cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hot Girl Summer
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר יצא לאור ב-3 בספטמבר 2019. הקליפ בוים על ידי מונאצ'י אוסגבו והוא מציג בתוכו את מייגן די סטליון, ניקי מינאז' וטיי דולה סיין במסיבת בריכה. בקליפ מופיעים ידוענים וידועניות כמו מו אגנס, ריקו נאסטי, ארי לנוקס, סאמר ווקר, ג'וסי ג'יי ופרנץ' מונטנה.
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-55 מיליון צפיות.
אניטה בורי
אניטה בורי (בגרמנית: Anita Buri; נולדה ב-3 ביולי 1978) היא מנחת טלוויזיה שווייצרית.
ביוגרפיה
בורי נולדה בברג שבקנטון תורגאו. ב-1995 השתתפה בתחרות "נערת בראבו" שאורגנה על ידי מגזין הנוער "Bravo Girl". ב-1999 הוכתרה למיס שווייץ בטקס שנערך בלוגאנו, דבר שהוביל להשתתפותה בתחרות מיס עולם 1999 ומיס תבל 2000. לאחר מכן עבדה כדוגמנית.
היא הנחתה מספר תוכניות בטלוויזיה השווייצרית, מאז 2001 היא פעילה בארגון "Camaquito" העוסק במתן צדקה לילדים בקובה, בנוסף היא פעילה לקידום פעילות גופנית בקרב ילדים ובני נוער.
בשנים 2002 עד 2008 הייתה נשואה לשחקן הכדורגל מרק הודל, ולהם נולד בן אחד.
יחסי סומליה–צרפת
יחסי סומליה–צרפת הם יחסים דו-צדדיים בין צרפת לסומליה.
היסטוריה
היחסים הדו-צדדיים בין צרפת לסומליה כוננו זמן קצר לאחר עצמאותה של סומליה. ממשלת צרפת פתחה שגרירות במוגדישו, וגם סומליה פתחה שגרירות בפריז. בהמשך נסגרה שגרירות צרפת ביוני 1993, זמן קצר לאחר תחילת מלחמת האזרחים בסומליה. בשנים שלאחר מכן שמרה צרפת על יחסים דיפלומטיים עם ממשלת המעבר הלאומית הסומלית ויורשתה ממשלת המעבר הפדרלית של סומליה. בנוסף היא גם תמכה ביוזמות שלום מקומיות של האיחוד האירופי והקהילה הבינלאומית.
לאחר מכן, הקמת הממשלה הפדרלית של סומליה באוגוסט 2012 התקבלה בברכה על ידי הרשויות הצרפתיות, אשר אישרו מחדש את המשך תמיכתה של צרפת בממשלת סומליה, ביושרה הטריטוריאלי ובריבונותה.
מפקד האוכלוסין הצרפתי בשנת 2006 קבע כי ישנם 1,373 תושבים ילידי סומליה החיים בצרפת.
נציגויות דיפלומטיות
בעקבות שיפור משמעותי במצב הביטחוני, מינתה ממשלת צרפת בינואר 2014 את רמי מארקו לשגריר הצרפתי החדש בסומליה. שגריר צרפת הנוכחי בסומליה הוא מר אנטואן סיון, שהוסמך מאז יולי 2017.
מטרופולינים בישראל
בישראל ישנן ארבע מטרפולינים רשמיות - גוש דן (מטרופולין תל-אביב), מטרופולין ירושלים, מטרופולין חיפה ומטרופולין באר שבע. בארבע מטרופולינים אלו מתגוררת מעל ל-60% מאוכלוסיית המדינה.
במטרופולין תל אביב, מתגוררת כשליש מאוכלוסיית המדינה; במטרופולין ירושלים, המשתרעת משני צידי הקו הירוק מתגוררת כ-14% מהאוכלוסייה; במטרופולין חיפה, מתגוררים כ-9% מהתושבים ובמטרופולין באר שבע, מתגוררת כ-7% מאוכלוסיית המדינה.
מטרופולין תל אביב היא המטרופולין הגדולה ביותר בישראל (מבחינת מספר תושבים); מטרופולין חיפה היא המטרופולין הצפונית בישראל; ומטרופולין באר שבע היא המטרופולין הקטנה (מבחינת מספר תושבים), הדרומית והחדשה בישראל.
הגדרה
הגדרת מטרופולינים וגבולותיהם נקבעת על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה אשר עורכת מפקד אוכלוסין ובוחנת את גבולות המטרופולינים במדינת ישראל.
קביעת גודלה של מטרופולין היא תמיד בלתי מדויקת ואינה חותרת להיות מדויקת, זאת כיוון שהיא משמשת הגדרה סוציולוגית לא פחות משהיא גאוגרפית ומכאן שאין לה 'גבולות' מדויקים. השיטה לקביעת גבולות המטרופולינים נסמכת על בדיקת זרמי יוממות אל מוקדי תעסוקה, זיהוי מוקדי תעסוקה עיקריים באמצעות הקבצה של מוקדי התעסוקה שזוהו בשלב הקודם, קביעת קריטריונים להגדרת גבולות המטרופולינים וביצוע חלוקות פנימיות במטרופולינים לגלעין, טבעת וגזרה, הנקבעים לפי עוצמת הזיקה לגלעין.
החלוקה הפנימית לטבעות נעשתה לפי הגודל הפיזי של המטרופולין. לכן קיימת חלוקת משנית במטרופולינים תל אביב וחיפה, ואילו בירושלים ובבאר שבע הוגדרו גלעין וטבעת חיצונית בלבד. הגזרות חולקו לפי אזורים גאוגרפים (צפון, דרום, מזרח ומערב). הכללת יישוב בטבעת הפנימית העוטפת את הגלעין, נקבעה על פי סף יוממות של 60% ומעלה לגלעין.
היסטוריה
בישראל נעשה ארגון וניהול המרחב במטרופולינים במטרה להגיע לצדק חלוקתי בין היישובים והגלעין ולצורך באיחוד היישובים, על מנת לבצע משימות ופרויקטים מיוחדים שבהן יש יתרון לשיתוף פעולה כמו: בתי חולים, פארקים, רשתות ביוב וכו'. אלה פרויקטים שמצריכים יכולת ארגונית של מערכת יישובית גדולה מעבר ליישוב הבודד. התארגנות בין היישובים המתמקדות בתחומים שונים מתקיימת בנוסף לתוכנית המתאר הארצית 35, אשר קובעת כיווני ההתפתחות העתידית של המרחב, מסייעת ומייעלת ניהול וארגון הטרופולינים, מסדירה קשרים בין היישובים ומכתיבה חלוקה שוויונית במרחב. תוכנית זו קובעת שהקמת אזור תעסוקה חדש מותנה בהתחלקות עם מספר רשויות מקומיות במרחב כסוג של צדק חלוקתי. בנוסף התכנית מצמצמת את המפגעים והמטרדים הסביבתיים על ידי קביעת ייעודי קרקע המתאימים במקומם לכלל היישובים.
בישראל מתקיימת תנועות הגירה בכיוונים שונים בכל המטרופולינים, תנועות אלו גרמו למאזן הגירה שלילי בערים מרכזיות במטרופולינים. בסוף שנות ה-70 הייתה הגירה מהעיר המרכזית אל יישובי המטרופולין כתהליך של פרוור בשל מחירי הקרקע ולצורך שיפור איכות החיים. במרכזי העיר נותרו ברובם הוותיקים והקשישים. עם הזמן תהליך הפרוור נגס בשטחים הפתוחים ורשויות התכנון בישראל עצרו את תהליך הפרוור והתחילו לצופף את הבניה בערים. בשנות ה-90 עם גל העלייה מברית המועצות לשעבר, השתכנו המהגרים בערים המרכזיות ומאזן ההגירה הצטמצם. אך חזר וגדל שוב כאשר נחלש גל העלייה.
מטרופולינים בישראל
מקובל להבחין בארבעה אזורים מטרופוליניים עיקריים:
גוש דן (מטרופולין תל אביב)
תל אביב (או גוש דן) - תל אביב (עיר ליבה), ראשון לציון, בת ים, חולון, גבעתיים, פתח תקווה, רמת גן, בני ברק, אור יהודה, קריית אונו, יהוד, גבעת שמואל, רמת השרון, הרצליה, וכו' (ערי המעגל הראשון - הטבעת הפנימית = מחוז תל אביב), ובמובן מסוים גם נתניה, כפר סבא, רעננה, אשדוד, רחובות, מודיעין וכו' (ערי המעגל השני – ערי הטבעת התיכונה). מסיבות פוליטיות לא הוגדרו גבולות מטרופולין רצופים על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בחלקי המטרופולין הנמצאים מחוץ לגבולותיה המוכרים של מדינת ישראל, אלא נכללים רק יישובים ישראליים כנקודות. מטרופולין תל אביב, על פי הגדרות הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה בסוף שנת 2018 כ-3.985 מיליון תושבים. היא משמשת מרכז התעסוקה והעסקים של ישראל ובמידה רבה גם מרכז היוממות שלה ושאר תחומי החיים שבה.
היסטוריה
העיר תל אביב עד שנות ה-80 הייתה עיר דועכת, מתיישנת ומזדקנת, שסבלה מבריחת היזמים והעסקים. במהלך שנות ה-80 התחברות ישראל לכלכלה הגלובאלית הביאה להחייאה עסקית, דמוגרפית וכלכלית עם דגש על הגירה עירונית חיובית של אוכלוסיות צעירות. חלק מהאוכלוסייה הצעירה התיישבה בגרעין וחלקה התיישבה בשכונות שעברו התחדשות עירונית לאחר שלב העיור המחודש. לדוגמה שכונת נווה צדק שהייתה שכונת עוני עד שנות ה-80 ולאחר מכן הפכה לשכונה מבוקשת ותוססת.
