cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פוג אלן
אלן שיחק כדורסל באוניברסיטת קנזס בין מ-1905 ועד 1909. בשנתיים הראשונות אימן את הקבוצה ג'יימס נייסמית', אולם בשנת 1907 מונה אלן כמאמן הקבוצה על אף שעוד שיחק בה. הוא המשיך ואימן בליגת ה-NCAA במשך כ-50 שנה, זכה כמאמנה של קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קנזס באליפות טורניר אליפות המכללות בכדורסל בשנת 1952, וב-24 אליפויות של חטיבת הביג 12. הוא פרש שבאמתחתו 771 ניצחונות מול 233 הפסדים, מספר הניצחונות הרב ביותר למאמן באותם הימים, שיא שהחזיק מעמד עד שאדולף ראפ, ששיחק תחתיו בקנזס, עקף אותו בשנת 1966.
במקביל לאימון הקבוצה, למד אלן רפואה. הוא התמחה ברפואת שרירים ועצמות, ונודע כמומחה לטיפול בפציעות ספורט. בשנת 1955 קראה אוניברסיטת קנזס לאולמה הבייתי על שמו, ובשנת 1959 הוא נבחר להיכל התהילה של הכדורסל כמאמן.
ורה סלומונס
ורה פרנסס ברייס סלומונס (אנגלית: Vera Frances Bryce Salomons; 31 באוקטובר 1888 – 12 בנובמבר 1969) הייתה נדבנית יהודייה-בריטית חוקרת אומנות. ידועה בעיקר ביוזמה ובמימון של של הקמת המוזיאון לאומנות האסלאם על שם ל' א' מאיר בירושלים.
הרקע המשפחתי
ורה סלומונס נולדה בלונדון ב-31 באוקטובר 1888 כרביעית מתוך חמשת ילדיהם של דייוויד ליונל סלומונס (1851–1925) ושל לאורה ג'וליה דה שטרן (1855–1935). משפחתה השתייכה לקבוצת המשפחות האנגלו-יהודיות הידועה בשם "בני הדודים", שהיו מחוברות זו לזו. במשפחתה היו דמויות מפתח במערכה למען זכויות האזרח של היהודים. בלט ביניהם הדוד של אביה, חבר הפרלמנט סר דייוויד סלומונס (1797–1873), שכיהן כראש העיר היהודי הראשון של לונדון. הוא היה חשוך ילדים ומינה את אביה, שנשא אותו שם, ליורש שלו. באישור מיוחד של המלך ירש אביה של סלומונס את הרכוש ואת התואר של דודו. (בפרסומים שונים נאמר כי ורה סלומונס הייתה בתו של ראש העיר היהודי הראשון בלונדון. זוהי טעות הנובעת מהעובדה שהשניים נשאו אותו שם).
היא גדלה במשפחה שהעריכה את המורשת והמסורות היהודיות גם כשהתרחקה מהן. סבה,, היה אספן בולט של יודאיקה. אביה היה רציונליסט ואתאיסט. הוא דחה הרבה מהערכים הדתיים שגדל עליהם, אך נישא ונקבר בחסות בית הכנסת הרפורמי במערב לונדון. הוא נשאר מחובר ליהדות עד כדי להבטיח שילדיו ילמדו עברית. כשביקרה סלומונס לראשונה בארץ ישראל ב-1925, היא השתמשה במעט העברית שידעה. מזכרות שנשמרו בבית של משפחת סלומונס בקנט מעידות על זיקתה ליהדות, כמו מספר פריטי יודאיקה של הסב פיליפ: ספרי תפילה ולבוש דתי. אפשר להניח שסלומונס למדה להעריך אותם. בצעירותה (1911) היא הצטרפה לחברה ההיסטורית היהודית של אנגליה והייתה חברה בה עד 1914.
אביה של סלומונס היה מדען וממציא, חובב מכוניות וחובב צילום. הוא רשם כמה פטנטים על שמו, בהם מחסום רכבת אוטומטי ומצלמה חשמלית, שמהם עשה את הונו. סלומונס גדלה מוקפת במקדחים, מחרטות, מכונות רנטגן, ציוד צילום ואביזרים מדעיים. בית הכפר של משפחתה, ברומהיל (Broomhill), ליד טנברידג' ולס, היה הראשון במדינה שהשתמשו בו בחשמל למטרות ביתיות. ספר המבקרים של הבית מעיד על זרם קבוע של מדענים שביקרו בו. עם זאת, האב היה עמוד תווך של החברה האנגלית הפרובינציאלית וכיהן כראש עיריית טנברידג' ולס וכשריף הגבוה של קנט. האב נפטר בשנת 1925.
ורה סלומונס ושלוש אחיותיה חונכו בבית על ידי אומנות, כולל אומנת שווייצרית. עולמה של סלומונס היה קוסמופוליטי, שכן סבה מצד אמה, (1815-1887), ניהל את המשרד הלונדוני של בנק האחים שטרן, שהתהדר בסניפים (ובבני משפחה) בפריז ובברלין. הוריה גם בילו זמן רב בצרפת. אחיה, דייוויד רג'ינלד, שהיה מבוגר ממנה בשלוש שנים, עודד את אחד מתחביביה: לימוד אמנות באמצעות איסוף גלויות תמונות מאוספי אמנות מפורסמים. ב-1911 ביקרה סלומונס במצרים. כמי שעוצבה בראשית חייה על ידי הסביבה המתוחכמת והקוסמופוליטית שבה גדלה, ספגה סלומונס את התשוקה של אביה לתרבות הצרפתית של המאה ה-18, שהתבטאה באוסף האגדי שלו של שעוני ברגה ובאוסף מדהים לא פחות של ספרים צרפתיים מאותה המאה. כאישה צעירה עם שאיפות אינטלקטואליות, הלכה סלומונס בעקבותיו בהפקת קטלוגים מאוירים של יצירותיהם של האמנים (1911) ופייר-פיליפ שופרד  (1912). האיורים בקטלוגים אלה הופקו מתצלומים שסלומונס עצמה צילמה מהאיורים המקוריים. קטלוג שלישי, על שארל אייזן, הופיע ב-1921.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, התהפך עולמה הנוח של סלומונס. אביה, דייוויד ליונל סלומונס, עודד את הקמתה של יחידה טריטוריאלית מקומית של קורפוס ההנדסה המלכותי, עם אחיה דייוויד רג'ינלד כקפטן שלה. סלומונס ואמה הצטרפו לצלב האדום וסלומונס שירתה כאחות וקצינת לוגיסטיקה יחידתית, ומשנת 1916 שירתה בצרפת. לסלומונס הוענקו עיטורים של הצלב האדום ב-1915, 1916 ו-1917. במהלך המערכה בגליפולי ב-1915, נפל אחיה של סלומונס, דייוויד רג'ינלד. באין לו יורש זכר, הפקיד אביה של סלומונס בידיה את הפריט היהודי היקר ביותר שהיה ברשות המשפחה: שבר מהכותל המערבי שנתן הצייר דייוויד רוברטס לסבה ב-1846.
ביקור ראשון בארץ ישראל
ב-1919 נישאה סלומונס ללוטננט קולונל אדוארד ברייס, קצין צבא מעוטר מאוד שהיה בעל מטעים במלאיה. ברייס, שלא היה יהודי, פתח בנק בפריז, ובני הזוג חיו בצרפת במהלך שנות ה-20. לאחר פטירתו של אביה, החלה סלומונס לבקר בארץ ישראל. בעלה ליווה אותת בביקורה הראשון בשנת 1925. הם ביקרו בקיבוצים ובמושבים. במהלך הביקור הם ציינו את קשריהם עם פעילים ציוניים ותומכים בציונות, כמו קולונל פרדריק קיש וג'יימס דה רוטשילד. עבור סלומונס זו הייתה חוויה ששינתה את החיים. מאוחר יותר כתבה: "בירושלים הלכתי, בין היתר, לכותל המערבי. האופן שבו ערבים דחפו חמורים עמוסים בין מתפללים יהודים ליד הכותל הגעיל אותי. החמורים עברו עם משאותיהם כדי להגיע לבתים שמול הכותל. החלטתי לנסות לקנות את הבתים האלה". סלומונס הייתה חסכנית כלפי עצמה, אך הייתה נדיבה כלפי אחרים. היא רצתה לקנות את הכותל המערבי בשיתוף עם הסוכנות היהודית, בתיווכו של השופט גד פרומקין. לשם כך השתמשה בידע שלה בתחום הפיננסי כדי לגייס 60,000 לירות שטרלינג. בשנת 1928 היא מסרה את הסכום לחיים ויצמן, מתוך כוונה שהוא ישתמש בו כדי לבצע את הרכישה. כמו כן היא הפעילה לובי של פוליטיקאים ליברליים מובילים, כמו רופוס אייזקס ולורד הלדיין. שום דבר לא יצא מהמאמצים הללו, אבל הם יצרו קשר שעמד במבחן הזמן בין סלומונס לבין היישוב היהודי בארץ ישראל. כשהתוכנית עלתה בתוהו, היא המשיכה להגדיל את הסכום, שהיווה את הבסיס לסיוע הפילנתרופי שלה בתקופת המנדט הבריטי ולאחר הקמת מדינת ישראל.
עד מלחמת העולם השנייה
בני משפחתה ומקורביה של סלומונס התעניינו באנשי היישוב היהודי בארץ ישראל: אמה, ולפחות אחת מאחיותיה, תרמו ליישוב לאחר פרעות 1929, וחברתה חנה כהן, שהייתה האישה הראשונה שעמדה בראש ארגון הצדקה של עשירי הקהילה היהודית בלונדון הגיעה לביקור.
