cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג'ינה קוונדיש, הדוכסית מדבונשייר
ג'ורג'ינה קוונדיש, הדוכסית של דבונשייר (באנגלית: Georgiana Cavendish, Duchess of Devonshire; 7 ביולי 1757 - 30 במרץ 1806), הייתה אשת חברה, אייקון אופנה, סופרת ופעילה פוליטית. נולדה למשפחת האצולה בית ספנסר, עם נישואיה הצטרפה לבית קוונדיש. היא הייתה אשתו הראשונה של ויליאם קוונדיש, הדוכס החמישי מדבונשייר, ואמו של הדוכס השישי מדבונשייר.
כדוכסית החמישית מדבונשייר היא משכה תשומת לב רבה וזכתה לתהילה במהלך חייה. בשל יופייה, היותה בעלת כריזמה ומעמדה באצולה של אנגליה, השפיעה על סגנון האופנה הרווח, הובילה מסעות פרסום פוליטיים, והייתה ידועה בפרשיות האהבים שניהלה, במפגשים החברתיים שבהם בלטה ובנטייתה להימורים.
על סיפור חייה נעשה הסרט הדוכסית.
דגל מדפיסים
דגל מדפיסים (באנגלית: Printer's Mark, סימן המדפיס) הוא סמליל שנועד לתת היכר בולט לספרים שנדפסו בידי מדפיס או בית דפוס מסוים, כדי להבדילם מספרי מדפיסים אחרים.
היסטוריה
דגלי מדפיסים הופיעו כבר בראשית הדפוס, והם, כמו חתימות בעלי מלאכה על יצירותיהם, חריטות-אמן על כלי מתכת ואבן וסימני מים בנייר, שמהם התפתח בהמשך הסימן המסחרי, היו תולדה של סימני בעלות משפחתיים שהוטבעו על מטלטלין ונחקקו על נכסי דלא ניידי.
דגל המדפיסים הראשון נדפס במהדורתו הלטינית של התנ"ך במגנצא 1462 בבית הדפוס של יוהאן פוּסְט ופטר שֶפֶר. הדגלים הראשונים היו פשוטים בעיצובם בדרך כלל, ועם השנים נהיו מורכבים ומרובי פרטים.
במאה ה-15 נדפסו דגלי המדפיסים בקולופון שבסוף הספרים, כנהוג אז לגבי כל הפרטים הטכניים של הדפסת הספר, כמו פרטי המביא לבית הדפוס, הסדר והמגיה. במאה ה-16 החלו להדפיס את דגלי המדפיסים גם בשער הספר או בדף שמעבר לו, ולעיתים בסוף ההקדמה או ככותרת בראש העמוד הראשון של טקסט הספר. ברבות השנים, יצרו לעצמם "דגלים" כאלו, גם שאר העוסקים במלאכת הספר כמו מביאים לדפוס ומוכרי ספרים.
במאות הראשונות של הדפוס נעשו דגלי המדפיסים באמצעות חיתוך עץ, והחל מהמאה ה-17 גם באמצעות תחריטי נחושת. לקראת סוף המאה ה-19 הלך ותפס את מקומו של דגל המדפיסים, לוגו ההוצאה לאור, והדגל הפסיק להופיע.
פיגוע ההתאבדות בכוויתה
פיגוע ההתאבדות בכוויתה הוא פיגוע שהתרחש ב-8 באוגוסט 2016, במסגרתו התפוצץ מחבל מתאבד בבית החולים "Sandeman" במחוז בלוצ'יסטן שבדרום-מערב פקיסטן. הפיצוץ, שנהרגו בו כ-70 בני אדם וכ-150 נפצעו, אירע בבירת המחוז כוויתה, בזמן שעשרות אנשים התאספו כדי ללוות את גופתו של עורך דין מוכר שנורה למוות מוקדם באותו היום. מחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית נטל אחריות על פיגוע. כמה שעות לאחר מכן, פרסם גם ארגון "ג'מעת אל-אחראר" שהתפצל משלוחת ארגון טליבאן בפקיסטן והצטרף למחוז ח'וראסאן, הודעת קבלת אחריות על הפיגוע ועל רצח עורך הדין.
דגל מדפיסים
היסטוריה
לדגלי המדפיסים שימוש חשוב במחקר הביבליוגרפי, הוא מעניק מידע על מקום הדפוס ולעיתים גם על תאריך ההדפסה במקרים בהם יצא הספר מסיבות מגוונות בלי ציון פרטים אלו, ובמקרים בהם עותק הספר העומד לפני הביבליוגרף אינו שלם.
פיגוע ההתאבדות בכוויתה
בתקופה שקדמה לפיגוע, אירעו מספר מקרי ירי קטלניים בעיר, חלקם בוצעו על ידי טרוריסטים וחלקם על ידי עבריינים וזאת על רקע העלייה במתיחות העדתית ובפשיעה באזור.
דגל מדפיסים
דגלי מדפיסים עבריים
בקרב המדפיסים העבריים החל השימוש הסדיר בדגלי מדפיסים בשלב מאוחר יותר, ובמאה ה-15 היו דגלי מדפיסים עבריים רק לשני בתי דפוס: זה של אברהם אלאנתאנסי מאיחאר, וזה של האחים נחמיאש (נחמיאס) בקושטא.
פיגוע ההתאבדות בכוויתה
ב-6 בדצמבר 2016 נהרג מתכנן הפיגוע, ג'האנגיר בדיני, במהלך מבצע של כוחות הביטחון הפקיסטניים בעיר פישין שבבלוצ'יסטן.
דגל מדפיסים
דגלי מדפיסים עבריים
לדגלי המדפיסים העבריים סממנים ייחודים ולהם מוטיבים בעלי זהות יהודית לצד מוטיבים של משלח-יד ומקום מגורים כשל שאר המדפיסים.
פיגוע ההתאבדות בכוויתה
פרטי האירוע
בבוקר 8 באוגוסט 2016 נרצח בילאל אנוואר קאסי, נשיא לשכת עורכי הדין של מחוז בלוצ'יסטן, כשהיה בדרכו במכוניתו מביתו למשרדו בעיר. גופתו הועברה לנתיחה שלאחר המוות בבית החולים הממשלתי שבעיר כוויתה. לאחר הגעת הגופה והתאספות עשרות עורכי דין ומכרים של קאסי מרחבי המחוז, כמו גם עיתונאים מקומיים בבית החולים, אירע פיצוץ עז בחדר המיון של בית החולים, שלווה לפי דיווח המשטרה בירי של אדם בלתי מזוהה. כתוצאה מהפיגוע המשולב, נהרגו כ-70 אנשים ונפצעו כ-150, מרביתם עורכי דין ועיתונאים (מתוכם 20 נפצעו קשה). דובר המשטרה ציין כי בפיגוע נעשה שימוש במטען כבד במשקל 8 קילוגרמים אשר כלל כדוריות מתכת, לשם העצמת הפגיעה.
לאחר הפיגוע, אחד מהקטלניים ביותר בתולדות פקיסטן, הוכרזו שלושה ימי אבל על ידי ממשלת המחוז.
המכללה למדינאות
המכללה למדינאות היא עמותה בירושלים המגדירה את עצמה "מוסד אינטלקטואלי המבוסס על הגות יהודית ציונית במטרה להכשיר מדינאים ומנהיגי ציבור, בעלי תודעה היסטורית, עומק מחשבתי ורוחב דעת, המסורים לבניינה ולשגשוגה של מדינת ישראל." עיקר פעילותה הוא קורסים המיועדים לסטודנטים מצטיינים מוכווני עשיה ציבורית, במקביל ללימודיהם באוניברסיטה.
היסטוריה
את המכללה הקימו עמית הלוי וד"ר אסף מלאך בקדומים שבשומרון בשנת 2007 תחת השם "המכללה למדינאות יהודית ולחשיבה אסטרטגית" שהשתנה לאחר מספר שנים ל"מכללה למדינאות". המכללה נקראת על שמו של עידו זולדן, שנרצח בפיגוע בדרכו לקדומים מספר חודשים אחר הקמת המכללה, ואביו נחמן זולדן היה חלק מצוות ההקמה שלה. ב-2010 עברה המכללה לשכונת רמות אשכול בירושלים, וב-2013 למרכז ציפורי שביער ירושלים. בשנת 2021 עברה המכללה למרכז העיר בירושלים.
שניים מתורמי המכללה הם ג'פרי יאס וארתור דנצ'יק שני יהודים אמריקאים בעלי השקפת עולם ליברטריאנית, התומכים באישים במפלגה הרפובליקנית בארצות הברית.
תוכניות
תוכנית הדגל של המכללה היא "תוכנית המצטיינים לזהות ומדיניות" הפונה לסטודנטים מצטיינים מתחומי החברה, הרוח והמשפטים, המכוונים עצמם להשפעה בשדות הציבוריים בישראל. התוכנית מעניקה להם כלים תרבותיים, אינטלקטואליים ואישיים, במהלך לימודיהם ועד השמתם במחקר האקדמי או בשרות הציבורי. התוכנית מחולקת לארבעה רבעונים:
התוכנית כוללת מסלול לדוקטורנטים הכולל השתתפות בקבוצת מחקר.
בנוסף, המכללה מקיימת תוכנית של מתמחי ממשל במשרדי ממשלה שונים, ימי עיון לציבור הרחב ופעילויות מגוונות לבוגרים.
צוות ופעילויות
על המועצה הציבורית של המכללה נמנים חתן פרס נובל לכלכלה פרופ' ישראל אומן, המזרחן פרופ' משה שרון, פרופ' אודי לבל, פרופ' שמואל טריגנו, אלוף (מיל') עוזי דיין ואל"מ (מיל') ד"ר ערן לרמן.
בפעילויות המכללה משתתפים עשרות רבות של מרצים מן האקדמיה ומן השירות הציבורי, ממגוון תחומים וממגוון תפישות ועמדות.
