cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הוד השרון
העיר גובלת בדרום בפתח תקווה, במערב ברמת השרון בהרצליה, מצפון-מזרח בכפר סבא בדרום מערב בתל אביב. בנוסף, היא גובלת בשישה ממושבי המועצה האזורית דרום השרון מצפון-מערב וממזרח - גני עם, ירקונה, עדנים, רמות השבים, כפר מל"ל, וגבעת ח"ן. גבולה הפיזי מדרום הוא נחל הירקון. שטחה המוניציפלי של העיר כולל שטחים ממערב לכביש 4, אך אזור זה אינו כולל יחידות דיור אלא בית עלמין ושטחים חקלאיים בלבד.
בראשית המאה ה-21 גדלה העיר בקצב מהיר הודות לתנופת בנייה. בניגוד לערים שכנות, הוד השרון עדיין מחזיקה בשטחים פתוחים ובשטחים חקלאיים רבים, שחלקם הופשרו לבנייה.
שם העיר
השם הוד השרון מורכב משני מושגים: "הוד" - מילה נרדפת להדר ולפאר, ו"שרון" - שמו של האזור הגאוגרפי בו ממוקם היישוב.
המושג 'הוד' במשמעות "הדר" מופיע לראשונה בשם היישוב "כפר הדר" (כפר הוד). כאשר אוחדו שני היישובים כפר הדר ורמתיים, נשמר המושג "הדר" בשם המועצה המקומית: "הדר רמתיים".
היסטוריה
הוד השרון הוקמה עם איחודן של ארבע מושבות שכנות: מגדיאל, רמתיים, כפר הדר ורמת הדר, שהפכו לשכונות בעיר. שכונות נוספות בהוד השרון: נווה נאמן, גיל עמל, גני צבי (בעבר נקראה כפר הניצחון), נווה הדר, שכונת הפועלים א' וב', שיכון מזרחי א' וב', גיורא, שיכון עממי.
ממצאים מהעת העתיקה
בעיר נמצאים מספר אתרים ארכאולוגיים. בשכונת גיל עמל נמצא אתר אשר השרידים שבו מתוארכים לתקופות הכלקוליתית עד הרומית והביזנטית. במבואות העיר, במקורות הירקון ליד אפיק נחל הדר, נמצא האתר תל קנה, שבו שרידים מתקופת הברונזה התיכונה. באמצע 2012 נפתח לציבור על ידי עיריית הוד השרון פארק הרפתקאות וארכאולוגיה ברחוב ששת הימים, הכולל מתחמי משחקים וגן ארכאולוגי שבו פריטי אבן ומתקנים חקלאיים משוחזרים בהם השתמשו תושבי ארץ ישראל בעת העתיקה.
מגדיאל
מגדיאל הוקמה בי"ב באב תרפ"ד, אוגוסט 1924, כאשר התכנסו בתל אביב 12 המייסדים והחליטו יחדיו להקים יישוב עברי חדש בו יעבדו פועלים עבריים. המייסדים פנו לחברת הכשרת היישוב שם הוחלט לקנות 4,000 דונם באזור הכפר הערבי ביאר עדס. השטח נקנה משיח' השבט הבדואי אבו כישכ ועל הגבעה הקימו את הצריף הראשון. בתחילת דרכה של מגדיאל נבחר לראש הוועד שמואל זקיף. בחג ט"ו בשבט, שנת 1925, חנכו חברי היישוב גם את בית הכנסת הראשון וגם את היישוב עצמו. תחילה הוצע השם "מֶגֶד אל" ולאחר מכן הוצע והתקבל השם "מגדיאל" הנזכר בתנ"ך.
רמתיים
ב-1924 התגבשה בעין גנים קבוצת חלוצים, אנשי העלייה הרביעית, חלקם מהארץ וחלקם מהולנד, לרכישת שטח אדמה משטחי השבט הבדווי, אבו כישכ. רמתיים הוקמה כמושבה המבוססת על משקי בית פרטיים והסתייעה בתמיכתו של הנדבן ההולנדי האוטאקר. בקיץ 1925 הוקמה המושבה. במהלך שנות הארבעים והחמישים נוספו לה השכונות שכונת פועלים א' 1934, שכונת פועלים ב' (לפני 1948), נווה הדר 1949, שיכון גיורא 1962 ועוד. המושבה רמתיים הייתה המועצה הראשונה שהוכרזה לאחר קום המדינה.
כפר הדר
בשנת 1927 רכשו חלוצים אדמות שהיו שייכות בעבר לבני השבט הבדואי אבו כישכ. החלוצים היו אנשים בעלי יוזמה פרטית, מהמעמד הבינוני, ששאפו להקים כפר יהודי חקלאי המבוסס על עבודה עברית. פרנסתם המרכזית כללה גידול פרי הדר, לאור זה שהפרדסים התאימו לאדמות השרון, וכן גידול תרנגולות לביצים ולבשר. בתחילת שנות ה-40 הגיעו אל כפר הדר עולים מתימן. אלה התיישבו במקום וזכו לכינוי "שיכון התימנים". מאז, הפך שיכון התימנים לחלק משכונת גני צבי. הדר נשארה כפר עצמאי עד לאיחוד עם רמתיים בשנת 1951.
רמת הדר
רמת הדר נוסדה בדצמבר 1938 במסגרת חומה ומגדל, על ידי בני העלייה החמישית מגרמניה. הכפר נבנה על גבעה רמה סמוכה לכפר הדר ולרמתיים. ההתיישבות במקום התבססה על משקים קטנים (משקי עזר) עם לול תרנגולות קטן. חברי רמת הדר רכשו ידע וניסיון שתרם להשתכללותה של האגודה החקלאית במקום. רמת הדר שווקה את תנובת המשק לכל יישובי הסביבה באופן עצמאי ללא עזרה מהמוסדות.
המדינה שבדרך ומלחמת העצמאות
רכישת אדמות והתיישבות של יהודים בשטחים שהיו בבעלות ערבית ברובם, גרמו להתלקחות בין ערבים ובין יהודים. בשנים הראשונות של הקמת המושבות קמו סכסוכים עם רועי צאן בדואים מהכפר ביאר עדס הקרוב, ונוצר צורך בארגון שמירה על המושבות.
לאחר מלחמת העצמאות סופחו לעיר שטחי הכפרים הערביים ביאר עדס, ואבו כישכ (שתושביו ברחו ממנו אחרי שארגון האצ"ל חטף את מנהיגיהם). הערבים תושבי הכפרים לא הורשו לחזור לאדמתם אחרי המלחמה ואדמות הכפרים הוכרזו אדמות נפקדים.
פרדסים כיסו שטח נרחב מהוד השרון, חלק מהם ניתן לראות עד היום בעיר.
איחוד המושבות
ב־25 באפריל 1963, בעקבות צו של משרד הפנים לאיחוד רשויות קטנות, אוחדה רמת הדר עם 'הדר–רמתיים', שהן רמתיים וכפר הדר המאוחדות. היישוב החדש, שמנה כ-8,400 תושבים, זכה למעמד של מועצה מקומית משותפת ושימר את השם 'הדר–רמתיים'. ראש המועצה הראשון היה בנימין אבן.
ב־1 בדצמבר 1964 התאחדו המועצה המקומית המשותפת הדר–רמתיים (שכללה את שלושת היישובים: רמתיים, כפר הדר ורמת הדר) והמושבה מגדיאל, למועצה מקומית מאוחדת בשם "הוד השרון". בעת האיחוד, ראשי היישובים היו בנימין אבן מהדר–רמתיים, וברוך ליטאי ממגדיאל. ראש המועצה הנבחר של הוד השרון היה בנימין אבן וברוך ליטאי היה סגנו.
הוד השרון כמועצה מקומית מאוחדת מנתה כ־12,200 תושבים על פני שטח כולל של 20,000 דונם, כמחציתו קרקע המיועדת לעיבוד חקלאי.
לאחר האיחוד
בשנת 2010 זכתה הוד השרון בפרס דגל היופי מטעם המועצה לישראל יפה.
בפברואר 2017 אושרה הקמת שכונה של כ-2,450 יחידות דיור ושימור אתרים היסטוריים במתחם הנערה אשר מהווה מובלעת של עיריית תל אביב בתוך שטח העיר הוד השרון.
במאי 2020 אושרה הקמת מתחם האגם, המתחם צפוי להיות בגודל של קצת יותר מ-100 דונם בהם יבנו כ-2,500 מ"ר של בתי מלון, כ-18,166 מ"ר למסחר ואף 93,334 מ"ר לתעסוקה וצפוי לקום גם טיילת שתכיל שדרה מסחרית שתתחבר לאגם המלאכותי בפארק הוד השרון. בנוסף לכל אלו יבנו גם שני מגדלים ורשת שבילי אופניים.
אוכלוסייה
לפי נתוני הלמ"ס נכון לדצמבר 2010, העיר מדורגת 9 מתוך 10, בדירוג החברתי-כלכלי.
חינוך
כמו כן פועלים בעיר גם הקונסרבטוריון העירוני והתזמורת הסימפונית הבין-דורית בניצוחו של דוד סופר.
תחבורה
דרך רמתיים הרחוב הראשי של הוד השרון היה חלק מכביש החוף הישן, עד לסלילת הקטע של כביש 4 מצומת רעננה למורשה באמצע שנות השישים. ולכן עד אז עברה התנועה לצפון הארץ דרך העיר. בימינו מתבצעת הגישה לעיר דרך מחלף ירקון מדרום או דרך כביש 531 מצפון.
