cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המטופלת השקטה
הסיפור מסופר מנקודת מבטו של פסיכותרפיסט אנגלי, המתמודד עם מטופלת, ציירת מפורסמת אשר רצחה את בעלה שהיה צלם אופנה, ומאותו רגע אינה מוציאה מלה מפיה. עם יציאתו לאור, הופיע הספר ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במקום הראשון. מאוחר יותר הוא זכה בפרס Goodreads Choice לשנת 2019 בקטגוריית ספרי המסתורין והמותחנים.
כתיבה
על כתיבת רומן הביכורים שלו, אמר הסופר מיכאלידס, שהוא גם תסריטאי, "הרגשתי מאוכזב מאוד כתסריטאי. כל הזמן ראיתי תסריטים מעוותים בהפקה ותחושת התסכול הזו גרמה לי להחליט לשבת ולכתוב סוף סוף רומן." מיכאלידס בחר ביחידה פסיכיאטרית כרקע לרומן מכיוון שבזמן לימודיו כסטודנט לפסיכותרפיה עבד במתקן פסיכיאטרי מאובטח לבני נוער. מיכאלידס כתב כחמישים טיוטות לספר לפני שסיים אותו.
השראה לעלילה היוותה הטרגדיה האתונאית אלקסטיס מאת אוריפידס. אלקסטיס היא גיבורה מהמיתולגיה היוונית אשר הקריבה את חייה ברצון למען בעלה אדמטוס. נגזר על אדמטוס למות אך הוא יכול להינצל אם מישהו אחר יתנדב למות במקומו. איש אינו מוכן לעשות זאת מלבד אשתו אלקסטיס, ואכן היא מתה במקומו ולמענו. האלה, שראתה את גדולת נפשה ואהבתה של אלקסטיס החזירה אותה לחיים, אך אלקסטיס לא פצתה עוד את פיה, והתכנסה לתוך עצמה בשתיקה ממושכת. המבנה הנרטיבי של העלילה הושפע מכתיבתה של אגתה כריסטי.
עלילה
אלישיה ברנסון, ציירת מפורסמת, מואשמת ברצח בעלה, הצלם גבריאל ברנסון. מאותו רגע אינה מוציאה מילה מפיה, וגם במשפטה אינה אומרת דבר. האלמנט היחיד שבו היא מביעה את עצמה הוא סיום מהיר של ציור דיוקן עצמי, וכתיבת הכותרת שלו: אלקסטיס. לאור התנהגותה בית המשפט מחליט כי אלישיה מטורפת ויש לאשפזה במוסד לחולי נפש.
תיאו פייבר, הדובר בסיפור, הוא פסיכולוג משפטי שמגלה עניין רב בתיק ברנסון, ומסוקרן לדעת מה היו המניעים שלה לרצח בעלה. כמעט שש שנים לאחר שהחל אשפוזה, התפנתה משרת פסיכולוג משפטי במוסד שבו שהתה, ופייבר מציע עצמו לתפקיד. לבקשתו הוא מופקד על אלישיה, שלא דיברה מיום הרצח. על אף שהיא נשארת אילמת במהלך הפגישות הטיפוליות שלהם, אלישיה מוסרת לתיאו את יומנה, שבו היא מתארת שבשבועות שלפני הרצח היא נצפתה בביתה על ידי רעול פנים, והרגישה שהוא עוקב אחריה.
כדי ללמוד עוד על אלישיה, יוצר תיאו קשר עם בן דודה. הלה מספר על אירוע מילדותם שהתרחש זמן קצר לאחר התאבדותה של אמה. אביה של אלישיה, באבל עמוק על אשתו, הביע בקול את צערו על כך שהייתה זאת אשתו שמתה, הוא היה מעדיף שבתו אלישיה תמות במקומה. תיאו מבין שלאמירה זו הייתה השפעה עמוקה על נפשה של אלישיה. הוא חוזר אליה ומשתף אותה בתהליך החקירה שהוא עורך על מנת לעזור לה להבין מה קורה לה, ואף להוציאה מאילמותה. הקשר הממושך בין השניים גורם לאלישיה לדבר, לקראת סוף הספר, והיא מספרת לו שרעול פנים נכנס לביתה ורצח את גבריאל.
במקביל לסיפורה של אלישיה מספר פייבר על חייו האישיים. הוא מגלה שאשתו, קתי, מנהלת רומן מחוץ לנישואים עם אדם לא ידוע. פייבר אוהב את אשתו, והדבר פוגע בו מאוד.
בסוף הספר מתגלה לקוראים שהרומן מסופר בשני צירי זמן שונים. הצלם גבריאל ברנסון, בעלה של אלישיה, הוא אשר ניהל רומן עם קטי פייבר, אשת המספר. המספר תיאו פייבר שגילה זאת, הוא רעול הפנים אשר פרץ לבית ברנסון כדי להתעמת עם גבריאל. הוא קשר את אלישיה וגבריאל לכיסאות ואיים עליהם באקדח. פייבר נתן לגבריאל את הבחירה להציל את עצמו או את אשתו, וגבריאל בחר להציל את עצמו. פייבר עזב מבלי לירות באף אחד מהם, מכיוון שהוא רק התכוון לחשוף לפני אלישיה את האנוכיות של גבריאל. בגידתו של גבריאל הזכירה לאליסיה את אמירת אביה בילדותה ואת אדישותו ביחס למותה, וזוהי הסיבה שהיא הרגה את גבריאל. תיאו תכנן לעזור לאליסיה להתאושש מהטראומה שלה באמצעות טיפול בה כפסיכותרפיסט.
כאשר אלישיה סיפרה לתיאו את הסיפור השקרי לפיו רעול הפנים רצח את גבריאל, הוא הבין שהיא שיקרה לו מכיוון שזיהתה שהוא אותו רעול פנים, ושהוא יודע מהו הסיפור האמיתי. תיאו נבהל. הוא נכנס לחדרה בהיחבא, הזריק לה מנת יתר של סמים, ונמלט מהחדר. לפני שאלישיה איבדה את הכרתה, היא הצליחה לתעד ביומנה את האירועים האחרונים, ואת המעשה של תיאו והסתירה את היומן. היומן נמצא על ידי המשטרה, וחוקר המשטרה הגיע אל ביתו של פייבר והקריא לו את דבריה. תיאו פייבר הבין שהוא נתפס וחש תחושת הקלה.
ביקורות
הרומן קיבל ביקורות חיוביות. ה"אינדיפנדנט" שיבח את הספר על עלילתו, דמויותיו וסגנונו, וכתב: "[הספר] חי דיו כדי להצדיק לטרוף אותו ביום אחד... הכתיבה חדה כאזמל ולא עמוסה, הסגנון חלש ותמציתי, לא צפוף". הגרדיאן הסכים ושיבח את "הפרוזה הצמודה והלא עמוסה". ה"וושינגטון פוסט" שיבח את העלילה כ"רעננה" אך ביקר את "טרופי האימה החריפים, והסצנות הנדושות".
ב"הארץ ספרים" כתבה הדס ריבק כי הספר הוא "תענוג אינטלקטואלי" ב"קורא בספרים מגזין ספרות" כתב ירין כץ "ספר מהנה ומעניין, שקריאתו קולחת וקצבית. אחלה ספר".
פרסים
הספר זכה בפרס בחירת Goodreads עבור ספר המסתורין והמותחן הטובים ביותר לשנת 2019. כמו כן נבחר לספר החודש על ידי טיימס, ולספר השנה של בארנס אנד נובל.
מכירות
בשנת 2019 עם צאת הספר לאור הוא היה רב מכר מספר אחת של הניו יורק טיימס. באמזון, הוא היה רב מכר מספר שתיים לשנת 2019 והוכרז כמותחן מספר אחת ברשימת הספרים שלהם לאותה השנה. כמו כן היה בין עשרת רבי המכר המובילים של סאנדיי טיימס במשך שבעה שבועות. הספר תורגם ליותר מחמישים שפות, ונמכר בלמעלה ממיליון עותקים.
בקולנוע
חברת ההפקה של בראד פיט, Plan B מתכננת להפיק סרט על פי התסריט של "המטופלת השקטה".
טביעת המעבורת טויה מארו
טביעת המעבורת טויה מארו התרחשה ב-26 בספטמבר 1954. המעבורת, שהפליגה במצר צוגרו שבין האיים היפנים הוקאידו והונשו, טבעה לאחר שנתקלה בסופת טייפון. באסון נספו לפחות 1,159 מיושבי האונייה. היה זה האסון הימי האזרחי החמור ביותר בתולדות יפן.
האסון
טויה מארו הייתה מעבורת רכבת בבעלות חברת הרכבות הלאומית של יפן. היא הושקה בשנת 1947. היא הייתה בעלת מעמס של 3,898 טונות ושירתה בקו שבין נמל הקודטה שבהוקאידו לבין נמל אומורי שבהונשו, אותו כיסתה בזמן של 4.5 שעות הפלגה. צוותה מנה 120 איש והיא הייתה מסוגלת לשאת 1,128 נוסעים.
סופת הטייפון מארי נעה דרך האי הונשו והגיעה לים יפן בצהרי ה-26 בספטמבר 1954 במהירות של למעלה ממאה קילומטר לשעה. התחזית הייתה שהיא תגיע למצר צוגרו בשעה 17:00 באותו יום.
ב-15:10 ביטל קברניט הטויה מארו את ההפלגה, אך לאחר שיפור במזג האוויר ב-17:00 החליט להפליג, בסברה שהטייפון כבר עבר במצר כפי שנחזה. למעשה הטייפון רק האט. באופן לא טיפוסי הוא גם התחזק בעוברו מעל ים יפן.
