cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משמרת בילגה
משמרת בילגה הייתה המשמרת ה-15 מבין 24 משמרות כהונה, ונודעה בכך שמבניה, המירו את דתם והתייוונו. לבני בילגה היו שאיפות ורצון להשתלט על הכהונה הגדולה. המקום המזוהה עם מגורי משמרת בילגה, בעת מעבר משפחות הכהונה לגליל, הוא הכפר מע'אר.
חכמים קונסים את בית בילגה
מספר התלמוד: "בלגה לעולם חולקת בדרום, וטבעתה קבועה, וחלונה סתומה. מפני מרים בת בלגה, שנעשית מומרת ונשאת לסרדיוט אחד ממלכי נכרים, וכשנכנסו נכרים להיכל, בעטה וטפחה על גגו של מזבח אמרה לו: 'לוקוס לוקוס [=זאב זאב], עד מתי אתה מכלה את ממונם של ישראל [בקורבנות], ואינך עומד להם בעת צרתם'. ויש אומרים מפני עכוב משמרות נכנס ישבב תחתיה, לפיכך בלגה נראית יוצאה לעולם וישבב נראית נכנס לעולם, כל השכנים הרעים לא קבלו שכר חוץ מישבב שהוא שכנה של בלגה וקבל שכר".
שלושה קנסות הוטלו על משמרת בילגה:
הסיבות לקנסות
הפרשנים מסבירים מדוע טרחה המשנה, והביאה דעה נוספת, באשר לקנס אותו קנסו חכמים את בני בילגה. לפי פירושם, התנא שלשיטתו הקנס הוטל בשל האיחורים, סובר שאין להעניש אב בעבור העוונות שעשה בנו, כפי שכתוב: "לֹא-יוּמְתוּ אָבוֹת עַל-בָּנִים, וּבָנִים לֹא-יוּמְתוּ עַל-אָבוֹת: אִישׁ בְּחֶטְאוֹ, יוּמָתוּ", ולכן לא ייתכן שהם נקנסו בגין מעשיה של מרים.
זמרי (מלך ישראל)
זִמְרִי הוא דמות מקראית, לפי הכרונולוגיה המסורתית מלך על ממלכת ישראל בשנת 882 לפנה״ס. הוא עלה לשלטון לאחר שרצח את המלך הקודם, אלה, ומלך שבוע אחד בלבד, עד שהצית עצמו למוות.
זמרי שהיה "שר מחצית הרכב" (כלומר מפקד על מחצית מהמרכבות) בצבאו של אלה, ניצל את המלחמה עם פלשתים באותה העת לצורך ביצוע הפיכה נגד אלה. בעת שאלה היה שיכור, זמרי בא והרג אותו. לאחר מכן, הכה את כל משפחתו אשר הייתה מבית בעשא. בהפיכה זו התקיימה נבואת יהוא בן חנני לבעשא כי ביתו יושמד.
כמו אלה מלך ישראל, גם רוצחו זמרי לא האריך בשלטונו. מהפכת החצר של זמרי קוממה עליו את החיל שצר על גבתון ומצביאו עמרי, עם חיל הרגלים נטש את המצור על העיר הפלשתית וחש אל תרצה להפיל את זמרי:
שמו של זמרי הפך לשם נרדף לבוגד. כאשר בא יהוא לארמונה של איזבל על-מנת להורגה, קידמה איזבל את פניו במילים: "הֲשָׁלוֹם, זִמְרִי הֹרֵג אֲדֹנָיו?".
משלחת נמרוד
המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה 1907–1909, המוכרת בשם משלחת נמרוד (באנגלית: Nimrod Expedition), הייתה הראשונה בשלוש משלחות לאנטארקטיקה בראשות ארנסט שקלטון. מטרתה העיקרית, בתוך מגוון של יעדים גאוגרפיים ומדעיים, הייתה להיות הראשונה שתגיע אל הקוטב הדרומי. מטרה זו לא הושגה, אבל מסעה של המשלחת דרומה הגיע אל קו הרוחב הדרומי הרחוק ביותר, דרום, מרחק 180.6 ק"מ בסך הכל מן הקוטב. היה זה קצה הדרום הרחוק ביותר שהושג עד אז ושיא ההתקרבות אל כל אחד מהקטבים. קבוצה נפרדת בהנהגת הגאולוג הולשי-אוסטרלי אדג'וורת דייוויד הגיעה למיקום המשוער של הקוטב המגנטי הדרומי, ועוד הישג של המשלחת היה ההעפלה הראשונה על הר ארבוס, הר הגעש השני בגובהו באנטארקטיקה.
המשלחת לא קיבלה סיוע ממשלתי או ממסדי, ונסמכה על הלוואות פרטיות ועל תרומות אישיות. היא סבלה מבעיות מימון וההכנות לקראתה נעשו בחופזה. ספינת המשלחת, "נמרוד" הייתה במחצית גודלה של אוניית משלחת דיסקברי של קפטן סקוט מן השנים 1901–1904, ולצוותו של שקלטון חסר הניסיון הדרוש למשלחת מסוג זה. חילוקי דעות התעוררו כתוצאה מהחלטתו של שקלטון להקים את בסיס המשלחת במצר מקמרדו, סמוך למטה הראשי שקבע שם סקוט בשעתו, בניגוד להבטחה שנתן לסקוט להימנע מכך. אף על פי כן, גם אם פרופיל המשלחת היה נמוך בראשית הדברים במידה ניכרת מזה של משלחת סקוט שש שנים קודם לכן, הישגיה עוררו עניין בבריטניה והציבו את שקלטון בעמדת גיבור בעיני הציבור. הצוות המדעי, שכלל את המנהיג לעתיד של המשלחת האוסטרלו-אסייתית לאנטארקטיקה, דאגלס מוסון, ביצע עבודת שטח מקיפה בתחומי הגאולוגיה, הזואולוגיה והמטאורולוגיה. סידורי התעבורה של שקלטון, שהתבססו על פונים מנצ'וריים, גרירה ממונעת וכלבי מזחלות, היו חידושים שעל אף הצלחתם המוגבלת הועתקו לאחר זמן על ידי סקוט במשלחת טרה נובה.
בשובו מן המשלחת, גבר שקלטון על ספקנותה הראשונית של החברה הגאוגרפית המלכותית לגבי הישגיו וקיבל שפע כיבודים ציבוריים, לרבות תואר אבירות מהמלך אדוארד השביעי. מבחינה כספית, לא יצא שקלטון נשכר מן המשלחת ובסופו של דבר נזקק למענק ממשלתי כדי לעמוד בהתחייבויותיו. תוך שלוש שנים קמו מתחרים לשיא הדרומי שלו, כשאמונדסן, תחילה, ואחריו סקוט, הגיעו אל הקוטב הדרומי. עם זאת, ברגע הניצחון שלו עצמו, קבע אמונדסן: "שמו של ארנסט שקלטון יהא כתוב לעד בדברי ימי חקר האנטארקטיקה באותיות של אש".
ראשית דברים
שקלטון היה קצין זוטר במשלחת האנטארקטית הראשונה של סקוט, משלחת דיסקברי. הוא נשלח בחזרה לאנגליה בספינת הסיוע "מורנינג" ב-1903, לאחר התמוטטות פיזית במהלך המסע העיקרי של המשלחת לדרום. שקלטון יצא עם סקוט ועם אדוארד וילסון למסע רגלי דרומה ב-1902–1903, שמטרתו הייתה להשיג שיא בקו הרוחב 82°, '17 דרום. כל השלושה סבלו במסעם חזרה מתשישות וכנראה גם מצפדינה בשלב מוקדם, אבל מצבו של שקלטון היה הקשה ביותר. סקוט פסק, ש"אסור לו להסתכן בתלאות נוספות במצב בריאותו הנוכחי". שקלטון ראה בכישלון הגופני הזה אות קלון לעצמו, ובשובו לאנגליה היה נחוש בדעתו, כדברי הקצין השני של "דיסקברי", אלברט ארמיטג', להוכיח את עצמו כ"עולה על סקוט". אף על פי כן, הוא דחה את ההצעה לחזור מיד לאנטארקטיקה כקצין ראשי של ספינת הסיוע השנייה של "דיסקברי", טרה נובה, לאחר שעזר לצייד אותה; הוא עזר גם לצייד את "אורוגוואי", הספינה שהוכנה לחילוץ משלחתו של אוטו נורדנשלד, שנתקעה בים ודל. במהלך השנים הבאות, אגב טיפוח תקוות עולות ודועכות לסירוגין, לחידוש הקריירה שלו באנטארקטיקה, פנה שקלטון לעיסוקים אחרים, ובשנת 1906 עבד אצל איל התעשייה סר ויליאם בירדמור כאיש יחסי ציבור.
תוכניות ראשוניות
בתוכניתו המקורית, שלא פורסמה ברבים, חזה שקלטון הקמת בסיס במטה הישן של משלחת דיסקברי במצר מקמרדו. משם התכוון לשגר קבוצות בניסיון להגיע אל הקוטב הדרומי הגאוגרפי ואל הקוטב הדרומי המגנטי. מסעות נוספים יבואו בהמשך, ותתקיים תוכנית מתמדת של עבודה מדעית. התוכנית המוקדמת הזאת גם גילתה את שיטות התעבורה שהציע שקלטון, שהיה בהן שילוב של כלבים, סוסי פוני וכלי רכב מנועי, מתוכנן במיוחד למטרה זו. סוסי פוני או הנעה מוטורית לא היו בשימוש קודם לכן באנטארקטיקה, אם כי פונים שימשו את פרדריק ג'קסון במשלחת ג'קסון-הרמסוורת' לאזור הארקטי בשנים 1894–1897. על אף הדיווחים המבולבלים של ג'קסון על כוח העמידה של סוסי הפוני שלו, ובניגוד לעצה ספציפית מננסן, חוקר הקטבים הנורווגי המהולל, התרשם שקלטון די הצורך לקחת חמישה-עשר פונים, מספר שצומצם בהמשך לעשרה. עד שהציג את תוכניותיו לפני החברה הגאוגרפית המלכותית בפברואר 1907, כבר שינה שקלטון את הערכת העלות שלו למחיר מציאותי יותר של 30,000 ליש"ט. מכל מקום, תגובת החברה הגאוגרפית להצעותיו של שקלטון הייתה פושרת; בהמשך נודע לשקלטון, שהחברה הייתה מודעת בשלב זה לשאיפתו של סקוט לצאת בראש משלחת חדשה והייתה מעוניינת לשמור את מלוא תמיכתה לסקוט.
