cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישראל אקסנפלד
תולדות חייו
נישואיו הראשונים לא עלו יפה, ולאחר גירושיו הוא נישא לרוחל'ה לבית הורוויץ מברודי ונולדו להם שלושה ילדים. הם ניהלו בית מכניס אורחים ידוע באודסה, שם השתקע אקסנפלד בשנת 1824. כאוטודידקט הוא השתלם במשפטים ובספרות והרבה לכתוב. את הנושאים לכתביו הוא שאב מחיי היהודים בתקופתו ותיאר את חייהם בצורה ריאליסטית-אמנותית. ניסיונו בישיבה ובעסקים סיפק לו חומר רב לכתיבה על חיי היהודים באימפריה הרוסית בתקופת שלטונו של הצאר ניקולאי הראשון. אקסנפלד כתב בין 30 לארבעים יצירות, אך רק 5 מהן הודפסו, וגם מהן לא כולן שרדו. שתי היצירות החשובות ששרדו הן "דאס שטערינטיכל" (שביס הפנינים), בו הוא תוקף בצורה נוקבת את מה שראה כצד הנסתר של החסידות, על כל חוסר הסובלנות והדעות הקדומות שמצא בה. כנגד החסידות הוא מעמיד כאנלוגיה הפוכה את היתרונות שמצא לדעתו ביהדות המתקדמת. בספר "דער ערשטער יודישער רעקרוט" (הגיוס היהודי הראשון), הוא מספר על התדהמה והבלבול שאחזו בגטו היהודי לאחר יישום לראשונה, בשנת 1827, של הצו המלכותי לגיוס יהודים לצבא.
דאס שטערינטיכעל [שביס הפנינים]
אקסנפלד חי ויצר רוב חייו באודסה, שהייתה מרכז עירוני ויהודי תוסס. עינו הבוחנת וזכרונו המצוין תרמו לכתיבתו השופעת והריאלית ביידיש, שפת הדיבור של היהודים בתקופה זו. אך ניסיונו לפרסם את כתביו נתקל במחסומים רבים מצד הצנזורה הרוסית מחד ובתי הדפוס העבריים מאידך. בעידן ההשכלה היהודית הופיעו כתביהם של סופרים עבריים רבים, ביניהם אד"ם הכהן, בנו מיכ"ל, אברהם מאפו, לילינבלום, יל"ג, פרץ סמולנסקין ורבים אחרים. לצדם הופיעו רק מעט סופרים בשפה היידית, שהבולטים ביניהם היו: אייזיק מאיר דיק, יצחק יואל לינצקי וישראל אקסנפלד. מתוך שפע יצירותיו של אקסנפלד יצא לאור רק מספר קטן של ספרים ומחזות, וגם הם לא כולם שרדו.  שביס הפנינים, אפוא, הוא דוגמה ייחודית לרומן משכילי מובהק ביידיש. הוא ממזג בתוכו את הביקורת הנוקבת על העולם החרדי והממסד הרבני מצד אחד, ומעמיד באור חיובי את הצד ה"מתפקח" המשכילי.
הרומן מספר על צעיר יהודי, שעוזב את הקהילה היהודית המסורתית ואת החסידות ועובר לגרמניה, שמסמלת את התגשמות האידיאל המשכילי. לאחר שהצעיר הפך לסוחר מצליח הוא חוזר לעיירת הולדות ואל העולם בו צמח, כדי לחשוף את מגרעותיו.
שביס פנינים, מסביר דן מירון, היה "תפארת לבושה של בת ישראל במזרח אירופה שלפני הזמנים החדשים". היה זה סוג של קישור מקטיפה  שענדו הנשים על מצחן. השביס היה מעוטר ברקמת פנינים ואבנים טובות אחרות, ושזור בחוטי זהב או כסף. הוא נחשב לפריט היקר ביותר במלתחתן של הנשים היהודיות, והיווה מעין סמל סטטוס, על פי גודלו וערכו. מרכזיותו של שביס הפנינים בסיפור, בא, לדעת מירון, להבהיר את מרכזיותו של הרכוש והממון בחיי היהודים. ההתייחסות לנושאים אלו קיימת ברומן לכל אורכו, והיא באה להדגיש את הניגוד הגדול שבין הערכים שקיימים בקרב הקהילה לבין ערכיה המנוגדים של ההשכלה, הנאורות.
זכויות להט"ב בסיישל
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בסיישל מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים. הפעילות ההומוסקסואלית חוקית מאז 2016 בשטחי המדינה, ואפליה בתעסוקה ודברי שנאה על רקע נטייה מינית אסורה, מה שהופך את סיישל לאחת המדינות הבודדות באפריקה שיש להן הגנות מזוג זה עבור חברי קהילת הלהט"ב בשטחן. עם זאת, חברי הקהילה עלולים להתמודד עם סטיגמה בקרב האוכלוסייה הרחבה יותר, וזוגות חד מיניים ומשקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן ההכרות המשפטיות הזמינות לבני זוג הטרוסקסואלים.
מעמד בחוק
עד יוני 2016, סעיף 151 מהתקופה הקולוניאלית לחוק העונשין של איי סיישל אסר על קיום יחסים הומוסקסואלים בין גברים מאותו המין עם עונש של עד 14 שנות מאסר. עם זאת, פעולות הומוסקסואליות של נשים לא היו כלולות על ידי סעיף 151 או כל חוק פלילי אחר של איי סיישל.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
סיישל אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור או שותפות).
ביוני 2015 שני גברים, אזרח בריטי ואזרח סיישלי, נישאו בנציבות העליונה הבריטית על ידי לינדזי סקול, הנציבה העליונה של איי סיישל.
הגנה מפני אפליה
חוק התעסוקה 1995 אוסר על אפליה בעבודה על רקע נטייה מינית. איסור זה נוסף לתוכנו בשנת 2006 בעוד סעיף 2 לחוק קובע כדלקמן:
"הטרדה" פירושה כל מעשה, דיבור או מחווה בלתי ידידותית של אדם אחד כלפי אדם אחר, המבוססים על הנטייה המינית של האדם האחר אשר ישפיעו לרעה על כבודו של האדם האחר או יגרמו לאותו אדם להרגיש מאוים, מושפל או נָבוֹך".
סעיף 46א. (1) "בעוד קיבל מעסיק החלטה נגד עובד מטעמי נטייתו המינית של העובד... רשאי העובד להגיש תלונה לראש ההנהלה תוך ציון כל הפרטים הרלוונטיים".
ישיבת אופקים
ישיבת אופקים - תורת חיים היא ישיבה גדולה באופקים המיועדת בעיקר לבחורים בוגרי ישיבות תיכוניות. לאחר פטירתו של ראש הישיבה הרב חיים קמיל, בשנת תשס"ה, נקראת הישיבה "תורת חיים", על שמו.
היסטוריה
הישיבה נוסדה על ידי הרב דוד שטרן, הרב יוסף גולדנטל והרב דוד צבי קצבורג, הוקמה בשיתוף ראש מועצת אופקים, בספטמבר 1963, כישיבה קטנה עבור בוגרי בית ספר יסודי. למדו בה כ-25 תלמידים שלא היו תושבי המקום. בראשותה עמדו הרבנים ארנטרוי וירחמיאל בירנצוייג. הלימודים התקיימו בבית הכנסת "אהבת ישראל". בתחילת 1964 הוקצה לישיבה שטח של 20 דונם. באוגוסט 1964 הונחה אבן פינה לישיבה על פי תוכנית של יוסף שנברגר, שכללה ישיבה קטנה ל-180 תלמידים, ישיבה גדולה ל-150 תלמידים, כולל ל-50 אברכים, מבנה משרדים ומגורים לר"מים. מועצת אופקים הקציבה לישיבה יותר מחצי מיליון לירות.
בשנת תשל"ו, בהתייעצות עם הרב אלעזר מנחם מן שך, הוזמן הרב יעקב הורוביץ לכהן כראש הישיבה. עם כניסתו לתפקיד שינה הרב הורוביץ את הרכב הישיבה. הוא הביא לישיבה גרעין של חמישה עשר בחורים מישיבות תיכוניות (בהן: ישיבת נחלים, מדרשית נעם, הישיבה התיכונית חורב וישיבת מרכז הרב לצעירים).
בשנת תש"מ צירף הרב הורוביץ את הרב חיים קמיל שלמד עד אז בכולל של ישיבת מיר, לכהן לצידו בראשות הישיבה. במשך תקופה מסוימת כיהן גם הרב שמשון דוד פינקוס כראש ישיבה ומסר בה שיעורים כלליים, עד שמונה לרב הקהילה החרדית באופקים.
בישיבה לימדו הר"מים: הרב יונתן פרלמן, הרב דוד אוסטרן והרב מרדכי הלר. בעבר היה הרב יהודה עמית ר"מ בישיבה, אך בעקבות חילוקי דעות בינו לבין הרב הורוביץ עזב את הישיבה והקים את ישיבת קריית מלאכי. לאחר עזיבתו מונה הרב אליעזר איינהורן, שהיה ראש הכולל בישיבה, לר"מ של שיעור א'.
רבים מבוגריה של הישיבה התיישבו באופקים והישיבה השתלבה בקהילה החרדית במקום.
