cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רמח"ל
תקופת חייו האחרונה
בשבט תצ"ה (פברואר 1735) הגיע הרמח"ל לאמסטרדם והשתלב בקהילה היהודית הפורטוגזית, בעת שהותו באמסטרדם התפרנס רמח"ל מליטוש. למד ולימד בבית מדרש עץ חיים ונתמך כלכלית על ידי הקהילה הספרדית שחבקה אותו והתעלמה במופגן מרודפיו. בשהותו שם השפיע רבות על צעירי הצאן כדוגמת דוד פרנקו-מנדס, באמסטרדם חיבר הרמח"ל והדפיס את ספריו "דרך ה'" ו"מסילת ישרים" שאינם עוסקים בקבלה בגלוי אם כי מבוססים על רעיוניות קבליים. בפתיחתו לספרו המפורסם "מסילת ישרים" כתב הרמח"ל: "החיבור הזה לא חיברתי ללמד לבני האדם את אשר לא ידעו, אלא להזכירם את הידוע להם כבר ומפורסם אצלם פרסום גדול". למרות שהספר כולו כתוב בשפה פשוטה השווה לכל נפש, בגאונותו ביססה הרמח"ל על יסודות מתורת הנסתר. "מסילת ישרים" הוא הספר העיקרי אשר הקנה להרמח"ל לגיטימציה היסטורית, והפך עם השנים לתנ"ך של ספרי המוסר, ובפרט בקרב תנועת המוסר.
צניחה
היסטוריה של הצניחה
עם המצאת המטוס בראשית המאה ה־20 עלו אפשרויות הצניחה, בשל הדינמיות הרבה של המטוס, וכן נדרש אמצעי מילוט בעת סכנה וההשקעה בפיתוח מצנחים גברה.
רמח"ל
עכו, ארץ ישראל
בשנת ה'תק"ג (1743) עזב הרמח"ל את אמסטרדם עם אשתו ובנו ועלה לארץ ישראל. לאחר שעגן בעכו קבע בה את מגוריו. בית כנסת הרמח"ל בעכו העתיקה מיוחס כמקום מדרשו ותפילתו, וכיוצא בזה לגבי מקום דירתו. בבית הכנסת מוצג ספר תורה על גבי עור צבי, ונטען שנכתב בדיו שנעשה מתמיסת קליפות רימונים.
הרמח"ל נפטר במגפת דבר עם אשתו ובנו היחיד בכ"ו באייר. רק שתי עדויות נותרו על שהותו בארץ. הראשונה היא איגרת שנשלחה מעכו לתלמידיו באירופה ביום א' כ"ב לחודש תמוז שנת תק"ג (3 ביולי 1743):
העדות השנייה נכתבה על ידי הרב ישמעאל חי סנגויניטי – תלמיד רבי חיים בן עטר, בתיעוד מסעו מירושלים לליוורנו. ביום א', ראש חודש כסלו תק"ד (6 בנובמבר 1743) עגן בעכו, ועשה את לילו בבית הרמח"ל:
גרסות שונות לגבי תאריך פטירתו ומקום קבורתו
בשנת תקצ"ו (1836) פרסם הרב מרדכי שמואל גירונדי ביוגרפיה של הרמח"ל בכתב עת ב"כרם חמד" כרך ב'. במאמרו הביא עדות לכאורה הידועה בשם "איגרת רבני טבריה" שטוענת שהרמח"ל נקבר בטבריה. האיגרת אינה בנמצא והוכחה כמזויפת כיוון שנכתבה באירופה ולא על ידי רבני טבריה. כעבור 17 שנה מפרסום המאמר, בשנת 1853 פרסם גירונדי את ספרו הגדול "תולדות גדולי ישראל", הסוקר את כל "תולדות גדולי ישראל ובפרט גאוני אטליה ורבני פאדובה". בספרו שילב הרב את ספר "זכר צדיקים לברכה" של רבי חננאל ניפי, "שהעתקתי מכתיבת יד הרב המחבר עצמו, וצרפתיו בכור שכלי למלאות את דבריו". הרב גירונדי עצמו מעיד שהביא את עדותו המשוכתבת של הרב ניפי. עדותו המקורית של הרב ניפי שרדה בכתיבת יד תלמידו בכתב היד "טובי אודיע" וזה לשונה:
הרב משה מלכי (מלאכי) הנזכר גר בצפת, שימש ברבנות והנהיג קהילה, יצא לשליחויות שד"ר מטעמה בערי אירופה, גייס וריכז את התרומות וחילץ את צפת מקשיה ושפלותה. בשנת ה'ת"ק, חלה הרב מלכי, חצי מגופו השתתק ונאלץ לפרוש מפעילותו הציבורית. כובד המיסים, מלחמות ומגפות גרמו לרבים מיהודי צפת לעזוב את העיר ובתוכם גם הרב מלכי שעבר בשנת תק"א לגור בעכו, ושם פגש את הרמח"ל שהגיע אליה בשנת תק"ד (1743). הרב מלכי העיד שקבר את רמח"ל, וכשנתיים ורבע לאחר מכן - בסוף חודש אלול תק"ו (1746) - הסתלק הרב מלכי לבית עולמו. מעדות הקבורה ומשאר העדויות עולה שרמח"ל נפטר בשנת תק"ד – ולא כפי שסברו עד עכשיו. העדר אגרות, עדות ראִיה אחרונה מחודש כסלו תק"ד ועדות הרב שקבר אותו תומכות בקביעה. כשנתיים לאחר פטירת הרמח"ל נפטר הרב מלכי ומצבתו מזוהה וברורה בבית העלמין היהודי בכפר יאסיף וצמודה למצבת קברו של הרמח"ל. הסיבה לקבורתם בבית הקברות היהודי העתיק בכפר יאסיף ולא בעכו, נבעה בשל הספק ההלכתי שהעיר עכו איננה בתחומי ארץ ישראל.
הטענה שהרמח"ל נקבר בטבריה ליד קברו של התנא רבי עקיבא הוכחה כחסרת בסיס ובדויה. ע"פ כל ספרי המסעות ועדויות הנוסעים עולה בבירור כי הציון בטבריה נבנה לראשונה בשנות השלושים של המאה הקודמת. בנוסף, נמצאה תמונת גלויה השוללת את טענת קבורתו בטבריה.
השפעתו לדורות
במשך השנים שאחרי מותו והכרת גדולתו בתורה מתוך הכתבים ששרדו, גוועו לחלוטין ההאשמות נגדו והוא הפך לנערץ על כל פלגי היהדות. בן דורו הצעיר ממנו, הגר"א (שנולד כ-13 שנים אחריו והאריך חיים כ-50 שנה יותר ממנו), העריץ את שיטתו הקבלית ולמדהּ בשקידה. האגדות מספרות כי לבש בגדי חג כאשר הגיע אליו ספרו של הרמח"ל "אדיר במרום", אף החסידות ומאוחר יותר משנתו של הרב קוק ותלמידיו הושפעו ממנו, גם אם בצורה פחות מפורשת. בתולדות חייו שפורסמו בשנים מאוחרות, הושמטו לעיתים אזכורי המחלוקת הגדולה שהייתה בחייו לגביו, אם מתוך שגוועה ואיננה רלוונטית יותר, ואם מתוך רצון למנוע קטרוג אודות רודפיו.
למרות ההתנגדות העזה אליו בימי חייו ולמרות החרם של רבני ונציה, הכרת גדולתו וכתביו לאחר מותו השפיעו רבות על תנועות שונות ביהדות - מזמנו ועד היום:
על השפעתו כתב חיים נחמן ביאליק: בדומה לכך כתב הרב דוד כהן, "הרב הנזיר", כי תנועת החסידות, המוסר וההשכלה "שהיו עוינות זו לזו, כולן שמו להן בראשן את הרמח"ל".
במחצית השנייה של המאה העשרים זכתה תורתו של הרמח"ל לתפוצה רחבה ולהדפסות רבות. הרב אליהו דסלר עודד את לימוד כתביו, ותלמידו רבי חיים פרידלנדר הוציא את רוב כתבי הרמח"ל בשמונה חלקים. גם יוסף אביב"י הוציא מספר חיבורים של הרמח"ל וכתב עליו, ובפרט את מהדורתו לשרידי זוהר תנינא, שרובו נשמד בזמן הפולמוס. הרב מרדכי שריקי, ראש מכון הרמח"ל מוציא כיום לאור מחדש את החיבורים, בתוספת פירושים, הערות ומבואות, וכן הרב דויד שלם ראש ארגון "קהילת הרמח"ל" מנגיש את כתביו במהדורות דיגיטליות, וכן בחקירת כתביו בספרים ומאמרים מודפסים.
הגותו
על מנת שהטוב הזה יהיה שלם, ויהיה שייך לנברא בעצמו ולא רק לאלוהים, גזר שהנברא יקנה את השלמות בכוחות עצמו, על ידי בחירה אישית ומעשים. ולכן ברא עולם שיהיו בו גם טוב וגם רע, ואת המשיכה של האדם הן לטוב והן לרע, כך שיוכל על ידי בחירתו הטובה להגיע לשלמות ולהידבק בבורא. קיום המצוות מפיץ על האדם את אור פני ה' שהוא שלמותו, ואילו ביצוע עבירות מושך טומאה מכוחות הרוע שמאפיל וחוסם אור זה. מכיוון שכל תכלית בריאת האדם היא להידבק בה', ראוי שלא תהיה לאדם תכלית אחרת בחייו אלא זאת, ושיכלכל את כל מעשיו רק למטרת השגתה.
בספרים דעת תבונות וקל"ח פתחי חכמה מסביר הרמח"ל כי מכל היבטי שלמותו של אלוהים, השלמות שבחר לגלות היא דווקא שלמות הייחוד - שהבורא הוא היחיד ששולט בכל מאורעות העולם ושאין כוח אחר מלבדו. הסיבה לכך היא כיוון שמידת הייחוד היא המאפשרת את קיום הרע ולפיכך גם את הבחירה, וממילא את הטוב הנצחי.
