cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מגלה טמירין
התקבלות וביקורת
המשכילים הפיקו הנאה רבה מהספר, ואף כתבו לו חיקויים והמשכים; יצחק בר לוינזון כתב קונטרס בשם "מגלה סוד", שפרל ערך והדפיס אותו ב-1830 בשם "דברי צדיקים", כהמשך ל"מגלה טמירין". פרל עצמו כתב את "מגלה טמירין" גם ביידיש; החיבור נשמר בספרייתו ופורסם על ידי ישראל ויינלז ב-1937.
יש חוקרים הסבורים ש"מגלה טמירין" הוא הרומן העברי הראשון; אך מרבית החוקרים אוחזים בדעה שמכיוון שמדובר בחיבור סאטירי ובז'אנר אפיסטולרי (קובץ איגרות), אין התואר הזה מתאים לו, ויש לראות את הרומן העברי הראשון ב"אהבת ציון״ לאברהם מאפו.
לספר חשיבות רבה, משום שבין קפלי הסאטירה והפרודיה יש תיעוד רב-ערך של עולם החסידות בתקופתו ובמקומו של פרל. כך גם הלשון העברית המיוחדת שבה השתמש, שנועדה להיות חיקוי והגחכה של העברית המשובשת של החסידים, התעצבה כלשון ציורית ועסיסית, רבת כוח-הבעה ומדויקת מאוד.
צנזורה ושריפה
הספר נאסר על ידי החסידים ונידון לשרפה, דבר שגרם לו להיות יקר המציאות עד השנים האחרונות כאשר יצא לאור על ידי פרופ' יונתן מאיר במהדורה מוערת ומבוארת עם מבוא על גלגולי כתיבתו, בצירוף אחרית דבר מאת דן מירון על ידי מוסד ביאליק.
הפטרונית של חסידות פולין, אשת העסקים תמר'ל ברגסון, מצאה את עצמה נפגעת מאזכור מלעיג בתוך הספר:
ומשום כך ניסתה לדכא את הפצת הספר, והציעה שלושה זהובים תמורת כל עותק זמין. היא שרפה את כל אלה שרכשה.
מבצע פלאמבוב
מבצע פלאמבוב (באנגלית: Operation Plumbbob) היה סדרה של ניסויים גרעיניים שהתבצעו בין 28 במאי ל-7 באוקטובר בשנת 1957, באתר הביטחון הלאומי נבדה. הוא בוצע אחרי פרויקט 57 ולפני פרויקט 58/58A, והיה לסדרת הבדיקות הגדולה ביותר, הארוכה ביותר ובין השנויות ביותר במחלוקת בתולדות ארצות הברית.
רקע
הפעולה כללה 29 פיצוצים, אשר מתוכם רק שניים לא הולידו תפוקה גרעינית. 21 מעבדות וגופים ממשלתיים היו מעורבים. בזמן שרוב הניסויים במבצע פלאמבוב הוקדשו לפיתוח ראשי קרב לטילים בטווח בינוני ובטווח בין-יבשתי, היו גם ניסויים בראשי קרב עבור הגנה אווירית ועבור הגנה נגד צוללות, שהולידו תפוקות גרעיניות קטנות יותר. המבצע כלל גם 43 ניסויים בעלי השפעה צבאית על מבנים אזרחיים וצבאיים, מחקרים על קרינה ועל ביורפואה וכן בדיקת מבני מטוסים. אחד הניסויים הגרעיניים במבצע כלל את תמרון הכוחות הגדול ביותר שיוחס אי פעם לניסוי גרעיני בארצות הברית.
השפעות רדיולוגיות
מבחינה סטטיסטית, רמה זו של חשיפה אמורה לגרום בין 11,000 ל-212,000 מקרים של סרטן בלוטת התריס, שבסופו של דבר יובילו לבין 1,000 ל-20,000 מיתות.
בנוסף לחשיפה האזרחית, תרגילי כוחות שנערכו בסמוך לקרקע ליד הפיצוץ של "סמוקי" חשפו יותר מ-3,000 אנשי צבא לרמות קרינה גבוהות יחסית. בסקר שנעשה בקרב אנשי צבא אלה ב-1980 נמצאו שיעורים גבוהים באופן משמעותי של חולים בלוקמיה: עשרה מקרים, במקום שיעור נורמלי של ארבעה.
אלודי גוסיה
אלודי גוסיה (בצרפתית:Élodie Gossuin; נולדה ב-15 בדצמבר 1980) היא דוגמנית, מגישת רדיו, מנחת טלוויזיה, עיתונאית ופוליטיקאית צרפתייה.
ביוגרפיה
גוסיה נולדה בריימס, בנעוריה היא זכתה במספר תחרויות יופי ובשנת 2000 היא נבחרה למיס פיקרדי מה שהוביל אותה להשתתף בתחרות הארצית של מיס צרפת שגם שם זכתה במקום הראשון. בתחרות מיס תבל 2001 שנערכה בפוארטו ריקו היא עלתה לשלב עשרת המועמדות הסופיות ובאותה שנה נבחרה גם למיס אירופה.
היא עבדה כדוגמנית וב-2003 שימשה כדוגמנית הבית של מותג עיצוב שיער בינלאומי ובאותה שנה החלה את הקריירה הפוליטית שלה כנבחרה לרשימת הרפובליקנים בעירה.
ב-2004 לקחה חלק בגרסה הצרפתית של תוכנית המציאות "החווה", ב-206 החלה לכתוב טור קבוע במגזין ובנוסף היא הנחתה מספר תוכניות בערוץ France 2.
ב-2016, 2017 ו-2018 שימשה כדוברת חבר השיפוט הצרפתי באירוויזיון.
אברהם פרץ
רבי אברהם פרץ היה רב ודיין בקושטא, מזכיר עדת אדריאנופולי ומחבר ספר אבני שוהם.
צאצאיו
בנו היה רבי רפאל חיים בנימין פרץ, מחבר ספר זכרנו לחיים (שאלוניקי תרל"ב)
ספרו
אבני שהם (ראשי תיבות של: אברהם בן יעקב שם המחבר) - חידושים על הש"ס, משניות, חידושי הלכה, חידושים על התנ"ך, דרושים, ועוד. בחיבור ישנן גם ארבע תשובת מהמחבר בנושאי עגינות, שטרות, חזקת קרקעות, הלכות שותפין והלכות הונאה. בספר גם תשובה מאת מורו ורבו, רבי אליעזר די טולידו, שגם הסכים לספר.
הצלפים של ברית המועצות
דוקטרינה
על פי הדוקטרינה הצבאית הסובייטית נכללו צלפים ברמת כיתה שבדוקטרינות אחרות מכונים קלע סער. הם נהגו כך משום שבעקבות אימוץ התת-מקלע (שהוא נשק עדיף ללחימה בטווחים קצרים בשל קצב האש שלו) כנשק התקני של החיילים הרגילים אבדה ליחידה היכולת להילחם בטווחים ארוכים.
על פי הדוקטרינה הצבאית הסובייטית שימשו הצלפים לשם חיפוי מרחוק ולחיסול מטרות מזדמנות, בייחוד מפקדים, משום שמפקדי צבא ותאורטיקנים צבאיים סובייטים (וסילי זייצב, אף שרשמית לא היה אף אחד מהשניים, תרם רבות לדוקטרינה הצבאית הסובייטית) גילו שארגונים צבאיים מתקשים להחליף מש"קים וקצינים מנוסים בזמן מלחמה. הם אף גילו שתועלתו של רובה צלפים היקר יותר והחסין פחות אינה נופלת מרובה סער הזול יותר בתנאי שבעליו נבחר כיאות, אומן והוא דבק בדוקטרינה. ברית המועצות אף השתמשה בצורה נרחבת בנשים לתפקידי צליפה, כולל לודמילה פבליצ'נקו ונינה לובובסקייה. ההצלחה הגדולה של הצלפים הסובייטים במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה בשלב המגננה במלחמה (1943-1941), ואחריה עבר יתרון ההגנה לגרמנים, והצלפים הגרמנים היוו סכנה של ממש לכוחות הסובייטים המתקדמים.
בשנות ה-60, לאחר הכנסתו של רובה הצלפים מדגם דרגונוב (СВД), פרס הצבא הסובייטי צלפים ברמת מחלקה. צלפים אלו נבחרו מתוך כוח אדם שהשיג תוצאות טובות במבחני קליעה בהיותם בארגון הקדם-צבאי (ОСОАВИАХИМ). לצלפים אלו היה סיכוי של 50% לפגוע במטרת אדם עומדת במרחק של 800 מטרים ו-80% לפגוע במטרת אדם עומדת במרחק של 500 מטרים. למרחקים שלא עלו על 200 מטרים הסיכוי היה הרבה מעל 90%. על מנת להשיג דרגת דיוק זו הצלף לא היה מסוגל לירות ביותר משתי מטרות כאלו בדקה.
רובים
שלושת רובי הצלפים הנפוצים ביותר בשימוש בברית המועצות היו מוסין נגאן, טוקרב SVT-40, ומאוחר יותר הדרגונוב (СВД), הרובה הראשון שתוכנן מלכתחילה כרובה צלפים.
