cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
העסקה הפטריארכאלית
מהות העסקה
העסקה מתבצעת בהקשר רחב של כללי התנהגות שמיושמים במערכות שונות של קשרי שארות, הקשרים הללו מגדירים את אופי העסקה בין בני הזוג ובין יושבי משק הבית. כאשר הלכה למעשה, ניתן לראות בעסקה כסוג של אסטרטגיה של הפרט בעל המעמד הנחות לשיפור מעמדו בתוך המסגרת הקיימת וללא מאבק ישיר בה. קנדיוטי דנה באסטרטגיה של נשים להגיע למירב הביטחון הכלכלי וכן להגיע לניצול המרבי של אפשריות החיים בתוך מסגרת של מגבלות ותוך עשיית פשרה. התזה העומדת מאחורי המונח היא, כי על מנת להבין את המערכת הפטריארכלית בצורה טובה יותר יש להתייחס להיבט של התמרון בין המגבלות הפטריארכליות. ניתוח של אסטרטגיות ומנגנוני התמודדות יכול לסייע לחשוף את האופי של המערכות הפטריארכליות ולחשוף כיצד גברים ונשים פועלים במסגרתן. כאשר האסטרטגיה של הפרט מושפעת ממגבלות במספר מישורים, האסטרטגיה של הנשים מתבצעת בתוך מסגרת של עסקה פטריארכלית. ובהתאמה, העסקה הפטריארכלית איננה שיקוף פשוט של הבחירות הרציונליות של נשים אלא מעצבת במישור התת-מודע היבטים של הסובייקטיביות המגדרית.
בהקשר של העסקה הפטריארכלית עולה השאלה, כיצד קבוצה בעמדת חיסרון מצליחה להביא לידי ביטוי את האינטרסים שלה וכן מצליחה להשיג אמצעים לקידומה. חוקרים שונים מצאו כי התנהגותן של נשים שעל פניו נראית כלא רציונלית, בבחינה מעמיקה יותר משקפת בחירות רציונליות ומביאה לקידום האינטרס האישי שלהן. גם מקרים שנראו כהקרבה עצמית לצורך קידום ורווחת בני המשפחה האחרים יכולים להתפרש כהשקעה לביטחון העתידי האישי שלהן. העסקה מתבצעת במסגרת פטריארכלית שבתוכה הפרטים הכפופים לגבר, לרוב נשים, מצליחים להבטיח לעצמם מספר זכויות. כאשר הכללים שמווסתים ומסדירים את יחסי המגדר נתונים לעיצוב ומשא ומתן באופן תמידי ויום יומי. הכללים הללו מגדירים, מגבילים ומעצבים את האופציות של נשים וגברים לצד מגבלות אחרות שנובעות מגיל, מעמד, גזע ואתניות. קנדיוטי ניתחה את העסקה הפטריארכלית על רקע של שני דפוסי שלטון גברי מנוגדים:
סהרה התיכונה
הדפוס הנפוץ באזור מרכז אפריקה הוא של מערכת נישואים פוליגמית, כאשר במסגרת זו האחריות של הגבר לתמוך בנשותיו יחסית נמוכה. לרוב, כל אישה אחראית על עצמה ועל ילדיה מבחינת כלכלית וכן אחראית על הגידול והטיפוח עם תמיכה מסוימת ומשתנה מהבעל, זאת בתמורה לחופש פעולה ואוטונומיה כלכלית. למעשה יש פה עסקת חליפין בין אוטונומיה נשית לבין אחריות הגבר כלפי אשתו, הרחבת האוטונומיה הנשית בתמורה לצמצום האחריות של הגבר כלפי אשתו וילדיו. אחד מהמאפיינים הבולטים הוא הפרדה של הנכסים והפעילויות של בני הזוג.
פטריארכיה קלאסית
הדפוס שלהלן מאפיין את דרום ומזרח אסיה וכן את המזרח התיכון המוסלמי וצפון אפריקה, אזור שנקרא החגורה הפטריארכלית. הדפוס הזה מאופיין בתצורת מגורים פטרילוקאלית, כלומר מגורים במשק בית מורחב שבראשו עומד גבר, יחד עם בניו ונשותיהם. במסגרת זו לאישה מסלול חיים מעגלי: כאשר היא מגיעה למשפחה ככלה חדשה היא הופכת להיות הפרט החלש ביותר במשפחה, יש לה אפשרות לשפר את מעמדה רק באמצעות הולדת בן זכר, שלימים יקים משק בית וישים אותה בראשו. כך שבסופו של תהליך, הכלה הצעירה תהפוך לחמה שתעמוד בראש משק בית מורחב וכלות חדשות יהיו כפופות אליה. מעגל החיים של האישה במשפחה הפטריארכלית המורחבת הוא כזה שיוצר איזון בין הקושי והדיכוי שהיא חווה בתור כלה צעיר לבין הכח והסמכות שתהיה לה בתור חמה על הכלות שלה.
בדפוס הזה, הנשים מעדיפות לאמץ אסטרטגיות פעולה בין אישיות באופן שיגדל את ביטחונן, באמצעות מניפולציות מול חברי המשפחה, לרוב הבעל והבן. למרות שהאסטרטגיה הזו לא מטפלת במבנה הפטריארכלי הכללי, כל אישה באופן אישי מנצלת עד תום את ההזדמנויות שלה. המעגליות הזו מעודדת את הנשים לשמר את הצורה הזו של הפטריארכיה, באופן אירוני נשים הופכות למגינות המערכת הפטריארכלית, אותה מערכת שמדכאת אותן.
שבירת העסקה
העסקה פטריארכלית מורכבת משני שלבים - שלב נורמטיבי ושלב של משבר. כאשר גם במהלך השלב הנורמטיבי של פטריארכיה קלאסית, מספר רב של נשים נתונות בחוסר ביטחון כלכלי. זהו המקרה בקרב נשים שלא הצליחו להעמיד צאצאים ולכן גורשו על ידי בעליהן. כמו כן, זהו המצב בקרב היתומות שנותרו ללא משאבים וללא תמיכה של המשפחה הנטאלית (משפחת המוצא, כלומר קרובי המשפחה מצד האב). נשים ללא בן בוגר נותרו גם הן ללא הגנה וכך גם נשים עם בנים שלא תמכו בהן. נשים אלו נחשבו כחסרות מזל, חריגות, שנפגעו בשל הנסיבות, אולם המערכת עצמה נתפסה כהגיונית.
באופן בלתי נמנע, השינויים שחלו בעת המודרנית הובילו לערעור העסקה ומחשבה מחדש אודות ההסדרים הבין מגדריים, ולפי קנדיוטי לשבירת הדפוס הפטריארכלי הישן. במסגרת החדשה, הגברים הצעירים השתחררו מהסמכות והחסות של אבותיהם ויצאו מוקדם יותר ממשק הבית הפטרילוקאלי. הכלה חמקה משליטת החמה ועמדה בראש משק הבית שלה בגיל צעיר יחסית, אולם במקביל היא לא עמדה בראשות משק בית גדול ומורחב ולא זכתה לעמדת כח על כלותיה. התהליך הזה יצר מצב שבו החמה מנושלת מסמכותה ללא פיצוי נאות, ובמקביל הוביל לאובדן ההגנה המקובלת על האישה. נשים נאלצו לצאת מחוץ לגבולות הבית, לעבוד ולתרום לכלכלת משק הבית, כך שלמעשה הן היו חשופות מבחינה פיזית והן מבחינה חברתית. כדי להתמודד מול הסוגיה של חוסר ביטחון משפחתי, נשים בחרו באחת משתי אסטרטגיות: לצאת למאבק לשיווין הזדמנויות או לחלופין להישאר בבית ולקשור את הגברים אליהן בצורה הדוקה יותר. קנדיוטי הציעה כי ניתן לראות בתגובות הללו כניסיון להשיב על כנה את העסקה הפטריארכלית. היא טענה שהפמיניזם עצמו מבטא כמיהה לביטחון ואינטימיות שהיו קיימים בהסדרים הקודמים. למשל, היא ציינה כי תגובות הנגד של נשים בנוגע לסוגיות כגון הפלה, הן ביטוי לרצון שלהן להשיב את תחושת האחריות של הגבר על האישה ועל ילדיו.
שיתוף פעולה עם הפטריארכיה
מחקר נוסף, דן בנושא של התעללות בנשים באמצעות השימוש במסגרת של העסקה הפטריארכלית, בצורה שמדגישה את הנושא של "סוכנות" של נשים שצועדות לקראת הגשמת מטרותיהן בתוך מסגרת של מגבלות משפחתיות ותרבותיות. המחקר ניתח הגירה של נשים מדרום אסיה לארצות הברית ומצא כי המגבלות שהציבו המשפחה הנטאלית וכן החברה למול היתרונות האפשריים שכרוכים בנישואין, מובילות נשים להגר על מנת להתחתן. כאשר נשים אלו נכנסו לתוך נישואין פטריארכליים המלווים בהתעללות. אולם, סוכנות של נשים סייעה לעיתים להיחלץ מפטריארכיה מוקצנת.
המישור הפוליטי של העסקה הפטריארכלית
שימוש דומה במונח נמצא במחקרה של אליזבת תומפסון, אודות החברה האזרחית במנדט הצרפתי בסוריה ולבנון. תומפסון טענה כי, החברות בסוריה ולבנון אחרי מלחמת העולם הראשונה ובמהלך תקופת המנדט הצרפתי חוו "משבר אבהות". לאורך שנות המלחמה, תושבי האזור חוו קשיים רבים, סבלו מרעב, מחסור באספקת מוצרי צריכה בסיסיים וכיוצא בזה. למלחמה היו השלכות רבות על החברה, בין היתר המלחמה ערערה על חלוקת התפקידים המגדריים שכן הגברים יצאו והותירו את הנשים בעמדת המפרנס. המחקר סקר את משבר האבהות שנוצר עקב המלחמה ואת "העסקאות הפוליטיות" שמיסדו מחדש את הסמכות האבהית בצורה חדשה וקולוניאלית. תהליך זה למעשה ביסס את הסדר האזרחי הקולוניאלי, כלומר הסדיר את יחסי המדינה מול החברה על שלל מרכיביה. מערך היחסים הזה נגע לכל אזרח והוא היווה את נקודת המפגש והמשא ומתן בין המדינה לאזרח בנוגע למדיניות ולכוח פוליטי. היררכיה מגדרית הייתה לאחד מעמודי היסוד של "האבהות" הקולוניאלית ובנושא הזה ניהלו האליטה הצרפתית והאליטה המקומית משא ומתן על מנת לשמור על ההיררכיה הקיימת ועל זכויות היתר שלהם.