את העיר משרתות שתי תחנות רכבת: הוד השרון – סוקולוב וכפר סבא – נורדאו שנמצאות שתיהן בגבול בין הוד השרון לכפר סבא ונמצאות על מסילת השרון. חברת האוטובוסים העיקרית בעיר היא מטרופולין שמפעילה את שירות האוטובוסים העירוני בעיר, וכן שירות בינעירוני לרחבי השרון וגוש דן: בין היתר לכפר סבא, רעננה, הרצליה, פתח תקווה, רמת גן, ותל אביב. לאפיקים יש קו לראש העין. בשל מיקומה על ציר מרכזי עובר בה שירות בינעירוני של אגד לירושלים, נתניה, חיפה, חדרה, צפון הארץ ואילת.
בעתיד מתוכנן לעבור בעיר קו m1 של רכבת תחתית המקודם על ידי נת"ע ואמור לכלול ארבע תחנות.
סמל העיר
סמל העירייה של הוד השרון כולל מספר מאפיינים:
ז'ונאס
ז'ונאס הוא גרסה לועזית לשם העברי יונה.
לואיזה, נסיכת אנהלט-דסאו
לואיזה, נסיכת אנהלט-דסאו (בגרמנית: Luise von Anhalt-Dessau; 1 במרץ 1798 - 11 ביוני 1858) הייתה אשתו של גוסטב, רוזן הסן-הומבורג.
ביוגרפיה
לואיזה נולדה בדסאו ב-1 במרץ 1798, לפרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו ואמליה, רוזנת הסן-הומבורג, בתם של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג וקרולינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט.
ב-12 בפברואר 1818 התחתנה לואיזה עם גוסטב, רוזן הסן-הומבורג, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
בשנת 1846 מת גיסה פיליפ, רוזן הסן-הומבורג, ובעלה גוסטב עלה לשלטון במקומו. בשנת 1848 מת בעלה, וב-11 ביוני 1858 מתה לואיזה בדסאו.
ישראל פיסנוביץ'
ישראל איליץ' פִיסָנוביץ' (ברוסית: Израиль Ильич Фисанович; 23 בנובמבר 1914 – 27 ביולי 1944) היה קצין צוללת יהודי בחיל הים הסובייטי, גיבור ברית המועצות, מגיבורי מלחמת העולם השנייה.
בשנים 1941–1942 פעלה הצוללת בפיקודו של פיסנוביץ' בים ברנץ כנגד ספינות גרמניות ופיניות שהובילו עופרות ניקל מנמלי פינלנד ונורווגיה לגרמניה. הצוללת של פיסנוביץ' ביצעה 17 משימות קרביות, שבמהלכן הטביעה 13 ספינות אויב (2 ספינות קרב ו-11 אוניות משא). בנוסף לכך ביצעה הצוללת משימות הנחתה ואיסוף של יחידות קומנדו סובייטיות בעורף הגרמני. על אומץ לִבו ותפקודו בקרבות הוענק לישראל פיסנוביץ' באפריל 1942 תואר גיבור ברית המועצות. ביולי 1943 מונה למפקד פלגה בשייטת הצוללת של הצי הצפוני.
באביב 1944 הגיע פיסנוביץ' לבריטניה בראש משלחת חיל הים הסובייטי כדי לקבל 4 צוללת בריטיות אשר ניתנו לברית המועצות במסגרת הסכם החכר השאל. לאחר שהות של 3 חודשים, שבמהלכה קיבלו אנשי המשלחת הכשרה בתפעול צוללות מסוג זה, הפליג פיסנוביץ' על סיפונה של אחת מהן (HMS Sunfish) בדרכו אל נמל מורמנסק שבברית המועצות. הצוללת עזבה את הנמל לרוויק שבסקוטלנד ב-25 ביולי 1944, אך מעולם לא הגיעה לברית המועצות; היא אבדה בים עם כל צוותה, כולל קציני קישור בריטיים. במשך שנים רבות לא נודעה סיבת טביעתה של הצוללות; רק בשנות ה-60, לאחר פתיחת חלק מהארכיונים, התברר כי הצוללת טובעה בשוגג על ידי מטוס משמר החופים הבריטי ב-27 ביולי במרחק של כ 230 מיל מצפון לאיי שטלנד.
על אומץ לִבו בקרבות עוטר פיסנוביץ' – פרט למדליית כוכב הזהב של גיבור ברית המועצות – גם בעיטור לנין, 2 עיטורי הדגל האדום, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה. בנוסף לעיטורים סובייטים קיבל ממפקדת הצי האמריקאי את צלב הצי.
אנדרטת השואה (בוקרשט)
אנדרטת השואה היא אנדרטה לזכר קורבנות השואה (יהודים וצוענים) ברומניה שהוקמה בבוקרשט על ידי ממשלת רומניה.
היסטוריה
בשנת 2003 פנה מקסימיליאן מרקו כץ, המנהל והמייסד של המרכז לניטור ומאבק באנטישמיות ברומניה, לכל ראשי המפלגות הפוליטיות ברומניה, לממשלת רומניה ולנשיא רומניה, בהצעה להקים במרכז העיר אנדרטה להנצחת זכר השואה ולזכר קורבנות השואה ברומניה. ההצעה הופנתה גם לאלי ויזל, נשיא ועדת ויזל. ההצעה קיבלה את כל האישורים הדרושים, כולל אישור המועצה הכללית של עיריית בוקרשט ואישור הוועדה הטכנית של העירייה.
משרד התרבות והדתות הרומני נטל אחריות על הקמתה ועל מימונה של האנדרטה, בהמשך להמלצת הוועדה הבינלאומית לחקר השואה ברומניה ותוך התייעצות עם נציגי פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה, נציגי ועדת ויזל ונציגים של ניצולי השואה.
האנדרטה הוקמה במרכז העיר, על פני שטח של 2,894 מ"ר, שהיה בעבר פארק ברזויאנו, הממוקם בצומת הרחובות אנגל סאליגני, מיחאי וודה, יון ברזויאנו וליפסקאני, בקרבת בניין עיריית בוקרשט.
אבן הפינה לאנדרטת השואה הונחה ב-9 באוקטובר 2006, היום הלאומי לציון השואה ברומניה, בנוכחות הנשיא טריאן בססקו ושר התרבות, אדריאן אירגולסקו. תאריך פתיחה רשמי היה ב-8 באוקטובר 2009.
תיאור
האנדרטה כוללת אולם מרכזי וחמישה פסלים - ויה דולורוזה, מגן דוד, גלגל הצוענים, עמוד זיכרון ואפיטף.
ויה דולורוזה - על רחבת הבטון המחברת בין רכיבי האנדרטה שוחזרו בצורה אומנותית פסי רכבת, זכר לרכבות שהובילו את היהודים למחנות הריכוז.
מגן דוד - פסל סביבתי מאופיין על ידי שילובים של אור וצל.
גלגל הצוענים - גלגל בקוטר 2 מטר המזכיר את המורשת ההודית של הצוענים.
עמוד הזיכרון - בנוי ממודולים של ברזל יצוק חלוד המושחלים על עמוד מרכזי. גובהו 17 מטר, קוטרו נע בין 1.40 מטר ל-1.55 מטר ומשקלו 18 טון. על כל צד כתובה אות עברית אחת. ביחד, האותיות יוצרות את המילה "זכור".
אפיטף - קרון ובו שברי פלדה וסלעים.
יחסי הוותיקן–שווייץ
יחסי הוותיקן–שווייץ הם יחסי החוץ בין הכס הקדוש לשווייץ.
היסטוריה
יחסי החוץ בין הוותיקן לבין שווייץ הם בין היחסים הדו-צדדיים הוותיקים, והחלו עם שליחת נונציו אפיפיורי ללוצרן בשנת 1586. כ-40% מהאוכלוסייה השווייצרית הם קתולים. גברים צעירים שווייצרים שירתו במשך מאות שנים בשורות המשמר השווייצרי.
שווייץ, לעומת זאת, נותרה ללא הייצוג הדיפלומטי אצל הוותיקן, עד 1991, כאשר הממשלה מינתה שליח מיוחד שאינו תושב, אשר שודרג למעמד שגריר בשנת 2004. זה הופך את שווייץ לאחת המדינות המעטות יחסית עם רשת דיפלומטית פעילה שלא מיוצגת בוותיקן עם שגריר תושב ברומא.
יאגו המעמקים
יאגו המעמקים או יָגוֹ הַמְּצוּלוֹת (שם מדעי: Iago omanensis) הוא מין ממחלקת דגי הסחוס וממשפחת הכרישוניים.
הוא מצוי במערב האוקיינוס ההודי, מהים האדום עד צפון מערב הודו, בין קווי הרוחב 30° N ו-10° N, בין עומק של 110 עד 2,200 מטרים. אורכם של הזכרים מגיע ל-37 ס"מ בעוד שאורכן של הנקבות מגיע ל-58 ס"מ. הוא ניזון בעיקר מסילוניות. המין תואר מדעית לראשונה ב-1939. במפרץ אילת דגים אותו באופן מלאכותי. הוא אינו מסוכן לאדם.
האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע הגדיר את יאגו המעמקים במצב שימור ללא חשש.