מטרופולין תל אביב התפתח במרחב בצורה קונצנטרית היוצרת גלעין וטבעת, כאשר הגרעין הוא העיר תל אביב והטבעת הפנימית היא גוש דן. עד שנות ה-80 המטרופולין עברה פיצול עירוני, אך החל ממחצית שנות ה-80, התפתחו ערי קצה ויישובים חקלאיים לפרברי שינה של המטרופולין. כמו רעננה וראשון לציון, והוקמה עיר שינה בתחום המגלש בין ת"א לירושלים, העיר מודיעין. מקורות התעסוקה גלשו אל אזור ההשפעה הערים ראש העין ולוד. בנוסף ליציאת שימוש קרקע עתירי שטח אל אזורי הטבעת התיכונה וחיצונית.
מטרופולין ירושלים
מסיבות פוליטיות לא הוגדרו גבולות מטרופולין רצופים על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בחלקי המטרופולין הנמצאים מחוץ לגבולותיה המוכרים של מדינת ישראל, אלא נכללים רק יישובים ישראליים כנקודות. מטרופולין הבירה מתאפיינת בין היתר בהיותה דו-לאומית: כ-65% מתושביה הם יהודים וכ-35% ערבים בעלי זיקה פלסטינית. שיעורים אלו מעצבים את התוויית גבולות המטרופולין, ותלויים בה. העיר הראשית, ירושלים, היא מרכז שירותים ליישובי המטרופולין, אך עם בניית גדר ההפרדה היא הולכת ומתנתקת מחלקים במזרח, בצפון ובדרום המטרופולין. על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, נכון לסוף שנת 2018 במטרופולין ירושלים מתגוררים כ-1.314 מיליון תושבים.
מטרופולין חיפה
חיפה - הסביבה: הקריות, נשר, טירת כרמל והאזור; גבולות מטרופולין זו הם נהריה בצפון, זכרון יעקב בדרום, יקנעם עילית, רמת ישי, ויישובי משגב במזרח. מטרופולין זו לפי הגדרות הלמ"ס מנתה בסוף שנת 2018 כ-950 אלף תושבים.
מטרופולין באר שבע
באר שבע - אזור זה נחשב מטרופולין וכולל יישובים נוסים באזור באר שבע, דוגמת עומר, חצרים, תל שבע ויישובים נוספים. האזור המטרופוליני לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, מנה בסוף שנת 2018 כ-395 אלף תושבים. מטרופולין זה הוא הקטן ביותר בשטחו והצעיר ביותר.
מטרפולינים לא רשמיות
ניתן לזהות מטרופולין נוספת, קטנה יותר, שלא הוגדרה ככזו על ידי הרשויות:
סביבה
בשנים האחרונות, גדלה בישראל המודעות בצורך של פארקים מטרופוליניים. פארקים אלו מאופיינים בגודלם הגדול המגיע עד לאלפי דונמים, אטרקציות ומתחמים שונים הנמצאים בהם ועוד. לשם כך, נבנו ופותחו מספר פארקים בישראל אשר כל אחד מהם אמור לשרת אזור מטרופוליני אחר.
לדוגמה, פארק ירושלים (שגודלו 15,000 דונם) המשרת את מטרופולין ירושלים; פארק אריאל שרון (שגודלו 8,500 דונם) הקיים ופארק עתידי סביב נחל הירקון בשטחי פתח תקווה (שגודלו עתיד להיות 6,500 דונם), האמורים לשרת את מטרופולין תל אביב; פארק נחל הקישון העתידי האמור לשרת את מטרופולין חיפה; ופארק נחל באר שבע (שגודלו כ-5,300 דונם) המשרת את מטרופולין באר שבע.
ג'ים פאלמר
ג'יימס אלווין "ג'ים" פאלמר (אנגלית: James Alvin "Jim" Palmer; נולד ב-15 באוקטובר 1945) הוא שחקן עבר בבייסבול האמריקאי. בשנת נבחר להיכל התהילה של הבייסבול.
קריירה
פאלמר שיחק במהלך כל הקריירה שלו בליגה האמריקאית MLB, בין השנים 1965–1984, בקבוצה אחת, בולטימור אוריולס.
פאלמר שיחק בעמדת המגיש (פיצ'ר) הפותח. במהלך הקריירה שלו ניצח עם קבוצתו ב-268 משחקים, והפסיד ב-165. ממוצע נקודות הנגד שלו היה 2.86, והוא השיג 2,212 סטרייק-אאוט.
במהלך הקריירה השיג מספר שיאים אישיים. הוא ניצח 20 משחקים בעונה 8 פעמים: בשנים 73–1970 ו-78–1975. פאלמר הוא היחיד בהיסטוריה שניצח משחק בסדרת גמר בשלושה עשורים: 1966, 1970-1 ו-1983. הוא לא נתן לאף חובט לחבוט הום ראן עם רצים על כל הבסיסים (Grand Slam). כן היה הצעיר ביותר (קצת לפני גיל 21) לזרוק משחק שלם בלי לחטוף נקודה (shutout) במשחק גמר, ב-1966.
העונה הטובה ביותר שלו הייתה בשנת 1975. למרות שקבוצתו לא הגיעה לשלב משחקי הפלייאוף, הייתה זו עונה אישית טובה לפאלמר, בה השיג 23 ניצחונות ו-11 הפסדים, ממוצע נקודות נגד של 2.09, עשרה משחקים שלמים בלי לחטוף נקודה, וכן זכה בתואר הפיצ'ר הטוב ביותר בליגה.
מאז פרישתו של פאלמר ב-1984, קבוצת בולטימור לא הגיעה עדיין לסדרת גמר, כפי שהיה במהלך הקריירה שלו.
יאניס ניוונר
יאניס ניוונר (בגרמנית: Jannis Niewöhner, הגייה: [ˈjanɪs ˈniːvøːnɐ], נולד ב-30 במרץ 1992) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה גרמני.
ביוגרפיה
יאניס ניוונר נולד בקרפלד, נורדריין-וסטפאליה, גרמניה. הוא בנו של הבמאי הגרמני אווה פריש-ניוונר.
קריירה
תפקידו הראשון של ניוונר היה בסרט הקצר משנת 2004, "Für immer Edelweiß" (אדלווייס לנצח). שנה לאחר מכן שיחק בסרט ההרפתקאות של הבמאי הגרמני כריסטיאן זוברט, "Der Schatz der weißen Falken".
בשנת 2006 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע, "TKKG und die rätselhafte Mind-Machine".
בשנת 2007 שיחק בסרט הקומדיה הגרמני "Von Müttern und Töchtern".
בשנת 2017 שיחק בתפקיד ראשי במיני סדרה הגרמנית "מקסמיליאן". בסדרה הוא גילם את מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בקיץ 2018 הצטלם ניוונר לעיבוד הקולנועי לרומן נרקיס וגולדמונד מאת הרמן הסה. את הסרט ביים הבמאי זוכה האוסקר סטפן רוזוביצקי. בסרט הוא מגלם את נרקיס.
חיים אישיים
ניוונר מתגורר בברלין. משנת 2007 עד שנת 2015 ניהל מערכת יחסים עם השחקנית אמיליה שולה.
רניקסיאלידיים
רניקסיאלידיים (שם מדעי: Ranixalidae) היא משפחה מסדרת חסרי זנב בתוכה סוג יחיד צפרדע הודית (Indirana).
מאפיינים
צפרדעים מנומרות אלה חיות רק בהרי גהט המערביים שמערב הודו והם קטנים, בעלי גוף דק והם מצויים בעיקר בנחלים וגם על פסולת העלים.
לראשניהם תכונה מיוחדת - הם בעלי רגליים אחוריות וגם זנב והם מסוגלים לקפץ למחק בעת סכנה. עם זאת חלקם מצויים בסכנת הכחדה גדולה.
בעבר הם היו תת-משפחה במשפחת הצפרדעיים, ואחר כך גם במשפחות ניקטיבטריכיים, דיקרוגלוסיים ופטרופדיים, אך ע"פ בדיקות הוחלט שיהיו במשפחה עצמאית. הסוגים הקרובים אליהם ביותר הם Nyctibatrachus וNannophrys.
מיכאל קלפפיש
מיכאל קלפפיש (בפולנית: Michał Klepfisz; 17 באפריל 1913 – 20 באפריל 1943) היה מהנדס כימי, פעיל "הבונד" יהודי-פולני. במהלך מלחמת העולם השנייה היה חבר הארגון היהודי הלוחם, נטל חלק ונהרג במרד גטו ורשה.
ביוגרפיה
קלפפיש נולד בוורשה ב-17 באפריל 1913, שני הוריו היו מורים ופעילי "הבונד", התנועה היהודית הסוציאליסטית הבלתי-ציונית. בצעירותו היה חבר בתנועת הנוער של הבונד, תחילה בחטיבת הילדים, ה"סקיף", ולאחר מכן בחטיבת הצעירים, ה"צוקונפט". כמו כן היה חבר בארגון הספורט של הבונד, ה"מורגנשטרן" (בעברית: "השחר"). הוסמך כמהנדס בפוליטכניון של ורשה, ונישא לרוז'ה פרצ'יקוף (בפולנית: Róża Perczykof).
ב-1942 גורש מגטו ורשה, והועלה על רכבת למחנה ההשמדה טרבלינקה, ממנה הצליח להימלט לפני שהגיעה ליעדה, ועשה את דרכו חזרה לוורשה ה"ארית". בורשה, הוכשר בייצור חומרי נפץ על ידי סרן זביגנייב לבנדובסקי, חייל ה"ארמייה קריובה". זמן קצר לאחר מכן הצליח להבריח את אשתו, בתו אירנה ואחותו רגינה מהגטו, ולשכן אותן לשארית המלחמה בביתה של מריה סביצקה, חברת הז'גוטה. בביתה שרדו רוז'ה ואירנה את המלחמה, בעוד רגינה נפטרה ממחלה זמן לא קצר לאחר מכן ונקברה כנוצרייה בזהות בדויה.
