cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ינה הספל
ביוגרפיה
בפברואר 2017 מונתה למשנה לראש ה-CIA מייק פומפאו. בכך הייתה לאישה השנייה שכיהנה בתפקיד (לאחר אווריל היינס), והראשונה שצמחה משורות הארגון. במרץ 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על כוונתו למנותה לראש הארגון, בעקבות המינוי של פומפאו למזכיר המדינה, בכפוף לאישור הסנאט. ב-26 באפריל 2018 החלה לכהן כראש ה-CIA בפועל.
מינויה לראש ה-CIA לווה בהתנגדויות וביקורת מצד גורמים שונים בארצות הברית ומחוץ לה בשל חלקה בתוכנית R.D.I שלוותה בחקירות בעינויים. בין המתנגדים הבולטים למינויה היו גם שלושה סנאטורים מהמפלגה הרפובליקנית, ג'ון מקיין שעבר בעצמו עינויים בתקופת שהייתו בשבי, ראנד פול וג'ף פלייק. ב-17 במאי אושר מינויה ברוב של 54–45.
במהלך הקריירה שלה ב-CIA עוטרה ב-2014 במדליית השירות המצוין של ה-CIA. ב-2013 קיבלה את פרס נשיא ארצות הברית לשירות מצוין. ב-2007 קיבלה את הפרס על שם ויליאם דונובן לשירות מצוין של ארצות הברית, וב-1999 קיבלה פרס ע"ש ג'ורג' הרברט ווקר בוש למלחמה בטרור.
חדלה מלכהן בתפקיד עם סיום כהונתו של דונלד טראמפ כנשיא ב-20 בינואר 2021.
מסיבת רווקות (סרט, 2011)
מסיבת רווקות (באנגלית: Bridesmaids) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2011 בבימויו של פול פייג, שנכתב על ידי אנני מומולו וקריסטן ויג, שגם משחקת בסרט, והופק על ידי ג'אד אפאטו, בארי מנדל וקלייטון טאונסנד. העלילה מתמקדת באנני (קריסטן ויג), שסובלת מסדרה של מקרים של חוסר מזל, שהתבקשה לשמש כשושבינה הראשית של חברתה הטובה, ליליאן, בגילומה של מאיה רודולף. רוז ביירן, מליסה מקארתי, אלי קמפר, ונדי מקלנדון-קובי מככבות יחד בתור השושבינות של ליליאן, עם כריס או'דאוד, רבל וילסון, מאט לוקאס, מייקל היצ'קוק, ג'ון האם, פרנקלין אג'איי וג'יל קלייבורג, בסרטה האחרון.
הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי. הוא זכה לשבחים רבים אחרים. בשנת 2012, הסרט היה מועמד הן לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור מליסה מקארתי והן לתסריט המקורי הטוב ביותר עבור ויג ומומולו. בכך היה הסרט הראשון בהפקת אפאטו שהיה מועמד לפרס האוסקר.
עלילה
אנני ווקר (קריסטן ויג) היא אישה רווקה, חסרת השגים ובעלת חוסר מזל, הנמצאת באמצע שנות השלושים לחייה ומתגוררת במילווקי. המאפייה שלה נכשלה בגלל המיתון, מה שגרם לה להפסיד את כל חסכונותיה וגרמה לחבר שלה לעזוב אותה. לאחר שאיבדה את התשוקה שלה, היא עובדת בעבודה מלחיצה, בתשלום נמוך בחנות תכשיטים וחולקת דירה עם האחים המהגרים הבריטים, גיל ובריין. אנני מנהלת מערכת יחסים מינית מזדמנת עם טד העשיר והשקוע בעצמו, שמתייחס אליה כאל חפץ. הנוכחות החיובית היחידה בחייה היא חברתה הטובה מאז ומעולם, ליליאן (מאיה רודולף). כאשר ליליאן מתארסת עם החבר שלה דאג, היא מבקשת מאנני להיות השושבינה הראשית שלה.
במסיבת האירוסין, אנני פוגשת את השושבינות הנוספות של ליליאן: ריטה (ונדי מקלנדון-קובי), בת דודתה הנשואה והצינית של ליליאן; עמיתתה הטרייה הנאיבית של ליליאן, בקה (אלי קמפר); אחותו של דאג, מייגן (מליסה מקארתי), בעלת הפה המלוכלך אך הידידותית; והלן (רוז ביירן) העשירה והסנובית, אשתו של הבוס של דאג. אנני והלן מקנאות מיד זו בזו ונכנסות לתחרות על תשומת הלב של ליליאן. עם זאת, הלן באמת משקיעה את המאמץ להיות ידידה של אנני, למרות העוינות של האחרונה כלפיה.
אנני לוקחת את כל השושבינות לחגוג במסעדת סטייקים ברזילאית לאחר מכן הן מבקרות בחנות כלות יוקרתית, שם הלן משתמשת בהשפעתה כדי להשיג כניסה מכיוון שאנני לא הצליחה לבצע הזמנה. בזמן שליליאן מודדת שמלות, כל הנשים, מלבד הלן, שבחרה לא לאכול - מתחילות להקיא ולחוות שלשול בלתי נשלט מהרעלת מזון, כשהשיא הוא ליליאן מרוקנת את המעיים שלה באמצע הרחוב כשהיא לובשת שמלת כלה.
ההצעה של אנני למסיבת רווקות בבית האגם של הוריה של ליליאן נדחית לטובת טיול בלאס וגאס שתכננה הלן. מכיוון שהיא לא יכולה להרשות לעצמה כרטיס במחלקה ראשונה וגאה מכדי לאפשר להלן לשלם, אנני מזמינה כרטיס במחלקת תיירים. אנני מקבלת מהלן סם הרגעה ומשקאות חריפים כדי להרגיע את הפחד האדיר שלה מטיסות והיא מתחילה להזות, ומסתיימת בהתפרצות פרנואידית המובילה לתפיסתה על ידי מרשל אוויר אמריקאי. המטוס מבצע נחיתת חירום והמסיבה לוקחת אוטובוס חזרה הביתה. אנני מתנצלת, אבל ליליאן מחליטה שעדיף שהלן תיקח על עצמה את תכנון החתונה כשושבינה ראשית.
אנני מתקרבת לנתן רודס (כריס או'דאוד), קצין משטרה של מדינת ויסקונסין אירי-אמריקאי שמשחרר אותה ללא דו"ח לאחר שזו נוהגת עם אורות בלמים שבורים. נתן, שהיה לקוח במאפייה של אנני, מעודד אותה שוב ושוב לפתוח מאפייה חדשה. אחרי לילה רומנטי ביחד, נתן מפתיע אותה עם ציוד אפייה, אבל אנני מתעצבנת והולכת.
אנני מפוטרת מחנות התכשיטים בגלל ויכוח עמוס ניבולי פה עם לקוחה מתבגרת ולאחר מכן נבעטת החוצה על ידי שותפיה לדירה, מה שמאלץ אותה לעבור לגור עם אמה. לאחר מכן היא נוסעת לביתה של הלן בשיקגו למסיבת רווקות אקסטרווגנטית, בנושא פריז - רעיון של אנני שהלן דחתה בעבר. לאחר שהלן עומדת על הבמה ומעניקה לליליאן טיול לפריז, אנני הזועמת נתקפת זעם והורסת את הקישוטים; כועסת על כך שאנני הרסה כעת כל אירוע בחתונה שלה, ליליאן מעיפה אותה מהמסיבה ומהחתונה באופן כללי. בנסיעה הביתה, הפנסים האחוריים שעדיין שבורים של אנני מובילים לתאונת דרכים, אבל הנהג השני נמלט. נתן מגיע למקום ומזהיר את אנני על כך שלא תיקנה את הפנסים האחוריים שלה או לקחה אחריות על חייה. טד מגיע לתת טרמפ לאנני, מה שגורם לנתן לעזוב בסערת רגשות. כאשר טד מציע לאנני לבצע לו מין אוראלי במכונית, היא דורשת שייתן לה לצאת והיא הולכת הביתה.
אנני מתבודדת, אבל מייגן מגיעה ומניעה אותה להשתלט על חייה. אנני ממשיכה לאפות, מסדרת את המכונית שלה ומנסה לתקן את היחסים עם נתן, שמתעלם ממנה. ביום החתונה, הלן מופיעה על מפתן דלתה של אנני מתחננת לעזרה למצוא את ליליאן שנעלמה. הלן מתנצלת בפני אנני, וחושפת שליליאן הסתובבה איתה רק בגלל שהיא טובה בתכנון חתונות, ואין לה חברים אמיתיים, אפילו בעלה לא מבלה איתה. כשהם מגייסים את עזרתו של נתן, הם מוצאים את ליליאן בדירה שלה, לאחר שהייתה המומה מתכנון החתונה האקסטרווגנטי של הלן והפחד לעזוב את חייה במילווקי. אנני משלימה עם ליליאן ומחדשת את תפקידה כשושבינה הראשית.
אחרי החתונה, אנני והלן סוף סוף מתיידדות. אנני גם משלימה עם נתן, והם נוסעים משם בניידת המשטרה שלו.
דמויות
צוות השחקנים כולל הופעות קצרות של כמה שחקנים מסדרת הטלוויזיה "המשרד", כולל ג'סיקה סנט קלייר, ננסי קארל, יו דיין ואנדי באקלי.
להקת ווילסון פיליפס מבצעים הופעת קמע בה הם שרים את סינגל הלהיט שלהם " Hold On ".
הופעות עיקריות נוספות כוללות את: ג'ון האם בתפקיד טד, החבר למין של אנני; זוכה פרס גראמי האקורדיוניסט, הפסנתרן והמלחין ניק אריון כנגן האקורדיון; וזוכת פרס אמי, דרמה דסק ופרס הגראמי פט קרול בתור הזקנה במכונית.