בשעה 18:39 הפליגה הטויה מארו מהקודטה. זמן קצר לאחר מכן התגברה הרוח שנשבה לעברה מכיוון דרום-דרום-מזרח. ב-19:01 הורידה האונייה עוגן כדי להמתין לשיפור במזג האוויר, אך עקב הרוח הוא לא החזיק מעמד. מים חדרו לאונייה דרך סיפוני המטען ומנוע הקיטור שלה פסק מלפעול. האונייה החלה להיסחף ללא שליטה. קברניט האונייה החליט לנסות להעלות אותה על החוף ליד הקודטה.
בשעה 22:26 התקרבה האונייה לחוף ושידרה קריאת מצוקה, אך הגלים היו כה חזקים עד כי ב-22:43 התהפכה המעבורת ושקעה בים כמה מאות מטרים מהחוף. לפחות 1,159 משוכניה נספו, לרבות למעלה ממחצית אנשי צוותה. רק כ-150 מיושבי האונייה ניצלו. מספר הנספים המדויק איננו ידוע משום שנוסעים נוספים עלו על סיפון המעבורת ואחרים ירדו ממנה זמן קצר לפני ההפלגה.
אותה סופת הטייפון גרמה לטביעתן של ארבע מעבורות נוספות וכ-200 כלי שיט קטנים נוספים, ומספר הנספים הכולל באותו יום הגיע ל-1,430 לפחות.
טביעת המעבורת טויה מארו הייתה אחד הגורמים שהביאו לאחר שנים לבנייתה של מנהרת סייקן בין האיים הוקאידו והונשו. עם זאת שירות מעבורות ממשיך עדיין לפעול במצר צוגרו.
סאלוסטיאנו
ברובע עוברת דרך ה-20 בספטמבר (באיטלקית: Via XX Settembre), שנקראת בשם זה לזכר איחוד איטליה, וכן הכנסיות סנטה מריה דלה ויטוריה וסן קמילו דה לליס.
הרובע ממוקם בשטח בו היו ממוקמים בתקופת האימפריה הרומית גני סאלוסטיוס, והם מקור שמו של הרובע.
אלישבע מיכאלי
אלישבע מיכאלי (17 ביוני 1928 – 2 בינואר 2009) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע ישראלית.
ביוגרפיה
את קריירת המשחק שלה החלה בתיאטרון "אהל". משם החלה להופיע בתיאטרון הבימה בשנת 1955 ובשנת 1959 ביצעה את התפקיד הראשי של הגברת הזקנה ב"ביקור הגברת הזקנה". בשנת 1960 צורפה לקולקטיב השחקנים שם, אולם עזבה את הבימה בשנת 1965, מכיוון שסירבה לשחק בתפקידים שוליים. היא יצאה לדרך עצמאית ועבדה כפרילנסר וכך הופיעה במרבית התיאטראות בישראל. בין השאר הופיעה כאנטואנט ב"החולה המדומה", בתפקיד ראשי ב"אדם הוא אדם", ב"שלוש אחיות" בתיאטרון חיפה, ב"האב", כ"נעמי" ב"לילה במאי" וכטקלה ב"נושים". לאחר שמצאה את עצמה מקבלת תפקידים שאינם לרוחה כדי להתפרנס, כמו התפקיד של נעמי בלילה במאי, פתחה בשנת 1971 חנות עתיקות כדי שתוכל להתפרנס ממנה ולקבל רק תפקידים שהיא אוהבת. אולם הההצעות לתפקידים הדלדלו ומאמצע שנות ה-70 כמעט ולא קבלה הצעות מתיאטראות. בסוף שנות ה-70 היא סגרה את החנות מסיבות כלכליות וחייתה מקצבת אלמנת המלחמה שלה. בשנת 1982 חזרה לבמה בקאמרי להציג את ברונקה בהצגה על פי ספרו של עמוס עוז "מקום אחר". לאחר מכן הופיעה ב"גירושים מאוחרים", ואז נותרה ללא הצעות במשך חמש שנים עד ששבה לבמה בשנת 1988 בהצגה "לכודים ברשת" בתיאטרון באר שבע.
בין המחזות הרבים בהם שיחקה: "הביקור", "מקצועה של גברת וורן", "הבט אחורה בזעם", "הדגן הוא ירוק", "נפוליאון בניו אורליאנס", "אלדוראדו", "נשות וינדזור העליזות" ו"סיפור משפחתי".
בשנת 1962 העלתה עם אחותה הצעירה מיקי (מרים; 1931-1964) את "זהירות נשים", תוכנית פזמונים, במועדון הלילה "עומר כאיים" ביפו..
היא שיחקה גם בסרטי קולנוע רבים: "אבן על כל מיל", "משפחת שמחון", "הבו בנות לאילת", "עליזה מזרחי", "שמונה בעקבות אחד", "הבלש האמיץ שוורץ", "אני אוהב אותך רוזה", "שני קונילמל", "צ'רלי וחצי", "שרית", "ארבינקא", "משפחת צנעני", "תעלת בלאומילך", "יהושע יהושע", "קיץ אצל אריקה", "ג'ירפות", "הירושה", "מסוכנת", "צדק מוחלט" ו"סיפורי בית קפה".
גרה שנים רבות בחיפה במרכז הכרמל ועבדה בתיאטרון חיפה, לאחר מכן עברה ליפו. בשנת 1998, כשהיא בת 70, עזבה את ישראל ועברה להתגורר בפלורידה, לאחר שהתאכזבה מכך שהתיאטראות הפסיקו להציע לה תפקידים. ב-2002 העתיקה את מגוריה לווינה. בשנים האחרונות לחייה חזרה לישראל, ותחילה התגוררה בדליית אל-כרמל, וכשחלה התדרדרות במצבה עברה לחיפה, קרוב לבנה.
מיכאלי נפטרה ב-2 בינואר 2009, לאחר מאבק במחלת הסרטן. הייתה בת 80 במותה. היא ציוותה לשרוף את גופתה ולפזר את אפרה בים. ב-6 בפברואר 2009 נערך ערב מחווה לזכרה בתיאטרון הקאמרי בתל אביב, בשיתוף פעולה בין התיאטרון המארח לתיאטרון הבימה, ובהשתתפות שחקנים ואנשי תיאטרון רבים.
הוקרה
על תפקידה בהצגת הבימה "ביקור הגברת הזקנה" (1960) זכתה בפרס שחקנית השנה. על תפקידה בסרטה של דליה הגר, "קיץ אצל אריקה" (1991), זכתה בפרס המשחק בפסטיבל לקולנוע צעיר. ב-2003 הייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "סיפורי בית קפה".
ב"אלבום התיאטרון", שראה אור בשנת 1965 ובו תמונותיהם של אמני הבמה באותה עת, שצולמו על ידי פטר מרום, וליד כל תמונה דבריו של האמן בכתב ידו המבטאים את הגיגיו, כתבה מיכאלי את הדברים הבאים:
מרדכי לינדמן
פרופסור מרדכי לינדמן (1907 – 20 בנובמבר 1974) היה פיזיקאי ישראלי ממוצא הולנדי, ומחבר חלוצי של ספרי לימוד בפיזיקה תיכונית וקדם-אוניברסיטה.
ביוגרפיה
לינדמן נולד בהולנד ב-1907, ולמד שם פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת אוטרכט. תחומי התעניינותו מתחילת דרכו, היו ספקטרוסקופיה ורדיואקטיביות, ואלה התבטאו גם בפעילותו המחקרית. סיים את לימודיו לתואר שלישי ב-1933, כאשר נושא עבודת הדוקטוראט שלו היה 'התנגשויות של אלקטרונים באטומי מימן'. לאחר תום לימודיו, המשיך כחוקר באוניברסיטה זו, עד לשנת 1940, עם הגיע הכיבוש הגרמני להולנד, במאי אותה שנה, במלחמת העולם ה-2. הוא שרד את השואה אשר פקדה את יהודי הולנד, יחד עם אשתו ושתי בנותיו אז, הודות לחבר מתקופת הלימודים, לאו גינטן (Leo Ginten), אשר הסכים להסתירם בדירתו בליידן, עד לשחרורה של הולנד, ב-1945. לאחר המלחמה, חזר ללמד באוניברסיטה אותה נאלץ לעזוב עם הכיבוש הנאצי.
עלה לארץ ב-1947, יחד עם בני משפחתו, ובה גם נולדה בתו השלישית, עליזה, אחות לרבקה ושושנה. החל את דרכו בארץ בהוראת פיזיקה בגימנסיה הרצליה בתל אביב, בבתי ספר שונים נוספים ובמסגרת אוניברסיטת ערב שנקראה גם אוניברסיטת הפועלים, ואשר הייתה נהוגה אז בארץ. בגימנסיה 'הרצליה' הכיר את ישראל ליפשיץ, שותפו למפעל כתיבת ספרי הלימוד בפיזיקה, יותר מאוחר. בשנת 1950 הצטרף לסגל הטכניון בחיפה, והפך בה לפרופסור חבר ב-1956, במקביל לעבודת ההוראה שלו בבית-ספר תיכון. מחקריו בתקופת עבודתו בטכניון התמקדו בעיקר בפיזיקה גרעינית, ואחד מהם, אשר גם זכה לפרסום, עסק ברדיואקטיביות של המעיינות החמים בטבריה. במקביל, שמר על קשר עם מקום הורתו האקדמי, אוניברסיטת אוטרכט, ואף שב אליה למשך שנתיים, בסוף שנות ה-60, בהן עסק במחקר ובהוראה.
הוראת הפיזיקה הייתה יקרה מאוד לליבו. בתחילה הוא קיים, במסגרת הפקולטה בה לימד בטכניון, סדרה של הדגמות בפיזיקה שיועדה לתלמידי תיכון. הוא כתב ספרי לימוד רבים, שלושה מהם בהולנדית אשר גם תורגמו לאינדונזית. מפעלו הפדגוגי החשוב ביותר היה הוצאתה של סדרת ספרי הוראה ולימוד בתחומי פיזיקה רבים. לספרים אלו היו שתי רמות לימוד: בסיסית, שיועדה, בדרך כלל, לתלמידי הכיתות הנמוכות בבתי-ספר תיכוניים (חוג ראשון), ומתקדמת, שיועדה לתלמידי המגמה לפיזיקה בבתי-ספר אלה (חוג שני). מפעל זה היה חלוצי בתחומו בארץ, ועליו שקד במשך עשרים שנה, עד לפטירתו.
