cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נחום זולוטוב
ביוגרפיה
בשנת 2011 יצא לאור הספר "נחום זולטוב - אדריכל ומתכנן ערים" מאת האדריכלית טוּלה עמיר. שנה לאחר מכן זכה ב"אות יקיר עמותת האדריכלים". ארכיונו האישי של זולטוב נמסר ברובו לארכיון עזריאלי לאדריכלות. חלקים קטנים מהארכיון נמסרו למרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל ולארכיון אדריכלות ישראל. ב-2019-2020 נערכה תערוכה המוקדשת ליצירתו בארכיון עזריאלי לאדריכלות, מוזיאון תל אביב לאמנות.
זולוטוב נפטר במאי 2014, בגיל 87. נקבר בבית העלמין מנוחה נכונה בכפר סבא. הותיר את אשתו, מרים לבית פיינשטיין, את שתי בנותיו, טלי צוקר ואורית גורי (מוזיקאית), נכדים ונינים.
הספסל האחורי
"הספסל האחורי" הייתה תוכנית טלוויזיה סאטירית בערוץ 2, אשר שודרה על ידי זכיינית השידור רשת. הפורמט כלל שבעה משתתפים, כל אחד מצחיק בתחומו. בסוף כל פינה יכול היה הקהל בתוכנית להצביע למתמודד או לקבוצה המצחיקה ביותר, לדעתם. את התוכנית הנחתה מיה דגן, שכבר השתתפה בתוכנית סאטירה דומה, במועדון לילה.
ממלכת סרביה (1718–1739)
ממלכת סרביה ההבסבורגית (בסרבית: Краљевина Србија / Kraljevina Srbija, בגרמנית: Königreich Serbien, בלטינית: Regnum Serviae) הייתה אחת מהנחלות של המונרכיה ההבסבורגית בין השנים 1718–1739. הממלכה נוצרה מהשטחים מדרום לנהרות סאווה ודנובה, שכללו את שטחי סנג'ק סמדרבו, אשר נכבשו על ידי בית הבסבורג מהאימפריה העות'מאנית בשנת 1717.
היסטוריה
בשנים 1688–1689, במהלך המלחמה הטורקית הגדולה, כבש הצבא ההבסבורגי באופן זמני את רוב השטח של סרביה המודרנית, אך לאחר מכן נאלץ לסגת ממנו. בהסכם קרלוביץ בשנת 1699 הוכרה הסמכות העות'מאנית באזור סרביה, ואילו האזור של באצ'קה והחלק המערבי של סירמיה הוקצו לבית הבסבורג.
מלחמה נוספת התרחשה בשנים 1716–1718, שבה הסרבים הצטרפו בהמוניהם לצד בית הבסבורג. לאחר ניצחונם של ההבסבורגים בשנת 1718 (בעקבות שלום פוז'ארוואץ), ביקשו בית הבסבורג לשלב את סרביה בתוך האימפריה שלהם. הנחלה נקראה באופן רשמי בשם "ממלכת סרביה", משום שהיא לא הייתה חלק של האימפריה הרומית הקדושה או של ממלכת הונגריה. בפועל הממשל של המחוז היה בידיים של המושל הממונה. לא כל השטח המיושב הסרבי שנכבש על ידי בית הבסבורג בשנת 1718 היה כלול בתוך ממלכת סרביה. חלק גדול של הפרובינציה המזרחית היה תחת שליטה מנהלית נפרדת, כמו הבנאט של טמשוואר.
במהלך השלטון ההבסבורגי, הפיק הרוב הסרבי תועלת ממנו בדמות ממשל עצמי, כולל מיליציה אוטונומית, אינטגרציה כלכלית עם המונרכיה ההבסבורגית — רפורמות אלו תרמו לצמיחה של מעמד הביניים הסרבי, והמשיך על ידי העות'מאנים במה שכונה "האינטרס של חוק וסדר". האוכלוסייה של סרביה גדלה במהירות מ-270,000 ל-400,000, אולם הירידה בכוחו של בית הבסבורג באזור, עוררו את ההגירה הגדולה השנייה של הסרבים (1737–1739).
אחרי חידוש המלחמה האוסטרו-העות'מאנית (1737–1739), איבדה המונרכיה ההבסבורגית את כל השטחים שמדרום לנהרות סבא והדנובה, כולל את כל שטחה של ממלכת סרביה, עם זאת, הצליח בית הבסבורג לשמור בידיו את הבנאט של טמשוואר. הקץ של שלטון בית הבסבורג הביא להגירה הסרבית הגדולה השנייה (1737–1739).
הממשלה
סרביה נשלטה במשותף על ידי מועצת המלחמה האוליקית ובית המלוכה, והייתה כפופה לממשל צבאי מקומי.
המיליציה הסרבית
בעקבות שלום פוז'ארוואץ (1718), בית הבסבורג הקים את ממלכת סרביה ומינה את קאדר הפיקוד הראשון של המיליציה הלאומית הסרבית, אשר הורכב משני אובור-קפיטנים, עשרה קפיטנים, שני סגנים, ומיור אחד. האובור-קפיטנים היו ווק איסקוביץ' "Crnobarac" וסטנישה מרקוביץ' "Mlatišuma". במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739), המיליציה הסרבית הייתה מחולק ל-18 פלוגות בארבע קבוצות.
דמוגרפיה
תקנה מ-1720 קבעה כי בלגרד תיושב בעיקר על ידי גרמנים קתולים, בעוד הסרבים יחיו מחוץ לחומות העיר ב"אזור הרסקיאני". ההערכה היא כי האוכלוסייה בבלגרד בשנות ה-20 של המאה ה-18 לא עלתה על 20,000. האוכלוסייה בסרביה גדלה במהירות מ-270,000 ל-400,000, אולם היחלשותו של הכוח ההבסבורגי באזור הביאה להגירה הסרבית הגדולה השנייה (1737-39).
לאחר מכן
אף על פי שהשלטון ההבסבורגי על החלק הזה של סרביה היה קצר-ימים, התודעה על ישות פוליטית נפרדת הושארה מאחור על ידי ההבסבורגים, כך שהתושבים המקומיים לא קיבלו עוד את השלטון העות'מאני, מה שהוביל למרד הגבולות של קוצ'ה בשנת 1788 ולמרד הסרבי הראשון בשנת 1804, שהסתיים במיגור השלטון העות'מאני הישיר על חלק זה של סרביה של ימינו.
התזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק
התזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק (בדנית: DR Radiosymfoniorkestret) היא התזמורת הסימפונית הראשית של תאגיד השידור הדני והיא התזמורת הסימפונית הגדולה והנודעת ביותר של דנמרק.
נוסדה בשנת 1925 ומכך נובע שהיא בין תזמורות הרדיו הוותיקות ביותר בעולם. שני מוזיקאים ידועי שם, המנצחים פריץ בוש וניקולאי מאלקו, הניחו את היסודות למסורת המוזיקלית של התזמורת.
היסטוריה
ראשיתה של התזמורת בזמר אמיל הולם, שהביע את רצונו לייסד תזמורת סימפונית מלאה בדנמרק. יחד עם עמיתיו המוזיקאים אוטו פסל, רודולף דיטץ מאן ופולמר ינסן, ייסד את התזמורת בשנת 1925. עם 11 נגנים בהרכב והמנצח לאוני גרנדל בעמדת הנהגה, אף כי ללא תואר רשמי. תוך שנה צמחה התזמורת ל-30 נגנים. הקונצרט הפומבי הראשון שלה התקיים בשנת 1927, ובשנת 1928 החלה התזמורת להופיע בקונצרטים שבועיים. בשנת 1930 גייס הולם את ניקולאי מאלקו לתפקיד ראשי דומה לזה של גרנדל כמנצח התזמורת, אם כי גם הפעם ללא תואר רשמי. הקונצרטים הראשונים התקיימו בבניין אקסלבורג. בשנת 1931 החלה התזמורת להופיע בקונצרטים באולם "סטארקאסן" של התיאטרון הדני המלכותי. פריץ בוש, שיצא לגלות מגרמניה הנאצית בשנות ה-30', הרבה לעבוד עם התזמורת במקביל למאלקו, אם כי גם במקרה זה, ללא תואר רשמי. עד שנת 1948 הרחיבה התזמורת את שורותיה ל-92 נגנים.
המנצח הראשון שנשא בתואר הרשמי מנצח ראשי היה הרברט בלומסטדט, מ-1967 עד 1977. הקלטותיו עם התזמורת כללו יצירות סימפוניות של קרל נילסן.
בלומסטדט נושא כיום בתואר "מנצח כבוד" (æresdirigent) של התזמורת הסימפונית של דנמרק. המנצח הראשי השני, אחרי הפסקה של 9 שנים, היה למברטו גארדלי, בשנים 1986–1988. תומאס דאוסגור, שהיה המנצח הראשי האורח של תזמורת דנמרק מ-2001 עד 2004, היה למנצח ראשי בשנת 2004, המנצח הדני הראשון שהחזיק בתואר זה. באוקטובר 2009, בחר דאוסגור לסיים את תפקידו כמנצח ראשי בתזמורת בסיום עונת 2010–2011 ולקבל את התואר "מנצח כבוד". מנצחים ראשיים אורחים בעבר, מלבד דאוסגור, היו יורי טמירקאנוב, מיכאל שונוונדט ודמיטרי קיטאיינקו.
בשנת 2010 הודיעה על סרן נילס אייכברג כמלחין הבית הראשון שלה.
הקלטות
התזמורת הוציאה הקלטות מסחריות בחברות כגון דה קאפו וצ'אנדוס, שכללו מוזיקה מאת מלחינים דניים כמו אוגוסט אנה ("מוכרת הגפרורים הקטנה") נילס גאדה (סימפוניות מס' 3 ו-6) ועוד.
שפמנון (סוג)
שפמנון (שם מדעי: Clarias) הוא סוג של דג מים מתוקים ממשפחת השפמנוניים. מלבד סוג זה, רוב הדגים האחרים בסדרת השפמנונאים הגדולה מכונים "שפמנונים".
