cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עידית סולקין
כמוזיקולוגית ואשת חינוך
סולקין בעלת תואר ראשון במוזיקולוגיה ותואר שני בייעוץ חינוכי מאוניברסיטת תל אביב, תעודת הוראה במוזיקה ממכללת לוינסקי לחינוך, תואר שלישי במדעי המוזיקה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ופוסט דוקטורט בתקשורת בדגש על מדיה וילדים. הדוקטורט של סולקין התבצע במעבדה לחקר המוזיקה והתמקד בהשפעות של מוזיקה על התפתחות מוטורית, חברתית וקוגניטיבית של ילדים. מחקר הפוסט-דוקטורט שלה עוסק בהשפעות המדיה על מרחב הילדות וההורות.
סולקין לימדה 9 שנים במחלקה לאמנויות בחטיבת מדעי המוזיקה ולאחר מכן לימדה במחלקה לתקשורת באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מעבירה קורס להכשרת מורות לריתמיקה במכללת "דעת - מוזיקה ושילוב אמנויות" ומלמדת במכללה האקדמית לחינוך גבעת וושינגטון.
סולקין חברה בעמותת "הפורום הדיגיטלי – שומרים על הילדים ברשת" ובמסגרתה היא מרצה בימי עיון ומעבירה הכשרות לאנשי מקצוע; בשנת 2019 הצטרפה למחאת הורים שיצאו נגד מילות השיר והקליפ הפרובוקטיבי "מים" של דודו פארוק.
כמוזיקאית
סולקין כותבת ומלחינה פזמונים ושירי משחק לילדים, יצירותיה עוסקות בקשר שבין פעילות מוזיקלית להתפתחות הילד. במהלך השנים הוציאה 11 אלבומים מוזיקליים ו-3 תקליטורי DVD של תוכניות ילדים שכתבה והפיקה. סולקין שיתפה פעולה עם המעבד והפסנתרן הישראלי דוד סופר במספר אלבומים וקטעים מתוך התוכניות שלה שודרו בערוץ "הופ" ו-"לולי".
חיים אישיים
סולקין נשואה ואם לשלושה ילדים, מתגוררת בתל אביב.
קישורים חיצוניים
כתבות
מייג'ור גנרל
מייג'ור גנרל (באנגלית: Major general; בגרמנית: Generalmajor גנרל-מיור; ברוסית: Генерал-майор, גנרל-מאיור; בצרפתית: major général מאיור-ז'נרל; ערבית: لواء ליווא; סימול נאט"ו: OF-7) היא דרגה צבאית בכירה, מקבילה לדרגת אלוף בצה"ל.
דרגות מקבילות בצבאות שונים
בצבאות חבר העמים הבריטי וארצות הברית מייג'ור גנרל הוא קצין ("גנרל שני כוכבים") הנמצא בין דרגת לוטננט גנרל (הבכירה ממנה) לדרגת בריגדיר גנרל (הנמוכה ממנה). בדרך כלל בצבאות אלה זוהי דרגתו של מפקד אוגדה (דיוויזיה).
בצבא צרפת הדרגה המקבילה היא מינוי לעוזר ראש מטה וקיימים חמישה קצינים בדרגה זו, אחד במטה הכללי ואחד במטות כל אחת מהזרועות (זרוע האוויר, זרוע הים, זרוע היבשה והז'נדרמריה). בנוסף, יש בצבא צרפת דרגה למפקד דיוויזיה général de division.
בחלק ממדינות מזרח אירופה דרגה זו מקבילה לדרגת מפקד בריגדה ונמצאת ישירות מתחת לדרגת הגנרל.
קליר יניב
קליר יניב (1921 – 16 בנובמבר 2015) הייתה ציירת, ממייסדי "קבוצת העשרה" ו"קבוצת אקלים". הייתה ממייסדות כפר האמנים עין-הוד (1953), ושם התגוררה בקביעות מאז 1976 ושם המשיכה ליצור עד יום מותה. יניב השתתפה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות רבות. בשנת 2006 נערכה לכבודה תערוכה רטרוספקטיבית (ראשונה) במוזיאון ינקו דאדא בעין-הוד.
לימודי אמנות
יניב נולדה בעיראק ועלתה לארץ ישראל עם משפחתה ב-1928. במהלך לימודיה בגימנסיה הרצליה (אותם סיימה ב-1939) למדה ציור אצל הצייר ישראל פלדי וקיבלה שעורים פרטיים אצל חיים גליקסברג. מאוחר יותר למדה ציור אצל יצחק פרנקל, ובזמן לימודיה בסמינר למורים בית הכרם (כיום המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין) (1943-1941) למדה רישום אצל יעקב שטיינהרדט. לאחר סיום לימודיה יניב עבדה כמורה בקיבוץ גניגר (1946-1944) ובשנת 1946 החלה ללמוד ב-"הסטודיה" של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי, וכן למדה פיסול אצל משה שטרנשוס בבית הספר של ההסתדרות בהנהלתו של אהרון אבני (בית הספר יהפוך מאוחר יותר ל"מכון אבני"). ב-1958 יניב ערכה סיור לימודים בפריז, ובשנים הבאות לימדה ציור במכללת אורנים, בסמינר הקיבוצים בתל אביב, בבית הספר לאמנות בעין הוד ובמכללת מנשה בחדרה. בשנת 1973 סיימה את לימודיה לתואר ראשון בפילוסופיה ובתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
ציוריה המוקדמים
בשנות החמישים בולטת בציוריה הנוכחות הנשית, אשר רומזת על עולם אינטימי סגור, השרוי במתח ארוטי מול החברה המזרחית שממנה באה. יניב הייתה עסוקה במקומה של האישה בחברה העיראקית-יהודית השמרנית – אותן בנות משפחתה שזכרה מילדותה, נשים שלא זכו לביטוי והיו, לדבריה, "כמו הר געש שעדיין לא התפרץ". ואכן, הדמויות הנשיות בציוריה המוקדמים נראות בדרך כלל עצורות, מופנמות, שקועות בעצמן ומצויות במצב רוח מהורהר. לדבריה, מה שעניין אותה אז במיוחד הייתה התפתחות הזהות הנשית של הנערה ויחסיה עם אמה. נושא זה מתקשר גם לדמותה הדומיננטית של אמה שלה, שהייתה אישה נאה, מודעת לעצמה וחזקה, ולכן הסתגלה מהר לחיים בארץ. היא הייתה אישה משכילה יחסית וליברלית בחינוך ילדיה, בניגוד לאב שהיה שמרני ומחמיר. אך יניב אינה מייצגת בציוריה רק את עצמה כבת, אלא גם כאם לילדיה, כמו בציור משנות החמישים, "אם וילד", שבו נראית אישה על מיטה עם תינוק (בנה של יניב) ולפניהם שולחן מרובע ושולחן עגול ועליהם שתייה ופֵירות, שבמסורת האמנות מסמלים שפע ופריון (צלחת הפרות מזכירה את הפֵירות ב"העלמות מאביניון" של פיקאסו). יניב ממשיכה לצייר את בנה, בתה ואת נכדיה לאורך השנים. ציוריה משנות החמישים חושניים מאוד ובעלי עוצמה צבעונית במסורת פוביסטית, עם יסודות דקורטיביים וחזרה ריתמית של מוטיבים אורנמנטאליים, כפי שנראה בציור "ילדה" (ענת קון) 1955. האורנמנטליות והצבעוניות העזה נבעו כנראה גם משורשיה המזרחיים. מאפיינים סגנוניים אלה באו לידי ביטוי בכל הטכניקות השונות שבהן יצרה – צבע שמן, אקוורל, קרמיקה והדפס.
ציורי הנוף
מסוף שנות החמישים ואילך יניב התמקדה יותר ויותר בציורי נוף. מאז ילדותה הנוף מהווה עבורה מעין אואזיס - נווה מדבר, פיסת זיכרון מאושר. למשפחתה, משפחת ראובן, היו מטעי תמרים בסביבות בצרה, לשם נסעו כל קיץ. יניב התרשמה מעצי התמר שהשתרעו עד לאופק ולמרגלותיהם רשת של תעלות השקיה, שם תמיד ישבה לבדה כשרגליה במים. בתעלות הגדולות אף שטו סירות גופר שנראו, לדבריה, כמו סירים מזופתים, שבתוכם עומדים אנשים ובעלי חיים. מעבר לתעלות המים ראתה את עצי התמר, צפופים וירוקים וצמרותיהם נוגעות בשמים. לדבריה, העצים הגדירו את קצה עולמה – היא לא ידעה שמעבר להם יש עוד משהו, ואולי מסיבה זו רצתה בבגרותה לעלות מעלה ולהתבונן במה שיש מעבר. גם בתוך ביתם בבגדד היה נוף: כלפי חוץ הבית היה סגור ומסוגר אך פתוח כלפי פנים, עם חצר פנימית שבה גינה ומעליה נראו השמים. חלק מהגינה היה מרוצף ובחלקה היה נטוע גן שבו צמחו בננות ולימונים. מהמרתף ירד גרם מדרגות אל באר שנראתה כבריכת מים רחבה, שהשתרעה מתחת לחצר (בגדד כולה בנויה על מים) ובחצר הייתה סבכה שעליה הייתה עומדת ומציצה על המים. בקיץ נהגו לישון על הגג וקליר הילדה הייתה שוכבת ומביטה בכוכבים.