מרדכי לינדמן היה גם חבר בוועדה להוראת המדעים במשרד החינוך והתרבות.
בישול לבן
בישול לבן הוא שיטת הכנת מזון שבה מטילים את חומר הבישול לתוך מים רותחים למשך זמן קצר ומדוד, ואז מוציאים אותו ומטילים לתוך מי-קרח או תחת מים זורמים. תהליך זה, המכונה Blanchiment במטבח הצרפתי או Blanching באנגלית, מחמם את המזון במהירות ואז מקרר אותו מיד. התהליך גורם למזון, בדרך כלל פירות וירקות להתקשות ומדגיש את הטעמים הטבעיים, ובדרך כלל משמש כשלב בישול מקדים להקפאה.
בישול לבן שימושי גם כטכניקה לשחרור קליפת הפרי כצעד מקדים לקילופו, כמו למשל עבור עגבניות, שזיפים ואפרסקים. הוא גם מדגיש את צבעם של ירקות, בעיקר ירקות ירוקים (ראו גם: בישול ירוק).
בישול לבן באדים משמש גם כדי לנטרל בקטריות ואנזימים שנמצאים במזון כמו בוטנים למשל, כדי להאריך את חיי המדף שלהם.
סאני רולינס
תיאודור וולטר "סאני" רולינס (אנגלית: Theodore Walter "Sonny" Rollins ; 7 בספטמבר 1930), נגן ג'אז אמריקאי, נחשב לאחד מנגני סקסופון הטנור המשפיעים ביותר בג'אז.
חייו
רולינס החל את הקריירה המוזיקלית שלו כפסנתרן, בהמשך ניגן על סקסופון אלט, ובסופו של דבר, ב-1946, החל לנגן על סקסופון טנור וזה הפך לכלי הראשי שלו. בתחילת הקריירה שלו, ב-1949, ניגן עם ג'יי ג'יי ג'ונסון, פאטס נבארו, באבס גונזלס ובאד פאוול. יכולותיו המרשימות של רולינס נכנסו לתודעת עולם הג'אז כבר בראשית דרכו, ומ-1951 עבד עם ענקי הביבופ כמו מיילס דייוויס ות'לוניוס מונק. לאחר שלקח הפסקה קצרה מהמוזיקה, חזר רולינס לנגן ב-1955 והצטרף לחמישייה של מקס רואץ' וקליפורד בראון, גם לאחר מותו של בראון המשיך לנגן עם מקס רואץ'. מאז שעזב את החמישייה ניגן אך ורק כמוביל.
סדרת האלבומים המצוינים שהקליט רולינס במהלך שנות ה-50 הפכה אותו לסקסופוניסט הטנור הדומיננטי ביותר בג'אז, לפחות עד עלייתו לתודעה של ג'ון קולטריין. לכן, החלטתו של רולינס לפרוש מקריירת המוזיקה שלו ב-1959 זעזעה את עולם הג'אז. שנתיים לאחר מכן, חזר לעסוק במוזיקה. במהלך שנות ה-60 נגינתו של רולינס הפכה חופשית הרבה יותר והוא הושפע מחידושים בג'אז, בעיקר אלו של קולטריין, בין השאר הוא הושפע מאורנט קולמן ואף הקליט עם הקורנטיסט שלו, דון צ'רי. רולינס היה דומיננטי בסצנה עד 1968, אז החליט לפרוש שוב.
כשחזר לנגן ב-1971 נטה לנגן ג'אז פופולרי יותר ואף רית'ם אנד בלוז, אלבומיו בתקופה זו נחשבים למוצלחים פחות מהקלטותיו המוקדמות יותר.
סאני רולינס ממשיך להקליט ולהופיע, כיום הוא מתמקד בסגנון הפוסט-בופ.
פיי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
עקצן צהוב
עַקְצָן צָהוב או עקרב צהוב מצוי (שם מדעי: Leiurus hebraeus) הוא מין עקרב בסוג עקצן (Leiurus) במשפחת העקצניים (בותוסיים). בעבר נחשב כתת-המין של Leiurus quinquestriatus. נפוץ באזורי מדבר וצמחייה נמוכה. עקיצת העקרב מסוכנת לאדם ועלולה לגרום למוות, הוא השכיח בעקרבי ישראל.
על פי מדד LD50 הוא העקרב הארסי ביותר בישראל ונמנה עם העקרבים הארסיים בעולם. בשל כך זכה לכינוי העממי Deathstalker.
תפוצה ואזורי מחיה
עקצן צהוב נפוץ בישראל, ירדן, סוריה ולבנון בניגוד למין Leiurus quinquestriatus המצוי בכל צפון אפריקה. פרוש שמו המדעי של המין מלטינית הוא "חמש רכסים חלק זנב". התוספת לשמו של תת-המין החי בישראל, hebraeus משמעה עברי.
במשך היום העקרב הצהוב שוהה במשכן קבוע מתחת לאבנים שטוחות או בין גדרות אבן. לרוב יחפור מאורה קטנה הגדולה אך מעט מממדי גופו. העקצן הצהוב נוהג לנקות ולהחליק את מאורתו, לעיתים יחפור מאורה אלכסונית עד עומק של כ-20 ס"מ. כרוב העקרבים הוא פעיל לילה ובזמן זה ישוטט בתורו אחר טרף. העקרב הצהוב ניזון מפרוקי-רגליים זעירים, עד בעלי חיים בגודלו שלו. לקראת הבוקר הוא יחזור למקום מסתורו. העקרב הצהוב מיטיב לטפס על גדרות אבן וקירות, ומסוגל לחדור לבתים, בעיקר לקומות הקרקע. מצוי בכל ישראל למעט בכרמל, חולות שפלת החוף ובאזורי אדמה כבדה.
תיאור
צבעו צהוב בהיר, הגב ופרק הבטן האחורית האחרון כהים מיתר הפרקים וצבתותיו דקות. הפרק האחרון של הבטן, שנמצא לפני שלפוחית הארס, הוא בדרך כלל כהה מיתר פרקי הזנב ומעט יותר מפרקי הגב, עם זאת - זה איננו מאפיין ייחודי של המין ולכן לא יכול לשמש כסימן זיהוי ודאי בשדה. אורך גופו יכול להגיע עד. לעיתים מתבלבלים בינו לבין בותוס ישראלי, חד-צלע חלק וקטלן עברי. מכוון שישנם עקרבים ישראליים נוספים שעשויים להציג פרק אחרון כהה (לדוגמה חד-צלע צעיר). סימן הזיהוי המוחלט היחיד של העקצן הוא חמשת הרכסים שעל גבו, מהם גם מקבל את שמו הלטיני.
חיזור ורבייה
בזמן החיזור הזכר יתייצב אל מול הנקבה וינסה לתפוס את צבתותיה בשלו כאשר ירטיט את גופו, אם הנקבה אינה נכונה לקבלו היא תניף את צבתותיה מעלה ואף עלולה לעקוץ את הזכר. אם הנקבה נענית לזכר שניהם יחלו ב"ריקוד העקרבים" תנועות מעגליות כאשר הזכר אוחז בצבתותיה של הנקבה. הזכר יפריש מפתח המין שלו נרתיק דק וגלילי שידבק במהרה על המשטח, ויכוון את גוף הנקבה אל נרתיק זה כדי לנעוץ את הנרתיק לפתח המין של הנקבה. תהליך זה יכול להתארך שעות. בתום החיזור הזכר ימלט מפני הנקבה. לאחר כחודשיים, בדרך כלל בחודשי הקיץ, הנקבה תשריץ במחילתה בין 10 עד 25 ולדות שמיד יחפשו מקלט על גבה של האם. האם תשמור על לחות הוולדות ותגן על עורם הרך עד להשלה הראשונה שלהם, ולהתקשות סופית של שכבת העור החדש. כעבור כשבועיים הוולדות יהפכו לעצמאיים ויפנו כל אחד לדרכו.
ארס
עקצן צהוב נחשב מהמסוכנים בעקרבי העולם. הארס שלו מכיל תערובת של רעלנים מסוג נוירוטוקסין. על פי מדד LD50 עוצמת הארס שלו היא 0.25 מ"ג\ק"ג מסת גוף. אף על פי שעקיצת עקצן צהוב מכאיבה באופן יוצא דופן, בדרך כלל עקיצה זו לא תהרוג אדם בוגר ובריא. למרות זאת, ילדים צעירים, מבוגרים וזקנים או חולים (לדוגמה במחלות לב או אלרגיים) יהיו בסיכון גבוה ללקות באנפילקסיס, תגובה אלרגית לארס המסכנת חיים באופן חמור. מחקר ישראלי גילה תופעת דלקת לבלב המופיעה כתגובה לארס. אם יתרחש מוות אדם בעקבות עקיצה, בדרך כלל יגרם בשל אנפילקסיס.
במקרה של עקיצה יש להעביר את הנעקץ בדחיפות לבית החולים תוך מנוחה מקסימלית של הנעקץ כדי למנוע זרימת דם מוגברת. שיעור התמותה מעקיצת עקצן צהוב ירד באופן ניכר בעשורים האחרונים, מה שהוסבר בין השאר על ידי שימוש בנסיוב ספציפי כנגד הארס. אולם המחקר הרפואי היחיד שבדק זאת לא הראה תועלת משמעותית בטיפול בנסיוב. ככל הנראה הירידה בתמותה נובעת משיפור במתן טיפול אינטנסיבי ומשיפור בטיפול בסימפטומים. בשל כך ובשל הסיכון לתופעות אלרגיות כתוצאה ממתן הנסיוב, כיום בבתי החולים שוקלים היטב האם ומתי לטפל בנסיוב במקרה של עקיצת עקרב צהוב מצוי.