לאחר מכן שב לגטו, והשתתף כלוחם במרד גטו ורשה. במסגרת המרד, היה אחראי על ייצור הרוב המוחלט של חומרי הנפץ של ההתנגדות היהודית, קלפפיש הקים בגטו סדנה מחתרתית לייצור נשק. יחד עם אריה וילנר, שימש כמתווך בין "הארגון היהודי הלוחם" לבין ה"ארמייה קריובה". פעל לצד אריה וילנר, טוסיה אלטמן ויצחק צוקרמן ואחרים להשגת נשק ושילוח משלוחי נשק לתוך הגטו בתקופה שלפני פרוץ המרד, בעזרתם של הארמייה קריובה ופעילים חמושים של המפלגה הסוציאליסטית האנטי-סטליניסטית (הפלג הימני של המפלגה הסוציאליסטית הפולנית).
קלפפיש נהרג ביום השני של המרד, ברחוב בוניפרטרסקה שבאזור ה"מברשתנים", בעודו מגן על נסיגת חבריו לנשק (ביניהם מארק אדלמן) בגופו באחת מעליות הגג בגטו.
לאחר מותו, עוטר על ידי הגנרל ולדיסלב שיקורסקי בעיטור הגבורה הגבוה ביותר של הצבא הפולני, ה"Virtuti Militari", שנמצא כיום בתצוגה במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון הבירה.
בבית הקברות היהודי בוורשה הוקמה אנדרטה לזכרו, ועליה נכתב:
אחותו, רגינה ("גינה") קלפפיש, הייתה גם כן פעילת "הבונד", ובתקופת השואה עסקה בהצלת אנשים מה"אומשלגפלץ", הכיכר בה רוכזו המועמדים לגירוש והשמדה, בפעילותה הצליחה להציל כמה פעילי מחתרת בולטים. בתו, אירנה קלפפיש שרדה את השואה והיגרה לארצות הברית, והיא מסאית, משוררת ופעילה פוליטית.
דקנטר (כתב עת)
דירוג יינות
דקנטר מדרג יינות בסולם של 1 עד 5 כוכבים, על מנת לשפוט את איכות היינות אותם הוא מסקר. השיטה נהפכה לפופולרית בידי מיכאל ברודבנט בספר בצירי היין שלו.
Decanter.com
אתר היין האינטרנטי של דקנטר מציג חדשות יין והמלצות על יינות. אם כי האתר מכסה היבטים נוספים של יין, בכללם מדריכי בציר, מדריכי למידה, ארכיב מקוון של כתב העת, מדור המציג מחירים של מכירות פומביות הנקרא "קניון" (Shopping Mall).
אירועי דקנטר
אירועי המסחר של דקנטר מיועדים לקוני יין, סוחרים, סומליה, ועיתונאים וכוללים טעימות. האירועים הללו החלו בטעימות פריולי ב-2005. ארוחות הערב של דקנטר נוסדו ב-2004. פאנל טועמים מומחים מרחבי הגלובוס שבראשו עומד סטיבן ספורייר, שופט יינות על בסיס אזורי המשקף מגוון, סגנון ומחיר לצרכן. באירוע מוענקים פרסים. אירועים נוספים שנערכים במקום הם "תחרות יין ואלכוהול הבינלאומית" ו"אתגר היין הבינלאומי".
איש (או אשת) השנה של דקנטר
מדי שנה בוחר המגזין אישיות מעולם היין שהותירה את חותמה על התחום.
אליפים (סדרת טלוויזיה)
אליפים היא סדרת טלוויזיה ישראלית אשר שודרה החל מ-23 בינואר 2011 ועד לסיומה ב-5 באוגוסט 2013 במשך 3 עונות ו-180 פרקים בערוץ הילדים עבור לקוחות yes. הסדרה מבוססת על הספר "אליפים" של אסתר שטרייט-וורצל. הספר עובד לסדרת דרמה, תוך התאמת עלילת הספר לתקופתנו.
עונה 3 (דלידים)
בשנתם האחרונה החבורה הופכת לדלידית ומתרגשת להתחיל את שנת הלימודים האחרונה שלה בגנות. לגנות מצטרפים תלמידים חדשים, האליפים, וביניהם נועם. נועם היא בת לעד מדינה, שמאוימת על ידי ״האיגואנה״ שמחפש אחריה כדי לתפוס אותה ולסחוט את אביה על מנת שלא יעיד כנגדו. כדי שהאיגואנה לא יצליח לאתר אותה, נועם נרשמה לגנות בזהות בדויה של בן.
הדלידים מנסים להיות ה"סלבדורים" של גנות, אלא שהאליפים החדשים שומעים על ההיסטוריה של מלחמות הדלידים באליפים והם מקדימים תרופה למכה. האליפים מגלים שהסיבה לריב הגדול בין האליפים לדלידים היא שבשנתה הראשונה של חנה כמנהלת, דליד גנב וקרע את דגל גנות, שמקומו מאז לא נודע. האליפים והדלידים מתחרים ביניהם במציאת הדגל. צחי, הקבלן שעושה שיפוצים בגנות, הוא האדם שגנב בעבר הדגל וגם הוא מנסה למצוא אותו. לאחר שהדלידים מוצאים את הדגל, נועם גונבת אותו מרוני והאליפים מגלים בו מפה המסבירה כיצד להגיע לאוצר עתיק בעל ערך שנמצא באתר הבנייה בגנות. צחי הקבלן מעוניין למצוא את האוצר ולנקום במנהלת בית הספר חנה על כך שסילקה אותו בעבר מהלימודים. האליפים מוצאים את המפה ומתחילים לחפש אחר האוצר, אולם צחי הקבלן מתנכל להם במטרה להשיג את מפת האוצר ואף מאיים עליהם. חנה, מנהלת גנות, מתווכחת עם צחי על מזימותיו ואיומיו כלפי האליפים. בתום הוויכוח צחי דוחף את חנה באתר הבנייה. לאחר שצחי מצא את מפת האוצר, חנה מתעוררת עם בעיית זיכרון לטווח קצר.
במרכז הפרק האחרון של העונה עומדות חגיגות 60 שנים להיווסדה של גנות. מתברר שהאוצר היה בולים עתיקים מימי קום המדינה, שהיו על המכתבים של חנה. האיגואנה מצליח לאתר את נועם ומגיע לגנות, אבל הוא נתפס. צחי הקבלן מנסה לפוצץ את הסליק ובכך לחבל באירוע החגיגי, אך אמיר מצליח לנטרל את הפצצה. הסדרה מסתיימת בריקוד משותף של הדלידים והאליפים על במת האירוע. לאחר כתוביות הסיום נראה שחנה מביאה קציצות לצחי, שכעת נמצא במעצר.
אליפים/בטיחים/דלידים
בעונה הראשונה הם אליפים, בעונה השנייה הם בטיחים ובעונה השלישית הם דלידים.
אליפים החוויה הדיגיטלית
בינואר 2012, עם עליית העונה השנייה של הסדרה, עלתה גם אפליקציה בשם אליפים – החוויה הדיגיטלית, שזכתה במקום שלישי בתחרות העולמית PromaxBDA, בקטגוריית Interactive Promotion. האפליקציה מכילה בין השאר את הספר אליפים במהדורה דיגיטלית, בתוספת סרטוני וידאו מהסדרה.
הספר
בשנת 1982 יצא הרומן אליפים, מאת אסתר שטרייט-וורצל, שמתאים אך ורק לגילאי 16, בעוד שהסדרה לגילאי 8. הספר הוא בעל 402 עמודים, והוא מתרכז כל הספר רק על השנה הראשונה. הסדרה אמורה להיות רק עונה 1, אך בעקבות ההצלחה, החליטו להמציא עוד 2 עונות. הספר היה הצלחה מרבית ועד היום נמכר, בעוד שהסדרה עדיין משודרת בערוץ הילדים, בעקבות הצלחתה.
ההצגה
הספר עובד להצגת ילדים ונוער, שם אומרים ומציגים בערך את כל עלילת הספר. ההצגה עלתה בשנת 2005.
פיט יוהנסן
פיט יוהנסן (בנורווגית: Pete Johansen; נולד ב-11 במאי 1962) הוא כנר נורווגי, הידוע בעיקר בזכות תרומתו לאלבומי מטאל גותי, להם הוא תורם נגינת כינור בסגנונו הייחודי.
קריירה
פיט יוהנסן החל לנגן בכינור בגיל 9 ומסע ההופעות הראשון שלו היה עם להקת מוזיקת קאנטרי בגיל 16. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא יזם מספר פרויקטים שלא זכו להכרה רחבה, ועמד בראש להקת Modesty Blaise שהוציאה אלבום אחד בשם "Face Of The Sun". לפריצתו הגדולה זכה יוהנסן כאשר ניגן עבור להקת המטאל הגותי הנורווגית The Sins of Thy Beloved באלבומה "Lake of Sorrow". בעקבות הצלחתו ניגן באלבומי מטאל של להקות מטאל גותי נוספות, הידועות שבהן הן טריסטניה וסירניה. הוא היה שותף לאלבומים Widow's Weeds, Beyond The Veil ו-At Sixes And Sevens שנחשבים לאלבומי מפתח בתחום.
דיסקוגרפיה
יוהנסן ניגן באלבומים הבאים:
אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות
אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות היא אנדרטה באשדוד המנציחה את 11 חללי קרב סוכריר ואת 53 חללי גדוד 53 של חטיבת גבעתי בקרבות הבלימה בחולות אשדוד במלחמת העצמאות.