הישיבה כיום
לאחר פטירת הרב קמיל בתשס"ה מונה הרב אליעזר אינהורן לתפקיד ראש הישיבה (לצידו של הרב יעקב הורוביץ). המנהל הרוחני הוא הרב אלחנן פרבשטיין (בנו של הרב אברהם פרבשטיין), שהגיע לישיבה בתשמ"ה. הר"מים הם הרבנים שי כהן ומנחם גולדברג. ראש הישיבה הרב אינהורן מוסר שיעורים לשיעור ג'.
אחת לשבוע נמסרת שיחת מוסר, על ידי הרב אינהורן או הרב פרבשטיין. בשבתות נערך "עונג שבת" לתלמידי הישיבה בבתי הר"מים ובבתי אברכי הקהילה.
בישיבה יש שילוב בין בוגרים של ישיבות תיכוניות חרדיות, כגון מערבא, נהורא ונהרדעא, ובין בוגרי ישיבות תיכוניות ציוניות, כגון שעלבים. לומדים בה כשבעים בחורים וכשלושים אברכים.
שיטת לימוד
על פי הדרכת הרב שך, סגנון הלימוד הוא בדרך המקובלת הישיבות הליטאיות. בשונה מרוב הישיבות השיעור היומי נמסר בתחילת סדר בוקר. בסדר ערב לומדים את אותם נושאים שלומדים בסדר בוקר. סדר בוקר הוא סדר חזרה על השיעור וסדר ערב הוא סדר הכנה לשיעור של מחר.
חצי האי וארנה
חצי האי ורנה (באנגלית: Varna Peninsula; בבולגרית: полуостров Варна) הוא חצי אי מכוסה קרח המהווה את הקצה הצפון מזרחי של האי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
חצי האי מלבני בצורתו.
אורכו של חצי האי 14 קילומטרים (בכיוון דרום-מערב - צפון-מזרח), ורוחבו 10 קילומטרים.
חצי האי גובל במפרץ הירו שמצפון-מערב לחצי האי;
חצי האי גובל במפרץ מון שמדרום-מזרח לוחצי האי;
חצי האי גובל במצר מקפארליין שמצפון-מזרח לחצי האי.
במרכז חצי האי מצויה רמת וידין.
הקצה הצפון-מזרחי של חצי האי ורנה הוא נקודת ויליאמס.
הקצה הדרום-מזרחי של חצי האי ורנה הוא נקודת אינוט.
לחופי חצי האי מצויים מפרצים החודרים לשטח חצי האי:
גילוי ומיפוי הנקודה
איי שטלנד הדרומיים התגלו בשנת 1819 על ידי ויליאם סמית' (William Smith), רב החובל של הבריג ויליאמס (Williams), אשר ראה את נקודת ויליאמס ב-19 בפברואר באותה שנה.
מיפוי הנקודה
האזור מופה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1822 וכן בשנת 1968, ולאחר מכן על ידי סוקרים צ'יליאניים בשנת 1971, על ידי סוקרים ארגנטינים בשנת 1980, על ידי סוקרים ספרדים בשנת 1991, ועל ידי סוקרים בולגריים במסגרת הסקר הטופוגרפי הבולגרי Tangra 2004/05 וכן מיפוי בשנת 2005 ובשנת 2009.
מקור השם
חצי האי נקרא על שם העיר וארנה עיר גדולה לחוף הים השחור, בבולגריה.
שם זה ניתן על ידי סוקרים בולגריים במסגרת הסקר Tangra 2004/05, שבעקבותיו ניתנו שמות הקשורים לבולגריה לאתרים שהיו קודם לכן חסרי שם.
נונאטאק נבוש
נונאטאק נבוש (באנגלית: Nebush Nunatak; בבולגרית: нунатак Небуш) הוא נונאטאק (מצוק סלעי שאינו מכוסה קרח) במערב רמת אלגר בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הנונאטק 1.54 קילומטרים בכיוון צפון-דרום.
רוחבו של הנונאטאק 1.1 קילומטרים.
שיא גובהו של הנונאטאק 900 מטרים מעל פני הים.
הנונאטאק מתנשא מעל שדה השלג ניקולס שממערב לו; ומעל קרחון דיליוס שמזרח לו.
הנונאטאק ממוקם 8.6 קילומטרים מצפון מערב לפסגת קוז'וך; 11.8 קילומטרים מצפון לנונאטאקי אפלאצקיה; 18 קילומטרים צפונית-מזרחית מרמת סאטון; 16.23 קילומטרים ממזרח להר בלקנסקה, שבהרי לאסוס; 10.63 קילומטרים מדרום-מזרח לנונאטאק שו; ו-5 קילומטרים דרומית - דרומית-מזרחית לנונאטאק טגרה.
גילוי ומיפוי הנונאטאק
הראשונים שהגיעו אל הנונאטאק (ב-30 בינואר 1988) היה צוות הסקר הגאולוגי של חריסטו פימפירב (Христо Пимпирев), ובוריסלב קאמנוב (Борислав Каменов), שניהם אנשי המשלחת האנטארקטית הבולגרית הראשונה, וכן פיליפ נל (Philip Nell) ופיטר מארקיז (Peter Marquis) מהסקר האנטארקטי הבריטי.
הנונאטאק מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1971.
מקור השם
הנונאטאק נקרא על שמו של האנדרטה המגליתית נבוש, שבדרום-מזרח בולגריה.
רודיקה מאתייסקו
רודיקה מאתייֶסקו (ברומנית: Rodica Mateescu, שמה בלידה Rodica Petrescu נולדה ב-13 במרץ 1971) היא אתלטית עבר רומנייה, סגנית אלופת העולם (אתונה 1997) וארבע פעמים (1994-1996, 1998) אלופת רומניה בקפיצה משולשת.
ביוגרפיה
מאתייסקו נולדה בבוקרשט.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 סיימה מאתייסקו במקום חמישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.82 מטר.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה מאתייסקו במקום שביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.21 מטר.
סגנית אלופת העולם
באליפות העולם באולם שנערכה בפריז, צרפת במרץ 1997 סיימה מאתייסקו במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.65 מטר, 1 ס"מ פחות ממדליית ארד.
באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון באותה שנה זכתה מאתייסקו במדליית כסף בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 15.16 מטר, אחרי שרקה קשפרקובה מצ'כיה (15.20 מטר) ולפני אולנה גובורובה מאוקראינה (14.67 מטר). בתחרות ה"גראן פרי פיינל" שנערכה בפוקואוקה היא זכתה במדליית ארד בקפיצה משולשת.
באליפות אירופה שהתקיימה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 1998 סיימה מאתייסקו במקום רביעי בתוצאה שלך 14.46 מטר, 4 ס"מ פחות ממדליית ארד.
חייה האישיים
מאתייסקו נשואה משנת 1995 למוּגוּר מאתייסקו (Mugur Mateescu), אתלט שהתחרה בריצת 400 מטר משוכות.
השירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים
רשימת השירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים מאגדת בתוכה את השירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים. כדי להיכלל בה, על השיר להימכר בלמעלה מעשרה מיליון עותקים ברחבי העולם לפחות. השירים והסינגלים שנכללים ברשימה זו מגובים במקורות שפורסמו על ידי אתרי מוזיקה, מאמרים, גופי מוזיקה, איגודי תעשיות הקלטות וכולי.
על פי ספר השיאים של גינס, "White Christmas" של אירווינג ברלין (1942) בביצועו של בינג קרוסבי, הוא השיר הנמכר ביותר בכל הזמנים, עם מכירות מוערכות של למעלה מ-50 מיליון עותקים. אף על פי שעברו 70 שנה מצאתו, נחשב השיר לשיר הנמכר ביותר בכל הזמנים, תוך שהוא יצא מספר פעמים במרוצת השנים. השיר השני הנמכר ביותר בכל הזמנים הוא "Candle in the Wind 1997", של אלטון ג'ון, והשיר השלישי הנמכר ביותר בכל הזמנים היה צריך להיות "In the Summertime", של מונגו ג'רי. עם זאת, הנושא שנוי במחלוקת ולכן השיר "I Will Always Love You" של ויטני יוסטון, הוא השיר השלישי הנמכר ביותר בכל הזמנים.
שלוש רשימות השירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים מחולקות ל:
הולייה
הולייה או גולארי (באנגלית: Holiya; גם Golari) היא שפה דראווידית דרומית המדוברת במאדהיה פרדש, מהאראשטרה וקרנאטקה, שבהודו. רוב דוברי השפה אינם יודעי קרוא וכתוב; רק כ-5% מדוברי השפה יודעים קרוא וכתוב בקאנדה, שהיא השפה המדוברת באופן יומיומי על ידם, ופחות מ-1% יודעים קרוא וכתוב בהולייה.
Pac's Life
Pac's Life הוא אלבום האולפן השביעי (והשישי ללא מעורבותו) שיצא לאחר מותו של הראפר טופאק שאקור, לציון יום השנה העשירי למותו. הוא יצא לאור בשנת 2006 על ידי חברות התקליטים אמארו בידור ואינטרסקופ רקורדס. למרות הציפיות הרבות מהאלבום, הוא לא הגיע למעמד אלבום זהב.