בסוף שנות ה-20 נכשלו גם נישואיה של סלומונס וגם העסקים של בעלה. היא החלה לבקר לעיתים תכופות בארץ ישראל וטוותה בה קשרים גם עם חוגים יהודיים וגם עם חוגים בריטיים. כאשר נפתח מלון המלך דוד בשנת 1931, היא נהייתה לדיירת קבועה ומתמידה בו. היא תרמה בשלב מוקדם לאוניברסיטה העברית וככל הנראה למדה עברית אצל הבלשן ד"ר יצחק אפשטיין. היא למדה אצל הפרופסור ליאו אריה מאיר, שהיה אז ראש המחלקה לאמנות אסלאמית וארכאולוגיה באוניברסיטה העברית. ליאו אריה מאיר היה עבורה גם מנטור וגם חבר, והיא נשבתה באהבתו הרבה לתרבות האסלאמית וחלקה אותה איתו.
אלו היו שנים קשות עבור העולם היהודי ועבור סלומונס באופן אישי, שכן היא איבדה את אמה ואת אחיותיה באמצע שנות ה-30. היא ירשה את בית הכפר של המשפחה, ברומהיל, אך לא רצתה לגור שם ונתנה אותו למועצת מחוז קנט כבית הבראה לנשים מחלימות. היא התנתה זאת בהחלפת שמו לשם "בית דוד סלומונס" ובהקצאת שני חדרים להנצחה של משפחתה ושל תרומת המשפחה לחיים בבריטניה. לאחר מכן היא פנתה להעניק עזרה לפליטים מגרמניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה, סלומונס התמקדה במיוחד ביישוב היהודי בארץ ישראל. זה היה השיא של מחויבות פילנתרופית ארוכת שנים לחיים היהודיים במה שתהפוך למדינת ישראל. היא לקחה את הכסף שגייסה לראשונה בשנות ה-20 והשתמשה בו להקמת קרן פילנתרופית על שם דוד סלומונס. בדברי הספד שכתב עורך הדין אהרון ארתור ברגמן הוא טען שבאמצעות הקרן הזאת סלומונס חילקה בישראל כ-4 מיליון דולר עד פטירתה ב-1969. ברגמן אמר כי סלומונס עמדה על כך שהכסף יוצא על קידום הבנה ערבית-יהודית, על מלגות לסטודנטים ערבים באוניברסיטאות בישראל ועל סיוע לעיוורים בקרב ערבים ויהודים, במיוחד בנצרת. לדבריו, היא הייתה בראש ובראשונה יהודייה, אך עם זאת, כנה בנטייה החזקה שלה לליברליזם: היא נתנה ללא הבדל של אמונה, גזע או צבע, אבל היא גם תמכה במאמצים של יהודים לצאת לישראל מהמדינות שמאחורי מסך הברזל. היא בנתה שיכונים לעולים ומעונות לקשישים, הקימה מוסדות סוציאליים ותרמה לאוניברסיטאות ולארגונים חברתיים ללא הבחנה או אפליה בין עדות ועמים. מעט נותר מכל המאמצים הללו מלבד בית האבות "מרכז ורה סלומונס" בכפר סבא, שהוקם לאחר מותה, והמוזיאון לאומנות האסלאם.
מוזיאון סלומונס בקנט
המוזיאון הוקם ב-1937–1938, לאחר שוורה סלומונס, האחרונה בשושלת המשפחתית, תרמה את הבית ואת שטחו למועצת מחוז קנט כדי שישמש כבית הבראה לנשים מחלימות. היא התנתה את התרומה בהקצאת שני חדרים בקומת הקרקע למוזיאון. כוונתה הייתה להנציח שלושה דורות: את אחיה שנהרג במלחמת העולם הראשונה, את אביה ואת הדוד של אביה. שלושתם נשאו את השם "דייוויד סלומונס", ולכן היא שינתה את שם המקום ל"בית דייוויד סלומונס".
הפרופסור ליאו אריה מאיר תרם ל"בית דוד סלומונס" את ספרייתו ואת אוספי הארכאולוגיה שלו, הכוללים צילומים, ציורים, כלים ומטבעות, לרבות השריון והכלים שמסר בהשאלה למוזיאון רוקפלר. גם את כספו הנותר לאחר פטירתו הוא הוריש ל"בית דוד סלומונס". הממונה על קיום הצוואה הייתה רוזה גינוסר.
המוזיאון מציע הצצה לחיי הבית של משפחה בעלת אמצעים בין תחילת המאה ה-19 לתחילת המאה ה-20. הוא גם נותן מידע על רבים מהנושאים הפוליטיים, הכלכליים והחברתיים המרכזיים של אותה תקופה.
המוזיאון לאומנות האסלאם בירושלים
מוזיאון ל' א' מאיר לאמנות האסלאם בירושלים, שהוקם בכספה של סלומונס ונקרא על שם המנטור שלה, עומד כעדות לחזון שהיא חלקה איתו שידע על התרבות האסלאמית עשוי לשמש גשר בין ערבים ליהודים בישראל. במסגרת לימודיה באוניברסיטה העברית, פגשה סלומונס את הפרופסור ליאו אריה מאיר, חוקר תולדות אמנות האסלאם, שהיה צעיר ממנה בשבע שנים. היא התאהבה בו. הם גם החזיקו בהשקפות פוליטיות דומות ושניהם סברו שהיכרות עם תרבותם של הערבים תביא את היהודים להתקרב אליהם. מאיר היה ממייסדי "ברית שלום". במשך יותר מ–25 שנים קיבל מאיר, שהיה לרקטור, תמיכות (גראנטים) מתומכת עלומה, ובמקביל קיבלה האוניברסיטה תרומות למלגות לסטודנטים על שמו. התורמת הייתה סלומונס. היא לא רצתה שירגיש שלא בנוח, אך סברה שהתרומות תחזקנה את מעמדו באוניברסיטה. סלומונס ומאיר נסעו נסיעות מרובות ודיסקרטיות לאירופה, בעיקר לאנגליה ולשווייץ. רק ב–1956, לקראת טקס הנחת אבן הפינה למכון הארכאולוגי באוניברסיטה, שהיה אמור להיערך בנוכחות מלכת אנגליה, שלח מאיר לפרופסור בנימין מזר מברק, שבו הזכיר אותה בגלוי לראשונה: "מפאת מחלתה החמורה של הגברת ורה סלומונס לא אוכל להגיע לטקס" (המכתב נמצא בארכיון האוניברסיטה). הייתה זאת תשובה למברק ששלח מזר לז'נבה ובו הודיע למאיר כי הנחת אבן הפינה של המכון לארכאולוגיה תתקיים בנוכחות המלכה אליזבת השנייה, והוא מבקש ממנו בכל לשון של בקשה להיות נוכח. מאיר שלח תחילה מברק תשובה מז'נבה בו הודיע על התפטרותו ללא כוונת חזור, אך הבטיח שיגיע לטקס. במברק נוסף ששלח אחר כך הוא הודיע כי מפאת מחלתה החמורה של ורה סלומונס הוא יישאר בשווייץ.
לאחר מותו של מאיר בשנת 1959, החלה סלומונס ב-1965 להקים אנדרטה לאיש שאהבה והעריצה. האנדרטה היא המוזיאון לאומנות האסלאם בירושלים. - יד ל' א' מאיר, שנפתח לציבור ב-1974. היא לא קראה למקום על שם אביה - שאחד הנכסים היקרים ביותר של המוזיאון הוא אוסף השעונים הצרפתיים המפואר שלו מהמאה ה-18 שתרמה למוזיאון - או על שם משפחתה, אף שנותרה אחרונה בשושלת. המוזיאון, הנחשב לאחד הטובים בעולם מסוגו, שוכן בבניין מרשים ברחביה, בגבול השכונות טלביה וקטמון הישנה. סלומונס קנתה בכספה את רוב האוסף במוזיאון, והיא שמינתה את, האיש שבנה את האוסף האסלאמי של מוזיאון "המטרופוליטן" בניו יורק, לבצע רכישות נוספות כדי להציגן עם אוספיו הארכאולוגיים של מאיר, ספריו ואוספיו האחרים, לרבות שריון וכלי מלחמה. במקביל היא מינתה את הפרופסור להקמת ספריה שהיוותה את הבסיס למכון חקר אמנות האסלאם על שם הפרופסור מאיר. אך תרומתה של סלומונס למוזיאון זה הייתה יותר מפיננסית בלבד: היא הייתה מעורבת בעיצובו של המוזיאון ושל חדר השעונים, שבו נתלו בין שני שעוני קיר מרשימים ומעל שידה צרפתית תצלומה ותצלומו של מאיר. בעיצוב המוזיאון היא עבדה יחד עם הפרופסור מאיר, ולאחר מותו עם הפרופסור אטינגהאוזן. פחות מוכר הוא אוסף פייזלי במוזיאון שהיא יצרה כנראה בעצמה.
קרן סלומונס וקרן לאורה ג'וליה, אמה של סלומונס, הקימו קתדרה לאמנות וארכאולוגיה אסלאמית על שמו של מאיר באוניברסיטה העברית.
פטירתה
ורה סלומונס מעולם לא עברה לגור בירושלים. ביתה הקבוע היה עד שנות ה-60 בשווייץ. היא נפטרה ב-12 בנובמבר 1969 בביקור באירלנד ונקברה בבית הקברות המקומי באדר.
ג'טסטאר אסיה איירווייז
ג'טסטאר אסיה איירווייז (באנגלית: Jetstar Asia Airways Pte Ltd, במנדרינית: 捷星亚洲) היא חברת תעופה זולה סינגפורית. החברה היא אחת מהשלוחות האסיתיות של ג'טסטאר איירווייז; חברת הבת של חברת התעופה הלאומית האוסטרלית; קוואנטס.
