cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אל תוך היער (מחזמר)
ההפקה המקורית בברודוויי
המחזמר נפתח בברודוויי בתיאטרון מרטין בק (כיום תיאטרון אל הירשפלד) ב-5 בנובמבר 1987, ונסגר ב-3 בספטמבר 1989 לאחר 765 הופעות. בברודוויי כיכבו ברנדט פיטרס, ג'ואנה גליסון, צ'יפ זיין, קים קרוסבי, בן ורייט, דניאל פרלנד, צ'אק וגנר, מרלה לואיז, טום אלדרדג' ורוברט וסטנברג. ג'יימס לאפין ביים את המחזמר עם כוריאוגרפיה מאת לאר לאבוביץ', עיצוב תפאורה וסטים מאת טוני סטרייאגס, עיצוב תאורה מאת ריצ'רד נלסון, עיצוב תלבושות מאת אן הולד-וורד (בהתבסס על סקיצות מקוריות של פטרישיה ציפרודט ואן הולד-וורד) ואיפור מאת המאפר ג'ף ראום. ההפקה המקורית זכתה ב-New York Drama Critics' Circle Award ב-1988 וב-Drama Desk Award, והקלטות הצוות המקורי זכו בפרס גראמי. המופע היה מועמד לעשרה פרסי טוני, וזכה שלושה מהם: המוזיקה הטובה ביותר (סטיבן סונדהיים), התסריט הטוב ביותר (ג'יימס לאפין) וביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית ראשית במחזה (ג'ואנה גליסון).
פיטרס עזב את המופע לאחר כמעט חמישה חודשים בשל התחייבויות מוקדמות לפרויקט אחר. את המכשפה שיחקו אז: בטסי ג'וסלין (מ-30 במרץ 1988); פיליצ'ה רשאד (מ-14 באפריל 1988); בטסי ג'וסלין (מ-5 ביולי 1988); ננסי דוסו (מ-13 בדצמבר 1988) ואלן פולי (מ-1 באוגוסט 1989 ועד הסגירה).
ליהוקים חוזרים כללו את דיק קאוט בתור המספר (החל מ-19 ביולי 1988) (בעקבות עסקה זמנית שלאחריה טום אלדרדג' חזר לתפקיד), אדמונד לינדק בתור הזר המסתורי, פטרישיה בן פיטרסון כסינדרלה, לו אן פונס שבה לגלם את כיפה אדומה, ג'ף בלומנקראנץ' כג'ק, מרין מאזי כרפונזל (נכון ל-7 במרץ 1989) וקאי מק'קללנד, לורן מיטשל, סינתיה סיקס ומרי גורדון מוריי כאשתו של האופה.
ב-1989, בין 23 במאי ל-25 במאי, כל השחקנים המקוריים (למעט סינדי רובינסון ששיחקה את שלגייה במקום ג'ין קלי) התאחדו לשלוש הופעות על מנת להקליט את המחזמר בשלמותו לקראת פרק הבכורה של העונה העשירית של ה-PBS האמריקאי, אשר שודרה לראשונה ב-15 במרץ 1991. המחזמר צולם באופן מקצועי עם שבע מצלמות על הסט של תיאטרון מרטין בק מול קהל עם אלמנטים מסוימים ששונו מההפקה המקורית במטרה לאפשר הקלטת קולות יותר טוב ולהתאים טוב יותר את המסך. במהלך הצילומים צולמו גם סצנות שלא בפני קהל הצופים. וידאו המחזמר הופץ על גבי על קלטות ו-DVD.
ב-9 בנובמבר 1997, התקיים קונצרט העשור לרגל יום השנה העשירי של המחזמר בתיאטרון ברודוויי (בניו יורק), והופיעו בו רוב חברי הצוות המקוריים. צ'אק וגנר וג'ק בלומנקראנץ' גילומו את דמויותיהם של הנסיך של סינדרלה/הזאב והעוזר אישי, בהתאמה, במקום רוברט וסטנברג ופיליפ הופמן וג'ונתן דוקושיץ שיחק את הנסיך של רפונזל במקום וגנר. הקונצרט הציג לראשונה את הדואט "Our Little World", שנכתב עבור ההפקה הראשונה בלונדון של המופע.
ב-9 בנובמבר 2014, נערך איחוד של רוב חברי הצוות המקוריים בשני קונצרטים ודיונים בקוסטה מסה, קליפורניה. המארח מו רוקה אירח את האיחוד וראיין את סטיבן סונדהיים, את ג'יימס לאפין ואת יתר חברי הצוות. בין חברי הצוות הופיעו ברנדט פיטרס, ג'ואנה גליסון, צ'יפ זיין, דניאל פרלנד, בן ורייט ורוברט וסטנברג וקים קרוסבי, שנישאו כבר עד אז.
הסיור הלאומי בארצות הברית
הסיור הלאומי בארצות הברית החל ב-22 בנובמבר 1988 עם קליאו לייני בתפקיד המכשפה, שהוחלפה לאחר מכן בבטסי ג'וסלין במאי 1989. רקס רובינס גילם את דמויותיהם של המספר ושל הזר המסתורי, שרלוט ריי גילה את אמו של ג'ק, והנסיכים גולמו על ידי צ'אק וגנר ודאגלס סילס. עלילת המחזמר נשארה זהה כמעט לחלוטין, עם שינויים מסוימים בתסריט, תוך כדי שינוי בסיס העלילה. הסיור הלאומי נמשך עשרה חודשים והועלה בערים רבות, כגון פורט לודרדייל, פלורידה, לוס אנג'לס ואטלנטה. הסיור התקיים במרכז ג'ון קנדי לאמנויות הבמה מיוני 1989 ועד 16 ביולי 1989, והמבקר של ה"וושינגטון פוסט" כתב על המחזמר: "המוזיקה היפה שלו - שנעה בין המלודיה לדיסוננס - הוא המדד המושלם למצבנו העגום, השירים תמיד עוקבים אחר דפוסי החשיבה של הדמויות, כשהם שוקלים את האפשרויות שלהם ומעכלים את החוויה שעברו, ואין צורך לומר שזה לא מסורתי, אבל זה חיוני ברמה אחרת. המילים של סונדהיים... מבריקות... אני חושב שתמצאו את חברי הצוות האלה בולטים ומרתקים".
ההפקה המקורית בלונדון
ההפקה המקורית בוסט אנד נפתחה ב-25 בספטמבר 1990 בתיאטרון פיניקס ונסגרה ב-23 בפברואר 1991 לאחר 197 הופעות. המחזמר בוים על ידי ריצ'רד ג'ונס, והופקה על ידי דייוויד מירוויש, עם כוריאוגרפיה מאת אנתוני ואן לאסט, עיצוב תלבושות מאת סו בליין ותזמורות בניצוחו של ג'ונתן טוניק. צוות השחקנים כלל את ג'וליה מקנזי בתור המכשפה, איאן ברתולומיאו בתור האופה ואימלדה סטאונטון כאשתו ואת קלייב קרטר כנסיכה של סינדרלה/הזאב הגדול והרע. המופע קיבל שבע מועמדות לפרס לורנס אוליבייה בשנת 1991.
ההפקה המקורית בוסט אנד הציגה לראשונה את השיר "Our Little World", דואט בין המכשפה לרפונזל, שנועד לתת לצופים תובנה נוספת על טיב היחסים בין המכשפה לבתה המאומצת ועל רצונה של רפונזל לראות את העולם שמחוץ למגדל שלה. האווירה העלילתית שאפפה את ההפקה המקורית בוסט אנד הייתה הרבה יותר אפלה מזו של ההפקה המקורית בברודוויי. המבקר מייקל בילינגטון כתב ש"אבל ניצחון הערב שייך גם לבמאי ריצ'רד ג'ונס, מעצב התפאורה ריצ'רד הדסון ומעצבת התלבושות סו בליין, שמעוררים בדיוק את מצב הרוח הנכון של התיאטרליות הרדופה. התאורה המיושנת מעניקה לפני השחקנים זוהר אפל. היער עצמו מסודר בחצי עיגול, רקוע במסך שחור-כסוף, עם תשע דלתות ושעון מטורף: הסט משיג בדיוק רב את ה"אימה הנעימה" של איורי הילדים של גוסטב דורה, והאפקטים נהדרים: הדלתות הפתוחות חושפות את גלגל העין או את אצבעה של אלמנת הענק".
הפקת התחייה המחודשת בלונדון
הופעה אינטימית וחדשה של המחזמר נפתחה במחסני דונמאר ב-16 בנובמבר 1998, ונסגרה ב-13 בפברואר 1999. התחייה המחודשת בוימה על ידי ג'ון קראולי והופקה על ידי אחיו, בוב קראולי. צוות השחקנים כלל את קלייר ברט בתור המכשפה, ניק הולדר בתור האופה, סופי תומפסון כאשתו של האופה, ג'נה ראסל כסינדרלה, שרידן סמית' ככיפה אדומה ואת פרנק מידלמאס בתפקיד המספר/הזר המסתורי. ראסל גילמה מאוחר יותר את אשתו של האופה בהפקה שנערכה בתיאטרון הפתוח של רגנט'ס פארק ב-2010. תומפסון זכתה בפרס לורנס אוליבייה לשנת 1999 על גילום אשת האופה, בעוד שההפקה עצמה הייתה מועמדת לפרס הפקת המחזמר הטובה ביותר.