רקע
באלבום מופיעים זמרים אורחים רבים כמו T.I. ואשנטי, שמופיעים בסינגל Pac's life. מגוון רחב של אמנים תרמו לאלבום, בהם סנופ דוג, לודאקריס, קמיליונר ויאנג באק. באלבום הופיע יאקי קדאפי, שהיה חבר בהרכב אאוטלוז והיה חבר טוב של שאקור. באלבום הופיע גם ג'מאל וולארד, אשר התפרסם בזכות תיאורו של הנוטוריוס בי. איי. ג'י. בסרט הביוגרפי עליו, Notorious. הסינגל Pac's Life צולם בטופאק אמארו שאקור מרכז לאמנויות. האלבום הגיע ב-2006 למקום התשיעי במצעד הבילבורד 200, כשמעל 159,000 יחידות נמכרו בשבוע הראשון לצאתו. מאז, האלבום מכר מעל 400,000 עותקים, אך נכשל בניסיונו להגיע למעמד זהב למרות ניסיונות הקידום הרבים שלו ושבוע האירועים שלפני צאתו.
פרל (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
זאב קרן
זאב קרן הוא מנהל אמנותי וכוריאוגרף של מחול ישראלי לבמה.
קרן מכהן בתפקיד המנהל האמנותי של פסטיבל מחול יזרעאלי המתקיים בחג השבועות במועצה אזורית עמק יזרעאל במסגרת פסטיבל חלב ודבש, וכן כוריאוגרף ומנהל אמנותי של להקת המחול אלון יזרעאל, להקות המחול האירוס הנצרתי מנצרת עילית, להקת המחול רוקדים ישראל מגן יבנה ועוד.
יצירותיו של קרן מביאות לבמה תמונות מהווי הישראלי והיהודי ומ"המקורות" בארץ ישראל. הוא יצר כ-100 ריקודים לבמה, כגון: ריקוד הכותנה, ניגון קראקוב, היא יושבה לחלון, הנוקדים, חוטפי התפוזים, כוחו של ניגון ועוד רבים.
בנוסף מפיק קרן מזה 20 שנה מופעים בפסטיבל מחול כרמיאל, וכן היה שותף בהפקת אירוע יום העצמאות של הקהילה היהודית בפרנקפורט - גרמניה.
קלינשטיין
קלינשטיין הוא שם משפחה ממקור גרמני שפירושו "אבן קטנה"
טרבור סטיינס
טרבור סטיינס (באנגלית: Trevor Stines; נולד ב-15 ביולי 1994) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ודוגמן אמריקאי. הוא התפרסם כששיחק בסדרת הטלוויזיה ריברדייל.
ביוגרפיה
סטיינס נולד באולימפיה, וושינגטון.
קריירה
בשנת 2016 שיחק בסרט האימה "טרור באמטוויל". לאחר מכן שיחק בכמה סרטים קצרים ובתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה בהן הגולדברגים ומשפחת פוסטר.
בשנת 2021 שיחק בסרט העצמאי' "Evan Wood".
דוגמנות
בשנת 2019 חתם בסוכנות דוגמנים הממוקמת בלוס אנג'לס. הוא הופיע בפרסומות במספר מגזיני אופנה ולייף סטייל.
חיים אישיים
בשנת 2018 הוציא ספר שירה ופרוזה בשם "Leather & Glass" את ההשראה קיבל לדבריו מחייו: "קיבלתי השראה מכל דבר - מהעבר שלי, מהיחסים שלי עם חברים ומשפחה, ובעיקר משוררים אחרים".
רוחאס
רוחאס (Rojas) הוא שם משפחה שמקורו בספרדית ומשמעותו אדום.
צופית כלורופיגיוס
צופית כלורופיגיוס (שם מדעי: Cinnyris chloropygius) היא מין של עוף בסוג צופית ממשפחת הצופיתיים החיה ביערות הגשם ובסוואנות של אפריקה הטרופית באנגולה, בנין, גינאה ביסאו, צ'אד, דרום סודאן, חוף השנהב, גינאה המשוונית, אתיופיה, גבון, גמביה, גינאה, גאנה, קניה, קמרון, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, ליבריה, מאלי, ניגריה, רואנדה, סיירה לאון, סנגל, סודאן, טנזניה, טוגו ואוגנדה.
מאפיינים
אורכה של הצופית עד 11 סנטימטרים. ראשו וחלק גדול מהגוף של הזכר הם בצבע ירוק ואילו הנקבה בעלת צבע חום. הצופית חיה בקבוצות של עד 6 ציפורים וניזונה בעיקר מצוף פרחים, חרקים ועכבישאים. הזכר טריטוריאלי ויגרש זכרים אחרים. הקן בנוי בעיקר מעשבים, עלים וקליפות עצים. הנקבה דוגרת לבדה על הביצים. מצב השימור של הצופית על פי הרשימה האדומה של IUCN הוא ללא חשש עקב תפוצה רחבה ונוכחות באזורים מוגנים רבים.
גן ארץ ישראל
גן ארץ ישראל הוא גן ציבורי הממוקם בטרמינל 3 של נמל התעופה בן-גוריון ונפתח בשנת 2004. הגן תוכנן על ידי אדריכל הנוף שלמה אהרונסון על בסיס תכנון ראשון של אדריכל הטרמינל, רם כרמי.
הגן נועד לשקף את הנוף של ארץ ישראל ואת מגוון הצמחים ותנאי השטח שבה. שטחו של הגן הוא 65 דונם והוא ממוקם במרכז הטרמינל. יותר משנועד לשמש כמקום מנוחה ושהִיה, ממלא הגן, המצוי במיקום לא נגיש, תפקיד ויזואלי. הגן נצפה מעמדה גבוהה יותר בתוך מבנה הטרמינל הסמוך ונועד לשמש מעין תמונה או דיוקן. העיצוב הנופי של הגן כולל מטע הדרים, עצי דקל רבים, עצי זית, טראסה הבנויה מאבן לא מעובדת, מפלי מים ותעלות.
בשנת 2005 זכה פיתוח הנוף של שדה התעופה, והגן בתוכו, בפרס "סנטרל גרדן" של החברה האמריקנית לאדריכלי נוף (ASLA) בקטגוריית עיצוב המרחב הציבורי.
הוגו פרויס
הוגו פרויס (בגרמנית: Hugo Preuß; 28 באוקטובר 1860 – 9 באוקטובר 1925) היה עורך דין ופוליטיקאי ליברלי יהודי גרמני. הוא היה המחבר של טיוטת נוסח החוקה שהתקבלה לאחר שינויים באספה הלאומית של ויימאר ונכנסה לתוקף באוגוסט 1919. את החוקה ביסס פרויס על שלושה עקרונות: כל סמכות פוליטית צריכה להיות שייכת לעם; המדינה צריכה להיות מאורגנת על בסיס פדרלי; הרייך צריך להקים מדינה המבוססת על חוק במסגרת הקהילה הבינלאומית.
תחילת דרכו
הוגו פרויס נולד בברלין ב-28 באוקטובר 1860 כבן יחיד של לוין פרויס (1820 או 1821–1862), יהודי גרמני בעל עסק להדפס אבן, ואשתו מינה (לבית ישראל, 1826–1899). אביו של הוגו נפטר ב-1862, וב-1863 נישאה אמו לאחיו של בעלה, לאופולד פרויס (1827–1905), סוחר תבואה אמיד. בשנת 1878 החל פרויס ללמוד באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת היידלברג, בהן למד משפטים וממשל עם קורסים נוספים בהיסטוריה ובפילוסופיה. ב-1886 הוא הפסיק לעבוד כמזכיר משפטי ובמקום זאת החל לעבוד בהוראה אקדמית. בשנת 1889, לאחר פרסום עבודת הגמר שלו: "עיירה, מדינה ורייך כרשויות אזוריות" הוסמך לעבוד כמרצה באוניברסיטה בברלין. אף על פי שאיכות כתביו זכתה להערכה על ידי האקדמיה, יהדותו ודעותיו הליברליות מנעו ממנו להפוך לפרופסור קבוע באוניברסיטת ברלין השמרנית.
קריירה פוליטית וניסוח חוקת ויימאר
במאמר שפורסם ב-14 בנובמבר 1918, ימים ספורים בלבד לאחר ההכרזה על התפטרותו הכפויה של הקיסר וילהלם השני במהלךהמהפכה הגרמנית של 1918–1919, קרא פרויס, למעמד הביניים "לקבל את העובדות" ולשתף פעולה ביצירת רפובליקה. למחרת, ראש הממשלה המהפכנית החדשה, פרידריך אברט מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה מינה את פרויס לתפקיד שר הפנים. באותה תקופה, המועצה המהפכנית של צירי העם התקיימה יחד עם הביורוקרטיה הקיסרית הישנה. למרות שהמועצה שימשה כקבינט וקיבלה את ההחלטות החשובות, היא נעדרה מנגנון מנהלי ולכן עשתה שימוש במנגנונים הקיימים. לפי החוקה האימפריאלית הישנה, מזכירי המדינה היו ראשי המשרדים השונים, לא שרים אמיתיים אלא עובדי מדינה בכירים שעבדו תחת הקנצלר. לפיכך ניתן לתאר את תפקידו של פרויס כראש משרד הפנים. לאחר שהפך לשר הפנים הטילה עליו מועצת צירי העם להכין טיוטה לחוקה רפובליקנית חדשה. בנוסף, פרויס היה שותף בייסוד של המפלגה הדמוקרטית הגרמנית בה גם היה חבר באותו זמן.