מראות ילדותה עיצבו את נפשה ואת עולמה החזותי של יניב והשפיעו על אהבתה ורגישותה לנוף הישראלי. הצבעוניות בציורי הנוף שלה, קשורה במוצהר לצבע ולאור המקומיים, אך מושפעת גם מהמקורות המזרחיים שלה. די אם נשווה את ציוריה לציורי האמנים ממוצא אירופאי כמו חבריה ב"קבוצת העשרה", שדגלו אף הם בשימוש בצבעים המקומיים: הפלטה שלהם מרוסנת יותר והצבעים מעורבבים יותר, לעומת הצבעים הקונטרסטיים, החזקים והרוויים שלה. אך עם כל ההשפעות של ילדותה יניב בשום פנים איננה מציירת נופים נוסטלגיים; הנוף שאותו היא מציירת הוא ישראלי מקומי, מזוהה תמיד עם מקום מסוים ועם צבעוניות ואור מקומיים. מסיבה זו לקחה חלק בייסוד או בפעילות שתי קבוצות אמנותיות שדגלו בביטוי הנוף המקומי – "קבוצת העשרה" (1951) ו"קבוצת אקלים" (1974), שנוסדה על ידי רחל שביט ואליהו גת בעקבות מלחמת יום כיפור.
אחד המאפיינים הבולטים במיוחד בנופים של יניב הוא זווית הראייה ממנה היא מסתכלת על הנוף – ממעוף הציפור. ציורי הנוף נראים כתצלום אוויר, מעין מפה אווירית המורכבת מצורות גאומטריות. לדבריה, כמעט תמיד היא מסתכלת על הנוף מלמעלה, כי תמיד רצתה לעוף כציפור ותמיד חיפשה מקום גבוה ממנו תוכל לצייר את הנוף. כאשר הנוף נשקף מלמעלה הוא נראה מבני יותר וכך מתקבלת תמונה כללית שבה נראים החיבורים בין הצורות. את יניב מעניינים המכלול והמרחב ולא פרטי הנוף. בריאיון שנתנה ביום 19.5.71 אמרה יניב כי מזה עשר שנים (זאת אומרת מתחילת שנות השישים) היא מציירת את הנוף במבט מלמעלה. אך ניתן לראות רמז לכך כבר בציורי הנוף של רמת גן משנות החמישים, שצוירו מגבעת ההחלמה (אחר כך רחוב הקשת וכיום רחוב שרת), אשר מצדה המערבי נשקף אז נוף פתוח לים. יניב מודה שהטיפוס במעלה הגבעה עם כל הציוד שסחבה היה קשה, ואם לא התעצלה והמשיכה לעשות זאת מדי יום סימן שהנוף הנשקף מלמעלה היה מאוד חשוב לה. כאשר ציירה את רמת גן לא ציירה בית אחד אלא סביבה שלמה. כאמור, המטרה לא הייתה פרטי הנוף אלא ההכללה. בכך, לדבריה, הושפעה מציוריו של יוסף זריצקי, שאת המרחבים בנופים שלו היא מאוד אוהבת.
ציורים ממבט הציפור
ובכל זאת יש הבדל בין המבט מלמעלה של נופי שנות החמישים לבין אלה שצוירו בשנות השישים, ועוד יותר מאז שנות השבעים והלאה. בנופי רמת גן יש עדיין נקודת התייחסות - זווית הראייה של האמנית עדיין אינה בניצב לנוף אלא קצת יותר נמוכה, יוצרת פרספקטיבה ובכך מסגירה את המקום בו עמדה הציירת. לעומת זאת בשנות השישים זווית הראייה שלה מתחילה לנסוק כלפי מעלה והנוף נראה ממש כמפה אווירית, ללא פרספקטיבה. אך למרות שמבט מלמעלה צריך היה ליצור ציור שטוח וחסר עומק הקרוב אל מצע הציור, יש בציורים עומק הנוצר מתוך הצבעוניות והתנועה. מעל לצורות התבניתיות של "הצילום האווירי" (שמייצגות את פני הקרקע) מופיעות משיחות מכחול חופשיות יותר, כאילו היו שכבה נוספת, מעין עננים מעל לנוף. שכבת "העננים" אינה אטומה אלא מהווה מעין רשת הסוואה שבה משולבות צורות קוויות וכתמיות וביניהן "אוויר", המאפשר לראות את הנגלה מלמטה כמו בציור "מופשט" (1962). אם בשנות החמישים הנופים שילבו מופשט לירי וריאליזם, החל משנות השישים נופיה הפכו למופשטים יותר, וככל שהפכו למופשטים כך נראתה המפה האווירית מפורטת פחות, כשהצורות המרכיבות אותה הופכות לכתמי צבע, למשל בציור "מופשט" (1991). בהמשך הצטרפו לציור גם תנועות ספירליות ומעוגלות אשר עזרו לה ליצור תנועה. הצורות המעוגלות הושפעו, לדבריה, מציוריו של רובר דלוניי. בציורי" המפות האוויריות" קיים מתח בין הצורות התבניתיות הגאומטריות לבין מריחות מכחול חופשיות יותר, שיש בהן זרימה ומעוף. את סוד הנחות המכחול הקלות, שאינן ממלאות את כל הציור, למדה ממוריה, שטרייכמן וסטמצקי. לעומת זאת, את הקונסטרוקטיביזם למדה ממרסל ינקו. לדבריה, כאשר ינקו הופיע ב"סטודיה" של שטרייכמן וסטמצקי (שבו למדה בשנים 1945–1948) הייתה לו השפעה עצומה, כי התלמידים דרשו כל הזמן "מודרניזם" וינקו סיפק זאת. הוא הצטרף לצוות המורים למשך ארבעה חודשים בלבד כי פרצה אז מלחמת העצמאות, אך לדבריה, "מהרגע הראשון ידענו שזה משהו אחר".
בריאיון ממאי 1971 שהוזכר קודם, מציינת קליר יניב שלא במקרה גרה אז בתל אביב בקומה הרביעית. בנסיעותיה באוטובוסים וברכבות בחרה לפעמים לעמוד ולהסתכל על הנוף החולף, ותמיד רצתה לראות אותו דווקא מלמעלה, ממבט הציפור. כאשר בנו בתל אביב בתים רבי קומות עלתה ברבים מהם גבוה ככל האפשר. בציור "מופשט, מבט על גגות תל אביב" (1973) ציירה את המראה שבו התבוננה שנים מביתה ברחוב דיזנגוף – גגות העיר המגובבים באי סדר. לדבריה, היא קראה לציור "מבט על גגות תל אביב" לא בגלל המראה אלא בגלל האווירה, מצב הרוח שבו נוצרה התמונה. לדבריה, היו מקרים נוספים שבהם כינתה את ציוריה בשם בעקבות האווירה שבהם צוירו. אך יניב לא הסתפקה בתל אביב אלא נסעה לעיתים במיוחד לחיפה כדי לצייר ציפורים מעל חיפה" שבו נראה מפרץ חיפה במבט מהכרמל לכיוון הים, או לירושלים, שם ציירה בשנות השמונים מגג משרד החינוך את "מבט אל ירושלים", אחד האקוורלים האהובים עליה ביותר.
מאוחר יותר, כאשר עברה לגור בעין הוד המשיכה יניב לצייר נופים ברחבי הארץ ממבט-על, גם בצבעי שמן וגם באקוורל, אך לא ציורי האקוורל שנעשו בעין הוד. אלה נצפו מזווית נמוכה יותר ואינם כה פנורמיים כיתר הנופים שלה, אולי משום שעין הוד עצמה נבנתה על גבעה, ולא הייתה לה גבעה גבוהה יותר שממנה יכלה להתבונן, אמרה בחיוך. המעבר לעין הוד דרש הסתכלות ישירה יותר בנוף שסבב אותה ולכן הציורים שם מופשטים פחות וחוזרים לפיגורטיוויות המוקדמת יותר, אך רק לתקופה קצרה. יניב טוענת שציורי האקוורל שעשתה שונים מיתר הציורים שלה, בין היתר משום שאקוורל היא שפה ציורית שונה משפת צבעי השמן ולכן התוצאה שונה. את שפת צבעי המים למדה מסטימצקי, שהיה המומחה הגדול לצבעי מים בסטודיו בו למדה. לדעתה ישנה בארץ אסכולה של צבעי מים וגם האקוורלים שלה מאופיינים באותו הסגנון: הם אינם חיוורים כמו באירופה; יש בהם התרחשות רבה והם מגיעים לכהות מקסימלית, כמו באקוורלים של זריצקי למשל, למרות שנשמרת בהם השקיפות. העובדה שנוצר כאן סגנון אופייני בצבעי מים מוכיחה שאין זו טכניקה נלווית אלא שפה ציורית לעצמה. ובכל זאת, האקוורלים שציירה מחוץ לעין הוד כמו "מבט אל ירושלים" משנות השמונים, דומים מאוד לציורי השמן, הן במבט מלמעלה והן בשילוב בין צורות מבניות ומשיחות מכחול חופשיות.
כאשר נשאלה את קליר יניב מדוע כל כך חשובה לה נקודת המבט של הציפור, סיפרה שעוד מגיל צעיר, כאשר צפתה בכוכבים, תמיד תהתה על מקומו וגורלו של האדם בעולם, בבחינת מאין אנו באים ולאן אנו הולכים. מתוך שחיפשה את קרבתם של אנשים המוטרדים כמוה, פנתה בבגרותה ללמוד פילוסופיה, ובשנת 1973 סיימה תואר ראשון בפילוסופיה ובתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב. העשייה הציורית עוזרת לה להתקרב למשמעות המתח הקיים בין שמים לארץ, והמבט אל הכוכבים מבטא את רצונה לעוף אליהם מעלה, להשתחרר מכוח הכבידה של האדמה ולרחף כציפור. המעוף מבטא התעלות בשל תחושת חופש ושחרור. מתוך רצונה לעוף כציפור, החלה לצייר ציפורים – לא רק מבט הציפור אלא הציפור עצמה חשובה בעיניה ומופיעה בציוריה. לפעמים התחלפו לה הציפורים בצורות מרחפות שהכניסו תנועה ומעין ליווי מוזיקלי מתוך המקצב של הנחות המכחול. תנועת הצורות המרחפות היא שהופכת את הציור לחי וקיים בחלל. כאשר היא שומעת יצירה מוזיקלית היא חשה בדומה לאופן שבו היא מרגישה את הציור – מתנועע ויוצר מקצבים דינמיים, ואף פעם אינו סטטי. נראה שזה בעצם הטעם למבט הציפור של יניב ולצורך שלה לצייר את המכלול: כדי לאפשר את המקצב של משיחות המכחול היא זקוקה למרחב שבתוכו תיווצר התנועה, והתנועה זקוקה לנקודת התייחסות סטטית. פני הקרקע במפה האווירית הם סטטיים ומבניים, בעוד שהמרחב שמעל לפני הקרקע הופך לדינמי בזכות המקצב של משיחות המכחול שיוצרות את הצורות המרחפות.
