cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מדינה פלסטינית
הקמת אש"ף
למרות זאת, בספטמבר 1993 הצהיר ערפאת על הכרה במדינת ישראל במכתב רשמי ליצחק רבין, אז ראש ממשלת ישראל. סעיפי האמנה הפלסטינית השוללים את הקמת מדינת ישראל הוגדרו במכתב "בלתי-תקפים ובלתי-ישימים". בתגובה, הכירה מדינת ישראל באש"ף כארגון פוליטי המייצג את העם הפלסטיני. למחרת ההכרה ההדדית נחתמה "הצהרת העקרונות" שהיא למעשה הסכם אוסלו הראשון. בשלב מאוחר יותר הסתבר שסעיפי האמנה האמורים לא בוטלו באופן רשמי בהתאם לתקנון אש"ף.
מלחמת ששת הימים
ביוני 1967 פרצה מלחמת ששת הימים שבמהלכה כבש צה"ל בין היתר את יהודה ושומרון ואת רצועת עזה. למעשה מתום המלחמה היו נתונים כל שטחי המנדט הבריטי לשעבר (ושטחים נוספים) למרותה של ממשלת ישראל, ולפיכך כל הפלסטינים שחיו בארץ היו נתונים לשלטון אחד לראשונה מאז ביטול המנדט. ממשלת ישראל לא סיפחה את יהודה ושומרון ורצועת עזה לישראל, למעט מזרח ירושלים שסופחה בצו מיוחד. כמו כן הונהגה מדיניות של "גשרים פתוחים", כלומר שמירת הקשר הכלכלי בין יהודה ושומרון לממלכת ירדן. קשר זה נותק באופן חד-צדדי בשנת 1988 על ידי המלך חוסיין, שהחליט לוותר על תביעות ירדן לגבי יהודה ושומרון ולנתק את הקשר עם הפלסטינים תושבי האזור.
תוכנית השלבים
בוועידת המועצה הלאומית הפלסטינית ה-12 שנערכה ב-1974 התקבלה תוכנית השלבים של אש"ף, שעל-פיה "כל צעד בכיוון השחרור הוא צעד למימוש האסטרטגיה של הארגון לשחרור פלסטין להקמת מדינה פלסטינית", כלומר הקמת המדינה הפלסטינית יכולה להיעשות בשלבים, כשבתחילה תוקם המדינה רק על חלק משטח פלסטין. ההחלטה קובעת עוד כי "הארגון לשחרור פלסטין ינקוט בכל האמצעים, בראש ובראשונה מאבק מזוין, לשחרור טריטוריה פלסטינית".
"תוכנית השלבים" נתפסה בקרב ישראלים רבים כהחלטה בעייתית במיוחד של התנועה הלאומית הפלסטינית, שכן היא מטילה צל על כל הסכם פשרה בין ישראל לפלסטינים. תקפותה של "תוכנית השלבים" כיום אינו ברור. היא לא בוטלה רשמית אך באופן כללי ההנהגה הפלסטינית חדלה להזכירה מאז סוף שנות השמונים. עם זאת, לאחרונה ישנן התבטאויות של גורמים רשמיים של אש"ף בנושא המצביעים על כך שתוכנית השלבים לא נזנחה. לאחרונה אמר שגריר אש"ף בלבנון בראיון כי "פתרון שתי המדינות יוביל לקריסת ישראל".
עם זאת עלו בציבור הפלסטיני קריאות להפסקת המאבק המזוין, בנימוק שזה לא הניב תוצאות. כך למשל בדברי ראש הממשלה הפלסטיני לשעבר סלאם פיאד ומנהיגים אחרים.
הכרזת עצמאות
ב-15 בנובמבר 1988 הכריז ראש אש"ף, יאסר ערפאת, על הקמתה של מדינת פלסטין. הכרזה זו נעשתה באלג'יר, בכינוס הרשות המחוקקת של אש"ף, המועצה הלאומית הפלסטינית. להכרזה לא הייתה משמעות מעשית שכן ישראל שלטה ביהודה ושומרון וחבל עזה. כמו כן גבולות המדינה המיועדת לא צוינו במפורש. בנאום שנשא ב-14 בנובמבר, בעת דיוני המועצה הלאומית לפני פרסום ההכרזה, הבהיר אבו איאד את מדיניות השלבים של אש"ף: "זוהי מדינה המיועדת לדורות הבאים. תחילה היא תהיה קטנה... אם ירצה אלוהים, היא תתרחב מזרחה ודרומה... רציתי את כל פלסטין בבת אחת. אך הייתי טיפש... התשובה היא: שעל־שעל".
הצהרת העצמאות עצמה נכתבה, ככל הנראה, בעיקר על ידי המשורר מחמוד דרוויש ותרגומה האנגלי הוכן על ידי אדוארד סעיד. בניגוד להצהרות קודמות של המועצה הלאומית ואש"ף, שקבעו כי החלטה 181 של העצרת הכללית של האו"ם (החלטת החלוקה מ-1947) "בטלה ומבוטלת", הצהרת העצמאות הגדירה אותה כאישור בין-לאומי ולגיטימיות ל"זכות העם הפלסטיני לריבונות". ההצהרה שללה פעולות אלימות "נגד השלמות הטריטוריאלית של מדינות אחרות", אך מבלי לציין את מדינת ישראל בשמה, וקראה לעם הפלסטיני להמשיך במאבק "עד סיום הכיבוש", אך מבלי להבהיר אם מדובר בשטחים שנכבשו ב-1967 או בכל השטח שבידי ישראל. ההצהרה הסתיימה בתפילה לאללה, "אדון הממלכה".
הליגה הערבית הכירה מיד במדינת פלסטין ובשנה העוקבת הכירו במדינת פלסטין כ-90 מדינות. ברבות מהן נציגויות אש"ף הוסבו לשגרירויות. ב-15 בדצמבר 1988 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם בתמיכת 104 מדינות את החלטה 43/177 המכירה ב"בהכרזה על מדינה פלסטינית" של יאסר ערפאת באלג'יר. להחלטה התנגדו ישראל וארצות הברית ו-36 מדינות אחרות נמנעו. מאז התקבלו החלטות נוספות בעצרת הכללית של האו"ם שתמכו בזכותם של הפלסטינים למדינה עצמאית, אך גם החלטות אלו לא יצרו שינוי מהותי בשטח או במעמד המשפטי. בעקבות החלטות אלו קיבל המשקיף הקבוע של אש"ף באו"ם מעמד של "המשקיף הקבוע של פלסטין", ונציגות הארגון קיבלה אישור להיות מיוצגת על ידי מספר גדול יותר של צירים מאשר שאר הנציגויות-המשקיפות.
כיום, המדינה הפלסטינית משתתפת כמדינה משקיפה באו"ם, ומנהלת שגרירויות ברחבי העולם.
הרשות הפלסטינית
לרשות הפלסטינית הייתה אוטונומיה מוגבלת - חלק גדול מפעולותיה היו טעונות אישור של ממשלת ישראל. השטחים שעליהם הפעילה הרשות את סמכותה כללו את ריכוזי האוכלוסייה הפלסטינית, כך שרוב האוכלוסייה הפלסטינית הייתה נתונה למרותה, אולם לא היה רצף טריטוריאלי בין השטחים הללו. האינתיפאדה השנייה חיסלה את שיתוף הפעולה בין ישראל לרשות הפלסטינית ושיתקה למעשה את מרבית הפעולות של הרשות. בשלב מאוחר יותר של האינתיפאדה נכנס צה"ל מחדש לרוב הערים הפלסטיניות (למעט הערים ברצועת עזה).
מפת הדרכים משנת 2003 קוראת לסדרת צעדים, כל אחד מהם תלוי בקודמיו, שיובילו להקמת מדינה פלסטינית. בין הצעדים פירוק ארגוני הטרור הפלסטיניים על ידי הרשות הפלסטינית. צעדים נוספים נדרשים גם ממדינת ישראל וגם מהרשות הפלסטינית.
במרץ 2002 קבלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות את החלטה 1397 המאשרת את חזון הקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל. זו הייתה הפעם הראשונה, מאז החלטת העצרת הכללית מ-29 בנובמבר 1947, שבה הכירה מועצת הביטחון של האו"ם באופן רשמי בצורך בהקמת מדינה פלסטינית.
הכרה בין-לאומית
על פי המשפט הבינלאומי, נדרשים חמישה מאפיינים עיקריים על מנת שישות טריטוריאלית תוגדר כמדינה: טריטוריה עם גבולות קבועים; רוב תושבי הקבע בטריטוריה צריכים להביע שאיפה המבוססת על התנועה הלאומית; שלטון של גוף יחיד על האוכלוסייה באמצעות חוקים ומוסדות; עצמאות של מדינה ריבונית המסוגלת לנהל את ענייני הפנים והחוץ שלה ללא תלות במדינה אחרת; והכרה על ידי הקהילה הבינלאומית. ישנן שתי תאוריות לעניין דרישת ההכרה במשפט הבינלאומי: לפי תאוריית המדינות הדקלרטיבית תנאים 1–4 הם הכרחיים ומספקים, ותאוריית המדינות הקונסטיטוטיבית, שלפיה די בהכרה על ידי הקהילה הבינלאומית, כלומר תנאי 5 יכול להספיק לבדו בתנאים מסוימים. כיום הנוהג הבינלאומי מתבסס על התאוריה הקונסטיטוטיבית, ומדינות מוכרות אף בהיעדר כל ארבעת הקריטריונים הראשונים או חלקם.
