cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ראנד פול
עמדותיו
באשר לנישואים חד-מיניים ציין פול כי הוא מאמין במוסד הנישואים המסורתי ומאמין כי על כל מדינה בארצות הברית להחליט בעצמה על המדיניות בנושא ולא שתוכתב על ידי הממשל הפדרלי. הוא מתנגד חריף להפלות והגיש הצעה לחוק להגנה על חיי העובר מיום היווצרו. בתחום האנרגיה הוא תומך בהרחבה של קידוחים וחיפושים על קרקעות מדינה, והרחבה של קו צינור קיסטון, חרף התנגדות ארגוני שמירת הטבע. בנושא ההגירה לארצות הברית, מתנגד פול למתן אזרחות למהגרים בלתי חוקיים שהשתקעו במדינה, ותומך בבניית גדרות, מחסומים ובסיסי צבא לאורך הגבול לצורך מניעת חדירת מסתננים. הוא מתנגד לחוק הפטריוט ונגד האזנות של הסוכנות לביטחון לאומי לאזרחים אמריקאים. במאי 2015 ערך פיליבסטר בן 11 שעות למניעת אישור מחדש של החוק.
פול תומך באקטיביזם שיפוטי מאחר שלדבריו הוא מקדם מטרות את החופש ואת מטרות השמרנים ויכול להביא לפסילת חוקים ליברלים כגון אובמה-קייר ורגולציות הפוגעות למשל בחופש העיסוק. הוא הביא כדוגמה חיובית את פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1905 בתיק לוכנר נגד מדינת ניו יורק שקבעה כי הרגולציה שהגבילה את מספר שעות עבודת האופים נוגדת את חופש החוזים המעוגן בחוקה האמריקאית. הפסיקה הביאה לעידן של אקטיביזם שמרני בבית המשפט שהסתיים ב-1935.
בדצמבר 2014 הביע פול תמיכה בחידוש היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לקובה שיזם הנשיא ברק אובמה, דבר שגרר לעימות פומבי עם חברו למפלגה, הסנאטור מרקו רוביו, שהתנגד למהלך.
דוד בן-שימול (משמר הגבול)
דוד בן-שימול (נולד ב-1954) הוא תת-ניצב בדימוס במשטרת ישראל, מפקד הימ"מ בשנים 1995–1999.
מוחמד גנאים
מוחמד גְנֵאִים (ערבית: محمد غنيم, תעתיק מדויק: מֻחַמד ע'נים) הידוע בשם אבו מאהר (נולד ב־29 באוגוסט 1937) הוא פוליטיקאי פלסטיני, שכיהן כחבר הוועד המרכזי של פתח.
בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20 היה מפקד פת"ח בגזרת ירדן.
קורות חייו
גנאים נולד בירושלים. את דרכו הפוליטית החל בארגון האחים המוסלמים. ב-1959, לאחר הקמת פת"ח, פרש מארגון האחים המוסלמים וחבר ליאסר ערפאת. ב-1968 מונה על ידי ערפאת למפקד גזרת ירדן של פת"ח, ובשלהי אותה שנה מונה גם כחבר בוועד המרכזי של פת"ח והופקד על מחלקת הארגון והגיוס.
ביולי 2007 התירה ישראל את שובו מתוניסיה בעקבות בקשה של יושב ראש הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס. גנאים התרצה והסכים לחזור, אך נשאר עוד כשנתיים בתוניסיה. באוגוסט אותה שנה הודיע עבאס כי בכוונתו לפרוש מהחיים הפוליטיים וכי אין בכוונתו להאריך את כהונתו פעם נוספת. במקביל דיווח העיתון הערבי הלונדוני "אל-קודס אל-ערבי" כי חברי הוועד המרכזי של פת"ח סוברים כולם שהמועמד המתאים להתמודד בבחירות ליו"ר הרשות הפלסטינית הוא גנאים. נביל שעת', חבר הוועד המרכזי של פת"ח, טען בתגובה כי נושא זה אינו קיים על סדר היום של הוועד המרכזי של התנועה, ושלל את כל הידיעות שפרסמו אמצעי התקשורת.
בספטמבר 2009 שב גנאים לשטחי הרשות הפלסטינית לקראת ועידת הפתח. בשובו, סימל גנאים את איחוד הפלגים בתנועה ואת יציאתה לדרך חדשה. גנאים אף התמודד בבחירות לוועד המרכזי של פתח, והצליח להיכנס אל הוועד מהמקום הראשון, כשהוא עוקף בכירים כמו מרואן ברגותי ומוחמד דחלאן. לאחר הבחירות, פעל גנאים בוועד המרכזי שמקיים פגישות קבועות, והמשיך לפעול מאחורי הקלעים כפי שנהג לעשות טרם שובו.
בוועידת הפת"ח השביעית שנערכה בדצמבר 2016 ברמאללה, לא נבחר גנאים. במקומו כמזכ"ל הוועד המרכזי של פת"ח נבחר ג'יבריל רג'וב.
יצרכן
"יצרכן" (הלחם בסיסים של המילים יצרן וצרכן, בעקבות האנגלית: Prosumer), הוא מונח שנוצר על מנת לתאר גורם כלכלי חדש, של צרכן שגם מייצר את השירות או המוצר שהוא צורך. מונח זה קיבל תאוצה ניכרת בשל מהפכת וב 2.0, שהפכה את סוגיית העלאת התכנים לאינטרנט והפצתם בקרב אחרים לקלה ונגישה מאי פעם. כיום הצרכנים מהווים שוק כלכלי שלא ניתן להתעלם ממנו, וכן גורם עולה בחשיבותו בכלכלה האינטרנטית.
מקור המילה
חוקרי התקשורת מרשל מקלוהן וברינגטון נביט, הציעו בספרם מ-1972 "Take Today", כי בעקבות ההתפתחות הטכנולוגית, הצרכן יהפוך ליצרן. בספרו מ-1980 "הגל השלישי", העתידן אלווין טופלר טבע את המושג prosumer, כאשר חזה כי תפקידיהם של היצרנים והצרכנים יטשטשו ויתאחדו. בתרגום לעברית של הספר, בידי עמי שמיר, תורגם prosumer ל"יצרכן". טופלר טען שעל מנת להמשיך להגדיל את הרווח, על יצרנים יהיה לייצר מוצרים אשר עוברים התאמה אישית באופן המוני. אולם על מנת להשיג רמה גבוהה של התאמה אישית, הצרכנים יצטרכו לקחת חלק בתהליך היצור, כאשר הדגש הוא בציון דרישות העיצוב. ניתן לטעון שמדובר במידת מה בתיאור יחסים אשר קיימים בין צרכנים ליצרנים מסוימים במשך תקופה ארוכה; ארכיטקטים מהווים דוגמה טובה, מאחר שהם מייצרים את המבנה מתוך מקצוענותם תוך כדי התייחסות לדרישות הצרכן.
היצרכן בעידן האינטרנט
ישנם ביטויים רבים ליצרכנות באינטרנט, שכאמור הואצה מאוד בעקבות מהפכת וב 2.0.
יצרכנות מתבטאת בבלוגוספירה; כותבים רבים מעלים תוכן, ותוך כדי צורכים תוכן כתוב של בלוגרים אחרים, ומגיבים אליו. נוצר כמעין משוב קבוע בין יוצרי וצרכני התוכן בבלוגוספירה שמגלם היטב את היצרכן.
דוגמה נוספת התאפשרה בזכות אתרי הסטרימינג השונים ויוטיוב בראשם. יוטיוב ברובו מורכב מתוכן שמעלים גולשים; חלק מהתוכן הוא חומר קיים אשר לא נמצא באינטרנט (למשל, קליפים של אמנים), קליפים מקוריים שמעריצים מפיקים לאומנים החביבים שלהם, תוכן מקורי לחלוטין ועוד.
כמו כן, תוכנות הקוד הפתוח השונות מהוות ביטוי ליצרכנות; קהילות המפתחים באינטרנט משחררות מוצר אשר ניתן לבצע בו שינוי בהתאם לצורכי המשתמש. תוכנת לינוקס למשל היא דוגמה לתוכנת קוד פתוח, שלה גרסאות רבות שנוצרו על ידי משתמשים שונים.
ביטוי נוסף ליצרכנות נמצא בעולם משחקי המחשב; יצרניות המשחקים משחררות ותומכות ב"מודינג", ייצור מחדש של שלבים או מודים שונים למשחק, על מנת להאריך את חייו וכן נותנים מקום לביטוי רצונם של צרכני המשחק. דוגמה לכך היא המשחק "קאונטר סטרייק", אשר לקח את המנוע של משחק הפעולה "האף לייף" והפך אותו לאחד ממשחקי הרשת הפופולריים ביותר. כמו כן חברת בליזארד, בגרעין המעריצים האדוק שלה, אותו היא משתפת בפיתוח המוצר (אם כי בשלב הפיתוח לא בצורה אקטיבית), ולאחר שחרור המשחק נותנת להם כלים רבים לפיתוח גרסאות שונות של המשחק בעצמם.
סופרי דור תש"ח
סופרי דור תש"ח (או דור בארץ / דור הפלמ"ח) הוא כינוי לקבוצה של יוצרים ספרותיים שפעלו בישראל במהלך שנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20. מדובר בקבוצת יוצרים בעלי קבוצת גיל, סגנון ספרותי והזדהות אידאולוגית שונה. היוצרים, ילידי שנות העשרה והעשרים של המאה ה-20 היו הדור הראשון שנולד וכתב בארץ, מה שייחד אותם מאוד מבחינה ספרותית ומכאן כינויים. תופעת יצירתם נבעה מהיותם הדור היהודי הראשון המופיע בארץ ישראל ששפת-אמם היא עברית וגדלו אל-תוך תרבות יהודית, חילונית ולאומית.