הפקת התחייה המחודשת בברודוויי
התחייה המחודשת בברודוויי, בבימויו של ג'יימס לפין וכוריאוגרפיה מאת ג'ון קאראפה, נפתחה ב-13 באפריל 2002 בהעלאות מוקדמות ונפתחה ב-30 באפריל 2002 בתיאטרון ברודהורסט, ונסגרה ב-29 בדצמבר לאחר ריצה של 18 העלאות מוקדמות ו-279 העלאות רגילות. בתחייה השתתפו ונסה ל. ויליאמס בתפקיד המכשפה, ג'ון מק'מרטין בתפקיד המספר, סטיבן דה-רוזה בתפקיד האופה, קרי או'מאלי בתפקיד אשת האופה, גרג אדלמן בתפקיד הנסיך של סינדרלה, כריסטופר סייבר בתפקיד הנסיך של רפונזל, ושניהם יחד גילמו שני זאבים שמתחרים על תשומת לבה של כיפה אדומה, מולי אפריים בתפקיד כיפה אדומה, אדם ויילי כג'ק ולורה בנאנטי כסינדרלה. ג'ודי דנץ' הקליטה מראש את קולה של אלמנת הענק.
לאפין שינה את התסריט מעט עבור ההפקה הזו: שלושה חזירונים מופיעים בהופעת קמע במהלך העלילה. שינויים אחרים, מלבד שינויי דיאלוג קטנים רבים, כללו את הוספת השיר "", שנכתב עבור ההפקה המקורית בלונדון, נוסף זאב שני בשיר "Hello Little Girl", שמתחרה על תשומת לבה של כיפה אדומה נגד הזאב המקורי, מילקי וייט, פרתו האהובה של ג'ק, גולמה על ידי שחקן (צ'אד קימבאל) בתלבושת ומילים חדשות נכתבו עבור "", שהושר על ידי המכשפה כמו שיר ערש מאיים לתינוקו של האופה.
התחייה המחודשת זכתה בפרס טוני לתחיית המחזמר הטובה ביותר, והייתה מועמדת בין היתר לעיצוב התפאורה, התלבושות והתאורה הטובים ביותר.
בית האופרה המלכותי של לונדון
התחייה בבית האופרה המלכותי של אולפני לינבורי בקובנט גארדן הורץ במהדורה מוגבלת מ-14 ביוני ועד 30 ביוני 2007, ואחריו לתקופה קצרה בתיאטרון לורי, סאלפורד קוואיז, מנצ'סטר בין 4–7 ביולי. ההפקה עירבה זמרי אופרה, שחקני תיאטרון, כמו גם שחקני קולנוע וטלוויזיה; כולל אן ריד כאמו של ג'ק וגארי ולדורן כהמספר. ההפקה עצמה, בבימויו של וויל טאקט, נתקלה בביקורות מעורבות; אם כי היו ביצועים בולטים שזכו לביקורות חיוביות.
בהפקה זו הופיעו סוזי טואס (כיפה אדומה), פיטר קולפילד (ג'ק), בוורלי קליין (המכשפה), אנה פרנקוליני (אשת האופה), קלייב רו (האופה), ניקולס גארט (הזאב) ולארה פולבר (לוסינדה). זה היה המחזמר השני של סונדהיים שהופק על ידי בית האופרה, לאחר ההפקה של סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט ב-2003.
ההפקה בתיאטרון הפתוח של רגנט'ס פארק
ההפקה זוכת פרס לורנס אוליבייה בתיאטרון הפתוח של רגנט'ס פארק, בבימויו של טימותי שיידר עם כוריאוגרפיה מאת ליאם סטיל, רצה במשך תקופה מוגבלת של שישה שבועות מ-6 באוגוסט ל-11 בספטמבר 2010. צוות השחקנים כלל את האנה ודינגהאם בתפקיד מכשפה, מארק האדפילד בתפקיד האופה, ג'נה ראסל כאשתו של האופה, הלן דאלימור כסינדרלה, וג'ודי דנץ' כקולה של אלמנת הענק. גארת' ולנטיין היה המפקח המוזיקלי. המחזמר בוצע בשטח מיוער. בעוד שהתסריט נותר כמעט ללא שינויים, שינוי העלילה השתנה באופן דרמטי על ידי הפיכת דמותו של המספר לנער צעיר שאבד ביער בעקבות ויכוח משפחתי - כלי עלילתי ששימש להמחשה נוספת לנושאי ההורות והתבגרות שהמחזמר עוסק בהם.
ההפקה קיבלה שבחים קריטיים רבים, רבים מהם על האפקטיביות של קיום הפקת המחזמר בשטח מיוער פתוח. המבקר ב"טלגרף" כתב: "זה רעיון מעורר השראה להעלות את המחזמר הזה בסביבתו הקסומה והסילאנית של רגנט'ס פארק, והמעצבת סוטרה גילמור התעלתה על עצמה עם מגרש משחקים הרפתקני להפליא כסט, עם כל הסולמות, המדרגות והמסלולים המוגבהים, ורפונזל שכלואה על עץ גבוה". הסוקר של ה"ניו יורק טיימס" העיר: "הסביבה הטבעית גורמת למשהו מהמם ומסתורי ככל שהלילה יורד על הקהל..." סטיבן סונדהיים השתתף פעמיים במהלך ריצת ההפקה וקיבל תגובות חיוביות לצד ההפקה. ההפקה זכתה בפרס לורנס אוליבייה לתחיית המחזמר הטובה ביותר ומייקל אקסבייר, ששיחק את הנסיך של סינדרלה ואת הזאב, הועמד לפרס לורנס אוליבייה על הביצוע הטוב ביותר בתפקיד משנה במחזמר.
ההפקה בתיאטרון דלקורט בסנטרל פארק
ההפקה בתיאטרון הפתוח של רגנט'ס פארק הועברה לסדרת "מופעי הקיץ בתיאטרון הפתוח של שייקספיר" בתיאטרון דלקורט שבסנטרל פארק, ניו יורק, עם צוות הפקה חדש. שיידר שוב שימש כבמאי וסטיל שימש כמפקח מוזיקלי וככוריאוגרף. ההפקה רצה במקור מ-24 יולי 2012 עד 25 באוגוסט 2012, אך בהמשל הריצה הוארכה עד ל-1 בספטמבר 2012. צוות השחקנים כלל את איימי אדמס כאשת האופה, דונה מרפי בתפקיד המכשפה, דניס או'הר בתפקיד האופה, צ'יפ זיין כאביו של סינדרלה/הזר המסתורי, ג'ק ברודריק בתפקיד המספר הצעיר, גדעון גליק כג'ק, קופר גרודין בתפקיד הנסיך של רפונזל, איוון הרננדז בתפקיד הנסיך של סינדרלה/הזאב, טינה ג'ונסון בתפקיד הסבתא של כיפה אדומה, ג'וש לאמון בתפקיד העוזר האישי, ג'סי מילר כסינדרלה, לורה שופ כאמה של סינדרלה, טס סולטאו כרפונזל וגלן קלוז כקולה של אלמנת הענק. ההפקה הוקדשה לנורה אפרון, שמתה מוקדם יותר ב-2012. בפברואר 2012 ובמאי 2012, דווח על הפקה אפשרית נוספת בברודוויי עם חברי הצוות הנוכחיים שהיו אז במשא ומתן כדי להחזיר את תפקידיהם. בינואר 2013, הוכרז שההפקה לא תעבור לברודוויי עקב אי זמינות ובעיות בלוחות הזמנים של חברי הצוות.
בישראל
הבכורה הישראלית של המחזמר הופקה על ידי הנווד באוגוסט 2016 והועלה למספר הופעות מוגבל. הפקה זו הייתה השנייה בעולם להציג את דמותה של המכשפה בגילומו של גבר.
כמו כן, עלו לפני כן מספר הפקות חובבניות של המחזמר בארץ בשפה האנגלית.
גרסת הילדים
המחזמר הותאם לגרסה ידידותית עבור ילדים להעלאה בבתי הספר ובגנים, כאשר המערכה השנייה הוסרה לחלוטין, וכמעט מחצית מהמערכה הראשונה הוסרה. גרסת הילדים עבור המחזמר מקצר את המחזמר המקורי בכשעתיים וחצי ואורכו נמשך כ-50 דקות, והלחן מותאם לתווים שמתאימים בקלות לקולות של ילדים.
עיבוד קולנועי
ב-25 בדצמבר 2014, עלה לאקרנים עיבוד קולנועי תחת הפקתם של אולפני וולט דיסני ובימויו של הבמאי רוב מארשל, וכיכבו בו אנסמבל שחקנים נרחב שכלל את מריל סטריפ, ג'יימס קורדן, אמילי בלאנט, אנה קנדריק, כריס פיין, כריסטין ברנסקי וג'וני דפ. הסרט זכה להצלחה גדולה בקופות כשהוא גרף יותר מ-213,000,000 דולר והוא היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר ושלושה פרסי גלובוס הזהב.
ניתוח של התסריט והמוזיקה
ברוב ההפקות של המחזמר, כולל בהפקה המקורית בברודוויי, מספר תפקידים מגולמים בידי שחקן אחד על מנת לדמות מאפיינים זהים בין הדמויות; כך למשל הנסיך של סינדרלה והזאב הגדול והרע שחולקים מאפיינים של חוסר יכולת לשלוט בתיאבון שלהם, מגולמים לרוב על ידי אותו שחקן. באופן דומה, דמויותיהם של המספר ושל הזר המסתורי (אביו של האופה), שחולקים מאפיינים של התערבות חיצונית בסיפור תוך כדי הימנעות מאחריות או ממעורבות אישית מגולמים על ידי אותו השחקן ואמה של סינדרלה וסבתה של כיפה אדומה, שמאפיינות את הדמות המטריארכאלית בסיפור, מגולמות לרוב על ידי אותה שחקנית, שגם מדבבת בשלב מאוחר יותר בעלילה את אלמנת הענק.