96 מדינות מיסדו יחסים דיפלומטיים עם הרשות הפלסטינית, חלקן ברמה של שגרירות. מספר מדינות, בהן רוסיה, קפריסין, כל מדינות דרום אמריקה (בהן ארגנטינה, ברזיל, אקוודור, בוליביה, צ'ילה, אורוגוואי, גיאנה, פרו, פרגוואי וקולומביה), הכריזו על הכרתן במדינת פלסטין כמדינה ריבונית. ארצות הברית הודיעה לקראת סוף 2010 כי תכיר במדינה פלסטינית לצד ישראל "בבוא העת", והאיחוד האירופי הודיע כי ייתכן מצב שבו האיחוד יכיר במדינה פלסטינית גם ללא הסכם. מנגד, בפברואר 2011 החליט הפרלמנט בהולנד על התנגדות להכרזה חד צדדית על מדינה פלסטינית וקרא לאיחוד האירופי להתנגד להכרזה כזאת. ב-3 באוקטובר 2014 הודיע ראש ממשלת שוודיה כי ארצו תכיר במדינה פלסטינית. ב-13 באוקטובר הצביע הפרלמנט הבריטי בעד הכרה במדינה פלסטינית.
באפריל 2011 קבע דוח של קרן המטבע הבינלאומית כי המוסדות הפיננסיים של הרשות הפלסטינית מוכנים לתפקד במדינה עצמאית. עם זאת, ביולי 2012 קבע דוח של הבנק העולמי כי צמיחת הכלכלה הפלסטינית אינה יציבה מספיק כדי לתמוך בהקמת מדינה.
גבולות
הפלסטינים חלוקים לגבי הגבולות הרצויים או האפשריים למדינה פלסטינית עתידית. להלן כמה מהחלופות שעלו במהלך השנים על ידי פלסטינים:
מדינה פלסטינית בחצי האי סיני
במהלך השנים עלו בתחילה הצעות שלפיהן סיני יהיה רק חלק מן המדינה הפלסטינית. בשנת 2010 העלה ראש המועצה לביטחון לאומי לשעבר, גיורא איילנד מהלך של "החלפת שטחים" כאחת האופציות במסגרת נייר עמדה שפרסם במסגרת המכון למחקרי ביטחון לאומי. לפי המהלך שהציע, תעביר מצרים לפלסטינים שטח בגודל של 720 קמ"ר הצמוד לרצועת עזה; ישראל תעביר למצרים שטח בגודל דומה בדרום מערב הנגב, ותקבל שטח בגודל דומה ביהודה ושומרון.
בהמשך עלו הצעות להקמת כלל המדינה הפלסטינית בסיני, כמו זו שעלתה בספטמבר 2014, אז פורסם בגלי צה"ל כי נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי הציג בפני אבו מאזן תוכנית להקמת המדינה הפלסטינית בחצי האי סיני בשטח של 1,600 קמ"ר הגובל ברצועת עזה, ומגדיל אותה פי חמישה. על פי התוכנית למדינה זו ישובו הפליטים הפלסטינים, והיא תהיה מפורזת. על פי ההצעה, הרשות בנוסף תקבל אוטונומיה בערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון ובתמורה יוותר אבו מאזן על התביעה לחזור לגבולות 67'. הממשל האמריקני אישר את היוזמה, כאשר גם ראש הממשלה בנימין נתניהו עודכן בפרטיה. אבו מאזן דחה את ההצעה על הסף. על פי הערכות, ההצעה המצרית נובעת בין היתר מהקושי של צבא מצרים להתמודד עם ארגוני הטרור בסיני. "גורם בכיר במשרד החוץ המצרי" הכחיש את הידיעה, אולם הוסיף כי הנשיא המצרי הקודם, מוחמד מורסי, הציע הצעה דומה לפלסטינים.
על אף התמיכה של הנשיא א-סיסי בקונספט, באפריל 2019 פורסם בעיתון "אל-ערבי אל-ג'דיד" כי הממשל המצרי פעל (ואף הצליח) להשמיט סעיף מעסקת המאה בנוגע להקמה מדינה פלסטינית על חלק מחצי האי סיני. במקום סעיף זה הסכימו על המצרים כי יוקם אזור סחר חופשי שתושבי הרצועה יוכלו להשתמש בו.
ארנסט הרצפלד
ארנְסט אמיל הרצפלד (בגרמנית Ernst Emil Herzfeld; 23 ביולי 1879 - 20 בינואר 1948) היה ארכאולוג גרמני ממוצא יהודי, איראנולוג (מומחה לתולדות איראן).
קורות חיים
הרצפלד נולד ב-1879 בפרובינציית הנובר שבממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית. הוא למד אדריכלות במינכן ובברלין, ולקח גם שיעורים באשורולוגיה, בהיסטוריה של העת העתיקה ותולדות האמנות.
בין השנים 1903–1905 הוא היה עוזרו של ואלטר אנדראה (Andrae) בחפירותיו באשור, ומאוחר יותר ערך מסעות רבים בעיראק ובאיראן בתחילת המאה עשרים. הוא סקר ותיעד אתרים היסטוריים רבים בטורקיה, סוריה, פרס ובייחוד בעיראק (למשל בגדאד, קטסיפון), תרקה וסאמרא. הוא הראשון שזיהה בסאמרא תרבות חדשה שנקראת תרבות סאמרא על שם האתר. בשנים 1911–1913 הוא ביצע בסאמרא את החפירות הראשונות של אתרים מהתקופה האיסלאמית. לאחר שירות צבאי במלחמת העולם הראשונה, הרצפלד התמנה לפרופסור מן המניין ל"Landes- und Altertumskunde des Orients" בברלין בשנת 1920. הוא היה הפרופסור הראשון לארכאולוגיה של המזרח הקרוב בעולם. בשנים 1923–1925 הוא ערך מחקרים בפרס ותיאר בפעם הראשונה רבים מהשרידים החשובים ביותר של המדינה ביניהם נקש-י רוסתם. בשנת 1925 הוא עבר לטהראן ונשאר שם עד 1934. הוא היה שותף ביצירת חוק העתיקות הפרסי, וחפר בערי הבירה של הממלכה האחמנית: בפסארגאדה ובפרספוליס.
בסוף 1934 הוא עזב את איראן בלונדון, במחשבה לעזוב לשנה אחת בלבד, אך לא חזר יותר לאיראן. בשנת 1935 הוא נאלץ, על רקע המשטר הנאצי, לעזוב את תפקידיו בגרמניה, והיה לחבר בסגל המכון למחקר מתקדם בשנים 1936–1944. הרצפלד מת בבזל, (שווייץ) בשנת 1948.
ארכיוניו
חלק הארי של מסמכיו של ארנסט הרצפלד נמצאים בארכיונים של גלריית פריר וגלריית ארתור מ. סקלר, בסמית'סוניאן, בוושינגטון. הארכיון מכיל כ-30,000 מסמכים הכוללים רשימות שלו מהשטח, תצלומים, שרטוטים ורשימות מצאי מפורטות מחפירותיו בסאמרא, בפרספוליס, בפסארגאדה ובמקומות אחרים באיראן, עיראק, טורקיה וסוריה.
סופרזאורוס
סופרזאורוס (שם מדעי: Supersaurus; "לטאת על") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד ממשפחת הדיפלודוקיים, שחי באמריקה הצפונית בשלהי תור היורה וייתכן שגם בתחילת הקרטיקון. בסוג ידוע כיום מין יחיד: Supersaurus vivianae. הסופרזאורוס היה אחד הדינוזאורים הארוכים ביותר שחיו אי-פעם וככל הנראה הזאורופוד הדיפלודוקי הגדול ביותר (ביחד עם האפטוזאורוס הכבד).
סיווג
הסופרזאורוס נתגלה לראשונה בקולורדו בשנת 1972. מן הסופרזאורוס התגלו רק כמה עצמות מאובנות, ובהן עצם כתף שגובהה כשני מטרים. העצמות התגלו בסמוך לעצמות של דינוזאור ענק אחר ממין ברכיוזאורוס, ובתחילה חשבו שהן מייצגות את אותו בעל-חיים, שלו ניתן השם "אולטראזאורוס". מאוחר יותר סברו הפלאונטולוגים שייתכן וכמו סייסמוזאורוס מדובר בפרט זקן וענק של מין גדול במיוחד של דיפלודוקוס או בארוזאורוס, אך כיום הדעה השלטת היא שמדובר בסוג טקסונומי נפרד. ב-1996 נתגלה במחוז קונברס בוויומינג מאובנים של שלד שלם יותר בהרבה של סופרזאורוס. הפרט שלו היו שייכים עצמות מאובנות אלה כונה "ג'ימבו" וסימונו המדעי הוא WDC DMJ-021. תיאור מדעי של "ג'ימבו" פורסם ב-2007. בעקבות תגלית זו, בוסס סיווגו של סופרזאורוס כסוג טקסונומי נפרד.
תיאור
לסופרזאורוס היה צוואר ענקי וגמיש, ראש בדומה לדיפלודוקוס, זנב שוט ארוך וגמיש, גוף בינוני, ורגליים חזקות נושאות חמש אצבעות; אחת עם טופר חד וגדול. שיניו היו חזקות ודמויות וו, שהיו קבועות בלסתות דומות מעט ללסתות של האיגואנודון. עיניו היו גדולות וממוקמות מאחורי הלסתות. משערים שכאוכלי צמחים אחרים באותה תקופה, הסופרזאורוס חי בעדרים. כמויות המזון שהחיה צרכה לא אפשרה קיומם של עדרים גדולים.
גודל
על-פי עצם הכתף וההשוואה למינים קרובים, מעריכים שהסופרזאורוס הגיע לאורך ממוצע של. אף על פי שהיה ארוך מאוד, היה הסופרזאורוס קל למדי יחסית לגודלו ושקל רק 35–40 טון מטרי. ב-2021 נתגלו מאובנים חדשים של סופרזאורוס (בהם חוליית צוואר ענקית שציונה הקטלוגי הוא BYU 9024) מהם עולה שאורכו המרבי הגיע ל-, דבר ההופך אותו לדינוזאור הארוך ביותר שידוע כיום (לשם השוואה: אורכו של הפטגוטיטאן הוא 37 מטר, ושל הארגנטינוזאורוס 30–40 מטר ושל האפטוזאורוס 26–30 מטר).