בגרסת רובה הצלפים של המוסין נגאן השתמשו לפני, במהלך, ואחרי מלחמת העולם השנייה. גרסה זו התבססה על רובה בריח דגם 1891/30 התקני ששימש את חיל הרגלים הסובייטי, אם כי רובים שנועדו לעבור הסבה לרובה צלפים נבחרו במדוקדק על פי איכותם ודיוקם. לרובה נוספה כוונת טלסקופית בעלת כושר הגדלה פי ארבעה, והיו שני דגמים. דגם PE היה העתק של כוונת טלסקופית גרמנית מתוצרת חברת אמיל בוש (Emil Busch AG) שהשתמשה בעדשות מתוצרת צייס. דגם PEM הוכנס לשימוש מאוחר יותר ככוונת אמינה יותר וקלה יותר לייצור. דגם הצלפים השני של המוסין-נגאן ידוע כ-PU, יוצר בשלהי 1942. דגם רובה זה השתמש בכוונת הפשוטה יותר שנלקחה מדגם ה-SVT-40, אותה קל היה הרבה יותר לייצר בייצור המוני. המוסין-נגאן הוא רובה הצלפים שיוצר בכמות הגדולה ביותר אי-פעם ושירת במשך התקופה הארוכה ביותר. הוא היה רובה הצלפים העיקרי של ברית המועצות עד שהוחלף ב-1962 על ידי רובה הדרגונוב האוטומטי למחצה.
דרגונוב (СВД) (Снайперская винтовка Драгунова, "סנייפרסקייה וינטובקה דרגונובה" – "רובה צלפים דרגונוב") היה התשובה של ברית המועצות לבקשות לרובה צלפים מעודכן. אף שהרובה יוצר כבר מ-1958 הוא אומץ רשמית על ידי הצבא הסובייטי רק ב-1963. הרובה השתמש באותה תחמושת (7.62x54R) כמו המוסין-נגאן, אבל הוא היה חצי אוטומטי (יורה כדור אחר כדור ללא צורך לדריכה חוזרת) והשתמש בכדורים שמזינה מחסנית שבה עשרה קליעים. הדרגונוב ממשיך להיות רובה הצלפים התקני של כמה מדינות כולל החברות לשעבר בברית ורשה.
דיי גרין
דייוויד "דיי" גרין (באנגלית: David "Dai" Greene; נולד ב-11 באפריל 1986) הוא אתלט בריטי, הוא אלוף העולם (טגו 2011) ואלוף אירופה (ברצלונה 2010) בריצת 400 מטר משוכות.
ביוגרפיה
גרין נולד בכפר קטן פלינפואל שליד לנלי שבדרום מערב ויילס. בילדותו שיחק כדורגל אך פרש בגיל 16 והמשיך להתאמן באתלטיקה. בגיל 17, אובחן כחולה אפילפסיה. לאחר מכן עבר לקארדיף על מנת להתאמן בהדרכתו של בנק בלומקוויסט. לאחר שמאמנו חזר למולדתו שוודיה עקב סיבות אישיות, משנת 2009 החל להתאמן בהדרכתו של מלקולם ארנולד באוניברסיטת באת'.
באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שנערכה בקובנה, ליטא בשנת 2005 זכה גרין במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 51.14 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 סיים גרין במקום 11 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 50.66 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 23, שנערכה בדברצן, הונגריה ביולי 2007 זכה גרין מדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 49.58 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכה גרין במדליית כסף בריצת שליחים 4x400 מטר לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 48.68 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אישי חדש של 48.27 שניות ועלה מהמקום השלישי.
אלוף אירופה
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2010 זכה גרין במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 48.12 שניות, לפני בן ארצו רייס ויליאמס (48.96 שניות) וסטניסלב מלינקוב מאוקראינה (49.09 שניות). חודש ושבוע לאחר מכן, במשחקי חבר העמים שנערכו בדלהי, הודו בתחילת אוקטובר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 48.52 שניות, לפני לואיס ג'ייקוב ואן זיל מדרום אפריקה (48.63 שניות) ורייס ויליאמס (49.19 שניות).
אלוף העולם
גרין ניבחר לשמש כקפטן נבחרת האתלטיקה של בריטניה במשחקים האולימפיים.
שיאים אישיים
אצטדיון:
אולם סגור:
פרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ
פרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ (3 במרץ 1778 – 29 ביוני 1841) הייתה נסיכה גרמנית, ולאחר מכן מלכת הנובר.
ביוגרפיה
בשנת 1797 התארסה פרדריקה עם הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג', אולם בעקבות אי הסכמת אביו ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה לנישואים, התבטלו אירוסי השניים.
בשנת 1798 נכנסה פרדריקה להריון מפרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס, שהכיר באבהותו וביקש את ידה, הצעה שניתנה במהירות כדי למנוע שערורייה. ב-10 בדצמבר אותה שנה התחתנו השניים בברלין, ומיד לאחר מכן עברו לאנסבך. חודשיים לאחר מכן, בפברואר 1799, ילדה פרדריקה בת שחייתה רק שמונה חודשים. הנסיך פרידריך וילהלם, מאוכזב וממורמר, חידש את אורח החיים המופקר שלו והפך לאלכוהוליסט. בשנת 1805 התפטר מתפקידו הצבאי "מסיבות בריאותיות", ופרדריקה נאלצה לכלכל את משפחתה רק עם משאבים משלה, מאחר שגיסה פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה סירב להחזיר לה את הקצבה השנתית שלה בתור נסיכה אלמנה פרוסית. גיסה הבכור של פרדריקה וראש המשפחה, וילהלם כריסטיאן, נסיך זולמס-בראונפלס יעץ לה להתגרש, באישור מלא שלו, אך בעלה סירב להתגרש.
בשנת 1813 הגיע ארנסט אוגוסטוס, דוכס קמברלנד לביקור אצל אביה קרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ בנוישטרליץ, ונפגש עם פרדריקה. השניים נפגשו ומיד התאהבו אחד בשנייה. לאחר קרב לייפציג התקבל ארנסט אוגוסט בהתלהבות בנוישטרליץ, וזמן קצר לאחר מכן אישר פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה את גירושיה מפרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס. אולם ב-13 באפריל 1814 מת פרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס במפתיע והתבטל הצורך בגט. היו שטענו שפרדריקה הרעילה אותו, על מנת שלא יפגע לה בקשריה עם ארנסט אוגוסטוס.
ב-29 במאי 1815 התחתנה פרדריקה עם ארנסט אוגוסטוס, דוכס קמברלנד בנוישטרליץ, וב-29 באוגוסט אותה שנה נערך טקס נוסף בבריטניה. אמו של ארנסט אוגוסטוס שארלוט, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ, שאף הייתה דודתה של פרדריקה, התנגדה לנישואים, ואף לא השתתפה בטקס החתונה, ומשום כך חיו השניים מחוץ לבריטניה עד מותה של שארלוט בשנת 1818.
ב-20 ביוני 1837 נפטר גיסה ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת בגיל 71, ואחייניתו של בעלה ויקטוריה הוכתרה למלכת הממלכה המאוחדת. אמנם ממלכת הנובר, שהייתה מאוחדת באיחוד פרסונלי עם בריטניה מאז 1714, פוצלה ממנה עם המלכתה של המלכה, הואיל ובהנובר, על פי החוק הסאלי, נאסר על נשים לשלוט, ומשום כך הוכתר בעלה ארנסט אוגוסט למלך הנובר. בנוסף, מונה ארנסט אוגוסט גם ליורש העצר של כס המלוכה הבריטי עד לידתה של הנסיכה ויקטוריה בשנת 1840, משום שהמלכה הצעירה טרם נישאה וטרם ילדה ילדים.
ב-29 ביוני 1841 מתה פרדריקה לאחר מחלה קצרה, ונקברה במוזוליאום שהוקם לכבודה בהנובר.
משפחתה
בשנת 1793 התחתנה פרדריקה עם לודוויג קרל, נסיך פרוסיה. לבני הזוג היו 3 ילדים:
בשנת 1798 התחתנה פרדריקה עם פרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס. לבני הזוג היו 3 ילדים:
בשנת 1815 התחתנה פרדריקה עם ארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר. לבני הזוג היו 3 ילדים:
חאווייר קולסון
הישגיו
הישגו הראשון של קולסון בזירה הבינלאומית היה ב-2006, כשזכה במדליית הזהב באליפות האיברו-אמריקאית באתלטיקה שנערכה בעיר הולדתו, פונסה. באוניברסיאדה שנערכה בבנגקוק ב-2007 זכה במדליית ארד. באותה שנה התחרה לראשונה באליפות העולם, שנערכה באוסקה וסיים במקום ה-19, לאחר שבשלב המוקדמות קבע תוצאה של 49.09 שניות ועלה מהמקום השביעי. בשנת 2008 ייצג את פוארטו ריקו באולימפיאדת בייג'ינג וסיים במקום ה-14.
בשנת 2009 ביצע קולסון התקדמות משמעותית. הוא קבע שיא אישי חדש, 48.29 שניות, שהיה גם לשיא פוארטו ריקו, ובאליפות העולם שנערכה בברלין זכה במדליית הכסף, בשיא אישי חדש נוסף, 48.09 שניות. זכייתו זו הייתה הזכייה הראשונה של ספורטאי פוארטו ריקני במדליה באליפות העולם באתלטיקה. במהלך טורניר שנערך בעירו בשנת 2010 שיפר את שיאו עוד יותר, ירד לראשונה מ-48 שניות, וקבע שיא אישי חדש - 47.72 שניות. באליפות העולם שנערכה בטגו ב-2011 שחזר את הישגו וזכה פעם נוספת במדליית כסף.