היסטוריה
בשנת 1962 פנו הורי חללי קרב סוכריר, שהיו כולם בני ראשון לציון, למחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון וביקשו אנדרטה לזכר בניהם. בינואר 1963 הגיש האדריכל אשר חירם את תוכניות האנדרטה. הורי הלוחמים של חטיבת גבעתי שנפלו בקרבות הבלימה ליד אשדוד דרשו שגם בניהם יונצחו על האנדרטה. במשך כמה שנים נמשך ויכוח על ההנצחה באתר. בנובמבר 1966 נקבעה פשרה שבמסגרתה הוסיף חירם מאחורי האנדרטה המקורית קיר אבן ועליו הונצחו חללי גבעתי. ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשנת 1967 התקיים באנדרטה המורחבת טקס זיכרון משותף לשתי קבוצות החללים.
האנדרטה
האנדרטה נבנתה משני גושי אבן מוארכים. גוש אחד מונח במקביל לקרקע והגוש השני נשען עליו וניצב בהטיה. על גבי הגוש העליון חרוטים סמל צה"ל, שמות 11 החללים והכתובת:
מאחורי גושי האבן נבנה קיר הזיכרון בזווית המזכירה את הגוש העליון. על גבי הקיר מוצב לוח שיש עם הכותרת, שמות 53 חללי גבעתי ושורת הסיום.
האנדרטה כולה נמצאת על במה מרוצפת בפארק בן-גוריון ברובע ב' בעיר.
חגיגת הזמר 1976
חגיגת הזמר 1976 הייתה פסטיבל שירים שלא כללה תחרות. וכל משתתף השמיע שיר אחד מוכר שלו ושיר אחד חדש.
הפסטיבל התקיים במוצאי יום העצמאות בבנייני האומה בירושלים בהנחיית מיקי קם. מפיקי הפסטיבל היו ורדה איתי וגיל אלדמע.
נאנדה דווי
נאנדה דווי (בהינדי: नन्दा देवी पर्वत) הוא ההר השני בגובהו בהודו, וההר הגבוה ביותר שנמצא כולו בשטחי המדינה.
טופוגרפיה
נאנדה דווי הוא רכס בעל שתי פסגות שאורכו כ־2 ק"מ. הפסגה המערבית היא הגבוהה מבין השתיים וזוכה למעמד מקודש בפולקלור ההודי. בנוסף להיותה הפסגה העצמאית הממוקמת המקום ה־23 מבין הפסגות הגבוהות ביותר בעולם, נאנדה דווי בולטת גם בזכות מדרונותיה התלולים המתנשאים מעל פני השטח המקומי: מעל 3,300 מטר מעל בסיסה הדרומי־מערבי כאשר גובהה מצידה הצפוני דומה. עובדה זו הופכת אותה לאחת הפסגות התלולות בעולם. גובהו של ההר מרשים גם בהשוואה לשטחים מרוחקים יותר, שכן הוא מוקף בעמקים נמוכים יחסית. לדוגמה, הוא מתנשא לגובה העולה על 6,500 מטר מעל עמק הגוריגנגה שנמצא במרחק של 50 ק"מ בלבד. נאנדה דווי מוקף בקרחונים: קרחון אוטרי נאנדה נווי מצפון, קרחון דקהיני נאנדה דווי מדרום־מערב, קרחון פאצ'ו ממזרח וקרחוני ננדאגונטי ולואן מדרום־מזרח. מאחורי ההר שוכן מקדש נאנדה דווי.
היסטוריה
בשל מדרונותיו התלולים של ההר נדרשו מאמצים רבים על מנת להעפיל אל פסגתו או לחצות אותו.
מטפס ההרים יו רוטלדג' ניסה להעפיל שלוש פעמים לפסגת ההר בשנות השלושים אך נכשל בכולן.
בשנת 1936 הצליחה משלחת בריטית–אמריקאית בהנהגתם של המטפסים ביל טילמן ואריק שיפטון להגיע לפסגת ההר דרך הרכס הדרומי. הייתה זו הפסגה הגבוהה ביותר שנכבשה אי פעם, עד לשנת 1950. אחרי העפלה זו, ארעו מספר נסיונות כושלים בשנים 1957 ו־1961. ההעפלה השנייה הייתה של משלחת הודית בשנת 1964. המשלחת ההודית טיפסה באותו מסלול בו טיפסה המשלחת הבריטית–אמריקאית.
בשנים 1965–1968 נעשו ניסיונות של ה־CIA להציב מכשיר האזנה ממסר טלמטרי ממונע גרעיני על הפסגה. מכשיר זה תוכנן ליירט אותות טלמטריה משיגורי ניסויי הטילים שנערכו במחוז שינג'יאנג, במסגרת תוכנית הטילים של סין. המשלחת נסוגה עקב תנאי מזג אוויר קשים, והותירה את המכשיר ליד פסגת נאנדה דווי. הם חזרו באביב הבא לחפש את המכשיר אך הוא לא נמצא. כתוצאה מפעילות זו של ה־CIA, השמורה היתה סגורה לזרים לאורך רוב שנות השישים. רק בשנת 1974 נפתחה השמורה מחדש.
בשנים מאוחרות יותר סרק הצבא ההודי את המקום, הציב בו אנדרטה לזכר המטפסים שנספו וחקר את חיי הטבע של האזור.
אחרי פתיחתה מחדש של השמורה בשנת 1974 בפני מטיילים, תושבים מקומיים ומטפסים זרים, המערכת האקולוגית נפגעה במהירות מכריתת עצים להסקה, אשפה ורעייה. פגיעות סביבתיות חמורות נצפו כבר בשנת 1977, והשמורה נסגרה שוב בשנת 1983. נכון לעכשיו, נאנדה דווי מהווה חלק מרכזי משמורת הטבע נאנדה דווי (הכוללת את הפארק הלאומי נאנדה דווי), שהוכרזה על ידי ממשלת הודו בשנת 1982. בשנת 1988 הוכרז הפארק הלאומי נאנדה דווי כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כאתר בעל "חשיבות תרבותית וטבעית יוצאת דופן למורשת המשותפת של האנושות".
בפולקלור
בפולקלור ההודי נאנדה דווי נחשב להתגלמות של האלה נאנדה דווי, ופעם ב-12 שנה מתקיימת עלייה לרגל אל ההר. העלייה לרגל נמשכת שלושה שבועות והמאמינים הולכים 280 קילומטר, בנתיב שבו ברחה האלה נאנדה דווי מפני נסיך שחיזר אחריה. הם עוברים ליד אגם רופקונד וממשיכים מעלה עד הומקונד (Homekund), שם לפי האמונה היה בית אביה של נאנדה דווי.
שרה גפי
שרה גפי (; 1770–1852) הייתה מהנדסת וממציאה באנגליה במאה ה-19 ועזרה בהקמה של.
ביוגרפיה
שרה גפי נולדה בשם שרה מריה ביץ' בשנת 1770 בברמינגהם למשפחה עשירה שעסקה בסחר בפליז. ב-1795 עברה לבריסטול והתחתנה עם סמואל גפי איש עסקים שעסק גם כן בתחום הפליז והברזל. בתחילת הנישואים שלה, גפי עבדה ביחד עם בעלה בעסקיו. בשנים הללו סמואל הוציא כמה פטנטים שעסקו בייצור מסמרים שעזרו למנוע היצמדות של בלוטי-ים לספינות, עסק שהפך אותו ואת גפי למאוד עשירים.
בו בזמן גפי גידלה שישה ילדים והוציאה כמה סיפורים לילדים. בנוסף, גפי עסקה באותו הזמן בחייה המקצועיים והוציאה מספר פטנטים משלה.
ב-1830 סמואל בעלה נפטר, ולאחר 7 שנים היא התחתנה מחדש עם צ'ארלס קוט. נישואיה השניים היו הנושא של ביקורת רבה בתקופה, מאחר שצ'ארלס היה צעיר ממנה ב-30 שנה. צ'ארלס הרבה להמר ובזבז את הכסף של גפי במהירות. בעקבות זאת ובגלל סיבות אחרות בסוף חייה לא נשאר לה ההון המוקדם שצברה אך עדיין המשיכה להחזיק בהרבה השקעות בתחומים שונים.
דוגמה חשובה להשקעותיה היא הרכבת המערבית הגדולה שתוכננה על ידי איזמבארד קינגדום ברונל אותו פגשה ככל הנראה במהלך עבודתה על הגשר בקליפטון ושהיה גם שותף עסקים עם בנה תומאס.
ב-1852 גפי נפטרה בגיל 72 ונאמר שחוכמתה לא נעלמה גם בזקנתה.
הגשר בקליפטון
בשנת 1811 גפי הוציאה פטנט שקשור לבנייה של גשרים תלויים. הפטנט של גפי היה משמעותי ביצירת העיצוב המודרני של גשרים תלויים, אך לא היה פורץ דרך. בזמן הזה גפי עבדה על תכנון של גשר מעל נהר האייבון שידוע בשם גשר קליפטון על שם העיר שלידו. גפי לא קיבלה תמיכה מספקת על מנת לבנות את הגשר בזמנה. כמה שנים לאחר מכן ב-1820 החלה תחרות עיצוב לגשר שייבנה, אך העיצוב של גפי לא נבחר. מי שכן זכה היה איזמבארד קינגדום ברונל שהיה מקורב לגפי. גפי ככל הנראה הכירה את ברונל לא מעט זמן וככל הנראה חלק מרעיונותיה הגיעו אליו והשפיעו על התכנון שלו. בנוסף גפי עבדה קשה על מסע הפרסום של הגשר ותרמה חלק מהכסף שהלך לבנייתו. גפי לא תכננה את הגשר בקליפטון, אך תרמה רבות להקמתו.