תומפסון התייחסה לשאלת האזרחות הנשית על רקע ההסדר האזרחי שנוצר לאחר קבלת העצמאות של סוריה ולבנון. היא טענה כי, ההבחנות בין האזרח לאזרחית נוצרו בתהליך של משא ומתן ומחלוקת סביב ההסדר האזרחי. כלומר, יש לראות את הפעילות של תנועות בהובלת גברים וכן תנועות נשים בהקשר רחב יותר של תחרות ושיתוף פעולה הדדי. ההבנייה של הסדר האזרחי והתמקדות הקונפליקט בנושא של מגדר החלישה את כח המיקוח הפוליטי של הנשים.
העסקה הפטריארכלית וחלוקת העבודה
מחקרים רבים מצאו קשר ישיר והדדי בין תפקידים מגדריים, יחסי מגדר, עסקאות פטריארכליות וחלוקת עבודה. דוגמה לכך ניתן למצוא במחקרה של ג'נט טאונסנד אשר מציג את הקשר ההדדי בין האלמנטים שהוזכרו לעיל. טענת המחקר היא, כי חלוקת העבודה אינה שיקוף של דפוסי תעסוקה אלא תולדה ישירה של מאבקי מעמדות. באופן דומה, יחסי המגדר הם התולדה של מאבק, העסקה הפטריארכלית מעוצבת מחדש לכדי עסקה חדשה בזמנים של שינויים.
למשל במקרה של שבט היורבה באפריקה, לרוב הנישואין הם פוליגמיים, הנשים עובדות בחקלאות ובמסחר, נהנות מאוטנומיה נרחבת יחסית וחותרות להרחבת הפעילות המסחרית שלהן ומתנגדות לניסיונות של הגבר להשיג שליטה על עבודתן. במקרה אחר, בסרניה דה סאן לוקאס, הגברים עובדים והנשים שומרות על מהוגנות ונשיות באמצעות הימנעות מעבודה בשדות. הן מוגנות, אולם בו בזמן לא תורמות להכנסה של משק הבית ומהוות נטל כלכלי על המשפחה. דוגמה אחרת של עסקאות בתקופה של שינוי, ניתן למצוא בבחינת עליית שיעור ההשתתפות של נשים במערך הייצור עבור השוק העולמי שהיוותה שינוי בחלוקת העבודה המגדרית. מקרה חקר של מלזיה מלמד כי, הצטרפותן של נשים רבות לעבודה במפעלי קוסמטיקה ערערה על המוסכמות החברתיות הקיימות, הדבר נתפס כהתמערבות והיווה אתגר לצורות השליטה הפטריארכליות הקיימות.
מחקרים שנכתבו בהשראת קנדיוטי
מחקרה של קנדיוטי זכה לתהודה רבה ברחבי המחקר ההיסטורי, החברתי והאנתרופולוגי בתחומי חקר האסלאם, מזרח תיכון ותחומים נוספים. להלן מספר מחקרים שעשו שימוש במונח "עסקה פטריארכלית" ופיתחו תאוריות מקבילות בהשראתו: החוקרת סינתיה קוקברן הציעה במחקרה את המונח "סדר אתני" המתאר את יחסי הכוחות בכל חברה, לפיו ההבחנות החברתיות מבוססות על אתניות במידה מכרעת. פרטים מסוימים מקבוצות נחותות סביר שייקחו חלק ב"עסקה אתנית" שלפיה, הפרט הנחות מספק שירותים לקבוצה האתנית השלטת בתמורה לפטרונות או הגנה. טענת המאמר היא כי העסקה כוללת היבט רחב יותר, פוליטי-כלכלי. חברים בקבוצות מוכפפות הפנימו תודעה ליברלית, על מנת למקסם את הביטחון ולנצל את מירב האפשרויות שעומדות בפניהם.
מחקרים בתחום האסלאם והמזרח התיכון
המחקר של פרנסס חסו נכתב בהשראת המאמר של קנדיוטי ועשה שימוש במונח "עסקה עם השטן". המחקר נכתב על רקע הפניה של ארגוני נשים במדינות ערב, החל משנות השמונים של המאה העשרים, לרשויות השלטון על מנת שהאחרונות יסייעו בשיפור מעמד האישה בשלל תחומי החיים. טענת החוקרת היא כי ההסתמכות על המדינה כגורם מפקח ומווסת הביאה לחיזוק מחדש של יחסי כח בלתי שוויוניים. כלומר, זכויות והטבות שמתקבלות מידי המדינה מלוות למגבלות רבות. לפיכך, עצם הפנייה לרשויות השלטון, שהן פטריארכליות ביסודן, מהווה אבסורד והיא מכנה אותה "עסקה עם השטן".
המחקר של ולנטין מוגדהם דן בסתירות הפנימיות ובאתגרים שעמדו בפני מוסד המשפחה והמערכת הפטריארכלית נוכח השינויים הכלכליים, הדמוגרפים, הרפורמות החוקתיות וגידול שיעור הנשים המשכילות במדינות המזרח התיכון ואפריקה במאה העשרים. למעשה, המחקר דן במצב לאחר שבירת העסקה הפטריארכלית, שמכונה "החוזה המגדרי".
מחקר נוסף דן בדפוסי מגורים בין-דוריים במצרים במאה העשרים. המחקר בוחן האם הדפוס הפטרילוקאלי- פטריליניאלי (מגורים תחת משק הבית המורחב של אבי הבעל, קשרי שארות העוברים דרך הגבר) ממשיך להתקיים באופן שתואם את התאוריה של "העסקה הפטריארכלית". הממצאים גילו כי ההעדפה של הדור המבוגר היא להתגורר יחד עם הבן ולעומת זאת, המגורים עם הבת פחות נפוצים. כלומר, הממצאים אימתו את הנאמנות לערכים של קשרי שארות, בראשם פטריליניאליות. בנוסף, הפטרילוקאליות מתאפשרת ליישום בצורה שכיחה יחסית בעקבות קיומם של נישואים אנדוגמים (לרוב נישואי בני דודים מצד האב), המבוגרים מתגוררים עם הבת שלמעשה נשואה לגבר קרוב משפחה של אביה.
מחקר אחר דן במקרה חקר של המסדר הצופי בטיג'ניה, ניגריה, ומנתח את העסקאות הפטריארכליות בין הנשים לגברים במסדר. ממצאי המחקר חשפו כי, הפעולות השונות של נשים בעמדות רוחניות היו בו זמנית פעולות עצמאיות וכן פעולות כפופות לפטריארכיה. המחקר העלה את הטענה כי השינויים שחלו בחברה ובמדינת ניגריה יצרו תנאים שסייעו לנשים להגדיל את הסמכות הרוחנית שלהן ואת האוטונומיה האישית ללא שבירת העסקה.
שבט יהודה
שבט יהודה הוא אחד משבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך. על פי התיאור המקראי, השבט נקרא על שם יהודה, בנו הרביעי של יעקב, אשר כל בני השבט הם צאצאיו. שבט יהודה הוא שבט מרכזי בסיפור המקראי.
ברכת יעקב
יעקב אבינו ראה ביהודה דמות מנהיגה, ובברכתו נאמר כי השבט מיועד למלכות.
.
ברכת משה
בברכת משה לשבטים בפרשת וזאת הברכה נאמר .
משפחות השבט
ליהודה נולדו שני בנים שמתו ללא העמדת צאצאים, ער ואונן. משלושת בניו הבאים אחריהם, שלה, פרץ וזרח, יצאו חמשת משפחות השבט: משפחת שלה, זרח ומשפחת פרץ שממנה יצאו משפחות חצרון וחמול.
סמלי השבט: אבן החושן והדגל
על פי הפירוש, האבן שמייצגת את שבט זה היא אבן הנופך שאותה נשא אהרון הכהן עם שאר האבנים הטובות שנשא על ליבו.
ה"אות" של שבט זה (כלומר הדגל שלו) היה ציור של אריה על רקע תכול שמיים.
נשיאי השבט
בספר במדבר, פרשת נשא נזכר נשיא שבט יהודה במדבר: נַחְשׁוֹן בֶּן עַמִּינָדָב, ובמפקד השני בסוף ספר במדבר כלב בן יפונה.
נציג השבט בשנים עשר המרגלים היה: כלב בן יפונה.
קריעת ים סוף
בזמן יציאת מצרים שבט יהודה היה הגדול ביותר והלך בראש מחנה ישראל.
לפי אגדת חז"ל נשיא שבט יהודה נחשון בן עמינדב הוביל אחריו את ישראל ונכנס לים סוף עוד בטרם נקרע להם הים. בזכות מסירותו לקיים דבר ה' "דבר אל בני ישראל וייסעו" על שהוביל העם אחריו להיכנס לתוך הים, נטבע לדורות הביטוי "נחשון תמיד קופץ ראשון".
המסע במדבר
בזמן מסעם של בני ישראל במדבר, חנה השבט שהיה ראשון ממזרח למשכן.
במפקד הראשון שערך משה מנה השבט 74,600 איש ובמפקד השני 76,500 איש.
