cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישראל פרידמן (רוז'ין)
קורות חייו
את תחילת כהונתו כאדמו"ר עשה בפראהביטש, עיר מגורי אביו, משם עבר לסקווירא ומשם לרוז'ין (Ружин) - עיירה בווהלין בפלך ז'יטומיר כ-70 ק"מ דרומית לז'יטומיר, שעל שמה נתפרסם הוא ושושלתו אחריו.
הוא נודע באורח-חייו המפואר והמלכותי שלדבריו נועד להדגיש את מעלת ישראל, שהם בני מלכים.
אצל חסידיו הדבר נודע כ"דרך המלכות" או "חסידות מלכותית" ("מלכות'דיגע חסידות) - אורח חיים שאותו אימצו אדמו"רים רבים בעקבותיו, בין במוצהר ובין שלא במוצהר (המונח "חצר" בהתייחס לקהילה חסידית מקורו בחסידות רוז'ין). הוא היה מראשוני האדמו"רים שבנו ארמונות והתלבשו באלגנטיות אירופאית (הוא לא לבש לבן, שהיה אז לבוש האדמ"ורים) - בכך המשיך את דרכו של אביו. הוא לא התפלל עם חסידיו אלא ביחידות בחדר צדדי הצמוד לבית המדרש, המכונה "דאוונען שטיבל" (חדר תפילה). הוא נהג לנסוע במרכבה מפוארת.
על אף אורח חייו הראוותני הוא עצמו היה מתנהג בקדושה ובפרישות, הדבר התבטא בעיקר בכמות אכילתו הזעירה ובמיעוט שינתו. לפעמים היה מסגף עצמו בהסתר כמו למשל מנהגו הידוע שסיפר משרתו שבתוך נעליו המפוארות של הרוז'ינר היה אבנים קטנות כדי להרגיש את צער גלות השכינה וצער הריחוק של ישראל. הנהגתו התמוהה הייתה מנומקת על ידו שזה "הטעיית הסטרא אחרא" וירידה ל"קליפות" על מנת לדלות "ניצוצות".הוא העיד על עצמו (כרבי יהודה הנשיא בשעתו): "לא נהניתי מהעולם הזה כלל". עוד דבר שבזכותו התפרסם הרוז'ינר היה בשל דבקותו המתמדת בה'. כל דבריו ואפילו תנועותיו היו מדודים ושקולים בפלס ונעשו מתוך דביקות ומתינות מיוחדת שהביאה להתפעלותם של צדיקי דורו.
באביב של שנת תקצ"ח, בעקבות הלשנה, נאסר על ידי שלטון הצאר. הוא הואשם שציווה להרוג שני מוסרים (יהודים שהיו מלשינים לשלטון על העלמות מס בקרב הקהילה היהודית ועל חייבי-גיוס לא רשומים במפקד אוכלוסין). לאחר כמעט שנתיים - בשנת ת"ר, הצליח לברוח מהמאסר בעזרת שוחד שחסידיו נתנו למנהל בית הכלא, להבריח את הגבול הרוסי ולאחר נדודים וטלטולים רבים וקשים התיישב, בשנת תר"ב, באחוזת "פוטוק" שבעיירה סדיגורא הסמוכה לעיר צ'רנוביץ שבבוקובינה שבאותה תקופה הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית, שם המשיך את דרכו המלכותית.
לאחר פטירת אשתו שרה, בשנת ה'תר"ז, נישא למלכה, אלמנת רבי הירש מרימנוב. רבי ישראל נפטר בג' בחשוון ה'תרי"א, ונטמן בעיירה סדיגורא בה התגורר בסוף חייו.
אדמו"רים רבים היו נוהגים לנסוע אליו, בהם רבי משה מקוברין ורבי דוד מלובין שהחזיקו את עצמם לתלמידיו.
משפחתו
בניו
בנותיו
לחניו
לפי מסורת חצרות רוז'ין רבי ישראל הלחין עשרות ניגונים. בחצרות בית רוז'ין יש ניגון דביקות בעל שני בתים, המושר בזמנים מיוחדים, המיוחס לרבי ישראל, אך לייחוס זה יש עוררין. בחסידות סקולען מקובל ניגון "מי אדיר" ממנו, והריבניצער, מסר ניגון נוסף, "הזכירו לפניו" (יצא באלבום "כיסופים" של מרדכי בן-דוד).
בספר חיים גראביצר (מאת פישל שניאורסון) מתואר ניגון דביקות ייחודי, אותו, לפי המסורה, השמיעו בשמיים לנשמת רבי ישראל מרוז'ין על מנת לשכנע אותה לרדת לעולם הזה. את הניגון לימד ר' ישראל לחסידיו, והוא נודע כ'ניגונו של הרוז'ינאי'.
הערה: הניגון מושר בדרך כלל בצורה חופשית, שלא בהתאמה למשקל.
ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל
ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל (בערבית: لجنة المتابعة العليا للجماهير العربية في إسرائيل) היא ארגון פוליטי בלתי-תלוי, אשר הוקם ב-30 באוקטובר 1982 במטרה ליצור מסגרת-על לגופים השונים השייכים לציבור הערבים בישראל ולרכז את פעילותם הפוליטית.
את רעיון הקמת הוועדה יזם אבראהים נימר חוסין, יו"ר הוועד הארצי של ראשי המועצות המקומיות הערביות וראש עיריית שפרעם דאז, אשר כיהן גם כיו"ר הוועדה הראשון.
הרקע להקמת הוועדה
בעקבות ביטול הממשל הצבאי, שינויים סוציו-אקונומיים ובעיקר עקב מלחמת ששת הימים, התחזקה המגמה הלאומית הפלסטינית בקרב הערבים בישראל; מחד גיסא עלתה שאלת הזהות הלאומית, ומאידך גיסא התחזקה תחושת הניכור, הקיפוח והאפליה של הערבים כאזרחים במדינת ישראל. התגברות המתח הזהותי חיזקה את נטייתם להגדרה עצמית ברורה יותר. אחת התוצאות הייתה הקמתן של תנועות חברתיות ופוליטיות, כגון תנועת "בני הכפר" ועוד קבוצות קטנות של בני נוער וסטודנטים וכן של אישי ציבור ערבים, אשר אימצו אידאולוגיה לאומנית על גבול הבדלנות. מכאן הלכה והתפתחה מגמה של אקטיביזם פוליטי, שהובילה לחידודה והחרפתה של בעיית זהותם הלאומית של הערבים בישראל.
מלחמת יום הכיפורים (1973) ובעקבותיה התחזקות כוחו של אש"ף כגורם לגיטימי וכמייצג הבלעדי של העם הפלסטיני, ניפצה את מיתוס העוצמה הישראלי בעיני ערביי ישראל. הגאווה הלאומית עלתה, המילה 'ערבי' פסקה לשמש ככינוי גנאי ועם התחזקות הביטחון העצמי החלו הערבים בישראל במאבק לקבלת זכויות קולקטיביות.
המאבק לקבלת זכויות קולקטיביות הגיע לשיאו ביום האדמה (30 במרץ 1976), שבמהלכו נהרגו שישה אזרחים ערבים בעימותים עם כוחות הביטחון. האירוע מציין נקודת מפנה, אשר ממנה והלאה אימצו הערבים בישראל את האקטיביזם הפוליטי כדרך מחאה נגד אפליה. יום האדמה הפך לנדבך חשוב בהגדרת הזהות הפלסטינית והאזרחית של הערבים בישראל. בעקבות פעילויות האקטיביזם ביום האדמה התגבש סדר יום פוליטי של האוכלוסייה הערבית בישראל כלפי מדינת ישראל, אשר כלל דרישה לשוויון בתקצוב ממשלתי, לצמצום הפערים החברתיים-כלכליים והתנגדות להפקעת הקרקעות.
הרכב הוועדה
בתחילת דרכה הורכבה ועדת המעקב העליונה מ-11 ראשי המועצות המקומיות הערביות ומכל חברי הכנסת הערבים. לאחר מכן הצטרפו גם החברים הערבים של הוועדה המרכזת של ההסתדרות, נציגי בני הכפר, נציגי התנועות האסלאמיות, נציגי התאחדות הסטודנטים הערבים ונציגי התאחדות התלמידים התיכוניים הערבים.
בשנת 1990 החלו גם ערבים תושבי הערים המעורבות לפעול על מנת לקבל ייצוג בוועדה.
כיום מורכבת ועדת המעקב העליונה מחברי הרשויות המקומיות הערביות, מחברי הכנסת הערבים ומנציגים של ארגונים חוץ-פרלמנטרים של ערביי ישראל. ואולם בפועל, רק מזכירות הוועדה, המונה כעשרים חברים, היא זו שמתכנסת ומקבלת החלטות. מזכיר הוועדה, עבד ענבתוואי, תולה זאת בכך שהוועדה עובדת במתכונת חירום ולא מנהלת ישיבות מן המניין.
מינוי יושב-ראש לוועדת המעקב
עד 2008 לא נערכו בחירות לתפקיד יו"ר לוועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל, ויו"ר ועד ראשי הרשויות המקומיות הערביות כהן גם כיו"ר ועדת המעקב העליונה.