בו בזמן, אולי כתשובת נגד למופשט בציורי הנוף שלה, מרבה יניב לצייר גם ציורי דיוקן, במיוחד בשנות השמונים ושנות התשעים. היא מציירת את חבריה ומכריה, אך במיוחד את בני משפחתה, את בנה ובתה. לדבריה, הציור עוזר לה להתקרב אליהם.
בראוני וייז
בראוני וייז (Brownie Wise, 25 במאי 1913 - 24 בספטמבר 1992) הייתה חלוצה אמריקאית בתחום המכירות. אחראית במידה רבה להצלחה של כלי הפלסטיק טאפרוור באמצעות פיתוח שיטת שיווק ישיר - "תוכנית מסיבה ביתית".
ביוגרפיה
וייז נולדה בשנת 1913 בשם בראוני המפרי בביופורד, ג'ורג'יה, עיירה דרומית קטנה לא רחוקה מאטלנטה. היא הייתה בתם היחידה של רוזבל סטראוד המפרי וג'רום המפרי.
סיימה את לימודיה בבית הספר למזכירות בניו אורלינס בשנת 1928. לדברי חבר ותיק קיי רובינסון, האמינה בראוני שיש הזדמנויות עסקיות מעטות לנשים בדרום, וכי "אם היא לא רוצה לעבוד במכירות, יהיה עליה לעזוב את הדרום." באופן אירוני, תהילתה של בראוני תהיה כמו החזון מאחורי אחד מארגוני המכירות המוצלחים ביותר באמריקה.
כאשר בראוני וייז מונתה לסגנית נשיא של "מסיבות טאפרוור ביתיות", שהוקם בשנת 1951, היה הפלסטיק בחיתוליו. החומר שכונה פעם "חומר פלא" סבל ממשבר זהות. מצד אחד, הפלסטיק זול, בייצור המוני, עמיד ונראה מבטיח, אבל כשלים בייצור ועיצוב בעייתי הביאו את הצרכנים להיות חשדניים.
בשיווק מוצר אמין, אסתטי בשיטת מכירות חדשה של העצמה אישית באמצעות מכירות, הביאה בראוני וייז את כלי הפלסטיק הצנועים של ארלטאפר לבמה הלאומית. כלי הפלסטיק המהפכניים זכו לפרס היוקרתי "עיצוב לחיים המודרניים" בשנת 1947, ואילו התפקיד שלה היה טכניקת מכירות אשר תחולל מהפכת מכירות ותביא את מסיבות הטאפרוור לתופעה בינלאומית ושם נרדף לתרבות החיים בפרוורים באמצע שנות החמישים.
בראוני פגשה את בעלה לעתיד, רוברט וייז, בחגיגת היובל של טקסס ב-1936. הם עברו לאזור דטרויט, שם עבד כמכונאי, ולאחר מכן פתח חנות מכונות קטנה. הם התגרשו בשנת 1941, כשלוש שנים לאחר לידת בנם היחיד, ג'רי. בראוני וייז לא נישאה בשנית.
במטרה לפרנס את אמה ואת בנה הצעיר בשנים האחרונות של השפל, וייז עבדה בחנות כובעים, ומאוחר יותר, בסוכנות פרסום קטנה. במהלך מלחמת העולם השנייה, מצאה עבודה כמזכירה בכירה בחברת התעופה בנדיקס. זמן קצר לאחר המלחמה, החלו בראוני ואמה למכור מוצרים לבית מדלת לדלת. כאשר בנה הצעיר של בראוני חלה ב-1949, הם עברו למיאמי, פלורידה, בעצתו של הרופא, שם החלו האם והבת בעסק מכירה ישירה וקראו לו מסיבות פטיו. הן טיפחו רשת חברתית שדרכה הפיצו מוצרים ביתיים של יצרנים כולל פולי-T (טאפרוור), באמצעות תוכנית חדשנית של מסיבות ביתיות אשר אומצה על ידי בראוני.
ההצלחה המוקדמת של בראוני טאפרוור במכירה בדרך זו משכה את תשומת לבו של הממציא ארל טאפר, אשר חיפש מוצא רווחי עבור מיכלי הפלסטיק שלו. עקב החשדנות של האמריקאים לפלסטיק הניסיונות הראשונים בחנויות עלו בתוהו. כמה סוחרים עצמאיים הצליחו יותר באמצעות הצגות בירידים או במכירות מדלת לדלת, אך המכירות וההפצה נותרו נמוכים. הניסיון של וייז עם זוג מאזור בוסטון, אן וטום דמיגלה, אשר פיתחו מערכת מכירות דומה, שכנע את טאפר לשקול להציע את המוצרים במסיבות ביתיות.
טאפר נפגש עם וייז והדמיגלים ב-1951 כדי לדון בפיתוח של תוכנית מסיבות הבית -מערכת חדשנית של קידום והפצה, מכירות ותמריצים של מוצרי טאפרוור. על סמך אותה פגישה, לקח טאפר את הסיכון יוצא הדופן של העסקת אישה בעלת השכלה נמוכה, ללא כישורים עסקיים פורמליים, וללא השקעות הון כסגנית נשיא של "מסיבות טאפרוור ביתיות".
וייז ריכזה מאמצים בגיוס נשים, ופיתחה תוכנית מסיבות הביתיות אשר נבנתה על רשתות חברתיות המבוססות על נשים. היא יצרה מבנה מכירות וגיוס אשר יתאים ללוח הזמנים המשפחתי של נשים, תחומי העניין שלהן, וגורמי מוטיבציה ובנתה מערכת מורכבת של מכירות, גיוס ותמריצים אשר שמו דגש על משפחה ונשיות, בנוסף יזמה את היובל השנתי, טקס עידוד ומתן פרסים עבור סוחרים ומפיצים, אשר נמשך עד עצם היום הזה. היא מיקמה את מטה החברה במרכז פלורידה, ופיקחה על עיצוב ובניית קמפוס החברה.
עם ההצלחה המטאורית של החברה הגיעה הכרה לאומית. תפקידה הציבורי של וייז היה גדול יותר, כי ארל טאפר נמנע מחשיפה ציבורית. וויז הייתה נציגת החברה העיקרית לאורך 1950. היא הייתה גם אורחת הכבוד והוזמנה לנאום בכנסי מכירות ושיווק ארציים, שם היא הייתה לעיתים קרובות האישה היחידה הנוכחת בתחום הנשלט עדיין על ידי גברים. בכנס 1958 של האגודה הלאומית של חברות מכירה ישירה וייז הבהירה את עמדותיה על נשים במסחר כשהיא נשאה את הנאום המרכזי תחת הכותרת "שלנו הוא עולם של נשים."
מאמרים רבים אשר שיבחו את וייז הופיעו בעיתונות ענף המכירות והעסקים, והיא הופיעה בכותרות עיתוני הנשים. בשנת 1954, היא הייתה האישה הראשונה שהופיעה על השער של המגזין ביזנסוויק (BusinessWeek) כמנהיגה של תאגיד ששוייו מיליארד דולר.
טאפר ווייז התעמתו על ניהול וכיוון העסק בסוף שנת 1957 ודירקטוריון החברה אילץ אותה להתפטר בינואר 1958. היא הגישה תביעה נגד החברה בסך 1,600,000 דולר בגין קשירת קשר והפרת חוזה, אך בהסדר מחוץ לכותלי בית המשפט הוסכם תשלום שכר של שנה אחת, כ-30,000 דולר. זמן קצר לאחר מכן, מכרה את החברה וויתרה על כל מעורבות בה.
וייז לא נרתעה, וייסדה בשותפות 3 חברות קוסמטיקה במכירה ישירה בין השנים 1958 ו-1969. היא גם עבדה זמן קצר כנשיאת חברת ויויאן קוסמטיקה (1960–1962), וייעצה עבור חברה אשר מכרה ציוד אמנות בתוכנית המסיבה הביתית, בין היתר. בשנים מאוחרות יותר, התחייבה למיזם פיתוח נדל"ן עם מנהלים לשעבר בטאפרוור, צ'ארלס מקבורני וג'ורג' ריינולדס. וייז הייתה ידועה במרכז פלורידה בפיתוח העסקי שלה והתיירות באזור, בעיקר סביב קיסמי (פרבר של אורלנדו) אזור הידוע בעיקר בפרדסים ותעשיית חוות הבקר ולעתיד גם ביתו של דיסני וורלד.
וויז המשיכה להתגורר באזור, עברה מהאחוזה המרהיבה בה התגוררה בשנות טאפרוור, לבית מודרני, אשר עוצב עבורה בשנת 1965. כשפרשה היא נשארה פעילה בכנסייה שלה כאמנית חימר וטקסטיל. היא נפטרה בדצמבר 1992 בגיל 79.
פרדי הירש
פרדי הירש (בגרמנית: Fredy Hirsch, נולד בשם אלפרד הירש - Alfred Hirsch; 11 בפברואר 1916, אאכן – 8 במרץ 1944, אושוויץ) היה ספורטאי ואיש חינוך יהודי-גרמני שפעל למען ילדים ובני נוער בגטו טרזין ובבלוק הילדים שהקים בבירקנאו. הוא מוכר כאחד המחנכים הגדולים בתקופת השואה, שנתן לילדים תקווה וערכים בעיקר דרך אימוני הספורט והחינוך הגופני.