נחלת השבט
נחלת שבט יהודה נקבעה על ידי יהושע בן נון, לאחר סיום הכיבוש של ארץ כנען יחד עם קביעת שאר נחלות השבטים. הגבול הדרומי של הנחלה, שהוא גבול הדרומי של שבטי ישראל כולל תיאור עצמים גאוגרפיים - כמו "הימה" או "נחל מצרים", אזורים - כמו "מדבר צין" ותחומים כמו: "גבול אדום". נחלת השבט כוללת בתוכה גם את נחלת שבט שמעון. בנחלת שבט יהודה נמנו 48 ערים, המספר הגדול ביותר של ערים, אשר ניתנו לשבט אחד.
בהתאם לברכת יעקב נחלת השבט מזוהה כמקום המתאים לגידולי גפנים רבים וליצירת יין.
השבט בארץ ישראל
לאחר תקופת ההתנחלות שבט יהודה התיישב בדרום הארץ, על שמו הרי יהודה, שפלת יהודה ומדבר יהודה, שנמצאים כולם בחבל ארץ יהודה.
בתחילת ספר שופטים מסופר ששבט יהודה יוצא יחד עם שבט שמעון לסיום כיבוש אזורי הארץ שבהם שלטו הכנענים. בהמשך הספר שבט יהודה מוכן למסור לידי הפלשתים את שמשון.
כמו כן בסיום ספר שופטים מסופר את סיפור פילגש בגבעה ואת המלחמה שנערכה בעקבות מאורע זה, בתחילה שבט יהודה יוצא לקרב ונוחל תבוסה קשה משבט בנימין אך לאחר מכן שבט יהודה מביס את שבט בנימין ומשאיר ממנו מספר מועט של גברים.
התמזגות עם שבט שמעון
בספר שופטים מתואר שאחרי מות יהושע בני ישראל שאלו את ה' איזה שבט יעלה להילחם בכנעני וה' ענה להם ששבט יהודה יעלה להילחם. שבט יהודה הזמין את שבט שמעון לעלות להילחם עמו "וַיֹּאמֶר יְהוּדָה לְשִׁמְעוֹן אָחִיו עֲלֵה אִתִּי בְגֹרָלִי, וְנִלָּחֲמָה בַּכְּנַעֲנִי, וְהָלַכְתִּי גַם-אֲנִי אִתְּךָ, בְּגוֹרָלֶךָ" ושמעון הולך איתו ומאז לשמעון יש חלק בנחלת יהודה. מהכתוב עולה כי לשבטים יהודה ושמעון הייתה שותפות צבאית. שיתוף פעולה זה בא לידי ביטוי בכיבוש כמה ערים. לפי רשימות הערים ב, נטמעו ערי שמעון בערי שבט יהודה. לדעת יאירה אמית אין ללמוד מכך על כיבוש משותף.
המלוכה
משבט זה בא דוד, שנתפס כחשוב במלכי ישראל. משבט זה גם יבוא על פי המסורת היהודית משיח בן דוד. על פי המסופר בתנ"ך, לאחר מות שלמה, בנו של דוד ומלכה הרביעי של ממלכת בני-ישראל, התפלגו שבטי ישראל לשתי ממלכות: האחת ממלכת יהודה והשנייה ממלכת ישראל. ממלכת ישראל היא הצפונית מבין השתים, והיא איגדה בתוכה את "עשרת השבטים".
קיים סכסוך חד לאורך הסיפור המקראי בין שבט יהודה לשבט אפרים הנובע מכך שדוד, הבא משבט יהודה, לקח את המלוכה משאול, הבא משבט בנימין. ירבעם בן נבט, משבט אפרים, עמד בראש "עשרת השבטים" וממלכת ישראל לאחר הפילוג.
ממלכת יהודה היא הדרומית וכללה בתוכה את יהודה, שמעון ובנימין. בכתבים התנ"כיים נפוץ הייחוס של שבט יהודה לבדו לממלכת יהודה, וזאת משום קטנותו של שבט בנימין, שמאוחר יותר נטמע בתוך שבט יהודה.
חוקרים בתחום ביקורת המקרא מניחים כי רוב הספרים בקובצי הנביאים והכתובים כתובים מנקודת מבט "יהודאית" ומחבריהם היו משבט יהודה, וזאת משום היחס המועדף שניתן לשבט זה בסיפור המקראי ופיאור מעשיו ומעמדו על פני יתר השבטים.
בתקופת שיבת ציון
בתיאור שיבת ציון בספר דברי הימים, מתוארים החוזרים לארץ ישראל כאנשים מהשבטים יהודה, בנימין, לוי, מנשה ואפרים.
שבט יהודה, יחד עם שבט בנימין, וכן הלוויים והכוהנים, מוזכר גם בתיאור השבים ארצה בספרי עזרא ונחמיה, אל היישובים שבהם התגוררו לפני ההגלייה הכפויה, כמו באר שבע ומולדה.
גלות בבל
צאצאי בני שבט יהודה, שהוגלו על ידי נבוכדנאצר בגלות יהויכין בשנת 597 לפנה"ס וכן לאחר חורבן-הבית בשנת 586 לפנה"ס, הגיעו לבבל (אזור עיראק של ימינו) ושם הכו שורשים. לאחר חורבן-הבית בידי טיטוס בשנת 70 ולאחר דיכויו של מרד בר כוכבא בשנת 135 באו פליטים נוספים מארץ-ישראל לבבל. בבבל היו ערים שאוכלוסייתן הייתה כמעט יהודית לגמרי, כגון נהרדעא על נהר פרת, סורא, פומבדיתא ועוד. בערים אלו נוסדו ישיבות, כגון ישיבת סורא וישיבת פומבדיתא, שנוהלו על ידי האמוראים, הסבוראים והגאונים. בתחילת המאה ה-1 מנו יהודי בבל כ-1,000,000 תושבים, והערכה היא כי עלה מספרם בין המאה ה-3 ותחילת המאה ה-6 ל-2 מיליון.
הערות שוליים
Tribus d'Israel
גריין (יחידת מידה)
גריין (באנגלית: Grain - גרגר) היא יחידת משקל עתיקה המבוססת על משקלם של גרגירי דגן, לרוב אורז. כיום יחידת המידה כמעט ואינה בשימוש, אך היא משמשת לתיאור משקלם של כדורי אקדחים.
גראנד סלאם (טניס)
בטניס, גראנד סלאם הוא כינוים של ארבעת טורנירי הטניס החשובים ביותר.
טורנירים אלו ידועים גם בשם טורנירי גראנד סלאם. מלבד היותם מרכזיים, הם נחשבים גם לטובים וליוקרתיים מבין כלל טורנירי הטניס בעולם. בהתאם לכך, התגמול לו זוכים הטניסאים המשתתפים ובמיוחד הזוכים (מבחינה כספית ומבחינת נקודות דירוג) גבוה בטורנירים אלו (ביחס לטורנירים אחרים).
היסטוריה
השימוש הראשון במונח נעשה בשנת 1933 על ידי עיתונאי אמריקאי שניסה לתאר את ניסיונו של ג'ק קרופורד לזכות בכל ארבעת הטורנירים לאחר שזכה בשלושה מהם (לבסוף נכשל קרופורד בניסיון זה). הפעם הראשונה בה הושג גראנד סלאם הייתה בשנת 1938 על ידי דון בדג' מארצות הברית.
גראנד סלאם מוזהב
גראנד סלאם מוזהב מתרחש כאשר טניסאי זוכה בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם ובמדליית זהב אולימפית בטניס באותה שנה קלנדרית. תאורטית, אירוע זה יכול לקרות רק אחת לארבע שנים כאשר נערכת האולימפיאדה.
גראנד סלאם
זוכים אשר זכו בכל ארבעת הטורנירים באותה שנה קלנדרית:
מחזיקים בארבעה תארים בו-זמנית
אף על פי שגראנד סלאם אמיתי מתרחש רק כאשר טניסאי זוכה בכל טורנירי הגראנד סלאם באותה שנה, לעיתים נוצר מצב בו טניסאי מחזיק בכל ארבעת התארים אך לא זכה בהם באותה שנה קלנדרית. להלן רשימה של טניסאים שהחזיקו בכל התארים בו-זמנית אך לא באותה שנה:
דירוג הזוכות בטורנירי יחידות
בשוויון מספר התארים, השחקנית שהגיעה להישג ראשון רשומה קודם. שחקניות פעילות רשומות בכתב מודגש.
דירוג הזוכים בטורנירי יחידים
בשוויון מספר התארים, השחקן שהגיע להישג ראשון רשום קודם. שחקנים פעילים רשומים בכתב מודגש.
Wonderbook
Wonderbook (בתרגום חופשי: ספר פלא) הוא ספר מציאות מדומה לפלייסטיישן 3. המשתמש מחזיק אובייקט דמוי ספר וחפצים וסיפורים קמים לחיים על מסך הטלוויזיה שאליו מחובר הפלייסטיישן 3. סוני הודיע על המשחק במסיבת עיתונאיים בכנס בידור אלקטרוני 2012.
פיתוח
הספר עשוי שבכול דף יהיה ברקוד וכשהמצלמה תקלוט אותו ואז הסיפור "מתעורר לחיים".
שלט ה-Playstation Move הוא משמש כשרביט הקסמים של המשתמש וה-Playstation Eye מצלם את המשתמש קולט את השלט והופך את השלט בטלוויזיה שכדי שיראה כשרביט קסמים.
תומאס גיירשפיכלר
תומאס גיירשפיכלר (בגרמנית: Thomas Geierspichler; נולד ב-14 באפריל 1976) הוא ספורטאי נכה אוסטרי שזכה במספר מדליות אולימפיות כולל זהב והשתתף ב-5 משחקים אולימפיאדת הנכים.