משלחת נמרוד
שקלטון התכוון להגיע לאנטארקטיקה עם דאגלס מוסון בינואר 1908, ומכאן שהיה עליו לצאת מאנגליה במהלך קיץ 1907. היו לו אפוא שישה חודשים לגייס מימון, לרכוש ולהתאים ספינה, לקנות את כל הציוד והאספקה ולגייס את הצוות. באפריל, מתוך שסבר שהשיג את תמיכתו של איש העסקים הסקוטי דונלד סטיוארט, נסע שקלטון לנורווגיה כדי לרכוש שם אונייה מותאמת לשייט קטבים, שתכולתה 700 טון, בשם "ביורן". אונייה זו הייתה אידיאלית לשימוש כאוניית המשלחת, אבל כשסטיוארט משך את תמיכתו, היה מחירה מעבר לאמצעיו של שקלטון. "ביורן" נקנתה לבסוף על ידי חוקר ארצות גרמני בשם וילהלם פילכנר ובשמה החדש "דויטשלנד" שימשה אותו במסעו אל ים ודל בשנים 1911–1913. שקלטון נאלץ להסתפק ב"נמרוד", הישנה והקטנה בהרבה, שאותה יכול היה להשיג תמורת 5,000 ליש"ט. הייתה זו ספינת עץ בת 40, ששימשה לצייד כלבי-ים, בעלת כושר נשיאה של 334 טון, כך שהגיעה בגודלה לפחות ממחצית גודלה של "דיסקברי", ספינה חדשה בת 736 טון, ששימשה את סקוט במשלחת דיסקברי בשנים 1901–1904.
שקלטון הוכה בהלם כשראה לראשונה את "נמרוד", כאשר הגיעה ללונדון מניופאונדלנד ביוני 1907. "היא הייתה רעועה מאוד והצחינה משמן כלבי-ים ובדיקה [...] גילתה, שיש לכפור אותה לאטימת סדקים ולהחליף את תרניה." אף על פי כן, בידי בעלי מלאכה מנוסים, לבשה הספינה תוך זמן קצר "חזות נעימה יותר לעין." עם הזמן, דיווח שקלטון, חש עצמו גאה מאוד בספינה הקטנה והחסונה.
גיוס כספים
עד ראשית יולי 1907 לא הצליח שקלטון להבטיח תמיכה כספית של ממש מעבר לערבות של בירדמור וחסרו לו הכספים הדרושים להשלמת הכשרתה מחדש של הספינה. באמצע יולי פנה אל הפילנתרופ אדוארד גינס, ראש המשפחה האנגלו-אירית, שעשתה את הונה במבשלות בירה. גינס הסכים לערוב לסכום של 2,000 ליש"ט, בתנאי ששקלטון ימצא תומכים נוספים, שיתרמו עוד 6,000 ליש"ט. שקלטון מילא אחר התנאי הזה, והמימון הנוסף כלל 2,000 ליש"ט מסר פיליפ ברוקלהרסט, ששילם סכום זה כדי להבטיח לעצמו מקום במשלחת.
גם עם מתנה של הרגע האחרון בסך 4,000 ליש"ט מדודנו של שקלטון, ויליאם בל, עוד לא הגיעה המשלחת לסכום הנדרש בסך 30,000 ליש"ט, אבל די היה בכך כדי להשלים את הכשרת הספינה להפלגה. גיוס התרומות נמשך באוסטרליה לאחר שהגיעה הספינה לשם; עוד 5,000 ליש"ט ניתנו כמענק מממשלת אוסטרליה, וממשלת ניו זילנד העניקה 1,000 ליש"ט. בדרך זו, ובתוספת עוד הלוואות ותרומות קטנות יותר, נצברו 30,000 הליש"ט, אף כי עד תום המשלחת הגיעו סך העלויות, לפי אומדנו של שקלטון, לכדי 45,000 ליש"ט. בסופו של דבר נדרש מענק של 20,000 ליש"ט מן הממשלה הבריטית כדי לאפשר לשקלטון לשלם לאנשים שערבו לו, וסביר להניח, שכמה חובות נמחקו.
שקלטון ציפה להרוויח סכומים גדולים מן הספר שכתב על המשלחת ומהרצאות. הוא גם קיווה להפיק רווח ממכירות בולי דואר מיוחדים, שיישאו את חותמת משרד הדואר של אנטארקטיקה, ששקלטון, במינוי זמני של מנהל דואר מטעם ממשלת ניו זילנד, התכוון לייסד שם. אף לא אחת מן התוכניות האלה נשאה את פירות העושר המקווים, אף כי משרד הדואר קם והיה בכף רוידס ושימש לקבלה והעברה של דואר המשלחת. משרד דואר אנטארקטי נוסד באיי אורקני הדרומיים ב-1904 בתחנה המטאורולוגית אורקדאס, על ידי המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה בראשות ויליאם ספירס ברוס.
סגל המשלחת
שקלטון קיווה לגייס קבוצת ייצוג חזקה ממשלחת דיסקברי, והציע לעמיתו מן המשלחת, אדוארד וילסון את משרת המדען הראשי ואת תפקיד סגנו. וילסון סירב, על יסוד עבודתו עם הוועדה של משרד החקלאות, הדייג והמזון של הממלכה המאוחדת לחקר מחלת תרנגול הבר. סירובים הגיעו מאנשי "דיסקברי" נוספים - מייקל בארן, רג'ינלד סקלטון ולבסוף ג'ורג' מאלוק, שגילה שלא במתכוון לשקלטון, שכל קציני דיסקברי התחייבו לסקוט ולתוכניותיו למשלחת שעוד לא הוכרזה. אנשי "דיסקברי" היחידים שהצטרפו לשקלטון היו שני הקצינים הזוטרים, פרנק ויילד וארנסט ג'ויס. נראה ששקלטון הבחין בג'ויס בקומה העליונה של אוטובוס שעבר על פני משרדי המשלחת בלונדון, ומישהו נשלח לאתר אותו ולהביאו למשרדו.
סגנו של שקלטון - אם כי דבר זה לא הובהר עד שהמשלחת הגיעה לאנטארקטיקה - היה ג'יימסון אדמס, סגן במילואי בצי המלכותי, שוויתר על ההזדמנות לקבל משרת קצין בקבע כדי להצטרף לשקלטון. אדמס פעל גם כמטאורולוג המשלחת. גם רב החובל של "נמרוד" היה קצין צי במילואים, רופרט אינגלנד; ג'ון קינג דייוויס בן ה-23, שיעשה לו שם בהמשך כרב חובל אנטארקטי, מונה ברגע האחרון לקצין ראשון. אניאס מקינטוש, קצין בצי הסוחר בקו הספנות Pֲ&O היה במקור קצין שני, אבל בהמשך הועבר לקבוצת החוף ומחליפו בתפקיד קצין שני היה א. א. הארבורד. בקבוצת החוף היו גם שני רופאים, אליסטר מקיי ואריק מרשל, ברנרד דיי המומחה למנועים, וסר פיליפ ברוקלהרסט, החבר התורם, שצורף לסגל כעוזר גאולוג.
הבטחה לסקוט
הודעתו של שקלטון מפברואר 1907, שבדעתו לקבוע את בסיס המשלחת שלו במטה הישן של משלחת דיסקברי, עוררה את תשומת לבו של סקוט, שתוכניותיו העתידיות לאנטארקטיקה עוד לא הובאו בשלב זה לידיעת הציבור. במכתב אל שקלטון תבע סקוט זכות קדימה על מצר מקמרדו. "אני מרגיש, שיש לי זכות מסוימת לתחום העבודה שלי עצמי", כתב, והוסיף: "כל מי שיש או היה לו עניין בחקר ארצות יראה חבל ארץ זה כשייך לי, קודם כל ולפני הכל". הוא סיכם את מכתבו בהזכירו לשקלטון את חובת הנאמנות שלו כלפי מפקדו לשעבר.
תשובתו הראשונית של שקלטון הייתה מרצה: "הייתי רוצה להתאים את עצמי להשקפתך עד כמה שאפשר, בלי ליצור מצב, שיהיה בלתי אפשרי בשבילי לעמוד בו." ואולם אדוארד וילסון, ששקלטון ביקש ממנו לתווך ביניהם, נקט עמדה קשוחה עוד יותר מזו של סקוט. "אני חושב שאתה צריך להסתלק ממצר מקמרדו", כתב, ויעץ לשקלטון שלא לערוך שום תוכניות עבודה מכל מקום שהוא בתחום ים רוס כולו, עד שסקוט יחליט "אילו גבולות הוא שם לזכויותיו הוא". לכך ענה שקלטון: "אין ספק בלבי, שזכויותיו מסתיימות בבסיס שביקש לעצמו [...] כפי שאני רואה זאת, הגעתי לקצה הגבול שלי ורחוק מזה לא אלך".
העניין נשאר ללא פתרון כשסקוט חזר משירותו הימי במאי 1907. סקוט לחץ לקבוע קו תיחום ב-170° מערב - כל דבר מערבית לקו זה, לרבות האי רוס, מצר מקמרדו וארץ ויקטוריה, יהיו בחזקתו של סקוט. שקלטון, שעניינים אחרים העסיקו אותו, ראה עצמו נאלץ לוותר. ב-17 במאי חתם על הצהרה בה קבע כי הוא "משאיר את מצר מקמרדו לך", ויחפש מעגן בנקודה מרוחקת יותר מזרחה, או במפרץ הלווייתנים, שבו ערך ביקור קצר במשלחת דיסקברי, או בארץ אדוארד השביעי. הוא לא ייגע כלל בחופי ארץ ויקטוריה. הייתה זו כניעה לסקוט ולוילסון, שממנה השתמע ויתור על מטרת המשלחת, להגיע לקוטב הדרומי המגנטי שנמצא בתחומי ארץ ויקטוריה. היסטוריון הקטבים בו ריפנבורו סבור, שהייתה זו "הבטחה שאסור ובלתי מוסרי היה לדרוש אותה ואסור היה לתת אותה, בשל האיום שהייתה עלולה להציב על מכלול הבטיחות של משלחת שקלטון." המחלוקת העכירה את היחסים בין שני האנשים (ששמרו עם זאת על הנימוס המקובל בפרהסיה), והביאה לנתק גמור בידידות הקרובה, ששררה קודם לכן בין שקלטון לוילסון.
