cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זהות בדויה (סדרת טלוויזיה)
חלק מרכזי בקו העלילה של הסדרה הוא החיפוש והשחזור של החפצים שיצר מיילו רמבלדי, דמות בדויה, הנראית כחיקוי של הממציא לאונרדו דה וינצ'י ושל הנביא נוסטרדמוס, מתקופת הרנסאנס. כיוון שהסדרה עוקבת אחר המצאותיו של רמבלדי ונבואותיו, וכן אחר אמצעים טכנולוגיים דמיוניים, מסווגת זהות בדויה כסדרת מדע בדיוני.
הסדרה הופקה על ידי Touchstone Television ועל ידי חברת ההפקות Bad Robot. צילומי הסדרה התרחשו בעיקרם באזור לוס אנג'לס. על אף שזירת ההתרחשויות בסדרה היא כלל עולמית, רק פרק אחד צולם מחוץ לאזור לאס וגאס.
משתתפים ודמויות
המשתתפים המרכזיים בסדרה (החל מן העונה הראשונה):
הוצג לראשונה בעונה הראשונה:
הוצגה לראשונה בעונה השנייה:
הוצגו לראשונה בעונה השלישית:
עונה ראשונה
שבע שנים קודם להתרחשויות בעונה הראשונה, סידני בריסטו הייתה סטודנטית לתואר ראשון, כאשר אדם שהתחזה לסוכן ה-CIA יצר עמה קשר, והציע לה לעבוד בסוכנות. סידני מקבלת את ההצעה, ונהיית לסוכנת שטח ביחידה למבצעים מיוחדים, SD6, המנוהלת בידי סוכן CIA לשעבר, ארווין סלואן.
חלק מרכזי בקו העלילתי של העונה כולל את היחסים בין סידני לחבריה, תוך שהיא צריכה להסתיר מהם את שתי זהויותיה, כסוכנת SD6 וכסוכנת ה-CIA. ויל טיפין, עיתונאי מתחיל במקצועו, חוקר את מותו של דני הכט, ונשאב לתוך העלילה. אף חפציה של אמה של סידני עולים במהלך עונה זו.
בסיומה של העונה, לאחר חיפוש אחר חפצים רבים מהמצאותיו של מילו רמבלדי, והעברתם ל-CIA, מגלים ווהן וסידני מקום בו הצליחו לפתח מכשיר גדול של 'מכונת מולר' (המופיע אף בפרק הראשון בסדרה), ובמהלך פיצוצו – ננעל ווהן וטובע בחומר היוצא מן המכונה.
עונה שנייה
העונה השנייה פותחת בהצגתה של אירינה דרבקו, אמה של סידני ומרגלת רוסיה, שבמהרה הופכת לחלק עיקרי בעלילה. במהלך אמצעה של עונה זו, מתחיל תהליך השמדתו של SD6 (לאחר השגת מידע מודיעיני חיוני משרת SD6 הנמצא במטוס), וסידני נהיית סוכנת CIA רגילה, המוסיפה לרדוף אחר מפעילה הקודם, ארווין סלואן, שותפו – ג'וליאן סארק, והחיפוש אחר המצאותיו של מילו רמבלדי. שותפה של סידני מ-SD6, מרכוס דיקסון ואיש הציוד הטכני – מרשל פלינקמן מוצאים לבסוף את דרכם ל-CIA, לאחר שהם מכירים במעשיה של סידני עד כה.
במחצית השנייה של עונה זו, מתגלה כי שותפתה של סידני וחברתה הטובה, פרנסי כאלפו, נהרגה והוחלפה בידי אליסון דורן, שהותאמה להיראות כפרנסי, על מנת שתוכל לעקוב אחר סידני ואחר ויל. בסיומה של העונה, נפצע ויל בקרב עם אליסון, וסידני – לאחר מאבק ממושך בו היא מכניעה את אליסון, מתעוררת בהונג קונג, ומגלה מחברה ומפעילה לשעבר, מייקל ווהן, שלא רק שהיא נעדרה במשך שנתיים, אלא שווהן מצא בזמן זה אהבה חדשה, וכי הוא נשוי.
עונה שלישית
העונה השלישית מתרחשת שנתיים לאחר אירועי העונה השנייה, שבהם נחשבה סידני כסוכנת שמתה בעת מילוי תפקידה (שרידי DNA שלה נמצאו בדירתה, לאחר המאבק עם אליסון), ובהלווייתה השתתפו קרוביה וחבריה מה-CIA.
אולם, האמת היא שסידני נחטפה בידי ארגון טרור הקרוי האמנה, שניסה לשטוף את מוחה של סידני, על מנת שתאמין כי שמה הוא ג'וליה ת'ורן וכי היא משמשת כרוצחת שכירה. למעשה, מתגלה במהלך העונה כי סידני החליטה בעצמה 'למחוק' את זכרונותיה מן השנתיים הללו, על מנת לשכוח את מיקומו של אחד מחפציו של רמבלדי, אותו היא מקווה שלא ניתן יהיה למצוא.
לאחר שסידני מחלימה בבית החולים, היא מתחילה לחקור את היעדרותה, תוך שהיא חוזרת לתפקידה ב-CIA. שם, סידני מגלה כי שותפה לשעבר, מרכוס דיקסון, הוא כעת המנהל בפועל של ה-CIA בלוס אנג'לס. סידני מתמודדת עם העובדה שארווין סלואן נהיה איש הומניטרי מוכר בעולם, לאחר שקיבל חנינה על מעשי העבר אותם ביצע. כן היא מתמודדת עם אשתו של מייקל ווהן, סוכנת הסוכנות לביטחון לאומי (NSC), לורן ריד. בהמשך העונה, מתגלה כי לורן היא סוכנת של האמנה, ומאהבת של ג'וליאן סארק. כמו כן, מרשל פלינקמן מפתח יחסים עם סוכנת נוספת ב-CIA, קרי בוומן, עמה הא מתחתן בסיום העונה. הסוכנות לביטחון לאומי פועלת לאורך העונה כארגון ממשלתי המחזיק כוח רב ואף מתקן עינויים סודי, ומשפיע רבות על החלטותיו של ה-CIA, אולם מונע בידי גורמים בלתי ידועים.
במהלך העונה, ארווין סלואן משתף פעולה עם ה-CIA, אולם מונע מתוך מטרה אחרת – לגלות את בתו, אותה לא הכיר, אשר נולדה לו מיחסיו עם אירינה דרבקו, בזמן שהייתה נשואה לג'ק. הבת, נדיה, מיוחסת כ"נוסעת" בכתביו של רמבלדי, והיא מיועדת להיות זו שתילחם ב"נבחרת" – היא סידני.
עונה רביעית
העונה הרביעית פותחת במקום בו נגמרה קודמתה, כאשר סידני, לאחר חיסולה של לורן ריד, מגלה מסמך סודי "SAB, פרויקט 47". המסמך מפרט את האישור שנתן ג'ק בריסטו לחיסולה של אירינה דרבקו, אשתו ואמה של סידני, אחר שפרסמה חוזה מסתורי על הריגתה של סידני.
סידני מצטרפת ליחידת מבצעים מיוחדים של ה-CIA, המנוהלת באופן דומה ל-SD6, ואף מנוהלת בידי ארווין סלואן, שניהל את SD6 בעבר. היחידה החדשה נקראת APO, יחידה למורשים בלבד (Authorized Personnel Only). חברי APO (שנבחרו כולם בקפידה על ידי סלואן), כוללים את ג'ק בריסטו, מייקל ווהן, מרכוס דיקסון, איש הציוד הטכני – מרשל פלינקמן, ואריק וייס. אף נדיה סאנטוס מצטרפת ל-APO, והיא מפתחת קשרים מיוחדים עם אביה ועם אחותה למחצה, סידני.
במהלך העונה, מתחזה של ארווין סלואן (הקרוי על ידי צוות APO ארווין 'קלואן' – 'הכפיל'), אוסף חפצים הקשורים למטרתו האפוקליפסית של רמבלדי. ארווין סלואן עצמו, בעזרת ארגון הרווחה, אומניפאם) שהקים, מרעיל את מימי השתייה של כארבע מאות מיליון איש ברחבי העולם, מתוך הבנה בכתביו של רמבלדי שבאופן זה הוא יביא להרגעת יצריו של השותה. אולם, מסתבר שלאחר שאדם שותה מן המים המורעלים – ניתן להפוך את התהליך, באמצעותו של 'מכשיר מולר', שהתגלה בעונות הראשונות של הסדרה, ואף אותו הצליח המתחזה של סלואן ליצור.
האחות השלישית לבית דרבקו, ילנה (שנעלמה במשך השנים, והתחזתה למנהלת בית היתומים בו הוחזקה נדיה), בונה בעזרת סלואן, שעורק מה-CIA, את 'מכשיר מולר' הגדול שנוצר עד אז, ומצליחה לגרום לו (בעזרת מוליך מכור גרעיני) 'לרחף' מעל העיירה הרוסית סובוגדה. כתוצאה מכך, נכנסים תושבי העיירה, שהורעלו במים המרגיעים, להתקף עצבים, והם מחסלים אלו את אלו.
מתגלה כי אירינה לא נהרגה על ידי ג'ק, אלא כפילה שלה, ואירינה עוזרת לג'ק להרוס את תוכניותיה של ילנה והיא, ג'ק, סידני, ווהן ונדיה מוצנחים לתוך העיר על מנת להרוס את המכשיר ולהרוג את ילנה. בתוך העיר, הם מגלים את סלואן, הטוען כי ערק מה-CIA על מנת לגלות את תוכניותיה של ילנה, ומציע את שירותיו. כמו כן, הוא מגלה כי מטרתה הסופית של ילנה, היא להביא לכך שהצבא הרוסי יפציץ את 'מכשיר מולר' שבנתה, ובעזרת שדר רדיו, יביא הדבר להשפעתו של 'מכשיר מולר' על כל מי ששתה מן המים ברחבי העולם. ילנה מספיקה להזריק לנדיה מן המים המורעלים, והיא מביאה בכך להתגשמותה של הנבואה בדבר הקרב בין ה"נוסעת" ל"נבחרת". נדיה מפריעה לסידני בניסיונותיה להרוס את 'מכשיר מולר', וסלואן נאלץ לירות בנדיה על מנת להגשים את המשימה.