ראשית חייו
פרדי הירש נולד וגדל בעיר אאכן שבגרמניה, כבנם של הנרי הירש, קצב ובעל מכולת, ואשתו אולגה היינמן. ב-1926, בהיותו בן 10, נפטר אביו לאחר מחלה ממושכת. הוא היה יחד עם אחיו הבכור פול בתנועת הצופים היהודית, שקידשה גם מטרות ציוניות וכמו כן הצטרף לארגון הספורט "המכבי הצעיר". לאחר עליית היטלר לשלטון ב-1933 היגרה משפחתו לבוליביה, בעוד הוא נשאר בגרמניה עקב רצונו לעלות לארץ ישראל. הוא עבר לדיסלדורף שם הועמד בראש תנועת הצופים היהודיים.
בגטו טרזין
עם הקמת גטו טרזינשטט בצ'כיה באוקטובר 1941, הקים הירש את "ארגון הסיוע", שתפקידו היה לסייע למגורשים באריזת חפציהם. הוא גייס לצורך זה את חברי תנועות הנוער היהודיות כדי לסייע בבניית הקהילה מחדש ובהגנה על הנערים המשרתים בארגון. הירש עצמו הגיע לגטו ב-4 בדצמבר 1941.
הירש ועובדים אחרים בקהילה היהודית לקחו על עצמם את משימת ארגון החיים בגטו החדש שנבנה. הוא מונה למנהל מחלקת הבינוי של הגטו. מתחילתו של הגטו הוקצו חדרים מיוחדים עבור הילדים, שחיו בנפרד מהוריהם. מאוחר יותר הוקמו כאחד-עשר בתי ילדים מיוחדים בעלי אופי פנימייתי, שבהם גרו גם מטפלים ומורים, שהקדישו את עצמם לחינוך הילדים. הירש עם המטפלות והמטפלים האחרים ניסו לשפר את תנאי החיים של הילדים בגטו בכל דרך אפשרית. הוא התעקש שהילדים יבצעו פעילות גופנית בכל יום, ויקפידו על היגיינה אישית כדי לשמור על מצבם הנפשי והפיזי, כתנאי הכרחי להישרדותם. העובדה שהירש הגיע מגרמניה והתנהל בביטחון עצמי ואסרטיביות הקנתה לו מידה מסוימת של כבוד מצד כמה קציני אס אס במחנה. כך, הוא הצליח להשיג מקום למגרש משחקים, שבו התקיימו במאי 1943 משחקי "מכבי טרזין". הירש זכה גם באפשרות לבחור מועמדים למשלוחים המתוכננים להישלח למזרח, ולעיתים קרובות ניצל זאת להצלת ילדים.
בקיץ 1943 הגיעו לטרזין 1,200 ילדים מגטו ביאליסטוק שהיו מיועדים להישלח לאושוויץ. הם הוחזקו בבידוד משאר היהודים בגטו, ונאסר כל מגע איתם. למרות זאת, הירש ניסה להיכנס אל הצריפים שלהם וליצור קשר עם מטפל הקבוצה. הוא נתפס על ידי הנאצים, וכעונש הוחלט לגרשו במשלוח הבא למחנה אושוויץ-בירקנאו. הוא נשלח לשם ב-6 בספטמבר, יחד עם עוד 5,000 אסירים.
במחנה המשפחות בבירקנאו
בשונה מטרנספורטים אחרים שנשלחו לאושוויץ, בהם 90% מהמשולחים נשלחו להשמדה בתאי הגזים עם הגיעם, הטרנספר של ספטמבר 1943 מטרזינשטט יועד להקמת מחנה משפחות במחנה בירקנאו, הצמוד למחנה אושוויץ. למחנה זה הועברו בהמשך עוד שני טרנספורטים, של דצמבר 1943 ושל מאי 1944.
שערם של האסירים החדשים לא נגזז והם לא הוכרחו ללבוש את בגדי האסירים המפוספסים. אף על פי שנשים וגברים חיו בבלוקים נפרדים, הם יכלו להיפגש, בניגוד לאזורים אחרים באושוויץ, בהם נשים וגברים היו מופרדים על ידי גדרות תיל. מחנה המשפחות התקיים לזמן מוגבל. בתחילת מרץ 1944, כל מי שנותר בחיים מטרנספורט ספטמבר, למעט כמה אסירים בודדים, נרצח בתאי הגז. אסירי הטרנספורטים של דצמבר 1943 ומאי 1944 נרצחו בחודש יולי 1944.
במשך שנים לא היה ברור מדוע החזיקו הנאצים בבירקנאו במשך מספר חודשים את קבוצת האסירים מטרזינשטאט במחנה משפחות נפרד, בתנאים מועדפים, עד שרצחו את יושביו. ממסמכים שגילו חוקרים, עלה כי הסיבות להקמת מחנה המשפחות, ולחיסולו בהמשך, היו קשורות לקיומה של משלחת מטעם הצלב האדום הבינלאומי, שהייתה אמורה לבקר בטרזינשטאט. אותה משלחת עשויה הייתה להמשיך משם גם לבירקנאו. מחנה המשפחות היה מחנה ראווה שהוקם לצורך הביקור המתוכנן, אם ייצא אל הפועל. הדבר היה חלק מתוכנית ההטעיה וההסוואה של הנאצים, שנועדה להפריך את השמועות בדבר המשמעות האמיתית של השילוחים "למזרח".
הודות ליכולתו לשאת ולתת עם המפקדים הנאצים, הירש הצליח לאסוף לאחד ממבני העץ במחנה המשפחות בבירקנאו כ-300 ילדים שגורשו מטרזין והפך לראש בלוק הילדים שניהל את כל פעילויותיהם. שהותם של ילדים בבירקנאו הייתה מראה נדיר, שכן בדרך כלל נרצחו הילדים היישר עם הגיעם למחנה.
בלוק הילדים מס' 31 בהנהגתו של הירש היה מרוהט באופן שונה מרוב בנייני האסירים האחרים בבירקנאו: במקום מיטות היו שם שולחנות קטנים, לידם ישבו הילדים. פנים הקירות של המבנה היו מעוטרים בפרחים ודמויות מאגדות ילדים. הילדים בילו בבלוק 31 את רוב היום וחזרו למשפחותיהם בלילה. שם הם אכלו, כשבנוסף למרק, הושג עבורם גם מזון מחבילות שהגיעו למחנה לאנשים שכבר נספו. אף על פי שהילדים סבלו באופן טבעי מרעב, אף אחד מהם לא מת מרעב או מתזונה לקויה, וההיגיינה נשמרה בקפידה. על הספרייה בבלוק הופקדה דיטה קראוס שהכירה את הירש עוד משהותם בטרזין. הילדים היו מוגנים משלטון הטרור של אנשי האס-אס, והירש אף דאג שהמסדרים היומיים יהיו קצרים ויתקיימו בבלוק עצמו, לא כמו מסדרי האסירים המבוגרים, שנמשכו שעות והתקיימו בגשם ובקור.
בבלוק נערכו בחשאי שיעורים מאולתרים, בקבוצות קטנות, על פי הגיל. לא היו כלי-כתיבה, מחברות וספרים. המורים ישבו עם קבוצות הילדים והעבירו את תוכנם של ספרים שהם זכרו בתחומי התמחותם, כמו גאוגרפיה, היסטוריה ויהדות. במסגרות אלה הילדים גם שיחקו במשחקים, למדו ושרו שירים בצוותא, העלו הצגות ועסקו בפעילות ספורטיבית יומיומית לחיזוק הגוף. פעולות משחק אחדות נערכו בהשתתפות אנשי האס-אס, כולל יוזף מנגלה, שהושיב את הילדים על ברכיו ואמר להם לקרוא לו "דוד".
לאחר הגעתם של משלוחים נוספים בדצמבר 1943 עלה מספר הילדים בבלוק מ-300 ל-500. הירש פנה אל שלטונות המחנה והצליח להשיג בניין נוסף לשיכון הילדים החדשים.
חיסול מחנה המשפחות
לקראת סוף פברואר 1944, חברי תנועת ההתנגדות במחנה יצרו קשר עם הירש, מאחר שידעו כי כל האסירים הולכים להישלח אל מותם בתאי הגזים וראו בהירש - שנהנה מסמכות טבעית בין האסירים - מנהיג פוטנציאלי למרד המתוכנן. הירש מצא עצמו עומד בפני דילמה קשה: הוא ידע שמרד פירושו סיכוי לבריחה אפשרית של קומץ אסירים, אבל גם מוות בטוח של רוב האסירים, בהם כל הילדים. בראשית מרץ 1944 נדרשו אנשי מחנה המשפחות להתארגן לקראת העברתם למחנה הסגר בשם היידברק. הירש נפרד מחניכיו, בלי לדעת שהם מיועדים להשמדה בימים הבאים. ב-7 במרץ נשלח כל מחנה המשפחות, כולל הילדים, לתאי הגזים באושוויץ. לפני מותם הספיקו לשיר את ההמנון הצ'כי ואת "התקווה". דבר החיסול הזה נודע להירש רק למחרת, מפי איש תנועת ההתנגדות רודולף ורבה. הירש התבקש להחליט האם יעמוד בראש ההתקוממות. הוא פנה להתלבט עם עצמו בחדר צדדי, ושעה לאחר מכן ורבה מצא אותו שם חסר הכרה. רופא קבע שהוא לקח מנת יתר של כדורי הרגעה. באותו ערב נשרפה גופתו של הירש במשרפות בירקנאו, יחד עם עוד 3,792 גופות של אסירי טרזין לשעבר ממחנה המשפחות. ישנן השערות שונות לגבי מה שקרה בדקותיו האחרונות, ולא ברור אם הוא התאבד. על פי אחת הסברות, הרופאים - שנהנו מיחס מועדף במחנה - נתנו לו בכוונה מנת יתר של כדורים כיון שידעו כי מרד יגרום למות כולם, ולכן ניסו למנוע זאת.