במסגרת ליגת היהלום בתחרות שנערכה בפריז כהכנה לאולימפיאדת לונדון (2012) סיים קולסון במקום הראשון בתוצאה 47.78 שניות, שהיוותה את תוצאת השנה בעולם.
בטקס הפתיחה של האולימפיאדה, נשא קולסון את דגל פוארטו ריקו. במשחקים עצמם זכה במדליית הארד בתוצאה של 48.10 שניות, אחרי פליקס סאנצ'ס מהרפובליקה הדומיניקנית (47.63 שניות) ומייקל טינסלי מארצות הברית (47.91 שניות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) פסל קולסון בגמר.
חספיה
חַסְפִּיָה (וגם חַ'סְפִין, חספייה, חצפיא) היה יישוב יהודי, נוצרי ומוסלמי עתיק שתחילת אזכורו במקורות הוא בימי בית שני ברמת הגולן. שרידי היישוב העתיק נמצאים מצפון-מזרח ובסמוך ליישוב רמת מגשימים של היום. שרידי היישוב העתיק מזוהים על ידי רוב החוקרים בשרידי העיירה הסורית ח'ספין, שניטשה בעקבות מלחמת ששת הימים. היישוב חיספין ברמת הגולן נקרא על שמו.
היסטוריה
שם היישוב חספיה מופיע לראשונה במקורות בספר מקבים א, ה, 26 ,36 בהקשר של מסעות יהודה המכבי ב-163 לפנה"ס, לעבר הירדן להצלת יהודי הגלעד. באותו אזכור, שם היישוב הוא חַסְפו או כַּסְפו. בספר מקבים ב, יב, 13 שם היישוב הוא: כַּסְפִּין או קַסְפִּין: . התיאור של העיר (כנראה בהפרזה) הוא כעיר גדולה ובצורה, מוקפת חומות וסוללות ובקרבתה אגם טבעי.
צבי מעוז, בספרו "רמת הגולן בעת העתיקה", הציע שחספיה ויתר העיירות בתחום סוסיתא, הוקמו או הפכו ליישובים יהודים, לאחר שעברו לשם בתקופת החשמונאים יהודים מארץ ישראל, ויישבו את המקומות בחסותו של שלטון יהודי חזק. שמעון אפלבאום וחוקרים נוספים הציעו לייחס את ייסוד חלק או רוב יישובי הגולן היהודיים לזמנו של הורדוס ששלט באזור. להצעות השונות אין עדות ישירה.
חספיה מוזכרת בברייתא של רשימת העיירות האסורות כאחת העיירות האסורות בתחום סוסיתא, שבשל הימצאות אוכלוסייה נכרית באזורים אלו הן נחשבות "עיר של גויים", ולכן ניתנו מעת לעת ליהודים עובדי האדמה שישבו בהן היתרים שלא לקיים את מלוא המצוות התלויות בארץ והן פטורות מהלכות שביעית ומעשרות. גם בכתובת רחוב המופיעה בפסיפס בית הכנסת ומתוארכת לסוף התקופה הביזנטית - המאות החמישית-שביעית לספירה, מוזכרת חספיה.
העדויות ההיסטוריות והממצאים הארכאולוגיים מעידים שבסוף התקופה הביזנטית התגוררה ביישוב אוכלוסייה נוצרית גדולה. בכתב יד שהתגלה, ששמו "חיי מקסימוס המוודה", המתייחס למקסימוס המוודה, יש התייחסות לכך שהוא נולד ב"חיצפין קריתא". הטקסט מספר שיש ביישוב קהילה נוצרית.
לאחר הכבוש הערבי בשנת 636 לספירה, שמו של היישוב מופיע במקורות בתעתיק ח'ספין והוא מוזכר בעיקר בהקשר של הדרך הראשית לדמשק. אזכור נוסף של המקום מופיע בשנת 900 בכתביו של ההיסטוריון והגאוגרף הערבי אחמד אל-יעקובי. העיר מצוינת כאחת התחנות הראשיות מדמשק למחוז אלארדון בסוריה.
בתקופה הצלבנית ח'ספין הוזכרה כהיותה יישוב על הדרך לדמשק. רוב התקופה הייתה תחת השלטון המוסלמי בדמשק. ב-26 ביוני 1187, ערב קרב קרני חיטין, עבר בח'ספין צלאח א-דין. אלמלכ אלעאדל (1145–1218), אחיו ויורשו של צלאח א-דין, נמלט ב-1217 במהלך הקרבות של מסע הצלב החמישי לח'ספין לאחר תבוסתו לצלבנים שיצאו מעכו ופלשו לאזור דרום רמת הגולן. הגאוגרף המוסלמי יאקות אל-חמאווי מציין בספרו (שנכתב ב-1225) את ח'ספין כמקום "בין נווה והירדן, על אם הדרך היורדת למצרים ומרוחק מדמשק חמש עשרה פרסאות".
ב-1596, בראשית התקופה העות'מאנית, מופיע היישוב ח'ספין ברשימת היישובים המשלמים מיסים. על פי הרישום היו בכפר 13 בתי אב ו-10 גברים ללא משפחה, והתושבים התפרנסו מגידול חיטה, שעורה, גידולי קיץ ובקר.
ב-1812 עבר במקום הנוסע יוהאן לודוויג בורקהרדט. הוא ציין שמצא חורבות ללא כל חשיבות ולא ציין כל תושבים. האתר לא היה מיושב כנראה באותה עת.
ב-1885 ביקר במקום לורנס אוליפנט. הוא תיאר מבנה מצודה גדול, וציין תושבים שיושבים ליד המבצר. תיאור זה מופיע גם אצל גוטליב שומכר, שסקר את רמת הגולן. על פי שומכר, ח'יספין היא העיירה הראשית של אזור הזאויה בדרום רמת הגולן. שומכר ציין שלדברי השייח' של הכפר פיק, ח'ספין יושבה במחדש במאה ה-18 על ידי תושבים מפיק. לדבריו היו בכפר ח'ספין "בקושי שישים בקתות מיושבות שהתגוררו בהן 270 איש". אליהו שייד, פקיד של הברון רוטשילד, עבר במקום ב-1891 וציין שיש בכפר "30 בתים רופסים".
בסוף המאה ה-19 נמסר כל האזור של דרום החורן כולל השטח של ח'ספין ל"מוחמד סעיד באשא", כורדי תושב דמשק. לאחר מכן השטח עבר בירושה ל"עבדול רחמאן אל-יוסף באשא", שכינויו היה "הבק". יהושע חנקין ניסה החל משנת 1930 לקנות את השטח של ח'ספין מיורשיו. בדיווחים שנכתבו על ידי אנשי פיק"א נכתב שמחצית מתושבי הכפר היו נוצרים. ב-1934 נחתם חוזה התקשרות שלא מומש. ב-1944 נעשה סיור במקום על ידי יוסף ויץ עם אנשי עין גב בניסיון נוסף לרכוש את האדמות.
ב-1955 נערך מפקד אוכלוסין במסגרתו נרשמו בכפר 1,079 תושבים, מתוכם 220 נוצרים יוונים-אורתודוקסים, היתרה היו מוסלמים סונים. הכפר בשנות ה-60 של המאה ה-20 כלל מרכז צפוף שהורכב ממסגד, חנויות, דוכנים, וכן טחנת קמח. מדרום-מערב לכפר נבנה מגדל מים, ובהמשכו שכן מחנה צבאי סורי גדול. פרנסת תושבי הכפר הייתה על חקלאות שלחין, מטעי פרי ובקר.
ב-1967, בעת מלחמת ששת הימים, ניטש הכפר על ידי תושביו שעברו לסוריה. ב-1969 התיישב בתוך המחנה הצבאי גרעין התיישבות שהקים לאחר מכן ב-1972 ממערב לו את רמת מגשימים. לאחר המלחמה, במסגרת תכנון ההתיישבות, תוכננה באתר א-צפירה, הנמצא שני ק"מ ממערב לכפר ח'יספין, התיישבות בשם "חספית", אולם לאחר מכן השם שונה לחַספין.
זיהוי מקומה של חספיה
במחצית המאה ה-19 החלו ניסיונות של חוקרים לזהות את מקומה של חספיה. הראשון שהציע זיהוי של היישוב העתיק היה יהוסף שוורץ. בספר "תבואות הארץ" שיצא ב-1845, הציע את חצביה. ההצעה התבססה גם על ביקור שערך במקום ורשמיו מהקהילה היהודית שהתגוררה במקום באותה עת. בהתייחסו לאתר המזוהה היום עם חספיה, ציין את השם "אפיק". ב-1868 יצא ספרו של אדולף נויבאואר, שעסק במחקר על הגאוגרפיה של התלמוד, ותמך בזיהוי של שוורץ. בסוף המאה ה-19 פרסם גוטליב שומאכר את סקר הגולן שערך, שכלל גם את היישובים נאב וח'יספין. בספרו הציע לזהות את Casphor עם ח'יספין. הצעת הזיהוי נעשתה על פי המקום הגאוגרפי והדמיון בשם. בעקבותיו תמך גם ק' פורר (K. Furrer) בספרו מ-1899 בהצעת זיהוי זו. בעקבותיו רשם היינריך קיפרט במפה שלו ליד ח'יספין את השם Chasphon. כך רשם גם אנדרי (R. Andrée) באטלס העולמי שלו שפורסם ב-1896.