ג'טסטאר אסיה מפעילה טיסות ליעדים במזרח אסיה. לחברה מספר חברות-אחיות: ג'טסטאר ניו זילנד, ג'טסטאר פסיפיק, וג'טסטאר יפן.
תולדות החברה
ג'טסטאר אסיה נוסדה בשנת 2004, מניות החברה חולקו בין השותפות: קוואנטס (49%), איש העסקים הסינגפורי טוני צ'ו (22%), FF Wong (10%), וזרוע ההשקעות של הממשלה הסינגפורית Temasek Holdings (22%). ב-19 בנובמבר 2004, קיבלה החברה את תעודת המפעיל האווירי (AOC).
בעת שהוקמה ג'טסטאר אסיה, שלטו בשוק הלאו קוסט הסינגפורי חברות וותיקות, אסטרטגיית ג'טסטאר הייתה להתמקד בטיסות ארוכות יותר ממתחריה. בתחילת דרכה הודיעה ג'טסטאר אסיה כי תטוס לשבעה יעדים: ג'קרטה, הונג קונג, טאיפיי, מנילה, סורביה, פאטאיה, ושאנגחאי.
בשנת 2005 החלה ג'טסטאר אסיה להפעיל טיסות למנילה בירת הפיליפינים. על מנת להיבדל מהחברות הזולות הוותיקות, הפעילה את טיסותיה לנמל התעופה נינו אקינו, במקום לנמל התעופה הבינלאומי קלארק באנג'לס סיטי שאגרת הנחיתה בו זולה יותר, ואשר משמש בעיקר את החברות הזולות.
למרות תוכניתה, לא התאפשר לה לטוס לכל היעדים שתכננה. מדיניות רשות התעופה של סין לא אפשרה לחברה זרה להפעיל טיסות לשני יעדים במדינה (שנגחאי, ובייג'ינג). ממשלת אינדונזיה החלה במדיניות של פרוטקציוניזם, וג'טסטאר אסיה לא הורשתה להפעיל טיסות לג'קרטה ולסורביה.
למרות ההתמודדות הצפויה מול חברות וותיקות, הזמינה ג'טסטאר חמישה מטוסים חדשים, וביקשה אישור להפעיל טיסות ליעדים נוספים.
בתחילה תכננה לחכור את מטוסיה מאטלס ג'ט, אולם חילוקי דעות עם החברה הטורקית, הביאו לביטול ההסכם. בשנת 2005 קיבלה החברה את אישור הרשויות הקמבודים, להפעיל טיסות לפנום פן ולסיאם ריפ.
ב-24 ביולי 2005 מוזגו ג'טסטאר אסיה וחברת התעופה הזולה הסינגפורית ואלואייר (Valuair), לחברת ההחזקות אורנג' סטאר (Orange Star).
בעקבות הביקוש לטיסות החברה המתחרה טייגר איירווייז לפוקט, החלה ג'טסטאר אסיה באוקטובר 2005, להפעיל ארבע טיסות שבועיות ליעד. במרץ 2008 השעתה את טיסותיה לפוקט.
ב-26 ביולי 2006 איחדה קוואנטס את ג'טסטאר איירוויז ואת ג'טסטאר אסיה למותג אחד, זאת בעקבות השקת טיסות ארוכות טווח בין אוסטרליה לדרום-מזרח אסיה.
ב-15 בספטמבר 2006 הפכה ג'טסטאר אסיה לחברה הבינלאומית הראשונה שטסה לנמל התעופה החדש של בנגקוק; סוברנבהומי, שבועיים לפני שנפתח רשמית.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018:
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא ג'טסטאר אסיה איירווייז באתר Airliners.net
אנג'לו פטרגליה
שנותיה הראשונות
פטרגליה נולד בברונקס, וגדל בפלהם, ניו יורק. אביו היה שוער כדורגל, ואילו אימו הייתה מנהלת חשבונות. כשהגיע לכיתה ג' החל לנגן בגיטרה, בהשראת הופעותיו הקצרות של ריקי נלסון בתוכנית The Adventures of Ozzie and Harriet. פטרגלה למד אמנות חזותית בקולג' של ניו אינגלנד.
קריירה
פטרגליה הפיק וכתב כמה אלבומי אולפן יחד עם להקת קינגס אוף ליאון. יחד עם לארי גוטליב וקים ריצ'י קיבל מועמדות לפרס גראמי ככותבי השיר "Believe Me Baby (I Lied)" של טרישה יירווד. פטרגליה כתב גם את השיר "One Big Love" של פטי גריפין שנכלל באלבום Flaming Red. מאוחר יותר הוקלט "One Big Love" על ידי אמילו האריס. גרסת כיסוי זו נכללה באלבום Red Dirt Girl, שזכה בפרס גראמי לאלבום הפולק העכשווי הטוב ביותר. פטרגליה היה שותף לכתיבת אלבום הבכורה של הזמרת טיילור סוויפט, Taylor Swift.
עונת 2005 בגביע ליברטדורס
עונת 2005 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-46 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל, והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-1 בפברואר 2005 והתחרות הסתיימה ב-14 ביולי 2005. בתחרות השתתפו 38 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון ומקסיקו.
התחרות הסתיימה בניצחון של סאו פאולו, וזאת בפעם השלישית בתולדות המועדון. כמו כן, לראשונה בסדרת הגמר נפגשו קבוצות מאותה מדינה.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 38 קבוצות:
בתחילה 12 קבוצות (1 מכל המדינות המשתתפות ו-2 מקולומביה) התחרו על 6 מקומות במשחקי הבתים. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-8 בתים, ושתי קבוצות מכל בית העפילו לשלב השני. החל מהשלב השני הקבוצות שיחקו בשיטת נוקאאוט.
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על ניצחון הוענקו שלוש נקודות ועל תיקו נקודה בודדת.
במידה ומספר קבוצות בבית סיימו עם אותו מספר נקודות, ההכרעה הייתה נקבעת לפי סדר חשיבותם של התנאים הבאים: יתרון בהפרש שערים, יתרון בשערים שנכבשו, יתרון בשערים שנכבשו במשחקי חוץ, הגרלה. בשלבים שלאחר הבתים החל להיות מיושם חוק שערי חוץ. כמו כן, הקבוצות דורגו בהתאם להישגיהן בשלב הבתים: 1-8 מנצחות הבית, 9-16 הקבוצות שסיימו במקום השני. במידה ולא הושגה הכרעה לאחר 120 דקות, הקבוצות ביצעו סדרת בעיטות עונשין.
סיפור מגילת אסתר (ציור)
"סיפור מגילת אסתר", או "ציור לפורים" (1893), הוא ציור המתאר חלקים ממגילת אסתר ומיוחס ליוסף צבי גייגר. העבודה נמצאת כיום באוסף מוזיאון ישראל.
תיאור
הציור היה באוסף היודאיקה של היינריך פויכטונגר. בשנת ה'תשכ"ט (1969-1968) נרכש אוסף פויכטונגר כולו על ידי מוזיאון ישראל, ובתוכו ציור זה. העבודה הוצגה בתערוכת האוסף, שנערכה במוזיאון בשנת 1971, תחת השם "ציור לפורים". ישעיהו שחר, אוצר התערוכה, ייחס את הציור ליוסף צבי גייגר בעקבות כתובת בחלקו התחתון של הציור, המעידה על מקום ותאריך היווצרו: "נעשה בשנת תרנ"ג לפ"ק פה עיה"ק צפתוב"ב אמן:". ייחוס זה נתמך ברישום בגב העבודה על פי שמחה קפלן, ולפיה אליהו גייגר, בן האמן, אישר את מקורה של היצירה בשנת 1960.
חביבה פלד מביאה במאמרה אודות גייגר את השערתו של יצחק איינהורן, כי העבודה נעשתה על ידי משה בן יצחק מזרחי. השערה זו נשענה על השוואה להדפס אבן מאוספו. עם זאת, פלד שללת השערה זו בהתבסס על השוואת סגנון הקליגרפיה של שני האמנים.
בדומה לעבודות כגון "עקדת יצחק" מאת גייגר, גם כאן למרות השימוש בסממנים ריאליסטים בני התקופה, הציור איננו חורג מן הסגנון העממי-סמלי. גייגר איננו יוצר רקע כל שהוא לתיאורים. המרחב מסומל על ידי בתיאור עשב או מרצפות בלבד. התיאור ממחולק לשלושה רגיסטרים (רצועות רוחב), המוקפות במסגרת ובה דגם של מלבנים צבעוניים, המשתלבים גם בעלילת הסיפור כפרטים אדריכליים. לצד התיאורים מופיעות כתובות המבארות את הסצנות השונות. ברגיסטר העליון מופיע תיאור של המן, החובש כובע ליצנים בעל שלושה חלקים. הוא אוחז בידו חצוצרה ומוליך סוס עליו רוכב מרדכי היהודי, המתואר לבוש בגדי מלכות ואוחז בידו ספר תורה קטן. לצידו מתוארת אסתר המלכה לפני אחשוורוש, החובש כתר מלכות גדול.
ברגיסטר האמצעי מתוארים שלושה פרשים, היוצאים לבשר בממלכה על הגזרות כנגד היהודים. הם מתוארים כחיילים עות'מאנים, שלראשיהם תרבושים. הרגיסטר התחתון, ובו סיפור הריגת עשרת בני המן, מחולק לשני חלקים של אותו הסיפור בעזרת עמוד המעוטר בבסיסו עם דמות חיה. בצד ימין מתוארים הבנים כקבוצה של דמויות סכמאטיות, שלראשן כובע משולש. מאחוריהם חייל חבוש קסדה, האוחז בשוט ועל כתפו תלוי רובה. בצד ימין מתואר חייל נוסף, החובש קסדה מעוטרת, התולה את אחד הבנים על העמוד. בצידו השני של התיאור, ברוח החג, צייר האמן 21 רגלים לעשרת בני המן.
