחת המה-ג'ונג אפילו קישטו את בתיהם בסגנון סינית בזמן המשחק.
כיום ישנם משחקי מחשב רבים המכונים "מה-ג'ונג" שפותחו החל משנת 1986, כשחברת משחקי המחשב "אקטיוויז'ן" (Activision) הוציאה לשוק המשחקים את "שנגחאי" (Shanghai), משחק שכולו התנהל סביב הסרת זוגות של אבני משחק מצוירות ממגדל וירטואלי של אבני משחק, בהתאם לכללים מסוימים. למשחק זה ולמשחקים שבאו אחריו ושמרו על אותם כללי משחק יש מעט מאוד מאפיינים משותפים עם משחק המה-ג'ונג, והם מהווים למעשה גרסאות של משחק ששונה לחלוטין מהמקורי למעט האבנים. למשחקים אלו מספר שמות וכינויים נוספים - "סוליטייר מה-ג'ונג" (Solitaire Mah-Jongg), "טאיפיי" (Taipei) ועוד.
ציוד המשחק
את המשחק משחקים בדרך כלל עם ערכת אבני מה-ג'ונג או לפעמים בעזרת קלפי משחק. משתמשים בקלפי משחק בדרך כלל בנסיעות, מכיוון שהם מפחיתים את הנפח והמשקל הדרושים למשחק, אך לקלפי המשחק אין את העמידות שמוצאים בדרך כלל באבני המשחק. לפעמים משתמשים בקלפים מחוסר ברירה, במדינות שבהן לא מוכרים אבני מה-ג'ונג (כמו ישראל).
בערכות אבנים רבות ישנם גם מקלות ניקוד ואסימוני ניקוד, כמו גם מכוון לכיווני השמיים ומצביע לכיוון הסיבוב (הכיוון הכי חשוב). חלק מהערכות מכילות תושבות לאבני המשחק ומקומות לאסימוני הניקוד. הערכה בנוסף מכילה גם שלוש קוביות משחק.
אבני המשחק מכילות לפחות 136 אבנים רגילות ובדרך כלל לפחות 8 אבנים נוספות. האבנים הרגילות נחלקות לשתי קבוצות: האבנים הנוספות נחלקות בין 4 אבני פרחים ומספר דומה של אבני עונות.
אבנים פשוטות
רוב אבני המה-ג'ונג שייכות לשלוש סדרות, שהאבנים בהן ממוספרות מ-1 עד 9. יש ארבע מכל אבן ממוספרת בכל סדרה, ולכן מתקבלות 108 אבנים בסדרות (בכל סדרה יש 36 אבנים) הללו, שנקראות סדרות (או אבנים) פשוטות. הסדרות הן:
אבני הכבוד
אבני הכבוד נחלקות לשתי סדרות - סדרת רוחות השמיים וסדרת הדרקונים.
דרום 南
צפון 北
הכיוונים מצוינים כאן לא על פי הסדר המקובל בעולם, אלא על פי סדר החשיבות במשחק המה-ג'ונג, כאשר מזרח הוא החשוב ביותר, וצפון במקום האחרון.
ושלוש אבנים מסדרת הדרקונים:
אבנים נוספות
ארבעת הפרחים הם:
הסחלב 蘭 (כנגד כיוון דרום)
החרצית 菊 (כנגד כיוון מערב)
פרח הבמבוק 竹 (כנגד כיוון צפון)
צילום רנטגן
צילום רנטגן הוא צילום רדיוגרפי, המתבצע בעזרת קרני רנטגן. עקב כושר החדירה הגבוה של הקרניים נוצר על לוח הצילום שיקוף ברור של עצמים צפופים בלבד כגון עצמות ומתכות, ואילו גופים רכים יותר מאפשרים לקרינה לעבור דרכם כמעט ללא בליעה.
מה-ג'ונג
אבנים נוספות
ארבע העונות הן:
צילום רנטגן
השימוש
השימוש העיקרי ביכולת צילום הרנטגן, הוא אבחון רפואי. הרפואה משתמשת בצילום הרנטגן לצורך איתור תקלות או בעיות בתוך הגוף שאינן נראות בעין רגילה. התחום הרפואי בו משתמשים בעיקר ביכולת זו הוא אורתופדיה לאיתור תקלות או בעיות בעצמות השלד, כגון שברים חבלות או פגמים מולדים. תחום נוסף בו יש לצילום הרנטגן שימוש רב הוא רפואת שיניים, כדי לאתר חורים בשיניים או פגמים ברקמת השן.
מה-ג'ונג
אבנים נוספות
אביב 春 (כנגד כיוון מזרח)
צילום רנטגן
השימוש
שימושים נוספים בצילומי רנטגן הם בקריסטלוגרפיה בקרני רנטגן - מחקר כימי וביולוגי שעוסק במציאת מבנה של גבישים, בירור הרכב חומרי צבע וגילוי שכבות ציור במחקר תולדות האמנות, טלסקופייה וחקר החלל החיצון ושיקוף מזוודות לאבטחת מטוסי נוסעים.
מה-ג'ונג
אבנים נוספות
קיץ 夏 (כנגד כיוון דרום)
סתיו 秋 (כנגד כיוון מערב)
שינויים אזוריים בערכות
בסינגפור וארצות הברית משתמשים בנוסף לאבני הפרחים באבני חיות:
חתול 猫
עכבר 䑕
צילום רנטגן
היסטוריה
טכניקת צילום הרנטגן התגלתה במקרה על ידי הפיזיקאי הגרמני וילהלם רנטגן בערבו של יום ה-8 בנובמבר 1895 בשעה שערך ניסויים בשפופרת ריק במעבדתו. רנטגן זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1901 על תגליתו זו.
מה-ג'ונג
שינויים אזוריים בערכות
תרנגול 鸡
צילום רנטגן
היסטוריה
צילום הרנטגן המפורסם ביותר שביצע רנטגן הוא של כף ידה של אשתו, ובו ניתן להבחין בעצמות כף היד ובטבעת הנישואין שעל אצבעה, ובתוואי עדין של שאר הרקמות.
מה-ג'ונג
שינויים אזוריים בערכות
נדל 实
צילום רנטגן
היסטוריה
בשנת 1913 גוסטב בוקי שיפר באופן משמעותי את איכות הצילום המתקבל.
מה-ג'ונג
שינויים אזוריים בערכות
בנוסף, לפעמים מוסיפים אבנים נוספות, שמייצגות תכונות אנושיות או מקצועות למיניהם (עושר, חריצות, ליצנות, עוני).
בגרסאות היפניות השונות של מה-ג'ונג יש גם קלפי ריצ'י, שמשמשים לסימון מצבים ייחודיים במשחק היפני.
בגרסה האמריקאית של המה-ג'ונג משתמשים ב-8 ג'וקרים, מה שמביא את מספר האבנים בערכות האמריקאיות לכ-152. הג'וקרים משמשים באמצעות חוקים מיוחדים להשלמת היד של השחקן.
התחלת המשחק
טרם התחלת המשחק עצמו יש לסדר את האבנים ולחלק אותן בין המשתתפים, ולשם כך נוצר סדר פעולות טקסי ומורכב, שימנע רמאויות.
קביעת הכיוונים וכיוון הסיבוב
השחקנים יושבים בארבעה מושבים, שמייצגים את כיווני השמיים, כאשר הכיוון החשוב ביותר בסיבובים הראשונים הוא המזרח. כיוון זה נקרא כיוון הסיבוב. כדי לקבוע מי יישב שם זורקים קובייה, ובמזרח יושב מי שהוציא את הניקוד הגבוה ביותר. אחר כך קובעים באותו אופן היכן יישבו השחקנים, בסדר הבא: דרום, מערב, צפון. כיוון השמיים של שחקן מסוים משתנה עם כיוון השעון בכל סיבוב, אלא אם כן השחקן שיושב בכיוון הסיבוב ניצח.
כיוון הסיבוב הוא תמיד מזרח בתחילת המשחק. כיוון הסיבוב משתנה כאשר כל שחקן שיחק לפחות פעם אחת בתור כל כיוון. כעת הוא נעשה הכיוון הבא בכיוון השעון (נגד כיוון השעון, בגרסה הישראלית).
לאחר מכן מתיישבים השחקנים מסביב למכוון רוחות השמיים ושמים את המצביע של כיוון הסיבוב. כעת שחקן המזרח זורק שתי קוביות, כדי לקבוע את "הצד השבור". כעת סופרים בכיוון השעון כך: 1- מזרח 2- דרום וכו'. עד שמגיעים לסכום הנקודות על הקוביות, וזהו הצד השבור.
חלוקת האבנים לשחקנים
כעת, כל האבנים מעורבבות כך שפניהן מכוונות מטה. השחקן שם מולו שורה של שתי שכבות של אבנים, אורך השורה תלוי בכמות האבנים: מבנה זה מכונה בדרך כלל "חומה". כעת השחקן של הצד השבור זורק שלוש קוביות ובוחר מהיכן בחומה צריך להתחיל ולחלק אבנים. המיקום הזה נבחר על ידי ספירת הסכום שמופיע על הקוביות משמאל הצד שלו לימין זוג הקלפים. נקודה זו מכונה "נקודת השבירה".
שחקן כיוון הסיבוב לוקח לעצמו ארבע אבנים, וכעת הוא מחלק לשחקנים אבנים בסדר השעון, אך מסיר אותן מהחומה בכיוון השעון מנקודת השבירה, כך שלכל השחקנים יש בסופו של דבר 12 אבנים, או בגרסאות מסוימות - 16 אבנים. בגרסאות שמכילות 13 אבנים כעת נותנים אבן נוספת לכל שחקן. אחר כך שחקן כיוון הסיבוב לוקח לעצמו עוד אבן אחת.
