cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וולבי סלע סגול-צוואר
כסות ומאפיינים פיזיים
הפרווה של הוולבי סגול-הצוואר רכה, עבה וצמרירית. צבעה הכללי נע בין אפור-כסוף לחום-צהבהב או בז', והיא משתנה ללבן-קרם, שמנת או שנהב באזור הבטן והמפשעה. הזרועות והרגליים צהובות, והכפות זהובות עם כתם שחור בקצוות. סימוני הגוף דלים למדי, וכוללים טלאי שחור קטן באזור השכמות, פס שחרחר דהוי על הגב, ולעיתים גם פס שחרחר על הגחון. הזנב בצבע צהבהב שמתכהה בהדרגה עד שהופך לשחור-שוקולד בקצה. סימוני הפנים כוללים: פס שחור דקיק על המצח, כתם שחרחר על החרטום, פסים חומים כהים בצידי העין, ורצועות לבנות לאורך הלוע.
צבע סגול
סימן ההיכר של המין אשר העניק לו את שמו, הוא הפיגמנט הסגול הייחודי שמופרש על ידי העור, ובולט בעיקר סביב הצוואר, החזה והגרון. גוון הפיגמנט משתנה בין העונות ומפרט לפרט, ונע בין ורדרד בהיר עד לסגול סחלב, לילך או חלמיתי. בניגוד למשתמע מן השם, הפיגמנט אינו מוגבל רק לצוואר; הגוף כולו עשוי לקבל לעיתים קרובות פיגמנט ורוד-סגלגל שמעניק לפרווה הבהירה גוון של ורוד קורל או סלמון. הצבע הבסיסי של הראש אפור-צהבהב, אך יש לו פיגמנטים ורודים-סגולים חזקים בפנים ובמצח, והגוון שלהם נע בין חלמית לאדום הודי, קרדינלי ואפילו ארגמני. האוזניים ורודות משני הצדדים ומוכתמות בחום כהה. הפיגמנט הסגול כהה ובולט יותר אצל הזכרים מאשר אצל הנקבות.
מאחר שהצבע הסגול נדיר מאוד בקרב יונקים, חוקרי טבע רבים לא היו משוכנעים שמדובר במין בפני עצמו; אחת הסיבות לכך, היא שהפיגמנט הסגול שמופרש על ידי העור נשטף לעיתים קרובות בגשם והופך לדהוי מאוד, וגם מתפוגג תוך יממה לאחר מותו של הוולבי. כתוצאה מכך, הטקסונומים שבדקו את הגופות חסרות הצבע במוזיאונים האמינו שהפיגמנט הייחודי נבע מהתחככות הוולבים בסלעים צבעוניים בגני החיות. על פי הזואולוג מארק אלדרידג' שאחראי לסיווג מחדש של הוולבי כמין נפרד, הסיבה להופעת הפיגמנט אצל הוולבי אינה ברורה, אך יש לפחות שתי אפשרויות סבירות: הצבע מתפקד כסוג של הסוואה, ונועד להתמזג עם הסלעים הורודים-כתומים בבית הגידול שלו; היות שהפיגמנט כהה ועז יותר אצל הזכרים, הוא עשוי כנראה גם לשמש תפקיד הקשור לרבייה או לדומיננטיות. התפוגגות פיגמנטים מתרחשת גם אצל הקנגורו האדום שצבעו הופך לדהוי יותר לאחר גשם.
תפוצה וביולוגיה
וולבי סגול-צוואר אנדמי לאוסטרליה, בה הוא מצוי בעיקר בצפון-מערב קווינסלנד, ובמידה פחותה גם בצפון-מזרח הטריטוריה הצפונית. טווח התפוצה שלו נמצא לאורך הרמות הצפוניות הגובלות בשפלת עשב-מיטשל, והוא שכיח במיוחד סביבות העיירות מאונט איסה, דג'רה וקלונקורי. בית הגידול של הוולבי מורכב ממחשופי-סלע וצוקים של אבן גיר, קוורציט או אבן חול, הנמצאים בתוך ערבות-עשב ספיניפיקס, יערות שיטה ואקליפטוס.
הוולבי סגול-הצוואר הוא יונק חברותי החי בקבוצות קטנות של עד 20 וולבים, כשגודל הקבוצה תלוי בעיקר בסמיכות למקורות מים. במהלך היום הוא מוצא מפלט באזור מוצל בסלעים דוגמת מערות ונקיקים על מנת להימנע מהטמפרטורות הגבוהות, ויוצא לפעילות בשעות הדמדומים.
הוולבי תר אחר מזון לאורך הלילה עד עלות השחר ואז חוזר למקומו. בימים קרירים, הוולבים נוהגים לצאת גם בשעות היום ולהשתזף על הסלעים. כקרוביו, גם הוולבי סגול-הצוואר ניזון בעיקר מעשבים ועלים.