סירנו ברט
סירנו אלמר ברט (באנגלית: Sereno Elmer Brett; 31 באוקטובר 1891 – 9 בספטמבר 1952) היה קצין בצבא ארצות הברית בדרגת בריגדיר גנרל ששירת במלחמת העולם הראשונה ומילא תפקיד חשוב, גם אם פחות ידוע, בפיתוח לוחמת השריון של צבא ארצות הברית.
ביוגרפיה
סירנו אלמר ברט נולד ב-31 באוקטובר 1891 בפורטלנד שבאורגון להוריו ג'יימס ברט וקלרה מרי דה לייל הרווי. הוא למד באוניברסיטת המדינה של אורגון וסיים תואר ראשון בפקולטה לחקלאות בשנת 1916. לאחר סיום לימודיו התגייס ברט לצבא, וב-28 בנובמבר 1916, לאחר הכשרתו, הוא מונה ללוטננט משנה במשמר הלאומי של אורגון.
ברט, אז מייג'ור, פיקד על גדוד הטנקים ה-326 והוביל את מתקפת הטנקים הראשונה של צבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה בקרב סן-מייל. על תפקודו בקרב קיבל ברט את צלב השירות המצוין. בפירוט הסיבות להענקת העיטור נכתב: "נשיא ארצות הברית של אמריקה... העניק בעונג את צלב השירות המצוין למייג'ור סירנו אלמר ברט, צבא ארצות הברית, על גבורה יוצאת דופן בקרב בעת שפיקד על גדוד הטנקים ה-326 ליד רישסורט [Richecourt], צרפת, 12 בספטמבר 1918. ביום הראשון של מתקפת סן-מייל מייג'ור ברט הוביל את הגדוד שלו מרישסורט לבואה קארט דה רזרב [Bois Quart De Reserve] לנוכח אש מקלעים וארטילריה חזקה, וקור רוחו ואומץ ליבו שימשו דוגמה לגדוד כולו".
לאחר שפטון נפצע, מילא ברט את מקומו כמפקד חטיבת הטנקים הראשונה של חיל המשלוח במתקפת מז-ארגון. בין ה-26 בספטמבר ל-10 בנובמבר (1918) החטיבה תמכה ב-8 דיוויזיות של הארמייה הראשונה ב-18 תקיפות שונות. על פיקודו על החטיבה במתקפת מז-ארגון קיבל ברט את מדליית השירות המצוין. בפירוט הענקת המדליה נכתב בין היתר: "בהישגיו המקצועיים המבריקים, יכולתו הטכנית ובמנהיגות בלתי רגילה תרם באופן בולט להצלחתה של הארמייה הראשונה".
עיטורים נוספים אותם קיבל במלחמת העולם הראשונה היו כוכב הכסף, לב הארגמן (פעמיים), צלב המלחמה (גרסת 1914-1918) ואות לגיון הכבוד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עסק ברט לצד פטון ואייזנהאואר בהפקת לקחים מלוחמת השריון במלחמת העולם הראשונה ובפיתוח לוחמת השריון המודרנית. ב-1919 השתתף יחד עם אייזנהאואר בשיירת הרכבים הטרנסקונטיננטלית המפורסמת. ברט נשאר בצבא בשנים שבין מלחמות העולם. בהמשך שירת בתפקיד ראש המטה של הדיוויזיה המשוריינת הראשונה ולאחר מכן במטה של הדיוויזיה המשוריינת החמישית כשזו התכוננה בשנים 1942–1943 למערכה באירופה. בפברואר 1942 קודם לדרגת בריגדיר גנרל, אך באוקטובר 1943 פרש מסיבות רפואיות.
סירנו ברט מת ב-9 בספטמבר 1952 בסנטה ברברה שבקליפורניה.
אימרה לקטוש
אימרה (אברום) לקטוש (במקור ליפשיץ, בהונגרית: Lakatos Imre; 9 בנובמבר 1922, דברצן, הונגריה – 2 בפברואר 1974, לונדון, אנגליה) היה פילוסוף יהודי-הונגרי. תחומי העיסוק שלו היו פילוסופיה של המתמטיקה ופילוסופיה של המדע.
ביוגרפיה
אימרה לקטוש נולד בדברצן למשפחת ליפשיץ. במהלך מלחמת העולם השנייה שינה את שם משפחתו למולנאר כדי להסתיר את זהותו היהודית מהנאצים. אמו וסבתו נספו באושוויץ. קיבל תואר במתמטיקה, בפיזיקה ובפילוסופיה מאוניברסיטת דברצן בשנת 1944.
במרץ 1944, כאשר הגרמנים כבשו את הונגריה, לקטוש ביחד עם אווה רֵוֵוס, אז חברתו ולאחר מכן אשתו, יסדו קבוצת התנגדות מרקסיסטית. במאי אותה שנה הצטרפה לקבוצתם אוה איז׳ק, נערה יהודייה בת 19 ופעילה אנטי פשיסטית. לקטוש העריך כי ישנו סיכון שאוה איז׳ק תיתפס ותאלץ לבגוד בהם, לאור זאת החליט כי מחובתה לקבוצה לאבד עצמה לדעת. לאחר מכן חבר הקבוצה בשם נ׳וסי בהחלטת והנהגת אימרה ליפשיץ לקטוש יחד עם אוה ראוואס, אודון וטריק ואלפונז ווייס-ורנאי לקח את אוה לעיר דברצן ונתן לה ציאניד. אוה איז׳ק התאבדה באמצעות הציאניד שנתן לה בנוכחותו והשגחתו בעיר דברצן. לאחר מכן נ׳וסי דיווח על מותה לחברי הקבוצה.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה תלמיד מחקר באוניברסיטת בודפשט. בשנים אלה לקטוש היה פעיל קומוניסטי, שינה שוב את שמו, והפעם לשמו של הגנרל ההונגרי גזה לקאטוש. בשנת 1950 נעצר, ושהה שלוש שנים בכלא סובייטי, עד מותו של סטלין בשנת 1953. לאחר השחרור חזר להונגריה, אך התקשה למצוא עבודה, והתפרנס בעיקר מתרגום ספרי מתמטיקה, עבודה שקיבל בזכות מתמטיקאי חבר. לקטוש התגורר בהונגריה עד שנת 1956, כשאז, בעקבות המרד ההונגרי, עזב את המדינה ועבר לאנגליה. הוא חי בקיימברידג' שם התחיל לעבוד על דוקטורט בפילוסופיה. את הדוקטורט קיבל ב-1961. לאחר מכן עבד בבית הספר לכלכלה של לונדון במשך 14 שנים, עד פטירתו הפתאומית מהתקף לב. לקטוש מעולם לא קיבל אזרחות באנגליה.
הוכחות והפרכות
הספר "הוכחות והפרכות" או בשמו המלא "הוכחות והפרכות: הלוגיקה של גילוי מתמטי" (Proofs and Refutations : The Logic of Mathematical Discovery) יצא לאור שנתיים אחרי פטירתו, בשנת 1976. הספר מבוסס על פרקים מתוך עבודת הדוקטורט שלו, ומאמרים שפרסם לקטוש בעקבותיה. התאוריה העומדת בבסיס הספר מושפעת מתיאורית הידע של הפילוסוף קרל פופר, מעבודתו של המתמטיקאי ג'ורג' פוליה אותו פגש לקטוש באנגליה. באופן רחב התאוריה מושפעת גם מעבודתם של הגל וקרל מרקס.
הספר נכתב כדיאלוג סוקרטי, בין מורה למתמטיקה וקבוצת תלמידים דמיונית. הדיאלוג נסוב על נוסחת אוילר V–E+F=2 המקשרת בכל פאון את מספר הקודקודים (V), המקצועות (E) והפאות (F). הדיון בין התלמידים למורה משחזר את ההתפתחות ההיסטורית של הוכחת המשפט. לקטוש בוחר בדרך הזאת כדי להראות את התזה העיקרית שלו, לפיו תאוריה מתמטית מתפתחת לא כגוף סדור היוצא באופן דדוקטיבי מתוך עקרונות יסוד, אלא מתוך דיון סוער בין דעות שונות. כפי שניתן להבין מכותרת הספר, לא רק הוכחות מתמטיות חיוניות להתפתחות תאוריה, אלא גם ההפרכות של הוכחות אלה. מתוך כל הפרכה צומח עידון או גיבוש, או שינוי של התאוריה, וכך היא מתפתחת.
פילוסופיה של המדע
לאחר שכתב מספר מאמרים על הפילוסופיה של המתמטיקה, עבר לקטוש לעסוק בפילוסופיה של המדע. בעבודתו מנסה לקטוש לאחד את הגישות הפילוסופיות של תומאס קון ושל קרל פופר. הוא מבחין בין שני חלקים של תאוריה מדעית: א. הגרעין המרכזי שלה, המכיל את ההנחות הבסיסיות שנמצאות בלב התיאוריה, ב. חלקים המכילים טיעונים בדיעבד, הנוצרים באופן מקרי במהלך עבודתם של המדענים העוסקים בתיאוריה. לפי דעתו הרבה מן האנומליות שלכאורה מפריכות את התאוריה המדעית, מקורם בטיעונים השייכים לחלק ב', שהוא קרא להם "חגורות ביטחון", ולא לחלק א', שהוא גרעין התאוריה. לקטוש יצר הפרדה בין "הפרכה" (ממצאים נגד תאוריה) ובין "דחיה" (קביעה שתאוריה מסוימת אינה קבילה, ושצריך להחליף אותה בתאוריה חדשה). כמו כן הוא טען שאלה לא תאוריות יחידות שמופרכות או נדחות אלא משהו מורכב יותר שהוא קרא לו "research programme".