החומה מוכנה להתחלת המשחק, וכעת קבוצת אבנים בכיוון נגד השעון מופרדת מן השאר בדרך ייחודית לכל גרסת מה-ג'ונג. קבוצת קלפים זו תיקרא קופסאת קונג. היא משמשת כמקור לקלפים שמחולקים במצבים מיוחדים במשחק כפי שיוסבר בהמשך.
אם השחקן של כיוון הסיבוב לא מחזיק יד מנצחת הוא זורק אבן על השולחן. אבן כזאת נקראת אבן תפיסה.
כלל הצ'ארלסטון
בגרסאות של המשחק שפופולריות בארצות הברית, לפני תחילת כל סיבוב השחקן מחליף שלוש אבנים עם כל יריב לפני תחילת הסיבוב. מהלך זה ידוע בכינוי כלל הצ'ארלסטון, והוא תכונה מיוחדת של המה-ג'ונג האמריקאי, שהושאלה ממשחקי קלפים אחרים.
המשחק עצמו
בשלב חלוקת הקלפים כל שחקן קיבל לידיו 13 או 16 אבנים, בהתאם לגרסה. בגרסה של 13 אבנים, השחקן של כיוון הסיבוב קיבל 14 אבנים.
כעת שחקן כיוון הסיבוב זורק אבן תפיסה על השולחן. שחקנים אחרים יכולים להכריז שהם השלימו "קבוצה חשופה", שהגדרתה תובא בהמשך. כעת הוא חושף את הקבוצה שהשלים באמצעות האבן, אחרת יקבל עונש. האזור שמרכז בתוכו קלפים של קבוצות חשופות ופרחים מכונה "החלק הגלוי" של היד. זה יוצר מרכיב אסטרטגי שנותן רמז לשחקנים האחרים לגבי יד האבנים שהשחקן מחזיק. בהרבה גרסאות של המשחק, זריקת אבן תפיסה שגורמת לשחקן יריב לנצח גורמת לשחקן הזורק לאבד נקודות.
אם אף אחד לא לקח את האבן התפיסה, היא יוצאת מן המשחק והתור עובר לשחקן הבא בכיוון השעון. השחקן לוקח אבן מהחומה בכיוון השעון מנקודת השבירה ואז חוזר על המהלך שתואר. אם שחקן לקח אבן וחשף קבוצה, עליו לזרוק אבן תפיסה נוספת.
אבני פרחים/עונות
את אבני הפרחים או העונות, כאשר הן מחולקות או נלקחות מן החומה, ניתן להחליף מיד באבנים אחרות מקופסאת הקונג. הן "יחשפו" לאזור הגלוי של היד. בתחילת כל סיבוב, אם שני שחקנים או יותר רוצים להכריז על אבני הפרחים, מחליפים לפי סדר השחקנים מכיוון הסיבוב בכיוון השעון. אבני פרחים עשויות בגרסאות מסוימות לזכות בנקודות, בהתאם לגרסה. במה-ג'ונג הונג קונגי או מלזי, אם לשחקן יש את קלפי הפרחים או העונות הוא מנצח בסיבוב.
אבני ג'וקר
אבני הג'וקר הן תכונה מיוחדת של מספר גרסאות, במיוחד האמריקאיות. הן יכולות להחליף אבנים אחרות בקבוצות מסוימות בתוך יד האבנים. בהתאם לגרסה, שחקן יוכל להחליף ג'וקר שהוא חלק מקבוצה חשופה של שחקן אחר באבן שהוא מייצג.
חוקים שמכתיבים התנהגות של ג'וקר בתור אבן תפיסה קיימים גם כן: חלק מהגרסאות של המשחק מתירות לג'וקר לקחת זהות של כל אבן, ואילו גרסאות אחרות מאפשרות לג'וקר לקחת רק זהות של קלף שנזרק בסיבובים הקודמים.
צילום רנטגן
עקרונות הצילום
הצילום הרדיוגרפי, וצילום רנטגן בכלל, מבוססים על יכולת החדירה של קרינת הרנטגן (X) בחומר. לקרינה זו אורך גל קצר, שנבלע בחומרים צפופים או עבים, אך חודר חומרים רכים או דקים. הקרינה שלא נבלעה פוגעת בסרט צילום ייעודי, ומייננת את גרעיני ברומיד הכסף שבו. לאחר תהליך פיתוח סרט הצילום, שבו מושחרים הגרעינים המיוננים, מתקבלת תמונה - רדיוגרמה - ובה מוצג שיקוף החלק המצולם.
מה-ג'ונג
אבני ג'וקר
ג'וקרים יכולים גם להשפיע על הניקוד של היד בגרסאות מסוימות. כמה ידיים מנצחות מיוחדות ("מה-ג'ונג מיוחד") דורשים שימוש בקלפי ג'וקר (לדוגמה: כדי ליצג "אבן חמישית" של סוג מסוים של אבנים פשוטות או אבני כבוד).
צילום רנטגן
עקרונות הצילום
הצילום מתבצע על פי רוב בעזרת שפופרת ריק קטודית, שפולטת את קרינת הרנטגן המייננת כתגובה לפגיעת אלקטרונים באטומי טונגסטן (ערך זה עוסק בצילום רדיוגרפי על גבי סרט צילום בעזרת שפופרת רנטגן, אך ישנה אפשרות לצילום גם תוך שימוש במאיצי חלקיקים שונים, כגון מאיץ חלקיקים ישר או בתתטרון).
מה-ג'ונג
אבני ג'וקר
הערה: בכלל הצ'ארלסטון אסור להעביר ג'וקרים.
קבוצות ניתנות לחשיפה
הערה: ליד מנצחת, שנקראת גם "מה-ג'ונג", יש עדיפות על פני כל קבוצה אחרת שהכריזו שאר השחקנים. למהלך בו אחד השחקנים שהכריז קונג והכרזה שלו נעקפה על ידי מה-ג'ונג קוראים "שוד קונג" וניתן לקבל עליו בונוס.
צילום רנטגן
חשיפת הסרט
כאמור, סרט הצילום נחשף לקרינה ברמה המשתנה על ידי צפיפות החלק שצולם ועוביו. ישנם מספר פרמטרים המאפשרים שליטה על צפיפות ההשחרה שתתקבל לאחר הצילום.
מה-ג'ונג
ידיים מוכנות (עומדות)
כאשר לשחקן חסרה רק אבן אחת להכרזת מה-ג'ונג, ניתן להכריז יד מוכנה ("עומדת", בגרסה הישראלית). השחקן שהכריז אמור לחכות לאבנים מסוימות. ברוב הגרסאות של המשחק ניתן לחכות לאבן משניים-שלושה סוגים שונים, ואילו אחרות (כמו הגרסה הישראלית) מאפשרות לשחקן לחכות לאבן מסוג אחד בלבד.
בכמה גרסאות של המשחק, במיוחד הגרסה היפנית, מותר לשחקן להכריז ריצ'י (לפעמים שחקנים אנגליים בגרסה זו מבטאים זאת "ריץ'" (Reach)). הכרזה של ריצ'י פרושה הבטחה לחכות לאבן מסוימת, וכל אבן אחרת שנכנסת ליד הופכת להיות אבן תפיסה שנזרקת לשולחן. שחקן שמכריז ריצ'י מקבל בונוס אם הוא מנצח וקנס אם הוא מפסיד.
צילום רנטגן
חשיפת הסרט
נתוני החשיפה המורכבים ממשתני הזמן, הזרם והמתח, נקבעים תוך שימוש בסקאלה חצי לוגריתמית, שבה בוחרים מתח רצוי ביחס לעובי החלק, ומוציאים בעזרתה את המשתנה E המהווה את זמן החשיפה הרצוי. את המשתנה E מזינים לתוך הפונקציה E=MT, שממנה נגזר זמן החשיפה:
מה-ג'ונג
תיקו
אם נגמרו כל האבנים בחומה חוץ מקופסאת הקונג, ואף אחד לא מנצח, הסיבוב מתחיל מחדש (בגרסה הישראלית במקרה של תיקו הניקוד לא מחושב). בהתאם לגרסה, כיווני השחקן עלולים אף שלא להשתנות.
ישנם מצבים מסוימים שתיקו מוכרז גם כאשר נותרו אבנים בחומה. לדוגמה: כאשר שחקן מכריז יד עומדת שקרית, או מה-ג'ונג שקרי, הוא מקבל על כך קנס גבוה והסיבוב מתחיל מחדש. תיקו כזה נקרא "תיקו מבטל".
צילום רנטגן
חשיפת הסרט
כאשר E הוא המשתנה שהתקבל בסקאלה, M הוא הזרם הנבחר במילי-אמפר (לרוב מדובר בקבוע שנע בין 2.5 ל-4 מיליאמפר) ו-T הוא הזמן בדקות (ניסוח אחר הוא: E=ma min כלומר - חשיפה שווה לזרם כפול דקה).
מה-ג'ונג
תיקו
במה-ג'ונג היפני יש מספר אפשרויות לתיקו מבטל: אם בתור הראשון של הסיבוב שום קבוצה גלויה לא הוכרזה ולשחקן יש 9 אבנים סופיות/כבוד הוא יכול להכריז תיקו מבטל. אם שלושה שחקנים מנסים וזכאים להכריז מה-ג'ונג בבת-אחת, מוכרז תיקו מבטל. אם כל השחקנים בתור הראשון זרקו את אותה האבן של רוחות השמיים ושום קבוצה גלויה לא הוכרזה, מוכרז תיקו מבטל. אם כל השחקנים הכריזו ריצ'י, מוכרז תיקו מבטל. מוכרז תיקו מבטל כאשר מוכרזים ארבעה קונגים בידי יותר משני שחקנים. יש גם תיקו כאשר לשחקן אין זוג או צ'או ביד לאחר שהרים, בסיבוב הראשון של היד, ולפני שמשהו העלה פונג, קונג או צ'או.