ביוני 1944 ביקרה משלחת של הצלב האדום הבינלאומי בטרזינשטאט. כפי שקיוו הנאצים, המשלחת התרשמה ממראה הגטו שהוכן בקפידה לקראת הגעתה. הביקור הוכתר כהצלחה ולא הועברה בקשה לבקר גם ב"מחנה העבודה" בירקנאו. משעה שבוטל הביקור המתוכנן, הפך מחנה המשפחות למיותר וניתן היה להשמיד את כל יושביו. אולם, בגלל ההפצצות הכבדות על כלל ערי גרמניה והצורך של הנאצים בכוח אדם, הוחלט על עריכת סלקציה בין אסירי מחנה המשפחות. כ–3,500 גברים ונשים צעירים שהיו כשירים לעבודה, הועברו למחנות בגרמניה. בנוסף, מנגלה ערך סלקציה נוספת לכ–90 נערים שנשארו באושוויץ והועברו למחנה הגברים. כל מי שנשאר במחנה המשפחות לאחר הסלקציה — הילדים, הנשים, הזקנים, החולים והבלתי כשירים לעבודה, כ–6,500 במספר — נרצח בתאי הגז ביולי 1944. לפיכך, ייתכן שבהחלטתו שלא להוביל מרד, הציל הירש בדיעבד את כל מי שעבר את הסלקציה שנערכה בין אסירי הטרנספורטים המאוחרים יותר של מחנה המשפחות.
חייו האישיים
הירש היה הומוסקסואל גלוי. ב-1936 הכיר את בן-זוגו, יאן (יֶנדָה) מאוטנר (1914–1951), סטודנט לרפואה מברנו, שלימד גם הוא חינוך גופני ב"מכבי" בעירו. השניים התגוררו יחד בברנו מ-1936 ועד 1939 והיו זוג מוכר בעיר. באפריל 1940 הצטרף מאוטנר לחברו בפראג, ולימד לצידו חינוך גופני ב"הגיבור פראג".
הירש ניהל מערכות יחסים גם במחנה אושוויץ.
הנצחה
סיפורו האישי של הירש הונצח בסרטו התיעודי של רובי גת, "פרדי היקר", ששודר בערב יום השואה 2017 בערוץ 1. הסרט משלב ראיונות עם ניצולים שהכירו אותו, וכן צילומי ארכיון ואנימציה.
הספר "הומואים: העם הנבחר" מאת דורון בראונשטיין, שיצא לאור ב-2019, מוקדש לפרדי הירש, "ההומוסקסואל הגאה, אציל הנפש ומעורר ההשראה". בנוסף, הירש הוא גם אחת הדמויות בספרו של דורון בראונשטיין, "שואה".
בספר "הספרנית מאושוויץ" מאת אנטוני איטורבה מופיעה דמותו של פרדי הירש.
מרקו מאיירהופר
מרקו מאיירהופר (בגרמנית: Marco Meyerhöfer; נולד ב-18 בנובמבר 1995) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת המגן הימני בגרויטר פירט.
קריירה
לאחר שגדל במחלקת נוער מקומית, בשנת 2006 הצטרף מאיירהופר למחלקת הנוער של איינטרכט פרנקפורט.
ביולי 2014 הצטרף לקבוצת הבוגרים של פ.צ. זארבריקן, היורדת הטרייה לליגה הגרמנית הרביעית.
ביולי 2017 הצטרף לוולדהוף מנהיים, גם היא מהליגה הגרמנית הרביעית.
לאחר חמש עונות בליגה הרביעית, ביולי 2019 הצטרף מאיירהופר לגרויטר פירט מהבונדסליגה השנייה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ב-28 ביולי 2019, כשפתח בהרכב בהפסד קבוצתו 0–2 לארצגבירגה אווה. בתום עונת 2020/2021 העפיל עם הקבוצה לבונדסליגה, והאריך את חוזהו במועדון עד ליוני 2025. ב-1 באוקטובר 2021 כבש את שער הבכורה שלו במדי גרויטר פירט, בהפסד 1–3 לקלן.
וארגה (יישוב)
הכפר הקטן וארגה ממוקם במחוז באראניה, נפת הג'האט. כיום רק 88 תושבים.
מיקום
הכפר ממוקם כ-30 קילומטרים צפונית לעיר פץ', בשכנות דרום-מזרחית מהכפר הגדול שאשד. זהו יישוב קצה שאין ממנו מוצא, הדרך היחידה שמובילה אליו מתפצלת מכביש 66, לפני הקילומטר ה-27 שלו, כביש 65 מסתעף מזרחה לכביש צדדי מספר 189 שמוביל לכפר.
היסטוריה
שמו של היישוב וארגה הוזכר לראשונה בשנת 1542 במסמכים שנכתבו בצורה וורגה (Warga). שמו מתייחס לעיסוק. פעם חיו בכפר הרבה אנשי וארגה (בורסקאי שעוסק גם בהכנת נעליים פשוטות מעור).
הכפר בו חיו תמיד הונגרים היה פעם אחוזה של בישוף. במאה ה-18, הכפר היה מפורסם בבעלי המלאכה המיומנים שלו. בתחילת המאה ה-20 הוא היה שייך למחוז הג'האטי שבמחוז באראניה ולמשרד פקיד של הנפה בשאשד.
אוכלוסייה
במפקד האוכלוסין של 1910 היו בה 476 תושבים, מתוכם 474 רומאים קתולים.
144 במפקד של 2001, היו 141 ושל 2008 118. כיום האוכלוסייה הצטמצמה ל-88 תושבים בלבד.
התפתחות האוכלוסייה לפי נתוני השלטון המקומי :
טירת יורק
טירת יורק (באנגלית: York Castle) הוא מתחם מבוצר שכלל במהלך השנים טירה של השליט המקומי, בית סוהר, בתי משפט ומבני שלטון נוספים. מתחם הטירה ממוקם מדרום למרכז העיר יורק, בין נהר האוז ונהר הפוס באזור ההתפצלות שלהם.
הטירה התפרסמה בהיסטוריה היהודית כאשר המון מוסת התנפל על יהודי העיר בכוונה לבצע בהם שפטים. היהודים נמלטו והתבצרו בטירה. כשהגיעו הפורעים למקום העמידו בפניהם את הברירה של התנצרות או מוות, והלכודים העדיפו לא ליפול לידי המרצחים ושחטו אלה את אלה (ראו הטבח ביהודי יורק).
היסטוריה
הטירה הוקמה לראשונה בשנת 1068 ולאחר שנהרסה על ידי מורדים וכוחות ויקינגים, הטירה הוקמה מחדש באופן מבוצר יותר עם חפירי מים. מאז הקמתה, הייתה הטירה מוקד כוח חשוב למלכי אנגליה והאצולה בצפון המדינה. במהלך המאה ה-13 שודרגו ביצורי הטירה על ידי הנרי השלישי ונבנתה המצודה כפי שהיא נראית כיום. במהלך המאה ה-14 שימשה הטירה בסיס צבאי ושלטוני חשוב של אנגליה במהלך המלחמות כנגד המרד הסקוטי. במאות ה-15 וה-16 הטירה החלה לאבד את חשיבותה הצבאית, אשר חודשה לפרק זמן קצר במהלך מלחמת האזרחים האנגלית כאשר היא שימשה את מגיני העיר המלוכניים.
שמואל ז'יטומירסקי
שמואל זִ'יטוֹמִירְסקי (בפולנית: Szmuel Żytomirski; 16 בספטמבר 1900 – ? 1944) היה אישיות ידועה בקרב הציבור היהודי בלובלין בטרם ובמהלך מלחמת העולם השנייה, ואביו של הניו ז'יטומירסקי. הוא נספה בשואה בשלהי המלחמה, לאחר שכמעט כל בני משפחתו נהרגו בידי הנאצים. המכתבים ששלח ז'יטומירסקי ואשר נשלחו אליו במהלך המלחמה מתעדים מאבק אבוד של איש אמיץ אשר מת זמן קצר לפני תום המלחמה. קורות חייו הקצרים של בנו הניו, מי שהפך אייקון של השואה בפולין, נודעו לציבור מתוך מכתביו של אביו. נסיבות מותו של שמואל ז'יטומירסקי אינן ידועות עד היום.
נעורים
שמואל ז'יטומירסקי נולד בעיר ורשה שבפולין (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) ב-16 בספטמבר 1900. אביו אפרים (1873–1941) יליד העיירה מז'יבוז' שבפודוליה (כיום באוקראינה), היה מחובבי ציון ומאנשי תנועת המזרחי, ממייסדי בית-הספר "יבנה" בלובלין. ופעיל בקופת "גמילות חסד" בלובלין. אמו, חיה דבורה לבית מלמד (1882–1942), נולדה בריגה בירת פלך ליבוניה (כיום בירת לטביה). בגיל 16 סיים שמואל בהצטיינות את לימודיו בגימנסיה של קרינסקי. בתקופת מלחמת העולם הראשונה הורע המצב הכלכלי בוורשה; ב-1917 עברה משפחת ז'יטומירסקי ללובלין, מתוך תקווה להיטיב את מצבה הכלכלי.