מלבד "תוכנית המצטיינים לזהות ומדיניות", תוכנית מתמחי הממשל, ופעילויות הבוגרים, פעלו במכללה שני מכונים.
מ-2012 פעל במכללה "המכון להוראת האזרחות וההיסטוריה" העוסק בנושאי ליבה בתוכנית הלימודים, ובפיתוח שורה של תכנים למורים להעמקה והרחבה של הידע המקצועי ואמצעי ההוראה. עד עתה פורסמו חמש חוברות למורים בנושאים: ישראל כמדינת לאום, לאומיות יהודית, הרקע ההיסטורי להקמת המדינה מדינת ישראל והעם היהודי בתפוצות ויחסי יחיד-חברה. בנוסף נכתבו במסגרת המכון מספר קורסים להוראה במכללות למורים.
מ-2014 פעל במכללה "המכון לאתיקה ויחסים בינלאומיים" העוסק בסוגיות מתחום היחסים הבינלאומיים שיש להם היבטים אתיים, ובוחן את המקום הראוי של שיקולים אתיים בתחום מדיניות חוץ. המכון מתמקד בגיבוש עקרונות מנחים למדיניות חוץ מוסרית בהקשר הישראלי. במסגרת המכון נכתבו מחקרים כמו: סיוע חוץ וסיוע הומניטרי: מדיניות רצויה לישראל - מאת ד"ר שראל ויינברגר, מדיניות סחר נשק - מאת ד"ר גל הדרי, הגדרת מלחמה צודקת במשפט ההומניטרי - עו"ד יונה שרקי.
ימית (פירושונים)
{{פירושונים|
אלכסיי קפלר
אלכסיי קֶפּלֶר (לאזאר קפלר) (ברוסית: Алексей Яковлевич Каплер; 11 באוקטובר ( לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג באותה עת ברוסיה: 26 בספטמבר ) 1904, קייב - 11 בספטמבר 1979, מוסקבה) היה תסריטאי ומנחה תוכניות טלוויזיה סובייטי יהודי. על תרומתו לקולנוע הסובייטי הוענק לקפלר עיטור לנין.
קורות חיים
אלכסיי (לאזאר) קפלר נולד בקייב למשפחת סוחרים יהודים. בצעירותו הוא השתתף בהצגות התיאטרון המקומי. לאחר התבגרותו הוא עבר ללנינגרד. בהיותו בלנינגרד קפלר הצטלם במספר סרטים של גריגורי קוזינצב אך לא בלט כשחקן.
בשנות ה-30 כתב קפלר תסריט לסדרת סרטים על ולדימיר לנין שבוימו על ידי מיכאיל רום. על עבודה זו הוענק לו בשנת 1941 פרס סטלין.
עם שובו, השתלב קפלר עד מהרה בתעשיית הקולנוע הסובייטית וכתב מספר תסריטי קולנוע מוצלחים (בהם "האדם האמפיבי"). קפלר כתב כמה ספרים שעל בסיסם נכתבו תסריטים וצולמו סרטים לאחר מותו. כמו כן, הוא התחיל ללמד ב-VGIK.
בשנת 1960 נישא קפלר בפעם הרביעית ואחרונה.
בשנת 1966 הוצע לו להנחות תוכנית טלוויזיה שהוקדשה לסרטים חדשים. קפלר הסכים והיה מנחה התוכנית עד לשנת 1972.
קפלר נפטר בשנת 1979, בגיל 76, לאחר מחלה קשה וממושכת. בהתאם לצוואתו הוא נטמן בבית העלמין בעיירה בחצי האי קרים.
מחתרת השישה
מחתרת השישה (באנגלית: 6‎ Underground, או בשם המילולי "Six Underground") הוא סרט אמריקאי מז'אנר הפעולה והמותחן משנת 2019, בבימויו של מייקל ביי על-פי תסריטם של רט ריס ופול ורניק. בסרט מככבים ראיין ריינולדס, מלאני לורן, מנואל גרסיה-רולפו, אדריה ארחונה, קורי הוקינס, בן הארדי ודייב פרנקו. ביי הפיק את הסרט עם שותפו הוותיק איאן ברייס ודייוויד אליסון מחברת Skydance יחד עם דיינה גולדברג ודון גריינג'ר. הסרט יצא ב-13 בדצמבר 2019, והופץ על ידי נטפליקס.
תקציר העלילה
לאחר זיוף מותם, שישה אנשים פועלים כצוות שמטרתו להוריד פושעים ידועים לשמצה. כולם גויסו על ידי המנהיג העשיר בשל כישוריהם הייחודיים ורצונם למחוק את עברם כדי לשנות את העתיד.
הפקה
ב-7 במרץ 2018, דווח כי מייקל ביי יביים את סרט מותחן הפעולה, "מחתרת השישה", המבוסס על תסריט של פול ורניק ורט ריס, בהפקת Skydance. במאי 2018 דווח כי נטפליקס תפיץ את הסרט, במה שנועד להיות זיכיון פעולה חדש עם ראיין ריינולדס בתפקיד הראשי.
ביולי 2018 הצטרפו לקאסט דייב פרנקו, מנואל גרסיה-רולפו, אדריה ארחונה, קורי הוקינס, בן הרדי וליאור רז. באוגוסט 2018 הצטרפו מלני לורן ופימאן מעאדי לצוות הסרט.
ההפקה החלה ב-30 ביולי 2018 בלוס אנג'לס, איטליה (בה נערכו הצילומים בפירנצה, רומא, טארנטו, סיינה ופרסקאטי) ובאיחוד האמירויות הערביות (בה נערכו הצילומים באל עין, אבו דאבי, ליווה אואזיס, ראס אל ח'ימה ושרג'ה). הצילומים הושלמו ב-5 בדצמבר 2018. על פי הדיווחים, הפקת הסרט עלתה 150 מיליון דולר, והוא הסרט השני היקר ביותר של נטפליקס מאז סרטו של ויל סמית' "בהיר".
הפצה
הסרט יצא לאור דיגיטלית לנטפליקס ב-13 בדצמבר 2019.
ביקורת
הסרט צבר באתר Rotten Tomatoes דירוג של 42% טריות על סמך 21 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 4.97 / 10. מטקריטיק, אתר ביקורות אחר, העניק לסרט ציון ממוצע משוקלל של 45 מתוך 100 על סמך 17 מבקרים, מה שמעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות" לסרט.
אדריאן צוקרמן
אדריאן (עזריאל) צוקרמן (באנגלית: Adrian A. S. Zuckerman) הוא פרופסור אמריטוס בריטי למשפטים ממוצא ישראלי המלמד באוניברסיטת אוקספורד, שבאנגליה, החוקר וכותב בתחומים של סדר דין אזרחי ודיני ראיות.
ביוגרפיה
צוקרמן השלים לימודי תואר ראשון ושני במשפטים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1967 ו-1969, בהתאמה (את שניהם סיים ראשון במחזור), כאשר במהלך לימודי התואר השני שימש כמרצה בפקולטה. אחד ממוריו של צוקרמן בפקולטה למשפטים היה פרופ' אליהו הרנון. עם תום לימודיו באוניברסיטה העברית נסע צוקרמן ללימודים מתקדמים באוניברסיטת אוקספורד, ולאחר מכן שימש במשך שנתיים כעמית מחקר באוניברסיטה. החל משנת 1973 ולמשך יותר מארבעה עשורים שימש צוקרמן כפרופסור לסדר דין אזרחי באוניברסיטת אוקספורד, עד פרישתו בשנת 2014. על אף פרישתו, צוקרמן עודנו מלמד, ואף ממשיך להנחות סטודנטים לתארים מתקדמים. בנוסף, החל משנת 1986 משמש צוקרמן כמרצה אורח ביוניברסיטי קולג' לונדון. בשנת 2015 מונה צוקרמן לעורכו הראשי של כתב העת המשפטי Civil Procedure Quarterly.
עיקר פרסומיו של צוקרמן הם בשפה האנגלית (אך הוא זכה, כתלמיד תואר ראשון, לפרסם מאמר קצר בעברית בכרך הראשון של כתב העת המשפטי משפטים), ובהם ספר יסוד בדיני ראיות במשפט הפלילי בשם Criminal Evidence שחיבר יחד עם פרופ' פול רוברטס. אחדים מתלמידיו הישראלים של צוקרמן באוניברסיטת אוקספורד מלמדים כיום באוניברסיטאות בישראל ומחוצה לה, ובהם ד"ר רביע עאסי מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, ד"ר עמית פונדיק מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב וד"ר ענבר לוי מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מלבורן.
43 Things
(תרגום חופשי לעברית: 43 דברים) הייתה רשת חברתית מקוונת שאיפשרה למשתמשיה ליצור ולנהל יעדים אישיים או מקצועיים אשר אותם הם מעוניינים להגשים. הרשימות אותם יצרו המשתמשים היו חייבות לכלול 43 פריטים לכל היותר. לאחר מכן האתר סייע להתקדם אל עבר השלמת היעדים ואיפשר למשתמשים לתעד את ההתקדמות שלהם על ידי כתיבת הודעות ופרסום תמונות הקשורות למטרות השונות שאותה הם מעוניינים להגשים.
בנוסף לכך, האתר גם העניק למשתמשים את האפשרות לשאוב השראה מיתר חברי הקהילה, על ידי צפייה ביעדים הפופולריים ביותר באתר, או על ידי צפייה ברשימות יעדים של משתמשים מסוימים באתר מרחבי העולם, ולשקול אף לאמץ יעדים אהובים במיוחד של משתמשים אחרים. בחירת יעד אשר כבר קיים באתר מקשר את המשתמש לפרופילים של המשתמשים האחרים המקווים גם הם להשלים מטרה זו ו/או לפרופילים של משתמשים אשר כבר הצליחו להשלים את היעד. באופן זה ניתן היה לשאול את המשתמשים האחרים שאלות הנוגעות לאופן בו הם הצליחו להתקדם או להשלים את אותו היעדים, ולעיתים אף לשאוב רעיונות, השראה או מוטיבציה ממשתמשים אחרים או לספק למשתמשים אחרים רעיונות השראה או מוטיבציה.