ב-13 בפברואר 1919, נשאר פרויס בתפקיד שר הפנים בממשלה הנבחרת הראשונה של הרפובליקה תחת הקנצלר פיליפ שיידמן. פרויס התנגד נחרצות לאיסור שהטילה ברית ההסכמה המשולשת של שילובה של אוסטריה הגרמנית בגרמניה כסתירה לעקרון ההגדרה העצמית הלאומית שניסח וודרו ווילסון. הממשלה התפטרה ב-20 ביוני 1919 כמחאה נגד חוזה ורסאי ולאחריה הוקמה ממשלתו של גוסטב באואר, בה פרויס נכנס לתפקיד הממונה על סוגיות חוקתיות. ב-14 באוגוסט באותה שנה נכנסה לתוקף חוקת ויימאר. באופן טבעי הנוסח הסופי של החוקה היה שונה מהטיוטה המקורית שלה במובנים שונים. חלק מרעיונותיו של פרויס שבאו לידי ביטוי בטיוטה שחיבר לא התקבלו, במיוחד בנוגע לחלוקה הפנימית החדשה של הרייך שהגה - אליו הממשלות השמרניות של המדינות התנגדו. הוא גם לא הצליח ליישם את הרעיון שלו בדבר הגדרה מאוד צרה של זכויות יסוד, המוגבלת לחירויות הקלאסיות, שאותן רצה לקודד בשלושה סעיפים בלבד של החוקה. יתרה מזאת, ניסיונו לשנות את אופיו של הבונדסראט התברר כבלתי אפשרי. עם זאת, חלקים מסוימים של חוקת ויימאר שנחשבו בעייתיים במיוחד במבט לאחור, עוצבו מאוד על ידי רעיונותיו כדוגמת תפקידי הפרלמנט הממשלה והקנצלר ברפובליקה. בפרט, כוחו הגדול של הקנצלר, שקיבל את הסמכות לפזר את הרייכסטאג ללא מגבלות של ממש, בנוסף לסמכויות משמעותיות בעת חירום לפי סעיף 48 לחוקה. כוח זה של הקנצלר לא נראה בעיני פרויס כסתירה לרעיון של מדינה דמוקרטית, הוא סבר שזהו אמצעי זהירות הכרחי להתמודדות עם הסכנה שבעריצות הרוב ודרך יעילה לפתירת סכסוכים בין הממשלה והפרלמנט. פרויס היה פסימי לגבי יכולתן של המפלגות הפוליטיות לפעול בהצלחה במסגרת החדשה: לא היה להן ניסיון בלקיחת אחריות או בסוג הפשרה הנדרשת לקיומו של ממשל יציב, תחת האימפריה הממשלות פעלו ברובן באופן עצמאי מהמפלגות ומהרוב ברייכסטאג.
אחרית ימיו
בין השנים 1919–1925 היה פרויס חבר תחילה באספה המכוננת של המדינה הפרוסית (1919/20), המקבילה לאספה הלאומית של המדינה החופשית פרוסיה, ולאחר מכן בלנדטאג של פרוסיה. פרויס פרסם יצירות רבות בנושאים משפטיים וחוקתיים וכן חיבורים פרו-רפובליקניים. הוא גם היה פעיל ברייכסבאנר שחור-אדום-זהב. הוגו פרויס מת בברלין ב-9 באוקטובר 1925. הוא נקבר בבית הקברות Urnenfriedhof, ודינג, ברלין. בשנת 1952 הפך הקבר לקבר כבוד של מה שהיא כיום מדינת ברלין.
העובדה שפרויס, מחברה העיקרי של חוקת ויימאר היה יהודי הייתה אחת הסיבות לכך שרפובליקת ויימאר כונתה על ידי מתנגדיה בימין "יודנרפובליק" (הרפובליקה היהודית).
חיים אישיים
בשנת 1989 נשא פרויס את אֶלְזֵה ליברמן, בתו של קרל ליברמן, קרובת משפחתו של מקס ליברמן. להוגו ולאלזה נולדו ארבעה בנים, אחד מהם מת בצעירותו. האחרים היו ארנסט (1891), קורט (1893) וז'אן (הנס, 1901).
גזענות ממסדית
גזענות ממסדית היא צורה של גזענות שמוטמעת באמצעות חוקים ורגולציות בחברה או בארגון. לפי היחידה הממשלתית לתיאום המאבק בגזענות במשרד המשפטים גזענות ממסדית מבוטאת בנהלים, מדיניות ופעולות שמקורם באפליה, ביזוי, הדרה או פגיעה על רקע מוצא, צבע עור, לאום ודת של נשים וגברים במדינה.
גזענות ממסדית מתרחשת כאשר מדיניות, כללים ונהלים שגרתיים בארגון או חברה, יוצרים יתרון בלתי הוגן ומתמשך לאנשים מסוימים ויחס לא הוגן או מזיק לאחרים.
מקור המונח
המונח "גזענות ממסדית" נטבע לראשונה על ידי המילטון וקרמייקל בספרם Black Power : The Politics of Liberation (1967). מחברי הספר כותבים שבעוד גזענות של הפרט לעיתים קרובות קלה לזיהוי בשל אופיה הגלוי, גזענות ממסדית קשה יותר לזיהוי. "מקורה [של הגזענות הממסדית] בהתנהלות כוחות מכובדים בחברה, ומשכך היא זוכה לפחות גינוי ציבורי (בהשוואה לגזענות של הפרט)".
בחינוך
אנגליה: מבקרים של מערכת החינוך באנגליה טוענים שחלק מהגזענות הממסדית בחינוך במדינה טמון בתוכנית הלימודים, שמדגישה ומרוממת את תולדות האדם הלבן ומתעלמת מתרבויות אחרות (אפריקה). הדיון מתקיים בעד ונגד דה-קולוניזציה של תוכנית הלימודים.
ישראל: ילדה ממוצא ספרדי לא התקבלה לאולפנא דתית בירושלים, בעוד כל חברותיה ללימודים ממוצא אשכנזי התקבלו. בראיון הקבלה נשאלה הילדה על מוצאם של הוריה. מנהל האולפנא מכחיש מניעים גזעיים.
בריאות
אוסטרליה: נמצא פער גדל והולך בין אנשי השבטים הילידיים באוסטרליה לבין שאר האוכלוסייה, כשהילידים נמצאים בבריאות פחות טובה בכל תחומי החיים ולאורך כל שנות חייהם. ממשלת אוסטרליה מכירה בכך שזו תוצאה של מדיניות מפלה רבת שנים, שהייתה נהוגה בכל תחומי החיים.
קנדה: לעמים הילידיים היו בעבר מערכות ריפוי משלהם, למשל אמצעים לטיפול בכוויות קור בהתאם לתנאי האקלים. המתיישבים האירופים הביאו עמם מחלות חדשות ומדבקות ויצרו שינויים חברתיים, כלכליים ופוליטיים. במאות ה-19 ותחילת ה-20 הם אף אסרו בחוק על שימוש ברפואה ילידית. למדיניות זו בשילוב עם תנאי חיים גרועים, עוני, גזענות, אובדן קרקעות וירידה בגישה למשאבי מזון, היו השלכות הרסניות על בריאותם של האינואיטים והמסטיסים.
ישראל: קיימים במדינה פערים בבריאות בין האוכלוסייה היהודית לזו הפלסטינית. הפער מתבטא בתוחלת חיים, בתמותת תינוקות, בתחלואה במחלות כרוניות (למשל סוכרת) ובמדדי בריאות הנפש. בתחומים מסוימים הפער אף מתרחב. לדוגמה: הפער בתוחלת החיים בין שתי האוכלוסיות היה שנתיים, ועם השנים הוא התרחב לכדי 3.3 שנים.
בתגובה לקורונה
סין: "לנקות את האשפה הזרה!". "אל תהפוך את עיר הולדתנו למזבלה בינלאומית". "זו סין, לא ניגריה!" אלו כמה דוגמאות לפרסומים ברשתות החברתיות נגד האוכלוסייה האפריקאית בסין, בגל של גזענות במהלך התפרצות הקורונה במדינה. התבטאויות אלה באו לאחר שהממשל המקומי בגואנגג'ואו ערך מעקבים ובדיקות חובה ואכיפת הסגר לכל האזרחים האפריקאים - גם אלה שהיו שליליים לקורונה ולא עזבו את המדינה. חלקם אף פונו על ידי בעלי הבתים שלהם ונאלצו לישון ברחובות.
ארצות הברית ואנגליה: חוקרים בהרוורד ובאוניברסיטת לונדון מצאו תחלואה גבוהה בקורונה בקרב קבוצות מיעוט אתניות, שנגרמת כתוצאה מגזענות ממסדית. בין שאר הגורמים לכך מציינים את ההפרדה באזורי מגורים, כאשר אנשים מבנגלדש ומפקיסטן חיים בשכונות מוחלשות. הפרדה באזורי מגורים הוכחה בעבר כבעלת השפעה שלילית על הבריאות. גם בין עובדי שירות הבריאות הלאומי האנגלי נמצא כי העובדים השחורים והאסייתים שמהווים רק 21% מכוח העבודה היוו 63% ממקרי המוות במהלך הגל הראשון של המגפה.
אפליה סטטיסטית (פרופיילינג)
ארצות הברית: מתוך 254,904 ילדים שהוצאו מבתיהם לאומנה בשנת 2013, 22% היו שחורים ו-45% היו לבנים. עם זאת, באוכלוסייה הכללית, רק 13.8% מהילדים היו שחורים ו-52.4% היו לבנים. המשמעות היא שיותר ילדים שחורים נשלחים למשפחות אומנה. מחקרים הוכיחו שלאומנה יש השפעות שליליות בטווח הארוך, כגון חוסר יציבות בתעסוקה ובדיור, התמכרות והישגים לימודיים לקויים. אם ילדים שחורים נכנסים לאומנה בשיעור גבוה יותר מילדים לבנים, הם יחוו באופן לא פרופורציונלי את ההשפעות השליליות הללו.