מאפיינים
גופו של השפמנון צר וארוך ויש לו סנפיר גב ארוך, המשווה לו מראה של צלופח. עורו חלק וחסר קשקשים, ראשו פחוס ופיו הרחב מכיל שיניים. סביב פיו מצויים 8 בינים ארוכים הדומים לשפם ומכאן שמו (נון בארמית פירושו דג). דגי השפמנון נפוצים ברחבי העולם, בעיקר באגמים, נהרות וביצות.
השפמנונים רובצים על קרקעית מקור המים בו הם חיים ובעזרת הבינים הרגישים שלהם, הם מגלים את מזונם, הכולל דגים קטנים, דו-חיים, רכיכות וסרטנים. ביכולתם לשהות זמן רב מחוץ למים ולהישאר בחיים, בזכות מערכת נשימה גדולה, המורכבת מקשתות זימים המסוגלות להתאים את עצמן לתנאים שונים. שפמנון מהלך (Clarias batrachus) ושפמנון מקרוצפלוס המצוים בדרום-מזרח אסיה, יכול לזחול על קרקע יבשה באמצעות סנפירי החזה שלו בתנועות מפותלות. הוא עושה זאת על מנת למצוא מזון או להחליף מקום מחיה ונשאר בחיים כל עוד גופו נשאר לח. ישנם גם מינים המותאמים למערות כמו שפמנון מערות זהוב שמצוי בסכנת הכחדה חמורה.
בישראל קיים המין שפמנון מצוי (Clarias gariepinus) במרכז ובצפון הארץ בכנרת, אגם החולה, בנחל הירקון, בכל נחלי האיתן והביצות, בחלק ניכר מבריכות החימצון, תעלות המים, מאגרי מי ההשקיה, האגמים המלאכותיים ואפילו בביוב. אחד מנחלי רמת הגולן נקרא שפמנון, על שם דג זה.
לידת ישו
לידת ישו מתוארת בכתבי הברית החדשה, ובעיקר בבשורות של מתי ושל לוקאס ובבשורות האפוקריפיות. על פי המסורת הנוצרית תאריך הולדתו של ישו הוא 25 בדצמבר (חג המולד). שנת הולדתו היא בין 6 ל-4 לפנה"ס.
במקורות
על סמך הכתוב במקורות הנוצריים, התגבשה האמונה הנוצרית בעיבור ללא חטא, ובכך שהבשורה למרים היא תחילת המימוש של ישו בגוף אנושי.
בברית החדשה
בתקופת שלטונו של הורדוס נמסרה נבואה לפיה באותה השנה ייוולד בן זכר שיביא לסיום מלכותו. לאור כך כבר באותה השנה הוציא הורדוס צו מוות לכל ילד זכר שנולד בתחומי שלטונו באותו פרק זמן. מסופר שיוסף, מרים וישו התינוק ברחו למצרים כדי להנצל מגזירת המות הזו.
הבשורה על-פי מתי בפרק א פסוקים 18–23, מספרת את סיפור התעברותה של מרים והחלטתו של יוסף הקדוש להישאר מאורס לה. בהמשך מכיר יוסף בבן הנולד כבנו.
הבשורה על-פי לוקאס משלבת את סיפור לידתו של ישו עם זו של יוחנן המטביל, ומספרת על הביקור שערכה מרים אצל בת-דודתה אלישבע, אמו של יוחנן, ומוסיפה את סגידת הרועים (פרק ב, 8-20). בהמשך מספר לוקאס על טקס ברית המילה של ישו, ובהמשך על עלייה לירושלים לפדיון הבן ולהקרבת קורבן כנהוג לגבי בן בכור (ספר שמות יג,יא-טו).
תוספות על פי הפרוטואוונגליון של יעקב
הפרוטואוונגליון על-פי יעקב מוסיף את תולדות מרים, אם ישו, ואת סיפור נישואיה ליוסף. לפי מקור זה, מלאך התגלה למרים בת ה-16 ובישר לה על הריונה הצפוי ולידת ישו. מרים חזרה מביקורה אצל אלישבע כשהריונה מובחן, והכוהן הגדול העמיד אותה ואת יוסף במבחן המים המאררים ממנו היא יצאה זכאית. בעת שהיו יוסף ומרים בדרכם לבית לחם אחזו צירי לידה את מרים, ויוסף הכניס אותה למערה (שענן כיסה את פתחה מיד אחרי שנכנסו אליה) וקרא למיילדת עבריה. עם לידתו של ישו פרץ אור מהמערה ובישר על לידתו. אישה בשם שלומית סירבה להאמין בלידת בתולין ובדקה את מרים על ידי החדרת אצבע ונוכחה לדעת כי אכן מרים נותרה בתולה.
ביהדות
יש שטענו שכצער על לידתו נקבע צום תשעה בטבת והדבר הוסתר מפחד הנוצרים.
פול סיניאק
פול ויקטור ז'ול סיניאק (בצרפתית: Paul Victor Jules Signac; ) היה צייר נאו-אימפרסיוניסטי צרפתי שפיתח בשיתוף עם ז'ורז' סרה את הסגנון הפוינטיליסטי.
ביוגרפיה
סיניאק, יליד פריז, למד בצעירותו ארכיטקטורה עד שהחליט בגיל 18 להמשיך כצייר. סיניאק סייר בחופים שונים באירופה וצייר את הנופים שראה, ולקראת סוף ימיו החל לצייר ערים שונות בצרפת.
ב-1884 פגש סיניאק את קלוד מונה ואת ז'ורז' סרה. הוא נדהם מסגנון העבודה השיטתי של סרה ומהתאוריה על הצבעים שאימץ, והפך לתומך נאמן של סרה. כתוצאה מהשפעתו, עזב סיניאק את סגנון הציור האימפרסיוניסטי והחל לצייר בסגנון הדומה לסגנונו של סרה, שמאוחר יותר נקרא נאו-אימפרסיוניזם.
בחלק גדול מעבודותיו צייר את חופי צרפת תוך התמקדות עמוקה במים. בכל קיץ, היה סיניאק עוזב את פריז ונוסע לדרום צרפת. במרץ 1889 ביקר סיניאק את וינסנט ואן גוך בארל. שנה לאחר מכן ביקר בג'נובה, בפירנצה ובנאפולי.
כתיבה
סיניאק הוא כותב חשוב של תיאוריית האמנות. בכתביו עסק בין השאר בנאו-אימפרסיוניזם. חלק מכתביו לא יצאו לאור.
סיניאק היה אנרכיסט, בדומה לחבריו פליקס פנאון וקאמי פיסארו.
פרוספקציה
פְּרוֹסְפֶקְצְיָה היא, השלב הראשון בניתוח גאולוגי של תא שטח חדש, בו מתבצע חיפוש פיזי אחר מינרלים, מאובנים, מתכות יקרות ומחצבים נוספים.
פרוספקציה היא גרסה מדודה ומצומצמת של התהליך המלא של חיפוש אחר מינרלים, שלרוב מתבצע באופן מאורגן ומצריך מאמצים ומשאבים רבים המוקדשים אליו על ידי חברות מסחריות גדולות המחפשות אחר מחצבים.
בניגוד לדרך המסחרית, פרוספקציה נעשית לרוב בהליכה או ברכיבה על סוס וכוללת פעולות של סינון בעזרת קערה וכלים מתאימים, וביצוע מחקר אחר מחשוף הסלעים (החלקים החשופים של הסלעים) במטרה למצוא סימן לקיום מינרלים.
שיטות היסטוריות
השיטות המסורתיות כוללות סריקה בכפרים, קרקעית נחלים, קווי רכס וגבעות, לרוב בהישענות על הידיים והברכיים תוך חיפוש אחר סימני מינרלים במחשופי סלעים.
ברגע שיש היתכנות לקיום מינרלים באזור, מיד מתחילה העבודה האינטנסיבית הכוללת אתי חפירה, מסננות, תעלות מים וסכרים.
במקרה של זהב, זרמי המים יועברו דרך כלים מתאימים, בהם יתבצע תהליך של סינון בו המים יאפשרו לזהב (הכבד) לשקוע ולשאר העפר והחול לצוף ולהישפך חזרה אל הנהר, מה שיאפשר לאסוף את הזהב שנשאר.
במקרה של מתכות זולות, תבוצע פעולת החציבה בידיים בה תופרד המתכת מהסלע.
My Life II... The Journey Continues (Act 1)
(בעברית: החיים שלי 2...המסע ממשיך (חלק 1)) הוא אלבומה העשירי של הזמרת מרי ג'יי בלייג' אשר שוחרר ב-21 בנובמבר 2011 על ידי גפן רקורדס ו-Matriarch Records.
רקע
שם האלבום הוא אזכור לאלבומה השני של בלייג' My Life. מבחינה לירית בדומה לאלבום הקודם גם אלבום זה עוסק באירועים אשר חוותה בלייג' במהלך חייה שקשורים לנושאים כמו מאבקים אישיים, שברון לב, וכוח תוך שיקוף של צמיחה והתפתחות שחוותה מאז שחרור אלבומה השני.
הקלטות האלבום החלו ב-2010 והמשיכו לתוך 2011 באולפני הקלטות בניו יורק ולוס אנג'לס. על האלבום עבדה בלייג' עם מספר מפיקים ביניהם דנג'ה, רודני ג'רקינס, ג'ים ג'ונסין וכולי.
הצלחה מסחרית וביקורת
עם יציאתו, האלבום קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים. מבחינה מסחרית האלבום הגיע למקום ה-5 בשיאו בארצות הברית ומכר בשבוע הראשון ליציאתו 156 אלף עותקים יותר מכל שבוע אחר. בסופו של דבר האלבום הגיע למעמד זהב והיה לאלבום ה-R&B הנמכר ביותר לשנת 2012 במדינה. נכון למרץ 2012 האלבום מכר 763 אלף עותקים במדינה.
מנחם עזריה מפאנו
רבי מנחם עזריה מפאנו, המכונה גם עמנואל דה-פאנו או בקיצור: הרמ"ע מפאנו (ה'ש"ח - ד' באב ה'ש"ף; 1548 - 3 באוגוסט 1620) היה רב, פוסק ומקובל. נחשב לגדול המקובלים באיטליה.