ניצחון בסיבוב
השחקן מנצח בסיבוב על ידי יצירת והכרזת מה-ג'ונג, שהגדרתו המדויקת משתנה בין הגרסאות. מה-ג'ונג סטנדרטי מורכב מקבוצות גלויות ונסתרות וזוג אבנים זהות. מספר הקבוצות במה-ג'ונג הוא בדרך כלל 4 לגרסאות של 13 אבנים ו-5 לגרסאות של 16 אבנים. ישנם גם בכל גרסה מה-ג'ונגים מיוחדים, שהם צירופים לא רגילים שמקבלים עליהם בונוס מיוחד של נקודות. יש גרסאות שצריך להיות ערך מינימלי ליד קלפים כדי שתוכרז כמה-ג'ונג.
צילום רנטגן
חשיפת הסרט
סקאלות החשיפה משתנות בין סוג חומר אחד לאחר (כך, למשל, יש הבדלי חשיפה עצומים בין אלומיניום לפלדה), ובין סוגי סרטי צילום (המתחלקים למהירים ואיטיים), והן מתייחסות לקבלת צפיפות השחרה ברמה מסוימת. לרוב, הסקאלות מיועדות לקבלת השחרה ברמת צפיפות 2 בצילום ממרחק של מטר אחד.
איכות תמונה
בצילום רדיוגרפי ישנם מספר מאפיינים ייחודיים שלא קיימים בצילום סטנדרטי, וזאת עקב המאפיין העיקרי של קרני הרנטגן - יכולת חדירה עמוקה דרך חומר. בעוד בצילום סטנדרטי משתמשים בהחזר של קרני אור לצורך צילום אובייקט, ברנטגן מקרינים קרינה דרך האובייקט אל סרט הצילום (הדבר דומה לפוטוגרמה).
הבעיות בהקשר איכות התמונה הן אלו:
ניתן לפתור את הבעיות האלו באמצעים שונים, שרובם נועדו למנוע מקרינה לא רצויה להגיע אל סרט הצילום. שימוש במיסוך עופרת מסביב לחלק (ובעיקר מתחת לסרט הצילום) בולע את הקרינה ומונע החזרות מיותרות; את האלומה ממקדים ומסננים באמצעות סדרה של מסננים מיוחדים המורכבים על חלון ההקרנה בשפופרת, שמהווים מעין צמצם.
מיקום המצלמה ביחס לחלק הוא המאפיין הקריטי ביותר בכל הקשור לאיכות התמונה. על מנת למנוע השלכה של שיקוף החלק על פני סרט הצילום ממקמים את השפופרת - על פי רוב - בניצב לחלק המצולם, ומול מרכזו. ישנו קשר בין מרחק מקור הקרינה מהאובייקט המצולם, המרחק של קצה האובייקט העליון לסרט הצילום וגודל מקור הקרינה, בהקשר של אי חדות גאומטרית (הנובעת משבירת הקרניים בצידי החלק). קשר זה מבוטא במשוואה הבאה:
כאשר Ug הוא גודל העיוות שייווצר, F הוא גודל מקור הקרינה, T הוא המרחק בין הקצה העליון של החלק לסרט הצילום (בצילום רגיל מדובר למעשה בעובי/גובה החלק), ו-D הוא המרחק בין מקור הקרינה לבין החלק המצולם. העיוות גדל ככל ש-Ug גבוה יותר. ממשוואה זו ניתן לראות בבירור שמצב אופטימלי הוא שמקור הקרינה יהיה צר ככל האפשר, ושרצוי לקבוע את המרחק בין החלק המצולם לבין מקור הקרינה על פי כפולת גודל המקור בעובי החלק (מצב אופטימלי הוא Ug=0).
מדידת איכות התמונה
ישנם מספר פרמטרים מדידים או ברי אבחנה בתמונה, המאפשרים קביעת טיבה:
צפיפות ההשחרה נמדדת בעזרת דנסיטומטר (באנגלית: Densitometer; בעברית: מד צפיפות השחרה) - מכשיר המודד את כמות האור העובר ממקור האור דרך חלק נתון בסרט הצילום (לאחר הפיתוח) אל חיישן הנמצא מהעבר השני. צפיפות השחרה 0 היא מצב שבו 100% מהאור עובר מצד לצד. צפיפות מיטבית נעה בין 1.8 ל-2.2, וטבלאות חשיפה בנויות, לרוב, לצורך חשיפה שתיתן צפיפות 2. הצפיפות נמדדת באזור שממנו נלקח העובי לחישוב החשיפה.
הצפיפות היא חלק ממאפיין הניגודיות. רדיוגרמה ניגודית היא כזו שבה ההפרדה בין עוביים או צפיפויות שונות ניכרת בבירור. אם באזור אחד צפיפות ההשחרה תהיה 0.5, ובאזור שצמוד אליו הצפיפות תהיה 2.5, הרדיוגרמה היא בעלת ניגודיות גבוהה. הנתון המשפיע ישירות על ניגודיות הסרט הוא עוצמת המתח - מתח גבוה יפיק רדיוגרמה בעלת ניגודיות נמוכה יותר, מכיוון שאורכי גל הקצרים יבלעו מעט בכל עובי בחלק המצולם, ולרדיוגרמה עצמה יש צפיפות השחרה מקסימלית סופית.
יכולת ההפרדה נמדדת בעזרת פנטרמטר (באנגלית: Pentrameter; בעברית: מד טיב תמונה; בראשי תיבות: מט"ת). הפרדה גבוהה פירושה יכולת אבחנה בפרטים בעובי של כ-2% מעובי החלק, ואף פחות מכך. ישנם שני סוגים של פנטרמטרים:
פנטרמטר החוטים הוא למעשה חוטים דקים, בעוביים משתנים, המחולקים לשלוש קבוצות. מ-0 עד 6, מ-6 עד 12, ומ-12 עד 16. לכל חוט עובי קבוע בתקן (הנמדד במילימטרים), שמהווה דגם התייחסות ל-2% מעובי החלק הנמדד. קיימות סדרות שונות של חוטים על פי סוג החומר שממנו עשוי החלק, על מנת ליצור השוואה אחידה. את הפנטרמטר מניחים בשעת הצילום על האזור שבו מחפשים סדקים או פריטים חריגים, ובשעת פענוח הממצאים יהיה ניתן להתייחס אליו לצורך מדידת עובי. ברדיוגרמה יופיעו החוטים כבהירים יותר מהרקע שעליהם הונחו.
הפנטרמטר האמריקאי הוא סדרה של לוחיות, עשויות ממתכות שונות, בעוביים שונים (הנמדדים באינצ'ים). בכל לוחית יש שלושה קדחים: קדח אחד הוא בעובי T (כלומר - 2% מעובי החלק הרצוי), שני הוא 2T, ושלישי הוא 4T (פי שניים ופי שלושה מ-2% עובי חלק, בהתאמה). גם עובי הלוחית הוא 2% מעובי החלק הנבדק, כלומר - T, ודבר זה מהווה יתרון של הפנטרמטר האמריקאי על פני הגרמני, מכיוון שבגלל זה ניתן למדוד גם את ניגודיות הצילום ביחס לעובי ידוע (2%).
גם את הפנטרמטר האמריקאי יש להניח על פני החלק, באזור שבו מחפשים את הסדקים או החריגה, ויש להשתמש בלוחית ממתכת הזהה לחומר המצולם. ברדיוגרמה יופיעו הקדחים ככהים יותר מהרקע שלהם (הרקע הוא הלוחית, להבדיל מהפנטרמטר הגרמני, שבו הרקע הוא החלק עצמו).
צילום דיגיטלי
בשנים האחרונות חלה התפתחות בצילום הרנטגן, בעקבות מהפכת הצילום הדיגיטלי, ונוצרו מערכות לצילום רנטגן דיגיטלי.
מערכות אלו מתבססות על לוחות צילום שבתגובה לפגיעת הקרינה בהם נוצר בהם מתח חשמלי המתורגם לאות דיגיטלי. ישנם מספר סוגים של לוחות צילום, המבוססים על עקרונות דומים, אך דרכי היישום שונות בין לוח אחד למשנהו. חלקם חד פעמיים, וחלקם רב פעמיים (עם זאת, אין לוח צילום דיגיטלי שהשימוש בו בלתי מוגבל).
בתרבות הפופולרית
בספרות, השם ראיית רנטגן ניתן ליכולת הבדיונית לראות דרך עצמים. יכולת כזו ניתנה לגיבורי על כגון סופרמן.
חידת שחמט
חידות שחמט הן חידות שלהצגתן ולפתרונן משמשים לוח השחמט וכלי השחמט (כולל החוקים החלים על כל כלי), אך הן אינן עוסקות במצבים שניתן להגיע אליהם במהלך משחק שחמט. בכך הן נבדלות מבעיות שחמט, העוסקות רק במצבים שניתן להגיע אליהם בהתאם לכללי המשחק. רבות מחידות השחמט הן בעיות מתמטיות, ולא בעיות שחמטיות. חידות שחמט אחרות משמשות, כדרכן של חידות, לשעשוע בלבד.
