cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'אני רודארי
עיתונאי וסופר
ב-1948 החל רודארי לכתוב ספרים המיועדים לילדים, וב-1950 מונה מטעם המפלגה הקומוניסטית לעורך כתב עת לילדים בשם. ב-1953 נשא לאישה את מריה תרזה פרטי, וממנה נולדה לו, 4 שנים מאוחר יותר, בתו פאולה. ב-1957 עבר רודארי בהצלחה את המבחן המעניק תעודת "עיתונאי מקצועי" (באיטליה יש להיבחן כדי להיקרא עיתונאי).
בין השנים 1966–1969 עבד רודארי באינטנסיביות על כתיבת מספר ספרי ילדים יחד עם סופרים נוספים, וב-1970 הוענק לו פרס אנדרסן על עבודתו. הפרס פרסם את שמו של רודארי ברחבי העולם כסופר הילדים האיטלקי המודרני הטוב ביותר וספריו תורגמו לשפות רבות.
בשנת 1979, לאחר שטייל בברית המועצות, הידרדרה בריאותו, שמעולם לא הייתה טובה במיוחד, וב-1980, במהלך ניתוח שהתבצע ברומא, נפטר רודארי.
כתיבתו
רודארי כתב עשרות ספרים, רובם ספרי ילדים וחלקם ספרים העוסקים בחינוך. יצירתו תורגמה לשפות רבות, וביניהן עברית. כתיבתו לילדים מציגה מצבים לא רגילים ומצבי קסם, המוצגים בעיני הילד החי בעולם טכנולוגי, שעם זאת המכונות בו פועלות באופן אנושי, קסום ומלא הומור. סיפוריו הם לעיתים סיפורי פנטזיה ונונסנס, שעם זאת מציגים לילד עולם מוכר בו החוקים השתנו אך במעט. סגנונו אירוני והומוריסטי, אך עם זאת בעלי ערך מוסף חינוכי.
יצירתו המוכרת ביותר היא "צִ'יפּוֹלִינוֹ" (Cipollino), המופיע בשניים מספריו. צ'יפולינו ("בצלצלון") הוא בצל קטן החי בעולם שבו הפירות מושלים בירקות. פרט לסיפור ילדים המספר על ילד בעל שמחת חיים, שבשל היותו בצל כולם בוכים כאשר הם רואים אותו, משמש הסיפור גם כמשל פוליטי על מאבקי מעמדות.
סיפוריו של צ'יפולינו זכו להצלחה רבה בברית המועצות. ב-1972 עובדו לסרט סובייטי בבימויה של תמרה ליסטיאן וב-1973 עובדו לבלט, שאותו הלחין קארם חאצ'טוריאן (אחיינו של אראם חאצ'טוריאן) ואת הכוריאוגרפיה יצר גנריק אלכסנדרוביץ' מיורוב. בשנת 2007 הועלתה בתיאטרון חולון הצגת-ילדים בשם "צ'יפולינו" המבוססת על הסיפור "הרפתקאותיו של צ'יפולינו" (Il romanzo di Cipollino).
טיסה 66 של אייר פראנס
המטוס
המטוס המעורב היה איירבוס A380-861, רישום F-HPJE, המונע על ידי 4 מנועי Engine Alliance GP7000, שנמסר לאייר פראנס ב-17 במאי 2011.
התקרית
המטוס הופנה לשדה התעופה Goose Bay, בסיס צבאי המשמש גם לטיסות אזרחיות, ונחת ב-12:42 (שעון מקומי), לאחר שסבל מכשל במנוע מספר 4. המנוע שכשל עבר 3527 טיסות לפני התקרית.
תמונות וסרטונים של המנוע הפגום פורסמו ברשתות החברתיות על ידי נוסעים, ועל ידי עד ראייה מהקרקע.
החלקים שהתנתקו מהמנוע נמצאו ב-9 באוקטובר בגרינלנד. ניתוח ראשוני מראה כי המדחס של המנוע התנתק בזמן הטיסה.
פעולות לאחר התקרית
ב-12 באוקטובר, רשות התעופה הפדרלית האמריקאית פרסמה הוראה לבדוק את כול המנועים מסוג GP7272 ו-GP7277, במשך תקופה של שבועיים עד 8 שבועות, תלוי במספר הטיסות שהמנוע ביצע.
החזרת המטוס ותיקונו
אייר פראנס הודיעה שהיא מתכננת להחזיר את המטוס לאירופה על מנת לתקנו. מנוע חליפי לא פעיל הותקן במקום המנוע התקול, מסיבות של שיווי משקל. טיסה זו הצריכה הכשרה מיוחדת של צוות המטוס במאמן טיסה. המנוע החליפי הותקן במקום המנוע התקול, שנשלח לשדה תעופה באנגליה. המטוס הוטס מגוס ביי לנמל התעופה שארל דה גול ב-6 בדצמבר 2017, עם האות Air France 371V.
בית הכנסת החדש (ברסלאו)
בית הכנסת החדש בברסלאו (כיום ורוצלב שבפולין) נבנה בין השנים 1865–1872 עבור הקהילה היהודית הליברלית בעיר.
בדומה לערים אחרות בגרמניה, הייתה בברסלאו קהילה גדולה מהזרם היהודי ליברלי. בית הכנסת היה אחד מבתי הכנסת הגדולים בגרמניה. המבנה המרכזי היה מעוטר בארבעה מגדלי פינות מצולעים ונמוכים, ובמרכזם כיפה גבוהה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל אדווין אופלר, בין השנים 1865-1872. ב-29 בספטמבר 1872, בראש השנה, נערכה חנוכת בית הכנסת על ידי הרב גדליה טיקטין, רב אורתודוקסי, ועל ידי הרב עמנואל יואל, רב ליברלי. בית הכנסת תוכנן עבור 2000 מתפללים, והיה בית הכנסת השני בגודלו בגרמניה, שני רק לבית הכנסת בברלין. בית הכנסת נשרף עד היסוד במהלך פוגרום ליל הבדולח בלילה שבין ה-9 בנובמבר ל-10 בנובמבר 1938. מהמבנה המפואר שרדו רק גדרות הברזל המחושל שהיו סביב בית הכנסת.
כיום ניצב במקום לוח זיכרון לבית הכנסת ולקהילה היהודית שאיננה, עם כיתוב בעברית, בגרמנית ובפולנית. מדי שנה, ב-9 בנובמבר, נערך במקום טקס לזכר יהודי ברסלאו, בו משתתפים בעיקר תושבי העיר.
ראו גם
קהילת יהודי ברסלאו
בלו אנג'ל (אלבום)
Blue Angel הוא אלבום משנת 1980 שהוציאה להקת Blue Angel. את הלהקה הקימו הסולנית הראשית סינדי לאופר, ביחד עם ג'ון ת'ורי. הם הוציאו אלבום אחד בלבד תחת שם זה.
האלבום נכשל מבחינה מסחרית, ולאופר הגיעה למצב של פשיטת רגל והלהקה התפרקה. מתוכו האלבום יצאו הסינגלים I'm Gonna Be Strong, I Had a Love, Late ו-Fade. רק הסינגל "I'm Gonna Be Strong" נכנס למצעדים, ורק של הולנד בלבד, ודורג במקום ה-37.
בהמשך הקריירה של סינדי, היא יצרה גרסת כיסוי לשניים מהשירים באלבום: - "I'm Gonna Be Strong (במקור של פרנקי ליין) מאלבום האוסף Twelve Deadly Cyns...and Then Some ו-Maybe He'll Know (מהאלבום True Colors).
אוניברסיטת סן-ז'וזף
אוניברסיטת סַן-ז'וזף (בצרפתית: Université Saint-Joseph; בערבית: جامعة القديس يوسف, תעתיק: "ג'אמעת אלקדיס יוסף") היא מוסד חינוכי אקדמי פרטי, שהוקם על ידי המסדר הישועי בביירות, לבנון, בשנת 1875, הידוע בזכות בית הספר לרפואה שלו, ובית החולים Hôtel-Dieu de France השייך לו. ממשלת לבנון מכירה רשמית באוניברסיטה ובתעודות שהיא מעניקה, בהתאם לחוק המסדיר את ההשכלה הגבוהה במדינה.
הקמת האוניברסיטה
הישועים שיחקו תפקיד חשוב בפיתוח ההשכלה בלבנון ובכלל ברנסאנס הערבי שהתפתח בסוף המאה ה-19. בשנת 1839 אנשי המסדר הגיעו לראשונה לביירות והקימו שם בית ספר צנוע. בשנת 1855 הוקם בית ספר נוסף בע'זיר שהועבר לביירות בשנת 1875. הרשויות העניקו לבית הספר החדש את התואר "אוניברסיטה", מה שהקנה לו את הזכות להעניק תארים, בעיקר תוארי דוקטור בפילוסופיה ובתאולוגיה. במשך השנים הבאות נפתחו עוד ועוד פקולטות ובתי ספר. למשל הפקולטה לרפואה הוקמה בשנת 1883 בתור "הפקולטה לרפואה ולרוקחות". קליניקה לרפואת נשים נפתחה ב-1896, בית הספר למזרחנות נפתח ב-1902, בית ספר למשפט צרפתי ב-1913, שהפך לפקולטה למשפטים בשנת 1946. בית הספר להנדסה נפתח ב-1913 והפך בשנת 1948 למוסד הגבוה להנדסה.
כיום
האוניברסיטה בעלת 5 קמפוסים בביירות ובנוסף 3 קמפוסים אזוריים: בצידון (דרום), בזחלה (בקאע) ובטריפולי (צפון). בנוסף, האוניברסיטה מפעילה 12 מתקנים ו-22 מוסדות מקצועיים. כיום לומדים באוניברסיטה ושלוחותיה 10,000 סטודנטים.