לאחר פרסום הסקר של שומאכר, הציע שלאטר (D.A. Schlatter) ב-1893, הצעות שנות למקומות שונים המופיעים בתחום סוסיתא, וזאת לאחר זיהויה של סוסיתא העתיקה באתר תל אל-חצון. לדעתו תחום סוסיתא היה הרבה יותר מצומצם על המורדות המערביים של רמת הגולן. הוא לא הציע זיהוי של חספיה, למרות אזכורה של ח'יספין במחקרו של שומאכר. לאחריו הציע בול (F. Buhl) ב-1894 את סקופיה, כמקומה של חספיה. הוא טען שהעדר האגם המופיע בספר מקבים, יוצר בעיה עם זיהוי עם ח'יספין. ב-1895 הציע ואן קסטרן (J.P. Van Kasteren) את ח'יספין כמקומה של חספיה. ב-1896 יצא ספר נוסף של בול, "גאוגרפיה של פלשתינה העתיקה", שבו הסכים עם ואן קסטרן, ולאחר מכן הצעה זאת התקבעה במחקר. ב-1906 העלה הולשר (G. Holsher) הצעת זיהוי חדשה את אתר אל-מּוזיֵרִיבּ, השוכן כ-15 ק"מ מדרום-מערב לדרעא. הסיבה להצעה זו הוא קרבה למקווה מים ומיקום קרוב של אתרים אחרים שזוהו במסעו של יהודה המכבי. ב-1913 יצא ספרו של נחום סלושץ על עבר הירדן, ובו התייחס לח'יספין תוך שהוא משתמש בשם "חספיה". ב-1913 יצא ספרו של יצחק גולדהאר "אדמת קודש". גולדהאר, שהיה מודד ותושב ראש פינה, שהה שנתיים בחורן, והתנגד לזיהוי הזה וחזר להציע את סקופיה. שמואל קליין הוציא ב-1925 את ספרו "עבר הירדן היהודי". הוא גם תמך בזיהוי ח'ספין. באותה שנה יצא אטלס של ארץ ישראל של אברהם יעקב ברור, ושמו של היישוב ח'יספין צוין בעברית "חספיה". שם זה הופיע ליישוב גם במפת ארץ ישראל שהוציאה הקרן הקיימת ב-1932.
ארכאולוגיה
ב-1936 נחפר בח'ספין בית קברות גדול שתוארך לתקופות הרומית והביזנטית. בית הקברות נחפר על ידי משלחת חפירות בראשותו של הנסיך מיג'ם אל-שאלאן (Mijem el-Shalan) מהשבט הבדווי עננזה. אופי החפירה דמה יותר לשוד קברים. ב-1942 נחפרו באתר מספר קברים נוספים בחפירה שנערכה על ידי סוחרי העתיקות האחים דהדה (Dahdah). אופי החפירות לא השאיר תיעוד למיקומם המדויק של הקברים שנחפרו, מבנה הקברים ומיקומם של הממצאים מתוך הקברים. אגף העתיקות של סוריה פעל כדי להציל את הממצאים שנמצאו בקברים. במוזיאון הלאומי של דמשק תועדו ממצאים שנמצאו ב-54 קברים, כנראה כל קבר היה קבורת יחיד. בנוסף, הוצגו במוזיאון ארבעה פסלונים שפורסמו על ידי ת"מ וובר.
הממצאים הקרמיים שנמצאו באתר מצביעים על התיישבות שהתקיימה מהתקופה הרומית התיכונה. הממצאים כללו צלמיות פגניות וכתובות המעידות על אוכלוסייה פגנית שהתקיימה במקום. בין הממצאים, אבן שעל גביה נחרתה הקדשה של חייל לשעבר מהלגיון השלישי קירנאיקה, שבו נדר נדר לאל זאוס-בל. המבנים באתר היו בסגנון חורני בעלי קשתות וקירות מאבן. סגנון בניה זה אופייני לתקופות הרומית והביזנטית. עדויות לכניסת התיישבות נוצרית במקום הן מסוף התקופה הביזנטית.
הסקרים הארכאולוגים שנערכו במקום העלו ממצאים עתיקים שכללו שרידי כנסייה ביזנטית: משקופים, כותרות עמודים, סורג, צלבים חרותים על גבי אבנים, מבנים הכוללים קירות וקשתות על גבי אחד המשקופים המעוטרים נמצאה כתובת ביוונית: "חיה באור אלוהים". ב־1972 נערכה באתר חפירה ארכאולוגית של מבנה בזיליקה, שכלל שלושה אפסיסים ורצפת פסיפס. חלק מעיטורי רצפת הפסיפס הושחתו על ידי המוסלמים. במקום נמצא גם סורג משיש שהקיף את המזבח. בחלקה הדרומי של הכנסייה התגלתה רצפת פסיפס שכללה דגמי מדליונים עם עיטורי צמחים, פירות ועופות. בהמשך החפירות, התגלו באתר רצפות פסיפס נוספות, שכנראה השתייכו לכנסיות אחרות. באחת מהן התגלתה כתובת המציינת את שמות התורמים לבניית הכנסייה, בין השמות שנזכרו בכתובת היו אולימפיוס וליאונטיוס.
בחלקה הדרומי של הכנסייה נחשפה רצפת פסיפס, שלה דגם שטיח צבעוני יפה ובו מדליונים רבים עם דגמי עופות, צמחים ופירות. בשנים הבאות נחשפו רצפות פסיפס נוספות, ככל הנראה של כנסיות אחרות. ברצפה אחת יש כתובת המזכירה את תרומתם של אולימפיוס, ליאונטיוס ואחרים לבניית הכנסייה.
עונת 1973/1974 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל
עונת 1973/1974 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל הייתה העונה ה-17 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה.
המשחק הראשון התקיים ב-8 בנובמבר 1973 ותחרות הסתיימה ב-3 באפריל 1974. בתחרות השתתפו 26 קבוצות. בתחילת התחרות התקיימו שני סיבובים של שלב הקדם בהם נקבעו 8 עולות לרבע הגמר. ברבע הגמר הקבוצות חולקו ל-2 בתים. מכל בית הקבוצות שזכו במקום הראשון והשני עלו לחצי הגמר, בו נערכו שני מפגשים. מנצחי חצי הגמר נפגשו במשחק הגמר שנערך ב-3 באפריל בנאנט.
התחרות הסתיימה בניצחון של ריאל מדריד, בפעם החמישית בתולדות המועדון. לאיניס וארזה זה הייתה הופעה חמישית ברציפות במשחק הגמר.
מהלך התחרות
בשלבים המוקדמים נקבעו 8 עולות לשלב רבע הגמר.
ישראל בתחרות
מכבי תל אביב העפילה ישירות לסיבוב השני של המוקדמות. בשלב זה היא פגשה לויס פלמינגוס ההולנדית וניצחה גם אותם 85:84 ו-71:90. בשלב רבע הגמר היא שיחקה בבית א' וסיימה אותו במקום השלישי.
יש ילדים זיגזג
יש ילדים זיגזג הוא רומן חניכה מאת דויד גרוסמן. הספר עוקב אחר נונו, בנו של איש משטרה בכיר שנקלע להרפתקה עם איש מסתורי ועובר מסע של גילוי עצמי וגילוי האמת על משפחתו, בעוד שהמשטרה רודפת אחרי שניהם.
בעקבות הצלחתו של הספר, בשנת 2012 יצא סרט הולנדי שהוא עיבוד לספר ונקרא באותו השם.
תקציר עלילה
נונו הוא בנו של איש משטרה בכיר, המתקרב לגיל 13. אמו מתה כשהיה תינוק, והנפש הקרובה אליו ביותר היא גַבִּי, מזכירתו וחברתו של אביו. בתחילת הסיפור הוא עולה על הרכבת בירושלים ונוסע לביקור משפחתי בחיפה, אך במהלך הנסיעה לוקח אותו איש מסתורי כבן 70, פליקס, למסע רב הרפתקאות. במהלך מסע רב תחנות זה מתוודע נונו לעברו המשפחתי ולבני משפחתו, שאותם לא הכיר.
שם הספר
שם הספר, "יש ילדים זיגזג", מופיע פעמיים במהלך העלילה: התיאור "ילד זיגזג" מצביע על היותו של נונו ילד של קצוות, ניגודים וסתירות, כפי שמתחוור במהלך העלילה. נונו הופך מודע לניגודים אלה וחושב: "אני בן של שוטר ופושעת. אפשר להתפוצץ. אפשר פשוט להיקרע לשניים".
על הספר
דויד גרוסמן אמר על ספרו:
יעל רנן הציגה את הסבא פליקס כטריקסטר - גיבור קומי שהקוראים צוחקים איתו ולא עליו, וציינה:
עיבודים
בשנת 2012 יצא סרט הולנדי שהוא עיבוד לספר ונקרא באותו השם.
אהרן אבא בן יוחנן
רבי אהרן אבא בן יוחנן הלוי (נפטר בי"ח בתמוז ה'ת"ג, 5 ביולי 1643) היה רב וראש ישיבה, ראב"ד לבוב במחצית הראשונה של המאה ה-17 ומגדולי רבני דורו.
ביוגרפיה
חי ופעל בלבוב, תלמידו של רבי משולם פייבוש ב"ר ישראל שמואל. היה מחותנו של רבי מאיר ב"ר גדליה
תשובות בהלכה ממנו נשתמרו בספרי השו"ת של בני דורו, הב"ח, מהר"ם לובלין, איתן האזרחי ואחרים.
על מצבת קברו בבית הקברות היהודי בלבוב נחרת:
בנו, רבי יוחנן, היה אף הוא רב בלבוב ותשובותיו מופיעות אף הן בספרי שו"ת. הוא נפטר שנתיים אחרי אביו בכ"ט בניסן ה'ת"ה (1645).