הרבייה מתרחשת לאורך השנה ללא עונה קבועה, וההריון נמשך 33–35 יום. הנקבה ממליטה גור יחיד ששוהה בכיס שלה עד שישה חודשים; לאחר שהגור עוזב את הכיס, הוא ממשיך לינוק כ-3 חודשים נוספים, ובתקופה זו הנקבה ממליטה גור נוסף. המין מגיע לבגרות בגיל 18–22 חודשים.
מצב
וולבי סגול-צוואר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), בשל מספריו הנמוכים יחסית, ועדויות לירידה מתמשכת. האיום העיקרי עליו הוא תחרות על מקורות המזון עם הארנבונים ועדרי צאן ובקר ואולי גם התפשטות טורפים פולשים דוגמת השועל האדום לסביבת המחיה שלו. הוולבי נמצא באזור מוגן אחד - הפארק הלאומי בודג'מולה; ארגון השימור IUCN, ממליץ לרשויות השימור האוסטרליות לבצע מחקרים מפורטים יותר אודות טווח התפוצה המדויק של המין כמו גם הביולוגיה שלו והאיומים המרחפים עליו.
אומדן האוכלוסייה העולמי הוא 12,500-10,000 וולבים.
Windows 95
Windows 95 (בתרגום חופשי לעברית: חלונות 95) היא מערכת הפעלה למחשבים אישיים מבית מיקרוסופט, הראשונה להשתייך למשפחת Windows 9x, ממשיכת דרכה של Windows 3.x. מערכת ההפעלה, ששוחררה ב-15 באוגוסט 1995 לציבור הרחב (ומכאן שמה), הציגה חידושים גדולים לעומת קודמתה וביניהם ממשק משתמש גרפי משופר, עבודה ב-32 סיביות לצד תמיכה לאחור ב-16 סיביות, והפשטת השימוש בהתקני הכנס-הפעל.
ב-Windows 95 הוצגו לראשונה אלמנטים רבים שנשארו, למעשה, עד גרסתה האחרונה של Windows, וביניהם: כפתור ותפריט ההתחל, שורת המשימות, שולחן העבודה וסייר הקבצים. השקת המערכת לוותה בקמפיין שיווקי רחב, וזכתה להצלחה רבה. 3 שנים לאחר מכן, הציגה מיקרוסופט את חלונות 98, שאף היא זכתה להצלחה אף על פי ששווקה כגרסה "משופרת" ולא כחידוש משמעותי.
ארכיטקטורה
Windows 95 תוכננה לספק תאימות מקסימלית עם יישומי 16 סיביות ששימשו את MS-DOS, לצד יישומי 32 סיביות, כאשר החידוש הגדול הוא שיישומי 32 סיביות פועלים בריבוי משימות מקדים (preemptive). השכבה הנמוכה ביותר של המערכת מורכבת ממספר גדול של מנהלי התקן וירטואליים (קובצי VXD) שרצים תחת המצב המוגן (protected mode) של תת-מערכת 32 הסיביות, ומספר מצומצם של מכונות DOS וירטואליות (אחת או יותר) שרצו באמולציה של מצב אמיתי (virtual real mode, מצב המדמה את פעולתם של מספר מעבדי 8086 בו זמנית). מנהלי ההתקן הווירטואליים היו אחראיים על יצירת הקשר עם ההתקנים הפיזיים במחשב (כרטיסי מסך, קול, רשת וכדומה), הדמיה של התקנים וירטואליים ונתינת שירותי מערכת שונים. מנהלי ההתקן החשובים כללו בין היתר את:
משפחת Windows 9x סימלה למעשה את התחלת ההתנתקות מרכיבי מערכת DOS ה"מסורתיים". Windows 95 עדיין נשענה עליהם במידה רבה, אבל לא באותה מידה ש-Windows 3.x הסתמכה עליהם: אמנם ניתן היה לגרום למערכת להיטען ללא הממשק הגרפי, ובכך "להכריח" את המחשב להעלות את המערכת במצב אמיתי 16 סיביות, או במילים אחרות: להכריח את המחשב לטעון את MS-DOS. אך עם זאת, כאשר ממשק המשתמש הגרפי היה נטען, VMM32.VXD היה מקבל שליטה על ניהול ההתקנים (במקום רכיבי DOS) והיה מאפשר למערכת לעבוד במצב מוגן של 32 סיביות. יתר על כך, תוכניות DOS שרצות על Windows 95 אינן דורשות מנהלי התקן ייעודיים ל-DOS, שהרי חלונות כבר מספקת אותם. גם לרכיבי ה-DOS הבסיסיים Config.sys ו-AUTOEXEC.BAT כמעט ולא הייתה השפעה על פעולת המערכת, ובפרט על פעולתם של יישומי 32 סיביות. רכיבים אלו משמשים בעיקרם כחלק מהליך האתחול של המערכת, ובעבודה מול יישומי DOS שדורשים זאת. בשלב יותר מאוחר, עם יציאתן של מערכות ההפעלה הבאות מבית מיקרוסופט, תפקיד רכיבי ה-DOS צומצם עוד יותר. בשל התמיכה של המערכת ב-32 סיביות, נדרש היה מהמשתמש להתקין במחשבו מעבד תואם 32 סיביות באופן מלא, דוגמת אינטל 80386 ומעלה.