פיוטה
פיוטה (שם מדעי: Lophophora williamsii) הוא מין קקטוס, ממנו מופק הסם והאלקלואיד ההלוצינוגני מסקלין. מכונה גם "פטריית השטן", "מזון האלים", "המורה של העוצמה" או "הפטרייה הקדושה".
קיימים כעשרה סוגים עם ריכוזי אלקלואידים שונים.
הפיוטה שימשה שבטים שונים כצמח קדוש. השימוש בו נועד לחיבור, לתקשור ולקבלת מסרים מעולם הרוחות. מסרים אלו הנחו את השבטים בכל מישור, החל מרפואה ועד לזמני זריעה, נישואין וטקסי התבגרות למיניהם.
הפיוטה היא קקטוס נטול קוצים ועליה ציציות שיער בצבע לבן עד כתמתם. צבעה משתנה מירוק זית בהיר ועד לירוק כהה בתלות בעוצמת החשיפה לאור. הפריחה בחודשים אפריל–ספטמבר. הפרחים עדינים, צבעם לבן, ורוד וסגול בהיר. הפרי ורוד סגלגל ומתוק. כל פרי מכיל בין 3 ל-30 זרעים שחורים עם נקודה חומה.
הפיוטה גדלה במדבריות ארצות הברית ומקסיקו. בשל ההשפעה הפסיכדלית של הפיוטה, נאספו באופן בלתי חוקי כמויות אדירות של הקקטוס למטרות מסחריות. לכנסיית האינדיאנים בארצות הברית ניתן אישור מיוחד לגדל ולאסוף פיוטה, תחת פיקוח ממשלתי ולמטרות מסורתיות בלבד.
הסופר והאנתרופולוג קרלוס קסטנדה מתאר את השפעותיו של המסקלין המופק מהפיוטה בספריו, ביניהם "משנתו של דון חואן", "מסע לאיכטילאן".
צ'אי
צ'אי משמעו תה בשפות שונות.
סון או פיורנה
סון או פיורנה (בנורווגית: Sogn og Fjordane, בתעתיק לעברית: "סוגן או פיורדנה") היה אחד ממחוזות נורווגיה עד 2020. ב-1 בינואר 2020 מוזג המחוז עם הורדלנד והפך לחלק ממחוז וסטלן.
היה זה המחוז השמיני בגודלו ולו גבול משותף עם המחוזות מרה ורומסדל, אופלנד, בוסקרוד והורדלנד. מנהל המחוז היה בלייקנגר. המחוז הוא מקום מושבם של שני אתרי המורשת העולמיים של אונסק"ו, כנסיית אורנס ונרייפיורד.
שם
שם המחוז הוטבע בשנת 1919, סוגן, הוא שמו של אזור שנמצא בדרום המחוז. לפני כן נקרא המחוז "נורדרה ברגנוס" (Nordre Bergenhus), בעברית: חלקו "הצפוני של בגרנוס" (אמט ברגנוס חולק לצפון ודרום ב-1763).
סמל
הסמל של סון או פיורנה הוענק ב-23 בספטמבר 1983. הסמל מראה את הפריסה הגאוגרפית של המחוז: שלושה פיורדים כחולים גדולים הבולטים לתוך הארץ הצבעונית הלבנה. שלושת הפיורדים מייצגים את שלושת אזורי המחוז: נורדפיורד (סביב נורדפיורדן), סונפיורד (עם פורדפיורדן) וסוגן (מסביב לסוניפיורדן). כמעט כל הכפרים והעיירות ממוקמים לאורך אחד הפיורדים הללו ושם המחוז מבוסס על הפיורדים.
גאוגרפיה
זהו בעיקר אזור כפרי עם אוכלוסייה מפוזרת. המחוז כולל את הקרחון הגדול ביותר ב נורווגיה היבשתית, ברכס הרי בריימן, ואת האגם העמוק ביותר.ישנם גם הרבה מפלים מפורסמים הממוקמים באזור כמו המפל הגבוה ביותר בענורווגיה והשלישי בעולם. ווטיספוסן הוא אחד המפלים הגבוהים ביותר בנורווגיה עם ירידה אנכית של 275 מטר (902 רגל). שניהם ממוקמים בהרי יוטונהיים. ספינות שייט מבקרות בסון או פיורנה כל הקיץ בגלל הנופים הייחודיים של הרים גבוהים ופיורדים כחולים עמוקים.
השטח משתנה די מהר עם הרים קטנים יותר בעיקר על קו החוף, וגדל בהדרגה להרים שמגיעים ליותר מ -2,000 מטר (6,600 רגל). בגלל העלייה התלולה בגובה והפיורדים החותכים את השטח, כמות המשקעים גבוהה מאוד. מערכות לחץ לחץ נמוך נכנסות ממערב ופוגשות את ההרים (תופעה המכונה הרמה אורוגרפית) וגורמות לגשם ולשלג.
תחבורה
התחבורה מקשה יותר בגלל הפיורדים וההרים. יש ארבעה שדות תעופה במחוז, בפלורו, פורדה, סנדאן וסוגנדל. יש רק תחנת רכבת אחת, פלום. המחוז מתקשר עם חברות אוטובוסים וסירות בנתיבי אוטובוסים וסירות במחוז, תחת שם המותג החדש (2015) קרינגום.
מחוזות
המחוז מחולק לשלושה מחוזות. אלה הם סוגן (בדרום), סונפיורד (במרכז) ונורדפיורד (בצפון). סוגן מקיף את סוניפיורדן מסולונד באי החוף סולא בים הצפוני לאורך לוסטרפיורדן, סניף של סוניפיורד. האורך הכולל הוא 204 ק"מ (127 מייל).
דני רופ
דני רופ (נולד ב-12 באוגוסט 1965) הוא חזאי ומגיש טלוויזיה ישראלי.
פרדאנה פוטרה
פרדאנה פוטרה (במלאית: Perdana Putra) הוא ארמון בפוטרג'איה המשמש כמקום משכנו של ראש ממשלת מלזיה. הארמון ממוקם על גבעה בעיר ושמו נהפך למילה נרדפת עם הרשות המבצעת של הממשל הפדרלי במדינה.
דני רופ
ביוגרפיה
דני רופ נולד כבן הבכור למרים ואלן רופ במשפחה בת שלושה ילדים, וגדל בירושלים. למד בתיכון רנה קסין והמשיך להתגורר בירושלים עד 1993. אביו, גאולוג במקצועו, עלה לישראל מדרום אפריקה והמשיך לעסוק בחקר אבני חן. בהמשך שימש כגאולוג הראשי של חברת "שפע ימים", העוסקת בחיפוש יהלומים בקרקעית נחל קישון. בילדותו היה מיודד עם יוני נתניהו, ממנו קנו הוריו את ביתם בירושלים.
פרדאנה פוטרה
היסטוריה
הבנייה החלה ב-1997 במסגרת ההחלטה להעביר את מבני הממשל לעיר המתוכננת שנבנתה פוטרג'איה. בניית המבנה הושלמה באפריל 1999 וראש הממשלה ומשרדו עברו לשם מקואלה למפור.
דני רופ
ביוגרפיה
את שירותו הצבאי עשה רופ במרכז המטאורולוגיה של חיל האוויר, וכך החל את דרכו כחזאי בהדרכתו של ד"ר ברוך זיו. עם שחרורו מהצבא, עבד כמאמן טניס.
לאחר שעבר מבחן בד בערוץ הראשון לתפקיד מגיש תחזית מזג האוויר במהדורת החדשות, החל ביוני 1989 להגיש את תחזיות מזג אוויר הראשונות בטלוויזיה בישראל, בפינה ב"מבט" שנקראה "שבשבת".
פרדאנה פוטרה
ארכיטקטורה
המבנה מושפע מארכיטקטורה מלאית, אסלאמית ואירופית כגון אדריכלות פלדיאנית ונאו-קלאסית.
דני רופ
ביוגרפיה
בשנת 1991 הנחה רופ, יחד עם שירה גרא, את תחרות הקדם אירוויזיון, אשר שודרה בערוץ הראשון.
משהוקם ערוץ 2, עבר רופ לערוץ והחל להגיש את התחזית במסגרת שידורי החדשות של חברת החדשות בשנת 1993. בנוסף הגיש גם את השעשועון "יותר מזל משכל". דמותו של רופ בתקופה זו זוהתה היטב עם צמד המגישים של חברת החדשות - מיקי חיימוביץ' ויעקב איילון, במיוחד לאחר הקמת ערוץ 10 אז עברו חיימוביץ' ואיילון לערוץ והחלו להגיש בו את מהדורת החדשות, ובראשית 2005 הצטרף אליהם רופ, וכך חזרו השלושה לעבוד יחד. בנוסף להגשת תחזית מזג האוויר בערוץ 10, שימש רופ כמנחה תוכנית הבוקר של ערוץ 10 בימי שישי יחד עם ענת גורן.
ב-2010 הגיש רופ בערוץ 10 את התוכנית "אין דברים כאלה", בה הוצגו קטעי וידאו של אירועים מיוחדים שכמעט הסתיימו באסונות.
בשנת 2012 נפטר אביו בבית החולים איכילוב, ובעקבות זאת תקף את טיב השירות הרפואי שניתן בבית החולים. הוא אף תבע את בית החולים בגין רשלנות רפואית. התביעה הסתיימה בפשרה במסגרתה פוצתה משפחת רופ בכ־250 אלף ש"ח.
ב-2016 חזר להנחות את תוכנית הבוקר בערוץ 10, אשר נקראה "בוקר אור". את התכנית הנחה לצד נגה ניר נאמן למספר שבועות, במקום אורלי וגיא. מספר חודשים לאחר חזרתם של אורלי וגיא, חזר רופ להגיש את תוכנית הבוקר, שנקרא "דני רופ עד 10" באופן קבוע ויומיומי. התוכנית שודרה במשך כשנה וחצי, עד ל-20 בספטמבר 2017, מהשעה 9:00 עד 10:00 בבוקר.