לאחר השלמת המשימה, נדיה מועברת לבית חולים, שם היא מוחזקת בתרדמת, עד למציאת נוגדן למחלתה. העונה מסתיימת באירוסיהם של ווהן וסידני. בטיול לסנטה ברברה, אותו הבטיח ווהן לסידני בדרכם לסובוגדה, ווהן מתוודה בפני סידני כי זה אינו שמו האמיתי, וכי היכרותם ב-CIA, מן הרגע הראשון בו הגיעה מ-SD6 לא הייתה מקרית. לפני שהוא מספיק להוסיף על כך, מכונית נוספת פוגעת בהם.
עונה חמישית
בפתיחתה של העונה החמישית, ווהן הפצוע נלקח ממקום התאונה, אולם סידני מצליחה לחמוק מזירת האירוע. סידני מגלה כי ווהן, ששמו האמיתי הוא אנדריי מישל, חשוד כסוכן כפול, וכי ייתכן שהתאונה הייתה למעשה מבצע חילוץ.
לאחר שווהן מצליח לחמוק מידי חוטפיו, הוא מגלה לסידני כי הוא חוקר במשך שנים ארגון הידוע כ"נבואה החמישית", אותו חקר אביו עד שנהרג. במהלך מבצע לכידת ספר השייך לארגון, סידני עונה לשיחת טלפון מרופאה, המבשר לה כי היא בהיריון. במהלך הבריחה מזירת המבצע, מאתר אותם גורדון דין, שהתחזה קודם לכן לחוקר CIA, והוא יורה בווהן פעמים רבות מנשק אוטומטי. בבית החולים, לאחר שמוציאים את הכדורים מווהן, הוא מדבר עם סידני, והם מחליטים לקרוא לתינוק, אם יתגלה כבת – איזבל. לאחר מכן, ווהן מבקש מסידני לתת לו מעט מים, ולבו מתמוטט. בחזרתם ללוס אנג'לס, נערכת לווהן הלוויה על ידי כל שותפיו ל-CIA.
לאחר ארבעה חודשים, סידני ממשיכה לחקור את מותו של ווהן, תוך שהיא מנסה לאתר את גורדון דין באמצעות רוצחת שכירה עמה עבד ווהן, רנה ריאן. באותה עת, מנסה ארגונו של גורדון דין, 'הצריף', לאתר פריטים של רמבלדי, הקשורים ל"נבואה החמישית". 'הצריף' משמש כארגון סודי, המתחזה ליחידת מבצעים סודית של ה-CIA, בדומה ל-SD6 בעבר.
סוכנים חדשים מובאים ל-APO, על מנת להחליף את ווהן, את אריק וייס – המועבר לוושינגטון הבירה לתפקיד קרוב לנשיא, ואת נדיה, המצויה בתרדמת. ת'ומס גרייס הוא סוכן צעיר, בעל שיטות לא מקובלות לפעולה, המתנגשות לעיתים בשיטותיה של סידני. רייצ'ל גיבסון היא סוכנת של 'הצריף' שמגלה בעזרת סידני ות'ומס את האמת, ומביאה בכך אף להחרבתו של מרכז הפעולה שלהם בפראג.
לאורך העונה, ארווין סלואן מונע בידי הצורך למצוא תרופה לנדיה, וכך הוא מתחבר ל"נבואה החמישית", המביאים אף לשחרורו מהכלא, בו היה מאז אירועי סובוגדה וגילוי האמת מאחורי עבודתו באומניפאם. בתמורה לשחרורו, הוא חוזר לעבוד ב-APO (תחת ניהולו של ג'ק) והוא מעביר מידע מודיעיני ל"נבואה החמישית" ולגורדון דין.
כך, מתגלה כי מטרתו הסופית של סלואן היא חיי הנצח, עבורם הוא הקריב את חייה של נדיה. אולם, הוא נכלא לנצח בקברו של רמבלדי, על ידי ג'ק הפצוע אנושות, המקריב עצמו כדי לנקום את כל הסבל שגרם סלואן לסידני במשך השנים.
נושאים הנידונים בסדרה
העונה הראשונה מתמקדת בעיקר ביחסים בין סידני לאביה, ג'ק, ובין ארווין ואשתו, אמילי, המשמשים לסידני כמשפחה. כמו כן, סובבת העונה הראשונה סביב אמה המתה של סידני, לורה בריסטו.
העונה השנייה עוסקת ביחסיה המורכבים של סידני עם אמה, המתגלה כאירינה דרבקו, סוכנת ה-KGB שהתחתנה עם ג'ק מתוך מניעים נסתרים.
העונות השלישית והרביעית עוסקות ביחסיהם של ווהן ואשתו, ובמאמציו לשמר את נישואיו, התגלים כנישואיהם של ג'ק ואירינה. כמו כן, מתגלים היחסים הפנימיים בתוך משפחת דרבקו, בין אירינה קטיה וילנה. כמו כן, מתגלים רגשותיו של ווהן כלפי אביו סוכן CIA שנהרג בידי אירינה. בנוסף, מתגלה כי לסלואן הייתה בת, מתוך יחסיו עם אירינה בעת שהייתה נשואה לג'ק.
אולם, העונה החמישית מגלה כי ישנה "נבואה חמישית" המיוחסת לרמבלדי, בצורתו של ארגון הנושא שם זה, ומוסווה בתוך ארגונים ממשלתיים ברחבי העולם.
אולם, הסדרה מכילה מספר רב של דוגמאות לכך, כדוגמת בגידתה של לורה בריסטו, היא אירינה דרבקו, בבעלה – ג'ק. כן מוצגת בגידתו של סלואן בארגונו – ברית השנים עשר, לאחר שנבחר לאחד מהם. למעשה, ניתן לראות בעונה הראשונה את האמון בין סידני לאביה (הממשיך אף בכל שאר העונות), בעונה השנייה – בין סידני לאמה ולאביה, ובשאר העונות – בין סידני לסלואן, ובין סלואן למערכת המשפט. בין הארגונים, ניתן למנות את SD6: אחד משנים עשר התאים של ברית השנים עשר, המעסיק את סידני בעונה הראשונה, תוך התחזות ליחידת מבצעים מיוחדים של ה-CIA.
ברית השנים עשר: ארגון מודיעין עולמי חסר רחמים, שנוסד על ידי שנים עשר עריקים, מארגוני מודיעין ברחבי העולם.
K-Directorate: ארגון פרטי הממוקם ברוסיה, ומורכב מיוצאי יחידות מודיעין רוסיות שונות. מוצג לרוב בעונה הראשונה. בין סוכניו – אנה אספינוזה, אויבת של סידני, המופיעה לאורך הסדרה כולה.
האמנה: ארגון טרור המונהג (באופן נסתר) בידי ילנה דרבקו, במטרתה להביא להגשמת נבואותיו של רמבלדי, ומערב סוכני עבר, כמק'נס קול (מן העונה הראשונה) וג'וליאן סארק, וכן סוכנים חדשים, כלורן ריד.
וולמארט
וול-מארט חנויות בע"מ (באנגלית: ), המוכרת כמותג וולמארט (באנגלית: Walmart), היא החברה הקמעונאית הגדולה בעולם והיא גם החברה המסחרית הגדולה בעולם. וול-מארט היא חברה ציבורית אמריקאית שנוסדה על ידי סם וולטון בשנת 1962 ונרשמה כחברה בערבון מוגבל ב-31 באוקטובר 1969. בשנת 1972 החלה מנייתה להיסחר בבורסת ניו יורק. וולמארט היא המעסיק הפרטי הגדול ביותר בעולם, למעלה משני מיליון ושלוש מאות אלף עובדים מועסקים בחברה, פי ארבע מהמעסיק הפרטי השני בגודלו בעולם. נכון לדצמבר 2022 היא רשת המזון הגדולה בעולם.
רקע
וולמארט היא קמעונאית המזון הגדולה ביותר בארצות הברית, ולפי הערכות, היא מחזיקה ב-20% משוק המזון הקמעונאי ומשוק מוצרי הצריכה. החברה היא גם קמעונאית הצעצועים הגדולה בארצות הברית, עם 22% משוק הצעצועים הקמעונאי, יותר מאשר רשת טויס-אר-אס.
כמעסיק ענק וכאחת החברות המסחריות הבולטות ביותר בארצות הברית, אם לא הבולטת שבהן, וולמארט זוכה לתשומת לב ולביקורת מצד ארגוני צרכנים, ארגוני עובדים, פוליטיקאים, ארגונים להגנת הסביבה וארגונים דתיים.
היסטוריה
סם וולטון החל את עבודתו בתחום הקמעונאות ב-3 ביוני 1940, כאשר קיבל משרה בחנות JC Penny בדה מוין, איווה, שם עבד 18 חודשים. בשנת 1945 הוא פגש את האחים בטלר שבבעלותם הייתה רשת מקומית קמעונאית, בסגנון "הכל בשקל", ששמה "בן פרנקלין". האחים הציעו לוולטון לפתוח חנות ברשת, בניופורט, ארקנסו. לאחר תקופת הצלחה בניופורט, לא הצליח וולטון לחדש את חוזה ההשכרה של החנות בתנאים נוחים ומשלא מצא מיקום אחר בניופורט, העביר את החנות לבנטונוויל בארקנסו, כחלק מרשת "בן פרנקלין" אולם תחת השם "וולטון פייב אנד דיים" (מילולית: וולטון בחמישה ועשרה סנט). בחנותו הצליח וולטון להגביר את מכירותיו על ידי צמצום מתח הרווחים על המוצרים.