בקופות
מסיבת רווקות גרפה 26,247,410 $ בסוף שבוע הפתיחה שלה והסתפקה במקום שני אחרי תור. הסרט הרוויח 169,106,725 דולר בקופות של צפון אמריקה ו-137,335,360 דולר בשוק הבינלאומי, בסכום כולל של 306,442,085 דולר. יוניברסל דיווחה כי גברים מהווים 33 אחוזים מהקהל של הסרט וכי 63 אחוזים מהקהל היו מעל גיל 30.
פרסים
הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי.
מקארתי הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2012, פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה, ופרס גילדת שחקני המסך על הופעה יוצאת דופן של שחקנית בתפקיד משנה.
בנוסף הסרט היה מועמד לפרס האוסקר 2012 לתסריט המקורי הטוב ביותר עבור ויג ומומולו.
סילדאביה
גאוגרפיה
לפי תיאורו של ארז'ה, שוכנת סילדביה במזרח אירופה ומשתרעת על פני שני עמקים גדולים: עמק הנהר ולדיר והעמק בו שוטף יובלו ומקורו של ולדיר, הנהר מולטוס. על מפגש הנהרות ולדיר ומולטוס, שוכנת בירת סילדביה, קלוב.
רמות סילדביה המתנשאות סביב לעמקי הנהרות מכוסות יערות ומוקפות בהרים מושלגים, הן עטויות כרי דשא למרעה ושדות דגן למאכל, ואדמותיהן עשירות במתכות. המדינה מתפרנסת גם מתיירות מרפא ורבים נוהרים למעיינות הגפרית החמים שנובעים במקומות רבים במדינה.
מנין תושבי קלוב, 122,000 איש, ואוכלוסיית סילדביה כולה 642,000 נפש.
היסטוריה
קורות ימיה המתועדים, בדיונית, של סילדאביה נפתחים בפלישה הסלאבית למדינה במאה השישית, עד אז היה חבל הארץ שבו שוכנת סילדביה מיושב בידי שבטים נוודים ממקור לא ידוע. במאה העשירית כבשו הטורקים את הארץ, גירשו את הסלאבים אל ההרים, והתיישבו באדמות המישור. הבירה הטורקית של סילדביה הייתה זילהרום, על מפגש הנהרות ולדיר ומולטוס.
ב-1127, מנהיג סלאבי של כוח פרטיזנים בלתי סדיר, בשם הונהי, פלש לסילדאביה מן ההרים וכבש כפר אחרי כפר מן הטורקים. חיל המצב הטורקי המקומי היה מנוון, מפקדיו בלתי כשירים, והטורקים יושבי הארץ נמלטו מפני חייליו של הונהי.
עם השלמת כיבוש הארץ וכינון ממלכת סילדביה, הוכתר הונהי כמלך הסילדבים בתואר "מוסקר הראשון" (מוסקר, מילולית: מלך אמיץ). אף הוא קבע את בירתו בזילהרום והחליף את שמה ל"קלוב" (הלחם של 'קלו' - חופש, ו'ווֹב' - עיר), "עיר החופש". הוא חי בשלום עם שכניו עד מותו ב-1168. אחריו מלך בנו, "מוסקר השני", שבשל אופיו חסר הכישרון להנהגה, התאפיינה תקופתו באנרכיה. התדרדרות השלטון בתקופתו הביאה לפלישת בורדוריה השכנה וכיבוש סילדאביה בשנת 1195.
רק כמאה שנה לאחר מכן, ב-1275, שחזר הברון אלמזוט את הפשיטה שביצע בשעתו מוסקר הראשון, הוא ירד לעמקי סילדאביה מן ההרים ובסדרת קרבות שנמשכה כחצי שנה, גירש את הבורדורים לשטח ארצם המקורית, וכונן את ממלכת סילדאביה מחדש. הוא הוכתר כ"אוטוקר הראשון" ב-1277, ואולם בשל הישענותו על ברונים אחרים בעת ההשתלטות על סילדאביה, נאלץ לחתום על מגילת זכויות שעיגנה את מעמדם בממלכה המתחדשת, ובכך נפתחה התקופה הפיאודלית של סילדאביה.
המלך המודרני הראשון ומי שאיחד את סילדאביה תחת ממלכה חזקה ואבסולוטית, היה אוטוקר הרביעי שהחל למלוך ב-1370. הוא שינה את חוקת הממלכה, ואכף את שליטתו באמצעות הצבא הגדול שהקים, על האצילים.
ברנאול (כדורסל)
ברנאול (ברוסית: Баскетбольный клуб "Барнаул") הוא מועדון כדורסל רוסי מהעיר ברנאול, שמתמודד בסופרליגה-1 ובגביע רוסיה. הוקם בשנת 2020, על בסיסי מועדון אלטאי בסקט.
היסטוריה
ב-30 ביולי 2020 התקיימה מסיבת עיתונאים במשרד הספורט של חבל אלטאי שהוקדשה להצגת קבוצת הכדורסל החדשה של החבל: ברנאול, שהוקמה על בסיס אלטאי בסקט. בישיבה השתתפו שר הספורט של חבל אלטאי אלכסיי פרפילייב, מנכ"ל מועדון "ברנאול" ויטאלי מנטלר והמאמן הראשי של הקבוצה יבגני גורב.
כבר בעונת בכורה שלה בסופרליגה-2 זכתה ברנאול באליפות אחרי שניצחה את קבוצת צ'בוקסארי בסדרת הגמר והעפילה לליגה השנייה בחשיבותה במערך הליגות בכדורסל: הסופרליגה הרוסית בכדורסל.
תארים
סופרליגה-2
מוזיקה יוונית בישראל
מוזיקה יוונית פופולרית בישראל ומוזיקאים יוונים רבים מבקרים לעיתים בישראל במהלך סיורים עולמיים. מוזיקאים יוונים פופולריים שהופיעו בישראל כוללים את אלפתריה ארבניטאקי, יורגוס דאלארס, חאריס אלקסיו, גליקריה ונטסה תאודורידו.
היסטוריה
מוזיקת בוזוקי בסגנון יווני התפשטה בישראל עם תחילת שנות ה-60. אריס סאן, זמר יווני שעלה לישראל, היה הרוח המניעה מאחורי מגמה זו. אחד משירי הלהיט של סאן היה "סיגל" (מילותיו של יובב כץ). סאן, שהיה בעליו של מועדון זורבה ביפו, העלה שם את הפופולריות של המוזיקה היוונית בקרב המבקרים.
אמנים ישראלים מובילים ביצעו את שירי הזמר היווני האייקוני סטליוס קזנג'ידיס והמלחין יורגוס דאלארס, חלקם בתרגום לעברית. דאלארס עצמו הופיע בהיכל התרבות בתל אביב לצד יהורם גאון.
ירון אנוש, שדרן רדיו ישראלי שלעיתים קרובות משמיע מוזיקה יוונית בתוכניותיו, תיאר את יכולתו של סטליוס קזנג'ידיס לשלב שמחה עם צער: "זו המשימה של המוזיקה: לגעת בכל מגוון הרגשות ... קזנג'ידיס יכול היה לעשות זאת; הוא שיחק על כל המיתרים." ליהודי יוון שעלו ארצה, קזנצ'ידיס היה "קול העולם שהשאירו אחריהם, לטוב ולרע". לדברי מפעיל רדיו אגאפי, תחנה שמנגנת מוזיקה יוונית 24 שעות ביממה, "קזנצ'ידיס היה הקול של האנשים, של העייפים, המנוצלים, הנבגדים. גם קולו של הפליט והיגר."
בדצמבר 2012 ביצעה הזמרת היוונית נסטה תיאודורידו כמה משיריה במרכז לאמנויות הבמה בתל אביב.
תוכנית הרדיו הישראלית "ירון אנוש" מוקדשת כמעט לחלוטין ליוון בכלל, ולתרבות, למוזיקה, לפילוסופיה ולהיסטוריה היוונית בפרט, ויש לה כ-800,000 מאזינים ישראלים.
בנוסף, ישנן בישראל יש 12 תחנות רדיו אינטרנטיות המשדרות באופן אבסולוטי מוזיקה יוונית.
יום שידור מיוחד של מוזיקה יוונית קלאסית ומודרנית אורגן ב-12 ביוני 2013 על ידי רשות השידור, בשיתוף עם שגרירות יוון בתל אביב. התוכנית החלה במופע שעתי, שהגיש השגריר היווני בישראל למנהל תחנת הרדיו אריה יאס בדגש על השורשים וההתפתחות ההיסטורית של המוזיקה היוונית המודרנית. במהלך היום כולו שידרה קול המוסיקה יצירות של מלחינים יוונים מודרניים ובהם חצידקיס, תיאודורקיס, ספרודאקיס, רמבוצ'יקה, קראיידרו, מיקרוצ'יקוס ומרקופולוס. התוכנית כללה גם מוזיקה ספרדית מסלוניקי ורודוס.
מוחמד אבן פרוך
מוחמד אבן פרוך (פרוח') (נפטר ב-1639) היה אחד ממושלי ירושלים בתקופה העות'מאנית. הוא שלט בירושלים במשך שנתיים ותקופת שלטונו התאפיינה ביחס רע ליהודים תוך ניצול מעמדו להוצאת כספים מהקהילה היהודית ודירדורה לחוסר ועוני.