בדין וחשבון שלו על המשלחת אין שקלטון מזכיר ולו במילה את הריב עם סקוט. הוא מסתפק באמירה, כי "לפני שיצאנו לבסוף מאנגליה החלטתי, שבמידת האפשר אציב את הבסיס שלי בארץ אדוארד השביעי במקום [...] במצר מקמרדו".
המסע דרומה
לאחר סקירה של המלך אדוארד השביעי והמלכה אלכסנדרה, הפליגה "נמרוד" ב-11 באוגוסט 1907. שקלטון נשאר מאחור לטפל בענייני המשלחת; הוא וחברי משלחת אחרים באו בהמשך בספינה מהירה יותר. סגל המשלחת בשלמותו התכנס יחדיו בניו זילנד, מוכן ליציאת האונייה לאנטארקטיקה ביום השנה החדשה, 1908. כאמצעי לחיסכון בדלק, הסדיר שקלטון עם ממשלת ניו זילנד את גרירת "נמרוד" עד החוג האנטארקטי, מרחק 2,520 ק"מ בערך. את עלויות הגרירה מימנה בחלקן הממשלה ובחלקן החברה המאוחדת לאוניות קיטור, כתרומה למשלחת. ב-14 בינואר, בטווח ראייה של גושי הקרח הראשונים, נחתך כבל הגרירה; "נמרוד" התקדמה בכוח מנועיה דרומה, אל תוך מצופי הקרח הדחוס, בכיוון מפרצון המחסום, שם עצרה שש שנים קודם לכן "דיסקברי" כדי לאפשר לסקוט ולשקלטון לבצע טיסות כדור פורח ניסיוניות. ה"מחסום" (שנודע בהמשך כמדף הקרח רוס) נצפה ב-23 בינואר, אבל המפרצון נעלם; שפת המחסום השתנתה במידה רבה בשנים שעברו מאז משלחת דיסקברי, והקטע שכלל את המפרצון ניתק ויצר מפרץ רב-ממדים, ששקלטון כינה בשם מפרץ הלווייתנים, עקב מספרם הרב של הלווייתנים שנראו שם. שקלטון לא היה מוכן להסתכן בחניית חורף על פני המחסום, שהיו מועדים להתנתק ולהיסחף אל הים הפתוח, על כן הפנה את האונייה אל ארץ אדוארד השביעי. לאחר שמאמצים חוזרים ונשנים להתקרב אל החוף עלו בתוהו, ונוכח החשש, שתנועת הקרח המהירה תלכוד בתוכה את האונייה, נאלצה "נמרוד" לסגת. הברירה היחידה שעמדה עכשיו לפני שקלטון, מלבד ויתור גמור על מטרות המשלחת, הייתה להפר את ההבטחה שנתן לסקוט. ב-25 בינואר הורה לאונייה לפנות אל מצר מקמרדו.
הקמת הבסיס
עם הגיעה למצר מקמרדו ב-29 בינואר 1908, נבלמה התקדמותה של "נמרוד" דרומה אל בסיס "דיסקברי" בהאט פוינט בים הקפוא. שקלטון החליט לחכות ימים אחדים, בתקווה שהקרח יישבר. בזמן העיכוב הזה, ארעה לקצין השני אניאס מקינטוש תאונה שהביאה לאיבוד עינו הימנית. לאחר ניתוח חירום בידי מרשל ומקיי, נאלץ לוותר על מקומו בקבוצת החוף ולחזור לניו זילנד עם "נמרוד". הוא החלים במידה מספקת לחזור לאונייה בעונה הבאה.
ב-3 בפברואר החליט שקלטון שלא להמתין לתזוזת הקרח אלא לקבוע את מטה המשלחת באתר הקרוב ביותר המתאים לעגינה וירידה לחוף, כף רוידס. בשעת ערב מאוחרת עגנה הספינה ונקשרה לחוף, ונבחר מקום מתאים להצבת הצריף הטרומי של המשלחת. בין אתר זה להאט פוינט הפרידו 36 ק"מ של ים, ללא נתיב יבשתי לדרום. לדעת שקלטון, "שיחק המזל לקבוצה להשיג מגורי חורף קרובים כל כך לנקודת המוצא שלנו לדרום."
בימים הבאים התמקדה הפעילות בפריקת אספקה וציוד. העבודה התעכבה מחמת קשיי מזג האוויר וזהירותו של רב החובל אינגלנד, שחזר והוציא את הספינה אל המפרץ עד שתנאי הקרח בשטח המעגן נראו לו בטוחים יותר. השבועיים הבאים נמשכו באותה מתכונת, שהביאה למחלוקת לחריפה בין שקלטון לרב החובל. במקרה אחד ביקש שקלטון מאינגלנד לפנות את מקומו בטענה שהוא חולה, אך אינגלנד סירב. משימת הפריקה נעשתה, במילים של ריפנבורו, "קשה במידה שלא תתואר" אך הושלמה לבסוף ב-22 בפברואר. "נמרוד" הפליגה לבסוף בדרכה צפונה, כשמכונאי הספינה הארי דאנלופ נושא עמו, שלא בידיעת אינגלנד, מכתב משקלטון אל סוכן המשלחת בניו זילנד, ובו בקשה להחליף את רב החובל למסע חזרה בשנה הבאה. ידע זה היה סוד גלוי בין אנשי קבוצת החוף; מרשל רשם ביומנו, שהוא "שמח לראות אותו (אינגלנד) מסתלק ... כל העניין הוא לחרפה לשם של מדינה!"
ההעפלה אל הר ארבוס
אחרי הפלגת "נמרוד", נשבר קרח הים וניתק את נתיב הקבוצה אל המחסום, כך שאי אפשר היה לצאת למסעות הכנה במזחלות ולהנחת מצבורים. שקלטון החליט לתת תנופה למשלחת במתן הוראה לצאת מיד לניסיון להעפיל על הר ארבוס.
איש לא טיפס קודם מעולם על הר זה, שגובהו 3,150 מ'. קבוצה ממשלחת דיסקברי (שכללה את פרנק ויילד וארנסט ג'ויס) סיירה במורדות ההר בשנת 1904 אך טיפסה לגובה של לא יותר מ-1,000 מ'. איש מהשניים לא היה בקבוצת ארבוס העיקרית של משלחת נמרוד, שכללה את אדג'וורת דייוויד, דאגלס מוסון ואליסטר מקיי. עם מרשל, אדמס וברוקלהרסט כקבוצה מסייעת, החל הטיפוס ב-5 במרץ.
ב-7 במרץ התלכדו שתי הקבוצות בערך בגובה 1,830 מ', וכולם התקדמו יחד לעבר הפסגה. למחרת היום עיכבה אותם סופת שלגים, אבל בשעה מוקדמת ב-9 במרץ התחדש הטיפוס; מאוחר יותר אותו יום הגיעו המטפסים אל הלוע העיקרי, הנמוך יותר. בשלב זה היו כפות רגליו של ברוקלהרסט קפואות מכדי להמשיך, ועל כן הושאר במחנה בעוד שהאחרים התקדמו בדרכם אל הלוע הפעיל והגיעו אליו כעבור ארבע שעות. במקום התבצעו כמה ניסויים מטאורולוגיים, ונאספו דגימות סלעים רבות. לאחר מכן החלה ירידה מהירה, בעיקר בגלישה במדרונות שלג בזה אחר זה. הקבוצה הגיעה אל הצריף של כף רוידס, "מותשת כמעט עד מוות", לדברי אריק מרשל, ב-11 במרץ.
חורף 1908
צריף המשלחת, מבנה טרומי שמידותיו 10X5.80 מ', היה מוכן לאכלוס בסוף פברואר. הצריף חולק לשורה של תאים שנועדו ברוב המקרים לשני אנשים, עם שטח מטבח, חדר חושך, מחסן ומעבדה. סוסי הפוני שוכנו בתאי אורווה, שנבנו בצד המוגן ביותר של הצריף, ואילו מלונות הכלבים נקבעו סמוך למרפסת. סגנון המנהיגות הכולל של שקלטון, בניגוד לזה של סקוט, התבטא בכך שלא הייתה הפרדה בין הסיפון העליון לתחתון - כל האנשים גרו, עבדו ואכלו בצוותא. המורל היה גבוה; כאמור ברשימותיו של עוזר הגאולוג פיליפ ברוקלהרסט, לשקלטון "היה חוש לנהוג בכל חבר וחבר במשלחת כמי שחשיבותו לה רבה".
בחודשים הבאים של חשכת החורף הדפיסו ג'ויס ו-ויילד כ-30 עותקים של ספר המשלחת, "אורורה אוסטרליס", שנתפרו ונכרכו תוך שימוש בחומרי אריזה. ואולם, עבודת החורף החשובה ביותר הייתה ההכנה לקראת המסעות הגדולים של העונה הבאה, שנועדו לכלול ניסיונות להגיע הן אל הקוטב הדרומי והן אל הקוטב הדרומי המגנטי. בכך שהקים את בסיסו במצר מקמרדו, יכול היה שקלטון להשיב על כנו את הקוטב המגנטי כיעד המשלחת. שקלטון עצמו היה אמור הוביל את המסע לקוטב הדרומי, שסבל ממכשלה חמורה במשך החורף, כשארבעה מן הפונים הנותרים מתו, בעיקר עקב אכילת חול וולקני לשם תכולת המלח שבו.