רוב יצירותיהם פורסמו בכתבי העת שזוהו עם מפלגות השמאל של התקופה "על המשמר, "משא", "למרחב" ו"אורלוגין" כמו גם בספרית פועלים. רובם הגדול של סופרי דור תש"ח זוהו עם מפ"ם וחלקם כיהנו בכנסת מטעמה.
רקע היסטורי
היצירה נועדה לבטא את רגשותיו של דור חדש ומיוחד, שבניגוד לאבותיו חי חיים עצמאיים בארץ ישראל. עולמו וחינוכו של דור זה היו שונים לגמרי מעולמם של אבותיהם - יוצאי אירופה ועל כן היה מקום לצפות לפריצה של זרם ספרותי, שיבטא את רוחו המיוחדת והחדשנית. גם מאורעות התקופה - השואה, המאבק בבריטים ומלחמת העצמאות דרשו יצירות ספרותיות שיעסקו בהן.
התפתחות
נהוג לראות בפרסום יצירתו של ס. יזהר, "אפרים חוזר לאספסת" ב-1938 את מבשרו של גל זה. לכדי ביסוס הגיע הזרם עם פרסומם של חוברות שהכילו כמה סיפורים קצרים ונקראו "ילקוט הרעים" לאחר 1943. לביסוס סופי וקיבוע יצירתו הגיע דור תש"ח ב-1945-1946, עת הופיעו הרומנים הראשונים של יוצרי דור זה ("הוא הלך בשדות" - משה שמיר, "אפורים כשק" - יגאל מוסינזון).
קום המדינה היווה בעיה רצינית עבור יוצרים אלו שכן הם לא הורגלו בחיים נורמטיביים ושגרתיים כפי שנוצרו במדינה לאחר מלחמת העצמאות, עבורם היה מדובר במשבר אישי וספרותי כבד, הם לא ידעו איך להתמודד עם השגרה המעיקה ועם השינויים הדמוגרפיים וההתברגנות. לקראת סוף שנות החמישים ובעיקר בשנות השישים של המאה ה-20 הלכה יצירתו של הזרם ודעכה - הוא לא דיבר אל המוני העולים החדשים והאותנטיות שלו נשחקה בחלוף השנים.
כמה יצירות המשתייכות לזרם זה נכנסו לפנתיאון התרבות הישראלית ביניהם יצירתו המפורסמת של משה שמיר - "הוא הלך בשדות" ויצירתה המפורסמת של נעמי פרנקל - שאול ויוהאנה, יצירות אלו נלמדות במסגרת הבגרות בספרות.
בין היצירות הספרותיות, המאפיינות ביותר את לבטיו של דור תש"ח לאחר מלחמת העצמאות, ראוי לציין את ספריו של חנוך ברטוב, בעיקר באמצע הרומן ומתום עד תום, את חדווה ואני של אהרן מגד ואת פנים אל פנים של אבא קובנר.
נושאי כתיבה
סיפוריהם של בני דור תש"ח היו ריאליסטים ובעלי מאפיינים אוטוביוגרפים מסוימים. הם עסקו בעיקר בשלושה נושאים - היסטוריה קרובה ורחוקה- מלחמת העצמאות והמאבק בבריטים מחד וימי בית ראשון ושני מאידך; השואה והגלות; ומציאות החיים במדינה הצעירה והמתהווה.
בני מזאב
בני מְזַאבּ (במזאבית: ⴰⵜ ⵎⵣⴰⴱ, הם קבוצה אתנית בֶּרְבֶּרִית המתגוררת באזור מזאב שבצפון מדבר הסהרה, באלג'יריה של ימינו. קבוצה זאת דוברת את הדיאלקט מזאבית (Tumẓabt; טומזאבט) השייך לקבוצת הדיאלקטים הזנאטיים של שפות ברבריות. רובם דוברים גם ערבית אלג'יראית.
בני מזאב מונים, נכון להערכה משנת 2007, כ-150 אלף נפשות. מבחינה דתית, רוב המזאבים משתייכים לזרם האיבאדיה של האסלאם.
היסטוריה
עמק המזאב יושב כבר בתקופת האבן החדשה ושרידי מבנים המעידים על כך נמצאו ברחבי האזור. באופן היסטורי ההתיישבות באזור הייתה סמי-נוודית. לאחר הכיבוש המוסלמי של המגרב, אזור מזאב היה מקלט לרבים מבני זרם האיבאדיה של האסלאם, שנמלטו מפני הרדיפות שהנהיג כנגדם בית אומיה בגין אמונותיהם ההטרודוקסיות. לאחר הגעתם הם הפיצו את האמונה המוסלמית-איבאדית בקרב השבטים הבֶּרְבֶּרִים המקומיים.
לאחר פירוקה של השושלת הרסתמידית האיבאדית, ששלטה באזור צפון אלג'יריה, על ידי השושלת הפאטמית, השליט הרסתמידי האחרון מצא מקלט בקרב שבט מקומי שחי בקרבת היישוב אוראגלה, מה שנתן חיזוק נוסף לכוחה של האיבאדיה באזור מזאב. עם הזמן רוב תושבי האזור המקומיים הצטרפו לזרם האיבאדי.
אזור המזאב היה השער הצפוני של מדבר הסהרה, ובו שכנו כמה מנאות המדבר החשובים ביותר שעל מסלול הסחר הטרנס-סהרי. כתוצאה מכך עברו בו סחורות רבות, בהן זהב ועבדים. המסחר הענף עודד את האיבאדים להקים נקודות יישוב חדשות. אלאטאף (El-Ateuf) הוקמה בשנת 1012, בו נורה (Bou Noura) הוקמה בין השנים 1046-1048 ובני אישגון (Beni-Isguen) הוקמה בין השנים 1048-1054. המקורות לגבי תאריך ההקמה של היישובים ע'רדאיה (Ghardaïa) ומליכּה (Mélika) אינם מדויקים, אך ידוע שגם הם הוקמו לראשונה במהלך המאה ה-11. לחץ דמוגרפי במאה ה-17 הביא להקמת שני היישובים הנותרים באזור - גרארה (Guerrara) ובריאן (Berrian).
כל אחד מהיישובים באזור המזאב נבנה לפי עקרונות אדריכליים קבועים, והוקף בחומה. במרכזו של היישוב ניצב מסגד הבנוי כמצודה והמינרט שלו שימש כמגדל תצפית ושמירה. במסגד שכנו גם ארסנל נשק ומאגר תבואה, והוא הוקם כמעוז אחרון במקרה של מצור. כל בתי היישוב הוקמו במעגלים סביב המסגד, על חלקות שוות בגודלן, אשר ייצגו עקרונות של שוויון חברתי. מחוץ לחומת היישוב שוכן בית הקברות שבו מצבות אחידות למעט אלה המסמנות את קבריהם של חכמים. בעונות הקיץ נהגו המוזאבים להגר לערי קיץ שהוקמו סביב מטעי דקלים, ומנהג זה נהג ברציפות עד המאה ה-20.
במהלך התקופה העות'מאנית באלג'יריה לרוב שמרו השבטים באזור מזאב על שלטון עצמאי, ולא הוכפפו לדאי (השליט המקומי מטעם העות'מאנים) שישב באלג'יר.
בשנת 1830 צרפת פלשה לאלג'יריה העות'מאנית וכבשה את חלקה הצפוני. למשך העשורים הבאים הצרפתים הסתפקו בשליטה על צפון אלג'יריה, ולא השתלטו על אזור מזאב הדרומי. בשנת 1859 ניסחו תושבי המקום הסכם עם הצרפתים לפיו תישמר האוטונומיה של האזור. השלטון השבטי האוטונומי נמשך עד שנת 1882, אז סופח האזור באופן סופי לאלג'יריה הצרפתית.
ב"פנטאפוליס" - חמש הערים הראשיות, התגוררו 18,892 תושבים בשנת 1892, ועוד מספר אלפי תושבים גרו בעיירות שמחוצה לו. לאורך השנים נוצרה רציפות אורבנית מסוימת בין חמש העיירות שמהוות חלק מה"פנטאפוליס". בשנת 1962, עת קיבלה אלג'יריה עצמאות מצרפת, התגוררו ב"פנטאפוליס" כ-40 אלף תושבים ובעיירות שמחוצה לו התגוררו כ-40 אלף תושבים נוספים. בימינו מתגוררים בע'רדאיה, עיר הבירה של האזור, כ-90 אלף תושבים, ובבני אישגון, עיר המסחר המרכזית, מתגוררים כ-5,000 תושבים. האזור חווה תמורות רבות בעת המודרנית, אך לצד זה המזאבים שמרו על המסורות הדתיות, האדריכליות והתרבותיות הייחודיות להם. עמק המזאב הוגדר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1982.
עלמון
עַלְמוֹן או עֲנָתוֹת היא התנחלות ויישוב קהילתי בהרי בנימין, הממוקם בגוש אדומים ממזרח לירושלים ושייך למועצה אזורית מטה בנימין. היישוב מונה כיום כ-300 משפחות.
שם היישוב
תושבי היישוב ביקשו לקרוא לו עֲנָתוֹת על שם עיר הכוהנים המקראית הנודעת ענתות, ששמה השתמר בכפר ענאתא הסמוך, ושיש המזהים את מיקומה המדויק ב"ראס אלח'רבה" שבשטח הכפר. בעיר זו התגוררו בין היתר אביעזר הענתותי מגיבורי דוד המלך, אביתר הכהן, וכן ירמיהו הנביא:.