במקביל לעבודתו כחזאי, משמש כשדר טניס בערוצי הספורט של צ'רלטון.
באוגוסט 2017 החל רופ בהנחיית פרקי העונה השנייה של הסדרה "יהודי עולמי" בערוץ 20.
בחודש יולי 2018 חזר שוב להגיש את תוכנית הבוקר "בוקר אור" בערוץ עשר לצד טליה פלד קינן, שלוש פעמים בשבוע. השניים הגישו את התוכנית עד ירידתו של ערוץ עשר מהאוויר ומיזוגו עם רשת 13 בתחילת 2019. לאחר המיזוג הגיש את "תחזית 13".
בחודש יולי 2020 הסתיימה עבודתו בחדשות 13 כחלק מתוכנית התייעלות בערוץ. זמן קצר לאחר מכן, הודיע על הצטרפותו כחזאי לאתר ynet. עם זאת, במקביל, הוא המשיך להיות, פעם בשבוע, אחד ממגישי תוכנית הבוקר של "רשת 13", "העולם הבוקר" עד ששידורה של התוכנית באותו פורמט הסתיים בסוף 2022.
בנובמבר 2021 רופ הושעה למשך זמן-מה מהגשת שידורים חיים בערוץ 13, בעקבות הלצה בה כמעט הוריד לכאורה את מכנסיו בפני פאנל מלא נשים.
רופ נשוי בשנית ואב לשני ילדים מנישואיו הראשונים ולילד מנישואיו השניים. הוא מתגורר בהרצליה.
Do It Again
נכון לדצמבר 2022, השיר הושמע למעלה מ-556 מיליון פעמים ביוטיוב, ולמעלה מ-450 מיליון פעמים בספוטיפיי.
חסידות לעכוויטש
חסידות לעכוויטש (לעיתים נכתב בעברית: לכוביץ') הייתה חסידות ליטאית, שפעלה מסוף המאה ה-18. מקים החסידות היה רבי מרדכי מלעכוויטש תלמידו של רבי שלמה מקרלין.
חסידות לעכוויטש וחסידויות ההמשך שלה, היו כמעט החצרות היחידות במרחב הליטאי, וככאלה, מחד זכו בהתנגדות גדולה מצד המתנגדים, ומאידך הושפעו מהם, בעיקר בלבוש ובסגנון חשיבה. חסידות לעכוויטש וממשיכותיה נהגו כמנהג קרלין להתפלל בצעקות רמות.
רבי מרדכי יפה מלעכוויטש
נפטר בי"ג בשבט ה'תק"ע בדרכו לחתונת נכדו רבי שלמה חיים פרלוב. בניו היו רבי נח ממשיכו בהנהגת החסידות ובנשיאות קופת ארץ ישראל ורבי אהרן חתנו של רבי אשר מסטולין שנפטר בחיי אביו בג' בשבט תקס"ו. חתנו היה רבי משה אהרן נכד רבי חיים חייקל מאמדור.
רבי נח מלעכוויטש
בנו של רבי מרדכי, רבי נח היה האדמו"ר השני מלעכוויטש. נולד בשנת תקל"ד. היה תלמידם של אביו ושל רבי ברוך ממז'יבוז'. לאחר פטירת אביו הסתפקו החסידים את מי לקחת למנהיג, את רבי נח או את רבי מיכל תלמידו המובהק של רבי מרדכי ורבי ברוך ממז'יבוז' הכריע לטובת הבן. כאביו פעל רבות למען חסידי ארץ ישראל. היה מכונה בקרב חסידי סלונים "דער זון"- הבן, כפי שכונה על ידי תלמידי אביו. נפטר בח' בתשרי תקצ"ג.
לאחר פטירת רבי נח, החל אחיינו רבי שלמה חיים פרלוב מקוידנוב, בנו של רבי אהרן, לכהן כאדמו"ר אך לאחר כשלש שנים בתקופת חג השבועות פרש רבי משה מקוברין (תלמידם של רבי מרדכי ושל רבי נח) עם מיעוט העדה והקימו את חסידות קוברין (ממנה השתלשלה גם חסידות סלונים).
רבי מרדכי מלעכוויטש (השני) וצאצאיו
רבי מרדכי מלעכוויטש, בנו של הרב משה בער (חתנו של רבי שלמה מקרלין ובנו החורג של רבי אשר מסטולין) וחתנו של רבי נח, החל לשמש אף הוא כאדמו"ר לאחר פטירת חותנו אך רק מעט חסידים פנו אליו. היה נוהג לנסוע לדודו החורג, רבי אהרן מקרלין יחד עם חסידיו. ממנו המשיכה שושלת לעכוויטש עד השואה.
ג'ובאני בטיסטה לוקטלי
ג'ובאני בטיסטה לוקטלי (באיטלקית: Giovanni Battista Locatelli; 7 בינואר 1713 – 25 באפריל 1770) היה במאי אופרה איטלקי ובעליה של להקת אופרה פרטית.
בשנת 1757 הוזמן עם להקתו לסנקט פטרבורג, רוסיה. הם העלו אופרה מדי שבוע, ופעמיים או שלוש בשבוע הורשו להופיע לפני הקהל הרחב. הרפרטואר הורכב ברובו מאופרות בופה. במשך שלוש השנים הראשונות הציגה הלהקה שבע אופרות של בלדאסארה גאלופי:
בהמשך הוא פתח תיאטרון במוסקבה אך התיאטרון לא שרד ונסגר. לוקטלי חזר לסנקט פטרבורג והעלה מספר הצגות נוספות. בימיו האחרונים התפרנס משיעורי שפות. נפטר בסנקט פטרבורג.
עליות קדומות לארץ ישראל
מאז גלותם מארץ ישראל, במשך כל הדורות, שאפו יהודים לחזור ממקומות גלותם ולעלות לארץ ישראל. הם עלו כיחידים ובקבוצות שונות, ברישיון השלטונות ובלעדיו, וביקשו לחיות ולהיקבר בה, לקומם את הריסות הקהילות שחרבו או הידלדלו ולהקים קהילות חדשות במקומות נוספים. אלו מצאו בה יהודים המתגוררים בה מקדמת דנא, וקיבלו גם הם בתורם, את אחיהם העולים לרגל או העולים כדי להשתקע בארץ כמותם מכל פזורות ישראל. עליות אלו יסודן באמונה העמוקה שבמעשה העלייה, כאתחלתא דגאולה, יקרבו את הגאולה השלמה וימות המשיח. כאן מצוינות חלק מעליות אלו שבלטו בארגונן ובהשפעתן באותה העת.
בעת העתיקה
הראשונה בקטגוריה זו היא שיבת ציון, מספר גלי עלייה בולטים שהיוו את חזרתם של היהודים מגלות בבל לארץ ישראל בעקבות הכרזת כורש, החל משנת 538 לפנה"ס ואפשרו את כינונו של הבית השני.
עליות לארץ ישראל מבבל ומהפזורה היהודית המשיכו להתקיים במינונים שונים עד לחורבן בית שני, כך גם במידה פחותה יותר לאורך קיומו של ישוב יהודי משמעותי במאות הראשונות לספירה בתקופה שלאחר חורבן בית שני. אך עם הידלדלות היישוב היהודי עד לכדי הפסקת קיומם של מוסדותיו האחרונים, עקב תנאי קיום בלתי אפשריים פסקו גם תנועותיהם של יהודים לארץ למעט עליות ספורות של בודדים שמצאו כאן יישוב חרב ושומם למעט במספר נקודות.
עליות בימי הביניים
בשלהי ימי הביניים, בתקופה הצלבנית בארץ ישראל, עלו לארץ בעלי התוספות - גלי עליות במאה ה-13, מקרב גדולי התורה ביהדות צרפת, אנגליה, צפון אפריקה ומצרים. תנועת עלייה זו, המכונה "עליית שלוש מאות הרבנים", הייתה חריגה בממדיה ובהרכבה האנושי, וכללה כמה מבעלי התוספות המפורסמים בתקופתם. חלק מהעולים התיישבו בעיר עכו שהייתה אז עיר מסחר עיקרית בארץ ישראל.
בשנת 1258 בערך עלה לארץ רבי יחיאל מפריס מגדולי הרבנים בצרפת. הוא הקים ישיבה גדולה שנקראה "מדרש הגדול דפרישי". לאחר פטירת רבי יחיאל בשנת 1266, החליף אותו בראשות ישיבת עכו הרמב"ן, שעלה לארץ ישראל באותה שנה, ואשר הנהיג והשפיע על ביסוס היישוב היהודי בירושלים, עכו ומקומות נוספים עד פטירתו ב-1270. יש הסוברים שבזמנו החלו היהודים להתפלל בכותל המערבי.
בשנת 1285 עלה ממצרים ר' דוד נכדו של הרמב"ם והתיישב בעכו כך שבתקופה זו נוצר בעיר מרכז תורני חשוב. במרס 1291 נכבשה העיר על ידי צבאו של הסולטאן הממלוכי ח'ליל. רוב תושביה נרצחו או נלקחו בשבי. ר' יצחק דמן עכו סיפר בכתביו על חורבנה של הקהילה היהודית.
לאחר תבוסת הצלבנים, נערכו מספר עליות בעיקר על ידי יהודים מארצות צפון אפריקה (מגרב), שנקראו בספרות ההלכה בת הזמן 'מוגרבים'.
ב-1350 לערך, לאחר המוות השחור והפרעות שבעקבותיה, עלתה לארץ ישראל חבורת חכמים אשכנזים בראשות רבי יצחק מבילשטיין שקימה בירושלים ישיבה. בתקופה זו החלו באשכנז להעביר תרומות וכספי צדקה ליהודי ירושלים האשכנזים. לכך היה משקל במיסוד הקהילה האשכנזית בירושלים בדורות שלאחר מכן.