אחת מחידות השחמט המפורסמות ביותר היא חידת שמונה המלכות. בחידה זו יש לסדר שמונה מלכות על-פני לוח שחמט, כך שאף מלכה אינה מאיימת על מלכה אחרת, כלומר אין שתי מלכות הנמצאות על שורה משותפת, טור משותף או אלכסון משותף. גרסה כללית יותר של חידה זו עוסקת בסידור n מלכות על-פני לוח שחמט שגודלו nXn. לחידת שמונה המלכות יש 92 פתרונות שונים.
חידת שחמט מפורסמת נוספת היא חידת מסע הפרש: הפרש נמצא על אחת ממשבצות לוח השחמט, ועליו לצאת למסע, בהתאם לכללי המסע של הפרש, שבו יעבור על-פני כל אחת ממשבצות הלוח, פעם אחת ויחידה בכל משבצת. גם מחידה זו ניתן לעבור לחידה כללית יותר, שבה לוח שחמט הוא בגודל nXn. חידה זו היא מקרה פרטי של בעיה ידועה בתורת הגרפים.
החידה הבאה, שאותה חיבר מקס בלאק בשנת 1946, עוסקת בלוח השחמט אך לא בכלי השחמט. ניקח לוח שחמט ונגזור ממנו שתי משבצות הנמצאות בפינות נגדיות של הלוח (פינות שאין להן שורה משותפת או טור משותף). האם ניתן לכסות לוח זה ב-31 אבני דומינו, כך שכל אבן מכסה שני ריבועים סמוכים? הפתרון במסגרת הבאה.
טון
ראו גם
}}
חלמנו
מחנה ההשמדה חֶלְמְנוֹ (בגרמנית: Vernichtungslager Kulmhof) היה מחנה השמדה במערבה של פולין, בסמוך לכפר חלמנו על הנֵר, כ-60 ק"מ מצפון מערב לעיר לודז'. היה זה מחנה ההשמדה הראשון שהוקם על ידי הנאצים, והקמתו היוותה קפיצת מדרגה בשלבי התפתחות הפתרון הסופי: בפעם הראשונה בוצעה השמדה של יהודים ובני לאומים אחרים באמצעות משאיות גז, היה זה האתר הראשון שבו בוצעה ההשמדה במקום קבוע, והאתר הראשון שבו נשרפו גופות הנרצחים. מחנה ההשמדה חלמנו פעל מ-8 בדצמבר 1941 עד אפריל 1943; ביוני 1944 חודשה פעילותו, עד לחיסולו ב-18 בינואר 1945.
רקע
השמדה מאורגנת של היהודים, כחלק ממדיניות הפתרון הסופי של הנאצים, החלה במבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות, שנפתחה ב-22 ביוני 1941. יחידות מיוחדות שנקראו "עוצבות מבצע", איינזצגרופן, נעו בעקבות היחידות הלוחמות. יחידות אלה רצחו את היהודים שנפלו לידיהם בשטחים שנכבשו, בעיקר בירי המוני. החל מספטמבר 1941 החלו יחידות אלה לעשות שימוש גם במשאיות גז לשם ביצוע ההשמדה. השלב הבא של תהליך ההשמדה המאורגנת היה שינוי הסדר: במקום שהרוצחים יגיעו אל הנרצחים, הוחלט להביא את היהודים אל אתר ההשמדה. חלמנו היה האתר הראשון בו בוצעה מדיניות זו.
מיקום ומבנה
מחנה ההשמדה חלמנו נמצא במערב פולין, כ-60 קילומטרים מצפון מערב לעיר לודז', וכ-120 קילומטרים ממזרח לפוזנן. המחנה היה סמוך לנהר נר (Ner), אחד מיובליו של נהר ורטה (Warta). המחנה נקרא על שם העיירה חלמנו שעל נהר נֵר (Chełmno nad Nerem, בגרמנית: Kulmhof an der Neihr), הנמצאת כחמישה קילומטרים מדרום לאתר המחנה (להבדיל מעיירה נוספת בשם חלמנו, הנמצאת כשישים קילומטרים מצפון לאתר המחנה).
לאחר השלמת כיבוש פולין וחלוקתה עם ברית המועצות, חילקו הגרמנים את השטח שנפל לידיהם לשני חלקים עיקריים: החלק המרכזי, שכלל את מחוזות ורשה, לובלין, ראדום וקרקוב, הוגדר כיחידה מנהלית בפני עצמה - גנרל גוברנמן, ממשל כללי. חבליה המערביים של פולין סופחו לגרמניה; חלמנו הייתה בחבל שנקרא בפי הגרמנים ורטגאו (Warthegau), ואשר כלל חלק מאזור לודז' ואת אזור פוזנן.
המחנה היה מורכב משני אתרים. המחנה הראשון נקרא "מחנה הטירה" (Schlosslager), שהיה ממוקם בטירה ישנה שהייתה בכפר חלמנו, ובה רוכזו הקורבנות שהובאו למקום לאחר גירושם. במרחק כארבעה קילומטרים משם, ביער הסמוך, נמצא החלק השני של המחנה שנקרא "מחנה היער" (Waldlager), בו היו המשרפות ואזור קברי ההמונים.
הכפר חלמנו עצמו היה כפר קטן, ובו כארבעים בתי איכרים, וכמה מבני ציבור (בית ספר, אכסניה, תחנת מכבי אש, ובנין של ועד הכפר). הכפר מנה כמאתים וחמישים איש, שגורשו מבתיהם לאחר הכיבוש הגרמני. במקומם התיישבו במקום גרמנים, רובם מהגרים מווהלין, שנאלצו לעזוב את בתיהם בעקבות כיבוש מזרח פולין בידי ברית המועצות. בסוף 1941 התגוררו בכפר כ-300 תושבים גרמניים, והיה בו גם סניף של המפלגה הנאצית.
הקמת המחנה
לא ברור מתי ניתנה הפקודה להקמת המחנה. סביר להניח שההוראה הרלוונטית ניתנה בסוף אוקטובר או תחילת נובמבר 1941. היוזמה באה כנראה מצדו של ארתור גרייזר, מושל מחוז ורטגאו, שרצה להציג "מחוז למופת" (Mustergau), נקי מיהודים ומפולנים. המטרה הייתה גם ליצור "שטח ניסויים למאבק הלאומי", כפי שהוגדר. רעיונות להשמדה "הומניטרית" של יהודים "לא-פרודוקטיביים" שהועלו על ידי מפקד האס דה (סוכנות המודיעין של המפלגה הנאצית, "שירות הביטחון", בגרמנית: Sicherheitsdienst) במחוז חברו למטרותיו של גרייזר, ואלו הוצגו לאדולף היטלר. היטלר אישר השמדת 100,000 יהודים. תחילה נעשתה ההשמדה באמצעות ירי המוני, ולאחר מכן נרצחו היהודים בבורות סיד. כ-3,000 יהודים מגטאות זגורוב וגרודז'ייץ נרצחו בדרך זו. ואולם, דרך זו הסתברה כלא-יעילה וכקשה לשמירה בסוד. בשל כך הוחלט על שימוש במשאיות גז שנותרו מתוכנית T4 - אותנסיה.
בנובמבר התמקם בחלמנו סגל המחנה, שהיה מורכב מכ-20 אנשי אס דה (SD), אנשי משטרת הביטחון, ועוד כ-120 אנשי משטרת ההגנה (גוף משטרתי שהיה חלק ממשטרת הסדר, אורפ"ו (OrdnungsPolizei). אנשי האס דה היוו את מפקדת המחנה, ואילו אנשי משטרת ההגנה היו אלה שעסקו באבטחת תהליכי ההשמדה, כפי שיפורט להלן. כוח המשטרה שניהל את המחנה נקרא "כוח המשימה המיוחד קולמהוף" (Sonderkommando Kulmhof), ולעיתים נקרא על שם מפקדי המחנה (שיוזכרו להלן) "זונדרקומנדו לאנגה" ואחר כך "זונדרקומנדו בותמן". היחידה הייתה כפופה ישירות למשרד לביטחון הרייך (RSHA - Reichssicherheitshauptamt), אך גם מושל חבל ורטלנד, ארתור גרייזר, מפקד האס אס בחבל, וילהלם קופה, ומפקד גטו לודז', הנס ביבוב, התערבו בנעשה במקום.
תהליך ההשמדה
מחנה ההשמדה חלמנו היה האתר הראשון שבו הושמדו הקרבנות בגז, באופן "תעשייתי", ושבו גם נשרפו גופות הנרצחים. ההשמדה נעשתה במשאיות גז שהותאמו למטרה זו.
חלק מן היהודים הובאו לחלמנו ברכבות, שהגיעו עד העיירה קולו, כ-5 ק"מ מצפון מערב לחלמנו, ומשם נשלחו במסילה צרה יותר לכיוון חלמנו. חלק אחר מן היהודים שנשלחו להשמדה הובאו למקום במשאיות. בעיתות עומס, כאשר נשלחו לחלמנו מספר רב של יהודים, הושארו לעיתים קבוצות של יהודים בחיים במשך כמה ימים, עד להשמדתם. הם הוחזקו במרתפי הטירה, וכן בכנסייה הסמוכה בכפר ובאסם שליד הטירה. עד לשנים האחרונות ניתן היה למצוא על קירות המרתפים כתובות שהשאירו אחריהם יהודים אלה, שכבר היו מודעים לגורלם (בעיקר בשלבים המאוחרים יותר).