ביוקו
ביוקו (באנגלית: Bioko) הוא אי המרוחק כ-32 קילומטרים מחופי מערב אפריקה והוא חלקה הצפוני ביותר של גינאה המשוונית. אוכלוסיית האי מונה כ-334,463 תושבים (נכון לשנת 2015) ושטחו כ-2,017 קמ"ר. האי ממוקם לחופיה של קמרון במפרץ ביאפרה - חלק של מפרץ גינאה. ביוקו הוא אי גבוה והררי שמקורו געשי - פסגתו הגבוהה ביותר היא פיקו באסילה המיתמר לגובה של 3,012 מטרים. האי דומה במאפייניו לאיים השכנים סאו טומה ופרינסיפה, אך בניגוד להם, היה בעבר ביוקו מחובר ליבשת אפריקה - עם עליית גובה פני הים בתום עידן הקרח האחרון, לפני 10,000 שנים לערך, הוא הופרד ממנה. האי מכוסה ברובו ביער גשם טרופי. מלאבו, בירת גינאה המשוונית, ממוקמת על האי.
תושביה הילידים המקוריים של ביוקו נקראים בובי, עם בנטו, המהווה כ-58% מאוכלוסיית האי. קבוצות אתניות נוספות כוללות את הפאנג, פרננדינו ואיגבו, כמו גם מהגרים אפריקאים ואירופאיים. בשפת הבובי, שמו של האי הוא "אטולה". בין 1973 ל-1979, שמו של האי שונה ל"מסיאס נגוומה" על שמו של פרנסיסקו מסיאס נגוומה, נשיא גינאה המשוונית באותה התקופה. בשנת 1979, שמו שונה ל"ביוקו", על שם הפוליטיקאי כריסטינו סריצ'ה ביוקו.
היסטוריה
האי יושב במחצית האלף הראשון לפני הספירה על ידי שבטי בנטו שהגיעו מאפריקה, אשר צאצאיהם מהווים את הקבוצה האתנית העיקרית באי, הבובי. כך, בניגוד לאיים אחרים באזור, באי ישנה אוכלוסייה אפריקאית ילידית. האירופאים הראשונים להגיע אל האי היו הפורטוגזים, בשנת 1472, אשר הגיעו במשלחת בראשותו של מגלה הארצות פרנאו דה פו. דה פו כינה את האי "פורמוזה פלורה" (בעברית: הפרח היפה) ובשנת 1494, כשהחל יישוב האי על ידי הפורטוגזים, שם האי שונה ל"פרננדו פו", על שם מגלהו. הפורטוגזים פיתחו באי תעשיית קני סוכר, ועל אף שאיכותה נחשבה לנמוכה, בשל הכמויות שיוצרו באי, תעשייה זו החלה להשתלט על השוק האירופאי.
ב-1642, חברת הודו המזרחית ההולנדית הקימה באי עמדות סחר, ללא אישורם של הפורטוגזים, ולתקופה קצרה היא אף ריכזה מהאי את תעשיית סחר העבדים שלה ממפרץ גינאה. הפורטוגזים גירשו את ההולנדים מהאי בשנת 1648 והשתלטו על עמדותיהם, כולל מוסד סחר העבדים מהאי. כמו כן, הם השתלטו על האי השכן, קוריסקו. במקביל למאבקים בין הפורטוגזים להולנדים, החלו שבטי הבובי באי להתארגן להקמתה של ממלכה חדשה. כשהביקוש לעבדים הלך וגדל, הפורטוגזים החלו לקחת את תושבי האי עצמם לעבדות - כתוצאה מכך, התושבים המקומיים החלו בתהליך של מעבר מאזור החופים לפנים האי.
בשנת 1778, במסגרת הסכם אל פארדו, פורטוגל מסרה לספרד את פרננדו פו, אנובון ואת ריו מוני - שלושתם מהווים למעשה את גינאה המשוונית המודרנית. ההסכם נחתם בין מריה הראשונה, מלכת פורטוגל וקרלוס השלישי, מלך ספרד בתמורה לשטחים ביבשת אמריקה. לאחר שסחר העבדים בוטל על ידי האימפריה הבריטית, הם חיפשו אתר באפריקה להוצאת סיורים כנגד סחר עבדים בלתי חוקי. הם חכרו מספרד את פרננדו פו, והקימו בו את פורט קלרנס (נקרא על שם דוכס קלרנס, ויליאם הנרי), כיום בירת גינאה המשוונית, מלאבו. הבריטים חכרו את האי בין 1827 ל-1843 והם העבירו מפריטאון אל האי את בית המשפט לשחרור עבדים. במהלך תקופתם באי, הבריטים שחררו כ-20 ספינות ובתוכן כ-2,500 עבדים. כמו כן, שחררו מעבדות בצורות אחרות עוד אלפים.
בשנת 1843, החלו הספרדים לשוב אל האי והשפעת הבריטים החלה לדעוך, ובשנת 1855 מלך ספרד ביטל לחלוטין את הזכויות הבריטיות על האי. הספרדים הגלו אל האי מספר מאות של אפרו-קובנים, בנוסף לעשרות מלומדים ופוליטיקאים ספרדים שנחשבו עוינים לשלטון. בנוסף, ספרד הגלתה אל האי כ-218 מורדים מהמהפכה הפיליפינית, מתוכם שרדו באי רק כ-94. בשנים 1923–1930, חבר הלאומים חקר את העברתם של מהגרי עבודה בין ליבריה למושבה הספרדית בפרננדו פו. על אף שחבר הלאומים התרכז במארגני ההעברה שבליבריה, בחינה מדוקדקת גילתה כי המעסיקים בפרננדו פו יצרו בפועל עבודת כפייה. בשלהי המאה ה-19, חקלאים באי משבט הקריו (קבוצה אתנית מסיירה לאון), חדלו בייצור שמן דקלים והחלו בייצור קקאו. התלות שלהם במהגרי עבודה והתחרות העולה מהשוק האירופאי גרמו למשבר כלכלי בתחילת המאה ה-20. החקלאים אמנם עצרו את עבודתם, אך לא הצליחו לשלם את משכורתם של מהגרי העבודה, מה שיצר בפועל מצב של עבדות. בעקבות הפרשה, ליבריה אסרה על תושביה להגר לצורכי עבודה. במהלך מלחמת ביאפרה, ארגוני זכויות אדם השתמשו באי כבסיס למשלחות הומניטריות לביאפרה.
שפות
בשל ריבוי הקבוצות האתניות המתגוררות על האי, התפתחה בו שפה קריאולית בשם פיצ'ינגליס. הדקדוק של השפה מבוסס על השפה האנגלית והיא מורכבת מתמהיל של אנגלית, שפות מערב אפריקאיות מניגריה וליבריה, שפת הקריו מסיירה לאון וספרדית. מהגרי עבודה הגיעו אל האי מכל האזורים הללו במהלך המאה ה-19.
ספרדית הייתה השפה הרשמית באי מאז 1844 כשהספרדים השתלטו עליו מחדש. ספרדית עודנה שפת ההוראה והאדמיניסטרציה וזאת כתוצאה מהשלטון הספרדי הארוך. 67.6% מתושבי גינאה המשוונית דוברים ספרדית, אחוז גבוה מתוכם הם תושבי הבירה, מלאבו שבביוקו.
דנמרק באירוויזיון
דנמרק נטלה חלק באירוויזיון כ-51 פעמים החל מהצטרפותה לתחרות. נציגת המדינה בתחרות נקבעת בתחרות קדם "Dansk Melodi Grand Prix".
ב-2005 אירחה דנמרק את תחרות שיר היובל באירוויזיון בקופנהגן.
ניצחונות
דנמרק ניצחה באירוויזיון שלוש פעמים:
הניצחון הראשון
דנמרק ניצחה לראשונה באירוויזיון 1963 עם השיר "Dansevise" ("בלדת ריקוד") שבוצע על ידי גרטה ויורגן אינגמן, והייתה למדינה הראשונה שלא הייתה חלק מהמדינות המייסדות של התחרות אשר ניצחה בתחרות. ניצחונה של דנמרק עורר מחלוקת. לאחר הקראת הניקוד של צוות השופטים הנורווגי, המנחה קטי בוייל, אמרה שהיא מתקשה לשמוע היטב, ושהיא תחזור לצוות השופטים הנורווגי מאוחר יותר, וזאת על אף ששאר הנוכחים שמעו היטב. כשחזרה בוייל לצוות השופטים הנורווגי בסוף ההצבעה, נורווגיה שינתה את הניקוד שהעניקה בהתחלה, דבר שגרם לניצחונה של דנמרק על חשבון ניצחונה של שווייץ. למעשה הסיבה שנורווגיה נאלצה להקריא שוב את הניקוד שלה היה כיוון שמקריא הניקוד מטעם נורווגיה לא השתמש בסדר הנכון של הקראת הנקודות, ולכן היה ספק אם הוא העניק את הניקוד הנכון בפעם הראשונה.
בסופו של דבר, הניקוד הסופי נחשב לניקוד הנכון, ולכן דנמרק הוכרזה כמנצחת התחרות. בשנה שלאחר מכן נערכה התחרות בקופנהגן, דנמרק, בפעם הראשונה בתולדותיה.
הניצחון השני
לאחר מספר שנים בה דנמרק הגיעה לתוצאות נמוכות, ואף נעדרה מהתחרות בשל הישגים נמוכים, הצליחה דנמרק לזכות שוב באירוויזיון. דנמרק זכתה באירוויזיון 2000 עם השיר "Fly on the Wings of Love" ("לעוף על כנפי האהבה") שבוצע על ידי יורגן ונילס אולסן. השיר זכה להצלחה רבה לאחר זכייתו באירוויזיון.