האתר הושק ב-1 בינואר 2005, על ידי חברת Robot Co-op, חברה קטנה הממוקמת בסיאטל.
בשנת 2005 האתר זכה בפרס Webby בקטגוריית אתר הרשת החברתית הטוב ביותר.
הסכסוך האיראני–סעודי
המלחמה הפרוקסית של איראן–ערב הסעודית, המכונה לעיתים גם המלחמה הקרה במזרח התיכון, היא המאבק המתמשך להשפעה במזרח התיכון ובאזורים מוסלמים אחרים בין איראן וערב הסעודית המתבצעה באמצעות שליחים. שתי המדינות סיפקו דרגות שונות של תמיכה לצדדים מנוגדים בסכסוכים סמוכים, כולל מלחמות האזרחים בסוריה ובתימן; וסכסוכים בבחריין, לבנון, קטר ועיראק. הוא משתרע גם על אזורים אחרים כגון ניגריה, פקיסטן, אפגניסטן וחלקים אחרים של צפון ומזרח אפריקה, דרום אסיה, מרכז אסיה, דרום-מזרח אסיה, הבלקן, והקווקז.
התואר מלחמה קרה מתאים לסכסוך שמתנהל במספר רב של רמות על השפעה גאופוליטית, כלכלית ועדתית במרדף אחר הגמוניה אזורית. התמיכה האמריקנית בסעודיה ובעלות בריתה, כמו גם התמיכה הרוסית והסינית באיראן ובעלות בריתה עוררה השוואות לדינמיקה של עידן המלחמה הקרה, וקונפליקט הפרוקסי אופיין לחזית במה ראש ממשלת רוסיה לשעבר דמיטרי מדבדב כינה "המלחמה הקרה החדשה".
היריבות כיום היא בעיקר מאבק פוליטי וכלכלי המוחרף על ידי הבדלים דתיים, והעדתיות באזור מנוצלת על ידי שתי המדינות למטרות גאופוליטיות כחלק מסכסוך גדול יותר. איראן היא ברובה מוסלמית שיעית, בעוד שערב הסעודית רואה את עצמה כמעצמה המוסלמית הסונית המובילה.
הסכסוך הערבי–איראני
הסכסוך הערבי–איראני או הסכסוך הערבי–פרסי הוא מונח המשמש בהתייחסות לסכסוך המודרני בין מדינות הליגה הערבית לאיראן. במובן הרחב יותר, המונח משמש גם בהתייחסות למתחים האתניים ההיסטוריים שהתקיימו במשך מאות שנים בין ערבים לפרסים (הקשור לסכסוך העדתי-דתי-היסטורי בין מוסלמים שיעים וסונים).
נקודה ראויה לציון בסכסוך זה היא שלאיראן יחסים חיוביים מאוד עם מדינות ערביות רבות כמו עיראק, סוריה, לבנון, אלג'יריה ותוניסיה. קטאר גם יצרה קשרים הדוקים עם איראן, למרות חילוקי הדעות שלהם בנוגע למלחמת האזרחים בסוריה, יחד עם טורקיה, איראן הן שתי המדינות (לא ערביות) אשר תמכו בקטר נגד ערב הסעודית ומדינות המפרץ האחרות במשבר הדיפלומטי בקטאר שנמשך למעל משנתיים. בהקשר זה, היריבות והמתח נתפסים לעיתים קרובות כנמצאים בין איראן למדינות מפרץ מונרכיות ערביות (כולן מזדהות יותר עם ממשל תיאוקרטי), כמו מדינות המועצת שיתוף הפעולה המפרץ ובעלות בריתם: כלומר מצרים, סודאן, ירדן ומרוקו. היריבות הגדולה ביותר בסכסוך הערבי–איראני היא בין ערב הסעודית לאיראן, שמנהלות מלחמת פרוקסי קשה זו מול זו מאז סוף שנות ה-70.
המהפכה האיראנית
ניתן לייחס את סכסוך הפרוקסי למהפכה האיראנית ב-1979, כאשר המדינה הקיסרית האימפריאלית הנתמכת על ידי ארצות הברית הפכה לרפובליקה אסלאמית. המהפכנים קראו להפלת מונרכיות וממשלות חילוניות להיות מוחלפות ברפובליקות אסלאמיות, גרם להבהלתם של המונרכיות הערביות באזור; ערב הסעודית, עיראק, כווית ושאר מדינות המפרץ הפרסי, שרובן היו. מונרכיות ולכולן היו אוכלוסיות שיעיות גדולות. מורדים אסלאמיסטים עלו בערב הסעודית ב-1979, במצרים ובבחריין ב-1981, בסוריה ב-1982 ולבנון ב-1983.
לפני המהפכה האיראנית, שתי המדינות היוו את מדיניות "תאומת" של דוקטרינת ניקסון במזרח התיכון. המונרכיות, במיוחד איראן מאז ההפיכה בראשות ארצות הברית ב-1953, היו בעלות ברית עם ארצות הברית כדי להבטיח יציבות באזור המפרץ ולשמש מעוז נגד ההשפעה הסובייטית במהלך המלחמה הקרה הערבית בין ערב הסעודית למצרים בפיקודו של גמאל עבדל. נאצר. הברית פעלה כהשפעה ממתנת על יחסי ערב הסעודית–איראן.
במהלך תקופה זו ערב הסעודית סגננה את עצמה כמנהיגה של העולם המוסלמי, וביסס את הלגיטימיות שלה בין השאר על שליטתה בערים הקדושות מכה ומדינה. בשנת 1962, היא נתנה חסות לוועידה האסלאמית הכללית המכוננת במכה, שבה התקבלה החלטה ליצור את הליגה העולמית המוסלמית. הארגון מוקדש להפצת האסלאם וטיפוח סולידריות אסלאמית תחת התחום הסעודי, והצליח לקדם את האסלאם, במיוחד את הדוקטרינה הווהאבית השמרנית בה דוגלת ממשלת ערב הסעודית. ערב הסעודית גם עמדה בראש הקמת הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי ב-1969.
סכסוך בקטיף
בעקבות המהפכה האיראנית, ב-1979 במחוז קטיף (בערב הסעודית) הבעל מיעוט שיעי גדול ביצעו תהלוכת אבל לציון החג הדתי השיעי באשורה, שאסור היה לחגוג אותו בפומבי בערב הסעודית. הצעדות והמחאות שלאחר מכן הובילו להסלמה במתיחות שהובילה לעימותים עקובים מדם בין המפגינים לכוחות הביטחון הסעודים. ובעקבות זאת גדל המתח בין השלטון הסעודי לבין המיעוט השיעי במדינה. את המתח הזה איראן מחזקת ומנצלת לצורכה.
סכסוך בח'וזסטן
בתוך המהפכה האיראנית והמשבר הפוליטי שלאחר מכן, הבדלנים בעיר אהוואז (באיראן) הבעל מיעוט ערבי-סוני גדול ראו סיכוי להשיג את מטרותיהם, אך המשטר החדש ריסק את הניסיון הזה. בתחילה ההפגנות דרשו את הפסקת האפליה נגד ערביי איראן וכללו תלונות ארוכות שנים נוספות, אך המתיחות הסלימה ומאה ערבים מתו במהומה שהתקבלה.
ימית 2000
פארק המים ימית או בשמו המוכר ימית 2000 הוא פארק מים הממוקם בדרום-מזרח העיר חולון, סמוך לפארק פרס, ונחשב לאחד הגדולים בישראל.
היסטוריה
תחילתו של פארק המים בשנת 1978, עת הוקמה בריכה עירונית בחולות מדרום לשכונת קריית שרת. הבריכה קיבלה את השם "בריכת השלום", בעקבות הסכם השלום עם מצרים. תפעול הבריכה הופקד בידי "החברה לבידור ובילוי (חולון)".
המתחם כלל בריכה אולימפית פתוחה, בריכת פעוטות ומספר מגרשי ספורט, אך עקב העדר קירוי, עיקר הפעילות בבריכה הייתה בחודשי הקיץ, ורוב המבקרים בה היו מזדמנים ומעט מנויים. בשנת 1985 הותקנו בבריכה זוג מגלשות מים.
בשנים 1985 –1988 נדונו על ידי החברה ועיריית חולון תוכניות שונות להרחבת המתחם. ביצוע ההרחבה החל בספטמבר 1988 והסתיים בסוף 1990. ב-1991 נפתח המתחם בשם שונה, "ימית 2000". ההרחבה כללה בריכה נוספת, מקורה, המותאמת לשימוש במשך כל השנה, ג'קוזי, סאונה וסולריום. עלות ההרחבה הסתכמה בכ-19.6 מיליון ש"ח, אבל דו"ח מבקר המדינה לשנת 1995, מבקר את תהליכי אישור, תכנון וביצוע הפרויקט, את החריגה המשמעותית בעלויותיו בהשוואה לתוכנית המקורית, וכן את הפעלת המקום ללא רישיון עסק בשנתיים הראשונות לפעילותו. בשנת 1996 הועבר המתחם לניהול חברת בת עירונית, והוחלט להרחיב את המקום ולהפכו לפארק מים בשילוב מועדון מנויים.
בתחילת שנות ה-2000 מותג האתר מחדש, ושמו שונה ל"ספארק המים ימית" (הלחם בסיסים בין המילים ספא ופארק). בשנים שלאחר מכן, הורחב שטח פארק המים בהדרגה, ונבנו בו כ-20 מגלשות מים חדשות, בריכת מנויים מקורה, מתחם ספא ומגרשי ספורט חדשים.
בשנת 2011 התווסף באתר מתחם "עולם הילד", הכולל בריכות חדשות לילדים ופעוטות בשילוב פיסול סביבתי צבעוני, מזרקות ומפלי מים.