המידע המפורט על תקופת שלטונו של אבן פרוך נכתב כזכרונותיו של אלמוני שכינה עצמו "איש ירושלים". זכרונות אלו שנקראו סבלות יהודי ירושלים בימי הפחה מחמד בן פרוך נכללו בספרו של אברהם יערי אגרות ארץ ישראל. על שלטונו של אבן פרוך כותב הסופר האלמוני:.
רקע
ירושלים נכבשה על ידי העות'מאנים מידי הממלוכים בתחילת המאה ה-16 ונשלטה על ידיהם עד כיבוש הארץ ב-1917. ירושלים הייתה אומנם חשובה לעות'מאנים מבחינה דתית אולם היותה רחוקה מצירי התנועה העיקריים של אותה תקופה הפכו אותה חסרת ערך מבחינה אסטרטגית. מבחינה מדינית השתייכה העיר לאיילט דמשק ושליטי האיילט מינו את שליטי העיר.
מושל ירושלים כונה "מותסלם" והוא גבה את המסים והמכסים עבור השלטון המרכזי וכן שמר על השקט והביטחון בעיר. המותסלם שכן בבניין הסראיה שבויה דולורוזה, ברובע המוסלמי (כיום בית הספר אל-עומריה) כשמרבית הכנסותיו היו מהעדות הלא מוסלמיות שנדרשו לשלם מיסים רבים בנוסף למיסים הכלליים.
מכיוון שמושלי האיילטים, הפּחַוֹת, הוחלפו בכל שנה הם ניצלו את שלטונם כדי להגדיל את עושרם הפרטי על יד העלאת נטל המיסים על האוכלוסייה וזאת בשעה שהשקיעו השקעה מינימלית בתשתיות ובצרכי הרווחה של תושבי השטחים שבשליטתם. לשם השלטת מרותם עמדו לרשות השליטים העות'מאנים יחידות צבא שלמות שפעלו ל"השכנת שלום" (גם אם לא היה בהן צורך). תחת מושלי האיילט מונו מושלי ערים ומחוזות (כולל ירושלים) ואלו שילמו דמי חכירה למושלי האיילט ולסולטאן מתוך הכספים שגבו מהתושבים המקומיים.
אביו של מוחמד אבן פרוך
האב שלט בערים אלו והמשיך ללוות שיירות למכה עד שנפטר במסעו ה-12 ב-1624 ונקבר במכה.
שלטונו של אבן פרוך בירושלים
ב-1625, בעקבות מות האב, מינה עצמו מוחמד אבן פרוך למושל ירושלים ושכם וכדי לבסס את שלטונו הרג את אנשי הממשל של אביו. מייד עם כניסתו לתפקיד הטיל מיסים כבדים על הקהילה היהודית וראשיה מיהרו להתלונן עליו בדמשק ומושל איילט דמשק החליפו. זמן קצר לאחר מכן השתתף אבן פרוך בדיכוי המרד של פח'ר א-דין השני כנגד השולטן וזכה בעקבות כך בחזרה במשרתו בירושלים.
תושבים ירושלים מחו מספר פעמים על התנהגות המושל בפני השלטונות העות'מאנים בדמשק ובקונסטנטינופול אולם אבן פרוך דאג לשחד את נציגי השלטון שנשלחו לבדוק את התנהגותו ולכן לא הוחלף.
ב-6 ביולי 1625 יצא אבן פרוך ללוות שיירה למכה ומינה את גיסו (אחי אשתו), עות'מאן אגא כממלא מקומו. עות'מאן המשיך ב"מסורת" של אבן פרוך ורדה בתושבי ירושלים כדי לקבל את כספם. ב-13 בספטמבר 1625 נכנסו חייליו של עות'מאן לבתי כנסת בעיר ועצרו 15 מרבני העיר וביניהם ישעיה הלוי הורוביץ ועות'מאן דרש סכום גבוה מאוד על מנת לפדות אותם. לאחר שגויס חלק מהכסף שוחררו 9 מהאסירים ולגבי שאר ששת האסורים פנו היהודים לעזרת השלטונות העות'מאנים ששלחו אומנם משלחת לירושלים אך עות'מאן שיחד אותם והם חזרו מבלי ששיחררו את האסירים.
ב-1 בדצמבר 1625 חזר אבן פרוך ממסעו למכה וקיבל בחזרה את השלטון בעיר ומייד העלה בקשות תשלום חדשות מהיהודים. זמן קצר לאחר חזרתו השתלט אבן פרוך על מצודה בירושלים שם ישבו שליחיו של מושל דמשק וגירש מירושלים את יושביו. מעשה זה עורר כעס בדמשק ואף הגיע למשנה לשולטן שזימן את אבן פרוך לבירור במקום מושבו בבגדאד. אבן פרוך מינה, בשנית, את עות'מאן אגא כממלא מקומו ויצא לבגדאד שם הושם 5 חודשים במאסר. בתקופה זו המשיך עות'מאן לרדות ביהודי ירושלים ואף הרים את נס המרד כנגד מושל דמשק והשולטן. בינתיים הצליח אבן פרוך לברוח מהשבי בבגדאד וב-23 ביולי 1626 הגיע בחשאי לירושלים נכנס למקום שבתו של עות'מאן במבצר והרג אותו.
שמחתם של היהודים על מות העריץ עות'מאן הייתה קצרה מכיוון שאבן פרוך המשיך בגביית כספים מהם כפי שעשה לפני שנאסר. אולם זמן מה לאחר שחזר הגיעה שמועה לאוזניו שמושל דמשק שלח כוחות צבא לכבוש את ירושלים מידיו. אבן פרוך החליט לוותר על ירושלים ועבר לשכם שגם עליה משל ובמקומו מונה חסן באשה.
אבן פרוך בשכם
אבן פרוך משל בשכם במשך 12 שנה נוספות כשהוא ממשיך ללוות שיירות למכה ולהילחם במרד של פח'ר א-דין השני. נפטר ב-1639 ונקבר בשכם. השאיר אחריו 2 ילדים שהמשיכו את מסורת ליווי השיירות למכה.
אנטישמיות בעולם הערבי
אנטישמיות בעולם הערבי מתייחסת לאפליה נגד יהודים במדינות ערב. למרות שהערבים הם חלק מהעמים השמיים, המונח אנטישמיות מתייחס לאפליה כנגד יהודים (ראו אנטישמיות: מקור המונח).
רקע
האנטישמיות הערבית התרחבה החל מהמאה ה-19. יהודים, כמו קבוצות מיעוט אחרות בעולם המוסלמי, היו כפופים למגבלות שונות הרבה לפני כן (ראו: ד'ימי). עם זאת, למרות הצביון המגביל, הוענק מעמד של בני חסות ל"עם הספר", בתנאי שהם לא נאבקו במעמד החברתי והחוקי הנחות שהוטל עליהם, ובכך הם זכו לביטחון יחסי נגד רדיפה ולרווחה במשך רוב הזמן - הגנה שלא הייתה קיימת לעמים הלא-נוצרים ברוב אירופה עד רעיונות הנאורות, השוויון והחילון שלאחר המהפכה הצרפתית - כך שהתאפשר ליהודים ליהנות מכיבוד החוקים הדתיים שלהם ואורחות חייהם.
אנטישמיות בעולם הערבי גדלה מאוד בתקופה המודרנית, בעקבות מספר סיבות: התמוטטותה של האימפריה העות'מאנית והחברה האסלאמית המסורתית, השפעה אירופאית שהובאה על ידי האימפריאליזם המערבי וערבים נוצרים, תעמולה נאצית, תרעומת על תנועת הלאומיות היהודית שהובילה להתיישבות במחוז הסורי הדרומי של האימפריה העות'מאנית (ראו ציונות), ועליית הלאומיות הערבית. לפי אלה שוחט, השקפת הלאומיות הערבית על "יהודים-ערבים" הושפעה מהרעיון הציוני שלאומיות ערבית ויהודית סותרים זה את זה. השקפתה של אלה שוחט מבקרת את הניסיון של היהודים להכחיש את זהותם ואת הניסיון להעביר את האשמה על גירוש היהודים מאדמות ערב לעבר ישראל והציונות.
במשך רוב 1,400 השנים האחרונות, לפי ברנרד לואיס, הערבים לא היו אנטישמים כפי שהמילה אנטישמיות משמשת במערב. לדעתו, זה ברוב המקרים, משום שהערבים אינם נוצרים, הם לא גדלו על סיפורים של רצח האל על ידי היהודים. באסלאם, סיפורים כאלה נדחו על ידי הקוראן כאבסורד וחילול קודש. מאחר שמוסלמים אינם רואים את עצמם כ"בני ישראל האמיתיים", הם לא מרגישים מאוימים על ידי הישרדות העם היהודי. משום שהאסלאם לא שומר את הברית הישנה, אין התנגשות פרשנויות בין שתי הדתות ולכן שתיהן יכולות להתקיים זו לצד זו. אין, לפי לואיס, מחלוקת תאולוגית בין מוסדות הדת המוסלמיים למוסדות הדת היהודיים. סטיבן ה. נורווד טוען כי מאז מלחמת סיני, השמאל הקיצוני נוהג להתעלם מהאנטישמיות המוסלמית. בשמאל הקיצוני האירופאי והאמריקאי תקפו לעיתים קרובות את הציונות ואת ישראל, תוך שימוש בפולמוס המתמשך מהתאולוגיה הנוצרית. זאת בזמן שבאותו הזמן הוא מתכחש לכך שלאנטישמיות השפעה מתמשכת על ההשקפות הערביות והאיראניות.
עד שנות ה-80, על פי ברנרד לואיס, נראה שהיקף הספרות האנטישמית שפורסמה בעולם הערבי, והסמכות של יוזמיה, מצביעה על כך שהאנטישמיות הקלאסית הפכה לחלק חיוני מהחיים האינטלקטואליים הערביים, הרבה יותר מאשר בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים בצרפת.