עם הגיעם למחנה, הופעל כלפי היהודים נוהל של הטעיה, כפי שהיה מקובל בכל מחנות ההשמדה. הנוהל נועד למנוע בהלה ומהומות, ולאפשר תהליך מהיר וללא תקלות. היהודים שהובאו לטירה הוכנסו פנימה, שם התקבלו בנימוס ובאדיבות. נאמר להם שהם מועברים ל"יישוב מחדש" בגרמניה או באוסטריה. ואולם, לפני שיועברו עליהם לעבור חיטוי. הם חולקו לקבוצות של 30–40 איש, והוכנסו אל תוך הטירה, לאולם גדול, שהיה מחומם בחודשי החורף. נאמר ליהודים שהם נשלחים למרחץ. הם נצטוו להתפשט ולתלות את בגדיהם על קולבים שהיו במקום, ולהיוותר בלבנים. במקום היו שלטים עליהם נאמר "למרחץ", וניתנו להם סבון ומגבות. חפצי הערך שהיו בידיהם הופקדו בידיו של פקיד פולני שהיה במקום, וזה רשם את זהותם. לאחר מכן הועברה כל קבוצה לחדר אחורי, שממנו נפתחה דלת אחורית. מהדלת הוביל מישור משופע כלפי מטה, היישר אל תוך משאית הגז שהמתינה כשדלתותיה האחוריות פתוחות. בשלב זה הוסר המסווה: הגרמנים דחפו בכוח את הקורבנות העירומים, ודחסו אותם אל תוך המשאיות.
בחלמנו היו שלוש משאיות מתוצרת רנו, שהותאמו בגרמניה למטרתן. אורך הארגז של כל משאית היה 4 עד 5 מטרים, רוחבו 2.2 מטרים וגובהו כ-2 מטרים. הארגזים היו מוארים וניתן היה לצפות במתרחש בתוכן מבעד לחלון שהפריד בינם ובין תא הנהג, הקבינה. אל הארגז היה מחובר צינור גמיש, שניתן היה לחברו למערכת הפליטה של המשאית, האגזוז.
לאחר שהקורבנות נדחסו אל תוך המשאית, נעל נהגה את הדלתות האחוריות, וחיבר את הצינור הגמיש למפלט המשאית. עם תחילת הנסיעה זרם גז פחמן חד-חמצני אל תוך חלל המשאית, והקורבנות שבתוכה החלו להיחנק. בתוך כעשר דקות כבר לא היו בין החיים. לאחר מותם של כל הקורבנות ניתק הנהג את צינור הפליטה מן הארגז, ונסע למחנה היער. במרחק של כ-4 קילומטרים מצפון מערב לטירה, בתוך יער ז'וכוב, מוקם מחנה היער (Waldlager). בשלוש קרחות יער מוקמו קברי המונים, שאליהם רוקנו המשאיות את מטענן.
מכל משלוח הושארו בחיים 50 עד 60 יהודים בריאים, שגויסו למה שהוגדר על ידי הגרמנים "קבוצת עבודה" - קומנדו עבודה (Arbeitskommando). הם חולקו לשתי קבוצות: האחת שהתה בתוך הטירה ואספה את בגדי הנרצחים, שהופשטו מהם לפני שהועלו למשאית הגז. כמו כן הועסקו אנשים אלה בעבודות שירותים ונקיון עבור סגל הטירה. הקבוצה השנייה אולצה לעבוד בקבורת הגופות; הם חפרו את קברי ההמונים, הוציאו את הגופות מן המשאיות וסידרו אותן בקברים. העבודה נעשתה כאשר האסירים כבולים באזיקים ברגליהם, שהכבידו מאוד על תנועתם, ותחת השגחה צמודה והתעללות בלתי פוסקת מצד השומרים. האסירים שוכנו בטירה או באסם תבואה ששכן לידה. לעיתים קרובות היו הגרמנים רוצחים את קבוצת היהודים הזו, ומחליפים אותם בקבוצה חדשה.
במחנה היער חפרו פועלי הכפייה תעלות בעומק כ־5 עד 6 מטרים, ברוחב כ-8 מטרים, ובאורך עשרות מטרים. עם הגעת משאית הגז היו פותחים את הדלתות ונותנים לגז להתנדף. לאחר כמה דקות היו עובדי הכפייה עולים למשאית ופורקים ממנה את מטען הגופות שעליה. לעיתים היו נמצאים קרבנות שלא מתו; אלה היו מומתים ביריה במקום. הגופות היו נבדקות כדי למצוא תכשיטים וחפצי ערך שהוסתרו בהם, ולאחר מכן היו מושלכות לתעלות.
עם ריקון המשאית ממטענה היו עובדי הכפייה מנקים את המשאית מההפרשות של הגוססים, ואז הייתה המשאית חוזרת לטירה. במקביל היו עובדי הכפייה שבטירה אוספים את בגדי הנרצחים ומרכזים אותם לערמות גדולות, שמאוחר יותר נשלחו לגרמניה.
המשלוחים למחנה וסיום התקופה הראשונה
המשלוח הראשון לחלמנו התבצע ב-7 בדצמבר 1941. למחרת, ב-8 בדצמבר, התבצעה ההשמדה הראשונה. תחילה נשלחו למחנה יהודים מן העיירות הסמוכות (למשל מבוגאי). בין הקורבנות הראשונים היו גם 5,000 צוענים, שנכלאו בגטו לודז' בחלק נפרד של הגטו. חודש לאחר מכן החלו גירושים מגטו לודז'. עד סוף 1942 הושמדו בחלמנו 71,614 יהודים מן הגטו, ובכללם יהודים מגרמניה, אוסטריה, צ'כוסלובקיה ולוקסמבורג, שגורשו ללודז'. בנוסף ליהודים מן הגטו, הושמדו במחנה עוד 15,000 יהודים שנשלחו מגטו לודז' לעבודת כפייה בכל האזור. עד סוף אותה שנה השלימו הגרמנים את השמדת היהודים מכל רחבי חבל ורטלנד. על פי דו"ח ששלח ד"ר ריכרד קורהר, ראש המשרד לסטטיסטיקה של האס אס, לראש האס אס, היינריך הימלר ב-18 בינואר 1943, נספו במחנה חלמנו מיום הפעלתו ועד סוף שנת 1942 כ-145,000 בני אדם. בנוסף ליהודים ולצוענים נרצחו במחנה גם כמה מאות פולנים, שבויי מלחמה סובייטיים, וכן כמה עשרות מילדי הכפר הצ'כי לידיצה.
שריפת הגופות וסיום תקופת ההשמדה הראשונה
עד מרץ 1943 השלימו הגרמנים את השמדת יהודי חבל ורטלנד. יהודי גטו לודז' ניצלו בשלב זה מגורלם של היהודים באזור, מכיוון שעבודתם של יהודי הגטו הייתה עדיין חשובה לגרמנים ולכן טרם בוצע חיסול (ליקוודציה) של הגטו. הגרמנים החליטו כנראה שההשמדה בעזרת משאיות הגז איטית ולא יעילה, ומכיוון שמחנה ההשמדה אושוויץ פעל כבר באורח מלא, הוחלט על הפסקת הפעילות בחלמנו. במקביל הוחל בחלמנו בפעילות של טשטוש עקבות הרצח. המטרה הייתה הסתרת מעשיהם של הגרמנים, אך שריפת הגופות גם נבעה מהמפגע הבריאותי שיצרו. היה זה המקום הראשון שבו נעשתה פעילות כזו, והשיטות שהונהגו בחלמנו הופעלו במקומות רבים אחרים. האחראי מטעם האס אס למבצע הטשטוש היה שטנדרטנפיהרר פאול בלובל, מי שיהיה אחראי בהמשך השואה למבצע 1005 - טשטוש עקבות ההשמדה בכל רחבי הרייך. פעולת הטשטוש בוצעה על ידי עובדי הכפייה: מספר רב מאוד של עצים מיערות הסביבה נכרתו, והובאו לשני מתקני שרפה שנבנו על ידי הגרמנים. עובדי הכפייה הכבולים באזיקים הוציאו את הגופות מהקברים והשליכו אותם על מתקני השרפה. לאחר שריפת הגופות נטחנו העצמות במכונה מיוחדת שהובאה למקום. האפר ושאריות העצמות פוזרו בנהר הנֵר, ושטח קברות ההמונים יושר וניטעו בו עצים.
במרץ 1943 הוחלט על פירוק המחנה. הגרמנים חגגו את סיום פעילותו במסיבה בעיר קולו, שם נאמו לפניהם קצינים בכירים. הטירה פוצצה ב-7 באפריל על אחרוני היהודים עובדי הכפייה שהיו בה. סגל המחנה נשלח, כיחידה אורגנית, לשמש כפלוגת משטרה צבאית בדיוויזיית הוואפן אס אס פרינץ אויגן, שפעלה אז ביוגוסלביה נגד הפרטיזנים שם.
ההפעלה השנייה של המחנה וחיסולו הסופי
גטו לודז' היה הגטו האחרון שנותר על אדמת פולין, וחיסולו נדחה בשל האינטרסים הכלכליים שהיו לאישים גרמניים שונים בקיומו, בעיקר למושל החבל ארתור גרייזר ומפקד הגטו, הנס ביבוב. ראשי האס אס לחצו להפוך את המחנה למחנה ריכוז, שיהיה בשליטת המשרד למשק וכלכלה של האס אס, כפי שהיו מחנות אחרים. באמצע פברואר 1944 הוכרע הוויכוח; הוחלט סופית על חיסולו ההדרגתי של הגטו ועל השמדתם של היהודים הנותרים, רובם באושוויץ וחלקם בחלמנו.