בשנת 1962 וולטון פתח את חנות הוולמארט הראשונה ושמה "וול-מארט דיסקאונט סיטי" (מילולית: עיר ההוזלות של וול-מארט), ברוג'רס, ארקנסו. בתוך חמש שנים החברה גדלה לרשת של 24 חנויות ברחבי מדינת ארקנסו והגיעה למכירות של 12.6 מיליון דולר. בשנת 1968 החברה פתחה חנויות ראשונות מחוץ לגבולות מדינת ארקנסו, בסייקסטון, מיזורי ובקליירמור, אוקלהומה.
בשנות השמונים והתשעים גדלה החברה במהירות והייתה לחברה השנייה בגודלה בעולם על פי סך מכירותיה.
נכסי החברה
ליבה של חברת וולמארט הוא בשלוש רשתות קמעונאיות: חטיבת חנויות וולמארט ארצות הברית, "המועדון של סם" (Sam's Club), ווולמארט אינטרנשיונל. וולמארט מנהלת את עסקיה במסגרות קמעונאיות שונות: חנויות כלבו ענקיות (סופר-סנטר), חנויות מזון ובתי מרקחת, חנויות סחורות קמעונאיות כלליות, שווקים קטנים, חנויות שלם וקח, מועדוני קניות בסגנון מחסן, חנויות בגדים, חנויות מוצרים בהנחה ומסעדות.
חנויות למוצרים בהנחה של וולמארט
חנויות המוצרים בהנחה של וולמארט היא רשת חנויות בשטח ממוצע של 9,500 מ"ר כל חנות. בחנויות מגוון מוצרי צריכה כלליים וכן מבחר מוצרי מזון. בהתאם לדיווחי החברה, נכון ליום 31 באוגוסט 2006, היו בארצות הברית 1,135 "חנויות למוצרים בהנחה של וולמארט".
וולמארט סופר-סנטר
חנות הסופר-סנטר הראשונה נפתחה בשנת 1988 בעיר וושינגטון במיזורי. בהתאם לדיווחי החברה, נכון ליום 31 באוגוסט 2006, קיימות 2,121 חנויות וולמארט סופר-סנטר בארצות הברית.
חנויות כלבו וולמארט השכונתיות
חנויות כלבו וולמארט השכונתיות היא רשת של מרכולים (סופרמרקטים) ששטחם הממוצע הוא 3,900 מ"ר. בחנויות מבחר מוצרים הכולל מרכול, וכן מוצרי מרקחת, ועוד.
"המועדון של סם" (Sam's Club)
רשת "המועדון של סם" היא רשת "חנויות מחסן", בסגנון סיטונאי, המוכרות מוצרי מזון ומוצרי צריכה כלליים, בדרך כלל בכמויות ובאריזות גדולות. לקוחות הרשת משלמים דמי חבר שנתיים לצורך חברות במועדון הלקוחות. החנות הראשונה ברשת "המועדון של סם" נפתחה בשנת 1983, בעיר מידווסט סיטי, באוקלהומה.
בהתאם לדו"ח הכספי האחרון של וולמארט (ינואר, 2006), מכירות "המועדון של סם" היוו כ-12.7% מכלל המכירות השנתי של החברה. נכון ליום 31 באוגוסט 2006, היו מעל 567 חנויות ברשת "המועדון של סם", רובן בחלקה המזרחי של ארצות הברית. המתחרה העיקרית של המועדון היא רשת קוסטקו. למועדון של סם יש יותר סניפים ברחבי ארצות הברית, אך היקף המכירות של קוסטקו גבוה יותר.
וולמארט בינלאומי (Wal-Mart International)
פעילויות חטיבה זו מתבצעות ב-2,700 חנויות ב-14 מדינות מחוץ לארצות הברית. בהתאם לדו"ח הכספי האחרון של וולמארט (ינואר, 2006), המכירות בחטיבה זו מהוות כ-20.1% מסך המכירות השנתי של החברה. לחברה חנויות בבעלות מלאה במדינות ארגנטינה, ברזיל, קנדה, קוריאה הדרומית ובריטניה.
חברת ASDA הבריטית, הנשלטת על ידי וול-מארט, הכניסה בהתאם לדו"ח הכספי האחרון של החברה (ינואר, 2006) 42.7% מכלל המכירות הבינלאומיות של וול-מארט. בניגוד לאופי חנויות וול-מארט בארצות הברית, ASDA הייתה ונשארה במהותה רשת חנויות מזון. למרות זאת יש בה דגש על מוצרי צריכה כלליים יותר מאשר ברוב הסופרמרקטים הבריטיים (להוציא את יריבתם הגדולה בשוק טסקו). נכון לתחילת שנת 2006 היו 236 חנויות ASDA בבריטניה.
בנוסף לעסקים הבינלאומיים שבבעלותה המלאה, חברת וול-מארט אף שותפה בעסקים בסין. וול-מארט מחזיקה ברוב מניות "וולמקס" במקסיקו. ביפן וול-מארט מחזיקה ב-55.3% ממניות חברת סיו (The Seiyu Co. Ltd.). לוול-מארט 51% בחברת החזקות קמעונאית במרכז אמריקה בשם "חברת מרכז אמריקה לאחזקות קמעונאיות" (CARHCO). ל"חברת מרכז אמריקה" למעלה מ-360 חנויות מזון (סופרמרקט) וחנויות קמעונאיות אחרות, בחמש מדינות: גואטמלה, אל סלוודור, הונדורס, ניקרגואה וקוסטה ריקה.
ביולי 2006, הכריזה וול-מארט כי תפסיק את פעילותה בגרמניה עקב הפסדים נמשכים.
מאפייני החברה
הדגם העסקי של וול-מארט מבוסס על מכירת מגוון גדול של מוצרי צריכה כלליים "תמיד [ב]מחירים נמוכים" כסיסמתה. החברה מכנה את עובדיה בשם "עמיתים". בכל חנויות החברה בארצות הברית ובקנדה עובדים "מקדמי פני קהל", שתפקידם לברך את הקונים בפתח החנות וכן לעזור לקונים בהתמצאות בחנות ולשמש אף בתפקידי ביטחון. שלא כמו רשתות קמעונאיות רבות אחרות בארצות הברית ובעולם, וול-מארט אינה גובה "אגרת מיקום" מספקיה כתנאי למיקום מוצריהם על מדפי החנות. תחת זאת, החברה מתמקדת במכירות מוצרים פופולריים יותר.
סיסמה ולוגו
סיסמת חברת וול-מארט הנוכחית היא "חסוך כסף תחיה טוב יותר" (באנגלית :"Save Money Live Better") סיסמה זו החליפה את הסיסמה הישנה "תמיד מחירים נמוכים, תמיד" (באנגלית :"Always Low Prices, Always") שהייתה סיסמת החברה במשך 19 שנים.
ב-30 ביוני 2008 הציגה וול-מארט את הלוגו החדש של החברה שהחליף את הלוגו הישן, שהיה לוגו החברה במשך 18 שנים.
ניהול
חברת וול-מארט מנוהלת על ידי דירקטוריון בן שלושה-עשר חברים, אשר נבחר כל שנה על אספת בעלי המניות. ס. רוברט וולטון, בנו הבכור של מייסד החברה סם וולטון הוא יושב ראש הדירקטוריון וה. לי סקוט משמש כמנכ"ל ואף חבר דירקטוריון. בין חברי דירקטוריון וול-מארט בעבר הייתה גם הילרי קלינטון (1985-1992).
בסיס לקוחות
וול-מארט היא חברה בינלאומית עם בסיס לקוחות מגוון. על פי דיווח אחד, 80% מתושבי ארצות הברית מבקרים בחנות וול-מארט לפחות פעם בשנה. בכל שבוע מבקרים בחנויות החברה 100 מיליון לקוחות, יותר משליש מאוכלוסיית ארצות הברית. מבדיקת מאפיינים דמוגרפיים של לקוחות וול-מארט קבועים בארצות הברית ניתן לראות כי הכנסותיהם הן מתחת לממוצע ההכנסה הארצי. על בסיס ניתוח נתוני לקוחות ההערכה היא כי לחמישית מלקוחות החברה בארצות הברית אין חשבון בנק, שיעור גבוה כפליים מן השיעור הארצי.
וול-מארט נוקטת צעדים כדי להרחיב את בסיס הלקוחות של החברה. בדיווח מיום 7 בספטמבר 2006, בוול סטריט ג'ורנל נמסר כי החברה משנה את אופי המוצרים שהיא מציעה בחנויותיה. עד היום הציעה החברה מוצרים בשיטת "מידה אחת שווה לכל" ומעתה תחל החברה להציע מוצרים המשקפים את הטעם של שישה מגזרים דמוגרפיים שונים: שחורים, המעמד הכלכלי הגבוה, רווקים/רווקות, היספנים, תושבי הפרברים ותושבי האזורים הכפריים. דוגמה למאמצי החברה להרחיב את בסיס לקוחותיה בארצות הברית, כדי שיכלול גם לקוחות הומוסקסואלים, הם מגעים שקיימה החברה עם לשכת המסחר של ארגון ההומוסקסואלים הלאומי בארצות הברית. במסגרת פניה זו לציבור הצרכנים ההומוסקסואלי אף החלה החברה לשווק בחנויותיה את ה-DVD של הסרט הר ברוקבק, למרות מחאות של ארגונים שמרניים בארצות הברית. דבר שמשך אליה ביקורת חריפה מחוגים שמרניים בארצות הברית.