קרחון סקלטון
קרחון סקלטון (באנגלית: Skelton Glacier) הוא קרחון גדול, היורד מרמת הקוטב אל תוך מדף הקרח רוס במפרצון סקלטון על חוף הילרי, דרומית לארץ ויקטוריה, אנטארקטיקה.
גילוי וקריאה בשם
הקבוצה הניו זילנדית של המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, 1958-1956, היא שנתנה לקרחון את שמו בעקבות מפרצון סקלטון. הקרחון נבחר בשנת 1957 כנתיבה של הקבוצה הניו זילנדית ממדף הקרח רוס אל רמת הקוטב, כקבוצה מסייעת למשלחת העיקרית, שיצאה בהנהגת ויוויאן פוקס לחצייה היבשתית הראשונה של יבשת אנטארקטיקה. קרחון אליסון יורד מן המדונות המערביים של רכס החברה המלכותית אל תוך קרחון סקלטון.
לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ
לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ (10 במרץ 1776 – 19 ביולי 1810) הייתה נסיכה גרמנייה, ולאחר מכן מלכת פרוסיה.
ילדותה
לואיזה נולדה ב-10 במרץ 1776 בהנובר שהשתייכה לנסיכות הבוחר מהנובר, לקרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, ולאשתו פרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, בתו של גאורג וילהלם, נסיך הסן-דרמשטאדט. לואיזה קיבלה חינוך מעולה, והיא אהבה מאוד היסטוריה, שירה וספרות.
משפחתה
בשנת 1793 התחתנה לואיזה עם פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, שמיד כשראה אותה התאהב בה בעקבות יופייה הרב. לבני הזוג היו 10 ילדים:
שלטונה ומותה
בשנת 1797 עלה בעלה פרידריך וילהלם לשלטון לאחר מות אביו פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, ולואיזה הוכתרה כמלכת פרוסיה. לואיזה פיתחה קשרים רבים עם שרים בכירים, והפכה לדמות חזקה בתוך הממשלה. לואיזה תמיד נשארה מעודכנת בהתפתחויות הפוליטיות בממלכה, ואף ייעצה לבעלה פרידריך וילהלם בענייני הממשל.
גם אלכסנדר סבל מתבוסות מידי נפוליאון, ובחוזה טילזיט ב-1807, הוכרז שלום בין שתי המדינות. בעיצומו של המשא ומתן בין רוסיה לצרפת, הגיעה לואיזה לפגוש את נפוליאון בטילזיט, על מנת להציל את "פרוסיה שלה." לואיזה ניסתה להשתמש ביופי ובקסם שלה להחמיא לו ולקבל בתנאים נוחים יותר, והשליכה את עצמה לרגליו; נפוליאון התרשם מנחישותה, אך סירב לוויתורים כלשהם. מאמציה של המלכה לואיזה להגן על המדינה מפני התוקפנות הצרפתית, הפך אותה לאישיות נערצת גם בדורות הבאים.
ב-19 ביולי 1810 מתה לואיזה בהוהנציריץ בזרועותיו של בעלה ממחלה לא מזוהה. נתיניה של המלכה ייחסו את הכיבוש הצרפתי כגורם למותה המוקדם. מותה של לואיזה הותיר את בעלה לבד במהלך תקופה קשה, של המלחמות הנפוליאוניות ובצורך להמשיך ברפורמות. נפוליאון אמר על כך, שפרידריך וילהלם השלישי "איבד את השר הכי טוב שלו".
חי-כיף
חי-כיף הוא גן חיות ומרכז לימודי הפועל מאז שנת 1988 בראשון לציון. החי-כיף נועד לשמש לצד גן החיות גם כמרכז בילוי לילדים וטף, ובחגי ישראל ובחופשות נערכות בו פעילויות לילדים ולגיל הרך.
היסטוריה
החי-כיף הוקם בשנת 1988 ביזמה משותפת של עיריית ראשון לציון והחברה העירונית לתרבות, ספורט ונופש.
כיום יש בחי-כיף כ־700 בעלי חיים ממינים שונים, מתוכם לפחות 10 מינים השייכים לקטגוריה של בעלי חיים בסכנת הכחדה.
החי-כיף מארח למעלה מ-130,000 מבקרים בשנה ולפחות מחציתם מגיעים מערים שונות ברחבי המדינה.
בגן יש משק חי ובו עיזים וכבשים שניתן ללטף, בנוסף לארנבייה, והוא גם מאכלס את להקת הפלמינגו היחידה בארץ שמתרבה.
בפברואר 2019 הועברו האריות הברברים והטיגריסים הסיבירים לחי פארק בקריית מוצקין.
כלוב הפרסתנים
לצידם ישנם כלובים של חוטמן אדום, של עטלף פירות מצוי ושל דורסי לילה: זכר ינשוף עצים שנפצע בטבע וזוג תנשמות לבנות.
פינת הליטוף
פינת הליטוף פתוחה בשבתות וחגים ובה:
כריסטיאן קראכט
כריסטיאן קראכט (בגרמנית: Christian Kracht; נולד ב-29 בדצמבר 1966) הוא סופר ועיתונאי שווייצרי. נחשב לאחד הסופרים הבולטים ומעוררי המחלוקת בספרות דוברת הגרמנית בת זמננו.
ביוגרפיה
אביו של כריסטיאן קראכט, כריסטיאן קראכט האב, היה אחד מבכירי תאגיד העיתונות הגרמני "אקסל שפרינגר". קראכט גדל בשווייץ, ארצות הברית וקנדה ולמד בבית הספר הפרטי היוקרתי של ארמון זאלם בבאדן וירטנברג. הוא עבד כעורך בכמה מגזינים ושימש ככתב של השבועון "דר שפיגל" בניו דלהי. בהמשך חי מספר שנים בבנגקוק ובקטמנדו. נסיעותיו במזרח הרחוק היוו בסיס לספר הרשומות "העיפרון הצהוב" (Der gelbe Bleistift) שיצא ב-2000. מ-2006 הוא פרסם טור בעיתון הגרמני "פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג".
קראכט נשוי לבמאית פראוקה פינסטרוולדר, עמה הוא משתף פעולה בפרויקטים קולנועיים. הם מתגוררים לסירוגין בפירנצה שבאיטליה ובלמו שבקניה.
ב-2001 פרסם קראכט את הרומן "1979", שראה או בסמוך לפיגועי 11 בספטמבר. הרומן מתאר את קורותיהם של זוג הומוסקסואלים גרמנים המטיילים באיראן בשנת המהפכה האיסלאמית. בעוד משטר השאה קורס, גיבורי הספר נקלעים למסיבת הוללות בווילה בצפון טהראן, שבה מתקבצים בוהמיינים המתגוררים בעיר.
ב-2011 פרסם ספר התכתבות (Five Years) עם המנצח האמריקאי דיוויד וודארד.
ב-2012 פרסם את הרומן אימפריום (Imperium), המבוסס על מקרה היסטורי. הוא מתאר את ניסיונו הכושל של אוגוסט אנגלהרדט, צעיר אידיאליסט מנירנברג, לייסד בדרום האוקיינוס השקט מושבה צמחונית-נודיסטית שתושביה יתקיימו רק מאכילת אגוזי קוקוס.
נמל התעופה ברלין-טמפלהוף
נמל התעופה ברלין-טמפלהוף (קוד IATA: THF, קוד ICAO: EDDI) היה נמל התעופה של ברלין. נמל התעופה הוקם ב-1923 ברובע טמפלהוף-שנברג, שופץ על ידי גרמניה הנאצית ב-1941 והפך לאחד הגדולים והעמוסים ביותר בעולם. הנמל נסגר לפעילות אווירית ב-2008. המבנה המזוהה ביותר עם נמל התעופה הוא מבנה הטרמינל שלו, שנחנך ב-1941. זהו מבנה בטון מצופה חלקית באבן גיר בצורת סהר שאורכו 1.2 קילומטר ושטחו 258 אלף מ"ר. המבנה הברוטליסטי מהווה דוגמה לארכיטקטורה שהייתה אופיינית לתקופה הנאצית. שטח השדה כולו, כולל אזור המסלולים כ-3,000 דונם, כשטחו של הסנטרל פארק בניו יורק והוא מהווה פארק עירוני.
היסטוריה
המקום שימש כשדה אימונים וצעדות עבור פרידריך השני מלך פרוסיה. ב-1897 שימש השדה להמראת ספינת האוויר הראשונה בעולם, על ידי דוד שוורץ. ב-1909 שימש השדה אתר ניסויים לחלוץ התעופה אורוויל רייט ולמופעי ראווה שערך במסגרתם קבע שיא עולמי בטיסת גובה, כשהמריא מהשדה לגובה של 172 מטרים. ב-1923 הוחלט לפתוח במקום נמל תעופה וטרמינל הנוסעים נחנך ב-1927. קו הרכבת התחתית של ברלין U6 הותקן על מנת לשרת את נמל התעופה. ב-1933 היה הנמל למרכזה של חברת התעופה לופטהנזה הגרמנית. בשנת 1930 נחתה ספינת האוויר גראף צפלין במקום לאחר חציית האוקיינוס האטלנטי.
ב-1935 הורה אדולף היטלר על בניית שדה תעופה חדש "הגדול ביותר בעולם". בשנים 1938–1939 הפך טמפלהוף לאחד מנמלי התעופה הפעילים בעולם, ושירת 92 טיסות מקומיות ובינלאומיות מדי יום. במסגרת תוכניתו של אלברט שפר לחידוש פני הבירה הגרמנית ("בירת העולם גרמאניה") נבחר האדריכל ארנסט זאגביל להקים במקום טרמינל חדש, שיוכל לאכלס את נוסעי כל הטיסות באולמות גדולים ויכלול גם מערכת בונקרים תת-קרקעיים, גג ענק לקירוי רחבתו החיצונית, קשת ניצחון ו"היכל תהילה" ענק שיפאר את הישגי הרייך. על הגג תוכננו להבנות טריבונות שישמשו כמרפסת תצפית ל-80,000 צופים במפגנים אוויריים, אך אלה, כמו קשת הניצחון והיכל התהילה, לא הושלמו. מבנה הטרמינל, שהיה באותה עת הבניין הגדול ביותר בעולם, נחנך ב-1941, אולם למעשה בנייתו של מכלול נמל התעופה לא הושלמה מעולם לפי התוכניות המקוריות. בתקופה הנאצית נקרא "שדה התעופה המרכזי של טמפלהוף" (Zentralflughafen Tempelhof).