תולדות חייו
מנחם עזריה מפאנו נולד בעיר בולוניה שבאיטליה. מוצא משפחתו היה מהעיר פאנו (Fano) - עיר קטנה ליד פזארו (Pesaro) במחוז מארקה, בו ישבו יהודים כבר במאה ה-14, ובשנת 1542 הגיעו אליה יהודים נוספים מסיציליה. אביו, רבי יצחק ברכיה, היה ממיוחסי העיר ומיקיריה. מנחם עזריה נישא לרחל, בתו של ר' יצחק פואה ממנטובה, מגדולי רבני איטליה באותה עת.
אחרי שלמד תלמוד והלכות, בין השאר מפי רבי משה פרובינצאלו, שקד על לימוד הקבלה, בהם הושפע בעיקר מרבו, רבי עזרא מפאנו ממנטובה (כפי שהוא מציין בהקדמה לספרו פלח הרימון: "זכות מורי הר"ר עזרא נרו איש מנטובה וצדקתו לעולם תעמוד שהכניסני מנעורי לחצר גינת ביתן החכמה החביבה הזאת"), וכן מרבי משה קורדובירו, מרבי ישראל סרוק מצפת, ומרבי ישמעאל חנינא בן מרדכי מוולמונטונה (Valmontone).
בצעירותו למד בוונציה, עם חכמי העיר ומקובליה. בסביבות גיל שלושים הוא התחיל להתפרסם, ובשנת של"ד (1574) מינה אותו רבי יוסף קארו לפקח על הדפסת ספרו "כסף משנה".
הרמ"ע מפאנו תואר כראש ישיבה אליו נוהרים רבים בעיר רג'ו אמיליה שבה הייתה קהילה יהודית חשובה. מהעיר רג'ו עבר לעיר חותנו, מנטובה. בין היתר שימש הרב מנחם כפטרון לפילוסוף, הרופא והמקובל ר' אברהם בן חנניה יגל, העסיקו כמורה בביתו והתכתב עמו לאחר מכן.
גם במנטובה הקים הרמ"ע מפאנו ישיבה גדולה, והוא נחשב לאחד מעשיריה. בין תלמידיו הבכירים ניתן למנות את ר' אהרן ברכיה ממודנה, מחבר הספר "מעבר יבוק" ור' יצחק לומברזו מתוניס, מחבר הספר "זרע יצחק". לישיבה זו הגיע ר' ישראל סרוק, מיד ובסמוך לפטירת האר"י ובכך הפכה הישיבה לקו התפר בין קבלת הרמ"ק לתפוצת קבלת האר"י באירופה. הוא נשאר במנטובה לשארית חייו ובה גם נפטר.
פולמוס הזקן
דור אחר רמ"ע התעורר פולמוס הזקן עקב טענה שהעלה אותה לראשונה על הכתב רבי שבתי באר, תלמידו של הרמ"ע, בספרו באר עשק לפיה היה רבי מנחם עזריה מגולח זקן. הרקע לעיסוק בשאלה זו הוא מנהגם הידוע של רבים מיהודי איטליה לגלח את זקנם, בניגוד למנהג היהודי הרווח בשאר הקהילות, דבר שהעלה שאלות הלכתיות ואחרות שעסקו בהן פוסקי זמנם. הרב באר, בתשובה שכתב בעניין זה בה עסק בשאלת הזקן מן הצד ההלכתי והקבלי וטען בין היתר כי לאחר בדיקה וחקירה שעשה אודות מנהגו של הרמ"ע התברר לו כי הרמ"ע נהג "להסתפר בזקנו" בכל ערב שבת. לעדות זו הייתה חשיבות רבה בשל העובדה שהרמ"ע היה ידוע כגדול מקובלי דורו. לעומתו, רבי יוסף אירגאס בספרו דברי יוסף מביא את דברי הרב באר ומתעמת עמו. בין היתר התקיף את חוסר ידיעתו של הרב באר בתורת הקבלה (עובדה שהרב באר הודה בה בעצמו בתשובתו) וסיפר כי בירר אצל המקובל רבי בנימין הכהן ויטאלי אודות דברים אלו, והלה סיפר לו שבעצמו ראה את תמונת הרמ"ע במנטובה "והוא בזקן מלא על כל גדותיו". הרב אירגאס טען שאף מלשון העדות ששמע הרב באר שהיה הרמ"ע "מסתפר בזקנו" אינה טוענת שהיה הרמ"ע מגולח אלא שהיה מספרו. בספר "תולדות רבינו מנחם עזריה מפאנו" (פעטרקוב, תרס"ד) מקדיש המחבר פרק שלם לבירור זה, ומביא בו מקורות שונים המביאים עדויות המוכיחות כי לרמ"ע היה זקן. בין השאר מובאת עדותו של הרב אליהו משה פאניז'יל "שראה את צורת הרמ"ע בישיבת החכם כהר"ר יוסף ירא אבד"ק פירארה אשר באיטליה והוא בג"כ בחתימת זקן מלא". התמונה של הרמ"ע בזקן, כותב המחבר, הגיעה מר' יוסף ירא "ששלח לפקידי ק"ק מנטובה להעתיק על ידי רשומת האור את התמונה מציור קדמון שיש להם".
לעומת זאת, היש"ר מקנדיאה מעיד על הרמ"ע מפאנו שהיה מגולח, וכן החת"ם סופר מביא זאת בתשובותיו, ומסביר שהמקובלים אומרים שחוץ-לארץ "אינה כדאית לקדושת גידול הזקן".
תקנות ופסקים
הוא תיקן תקנות לקהילות יהדות איטליה בענייני התפילות ונוסחיהן. בין השאר, ממנו נתפשט המנהג לקום באשמורת כל יום ולהתפלל סליחות ותחינות - כעדות ר' אהרן ברכיה ממודנה: "ועליו נאמר שהוא בבחרותו התחיל להנהיג בויניציא בק"ק איטליאני יצ"ו לקום באשמורות ואחריהם החזיקו הרבה יחידים מקהלות איטליה ישמרם ה' ותקבל תפילתם ברחמים".
אחד המנהגים הבולטים המיוחסים אליו הוא הנחת תפילין בשעת תפילת המנחה (לקראת ערב), בצומות י"ז בתמוז, י' בטבת, וצום גדליה. למעשה הרמ"ע אישר הנחת תפילין במהלך היום כולו, ובמיוחד בשעת תפילת המנחה, בכל ימות החול של השנה, וכהמשך למנהג המצוי בימיו. גם הרשאה זו נתפסה כ'מנהג הרמ"ע מפאנו' - והונהג בידי יחידי סגולה בין הפרושים, וכן בין חלק מהחסידים.
ספריו
הרמ"ע מפאנו כתב כשלושים ספרים העוסקים בהלכה ובקבלה:
פסקיו משוקעים בספרות הפסק בדורות שאחריו, וה"מגן אברהם" על השולחן ערוך מרבה לצטטו.
ספר כנפי יונה
הספר כנפי יונה המכיל כוונות התפילות, רמזים ויחודים, גלגולי נשמות, נדפס על ידי הרמ"ע מפאנו ויוחס אליו. החיד"א מפקפק בייחוס הספר לרמ"ע מפאנו. מאיר בניהו טוען כי הספר חובר למעשה על ידי תלמידי האר"י רבי ישראל סרוק ורבי משה יונה.
הספר נדפס עם ביאור מאת הרב ירוחם מאיר ליינר בשם "מאיר עין".
אלכסנדר צ'רנין
ביוגרפיה
אלכסנדר צ'רנין נולד בחרקוב. בשנת 1979 באליפות העולם לנוער הוא סיים במקום השני. הוא זכה באליפות אירופה לנוער של שנת 1980. החל משנת 1985 הוא היה משתתף באליפות ברית המועצות בשחמט ובשנת 1985 זכה במקום השני (ניצח את מיכאיל גורביץ' לאחר משחק נוסף). בשנת 1985 צ'רנין השתתף בתחרות בינאזורית (שלב מתקדם של העפלה למשחק על התואר מול אלוף העולם) וסיים אותו במקומות 4–5. כתוצאה מכך הוא העפיל לתחרות המועמדים אותה סיים במקומות 8–9.
בשנת 1985 הוענקה לצ'רנין דרגת רב אמן.
צ'רנוב היה חבר בנבחרת ברית המועצות שזכתה באליפות העולם בשחמט לנבחרות בשנת 1985 (זכה גם במדליה אישית). בשנות ה-80 של המאה ה-20 צ'רנין ניצח במספר תחרויות בינלאומיות. בשנת 1990 הוא ניצח בתחרות השחמט בדורטמונד.
לאחר התפרקות ברית המועצות צ'רנין היגר להונגריה. הוא היה חבר נבחרת הונגריה באולימפיאדת השחמט ובאליפות אירופה לנבחרות. צ'רנין זכה גם באליפות הונגריה בשחמט.
החל מתחילת המאה ה-21 צ'רנין מתרכז בעיקר מאימון, בין תלמידיו היה פביאנו קרואנה.
צ'רנין כתב מספר ספרי שחמט (בחלקו תוך שיתוף פעולה עם לב אלבורט).
אלכסנדר צ'רנין באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1994 ל-1996 השתתף צ'רנין ב-2 אולימפיאדות שחמט:
יוסי ארצי
יוסי ארצי (נולד ב-1 בדצמבר 1973) הוא במאי ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
יוסי ארצי נולד וגדל בכפר סבא, בגיל שש עד עשר, גר עם משפחתו בבוגוטה, קולומביה, שם היה אביו במשלחת ישראלית מטעם התעשייה האווירית. בהיותו בן 22 ארצי עבר להתגורר בתל אביב, בה הוא חי מאז. בתום שירותו הצבאי התחבר לקבוצה של אנשי קולנוע ובמשך שנתיים עשה ביחד איתם סרטים קצרים. הוא בוגר תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. בתום לימודיו, לימד במשך שלוש שנים באוניברסיטת תל אביב.