וול-מארט בעין המחלוקת
חברת וול-מארט, המעסיק הפרטי הגדול בארצות הברית, אשר סניפיה פזורים על פני כל המדינה בארצות הברית ובמדינות אחרות, זוכה לא פעם לביקורת על היבטים שונים בפעילותה העסקית. בין מבקריה בולטים ארגונים קהילתיים, איגודי עובדים, ארגונים דתיים וארגונים להגנת הסביבה.
מיקום חנויות
וול-מארט מעוררת לעיתים ביקורת על החלטותיה באשר למיקום חנויותיה. לדעת המבקרים, וול-מארט מתעלמת בהחלטות אלה מהשפעות סביבתיות של החנות, בטיחות הציבור, עומסי תנועה ויחסי ציבור גרועים.
השפעה כלכלית
מבקריה של וול-מארט טוענים לעיתים קרובות כי החברה גורמת לסגירת עסקים קטנים, הנמצאים בבעלות מקומית, ליד חנויותיה. מחקרים על ההשפעה הכלכלית של פתיחת חנות וול-מארט על סביבתה העסקית מצביעים על השפעות חיוביות ושליליות גם יחד. במחקר אחד משנת 1997 נמצא כי פתיחת חנות וול-מארט באזור של יישובים קטנים, עלולה לגרום לסגירת כמחצית מן העסקים הקמעונאיים, בתוך עשר שנים מפתיחת החנות. מנגד יש הטוענים כי המחירים הזולים בחנויות וול-מארט הם חסרי השפעה, מבחינה סטטיסטית, על מגזר העסקים הקטנים בארצות הברית.
אף בתחום יצירת משרות חדשות קיימות דעות חלוקות באשר להשפעת חנויות וול-מארט על סביבתן. מחד, יש הטוענים כי סגירת עסקים קטנים כתוצאה מכניסת חנות ענק לפעולה, גורמת לגידול באבטלה. מנגד, במחקר שנעשה באוניברסיטת מיזורי נמצא כי, בטווח הקצר, פתיחת חנות וול-מארט חדשה, תורמת 100 משרות חדשות לקהילה. בתוך 5 שנים אובדות בקהילה 50 משרות אחרות כתוצאה מסגירת עסקים קטנים, אולם עדיין נוספו 50 משרות לאותה קהילה. עוד נטען כי מחירי המזון הזולים בוול-מארט מגבירים באופן משמעותי את כוח הקניה של השכבות החלשות בציבור.
אף באשר לרמת השכר במשרות המוצעות על ידי וול-מארט נשמעה ביקורת רמה. נטען כי וול-מארט משלמת משכורות נמוכות יחסית, דבר הגורם ליותר משפחות להיות תלויות בגורמי הרווחה.
מונופסון
נטען כנגד וול-מארט כי היא משתמשת בכוחה כמונופסון כדי לאלץ את ספקיה לבצע פעילויות בלתי כלכליות מצדם. כך למשל נטען כי דרישתה המתמדת של וול-מארט מספקיה להוזיל את מחיריהם, גרמה לחברת המזון "קראפט" לסגור 36 ממפעליה, לפטר 13,500 עובדים ולהפסיק ייצור רבע ממגוון מוצריה. נטען כי לולא מדיניותה זו של וול-מארט, קראפט הייתה יכולה להימנע מנקיטת צעדים אלו על ידי העברת חלק מעלויותיה אל צרכניה ובסופו של דבר, אל ציבור הלקוחות.
תמחור "טורף"
יש שהאשימו את וול-מארט בכך שהיא קובעת מחירי הפסד על חלק ממוצריה בכוונה לחסל מתחרים בשוק. כך בתביעה שהגישה נגד וול-מארט חברת "אמריקן דרגס". ערכאה נמוכה בארקנסו פסקה כי אכן התנהגותה של החברה בקביעת מחירי מוצרים מסוימים הייתה פסולה, אולם בית המשפט העליון של ארקנסו הפך פסיקה זו וקבע כי זכותה של חברה מסחרית לקבוע "מחירי הפסד" לחלק מן המוצרים שהיא מוכרת ואין בכך כדי לבסס שיטות מסחר בלתי הוגן.
יחסי עבודה
וול-מארט ספגה ביקורת על מדיניותה כנגד התאגדות עובדים בחברה. בחנויותיה בצפון אמריקה החברה הצליחה במידה רבה למנוע התאגדות של עובדיה, לעיתים בשיטות תוקפניות. לדוגמה, כאשר קצבים באחת מחנויות החברה בג'קסונוויל, טקסס, ביקשו להתאגד, סגרה החברה את מחלקת הבשר הטרי בחנות והחלה לשווק בשר באריזות, בכל חנויותיה. בחנויות החברה בגרמניה הצליחו עובדי החברה להתאגד בכל החנויות, אולם יש לציין כי לאחרונה החליטה וול-מארט למכור את חנויותיה במדינה זו.
איגודי עובדים בארצות הברית הביעו דאגה לנוכח רמות השכר הנמוכות המשולמות לעובדי וול-מארט וכן לתנאים הנחותים של ביטוח בריאות לעובדים. אפילו הוגשו נגד החברה מספר תביעות של עובדים הטוענים כי הוכרחו לעבוד מעבר לשעות שתועדו בשעון הנוכחות, ללא הפסקות וללא תשלום על העבודה הנוספת. בפברואר 2015 החליטה וול-מארט על העלאת שכר המינימום לעובדים העוברים הכשרה בסיסית ל-10$ ולמנהלי מחלקות ל-15$, זאת במקביל ליצירת מסלולי התקדמות ברורים יותר לעובדים ולהגמשת שעות העבודה. פעילי זכויות עובדים בירכו על השינוי, אך הדגישו כי הוא אינו מספיק וכי הוא אינו מיושם במלואו.
יבוא וגלובליזציה
וול-מארט היא הלקוח הגדול ביותר של רוב ספקיה, דבר המעניק לה כוח מיקוח אדיר. החברה דורשת מספקיה להוריד מחירים משנה לשנה, אחרת עלול הספק למצוא כי החברה תמצא ספק אחר, זול יותר, לאותו מוצר. לטענת מבקרי החברה, התנהגות זו של וול-מארט מאלצת ספקים רבים להעביר את מפעלי הייצור שלהם מארצות הברית למדינות בעולם שבהן כוח העבודה זול יותר, דוגמת סין ומדינות העולם השלישי.
בשנת 2005 60% מן המוצרים על מדפי חנויות וול-מארט יוצרו מחוץ לארצות הברית, זאת לעומת 6% בלבד בשנת 1995.
רוק אינסטרומנטלי
רוק אינסטרומנטלי (באנגלית: Instrumental Rock) הוא סגנון רוק ששם דגש על כלי נגינה ואשר אינו כולל שירה.
דוגמאות לרוק אנד רול אינסטרומנטלי נמצאות בכל תת-ז'אנר של מוזיקת הרוק, ולעיתים קרובות ממוזיקאים המתמחים בתחום כדוגמת ג'ו סטריאני, סטיב ואי, דיק דייל ו"הונצ'רס" (The Ventures). ללהקות מיינסטרים כראש ולהקת האחים אולמן גם היו הצלחות בתחום.
כתוצאה מתנועת הפוסט רוק בשנות ה-90 וכן מנדירותן של רצועות שמע אינסטרומנטליות במיינסטרים המוזיקה, הרוק האינסטרומנטלי תויג כ"רוק נסיוני" ("Experimental Rock").
בשעה שרוב להקות הרוק מבצעות קטעים אינסטרומנטליים, אלה הכוללות שירה באופן ניכר אינן נחשבות כשייכות לסגנון ספציפי זה.
היסטוריה מוקדמת
הרוק אנד רול האינסטרומנטלי היה פופולרי מאוד בתקופה שלפני הפלישה הבריטית (אמצע שנות ה-50-אמצע שנות ה-60), שראה קטעים אינסטרומנטליים מאמנים כדוגמת נגן הסקסופון והעוגב ביל דוגט, נגני הבלוז ג'ימי ריד וליטל ווקר, הסקסופוניסט ארל בוסטיק, נגני הג'אז טאב סמית' וארנט קוב, ונגני הרית'ם אנד בלוז ביג ג'יי מקנילי, רד פרייסוק ולי אלן.
אורגן חשמלי וסקסופון היו מבין הכלים ששלטו בקטעים האינסטרומנטליים, אך הבולטת מכולם הייתה הגיטרה. ביוני 1963, מעט לפני הפלישה הבריטית, הוציא הגיטריסט לוני מאק את הקטע האינסטרומנטלי "Memphis" שהגיע למקום חמישי ברשימת מצעדי הפזמונים, והיה לקטע הווירטואוזי הראשון באורך מלא שכלל סולמות ודיסטורשן. קטע זה האיץ את כניסתו של ז'אנר הבלוז רוק, שמאוחר יותר ראה אמנים כאריק קלפטון, ג'ימי הנדריקס וסטיבי ריי ווהן.
שנות ה-70
להקת האחים אולמן לא נחשבת ללהקת רוק אינסטרומנטלי, אולם הם ביצעו מספר קטעים אינסטרומנטליים וגרסאות ארוכות יותר לשיריהם. דוגמה טובה לכך נמצא בקטע בן ה-22 דקות "Whipping Post" באלבומם משנת 1971 "At Fillmore East" ("הופעה חיה בפילמור איסט"). באמצע שנות ה-70 הוציא ג'ף בק שני אלבומים אינסטרומנטליים מלאים, "Blow By Blow" ו-"Wired", שהושפעו רבות מסגנון הג'אז, ואפילו האלבום השני כלל גרסת כיסוי לביצועו של נגן הקונטרבס צ'ארלס מינגוס "Goodbye Pork Pie Hat".