סלפית (נפה)
נפת סלפית היא אחת מ-16 נפות הרשות הפלסטינית. בירת הנפה והעיר הגדולה ביותר בה היא סלפית.
גאוגרפיה
הנפה ממוקמת בצפון-מערב יהודה ושומרון וגובלת בנפת רמאללה ואל-בירה בדרום, בנפת שכם במזרח, ובנפת קלקיליה בצפון.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, חיו בנפה כ-64,129 נפשות באמצע שנת 2006. על פי מרשם האוכלסין של הלשכה לשנת 1997, חיו באותה שנה בנפה כ-46,671 נפשות, ומתוכם 7.7% פליטים. באותה שנה בנפה חיו כ-23,758 גברים וכ-22,913 נשים.
חורבת ריבוא
חורבת רִבּוֹא (ח'רבת רִבַּא במקור) היא אתר ארכאולוגי בשפלת יהודה.
החורבה שוכנת על גבעה ברום של 426 מטרים מעל פני הים, כשני ק"מ ממערב לתל עדולם וכקילומטר אחד ממערב למושב אדרת.
בחורבה שרידים מתקופות שונות, וכן מערכות מסתור מתקופת מרד בר כוכבא.
החורבה מזוהה בידי החוקרים עם היישוב "ריבו" (Rebbo), הנזכר באונומסטיקון של אוסביוס מתחילת המאה הרביעית לספירה במיקום זה ביחס לבית גוברין.
בסמוך לחורבה עובר כיום מסלול טיול המותאם לרכבי שטח ולאופניים.
אירוהיפוס
אירוהיפוס (שם מדעי: Eurohippus; מילולית: "סוס אירופי") הוא סוג של פרסתן השייך למשפחת הסוסיים ולעיתים נכלל במשפחה הקרובה, פלאותריומיים, שבסדרת מפריטי הפרסה. סוג זה הוגדר ב-2006, אך לדעת חוקרים רבים הוא מוטל בספק, ומיניו צריכים להיות תחת הסוגים פרופלאותריום ו-Lophiotherium. הוא היה קרוב גם לאיוהיפוס.
הוא כלל שני מינים: Eurohippus messelensis ו-Eurohippus parvulus, אשר מאובניהם נמצאו ברחבי גרמניה, צרפת ובשווייץ וייתכן שגם בבלגיה. הוא ידוע בעיקר מבור מסל שבמרכז גרמניה, שם נמצאו מאובני יונקים קדומים רבים.
יצור זה היה אחד מראשוני מפריטי הפרסה והוא היה יצור שוכן יערות קטן, בגובה של 30 עד 35 סנטימטרים ומשקל של 6.5 קילוגרם. הוא היה בעל גפיים קצרות בעלות 3 אצבעות והיו לו לסתות קצרות יחסית שהותאמו לאכילת עלים. הוא לא הותאם לאכילת עשב, אשר התפתח לראשונה הרבה לאחר שהוא נכחד.
כלל לופיטל
בחשבון אינפיניטסימלי, כלל לוֹפּיטָל (L'Hôpital) הוא כלל המסייע בחישוב גבולות שצורתם אינה מוגדרת, כגון גבולות מהצורה או, באמצעות גזירה, שמעבירה את הגבולות לצורה מוגדרת היטב. הכלל מאפשר להחליף את המונה והמכנה בנגזרת שלהם, פעולה העשויה לפשט את חישוב הגבול באופן משמעותי. טרנספורמציות שגרתיות מאפשרות לטפל בעזרת הכלל גם בגבול שבו יש מכפלה מהצורה או חזקה מהצורה  או \ \infty^0.
כלל לופיטל התגלה על ידי יוהאן ברנולי, אולם תלמידו, המרקיז דה לופיטל, היה הראשון שפרסם אותו בספר.
כלל לופיטל (עבור גבול מהצורה \textstyle \frac{0}{0} )
נניח כי ו- הן שתי פונקציות גזירות בסביבה מנוקבת של נקודה a (ממשית, או ), וש-. אם הגבול קיים, אז גם הגבול  קיים, ושווה ל L.
הוכחה
לכל קיים 0<\delta כך שלכל x המקיים  מתקיים  ולכן, לפי משפט הערך הממוצע של קושי
אם נשאיר את x_1 קבוע ואת x_2 נשאיף לa נקבל
כלומר, כאשר.
לכן,. מש"ל.
כלל לופיטל (עבור גבול מהצורה \textstyle \frac{ \infty}{ \infty} )
נניח כי ו- הן שתי פונקציות גזירות בסביבה מנוקבת של נקודה a (ממשית, או ), וש-. אם הגבול קיים, אז גם הגבול  קיים, ושווה ל L.
יורי אברמוביץ'
יוּרִיִ גַארּיֶיבִיץ' אַבּרָמוֹבִיץ' (ברוסית: Юрий Гарриевич Абрамович; 15 בספטמבר 1935 – 28 בפברואר 2017) היה יהודי-רוסי, גיבור הפדרציה הרוסית (האות הוענק ב-1 במרץ 1996), בעל תואר טייס-הניסוי המכובד של ברית המועצות מ-14 באוגוסט 1981, שהשתחרר מן הצבא הסובייטי בדרגת לוטננט ראשון ב-1970.
כלל לופיטל
הוכחה
לכל קיים \delta > 0 כך שלכל x המקיים  מתקיים  ולכן, לפי משפט הערך הממוצע של קושי מתקיים
יורי אברמוביץ'
קורות חיים
אברמוביץ' נולד והתגורר עד מלחמת העולם השנייה בחרקוב (באותה עת בברית המועצות. כיום באוקראינה). לאחר שמשפחתו ניצלה הודות לאווקואציה ב-1944 עבר יחד איתה לקייב שם סיים את בית הספר.
כלל לופיטל
הוכחה
לכל x_1,x_2 המקיימים.
יורי אברמוביץ'
קורות חיים
ב-1959 סיים את לימודיו במכון לטייס של מוסקבה כשבזמן הלימודים עסק בספורט דאונים ומטוסים במועדון המכון אותו סיים ב-1957. המשיך לטוס במועדון הטייס המרכזי הקרוי על שמו של ואלרי צ'קאלוב והשתתף במפגני אוויר בשנים 1958 ו-1961.
כלל לופיטל
הוכחה
נגדיר
יורי אברמוביץ'
קורות חיים
בין השנים 1959 - 1963 היה המהנדס הראשי (לפי מקורות אחרים עוזרו) במכון לטיסות ניסיון בעיר ז'וקובסקי. ב-1965 סיים בית הספר לטייסי ניסוי.
בין השנים 1965 - 1995 היה טייס ניסוי במפעל "דגל העמל" בעיר לוחוביצי באובלסט של מוסקבה. הטיס במסגרת ניסוי מיג-21, מיג-23, מיג-29 הצבאיים ודגמיהם השונים וכמו כן איל-103 רב-שימושי הקל. ב-7 באוגוסט 1971 נפלט בעקבות מצב חירום ממיג-23.
כלל לופיטל
הוכחה
נשים לב שאם נשאיר את x_2 קבוע ואם יהיה נקבל.
יורי אברמוביץ'
קורות חיים
על הטיסות הללו קיבל עיטור "גיבור הפדרציה הרוסית" ומדליית זהב.
כלל לופיטל
הוכחה
מכאן קל להוכיח שעבור x_2 קבוע המקיים קיים  כך שלכל x_1 כך ש  מתקיים  וכן,
יורי אברמוביץ'
קורות חיים
התגורר בעיר ז'וקובסקי ועבד כסגן מנהל מחלקת טיסות ניסוי באיגוד תעשייתי מוסקבאי לכלי טיס "מיג" במחלקת טיס.
כלל לופיטל
הוכחה
לכן,
גבולות נוספים
בעזרת הכלל ניתן לחשב גם גבולות מהצורה : נניח כי ואנו רוצים לחשב את
וניתן להשתמש על ביטויים אלו בכלל לופיטל.
אז מתקיים:
נעליים גדולות
נעליים גדולות - זיכרונותיו של האיש שהקים את נייקי (באנגלית: Shoe Dog) הוא ספר זכרונות, שכתב מייסד חברת נייקי והמנכ"ל שלה לשעבר, פיל נייט. הספר עוקב אחר החיים של נייט טרום עידן נייקי והכישלונות שחווה בדרך עד להקמת החברה, אך גם על חייו האישיים והאנשים שהכיר בזכות החברה.
ביל גייטס אמר שהספר "נעליים גדולות" הוא אחד מ-5 הספרים האהובים עליו, וכינה אותו "ספר מדהים". ושהוא מראה איך באמת נראית הדרך להצלחה עסקית.
ביולי 2018 הודיעה חברת נטפליקס על כוונתם לעשות עיבוד כסרט מהספר.
מקהלת מורן
מקהלת מורן הוקמה ב-1986 במושב בית יצחק שבעמק חפר, על ידי נעמי פארן, המנצחת והמנהלת המוזיקלית של המקהלה מאז ועד היום.
עם השנים, התרחבה "מקהלת מורן" לחמישה הרכבים בגילאים שונים, החל מגיל 4, ועד בוגרי האקדמיה למוזיקה השרים באנסמבל זמרי מורן.