עלילת המחזמר עוסקת בנושאים רבים: גדילה, יחסי הורים וילדים, קבלת אחריות, מוסר, ולבסוף, רצון האדם להגשים את משאלותיו וההשלכות שבאות בעקבות כך. כותבי המגזין "טיים" כתבו כי "התובנה הבסיסית של המחזה... נמצאת בלב העניין, רוב האגדות עוסקות ביחסי האהבה הנדיבים בין ההורים והילדים. [במחזמר] כמעט כל מה שמשתבש - כלומר, כמעט כל מה שיכול - נובע מכישלון של חובות הוריות או ילדותיות, למרות הכוונות הטובות ביותר". סטיבן הולדן כתב כי הנושאים של המופע כוללים יחסי הורה-ילד והאחריות של האינדיבידואל לקהילה. המכשפה היא לא רק זקנה בלה, אלא סמל לאמביוולנטיות מוסרית. ג'יימס לאפין אמר כי לאדם הכי לא נעים (המכשפה) יהיו את הדברים הכנים ביותר לומר, ואילו האיש הכי נחמד יהיה פחות הוגן וכנה, ובמילותיה של המכשפה: "I'm not good; I'm not nice; I'm just right." ("אני לא טובה, אני לא נחמדה, אני צודקת.").
לאור הופעת הבכורה של המופע במהלך שנות השמונים, שיא משבר האיידס בארצות הברית, המחזמר פורש כמחווה לאיידס. בפרשנות זו, אלמנת הענק משמשת מטאפורה לאיידס, בעודה הורגת דמויות טובות ורעות ללא הבחנה ומאלצת את הניצולים להתאחד על מנת לעצור את האיום ולהשתקם מן ההרס, מה שמשקף את ההרס שנגרם לקהילות רבות במהלך משבר האיידס. כשנשאל על ההקשר התמטי, הודה סונדהיים שהצופים הראשונים של המחזמר פירשו זאת כמטאפורה של משבר האיידס, אך ציין שמשמעות המחזמר מעולם לא נועדה להיות ספציפית.
הפסקול של המחזמר גם הוא בולט מבין יצירותיו של סונדהיים, בשל עיבודו המורכב ופיתוח מוטיבים מוזיקליים קטנים. בייחוד במילות הפתיחה, "הלוואי...", שמופיעות כמרווחים של סקונדה מז'ור, וחצי הטון הזה חוזר ומתפתח לאורך כל המחזמר, בדיוק כפי שתסריטו של לאפין בוחן את ההשלכות של האינטרסים העצמיים והבעת המשאלות. הדיאלוג במחזמר מאופיין בשימוש רב בדיבור סינקופי. במקרים רבים, משפטיהם השונים של הדמויות מדוברות עם פעימה קבועה, שמחקה את מקצבי הדיבור הטבעיים, אך גם מורכבים בכוונה במקצבים של שמיניות, חלקי שש-עשר ורביעיות, כחלק משיר מדובר. כמו הפקות רבות של סונדהיים ולאפין, השירים מכילים נרטיב של תהליך החשיבה, בו הדמויות משוחחות או חושבות בקול רם.
סונדהיים לקח השראה מילדותו הסוערת בעת כתיבת המחזמר. ב-1987 הוא סיפר למגזין "טיים" כי "האב שלא מרגיש נוח עם התינוקות [היה אביו], והאם שהתחרטה על הבאת ילדיה [הייתה אמו]".
קן גרימווד
קנת מילטון גרימווד (באנגלית: Kenneth Milton Grimwood; 27 בפברואר 1944 – 6 ביוני 2003) היה שדרן רדיו וסופר אמריקאי.
ביוגרפיה
גרימווד ידוע גם בשם העט אלן קוקרן (Alan Cochran).
בספרי הפנטזיה שלו, גרימווד נהג לחבר בין מוטיבים של גלגולי נשמות ותקווה, עם קונספט מטאפיזי. מוטיבים הקיימים בספרו המוכר ביותר "בהילוך חוזר".
גרימווד התעניין במיוחד בקומיקס מסוג EC (קומיקס לשם בידור - Entertaining Comics) וכן בשדרנות רדיו, כשגדל בפנסקולה שבחוף האיזמרגד, פלורידה. הוא סיים את התיכון בשנת 1961 ואז שהה במהלך הקיץ שלאחר מכן בפריז ולמד בסורבון. הוא למד בקולג' בין השנים 1961 עד 1963. באמצע שנות השישים, עבד בתחנת הרדיו WLAK בלייקלנד, פלורידה. למד פסיכולוגיה במכללת בארד בניו יורק שם גם תרם סיפורים קצרים לעיתון המכללה, אותה סיים בשנת 1970.
מקצת מספריו המוקדמים נכתבו כאשר כיהן כעורך החדשות בתחנת הרדיו המקומית KFWB בלוס אנג'לס. ההצלחה של ספרו "בהילוך חוזר" אילצה אותו לעזוב את תחנת הרדיו KFWB לצורך כתיבה במשרה מלאה. גרימווד היה נשוי פעם אחת ללא ילדים.
בגיל 59, גרימווד מת מהתקף לב בביתו אשר בסנטה ברברה, קליפורניה. בתקופה שקדמה למותו, כתב תסריט עבור ספרו "בהילוך חוזר". שמו נמנה בין הסופרים והמוציאים לאור, במדריך האוניברסיטה של סנטה ברברה, קליפורניה. ישנו לפחות ספר אחד שלא התפרסם מכתב ידו של גרימווד, בשיתוף פעולה עם הסופר טום אטוויל (Tom Atwill).
בהילוך חוזר
הספר משתייך לסוגת ההיסטוריה חלופית ומסע בזמן במדע בדיוני - בשנת 1987 קיבל גיבור הספר, ג'ף וינסטון, התקף לב, והוא התעורר ממנו בשנת 1963 כסטודנט בן 18. ג'ף ניצל את הידע שלו באשר ל-25 השנים הבאות למסחר והפך לאחד מעשירי העולם. בגיל 43 מת פעם נוספת וחזר שוב לאותה שנה. הפעם התלבט האם לבחור בחיי תענוגות או לחפש את ההסבר לתופעה. כמו כן הכיר אישה שהייתה במצב דומה לשלו.
הספר תורגם מאנגלית על ידי אופירה רפן ויצא בהוצאת כנרת בתל אביב, בשנת 1989.
פוליטיקה של כווית
כווית היא אמירות חוקתית דמוקרטית באופן חלקי הנשלטת בידי בית סבאח מאז 1752. המערכת הפוליטית משלבת בית מחוקקים נבחר וממשל ממונה.
החוקה, שאושרה ופורסמה בנובמבר 1962, קוראת לבחירות ישירות, חופשיות והוגנות למועצה הלאומית.
האמיר
במקרה של מות האמיר יורש אותו נסיך הכתר. האמיר החדש בוחר בעת הכתרתו את יורש הכתר לאחר שקיבל את הסכמת המשפחה המלכותית לצעד. כל המועמדים לכתר צריכים להיות צאצאים ישירים לבית המלכותי מצד האב עד למובארק הגדול. לפי החוקה, הפרלמנט הוא האחראי לנושא זה. מאז קבלת העצמאות נקטעה השושלת פעמיים ב-1965 וב-1978.
הממשלה
החוקה נותנת לאמיר את הסמכות למנות ראש-ממשלה. ראש הממשלה קובע את הרכב שרי הממשלה, בכפוף לאישורו של האמיר. הממשלה החדשה אינה זקוקה לאמונו של הפרלמנט ואינה תלויה בו. בממשלה מספר תיקים: שר החוץ, שר הפנים ושר הביטחון - מוחזקים בידי בני המשפחה המלכותית על אף שהחוקה אינה דורשת זאת. ראש הממשלה, כמנהג, נבחר מקרב בני המשפחה המלכותית. לפחות שר אחד בממשלה חייב להתמנות מקרב הפרלמנט.
הפרלמנט (המועצה הלאומית)
מספר מושבי הפרלמנט הוא 65.
מספר קטן של מושבים נתונים לבחירת העם למשך כהונה של כארבע שנים. בנוסף, חברי הקבינט הממשלתי גם יושבים בפרלמנט.
Heart of Stone
Heart of Stone (בעברית: לב מאבן) הוא אלבום האולפן ה-19 של זמרת הפופ האמריקנית, שר. האלבום יצא לאור ב-19 ביוני 1987, על ידי חברת התקליטים גפן רקורדס. מתוך האלבום יצא הסינגל המצליח "If I Could Turn Back Time" שהצליח להיכנס אל המקום ה-3 במצעד הבילבורד הוט 100.
פוליטיקה של כווית
הפרלמנט (המועצה הלאומית)
מכיוון שמושבי הקבינט בפרלמנט אינם נבחרים - יכול ראש-הממשלה לקבוע את אופי החברים בו. אף על פי שלאמיר נתונה המילה האחרונה במדיניות הממשלה, הפרלמנט מקבל באופן עצמאי את החלטותיו. בכוחו לחוקק חוקים, לתשאל את שרי הממשלה ולהביע מחאה על תפקודו של שר זה אחר.
מפלגות
החוק הכוויתי אוסר על קיומן של מפלגות. למרות זאת, מספר קבוצות של פוליטיקאים מתפקדות כמפלגות בעת הבחירות, ויש גם קבוצות בתוך הפרלמנט עצמו. קבוצות הפוליטיקאים הללו מתפקדות כמפלגה לכל דבר: מיסחור, פעולות של סונים ושל שיעים, נטייה לחילוניות, נטייה לשמאל ונטייה ללאומנות.
Heart of Stone
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-10 במצעד הבילבורד 200.
בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי
בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי הוא מוסד גריאטרי שהוקם על ידי ועד העדה הספרדית בירושלים בתחילת המאה ה-20 כחלק מ"מוסדות החסד" של הקהילה הספרדית.
הרקע להקמתו
ועד העדה הספרדית בירושלים הוקם, על פי המסורת, בידי הרמב"ן והנהיג את יהודי ירושלים מאות בשנים. בראש ועד העדה עמד הראשון לציון, שהוכר החל משנות הארבעים של המאה התשע עשרה כחכם באשי (ראש הרבנים), כנציגו המוסמך של היישוב כולו כלפי השלטונות העות'מאנים, וכסמכות עליונה בכל ענייני הדת. הוועד היה גוף מוסמך שתפקידיו כללו פיקוח על נכסי העדה בארץ ישראל ובארצות אחרות, על הכנסותיה, ניהול נוסדות חינוך וחסד והחזקתם, מתן סיוע לרבנים, תלמידי חכמים ונזקקים.
תולדות הבניין
בית הזקנים הספרדי הוקם בשנת 1908 על שטחי קרקע שכתובתם היא רחוב יפו 204-208, מול בניין שערי צדק הישן. הבניין הוקם על שטח של 24,000 אמה שנתרמו על ידי ראשי שתי משפחות אמידות בעדה הספרדית של ירושלים, משפחת הבנקאי חיים ולירו תרמה 14,000 אמה, ויוסף קוקיא תרם 10,000 אמה. היה זה חלק ממגרש בן כ-60,000 אמה שהיה שייך לשלמה פיינגולד.
בניית בניין בית הזקנים הספרדי מומנה בעיקר על ידי גבירי העדה הבוכארית אשר מתוכם נמנו ר' שלמה יהודיוף ובני משפחתו.
על טקס הנחת אבן הפינה של הבניין מסופר בעיתון הירושלמי "השקפה" שיצא לאור על ידי אליעזר בן-יהודה בגיליון מ"ה משנת תרס"ז:
במלחמת העולם הראשונה תפס הצבא הטורקי את הבניין וחייליו גרמו לו נזקים, ששופצו לאחר הכיבוש הבריטי. בית הזקנים המשיך לתפקד לאורך שנות המנדט הבריטי ולאחר הקמת מדינת ישראל, עד שנות ה-70, אז פונה במסגרת עסקה עם קבלן כנגד הקמת בית אבות חדש בשכונת קריית מנחם. יוסף ברזאני נמנה עם ממייסדי המוסד ושימש כגבאי המוסד האחרון.
בשטח המתחם הוקמו שלושה בניינים בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 - בית אגד המשמש משרדי הקואופרטיב בירושלים (יפו 208, נחנך 1985), אולפני הבירה ירושלים המשמשים לאולפני טלוויזיה (יפו 206, נחנך 1978) ומלון "ליידי שטרן" (יפו 204), שנחנך כמלון ישרוטל ב-2000 ונקרא על שם רעייתו של אחד התורמים למושב הזקנים, סיר אדוארד שטרן. מבנה מושב הזקנים כולו עבר שימור והוא משמש כיום כלובי וכחזית המלון שנבנה מאחור.
תיאור המבנה
מחוסר תקציב נבנה תחילה האגף המזרחי של המוסד שבנייתו נסתיימה בשנת תרס"ח (1908), ובהמשך הוקמה סביב הבניין גדר אבן ובה נקבע שער ברזל פשוט. שביל ומדרגות הובילו אל שער ברזל מפואר ועליו חרוט "בית זקנים וזקנות הכללי לכל עדת ישראל בירושלים".
פנחס גרייבסקי מספר בספרו על בניית בית הזקנים בסמוך לשכונת שערי צדק. ישעיהו פרס בספרו מציין כי מספר החוסים במוסד עמד בשנת 1920 על 42 זקנים וזקנות.
חזית הבניין בנויה באבן מסותת ובה נקבעו חלונות מקושתים. בחזית האגף נקבע לוח זיכרון המקדיש את הבניין לרבי שלמה יהודיוף שתרם אלפיים רובל זהב לבנייה. משנבנה האגף השמאלי בשנת ה'תרע"א (1910) נקבע על דלתו לוח זיכרון לשמעון בן דוד רוסיק.
חצר הבניין נבנתה בצורת האות ח' ובמרכזה נבנו מבני מגורים לצוות. בבניין היו 20 חדרים ובהם בית כנסת, חדר אוכל, מטבח ומחסן למוצרי מזון, חדרים להנהלה וחדרי מגורים לדיירים.
הרב הראשון ששימש בבית הכנסת בהיבנותו היה הרב בנימין הלוי אב"ד של העדה הספרדית בירושלים. הרב האחרון ששימש בו לפני פינוי המבנה הוא הרב דוד מנחם יליד השכונה.
מייקל פאוול
מייקל לאת'ם פאוול (באנגלית: Michael Latham Powell; 30 בספטמבר 1905 – 19 בפברואר 1990) היה במאי אנגלי, שנודע בזכות שותפותו עם התסריטאי אמריק פרסבורגר. באמצעות חברת ההפקה שלהם "הקשתים", הם כתבו, הפיקו וביימו ביחד סדרה של סרטים בריטיים קלאסיים, הידועים שבהם "חייו ומותו של קולונל בלימפ" (1943), סיפור קנטרברי (1944), אני יודע לאן אני הולך! (1945), עניין של חיים ומוות (1946, נקרא גם מדרגות לגן עדן), נרקיס שחור (1947), נעליים אדומות (1948) וסיפורי הופמן (1951). סרטו המאוחר יותר המציצן משנת 1960, היה שנוי במחלוקת בעת יציאתו והושמץ כל כך עד שפגע קשות בקריירה של פאוול. כיום נחשב הסרט לקלאסיקה, ואף נקרא ה"סלאשר" הראשון.
יוצרי קולנוע רבים כמו מרטין סקורסזה, פרנסיס פורד קופולה וג'ורג' א. רומרו ציינו את פאוול כהשפעה עליהם. בשנת 1981, הוא קיבל את פרס עמית באפט"א יחד עם שותפו פרסבורגר, הכבוד הגבוה ביותר שהאקדמיה הבריטית לקולנוע יכולה להעניק ליוצר קולנוע. גילם אותו אלסטייר תומסון מילס בסרט הקצר עטור הפרסים Òran na h-Eala (2022) אשר מספר על ההחלטה של מוירה שירר להופיע ב"הנעליים האדומות", החלטה ששינתה את חייה.
ביוגרפיה
פאוול היה בנם השני והילד הצעיר ביותר של תומאס וויליאם פאוול, שהיה איכר, ומייבל, בתו של פרדריק קורבט, מווסטר, אנגליה. פאוול נולד בבקסבורן, קנט, והתחנך בבית הספר המלך, קנטרברי ולאחר מכן במכללת דולוויץ'. הוא התחיל לעבוד בבנק הפרובינציאלי הלאומי ב-1922, אך מהר מאוד הבין שהוא לא נועד להיות בנקאי.
קריירת קולנוע
פאוול נכנס לתעשיית הקולנוע ב-1925 דרך עבודה עם הבמאי רקס אינגרם באולפני ויקטורין בניס, צרפת (הקשר עם אינגרם נוצר דרך אביו של פאוול, שהיה בעל מלון בניס). הוא התחיל תחילה בתור עוזר כללי בסטודיו. עד מהרה הוא התקדם לעבודות אחרות כמו צילום סטילס, כתיבת כותרות (לסרטים האילמים) ועבודות רבות אחרות כולל כמה תפקידי משחק, בדרך כלל כדמויות קומיות. פאוול ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט כ"תייר אנגלי קומי" בסרט הקוסם (1926).
לאחר כתיבת תסריט של שתי הפקות, פאוול נכנס לשותפות עם המפיק האמריקני ג'רי ג'קסון ב-1931 כדי ליצור "קצרצרי מכס", סרטים בני שעה שהיו דרושים כדי לעמוד בדרישה חוקית שבתי קולנוע בריטיים יקרינו מכסה מסוימת של סרטים בריטיים. במהלך תקופה זו, הוא פיתח את כישורי הבימוי שלו, ולעיתים יצר עד שבעה סרטים בשנה.
למרות שהוא לקח על עצמו כמה עבודות בימוי בסרטים אחרים, פאוול קיבל קרדיט ראשון שלו כבמאי בסרט "שעתיים צפופות" (1931). מותחן זה נחשב להצלחה צנועה בקופות למרות התקציב המוגבל שלו. מ-1931 עד 1936, פאוול ביים 23 סרטים.
בשנת 1937 השלים פאוול את הפרויקט האישי האמיתי הראשון שלו, קצה העולם. פאוול אסף צוות שחקנים ועובדים שהיו מוכנים לקחת חלק במשלחת למה שהיה אז חלק מאוד מבודד של בריטניה. הם נאלצו להישאר שם לא מעט חודשים וסיימו עם סרט שלא רק סיפר את הסיפור שפאוול רצה אלא גם תפס את היופי הטבעי הגולמי של הלוקיישן.
בשנת 1939, פאוול קיבל חוזה בימוי מאלכסנדר קורדה על בסיס הצלחתו של קצה העולם. קורדה הקצה אותו לעבוד על כמה פרויקטים כמו כסף בורמזי שבוטלו לאחר מכן. אף על פי כן, פאוול הובא להציל סרט שנעשה כאמצעי להציג את שניים מהכוכבים של קורדה, קונרד ויידט ו-ולרי הובסון. הסרט היה המרגל בשחור,שם פאוול פגש לראשונה את אמריק פרסבורגר.