סרט הגמר שלו בחוג הנ"ל היה 'אינקוגניטו', (42 דקות). זהו סרט עלילתי אותו כתב וביים יחד עם אורן זסלבסקי. הסרט, שארצי היה הצלם שלו, צולם בשלושה פורמטים שונים – סופר 16 מ"מ, 8 מ"מ ווידאו. הסיפור הוא על אדם (אורן זסלבסקי) שמתעורר באמצע הלילה ומגלה שהוא קשור באזיקים לעמוד. זהו סיפור קפקאי, במהלכו יש לאדם הבזקי תודעה ולקראת סוף הסרט הוא מתחיל להבין כיצד הוא הגיע למצב הזה. באותו לילה מבקרות אותו דמויות שונות, אחת מהן משחק אוהד קנולר. הסרט צולם במהלך 14 לילות במתחם שוק הפשפשים (יפו) כשעוד היה חצי נטוש. 'אינקוגניטו' הוקרן במשך חודשיים בהקרנת חצות בסינמטק תל אביב ובשאר הסינמטקים בארץ. הסרט זכה בפרס איגוד המבקרים בפסטיבל ברנו-צ'כיה ובפרס מיקי אלבין על התסריט.
ארצי עבד בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה בתפקידים שונים כגון עוזר במאי, מפיק בפועל ומנהל לוקיישן. בין הסרטים בהם עבד היו "אליס" בבימוי דנה גולדברג, "עיניים פקוחות" בבימוי חיים טבקמן, "השוטר" בבימוי נדב לפיד, ו"התגנבות יחידים" בבימוי דובר קוסאשווילי.
הוא ביים את הפרק 'בר הופמן 15' (14 דקות) ל"בתים בעיר", סדרה תיעודית ששודרה בערוץ שמונה. הפרק מספר על שני טיפוסים מיוחדים במושבה הגרמנית בתל אביב.
הוא ביים את 'ליסה ומיכאל' (28 דקות, 2011). סרט התבגרות המבוסס על חוויותיו כילד ישראלי בקולומביה. העלילה מספרת על שני ילדים שבורחים מבית הספר ואירוע דרמטי אחד קושר ביניהם.
ארצי כתב וערך את התסריט לסרט התיעודי 'בעין הסערה' (68 דקות, 2012) בבימוי שלי חרמון. העלילה מספרת על ישראלי, רמי אלחנן, שבתו נהרגה בפיגוע בירושלים ופלסטיני, באסם ארמין, שבתו נהרגה מירי חיילי צה"ל. הם נפגשים ומגישים ביחד תוכנית רדיו. הסרט זכה במלגת סאנדנס, שודר בטלוויזיה הצרפתית והספרדית וזכה בפרסים בפסטיבלים שונים כגון DocMiami וJapan Foundation Prize.
ארצי היה פעיל בארגון 'קו סיוע לעובדי חוץ' שנתן מענה לבעיות של עובדים זרים ופליטים בישראל. הוא עובד כרגע על סרט עלילתי באורך מלא ששמו 'אינני מכיר את האיש הזר' אשר פותח במסגרת חממת תסריטים בחיפה אליה התקבל. התסריט מספר על בעל מפעל יהודי מעורער ומשורר פלסטיני גולה שיוצאים לחפש משאית ברזל גנובה בדרום הר חברון. מפיק הסרט הוא טוני קופטי, אחיו של סכנדר קובטי (עג'מי).
ג'ו-און: הקללה האחרונה
ג'ו-און: הקללה האחרונה (ביפנית: ) הוא סרט אימה יפני שעלה לאקרנים בשנת 2015 ומשמש כסרט האחד עשר בסדרת הסרטים "ג'ו-און". הסרט הוא המשך ישיר לסרט "ג'ו-און: תחילתו של הסוף" ונכתב ובוים בשיתוף פעולה בין הבמאי מאסאיוקי אוצ'יאיי לבין טאקאשי איצ'ס. הסרט עלה לאקרנים ב-20 ביוני 2015
עלילה
העלילה המוצגת בסרט אינה ליניארית, אך פה היא תוצג לפי הסדר.
ראו האסגאווה היא תלמידת תיכון החיה עם אמה החד הורית מאקי (אחותו של טאקאו סא'אקי), מתבשרת שבן דודה טושיו סא'אקי עומד לעבור לגור איתן לאחר שאיבד את הוריו. מאז שטושיו עבר להתגורר בבית, דברים מוזרים מתרחשים, וראו ומאקי מתחילות להירדף על ידי קיאקו, אמו של טושיו. חברתה של ריו, מידורי (אחותה הצעירה של יאווי, אחת מקורבנות הקללה מהסרט הקודם) הולכת לבלות לבדה בחדר קריוקי כשלפתע רוחה של אחותה ורוחו של טושיו הורגות אותה שם. מדוקה, אחת החברות של ראו מחפשת ברשת האינטרנט מידע על מה שקרה למשפחתו של טושיו ולאחר שהיא שולחת את המידע לראו, רוחו של טושיו הורגת אותה.
ראו ומאקי מתגנבות לחדרו של טושיו ופוגשות שם ברוחו שלו וברוחה של קיאקו. מבינה שהרוחות לעולם לא יניחו לה לנפשה, מאקי רצה למטבח בחיפוש אחר סכין כדי להגן על עצמה ונהרגת על ידי קיאקו. ראו, שרוצה לנקום את מות אמה עולה לחדר במטרה לתקוף את קיאקו וטושיו, אך קיאקו הורגת גם אותה בעזרת שבירת הגב שלה.
בזמן הזה, מאי שונו, עובדת בבית מלון מודאגת לאחר שאחותה יוי (גיבורת הסרט הקודם) נעלמת במסתוריות. מאי פוגשת ברוחה של יוי שמזהירה אותה מפני טושיו ומקבלת הודעה קולית בה נשמעים חרחורי הגסיסה של קיאקו. מאי משיגה את חפציה של יוי ובעזרת לוח הפגישות שלה מצליחה למצוא את כתובתו של טושיו. בהגיעה לבית, מאי מגלה שהבית נהרס על ידי קאיסוקה טאקאדה, שאיבד את אשתו וגיסתו (אהוי) לקללה. מאי משיגה מקאיסוקה את כתובה של ראו, אך מגלה שהבית ריק. בן זוגה של מאי, סוטה קיטאמורה הוא מאבטח בתחנת רכבת ביפן הפוגש ילדה חולה סופנית בעלת כוחות טלפתיים בשם אנה וחווה בעזרתה חזיון לפיו אנה היא האדם היחיד שתיקשר עם רוחו של טושיו ולא מצא את מותו. סוטה חוזר לביתו של טושיו, אך מותקף על ידי רוחו של טושיו וניצל. סוטה הופך לפרנואיד בעקבות הקללה ולבסוף נהרג על ידי רוחה של קיאקו בביתו.
מאי מחליטה להביס את הקללה והולכת לביתה של ראו, שם היא פוגשת ברוחותיהן של ראו ומאקי, המסבירות לה שאנה החולה הייתה בעצם טושיו כל הזמן. מתברר לצופים שרוחו של טושיו יאמאגה השתלטה על גופו של טושיו סא'אקי ולאחר מכן, במאבק עם סוטה, טושיו נהרג בשנית ורוחו השתלטה על גופתה של אנה. מאי מבחינה ברוחו של טושיו עוזבת את גופה של אנה ומנסה לברוח, אך מותקפת על ידי קיאקו. קיאקו לפתע משנה את צורתה ליוי ומסבירה למאי שהקללה לעולם לא תסתיים. בסוף הסרט מאי נהרגת על ידי רוחה של קיאקו בזמן שטושיו צופה במתרחש.
מנסור
מנסור (منصور) או "מנצור" הוא שם שמקורו בערבית ופירושו "מנצח (בעזרת האל)". {{פירושונים|
ראו גם
}}
פלשתים
הפְּלִשְׁתִּים היו עם קדום שישב באזור מישור החוף הדרומי של ארץ כנען, בין המאה ה-12 לפנה"ס עד 604 לפנה"ס, אז הגלה אותם נבוכדנצר למסופוטמיה. בהקשרים מאוחרים יותר נקרא אזור מגוריהם "פלשת" (בתנ"ך מוזכרת כ"ארץ פלשתים"). מוצאם שנוי במחלוקת, אך ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על קשרים קדומים עם התרבות היוונית המיקנית.
אטימולוגיה
המצרים, עוד במאה ה-11 לפנה"ס, (בתקופת סוף ספר שופטים וספר שמואל) כשמנו את עמי גויי הים, אשר פעמים רבות משויכים לפלשתים, בפפירוס האריס א, מנו עם בשם PRST ביניהם (במצרית אין הבחנה בין ל' לבין ר'), שנהוג לזהותו עם הפלשתים.
לפי אחת ההשערות, שמם של הפלשתים נגזר מהשורש השמי פ-ל-ש, כלומר מדובר בכינוי גנאי המתאר אותם כפולשים. בתרגום השבעים הם נקראו אלופילי (זרים), דבר שמחזק השערה זו. שמם של הפלשתים בשפתם אינו ידוע, אבל מציג קבוצה שהשתלטה על שטחים בסביבות עזה, כ"כפתורים היוצאים מכפתור". שם נוסף שמופיע בספר שופטים ובספר שמואל לגביהם הוא כינוי הגנאי "ערלים". כינוי זה ניתן לפלשתים, משום שבניגוד לשבטי ישראל ולקבוצות מתוך עמים נוספים באזור (הכנענים, המצרים, האדומים), הפלשתים לא מלו את עורלתם. עם זאת, ב, הכינוי מתייחס לכלל הנכרים, או לגויים – במשמעות של גויי הים שבים התיכון. אפשרות אחרת היא שהשם "פלשתים" הוא שיבוש של "פלסגים", ביוונית Πελασγοί, שפירושו "אנשי האיים" (בהתאם להשערה כי מוצאם של הפלשתים מהעמים שגרו באיי הים האגאי – ר' מטה)
סיפורי האבות במקרא
במקרא מוזכרים הפלשתים מספר רב של פעמים, בין השאר בספר בראשית – "ויגר אברהם בארץ פלשתים", או "וילך יצחק אל אבימלך מלך פלשתים גררה". אזכוריהם של הפלשתים בספר בראשית מקדימים את תקופת התיישבותם בארץ לתקופת האבות, ממקמים אותם בנגב סביב עיר בשם "גרר" ולא בשפלת החוף, מציגים אותם כחקלאים או רועי צאן ולא כלוחמים, ומעמידים בראשם מלך בעל שם שמי ("אבימלך") ולא "סרנים".
