cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תאודור פון ורדה
קריירה מוקדמת
פון ורדה נולד ב-30 בנובמבר 1888 בונדסבק שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, ובשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הלנסרים ה-5 (וסטפאליה), עמו לחם מלחמת העולם הראשונה. ב-18 באוגוסט 1916 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון ורדה לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 במאי 1929 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1933 הא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 בפברואר 1934 הוא מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-10, וב-1 באוגוסט 1935 הוא הועלה לדרגת אוברסט. בסתיו 1937 הוא מונה לנספח הצבאי בבודפשט, וב-1 באפריל 1939 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
מלחמת העולם השנייה
בסוף אוקטובר 1939 מונה פון ורדה למפקד הדיוויזיה ה-423 בפולין, ובמרץ 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-393 בוורשה. ב-8 ביוני 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-290, ולחם עמה במהלך המערכה על צרפת כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה הרביעית, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה התשיעית. באמצע ספטמבר 1940, הוא נתן את הפיקוד על הדיוויזיה להלגה אולב למשך חודש, וב-1 במרץ 1941 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך מבצע ברברוסה הוא לחם עם הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-56 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, והשתתף עמה בקרבות השונים בזירה הצפונית. בינואר 1942 נלכדה הדיוויזיה בכיס דמיאנסק, יחד עם 5 דיוויזיות אחרות, אך הן חולצו במאי אותה שנה. ב-22 בפברואר 1942 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 במאי 1942 הוא נפצע קשה ליד דמיאנסק. לאחר החלמתו הוא לא חזר לקבל תפקיד פיקודי, וב-31 בדצמבר 1944 הוא פרש מהצבא.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה התגורר פון ורדה בבון, עד למותו ב-30 במרץ 1973.
סיב
סיב הוא שם כולל לקבוצת חומרים שמופיעים בצורה חוטית מתמשכת, או בדידה. הסיבים הם גופים בעלי מאפיינים אחידים מבחינה מיקרוסקופית. אורך הסיב גדול בהרבה משטח החתך שלו והוא בעל גמישות יחסית.
לסיבים חשיבות רבה בביולוגיה, של צמחים ובעלי חיים ומטרתם היא החזקת הרקמות ביחד. השימוש האנושי בסיבים מגוון: אריגת חוטים וחבלים, רכיבים בחומרים מרוכבים, וכן שיכוב ביריעות המשמשות ליצור נייר, לבד ובדים סינתטיים לא ארוגים. סיבים משמשים פעמים רבות בייצור חומרים וחומרי גלם אחרים.
סוגי הסיבים
נהוג לחלק את הסיבים לשתי קבוצות:
סיבים ממקור טבעי
סיבים טבעיים מתחלקים לסיבים שמקורם מבעלי חיים, סיבים ממקור צמחי וסיבים ממינרלים.
הנפוצים מבין הסיבים שמקורם מן החי הם צמר ומשי. הנפוצים מבין הסיבים שמקורם הוא צמחי הם כותנה, פשתן, יוטה, קנבוס, ורמי (ארבעת האחרונים הם סיבי גבעול) וסיסל (סיב עלה). הסיב המינרלי היחיד שזכה לתפוצה נרחבת הוא האזבסט.
סיבים מעשי ידי אדם
סיבים סינתטיים (מעשה ידי אדם) מיוצרים כיום בעלות נמוכה יחסית ובכמות גדולה יחסית לסיבים טבעיים, אך הסיבים הטבעיים נחשבים בדרך כלל כנוחים ויוקרתיים יותר לעומת הסיבים שהם מעשי ידי אדם.
הסיבים מעשי ידי אדם מחולקים גם הם לשתי קבוצות עיקריות:
תכונות הסיבים
בתעשיית הטקסטיל, וגם בתעשיות אחרות המשתמשות בסיבים כבחומרי גלם, מקובלות שתי מידות למדידת צפיפות הסיב:
תכונות פיזיקליות מדידות נוספות שהן בעלות חשיבות בתעשיות המשתמשות בסיבים הן:
עדי עדואן
עדי עדואן (בערבית: عدي عدوان; נולד ב-1978) הוא במאי ותסריטאי דרוזי-ישראלי.
ביוגרפיה
עדי עדואן נולד בכפר דלית אל-כרמל בשנת 1978, סיים את לימודיו היסודיים בכפר, למד שנתיים בבית ספר נזירות נצרת בחיפה, וגם בתיכון דבלין שבמדינת ג'ורג'יה, ארצות הברית. ב-2006 סיים את לימודיו במכללת תל חי במגמת קולנוע וטלוויזיה, ובמהלך לימודיו השתלב בתעשיית הקולנוע הישראלי. בין אנשי הקולנוע ששיתף עימם פעולה, היו המפיק צלם איתן ח'ריס והבמאי עלי נסאר. עד שנת 2009 יצר מספר סרטים קצרים לטלוויזיה ולימד בבתי ספר את מקצועות הטלוויזיה. באותה שנה יצא סרטו התיעודי הראשון בשם "ואנא וחדי" (בערבית: وأنا وحدي) בהפקת ערוץ אלג'זירה. ב-2010 יצר סרט דוקומנטרי נוסף עבור אלג'זירה והשתתף כמאמן דיאלוגים בסרטו של הבמאי יהונתן סגל בשם "אודם". בשנת 2011 יצר סדרה דוקומנטרית בשם "זהות והיסטוריה" עבור הטלוויזיה הפלסטינית.
ערבאני
שחקנים: איאד שיתי, לוסי אהריש, מחמוד אבו ג'אזי, זוהיירה סבאג', שאדי מרעי, דניאלה נידם, תום קלריך.
בחודש מאי 2012 הסתיימו צילומי הסרט "ערבאני", ובכך הפך ליוצר הדרוזי הראשון בארץ שביים סרט קולנוע. הסרט פתח בחודש יוני 2013 את פסטיבל הסרטים קולנוע דרום ה-12.
עונת 2015 בליגת העל השוודית בכדורגל
העונה החלה ב-4 באפריל 2015 במשחק בו התארחה האקן מהעיר גטבורג במגרשה של העולה החדשה מסטוקהולם, המרבי, והסתיימה ב-31 באוקטובר 2015.
האלופה היוצאת הייתה מאלמה, שהציגה עונה בינונית וסיימה במקום החמישי בלבד. האלופה החדשה הייתה נורשפין, שהבטיחה את האליפות רק במחזור האחרון (עם ניצחון 2 - 0 על מאלמה באצטדיון סוודבנק).
הפלייאוף על הירידה
בסיום העונה הסדירה, מתמודדות הקבוצה שסיימה במקום ה-14 בליגת העל נגד הקבוצה שסיימה במקום ה-3 בליגת המשנה על הזכות להשתתף בעונה הבאה בליגת העל. המשחקים משוחקים בשיטת בית-חוץ, כאשר המנצחת בסיכום שני המשחקים היא הקבוצה שתשחק בליגת העל והמפסידה תשחק בליגת המשנה. במקרה של תיקו בסיכום שני המשחקים, הקבוצה שכבשה יותר "שערי חוץ" (במגרש הקבוצה היריבה), היא זו שתשחק בליגת העל והשנייה תשחק בליגת המשנה. במקרה של "שוויון מוחלט" (אותה התוצאה הושגה בשני המשחקים), תתקיים הארכה של 30 דקות נוספות מיד בסיום הזמן החוקי של המשחק השני, ובסיומה אם נכבש לפחות שער אחד, הרי שהשוויון המוחלט הופר והמנצחת מוכרזת לפי הכללים שצוינו. במקרה שאף אחת מהקבוצות לא מבקיעה לפחות שער אחד, מתקיימת תחרות בעיטות הכרעה מיד בסיום הארכה. לכל קבוצה חמש בעיטות מנקודת העונשין ("פנדל", "הנקודה הלבנה"), והמנצחת בסיום התחרות היא הקבוצה שתשחק בליגת העל והמפסידה תשחק בליגת המשנה. במקרה של שוויון לאחר חמש הבעיטות, כל קבוצה בועטת פעם אחת, והראשונה שכובשת בעוד השנייה מחטיאה באותו ה"סבב", היא הקבוצה המנצחת שתשחק בליגת העל והמפסידה תשחק בליגת המשנה.
בסיום העונה, פולקנברג (מקום 14 בליגת העל) שיחקה נגד סיריוס (מקום 3 בליגת המשנה) בפליאוף. לאחר שני המשחקים בשיטת בית-חוץ, הצליחה פולקנברג להישאר בליגת העל בעזרת הפרש שערי חוץ עדיף (3 - 3 בסיכום שני המשחקים, 2 שערי חוץ לפולקנברג לעומת שער חוץ אחד של סיריוס), וסיריוס נשארה בליגת המשנה.
אלופת המחוז (הדרבי)
במהלך העונה הסדירה, מתקימות מספר "תחרויות" חסרות מעמד רשמי בהן לוקחות חלק מספר קבוצות שלהן יריבות-ספורטיבית רבת שנים. כך, בדומה למפגש ה"אל קלאסיקו" המפורסם בין ברצלונה לריאל מדריד, מתקיימים מספר תחרויות חסרות מעמד רשמי אך בעלות יוקרה רבה ברמה הלאומית. רוב המפגשים הם בעלי יריבות מקומית ("דרבי"), אף שחלקם חוצי מחוזות וערים.