היחידה שהייתה אחראית על חלמנו בתקופה הראשונה הוחזרה מיוגוסלביה, והחלה בהכנת המחנה מחדש לתפקידו. הטירה כבר הייתה הרוסה ברובה, לפיכך הוחלט להכשיר בה רק את המרתפים, שבהם ישוכנו עובדי הכפייה. הוחלט שפעולת ההשמדה תבוצע במחנה היער. הוקמו ביער שני צריפים גדולים, באורך 20 מטרים וברוחב 10 מטרים, והם הוקפו בגדר גבוהה. גם בשלב זה ננקטו אמצעים לשמירת ההונאה, ובצריפים ניתלו שלטים שנועדו להטעות את הנרצחים (כמו "למרחץ", "לרופא", וכדומה). בצריף הראשון התפשטו הגברים והנשים. הם הובלו משם לצריף השני, שבקצהו הייתה דרך מגודרת, שהובילה למישור משופע; ממישור זה הועלו הקורבנות למשאיות הגז. בחלק אחר של היער נבנו משרפות.
ב-23 ביוני 1944 יצא המשלוח הראשון מגטו לודז' לחלמנו. עד 14 ביולי הושמדו בחלמנו 7,196 איש מן הגטו. לאחר תאריך זה הופסקו הגירושים לחלמנו, אך חודשו באוגוסט, והפעם לאושוויץ. ב-30 באוגוסט יצא המשלוח האחרון; בגטו נותרו מאות בודדות של יהודים בלבד. משלוחים אחרונים של יהודים נשלחו לחלמנו בקיץ 1944. לאחר מכן כבר לא היו הוצאות להורג במחנה, אך נותרו בו עובדי כפייה שעסקו בטשטוש עקבות הרצח: הם עסקו בשריפת גופות הנרצחים, ולאחר מכן בפיזור האפר ופירוק מתקני השרפה. קבוצה אחרת, שנקראה "קומנדו הבית", הייתה מורכבת מחייטים וסנדלרים, והם עסקו במיון בגדי הנרצחים. באוקטובר 1944 הסתיימה עבודת עובדי הכפייה ביער, והם נרצחו ביער סמוך. בתחילת ינואר 1945, עם התקרבות הצבא האדום, החליטו הגרמנים להשמיד את 47 היהודים שנותרו. בלילה שבין 17 בינואר ל-18 בינואר הוציאו הגרמנים להורג את כולם. למחרת פינו הגרמנים את המחנה סופית.
סגל המחנה
כאמור לעיל, הורכב סגל המחנה מכ-120 איש. חמישה עשר עד עשרים מהם היו אנשי האס דה, SD, משטרת הביטחון, ועוד כ-120 אנשי השוצפוליציי. אלה האחרונים חולקו לשלוש יחידות: האחת נקראה "קומנדו תובלה" (Transport-kommando); הם היו משוכנים בעיקר בעיירה פוביירצ'ה, ותפקידם היה לקבל את היהודים שנשלחו לשם ברכבות ולהוביל אותם משם לטירה. יחידה שנייה נקראה "קומנדו הטירה" (Schlosskommando), שתפקידה היה אבטחת הטירה וסיוע בהובלת היהודים למשאיות הגז; והיחידה השלישית נקראה "קומנדו היער" (Waldkommando), ותפקידה היה אבטחת אזור הקבורה והשרפה ביער. ההשתייכות ליחידות אלה לא הייתה קבועה, והשוטרים התחלפו ביניהם בתפקידים. במחנה שירתו גם כמה פולנים, שהיו אסירים בפוזנן והורשו להיכנס ולצאת באופן חופשי מן הטירה. יחד עמם הועסקו במחנה גם כמה נשים מן הכפר.
מפקד המחנה הראשון היה האופטשטורמפירר (סרן) הרברט לנגה. הוא שימש כמפקד המחנה כחודשיים. בפברואר 1942 הוחלף לנגה, ובמרץ מונה מפקד חדש - האופטשטורמפירר הנס בותמן (Bothmann).יחידת אנשי האס דה והשוצפוליציי שהייתה במחנה נקראו לעיתים זונדרקומנדו קולמהוף (יחידת הפעולה המיוחדת קולמהוף, על פי השם הגרמני של חלמנו), ולעיתים על שם מפקד המחנה - זונדרקומנדו לאנגה או זונדרקומנדו בותמן. כאמור, סגל המחנה היה כפוף לפיקוד האס אס בחבל ורטגאו, שבראשו עמד גרופנפירר (תת-אלוף) וילהלם קופה; קופה היה כפוף ישירות להיינריך הימלר, ראש האס אס, ומינהלית גם לארתור גרייזר, מושל חבל ורטגאו, שהתערב רבות בנעשה במחנה.
נרצחים, בורחים וניצולים
רובם המוחלט של הנרצחים במחנה, כ-98%, היו יהודים. היתר היו, כאמור, צוענים ועוד כמה מאות בני לאומים אחרים. כמעט ולא נותר שריד לנרצחים, ולכן מספר ההרוגים במחנה אינו ברור. ההערכות נעות בין 152,000 לבין 320,000 ההערכה המצמצמת מתבססת על נתוני בית המשפט במשפטים שנערכו לפושעי המלחמה לאחר המלחמה; ההערכה הרחבה יותר מתבססת על מספרם של יהודי חבל ורטגאו, כולל מספרם של היהודים שמצאו עצמם בגטו לודז'. מספר זה עומד על 380,000 איש, כמה עשרות אלפים מהם נמלטו מזרחה או גורשו לשטחי הגנרלגוברנמן לאורך שנתו הראשונה של הכיבוש הנאצי בפולין. בגטו לודז' מתו במגפות ונרצחו 43,500 איש. כ-74,000 גורשו לאושוויץ ונרצחו שם. במקביל, גירשו הנאצים כמה עשרות אלפי יהודים מארצות אחרות אל חבל ורטגאו. לא כל היהודים שנרצחו באותו אזור נרצחו בחלמנו, חלק הוצאו להורג בגטאות עצמם או ביערות אחרים. לכן האומדן השני בעייתי יותר.
שבעה בורחים מהמחנה ידועים בשמותם. חמישה שברחו מהמחנה בתקופה הראשונה ושניים שברחו בתקופת ההפעלה השנייה. שישה מתוכם שרדו את השואה. הראשון שידוע שברח מן המחנה היה אברהם רוי. יומיים לאחר מכן, בתחילת 1942 ברח מן המחנה מרדכי פודכלבניק. פודכלבניק היה בורסקי, תושב העיירה קולו, שגורש לחלמנו בתחילת ינואר 1942. הוא הושאר עם קבוצת יהודים באחד המרתפים בלילה הראשון, ולאחר מכן הושאר לשמש כעובד כפייה בטירה עצמה; למחרת הועבר לעבודה במחנה היער, שם הועסק בקבורת הגופות. כעשרה ימים לאחר שהגיע למחנה, באמצע ינואר 1942, הצליח להימלט על ידי קפיצה מן הרכב שהוביל את עובדי הכפייה מן הטירה למחנה היער. פודכלניק הצליח להגיע לז'שוב (ריישא, Rzeszów) בדרום מזרח פולין, שם הסתתר עד תום המלחמה. באותו יום שבו ברח פודכלבניק נמלט גם אסיר אחר בשם שלמה וינר, שמאוחר יותר השתמש בשם יעקב גרוז'נובסקי, או גרויאנובסקי (כנראה לא היה זה שמו האמיתי). אדם זה גורש מהעיר איזביצה קויאווסקה לחלמנו ב-6 בינואר 1942. הוא ברח מן המחנה ב-19 בינואר, הגיע אל הרב של גרבוב וסיפר לו את קורותיו בחלמנו, ומשם המשיך לגטו ורשה והעביר למנהיגי הגטו היהודים מידע על המתרחש במחנה, שלימים נודע כדו"ח גרויאנובסקי. בזכות המידע שהעביר, כתב הרב מגרבוב מכתבים ושילח אותם לכל מנהיגי היהודים בגטאות בסביבה. המכתבים הגיעו חמישה חודשים אחרי שנשלחו ולמעשה חשפו את הנעשה בחלמנו. המידע נרשם על ידי אנשי ארכיון "עונג שבת"; גרויאנובסקי נקרא בפיהם "הקברן מחלמנו". הוא לא שרד את המלחמה, וגורלו לא ברור; לפי הערכה אחת הוא מצא את מותו בגטו ורשה, ולפי הערכה אחרת מצא את מותו במחנה ההשמדה בלז'ץ. פודכלניק נפטר בישראל בראשית שנות ה-80. בסביבות חודש אוגוסט או ספטמבר 1942 ברחו מן המחנה יצחק מאיר יהודה יוסטמן וחיים ירחמיאל וידבסקי, הם הגיעו לפיוטרקוב לביתו של הרב משה חיים לאו ושם סיפרו את אשר עבר עליהם.
ביום חיסול המחנה התמרדו האסירים היהודים וניסו לברוח. מאירוע זה ידוע על שני שורדים: מרדכי זורבסקי ושמעון סרבניק. זורבסקי הצליח להימלט בעת שהגרמנים ניסו להוציא חלק מהיהודים להורג; סרבניק נפצע קשה יחד עם חבריו שהוצאו להורג, אך הוא לא מת מן היריות, וניצל. בסך הכל נותרו בחיים ממחנה חלמנו שלושה אנשים: פודכלבניק, זורבסקי וסרבניק. סרבניק העיד במשפט אייכמן, וצולם על ידי קלוד לנצמן לסרטו שואה.