ב-2016 יצא הערך שלה במילון אוקספורד לביוגרפיות אנגליות, שבו שויך לה בטעות התכנון של הגשר בקליפטון. המידע השגוי שאמר שגפי תכננה את הגשר הארוך ביותר בתקופה בזמן שהייתה אמא לשישה ילדים היה סיפור טוב ולכן התפשט מאוד מהר. מאוחר יותר, הערך תוקן, אך השמועה השגויה שגפי תכננה את הגשר בקליפטון עדיין נפוצה.
פעילותיה האחרות
גפי הייתה פעילה מאוד בחברה ועסקה בהמצאות רבות במטרה של שיפור איכות החיים. בשנת 1811, גפי כתבה מכתב לארתור יאנג שהיה מזכיר הוועדה לחקלאות, שבו היא מציעה תוכנית שבה ייצרו דשן לחקלאות מערמות צואה שהצטברו בצדדים של דרכים ופגעו בנוחות של השימוש בדרך. זו דוגמה טובה לאופי הפעיל של גפי שאומנם לא המציאה את הדברים הכי יוצאי דופן, אך ידעה להוציא לפועל את הפרויקטים הקטנים שלה בצורה שתרמה רבות לקהילה. באותה שנה גפי גם כתבה ללורד של ליברפול על התכנון מחדש של שוק הבשר בלונדון על מנת למנוע סכנות בריאותיות והתאכזרות לחיות.
בנוסף לפעולות החברתיות, גפי עבדה גם על המצאת פתרונות לבעיות מינוריות שגרמו בעיקר לחוסר נוחות. למשל בשנת 1812 הוציאה פטנט לקומקום שנועד לבשל ביצים ולחמם טוסט בנוסף לשתייה. גם לאחר שהתאלמנה המשיכה להוציא פטנטים הנוגעים בעיקר בשיפור איכות החיים לעקרות בית ביניהם, פמוט שמאפשר לנר לבעור לזמן ארוך יותר, בידוד לתנור בישול שכולא את החום בפנים ומקטין את חימום הסביבה, ותנור נייד.
משה (מושיק) כהן
משה (מושיק) כהן (15 בפברואר 1945 - 7 במאי 2016) היה מנהל אגף מפעלי פיתוח בקרן הקיימת לישראל, מהנדס מים וקרקע שהיה השותף המרכזי להקמתם של 240 מאגרי מים ברחבי הארץ, והקמת מערך שיקום הנחלים בישראל. ממשיאי משואות טקס יום העצמאות הממלכתי לשנת 2012.
ביוגרפיה
משה (מושיק) כהן נולד בבית חולים שוייצר בטבריה,, בנעוריו בקיבוץ אשדות יעקב שבעמק הירדן, בין נהרות הירדן והירמוך עסק בענפי החקלאות, בספורט ובהדרכה בחטיבת הנוער. לאחר שירות צבאי כקצין חי"ר ומפקד פלוגת סיור בשריון, חזר לנהל ענפים חקלאיים במשק ונישא לשרה בר קמה, בת קיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
לאחר שירותו במלחמת ששת הימים עבר להתגורר בחיפה ושימש כקצין הגדנ"ע בית הספר הריאלי העברי בעיר, בחיפה גם השלים את לימודיו והסמכתו כמהנדס מים וקרקע בטכניון ואת לימודיו לתואר שני במוסד זה.
לאחר לימודיו פעל במסגרת חברת אגריטב ומשרד החוץ הישראלי להקמת מאגרים ובריכות מים בוונצואלה, דרום אפריקה והרפובליקה הדומיניקנית. לאחר מספר שנים נוספות של עבודה כמהנדס מים בתחום פיתוח מקורות המים והניקוז, התמנה בשנת 1982 לממונה על הכשרות קרקע, פיתוח ומדידות בקרן הקיימת לישראל ובשנת 1999 התמנה כמנהל אגף הפיתוח של הקק"ל.
פעילותו בקק"ל
במהלך 30 השנים בהן כיהן בתפקידיו בקק"ל יזם וקידם את התכנון והביצוע של כ-240 מאגרי מים, מאגרי קולחין, מכוני טיהור שפכים ואגנים ירוקים וכן מאגרים לתפיסת שיטפונות ומי הנגר העילי ברמת הגולן, בעמקים, לאורך בקעת הירדן ונחלי הנגב והערבה, במישור החוף, בעמק חפר, חוף הכרמל, הגליל המערבי והגליל העליון. לצורך קידום התכנון והביצוע של מפעלי הפיתוח בקרן הקיימת יזם ופיתח את מערכת הממ"ג (מערכת המידע הגאוגרפי) של הקק"ל המהווה מערכת לניהול התכנון והביצוע של מפעלות הקק"ל.
כהן הוביל את הטיפול המתמשך בשיקום אדמות מלוחות בעמק יזרעאל, בעמקים, בבקעה בערבה ובככר סדום, תוך יישום שיטות מתקדמות לטיפול ב"סינדרום העמק המושקה" על ידי ניקוז תת-קרקעי עמוק ורדוד ופריסת מערכת צינורות בעומק של 2 מטרים ומטר אחד בתת-הקרקע כדי לאפשר שטיפת המלחים מאזור בית השורשים. העבודה אשר בוצעה בשיתוף פעולה עם משרד החקלאות רשויות הניקוז החקלאים והסוכנות היהודית, ונלמדת ומיושמת ברחבי העולם.
כהן היה חבר במועצת הניקוז ושימור הקרקע ובוועדות השיפוט של רשות המים, משרד החקלאות והמשרד להגנת הסביבה, לנושאי המאגרים, הנחלים, הניקוז ושימור הקרקע ובקרן לשיקום מחצבות.
כהן נפטר ב-7 במאי 2016, ונקבר בבית הקברות בקיבוץ אשדות יעקב איחוד. הותיר אישה ושני ילדים, שירי ושי.
לואיס מקסוול
לואיס מקסוול (באנגלית: Lois Maxwell; 14 בפברואר 1927 – 29 בספטמבר 2007) הייתה שחקנית קנדית.
מקסוול החלה את הקריירה הקולנועית שלה בשלהי שנות הארבעים, וזכתה בפרס גלובוס הזהב כשחקנית החדשה הטובה ביותר של השנה עבור הופעתה בסרט That Hagen Girl (1947). אחרי כן הופיעה בתפקידי משנה במספר סרטים והיא הייתה בלתי מרוצה ונסעה לאיטליה ועבדה שם בתעשיית הסרטים בשנים 1951–1955, ובעקבות נישואיה היא עברה לאנגליה שם שיחקה במספר הפקות טלוויזיה.
היא יצרה את תפקיד מיס מניפני בסדרת סרטי ג'יימס בונד, וגילמה את הדמות בארבעה עשר סרטים, החל מד"ר נו (1962) ועד להופעתה האחרונה ברצח בעיניים (1985).
אחרי שהקריירה של מקסוול דעכה, היא חיה באנגליה, שווייץ ואנגליה, עד שהיא אובחנה כחולה בסרטן המעי הגס ב-2001. היא עברה לפרת', אוסטרליה המערבית, שם גרה עם בנה עד למותה ב-2007, בגיל שמונים.
שנותיה הראשונות
נולדה בשם לואיס רות' הוקר (באנגלית: Lois Ruth Hooker) בקיצ'נר, אונטריו, אמה הייתה אחות ואביה היה מורה. היא גדלה בטורונטו ולמדה ב-Lawrence Park Collegiate Institute. היא הייתה שבעת רצון מפרנסתה כבייבי סיטר וחיפשה אחרי הכנסה רווחית יותר והתחילה לעבוד כמלצרית בעיר הקיט הגדולה והיוקרתית ביותר בקנדה, Bigwin Inn. ב-Bigwin Inn באגם ביי, אונטריו, קנדה. היא ברחה מהבית בגיל 15 כדי להצטרף לחיל הנשים הקנדי במהלך מלחמת העולם השנייה, יחידה שנועדה לשחרר את הגברים לחובות הקרב. סגל החיל הורכב ממזכירות, נהגות כלי רכב, מכונאיות וביצוע כל התפקידים שאינם כרוכים בלחימה. מקסוול נהייתה במהרה חלק מצוות הווי ובידור של צבא קנדה. היא הוצבה באנגליה, הופיעה במופעים מוזיקליים ורקדה על מנת לבדר את החיילים, לעיתים הופיעה עם הקומיקאים הקנדים ויין ושוסטר. האמת על גילה נחשפה כשהקבוצה הגיעה ללונדון, ועל מנת להימנע מהחזרתה לקנדה, היא השתחררה, ואז נרשמה לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שם היא התיידדה עם עמיתה הסטודנט רוג'ר מור.
קריירה
מקסוול נסעה להוליווד בהיותה בת עשרים, וזכתה בפרס גלובוס הזהב כשחקנית החדשה הטובה ביותר של השנה עבור תפקידה בקומדיה של שירלי טמפל That Hagen Girl,
היא גם השתתפה בתצלום של מגזין לייף בשנת 1949 שבו דיגמנה לצידן של השחקנית המבטיחה דאז מרילין מונרו. בזמן הזה היא שינתה את שמה למקסוול, שם אותו שאלה מרקדנית בלט חברתה. יתר בני משפחתה גם הם אימצו את השם מקסוול.
רוב עבודתה הייתה בתפקידים משניים בסרטים סוג ב' (B movies).