"התנגשות האלופים" (Mesta Mästarmötet)
התנגשות האלופים (בשוודית: Mesta Mästarmötet; מילולית: "המפגש של ההכי-הרבה אלופות") מפגיש בין מאלמה וגטבורג, שתי הקבוצות המעוטרות ביותר בהיסטוריה של הכדורגל בשוודיה, וכן שתי הקבוצות השוודיות המצליחות ביותר בהיסטוריה של הכדורגל האירופי. אף על פי שהמפגש בין הקבוצות אינו "דרבי" (אין קשר מוניציפלי בין שתי הקבוצות), המשחק הזה נחשב למעשה מעין ה"סופר קלאסיקו" של שוודיה.
העונה נפגשו שתי הקבוצות פעמיים, לעיני כ-18,000 צופים בממוצע, ובשני המפגשים הייתה ידה של מאלמה על העליונה (1 - 0 במשחק הראשון, 2 - 1 במשחק השני).
סטוקהולם
הדרבי של סטוקהולם מתייחס לרוב ליריבות-הספורטיבית ההיסטורית בין קבוצות AIK סולנה ויורגודן, משתתפות קבועות בליגה הבכירה. משחקים אלו מביאים קהל רב, כשהשיא עומד כיום על לא פחות מ-44,130 צופים (25 במאי 1967). השיא כמעט ונשבר השנה בניצחון סולנה 1 - 0 נגד יורגודן בפרנדס ארנה ב-10 באוגוסט 2015, משחק אליו הגיעו 39,387 צופים.
העונה התמודדה על "אלופת סטוקהולם" בנוסף לשתי הקבוצות גם המרבי.
"הקרב על סקונה"
הקרב על סקונה (בשוודית: Slaget om Skåne), לעיתים נקרא גם "הדרבי של סקניה" הוא המפגש בין מאלמה והלסינבורי. בדומה לדרבי של סטוקהולם, גם בסקונה יכולה להשתתף בתחרות קבוצה נוספת, אך הדבר קורה לעיתים רחוקות, ולא קרה השנה. מלבד זה, לרוב המושג "הקרב על סקונה" מתייחס ספציפית למפגש בין שני מועדנים אלו.
דנג"ץ סעיד צלאח ואחרים נגד שירות בתי הסוהר ומדינת ישראל
דנג"ץ 204/13 סעיד צלאח ואחרים נגד שירות בתי הסוהר ומדינת ישראל שניתן בשנת 2015, הוא פסק דין בעתירה לדיון נוסף, שהוגשה לבג"ץ על ידי שלושה אסירים ביטחוניים. סעיד צלאח, ראווי סולטאני ומוחמד יונס ובה ביקשו האסירים, כי בית המשפט העליון ידון פעם נוספת בפסק דינו שניתן ביום 24.12.12. בפסק הדין הראשון, נדחו ערעוריהם של האסירים נגד ההחלטה לשלול מהם את הזכות ללימודים במסגרת האוניברסיטה הפתוחה, בזמן שהותם במאסר.
עונת 2015 בליגת העל השוודית בכדורגל
"הקרב על סקונה"
הסיבה ליריבות-הספורטיבית בין שתי הקבוצות נובעת מכך ששתי הערים (מאלמה והלסינגבורג) הן שתי הערים הגדולות ביותר בסקונה וגם המאוכלסות ביותר בחבל הארץ הדרומי של שוודיה. כמו כן, שתי הקבוצות נפגשו אין ספור פעמים במסגרות שונות מלבד הליגה הבכירה, בהן "אליפות סקונה", הגביע השוודי, הסופרקאפן ועוד. שתי הקבוצות הן היחידות מחבל סקונה שזכו באליפות השוודית (18 של מאלמה, 5 של הלסינבורג).
דנג"ץ סעיד צלאח ואחרים נגד שירות בתי הסוהר ומדינת ישראל
הדיון הנוסף נערך בפני הרכב של שבעה שופטים. בהחלטה שניתנה פה אחד, דחה בית המשפט את טענות האסירים והותיר את החלטתו הקודמת בתוקפה. עם זאת, חברי ההרכב דנו בשאלה העקרונית אם החלטת שירות בתי הסוהר והמדינה לשלול באופן גורף מכלל האסירים המסווגים כאסירים ביטחוניים את האפשרות ללמוד במסגרת האוניברסיטה הפתוחה עומדת בהוראות הדין הישראלי והדין הבינלאומי, אף שאפשרות זו ניתנת לאסירים הפליליים.
עונת 2015 בליגת העל השוודית בכדורגל
"הקרב על סקונה"
העונה ניצחה מאלמה את יריבתה ללא פשרות, (3-1 בבית, 3-0 בחוץ) והוכתרה (באופן לא רשמי) כ"המנצחת של הקרב על סקונה".
וֵסְטְרָה יֶיטַאלַנְד, אסטרייטלנד והלנד
במקביל ל"התנגשות האלופים", "הדרבי של סטוקהולם" ו"הקרב על סקונה", התקיימו לאורך העונה גם מספר משחקי "דרבי" במחוזות וֵסְטְרָה יֶיטַאלַנְד, אסטרייטלנד והלנד. ההבדל העיקרי בין אחד המפגשים הראשונים לבין הדרבי המקומי הוא מידת העניין שהמשחק תופס ברמה הלאומית, וכן הפרש הפערים בין הקבוצות בכל מחוז בהתאמה.
דנג"ץ סעיד צלאח ואחרים נגד שירות בתי הסוהר ומדינת ישראל
השופטים גרוניס, הנדל, מלצר ושהם הסכימו, כי נוכח ההבדלים הגדולים בין אסירים ביטחוניים לאסירים פליליים, אכן ניתן לסווג את האסירים הביטחוניים כ"קבוצת שוויון" נפרדת באופן שמצדיק תנאי מאסר שונים, והדבר אינו מהווה אפליה אסורה.
לחווא
לחווא (בבלארוסית וברוסית: Лахва; בפולנית: Łachwa; ביידיש: לאַכװע) היא עיירה בבלארוס. הגטו שהיה בה, גטו לחווא, היה מראשוני הגטאות שהתמרדו נגד הנאצים בשואה.
עונת 2015 בליגת העל השוודית בכדורגל
וֵסְטְרָה יֶיטַאלַנְד, אסטרייטלנד והלנד
בוֵסְטְרָה יֶיטַאלַנְד התקיים העונה דרבי "משולש" בין גטבורג המצוינת ועטורת התארים לבין אלפסבורג והאקן. באסטרייטלנד התקיים העונה דרבי צנוע יחסית בין שתי הקבוצות שסיימו את העונה בשני קצוות הטבלה: האלופה ומחזיקת גביע הסופרקאפן נורשפין לבין נועלת הטבלה והנושרת לליגת המשנה אוטבידברג.
לחווא
לחווא ממוקמת כ-200 קילומטר מדרום למינסק וכ-80 קילומטר ממזרח לפינסק, צפונית לביצות פריפייט.
עונת 2015 בליגת העל השוודית בכדורגל
וֵסְטְרָה יֶיטַאלַנְד, אסטרייטלנד והלנד
המפגש הראשון התקיים עוד במשחקי טרום העונה, ב-7 בפברואר 2015, אז ניצחה נורשפינג 2-0 במשחק שהתקיים בניה פארקן לעיני 760 צופים בלבד.
דנג"ץ סעיד צלאח ואחרים נגד שירות בתי הסוהר ומדינת ישראל
השופטים נאור, ג'ובראן וחיות סברו, כי לא די בסיווג של אדם כאסיר ביטחוני, כדי לשלול ממנו אוטומאטית זכויות או הטבות הניתנות לאסירים אחרים. יש לבצע בדיקה פרטנית במקרה של אסיר ביטחוני המבקש ללמוד וניתן לאפשר לימודים לאותו אסיר כאשר הוא אינו ממומן על ידי ארגוני טרור.
עונת 2015 בליגת העל השוודית בכדורגל
וֵסְטְרָה יֶיטַאלַנְד, אסטרייטלנד והלנד
את משחק הליגה הראשון שהתקיים ב-3 במאי 2015 ניצחה נורשפין בביתה בתוצאה 2-1, כשאת השער המנצח בדקה ה-74 כבש קשרה הצעיר כריסטופר נימאן, שלקראת סיום שנת 2015 קיבל את ההזדמנות לשחק במשחק אימון של במדים הלאומיים של נבחרת שוודיה בכדורגל. במשחק נכחו 9,654 צופים.
לחווא
היסטוריה
בסוף המאה ה-16 הוכללה לחווא בשתי מחוזות שונים, שניהלו התדיינות משפטית על השליטה בעיירה. בשנת 1600 הכריע המלך זיגיסמונד השלישי כי העיירה תכלל במחוז נובוגרודק. העיירה הייתה חלק מפולין עד החלוקה השנייה של פולין בשנת 1793 אז הועברה לשליטת האימפריה הרוסית. בשנת 1918 הועברה העיירה לידי גרמניה בחוזה ברסט-ליטובסק, אולם בעקבות תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, וכתוצאה מהמלחמה הפולנית-סובייטית, נכללה לחווא במחוז פולסיה של פולין. בשל קרבתה לגבול הסובייטי (15 קילומטר בלבד), נשלטה העיירה בידי משמר הגבול הפולני. ב-17 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה על ידי צבא ברית המועצות, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. שבועיים לאחר תחילת מבצע ברברוסה, ב-8 ביולי 1941, נכבשה העיירה על ידי הוורמאכט. לאחר מלחמת העולם השנייה, בהתאם להסכמות ועידת יאלטה, נכללה לחווא בתחומי בלארוס, למרות מחאות הפולנים.