שמו הרשמי של היישוב, עַלְמוֹן, ניתן לו בידי ועדת השמות הממשלתית לאור הקמתו בצמוד לאתר הארכאולוגי חורבת עלמית, המשמר את שמה של העיר המקראית עלמון, שנקראה בתנ"ך גם עָלֶמֶת, ואשר שכנה בסמוך לענתות:, וכן:.
היסטוריה
גרעין של 60 משפחות ירושלמיות היה תחילת היישוב. לאחר שנתיים נתקבל אישור ממשלתי להתיישב על גבעה צפונית לירושלים.
היישוב "ענתות" נוסד בשנת 1982 על ידי קבוצת אנשים אידאולוגים שבקשה להקים יישוב חילוני ובחרה להתיישב בתוך נוף מדברי מעל מעיין נובע, עין פרת, שבואדי קלט. בשלב הראשון הניחה החטיבה להתיישבות 15 בתים זמניים מתוך מטרה כי התושבים יבנו עם הזמן את בתיהם בסגנון בנה ביתך, מה שאכן קרה. החטיבה להתיישבות טענה בתגובה להתנגדות עיריית ירושלים להקמה (העירייה התנגדה משום שלטענתה לא היה נחוץ להקים יישוב כה סמוך לעיר, כשבאותו זמן החלו ההכנות להקמת שכונת פסגת זאב הסמוכה מאוד ליישוב). בתשובה לטענות העירייה אמרו בחטיבה להתיישבות כי גורמי הביטחון ביהודה ושומרון הם שלחצו להקים את היישוב בהקדם על מנת לשמור על קרקעות המדינה.
עשור לאחר הקמת היישוב, גרו בו 60 משפחות.
בשנת 2002 הוחל בהקמת שכונה חדשה ממערב ליישוב.
ב-2004 הועברה הכניסה ושער היישוב מערבה, על מנת לכלול את השכונה החדשה.
ב-2009 התגוררו ביישוב 827 נפשות.
אוכלוסיית היישוב מגוונת וכוללת זוגות צעירים, משפחות עם ילדים בכל הגילאים, מבוגרים, עולים חדשים וותיקים. מבין תושבי היישוב יש בעלי השכלה, אומנים, קציני צבא ומשטרה, שכירים ובעלי מקצועות חופשיים. מרבית התושבים עובדים בירושלים ולאחרונה החלו לפעול עסקים קטנים גם ביישוב עצמו.
לפי טענות ארגון "שלום עכשיו", חלק משטח ההתנחלות נמצא על קרקע פרטית בבעלות פלסטינים.
קתרין פולאסקי
ד"ר קתרין פולאסקי (באנגלית: Katherine Pulaski), בגילומה של השחקנית האמריקאית דיאנה מולדואר, היא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיעה בעונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", כקצינת הרפואה הראשית המחליפה את ד"ר בוורלי קראשר.
סקירה
בתחילת שנת 1968 גילמה מולדואר את דמותה של ד"ר אן מאלהול, בפרק "Return to Tomorrow" מעונה 2 של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית". בשלהי אותה שנה, חזרה והופיעה מולדאר בעונה 3 של אותה הסדרה, בפרק "Is There in Truth No Beauty?", בדמותה של ד"ר מירנדה ג'ונס.
למרות היותה דמות קבועה ב-"מסע בין כוכבים: הדור הבא", מולדואר תמיד מופיעה בכתוביות פתיחה כ-"כוכבת אורחת מיוחדת".
לאחר סיום הפקתה של העונה השנייה של "הדור הבא", מולדאר עזבה סדרה זו והצטרפה לצוות שחקני "פרקליטי אל איי". גייטס מק'פאדן חזרה, כדי להמשיך ולשחק את דמותה של ד"ר קראשר. מעולם לא נחשף למה פולאסקי עזבה את האנטרפרייז. מאז עזיבתה, שמה מוזכר מדי פעם. היא מוזכרת בצורה ישירה, כאשר ד"ר קראשר מתייחסת אל טכניקת מחיקת הזיכרון לטווח הקצר שלה, בפרק העונה השלישית "Who Watches the Watchers". פולאסקי מוזכרת בעקיפין בפרק "Ship in a Bottle" מעונה 6, כבת-הערובה של פרופסור מוריארטי, בהופעתו הקודמת בסדרה. מאוחר יותר, בסיום הסדרה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", שמה של פולאסקי נשמע בהכרזה במכשיר אינטרקום, המותקן ברחבי מתקן רפואי של צי הכוכבים, בו קתרין ג'ינוויי מבקרת את ידידה החולה טובוק.
ביוגרפיה של הדמות
טרם שירותה על סיפון האנטרפרייז-D, פולאסקי הוצבה על ספינת החלל ריפולס (Repulse), תחת פיקודו של קפטן טגרט (Taggart), שהצטער כי עזבה.
פולאסקי היא רופאה די מסורתית, בקיאה בשיטות שהאחיות תחתיה מחשיבות כארכאיות, כגון תחבושת גבס. היא מפגינה התנהגות קרירה כלפי מטופליה, והיא ידועה בחלוקת מרשמים עבור "PCS", הידועים גם בשם "מרק העוף של פולאסקי", לטיפול במחלות קלות.
ישנם לא מעט קווי דמיון בין ד"ר פולאסקי, לבין ד"ר ליאונרד מק'קוי, מהסדרה "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית". לשניהם יש חוסר אמון במשגרי הטלפורטציה, באנדרואידים ובמעשי שטויות.
היא הרבה יותר חברותית, תוססת וצעקנית, ביחס לבברלי קראשר השקטה והמאופקת. כמו כן, יש לה אופי טבעי של התרוממות-רוח, והיא יודעת להיות מקסימה כלפי רוב אנשי הצוות, בעוד שבאותו הזמן היא אוהבת להעיר הערות הומוריסטיות או סרקסטיות מדי פעם. בקיצור, יש בה תכונות אישיות טיפוסיות מובהקות של "אנושיות", וניתן לתארה כהיפך של כל הדמויות הרגועות והרציונליות, כגון דאטה או ספוק, אשר מאופיינים כחסרי תכונות אלה.
פולאסקי היא דמות מכובדת גם בתחום המחקר. הספר שלה, "מודלים ליניאריים של התפשטות נגיפים" (Linear Models of Viral Propagation), נחשב במשך שנים לטקסט חובה עבור כל מי שעוסק בנושא.
פולאסקי הספיקה להתחתן ולהתגרש שלוש פעמים, בטרם הצטרפתה לצוות האנטרפרייז בשנת 2365. היא נשארה ביחסים טובים עם כל שלושת הבעלים-לשעבר שלה. כמו כן, הייתה לה מערכת יחסים רומנטית עם קייל רייקר, אביו של הקצין הראשון של האנטרפרייז ויליאם רייקר, אך הם מעולם לא נישאו בגלל העיסוק שלו בעבודתו.
היא מפגינה עניין רב בלוטננט וורף, במהלך הפרק "Up the Long Ladder". וורף חש נבוך, כשאובחן עם המחלה הקלינגונית המקבילה לחצבת (מאחר שבאופן מסורתי זוהי מחלת ילדות); פולאסקי, בניגוד לתקנות, משמיטה את האיבחון ואת הטיפול מהתיק הרפואי שלו, על מנת להגן על כבודו. ורף מביע את הכרת התודה שלו בכך שהוא מזמין אותה להשתף בטקס תה קלינגוני - משהו שבדרך כלל לא משתפים בו זרים - תוך שהוא מציין שהיא לא ממש חייבת לצרוך תה, כיוון שהוא רעיל למדי לבני אדם. פולאסקי, לעומת זאת, מזריקה לעצמה מיד נוגדן לרעל, על מנת שתוכל לחלוק עמו את החוויה באופן מלא. היא רואה בהצהרתו שמוות, כמו תה, הוא משהו שמוטב לשתף בצורה "רומנטית". לאחר שתיית התה, פולאסקי מבקשת מוורף לשמוע שירי אהבה קלינגונים.
לפולאסקי יש כמה בעיות "אישיות" עם לוטננט-קומנדר דאטה. אף על פי שדאטה מאז ומתמיד נחשב כבעל חיים (ומאוחר יותר - זכה בזכויות החוקיות של יצורי חיים תבונתיים), פולאסקי חושבת עליו רק בתור מכונה, ואיננה מבינה מדוע הוא רוצה להיות אנושי. לפעמים היא מדברת עליו בגוף השלישי תוך שהוא נוכח, ומתייחסת אליו כאל "זה".