עליות בעת החדשה
תקופת העת החדשה החלה, כמקובל בהיסטוריוגרפיה המודרנית, בשנת 1492. בשנה זו נחתם הצו המורה על גירוש היהודים מספרד וכן נמצאה יבשת אמריקה. אירועים אלה השפיעו על זרמי ההגירה של יהודים באירופה וממנה לארץ ישראל, ובעקבותיהם התחוללה עליית מגורשי ספרד ופורטוגל.
במאה ה-16, התחדש היישוב היהודי בטבריה וסביבתה בעזרת דונה גרציה ו-דון יוסף נשיא בשנת 1558. ולאחריהם בעזרת דון שלמה בן יעיש יישוב זה התקיים כמאה שנים.
בשנת 1621 עלה השל"ה לארץ ישראל והצטרף למנהיגי היישוב היהודי בארץ, בעקבותיו הייתה עלייה ניכרת לארץ מפראג ובוהמיה וממקומות נוספים. השל"ה עצמו מתאר בשמחה, כי בימיו נהיה המקום בירושלים צר מחמת העולים הרבים.
בשלהי המאה ה-17 התארגנה עליית רבי יהודה חסיד; בראשותו עלו בשנת 1700 עלו כ-1000 איש לירושלים.
חסיה סוקניק
חסיה פַיְינְסוֹד-סוּקֶנִיק (7 בדצמבר 1889, ביאליסטוק, פלך גרודנה, רוסיה – ד' בטבת תשכ"ח, 5 בינואר 1968, ירושלים) הייתה גננת, אשת העלייה השנייה, מנהלת סמינר המורות בירושלים ומפקחת על גני הילדים בעיר, ופעילת ציבור, חברת ועד הקהילה בעיר ולוחמת לשוויון זכויות הנשים, ממייסדות התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל. בשנת 1914 הקימה בשכונת זיכרון משה את גן הילדים העברי המודרני הראשון מחוץ לחומות העיר העתיקה. עמדה בראש התאחדות הגננות והייתה מעמודי התווך שלה. שימשה כבאת כוח הגננות במרכז המורים וכבאת-כוח יחידה בוועד החינוך.
ראשית דרכה ברוסיה: לימודי הוראה ופעילות ציונית
חסיה סוקניק נולדה בשנת 1889 בעיר ביאליסטוק שבפלך גרודנה של רוסיה, בתם של דבורה ומתתיהו (מאטיס) פַיְינְסוֹד, סוחר זכוכית אמיד. גדלה בבית ציוני ושומר מסורת, בו למדה עברית, תנ"ך, מדרש ותלמוד. כשהגיעו ההדים של חיבת ציון ורעיונות הציונות המדינית אל העיר, הצטרפה סוקניק לאגודת בנות ציון. המאסר הראשון מבין שלושת מאסריה אירע בעת אספה באגודה בעירה. העילה לשחרור הייתה גילן הצעיר של המשתתפות, שהיו מתחת ל-16 שנים. בשנת 1907 נסעה סוקניק לעיר הפלך גרודנה על מנת להירשם לקורסים הפדגוגיים הגרודנאיים להכשרת מורים עבריים מיסודה של חברת מפיצי השכלה. כשהגיעה, שמעה מפיו של בצלאל יפה, איש חובבי ציון ומייסד החדר המתוקן בעיר, כי הקורסים מיועדים לגברים בלבד. בעצתו כתבה מכתב למנהל הקורסים, ד"ר אהרן כהנשטם, שהרשה לה להשתתף בהם אך לא כתלמידה מן המניין. עם ביקור המפקח, שאותו הרשימה בשאיפותיה ובמידת שליטתה בשפה העברית, קיבלה את הזכות להיחשב תלמידה מן המניין; אולם זכות זו נשללה ממנה לאחר מאסרה בעוון השתייכותה לפועלי ציון ועל כן לא יכלה לגשת לבחינות ההסמכה להוראה.
בשנים 1909–1911 למדה במכון הפדגוגי ע"ש פֶּסטָלוֹצי-פרֶבֶּל (Pestalozzi-Fröbel-Haus) בברלין. בעת לימודיה התעקשה שלא להשתתף בהתנסות בהוראה בגן במהלך ההכנות לחג המולד, והסבירה "אין מחנכת כנה צריכה למסור לחניכיה דברים של אמונה ומסורת, אלא דברים שהיא עצמה מאמינה בהם בלב ובנפש". המנהלת העריכה את עמדתה והעבירה אותה להמשך ההתנסות בהוראה בגן אחר. בהמשך הציעה לה מנהלת זו עבודה בגן ילדים בפטרבורג, אולם סוקניק התעקשה לעלות לארץ ישראל ולעבוד בגן ילדים עברי. בשנת 1911, עם תום לימודיה, חתמה על חוזה עם חברת "עזרה" לנהל את גן א' בירושלים ולהדריך בו את תלמידות בית הספר לגננות. כשחזרה לביאליסטוק להיפרד ממשפחתה לפני נסיעתה לארץ ישראל, נאסרה שוב; בחיפוש בביתה התגלו בולים של קק"ל ומכתבים שונים, ביניהם גלויה מבצלאל יפה, שעליה הודפס שמו ותפקידו: חבר הוועד הפועל הציוני. הגלויה נמסרה למתרגם, שתרגם את הכתוב בטעות כ"חבר פועלי ציון" – מפלגה בלתי חוקית, שהעונש על חברות בה היה ארבע שנות מאסר ועבודת פרך. לאחר שהתגלה כי המתרגם הוא חברו של אביה ל"חדר", הסכים זה לחזור בו מתרגומו, ופגישתה עם הקטגור שכנעה אותו שלא לאסור אותה. לאחר שחרורה היא מיהרה לנסוע לארץ ישראל, אף שאביה, חרף היותו ציוני, התנגד לכך.
עלייה לארץ ישראל והקמת גן הילדים העברי בירושלים מחוץ לחומות
סוקניק הגיעה לארץ ישראל בשנת 1912, בגיל עשרים, והחלה לעבוד בגן הילדים של חברת "עזרה" בירושלים. במכתביה היא מתארת את הקושי בפיתוח הגן, שהתבטא במחסור בכיתות לימוד, בציוד ובצוות ההוראה הדל. הילדים והילדות שלמדו בו היו מכל מגוון האוכלוסייה והעדות בירושלים, ורובם סבלו ממחלות עיניים ועור. באותם ימים היו הגנים בארץ ישראל בראשית התפתחותם. גן הילדים הראשון שנפתח בירושלים בשנת 1904 על ידי לשכת בני ברית ובסיוע הארגונים "העזרה", "חובבי ציון", ו"למען ציון", התקבל בהתנגדות חריפה ובחרם מצד בתי הדין והממסד הדתי. נתלו מודעות אזהרה, אולם למרות החרם נרשמו לגן 70 ילדים. בגני הילדים הראשונים למדו ילדים ממוצא שונה, ולעיתים דוברו בגן כאחת-עשרה שפות שונות. על כן, הקניית השפה העברית כגורם מחבר נחשבה לפלא בעיני המבקרים בו.
לקראת עלייתה לארץ ישראל ב-1912, אספה סוקניק שירים וסיפורים שלמדה בגרמניה, ודאגה שיתורגמו לעברית. לפני עלייתה תרגם זאת בעבורה המשורר פסח קפלן, ובדרכה לארץ פגשה את הסופר דוד פרישמן, ולאוסף הספרותי נוספו אגדות אנדרסן שתורגמו לעברית על ידו. בירושלים מצאה שירים שתורגמו מאנגלית ומצרפתית וכמו כן שירים שנכתבו במקורם בעברית. לפי חוקר הזמר העברי אליהו הכהן, היא הייתה זו שהזמינה מהמשורר יעקב פיכמן את השיר "אגדה" (על שפת ים כנרת). בזיכרונותיה כתבה כי אספה את השירים "כי ידעתי שהשירה היא נשמת הגן. [...] כל השירה הייתה מכוונת להקנות עברית לילדים. אולם רצינו לתת לילדים ילדות, חיפשנו את השירה, החרוז, הסיפור והחידה". השירים שנהגו הילדים לשיר בגני הילדים הראשונים כוּונו בעיקר ללמידת השפה העברית, ותוכנם היה על פי רוב איברי הגוף ופעולותיהם. הגננות נעזרו בספרות קלאסית ואוניברסלית, בתרגום לעברית. לוין קיפניס, אז סטודנט צעיר ב"בצלאל", היה הראשון שמתוך היכרותו האישית עם הגן של סוקניק ראה את הצורך ביצירת חומר ספרותי לילדים, ושיריו היו בין השירים המקוריים הראשונים שנכתבו לגיל הרך. שירו הראשון לילדים נכתב לחג החנוכה תרע"ה (1914). היה זה השיר "נס החנוכה" ("חנוכייה חנוכיה ספרי נא לי מעשיה"), על פי הלחן של "מעוז צור", והוא בוצע בגן כשיר משחק לפי הוראות הבימוי שלו. תוכן יצירתו של קיפניס, כמו גם לשונה, היו עבריים: הוא כתב מחזות וסיפורים לחגי ישראל, עיבד סיפורים מהתורה וכתב סיפורים הקשורים לחיי הארץ. סוקניק ראתה ביצירותיו של קיפניס נכס חשוב לחינוך הגיל הרך והקניית השפה והתרבות העברית. הפיכת השפה העברית ללשון הלימוד בגן השפיעה על המשפחה והחברה כולה. הילדים, שהחלו לדבר בעברית גם בבית, גרמו לסובבים אותם לדבר באותה השפה. לימים אמרה על כך: "הכניס הפעוט שבגן את העברית הביתה, הולכת האם בערב ללמוד עברית... ונוצרה שפה אחת – שפת האם והילד". זיכרונותיה מלמדים שבעבורה היה המקצוע שבו בחרה אמצעי לאיחוד העם ומיזוג תרבויותיו השונות.