מורה ומחנך
בצעירותו עבד ז'יטומירסקי כמורה בבית-הספר "תרבות" שבעיירה ביחאווה (בפולנית: Bychawa). ניסיונותיו לעלות לארץ ישראל כשלו. לאחר שסיים שנת לימודים באוניברסיטת וינה, חזר ב-1922 ללובלין והמשיך בעבודת ההוראה. הוא היה מורה אידיאליסט ומסור לעבודתו. ז'יטומירסקי הפגיש את תלמידיו עם מיטב יצירותיהם של סופרי דור התחייה: ביאליק, טשרניחובסקי ופרוג. הוא נטע בתלמידיו את החזון הציוני ואת השאיפה לעזיבת הגולה ולהתחדשות לאומית בארץ ישראל. בעת שלימד נקט שיטות פדגוגיות מתקדמות: הצגות, שירה, דקלום בציבור ויציאה לטיולים מחוץ לעיר.
מנהיג ציוני
את מיטב מרצו הקדיש ז'יטומירסקי לפעילות ציונית, וזו התאפיינה באוריינטציה לאומית וחברתית. הוא היה יושב-הראש של מפלגת פועלי ציון – צ"ס בלובלין. ז'יטומירסקי ומפלגתו פעלו במועצת הקהילה ובוועד הקהילה למען דלת העם ולמען המפעלים והמוסדות הציוניים. הודות למאמצי המפלגה הקצתה מועצת הקהילה סכומים ניכרים עבור ארגון בתי-הספר היידיים ציש"א, בית-הספר העברי "תרבות", הקרנות הלאומיות (קק"ל וקרן היסוד), תנועת החלוץ, ארגון הספורט "הפועל" (בלובלין נוסד מועדון 'הפועל' הראשון בפולין) ובשיעורי ערב שארגנה מפלגת פועלי ציון צ"ס. הודות למאמצי המפלגות הציוניות, שופצו מספר חדרים בבית הקהילה שברחוב קרבייצקה מספר 41, והם נמסרו לקיבוצי הכשרה, אשר היוו את גרעיני הקיבוצים יד מרדכי ונגבה.
לעיתים קרובות הופיעו ז'יטומירסקי וחבריו למפלגה בהרצאות ובאספות אשר התקיימו בעיירות השכנות ללובלין: פיאסקי, לוברטוב, לנצ'נה, קרשניק, ביחאווה ובילגורי. לעיתים תכופות התקיימו בלובלין ועידות מחוזיות של המפלגה בהשתתפות נציגים מהוועד המרכזי בוורשה.
ז'יטומירסקי היה חבר בוועד המרכזי של הליגה למען ארץ ישראל העובדת, אשר ערכה פעילות הסברתית ותרבותית ענפה. אישים ידועים באו ללובלין והרצו באספות של הליגה: זלמן רובשוב (שז"ר), הסופר נתן ביסטריצקי (אגמון) ואליהו דובקין. ז'יטומירסקי נמנה עם חברי הוועד של ארגון "החלוץ" בלובלין. וכמו כן היה חבר בוועד של תנועת הנוער "דרור" ובוועדת התרבות שלה, והשתתף בוועד המנהל של בית-הספר העברי 'תרבות'. בשנות ה-30 של המאה ה-20 היה ז'יטומירסקי מְרַכֵּז הסניף בלובלין של ארגון הסעד היא"ס.
ז'יטומירסקי ובנו הניו
בראשית שנות ה-30 נשא ז'יטומירסקי לאישה את שרה אוקסמן, שניהלה חנות למכשירי כתיבה. ב-1933 נולד בנם הניו (שמו העברי: חיים).
במהלך שנות ילדותו הורע מצבם של היהודים בפולין. בגרמניה השכנה התבסס השלטון הנאצי, ובפולין שלאחר מות פילסודסקי התגברה האנטישמיות. על חלון החנות של משפחת ז'יטומירסקי חרטו פולנים אנטישמים את כינוי הגנאי "Żyd" ("ז'יד", יהודון). ב-1937 כתב ז'יטומירסקי מלובלין מכתב לאחיו הצעיר יהודה, שעלה לארץ ישראל באותה שנה: בהתאם לתפיסת עולמו, ז'יטומירסקי רשם את בנו ללימודים בבית-הספר "תרבות", בית-ספר יהודי-ציוני ששפת ההוראה בו הייתה עברית. הניו לא זכה להיכנס בשערי בית-הספר; ב-1 בספטמבר 1939, יום פתיחת הלימודים, פלשו צבאות גרמניה הנאצית לפולין, ומלחמת העולם השנייה פרצה.
גטו לובלין
עם ייסוד השלטון הנאצי בפולין הוקם בלובלין יודנראט, שכלל 24 חברים. ז'יטומירסקי, שהיה מורה במקצועו ויושב ראש מפלגת פועלי ציון בלובלין, מונה על ידי היודנראט לתפקיד מנהל סניף הדואר ברחוב קובלסקה 2. תפקיד זה אִפשר לו, ככל הנראה, ליצור קשר עם המחתרת הפולנית (דרכה קיבל מידע אסור וחדשות); להתכתב עם אחיו הצעיר, יהודה ז'יטומירסקי, שעלה לארץ ישראל עוד ב-1937; להיות בקשר עם צביה לובטקין ויצחק צוקרמן מהמחתרת היהודית בגטו ורשה ועם אנשי ריכוז השומר הצעיר בווילנה; ולהיות בקשר מכתבים וחבילות עם נתן שוואלב, מנהל משרדי הסוכנות היהודית ותנועת החלוץ בז'נבה, שעסק במתן סיוע למאות פעילי תנועות הנוער בשטחי הכיבוש הנאצי.
בהנחיית המושל הנאצי במחוז לובלין אולצו ב-24 במרץ 1941 כל 34,149 היהודים שחיו בעיר באותה עת לעבור לגטו שהוקם בלובלין. במרץ 1941 עברה משפחת ז'יטומירסקי לרחוב קובלסקה 11 שבגטו לובלין. ב-10 בנובמבר 1941 נפטר אביו של ז'יטומירסקי, אפרים, ממחלת הטיפוס. לפני מותו הוא ביקש להיקבר קרוב לשער בית הקברות, כדי להיות הראשון שיִצפה בשחרור העיר לובלין. המצבה שעל קברו נותצה ונהרסה ב-1943 כאשר הגרמנים חיסלו את בית הקברות היהודי החדש בלובלין.
ז'יטומירסקי לא נכנע לתנאים הקשים בגטו לובלין, והיה מקור עידוד לחבריו. כך, למשל, בדצמבר 1941 קיבל היודנראט בלובלין פקודה ממשטרת הביטחון הנאצית (בגרמנית: Sicherheitspolizei Sipo) פקודה אשר חייבה את היהודים למסור לידי הגרמנים את בגדי הצמר שברשותם. היודנראט זימן כמאה אנשים ושלח אותם לאיסוף בגדי הצמר. פרופ' נחמן קורן ושמואל ז'יטומירסקי הלכו מבית לבית כדי לאסוף בגדי צמר עבור הוורמאכט, שלחם בחזית הרוסית. ז'יטומירסקי ביקש להרגיע את האנשים ואמר להם:.
בהיותו אדם בעל ראייה היסטורית ניהל ז'יטומירסקי יומן מראשית הכיבוש הנאצי, שבו רשם את כל אשר ראה ושמע. הוא שמר על היומן כעל בבת עינו. תקוותו הייתה שהיומן יגיע לידיים נאמנות וישמש עדות לזוועות הנאצים; אולם עם מותו של ז'יטומירסקי אבד גם יומנו. מכתביו ומכתבי אביו שנותרו אחרי מותם הם תחליף דל ליומן שאבד. קריאה במכתבים מוליכה את הקורא בדרך אובדנה של המשפחה ואובדנה של קהילת יהודי לובלין.
שילוח יהודי לובלין להשמדה בבלז'ץ
ב-16 במרץ 1942 החלו במחוז לובלין המשלוחים למחנות ההשמדה במסגרת "מבצע ריינהרד". מדי יום נשלחו למחנות כ-1,400 אנשים. משטרת הסדר ואנשי האס אס פיקחו על המשלוחים. הסלקציה של היהודים התבצעה בכיכר הסמוכה לבית המטבחיים העירוני, לשם הובלו המגורשים ברגל מבית הכנסת הגדול (על-שם המהרש"ל), ששימש כמקום ריכוז ואיסוף למגורשים. קשישים וחולים נורו במקום. השאר נשלחו למחנות ההשמדה, בעיקר לבלז'ץ. מאות מהיהודים נורו למוות ביערות שבפאתי העיר לובלין. בסך הכל כ-29,000 מיהודי לובלין הושמדו במהלך החודשים מרץ-אפריל 1942, ובהם ככל הנראה גם אשתו, אמו ושתי אחיותיו של ז'יטומירסקי - אסתר ורחל - נרצחו אז.
גטו מיידן טטרסקי
ב-14 באפריל 1942 הסתיימו המשלוחים. ז'יטומירסקי ובנו הניו שרדו את הסלקציות של אביב 1942, ככל הנראה בזכות אישור עבודה שהיה לשמואל (בגרמנית: J-Ausweiss), ויחד עם שאר היהודים שנשארו בלובלין הועברו לגטו אחר, קטן יותר, שהוקם במיידן טטרסקי (פרבר של לובלין). לגטו זה נכנסו כ-7,000 עד 8,000 אנשים, אף שלרבים מהם לא היו אישורי עבודה. ב-22 באפריל ביצעו אנשי ה-אס אס סלקציה נוספת: כ-2,500 עד 3,000 אנשים ללא אישורי עבודה נלקחו תחילה למיידנק, ומשם ליער קְרֶנְפְּיֶיץ (Krępiec) שבמרחק כ-15 ק"מ מלובלין, שבו נורו למוות.