הרעלנים בארסו של העקצן הצהוב הם רעלנים עצביים. להלן כמה מהרעלנים הידועים בארס העקצן הצהוב:
מיון וטקסונומיה
בעבר סווג העקצן הצהוב כתת-מין Leiurus quinquestriatus hebraeus. מחקר מדעי שפורסם ב-2014 קבע שמדובר למעשה במין נפרד ולא בתת-מין גרידא והגדיר אותו כמין חדש בשם Leiurus hebraeus.
תל טאיינאט
תל טאיינאט (בטורקית: Tell Tayinat Höyüğü; בעברית נקרא גם תל תעינת) הוא אתר ארכאולוגי, תלולית נמוכה, על גדתו הצפונית-מזרחית של נהר האורונטס, במקום שבו הנהר פונה מערבה. התל שוכן בנפת האטיי בדרום טורקיה, כ-25 ק"מ צפונית-מזרחית לאנטקיה, בצידו הדרום מערבי של עמק אמוק, כ-800 מטר מתל עטשאנה, האתר שבו שכנה העיר העתיקה אללח'. ייתכן והאתר הוא שריד של העיר כַּלְנֵה, המוזכרת בספר בראשית כאחת הערים שנוסדו על ידי נמרוד בממלכתו "בארץ שנער". שמה של עיר זו מופיע גם בספר ישעיהו:.
היסטוריה
עם התחזקותה של ממלכת אשור, ערכו מלכיה מסעות כיבוש. בשנת 877 לפנה"ס כבש אשורנצירפל השני את כרכמיש והמשיך דרומה. הוא כבש את קינלואה ובזז אותה. הוא לקח זהב, כסף, כמויות בדיל שהוא הכרחי לייצור ברונזה, ברזל, 1,000 שוורים ו-10,000 כבשים. גלימות עשויות מבד פשתן, מיטות מעוטרות עשויות מעץ. בנוסף לקח איתו 10 נשים מזמרות וכן את בת אחיו של המלך כולל הנדוניה העשירה שלה, נקבת קוף גדול וברווזים. בעקבות מסעות הכיבוש של תגלת-פלאסר השלישי במערב סוריה ודרום אנטוליה, סופחה ממלכת פתינה לאשור.
ארכאולוגיה
החפירות הארכאולוגיות הראשונות באתר נערכו בין השנים 1935–1938, על ידי המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו. החפירות נערכו בראשותו של רוברט ג'ון בריידווד. אחד מהממצאים החשובים היה מקדש שהזכיר בתוכניתו את התיאורים של מקדש שלמה. בנוסף נחפרו מספר מבני ארמון גדולים בסגנון בית חילאני. בשנת 1999 נערך באתר סקר ארכאולוגי על ידי המכון האוריינטלי, כן נבחנו החפירות המקוריות. חלק מהאתר נהרס בפעולות חקלאיות של תושבים מקומיים, כולל בניית מבנה תעשייתי על התל בשנת 1950.
בשנת 2003 נערך באתר סקר על ידי אוניברסיטת טורונטו שהוביל לחפירות שהחלו באתר בשנת 2004 בראשותו של פרופ' טימותי הריסון (Timothy Harrison). החפירות המשיכו עד שנת 2012. החפירות כללו המשך חפירת המקדש מתקופת הברזל וכן המשך חפירה של אחד ממבני בית חילאני המתוארך לתקופת ברזל II. החפירות האלו הניבו גם ממצאים משמעותיים מתקופת ברזל I וכן כמות ממצאים קטנה ומבנים ראשוניים מתקופת הברונזה הקדומה. בנוסף נמצאו מספר לוחות בכתב יתדות מהאלף הראשון לפנה"ס.
בשנת 2012 הכריז הצוות מאוניברסיטת טורונטו שהם חשפו את ראשו וגוו של פסל בדמות אדם המתוארך למאה ה-9 לפנה"ס. הפסל עשוי בזלת היה שלם ללא פגע מהמותניים ומעלה. גובה הפסל שנחשף הוא 1.5 מטר, ומכאן ניתנה הערכה שגובהו של הפסל בשלמותו היה בין 4-3.5 מטר. הדמות בעלת זקן, העיניים משובצות אבנים. גלגל העין מאבן לבנה, והאישון מאבן שחורה. השיער מעוצב ככיפה עם שורות תלתלים. הזרועות מקופלות מהמרפק ונישאות קדימה כשכפות הידיים קפוצות. על כל זרוע שני צמידים עם ראש אריה. כף היד השמאלית אוחזת בגבעול של חיטה, וכף היד הימנית אוחזת בחנית. החזה של הדמות מעוטר בשרשרת בצורת חצי סהר. על גב הדמות כתובת בכתב הירוגליפי בשפה הלווית המתעדת את הישגיו של המלך שופליוליומה, כנראה המלך שכחלק מהקואליציה הסורית-חתית נגד אשור, לחם נגד פלישתו של מלך אשור שלמנאסר השלישי בשנת 858 לפנה"ס.
חלק מממצאי האתר מוצגים במוזיאון הארכאולוגי של האטיי, השוכן בעיר אנטקיה.
הקשר לפלשתים
החפירות באתר העלו ממצאים רבים של קרמיקה הדומה לקרמיקה פלשתית. ממצאים אלה עלו כבר בחפירות של שנות ה-30 על ידי משלחת של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו שלא ידעו להסביר זאת, והעלו השערה על קשר עם תרבויות הים האגאי וכי התושבים החתים המקומיים ייבאו כלים אלה כמוצרי יוקרה. בעקבות החפירות האחרונות הועלתה השערה שהעיר לא הייתה נאו-חתית, אלא באתר הייתה התיישבות מוקדמת של הפלשתים שהיו אחד מגויי הים, שהקימו במקום ממלכה. בדיקות פטרוגרפיות שנעשו בחומר ממנו יוצרו כלי הקרמיקה העלו שהחומר הוא מקומי וכי הכלים נוצרו במקום ולא יובאו מהים האגאי. השערת העיר הנאו-חתית התקבלה בעבר בגלל מיקומה של העיר במרחב שבו התקיימו מלכויות מקומיות אלה.
ההשערה שהועלתה על ידי החופרים היא שהעיר הייתה הבסיס של גויי הים שממנו הם החלו את פלישתם, ולא מתוך הים האגאי. קרמיקה בסגנון הקרמיקה הפלישתית שנמצאה בישראל נמצאה גם באתרים נוספים הקרובים לתל טאיינאט. ההשערה היא שבאתר התקיימה עיר בירה פלישתית. בנוסף נמצאו באתר בשכבה של תקופת הברזל, כמויות גדולות של משקולות נול גליליות בלתי מחוררות. זהו גם מאפיין של התרבות הפלשתית. להשערת החוקרים, סחר בינלאומי לא יכול להסביר את הכמויות הגדולות של הממצאים שנמצאו באתר.
באתר נמצאו מספר כתובות בשפה הלווית המתייחסת למלך מסתורי בשם תאיתה (Taita) שהיה שליט וולישתין. בעיר חמת שבסוריה נמצאה לפני כן כתובת שהתייחסה גם היא לאותו מלך תאיתה כשליט וולישתין. זהותו של המלך לא הייתה ידועה. בשנת 2003 נעשתה חפירה במקדש לאל הסערה הדד בחלב שבסוריה. באתר נמצא תבליט המעוטר בכתובת "אנכי תאיתה הגיבור, המלך הפלשתיני" (Palastini), וכתובת נוספת "תאיתה הכובש של כרכמיש". תאיתה שיקם את המקדש ועיטר אותו בכתובות המהללות את הישגיו.
בהתבסס על ממצאים אלה, העלה החיתולוג ג'ון דייוויד הוקינס (John David Hawkins), מומחה לכתב הלווי ההירוגליפי, את ההשערה שהכתובת של שם הממלכה נקראה לא נכון ובמקום וולישתין, יש לקרוא את פלישתין. כלומר במקום הצליל וו (W) יש לקרוא את הצליל פ' (P).
פרופ' גרשון גליל מאוניברסיטת חיפה מעלה את ההשערה שאותו תאי(תה) הוא המלך "תעי" המופיע בספר שמואל, כמלך חמת המודה למלך דוד על כך שהכה את הדדעזר מלך צובא:. פרופ' ישראל פינקלשטיין מאוניברסיטת תל אביב מסכים עם קיומה של ממלכת פלישתין בצפון סוריה, אך שולל את הפרשנות של גליל לגבי הזהות בין המלכים.
שירות ביון החוץ של קזחסטן
שירות ביון החוץ של קזחסטן (בקזחית: Қазақстан Республикасының «Сырбар» сыртқы барлау қызметі) ובראשי תיבות סירבּאר (Сырткы Барлау, תעתיק: סירטקי בּארלאוּ; "ביון חוץ") היא סוכנות הביון הלאומית שהוקמה ב-2009, כיורשת מחלקת "ברלַאוּ" של שירות הביטחון הקזחי.
היסטוריה
סוכנות הביון הקזחית הוקמה לראשונה כאגף במסגרת שירותי הביון הסובייטיים.
בפברואר 2009 החליט נשיא קזחסטן נורסולטאן נזרבייב לפרק את "ברלאו" ובמקומה הקים את "סירבּאר - שירות ביון החוץ של קזחסטן" כסוכנות הביון העצמאית של קזחסטן הכפופה ישירות לנשיא. הסוכנות החדשה הוקמה בכפוף לצו חתום של הנשיא "לחיזוק הביטחון הלאומי הקזחי ופיתוח פעילויות המודיעין".
בפברואר 2019 מונה גאביט בייז'אנוב לראש שירות הביון הקזחי.