בדו"ח משנת 2008 של מרכז המידע למודיעין ולטרור על אנטישמיות ערבית-מוסלמית עכשווית, קובע כי תאריך תחילת תופעת התפשטות האנטישמיות הנוצרית-אירופאית הקלאסית לעולם הערבי החלה בסוף המאה ה-19. בשנת 2014 הליגה נגד השמצה פרסמה את מדד האנטישמיות בעולם, סקר גלובלי של עמדות אנטישמיות ברחבי העולם, אשר דיווח שבמזרח התיכון, 74% מהמבוגרים הסכימו עם רוב מאחת עשרה הצעות אנטישמיות שהועלו בסקר כולל "ליהודים יש יותר מדי כוח בשווקים הפיננסיים הבינלאומיים", וכי "היהודים אחראים למרבית המלחמות בעולם".
ימי הביניים
היו תקופות בהן יהודים, יחד עם נוצרים וזורואסטרים, זכו למעמד המשפטי של ד'ימי (מיעוט מוגן) באדמות שנכבשו על ידי הערבים המוסלמים, שלרוב הוחל על המיעוטים הלא-מוסלמיים. היהודים נראו בדרך כלל כקבוצה דתית (לא גזע נפרד), ובכך, חלק מ"המשפחה הערבית".
ד'ימי היו נתונים למספר ההגבלות, היישום והחומרה השתנו עם הזמן והמקום. הגבלות כללו מגורים ברבעים נפרדים, חובה ללבוש בגדים ייחודיים, התרפסות ציבורית בפני המוסלמים, איסורים על הטפה נגד התאסלמות ונגד נשיאת נשים מוסלמיות, וגישה מוגבלת למערכת המשפטית (עדותו של יהודי לא נחשבה אם נסתרה על ידי עדותו של מוסלמי). ד'ימי נאלצו לשלם מס גולגולת מיוחד (ה"ג'זיה"), אשר פתר אותם משירות צבאי ומתשלום זכאה כפי שנדרשו המוסלמים. בתמורה, לד'ימי הוענקו זכויות מוגבלות, כולל מידת סובלנות, אוטונומיה קהילתית בעניינים אישיים, והגנה מהרג. הקהילות היהודיות, כמו הנוצריות, בדרך כלל היוו ישויות אוטונומיות למחצה אשר ניהלו חוקים והנהגה משלהן, אשר נשאו באחראיות לקהילה כלפי השליטים המוסלמים.
על פי אמות מידה של ימי הביניים, התנאים של היהודים תחת שלטון האסלאם היו בדרך כלל יותר רשמיים וטובים יותר מאלה של היהודים בארצות הנוצריות, בין היתר, בשל שותפות מעמד המיעוט עם הנוצרים בארצות אלה. יש ביסוס לטענה שמעמדם של היהודים בארצות ללא מיעוט נוצרי היה לרוב גרוע ממצבם בארצות עם מיעוט כזה. לדוגמה, היו מקרים רבים של מעשי טבח וטיהור אתני של יהודים בצפון אפריקה, במיוחד במרוקו, לוב ואלג'יריה שבסופו של דבר נאלצו היהודים לחיות בגטאות. גזירות המצווים על הריסת בתי כנסת נגזרו בימי ביניים במצרים, סוריה, עיראק ותימן. בתקופות מסוימות בתימן, מרוקו ובגדד, יהודים נאלצו להתאסלם או למות.
המצב שבו יהודים נהנו משגשוג תרבותי וכלכלי לעיתים, אבל נרדפו בזמנים אחרים, סוכם על ידי גוסטב פון גרונבאום:
העידן המודרני
ישנם חוקרים כמו מרק ר. כהן הטוענים כי האנטישמיות הערבית בעולם המודרני התעוררה במאה ה-19, על רקע הלאומיות היהודית הסותרת את הלאומיות הערבית ויובאה לעולם הערבי בעיקר על ידי ערבים נוצרים לאומניים, ורק לאחר מכן אנטישמיות זו עברה לערבים המוסלמים. לדברי ברנרד לואיס:
המאה ה-19
עלילת דמשק הייתה פרשה אשר עסקה בהיעלמותם של נזיר נוצרי ומשרתו המוסלמי בשנת 1840 ובעקבות זאת התפתחה עלילת דם אשר האשימה את היהודים ברציחתם לצורך אפיית מצות. הרקע לעלילה היה היעלמותו של נזיר בשם תומאסו, מיסיונר אפוסטולי וכומר במנזר הקאפוצ'יני הצרפתי, יחד עם משרתו המוסלמי, איברהים עמארה, אחרי שתלו מודעה בשוק היהודי בדמשק. ב-5 בפברואר 1840, נזיר פרנצ'יסקני ומשרתו דווחו כנעדרים, ולא נראו שוב. המושל הטורקי והקונסול הצרפתי, ראטי-מנטון, האמינו כי מדובר ברצח פולחני, והאשימו את היהודים בכך שכן הרצח לכאורה התרחש לפני חג הפסח. החלה חקירה מבוימת, וספר יהודי בשם שלמה נגרין הודה תחת עיוניים והאשים יהודים אחרים. שני יהודים נוספים מתו בעינויים ואחד (משה אבולעפיה) התאסלם כדי להתחמק מהעינויים. כמו כן, התקיימו התקפות המוניות נגד קהילות יהודיות ברחבי המזרח התיכון.
לפרשת דרייפוס בסוף המאה ה-19 היו השלכות בעולם הערבי. בפרשה, הואשם אלפרד דרייפוס, קצין תותחנים צרפתי בדרגת סרן, כי בגד במדינתו וריגל לטובת גרמניה על אף היותו חף מפשע ומתוך מניעים אנטישמיים. התפרצויות הנלהבות של אנטישמיות בצרפת הדהדו באזורי ההשפעה הצרפתית, במיוחד בלבנון המרונית. העיתונות הערבית המוסלמית, לעומת זאת, סיקרה באופן אוהד את הקצין המואשם דרייפוס, ומתחה ביקורת על רדיפת היהודים בצרפת.
רישוי מכונות כתיבה ומכונות צילום ברומניה
החזקת מכונות צילום הותרה רק למוסדות ונקבעו סדרי פיקוח קפדניים. לאנשים פרטיים הייתה אפשרות לבקש רישיון להחזקת מכונת כתיבה, אם לא נכללו בין אלה שעברם סיווג אותם כמסוכנים למשטר או לביטחון המדינה. לשם קבלת הרישיון להחזקת מכונת כתיבה נדרש האזרח לפנות למשטרה, להגיש בקשה בצירוף פרטי מכונת הכתיבה ודף מודפס עם כל סימני הדפוס של המכונה. נאסרה לחלוטין השכרה או השאלה של מכונות כתיבה ולאחר כל תיקון של מכונת כתיבה הבעלים היה חייב להגיש למשטרה דף חדש של סימני הדפוס של המכונה. הדף נדרש בשלושה עותקים ללא נייר קופי. הרישיון היה זקוק לחידוש פעם בשנה ולשם חידוש הרישיון צריך היה להגיע לתחנת המשטרה עם מכונת הכתיבה ולעיתים זה יצר בעיה לוגיסטית עבור בעלי מכונות כתיבה כבדות במיוחד, שהיו צריכים להביא אותן ולעמוד איתן בתור ליד הכניסה למשטרה המקומית
נקבעו סדרים חמורים עבור מכונות הכתיבה המצויות במוסדות השונים, כדי לפקח על השימוש בהן. נקבעו גם סדרים למצבים של אובדן, מות הבעלים, ירושה וכדומה. מתוך הסעיפים השונים מסתמנת הכוונה למנוע סאמיזדאט.
חוק זה בוטל רק לאחר המהפכה הרומנית (1989).
Truecaller
האפליקציה מאפשרת למצוא מידע על אדם על פי מספר הטלפון שלו או שמו, ומשמשת לזיהוי שיחות. בנוסף, האפליקציה מחליפה את שירות ההודעות הנייד, וכך ניתן לשלוח מסרים דרך האפליקציה.
היסטוריה
האפליקציה הופצה לראשונה על ידי חברת "BlackBerry" ב-1 ביולי 2009. לאחר ביקורות טובות מקרב המשתמשים, המפתחים החליטו להשיק את האפליקציה גם עבור Symbian ו-Microsoft Windows Mobile. עבור Android ו-Apple iPhone האפליקציה הושקה ב-23 בספטמבר 2009, עבור RIM Blackberry ב-27 בפברואר 2012, עבור Windows Phone ב-1 במרץ 2012 ולבסוף עבור Nokia Series 40 ב-3 בספטמבר 2012. נכון לספטמבר באותה שנה, לאפליקציה היו 5 מיליון משתמשים ו-120 מיליון חיפושים של מספרי הטלפון בכל חודש, שנה אחר כך החברה הגיעה ל-10 מיליון משתמשים. נכון לינואר 2017, Truecaller היא האפליקציה המובילה בתחום, בעלת 250 מיליון משתמשים ברחבי העולם.
בפברואר 2014 קיבלה החברה מימון של כ-18.8 מיליון דולר על מנת לסייע בזיהוי מספרים עסקיים כאשר הם מתקשרים לטלפון. ב-7 ביולי 2015, השיקה החברה אפליקציית מספרים חדשה בשם Truemessenger בהודו בלבד.
פרטיות ואבטחה
ב-17 ביולי 2013, נטען כי האפליקציה נפרצה על ידי "הצבא הסורי האלקטרוני"; פריצה זו הובילה למחיקת 459GB של מידע ממסד הנתונים. יום למחרת פרסמה החברה כי האתר אכן נפרץ, אך הפריצה לא גרמה לחשיפת סיסמאות או פריטי כרטיסי האשראי. התקלה שאפשרה את הפריצה הייתה בעיקר עקב גרסה ישנה של וורדפרס שהייתה מותקנת על שרתי החברה.