המפגש עם אמריק פרסבורגר
התסריט המקורי של "המרגל בשחור" היה יחסית נאמן לספר, אבל היה מילולי מדי ולא היה בו תפקיד טוב לא לווידט ולא להובסון. קורדה כינס פגישה שבה הוא הציג גבר זעיר ואמר, "ובכן, ביקשתי מאמריק לקרוא את התסריט, ויש לו דברים לומר לנו."
פאוול מתאר באוטוביוגרפיה שלו חיים בסרטים מה התרחש שם: "אמריק הוציא פיסת נייר מגולגלת קטנה מאוד והתייחסה לפגישה. הקשבתי מרותקת. מאז שהסרטים המדברים השתלטו על הקולנוע, עבדתי עם כמה סופרים טובים, אבל מעולם לא פגשתי דבר כזה. בימים של הסרט האילם, התסריטאים המובילים [האמריקאים] היו טכנאים ולא דרמטים... הקולנוע האירופי נשאר ספרותי וכל מדינה, בהתחשב בתרבות ובספרות המיוחדת לה, שאפה להתעלות על האחרת. כל זה השתנה על ידי הסרטים המדברים. אמריקה, עם העושר העצום, ההתלהבות שלה והמשאבים הטכניים שלה, הניפה את המקל הגדול.... הסרט האירופי כבר לא היה קיים.... רק תעשיית הקולנוע הגרמנית הגדולה הייתה מוכנה להילחם במונופול האמריקני, וד"ר גבלס עצר זאת במהרה ב-1933. אבל היום שבו אמריק יצא מדירתו, השאיר את המפתח בדלת כדי לחסוך לאס-אה את הטרחה בשבירתה, היה יום העבודה הגרוע ביותר שהרופא החכם עשה אי פעם למען המוניטין של ארצו, כפי שגילה בקרוב.
כפי שאמרתי, הקשבתי מרותק לקוסם ההונגרי הקטן הזה, כשאמריק פרש את הרשימות שלו, עד שאורכם היה לפחות שישה סנטימטרים. הוא העמיד את העלילה של הספר על ראשה ותכנן מחדש את כל הסרט." שניהם זיהו במהרה שלמרות שהם היו הפכים מוחלטים ברקע ובאישיות, הייתה להם גישה משותפת לעשיית סרטים והם יכולים לעבוד טוב מאוד ביחד. לאחר שעשו שני סרטים נוספים יחד, Contraband (1940) ו -49th Parallel, עם קרדיטים נפרדים, החליטו השניים ליצור שותפות ולחתום על סרטיהם במשותף כ"נכתב, הופק ובוים על ידי מייקל פאוול ואמריק פרסבורגר".
הקשתים
כמפיקים, כותבים ובמאים עבדו הצמד בשותפות שהם כינו "הקשתים", הם יצרו 19 סרטים עלילתיים, שרבים מהם זכו להצלחה ביקורתית ומסחרית. הסרטים הטובים ביותר שלהם עדיין נחשבים לקלאסיקה של הקולנוע הבריטי של המאה ה-20. רשימת מכון הסרטים הבריטי של "הסרטים הבריטיים האהובים במאה ה-20" מכילה חמישה מסרטיו של פאוול, ארבעה ביחד עם פרסבורגר.
עם זאת, הסרט זכה לתמיכה נלהבת של המבקרים הצעירים של בצרפת ובאנגליה. בשנת 1965 הוא זכה להערכה מחדש על ידי ריימונד דורגנט במגזין הבמאים, סרט, שנכלל מאוחר יותר בספרו המשפיע של דורגנט A Mirror for England.
הסרטים של פאוול קיבלו מוניטין של סרטי פולחן, במהלך שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 על ידי סדרה של רטרוספקטיבות וגילויים מחדש, כמו גם מאמרים וספרים אודותיהם. עד מותו, הוא ופרסבורגר זכו להכרה כאחת משותפויות הקולנוע המובילות בכל הזמנים - וצוטטו כהשפעה מרכזית על ידי יוצרי קולנוע ידועים רבים כמו מרטין סקורסזה, בריאן דה פלמה ופרנסיס פורד קופולה.
חיים אישיים
ב-1927 התחתן פאוול עם גלוריה מרי רוג'ר, רקדנית אמריקאית; הם נישאו בצרפת והיו ביחד רק שלושה שבועות. במהלך שנות ה-40, לפאוול היו פרשיות אהבה עם השחקניות דבורה קר וקתלין ביירון. מ-1 ביולי 1943 ועד מותה ב-5 ביולי 1983, היה פאוול נשוי לפרנסס "פרנקי" מיי ריידי, בתו של הרופא ג'רום ריידי; נולדו להם שני בנים: קווין מייקל פאוול (יליד 1945) וקולומבה ג'רום ריידי פאוול (יליד 1951). הוא גם חי עם השחקנית פמלה בראון במשך שנים רבות עד מותה מסרטן ב-1975.
לאחר מכן, פאוול היה נשוי לעורכת הסרטים תלמה סקונמייקר מ-19 במאי 1984 ועד מותו שלו מסרטן בביתו באבנינג, גלוסטרשייר. אחייניתו הייתה השחקנית האוסטרלית קורנליה פרנסס, שהופיעה בחלקים קטנים בסרטיו המוקדמים של דודה.
שימור
ארכיון הסרטים של האקדמיה שימר את "עניין של חיים ומוות" ו"חייו ומותו של קולונל בלימפ" של פאוול ואמריק פרסבורגר.
פילמוגרפיה
עבודות עיקריות שביים:
ספרים של מייקל פאוול
רבים מהכותרים הללו פורסמו גם במדינות אחרות או פורסמו מחדש. הרשימה לעיל עוסקת בפרסומים ראשוניים למעט כאשר השם שונה במהדורה או בהדפסה שלאחר מכן.
דורבניים
דוֹרבָּניים (שם מדעי: Hystricidae; המכונים גם דורבני העולם הישן להבדיל בינם לסמרניים מיבשת אמריקה), היא משפחה בסדרת המכרסמים ותת-סדרה דמויי קביה במחלקת היונקים.
תפוצת הדורבניים היא ברובה באסיה כששלושה מינים חיים באפריקה והמין דורבן מצויץ נצפה גם בדרום אירופה. אלו המכרסמים הגדולים ביותר בעולם הישן ובין המכרסמים הגדולים ביותר כיום.
המאפיין העיקרי של בני משפחה זו הוא רעמת קוצים או דורבנות סביב גופם (ומכאן שמם) המשמשת להתגוננות מטורפים.
מאפיינים
הדורבניים הם מכרסמים כבדי גוף, גדולים ואטיים. מקור שמם, מהקוצים הארוכים והחלולים שבגבם, המשמשים להם כהגנה מפני טורפים. הדורבנים הגדולים ביותר מגיעים למשקל 25 ק"ג, שאר המינים במשקל 1–4 ק"ג בקירוב. הראשים גדולים ושטוחים, האוזניים והעיניים קטנות. גודל הזנב משתנה בגודלו ממין למין. הגפיים הקדמיות והאחוריות קצרות וגסות בצורתן. בכפות הרגל הקדמיות חמש אצבעות, אולם האגודל קטן ומנוון. בכפות הרגל האחוריות חמש אצבעות מתפקדות. טפרי הרגל קצרים. בהליכתם, שמים הדורבניים את מרבית משקלם על עקב הרגל.
מראה הפרווה משתנה ממין למין, אך לכולם קוצים מסוג כלשהו: לסוג דורבן ארוך זנב יש קוצים קצרים ולא מפותחים ביותר למטרות הגנה. בסוג דורבן מצויץ, הקוצים חלולים ומגיעים לאורך של 20 ס"מ. הם מסומנים בטבעות שחורות-לבנות וחיבורם לגוף רופף. בעת סכנה מרעיד הדורבן את גופו וכך מרתיע את האויב. כמוצא אחרון, ייצמד לגוף האויב עד שהקוץ יינעץ בגופו וישתחרר מגב הדורבן. בניגוד לאגדה הרווחת, הדורבן אינו מסוגל "לירות" את קוציו לעבר האויב. הדורבניים מאופיינים גם בפרוות שער ארוכה וזקופה (כמין קוצים לא מפותחים) המופיעה על הצוואר ועל הראש, ויוצרת מעין ציצית.
הדורבניים שוכני קרקע, ואינם מטפסים על עצים, כמשפחות אחרות בתת-סדרת דמויי דורבן. חופרים במיומנות את מחילותיהם, או מרחיבים מחילות נטושות של בעלי חיים אחרים. התזונה מורכבת מסוגי צמחייה מרובים, אך גם מפגרים (מקור לסידן). מסביב למאורתם יימצאו באופן תדיר עצמות מכורסמות.
נמצאו מאובנים של המשפחה המתוארכים לתקופת המיוקן.
מיון הדורבניים
במשפחה אחד-עשר מינים המחולקים לשלושה סוגים בשתי תתי-משפחות:
אסלי אנבר
אסלי אנבר (בטורקית Aslı Enver; נולדה ב-10 במאי 1984) היא שחקנית טורקית ילידת-בריטניה. היא ידועה בעיקר בשל תפקידיה במספר סדרות טלוויזיה טורקיות ובכללן בגילום מינה סבן ב"Kavak Yelleri", אהו קומרל ב"משחק השתיקה" וסורייה ב"הכלה מאיסטנבול".
היא ידועה גם בתפקידיה בסדרות "קוראים לי איקראן", "אחי שלי", "סודות אפלים" ו-"הבחירה".