דנג"ץ סעיד צלאח ואחרים נגד שירות בתי הסוהר ומדינת ישראל
רקע
החל משנת 1994, ניתנה לאסירים ביטחוניים האפשרות ללמוד בהתכתבות באוניברסיטה הפתוחה תוך כדי המאסר. אפשרות זו ניתנה להם, שש עשרה שנים לאחר שניתנה, לאסירים פליליים אשר הורשו ללמוד במסגרת זו כבר משנת 1978. בחודש יוני 2011 החליט נציב בתי הסוהר, לשלול מכלל האסירים המסווגים כאסירים ביטחוניים, את האפשרות ללמוד באוניברסיטה הפתוחה.
לחווא
מרד גטו לחווא
ב־3 בספטמבר 1942, כשהתברר לראשי היודנראט כי בהוראת הגרמנים חפרו איכרי הסביבה בקרבת העיירה בורות, הם הבינו את המשמעות והורו על התקוממות. למפקד המרד מונה יצחק רוחצ'ין, מפקד בית"ר בעיירה. ראשי היודנראט, דב לופטין וישראל דברסקי, החלו להצית בתים. במקביל התנפל רוחצ'ין, כשבידו גרזן, על חייל גרמני וניפץ את גולגולתו. גטו לחווא היה ראשון הגטאות שמרדו ברוצחים הנאצים.
עונת 2015 בליגת העל השוודית בכדורגל
וֵסְטְרָה יֶיטַאלַנְד, אסטרייטלנד והלנד
המשחק השני של העונה (והשלישי בסך הכל בין שתי הקבוצות השנה) התקיים בקופרואלן ב-17 באוגוסט 2015 לעיני 7,112 צופים והסתיים בתיקו 1-1, כשברוב דקות המשחק הובילה אוטבידברג, כאשר את שער השוויון הדרמטי כבש חלוצה הסרי לנקי של נורשפין אלהאי קמרה בדקה ה-93, וכך השלים קמרה צמד שערים במשחקי דרבי העונה (שער השוויון בנוסף לשער אחד שכבש במשחק ההכנה לעונה). לאחר תוצאת התיקו הזו נצחה נורשפין 9 מתוך 10 המשחקים שנותרו עד לסיום העונה (מלבד משחק אחד ב-19 באוקטובר 2015, 3-4 נגד אלפסבורג בבורוס ארנה), וזכתה באליפות.
דנג"ץ סעיד צלאח ואחרים נגד שירות בתי הסוהר ומדינת ישראל
רקע
החלטת נציב בתי הסוהר ניתנה לאחר שבשנת 2009, עקב לחץ ציבורי גדול והחלטות ממשלה שנגעו למאמצים להביא לשחרורו של החייל החטוף גלעד שליט, הוחלט להקים צוות מקצועי שיבחן את תנאי כליאתם של האסירים הביטחוניים בבתי הסוהר בישראל. בצוות היו חברים נציגי שירות בתי הסוהר, המשרד לביטחון פנים, שירות הביטחון הכללי, צה"ל ומשרד המשפטים.
עונת 2015 בליגת העל השוודית בכדורגל
וֵסְטְרָה יֶיטַאלַנְד, אסטרייטלנד והלנד
בעונה הבאה לא יתקיים משחק דרבי באסטרייטלנד (במסגרת הליגה), מאחר שאוטבידברג נשרה לליגת המשנה. הדרבי של הלנד הפגיש העונה בין פולקנברג להאלמסטד, שסיימו את העונה במקומות ה-14 וה-15 בהתאמה. האלמסטד נשרה לליגת המשנה, בעוד פולקנברג הצליחה להישאר עונה נוספת בליגת העל (לאחר שנצחה בפלייאוף את סיריוס). דבר זה גרם לשני המשחקים בין שתי הקבוצות להיות לא רק בעלי חשיבות יוקרתית, אלא גם בעלי משמעות קריטית למיקומם בתחתית הטבלה.
לחווא
מרד גטו לחווא
כ־650 יהודים נהרגו בלחימה או באש הלהבות. עוד כ־500 נלקחו אל הבורות החפורים ונורו שם. גדר הגטו נפרצה, וכ־1,000 יהודים הצליחו לברוח. רוחצ'ין נורה ונהרג כשקפץ לתוך נהר. מרבית הבורחים התגלו והוצאו להורג. רק כ־100 הצליחו להצטרף לפרטיזנים שביערות, ורובם שרדו את המלחמה.
דנג"ץ סעיד צלאח ואחרים נגד שירות בתי הסוהר ומדינת ישראל
רקע
הממשלה הנחתה את חברי הצוות, לבחון את כל תנאי הכליאה של האסירים הביטחוניים בהשוואה להסדרים משפטיים שונים הקיימים בחוק הישראלי ובחוק הבינלאומי. מסקנות הצוות היו, כי לאסירים ביטחוניים המרצים עונשי מאסר בישראל ניתנות זכויות יתר, הרבה מעבר לאלו הניתנות במקומות אחרים בעולם ואשר אין כל חובה בחוק לתת אותן.
מסקנות הצוות התייחסו בין היתר, לאפשרות ללמוד באוניברסיטה הפתוחה אך גם לכך ששירות בתי הסוהר מאפשר לאסירים הביטחוניים ביקורי משפחה, ביקורי נציגי הצלב האדום, קבלת ספרים, כתבי עת ומכתבים, החזקת מקלטי טלוויזיה, ספרים ומכשירי רדיו בתאים ורכישת מוצרים בקנטינה. לאור מסקנות הצוות המיוחד ובהתאם להנחיית הממשלה, הוחלט לצמצם חלק מן האפשרויות הניתנות לאסירים הביטחוניים.
עונת 2015 בליגת העל השוודית בכדורגל
וֵסְטְרָה יֶיטַאלַנְד, אסטרייטלנד והלנד
פולקנברג ניצחה בשני המפגשים בתוצאה 1-0, דבר שהעניק לה 6 נקודות חשובות במאבק ההישרדות (כמו גם "לקח" 6 נקודות חשובות מהאלמסטד) וקבע בסופו של דבר את הישארותה של פולקנברג בליגה.
דנג"ץ סעיד צלאח ואחרים נגד שירות בתי הסוהר ומדינת ישראל
רקע
על כן, בחודש יוני 2011 החליט נציב בתי הסוהר לשלול מן האסירים הביטחוניים את האפשרות ללמוד באוניברסיטה הפתוחה ונגד החלטתו הוגשו מספר עתירות לבית המשפט לעניינים מנהליים. עתירות אלו, נדחו בפסקי דין שעל שלושה (3) מהם הוגשו ערעורים אשר נדונו במשותף בבית המשפט העליון בפני הרכב של שלושת (3) השופטים גרוניס, מלצר ושהם. בפסק דין שניתן ביום 24.12.2012, דחה בית המשפט העליון את הערעורים והותיר את החלטת נציב בתי הסוהר בתוקפה ועל פסק דין זה הוגשה הבקשה לקיים דיון נוסף.
פסק הדין בדיון הנוסף עוסק בזכות האסירים לשוויון ובטענתם לפגיעה בזכות זו הן בהחלטת נציב בתי הסוהר והן בפסק הדין הראשון, בדגש על כך שהיא חלה על כלל האסירים הביטחוניים כקבוצה, ללא קשר לשאלת שיוכם הארגוני, או לחומרת המעשים שביצע אסיר מסוים השייך לקבוצה זו.
עונת 2015 בליגת העל השוודית בכדורגל
השוער המצטיין
(שיחק לפחות 10 משחקים)
דנג"ץ סעיד צלאח ואחרים נגד שירות בתי הסוהר ומדינת ישראל
רקע
בדיון הנוסף, התייחסו השופטים בהרחבה לפרשת סמיר קונטאר במסגרת הדיון בשאלה אם ניתן וצריך לסווג אסירים ביטחוניים בנפרד מאסירים פליליים. סמיר קונטאר היה אסיר ביטחוני שאפשרו לו ללמוד באוניברסיטה הפתוחה לאחר שטען לפני בית המשפט כי בחר לעצמו דרך חדשה. אך מיד לאחר שחרורו במסגרת העסקה להחזרת גופותיהם של אלדד רגב ואהוד גולדווסר בשנת 2008 הוא חזר לעסוק בטרור.
מקרה קונטאר, בשילוב עם תנאי כליאתו של גלעד שליט וחוסר הוודאות לגבי מצבו, היוו גורם מרכזי בהגברת הלחץ הציבורי על הממשלה והדרישה להחמיר את תנאי כליאתם של האסירים הביטחוניים.
טענת העותרים (האסירים)
טענת העותרים היחידה למעשה, הייתה כי שלילת זכותם ללימודים אקדמיים וכתוצאה מכך הפגיעה בזכותם לשוויון, נעשית משיקולים זרים בלבד ולא משיקולים ענייניים (ביטחוניים או אחרים) ועומדת בסתירה להלכות קודמות של בית המשפט העליון.
טענת האסירים בנויה ממספר מרכיבים אשר שלובים זה בזה.
החלטה
פסק הדין בדיון הנוסף עוסק בזכות לשוויון. שוויון, הוא מתן יחס שווה לפרטים או לקבוצות אשר אין ביניהם הבדלים רלוונטיים. במקרה הספציפי נבחנה השאלה, האם ההבדלים בין אסירים פליליים לאסירים ביטחוניים הם אכן הבדלים רלוונטיים המצדיקים מתן יחס שונה לכל קבוצת אסירים מבלי שהדבר יהווה אפליה אסורה.
בסופו של דבר פסק בית המשפט ברוב של ארבעה שופטים כנגד שלושה וקבע, כי לאור ההבדלים הגדולים בין אסירים ביטחוניים לאסירים פליליים, אכן ניתן לסווג את האסירים הביטחוניים כ"קבוצת שוויון" נפרדת המצדיקה תנאי מאסר שונים והדבר, אינו מהווה אפליה אסורה.