זוהי הגדרה בדרך השלילה, מכיוון שלא ניתן לומר על הבורא שום דבר מלבד שהוא יחיד: הוא אינו חזק, חלש, גדול או קטן כי הוא מושגים אלו שייכים לעולם החומר. הוא אינו שמח ואינו כועס כי הוא לא תלוי בציר הזמן ולכן אין בו שינוי. בעצם מה כן ניתן לומר על הבורא ? שהוא כן קיים, אם כי באופן שאיננו מבינים, ושהוא לא כל ההגדרות ששנינו קודם, הגדרות תלויות חומר, זמן או מקום. כל שנותר לומר עליו זה שהוא יחיד. אם כן, זו הגדרה בדרך של שלילת כל השלמויות המוכרות לנו.
במידת הייחוד ניתן לחשוף את הטוב רק באמצעות נתינת מקום להיפוכו, כלומר לכוחות הרע, וביטול האפשרות הזאת מגלה את ייחודו. זאת מכיוון שהרוע הוא העדר גילוי ייחודו, וככל שיותר טוב כך ייחודו מתגלה יותר.
עם זאת, הייחוד הוא המעלה היקרה ביותר שבו, שתלויה בהכרח מציאותו. אם כן כל תהפוכות ההיסטוריה ("הגלגל הסובב" בלשון הרמח"ל) מוליכות אל גילוי הייחוד הזה, לעיתים דווקא על ידי הגברת הרע. וסופו להתגלות בימות המשיח כשאז יתענגו הנשמות על השלמות שהתגלתה.
מכאן הרמח"ל מסביר כי יש שתי הנהגות שפועלות במקביל - הנהגת הייחוד הנצחית המגלה את שלמות הבורא ובאמצעותה מגיעים לתכלית הדבקות בו, והנהגת המשפט הזמנית המענישה וגומלת לפי מעשי בני האדם כדי לזככם ולהכינם לגילוי הנהגת היחוד. הוא מסביר כי הנהגת המשפט היא אמנם הכרחית לעולם שיש בו טוב ורע, אבל היא בעצמה רעה ונבראה כתוצאה מקלקולי הבריות, ע"כ אינה נצחית ועתידה להתבטל, כי אלוהים חפץ בשלמות כל נבראיו ולא שיהיו חוטאים ונשכרים. כמו כן הוא מסביר שהנהגת המשפט נובעת מהנהגת האהבה, כאב האוהב את בנו ולכן מייסרו, ולכן היא ממותקת.
צניחה
היסטוריה של הצניחה
ב־1 במרץ 1912 אלברט בארי קפץ ממטוס לראשונה. המצנח קופל לתוך מכל בתחתית המטוס. משקלו של בארי משך את המצנח מתוך המכל.
טייני ברודווייק (Georgia "Tiny" Broadwick) בת ה־15 הייתה האישה הראשונה שצנחה ממטוס, במופע ראווה מעל פארק גריפית' בלוס אנג'לס, בשנת 1913. בשנת 1914 הדגימה טייני לראשונה קפיצת צניחה לממשל האמריקאי. בקפיצה הרביעית נתפס מיתר המצנח באחד הגלגלים וכמעט התרחש אסון. טייני החליטה לחתוך אותו כך שלא יחובר למטוס והיא תוכל לפתוח את המצנח במשיכה ידנית. היא פתחה את המצנח על ידי משיכת רצועה והייתה האדם הראשון בעולם שביצע צניחה חופשית.
מלחמת העולם הראשונה
במלחמה זו נעשה שימוש צבאי מבצעי לראשונה במצנחים. הגרמנים השתמשו בצפלינים לצורכי תצפית. הצפלינים היו מלאים בגז דליק והיו פגיעים מאוד לירי מטוסי אויב. כשהתקרב מטוס אנגלי, עוד לפני הפגיעה בצפלין, נטש אותו התצפיתן על ידי צניחה. דווקא המטוסים האנגלים, אויבי הצפלינים, לא צוידו במצנחים. המטכ"ל הבריטי חשש שהטייסים ימהרו לנטוש את המטוסים היקרים בעת תקלה או פגיעה.
הגרמנים לעומתם ציידו את טייסיהם במצנחים מן הדגם שניתן לתצפיתני הצפלינים, אך הדבר נעשה רק בסמוך לסיום המלחמה. הטייס הגרמני רב התהילה ארנסט אודט, שהיה שני במספר ההפלות רק ל"ברון האדום", ניצל פעמיים ממוות בזכות צניחה ממטוס פגוע.
בין מלחמות העולם
אחרי המלחמה יצא לדרכו פרויקט אמריקאי מקיף לפיתוח ושכלול המצנח. הפרויקט נערך בשדה מקוק, דייטון, אוהיו. רב-סרן אדווארד הופמן היה המפקד הצבאי של הפרויקט ופלוייד סמית' המנהל האזרחי.
תוצאת הפרויקט הייתה פיתוח המצנח מדגם A, אשר היה המצנח המוביל ב־40 השנה הבאות, כולל בעת הצניחה בנורמנדי. קוטר חופת המשי של המצנח היה 8.5 מטרים, והיא חוברה ל־40 מיתרים. היא נישאה בתיק נשיאה על הגוף. כך הסיכוי להינצל ממטוס בוער היה גדול בהרבה.
לזלי אירווין, מתכנן מצנחים וצנחן חובב, נבחר לצנוח ראשון. ב־28 באפריל 1919 הוא צנח ממטוס usd9, אשר טס במהירות של 128 קמ"ש בעת הצניחה, ובגובה של 1500 רגל. עם הגיעו לארץ הוא שבר את רגלו.
מיד לאחר מכן הקים אירווין עם שותף נוסף מפעל למצנחים דגם A. המפעל העניק את "אות הזחל", על שם זחל המשי שמייצר את חוטי המשי, לכל מי שחייו ניצלו בזכות מצנחי החברה. ניצולים אלו כונו "מועדון הזחל".
רופאים בתקופה זו חששו שנפילה חופשית במהירות גבוהה תגרום להפרשי לחצים ולכן לאובדן הכרה, ולכן גם לחוסר יכולת לפתוח את המצנח על ידי משיכת הרתמה. לפיכך הם הורו לטייסים לפתוח את המצנח מיד עם יציאתם מהמטוס. ברור שפעולה כזו חושפת את הצנחן לזמן רב יותר, בו הוא עלול להתגלות על ידי האויב.
החששות הופרכו ב־22 באוקטובר 1922 בעת שהרולד האריס בדק מטוס חדש אשר התקלקל באוויר והוא נאלץ לנטוש אותו. מגובה של 2500 רגל הוא קפץ והתקשה למצוא את רתמת פתיחת המצנח. לכן הוא נפל 2,000 רגל של נפילה חופשית ולאחריה פתח את המצנח מגובה של 500 רגל בלבד, ולמזלו הרב נחת על ערימת חציר ולא ניזוק. סיכת "מועדון הזחל" הוענקה גם לו.
צ'ארלס לינדברג, שהתפרסם בעת שחצה את האוקיינוס האטלנטי לראשונה, נטש מטוסים 4 פעמים, עוד בטרם טיסתו המפורסמת.
הגרמנים אף הם ראו את החשיבות הרבה של המצנח כחלק חשוב ובלתי נפרד מהמטוס, ומציודו של הטייס. ב־1930 הם השיקו פרויקט משלהם, בראשות תיאו קנאקי, מהנדס אווירונאוטיקה, שמקום מושבו היה בשטוטגרט. הכוונה הייתה לנקוט גישה מדעית יותר בכל הקשור למבנה המצנח.
מלחמת העולם השנייה
הפרויקט של תיאו קנאקי נשא פירות ראשונים במתקפת הבליצקריג (מלחמת בזק) המוצלחת של הגרמנים עם פתיחת המלחמה. 10,000 חיילים הוצנחו בנורווגיה, הולנד ובלגיה כחוד החנית של כיבוש הבזק של מדינות אלו.
במאי 1941 התבצעה הצניחה הגדולה בקרב על כרתים. הכוונה הייתה למנוע מהבריטים להשתמש בשלושת שדות התעופה החשובים באי. נתיב הים אל האי היה סגור, ופריצתו הייתה עלולה להיות איטית ולחשוף את התוכנית כולה.
לשם נחיתה מהירה וחשיפה מזערית נעשה שימוש באחד מפיתוחי הפרויקט של קנאקי, המצנח המפרשי הדו-שלבי. רצועה הקיפה את מיתרי המצנח והחזיקה אותם קרוב זה לזה, ובכך לא נתנה לחופה להיפתח עד הסוף.
הצניחה לפיכך הייתה מהירה מהרגיל. בהמשך הצניחה שחרר הצנחן את הרצועה והחופה נפתחה לחלוטין והאטה את הצניחה עד הקרקע. סך הכול השתתפו בהתקפה על כרתים 25,000 חיילים, מהם 13,000 הוצנחו או הונחתו על ידי דאונים. בזכות ההתקפה המהירה הם השתלטו על כוח כפול בגודלו.
צוותו של קנאקי התמודד גם עם סוגיה מורכבת של גידול במהירות המטוסים עד גבול מהירות הקול. במהירויות אלו אי אפשר היה עוד לקפוץ מהמטוס, ולפיכך פותח כיסא המפלט, היורה את הצנחן אל מחוץ למטוס עם כיסא הטייס שלו.
צוותי הפיתוח האמריקאים לא טמנו ידם בצלחת. הם עבדו על יישום השימוש בחומר חדש שיחליף את המשי, שאספקתו וקצב ייצורו לא היו מהירים מספיק. הם בחרו בניילון, חומר סינתטי מבוסס נפט, שפותח על ידי חברת דופונט. מלוא ייצור הניילון, שלושים מיליון טון, הופקע לצורך ייצור המצנחים.