מתוך גטו מיידן טטרסקי שלח ז'יטומירסקי (דרך ארגון 'הצלב האדום') הודעה אל אחיו יהודה שבארץ ישראל: ב-23 ביולי 1942 שלח ז'יטומירסקי מכתב מגטו מיידן טטרסקי אל נתן שוואלב שבז'נבה: במילים אלה של ז'יטומירסקי: "בבדידותי אני תולה בך את כל תקוותי..." השתמש חוקר השואה, פרופ' אברהם מילגרם, ככותרת למאמרו בנושא משלוחי חבילות המזון מפורטוגל ליהודים תחת הכיבוש הגרמני.
סופם של יהודי לובלין
ב-9 בנובמבר 1942 בוצע חיסול סופי של הגטו היהודי במיידן טטרסקי. כ-3,000 אנשים נשלחו למחנה ההשמדה מיידנק, בהם ז'יטומירסקי ובנו הניו. זקנים וילדים נשלחו מיידית לתא הגזים. גם הניו בן ה-9 היה בקבוצה זו. גברים ונשים כשירים לעבודה נשלחו לעבודת כפייה במחנות בלובלין דוגמת פלוגפלאץ (במחנה זה מוין רכוש היהודים הנרצחים ונשלח לגרמניה) וספורטפלאץ (אצטדיון שבנו עובדי הכפייה עבור אנשי האס אס). ז'יטומירסקי הועבר ככל הנראה לעבודות כפייה בספורטפלאץ. מתוך המחנה הוא הצליח לשלוח עוד שני מכתבים אחרונים למשלחת הציונית בקושטא. ב-3 בנובמבר 1943 בוצעה ההשמדה ההמונית הגדולה של כל השבויים והאסירים היהודים שנותרו במיידנק ובשאר המחנות במחוז לובלין. מבצע ההשמדה נודע בשם מבצע ארנטפסט (Erntefest, "חג הקציר). באותו יום במיידנק נורו למוות מול בורות פתוחים 18,400 יהודים. מבצע השמדה זה הוגדר כהוצאה להורג הגדולה ביותר בתולדות מחנות הריכוז. בסיום מבצע החיסול הוכרז מחוז לובלין כ"יודנריין" ("נקי מיהודים").
תעלומת מותו
באופן מפתיע שרד ז'יטומירסקי גם את החיסול ההמוני הזה, וזאת על-פי מכתב ששלח באמצעות שליח מלובלין ב-6 בינואר 1944 למשלחת היהודית בקושטא. לא ברור מאין נשלח מכתב זה. הוא נשלח מהכתובת "דרובנה 7". במכתב זה מסר ז'יטומירסקי מידע ראשוני על אודות הרג ההמונים שהיה במיידנק בנובמבר 1943. היה זה מכתבו האחרון. כעבור כחצי שנה בלבד, ב-24 ביולי 1944, העיר לובלין שוחררה על ידי הצבא האדום. ז'יטומירסקי לא שרד; נסיבות מותו אינן ידועות. לא ידוע היכן התחבא בסוף ימיו, האם הוסגר או חלה ומת.
ק"ש
ראשי תיבות:
ראיתי את השטן
ראיתי את השטן (악마를 보았다) הוא סרט משנת 2010 מאת הבמאי הקוריאני קים ג'י וון המשתף פעולה עם לי ביונג הון במותחן אלים.
עלילה
ארוסתו של הסוכן הממשלתי קים נרצחת על ידי פסיכופת. הסוכן קים מתחקה אחר עקבותיו של הרוצח ומאתר אותו, אך לא מסגיר אותו, אלא מעלף אותו ושותל בגופו איתורית.
דמויות
קים (Byung-hun Lee) - סוכן ממשלה שמאומן בקרבות מגע ולוחמה במבנים סגורים שמסור לעבודתו. כאשר ארוסתו נרצחת הוא יוצא למסע נקמה אישי עקוב מדם אחר הרוצח.
קיונג צ'ול (Min-sik Choi) - רוצח פסיכופת שאונס ורוצח את כל מי שנקלע לדרכו באדישות. סופג כאב ואף נהנה ממנו, מה שמקשה על קים להתיש אותו.
פעימת לב (מחשבים)
פעימת לב (באנגלית: Heartbeat), הוא מושג המשמש במערכות מחשוב, המתאר אות מחזורי המיוצר על ידי חומרה או תוכנה אשר משמש מחוון לתקינותה או כדי לסנכרן את פעולתה עם רכיבים אחרים במערכת מורכבת.
בדרך כלל פעימת לב נשלחת בין שתי מכונות במרווח קבוע; במרווח אופייני של מספר שניות. במצב בו לא נקלטת פעימת לב במשך מרווח מרבי, בדרך כלל כפולה קטנה יחסית של מרווח בין שתי פעימות (זמן המחזור), המערכת השולחת תיחשב כתקולה.
פרצת האבטחה "Heartbleed" אשר נתגלתה במנגנון פעימת הלב של הפרוטוקול הנפוץ OpenSSL, פורסמה באפריל 2014.
פרוטוקול
פרוטוקול המממש פעימת לב משמש בדרך כלל בניטור זמינות של משאב מערכת, כגון כתובת IP. כאשר פעימת לב מתחילה במכונה מסוימת, יחל תהליך קביעה ברשת פעימת הלב, מי מנהל את המשאב.
ברשתות עם יותר משתי פעימות לב, יש לקחת בחשבון מצבים בהם המערכת מתחלקת לשתיים או יותר תת-מערכות על ידי ניתוק אחד או יותר ברשת, במצב זה כל משאב בתת-מערכת עדיין יכול לתקשר עם חבריו אך לא עם משאבים בתת-מערכת שנותקה. אולם אז חשוב שכל משאב ינוהל על ידי רכיב אחד ולא אחד לכל תת-מערכת.
לאור העובדה שפעימת לב משמשת לחיווי בריאות המערכת, חשוב שהפרוטוקול והרשת עליה הוא מועבר יהיו אמינים ככל שניתן. תופעה של משאב שנחשב כתקול בשל תקלה "מדומה" שנוצרה כתוצאה מבעיות רשת המונעות מעבר יציב של פעימות לב, תהווה בעיה.
התרגומים הארמיים לאיוב
התרגומים הארמים לאיוב הם קבוצת תרגומים של ספר איוב לארמית.
רקע
בספרות חז"ל מוזכרים התרגום הארמי לתורה שחיבר אונקלוס, והתרגום לנביאים שחיבר יונתן בן עוזיאל, ואף נאמר שבת קול הורתה ליונתן שלא לתרגם את הכתובים. עם זאת, ישנו אזכור מפורש לתרגום של ספר איוב, שנגזרה עליו גניזה, וייתכן שהכוונה לתרגום ארמי:
בעלי התוספות מבארים שעל פי שיונתן בן עוזיאל נמנע לחבר תרגום לכתובים, בדורות שאחריו בתקופת המשנה כבר חובר תרגום זה.
התרגום הקדום
התרגום הקדום הוא תרגום (קטע 11Q10) שהתגלה במערה אחת עשרה בקומראן ב-1956, במהלך מחקריו של האב רולאן דה דה וו. בנוסף, נמצא במערה ארבע קטע קטן נוסף של תרגום ארמי אחר לספר (קטע 4Q157). התרגום הוא התרגום הארמי לספר מקראי הקדום ביותר שנתגלה, והוא מתוארך למאה הראשונה.
המגילה נמכרה על ידי הירדנים לאקדמיה ההולנדית המלכותית למדעים באמסטרדם ב-1961. ב-1971 הוציאו שני חוקרים הולנדים, פן דה פלוך ופן דה ואודה, מהדורה של כלל שרידי התרגום.
השרידים כוללים עשר יריעות מחברות שאורכן הוא 109 סנטימטר, ועוד 27 קטעים קטנים. השרידים כוללים קטעי תרגום ארמי לאיוב מפרק יז, יד עד לפרק מב פסוק יא, כשהקטע הגדול מתחיל בלז,י. בסוף הספר נותרה יריעה ריקה.
התרגום הקדום הוא תרגום מילולי למדי, ללא סטיות רבות מנוסח המסורה וללא תוספות מדרשיות המצויות בתרגומים מאוחרים.
התרגום המאוחר
התרגום המאוחר הוא תרגום הבנוי בסגנון תרגום התורה המיוחס ליונתן ושאר התרגומים הארמיים לכתובים. החוקרים הציעו הצעות שונות לזיהוי זמן חיבור התרגום, החל מתקופת המשנה (המאות השנייה והשלישית) ועד לתקופה הערבית המוקדמת (המאות השביעית והשמינית). תופעה ייחודית בתרגום היא ריבוי חילופי הנוסח המצויים בו.
סגנון
בתרגום מצויים מילים יווניות ורומיות, כמו ארכונא לשליט ופרליטא - יועץ, המאפיינות את התרגומים הארצישראליים, לצד מילים השאלות מן הפרסית, כמו עיזגד (שליח) הרמנא (פקודה) מורקדא (בשר מת) ושרגא (נר), המאפיינות את הארמית הבבלית. בנוסף, כמו בתרגום התורה המיוחס ליונתן, קיימים בתרגום עירוב של מילים האופייניות לארמית גלילית לצד מילים בבליות מובהקות. נטען כי התרגום נכתב בארמית יהודית ספרותית, שפה מלאכותית ששימשה לצרכים ספרותים מחוץ לארץ ישראל במאה השישית עד התשיעית.
כמו התרגומים הארצישראליים האחרים, התרגום אינו תרגום מילולי בלבד, והוא כולל בו גם תוספות פרשניות-מדרשיות. תופעה בולטת בו הוא השימוש במלאכים, כך אחת מגרסאותיו מתרגמת את כ.
השפעה
התרגום ככל הנראה לא היה ידוע למרבית פרשני איוב, בהם רש"י, אבן עזרא ורלב"ג, שלא הזכיר את התרגום בפירושיהם. לעומתם, הרמב"ן בפירושו לאיוב עושה שימוש רב בתרגום. בפירוש הרשב"ץ מצוטט התרגום למעלה ממאה פעמים, אך כולם, ללא יוצא מן הכלל, נלקחו מתוך פירוש הרמב"ן, כך שכנראה הספר לא היה לפניו.