בספר בראשית העיר גרר והמלך אבימלך הם האזכורים העיקריים לפלשתים. הפלשתים כעם או קבוצה מובחנים אינם מוזכרים בהרחבה בבראשית מעבר לתיאורים אלה. ההתמקדות בספר בראשית היא יותר במפגשיהם של אברהם ויצחק, עם התושבים והשליטים המקומיים, כולל אבימלך, המזוהה כמלך גרר.
זיהוי העיר 'גרר', מקומם של הפלשתים הראשונים, אינו מוחלט. מקובל לאתר את גרר מצפון לעזה, באזור שמכונה כיום נחל גרר. יהודה קיל, בפירושו דעת מקרא, כתב שאזור גרר, בו התיישבו הפלשתים הראשונים, הוא בצפון סיני של היום, באזור השפך של נחל אל עריש. זאת על סמך זיהוי של חמישה מקומות לאורך ואדי אל עריש, ששמם בא מהשורש 'גרר'.
פרופסור יהושע גרינץ, במאמרו 'הפלשתים הראשונים', כתב כי היו מספר גלי הגירה של שבטים פלשתים לכנען. לטענתו, בראש הפלשתים הראשונים, בימי האבות עמד מלך, כמו 'אבימלך מלך פלשתים', אולם בימי שאול ודוד כבר עמדו 'סרנים' בראש הפלשתים. כראיה לדבריו, כבר בשירת הים נכתב "יושבי פלשת", ללא אזכור של מנהיגות כלל כדוגמת "אלופי אדום" או "אילי מואב". גרינץ (מוצאי דורות 99–129) רואה באזכורים אלה עדות להתנחלות קדומה של קבוצה אחרת שכונתה "פלשתים". אך רוב החוקרים סבורים שאזכוריהם של פלשתים בסיפורי האבות הם אנכרוניסטיים (סיפורים המייחסים אירועים מאוחרים יותר לתקופה קדומה).
ספר שופטים
הפלשתים מתוארים כאויב חוזר של בני ישראל בתקופת השופטים. בין הסיפורים שמאזכרים את הפלשתים כעם או דמויות פלשתיות ניתן למצוא את הסיפורים אודות שמשון ושמגר.
סיפורו של שמשון (שופטים יג-טז), שופט ישראלי אגדי, כרוך במפגשיו עם הפלשתים, כולל נישואיו לאישה פלשתית, דלילה, והקרבות שלו נגדם.
שמגר, אחד משופטי ישראל, מתואר כמי שהרג שש מאות פלשתים בעזרת מלמד בקר, כלי חקלאי. "וְאַחֲרָיו הָיָה, שַׁמְגַּר בֶּן-עֲנָת, וַיַּךְ אֶת-פְּלִשְׁתִּים שֵׁשׁ-מֵאוֹת אִישׁ, בְּמַלְמַד הַבָּקָר; וַיּוֹשַׁע גַּם-הוּא, אֶת-יִשְׂרָאֵל." (שופטים ג, לא)
ספר שמואל
הפלשתים שבו את ארון הברית, שנחשב חפץ קדוש עבור בני ישראל. לכידת הארון הובילה לשורה של מכות וצרות עבור הפלשתים עד שהחליטו להחזירו לבני ישראל (שמואל א' פרק ד'-ז').
המפגש המפורסם ביותר הוא הקרב בין דוד לגוליית, בו דוד, רועה צאן צעיר, מביס את הלוחם הפלשתי הענק (שמואל א' י"ז, נ"א). כמלך, המשיך דוד לנהל מלחמות נגד הפלשתים והכניע בהצלחה את השפעתם על שטחי ישראל (שמואל ב' פרק ה', פסוקים יז'-כה').
ספר דברי הימים
בדומה לספרי שמואל ומלכים, ספר דברי הימים מספר את הסכסוכים בין הפלשתים למלכי ישראל השונים, ביניהם שאול, ודוד, ויהורם מלך יהודה.
בדברי הימים פרק י' פסוקים א'-ו' מתואר הקרב הטרגי בין שאול לפלשתים, שהביא למותו של שאול ולמות בניו.
א וּפְלִשְׁתִּים, נִלְחֲמוּ בְיִשְׂרָאֵל; וַיָּנָס אִישׁ-יִשְׂרָאֵל מִפְּנֵי פְלִשְׁתִּים, וַיִּפְּלוּ חֲלָלִים בְּהַר גִּלְבֹּעַ. ב וַיַּדְבְּקוּ פְלִשְׁתִּים, אַחֲרֵי שָׁאוּל וְאַחֲרֵי בָנָיו; וַיַּכּוּ פְלִשְׁתִּים, אֶת-יוֹנָתָן וְאֶת-אֲבִינָדָב וְאֶת-מַלְכִּישׁוּעַ--בְּנֵי שָׁאוּל. ג וַתִּכְבַּד הַמִּלְחָמָה עַל-שָׁאוּל, וַיִּמְצָאֻהוּ הַמּוֹרִים בַּקָּשֶׁת; וַיָּחֶל, מִן-הַיּוֹרִים ד וַיֹּאמֶר שָׁאוּל אֶל-נֹשֵׂא כֵלָיו שְׁלֹף חַרְבְּךָ וְדָקְרֵנִי בָהּ, פֶּן-יָבֹאוּ הָעֲרֵלִים הָאֵלֶּה וְהִתְעַלְּלוּ-בִי, וְלֹא אָבָה נֹשֵׂא כֵלָיו, כִּי יָרֵא מְאֹד;  {ס}  וַיִּקַּח שָׁאוּל אֶת-הַחֶרֶב, וַיִּפֹּל עָלֶיהָ. ה וַיַּרְא נֹשֵׂא-כֵלָיו, כִּי מֵת שָׁאוּל; וַיִּפֹּל גַּם-הוּא עַל-הַחֶרֶב, וַיָּמֹת. {ס}  ו וַיָּמָת שָׁאוּל וּשְׁלֹשֶׁת בָּנָיו, וְכָל-בֵּיתוֹ יַחְדָּו מֵתוּ
בדברי הימים ב' כ"א טז'-יז', מוזכר שבתקופת שלטונו של יהורם ערכו הפלשתים והערבים פשיטות על יהודה ובזזו את בית המלך, ולקחו את נשיו ובניו פרט לבנו הקטן, יהואחז. אירוע זה נתפס כעונש מאלוהים על רשעותו של יהורם.
" טז וַיָּעַר יְהוָה עַל-יְהוֹרָם, אֵת רוּחַ הַפְּלִשְׁתִּים וְהָעַרְבִים, אֲשֶׁר, עַל-יַד כּוּשִׁים.  יז וַיַּעֲלוּ בִיהוּדָה, וַיִּבְקָעוּהָ, וַיִּשְׁבּוּ אֵת כָּל-הָרְכוּשׁ הַנִּמְצָא לְבֵית-הַמֶּלֶךְ, וְגַם-בָּנָיו וְנָשָׁיו; וְלֹא נִשְׁאַר-לוֹ בֵּן, כִּי אִם-יְהוֹאָחָז קְטֹן בָּנָיו. "
מוצאם של הפלשתים
מוצאם של הפלשתים לא ידוע בוודאות. בלוח העמים שבספר בראשית פרק י', נכתב שהפלשתים יצאו מ"כַּסְלֻחִים" שהם מצאצאי מצרים וחם. הפלשתים מוזכרים גם ב ו כמי שמוצאם מכפתור או מהאי כפתור (המזוהה עם האי כרתים או לחלופין עם האי קפריסין). עם זאת, גם האי כרתים מוזכר במפורש כמוצאם במקום אחר במקרא:.
ממצאים ארכאולוגיים שונים מצאו קשר בין התרבות החומרית הפלשתית לתרבות המיקנית של אזור הים האגאי (וייתכן שיש אף דמיון בין כתובת פלשתית שנמצאה לכתב הליניארי). אחת ההשערות היא שמדובר בפלסגים. כיום מקובלת התאוריה כי הפלשתים היו חלק מנדידת גויי הים שפלשו לאזור מזרח הים התיכון בסוף המאה ה-13 לפנה"ס. משנהדפה פלישת גויי הים על ידי מצרים, התיישבו הפלשתים לאורך מזרח הים התיכון בערך באותה התקופה שבה יישבו הישראלים את הרי יהודה והשומרון. כך למשל פפירוס האריס א, המתאר את הישגיו הצבאיים של רעמסס השלישי, מוסר תיאור קצר של תוצאות המלחמה בגויי הים בשנה השמינית למלכותו. על פי המסופר הוביל רעמסס השלישי את גויי הים למצרים, ויישב אותם במבצרים הנקראים על שמו. בפפירוס טוען רעמסס השלישי "מיסיתי את כולם בבגדים ובתבואה מהמחסנים והמתבנים מדי שנה". יש הסבורים כי אותם מבצרים היו למעשה ערים בדרום כנען, הערים שהיו בהמשך חמש ערי פלשתים, שהם: אשקלון, אשדוד, עקרון, עזה וגת.
אם מקבלים את זיהוים של הפלשתים עם חלק מגויי הים, יש להניח כי התיישבותם של הפלשתים בארץ כנען התרחשה במהלך ימי שלטונו של רעמסס השלישי בין השנים 1180 עד 1154 לפנה"ס, בעת משבר תקופת הברונזה המאוחרת. הפלשתים מזוהים עם העם הקרוי PRST במונומנטים המצריים. במסמכים אשוריים מכונה ארץ פלשתים (פלשת) "פאלאשתו" ו"פילישתו". הפלשתים מוזכרים גם באונומסטיקון של אמנופה ביחד עם הת'כר והשרדנה. באונומסטיקון מוזכרות גם הערים אשקלון, אשדוד ועזה.