הניצחון השלישי
לאירוויזיון 2013 שהתקיים במאלמו, שוודיה, שלחה דנמרק את הזמרת אמילי דה פורסט עם השיר "Only Teardrops" ("רק דמעות") שנבחר בקדם האירוויזיון הדני - "Dansk Melodi Grand Prix". השיר זכה במקום הראשון בתחרות עם 281 נקודות.
הישגים
התקופה הטובה ביותר של דנמרק באירוויזיון הייתה בשנים 1984 - 1990. בתקופה זו הגיעה דנמרק 4 פעמים לאחד מ-5 המקומות המובילים, כאשר פעמיים מתוכם הם במקום השלישי. הצמד קירסטן סיגרד וסורן בונדגרד ייצגו את דנמרק 3 פעמים במהלך התקופה הזאת תחת השם "הוט אייז". באירוויזיון 1984 הם ביצעו את השיר "Det' lige det" ("זה רק זה") והגיעו למקום הרביעי. ב-1985 הם ייצגו שוב את דנמרק באירוויזיון, ובכך הפכו להיות המבצעים היחידים שייצגו את דנמרק באירוויזיון פעמיים ברציפות. הם שרו את השיר "Sku' du spørg' fra no'en?" ("מה זה העסק שלך?"), אולם הם לא הצליחו לשחזר את ההצלחה שלהם מהשנה הקודמת והגיעו למקום ה-11. הצמד ייצג את דנמרק באירוויזיון שוב ב-1988 עם השיר "Ka' du se hva' jeg sa'?" ("אתה לא רואה שזה מה שאמרתי לך?"). הם הצליחו לשבור את השיא של עצמם, והגיעו למקום השלישי, כאשר הם מפסידים לסלין דיון.
היעדרויות
דנמרק נעדרה מ-15 תחרויות אירוויזיון לאורך השנים:
לאחר התחרות ב-1966 בה הגיעה דנמרק למקום ה-14, המקום הנמוך ביותר שלה בתחרות עד אותה תקופה, היא החליטה לפרוש מהתחרות לצמיתות. רשות השידור הדנית חדלה לשדר את התחרויות, וכן לא נערכו יותר תחרויות קדם-אירוויזיון. אולם, 12 שנים לאחר שפרשה מהתחרות, שבה דנמרק ליטול חלק ב-1978 וכמו כן, תחרות הקדם-אירוויזיון שבה להתקיים. בשנה זו הנחה אותה יורגן דה מייליאוס והוא המשיך להנחות אותה במשך 11 שנים.
במהלך שנות ה-90 ושנות ה-2000 המוקדמות, דנמרק הייתה אחת המדינות המושפעות ביותר בתחרות מהחלטתו של איגוד השידור האירופי לפסול מדינות שהגיעו להישגים נמוכים בתחרות בשנים קודמות, כדי לאפשר למדינות חדשות להצטרף לתחרות. נבע הדבר מריבוי המדינות שביקשו לקחת חלק בתחרות, דבר שחייב את איגוד השידור האירופי לסנן את המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות. שתי שיטות לסינון נקבעו לשם כך: סינון של השירים הפחות טובים ומניעה ממדינות שהישגיהן בשנים קודמות היו נמוכים לקחת חלק בתחרות. באותן שנים, הוחלט לערוך הצבעה מוקדמת של צוותי שיפוט מכל המדינות שלוקחות חלק על סמך גרסאות מוקלטות של השירים, ולנפות מן התחרות את השירים שהגיעו לשבעת המקומות האחרונים. זאת, כתוצאה מהצורך לנפות את מספרן הגדל של המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות בשל תוצאות נמוכות בתחרות, דנמרק לא נטלה חלק בתחרויות האירוויזיון ב-1994, 1996, 1998 ו-2003. ניפוי שיר לאחר שנבחר בתחרות מקומית, תוך השקעת משאבים בארגונה, גרמה אי-נחת בקרב רשתות השידור הלוקחות חלק בתחרות, ולפיכך שונתה המדיניות בשנים שלאחר מכן. כדי לפתור מחלוקות, החל מ-2004 הונהגה שיטת חצאי-גמר.
Crystal Gayle
Crystal Gayle (בעברית: קריסטל גייל) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית קריסטל גייל. האלבום יצא לאור ב-7 בפברואר 1975, אם כי היא הקליטה בעבר שירים שלא פורסמו לבסוף. האלבום הגיע בשיאו למקום ה-25 במצעד אלבומי הקאנטרי של בילבורד וכלל שלושה סינגלים שנכנסו למצעד שירי הקאנטרי: "Wrong Road Again" (מקום 6), "Beyond You" (מקום 27) ו-"This Is My Year For Mexico" (מקום 21). באלבום נכלל השיר "When I Dream" שבהמשך יצא כחלק מ-When I Dream.
מאוחר יותר, הקליטה את השיר אווה ברבר, שכללה את גרסתה באלבומה, Country as Grits מ-1976.
קרדיטים
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מ-Discogs.
בקי אלברטלי
בקי אלברטלי (באנגלית: Becky Albertalli, נולדה ב-17 בנובמבר 1982) היא סופרת נוער אמריקאית, הידועה בזכות ספרה עטור השבחים סיימון מוצא את דרכו אשר יצא לאור בשנת 2015. הספר נכנס לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס, זיכה אותה בפרסים רבים בתחום הספרות והיווה בסיס לסרט באהבה, סיימון. בנוסף כתבה את הספרים Leah on The Offbeat ו-The Upside of Unrequited, ואת What If It's Us אשר נכתב ביחד עם הסופר אדם סילברה.
ביוגרפיה
אלברטלי נולדה למשפחה יהודית רפורמית באזור אטלנטה, שם גדלה כל חייה ביחד עם אחותה קרולין. היא מתגוררת באזור אטלנטה ביחד עם בעלה בריאן ושני ביניהם, אוואן והנרי.
למדה במגמת פסיכולוגיה בקונטיקט לפני מעברה לוושינגטון הבירה, שם קיבלה דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית. עבדה כפסיכולוגית עד לידת בניה בשנת 2012. באותה העת החליטה לנסות לכתוב ספר, אשר הפך בסופו של דבר לספרה הראשון, ״סיימון מוצא את דרכו״.
ביבליוגרפיה
נכתב במשותף עם אדם סילברה:
שפת סף
שפת סף או אַסֶמבּלי (באנגלית: Assembly) היא שפת התכנות הבסיסית והקרובה ביותר לשפת מכונה.
בשפת הסף, בצורתה הבסיסית, קיימת התאמה בין ההוראות שכותב המתכנת ובין ההוראות המופקות מהן בשפת מכונה, כלומר, כל הוראה יחידה באסמבלי מתורגמת להוראה אחת או יותר בשפת מכונה. לכן, כמו שפת המכונה, גם שפת הסף פועלת באופן ישיר על תאי הזיכרון של המחשב, על האוגרים הפנימיים של המעבד ועל יציאות הקלט/פלט של המחשב, ובפרטנות רבה. כתוצאה מכך, לכל סדרת מעבדים יש שפת סף משלה, כתלות בסט הפקודות של המעבד. תכנות בשפת סף נחשב לקשה הרבה יותר מבשפות התכנות העיליות, בין היתר משום ששפת סף אינה אינטואיטיבית וקלה לקריאה כמו השפות העיליות. תכנות בשפת סף, במיוחד כזה הנחשב ליעיל, מחייב להכיר היטב את חומרת המחשב, בעוד שבשפות עיליות המהדר דואג להתאימן לחומרה. מעבר לכך, לשם ביצוע כל פעולה, ולו הפשוטה ביותר, עשויות להידרש הוראות שפת סף רבות. לדוגמה, כדי להציב במשתנה A את סכומם של המשתנים B ו־C, מספיקה בשפה עילית פקודה יחידה מצורה דומה ל־ A := B + C. באסמבלי, לעומת זאת, הפעולה תהיה ארוכה יותר, לדוגמה:
– העבר את הערך B אל אוגר ax
– הוסף את הערך C לערך שנמצא באוגר ax
– העבר את הערך שנמצא באוגר ax אל הכתובת של המשתנה A
התכנות בשפת סף היה נפוץ למדי ואפילו דומיננטי, למרות הקושי שבו, עד לתחילת שנות ה־70 של המאה העשרים, וזאת בשל משאבי המחשב המוגבלים שעמדו לרשות המתכנתים ובשל היכולת ליצור קוד יעיל במהירות־הביצוע וחסכוני בזיכרון, יותר מקוד שנוצר בשפות עיליות. בעקבות השתכללות המהדרים של השפות העיליות, לא נותר עוד הבדל משמעותי שיצדיק את הטרחה שבכתיבה בשפת סף, והשימוש בה נדיר כיום. כיום היא משמשת בעיקר כותבי מערכות הפעלה, מפתחים של חלקי תוכנה שדרושים להם ביצועים מהירים במיוחד או תקשורת ישירה עם רכיבי חומרה (כמו מנהלי התקנים), וכן כותבי וירוסים מתוחכמים.
המהדר של שפת הסף, המתרגם את קובצי ההוראות לשפת מכונה, נקרא אסמבלר (Assembler).
בגלל ששפת סף תלויה בקוד המכונה שספציפי למערכות מחשוב שונות, כל שפת סף יכולה לשמש רק לארכיטקטורת מחשב מסוימת.
הקדמה
נכון לשנת 2020, חלק גדול מהמעבדים בשוק מבוססים על סדרת 8086 של אינטל, וגם שפת הסף שלהם מבוססת על שפת הסף של המעבד אינטל 8086.