בתרבות
דינוזאור זה הופיע במשחק עולם היורה: המשחק.
איתי מטק
איתי מטק (נולד ב-22 באוקטובר 1984) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד חטיבת עציון. קודם לכן שימש מפקד בא"ח עוז ומפקד גדוד 12.
ביוגרפיה
מטק הוא בנם של דורית ודוד מטק. אביו, דוד מטק, שירת כמפקד סיירת גולני ודודו בעל עיטור העוז, נהרג במהלך מלחמת יום הכיפורים בקרב על החרמון. עם גיוסו לצה"ל התנדב לסיירת מטכ"ל, לאחר שנשר ממסלול הכשרת הלוחם ביחידה עבר לפלס"ר גולני. לאחר סיום מסלול הלוחם בסיירת וקורס מ"כים חי"ר, השלים מטק קורס קציני חי"ר ובסיומו שב לסיירת ומונה למפקד צוות. בהמשך שירת כמפקד פלוגה בחטיבת גולני, ובשנים 2010–2011 פיקד על פלס"ר גולני. לאחר מכן שירת כמפקד פלגה ביחידת שלדג.
חיים אישיים
מטק נשוי להדס ואב לארבעה. מתגורר בנהלל. הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו.
אצטדיון דפורטיבו קאלי
אצטדיון דפורטיבו קאלי (בספרדית: Estadio Deportivo Cali) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר פלמירה שבקולומביה, אשר מונה 42,000 מקומות ישיבה, דבר ההופך אותו לאצטדיון השני בגודלו במדינה אחרי אצטדיון מטרופוליטאנו רוברטו מלנדס שבברנקייה. שמו הנוסף של האצטדיון הוא מונומנטל דה פלמסקה (בספרדית: Monumental de Palmaseca) והוא משמש בתור מגרשה הביתי של קבוצת דפורטיבו קאלי. אבן הפינה של האצטדיון הונחה ב-24 באוגוסט 2001 והוא נפתח רשמית ב-21 בפברואר 2010, כאשר דפורטיבו קאלי ניצחה 0-2 את דפורטס קינדיו. הבנייה החדשנית, הכוללת גם תאי צפייה, עלתה כ-75,000,000 דולר.
עוד לפני פתיחתו הרשמית, שוחקו באצטדיון שני משחקי ידידות: ב-29 באוקטובר 2008 ניצחה דפורטיבו קאלי את ליגה דה קיטו, שהייתה אז מחזיקת גביע ליברטדורס 0-1 משער של הרול הררה. כעבור שלושה שבועות, ב-19 בנובמבר 2008, ניצחה קולומביה את ניגריה 0-1 משער של רדאמל פלקאו.
יורבורג
יורבורג (ליטאית:, יורברקס; גרמנית: Georgenburg, גאורגנבורג; ביידיש: יורבורג) היא עיר בליטא במחוז טאורגה (טאווריג).
היסטוריה
יורבורג תועדה לראשונה ב-1259 כטירה בשם גאורגנבורג ("הטירה של גיאורג") של האבירים הטבטוניים. הטירה ננטשה על ידי האבירים לאחר תבוסתם בקרב גרונוולד בשנת 1410, ואז החלה העיירה להתפתח, כעיירת גבול ונקודת מכס על נהר הניימן.
בשנת 1795 סופחה יורבורג לאימפריה הרוסית בעקבות חלוקת פולין.
היהודים ביורבורג
יהודים החלו להתיישב ביורבורג באמצע המאה ה-16. על פי מפקד האוכלוסין הראשון של ליטא בשנת 1923, חיו בעיר 1,887 יהודים, שהיו 43% מהאוכלוסייה המקומית. בשנת 1940 מנתה העיר כ־2,000 יהודים; מרביתם התפרנסו ממסחר. ביולי 1940, בעקבות סיפוח ליטא לברית המועצות, הולאם הרכוש הציבורי והפרטי, יחד עם מוסדות חינוך ותרבות יהודיים. הצבא הגרמני כבש את העיירה ב-22 ביוני 1941, וכעבור ארבעה ימים נורו כמה יהודים מקומיים, יחד עם כמה חשודים בפעילות קומוניסטית. בחודשים יולי-ספטמבר 1941 רצח האיינזצקומנדו טילזיט שהיה חלק מאיינזצגרופה א', בראשותו של הנס יואכים בוהם, את כל האוכלוסייה היהודית ביורבורג, בסיוע משטרת העזר הליטאית. ב-14 בספטמבר 1941 נרצחו היהודים האחרונים של יורבורג במקום לא ידוע.
הר רומם
הר רומם הוא פסגה בהר הנגב בגובה 1,006 מטר מעל פני הים. ההר ממוקם מערבית להר רמון.
ההר הוא הר צפחות בנוי סלעים מטמורפיים - גניס וצפחת נציץ, ועורקי מחדר אדומים של גרניט פורפיר, והוא מהקדומים בסלעי האזור.
היסטוריה
בשיא גובהו של ההר מצוי טומולוס - קבר מהתקופה הכלכוליתית או מתקופת הברונזה. מהקבר שבראש הר רומם ועד הר רמון עובר קו חומה הבנוי נדבך אחד של אבני גוויל, ברוחב של כמטר. הקו מקביל לזוויתה של השמש בעת שקיעתה ביום הקצר ביותר בשנה, לצופה בה מהר רמון. לא ברורה מטרת הקו.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בפסגת ההר התגלו שרידי מגדל רבוע (6X6 מ'), כנראה בית 4 מרחבים, שהשתמר לגובה 2-1 נדבכים מהתקופה הביזנטית. על המדרון המזרחי של הגבעה התגלו שרידי 2 מבנים, באחד חדר עגול בקוטר 3 מ', בשני 3 חדרים עגולים בקוטר 3 מ', וחצר (בקוטר 20 מ').
קו K בנגב מהווה סוללה עתיקה שמחברת את ההר עם הר רמון.
חגי לפיד
חגי לפיד (נולד ב-22 ביוני 1969) הוא תסריטאי, במאי ועורך תוכניות טלוויזיה.
ביוגרפיה
לפיד נולד בקיבוץ צרעה. למד במחזור הראשון של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה וסיים את לימודיו ב-1997. סרט הגמר שהפיק, "לא יכול", בכיכובו של השחקן טל פרידמן, מספר על סטנדאפיסט אוהד מושבע של כדורגל שאינו מסוגל לצפות במשחקים המשודרים בטלוויזיה בחברת אנשים נוספים, עקב טראומת ילדות.
במהלך לימודיו נוצר שיתוף הפעולה הפורה של לפיד עם עמיתו לכתה יורם זק, שהניב את סרט הסטודנטים הפרוע "שימי בשער". לאחר סיום לימודיהם עבדו ביחד לפיד וזק על סרטי התעודה הפרודיים "אדוני ראש המועצה" על השחיתות בבחירות למועצה מקומית אלפי מנשה, ו"אגדת דשא" על מאמן הכדורגל הישראלי שמעון שנהר שנשלח לאמן את נבחרת מיקרונזיה בכדורגל, והסרט "הגביע הקדוש" על כישלונה של מכבי תל אביב (כדורסל) בפיינל פור ב-2000. לאחר מכן הם המשיכו בסדרת "החרצופים", בה שימש לפיד כתסריטאי, יחד עם עפר קניספל, טל גלעד, אפרים סידון והבמאי אבי כהן.
במשך תקופה ארוכה פעל לפיד בערוץ הטלוויזיה "ביפ", וכתב את "פיני הגדול", "החטא ועונשו" ו"האקדמיה לצחוק". במקביל התמקד גם בעבודה כעורך בתוכניות טלוויזיה מסוגת תוכניות מציאות כגון "מכל הבנות בעולם" (הוט), "קחי אותי שרון", "השגריר", אורי גלר מחפש את היורש" ו״רמזור״ (ערוץ 2).
ב-2010 השתתף בכתיבת התסריט של "ז'אטם איי לאב יו טרמינל".
בשנת 2012 לפיד יצר את סדרת האינטרנט "מה נשים רוצות".
בשנת 2017 יצר לפיד את ״הישראליות״ - סדרת פייסבוק ויראליית.
חיים אישיים
אחיו של חגי, סגן-אלוף במילואים רן לפיד, נהרג בהתרסקות מסוק שהטיס בנובמבר 2009. אחיו הבכור, עודד לפיד, הוא עורך חדשות בעיתון "מעריב".
Dancing in the Dark (שיר של ריהאנה)
נכון לספטמבר 2022, השיר הושמע למעלה מ-24 מיליון פעמים ביוטיוב, ולמעלה מ-69 מיליון פעמים בספוטיפיי.
רוזלינד קראוס
רוזלינד א' קראוס (באנגלית: Rosalind E. Krauss; נולדה ב-30 בנובמבר 1941) היא מבקרת אמנות אמריקאית ותאורטיקנית לאמנות.
לאון ליטינצקי
לאון ליטינצקי (נולד ב-2 באוגוסט 1967) הוא חבר הכנסת לשעבר בכנסת ה-17, מטעם מפלגת העבודה, ובכנסת ה-19 מטעם ישראל ביתנו.
רוזלינד קראוס
ביוגרפיה
קראוס גדלה בוושינגטון די. סי. לאחר שסיימה את לימודיה במכללת ולסלי ב-1962 המשיכה את לימודיה באוניברסיטת הרווארד במחלקה לאמנות. את הדוקטורט היא כתבה על דייוויד סמית ב-1969. המאמר פורסם ב-1972 תחת הכותרת Terminal Iron Works.