בנוסף להרחבת התמיכה ב-32 סיביות, המערכת התאפיינה גם בתמיכה בשמות קבצים ארוכים באורך של עד 255 תווים, וזאת בניגוד לקודמותיה מבוססות ה-DOS שתמכו בשמות בעלי 8 תווים בלבד.
ממשק המשתמש
אחד החידושים הבולטים ביותר במערכת ההפעלה הוא ממשק המשתמש, שבוסס על מוטיב שולחן העבודה; ממשק המשתמש עוצב כך שידמה לשולחן עבודה משרדי המכיל מגוון כלים הנדרשים לפעילות שוטפת. על שולחן העבודה ניתן למקם קבצים, תיקיות וקיצורי דרך ליישומים, באופן דומה למערכת ההפעלה Mac OS.
בעוד ששולחן עבודה היה קיים עוד ב-Windows 3.11, שם הוא שימש להצגת אייקונים של משימות שרצות כרגע, ב-Windows 95 תפקיד זה עבר לשורת המשימות, שהכיל גם אזור התראות בו ניתן לצפות בתאריך ובשעה, לכוון את עוצמת השמע, לבקר אחר תוכנות הפועלות ברקע, וכן גם כפתור "התחל" שלמעשה החליף את מנהל היישומים הקלאסי מחלונות 3.x והפנה לתפריט ההתחל ממנו ניתן לקבל גישה ליישומים ולשירותים המותקנים על המחשב.
גם מנהל הקבצים ששימש כסייר קבצים ב-Windows 3.x הוחלף ביישום חדיש יותר, בשם סייר Windows. למעשה, התהליך האחראי על סייר הקבצים, Explorer.exe, אחראי גם על יתר חלקי המעטפת הגרפית, ותכונה זו נותרה גם בגרסאות מתקדמות יותר של חלונות.
בשלב יותר מאוחר יצא עדכון אופציונלי בשם Windows Desktop Update, ששווק ביחד עם אינטרנט אקספלורר גרסה 4 וסיפק אינטגרציה טובה יותר של הממשק עם רכיבי הדפדפן, ושיפור לסייר הקבצים כדי לספק ממשק עבודה נוח יותר בניהול הקבצים. עדכון זה הגיע גם לחלונות NT 4.0.
דרישות מערכת וגרסאות
להלן דרישות המערכת המינימליות והמומלצות להרצת מערכת ההפעלה על מחשב שולחני. דרישות המערכת המינימליות, שפורסמו על ידי מיקרוסופט, נשענות על שימוש בזיכרון וירטואלי במידה רבה, דבר המגביל את הביצועים, ולכן מיקרוסופט המליצה על חומרה יותר חזקה מהנדרש. ניתן לשדרג ל-Windows 95 ישירות מתוך חלונות 3.11, אך לא מגרסאות נמוכות יותר. את Windows 95 ניתן לשדרג ישירות לחלונות 98, מילניום או 2000, אך גרסאות מאוחרות יותר ידרשו התקנה נקייה.
מיקרוסופט הוציאה לאור מספר גרסאות של מערכת ההפעלה. כל גרסה שיצאה מאוחר יותר נמכרה בנפרד, והציעה שיפורים ותכונות שלא היו קיימות בגרסאות קודמות.
עם השחרור
הקמפיין השיווקי שהוקדש לצורך פרסום המערכת עלה למיקרוסופט 300 מיליון דולר, ביניהם 8 - 14 מיליון דולר ששולמו, על פי השמועות, ללהקת הרולינג סטונז על הזכות להשתמש בשירם "Start me Up" לצורך השימוש בתשדיר הפרסומת שנוצר עבורה. מיקרוסופט דחתה שמועות אלו וטענה כי מדובר בספין מצד הלהקה שנועד להגדלת רווחיה, אך טענה שאכן שילמה סכום מסוים, קטן יותר, ללהקה. בבריטניה דווח כי חנויות מחשבים נפתחו באמצע הלילה במטרה למכור עותקים ראשונים של המערכת.
תוך ארבעה ימים מיציאת המערכת, נמכרו מעל למיליון עותקים שלה. מעט לאחר יציאתה של ממשיכתה, Windows 98, הגיעה Windows 95 לנתח שוק של 57.9 אחוזים, ואף המשיכה למכור עותקים שלה שנה לאחר מכן. לאחר שחרורה, מיקרוסופט החלה לשווק גרסאות שלה ביחד עם ערכה בשם Microsoft Plus!, ערכה המיועדת למשתמש הביתי וכללה ערכות נושא, משחקים, ותוספות הקשורות למולטימדיה, בנוסף לכלי דחיסת הדיסק DriveSpace. לימים, מיקרוסופט תמשיך לשווק גרסאות של Microsoft Plus! גם ל-Windows 98 וגם ל-Windows XP.