ערי פלשת בכנען
חמש ערי הפלשתים שהוזכרו בתנ"ך היו: אשדוד, אשקלון, גת, עזה ועקרון, ביחד עם רצועת החוף של דרום מערב כנען, שהייתה בשליטה מצרית עד תום שלטון השושלת ה-19 ב-1185 לפני הספירה. על פי התיאור המקראי ( ומקומות נוספים בספר שופטים ובספר שמואל), חמש ערים אלה נשלטו על ידי חמשת סרני, הפלשתים. הממצאים הארכאולוגיים מצביעים על ערים נוספות. החפירה הארכאולוגית בתל קסילה שבתל אביב תרמה רבות להרחבת הידע על התרבות הפלשתית.
עם חזק זה ביצע מתקפות תכופות נגד שבטי ישראל שישבו בהר ולמעשה הייתה מלחמה מתמדת בין העמים. לעיתים שלטו הפלשתים על כמה משבטי ישראל, במיוחד הדרומיים שבהם, ולעיתים הם הובסו על ידי ישראל. לשיא כוחם הגיעו הפלשתים, על פי המקרא, לקראת סוף מלכות שאול המלך, שאף נהרג עם בניו בקרב עמם בהר הגלבוע.
לפי המסופר בתנ"ך, לאחר הבסתם בידי דוד המלך, איבדו את כוחם וההיסטוריה שלהם היא של ערים עצמאיות, ולא של עם מאוחד. בשנת 604 לפנה"ס כבש והרס נבוכדנצר את ערי פלשת והגלה את תושביהן למסופוטמיה. בתקופה הפרסית, פלשת מיושבת על ידי תושבים עם מאפייני תרבות פיניקיים, וכן קבוצות אחרות מהסביבה.
בכתובות בבליות ופרסיות מהמאות ה-6–5 לפנה"ס מוזכרים אנשים שמוצאם מערי הפלשתים המכונים אשקלונים או אשדודיים היושבים בבבל – ככל הנראה מדובר בגולים פלשתים. לאחר מכן הם כבר מפסיקים להיות מוזכרים וככל הנראה נטמעים באוכלוסייה המקומית.
קאוטוקיינו
קאוטוקיינו (בנורווגית: Kautokeino, בסאמית צפונית: Guovdageainnu (מילולית "דרך מרכז") או Guovdageaidnu (מילולית: "הדרך של המרכז"), בקוונית או פינית: Koutokeino) הוא מטרופולין במחוז טרומס ופינמרק שבנורווגיה.
פלשתים
ערי פלשת בכנען
לפלשתים היה מונופול ארוך על חרשות הברזל, מיומנות שהם רכשו במהלך מסע הכיבושים שלהם באנטוליה.
כתב וכתובות
מתקופת הברזל א, נמצאה כתובת פלשתית שלא פוענחה, שרישומיה מזכירים דמיון לכתב הקיפרו-בינארי שהיה נפוץ בקפריסין בתקופת הברונזה. מממצאים מאוחרים (כמו כתובת עקרון) עולה שהפלשתים אימצו את הכתב הפיניקי כפי שאומץ בממלכות ישראל ויהודה השכנות, בשינויים קלים.
קאוטוקיינו
גאוגרפיה
המטרופולין נמצא בפינמרקסווידה על הגבול עם פינלנד, כשהמטרופולין הפיני ממוקם לדרומו, והמטרופולין הפיני  בדרום מזרח. בנורווגיה, נמצאת ממערב לו, ו בצפון מערב. קאוטוקיינו הוא המטרופולין הגדול ביותר בנורווגיה מבחינת שטחו, כמעט בגודל שני המטרופולינים השניים לו בגודלם ביחד, וכרבע מגודל שטחה של דנמרק. המרכז האדמיניסטרטיבי של המטרופולין הוא הכפר קאוטוקיינו, ונמצאים בו כפרים כגון לאהפולופל ומאסי.
המטרופולין משתרע על 9,707 קמ"ר, והוא הגדול במטרופולינים של נורווגיה.
פלשתים
כתב וכתובות
בשנת 2005 נמצא בתל צפית (גת המקראית) אוסטרקון הנושא כתובת פרוטו-כנענית, המתוארך למאה העשירית לפני הספירה – תחילת המאה התשיעית לפני הספירה.
קבורה
בשנת 2016 נחשף אתר קבורה פלישתי בגן הלאומי באשקלון ובו יותר מ-160 שלדים, כלי נשק, תכשיטים ובקבוקי בושם. בית הקברות מתוארך למאות 11-8 לפני הספירה והתאפיין בקבורה בשוחות להבדיל מהקבורה הנפוצה, קבורה במערות חצובות בסלע.
קאוטוקיינו
אקלים
בקאוטוקיינו אקלים תת-ארקטי עם קיץ קריר עד פושר, וחורף אוך, קר ויבש יחסית. הכפר קאוטוקיינו הוא היישוב הקר ביותר בנורווגיה היבשתית לפי הטמפרטורה הממוצעת. בינואר 1999 נמדדו בו −50.3 °C. שיא חום של 30 °C נמדד ביולי 2018, כאשר באותו חודש, שהיה החם אי פעם, נמדדה טמפרטורה ממוצעת של 18 °C, ושיא יומי ממוצע של 23.6 °C. כמו ברוב נורווגיה, החודש הקר ביותר שנמדד היה בפברואר 1966, עם טמפרטורה ממוצעת של −25.8 °C, שיא יומי ממוצע של −20.7 °C ושפל יומי ממוצע של −32.1 °C. בחודש פברואר באותה שנה שיא החום היה −8.9 °C.
פלשתים
ייצוג בתרבות המערב
פיליסטיניזם הוא מונח בתחומי הידע של הפילוסופיה והאסתטיקה המתאר עמדה חברתית המצדדת באנטי-אינטלקטואליזם, מעריכה בחסר ומתעבת אומנות, יופי, רוחניות ואינטלקט. הכינוי, שהושפע מכך שהפלשתים הצטיירו כבעלי תרבות חומרית בלבד, אומץ בפי דוברי התנועה הרומנטית בגרמניה ועבר לאנגלית בתיווך מסתו של מתיו ארנולד, 'תרבות ואנרכיה'.
קאוטוקיינו
אקלים
קאוטוקיינו נמצא ברמות הארקטיות של מישור הפינמרקסווידה בצפון נורווגיה. במשך חמישה שבועות בקיץ השמש אינה שוקעת, ובמשך שישה שבועות בחורף היא אינה זורחת.
ממוצע המשקעים נע בין 360 מילימטרים ל-424 מילימטרים לשנה, מהכמויות הנמוכות בנורווגיה.
פלשתים
השם "פלשתינה"
לאחר דיכוי מרד בר כוכבא בשנת 135 לספירה, שינו הרומאים את שם הפרובינקיה מ"יהודה" ל"סוריה-פלשתינה". שם זה הופיע לראשונה בכתביו של ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס) והוא נגזר מהשם "פלשת". השם נותר בשימוש בכתביהם של הסופרים היוונים והרומיים ולאחר מכן בכתביהם של אבות הכנסייה במאות הראשונות לספירה.
קאוטוקיינו
אקלים
במהלך הקיץ בדרך כלל נמצאות הטמפרטורות בטווח 10–20 °C. בשילוב עם עשרת אלפים האגמים באזור, מהווה המקום גן עדן ליתושים. לפיכך בקיץ בורחים בני האדם ואיילי הצפון אל החופים. התאריך הממוצע ללילה הקפוא (מתחת לאפס מעלות צלזיוס) האחרון בשנה הוא 31 במאי. התאריך הממוצע ללילה הקפוא הראשון הוא 19 באוגוסט. כך שישנם 79 ימים לא-קפואים בשנה (לפי ממוצע בשנים 1981–2010).
פלשתים
השם "פלשתינה"
השם "פלשתינה" היה מיוחס לארץ ישראל שמשתי גדות נהר הירדן ונותר בשימוש בלשונות האירופיות גם בעת החדשה. לאחר סיום המנדט הבריטי והקמת מדינת ישראל, בשל אי ההבחנה בערבית ובשפות הלועזיות בין השם "פלשתינה" לגרסתו הערבית, "פלסטין", נעשה המושג בשפות הללו לבעל משמעות כפולה: הוא משמש כשמה ההיסטורי של הארץ כולה, אך גם מזוהה כיום עם היישות הערבית הלאומית שהתהוותה בה במאה ה-20.
קאוטוקיינו
אקלים
החורף נמשך מאמצע אוקטובר עד אמצע אפריל, אולם החלק הקשה של החורף נמשך רק בדצמבר עד פברואר. במהלך החלק הקשה של החורף, יכולות הטמפרטורות לצנוח עד ל−40 °C ואף מעבר לכך.
פלשתים
באומנות
שמשון ודלילה:
הקרב בין דוד וגוליית:
קאוטוקיינו
דמוגרפיה
מבחינת כמות האוכלוסייה, הוא נמצא במקום ה-232 מבין המטרופולינים בנורווגיה, עם 2,877 תושבים, וצפיפות אוכלוסין של 0.3 תושבים לקמ"ר. בעשור הראשון של המאה ה-21 אוכלוסייתו הצטמצמה ב-1.3%. שלושת התעשיות המרכזיות בקאוטוקיינו הן רעיית איילי צפון, תעשיית הקולנוע ומערכת החינוך הציבורית. זהו אחד המקומות הקרים ביותר בסקנדינביה.
תחבורה
שדות התעופה הקרובים נמצא ב, כ-140 ק"מ מקאוטוקיינו, וב בפינלנד, כ-90 קילומטרים מקאוטוקיינו. נמצא בתוך הכפר קאוטוקיינו, אך לא מפעיל טיסות מסחריות.