הצעידה הלוך
בחירתו של שקלטון בצוות בן ארבעה אנשים למסע דרומה אל הקוטב הדרומי נקבעה במידה רבה על ידי מספר הפונים שנותרו בחיים. בהשפעת התנסויותיו במשלחת דיסקברי, בטח בפונים ולא בכלבים במסע הארוך אל הקוטב. המזחלת הממונעת, שנסעה היטב על קרח שטוח, לא יכלה להתמודד עם פני המחסום ולא נלקחה בחשבון למסע אל הקוטב. האנשים ששקלטון בחר להתלוות אליו היו מרשל, אדמס ו-ויילד. ג'ויס, שניסיונו באנטארקטיקה עלה על כל האחרים פרט לויילד, הוצא מן הקבוצה אחרי שבדיקה רפואית שביצע בו מרשל העלתה ספקות לגבי כושרו.
הצעידה החלה ב-29 באוקטובר 1908. שקלטון חישב את המרחק הלוך וחזור אל הקוטב כ-2,767 ק"מ. תוכניתו המקורית לקחה בחשבון 91 יום למסע הלוך ושוב, חישוב שדרש ממוצע יומי של 30 ק"מ ביום. לאחר התחלה איטית עקב שילוב של מזג אוויר גרוע וצליעה של הסוסים, הפחית שקלטון את מכסת המזון היומית כדי להאריך את זמן המסע הכולל האפשרי ל-110 ימים. יעד זה תבע ממוצע יומי קצר יותר, של כ-24 ק"מ (כ-13.5 מייל ימי) ביום. בין 9 ל-21 בנובמבר התקדמה הקבוצה היטב, אבל הפונים סבלו על פני החומה הקשים, וכשהגיעו אל 81° דרום נאלצו לירות בפוני הראשון. ב-26 בנובמבר הושג שיא חדש של קצה הדרום, כשהקבוצה עברה את סימן '17 82° דרום שנקבע בצעידה דרומה של סקוט בדצמבר 1902. קבוצת שקלטון כיסתה את המרחק ב-29 ימים בהשוואה ל-59 של סקוט, משום שהשתמשה בנתיב מזרחי בהרבה לזה של סקוט, כדי להימנע מבעיות שטח שהמסע הקודם נתקל בהן.
ככל שהקבוצה העמיקה אל תוך אזור לא-נודע, נעשו פני השטח קשים, מלאי מהמורות ומחורצים יותר ויותר; עוד שני פונים כרעו תחת העומס. ממערב התעקלו הרים לחסום את דרכם דרומה, ותשומת לבה של הקבוצה נמשכה אל "נוגה אור בוהק" בשמיים לפניהם, לפי יומנו של פרנק ויילד. הסיבה לתופעה זו התבררה ב-3 בדצמבר כשראו לפניהם, לאחר טיפוס בגבעות שלמרגלות שרשרת ההרים, את מה ששקלטון תיאר לאחר מעשה כ"דרך פתוחה אל הדרום, [...] קרחון גדול, שנמשך כמעט מדרום לצפון בין שני רכסי הרים ענקיים".
שקלטון קרא לקרחון הזה בשם "בירדמור", על שם המממן העיקרי של המשלחת. ההתקדמות על פני הקרחון הייתה קשה ומייסרת, בייחוד לסוקס, הפוני האחרון שנותר, שהתקשה מאוד למצוא מדרך רגל בטוח לפרסותיו. ב-7 בדצמבר נעלם סוקס בתוך בתרון עמוק, וכמעט שלקח עמו גם את ויילד. למזלה של הקבוצה, נקרעה רתמת הפוני והמזחלת, שהכילה את הצידה שלהם, נשארה על פני הקרחון. מכל מקום, ליתרת המסע דרומה ולכל אורכו של המסע חזרה נאלצו האנשים לסמוך על כוח שריריהם לגרירת המזחלת.
עם התקדמות המסע, התגלעו חילוקי דעות וטינות אישיות בין חברי הקבוצה. ויילד הביע משאלת-לב פרטית, שמרשל "ייפול אל תוך בתרון בעומק אלף רגל". מרשל כתב, שהליכה בעקבות שקלטון אל הקוטב "כמוה כהליכה אחרי אישה זקנה. בהלה מתמדת". אף על פי כן, חג המולד נחוג בקרם דה מינת וסיגרים. מיקומם היה 85° '51 דרום, עדיין 450 ק"מ מן הקוטב, והצידה שנשאו עמם הייתה מספיקה בקושי לחודש, כיון שהשאר אוחסן במצבורים לדרך חזרה. לא היה זה אפשרי לעבור את הדרך עד לקוטב וחזרה בכמות זו של מזון. ואולם, שקלטון לא היה מוכן עדיין להודות, שהקוטב אינו בהישג ידם, והוא החליט להמשיך הלאה אחרי קיצוץ נוסף של מכסות המזון והשלכת כל הציוד פרט להכרחי ביותר.
ביום שלאחר חג המולד הושלמה לבסוף העלייה בקרחון, והחלה הצעידה על פני רמת הקוטב. התנאים לא היה קלים יותר; שקלטון תיעד את 31 בדצמבר כ"יום הקשה ביותר שהיה לנו עד כה". למחרת ציין, כי לאחר שהגיעו אל 87° '6.5 דרום, השיגו שיאי צפון ודרום גם יחד. אזכור הצפון התייחס לקצה הצפון של רוברט פירי באותה עת, 87° '6 צפון.
ב-4 בינואר 1909 השלים שקלטון לבסוף עם העובדה, שאין להם סיכוי להגיע אל הקוטב, ושינה את מטרתם להישג הסמלי של הגעה למרחק 160 ק"מ מן הקוטב. הקבוצה כשלה הלאה, נאבקת לשרוד, עד שב-9 בינואר 1909, לאחר הסתערות אחרונה קדימה ללא המזחלת או ציוד אחר, הסתיימה הצעידה. "עשינו כמיטב יכולתנו", כתב שקלטון, "והסיפור הוא 88° '23 דרום". קצה הדרום שלהם היה במרחק 156 ק"מ מן הקוטב הדרומי. הדגל הבריטי נתקע במקום כדת וכדין. ושקלטון נתן לרמת הקוטב את שמו של המלך אדוארד השביעי. שלוש שנים אחר כך, עם הגיעו אל הקוטב הדרומי, קרא רואלד אמונדסן לאותה רמה בשמו של הוקון השביעי, מלך נורווגיה. אף לא אחד משמות אלה אינו מופיע במפות מודרניות.
הצעידה חזור
הקבוצה פנתה לחזור לבסיס לאחר 73 ימים במסע דרומה. המנות קוצצו פעמים אחדות כדי להאריך את משך המסע הכולל מעבר ל-אומדן המקורי של 110 ימים. היעד העכשווי של שקלטון היה להגיע אל האט פוינט תוך 50 ימים, כיון שלפי הוראותיו הקודמות הייתה "נמרוד" עתידה לצאת לדרך, לאחר שובה לקחת את המשלחת הביתה, ב-1 במרץ לכל המאוחר. ארבעת האנשים נחלשו בינתיים במידה רבה, אך במהלך הימים הבאים גמאו מרחקים מרשימים והגיעו אל ראש הקרחון ב-19 בינואר. כשהתחילו בירידה, נשאר להם מזון לחמישה ימים במכסות מקוצצות למחצית, ואלה היו צריכות להספיק עד שיגיעו למצבור הקרחון התחתון; בעלייה בקרחון דרש אותו מרחק 12 ימים. מצבו הגופני של שקלטון עורר עכשיו דאגה רבה, אך לדברי אדמס, "ככל שהורעה הרגשתו, כן התאמץ יותר למשוך".
הקבוצה הגיעה למצבור ב-28 בינואר. ויילד, שהיה חולה בדיזנטריה, לא יכול היה להשתתף בגרירה ונבצר ממנו לאכול דבר פרט לביסקוויטים, שמהם נשארו מעט מאוד. ב-31 בינואר הכריח שקלטון את ויילד לאכול את ביסקוויט ארוחת-הבוקר שלו עצמו, מחווה שהניעה את ויילד לכתוב: "אלוהים עדי, לעולם לא אשכח. אלפי לירות לא היו קונות את הביסקוויט היחיד הזה". כעבור ימים אחדים נתקפו שאר אנשי הקבוצה בדלקת מעי חריפה, כתוצאה מאכילת בשר-פוני מזוהם. אבל לא הייתה ברירה אלא להתמיד בקצב הצעידה; כמויות המזון הקטנות שנשאו עמם בין מצבור למצבור היו הופכות כל עיכוב לקטלני. הודות לרוח חזקה שנשבה מאחור, יכלו חברי הקבוצה להצמיד מפרש למזחלת ולקיים קצב צעידה נאות.
"אנחנו רזים כל כך, שעצמותינו כואבות כשאנחנו שוכבים על השלג הקשה", כתב שקלטון מ-18 בפברואר ואילך החלו להבחין בסימני דרך מוכרים, וב-23 בו הגיעו אל מצבור השונית, שאותו מצאו, למרבה הרווחה, מצויד מחדש בשפע על ידי ארנסט ג'ויס. מגוון המעדנים, מעל ומעבר לארגזי המצרכים הרגילים, מפורט ברשימה שערך שקלטון: "שזיפי קרלסבד, ביצים, עוגות, לפתן שזיפים, דובשנים ופירות מסוכרים". ויילד הסתפק בהערה לקונית, "בחור טוב, ג'ויס".
דאגות המזון שלהם באו עכשיו על פתרונן, אבל עדיין היה עליהם להגיע אל האט פוינט לפני תאריך היעד של 1 במרץ. הקטע האחרון של מסעם נתקל בסופת שלג, שעיכבה אותם במחנה למשך 24 שעות. ב-27 בפברואר, כשנמצאו עדיין במרחק 60 ק"מ ממקום מבטחים, התמוטט מרשל. שקלטון החליט, שהוא ו-ויילד יתקדמו בכל המהירות האפשרית אל האט פוינט, בתקוה למצוא את האונייה ולעכב אותה עד שאפשר יהיה לחלץ את שני חברי הקבוצה הנותרים. הם הגיעו לצריף המשלחת בשעת ערב מאוחרת ב-28 בפברואר. בתקווה שהאונייה עוגנת בקרבת מקום, השתדלו למשוך את תשומת לב אנשיה בהצתת אש בצריפון עץ ששימש לתצפיות מגנטיות. כעבור שעה קלה התגלתה "נמרוד", שעגנה בלשון הקרח ארבוס; "מראה מרנין-לב מזה לא ראה עוד איש מימיו", כתב ויילד לאחר מכן. עוד שלושה ימים עברו עד שאפשר היה לאסוף את אדמס ומרשל ממדף הקרח, אבל ב-4 במרץ הייתה כל קבוצת הדרום על הסיפון ושקלטון יכול היה להורות על מלוא הקיטור קדימה, לצפון.