שמילו פון ליטוויץ
גנרל שמילו פון ליטוויץ (בגרמנית: Smilo von Lüttwitz; 23 בדצמבר 1895 – 19 במאי 1975) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון ליטוויץ נולד ב-23 בדצמבר 1895 בשטרסבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, והיה בנו של הגנרל ולטר פון ליטוויץ. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס פון ליטוויץ לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הפרשים ה-24 (הדוכסות הגדולה של הסן ה-2), ולחם עמו במהלך המלחמה, וב-10 באוגוסט 1914 הועלה לדרגת לויטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון ליטוויץ לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1925 הועלה פון ליטוויץ לדרגת אובר לויטננט, וב-1 במאי 1930 הועלה לדרגת ריטמייסטר. שנה לאחר מכן, מונה למפקד פלוגה 1 ברגימנט הפרשים ה-6 (הפרוסי), וב-1 בנובמבר 1935 הועלה לדרגת מיור. באוקטובר 1936 מונה למפקד גדוד הסיור הממונע ה-5, וב-1 בינואר 1939 מונה לשליש הקורפוס הממונע ה-15, והועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה פון ליטוויץ שליש הקורפוס הממונע ה-15, ולחם עמו במערכה בפולין, כחלק מהארמייה העשירית במסגרת קבוצת ארמיות דרום. ב-9 במאי 1940 מונה פון ליטוויץ למפקד זמני של רגימנט הרובאים ה-12, ולחם עמו בשלב הראשון של המערכה על צרפת כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-15. ב-20 במאי 1940 הוחלף פון ליטוויץ על ידי מפקד הרגימנט קונרד פון בילו, אולם לאחר פציעתו של הלה ב-14 ביוני חזר פון ליטוויץ לפקד על הרגימנט. במהלך מבצע ברברוסה לחם פון ליטוויץ עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-24, וב-27 באוקטובר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-1 בנובמבר 1941 הועלה פון ליטוויץ לדרגת אוברסט, וב-14 בינואר 1942 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 במרץ 1942 מונה פון ליטוויץ למפקד חטיבת הרובאים ה-4, שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת קורפוס הפאנצר ה-47, ולאחר מכן במסגרת הקורפוס ה-35, וב-1 ביולי 1942 מונה למפקד הדיוויזיה ה-23, שהייתה חלק מהקורפוס ה-82 במסגרת הארמייה ה-15. ב-1 בספטמבר 1942 הועלה פון ליטוויץ לדרגת גנרל מיור, וב-14 בספטמבר 1942 הוסבה הדיוויזיה שבפיקודו לדיוויזיית הפאנצר ה-26. באוגוסט 1943 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-76 במסגרת הארמייה העשירית, וב-1 באוקטובר 1943 הועלה פון ליטוויץ לדרגת גנרל לויטננט. בפברואר 1944 קיבל פון ליטוויץ את אות הפציעה בזהב, וב-16 במרץ 1944 קיבל על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-4 ביולי 1944 קיבל פון ליטוויץ תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-20 ביולי מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-46, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות צפון אוקראינה, ובתחילת אוגוסט הועבר תחת פיקוד הארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ופיקד עליו בניסיון בלימת המתקפה הרוסית. ב-23 באוגוסט נהרג בנו של פון ליטוויץ במהלך הקרבות, וב-1 בספטמבר 1944 הועלה פון ליטוויץ לדרגת גנרל חיל השריון.
ב-21 בספטמבר 1944 מונה פון ליטוויץ למפקד הארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, במקום ניקולאוס פון פורמן שפרש מתפקידו, אך ב-20 בינואר 1945 הודח מתפקידו על ידי פרדיננד שרנר, עקב אי ציות לפקודות. פון ליטוויץ הועמד למשפט צבאי בטורגאו, אך זוכה במשפט. ב-30 במרץ 1945 מונה פון ליטוויץ למפקד הקורפוס ה-85, שהיה חלק מהארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות G, וב-7 במאי נפל בידי פרטיזנים צ'כים, שהעבירו אותו כעבור יומיים לאמריקאים.
לאחר המלחמה
פון ליטוויץ שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר פון ליטוויץ בקובלנץ, ובשנת 1957 התגייס לבונדסוור בדרגת גנרל לויטננט, ושירת בו כמפקד הקורפוס ה-3 עד לשנת 1960. לאחר מכן חזר פון ליטוויץ לביתו, עד למותו ב-19 במאי 1975.
העורף במלחמת לבנון השנייה
מלחמת לבנון השנייה התנהלה בקיץ 2006 בין ישראל לארגון חזבאללה. במלחמה זו סבל העורף רבות כתוצאה מהפצצות של שני הצדדים. חזבאללה שיגר רקטות רבות במכוון לעבר יישובים ישראלים בצפון, ואילו ישראל הפציצה בצורה נרחבת את עמדות חזבאללה בלבנון, ועקב כך נגרמו פגיעות רבות באזרחים לבנוניים.
העורף בישראל
כבר מתחילת המלחמה החל חזבאללה בהפגזה מסיבית של העורף הישראלי בעשרות רקטות מדגם גראד 122 מ"מ ("קטיושות"), על מנת לחפות על החטיפה. הרקטות פגעו ביישובי קו העימות כגון קריית שמונה ונהריה, אך הרחיקו גם עד צפת. כבר ב-13 ביולי תקף חזבאללה את חיפה ברקטות ארוכות טווח מדגם פג'ר 3 ו-5 תוך יצירת משוואה שהתקפה על ביירות כמוה כמתקפה על חיפה. ב-14 ביולי, החל צה"ל בתקיפה מאסיבית בלבנון. ההפגזות התעצמו ככל שהחריף העימות, כאשר חזבאללה יורה כ-120 רקטות ליום בממוצע, ובשיא מעל ל-250 רקטות ביום. סה"כ נורו 3,970 רקטות. רוב הרקטות שנורו היו רקטות גראד קצרות טווח 122 מ"מ (טווח 20 ק"מ) ו-122 מ"מ משופרות (טווח 40 ק"מ) אך חזבאללה ירה גם רקטות ארוכות טווח תוצרת סוריה ואיראן בקטרים של 220 מ"מ (עם ראש קרבי המכיל רסס של 40,000 כדוריות מתכת) ו-302 מ"מ אותן כינה "חייבר 1" (טווח 100 ק"מ). רקטות אלו פגעו באזור חיפה והקריות והרחיקו גם עד טבריה, עפולה, נצרת, חדרה, בנימינה, בית שאן, כפר סבא, נתניה פתח תקווה ושטחי הרשות הפלסטינית. בניגוד לאיום של נסראללה, הוא לא פגע בתל אביב. רקטות רבות נפלו בקריית שמונה וסביבתה (1,012 רקטות), בנהריה ועכו (808 רקטות בנהריה, 711 רקטות בעכו), בסביבות מעלות (642 רקטות) ובעיר צפת וסביבתה (471 רקטות). באזורי כרמיאל, ראש פינה, הגולן, טבריה, והקריות, פגעו בין 100 ל-180 רקטות. באזורי עפולה, נצרת, חדרה, בנימינה, בית שאן, כפר סבא, נתניה ופתח תקווה נפלו בין 5 ל-25 רקטות. ב-16 ביולי נהרגו שמונה מעובדי מוסך הרכבת בחיפה.
מירי הרקטות נהרגו 44 אזרחים באופן ישיר ועקיף, בהם יהודים, ערבים ודרוזים, ו-12 חיילים. נפצעו כ-2,000. מד"א טיפל בלמעלה מ-1,000 מקרים.
נזק כבד נגרם למבנים שנפגעו על ידי הרקטות, אבל רוב הרקטות נחתו בשטחים פתוחים גרמו לשרפות שהציתו מאות דונמים של חורש טבעי ויערות ושרפו מאות אלפי עצים, הערכות דיברו ששיקום של היערות יארך כ-60 שנה. כוחות הביטחון וההצלה של ישראל: משטרת ישראל, מכבי אש, מגן דוד אדום ופיקוד העורף נערכו בכוחות מתוגברים למצב ופעלו רבות באזורי הנפילות. חבלנים של המשטרה ושל יהל"ם טיפלו בנפלי הרקטות. בסך הכול נורו 3,986 רקטות אל עבר ישראל. כתוצאה מירי הרקטות הכריז שר הביטחון עמיר פרץ ב-15 ביולי על "מצב מיוחד בעורף" המאפשר לרמטכ"ל ואלופי הפיקוד לתת הוראות, בהתאם להערכות מצב ביטחוניות, למערכות אזרחיות שונות. ברדיו החלו לפרסם הנחיות של פיקוד העורף המנחות את האזרחים לגלות ערנות ולהימצא בקרבת מרחבים מוגנים, הנחיות אלו פורסמו גם בעלון הבהרה מטעם פיקוד העורף שחולק בדואר גם לאזור המרכז. צפירת אזעקה התריעה כאשר החלו מטחי רקטות והתושבים נדרשו להיכנס למקלטים או למרחבים מוגנים. בעקבות הירי הכבד של רקטות בילו תושבי הצפון ימים רבים במקלטים, שמצב רובם היה גרוע, בשל הזנחה רבת שנים.
מתוך כמיליון תושבי הצפון, מעריכים שלמעלה מ-300,000 עזבו את בתיהם וירדו לאזור המרכז והדרום. באילת הפך התיכון העירוני למחנה מאולתר ובתי המלון היו מלאים. רבים מהעוזבים התארחו אצל קרובי משפחה הגרים מחוץ לטווח הרקטות. משום שהתושבים נאלצו להישאר במקלטים, מקומות עבודה רבים הושבתו ואחרים עבדו במתכונת חירום (כגון נמל חיפה) ולמשק נגרמו נזקים של מיליארדי דולרים. תעשיית התיירות בצפון ספגה את המכה הקשה מכולן בעקבות ביטולים רבים.
בעקבות הנזקים הכלכליים הקשים נמתחה ביקורת על הממשלה בנוגע להתמהמהותה בנוגע למתן פיצויים לתושבי הצפון ועסקיהם. בתגובה ניהל משרד האוצר משא ומתן על פיצויים עם ההסתדרות והתאחדות התעשיינים ונחתמו בסוף יולי ובאמצע אוגוסט הסכמים ובהם פיצויים של עד 80% לתושבי הצפון והעסקים בצפון, על ההפסדים שנגרמו להם. בסוף יולי נחתם הסכם מיוחד המפצה את החקלאים והתיירנים בעקבות ההפסדים עקב הפגיעה הקשה בתחומים אלו.