ישראל: בנתב"ג נהוג לבצע בידוק ביטחוני יסודי במיוחד בלקוחות ערבים. "הבידוק הביטחוני בנתב"ג מבדיל בין אזרחים יהודים לאזרחים הערבים, שחווים השפלה בכל פעם שהם מבקשים לעלות על טיסה".
במשטרה
גרמניה: בכלא שבעיר דסאו בגרמניה נשרף למוות מבקש מקלט מסיירה לאון, כשהוא אזוק לרצפה באמצעות שלשלאות בפרקי ידיו ובקרסוליו. לבית המשפט הובאה הקלטה של שיחת טלפון שבה שוטר מבקש מרופא לבוא לקחת דם מ"אפריקאי שחור" והרופא מתלונן שהוא לא מצליח לקחת דם מ"אנשים עם עור שחור" והשוטר נשמע אומר לו להביא "מחט מיוחדת".
בארצות הברית:
Black Lives Matter
הגזענות הממסדית בארצות הברית הביאה לכך ששוטרים עוצרים את האוכלוסייה האפרו – אמריקאית בסדרי גודל חסרי פרופורציות לשאר האוכלוסייה ולעיתים קרובות אף ללא סיבה, ועושים זאת באמצעות הפעלת כוח משמעותית ללא השלכות לאחר המעשה. בשנת 2012, אדם בשם ג'ורג' צימרמן שהתנדב במשמר שכונה בפלורידה ירה למוות בצעיר שחור חף מפשע בן 17. צימרמן יצא זכאי מכל אשמה. בתגובה למקרה זה התפתחה תנועה חברתית שקוראת למחאה Black Lives Matter והאשטאג פופולרי תואם בטוויטר “#BlackLivesMatter” האשטאג זה, והמחאות שפרצו בעקבותיו מתמקדות באלימות משטרתית כנגד האוכלוסייה האפרו – אמריקאית. מחאה בסדר גודל כזה מתאפשרת באמצעות טכנולוגיות חדשות ורשתות חברתיות, שנתנו גישה לאכלוסיות חלשות ומודרות להשמיע את קולן, דבר שלא התאפשר בעבר בגלל תת-ייצוג במדיה המסורתית. המחאה וההשטאג הגיעה לשיאה בשנת 2020 בעקבות הרצח של ג'ורג' פלויד, כאשר ב-28 במאי 2020 היו כ-8.8 מיליון ציוצים הנושאים האשטאג זה.
אליפות אפריקה בכדורגל נשים 2010
במשחק הגמר נפגשו ניגריה (בפעם השמינית בתולדותיה) וגינאה המשוונית - בהופעה שנייה ברציפות בגמר. בסיום המשחק, שנערך באצטדיון סינאבה, ניצחה ניגריה 2-4, וזכתה בתואר בפעם השמינית בתולדותיה. החלוצה הניגרית פרפטואה נקווצ'ה זכתה בפרס מלכת השערים, לאחר שקבעה שיא של 11 שערים במהלך הטורניר.
בעקבות עלייתן לגמר, העפילו ניגריה וגינאה המשוונית לגביע העולם כנציגות קונפדרציית הכדורגל של אפריקה.
דייב ביידלר
ויליאם דייב "סמוק" ביידלר (באנגלית: William Dave "Smoke" Beydler) הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בחיל הנחתים של ארצות הברית. בתפקידו האחרון שירת כמפקד כוחות חיל הנחתים בפיקוד מרכז של ארצות הברית.
ביוגרפיה
שירת כראש מחלקת אימונים וכוננות במטה פיקוד אירופה של ארצות הברית, שימש קצין קישור לחיל הנחתים במרכז המבצעים האוויריים של בעלות הברית בבסיס אל-עובייד שבקטר. בשנים 2006–2007 פיקד על להק 31 של חיל הנחתים. באוקטובר 2008 מונה למפקד פיקוד היכולות המשותפות בפיקוד הכוחות השלובים של ארצות הברית ולאחר מכן שירת כראש מחלקת תכנון במטה חיל הנחתים.
ביוני 2010 מונה למפקד כנף הנחתים הראשונה באוקינאווה שביפן. ביוני 2012 מונה לראש מחלקת אסטרטגיה, תכנון ומדיניות בפיקוד מרכז של ארצות הברית.
ביולי 2014 מונה למפקד כוח המשלוח השני של חיל הנחתים. באוקטובר 2015 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד כוחות חיל הנחתים בפיקוד מרכז של ארצות הברית. שירת בתפקיד עד יולי 2018.
במהלך שירותו צבר כ-4,000 שעות טיסה, מתוכן כ-3,000 שעות על מטוסי F/A-18 הורנט.
ב-2020 מונה לסגן נשיא לענייני דומיננטיות ימית בחברת ריית'און.
ברנרדו וידנה
ברנרדו וידנה (באנגלית Bernardo A. Vidne, נולד ב-21 במרץ 1940), כירורג לב וריאות, פרופסור אמריטוס בכירורגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, הופקד על הקתדרה לנתוחי לב וכלי דם ע"ש פרופ' רנה ג. פבלורו - אוניברסיטת תל אביב, ייסד וניהל את מחלקת ניתוחי חזה ולב בבית החולים איכילוב (1980-1989), ייסד וניהל את מחלקת ניתוחי חזה ולב במרכז רפואי קפלן (1989), ניהל את מחלקת ניתוחי חזה ולב בבית החולים בלינסון (1990 - 2006).
מתחילת שנות השמונים של המאה העשרים הפך וידנה למפתח שיטות ניתוח בכירורגית לב בילדים בישראל.
וידנה עסק בניתוחי לב במבוגרים (30,000 ניתוחים), ובינתוחי לב בילדים (10,000 ניתוחים). סך הכל וידנה ניתח כ- 40,000 ניתוחי לב וראות.
בארגנטינה
וידנה סיים רפואה באוניברסיטה הלאומית בקורדובה בארגנטינה. נושא עבודת הגמר של וידנה: "תפקוד מסתמי הלב מהיבט הנדסי".
בישראל
בשנת 1964 עלה וידנה לישראל. בין השנים 1964–1966 שירת בצה"ל. בשנת 1966 התחיל וידנה להתמחות בכירורגית חזה ולב במחלקתו של הפרופ' מוריס לוי בבית החולים בילינסון. וידנה בעל תואר M.Sc בפקולטה ללימודי המשך, אוניברסיטת תל אביב (1972). נושא עבודת הגמר: "מסתם צניפי חדש".
וידנה השתלם בכירורגית לב במרכזים הבאים: כירורגיה קרדיווסקולרית, אוניברסיטת ניו יורק, באפלו (1975-1973), השתלות כליה, אוניברסיטת ניו יורק, באפלו (1975), סדנא במכשיר עזר לתמיכה בזרימה של חדר שמאל, אוניברסיטת סטנפורד בקליבלנד ואוניברסיטת יוטה בסנט לואיס (1985), מדען אורח בבית החולים באפלו ג'נרל, אצל פרופ' שימרט (1986); ניתוח ע"ש ג'אטן, בבית החולים לילדים בבוסטון אצל ד"ר ריצ'רד ג'ונס (1988), השתלות לב, אוניברסיטת בריסל, אצל פרופ' פרימו (1988), מחקר בהשתלות ריאה, אוניברסיטת וושינגטון, סנט לואיס אצל פרופ' יואל קופר (1989).
בשנת 1972 התמנה וידנה למרצה בכיר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב. ב-1977 התמנה לפרופסור חבר בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1980 הקים וניהל את מחלקת ניתוחי חזה ולב בבית החולים איכילוב. ב-1986 הקים את מחלקת ניתוחי לב בבית החולים אסותא, במקביל לעבודתו באיכילוב. ב-1986 התמנה לפרופסור מן המנין באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1989 ייסד וניהל את מחלקת ניתוחי חזה ולב במרכז רפואי קפלן. בין השנים 1990 - 2006 ניהל את מחלקת ניתוחי חזה ולב בבלינסון. מערך ניתוחי החזה כלל את המחלקה לנתוחי לב וחזה, מרכז רפואי רבין - בית החולים בלינסון בית החולים השרון, ואת המחלקה לנתוחי לב ילדים במרכז שניידר לרפואת ילדים. בנוסף לתפקידו בבית החולים בילינסון, שימש מנתח הלב הראשי של קופת חולים כללית.
מתלמידיו הרבים : פרופ' גדעון סהר, פרופ' דן ערבות, ד"ר ולדימיר יקירביץ.
לאחר יציאתו לגמלאות המשיך וידנה לנתח ב- הרצליה מדיקל סנטר וב-אסותא.
עיסוק במחקר
וידנה עסק במחקר במגוון נושאים. נושא בולט שעסק הוא : "Metabolism of the myocardium at normal and pathological condition"
וידנה פרסם כ- 250 עבודות מחקר, וכתב 4 ספרים בנושא של כירורגית חזה ולב.