לאון ליטינצקי
ביוגרפיה
ליטינצקי נולד בברית המועצות, ובשנים 1984–1990 למד רפואה באוניברסיטת קזן אך לא סיים את לימודיו, עקב עלייה לישראל. ב-1 בינואר 1991 עלה לישראל. באותה שנה החל לעבוד בחברת החשמל.
רוזלינד קראוס
ביוגרפיה
באותה תקופה כתבה קראוס לכתבי העת Art International ומאוחר יותר גם ב-Artforum International. היא עברה לניו יורק והצטרפה לקבוצת מבקרים חשובה, בהם אנט מיקלסון (Michelson), ברברה רוז (Rose) ומייקל פריד (Fried) אשר למד איתה בהרווארד.
לאון ליטינצקי
ביוגרפיה
פעילותו הציבורית החלה עם היבחרו לבית נבחרי ההסתדרות בשנת 1999 ובאותה שנה ליו"ר ארגון ישראלים דוברי רוסית. בשנת 1995 נבחר לחבר בוועד העובדים של חברת החשמל. באותה שנה החל בלימודים במכללת "אורט" ובשנת 2002 החל בלימודי תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
רוזלינד קראוס
ביוגרפיה
כמה שנים לאחר שסיימה את לימודיה בהרווארד כתבה מאמרים על ג'ספר ג'ונס ודונלד ג'אד (Judd). היא התמקדה בכתיבתה על אמנות מינימליסטית. בין מאמריה העיקריים בנושא זה היה המאמר "פיסול בשדה המורחב" (1979).
לאון ליטינצקי
ביוגרפיה
ליטינצקי היה פעיל במפלגת "עם אחד", והוצב במקום התשיעי ברשימתה בבחירות לכנסת ה-16. לאחר מיזוגה של "עם אחד" במפלגת העבודה, התמודד על מקום ברשימתה לכנסת, ונבחר למקום ה-21, המשוריין לעולים. משנת 2006 עמד בראש ארגון העולים של מפלגת העבודה ובשנת 2007 נבחר ליושב ראש ארגון העולים במועצה הציונית. היה חבר גם בקונגרס הציוני העולמי ובבית נבחרי ההסתדרות. לאחר התפטרותו של דני יתום מהכנסת ב-2 ביולי 2008, נכנס ליטינצקי לכנסת במקומו וכיהן עד תום כהונת הכנסת ב-24 בפברואר 2009. הוא היה חבר בוועדת הכלכלה.
רוזלינד קראוס
ביוגרפיה
קראוס ומיקלסון עזבו את כתב העת Artforum וייסדו ביחד מגזין חדש ב-1976 שנקרא אוקטובר (October). בנוסף, קראוס לימדה במוסדות שונים והפכה להיות מקור השראה לסטודנטים ומבקרים רבים, אשר בחרו להתמקד בתחום הפילוסופי של לימודי האמנות העכשווית.
לאון ליטינצקי
ביוגרפיה
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-18 ברשימת העבודה, ולא נבחר לכנסת. עם סיום כהונתו בכנסת חזר לעבוד בחברת החשמל.
רוזלינד קראוס
ביוגרפיה
כמו רבים ממבקרי האמנות באותה תקופה, הושפעה קראוס רבות מקלמנט גרינברג והרולד רוזנברג (Rosenberg). יכולתה לתרגם את הזמניות של החוויה הוויזואלית-גופנית, לשפה עשירה הקנתה לה את מעמדה כמבקרת.
לאון ליטינצקי
ביוגרפיה
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הצטרף ליטנצקי לישראל ביתנו והוצב במקום ה-13 ברשימתה. ברשימה המשותפת לכנסת, הליכוד - ישראל ביתנו, שובץ ליטנצקי במקום ה-34 ולא נבחר לכנסת. עם התפטרותו של גדעון סער ב-5 בנובמבר 2014 נכנס ליטינצקי במקומו לכנסת, כחלק מרשימת הליכוד - ישראל ביתנו, למשך 3 חודשים.
בעת המשא ומתן על כניסת ישראל ביתנו לממשלת ישראל השלושים וארבע במאי 2016, ליטניצקי היה חבר צוות המשא ומתן מטעם ישראל ביתנו, ובהשתתפותו בדיונים היה אחראי לנושא הרפורמה של הגדלת קצבת הזקנה בישראל.
משנת 2015 ליטינצקי משמש כנציג של המשנה למנכ"ל חברת החשמל לישראל בנושאים המקצועים, וכראש תחום לקידום ממשקי תשתית חברת החשמל עם חברות תשתית לאומיות בישראל.
בשנים 2017- 2019, יזם ליטינצקי וניהל את פרויקט הקמת אנדרטת נר הזיכרון בירושלים, לזכר יהודים שנהרגו במצור של הנאצים על לנינגרד במלחמת העולם השנייה, ומנציחה את מעשי הגבורה של תושבי ומגיני לנינגרד - חיילי הצבא האדום במצור, בשנות המלחמה נגד הנאצים. פתיחת האנדרטה התקיימה ב-23 בינואר 2020, בגן סאקר בירושלים, בנוכחות נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ונשיא המדינה, ראובן ריבלין.
חיים אישיים
ליטינצקי מתגורר בכפר סבא, נשוי ללובה ליטינצקי (משנת 1990) ואב לבן, רוני ליטינצקי (1991).
פרסים והוקרה
באוגוסט 2020, על פי צו נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, לאון ליטינצקי קיבל את "עיטור הידידות בין העמים", לכבוד השקעתו בפיתוח וחיזוק קשרים בין רוסיה לישראל.
רוזלינד קראוס
מאמריה
אחד ממאמריה המפורסמים הוא המאמר וידאו: האסתטיקה של הנרקיסיזם" (Video: The Aesthetics of Narcissism). המאמר פורסם לראשונה בכתב העת October, בשנת 1976. המאמר דן בקבוצה של עבודות וידאו ארט מתחילת שנות השבעים של המאה ה-20, אשר נושאות מאפיינים שונים של מיצג מתועד. דרך ניתוח אסתטי של עבודות אלו, מנסה קראוס להציג את מדיום הווידאו ארט כבעל מאפיינים של הפרעת אישיות נרקיסיסטית.
בראשית המאמר קראוס מנסה להפריד בין מאפיינים אסתטיים דומים בין אמנות הווידאו ארט לבין אמנות מינימליסטית ומושגית. בעבודה כגון "מרכז" (1971), מאת האמן וויטו אקונצ'י, מתועד האמן כשהוא מצביע על מרכז של מסך וידאו במחווה אירונית לפורמליזם האמנותי בנוסח האקספרסיוניזם המופשט והמינימליזם. אולם, שלא כמו בסוגי אמנות אלו, השימוש בווידאו כנקודת ייחוס של האמן יוצרת מצב שאינו רק טאטולוגי, כלומר בעל ייחוס עצמי, אלה יכול להיות מוגדר במונחים פסיכואנליטים.
הנרקיסיזם, כהפרעה אישיותית, יוצרת מצב של בעיה בקשר של האדם עם סביבתו. מעריכים כי הנרקיסיזם הוא מנגנון הגנה הבא להגן על ערכו ושלמותו של האגו מפני איומים מבחוץ. ההתנהגות הנרקיסיסטית עשויה לפצות על חסכים שונים ועל רגשי נחיתות. קראוס משתמשת בהפרעה זו כדי להגדיר את האופן שבו מייצר הווידאו היזון חוזר אל האדם. אותו היזון חוזר או מעגל סגור מציב את הגוף "ממורכז בין שתי מכונות המהוות פתיחה וסגירה של מירכאות". בין מצלמת הווידאו לבין הטלוויזיה או המוניטור, מופיע הדימוי המצולם במיידיות של ראי והוא מנתק את הדימוי מן הרצף ההיסטורי, על ידי הפיכתו לזמן הווה תמידי.
קראוס אינה מגדירה את התנאים הסוציולוגים בהם נוצר שיח אמנות כזה, אף על פי שהיא מעלה שאלה זו. יחד עם זאת היא רומזת כי התשובה על שאלה זו תלויה בתפיסת האמנות כפטישיזם צרכני ובניסיון של אמנים לעורר תגובת נגד לכך.
במאמר מזכרים בין השאר:
משה הדרשן
רבי משה הדרשן, היה רב, דרשן, מפרש ומחבר צרפתי מראשוני הראשונים, פעל במחצית הראשונה של המאה ה-11, תושב העיר נרבונה שבפרובאנס, התפרסם ביצירתיותו בתחומי המדרש והאגדה. בין תלמידיו נמנה רבי נתן מרומי בעל "הערוך", וכנראה בנו רבי יהודה הדרשן.
פרופ' אפרים אלימלך אורבך מחשיב את רבי משה הדרשן כפרשן הפיוט הראשון המוכר לנו בשמו.
קורות חייו
קורות חייו כמעט ואינם ידועים. לפי חוקר התלמוד פרופ' חננאל מאק גם באשר לכתבים המיוחסים לרבי משה הדרשן אין ודאות מוחלטת שאכן נכתבו על ידו.
לפי ספר היוחסין לרבי אברהם זכות, רבי משה הדרשן היה נצר למשפחת רבנים מיוחסת בעיר נרבונה. אביו וסבו ואף אחי סבו עמדו בראשות הישיבה בעיר נרבונה. לימים החזיק גם רבי משה הדרשן בתפקיד זה. לאחר מותו של רבי משה הדרשן עמד אחיו של רבי משה הדרשן, לוי, בראשות הישיבה.