מורשתה של Windows 95
ניל מקדונלד, אנליסט בחברת המחקר האמריקנית Gartner, טען כי חלונות 95 היוותה למעשה "קפיצה קוונטית" בעולם המחשוב, בעוד שבמגזין CNET נאמר עליה ב-2001 שלמרות הפסקת התמיכה, החותם שהשאירה המערכת עדיין נשאר במחשבים האישיים עד עצם היום הזה. המערכת זכתה לעדנה בשנים האחרונות על ידי חובבי מערכות מחשוב ישנות ומשחקי מחשב ישנים שמשתמשים בה לצורך בניית מכונות ארקייד, או שיפוץ ושחזור מחשבים ישנים לצורך הרצת משחקים ותוכנות שפועלות בסביבת DOS.
חאריס סילייג'יץ'
חאריס סילאייג'יץ (בכתב לטיני: Haris Silajdžić, בכתב קירילי: Харис Силајџић, נולד ב-1 באוקטובר 1945), פוליטיקאי ואקדמאי בוסני. היה ראש ממשלת בוסניה והרצגובינה (1993-1996), אחד משלושת חברי נשיאות בוסניה והרצגובינה (2006-2010) ויו"ר הנשיאות (2008, 2010), כנציג הבוסניאקי של הפדרציה. בשנים 1990 עד 1993 שימש סילייג'יץ' כשר החוץ של בוסניה והרצגובינה, ובשנים 1993 עד 1996 כיהן כראש ממשלתהּ.
ביוגרפיה
חאריס סילייג'יץ' נולד בשנת 1945 בברזה, בבוסניה, אז חלק מיוגוסלביה, במשפחתו של חאג' חאפז קמיל אפנדי סילייג'יץ. אחרי סיום בית הספר היסודי בשנת 1964 למד במדרסה המוסלמית חוסרוו בג בסרייבו. אחר כך השתלם בשפה הערבית ובלימודים אסלאמיים בבנגאזי בלוב. את התואר השני (1977) ואת הדוקטורט (1979) (בנושא היחסים בין אלבניה לארצות הברית) סיים באוניברסיטת פרישטינה בחבל קוסובו, אז חלק מסרביה במסגרת יוגוסלביה. סילייג'יץ' כיהן כפרופסור לערבית באוניברסיטת פרישטינה וכפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת סרייבו. לימד כמרצה אורח באוניברסיטאות קורנל, מרילנד והרווארד בארצות הברית. סילייג'יץ' שימש כחבר בוועדת הסכם דייטון והיה אחד ממבקרי ההסכם לאחר מלחמת האזרחים בבוסניה והרצגובינה. כשנשאל למה הביע תרעומת ענה כי חתם על ההסכם משום שרצה לעצור את שפיכות הדמים ושיעשה זאת שוב, אך ההסכם חייב להשתנות. סילייג'יץ' המשיך להיות אישיות בכירה בפוליטיקה הבוסנית, רשמית היה חבר וסגן נשיא מפלגת הפעולה הדמוקרטית של בוסניה אך נטש אותה והקים את המפלגה למען בוסניה והרצגובינה. סילייג'יץ' החזיק גם בתפקיד סגן ראש מועצת השרים.
בבחירות שנערכו ב-1 באוקטובר 2006 נבחר כנציג הבוסניאקי בנשיאות ושימש בתפקיד עד שנת 2010 (בצירוף מקרים מעניין, תאריך זה הוא יום הולדתם של סילייג'יץ', שחגג 61, ושל מקבילו הסרבי בנשיאות רדמנוביץ', שחגג 57).
חייו הפרטיים
החל משנת 2016 סילייג'יץ' נשוי לזמרת הפופ לשעבר סלמה מוחדינוביץ' איתה היה בקשר זוגי לממעלה מ- 15 שנה. שניהם מתעניינים באמנות, בעיקר שירה ומוזיקה. ב-27 במאי 2020 סילייגיץ' עבר בהצלחה בסרייבו ניתוח לב פתוח. סילייג'יץ' מדבר אנגלית שוטפת ובעבר הרצה בכמה אוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית.הוא מתגורר בסרייבו.
גודן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ספישסקה פודהרדייה
ספיסשקה פודהרדייה (סלובקית Spišské Podhradie - "(המקום ש)לרגלי הטירה בספיש"; גרמנית Kirchdrauf ובעבר Kirchdorf; הונגרית Szepesváralja; פולנית Spiskie Podgrodzie) היא עיירה השוכנת במחוז פרשוב במזרח מרכזה של סלובקיה.
היסטוריה
העיירה נוסדה במאה ה-11 לרגלי הטירה המבוצרת כיישוב שנסמך עליה. היא נזכרה לראשונה ב-1249 והתפתחה כיישוב סקסוני שרכש עד מהרה את עצמאותו. הכנסייה הראשונה במקום נזכרה ב-1174, היינו לפני אזכורו של האתר כמקום יישוב, אך היא חרבה בפלישת הטטרים ב-1241. הכנסייה הוקמה מחדש בסגנון רומנסקי בין השנים 1258–1273 והוקדשה לבתולה (Kostol Narodenia Panny Márie). ספישסקה פודהרדייה זכתה לזכויות של עיר ב-1321 וידוע כי ב-1327 שכן בה בית חולים.