איגודים מקצועיים
Washington University", St. Louis, USA
תפקידים אקדמיים
בשנת 1993 חבר בוועדה המדעית המארגנת של "First Israeli Symposium on Mitral Valve Disease"
בשנת 1994 חבר מערכת ב- "The Asian Cardiovascular and Thoracic Annals"
בשנת 1994 חבר בוועדה מדעית של סימפוזיון בבלגיה בנושא "Coronary Bypass Surgery in the Elderly"
בשנת 1994 חבר בוועדה המארגנת של "International Symposium on New Trends in Endoscopic Surgery"
בשנת חבר בוועדה המארגנת של "Heart Disease in Pediatrics Trends and Commentary a Bi-National Symposium"
בשנת 1996 חבר פקולטה ב: "Cardiology and Cardio-thoracic Surgery International Symposium II"
בשנים 1997-1996 נשיא החברה הים-תיכונית לקרדיולוגיה וכירורגיה של הלב ומארגן הכנס
ב-1996 יו"ר הכנס השנתי של החברה הים תיכונית לקרדיולוגיה וכירורגיה של הלב ומארגן הכנס
משפחתו
וידנה נשוי לנעמי, (ציירת) לזוג 4 ילדים : 2 בנים מהנדסים, בן מתמטיקאי, בתו ד"ר אורית וידנה-חי רופאת עיניים.
וידנה שכל את נכדו עומר חי במבצע צוק איתן.
ג'ושוע ויילרשטיין
ג'ושוע ויילרשטיין (באנגלית: Joshua Weilerstein; נולד ב-6 בנובמבר 1987) הוא מנצח וכנר אמריקאי המכהן כמנהל האומנותי של התזמורת הקאמרית של לוזאן (שווייץ).
ראשית דרכו
ויילרשטיין נולד ברוצ'סטר, ניו-יורק למשפחה יהודית. אביו, דונלד ויילרשטיין הוא הכנר הראשון ב"רביעית קליבלנד" ואימו, ויויאן לבית הורניק היא פסנתרנית ועסקה בהוראה בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד בבוסטון. אחותו, אליסה ויילרשטיין, נולדה בשנת 1982, היא צ'לנית. בתחילת דרכו השתתף ויילרשטיין ככנר במסע הופעות של תזמורת הנוער הפילהרמונית של בוסטון בפנמה ובגואטמלה. במסע קונצרטים זה ניגנה התזמורת לקהל אלפים של בני נוער שחוו לראשונה בחייהם הופעה חיה של קונצרט תזמורתי. בעקבות מסע זה החליט ויילרשטיין לעסוק במוזיקה קלאסית באופן מקצועי. הוא למד בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד, ניצוח תזמורתי אצל יו וולף, וכינור אצל לוסי צ'פמן (Lucy Chapman). בשנת 2011 השלים לימודי תואר שני כפול, בניצוח ונגינה בכינור. בשנת 2007 הוזמן ויילרשטיין על ידי המנצח גוסטאבו דודאמל (Gustavo Dudamel) לשמש ככנר ראשי בתזמורת "סימון בוליבר", הסימפונית הצעירה של ונצואלה, במסע הופעותיה באמריקה. הוא היה בכך הנגן הזר הראשון שהוזמן להתארח כנגן ראשי בתזמורת הוונצואלית. בקיץ 2009 וכן בקיץ 2010 השתתף ויילרשטיין בכיתות אמן של המנצח האמריקאי דייוויד זינמן (David Zinman) בפסטיבל המוזיקה באספן קולורדו.
בשנת 2009 זכה במקום הראשון, וכן בתואר חביב הקהל, בתחרות למנצחים צעירים של התזמורת הסימפונית של רדיו דנמרק על שם מנצחה הראשון ניקולאי מלקו (Malko Competition), והופיע בהופעת בכורה כמנצח עם התזמורת הסימפונית של גטבורג, שוודיה. בשנת 2011 הוא ניצח לראשונה על הסימפונית הצעירה של וונצואלה בקונצרט בו ניגנה צ'לו כסולנית גם אחותו, אליסה. בין השנים 2012–2015 שימש במשך שלוש שנים כעוזר המנצח הראשי בתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק.
מנצח מבוקש
לויילרשטיין קריירה מצליחה של הופעות כמנצח אורח מבוקש על ידי תזמורות מובילות ברחבי ארצות הברית וקנדה, ותזמורות רבות נוספות ברחבי העולם. הוא אורח מבוקש בתזמורות כמו התזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת, הסימפונית הלאומית הדנית, הקאמרית של ברמן גרמניה, הפילהרמונית המלכותית של ליברפול, הפילהרמונית של אוסלו, הפילהרמונית של ניו יורק וכן התזמורות הסימפוניות של מילווקי, בולטימור, ודטרויט. בעונת 2015–2016 הוא ניצח בקונצרטים עם התזמורות הסימפוניות של מילווקי, סן דייגו, מלבורן, הפילהרמונית של קלגרי, תזמורת פילהרמוניה הלונדונית, הסימפונית של רדיו שטוטגרט, תזמורת רשות השידור הבריטית וכן עם התזמורת הסימפונית של לאהטי.
בעונת 2017–2018 ניצח ויילרשטיין לראשונה על התזמורת הסימפונית של במברג, גרמניה, על הפילהרמונית של ה-BBC, על התזמורת הקאמרית המשובחת של סיינט-פול, מינסוטה ארצות הברית, ועל הסימפונית של מערב אוסטרליה. כמו כן הוא חזר בעונה זו לנצח במילווקי, ונקובר, מלבורן, אוסלו, ליברפול, פריס, ברמן ועוד.
בעונת הקונצרטים של 2018–2019 ניצח לראשונה על אופרה, כשביצע יחד עם התזמורת הקאמרית של לוזאן את "כך עושות כולן" מאת מוצרט. עוד בעונה זו הוזמן לנצח על תזמורת מוצרטאום בזלצבורג, וכן על הפילהרמוניות של הולנד, אוסלו, הבי.בי.סי, וליברפול, על התזמורות הסימפוניות של סינסינטי, ניו-ג'רזי, פלורידה, צפון קרולינה ועוד.
בעונת הקונצרטים 2019–2020 ניצח ויילרשטיין בהופעות בכורה על התזמורת הקאמרית של אירופה, תזמורת הבי.בי.סי של ויילס, והקאמרית של מינכן. כמו כן הוא שב בעונה זו והופיע עם הפילהרמונית של רדיו צרפת, תזמורת טונהלה (Tonhalle) מציריך, הסימפונית של רדיו פינלנד, הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם והפילהרמונית של לונדון.
מנהל אמנותי בלוזאן
משנת 2016 הוא מכהן כמנהל האומנותי של התזמורת הקאמרית של לוזאן, שווייץ. החוזה עמו הוארך גם לעונת 2020–2021. בעונת 2019–2020 הוביל סיור קונצרטים של הקאמרית של לוזאן בגרמניה. במהלך כהונתו של ויילרשטיין בלוזאן התבסס והתחזק מעמדה של התזמורת בקרב התזמורות הקאמריות המובילות באירופה. הוא הרחיב בצורה ניכרת את הרפרטואר של התזמורת והוביל איתה סדרת הקלטות מיצירות איגור סטרבינסקי שזכו לשבחים ולביקורות מצוינות. התזמורת תחת ניהולו האומנותי של ויילרשטיין הופיעה ברחבי אירופה יחד עם סולנים כמו הטנור הפרואני חואן דייגו פלורס, הפסנתרן הצרפתי לוקאס דבארג ונגן האבוב הגרמני אלברכט מאייר.
כמנהל אומנותי, נודע ויילרשטיין במחויבותו לרפרטואר המשלב יצירות קלאסיות עם יצירות בנות זמננו, ובחתירתו להציג לקהל בכל קונצרט מלחינים שטרם זכו לפרסום רב. כמנצח הוא זוכה לשבחים רבים בזכות פרשנותו הרהוטה וגישתו המלהיבה. והודות לתובנותיו המעמיקות בניתוח יצירות מכל התקופות, החל ממלחיני הרנסאנס, כגון גזואלדו, ועד למלחינים מודרניים כמו כריסטופר רוז האמריקאי.
פעילות חינוכית
ויילרשטיין פועל רבות בתחום החינוך למוזיקה קלאסית והיה מעורב במיזם קונצרטים לנוער כבר בימיו כעוזר מנצח בפילהרמונית של ניו-יורק. כמו כן שימש ככנר ראשי בהרכב הקאמרי "אנסמבל דיסקברי" מבוסטון, שפעולתו מתמקדת בהופעה בפני תלמידי בתי ספר. בתפקידו כמנהל האמנותי בלוזאן מעודד ויילרשטיין חינוך נוער ואף משתתף בסדרת קונצרטים לילדים ולמשפחות. באוגוסט 2018 הוא ניצח על תוכנית מיוחדת, במסגרת סדרת הפרומס (Proms) של הבי.בי.בי.סי, שנקראה "קולה של תזמורת" (The Sound of an Orchestra). קונצרטים אלה, שנערכו כמחווה למורשתו החינוכית של ליאונרד ברנשטיין והופעותיו הטלוויזיוניות בניו-יורק, תוארו על ידי המבקרים כ"מסע מוזיקלי מרגש בעקבות מוזיקה תזמורתית בת שלוש מאות שנים".
ויילרשטיין כותב ומגיש פודקאסט פופולרי ביותר על מוזיקה קלאסית בשם "סטיקי נואטס" (Sticky Notes), אשר לו למעלה ממאה פרקים ולמעלה ממיליון הורדות של עוקבים ומאזינים ביותר ממאה וחמישים מדינות. באמצעות הפודקאסט מקדם ויילרשטיין תקשורת בלתי אמצעית בין הקהל למוזיקאים המבצעים, ומעודד שיח ער על מגוון נושאים הקשורים במוזיקה קלאסית ובחוויית הקונצרט החי.