ג'וי מנגנו
הסרט ג'וי שיצא בשנת 2015, מבוסס באופן חלקי על חייה. ג'ניפר לורנס זכתה למועמדות לפרס האוסקר עבור השחקנית הטובה ביותר עבור כיכובה בתפקיד הראשי בסרט זה.
תחילת דרכה
מנגנו נולדה ב-1956, ניו יורק, להורים ממוצא איטלקי-אמריקאי. מגיל צעיר, החלה להמציא. כנערה עבדה בבית-חולים לחיות בהנטינגטון, ניו יורק, לונג איילנד, היא המציאה קולר פלואורסצנטי נגד פרעושים כדי לשמור על בטיחות חיות המחמד. מוצר עם עיצוב דומה יוצר בשנה שאחרי על ידי חברת הארטס מאונטיין (Hartz Mountain). לאחר שסיימת את לימודיה באוניברסיטת פייס עם תואר ראשון במנהל עסקים ב-1978, היא החזיקה במגוון רחב של עבודות, כולל מלצרית, ומנהלת הזמנות בחברת תעופה, תוך גידול שלושת ילדיה כאם גרושה.
המצאות
מנגנו מחזיקה ביותר מ-100 פטנטים על מגוון המצאותיה. "אני חושבת שהמוצרים שלי היו מוצלחים, כי יש בהם משהו מושך לקהל הרחב," היא אמרה. "אני בדיוק כמו כל אחד אחר שם בחוץ. אני אמא, אני עובדת, יש לי בית לנקות, ודברים לארגן. כולנו בעלי צרכים מסוימים דומים."
מגב הפלא
מתוך תחושת תסכול ממטליות רצפה רגילות, מנגנו פיתחה ב-1990 את המצאתה הראשונה – מגב הפלא – אשר מורכב מחיבור של מגב פלסטי וסחבה העשויה מלופ של 90 מטר של חוטי כותנה. שילוב של המגב עם הסחבה, גורם לכך כי סחיטת הסחבה נעשית באופן עצמי, וכך למעשה מאפשר למשתמש לשמור על ידיים יבשות גם בעת שטיפת הבית. באמצעות חסכונותיה והשקעותיהם של המשפחה והחברים, היא יצרה אב-טיפוס של 100 יחידות. ההרכבה הראשונית נעשתה במוסך של אביה בניו יורק בשנת 1991.
לאחר שמכרה את המגב בתערוכות ובחנויות מקומיות בלונג איילנד, היא מכרה 1,000 יחידות בהזמנה אישית של חברת הכבלים קיו וי סי (QVC). הוא נמכר בצניעות תחילה, אך ברגע שחברת הכבלים QVC התירה למנגנו לעלות לשידור כדי למכור את המוצר בעצמה, היא מכרה 18,000 יחידות של מגבי הפלא בתוך פחות מחצי שעה. מנגנו איגדה את עסקיה תחת השם ארמה פרודקטס, כאשר בהמשך הוחלף שם זה בשם אינג'יניוס דיזניינס. היא מכרה את חברת אינג'יניוס דיזניינס ל-USA Network, חברת האם של חברת הום שופינג נטוורק (Home Shopping Network) בשנת 1999. עד שנת 2000, החברה שלה מכרה מגבי פלא בשווי של כ-10 מיליון דולרים כל שנה.
מוצרים אחרים
קולבים מתחבקים (Huggable Hangers) – קולב קטיפתי, אשר אינו מחליק, בעל גו דק וכך מאפשר חיסכון בחלל הארון. מוצר זה קיבל חסות על ידי אופרה ווינפרי, קולבים מתחבקים היו המוצר הנמכר ביותר בשנת 2010 של ערוץ HSN, עם יותר מ-300 מיליון יחידות שנמכרו.
לנצח מבושם – קו של מוצרים מנטרלי ריחות ביתיים, הכולל מקלות, נרות ללא פתיל, מעמד לריחניים, עיטורים לעיצוב, תבניות לעיצוב הנעל ועוד. מנגנו שברה שיא של ערוץ הקניות HSN ב-31 בינואר 2010, כאשר נמכרו 180,000 יחידות ביום אחד. קו ה'לנצח מבושם' זכה בחותם האישור של המגזין גוד האוסקיפינג.
שיטת ארוז הכל (Clothes it All Luggage System) – מזוודות על גלגלים בעלות תכונות ארגוניות, כמו ריפוד תא עבור מחשב נייד, תא למוצרי טיפוח, כיס שמיועד לכרטיסי טיסה, חוצצים נשלפים ועוד. למזוודות גדלים שונים, מתיק נסיעות קטנים, לשידה ניידת עם מגירות נשלפות בגודל של כ56 סנטימטר, כמו גם תיקי מסמכים ותיקי נשיאה לחיות מחמד.
פרפורמנס פלטפורם (Performance Platform) – נעליים עם פלטפורמה מגומי, אשר מעניקה לעונד כמה סנטימטרים יותר. במאי 2010, מנגנו מכרה כ-30,000 זוגות ב-3 שעות בערוץ הקניות HSN. הקו החל עם סניקרס, ומאז עברו גם לנעלי בובה, נעלי עקב וסנדלים.
משקפי קריאה – קו של משקפי קריאה נמכרו בסט של שלושה או יותר, כך שהם יוכלו להיות כל הזמן זמינים בבית, במשרד וביציאות. מנגנו מכרה יותר ממיליון זוגות.
הופעות טלוויזיוניות אחרות
בשנת 2005, מנגנו כיכבה כשופטת בתוכנית הריאליטי "נוצר בארצות הברית" (Made in the USA). היא הופיעה גם בתוכנית האירוח של ערוץ הABC, דה וויו (The View) ב-2 בפברואר 2007.
שותפות מוצרים
מנגנו יצרה שותפות עם סלבריטאים ואושיות טלוויזיה אחרים על מנת שיביאו את מוצריהם לערוץ הקניות HSN, ביניהם קו התכשיטים של כוכבת הטניס סרינה ויליאמס, מוצרי הכושר של פרנק ספה, מוצרי אופנה של דוגמנית העל אימאן, מוצרים של רוזי אודונל, וגיטרות של אסטבן.
בתרבות הפופולרית
דמות המבוססת על מנגנו מגולמת על ידי ג'ניפר לורנס בסרט "ג'וי" שיצא לאקרנים בשנת 2015 בבימויו של דייוויד או ראסל, כאשר מנגנו קיבלה קרדיט בסרט בתור מפיקה. הסרט היה מועמד לפרסי האוסקר בפרס השחקנית הטובה ביותר.
חיים אישיים
מנגנו התחתנה עם טוני מיראן (Tony Miranne) בשנת 1978, זמן קצר לאחר שהם סיימו את לימודיהם באוניברסיטת פייס. הם התגרשו בשנת 1989, ולהם 3 ילדים: קריסטי, רוברט וז'קלין מיראן.
בתי זיבנברגן
היסטוריה
השכונה הוקמה בידי כולל זיבנברגן וסילאדי בסמוך לבית מנדלבאום ולקתדרלת סנט ג'ורג', על מגרש בן 3,450 אמות שנרכש במחיר שני פרנק לאמה בשנת ה'תרס"ח, 1908, ונבנו בה שלושים דירות שנועדו לשם מגורים זמניים עבור חברי הכולל מחוסרי היכולת. לשם מימון הרכישה, מכר הכולל "מניות" במחיר של בין 20 ל-3,000 כתרים. מי שתרם 3,000 כתר זכה לרשום דירה שלמה בשכונה על שמו וזכאי היה לגור בה אם יעלה בעצמו לארץ ישראל וירצה בכך. כלפי חלק מן התורמים התחייב הכולל, לפי דרישתם, לארגן קבוצה של עשרה אנשים ללימוד משניות מדי יום במשך שלושים הימים שלאחר פטירת התורם.
עשרת הדירות הראשונות נחנכו כבר בשנת ה'תרע"א, 1911. בניין יתר בתי השכונה נמשך לאורך עשרים השנים הבאות. את שירותי הקהילה והדת קיבלו התושבים בשכונת האם בתי אונגרין, עד לשנת 1938, אז הוקם בשכונה בית כנסת עצמאי.
השכונה ננטשה בתקופת מלחמת העצמאות ותושביה נמלטו למערב העיר. לאחר מלחמת ששת הימים נהרסו בתי השכונה בידי גורמים ישראליים.
העברות בכדורגל
בכדורגל מוסדרים כללים להעברת שחקנים מקבוצה אחת לאחרת. לכל כדורגלן יש חוזה בקבוצה בה הוא משחק. כאשר קבוצה אחרת מעוניינת להעביר אליה שחקן תחת חוזה תקף עליה לקבל את אישורה של הקבוצה בה הוא משחק, ולכן הקבוצות המעוניינות בשימוש בשירותי השחקן מציעות כסף לקבוצה בה הוא משחק.
חלון העברות
חלון העברות הוא תקופת השנה בה מותר לקבוצת כדורגל, על פי תקנות פיפ"א, להעביר שחקן מקבוצה אחרת לסגל השחקנים שלה.