העיר שבה והתאוששה במהלך המאה ה-18 ורבים מבתיה הוקמו בסגנון הבארוק. בין 1799 ל-1808 הוקמה בעיירה כנסייה אוונגליסטית (Evanjelický kostol), והכנסייה הראשית שופצה באופן מקיף בין השנים 1824–1829.
מיקום העיירה ואתריה
העיירה נמצאת בגובה של 430 מטר, כ-200 מטר מתחת לטירת ספיש שממזרח לה, ומכאן שמה. בצמוד ממערב לעיירה, שוכנת ספישסקה קפיטולה, עיירה קטנה שמאז 1948 שייכת לספישסקה פודהרדייה, ושמשמעות שמה בסלובקית "חדר הדיונים של הקתדרלה בספיש". שם זה העניק לספישסקי פודהרדייה את שמה הגרמני שפירושו "כפר הכנסייה". בשנת 2004 התגוררו בספישסקי פודהרדייה 3,872 תושבים, והיא משתרעת על שטח של 24.94 קמ"ר. העיירה הוכרזה בשנת 1993, יחד עם טירת ספיש, ספישסקה קפיטולה והכפר ז'הרה, כאתר מורשת עולמית. בעיירה קיים בניין בית כנסת משופץ אך ללא שימוש.
המבנה החשוב בעיר הוא הכנסייה המוקדשת לבתולה הברוכה מרייה. הכנסייה ניצבת במרכזה של הכיכר המרכזית, וממנה יוצאים רחובות העיר לכל הכיוונים, כשלאורכם שורות בתים הצמודים זה לזה. בסביבתה של הכנסייה שרדו מספר בתי אבן בני שתי קומות מהמאה ה-14, וסביבם נבנו לאחר מכן בתים בסגנון הבארוק והרנסאנס, בהם גם בית העירייה מ-1546. כיכר העיר קיבלה את ממדיה הנוכחיים במאה ה-15 והיא גובלת במבנה ששימש את מנזר מסדר אחיי הרחמים בצידה המערבי, ובמספר מבני מגורים ובבית ספר מ-1787, בצידה המזרחי. בכיכר שוכן גם עמוד מרייאני מ-1726, והכנסייה האוונגליסטית ניצבת דרומית-מזרחית לה. בחלקיה החדשים יותר של העיירה משתרעים הבתים שהוקמו במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19, ואלה בעיקרם בתים בני קומה אחת.
קובאדין
קובאדין (ברומנית: Cobadin) היא עיירה בצפון חבל דוברוג'ה שברומניה, בשטח מחוז קונסטנצה. שם העיירה ניגזר מהשפה הטורקית ומשמעו "צומת שבעת הכיוונים", בהתייחס למיקומה של העיירה על צומת דרכים בין ערי חבל דוברוג'ה.
בין השנים 1890 – 1892 התיישבו בעיר תושבים ממוצא גרמני והוסיפו לגיוון האתני של האוכלוסייה שכללה גם טורקים וטטרים במוצאם. במהלך מלחמת העולם הראשונה, בתאריך 16 באוקטובר 1916, נערך ליד העיר קרב קובאדין, בו הובס הצבא הרומני על ידי כוח משותף בולגרי-גרמני והדרך לכיבוש בוקרשט, נפתחה בפני כוחות מעצמות המרכז.
מבחינת הרכב האוכלוסייה המודרנית, 78.32% הם רומנים, 17.38% טורקים וטטרים, 2.6% צוענים ו 1.65% ארומנים.
אליס (יוון)
אֵליס (ביוונית: Ηλεία), או איליס, היא יחידה אזורית וחבל ארץ היסטורי של יוון. אליס שייכת למחוז מערב יוון, וממוקמת בצפון-מערב חצי אי פלופונסוס, בין אכאיה בצפון-מזרח, ארקאדיה במזרח, מסיניאה בדרום והים היוני במערב ובצפון. גבולותיה של אליס העתיקה אינם חופפים במלואם לגבולות של היחידה האזורית המודרנית: חלק משטחה המסורתי נמצא בתחום היחידות האזוריות של אכאיה וארקאדיה, וחלקים שנמצאים תחת שיפוט אליס המודרנית, היוו חלק מארקאדיה ההיסטורית.
שטחה הכולל של אליס המודרנית עומד על 2,618 קמ"ר, ונכון לשנת 2011, אוכלוסייתה מונה 159,300 נפשות, מה שהופך אותה ליחידה האזורית השנייה בגודל אוכלוסייתה בחצי האי פלופונסוס. העיר הגדולה ביותר באליס היא פירגוס, שמהווה את בירתה המנהלתית.