ר' שלמה בר לוי מהעיר מנטויל"א היה בן אחותו של ר' משה הדרשן. יש הסוברים שתלמידו של ר' שלמה הוא כותב הפירוש על דברי הימים, המיוחס לרש"י, ויש הסוברים שהמחבר אשכנזי. . [ב'נחלת יעקב יהושע' (גליון תקסג לפרשת חוקת תשפג) הוכיח, שחל טעות סופר ברש"י הנדפס כשכתוב 'בן אחותו', ואכן בדפוס ראשון של רש"י (וינציאה רעח) לא כתוב ייחוס, רק 'כך שמעתי מפי רבי שלמה ממונטיל'. ורבי לוי אביו של רבי שלמה היה אחיו של רבי משה הדרשן, וכן הוא מוזכר בספר הישר לרבינו תם].
חיבוריו
הראשונים הכירו, ככל הנראה, לקט מדרשים של ר' משה הדרשן. על לקט זה מבוסס המדרש בראשית רבתי. מדרשו של ר' משה הדרשן מהווה גם את הבסיס למדרש על פרשיות במדבר ונשא שבמדרש במדבר רבה. והוזכר במדרש תנחומא האזינו סי' ז.
דברי פרשנות ודרש של ר' משה הדרשן צוטטו ידי רש"י בפירושיו. לרוב האזכורים בפירושו לתנ"ך כאשר ההיגד המופיע פעמים רבות הוא - "העתקתי מיסודו של רבי משה הדרשן". בפרשת האזינו כתב רש"י: "ומשמו של רבי משה הדרשן מטילוש"א שמעתי", בניגוד לידוע שמוצאו מנרבונה.
כמו כן, ריימונדוס מרטיני ציטט מספר של ר' משה הדרשן בשם "בראשית רבה דרבי משה הדרשן". ר' יצחק אברבנאל, שהכיר את ספרו של רימונדוס מרטיני, לא הכיר את ספר בראשית רבתי דרבי משה הדרשן ולכן חשבו למזויף.
מאפייני חיבוריו
רבי משה שילב במדרשיו מדרשים קדומים שאינם בידינו. יצירתו אינה כוללת רק ליקוט של חומר קדום אלא אף יצירה דרשנית שלו עצמו. מאפיין בולט בכתבים המיוחסים לרבי משה הדרשן הוא השימוש בגימטראות ושימוש ברעיונות מתורת הסוד.
מאפיין ייחודי לצורת הדרש של ר' משה הדרשן הוא השימוש ברעיונות מתוך הספרים החיצוניים, ספר היובלים וספר חנוך א', אותם הכיר ר' משה בנוסח העברי שלהם, שלא מצוי בידינו היום. כמו כן, עסק ר' משה הדרשן בפרשנות הפיוט.
אבו מוסעב א-זרקאווי
אַבּוּ מֻסְעַבּ א-זַּרְקַאוִיּ (בערבית: أبو مصعب الزرقاوي, תעתיק מדויק: אבו מצעב אלזרקאוי; תאריך לידה אפשרי 30 באוקטובר 1966 – 7 ביוני 2006) היה טרוריסט בינלאומי ממוצא ירדני, חבר בכיר בארגון אל-קאעידה ומנהיג שלוחתו של הארגון בעיראק.
זרקאווי התנגד לנוכחות של ארצות הברית וכוחות צבאיים מערביים בעולם האסלאמי, כמו גם לתמיכה של המערב בקיומה של ישראל. בתוך כך, השתתף בתכנון והוצאה לפועל של פיגועים נגד צבא ארצות הברית בעיראק ונגד לורנס פולי, דיפלומט אמריקני בירדן. יש המעריכים כי לא-זרקאווי היה כוח רב יותר מאשר לאוסאמה בן לאדן, וזאת בשל הפרסום הרב לו זכה כמנהיג הג'יהאד נגד צבא ארצות הברית והממשלה הזמנית בעיראק. לאחר התנקשויות כושלות של ארצות הברית בחייו, נהרג לבסוף ב-7 ביוני 2006 בהפצצת חיל האוויר האמריקאי בעיראק.
תולדות חייו
א-זרקאווי גדל בזרקא (מכאן כינויו) בשם אַחְמַד פַדִיל א-נַּזַאל אל-חַ'לַאיְלַה (أحمد فضيل النزال الخلايلة, אַחְמַד פַצִ'יל אַלנַּזַאל אלְחַ'לַאיְלַה). משפחתו השתייכה לשבט בַּנִי חסן – שבט ערבי בעבר הירדן. בגיל 17 נשר מבית הספר הנסיך טלאל בעקבות שימוש באלכוהול ובסמים. ייתכן שאף היה מעורב בתקיפה מינית, בעקבותיה נעצר לתקופה קצרה בשנות ה־80.
ב־1989 נסע א-זרקאווי לאפגניסטן כדי להצטרף ללוחמי המוג'אהדין ולהילחם נגד הפלישה הסובייטית, אבל הסובייטים כבר החלו לצאת. במקום זאת, נהיה א-זרקאווי כתב של עיתון אסלאמי והתיידד עם בן לאדן. ישנם דיווחים שבאמצע שנות ה־90 נסע א-זרקאווי לאירופה וייסד את ארגון הטרור "א-תַּוְחִיד", ארגון המוקדש להריגת יהודים והצבת שלטון אסלאמי בירדן.
א-זרקאווי נעצר בירדן בשנת 1992, וישב 7 שנים בכלא הירדני בעוון קשירת קשר להדחת המונרכיה וניסיון ליצור ח'ליפות אסלאמית. שמועות טוענות כי בכלא א-זרקאווי הפך למנהיג שזכה ליראת כבוד מאסירים אחרים. בכלא פגש את אבו מוחמד אל-מקדסי (עיסאם אל-ברקאווי) והושפע מרעיונותיו.
לאחר שחרורו מהכלא ב־1999, היה א-זרקאווי, לפי מקורות רשמיים בירדן, מעורב בניסיון לפוצץ את מלון ראדיסון בעמאן, שלקוחותיו היו לעיתים קרובות תיירים אמריקאים או ישראלים. הוא נמלט מירדן לפשאוור, עיר בפקיסטן הסמוכה לגבול עם אפגניסטן. א-זרקאווי, בתמיכת ראשי אל-קאעידה, ייסד מחנה אימונים לקבוצת הג'יהאדיסטים שלו ליד הראת. לטענת ממשל בוש, מחנה האימונים התמחה ברעלים וחומרי חבלה. בשנת 2001, קצת אחרי פרוץ מלחמת אפגניסטן, ברח א-זרקאווי לעיראק. בד בבד, הוא נשפט שלא בפניו בירדן ונגזר עליו גזר דין מוות על תכנון הפעולה נגד מלון ראדיסון.
ב-17 באוקטובר 2004, הוא הכריז על נאמנות ארגונו לאל-קאעידה ושינה את שם ארגונו ל"אל-קאעידה בעיראק". ב-27 בדצמבר 2004 שידרה תחנת אל-ג'זירה הקלטה שבה כינה אוסאמה בן לאדן את א-זרקאווי "הנסיך של אל-קאעידה בעיראק" וביקש ש"כל אחינו בארגון יקשיבו לו ויצייתו לו במעשיו הטובים".
ב-15 בינואר 2006, התאחד ארגונו של א-זרקאווי עם מיליציות סוניות אחרות והקים ארגון מטרייה בשם "מועצת השורא של לוחמי הג'יהאד בעיראק". ב-7 ביוני 2006 נהרג א-זרקאווי בהפצצת חיל האוויר האמריקאי יחד עם שבעה מעוזריו בעת ששהה בבית מבודד מכפר היבהיב, שמצפון-מזרח לבעקובה.
קשרים לפיגועי 11 בספטמבר
אנשי ממשל אמריקנים טענו כי א-זרקאווי ומוחמד עטא, מנהיג המתקפה ב־11 בספטמבר והטייס של המטוס הראשון, נפגשו עם נציג בכיר של המודיעין העיראקי בפראג כחמישה חודשים לפני ההתקפה. טענות אלו שימשו לתמיכה בטענה שעיראק מהווה איום על ארצות הברית והצדקה לכיבוש עיראק ב-2003. אולם הניו יורק טיימס דיווח ב־21 באוקטובר 2002 שמוחמד עטא לא נפגש עם המודיעין העיראקי בפראג. טענה זו אושרה רשמית עם פרסום מסקנות הוועדה שחקרה את האירוע.
בנאומו של מזכיר המדינה של ארצות הברית, קולין פאוול, במועצת הביטחון של האומות המאוחדות, היווה א-זרקאווי את אחת הסיבות הראשיות לצורך במלחמה כנגד עיראק. באותו נאום כינה פאוול את א-זרקאווי "פעיל אל-קאעידה". אמינותם של חלקים רבים מהנאום נעשתה מפוקפקת עם הזמן, אבל פאוול וממשל בוש לא שינו את טיעוניהם. על פי ה-MSNBC, הפנטגון הציע לפחות שלושה מבצעים לחיסול פעילותו של א-זרקאווי ולחיסולו באופן אישי. לטענת העיתון, הבית הלבן סירב משום שהוצאתו של א-זרקאווי מהמערכה תערער את הטיעון כי המלחמה בעיראק מהווה חלק מהמלחמה בטרור.
רציחתו של לורנס פולי
לורנס פולי היה דיפלומט אמריקני בכיר אשר עבד בסוכנות לפיתוח בינלאומי (ה-USAID) בירדן. ב־28 באוקטובר 2002 הוא נרצח ליד ביתו בעמאן. בחקירתם, הודו שלושה חשודים שהם חומשו וקיבלו תשלום מא-זרקאווי עבור ביצוע ההתנקשות. א-זרקאווי נשפט בירדן פעם שנייה שלא בפניו ונגזר עליו גזר דין מוות שני.