מקהלות מורן היום כוללות את: מקהלת קטנטני מורן (גיל 4 עד לכיתה ב), מקהלת צעירי מורן (מכיתה ג עד לכיתה ו), מקהלת מורן הייצוגית                                           (מכיתה ז עד לכיתה יב), אנסמבל זמרי מורן הכולל זמרים מקצועיים אחרי צבא, ומקהלת הורי מורן למבוגרים שאוהבים לשיר.
בעשור השני של המאה ה-21, פעילים למעלה מ-250 ילדים, בני נוער ובוגרים בפעילות המקהלות. החינוך המוזיקלי כולל קריאת תווים, פיתוח קול, למידה הזימרה והשירה המקהלתית, תנועה, ויכולת הופעה בימתית.
המקהלות הגיעו במשך שנות פעילותן להישגים מוזיקליים וחינוכיים רבים ולהוקרה מקצועית.
המקהלות השתתפו בתחרויות ופסטיבלים בינלאומיים, מבצעות יצירות מקוריות של טובי המלחינים הישראלים ומשתתפות בקונצרטים של מיטב התזמורות בישראל. המקהלות מקיימות גם שיתופי פעולה עם התיאטרון הקאמרי ועם זמרים ומלחינים.
פרויקטים נבחרים הם פעילות מוזיקלית עם ילדים מתרבויות שונות, נוער בסיכון, נוער בצרכים מיוחדים וילדים חולי סרטן בבית החולים שניידר.
פארן הוזמנה להציג את מודל הפעילות המוזיקלית ורתימתה לתרומה לקהילה בכנס מקצועי באוניברסיטת ייל בארצות הברית. למקהלת מורן אגודת ידידים הפעילה בישראל ובפריז. המקהלות פועלות כעמותה, ומסתייעות בתמיכה מקרנות ומתרומות.
פארן היא המנצחת והמנהלת של מקהלות מורן. לצדה פועלות שרית שטקלר, מנצחת "צעירי מורן" ו"קטנטני מורן", כרמל עמית-אנטוקולסקי כמנצחת-משנה מאז 2009, הדס פארן-אסיה כמורה לקול במקהלות מורן, וכן הפסנתרנים אייל באט ואולג יקירביץ'.
בסיליסק
בסיליסק (מיוונית: Βασιλίσκος - מלך קטן) הוא מלך הזוחלים המיתולוגי, שמיוחסת לו היכולת להרוג בעזרת מבטו בלבד. דמותו של הבסיליסק העסיקה יוצרים רבים לאורך השנים, ומתקופה לתקופה היא גם התפתחה ומצאה לה דמויות רבות בתרבות.
דמותו בתרבות הקדומה
פליניוס הזקן תיאר אותו בספרו "תולדות הטבע" (Naturalis Historia) כנחש קטן וארסי מאוד, המותיר מאחור שובל של ארס ממית ושמבטו מסוכן באותה מידה. הוא נקרא "בסיליסק" משום שעל ראשו ישנו סימן לבן בצורת כתר.
לפי המיתולוגיה, הבסיליסק בוקע מתוך ביצת תרנגולת שבזמן הטלתה התקיימו מספר תנאים, אחד מהם הוא דגירתו של נחש או קרפדה על הביצה. עוד מספרת המיתולוגיה שרק קריאת התרנגול מסוגלת להמית את החיה, אך ניתן להתגונן מפניה באמצעות משחה משיח הפיגם.
בסיפורי ימי הביניים מופיע הבסיליסק כבן כלאיים - חצי נחש וחצי תרנגול (גרסה זו, התרנגול שמגעו גורם התאבנות, קרויה לעיתים "קוקאטריס" והיא מופיעה גם במיתולוגיה היהודית). סיפור זה כנראה נוצר מתיאורו הקדום של הבסיליסק.
בסיפורים מאוחרים יותר הבסיליסק מופיע כיצור קטלני עוד יותר. ממדיו ענקיים, והוא מסוגל לנשוף אש ואף להרוג בעזרת קולו.
דמותו בתרבות המודרנית
בשנים האחרונות הבסיליסק מופיע בספרים, סרטים ומשחקים.
ישנה מפלצת בדמותו של הבסיליסק במשחקי תפקידים כגון "מבוכים ודרקונים", בספרה של ג'יי קיי רולינג "הארי פוטר וחדר הסודות" ובסדרת הטלוויזיה "באפי ציידת הערפדים". גם במשחק המלחמה לפלייסטיישן הנייד "God of War" מופיעה דמותו של הבסיליסק.
בגרסאות אלה מבטו של הבסיליסק בתיווך לא-ישיר מאבן את הקורבן אך יצירת קשר עין ישיר עם הנחש גורם למותו של הקורבן. בהתאבנות אפשר לטפל באמצעות הקסמים והשיקויים המתאימים.
לפי המיתולוגיה היוונית המודרנית, לבסיליסקים יש מעין רעמה צהובה סביב צווארם. בכל מקום שבו הם הולכים צמחים קמלים ומתים, והם מסוגלים לירוק ארס וחומצה מפיהם.
ליאו אטינגר
ליאו אטינגר (אייטינגר) (Leo Eitinger; 12 בדצמבר 1912 – 15 באוקטובר 1996) היה פסיכיאטר נורווגי-יהודי שחקר טראומה נפשית המופיעה באיחור - טראומה שחווים אנשים שעברו נטישה וכאב נפשי מוקדם בחייהם, ומראים סימני טראומה רק עשורים לאחר מכן. הוא הקדיש זמן רב לחקר טראומה פסיכולוגית המופיעה באיחור בקרב ניצולי השואה, אשר גרמה לניצולי שואה כמו פאול צלאן, פרימו לוי ועוד רבים אחרים להתאבד בשלב הבגרות המאוחרת, עשרות שנים לאחר חוויות השואה.
ראשית חייו
ליאו אטינגר נולד בעיירה לומניצה שבמוראביה, אוסטריה (לאחר מלחמת העולם הראשונה בצ'כוסלובקיה; כיום בירת מחוז דרום מוראביה שבצ'כיה). הוא סיים לימודי רפואה באוניברסיטת מסריק בבָרנוֹ, וב-1937 גויס לחיל האוויר הצ'כוסלובקי בתור קצין. ב-1939 נמלט מרדיפות הנאצים והגיע לנורווגיה בתור פליט בסיוע ה-Nansenhjelpen. עם הגיעו לנורווגיה, ארגן הברחה של ילדים יהודים מצ'כוסלובקיה לבית הילדים היהודים באוסלו. הוא קיבל אישור לעסוק בפסיכיאטריה בנורווגיה בעיר בודו, אך האישור נשלל על ידי הנאצים לאחר שפלשו לנורווגיה ב-1940.
במהלך מלחמת העולם השנייה
אטינגר נשאר במחתרת מינואר 1941 ועד שנעצר במרץ 1942. הוא נכלא במקומות שונים ברחבי נורווגיה ולבסוף גורש על הספינה גוטנלנד ב-24 בפברואר 1943, ונשלח במשלוח דרך ברלין לאושוויץ (שם קיבל את מספר האסיר 105268). מאוחר יותר הועבר לבוכנוואלד. מתוך 762 היהודים שגורשו מנורווגיה למחנות ריכוז גרמנים, רק 23 שרדו, ביניהם ליאו אטינגר. לאחר שחזר לנורווגיה התמחה בפסיכיאטריה.
פסיכיאטר של ניצולי השואה
ב-1966 מונה אטינגר לפרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת אוסלו והפך לראש הקליניקה הפסיכיאטרית באוניברסיטה.
לאחר המלחמה הקדיש אטינגר את כל זמנו ומאמציו לחקר הסבל האנושי עם דגש על הפסיכיאטריה הקלינית, ובפרט ויקטימולוגיה ופסיכיאטריית אסונות. מחקריו היוו ציון דרך בחקר ההשפעות הפסיכולוגיות והפיזיות ארוכות הטווח של מתח קיצוני, ובחקר חוויית הפליט. בין פרסומיו נכללים "ניצולי מחנות ריכוז בנורווגיה ובישראל" (1964), "תמותה ותחלואה לאחר לחץ קיצוני" (1973) ו"זרים בעולם" (1981).
ליאו ואשתו ליזל אטינגר הקדישו את חייהם לקידום זכויות אדם, ולמאבק נגד אי-צדק וגזענות. היה להם תפקיד חשוב בתנועת זכויות האדם בנורווגיה. הודות למאמציהם, נורווגיה גם הפכה למדינה הראשונה בעולם אשר מינתה יושב ראש לפסיכיאטריית אסונות. כאשר ארגון הבריאות העולמי פרסם ב-1992 את סיווג המחלות הבינלאומי ICD-10, הוא כלל בתוכו קטגוריה בשם "שינוי אישיותי מתמשך בעקבות חוויה קטסטרופלית", מושג אבחוני המבוסס על עבודתו של אטינגר.
גלוסקמת מרים ברת ישוע
גלוסקמת מרים ברת ישוע היא גלוסקמה מאבן קירטון מעוטרת, עליה נמצאה כתובת בכתב יהודי בשפה ארמית: מרים ברת ישוע בר קיפא כהן ממעזיה מבית אמרי. פענוח אפשרי נוסף הוא "מרים ברת ישוע בר קיפא כהנם מעזיה מבית אמרי".
מקור הגלוסקמה ותיארוכה
הגלוסקמה לא נמצאה בחפירה ארכאולוגית ומקורה בשוד עתיקות. הגלוסקמה הגיעה לידי רשות העתיקות, ומקורה כנראה ממערת קבורה בעמק האלה בעלת חדר אחד עם שני כוכים. למרות שהגלוסקמה לא נמצאה באתרה, היא נחקרה בגלל חשיבות הכתובת החרותה עליה. החוקרים היו הפרופסורים יובל גורן מאוניברסיטת תל אביב ובועז זיסו מאוניברסיטת בר-אילן.