ארכיטקטורת פון נוימן – על פי ארכיטקטורה זו, אשר פותחה על ידי מדען המחשב והמתמטיקאי ג׳ון פון ניומן במאה ה־20, הנתונים וההוראות מאוחסנים באותו זיכרון. המחשב עצמו מחולק ל־4 רכיבים מרכזיים:
הגדרת סביבת עבודה
כתיבת הקוד בשפת סף מחולקת למספר שדות הנקראים מקטעים (segments). במקטע אשר מיועד ליצירת משתנים, יש ליצור משתנים. במקטע אשר נועד להגדרת, יש להגדיר מחסניות. במקטע אשר מיועד לכתיבת קוד, יש לכתוב קוד, וכן הלאה. המקטעים נקראים בשמות שונים בסביבות עבודה שונות. טקסט זה יכיל את 3 המקטעים העיקריים:
אחת מסביבות העבודה הנוחות ביותר ללמידת שפת סף היא Emu8086 אשר פועלת במערכת ההפעלה Windows. סביבה זו היא בעצם אמולציה של המעבד הישן 8086 של אינטל (אשר פתח את סדרת מעבדי x86).
אוגרים
אוגרים (Registers) הם יחידות זיכרון של המעבד שבאמצעותן מתבצעות פעולות שונות. למעבד לוקח זמן מאוד קצר לגשת אליהם ולכן שימוש בהם הוא יעיל.
האוגרים בטבלה להלן נכונים לדור הבסיסי של מעבד 8086 – כיום נעשו שינויים – הוסיפו ושינו אוגרים בהתאם להתפתחות הטכנולוגיה. למשל ax, שגודלו 16 סיביות הוא חלק מאוגר eax שגודלו 32 סיביות (Double Word). עם זאת, האוגרים המצוינים בטבלה עדיין תקפים מפאת עקרון התאימות לאחור של מעבדי אינטל (קוד שנכתב למעבד ישן יותר יהיה ניתן להרצה על מעבד חדיש יותר). כל אחד מארבעת האוגרים,  ,   ו־  מורכב מ־2 אוגרים של 8 ביט – h (high) ו־l (low). שינוי של אחד מהאוגרים הקטנים יוביל לשינוי אוגר גדול, ולהפך – שינוי של אוגר גדול יוביל לשינוי של האוגרים הקטנים. לדוגמה, אם נשנה את al, ערך ax ישתנה בהתאם, ולהפך.
פקודות בסיסיות
פקודות מובנות באסמבלי יכולות לקבל בין 0 ל־2 ערכים. הן מבצעות פעולות לוגיות ואריתמטיות כגון השמה, חיבור, חיסור, כפל, חילוק, השוואה, קפיצות (jmp), קפיצות מותנות (je, jne, jb, ja וכו׳).
דוגמאות קוד
מאקרו למעבר שורה : מאקרו להדפסת ספרה כתו :
לסיקור מקיף יותר של שפת סף, ניתן לגשת למדריך בוויקיספר העברי.
הערות שוליים
Asembler
דומניטור
דומניטור (ברומנית: Domnitor), היה תוארו של שליט הנסיכויות הרומניות המאוחדות, שהפכו לרומניה, בין השנים 1859–1881.
את התואר דומניטור נשאו רק שני שליטים. האחד, אלכסנדרו יואן קוזה, שנבחר בנפרד בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה ובכך נוצרה אוניה פרסונלית שכונתה בשם "הנסיכויות הרומניות המאוחדות" ומאוחר יותר רומניה, והשני, קרול הראשון, מלך רומניה, שנשא בתואר עד להכתרתו כמלך ב-1881.
התואר דומניטור מיוחד לרומניה ונגזר מהמילה הרומנית Domn, שמשמעותה: "אדון". השליטים הקודמים של הנסיכויות הרומניות כונו בתואר וויווד או חוספודר.
פולין הקונגרסאית
פולין הקונגרסאית, פולין של הקונגרס (בפולנית: Królestwo Polskie; ברוסית: Царство Польское), פולין הרוסית (כישות מאוחדת עם האימפריה הרוסית), או בשמה הרשמי "ממלכת פולין", הייתה ישות מדינית שנוצרה לאחר פירוק דוכסות ורשה על חלק משטחה. פולין הקונגרסאית התקיימה בשנים 1815–1863, כאשר הייתה למעשה פרוטקטורט של האימפריה הרוסית. בתקופה זו פולין הייתה במעמד של מלוכה חוקתית, עם צבא ובית מחוקקים משלה, כשהצאר הרוסי הוא גם מלך פולין באוניה פרסונלית.
אטימולוגיה
השם "פולין הקונגרסאית" על שם קונגרס וינה שיצר אותה.
היסטוריה
הצאר אלכסנדר שאף לבטל את החירויות של המדינה הפולנית ולהנהיג בה אבסולוטיזם פוליטי דומה למה שהיה נהוג ביתר חבלי האימפריה הרוסית. ב-1819 בוטל חופש העיתונות והונהגה צנזורה, וב-1821 פורקו הבונים החופשיים. יורשו של אלכסנדר הראשון, ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, לא הסכים בעת הכתרתו למלך פולין להישבע אמונים לחוקה הפולנית ולא קיבל על עצמו התחייבויות כלפיה. הצאר פעל לצמצום הדרגתי של סמכויות הסיים הפולני, בית מחוקקים המורכב מנציגי האצולה והכמורה הבכירים, ושני הכינוסים האחרונים של הסיים, ב-1826 וב-1830, נערכו בסודיות. ב-1831 ביטל הסיים את הכתרת הצאר הרוסי כמלך פולין. בתגובה נכנס הצבא הרוסי לפולין, שהה בה 11 חודשים, וכך דוכא מה שכונה "מרד נובמבר". בכך גם בא הסוף על עצמאותה היחסית של פולין הקונגרסאית.
אביגיל מק'קרן
אביגיל מק'קרן (באנגלית: Abigail McKern; נולדה ב-15 בפברואר 1955) היא שחקנית אנגלייה שהופיעה לצדו של אביה ליאו מק'קרן בעונות האחרונות של סדרת הטלוויזיה "רמפול" בתפקיד ליז פרובט, עורכת דין צעירה המצטרפת למשרד הפרקליטים. בנוסף שיחקה מק'קרן בתפקידים רבים בתיאטרון ועל מסכי הקולנוע והטלוויזיה.
ביוגרפיה
מק'קרן נולדה בלונדון ב-1955. אביה הוא השחקן ליאו מק'קרן. למדה בבית הספר התיכון "פאטני" ואחר כך בבית הספר למשחק "Webber Douglas Academy Of Dramatic Art".
ב-2014 השתתפה מק'קרן בעיבוד של מייק פולטון לרומן "בין שתי ערים" מאת צ'ארלס דיקנס שהועלה ב-"Royal and Derngate Theatre" בנורת'האמפטון. עוד שיחקה בעיבוד הבימתי לסרט "שייקספיר מאוהב" בתיאטרון נואל קווארד. ב-2015 גילמה את ליידי קתרין דה ברג בעיבוד ל"גאווה ודעה קדומה" מאת ג'יין אוסטן.
בטלוויזיה הופיעה מק'קרן לצדו של אביה בסדרה "רמפול" בתפקיד עורכת הדין ליז פרובט. עוד השתתפה במיני סדרה "The Charmer", ובתפקיד מיס לה קריבי ב"ניקולס ניקלבי". ב-1997 השתתפה בסרט הקולנוע "Seeing Things".
סוכנות ידיעות
סוכנות ידיעות היא ארגון שמספק תוכן חדשותי לאמצעי תקשורת. ישנן סוכנויות ידיעות שתכלית קיומן מסחרית, בעוד אחרות פועלות מטעם ממשלות למטרות הסברה.
סוכנות ידיעות מסחרית מספקת שירות לעיתונים, אתרי אינטרנט וערוצי טלוויזיה ורדיו. היא מעסיקה עיתונאים וצלמים במוקדי חדשות ברחבי העולם, כדי שייצרו כתבות ודיווחים חדשותיים. את התכנים האלה מפיצה הסוכנות למספר רב של אמצעי תקשורת, תמורת תשלום. באופן זה מקבלים אמצעי התקשורת השונים תוכן שהיה עולה להם כסף רב יותר לייצר בעצמם, לו היו צריכים להחזיק שליחים במקומות מרוחקים.
סוכנות הידיעות הראשונה הייתה סוכנות הידיעות הצרפתית, שנוסדה ב-1835. ב-1846 נוסדה Associated Press בארצות הברית, כיום סוכנות הידיעות הגדולה בעולם. Associated Press היא קואופרטיב שלא למטרות רווח והשותפים בה הם מספר רב של עיתונים וגופי תקשורת, אשר חולקים ביניהם את התוכן שהם מייצרים. גופי תקשורת אחרים, שאינם שותפים, יכולים לרכוש ממנה את התוכן שהיא מייצרת. ב-1851 נוסדה סוכנות רויטרס.
מכתב ח"י המשפחות
מכתב ח"י המשפחות היה מכתב שנשלח באוגוסט 1969 על ידי ראשי 18 (ח"י) משפחות יהודיות מגאורגיה שבברית המועצות, לוועדה לזכויות האדם של ארגון האומות המאוחדות.