רציחתו של ניקולס ברג
ניקולס ברג היה איש עסקים אמריקאי שנחטף בעת ששהה בעיראק. במאי 2004 פורסמה קלטת וידאו המראה קבוצה של חמישה רעולי פנים כורתים את ראשו. רעול הפנים שביצע את המעשה המזוויע, בעת שהניף את הסכין, הזדהה כא-זרקאווי וקיבל אחריות על תכנון הפעולה. לטענתו, הרצח היה גמול על ההתעללויות שביצעו חיילים אמריקנים בכלא אבו גרייב. ניתוחים שבוצעו על הקלטת לא הצליחו לייצר מסקנה אחידה בנוגע לזהותו של הרוצח והדעות עדיין חלוקות. לדוגמה, דווח שניתוח קולי שביצע ה־CIA אישר כי הדובר הוא אכן א-זרקאווי, מצד שני מבנה גופו לא התאים לזה של א-זרקאווי. טענות אלה הולידו תאוריית קונספירציה הטוענת שהקלטת מבוימת.
אחרים
בנוסף, טוענים גורמים בממשל האמריקני כי א-זרקאווי:
מותו של א-זרקאווי
הדעות בקשר למצבו של א-זרקאווי היו חלוקות. היו שמועות שטענו כי א-זרקאווי מת מאחר שהוא לא נראה מאז 2001. ה"דיילי טלגרף" תיאר את הטענה שא-זרקאווי היה מנהיג רשת הטרור בעיראק כמיתוס שמקורו במקורות מודיעין לא אמינים. המודיעין הלקוי התקבל מכיוון שהוא תאם את המטרות הפוליטיות של ארצות הברית, כגון כיבוש עיראק.
בתחילת 2002 אנשי הברית הצפונית דיווחו שא-זרקאווי נהרג בהתקפה אווירית של ארצות הברית, דיווחים אלה מעולם לא אומתו למרות שגורמים רבים אחרים חזרו על הטענה. לאחר מכן, קבוצות כורדיות טענו שא-זרקאווי לא נהרג בהפצצה אלא רק נפצע ונסע לבגדאד כדי לקבל טיפול רפואי, במהלכו כרתו לו רגל. ב־7 באוקטובר 2002, יום לפני שהקונגרס האמריקני אישר לנשיא לפתוח במלחמה, הציג הנשיא את הטענה כעובדה. קולין פאוול חזר על הטענה בנאומו במועצת הביטחון של האומות המאוחדות והאמונה הרווחת הייתה שלא-זרקאווי יש רגל תותבת. אולם, נראה היה כי האדם אשר הזדהה כא-זרקאווי בקלטת הרצח של ניקולס ברג לא היה בעל רגל תותבת. דו"ח ועדת החקירה על אירועי ה-11 בספטמבר טוען כי הידיעות בדבר רגלו של א-זרקאווי היו חלק במסע דיסאינפורמציה אשר הוא ניהל.
ב-15 בדצמבר 2005 דווח בעיתונות שא-זרקאווי כביכול נתפס בידי שירותי הביטחון העיראקי, אך שוחרר מפני שזהותו לא נקבעה.
ב-7 ביוני 2006 לאחר מבצע מודיעיני שנמשך שבועות. נהרג א-זרקאווי ביחד עם שבעה מאנשיו בהתקפה אווירית של חיל האוויר האמריקני על בית בו שהה סמוך לבעקובה, כ-50 ק"מ צפונית לבגדאד. על הבית הוטלו שתי פצצות, כל אחת במשקל של כרבע טון. ביחד עם א-זרקאווי נהרג יועצו הרוחני, עבד אל רחמן.
Cycles
Cycles הוא אלבום מאת הזמר האמריקני פרנק סינטרה. זהו אלבום האולפן ה-53 של סינטרה וה-26 היוצא בחברת ההקלטות רפרייז רקורדס. האלבום יצא בשנת 1968.
זהו האלבום העצמאי הראשון של סינטרה המבוסס על מקצבי הפופ והרוק. האלבום מתרכז בווריאציות מתוזמרות לשירי פופ/רוק מוכרים מסוף שנות ה-60. התזמורת מאורגנת כך שהגיטרות, הבאס ומערכות התופים מנגנים בעדינות ובצורה שאינה מתבלטת. סינטרה שר מבחר שירי רוק-פולק, כולל שיריהם של ג'וני מיטשל, "Both Sides Now", וגלן קמפבל, "By the Time I Get to Phoenix" ו-"Gentle on My Mind". סינטרה הגיב לשירים ולתזמור השקט בשירה שקטה גם כן, אך שלא כאלבומיו עם אנטוניו קרלוס ז'ובים, שניחנו בניואנסים שונים, כאן השקט נבע משירה מאופקת ועצורה.
בן וטן
בן וטן הם צמד דני, נציגי המדינה לאירוויזיון 2020, ברוטרדם, הולנד, לאחר שזכו בקדם "Dansk Melodi Grand Prix 2020" ב-7 במרץ 2020. השניים היו אמורים לשיר על בימת האירוויזיון את שירם "Yes". ב-18 במרץ 2020 בעקבות התפשטות נגיף הקורונה בעולם, הוחלט לבטל את אירוויזיון 2020.
טירת אוסו
היסטוריה
השטח, שנקרא אז "חוף הזהב", יושב לראשונה על ידי הפורטוגזים, אך במאה ה-17 הצטמצמה ההשפעה הפורטוגזית באזור. בעשור החמישי של המאה ה-17 עבר השטח לשליטת שוודיה, והונהג על ידי הסוחר הנרי קארלוף. ב-1660 עברה השליטה לידי ההולנדים. ב-1657 שוב שט קרלוף לאפריקה, אך הפעם ייצג את דנמרק. הוא התכוון לכבוש את המבצר שהוא עצמו בנה. בעברה שימשה הטירה בעיקר לסחר בזהב ושנהב, אך בתקופת השלטון הדני, שימשה יותר ויותר כמרכז לסחר בעבדים.
טירת אוסו עמדה בקרבת לשני מבצרים אחרים: מבצר קרווסור, שנשלט על ידי ההולנדים ומבצר ג'יימס, שנשלט על ידי הבריטים. ההתיישבות באוסו הייתה קטנה מכדי להכניס בה כמות מספקת של סחורה ולהתחרות בשני המבצרים האחרים. כתוצאה מרכישת שטח סמוך הרחיבו ההולנדים את המבנה וקראו לו "מבצר כריסטיאנבורג", על שם כריסטיאן החמישי, אז מלך דנמרק. דנמרק החזיקה במבצר במשך כמעט כ-200 שנה, למעט כמה הפסקות, ובמשך כמעט כל אותה התקופה המשיך מבצר כריסטיאנבורג להיות הבירה של חוף הזהב הדני.
ב-1679 או ב-1680 פתח העוזר היווני של מפקד הטירה, בולטן, במרד כדי להרוג את מפקדו. מעט לאחר מכן, ספינה פורטוגזית שהונהגה על ידי ג'וליאו דה קמפוס רטו ביקרה במבצר והסכימה לרכוש אותו. המבצר נקרא מבצר סאו פרנסיסקו חאווייר על שם פרנסיסקו חאווייר, מיסיונר קתולי. הפורטוגזים בנו קפלה והגביהו אותו במטר. המבצר ננטש ב-29 באוגוסט 1682, לאחר שחיל המצב התמרד והראה שהסוחרים הפורטוגזים לא יוכלו להתחרות עם הכוחות האחרים בחוף הזהב. הכוחות הדנים חזרו למבצר בפברואר 1683, לאחר שרכשו אותו בחזרה מהפורטוגזים. ב-1685 הפך מבצר כריסטיאנבורג להיות בירת חוף הזהב הדני, במקום מבצר פרדריקסבורג.
ב-1850 קנו הבריטים את כל חוף הזהב הדני תמורת 10,000 לירות שטרלינג, כולל מבצר כריסטיאנבורג. הדנים שקלו למכור את המאחזים האלה למשך זמן-מה. לאחר שהסחר בעבדים בוטל והיה יקר לייבא אפילו סחורה קטנה. הבריטים עמדו בפני אותה הבעיה, אך רצו למנוע סחר לא חוקי בעבדים ולמנוע מצרפת או מבלגיה להתחזק באזור. רעידת אדמה ב-1862 הרסה את רוב הקומות העליונות, שנבנו מחדש בעץ. מאוחר יותר באותה המאה הפכה הטירה להיות מושב הממשלה הקולוניאלית. ב-1950 נבנו מחדש קומות העץ העליונות על פי התוכניות הדניות המקוריות. ב-1957, כשגאנה קיבלה עצמאות, הפכה הטירה להיות בית הממשל, מגוריו של המושל. כשגאנה הפכה לרפובליקה ב-1960, הטירה נהייתה מגוריו של הנשיא הראשון, קוואמה נקרומה. ב-2005 היה ויכוח אם צריך להחליף את טירת אוסו כמושב הממשלה. הנשיא ג'ון קופואור הסכים שממשלתו אינה צריכה לשבת בטירה, אך הקונגרס הדמוקרטי הלאומי העדיף לא להשקיע 30 מיליון דולר בבניית מושב ממשלה חדש.
מאפיינים
טירת אוסו נשארה מושב הממשלה בגאנה, ומעסיקה בה כ-2,100 עובדים. המשרדים החשובים ביותר נמצאים בטירה עצמה, אך משתמשים גם בבניינים אחרים. אישים רבים ביקרו בטירה, ביניהם נשיאי ארצות הברית ריצ'רד ניקסון וביל קלינטון, והקנצלר הגרמני גרהרד שרדר. חדרים נוספים נבנו כדי לארח את המלכה אליזבת השנייה ב-1961, שנה לאחר שגאנה הוכרזה כרפובליקה.