אזרחים וגופים רבים התגייסו לעזרת התושבים בצפון במתן תרומות, אוכל (עשרות אלפי חבילות מזון נתרמו), סיוע בשיפוץ המקלטים ואף אירוח משפחות מהצפון. בכל הארץ, מסעדות ובתי מלון הציעו הנחות לתושבי הצפון. אמנים רבים עלו לצפון להופיע במקלטים על מנת להעלות את המורל של יושבי המקלטים. הסוכנות היהודית ארגנה קייטנה מיוחדת ל-17,000 מילדי הצפון באזור המרכז, רחוק מאיום הרקטות. איש העסקים ארקדי גאידמק הקים עיר אוהלים באזור חוף ניצנים לילדי הצפון. למרות יכולת העמידה שהפגין העורף, הייתה תחושה בציבור הישראלי כי הממשלה הזניחה את העורף והפקירה אותו לחסדי אנשי עסקים ועמותות צדקה. חברת דן אנד ברדסטריט שלמרות המלחמה לא הורידה את דירוג סיכון האשראי של הפעילות העסקית מול חברות ישראליות, והשאירה אותו בדרגת סיכון קל, אמדה את עלות המלחמה בהיבט האזרחי בכחצי מיליארד שקלים ליום, דהיינו כ-16 מיליארדי שקלים לכל המערכה. עלות המלחמה הכוללת נאמדה בכ-25-22 מיליארדי שקלים.
ערביי ישראל והמלחמה
הרקטות של חזבאללה פגעו גם ביישובים ערביים ודרוזיים בגליל ובחיפה וגרמו להרוגים ופצועים רבים בקרב ערביי ישראל. 19 מתוך 44 האזרחים שנהרגו על ידי הרקטות היו ערבים. אחת הסיבות לכך הייתה שבכפרים ערביים רבים לא הותקנו מקלטים ואזעקות. נוסף על כך, התושבים הערבים כמעט ולא התפנו מהכפרים והערים. באחד מנאומי נסראללה הוא קרא לערביי חיפה לעזוב אותה. בתגובה, אמר עיסאם מח'ול, חבר כנסת לשעבר מחד"ש, תושב חיפה, "אין לי מה לעשות מחוץ לחיפה" וקרא לאזרחים לא לעזוב את העיר.
בחברה הערבית נשמעו קולות מעטים המגנים את מעשי חזבאללה. רוב הציבור הערבי התנגד למלחמה ותלה אותה לא רק בחזבאללה, אלא גם במדיניות ישראל. חברי הכנסת הערבים סירבו לגנות את חזבאללה לבדו ובחרו לגנות את המלחמה, כשהם תולים את האשמה בהנהגת ישראל וחזבאללה כאחד. בניגוד לחלק ניכר בציבור היהודי, הם הזדהו בעיקר עם הפגיעות בלבנון. אחת הסיבות לכך היא שהטלוויזיה הישראלית מיעטה להציג את הפגיעות בלבנון והדגישה את הפגיעות בישראל, בעוד רשתות הטלוויזיה הערביות הדגישו את הפגיעה בחפים מפשע בלבנון. על כל פנים, המלחמה הגבירה את המתח בין יהודים לערבים.
העורף בלבנון
פעילות צה"ל גרמה לנטישה המונית של דרום לבנון ולנזק כלכלי לתשתיות אזרחיות שנאמד בלמעלה מ־2 מיליארד דולר. אף על פי כן, בדרום לבנון נותרו כ-120 אלף תושבים, בדרך כלל משכבות סוציו-אקונומיות נמוכות, שהעדיפו להישאר.
מאות לבנונים נהרגו, בהם רבים אזרחים, באלפי הפצצות חיל האוויר, ואלפים נפצעו. לדברי פואד סניורה נהרגו בלבנון 1,100 הרוגים בסך הכל, כלומר 450-300 אזרחים נוסף להרוגי חזבאללה. לטענת ישראל, הסיבה לכך הייתה כי חזבאללה מיקם רבות מתשתיותיו בלב אוכלוסייה אזרחית והשתמש באזרחים כמגן אנושי. לטענת לבנון, רבים מההרוגים היו קורבנות שווא. בין השאר ציינו כי הושמדו בהפצצות מפעלים על עובדיהם, משאיות חקלאיות ואף אמבולנסים. כמו כן נהרגו בהפצצות 35 חיילים של צבא לבנון.
דרום ביירות, שבו מתאכלסים כחצי מיליון איש, רובם שיעים, וכן מפקדות ובתיהם של מפקדי חזבאללה, נכתש בהפצצה כבדה מהאוויר. כ-145 בתים רבי קומות הופלו, בכ-500 פצצות כבדות. גם הכפרים בדרום לבנון, ובפרט מרון א-ראס ובינת ג'ביל, נפגעו קשה במהלך הלחימה ובתים רבים נהרסו, חלקם על תושביהם. אחד האירועים המרכזיים במלחמה היה הפגיעה בבניין בכפר קאנא הלבנוני, שגרמה להרוגים רבים ולהפסקת אש בת 48 שעות.
בהפצצות חיל האוויר הושמדו לפחות 80 גשרים, ניזוקו קשות צירי תנועה רבים ושדה התעופה הבינלאומי בביירות (על שם חרירי) נפגע כמה פעמים. כמו כן נהרסו בתים ושכונות שלמות ונפגעה קשות התשתית הלבנונית. בעקבות הפצצת בתי זיקוק ששכנו ליד הים, נוצר נזק אקולוגי קשה לחופי לבנון וסוריה, שעלות ניקויו הוערכה בכ-100 מיליון דולר. חיל הים הטיל סגר על חופי לבנון, בשל הסגר אוניות נמנעו להגיע, מחיר הביטוח הימי הוכפל, פעילות הדייג הופסקה כמעט כליל, ונצפתה פגיעה קשה בכלכלת לבנון.
הנזק לכלכלת לבנון מוערך במיליארדי דולרים. חלק גדול מהפגיעה הייתה בתשתיות שלא קשורות לחזבאללה, כמו הכניסות הצפוניות לביירות. בשל כך הכעס על ישראל גבר בלבנון, גם בקרב כוחות שנחשבים במערב למתונים. כפי שהישראלים ראו בסמיר קונטאר תירוץ של חזבאללה לבצע מתקפות, סקר של הדיילי סטאר מראה ש85% מתושבי לבנון לא האמינו לגרסת ישראל, שהמלחמה התחילה כדי לשחרר את שני החטופים והניחו כי מדובר בתכנון תוקפני מראש. בשל כך פחת מאוד רצון הלבנונים לחתום הסכם שלום עם ישראל, ל-20 אחוז בקרב הגברים ו-30 אחוז בקרב הנשים.
הרוגים לאחר הלחימה
בחודש הראשון לאחר יציאת צה"ל נהרגו 13 אזרחים לבנונים ובסך הכול לא פחות מ-22 הרוגים לבנונים ופצועים רבים מנתזים של פצצות מצרר שישראל שיגרה בימי המלחמה. בעקבות זאת, ביקש מזכ"ל האו"ם דאז, קופי אנאן, מישראל להעביר ללבנון את מפת נפילות פצצות המצרר. בנוסף לאירועים אלה נהרגו 11 מחבלי חזבאללה בתקריות אש עם צה"ל. גם בישראל נותרו נפלי תחמושת רבים (בעיקר של קטיושות) ומשטרת ישראל בשיתוף צה"ל פעלה במבצע לאיתור וסילוק נפלי תחמושות אלו כדי למנוע נפגעים.
שש בש
מהלך המשחק
כל שחקן זורק שתי קוביות ומזיז את האבנים שלו. השחקן מזיז את האבנים שלו על פי כל קובייה בנפרד (ולא על פי סכומן הכולל של הקוביות). השחקן חייב להזיז את האבנים בכל מצב שהמשטח מאפשר לו והוא אינו רשאי לנוע אחורה.
טכניקה הגנתית במשחק היא לנסות ולהשאיר כמה שפחות אבנים בודדות על המשולשים, מכיוון שאבנים אלו יכולות להילכד ואז הן מתחילות את המסלול שלהן מההתחלה, כלומר מהבסיס.
וריאציות ומשחקים נוספים על לוח השש בש
מלבד השש בש המסורתי, קיימות וריאציות נפוצות פחות של המשחק וכן משחקים נוספים שניתן לשחק על לוח השש בש.
שש בש עם קוביית הכפלה
בשש בש תחרותי משתמשים בקוביית הכפלה, המוסיפה אתגר ועניין למשחק. קוביית ההכפלה משמשת להכפלה (או להכפלות חוזרות) של תוצאת המשחק. בתחילת המשחק קוביית ההכפלה ממוקמת במרכז הלוח, וכל שחקן, בתורו, רשאי להכפיל, דהיינו להכריז כי תוצאת המשחק תזכה בניקוד כפול (למשל "מארס" יזכה ב-4 נקודות, במקום 2). השחקן השני, המוכפל, רשאי לקבל את ההכפלה, ובמקרה זה קוביית ההכפלה תעבור אליו כאופציה להכפלה חוזרת, או לסרב להכפלה, ולהפסיד את המשחק במקום (השחקן שהציע את ההכפלה יזכה בניקוד של ניצחון בודד כפול ערך קוביית ההכפלה, לפני ההכפלה האחרונה).
שש בש מקסיקני
שש בש מקסיקני משוחק על אותו לוח שש בש, מטרות המשחק זהות, אך החוקים שונים במעט: אחרי זריקת הקוביות, על השחקן לנוע קודם רק את מספר הצעדים הקטן יותר שמורות הקוביות. אם מהלך זה לא ניתן לביצוע עקב משולש תפוס, עובר תורו של השחקן לשחקן היריב.
בשש בש מקסיקני כל "דאבל" מזכה בתור נוסף. זאת בתנאי, שמצליחים לנוע את כל ארבע הכפולות של הדאבל. אם נגמרו האפשרויות לנוע לפני שהסתיים התור, לא מקבלים תור נוסף. כמו כן, בעת הוצאת החיילים, אפשר להוציא רק אבנים העומדות במשולשים שאת מספריהם מורות הקוביות.