ב"מלחמת השפות"
בשנת 1913, במהלך מלחמת השפות כנגד חברת "עזרה", סוקניק המשיכה לעבוד בגן עד לסיום החוזה שלה, אולם מתוך הזדהות עם השובתים הפסיקה את ההוראה בבית הספר לגננות של "עזרה", כתבה יחד עם מורים אחרים מכתב מחאה, סירבה לחנוך את התלמידות שהמשיכו ללמוד בסמינר ואסרה עליהן לבקר בגן הילדים שלה. כשפג חוזה ההתקשרות שלה עם חברת "עזרה" בנוגע לניהול הגן, היא הגישה להם את כל הדו"חות הכספיים מתקופת ניהולה. כדמי נסיעה חזרה הביתה קיבלה 500 מארק, שבהם השתמשה על מנת לרכוש ציוד לגן העברי הראשון שהקימה בשכונת נחלת שבעה לאחר מלחמת השפות.
גן הילדים: שפה עברית ומהות חינוכית
בשנת 1919 מינה ועד החינוך בירושלים את סוקניק למפקחת על גני הילדים בעיר. כאשר החליט ועד הלשון העברית לקבוע טרמינולוגיה אחידה לגן הילדים, פנה מזכיר הוועד לסוקניק בבקשה ליצור רשימת מונחים מתאימה (מכיוון שמושגיו של פרֶבֶּל נוצרו במקורם מגרמנית, כל גננת תרגמה את המושגים בצורה אחרת). סוקניק הוזמנה ביחד עם הגננות הירושלמיות שלומית פלאום וחיה ברוידא (אשתו של יוסף חיים ברנר) לישיבת ועד הלשון בנשיאותו של אליעזר בן-יהודה. בישיבה הוכרזו השמות העבריים הרשמיים לעבודות פרבל, והמונחים האחידים התקבלו בתוך הארץ ומחוץ לה.
סוקניק שינתה בצורה משמעותית את מבנה הגן והפעילות בו. בתחילה תפקד הגן ככיתה לילדים בגיל צעיר מגיל בית ספר, וסידורו היה דומה לשל כיתה – שולחנות ארוכים מסודרים זה אחר זה ומאחוריהם ספסלים. הגננת נהגה לשבת בקדמת הכיתה והעבירה את השיעור לילדים. מערכת השעות הייתה מובנית וצלצול פעמון סימן את סיומו שיעור אחד ותחילתו של אחר. נושאי השיעורים היו חומר תאורטי ופעולות כגון בניית קוביות או קיפול נייר, שנעשו לפי דוגמה ובהתאם להוראות ולא ביצירה חופשית. עם כניסתן של הגננות החדשות שלמדו את מקצוע הגננות לפי תורת פרבל, וחסיה סוקניק מהראשונות שבהן, השתנתה מהותו של הגן. העבודה השנתית לפי מערכת השעות הופסקה וכך גם השיחות התאורטיות. הגננות אימצו את שיטת הנושא, שמזמנת את הילדים להכיר את סביבתם הקרובה, את הטבע, הצמחים ובעלי החיים המקיפים אותם. הילדים הועסקו בעבודה פרודוקטיבית, שלה תוצאות מעצימות, והתעניינו בתהליכים שסביבם, כמו התהוות הלחם מרגע הזריעה ועד לפעולת האפייה, או התהוות הגבינה החל משלב החליבה ברפת. העבודות והנושאים היו קשורים זה לזה, ולנושא שנבחר הייתה זיקה לתופעות הטבע והסביבה באותה עת. צורתו של הגן השתנתה גם היא: הילדים והילדות ישבו סביב שולחנות שחוברו יחד על מנת שיוכלו לראות זה את זה, והגננת ישבה יחד איתם. התמונות על הקירות היו מעולמם של הילדים, ובגן היו גם עציצים ודגי זהב, שבהם טיפלו הילדים. באופן כללי, הגן הותאם עתה לעולמם הפנימי של הילדים ולא רק הכין אותם ללימודיהם בכיתות גבוהות יותר.
פעילות לקידום בריאות ילדי הגן ורווחתם
באותה תקופה היה נהוג להפריד בין הילדים אשר חלו בגרענת ובגזזת, שהיו נפוצות באותה תקופה, לבין הילדים הבריאים. סוקניק הקפידה לקלוט את הילדים הבריאים בגן אחד. בנוסף, פעולותיהם של החלוצות הראשונות של ארגון "הדסה" לריפוי עיניי הילדים עזרו לשיפור מצב התחלואה.
אלמנט נוסף שהנהיגה סוקניק היה ארוחת צהריים משותפת לכלל ילדי הגן. לפני הקמת הגנים המודרניים נהג אב הבית של הגן לאסוף את ארוחות הצהריים מבתי הילדים, כך שארוחות הצהריים השתנו בהתאם למעמד הכלכלי של כל ילדה וילד, והפער ניכר בגן, שבו חלק מהילדים אכלו ארוחה מלאה ומשביעה וחלקם נאלצו להסתפק בפרוסת לחם. הניסיונות להנהיג ארוחה משותפת בגן נתקלו בהתנגדות מצד ההורים, שלא רצו שילדיהם יאכלו אוכל שלא הוכן על ידיהם. רק בזמן מלחמת העולם הראשונה ובעקבות המצב הכלכלי הקשה הצליחה סוקניק להנהיג ארוחה חמה מרוכזת ומשביעה אחידה, שמומנה על ידי אגודה בשם "ידידי הילדים", שהוקמה למטרה זו. בעבור רבים מהילדים באותה תקופה הייתה זו הארוחה היומית העיקרית.
המאבק על קיום הגן
לאחר מלחמת העולם הראשונה הרחיבה ההנהלה הציונית את רשת גני הילדים בירושלים, אולם הקושי הכלכלי להחזיק את כל מוסדות החינוך תחתיה גבר והוחל בתהליך צמצום וסגירת הגנים. בשנת 1931, כאשר ההנהלה הציונית העבירה את מוסדות החינוך לוועד הלאומי, נותרו הגנים ללא פיקוח. ובמילותיה של פיינסוד-סוקניק: "הגנים הופקרו! רשת הגנים שבבניָנם ובסוסם הושקעו כל כך הרבה עמל ומסירות, התחילו להתפרק ולהתמוטט". ביוזמתה וביוזמת גננות נוספות, ובתמיכתה של הנרייטה סולד, נוסדה בירושלים ועדה שמטרתה לדאוג להמשך קיומם התקין של הגנים. סוקניק כתבה מכתבים רבים לאישי ציבור במטרה להמשיך ולקיים את גני הילדים. במכתבה לד"ר ברנרד כהן, חבר הנהלת הסוכנות, כתבה: "הצורך בגנים הוא כה הכרחי וכה חיוני, עד שאין שום אמצעי כדי לעמוד בפרץ ולא לתת לילדים האלה לבקר את הגנים של המיסיון- מלבד אם להעמיד לרשותם גן עברי. הגן העממי נעשה שאלת חיים!"
גן הילדים שלה בזיכרון משה המשיך בעבודתו בתמיכתם של הורי הילדים. כאשר נחלצו לעזרת גני הילדים גופים ציבוריים כגון ועד הקהילה, ויצו העולמית, "הדסה הצעירה" ומועצת הגנים הציבוריים בירושלים, שוּפר מצבם של הגנים ורבים מהם חזרו לתפעול רגיל. עם זאת, הקשיים לא נעלמו: בעלי הדירות שבהן פעלו הגנים איימו לסגור את הגנים אם לא ישולם שכר הדירה. רבות מהגננות הוותיקות ויתרו על חלק ממשכורותיהן לשם כך ואף ערכו יום התרמה בירושלים למען גני הילדים. על כך כתבה סוקניק: "זכורתני, כי בעברי אותו יום בחוצות ירושלים ובראותי את זוגות "הצופים" וארגוני נוער אחרים הפונים אל העוברים ושבים, מקשקשים בקופסאות ומבקשים תרומה בשביל הגנים, לא ידעתי אנא אשא עיני מהבושה – אכן הרגשתי כי ירדנו מאיגרא רמא... אולם מפלט אחר לא היה."
ניהול סמינר ההוראה לגננות
הסמינר לגננות נפתח לאחר מלחמת השפות במקביל לפתיחת גן א'. ההתנסות בהוראה נערכה בגן הסמוך עד לשנת 1919, אז אוחד הסמינר עם סמינר לוינסקי. סוקניק ניהלה את הסמינר בין השנים 1919–1914. בסמינר נקלטו בין היתר עולות חדשות מרוסיה והונחלו בו לימודים עבריים ולימודים מקצועיים. סוקניק הורתה בו את הקורסים על תולדות הפדגוגיה, תורת הגננות, הקראות פדגוגיות ועבודת פרבל. במסגרת לימודיהם בנו פרחי ההוראה תוכנית עבודה והתנסו בגן א' שבניהולה של סוקניק. הנהלת הסמינר תמכה כלכלית בתלמידות, שרבות מהן לא יכלו לקבל סיוע ממשפחתן באירופה בשל מלחמת העולם הראשונה. מיד עם סיום לימודיהן השתלבו הגננות החדשות בעבודה. אחת התלמידות כתבה עליה:
כחלק מהעצמת תחום הגננוּת הקימו התלמידות תערוכה שהציגה את התפיסה החינוכית. לאחר התערוכה כתבה פיינסוד כי "הגננת תופסת לאט לאט את המקום הראוי לה בחברה, והקהל החל להעריך את ערכן ולהכיר בעבודתן ובתועלת הרבה שהם מביאות לחברה בתור מחנכות הפעוטים". בנוסף, היא ראתה בתערוכה מקור השראה למורים ומורות הממשיכים את התהליך החינוכי שהחלו הפעוטות בגן. סוקניק הייתה מהמובילות הראשונות של תפיסות חינוך פרוגרסיבי בארץ, ומעבר לשיטת פרבל, שהייתה התפתחות משמעותית בתפיסת החינוך לגיל הרך, היא האמינה גם בשיטת החינוך המוֹנטֶסוֹרי ותרגמה לעברית מכתביה של מריה מונטסורי. בין הגננות השונות שהוכשרו בסמינר הייתה אחייניתה האהובה בת ה-18 מרים פיינסוד (כהן לאחר נישואיה) שעלתה בעקבותיה לארץ ב 1925 ונותרה, לאחר שכל משפחתן נספתה בשואה, משפחתה היחידה.