פאר רוקאוויי
פֿאר רוֹקאוֵויי (באנגלית: Far Rockaway) היא שכונה בחלק המזרחי של חצי האי רוקאוויי ברובע קווינס בניו יורק. היא הקטע המזרחי ביותר של חצי האי. השכונה משתרעת מרחוב בּיץ' (Beach) 32 מזרחה ועד לקו מחוז נסאו. גבולה הדרומי הוא האוקיינוס האטלנטי; היא אחת מכמה שכונות לאורך חוף רוקאוויי.
השכונה שייכת לנפה 14 של קווינס, והמיקוד שלה הוא 11691. אכיפת החוק בה באחריות המחוז ה־101 של משטרת ניו יורק.
היסטוריה
התושבים הילידים של חצי האי רוקאוויי היו בני שבט קנארסי, תת־קבוצה של המוהיגן, ששכנו באזור. בסביבות שנת 1639, מכר שבט המוהיגן את רוב הרוקאוויי לחברת הודו המערבית ההולנדית. בשנת 1664 הביסו האנגלים את המושבה ההולנדית והשתלטו על אדמותיה, בניו יורק של היום. בשנת 1685, הסכימו ראש השבט, טאקאפּוּצָ'ה, והמושל האנגלי של המחוז, למכור את הרוקאוויי לפלוני קפטן פּאלמר תמורת 31 לירות שטרלינג.
חצי האי רוקאוויי הוגדר במקור חלק מהעיר המפסטד, ולימים חלק ממחוז קווינס. פאלמר ושלטונות העיר המפסטד התווכחו על הבעלות על רוקאוויי, וב־1687 מכר פאלמר את האדמה לריצ'רד קורנל, בעל בית יציקה מפלאשינג. קורנל ומשפחתו גרו באחוזה במה שהיום נקרא השדרה המרכזית (Central Avenue) של פאר רוקאוויי, ליד חוף האוקיינוס האטלנטי. במותו, נקבר קורנל בבית קברות משפחתי קטן, כיום בית העלמין קורנל.
בסוף המאה ה־19, רצתה אגודת בעלי הרכוש ברוקאוויי להקים מלון בחצי האי, מכיוון שהלך והפך מבוקש כיעד לנופש קיץ. האגודה, המורכבת מעשירים רבים בעלי בתים באזור, קנתה את רוב הרכוש של קורנל. הם פיתחו מלון בשם "הביתן הימי" באותו מקום, אתר שמשך אליו אורחים כמו הנרי וודסוורת' לונגפלו, וושינגטון אירווינג ומשפחת ואנדרבילט. אגודת רוקאוויי בנתה גם את "כביש רוקאוויי". המלון נשרף עד היסוד בשנת 1864, אך באזור נבנו בתי מלון ובתי מגורים פרטיים נוספים.
בשנת 1898, סופח האזור לניו יורק רבתי, שכללה את קווינס. בכמה הזדמנויות ניסו פאר רוקאוויי, האמלס, ארוורן, וקווינס כולה להתנתק מהעיר. בשנים 1915 ו־1917 עברה בבית המחוקקים הצעת חוק המאשרת את ההיפרדות, אך ראש עיריית ניו יורק, ג'ון פרוי מיטשל הטיל וטו ומנע זאת.
דמוגרפיה
לפי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית של 2010, מונה אוכלוסיית פאר רוקאוויי 50,058 נפש, שינוי בן 1,714 נפשות (3.4%) ביחס לשנת 2000. השכונה משתרעת על שטח של כ־5000 דונם, וצפיפות האוכלוסין בשכונה היא 9,900 תושבים לכל קילומטר מרובע.
מקרב התושבים 25.5% (12,778) לבנים, 44.7% (22,400) אפרו־אמריקאים, 0.3% (175) אמריקאים ילידים, 1.9% (931) אסיאתים. היספנים או לטינים מכל גזע היו 24.7% (12,366) מהאוכלוסייה.
הגיוון בשכונה רב ויש בה מהגרים רבים מג'מייקה, גיאנה, וגואטמלה, וכן מרוסיה ומאוקראינה. בשכונה מתגוררים גם יהודים אורתודוקסים רבים.
מוסדות יהודיים
בתחילת ובאמצע המאה ה־20 התיישבו בפאר רוקאוויי מהגרים יהודים רבים. הם הקימו בתי כנסת ובתי ספר פרטיים רבים, כולל מוסדות בהפרדה מגדרית לחינוך ילדים אורתודוקסים. לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר נוספו שיכוני מגורים במחוז נסאו ולאחר מכן במחוז סאפוק, עזבו משפחות יהודיות רבות את רוקאוויי לטובת השיכונים החדשים. לפי ה"הניו יורק טיימס", פאר רוקאוויי "פרחה בשנות הארבעים אבל קמלה ... בשנות השישים", עד ש"כמה משפחות יהודיות... הקימו את האגודה להלוואות חינם עבריות לרוכשי דירות חדשים".
עם בתי הכנסת בשכונה נמנה גם בית הכנסת קהילת כנסת ישראל בפאר רוקאווי (בית הכנסת הלבן), שנוסד ב־1922. בתי הספר כוללים את המכון למדעי היהדות (והישיבה) "שאר ישוב", ישיבת דרכי תורה, וישיבת פאר רוקאוויי.
סקיי (סדרת טלוויזיה)
סקיי היא סדרת טלוויזיה ישראלית לנוער מסוגת דרמת-מדע בדיוני, שנוצרה ונכתבה על ידי היוצרים גיורא חמיצר ונועה פניני. הסדרה שודרה בערוץ "TeenNick" ב-HOT וב-Yes.
עונתה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור ב-14 במרץ 2021. עם זאת, פרקה הראשון של העונה היה זמין לצפייה בשירותי ה-VOD כבר מ-11 במרץ 2021. עונתה השנייה והאחרונה של הסדרה עלתה לשידור ב-11 בדצמבר 2022 והסתיימה ב-29 בינואר 2023.
עונה 1
עלילת הסדרה עוסקת בסקיי, חייזרית שמתרסקת בטעות על כדור הארץ. בעזרת הרובוט המשוכלל שלה, טי-קיי, סקיי משנה את צורתה והופכת למילי, נערה מקובלת בתיכון המקומי. כשאריק, ברוש ומקס – שלושה נערים דחויים – מגלים את סודה של סקיי; הם מסיעיים לה לשמור על זהותה החדשה ולהתאקלם בסביבה החדשה עד שתוכל לשוב לביתה.
עונה 2
עלילת העונה נפתחת שבוע לאחר אירועי העונה הראשונה. לאחר שסקיי עזבה ושבה לכוכב שלה, כולם מנסים לשוב לשגרה אך ללא הצלחה; כאשר סקיי מגלה כי חבריה בכדור הארץ נמצאים בסכנה, היא יוצאת למרוץ נגד הזמן במטרה לשוב לכדור הארץ ולהציל אותם.
דמויות אורחות
{{עמודות
עונה שנייה
}}
הפקה
בריאיון שנערך עם גיורא חמיצר ב-4 באוגוסט 2019, חמיצר חשף לראשונה שהוא שוקד על כתיבת והפקת סדרה לבני הנעורים שתתמקד בחייזרים. ב-16 בספטמבר 2019, הוכרז על ליהוקם של רביד רונן, עידו טאקו, מעיין רחימה, אופק פסח, עופרי פרישקולוניק, דולב סלע, בר מיניאלי, שחר טבוך, דניאל גד, לידור אדרי וחי דוידוב.
צילומים
צילומי העונה הראשונה החלו ב-17 בפברואר 2020, והתקיימו בין היתר ביישוב כרמי יוסף, מועצה אזורית חבל מודיעין, כפר הנוער בן שמן, כפר הרא"ה ובבית אלעזרי. צילומי הסצנות שמתקיימות בביתם של בני משפחת גבאי התקיימו במושב גאליה. בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בישראל, הוקפאו הצילומים למשך שלושה חודשים והתחדשו רק ביוני 2020. צילומי העונה הראשונה הסתיימו באוגוסט 2020.
במקור, התעתדו צילומי העונה השנייה להתחיל בקיץ 2021, אך ב-10 בינואר 2022, חשף חמיצר את תחילתם.
פרסים
הסדרה הייתה מועמדת ל-11 פרסים בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער ה-1, כשבסופה, רועי ניצן זכה בקטגוריית אנימציה ואיתן חתוכה בקטגוריית צילום.
קישורים חיצוניים
כתבות ביקורות
ממשלת צ'רנומירדין
ממשלת צ'רנומירדין היא ממשלת הפדרציה הרוסית הראשונה (לאחר שקודם לכן כונתה הממשלה "מועצת השרים של הפדרציה הרוסית") שכיהנה במשך שתי קדנציות רצופות בתקופת זמן רצופה של כחמש שנים. הממשלה נחשבת לממשלה היציבה היחידה בתקופת נשיאותו של בוריס ילצין.
ויקטור צ'רנומירדין מונה לתפקיד ב-14 בדצמבר 1992 וכיהן כראש ממשלת רוסיה עד ה-23 במרץ 1998. במשך יומיים הוא אף כיהן במקביל כממלא מקום נשיא רוסיה, זה קרה ב-5 בנובמבר 1996 כשילצין הוכנס לניתוח חירום עקב מצבו הבריאותי הרעוע.