שבעת השופטים היו תמימי דעים, לגבי האסירים אשר הגישו את העתירה וקבעו כי במקרה הספציפי שלהם, אין מקום לשנות את פסק הדין הקודם של בית המשפט העליון וכי נכון לשלול מהם את האפשרות ללמוד באוניברסיטה הפתוחה. עם זאת, הייתה מחלוקת חריפה, בייחוד בין הנשיאה נאור לבין הנשיא (בדימוס) גרוניס, בשאלה האם ניתן לסווג אסירים ביטחוניים כקבוצה נפרדת ולשלול מהם באופן גורף את האפשרות ללמוד. בפסיקתם, מתחו השופטת נאור והשופט גרוניס, ביקורת (משפטית) נוקבת זה על פסיקתה של זו. השופט חנן מלצר שהיה חבר בהרכב, אף התייחס למחלוקת זו בפסק דינו באמרו:
מחלוקת זו בין השופטים שיקפה למעשה, עד כמה מדובר בנושא מורכב וטעון בחברה הישראלית אף על פי שפסק הדין, ניתן כשלוש וחצי שנים לאחר שחרורו של גלעד שליט משבי החמאס.
דעת המיעוט בסוגיית הסיווג כקבוצה נפרדת
שלושת שופטי דעת המיעוט, לא התנגדו באופן גורף, לשלילת זכויות מסוימות שניתנו לאסירים פליליים, מאסירים ביטחוניים, אך כן התנגדו לשלילה גורפת של הזכות מכלל האסירים הביטחוניים. לשיטתם נדרשת בדיקה פרטנית של כל מקרה בו מבקשים לשלול את הזכות ולקבל את ההחלטה בעניין, על פי נסיבות המקרה ומשיקולים הנוגעים לביטחון המדינה.
בעקבות פסק הדין
הקליניקה לזכויות אסירים באוניברסיטת חיפה, עדאלה והאגודה לזכויות האזרח, אשר סייעו לאסירים בהגשת העתירות, פרסמו תגובות חריפות לפסק הדין באתרי החדשות "מעריב" ו"הארץ" וטענו, כי בפסק דינו אישר בית המשפט העליון החלטת ממשלה נקמנית, שבבסיסה לא היה שיקול ביטחוני, אלא ניסיון להפעיל לחץ על החמאס בזמן שהוא החזיק בגלעד שליט וכי אין זיקה בין לימודי אסירים לבין ביטחון המדינה, בייחוד לאור העובדה, שממילא התקיימו במשך למעלה מעשרים שנים. עם זאת, התייחסותם הכללית לפסק הדין ובייחוד באתרי האינטרנט של האגודות הייתה מועטה יחסית ופסק הדין לא זכה לתהודה גדולה.
מאז חודש אפריל 2015, אוזכר פסק הדין פעמים מעטות מאוד בפסקי דין של בית המשפט לעניינים מנהליים בנצרת בעתירות של אסירים בהן נדונה בין היתר, שאלת סיווגם כאסירים ביטחוניים אולם, לא בהקשר ללימודים אקדמיים אלא לזכויות אחרות.
תרומתו של פסק הדין גם אם מועטה, היא בקביעת ההלכה כי אכן ניתן להתייחס לאסירים ביטחוניים כקבוצת שיויון נפרדת ובכך שהקנה לבתי המשפט כלים לבחינת השאלה, האם אסיר מסוים אכן שייך לקבוצת האסירים הביטחוניים או האם ניתן להסיר את סיווגו ככזה.
רותם קובנר
רותם קובנר (נולד ב-11 ביולי 1960) הוא היסטוריון, פסיכולוג ישראלי המתמחה בתולדות יפן המודרנית, ופרופסור מן המניין בחוג ללימודי אסיה באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
רותם קובנר נולד במכמורת ועשה את שנות חייו הראשונות בקיבוץ מעיין צבי. לאחר מכן עבר עם משפחתו לחיפה, שם גדל ולמד בבית הספר הריאלי. לאחר גיוסו סיים קורס חובלים בחיל הים ושרת כסגן מפקד סטי"ל וכמפקד קורס בבית הספר לפיקוד ימי. קובנר עשה את חוק לימודיו לתואר הראשון בחוגים ללימודי מזרח אסיה ובפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית. עם סיום התואר בהצטיינות זכה במלגת חילופי סטודנטים ויצא ללימודים באוניברסיטה החופשית בברלין. משם המשיך ליפן עם מלגה של משרד החינוך היפני, שם שהה שש שנים ולמד לתואר שני ושלישי בפסיכולוגיה באוניברסיטת צוקובה שבעיר המדע צוקובה. במהלך התקופה עבד גם כפסיכולוג בבית חולים פסיכיאטרי וכיזם ומפתח של תכנה ללימוד מערכת כתב הקנג'י בשפה היפנית. סיים דוקטורט ב-1995 והמשיך לפוסט-דוקטורט במרכז ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטת סטנפורד ופוסט-דוקטורט שני במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית. התחיל ללמד באוניברסיטת חיפה ב-1998 כמרצה בכיר וקודם לפרופסור חבר ב-2004. ב-2013 קודם לדרגת פרופסור מן המניין. הקים את החוג ללימודי אסיה ב-2002 ועמד בראשו עד 2008. קובנר שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת ואסדה שבטוקיו ובאוניברסיטת ז'נבה ומשמש כחבר מערכת במספר כתבי עת בינלאומיים.
קובנר נשוי, הם מתגוררים בקריית טבעון ולהם שלוש בנות ובן.
תחומי מחקריו
מחקריו של רותם קובנר עוסקים בשלושה תחומים: האחד הוא התפתחות התפישה הגזעית במערב כלפי יפן והתגובה היפנית כלפיה החל מסוף המאה ה-19, השני הוא ההתנהגות הצבאית במלחמות המודרניות של יפן ובמיוחד במלחמת רוסיה–יפן, והנושא השלישי הוא יחס היפנים ליהודים בעת המודרנית.
התגובה היפנית לתפישת הגזע המערבית
נושא זה הוא בעל חשיבות מיוחדת לא רק משום שיפן הייתה האומה שהצליחה יותר מכל אומה אחרת, מחוץ לאירופה וארצות הברית, בתהליך המודרניזציה, אלא משום שהיא הייתה האומה האסיאתית היחידה שהפכה עוד בשלהי המאה ה-19 למעצמה אזורית ובהמשך למעצמה עולמית תוך שימוש בטכנולוגיה מערבית. בד בבד, יפן הייתה גם האומה שהטמיעה באופן הקיצוני ביותר תפישות גזע מערביות הן ביחס לעמים אחרים אותם כבשה והן באופן בו ראו היפנים את עצמם. קובנר גורס שלנושא הגזע יש תפקיד משמעותי בתולדותיה והתפתחותה של יפן המודרנית, וניתן לזהות אותו לא רק בסכסוכים התכופים בהם הייתה מעורבת עד 1945 אלא אף בתפיסה העצמית של היפנים כיום. פתיחת יפן התרחשה בשעה שתחושת העליונות הגזעית במערב התקרבה לשיאה. היפנים הטמיעו את המדרג הגזעי שהיה מקובל במערב אך היו גם נחושים לשפר את מיקומם הלאומי והגזעי באופנים שונים. הדרך המרכזית הייתה שיפור מעמדה הבינלאומי של יפן באמצעות קדמה טכנולוגית ותרבותית והתפשטות אימפריאלית. עם זאת, יפנים רבים מצאו עניין גם בשינוי פיזי שאמור היה להתגשם באמצעות נישואים עם נשים מערביות, תזונה משופרת עם דגש על בשר וחלב, שינוי של ביגוד ותסרוקת, ואף ניתוחים פלסטיים ואסתטיים (כבר ב-1896 פתח רופא יפני את הניתוח הראשון להכפלת הקמט בעפעף כך שידמה לזה הנפוץ במערב).
קובנר החל את עבודתו בנושא בניסיון לברר את דימוי הגוף היפני ולזהות את מקורותיו. בשורה של מחקרים בקרב צעירים יפנים הוא זיהה דימוי גוף נמוך יחסית לארצות אחרות באסיה ובמערב, הנובע, בין השאר, מאימוץ אידיאלים גופניים הקרובים יותר למקובל במערב מאשר ביפן וכן מחרדה בין-אישית וקשיי תקשורת הנעוצים באישיות ובחברה היפנית.
בשלב מאוחר יותר, פתח קובנר במחקר היסטורי בניסיון למפות את תהליך הטמעת האידיאלים הגופנים והגזעיים שהיפנים עברו מאז המאה ה-19 ולבחון את חשיבותו והשפעתו על יחסי יפן עם העולם.
קובנר גורס שהקבוצה הדומה ביותר ליפנים בהטמעה של תפישה שלילית של קבוצת יחסות ושל התמודדות עם שינוי ושל נטייה להצטיינות, היא יהדות גרמניה בתקופה שמאז תהליך האמנסיפציה ועד השואה.
התפתחות התפישה הגזעית באירופה כלפי יפן
התפישה הגזעית באירופה כלפי יפן היוותה את הבסיס לתגובה המקומית מאז פתיחתה הכפויה של המדינה ב-1854. במחקריו החלוציים בנושא קובנר מצא שעד המאה ה-18 תארו מבקרים אירופאים את היפנים כלבני עור וכמעט שלא שתו לבם להבדלים הגופניים בהם אנו מבחינים כיום. ראשית השינוי בתפישה הגזעית כלפי יפן, יחד עם מזרח אסיה וסין בראשה, התרחש לדעתו במאה ה-18.