פעילות ציבורית
חסיה סוקניק הייתה שייכת לוועד הירושלמי שהקים את "התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל". הארגון נוצר כתוצאה מאיחודן של אגודות נשים שפעלו ביישובים שונים בארץ בהתאם לצרכים המקומיים של כל היישוב. האגודה הראשונה בירושלים פתחה שיעורי עברית לנשים, ארגנה קורסים ללימוד מקצועות לנערות וערכה שיחות והרצאות. כשעלה הדיון בנוגע לשאלת זכותן של הנשים לזכות בחירה, נוצר צורך בפעולה משותפת. סוקניק נמנתה עם חמש חברות הוועד הירושלמי שביצעו את האיחוד, ביחד עם ד"ר רוזה וולט-שטראוס, ד"ר מרים נופך, אסתר ייבין ושרה עזריהו. ההתאחדות הגדירה את עצמה כארגון א-מפלגתי ומטרתה הייתה מאבק לשוויון זכויות נשים תחת הססמה "חוקה אחת ומשפט אחד לאיש ולאישה". בבחירות לאספת הנבחרים השנייה (דצמבר 1925) נבחרה סוקניק כצירה לאספה מטעם התאחדות נשים עבריות. בפברואר 1932 נבחר לוועד הקהילה של ירושלים מטעם הסתדרות נשים עבריות.
סוקניק הייתה האישה היחידה שלקחה חלק ב"ועדת העשרים" – הוועדה שמינה הקונגרס הציוני ה-24 (1925) לבחון את מבנה מערכת החינוך בארץ ישראל. הוועדה, שהוקמה בשנת 1926, הורכבה מנציגי ההסתדרות הציונית, הוועד הלאומי והסתדרות המורים, ותפקידה היה לעבד תוכנית מפורטת של עבודת החינוך והתרבות בארץ. בין היתר היה עליה להחליט כיצד יאורגנו מוסדות החינוך ומה יהיו דרכי הפיקוח עליהם. לוועדה זו מיוחסת חשיבות היסטורית כזו שהניחה יסודות מוצקים לחינוך העברי בארץ ישראל.
בנוסף, סוקניק נמנתה עם חברי ועד הקהילה הראשון בירושלים, שהקים את מועצת הגנים ודאג להמשך קיום מוסד גני הילדים.
סוף ימיה, הוקרה והנצחה
בשנת 1966 הוענק לסוקניק התואר יקירת ירושלים.
חסיה פיינסוד-סוקניק נפטרה בירושלים ב-5 בינואר 1968, בגיל 78. נקברה בבית הקברות סנהדריה. בהלווייתה נכחו מ"מ ראש הממשלה, שרים וחברי הכנסת, נשיא האוניברסיטה העברית ופרופסורים מן המחלקה לארכאולוגיה, מורים וגננות ותלמידיה.
עשור לאחר מותה פרסמה חברתה צביה קטרבורסקי הספד עליה בכתב העת "הד הגן", שבו כתבה:
האוסף הארכיוני שלה הופקד בארכיון לחנוך יהודי על שם אביעזר ילין באוניברסיטת תל אביב.
לקריאה נוספת
ממאמריה:
אן לקי
אן לקי (באנגלית: Ann Leckie; נולדה ב-2 במרץ 1966) היא סופרת אמריקאית הכותבת מדע בדיוני ופנטזיה. ספר הביכורים שלה "יושרה שניונית" (Ancillary Justice) שראה אור לראשונה בשנת 2013 בהוצאת אורביט זיכה אותה בפרס הוגו לשנת 2014, בפרס נבולה, בפרס ע"ש ארתור סי. קלארק, בפרס לוקוס לספרי ביכורים ובפרס BSFA המוענק על ידי האגודה הבריטית למדע בדיוני. ספרה השני "Ancillary Sword" יצא לאור באוקטובר 2014, ובעקבותיו ראה אור "Ancillary Mercy".
ספריה "יושרה שניונית", "חרב שניונית" ו"חמלה שניונית" תורגמו לעברית על ידי עמנואל לוטם ויצאו לאור בהוצאת סיאל.
קריירה
לקי גדלה בסנט לואיס, מיזורי, והייתה מעריצת ז'אנר המדע הבדיוני מגיל צעיר. בשנות העשרה והעשרים לחייה שלחה סיפורים פרי עטה לפרסום ללא הצלחה. רק סיפור אחד בסגנון "רומן רומנטי" פורסם ללא שמה בצהובון.
לאחר שכבר נישאה ונולדו לה שני ילדיה ב-1996 ו-2000, השעמום שהרגישה בתור עקרת בית בפרברים הוביל אותה לחזור לכתיבה, והיא חיברה במסגרת "חודש כתיבת הרומן הארצי" לשנת 2002 את מה שעתיד היה להיות הטיוטה הראשונה של הספר "יושרה שניונית". ב-2005 היא השתתפה בסדנה לכתיבה "קלריון" תחת הדרכתה של אוקטביה באטלר, והמשיכה לעבד את ספרה במשך שש שנים נוספות.
היא ערכה את המגזין המקוון למדע בדיוני ופנטזיה, Giganotosaurus, בין השנים 2010-2013, והיא עוזרת העורכת בפודקאסט PodCastle. היא שמשה כמזכירת אגודת סופרי המדע הבדיוני והפנטזיה באמריקה מ-2012 עד 2013.
טרילוגיית הרַדְש האימפרי
ספר הביכורים של לקי, "יושרה שניונית", הראשון בטרילוגיית אופרת החלל "הרַדְש האימפרי", פורסם לביקורות מהללות באוקטובר 2013, ואף זכה בכל הפרסים המובילים בתחום המדע הבדיוני בשפה האנגלית - פרס הוגו, פרס נבולה, והפרס על שם ארתור סי. קלארק. למעשה, לקי היא הסופרת הראשונה שזכתה ב"טריפקטה" זו. הספר מספר את הסיפור של בּרֶק, הניצולה היחידה מהרס ספינת חלל בשירות האימפריה, אשר נושאת בתוכה את הבינה המלאכותית של ספינת המלחמה. - המבקשת לנקום את השמדתה. בנות האדם שמשרתות בספינה הן "פוסט-מגדריות", כלומר חיות בחברה בה אין מגדר, ואף השפה שלהן אינה מבדילה בין זכר לנקבה, ומשתמשת בלשון אישה ללא קשר לגוף הדמות המיוחסת. הספר נחשב לביקורת נוקבת על החברה המגדרית העכשווית, ושפות מבוססות מגדר.
הספר השני בטרילוגיה, "חרב שניונית", יצא באוקטובר 2014, וספר הסיום, "חמלה שניונית" ראה אור באוקטובר 2015.
בנוסף, פרסמה לקי שני סיפורים קצרים המתרחשים בעולם אימפריית הרדש: Night's Slow Poison" ו-"She Commands Me and I Obey".
ספרים נוספים
הוצאת Orbit רכשה מלקי שני ספרים נוספים. הראשון, "מקור ראשוני", שאף הוא מתרחש בעולם של "הרדש האימפרי" יצא לאור ב-2017, והשני, "The Raven Tower", ספר פנטזיה אשר אינו קשור לאותו העולם, יצא לאור ב-2019.
חיים אישיים
ללקי תואר במוזיקה מאוניברסיטת וושינגטון (1989). היא עבדה במגוון עבודות, כולל כמלצרית, פקידת קבלה, וטכנאית הקלטות. היא נשואה לדייוויד הארה, וביחד יש להם בן ובת. המשפחה מתגוררת בסיינט לואיס, במיזורי.
שמיניית ווקאל
שמיניית ווקאל היא חלוצת שירת הא-קפלה המודרנית בישראל. השמינייה הוקמה בשנת 1985 על ידי רפי זליג לפי מודל הסווינגל סינגרס – ארבעה גברים וארבע נשים (שניים בכל קול: סופרן, אלט, טנור ובס).
רפרטואר
השמינייה שרה רפרטואר מרתק ומגוון, המורכב ברובו מעיבודים מקוריים שכתבו חברי השמינייה ומתפרש על סגנונות רבים – מוזיקה קלאסית, ג'אז, שירי נשמה, שירי עם, מוזיקה דתית, רוק, פופ, בלוז, סלסה, סמבה ועוד. לחלק מהקטעים מצורף טקסט הומוריסטי בעברית.
הופעות
השמינייה שיתפה פעולה עם מלחינים כגון סשה ארגוב ויוני רכטר, ועם כותבים כגון אהוד מנור ועלי מוהר.
ווקאל מרבה להופיע בישראל ומחוצה לה. בין השאר הופיעה עם התזמורת הפילהרמונית, התזמורת הקאמרית הישראלית וסימפונט רעננה. בשנים האחרונות השתתפה השמינייה בתוכנית הרדיו "אתנחתא", בתוכנית הטלוויזיה "אינטרמצו עם אריה ורדי", בסדרות הקונצרטים המוסברים של אסתרית בלצן, בסדרות הקונצרטים של גיל שוחט ובפסטיבל ישראל.
השמינייה הופיעה ברחבי הארץ עם אנסמבל הסלסה האירופאי NUEVA MANTECA ביצירה "רקוויאם לעולם", במסגרת הסדרה "ג'אז חם". השמינייה הופיעה בפסטיבל האנימציה אנימיקס בסינמטק תל אביב ובתוכנית משותפת עם אלון אולארצ'יק. בימים אלה שוקדת השמינייה על הפקת אלבום משירי הביטלס ואלבום מהתוכנית "ניגון מהלב".