מינויו של צ'רנומירדין לתפקיד יושב ראש מועצת השרים של רוסיה אושרר בהצבעת ועידת נציגי העם והסובייט העליון. ב-9 בדצמבר 1992 ועידת נציגי העם סירבה לאשר את מינויו של ייגור גאידר לתפקיד ראש הממשלה וילצין הציע חמישה מועמדים שונים לתפקיד: יורי סקוקוב (שגרף 637 קולות בעד מתוך 1,040), צ'רנומירדין (שגרף 621), ייגור גאידר (400), קדאניקוב (399) ושומייקו (283). לבסוף בחר ילצין למנות מתוך המועמדים את צ'רנומירדין שמועמדותו אושררה בהצבעה נוספת ברוב של 721 (69,33% בעד) וכך הוצע לצ'רנומירדין להרכיב את הממשלה החדשה. צ'רנומירדין הציג לילצין את הרכב הממשלה בתוך כשבועיים והרכב מועצת השרים אושרר בצו נשיאותי מה-23 בדצמבר 1992.
עד ה-12 בינואר 1993 פעילות הממשלה עוגנה בחוק מה-3 באוגוסט 1979 "אודות מועצת השרים של הרפובליקה הרוסית". מה-12 בינואר ועד ה-25 בדצמבר 1993 עוגנה פעילותה בחוק חדש מה-22 בדצמבר 1992 "אודות מועצת השרים — ממשלת הפדרציה הרוסית" ומועצת השרים הפכה לממשלת הפדרציה הרוסית.
ממשלת צ'רנומירדין הראשונה כיהנה מה-14 בדצמבר 1992 ועד ה-6 באוגוסט 1996, כאשר עד 25 בדצמבר 1993 כונתה בשם "מועצת השרים". כיהנו בה 30 שרים.
ממשלת צ'רנומירדין השנייה כיהנה מה-10 באוגוסט 1996 ועד ה-23 במרץ 1998, עת הוחלפה על ידי ממשלת פרימקוב. בעת מינויו מחדש לראשות הממשלה הדומה אישרה את מינוי צ'רנומירדין ברוב מוחץ של 314 לעומת 85 מתנגדים, כשהרוב הדרוש הוא 216. בממשלה השנייה כיהנו 27 שרים.
שלמה זלמן ברויאר
הרב שלמה זלמן בּרוֹיֶאר (בכתיב יידי: ברייער; בכתב לטיני: Breuer; י"ז בתמוז ה'תר"י, 27 ביוני 1850, שנטו – ו' באב תרפ"ו, 17 ביולי 1926, פרנקפורט) היה רב גרמני ממוצא הונגרי, רבה של פאפא ושל קהל עדת ישורון בפרנקפורט.
ממנהיגי היהדות האורתודוקסית במערב אירופה, חתנו וממלא-מקומו של רש"ר הירש ואבי משפחת ברויאר. חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, בהרכבה הראשון.
ביוגרפיה
נולד בעיירה שנטו בממלכת הונגריה, לרב מרדכי ברויאר, חניך ישיבות הונגריה ולשרה, בתו של הרב שמעון וינר, ראשון תלמידי החת"ם סופר בהונגריה, ותלמידו של מהר"ם בנט. כשנהיה בר מצווה, עבר לגור אצל סבו בלוולויריני ולמד אצלו את שיטתם הלמדנית של רבותיו, עד הגיעו לגיל שבע עשרה. סבו העניק לו היתר הוראה, והוא עבר ללמוד בישיבת פרשבורג אצל רבי אברהם שמואל בנימין סופר ה"כתב סופר", אצלו למד עד פטירתו של האחרון בינואר 1872, ואחר כך אצל בנו ה"שבט סופר", רבי שמחה בונם סופר.
הוא נקשר לאחד מרבני הישיבה הרב נטע וולף, שהעניק לו חסות כאשר החלה להתפרסם בישיבה השמועה כי בהשפעת כתביו של רש"ר הירש החליט לעמוד בבחינות הבגרות ולרכוש השכלה אקדמאית. כאקט הרתעתי הוא סולק מן הישיבה ונסע לווינה, אך חזר לאחר ימים ספורים מן הבירה האוסטרו-הונגרית מחשש לירידה ברמתו הרוחנית. בישיבת פרשבורג נחשב לאחד התלמידים החריפים ביותר שלו.
שנים ספורות לאחר פטירת רבו ה"כתב סופר", והוא בן 26, עבר למיינץ לשמש כמורה פרטי לבניו של הרב שמואל בונדי, במקביל השלים את לימודיו לתואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת היידלברג, והדיסרטציה שלו הייתה חיבור פילוסופי-היסטורי על קאנט. אף שרכש השכלה כללית לשם קבלת התואר שנועד לסייע לו לקבל משרות רבניות בהמשך דרכו, טען בנו יצחק ברויאר שלא ייחס חשיבות לעצם ההשכלה. גם לפי משה לוונטהל, לא ראה ברויאר בהשכלה האקדמית דבר נצרך וחיוני כחלק מתפיסת "תורה עם דרך ארץ", אלא טקטיקה בלבד.
בתקופת היותו במיינץ הכיר את ציפורה (סופי) הירש, בתו של רש"ר הירש והם נישאו. לאחר נישואיו, בשנת תרל"ו-1876, בהיותו בן 26, הוצע לו כס הרבנות בפאפא, משרה שעמדה פנויה במשך 18 שנה עקב המתיחות בתוך קהילה שהייתה שייכת לוועד הארצי האורתודוקסי אך הייתה בה סיעה גדולה של נאולוגים שפרשו לזמן קצר והסתפחו אליה מחדש. בתקופת כהונתו בפאפא (עד תחילת שנת 1890) היה נתון לעינם הבוחנת של רבנים שמרנים שחשדו מטבע הדברים בטוהר כוונותיו של "רב מן המערב" בעל השכלה, אך אף על פי שאיפשר לימודי חול לבחורי ישיבתו, מחוץ למסגרת הישיבה, זכה לאמון הציבור.
עם כניסתו לתפקידו כרבה של פרנקפורט החרדית, הקים בה ישיבה שלימודי הקודש בה נערכו בסגנון הישיבות ההונגריות, עם שיעור מרכזי מפי ראש הישיבה שנמשך לעיתים שעות, לצד לימודי חול ומתן אפשרות ללמוד במקביל באוניברסיטה. לפי יעקב כ"ץ, עצם הקמת הישיבה הייתה סטייה ממורשת הרש"ר, שדגל במודרניות בחינוך, אך למרות זאת היא נהגה לפי שיטת "תורה עם דרך ארץ." עם זאת, ההתנגדות ב"עדת ישורון" לישיבה, מוסד שנחשב ארכאי, הייתה כה מרובה עד שכמעט לא היה לה ביקוש ורוב תלמידיה הגיעו עם הרב מהונגריה. אולם לדברי יצחק ברויאר, בנו של רש"ז ונכדו של רש"ר, הקצה כבר רש"ר הירש עם הקמת בית הספר שלושה חדרים שבהם תכנן להקים ישיבה. טענה זו הוצגה בידי חוקר מאוחר כהמצאה. לצד הישיבה הוקם גם מוסד שנועד לתלמידים בגילאי בית הספר היסודי והתיכוני. הוא עמד בראשות הישיבה במשך 36 שנים והעמיד אלפי תלמידים, עד פטירתו בו' באב תרפ"ו, 17 ביולי 1926, בפרנקפורט.
משפחתו
גיסו היה שלום גולדשמידט, יו"ר "ארגון אגודות ישראל המקומיות באשכנז".
עבדאללה אבן סבא
עבדאללה אבן סַבַּא הוא דמות היסטורית מהמאה השביעית, המקושר במקורות שונים עם הפילוג הגדול בעולם המוסלמי בין השיעה לסונה. הוא מוכר גם בכינויים "סבּאא", "אבן א-סַוְודא", "אבן והבּ" ו"אבן חַרְבּ".
השקפה סונית
רוב המחברים הסונים טוענים כי עבדאללה אבן סבא אכן היה דמות היסטורית. טברי, המסתמך על סיף בן עומר, מספר כי עבדאללה אבן סבא היה יהודי תימני שהתאסלם. בזמן חליפותו של עלי בן אבי טאלב הוא העלה רעיונות ותפיסות שמאוחר יותר קושרו עם זרם ה"ע'ולאת". התפיסות האלה כללו את קידושו של עלי, מינויו כיורש מוחמד, ההסתר (ע'יבה) והחזרה (רג'עה). בחיבורים סונים בעלי אופי פולמוסי, עבדאללה אבן סבא ממלא את התפקיד אותו מילא פאולוס בנצרות, תפקיד של משחית ההוראות הדתיות המקוריות. באסלאם הסוני ההשחתה הזו נתפסת כהחדרת רעיונות שיעיים במהותם לאסלאם ה"טהור".
השקפה שיעית
בחיבורים שיעיים רבים, עבדאללה אבן סבא מתואר כשיעי קיצוני (ע'אלי). הדמות שלו משמשת ככלי ניגוח בעד ונגד זרם הע'ולאת בשיעה, שכן לפי המסורת עלי העלה אותו על המוקד או הגלה אותו. כמו כן, מהימנותו של סיף בן עומר, המסרן עליו הסתמך טברי, מוטלת בספק אצל השיעים.
יחסי יפן–קטר
היחסים בין יפן למדינת קטר מתקיימים החל משנת 1972.
היחסים הדיפלומטיים
בקטר וביפן נמנעו מפגישות עד שנת 1978 עם ביקורו של ראש הממשלה היפני בקטר, ביקור ראשון אי פעם בקטר.