אליס העתיקה התגבשה כיחידה מדינית בסוף המאה ה-8 לפנה"ס, שמרכזה היה בצפון הארץ, סביב נהר הפניאוס, אבל היא הייתה מאוכלסת כבר המאה ה-11 לפנה"ס. אף על פי שאליס מעולם לא השתוותה בהשפעתה המדינית או בכוחה הצבאי לשכנותיה החזקות יותר בחצי האי, כגון ספרטה, ארגוס, או הליגה האכאית, הייתה לה חשיבות ניכרת ביוון העתיקה, בשל מיקומה של אולימפיה בתחומיה: אולימפיה הייתה מתחם קדוש לכלל ההלנים, והמקום בו נערכו המשחקים האולימפיים העתיקים, אשר נוהלו על ידי האילאיים החל מסוף המאה ה-8 לפנה"ס.
המאה ה-5 וה-4 לפנה"ס היו תור הזהב של המשחקים האולימפיים ושל אולימפיה, ולתקופה זו מיוחסת בניית מקדש זאוס באולימפיה ובו פסל השנהב של זאוס אשר נחשב לאחד שבעת פלאי תבל של העולם העתיק.
היסטוריה
לפי סטראבון, מלומד יווני יליד פונטוס, בן המאה ה-1 לספירה, אליס העתיקה הייתה מחולקת לשלוש מחוזות: שפלת אליס, המחוז הגדול בין השלושה, שהשתרע בצפון אליס, משני צדדיו של נהר הפינאוס, פיסאטיס שהשתרע בין אליס בצפון לבין נהר האליפאוס, וטריפיליה, המחוז הדרומי שהשתרע בין נהר האלפיאוס מצפון ועד נהר נדה בדרום.
בסוף המאה ה-11 לפנה"ס שבטים מאטוליה פלשו לשפלת אליס, התבוללו בילידי האזור, והקימו ממלכה, שבהדרגה השתלטה על המחזות הדרומיים. בשנת 776 לפנה"ס נערכו המשחקים האולימפיים הראשונים באולימפיה, תחת הנהלתה של פיסה. אליס לקחה את הניהול של המשחקים מידי פיסה, ובסופה של דבר החריבה את הפוליס, במהלך מאבקי הכוח על השליטה באולימפיה.
בתחילת המאה ה-5 לפנה"ס הוקמה הפוליס אליס, שהפכה לעיר הראשית והחשובה בחבל הארץ.
בני אליס הצטרפו לארגוס ולקחו חלק בקרב מנטיניאה. הקרב הסתיים בתבוסה של כוחות אליס ובנות בריתה, וניצחונה של ספרטה, ובעקבותיו פורקה הברית עם ארגוס ואתונה. הפעולה הצבאית הראשונה שנקטה ספרטה לאחר מלחמת פלופונסוס הייתה פלישה לאליס. המלחמה עצמה הייתה חסרת מאורעות. אליס לא יכולה להתנגד לעוצמה הספרטנית ולאחר הפלישה הסכימה לדרישות הספרטניות, שכללו ויתר על חבל טריפיליה.
אליס, כמו שאר המדינות היוונית, חדלה להוות כוח מדיני בשנת 146 לפנה"ס, עם הכיבוש הסופי של יוון על ידי הרפובליקה הרומית, ושטחה נכלל בשטח הפרובינקיה רומאית של אכאיה, שכללה את הפלופונסוס ומרכז יוון. המשחקים האולימפיים המשיכו להתקיים באליס גם תחת השלטון הרומי, עד לביטולן בידי הקיסר תאודוסיוס הראשון בסוף המאה ה-4 לספירה.
בין 1000 ל-1200, במהלך מסע הצלב הרביעי, התיישבו פרנקים באליס ובנו בה שורה של מבצרים כדי לחזק את שליטתם. בשנת 1204 הוקמה נסיכות אכאיה הפרנקית על שטחים נרחבים מהפלופונס, ואליס נבלעה בה. בשנת 1460 נפלה אליס, יחד עם כל נסיכות אכיאיה, לידי העות'מאנים. בשנת 1821, במהלך מלחמת השחרור היוונית הפכה אליס לחלק מיוון המודרנית.
סיקסו
סיקסו (בהונגרית: Szikszó; ביידיש ידועה גם כסיקס) היא עיירה במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי סיקסו
יהודים התיישבו במקום החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-17. הקהילה התארגנה בשנת 1791 ובין מוסדותיה היו חברה קדישא, בית תפילה ומוסדות חינוך כ"תלמוד תורה", בית ספר וישיבה גדולה. בשנת 1914 נבנה בית כנסת גדול ומפואר.
במלחמת העולם הראשונה שרתו בצבא האוסטרו-הונגרי 48 מיהודי סיקסו, 10 מהם נפלו בקרבות.