במסגרת הסכמי יאלטה הועברה השליטה בשדה לידי צבא ארצות הברית. בפברואר 1946 נפתח השדה מחדש לטיסות מסחריות אזרחיות סדירות. מחודש יוני 1948 ועד לחודש ספטמבר 1949 שימש השדה כבסיס הרכבת האווירית לברלין, מבצע הטסה ענק שנערך על ידי חילות האוויר של ארצות הברית ובריטניה על מנת להעביר את האספקה הדרושה לקיומם של אוכלוסיית העיר ושל חילות המצב המערביים בה לאחר שדרכי האספקה היבשתיות לעיר נחסמו על ידי ברית המועצות בעת הסגר על ברלין. על שם המבצע נקראות הכיכר שמול שדה התעופה וכן תחנת הרכבת התחתית במקום Platz der Luftbrücke (כיכר הגשר האווירי). בעת המלחמה הקרה היה נמל התעופה הבסיס העיקרי להזרמת ציוד צבאי וכוח-אדם למערב ברלין ושימש בסיס חיל אוויר אמריקאי. השדה הורחב על ידי האמריקאים. בין השנים 1959–1962 נבנו מסוף המראות חדש ומסעדה, נוספו שני מסלולי המראה ואף אולם כדורסל, ששימש את החיילים האמריקניים שהוצבו במקום. אולם השדה, שניצב באזור עירוני ודרש עלויות אחזקה גבוהות, לא התאים עוד לדרישות המודרניות. ב-1975 שופץ נמל התעופה ברלין טגל, הוקם בו טרמינל חדש והותקנו מסלולי המראה ארוכים לשימוש מטוסים מודרניים. הדבר הוביל להתדרדרות במעמדו של טמפלהוף ולירידה בתנועת הנוסעים. בשנים 1975-1950 שימש השדה את בסיסה האירופאי של חברת פאן אמריקן וורלד איירווייז ובשנים 1992-1990 שימש כמרכזה של חברת לופטהנזה סיטי ליין. ב-1994 העבירה גם לופטהאנזה את משרדיה הראשיים לטגל.
ביוני 1993, לאחר איחוד גרמניה, פינו סופית הכוחות האמריקאים את נמל התעופה. לאחר איחוד ברלין היה טמפלהוף הקטן מבין שלושת שדות התעופה של העיר. ייחודו היה במיקומו במרכז העיר, אך מגבלות הרעש שהלכו והתרחבו הותירו המראה ונחיתה של מטוסים קטנים בלבד. עם זאת, שימש נמל התעופה, בפרט במערב ברלין, סמל לחירות ולקשר עם המערב והקשר אליו בקרב תושבי העיר היה קשר רגשי עמוק.
מצב המקום לאחר סגירתו
שדה התעופה נסגר ב-30 באוקטובר 2008, לקראת פתיחתו של נמל התעופה הבינלאומי ברלין ברנדנבורג. ב-2010 הוכרז על המקום כפארק עירוני פתוח, עד שיוחלט מה לעשות בו. האנגרים הענקיים משמשים כאתר לתערוכות, לירידים ולהופעות תרבות. הטרמינל עצמו ננטש כפי שהיה ברגע עזיבתו, כאשר על הדלפקים מתנוססים עדיין שלטי חברות התעופה וממשיך מאז להיות קפסולת זמן מתפוררת של טרמינל נוסעים המערב "אדריכלות נאצית, עיצוב פנימי ברוח שנות ה-60 ותוספות משנות ה-90" ושרידי בסיס צבאי אמריקאי.
התוכניות לפיתוח המקום כללו בנייה של כ-4,700 יחידות דיור, שטחי מסחר, ספרייה ציבורית גדולה, מגרשי ספורט ואגם מלאכותי. אולם קבוצה בשם "100% טמפלהוף" אספה 185 אלף חתימות ובכך כפתה קיומו של משאל עם עירוני שיכריע בנוגע לעתידו של המתחם. משאל העם התקיים ב-25 במאי 2014 ובו התנגדו יותר מ-60% לכל תוכנית פיתוח והותירו את הפארק במתכונתו, כאזור לא מפותח.
מאז שנת 2015 מתקיים בשטח נמל התעופה מרוץ אי-פרי ברלין, כחלק מאליפות הפורמולה אי.
פרפאיט מנדנדה
אחיו, סטיב מנדנדה משמש כשוער בנבחרת צרפת.
קריירת מועדונים
מנדנדה, נולד בניבר והתחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של קן וכאשר היה בן 12 הצטרף לזו של בורדו. בינואר הושאל לבווה עד לסיום העונה ובסיומה עבר למועדון.
בקיץ חתם באלטאי מהליגה הטורקית השנייה. כעבור שנה חתם בשרלרואה הבלגית בה שיחק עשר שנים מתוכן רק שנתיים כשוער ראשון.
בפברואר הושאל לדינמו בוקרשט עד לסיום העונה. לקראת עונת הושאל להרטפורד אתלטיק מה-USL.
קריירה בינלאומית
בניגוד לאחיו שמייצג את צרפת, פרפאיט החליט לייצג את הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. ב-5 בפברואר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 0-0 נגד, בה שיחק נגד אחיו סטיב.
השתתף עם הנבחרת שלוש פעמים בגביע אפריקה לאומות.
תאונת האוטובוס באל-חמה (1945)
תאונת האוטובוס באל-חמה אירעה ב-12 במאי 1945 בשעה שאוטובוס, שהסיע מתרחצים שנפשו במרחצאות באל חמה לטבריה, התהפך לצד הדרך והתדרדר לערוץ הירמוך. בתאונה נספו 30 נוסעים (יהודים וערבים) ו-10 נפצעו.
רקע
אתר המרחצאות חמת גדר היווה מוקד משיכה לרוחצים שחיפשו מזור לבעיות בריאות החל מהתקופה הרומית כשממצאים באתר כוללים בתי מרחץ, שברי פסלים ומיזרקות מהתקופה הרומית, בית כנסת מהמאה הרביעית, כתובות מהתקופה הביזנטית, כתובות מהתקופה המוסלמית ומבנים מהתקופה העות'מאנית. לאחר שהמקום שופץ בתקופת השלטון העות'מאני וחודש בתקופת המנדט הבריטי החלה חברת אוטובוסים ערבית להפעיל קו שירות בין טבריה והמרחצאות לשירות הרוחצים היהודים והערבים.
בין צמח למרחצאות חיבר (ועדיין מחבר) כביש יחיד שנסלל מצידו הצפוני של מצוק הירמוך. טרום קום המדינה היה כביש זה צר וחסר מעקה בטיחות וחלקים ממסלולו עברו ממש על שפת המצוק הנופל אל הירמוך. לאחר קום המדינה הורחב הכביש מספר פעמים והותקנה לאורכו גדר.
אירועי התאונה
ב-12 במאי 1945, בשעות אחר הצהריים, אסף אוטובוס של חברת ההובלה כ-40 נוסעים מהמרחצאות ופנה לנסוע לטבריה. בקרבת גשר הרכבת הגדול סטה האוטובוס מנתיבו והחל להתדרדר על שולי הדרך עד שנפל לתהום של כ-200 מטר.
3 מהנוסעים שנפצעו קל וכן נהג האוטובוס עבדל ראדד קחוואג' הצליחו לחלץ עצמם דרך דלת הרכב והביטו חסרי אונים ברכב המחליק למטה עד התרסקותו בערוץ הנחל כשמעוצמת הפגיעה התפרק האוטובוס לחלקים.
בגלל הטופוגרפיה המורכבת של אזור התאונה נמשך הליך חילוץ הפצועים וההרוגים כל אותו הלילה וביום שלמחרת כשרוב הפצועים הובלו לבתי חולים בטבריה והחללים הוסעו על גבי הרכבת לזיהוי בצמח. בגלל תהליך החילוץ הארוך וחוסר הבהירות בנוגע למספר הנוסעים שהיו על האוטובוס נמסרו תחילה לפרסום מספרי נפגעים חלקיים בלבד. בסיומו של האירוע נמנו 28 הרוגים (מתוכם 5 יהודים) ו-12 פצועים. חלק מהחללים לא היו ניתנים לזיהוי בגלל חומרת הפציעות ולכן הובאו לקבורה בקבר אחים כש-4 מהחללים היהודים הובאו לקבורה בקבר אחים בבית הקברות נחלת יצחק בהשתתפות קהל רב. כמו כן הייתה השערה שמספר מהרוגי התאונה נסחפו בירמוך ולכן הוגדרו נעדרים.
בימים שלאחר התאונה נפטרו בבתי החולים שניים מהפצועים ובכך עלה מניין ההרוגים בתאונה ל-30.
חקירת התאונה העלתה חשד לתקלה בבלמי האוטובוס.
הסטר מריה אלפינסטון
הֶסְטֶר מַריה אֶלְפינְסְטוֹן, הוויקונטית קית', נולדה בשם הֶסטֶר מריה תְ'רֵייל (17 בספטמבר 1764 – 31 במרץ 1857), הייתה אינטלקטואלית ואשת ספר בריטית. היא הייתה בכורת ילדי הסטר ת'רייל – סופרת, מחברת יומנים, ואשת סודו של סמואל ג'ונסון – והנרי ת'רייל – בעל מבשלה עשיר ופטרון האמנויות. לימים הפכה לאשתו השנייה של ג'ורג' אלפינסטון, הוויקונט קית' הראשון.