המצנח הנפוץ בשימוש בעלות הברית היה ה־T4 המבוסס על דגם איי. קוטרו היה 8.5 מטרים ומיתריו סינתטיים. לחייל לא הייתה כל השפעה על פעולת המצנח. הוא נפתח מכובד משקלו של הצנחן, ולא על ידי משיכת חוט. הנחיתה הייתה במיקום מקרי לפי כיוון הרוח, ללא אפשרות כיוון.
המצנחים ופוטנציאל השימוש בהם הביאו עד מהרה להסבת דיוויזיית הרגלים מספר 82, לדיוויזיה מוצנחת. החיילים אומנו בצניחה על ידי שימוש באומגות וקפיצה ממגדלים בגובה 250 רגל (כ-76 מטר). מאוחר יותר הם אומנו גם בפעולות מבצעיות מוצנחות.
ביום הפלישה לנורמנדי, 6 ביוני 1944, כבר היו 4 דיוויזיות מוצנחות, מהן צנחו שתיים: דיוויזיה 82 המוצנחת ודיוויזיה 101 המוצנחת. 1,086 חיילים הוצנחו מעבר לקווי האויב והכינו את הקרקע לפלישה. בחוף יוטה, שם נעשתה הכנה מוקדמת על ידי צנחנים, נהרגו בעת הפלישה 12 חיילים. באגף המערבי של חוף הנחיתה הציפו הגרמנים את השטח וצנחנים רבים טבעו על ציודם הכבד בבוץ שנוצר.
באוקיינוס השקט הוצנחו חיילים אמריקאים לאי קורגידור, ליד העיר מנילה, בירת הפיליפינים. זה היה מעוז יפני מבוצר ביותר. לאחר קרב קשה ורב נפגעים שוחרר האי. במחנה השבויים לוס-בניוס בפיליפינים שוחררו 20,000 איש תוך 20 דקות.
אחת הצניחות המפורסמות נעשתה בשנת 1941 על ידי רודולף הס שהיה מבכירי המשטר הנאצי. הס צנח בסקוטלנד לאחר שלא הצליח למצוא את מסלול הנחיתה המיועד לו. מטרתו לטענתו הייתה לדון על הסכם שלום עם ממשלת בריטניה.
צניחה מבצעית
הצניחה המבצעית מבוצעת באמצעות פתיחת מצנח אוטומטית. קצה המצנח מחובר באמצעות פתיל בעל חוזק ידוע מראש לרצועה חזקה המחוברת לגוף המטוס. כאשר הצנחן קופץ מן המטוס נמתחת הרצועה המחוברת למצנח שעל גבו, בעוד הצנחן נופל נפילה חופשית והמצנח נמשך מתוך אריזתו. כאשר מסתיים תהליך פתיחת המצנח, הפתיל המחבר את קצה המצנח לרצועה נמתח ונקרע מיד בשל משקלו של הצנחן המשתחרר מהמטוס, כאשר המצנח שלו פרוש לכל אורכו.
קיימים סוגים שונים של מצנחים מבצעיים, בעלי חופות בגדלים שונים. החופות עשויות ניילון מצנחים. יכולת הכיוון בהם מוגבלת.
עקב המהירות הגבוהה בה פוגע הצנחן בקרקע, תרגולת הפגיעה כוללת גלגול שמטרתו פילוג המכה בין העצמות בגוף להקטנת עוצמת החבטה שסופג כל איבר. גלגול זה הוא ייחודי לפעולת הצניחה בלבד. סדר הגלגול: כפות רגליים, שוק, ירך, שרירי כתף. הידיים מגוננות על הראש, התנוחה הסופית דומה לתנוחה עוברית או לנפילה בג'ודו.
הצנחן הקרבי נושא עמו ציוד לחימה בצונחו. נשיאת ציוד זה על הגוף תכביד על תפקודו של הצנחן בעת הפגיעה בקרקע. במלחמת העולם השנייה, בפלישה לנורמנדי, נוסו לראשונה שקי ציוד שהיו קשורים לרגלי הצנחנים. שקים אלו נכשלו כישלון חרוץ - הם ניתקו ואבדו עם היציאה מן המטוס. כיום מקובל לעשות שימוש בשקי חזה לצורך זה.
ברבע האחרון של המאה העשרים הצטמצם מאוד השימוש בצניחה מבצעית עקב התפתחותם של מסוקי תובלה ומסוקי סער, המיועדים להוביל לוחמים על ציודם בדרך האוויר ולהנחיתם אל הקרקע.
בניגוד לאמונה הרווחת, אמנת ז'נבה אינה אוסרת על פגיעה בצנחנים בעודם באוויר, משום שבצניחתם הם מהווים כוח לוחם. אולם היא אוסרת פגיעה בטייסים ואנשי צוות אוויר שנטשו את מטוסם הפגוע וצנחו.
צניחות מבצעיות בצה"ל
הצניחה המבצעית הראשונה בתולדות צה"ל ("מבצע מכבש") התקיימה ב-29 באוקטובר 1956 במסגרת מבצע קדש במעבר המיתלה שבסיני, שם צנחו 395 צנחנים מגדוד 890 מ-16 מטוסי DC-3 דקוטה.
הצניחה המבצעית השנייה, והאחרונה עד כה, התקיימה מספר ימים מאוחר יותר (2 בנובמבר 1956) כאשר כח של חטיבת הצנחנים, בפיקודו של מוטה גור (שנפצע בעת הצניחה), הוצנח בסמוך לא-טור, במטרה להשתלט על שדה התעופה הסמוך ולפתוח משם בתנועה לדרום מזרח לכיוון שארם א שייח.
במלחמת ששת הימים הייתה אמורה חטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים, לצנוח באל עריש אולם הצניחה בוטלה עקב התקדמות מהירה מהמתוכנן של אוגדת טל והחטיבה נשלחה לחזית הירדנית וכבשה את מזרח ירושלים. צניחה אחרת, אשר בוטלה אף היא, נועדה לכבוש את שארם א שייח, אולם כוח של חיל הים ששוגר במקביל, גילה כי המקום נטוש. התכנון המקורי של מלחמת לבנון הראשונה כלל הצנחת גדוד צנחנים באזור כביש ביירות-דמשק, לצורך מניעת נסיגת מחבלים מביירות, ומניעת הזרמת תגבורות מסוריה, אך התכנון לא בוצע לבסוף. במלחמת המפרץ תוכננה הצנחת כוחות במערב עיראק לשם השמדת משגרי הסקאד אולם עקב לחץ של ארצות הברית לא יצא המבצע אל הפועל.
צניחה ספורטיבית
צניחה ספורטיבית היא צניחה שנעשית לשם ספורט אתגרי. מועדוני צניחה שאחראים לניהול הענף קיימים בכל העולם. במסגרת הענף קיימים מספר תחומים, אחד הנפוצים שבהם הוא קפיצה ממטוסים רגילים. תחום אחר הוא קפיצת בסיס ממצוקים ומגדלים.
צניחה חופשית
צניחה חופשית כוללת נפילה חופשית במשך פרק זמן מסוים, ופתיחת מצנח באופן ידני לאחר מכן. במהלך הנפילה החופשית פורש הצנחן את גפיו כדי להגדיל את החיכוך עם האוויר. מהירות ההגעה לקרקע נמוכה יחסית, והצנחן יכול לספוג את המכה בעומדו על רגליו, גם אם מדובר ב"צניחת טנדם" - צניחה של שני אנשים תוך שימוש במצנח בודד, כאשר רק אחד מן האנשים מתפעל את המצנח והשני נלווה אליו.
המצנח המשמש בצניחה חופשית נקרא מצנח כנף וצורתו מלבנית (כמו כנף של מטוס). למצנח זה ישנן יכולות היגוי ובלימה.
רמח"ל
יצירתו הספרותית
הרמח"ל חיבר שירים עם תכנים יהודיים בצורות של השירה האיטלקית, ק"ן מזמורי תהלים בעקבות ספר תהלים, אולם עיקר השפעתו הייתה במחזותיו, אשר שימשו כמודל לחיקוי עבור משוררי הדורות הבאים (פרנקו מנדס, יוסף האפרתי, שלום הכהן, אד"ם הכהן, יל"ג, ואחרים). אפילו "אהבת ציון" מאת אברהם מאפו, הרומן העברי הראשון, פסגת ספרות ההשכלה, נכתב בהשראת מחזותיו. גם לאחר שהספרות העברית פנתה לכיוונים אחרים, נערים המשיכו לקרוא ולהתבשם ממחזותיו. כך כתב ביאליק: "מי אשר לא מילא בנעוריו את אזניו ואת נפשו משפת חזיונות הרמח"ל ומתרועת בקרה - הוא לא ידע מה קול עברי נקי וזך מימיו". לפיכך, פישל לחובר, חוקר תולדות הספרות העברית בצדק החשיב את הרמח"ל לאבי הספרות העברית החדשה. חוקר תולדות הספרות העברית, אהרון בן אור, כתב:
"מעשה שמשון", יצירתו הראשונה של הרמח"ל, עוקבת אחרי דמותו התנ"כית של שמשון ועל מאבקיו ביצרים ובתשוקה שמקרבים אותו אל דלילה.