גיירשפילר השתתף לראשונה במשחקים אולימפיים בשנת 2000 בהם הצליח לסיים עם מדליה רק בתחרות ריצת 800 מ'. ב-2004 הוא זכה במספר מדליות כסף (בזהב זכה טושיהירו טקדה), אך בריצת 1500 מ' הוא הצליח לעבור את היפני וזכה במקום הראשון. בסך הכול באותה אולימפיאדת הנכים הוא זכה ב-5 מדליות.
ב-2008 תומאס גיירשפיכלר זכה במדליית זהב בריצת מרתון ובנוסף לכך במדליית ארד ב-800 מ'.
ב-2012 תומאס גיירשפיכלר זכה במדליית ארד ב-400 מ'.
בנוסף למשחקים אולימפיים תומאס גיירשפיכלר זכה בשלוש מדליות זהב באליפויות אירופה ובמדליות כסף וארד באליפויות העולם.
במהלך הקריירה הוא קבע שיאי במספר ענפי ריצה כולל 10000 מ' ומרתון.
ליגאו
ליגאו (בפיליפינית ובביקול מרכזית: Ligao) היא עיר בפרובינציית אלבאי שבמחוז ביקול  שבפיליפינים.
גאוגרפיה
העיר נמצאת על האי לוזון כ-525 ק"מ מבירת המדינה מנילה, כ-30 ק"מ מהעיר לגאספי וכ-64 ק"מ מהעיר נאגה. בנוסף, העיר ממוקמת ליד הנהר קבילוגן (בסבואנו).
תנועה ותחבורה
העיר ממוקמת ליד הכביש AH26, ביקול 639 וכביש ליגאו-טבקו. בנוסף, ישנן מספר רב של תחנות דלק בעיר.
ולדימיר זאוורשינסקי
ביוגרפיה
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בכפר הולדתו. מאז 1964 התגוררה המשפחה בעיר יסנטוקי, שם סיים את לימודיו בבית הספר התיכון על שם דז'ריזינסקי בשנת 1966. סיים בהצטיינות את הפקולטה הפילולוגית של המכון הפדגוגי קראצ'אי-צ'רקסיה בשנת 1970.
בשנת 1970 הוא הוזמן לעבוד בק.ג.ב.. הוא סיים את הקורסים הגבוהים של הק.ג.ב שתחת מועצת השרים של ברית המועצות במינסק בשנת 1971. הוא עבד 4 שנים בסיכול ריגול.
מאז 1977 עבד כסוכן מבצעי במינהל הראשי הראשון של הק.ג.ב. במשך 12 שנים עבד במדינות זרות. ידוע שהוא עבד ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית במשך תקופה ארוכה ומאז 1989 הוא היה ראש המחלקה השלישית של הנציגות של הק.ג.ב בשטאזי.
בשנת 1992 חזר למוסקבה ועבד במטה שירות הביון של הפדרציה הרוסית, כראש מחלקה. בשנת 1994 הוא מונה לראש אחת המחלקות המובילות בסוכנות הביון הרוסית, שבראשה עמד במשך 6 שנים.
ב-24 בנובמבר 2000 מונה לסגן מנהל שירות הביון. ביולי 2008 פוטר מתפקידו. ביולי 2008 מונה לעוזר מזכיר מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית. התפטר מתפקידו באוקטובר 2013.
הוא התגורר במוסקבה התמחה בטיפוס הרים ואהב היסטוריה ונומיסמטיקה. מחבר הספרים "מאמרים על ההיסטוריה של טארוטינו" (2008) ו"על ההיסטוריה של יצירת גדוד הקוזקים האדומים של סטנקה רזין בטרויצק" (2012). מת ב-23 בספטמבר 2019.
ויאצ'סלב גורגנוב
ויאצ'סלב איוואנוביץ' גורגנוב (ברוסית: Вячесла́в Ива́нович Гурге́нов; 1 ביולי 1935 – 22 באוגוסט 1994) היה קצין המודיעין הסובייטי והרוסי, סגן המנהל הראשי הראשון (סוכנות הביון הסובייטית) של ברית המועצות, היה ממלא מקום ראש סוכנות הביון של ברית המועצות.
נולד בשנת 1935 בגרוזני. הוא סיים את לימודיו בפקולטה למדעי המזרח במכון MGIMO בשנת 1959 וכמומחה להודו נשלח לעבוד בלשכת סוכנות הדפוס "נובוסטי" בקולקטה, שם עבד עד 1962.
בשנת 1963 החל לשרת בשירות הביון. בשנת 1964 סיים את לימודיו בבית הספר של הק.ג.ב (בית ספר מספר 101). לאחר מכן שירת כסוכן מודיעין בהודו ובבנגלדש (1965–1972), היה ראש תחנת הק.ג.ב. באסלאמאבאד (1978–1983). בין השנים 1983–1989 מילא תפקידים בכירים שונים במנגנון המרכזי של המינהל הראשי הראשון של הק.ג.ב..
מאז 1989 היה סגן ראש המינהל הראשי הראשון ומאז 1991 היה סגן מנהל שירות הביון הרוסי (SVR). מ-22 בספטמבר עד 30 בספטמבר 1991 כיהן כממלא מקום ראש סוכנות הביון הסובייטית.
וינדזור פארק
וינדזור פארק (באנגלית: Windsor Park) הוא אצטדיון כדורגל בבלפסט, צפון אירלנד. האצטדיון הוא המגרש הביתי של לינפילד ושל נבחרת צפון אירלנד. משחקי גמר הגביע האירי וגביע הליגה האירית  נערכים בו אף הם. האצטדיון נפתח לראשונה בשנת 1905 אך בשנות ה-30 של המאה ה-20 עבר שיפוץ מקיף שתוכנן על ידי אדריכל סקוטי ידוע ארצ'יבלד לייטץ', שתכנן אצטדיוני כדורגל רבים בממלכה המאוחדת: ביניהם אולד טראפורד במנצ'סטר; אייברוקס והאמפדן פארק בגלאזגו; אנפילד בליברפול; והייבורי וסטאמפורד ברידג', בלונדון.
היציע שידוע כיום כיציע הדרומי היה בעבר בעיקרו היציע היחיד שהכיל מקומות ישיבה, השאר היו יציעי עמידה. עד לשיפוצים נוספים הכיל האצטדיון מקום ל-60,000 צופים אך עם התקנת מקומות ישיבה חדשים, תכולתו פחתה עד מאוד. עד 2015 הכיל האצטדיון בין 13,000 ל-15,000 מקומות, כולל מקומות ישיבה זמניים למשחקים בינלאומיים.
באוקטובר 2016 הושלם שיפוץ כללי מקיף של "וינדזור פארק" בהשקעה של 28.75 מיליון פאונד. תכולת האצטדיון הוגדלה ל-18,614 מקומות ישיבה כשהיציע הצפוני שמר על עיצובו המקורי מלבד רענון פנים של החלפת המושבים בעוד שלושת היציעים האחרים הורחבו ושודרגו מלבד החלפת הכיסאות גם בשדרוג החללים, הוספת יציעים פינתיים וגג חדש. היציע הדרומי למעשה נבנה מחדש. המושבים האדומים של האצטדיון בעבר הוחלפו במושבים בצבעי כחול-ירוק-לבן בסידור רנדומלי היוצר דוגמה "מפוקסלת".
מחלף חב"ד
מחלף חב"ד הוא מחלף המתוכנן לחבר בין טרמינל 3 בנמל התעופה בן-גוריון לכביש 1 בסמוך ליישוב כפר חב"ד. מטרתו של המחלף היא קיצור הדרך לנמל התעופה לנוסעים מכיוון מערב על כביש 1, נסיעה שאורכת כשמונה קילומטר נוספים ללא המחלף. חנוכת המחלף מתוכננת ל-2025.
ההחלטה על הקמת המחלף התקבלה בשנת 1997 עם יישומו של מיזם "נתב"ג 2000" (בניית טרמינל 3), אך זכה להתנגדויות מקרב תושבי כפר חב"ד ומועצה אזורית שדות דן שאף הגיעו לבית המשפט מחשש לפגיעה סביבתית בבית רבקה (כפר חב"ד ב') ומחשש לפגיעה בצביון הדתי של היישוב עקב התנועה שתפקוד את הכביש בשבת.
בעקבות העלייה המשמעותית במספר הנוסעים בנתב"ג, שהגיע ל-20 מיליון נוסעים בשנה, הואץ אישור הקמת המחלף. ב-5 ביוני 2018 המועצה הארצית לתכנון ולבנייה המליצה לממשלה לאשר את תוכנית המחלף, שבנייתו מוערכת בתקציב של כ-400 מיליון שקלים שכבר אושרו ותכלול בנוסף גשר להולכי רגל ולרוכבי אופניים.
בשנת 2021 החלו עבודות הקמת המחלף. ביולי 2021 נחסמה הכניסה לנתיב המהיר במחלף בן-גוריון והועברה כחמישה קילומטרים מערבה, בסמוך לחניון הנתיב המהיר, כדי לאפשר את העבודות בין נתיבי הכביש באזור כפר חב"ד. באפריל 2022 הושלם השלב הראשון של העבודות. נתיבי כביש 1 והנתיב המהיר הושבו לקדמותם, והעבודות במיקום המחלף הופסקו. בינואר 2023 חודשו העבודות להקמת המחלף בצידי כביש 1, מתוך כוונה לחנוך אותו ב-2026.