גלוסקמאות דומות נמצאו באזור ירושלים מהמחצית השנייה של המאה ה-1 לפנה"ס ועד חורבן בית שני. בחבל יהודה המשיך סוג גלוסקמה זה להיות נפוץ עד מרד בר כוכבא. החוקרים תיארכו את הגלוסקמה על סמך החריתה וממצאים נוספים לשנת 70 לערך.
הגלוסקמה עברה בדיקות מדעיות שונות כדי לוודא שהכתובת נעשתה בעת העתיקה.
הכתובת
אורך הכתובת הוא 35.5 ס"מ, גובה האותיות נע בין 15-10 ס"מ. הכתב שבו נכתבה הכתובת היה נפוץ בסוף ימי בית שני בירושלים. הכתובת מציינת את שמה וייחוסה של אשה בשם מרים שהייתה ממשפחת כהנים בשם קיפא הקשורה למשמר כהונה "מעזיה".
ניתוח הכתובת
החוקרים ניתחו את הכתובת ולהן ממצאיהם:
בעיית העצירה
בעיית העצירה היא בעיה מרכזית בתחום החישוביות, שהוא אחד מעמודי התווך של מדעי המחשב התאורטיים.
לעומת זאת ניתן לבנות מכונת טיורינג שמקבלת כל תוכנית מחשב Q וקלט X כך שתוכנית המחשב עוצרת על קלט זה, ולא מקבלת אך אולי גם לא דוחה אם התוכנית אינה עוצרת על קלט זה, ולכן בעיית העצירה ניתנת למנייה רקורסיבית ושייכת לקבוצה RE/R.
הוכחת אי-כריעות
ההוכחה לאי-כריעות בעיית העצירה נעשית בדרך השלילה: מראים כי מההנחה שניתן לפתור את בעיית העצירה מגיעים לסתירה - קיימת תוכנית שעבור קלט מסוים חייבת גם לעצור וגם לא לעצור לעולם.
ניתן להשתמש במשפט זה כדי להוכיח גם טענה חזקה יותר: אף תכונה לא-טריוויאלית של הפונקציה שאלגוריתם מחשב אינה ניתנת לחישוב. משפט זה ידוע בשם משפט רייס. למעשה, האפשרות להוכיח ישירות את המשפט על בעיית העצירה גרם לכך שמשפטי אי-כריעות רבים אחרים יתבססו על רדוקציות חישוביות ממנה.
ההוכחה לכך שבעיית העצירה אינה ניתנת לחישוב ניתנה על ידי אלן טיורינג. עם זאת, יש לשים לב שהעובדה כי ישנן פונקציות שלא ניתנות לחישוב נובעת מכך שעוצמת קבוצת הפונקציות גדולה-ממש מעוצמת קבוצת מכונות טיורינג (בניסוח פשטני, יש יותר פונקציות מדרכים לחשבן ולכן בהכרח יש פונקציות שאי אפשר לחשב. אומנם יש לשים לב שבין הפונקציות שאינן ניתנות לחישוב נמצאות פונקציות ש"אינן מעניינות", כיוון שלא ניתן לספק להן תיאור סופי).
שייכות בעיית העצירה ל RE
RE היא קבוצת השפות שניתן לבנות מכונת טיורינג שמקבלת כל מילה בשפה ואינה מקבלת מילה שלא שייכת לשפה, כלומר דוחה אותה או כלל לא עוצרת עליה.
ניתן לבנות מכונת טיורינג שמריצה את תוכנית Q על X וכשהיא עוצרת לקבל. אם Q עוצרת על X המכונה תזהה זאת ותקבל, אחרת היא רצה בלי לעצור.
בעיית העצירה בתוכנית עם זיכרון סופי
לא ניתן לממש באופן פיזיקלי מחשב בעל זיכרון אינסופי, משום שבכמות חומר סופית יש אינפורמציה במידה סופית.
כל תוכנית מחשב שרצה על מחשב בעל זיכרון סופי תעצור בתוך מספר צעדים חסום (לכל היותר 2 בחזקת מספר הביטים בזיכרון המחשב), או תיכנס ללולאה אינסופית. לכן ניתן לפתור את בעיית העצירה על מחשב בעל זיכרון סופי. בזיכרון המחשב יש לכלול גם את זיכרון המעבד, כגון אוגרים וכו', וכן את תוכנית המחשב עצמה.
פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ
פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ (17 באוקטובר 1819 – 30 במאי 1904) היה הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ בין השנים 1860–1904.
ביוגרפיה
פרידריך וילהלם נולד ב-17 באוקטובר 1819 בנוישטרליץ שהשתייכה לדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ, לגאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ולמריה, נסיכת הסן-קאסל, בתו של פרידריך, נסיך הסן-קאסל. בצעירותו למד פרידריך וילהלם באוניברסיטת בון היסטוריה ומשפטים, ולאחר מכן ערך טיול באיטליה ובשווייץ. בנוסף הוציא פרידריך וילהלם תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת אוקספורד.
ב-28 ביוני 1843 התחתן פרידריך וילהלם בארמון בקינגהאם בלונדון, עם בת דודתו הנסיכה אוגוסטה מקיימברידג', בתם של הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג' ואוגוסטה, נסיכת הסן-קאסל, ונכדתו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, ונולדו להם שני ילדים.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות בראשות פרידריך וילהלם לפרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשנת 1867 הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית. בשנת 1870 לחמו כוחות הדוכסות לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הצטרפה הדוכסות לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1903 חגגו פרידריך וילהלם ואשתו הנסיכה אוגוסטה מקיימברידג' את חתונת היהלום שלהם, ולכבוד כך חילקו לכל אזרח בדוכסות 25 פניג.
ב-30 במאי 1904 מת פרידריך וילהלם, ובמקומו עלה לשלטון בנו אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
משפחתו
בשנת 1843 התחתן פרידריך וילהלם עם בת דודתו הנסיכה אוגוסטה מקיימברידג', בתם של הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג' ואוגוסטה, נסיכת הסן-קאסל. לבני הזוג היו שני ילדים:
סיפור נישואים
סיפור נישואים (באנגלית: Marriage Story) הוא סרט דרמה קומית אמריקאי שנכתב ובוים על ידי הבמאי נוח באומבך. בסרט מככבים סקרלט ג'והנסון ואדם דרייבר כזוג נשוי שעובר הליך גירושין.
הסרט עלה לאקרנים בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-29 באוגוסט 2019, ויצא לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים ב-6 בנובמבר 2019, ועלה לשירותי הזרמת המדיה של נטפליקס ב-6 בדצמבר 2019. הסרט זכה לשבחי הביקורת, בעיקר בזכות התסריט והבימוי של באומבאך, כמו גם על הופעותיהם של השחקנים (ובמיוחד אלו של ג'והנסון, דרייבר ודרן), והפסקול המוזיקלי. הסרט נבחר הן על ידי המועצה הארצית לביקורת והן ב"מגזין טיים" לאחד מעשרת הסרטים הטובים של השנה.
עלילת הסרט
צ'ארלי ברבר הוא במאי תיאטרון מצליח בעיר ניו יורק, שחברת התיאטרון שלו מפיקה מחזה בכיכובה של אשתו, ניקול, שחקנית סרטי נעורים לשעבר. חרף אהבתם זה לזה, בני הזוג נתקלים בבעיות בזוגיות ונפגשים עם מגשר, שמציע לשניים לרשום את הדברים אותם הם אוהבים אחד בשנייה. ניקול נבוכה מכדי לקרוא את שלה בקול והשניים מחליטים לוותר על הגישור.
לניקול מוצע תפקיד ראשי בפיילוט טלוויזיוני בלוס אנג'לס, והיא מחליטה לעבור באופן זמני לגור עם אמה במערב הוליווד, ולקחת את בנם המשותף, הנרי, איתה; צ'ארלי בוחר להישאר בניו יורק, שכן המחזה נמצא בתהליך עיבוד לתיאטראות ברודוויי. אף על פי שבני הזוג הסכימו להיפרד מתוך הסכמה הדדית ולוותר על עורכי דין, ניקול שוכרת את עורכת הדין נורה פאנשו, המפצירה בה ללכת לבית המשפט. כאשר הוא טס ללוס אנג'לס לבקר את משפחתו, מוגשים לו מסמכי גירושין, בין היתר גם בעקבות בגידתו של צ'ארלי בה עם אישה שעבד איתה. צ'ארלי נפגש לראשונה עם ג'יי מרוטה, עורך דין נלהב ויקר, המפציר בצ'רלי להילחם, אך הוא מחליט במקום זאת לשכור את ברט שפיץ, עורך דין לענייני משפחה בדימוס, שמעדיף לנקוט בגישה מפויסת יותר.
בעזרתו של ברט, צ'ארלי שוכר דירה בלוס אנג'לס כדי להיות קרוב יותר לבנו ולחזק את תיק המשמורת שלו. צ'ארלי מבקש להימנע מללכת לבית המשפט, ולכן ברט קובע פגישה עם נורה וניקול. במהלך הפגישה, נורה טוענת שצ'ארלי סירב לכבד את רצונותיה של ניקול לחזור ללוס אנג'לס, וכי הנרי יעדיף להישאר עם אמו מאשר לטוס הלוך ושוב בין החופים. בשיחה פרטית בין השניים, ברט מייעץ לצ'ארלי לוותר על תושבותו בניו יורק, אך צ'ארלי המתוסכל מסרב ומחליט לפטר אותו.