שנות ה-80
במהלך שנות ה-80, ז'אנר הרוק האינסטרומנטלי שלט בזכות מספר נגני סולו. הווירטואוז השוודי ינגוויי מלמסטין רכש לעצמו שם דבר בשנת 1984 בעת שניגן עם הלהקה "אלקטרז", ושנה לאחר מכן הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, "Rising Force", שהגיע למקום ה-60 במצעד הפזמונים. אלבומו של ג'ו סטריאני משנת 1987, "Surfing with the Alien", היה להפתעה מסחרית וכלל שני קטעים שהפכו לאבני יסוד לנגנים חדשים - הבלדה "Always With Me, Always With You" וסווינג הג'אז "Satch Boogie". שנתיים לאחר מכן יצא אלבומו "Flying in a Blue Dream".
לאחר שמלמסטין עזב את אלקטרז, החליף סטיב ואי את מקומו, שעד לאותה עת ניגן עם להקתו של פרנק זאפה. ואי הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, "Flex-Able" בשנת 1984. הגיטריסט ג'ייסון בקר הוציא שני אלבומים עם הרכב קקופוני, שכללה אותו ואת מרטי פרידמן, שעזב מאוחר יותר את ההרכב כדי לנגן עם להקת הת'ראש מטאל מגאדת'. לאחר צאת אלבומם השני של ההרכב בשנת 1988, הוציא בקר שני אלבומי סולו לפני שאובחן במחלת ALS ורותק לכיסא גלגלים.
שנות ה-90
בשנת 1990, הוציא סטיב ואי את אלבומו השני "Passion and Warfare", שהיה שילוב בין רוק, ג'אז, רוק קלאסי ונעימות אסיאתיות, ונחשב לפריצת דרך טכנית בכל הנוגע להלחנה בעזרת גיטרה חשמלית. בהמשך הוציא ואי שלושה אלבומים, שהאחרון שבהם "Fire Garden" נחשב באותה עת לאלבומו המורכב והאפי ביותר. בשנת 1995 החל מייקל אנג'לו באטיו את קריירת הסולו שלו. אלבומיו הכילו קטעים אינסטרומנטליים, אולם נוספה להם שירה.
סרטו של קוונטין טרנטינו, ספרות זולה, השתמש רבות ברוק אינסטרומנטלי בפסקול הסרט, מה שתרם להתעניינות הולכת וגוברת בסגנון הרוק המיוחד.
במהלך שנות ה-90, מוזיקת הרוק האינסטרומנטלי פרחה גם בקרב להקות אינדי רוק.
עם עליית סגנון הגראנג', הפופולריות של הרוק האינסטרומנטלי הלכה ודעכה, ומספר אמנים מצומצם המשיך לשגשג בתחומם.
שנות ה-2000
סטיב ואי התבקש להופיע בסימפוניה "Fire Strings", שתוכננה עבור גיטרה חשמלית בהשתתפות 100 נגנים, ונחשבה כבלתי אפשרית לביצוע. ואי הצליח במשימה לאחר שנתן ביצוע מרשים וזכה לשבחים מנגני התזמורת הקלאסית. מספר שנים אחר כך, ואי הלחין בעצמו קונצרט בשם "The Aching Hunger", שכלל להקת רוק (שלוש גיטרות, תופים וגיטרה בס), סינתסייזר ותזמורת בת 50 נגנים, ובין השנים 2004–2005 השתתף יחד עם תזמורת מטרופול של הולנד בקונצרט עם מרבית מביצועיו.
שנות ה-2000 ראו גם את עליית הפופולריות של להקות הנחשבות כשייכות לזרם הפוסט רוק, שרבות מהן הוציאו קטעים אינסטרומנטליים. להקות כדוגמת "Godspeed You! Black Emperor", "Do Make Say Think", "Mogwai", "God Is an Astronaut", "Russian Circles" ו-"Explosions in the Sky".
ריקימר
פלאביוס רִיקִימֶר (לטינית: Flavius Ricimer; בערך 418 - 18 באוגוסט 472) היה שליטה בפועל של האימפריה הרומית המערבית בין 461 ל-472. ידוע בכך שהיה ממנה קיסרי בובות והיה מוציא אותם להורג כאשר חשד כי הם חותרים תחתיו. הוא נשאר דמות שנויה במחלוקת בהיסטוריה הרומית, ויש הרואים בו אשם לקריסתה של הקיסרות הרומית המערבית, בשל שלטונו העריץ, חיסולו של הקיסר מיוריאנוס, אשר הצליח לשקם את כוחה את האימפריה, ומאוחר יותר, של הקיסר אנתמיוס, אשר ניסה להציל את המערב דרך השגת תמיכה מהקיסרות המזרחית.
חייו
ריקימר היה נוצרי אריאני ממוצא גותי, בנו של נסיך סואבי ובתו של ואליה מלך הויזיגותים משושלת בלתה. את שנותיו הראשונות בילה בחצר הקיסר הרומי ולנטיניאנוס השלישי, וזכה להכרה כאשר לחם תחת המצביא הרומי פלביוס אאטיוס, המגיסטר מיליטום של ולנטיניאנוס.
אחרי מותם של ולנטיניאנוס ואאטיוס בשנים 454–455 התחולל מאבק על השלטון במערב. הסנאטור פטרוניוס מקסימוס, שהיה שותף ברציחתם, תפס את השלטון, אך כעבור זמן קצר נהרג בעת ביזת רומא על ידי המלך הוונדלי גאיזריק במאי 455. אוויטוס הוכתר אחריו לקיסר בידי הויזיגותים. עם הגעתו לרומא, מינה אוויטוס את ריקימר כמפקד האימפריה המערבית, שבשלב זה הצטמצמה לאיטליה וחלק מדרום גאליה. צבא וצי חדשים גויסו מבין השבטים הגרמאניים.
אחרי שעזב את רומא הותיר גאיזריק צי וונדלי שצר על החוף האיטלקי. בשנת 456 הוביל ריקימר את ציו בכדי למנוע פלישה ונדלית לסיציליה ליד אגריגנטום, ואחר הביס את הוונדלים הנמלטים בקרב ימי ליד האי קורסיקה. בינתיים, כפי שמספר ההיסטוריון יוחנן מאנטיוכיה, התרחש אז רעב ברומא, וזה הוחרף ככל הנראה עקב התשלום לחיילי הצבא. העם האשים את אוויטוס, וכפה עליו לסלק מן העיר את שכירי החרב הגרמאנים (מגאליה) שחנו בה, כדי שיהיו בה פחות פיות להאכיל. הקיסר גם נאלץ למכור לסוחרים את הברונזה שהסיר ממוסדות ומבנים, מאחר שהזהב שבאוצר האימפריה אזל.
פעולותיו עוררו זעם נוסף, וריקימר, יחד עם הגנרל מיוריאנוס, שכבר לא היו צריכים לחשוש משכירי החרב הגותים בעיר, אסרו את אוויטוס. לאחר שיצא לגליה, דלקו השניים בעקבותיו והביסו את כוחותיו בקרב ליד פיאצ'נזה (פלקנטייה). אוויטוס הודח רשמית מכסאו (בערך ב-17 באוקטובר 456), ומונה לבישוף העיר, אולם זמן קצר אחר כך ככל הנראה הוצא להורג בידי השניים.
כעת, נותר ריקימר כשליט בפועל של מה שנותר מן האימפריה המערבית. האיומים על האימפריה הלכו ושחקו את כוחה להגן על עצמה, ועתה ניצב ריקימר בפני איומים מפאנוניה מצד האוסטרוגותים, פלישה של האלאנים והאויב הגדול גאיזריק, מלך הוונדלים, ששנא אותו כנכדו של המלך ואליה.
ריקימר התלבט כשלושה חודשים כיצד לנהוג. כאדם ממוצא גרמאני, אסור היה לו לקבל את התואר אוגוסטוס ועל כן לא היה יכול לשמש כקיסר. לחלופין, היה יכול להיפטר לגמרי מהחצר הקיסרית ולשלוט בעצמו כ"דוקס" (dux), להתמנות כמושל רומא תחת חסות רשמית של הקיסר בקונסטנטינופול, או לבחור קיסר-בובה. כקודמיו החשובים בתפקיד, סטיליקו ואאטיוס, בחר גם ריקימר באפשרות השלישית.
האדם בו בחר ריקימר לתפקיד הקיסר היה ליביוס סוורוס, שהוכתר ב-19 בנובמבר 461. סוורוס היה כנוע יותר מקודמו מיוריאנוס, ומעמדו כשליט בובה היה ברור לכל, כפי שניתן להתרשם ממטבעות שנטבעו בתקופת קיסרותו, שעל צידם האחורי מופיע חותמו של ריקימר. הכתרתו של סוורוס לא זכתה לאישורו של הקיסר ליאו הראשון בקונסטנטינופול, ואילו בגאליה הכתיר עצמו לקיסר אָיְגִידִיוּס, שנטר טינה לריקימר על רצח ידידו מיוריאנוס. איגידיוס, שהיה טרוד במלחמות בויזיגותים בשטחו, מת בשנת 464.