שש בש ערבי (באנגלית: Egyptian Backgammon)
בשש בש ערבי המטרה והכללים זהים לאלו של שש בש רגיל, למעט כמה שינויים:
משחקים נוספים על לוח השש בש
בנוסף למשחק השש בש, על לוח השש בש משחקים משחקים נוספים וביניהם מחבוסה ושלושים ואחד.
שלושים ואחד
במשחק שלושים ואחד המטרה זהה למטרה בשש בש - להוציא את כל השחקנים מהלוח.
כל שחקן מעמיד את כל חייליו על המשולש הקיצוני בלוח במקביל לחיילים של השחקן היריב. המטרה היא להביא את כל החיילים לבסיס ואז להתחיל להוציא אותם מהלוח כמו בשש בש.
בניגוד לשש בש אי אפשר ללכוד חיילים של היריב, כך שאם חייל אחד של שחקן עומד על משולש כלשהו הוא בנה "בית" והחייל של היריב לא יכול לעמוד עליו.
לאחר ששחקן מצליח להעביר את כל החיילים שלו לבסיס הוא מתחיל להוציא אותם החוצה. המנצח הוא מי שהוציא ראשון את כל חייליו החוצה.
מספר הנקודות שווה למספר החיילים שנותרו ליריב על הלוח, והמשחק נמשך עד שאחד הצדדים מצליח להגיע ל־31 נקודות ומוכרז כמנצח.
היסטוריה
המשחק המצרי העתיק סנת, המוכר כמשחק הלוח העתיק ביותר, נתפס על ידי חוקרים כראשון מבין שורה של משחקים מהם התפתח השש בש. משחק נוסף הוא המשחק המלכותי של אור ששני לוחות משחק שלו נמצאו בעיראק על ידי ארכאולוגים בריטיים ושויכו לתקופה שקדמה לשושלת אור 1, לפני 2600 לפנה"ס. חפירות שנערכו בשהר-י סוח'תה שבאיראן ב-2004 העלו לוח משחק בן כ-5000 שנה המחולק ל-20 משבצות, 60 אבני משחק ושתי קוביות, המוכר כלוח המשחק העתיק ביותר שנמצא.
ברומא העתיקה נהגו לשחק במספר משחקי לוח. אחד מהם, "משחק 12 השורות", דומה לשש בש בכך שתנועות האבנים על גבי הלוח הונחו על ידי זריקת הקוביות. משחק נוסף, "טבולה" (שולחן, או לוח במשמעותו המילולית. בטורקית מודרנית, נקרא השש בש "טאוולה"), התקרב יותר לשש בש המודרני ; המשחק נערך על לוח המחולק ל-24 משבצות, השחקנים הניעו את אבני המשחק בכיוונים הפוכים בעזרת שלוש קוביות, ומטרת המשחק הייתה להיות הראשון שמסיר את האבנים מהלוח. המשחק הוזכר באפיגרמה של הקיסר הביזנטי זנו (המאה ה-5 לספירה).
קוביית ההכפלה נוספה למשחק בשנת 1920 במועדוני שש בש בלואר איסט סייד, ניו יורק. תוספת זו מחייבת את השחקנים להעריך את סיכויי הזכייה בכל מצב, ומוסיפה חישובי תוחלת לאסטרטגיית המשחק.
ניתוח ומחקר במסגרת מדעי המחשב
בדומה לשחמט, שש בש נלמד בעניין רב על ידי מדעני מחשב. רשתות עצביות מלאכותיות וגישות אחרות הובילו להתקדמות משמעותית בפיתוח תוכנות שש בש עבור משחק וניתוח.
תוכנת השש בש החזקה הראשונה היא BKG 9.8. התוכנה פותחה על ידי מדען המחשב הנס ברלינר כחלק מניסוי על פיתוח מצבים במשחקי לוח. בגרסאותיה המוקדמות, התוכנה התמודדה בקושי אפילו מול שחקנים חלשים, אך ברלינר הבחין בכך שטעויות קריטיות תמיד נעשות בשלבי מעבר במשחק. הוא השתמש בעקרונות של לוגיקה עמומה כדי לשפר את המשחק בין שלבים, וביולי 1979 התוכנה הייתה חזקה מספיק כדי לשחק מול אלוף העולם לואיג'י וילה (Luigi Villa). התוכנה ניצחה בתוצאה 1–7, ובכך הייתה לתוכנת המחשב הראשונה שניצחה אלוף עולם במשחק לוח. לאחר מכן, ברלינר הצהיר שהניצחון היה ברובו עניין של מזל, מאחר שהתוכנה זכתה לזריקות קוביות מועדפות.
בסוף שנות ה-80, מתכנתי שש בש הצליחו יותר בעזרת גישות המבוססות על רשת עצבית מלאכותית. TD-Gammon, שפותחה על ידי עמית במרכז המחקר של IBM הייתה הראשונה שהתקרבה לרמה של שחקן מומחה, ואף למעלה מזה, לטענת מספר שחקני שש בש מובילים.
כתוצאה מהתפתחות המחקר ברשתות עצביות, יצאו לשוק מספר תוכנות מסחריות וכן תוכנה שיתופית ותוכנה חינמית מבוססת קוד פתוח. תוכנות אלו יכלו גם לשחק את המשחק וגם להציע כלים לניתוח משחקים, כולל השוואות מפורטות של מסעים בודדים.
משחק באינטרנט
בנוסף למשחק ולניתוח משחקים, תוכנות שש בש פותחו גם כדי לתווך בין שחקנים דרך רשת האינטרנט. משחק שש בש מקוון בזמן אמת התחיל עם FIBS (ראשי תיבות של First Internet Backgammon Server) ב-1992, שנחשב לאתר השש בש הלא מסחרי הוותיק ביותר באינטרנט, המצליח לשמר קהילת שחקנים בינלאומית.
משחק שש בש על כסף באינטרנט החל עם Gamesgrid ב-1997. האתר הוקם על ידי מתכנת מחשבים ושחקן שש בש בשם קן ארנולד והיה הראשון לאפשר לשחקנים להכריז על נכונותם לשחק מול משתמשים אחרים, אך אסר עליהם להצהיר בפומבי על העדפות המשחק שלהם (כמו סכום ההימור וסוג המשחק).
ישנן מספר רשתות שש בש באינטרנט המציעות משחק אונליין נגד שחקנים אחרים, את אחד האתרים המרשימים ביותר ניתן למצוא תחת פלטפורמת הפייסבוק, האתר מציע לשחק נגד חברים בפייסבוק, בחירת יריב מרשימה ובחירת יריב אקראי.
שש בש בישראל
בין שחקני השש בש הידועים נמנה גם אלוף ישראל בשחמט ואלוף העולם בשש בש שמעון כגן והישראלי לשעבר מיכאל נתנזון.
מלחמות השושנים
מלחמות השושנים (באנגלית: Wars of the Roses שמשמעותו היא מלחמות הוורדים) שהיו ידועות כמאה שנים לאחרי סיומן כ'מלחמות האזרחים' הן שורה של מלחמות אזרחים בהן נאבקו הצדדים על השליטה בכס מלכי אנגליה באמצע המאה ה-15. המאבק ניטש בין צאצאים יריבים לבית פלנטג'נט - בית לנקסטר ובית יורק. השושלת הגברית בשני הבתים נכחדה, והובילה לשלטון בית טיודור, שהיה יורש לתביעת בית לנקסטר לכתר. בעקבות המלחמה אוחדו הבתים היריבים, לנקסטר ויורק, והשושלת החדשה, טיודור, יישבה את כל התביעות הסותרות לכתר. המאבק ארך כשלושים שנה, בין 1455 ל-1487, בעוצמה משתנה של סכסוך אלים בין תובעים שונים לכתר.
שורשי הסכסוך נבעו מהמצב החברתי עם תום מלחמת מאה השנים שהותירה את אנגליה במצב סוציו-אקונומי קשה, והחלישה את יוקרת בית המלוכה האנגלי וחשפה את הבעייתיות בשיטה הפיאודלית ובכוח שנתנה השיטה שייסד אדוארד השלישי לדוכסים, כמו גם ממצבו הנפשי הלא יציב ושלטונו החלש של המלך הנרי השישי שעורר את תביעות בית יורק לכס על ידי ריצ'רד הדוכס מיורק. ההיסטוריונים חלוקים בשאלה איזה מגורמים אלו היווה את הזרז העיקרי למלחמה. המלחמה הייתה גם מלחמה בין שלוחים של צרפת ובורגונדי.
המלחמות החלו בשנת 1455 כשריצ'רד דוכס יורק הביס את כוחות לנקסטר ותפס את המלך בקרב סנט אולבנס הראשון ומונה על ידי הפרלמנט האנגלי לעוצר של הממלכה, דבר שהוביל לתקופת שלום לא יציבה. הלחימה החלה שוב ארבע שנים לאחר מכן בקרב בלור הית'. בית יורק, שהובל על ידי ריצ'רד נוויל, הרוזן מווריק, שכונה בספרות ובמסורת 'ווריק ממליך המלכים' תפס שוב את הנרי בקרב נורת'האמפטון ב-1460. ריצ'רד מיורק ניסה לטעון לכתר, אך נהרג בסמוך לאחר מכן בקרב וייקפילד. בנו אדוארד ירש את תביעתו לכס. בית יורק איבד את השליטה בהנרי לאחר קרב סנט אולבנס השני אך השמיד את צבא לנקסטר בקרב טאוטון. ביוני 1461 הוכתר אדוארד, וכונה אדוארד הרביעי. ההתנגדות לשלטונו נמשכה, אך המתנגדים הובסו בקרב הקסהאם ב-1464 וכך החלה הפוגה של שלום יחסי.