היות שהתעייפה מהוליווד, היא עברה לאירופה, חיה ברומא במשך חמש שנים מ-1950 ל-1955. שם היא שיחקה בסדרת סרטים, ולזמן מה הייתה נהגת מרוצית חובבת. אחד מסרטיה האיטלקיים היה עיבוד משנת 1953 של האופרה אאידה שבו מקסוול הופיעה בתפקיד הראשי. קולה דובב בידי שחקנית אחרת והיא הופיעה במספר סצינות עם הכוכבת לעתיד סופיה לורן, שאף היא שיחקה בעוד שמישהי אחרת דיבבה את קולה. בעת טיול לפריז, היא פגשה את בעלה לעתיד, מפיק הטלוויזיה פיטר מריוט, הם נישאו ב-1957. ועברו לגור בלונדון. בתם מלינדה (נולדה ב-1958) ובנם כריסטיאן (נולד ב-1959) נולדו שניהם בלונדון. מריוט, מפקדם לשעבר של Viceroy of India's household troops עבר מבחן בד אצל אלברט ברוקולי לתפקיד ג'יימס בונד.
במהלך שנות השישים, היא הופיעה בסדרות טלוויזיה וסרטים רבים בבריטניה ובקנדה גם יחד, וכיכבה ב-Adventures in Rainbow Country, בשלהי העשור. היא שיחקה בפרקים בסדרות המלאך ו-The Persuaders!, שבשניהם כיכב רוג'ר מור. מקסוול גם הופיעה בתפקיד משנה בסרטו של סטנלי קובריק, לוליטה. היא דיבבה את אטלנטה בסדרת המדע הבדיוני לילדים Stingray ב-1963. ב-1965 הופיעה מקסוול בתפקיד אורח בפרק "Something for a Rainy Day" של סדרת The Baron ברשת ITC, שם גילמה את דמותה של חוקרת ביטוח. היא גם נכנסה לנעליה של מיס מניפני בספיישל Welcome to Japan, Mr. Bond שנעשה ב-1967 לטלוויזיה (בהפקת חברת EON Productions.
מיס מניפני
מקסוול השתדלה לקבל את התפקיד בסרט ג'יימס בונד, היות שבעלה חטף התקף לב והם היו זקוקים לכסף. הבמאי טרנס יאנג שפעם דחה אותה בטענה שהיא נראית כאילו שהיא "מריחה מסבון", הציע לה את תפקיד מניפני או את תפקיד חברתו הקבועה של בונד, סילביה טרנץ', אבל היא חשה שלא בנוח עם הסצינות החושפניות שיהיו לטרנץ' על המרקע. תפקיד מזכירתו של M סיפק לה רק שני ימי עבודה בשכר של ₤100 ליום, מקסוול השתמשה בבגדיה שלה לתפקיד.
דמותה של טרנץ' בוטלה אחרי הסרט מרוסיה באהבה.
לפי הסופר תום ליסנטי, תפקידה כמניפני היה "עוגן" בסדרה. פלירטוטיה עם בונד שלוו בתשובות שנונות הביאו לסרט ריאליזם והומניזם. עבור מניפני בונד היה "בלתי מושג", דבר ששיחרר את הדמויות מלקיים יחסי מין מבישים double entendres.. באותו הזמן דמותה הוסיפה רק מעט טון פמיניסטי לסדרה.
למרות שהיא זכתה לפרסום בינלאומי על תפקידה, זמן המסך הכולל שלה כמניפני ב-14 סרטים היה פחות מעשרים דקות, והיא אמרה פחות ממאתיים מילים.
זקנותה
ב-1973 בעלה של מקסוול, שהיה חולה מזה זמן רב בעקבות התקף לב קשה בראשית שנות השישים, הלך לעולמו. מקסוול שבה לקנדה, התיישבה בטורונטו, שם היא כתבה טור עבור העיתון טורונטו סאן double entendres. תחת שם העט מיס מניפני והיא הפכה לאשת עסקים בתעשיית הטקסטיל. ב-1994 היא שבה לאנגליה פעם נוספת כדי להיות קרובה לבתה, ופרשה לקוטג' ב-Frome, Somerset.
ימיה האחרונים ומותה
היא לקתה בסרטן המעי הגס ועברה ניתוח ב-2001, שלאחריו עברה לפרת', אוסטרליה, כדי לחיות עם משפחתו של בנה. היא נשארה שם, עבדה על האוטוביוגרפיה שלה, עד למותה בבית החולים Fremantle Hospital ב-29 בספטמבר 2007.
"זה ממש מזעזע" אמר חברה משכבר הימים רוג'ר מור ל-Fremantle Hospital, "היא הייתה תמיד משעשעת, היה נפלא להיות בחברתה והיא הייתה ליהוק פשוט מושלם", הוא אמר על תפקידה כמיס מניפני, והמשיך בהערה המיוחסת למקסוול שהיא רצתה שמיס מניפני תמונה ל-M החדשה אחרי פרישתו של מור מתפקיד בונד. "זה ממש חבל שאחרי שעזבתי את סדרת בונד, הם לא לקחו אותה כדי להמשיך עם סרטיו של טימותי דלטון. אני חושב שהדבר ציער אותה מאוד שהיא לא קודמה לתפקיד M. היא הייתה יכולה להיות M נפלאה."
משה ביגל
הרב משה ביגל (נולד בכ"ט בשבט ה'תשט"ו, 21 בפברואר 1955) הוא רב היישובים מיתר וכרמית וחוקר כשרות ב"מכון לרבני יישובים" בקריית ארבע; מרבני "צהר".
תולדות חייו
נולד בשנת ה'תשט"ו לשרה יוכבד ור' גדליה דוד, ניצולי השואה מטרנסילבניה, וגדל בבני ברק. למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב, ובאלול ה'תשל"ד החל ללמוד בישיבת מרכז הרב בירושלים, והפך לתלמידם המובהק של הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב אברהם אלקנה שפירא והרב שאול ישראלי. לאחר נישואיו המשיך ללמוד בכולל של הישיבה ולאחר מכן עבר לימית ולמד בכולל של הישיבה במקום, שם למד אצל ראש הכולל הרב יעקב אריאל, אצלו התמחה בהוראת הלכה. הוסמך לרבנות על ידי הרבנות הראשית לישראל, וכן קיבל תעודת הוראה מטעם מכללת הרצוג. בנוסף ללימודיו בכולל, שימש כרב בית הספר הדתי בעיר.
במסגרת הסכם השלום עם מצרים ופינוי ימית, פונתה משפחתו למושב גני טל שבגוש קטיף. זמן קצר לאחר מכן נבחר לכהן כרב המושב גן אור, אך פרש מתפקידו לאחר תקופת כהונה לא ארוכה, ועבר ליישוב נווה דקלים שזה עתה הוקם. בנווה דקלים שימש כרב בית הספר "נאות קטיף". בעקבות שאלות רבות שצצו לאור החקלאות המודרנית שהתקיימה בישובי גוש קטיף, נמנה עם מייסדי "מכון התורה והארץ". כמו כן, ייסד את "המכון להסברת מפרשי התלמוד", במסגרתו הוציא את קובצי "גליונות עיון בסוגיות שבת", אשר נשלחו בדואר למנויים. בשנת תשמ"ט נבחר לכהן כרב היישוב מיתר, תפקיד בו הוא מכהן עד היום. עם הקמת היישוב כרמית בכפיפות למועצה המקומית מיתר, הפך גם לרבו.
במשך שנים רבות הרצה בתחומי יהדות וחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובמכללת חמדת הדרום, וכן לימד בישיבת ההסדר "לב לדעת" ("השלוחה") בשדרות, בישיבה תיכונית קריית ארבע ובמכינה הקדם-צבאית "נווה אביה" בערד.
אולי דנון
אולי יהודה דנון (נולד ב-13 ביולי 1999) הוא זמר-יוצר וגיטריסט ישראלי. יצירתו משתייכת לסוגת הרוק.
משה ביגל
חקר הכשרות
תחום עיסוקו העיקרי של הרב ביגל הוא הכשרות, ובייחוד הכשרות בעידן המודרני והמתועש. הוא פרסם מאות מאמרים בתחום זה בבמות שונות, בעיקר בעלון "השבת" של ארגון צהר, מרצה על כך ברחבי הארץ ומשיב תשובות בטלפון ובאינטרנט. בשנים 2008–2009 היה עונה באופן קבוע על שאלות ותשובות בענייני הלכה באתר ynet. כמו כן, עורך הרב ביגל מחקרים מעשיים בתחום הכשרות.
אולי דנון
ביוגרפיה
במאי 2016, יצא האלבום הראשון של דנון, "שתיקת האדמה", בהפקתו של שלום גד.
משה ביגל
מחקריו וחידושיו הבולטים
למחקריו שותפים אגרונומים, ומומחים בתעשיית המזון ואנשי טכנולוגיה.
אולי דנון
ביוגרפיה
בדצמבר 2019 יצא הסינגל "תמותי" שכתב והלחין דנון, והופק על ידי אסף תלמודי.
משה ביגל
דעותיו
הוא יזם תוכנית במסגרת רבני צוהר להכשרת משגיחי כשרות מורשים מטעם הרבנות הראשית, אשר יעבדו בחנויות מזון מטעם צוהר. תוכנית זו נועדה, לדבריו, לתת רוח גבית לחיזוק מערכת הכשרות הציבורית של רבנות הראשית. עם זאת, יצא חוצץ נגד גוף הכשרות של "צהר", משום שהוא מחליש לטענתו את כוחה של הרבנות הראשית.
אולי דנון
ביוגרפיה
ב-2020 ביצע את השיר "בראשית" של אביתר בנאי באלבום המחווה לאלבום שיר טיול.