יוזם המכתב הוא שבתי אלהשווילי, שבקשתו לעלות עם משפחתו לישראל נדחתה. הוא קבץ סביבו עוד משפחות, רובן ממשפחתו המורחבת, ובהנהגתו ראשי כל המשפחות חתמו על מכתב שהביע את השאיפה היהודית לעלות לארץ ואת נחישותם של הפונים. לפי דברי בנו של שבתי, משה (מיכאל) בר-אל, המכתב נוסח בידיהם של אביו שבתי, חברו בן ציון יעקבשווילי והפיזיקאי הדיסידנט אנדרי סחרוב, ולפני שליחתו עבר עליו גם שר החוץ הגרוזיני, שהיה ידיד ליהודים. אלהשווילי חדר את השמירה של שירותי הביטחון הסובייטיים והצליח להיכנס לשגרירות הולנד, שייצגה את זכויות ישראל בברית המועצות לאחר מלחמת ששת הימים. הוא מסר באופן אישי את המכתב לידיו של שגריר הולנד עם בקשה לעשות כל מאמץ כדי שהמכתב יימסר לשגריר ישראל באו"ם יוסף תקוע ולממשלת ישראל.
באותם ימים הסתירו השלטונות הסובייטיים את רצונם של יהודים בברית המועצות לעלות לישראל, והכחישו בתוקף טענות בעניין. התכחשות של אזרח בברית המועצות מהכרה בברית המועצות כמולדתו נחשבה כמעשה בגידה שיש בו סכנת עונש מוות או גלות.
המכתב היה ניסיון קבוצתי ראשון של יהדות גאורגיה להודיע למערב על רצון היהודים לעלות לישראל.
המכתב נחתם ביום כ"ב אב תשכ"ט, 6 באוגוסט 1969, ופורסם על ידי ישראל רק בעשרה בנובמבר, אחרי כשלושה חודשים. גולדה מאיר הקריאה אותו בכנסת ושגריר ישראל באו"ם יוסף תקוע מסר אותו למזכיר האו"ם. ההסבר לפער הזה נתון בספק - לטענת נחמיה לבנון, שהיה אז ראש "נתיב", המכתב הגיע לידי הממסד הישראלי רק בתחילת נובמבר והוחלט מיד לפרסמו. לפי משה בר-אל, שנפגש עם ראש הממשלה מאיר לאחר עלייתו ארצה, ההסבר שנתנה היה דחייה מכוונת בפרסום, עד הזדמנות מתאימה בוועדה הבינלאומית לזכויות האדם שהתכנסה באותו זמן. ההבדל הזה פותח פתח להשערה שמעלה יעקב קדמי, לפיה הממסד בישראל התלבט ארוכות לגבי פרסום המכתב - צעד של התמודדות חזיתית מול הסובייטים, שישראל נמנעה עד אז מלעשות.
בעקבות המכתב התפרסמו פניות דומות של קבוצות יהודים מברית המועצות. הפגנות תמיכה נערכו בעולם תחת הסיסמה "שלח את עמי".
ביולי 1971 קיימה קבוצה של יהודים גאורגים שביתת רעב בחזית בית הדואר במוסקבה. מאבקם של יהודי גאורגיה הוביל לשינוי בעמדת השלטונות הסובייטים, ובמהלך שנות ה-70 יצאו כ-30,000 יהודים גאורגים לישראל ולמדינות אחרות.
על מכתב זה אמרה גולדה מאיר: "לולא היה המכתב של שמונה עשרה המשפחות- לא הייתה עלייה מברית המועצות. מאבקן של ח"י המשפחות למען זכויותיהן הלאומיות ולמען עלייה ראוי לעט סופרים והיסטוריונים".
ויגאל אלון: "המכתב מהווה נקודת מפנה בהיסטוריה של המאבק היהודי על הזכות להיות יהודים, המכתב המופלא יהיה מסמך היסטורי יסודי בתולדות הציונות".
גיליונות סגנון מדורגים
גיליונות סגנון מדורגים (באנגלית: Cascading Style Sheets ובראשי תיבות: CSS) הם פורמט לעיצוב דפי אינטרנט. הגיליונות קובעים את עיצובם של תגים ב-HTML, XHTML וכל שפה דומה ל-XML לבניית אתרי אינטרנט.
CSS נוצר במטרה להפריד בין תוכן ומבנה דפי האינטרנט לבין עיצובם: עד ליצירת ה-CSS בידי קבוצת התקינה W3C ב-1995, נכתבו תוכן האתרים וסגנון העיצוב שלהם באותו דף HTML. כתוצאה מכך, הפך קוד ה-HTML למסובך ובלתי קריא, ושינויים עיצוביים באתר שלם דרשו מעבר דף אחר דף. באמצעות CSS ניתן למקם הגדרות עיצוב בקובץ יחיד, ששינוי בו ישתקף בבת אחת בכל הדפים העושים בו שימוש.
גליונות הסגנון נקראים "מדורגים" (באנגלית: Cascading) משום שהגדרות סגנון שונות נבנות זו על גבי זו. לדוגמה, יהיו הגדרות סגנון מסוימות החלות על כל האלמנטים מסוג "פסקה", והגדרות אחרות התקפות רק לסוגים מסוימים של פיסקאות. במקרה של סתירה לגבי תכונת עיצוב (property) מסוימת, אחד הכללים הוא שההגדרה המתייחסת לסוג מסוים של פיסקאות תגבר על הגדרה המתייחסת לכל הפיסקאות משום שהיא ספציפית יותר, וישנם כללים נוספים. במקרה שאין עדיפות אחרת, ההגדרה המופיעה אחרונה תגבר.
יתרונות
הפרדה זו יוצרת מספר יתרונות:
האלמנטים הניתנים לשינוי באמצעות CSS
באמצעות ה-CSS אפשר לשנות את מראה האלמנטים שבדף ה-HTML. הנה כמה מהאופציות הקיימות:
הגדרת העיצוב איננה סטטית בלבד, אלא יכולה להשתנות על-פי אירועים שמתרחשים בדף, כמו לחיצה על קישור, או מעבר עכבר מעל אזור מסוים.
תחביר
תחביר ה-CSS הבסיסי כולל שלושה חלקים:
ה- "תכונה" היא התכונה שאנו רוצים לשנות באלמנט הנבחר. אחריה יבואו נקודתיים.
ה- "ערך" היא הערך שאנו רוצים לתת לתכונה של האלמנט הנבחר. לדוגמה: אנו בוחרים את האלמנט, ומשנים את התכונה   לערך.
בוררים
לעיתים יש צורך להגדיר סוגים שונים של אותו פריט. לדוגמה: פסקה שהיא חלק מכתבה תהיה כחולה ופסקה שהיא חלק ממכתב תהיה אדומה. במקרה כזה נכנס השימוש בבוררי  ובוררי. קודם כל יש להגדיר את שם הפסקה, באמצעות כתיבת השם אחרי האלמנט הנבחר: לאחר מכן, כדי להצהיר על איזה סוג של פסקה מדובר, נעשה שימוש ב-id כך: בתוך תגית נכתוב את הקוד הבא: והטקסט שייכתב יקבל את הגדרות העיצוב כפי שהוגדרו לפסקה מסוג "article".
class הוא למעשה בורר משוכלל יותר מ-id והוא מאפשר להחיל סגנון מסוים על אלמנטים רבים ואף שונים.
הגדרת גליונות הסגנון
ראשית יש להגדיר את אמצעי הפלט שיכול להיות אחד מתוך השישה הבאים: מסך, מדפסת, מקרן, ברייל, סינתיסייזר, הכל.
כדי להגדיר מסך נשתמש בתכונה media, ונכתוב את השורה הבאה:
ישנן ארבע צורות בוררים להגדיר עיצוב אלמנטים:
התחביר של גיליון העיצוב פשוט למדי וכולל רשימת כללים. כל כלל כולל בורר ובלוק הצהרתי. כל בלוק הממוקף בתוי סוגריים מסולסלים ({}) כולל רשימה של מאפיינים המופרדים אחד מהשני בנקודה-פסיק. כל מאפיין מורכב משמו, נקודתיים וערך.
דוגמה של הגדרות בקובץ CSS: כאן יש חמישה כללים:
דוגמה להצהרה הוא המשפט
בשני החוקים הראשונים, p (פסקה) ו-h2 (כותרת ברמה שנייה), מוקצה סגנון עיצובי לאלמנטים של HTML. גופן הפסקה יהפוך לגופן מסוג David, ואם הוא איננו קיים, הגופן יהיה serif. הכותרת ברמה שנייה תהיה בצבע חזית אדום על רקע צבע לבן וגודלו יהיה 110%.
הכלל השלישי מראה הגדרה של מחלקת CSS, שאפשר להקצות אותה לכל אלמנט מסמכי, ולהשתמש בתכונות של המחלקה. לדוגמה:
הכלל הרביעי ישפיע על אלמנט p שתכונת ה-ID שלו נקבע ל-paragraph1, והוא יהיה ללא שוליים.
הכלל האחרון יגדיר מעבר עכבר מעל קישור (a מסמל אלמנט של קישור), ברירת המחדל בדפדפנים, שאלמנט קישורי יש לו קו תחתי, כלל זה יגדיר את הסתרת הקו התחתי כאשר המשתמש עובר עם סמן העכבר מעל הקישור מבלי להקיש.