ב-1464 אדוארד נישא לאליזבת וודוויל, אלמנתו של אציל לנקסטרי, והחל לגלות העדפה למשפחתה. הוא גם הפך את מדיניותו של ווריק שהעדיפה ברית עם צרפת. ווריק, שנעלב והוסט אל הצד, פנה כנגד המלך אדוארד. ב-1469 הביסו תומכיו את צבאו של אדוארד בקרב אדג'קוט. אדוארד נתפס ונכלא זמן מה לאחר מכן. אך ניסיונו של ווריק להעלות אל הכס את ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס לא זכה לאהדה, ואדוארד הורשה לשוב לכס המלוכה, תוך שהוא מתפייס לכאורה עם ווריק. בתוך שנה האשים אדוארד את ווריק וקלרנס בבגידה, והשניים יצאו לגלות. בצרפת איחד קלרנס את כוחותיו עם אשתו של המלך המודח הנרי, מרגרט מאנז'ו ושב ופלש לאנגליה. אדוארד נאלץ לנוס לפלנדריה, ווריק שב והושיב את הנרי השישי על כס המלוכה.
מלוכתו המחודשת של הנרי הייתה קצרת ימים. אדוארד הסתייע בדוכסות בורגונדי רבת העוצמה, ופלש שוב לאנגליה. הנרי נשלח אל הכלא, וווריק הובס ונהרג בקרב בארנט. או אז הביס אדוארד את צבא לנקסטר בקרב טיוקסברי. יורשו של הנרי אדוארד מווסטמינסטר הוצא להורג, והנרי עצמו נרצח, ייתכן שבפקודת אדוארד. כך שב אדוארד ומלך ללא עוררין במשך שתים עשרה שנים של שלום יחסי עד מותו בטרם עת ב-1483.
בנו של אדוארד, אדוארד החמישי מלך במשך שבעים ושמונה ימים עד שהודח בידי דודו, ריצ'רד. עלייתו של ריצ'רד לשלטון הייתה שנויה במחלוקת, במיוחד לאור העלמות שני בניו של אדוארד הרביעי. הדבר נתן הזדמנות לצאצא רחוק לבית לנקסטר ופלנטג'נט, הנרי טיודור לפלוש לאנגליה בראשות צבא אנגלי, צרפתי וברטוני. בקרב בוסוורת' ב-1485 הובס ריצ'רד, והנרי טיודור עלה על כס המלוכה. הוא נישא לאליזבת מיורק בתו של אדוארד הרביעי, ובכך יישב את התביעות הסותרות לכתר ושם קץ למלחמה. במשך מספר שנים לאחר מכן העלו מתחזים שונים תביעות כביכול בשם אדוארד החמישי, אך כולם הובסו והדבר לא הביא לחידוש משמעותי של הלחימה.
כתוצאה מהמלחמה הושמדו רוב בתי האצולה הגדולים באנגליה, לשלטון עלה בית טיודור הריכוזי והחזק, והסתיימו מאות שנות סכסוכים בין המלך לבין האצילים באנגליה. את המלחמה היטיב לתאר ויליאם שייקספיר, במיוחד במחזות "הנרי השישי" ו"ריצ'רד השלישי", הנחשבים לשניים מהחשובים שבמחזותיו.
הדחת ריצ'רד השני והכתרת לנקסטר
הנרי הרביעי היה אף הוא נכדו של המלך אדוארד השלישי, אך לאדוארד היו ילדים חוקיים רבים. ריצ'רד השני היה בן בנו הבכור של אדוארד השלישי, ולא היו לו בנים. בנו השני של אדוארד השלישי מת בינקותו, ולכן יורש העצר החוקי אחרי ריצ'רד היה ילד בן שמונה בשם אדמונד מורטימר, רוזן מרץ' ואלסטר, שהיה נינו של ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס, בנו השלישי של אדוארד השלישי. הנרי הרביעי היה בנו של ג'ון מגונט, בנו הרביעי של אדוארד השלישי. דודו של מורטימר ניסה למרוד בהנרי הרביעי בשם אחיינו הילד, אך המרד כשל, ומורטימר עצמו ישב כמה שנים בכלא, אך שוחרר ובבגרותו היה לתומך בבית לנקסטר.
ריצ'רד השני היה אחרון המלכים האנגלים שלא היו עוררין על זכותם לכתר. הנרי הרביעי השתלט על השלטון בכוח, ובמשך כל ימי מלכותו ובמהלך מלכותם של יורשיו, ידוע היה על קיומם של יורשים בעלי זכות עדיפה לכס המלוכה, וזכותו של בית לנקסטר נשענה לא על המסורת והחוק, כי אם על כוח הזרוע.
הנרי החמישי ומלחמת מאה השנים
הנרי הרביעי, ויותר מכך בנו, הנרי החמישי, היו מלכים רבי עוצמה שמלכו בחוכמה. הנרי החמישי היה מהמוכשרים שבמלכי אנגליה, שהביא לניצחון בקרב אז'נקור (1415), מהניצחונות הגדולים במלחמת מאה השנים. קרב זה ביסס את אחיזתה של אנגליה בנחלות צרפתיות ואת שליטתה בצרפת, ובכך לראשונה הפכה אנגליה לאימפריה ולגורם משמעותי בזירה המדינית האירופית. הנרי החמישי נישא לקתרין, מלכת צרפת, והשניים הולידו ילד, הנרי השישי.
בהיותו בשיא כוחו, שליט בלתי מעורער על אנגליה וצרפת, לקה הנרי החמישי במחלה זיהומית קשה, ומת בשנת 1422. לכס השלטון עלה בנו, שעדיין לא מלאה לו שנה.
עם מותו של הנרי החמישי חל שינוי במצבה של אנגליה. השלטון הוחזק בידי שורה של עוצרים, שעיסוקם העיקרי היה תככים זה כנגד זה. באותה עת עלתה על בימת ההיסטוריה ז'אן ד'ארק, שהצליחה לאחד את העם הצרפתי ולהמרידו נגד הכובש האנגלי. כתוצאה, איבדה אנגליה תוך שנים ספורות את מרבית נחלותיה בצרפת, שהושגו במאמץ, בעמל ובדמם של הקשתים האנגלים בקרבות קראסי, פואטייה ואז'ינקור. בשנת 1453 נותרה לאנגליה רק נחלה אחת קטנה מכל כיבושיו של הנרי החמישי, העיר קאלה.
הנרי השישי מול ריצ'רד דוכס יורק
הנרי השישי, שבתקופתו איבדה אנגליה את נחלותיה ביבשת, היה האדם הפחות מתאים למלוכה מבין כל האצולה האנגלית בתקופה סוערת זו. התקופה שיוועה לאדם שיוכל לפשר בין האצילים היריבים מבית, ולנהל מלחמה מוצלחת כנגד הצרפתים מבחוץ. הנרי, שסבל ממחלת נפש שגרמה לו לתקופות ארוכות של אובדן יכולתו המנטלית ושל חוסר התמצאות, לא ניחן מלכתחילה בכישרון לשלוט או לנהל מלחמה. במשך כל תקופת שלטונו הארוכה (באופן לא רציף בין 1422 ל-1461 ומ-1470 עד 1471) היה הנרי בובה בידי הסובבים אותו. בילדותו - בידי האצילים ששימשו לו כעוצרים, ולאחר מכן - בידי כל מי שיכול היה להשפיע עליו, ובמיוחד אשתו, מרגרט מאנז'ו.
בנסיבות אלו התרכזו המתנגדים לכתר סביב ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק. ריצ'רד היה בן אחותו של אדמונד מורטימר, וכן היה בן בנו של אדמונד מלאנגלי, דוכס יורק, בנו החמישי של אדוארד השלישי. באישיותו היה ריצ'רד ההפך הגמור מהנרי השישי: איש פעולה ומעש, חזק וכריזמטי. ריצ'רד שימש במספר משרות רמות-דרג, לרבות הממונה על נחלות המלך באירלנד, ובכולן נחל הצלחה. כך עמדה אנגליה אל מול הדילמה שבין זכותו של מלך חולה נפש וחסר אונים, אשר זכותו אינה מבוססת על החוק והמסורת, אלא על תפיסת השלטון בכוח על ידי סבו, ומולו בעל הזכות החוקית למלוך, שמבחינת תכונותיו אין מתאים ממנו למלוכה.
כך התגבשה החזית הראשונית במלחמת השושנים - אנשי המלך הנרי נקראו "בית לנקסטר", שאימצו להם כסמל את השושנה האדומה, וכנגדם אנשי הדוכס ריצ'רד שנקראו "בית יורק", אשר אימצו להם כסמל את השושנה הלבנה. אין קשר בין האזורים הגאוגרפיים "לנקסטר" ו"יורק" ובין השושלות היריבות. בית יורק הסתמכו בעיקר על תומכים בדרום אנגליה ומערבה, בעוד שבית לנקסטר היה חזק בצפון אנגליה ובמזרחה.
בשלב הראשוני נראה היה כי השושנה הלבנה של בית יורק הקדימה לפרוח. בשנת 1453 סבל הנרי מהתקף חמור מאוד של מחלת הרוח שלו, ואיבד קשר עם המציאות. ריצ'רד מונה כעוצר, ונראה היה כי דרכו אל המלוכה סלולה. אך הייתה זו אשליה, שכן לא חלפו ימים רבים והמלכה מרגרט ילדה בן זכר למלך, וניתן לו השם אדוארד. בחג המולד בשנת 1454 חזרה למלך לפתע שפיותו, לאחר חמישה עשר חודשים. מבחינה חוקית לא היה עוד תוקף לאפוטרופסותו של ריצ'רד, והשלטון חזר רשמית לידי המלך הנרי מבית לנקסטר, ומעשית לידי אשתו מרגרט, שעתידה הייתה לעשות הכל כדי שבנה אדוארד יהיה למלך אחריו. התנאים היו בשלים לעימות מזוין.