כ"ט באלול
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בכ"ט אלול היא פרשת וילך, אם ראש השנה שלמחרת חל ביום שני או שלישי בשנת בר המצווה. לעומת זאת, אם ראש השנה שלמחרת חל ביום חמישי או בשבת, פרשת בר המצווה תהיה פרשת האזינו.
טמאש וארגה
טמאש וארגה (בהונגרית: Varga Tamás; קונסנטמיקלוש, 3 בנובמבר 1919 – בודפשט, 1 בנובמבר 1987) היה מורה למתמטיקה הונגרי, מצטיין בינלאומי בהוראת המתמטיקה, בעל עיטור "פרס המדינה". חסיד אומות העולם.
ביוגרפיה
וארגה נולד במשפחה של שבעה ילדים. כמה מאחיו היו אנשי ציבור ידועים (למשל, הסופר דומוקוש וארגה ובאלאז' וארגה היסטריון הספרות). סבא רבא שלו המתמטיקאי קארוי סאס היה חבר של המתמטיקאים יאנוש בויאי ופרקש בויאי. וארגה סיים את בית הספר היסודי והתיכון בעיר הולדתו והמשיך את לימודיו באוניברסיטת אטווש לוראנד במחלקה למתמטיקה ולפיזיקה.
הטצגופטריקס
הטצגופטריקס (שם מדעי: Hatzegopteryx, על שם האזור בו נמצאו מאובניו, האי האצג) הוא זוחל טורף מעופף מהסדרה הנכחדת פטרוזאוריה.
מאפיינים
פטרוזאור זה השתייך למשפחת האזדרקיים (Azhdarchidae) ונחשב לאחד מהמעופפים הגדולים ביותר שחיו מעולם, בצמוד לקוואצלקואטלוס שחי באותה תקופה.
טמאש וארגה
ביוגרפיה
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה סמל קרבי והציל כמה וכמה יהודים. פעילותו הונצחה על ידי ג'רג' בנצה ביצירתו "הכלא ההמשחרר", בסיפור ששמו "אגדת חג המולד". בשל פעולותיו החליט יד ושם בשנת 2012 להעניק לו את תואר חסיד אומות העולם. בעלה של אגנש בינט, פסיכולוגית ילדים יהודייה הונגרייה.
הטצגופטריקס
מאפיינים
מאובניו של הפטרוזאור נמצאו בעיקר בטרנסילבניה, רומניה, בה נמצאו בעיקר זרועות הכנפיים העצומות שלו. גיל המאובנים שויך לתקופת הקרטיקון העליון שלפני 66 מיליון שנה. בהמשך נמצאו גם עצמות צוואר שלו ועל פי שחזור גופו הוערך כי מוטת כנפיו הגיעה ל-10 עד 12 מטרים.
להטצגופטריקס הייתה גולגולת מוארכת בעלת מקור מסיבי, צוואר ארוך באורך מטר וחצי ושרירי חזה מפותחים. הכנפיים הכילו עור קרומי ודק יחסית והזנב היה קטן. יצור זה נהג לדאות אך היה מסוגל גם לנוע ביעילות על הקרקע.
טמאש וארגה
קריירה
בנוסף להכרה המקומית, הוא זכה למספר רב של אותות הצטיינות זרים, בעיקר כתוצאה מהשתתפותו בעריכה ובכתיבה של כרך הלימודים של אונסק"ו, אך גם כתוצאה ממאמריו במדינות ובשפות שונות. הוא שמר על פעילותו גם במהלך מחלתו המחמירה, אחד ממאמריו האחרונים הופיע לאחר מותו.
הטצגופטריקס
מאפיינים
ככל הנראה היה ההטצגופטריקס טורף-על באזור האי האצג (Hațeg Island, העיר האצג, ברומניה של ימינו), ומכיוון שהיה גדול יותר ממרבית התרופודים של אירופה היה מסוגל לעוט מהשמיים אל היצורים הננסיים שעל האי ולטרוף אותם במקורו העצום.
טמאש וארגה
הערכת עבודתו
כתוצאה מהניסוי המורכב בהוראת מתמטיקה שהובל על ידו, הוראת החשבון-הגאומטריה שהייתה מחולקת בהונגריה הפכה להוראת מתמטיקה והוספו על ידו מספר פרקים נוספים במתמטיקה. הוא קיווה וייחל לחשיבה אישית של התלמיד וציפה שהמורה יחשיב את עצמו כעמית לעבודה של התלמיד. בשל כישורי השפה וההתעניינות יוצאת הדופן שלו, הוא הכיר היטב תחומים רבים במתמטיקה, בדידקטיות של המתמטיקה, בפסיכולוגיה, במדעי החברה, במחקר בינלאומי ותוצאותיהם. הקונספט שלו הפך לטבעי בהוראת המתמטיקה ביותר ויותר מדינות ברחבי העולם. אף על פי שרעיונותיו מומשו רק באופן חלקי בהונגריה, ניתן לחוש בהשפעת חשיבתו של טמאש וארגה בכל רמות הוראת המתמטיקה ההונגרית - מגן הילדים ועד לאוניברסיטה.
הטצגופטריקס
מאפיינים
בנוסף לדינוזאורים הוא ניזון גם מתנינים וזוחלים דומים, יונקים קדומים מהסדרה מולטיטוברקולטה, ודו-חיים קדומים.
צ'ארלס גיטו
צ'ארלס יוליוס גיטו (באנגלית: Charles Julius Guiteau; 8 בספטמבר 1841 – 30 ביוני 1882) היה עורך דין אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, שהתנקש בחיי נשיא ארצות הברית ג'יימס גרפילד ב-2 ביולי 1881.
נעוריו ותחילת דרכו
גיטו נולד בפריפורט, אילינוי. בגיל צעיר עזב את בית אביו, שנהג להכותו. בנעוריו ירש 1,000 דולר מסבו ועבר לאן ארבור, מישיגן על מנת ללמוד שם באוניברסיטה. לאחר שלא עמד בבחינות הכניסה ניסה במשך זמן מה להשלים את הרקע האקדמי שהיה חסר לו, כפי שדרש ממנו אביו במכתביו, אך בשלב מסוים הוא ויתר והצטרף לקומונה האוטופית קהילת אונידה. למרות אווירת ה"אהבה החופשית" ששררה בקומונה, הוא לא זכה להצלחה בקרב נשותיה. במקום זה זכה ללעגן, ולכינוי הגנאי Gitout ("צא החוצה!").
פעמיים עזב את קהילת אונידה: בפעם הראשונה ניסה את מזלו בהובוקן, ניו ג'רזי, שם הקים עיתון כושל בשם "התאוקרט היומי". הוא חזר אך עזב בשנית והפעם גם תבע לדין את ג'ון האמפרי נויס, מייסד הקומונה. אביו של גיטו הובא במבוכה וכתב מכתבי תמיכה בנויס דווקא. נויס עצמו אמר שאין בליבו על גיטו, שכן הוא היה סבור שגיטו אינו שפוי בדעתו.
בהמשך גיטו השיג רישיון לעסוק בעריכת דין בשיקגו, בה בחינות הלשכה לא היו מחמירות במיוחד. הוא השתמש בכספו כדי להקים משרד עורכי דין בשיקגו, ולצורך זה זייף המלצות מכל המי ומי של האצולה האמריקנית של זמנו. גם קריירה זו לא צלחה בידו. הוא הופיע בבית משפט רק פעם אחת, שכן רוב התיקים שהצליח לקבל עסקו בגביית חובות, תחום שבו העקשנות שלו דווקא הייתה יתרון. ברוב המקרים הביאו לו תיקיו ביקורת שיפוטית ולקוחות לא מרוצים. בעקבות כך נוצר לגיטו שם של "פרקליט הפועל בשיטות פסולות וקטנוניות" (pettifogger).
התחום הבא שבו שלח את ידו היה תאולוגיה. הוא הוציא ספר בשם "האמת", שהתברר כגנבה ספרותית שקופה מאותו ג'ון האמפרי נויס. לאחר כישלון משפיל זה, החליט לפנות לפוליטיקה.
הרקע להתנקשות
1880 הייתה שנת בחירות בארצות הברית. גיטו כתב נאום תמיכה במועמדותו של יוליסס גרנט לכהונה שלישית, תחת הכותרת: "גרנט נגד הנקוק". לאחר שג'יימס גרפילד, ולא גרנט, נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, שונתה הכותרת ל"גרפילד נגד הנקוק". על אף שהנאום נישא לא יותר מפעמיים, ועל אף שפרט להחלפת שם המועמד לא שינה כמעט את תוכנו - ועל ידי כך ערבב את קורות החיים של גרפילד עם אלו של גרנט - בכל זאת זקף גיטו לזכות עצמו את ניצחונו הדחוק של גרפילד בבחירות.
בתמורה לשירותיו הטובים ציפה גיטו להתמנות כשגריר ארצות הברית בווינה, אחר כך שינה את דעתו והעדיף את פריז. וושינגטון בעשורים שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית הייתה מושחתת במידה רבה, נשלטת ביד רמה על ידי המכונה המפלגתית הרפובליקנית ובעלת רף כניסה לא גבוה במיוחד לשירות הציבורי. אולם גיטו לא עבר אפילו רף נמוך זה. הבקשות האישיות שלו מהנשיא ומחברי הקבינט (שהיו נגישים אז לעוברי אורח מהרחוב במידה מפתיעה) נדחו כולן. לבסוף, ב-14 במאי 1881 ביקש ממנו מזכיר המדינה ג'יימס בליין, בלשון שאינה משתמעת לשני פנים, שלא לשוב יותר. או אז החליט גיטו לרצוח את הנשיא.