בשנת 1943 נכלאו ארבעה מיהודי המקום שלא היו בידיהם תעודות אזרחות תקינות במחנה הריכוז בהידשנמטי. באפריל 1944, אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי סיקסו בעגלות לגטו שהוקם בקושיצה, שם נכלאו בבית חרושת ללבנים וסבלו מחוסר מזון ומים. במאי הועלו יהודי סיקסו לקרונות והוסעו למחנה אושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו 92 ניצולים לעיר ובשנת 1946 התארגנה הקהילה מחדש. בשנת 1960 עלו רובם לישראל.
בשנת 2009 הוצב לוח זיכרון על קיר בית הכנסת בעיר ליהודי סיקסו ויישובים באזור שנרצחו בשואה. ולידו בית עלמין יהודי המתוחזק באופן סדיר, מוקף חומה ושערו נעול. בשנת 2014 חולל בית העלמין וכתוצאה מכך נהרסו כ-50 מצבות.
ויסנטה גונזאלס
ויסנטה גונזאלס הבן (באנגלית: .Vicente Gonzalez Jr; נולד ב-4 בספטמבר 1967) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-34 של מדינת טקסס, מאז 2017. בשנים 2017–2023 ייצג את מחוז הקונגרס ה-15. גונזאלס, חבר המפלגה הדמוקרטית, מייצג מחוז קונגרס הכולל חלק צר מהדרום העמוק בטקסס המשתרע מפרווריה החיצוניים של סן אנטוניו עד לעמק ריו גרנדה.
ביוגרפיה
בשנת 1996 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה הוולסיאנית בטקסס, בית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס A&M דהיום. גונזאלס הקים את משרד עורכי הדין "V. Gonzalez & Associates" בשנת 1997. הוא גייס עשרות מיליוני דולרים עבור תובעים פליליים בפריסה מדינתית. הוא חבר בלשכות עורכי הדין בטקסס ובמדינת ניו יורק. כמו כן, הוא בעל הזכות לטעון בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
כמצטרף חדש לפוליטיקה הכריז גונזאלס על מועמדותו בבחירות 2016 לייצוג מחוז הקונגרס ה-15 של טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית. זאת לאחר שרובן הינוהוסה, נציג המחוז המכהן, הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים. הוא זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית וגבר על סאני פאלסיוס בסיבוב השני של הבחירות המקדימות. ביום הבחירות הכלליות שהתקיים בנובמבר ניצח את טים וסטלי, מועמד המפלגה הרפובליקנית, כשגרף 57.3% מקולות הבוחרים (לעומת 37.7% שגרף וסטלי).
גונזאלס הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2017, עם התכנסות הקונגרס ה-115 של ארצות הברית. הוא האדם השביעי בלבד המייצג את מחוז הקונגרס ה-25 מאז הקמתו בשנת 1903. את המחוז ייצגו בין היתר ג'ון גארנר – לימים סגן נשיא ארצות הברית – ולויד בנטסן, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית. בינואר 2019 נועד גונזאלס לצד עמיתיו בשדולת פותרי הבעיות הדו-מפגלתית בבית הנבחרים עם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ במטרה להביא לידי גמר את השבתת הממשל בארצות הברית. בינואר 2020 עוטר ב"מסדר הקצאל", העיטור האזרחי הגבוה ביותר בגואטמלה.
בבחירות 2022 התמדוד גונזאלס במחוז הקונגרס ה-34, זאת עקב איחוד מחוזות מכוח מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-2020, נגד נציגת המחוז המכהנת מיירה פלורס. במחוז ה-15 אותו ייצג בעבר נבחרה יריבתו מבחירות 2020, מוניקה דה לה קרוז. ב-2022 על פלורס בבחירות הכלליות 52.7% מהקולות. לצד הנרי קואיאר, הוא אחד משני הטקסנים החברים "קואליציית הכלבים הכחולים", השדולה השמרנית בסיעה הדמוקרטית.
Ultra HDTV
אולטרה HD (ידוע גם כ-UHD, Ultra HD, UHDTV, Ultra HD television, 4K ו-Super Hi-Vision) הוא תקן לשידור טלוויזיה ברזולוציה גבוהה. שני הפורמטים שלו הם: 4K UHD (2160p) ו- 8K UHD (4320p).
התקן אושר על ידי איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי ובאוקטובר 2012 התקבל על ידי ארגון התקינה CEA האמריקאי. התקן תומך בטווח צבעים רחב לפי תקן חדש וקצב רענון של 120 תמוניות בשנייה.
ב-2012 ו-2013 התחילו יצרניות טלוויזיה שונות, כגון סמסונג, סוני ו-LG אלקטרוניקה למכור טלוויזיות Ultra HDTV.
בכנס ה-CES ב-2016 הציגה לראשונה חברת LG טלוויזיות שתומכות ב-8K, הדור הבא של טכנולוגיית האולטרה HD.