מנוע בעירה פנימית
מנוע בעירה פנימית או מנוע שרפה פנימית הוא מנוע חום השורף דלק, והופך את אנרגיית החום הנוצרת בשרפה לאנרגיית לחץ, אשר מנוצלת לביצוע עבודה מכנית. הוא נקרא כך משום ששריפת הדלק והעבודה המכנית נעשות בתוך המנוע עצמו, למשל בצילינדר של מנוע בוכנאי. במנוע בעירה חיצונית, לעומת זאת, שריפת הדלק מתבצעת במכלול נפרד וחיצוני למנוע, למשל בדוד קיטור, בעוד שהעבודה המכנית נעשית בתוך המנוע עצמו, למשל בטורבינת קיטור.
עם מנועי בעירה פנימית נמנים מנועי דיזל ובנזין בוכנאיים, טורבינות גז ומנועים סילוניים.
היסטוריה
מנועי הבעירה הפנימית המוקדמים ביותר היו כנראה רקטות וזיקוקים שפותחו בידי הסינים עוד במאה ה-3 לפנה"ס, תוך שימוש באבק שרפה. אלו היו למעשה צעצועים עד למאה ה-11 שבה החלו לשמש ככלי נשק. פרנסואה איזק דה ריבז בנה את מנוע הבעירה הפנימית הראשון שהתבסס על בעירה לסירוגין ב-1807. עם זאת, המנוע לא היה שימושי מכיוון שהוא יצר כוח מזערי ודרש תערובת של מימן וחמצן בתור דלק.
הפטנט הראשון למנוע בעירה פנימית ניתן בארצות הברית ב-1826 לסמואל מורי. ב-1859 הבלגי אטיין לנואר המציא בצרפת את מנוע הבעירה פנימית הראשון שהיה בעל ערך שימושי. הוא התבסס על גז פחמי שנשאב לתוך הצילינדר בתחילת כל פעימה ואז הוצת כדי לדחוף את הבוכנה לצד השני של הצילינדר. תהליך זה חזר על עצמו גם בצד השני של הצילינדר ולפיכך מנוע זה היה בעל פעולת שרפה כפולה. בשנת 1863 בנה את דגם הרכב היפומוביל.
ב-1867 בנה הממציא הגרמני ניקולאוס אוטו את מנוע השרפה הפנימית בעל ארבע הפעימות הראשון. המנוע התגלה כיעיל יותר ממנועו של לנואר ושווק בהצלחה לצרכים תעשייתיים. תכנון מנוע זה שופר בהמשך על ידי הגרמני גוטליב דיימלר שהתמקד בהפיכת הטכנולוגיה לניתנת לשימוש במכוניות, במיוחד על ידי הוספת מאייד הבנזין. ב-1890 בנה הגרמני וילהלם מייבאך את מנוע השרפה הפנימית הארבע-צילינדרי הראשון. דיימלר ומייבאך עבדו לפני כן בחברה של אוטו אך עזבו ב-1882 כדי להקים חברה משלהם.
באותו זמן לערך הלך והשתכלל תכנונו של מנוע בעירה פנימית בעל מחזור של שתי פעימות. מנוע זה הומצא ב-1867 על ידי סר דוגאלד קלרק, ושופר על ידי ג'וזף דיי ב-1891.
ב-1930 הוציא סר פרנק ויטל פטנט על מנוע הטורבינה שנודע לאחר מכן כמנוע הסילון. ב-1937 הופעל מנוע כזה לראשונה, וב-1939 מטוס של חברת ארנסט היינקל בשם HE178 טס בפעם הראשונה עם מנוע סילון בלבד.
יישומים
מנועי הבעירה הפנימית משמשים בדרך כלל כלי רכב ממונעים. הם מופיעים ברוב המכוניות, האופנועים, הסירות הממונעות, כלי הטיס וקטרי הרכבת. טיפוס מנועי הטורבינה יופיע בדרך כלל במטוסי סילון ואוניות גדולות.
מנועי הבעירה הפנימית משמשים גם בתעשייה, בעיקר ביישומים נייחים, שם הם מתחרים במנועים חשמליים. מנועים חשמליים טומנים בחובם יתרונות על פני מנועי הבעירה הפנימית, אך בתחילת המאה ה-21 הם עדיין רחוקים מלהחליף את מנועי הבעירה הפנימית בכלי רכב.
חלקים
קיימים מספר סוגי מנועי בעירה פנימית, אשר שונים זה מזה במבנה ובחלקי המנוע.
מנועי שתי פעימות דומים בתכנונם, אך לא כוללים שסתומים וגל זיזים. מנועים אלו מתוכננים כך שהבוכנה אוטמת את שסתום הפליטה בעת דחיסה והצתה. עבור יניקת התערובת, קיים שסתום חד כיווני הנקרא "שסתום עלים", המאפשר כניסת תערובת דרך סעפת הפליטה, אך לא מאפשר את יציאתה. מכיוון שעיצוב זה גורם לכך ששסתום הפליטה והיניקה יהיו פתוחים במקביל, מתעורר הצורך באגזוז לחץ - אגזוז ההופך את כיוון גלי ההדף הבוקעים מסעפת הפליטה, וגורם להם לדחוס את התערובת שברחה לסעפת הפליטה, בחזרה לצילינדר.
מנוע מודרני מכיל חלקים רבים נוספים, כגון מספר רב של מסבים, רצועת מנוע (רצועת אביזרים נלווים, רצועת המזגן), מערכות שימון וקירור במים/שמן, חיישנים, משאבות, ועוד, כאשר כל יצרן עושה שימוש בטכנולוגיות נוספות הייחודיות לו.
פעולה
כל מנועי הבעירה הפנימית תלויים בתהליך הבעירה שבו דלק כלשהו, בדרך כלל בשילוב עם אוויר אך לא רק, יוצר ריאקציה כימית שמספקת אנרגיה שמתורגמת לכוח ההנעה.
הדלקים הנפוצים ביותר מאז תחילת המאה ה-20 עשויים מפחמימנים ומיוצרים מנפט. בין אלו ניתן למצוא את הבנזין, הסולר והגז הטבעי. יש המשערים שבעתיד, המימן עשוי להחליף את סוגי הדלק האלו. היתרון של מימן הוא שהבעירה שלו מפיקה מים בלבד, זאת בניגוד לדלק המקובל שהבעירה שלו מפיקה גם פחמן דו-חמצני – גז חממה הגורם להתחממות העולמית בכדור הארץ.
בכל מנועי הבעירה הפנימית, ללא תלות בסוג הדלק, נדרשים אמצעים להציתו כדי לגרום לבעירה. רוב המנועים עושים שימוש במצת חשמלי או בהצתה בעזרת לחץ דחיסה. מערכות הצתה חשמליות נעזרות במצבר וסליל מושרה כדי לספק מתח גבוה שמצית את תערובת הדלק אוויר בחלל הצילינדר. המצבר נטען מחדש תוך כדי פעולת המנוע בעזרת מחולל זרם חילופין (אלטרנטור) שמופעל בכוח המנוע. מערכות הצתה בעזרת לחץ דחיסה עושות שימוש בחום שכבר נמצא ממילא בתא השרפה כדי להצית את הדלק המוזרק.
לאחר ההצתה, תוצרי הבעירה אוצרים בתוכם יותר אנרגיה זמינה משהייתה בתערובת האוויר דלק הדחוסה (שהייתה בעלת אנרגיה כימית גבוהה יותר). אנרגיה זו באה לידי ביטוי בטמפרטורה ובלחץ גבוהים שמתורגמים לעבודה על ידי המנוע. במנועי בוכנה למשל, הבעירה יוצרת גזים בלחץ גבוה בחלל הצילינדר והם דוחפים את הבוכנה. לאחר שהאנרגיה נוצלה, הגזים החמים הנותרים מוצאים החוצה דרך שסתום או פתח הפליטה והבוכנה חוזרת למצבה ההתחלתי, המכונה נקודה מתה עליונה (נמ"ע). הבוכנה ממשיכה משם לשלב הבא (המשתנה מטיפוס מנוע אחד לשני). כל תוצר של חום שלא תורגם לעבודה, הוא למעשה תוצר מבוזבז, והוא מטופל בעזרת מערכת קירור (מבוססת מים, אוויר ובשיטות אחרות).
סיווג
ישנם סוגים רבים של מנועי בעירה פנימית, המתאימים לסוגי יישומים שונים. בדומה, יש גם דרכים רבות לסווג את מנועי הבעירה הפנימית, שחלקם מופיעים להלן:
מחזורי המנוע
מנועים המבוססים על מחזור שתי פעימות מפיקים שתי פעימות לכל פעימת כוח, ונמצאים בשימוש בקטנועים, מכסחות דשא, סירות קטנות ובמעט אופנועים. מנועים אלו בדרך כלל רועשים יותר ובעלי נפח קטן. מנועים מבוססי מחזור ארבע פעימות (המכונה גם מחזור "אוטו") מפיקים ארבע פעימות לכל פעימת כוח, ונמצאים בשימוש במכוניות, אופנועים, סירות גדולות וכלי טיס. הם בדרך כלל שקטים יותר ובעלי נפח גדול בהשוואה למנועי שתי הפעימות.
ישנן מספר וריאציות נוספות על מחזור ארבע פעימות הנמצאות בשימוש מועט יחסית. הבולטות מביניהן ידועות בשם מחזור מילר ומחזור אטקינסון. מנועי דיזל נחשבים דומים למנועי ארבע פעימות, אך בתוספת מערכות להצתה על ידי דחיסה ניתן לסווגם כמנועים בעלי מחזור פעולה שונה.
סוגי דלק
מנועי דיזל עושים שימוש בדלק מסוג סולר. בהשוואה למנועי הבנזין, מנועי דיזל הם בדרך כלל כבדים, רועשים, חזקים יותר בסל"ד נמוך ויעילים יותר בצריכת הדלק. הם משמשים כלי רכב, משאיות, אוניות, קטרים, וציוד תעשייתי כבד.