ההתנקשות
גיטו לווה 15 דולרים וקנה אקדח מסוג ובלי אנד סקוט, תוצרת אנגליה, בקוטר 44. הוא שילם דולר נוסף על אקדח עם ידית כסף, במקום ידית עץ פשוטה, משום שחשב שכך יהיה מוצג מוזיאוני ראוי יותר, לאחר השימוש שעמד לעשות בו. במשך מספר שבועות התאמן בירי - הרתע כמעט הפיל אותו ארצה בהתחלה - ועקב אחרי מהלכי הנשיא.
בהזדמנות אחת עקב אחרי גרפילד בעודו מלווה את אשתו לרכבת שלקחה אותה לחופשה בניו ג'רזי, אך נמנע מלירות בו, כדי לא לפגוע בבריאותה החלשה של הגברת הראשונה.
ב-2 ביולי הוא חיכה לנשיא בתחנת הרכבת בולטימור ופוטומק שבוושינגטון. מבעוד מועד הוא דאג שיצחצחו את נעליו ואפילו הזמין מונית שתיקח אותו אחר כך לכלא. כשגרפילד נכנס לתחנה, בדרכו לחופשה, גיטו צעד קדימה וירה בו פעמיים מאחור. הוא הכריז: "אני איתן, אחד מהאיתנים... [סגן הנשיא צ'סטר אלן] ארתור הוא הנשיא עכשיו".
בדבריו אלה סיפק גיטו נימוק פוליטי פר-אקסלנס למעשהו. סיעת האיתנים (Stalwarts), בראשות הסנאטור רוסקו קונקלינג, הנשיא לשעבר גרנט וצ'סטר אלן ארתור עצמו, הייתה פלג רב עוצמה במפלגה הרפובליקנית של אז. בליין עמד בראש פלג מתנגד והנשיא גרפילד היה מועמד פשרה, אשר לא נשא חן בעיני האיתנים. כדי לפייס את הסיעה, צירף המועמד גרפילד את ארתור כסגנו; כעת הכריז גיטו קבל עם ועדה, שהוא ניסה להתנקש בחיי הנשיא (שבמשך שבועות לאחר מכן נאבק על חייו) על מנת לקדם את איש סיעתו לנשיאות.
ראיות נוספות למניע פוליטי זה נחשפו במהרה: גיטו נשא על גופו מכתב (למקרה שייהרג במהלך האירוע) בו אמר שמותו הטראגי של הנשיא הכרחי על מנת לאחד את המפלגה ולהציל את הרפובליקה. מכתב נוסף נמצא בביתו והיה ממוען ל"נשיא ארתור". בימים שלאחר הירי רבים חששו שגיטו היה שליחם של האיתנים, ושלמעשה הייתה זו הפיכת חצר. אך מהר מאוד גילו החוקרים את טיבו של המתנקש, ושהוא פעל על דעת עצמו.
הנשיא גרפילד נאבק על חייו במשך אחד עשר שבועות. הרופאים, שלא הצליחו להוציא את הכדור שנתקע בגבו, גרמו כנראה יותר נזק מתועלת. האנטיביוטיקה עדיין לא הומצאה, וידי הרופאים שטיפלו בפצעיו וניסו להוציא את הכדור מחזהו באמצעים כירורגיים ללא חיטוי, כפי הנראה זיהמו את פצעיו. על כל פנים, הרופאים לא הצליחו להצילו. ב-19 בספטמבר 1881, לאחר שכבר נראה היה שהוא בדרך להחלמה, מת גרפילד מזיהום והרעלת דם.
משפטו
משפטו של גיטו, שהחל בנובמבר 1881, היה קרקס תקשורתי, סיפק בידור רב לקוראי העיתונים וגם כמה סוגיות משפטיות מעניינות. גיטו היה לחביב התקשורת: הוא ניסח את עדותו כשיר אפי, השמיץ לעיתים קרובות את עורכי דינו והתייעץ עם הקהל בענייני המשפט על ידי העברת פתקים באולם בית המשפט. הוא הכתיב את האוטוביוגרפיה שלו לניו יורק הראלד, והוסיף לה בעמוד האחרון מודעה המחפשת עבורו גברת נוצרייה עד גיל 30. שני ניסיונות התנקשות בחייו לא גרמו לו להכיר בזעם שחש הציבור כלפיו וכלפי מעשהו. הוא עשה שימוש לא יעיל במיוחד בשתי הגנות חזקות למדי שהיו בידו: האחת, שטענה שלא הוא שהרג את גרפילד אלא התרשלות חמורה של מטפליו; השנייה, הגנת אי שפיות. הייתה זו אחת מהפעמים הראשונות שנוסתה הגנה זו בארצות הברית, אך הניסיון לא צלח. גיטו לא עזר לעצמו כשהכחיש, בניגוד לעצת עורכי דינו, את אי שפיותו הרפואית וטען שהיה רק לא שפוי מבחינה משפטית צרה, בעת המעשה. הגנה נוספת שהעלה, היא שמכיוון שגרפילד מת בניו ג'רזי (כביכול כתוצאה מרשלנות רפואית), הרי שלבית המשפט בוושינגטון לא הייתה הסמכות לשפוט אותו.
עד הסוף המר המשיך גיטו לתכנן את עתידו, כולל סיבוב הרצאות וקמפיין לנשיאות בשנת 1884. חבר המושבעים לא התרשם מאף אחת ממגוון ההגנות שלו, והרשיע אותו ב-23 בינואר 1882 ברצח, לאחר פחות משעה של דיונים. הוא ערער על גזר הדין אך ערעורו נדחה. הנשיא ארתור דחה את עתירתו לחנינה של הרגע האחרון והוא הוצא להורג בתלייה ב-30 ביוני 1882. בדרך לגרדום הוא שר שיר שכתב, "I am Going to the Lordy" אך בקשתו לליווי מוזיקלי נדחתה.
בזמן שעבר מאז לא מעט מומחים טענו שגיטו לא היה אחראי למעשיו ולא היה צריך להיות מוצא להורג.
פתולוגיה
גיטו נודע ברחבי עירו כאדם בעל אופי "פראי ואכזרי" והוא תואר על ידי הקרובים אליו כאדם בעל "מזג מרושע".
אלן מקלין האמילטון, פסיכיאטר משפטי, אמר ב-1881 שהוא מאמין שגיטו היה שפוי כשרצח את גארפילד. ניתוח שלאחר המוות של מוחו של גיטו גילה שהקרום הקשה היה עבה באופן חריג, דבר שעשוי להעיד על כך שייתכן וגיטו סבל מעגבת עצבית (Neurosyphilis) שתסמיניה כוללים, בין היתר: שיטיון, תגובות היפראקטיביות, בעיות ריכוז, עצבנות, ואי-יציבות רגשית. ייתכן כי גיטו חלה בכך בעקבות הביקורים הרבים שלו בבתי בושת. ג׳ורג׳ פולסון, לשעבר יו"ר הנוירולוגיה באוניברסיטת אוהיו, ערער על האבחנה של עגבת עצבית, בטענה שגיטו סבל גם מסכיזופרניה וגם מהפרעת אישיות נרקיסיסטית.
Work
{{פירושונים|
ראו גם
}}
עשו אהבה, לא וורקראפט
"עשו אהבה, לא וורקראפט" (באנגלית: Make Love, Not Warcraft) הוא הפרק השמיני בעונה העשירית של קומדיית המצבים המונפשת "סאות' פארק". הפרק שודר לראשונה ב-4 באוקטובר 2006.
הפרק התמקד באופן סאטירי בסוגיית ההתמכרות למשחקי וידאו מקוונים ובסטריאוטיפים מסוימים שנמצאים בשימוש נרחב בעיקר בקרב שחקני משחק הווידאו וורלד אוף וורקראפט.
בשנת 2007 הפרק זכה בפרס אמי בקטגוריית פרק האנימציה הטוב ביותר.
עלילה
בעקבות כך הם מחליטים לעשות משהו בעניין כאשר קרטמן אוסף בהמשך את כל הבנים בני גילם מרחבי העיירה ומשכנע את כולם כדי להיכנס במקביל לעולם המשחק על מנת על מנת להביס בכוחות משותפים את ג'נקינס. למרות זאת ג'נקינס מצליח לגבור עליהם והורג את כולם בקלות רבה. בעקבות כך הבנים אשר הובסו מחליטים להפסיק לנסות להילחם בג'נקינס. בינתיים הבכירים בחברת Blizzard Entertainment מתוודעים לכמות התלונות העצומה של שחקני המשחק אשר מתלוננים על כך שהדמויות שלהם נהרגות באופן חוזר ונשנה על ידי ג'נקינס על אף שלא הסכימו לדו-קרב (מה שמנוגד לחוקי העולם של וורקראפט), וכי בעקבות כך בכוונתם של משתמשים רבים להפסיק לשחק במשחק, מה שעשוי במידה רבה לגרום ל"סוף העולם ... של וורלד אוף וורקראפט". הבכירים ב-Blizzard Entertainment מגלים בהמשך כי המשתמש של אותה דמות משחק בוורקראפט כמעט בכל שעה של כל יום במשך שנה וחצי ברצף מאז שהמשחק הושק. לטענתם ג'נקינס הגיע לרמה כה גבוהה במשחק המאפשר לו לשחק בעולם המשחק מבלי שיהיה חייב לפעול במסגרת חוקי המשחק, כאשר הוא מסוגל להרוג שחקנים אחרים ללא כל הפרעה. משום כך לטענתם רק מי שיגיע גם הוא לרמת "חסר חיים" יוכל לנצח אותו.