התקופה שלאחר המשלחת
ב-23 במרץ 1909, ירד שקלטון אל החוף בניו זילנד ושלח באמצעות מברק דין וחשבון בן 2,500 מילים לדיילי מייל הלונדוני, שעמו היה לו חוזה בלעדי. בניגוד לשבח ולתהילה ששקלטון קיבל מקהילת החקר הגאוגרפי, לרבות ננסן ואמונדסן, הייתה תגובת החברה הגאוגרפית המלכותית, מאופקת יותר. נשיאה הקודם, סר קלמנטס מרקהם, הביע באופן פרטי אי-אמון בקו הרוחב ששקלטון טען להשגתו. ואולם, ב-14 ביוני, התקבל שקלטון בתחנת צ'רינג קרוס בלונדון על ידי קהל רב ועצום, שכלל את נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית לאונרד דרווין וקפטן סקוט, שהיה בלתי נלהב בעליל.
באשר לקו הרוחב ששקלטון טען שהגיע אליו, הסיבה לספק בדיוקו הייתה, שב-3 בינואר חושבו כל נתוני המיקום על ידי ניווט לפי חישוב (dead reckoning): לפי כיוון, מהירות והזמן שחלף. התצפית האמיתית האחרונה, ב-3 בינואר, חישבה את קו הרוחב כ-87°, '22. טבלת המרחקים של שקלטון מראה, שבמשך שלושת הימים הבאים עברה הקבוצה קצת יותר מ-72 ק"מ, כדי להגיע לנקודה משוערת של 88°, '7 ב-6 בינואר. אז עיכבה אותם סופת שלג למשך יומיים. ב-9 בינואר 1909 מראה הטבלה שהקבוצה עברה עוד 28.8 ק"מ כדי להגיע לקצה הדרום שלהם, ואותו מרחק חזרה למחנה. מרחק כזה ביום יחיד עולה בהרבה על המרחקים שהושגו בכל שלב אחר של המסע. שקלטון הסביר שזו הייתה הסתערות קדימה, "חצי ריצה, חצי הליכה", משוחררים מנטל המזחלת וציוד אחר. כל אחד מארבעת האנשים אישר באופן עצמאי כי הוא מאמין בנכונות קו הרוחב שאליו הגיעו, ובדברי איש מהם לא התגלתה שום סיבה להטיל ספק בנאמר.
כמה תיבות, שלמות ברובן, של ויסקי וברנדי שהושארו בכף רוידס בשנת 1909, הושבו בשנת 2010, לאנליזה שנעשתה בבית זיקוק. גרסה מחודשת של נוסחה ישנה (שהייתה אבודה מאז) של סוגי המשקאות המסוימים שנמצאו הוצעה למכירה, וחלק מן התקבולים נתרם לקרן מורשת אנטארקטיקה (ניו זילנד), שגילתה את המשקאות האלכוהוליים האבודים.
Journals
Journals (בעברית: יומנים) הוא אלבום אוסף של הזמר הקנדי ג'סטין ביבר. האלבום יצא לאור ב-23 בדצמבר 2013, תחת חסותן של חברות התקליטים איילנד, RBMG רקורדס, וסקולבוי רקורדס. האלבום הוא אלבום האוסף השני של ביבר, כאשר קודמו היה My Worlds: The Collection.
אלבום האוסף זכה להצלחה נאה במצעדים, ובשיאו הצליח להגיע אל המקום ה-3 במצעד אלבומי ה-R&B שבבריטניה, ולמקום ה-46 במצעד האלבומים הרשמי של אותה מדינה.
רקע והפקה
את האלבום הפיקו וכתבו ג'סטין ביבר, סקוט בראון, ואשר ריימונד, בין השנים 2012-13. על אף שמספר גדול של סינגלים יצא מן האלבום, החליט ביבר כי ישמש כאלבום אוסף לכל דבר ולא ייחשב כאלבום האולפן הרביעי שלו. בין משתתפי האלבום ניתן למנות את ליל ויין, אר. קלי, פיוצ'ר וכולי.
עטיפת האלבום מכילה את כל 15 עטיפות הסינגלים והשירים שיצאו לכל אחד, כשעל כל עטיפה ניתן למצוא תמונה של פריט או אייקון בצבע סגול שמתארת את שם אותו שיר או סינגל.
אפואל ניקוסיה
אַפּוֹאֶל ניקוסיה (ביוונית: Aθλητικός Ποδοσφαιρικός Όμιλος Eλλήνων Λευκωσίας; ΑΠΟΕΛ, בתרגום לעברית: מועדון הכדורגל והאתלטיקה היווני של ניקוסיה) הוא מועדון כדורגל קפריסאי מהעיר ניקוסיה.
היסטוריה
המועדון, אשר נוסד ב-8 בנובמבר 1926 תחת השם "ΠΟΕΛ" (פּוֹאֶל) כמועדון הכדורגל המייצג את העם היווני שבבירת קפריסין, הוא אחד מהמועדונים אשר ייסדו בשנת 1934 את התאחדות הכדורגל הקפריסאית. שמו של המועדון שונה ל-ΑΠΟΕΛ בשנת 1928, לאחר שהחליט להקים אגף אתלטיקה.
אפואל זכתה בכל אליפויות הליגה הקפריסאית בין העונות 1935/1936 ו-1939/1940. בעקבות מלחמת האזרחים ביוון פוצלו שחקני ואוהדי המועדון לשני מחנות, ובשנת 1948 הקימו מספר שחקנים קבוצה מתחרה, אומוניה ניקוסיה, אשר עד היום נחשבת ליריבתה המרה של אפואל ניקוסיה. למרות הפיצול זכתה אפואל באליפויות של השנים 1947, 1948 ו־1949.
בעקבות זכיית הקבוצה בגביע בשנת 1963, הקבוצה שיחקה בפעם הראשונה במפעלים האירופאיים בעונת 1963/1964. הקבוצה שיחקה בגביע אירופה למחזיקות גביע, הפסידה לקבוצת ספורטינג ליסבון בסיבוב הראשון והודחה מהטורניר. בעונת 1969/1970 שיחקה בגביע אירופה למחזיקות גביע. בסיבוב הראשון הפסידה לקבוצת ליירסה והודחה מהטורניר.
אפואל זכתה בדאבל בשנת 1973. בעונה לאחר מכן שיחקה בליגת העל היוונית, והייתה הקבוצה הקפריסאית היחידה ששרדה בליגה הזו.
בשנת 2005 סיימה אפואל במקום השני, והוגרלה לשחק בסיבוב המוקדמות השני של גביע אופ"א נגד מכבי תל אביב מליגת העל הישראלית באוגוסט 2005. בעקבות ניצחון 2–3 בסיכום שני המשחקים בין הקבוצות עלתה אפואל לשלב הראשון של הטורניר, בו הפסידה להרטה ברלין. בשנת 2006 זכתה הקבוצה בגביע קפריסין, ובשנת 2007 באליפות. בעונת 2008 סיימה במקום השני בליגת העל הקפריסאית, מתחת לאנורתוסיס פמגוסטה והוגרלה בשלב המוקדמות השני של גביע אופ"א. הקבוצה פגשה את הכוכב האדום בלגרד הסרבית. בבית היא סיימה בתיקו 2:2 והפתיעה עם 3:3 בבלגרד, מה שהעביר אותה לסיבוב הראשון של גביע אופ"א. היא הוגרלה מול שאלקה 04 מגרמניה. בניקוסיה הובסה 4:1 וכמעט נצחה במשחק השני אך בסוף התוצאה הייתה תיקו 1:1 בגלזנקירכן, גרמניה.
בעונת העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגת האלופות, לאחר שהדיחה את פ.צ. קופנהגן בשלב המוקדמות. הייתה זו הפעם השנייה שקבוצה קפריסאית מעפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות, לאחר שאנורתוסיס פמגוסטה עשתה זאת עונה לפני כן. ניקוסיה הוגרלה לבית ד' יחד עם צ'לסי, פורטו ואתלטיקו מדריד. את שלב הבתים סיימה ניקוסיה במקום האחרון בבית והודחה מהמפעל.
בעונת העפילה ניקוסיה לליגת האלופות לאחר שהדיחה בשלב הפלייאוף את ויסלה קרקוב פולנית. הקבוצה שובצה בבית ז' יחד עם פורטו, זניט סנקט פטרבורג ושחטאר דונצק, וסיימה את שלב הבתים במקום הראשון. בשלב שמינית הגמר הוגלה הקבוצה מול אולימפיק ליון הצרפתית. במשחק בסטאד דה ז'רלן נוצחה ניקוסיה 0–1, ומשחק הגומלין הצליחה ניקוסיה לכפות דו-קרב בעיטות עונשין לאחר 1-0 לזכותה בתום 120 דקות. בבעיטות העונשין ניצחה ניקוסיה 4-3 והעפילה לשלב רבע הגמר שם הוגרלה נגד ריאל מדריד והודחה אחרי הפסד 3-0 בבית והפסד 2–5 בחוץ.
בעונת זכתה הקבוצה באליפות ה-22 בתולדותיה. בעונת זכתה הקבוצה באליפות ובגביע.
בעונת העפילה ניקוסיה לשלב שמינית גמר הליגה האירופית, לאחר שסיימה במקום הראשון בבית שכלל את יאנג בויז ברן, אולימפיאקוס ואסטנה ולאחר שהדיחה את אתלטיק בילבאו החזקה בניצחון 4-3 בשלב 32 האחרונות. בשמינית הגמר הוגרלה מול אנדרלכט הבלגית והפסידה 0–2 בסיום.
תארים
אליפות קפריסין (28): (שיא) הגביע הקפריסאי (21): (שיא) הסופר קאפ הקפריסאי (14):
עיצורים מקישים
עיצורים מקישים (flap) הם עיצורים המופקים תוך התכווצות שרירים יחידה כך שאיבר חיתוך אחד מושלך כנגד איבר חיתוך אחר. ההבדל בין עיצורים מקישים לעיצורים סותמים הוא בכך שאין תהליך של בניית לחץ אוויר מאחורי בסיס החיתוך.