מחזהו השני נקרא "מגדל עוז" או "תומת ישרים". זו יצירה פסטורלית, דומה בצורתה ובסגנונה לפסטורליות האיטלקיות של גואריני וטאסו, ואף מושפעת מהמשורר הפורטוגזי קמואש, אולם מלאה בחן עברי ותוכנה מבוסס על משל קבלי. הרועה איש הטבע "דל הוא ואך שמח" אין הוא מעוניין בכספי העשירים, אשר "ברבות זהבם, ירב אויב בקרבם", ואין הוא משועבד לחוקי המעמדות החברתיים המפריעים למימושה של אהבה: "עלמה אשר תיטב בעיניו שמה, עלמה אשר תיתן לחלקו חשק, בה יעלוז ליבו, כי זה לעומת זה, ומפריד אין. יתעלסו יתענגו לבטח". המחזה עוסק באהבתם של שלום ושלומית, בת המלך, שהמלך הבטיח שתנשא למי שיצליח להגיע אל ראש מבצר ללא פתח, ואל ראשו הגיע שלום. מול האהבה עומדים חורשי המזימות והמקנאים המנסים להתנכל לה. יש שמצאו במחזה נמשל, אף שחובר עוד לפני הפולמוס הגדול: בת המלך היא הקבלה, ושלום הוא אולי הרמח"ל עצמו. המחזה נגנז והוצא לאור רק מאה שנה אחר כך.
מחזהו האחרון, "לישרים תהילה", מבוסס על "מגדל עוז", תוך עידון ושיפורים משמעותיים. יצירה זו היא נמשל כמעט נטול משל, וחוט העלילה בו קיים במידה זעומה ביותר. זוהי אלגוריה על "צדיק ורע לו, רשע וטוב לו", על המאבק בין אמת ושקר, ביקורת על החברה האנושית ההמונית, ועיסוק עמוק במידות הנפש ותיקון עולם, בשידוכים ובהשגחה.
ספריו
הרמח"ל כתב כשמונים ספרים ורוב ספריו עוסקים בקבלה, חלקם במוסר והנהגות ה', יצירותיו המוקדמות כללו מחזות, וספרי שירה, וכן פרקי שירה שנכתבו עבור אירועי שמחה ואבל. כ-40 מספריו ומאמריו אבדו, והיום ידועים לנו רק כ-40. בין ספריו ומאמריו המפורסמים יותר:
ספרי חול
מחזות:
צלב האבירים של צלב הברזל
צלב האבירים של צלב הברזל (בגרמנית: Ritterkreuz des Eisernen Kreuzes) הוא עיטור גרמני שהוענק על גבורה. העיטור החל להינתן בתחילת מלחמת העולם השנייה, ובמהלך המלחמה התווספו עוד 4 דרגות גבוהות יותר.
רקע
האדריכל הגרמני קרל פרידריך שינקל, עיצב את עיטור צלב הברזל בשנת 1813 על פי בקשתו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה. כהשראה לצלב הברזל השתמש שינקל בסימלם של האבירים הטבטונים. הצלב מעוצב כצלב פאטה. העיטור ניתן שוב במלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה חידש היטלר שוב את העיטור.
בנוסף הקים היטלר את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, אשר היה דרגה חדשה של צלב הברזל, ונועד להיות מקביל לעיטור הפור לה מריט ממלחמת העולם הראשונה. להיטלר הייתה הסמכות הבלעדית לאשר את הענקת העיטור, סמכות שאמנם יכול היה להאציל. בשנת 1940 נוספה לעיטור דרגה נוספת של העיטור עם עלי אלון, ובשנת 1941 נוספו אף דרגות נוספות עם חרבות ויהלומים, אשר עליהם התווספה בשנת 1944 הדרגה הגבוהה ביותר של העיטור עם עלי אלון מוזהבים, חרבות ויהלומים.
צלב האבירים של צלב הברזל
תנאי הזכאות: צלב הברזל דרגה ראשונה ומעשה גבורה, או הצטיינות בפיקוד קרבי.
העיטור הוענק לראשונה בתאריך 27 בספטמבר 1939, ובסך הכול הוענקו 7,365 עיטורים. הסרט נענד על הצוואר, והצלב משתלשל ממנו על החזה מעל הכפתור העליון.
צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים
תנאי הזכאות: חרבות לצלב האבירים ומעשה גבורה, או הצטיינות בפיקוד קרבי, והעיטור הוענק לראשונה בתאריך 15 ביולי 1941.
היהלומים שובצו בעלי האלון של צלב האבירים. בסך הכול הוענקו 27 עלי אלון משובצים ביהלומים, לשני מפקדי צוללות, עשרה טייסים אלופי הפלות, קולונל אחד, וארבעה עשר גנרלים ופילדמרשלים.
צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון מוזהבים, חרבות ויהלומים
העיטור הזה תוכנן להינתן בסיום המלחמה ל־12 החיילים המצטיינים של הוורמאכט מכל הזרועות והדרגות, בפועל הוענק רק לטייס השטוקה הנס אולריך רודל בתאריך 29 בדצמבר 1944.
תנאי הזכאות: יהלומים לצלב האבירים ומעשה גבורה החורג מחובותיו של החייל.
לאחר המלחמה
מכיוון שצלב הקרס הופיע על עיטור צלב האבירים, ובעקבות איסור הצגת סמל זה במערב גרמניה, הממשלה הגרמנית הנפיקה מהדורה מחודשת של העיטור – בה הוחלף צלב הקרס בסמל עלי האלון הנטול משמעות פוליטית. העיטור החדש יועד לחלוקה לחיילים ותיקי מלחמת העולם השנייה שזכו בצלב האבירים בזמן המלחמה.
אדו דה וארט
אדו דה וארט (בהולנדית: Edo de Waart; נולד ב-1 ביוני 1941 באמסטרדם) הוא מנצח הולנדי נודע. הוא מנצח על מוזיקה תזמורתית ואופראית גם יחד והתפרסם ביותר כבונה-תזמורות (הוא העלה כמה וכמה תזמורות מן השורה השנייה לרמה של הרכבי צמרת). בין השנים 2009-‏2017 שימש כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של מילווקי ובין השנים 2016–2019 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של ניו זילנד.
דה וארט למד נגינה באבוב ופסנתר ובמקביל למד ניצוח בקונסרבטוריון סוולינק באמסטרדם וסיים את לימודיו שם בשנת 1962. בשנה שלאחריה התמנה למשנה לנגן האבוב הראשי בתזמורת הקונצרטחבאו המלכותית. בשנת 1964, בגיל 23, זכה בתחרות הניצוח על שם דימיטרי מיטרופולוס בניו יורק. כחלק מן הפרס, שימש במשך שנה אחת כעוזר מנצח לליאונרד ברנשטיין בפילהרמונית של ניו יורק.
עם שובו להולנד, התמנה לעוזר מנצח של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית, שמנצחה הראשי אותה עת היה ברנרד הייטינק. בשנת 1967, התמנה למנצח הן של הרכב כלי הנשיפה מעץ של הולנד והן של התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם, והיה המנהל המוזיקלי של האחרונה משנת 1973 עד 1979.
בשנת 1989 חזר דה וארט להולנד, שם התמנה למנהל מוזיקלי של תזמורת הרדיו ההולנדית. הוא התפטר ממשרתו ב-2004 ועכשיו הוא מנצח תזמורת של כבוד.
דה וארט מופיע כמנצח אורח בתזמורות נודעות ברחבי העולם, ביניהן הפילהרמונית של ברלין, תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג, תזמורת פילהרמוניה, התזמורת הפילהרמונית המלכותית, תזמורת שווייץ המערבית, התזמורת הסימפונית של בוסטון, תזמורת קליבלנד, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס והתזמורת הסימפונית של שיקגו.
דה וארט הוא תומך נלהב במוזיקה בת זמננו ובתור שכזה ניצח על ביצועי בכורה של יצירות משל ג'ון אדמס, שאת האופרה שלו "ניקסון בסין" גם הקליט; סטיב רייך, שמיצירותיו הקליט את ה"וריאציות לכלי נשיפה מעץ, כלי מיתר ומקלדת",; ואחרים בסן פרנסיסקו.
דה וארט מרבה לנצח גם על אופרות. לראשונה ניצח על האופרה של סנטה פה בשנת 1971, על הגראנד אופרה של יוסטון ב-1975, על בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ב-1976 ובפסטיבל ביירוית ב-1979. משנת 1970 הופיע תכופות עם האופרה ההולנדית. בשנת 1980 ניצח על מחזור "הטבעת" באופרה של סן פרנסיסקו.
בעונות האחרונות ניצח על הפקה חדשה של, אביר הוורד" באופרה דה באסטיל, על חליל הקסם ונישואי פיגארו במטרופוליטן אופרה ועל "קטיה קאבאנובה", "ורתר", "פיטר גריימס", "פרשת מאקרופולוס", "מאדאם באטרפליי", "פידליו", "הטרויאנים" באמסטרדם. עוד הפקות מן הזמן האחרון כוללות את "בוריס גודונוב" לאופרה של ז'נבה, פיגארו לפסטיבל זלצבורג ו"ביאטריס ובנדיקט" לאופרה של סנטה פה. בסידני עמד בראש ביצועים תזמורתיים של מחזור הטבעת מאת וגנר, מיזם שראשיתו בשנת 1995 ושיאו בביצועי דמדומי האלים כחלק מפסטיבל האמנויות האולימפי של סידני בשנת 2000. כמו כן ניצח על "סאלומה" ו"אלקטרה" של ריכרד שטראוס בביצוע קונצרטנטי עם הפילהרמונית של הונג-קונג, לשבחי הביקורת.
לדברי דה וארט, הוא נהנה חעבוד עם תזמורות צעירות, משום שבהזדמנויות אלה הוא משוחרר מנטל המסורת. כשהוא עומד על דוכן הקונצרטחבאו באמסטרדם, הסביר דה וארט, הוא חש שמאהלר, ריכרד שטראוס ושאר מנצחים דגולים שניצחו שם נושפים בעורפו.
סטגודוניים
סטגודוניים (שם מדעי: Stegodontidae) היא משפחה נכחדת של פילאים, שהתקיימה בתקופת המיוקן עד הפליסטוקן (כאשר כמה חוקרים סוברים שהגיעו גם להולוקן) ברחבי אסיה ובחלק מאפריקה. במשפחה נכללו שני סוגים: סטגודון וסטגולופודון.