בפברואר 2022 יצא האלבום השני של דנון, "ארבע עונות השנה". סגנון האלבום תואר כשילוב בין אמביינט לאינדי רוק. בהופעת ההשקה של האלבום התארח אביב גדג'. בביקורתם על שירי האלבום השוו אורלי יניב ויואב קוטנר בין דנון לבין גבריאל בלחסן ואריק איינשטיין. מבקר התרבות נדב מנוחין מוואלה! התייחס לאלבום כ-"אלבום השנה באינדי הישראלי".
משה ביגל
דעותיו
מתיר כניסה בטהרה לחלק משטח הר הבית.
בשנת 2010 הצטרף למכתב רבני הערים שהביע תמיכה בדברי הרב שמואל אליהו שלא למכור או להשכיר דירות לערבים, ובשל כך נערכו הפגנות אל מול ביתו.
ישראל פריצקר
ישראל פריצקר (30 באפריל 1914 - 3 בספטמבר 1943) היה איש אצ"ל שהוצא להורג על ידי לח"י בעקבות חשד לשיתוף פעולה עם הבריטים.
ביוגרפיה
ישראל פריצקר נולד בבילה צרקווה (שדה לבן) שבאוקראינה. בשנת 1922 עלה ארצה עם משפחתו שהתיישבה בחיפה. הוא הצטרף להגנה אך עם הפילוג פרש לאצ"ל. הוא מונה לראש קן בית"ר בחיפה. במרץ 1935 הוא נבחר למזכיר ברית הציונים הרוויזיוניסטים בחיפה. במרץ 1937 הוא נשא לאישה את קלמונטין (ימינה) בן נאים. ובשנת 1939 מונה למפקד מחלקת שירות ידיעות (מש"י) של האצ"ל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החליטו מנהיגי ההגנה ואצ"ל לעזור לבריטים במלחמתם בנאצים. זאת, בניגוד לעמדת לח"י, שצידדה בעזרה לגרמניה, במחשבה שזו תסלק את היהודים החיים בארצה לפלשתינה והישוב היהודי יגדל, כך שהבריטים יתעשתו ויחליטו לסגת ממדיניות הספר הלבן. על כן ראו הם בבריטניה אויב עיקרי שיש להילחם בו בכל עת ובכל מחיר, וחתרו להסכם עם איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית. עמדתה של ההגנה הייתה שונה. דוד בן-גוריון ניסח זאת כך: "עלינו לעזור לאנגלים במלחמה כאילו לא היה הספר הלבן ועלינו להלחם באנגלים כאילו לא היה היטלר". כך הורה גם זאב ז'בוטינסקי בספטמבר 1939 ,"לחדול מהמאבק המזוין בספר הלבן ולנקוט במקומו שיתוף-פעולה עם ממשלת בריטניה במלחמתה בהיטלר". בהתאם לכך, החליט דוד רזיאל (מפקד האצ"ל בשנים הללו) לשתף פעולה עם הבריטים ואף דאג לכך שפריצקר, שהיה ראש מש"י, יקבל תעודה של סוכן ה-C.I.D.
לאור מדיניות זו התבקש פריצקר לספק פרטים על קבוצות גייס חמישי שהפריעו לבריטים במלחמתם בנאצים. פריצקר סיפק להם ידיעות על לח"י וקבוצות קומוניסטיות.
בנובמבר 1940 נעצרו עשרות אנשי לח"י ונכלאו במעצר מנהלי. בלח"י חשדו שהם הוסגרו על ידי פריצקר. שטרן החליט להוציא נגדו גזר דין מוות אבל נמנע מביצועו, לאחר שרזיאל התריע שאברהם שטרן יפגע אם יפגעו בפריצקר. היו שמועות כי פריצקר מסר לבריטים גם ידיעות על ההגנה, אך לא נמצאו לכך הוכחות כלשהן.
לאחר מותו של דוד רזיאל, שנפל ב-20 במאי 1941 על מזבח שיתוף הפעולה כחייל אלמוני בשירות המודיעין הבריטי, בפיצוץ מכלי הנפט בעיראק, חל מאבק בין ד"ר אריה אלטמן, שנתמנה על ידי ז'בוטינסקי לראש הצ"ח בארץ לבין יעקב מרידור, באשר למינוי כמפקד אצ"ל. מרידור מיאן להכיר באלטמן כיורשו של ז'בוטינסקי בתור סמכות עליונה ויחידה, וזכה בתפקיד מפקד אצ"ל. מאחר שפריצקר, יחד עם איש האצ"ל יצחק ברמן, היו "אנשי אלטמן ", דאג מרידור להרחיק את פריצקר מן הארגון והוא פוטר מתפקידו באצ"ל ומהבולשת הבריטית, אך נשאר מעורב בארגון הצ"ח. אנשי לח"י לא סלחו לו, פנו למרידור והודיעוהו, כי בכוונתם לחסל את פריצקר. הוא ענה להם כי "אין לנו דבר נגדו, אבל אם ללח"י יש עניין להעמידו לדין ולהאשימו - זה עניינם. לא נתערב בהחלטות לח"י". בכך נחרץ גורלו של פריצקר, מבלי שאשמתו הוכחה או נבדקה מעולם, הגם שכל החקירות והבירורים שלאחר קום המדינה, שהתבצעו על ידי מכון ז'בוטינסקי והיסטוריונים שעסקו בתקופת המחתרות, העלו בבירור, כי פריצקר היה נאמן למדיניות אצ"ל ועבד במסירות לפי ההוראות שהתקבלו בהנהלת הארגון. היטיב לסכם זאת שבתי טבת בספרו "השנים הנעלמות והחור השחור": "מדוע נורה השליח ולא שולחיו ?"(עמ' 326).
בליל שבת, 3 בספטמבר 1943 ארבו שני אנשים ליד ביתו של פריצקר ברחוב צבי פרץ חיות בתל אביב. השנים, דוד בלאו ואברהם שטיינברג  חברי הלח"י. פריצקר, לא היה מודע למארב, נטל את ידה של בתו דליה בת ה-5 וירד עמה אל ביתה של חברתה שגרה בבניין שמעבר לכביש. שני המתנקשים נמנעו מירי בנוכחות בתו. כשחזר האב לבדו לכיוון ביתו, פנה אליו דוד בלאו ושאל: "איפה זה מלון אשל?" פריצקר המופתע ענה: "מה? מלון אשל?" ובכך הסתיים הזיהוי, ומיד לאחר מכן נורה ישראל פריצקר אל מותו.לשמען נזעקו דיירי הרחוב לחלונותיהם, וראשונה בהם הייתה ימינה, אשתו ההרה (שישה חודשים לאחר מכן ילדה את ישראלה, שנקראה על שם אביה ז"ל). הוא נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
לאחר מותו
ההסתדרות הציונית החדשה (הצ"ח) פרסמה בעיתון המשקיף וביומון הצ"הר והצ"ח בעמודם הראשון את המודעה שלהלן: "ההסתדרות הציונית החדשה מודיעה בצער רב על מותו הטרגי של ישראל פריצקר בנפלו חלל בליל שבת ג' באלול ... חברי התנועה הלאומית מתבקשים לחלוק את הכבוד האחרון.".
אנשי האצ"ל הספידו אותו בהלווייתו במילים הבאות: "ישראל פריצקר שירת בנאמנות את התנועה, תמיד נשאר אביון, מעולם לא ידע שובע ומנוחה. את חייו הקדיש לטובת המולדת והעם. מי שהיה מפקד בית"ר בחיפה ומדריך הנוער הלאומי, נורה מן המארב. ה' ינקום את דמו".
לח"י פרסם כרוז ובו נכתב: "המלשין הידוע וסוכן הבולשת ישראל פריצקר, הוצא להורג ביום ג' אלול בפקודת לוחמי החרות. ידע כל מלשין כי אין מנוס מידה הנוקמת של לוחמי חרות ישראל".
אולי מחמת כך ראו אור רק שתי מודעות אבל, האחת יומיים אחרי הלוויה: "נדהם ונרגש על היגדעו ביד פושעת וזדונית של הקצין ישראל פריצקר ז"ל הי"ד, לשעבר מפקד קו חיפה בשנות ההכרעה בארץ ומנאמני התנועה הלאומית שמילא תפקידים ('מוט ברזל' בית"ר) - עומד דום רפאל רוזוב, קצין השלטון לבית"ר העולמית." האחרת התפרסמה כעבור שבועיים: "הנני עומד דום על קברו הרענן של ישראל פריצקר ז"ל. ארורה היד הרוצחת!" על החתום היה מיכאל שושני, מראשוני אצ"ל בחיפה.
במהלך השנים הוענקו לפריצקר: אות האצ"ל על "השתתפותו בשרות פעיל בתקופה הקובעת למען ביטחונה של המדינה" ועיטור לוחמי המדינה "על חלקו במאבק לתקומת ישראל".
סלובקיה באירוויזיון למוזיקאים צעירים
סלובקיה השתתפה בתחרות האירוויזיון למוזיקאים צעירים פעם אחת בלבד, ב-1998.
גידי קאניוק
גידי קאניוק (נולד ב-11 בפברואר 1993) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר בבית"ר ירושלים.
קריירה
קאניוק התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של מכבי תל אביב ובגיל 14 עבר למחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה. ב-27 באוקטובר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כשנכנס כמחליף בניצחון 3–2 בדרבי מול הפועל פתח תקווה במסגרת גביע הטוטו. ב-16 באפריל 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 0–1 להפועל באר שבע, ועד לסיום העונה הוא שותף בכל שאר המשחקים, אך קבוצתו ירדה לליגה הלאומית.
ב-11 ביולי 2017 חתם קאניוק לשנתיים וחצי בפחטקור טשקנט מליגת העל האוזבקית. ב-31 בינואר 2018 הועבר קאניוק בהשאלה למכבי תל אביב וחתם עד סוף העונה, עם אופציה לרכישת כרטיסו. ב-12 במרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כאשר נכנס כמחליף בניצחון 2–0 על קבוצת נעוריו מכבי פתח תקווה. ב-21 במאי 2018 כבש את שערו היחיד במועדון, בניצחון 2–0 על בני יהודה במחזור האחרון של עונת 2017/2018.