אטימולוגיה
מקור השם הנורווגי Kautokeino ("קאוטוקיינו") הוא בשם הפיני/קווני "Koutokeino" ("קווטוקיינו") שהוא עצמו מגיע מהשם הסאמי הצפוני "Guovdageainnu" ("גוודאגיינו"). מאחר שהמטרופולין שייך למחוז דובר סאמית, גם שמו הרשמי יכול להיכתב בנורווגית (Kautokeino kommune) או בסאמית צפונית (Guovdageainnu suohkan).
משמעות השם הסאמי היא "אמצע הדרך", וייתכן שהוא נובע מכך שקאוטוקיינו נמצאת במרחק שווה מאלטה (ששימשה בעבר כשוק), מקארסואנדו שבשוודיה, מנורדייסה שבטרומס, ומקאראשוק. ישנן גם תיאוריות אחרות לגבי השם, כמו למשל שהוא מצביע על מקום בו גדל צמח גומא מסוים (Carex vesicaria, מסוג כריך).
התחילית Kouto נפוצה גם בשמות מקומות קווניים בנפות ו שבמזרח טרומס ופינמרק, אולם משמעותה שם לא ברורה.
תקופת הקרח
לפני כ-10,500 שנים נסוג הקרח מאזור הכפר קאוטוקיינו. החלק הצפוני של מחוז קאוטוקיינו המודרני היה הראשון לעבור הפשרה, כ-500–800 שנים לפני אזור הכפר. הקרח באזור היבשה נסוג דרומה ונעלם לחלוטין מן הכף הצפוני (צפון סקנדינביה), וממעוזו האחרון בפארק הלאומי סארק בשוודיה, לפני כ-9600 שנים.
תקופת האבן
ביונטוואד'ה (Juntevađđa), כ-10 ק"מ צפונית לקאוטוקיינו, נערכו חפירות ארכאולוגיות בשנת 2018. תוצאות הבדיקה מצביעות על פעילות אנושית באזור שמתוארכת לתקופה המזוליתית, בסביבות 5560-5520 לפנה"ס. בין היתר זוהו שרידי עצמות של אייל הצפון.
בשנים 1550–1751
עד שנת 1751 היה קאוטוקיינו חלק משוודיה.
החומר הכתוב על קאוטוקיינו לפני שנת 1550 הוא מועט. ב-1553 החיל שלטונו של המלך השוודי גוסטב ואסה מיסוי עקבי על הסאמים בקאוטוקיינו, תחת השם "קוותקילה", וישנו רישום רצוף של המס לאורך 55 שנים משנת 1553 עד 1608, מלבד שנת 1565, כמו גם סקירה של האוכלוסייה ורישומים חשבונאיים משנת 1553. לפי ספרו של ההיסטוריון והכומר פיטר לורנץ סמית' מ-1938, בספירת המס של 1553 היו "בכפר הלאפי" (כדבריו. כיום סיאידה) בקאוטוקיינו שמונה אנשים. לפי הערכה של 6 נפשות למשק בית, הוא מעריך את מספר האנשים הכולל בסיאידה של קאוטוקיינו ב-48 אנשים. סמית גם מעריך כי מקור השם קאוטוקיינו בהלחם של מילה הסאמית ל"אוהל גדול" (goahti) למילה הפינית ל"כפר" (kylla). קהילת קאוטוקיינו הייתה ממוקמת סמוך למיקום בו נמצאת כיום כנסיית קאוטוקיינו, באזור בו מצאו ממצאים רצופים מתקופת האבן עד ימינו.
בנוסף לסיאידת קאוטוקיינו, הייתה במטרופולין קאוטוקיינו של היום גם סיאידה בלאהפויאוורי. ב-1553 היו שם לפי ספרי המס שישה אנשים, ולפי ההנחה של סמית' לשישה אנשים במשק בית, האוכלוסייה שם הייתה בסך הכל 36 בני אדם.
הכומר הראשון ששירת בטקס תפילה בקאוטוקיינו היה מאווטורניו (Övertorneå, כיום בפינלנד. בפינית: ), ב-1641. הטקס נערך בבקתת עץ חדשה שנבנתה בהוראת מלך שוודיה קארל התשיעי, והייתה כנראה מבנה העץ הראשון שהוקם בקאוטוקיינו ובפינמרק בכלל. במיקום המקורי של הבקתה נמצא כיום מוזיאון קאוטוקיינו, והבקתה עצמה, שהייתה בנויה מבולי עץ אורן שבעבר צמח שם, שוחזרה בתקופה המודרנית בתוך מבנה המוזיאון.
הסאמים החלו לגור במגורי חורף קבועים בשנות ה-40 של המאה ה-17, בשל הגידול באוכלוסיית האנשים והאיילים.
הכומר הראשון שנעשה לתושב קאוטוקיינו הוא השוודי אמונד איסקסן קוטליוס שחי במאסי בחורף 1674-1675. את מקומו ירש השוודי יוהאנס טונברג שהגיע ממאווטורניו, ואותו החליף אחיו,. עבור טוננסיס נבנה בית כומר, וב-1701 גם החלו בבניית הכנסייה הישנה השל קאוטוקיינו. הכנסייה נחנכה תחת השם "כנסיית קארל הקדוש" ב-11.2.1703, והתקיימה 241 שנים ו-296 ימים עד שנשרפה ב-3.12.1944 על ידי כוחות הכיבוש הנאציים. בעת שריפתה הייתה הכנסייה הפרוטסטנטית הוותיקה ביותר בפינמרק.
בשנים 1751–1939
ב-1752 תושב הקבע היחיד הרשום בקאוטוקיינו היא רועה הצאן יוהאן ביורקמן (Johan Björkman). בשנת 1756 תועד כי במתחם הכנסייה חיות שלוש משפחות של תושבי קבע ובראשם: מאץ הנדרסון הטה (Matz Hinderson Hetta), מצלצל הפעמון מישל אנדרסון קמי (Michel Andersson Kemi) ואולף אנדרסון טורנסיס (Olaff Andresson Torenensis). הסאמים האחרים באזור קאוטוקיינו היו נוודים ונעו בעקבות האיילים.
בשנים 1837–1851 היה קאוטוקיינו חלק ממטרופולין.
מרד קאוטוקיינו ב-1852
בשנת 1852 תקפה קבוצת סאמים מורדים את נציגי המדינה הנורווגית באירוע שזכה לכינוי "מרד קאוטוקיינו", בתקיפה נהרגו השוטר והסוחר המקומיים, והמורדים הצליפו בכומר. המורדים נעצרו בידי סאמים אחרים, בקרב במהלכו נהרגו שניים מהמורדים. שניים ממנהיגי המורדים, ו, הוצאו להורג מאוחר יותר בעריפה. על אף שהיו עוד כמה תגובות אלימות של הסאמים למדיניות הניצול של הממשלה הנורווגית, המרד נחשב למאורע חסר תקדים. התנגשויות אחרות בין האינטרסים הסאמיים לבין האוכלוסייה הנורווגית בכללה לא הובילו מעולם לאובדן חיי אדם. בתקופה שלאחר המרד התחזקה מגמת התערבבות של העם הסאמי באוכלוסייה הנורווגית.
ב-1854 נבנתה חוות השוטר המקומי, שהכילה גם בית סוהר. בשנים 1852–1856 שימש כשוטר, בשנים 1856–1874 שימש  כשוטר, וב-1874–1885 שימש בתפקיד.
עדויות של יוהאן טורי על הסאמים של קאוטוקיינו
בסביבות 1880 היגר יוהאן טורי, הסופר הסאמי הראשון, עם משפחתו מקאוטוקיינו לצפון שוודיה. בספרו muitalus sámiid birra מציין טורי שהסאמים של קאוטוקיינו היו טכניקות רעיית איילים טובות בהרבה מאלו של הסאמים בשוודיה, ומרגע שהמהגרים מקאוטוקיינו לימדו את הסאמים בשוודיה איך לרעות את האיילים, גדלו שם העדרים משמעותית. מצד שני הוא גם מציין שהסאמים השוודים האשימו את המהגרים מקאוטוקיינו בכך שעם הגעתם הגיעו גם גניבות. טורי לא מכחיש את הגניבות, אך מייחס אותן לפועלים שכירים ולא לסאמים בעלי העדרים.
טורי do מתאר מקרה של רועה איילים בקאוטוקיינו שהיה מעודד זיווג בין איילות מעדריו לבין אייל פרא שהיה מבקר בעדר בתקופת ההזדווגות. התוצאה, לדברי טורי, היתה שעדריו של אותו הסאמי קיבלו איכויות שהיו ידועות עד אז רק בקרב איילי פרא ושלא ניתן היה להשיג בקרב איילים מבוייתים.
משאל העם על פירוק האיחוד
במשאל העם ב-1905 בנוגע לפירוק האיחוד בין שוודיה לנורווגיה, 100% מן המצביעים בקאוטוקיינו תמכו בפירוק האיחוד, ובכך היה קאוטוקיינו לאחד משני מטרופולינים עם שיעור תמיכה של 100% בפירוק. המשאל לווה בלחץ מאסיבי מצד מוסדות המדינה וארגונים שונים להצביע בעד הפירוק.
פרשת אוטו פון רוזן
בין ה-15 ל-20 בינואר 1917 נעצר הברון השוודי באזור קאוטוקיינו או קאראשוק של היום, קרוב לגבול עם פינלנד (כ70 ק"מ מקרסואנדו), בחשד לריגול.   הוא נשלח לכריסטיאניה (אוסלו) ובפברואר 1917 שוחרר ללא משפט וגורש לשוודיה. כשנבדק המטען שלו, גילו שם ציוד ריגול וחתיכת סוכר שהכילה חיידקי אנתרקס. בדיקה חוזרת, 80 שנה לאחר המקרה, אישרה את הממצאים.
קו הטלפון
קאוטוקיינו חוברה לרשת הטלפון הארצית באוקטובר 1919 כאשר הושלם קו הטלפון לאלטה.
השפעת הספרדית ב-1919
קאוטוקיינו ספגה פגיעה קשה מהשפעת הספרדית בינואר 1919. באותו חודש נפטרו 24 אנשים מן הקהילה, שהיוו 2.2% מן האוכלוסייה.