ברוקלין (סרט)
ברוקלין (באנגלית: Brooklyn) הוא סרט קולנוע תקופתי משנת 2015 בבימויו של ג'ון קראולי אשר נכתב על ידי ניק הורנבי, ומבוסס על רומן מאת קולם טובין באותו שם שיצא לאור ב־2009. בסרט מככבים סרשה רונן, אמורי כהן, דונל גליסון, ג'ים ברודבנט וג'ולי וולטרס. עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1952, ומגוללת את סיפורה של אישה אירית צעירה המהגרת לברוקלין, אולם זמן קצר לאחר שהיא מצליחה להתאקלם בארץ החדשה, טרגדיה משפחתית מאלצת אותה לחזור לביקור במולדתה, והיא נאלצת לבחור בין האפשרויות "המנוגדות", על מנת להחליט היכן, וכיצד, להמשיך את חייה.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל סאנדנס בשנת 2015, שם זכה הסרט לשבחי המבקרים. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-4 בנובמבר 2015, ובבריטניה יומיים אחר-כך. הוא היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר: פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ופרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
תקציר העלילה
אייליש גרה באכסניה אירית, שם היא סועדת בכל לילה עם מאדאם קיהו (ג'ולי וולטרס), בעלת הבית המסורתית, ועם שאר הדיירות, כולן נשים צעירות. יש לה גם עבודה בחנות כל-בו, אבל בשל היותה ביישנית, מופנמת ושקטה במהלך האינטראקציה שלה עם הלקוחות, הממונה עליה, מיס פורטיני (ג'סיקה פארה), נוזפת בה. מכתבים המגיעים אליה מאחותה רוז, שבאירלנד, מציפים בה געגועים רבים אליה. היא זוכה לביקור מצד האב פלוד (ג'ים ברודבנט), כומר שסידר לה את עבודתה ואת מקום מגוריה, והוא מנסה לעזור בכך שהוא רושם אותה ללימודי הנהלת חשבונות בקולג'. כאשר היא יוצאת לערב ריקודים במרכז קהילתי בברוקלין, היא פוגשת בטוני (אמורי כהן), בן למשפחה איטלקית, המגלה בה עניין ועד מהרה הופך להיות החבר שלה. לאור התפתחויות אלה, אייליש מתחילה להרגיש יותר ויותר בנוח בנוגע לחייה החדשים בניו יורק. ואז מגיעה הטרגדיה. האב פלוד מודיע לאייליש שאחותה רוז מתה בפתאומיות, ממחלה שהייתה לה והסתירה אותה. לאחר שיחת טלפון טרנס-אטלנטית עם אמה, אייליש מגלה שאמה מתמודדת בקושי עם הטרגדיה, שהביאה עליה בדידות רבה. היא מחליטה לחזור הביתה לביקור. טוני מתעקש שאם היא עוזבת, הם חייבים להתחתן בסתר, קודם לכן. השניים מתחתנים בנישואים אזרחיים מבלי לספר לאיש, ואייליש חוזרת לאירלנד.
חזרה באירלנד, נדמה לאייליש שכולם מעוניינים שתישאר ושלא תשוב לברוקלין. חברתה הטובה ביותר צפויה להתחתן שבוע אחרי המועד בו תכננה אייליש לשוב לאמריקה, אולם אמה כבר קיבלה את ההזמנה ואישרה את השתתפותה בחתונה בשמה. חברתה מאלצת אותה להיפגש עם רווק אירי מבוקש בשם ג'ים פארל (דונל גליסון), שעומד לרשת את הבית הגדול של הוריו ואת העסק המשפחתי. כמו כן, אייליש מוצאת את עצמה מחליפה, באופן זמני, את אחותה המנוחה, כמנהלת חשבונות במפעל מקומי. אייליש מגלה שכעת יש לה אפשרות לבנות לעצמה עתיד באירלנד, דבר שלא היה קיים כשעזבה. אייליש מפסיקה לפתוח ולקרוא את המכתבים שהיא מקבלת מטוני. מיס קלי, מעסיקתה הקודמת של אייליש, נפגשת עימה ומספרת לה כי נודע לה שהיא כבר נשואה. אייליש נזכרת במנטליות של עיירה קטנה, שבה אין סודות, ואשר ממנה נמלטה. היא מודיעה לאמה על נישואיה ועל כוונתה לשוב בהקדם לברוקלין. במהלך נסיעתה, היא פוגשת בבחורה צעירה שנוסעת לראשונה לאמריקה, והיא משחקת את התפקיד של הנוסעת המנוסה, המדריכה את המהגרת החדשה. הסרט מסתיים כאשר אייליש וטוני נפגשים ומתחבקים בשמחה.
.gp
.gp היא סיומת אינטרנט מדינית (ccTLD), השייכת לגוואדלופ. סיומת אינטרנט זו נוצרה ב-1996.
באוגוסט 2019 סיומת זו חברה בLACTLD, העוזר בניהול סיומות אינטרנט.
רחל אוירבך
רחל אייגה אוירבך (גם: אוארבך; ביידיש: אויערבאך; 18 בדצמבר 1903 – 31 במאי 1976) הייתה עיתונאית, סופרת, מסאית, היסטוריונית דוברת יידיש ועסקנית ציבור יהודייה-פולנייה. אוירבך התפרסמה בין היתר בשל מאמציה לאסוף ולפרסם עדויות על השואה והייתה מפעילי ארכיון "עונג שבת" של עמנואל רינגלבלום בגטו ורשה. אוירבך עלתה לישראל בשנת 1950. היא הייתה בין הניצולים היחידים שהיו שותפים להקמת יד ושם, שם עבדה כמנהלת מחלקת גביית עדויות.
שנותיה המוקדמות
רחל אוירבך, נולדה ב־1903 לאביה חנינא אוירבך ולאמה מניה לבית קימלמן, בעיירה הקטנה לאנוביץ (לאנובצי, כיום לאניבצי באוקראינה העצמאית) שבחבל פודוליה, בדרום–מערב רוסיה (אוקראינה). הוריה ואחיה היחיד, אשר זליג, נפטרו לפני מלחמת העולם השנייה. עוד בילדותה הוקסמה אוירבך משפת היידיש ומהפולקלור היהודי השופע בשפה זו. אוירבך התחנכה במוסדות חינוך פולניים: אחרי שסיימה את הגימנסיה ע"ש אדם מיצקייביץ' בלבוב, עברה ללמוד פסיכולוגיה, ומאוחר יותר פילוסופיה והיסטוריה, באוניברסיטת יאן קז'ימייז' באותה עיר. באותה תקופה יצרה קשרים עם הסופרים דבורה פוגל וברונו שולץ. אוירבך הייתה פעילה בחוגים הציוניים והתמסרה לעבודה ולכתיבה עיתונאית. את מאמריה הראשונים פרסמה ב־1925 ביומון היהודי בשפה הפולנית לענייני תרבות ופוליטיקה שיצא לאור בלבוב: "כְווילה" (Chwila). עד 1930 ערכה וכתבה ביומון היידי "נייַַער מאָָרגן", וכן ערכה את המדור לספרות בשבועון "פֿֿאָלק און ציון" של פועלי ציון (1929–1930).
גולת הכותרת של פעילותה בלבוב הייתה הקמתו ועריכתו של כתב העת לאמנות ולתרבות "צושטייער" ("תרומה"), שיצא לאור לפני 1931 בשלושה כרכים, במטרה לשמש שופר לספרות היידית בגליציה. באותה עת היא השתתפה ופרסמה גם במגזין לתרבות בשם "יידיש".
חייה בוורשה; הקשר עם איציק מנגר
בשנת 1933 התיישבה אוירבך בוורשה, שם הייתה מעורבת בחיי התרבות היידית ובעיקר במסגרת המכון המדעי היהודי, ייוו"א. היא כתבה ביקורת ספרות ומאמרים בנושאי פסיכולוגיה, ספרות, תיאטרון, פולקלור, חינוך, אמנות ובלשנות בעיתונים בשפת היידיש "מאָמענט"; "היַינט"; "טאָג"; "נייע פֿֿאָלקסצייטונג"; "ליטעראַרישע בלעטער"; "פֿֿאָרויס" ("קדימה"); ו"שול-וועגן"; בכתב העת היהודי בשפה הפולנית Nasz Przegląd ("המגזין שלנו"); ובעיתונים הפולנים ״Nowy Dziennik״ ו־״Nowe Slowe״. לא מעט מאמרים הקדישה אוירבך לדמויות של סופרות ואמניות יהודיות ופולניות.".
רחל אוירבך התוודעה למשורר איציק מנגר עימו קשרה קשר רומנטי לתקופה. מנגר, אזרח זר מרומניה, אולץ לעזוב את פולין בשנת 1938 ורחל אוירבך דאגה לשמור את כתבי ידו אותם היא הפקידה לבסוף בארכיון רינגלבלום. יש האומרים כי אוירבך נשארה בוורשה בשל רצונה לשמר את מורשתו הספרותית של מנגר. לולא עשתה כך היו אובדות רבות מיצירותיו, ובכללן "שיריו התנ"כיים". יחסו של מנגר כלפי אורבך היה אלים. היא דאגה לו והייתה לו להשראה אך הוא גמל לה לא פעם באלימות מילולית ואף פיזית. כשהשניים נפגשו כשאוירבך הגיעה ללונדון אחרי המלחמה, המשורר, שכבר היה אז עם אישה אחרת, הטיח בה קללות. מאז נותק ביניהם כל קשר.
גטו ורשה
לאחר כיבוש ורשה בידי הנאצים, ארגנה רחל אוירבך במשך כשלוש שנים חדר אוכל עממי בבית איגוד הסוחרים הזעירים שבגטו ברחוב לשנו 40. היוזמה לכך הייתה של ד"ר עמנואל רינגלבלום, ראש תנועת המחתרת "עונג שבת". חדר האוכל העממי היה חלק ממפעלי סעד שמומנו בהתחלה על ידי הג'וינט ומאוחר יותר מומנו על ידי התושבים היהודים עצמם. בהמשך הייתה אוירבך מעורבת מאוד בפעילות ארגון "עונג שבת", ששם לו למטרה לתעד את כל תחומי החיים והאירועים בגטו. אוירבך ניהלה יומן אישי שבו הביעה את חרדתה הרבה לגורל יהדות ורשה. לבקשת רינגלבלום כתבה גם כרוניקה תחת הכותרת "שנתיים בגטו". אוירבך הקדישה מונוגרפיה מיוחדת לרעב שהִכה ביהודי ורשה וכותרתה "גטס אַ טעלער עסן: מאָָנאָָגראַפיע פֿֿון אַ פאָלקס-קיך" ("תן צלחת אוכל: מונוגרפיה של מטבח עממי").