שירה בסרטים
ווקאל שרה דרך קבע את תפקידי המקהלה בדיבובים העבריים של סרטי וולט דיסני ודרימוורקס.
עינייך
עינייך (בשמו הבינלאומי: There Must be Another Way) הוא השיר שייצג את ישראל באירוויזיון 2009 שנערך במוסקבה, בירת רוסיה. השיר הושר על ידי צמד הזמרות אחינועם ניני ומירה עווד, ונכתב על ידן בעזרתו של המפיק גיל דור שעובד עם ניני. השיר הגיע למקום הראשון בקדם-אירוויזיון 2009 מבין ארבעה שירים בביצוען של ניני ועווד.
באירוויזיון התמודד השיר בחצי הגמר הראשון, שנערך ב-12 במאי 2009, ממנו העפיל לגמר תוך סיום שלב חצי הגמר במקום השביעי עם 75 נקודות. הגמר נערך ב-16 במאי 2009, השיר הוגרל להופיע שני (שיבוץ שנחשב גרוע), וסיים במקום השישה עשר עם 53 נקודות.
אחינועם ניני היא יהודייה ישראלית ומירה עווד היא ערביה-ישראלית. הצמד נוצר בכוונה תחילה עקב הרצון של רשות השידור להעביר מסרים של שלום, אחווה ושיתוף בין שני העמים השוכנים בישראל.
בריאיון ל-ynet ציינה ניני כי:.
לשיר קיים שם בינלאומי, איתו הופיעו השתיים בתחרות האירוויזיון "There Must be Another Way". אחינועם ניני לא הופיעה בשמה אלא השתמשה בשם הבמה שלה - "נועה".
עיריית מוסקבה
עיריית מוסקבה (ברוסית: Мэрия Москвы; באופן רשמי מכונה גם ממשלת מוסקבה, Правительство Москвы) היא הגוף הניהולי העליון בעיר מוסקבה, העומד בראש המערכת של רשויות השלטון של מוסקבה. את העירייה מנהל ראש העיר שהוא גם "ראש ממשלת מוסקבה". ראש העיר הנוכחי הוא סרגיי סוביאנין.
העיר מחולקת ל-12 מחוזות אדמיניסטרטיביים, כשבראש כל מחוז עומד פקיד אחראי הנושא את התואר פרפקט ואחראי לניהול המחוז. מחצית ממחלקות העירייה יושבת בבניין קומקון (המכונה כיום "בניין ממשלת מוסקבה").
הפוסטים האהובים ביותר באינסטגרם
רשימה זו מכילה את 20 הפוסטים המובילים בעלי הכי הרבה לייקים ברשת החברתית אינסטגרם. הפוסט הנוכחי המחזיק בתואר "האהוב ביותר באינסטגרם" הוא של הכדורגלן הארגנטינאי ליונל מסי עם גביע המונדיאל שבו זכה עם נבחרת ארגנטינה בכדורגל במונדיאל 2022. הפוסט הועלה לאינסטגרם ב-18 בדצמבר 2022, ושבר את השיא של ביצת האינסטגרם, תוך פחות מיומיים. הפוסט צבר למעלה מ-75 מיליון לייקים מחשבונות שונים. הפוסט הוא גם הפוסט האינטרנטי האהוב ביותר בכל הזמנים. פונקציית ה-"אהבתי" הוסרה במדינות מסוימות, כגון אוסטרליה, בניסיון למגר את התחרות בפלטפורמה.
רשימת 20 הפוסטים האהובים ביותר
ליונל מסי וכריסטיאנו רונאלדו הם האנשים להם יש הכי הרבה פוסטים ברשימה, שבעה פוסטים לכל אחד.
14 מהפוסטים שברשימה פורסמו על ידי כדורגלנים, שבעה מתוכם עוסקים במונדיאל 2022.
היסטוריה
הטבלה הבאה מפרטת את עשרת הפוסטים שהחזיקו בתואר "הפוסט האהוב ביותר באינסטגרם" מאז 29 בדצמבר 2011. הזמר-יוצר הקנדי ג'סטין ביבר הוא האדם בעל המספר הגבוה ביותר של פוסטים אשר החזיקו בתואר זה, עם ארבעה פוסטים. הפוסט שהחזיק בתואר במשך הזמן הארוך ביותר הוא "ביצת האינסטגרם" עם 1,436 ימים.
עונש מוות לקטינים בארצות הברית
עונש מוות לקטינים בארצות הברית היה קיים עד ל-2 במרץ 2005, אז קבע בית המשפט העליון כי הדבר מפר את התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית, האוסר על הממשלה הפדרלית להשית "עונש אכזרי ובלתי רגיל" על אזרחיה.
היסטוריה
בשנת 1642 נידון למוות תומאס גראונגר, בפלימות', מסצ'וסטס בגין זואופיליה, בעודו קטין. מאז, 364 קטינים נוספים נידונו למוות במדינה.
האדם הצעיר ביותר שנידון למוות אי פעם בארצות הברית היה ג'יימס ארקן, על חלקו בשוד ורצח שבוצעו כשהיה בן עשר. עם זאת, הוא היה בן 23 כאשר הוצא להורג בפועל, ב-18 ביוני 1885.
בשנת 1944 הוצא להורג ג'ורג' סטיני, שהורשע ברצח שתי ילדות. סטיני הוא האדם הצעיר ביותר בארצות הברית שנדון למוות עם תאריך לידה ופטירה ידוע, והוא הוצא להורג בגיל 14 בלבד.
ב-10 באפריל 1959 הוצא להורג לאונרד שוקלי בן ה-17,  ומאז לא היו עוד הוצאות להורג של קטינים עד להקפאה דה פקטו של עונש המוות בארצות הברית ביוני 1972 בשל משפט "פורמן נגד ג'ורג'יה ".
ביולי 1976 הפך בית המשפט את החלטתו בשל משפט "גרג נגד ג'ורג'יה " וקבע כי עונש המוות אינו מפר את התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית, ומאז ועד ביטול עונש המוות לקטינים באופן סופי בשנת 2005 הוצאו להורג 22 קטינים. 21 מתוכם הוצאו להורג על פשעים שביצעו בגיל 17, ורק אחד, שון סלרס, על פשע שביצע בגיל 16.
בשנת 1988 קבע בית המשפט העליון במשפט "תומפסון נגד אוקלהומה " כי עונש מוות לקטינים מגיל 15 ומטה אינו חוקי, ובמקביל קבע ב-1989 במשפט "סטנפורד נגד קנטקי " כי עונש מוות לקטינים מגיל 16 הוא חוקי.
הרפובליקנים
השנים הראשונות
בשנת 2002 במהלך הבחירות לנשיאות צרפת התמיכה במפלגה הגוליסטית, "מרוץ הרפובליקה", מפלגת השלטון, ירדה פלאים ולכן הוקם האיחוד למען רוב נשיאותי, שהפך אחר כך לאיחוד למען תנועה עממית. המפלגה דגלה במדיניות חוץ של שמרנות פעילה וקידום פיתוח אינטגרציה אזורית אל האיחוד האירופי. המפלגה הוקמה במטרה לזכות ברוב לנשיאות האספה הלאומית. המפלגה הוקמה מאיחודן של מרוץ הרפובליקה, האיחוד למען הדמוקרטיה הצרפתית, ומפלגת הדמוקרטיה הליברלית.
הבחירות לנשיאות
ב-14 בינואר 2007 אישר הקונגרס הלאומי של המפלגה ברוב של 98% תמיכה בניקולא סרקוזי כמועמד לנשיאות מטעם המפלגה.
האיחוד למען תנועה עממית ובעקבותיו "הרפובליקנים" הם חברים במפלגת העם האירופית והאיחוד הדמוקרטי הבינלאומי.
הבחירות לרשויות המקומיות
בבחירות למועצות השונות בצרפת, במרץ 2015, המפלגה הגדילה במאוד את כוחה וזכתה ב-70 מתוך 98 המועצות ברפובליקה הצרפתית.
במאי 2015 פורקה המפלגה על ידי ניקולא סרקוזי ואוחדה לתוך מפלגת הימין-מרכז החדשה היא המפלגה הרפובליקנית הצרפתית בראשותו של האחרון. המפלגה הוקמה כתוצאה מחשש אצל סרקוזי כי קהל הבחירה של הימין המסורתי בצרפת יזלוג לעבר מפלגת הימין הקיצוני של מרי לה-פן לקראת הבחירות לנשיאות. המטרה להגשים את ערכי הרפובליקה הצרפתית בתוך המפלגה הרפובליקנית החדשה.
ראשי המפלגה
מטה המפלגה נמצא ברחוב לה בואסי 55, פריז.
הפיגועים בבגדאד (1950–1951)
הפיגועים בבגדאד התרחשו בין אפריל 1950 ליוני 1951 בתקופת מבצע עזרא ונחמיה. חמישה פיגועים בוצעו נגד מטרות יהודיות בבגדאד בירת עיראק.
הפיגוע הראשון היה פצצה שהתפוצצה בבית-קפה יהודי ב-8 באפריל 1950, וגרמה לפציעתם של 4 יהודים. הפיגוע הידוע והמשפיע ביותר היה הטלת רימון יד לחצר בית הכנסת "מסעודה שם-טוב" ב-4 בינואר 1951, שהביאה למותם של 4 ולפציעתם של עשרות, מהם 8 באופן קשה. בחצר עמדו מתפללים רבים וכן אנשים שהמתינו להסעה לשדה התעופה שם חיכה להם מטוס, שאורגן על ידי המוסד, להטיסם למדינת ישראל. ישראל התקשתה אז לקלוט את המוני היהודים שנרשמו לעלייה לישראל, הרבה מעבר לתחזיות, במקביל לעליה מרומניה ומפולין. רבים מכרו את בתיהם, ויתרו על אזרחותם העיראקית, נירשמו לעליה לארץ, והמתינו בתור הארוך למטוס שיטיסם ארצה. הפיגוע היה, כנראה, הגורם העיקרי להחלטת ממשלת ישראל ב-14 בינואר 1951 להכיר רשמית בכך שיהדות עיראק מצויה בשעת חירום. עד סיומו של המבצע להעלאת יהודי עיראק 6 חודשים לאחר מכן, עלו 124 אלף ארצה, חרף הקשיים בקליטתם.