ילדותה והשכלתה
כבר מילדותה נשאה הסטר מריה ת'רייל את הכינוי "קוויני" (באנגלית: Queeney), שאותו העניק לה סמואל ג'ונסון (על שם אסתר המלכה). ג'ונסון אף קיים חליפת מכתבים קבועה עמה, כמו גם עם אמהּ. קוויני ת'רייל נולדה בסאת'ק, שם שכנה מבשלת הבירה של אביה, וגדלה בעיקר באחוזת המשפחה, סטרטהאם פארק, בדרום לונדון. הבית היה מוקד של קבוצה חשובה של דמויות פוליטיות, אמנותיות וספרותיות אשר כונתה ה־Streatham Worthies ("הנכבדים מסטרטהאם"). משחר ילדותה הפגינה קוויני זיכרון מצוין ושכל חריף, ובגיל שש נחשבה ילדת פלא מרשימה אף יותר מאמהּ האינטליגנטית ועטורת־ההישגים. היא למדה לטינית אצל סמואל ג'ונסון, לצד הסופרת פרנסס ברני, בת חסות נוספת של המשפחה, ולמדה גם איטלקית עם ג'וזף בארטי, ועברית מקראית. בגיל 20 חודשים צייר אותה יוהאן צופאני, ובשנת 1781 צוירו היא ואמה בדיוקן משותף מאת סר ג'ושוע ריינולדס, כפי שצוירו גם חברים אחרים בחוג פארק סטרטהאם.
ימי צעירותה של קוויני והישגיה נרשמו בספרים "ספר המשפחה" ו"ת'רייליאנה", שהסטר ת'רייל התחילה ביום הולדתה השני של בתהּ הבכורה. "ספר המשפחה" מתעד את ילדותה וחינוכה של קוויני, את שליטתה בשפות, באסטרונומיה, בגאוגרפיה ובנושאים אחרים. "ת'רייליאנה" מפרט את חיבתה לג'ון פולר הידוע לשמצה, שמאוחר יותר הציע נישואין לאחותה סוזאנה, ונדחה. אביה של קוויני מת ב־1781, ובשנת 1784 נישאה אמהּ למורה למוזיקה של הילדים, האיטלקי גבריאלֶה מריו פְּיוֹצי, שהיה קתולי, מה שגרם לשערורייה ציבורית והוביל לקרע בין האם לבת. הזוג הטרי עזב את אנגליה למשך יותר משנתיים, ובין יולי 1787 למרץ 1793 לא הייתה תקשורת בין הסטר לבין בתה קוויני שהמשיכה לבנות לעצמה חיים עצמאיים בלונדון, עם חברה שהייתה אלמנה מכובדת כמלווה.
נישואים וילדים
ב־10 בינואר 1808, בגיל 44, נישאה קוויני ת'רייל לאדמירל האלמן לורד קית', קצין חיל הים בכיר ומצטיין, שהיה מבוגר ממנה ב־19 שנים, ושצבר הון ניכר מכספי שלל ימי במהלך המלחמות הנפוליאוניות. הם הכירו ב־1791, ארבע שנים לאחר מות אשתו הראשונה של לורד קית', והתכתבו במשך 16 שנים לפני שנישאו. לורד וליידי קית' היו זוג בולט בחברה, והיו מקושרים היטב: דוגמה לכך היא העובדה שכאשר נולדה להם בתם האחת, הגבירה ג'ורג'ינה אוגוסטה, בדצמבר 1809, סנדקי התינוקת היו יורש העצר הנסיך מוויילס (לימים המלך ג'ורג' הרביעי) והדוכס מקלרנס (לימים המלך ויליאם הרביעי).
לאחר התבוסה הסופית של נפוליאון ב־1815, פרש לורד קית' מהצי המלכותי, והמשפחה עברה להתגורר בעיקר באחוזתה הגדולה בטוליאלן, שם נבנתה טירה מפוארת, שבמאה ה־21 משמשת מכללה עבור משטרת סקוטלנד. ליידי קית' נתאלמנה בשנת 1823, האריכה ימים 34 שנים נוספות, ומתה בפיקדילי, לונדון, ב־31 במרץ 1857, בגיל 92. היא קבורה במאוזוליאום של משפחת קית', לצד בעלה ובתה.
בשנת 1934 פורסם הספר "מכתבי קוויני" – אוסף גדול של מכתבים אל קוויני מאת סמואל ג'ונסון, פאני ברני, ואמהּ הסטר.
טיש בנוט
טיש בנוט (באנגלית: Tiesj Benoot; נולד ב-11 במרץ 1994) הוא רוכב אופני כביש בלגי בקבוצת יומבו–ויסמה. בנוט הוא מנצח סטראדה ביאנקה בשנת 2018 ומנצח קורנה–בריסל–קורנה בשנת 2023.
קריירה
בנוט נולד ב-11 במרץ 1994 בגנט שבבלגיה. הוא התחיל להתחרות במרוצים מקצועיים בשנת 2011, בעיקר במרוצים עד גיל 25 או 23. הוא סיים רביעי באליפות העולם עד גיל 23 ב-2014, כשלמעשה סיים שלישי מתוך הפלוטון, לאחר שסוון אריק בייסטרום ניצח מבריחת יחיד.
לוטו סודאל (2015–2019)
הוא הצטרף ללוטו–סודאל הבלגית בשנת 2015, אחרי שב-2014 הצטרף לקבוצה בתור סטאז'ר. הוא הציג יכולת גבוהה כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, מסיים 4 במרוץ החד-יומי "לה סאמין", 3 בקלאסיקת הנדזאמה, 6 בדווארס דור פלנדרן, ו-5 ברונדה ון פלנדרן. הוא סיים שני בטור של בלגיה, 41 שניות אחרי גרג ואן אוורמאט. במרוץ הדופינה ליברה היוקרתי, סיים פעמיים בעשירייה הראשונה וסיים במקום ה-26 הכללי. הוא השתתף במשחקים האירופיים באותה שנה במרוץ הכביש, אך לא סיים את המרוץ. בנוט סיים תשיעי באליפות בלגיה (מרוץ כביש), ו-8 באנקו טור. לקראת סוף העונה, בנוט סיים שישי בגרנד פרי מונטריאול ורביעי בפריז–טור, 20 שניות אחרי מטאו טרנטין המנצח.
ב-2016, בנוט ניצח בקטגוריית הרוכב הצעיר המצטיין בוואלטה או אלגראב בפורטוגל. אך ההישג הבכיר שלו באותה עונה הגיע באומלופ הט ניוסבלד כשסיים שלישי, מקדימים אותו פטר סאגאן (שני) וגרג ואן אוורמאט (ראשון) בספרינט. לאחר המרוץ הזה סיים שמיני בסטראדה ביאנקה ו-7 ב-E3 הארלבקה.
בעונת 2017 סיים בנוט בעשירייה הראשונה בשלושה מרוצי חד יומיים בספרד, הוא ניצח שוב את קטגוריית הרוכב הצעיר המצטיין וסיים שמיני בוואלטה או אלגראב. בנוט סיים רביעי בקורן–בריסל–קורן, אחרי שהפסיד לפטר סאגאן (המנצח) ושני רוכבים נוספים בספרינט. הוא סיים בפעם השנייה ברציפות בסטראדה ביאנקה. בנוט סיים שביעי בדווארס דור פלנדרן ו-3 בחץ ברבנט, אחרי שסוני קולברלי ניצח בספרינט מתוך קבוצת המובילים שכללה שמונה רוכבים, בנוט ביניהם. הוא נבחר לראשונה לגרנד טור כאשר לוטו סודאל בחרה אותו לטור דה פראנס, וסיים 3 פעמים בעשירייה הראשונה בקטעים, כשהוא משמש בעיקר כפועל של אנדרה גרייפל. לאחר המרוץ, סיים תשיעי בקלאסיקה סן סבסטיאן.
ב-2018 השיג בנוט את הניצחון הגדול בקריירה שלו עד כה, כשניצח בסטראדה ביאנקה. לאחר שהתקיף מתוך קבוצת המובילים שכללה אותו, את רומן בארדה ואת ווט ואן ארט. לאחר המרוץ המשיך בנוט במומנטום הטוב, מסיים רביעי בטירנו - אדריאטיקו ומנצח את קטגוריית הרוכב הצעיר במרוץ. בנוט המשיך להיראות טוב בקלאסיקות בבלגיה אך לא הצליח לנצח אף אחת מהם, כאשר סיים חמישי בE3 בינקבנק קלאסיק, שביעי בדווארס דור פלנדרן, 8 ברונדה ון פלנדרן ושלישי בחץ ברבנט. הוא התחרה לראשונה בוואלטה אספנייה באותה שנה, ההישג הבכיר שלו במרוץ היה המקום ה-6 בקטע ה-11. לאחר מכן סיים חמישי בטור דה יורומטרופל ושישי בפריז–טור.
את 2019 פתח בנוט עם מקום עשירי בוואלטה סן חואן בארגנטינה. הוא לא הצליח לשחזר את הניצחון שלו בסטראדה ביאנקה מהעונה הקודמת וסיים רק חמישי. בנוסף לכך, סיים חמישי גם בדווארס דור פלנדרן ותשיעי ברונדה ון פלנדרן, כשהוא נכנס לעשירייה הראשונה במרוץ זה בפעם השלישית בחמש השנים הראשונות. הוא השתתף בפעם השנייה בטור דה פראנס, ואף סיים שני בקטע ה-9, כשהוא מפסיד לדריל אימפי הדרום אפריקאי בספרינט. הוא ניצח את הקטע הראשון בטור של דנמרק, אך סיים במקום ה-12 הכללי. בנוט סיים שני בקלאסיקת ברטאן ותשיעי כללי. בטור של בריטניה. לאחר מכן עבר בנוט להתחרות באיטליה, אך לא הצליח לנצח כשסיים שישי במרוץ "טרה ואלי וארסינה" ורביעי במילאנו–טורינו.