העיצור המקיש הצדי יחסית נפוץ אף שאוזן אירופאית עשויה שלא לקלוט אותו, כגון ביפנית ובשפות אחרות בהן אין הבחנה בין עיצורי רי"ש ולמ"ד, קיים העיצור המקיש הצדי. בנוסף, בשפות בהן אין הבחנה בין עיצורים צדיים למרכזיים אותו העיצור עשוי להיות לעיתים מרכזי או צדי.
משטרת עיראק
משטרת עיראק (בערבית: الشرطة الاتحادية) הוא ארגון אכיפת חוק לאומי עיראקי שהוקם ב-15 באוגוסט 2004 תחת השם המשטרה המיוחדת. הארגון הוקם על מנת לתת מענה מהיר לכל התנגדות עממית ומהומות המוניות, שמחייבים בשימוש בכוחות מתוגברים, אולם מבלי לערב את הצבא. הארגון הוא ארגון אכיפת חוק שמטרתו לייעל את שיתופי הפעולה בין הצבא למשטרה ומתערב במבצעי לוחמה בטרור בעת שהמשטרה העיראקית אינה מצליחה בכך. הארגון כפוף למשרד הפנים העיראקי תחת פיקוד המשטרה הפדרלית של משרד הפנים.
היסטוריה
למשטרת עיראק הנוכחית יש קשרים עם שירות המשטרה העיראקי שלפני המלחמה והיה קיים מאז ינואר 1922 ושימש את משטר הבעת' ככלי דיכוי. שירות המשטרה תחת משטר סדאם חוסיין היה מקצועי ולכן, כוחותיו נותרו מגובשים ושימשו מכשיר שימושי גם לאחר הפלישה האמריקאית לעיראק. עם ארגונה מחדש, לאחר סיום המלחמה, המשטרה נועדה להוות בסיס למשטרה של עיראק החדשה, אולם ההתקוממות האזרחית גרמה לנטישת פרויקט זה והמשטרה הצבאית ערכה אימוני חירום ונטלה את מרבית סמכויות המשטרה האזרחית המפורקת. בעוד בדרום המדינה החלו הכוחות הבריטיים להקים כוחות משטרה מקומיים בתיאום עם מנהיגים דתיים שיעים.
בצפון עיראק, כוחות הביטחון הכורדים לא חוו שום הפרעה ובמוסול נשכרו אלף שוטרים לשעבר על ידי האלוף דייוויד פטראוס על מנת לשמור על הסדר הציבורי באזור. רשות הקואליציה עבדה עם משרד הפנים העיראקי במטרה לטהר את הארגון מאנשי הבעת' (7,000 שוטרים פוטרו על ידי ברנרד קריק רק בבגדד) כדי להקים כוחות משטרה חדשים. בארבעת החודשים הראשונים הושק קורס ההכשרה הראשון והוכשרו למעלה מ-4,000 קצינים. בשנת 2003 גיוס המועמדים היה בעיקר חיילים ושוטרים לשעבר ששירתו תחת שלטון הבעת'. בסוף 2003 מצבת כוח האדם של משטרת עיראק עמדה על 50,000 שוטרים.
דודג' סדרה 100 קומנדו
דודג' סדרה 100 קומנדו (באנגלית: Dodge 100 "Commando") היא סדרת משאיות מתוצרת "Chrysler Europe" ("דודג' אנגליה"), חברת בת של דודג', השייכת לקונצרן הרכב האמריקאי קרייזלר, אשר יוצרו בבריטניה בין השנים 1970–1984.
אב הטיפוס הראשון מהסדרה, יוצר בשנת 1968.
בדגמי "דודג' סדרה 100 קומנדו" הורכבו מנועים מתוצרת "Perkins Engines".
נחום מנבר
נחום מנבר (נולד ב-18 באפריל 1946) הוא איש עסקים וסוחר נשק ישראלי אשר הורשע בסיוע לאיראן על ידי מכירת ידע, ציוד וחומרים אשר עשויים לשמש להכנת נשק כימי.
ביוגרפיה
מנבר נולד לאהרון וחנה, וגדל בקיבוץ גבעת חיים (מאוחד). בצעירותו היה שחקן כדורסל בקבוצת הפועל גבעת חיים בשנים 1961–1968, בקבוצת הפועל פתח תקווה 1970-1971 ובקבוצת הפועל חולון בשנת 1972.
עם גיוסו לצה"ל, התנדב לצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לצנחנים כמפקד מחלקה ובהמשך כמדריך בבה"ד 1. כאיש מילואים התנדב לפרויקט ה"נמרים" ולחם במלחמת ההתשה.
סחר בנשק
לאחר שחרורו מצה"ל פנה מנבר לעסקים והסתבך בפלילים כמה פעמים בענייני כספים. הוא נרדף בידי נושים ובשנת 1985 עזב את ישראל.
בהיותו באירופה החל לסחור בנשק. בסיוע קשריו של עמוס קוצר עם המלמ"ב רכש עודפים של נשק קונבנציונלי מצה"ל ומכר אותו למדינות העולם השלישי. בהמשך הרחיב את עסקיו ורכש נשק גם מפולין, שעוד הייתה אז מדינה שנתונה להשפעת ברית המועצות.
במסגרת יחסי המסחר שהתנהלו בין ישראל ואיראן בשנים 1989–1993 מכר מנבר לאיראן נשק קונבנציונלי ונוסף על כך:
בשנת 1993 נהרגו שני לוחמי מוסד בתאונת דרכים בווינה בעת מעקב אחר ד"ר מג'יד עבאספור, סגן שר ההגנה האיראני אשר נפגש עם נחום מנבר. המעקב נעשה במטרה להשיג מידע על רון ארד.
נישואין לפרנסין פנטיו
בתקופת מגוריו בצרפת התחתן מנבר עם פרנסין פנטיו, אזרחית צרפתית. מנבר פגש את פנטיו זמן קצר לאחר מות בעלה הרמן שמידט. שמידט היה איש עסקים גרמני אשר עסק במכירת טילי קרקע-קרקע למצרים ולעיראק במסגרת פרויקט קונדור. הטילים, בתכנון גרמני, יוצרו בארגנטינה בשנות השמונים של המאה ה-20. לדברי פנטיו, המוסד יזם את הקשר הרומנטי של מנבר עימה. מנבר שכנע את פנטיו להיפגש עם אנשי המוסד בישראל ולהעביר להם מסמכים שהותיר בעלה. מאוחר יותר, הוא השתלט, לדבריה, על נכסיה. מנישואים אלו נולד בנו היחיד.
פנטיו פרסמה ספר על הפרשה בשם "אשה במלכוד" בהוצאת ידיעות אחרונות (2005). הספר הוסר מהמדפים כשבועיים לאחר הפצתו מסיבות עלומות.
פעילותו בספורט
בשנת 1994 שימש ספונסר של קבוצת הכדורסל הפועל חולון, ומאוחר יותר של הפועל ירושלים.
אישום בסיוע לאויב
בשנת 1992 החל המוסד לחקור את פעילותו של מנבר כחלק ממבצע "טרמיט". ראש "המוסד", שבתי שביט, הפקיד את ניהול החקירה בידי חגי הדס. במקביל לאיסוף הראיות, הסכימו אנשים שעבדו עם מנבר להעיד נגדו: יאנוש קלישבסקי (מהנדס פולני) ועמוס קוצר. מנבר נעצר במרץ 1997 כאשר ירד ממטוס בהגיעו לישראל. דבר מעצרו נאסר לפרסום על ידי הצנזורה במשך שלושה שבועות.
במשפט שהתנהל טען מנבר כי הקשרים עם איראן נעשו בידיעת הרשויות בישראל וכי באותה תקופה ניהלה ישראל קשרי מסחר ענפים עם איראן שלא הוגדרה כמדינת אויב. כמו כן, הוא ניצל את קשריו כדי להשיג לישראל מודיעין, בין היתר על רון ארד. נוסף על כך טען שהאשמתו הייתה נקמה על מותם של שני סוכני המוסד.
ב 16 ביולי 1998 הורשע מנבר בשלוש עבירות: סיוע לאויב במלחמתו בישראל; ניסיון לסיוע לאויב במלחמתו בישראל; מסירת ידיעה לאויב בכוונה לפגוע בביטחון המדינה ונידון בבית המשפט המחוזי ל-16 שנות מאסר.
במהלך המשפט טען פרקליטו, אמנון זכרוני, שאחד משופטיו, אמנון סטרשנוב, ניהל קשרים רומנטיים עם פרקליטה בצוות ההגנה עו"ד פנינת ינאי. לאחר בדיקת הטענה, קבעו היועץ המשפטי לממשלה ופרקליטת המדינה כי טענות אלו משוללות יסוד. בנוסף התבטא ראש הממשלה דאז, בנימין נתניהו, לפני מתן גזר הדין ואמר כי יש למצות את הדין עם מנבר. אמירה זו עוררה סערה, והשופטים ביקרו אותה בפסק דינם. מנבר ערער בפני בית המשפט העליון על הרשעתו ועל חומרת העונש שנגזר עליו, אך ערעורו נדחה.
הסעה (מטוס)
בעשור השני של המאה ה-21, קיימת מערכת ובה המטוס מסיע למסלול בעזרת מנוע הפועל בגלגל הקידמי ומסיע ללא עזרה מכוח המנועים - שואב דלק ממכל APU.
בעת ההסעה, מוגבל הכוח שמפעילים מנועי המטוס כדי למנוע פגיעה בבני אדם, בניינים, מטוסים או חפצים בסביבתו. השליטה בכיוון נסיעת המטוס מושגת בעזרת סיבוב הגלגל הקדמי או האחורי, ובמטוסים בהם הדבר אינו אפשרי, באמצעות הפעלת עוצמת בלימה שונה על גלגלי המטוס.
עקב שדה הראייה המוגבל ומאחר שלמטוסים רבים אין הילוך נסיעה אחורי, נהוג לדחפם או לגוררם לאחור בעזרת מקור כוח חיצוני, כגון טרקטור או כלי ייעודי.