אויב אחר של ריקימר היה הגנרל מרקלינוס. בשנת 461 הוצב הגנרל בסיציליה בראש צבא סיוע הוני כדי להגן על האי מן הוונדלים. בעקבות שוחד מריקימר עזבו ההונים את מרקלינוס ועברו לצידו של ריקימר ומרקלינוס עבר לדלמטיה, שם שלט תחת חסות ליאו, הקיסר המזרחי. אחרי עזיבתו בזזו הוונדלים והמאורים את סיציליה. משלחת מטעם ריקימר כשלה בנייסיון לפייסו, אך משלחת של ליאו הגיעה להסכם עם גאיזריק, מלך הונדלים, לפחות ביחס לנשות בית תיאודוסיוס אותן שבה כאשר בזז את רומא. אאודוקיה, כלתו של בנו הונריק, לא הושבה, אך אמה ליקיניה אאודוקסיה ואחותה פלקידיה נשלחו לקונסטנטינופול. בתמורה, נשא ונתן גאיזריק כדי לקבל חלק מרכושו של ולנטיניאנוס השלישי כמוהר עבור אאודוקיה. השליט הזקן, שהיה דמות מרכזית במשחקי הכוח מזה שלושים וחמש שנה, כבר הצליח להשתלט ולספק את הפרובינקיות של מאוריטניה, סרדיניה, קורסיקה והאיים הבלאריים.
משמעות העסקה בין ליאו הראשון לגאיזריק התבררה במהרה. פלקידיה, בתה של ליקיניה אאודוקסיה, נישאה לאוליבריוס, אחד מבני הגנוס האצילי אניקיאנוס. אחרי מותו של סוורוס ב-15 באוגוסט 465 - יש הטוענים שבעקבות הרעלתו על ידי ריקימר - התייצב גאיזריק כמגנו של בית תיאודוסיוס ותבע כי אוליבריוס יירש את מקומו באיטליה.
ריקימר והסנאט פנו לליאו הראשון וביקשו להשיג דרכו פיוס עם גאיזריק ומרקלינוס. המשלחת למרקלינוס הצליחה לשכנעו שלא להילחם ברומיים, אך המשלחת לקרתגו חזרה בלא כל תוצאות וגאיזריק המשיך לתבוע בעבור גיסתו את רכוש המשפחה הקיסרית וכן את רכושו של אאטיוס, שבנו גאודנטיוס היה כלוא אצלו. כדי להדגיש את דחיפות תביעותיו, ערך גאיזריק מסע ביזה באיטליה ובסיציליה, בלי שריקימר יצליח להעמיד מולו צי ימי של ממש.
המצב נותר בעינו, ללא הכרעה, משך שנה וחצי, עד שבשנת 467 ערכו הוונדלים מסע פשיטה גם על הפלופונסוס ביוון, דבר שגרם לליאו הראשון להבין כי סכנה חמורה מרחפת מעל המסחר באזור הים התיכון. הוא החליט להציב מועמד נגדי לאוליבריוס, את אנתמיוס, שהיה חותנו של הקיסר מרקיאנוס ועל כן השתייך באופן מסוים גם הוא לבית תיאודוסיוס. תמיכתו של ריקימר במהלך הושגה באמצעות הבטחת נישואים לביתו של אנתמיוס, וכך התאפשרה הגעתו של האחרון לאיטליה והכתרתו כקיסר ליד רומא ב-12 באפריל 467.
מטרת הנישואים והכתרת אנתמיוס הייתה לקדם את האפשרות של מסע משותף של ליאו, אנתמיוס וריקימר, ומרקלינוס, כדי למחוץ אחת ולתמיד את כוחם של הוונדלים. הצבא הגדול שהפליג מקונסטנטינופול בשנת 468 כלל, על פי התיאורים, 1,113 ספינות ויותר ממאה אלף חיילים. לרוע מזלו של ליאו, בהשפעת אשתו ורינה וידידו אספריוס, מונה כמפקד החיל בזיליסקוס, אחי אשתו, שהיה מפקד כושל ולא אמין. נטען כי הייתה זו שאיפתו של אספריוס שכוחו של ליאו לא יגבר במידה מופרזת בעקבות ניצחון על הוונדלים, ולכן תמך במינוי גנרל שסיכויי הצלחתו דלים. על החייל המערבי פיקד מפקד מוכשר יותר, מרקלינוס, אך השתתפותו גרמה לניכורו של ריקימר שהיה אויבו האישי וככל הנראה גם חש קנאה באנתמיוס.
תוכנית המלחמה הייתה לתקוף את הוונדלים בשלוש חזיתות: בזיליסקוס היה אמור להפליג ישירות לבירתם קרתגו, הגנרל הרקלינוס היה אמור לאסוף כוחות ממצרים ולעגון בטריפוליטנה ומשם להתקדם מערבה לקרתגו. מרקלינוס, עם הכוחות האיטלקים, היה אמור להפתיע את הוונדלים בסרדיניה ומשם להפליג לקרתגו.
תחילה, נדמה היה שמסע המלחמה מצליח. מרקלינוס הצליח במשימתו בסרדיניה בלא כל קושי, הרקלינוס לא נתקל במכשולים ואילו בזיליסקוס פיזר בקלות את צי הוונדלים ליד סיציליה. גאיזריק כבר כמעט אמר נואש, אך אז החליט בזיליסקוס משום מה להימנע מתקיפת קרתגו, ובחר לעגון במרחק מה מן העיר, ובכך הניח לגאיזריק הערמומי חמישה ימים של מנוחה, אותם ניצל לבניית צי חדש ומספר ספינות אש, המצוידות בחומר תבערה. באמצעות ציו החדש הפתיע גאיזריק את הצי הרומי החונה ובסיוע הפתעה, רוחות שנשבו בכיוון הנכון וספינות האש שלו הצליח להשמיד כמעט חצי מן הצי. בזיליסקוס נמלט עם שארית הצי לסיציליה ושם הצטרף למרקלינוס, אך זה נרצח כעבור זמן קצר על ידי מתנקש, שייתכן ופעל במצוות ריקימר, והתקווה למפקד צי בעל יכולות נגוזה. הרקלינוס ששמע על האסון בטרם הגיע לקרתגו שב על עקבותיו ובזיליסקוס שב לקונסטנטינופול וסולק לחיי גלות בהרקליאה.
התבוסה מול הוונדלים כמעט ומוטטה את קונסטנטינופול מבחינה כספית, אולם לא השפיעה הרבה על הקיסרות המערבית, שהייתה במצב של התמוטטות כמעט מוחלטת מזה זמן רב. בעקבות התבוסה התגלע בהדרגה סכסוך בין אנתמיוס לגיסו ריקימר. אנתמיוס ויתר לבורגונדים רבות כדי לגייסם לעזרה מול המלך הוויזיגותי המוכשר אאוריק, אך ללא הצלחה, מה שלא קידם את הפופולריות שלו באיטליה. מגרעות נוספות שלו בעיני הרומים היו מוצאו היווני, נטיותיו הפגניות והיושרה שגילה ביישום החוק. למרות זאת, העדיפו אותו הרומים על פני ריקימר, שמגרעת היותו אריאני וגרמאני די היה בה להטות את הכף.
כך, בהדרגה, התפצלו שרידי האימפריה לשניים, כך שבשנת 472 נוצרו שתי ממלכות כמעט נפרדות: הקיסר שלט ברומא, ואילו הפטריקיוס ריקימר במדיולנום שבצפון. אפיפניוס בישוף טיקינום ניסה לפייס בין השניים, ואחרי כן נשלח אוליבריוס מקונסטנטינופול, לכאורה כדי להשיג פיוס, אך למעשה כדרך מתוחכמת של ליאו להפטר ממקורבו של גאיזריק, כיוון שבמקביל למסעו לאיטליה נשלח שליח שהורה לאנתמיוס להוציא להורג את אוליבריוס. ריקימר לכד את השליח והוביל לתוצאה ההפוכה מזו שאליה התכוון הקיסר: ריקימר הכתיר את אוליבריוס לקיסר האימפריה המערבית באפריל 472.
ריקימר נע עתה כדי להכניע סופית את אנתמיוס וצר על רומא. הרומאים הרעבים החליטו להילחם וצבא בראשות בילימר הגיע מגאליה לסייע להם, אך ידו של ריקימר הייתה על העליונה. אנתמיוס התחפש והתחבא בכנסיית סנט כריסוגונוס, אך אותר על ידי גונדובאד, אחיינו של ריקימר, וראשו נערף ב-11 ביולי 472. ריקימר לא האריך חיים אחריו, ומת שישה שבועות לאחר מכן בקדחת.
מורשתו
אף שמקורות רבים מגלים עוינות לריקימר, ומתארים אותו כאדם בוגדני ונכלולי, ניתן להעריך את הצלחתו באמצעות השוואה בין המצב באיטליה בתקופת שלטונו, משך כמעט עשרים שנה, וההתמוטטות המהירה שבאה אחרי מותו. בניגוד לסטיליקו או אאטיוס, שנהנו משליטי בובה מאריכי ימים אך חלשי אופי וכנועים, לא הצליח ריקימר למנות שליט בובה כרצונו. היחיד שהיה קרוב לכך היה סוורוס, אך הוא מת אחרי תקופה קצרה.
ריקימר, שהיה לכוד בין האימפריה הרומית המזרחית, הוונדלים מדרום והוויזיגותים מצפון הצליח לשמור על רוב נכסיה של האימפריה המרוששת במהלך שנות שלטונו. את התלהבותו המוגבלת לצאת למסעות מלחמה בגאליה או אפריקה אפשר לפרש כבוגדנות, אך גם כהבנה של מגבלות הכוח הרומי באותה העת. האימפריה הייתה קרובה מאוד לנקודת אל-חזור מבחינה כלכלית וצבאית. ריקימר הצליח להבטיחה מפני התמוטטות מוחלטת במהלך שלטונו, אך בעקבות החיסולים הפוליטיים (ובמיוחד חיסולו של הקיסר מיוריאנוס אשר השיג את הניצחונות הרומיים האחרונים) והשחיתות בשלטונו הביא ריקימר לחוסר יציבות והידרדרות במצבה של האימפריה, שתגיע לקיצה תוך שנים ספורות.