מנועי בנזין משמשים את רוב כלי הרכב, כולל מכוניות, אופנועים וקטנועים. הם עושים שימוש בבנזין ברמות זיקוק שונות. מנועים אחרים עושים שימוש בסוגי דלק כגון מימן, גז טבעי נוזלי ותחליפי סולר המבוססים על שמנים צמחיים (ביו דיזל).
תצורת המנוע
ניתן לסווג מנועי בעירה פנימית בהתאם לתצורתו. סידורים נפוצים הם סידור בשורה, סידור בתצורת V, או סידור שטוח המכונה בוקסר. מנועי מטוסים יכולים להיות מסודרים בתצורה מעגלית (רדיאלית). סידורים אחרים פחות נפוצים הם סידורים בצורת W, X ו-H.
סידור הצילינדרים במנוע, משפיע רבות על אופי המנוע, בתחומים כגון גודל פיזי, משקל, אפשרות לקירור ופיזור החום, עלות הייצור, כמות הויברציות המתקבלות, ועוד. היצרנים בוחרים את סידור הצילינדרים האופטימלי, בהתאם לייעוד כלי הרכב. כך לדוגמה, ברוב המכוניות ניתן למצוא מנועי ארבעה צילינדרים בתצורה שטוחה, התופסים מעט מקום, שוקלים מעט, וזולים לייצור ולתחזוקה. מנועים אלו מיועדים לשימוש ברחוב, ולא למרוצים או מאמצים קשים, ולכן אין בהם צורך בתצורה שתאפשר פיזור חום יעיל יותר. לעומת זאת, יצרנית האופנועים הרלי-דייווידסון, בחרה דווקא במנוע בתצורת V לאופנועים שלה, בשל המראה שמנוע מסוג זה מקנה, ובשל הויברציות המאפיינות את האופנועים מתוצרת החברה.
תצורת מנוע נדירה יחסית היא כזאת שבה יש יותר מגל ארכובה אחד והצילינדר הוא בעל שני פתחים לשתי בוכנות הנעות זו מול זו, ללא ראש צילינדר. תצורה זו שימשה בעבר במטוסים, קטרים ועדיין משמשת בכלי שיט.
נפח המנוע
נפח המנוע הוא החלל דרכו עוברות הבוכנות בפעימה אחת. הנפח נמדד בדרך כלל בסמ"ק או בליטרים. מנועים גדולים הם בדרך כלל חזקים יותר, ומספקים מומנט גבוה יותר בסל"ד נמוך יותר אך גם צורכים יותר דלק. חישוב הנפח מתבצע על ידי מכפלה של מהלך הבוכנה כפול שטחה כפול מספר הצילינדרים. מהלך הבוכנה מוגדר כדרך אותה הבוכנה עוברת מהנקודה העליונה אליה מגיעה הבוכנה (נקודה מתה עליונה - נמ"ע), עד לנקודה התחתונה ביותר (נקודה מתה תחתונה - נמ"ת). שטח הבוכנה מחושב על פי קדח הבוכנה, כלומר מחצית הקדח בריבוע כפול פאי (כפול "מהלך").
מעבר להגדלת מספר הצילינדרים, ניתן להגדיל נפח מנוע בעזרת הגדלה של מהלך הבוכנה או קוטרה. צעד כזה דורש התאמה של מערכות מנוע אחרות כדוגמת מערכת אספקת תערובת הדלק והאוויר, כדי להבטיח ביצועים אופטימליים. נפחי המנוע המוצהרים על ידי היצרנים הם לעיתים קרובות מעוגלים, כך שלמשל מנוע בן 1,453 סמ"ק עשוי להיקרא 1,500.
במדינות שונות לנפח המנוע יש השפעה על מיסוי הרכב שבו מותקן המנוע. עקב כך, בתכנון מנוע מובאים בחשבון גם שיקולי מיסוי, כך שיתאפשר שיווק מכוניות שחל עליהן מיסוי נמוך. בהתאם לכך ניתן למצוא מנוע שנפחו דווקא 1,999 סמ"ק, משום שב-2,000 סמ"ק מתחילה מדרגת מיסוי גבוהה יותר. בישראל דבר זה כבר לא קיים, אך לנפח המנוע באופנועים ישנה השפעה על מחירי הביטוח כך שלאופנוע עד 250 סמ"ק הביטוח יהיה מוזל מאופנוע בעל נפח מנוע מעל 250 סמ"ק.
טל מנשה
טל מנשה היא שכונה של ההתנחלות חיננית בגוש שקד שבצפון-מערב השומרון הממוקמת בסמוך להתנחלוית שקד וריחן למעשה המקום מתפקד כיישוב קהילתי דתי עצמאי השייך למועצה אזורית שומרון, היישוב הוא הקטן ביותר בגוש יישובי שקד.
שמו של טל מנשה הוא על שם נס גיזת הצמר של גדעון, שהיה משבט מנשה. על פי המסורת, הנס התרחש בסמוך למיקום היישוב.
היסטוריה
לקראת הבחירות לראשות מועצה אזורית שומרון, בנובמבר 2007, החליט היועץ המשפטי לממשלה שלטל מנשה לא יהיה נציג נפרד במועצה האזורית ולא יהיה לה ועד מקומי נפרד, אלא היא תוכלל בתוך חיננית במסגרת של ועד משותף (החלטות דומות ניתנו גם לגבי ההתנחלויות נופי פרת ושבות רחל). עתירה של שני היישובים לבג"ץ, בבקשה לנציגים נפרדים, נדחתה. בבחירות התמודדו שתי רשימות: רשימה של אנשי טל מנשה בשיתוף עם חלק מאנשי חיננית שכונתה "ביחד" ורשימה של חלק אחר מתושבי חיננית. בבחירות למועצה האזורית נבחר נציג מטל מנשה, ובבחירות לוועד המקומי נבחרו שלושה נציגים של רשימת "ביחד", שניים מהם מטל מנשה ואחד מחיננית ושני נציגים מהרשימה האחרת. בעקבות תוצאות הבחירות פנו אחדים מתושבי חיננית ליועץ המשפטי לממשלה בבקשה נוספת להפריד בין היישובים.
בבחירות למועצה האזורית שומרון בנובמבר 2012 לא התקיימו בחירות בחיננית וטל מנשה. הנהלות האגודות של שני היישובים הגיעו להבנות על אופן חלוקת התפקידים ביניהם ובכך ממשיכים להתקיים זה בצד זה שתי קהילות המוגדרות כיישוב אחד אך מתפקדות לכל דבר ועניין כיישובים נפרדים.
בשנת 2013 אושרה התב"ע הראשונה של היישוב.
הרכב האוכלוסייה
בטל מנשה מתגוררות כ-140 משפחות. התושבים עוסקים במגוון רחב של עבודות - עובדי הייטק לצד אנשי חינוך ועובדים סוציאליים, קבלני בניין וסוחרים, שכירים ועצמאים. ביישוב גרים ישראלים ותיקים וכן עולים מצרפת, מגרמניה, מארצות הברית, מדרום אמריקה ומחבר המדינות.
טבע בתחומי היישוב
כחלק מתפישת ההשתלבות בסביבה הטבעית, הוקמו בטל מנשה מספר פארקים ציבוריים:
חינוך
טל-מנשה מורכב מאוכלוסייה דתית תורנית. אורחות חיי התושבים מתנהלים לפי ההלכה היהודית ובהנחיית הרב ראובן עוזיאל, רב היישוב והרב האזורי של צפון השומרון.
בטל מנשה מוסדות חינוך לגיל הרך, גני ילדים ובית ספר יסודי תורני אזורי בשם "טללי אורות" (בו לומדים כ-200 תלמידים). בבית הספר קיים 'גן תלמודי', אשר התלמידים שותפים בו לעבודה חקלאית, פינת חי פעילה, חדר מחשבים וכדומה. בגיל העל-יסודי לומדות הבנות באולפנית בפרדס חנה, והבנים בישיבה התיכונית בחריש, בישיבת בני עקיבא כפר הרואה, ועוד.
מ-2004 פעלה בטל מנשה במשך מספר שנים מדרשה לבנות ("מדרשת טל מנשה"), ששילבה שירות לאומי עם לימודים תורניים עבור בנות השירות הלאומי באזור. המדרשה פעלה תחת חסותו של הרב חיים דרוקמן, שהרצה אחת לחודש במדרשה. וסניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
דת
בטל מנשה קיים בית כנסת אחד מרכזי, בו מתקיימים כל מנייני התפילה, זאת על פי התפיסה של אחדות הקהילה ומניעת ריבוי ופיצול מניינים. נוסח התפילה מעורב ונקבע על פי נוסח החזן. כל ערב מתקיים לימוד משותף של "הדף היומי" בגמרא. כמו כן מתקיימים שיעורים של רב היישוב, הרב ראובן עוזיאל, בנושאי פרשת השבוע, תנ"ך, תלמוד בעיון, שיעורי נשים, כמו כן, מתקיים "סדר ערב" פעם בשבוע, לילדים הצעירים.
התפילות מתקיימות כיום בבית הכנסת "טל-גנים", שהוקם על ידי משרד הביטחון משרידי בית הכנסת של היישוב המפונה גנים.
תרבות
בטל מנשה פועלים מקווה לנשים, ספרייה, ו"חדר נוער" בו מתקיימת אחת לשבוע פעילות לכל שכבת גיל בכיתות ז'-י"ב על ידי רכז הנוער. ביישוב מתקיימים מופעי תרבות בתקופת החגים, חוגי תורה לילדים, פעילויות בספרייה, וחוגי ספורט לילדים. כמו כן מתקיימים ערבי נשים לנשות היישוב והסביבה.