דמי העברה
כאשר קבוצה מעוניינת בכדורגלן הנמצא תחת חוזה בקבוצה אחרת היא יכולה להציע כסף שתמורתו תוותר הקבוצה המחזיקה בשחקן על זכותה לדרוש שהשחקן יישאר אצלה עד תום החוזה. זכות המעוגנת, בהגבלות מסוימות, בתקנות אופ"א. לעיתים קבוצות מציעות, בנוסף לדמי ההעברה, התחייבות להעביר לקבוצה המוכרת אחוזים מכל העברה עתידית ממנה תרוויח הקבוצה הקונה. כמו כן יש קבוצות הדורשות להוסיף לדמי ההעברה שנקבעים מראש תוספת תשלום במידה והשחקן יהיה שותף להישגים, המוגדרים בחוזה, במהלך תקופת חוזהו בקבוצה. הסכם זה משתלם לקבוצה הקונה כיוון שזכייה בהישגים מכניסה, לרוב, סכומי כסף לקופת המועדון.
סעיף שחרור
חלק מהשחקנים מחזיקים בחוזיהם "סעיף שחרור" הקובע כי השחקן יכול להשתחרר מהחוזה עם הקבוצה תמורת סכום כספי נקוב. סעיף זה עשוי להיות מנוצל על ידי קבוצה אחרת כדי להעביר אליה שחקן המצוי תחת חוזה גם ללא רצון של הקבוצה לשחררו. שווי השוק של שחקנים משתנה עם הזמן, בעיקר בהתאם ליכולת שאותה הציגו במשחקים. על כן נוצר לעיתים מצב שגובה סעיף השחרור שנקבע בעת החתימה על החוזה נמוך משווי השוק הנוכחי של השחקן וקבוצה אחרת עשויה להשתמש בסעיף השחרור על מנת לרכוש את השחקן במחיר נמוך. העברות בולטות שכאלו הן העברתו של כוכב בורוסיה דורטמונד מריו גצה לבאיירן מינכן תמורת 37 מיליון אירו, וב-3 באוגוסט 2017, הועבר כוכב ברצלונה ניימאר מברצלונה לפריז סן ז'רמן תמורת 222 מיליון יורו, מבלי שברצלונה יכלה לעשות דבר בנדון. בישראל, נאלצה למכור את שחקנה מואנס דאבור לגראסהופרס ציריך השווייצרית תמורת 450 אלף דולרים, שנקבעו בסעיף השחרור שלו.
העברות היקרות ביותר בכל הזמנים
להלן רשימת 50 ההעברות היקרות בתולדות הכדורגל (באירו, נכון ל־31 בינואר 2023):
העברה חופשית
כאשר מסתיימת התקופה בה חתום השחקן בחוזהו בקבוצתו הוא רשאי לעבור לכל קבוצה מבלי שקבוצתו תוכל לדרוש תשלום עבור ההעברה. לכן לעיתים קרובות קבוצות שלא מתכננות להמשיך להחזיק בשחקן לאורך שנים המזהות פוטנציאל לרווח ממכירתו, משתדלות למכור את השחקן בשנה האחרונה שבה מסתיים חוזהו. כמו כן שחקן חופשי רשאי לחתום בקבוצה חדשה גם לאחר תום חלון ההעברות.
השאלה
קבוצות המחזיקות בחוזה עם שחקן יכולות לתת לשחקן לשחק לתקופה מוגבלת בקבוצה אחרת שבסיומה יחזור להשתייך לקבוצה המשאילה. גם מעבר של שחקן בהשאלה מוגבל לימים המוגדרים בחלון ההעברות. התמורה אותה מבקשות הקבוצות המשאילות משתנה: לעיתים דורשות כסף עבור ההשאלה, לעיתים הן מסתפקות בכך שהקבוצה השואלת תשלם את משכורתו של השחקן בתקופת ההשאלה ולעיתים הקבוצה המשאילה משלמת גם את משכורת השחקן או חלק ממנה.
לעיתים קרובות השחקנים המושאלים הם שחקנים צעירים שרמת משחקם עדיין לא הגיעה לזו המבוקשת בקבוצתם אולם היא מאמינה שבעתיד, לאחר שיצברו ניסיון, רמתם תשתפר והם יתאימו להרכבה. במקרים אחרים קבוצות המעוניינות למכור שחקן משאילות אותו קודם לקבוצה שמעוניינת לרכוש אותו כדי שזו תוכל לבחון את השתלבותו בקבוצה לפני החתימה על חוזה קבוע. לעיתים מגדירים מראש במקרים כאלו את הסכום שאותו תשלם הקבוצה השואלת אם תחליט לרכוש את השחקן.
כלב חוצות
"כלב חוצות: פרשה קטנה של תמול שלשום" הוא ספר המכיל 14 מתוך 80 הפרקים של הרומן מאת שמואל יוסף עגנון - "תמול שלשום" (1945–1946). הספר, המתרכז בדמותו של הכלב בלק, ידוע בסדרת ההדפסים והאיורים שיצר עבורו האמן הישראלי אביגדור אריכא. מרבית הרישומים וההדפסים לספר מצויים כיום באוסף מוזיאון ישראל, ירושלים.
מ"תמול שלשום" ל"כלב חוצות"
הספר "כלב חוצות" מבוסס על פרקים מתוך הרומן "תמול שלשום", אשר יצא לאור בשני חלקים בשנים 1945–1946. אולם, חלקים מן הרומן הודפסו בנפרד החל משנת 1909 במקומות שונים. כל הפרקים ב"כלב חוצות" שייכים לחלקו השני של הספר, שראה אור ב-1 בינואר 1946. על פרקי הספר שנתפרסמו קודם לכן נמנים "תחילתו של יצחק", ו"בלק", שהודפסו ב"ספר השנה לארץ ישראל" (הוצאת שם בע"מ, תל אביב, 1934, 1935), "יום אחד", שהתפרסם בעיתון "דבר" ב-6 במרץ 1936, "עורו של בלק", שהתפרסם בקובץ בהוצאת שוקן לדברי ספרות (1941) ו"בבית הצייר", שהתפרסם ב"לוח הארץ לשנת תש"ו".
בתחילת דצמבר 1949 פנה המשורר אברהם שלונסקי לעגנון, לאחר שקיבל הסכמה לכך מהוצאת שוקן, וביקש את רשותו להוציא את פרקי בלק מתוך "תמול שלשום" במסגרת סדרת "דורון" (סדרת מנויים של ספרי זוטא בהוצאת ספריית פועלים), שבה נדפסו יצירות מופת מספרות הארץ והעולם. עגנון נענה בחיוב, ותוך חודש נשלחו אליו דפי ההגהה. הספר, בן 144 עמודים בפורמט קטן (8X12 ס"מ), יצא לאור במהירות שיא – כבר בסוף מרץ 1950, ו"זכה למכירות טובות".
הוצאה מחודשת ומאוירת של "כלב חוצות" יזם משה שפיצר, עורכה של הוצאת "תרשיש". בין השנים 1938-1934, קודם עלייתו לארץ ישראל, שימש שפיצר כעורכה של הוצאת שוקן בגרמניה. במסגרת זו התכתב רבות עם עגנון והזמין אותו לערוך את האנתולוגיה "ימים נוראים" (1937). ההחלטה להוציא את הספר לאור בפורמט גדול ובליווי איורים יצרה שינוי בחוויית הקריאה בספריו של עגנון עד אז. מהדורות ספריו הודפסו בגופן "פרנק-ריהל" שמרני, בפורמט קטן ודפיהן אף מוספרו באותיות עבריות, במקום בספרוֹת, כמקובל.
בשנת 1952 הוציא שפיצר את הספר "משא אהבתו ומיתתו של הקורנֶט כריסטוף רילקה" מאת ריינר מריה רילקה, בליווי רישומים שהציע לו אביגדור אריכא, אז בוגר צעיר של "בצלאל החדש". בהזמנת שפיצר החל אריכא ליצור גם הדפסים עבור פרקי הרומן של עגנון, העוסקים בדמותו של בלק, כלב החוצות המשוטט בירושלים. כנראה היה הדבר גם על דעתו של עגנון, שקיבל את אריכא בביתו לביקור ואף הקדיש לו עותק של מהדורת "כלב חוצות".
ב-31 בינואר 1970 שודר בתחנת הרדיו גלי צה"ל תסכית של הסיפור, ששודר במסגרת התוכנית "בימת הרדיו". בשנת 2009 עובד הספר להצגת יחיד בעיבודו ובימויו של אודי בן סעדיה
פרשנות
אהרן בר-אדון (1977), כמו גם חוקרים אחרים, הצביעו על הקשר של הסיפור והכלב אל תחיית השפה העברית בשמו ובתיאור מהלכיו בעיר. שמו של הכלב לקוח, כנראה, מ"פרשת בלק" המקראית. בלק מבקש מבלעם בן בעור לקלל את ישראל. פירוש קבלי לפרשת בלק רואה בדמותו ביטוי לבלבול לשונות. ספר הזוהר מציין כי "בלעם ובלק מסטרא דעמלק הוו, טול ע"ם מן בלעם, ל"ק מן בלק, אשתאר בב"ל" (בראשית, חלק א', דף כ"ה/א'), כלומר השמטת אותיות משמותיהם של בלעם ובלק תיצור את המילה "בבל".
ייתכן כי ביטוי נוסף ליחס בין דימוי לטקסט ניתן למצוא גם בביקורתו של עגנון אודות האמנות של "בצלאל" ובוריס שץ, שנתפשו בעיניו כמנותקים מן החיים והעשייה הארצישראלית.
אולם, ארנון שמשוני הצביע במאמרו (2015) גם על מקורות היסטוריים ממשיים לעיצוב דמותו של הכלב בלק. הוא מציין את הסיפור "תובל קין" (1927) וגלגולו המאוחר יותר - "הכלב" (1931 בקירוב) ובו תיאר את דמותו של כלב ירושלמי ידוע, המופיע ברומן השלם כאחד מאבותיו של הכלב בלק.