ביוגרפיה
אסלי אנבר נולדה ב־10 במאי 1984 בלונדון, אנגליה, והתגוררה בה עד גיל 12. אביה הוא קפריסאי טורקי שגדל בלונדון שם פגש את אמה של אנבר והתחתן עימה, בזמן ששהתה בחו"ל ללימודיה. כנערה, אסלי זכתה בתחרות שירים בלונדון. היא החלה לימודי תיאטרון במרכז לאמנות מוג'דת ג'זן באיסטנבול. למדה בתיכון לאמנויות באנגליה "Pera Fine Arts School" וסיימה לימודי תיאטרון באוניברסיטת האליץ ' . תפקידה הראשון היה תפקיד אורח באוזן סיטקומו. מאוחר יותר, היה לה תפקיד בסדרת הטלוויזיה Hayat Bilgisi ולאחר מכן שיחקה אסלי את הדמות הראשית "מינה- Mine" בסדרת הנוער הפופולרית Kavak Yelleri (גרסה מחודשת של דוסון קריק ) במשך חמש עונות. בנוסף, שיחקה אסלי בסרטים Tamam mıyız? ו- Kardeşim Benim וכיכבה בסדרות הטלוויזיה Suskunlar, Kayıp, Bana Artık Hicran De, Mutlu Ol Yeter ו- Kış Güneşi.
בישראל התפרסמה אנבר עקב כיכובה בסדרה "הכלה מאיסטנבול" בה שיחקה כדמות הראשית "סורייה בוראן" והגיעה לישראל במסגרת הופעה של שותפה לסדרה אוזג'אן דניז.
חיים אישיים
ב־13 ביולי 2012 התחתנה אנבר עם השחקן והדוגמן הטורקי בירקן סוקולו. ב־27 באוגוסט 2015 הם הצהירו באמצעות עורכי דינם והודיעו על גירושיהם.
השחקניות דולוניי סויסרט וניליי סורגובן נמנות עם חבריה הקרובים.
ב-12 בנובמבר 2022 התחתנה מתחת לרדאר עם ברקין גוקבודק, בן זוגה בחצי השנה. לחתונה הוזמנו רק המשפחה וחברים קרובים.
ב- 4.7.23 נולדה בתה elay.
רגב קונטס
רגב קונטס (נולד ב-22 ביוני 1976) הוא במאי סרטי תעודה ישראלי. מיוזמי המחאה החברתית ב-2011.
ביוגרפיה
רגב קונטס נולד וגדל בראשון לציון, לקרול, סוכן ביטוח, ולאסתי לבית פרלמן, מורה. קונטס צמחוני מגיל 12.
הוא בוגר המחלקה לתקשורת חזותית במכללה האקדמית בצלאל. לימד במחלקה לתקשורת חזותית שבמכללת שנקר, והיה במאי פרסומות.
בשנת 2009 יצא סרט הבכורה שלו כבמאי, הסרט התיעודי "החברה הכי גרועה בעולם". סרט זה עוסק בשלושה גברים, בהם אביו ודודו של קונטס העובדים בסוכנות ביטוח כושלת שנמצאת על סף פשיטת רגל. הסרט מתעד את נסיונותיו של הבן במאי הסרט להציל את החברה מקריסה. על סרט זה זכה קונטס בפרס סרט הביכורים הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב לשנת 2009. הסרט היה בין המועמדים הסופיים לזכייה בפרס אופיר בקטגוריית סרטים תיעודיים, אך לא זכה.
בשנת 2011 השתתף בסדרה מחוברות 2 ששודרה בערוץ HOT3, בה הופיעה זוגתו שיר נוסצקי כדמות ראשית.
בשנת 2013 שודר סרטו "חברים". כוונתו הראשונית של קונטס הייתה לצלם סרט על חברים בפייסבוק, אך עם פרוץ המחאה החברתית המשיך קונטס לצלם מאחורי הקלעים של הובלת המחאה החברתית. הסרט שודר בערוץ yes דוקו.
בשנת 2016 יצא סרטו "להתראות אדולף". הסרט ששודר בערוץ 1, עוסק בניסיונו של קונטס וזוגתו שיר נוסצקי להגר לברלין. קונטס נכד לניצולי שואה, מתאכזב מהקושי הכלכלי במדינת ישראל וביחד עם זוגתו מנסה להגר לברלין. הוא מנסה להשיג דרכון סלובקי הודות למוצאו של אביו, אך אביו מנסה להניא אותו מכך.
ב-2019 נולד בן לו ולזוגתו שיר נוסצקי. בשנת 2022 נולד בן נוסף.
רבי אלעזר הקפר
רבי אלעזר הקפר (נקרא גם רבי אליעזר בן הקפר או רבי אלעזר בן הקפר) היה תנא בדור החמישי והאחרון של תקופת התנאים. הוא היה ידידו של רבי יהודה הנשיא. יש הסוברים שהוא בר קפרא ויש הסוברים שהוא אביו.
כינויו
בהסבר כינויו הקפר קיימות כמה הצעות: 1. מקצועו של ר' אלעזר היה הכנת זפת הקרויה בארמית 'כופר'. 2. מקצועו היה הכנת יין או תרופות מצמח הצלף, שכונה באותה עת קפר או קפרס. 3. מוצאו של ר' אלעזר היה מהכפר 'קפירה'.
תורתו
במשנה מובאים דבריו רק במקום אחד, במסכת אבות:
"הוא המבין" הפרוש הוא: שהקדוש ברוך הוא שומע את המחשבות של בני האדם. גם את המחשבות שבמוח וגם את המחשבות שבלב האדם. ורק הקדוש ברוך הוא מבין למה בני האדם חושבים את המחשבות שהם חושבים.
למרות מיעוט דבריו במשנה, אנו למדים הרבה על מידותיו ופועלו בספרות החיצונית של התנאים. הוא שלל את תופעת ההתנזרות והוקיע את הגאווה העצמית היתירה של האדם. הוא אהב מאוד את ארץ ישראל ואת החיים בה, וראה את השלום כערך עליון. על מידות אלו אנו למדים מאמרותיו:
בית מדרשו
רבי אלעזר אף הביא משל יפה מעולם הבנייה לגבי הגאווה:
כלומר: יש צורך להיות ענו ולא להתגאות, וגם כשהכל ייחרב הענו יחזיק מעמד.
ציטוט זה הוא בעל משמעות סמלית מעניינת, בהתחשב בתגלית שנתגלה במרכז רמת הגולן; ממצא ארכאולוגי חשוב שנמצא במסגד כפר דבורה הוא משקוף מעוטר בשני עופות דורסים, האוחזים זר במקוריהם. על המשקוף חרותה הכתובת: זה בית מדרשו שהלרבי [= של רבי] אליעזר הקפר.
זה הממצא היחיד מתקופת התנאים שבו נזכר המושג בית מדרש. וזהו, אם-כן, המבנה היחיד מימי חז"ל המזהה את עצמו כבית-מדרשו של אחד הרבנים. מעניינת העובדה כי הקפר צוטט כאומר שאל יהיה אדם כמשקוף, שהרי בשעת חורבן המשקוף לא ישרוד, ודווקא שמו שרד על משקוף.
המשקוף מוצג כיום ב"מוזיאון עתיקות הגולן" בקצרין.
תלמידו
תלמידו היה רבי יהושע בן לוי. לפי מחקרו של בעל ה-"ערכי תנאים ואמוראים", היו שני רבי יהושע בן לוי, והזקן שבהם היה תלמידו של רבי אלעזר הקפר ונפטר על מיטתו (ולא עלה השמימה בחייו). ייתכן שהוא "רבי יהושע בן לוי הקפר" שקברו נמצא, בהתאם לשם רבו "רבי אלעזר הקפר".
הרפתקאות אליס בארץ הפלאות
הספר מצטיין במשחקי מילים ובאיגיון (נונסנס), ועשיר בשירים מחורזים, שהם למעשה פרודיה על שירי הילדים של התקופה. נכללו בו מודלים ספרותיים בתחום הפנטזיה והאיגיון שלא היו מקובלים באותה תקופה.
ב-1890, לאור חגיגות 25 שנים להוצאת הספר, כתב לואיס קרול גרסה המתאימה לצעירים: אליס לחדר הפעוטות ('The Nursery 'Alice), והוציאה לאור. ג'ון טניאל בחר 20 איורים נבחרים מתוך הספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות", שיפר אותם (בדגש בפניה ובשמלתה של אליס) וצבע אותם בעצמו.
עלילה
אליס המשועממת ישבה על שפת הנחל ולפתע ראתה ארנב לבן לבוש בבגדים אנושיים, המקונן על כך שהוא מאחר. אליס המופתעת עקבה אחר הארנבון עד למחילתו. היא נפלה זמן ממושך אל תוך בור עמוק, אך נחתה בשלום. בתוך המחילה מצאה מפתח מזהב המונח על שולחן וראתה גם דלת קטנטנה שהמפתח מתאים לה. אליס ראתה מעבר לדלת גן יפהפה, אך ידעה שבמידותיה הטבעיות לא תוכל להיכנס אליו. בעודה מהרהרת על כך גילתה בקבוק שעליו כתוב "שתה אותי". אליס התלבטה כי ידעה שלא כדאי לשתות את כל הבקבוק ובדקה אם כתוב עליו רעל. לבסוף אליס שתתה את תוכנו, ולתדהמתה קטנה לגודל שאפשר לה לעבור בעד הדלת. לרוע המזל, המפתח המתאים לדלת הושאר על השולחן, שכעת היה גבוה מדי בשבילה. אז גילתה אליס עוגה, ולאחר שנגסה בה צמחה לממדי ענק של כשלושה מטרים. כשהבינה שגם כעת לא תוכל להיכנס לגן פרצה בבכי. בו בזמן הארנבון הבחין בה, וברח ממנה בבהלה. במנוסתו שמט אחריו מניפה וכפפות. אליס הרימה אותן ונופפה על עצמה, ואז קטנה ומצאה עצמה שוחה בבריכת הדמעות שהזילה עת שהייתה גדולה.