המשפחה הוגדרה לראשונה ב-1918 בידי החוקר האמריקאי הנרי פיירפילד אוסבורן. עם זאת, חלק מהחוקרים סוברים ששני הסוגים הכלולים בה בעלי מאפיינים קרובים מאוד לפיליים ועל כן ראוי שיהיו מקובצים תחתיהם.
מאפיינים
הסטגודוניים היו מגדולי הפילאים. מדידת עצמותיהם העלתה שגובהם היה עד 3.87 מטר בכתפיים ומשקלם עד 12–14 טונות. הוא היה בעל חטים ארוכים ומעוקלים ישר. בכמה מאיי פלורס באינדונזיה היו אוכלוסיות של סטגודונים, שעברו גמדיות איים.
דומינגו טראסקוני
דומינגו טראסקוני (בספרדית: Domingo Tarasconi; 20 בדצמבר 1903 – 3 ביולי 1991) היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה
טראסקוני החל את הקריירה הרשמית בשנת 1922 עם בוקה ג'וניורס מארגנטינה בה שיחק במשך העשר שנים הבאות. במהלך תקופה זו, ערך 225 הופעות רשמיות בליגה הארגנטינאית וכבש 187 שערים. עד היום טראסקוני ממוקם במקום הרביעי במלכות שערי בוקה ג'וניורס בכל הזמנים אחרי פרנסיסקו וראז'ו, רוברטו צ'רו ומרטין פלרמו. לאחר שכבר זכה איתה באליפות החובבים במדינה ארבע פעמים, היה טראסקוני חלק מהקבוצה שזכתה בליגה הארגנטינאית המקצועית הראשונה בשנת 1931. שנה לאחר מכן, ב-1932, עזב את בוקה ג'וניורס והצטרף לשורות ניואל'ס אולד בויס שם שיחק רק שני משחקים בליגה השנייה והפנה עורף למועדון אחרי שנה אחת בלבד. בסוף הקריירה שיחק טראסקוני בסן מרטין ובארחנטינוס ג'וניורס לפני שפרש בשנת 1936 כשהוא בן 33.
נבחרת ארגנטינה
טראסקוני ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה ב-10 בדצמבר 1922 בהפסד 1–0 לאורוגוואי. הוא היה שותף להצלחות של ארגנטינה בשנות ה-20 שהייתה נחשבת לאחת הטובות בעולם. באולימפיאדת 1928 כבש 11 שערים וסיים כמלך שערי הטורניר בפער גדול מהמקום השני שם הוצבו חברו לנבחרת מנואל פריירה ואדולפו באלונצ'יירי האיטלקי, שניהם עם שישה שערים. טראסקוני כיכב בסיבוב הראשון והשני עם רביעיות לרשתם של ארצות הברית ובלגיה, ושלושער על מצרים בחצי הגמר. צמד המשחקים היחידים בהם לא כבש היו דווקא הגמר נגד אורוגוואי בו נבחרתו הפסידה וזכתה במדליית כסף אולימפית. בנוסף להישג זה, טראסקוני זכה עמה שלוש פעמים בקופה אמריקה בשנים 1925, 1927 ו-1929. בסך הכל ערך במדיה 24 הופעות בהן כבש 18 שערים.
מלחמת אוכל
מלחמת אוכל (באנגלית: Food fight) היא התנהגות קולקטיבית כאוטית בה המשתתפים משליכים אוכל זה על זה.
השלכת האוכל אינה מיועדת לפגוע במשתתפים, אלא להצית קטטה של השלכות אוכל הדדיות. במריבות אוכל מאורגנות, בדרך כלל "כלי הנשק" הם כולם מסוג אחד, או במגוון מוגבל. במאבק אוכל מאולתר ישתמשו המשתתפים בכל המזון העומד לרשותם.
אף שלרוב מלחמת האוכל היא בהשתתפותם של צעירים, למלחמות אוכל יש היסטוריה ארוכה של קיום כסוג של בידור או בילוי ציבורי. קרבות אוכל היו נפוצים באירופה כבר בראשית ימי הביניים, בעיקר בפסטיבלים עונתיים בקיץ. מלחמות אוכל התרחשו גם כחלק מאלימות מחוקקים, והן גם מהוות מוטיב חוזר בקרבות ב-WWE.
קרבות האוכל המאורגנים הגדולים ביותר הם פסטיבל טומטינה שנערך מדי שנה בוולנסיה שבספרד וקרב התפוזים שנערך בעיר איווריאה שבאיטליה.
מלחמות אוכל קיבלו תפקיד מרכזי בקומדיות סלפסטיק, כשצורתן המקובלת ביותר היא באמצעות הטחת עוגה. מלחמות אוכל מופיעות לעיתים בסדרות טלוויזיה ובספרות ילדים, בדרך כלל כדוגמה להתנהגות ילדותית ופזיזה.
זאב אשור
זאב אשור (1882 - 14 באפריל 1956) היה פועל דפוס, ממציא, מראשוני מארגני איגודי העובדים בארץ ישראל ומראשוני פועלי ציון.
ביוגרפיה
אשור נולד בשם וולף פוברזקין בעיר יקטרינוסלב שבאוקראינה. כבר מגיל 15 החל לעסוק בדפוס ולמד את המקצוע כשוליה ועד מהרה החל להתקין שיפורים במכונות הדפוס. בד בבד היה מבין ראשוני סניף מפלגת "פועלי ציון" בעיר וגיבש עמדה בלתי מתפשרת של פועל בעל תודעה מעמדית-סוציאליסטית מפותחת וציוני נלהב. עם עלייתו לארץ ישראל בשבט תרס"ב (ינואר 1906) התקבל לעבודה בירושלים אצל בעל בית דפוס בשם ג'ורג' חביב חנאניא והכיר את בוריס שץ, שהיה ראש סניף "פועלי ציון" בעיר וניסה לגבש איגודי פועלים-אומנים, במיוחד פועלי דפוס עבריים. כך הכיר פוברזקין-אשור את חברי הקומונה שליד בית הספר לאמנות בצלאל, "ירושלים החדשה", ובהם יצחק בן-צבי, שהפך לחברו הקרוב. בשנת 1908 היה כבר אשור מזכיר סניף פועלי ציון בירושלים ומזכיר אגודת פועלי הדפוס בעיר, ויחד עם בן צבי ורחל ינאית בן-צבי הנהיג את השביתה הראשונה של פועלים עברים בארץ ישראל, שביתה שלוותה בהפגנות סוערות נגד בעלי בתי דפוס ערבים ויהודים כאחד שניצלו פועלים והשפילו אותם. אשור היה בין הנושאים ונותנים עם מרדכי בן הלל הכהן, זלמן דוד ליבונטין ויהושע ברזילי, ששימשו כמתווכים בין הפועלים לבעלי הבתים. סופו של המאבק היה בכישלון הפועלים.
באותה תקופה הקימה מפלגת פועלי ציון "ועדת הזדיינות" שמטרתה הייתה להוות גוף מפלגתי מפקח עליון על ארגון השומר ועל "אגודת ההתעמלות" "שמשון", ועדה זו מנתה, בנוסף לאשור את הזוג בן-צבי ואת יונה טאוב. בשנת 1920 נבחר אשור מטעם רשימת "אחדות העבודה" לחבר באספת הנבחרים הראשונה. כן נבחר בסוף שנת 1920 לחבר בוועד קהילת יהודי יפו ותל אביב.
בין שנות העשרים ושנות הארבעים ניהל בית הוצאה לאור בתל אביב בשם "ז. אשור".
בסוף 1921 הוא הועמד לדין על ידי שלטונות המנדט הבריטי באשמה של העלבת האומה הערבית, בגלל חוברת של אביגדור המאירי שהוא הוציא לאור, שכלל ביקורת סביב מאורעות תרפ"א.
אשור חיבר את המילון העברי למונחי הדפוס, יזם הוצאת ספרי עזר בעברית למקצוע הדפוס וכן יזם והקים את המגמה למקצועות הדפוס בבית הספר המקצועי על שם מקס פיין בתל אביב. הוא אסף במהלך חייו ספרייה גדולה לתולדות הדפוס העברי ולטכניקות של דפוס וכן ארכיון גדול לתולדות האיגוד המקצועי של פועלי הדפוס. עם מותו הוריש את הספרייה והארכיון לבית הספר.
נכדו של אשור (בן בתו) הוא דן שכטמן, חתן פרס נובל..
מותו
זאב אשור נפטר ב-14 באפריל 1956 ונקבר בקריית שאול בתל אביב-יפו.
מבצע בלק
מבצע בלק היה מבצע רכבת אווירית של מטוסי תובלה במלחמת העצמאות להובלת מטוסים, נשק ותחמושת, שנרכשו עבור ישראל בצ'כוסלובקיה, כחלק מעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית. במסגרת המבצע בוצעו כ-100 גיחות, כמעט כולן החל מאמצע מאי 1948. המבצע הסתיים ב-12 באוגוסט 1948. המשלוחים כללו מאות טונות של ציוד ונשק, לרבות מטוסי קרב מסוג אוויה S-199 – גרסה צ'כית של מסרשמיט Bf 109.
רקע
עם הסתמן סופו של המנדט הבריטי ואפשרות של פלישת צבאות ערב כדי למנוע הקמת מדינה יהודית לאחר מכן, יצאו שליחי רכש מטעם היישוב לרחבי העולם. מלחמת העולם השנייה שהסתיימה שנים ספורות קודם לכן, הותירה עודפי נשק בכמויות עצומות. עם זאת, ארצות הברית, יצרנית הנשק העיקרית של בעלות הברית, הכריזה אמברגו נשק למזרח התיכון עם פרוץ הקרבות, דבר שהגביל ביותר את אפשרויות רכישת הנשק בתחומיה. גם מדינות אחרות אסרו באופן דומה רכישת נשק.