אריכא
מכתב ששלח שפיצר לאריכא במאי 1962 מעיד, כי כבר בראשית העבודה היה ברור שאריכא יכין סדרה של פיתוחי-עץ, ואלה ישולבו בטקסט שיודפס במכבש-יד. אפשרות זו עמדה בשל השימוש בבית הדפוס הלימודי, שהתאים להדפסת מהדורות קטנות ובשל העובדה כי דפוס אופסט עדיין לא היה קיים בירושלים באותה עת.
מבחינה סגנונית, סדרת ההדפסים שייכת ליצירתו המוקדמת והריאליסטית של אריכא. על אף ריאליזם, הדפסיו של אריכא נמנעים מתיאור לוקאלי. בעבודות אין תיאור של נופי ירושלים, ואף לא מן הדמויות האקזוטיות המאפיינות את הרומן. במקום זאת בחר האמן להתמקד בדמות הכלב, המתוארת לרוב במישור הקדמי של הקומפוזיציה. דמותו משרטטת בקו לבן על רקע שחור. בנוסף, עשה האמן שימוש מועט במשטחים, בעיקר בראשי הדמויות. דבר זה מעצים את תחושת הדינאמיות שבדמות הכלב.
אריכא טען כי דמות הכלב בהדפסים איננה מבוססת על כלב ספציפי, כי אם לקוח מדמיונו. אולם, מרדכי עומר הצביע גם על מקורות ריאליסטיים אפשריים ליצירה זו. בין היתר מביא עומר קבוצה של רישומים המתארים את "גור", כלבו של ט. כרמי, שנוצרו ב-1953. ברישומים אלו, המבוססים על קווי קונטור, הקפיד אריכא על רישום תנוחת הכלב והתעלם כמעט לחלוטין מתיאור חומריות או נפחיות.
לאחר סדרת ההדפסים הזו זנח אריכא את העבודה לתקופה של כשנתיים. בשנת 1958 יצר עוד מספר רישומים כאיורים לספר. אלו נעשו בטכניקה של רישום מכחול ודיו, דבר שהעצים את הדינאמיות של הקומפוזיציה. סגנון הרישומים הוא מופשט לחלוטין. שפיצר שיבץ אותם בכריכה האחורית והקדמית של הספר וכן הדפיס אותם על עטיפת הנייר שלו.
את הספר עיצב שפיצר בעצמו, כשהוא עושה שימוש בגופן "הצבי חלול" לעיצוב הכותרות ובגופן "דוד" עבור הטקסט. היה זה הספר הראשון שעשה שימוש בגופן "דוד". השימוש בשני הפונטים התאפשר לאחר שב-1951 פתח שפיצר, בשיתוף עם היינריך ון-קלייף בית יציקה לאותיות עבור דפוס בלט בשם "אותיות ירושלים".
שפיצר בחר בפורמט גדול של ספר, בגובה של 27.3 ס"מ וברוחב של 18.5 ס"מ. הפונטים, המרווח הגדול בין השורות וההחלטה ליישר את הטקסט רק בצידו הימני של הדף, יצרו מראה אוורירי, שבתוכו שתל שפיצר את ההדפסים הכהים של אריכא. בין דפי הטקסט הופיעו הרישומים המאוחרים, שיצרו הפסקה בקריאה הרציפה של הספר, טכניקה בה השתמש שפיצר כבר בעיצוב הספר של רילקה. הדפסת הספר נערכה בדפוס לימודי של מפעלי הדסה לחינוך מקצועי (לימים מכללת הדסה).
בשנת 1964 הוצגו חלק מן הרישומים בתערוכה של בוגרי עליית הנוער שהתקיימה בבית הנכות בצלאל ובמוזיאון תל אביב. בשנת 1989 הוצגו האיורים בתערוכה "איורים לספורי עגנון", שהתקיימה בספריית בית אריאלה ובשנת 2010 הוצגו העבודות כחלק מתערוכת יחיד של אריכא במוזיאון תל אביב לאמנות ובתערוכה - "'כלב חוצות': איוריו של אביגדור אריכא לסיפור הכלב בלק מתוך "תמול שלשום" של ש"י עגנון", שהתקיימה ב"בית עגנון" בירושלים.
Spooling
השימוש הנפוץ ביותר ב-SPOOL הוא לצורך הדפסה על מדפסת. העבודות המחכות להדפסה נמצאות ב-SPOOL. כאשר מדפסת פנויה ומעוניינים להדפיס את העבודות — ניתן להדפיסן. מנגנון הניהול של עבודות המאוחסנות ב-SPOOL כולל ניהול עדיפויות ואפשרויות לניתוב עבודות הדפסה למדפסות שונות באתרים שונים.
Spooling להדפסה
מערכת Spooling מאפשרת הדפסה על מדפסות שונות או מדפסות וירטואליות, למשל: קובץ PDF. ניתן לשלוח את ההדפסה גם כפלט ליחידות קצה אחרות המוגדרות כמדפסות, על אף שאינן מדפסות, למשל למסוף מחשב או למחשב אישי. שמירת נתוני ההדפסה ב-Spool מאפשרת גמישות בהדפסה, בהיבטים הבאים: המאפיינים העיקריים המתארים קובץ פלט ב-Spool הם: תיאור היחידה אליה הוא יישלח, קובץ Spooled (תוכן ההדפסה בצירוף תווי בקרת הדפסה), Writer (תוכנית המטפלת בביצוע ההדפסה), Application program (תוכנית ליצירת הקובץ ב-Spool) ו-Device file (תיאור מבנה הפלט).
טאונסוויל
טאונסוויל (באנגלית: Townsville) היא עיר על החוף הצפון מזרחי של קווינסלנד, אוסטרליה. בהיותה בסמוך לחלק המרכזי של שונית המחסום הגדולה, היא נמצאת באזור היבש יותר של קווינסלנד. אוכלוסיית העיר מונה בשנת 2012 196,219 נפש. היא נחשבת לבירה הלא רשמית של צפון קווינסלנד ומשכנת בתוכה כמות משמעותית של מוסדות ממשלה, קהילה ועסקים בחלק הצפוני של המדינה. בטאונסוויל נמצאות לא מעט אטרקציות תיירותיות הכוללות רצועת חוף טרופית, פארק על גדות נהר רוס, אקווריום המציג חלק ניכר מעולם החי והצומח של שונית המחסום הגדולה, המוזיאון של קווינסלנד הטרופית, פארק ספורטיבי ופארק נופש שנמצא על אי המגנט (Magnetic Island).
היסטוריה
התושבים המקוריים של האזור הם האבוריג'ינים שעד היום מתנהל דיון בבית המשפט הפדרלי של אוסטרליה לגבי תביעתם לבעלות על השטח. ג'יימס קוק הגיע לאזור לראשונה ב-1770, אך לא נחת שם כלל. קוק קרא למקום כף קליבלנד, מפרץ קליבלנד ואי המגנט. ב-1819 קפטין פיליפ פרקר קינג והבוטנאי אלן קניגהאם היו האירופאים הראשונים לנחות במקום. ב-1846 ג'יימס מוריל שספינתו נטרפה על חופי המקום, חי שם 17 שנים בקרב הילידים עד שנמצא על ידי לבנים מבריסביין ופונה משם. ההצפות העונתיות של נהר בורדקין חייבו את הקמתו של נמל ים מצפון לנהר לשימוש תעשיית הבקר המתהווה. משלחת מסודרת ראשונה הגיעה למקום באפריל 1864 ובנובמבר אותה שנה ביקר במקום רוברט טאונס (Robert Towns), איש עסקים שמימן את הקמת המקום ועל שמו נקראה העיר. העיר הוכרזה בפברואר 1866 והתפתחה במהירות להיות נמל ומרכז שירותים באזור. תעשיית הסוכר גרמה לעיר לשגשג עוד יותר. ב-1882 מנתה אוכלוסיית העיר 4,000 איש וגדלה ל-13,000 ב-1891. ב-1896 פתחה יפן את הקונסוליה הראשונה שלה באוסטרליה בטאונסוויל כדי לתת שירות ל-4,000 פועלים יפנים שעבדו שם בתעשיית הסוכר, בגידול צבי ים ומלפפוני ים למאכל ובתעשיית הפנינים. עם עלייתה של מדיניות אוסטרליה הלבנה שהעדיפה באותה תקופה מהגרים מארצות אירופה, פחת מספר הפועלים היפנים והקונסוליה נסגרה ב-1908.
במהלך מלחמת העולם השנייה אירחה העיר 50,000 חיילים ואנשי צוות אוויר אמריקנים ואוסטרלים והייתה בסיס חשוב לקרבות בדרום מערב האוקיינוס השקט. הכוחות האמריקנים התמקמו בשבעה בסיסים מסביב לעיר. ביולי 1942 נערכו שלוש פשיטות אוויריות יפניות על טאונסוויל שבה שכן אז בסיס חיל האוויר החשוב ביותר באוסטרליה. כמה פצצות כבדות הוטלו על הנמל ועל שדה התעופה ואת המכתשים שיצרו ניתן לראות עד היום. לא היו אבדות בנפש והנזקים היו מזעריים.
בערב חג המולד 1971 הכתה סופת ציקלון את העיר ואת אי המגנט וגרמה לנזקים נרחבים. שני בתי מלון נהרסו. בפברואר 2019 סבלה העיר משיטפון כתוצאה מגשמי מונסון בעצמה העולה על פי 20 מהממוצע השנתי.