תיעוד ועדויות
אין כמעט עדויות על הנעשה בחלמנו, בשל מספרם הקטן מאוד של הניצולים. עדותו של גרוינובסקי היא העדות המפורטת היחידה, כאמור לעיל, והיא נגבתה על ידי אנשי ארכיון "עונג שבת". עדות זאת על ההשמדה במחנה חלמנו התפרסם בארצות הברית בעיתון ביידיש פארווערטס ב-31 ביולי 1942. תרגום לעברית של דו"ח זה פורסם בעברית בדבר ב-8 באוקטובר 1942, תוך ציון שהאחריות לנכונות המידע הוא על הפארווערטס.
עדות נוספת הייתה עדותו של גרמני בשם היינץ מאי, שהיה ממונה על היערות באזור קולו, והיה עד למתרחש. לדבריו, לא יכול היה לעשות דבר בעת המלחמה, אך מיד לאחריה העיד את עדותו. עדות נוספת היא מחברת שנמצאה בארכיון סובייטי לאחר התפרקות ברית המועצות. החוברת היא תרגום לרוסית של מכתבים אחרונים של יהודים שעסקו בשריפת הגופות. לא נותר חומר תיעודי של מפקדת המחנה, שכן כולו הושמד. עם זאת, נמצאו מסמכים רבים ממשרדו של ארתור גרייזר, וכן ממפקדת הגסטאפו בגטו לודז', וממסמכי היודנראט באותו גטו.
משפטי סגל המחנה
כ-160 איש הואשמו על ידי הגורמים שחקרו את הנעשה במחנה בכך שהיו חלק מסגל המחנה. לפחות 22 מתוכם נהרגו בקרבות במלחמה או בנסיבות אחרות. אחד מהם היה הרברט לנגה, המפקד הראשון של המחנה, שכנראה נהרג בסביבות ברלין באפריל 1945. גם סגנו, הרברט אוטו, נהרג סמוך מאוד לסוף המלחמה, ב-6 במאי 1945, ליד פראג. סגנו של בותמן, אלברט פלטה, נהרג בסוף 1944. שניים מאנשי סגל המחנה שנפלו בידי הצבא האדום הוסגרו לשלטונות פולין והוצאו להורג ב-1949 וב-1950. מפקד המחנה השני, הנס בותמן, נתפס על ידי הצבא הבריטי; הוא התאבד בתלייה בהיותו בכלא, ב-4 באפריל 1946.
בחקירות שנערכו שוב, בשנות השישים, אותרו עוד 33 מאנשי סגל המחנה. 12 מהם הועמדו לדין בשנת 1965, והם נידונו לתקופות מאסר שונות, החל מ-13 שנים וכלה במאסרים של 13.5 חודשים בלבד. גוסטב לאבס שהפעיל משאית גז נידון ל-15 שנות מאסר.
שימור אתר המחנה
עד 1957 לא נעשתה באתר פעילות שימור כלשהי, וחלק גדול מהשרידים נהרסו או נעלמו; בכלל זה אבדה אחת ממשאיות הגז שעדיין עמדה באתר. באותה שנה הותרה לראשונה הקמת אנדרטה ליד אתר הטירה ההרוסה. ב-1964 הוקמה אנדרטה באתר מחנה היער, אך זו נבנתה על פי המדיניות שהייתה מקובלת אז בפולין ובגוש המזרחי כולו, שטשטשה את ייחודיות שואת העם היהודי. רק בתחילת שנות ה-90 שונתה ההתייחסות, ובשנת 1990 נפתח במקום מוזיאון ונחנך קיר זיכרון המוקדש לזכר היהודים שנרצחו במקום. במחנה הטירה ובמחנה היער נערכו גם חפירות נרחבות על ידי חוקרים שונים. החפירות נערכו לאחר מיפוי האזור בעזרת צילומי אוויר של המקום, שנעשו על ידי חיל האוויר הגרמני ב-1942, וכן באמצעות תוכניות ושרטוטים. בחפירות נחשפו עצמות אדם, וחפצים אישיים רבים: מנעולים, מספריים, תכשיטים, כפתורים, אצבעונים, סכינים, סיכות נוי, ועוד.
נקודה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רוק סימפוני
רוק סימפוני הידוע כ-Symphonic Rock ו-Symphonic Prog הוא תת-זרם ברוק מתקדם הכולל בתוכו באופן בולט אלמנטים ממוזיקה קלאסית, כמו שימוש בכלים קלאסיים (כינור, נבל, חליל צד, קסילופון, פעמוניה, צ'מבלו, עוגב, טימפני, צ'לו ועוד), שימוש בתמות קלאסיות, כמו למשל שיבוץ עיבודים "רוקיסטיים" ליצירות קלאסיות בתוך יצירות רוק, שימוש בטכניקות הלחנה קלאסיות, כמו קונטרפונקט (ליצירת פוליפוניה) והרמוניה קלאסית.
כתת זרם בז'אנר הרוק המתקדם, המוזיקה היא לרוב מורכבת יחסית לסגנונות אחרים של רוק ומוזיקה פופולרית, והסינתיסייזר משמש בה ככלי מרכזי, בשל יכולתו לחקות כלים והרכבים קלאסיים, כמו תזמורת. לרוב חברי הלהקות שיצרו רוק סימפוני הגיעו ללהקה מצוידים בהשכלה והכשרה מוזיקלית קלאסית.
רובן המכריע של הלהקות שהשתייכו לזרם זה הפסיק ליצור רוק סימפוני לקראת סוף שנות ה-70, כנראה לנוכח התבלטות סגנונות מוזיקליים אחרים כמו פופ ופאנק, דבר שגרם לחלק מהלהקות לשנות את אפיין (לדוגמה, ג'נסיס, אמרסון, לייק ופאלמר, קינג קרימזון) ולחלקן להתפרק.
אנטי-ציקלון
אנטי-ציקלון (באנגלית: Anticyclone) הוא מונח בתחום המטאורולוגיה, המתאר תופעת מזג אוויר, בה נוצר עירבול סביב אזור של לחץ אוויר גבוה בהמיספרה הצפונית או הדרומית בכדה״א.
התופעה תוארה לראשונה על ידי המדען פרנסיס גלטון בספרו על מזג האוויר מ-1863.
הסבר התופעה
כח החיכוך שנוצר כתוצאה מהקרבה של הרוח לפני השטח מאט את הרוח ובכך גורם לה לזרום עם נטייה קלה לכיוון החוצה ממרכז הרמה (כלומר יוצר זרימה א-גאוסטרופית). אינטראקציה זו גורמת לתופעת ההתבדרות סביב מערכות לחץ גבוה.
השפעות
לעיתים קרובות, מערכות לחץ גבוה (רמות) קשורות לרוחות במהירות נמוכה בפני הקרקע ולשקיעה של אוויר מאזורים גבוהים בטרופוספירה. כתוצאה משקיעת האוויר, עמודת האוויר שמתחת נדחסת, ועל ידי כך מתרחש חימום. לכן מערכות לחץ גבוה מביאות איתם שמיים בהירים נטולי עננות. בהיעדר עננים, אחוז גדול יותר מהקרינה הנכנסת מהשמש מגיע לפני הקרקע, ומתרחש תהליך של חימום קרינתי קרוב לקרקע. כמו כן התופעה יכולה להתרחש גם בלילות, כאשר במצב זה היעדר העננים מאפשר לקרינה הנפלטת מכדור הארץ להיפלט לחלל מה שיוצר קירור קרינתי מואץ יותר.
כאשר הרוחות בפני השטח הופכות איטיות יותר, השקיעה של אוויר תחת מערכות בלחץ גבוה עלולה להוביל להצטברות של אירוסולים שאינם מתפזרים ע״י הרוח, מה שיוצר אובך נרחב. מאותה סיבה, בלילה כאשר אחוז הלחות היחסית עולה לכיוון 100 אחוזים, עלול להיווצר ערפל.
מחוץ לכדור הארץ
ככלל, רוחות אנטי-ציקלוניות יכולות להתקיים גם בכוכבי לכת אחרים. בכוכב הלכת צדק לדוגמה מתקיימת סופה אנטי-ציקלונית הזוכה לכינוי הכתם האדום הגדול. סופה זו מתרחשת בהמיספרה הדרומית של כוכב הלכת, ונעה נגד כיוון השעון.
תנועה (פיזיקה)
תנועה היא מושג מרכזי בפיזיקה, שמשמעותו שינוי במיקום של גוף במהלך הזמן ביחס לסביבתו, כפי שהמיקום נמדד על ידי צופה במערכת ייחוס מסוימת.
מהי תנועה
מהותה של התנועה העסיקה כבר את היוונים הקדמונים, כפי שניתן לראות בפרדוקסים של זנון, מהמאה החמישית לפני הספירה, ובמטאפיזיקה של אריסטו, מהמאה הרביעית לפני הספירה, שהתנועה (במשמעות הרחבה של מושג זה) מהווה מושג מרכזי בה.
ביסוס פורמלי למושג התנועה ניתן רק בשלהי המאה ה-17, באמצעות חוקי התנועה של ניוטון. עד לסוף המאה ה-19 היוו חוקי ניוטון את הבסיס למכניקה הקלאסית. חישובים המבוססים על חוקי ניוטון היו מדויקים מאוד, עד לרגע שבו הגיעו הפיזיקאים ליכולת לערוך ניסויים בתנועה במהירות גבוהה.
במהירויות גבוהות, חוקי התנועה של ניוטון חדלו לספק תוצאות מדויקות. לפתרון בעיה זו פיתח אלברט איינשטיין את תורת היחסות. בעוד שחוקי ניוטון הניחו ערכים מוחלטים של מרחב וזמן, תורת היחסות הניחה שאלה מושגים יחסיים, התלויים במערכת הייחוס. תורת היחסות מספקת תוצאות מדויקות יותר, אך לצרכים מעשיים, שבהם מדובר במהירויות נמוכות, פשוט יותר להשתמש בחוקי ניוטון, שרמת הדיוק שלהם מספיקה לצרכים אלה.