ג'יין בירקין
ג'יין מאלורי בירקין (באנגלית: Jane Mallory Birkin; 14 בדצמבר 1946 – 16 ביולי 2023) הייתה שחקנית קולנוע, במאית, דוגמנית וזמרת אנגלייה.
בירקין הייתה ידועה בשל מכלול עבודתה בתחום הקולנוע והזמרה, אך גם בשל חייה הפרטיים, ומערכת יחסיה עם סרז' גינסבורג, עמו שרה את השיר השערורייתי "Je t'aime... moi non plus", בו נשמעת בירקין כשהיא גונחת ונאנחת בצורה המדמה יחסי מין.
לאחר הפרידה מגינסבורג ב-1980 המשיכה בירקין לעבוד גם כשחקנית וגם כזמרת, הופיעה בסרטים עצמאיים שונים והקליטה אלבומי סולו רבים.
על שמה של בירקין קרוי גם "תיק בירקין" המפורסם של הרמס.
ביוגרפיה
בירקין נולדה בשכונת מרילבון בלונדון בשנת 1946. אמה הייתה השחקנית ג'ודי קמפבל ואביה, דייוויד בירקין, היה קצין ב. היא גדלה בשכונת צ'לסי בלונדון, ואת לימודי התיכון סיימה בפנימייה יוקרתית באי וייט. בשנת 1965 הופיעה בתפקיד זעיר בסרט "The Knack", בבימויו של ריצ'רד לסטר. הצעירה הנאה בלטה כדוגמנית ושחקנית מתחילה בסצנת חיי הלילה של לונדון הסוערת. בגיל צעיר זה נישאה בשנת 1965 לג'ון בארי, המבוגר ממנה ב-13 שנים. ב-1967 נולדה בתם, קייט. הזוג התגרש בשנת 1968 והיא חזרה לגור עם הוריה.
תפקידה החשוב הראשון, בסרט "יצרים" משנת 1966, שיקף מציאות זו. בסרט זה, שביים מיכלאנג'לו אנטוניוני שיחקה בירקין אחת מצמד דוגמניות צעירות המגיעות לדירתו של הצלם תומאס (דייוויד המינגס) ומשתוללות עמו בעירום. תפקיד זה הוביל, בשנת 1968 למבחן בד לסרטו של פייר גרימבלט, "סלוגן". על אף שלא דיברה צרפתית קיבלה בירקין את התפקיד. בסרט כיכב השחקן הצרפתי סרז' גינסבורג, והשניים שרו ביחד את שיר הנושא של הסרט. עבודתם המשותפת הובילה לקשר רומנטי. באותה שנה גם שיחקה בסרט פסיכדלי הבריטי "Wonderwall", וב-1969 במותחן-ארוטי צרפתי "הבריכה" (La Piscine), לצד אלן דלון ורומי שניידר.
בשנת 1969 כתב גינסבורג שיר בשם "אני אוהבת אותך... גם אני לא" (Je t'aime... moi non plus), שאותו ייעד לבריז'יט בארדו. על אף שבארדו הקליטה את השיר, היא הורתה לגנוז את ההקלטה, בשל נועזותו של השיר. גינסבורג הקליט את השיר כדואט עם בירקין. השיר מתאר במילים מפורשות מעשה מיני, ולקראת סופו בירקין גונחת באופן המדמה יחסי מין. השיר עורר סערה בכל מקום בו הושמע, ונאסר לשידור על ידי תחנות רדיו באיטליה, ספרד ובריטניה. בישראל כיכב השיר במצעד הפזמונים של "גלי צה"ל. השיר נכלל באלבומם "ג'יין בירקין סרז' גינסבורג" שיצא לאור בשנת 1969, ובו שרה בירקין ארבעה שירים בעלי אופי דומה, לרבות השיר "69 année érotique" (השנה האירוטית 69). התקליט היה ללהיט ולהצלחה קופתית בצרפת.
בירקין המשיכה להקליט תקליטים ביחד עם גינסבורג. בשנת 1973 הופיעה בתפקיד נועז כמאהבתה של בריז'יט בארדו בסרטו של רוז'ה ואדים "לו דון ז'ואן היה אישה". בשנת 1975 הופיעה בסרטו הראשון של גינסבורג, שנקרא אף הוא "Je t'aime... moi non plus".
בירקין המשיכה בשנות ה-70 בקריירה הקולנועית, לצד הקריירה כזמרת. בין היתר הופיעה בסרטים "מוות על הנילוס" (1978) ו"רצח תחת השמש" (1982) על פי ספרי אגאתה כריסטי. בתחילת שנות ה-80 נפרדה מגינסבורג, עם זאת, עדיין המשיכה בשיתוף הפעולה האומנותי עם גינסבורג, עמו הוציאה תקליט משותף בשנת 1983 בשם "Baby alone in Babylone".
בשנות ה-80 שיחקה במספר סרטים של הבמאית אנייס ורדה, בהם: "קונג פו מסטר" (1987) בו שיחקה לצד בתה, שארלוט גינסבורג, וסרט הדוקו-דרמה "Jane B. par Agnès V" (1988). באותן השנים שיחקה גם במספר סרטים של הבמאי ז'אק ריווט, בהם "L'Amour par terre" (1984) ו"La Belle Noiseuse" (1991).
בשנת 1999 הוזמנה להופיע עם שירי סרז' גינסבורג בפסטיבל אביניון. שם היא פגשה את הכנר והמעבד האלג'יראי ג'מאל בנייה והשניים החליטו לעבוד יחד. בנייה עיבד את כל השירים שכתב גינסבורג בשביל בירקין לסגנון צפון אפריקאי, ובירקין הופיעה עמם בכל העולם במופע הנקרא "ערבסק", במשך מספר שנים. בשנת 2002, הוציאה לאור את אלבום ההופעה החיה "ערבסק". בעקבות הצלחת המופע חזרה לתודעת הקהל והוציא שלושה אלבומי אולפן תוך זמן קצר, "Rendez-vous" (2004), Fictions (2006), ו-"Enfants d'Hiver" (2008).
בשנת 2007 יצא לאקרנים סרטה "ארגזים" בו שימשה כבמאית, תסריטאית ואף שיחקה בתפקיד ראשי.
בשנת 2016 כיכבה כדוגמנית בקמפיין האביב של בית האופנה איב סן-לורן.
בשנת 2021 יצאה לאקרנים הסרט "ג'יין מאת שרלוט", דוקו-דרמה שיצרה יחד עם בתה שארלוט גינסבורג.
ביקורים והופעות בישראל
בירקין ביקרה והופיעה בישראל מספר פעמים.
בשנת 1988 הייתה אורחת פסטיבל הקולנוע ירושלים, לרגל הקרנת ארבעה סרטים בכיכובה במסגרת הפסטיבל. בשנת 2007 הייתה שוב אורחת פסטיבל הקולנוע, בו הוצג סרטה "ארגזים", בבימויה ובכיכובה, שגם פתח את פסטיבל קאן באותה שנה.
בדצמבר 2003 הופיעה בישראל וב, בעזה, רמאללה ובית לחם, עם המופע "ערבסק" המבוסס על שירי האלבום באותה השם שיצאה בתחילת אותה שנה. בנוסף נערכה לכבודה קבלת פנים בבית הקונסוליה הצרפתית בירושלים.
ב–26 בספטמבר 2018 הופיעה במשכן לאמנויות הבמה באשדוד, במסגרת פסטיבל "פרנקופולי".
חיים אישיים
בירקין נישאה בשנת 1965 לג'ון בארי, מלחין הידוע בעיקר בכתיבת המוזיקה למספר סרטי ג'יימס בונד, כמו גם לסרטים רבים אחרים. הם נפגשו כאשר בארי ליהק את בירקין למחזמר שכתב. הנישואים הסתיימו ב-1968. בתם, הצלמת קייט בארי, נולדה ב-8 באפריל 1967 ומתה ב-11 בדצמבר 2013, לאחר שנפלה מחלון דירתה בקומה הרביעית.
הייתה לה מערכת יחסים נלהבת ויצירתית עם המנטור שלה, סרז' גינסבורג, אותו הכירה על הסט של "סלוגן" ב-1968, מערכת יחסים שנמשכה 12 שנים. הם מעולם לא נישאו, למרות שמועות ודיווח שגוי על כך. הם נפרדו ב-1980. ב-1971 נולדה להם בת, השחקנית והזמרת שארלוט גינסבורג.
ב-4 בספטמבר 1982 ילדה את בתה השלישית, השחקנית לו דויון, ממערכת היחסים שלה עם הבמאי ז'אק דויון. הם נפרדו בשנות ה-90. אחר כך, בירקין ניהלה מערכת יחסים עם הסופר הצרפתי אוליבייה רולן.
נכדיה הם רומן דה קרמדק (נולד ב-1987) מקייט בארי, בן (נולד ב-1997), אליס (נולדה ב-2002), וג'ו (נולד ב-2011) משארלוט גינסבורג, ומארלו (נולד ב-2002) מלו דויון.
בירקין התגוררה בעיקר בפריז מאז סוף שנות ה-60.
ב-6 בספטמבר 2021 דווח כי מצבה של בירקין טוב לאחר שעברה שבץ מוחי קל. הידיעה נחשפה בהצהרה שהודיעה כי בירקין מבטלת את הופעתה בפסטיבל הסרטים האמריקאי בדוביל, צרפת.
נפטרה ב-16 ביולי 2023, בגיל 76.
פרסים והוקרה
בשנת 2001 העניקה לה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת את תואר קצין "מסדר האימפריה הבריטית" (OBE), על פועלה לקידום שיתוף הפעולה התרבותי בין צרפת ובריטניה. היא קיבלה גם את אות "מסדר ההצטיינות הלאומי" (Ordre national du Mérite) של צרפת, וב-2018 את אות מסדר השמש העולה מיפן.