צ'ארלי זוכה במענק למלגת מקארתור ומשתמש בתשלום הראשון על מנת להעסיק את ג'יי כעורך דינו. התיק עובר לבית המשפט, שם נורה וג'יי מתווכחים באגרסיביות מטעם לקוחותיהם ומנסים לצייר את שני הצדדים באור שלילי. נורה מדגישה את ניאופו של צ'ארלי ואת ריחוקו הרגשי מניקול, בעוד ג'יי מגזים בהרגלי השתייה של ניקול כאלכוהוליזם. בינתיים, צ'ארלי וניקול שומרים על קשר ידידותי מחוץ לבית המשפט ומבלים זמן עם הנרי.
ניקול מנסה לדבר עם צ'ארלי ללא עורכי הדין. הדיון הידידותי שמתקיים בדירתו של צ'ארלי נהפך לוויכוח מר בו ניקול טוענת שלא אכפת לו ממנה וצ'ארלי מכה בקיר ומייחל למותה. לאחר מכן הוא נשבר מתוך בושה ומתנצל בפניה; וניקול מנחמת אותו. זמן קצר לאחר מכן, בני הזוג מסכימים להנמיך את דרישותיהם ולהגיע להסכמה שווה לסיים את הגירושין, אם כי נורה מנהלת משא ומתן על תנאים מעט טובים יותר לניקול.
שנה לאחר מכן, מחזהו של צ'רלי מצליח בברודוויי בזמן שהפיילוט של ניקול (שגם בוים על ידיה) מועמד למספר פרסים. צ'ארלי מודיע לניקול שהוא לקח משרה לשנה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס והוא יתגורר בלוס אנג'לס באופן מלא על מנת להיות קרוב יותר להנרי. מאוחר יותר הוא מגלה שהנרי קורא את רשימת הדברים של ניקול שהיא אוהבת בצ'ארלי. הנרי מבקש מצ'ארלי לקרוא אותו בקול רם, וצ'ארלי עושה זאת ומתחיל להתרגש בעוד ניקול צופה בשניים מרחוק. באותו לילה, ניקול מציעה לתת לצ'ארלי לקחת את הנרי לביתו אף על פי שזה הלילה שלה איתו. כשצ'ארלי יוצא למכוניתו כשהוא נושא את הנרי הישן, ניקול רצה לעברו, קושרת את הנעל של צ'ארלי ונפרדת.
הפקה
צילומי הסרט החלו ב-15 בינואר 2018 ונמשכו במשך 47 יום עד לאפריל 2018, והתקיימו בניו יורק ובלוס אנג'לס.
באומרו על כתיבת הסרט בעקבות גירושיו מהשחקנית ג'ניפר ג'ייסון לי, כמו גם על גירושי הוריו, אמר באומבאך:
בעקבות עליית הסרט לאקרנים, באומבך ציין כי הוא הראה לגרושתו את התסריט, ולאחר מכן גם הסרט זמן קצר לפני עלייתו לאקרנים, ושהיא ממש אהבה את הסרט.
הפצה
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-29 באוגוסט 2019. הסרט הוקרן גם בפסטיבל הסרטים בטלוריד ב-31 באוגוסט 2019, פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-8 בספטמבר 2019, בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק ב-4 באוקטובר 2019, ובפסטיבל הסרטים של לונדון ב-6 באוקטובר 2019. הסרט עלה לאקרנים במהדורה מוגבלת בבתי קולנוע נבחרים ברחבי אמריקה ב-6 בנובמבר 2019 לפני לפני שהוא עתיד לעלות לשירות הזרמת המדיה של נטפליקס ב-6 בדצמבר 2019.
ביקורת
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes" הסרט קיבל את הציון 97% על סמך 205 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 9.11/10. הקונצנזוס של האתר כתב כי "כשהוא מביא איחוד שמתפצל בחמלה ובחן רב, סיפור נישואים העוצמתי הוא בין מיטב יצירותיו של הבמאי נוח באומבך." אתר הביקורות "Metacritic" נתן לסרט ציון משוקלל של 94 מתוך 100 על סמך 47 ביקורות, דבר המצביע על "שבחים אוניברסליים".
אוון גלייברמן מ"וראייטי" כתב: "[סרט ש]בבת אחת מצחיק, נוקב ומסעיר, שנבנה סביב שני מופעי בראווה של חדות ואנושיות מדהימה. זו יצירתו של אמן קולנוע גדול, כזה שמראה שהוא יכול לתפוס את החיים על כל הפרטים הרגשיים ומורכבותם - ובמהלך, נאמר אמירה נוקבת על אופן פעולתה של החברה שלנו כעת." אלונסו דוראלדה מ-"TheWrap" שיבח את ביצועיהם של השחקנים ואת תסריטו של באומבאך, באומרו "יש שתוהים אם באומבאך השאיר אזכורים לקרמר נגד קרמר או שניים לדרך על הרצפה בחדר העריכה, אך כך או כך, סיפור נישואים הוא סרט שראוי שיוזכר בחברתם. הוא הרסני, חיוני ועתיד לזכור אותו זמן רב לאחר סיום עונת הפרסים הנוכחית."
ברשימה השנתית ל"עשרת הביצועים הטובים ביותר לשנת 2019" שנכתבה על ידי סטפני זכארק עבור מגזין "טיים" ביצועיו של דרייבר צוינו בתור הביצועים השלישיים הטובים ביותר לשנת 2019.
מוקדמות יורו 1988
הנבחרות חולקו לשבעה בתים, ובסיום הטורניר שבע הנבחרות שסיימו בראש כל בית העפילו, יחד עם המארחת שהעפילה אוטומטית, לטורניר הגמר.
הגרלת הבתים
הגרלת שלב הבתים נערכה ב-14 בפברואר 1986 בפרנקפורט, עם 32 נבחרות שנכנסו להגרלה. משחקי המוקדמות החלו ב-1986והסתיימו ב-1987. הנבחרות התחלקו לשבעה בתים, מתוכם ארבעה הכילו חמש נבחרות, ושלושה בתים הכילו ארבע נבחרות, שהוגרלו לפי קבוצות דירוג. על כל ניצחון ניתנו שתי נקודות, ולא שלוש כפי שנהוג כיום.
קבוצות הדירוג בהגרלה היו:
הנבחרות המעפילות
1 במודגש: זכתה בטורניר, בנטוי: מארחת הטורניר
סיפר
סיפר (סִפֵּר), נודע בעיקר במונח מלועזית: נָרָטִיב, הוא פרשנות של היבט מסוים של העולם, או של אירוע היסטורי המעוצבת דרך נקודת מבט תרבותית או אישית. למושג מספר משמעויות שונות ומשתנות, בעיקר הודות לפופולריות הגואה שלו במאה ה-20 ובמאה ה-21. מקור המילה "נרטיב" הוא בשפה הלטינית, והיא הגיעה לאנגלית דרך הצרפתית.
בשנים האחרונות הורחבה משמעות המונח, ומשתמע ממנו גם בניית סיפור דרך זווית ראייה מסוימת. באופן שבו משתמשים בו עתה חוגים מסוימים ניתן אף לומר כי גם עצמים שאינם חיים יכולים לספק סיפר עבור סובייקט מסוים. כך, למשל, משתמשות תאוריות פוסט-מודרניות רבות במונח זה לתיאור האופן שבו אנו מביטים על היסטוריה, על תאוריות ואף על מחלות.
המונח נרטיבים גדולים מקושר להגותו הפוסטמודרניסטית של ז'אן-פרנסואה ליוטאר ובא לתאר נרטיבים חובקי כל, הבאים לתאר את המציאות בכללותה, למשל כפי שמתואר על ידי המרקסיזם. הפוסטמודרניזם מבקש להצביע על קריסתם של הנרטיבים הגדולים.
מחקר הסיפר (בעיקר בהתאם לפרדיגמה הסטרוקטורליסטית) הוא נרטולוגיה.
גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ
גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ (12 באוגוסט 1779 – 6 בספטמבר 1860) היה הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ בין השנים 1816–1860.
ביוגרפיה
זמן קצר לאחר ששב לנוישטרליץ, עבר גאורג ללמוד באוניברסיטת רוסטוק, שם למד עד לשנת 1799. לאחר סיום לימודיו נסע גאורג לברלין, שם התגורר אצל גיסו פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ואחותו המלכה לואיזה. בשנת 1802 נסע גאורג לאיטליה, ובשנת 1804 חזר לגרמניה והשתקע בדרמשטאדט.
לאחר קרב ינה-אאורשטדט נסע גאורג לפריז, וניהל דיון על כניסת מקלנבורג-שטרליץ לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1814 השתתף בקונגרס וינה שבו הועלה אביו למעמד של דוכס גדול.
בשנת 1816 מת אביו קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ובמקומו עלה גאורג לשלטון. גאורג שיפר מאוד את מערכת החינוך במדינה, ואף ביטל את הצמיתות בדוכסות. במהלך מהפכות 1848 התעוררה תסיסה בדוכסות למען חוקה יותר ליברלית, ובאוקטובר 1849 חוקק גאורג חוקה יותר ליברלית. בד בבד הכניס גם פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין אף הוא חוקה יותר ליברלית במדינתו.