קרטמן מחליט כי הוא לא מוכן לוותר, ובעקבות כך הוא משכנע את סטן, קייל, וקני להמשיך ולשחק במשחק. קרטמן רוקם תוכנית שתאפשר לבנים להביס את ג'נקיס – לטענתו הם יצליחו להגיע לרמה גבוהה במיוחד שתאפשר להביס את ג'נקינס אם הם יהרגו חזירים רבים במיוחד. מכיוון שחזירים לא שווים הרבה נקודות עליהם להרוג עשרות מיליוני חזירים. בעקבות כך, במשך החודשים הבאים הבנים משחקים במשחק במשך 21 שעות ביממה, הורגים מיליוני חזירים בעת שהם מצליחים לפעול בסתר מבלי שג'נקינס יאתר אותם ויהרוג אותם. במסגרת תהליך זה, הנערים הופכים עצלנים במיוחד, מגדלים שיער ארוך במיוחד, וצוברים משקל עודף רב. בכירי חברת בליזארד מגלים בינתיים שארבעת הבנים הגיעו לסופר היי לבל תוך שבועות ספורים בלבד ומקווים כי הם יוכלו להביס את ג'נקינס שכן אחרת המגמה עשויה להוביל לכך שאף אחד לא ירצה יותר לשחק במשחק וורלד אוף וורקראפט. עם זאת, הבכירים של החברה מעריכים כי על אף שהבנים הגיעו לרמה מאוד גבוהה במשחק, רוב הסיכויים הם שג'נקינס יביס אותם.
בכירי חברת בליזארד אשר נחושים כעת לסייע לבנים להביס את ג'נקינס מחליטים להעניק להם כלי עזר בשם "חרב אלף האמיתות" – כלי נשק בעל עצמה כה רבה שהוא מסוגל לגרום לנזק רב ליריב במכה אחת. החרב נוצרה בידי מתכנתי המשחק, אך הוסרה ונשמרה בדיסק און קי מכיוון שנחשבה לכלי בעל עצמה רבה מדי עבור המשתמשים. הבנים, אשר אינם מודעים לתוכנית שרקמו בכירי חברת בליזארד, מנהלים קרב גורלי מהמחשבים בביתו של קארטמן נגד ג'נקינס אשר כבר נערך במשך 17 שעות רצופות. אף על פי כן, בכירי חברת בליזארד צופים שקרב זה יסתיים ללא הצלחה במידה שחרב אלף האמיתות תהיה בידיהם של הבנים.
בינתיים בכירי חברת בליזארד, אשר אינם מודעים לכך שהבנים נמצאים בביתו של קארטמן, מגיעים לביתו של סטן עם הדיסק און קי, ומפצירים באביו (שגם לו יש דמות במשחק) לתת לבנו את חרב אלף האמיתות לפני שדמותו תמות בקרב. רנדי מתחבר לוורקראפט ומעביר לסטן את החרב, אך במקביל ג'נקינס הורג את דמותו של רנדי. סטן בתגובה מכה את ג'נקינס באמצעות החרב ומסיר ממנו את השריון והמגן. קארטמן, קייל וקני מנצלים את הרגע שבו ג'נקינס חשוף למתקפה והורגים אותו.
לאחר שהבנים הצליחו להרוג את הדמות ג'נקינס, דמויות של שחקני ווקראפט רבים יוצאות מהמחבוא וחוגגות את מותו של ג'נקינס, בעודן משבחות את הבנים. הפרק מסתיים כאשר סטן שואל את הבנים מה כעת, וקרטמן עונה לו בתגובה "מה זאת אומרת? עכשיו אנחנו יכולים סוף הסוף לשחק את המשחק".
הפקה
במקור הפרק היה אמור להיות הפרק ה-14 של העונה התשיעית אך בשל עיכובים בשל המורכבות של תהליך יצירת קטעי הגרפיקה התלת-ממדיים העבודה על הפרק הסתיימה זמן רב לאחר התאריך המתוכנן ושודר בשל כך במקור בתחילת העונה העשירית.
שיתוף הפעולה עם חברת בליזארד אנטרטיינמנט
יוצרי סאות' פארק טריי פארקר ומאט סטון שיתפו פעולה עם Blizzard Entertainment אשר היו אחראים להפקת קטעי הגרפיקה הממוחשבת התלת־ממדית של הפרק. במארז ה-DVD ציינו סטון ופארקר שהם היו המומים לחלוטין שהחברה הסכימה לסייע להם בהפקת הקטעים עבור הפרק. מייקל מורהיים (Michael Morhaime), הנשיא והמייסד של חברת Blizzard Entertainment, פרסם הצהרה הנוגעת לשיתוף הפעולה עם יוצרי סאות' פארק בה ציין:
בעקבות שיתוף הפעולה חלק מתקליטורי ה-DVD של הפרק שנמכרו בהמשך כללו גרסת ניסיון ל-14 ימים ללא תשלום של המשחק וורלד אוף וורקראפט.
בעקבות שידור הפרק חברת Blizzard Entertainment שילבה את "חרב אלף האמיתות" שהופיעה בפרק בגרסת הבטא של חבילת ההרחבה של המשחק World of Warcraft: The Burning Crusade, על אף שלחרב לא היו את אותן התכונות שהוצגו בפרק.
תגובות
הפרק זכה באופן כללי לביקורות טובות. אתר האינטרנט IGN, המתמקד בביקורות של משחקי וידאו, העניק לפרק את הדירוג 9.3 והגדיר את הפרק בתור "אחד הפרקים המצחיקים ביותר שיוצרו אי פעם".
בשידור הטלוויזיה המקורי של הפרק צפו 3,400,000 צופים, רובם בין הגילאים 18 עד 49 – אחד מהפרקים הנצפים ביותר של ערוץ קומדי סנטרל בכל הזמנים. עם זאת את הרייטינג הגבוה ביותר באותה העונה קיבל הפרק "The Return of Chef" בו צפו במקור מעל ל-3.5 מיליון צופים.
במהלך שנת 2007 פרק זה זכה בפרס אמי בקטגוריית פרק האנימציה הטוב ביותר.
הסכם באלטה לימאן
הסכם באלטה לימאן היה הסכם מסחרי בין בריטניה לבין האימפריה העות'מאנית, שנחתם ב-16 באוגוסט 1838. הסכם זה היה הפתח לכניסת המעצמות לפעילות ברחבי האימפריה בכלל וארץ ישראל בפרט. תוצר לוואי של ההסכם הייתה החלשת כוחו של מוחמד עלי ונסיגת כוחותיו מאסיה הקטנה. להסכם זה הייתה השפעה על החלת הטנזימאת ברחבי האימפריה.
תנאי ההסכם קבעו כי האימפריה העות'מאנית תבטל את כל המונופולים, תאפשר לסוחרים בריטיים וסוכניהם גישה מלאה לכל השווקים העות'מאניים ותחייב אותם במס באופן שווה למס המוטל על סוחרים מקומיים.
ההסכם אינו שוויוני ואין התחייבות בריטית דומה לטובת סוחרים עות'מאניים, כך למשל בריטניה המשיכה לנקוט מדיניות מגן בשווקים החקלאיים שלה.
רקע
מוחמד עלי ניצל את פירוק צבא היניצ'רים ב-1826 על ידי הסולטאן מהמוט השני ואת חולשתו של הוואלי של דמשק לשם מסע צבאי בו כבש את ארץ ישראל, דמשק, הביס כוח של הצבא העות'מאני בחומס ב-8 ביולי 1832, כוח-צבאי נוסף בביילן ב-29 ביולי, פלש לאסיה הקטנה, ולבסוף הביס את הווזיר הגדול, רשיד מחמט פאשה  ב-21 בדצמבר בקרב קוניה.
מהמוט השני פנה בבקשת עזרה לבריטניה וצרפת, שלא באו לעזרתו, לפיכך פנה לרוסיה. הצאר הרוסי ניקולאי הראשון, שחשש מהשלכות התמוטטות האימפריה העות'מאנית, החליט להתערב ושלח כוחות לסייע לטורקים. ההתערבות הביאה ב-6 במאי 1833 לחתימת האמנה של קוטאהיה שהותירה את מוחמד עלי כשליט במצרים, סוריה וארץ ישראל, ג'דה, כרתים, אדנה וסודאן. האמנה אפשרה למוחמד עלי להוריש את תפקידו לבניו אחריו. כתמורה עבור התמיכה הרוסית, חתמו הרוסים והעות'מאנים ב-8 ביוני 1833, על חוזה הונקאר איסקלסי, בו הובטחה ערבות הדדית בין הצדדים למקרה שיותקפו בידי כוח זר, וכן התחייבו העות'מאנים שבמקרה מלחמה, יישארו מיצרי הדרדנלים פתוחים רק בפני אניות רוסיות וייחסמו בפני כל צי זר.