מסוקים עם מגלשים מוסעים על פי רוב בעזרת גורר ייעודי, או מבצעים הסעה לעמדת ההמראה בריחוף נמוך. מסוקים בעלי גלגלים מוסעים בכח מנועיהם לעמדת ההמראה.
רשת אישית
רשת אישית מבוססת בדרך כלל על אפיקי מחשב כמו USB, FireWire, PS/2 ודומיהם, ושטחה הפיזי אינו עולה על מספר מטרים רבועים. ברשת אישית הסיכוי לאובדן מידע או שיבושו נמוך ביותר ולכן בקרת איכות על המידע כמעט ולא קיימת. מערכות הניתוב ברשת אישית מנוונות למדי, ובחלק מהמקרים אין צורך בהקצאת כתובות לוגיות, ואף כתובות פיזיות. לעיתים יהיו רוחבי הפס ברשתות אישיות גבוהים במידה רבה מאלו הנהוגים ברשתות אחרות.
יוזף שמידט
יוזף שמידט (בגרמנית: Joseph Schmidt, 4 במרץ 1904 דוידני, דוכסות בוקובינה באימפריה האוסטרו-הונגרית, בימינו באוקראינה – 16 בנובמבר 1942 מחנה גירנבאד, על יד הינוויל, קנטון ציריך, שווייץ) היה זמר אופרה ואופרטה, טנור לירי וחזן יהודי מפורסם, יליד בוקובינה, נודע גם בכינויים "הזמיר מצ'רנוביץ" ו"קרוזו היהודי". פעל בעיקר בגרמניה ואוסטריה ונחשב לאחד הטנורים הגדולים של הארצות הדוברות גרמנית ובכלל.
שנות ילדותו וצעירותו
יוזף שמידט היה השלישי מבין חמשת ילדיהם של וולף שמידט ואשתו, שרה, בת לבית אנגל. נולד בכפר דוידני (Davideni) שבבוקובינה, כיום באוקראינה. היו לו שלוש אחיות:רגינה, בטי ומרים ואח שלמה. משפחת שמידט, שהייתה משפחה קשת יום, נדדה בין יישובים שונים עד שאחרי פריצת מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 השתקעה בבירת בוקובינה, צ'רנוביץ. יוזף לקח שיעורים פרטיים במוזיקה אצל המלחין א. זבולוביץ' וכן שיעורי נגינה בפסנתר וכינור. הוא שר החל מגיל 12 במקהלות בתי הכנסת של צ'רנוביץ (לצד חזנים כמו דוד משה שטיינברג ודוד פלדמן) ושל רדאוץ וקיבל שיעורי פיתוח קול אצל החזן סמואל טנדושטיין ומאוחר יותר אצל המורה הידועה בצ'רנוביץ, פליציטס לרכנפלד-הז'ימאלי. פרט לשפות אמו - יידיש, גרמנית ועברית, רכש שמידט מגיל צעיר שליטה טובה מאוד ברומנית, צרפתית ואנגלית. עוד כנער השתתף בהפקות אופרה של קבוצות מקומיות גרמניות ובסיוריהן. בשנת 1918 נרשם לגימנסיה ובשנת 1922 לקורסים באקדמיה למסחר בצ'רנוביץ.
בנובמבר 1924 הופיע לראשונה כסולן ברסיטל פומבי בצ'רנוביץ עם אריות מתוך אופרות - הטרובדור ואאידה של ורדי, ליצנים של לאונקוואלו, כרמן של ביזה, הספר מסביליה של רוסיני וגם לידר ובלדות רומניות. בהמשך עבר לגור בברלין, בחסות דודו לאו אנגל, שהיה תושב העיר ובסופו של דבר הפך לאמרגנו. בברלין קיבל שיעורי פסנתר ולמד פיתוח קול בכיתה של הבריטון והמורה הרמן וייסנבורן, בבית הספר המלכותי למוזיקה. בשנת 1926 הפסיק את לימודיו ושב לרומניה (אליה השתייך בין 1940-1918 אזור הולדתו) כדי למלא את חובת השירות הצבאי הסדיר. הוא שרת כמתופף בתזמורת צבאית בעיר רדאוץ. לפעמים נתבקש לשיר בפני קציני הגדוד. עם תום השרות הצבאי באותה שנה קיבל משרת חזן בבית הכנסת כורל של צ'רנוביץ, ה"טמפל".
פריצת הקריירה הבינלאומית
בשנת 1928 חזר שמידט לברלין והשלים את לימודיו. הוא הפך שם ל"כוכב בן לילה" לאחר שהבריטון ההולנדי קורנליס ברונסחסט, מנהל חטיבת האופרה של רדיו ברלין, ליהק אותו ב-29 במרץ 1929 בתפקיד ואסקו דה גאמה בשידור הרדיופוני של האופרה "האפריקאית" מאת מאיירבר שהתקיים ב-18 באפריל 1929 בשעה 20 ברדיו ברלין. שמידט שר לאחר מכן גם בתפקידים של הנס ב"הכלה המכורה" מאת סמטנה וליונל ב"מרתה" מאת פלוטו. הייתה לו עם זאת גם הופעה על הבמה באופרטה של ראלף בנצקי "שלושת המוסקטרים" במסגרת מופעי הרוויו של אריק שארל. כעבור שבועות מספר כבר חתם על חוזי הקלטות, קודם עם חברת "אולטרפון" ואחר כך עם "אודיאון/פרלופון. קומתו הנמוכה (1.54 מטר) מנעה ממנו להופיע על במות האופרה. הוא היה נמוך מדי להופעה במופעי אופרה רגילים, לכן התמקד בהופעות ברדיו, ברסיטלים, הקלטות ובהשתתפות בסרטים בגרמנית ובאנגלית. עד שנת 1933 שר ב-37 תפקידים במופעי אופרה רדיופוניים, ביניהם "הדוור מלונז'ימו" מאת אדם,"האילמת מפורטיצ'י" מאת אובר,"בנבנוטו צ'ליני" מאת ברליוז, "לואיזה" מאת גוסטב שרפנטייה,"דינורה" ו"הנביא" מאת מאיירבר, "אידומניאו" ו"חליל הקסם" מאת מוצרט, סיפורי הופמן מאת אופנבך, "הספר מסביליה",וילהלם טל ו"סמירמידה" מאת רוסיני, לה טרוויאטה, "הטרובדור","נשף מסיכות", דון קרלו וערבית סיציליאנית מאת ורדי. דרך גלי האתר הפך מוכר ונערץ בכל קצות תבל. בשנת 1931 קיבל את תפקידו הקולנועי הראשון בסרט Der Liebesexpress (אקספרס האהבה) בבימויו של רוברט וינה (Wiene).
במקביל להופעותיו ברדיו ברלין, שר שמידט מדי פעם כחזן בבית הכנסת הרפורמי הגדול של ברלין. שירתו הוקלטה באולפני ברלין, כשהוא מלווה במקהלה בת 100 זמרים, שני עוגבאים ועוד סולנים ידועים. רפרטואר החזנות שלו כלל יצירות רבות מאת לואיס לבנדובסקי. הקלטות אלה נלקחו על ידי המנהל המוזיקלי של הקהילה, ד"ר הרמן שילדברגר, שהיגר בשנת 1939 לאוסטרליה, אך חלקן ניזוקו על ידי שומרי הגבול הגרמנים. הקלטות אלה הגיעו בשנת 1994 לידי בית התפוצות בתל אביב.
שיא הקריירה בעולם הקולנוע ומנוסתו מפני הנאצים
עם עליית הנאצים לשלטון עדיין התאפשר לו לתקופה קצרה להמשיך בפעילותו האמנותית. הגיע לשיא הפופולריות שלו בבכורת סרטו המוזיקלי (Sängerfilm) הראשון - "שיר סובב עולם", שבויים על ידי ריכרד אוסטוולד והופק במיוחד עבורו ובהשראת חייו בהיכל אופה בברלין ב-9 במאי 1933. בסרט דובר על זמר צעיר מוכשר שלא היה יכול להופיע על במות האופרה בגלל קומתו הנמוכה והוא מצא את דרכו אל לב הקהל באמצעות הרדיו. אך במהרה נאסרה כניסתו לאולפני הרדיו והקולנוע בגלל מוצאו היהודי. מאוחר יותר, בשנת 1937 שמידט והבמאי אוסטוולד, שהיה גם הוא יהודי, יצרו גרסה באנגלית של הסרט My Song Goes Round The World שזכתה גם היא להדים יוצאי דופן. הוא עזב את גרמניה ועבר לווינה, בה הופקו יתר סרטיו - Ein Stern fällt vom Himmel, Wenn du jung bist, gehört dir die Welt,«Heut’ ist der schönste Tag in meinem Leben» למרות עוינות השלטון בגרמניה, קולו החם, בעל המנעד הרחב, הלהיב את ההמונים ונמכרו אלפים מתקליטיו. בשנים 1934 ו-1936 שיחק גם בסרטים שהופקו באנגליה. בסרטו האחרון «Heut’ ist der schönste Tag in meinem Leben גילה שמידט גם כישורי משחק כשנדרש לגלם בו שני תפקידים.
שמידט עשה סיורים עתירי הצלחה בעולם, לרבות בלונדון, בודפשט, קובה ומקסיקו. ב-1933 התארח בשביל שני רסיטלים באולם החברה המוזיקלית בצ'רנוביץ (בימינו אולם התזמורת הפילהרמונית המקומית). רסיטלים בצ'רנוביץ כללו, למשל, אריות מ"אאידה", יבגני אונגין ומפיק דאם מאת צ'ייקובסקי, מהחטיפה מן ההרמון מאת מוצרט, מ"ההולנדי המעופף" מאת וגנר וקטע הסולו לטנור מסימפוניית "פאוסט" מאת פרנץ ליסט. ב-1934 הופיע שמידט גם בארץ ישראל בסיור הופעות שנמשך כשבועיים. הופיע בחמישה קונצרטים בתל אביב, כמו כן בעין חרוד וביישובים אחרים וביקר בכותל המערבי. בפני צופים יהודים, בעת הסיור בארץ ישראל, שר גם פרקי חזנות.