גילי טמיר
גילי (גילעם) טמיר הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, אשר פיקד על מפקדת השליטה מטכ"לית למבצעים מיוחדים.
שירות צבאי
עם גיוסו לצה"ל התנדב טמיר לצנחנים. הוא עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת צנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ולחם במלחמת יום הכיפורים. בהמשך השלים קורס קציני חי"ר ובשנת 1974 שימש כמפקד צוות בסיירת. בשירות המילואים לחם במלחמת לבנון הראשונה ושימש במספר תפקידי פיקוד בעוצבת חיצי האש, ובהם מפקד גדוד צנחנים מובחר. בהמשך שימש במספר תפקידי מטה ופיקוד בעוצבת האש, ולאחר מכן מונה למפקד מפקדת השליטה מטכ"לית למבצעים מיוחדים (משמ"מ) ופיקד על היחידה עד לסוף 2011.
ניירובי
היסטוריה
לפני הקמת העיר הייתה באזור ביצה. העיר נוסדה בשנת 1899 כנקודת אספקה של חברת הרכבת של אוגנדה, אשר בנתה מסילת רכבת בין מומבסה ואוגנדה. לאחר שפרצה בעיר מגפה בתחילת המאה ה-20 נשרפה העיר ונבנתה מחדש. לאחר שהעיר גדלה, היא הפכה לבירת הפרוטקטורט הבריטי של מזרח אפריקה ב-1905. מסילת הברזל הביאה עושר רב לעיר, והיא הפכה לעיר השנייה בגודלה בקניה, אחרי מומבסה. העיר שימשה כנקודת יציאה למסעות במרחבי אפריקה, והוקמו בה מספר בתי מלון עבור תיירים וציידים. היא התרחבה מאוד והצטרפו אליה מתיישבים לבנים רבים. בין השנים 1920 ל-1950 גדל מספר הלבנים בעיר מ-9,000 ל-80,000. בשנת 1919 קיבלה העיר מעמד מוניציפלי נפרד, ובשנת 1954 הוכרזה רשמית כעיר.
גידול העיר תחת השלטון הבריטי הכעיסה את בני שבט המסאי, ובהמשך גם את בני שבט הקיקויו, מאחר שהתפתחות העיר באה על חשבון שטחיהם. לאחר מלחמת העולם השנייה גרמה המחלוקת לפרוץ מרד המאו מאו. ג'ומו קניאטה, שבהמשך היה נשיא קניה הראשון, נעצר על ידי הבריטים על מעורבותו במרד על אף שלא היו ראיות לכך. קניה זכתה לבסוף בעצמאות ב-1963, וניירובי הייתה לבירתה.
לאחר העצמאות גדלה ניירובי במהירות. התפתחותה המהירה הובילה ללחץ על התשתיות בעיר, והפסקות חשמל ומים אירעו לעיתים תכופות. בהמשך שופרו התשתיות בעיר ובעיות אלו פחתו.
אירועי טרור בעיר
עקב הקרבה לסומליה השכנה, שבה פעילות נרחבת של ארגוני טרור מוסלמים, והיחסים הענפים שיש לקניה עם מדינות המערב, המדינה ובמיוחד המטרות המערביות שבה הן יעד לפיגועי טרור;
ההתקפות על שגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה בוצעו על ידי אנשי ארגון הטרור האסלאמי אל-קאעידה ב-7 באוגוסט 1998. הפעלת שתי משאיות תופת, שנעשתה כמעט בו-זמנית בצמוד לשגרירויות ארצות הברית בניירובי ובדאר א-סלאם, גרמה למותם של 223 אנשים ולפציעתם של כ-4,000. ההנחה היא שההתקפות בוצעו בתגובה למעצר חברי חוליה של הג'יהאד האסלאמי המצרי באלבניה והסגרתם למצרים בסיוע ארצות הברית במהלך החודשים שקדמו לפיגוע, וזאת בהתבסס על כך שהושמעו איומים פומביים כנגד קניה בעבר בטענה שהיא משתפת פעולה מדינות המערב.
לאחר כניסתו של צבא קניה לשטחים הנשלטים על ידי ארגון הטרור א-שבאב, החל גל תקיפות בתחומי קניה, ביניהם נגד כוחות הביטחון ונגד כנסיות, זאת במטרה ללחוץ על הממשל הקנייתי לסגת משטחיו. הבולט מביניהם הוא פיגוע הירי בקניון וסטגייט, שהתרחש ב-21 בספטמבר 2013. בליל ה-24 בספטמבר הודיעה ממשלת קניה על סיום פעולת השחרור, בפעולה נהרגו 5 מחבלים ועוד 11 מחבלים נעצרו. בפיגוע נהרגו 67 אזרחים (מתוכם 5 אנשי כוחות ביטחון) ונפצעו כמאתיים.
גאוגרפיה
העיר משתרעת על שטח של כ-684 קילומטרים רבועים בדרום-מערב קניה בגובה 1,796 מטרים מעל פני הים. מאחר שניירובי נמצאת סמוך לקצה הדרום-מזרחי של הבקע הסורי-אפריקני, מורגשות בה לעיתים קרובות רעידות אדמה קלות. הרי נגונג נמצאים מערבית לעיר. הר קניה נמצא צפון מזרחית מניירובי, והר הקילימנג'רו נמצא דרומית-מזרחית ממנה. בשני ההרים ניתן לצפות מניירובי ביום בהיר.
אוכלוסייה
ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון שנערך בשנת 2019 אוכלוסיית העיר מנתה כ־4.4 מיליון תושבים, רובם דוברי סוואהילי ואנגלית.
תחבורה
בעיר שוכן נמל התעופה הבינלאומי ג'ומו קניאטה, שהוא נמל התעופה הגדול ביותר במזרח אפריקה ובמרכזה. ב-2006 שירת נמל התעופה למעלה מ-4.4 מיליון נוסעים. הוא נמצא 20 ק"מ ממרכז ניירובי. חמישה ק"מ דרומית לניירובי נמצא נמל תעופה קטן, נמל התעופה וילסון.
אמצעי התחבורה הציבורית הנפוץ ביותר בניירובי הוא מטאטו, אלה הם כלי רכב הדומים למונית שירות הנפוצה בישראל. המטאטו יכול להסיע בין עשרה ל-15 נוסעים, אך לעיתים קרובות מועלים הרבה יותר נוסעים מהמותר. המטאטו מתופעל על ידי נהג וכרטיסן שבאחריותו לגבות את הכסף מהנוסעים ולהורות לנהג לעצור כדי לעלות נוסעים. חלק מהמטאטו שופרו ואף מכילים טלוויזיה בעלת צג פלזמה. תיירים לרוב נדרשים לשלם יותר מנוסעים מקומיים. אמצעי תחבורה נוסף הוא מיניבוסים שבהם 14 עד 24 מושבים. הם בבעלות הממשלה והמחיר בהם אחיד. המיניבוסים מבצעים נסיעות עירוניות בלבד ולהם דלת אחת להורדה והעלאת נוסעים בתחילת המיניבוס. המיניבוס מתופעל על ידי נהג וקונדטור. אמצעי תחבורה נוסף הוא אוטובוסים, אלה לרוב בבעלות פרטית ומופעלים בקווים בינעירוניים או בין מדינות. רמת האוטובוסים משתנה מחברה לחברה ובהתאם לביקוש בקו. בקו מומבסה - ניירובי מופעלים אוטובוסים מודרניים הכוללים מיזוג אוויר, תא שירותים, טלוויזיה ואף מלצר אשר מחלק משקאות קלים.
ניירובי מקושרת למסילת רכבת העוברת ממומבסה לקמפלה. המסילה משמשת בעיקר להעברת סחורות ומשא. רכבת נוסעים יוצאת שלוש פעמים בשבוע למומבסה, ברכבת שלוש מחלקות. מחלקה ראשונה הכוללת שתי מיטות בחדר ובמחיר כלולה ארוחת בוקר וצהריים. במחלקה השנייה ארבע מיטות בחדר ובמחיר כלולה ארוחת בוקר וצהריים. במחלקה השלישית ישנם מקומות ישיבה בלבד.
פארקים
ייחודה של ניירובי טמון בהימצאותה של שמורת טבע בשטחה - הפארק הלאומי ניירובי, הממוקמת בתוך העיר. כמו כן בעיר ישנם יותר מינים של עופות מאשר בכל עיר בירה אחרת בעולם.
אגף המודיעין
אגף המודיעין מנחה מקצועית את כל גופי המודיעין בצה"ל:
בראש אגף המודיעין עומד קצין בדרגת אלוף. ראש אגף המודיעין הנוכחי הוא האלוף אהרון חליוה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הוחלט על הפרדה בין אגף המודיעין לחיל המודיעין, אשר בראשו יעמוד קצין מודיעין ראשי, שיהיה כפוף לראש אמ"ן ויבוא במקום תפקיד "עוזר ראש אמ"ן לחמ"ן". המטרה הייתה לאפשר לראש אמ"ן להתמסר לנושאי המחקר, הערכת המודיעין וההתרעה, ולהסיר ממנו את הצורך לדאוג לטיפול היום-יומי בענייני הלוגיסטיקה והארגון הקשורים לניהול זרוע המודיעין בצבא.
מבנה ארגוני
מבנה אגף המודיעין הנוכחי מתבסס על מטה המורכב מחטיבות (בדומה ללהקים שבמטה זרוע האוויר והחלל והמספנים שבמטה זרוע הים), ויחידות עצמאיות אחרות. המבנה ההיררכי של החטיבות, כנהוג ביחידות מטה בצה"ל, מורכב ממחלקות, ענפים ומדורים.