לאחר הפיגועים עצרו שלטונות עיראק שלושה פעילים ציונים בגין הפיגועים, הם הועמדו לדין והוטל גזר דין מוות על שלום צאלח ויוסף בצרי, ו-10 שנות מאסר על יהודה תג'ר.
בעשרות השנים שחלפו מאז מתנהל ויכוח סוער על השאלה האם משליכי הפצצות היו יהודים שנשלחו על ידי המוסד לזרוע חרדה על מנת לעודד עלייה יהודית למדינת ישראל שרק נולדה, קבוצת פעילים ציונים מקומית שפעלה מסיבותיה-היא, או פעולה של מוסלמים מקומיים קיצונים אנטי-יהודיים בעיראק. האירועים עצמם נותרו לא פתורים, והיו נושא לתביעות ובירורים בישראל. ב־1952, חקר צוות מיוחד של המוסד אם מי מאנשיו היה מעורב בפיצוצים ולא מצא הוכחה לכך. רבים מיוצאי עיראק המשיכו לטעון שהמחתרת היהודית בעיראק הייתה מעורבת בפיגועים וכי אין זה ראוי שהמוסד יחקור את עצמו. ב-1960 הורה דוד בן-גוריון, ראש הממשלה דאז, לאיסר הראל למנות צוות חקירה בהרכב אחר. צוות בן 3 חברים בראשות חיים יערי, בדק שוב את האירועים וגם הצוות הזה לא מצא הוכחות שיהודים היו מעורבים. ב־1977, פרסם העיתונאי ברוך נאדל כתבה בה האשים את התנועה הציונית בתכנון הפיגוע ובביצועו. מרדכי בן פורת, שהיה בזמן האירוע שליח בבגדאד מטעם התנועה הציונית, הגיש תביעת לשון הרע נגדו לבית המשפט וזכה בה. נאדל חזר בו מהאשמה והתנצל
ג'ולי וולטרס
ג'ולי וולטרס (באנגלית: Julie Walters; נולדה ב-22 בפברואר 1950) היא קומיקאית, סופרת ושחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה, מועמדת שני פרסי אוסקר וזוכת שישה פרסי באפט"א.
ביוגרפיה
ג'ולי וולטרס נולדה בסמטוויק, ברמינגהאם שבאנגליה למשפחה ממוצא אירי קתולי. בתחילה התפרסמה כשותפה של הקומיקאית הבריטית ויקטוריה ווד. הן הופיעו יחד בסדרת הטלוויזיה "ווד ווולטרס" ב-1982 והמשיכו לשתף פעולה במשך השנים. אחד התפקידים הידועים של וולטרס הוא "גברת אוברול" ב-Acorn Antiques פרודיה של ויקטוריה ווד על אופרות סבון.
תפקידה הרציני הראשון בטלוויזיה היה ב-1982 בסדרה הקלאסית  Boys from the Blackstuff. פריצת הדרך שלה בקולנוע הייתה ב-1983 בתפקיד הראשי בסרט "לחנך את ריטה", לצדו של מייקל קיין. התפקיד זיכה אותה במועמדות לפרס אוסקר וזכייה בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפטא. היא גילמה את אותו תפקיד על בימות הווסט אנד.
וולטרס זכתה בפרסים רבים על משחקה, ב-1999 הוענק לה אות Order of the British Empire על תרומתה לתיאטרון. ב-2001 זכתה בפרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר על משחקה במחזה "כולם היו בני" מאת ארתור מילר.
בשנת 2000 זכתה שנית בפרס באפטא כשגילמה את המורה לבלט בסרט "בילי אליוט" והייתה מועמדת שוב לפרס האוסקר. וולטרס מרבה לשחק נשים מבוגרות, ב-2002 הוענק לה פרס באפטא שלישי כשהופיעה בתפקיד אימו של פול רייזר ב-My Beautiful Son. היא גילמה את דמותה של מולי ויזלי בסרטי הארי פוטר, הארי פוטר ואבן החכמים (2001), הארי פוטר וחדר הסודות (2002), הארי פוטר והאסיר מאזקבאן (2004), הארי פוטר ומסדר עוף החול (2007), הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם (2009) והארי פוטר ואוצרות המוות (2011).
ב-2003 הופיעה וולטרס בסרט "נערות לוח השנה" לצידה של הלן מירן, שבו שיחקה אלמנה שאחרי שבעלה מת מסרטן היא וחברותיה מצטלמות בעירום ללוח שנה כדי לגייס כספים לחקר המחלה.
ב-2010 גילמה וולטרס בתפקיד מו מולאם (Mo Mowlam), מזכירת המדינה לענייני צפון אירלנד בממשלתו של טוני בלייר, בדרמה "מו" של צ'אנל 4. היא חששה לקחת על עצמה את התפקיד בגלל הבדלים במראה החיצוני ביניהן, אך לבסוף זכתה לשבחים מהביקורת.
בית הכנסת החדש (אופלן)
בית הכנסת החדש של אוֹפֶּלְן (כיום אוֹפּוֹלֶה שבפולין) שכן באי פָּשֶקֶה (כיום Wyspa Pasieka) שעל נהר אודר, ברחוב האפן. בית הכנסת נבנה בין השנים 1894–1897 ונועד לשמש את הקהילה הרפורמית הגדולה שהתגוררה בעיר. בית הכנסת, שנחנך בשנת 1897 על ידי הרב לאו בק, תוכנן בסגנון נאו-מוּרי על ידי האדריכל היהודי מברסלאו פליקס הנרי, והכיל אולם תפילה בעל 600 מושבים, אולם תפילה קטן, ספרייה קהילתית, ארכיון וחדר ישיבות עבור הנהגת הקהילה.
היסטוריה
בית הכנסת נהרס על ידי הנאצים בליל הבדולח, הלילה שבין 9 ו-10 בנובמבר 1938. הנאצים אילצו את רב העיר, האנס הירשברג, להצית במו ידיו את בית הכנסת.
יהודי אופולה
היהודים הראשונים גרו ככל הנראה באזור העיר אופולה עוד לפני הקמת העיר בשנים 1217-1211. בשנת 1840 הקימה הקהילה היהודית בית כנסת ברחוב הוספיטל. לאחר הקמת בית הכנסת החדש, נמכר בית הכנסת הישן במכירה פומבית לחברה להוצאה לאור ועל כן שרד את ליל הבדולח והשואה. בשנת 2006 הפך בית הכנסת הישן לאולפן טלוויזיה אזורית של TVP3 Opole. רשויות העיר מונעות פגיעה בצורתו החיצונית של הבניין.
בשנת 1885 הקהילה היהודית באופולה הייתה בשיאה מבחינה מספרית ומנתה כ־765 יהודים. לאחר השואה, קהילת יהודי אופולה לא התאוששה.
למבורגיני גאיארדו
למבורגיני גאיארדו (באיטלקית: Lamborghini Gallardo) היא מכונית ספורט איטלקית אשר מהווה את דגם הבסיס בהיצע דגמי למבורגיני, אשר נשלטת על ידי קבוצת פולקסווגן. הגאיארדו יוצרה לראשונה בשנת 2003 והייתה המכונית הראשונה אשר עשתה שימוש במנוע V-10 החדש של למבורגיני, מנוע ששימש בהמשך דגמים אחרים של הקונצרן. הגאיארדו קרויה על-שם זן מפורסם של שור לוחם. בנוסף, משמעות המילה גאיארדו בספרדית היא "אבירי/מרשים".
בשלוש השנים הראשונות לקיומה ייצרה למבורגיני 5,000 יחידות מהגאיארדו, כמות אשר הציבה את הגאיארדו כלמבורגיני הנמכרת ביותר בהיסטוריה של היצרנית. ביחד עם המורצ'יילאגו, פתחו מכוניות אלו עידן חדש בלמבורגיני תחת ניהולה של חברת אאודי, צעד אשר הביא עמו שיתוף טכנולוגי בין היצרניות וכן איכות חלקים והרכבה משופרת בלמבורגיני.
בסוף נובמבר 2013 הודיעה למבורגיני על הפסקת ייצור דגם הגאיארדו, לאחר ייצור של 14,022 יחידות. היורשת של הגאיארדו, למבורגיני הורקאן, הוצגה במהלך שנת 2014.
היסטוריה
הגאיארדו עוצבה על ידי לוק דונקרוולקה, מעצב בלגי אשר הגיע אל למבורגיני מחברת אאודי. דונקרוולקה זכה בפרס "הנקודה האדומה" בעבור עיצוביו של הגאיירדו ושל אחותה הגדולה יותר מבית למבורגיני, המורצ'יילאגו. מתחילת דרכה פותחה, מותגה ותומחרה הגאיארדו כיריבה לפרארי 360 מודנה ולמחליפתה – הפרארי F430.
לגאיארדו מערכת הנעה לכל ארבעת הגלגלים, תכונה אשר הופכת אותה למכונית ספורט ידידותית יותר עבור נהגים לא מנוסים. למרות ניסיונה הרב של חברת-האם אאודי עם מערכות הנעה לכל הגלגלים, בחרה למבורגיני לפתח מערכת משלה עבור הגאיארדו כדי ליצור מנגנון ספורטיבי יותר.