ערים תאומות
לטאונסוויל יש ברית ערים תאומות עם הערים:
לאנדרו טרוסארד
גנק
טרוסארד הצטרף לאקדמיית הנוער של ראסינג גנק מאקדמיית בוכולט בשנת 2010. הוא הועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 2012, וערך את הופעת הבכורה הראשונה שלו ב-13 במאי 2012 במשחק הליגה אותו הפסידה קבוצתו 1–3 לגנט.
במשך מספר עונות נשלח טרוסארד בהשאלה באופן עקבי. כתוצאה מכך, הוא לא הבקיע את שער הליגה הראשון שלו עבור גנק עד יותר מארבע שנים מאוחר יותר, אותו כבש ב-25 בספטמבר 2016 בהפסד 1–4 לקורטרייק.
ב-2013 הושאל לומל. ביולי 2013 הושאל לוסטרלו. ב-17 הופעות ליגה בקבוצה הוא כבש שלושה שערים.
ביולי 2014 הושאל שוב ללומל, ומצא את הרשת 16 פעמים ב-33 משחקי ליגה.
ביולי 2015 הושאל ללוון. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-25 ביולי 2015 בהפסד 1–3 למועדון ממנו הושאל, גנק. שער הליגה הראשון שלו עבור הקבוצה הגיע ב-16 באוגוסט 2015 בניצחון 0–2 על שרלרואה. ב-30 משחקי ליגה בלוון הוא כבש שמונה שערים.
ברייטון אנד הוב אלביון
ב-26 ביוני 2019 חתם לארבע שנים בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-17 באוגוסט, משחק בו גם כבש את שערו הראשון בקבוצה בתיקו 1-1 נגד וסטהאם יונייטד. ב-1 באוקטובר 2022 כבש שלושער בתיקו 3-3 של קבוצתו נגד ליברפול באנפילד, בכך הפך לשחקן ברייטון הראשון שכובש שלושער בפרמייר ליג, והראשון שכובש צמד באנפילד מאז 2008, ובסך הכל השחקן השלישי שכובש שלושער באנפילד בפרמייר ליג.
ארסנל
ב-23 בינואר 2023 חתם על חוזה ארוך טווח בארסנל.
ב-11 בפברואר כבש שער בכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד ברנטפורד. ב-12 במרץ בישל שלושה שערים במחצית אחת נגד פולהאם, משחק אותו ניצחה קבוצתו 0–3. בכך הפך לשחקן הראשון מאז סנטי קאסורלה שכובש שלושה שערים ומבשל שלושה שערים בעונה אחת. בסך הכל סיים את העונה הראשונה שלו בקבוצה עם שער אחד ו-11 בישולים.
קריירת נבחרות
טרוסארד זומן לנבחרת בלגיה במספר הזדמנויות ולא שותף. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-5 בספטמבר 2020 במשחק נגד דנמרק במסגרת ליגת האומות, משחק אותו ניצחה הנבחרת הבלגית 0–2. ב-30 במרץ 2021 ניצחה נבחרת בלגיה 0–8 את נבחרת בלארוס במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. טרוסארד כבש את שערו הראשון בנבחרת באותו משחק והוסיף גם שני בישולים.
טרוסר נבחר להיות חלק מסגל הנבחרת לקראת יורו 2020 שהתקיים בקיץ 2021.
הוא ערך את הופעתו הראשונה בטורניר במשחק נגד פינלנד ב-21 ביוני, הייתה זו השתתפותו היחידה בטורניר שכן בלגיה הודחה כבר בשלב רבע הגמר על ידי איטליה.
נכלל בסגל נבחרת בלגיה לטורניר מונדיאל 2022.
תארים
גנק
בניין מינהל החינוך (חולון)
בניין מינהל החינוך בחולון הוקם בשלהי שנות השישים ושימש שנים רבות את הספרייה הציבורית המרכזית של העיר. בעקבות העברת הספרייה אל המדיטק נפתח במקום המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס. בזכות צורתו המיוחדת והיותו סמל בתרבות המקומית בחולון הוכרז בניין מינהל החינוך על ידי עיריית חולון כמבנה לשימור.
תולדות המבנה
במחצית שנות השישים הוחלט בעיריית חולון להקים מבנה ציבורי חדש שישמש כמתנ"ס עירוני וישרת את האוכלוסייה המתגוררת במרכז העיר. המבנה החדש שהיה בשלב זה בעל קומה אחת בלבד, תוכנן על ידי משרד האדריכלים בר-הרשקוביץ מתל אביב והחל להיבנות בסוף שנות השישים.
באותה עת פעלה בחולון ספרייה מרכזית שנפתחה בשנת 1963 וישבה במבנה יד לבנים בעיר. המקום היה צר מלהכיל את הספרים הרבים שהצטברו בו, ובעירייה הוחלט להקים מבנה ייעודי שישמש את הספרייה. בהמשך הוחלט לשנות את יעודו של המבנה החדש שעמד בפני השלמה ולהעביר אליו את הספרייה המרכזית של חולון.
בעקבות הצלחת הספרייה והמספר הגדול של המבקרים שפקדו אותה הוחלט באמצע שנות השבעים להרחיב את המבנה ולהוסיף לו קומה שנייה. בשלב זה, שהושלם בשנת 1976, נוסף לבניין גם המגדל המאפיין אותו, אשר הכיל את חדר המדרגות שהובילו אל הקומה השנייה של הספרייה. בעקבות ההרחבה הועברה ספריית העיון למבוגרים אל הקומה השנייה של המבנה, ובקומה הראשונה נותרו ספריית ההשאלה, הספרייה לילדים ומשרדי ההנהלה.
ספריית מיטרני שימשה שנים רבות את תושבי חולון כמרכז תרבותי שהתקיימו בו תערוכות, הרצאות ופעילויות חינוך שונות.
בשנת 2004, בעקבות העברת הסיפרייה העירונית של חולון אל המבנה החדש של המדיטק, הוקצתה קומת הקרקע של מבנה הספרייה לשעבר לשימוש משרדי מחלקת החינוך של העירייה.
בחלל שהתפנה בקומה השנייה הוחלט להקים את המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, אשר נפתח לציבור בשנת 2007. תהליך הפיכת החלל הפתוח של המבנה למוזיאון פעיל תואר בהרחבה על ידי גלית גאון שליוותה את הקמת המוזיאון.
בזכות היותו של המבנה "בעל חזות צורנית ייחודית", ובזכות היותו של הבניין "סמל במורשת התרבותית של העיר", הוחלט על ידי העירייה בשנת 2012 לשלב את בניין מנהל החינוך בתוכנית המתאר המקומית שעסקה בשימור המורשת הבנויה של העיר ולהכריז עליו כמבנה לשימור.
קרים: הדרך למולדת
"קרים. הדרך למולדת" (ברוסית: «Крым. Путь на Ро́дину») הוא סרט תיעודי רוסי באורך מלא משנת 2015 מאת העיתונאי אנדריי קונדראשוב, המספר על אירועי פברואר-מרץ 2014 בחצי האי קרים.
בנוסף לשחזור אירועים רבים מאותה תקופה, הוצג בסרט ראיון נרחב עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, אשר נתן באופן אישי הוראות לצבא רוסיה שהשתלטו על חצי האי קרים בפברואר-מרץ 2014. בנוסף, הסרט חשף פרטים לא ידועים אודות פעולתם של השירותים החשאיים להברחתו משטח אוקראינה את ויקטור ינוקוביץ', שנחשב על ידי רוסיה כנשיאה הלגיטימי של אוקראינה.
בכורת הסרט התקיימה ב-15 במרץ 2015 בערוץ "רוסיה-1". הסרט גרם להתעניינות רבה בקרב הקהל. על פי חברת המחקר הרוסית TNS Gallup Media, הסרט הראה את אחד משיעורי הרייטינג הגבוהים ביותר בטלוויזיה במהלך השנים האחרונות. במוסקבה בלבד, ביום הבכורה, צפו בו יותר משלושה מיליון איש - 40.6% מתושבי מוסקבה מעל גיל שמונה עשרה צפו בסרט. הקרנת הסרט סוקרה על ידי אמצעי תקשורת רבים בעולם.
הפקה
מטרת יצירת סרט תיעודי באורך מלא "קרים. הדרך למולדת", לטענת המחברים, היה שימור ההיסטוריה של כל האירועים המשמעותיים שהתרחשו בקרים באביב 2014. חומרים דוקומנטריים עבור הסרט צולמו במשך מעל שמונה חודשים בסבסטופול, פורוס, סימפרופול, קרץ', יאלטה, בחצ'יסראי, פאודוסיה, דז'נקוי, אלושט ועוד עשרות יישובים בקרים.
המפתח ליצירת הסרט היה שיחה של שעות רבות שהוקלטה בין העיתונאי והמגיש אנדריי קונדראשוב עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין על האירועים בחצי האי קרים. הסרט כלל גם ראיון נוסף עם ולדימיר פוטין, שהוקלט קרוב יותר ליום השנה לאירועים. בנוסף, יותר מחמישים ראיונות עם משתתפים ישירים ועדים לאירועי קרים הוצגו בסרט: סרגיי אקסיונוב, אלכסיי צ'אלי, נטליה פוקלונסקאיה, סרגיי שויגו ואחרים.
בשחזור סצנות האירועים השתתפו המשתתפים האמיתיים באירועים. הסרט צולם באווירה של סודיות קפדנית מסוף ספטמבר 2014 לתחילת פברואר 2015. הצלמים והניצבים, לא ידעו בדיוק מה צולם: סדרת טלוויזיה, סרט דוקומנטרי או סרט עלילתי, ואחרי שסיימו את העבודה הם חתמו על מסמך סודיות.