ניתן לשלב הערות למטרת תיעוד בגיליון העיצוב באופן הבא:
וסטמאנאאיאר
היימאיי
החלקים העתיקים ביותר באי המרכזי היימאיי נוצרו ככל הנראה בפעילות געשית שהתרחשה בעידן הקרח האחרון, לפני 10,000 עד 12,000 שנים. התפרצויות אלה יצרו שני איים נפרדים שבמשך 4,000 שנים עברו תהליך של סחיפה על ידי מי הים, ולפני כ-6,000 שנים נוצר אי שלישי בהתפרצות נוספת. לאחר תקופה שקטה שנמשכה מספר מאות שנים, ושעליה מעידים מאובנים שנמצאו בהיימאיי, גרמה התחדשות הפעילות הגעשית, לפני כ-5,000 שנה, לחיבורם של שלושת האיים ולהיווצרותו של האי היימאיי. התוספת הטרייה ביותר לשטחו של האי נוספה לו בהתפרצות מתועדת ב-23 בינואר 1973, שהחלה כאשר סדק באורך של 1,600 מטר נבקע בצידו המזרחי של האי, וממנו פרצו 30 מיליון טון של לבה ואפר בתוך 12 שעות. ההתפרצות נמשכה מעט פחות מחמישה חודשים, והר געש חדש בשם אלדפל (Eldfell - "הר האש") נוצר. לאי נוסף שטח של 2.2 קמ"ר ושדה הלבה מכסה שטח של כ-3.3 קמ"ר.
סירטסיי
סירטסיי (Surtsey - "האי של סורט") נוצר יש מאין בהתפרצות געשית שמקורה בעומק של 130 מטר מתחת לפני הים, ופרץ ממנו ב-14 בנובמבר 1963. ההתפרצות החלה מספר ימים קודם לכן ונמשכה עד ל-5 ביוני 1967 לאחר שהאי הגיע לשטח פנים מקסימלי של 2.7 קמ"ר. סחיפה של גלים ורוח צמצמו בעקביות את שטח האי מאז שנוצר, ונכון לשנת 2007, שטחו הוא 1.4 קמ"ר בלבד. האי החדש נקרא על שם ענק האש סורט מהמיתולוגיה הנורדית. במהלך היווצרותו נחקר באופן נרחב על ידי וולקנולוגים ומאז ראשית קיומו היה מוקד להתעניינות רבה עבור בוטניקאים וביולוגים שביקשו לראות כיצד מתאכלס בהדרגה האי השומם. בהתפרצות שיצרה את סירטסיי נוצרו מספר איים קטנים נוספים, כמו "יואולניר" (Jólnir) ופסגות עלומות שם אחרות, אך רובם התפוררו די מהר ושוב אינם מגיחים מעל לגובה פני הים.
היסטוריה
היישוב המוקדם ביותר באיים התקיים בתקופת תחילת ההתיישבות באיסלנד כולה, שהתרחשה בסביבות 870, וייתכן שאף קודם לכן. לפי החיבור ההיסטורי האיסלנדי לאנדנאומאבוק (Landnámabók), מקור שמם של האיים הוא באירוע שהתרחש בתקופת ההתיישבות: אינגולפר ארנארסון (המתיישב הנורדי הראשון באיסלנד) הרג שם את רוצחי אחיו למחצה — עבדים אירים. עבדים מאירלנד כונו על ידי המתיישבים הנורדים באיסלנד "אנשי המערב" (Vestmenn). אף כי אירלנד שוכנת דרומית-מזרחית לאיסלנד, האירים הם עם מערבי — יחסית לארצות המוצא של הנורדים.
ב-20 ביוני 1627 השתלט על האיים צי עות'מאני בן 15 אוניות בפיקודו של מוראט ראיס (הצעיר), שלווה בסוחרי עבדים מאלג'יריה. הפולשים שהו במקום עד 16 ביולי 1627 ובתקופה זו שבו 242 מ-500 תושבי האיים ומאוחר יותר מכרו אותם לעבדים בחופי אפריקה. אחד מהשבויים, הכומר אולפיר אגילסון, הצליח לשוב לבסוף לאיסלנד והעלה את סיפורו על הכתב.
בעוד שפריצתו של סירטסיי מהים הייתה אירוע בעל חשיבות מדעית, להתפרצות הגעשית שארעה בהיימאיי הנושב ב-1973, הייתה השפעה מכרעת על חיי התושבים בו והיא כמעט גרמה לנטישת האי לחלוטין. עם תחילת ההתפרצות, פונו כל תושבי האי לפי תוכניות קיימות, בשל הלבה שהתקדמה לעבר חלקה המזרחי של העיר ובשל הסכנה שנשקפה לאי כולו מפליטת האפר הגעשי. הפינוי החל בדרך הים חצי שעה לאחר תחילת ההתפרצות ונעשה גם בדרך האוויר שכן שדה התעופה הקטן במרכזו של האי לא כוסה באפר. בתוך שש שעות פונו כמעט כל 5,200 תושביו של האי. בתי העיר המזרחיים שהיו סמוכים לסדק כוסו בלבה והתמוטטו, ואחרים עלו באש. רוחות מזרחיות נשאו את האפר לכל חלקי האי, ובתוך כשבוע כיסתה שכבת טפרה בעובי של כ-5 מטר את רוב שטח האי. לבה החלה זורמת לתוך הנמל הקטן בצפונו של האי, דבר שנודעה לו משמעות מרחיקת לכת על כלכלת איסלנד כולה, שכן האיים היו אחראיים לרבע מהיקפו של ענף הדייג במדינה. פעילות געשית תת-ימית פגעה בכבל החשמל ובצינור המים שחיבר את היימאיי לאיסלנד, והלבה גרמה להרס ולנזק למפעלי הדגים באי. שטח של 2.2 קמ"ר נוסף להיימאיי, ועובי שדה הלבה הטרייה הגיע ל-40 מטר בממוצע, ועד לעובי של 100 מטר במספר מקומות. למרות הנזק הקשה לרכוש, ידוע על מקרה מוות בודד שנגרם באופן ישיר על ידי האירוע.
ההתפרצות הסתיימה במחצית 1973, ועד אמצע 1974 שבה מחצית מהאוכלוסייה המקורית להיימאיי. במרץ 1975 כבר שבו 80% מהתושבים המקוריים אל האי. לאירוע היו מספר תוצאות חיוביות. באופן פרדוקסלי איכותו של הנמל השתפרה שכן השטח החדש שנוסף לאי שיפר את מיגונו, מסלולי שדה התעופה הוארכו אגב שימוש בטפרה שנפלטה במהלך ההתפרצות, ועד סוף שנות ה-70 הוקמו באי ארבעה מפעלים להפקת אנרגיה מהלבה החמה. האי שוקם אגב השקעה כספית בהיקף נרחב, ומשך זמן רב נערכו פעולות מקיפות לצינון הלבה באמצעות התזת מי ים.
האיים כיום
בשנת 2007 התגוררו בתחומי עיריית וסטמאנאאיאר המקיפה את כל הארכיפלג 4,044 איש, כולם בהיימאיי, בעוד שיתר האיים אינם נושבים ובדרך כלל אינם נגישים. כלכלת האי נסמכת על בעיקר על הדיג שהיקפו השנתי כשני מיליון טונות ועל התיירות. במידה פחותה עוסקים תושבי האי גם בצייד תוכי ים ובחוואות. האי מחובר ליתר איסלנד בקשר אווירי המופעל משדה התעופה המקומי על ידי חברת פליגפיילג איסלנדס ועל ידי מטוסים פרטיים וטיסות שכר מקומיות, ובנוסף פועל קו מעבורת המחבר את נמל וסטמאנאאיאר לת'ורלאוקסהן (Þorlákshöfn) בדרום-מערבה של איסלנד.
למרות גודלו, האי ידוע בנופיו ובשבילי ההליכה שחוצים אותו, וכן במיליוני הציפורים שמתגוררות בו דרך קבע או חולפות דרכו. מושבת תוכי הים באיים מונה כשני מיליון פריטים, והיא נחשבת לגדולה בעולם. במקום מגרש גולף ומדי שנה מתקיים בו פסטיבל ת'יואוהאוטיד' (Þjóðhátíð) בסוף השבוע הראשון של חודש אוגוסט. בפסטיבל משתתפים כ-10,000 איש, שרובם מגיעים לאי מרחבי איסלנד.
פלסטינים
פלסטינים (בערבית: فلسطينيون; תעתיק מדויק: פלסטיניוּן) הוא הכינוי שניתן לאוכלוסייה שמוצאה באוכלוסייה הערבית שגרה בשטחי המנדט הבריטי על ארץ ישראל המערבית. כיום מקובל בישראל ובשאר העולם המערבי להבחין בתוך קבוצה זו בערבים שהם אזרחי ישראל ונקראים בדרך כלל ערביי מדינת ישראל. בתקופת המנדט הבריטי נעשה שימוש בכינויים "פלשתינאי" או "פלסטיני" ובשם "פלשתינה" (בערבית: فلسطين, תעתוק מערבית: פִלַסְטִין. באנגלית: Palestine) לציון ערבים ויהודים כאחד, אולם מאז הקמת מדינת ישראל כינוי זה מתייחס בדרך כלל לבני העם הערבי בלבד.
לפלסטינים מעולם לא הייתה מדינה עצמאית. לאחר ועידת רבאט, שנערכה באוקטובר 1974, הוכר אש"ף על ידי מדינות הליגה הערבית כמייצג הרשמי של הפלסטינים, והוא אף ייצג אותם בעצרת הכללית של האו"ם, במעמד של משקיף. בעקבות הכרה עולמית זו, החלו בשנת 1993 מגעים דיפלומטיים בין נציגים ישראלים לנציגי אש"ף, שהביאו לבסוף לחתימת הסכמי אוסלו, ולהקמת הרשות הפלסטינית.