הטירה המודרנית בנויה ממגוון תוספות למבצר המקורי, ולפיכך צורתה מיוחדת. יש בה מתקנים רבים לשימוש העובדים, כמו מרפאה, בית קפה, מרכז קניות, ובית דואר. כמו כן יש בה עדיין חיל מצב. בגנים הנרחבים מגוון של צמחים מקומיים ומיובאים, ותחזוקתם דורשת כ-30 איש. הגנים משמשים לקבלות פנים ומסיבות של הנשיא. הטירה סגורה לקהל הרחב, והצילום בה הוא מוגבל.
שירות המילואים בישראל
שירות מילואים בישראל הוא מילוי החובה האזרחית לפעול בכוחות הביטחון של המדינה, לרוב במסגרת צבא ההגנה לישראל, אשר חלה על כל אזרח או תושב קבע שלא קיבל פטור משירות ושאינו נמצא בשירות סדיר. מטרת השירות היא לתגבר את הצבא הסדיר במצב חירום: מלחמה, מבצע צבאי או אסון טבע; ובשגרה: אימונים והכשרות וביטחון שוטף.
רוהרבאך (מחוז)
רוהרבאך הוא מחוז בצפון מדינת אוסטריה עילית שבאוסטריה. בירתו היא העיירה רוהרבאך, ויש בו 41 עיירות ועיר אחת. שכניו הם המחוזות: בדרום מזרח אורפאר, בדרום אפרדינג ובדרום מערב גריסקירכן ושרדינג, ובצפון מדינת גרמניה. שטחו משתרע על 828 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 57,909 תושבים נכון לשנת 2001.
שירות המילואים בישראל
שירות נשים במילואים היה נדיר עד לאמצע שנות ה-90, אז נפתחו מקצועות צבאיים רבים בפניהן, אגב כך שכתנאי לקבלת תפקידים מסוימים, רבות מהחיילות נדרשו להסכים לשרת במילואים לאחר השירות הסדיר. שיעור הנשים במערך המילואים גדל מכאחוז בודד בשנת 2002, ל-7% בשנת 2012 ועד כדי 17% בשנת 2022. נשים מבצעות כ-9% מכלל ימי המילואים, ותפקידן השכיח הוא קצינת משאבי אנוש, אם כי במערך ההפעלה והמודיעין הן מבצעות כ־50 אחוזים מסך ימי המילואים.
הקצין המקצועי הממונה על מערך המילואים במסגרת אגף כוח האדם בצה"ל הוא קצין המילואים הראשי (בראשי תיבות: קמל"ר), ודרגתו תת-אלוף.
חובת שירות המילואים
שירות המילואים הוא חובה במדינת ישראל, ונחשב חלק מהאתוס הלאומי. בפועל אחוז המשרתים במערך המילואים הלך ופחת במשך השנים, והוא מורכב בעיקר מבוגרי חילות השדה של צה"ל. מצב זה גורם לעיתים לתחושות קיפוח בקרב משרתי המילואים.
מכסת ימי המילואים לחייל נקבעה בעבר בחוק שירות הביטחון, ועמדה על 36 ימים בשנה. עם החלתו של חוק שירות המילואים בשנת 2010, עבר הצבא למודל תלת-שנתי, לפיו עומד משך השירות בכל שלוש שנים על 54 ימים לחייל, 70 ימים למש"ק ו-84 ימים לקצין לכל היותר. עם זאת, שר הביטחון יכול, באישור ועדת החוץ והביטחון, להאריך את משך השירות ל-108 ימים, אם סבר כי יש צורך בתקופות הכשרה ואימון ארוכות יותר, או לגבי תפקידים ומקצועות מסוימים. זימון אנשי המילואים למשימות ביטחון שוטף הוגבל אף הוא, והיקפו כיום עד 25 ימים, אחת לשלוש שנים. גם כאן, יכול שר הביטחון להגדיל את תדירות הקריאה.
קריאתו של חייל לשירות מילואים נעשית באמצעות צו קריאה – פנייה הנשלחת אל החייל ובה פרטי תקופת המילואים ומקום ההתייצבות לשירות. בקריאה לשם אימון ומשימות ביטחון שוטף, חייל מילואים שמוצא כי הצו עלול לפגוע מאוד בעבודתו או בלימודיו, רשאי לפנות לוועדה לתיאום מילואים (ולת"ם) לשם קביעת מועד אחר, לקיצור תקופת המילואים או לשחרור מאותו זימון לשירות. בנוסף לקריאה בנסיבות שוטפות, ניתן לזמן חייל לשירות מילואים בנסיבות חירום, בהתרעה מיידית, בצו המכונה "צו 8" (מקורו של שם הצו בכך שהסמכות להוצאתו הייתה בסעיף 8 לחוק שירות ביטחון משנת 1949. ב-1959 נחקק חוק שירות ביטחון חדש, וההוראה נדדה לסעיף 26, וב-1986 לסעיף 34, ואולם שמו של הצו נשאר. בחוק שירות המילואים שנחקק ב-2008 שבוּ ההוראות לעניין צו 8 לסעיף 8).
שחיקה במודל צבא העם
מבחינת המצב החקיקתי בישראל והנורמות החברתיות המקובלות בה, שירות סדיר ושירות מילואים הם חובה החלה על רוב אזרחי ותושבי ישראל על בסיס אתוס "צבא העם". העקרונות המרכזיים של אתוס זה הם: גיוס חובה אוניברסלי; מירב הכוח הלוחם אינו שכיר; הצבא איננו סקטוריאלי; הוא מהווה מימוש של אתוס לאומי של תרומת הפרט לחברת הכלל, במיוחד לאור הכרה בחשיבות מאמצי הביטחון; והוא יוצר חוויה קולקטיבית. בעוד שמודל זה היה זה מכבר לאחד מסימני ההיכר של צה"ל, תמורות בצבא ובחברה הישראלית גרמו לשחיקה ניכרת באתוס זה, בעיקר בכוחות המילואים, כפי שניתן ללמוד מדברי ראש אגף כוח אדם בצה"ל, האלוף אבי זמיר, בשנת 2011: "[...] בשירות החובה עדין מתקיים צבא העם. היבטים רבים של צבא העם בשירות המילואים כמעט ולא מתקיימים מעבר למרכיב האישי וההתנדבותי".
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 חלה ירידה הדרגתית במספר ימי המילואים השנתיים שהביאה עמה דיון ציבורי בשאלה "כל העם צבא?", שהתשובה עבורה היא לא מוחלט. הגורמים לירידה בהיקף שירות המילואים ויצירת אי-שוויון בנטל ברוכים בחלקם: שיפור מסוים במצב האסטרטגי, הטמעה בצה"ל של מערכות עתירות טכנולוגיה שאינן דורשות כוח אדם רב או שאינן מתאימות להפעלה בידי אנשי מילואים, גידול ניכר באוכלוסייה ומכאן שגם במחזורי הגיוס, ולחץ תקציבי לחסוך בימי מילואים. זאת לצד ירידה במוטיבציה לשרת ונטיית הישראלים "לעשות לביתם", שניתן לממש על ידי התחמקות משירות. כמו כן, כחלק מהרגישות החברתית הגוברת לחללים צבאיים, הממשלה נוטה להרחיק לעיתים את אנשי המילואים מזירות הלחימה הרגישות בשל העלויות הפוליטיות הכרוכות בהצבתם שם. כל ההתפתחויות האלה מאפשרות כיום לשמור על רמת הביטחון הדרושה תוך גיוס חלקים הולכים וקטנים מהעם למילואים ולשירות חובה. יתר על כן, חוק שירות המילואים, שנחקק בשנת 2008, הגביל את סמכות המדינה לגייס אנשי מילואים, וקבע תגמול נוסף למשרתים, כך שהעיקרון של צבא מקצועי החל להתמסד מעבר לפרקטיקה שבאה לידי ביטוי עוד קודם לכן.
החוק עיגן את נטיית הצבא להפעיל שירות מילואים בררני, כך שצעירים המתעקשים על שחרור ממילואים, פטורים ברוב המקרים, גם אם רשמית חלה עליהם חובה לשרת. המנגנון לכך נובע מניסוח החוק, לפיו לצבא מותר לקרוא לשירות מילואים רק בשעת חירום, לשם תעסוקה מבצעית ולאימונים, כך שמגמת הצבא לשחרר חיילי מנהלה בתפקידים שונים תואמת את הנחיות החוק. זאת ועוד, חוק שירות המילואים מחייב את צה"ל לשמור על כשרותם של אנשי המילואים, ובכך מאלץ אותו לשחרר חיילים רבים שלא ניתן לאמן מבלי לחרוג מהמגבלות התקציביות. מדיניות זו באה לידי ביטוי, בין היתר, במימוש תהליך "מיקוד המצבות" בהמלצת ועדת רוני נומה משנת 2014. התהליך מגביל את כוח האדם ביחידת מילואים ל-120% מהתקן, שקודם לתהליך זה הגיע אף לכדי 200% בחלק מהיחידות, וזאת מבלי להפחית את מספר היחידות במערך. "מיקוד המצבות" דורש מהחיילים הנותרים שיעור התייצבות גבוה יותר, ובכך משפר את כשרותם, אלא שהוא גם מגדיל את העומס על כל אחד מהם, ומפריע לקיום הטקטי של יחידת המילואים, שכן חיילי מילואים מתקשים לעיתים להתנתק משגרת חייהם ולהתייצב לשירות. התוכנית הרב-שנתית גדעון הייתה המשך למגמה זו – לפיה צומצמו כוחות המילואים במאה אלף חיילים ונסגרו חטיבות וגדודים. מעבר לכך, יש שיטענו כי לצבא תפקיד פעיל אף יותר במעבר ההדרגתי ממודל של גיוס חובה לצבא התנדבותי.