סאנווב (2019 - 2021)
בתום עונת 2019 חתם בנוט על חוזה לשנתיים בקבוצת סאנווב ההולנדית. בנוט התחרה בפריז - ניס וניצח את הקטע ה-6 במרוץ, תוך כדי שהוא בורח לשאר יריביו לדירוג הכללי, בעקבות כך עלה בנוט למקום השני הכללי במרוץ, 36 שניות אחרי מקסימיליאן שכמן המוביל. בקטע ה-7, בנוט סיים שני, 46 שניות אחרי נאירו קינטנה המנצח, בנוט הצליח להרוויח בקטע הזה עוד 12 שניות על שכמן שסיים שישי אך נשאר במקום השני הכללי בתום המרוץ, כ-18 שניות פער משכמן.
מרכז הקצה
מרכז הקצה או בשמו המלא "מרכז הקצה לאמנות, תרבות וחברה בגליל" היה מוסד ללא כוונות רווח, בנהריה. המרכז הוקם בשנת 2006 על ידי זוג האמנים יצחק דה לנגה ולי רמון, כתגובה למלחמת לבנון השנייה. המרכז נסגר בסוף שנת 2017.
גלריה לאמנות
מרכז הקצה הפעיל גלריה לאמנות בה הציגו בתערוכות יחיד מבכירי אמני ישראל: שמואל כץ, חיים מאור, ז'אק ז'אנו, רפי פרץ, יעקב שטיינהרט, רות קסטנבאום, דרור בן עמי, מריק לכנר, חיה גרץ-רן, דוד גרשטיין, יואל גילינסקי, אברהם אילת, משה קסירר ועוד. כמו כן, טיפח המרכז אמנים צעירים בראשית דרכם כגון קרן מאי-מטקלף ואורן סומך, יהונתן כיס-לב ורינת בלסון. במלאת 75 לעיר נהריה קיים מרכז הקצה סדרת תערוכות אשר עסקו בנהריה העיר, וביניהן הוצגו צילומי הפסיפס הביזנטי הנמצא בנהריה ואינו חשוף לציבור. הגלריה תרמה להרחבת פעילות האמנות בצפון, ובמקביל משתמשת באמנות ככלי לפעילות קהילתית.
פעילות קהילתית
מרכז הקצה פעל באמצעות האמנות לחיזוק תחושת השייכות לעיר ולאזור, ולטיפוח גאווה וזהות מקומית באמצעות הפעלת פרויקטים קהילתיים עם קהלים שונים: הציבור הכללי, מבוגרים בני נוער וילדים. אוכלוסיות מיוחדות כמו נוער בסיכון (היחידה לקידום נוער, פרויקט חממה) קשישים, ניצולי שואה, נוער בעלי נכויות שונות (פיזיות, חושיות ובעלי פיגור שכלי) וכן באמצעות קיום מפגשים בין ערבים ויהודים.
פעילות להשבת החיילים החטופים
מרכז הקצה היה שותף במאבק להשבת חטיפת חיילי צה"ל בגבול לבנון (2006), באמצעות מספר תערוכות אמנות שנדדו ברחבי הארץ, ביניהן:
בוב יונגלס
בוב יונגלס (בלוקסמבורגית: Bob Jungels; נולד ב-22 בספטמבר 1992) הוא רוכב אופני כביש לוקסמבורגי בקבוצת AG2R Citroen יונגלס הוא מנצח לייז'–בסטון–לייז' בשנת 2018 ומנצח קורן–בריסל–קורן בשנת 2019.
ביוגרפיה
יונגלס נולד ב-22 בספטמבר 1992 ברולינגן שבלוקסמבורג. ב-2010 זכה במדליית זהב באליפות העולם בנגד השעון עד גיל 19. ב-2011 זכה יונגלס במדליית כסף באליפות אירופה עד גיל 23 בנגד שעון, ושיחזר את ההישג בשנת 2012.
רדיושק - לאופרד/טרק פאקטורי רייסינג (2013-2015)
יונגלס הצטרף לקבוצת רדיושק לאופרד בשנת 2013 (נקראה בעונת 2014–2015 "טרק פאקטורי-רייסינג" וכעת, "טרק - סגפרדו"). הוא ניצח בשנה זו את אליפות לוקסמבורג גם בנגד השעון וגם במרוץ הכביש. ב-2014, נבחר יונגלס לראשונה לגרנד טור כאשר הקבוצה בחרה אותו לוואלטה אספנייה, הוא סיים שלוש פעמים (אחת הפעמים היא בנגד השעון קבוצתי) בעשירייה הראשונה, אך לא זינק לקטע ה-19 ובכך פרש במרוץ.
את 2015 פתח בניצחון במרוץ "אטואל דה בסאז'" וניצח את הקטע ה-5 במרוץ. הוא סיים שישי בטור דה סוויס, 2:58 דקות אחרי סימון שפילאק המנצח. הוא ניצח בפעם השנייה את אליפות לוקסמבורג בנגד השעון ובמרוץ כביש, ונבחר לראשונה לטור דה פראנס, כשהתוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ היא מקום 4 בקטע ה-18.
הג'ירו המוצלח
ב-2016 עבר לקבוצת קוויק סטפ הבלגית. הוא ניצח את הקטע הראשון בטור של עומאן, וסיים שלישי בטירנו - אדריאטיקו, 23 שניות אחרי גרג ואן אוורמאט המנצח. יונגלס ניצח גם את קטגוריית הרוכב הצעיר במרוץ. יונגלס נבחר לג'ירו ד'איטליה והראה עליונות מפתיעה, לאחר שלא נחשב לרוכב דירוג כללי. יונגלס סיים רביעי בקטע ה-5 ובקטע נגד השעון השני במרוץ (הקטע ה-9) סיים שישי, אך עלה למקום השני כשג'יאנלוקה בראמבילה מקדים אותו בשנייה בלבד בדירוג הכללי. בקטע ה-10 עלה למקום הראשון הכללי וזכה ללבוש את החולצה הוורודה של כמו בפעם הראשונה בקריירה שלו, לאחר איבוד זמן גדול של בראמבילה. הוא איבד את ההובלה לאנדריי אמאדור שלושה קטעים מאוחר יותר. בסופו של דבר יונגלס סיים במקום ה-6 הכללי, 8:31 דקות מוינצ'נצו ניבאלי המנצח. וניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר בפער של יותר מ-29 דקות מהמקום השני, סבסטיאן הנאו. הוא ניצח שוב את אליפות לוקסמבורג בנגד השעון ובכביש, והיה חלק מסגל קבוצתו שזכה במדליית זהב באליפות העולם בנגד השעון קבוצתי.
ב-2017 ניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר בטירנו - אדריאטיקו וסיים שמיני בטור דה רומאנדי. לאחר ששנה שעברה רשם הופעה מצוינת בג'ירו ד'איטליה, הצליח גם הפעם יונגלס באותו המרוץ לעשות תוצאות איכותיות, כאשר הוא מנצח לראשונה קטע במרוץ (הקטע ה-15) ומסיים במקום ה-8 הכללי, 7:04 אחרי טום דימולן המנצח. בנוסף לכך, ניצח יונגלס בקטגוריית הרוכב הצעיר בפעם השנייה ברציפות. הוא ניצח את אליפות לוקסמבורג במרוץ כביש. יונגלס נבחר בפעם השנייה לוואלטה אספנייה וסיים במקום ה-42 הכללי.
ניצחון בלייז'–בסטון–לייז'
ב-2018 יונגלס סיים חמישי בוואלטה או אלגראב ושלישי בקלאסיקת רויאל ברנארד דרומה. ב-22 באפריל רשם יונגלס את אחד ההישגים הגדולים בקריירה שלו, כאשר ניצח את מונומנט לייז'–בסטון–לייז' לאחר בריחת יחיד שהחלה 19 קילומטרים לסיום, לאחר שהתקיף מהפלוטון, בסופו של דבר הקדים במקום השני את מייקל וודס ובמקום השלישי את רומן בארדה ב-37 שניות. בהמשך העונה ניצח כהרגלו את אליפות לוקסמבורג בנגד השעון ובמרוץ כביש. יונגלס התחרה שנית בטור דה פראנס וסיים במקום ה-11 הכללי, הראשון בקבוצתו. למרות המיקום הגבוה הוא לא באמת היה חלק ממאבקי הדירוג הכללי וסיים בפער של 16:32 דקות מגריינט תומאס המנצח. התוצאות הטובוץ ביותר של יונגלס במרוץ הייתה מקום 6 בקטע ה-20 שהיה קטע נגד השעון, מקום 7 בקטע ה-9, ומקום שלישי בקטע נגד השעון הקבוצתי (קטע 3). הוא סיים חמישי ב, 51 שניות מבן קבוצתו ז'וליאן אלאפיליפ שניצח את המרוץ. בהמשך ניצח גם את קטע הפרולוג בטור של סלובקיה זכה שוב במדליית זהב עם קוויק סטפ באליפות העולם בנגד השעון קבוצתי.
ב-2019 ניצח את הקטע הרביעי בטור של קולומביה, וניצח את מרוץ קורן–בריסל–קורן היוקרתי לאחר בריחת יחיד. הוא סיים שמיני בפריז - ניס, חמישי ב-E3 בינקבנק קלאסיק ושלישי בדווארס דור פלנדרן. הוא סיים במקום ה-33 בג'ירו ד'איטליה, וניצח את אליפות לוקסמבורג בנגד השעון ובמרוץ כביש בפעם השנייה ברציפות.
AG2R סיטרואן (2021–2022)
ב-21 באוגוסט 2021 פורסם שיונגלס הצטרף לקבוצת AG2R סיטרואן בחוזה של שנתיים, ובכך יעזוב את דקונינק קוויק-סטפ לאחר חמש שנים..