הבחירות ליו"ר ועד ראשי הרשויות המקומיות הערביות הן בחירות דמוקרטיות, שבהן לכל ראשי הרשויות המקומיות הערביות זכות הצבעה. כאשר נבחר יו"ר, על חברי ועדת המעקב העליונה לאשרר את מינויו גם כיו"ר ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל.
מאז החלפתו של שאוקי ח'טיב ב-2009, נותקו רשמית ועדת המעקב וועד ראשי הרשויות, כאשר ראש ועד ראשי הרשויות עודנו נציג שנבחר באופן דמוקרטי, ובראש ועדת המעקב יושב מי שנבחר על ידי ועדת המעקב עצמה, במנותק מהציבור הרחב.
נשים בוועדה
נשים ערביות כמעט שאינן זוכות לקחת חלק בתהליכי קבלת ההחלטות בציבור הערבי. כיום אין אישה העומדת בראש מועצה מקומית, ונשים ספורות בלבד חברות במועצות מקומיות.
למרות ההחלטה כי כל חברי הכנסת הערבים יהיו חברים בוועדת המעקב העליונה, שלוש הנשים הערביות היחידות שכיהנו כחברות בכנסת – חוסניה ג'בארה (מרצ, הכנסת ה-15), נאדיה חילו (העבודה, הכנסת ה-17) וחנין זועבי (בל"ד, הכנסת ה-18) – נותרו מחוץ לוועדה. ואולם, בשנת 2007 הייתה עאידה תומא-סולימאן, האישה הבכירה במפלגת חד"ש, לאישה הראשונה שמונתה להיות חברה בוועדה (ועם זאת, הח"כיות הערביות לא נכנסו לוועדה אף הן).
הניסיון להנהיג ייצוג שווה של נשים בוועדת המעקב העליונה מעורר ויכוח סוער. מזה שנים שהנושא מונח מצוי במחלוקת, בין היתר עקב צורת פעילותה של ועדת המעקב העליונה, הדומה לזו של הליגה הערבית: על ההחלטות להתקבל פה אחד ולא בצורת החלטת רוב, מה שמקשה על קבלת החלטה בנושא.
בחודש יולי 1995 הוחלט בוועדה על צירוף נשים מכל הארגונים הפועלים במגזר הערבי: החברות הערביות במועצה הלאומית למעמד האישה ובנעמת, נציגות תנועת הנשים הדמוקרטיות ואל-פנאר (ארגון פמיניסטי ערבי). אך למרות קבלת החלטה זו, לא הוזמנה אף אישה לשבת בוועדת המעקב העליונה. מזכיר הוועדה דאז, נימר מורקוס, נימק זאת בכך שעקב המצב הפוליטי טעון המתחים במדינת ישראל, ועדת המעקב נאלצת לפעול בתנאי חירום ולכן לא הוזמנו הנשים.
ועדות המשנה הפנימיות
ועדת המעקב העליונה הקימה בתוכה ארבע ועדות משנה: ועדות משנה אלה משמשות כגופים נלווים, אשר על כל אחת לבצע מעקב אחר היעדים שנקבעו בתחומה.
הוועדות השונות מחויבות בדיווח מלא לוועדת המעקב העליונה ולוועד הארצי של ראשי המועצות המקומיות הערביות.
בנוסף קיימת ועדה לענייני חינוך (בראשה עומדת כיום ד"ר האלה אספניולי)
פעולות הוועדה
אף על פי שוועדת המעקב העליונה לא זכתה להכרה רשמית מצד ממשלת ישראל, היא מקיימת פעילויות שונות בעלות אופי פוליטי, כמו מחאות ושביתות, על מנת לחזק את מעמדה כ"פרלמנט" ערביי ישראל.
ישיבתה הראשונה של ועדת המעקב העליונה הייתה בשפרעם, שהפכה למעין בירה להנהגה. בישיבה זו, שהתקיימה ביום הקמת הוועדה ב-1982, נידונו מספר נושאים אשר ניצבו בראש סדר היום של המגזר הערבי: פעולות לשיפור מצבן הכלכלי הרעוע של הרשויות הערביות המקומיות, מאבק להרחבת שטחן של מועצות אזוריות ערביות, שיפור החינוך ושאלות יסוד נוספות אשר גם היום ממשיכות לצוף ולעלות מעת לעת.
עיקר פעילותה של ועדת המעקב העליונה מאופיינת בחתירה לשוויון בכול התחומים. לצד הדיון בתוכניות מעשיות, מוסיפה הוועדה לעסוק גם בשאיפות הלאומיות של ערביי ישראל, לגנות את מדיניות ממשלת ישראל ולקרוא לפעולות למען הזקוקים לסיוע בשטחים.
לרוב, תגובותיה של ועדת המעקב העליונה באות לידי ביטוי בהודעות שונות לתקשורת ולעיתים נדירות יותר היא מורה על יציאה להפגנה ואף על שביתות מחאה. על פי שטנדל, משתדלת הוועדה לנקוט ב"דרך האמצע": היא מנסה לצמצם בצורה מרבית שביתות כלליות ומתארגנת למניעת מהומות, אך באותה העת גם משתמשת באיום השביתה כמעין כוח התרעה. רמת הציות של ערביי ישראל להוראותיה השונות של הוועדה היא גבוהה ביותר, אך לא מוחלטת.
בינואר 2016 קיימה הוועדה מסיבת עיתונאים בתגובה להוצאתו מחוץ לחוק של הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית. המשטרה פיזרה את האירוע תוך שימוש ברימון הלם.
מחקר של ארגון "ערי ישראל" שהתפרסם ב-2022 טען שוועדת המעקב של ערביי ישראל, יזמה את המהומות בישראל בזמן מבצע שומר החומות, ניהלה וליוותה אותן. מהומות נרצחו 2 אזרחים יהודים, הוצתו 10 בתי כנסת ונגרם נזק רב למבנים וכלי רכב רבים. הוא נשען על כתבות (משנת 2007 עד 2022) ודפי פייסבוק. המחקר לא כולל אזכור של מחברים או מתודולוגיה (השיטה המדעית לאיסוף הנתונים). מייסדי הארגון הם כנראה חבר בוועד המנהל של הגרעין התורני בלוד ותושב לוד, שהפעיל בעיר חמ"ל מאולתר. אין מידע על פעילות הארגון ושל עובדיו.
פעילויות קבועות שמקיימת הוועדה
הוועדה מקיימת מדי שנה פעילויות קבועות:
מעמד הוועדה בעיני ממשלת ישראל
ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל מעולם לא זכתה להכרה מצד ממשלת ישראל. היא אינה גוף ביצועי או גוף נבחר, והמדינה אינה רואה בה כמוסד רשמי ומייצג של הערבים בישראל.
בשנת 1988 נוסח מסמך ביוזמתו של השר משה ארנס, אשר בא להתריע מפני ההקצנה המתחוללת ברחוב הערבי. מסקנת המזכר, אשר לא הוצאה לפועל, הייתה כי מומלץ לבדוק את האפשרות להכריז על ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל כעל התארגנות בלתי חוקית על-פי תקנות ההגנה לשעת חירום. תגובת המנהיגות הערבית המאורגנת (ועד ראשי המועצות הערביות וועדת המעקב העליונה) הייתה כי פעילותם של ערביי ישראל היא במסגרת החוק בלבד.
מצידם של הערבים בישראל, קיימת ביקורת רבה על חוסר יעילות הוועדה בקידום עניינם, אך עם זאת נראה כי ועדת המעקב העליונה אכן השיגה מעמד כמייצגת את הציבור הערבי. נדמה כי חברי הוועדה מצויים בין הפטיש לסדן: מחד, הוועדה מחויבת לשמור על מעמדה כהנהגה לאומית לוחמת, על-מנת שלא תיתפס בעיני הערבים כ"ממסדית" מידי ומאידך מוטלת עליה האחריות לבלום התפרעויות ולשמור על פיכחון, על אף שהיא זו אשר גם קוראת לשביתות. זאת עקב ההבנה הנטועה בחברי הוועדה, כי אלו הם תנאים הכרחיים וחיוניים על מנת לשמור על עצם קיומו של המיעוט הערבי במציאות הסבוכה, בה הדרך היחידה היא השתלבות בחיי המדינה.
מסמך החזון העתידי
בשנת 2006 פרסמה ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל יחד עם ועד ראשי הרשויות המקומיות הערביות את מסמך החזון העתידי לערבים הפלסטינים בישראל, המהווה לטענתם ניסיון ראשון מסוגו להגדיר את מקומם ומעמדם של הערבים במדינת ישראל.
במסמך החזון מועלים לדיון שמונה נושאים במטרה להביא ליישום התוכנית האסטרטגית אשר גובשה בכל תחום, בפרק זמן של שני עשורים:
הערבים הפלסטינים בישראל ויחסיהם עם המדינה
על פי מחברי המסמך, ישראל היא תולדה של פעולה קולוניאליסטית, והיא מיישמת מדיניות קולוניאליסטית נגד אזרחיה הערבים; חותרת לניתוק כל הקשרים בין הערבים בישראל לשאר העולם הערבי והמוסלמי, ומנסה לבנות קבוצה חדשה "ערבית ישראלית"; ובנוסף מכריחה את הערבים בישראל להסכים לחלוקת משאבי המדינה לפי מפתח אתני ולא לפי האזרחות.
בשל סיבות אלה, וכן סיבות נוספות, לא ניתן, לדעת מחברי המסמך, לתאר את ישראל כדמוקרטיה, אלא כאתנוקרטיה, המגבילה זכויות של מיעוטים החיים בה. על מנת לשנות מצב זה יש לשנות את שיטת המשטר בישראל, ולכונן בה דמוקרטיה הסדרית. שתבטיח לערבים בישראל שותפות בשלטון במשאבים ובתהליכי קבלת ההחלטות.
המסמך קובע כי יש לפעול לשינוי במספר תחומים, בהם: הכרת המדינה בנכבה הפלסטינית, ונקיטת פעולות לתיקון השלכותיה; הכרת המדינה בערבים בישראל כקבוצה לאומית וכילידים המקוריים, ועיגון בחוקה של היותה של ישראל מולדת משותפת לאזרחיה הערבים והיהודים; הפסקה של אפליית המגזר הערבי, וכן הנהגת אפליה מתקנת; הכרה ישראלית במעמד הוואקף ותיקון יחסה למקומות הקדושים, והכרה ישראלית בזכותם של הערבים בישראל לקיים קשרים (לאומיים, אזרחיים, תרבותיים וחברתיים) עם שאר העולם הערבי והמוסלמי.
המעמד המשפטי
מחברי המסמך מצהירים כי הערבים הפלסטינים בישראל הם בעלי הארץ המקוריים, בעלי קשר רגשי, לאומית, דתית ותרבותי בינם למולדתם, וכן חלק בלתי נפרד מן העם הערבי הפלסטיני.
לדברי המחברים, מערכת המשפט הישראלית כוללת מספר חוקים מרכזיים המייצרים ומנציחים אי-שוויון גלוי בין ערבים ליהודים, וכי הנורמה המשפטית עצמה נוטה בגלוי לטובת היהודים. כל זאת הן במישור הסימבולי (סמלים ודגלים) והן במישור המעשי, בכל התחומים. אי שוויון כזה הוא אפליה הנוגדת את עקרונות היסוד של הדמוקרטיה, פוגעת בערבים הפלסטינים וממנה נגזר עיקר סבלם כקבוצה וכיחידים. כן נטען כי לא ניתן להפריד בין המימד הרשמי-משפטי, לבין המימד הכלכלי-חברתי, בו "ניכר (...) עוול היסטורי מתמשך גם בתנאי המחיה" שמתבטא בתחומי חיים שונים, כגון עוני, אבטלה, הישגים לימודיים ועוד.
על מנת לתקן עוולות אלה, המסמך מציג דרישות בשני ממדים:
קרקעות, תכנון ובנייה
ענייני הקרקע, התכנון והבנייה, לפי הנכתב במסמך החזון, הם העיקר וגולת הכותרת במאבק של המיעוט הערבי בשני העשורים הבאים. לטענת המחברים, מיעוט זה הוא מהקבוצות הזקוקות ביותר לקרקע, ועד שנת 2020 יוכפל מניינם של האזרחים הערביים בישראל.
על פי המסמך ישראל פועלת כיום למחיקת האתרים ההיסטוריים והגאוגרפיים הפלסטינים; להעברת האדמות הערביות לבעלות יהודית; נמנעת מלהקצות "אדמות מדינה" לערים ולכפרים הערבים בישראל, ומנהיגה חלוקה מנהלית במטרה לאפשר שליטה באדמות ערביות; פועלת לדחיקתם לשוליים, מניעת ייצוגם, והדרתם של האזרחים הערביים ממוסדות ומוקדי קבלת ההחלטות; וכן הורסת בתים ערביים ומצהירה על סכנה דמוגרפית ערבית, במטרה לעודד התיישבות יהודית.
הדו"ח ממליץ לפעול להשגת מספר מטרות:
עשייה פוליטית וציבורית
במסמך מצוינים מספר עקרונות לפיהם יש לפעול על-מנת לפתח ארגונים ומוסדות לאומיים:
תגובות לפרסום המסמך
כחודש לאחר פרסום מסמך החזון קיימה המועצה לשלום ולביטחון דיון בעניין, בהשתתפותם של ד"ר אסעד גאנם, ממחברי המסמך, ועם יו"ר הוועדה דאז, שאוקי ח'טיב, שהיה שותף לכתיבתו. המועצה טענה כי מדובר ב"מסמך פוליטי השולל את קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית דמוקרטית, ואת זכותו של העם היהודי להגדרה עצמית בא"י"... "אין להעלות על הדעת ערעור על זכותה של המדינה להגדיר עצמה כמדינה יהודית דמוקרטית, על הקשר שלנו עם יהודי העולם (חוק השבות), על ההגמוניה הדמוגרפית, הטריטוריאלית ועל הסמלים הלאומיים. אלה הם יסודות הכרחיים ליהדותה של המדינה. מסמך החזון העתידי אשר כופר בכל אלה, גורם להקצנה ולנזק לשני הצדדים". על פי מכון ראות "במסמך 'החזון העתידי' של ערביי ישראל שפרסמה ועדת המעקב נכללת "...דרישה לביטול הגדרתה של המדינה כיהודית ולכינון משטר המבוסס על 'דמוקרטיה הסדרית' המאפשר לערביי ישראל להטיל וטו על החלטות לאומיות. כך, מקווים מחברי המסמך, ניתן יהיה להבטיח את הזכויות הלאומיות ההיסטוריות, האזרחיות, האינדיבידואליות והקולקטיביות של המיעוט הערבי".
ד"ר דוד בוקעי, מרצה למדע המדינה באוניברסיטת חיפה, טוען במאמרו כי 'החזון העתידי' שהוכן במימון UNDP, סוכנות הפיתוח של האו"ם, "בעיקרו קורא לחיסולה של מדינת ישראל כמדינה ציונית-יהודית, ובמקומה להקים מדינה דו לאומית, לצידה של מדינה פלסטינית נקייה מיהודים". מוסיף וטוען בוקעי ש'החזון העתידי' הוא זרוע אסטרטגית אחת "התובעת שילוב במערכות השונות של ישראל מתוך כוונת השתלטות מבפנים והפיכתה של ישראל לדו לאומית", ואילו הזרוע השנייה היא זרוע "הפעלת הטרור ופרעות של אינתיפאדה".
ב-2007 השב"כ הציג עמדה על פיה בארבעת מסמכי החזון שנסחה האליטה האקדמית הצעירה של ערביי ישראל (שמסמך החזון העתידי הוא אחד מהם) מוצאות ביטוי מגמות בדלניות וחתרניות כנגד אופייה היהודי והדמוקרטי של מדינת ישראל, שעלולות לסחוף אחריהן את ההמונים. לטענת השב"כ הוא נדרש לסכל פעילות מסוג כזה, גם אם היא מתבצעת באמצעות כלים דמוקרטיים, בשם עיקרון הדמוקרטיה המתגוננת, ומכוח סעיף 7 (א) לחוק שירות הביטחון הכללי התשס"ב 2002, המפקיד בידי השב"כ, בין היתר, את שמירת ביטחון המדינה וסדרי המשטר הדמוקרטי ומוסדותיו מפני איומי חתרנות.
מאסטר ביין
מאסטר ביין (באנגלית: Master of Wine; או בקיצור MW) הוא תואר (לא אקדמי) שמעניק "מכון המאסטרים ביין" (The Institute of Masters of Wine) בממלכה המאוחדת. קבלת התואר "מאסטר ביין" נחשבת בדרך-כלל בתעשיית היין כאחת מהאמות המידה הגבוהות ביותר של הידע המקצועי.
המכון נוסד ב-1955, אולם הבחינות לתואר "מאסטר ביין" נערכו לראשונה ב-1953 בידי החברות Worshipful Company of Vintners ו-Wine and Spirits Association.
היעדים
המכון למאסטרים ביין הוא ארגון ללא כוונת רווח שנוסד בידי חבריו וממומן בידי תעשיית היין. מטרותיו המוצהרות הן:
ההסמכה
לפני שניגשים לתוכנית בת שלוש שנים של לימוד עצמי ונוכחות בסמינרים שעורך המכון, על המועמדים הפוטנציאליים לשכנע את המכון שהם בעלי הכישרון המתאים בכך שהם מגישים מסה ורשמי טעימה. בדרך-כלל נדרשת גם החזקה בתעודת דיפלומה מטעם הארגון Wine & Spirit Education Trust, שהיא ההסמכה הגבוהה ביותר שמעניק הארגון. בנוסף לכך, הם עוברים ראיון וזוכים לחניכות ממאסטרים מוסמכים ביין. המועמדים חייבים לעבור בהצלחה גם את החלק התאורטי (שכולל הגשה של ארבעה מאמרים) וגם את החלק המעשי (שכולל שלושה מבחני טעימה עיוורת) של הבחינות במשך אותה שנה. אולם, אם הם מצליחים לעבור חלק אחד בלבד, הם רשאים לנסות ולהיבחן בחלק השני בשנתיים שלאחר-מכן. אם הם עוברים בהצלחה את שלב הבחינות, המועמדים צריכים להגיש הצעת מחקר ולכתוב דיסרטציה כעבור שישה חודשים מאישור ההצעה מצוות הבחינות של המכון.
התהליך מאתגר וקשה. בשנים 2000-1993, מתוך 266 מועמדים שהשתתפו בתוכנית, רק 85 עברו בהצלחה את כל החלקים של הבחינות והוסמכו להיות מאסטרים ביין.
חברות
עד לשנת 1983 הבחינות היו מוגבלות ליבואני יין, סוחרים וקמעונאים מהממלכה המאוחדת בלבד.
הפעם הראשונה שהוענקה דרגת מאסטר ביין לאדם שאינו בריטי הייתה בשנת 1988. ב-2005 היו 278 חברים בני 18 לאומים שונים, שחיו ב-19 ארצות ברחבי תבל. רוב 74 החברים שחיו אז מחוץ לממלכה המאוחדת הוסמכו לכך עד לשנת 1990 (ב-2011 עלה מספר החברים הזרים ללמעלה מ-100, והם חיו ב-23 ארצות שונות). נכון ליולי 2010, ישנם 280 מאסטרים ביין ברחבי תבל (במאי 2011 היה מספר החברים 288).
כיום מחזיקים החברים במגוון רחב של עיסוקים בכלל זה ייננים, כורמים, יועצי יין, סופרי ועיתונאי יין, מרצים ליין, מלצרי יין, מנהלי מסעדות ובתי מלון. בנוסף לכך, רבים מהם עוסקים ברכישה, יבוא, הפצה, מכירה ושיווק יין. באופן כללי "אוצרי יין" (סומלייה) בוחרים לקבל תעודת "מאסטר סומלייה" (Master Sommelier), אולם קומץ אנשים השיגו את שתי התעודות ("מאסטר ביין" ו"מאסטר סומלייה"). בעוד ששתיהן משתמשות במונח "מאסטר", הן שונות בתכלית שלהן. ההסמכה ל"מאסטר ביין" נוגעת בעולם היין מצד אקדמאי-מחקרי בעוד הסמכת מאסטר סומלייה מתרכזת בעיקר בעולם האירוח והמסעדנות.
במדינת ישראל הוענק לראשונה דרגת מאסטר ביין בשנת 2016 לערן פיק, יינן יקב צרעה, ובשנת 2020 הוסמך גם עידו לוינסון, יינן ביקב ברקן.
בין המאסטרים המפורסמים ביין ניתן למנות את מייקל ברודבנט, קליב קוטס, ג'נסיס רובינסון וסרינה סאת'קליף.
מסלול אקדמיזציה
מסלול אקדמיזציה הוא מסלול צבאי המיועד למלש"בים (מועמדים לשירות ביטחון) בעלי תואר אקדמי. המסלול כולל מענק כספי ומעניק דרגת קצין אקדמאי והבטחה לעיסוק במקצוע בו עשה המלש"ב את התואר. המשרת במסלול האקדמיזציה מכונה "אקדמיזטור". המסלול דומה למסלול העתודה האקדמית אך ישנם מספר הבדלים: במסלול האקדמיזציה אין שום תמיכה כלכלית או ייעוץ במהלך התואר מכיוון שהתואר נעשה ברוב המקרים במהלך הלימודים בתיכון, החתימה על שירות קבע קצרה יותר (24 חודשים במקום 32) והאקדמיזטורים בדרך כלל צעירים בשנים אחדות מהעתודאים שהתחילו את התואר רק לאחר התיכון.
במסלול קיימות גם תוכניות מצוינות לתואר שני לבוגרי תואר במדעים מדויקים, תוכנית גלים ותוכנית ברקת.
שיבוץ ושירות
משתתפי המסלול יכולים להתמיין לכל החילות ולכל היחידות (הקשורות להשכלתם) בדרך כלל בתפקידים המתאימים להשכלתם האקדמית, אך ישנם כאלה המעדיפים לעסוק במקצועות אחרים בעלי זיקה להשכלתם. לעומת עתודאים אקדמיזטורים עושים טירונות כלל צה"לית רגילה בדרגת טוראי, ולאחר הטירונות הם עוברים אל היחידה אליה הם התמיינו ושם יקבלו את דרגות הקצונה שלהם – קמ"א. במהלך הכניסה לקבע הם מקבלים את דרגות הקא"ב שלהם ובמילואים הם מקבלים את דרגת הקא"ם. רוב האקדמיזטורים יצאו לקורס קצינים בשלב מוקדם של שירותם.
תוכניות מצוינות
בשנת 2018 הוקמו במסלול שתי תוכניות מצוינות בהן נלמד תואר שני לפני השירות: תוכנית גלים ותוכנית ברקת. בנוסף למענק עידוד העתודה הרגיל בסך 10,500 ש"ח, זכאים הלומדים בתוכניות למענק הצטיינות בסך של 5,000 ש"ח.
בתוכנית גלים לומדים לתואר שני בהנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב, בטכניון או באוניברסיטת בר-אילן וקיימת האפשרות לעשות תזה למצטיינים.
בתוכנית ברקת לומדים לתואר שני בהנדסת נתונים בטכניון או באוניברסיטת בר-אילן. בתוכנית ישנם 2 מסלולים: מסלול של 3 סמסטרים ללא תזה ומסלול של 4 סמסטרים כולל תזה.
בסיום התואר משובצים החניכים לתפקיד מקצועי כקצינים אקדמאיים ביחידות הטכנולוגיות של צה"ל ומערכת הביטחון, למשך שירות החובה ולשירות קבע של 3 שנים.
בג"ץ אל-על נגד דנילוביץ
בג"ץ 721/94 אל-על נתיבי אויר לישראל נ' יונתן דנילוביץ ובית הדין הארצי לעבודה, שניתן בשנת 1994, הוא פסק-הדין הראשון של בית המשפט העליון העוסק באפליה על רקע נטייה מינית, ובו נקבע כי מעבידים אינם רשאים להפלות, במתן הטבות לעובדיהם, בין בני זוג ממינים שונים לבני זוג מאותו המין.
בשנת 1989 הגיש יונתן דנילוביץ', דייל בחברת אל על, באמצעות האגודה לזכויות האזרח בישראל, תביעה נגד אל על בבית הדין האזורי לעבודה בגין אפלייתו בזכות לכרטיסי טיסה חינם לבן זוגו, לעומת בני זוג שאינם בני אותו המין. בית הדין פסק לטובת דנילוביץ', וקבע שהמדובר בהפליה אסורה על-פי חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, שתוך כדי התנהלות התביעה המשפטית תוקן (בינואר 1992) וקבע מפורשות כי אסורה אפליה בגין נטייה מינית.
חברת אל על ערערה על פסק הדין בבית הדין הארצי לעבודה, והפסידה גם שם. החברה לא השלימה עם תוצאה זו, ועתרה לבג"ץ כנגדה. בשנת 1994 דחה בג"ץ את עתירתה של חברת אל על, ואישר את פסקי הדין של בית הדין האזורי לעבודה ושל בית הדין הארצי לעבודה.
פלאולאגוס
פלאולאגוס (שם מדעי: Palaeolagus; מילולית: "ארנב עתיק") הוא סוג של ארנב קדום מתקופת האוליגוקן מלפני 23-35 מיליון שנה.
בג"ץ אל-על נגד דנילוביץ
סדרת פסקי דין אלה, ובפרט פסיקת בג"ץ, היוותה פריצת דרך בהכרה בזכויותיהם של זוגות הומוסקסואלים בישראל.
פלאולאגוס
מאפיינים
מאובניו של ארנב קדום זה נמצאו באמריקה הצפונית ובאסיה ותוארו על ידי הפלאונטולוג ג'וזף ליידי ב-1856.
בג"ץ אל-על נגד דנילוביץ
תחילת הסכסוך
יונתן דנילוביץ, דייל ב"אל על", פנה לחברה ב-21 בינואר 1988 בבקשה להכיר בשותפו לחיים כ"בן זוגו" לעניין הזכות לכרטיס טיסה. הוא הבהיר כי הוא מקיים מערכת יחסים יציבה ומתמשכת (מאז שנת 1979) עם בן זוגו, וזו מתבטאת, בין השאר, בניהול משק בית משותף ומגורים משותפים בדירה פרטית שנרכשה במאמץ משותף. החברה, "לפנים משורת הדין" "ובאופן חד פעמי", כדבריה, נענתה לבקשתו, אך לאחר מכן סירבה לבקשות דומות שלו.
פלאולאגוס
מאפיינים
יצור זה נמצא משברי עצמות ומאובנים רבים שלא השתמרו היטב. עצמות הארנבים בעלות עיצוב שביר, ולכן קשה לקבוע את מיקומם ואת מבניהם. ככל הנראה הארנב הגיע לאורך של 25 סנטימטרים ודמה לארנבות המודרניות.
בג"ץ אל-על נגד דנילוביץ
הדיון בבית הדין הארצי לעבודה
חברת "אל על" ערערה לבית הדין הארצי לעבודה. בית הדין הארצי (הנשיא מנחם גולדברג, סגן הנשיא סטיב אדלר, השופט יצחק אליאסוף ונציגי הציבור רות בן-ישראל, אברהמוביץ, פרידמן וגלין) דחה את הערעור. נפסק כי דנילוביץ אינו זכאי להנחה על-פי ההסכם הקיבוצי, שכן הדיבור "בן/בת זוגו (בעל/אשה)" אינו כולל בן-זוג מאותו מין, וכן אינו נופל לגדרם של "ידוע/ה בציבור כבעל/כאשה של עובד/ת" שבהסדר הקיבוצי, משום שידוע בציבור, בהקשרו של ההסדר הקיבוצי, אינו כולל בני זוג מאותו מין. עם זאת נפסק, כי מצב דברים זה מהווה הפליה פסולה על בסיס נטייה מינית, המפר את עקרון השוויון הקבוע בחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, כפי שתוקן בשנת 1992, ולפיכך זכאי דנילוביץ (מיום 2 בינואר 1992, הוא יום כניסתו לתוקף של התיקון לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה) לטובת ההנאה שמטעמים מפלים לא הוענקה לו.
פלאולאגוס
מאפיינים
ככל הנראה היו רבים מארנבים אלה ברחבי המישורים והיערות של אמריקה הצפונית ואסיה, בה חיו.
מינים
בסוג זה ישנם 8 מינים:
בג"ץ אל-על נגד דנילוביץ
פסיקת בג"ץ
חברת אל על עתרה לבג"ץ כנגד בית הדין הארצי לעבודה (אמנם בית המשפט העליון אינו יושב כערכאת ערעור על פסיקתו של בית הדין הארצי לעבודה, אך ניתן לעתור לבג"ץ כנגד פסיקה של בית הדין שנפל בה פגם מהותי).
פסק הדין בבג"ץ ניתן על ידי השופטים אהרן ברק ודליה דורנר כנגד דעת המיעוט של השופט יעקב קדמי, ובו נדחתה עתירתה של אל על.
בנימוקיו ציין המשנה לנשיא ברק:
השופטת דורנר הסכימה עם התוצאה שאליה הגיע המשנה לנשיא ברק, וציינה:
השופט קדמי, בדעת מיעוט, פסק שיש לקבל את העתירה. אף שגם עליו מקובל עקרון השוויון, הוא ציין:
בעקבות פסק הדין
מאז פסק דין זה פסיקת בתי המשפט בישראל מכירה דה-פקטו בזוגות הומוסקסואלים, בעיקר במסגרת עקרון "ידועים בציבור", המסדיר בעיקר את ענייניהם של זוגות הטרוסקסואלים שלא נישאו באופן רשמי. הסדר זה מעניק לזוגות הומוסקסואלים מעמד טוב יותר מהמקובל במדינות רבות בעולם המערבי. אף על פי כן, מעמדם החוקי של ההומוסקסואלים בישראל מוסדר רק באופן חלקי. בנושאים כגון דיני ירושה, אימוץ, אזרחות, ביטוח לאומי, משכנתאות, מיסוי מקרקעין ועוד, לא קיימת בחקיקה התייחסות להומוסקסואלים, ועקב כך נדרשת פנייה לבתי משפט במקרים רבים. בבתי המשפט ובבג"ץ תלויים ועומדים מספר הליכים בנוגע לנושאים אלו, וההכרעות מתקבלות טיפין-טיפין, ללא דיון מקיף בנושא.
ז'אן ד'לסי
ז'אן ד'אלסי (בצרפתית: Jeanne d'Alcy; 20 במרץ 1865 – 14 באוקטובר 1956) הייתה שחקנית הקולנוע הצרפתייה הראשונה ואשתו של חלוץ הקולנוע הצרפתי ז'ורז' מלייס מ-1926 עד למותו ב-1938.
קורות חיים
היא נולדה כשרלוט-לוסי-מרי-אדל-סטפני-אדריאן-פאס בצרפת. הופיעה בסרטים "הטירה הרדופה" (1896), "ז'אן ד'ארק" (1899) ו"מסע אל הירח" (1902). מתה בורסאי, צרפת בגיל 91.
דמותה מגולמת בסרטו של מרטין סקורסזה "הוגו" (2011) על ידי השחקנית הלן מק'קורי.
שהשמש תעבור עלי (שיר)
שהשמש תעבור עלי הוא שיר של הזמרת ירדנה ארזי, שכתב יורם טהרלב והלחין חנן יובל. השיר הגיע למקום ה-19 במצעד הפזמונים העברי השנתי בשנת 1986 וזכה לעשרות גרסאות כיסוי. גרסה ידועה של השיר היא של הזמר החסידי אברהם פריד, השיר בגרסתו נקרא רק תפילה, והוא הגיע למקום ה-39 במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת 2009.
כתיבת השיר
השיר נכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי חנן יובל. הוא יצא לרדיו בשנת 1985 והתפרסם באלבומה הרביעי של ארזי "דרישת שלום".
אחרי מלחמת ששת הימים הוקמה בארצות הברית מעין "להקה צבאית", שהשתייכה לכנסייה נוצרית בדנוור, קולוראדו. הקמת הלהקה נובעת מהערצתם של חברי אותה קהילה לישראל ולצה"ל.
חברי הלהקה היו מגיעים לישראל פעם בשנה למשך שבועיים ומופיעים בבסיסי צה"ל השונים ברחבי הארץ כשהם לבושים במדי צה"ל. הערצתם לישראל והזיקה לעם היהודי הביאה לכך שעל הכנסייה שלהם בדנוור הם לא קבעו צלב.
במהלך שנות ה-80 עבדה הלהקה עם הבמאי הישראלי שי לביא על תוכנית חדשה לקראת מופע בישראל. במהלך העבודה נפגשו חברי הלהקה עם הפזמונאי יורם טהרלב. בשיחתו עם אחת מחברות הלהקה היא ביקשה שיכתוב עבורה שיר המתאר את געגועיה לישראל ואת האופן בו הם ממלאים את חייה.
בהשראת סיפורה וסיפור הלהקה נכתב השיר. לימים, נפגש טהרלב עם גברי מזור יועצה האמנותי של ירדנה ארזי אשר ביקש ממנו את השיר.
גרסאות כיסוי
לשיר גרסאות כיסוי רבות אשר חלקן זכו להצלחה והושמעו רבות ברדיו.
בשנת 1989 הקליט מלחין השיר חנן יובל גרסה משלו בה התארחה ארזי.
בשנת 2004 בוצע השיר בעונה השנייה של התוכנית "כוכב נולד" על ידי שמעון טפטה.
בשנת 2010 יצאה לרדיו גרסתו של הזמר החסידי אברהם פריד לשיר, בה הוכנסו מספר שינויים בטקסט באישור המחבר. ביצועו של פריד זכה להצלחה גדולה והושמע רבות גם בתחנות רדיו חילוניות. השיר כונה "רק תפילה אשא" ועיבד אותו יובל סטופל. ביולי 2013 ביצעו פריד וחנן יובל ביצוע לשיר בהופעה של פריד בישראל.
עוד ביצועים להם זכה השיר היו של דקלון, יהורם גאון, רינת גבאי, ליאור נרקיס, גלית גיאת, בני אלבז ואחרים.
בשנת 2014 בוצע השיר על ידי כוכבי "משחקי הפסטיגל" ביחד עם ירדנה ארזי.
מצעדי פזמונים
השיר בביצוע ארזי הוצג רק ב-26.11.1985 במצעד הפזמונים ושהה בו 11 שבועות מהם שבוע אחד בפסגה. הוא נכלל במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ו והגיע למקום ה-19.
בגרסת פריד (רק תפילה) הוא הוצג עם הוצאתו ב־5.3.2009 וצעד 8 שבועות, בשיאו הגיע למקום ה־13. אמנם במצעד השנתי ל-2009, הצליח יותר ודורג במקום ה־39, זכייה לא שגרתית לזמר חסידי ברדיו חילוני.
וניל נואר
וניל נואר (Vanil Noir) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,389 מטר מעל פני הים, וממוקם בגבול הקנטונים וו ופריבורג בשווייץ.
גאוגרפיה
מצדו הצפון מזרחי בהמשך הרכס שוכן ההר דאן דה סאוויני, ובצדו הצפוני שוכנים ההרים דאן דה פוליראן ודאן דה ברנלייר, מצדו הדרומי מסתיים הרכס בהרים רושה דה ניי ודאן דה ז'אמאן.
למרגלותיו ממזרח בקנטון וו שוכנת העיירה שאטו ד'או (Château d'Oex), ולמרגלותיו ממערב בקנטון פריבורג שוכנת העיירה גרנד וילארד (Grandvillard).
ההר הוא הגבוה ביותר בקנטון פריבורג ופסגתו היא הנקודה הגבוהה ביותר בקנטון.
תיירות
מספר שבילי הליכה חוצים את ההר מצפון לדרום.
משנת 1983 ההר הוא חלק משמורת טבע.
מוזיקאים שיאני מכירות
ברשימה זו מופיעים אך ורק אומנים ש-20% לפחות מנתוני המכירות שלהם נתמכים על ידי הסמכות רשמיות - תקליטי כסף, זהב, פלטינה ויהלום. לכן, אמנים דוגמת קליף ריצ'רד, דיאנה רוס, שארל אזנבור, בינג קרוסבי, ננה מושקורי, טום ג'ונס, לוצ'אנו פבארוטי ואחרים לא נכללו ברשימה. ככל שהאמן התחיל את הקריירה שלו בתקופה מאוחרת יותר, כך אחוז המכירות המוסמכות הנדרש עולה, ולכן אמנים כמו ריהאנה, טיילור סוויפט, קייטי פרי, ליידי גאגא וברונו מארס זקוקים למעל 75% מכירות מוסמכות מכלל המכירות שלהם.
גליקוליזה
גליקוליזה (מיוונית: גליקו-מתוק, ליזיס-פירוק) היא מסלול מטבולי שבו מפורקת מולקולת גלוקוז לשתי מולקולות פירובט. המסלול משמש באורגניזמים להפקת אנרגיה.
הגליקוליזה היא התהליך הבסיסי ביותר להפקת אנרגיה במערכות ביולוגיות. תהליך זה קיים כמעט בכל היצורים החיים, מחיידקים ועד לבני האדם. מכך ניתן להסיק על קדמוניותו האבולוציונית ועל חשיבותו לחיים. הגליקוליזה מתרחשת בציטופלזמת התא ומורכבת משרשרת של 10 תגובות כימיות. החומר המתחיל את התהליך הוא הסוכר גלוקוז; בסופה של סדרת התגובות מפורק הגלוקוז, אשר מכיל 6 אטומי פחמן, לשתי מולקולות פירובט שכל אחת מכילה 3 אטומי פחמן. האנרגיה המופקת בתהליך נאגרת בקשרים של מולקולת ATP - נוקלאוטיד שמשמש כ"מטבע האנרגיה" של כל היצורים החיים. במהלך הגליקוליזה מפורקות (נצרכות) שתי מולקולות ATP ומיוצרות ארבע; הרווח האנרגטי הוא, אם כן, שתי מולקולות ATP. ניתן לסכם את התהליך כך:
היסטוריה
תהליך הגליקוליזה התגלה במקרה, על ידי האנס ואדוארד בוכנר ב-1897. הם חקרו את תהליך התסיסה מחוץ לתאים. במהלך הניסוי, היה צורך להימנע משימוש בחומרים אנטיספטיים כמו פנול, ולכן השתמשו בסוכרוז. במהלך הניסוי הם נתקלו בתופעה: הסוכרוז הותסס לכוהל על ידי מיץ השמרים.
חשיבות הגילוי טמונה בכך שזו הפעם הראשונה שבה ראו כי תסיסה יכולה להתרחש גם מחוץ לתא החי. עד אז האמינו בתאוריה של לואי פסטר, לפיה התסיסה קיימת רק בתא החי. המנגנון השלם הובא ב-1940 על ידי מגוון רב של חוקרים ובהם: Gustav Embden ו Otto Meyerhof ולכן הגליקוליזה נקראת גם לפעמים: "Embden -Meyerhof Pathway".
התהליך
עשר תגובות הגליקוליזה נחלקות לשני שלבים: החמש הראשונות מהוות את שלב ההכנה; בשלב זה לא רק שלא נוצרות מולקולות ATP, אלא שהוא אף דורש צריכה של שתי מולקולות ATP (כלומר, של אנרגיה). חמש התגובות האחרונות מהוות את שלב הרווח, ובו אכן משתנה מאזן האנרגיה ומתקבל רווח סופי של 2 מולקולות ATP. להלן תיאור מילולי של שלבי הגליקוליזה:
שלב הרווח
כל השלבים הבאים מתרחשים לכל אחת ממולקולות הגליצראלדהיד 3-פוספט בנפרד - ולכן מתרחשים פעמיים לכל מולקולת גלוקוז.
בקרות מרכזיות בתהליך
בנוסף על בקרה כללית זו - לגליקוליזה יש שלושה אתרי בקרה מרכזיים:
סיכום מאזן האנרגיה
המאזן הכללי מראה, אם כן, רווח של שתי מולקולות ATP. אנרגיה זו מהווה חלק קטן מאוד מהאנרגיה האצורה בגלוקוז. רוב האנרגיה נשמרת בשתי מולקולות הפירובט שנוצרו. אנרגיה זו מנוצלת ביצורים אירוביים בשני התהליכים המטבוליים הבאים בסדרת הנשימה התאית: מעגל קרבס וזרחון חמצוני.
המשך הפקת אנרגיה, עם או בלי חמצן
היצורים השונים נבדלים זה מזה בדרך בה הם מנצלים את הפירובט, תוצר הגליקוליזה. היצורים האווירניים (אארובים נושמי החמצן), למשל, מפרקים את הפירובט לחומר הקרוי אצטיל קואנזים A ולפחמן דו-חמצני. הפחמן הדו-חמצני נפלט לסביבה (ואכן, כידוע, היצורים האווירניים, ובכללם האדם, צורכים חמצן ופולטים פחמן דו-חמצני). האצטיל קואנזים A ממשיך לעבור סדרת תגובות מורכבת (מעגל קרבס וזרחון חמצוני), כשבסופה מופקת הרבה יותר אנרגיה מזו המופקת בגליקוליזה (אנרגיה שוות ערך לכ-36 מולקולות ATP, בהשוואה ל-2 המופקות בגליקוליזה).
חומרי מקור אחרים לגליקוליזה
בנוסף לגלוקוז (ולחומרי הביניים במסלול), הגליקוליזה יכולה לשמש להפקת אנרגיה משני חומרים נוספים:
גליקוליזה וסרטן
תאים של גידול ממאיר לרוב מקיימים גליקוליזה בקצב מהיר בהרבה העשוי להגיע עד לפי 200 מתאים נורמליים באותה הרקמה. תופעה זו התגלתה על ידי אוטו ורבורג ב-1930 וידועה כתופעת ורבורג. לתופעה זו חשיבות רפואית, שכן הודות לכך ניתן לאבחן ולעקוב אחר גידולים באמצעות טומוגרפיית פליטת פוזיטרונים (PET). בבדיקה נעשה לרוב שימוש בפלואורו-דאוקסי-גלוקוז (fluorodeoxyglucose, או בראשי תיבות: FDG), שהוא אנלוג של מולקולת גלוקוז, שבו אחת מקבוצות ההידרוקסיל הוחלפה באיזוטופ הרדיואקטיבי פלואור-18. ההנחה היא שאזורים פעילים בגוף, ובמיוחד גידולים סרטניים, צורכים כמויות גדולות של גלוקוז ובשל כך צפויות להתרחש בסביבתם פליטות גמא רבות.
בתאים סרטניים המצויים במצב של היפוקסיה (חוסר בחמצן) אחראי פקטור השעתוק HIF-1 להגברת הביטוי של רוב האנזימים הגליקוליטיים וכן של נשאי הגלוקוז GLUT1 ו-GLUT3.
בית הפסטיבלים של ביירוית
בית הפסטיבלים של ביירוית (בגרמנית: Bayreuther Festspielhaus) הוא בית אופרה בצפון ביירוית, גרמניה. בית האופרה מוקדש להעלאת יצירות המלחין ריכרד וגנר. בבית האופרה מתקיים פסטיבל ביירוית, שעבורו תוכנן ונבנה בית האופרה.
היסטוריה
בית הפסטיבלים בנוי בצורת קשת פרוסניום כפולה, מה שמעניק לצופה את התחושה כי הבימה מרוחקת יותר מכפי שהיא באמת. אחד ממאפייניו הייחודיים של בית הפסטיבלים הוא בור התזמורת הייחודי שלו. התזמורת ממוקמת בצורה כזו שהיא איננה גלויה כל עיקר לצופים, כך שדעתם אינה מוסחת מפעולותיה ותנועותיה ומאפשרת לקהל להתרכז במתרחש על הבמה. בנוסף, הדבר מאזן בין קולות הנגינה וקול שירת השחקנים. מרכיב חשוב לא פחות הוא האפקט הדרמטי שבדבר, שקולות התזמורת בוקעים מן הבימה עצמה ללא שהתזמורת נראית לעין.
בינואר 2012 נודע כי על המבנה לעבור שיפוץ יסודי, וכי קיימת סכנה להמשך עמידתו.
אביטל (דמות מקראית)
לא מסופר בתנ"ך על נסיבות נישואיהם של דוד ואביטל והיא מוזכרת רק כאימו של שפטיה בספר שמואל ב:
התגוררה עם דוד בחברון. כפי הנראה הייתה ילידת חברון, שכן לא הוזכר בפסוק מקום מגוריה הקודם, בניגוד לנשים אחרות באותו פסוק.
המשכיות זרעה
בגמרא מובאת מסורת על פיה:, דהיינו שרבי יהודה הנשיא היה מצאצאיה. מסורת אחרת גורסת שרבי חייא הוא מצאצאי אביטל: "אמר רבי לוי: מגילת יוחסין מצאו בירושלים, וכתוב בה: הלל - מדוד, רבי חייא רבה - משפטיה בן אביטל".
עם זאת, מסורת זו יוצרת קושי עם עובדת השמדת כל זרע המלוכה בידי עתליה, כפי המתואר בספר מלכים, ומסורת לפיה צאצאי יואש (מלך יהודה) הם היחידים שנותרו מזרע דוד המלך, והם היו מבניה של בת שבע ולא מבני אביטל. הסבר אחד המתייחס לסתירה זו מסביר כי צאצאי דוד שכלו הם הזכרים, אבל הנקבות שהיו בזמן עתליה לא נהרגו בידי עתליה, ועל כן נותרו לאביטל צאצאים לאחר תקופת עתליה. כיום, במגילת היוחסין של המייחסת אותם לרמב"ם כתוב לבסוף: "דהוא מן  די הלל הזקן די הוא נין ונכד וזר"ק די שפטיה בן אביטל אשת דוד מלך ישראל חי וקיים...".
הנצחתה
על שמה רחוב בתל אביב. ייתכן ששמה הוא המקור לשם היישוב אביטל שבחבל תענך.
מקלט התרעת מכ"ם
מקלט התרעת מכ"ם (באנגלית: Radar Warning Receiver, בראשי תיבות: RWR) היא מערכת המותקנת לרוב על כלי טיס צבאיים, המגלה פליטת קרינה של מערכות מכ"ם, הן קרקעיות והן מוטסות. המערכת מסוגלת לסווג בדרך כלל את מקור הקרינה על פי הסוג (דפק-דופלר, גל רציף וכיוצא באלה) והעוצמה. על פי הפרמטרים שנקלטו, עשויה המערכת לזהות את סוג האיום שהמכ"ם מציג, לדוגמה: התרעה על מכ"ם גילוי ואחר כך נעילה ומעקב של מכ"ם קרקעי/מוטס או של טיל מונחה מכ"ם ששוגר לעבר המטוס.
למקלט התרעת המכ"ם יש לרוב תצוגה בתא הטייס והוא מייצר צליל הנשמע באוזניות אנשי צוות האוויר. בתצוגה מוצג בדרך כלל מעגל, שמרכזו מייצג את כלי הטיס, עם סמלים המייצגים את המכ"מים שזוהו לפי כיוונם היחסי לכיוון הטיסה הנוכחי של כלי הטיס, ומרחקם מכלי הטיס (הנקבע על פי עוצמת האות הנקלט) מוצג כמרחק הסמל ממרכז המעגל.
צורת הסמל עצמה מייצגת רוב הפעמים את סוג המכ"ם או את סוג אמצעי הלחימה הידוע כעושה שימוש בו, בדרך כלל נעשית הבחנה בין מכ"ם קרקעי לבין מכ"ם מוטס. הצלילים המופקים שונים לרוב מסוג איום אחד למשנהו. ככל שהאיום חמור יותר, הצליל הופך לצווחני יותר על מנת לזכות בתשומת לבו של הטייס. לדוגמה, איום של טיל עם ראש ביות אקטיבי יגרום לטון גבוה וכמעט רציף, בעוד שמכ"ם של מטוס קרב מיושן או טיל קרקע-אוויר עשוי לגרום לזמזום לא רציף בטון נמוך.
מקלט התרעת מכ"ם שימושי לזיהוי, הימנעות, התחמקות או תקיפת איומים. לדוגמה, מטוס קרב במשימת פיטרול עשוי להבחין במטוס קרב של האויב באמצעות קולט אזהרות המכ"ם ולהשתמש במכ"ם שלו כדי ליירט אותו. בנוסף, מקלט התרעת מכ"ם שימושי בסיווג האיום. קשה לסווג "בליפים" המופיעים בתצוגת המכ"ם כמסוכנים, אולם מאחר שמטוסי קרב שונים מפעילים בדרך כלל מכ"מים שונים, ניתן להצליב את המידע המספק מקלט התרעת מכ"ם עם תצוגת המכ"ם כדי לקבוע את סוג כלי הטיס המופיע בו.
מטוסים ייעודיים למשימות דיכוי הגנה אווירית ומטוסים לאיסוף מודיעין אלקטרוני (אלינט) מצוידים בדרך כלל במקלטי התרעת מכ"ם מתוחכמים יותר המסוגלים לגלות ולזהות איומים בטווחים גדולים יותר מהמערכות הרגילות, ומספקים מידע נוסף שמנותח ומשמש למשימות עתידיות.
מקלט התרעת מכ"ם עשוי להיות כלי חשוב בהתחמקות מאיומים במידה וניסיון ההימנעות לא צלח. לדוגמה, אם מערכת טק"א או מטוס קרב של האויב שיגר טיל מונחה מכ"ם לעבר כלי הטיס, מקלט התרעת המכ"ם יכול לזהות את השינוי במוד המכ"ם שנדרש לצורך הנחיית הטיל ולהתריע על כך בפני הטייס, כדי שיחל בפעולות התחמקות. המידע המתקבל ממקלט התרעת מכ"ם יכול לשמש גם להפעלה אוטומטית של טכניקת הלוחמה האלקטרונית (ל"א) האופטימלית לצורך התחמקות מהאיום.
מלי אלבז אלמנדין
מלי אלבז אלמנדין (נולדה ב-5 ביולי 1955) היא אמנית, בובנאית, ציירת ופסלת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בעפולה למשפחה בת שמונה נפשות, מעולי תימן. בילדותה רעתה עדר כבשים של המשפחה. למדה בבית ספר יסודי "מעלות" בעפולה עילית ובתיכון יהודה בעפולה.
בשנת 1975 השלימה מלי אלבז לימודי מורה-גננת במכללת "אוהלו". בשנים 1977–2007 שימשה גננת בכפר חיטים. בשנים 2000–2009 ניהלה את מרכז מילוא של משרד החינוך – מרכז אמנויות לילדים בטבריה המפגיש ילדים לאמנות מסוגים וסגנונות שונים. לימדה גננות במסגרת השתלמויות של משרד החינוך במכללת עמק הירדן בשנים 2004–2006.
בשנים 1989–2000 הקימה תיאטרון בובות פרטי-מסחרי. אלבז אלמנדין ניהלה, ביימה ושיחקה בו, ויצרה את הבובות והתפאורה. התיאטרון הוכר על ידי אמנות לעם והופיע בכל רחבי הארץ, תוך שילוב קהל הילדים בגילי א–ג, בעיבודים של סיפורים מהספרות העולמית הקלאסית.
בשנים 1998–2007 שימשה כמדריכת פיקוח פדגוגי מטעם משרד החינוך במרחב הצפון עד ליציאתה לגמלאות.
לימודים אקדמיים
בשנים 1990–1991 למדה דרמה ותיאטרון בסמינר הקיבוצים בתל אביב. בשנת 1996 השלימה לימודי מורה מוסמכת בכירה במכללת אורנים.
למדה פוליאסתטיקה באמנות- B.e.d בספרות עברית וכללית במכללת אורנים בשנים 1996–1999. בשנת 2003 השלימה תואר אקדמי M.A בחינוך ואמנות (עם תזה) מאוניברסיטת לטביה.
אטלס E
האטלס E שנקרא גם SM-65E Atlas היה טיל בליסטי בין-יבשתי בשימוש חיל האוויר האמריקאי. הטיל הוא חלק מסדרת הטילים אטלס. מספר טייסות של טילי אטלס E הוקמו ומוקמו ברחבי ארצות הברית.
לאחר פרישתם משימוש כטילים בליסטיים, הטילים הוסבו יחד עם טילי האטלס F למשגרי לוויינים תחת השם אטלס E/F. שיגור האטלס E/F האחרון שהיה במקורו אטלס E בוצע ב-24 במרץ 1995. הטיל שוגר סך הכל 48 פעמים מתוכם 33 שיגורים הצליחו ו15 נכשלו.
קישורים חיצוניים
על סדרת טילי האטלס (באנגלית)
קרונפיו
קרונופיו (שם מדעי: Cronopio) הוא סוג נכחד של יונק שחי בסוף עידן המזוזואיקון לפני 99.6–96 מיליון שנה.
מאפיינים
יונק קדום זה היה שונה מכל יונק חי. מאובני היצור נמצאו בחפירות סביב נהר הריו נגרו שבארגנטינה.
יצור זה התגלה בחפירות ב-2002 ונקרא ב-2011 על שם היצור הבדיוני "קרונופיו" ממספר ספרים קצרים של הסופר הארגנטינאי חוליו קורטאסר. נמצאו ממנו בעיקר גולגולת שבורה המזכירה יונקים פרימיטיביים. משייכים אותו לעל-סדרה הנכחדת דריולסטים. אורכו המוערך מגיע ל-10–12 ס"מ. היצור היה לילי, על פי חורי העיניים הגדולים ובעל ניבים חדים.
בתרבות
היצור ידוע בתרבות בעיקר מהדמות סקראט, המוצג כסנאי בעלי ניבים חדים וזנב שעיר, המופיע בכל סדרת "עידן הקרח". למעשה הקרונופיו לא היה מכרסם וכלל לא חי בעידן הקרח שלפני 10,000 שנה, אלא בסוף הקרטיקון יחד עם דינוזאורים גדולים כמו הגיגאנוטוזאורוס. כמו כן הוא ניזון ככל הנראה מחרקים, חסרי חוליות ולטאות קטנות ולא מבלוטים.
למעשה כשהסרט הראשון יצא לא ניתן למאובני היצור עוד שם. רק ב-2011 קיבל הסוג את שמו.
גדעון טיקוצקי
גדעון טיקוצקי (נולד בשנת 1977) הוא פרופסור לספרות, מרצה ועורך ישראלי, זוכה פרס בהט לשנת 2014 ופרס ראש הממשלה לוי אשכול ליצירה לשנת 2019.
ביוגרפיה
טיקוצקי נולד וגדל בחדרה. למד בתיכון חדרה, בשנת 1995 התגייס לצה"ל, שירת במשך עשור והשתחרר בדרגת רב-סרן. בשנים 2014–2016 התגורר בארצות הברית, במסגרת השתלמויות פוסט-דוקטורט. כיום מתגורר בתל אביב.
לימודים
בשנת 2004 סיים לימודי תואר ראשון בחוגים לספרות עברית ולשפה ולספרות צרפתית באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2006 סיים לימודי תואר שני בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הגמר שכּתב בהדרכת פרופ' אריאל הירשפלד עסקה בייצוג הנוף הארץ-ישראלי בשירת לאה גולדברג כזירה של התמודדות מורכבת עם מוסכמות אידאולוגיות ופואטיות שרווחו בתרבות הארץ-ישראלית והישראלית בשעתה.
בשנת 2014 סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת תל אביב. את עבודת הדוקטור כתב על יצירתה של דליה רביקוביץ בהדרכת פרופ' מיכאל גלוזמן ונבחנו בה "המעבדה הפואטית" של רביקוביץ ותהליכי ההתקבלות של יצירתה על רקע התרבות הישראלית בת הזמן.
באקדמיה
טיקוצקי מלמד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג לספרות עברית. בשנים 2017–2020 היה עמית מחקר במרכז מַנדל סכוליון למחקר רב-תחומי במדעי הרוח והיהדות באוניברסיטה זו, ומשנת 2021 התמנה לפרופסור חבר בחוג לספרות עברית. בנוסף הוא עומד בראש התוכנית ליידיש (משנת 2022). בעבר לימד בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב ובחוג לספרות משווה באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה. כמו כן היה עמית מחקר וחוקר אורח במרכז טַאוֹבֶּה ללימודי יהדות באוניברסיטת סטנפורד (2014–2015), במרכז כץ למחקר מתקדם במדעי היהדות באוניברסיטת פנסילבניה (2016) ובמוסדות נוספים.
במחקרו מתמקד טיקוצקי בספרות העברית של המאה העשרים, הן בפני עצמה והן בזיקותיה לתרבות אירופה, וכן בתרבות הישראלית, לא אחת במבט מן הארכיון. הוא בוחן את התגבשות הקאנון (בכללו, ושל יוצרים מסוימים) כפועל יוצא של נורמות אידאולוגיות ופואטיות ושל תהליכי צנזורה (פנימית או חיצונית); ואגב הדגשת נזילותו של הקאנון מציג דרכים חלופיות שעמדו לרשות הספרות והתרבות ושנשכחו ברבות הימים.
טיקוצקי כתב בהרחבה על יצירתן של לאה גולדברג ודליה רביקוביץ וההדיר רבים מכּתביהן, בין השאר קבצים של מאמרים ורשימות עיתונות פרי עטן. בין גילוייו הארכיוניים הבולטים, שערך והביא לדפוס: כ-35 שירים נשכחים מאת זלדה, כ-150 שירים גנוזים מאת רביקוביץ, כ-300 שירים גנוזים מאת גולדברג וכן רומן גנוז מאת גולדברג, אבדות, שעלילתו מתרחשת בברלין ערב עליית הנאצים לשלטון.
בעולם ההוצאה לאור
במסגרת פעילותו ערך ספרי עיון, בין השאר מאת חיים באר, גרשון שקד ונורית גוברין, קובצי מכתבים מאת חנה סנש (אַת לבדך תביני), טוביה ריבנר ולאה גולדברג (אולי רק ציפורי מסע), ספרי שירה ופרוזה של יוצרים מן העבר ושל משוררים וסופרים עכשוויים (בהם יאיר אגמון, שירה פנקס, זאב רז), ואסופת שירה עברית בתרגום לגרמנית (Zukunftsarchäologie, 'ארכאולוגיה של עתיד', בשיתוף לינה ברוך) - סך הכול כשמונים ספרים, בז'אנרים שונים.
יחסי ג'מייקה–מקסיקו
יחסי ג'מייקה–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין ג'מייקה למקסיקו. שתי המדינות חברות באיגוד המדינות הקריביות, הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות, ארגון מדינות אמריקה והאו"ם.
היסטוריה
ג'מייקה ומקסיקו הן שתי מדינות אמריקאיות עם היסטוריה משותפת. שתי האומות היו תחת שליטה של האימפריה הספרדית וג'מייקה נשלטה על ידי מלכות המשנה של ספרד החדשה שבסיסה במקסיקו סיטי. במאי 1655 נפלה ג'מייקה תחת שלטון בריטי עד לעצמאותה באוגוסט 1962. היחסים הדיפלומטיים בין ג'מייקה למקסיקו כוננו ב-18 במרץ 1966. באותה תקופה, מקסיקו ראתה בג'מייקה מנהיגה של מדינות קריביות דוברות אנגלית.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים, שתי המדינות עבדו יחד בפורומים בינלאומיים רבים כמו איגוד המדינות הקריביות, קהילת מדינות אמריקה הלטינית והקריביים וארגון מדינות אמריקה (OAS) שם בשנות ה-70, ג'מייקה ומקסיקו היו מבין המדינות שהפגינו באופן פעיל נגד הדרת קובה מה-OAS וקראו לנורמליזציה של היחסים עם ממשלת קובה. בשנת 1974 ערך נשיא מקסיקו לואיס אצ'ווריה אלברס ביקור רשמי בג'מייקה. בשנת 1975 ביקר ראש ממשלת ג'מייקה מייקל מנלי במקסיקו. מאז, נערכו כמה ביקורים רמי דרג בין מנהיגי שתי המדינות. במרץ 2016, שתי המדינות חגגו 50 שנות יחסים דיפלומטיים.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מג'מייקה למקסיקו
ביקורים רמי דרג ממקסיקו לג'מייקה
היחסים בין שתי המדינות
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם על דיכוי דרישות אשרות לבעלי דרכון רגיל (1968); הסכם סחר (1975); הסכם על שיתוף פעולה תיירותי (1990); הסכם על שיתוף פעולה תרבותי (1990); הסכם שיתוף פעולה למאבק בסחר בסמים ובתלות בסמים (1990); הסכם על שיתוף פעולה מדעי וטכני (1996); הסכם על דיכוי דרישות ויזה לבעלי דרכון דיפלומטי ורשמי (2007) והסכם תחבורה אווירית (2009).
יחסי סחר
בשנת 2017, סך הסחר בין ג'מייקה למקסיקו הסתכם ב-178 מיליון דולר. בשנת 2015, חברות מקסיקניות השקיעו יותר מ-200 מיליון דולר בג'מייקה, בעיקר בתעשיית התיירות ושדות התעופה. בשנת 2016, ממשלת מקסיקו סיפקה לג'מייקה מענק של 1.8 מיליון דולר עבור פרויקט שיקום כביש ריברטון. חברות רב-לאומיות מקסיקניות כמו Cemex ו-Grupo Aeroportuario del Pacífico פועלות בג'מייקה.
Port Forwarding
העברת שערים (בלעז: Port Forwarding), המכונה לעיתים "תיעול" (מהמילה "תעלה" - יצירת נתיב), היא פעולת ההעברה של פתחה (שער) ממכונה אחת לאחרת. דרך אחת לניצול שיטה זו היא לצורך גישה למכונה ברשת פרטית דרך מחשב מחוץ לרשת הזו.
הדבר מאפשר למחשבים מרוחקים, אשר מחוברים לרשת האינטרנט, למשל, להתחבר למכונה מסוימת המחוברת לרשת פרטית, שאינה נגישה בדרכים רגילות.
לדוגמה:
השיטה נפוצה גם כאשר יש צורך בגישה למחשב אשר מחובר רק לרשת פנימית. אז משתמשים במחשב מתווך, המחובר גם לרשת הפנימית וגם לזו לחיצונית, אשר מעביר את התקשורת בין הצדדים. בדרך כלל התקשורת הזו מתבצעת בפרוטוקול המוצפן SSH.
מוקצה ביום טוב
מוקצה הוא מושג הלכתי, שמשמעותו היא: דבר שאדם מקצה מדעתו את השימוש בו, כלומר הוא מוקצה (=מורחק לקצה) מתודעת האדם. חכמים גזרו שדברים מסוימים שהעיסוק בהם פוגע במנוחת השבת והחג, וממילא אדם אינו אמור לעשות בהם שימוש בזמנים אלו, ייחשבו למוקצים מדעתו של אדם, ואסור יהיה לטלטלם בשבת וביום טוב. הפגיעה במנוחת השבת והחג מתבטאת בשתי בחינות: א. עיסוק מרובה בדברים שאינם מאפשרים מנוחה, כגון סידור חפצי הבית והמחסן. ב. עיסוק בדברים שעלולים להביא לביטול השביתה ממלאכה בשבת ויום טוב, למשל טלטול כלים שבאמצעותם נעשות מלאכות בימות החול, כגון עפרונות ועטים, מספריים וכדומה, שההתעסקות עמם עלולה להביא בלי משֹים לשימוש בהם לשם עשיית איסור, או לטלטול ברשות הרבים.
הבדלי המוקצה בין שבת ליום טוב
בשלושה תחומים ישנו שוני בין הלכות מוקצה בשבת להלכות מוקצה ביום טוב:
א. בשבת נאסר טלטול מאכלים שאינם כשירים לאכילה ללא בישול או אפייה, שהרי בישולם או אפייתם נאסרו בשבת. ואילו ביום טוב הכשרתם לאכילה מותרת (מלאכת אוכל נפש), וממילא גם טלטולם לשם כך. למשל טלטול בשר חי או תפוח אדמה חי אסור בשבת, אך מותר ביום טוב. ואף טלטול בעל חיים הכשר לאכילה מותר ביום טוב, מאחר שאפשר לשחוט אותו ביום טוב ולאכול מבשרו.