ב-1920 מנתה אוכלוסיית קאוטוקינו 979 נפשות.
ביקור הזוג הנסיכותי
ב-27.3.1934 הגיעו יורש העצר אולף ואשתו מרתה לקאוטוקיינו. את הזוג הנסיכותי פגשו בקאוטוקיינו 80 ילדים ששרו לכבודם שלושה שירים בסאמית. בני הזוג נשארו בקאוטוקיינו עד 29.3.1934, אז השתתפו בטקס בכנסייה העתיקה של קאוטוקיינו והמשיכו בדרכם אל קאראשוק.
1940
ב ב-1940 השתתפו ארבעה חיילים בני קאוטוקיינו כחלק מ.
באוגוסט 1940 הגיעו ארבעה חיילים גרמנים אל קאוטוקיינו בסירה, ולאחר מכן עזבו. אלו היו החיילים הגרמנים הראשונים באזור. רק בחורף 1941 נרשמה במקום נוכחות גרמנית קבועה, כאשר הגרמנים החרימו את הפנימיה באזור לצורך מגוריהם.
1942
בספטמבר 1942 ברחו שני אסירים, פטר פיליפוביץ' ובורה איוובנקוביץ', ממחנה המעצר הנאצי ליוגוסלבים נידוני מוות בקאראשוק. הם עברו בקאוטוקיינו בדרכם לשוודיה. שניהם הוסגרו לשלטונות בכפר אווצ'י בקאוטוקיינו, אולם הצליחו להימלט. איוונקוביץ' נתפס שוב על ידי הגרמנים והוצא להורג בקאוטוקיינו, פיליפוביץ' הצליח לברוח לשוודיה לאחר 28 ימי הימלטות.
באותו חודש אסיר אחר מאותו מחנה, זיווטה לופולוביץ' בן ה-17, הצליח לברוח עד לבקתה הררית בכפר שושאוורי בקאוטוקיינו. הוא נצפה על ידי סאמי מקומי שפחד ודיווח לשוטר באלטה, כתוצאה מכך לופולוביץ' נתפס. לאחר המלחמה נשפט השוטר לחמש שנות מאסר, בעוד הסאמי שוחרר.
ב-1942 תכננו הגרמנים להקים קו רכבת שיעבור דרך מטרופולין קאוטוקיינו. הקו היה אמור לעבור דרך, דרך קאוטוקיינו ומשם לקאראשוק, ולהוות חלק מ הגרמנית שתוכננה להגיע מ בצפון מחוז נורדלנד עד בקצה הצפון מזרחי של נורווגיה.
1944
כותב בספרו "התיישבויות סאמיות בפינמרסווידה 2" על שלושה אסירים סרבים שנמלטו באוגוסט 1944 ממחנה שבויים, נתפסו על ידי הגרמנים והוצאו להורג באיידיאוורי, 30 ק"מ דרומית לקאוטוקיינו. ב-1945 נחפרו הגופות מן האדמה על ידי חיילים נורווגיים והועברו לקאוטוקיינו. מאחר שאסירים סרביים הוחזקו במחנה באזור רק עד דצמבר 1942, ולא עד 1944, נראה שזיהויים כסרבים שגוי.
ב-15.10.1944 ביצע מטוס סיור גרמני מסוג שהגיע מדרום נחיתת חירום באגם במטרופולין, 13 ק"מ דרומית לכפר קאוטוקיינו. שני הטייסים שרדו, והגרמנים ירו במטוס כשנתגלה שהוא יצא מכלל שימוש, ואז פוצצו אותו. בעקבות האירוע נקרא האגם Flyvarjávri, "אגם המטוס" בסאמית צפונית. האירוע מוזכר גם על ידי אוד מאתיס הטה כזיכרון מילדתו. ב-1993 הוצאו שרידי המטוס ונשלחו לאנגליה.
בסתיו 1944 הוצבה בסביבות קאוטוקיינו בריגדת הגבירגסייגר ה-139. בריגדה זו הוקמה ב-5.6.1944 משרידי גדוד הגבירגסייגר ה-139, אותו גדוד שכמעט הובס על ידי הנורווגים ב ביוני 1940, לפני שבעלות הברית נסוגו ונורווגיה נאלצה להיכנע. הבריגדה כללה בערך 5000 חיילים שהגיעו לאזור קאוטוקיינו בסביבות 29 באוקטובר 1944. מפקד החטיבה, אוברסט (אלוף-משנה) שירמבאקר, הושאל מהדיוויזיה ההררית אס אס השישית.
משימתה של הבריגדה הייתה לשמש הגנת אגפים לקו שחתך את הטריז הפיני (מקטע צר בצפון פינלנד שתחום על ידי נורווגיה מצד אחד ושוודיה מצידו השני) צפונית ליישוב קארסוואנדו שמנמצא כיום על גבולה הצפוני של שוודיה. העמדות הגרמניות בקאוטוקיינו נבנו מתוך חשש שבעלות הברית עלולות לנחות בהמרפסט בקצה הצפון הנורווגי, ולתקוף דרומה מכיוון אלטה ודרך הפינמרקדסוידה במטרה למנוע נסיגה של הקורפוס ה-18 הגרמני מפינלנד דרך הטריז הפיני. העמדות הגרמניות הוקמו מדרום ומדרום מערב לקאוטוקיינו, ב,, , , ו. עד 3.1.1945 נטשו הגרמנים את כל העמדות הללו בדרך עגלות לא סלולה שעברה מגואת'טלופל דרומית מערב לקאטוקיינו, אל במרכז פינלנד, ומשם שוב צפונה, דרך הטריז הפיני, אל  שבנורווגיה. ביוני 2020 נמצאו תרמילים של פגזים באזור העמדות הגרמניות מ-1944 במאטאווארי, 5 קילומטרים דרומית לקאוטוקיינו.
ב-23.10.1944 נערכה פגישה בין נציגי גרמניה, המשטרה הנאצית, מפקד המשטרה הנורווגי, ונציגי מטרופולין בקאוטוקיינו. נציגי המטרופולין הגיעו להסכמה עם הנאצים שאוכלוסיית קאטוקיינו ביחד עם עדרי האיילים הגדולים יתפנו להליסקוגן שבטרומס, ושם יפגשו את הגרמנים. הגרמנים רצו להשתלט על עדרי האיילים משלוש סיבות: בתור מקור מזון לעצמם, כדי למנוע גישה אליהם כמקור מזון מצד בעלות הברית, וכדי שהסובייטים לא ישתמשו בהם לצורכי תובלה, כפי שעשו בחזית מורמונסק. ההסכם פורסם לאוכלוסייה בנורווגית, אולם פקודת הפינוי ניתנה בסאמית, ושם נאמר לתושבים להתפנות להליסקוגן שנמצא ליד יובל של  במזרח הפינמרקסווידה, בכיוון ההפוך מזה שהוסכם עליו. כל זאת בידיעת מפקד המשטרה הנורווגי. האוכלוסייה, שנדרשה להתפנות עד 30.11.1944, צייתה לפקודה שניתנה בסאמית, ברחה אל הפינמארקסווידה ושם התפזרה בשטח גדול מאוד. כתוצאה מכך איבדו הגרמנים גישה לבשר האיילים, והאוכלוסייה התחמקה מגירוש. לבסוף מתוך 1330 תושבי קאוטוקיינו, רק 47 גורשו דרומה, ביניהן שתי נשים חולות שעד היום לא ידוע מה עלה בגורלן.
מחנה השבויים
במהלך מלחמת העולם השנייה היה מחנה שבויים גרמני עם כ-200 אסירים סובייטים בקאוטוקיינו. אין כמעט מידע על המחנה.
שנות ה-40
ב-5.2.1946 דווח כי בוצע ניסוי עם רכב גלגלי אמריקאי במקטע אלטה-קאוטוקיינו, ונמצא כי הרכבים יכולים לכסות את המרחק במהירות גבוהה פי חמש ממזחלת רתומה לאיילים, שעוברת את המרחק בשלושה ימים.
ב-11.11.1946 דווח כי "מפקח בתי הספר לנוודים" השוודי הגיש בקשה לאשרת לימודים של 4 שבועות בקאוטוקיינו כדי ללמוד שפות סאמיות (רואונג היה דובר פיטה סאמי כשפת אם).
בסוף 1947 ותחילת 1948 הופיעו דיווחים חריגים על להקות בנות עשרות זאבים מאזורי רוסיה וצפון פינלנד שפגעו ופיזרו עדרי האיילים מדרום לקאוטוקיינו, והיו כל כך מורעבים שתקפו אף באור יום מלא.
ב-25.1.1948 נשרפו עד היסוד הצריפים של מנהלת השיקום בקאוטוקיינו (שנועדה לשקם את מבני צפון נורווגיה אחריה מדינויות האדמה החרוכה של הנאצים), ובכללו חלקים מארכיון השיקום. המתחם היה בגודל 300 מ"ר. משרדי המנהל של המטרופולין שכנו במבנה, אך עברו ממנו זמן קצר לפני השריפה וכך ניצלו. השוטר המקומי העריך שהשריפה נגרמה מדליפה בצינור של קמין.
ב-1949 הקצה משרד התחבורה הנורווגי 280 אלף קרונות נורווגיות לבניית בית הארחה בקאוטוקיינו. סכום המקביל לכ-6.7 מיליון קרונות (כ-2.3 מיליון שקלים) של שנת 2022.
בסוף יולי 1949 נפתח לתנועה גשר קבוע מעל נהר קאוטוקיינו, במרכז הכפר קאוטוקיינו.
שנות ה-50
בשנת 1951 החלה חברת Nord Norsk Hotelldrift להפעיל את בית ההארחה בקאוטוקיינו בו היו 17 חדרים ו-48 מיטות. בחדרי האירוח לא היו מים זורמים, והחימום נעשה באמצעות עצים. לפני ההשתלטות המסחרית מומן המקום על ידי המדינה, ונוהל בידי הפיקוח הממשלתי על המלונות. בניית המקום הושלמה רק בשנת 1950.