בשנת 1936 שר מול קהל של 100,000 איש בבירקהובן שבהולנד ובשנת 1937 ערך סיור בארצות הברית והופיע בקרנגי הול לצד זמרים ידועים אחרים כמו למשל, גרייס מור. בינואר 1937 ביקר והופיע בפעם אחרונה בברלין.
בעקבות האנשלוס עזב האמן את וינה ובמרץ 1938 התיישב בבריסל, מקום בו היה רצוי ובו יכול היה בינואר 1939 להופיע לראשונה בהפקת אופרה על במה, ב"תיאטר דה לה מונה" בתפקיד רודופלו ב"בוהמה" מאת פוצ'יני, בעוד שבגרמניה ובאוסטריה כבר לא יכול היה להופיע בשום אופן. החל מיום הבכורה ב-19 בינואר 1939 ובהמשך הזמר קצר במופע זה הצלחה אדירה. הוא סייר בהמשך ברחבי בלגיה - בליאז', גנט, אנטוורפן, ברוז', קורטרה, אוסטנדה וורבייה, אחר כך גם בהולנד בדורדרכט, אוטרכט ובתיאטר פרינסס בהאג. בשנת 1939 ביקר שמידט לאחרונה את אמו בצ'רנוביץ.
סוף חייו בשווייץ
בשנת 1940 שר בשידורים רדיופוניים בשווייץ ובאנגליה. באותה שנה עמד לגלם שוב ב"תיאטר לה מונה" את אלעזר ב"היהודיה" מאת הלוי אולם הדבר לא יצא לפועל מפני שב-10 במאי 1940 גרמניה הנאצית פלשה לבלגיה ושמידט נמלט על נפשו לליון בצרפת ומשם לניצה. משם הוא תכנן להפליג באונייה לארצות הברית דרך קובה.
תוכנית זאת השתבשה - הוויזה לקובה שסודרה לו בהתערבותו של האמרגן הידוע סול יורוק בארצות הברית הגיעה לקונסוליה הקובנית במרסיי ב 27 בנובמבר 1941 אך השלטונות הצרפתיים מנעו ממנו את התנועה והגישה למרסיי. ב 7 בדצמבר 1941 כתב לקונסול הקובני וביקש להעביר אליו את הוויזה למקום מושבו בניס ואכן הקונסול טוב הלב העביר אליו את הוויזה שתוקפה עד סוף דצמבר. למזלו הרע בעקבות המתקפה על פרל הארבור, נכנסה ארצות הברית למלחמה. ימים אחדים לאחר מכן פסקה תנועת השיט לכיוון אמריקה ושמידט לא היה יכול לנצל את כרטיס ההפלגה שרכש ל 20 בדצמבר ונותר תקוע בדרום צרפת.
שמידט הועבר ב-16 באוקטובר על ידי השלטונות השווייצריים למחנה פליטים בגירנבאד ליד ציריך, יחד עם עוד 350 יהודים. הובהר לו שעד להבהרת מעמדו אסור לו לעסוק בזמרה והצטרך לעמוד בתנאים הקשים של המחנה. שמידט סבל מבעיות בלב ואף קיבל התקף לב. נבדק וטופל החל מ-27 באוקטובר בחשד לדלקת גרון בבית החולים הקנטונלי בציריך, אך לבסוף נחשד ב"התחזות" וב"השתמטות מהעבודה". תוך התעלמות מכאביו בחזה שוחרר ב-14 בנובמבר 1942 מבית החולים בטענה ש"החלים". כעבור יומיים, ב-16 בנובמבר 1942 בעת שביקש לנוח באכסניית ואלדג הסמוכה, שמידט התמוטט, ככל הנראה בעקבות התקף לב שני ונמצא ללא רוח חיים על ידי המארחת. הוא נפטר בגיל 38. למחרת היום הוצא עבורו רישיון עבודה שהיה מאפשר לו לנוע חופשי בתוך שווייץ.
יוזף שמידט הובא לקבורה בבית העלמין היהודי "אונטרר פריזנברג" ברובע וידיקון של ציריך. על מצבתו נכתב: "כוכב נופל".
דיסקוגרפיה
הכרך א כולל 44 הקלטות קלאסיות על 2 תקליטורים, בעוד הכרך ב כולל עוד הקלטות של מוזיקה קלאסית ושירים של המלחין הנס מאי בגרמנית ובאנגלית, שהולחנו בשביל הסרטים בהם כיכב הזמר, בנוסף שיר בצרפתית ושיר אחר בהולנדית. בסך הכל - 39 הקלטות על שני תקליטורים. שירים: Mattinata; Santa Lucia; Maria, Mari; L'Ariatella; Funiculi-Funicula; Tiritomba; Lisetta; Vienna Bonbons; Simplicius; Ich bin ein Zigeunerkind; Today Is the Happiest Day of My Life; A Star Falls from Heaven.
LVMH
LVMH Moët Hennessy • Louis Vuitton S.A. הידוע בשם LVMH הוא תאגיד צרפתי בינלאומי בתחום מוצרי מותרות אשר מטהו נמצא בפריז. התאגיד נוצר לאחר מיזוג בין בית האופנה לואי ויטון עם חברת Moët Hennessy, חברה שנוצרה ממיזוג יצרן השמפניה Moët & Chandon ויצרן הקוניאק Hennessy. לתאגיד LVMH כ-60 חברות בנות אשר כל אחת מהן מייצרת מגוון מוגבל של מותגי יוקרה. רבות מן החברות הבנות מנוהלות באופן עצמאי.
כריסטיאן דיור היא חברת ההחזקות המחזיקה בבעלות של 41.36% ממניות LVMH ו-59.01% מזכויות ההצבעה בה. ברנאר ארנו הוא בעל מניות השליטה בחברת דיור ומשמש כיושב ראש מועצת המנהלים של שתי החברות. הצלחתו של ארנו בשילוב מותגים נחשקים רבים תחת גג תאגידי אחד, היוותה מודל לחיקוי לחברות מוצרי מותרות אחרים. המותג הוותיק ביותר של LVMH הוא יקב שאטו ד'יקאם הפועל מאז 1593.
מבנה התאגיד
מטה LVMH נמצא ברובע השמיני של פריז. מניות החברה נסחרות בבורסת Euronext בפריז ומהוות חלק ממדד CAC 40. נכון לשנת 2010 לתאגיד פדיון של יותר מ-20.3 מיליארד אירו ורווח נקי של יותר מ-3 מיליארד אירו. בתאגיד למעלה מ-83,000 עובדים, 30% מהם מועסקים בתחומי צרפת. התאגיד מפעיל למעלה מ-2,400 חנויות ברחבי תבל. התוכנית העסקית של התאגיד לשנת 2010 מתמקדת בשליטה הדוקה על המותגים שבבעלות התאגיד כדי להמשיך ולקיים ואף להעלות את תדמית מוצרי המותרות הנלווית למותגים אלה. כך לדוגמה המותג לואי ויטון נמכר אך ורק בבוטיקים של לואי ויטון הנמצאים באזורי יוקרה, בערים עשירות, או בדוכני לואי ויטון הניצבים בחנויות של מוצרי מותרות (כך למשל בחנות הרודס בלונדון). מדיניות זו היא בניגוד ליצרנים אחרים, יוקרתיים פחות, המשווקים מוצריהם בחנויות כלבו בקניונים ברחבי תבל.
בעלי מניות
נכון לסוף שנת 2010 בעל המניות העיקרי היחיד בתאגיד LVMH היה קבוצת ארנו, חברת החזקות משפחתית של ברנאר ארנו. חברת ההחזקות היא בעלת 47.64% ממניות LVMH (42.36% באמצעות חברת ההחזקות כריסטיאן דיור ו-5.28% באחזקה ישירה), בידי קבוצת ארנו 63.66% מזכויות ההצבעה ב-LVMH. 2.43% ממניות LVMH הן מניות אוצר (מניות אשר נרכשו בחזרה על ידי החברה מהציבור לאחר הנפקתן), ויתרת המניות נמצאת בידי הציבור.
גולדמרק
גולדמרק (בגרמנית:  Goldmark , מילולית: מרק זהב, סימן: ℳ) לרוב סתם "מרק", היה המטבע של הקיסרות הגרמנית משנת 1873 ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. המילה "זהב" הכלולה בשם המטבע מצביעה על כך שנתמך בזהב לפי תקן הזהב בערך של 2,790 מרק לקילוגרם זהב במרתפי הרייכסבנק. במהלך המלחמה ולאחריה, כיוון שלא גובה עוד בזהב נקרא "פפירמרק" (Papiermark; "מרק נייר"). מרק אחד נחלק ל-100 פפניג (Pfennig).
היסטוריה
עד לאיחוד גרמניה הנפיקה כל מדינה מטבע עצמאי, אך רובם היו קשורים למטבע ה-Vereinsthaler, מטבע שהכיל גרם של כסף טהור. לערים ואזורים שלא השתמשו ב-Vereinsthaler היה שער המרה ידוע ממטבען ל-Vereinsthaler. לפיכך, כאשר הוחלט על הטבעת מטבע אחיד נקבע שער חליפין פשוט של שלושה מרקים ל-Vereinsthaler אחד.
מטבעות
מטבעות בערכים של פחות ממרק אחד הוטבעו בעיצוב אחיד לכל הקיסרות, מטבעות ממרק אחד ומעלה הוטבעו בעיצוב מקומי, כאשר על צד אחד נטבע העיט הקיסרי, סמל הקיסרות ובצד השני דיוקן המונרך המקומי או סמל העיר (בערים החופשיות ליבק, המבורג וברמן).
המטבעות במחזור היו:
שטרות
שטרות בערכים של 10, 20 ו-50 מרק הופקו על ידי האוצר האימפריאלי (Reichskassenschein) בעוד שטרות בערכים 20, 50, 100 ו-1,000 הופקו על ידי הרייכסבנק המרכזי בברלין ועל ידי בנקים מרכזים של המדינות בוואריה, באדן, וירטמברג וסקסוניה.
יורם לרדו
יורם לרדו (נולד בשנת 1968) הוא ראש רשות חירום לאומית. היה קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף ושימש ראש מטה פיקוד העורף. קודם לכן שימש קצין אג"ם של פיקוד המרכז, מפקד חטיבת החילוץ ומפקד מחוז מרכז בפיקוד העורף.