על סמך נתוני השירות הצבאי, ניכר כי חל צמצום משמעותי בשוויון בנטל. ממידע שפרסם צה"ל בשנת 2017 עולה כי שיעור הגיוס המשוקלל של גברים ונשים לשירות סדיר עומד על כ-65% מפוטנציאל הגיוס, המהווה לראשונה בתולדות המדינה פחות ממחצית האוכלוסייה הכללית בגילאי הגיוס. לעומת חיילי השירות הסדיר, שיעור המשרתים באופן פעיל במילואים הוא קטן אף יותר: בשנת 2014 היו כ-180,000 משרתי מילואים "פעילים", אשר שירתו 20 ימי מילואים ומעלה בתקופה בת שלוש שנים. לשם השוואה, באותה שנה חיו בישראל 1,694,000 יהודים (גברים ונשים) בגילאים 20–40 שאמורים להוות את רוב "פוטנציאל השירות" של מערך המילואים, אלא שמספר המשרתים הפעילים מהווה רק 10.6% מקבוצת אוכלוסייה זו, וכ-2% מהאוכלוסייה הכללית. על אף הרגישות הציבורית בנושא, צה"ל פרסם בשנת 2016 כי מתוך 2.1 מיליון האזרחים בגיל 21 עד 45 ששירתו בצבא, פחות מרבע היו רשומים אז למילואים, ורק שישה אחוזים שירתו במילואים במשך 20 יום לפחות בשלוש השנים הקודמות. שיעורם באוכלוסייה של המשרתים הפעילים במילואים היה 1.5%. בשנת 2017 שיעור המשוחררים משירות סדיר המשרתים יותר מ-20 ימי מילואים בשלוש שנים ירד לכדי 5%. מגמה זו צפויה להימשך, כך לדברי ראש אגף כוח האדם בצה"ל, האלוף חגי טופולנסקי, משנת 2015: "האימונים יורחבו, כוח האדם יצומצם ב-20% והתגמול יוגדל. מי שרוצה לעשות מילואים מוזמן לעשות זאת. אנו עוברים לנבחרת מילואים איכותית יותר, ומתוגמלת יותר". לאור נתוני הגיוס, הצהרות קציני צה"ל בכירים ומדיניות תגמול אנשי המילואים, נראה כי מערך המילואים עובר בשנים האחרונות למודל גיוס בררני, שהוא בחלקו מודל שירות התנדבותי ובחלקו מודל שירות מקצועי.
פטור משירות מילואים
ישנן מספר סיבות המקנות פטור משירות המילואים:
בעלי פטור משירות מילואים רשאים להגיש בקשת התנדבות לשירות וזו תיבחן לגופה באגף כוח האדם בהתאם לנסיבות הייחודיות של הפונה ולצורכי הצבא. כך לדוגמה, אושרה בקשתו של מאמן הכדורגל ברק בכר להתנדב למערך המילואים, לאחר שבשירותו הסדיר קיבל פטור משירות צבאי בגין התנהגות רעה וחמורה.
תגמולי מילואים
התגמולים הניתנים לחיילי מילואים נחלקים לשני סוגים: תגמולים מהמוסד לביטוח לאומי, שנועדו לפצותם על אובדן הכנסות, ותגמולים נוספים, המוענקים למי ששירתו מספר רב של ימי מילואים, כאות הוקרה על תרומתם.
על פי חוק הביטוח הלאומי, משלם המוסד לביטוח לאומי תגמולי מילואים לחיילי המילואים, כתחליף למשכורת שאינה משולמת להם בתקופה זו. לשכיר משולמים תגמולי המילואים באמצעות מעבידו, במועד השגרתי לתשלום המשכורת, ולעצמאי – ישירות מהמוסד לביטוח לאומי, על-פי תביעה שהוא מגיש עם שובו משירות המילואים.
התגמול מועבר על פי החלק היחסי של ימי המילואים בשכרו החודשי של חייל המילואים, לפי ממוצע משכורותיו בשלושת החודשים הקודמים לשירות המילואים. התעריף ליום מילואים שווה לשכר החודשי חלקי 30, בעוד התעריף המקובל ליום עבודה שווה לשכר החודשי חלקי 25 או 22. הסיבה לכך היא שבחישוב תגמולי המילואים מובאים בחשבון גם ימי המנוחה השבועית, שהם חלק מתקופת המילואים. בשירות מילואים שאורכו אינו מספר שלם של שבועות, כדי למנוע פגיעה בשכר החייל, גובה התגמול מחושב על ידי חלוקת מספר ימי המילואים בשבע. אם אין שארית, יועבר התשלום כרגיל, כלומר מכפלת ימי השירות בתעריף היומי; אם השארית היא 6, ישולם התגמול גם עבור יום נוסף; אם השארית היא בין 1 ל-5, תוכפל השארית ב-1.4 (כך, לדוגמה, חייל ששירת 4 ימים, יקבל תגמול עבור 4*1.4 ימים, שהם 5.6 ימים).
עם זאת, אין בתגמולי המילואים כדי להוות פיצוי כספי מלא, בעיקר מהסיבות הבאות:
חייל מילואים שלא עבד קודם צאתו למילואים (סטודנט, למשל), או ששכרו נמוך, מקבל תגמולי מילואים על-פי התגמול המזערי, שהוא 68% מ"הסכום הבסיסי" – סכום המוגדר בחוק הביטוח הלאומי, מתעדכן מדי שנה על פי עליית מדד המחירים לצרכן ועומד על 5,898 ש"ח לחודש או 196.61 ש"ח ליום (החל מ-1 בינואר 2018).
תגמול נוסף ותגמול מיוחד
חיילי מילואים שביצעו 10 ימי שירות ומעלה בשנה, זכאים לקבלת "תגמול נוסף" בהתאם למספר הימים שבהם שירתו בשנה החולפת, המוענק באמצעות רשות המיסים, בסכומים שווי ערך לנקודות זיכוי במס הכנסה, והוא ניתן בהתאם למשך השירות. מאחר שהמענק תוקצב על ידי האוצר בסכום קבוע, הרי שסכום המענק לחייל עשוי להשתנות בהתאם לסך ימי שירות המילואים שבוצעו בצה"ל באותה שנה. הסכום המרבי למענק זה הוא שווה ערך ל-2 נקודות זיכוי, שהן כ-5,200 ש"ח.
חיילי מילואים המשרתים בהיקף גדול מאוד זכאים ל"תגמול מיוחד", העומד על 100 ש"ח בגין כל יום מילואים החל מיום המילואים ה-32 ועד היום ה-60 בכל שנה קלנדרית.
מילואים בתנאי קבע
לחיילי מילואים הנדרשים לשירות מילואים ממושך מוצע לעיתים לשרת במילואים בתנאי קבע (מת"ק) – שירות מילואים שבו במקום התגמולים המתוארים לעיל מקבל חייל המילואים תשלום זהה לתשלום שהיה מקבל אילו התגייס לשירות קבע בתקופה זו.
הגנה וסיוע לאיש המילואים
השירות במילואים משבש את סדרי עבודתו וחייו של חייל המילואים, ולכן נדרשת הגנה עליו באמצעות החוק, כמו גם סיוע וולונטרי לצמצום הפגיעה בו.
חוק חיילים משוחררים (החזרה לעבודה) אוסר פיטוריו של חייל מילואים בעת שירות המילואים ושלושים יום לאחר מכן, אלא אם ניתן היתר לכך על ידי ועדת התעסוקה הממונה על ידי שר הביטחון. הוועדה נותנת היתר כזה רק אם יוכיח המעסיק כי הפיטורים המבוקשים אינם בשל שירות המילואים. החוק קובע כי פיטורים שנעשו מחמת שירות במילואים – בטלים.
חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה אוסר על הפלייתו של המשרת במילואים בכל הנוגע לקבלתו לעבודה ולתנאי עבודתו.
סטודנטים המשרתים במילואים זכאים להקלות מיוחדות הן מצה"ל והן מהמוסד האקדמי בו הם לומדים. ההקלות כוללות קיצור שירות, התחשבות בתקופת בחינות, מתן מועדים מיוחדים לבחינות ("מועד ג'"), והנחה בשירותי צילום מסמכים. כמו כן, חוק עידוד מעורבות סטודנטים בפעילות חברתית וקהילתית מקנה שתי נקודות זכות אקדמיות לסטודנט הלומד לתואר ראשון ששירת במילואים 14 ימים ומעלה באחת משנות לימודיו.
בנוסף, ישנם ארגונים כגון פורום החפ"שים ופורום מג"דים, מח"טים וטייסים במילואים העוסקים בקידום זכויות חיילי המילואים.
בשנת 2010 החל צה"ל להפעיל את "בהצדעה", מועדון צרכנים של משרתי מילואים בעלי תעודת משרת מילואים פעיל. תעודה זו מקנה גם הנחות באגרות ממשלתיות. לכל חייל מילואים ששירת מעל 10 ימי מילואים בשנה, מופק כרטיס מיוחד המקנה הנחות בבתי עסק שונים ברחבי המדינה.
ביולי 2017 אישרה הכנסת לבת זוג של חייל מילואים, העובדת במשרה מלאה ולה ילד שטרם מלאו לו 13 שנה, לקצר את יום עבודתה בשעה אחת בתקופה שבן זוגה בשירות מילואים פעיל הנמשך חמישה ימים לפחות.
החל מינואר 2018, חיילים שמשרתים בשירות מילואים פעיל זכאים להנחה בשיעור של עד 5% מתשלום הארנונה שהם משלמים על דירתם, הנחת חובה ותלויה בשיקולי הרשות המקומית. בדו"ח שפורסם על ידי תנועת אם תרצו בשנת 2019 נמסר כי 91% מהרשויות המקומיות העניקו הנחות בארנונה לתושביהן המילואימניקים.