אוירבך לא נפלה קורבן לגירוש הגדול בקיץ 1942 והצליחה להישאר בעיר. בסתיו 1942 אספה עדויות נדירות של יהודים הבודדים שהצליחו להימלט מטרבלינקה ולשוב לוורשה. חשיבות מיוחדת יש לעדותו של אברהם (יעקב) קז'פיצקי, שאותה היא ערכה ונפרסה על פני מאה דפים.
ההתנגדות, תיעוד ימי השואה
ב־9 במרץ 1943 הצליחה רחל אוירבך לברוח לצד ה"ארי" של העיר ולשהות אצל ידידים פולנים. בעזרת תעודות מזויפות, בזכות המראה ה"לא יהודי" שלה ובזכות שליטתה הטובה בשפה הגרמנית, יכלה אוירבך לצאת ולהסתובב ללא חשש ברחוב ולשמש כשליחה של תנועות ההתנגדות היהודיות. חברי המחתרת עימם הייתה בקשר באותה תקופה היו אדולף אברהם ברמן ואשתו בתיה. בשעות היום עבדה רחל אוירבך כמזכירה, ובלילות עסקה בעבודתה התיעודית.
אחרי חורבן גטו ורשה ודיכוי המרד, המשיכה אוירבך בתיעוד ארכיוני של קורות היהודים והשמדתם. לבקשת הוועד הלאומי היהודי, כתבה בפולנית מסה על הגירוש הגדול בקיץ 1942 ("הם קראו לו הגירוש הגדול") ועל רצח האינטלקטואלים היהודים ("ביחד עם העם"). מסות אלה נועדו ליידע את הפולנים שבמחתרת בדבר גורלם של יהודי וורשה. אוירבך ניסתה לתאר את הגורמים החברתיים–פסיכולוגיים, הפרטיים והקיבוציים, שהשפיעו על הקהילה היהודית בשנות קיומו של הגטו; בין היתר תיארה מגוון רחב של תגובות והתנהגויות, החל מהקרבה העצמית למען הצלת המשפחה או הקהילה, ועד לשיתוף פעולה עם הצוררים. אוירבך תיארה כיצד המנהיגות הנאצית ניצלה את שאיפתם של היהודים לשרוד, ואת הנאיביות האופטימית שלהם, וכך להטעותם ולשכנעם לעלות על הרכבות בדרכם למותם בטרבלינקה בקיץ 1942. אוירבך הרהרה במרירות במחשבה שייתכן כי עם אחר במצב כזה היה מגיב אחרת והיה מתגונן יותר. בנובמבר 1943 היא כתבה ביידיש את "יזכור", ספר זיכרון לתושבי הגטו שנספו. אוירבך היטיבה לתאר יהודים משכבות ומחוגים חברתיים שונים.
בשנת 1944 השתלבה אוירבך בעבודת הוועדה ההיסטורית היהודית שהוקמה בשטח פולין המשוחררת, ומטרתה הייתה לאסוף עדויות מפי ניצולים.
ארכיוני רינגלבלום
רחל אוירבך הייתה אחת משלושת הניצולים היחידים מקבוצת "עונג שבת" ששרדו את המלחמה. בשנת 1946 ביקשה מציבור הנוכחים באירוע לזכר מרד גטו ורשה להתגייס לחיפושים אחר ארכיוני רינגלבלום, שנטמנו במקומות מסתור בין חורבות הגטו. באותה עת מעטים ראו חשיבות באיתור חומר היסטורי מסוג זה, וקריאתה נתקלה באדישות יחסית. ואולם, היא התעקשה להמשיך במפעל של רינגלבלום ולנסות לאסוף ארכיונים ועדויות. בספטמבר 1946 נמצא חלק מסוים מארכיון רינגלבלום שכלל גם חומרים כתובים על ידי אוירבך. החומרים התגלו במהלך החיפושים מתחת לחורבות 'בית הספר בורוכוב' ברחוב נובוליפקי 68 לפי הוראותיו של הירש ואסר, המזכיר הכללי לשעבר של הארגון "עונג שבת". הארכיון נטמן בחשאי באדמה על ידי פעילי הארגון בשלוש פעימות, בשנים 1942 ו־1943.
לאחר המלחמה עבדה רחל אוירבך בשירות הוועד המרכזי של יהדות פולין, שהפך מאוחר יותר למכון להיסטוריה יהודית. היא עזרה בפרסום עדותו של לאון ויילצ'קר (לאון ולס) על מחנה ינובסקה, וב־1947 פרסמה סדרה של עדויות על טרבלינקה תחת הכותרת "אויף די פֿֿעלדער פֿֿון טרעבלינקע" (בשדות טרבלינקה). בשנת 1948 פרסמה בוורשה ספר ביידיש על המרד בגטו - "דער יידישער אויפֿֿשטאַַנד: וואַַרשע 1943" (ההתקוממות היהודית: ורשה 1943).
הסרט "מי יכתוב את ההיסטוריה שלנו" על פי ספרו של שמואל קאסוב מתאר את סיפורם של אוירבך ושל עמנואל רינגלבלום.
בישראל
ב־1950 עלתה אוירבך לישראל והמשיכה בפעילות תיעוד השואה; היא לקחה חלק בהקמת יד ושם שם ייסדה וניהלה את המחלקה לגביית עדויות בתל אביב. במהלך השנים העלתה אוירבך הסתייגויות מגישתו של פרופ' בנציון דינור, מנהלו הראשון של מוסד יד ושם. לדעתה, העריך דינור יותר עדויות בגרמנית לעומת אלה ביידיש, ולא ייחס כמעט כל חשיבות להמשך גביית עדויות הניצולים. כמו כן, התנגדה אוירבך לנירמול היחסים בין ישראל לגרמניה. בארץ המשיכה אוירבך לכתוב ביידיש, בעיקר על החיים בוורשה לפני מלחמת העולם השנייה, בימי הגטו ולבסוף גם על החיים בישראל.
ב־1967 ניהלה אוירבך פולמוס ציבורי עם ז'אן פרנסואה שטיינר שכתב רומן בדיוני על טרבלינקה. אוירבך הייתה נחושה להיאבק בכל צורה של עיוותים ואי־דיוקים בתיאור אירועי השואה.
אוירבך נפטרה ללא משפחה בגיל 72 בתל אביב, ב־31 במאי 1976 ונקברה בבית העלמין קריית שאול.
ישעיהו אלבאום
ישעיהו אלבאום (צמבאי) (1930 - 1992) היה שחיין ישראלי, אלוף ישראל (לשנת 1952) ושיאן ישראל בשחייה.
ביוגרפיה
אלבאום נולד בגרמניה ועלה ארצה עם משפחתו כשהיה בן 3. בשנת 1947 התגייס לגדוד השלישי של הפלמ"ח. התאמן בקבוצת ברית מכבים עתיד.
בתחרות פתיחת העונה בשחייה שנערכה בבריכת השחייה "גלי גיל" שברמת גן באוגוסט 1948 זכה אלבאום במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:08.0 דקות, אחרי חברו לקבוצה איתן פרויד (1:07.2 דקות).
מדליית זהב מהמכביה
בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1950 זכה אלבאום במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם איתן פרויד, נחום בוך וארנון טורין בתוצאה של 10:07.6 דקות, לפני אוסטריה והודו.
תארים
בשנת 1997 זכה אלבאום בעיטור מכבי ישראל במכביה ה-15.
מועדון גימל
המועדון (בעבר מועדון גימל - תוכנית המסיבה הישראלית) הייתה תוכנית רדיו ישראלית שהוגשה על ידי השדרן ומפיק הרדיו הישראלי איתן גור בין השנים 2012-2017. התוכנית שימשה במת חשיפה לאומני מוזיקה אלקטרונית ומוזיקה שחורה ישראלים בתחילת דרכם המקצועית.
התוכנית החלה את שידוריה ברשת גימל בשנת 2012 ושודרה בכל יום שישי בין השעות 01:00-22:00, עד לסגירת התחנה במסגרת הרפורמה ברשות השידור וסגירתה של רשות השידור במאי 2017. ביולי 2017, כחודשיים לאחר ירידתה משידור, עלתה מחדש התכנית לשידור ברדיו פלוס האינטרנטי, שם היא שודרה בימי חמישי בין השעות 20:00-23:00.
בין היוצרים והאמנים הישראלים המפורסמים שהתארחו בתוכנית נמנו עופר ניסים, סקאזי, בורגור, קפה שחור חזק.
שעה ראשונה
השעה הראשונה של התוכנית הוקדשה באופן קבוע לשידור מוזיקה שחורה.
שעה שנייה
בשעה השנייה התארח תקליטן או מוזיקאי ישראלי.
מתחת לכיסוי
הפינה התמקדה בסקירה שבועית של החידושים וההמצאות בעולם היצירה והמוזיקה הישראלית ובביצוע גרסאות כיסוי מקוריות ליצירות במוזיקה הישראלית והבינלאומית כפי שהוצג לראשונה במגזין חלונות (גרסת סוף השבוע) בהנחיית שדרנית הרדיו עפרה הלחמי.
במהלך שידורי הפינה נסקרו אמנים ויוצרים מפורסמים, והוצגו זמרים ויוצרים ישראלים בתחילת דרכם.
מתחת לכיסוי שודרה לראשונה ב-21 באוגוסט 2015 וכללה הפקת גרסת כיסוי ללהיט הבינלאומי "On the Regular" של המוזיקאי האמריקאי Shamir Bailey, אשר זכתה לחשיפה משמעותית בפני עצמה לאחר שהזמר המקורי צייץ מחשבון הטוויטר הרשמי שלו שהביצוע היה "מדהים".