מקור חלופי לרכישת נשק נמצא בצ'כוסלובקיה, וזו אף העמידה לרשות היישוב, ואחר כך לרשות ישראל, בסיס אוויר כמעט אוטונומי בעיר ז'אטץ שכונה בחיל האוויר עציון. לבסיס זה הגיעו כעשרה מטוסי תובלה אשר הוברחו מארצות הברית בניצוחו של מהנדס הטיסה היהודי-אמריקני אל שווימר, תחת כיסוי חברת התעופה הפנמית LAPSA.
גם לאחר שנרכש הנשק, עמדה בפני היישוב בעיית הובלתו. לצ'כוסלובקיה לא היה חוף ים, ובנוסף לכך הבריטים שלטו על דרכי הים לארץ ישראל עד תום המנדט באמצע מאי 1948. לפיכך, שימשו מטוסי התובלה דרך מהירה להובלת ציוד צבאי לארץ ישראל, אם כי בכמויות צנועות בהשוואה לדרך הים. טיסות אלה היו הדרך היחידה להובלת מטוסי הקרב אוויה S-199 שנקנו מצ'כוסלובקיה שהיו מטוסי הקרב היחידים ברשות מדינת ישראל בחודשים הראשונים לעצמאותה.
שם המבצע ניתן לו כמשחק מילים על שם הדמות התנ"כית בלק בן צִפור. השם המבצעי של סדרת המבצעים כולה היה "יקום פורקן", על שם התפילה הפותחת במילים "יקום פורקן מן שמיא" – תבוא ישועה מהשמים. המטוסים המריאו משדה התעופה הצ'כי בז'אטץ, ולמעט הראשון שבהם, כולם נחתו בתל נוף, שנודע אז כבסיס עאקיר.
הטיסות
המבצע החל ב-31 במרץ 1948 עם הנחתת מטוס "בלק-1" (דאגלס C-54 סקיימאסטר) בבית דראס, שליד באר טוביה, במבצע חסידה. לנשק שהגיע במטוס זה נודעה חשיבות במבצע נחשון של ההגנה. "בלק 1" היה מבצע יוצא דופן, כיוון שמטוס זה נחכר על טייסיו למבצע חד פעמי, למספר שבועות והייתה זו טיסתו היחידה עבור ישראל. מכאן ואילך להק תובלה אווירית (אשר קיבל את שמו ביולי) נשא בנטל המבצע, תחת הכיסוי של חברת LAPSA. "בלק-2" (דאגלס C-54 סקיימאסטר) נחת ב-12 במאי 1948 בשדה התעופה עקרון (כיום בסיס תל נוף) עם מטען נשק מצ'כוסלובקיה, זאת לאחר שהבריטים עזבו את השדה והאזור נכבש במבצע כיתור.
"בלק-3" (C-54 סקיימסטר) נחת ב-14 במאי עם מטען של מקלעים בינוניים (בזות), ציוד חבלה וחלקי חילוף.
"בלק-5" (C-54 סקיימסטר) נחת ב-20 במאי 1948 כאשר בבטנו מטוס הקרב הראשון, אוויה S-199 מפורק, פצצות, פגזי תותחים, חלקי חילוף וחמישה טייסי קרב שסיימו את הכשרתם בצ'כוסלובקיה: לו לנארט, מילטון רובנפלד, אדי כהן, עזר ויצמן ומודי אלון.
המבצע הואץ עם הגיע מטוסי קרטיס C-46 קומנדו אשר הוברחו מארצות הברית. מכאן ואילך נשאו אלה בעיקר נטל המבצע. עם זאת, כיוון שטווח טיסתם לא הספיק לטיסה במטען מלא מז'אטץ לישראל, נאלצו מארגני המבצע למצוא מקום לתדלוקם. זה נמצא, בהיעדר מקום נוח יותר, באז'קסיו שבקורסיקה. עם זאת, הדבר האריך מאוד את הטיסה. בטיסה חזרה, כאשר המטוס כמעט ריק, לא נדרשה חנייה לשם תדלוק.
"בלק-6" ו"בלק-7", שני מטוסי קרטיס C-46 קומנדו, נחתו ב-21 במאי ובהם מטוס אוויה S-199 שני מפורק. מטוס אחד הוביל את הגוף והשני הוביל את הכנפיים והמדחף.
מכאן ואילך נכנסו הטיסות למעין שגרה. טיסה רגילה הייתה יוצאת מצ'כוסלובקיה בשעת בוקר מוקדמת, 5:00 או 6:00, ונוחתת בישראל סמוך לחצות. זמן שהייה אופייני בעקרון היה כשעתיים, ואז מטוס התובלה היה שב וממריא בעוד לילה, שכן באותם שלבים של המלחמה העליונות האווירית הייתה בידי הערבים.
באחת מטיסות אלה, בליל 23–24 במאי 1948, אירעה תאונה. מטוס "קומנדו" נקלע לערפל בעת שעשה דרכו לנחיתה. בזמן שחג בסביבת תל נוף כדי לאתר את המסלול, נתקל המטוס בגבעה נמוכה והתרסק. אחד מאנשי הצוות, הנווט מוזס "מו" רוזנבאום, נהרג, כיוון שנמחץ על ידי גוף ה"אוויה" שהיה עיקר מטענם. שלושה אחרים – נורמן מוניץ, קברניט המטוס, שלדון אייכל ואדוארד "אד" סטירק, נפצעו. בנוסף לתאונה זו, אירעו מספר מקרים בהם מטוסים וצוותים עוכבו או הוטרדו בעת שחלפו או נחתו במדינות שונות בדרכם.
סיום המבצע
עקב לחץ אמריקני כבד, סגרו שלטונות צ'כוסלובקיה את בסיס "עציון" ב-12 באוגוסט 1948. בכך הסתיים מבצע בלק, לאחר שנערכו כ-100 גיחות של מטוסי התובלה. לאחר שבסיס "עציון" בצ'כוסלובקיה נסגר, להק תובלה אווירית, כולל הצוותים ומטוסי התובלה, הועברו לתל נוף. ב-23 באוגוסט כבר הופעלו המטוסים והצוותים להעברת אספקה, אמצעי לחימה ונוסעים אל ומהנגב המנותק במסגרת מבצע אבק . כחודש אחרי סגירת "עציון", נסגרה חברת LAPSA גם היא בגלל לחץ אמריקני. בסוף 1948 ובתחילת 1949, הפך הלהק בהדרגה לטייסת 106 בחיל האוויר. בסופו של דבר, חלק מן המטוסים והצוותים עשו את דרכם לחברת אל על.
פרשת מכירת הנשק הצ'כוסלובקי, כולל טיסות מבצע בלק, עלתה שוב במשפטי פראג, כהוכחה ל"קשר ציוני", אשר הופנה כאישום נגד חלק מן הנאשמים.
משוואה דיופנטית
במתמטיקה משוואה דיופנטית היא משוואה שקבוצת הפתרונות שלה מוגבלת, בדרך-כלל, לקבוצת המספרים השלמים. משוואות אלה קרויות על שם המתמטיקאי היווני דיופנטוס שחקר אותן.
מנקודת מבט כללית יותר מתייחס השם "משוואה דיופנטית" גם למשוואות שבהן הנעלמים עשויים לקבל ערכים בחוגים אחרים, ובפרט בחוגי שלמים של שדות מספרים.
מיון של משוואות דיופנטיות
בעקבות פתרון הבעיה העשירית של הילברט, ידוע שאין אלגוריתם המכריע האם למערכת משוואות נתונה יש פתרון. עם זאת, תורת המספרים הקלאסית התמודדה עם טיפוסים רבים של משוואות דיופנטיות (בעיקר ממעלות 2, 3 ו-4), ופותחו כמה שיטות כלליות, כמו גם נימוקים מבריקים לכל מקרה ומקרה. אחת הדוגמאות הידועות היא המשוואה הריבועית, הנגזרת ממשפט פיתגורס, ושהפתרונות לה נקראים שלשות פיתגוריות. למשוואה זו יש פתרון כללי: כאשר s, t מספרים טבעיים.
לפי המשפט האחרון של פרמה, למשוואה עבור n>2 אין פתרונות שלמים, למעט הטריוויאליים (שבהם אחד הנעלמים שווה ל-0).
משוואות דיופנטיות מערבות במקרים רבים קשיים חישוביים משמעותיים. פתרון המשוואה הפשוטה \ xy = n (עבור \ x,y>1) שקול לבעיית הפירוק של המספר n לגורמיו הראשוניים, ומאמינים שעבור n גדול, זוהי בעיה קשה. יש שיטות הצפנה נפוצות (כמו RSA) שחוזקן מבוסס על ההנחה שבעיית הפירוק אכן קשה לפתרון.
המשוואה <i style="font-family:Times New Roman;">ax+by=c</i>
למשוואה הדיופנטית \ ax+by = c (עבור a, b, c שלמים נתונים) יש פתרון בשלמים אם ורק אם המחלק המשותף המקסימלי של a ו-b מחלק את c.
אם התנאי לא מתקיים, כלומר קיים d שמחלק את a ו-b אך אינו מחלק את c, ברור כי גם ax+by יתחלק בd (משום שx ו-y שלמים) ולפיכך לא יוכל להתקיים השיויון.
אם התנאי מתקיים נסמן gcd(a,b)=d ובאמצעות אלגוריתם אוקלידס המורחב נמצא z,w שלמים כך ש az+bw=d. קל לראות כי אכן x=wc/d ו- y=zc/d יהוו פתרון למשוואה. פתרונות נוספים למשוואה יתקבלו לזוגות המספרים x-bt/d ו- y+at/d לכל t שלם.
דוגמה
בכל צעד נחסר את הכפולה הגדולה ביותר של המספר הקטן מהשניים מהמספר הגדול, כך שהמספר הגדול יישאר חיובי.