מפקד אגף המודיעין הוא ראש האגף, קצין בדרגת אלוף. תחתיו נמצא מטה אגף המודיעין, הגוף העוסק בניהול השוטף של האגף ותהליכי בניין הכוח בו. בראשות מטה האגף עומד קצין בדרגת תת-אלוף, ולמטה האגף כפופות שתי חטיבות, אשר גם עליהן מפקד קצין בדרגת תת-אלוף – חטיבת המחקר וחטיבת ההפעלה המבצעית. החטיבות מהוות את הגופים המרכזיים לניתוח תוצרי המודיעין, אשר נאספו על ידי יחידות האיסוף: יחידה 8200 האמונה על השגת מודיעין אותות, יחידה 9900 האמונה על השגת מודיעין חזותי ויחידה 504 האמונה על השגת מודיעין אנושי. תחת קטגוריה זו נמצאת גם מנהלת המטרות המטכ"לית שמטרתה לאסוף מידע ולסמן מטרות לפעולות צה"ל. האחריות על גיבוש תמונת המודיעין בחלקי הצבא השונים נתונה גם על היחידות הזרועיות והיחידות הפיקודיות. את מרבית המערכים של אגף מודיעין מתפעל החיל היחיד אשר כפוף לאגף: חיל המודיעין. בראשות חיל המודיעין עומד קמנ"ר - קצין מודיעין ראשי, בדרגת תת-אלוף.
מחלקת המודיעין
במרץ 1949 הוחלט על הפרדה בין שירותי המודיעין הצבאי לאזרחי. הוקמה מחלקת המודיעין (ממ"ן) במקום שירות המודיעין. האחריות על ביטחון הפנים הועברה לשירות הביטחון הכללי שזה עתה הוקם. בראש המחלקה הועמד חיים הרצוג והיא הורכבה ממספר שירותי משנה:
עסקת הנשק בין מצרים לגוש המזרחי
ב-1955 אמ"ן לא נתן כל התרעה על התגבשותה של עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית, עסקה שגולם בה איום בסיסי על ביטחון ישראל.
כוננות "רותם"
ב-18 בפברואר 1960, בעקבות מידע כוזב שהעבירה רוסיה למצרים על כוונת ישראל לתקוף את סוריה, החלו כוחות צבא מצריים גדולים לחצות את תעלת סואץ. בתוך שישה ימים הצליח הצבא המצרי לרכז יותר מ-500 טנקים בגבול הנגב ללא כל התרעה מודיעינית.
רק לאחר שהגיעה התרעה מודיעינית מארצות הברית, גילה צה"ל שמול 500 הטנקים המצריים ניצבים רק 30 טנקים ישראלים, והחל להעביר לדרום כוחות גדולים של מילואים וצבא סדיר, במסגרת כוננות רותם. רק בתחילת מרץ הוציאו המצרים את כוחותיהם מסיני.
ניסוי הטילים הבליסטיים של מצרים
ב-21 ביולי 1962 ביצעה מצרים שיגור פומבי של ארבעה טילים בליסטיים בלי שאמ"ן נתן כל התרעה על היווצרות איום בליסטי על ישראל.
מלחמת ששת הימים
בשנים שלפני מלחמת ששת הימים העריכה מחלקת אמ"ן-מחקר, חד-משמעית, כי גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, לא ייזום משבר כל עוד צבא מצרים מעורב במלחמת האזרחים בצפון תימן ובפברואר הוא הבהיר שמלחמה לא צפויה לפני 1970. ראש מחלקת אמ"ן-מחקר דבק בהערכה זו גם חודשים ספורים לפני פרוץ המשבר בהעריכו כי המצרים לא יוכלו להסתכן במלחמה בחמש השנים הקרובות.
ב־6 ביוני 1967, היום השני למלחמת ששת הימים רשם אמ"ן את אחד מהישגיו המשמעותיים במלחמה כאשר יחידת מודיעין האותות שלו, יחידה 515 קלטה את שיחת נאצר-חוסיין. בשיחה זו, נשיא מצרים הוליך שולל את מלך ירדן וטען כי חיל האוויר המצרי הולם מהבוקר בשדות התעופה של ישראל, אף על־פי שידע כי חיל האוויר שלו חוסל לחלוטין יום קודם במסגרת מבצע מוקד. נאצר עשה זאת כדי לגרום לחוסיין להעמיק את מעורבותו במלחמה ואולי להקל על מצרים. בשעה זו העולם, כולל תושבי ישראל, עדיין לא ידעו את גודל ההצלחה הכוללת ביבשה ובאוויר בשל דרישתו של שר הביטחון משה דיין לקיים ערפל קרב כבד. השיחה שנקלטה הושמעה בגלי צה"ל על פי החלטת דיין, מתוך חשש שמצרים מנסה באמצעות השקר לגרור את ברית המועצות למלחמה, כפי שהתחייבה בהסכם ההגנה, במקרה שארצות הברית תתערב לצד ישראל. כמו כן, הייתה כוונה לסכסך בין נאצר לחוסיין לאחר שיפורסם כיצד הם מרמים זה את זה.
מלחמת ההתשה
בסוף 1968 החליט הרמטכ"ל חיים בר-לב, על בסיס הערכותיו של אמ"ן, להכין את צה"ל למלחמה באביב ומלחמת ההתשה אכן פרצה כמה ימים לאחר המועד שבו נשלמו ההכנות לקראתה. אבל במהלכה אמ"ן כשל במתן התרעה על כך שברית המועצות עלולה לשגר כוחות צבא שיסייעו למצרים, ובכך תרם להיווצרות העימות המסוכן בין צה"ל לכוחות סובייטיים.
מלחמת יום הכיפורים
חטיבת המחקר העריכה לפני מלחמת יום הכיפורים, באוקטובר 1973, כי הסבירות לפריצתה של מלחמה היא נמוכה והמשיכה לדבוק ב"קונספציה" גם כאשר הצטברו לפחות 11 התרעות אסטרטגיות קונקרטיות, ולפיהן מטרת ההכנות הצבאיות של הסורים והמצרים סמוך לגבולה של מדינת ישראל היא יציאה למלחמה, ולא למטרות מגננה (כפי שהעריכה לגבי סוריה) או לשם עריכת תרגיל (כפי שהעריכה לגבי מצרים).
חרף ההתרעות הרבות שהצטברו נותרה "דעת מחקר", אותה ייצגו בעיקר סא"ל יונה בנדמן, רע"ן מצרים, תא"ל אריה שלו, רמ"ח מחקר והאלוף אלי זעירא, ראש אמ"ן, לפיה "הסבירות שהמצרים מתכוונים לחדש את הלחימה היא נמוכה".
כישלונו של אמ"ן לספק התרעה אסטרטגית איכותית על המלחמה העומדת לפרוץ הוא אירוע יוצא דופן אפילו בהיסטוריה הארוכה של כישלונות מודיעיניים במאה ה-20. כישלון זה בולט במיוחד על רקע הפער הנרחב בין הכמות הרבה של מידע התרעתי, שעמדה לרשות אגף המודיעין ערב המלחמה, לבין איכותה הנמוכה של ההתרעה שהוא סיפק בסופו של דבר.
ועדת אגרנט, שהוקמה אחרי שוך הקרבות, ביקרה בצורה קשה ביותר את פעילות אגף המודיעין בתקופה שלפני המלחמה, ובעקבות המלצותיה הודחו מתפקידם שורה של קצינים בכירים באגף המודיעין ובחטיבת המחקר, ובראשם אלי זעירא ואריה שלו.
הסכם השלום עם מצרים
ב-9 בנובמבר 1977 הודיע אנואר סאדאת בנאום ארוך בפני חברי מועצת העם המצרי על נכונותו להגיע לכנסת בירושלים כדי לדון על שלום עם ישראל.
ראש הממשלה מנחם בגין, "המוסד" הכפוף לו ושר החוץ משה דיין ניהלו מגעים חשאיים עם מצרים. חרף העובדה שמדובר במהלך בעל השלכות אסטרטגיות הנמצא תחת אחריותה הישירה של חטיבת המחקר, בחר ראש הממשלה מנחם בגין שלא לשתף את אמ"ן במהלכים החשאיים ולא התייעץ עם חטיבת המחקר בנושא.
האינתיפאדה
ב-1987 הופתעה ישראל מעצם פרוץ האינתיפאדה לאחר שחטיבת המחקר (אף כי היא לא אחראית בלעדית לכך) לא ניתחה בצורה נכונה את ההתפתחויות בשטחים.
מלחמת המפרץ
חטיבת המחקר לא התריעה ב-1990 על פלישת עיראק לכווית, אשר הביאה לפרוץ מלחמת המפרץ ב-1991.
הסכם השלום עם ירדן
ב־13 בספטמבר 1993 נחתם הסכם העקרונות בין ישראל לאש"ף והחל התהליך המדיני עם הפלסטינים. לאחר מכן עלתה השאלה האם בעקבות חתימת הסכם זה, יהיה אפשר לחתום הסכמי שלום עם גורמים ערביים נוספים, ובפרט עם ירדן, ששליטה, המלך חוסיין, קיים מגעים חשאיים ארוכי טווח עם ישראל.
חטיבת המחקר העריכה כי אין למהלך זה כל סיכוי וחזרה על הערכת המודיעין שהוצגה לראשי המדינה מזה שנים רבות, ולפיה, חוסיין לא יחתום על הסכם שלום פומבי עם ישראל עד שכל שכנותיה של ישראל, ובעיקר סוריה, יעשו זאת.
ראש הממשלה, יצחק רבין, דחה הערכה זו, והעדיף את הערכת "המוסד", לפיה הגעה להסכם עם ירדן היא אפשרית. רבין פתח במשא ומתן עם חוסיין, שבסיומו, ב־26 באוקטובר 1994, נחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן. גם הסכם זה, מאז חתימתו, כמו הסכם השלום עם מצרים, איתן ויציב. לאחר ההגעה להסכם תקף רבין בפומבי את אגף המודיעין וטען כי הערכותיו הטעו אותו, והוא שמח שבחר שלא להסתמך עליהן.