הוא מתחיל למעשה בחלוקה הטקסונומית של הבוטנאי השוודי קארולוס ליניאוס אשר סיווג את האסייאתים כבעלי עור צהבהב ובעלי תכונות הנחותות במובלע משל אירופאים, ונמשך בראייה של אנתרופולוגים ופילוסופים כפרידריך בלומנבך ועמנואל קאנט את האסייתים כגזע נחות הנמצא בנסיגה. במאה ה-19 סייעו תורות פופולריות כגון פיזיונומיה, פרנולוגיה וקרניולוגיה, לקיבוע האסייאתים כגזע שני במדרג, הרחק מתחת לאירופאים, אם כי הייתה זו תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין שנתנה את האישוש המדעי החשוב ביותר לאלה שהסבירו את העליונות המערבית באותה תקופה.
קובנר טוען שהתפתחות התפיסה הגזעית כלפי יפן תורמת לא רק להבנת שורשי התגובה היפנית למערב בעת המודרנית והמאבק הגזעי שיפן וארצות הברית נהלו במהלך מלחמת העולם השנייה, אלא גם להבנת התפתחותו הכללית של רעיון הגזע ותולדות הגזענות באירופה. בשעה שמרבית החוקרים של נושא הגזע מתמקדים ביחס לאפריקאים ובעבדות ובמקביל בהתפתחות האנטישמיות באירופה, המקרה היפני מלמד שגם עמים שלא נכבשו על ידי כוחות אירופאים, שרמתם הטכנולוגית והתרבותית הייתה גבוהה יחסית ותופעת העבדות בהם הייתה שולית, עברו במאה ה-18 תהליך של שנמוך והחלו להתפס כנחותים. הסיבה לכך, קובנר גורס, הייתה התפתחותה של מערכת טקסונומית שיטתית ותפיסה חדשה של זהות אירופאית המבוססת על תחושת עליונות צבאית ותרבותית.
יחס יפן למערב ואסיה על רקע מלחמת רוסיה–יפן
מלחמת רוסיה–יפן מהווה נקודת מפנה בהיסטוריה המודרנית של יפן מכיוון שלראשונה הצליחה מדינה זו להתמודד בהצלחה בזירה הצבאית עם מעצמה אירופאית כרוסיה הצארית. לאחריה פתחה יפן במעורבות הולכת וגוברת ביבשת אסיה והחלה להחליף את המשיכה התרבותית החזקה למערב בניסיון מחודש להגדרת זהות ייחודית.
עם זאת, ניתן לראות במלחמה עצמה נקודת שיא ברצון היפני להתפש כחלק מהמערב ולהטמיע את ערכיו. קובנר הקדיש למלחמה זו חלק ניכר ממחקריו תוך התייחסות מיוחדת להתנהגות היפנית בזמן לוחמה. הדימוי המלחמתי של יפן הרווח במערב הוא של אומה אכזרית שהתייחסה בצורה משפילה כלפי שבויים בריטים ואמריקאיים במלחמת העולם השנייה. ואמנם, באותה עת ראתה המדינה היפנית בנפילה בשבי אות קלון והתייחסה בצורה שלילית לחיילי היריב שנפלו בשבי. במלחמת רוסיה–יפן, לעומת זאת, קובנר מצא שהיחס היפני לשבויים רוסים היה חיובי ביותר. שיעור התמותה שלהם היה נמוך מאוד, מחנות השבויים היו פתוחים ולא מעט שבויים אף בחרו להישאר ביפן עם סיום המלחמה. יחס זה נבע מרצונה של יפן להתפס כאומה נאורה בעיני מדינות המערב שהציפו את הזירה בעיתונאים ומשקיפים צבאיים.
במחקר נוסף וראשוני בנושא, תוך שימוש בדוגמה היפנית, קובנר בדק מהם הגורמים ליחס לשבויים במלחמה. הוא זיהה שהיחס לשבויים לאורך כל מלחמותיה של יפן בעת המודרנית היה תלוי בעיקר בשלושה גורמים. הראשון היה זהות האויב, כלומר האם הוא היה מערבי או אסיאני, והגורם השני היה זהות קבוצת ההתייחסות של יפן באותו סכסוך. קובנר מצא שכאשר השבויים היו מערביים וקבוצת ההתייחסות הייתה מערבית, כמו במקרה של מלחמת רוסיה–יפן, היחס לשבויים היה חיובי ושעור תמותתם נמוך. ומנגד, כאשר השבויים היו סיניים וקבוצת ההתייחסות פסקה להיות המערב, הרי היחס היה שלילי ביותר ומעשי הטבח תכופים, כפי שאירע במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ובעיקר בטבח ננג'ינג הידוע לשמצה בשלהי 1937. הגורם השלישי הוא דפוסים ומסורות מקומיים כלפי שבויים. קובנר טוען שביפן המודרנית דפוסים אלה השתנו תכופות בהתאם לצרכים הלאומיים. לצורך מלחמה מקומית וסיוע מערבי, המדינה היפנית ידעה לכפות על חייליה התנהגות אבירית, ולצורך מלחמה טוטלית, היא גייסה את מושג הבושידו וכפתה לעיתים על חייליה לחימה עד מוות.
יפן והיהודים
בתוך מערכת היחסים הבעייתית בין יפן והמערב בעת המודרנית, יש ליהודים מקום שולי אך מרתק. ניתן לזהות ביפן במקביל פן של אנטישמיות ופן של פילושמיות, חרף העובדה שאין בה כמעט אף אחד מהמאפיינים של המדינות שבהן צמחה האנטישמיות המודרנית: לא רק שמספר היהודים בה זעום והם אינם ניתנים לזיהוי, אלא שאין בה מסורת של התנגדות דתית ליהדות, ואין היא מצויה בסכסוך עם ישראל. אף על פי כן, במאה ה-20 חוותה יפן שני גלים של כתיבה אנטישמית: הראשון בתקופת מלחמת העולם השנייה והשני בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. במהלך הגל השני נהגו חנויות הספרים הגדולות ביפן להציג מדף ספרים על יהודים ששלבו הערצה מהולה בחשש כלפיהם. היהודים נחשבים כבעלי כוח קיצוני ויכולות אינטלקטואליות יוצאות דופן ומצד שני היהודים נתפשים כמקור לצרות העולמיות בכלל ושל יפן בפרט.
ב-1995 ערך קובנר את המחקר המשמעותי הראשון בנושא יחס היפנים ליהודים. בעבר היו הרבה מאוד תאוריות לגבי הדימוי של יהודים והמניעים לדימוי הזה, אך הן לא נבדקו אמפירית. קובנר העביר שאלונים וערך ראיונות בקרב למעלה מ-600 יפנים וניסה לזהות מה הדימוי שלהם של יהודים ומה הקשר בין חשיפה ליהודים, לדימויים שלהם. תוצאות המחקר הראו שדימוי היהודים היה חיובי, הם נתפשו כאנשים יצירתיים, בעלי אישיות חזקה, אבל גם כעם בלתי יציב ומסוגר. מבין חמש קבוצות שונות אליהן היפנים הושוו, ראו הנבדקים היפנים את היהודים כקבוצה הדומה ביותר ליפנים. המחקר הדגים שככל שהנבדקים ידעו יותר על יהודים כך היה להם דימוי חיובי יותר לגביהם. מתוצאות המחקר הסיק קובנר שהספרות האנטישמית שהופיעה ביפן באותה תקופה, רובה ככולה ספרות זולה לאנשי עסקים שבשנות ה-90 המוקדמות ניסו להבין את המשבר הכלכלי שיפן נכנסה אליו, התבססה על דימויים אירופאיים מסורתיים, ניזונה מהנתק הגדל באותה תקופה מארצות הברית, ונעזרה ברצון לכסף קל מצד מחברים זריזים.
ביפן קיימת גם תופעה של הכחשת שואה, למרות שיפן עצמה לא הייתה מעורבת בשואת יהודי אירופה ומספר יפנים, המפורסם שבהם הוא צ'יאונה סוגיהרה, אף נטלו חלק במאמץ לסייע ליהודים בתקופה זו. מחקר נוסף שערך קובנר ניסה להסביר את קיומה של תופעת הכחשת השואה ביפן כעימות פנימי וחיצוני עם ביקורת הולכת וגוברת על מעשי טבח שיפן עצמה ביצעה באסיה בתקופה בה התרחשה השואה באירופה. קובנר גורס שלשיטתם של מכחישי שואה יפנים, אם אירוע רב-ממדים כשואה לא התקיים, על אחת כמה וכמה מאורע קצר טווח ומתוכנן פחות כמו טבח ננג'ינג.
מיכאל אוהד
מיכאל (מיכה) אוהד (20 בדצמבר 1922 – 17 ביוני 1998) היה עיתונאי ואיש אשכולות ישראלי. עורך תוכניות רדיו, מחבר ובמאי תסכיתים וכותב פורה בנושאי תרבות, אמנות ומוזיקה.