ב-5 באוגוסט 2018 חזר קאניוק למכבי פתח תקווה, וחתם על חוזה בהשאלה לעונה אחת במועדון. בעונת 2018/2019 כבש חמישה שערי ליגה, בנוסף לשמונה בישולים, אך בסופה ירדה מכבי פתח תקווה לליגה הלאומית. ב-30 ביולי 2019 שוחרר רשמית מחוזהו בפחטקור.
ב-5 בספטמבר 2019 קאניוק חתם בהפועל חיפה. ב-16 בספטמבר כבש את שער הבכורה שלו בניצחון 2–0 על בית"ר ירושלים.
ב-20 ביולי 2020 חתם קאניוק בבורירם יונייטד התאילנדית לשנתיים. ב-26 בספטמבר, במשחק הבכורה שלו, כבש שער ניצחון ב-1-0 על סופאנבורי.
ב-19 בדצמבר 2020 עבר לנקהון רצ'סימה גם היא מהליגה התאילנדית. את הופעת הבכורה ערך ב-27 בדצמבר בניצחון קבוצתו 0-2 על ראיונג.
ב-13 באפריל 2021, קאניוק חתם בצ'ון בורי התאילנדית. ב-12 בספטמבר כבש שער בכורה בתיקו 3-3 נגד מואנג טונג.
ב-19 במאי חזר להפועל חיפה וחתם בה לשנתיים. ב-3 ביולי 2023 חתם בבית"ר ירושלים.
ג'ירו רוסה
הג'ירו רוסה (באיטלקית: Giro Rosa; שם רשמי: Giro d'Italia Femminile) הוא מרוץ אופני כביש לנשים והגרסה הנשית של מרוץ הג'ירו ד'איטליה. המרוץ נוסד בשנת 1988 ונודע בשם ה-"Giro Donne" עד שנת 2013.
היסטוריה
המרוץ נוסד בשנת 1988, אז ניצחה בו מריה קאנינס המקומית. המנצחת הלא איטלקית הראשונה במרוץ הגיעה שנתיים אחרי היווסדו של המרוץ, ב-1990, כשקתרין מרסל הצרפתית ניצחה. ב-1991 ו-1992 לא התקיים המרוץ. ב-2001, הרוכבת הבולגרית זינאדיה שטאחורסאקיה ניצחה, אך בשל פרשת אימרוץ בה הייתה מעורבת, התואר נשלל ממנה והניצחון הועבר לניקול בראנדי השווייצרית, שניצחה את המרוץ גם שנתיים לאחר מכן, ב-2003, וגם ב-2005. כיום המרוץ מאורגן על ידי חברת RCS, שהיא החברה המארגנת גם של הג'ירו ד'איטליה. אך המרחקים והמסלולים במרוץ לא תואמים את זה של מרוץ הגברים, שכן הג'ירו רוסה הוא מרוץ קטעים של 10 או 9 ימים, בניגוד למרוץ הגברים, שכולל 21 קטעים. אך בדומה למרוץ הגברים, צבעי החולצות דומים, כשהמובילה בג'ירו רוסה לובשת חולצת ורודה.
כיום הג'ירו רוסה נחשב למרוץ הנשים בקטעים היוקרתי והארוך ביותר בסבב, וגם נחשב לגרנד טור היחידי בענף הנשים. מ-2013 המרוץ עבר להיות מכונה ה-"Giro Rosa" לאחר שעד שנה זו כונה ה-"Giro Donne". שיאנית הניצחונות במרוץ היא פביאנה לופריני המקומית שניצחה חמש פעמים בשנים 1995–1998 ו-2008. שיאנית ניצחונות הקטעים היא מריאנה ווס, שניצחה 32 קטעים. ווס גם ניצחה את המרוץ בשנים 2011, 2012 ו-2014.
מ-2016, המרוץ הוא חלק מסבב ה-UCI World Tour לנשים.
אתלטיקה באולימפיאדת אתונה (1896)
אולימפיאדת אתונה (1896) היא האולימפיאדה הראשונה בעת החדשה, והיא נערכה באתונה, יוון. תחרויות האתלטיקה נערכו מה-6 באפריל 1896 ועד ה-10 באפריל 1896. 12 תחרויות באתלטיקה נערכו במשחקים אלו, בהשתתפות 64 משתתפים מ-10 מדינות.
מקצועות האתלטיקה נערכו באצטדיון פאנאתינאיקו, למעט ריצת המרתון שרק הסתיימה באצטדיון זה. באולימפיאדה זו לא נשברו שיאי עולם, ומספר רב של אתלטים שהיו שייכים לצמרת העולמית לא הגיעו לתחרויות. נוסף לכך, הקשת במסלול הריצה הייתה צרה מדי, דבר שהקשה על השגת תוצאות מהירות. האלוף האולימפי הראשון באתלטיקה היה ג'יימס קונולי מארצות הברית, שזכה במדליית זהב בקפיצה משולשת. ספירידון לואיס ניצח בריצת מרתון, והפך לאלוף היווני היחיד בתחרויות האתלטיקה במשחקים אלה ולגיבור לאומי.
באולימפיאדה חולקו 12 מדליות כסף למנצחים ו-13 מדליות ארד לסגנים. (במקום מדליות כסף כיום). לספורטאים שדורגו במקום שלישי לא ניתנו מדליות. לאחר מכן, נשלחו לספורטאים מדליות מודרניות, 12 מדליות זהב למנצחים, 13 מדליות כסף לסגנים ו-12 מדליות ארד עבוד המקום השלישי.
OneDrive
OneDrive (או בשמו הקודם Microsoft SkyDrive, וקודמיו Windows Live SkyDrive ו-Windows Live Folders) הוא שירות אחסון קבצים המאפשר למשתמשיו להעלות ולסנכרן קבצים באחסון בענן ואז לגשת אליהם דרך הדפדפן או דרך התקן מקומי. זהו חלק משלל השירותים המקוונים שמציע האתר Windows Live מבית מיקרוסופט. בין היתר מאפשר OneDrive למשתמשיו לאחסן קבצים בצורה פרטית שנגישה רק למי שהעלה את הקובץ עצמו. כמו כן, ניתן לשתף את אנשי הקשר באותם קבצים שהועלו לענן של המשתמש או להפוך אותם זמינים לכולם.
משתמש בעל חשבון OneDrive מקבל 5GB של אחסון חינם בענן (בעבר 15GB). יש גם 3GB למי שיש לו Windows 8 על מנת לסנכרן את התמונות עם ה-OneDrive. כמו כן יש אפשרות להגדיל את קיבולת האחסון בתשלום. דרך הגרסה המקוונת של OneDrive ניתן להעלות עד 300 מגה בייט לקובץ יחיד. ודרך הגרסה במחשב האישי ניתן להעלות עד 2 גיגה בייט לקובץ יחיד. גרסת המחשב האישי זמינה רק לבעלי מערכות הפעלה חלונות ומקינטוש בלבד. בהשקת השם OneDrive, הייתה אפשרות לשדרג לעוד 25GB, והיו עשרה שקיבלו 100GB מתוך מבצע הטוויטר. בנובמבר 2015 הודיעה החברה על הורדת נפח האחסון ללא תשלום ל-5GB
בשנת 2014, בעקבות תביעה של חברת השידור הבריטית BSkyB על השימוש במילה Sky ("שמיים") בשם, החליט בית-המשפט שעל מיקרוסופט לשנות את שם השירות מ-SkyDrive ל-OneDrive. בעקבות כך, מיקרוסופט החלה לשנות באופן הדרגתי את שם השירות ל־OneDrive. כעת כניסה דרך הכתובת הישנה של האתר מעבירה משתמשים לאתר החדש בכתובת onedrive.com.
אפליקציות Office Online
ב־OneDrive (גרסת ה־web בלבד) קיימות אפשרויות של יצירה, עריכה ושיתוף מסמכי Office היישר מהדפדפן. המשתמשים יכולים ליצור, לקרוא ולערוך מסמכי word, excel, powerpoint, OneNote מתוך הדפדפן ובחינם (ללא צורך ברכישת תוכנת Microsoft Office).
הטמעת מסמכים
OneDrive מאפשרת למשתמשיה להטמיע את מסמכיהם באתרי אינטרנט.
אינטגרציה עם Outlook.com
ל־OneDrive אינטגרציה עם Outlook.com מה שמאפשר למשתמשים לעשות את הפעולות הבאות:
שיתוף ברשתות חברתיות
OneDrive יכול להשתלב עם רשתות חברתיות כמו פייסבוק, טוויטר ו-LinkedIn כדי לאפשר למשתמשים לשתף את קובציהם עם אנשי הקשר שלהם במהירות. ב OneDrive אפשרות רשימת בקרת גישה שבה יכול המשתמש לבחור לאיזה אנשים להעניק הרשאות של קריאת או עריכת קבצים. וזה תקף גם לאנשים מהרשתות החברתיות השונות בהם OneDrive שולבה. המערכת מגובה במכשירי הIOS, Android וה- Microsoft.
Sex Talk
השיר הגיע אל המקום ה-15 במצעד ה-.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מייגן די סטליון לבדה והופק על ידי די. ג'יי ויליי. במקור, יצא השיר "Cash Shit", שזכה להצלחה רבה, הפך ללהיט בעיקר בארצות הברית והסתמן להיות הסינגל הראשון מתוך המיקסטייפ, אך לבסוף יצא השיר הזה כסינגל הראשון מתוכו.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-18 מיליון השמעות.