הכפולה הגדולה ביותר של 17 שתשאיר את 20 חיובי תהיה 1. נשאר עם המספרים 17 ו-3. נזכור כי.
הכפולה הגדולה ביותר של 3 שתשאיר את 17 חיובי תהיה 5. נשאר עם המספרים 2 ו-3. נזכור כי וכי.
הכפולה הגדולה ביותר של 2 שתשאיר את 3 חיובי תהיה 1. נשאר עם המספרים 2 ו-1. נזכור כי, ולכן.
קיבלנו שw=-7,z=6 יקיימו 20z+17w=1.
במקרה זה, c=1000 וd=1 לכן c/d=1000 ולכן ו-  יהוו פתרונות למשוואה. ואכן.
כלומר,  יהוו פתרון לכל t שלם.
משוואות דיופנטיות קנוניות ממעלות גבוהות
על-פי עקרון הסה, למשוואה דיופנטית ריבועית (הומוגנית, בכל מספר של משתנים) יש פתרון במספרים שלמים אם ורק אם יש לה פתרון ממשי ובכל שדה p-אדי, כלומר מודולו כל חזקה של ראשוני. עקרון הסה חל במקרה זה, מכיוון שמדובר בעקום מגנוס 0. עקרון הסה אינו חל על משוואות מגנוס גבוה יותר, ואפילו על עקומים אליפטיים; את הכישלון של עקרון הסה במקרה האחרון מודדת חבורת שפרביץ', שמשערים כי היא סופית.
פובליוס הקדוש
פובליוס הקדוש (במלטית: San Publju) נחשב לבישוף הראשון של מלטה ולמי שעשה אותה לאומה הנוצרית הראשונה במערב ובין הראשונות בעולם.
פובליוס היה השליט הרומאי של האי. לפי מעשי השליחים הוא הקביל את פניו של פאולוס הקדוש לאחר שספינתו של האחרון נטרפה אל היבשה ליד איי סנט פול בצפון-מערבו של האי בשנת 60, עת היה פאולוס בדרכו לרומא. לפי הברית החדשה ריפא פאולוס הקדוש את אביו של פובליוס ממחלת הדיזנטריה:
לאחר מכן, התנצר פובליוס הקדוש והיה לפי המסורת לבישוף הראשון של האי. הוא הוצא להורג בגין אמונתו על ידי הקיסר טראיאנוס באתונה בשנת 112 לערך. ביוון יש קדוש נוסף באותו שם שהיה נזיר, אך ייתכן כי דמויותיהם של השניים התערבבו.
פובליוס הקדוש הוא אחד מהקדושים הפטרונים של מלטה כולה, ובייחוד של העיר פלוריאנה שליד ולטה, ויום חגו ב-21 בינואר.
סרדיניה
האי הוא השני בגודלו בים התיכון (אחרי סיציליה), והוא נמצא כ-12 ק"מ דרומית לקורסיקה, כ-200 ק"מ מחופי חצי האי האיטלקי, וכ-200 ק"מ מחופי תוניסיה שבאפריקה. העיר החשובה באי היא קליארי, שהיא גם בירת הפרובינציה הקרויה בשמה. העיר השנייה בחשיבותה בו היא סאסארי.
סרדיניה היא מחוז אוטונומי בעל מעמד מיוחד ברפובליקה האיטלקית לפי החוקה משנת 1948, בשל התרבות בעלת המאפיינים האתניים והלשוניים הייחודיים שבו. הביטוי המעשי של האוטונומיה הוא בהצגה ובהבלטה של אופיו המיוחד של האזור בתחומי המינהל, החינוך והתרבות.
השפות המדוברות באי הן איטלקית וסרדית, שהיא שפה שמקורה בלטינית עם השפעות של שפות נוספות. בצפונו של האי השפה המדוברת היא קורסיקאית. באי סן פייטרו השפה היא עגה של ליגורית, שפת העיר ג'נובה. כ-40% מתושבי העיר אלגרו שבצפון האי מדברים בניב מקומי של קטלאנית.
באי קיימים מספר מכרות זהב וכסף, אולם עיקר כלכלת האי מתבססת על תיירות ועל ייצור יין.
גאוגרפיה
סרדיניה היא האי השני בגודלו בים התיכון, ושטחה 23,821 קמ"ר. אורכו של האי 270 ק"מ ורוחבו 145 ק"מ. האי, ביחד עם האיים הקטנים שסביבו, מהווה את מחוז סרדיניה, ששטחו הכולל הוא כ-24,821 קמ"ר.
האי שוכן כ-200 ק"מ מערבית לחצי האי האפניני, והים הטירני מפריד ביניהם. כ-200 ק"מ של ים מפרידים גם בין סרדיניה לבין תוניסיה שבאפריקה. מצפון לאי שוכנת קורסיקה, הצרפתית, ובין האיים מפריד מצר בוניפאצ'יו, שרוחבו 12 ק"מ. האי משתרע בין קווי הרוחב 38°–41°, וקו האורך 40° חוצה אותו במרכזו.
מבנה פיזי
סרדיניה היא אי הררי, ולמעלה מ-80% משטחה הוא הרים או גבעות. בסמוך לחופי הים אזורים מישוריים מועטים. הפסגה הגבוהה באי היא פונטה לה מרמורה, שגובהה 1,834 מעל פני הים.
מצפון לדרום מצויים רכסי ההרים הבאים:
המים הזורמים בנהרות נחסמים בדרכם על ידי סכרים, היוצרים אגמים מלאכותיים, מהם שואבים מים להשקיה. ישנו רק אגם טבעי אחד, מצפון לאלגרו, אגם באראץ. הנהר הגדול ביותר באי הוא הטירזו, שאורכו 151 ק"מ. נהרות נוספים באי הם פלומנדוסה, אל קוז'ינס, ואל סרדינו אל טמו.
לאורך החוף ישנם מעט מפרצים המשמשים לעגינת ספינות ולנופש. רוב החופים מסולעים ואינם נוחים לרחצה. בחופים בדרום האי ובמערבו ישנם משטחי סלעים נמוכים, שאותם הים מכסה והם בעלי חשיבות אקולוגית כבתי גידול לחי ולצומח.
מסביב לאי סרדיניה ישנם איים קטנים נוספים, שהבולטים שבהם הם אסינרה, סנט פטר, סנט'אנטיוכו, טבולרה, וארכיפלג מדלנה, הכולל את האי קאפררה.
גאולוגיה
לפי התאוריה הגאולוגית, נסיבות היווצרותו של האי סרדיניה זהות לאלה של האי השכן, קורסיקה. תהליך היווצרות האיים החל בתקופת הקרטיקון התחתון, לפני זמן משוער של 100 מיליון שנה, כאשר התנגשו היבשות לאוראסיה וגונדוואנה. בין שתי היבשות נוצר ים טתיס, לימים הים התיכון.
בתקופת האוליגוקן, לפני 13 עד 35 מיליון שנה, נוצר שקע, שמיקומו הנוכחי הוא ברצועה מחופי קטלוניה שבספרד במערב, עד חופי ליגוריה שבאיטליה במזרח. סלעי הגרניט שמקורם באירוע גאולוגי זה חשופים כיום בספרד, בחוף הצרפתי שבין קאן לפר'גוס, בחוף הדרומי-מערבי של האי קורסיקה, ובצפון וצפון-מערב האי סרדיניה.
סלעי יסוד, כגון גרניט, נפוצים בסרדיניה, כתוצאה מנסיבות היווצרות האיים. יחד עימם מצויים סלעים מותמרים מסוג צפחה, וישנם באי מבנים ודרכים הבנויים מאבן זו. כן מצויים באי סלעים וולקניים. בדרום מזרח האי יש ריכוז של סלעי שיסט. גם סלעי משקע נוצרו באי, והודות להם ישנם בדרום האי מרבצי פחם באזור העיר קרבונה. התגלו באי גם מרבצי עופרת וכסף, שנוצלו עוד בתקופת רומא העתיקה.
האקלים
באי שורר אקלים ים-תיכוני, הקיץ חם ולח והחורף מאופיין ברוחות חזקות. האקלים בהרים קריר יותר, והשלג שכיח.
היסטוריה
להיסטוריה של סרדיניה קשר הדוק למיקומה האסטרטגי במרכז חלקו המערבי של הים התיכון, והיותה בסיס לנתיבי שיט בין הארצות השוכנות סביבה, שהשפיעו על תרבותה. האי היה מיושב עוד בתקופה הפרהיסטורית, ובין העמים שחיו בו בהמשך היו השרדנה, הפיניקים, היוונים, הרומאים, הספרדים ולבסוף האיטלקים.
העידן הפרהיסטורי
תושביו הראשונים של האי, שהגיעו בסירות מהיבשה, היו ציידים-לקטים. באי נמצאו שרידים פלאוליתיים מועטים מאוד ושנויים במחלוקת. מקובל להניח שיישוב האי החל רק בתקופה המזוליתית, לפני כ-10,000–11,000 שנה.
במערת קורבדו שבאולאנה נמצאו שרידים של האדם הקדמון מהתקופה שבין שנת 6000 לפנה"ס לשנת 2700 לפנה"ס. עד אותה עת גרו בני האדם באי במערות פתוחות, גידלו בעלי חיים, השתמשו בכלי צור, צדו עופות ודגו דגים. נמצאה קרמיקה מסוג "קארדיום אדיול", מהתרבות המכונה "ציווילטה קרדיאל" שהתפתחה עד שנת 4500 לפנה"ס. כן התגלו כלים מברונזה המתוארכים לסביבות 1600 לפנה"ס (סוף התקופה הנאוליתית).
באי נמצאו מבני אבן ייחודיים שנקראים נוראגה. הנוראגה הגדול והידוע ביותר הוא סו נוראז'י די ברומיני, שאף הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1997. מבנים אלו ידועים בתור התרבות הנוראגנית. הנוראגים הוקמו בעיקר בתקופת הברונזה, בין 1500 ל-1100 לפנה"ס.