ראשית חייו
מיכאל אוהד נולד בשם מיכאל רַיְיך בעיר מינכן בגרמניה, אז רפובליקת ויימאר. משפחתו הייתה משפחה יהודית משכילה. הוריו, הנרייטה (הֶני) לבית פויכטוונגר (ילידת 1892), ויעקב רייך, סוחר (יליד 1885), נישאו ב-1916. לאוהד היו שני אחים: רפאל, שהיגר לארצות הברית ונפטר שם בגיל 25, וראובן, שהיה אגרונום ידוע, חלוץ גידולי פירות סובטרופיים בארץ. ראובן הוא אביה של חוקרת העיצוב דניאלה אוהד. דודו של מיכאל אוהד, אחי אמו, היה הסופר ליון פויכטוונגר, ובן דודו היה ההיסטוריון אדגר פויכטוונגר.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 עלה לארץ ישראל עם הוריו ושני אחיו, והמשפחה התיישבה בשכונת תלפיות בירושלים. מחמת קשיי קליטה שבה המשפחה לגרמניה כעבור שנה והתגוררה במינכן. כעבור שנה שבה המשפחה לארץ, והפעם סופית. ב-1939 התגרשו הוריו, ואביו נישא מחדש. מנישואיו השניים של אביו היה אוהד אחיה של האמנית שושנה רייך. אוהד למד בבית הספר התיכון בית הכרם ולאחר סיום לימודיו התיכוניים למד באוניברסיטה העברית אך לא השלים את התואר. בבגרותו התגורר בתל אביב בדירה שעוצבה על ידי האדריכל יעקב רכטר באזור היכל התרבות
ברדיו
בשנת 1943 כתב אוהד תסכית ראשון, על הסופר והמחזאי ג'ורג' ברנרד שו, לתחנת הרדיו בעברית של המנדט הבריטי, קול ירושלים. מאז ואילך המשיך במשך כארבעים שנה לעבוד ברדיו, לראשונה בקול ירושלים, והחל מיום קום המדינה בקול ישראל. אוהד כתב וביים תסכיתים וערך תוכניות רדיו.
במשך מספר שנים עבד אוהד בארצות הברית עבור השידור העברי של קול אמריקה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 שודרו בקול ישראל שתי תוכניות התיאטרון של הרדיו, שזכו להאזנת שיא: "בימות ובדים", ששודרה בכל יום שבת בצהרים, ו"המסך עולה", ששודרה בכל יום ב' בערב. בהכנת שתי התוכניות היה לאוהד חלק חשוב.
"בימות ובדים", בעריכת בלה ברעם, הייתה תוכנית דוקומנטרית שבה הובא באוזני המאזינים כל המתרחש והמתחדש בתיאטרון העברי, קטעים משודרים מהצגות בכורה, ראיונות עם שחקנים ובמאים ודברי ביקורת על כל הצגה חדשה מפיהם של דב בר מלכין, שמואל רוזן, שמואל שניצר ואחרים. באותה עת לא היו בעיתונות העברית מוספים מיוחדים או מגזינים מיוחדים לכל המתחדש בעולם התרבות והבידור, והמאזינים שאבו מידע רב על כל המתהווה בעולם התיאטרון והבידור מתוכנית זו. מיכאל אוהד נטל חלק בעריכת התוכניות לצדה של בלה ברעם. "המסך עולה" הייתה תוכנית שבה שודר מדי שבוע תסכית רדיו ארוך. התסכיתים היו בעיקר עיבודים לרדיו של סיפורים ונובלות ממיטב ספרות העולם. בעידן שבו טרם שודרו בארץ שידורי טלוויזיה היה תסכית הרדיו המקור היחיד להגשת דרמות זמינות למאזינים בין כותלי ביתם. בתוכנית השתתפו מיטב שחקני התיאטרון בישראל, ובהם נודעו בקולם בעל הייחוד הרדיופוני שחקנים כדוגמת חנה מרון (שאת עלייתה לדרגת כוכבת מייחסים בין היתר להשפעתו של אוהד), שרגא פרידמן, מישא אשרוב ואחרים.
אוהד כתב וביים ביוגרפיות של אנשי תרבות ידועים בעולם, שמונולוגים שלהם בגוף ראשון הוקראו על ידי לאה פורת.
בעיתונות
בשנות השישים, עם ירידתו האטית של "דבר השבוע" ועלייתו של מוסף "הארץ", עבר אוהד לכתוב ב"הארץ". ב"הארץ" הוסיף אוהד לכתיבתו את המדור השבועי "מי היה האיש שהיה" (החל ב-15 באפריל 1971, בדמותו של ראספוטין), שבו, בצורת כתב חידה, ביוגרפיה קטנה ללא ציון שמות אנשים ומקומות אלא ברמז, שבה תומצתה לכדי שליש טור בעיתון דמותו של אדם נודע בהיסטוריה העתיקה והחדשה או יוצר בתחום התרבות, ועל הקוראים לזהות מי האיש; את זהות האיש גילה אוהד בטור שהתפרסם שבוע לאחר מכן. המדור היה כה פופולרי שהעיתון ממשיך בפרסומו עד היום.
אוהד הקדיש מזמנו גם לילדים והוציא תקליטים ובהם סיפורי ילדים בעריכתו ובקריינותה של חנה מרון. לאחר שנים ערך סדרה של ארבעה דיסקים על אודות מלחינים מפורסמים בדרך של סיפור מוזיקלי לילדים, בקריינותה של גליה ישי, ובאמצע שנות השמונים אף יצר עיבודים ליצירות סימפוניות ונובלות, שהיו מלוות בקריינות של השדרנית ענת דוידוב ומשחק של כמה שחקני תיאטרון. אלו עובדו לקלטות אודיו, תקליטים ותקליטורים.
הוא תרגם וכתב מספר ספרים. בין הנודעים בהם היו ספרו על התזמורת הפילהרמונית הישראלית וספר ביוגרפי על חיי שחקן "הבימה" רפאל קלצ'קין.
באחד הראיונות התוודה כי מכל ענפי התרבות אהובה עליו ביותר האופרה. אוהד היה חסיד של תרבות אירופה ויש שכינו אותו (שלא לגנאי) "שגריר אירופה בתל אביב". הוא נהג לנסוע לעיתים קרובות לגרמניה ולאוסטריה, עוד בטרם הייתה מקובלת נסיעת ישראלים למדינות אלה, כדי להאזין ולצפות באופרות.
במשך 22 שנה ולאורך כל שנות ה-60 וה-70 היה אוהד בן זוגו של דני לחמן (1941 – 2012), שהיה מבקר תרבות ומפעיליה המרכזיים של הקהילה הגאה בישראל. בשנת 1966 ייסד אוהד, לכבוד יום הולדתו של לחמן, את מסיבת ההומואים השנתית הראשונה בתולדות תל אביב, שהייתה לשם דבר.
מיכאל אוהד נפטר בשנת 1998, בגיל 75.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
קארי אנדרווד
קארי מרי אנדרווד (באנגלית: Carrie Marie Underwood; נולדה ב-10 במרץ 1983) היא זמרת, שחקנית ופזמונאית קאנטרי אמריקאית, זוכת העונה הרביעית של אמריקן איידול לשנת 2005.
מאז זכייתה, אנדרווד נחשבת לאחת מזמרות הקאנטרי המצליחות בעולם, ומהמשפיעות על הז'אנר. אנדרווד זכתה בתחום המוזיקלי, ביותר מ-60 פרסים על השפעתה והצלחתה בתחום. ביניהם: מועמדת כ-10 פעמים לפרס גראמי, וזכייה ב-7 פרסי גראמי. מועמדת ל-15 פרסי בילבורד וזכייה ב-14 פרסים. מכירת אלבומיה מסתכמת ביותר מ-23 מיליון אלבומים בכל העולם.
ביוגרפיה
אנדרווד נולדה לסטפן וקרול, במסקוג'י ולאחר מכן עברה לצ'יקוטה, עיירה קטנה באוקלהומה. יש לה שתי אחיות מבוגרות ממנה, שאנה וסטפני. אנדרווד חלמה תמיד להיות זמרת ואף עברה לנאשוויל בניסיון להתפרסם. בשנת 2005 אנדרווד זכתה לפריצתה הגדולה, כשגברה על בו בייס וזכתה בעונה הרביעית של התוכנית אמריקן איידול והפכה לכוכבת בן לילה.
2005: Some Hearts
לאחר פריצתה הגדולה באמריקן איידול, ביוני 2005 יצא הסינגל הראשון שלה, "Inside Your Heaven". הסינגל נחל הצלחה מסחררת והגיע למקום הראשון במצעד המכירות האמריקני.
בנובמבר 2005, חודשים ספורים לאחר זכייתה, הוציאה אנדרווד את אלבום הבכורה שלה, Some Hearts, שמכר עד היום מעל ל-6 מיליון עותקים וקיבל פלטינה מחומשת. Some Hearts הוא אלבום הבכורה הנמכר ביותר מאז Fallen של להקת הרוק, אוונסנס מ-2003, והנמכר במהירות הגבוהה ביותר בז'אנר הקאנטרי אי פעם.
כמו כן אלבום הבכורה הנמכר ביותר מכל אלבומי יוצאי אמריקן איידול למיניהם. האלבום הוא גם הנמכר ביותר בשנה של הבילבורד (נובמבר 2005-נובמבר 2006), והאלבום השלישי הנמכר ביותר בשנת 2006. מתוך האלבום יצא לאורו עד כה חמישה סינגלים: "Inside Your Heaven", "Jesus, Take The Wheel", "Don't Forget To Remember Me", "Some Hearts" והאחרון שבהם, "Wasted". כול הסינגלים זכו להצלחה. האלבום זיכתה אותה ב-3 פרסי גראמי: תגלית השנה, זמרת הקאנטרי ושיר הקאנטרי (על "Jesus, Take The Wheel"). הלהיט הגדול ביותר שיצא מן האלבום, והיה לאחד מן הלהיטים של שנת 2007, הוא אחד מן שיריה המצליחים של אנדרווד, "Before He Cheats".
ב-24 באפריל 2007, הוציאה אנדרווד את הסינגל "I'll Stand by You" כחלק מתוכנית ההתרמה "Idol Gives Back". הקליפ של הסינגל מראה את ביקורה של אנדרווד באפריקה, בו היא שרה לילדים וביקרה במרפאות לחולי איידס.