מקור השם ומשמעותו
מקור השם פלסטין בשורש המקראי פ.ל.ש שהיה ל"פַּלַייסטינֵה" (ביוונית: Παλαιστίνη) בלשונם של הסופרים היוונים בעת העתיקה ובהם הרודוטוס לתיאור "פלשת" - חבל הארץ שכלל את מישור החוף הדרומי והשפלה הפנימית, שהיו בשליטת הפלשתים. השם 'פלשתינה' אומץ על ידי יורשי העולם היווני-רומי - העולם הנוצרי המערבי והושת על כל ארץ ישראל שנודעה כמולדת היהודים.
לאחר דיכוי מרד בר-כוכבא במאה ה-2 לספירה על ידי הרומאים, ובמסגרת צעדי הענישה הוחלף שמה של "פרובינקית יוּדֶאָה" ("יהודה" בלטינית) לסוריה-פלשתינה (בלטינית Palæstina). לרוב השתמשו בשם המקוצר "פלשׂתינה" ככינוי למחוז מנהלי זה. עם התפצלות האימפריה הרומית, קיבלה הממלכה הרומית המזרחית, היא האימפריה הביזנטית, את השליטה על המחוז והשאירה את שמו על כנו. בתקופה הביזנטית חולקה הארץ למחוזות פלשתינה פרימה, פלשתינה סקונדה ופלשתינה טרטיה.
לאחר הכיבוש הערבי במאה ה-7, נשמרה החלוקה המנהלית הביזנטית ושטחה של "פלשתינה פרימה" הפך בערבית ל"ג'ונד פלסטין", כלומר: המחוז הצבאי של פלסטין. במאה ה-10 אף התרחב שטחו של המחוז עד עמאן ומפרץ אילת.
לאחר כיבוש הצלבנים את ארץ ישראל, השתכח השם "פלשתינה" כשם מנהלי, אך נשאר כשם ספרותי לארץ ישראל בשפות האירופיות, שבעקבותיהן השתמשו לעיתים גם יהודים בשם זה.
במרוצת המאות ה-12 וה-13 נזנח המונח "פלסטין" כשמו של המחוז, שהמשיך להתקיים עד הפלישה המונגולית במאה ה-13 – תחת שלטון הממלוכים נתחלק שטחו למספר מחוזות. אולם אף על פי שמחוז "פלסטין" נעלם מהחלוקה המנהלית, השם הזה שרד כמציין את התחום הקודם של המחוז, ובסוף המאה ה-15 תיאר הגאוגרף הממלוכי מוג'יר א-דין את הנפות הכלולות ב"ארד פלסטין", שחפפו בקירוב את שטחם של "פלשתינה פרימה" ו"ג'ונד פלסטין". בתקופה הממלוכית (1260–1517) עם זאת, השם "פלסטין" היה מקובל רק בקרב חוגים משכילים מצומצמים.
למוסדות הנוצריים בארץ ישראל היה חלק חשוב ביצירת המושג הערבי של "פלסטין". תחום סמכותן של הפטריארכיות של ירושלים (היוונית-אורתודוקסית מאז השלטון הרומי והלטינית מאמצע המאה ה-19, כמו גם הבישוף האנגליקני באותה תקופה) הקיף את ארץ ישראל כולה, ולכן מושג זה היה בעל משמעות בקרב האוכלוסייה הנוצרית של ארץ ישראל. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התפשט החינוך הנוצרי בארץ ומוסלמים רבים שלחו את בניהם לבתי ספר נוצריים. נראה כי החינוך הנוצרי שימש "צינור" להקניית המושג לאוכלוסייה כולה. במאה ה-19 המונח היה שגור כציון גאוגרפי לחלק נרחב מארץ ישראל, כפי שמעידים על כך ספרי נוסעים ערבים ותעודות רבות, אולם הוא החל לקבל משמעות פוליטית לאומית רק בשלהי התקופה העות'מאנית, ככל הנראה במקביל לראשית ההתעוררות הלאומית הערבית בארץ בסוף המאה. לאחר מהפכת הטורקים הצעירים (1908) ועליית הלאומיות הערבית, הופיע ביפו בשנת 1911 היומון פילסטין. הופעתו ביטאה וחיזקה את המודעות העצמית של ערביי ארץ ישראל כקהילה ייחודית, וכך המונח "פלסטין", שזה מאות בשנים לא שימש כלל, החל בשלהי השלטון העות'מאני לרווח בקרב המשכילים הערבים בארץ ישראל. בתחילת המאה ה-20 התפתח השם "פלסטין" כמושג בעל משמעות גאוגרפית ודתית, ובהמשך קיבל גם משמעות פוליטית כתוצאה מן הלחץ של גורם חיצוני – הציונות.
לאחר כיבוש ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה וכינון המנדט הבריטי, נקבע לארץ ישראל השם "פָּלֶשְׂתִינָה (א"י)" (באנגלית Palestine) ותושביה, שקיבלו אזרחות ארץ ישראלית, כונו "פלשתינאים" (באנגלית Palestinians). ערביי ארץ ישראל כונו "ערבים פלשתינאים" (בערבית "פלסטינים") ויהודי ארץ ישראל כונו "יהודים פלשתינאים". עם זאת, ערביי ארץ ישראל באותה תקופה כינו את עצמם בדרך כלל "ערבים" ולא "פלסטינים", והמוסדות הבולטים שלהם, הוועד הפועל הערבי והוועד הערבי העליון, שנוסד בשנת 1936, השתמשו במונח "ערבי" ולא במונח "פלסטיני".
עם סיום המנדט הבריטי, הקמת מדינת ישראל והשתלטות ממלכת ירדן על יהודה ושומרון ומצרים על רצועת עזה, חדלה הנתינות הפלשתינאית מלהתקיים. שימוש במונח "פלסטינים" כשמו של עם ערבי נעשה רווח בעיקר לאחר הקמת מדינת ישראל ושימש גם לציון הפליטים הפלסטינים אשר שהו מחוץ לגבולות ישראל ונבדלו מן האזרחים של מדינות ערב אליהן נמלטו.
האיות העברי ("פלסטינים", "פלשׂתינים", "פלשׂתינאים" או "פלסטינאים") תלוי בשאלות היסטוריות, לשוניות ואף פוליטיות-אידאולוגיות ואין כתיב אחיד המקובל על הכול. חוסר אחידות זה משתקף גם במילונים: מילון אבן שושן (מהדורת 2000) תומך בכתיב "פלשתינאים" ו"פלסטינאים"; מילון מורפיקס תומך בכתיב "פלשתינאים" ו"פלסטינים". כיוון שהשם "פלסטין" הוא כינוי עצמי ערבי, מעדיפים רוב החוקרים להשתמש בו. מאידך, הכתיב "פלשתינה" מזהה את המילה עם המקור המקראי, וכך היו שראו בו אמירה פוליטית המשכיחה את יחס היהודים לארץ, ומאידך, יש בכך גם משום המשך של מנהגם של הסופרים העבריים החדשים. פרופ' שמעון שמיר טוען שיש לעשות הבחנה ברורה בין "פלשתינאים" ל"פלסטינים": פלשתינה בפ' דגושה ופלסטין בפ' רפויה, המייצגות שני מושגים שונים. "פלסטין", לדבריו, "הוא מושג ערבי המעוגן בהוויה הערבית". הוא מתריע על כך שהמושג הלועזי Palestine עובר תמורה בעולם ומאבד את משמעותו ההיסטורית: "הדור הצעיר בקרב אומות העולם גדל כיום בנוף פוליטי שבו Palestine היא ארצו של אש"ף".
תאוריות על מוצא הפלסטינים
מאז המאה ה-20 מתנהל דיון בין היסטוריונים, הוגי דעות ופוליטיקאים, בעניין מוצאם של ערביי ארץ ישראל, במיוחד הפלאחים – סוגיה שתפשה לה מקום בתודעה הלאומית הפלסטינית הנפרדת מהלאומיות הערבית הכללית.
התאוריה "הכנענית"
כחלק מרטוריקה הנשמעת לעיתים כנגד טענת היהודים לקדימות בזיקה לארץ ישראל, טוענים גם כמה דוברים פלסטיניים כי שורשיו הביולוגיים של העם הפלסטיני המודרני נעוצים בכנענים, היינו עמים שישבו בארץ כנען עוד קודם שהתבסס בה עם ישראל. לדוגמה, הפוליטיקאי הפלסטיני פייסל חוסייני פרסם לוח שנה בו נכתב כי "היבוסים, שהיו בין עמי כנען השמיים, הם אבותיהם של הפלסטינים בני זמננו".
אחד הקשיים בתאוריה זאת היא שאין לאוכלוסייה הערבית פלסטינית שום סממן תרבותי ולשוני ואף לא מסורת המעידה על שייכות כלשהי אל העמים הכנענים. קושי נוסף טמון בכך שעד תחילת המאה ה-20 האוכלוסייה הערבית של ארץ ישראל נהגה לראות את ראשיתה עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל במאה ה-7 לספירה ולא הגדירה את עצמה כיישות לאומית נפרדת משאר חלקי העולם הערבי. ההיסטוריון והארכאולוג האמריקני אריק קליין, המתמחה בתקופות הברונזה והברזל בארץ ישראל ובמזרח הקרוב הקדום, כותב כי "הטענות הללו לפיהן הפלסטינים המודרניים הם צאצאי היבוסים הקדומים מועלות ללא כל ראיה תומכת. על-אף שחלק יחלקו על כך, היסטוריונים וארכאולוגים הגיעו למסקנה שרוב הפלסטינים המודרניים, אם לא כולם, כנראה קשורים יותר לערביי ערב הסעודית, תימן, ירדן ומדינות אחרות מאשר ליבוסים, לכנענים או לפלשתים הקדומים".