סנט'אימבניה
אתר סנט'אימבניה (Sant’Imbenia ) שוכן בצידו הצפוני-מערבי של סרדיניה, באזור אלגרו, ונמצא סמוך לים. לצד האתר נמצא גם נמל פורטו קונטה (porto conte). החפירות באתר סנט'אימבניה התבצעו בשנים 1982-1996 על ידי החוקרת לוס צ'יאבו, שהייתה מפקחת המורשת הארכאולוגית של מחוז ססארי ונואורו. האתר ניצב על גבי שטח שהיה מיועד פיתוח אזורי, ולכן החלו להתבצע חפירות בדיקה מטעמה בשנת 1982. חפירות הבדיקה הובילו לפרויקט רחב ממדים שארך כ-15 שנה, ובו נחשף אתר התיישבות נוראגי. בשנים 2008 - 2010 נערכו חפירות מחודשות בראשות החוקר מרקו רנדלי, בשיתוף פעולה בין אוניברסיטת ססארי ואוניברסיטת קיימברידג.
אתר זה מהווה גורם מפתח חשוב, לתהליך ההתיישבות והפיתוח האזורי- תרבותי. מיקומו של אתר זה מספק בנוסף גם גישה לאזור הפורה של נורה ולמוקדי הכרייה שבו. הוצע שהגישה הנוחה לאזורי הכרייה, הייתה מהגורמים החשובים להפיכתה של סנט'אימבניה לאחד הצמתים המרכזיים של רשת המסחר באי.
מבחינה כרונולוגית והיסטורית עדויות למסחר באתר זה קיימות מסוף המאה ה-9 לפנה"ס עד המאה ה-8 לפנה"ס.
אדריכלות
בתקופה הנוראגית כלל האתר מבנים קטנים סביב שטח פתוח, ומטרתו העיקרית הייתה להוות חלק מתהליך התפתחות עירוני של האזור בתקופה זו. במאות ה-10 וה-9 לפנה"ס עבר האתר שינוי אדריכלי שמובחן גם במקומות נוספים בסרדיניה. השינוי כולל מעבר ממבני יחידים קטנים למבני-על גדולים, החורגים מהשטח שהוגדר קודם לכן על ידי המתיישבים המקומיים. המבנים התאפיינו בנוסף בהגדלת כמות החדרים למבנה הבנויים סביב חצר מרכזית. תוצר הבנייה הציג חלל פתוח אליפטי, עם באר עגולה, בעלות כניסות בודדות בצד הדרום מזרחי וריצוף החללים השונים בלוחות אבן גדולים, שהוגבהו ביחס לטוואי השטח הנתון . על פי הממצאים, האתר רב הממדים שימש כשוק.
תיארוך
העדויות לתיארוך מרכז השוק של סנט'אימבניה לתופעות הקשורות בהצטברות של מתכת במהלך חיי השוק מסופק על ידי תיארוך הבור שבו נמצאו שברי חרסים יווניים במקום. תיארוך שמאפשר למקם את פעילות השוק למהלכו של המאה ה-9 לפני הספירה.
מטמון סנט'אימבניה מחדר 24
מטמון מספר 24 הוא חלק מקבוצת מטמונים נוספים, עקב מחסור בפירוט ממצאים ומידע מטמון 24 הוא המפורט ביותר. בחדר במבנה מעוגל שמספרו 24 בתוך בור מעוצב, קרוב לקירות המבנה מתחת לרצפת המבנה, נמצא קנקן חבוי, שהכיל מכלול חפצי מתכת שמשקלם הכולל נקבע ב-41 קילוגרמים. הקנקן של חדר 24, כלל בתוכו 14 מטילי נחושת עגולים, 19 שברי מטילי נחושת, 8 גרזני ברונזה וחרב מסוג אידדה (idda).
חוקרי מטמון זה, הציעו כי ישנו סדר מתוכנן לאופן הנחת המטילים .נראה כי המטילים הכבדים במשקלם וגסים יותר נבחרו להיות מונחים בתחתית הכלי, ומעליהם הגרזנים והחרב. בנוסף לכך החוקרים ציינו שייתכן וכוונתו של מי שיצר את המחסן (24) הייתה כדי להשתמש בשנית בגרזנים המוטמנים, וסימן שנחרט על גבי אחד מהם, פורש כזיהוי אפשרי לסימונו או למשקלו. ניתן להדגיש את נוכחותם של מטמונים, המוצבים בדרך כלל מתחת ללוחות שריצפו את שטחים אלה, ונמצא שאזורי אחסון אלה מלאים לעיתים, המכילים מטילי נחושת ופריטי ברונזה.
סיכום
עדות למטילים רבים, בניה מונומנטלית והתרחבות גבולות אתר סנט'אימבניה, העידה גם על שינוי תפיסות תרבותיות, ויחסה הכלכלי- מסחרי. נוכחות טבעית של מכרות שנמצאו בשפע רב על פני הטופוגרפיה הייחודית לסרדיניה, והמטמון מחדר 24 הציגו לחוקרים תמונה רחבה כיצד המתכות השונים שימשו כחלק אינטגרלי מחיי היום יום של תושבי המקום באי.
העת העתיקה
במאה ה-8 לפנה"ס הגיעו לסרדיניה יורדי ים פיניקים מצור, שהקימו נמלים לאורך חופי האי. הם הקימו עיר בשם "קארליס", כיום העיר קליארי, וכן שלוש ערים נוספות: סולסיס, נורה, וטארוס. במאה ה-5 לפנה"ס עברה השליטה במושבות לידי קרתגו, בעקבות מלחמה בין הפיניקים לבין תושביו הילידים של האי.
מיקומה האסטרטגי של קליארי, בין אפריקה לרומא, ביחד עם הנמל המוגן שלה, הביא את הרומאים להתיישב בה בשנת 238 לפנה"ס.
בשנת 456, לאחר מפלתה של רומא, נפלה קליארי, ביחד עם שאר האי, לידי הוונדלים, והם שלטו באי עד לשנת 534, עת נכבש על ידי האימפריה הביזנטית. השלטון הביזנטי באי לא היה אפקטיבי במיוחד, ובין המאה השישית למאה התשיעית התקיימו באי ממלכות עצמאיות של מקומיים תחת השלטון הביזנטי. החל מהמאה השמינית החלו להגיע לאי ערבים וברברים, בעיקר לאחר הכיבוש הערבי של סיציליה ב-832. הביזנטים התקשו מאוד להגן על הפרובינציה הנידחת שבבעלותם. הנציב הביזנטי הכריז על הקמת שלטון עצמאי לחלוטין באי ונמלט חזרה לקונסטנטינופול.
ימי הביניים
בין 900 ל-1410 חולק האי לארבעה אזורים, ובכל אזור מונו רשויות שיפוטיות עצמאיות (Giudicati sardi). עקב המלחמות בין המעצמות הימיות ששלטו בים הטירני, ג'נובה ופיזה, לא היה באי שלטון אחיד. במאה ה-10 ננטשה קליארי עקב התקפות של שודדי ים מורים שהגיעו מצפון אפריקה. הרפובליקה של פיזה השתלטה על העיר, שחשיבותה הייתה בשליטה על דרכי המסחר בים התיכון. לפיזה, כמעצמה ימית, הייתה חשיבות לכך שתהיה לה נקודת אחיזה בעורקי הסחר הבינלאומי בין איטליה לצפון אפריקה.
במאה ה-14, כבשה ממלכת אראגון את קליארי מידי הרפובליקה של פיזה. לאחר כיבוש קליארי השתלטה אראגון על שאר חלקי האי. קליארי, אשר שמה שונה ל"קאלאר", הייתה למושב המנהלי של תת-ממלכת סרדיניה, שהייתה לאחר מכן לחלק מהאימפריה הספרדית.
העת החדשה
בשנת 1718 הפכה סרדיניה למחוז ממלכתי עצמאי של בית סבויה, ששלט גם בפיימונטה שבאיטליה. הממלכה המאוחדת כונתה "ממלכת סרדיניה" (ולעיתים גם "סרדיניה–פיימונטה"). ב-1793 דרשו בני העם הסרדי עצמאות בתמורה להשתתפותם בהגנת פיימונטה מפני צבאו של נפוליאון. ממלכת סרדיניה–פיימונטה הבטיחה להם אוטונומיה, אך לאחר שהוסר האיום הצרפתי, ההבטחה לא קוימה.
מאז איחוד איטליה ב-1870, מצוי האי בתנופת צמיחה יחסית. הבנייה באי בתקופה זו התאפיינה בשילוב של סגנון אר נובו עם הנוהג הסרדי לקישוט בפרחים. בניין העירייה בקליארי, העשוי שיש לבן, הוא דוגמה לכך.
במלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה, הופצצו הנמלים בקליארי ובאלגרו על ידי בעלות הברית. תושבי הערים פונו לערים ולכפרים קטנים בסביבה. תנועת פינוי זו כונתה בשם "ספולמנטו" בסרדית: נטישה. גם צפון האי נפגע קשות. המעבר הימי בין סרדיניה וקורסיקה, מצר בוניפאצ'יו, היה מעבר חשוב לאוניות בים התיכון. הנמל של לה מדלנה היה בסיס חשוב של הצי הגרמני, והוא נהרס בהפצצות כבדות. סרדיניה הוכרה כנקודת התורפה של איטליה, ואיטליה עשתה הכנות להתמודדות עם פלישה של בעלות הברית. עם זאת, הניח מוסוליני שהמלריה תכה קשות בחיילים הפולשים.
בפברואר 1943 נפתחה מתקפה כבדה של בעלות הברית על סרדיניה, ובמהלך החודשים הבאים הופצץ האי פעמים רבות.