2007: Carnival Ride
אלבומה השני, Carnival Ride, יצא ב-23 באוקטובר 2007. הסינגל הראשון מתוך האלבום נקרא "So Small" והופץ ב-31 ביולי. סינגלים נוספים אשר הוציאה מהאלבום הם "All-American Girl" ,"Last Name", "Just a Dream".
2009: Play On
אלבומה השלישי, Play On, יצא ב-3 בנובמבר 2009 והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי. בינתיים, יצאו שלושה סינגלים מן האלבום: "Cowboy Casanova", שזכה להצלחה במוזיקת הקאנטרי, השני, "Temporary Home", שהגיע למקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי והפך להיות הלהיט מספר #12 שהגיע למקום הראשון בקריירה המוזיקלית של אנדרווד והסינגל האחרון מהאלבום הוא "Undo It".
באפריל 2009, זכתה בפרס מוזיקאית השנה ב"טקס פרסי מוזיקת הקאנטרי".
ושנה לאחר מכן באותו הטקס זכתה שוב בפרס מוזיקאית השנה-האשה הראשונה שזכתה באותו הפרס פעמיים (ושנתיים ברצף, לצורך העניין).
חיים אישיים
אנדרווד הייתה במערכת יחסים בין השנים 2007 ל-2008, עם השחקן צ'ייס קרופורד. בשנת 2008 החלה אנדרווד לצאת עם שחקן ההוקי קרח הקנדי מייק פישר. השניים התארסו בדצמבר 2009 והתחתנו ב - 10 ביולי 2010. לזוג ילד שנולד בפברואר 2015 וילד נוסף שנולד ב-2019. בין שתי הלידות אנדרווד עברה שלוש הפלות לא רצויות. באותה תקופה היא כתבה את האלבום Cry Pretty שהושפע מזה מאוד.
אמאד דיאלו
אמאד דיאלו (בצרפתית: Amad Diallo; נולד ב-11 ביולי 2002) הוא כדורגלן מחוף השנהב, המשחק כקשר כנף בקבוצת מנצ'סטר יונייטד ובנבחרת חוף השנהב.
קריירת מועדונים
דיאלו נולד באביג'אן שבחוף השנהב, והוא מוסלמי. לו גם דרכון איטלקי.
אטאלנטה
דיאלו הגיע למחלקת הנוער של אטאלנטה מהסרייה א' בשנת 2015. ב-27 באוקטובר 2019 ערך דיאלו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף והבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1–7 על אודינזה במסגרת המחזור התשיעי של עונת 2019/2020 בסרייה א'. עד לסוף עונה זו ערך דיאלו שתי הופעות ליגה נוספות.
בחצי הראשון של עונת ערך דיאלו הופעת ליגה נוספת במדי המועדון, ואף ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בתיקו 1-1 נגד מיטיולן במסגרת שלב הבתים.
מנצ'סטר יונייטד
ב-27 בינואר 2022 הושאל דיאלו לריינג'רס מהליגה הסקוטית עד לסיום העונה.
ב-31 באוגוסט 2022 הושאל לסנדרלנד.
נבחרת חוף השנהב
ב-26 במרץ 2021 ערך דיאלו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב, כשנכנס כמחליף בניצחון 0–3 על נבחרת ניז'ר במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021. ב-5 ביוני 2021 הבקיע דיאלו את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת, שער מכריע בתוספת הזמן בניצחון 1–2 על נבחרת בורקינה פאסו במשחק ידידות.
יד אבשלום
המבנה החיצוני
החלק העליון בנוי אבני גזית גדולות בעלות גימור עדין, כאשר ביניהן מצע טיט דק. בחלל הפנימי סודרו אבנים בלתי מהוקצעות ושברי אבנים וטיט מילאו את החללים שביניהן. תחילתו של החלק העליון שומרת על התוכנית הרבועה של תחתית המצבה, עם התכנסות נוספת, המעמידה את אורכה של כל צלע על 6 מטרים, ומעליה כרכוב. חלק זה של המבנה מגיע לגובה כולל העולה במעט על 2 מטרים. סמוך לפינה הדרום-מזרחית נמצא הפתח. מעל לחלק הרבוע הופך הבניין לעגול, תחילתו כגליל, שקוטרו מעט מתחת ל-6 מטרים, וגובהו כשני מטרים ומחצה. הגליל בנוי שני נדבכים, ולו שלושה אלמנטים קישוטיים. בתחתיתו מוקף הגליל בסיס מסוגנן בגובה 25 ס"מ, שרובו לא שרד את מהלך הדורות. באמצעו של הגליל עובר כרכוב נוסף הדומה לכרכוב החותם את המבנה המרובע, ובצדו העליון בולט החוצה כרכוב המפוסל בצורת חבל קלוע. מעל לגליל, מקבל הגג צורת חרוט קעור דוגמת מכסה קומקום, שגובהו כ-6 מטרים, וקוטרו העליון כ-80 ס"מ. מרבית גובהו של החרוט עשוי מאבן אחת, בגובה של כמעט ארבעה מטרים, וסביב ראשה מצוי "חבל" נוסף. על ראש הגג מוצבת אבן המסותת בצורת פרח לוטוס בעל שישה עלי כותרת. פנים הפרח שקוע, וייתכן כי דבר-מה היה מוצב בתוך השקע. הנדבך של הכרכוב והחבל חסר אבן אחת בצד מזרח, וניכרות גומחות של בריח שהותקן בחור על ידי נזירים שעשו שימוש במבנה בתקופה הביזנטית.
פנים המצבה
מלבד הפתח הנמצא בצדו הדרומי של החלק הבנוי, המבנה הפנימי חצוב כולו בסלע. מן הפתח, שמספר אבנים בצדדיו נעקרו על מנת להרחיבו, יורד גרם מדרגות לתוך חדר הקבורה. בתחתית גרם המדרגות שקע שבו הייתה נתונה דלת אבן, ושקע בתקרה שבו היה נתון צירהּ. הציר התחתון הוסר כשנחצבה במקום מדרגה נוספת, בשלב מאוחר יותר. צורת חדר הקבורה קרובה לקובייה שצלעותיה קטנים מעט מ-2.5 מטרים. בפינתו הדרום-מזרחית של החדר יורדות שלוש מדרגות מהפתח. אורכן של המדרגות קטן מעוביו של הפתח, כנראה כדי להגדיל את חלל החדר. בחדר כוך אחד בצדו הדרומי, סמוך למדרגות, ושני דרגשי אבן, הנתונים בתוך קמרונות קטנים במערב ובצפון. הכוך, שעומקו מגיע רק עד מטר וחצי, אינו גדול מספיק לקבורת אדם מבוגר, לעומת הקמרונות, שאורכם עולה על שני מטרים. הנזירים שעשו שימוש במבנה בתקופה הביזנטית פרצו חורים דרך הכוך והקמרונות, והכוך היה לכניסה העיקרית אל החדר, ואף הותקנו בו דלת ובריח. בין קירות החדר לתקרתו נמצא כרוב מסותת בקפידה, ובמרכז התקרה ריבוע משוקע, ובתוכו תבליט מעגלי שרישומו המדויק נמחה עם השנים. בין המעגל והזר נתונים ארבעה עיגולים קטנים, ובתוך הזר כוכב בעל שמונה קודקודים. לתוך התבליט נקדחו חורים ונתקעו מסמרי ברזל, כנראה כדי להחזיק בכלי מאיר. אין לדעת אם הקדיחה היא מעשה בוני הקבר המקוריים, או מאוחרת יותר.
מלאכת הבניה
המצבה נבנתה תוך תכנון מוקפד ומלאכה מרובה. תחילה נבנה החלק העליון על פני הסלע, לאחר מכן נחצב החלק התחתון מתוך פני המצוק, ולבסוף סותתו פני הסלע בעדינות, תוך תשומת לב מרובה לצדדים ולפינות השונות. המצבה עשויה מבליל של סגנונות – נמצאים בה הסדר הדורי והסדר היוני עם מאפיינים יווניים ורומים (למרות סטיות רבות מהסדר המקובל), ועליהן מצטרפת האדריכלות המצרית. לפי חלק מהחוקרים, אף עקבות האדריכלות הפרסית והאדריכלות נבטית ניכרים במבנה. דומה שבוני קבר זכריה ויד אבשלום שאבו השראה מקבר בת פרעה הסמוך, הבנוי בסגנון מצרי טהור של קובייה ופרמידה על גבה. בקבר זכריה התווספו עמודים יוניים בני התקופה, ואילו ביד אבשלום התווספו עמודים דוריים ואנטבלטורה המפרידה בין הקובייה לפירמידה, ואף הפירמידה עצמה "שודרגה" לחרוט.
חקר יד אבשלום
ראשוני החוקרים של ארץ ישראל נתנו דעתם ליד אבשלום, אך מלבד התבוננות במצבה, לא עשו דבר. אף שניתוחם הוא בעל אופי יותר מדעי, ושרטוטיהם מדויקים למדי, הם נכללים בתוך ספרות הנוסעים. הראשון שכתב מחקר מקיף על המצבה היה טיטוס טובלר, והראשון שעסק בארכאולוגיה שלה היה שארל קלרמון-גנו, שבשנת 1871 חפר וחשף את בסיסי העמודים בצד המערבי, ופינה את החדר הפנימי מהאבנים שהושלכו לתוכו במהלך השנים. בשנת 1924 עסקה משלחת של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה בראשות נחום סלושץ בחפירת המבנה, ניקתה אותו ואת סביבותיו משפכי העפר וגדרה אותו בגדר ברזל. העבודה נעשתה תוך תיאום עם ועד העדה הספרדית בירושלים שהיה בעליה של האדמה. בשנות ה-40 חקר נחמן אביגד את מצבות נחל קדרון, ובכללן את יד אבשלום, ובשנת 1954 פרסם את ספרו "מצבות קדומות בנחל קדרון" שהיה ונותר העבודה המקיפה ביותר שנעשתה על יד אבשלום.