תיק בירקין
בשנת 1983 ישב ליד בירקין בטיסה מפריז ללונדון מנכ"ל בית האופנה הרמס, ז'אן לואי דומא. כשבירקין הניחה את תיק הקש שלה בתא שמעל המושב, נפלה התכולה על הרצפה. בירקין הסבירה לדומא שהיה קשה למצוא תיק מעור עם תכולה לסוף שבוע שהיא אוהבת. בשנת 1984, הוא יצר עבורה תיק עור שחור גמיש, "תיק בירקין", המבוסס על עיצוב משנת 1982. בתחילה השתמשה בתיק, אבל אחר כך שינתה את דעתה ואמרה כי היא נשאה בגללו יותר מדי דברים, ולכן כבד מדי לשאת על הכתף. למרות זאת, בירקין אכן השתמשה בתיק במשך זמן מה. עם השנים הפך "תיק בירקין" לסמל סטטוס, כשמחירו נע בין 10,000 ל-500,000 דולר.
בשנת 2015 כתבה בירקין מכתב פומבי להרמס וביקשה להסיר את שמה מהתיק, במכתב כתבה: "לאחר שהפנו את תשומת לבי לאכזריות שבשחיטת התנינים על מנת לייצר תיק הרמס שנושא את שמי... ביקשתי מהרמס להסיר את שמי מתיקי הרמס מעור תנין עד שימצאו שיטות טובות יותר שעומדות בנורמות הבינלאומיות".
דמיטרי מטבר
דמיטרי (ברוסית: Дмитрий; 1299–1326) היה נסיך ולדימיר, שכל תקופת שלטונו כנסיך ולדימיר ניהל מאבק נגד יורי ממוסקבה.
ביוגרפיה
דמיטרי היה בנו של מיכאל מטבר, התמנה לנסיך טבר בשנת 1318. בשנת 1322 נסע לאורדת הזהב ודיווח על כך שיורי ממוסקבה אינו מעביר לחאן את המיסים שהוא אוסף בשבילו בנסיכויות הרוסיות. כתוצאה מכך, החאן מינה את דמיטרי לנסיך ולדימיר, ויורי נמלט לרפובליקת נובגורוד. בשנת 1324 נאלץ יורי להגיע לאורדת הזהב. מאוחר יותר הגיע לחצר החאן גם דמיטרי. במהלך המפגש ביניהם הרג דמיטרי את יורי. יורי היה החתן של החאן והופעלו על החאן לחצים גדולים. אחרי תקופת מעצר ארוכה, ב-15 בספטמבר 1326 דמיטרי הוצא להורג. גופתו הועברה לטבר והוא קבור בקתדרלה בעיר.
הוא היה נשוי לבת של גדימינאס אך הם לא השאירו יורשים.
ג'ימי קרטר
קרטר למד באקדמיה הימית האמריקאית ושירת בצוללת בצי האמריקאי. לאחר מות אביו ב-1953 ניהל את העסקים המשפחתיים של גידול בוטנים בג'ורג'יה. ההפרדה הגזעית בתקופתו ועליית התנועה לזכויות האזרח הובילה אותו להפוך לפעיל בתוך המפלגה הדמוקרטית. בין 1963 ל-1967, כיהן בסנאט של ג'ורג'יה, וב-1970 נבחר למושל המדינה, כשהוא מקדם מצע שהתנגד להפרדה הגזעית, ותמך בהעדפה מתקנת. ב-1976 נבחר לתפקיד המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ונכנס למירוץ כמועמד "סוס שחור". בבחירות הנשיאותיות, ניצח קרטר את הנשיא הרפובליקני המכהן, ג'רלד פורד, במערכת בחירות צמודה.
קרטר העניק חנינה לכל משתמטי מלחמת וייטנאם. במהלך כהונתו, הוקמו שתי מחלקות בקבינט: מחלקת האנרגיה ומחלקת החינוך. בתחום האנרגיה, נקט מדיניות שכללה שימור סביבתי, בקרה על מחירי הדלק וניסיון להפיק דלק חדש. בתחום יחסי החוץ, יזם והשתתף בהסכמי קמפ דייוויד, הסכמים בנושאי תעלת פנמה, הסכם סאל"ט 2, והחזרת אזור תעלת פנמה לפנמה. קרטר ביטל את מדיניות הדטאנט של קודמיו והוביל להחרפה במלחמה הקרה. בתחום הכלכלי, סבלה כלכלת ארצות הברית בתקופת כהונתו מסטגפלציה. בחציה השני של כהונתו התמודד קרטר עם המהפכה האיראנית ומשבר בני הערובה באיראן, אשר התרחש בין 1979 ל-1981, משבר הנפט ב-1979, תאונת אי שלושת המילין, והפלישה הסובייטית לאפגניסטן. בתגובה לפלישה הוביל חרם על אולימפיאדת 1980 במוסקבה. ב-1980 נחל הפסד בבחירות הכלליות למועמד הרפובליקני רונלד רייגן, שניצח ברוב מוחץ.
הוא הקים את מרכז קרטר ב-1982 למען קידום זכויות אדם. הוא נסע רבות כדי לתווך בין צדדים בעימותים, לפקח על בחירות, ולקדם מניעת מחלות במדינות המתפתחות. בנוסף כתב כמה ספרים. קרטר נחשב למבקר גדול של מדיניותה של ישראל במהלך הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ותומך בפתרון שתי המדינות. קרטר הוא הנשיא האמריקאי שזוכה להאריך ימים יותר מכל נשיא אמריקאי אחר שחי אי פעם.
ראשית חייו
קרטר נולד בעיירה הקטנה והמתפתחת פליינס, ג'ורג'יה, ב-1 באוקטובר 1924, בבית חולים בו עבדה אמו כאחות. הוא הנשיא הראשון שנולד בבית חולים. הוא היה הבן הבכור מתוך ארבעה ילדים למשפחה חקלאית. הוא צאצא לתומאס קרטר, מהגר אנגלי שהתיישב בווירג'יניה ב-1635. הוא היה בנם של ג'יימס האב ושל ליליאן גורדי קרטר. משפחת קרטר הייתה תושבת ג'ורג'יה במשך שנים. קרטר הוא גם צאצא של תומאס קורנל, ולכן קשור משפחתית גם לריצ'רד ניקסון ולביל גייטס.
קריירה בצי ופעילות חקלאית
ב-1941 החל קרטר ללמוד במכללה מקומית, והיה הראשון במשפחתו שרכש השכלה גבוהה. קרטר, שחבר בכנסייה הבפטיסטית, גילה מגיל צעיר מחויבות אישית עמוקה לנצרות. כעבור שנה עבר ללמוד במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה, ומשם המשיך ללימודים באקדמיה הימית באנאפוליס, מרילנד. באקדמיה הימית היה קרטר סטודנט מצטיין, אך מאידך גם ביישן – בניגוד לתדמית האגרסיבית של בוגרי בית הספר הצבאי. עם תום לימודיו ב-1946 נישא לרוזלין סמית, חברתה של אחותו אותה הכיר במהלך לימודיו, ולזוג ארבעה ילדים. הוא גם היה חבר בנבחרת הפוטבול של הצי. קרטר סיים במקום ה-60 מתוך 820 תלמידים בכיתתו השנתית עם תואר ראשון במדעים, בדרגת סגן משנה. לאחר מכן, באותה השנה, החל את שירותו הצבאי הסדיר, וגויס לצי הצוללות ושירת כצוללן. בעת שירותו הוצב בצוללות רבות ברחבי המדינה, ובין השנים 1946–1953 חי באופן זמני עם רוזלין בווירג'יניה, בהוואי, בקליפורניה, בקונטיקט ובניו יורק. ב-1952 קודם לדרגת לוטננט.
ב-1952, החל קרטר לימודי פיזיקה גרעינית בוושינגטון, בניסיון להצטרף לתוכנית הצוללות הגרעיניות בפיקוד היימן ריקובר. קרטר טען שריקובר היה האדם שהשפיע עליו יותר מכל אדם אחר פרט להוריו. קרטר הצטרף לצוות שעסק בפיתוח צוללות גרעיניות ופיקד על צוותים בהן. ב-1952 קרתה תאונה שבמהלכה התפוצץ כור ניסיוני בקנדה ונהרס. קרטר פיקד על צוות הטכנאים שפעל למען סגירת הכור. לימים טען שהתקרית הובילה אותו, כנשיא, לעצור את פיתוחה של פצצת נייטרון. במאי 1953 מת אביו של קרטר. לכן השתחרר קרטר מהשירות הסדיר וירש את חוות גידול הבוטנים המשפחתית בעיירת הולדתו בג'ורג'יה. ההחלטה הייתה קשה, בעיקר בגלל הלחץ מצד רוזלין, שתיארה זאת כ"צעד אחורה". קרטר מאס בנוקשות הצבאית והחליט ללכת בעקבות אביו. הוא שוחרר מהשירות ב-9 באוקטובר 1953. הוא היה חבר שירות המילואים הלא פעיל עד ל-1961, ושוחרר בדרגת סגן. בשירותו הצבאי זכה לסדרת אותות.
אביו של קרטר היה איש עשיר, וגם נבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה זמן מועט לפני מותו. אולם בין שמיטת החובות שערך וחלוקת עושרו בין היורשים, ירש קרטר מעט מאוד הון. במשך שנה, גרו ג'ימי, רוזלין ושלושת בניהם בדיור ציבורי. קרטר ביקש להרחיב את חוות הבוטנים של אביו. בשנתו הראשונה היבול נפגע מבצורת והוא לקח כמה הלוואות. הוא למד חקלאות ורוזלין למדה הנהלת חשבונות. אף על פי שהם בקושי הצליחו להחזיר את ההוצאות בשנתם הראשונה, והעסק הצליח.