בטור דה פראנס 2022, בקטע מס' 9, ברח (מרוץ אופניים) בריחה משותפת עם מספר רב של רוכבים, בניהם רוכבים פייבוריטים לניצחון בקטע. בוב התנתק משאר הרוכבים והחל בבריחת יחיד שהובילה אותו לניצחון בקטע ה9 ההררי. זהו הישג חסר תקדים עבור בוב יונלגס.
פלק פיבונסונגרם
לואנג פלק פיבונסונגרם או לואנד פלק פיבולסונגרם מכונה לפעמים בקיצור פיבון, ידוע גם בכינוי "פום צ'ום פור". שמו בלידה - פלק קיתסאנגחה, (בתאית: จอมพล แปลก พิบูลสงคราม 14 ביולי 1897 נונתאבורי - 11 ביוני 1964 טוקיו) היה קצין ופוליטיקאי תאילנדי, בעל שורשים סיניים מצד אביו. הוא כיהן כראש ממשלת תאילנד ודיקטטור צבאי של מדינה זו בשנים 1944-1938 ו-1957-1948. החל בשנת 1941 הועלה לדרגת פלדמרשל ("פום צ'ום").
כקצין תותחנים צעיר למד פיבונסונגרם באקדמיות צבאיות בצרפת. הפך לחבר ב"מפלגה העממית" החוקתית ואחרי הצלחת המהפכה הסיאמית משנת 1932 זכה להשפעה רבה בזירה הפוליטית ובצבא. אחרי דיכוי ניסיון הפיכה מלוכני בשנת 1934 התמנה לשר ההגנה. בשנת 1938 בחר בו הפרלמנט לראש ממשלה.
שלטונו היה אוטוריטרי, דגל באידאולוגיה לאומנית מאוד ומיליטריסטית. ונקט באמצעים דרסטיים לכיוון מודרניזציה תרבותית. שימשו לו כדוגמה המשטרים הפאשיסטים מגרמניה הנאצית ואיטליה, וכן המשטר האוטוריטרי ביפן. פיבון שאף להרחיב את גבולות המדינה ל"תאילנד רבתי" וטען להחזרת שטחים מאוכלסים בתאילנדים שהשתייכו אז לאימפריה הבריטית (מלזיה, בורמה) ו אימפריה הקולוניאלית הצרפתית (לאוס, קמבודיה). בשנים 1940–1941 ניהל בהצלחה מלחמה נגד צרפת. בשנת 1942 נכנס למלחמת העולם השנייה לצידה של יפן. ביולי 1944 נאלץ להתפטר.
בשנת 1948 הפיכה צבאית החזירה את פיבון לשלטון. הוא התמנה כראש ממשלה והנהיג שוב שלטון אוטוריטרי, אולם הפעם בברית עם ארצות הברית. אחרי שהחל משנת 1955 נקט בצעדים לדמוקרטיזציה, הוא הודח על ידי פלג יריב בצבא ונמלט ליפן. נפטר בגלות בטוקיו.
שנות ילדותו וצעירותו
פּלק פּיבונסונגרם נולד בשנת 1897 בשם פלק קיתאסאנגה בנונתאבורי, פרבר צפוני של בנגקוק, בירת ממלכת סיאם. אביו, קיד קיתסאנגחה, היה בן למהגר סיני דובר קנטונית שהתחתן עם תאילנדית. הורי האב היו בעלי פרדסים של עצי דוריאן. אמו נקראה סם-אנג. פלק קיבל את שמו - שמשמעותו בשפה התאית "מוזר". זאת מפני צורה מיוחדת של אוזניו. מאוחר יותר נחשב פלק דווקא לנער טוב מראה. מילדותו הייתה לו חולשה למדים הוא למד בבית הספר שליד המקדש הבודהיסטי "וואט חמה פיראטארם" ומגיל 12 נרשם לבית ספר לחיל הרגלים באקדמיה הצבאית המלכותית צ'ולאצ'ומקלאו. הוא סיים את לימודיו בשנת 1917 בגיל 19 וקיבל את הדרגה של סגן משנה בחיל התותחנים. הוצב בחטיבה 7 של חיל התותחנים בפהיטסאנולוק. בתקופה זו הכיר פלק מורה צעירה בשם לה-יד בנדוקראבי והתחתן איתה. לזוג נולדו בהמשך שלושה בנים ושלוש בנות. הקצין הצעיר התחבב על סובביו בהשכלתו, חריצותו ודייקנותו. אולם בגלל קומתו הקטנה, לא בלט כל כך כדמות של מנהיג. בשנת 1921 הוא נשלח לשרת במטה הכללי של הצבא. לאחר מכן נשלח בשנים 1927-1924 עם מלגה ללמוד טקטיקה צבאית באקדמיות הצבאיות בפואטייה ופונטנבלו בצרפת. בצרפת יצר קשרים עם סטודנטים תאילנדים אחרים שהשתייכו כמוהו יותר למעמד הבורגני ופחות לאצולה. בהשפעת הסביבה הפוליטית בצרפת פיתח פלק הצעיר רתיעה כלפי המונרכיה האבסולוטית בארצו. התוודע, בין השאר, לפרידי פהאנומיונג, אז סטודנט למשפטים, שעמד בראש איחוד הסטודנטים התאילנדים בצרפת. שניהם התיידדו והקשר ביניהם התפתח במרוצת הזמן ליחס אמבווילנטי של ידידות-תחרות. פרידי ופראיון פהאמומונטרי, שלמד גם הוא בצרפת, נמשכו לרעיונות מהפכניים ושיתפו את פלק בתוכניותיהם לבצע הפיכה במולדתם. .
הוא קודם בהמשך כמייג'ור (רב-סרן) במטה הכללי והתמנה לאחראי על סוסי הנסיך נאריס ולמורה באקדמיה הצבאית.
הדחת המלך
פיבוסונגרם הצטרף למפלגת העם, (חאנה ראטסאדון), תנועה לרפורמות חוקתיות מורכבת מקצינים, אקדמאים ופקידים. יחד עם קצין הפרשים לואנד טסנאי היה הלטננט-קולונל פלק פיבונסונגרם אחראי על ארגון ההפיכה הצבאית בשנת 1932 שהביאה 3 שנים אחר כך, בשנת 1935 להתפטרות המלך פראג'אדיפוק לטובת אנאנדה מהידול. המלך החדש היה ילד שלמד באותן השנים בשווייץ. לכן מינה הפרלמנט כעוצרים את הנסיך אנואטג'אטורונג, שנשא דרגת קולונל, את הנסיך אתיהאיה דיבהבהה, גם הוא קצין בכיר, ואת צקאו פראיה יומאראג' (פון סוחום). אחרי ניצחון ההפיכה בשנת 1932 והמעבר מן המונרכיה האבסולוטית אל המונרכיה החוקתית, התמנה פיבונסונגרם לסגן מפקד חיל התותחנים ולא מילא תפקידים פוליטיים כלשהם.
מפקד ומנהיג פוליטי 1938-1932
פיבון שיחק תפקיד מפתח בהפיכה הצבאית מיוני 1933 שבאה להגן על החוקה החדשה ועל משטר האגף הצבאי של מפלגת העם נגד רסטורציה של שלטון המלוכנים. בעקבות זאת התחזקה השפעתו בצבא ובזירה הפוליטית. תפקידו המוביל בדיכוי המרד של הנסיך בובוראדט באוקטובר 1933 הוסיפה לו הערצה רבה בקרב אנשי הצבא. הוא הועלה לדרגת קולונל והתמנה לסגן מפקד הצבא. בשנת 1934 נכנס כשר ההגנה לממשלה בראשות פראיה פאהון פונפאיוהאסנה. בתפקיד זה היה לאיש החזק השני במדינה.
כשר ההגנה דחף פיבונסונגרם לחיזוק התעמולה הלאומנית והמיליטריסטית, לרבות בתוכנית הלימודים בבתי הספר. בשנת 1935 הורה משרד ההגנה שבראשותו להפיק את הסרט "דם החיילים התאילנדים" (לואט תאהאן תאי) שבמרכזו מתקפה של ארץ דמיונית על תאילנד ומעשי הגבורה של מגני המדינה. הוא עודד את הסופר ויצ'יט ויצ'יטוואטאקאן, לימים האידאולוג והתעמלן שלצידו, לכתוב את מחזות התיאטרון "הדם של סופאן"(לואט סופאן) ו"הנסיכה מחסנווי" (צ'אוינג הסנווי). המחזה הראשון היה שיר הלל לרוח ההקרבה והגבורה של האדם הפשוט התאילנדי בעת הדיפת פלישה של בורמה לארצו. המחזה השני הדגיש את הסולידריות ההיסטורית בין העם התאילנדי והעם שאן מבורמה, המקורב אליו. פובון הקים אנדרטאות לזכר מלכים כמו נארסואן וטאקסין, שהיו בעיניו דמויות מופת כמנהיגים קרובים לעם ומנצחים בשדה הקרב.
עוד לפני עלייתו לצמרת השלטון ניצל פיבונסונגרם מכמה ניסיונות התנקשות. בשנת 1934 הוא נורה בעת משחק כדורגל של הצבא. נתגלה קשר של סמלים שנטען כי ביקשו לירות בכל חברי הממשלה. בנובמבר 1938 ניסה נהג של פיבון לירות בו, וכעבור חודש נעשה עוד ניסיון לחסלו על ידי הרעלה. כשבשנת 1938 פרצה שערורייה בנוגע למכירת הרכוש המוחרם של המלך המודח פראג'אדיפוק, נפלה ממשלת פראיה פאהון פונפאיוהאסנה. פיבון, שהיה מעורב בפרשה, נסוג מן העסקה והצליח לצאת זכאי. בהמשך נבחר על ידי רוב מובהק בפרלמנט לראשות הממשלה וב-16 בדצמבר 1938 התמנה בתפקיד על ידי מועצת העוצרים.