אביגד תיארך את יד אבשלום לתחילת המאה ה-1 לספירה, לאחר ניתוח הארכיטקטורה של המבנה וקביעה כי סגנונו משלב השפעות מצריות ויווניות המתאימות לסוף התקופה ההלניסטית. החוקרים עמוס קלונר ובועז זיסו, במאמרם על הנקרופוליס של ירושלים בימי בית שני, משייכים את המצבה לסגנון הפרובינציאלי האקלקטי של התקופה הרומית. סגנון זה מתוארך לתקופה בין 31 לפנה"ס עד 68 לספירה, ימי שלטונם של קיסרי השושלת היוליו-קלאודית.
בשנת 2000 הבחין האנתרופולוג ג'ו זיאס כי בתצלום של המצבה ניתן לזהות כתובת ביוונית מעל הפתח לחדר הקבורה. הכתובת הייתה כה מטושטשת, עד כי חמקה מעיניהם של כל החוקרים, וניתן להבחין בה רק בתמונות שצולמו בזווית מסוימת, בזמן מסוים ביום ובזמן מסוים בשנה. לאחר לא מעט מאמצים, אומתה מציאותה של הכתובת, ונעשתה תבנית שלה ושל שתיים נוספות שהתגלו בקרבתה. נכתב בה:
מסורות
מסורת יהודית קדומה מקשרת את המצבה עם מצבתו של אבשלום, עליה מסופר בספר שמואל:
מיקומה של המצבה אינו מזוהה, לבד מהקביעה שהיא נמצאת ב"עמק המלך", שמקומו אינו מפורט.
בשלהי תקופת בית שני כבר הצביעה המסורת הארץ-ישראלית על אתר בסביבות ירושלים וזיהתה אותו עם יד אבשלום התנ"כית. יוסף בן מתתיהו מיקם את המצבה "שני ריסים מירושלים", אולם לא מסר מיקום מדויק. מקור נוסף מתקופה זו היא מגילת הנחושת, המספרת על אוצרות שהוטמנו במקומות שונים בממלכת יהודה, ובין שמותיהם של מקומות אחרים סביב ירושלים, מופיע גם שמה של יד אבשלום:
כלומר: בעומק שתים עשרה אמות, מצדה המערבי של יד אבשלום, טמון מטמון של שמונים כיכרות.
בתקופה הביזנטית, הכשירו נזירים את המבנה למגורים ופרצו פתחים נוספים בקירות החדר הפנימי. סביב הכניסה הדרומית, חקקו הנזירים כתובות ביוונית הלניסטית, המשקפות את המסורות הנוצריות של אותה העת. מצד שמאל של הפתח נחקקה המילה "נפש". מעל לכניסה נחקק הכיתוב "זוהי מצבתו של זכריה המרטיר, כהן ירא-אלוהים, אבי יוחנן". מסתבר כי זכריה הנזכר הוא זכריה, אביו של יוחנן המטביל, אולם הקושי עולה מאזכור המילה מרטיר, שהרי בברית החדשה, אין זכר להריגתו של זכריה, אולם ייתכן שהמסורת חיברה בין זכריה זה לזכריה אחר שנהרג (כגון זכריה בן יהוידע, זכריה בן ברכיה, או זכריה בן ברוך/בריס).
מצדו הימני של הפתח נחקקה כתובת אנכית: "הקבר של שמעון אשר היה איש צדיק וגם זקן מאוד חסיד ומחכה לנחמת העם". הטקסט, המכיל ציטוט מתוך לוקאס ב, 25, כפי שהוא מופיע בקודקס סינאיטיקוס, מתייחס לשמעון הקדוש, שקיבל את פני ישו התינוק בבית המקדש.
בשנת 333 תיאר הנוסע מבורדו את המצבה, וזיהה אותה כקברו של המלך חזקיהו. מכאן ואילך, מוזכר יד אבשלום מאות פעמים בספרות המסעות במהלך הדורות, כשמסורות שונות קושרות אותו לאישים חשובים שונים. נוסעים שונים קובעים כי כאן נקבר יהושפט, כנראה בהשראת השם עמק יהושפט שניתן לחלק זה של נחל קדרון, ונוסעים נוצרים רבים מספרים כי במקום נקברו שמעון וזכריה. רבים מהנוסעים אף מוסיפים אליו את יעקב אחי ישו ומספרים כי נבנתה כנסייה קטנה במקום. מסורות אלו השתמרו לאורך הדורות, אם כי לעיתים מזומנות מתחלפות מצבות נחל קדרון השונות בתיאורי הנוסעים, עד כי בשלהי ימי הביניים מרביתם מייחסים את קבורת זכריה למצבה הנמצאת מעט דרומית ליד אבשלום, ונקראת עד היום בשם קבר זכריה. המסורת על קברו של יעקב הועברה לקבר בני חזיר הנמצא בתווך, ואילו שמו של שמעון כמעט ולא מוזכר יותר. הפרשן הקראי יפת בן עלי, בן המאה העשירית, אומר בפירושו לשמואל ב יח:יח: "יש אומרים שעמק המלך הוא גי בן הנום, ויד אבשלום הוא המקום הידוע בשם קומקום פרעה (קמקם פרעון)". ר': כתב יד ניו יורק, בית המדרש לרבנים 3386, דף 342. שמו של אבשלום בן דוד שב ועלה במאה ה-10 או ה-11, ב"מדריך ירושלים" שהתגלה בגניזה הקהירית. מכאן ואילך, אף כי שמות קדושים אחרים צצו מדי פעם, מרבית התיאורים קראו למצבה בשם יד, עמוד או מצבת אבשלום.
מנהג קדום, שנהג על ידי המקומיים בני כל הדתות הוא סקילת המצבה. תיאור מרתק במיוחד של מנהג זה מספק הצליין פליקס פברי, בשלהי המאה ה-15:
מנהג זה ידוע גם ממקורות יהודיים ובהם משולם מוולטרה (שביקר בארץ ישראל בשנת 1481), תלמידו של רבי עובדיה מברטנורא (1495) ושמואל בן-דוד הקראי (1641-2). לפי המסורת היהודית נהגו כך הערבים, אולם על פי הנוסעים הנוצרים היה המנהג הזה משותף לבני כל העדות. הכומר הפרנציסקני אבגניוס רוג'ה, שביקר באתר במחצית הראשונה של המאה ה-17, טען כי חציו נתמלא באבנים ו"לולא כן היה יכול לעמוד בשורה אחת עם מעשי-הפלאים הנראים כיום בעולם". המנהג המשיך במהלך הדורות, וערמות האבנים נערמו מחוץ למצבה עד שפונו בשנת 1924 על ידי משלחת החפירות של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, בראשותו של נחום סלושץ. גם בשנות ה-40, נצפו אנשים שהמשיכו לאחוז במנהג.
לאחר מסע נפוליאון בארץ ישראל, למרות שהוא וחילותיו לא עברו בירושלים, התפשטה אגדה נוספת על המצבה, על פיה בראש המצבה עמדה כף יד עשויה אבן. נראה כי מקור מסורת זו באי-הבנת הביטוי 'יד' במשמעות של מצבת זיכרון ('יד אבשלום'). המסורת מופיעה לראשונה בכתב בכתבי מנחם מנדל מקמיניץ, שאף טען כי היד נשברה לאחר פגיעת תותח. קשה לדעת כיצד התקבלה אגדה זו, שכן מבט על ראש המצבה מראה כי אין בו שום שבר, אולם האגדה המשיכה להתפתח, עד כי הוחלט שהפגז נורה כ"עונש" לאבשלום, כמתואר אצל משה ריישר: "ובהיות מלך נאפאלעאן שם, צוה לשבר את תבנית היד בקנאן ואמר מטעם זה – "יד שמרד באביו – תקצץ". בניגוד למצבות האחרות, ובייחוד קבר זכריה, שהיהודים ראו כבוד גדול להיקבר על ידו, סביבותיו של יד אבשלום היו נקיות מקברים. למרות זאת, כשהדליקו נרות לזכר נשמות הצדיקים בגומחות שבקירות המצבות, לא פסחו על יד אבשלום.
המסורת המוסלמית מקשרת את מצבות נחל קדרון לפרעונים, והקבר נקרא בפי המקומיים "כובע פרעה" (טַנְטוּר פַרַעוֹן).
אין אישה מעזה פניה בפני בעלה
אין אישה מעזה פניה בפני בעלה היא חזקה הלכתית לפיה נאמנת אישה בדין ודברים שבינה לבין בעלה כאשר היא טוענת את דבריה בפניו, מתוך הנחה שאם יסוד דבריה בשקר לא הייתה מעזה לטעון אותם בנוכחותו.
מקור ושורש החזקה
תוקף חזקה זו ככל החזקות הוא מדאורייתא לפי רוב ככל הפוסקים, אך ישנה דעת יחיד מן הראשונים לפיה חזקה זו מדרבנן. בתלמוד הבבלי הובאה שיטת רבא שלדעתו אין לחזקה זו כל תוקף. אך למעשה התקבלה חזקה זו להלכה בספרי הפוסקים ובספרות השו"ת.
השלכה מעשית
יש מן הפוסקים שהסתמכו על חזקה זו להענקת נאמנות לאישה במקרה שהיא טוענת לאין-אונות של הגבר בניגוד לעמדתו, לדבריהם גם בדבר כזה אין האישה מעזה פניה לשקר בפני בעלה, ומכך שטענה זאת עולה בבירור שדבריה נכונים. אך דבריהם שנויים במחלוקת.