קרב סנט אולבנס
עם החלמתו של הנרי השישי, לא עשה ריצ'רד כל מאמץ להמשיך בשלטונו כעוצר. עם זאת, כשהתברר כי מרגרט מאנז'ו, המלכה, מתכוונת לשמור בידיה את השלטון ולסלק את המתנגדים, החל ריצ'רד חושש לחייו. מרגרט נטלה מריצ'רד את אחרון תפקידיו - מושל העיר קאלה, ולא הזמינה אותו עוד לישיבות מועצת המלך. אך משהוזמן פתאום לישיבה בעיר לסטר, חשד ריצ'רד כי המטרה היא לאסרו, לשפוט אותו שם ולהורגו. בפעולת מנע, ב-22 במאי 1455, תקף בראש כוח של כשלושת אלפים איש את צבא תומכיו של המלך בדרכם ללסטר, בעיר סנט אולבנס, והביס אותו. היה זה העימות המזוין הראשון במלחמות השושנים.
מטרתו הרשמית של ריצ'רד לא הייתה הדחת המלך הנרי, אלא להסיר מעליו את "יועציו הרעים". הקרב היה קצר ועז; בסך הכול נהרגו בקרב סנט אולבנס פחות מ-200 איש. עם זאת, כפי שאופייני למלחמות השושנים, היו רוב ההרוגים אצילים, ורבים מהם היו מתומכיו העיקריים של המלך. מלחמות השושנים היו, ככלל, עניין פנימי בין האצילים. פשוטי העם אמנם השתתפו בלחימה, אך לא עשו זאת באותה התלהבות והקרבה אישית כפי שלחמו האצילים, שמעמדם וזכויותיהם היו תלויים בהישגים. כתוצאה מכך נלחמו אצילים אלו זה בזה עד מוות.
לאחר קרב סנט אולבנס היה השלטון בידי ריצ'רד, ורבים מתומכי המלך הנרי היו בין ההרוגים. ריצ'רד נהג במתינות בניצחונו: הוא לא פגע במלך, באשתו או בבנו. מבחינה פורמלית נותר הנרי השישי על כס המלוכה, אך ריצ'רד שב וקיבל את תפקידו כאפוטרופוס על המלך. עם זאת הכריז על עצמו כיורש, תוך שהוא מדיח מתואר זה את הנסיך אדוארד, בנה של המלכה מרגרט. ייתכן שהייתה זו פשרה ראויה, אך הדבר לא היה מקובל על הלנקסטרים, שלא חדלו מלתכנן קשר במטרה להשיב לידם את רסן השלטון. עד 1460 שררה שביתת נשק שנראתה כזמנית, וכהעמדת פנים של ידידות ושלום. מתחת לפני השטח המשיכו שני הצדדים בצבירת תומכים ונשק, והמלכה מרגרט הכריזה על גיוס חובה, לראשונה בתולדות אנגליה.
קרב נורת'האמפטון
לבסוף פרצה האש מן הגחלים הלוחשות מתחת לפני השטח: ריצ'רד דוכס יורק היה בשליחות באירלנד, כשכוח מתומכי יורק, בראשותו של ריצ'רד נוויל, הרוזן מווריק (שעתיד היה להפוך לדמות מפתח במלחמה וכונה "ממליך המלכים") התקיף את אנשי המלך בנורת'מפטון, וזאת לאחר מספר התנגשויות בין בית יורק ובית לנקסטר במהלך החודשים שקדמו לכך.
הרוזן מווריק היה אחד האנשים העשירים ורבי העוצמה שבאנגליה, אך לא השתייך למשפחת המלוכה. תמיכתו בדוכס מיורק הביאה לאנשי יורק מימון, ואת אחד המנהיגים הצבאיים והפוליטיים הגדולים בתקופתו.
בקרב נורת'האמפטון, שהתקיים ב-10 ביולי 1460, נחלו תומכי המלך מפלה ניצחת, כתוצאה מבגידה של אחד מהלנקסטרים, הלורד גריי, שפיקד על אחד מאגפי החזית, והורה על פריצת הדרך לחילות יורק, וכך גרם להתמוטטות הפיקוד ולבהלה בקרב הלנקסטרים. בהמולה שנוצרה נתפס המלך, אך המלכה מרגרט ויורש העצר אדוארד הצליחו להימלט.
שוב נלקח המלך ברוב כבוד והדר אל ארמון וסטמינסטר בלונדון. שוב הובטח לו כי ימשיך למשול, ושוב הכריז ריצ'רד על עצמו כיורש וכאפוטרופוס למלך.
קרב וייקפילד ותוצאותיו
המלכה מרגרט לא שקטה על שמריה. לאחר שהצליחה להימלט עם בנה לוויילס ומאוחר יותר לצפון אנגליה, אספה שם צבא רב וקראה תיגר על אנשי יורק. ריצ'רד דוכס יורק, זחוח ובטוח ביכולתו הצבאית, עלה לקראתה בראש חילותיו. ב-30 בדצמבר 1460 נפגשו שני הצבאות בווייקפילד, והתחולל הקרב הקשה הראשון במלחמה. אנשי לנקסטר הפתיעו את אנשי יורק וטבחו בהם. בפעם זאת לא הייתה כל חמלה כלפי המנהיגים: ריצ'רד דוכס יורק נהרג, וכן בנו, הרוזן מראטלנד, שנהרג בשעה שהיה במנוסה וביקש רחמים על חייו; הרוזן מסולסברי, אחד מגדולי התומכים ביורק, נתפס והוצא להורג. ראשיהם של שלושת האצילים הללו נערפו, הוכתרו בכתרי נייר, ושופדו על חניתות שהוצבו על חומת העיר יורק. אם עד אז שמר המאבק על גבולות מסוימים, הרי שעם הריגתם של יורק, סולסברי וראטלנד, ובמיוחד באופן שבו נהרגו, נפרצו גבולות אלו.
בקרב השני בסנט אולבנס, שהתקיים ב-17 בפברואר 1461, הביסה מרגרט את כוחותיו של הרוזן מווריק (אשר לאחר מותו של ריצ'רד היה למנהיג הסיעה היורקית והוביל עמו את המלך הנרי השבוי בכל אשר ילך). מרגרט השמידה חלק ניכר מחילות יורק, והרוזן מווריק נס על נפשו. שוב היה המלך הנרי בידי "יועצים" מתומכיו מסיעת לנקסטר. ספק אם הוא היה מסוגל להבין בכלל מיהו שמחזיק בו ומדוע, אך עדיין היה הכתר על ראשו, ועתה השלטון היה לחלוטין בידי אשתו מרגרט.
מפלת הלנקסטרים וקרב טאוטון
ניצחונם של הלנקסטרים בווייקפילד לא הביא לסיום המלחמה, אלא להחרפתה. את מקומו של ריצ'רד דוכס יורק תפס בנו אדוארד (לימים אדוארד הרביעי), תוצר טיפוסי של שנות המלחמה - מנהיג צבאי מוכשר, אכזר וחסר רחמים, המונע על ידי רגשות נקם עזים. לצדו פעלו אחיו, ג'ורג' - הדוכס מקלארנס, וריצ'רד (לימים ריצ'רד השלישי), שניהם נודעו כחסרי מעצורים, אכזריים ותככניים.
אדוארד לא בזבז זמן, ומיד לאחר תבוסת וייקפילד אסף את חילותיו ועלה על לונדון, בהגיעו לשם לפני המלכה מרגרט. תושבי לונדון הריעו לו בהתלהבות. לאדוארד לא היו מעצורים כמו לאביו; הוא לא הכריז שהוא פועל בשם המלך הנרי השישי. המסכה הוסרה, ואדוארד תבע את כס המלוכה לעצמו בקול רם. ב-4 במרץ 1461 הוכתר אדוארד בכנסיית וסטמינסטר, ומאותו רגע הכריז כל צד על הצד השני שהוא בוגד במלכות, ומכאן שדינו מיתה.
לאחר היערכות קצרה עלה אדוארד עם צבאו צפונה, על מנת לסיים סופית את הפרשה עם הלנקסטרים. הצדדים התעמתו ליד העיירה טאוטון, ב-29 במרץ 1461. היה זה חג "יום ראשון של התמרים" (יום ראשון שלפני חג הפסחא, שבו לפי המסורת הנוצרית נכנס ישו לירושלים כשלרגליו שטחו כפות תמרים). יש אומדנים שונים לגבי מספר הלוחמים משני הצדדים, הנעים בין 50,000 ל-100,000 איש, ביחס של 60:40 לטובת אנשי לנקסטר. היה זה אחד הקרבות העזים בהיסטוריה האנגלית. פעמים רבות נאלצו הצדדים להפסיק את הלחימה ולפנות את גופות ההרוגים כדי שיוכלו ליצור מגע זה עם זה. בשלב מסוים ירד ווריק מסוסו והרג אותו על מנת להוכיח לאנשיו שלא יעזבם.
בסופו של היום היה הניצחון לבית יורק. כשלושים אלף לנקסטרים נהרגו בקרב, וגורלם של אלו שנתפסו בשבי לא שפר עליהם. מעשהו הראשון של אדוארד היה לתפוס את העיר יורק, להסיר מעל חומתה את ראשי אביו ואחיו שניתלו שם מאז קרב וייקפילד, ולקבוע במקומם את ראשיהם של האצילים שניצח. נראה היה כי המערכה הוכרעה סופית בידי סיעת יורק. מרגרט ויורש העצר אדוארד, ועמם המלך הנרי, נמלטו לסקוטלנד, ומשם לצרפת.