אולטימייט מארוול
אולטימייט מארוול הוא חותם של חוברות קומיקס בהוצאת מארוול קומיקס, שלוקח דמויות פופולריות של חברת מארוול, ומציג להן היסטוריה שונה, שמתאימה יותר לשנות האלפיים. בין גיבורי-העל להן יצאה גרסת אולטימייט נמנים ספיידרמן, אקס-מן, האוונג'רס, קפטן אמריקה, תור, איירון מן, הוקאיי, הענק הירוק, וולברין, ארבעת המופלאים, דרדוויל ואלקטרה. לדמויות יש סיפורי מקור חדשים, מה שמשחרר אותן מסיפורי רקע ישנים השייכים לגרסאותיהן המקוריות ביקום מארוול. היקום בו מתרחשים הכותרים נקרא "ארץ-1610".
יקום אולטימייט החל בהרצה בשנת 2000 עם פרסומו של הכותר "אולטימייט ספיידרמן", כאשר שנה לאחר מכן פורסמה הראשונה בסדרת חוברות "אולטימייט אקס-מן", בשנת 2002 פורסמה הראשונה בחוברות "אולטימייטס" (גרסת אולטימייט מארוול להאוונג'רס) ולבסוף בשנת 2004 פורסמה הראשונה בסדרת החוברות "אולטימייט ארבעת המופלאים". גרסאות הגיבורים ביקום זה פועלים מחוץ להמשכיות "ארץ-616" הרגילה, ואינם מתקשרים עם הדמויות הרגילות של החברה.
הסיפורים והדמויות של אולטימייט מארוול עודכנו מחדש כדי לשקף את ההבדל בין ההמשכיות המרכזית להמשכיות העבר, שנוצרה ברובה בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20. כך למשל, אולטימייט ספיידרמן מקבל את כוחותיו מעכביש מהונדס גנטית במקום עכביש רדיואקטיבי, והאלטר אגו שלו - פיטר פארקר - הוא מנהל אתר אינטרנט במקום צלם עיתונות עבור מערכת העיתון "הדיילי ביוגל". אספקט נוסף של חוברות אולטימייט מארוול הוא בגרסאותיהן הצעירות של רבים מגיבורי-העל.
לאחר 15 שנים שבהן היה קיים החותם, יקום אולטימייט מארוול הגיע לקיצו כאשר התנגש עם יקום מארוול באירועי מלחמות סודיות של שנת 2015. אולם, הכותב בריאן מייקל בנדיס קבע במיני-סדרה "אנשי העכביש 2" משנת 2017 כי יקום אולטימייט עדיין קיים.
רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה
רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה (בגרמנית: Rudolf IV. von Österreich; 1 בנובמבר 1339 - 27 ביולי 1365), נקרא גם רודולף המייסד, היה נצר לבית הבסבורג ששלט כדוכס אוסטריה (כינה את עצמו ארכידוכס), שטיריה וקרינתיה מ-1358, כמו גם רוזן טירול מ-1363 וכן דוכס קרניולה הראשון מ-1364 עד מותו. לאחר שההבסבורגים לא קיבלו דבר מהצו של בולת הזהב ב-1356, הוא נתן הוראה לערוך את ה"פריבילגיום מאיוס", מסמך מזויף כדי להעצים את כוחם של השליטים האוסטרים.
שלטונו
בשנת 1357 הוא התחתן עם קתרינה מבוהמיה, בתו של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. להוט להתחרות עם חותנו האדיר, שהפך את ממלכת בוהמיה ובירתה פראג למרכז זוהר של תרבות אימפריאלית, רודולף ביקש להעלות את חשיבות מקום מגוריו וינה לרמה דומה או גבוהה יותר. במשך יותר ממאה שנה, לדוכסים ההבסבורגיים צרם על כישלונם של האפיפיורים להפוך את וינה למושב של דיוקסיה משלה, מעמד שנראה להם מתאים לבירת דוכסות. במקום זאת, הקהילה העירונית הייתה כפופה לבישופים של פאסאו, שהיו להם קשרים מצוינים עם האפיפיור, וכנראה זה מה שהכריע את סיכוייה של וינה בהקשר זה. רודולף, לעומת זאת, פנה למשהו שיכול להיחשב כהתחזות: הוא יזם את הקמתה של "מועצת קתדרלה מטרופולינית" בכנסיית סטפנוס הקדוש (שעל פי השם, יש להקצות לבישוף), שחבריה לבשו בגדים אדומים כמו הקרדינלים. פרובוסט המועצת קיבל את התואר "ארכיקנצלר אוסטריה".
רודולף הרחיב את קתדרלת סנט סטפן, כאשר בניית הספינה הגותית שלה החלה תחת שלטונו של רודולף. ניתן לראות במאמצי הבנייה ניסיון להתחרות בקתדרלת סנט ויטוס בפראג. רודולף צייר את עצמו ואת אשתו על צנוטף בכניסה לקתדרלה.
באופן דומה, על ידי ייסוד אוניברסיטת וינה ב-1365, רודולף ביקש להשתוות להקמת אוניברסיטת קארל בפראג על ידי קרל הרביעי ב-1348. עד היום היא מכונה Alma Mater Rudolphina. היום, אוניברסיטת וינה היא האוניברסיטה הוותיקה ביותר הפועלת ברציפות מבין האוניברסיטאות של העולם דובר הגרמנית. עם זאת, פקולטה לתאולוגיה, שנחשבה חיונית לאוניברסיטה באותה תקופה, הוקמה רק ב-1385, עשרים שנה לאחר מותו של רודולף.
עובר ירך אמו
עובר ירך אמו הוא כלל תלמודי, לפיו עובר נחשב כחלק מגוף אמו ואין להחשיבו כגוף נפרד. משמעות הביטוי היא שעובר שווה במעמדו לירך אמו, כלומר כאילו היה איבר מאיבריה. הכלל נתון במחלוקת בין רבי יוחנן הסובר שעובר אינו נחשב לחלק מאמו, ובין רבא הפוסק שעובר ירך אמו. בפסקאות שלהלן יובאו מקרים שבהם פסק ההלכה תלוי בשאלה זו.
רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה
שלטונו
כדי לשפר את כלכלת וינה, רודולף הציג אמצעים רבים אחרים, כולל פיקוח של ראש העיר על מכירת נדל"ן, שננקטו כדי למנוע מכירות לבעלות שלא ניתנת להסרה, כלומר, כדי למנוע בעלות בלתי פרודוקטיבית כלכלית של הכנסייה. רודולף גם הצליח לכונן מטבע יציב יחסית, מה שנקרא Wiener Pfennig (פניג וינאי).
עובר ירך אמו
ייחוס משפחתי
במסכת יבמות דנה הגמרא בנוגע לציווי התורה כי עד שלושה דורות נאסר לזרעו של מצרי להינשא עם יהודי כשר. השאלה בהקשר זה היא מי נחשב לדור שני ומי נחשב לדור שלישי. הספק עולה לגבי צאצא לעם המצרי, שאביו נחשב לדור שני ואמו נחשבת לדור ראשון, ונשאלת השאלה האם אותו צאצא נחשב לדור שלישי על פי ייחוס אביו או לדור שני על פי ייחוס אמו. ההכרעה על פי הכלל "עובר ירך אמו" היא שהצאצא נחשב לחלק מגוף אמו, וכיוון שכך, יש לייחס אותו אחר אמו בנושא זה ולהחשיבו כדור שני ולא כדור שלישי.
רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה
שלטונו
בשנת 1363, רודולף התקשר בחוזה ירושה עם מרגרטה, רוזנת טירול עם מות בנה היחיד, מיינהרד השלישי. רוזנות טירול עבר לשלטון אוסטרי לאחר מותה ב-1369 מאז פלש גיסה של מרגרט, שטפן השני, דוכס בוואריה, למדינה. בשנת 1364, רודולף הכריז על מרקיזות קרניולה הקרינתית כדוכסות ובשנה לאחר מכן הוקמה העיר נובו מסטו במרקיזות וינדיק (במה שלימים נודע בשם קרניולה התחתית בסלובניה של ימינו), שקיבלה שם גרמני Rudolfswert לכבודו. באותו זמן, הוא חתם על חוזה ירושה נוסף עם חותנו הקיסר קרל הרביעי, וקבע ירושה הדדית בין השושלות של לוקסמבורג והבסבורג.
עובר ירך אמו
ייחוס משפחתי
הרמב"ם מפרש שבין כך ובין כך ברור שיש להתחשב בייחוס האב, והשאלה היא רק אם הכלל של "עובר ירך אמו" אומר שיש להתחשב גם בייחוס האם. לעומת זאת, הרמב"ן סבור שאם עובר ירך אמו, יש להתחשב רק במצב האם, ואם האם נחשבה כדור שני למצרים, יהיה דין הוולד כדור שלישי המותר בנערה מהעם היהודי, גם אם האב הוא דור ראשון. לפי הסבר החזון איש, הלידה מרחקת את הוולד בדור נוסף, כך שבכל מקרה מכיוון שהוולד נחשב לפני הלידה לחלק מאמו, הלידה מרחקת אותו בדור נוסף, ואין מתחשבים ביחוס האב.
רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה
מותו
למרות האופי הגבוה ולעיתים מגלומני של תוכניותיו, הוא הצליח לחדש את שטחיו ואת עירו, שבולטותם גדלה במידה ניכרת. רודולף מת באופן פתאומי במילאנו ב-27 ביולי 1365 בגיל 25. שרידי הגופות שלו ושל אשתו קבורים בקריפטה הדוכסית מתחת לסטפנסדום בווינה.
עובר ירך אמו
ייחוס משפחתי
מסקנת הגמרא שם היא שעובר אינו נחשב ירך אמו, כפי שפסק רבי יוחנן.
רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה
מותו
מותו בטרם עת ללא יורשים עצר התקדמות נוספת. אחיו הצעירים אלברכט השלישי ולאופולד השלישי, שהיו אמורים לשלוט במשותף תחת Rudolfinische Hausordnung (חוקי הבית הרודולפינים), החלו לריב ללא הרף ולבסוף הסכימו לחלק את השטחים ההבסבורגיים ביניהם על פי הסכם נויברג מ-1379. היה זה צאצאו של לאופולד פרידריך החמישי, דוכס אוסטריה, שנבחר למלך הרומאים בשנת 1440 ולשליט יחיד בכל ארצות אוסטריה משנת 1457, אשר קצר את פרי מאמציו של רודולף והניח את היסודות למלוכה ההבסבורגית.
עובר ירך אמו
קרבן חטאת
אדם המפריש בהמה מעוברת לקרבן חטאת, אם עובר ירך אמו - הוא לא נחשב לישות עצמאית, ולכן הוא עצמו אינו נחשב לקרבן חטאת ואינו כשר להקרבה, וכאשר נולד דינו למיתה כדין ולד חטאת. לעומת זאת, לפי רבי יוחנן הסובר שעובר אינו ירך אמו, הבהמה כשרה לכאורה להקרבה. לפי דעה אחרת בשמו של רבי יוחנן, למרות שעובר ירך אמו, אסור להקריבו, שכן ישנו פסוק מיוחד המורה על כך שאסור להקריב בהמה שנולדה לבהמה שהיא קרבן חטאת.
טבילה לשם גירות
שאלה נוספת התלויה אם עובר הוא ירך אמו, היא בנוגע לאשה מעוברת שהתגיירה. לפי הדעה שעובר הוא ירך אמו, נמצא שאין על העובר להתגייר בנפרד, ודי בכך שאמו התגיירה וטבלה. אבל אם עובר הוא לא ירך אמו, לכאורה עליו להתגייר בנפרד ואין די בטבילת אמו. למסקנת הגמרא, אף על פי שעובר לאו ירך אמו, די בכך שאמו טובלת במקווה לשם גירות בעודו בבטנה, שכן טבילה זו נחשבת לטבילה עבור העובר, וגוף אמו אינו נחשב לחציצה בינו לבין מי המקווה, שכן חציצה היא רק כאשר גוף זר חוצץ בין הגוף הטובל לבין מי המקווה, ואילו העובר - כך הוא חי - בבטן אמו, וכך הוא דרך טבילתו.
מזיק וניזק
בדיני מזיק, ישנה שאלה הלכתית הקשורה בעובר ירך אמו: המדובר בפרה מעוברת שנגחה שור, והעובר שייך לאדם אחר מאשר הפרה. אם עובר ירך אמו, יש לבעל השור זכות לגבות את מלא התשלום עבור ההיזק, מגופו של העובר - גם על חלקה של הפרה, מכיוון שהם נחשבים לגוף אחד.
רובע ונרבע
התורה אוסרת להקרבה בהמה שנרבעה וקויימו בה יחסים על ידי אדם. אם הייתה הבהמה מעוברת, אסור גם הוולד בהקרבה, זאת גם לפי הדעה האומרת שהוא לא נחשב כחלק מגוף אמו, לפי דעתו של רבא, שכן הוא נהנה מהרביעה באופן נפרד. באופן דומה, וולד של בהמה שנגחה בהמה אחרת אסור להקרבה גם לפי הדעה שעובר אינו ירך אמו, שכן גם העובר היה בגוף שביצע נגיחה, בין אם הוא ירך אמו ובין אם לא.
זלמן דוד ליבונטין
זלמן דוד לֵיבוֹנְטִין (לעיתים נכתב לבונטין; בכתיב יידי: לעוואָנטין; בראשי תיבות: זד"ל; 20 במאי 1856 ט"ו באייר ה'תרט"ז, אוֹרשָה, פלך מוגילב, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – 19 ביוני 1940, תל אביב, פלשׂתינה-א"י) היה מחלוצי העלייה הראשונה, ממייסדי ראשון לציון, וממקימי אוצר התיישבות היהודים.
הרעיון הציוני
זלמן דוד ליבונטין נולד למשפחת חסידי חב"ד בעיירה אורשה שברוסיה הלבנה (אז באימפריה הרוסית, כיום בבלארוס). ליבונטין התחתן בגיל 18 ולאחר מכן עבר להתגורר במוהילב אצל הורי ציפורה-פייגה אשתו, שם התקיים על כספי הנדוניה. לאחר תקופה ניסה ליבונטין לעסוק כסוחר אך לא הצליח בכך. ליבונטין אף ניסה להתגייס לצבא הרוסי כדי להילחם במלחמה העות'מאנית-רוסית אך הדבר לא יצא לפועל. לאחר מכן העתיק ליבונטין את מגוריו למוסקבה ולמד שם הנהלת חשבונות. עם סיום לימודיו עבד ליבונטין כפקיד בנק בדרום האימפריה הרוסית.
עובר ירך אמו
רובע ונרבע
בדעתו של רב נחמן נחלקו רב הונא בר חיננא הסובר שלפי רב נחמן תלויה הלכה זו בכלל עובר ירך אמו או לא, ובין רבא שסבור שגם אם עובר אינו ירך אמו - הוא אסור מהסיבה המוזכרת. מסקנת הגמרא היא כרבא, ומסקנא זו מובאת בכמה ממסכתות הש"ס.
פסק ההלכה
הכלל נתון במחלוקת בין רבי יוחנן הסובר שעובר אינו נחשב לחלק מאמו, ובין רבא הפוסק שעובר ירך אמו, ולפי דעת התוספות, כן נפסק להלכה, וכן פוסק הגר"א לעומת זאת דעת רבינו תם במסכת סנהדרין היא כרבי יוחנן.
זלמן דוד ליבונטין
הרעיון הציוני
רעיון שיבת ציון התעורר בו, לפי זכרונותיו, כבר בילדותו בעת לימודי הגאוגרפיה. הוא למד כי מדינת ליבריה באפריקה נוסדה על ידי עבדים שחורים מאמריקה.
בעקבות התגברות האנטישמיות בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, אותן חש על בשרו, החל ליבונטין לפעול להגשמת רעיונו ובט"ו בשבט ה'תרמ"ב (1882) הצליח לחבר לאגודה קבוצת משפחות מהעיר קרמנצ'וג מדרום רוסיה (כיום אוקראינה). חברי האגודה הסכימו כי ליבונטין יצא לארץ הקודש, וכי אם ימצא "כברת ארץ" המוכשרת ליסד מושב לעבודת אדמה, גם הם יבואו ויחלו בעבודת הקודש. שמעו הגיע ליהודי העיר חרקוב; הם הזמינו אותו אליהם והודיעו לו על התארגנות קבוצה שנייה להתיישבות בארץ ישראל. וכך הפך לבא-כוחן של שתי קבוצות המחפשות אדמה בארץ ישראל על מנת להקים יישוב המבוסס על עבודת האדמה.
עובר ירך אמו
פסק ההלכה
פרשני הרמב"ם עמלים להבין את שיטת הרמב"ם, שכן הרמב"ם פוסק: שהכותב לשפחתו המעוברת הרי את שפחה וולדך בן חורין לא אמר ולא כלום שזה כמי שמשחרר חציה, ומכאן לכאורה נראה שההלכה נפסקת כרבא, כך גם פוסק הרמב"ם שבהמה מעוברת שהזיקה גובה חצי נזק ממנה ומולדה מפני שהוא מגופה. כך גם לעניין קרבן חטאת.
ובמקום אחר פסק הרמב"ם כרבי יוחנן, שהמפריש חטאת מעוברת וילדה הרי הוא כמפריש שתי חטאות, כדי שהאחת תשמש כאחריות נכסים לשנייה, ובמקרה שתאבד האחת יקריבו את השנייה.
זלמן דוד ליבונטין
הרעיון הציוני
שבוע לאחר מכן יצא ליבונטין לארץ ישראל והגיע ליפו בי"ז באדר תרמ"ב. ליבונטין סייר בירושלים, בשרון ובשפלת יהודה ולאחר מכן שלח דו"ח מפורט לאגודה ובו כתב, בין היתר:
ממייסדי ראשון לציון
זמן קצר אחרי הגעתו לארץ ישראל כונן ליבונטין ביפו את ועד חלוצי יסוד המעלה, אשר הציב לו מטרה לקנות קרקע ולייסד מושבה של עובדי אדמה. ליבונטין חיפש אדמה בשפלת יהודה, הגיע עד עזה – אך לא מצא נחלה מתאימה להתיישבות. גם מושל ירושלים הטורקי, ראוף פאשה, ביקש לסכל את עצת המתיישבים. לבסוף, סגן הקונסול הבריטי ביפו, ר' חיים אמזלג, רכש, על שמו, את "ארד אל עיון קרא", היא "עין הקורא" המקראית (ספר שופטים ט"ו, י:ט), 12.5 ק"מ דרומית ליפו. שטח האדמה היה 3,340 דונם, והמחיר לדונם 15 פרנק.
הקמת הבנק הציוני
בשנת תרמ"ה (1884) הציע ליבונטין בוועידת היסוד של "חובבי ציון" בקטוביץ, לייסד בנק שיסייע להתיישבות היהודית בה. כעבור כעשור וחצי, בשנת 1901, יזמה ההסתדרות הציונית בראשות תיאודור הרצל את הקמת אוצר התיישבות היהודים. ליבונטין, שכיהן אז כמנהל הבנק המינסקאי למסחר, הוזמן על ידי הרצל לנהל את ה"אוצר", והתמנה למנהל באוצר התיישבות היהודים בלונדון. לאחר מכן הוא יזם והקים את בנק אנגלו-פלשתינה. במקביל הוא שימש יועץ מדיני להרצל בנושאים שבהם התמחה.