בריטניה (כמו גם צרפת) ראתה בהסכם זה איום על האינטרסים שלה במזרח התיכון, שכן שליטה ימית של רוסיה במצרים אסטרטגיים הייתה מפריעה לנוכחות הימית הבריטית באזור הים התיכון וזאת אחרי התחזקות צרפת בצפון אפריקה, כאשר הצרפתיים ב-1830 לקחו את אלג'יריה מהאימפריה העותמאנית והחלו ליישב את צפון אפריקה ובכך להתחזק ולהפר את שיויי המשקל כפי שראתה אותו בריטניה. חיזוק לחששות הבריטיים היה בספטמבר 1833, עם חתימת אמנת מינכנגרץ בין אוסטריה, רוסיה ופרוסיה בדבר מדיניות משותפת כלפי האימפריה העות'מאנית, (כמו גם כלפי פולין ונגד התנועה הליברלית). ב-1834 פג תוקפן של קפיטולציות הסחר בין בריטניה לאימפריה העות'מאנית ושיעור המכס היה אמור לעלות, מה שהיה נותן מכה לסחר שבוצע על ידי סוחרים בריטיים. סך איומים אלו נתנו לבריטניה תמריץ למשא ומתן עם הטורקים, כדי לקבל יתרונות בהסכמי סחר במזרח הים התיכון. לשם כך בריטניה הושיטה סיוע להבסת מוחמד עלי ובתמורה דרשה גישה מלאה לשוקי הסחר העות'מאניים.
חתימת ההסכם
יזמים בריטיים, בעידוד לורד הנרי טמפל פנו למוחמד עלי בבקשה שיאפשר להם לסלול מסילת ברזל בין החוף הסורי למפרץ הפרסי, אולם סורבו.
לכן פנו הבריטים לשער הנשגב בהצעה לשתף פעולה על מנת להקטין את הכנסותיו של מוחמד עלי ובכך להחליש את כוחו, במקביל, דוד ארקהרט שכיהן כמזכיר בשגרירות הבריטית בקושטא, התחיל, באישור השגריר הבריטי הלורד פונסונבי, לנהל משא ומתן על נוסח הסכם סחר חדש במקום זה שהיה אמור לפקוע ב-1834. את המשא ומתן על ההסכם החדש ניהל מול ראשיד פאשה שלאחר מכן, בעת חתימת ההסכם היה שגריר האימפריה העות'מאנית בלונדון. על מנת ליצור דעת קהל אוהדת להסכם, ארקהרט פרסם מאמרים בעיתוני איסטנבול, המפרטים את היתרונות של שוקי סחר חופשיים; האינטרס הבריטי היה בעיקר מציאת שווקים לתוצרי התעשייה של המהפכה התעשייתית ואפשרות רכישת חומרי גלם זולים. הנקודה בה נפגשו האינטרסים הבריטים עם האינטרסים של הסולטאן הייתה העובדה שהצפת השוק (כולל השוק המצרי שהיה עדיין כפוף לשער הנשגב) בתוצרת בריטית הייתה מחסלת את תעשיות הינוקא המצריות ומפחיתה את הכנסותיו של מוחמד עלי ובכך מחלישה את כוחו. לעזרת הבריטים עמד חוסר ההבנה וחוסר הניסיון של הטורקים בצמיחה תעשייתית ובהשלכותיה וחוסר ההבנה מה, מבחינה כלכלית, יעשה ביטול המונופולים.
האינטרס העות'מאני היה החלשת כוחו של מוחמד עלי וביטחון שכוחות מצריים לא יפלשו בשנית לשטחי טורקיה עצמה.
האמנה נחתמה בבאלטה לימאן ב-16 באוגוסט 1838. על ההסכם חתמו מהצד הבריטי הלורד פונסונבי ומהצד העות'מאני מוסטפא ראשיד, מוסטפא כיאניה ומחמט נורי.
השלכות
אין נתוני סחר רשמיים לאימפריה העות'מאנית לפני 1878, אולם ידוע שהצפת השוק במוצרי טקסטיל בריטיים צמצמה את תעשיית הטקסטיל ברחבי האימפריה.
ב-1839 הסולטאן ששאף להכניע את מוחמד עלי, שיגר צבא נגד הכוחות המצרים בפיקודו של איברהים ופתח במלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה ב-24 ביוני זכה איברהים בניצחון בקרב נציבין. זמן קצר לאחר מכן נפטר הסולטאן מהמוט השני ובנו, אבדילמג'יט הראשון בן ה-16 עלה לשלטון.
בריטניה והאימפריה האוסטרו-הונגרית התערבו בניסיון להציל את האימפריה העות'מאנית, שלחו צי גדול כאיום על אלכסנדריה וכפו על איברהים לעזוב את סוריה ולהחזירה לשלטון עות'מאני.
לאחר המשבר צרפת החליפה צדדים והפסיקה את תמיכתה במוחמד עלי, מוחמד עלי הבין שעליו לקבל את ההצעה הכלולה בהסכם. כך זכו סוחרים בריטיים בעדיפות על שאר הסוחרים בכל השטחים שמוחמד עלי פינה, כולל ארץ ישראל.
הסכם נוסף ב-1849
ב-1 במאי 1849, בעקבות התהפוכות של אביב העמים בשנת 1848, נחתם בבאלטה לימאן הסכם בין האימפריה העות'מאנית לבין האימפריה הרוסית. הסכם זה הסדיר את המצב הפוליטי של שתי נסיכויות הדנובה (נסיכות מולדובה וולאכיה) שנכבשו על ידי רוסיה. נוכחות צבאית משותפת נשמרה עד שנת 1851. ההסכם הוביל למינוים של בארבו שטירביי כהוספודר  ולאכיה, וגריגורה אלכסנדרו גיקה כהוספודר מולדובה. הסכם זה בוטל בחוזה פריז (1856).
ארנולד זומרפלד
ארנולד יוהנס וילהלם זוֹמֶרְפלד (Arnold Johannes Wilhelm Sommerfeld; 5 בדצמבר 1868, קניגסברג, ממלכת פרוסיה – 26 באפריל 1951, מינכן, גרמניה המערבית) היה פיזיקאי תאורטי, חלוץ בתחום מכניקת הקוונטים ופיזיקה אטומית. לזכותו נזקף קבוע המבנה הדק, שאותו הגה בשנת 1916, כמו גם עבודה ראשונית על מספרים קוונטיים ועל קרני רנטגן, ספקטרום פליטה אטומי, ותרומות בתחומי האלקטרומגנטיות ותורת היחסות הפרטית. עבד מרבית שנותיו במכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת מינכן.
במהלך שנות עבודתו במינכן, זומרפלד "גידל" מספר יוצא דופן של סטודנטים שהפכו לאחר מכן למפורסמים בזכות עצמם, כולל ארבעה דוקטורנטים ושלושה פוסט-דוקטורנטים אשר זכו בפרס נובל. הוא עצמו הוצע לפרס נובל 84 פעמים, יותר מכל אדם אחר, אך לא זכה בו מעולם.
שנותיו הראשונות
זומרפלד למד מתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטת אלברטינה, שבעיר הולדתו קניגסברג. הוא קיבל תואר דוקטור (PhD) בשנת 1891, בגיל 23, בנחייתו של פרדיננד פון לינדמן. ידוע כי בתקופת לימודיו השתתף בשיעורים של המתמטיקאים דויד הילברט, אדולף הרוויץ והפיזיקאי אמיל ויכרט, וכי נשארה לו צלקת מתחרות סיוף. לאחר קבלת הדוקטורט הוא נשאר בקניגסברג לשם השגת תעודת הוראה, אותה קיבל בשנת 1892. לאחר מכן שירת בצבא למשך שנה אחת בחטיבת המילואים של קניגסברג.
גטינגן
לאחר ההביליטציה החל להרצות באוניברסיטה בתחומי המתמטיקה ופיזיקה מתמטית. הרצאותיו בנושא משוואות דיפרנציאליות חלקיות הוכללו בכרך השישי של ספר הלימוד שלו על פיזיקה תאורטית. בעקבות הרצאותיו של קליין על גופים מסתובבים, כתבו יחד ספר בארבעה כרכים שנקרא Die Theorie des Kreisels (תורת הסביבונים), במשך 13 השנים שבין 1897–1910. בנוסף ערך את הכרך החמישי באנציקלופדיה של המתמטיקה (Encyklopädie der mathematischen Wissenschaften) בין השנים 1898–1926.
בגטינגן הכיר זומרפלד את יוהאנה, בתו של אוצֵר האוניברסיטה וילהלם וין. בשנת 1897 התמנה זומרפלד כפרופסור בקתדרה למתמטיקה באוניברסיטת קלאוסתל-צלרפלד (Clausthal-Zellerfeld). במשרה זו הרוויח משכורת שהספיקה לחתונתו עם יוהאנה.
אאכן
בשנת 1900 קיבל זומרפלד משרת פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אאכן, בין השאר תודות להתערבותו של קליין. באאכן עבד על תורת ההידרודינמיקה, עליה גם כתבו את תזת הדוקטורט לודוויג הופף (Ludwig Hopf) וורנר הייזנברג.
מינכן
במהלך שנותיו במינכן הרבה להרצות, בפיזיקה כללית ובנושאים מתקדמים. בין השנים 1942–1951 ערך את הרצאותיו בשישה כרכים שנקראו "הרצאות בפיזיקה תאורטית". בשנת 1919 פרסם את המהדורה הראשונה של הספר "מבנה האטום וקווים ספקטרליים" (Atombau und Spektrallinien) שהיה ספר הלימוד והעיון העיקרי לפיזיקה אטומית ותורת הקוונטים באותה תקופה.
מחקריו
פיתוחיו המתמטיים בתורת היחסות הפרטית תרמו לקבלתה בידי הספקנים, בתקופה שבה התורה לא הייתה מבוססת כקונצנזוס מדעי.
בשנת 1914 עבד יחד עם לאון ברילואן על התפשטות גלים אלקטרומגנטיים בתווך עם פיזור.
זומרפלד עסק רבות בתורת הקוונטים והיה אחד ממייסדיה. עיקר תרומותיו ניכר בחישוב רמות האנרגיה של האלקטרונים באטום, המתבטא בספקטרום הבליעה והפליטה של האטום. דוגמאות בולטות הן: