cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליברליזם
ראשית הליברליזם והמהפכה המהוללת
בתחילת המאה ה-19, בתמיכת הוויגים, הורחב משמעותית מעגל הנהנים מזכויות פוליטיות בבריטניה עם חוק השחרור הרומי-קתולי של 1829, שאפשר לקתולים להיבחר לפרלמנט הבריטי, ועם חוק הרפורמה של 1832 שאפשר ייצוג שווה יותר לכלל הבוחרים ומחוזות הבחירה. עוד פעלה לאחר הרפורמות התנועה הצ'רטיסטית (1838–1848), שקראה לרפורמות דמוקרטיות נוספות, אף כי לא רשמה הישגים משמעותיים. הרפורמות הליברליות בבריטניה ומאוחר יותר בארצות אחרות (ובפרט אלו בתחום הכלכלי) הביאו לשגשוג רב, להתעצמות תהליכי העיור ולפרוץ המהפכה התעשייתית (1760–1830), תחילה באנגליה ומאוחר יותר גם בבלגיה, צרפת, ארצות הברית ומדינות אחרות. המהפכה התעשייתית הביאה לשיפור חסר תקדים היסטורי באיכות חייו של האדם הפשוט במדינות בהן התרחשה. הצלחתה התחילית הרבה של אנגליה עוררה עניין רב בצרפת. וולטר, הוגה וסאטיריקן ליברלי צרפתי בולט בן אותה תקופה, ראה את שגשוגה של אנגליה כנובע מכך שאימצה מדיניות סחר חופשי וכתב כך בעקבות ביקור באנגליה:. השפעתו של וולטר לא הייתה מוגבלת לצרפת. וולטר התיידד עם פרידריך הגדול, מלך פרוסיה, שאימץ את תפיסת האבסולוטיזם הנאור, שביקשה לשלב בין שלטון מונרכי לערכים ליברלים. בהשפעת המהפכה האנגלית פיתח הפילוסוף הצרפתי שארל מונטסקייה את עיקרון הפרדת הרשויות בצורתו המודרנית, כהפרדה בין הרשות המבצעת, המחוקקת והשופטת. האסכולה הפיזיוקרטית בצרפת הייתה לאסכולה הכלכלית המגובשת הראשונה, והשפיעה על ממשלת צרפת לבצע גם היא ליברליזציה בסחר, לבטל חסמים ודרישות רישוי. המונח "לֵסֶה פֶר, לסֶה פַסֶה" ("laissez faire, laissez passer", מצרפתית: "תנו לעשות, תנו לעבור") נטבע על ידי הפיזיוקרטים כקריאה לכתר למשוך ידו מהכלכלה הצרפתית. אך היה זה הכלכלן האנגלי אדם סמית, מבני תנועת ההשכלה הסקוטית, שבהשפעת רעיונותיהם של הפיזיוקרטים, הביא לראשיתה של הכלכלה הקלאסית, ובכך גם לראשיתה של הכלכלה המודרנית – בספרו עושר האומות, בו תיאר סמית' את עקרון חלוקת העבודה, היד הנעלמה ועוד מושגי יסוד בכלכלה הנמצאים בשימוש עד היום. הכלכלן היהודי-אנגלי דייוויד ריקארדו המשיך ופיתח את תורתו של סמית' באופן פורץ דרך והגה מושגי בסיס בכלכלה, כגון יתרון יחסי ותועלת שולית. פיתוחים אלו סיפקו את הבסיס התאורטי הראשון לליברליזם הכלכלי והפריכו את יסודות האסכולה המרקנטליסטית שהייתה נפוצה עד אותה עת באירופה. ריקארדו אף קיבל מושב בפרלמנט האנגלי, שם קידם ליברליזציה נוספת. בשנת 1850 פרסם ג'ון סטיוארט מיל את ספרו רב ההשפעה "על החירות" בו מיזג בין גישתו התועלתנית של ג'רמי בנת'ם, גישתו של ג'ון לוק ורעיונותיו שלו.
בשורת הליברליזם לא נישאה על כנפיהם של כלכלנים ופילוסופים בלבד; תרמו להפצתה גם פובליציסטים חדי עט. תומאס גורדון הנגיש את רעיונותיו של ג'ון לוק לציבור הרחב, בחיבורו "מכתביו של קאטו" משנת 1720. תומאס פיין ביקר את השלטון הבריטי בחיבורו "שכל ישר", שזכה להשפעה ותפוצה רחבה במושבות צפון אמריקה. גם השבועון האקונומיסט תרם להפצת הליברליזם. בצרפת פעלו אלכסיס דה טוקוויל, למשל בחיבורו "הדמוקרטיה באמריקה" (1835), וקלוד פרדריק בסטייה, שחיבורו הסאטירי "עתירת יצרני הנרות" משנת 1845 גייס תמיכה בסחר חופשי.
הזירה הפוליטית לא קפאה על שמריה ומהפכות ליברליות בארצות הברית (1775), צרפת (1789), ספרד (1820), פורטוגל (1820), בלגיה (1831) וגרמניה (1848) התקינו חוקות וכלכלה חופשית במדינות בהן התרחשו. אפילו ברוסיה, שהייתה נחשלת ביחס למערב ומרכז אירופה, ולא היה קיים בה מעמד בורגנים ליברלי משמעותי, יושמה רפורמת 1861 שביטלה את הצמיתות. היקף הסחר העולמי גדל במידה ניכרת עקב ביטול חוקי הדגן באנגליה, ומאוחר יותר עקב הסכם קובדן-שבלייה (Cobden–Chevalier Treaty) משנת 1860 – הסכם להפחתת מכסים בין האימפריה הבריטית ובנות חסותה לבין צרפת ובנות חסותה – בנוסף להפחתות מכסים משמעותיות במדינות אחרות. בשלב זה היה העולם המערבי ליברלי כפי שלא היה מעולם.
כך תיאר את עליית הליברליזם בעידן הנאורות ההיסטוריון הכלכלי מארי רות'בארד:
המהפכה האמריקאית
רעיונות הליברליזם מצאו קרקע פורייה במושבות הבריטיות בצפון אמריקה. סיבות אפשריות לכך הן המרחבים הגדולים בהם לממשלה הייתה דריסת רגל מועטה אם בכלל, העובדה כי בניגוד לעולם הישן מעולם לא הייתה בצפון אמריקה היררכיה פיאודלית ממוסדת או דת מדינה, והרוח העצמאית שאפיינה את המהגרים לעולם החדש – מהגרים שנשאו עימם את רעיונות הליברליזם מאירופה, ולעיתים אף היגרו בשל רדיפה ממשלתית בארץ מולדתם. אלו הביאו לכך שהליברליזם היה לאידאולוגיה השלטת בקרב המתיישבים. כתביהם של וולטר וג'ון לוק נקראו בידי רבים מהמתיישבים, אינטלקטואלים ופשוטי עם כאחד. המושבות האנגליות גילו עוינות כלפי הכתר, ובעיקר מחו על המיסים שהטיל (למשל מס הבולים, ומס התה), שבמקרים רבים נועדו להטיב עם יצרנים בריטים. בשנת 1775 פרצה המהפכה האמריקאית כנגד האימפריה הבריטית, ובשנת 1776 המושבות האמריקאיות הכריזו על עצמאותן. עם ניצחון המורדים על הבריטים הפכה ארצות הברית למדינה הראשונה בהיסטוריה שנוסדה מראשיתה כמדינה ליברלית. חוקת ארצות הברית נוסחה בעיקרה על ידי הוגים ליברלים כמו תומאס ג'פרסון, ג'יימס מדיסון ופטריק הנרי (אם כי גם ליברלים שמרנים יותר כמו אלכסנדר המילטון). החוקה הכילה הגבלות חסרות תקדים על כוחה של הממשלה. סמכויות הממשלה נמנו בחוקה על דרך החיוב כ"רשימה לבנה" מהן אל לממשלה לחרוג. קובעה הפרדה מפורשת בין זרועות השלטון השונות, ובין הזרועות הותקנו מנגנוני איזונים ובלמים רבים. לא רק הממשל הפדרלי אימץ חוקה ליברלית, אלא גם רבות ממדינות ארצות הברית אימצו חוקה ליברלית. בנוסף לחוקה, גם מגילת הזכויות שהתקבלה בשנת 1789 תרמה להגדרת זכויות האזרחים. עם זאת, על אף הצעדים הליברליים מרחיקי הלכת, עדיין היה קיים בארצות הברית כמו גם בכל העולם המערבי מוסד העבדות, שיבוטל רק בשנת 1868. תומאס ג'פרסון, אחד הליברלים היותר רדיקליים בקרב האבות המייסדים של ארצות הברית, ניסה לכלול בהכרזת העצמאות האמריקאית ניסוחים השוללים עבדות, אך הצעתו זו נפסלה על ידי הצירים האחרים. המהפכה האמריקאית השפיעה רבות על האקלים הפוליטי באירופה וכן על כמה מהמהפכות שהתרחשו אחריה.
ההיסטוריון רוברט פאלמר תיאר את המהפכה האמריקאית כך:
המהפכה הצרפתית
בצרפת היה מבנה מעמדי נוקשה בו אצולת החרב (שכונתה "המעמד הראשון") ואצולת הגלימה (שכונתה "המעמד השני") נהנו מזכויות יתר משמעותיות ופטור מרוב המיסים, שעה שפשוטי העם (שכונו "המעמד השלישי"), ביניהם גם עניים וגם בורגנים בעלי הון, נשאו בעיקר נטל המיסים ולא נהנו מזכויות דומות או השפעה פוליטית. מבין הבורגנים רבים הושפעו מכתביהם של הוגי הנאורות, וכן מהצלחת המהפכה האמריקאית, ולכן שאפו מזה זמן מה למסד בצרפת חוקה שתגביל את המלך ותמסד שוויון בפני החוק. בשנת 1789 על רקע משבר כלכלי שלווה באינפלציה (כתוצאה מחובות הכתר) ובפרט, האמרה חדה במחירי הלחם לצד סיבות אחרות גברה התסיסה בעם. עקב כך כונסה אספת המעמדות של שנת 1789, שם דרשו צירי המעמד השלישי (רובם בורגנים ליברלים מהפרובינציות אשר כונו "ז'ירונדינים") לבטל את השיטה המעמדית ולחוקק חוקה ליברלית. לאחר שלא התקבלו דרישותיהם, עקב התנגדות מעמדות האצולה, נשבעו צירי המעמד השלישי את שבועת מגרש הטניס, בה הצהירו קבל עם ועדה כי לא ייסוגו מדרישותיהם. נוסף על כך החלו לפרוץ מרידות איכרים ופועלים בפריז ובכפרים. לאחר נפילת הבסטיליה נאלצו האצילים לוותר על זכויות היתר שלהם וצירי המעמד השלישי הקימו את האספה המכוננת הלאומית בה ניסחו את הצהרת זכויות האדם והאזרח – מסמך מוסרי קצר שעמד על זכויות האדם הטבעיות בראייה הליברלית, והמלך אולץ להסכים לו. ההצהרה זכתה מייד לתפוצה רחבה בצרפת וברחבי אירופה. לאחר מכן המשיכו הצירים וניסחו חוקה ליברלית לצרפת שגם אליה אולץ המלך להסכים. במסגרת החוקה בוטלה שיטת המעמדות והוכרז על שוויון בפני החוק, בוטלו רוב זכויות היתר של הכנסייה, מוסדה שיטת ממשל פדרלית בה לכל פרובינציה צרפתית יש אוטונומיה רבה על ענייניה, בוטלו מכסי פנים שמנעו מעבר חופשי של סחורות, הובטח חופש הביטוי, הובטח חופש הקניין והמלך הוכפף לפרלמנט. עם תום שנת 1791 היו מבין צירי האספה המכוננת שראו את מלאכתה ככזו שהושלמה והיה נדמה כי צרפת הפכה עתה למונרכיה חוקתית ליברלית עד מאוד, בדומה לאנגליה, והשגשוג עתיד להיות גם מנת חלקה.
הבל אפוק ודעיכת הליברליזם
בין שנת 1871 (עם שוך מלחמת צרפת–פרוסיה) לבין שנת 1914 נהנה המערב הן מחופש כלכלי והן משלום. תקופה זו כונתה ה"בל אפוק" (מצרפתית: העידן היפה) ובה חווה המערב פריחה כלכלית, טכנולוגית, מדעית ואומנותית. על אף מצב העניינים הליברלי, הן בזירה הפוליטית והן בזירה ההגותית החלה מגמה כנגד הליברליזם. אידאולוגיות קולקטיביסטיות, בפרט הלאומיות והסוציאליזם צברו תמיכה ציבורית רחבה וליוו את מהפכות אביב העמים (1848). גישות אלו העלו על נס את טובת החברה מעל לטובת היחיד וחירותו. ברחבי המערב התעצם גם המיליטריזם והמדינות החזקות הוציאו לפועל את האימפריאליזם המודרני, מדיניות לה התנגדו הליברלים. כתביהם של הוגים קדם-סוציאליסטים כמו קלוד-אנרי דה סן-סימון, גרכוס בבואף והגל זכו לתפוצה רחבה בחוגים אינטלקטואליים ומאוחר יותר גם המניפסט הקומוניסטי שחיברו קרל מרקס ופרידריך אנגלס (1848) ו'הקפיטל' שחיבר מרקס (1867) נשאו השפעה רבה. במחצית השנייה של המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 כבר לא היה הליברליזם האידאולוגיה השלטת בזירה האקדמית והתרבותית.
בזירה הפוליטית, עם סוף המאה ה-19 החלו המדינות לסגת ממדיניות הסחר החופשי (למשל גרמניה ב-1878 וצרפת ב-1892). בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה, שהביאה להעמקה נוספת במעורבות הממשלות בחיי האזרחים ברחבי המערב. בשנת 1917 עלה הקומוניזם ברוסיה במהפכת אוקטובר, ובשנת 1922 עלו הפשיסטים בראשות בניטו מוסוליני לשלטון באיטליה. מגמה זו לא הייתה נחלתן הבלעדית של מדינות שאימצו שלטון דיקטטורי מלא – השימוש באמצעים אוטוריטריים ומעורבות ציבורית גברו בכל המערב. בגרמניה, למשל, נוסדה רפובליקת ויימאר (1918) כמדינת רווחה סוציאל-דמוקרטית בראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, ובארצות הברית נוסד הבנק הפדרלי (1913), הוענקו סובסידיות לחקלאות (1914), ונחקקו חוקי עבודה והגבלים עסקיים (1916) בידי ממשל וודרו וילסון.
השפל הגדול (1929), שנתפס בידי רבים ככישלונו של הקפיטליזם, הגביר מגמה פוליטית זו – במיוחד בארצות הברית עם מכס "סמוט-הולי", Smoot-Hawley, ותוכנית הניו דיל. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה אימצו כל המדינות הלוחמות (במידה מסוימת) כלכלה מתוכננת, במסגרתה נוהלו רוב תהליכי הייצור בפקודה ממשלתית. לאחר מלחמת העולם השנייה החלה מדינת הרווחה לגדול במדינות המערב, ותעשיות מפתח הולאמו.
תחייה
במחצית השנייה של המאה ה-20 התעוררה התעניינות מחודשת ברעיונות הליברליים, בהשפעת הוגים כגון קרל פופר, ישעיה ברלין ורוברט נוזיק, וכלכלנים כגון לודוויג פון מיזס, פרידריך האייק ומילטון פרידמן, שהמשיכו לפתח תאוריות מוסריות וכלכליות ברוח הליברליזם, ובפרט האסכולה האוסטרית ואסכולת שיקגו. בשנות ה-70 וה-80, בעיקר לאור גירעונות ענק בתקציבי המדינות ומשברים כלכליים ברחבי העולם המערבי שהובילו להתפקחות מסוימת מהרעיונות הקולקטיביסטיים, עלו ממשלותיהם של מרגרט תאצ'ר (שהושפעה מרעיונותיו של האייק) ורונלד רייגן (שהיה שמרן אמריקאי עם נטיות ליברליות), אף כי הישגיהם בהקטנת מדינת הרווחה היו מדודים בלבד. תופעה זו כונתה בפי יוצריה נאו-ליברליזם, אך מאוחר יותר התנערו מהכינוי. בתחילת שנות ה-90, עם התפרקות ברית המועצות, הצליחו מספר מפלגות ליברליות במרכז ומזרח אירופה להגיע להישגים מרשימים, בפרט בפולין, צ'כיה, הונגריה, סלובקיה וסלובניה. עם זאת, החל מאמצע שנות ה-90 רבות ממפלגות אלו איבדו את עיקר תמיכתן למפלגות שמאל.
הטיפולוגיה של פרידריך האייק
פרידריך האייק זיהה שתי מסורות שונות בתוך הליברליזם הקלאסי: המסורת הבריטית והמסורת הצרפתית. האייק ראה את הפילוסופים הבריטים כגון ברנרד מנדוויל, דייוויד יום, אדם סמית, אדם פרגוסון ויאשיהו טאקר כנציגי המסורת שקידמה את האמונה באמפריציזם, במשפט המקובל, ובמוסדות שהתפתחו באופן ספונטני אך לא הובנו כראוי. המסורת הצרפתית, לעומת זאת, כללה את רוסו, קונדורסה, האנציקלופדיסטים והפיסיוקרטים. מסורת זו האמינה ברציונליזם ולפעמים הביעה עוינות למסורת ולדת. האייק הודה שהתוויות הלאומיות הללו לא נכונות עבור כל ההוגים של שתי המסורות; הוא ראה את הצרפתים מונטסקיה, קונסטנט וטוקוויל כשייכים ל"מסורת הבריטית", ואת הבריטים תומאס הובס, פריסטלי, ריצ'רד פרייס ותומס פיין, כשייכים למסורת הצרפתית. הוא דחה את התווית "לסה פר" מפני שמקורה במסורת הצרפתית והיא זרה לאמונתם של יום וסמית.
ההיסטוריון והפוליטיקאי האיטלקי גואידו דה רוגירו זיהה אף הוא הבדלים בין "מונטסקייה ורוסו, הסוג האנגלי והסוג הדמוקרטי של ליברליזם", וטען שיש "ניגוד עמוק בין שתי המסורות הליברליות". הוא טען שקו המחשבה של "הליברליזם האנגלי האותנטי" התאים את המוסדות העתיקים לצרכים מודרניים ונרתע באופן אינסטינקטיבי מכל הכרזה מופשטת של עקרונות וזכויות. רוג'ירו טען כי הליברליזם הזה מתמודד עם הגישה הנגדית שאותה הוא כינה "הליברליזם החדש של צרפת", המאופיינת בשוויוניות (אגליטריאניזם) וב"תודעה רציונליסטית".
תמורה במשמעות המונח
בראשית המאה ה-20 (משנות ה-30 לערך) חלה בארצות הברית, ובמידה פחותה גם בבריטניה, תמורה במשמעות המונח 'ליברליזם' עצמו. לפני המאה ה-20, זוהתה המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית עם הליברליזם הקלאסי (לדוגמה תחת הנהגת ג'יימס מדיסון, תומאס ג'פרסון, ואנדרו ג'קסון), ואילו המפלגה הרפובליקאית זוהתה עם הגדלת המעורבות הממשלתית (לדוגמה תחת הנהגת אלכסנדר המילטון, הנרי קליי ואברהם לינקולן), בתחומים כמו מכסי מגן, מתן מונופולים, סובסידיות ובתחומי המוסר והמידות. אלא שעם עלייתם של ממשלים דמוקרטים דוגמת אלו של וודרו וילסון ופרנקלין רוזוולט זנחה המפלגה הדמוקרטית את הליברליזם הקלאסי ואימצה גישה הדוגלת במדיניות רבה יותר יותר של המדינה. בין ההוגים המזוהים עם זרם זה תומאס היל גרין, ג'ון דיואי, ג'ון רולס והכלכלן ג'ון מיינארד קיינס. מנגד, ביבשת אירופה, יפן, הודו ודרום אפריקה, שמרה המילה ליברליזם על משמעותה כמשויכת לעמדות ממשלה מוגבלת.
היסטוריה בישראל
בתנועה הציונית זרם "הציונים הכלליים" ביטא עקרונות ליברליים. בנוסף, ביטוי לעמדות ליברליות בתחום הכלכלי, החברתי, או בשניהם ניתן היה למצוא גם בקרב חוגים מסוימים בתנועת העבודה ובתנועה הרוויזיוניסטית. בפרט, הגותו של זאב ז'בוטינסקי, מייסד הציונות הרוויזיוניסטית, הניפה את הדגם הליברלי כמשקל נגד לחיבור הרווח בין ציונות לסוציאליזם. ככל שהתחזקה ה"הגמוניה הפועלית" הסוציאליסטית בתנועה הציונית כך הוסיף וגבר השימוש של הציוניים הכלליים ברטוריקה ליברלית. לאחר קום המדינה פעלה בישראל מפלגת הציונים הכלליים על בסיס מצע עם מאפיינים ליברלים מובהקים. המפלגה זכתה לתמיכה בקרב אנשי העלייה הראשונה, מתיישבי המושבות, בורגנים עירוניים ואחרים. מפלגה זו הגיעה לשיאה במערכת הבחירות לכנסת השנייה, ב-1951, תחת הסיסמה 'תנו לחיות בארץ הזאת' ומצע שעיקרו התנגדות למדיניות הצנע של מפלגת מפא"י ותמיכה ברפורמות ליברליות כלכליות וחברתיות שונות. ב-1961 התמזגו הציוניים הכלליים עם המפלגה הפרוגרסיבית והקימו את המפלגה הליברלית שגרפה 17 מנדטים, אך לא היה די בתוצאה זו כדי לקדם נושאים ליברליים באופן ממשי נוכח כוחה הגדול של מפא"י. ב-1965 התפלגה המפלגה הליברלית ורוב חבריה התמזגו עם תנועת החרות הרוויזיוניסטית לגח"ל ("גוש חירות ליברלים") שהפכה ברבות הימים למפלגת הליכוד (מפלגה לאומית-ליברלית). עם איחוד הליכוד לתנועה אחת לא המשיך להתקיים בה גוף ליברלי מובהק ובעקבות זאת נעלם הליברליזם כפלג עצמאי בפוליטיקה הישראלית. בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 פורסם בישראל ביטאון ליברלי בשם "אדם חופשי". מפלגת שינוי אשר רצה במסגרות שונות משנת 1977 (בהן ד"ש ולאחר מכן מרצ, ממנה התפלגה על רקע חילוקי דעות כלכליים) הגדירה עצמה כמפלגת חילונית ליברלית. שינוי הגיעה לשיא כוחה בכנסת ה-16 עם 15 מנדטים בהנהגת טומי לפיד והתפרקה בשנת 2006 לאחר הבחירות לכנסת ה-17 כשלא הצליחה לעבור את אחוז החסימה. בשנת 2012 התחברו פעילים מהתנועה הליברלית החדשה עם פעילי לגליזציית קנאביס ורצו במסגרת מפלגת עלה ירוק לכנסת ה-19 עם מצע ליברלי מובהק בשם עלה ירוק – הרשימה הליברלית. המפלגה זכתה ל-1.15% מקולות הבוחרים (עם 43,734 קולות) ולא הצליחה לעבור את אחוז החסימה שעמד על 2%. עקב דומיננטיות הסכסוך הישראלי-ערבי בשיח הפוליטי בישראל בכלל ובימין הישראלי בפרט לעיתים תכופות לא זכה הליברליזם למקום מרכזי בפוליטיקה הישראלית.
המצב כיום בישראל
מאז מחאת האוהלים בשנת 2011 והתחזקות השיח הכלכלי-חברתי בפוליטיקה הישראלית חלה תחייה מסוימת בליברליזם הישראלי. התנועה הליברלית החדשה שהייתה פעילה במהלך מחאת האוהלים בארגון אירועי דיבייט והרצאות פועלת כיום במישור החינוכי להפצת האידאולוגיה הליברלית בקרב הציבור הרחב, בעיתונות ובפני וועדות הכנסת. גופים נוספים פועלים בהפצת ליברליזם בציבור הרחב בהם מרכז שלם, המרכז לקידום חברתי וכלכלי (ICSEP), קרן פרידריך נאומן, ארגון סטודנטים למען חירות, תנועת "חופש לכולנו", ומכון המחקר מכון ירושלים לחקר שווקים.
אתר האקטואליה "מידה" מייסודו של דר' רן ברץ מצהיר על עצמו כמבטא השקפת עולם ליברלית קלאסית-שמרנית. העיתונאי נחמיה שטרסלר מבטא גם הוא עמדות ליברליות בפרסומיו, וכך גם שאול אמסטרדמסקי.
אידאולוגיה
עקרון היסוד העומד בבסיסו של הליברליזם הוא ריבונותו של הפרט על גופו וחייו, וזכותו לפעול כרצונו ללא כפייה. מתוך כך נגזרת התנגדות לאלימות כלפי גופו או רכושו של אדם אשר לא יזם אלימות כלפי גופו או רכושו של אחר. בשל כך ליברליזם מבקש לצמצם את התערבות מוסדות המדינה בחיי האזרח בכלל תחומי החיים, ומעדיף התאגדות חופשית ומסחר חופשי. בספרות האקדמית גישה זו כונתה גם חירות שלילית על ידי ישעיה ברלין, עקרון ההיזק (Harm principle) על ידי ג'ון סטיוארט מיל ולעיתים היא מכונה עקרון האי-תוקפנות. בחלוקה הפוליטית המקובלת לשמאל וימין הליברליזם אינו משתייך במובהק למחנה השמאל או למחנה הימין, שכן הליברליזם האזרחי משויך על פי רוב לשמאל ואילו הליברליזם הכלכלי לימין. נימוקים בזכות הליברליזם קודמו על בסיס תועלתני, דאונטולוגי ותאולוגי.
שיטת הממשל
ההגות הליברלית עוסקת באריכות בשאלה כיצד ניתן לבנות ממשלה כך שתפעל באופן ליברלי ולא תהפוך לעריצה, כלומר, לא תחרוג מסמכויותיה. לאור זאת פותחו כמה עקרונות:
ערכים והנחות מוצא
בעוד עקרונות הליברליזם תואמים כל דרך חיים שאינה אלימה, הוגים ליברלים נטו להדגיש ערכים מסוימים בכתביהם: יש שרואים בליברליזם יישום הומניסטי של תועלתנות, כלומר כלי יעיל להגברת האושר של בני האדם, ולא מטרה בפני עצמה.
פמיניזם ליברלי
פמיניזם ליברלי (או פמיניזם אינדיבידואליסטי) הוא זרם פמיניסטי במסורת הליברלית הקורא לשוויון זכויות מלא בין נשים לגברים. ראשיתו של הליברליזם הפמיניסטי בעידן הנאורות, למשל בהגותם של ג'ון סטיוארט מיל ("שיעבודן של נשים", 1869) ומרי וולסטונקראפט ("הצדקת זכויותיהן של נשים", 1792) ומאוחר יותר בתנועה לביטול העבדות לה היו שותפות נשים רבות. בניגוד לזרמים פמיניסטיים אחרים כמו הפמיניזם התרבותי, הפמיניזם הליברלי לא מבקש ליצור תודעה מעמדית על בסיס מגדרי ולא קורא לחקיקת העדפה מתקנת או חוקי עבודה ייעודיים לנשים. למעשה חקיקה כזו נתפסת בזרם זה כאנטי-פמיניסטית שכן גלומה בה ההנחה שנשים זקוקות לסעד חוקי מיוחד, כלומר, נחותות. הפמיניזם הליברלי מבקש כי החוק כלל לא יתייחס או יאזכר את מינו של אדם ותחת זאת יבטא זכויות אדם כלליות בלבד. בניגוד לזרמים פמיניסטיים אחרים, הפמיניזם הליברלי רואה זאת כזכותה של האישה לעסוק בפונדקאות, זנות, פורנוגרפיה או כל עיסוק אחר, שכן האישה לתפיסתו היא הבעלים היחיד של גופה, בהתאם לגישה הליברלית. מנגד הפמיניזם הליברלי לא שולל פעולה תרבותית שמטרתה להביא ליחס שוויוני לנשים בחברה, אלא שולל רק את השימוש בחקיקה ממשלתית מפלה לצורך כזה. הפמיניזם הליברלי היה זרם משמעותי בגל השני של הפמיניזם שהתרחש בין שנות ה-60 לסוף שנות ה-80 של המאה ה-20.
ביקורת
גורמים שמרניים (למשל הפילוסוף האמריקאי ראסל קירק) טוענים כי התרת התנהגות לא-מוסרית כמוה כ"הסכמה שבשתיקה" להתנהגות כזו. לפיכך, התרת נישואים חד-מיניים, צריכת סמים, זנות וכדומה מהווה למעשה עידוד של דרכי התנהגות אלו, שלדעת אותם שמרנים אינן מוסריות, ולכן התרתן אינה מוסרית. הליברליזם לפיכך תומך בקודקס חוקים שאינו מוסרי מיסודו. מהגישה השמרנית התועלתנית יש הטוענים כי התרת עבירות מוסריות (למיניהן), גם אם אינן אלימות, עלולה לגרום להתפשטותן בחברה ולהביא בכך, בסופו של דבר, לרקבונה המוסרי. כך גם בנוגע למתן מעמד ועידוד חוקי מיוחד לדת מדינה מסוימת וכיוצא בזה. עוד נטען כי התנהגויות מסוימות (למשל, אכילת מזון שאינו בריא, או צריכת סמים) מפחיתות את פריונו הכלכלי של האזרח ובכך משיתות על החברה עלויות. בקרב אנשי שמאל כלכלי ניתן לציין התנגדות על בסיס הטענה כי העסקת עובדים בשכר נמוך מהווה למעשה ניצול לא הוגן של העובדים. כלומר, חוזים הנחתמים כשאחד או יותר מהצדדים שייך למעמד סוציו-אקונומי נמוך פסולים ולא משקפים בחירה רצונית. כמו כן נטען כי כלכלה חופשית מביאה לריבוד ואי שוויון בחלוקת ההכנסות, בעוד שאי-שוויון אינו רצוי. בקרב מתנגדי הגלובליזציה רווחת הטענה כי הליברליזם הכלכלי מוביל לא רק לאי שוויון במדינה בה הוא נהוג, אלא גם בין המדינות השונות. יש בשמאל הכלכלי שטענו כי כלכלת השוק מביאה את החברה בכללה לעוני ולא לשגשוג או שמביאה את החברה למצבים לא רצויים אחרים, דוגמת זיהום וכילוי בזבזני של משאבי הטבע מעצם טבעה. זרמים מודרניים ופוסט-מודרניים בתנועה הפמיניסטית גורסים כי הליברליזם מתעלם מההבדלים הטבעיים בין נשים לגברים, שיש להתחשב בהם באמצעות חקיקה ייעודית על מנת להגיע לשוויון תרבותי מלא בין גברים לנשים, למשל במקום העבודה.
עוד משמאל ניתן לציין את ביקורתם של קרל מרקס, אדוארד ברנשטיין (אחד מאבות הסוציאל-דמוקרטיה), ונועם חומסקי.
ביקורות פילוסופיות ניתן למצוא מצד גישות תוצאניות כדוגמת התועלתנות וההשלכנות, על אף שאלו גם מהוות לעיתים נימוק בעד הליברליזם: הגישות התוצאניות מאשימות את הליברליזם בכך שהוא שם במרכז רעיונות מופשטים כמו זכויות, במקום את התוצאות של המדיניות, כלומר את מידת האושר והרווחה של הפרטים.
מונחים הקשורים בליברליזם
קיים מגוון מונחים ואידאולוגיות שנקשרו בליברליזם, מסיבות של קרבה רעיונית, אסוציאטיבית או מסיבות היסטוריות.
בצלאל יפה
בצלאל יפה (27 ביוני 1868, ז' בתמוז תרכ"ח – 14 בדצמבר 1925, י"ז בכסלו תרפ"ו) היה חלוץ ציוני בתחומי רכש קרקעות תל אביב, תעשייה והשקיה וכן בתחום ההתארגנות הפוליטית של היישוב.
תולדות חייו
בארץ ישראל היה מנכ"ל חברת "גאולה" (שהוקמה על ידי מאיר דיזנגוף) לשם גאולת קרקעות (רכישתן מבעליהן הערבים ומכירתן ליהודים); הקרקעות שרכשה החברה הרחיבו את תחום העיר תל אביב דרומה. ב-1911 ייסד יחד עם מרדכי וייסר, עקיבא אריה ויס ויעקב שרתוק את חברת "חברה חדשה" אשר רכשה קרקעות מערבים ומכרה אותן ליהודים, על קרקעות "חברה חדשה" הוקם רחוב אלנבי. כמו כן יזם את הקמת מפלגת הסתדרות האזרח.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והצהרת בלפור דחף להקמת גוף שיהווה סמכות ייצוגית מול שלטון המנדט הבריטי. ביוזמתו של בצלאל יפה התכנסו נציגי היישוב והחליטו על הקמתה של אספה מכוננת לתכנון הגופים הנבחרים ודרך בחירתם. בכינוס זה, ב-1918, הוחלט על בחירת ועד מייצג – "הועד הזמני ליהודי ארץ ישראל" אך מחלוקות מנעו את פעילותו הסדירה. לבסוף הוקמו ב-1920 מסגרות אספת הנבחרים והוועד הלאומי (הרשות המבצעת של האספה). יפה היה חבר אספת הנבחרים הראשונה והוועד הלאומי מטעם מפלגת הסתדרות האזרח עד מותו. כמו כן היה חבר הנהלת חברת הכשרת היישוב, ראש הוועד הראשון של מגן דוד אדום וראש ועד קהילת יהודי תל אביב-יפו.
אשתו, אנה (חנה; נפטרה ב-1938), הייתה מהפעילות הראשונות של ויצו בארץ ישראל ומנהלת בית הספר למשק בית וחקלאות להכשרת פועלות בתל אביב (בית חנה) מייסודה של חנה מייזל שוחט.
נפטר ב-1925 בתל אביב ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בעיר.
על שמו רחוב במרכז תל אביב.
בית הבטון
סמוך לעלייתו ארצה החליט להתמחות בנושא ההשקיה. הוא הקים חברה בשם "פלשתינה" שהנפיקה איגרות חוב לטובת גיוס כספים להקמת מכון שאיבה של מי הירקון עבור השקיית פרדסי פתח תקווה. את האגרות מכר בקרב יהודיה העשירים של מצרים, אליה נסע כדי לרכוש ידע בתחום ההשקיה וטכנולוגיות חדישות.
ב-1911 חתם הסכם עם ועד פתח תקווה להקמת מכון ההשקיה בזיכיון לשלושים שנה, שבתומן יעבור המכון לרשות המושבה. הוא התחייב להשקות 1,500 דונם בתוך שנתיים. על מנת לעמוד ביעד זה רכש את המשאבות הצנטריפוגליות הראשונות בארץ ישראל ואת מנועי הדיזל הראשונים לשם הפעלתן. המכון שוכן בבית עשוי בטון מזוין, הראשון שהוקם בארץ ישראל ונקרא "בית הבטון". בית הבטון נמצא על-גדות הירקון, סמוך מאוד לכביש 5 (קרוב לשלט המודיע על הירידה לכוון ראש-העין בעוד 1000 מ') והוא נראה מהכביש. הכניסה אליו בדרך-עפר המתחילה סמוך לכפר הבפטיסטים, והמובילה לירקון.
אליפות העולם באתלטיקה 2009
אליפות העולם ה-12 באתלטיקה נערכה בין ה-15 ל-23 באוגוסט 2009 בברלין. מרבית התחרויות נערכו באצטדיון האולימפי של ברלין, למעט תחרויות ההליכה וריצת המרתון, שהתחילו והסתיימו בשער ברנדנבורג.
ארגון
ההחלטה על קיום אליפות העולם בברלין התקבלה על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית בשנת 2004. ערים נוספות שהגישו את מועמדותן לאירוחה היו ספליט, ולנסיה, בריזביין, בריסל, דלהי, קזבלנקה וטגו. תקציב התחרות נאמד בכ-49.8 מיליון אירו.
האצטדיון האולימפי שבו נערכות התחרויות הוקם עבור אולימפיאדת ברלין (1936), והוא מכיל 74,845 מקומות. הוא אירח גם את משחק הגמר של מונדיאל 2006, ושופץ לקראתו בעלות של 242 מיליון אירו. מארגני האליפות נהנו במידה רבה משיפוץ זה.
אירועים מרכזיים
במהלך האליפות נשברו שלושה שיאי עולם (ביידוי פטיש לנשים ובריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר לגברים) וכן חמישה שיאי אליפות.
נשים
במאבקים בין אמריקניות לג'מייקניות, ניצחו האחרונות בריצת 100 מטר (שלי אן פרייזר), בריצת 100 מטר משוכות (בריג'יט פוסטר-הילטון) ובריצת 400 מטר משוכות (מליין ווקר, עם שיא אליפות, 52.42 שניות), ואילו ידן של האמריקניות הייתה על העליונה בריצת 200 מטר (אליסון פליקס), בריצת 400 מטר (סניה ריצ'רדס) ובמרוץ השליחות ל-400X4 מטרים. בצד זאת, נמנע מפגש בשלב הגמר בין נבחרות השליחות במרוץ השליחות ל-100X4 מטרים, לאחר שהאמריקניות נפסלו בשלב חצי הגמר, והג'מייקניות ניצחו בתחרות זו, כשהקדימו את האצניות מבהאמה.
גברים
שניים משיאי העולם נשברו בידי האצן הג'מייקני יוסיין בולט. בריצת 100 מטר קיזז 11 מאיות משיא העולם שקבע באולימפיאדת בייג'ינג (2008) והעמידו על 9.58 שניות. טייסון גיי ואסאפה פאוול, שקיוו להיאבק עמו על התואר, נותרו מאחור. גיי אמנם קבע את התוצאה השלישית בטיבה בהיסטוריה (אחרי שני שיאי העולם של בולט), 9.71 שניות, אך נאלץ להסתפק במקום השני. פאוול, שיאן העולם לשעבר, סיים במקום השלישי בתוצאה 9.84 שניות.
גיי החליט שלא להתחרות בריצת 200 מטר כדי להתרכז במרוץ השליחים, והותיר את בולט ללא תחרות של ממש במרוץ. בשלב הגמר קבע שיא עולם שני, 19.19 שניות, וקיזז 11 מאיות השנייה מהשיא שקבע בבייג'ינג. הרץ שהגיע שני, הפנמי אלונסו אדוורד, גמא את המרחק ב-19.81 שניות.
מאבק נוסף בין ג'מייקנים לאמריקנים נמנע במרוץ השליחים ל-100X4 מטרים, לאחר שהנבחרת האמריקנית נפסלה בשלב חצי הגמר בשל העברת מקל פסולה. הג'מייקנים ניצחו במרוץ עם שיא אליפות חדש (37.31 שניות) ובמקום השני זכתה נבחרת טרינידד וטובגו.
היריבות בין שני האמריקנים המובילים בריצת 400 מטר, ג'רמי וורינר ולאשון מריט הוכרעה לטובת השני, שניצח בזמן של 44.06 שניות, בעוד וורינר מסיים במקום השני. השליחים האמריקנים ניצחו בקלות במרוץ ל-400X4 מטרים, בתוצאה 2:57.86 דקות, כשתי שניות וחצי לפני הבריטים, שהגיעו במקום השני.
נשים
בריצת 800 מטר הפתיעה האצנית הדרום אפריקאית בת ה-18 קסטר סמניה כשזכתה במקום הראשון בתוצאה 1:55.45 דקות. זכייתה לוותה בסימני שאלה רבים, לאחר שהתברר כי עוד לפני התחרות ביקשה ממנה התאחדות האתלטיקה הבינלאומית לערוך בדיקות להוכחת היותה אישה, עקב מראהּ הגברי.
הספרדייה נטליה רודריגס סיימה ראשונה בריצת 1500 מטר, אך נפסלה לאחר שבמהלך המרוץ נתקלה ברצה האתיופית גלטה בוריקה וגרמה לנפילתה. מדליית הזהב הוענקה למרים יוסוף ג'מאל מבחריין, שהגיעה שנייה.
גברים
שלושה שיאי אליפות נקבעו בריצות הבינוניות והארוכות. הקנייתי אזקייל קמבוי קבע זמן של 8:00.43 דקות בריצת 3000 מטר מכשולים, ובן ארצו אבל קירוי ניצח בריצת המרתון בזמן של 2:06:54 שעות. האתיופי קנניסה בקלה קבע שיא אליפות חדש בריצת 10000 מטר (26:46.31 דק'), בניצחונו השני ברציפות בריצה זו. בקלה ניצח גם בריצת 5000 מטר, לאחר שגבר על ברנרד לאגאט שניצח במרוץ שנערך באליפות הקודמת באוסקה. בריצת 800 מטר ניצח הדרום אפריקאי מבולאני מולאודזי.
נשים
לראשונה מאז 2003, אלופת העולם בקפיצה במוט ילנה איסינבייבה, המחזיקה גם בשיא העולם, איבדה את תוארה. בשלב הגמר, קבעה לעצמה איסינבייבה גובה התחלתי גבוה יחסית (4.75 מ', לעומת גבהים של 4.25 מ' ו-4.40 מ' בהם בחרו שאר המתחרות), נכשלה בניסיון הראשון, ובהמשך נפסלה בשני ניסיונותיה לעבור גובה של 4.80 מ'. מן ההפקר זכתה הפולנייה אנה רוגובסקה, סגניתה מבייג'ינג, שעברה גובה של 4.75 מ'.
פולנייה נוספת, אניטה ולודרצ'יק, קבעה שיא עולם חדש ביידוי פטיש, 77.96 מ'. בקפיצה לגובה שמרה בלנקה ולאשיץ' על תוארה, לאחר שקפצה לגובה של 2.04 מ'.
גברים
האלוף האולימפי מבייג'ינג בקפיצה במוט, האוסטרלי סטיבן הוקר, זכה גם בתואר אלוף העולם, לאחר שקפץ לגובה של 5.90 מ', בעוד יריביו הצרפתים רומן מניל ורנו לאבילני סיימו במקומות השני והשלישי בהתאמה. הוקר הצליח לנצח אף על פי שהגיע לאליפות פצוע וביצע בגמר רק שתי קפיצות, מהן רק אחת מוצלחת.
ארבעה קופצים לגובה השיגו תוצאה של 2.32 מ', ודירוגם נקבע לפי מספר הפסילות שלהם. במדליית הזהב זכה הרוסי ירוסלב ריבקוב, ובמדליית הכסף זכה הקפריסאי קיריאקוס יואנו, בהישג הגבוה ביותר אי פעם של אתלט ממדינה זו.
אלוף העולם בקפיצה משולשת, הפורטוגלי נלסון אבורה, איבד את תוארו לבריטי פיליפס אידוו, וסיים במקום השני. לעומתו, הסלובני פרימוז' קוזמוס, שזכה במקום השני ביידוי פטיש ב-2007, זכה במקום הראשון.
מטיל הכידון הנורווגי אנדראס תורקילדסן, שזכה בשני תארים אולימפיים, אך סיים במקום השני בשתי אליפויות העולם הקודמות, זכה הפעם בתואר אלוף העולם, בעוד האלוף היוצא, הפיני טרו פיטקמקי, מסתפק במקום החמישי.
דווייט פיליפס זכה במדליית הזהב בקפיצה לרוחק. את המדליות בענף זה העניקו נכדתו של ג'סי אוונס ובנו ונכדתו של לוץ לונג. אוונס ניצח את לונג בתחרויות הקפיצה לרוחק באולימפיאדת ברלין, למגינת ליבו של אדולף היטלר.
ישראל באליפות
ארבעה ספורטאים ישראלים השתתפו באליפות העולם.
להישג הגבוה ביותר הגיעה אירנה לנסקי, כשבגיל 38 הייתה לאתלטית המבוגרת ביותר שהעפילה לשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר משוכות. בשלב המוקדמות רצה בזמן של 13.18 שניות ודורגה במקום ה-22, ובחצי הגמר גמאה את המרחק ב-13.29 שניות, ודורגה במקום ה-24.
אלוף ישראל בקפיצה משולשת, יוחאי הלוי היה מעורב בתקרית מביכה, כאשר שהה באזור האימונים ולא שמע את הקריאה להיכנס לאצטדיון. איש מהמארגנים גם לא חיפש אותו כשלא הגיע, וכשניסה להיכנס לאצטדיון, מנעו זאת ממנו המאבטחים. כפיצוי, הותר להלוי להשתתף בתחרות הקפיצה לרוחק שנערכה מספר ימים לאחר מכן. הוא קפץ למרחק של 7.42 מ', וסיים במקום ה-42 מתוך 45. בעקבות האירועים הודיע סגן יושב ראש האיגוד הישראלי לאתלטיקה, לוי פסבקין, ששהה עם הלוי במקום, על התפטרותו, אך לבסוף השתכנע להישאר בתפקידו לאחר שהצליח לרשום את הלוי למוקדמות הקפיצה לרוחק.
הקופץ במוט יבגני אולחובסקי קפץ לגובה של 5.40 מ', וסיים במקום ה-26 מתוך 32, ואילו רץ המרתון זבדיה וודג' סיים במקום ה-64 מתוך 91, בזמן של 2:34:58 שעות.
הבחירות הכלליות בגרינלנד 2014
הבחירות הכלליות התקיימו בגרינלנד ב-28 בנובמבר 2014 לאחר שראש הממשלה אלקה האמונד התפטרה מתפקידה בעקבות ניצול לרעה של כספי ציבור. סיומוט ואינואיט אטקטיגיט נותרו המפלגות הגדולות ביותר וזכו ב-11 מושבים כל אחת. לאחר הבחירות הוקמה ממשלת קואליציה של שלוש מפלגות, המורכבת מסיומוט, סולידריות והדמוקרטים.
מערכת הבחירות
31 חברי הפרלמנט נבחרו בשיטה היחסית על פי מחוזות בחירה. המושבים הוקצו בשיטת ויקטור ד'הונד.
רצח בשבת בבוקר
רצח בשבת בבוקר; רומאן בלשי הוא ספר מתח מאת הסופרת בתיה גור. זהו ספרה הראשון של גור, שיצא בשנת 1988, ופתח סדרת ספרי בלש, בהם הפקד מיכאל אוחיון מפצח תעלומת רצח וחושף, תוך כדי חקירת המשטרה, עולם סגור של הוויה ישראלית בתחומים שונים ומגוונים. הספר הראשון עוסק בתעלומת רצח שאירע במכון פסיכואנליטי השוכן כבוד בשכונת טלביה בירושלים. מיכאל אוחיון חושף, תוך כדי פתרון התעלומה, את רזיה וחוקיה הסגורים של החברה הפסיכואנליטית בישראל.
הספר זכה להצלחה רבה ושימש מקור השראה לסופרים ישראלים שונים שהחלו לכתוב ספרי מתח פופולריים.
עלילת הספר
ד"ר אווה ניידורף, פסיכיאטרית בכירה ונערצת במכון הפסיכואנליטי בירושלים, נמצאה ללא רוח חיים בשבת בבוקר, זמן קצר לפני שעמדה לשאת הרצאה חשובה בפני קהילת המכון. המכון כולו, בראשותו של פרופ' הילדסהיימר, יוצא גרמניה, שמתקרב לגיל שמונים, המייסד ועמוד התווך של המכון, דמות מעוררת כבוד והערצה בזכות עצמו, עובר טלטלה רצינית בעקבות הרצח, שעלול לערער את הבסיס המקצועי, הטיפולי והדיסקרטי שעליו מושתת המכון.
פקד מיכאל אוחיון, שעקב נסיבות אישיות נטש את הקריירה האקדמית המבטיחה שלו בחוג להיסטוריה ועבר לשרת במשטרה, מתמנה לנהל את החקירה. במהלך חקירתו היסודית, ולא מעט בזכות המטען התרבותי והאישי שהוא נושא עמו, נחשף אוחיון למבנה המורכב מאוד של עובדי המכון, לדרגות המקצועיות המגוונות שלהם, ולחלק מחוקי הקודקס הפסיכואנליטי של טיפול בפציינטים.
עד מהרה מגלה אוחיון, בסיוע הצוות המסור שלו, שהרצאתה המודפסת של ד"ר ניידורף על כל עותקיה נגנבה גם היא, והבין שכנראה הייתה סיבה רצינית לאחד מאנשי הקהילה, הבכירים או הזוטרים, או אולי לאחד מהמטופלים, למנוע את קיומה של ההרצאה. החקירה מסתעפת לסיפורים משניים, חשודים כבדים יותר או פחות, מטפלים ומטופלים, עד שבסופו של דבר, מצליח כמובן אוחיון לקשור את כל החוטים ולפתור את התעלומה.
המכון מול המשטרה
בתיה גור חושפת בספר שני עולמות שונים לחלוטין ומפגישה ביניהם; עולם החברה הפסיכואנליטית, שהוא בדרך כלל איננו חשוף לציבור הרחב, מול עולם המשטרה הישראלית. לכל עולם החוקים, הנהלים והתדמית החיצונית, אותה היא מעמתת עם זו הפנימית שלו.
ד"ר גולד מתאר בפני אוחיון חלק נכבד מהמבנה ההיררכי והמקצועי של המכון:
המושגים: אנליטיקאית בכירה, וועדת ההוראה של המכון, מורה בכירה, קנדידטים, אנליזה אישית לקנדידטים, אנליטיקאי דידקטי, וכיוצא בזה - מצביעים על היררכיה ברורה ונוקשה של מוסד שמקפיד על הנהלים ועלול ליצור מתח תחרותי בין אנשי הקהילה.
לעומתו מתוארת הסביבה המקצועית של החוקר, פקד מיכאל; מפקדו הישיר, רב פקד עמנואל שורר, אותו העריך מאוד וחיבב, עמד לקבל תפקיד בכיר יותר, ומיכאל נאלץ לעמוד מול הממ"ר [מפקד מרחב], אריה לוי, "שתמיד דיבר אליו כמי שמתגונן מפני התנשאות". לוי טרח תמיד לסיים כל תדרוך עם אוחיון במילים: "כאן זה לא אוניברסיטה, הבנת?"
משמע, לא רק חקירת רצח מתנהלת כאן. ברקע נחשפת כל הזמן הדינמיקה המיוחדת של החוקרים בינם לבין עצמם ובאותה מידה גם של הנחקרים. שהרי בסופו של דבר שני הגופים, הפסיכולוגים והמשטרה, עסוקים בחקירה כזו או אחרת של בני אדם.
התקבלות הרומן הבלשי הראשון בעברית
ז'אנר הספרות הבלשית מתאפיין בקריטריונים די קפדניים. ראשית, יש לדאוג שהמתח ישמר לאורך כל הסיפור ויעלה בהדרגה עם התפתחות העלילה, שנית, יש להטיל את החשד על כמה גיבורים וגיבורי משנה בעלילה, ורצוי שבסופו של דבר האשם יהיה האיש שפחות נחשד. על הסופר לדאוג שהתעלומה תישאר תעלומה עד לסוף הסיפור, ויחד עם זאת על הפתרון להיות הגיוני מצד אחד, אך בד בבד גם מפתיע. דרישות אלו לא מקלות על הכותבים בז'אנר, אך לדעתה של הביקורת עמדה בתיה גור בכולן. היא גם לא ויתרה על דמות כריזמטית ומאתגרת של הבלש החוקר, מיכאל אוחיון, שהולך בעקבות הקודמים לו, כמו למשל שרלוק הולמס, או הרקול פוארו, וזוכה להערצת הקוראים, הגדלה והולכת מספר אחד למשנהו. יש בו שילוב של קור רוח ורגש, תקיפות ואנושיות, ובניגוד לגיבורי הסדרות הנזכרות, הקורא גם מקבל יותר משמץ של הצצה לחייו האישיים של הבלש הגבוה והנאה.
רות לבנית טוענת שספרה של בתיה גור מתפקד כסנונית הראשונה של ספרות בלשית מאז "עלילת הבלש" של דוד תדהר, והיא אינה מסתפקת בספר מתח פשטני; "רצח בשבת בבוקר" מתעסק במכלול נושאים שקיימים בישראל: מובלעות תרבותיות שונות, עדתיות, זוגיות, ומגוון של חולשות אנושיות כתחרות וקנאה.
גם דרור משעני מייחס לספרה של גור את הראשוניות בז'אנר. על הספרות העברית, הוא טוען, הוטל התפקיד של כתיבת ספרות בגוונים לאומיים, ולא הקדישו תשומת לב רצינית לספרות מתח. זו הסיבה, לדעתו, שהיא הביאה את הז'אנר בסדרת המתח לחברה הישראלית על גווניה.
זיוה שמיר מעידה על עצמה שלא הניחה את הספר מידיה, על אף, או ייתכן שדווקא בזכות העובדה, שהמספרת, לא ניסתה להוסיף לספר נופך פילוסופי - ספרותי-סימבולי מעבר לעלילת בלשים נורמטיבית. סיפור המתח עובר כביכול מסמטאותיה האפילות של לונדון לשכונת טלביה בירושלים; "יקים" מזדקנים מתחברים לצברים ילידיים, יוצאי מערב אירופה אל מול יוצאי אסיה-אפריקה, פסיכיאטרים לצד שוטרים. כולם עוסקים בחקר האדם: נפשו, מעשיו, מניעיו.
גביע דייוויס 1930
אתגר הטניס הבינלאומי 1930 (באנגלית: 1930 International Lawn Tennis Challenge) הייתה התחרות ה-25 במניין של מה שנודע היום כ"גביע דייוויס".
רצח בשבת בבוקר
התקבלות הרומן הבלשי הראשון בעברית
רחל סער (טל שיר) תולה את עיקר הישגו של הספר בחדירה של בתיה גור לעולם הפסיכואנליזה בישראל. כאשתו של פסיכואנליטיקן, ניצלה גור את ידיעותיה ושיתוף הפעולה של אנשי המקצוע, וחשפה בביקורתיות את המערכת הנוקשה וחמורת הסבר מתוך נקודת מבט אירונית כלשהי. אך היא לא הסתפקה בכך, מציינת טל שיר. לדעתה, בחרה גור בז'אנר הבלשי שהתאים לה, למטרותיה.
גביע דייוויס 1930
מחזיקי הגביע היו נציגי צרפת ומשחק הגמר נערך בפריז. לתחרות נרשמו 28 נבחרות שחולקו ל-2 בתים- "בית אמריקה" ו"בית אירופה". בין מנצחי הבתים נערך משחק על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר. במשחק זה נבחרת ארצות הברית ניצחה את נבחרת איטליה.
המשחק על התואר נערך ב-25-27 ביולי 1930 בפריז, צרפת. נבחרת צרפת שיחקה נגד נבחרת ארצות הברית וניצחה עם תוצאה 1:4. בכך היא זכתה בתואר בשנה הרביעית ברציפות.
בית אמריקה
בית זה כלל 4 נבחרות. לראש הבית הגיעה נבחרת ארצות הברית שהחזיקה בגביע בשנים 1920-1926 ומנצחת משחקי בית אמריקה בשנים 1927-1929.
בית אירופה
הבית כלל 24 קבוצות, כולל יפן, מצרים, אוסטרליה והודו הבריטית. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר.
ברכו
ברכו הוא קטע בתפילה היהודית, בו מכריזים "בָּרְכוּ אֶת ה' הַמְּבֹרָךְ" והקהל עונה: "בָּרוּךְ ה' הַמְּבֹרָךְ לָעוֹלָם וָעֵד". הקטע נאמר על ידי שליח הציבור לפני ברכות קריאת שמע בתפילת שחרית וערבית, על ידי העולים לתורה בתחילת ברכות התורה, ויש הנוהגים לחזור עליה בסוף תפילות שחרית וערבית.
ברכו נחשב אחד מה'דברים שבקדושה', הנאמרים בציבור בלבד, כלומר שאין לאומרו אם אין מניין אנשים בבית הכנסת.
רקע
התפילה מוזכרת במשנה במסכת ברכות: "אמר רבי עקיבא: מה מצינו בבית הכנסת אחד מרובין ואחד מועטין אומר: ברכו את ה'. רבי ישמעאל אומר: ברכו את ה' המבורך". למרות שבדרך כלל ההלכה נפסקת כדעת רבי עקיבא, במחלוקת זו נקבע בגמרא כדעת רבי ישמעאל.
על פי הראב"ן, קטע זה נועד במקורו עבור שליח ציבור המברך את ברכות קריאת שמע עבור הציבור ומוציא אותם ידי חובה, ולכן קודם לכן הוא פונה אל הציבור שיסכימו וישתתפו לברכתו. גם אמירת ברכו לפני העלייה לתורה היא פניה לציבור להתכוון להשתתף עם העולה בברכותיו ובקריאתו בתורה. הקטע דומה לברכת הזימון שנועדה במקורה למי שמברך ברכת המזון ומוציא אחרים ידי חובתם, שאומר קודם לכן: "נברך (אלוהינו) שאכלנו משלו", והם עונים "ברוך (אלהינו) שאכלנו משלו ובטובו חיינו".
פרטים
בתפילת שחרית אומרים ברכו אחרי הקדיש שלאחר פסוקי דזמרה לפני ברכות קריאת שמע. בתפילת ערבית אומרים ברכו עם פתיחת התפילה, לפני ברכות קריאת שמע. נוהגים לומר ברכו שוב בסוף התפילה, סמוך לתפילת עלינו לשבח, עבור אלו שאיחרו לבוא לתפילה. לדעת חלק מן הפוסקים יש לנהוג כן רק אם ידוע שחלק מן המתפללים לא הספיקו לשמוע ברכו בתחילת התפילה. למנהג אשכנז, לא אומרים ברכו בסוף תפילת שחרית בימים שבהם קוראים בתורה, משום שגם המאחרים שמעו ברכו מפי העולים לתורה. לפי נוסח אשכנז המקורי, אין אומרים ברכו בסוף תפילת ערבית, וכן נוהגים עד היום ברוב קהילות אשכנז בחו"ל.
בחלק מקהילות הספרדים (בעיקר אצל יהדות בבל) נהוג להוסיף את המילה "רבנן" לפני ברכו, כלומר השליח ציבור (או העולה לתורה) אומרים "רבנן! ברכו את ה' המבורך".
בנוסח קטלוניה, בשעה שהחזן אומר "ברכו את ה' המבורך" הקהל אומר בלחש "ברכי נפשי את ה' וכל קרבי את שם קדשו יתברך וישתבח ויתפאר ויתרומם ויתנשא ויתעלה ויתהלל שמו של מלך מלכי המלכים הקב"ה שהוא ראשון והוא אחרון ומבלעדיו אין אלהים ה' אלהי גדלת מאד הוד והדר לבשת ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד".
בנוסח מרוקו, בשעה שהחזן אומר "ברכו את ה' המבורך", הקהל אומר בלחש: "יִשְׁתַּבַּּח וְְיִתְפָּאֵר שְְׁמוֹ שֶׁל מֶֽלֶךְ מַלְכֵֽי הַמְְּּלָכִים הַקָּּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא. שֶׁהוּא רִאשׁוֹן וְְהוּא אַחֲרוֹן וּמִבִּּלְעָדָיו אֵין אֱלֹהִים׃ יְְהִ֤י שֵׁ֣ם יְהֹוָ֣ה מְְבֹרָ֑ךְ מֵֽ֝עַתָּּ֗ה וְְעַד־עוֹלָֽם׃ וּמְרוֹמַם עַל־כָָּל־בְְּרָכָֽה וּתְהִלָּּה׃" (כפי שהדבר משתקף בסידור תפלת החדש)
ראש ממשלת כורדיסטן העיראקית
ראש הממשלה האזורית של כורדיסטן הוא ראש הממשלה של כורדיסטן העיראקית. הממשלה נבחרת על ידי הפרלמנט של כורדיסטן העיראקית.
ממשלת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן
ראשי ממשלה של ממשלת כורדיסטן של האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן:
ממשלת המפלגה הדמוקרטית הכורדית
ראשי ממשלה של ממשלת כורדיסטן של המפלגה הדמוקרטית הכורדית:
2006–הווה
ב-2005, עם קבלת חוקת עיראק החדשה, בה ניתנה הכרה רשמית לאוטונומיה של כורדיסטן העיראקית, נערך הסכם בין המפלגה הדמוקרטית הכורדית להאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, שהסכימו לעריכת בחירות לפרלמנט משותף ב-30 בינואר 2005, כשסוכם שהמפלגה הדמוקרטית הכורדית תחזיק בתפקיד ראש ממשלה לקדנציה אחת ולאחריו יכהן בתפקיד איש האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, ונצ'ירוואן בארזאני הפך לראש ממשלה.
ראשי ממשלות הממשלה האזורית של כורדיסטן:
אסיה (מיתולוגיה)
אפולודורוס מתאר את אסיה כאשתו של הטיטאן יאפטוס ואימם של הטיטאנים הידועים: אטלס, אפימתאוס, פרומתאוס ומנויטיוס.
לעומת זאת, הסיודוס ביצירתו "תאוגוניה" מייחס את אשתו של יאפטוס לאוקיינידית נפרדת בשם קלימנה. שני השמות כנראה התמזגו לאורך הדורות, קלימנה-אסיה מוזכרת כאשתו של יאפטוס גם אצל היגינוס וליקופרון.
האסטרואיד  שהתגלה ב-1861 על ידי נורמן רוברט פוגסון נקרא על שמה ועל שם יבשת אסיה, כיוון שהיה האסטרואיד הראשון שהתגלה ביבשת זו.
ג'ין קרנהאן
ג'ין אן קרפנטר קרנהאן (באנגלית: Jean Anne Carpenter Carnahan; נולדה ב-20 בדצמבר 1933) היא אשת ציבור אמריקאית, שכיהנה במשך כשנתיים כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיזורי. היבחרה של קרנהאן היה ייחודי: בעלה, מל קרנהאן, התמודד לסנאט ובעיצומה של מערכת הבחירות נהרג באסון תעופה, ולא ניתן היה להסיר את שמו בפתקי ההצבעה. בעקבות זאת הוחלט כי אם קרנהאן יקבל את מרב הקולות, תמונה אלמנתו לסנאט בידי מושל מיזורי עד שתערכנה בחירות מיוחדות. אחרי שכך היה, התמודדה קרנהאן בבחירות המיוחדות אך הפסידה ליריבה הרפובליקני.
ביוגרפיה
קרנהאן נולדה בשם ג'ן אן קרפנטר בוושינגטון די. סי. למשפחה ממעמד הפועלים. היא ובעלה לעתיד, מל, למדו יחדיו בבית הספר התיכון אנקוסטיה ואף ישבו זה לצד זה בשולחן. ב-1955 סיימה את לימודיה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון עם תואר ראשון במנהל עסקים ומינהל ציבורי, והייתה לראשונה במשפחתה לסיים לימודים גבוהים באקדמיה. ב-1954 נישאה למל קרנהאן ושנתיים אחר כך עברה לגור עמו במדינת הולדתו מיזורי. כאשר בעלה נכנס לזירה הפוליטית, התמסרה גם היא אל הפוליטיקה. כאשר הוא נבחר למושל מיזורי, הייתה קרנהאן גברת ראשונה פעילה: היא פעלה למען פתיחת מעונות יום למשפחות עובדות, חיסוני ילדים, מרכזי תמיכה לנשים הסובלות מהתעללויות ומרכזים אחרים למען הקהילה.
ב-2000 התמודד המושל קרנהאן לסנאט של ארצות הברית מול הסנאטור ג'ון אשקרופט המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית. שלושה שבועות לפני יום הבחירות נהרג המושל בהתרסקות מטוס, יחד עם בנם רנדי (שהטיס את המטוס) וכריס סיפורד, ראש הסגל של המושל ואסטרטג במטה הבחירות שלו. בשל הזמן הקצר שנותר עד ליום הבחירות, חוקי הבחירות במיזורי לא אפשרו להסיר את שמו מפתקי ההצבעה. המושל בפועל, רוג'ר וילסון, הודיע ​​כי אם קרנהאן המנוח יקבל את מרב הקולות, ימנה את רעייתו לאייש את המושב אליו ייבחר. פעולה זו הפכה אותה למעשה למועמדת המפלגה הדמוקרטית לסנאט מטעם מיזורי. כאות כבוד למנוח, השעה אשקרופט את מסע הבחירות שלו בתקופת האבל על המושל. ג'ין קרנהאן לא ניהלה מסע בחירות באופן פעיל אך הודיעה כי בכוונתה לקבל את מינויו של וילסון.
המירוץ היה צמוד למדי טרם אסון התעופה, ו-50.5% מקולות הבוחרים ניתנו למל קרנהאן, שהם 1,191,812 קולות הלכה למעשה. ג'ין קרנהאן מונתה לסנאט ב-2001, אך על פי החוק במיזורי, היא תכהן בסנאט עד אשר יתקיימו בחירות מיוחדות נוספות. לאחר הפסדו, נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש מינה את אשקרופט לתובע הכללי של ארצות הברית, ומכיוון שאשרור מינויי הנשיא כפופים לאישור הסנאט, קרנהאן מצאה את עצמה בעמדה הלא-שגרתית בה הצביעה נגד מינויו של מי שהיה למעשה יריבה בבחירות לסנאט. ב-2002 נערכו הבחירות המיוחדות להמשך תקופת הכהונה בת שש השנים בסנאט. קרנהאן החליטה להתמודד, אך הובסה במערכת בחירות צמודה בידי ג'ים טאלנט הרפובליקני כשהפער ביניהם עומד על 22,000 קולות בלבד.
ב-2004, בנה של קרנהאן, רוס, נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מיזורי, ובתה רובין קרנהאן נבחרה למזכירת המדינה של מיזורי. מאז הפסדה בבחירות לסנאט, המשיכה קרנהאן בפעילות ציבורית כמחברת. היא כתבה שישה ספרים ומאמרי דעה רבים. ב-2017 החלה אף לכתוב בלוג בנושא אוכל.
ויטור באיה
ויטור מנואל מרטינש באיה (בפורטוגזית: Vítor Manuel Martins Baía; נולד ב-15 באוקטובר 1969 בסאו פדרו דה אפורדה שבפורטוגל) הוא כדורגלן עבר ששיחק בעמדת השוער בקבוצות פורטו, ברצלונה ובנבחרת פורטוגל. הוא השוער השני בהיסטוריה שזכה בשלושת המפעלים העיקריים של אופ"א: ליגת האלופות, גביע אופ"א וגביע מחזיקות הגביע.
קריירה
באיה החל את הקריירה שלו במערכת הנוער של מועדון הכדורגל לקה. בגיל 16 נפצע בזרוע והומלץ לו לפרוש ממשחק, אך באיה המשיך בכל זאת. ב-1988 עבר למחלקת הנוער של פורטו, ושנה מאוחר יותר, בהיותו בן 19, ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת. הוא היה מחליפו של השוער הראשון שכתפו נסדקה באימון. באיה הציג יכולת טובה, שבזכותה נשאר השוער הראשון בקבוצה גם לאחר שובו של השוער הפצוע.
בתקופה זו באיה היה גם השוער הראשון בנבחרת הנוער של פורטוגל, אך הוא ויתר על השתתפות באליפות העולם לנוער כדי לבסס את מעמדו בקבוצתו. בעונה זו פורטו אמנם סיימה במקום השני בליגה והודחה מליגת האלופות כבר בשמינית הגמר, אך זו הייתה התחלה של תקופה מוצלחת בה השוער זכה בכמות שיא של אליפויות פורטוגל לשחקן - 9 - בנוסף לתארים רבים אחרים.
בקיץ 1996 עבר עם מאמנו בובי רובסון לקבוצת ברצלונה. בעונתו הראשונה הופיע ב-37 משחקי ליגה, עזר לקבוצה לסיים במקום השני ולזכות בגביע המחזיקות. למרות ההתחלה הטובה, בעיות בברך השביתו את באיה למשך שתי עונות שלמות. לואי ואן חאל שהצטרף כמאמן הקבוצה ב-1997 העדיף את רוד הספ על פני באיה לאחר פציעתו, ובאמצע עונת 1998/99 השאיל אותו בחזרה לפורטו. הקריירה שלו החלה לשוב למסלולה, ובאיה הועבר באופן מוחלט לקבוצה הפורטוגזית. באיה נפצע באופן חמור פעם נוספת באמצע עונת 1999/00 ועבר ניתוח שהשבית אותו לתקופה ארוכה נוספת. הוא שב למשחק באופן הדרגתי בעונת 2001/02.
באיה חזר לרמה הגבוהה שהציג בעונת 2003/04. פורטו זכתה בטרבל: אליפות הליגה, הגביע הפורטוגזי וליגת האלופות, עם באיה כשוערה. הצלחתו בקבוצה הוכרה גם באופן אישי - הוא נבחר להיות כדורגלן השנה באירופה.
בעונת 2005/06 התערער מעמדו בקבוצה, והמאמן ההולנדי קו אדריאנסה העדיף את השוער הברזילאי הלטון. עונת 2006/07 הייתה עונתו האחרונה כשחקן פעיל. הוא שיחק בעונה זו במשחק אחד בלבד, במחזור האחרון של הליגה. מיד לאחר פרישתו ממשחק מונה להיות מנהל יחסי הציבור של המועדון.
נבחרת לאומית
באיה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל ב-19 בדצמבר 1990. מאז ועד 2002 ערך 80 הופעות לאומיות והיה שוער ההרכב הפותח ביורו 1996 ו-2000 וכן במונדיאל 2002, אף על פי שהתאושש מפציעה זמן קצר לפני כן. במשחק השלישי והקובע במשחק הבתים במונדיאל 2002 באיה הדף מספר כדורים מסוכנים של היריבה. נבחרת פורטוגל כבר פיגרה 1-0, והייתה זקוקה לניצחון כדי לעבור לשלב הבא. הצלותיו של באיה השאירו לפורטוגל את הסיכוי לנצח, אך שחקני ההתקפה לא הצליחו במשימתם והנבחרת סיימה את הטורניר כבר בשלב הזה.
צפן
צַפַּן הוא אדם שמקצועו הוא הצפנה של טקסט גלוי לפני שליחתו ופענוח של טקסט מוצפן שנשלח אליו. צפן מועסק בארגון הזקוק להעברה סודית של מידע באמצעי תקשורת שניתן ליירטם (מכתב, מברק, מסר בקו תקשורת וכו').
במאה העשרים החל השימוש במכונות הצפנה כדוגמת אניגמה - הצפן לא עסק בהצפנה בעצמו, תוך שהוא שולט היטב בטכניקת ההצפנה, אלא הפעיל את מכונת ההצפנה, בלי לדעת בהכרח כיצד פועל מנגנון ההצפנה.
הצפנה מודרנית נעשית באמצעות מחשב, ולמעשה מייתרת את הצורך בצפן.
אסיה (פירושונים)
{{פירושונים| גאוגרפיה:
לטאה מוכתמת-צד
לטאה מוכתמת-צד (שם מדעי: Uta stansburiana) היא מין של לטאה מהמשפחה לטאות מקרינות, החיה בדרום ארצות הברית וצפון מקסיקו באזורים צחיחים ומדבריים.
תיאור
זוהי לטאה קטנה שאורכה הכולל עד 60 מילימטרים בזכרים, כשהנקבות קטנות מעט יותר. הלטאה היא קרובה רחוקה של האיגואנה, והיא בעלת מבנה גוף דומה, הכולל רגליים שריריות וחזקות, רכס קצר של קוצים לאורך עמוד השדרה וראש בעל לסתות גדולות. לטאות אלה בעלות צבעים רבגוניים בגווני חום-אדמדם עד קרם ועל הגב והצדדים פסים כתומים או צהובים עד כחולים ומעט שחורים. שני הזוויגים משתמשים בצבעיהם למטרות ראווה.
אסיה (פירושונים)
מיתולוגיה:
לטאה מוכתמת-צד
תיאור
בעונת הרבייה הזכרים מנצלים סלעים טבעיים, בהם הם משתמשים כזירות תצוגה ו"מנופפים" מהסלעים הגבוהים באזור לנקבות. הם מתחרים אחד בשני באגרסיביות כדי למשוך כמה שיותר נקבות לסלעים הגבוהים והחמימים ביותר. לעיתים רחוקות, הצאצאים נולדים מגוף אם שמתה כבר, לאחר מאמצים גדולים, אך לרוב הנקבות מטילות מגוון ביצים בסביבת הזכר השליט באזור.
אסיה (פירושונים)
שמות פרטיים
לטאה מוכתמת-צד
תיאור
הלטאות הן ציידות של פרוקי-רגליים מדבריים שונים, והם צדים בהתאם לגודלם, כך שהנקבות הקטנות יותר מחפשות פחות מזון. בתורם הם עלולות להיטרף בידי עופות דורסים, נחשים, שועלים וראקונים. להגנה הם נמלטות במהירות לנקיקי סלעים צרים.
אסיה (פירושונים)
אחר:
לטאה מוכתמת-צד
תת-מינים
ישנם תת-מינים נוספים שהתבטלו או אף הפכו למינים עצמאיים.
ג'ף הנמן
ביוגרפיה
הנמן, יליד אוקלנד, קליפורניה, נפגש עם קרי קינג ב-1981 בעת ששניהם נבחנו ללהקה, וסלייר נולדה לאחר שקינג הציע להנמן שהם יקימו להקה יחד. הוא וסולן סלייר טום אראיה היו מכורים בעבר לקוקאין. התעניינותו במדליות מלחמה נאציות ובהיסטוריה של גרמניה הנאצית באה לידי ביטוי בשירים שכתב, דבר שפורש כראיה לכך שהוא, יחד עם שאר חברי הלהקה, הם אוהדי הנאציזם. משיכתו לנושא החלה לאחר שאביו העניק לו מדליות שחלקן נלקחו כשלל מחייל נאצי הרוג. המדליה הנדירה ביותר שברשותו היא "צלב האביר", אותה רכש עבור 1,000 דולרים ממעריץ של סלייר. השיר "Angel of Death" שכתב הנמן עוסק ביוזף מנגלה וגרר את רוב ההאשמות בנאציזם. הלהקה ציינה מספר פעמים שחבריה אינם מעודדים נאציזם ואך מגלים התעניינות בנושא. חשוב לציין, כי הלהקה תרמה כסף למכון לחקר השואה והכחישה את כל האשמות נגדיה וחבריה כנאו נאצים.
אמנים שהשפיעו על המוזיקה של הנמן הם בעיקר אמני פאנק רוק, דבר שתרם ליציאתו של האלבום Undisputed Attitude מ-1996 שכולל ברובו גרסאות כיסוי של סלייר לשירי פאנק. בין הלהקות שהנמן ציין שהשפיעו עליו הן איירון מיידן, ג'ודס פריסט, לד זפלין, אקספלויטד, ורבאל אביוז, בלאק פלאג, דד קנדיז ו-.T.S.O.L. יאנגוי מאלמסטין ומייקל שנקר מלהקת סקורפיונז השפיעו על סגנון נגינתו, כולל השרדינג שמזוהה עם מאלמסטין.
ז'ול גרווי
ז'ול גרווי (בצרפתית: Jules Grévy; 15 באוגוסט 1807 – 9 בספטמבר 1891) היה פוליטיקאי צרפתי שכיהן כנשיא צרפת בשנים 1879–1887 מטעם מפלגת הרפובליקניים השמאליים.
ג'ף הנמן
ביוגרפיה
סולואי הגיטרה המשותפים של הנמן ושל קינג זכו לתיאור "כאוטיים באופן פראי" ו"מעוותים באורח גאוני". הנמן וקינג מדרגים שניהם במקום העשירי ברשימת "100 נגני הגיטרה הגדולים בכל הזמנים בהבי מטאל" של המגזין "Guitar World". הנמן תרם מילים ולחנים לכל אחד מאלבומיה של סלייר.
ז'ול גרווי
ביוגרפיה
גרווי נולד ב-15 באוגוסט 1807 בפראנש-קונטה. בצעירותו אימץ עמדות רפובליקניות. כיהן כנשיא האספה הלאומית בשנים 1871–1873. בינואר 1879 נבחר לנשיאות צרפת. בדצמבר 1885 נבחר לכהונה שנייה. מדיניות החוץ שלו הייתה שקולה במיוחד שכן הוא התנגד לדרישות הלאומיות לנקום בגרמניה בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה ההרסנית (1870–1871) והתנגד להתפשטות קולוניאלית, שהייתה אז סוגיה פוליטית מרכזית. כהונתו השנייה של גרווי התאפיינה בשערוריות שחיתות שהובילו להתפטרותו בשנת 1877. שירתו תחתיו ראשי הממשלה ויליאם הנרי ודינגטון, ז'ול פרי ולאון גמבטה. הוא נפטר כארבע שנים לאחר מכן.
פיגוע ההתאבדות במסטונג
פיגוע ההתאבדות במסטונג שבפקיסטן היה פיגוע התאבדות שהתרחש ב-13 ביולי 2018. מחבל מתאבד פוצץ את מטענו בקרב קהל שנכח באספת בחירות מקומית. עקב ההתפוצצות נהרגו 149 אנשים ונפצעו 189 אנשים. היה זה בין הפיגועים החמורים ביותר בהיסטוריה של פקיסטן (על פי מספר הקורבנות).
הפיגוע התרחש בעיירה מסטונג במחוז בלוצ'יסטן שבמרכז המדינה, כ-35 קילומטר מבירת המחוז כוויתה. היה זה במהלך האירועים לקראת הבחירות הכלליות בפקיסטן, המיועדות להיערך ב-25 ביולי 2018. המחבל המתאבד תקף קהל של כאלף איש שנאספו באספת בחירות של המועמד סיראג' ראיזני, אשר התמודד על מושב באספה המחוקקת של מחוז בלוצ'יסטן. המחבל הפעיל בתוך הקהל מטען חבלה שנשא, שנאמד במשקל של 16–20 קילוגרם. כשליש מן המשתתפים באירוע נפגעו. בין ההרוגים היה גם המועמד ראיזני וכן תשעה קטינים. הנפגעים הועברו לבית חולים בעיר כוויתה, שהוצף תחת העומס.