מחבר נוסף העושה שימוש בתרגום הוא רבי שמואל מסנות, בפירושו לספר איוב.
במהדורת מקראות גדולות הראשונה, בוונציה 1517, נדפס התרגום לצד המקרא, והוא מופיע במהדורות מקראות גדולות מאז.
הפשיטתא
תרגום ארמי נוסף לספר איוב, לארמית סורית, מצוי בפשיטתא. בכתבי היד של הפשיטתא ספר איוב מופיע מיד לאחר חמשת ספרי התורה ולפני ספר יהושע.
נאפולי באסקט
הקבוצה עלתה לסרייה א' בסיום עונת 2020/21 בליגה השנייה.
2016–2019
באוגוסט 2016, לאחר הכישלון הכלכלי של ס.ס נאפולי שפורקה, הקים צ'ירו רוגיירו קבוצה חדשה בשם "Cuore Napoli Basket". הקבוצה החלה את דרכה בסרייה ב', הליגה האיטלקית השלישית. באותה עונה הצליחה נאפולי לעלות לסרייה א'2, לאחר שסיימה ראשונה בבית ג' של העונה הסדירה וניצחה את ברגמו בגמר הפלייאוף. באותה עונה זכתה נאפולי גם בגביע ה-LNP הראשון שלה.
בתום עונת 2017/18 ירדה הקבוצה בחזרה לסרייה ב' לאחר שהפסידה בפלייאאוט לרוזטו שארקס. בתום העונה עברה ההנהלה ליזמים הנפוליטניים פדריקו גרסי ופרנצ'סקו טבאסי והמועדון שינה את שמו לנאפולי באסקט. ב-2018/19 סיימה נאפולי את העונה הסדירה במקום ה-6 בבית ד', אך הפסידה בחצי הגמר לפלקנסטרו פלסטרינה.
2019–הווה
ביוני 2019 הודיע המועדון כי רכש את הזכויות של לניאנו באסקט נייטס, והשיג את הזכות להשתתף בעונת 2019/20 בסרייה א'2. עם זאת, העונה החלה עם שלושה הפסדים רצופים והמאמן ג'אנלוקה לולי פוטר והוחלף בסטפנו סקריפנטי. נאפולי סיימה את העונה הסדירה במקום ה-8 ועלתה לשלב השני, אך זה לא שוחק בעקבות מגפת הקורונה. בעונת 2020/21 זכתה הקבוצה בגביע ה-LNP השני שלה (הראשון בסרייה א'2), כשניצחה בגמר את אודינה 80–69. ב-27 ביוני 2021, בעקבות הניצחון בגמר הפלייאוף מול אודינה, עלתה נאפולי לסרייה א'.
HSEQ Managment Software
תוכנה לניהול בטיחות, גהות, איכות סביבה, איכות – HSEQ  (בעברית: תוכנה לניהול בטיחות, גהות, איכות סביבה, איכות; HSEQ, ראשי תיבות: Health, Safety, Environment, Quality) היא תוכנה המשמשת למטרת מעקב ותיעוד, תכנון וניהול אפקטיבי של תהליכי בטיחות, גהות, איכות הסביבה, איכות ונוהליהם.
ההבדל בין המונחים ‚HSE’, ‚EHS’ ו־‚HSEQ’ הוא בסדר ראשי התיבות באנגלית והוספת תחום האיכות בשנים האחרונות.
בטיחות וגהות בישראל
יחידת „פלס”, היחידה המשטרתית לחקירת תאונות עבודה, הוקמה בסוף שנת 2018 כחלק מהיחידה הכלכלית של להב 433 בשיתוף נציגים ממשרד העבודה והרווחה. הייעוד שלה הוא להגביר את האכיפה ואת המניעה בתחום תאונות העבודה – דבר שאמור להוביל להגשת כתבי אישום איכותיים כנגד גורמים המזוהים עם הפרת החוק בתחום הבטיחות, להגביר את ההרתעה, לקבוע נורמות עבודה בטוחות ולהגביר את הציות לחוק.
החקיקה בתחום הבטיחות והבריאות התעסוקתית מטילה, בראש ובראשונה, אחריות על המעסיק לדאוג לקיומה של סביבת עבודה בטוחה עבור העובד. בכלל זה נדרשים ביצוע בדיקות סביבתיות תקופתיות, לרבות וידוא שקיימות בדיקות רפואיות תקופתיות, ואספקת ציוד מגן המתאים לסוג העבודה ולעמדה שבה מוצב העובד. כמו כן, נדרשות הדרכת העובדים ביחס לטיב עבודתם ולדרכים והאמצעים להימנעות מסכנה הכרוכה לעיתים בעבודה ובאופן כללי, והקפדה על קיומה של סביבת עבודה בטוחה ובטיחותית עבור העובד. מעסיקים נדרשים להתייחס להיבטים של בטיחות ובריאות העובדים גם בעת בחירת קבלן שירות או קבלן כוח אדם.
דרישות התקנות
התקנות דורשות קיומה של תוכנית שיטתית פרואקטיבית לניהול הבטיחות במקום העבודה, כדי למנוע תאונות עבודה ומחלות מקצוע, לצמצם את הסיכונים ולמלא אחר דרישות החקיקה בנושאי בטיחות ובריאות תעסוקתית. בתקנות נקבעו למחזיק במקום העבודה חובות ברורות הכוללות: הצהרה על מדיניות הבטיחות, אישור התוכנית בחתימתו, מינוי אחראים, קביעת לוח זמנים ליישומה של התוכנית ובקרה על יישומה. המחזיק נדרש להחליט לגבי הקצאת משאבים ליישומה של התוכנית.
תקן ISO 45001
ISO 45001 ארגון התקינה הבינלאומי, התקן בינלאומי החדש לבטיחות ובריאות תעסוקתית, פורסם ב־15 במרץ 2018. קדמו לכך דיונים שנמשכו למעלה מארבע שנים, של נציגים מלמעלה מ־70 מדינות, על הדרך הטובה ביותר לנהל בריאות ובטיחות תעסוקתית בקנה מידה עולמי. ISO 45001 הוא הסטנדרט העולמי הראשון מסוגו, המעניק לארגונים מסגרת מקובלת בעולם לשיפור בריאות ובטיחות העובדים, צמצום הסיכונים במקום העבודה ויצירת תנאי עבודה בריאים ובטוחים יותר.
דרישות התקן 45001:
מטרת התקן החדש היא לעודד מקומות עבודה ברחבי העולם להפוך לבטוחים ובריאים יותר. תקופת המעבר לתקן החדש היא 3 שנים מיום פרסומו.
תקן ISO 45001 משלב בתוכו ומתואם עם התקנים הבאים: תקן מערכת לניהול איכות סביבתי ISO 14001:2015, תקן לניהול מערכת איכות ISO 9001:2015 ותקן 18001 OHSAS. כמו כן, בכתיבת התקן נלקחו בחשבון הנחיות ארגון העבודה הבינלאומי, הסכמים בינלאומיים ותקנים לאומיים שונים.
למעשה, תקן 45001, שמיועד להחליף את התקנים הקודמים, מציין את הסטנדרטים החדשים לתחום HSEQ שכוללים בין היתר שימוש בכלים טכנולוגיים כדוגמת תוכנה ואפליקציה ככלי למטרת השגת היעדים הנדרשים לנושאי בטיחות, גהות ואיכות סביבה.
התפתחות תוכנות HSEQ
חוק החברות, התשנ״ט–1999, כפי שהוא מפורש בשנים האחרונות, מטיל את האחריות בנוגע לנושאי בטיחות, גהות ואיכות הסביבה על בעלי חזקה, כלומר מנהלי החברות ובעלי החברות.
תוכנה לניהול בטיחות, גהות, איכות סביבה אינה מיועדת להחליף את הדרישות החוקיות לפעילות הארגון; וכן אינה באה במקום ממונה הבטיחות ואיכות סביבה, אלא מטרתה לייעל ולתמוך בפעילותם, לבקר ולנהל את הפעילות.
תוכנת HSEQ היא חלק ממשפחת מערכות המידע הניהוליות (באנגלית: Management Information System, או בראשי תיבות, ‚MIS’).
בשונה מתוכנות Enterprise resource planning שהחלו להופיע בשנות ה־90, תוכנות HSEQ החלו להופיע, בעיקר באוסטרליה ובארצות הברית, בעשור הראשון של המאה ה־21.
בחמש השנים האחרונות משנת 2014 ישנה צמיחה בהטמעת תוכנות לניהול בטיחות HSEQ משולבות אפליקציות ייעודיות, וזאת מכיוון שיש חשיבות גדולה ליכולת לדווח מהשטח על תקריות ולנהל ביקורות. הפעילות של ממונה הבטיחות מורכבת מעבודת משרד לצד עבודת שטח, ולכן ההתפתחות הטכנולוגית בתחום הסמארטפונים והטאבלטים הייתה מפתח להתפתחות בנושא תוכנות משולבות אפליקציה HSEQ.
על פי תקנות ארגון הפיקוח על העבודה (ממונים על הבטיחות), תשנ״ו–1996, חובת המעסיק לספק לממונה הבטיחות את כל האמצעים הדרושים לביצוע תפקידיו, ולאפשר לו לבצעם ולוודא כי הוא ממלא תפקידיו. נכון לשנת 2019, כאשר ישנה זמינות לטכנולוגיה, ברור שלא מצפים ממונה הבטיחות לנהל את תפקידו בעזרת דפי נייר; מכך ניתנת פרשנות לתקנה זו לשימוש בתוכנה ואפליקציה לנושא כחלק מחובת המעסיק לספק אמצעים לביצוע תפקידו של ממונה הבטיחות.