בבריכת הדמעות פגשה אליס בעכבר, בעופות ובבעלי חיים מוזרים. אליס והחיות המוזרות השתתפו ב"מרוץ־במעגל" איגיוני, שבו כל המשתתפים ניצחו וזכו בפרסים. אליס העליבה בשוגג את העכבר ואת שאר היצורים, ומצאה עצמה לבד.
הארנב הלבן מגיע ומתבלבל בין אליס למשרתת שלו ומבקש מאליס להביא לו מניפה וכפפות מביתו. כאשר אליס מגיעה לביתו של הארנב היא מוצאת בקבוק נוסף ושותה ממנו, מעשה שגורם לה לגדול עד שהיא בקושי מתאימה למידות הבית. הארנב ושכניו מנסים להוציא אותה משם במספר דרכים שונות ולבסוף זורקים עליה עוגות קטנות שמכווצות אותה.
אליס ברחה אל היער. שם פגשה בזחל יושב על פטריה ומעשן נרגילה. הזחל סיפר לה שנגיסה בצדה האחד של הפטריה עליה ישב מביאה לגדילה מהירה, ואילו נגיסה בצדה השני מקטינה, וכך יכלה אליס לשלוט בשינויי הגובה שלה בהמשך. באחד מפרקי הגדילה שלה מתארך צווארה של אליס ומתנשא בין צמרות העצים בעוד גופה נשאר למטה. יונה רואה אותה ותוקפת אותה בטענה, שאליס היא נחש המבקש לשדוד את ביציה. מחאותיה של אליס כי אינה נחש אלא ילדה אינן משכנעות את היונה, משום שאליס מודה כי היא אוכלת ביצים ולפי ההגיון של היונה, כל מי שאוכל ביצים הוא נחש.
לאחר שקטנה לגובה שלושים סנטימטר, מגיעה אליס לביתה של דוכסית (בספר היא מכונה בפשטות "הדוכסית"). תינוקה של הדוכסית הפך לחזרזיר, ואליס שחררה אותו ביער הפתוח. שם פגשה שוב את חתול צ'שייר שראתה קודם בבית הדוכסית, חתול מחייך תמידית שיכול להיעלם ולהשאיר אחריו רק את חיוכו, וזה שלח אותה לחפש את הכובען ואת הארנביב המשוגעים.
אליס מצאה את הכובען המטורף, הארנביב (המכונה גם ארנב ניסן או ארנב האביב) ונמנמן ישנוני בעיצומה של מסיבת תה אבסורדית. הם מספרים לה שאצלם השעה היא תמיד שש, שעת התה. מסביב לשולחן מתנהלת שיחה מוזרה, עד שלבסוף אליס מחליטה לעזוב את המקום, תוך שהיא מכריזה "זוהי מסיבת־התה המטופשת ביותר שהייתי בה בימי!"
אליס הבחינה בדלת על אחד העצים. לאחר שנכנסה דרכה גילתה כי חזרה לאולם בו ביקרה בראשית המסע. הפעם הצליחה לקחת את מפתח הזהב ובאמצעותו לפתוח את הדלת המובילה לגן. התברר לה כי הגן הוא בעצם מגרש הקרוקט של "מלכת הלבבות". כל הדמויות במגרש מלבד אליס מבוססות על קלפי המשחק: הגננים הם העלים (Spades), החיילים הם קלפי התלתן (Clubs, מילה שמשמעותה גם "אלות" בהן אחזו החיילים), אנשי החצר הם קלפי היהלומים (Diamonds; הם קושטו ביהלומים), ובני משפחת המלוכה (כולל המלכה והמלך) הם הלבבות (Hearts).
אליס רוצה להשתתף במשחק הקרוקט, אך מגלה שהמשחק בגרסתו זו מוזר ביותר. ככדורים משמשים קיפודים, המחבטים הם עופות פלמינגו, והשערים הם חיילים. המלכה, מסתבר, כעסנית במיוחד, והיא מצווה ללא הרף על עריפת ראשים. אליס התייאשה מן המשחק, והעדיפה לשוחח עם חתול צ'שייר ועם הדוכסית.
לאחר סיום המשחק, פגשה אליס את הצב־לא־צב העצוב ואת הגריפון. כששיחתה אתם הסתיימה, צפתה במשפט שנערך לנסיך הלבבות (במקור: "knave", נושא כליו של המלך), בחשד שגנב את הלביבות של המלכה. המשפט נוהל על ידי המלך בצורה מגוחכת, ובמהלכו פגשה אליס רבים מהיצורים שנקרו בדרכה. לפתע התחילה לגדול ולגדול, ואיבדה את פחדה מפני היצורים. הגודל העניק לה ביטחון, והיא הרשתה לעצמה הערות תכופות יותר ויותר על חוסר ההיגיון שבמשפט, עד שבסופו של דבר המלכה מצווה "ערפו את ראשה!". אליס הבטוחה בעצמה משיבה: "הרי אתם לא יותר מחפיסת קלפים!". לאחר אמירה זו היא מתעוררת בחיקה של אחותה, ונראה שהמאורעות שקרו לה היו לא יותר מחלום (אף על פי שהדבר מנוסח בצורה מעורפלת, כך שהקורא לא יוכל להיות בטוח שזה אכן חלום). היא סיפרה על חלומה לאחותה הגדולה, וזו עוצמת את עיניה ומדמיינת שגם היא בארץ הפלאות: "וכך היא ישבה לה בעיניים עצומות, מדמה שהיא בארץ הפלאות, אף כי ידעה שעליה רק לפקוח אותן שוב, והכול יחזור למציאות המשמימה".
כתיבת הספר ופרסומו
על פי עדותם של קרול ושל שאר הנוכחים במעשה, התפתח הספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" מסיפור שסיפר קרול לאליס לידל ולאחיותיה, לורינה הבכורה ואדית הצעירה, ב-4 ביולי 1862. לקרול היו ילדות ידידות רבות, אך הקשר שלו עם אליס לידל היה הדוק במיוחד. הסיפור היה כנראה מוצלח יותר משאר הסיפורים שנהג קרול לספר לבנות לידל, ואליס ביקשה שיועלה על הכתב. לימים סיפר קרול כי היה זה "ניסיון נואש ליצור סיפור אגדה חדש, וכך שלחתי את הגיבורה שלי במורד המחילה, בלי לדעת כלל מה יתרחש בהמשך". הסיפור, שנקרא אז "הרפתקאות אליס מתחת לאדמה" הוענק לה כמתנת חג המולד, עם איורים מקוריים של קרול.
הנרי קינגסלי, ידידו של קרול, נתקל בספר ולחץ על קרול להוציאו לאור. לאחר שנעתר לבקשה, ערך קרול שינויים רבים בטקסט - הוא הוסיף רעיונות רבים (בהם מסיבת התה), הרחיב רעיונות קיימים, ובמקום איוריו החובבניים שולבו בספר ציורים של המאייר המקצועי ג'ון טניאל, שהתפרסם באותה תקופה בעבודתו עבור השבועון "פאנץ'". הוא גם שינה את שמו של הספר ל"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" כיוון ש"הרפתקאות אליס מתחת לאדמה" נשמע לו כמו שם של "ספר לימוד על מכרות".
ב-4 ביולי 1865, יום השנה השלישי לאותו שיט, יצאה לאור המהדורה הראשונה של אליס בארץ הפלאות, ובה 2,000 עותקים. קרול וטניאל סברו שההדפסה הייתה פגומה ולכן השמידו את העותקים האלו. קרול נאלץ לספוג את עלות התיקון. הוא קיווה שכל 2,000 העותקים החדשים יימכרו ובכך יכסו את ההשקעה (ביחד עם ההכנסה ממכירת העותקים הקודמים כנייר למיחזור), ולא יותר: "כל מכירה מעבר לזה תהיה רווח, אבל תקוותי לכך שזה יקרה היא קלושה".
קרול עשה מאמץ רב כדי לפרסם את הספר. הוא שלח שבעים עותקים של הספר לביקורת, וקיווה שאמנים ידועים יביעו עניין בספר ובכך יגבירו את מכירתו. באותה תקופה היה דווקא טניאל מוכר יותר לקהל הקוראים, בזכות איוריו ב"פאנץ'", אך כיום התהפכו היוצרות וטניאל מוכר כמעט אך ורק בזכות הספר. למרות ההערכות הפסימיות זכה הספר להצלחה מיד עם צאתו לאור, וכבר בשנתיים הראשונות לפרסומו נמכרו 13,000 עותקים שלו.
אליס לידל ויחסיה עם קרול
דמותה של אליס מבוססת באופן רופף על אליס לידל, ילדה שהייתה מיודדת עם קרול. לידל נולדה ב-4 במאי 1852, בת להנרי ג'ורג' לידל (שבאותה תקופה היה הדיקן בקולג' בו לימד קרול) ואשתו לורינה האנה. יחסיה עם קרול היו מורכבים ביותר וזכו לאינספור פרשנויות וניתוחים. לפי השערה רווחת היה קרול מאוהב באליס לידל; השערה זו מקובלת על רבים מהחוקרים, אך לא על כולם (יש הסבורים כי קשריו של קרול עם בנות לידל היו קשורים דווקא ברומן עם אמן, אך השערה זו מקובלת פחות). עם זאת, ברור שהקשר היה הדוק והשפיע לעומק על שניהם, וברור שניתק בצורה פתאומית וכמעט לחלוטין ביוני 1863. היה זה אחד הקשרים הבולטים מבין אלה שקשר קרול עם ילדות, והוא תיאר אותה כ"ילדה-ידידה האידיאלית".
כדי להבין את הקשר של קרול עם אליס יש לבחון את קשריו עם ילדות ידידות אחרות, ולקרול היו רבות כאלו. קשריו עם ילדים ממין זכר היו קרים בהרבה, משום שלא התאימו בעיניו לאידיאל היופי שהעריץ כל כך אצל ילדות, וכן משום שלא העריך את אופיים; את גישתו ביטא היטב כשאמר "אני מחבב ילדים, מלבד בנים" (מרטין גרדנר העריך ב"אליס המוערת" שיש קשר בין איבתו זו לבנים זכרים להפיכתו של תינוק הדוכסית לחזיר). הערצתו של קרול לאידיאל היופי הנשי של ילדות קטנות דווקא, הערצה שבאה לידי ביטוי גם בצילומי עירום של ילדות (בהן אליס), העלו טענות שייחסו לקרול פדופיליה, והמשיכה שלו לאליס נתפסה כדוגמה לכך.
קרול הכיר את אליס מאז שהייתה בת ארבע. החל מאותו זמן היה הקשר בינו לבין אחיותיה לורינה (הבכורה) ואדית (צעירה מאליס) קרוב מאוד, והוא צילם אותן פעמים רבות. הטיול שבו הומצא הסיפור היה אחד מני רבים שערך קרול עם בנות המשפחה. בין אותו טיול לבין הוצאתו לאור של הספר חלה התקררות פתאומית ביחסים בין קרול לבין בני משפחת לידל; כשאליס הייתה כבת 11, ביוני 1863, נראה שקרול כמעט ולא התראה אתם. מרבית החוקרים מאמינים שמקור הנתק הוא בכך שקרול ביקש את ידה של אליס מהוריה אך נדחה. פער של 20 שנים בין בעל לאשתו היה מקובל באותה תקופה, וגיל הנישואים המזערי לבנות היה 12 שנים (אליס הייתה בת 11, וייתכן שקרול התכוון לכך שהנישואים יתבצעו רק כשאליס תגיע לפרקה). קרול היה אדם מוזר למדי והכנסתו לא הייתה גבוהה, וייתכן שזה מה שמנע את נישואיהם. השערה אחרת גורסת שלא אליס היא שעניינה אותו, אלא אחותה הגדולה, לורינה, מה שגרם לנתק בין קרול למשפחת לידל.
השאלה העולה היא - מה היה הקשר בין דמותה של לידל לזו של אליס בספר? אמנם הדגם החיצוני של טניאל לאליס היה, אם בכלל, מרי הילטון בדקוק (ילדה-ידידה אחרת של קרול), אך אופיין של שתי האליסות היה דומה במידה זו או אחרת. שתיהן היו מעט רגזניות, בטוחות בעצמן ובעלות דמיון מפותח. אירועים רבים בספר, ורבים עוד יותר ב"מתחת לאדמה" (הגרסה המקורית שהעניק קרול ללידל), מבוססים על מקרים אמיתיים שקרו ביניהם, אולם החפיפה בין הדמויות חלקית בלבד.
דמויות המשנה
דמויות המשנה ב"אליס" אינן ישויות ערטילאיות פרי דמיונו של קרול, אלא מבוססות ברובן הגדול על אנשים, ביטויים או מושגים מהתקופה הוויקטוריאנית.
רבות מהדמויות בספר הן למעשה הצגה מילולית של ניבים ומונחים שונים מתקופתו של קרול. דמותו של הכובען המטורף (Hatter) נגזרת מהביטוי "מטורף כמו כובען", שמקורו הוא ההרעלה לה גרמה הכספית ששימשה לעיבוד לבד ושאחד מתסמיניה הוא שגעון. סיפורו של הארנביב (הלחם בסיסים של ארנב ואביב; במקור March Hare, ארנב מרץ) קשור גם הוא לביטוי דומה, "משוגע כמו ארנב מרץ" - על פי האמונה העממית עונת הייחום של הארנבים הזכרים היא במרץ. השותף השלישי במסיבת התה, הנמנמן, היה ישנוני במיוחד, ואכן לנמנמנים יש תרדמת חורף ארוכה במיוחד שאצל מינים מסוימים מגיעה לשבעה חודשים.
דמותו של חתול צ'שייר מבוססת גם היא על ביטוי נפוץ מאותה תקופה: "לחייך כמו חתול צ'שייר" ("to grin like a Cheshire cat"). מקורו של הביטוי לא ברור, ויש לגביו שתי סברות מקובלות: האחת קשורה לצייר שלטים מצ'שייר, עיר הולדתו של קרול, שצייר אריות מחייכים על פונדקים באזור; והשנייה לגבינות צ'שייר, שבעבר עוצבו בדמות חתול מחייך.
דמויותיהם של הארנביב ושל חתול צ'שייר מופיעות בספר ילדים פופולרי מאותה תקופה, "ילדי המים" מאת צ'ארלס קינגסלי. הספר התפרסם באנגליה בחלקים במגזין מקמילנ'ס בשנים 1862–1863, השנים שבהן עיבד קרול את ספרו. הספר היה מוכר מאוד, וסביר להניח שקרול קרא אותו. בפרק השלישי של ילדי המים נכתב על לוטרה מרושעת אחת שחייכה כמו חתול צ'שייר ("grinning like a Cheshire cat"), ובפרק החמישי מסופר על אדם שהיה משוגע כמו ארנב האביב ("as mad as a March hare").
הצב-לא-צב (Mock Turtle, "צב מזויף") מבוסס על "Mock Turtle soup", שהוא תחליף זול למרק צבים היקר. המלכה מספרת לאליס שממנו "מכינים תחליף למרק צבים". למעשה את התחליף למרק הצבים מכינים מבקר, ואכן באיוריו של טניאל לצב-לא-צב אפשר למצוא מאפיינים הדומים לאלו של בקר. הדבר מסביר מדוע הוא שר שיר טרגי לכאורה על "מרק, ירוק, עשיר, מבעבע מתוך הסיר".
הגריפון הוא סמל אוניברסיטת אוקספורד, והוא והצב־לא־צב מהווים ככל הנראה פרודיה על בוגרים רגשניים ונוסטלגיים של אוניברסיטת אוקספורד. לחיזוק סברה זו עומד תיאורו של הצב־לא־צב את לימודיו, ואמירתו, כפתיחה לסיפור, "פעם הייתי צב אמיתי". ייתכן שבכיו הבלתי פוסק של הצב־לא־צב קשור לתופעה הנראית כמו בכי אצל צבי הים, בעיקר אצל הנקבות, מכיוון שהמלח שהצבים מקבלים מסביבתם מופרש החוצה דרך בלוטות שנמצאות מאחורי העיניים, ולכן נדמה כאילו הצבים בוכים.
החיות המוזרות שהשתתפו ב"מרוץ במעגל" מייצגות בבירור את המשתתפים בטיול שבו סיפר קרול לבנות לידל את הסיפור בגרסתו המקורית. הדודו מייצג את קרול עצמו, שכן דודג'סון, שסבל מגמגום קל, הגה לעיתים את שמו כ"דו-דו-דודג'סון". התוכי (lory, תוכי אוסטרלי) מייצג את לורינה, אחותה הגדולה של אליס (התוכי אומר לאליס שהוא "מבוגר ממנה ולכן יודע יותר טוב"), ואדית, הצעירה, היא הנשרון. הברווז הוא רובינזון דאקוורת (שם משפחתו מתחיל ב–duck, ברווז באנגלית), כומר שהתלווה לטיול. קרול שלח לדאקוורת עותק של "הרפתקאות אליס מתחת לאדמה" עם ההקדשה "לברווז מהדודו".
מקובל לחשוב שהדוכסית, שתוארה כ"מכוערת מאוד", מבוססת על הדוכסית מרגרטה "מאולטש" שחייתה בנסיכות טירול במאה ה-14, והייתה ידועה לשמצה בתור "האישה המכוערת ביותר בעולם". ייתכן שהציור "הדוכסית המכוערת" של קוונטין מאסיס מהמאה ה-15, ככל הנראה דיוקן של מאולטש, שימש מודל לטניאל בבואו לצייר את הדוכסית המכוערת של אליס בארץ הפלאות.
התגובות לספר והשפעתו
רוב הביקורות על הספר עם צאתו היו אוהדות, אך לא ראו בו חדשנות מיוחדת. מספר מבקרים ציינו שהספר קוסם למבוגרים ולא רק לילדים, אך רק אחד מהמבקרים ציין את הספר כגאוני ויוצא דופן. באחת הביקורות נאמר שהוא מתאים "לשעשועם ואפילו לחינוכם של ילדים", והיו שקישרו אותו למעשיות ילדים כמו אלו של הנס כריסטיאן אנדרסן. הביקורות שהבחינו אותו מספרי הילדים של התקופה היו דווקא הביקורות השליליות, שראו אותו כמורכב מדי לילדים; באחת מהן נכתב "לדעתנו כל ילד אמיתי יהיה יותר מבולבל מאשר מוקסם מן הסיפור הנוקשה והסבוך מדי הזה".
להצלחתו של הספר תרמה גם, כנראה, התלהבותה של המלכה ויקטוריה. אגדה אורבנית ידועה מספרת כי לאחר שהמלכה כתבה לקרול שנהנתה לקרוא את "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" וביקשה לקבל את חיבורו הבא עם פרסומו, שלח לה קרול את ספרו "חיבור בסיסי על דטרמיננטים", העוסק במתמטיקה.