תנועה מוגדרת במונחי מרחב וזמן, ולכן מרחב וזמן יחסיים מובילים לתנועה יחסית.
תנועה מוטורית
תנועה מוטורית מתייחסת ליכולת של אורגניזם כמו בעלי חיים ובני אדם להזיז את מערכת השרירים שלהם. היא משקפת את ההתנהגות הניצפת.
התנועה המוטורית מאפשרת לשנות את המיקום במרחב על ידי פעולות כמו זחילה, הליכה וריצה. במקרה זה האורגניזם כולו זז ממקום אחד לשני. עם זאת, תנועה מוטורית יכולה להתרחש גם כאשר האורגניזם נשאר במקומו. במקרים אלו מיקומים של חלקי גוף שונים (כמו גפיים) משנים את מיקומם אחד ביחס לשני. לדוגמה: קשקוש בזנב או שימוש בשפת סימנים.
התנועה מתאפשרת בעקבות פעולתה של המערכת המוטורית, שהיא חלק ממערכת העצבים. המוח וחוט השדרה כוללים מנגנונים מוטוריים שונים, אשר כל אחד מהם יכול לשלוט על סוג מסוים של תנועה בו זמנית. היכולת לשלוט על מספר תנועות במקביל מאפשרת התמודדות עם ריבוי משימות כמו ניהול דיאלוג במהלך טיול רגלי עם ידיד.
יכולת התנועה המוטורית משתפרת לאורך התפתחות גוף האדם. היא מאפשרת לאדם לרכוש מיומנויות החיוניות להישרדות והשתלבות בחברה. לדוגמה: שמירה על שיווי משקל וכתיבה.
צילום התנועה
היכולת לשמר דמות של עצמים סטטיים התקיימה משחר ההיסטוריה באמצעות הציור, ולאחר מכן באמצעות הצילום. בשלהי המאה ה-19 נוספה יכולת לצלם את התנועה, עם המצאת הראינוע. פיתוח יכולת צילום במהירות גבוהה מאוד נתנה אפשרות להבחין בפרטים של תנועה מהירה, כגון מעוף קליע של רובה או ריצה של סוס, שקשה להבחין בהם ללא מכשור זה.
נוגדן
נוגדן (קרוי גם אימונוגלובולין, באנגלית: Immunoglobulin; בקיצור: Ig, או Antibody) הוא מולקולת חלבון השייכת למערכת החיסון. תפקיד הנוגדנים הוא להיקשר לאנטיגנים - מולקולות המצויות על-פני השטח של פתוגנים הפולשים לגוף והעלולים להזיק לו. חיבור הנוגדן לאנטיגן מאפשר את חיסולו של הפולש במספר דרכים.
כאשר גורם זר, כגון חיידק, נגיף או אפילו מולקולת חלבון זרה, חודר לגופם של בעלי חיים שונים, בכללם יונקים ועופות, הוא גורם לגוף להגיב בניסיון לחסל את הגוף הזר. תגובת הגוף לגורם הזר, הנקראת תגובה חיסונית, מתבטאת, בין השאר, ביצירת נוגדנים הפועלים לניטרול הגוף הזר ("התוקף").
נוגדנים מהווים כלי מחקר נפוץ בביולוגיה, וביולוגים עושים שימוש בנוגדנים המיוצרים במיוחד לצורכי מחקר.
תפקיד הנוגדן
הנוגדנים הם חלק ממערכת החיסון הנרכשת. כל נוגדן מסוגל לחבור לאפיטופ (Epitope, דטרמיננטה אנטיגנית) יחיד, וזאת בניגוד לרכיבי מערכת החיסון המולדת, אשר נצמדים ותוקפים כל פתוגן שהוא, ללא אבחנה. האפיטופ הוא אזור של רצף חלבוני קטן באנטיגן, שאליו נקשר נוגדן באופן ייחודי, ובכך מעורר תגובה חיסונית. אנטיגן יכול להיות מורכב מדטרמיננטה אנטיגנית אחת או יותר, בהתאם לגודלו.
הנוגדנים מהווים למעשה את מערכת החיסון ההוּמוֹראלית; מונח זה (מהמילה הלטינית הומור, "נוזל"), מתייחס לתגובה החיסונית נגד פתוגנים הזורמים בדם באופן חופשי; זאת בניגוד למערכת החיסון התאית, המטפלת בפתוגנים שפלשו לתוך תאי הגוף או שנבלעו על ידי פגוציטים. לנוגדנים אין כל מגע ישיר עם פתוגנים שפלשו לתאי הגוף, אך כפי שמוסבר בהמשך, הם תורמים גם לחיסולם של אלו.
קיימים נוגדנים רבים מסוגים שונים הפועלים נגד פולשים מסוגים שונים. הנוגדנים נוצרים על ידי לימפוציטים B. חלקם שוכנים באופן קבוע על-גבי ממברנת תאי ה-B, ובכך מהווים קולטנים; הנוגדנים מופרשים על ידי תאי הפלזמה אל הדם או הלימפה, שם הם נודדים עד שהם פוגשים פתוגן.
מבנה
הנוגדן בנוי כקומפלקס דמוי האות Y המורכב מארבעה חלבונים: שתי שרשראות קלות ושתי שרשראות כבדות, כשביניהן מחברים קשרי S-S (קשרים דיסולפידיים בין שני אטומי גופרית). צורת ה-Y של הנוגדן מגדירה בו שני אזורים נפרדים:
קומפלקס החלבונים המרכיב את הנוגדן כולל גם שרשראות סוכרים, ולפיכך מהווה הנוגדן גליקופרוטאין (גליקו=סוכר, פרוטאין=חלבון).
יצירת הנוגדנים
הנוגדנים נוצרים בלימפוציטים-B בלתי בוגרים במח העצמות. במהלך הבשלת הלימפוציט מתרחשים ב-DNA שלו תהליכי שחלוף (ביולוגיה) מקומיים הבוחרים מספר אתרים קטן מבין אפשרויות רבות, ומסדר את ה-DNA כך שייווצר צירוף חומצות אמינו ייחודי, אשר יוצר את החלק המשתנה של הנוגדן, הקושר אליו את האנטיגן. צירוף ייחודי זה שונה בכל תא B, וכך נוצרים תאים בעלי שונות מבחינת יכולת הזיהוי והנטרול של אנטיגנים שונים.
כל לימפוציט מציג על פני קרום התא שלו נוגדן מסוג אחד בלבד. עם הבשלת הלימפוציטים, הם יוצאים ממח העצמות ומשייטים בזרם הדם כ"תאים נאיביים". בעת גירוי הלימפוציט על ידי אנטיגן הנקשר לנוגדן שלו, הוא עובר שורה של תהליכים המשנים אותו ל"תא פלזמה". תא הפלזמה מתרבה למספר רב של תאים, ומפריש כמות גדולה של נוגדנים מהסוג אותו הוא מציג על פני קרום התא שלו.
הנוגדנים נוצרים בתהליך אקראי לחלוטין, ואחר כך, בתהליך של סינון וניטרול, מסולקים מן הגוף נוגדנים בעלי פוטנציאל הרסני לגוף, אשר עשויים לגרום למחלות אוטואימוניות (נוגדנים אוטוראקטיביים), וזאת על-פי תאוריה אימונולוגית מבוססת היטב הנקראת clonal selection. היצירה האקראית של נוגדנים באה בסתירה לתאוריות מיושנות ואף למה שניתן לצפות בדבר "התאמה מושכלת" של מערכת החיסון של נוגדן למחלה. הנוגדן אינו תוצר של המחלה אלא תוצר המקרה. האופי האקראי של מערכת הנוגדנים מהווה אחת מהדרכים של מערכת החיסון להתמודדות עם השינוי המהיר של המיקרואורגניזמים שבהם היא נלחמת, וזאת על ידי סריקה של מרחב אפשרויות מולקולריות גדול בזמנים קצרים.
קיימות מספר תסמונות של חסך חיסוני המתבטאות בירידה בייצור הנוגדנים, או בהיעדר מוחלט של נוגדנים בגוף, כמו התסמונת התורשתית XLA.
חמש מחלקות
הנוגדנים נחלקים, כאמור, לחמש מחלקות, לפי ההרכב הכימי של אזור ה-Fc. כל מחלקה (Class) מסומנת ב-Ig (קיצור של אימונוגלובולין) בתוספת אות גדולה המציינת את המחלקה:
אפיניות
האנטיגן נקשר לנוגדן באמצעות קשרים לא-קוולנטיים חלשים יחסית (קשרי מימן, בין השאר). האפיניות היא מידת הנטייה של הנוגדן לקשור אליו אנטיגנים, והיא נמדדת כריכוז האנטיגן בתמיסה הנדרש כדי להיקשר למחצית הנוגדנים.
אחד המאפיינים של מערכת החיסון הנרכשת הוא התגברות האפיניות לאחר המפגש הראשון עם הפתוגן. כשאדם נדבק באותו הפתוגן בפעם השנייה, התגובה החיסונית חזקה, יעילה ומהירה יותר; אחד הגורמים לכך הוא התגברות האפיניות בין הנוגדנים והאנטיגנים. במפגש ראשון עם אנטיגנים, האפיניות של הנוגדנים המופרשים לדם נעה בין 6- 10 ו-9- 10 מולר. במפגש השני עולה האפיניות לבין 8- 10 ו-11- 10 מולר (כלומר, ריכוז האנטיגן הנדרש יורד).