הכסף בראייה מקרו-כלכלית
כסף, בכלכלה, הוא כל מוצר, נכס וסמל אשר מהווה אמצעי חליפין על פי חברה מסוימת ואשר משמש ערך כלשהו, אמצעי תשלום ויחידת חישוב. הכסף הוא נכס פיננסי לרוב ולכן אין לכסף ערך ממשי ושימוש כשלעצמו, אלא ערכו בא לו מכך שהוא מייצג דרישה לקבלת מוצרים או שירותים מסוימים תמורתו. לכן, ניתן לומר כי כסף הוא כל הילך חוקי.
הקדמה
הכסף הוא המצאה אנושית ומטרתה להקל על הסחר והכלכלה. סחר חליפין הוא החלפת מוצר אחד באחר, והוא הסחר העתיק בעולם. למרות זאת, הוא פחות יעיל ועל כן הומצא אמצעי אחר - הכסף, על מנת להקל על הסחר.
הכסף משמש בעיקר אמצעי תשלום אך שימוש נוסף הוא השימוש בכסף כמודד-ערך. כלומר, באמצעות הכסף ניתן למדוד ולהשוות ערכים, מוצרים ושירותים שונים ובין מדינות. תפקיד דומה הוא השימוש בכסף כצובר-ערך. כלומר, האפשרות לצבור ולחסוך את הכסף על מנת להשתמש בו מאוחר יותר.
הבנקים המסחריים כיוצרי כסף במשק
הבנקים מחזיקים בכל פיקדונות עובר ושב של הציבור וכן הם מורשים, בין היתר, לתת הלוואות. הם מלווים בעצם את הכסף של הציבור חזרה לציבור. בעצם היותם מחזיקי הפיקדונות ונותני ההלוואות, הם מגדילים את כמות הכסף במשק: מצד אחד הציבור מפקיד בבנקים את כספו, ומצד שני הציבור לווה כסף ועל ידי כך "נוצר" כסף. נמחיש זאת באמצעות דוגמה:
לשם פשטות, נדון על מאזן הבנק של בנק אחד, "בנק ציון". מאזן הבנק הוא סיכום כל נכסיו וכל התחייבויותיו של הבנק. כאשר לקוח מפקיד סכום של 10,000 ש"ח בפיקדון עובר ושב בבנק ציון, הבנק מתחייב בעצם כך להחזיר ללקוח סכום זה על פי דרישת הלקוח. כך נראה מאזן הבנק כרגע (אילו היה זה הלקוח היחיד):
לרשות הבנק עומדים כעת 10,000 ש"ח, אותם הוא יכול להלוות ללקוח אחר. נניח כי יחס הרזרבה (אחוז המזומנים שהבנק חייב להחזיק בכספת, מתוך סכומי פיקדון מסוג מסוים) עומד על 20% לגבי פיקדונות עובר ושב (יחסי רזרבה בשיעור מסוים נדרשים גם לגבי סוגי פיקדונות אחרים כגון פיקדונות קצרי מועד ועוד), הרי הבנק ילווה לציבור 8,000 ש"ח. מאזן הבנק אם כך הוא:
מכאן שכמות הכסף גדלה בסכום של 8,000 ש"ח - לרשות הלקוח עומדים 10,000 ש"ח ולרשות הלווה עומדים 8,000 ש"ח, ויחדיו 18,000 ש"ח.
חשוב לציין כי מכפיל הפיקדונות אינו בהכרח מדויק במציאות, והוא תלוי במספר גורמים, בהם אכיפת יחס הרזרבה על הבנקים, מידת נכונותם של הבנקים להלוות כספים והפקדה של כל סכום מלווה בפיקדון עובר ושב. ייתכן, למשל, כי כאשר אדם מקבל הלוואה, יעדיף רק את חלקה להפקיד בחשבון עו"ש. ככל שנהוג להפקיד חלק גדול יותר מכמות הכסף במשק בחשבונות עו"ש, כן יהיה ניתן "ליצור" כסף נוסף.
עירויים
קיימים מצבים שונים אשר ישפיעו בצורה זו או אחרת על כמות הכסף (מזומנים ועוד פיקדונות עובר ושב) ועל בסיס הכסף (מזומנים ועוד הרזרבות בבנקים). מצבים אלו קרואים בשם 'עירוי'.
ערך הכסף
אם, נניח, מדד המחירים לצרכן עלה בתוך ארבע שנים ב-20%, אזי סכום נומינלי של 500 ש"ח מלפני ארבע שנים ייחשב היום לסכום ריאלי של 600 ש"ח, כיוון ש:
היצע הכסף
במודל פשטני משמש המושג 'היצע הכסף', שם נרדף לכמות הכסף במשק. היצע הכסף מיוצג כגודל מוחלט שאינו תלוי בשער הריבית במשק. אולם, במודל משוכלל יותר, בדומה להיצע בשוק הסחורות והשירותים, המושג מתייחס לפונקציה המבטאת את כמות הכסף אשר "תסופק" למשק עבור כל שער ריבית ייצוגי המשקף, כביכול, את המשק כולו.
גורמים המשפיעים על היצע הכסף
ישנם גורמים המשפיעים על כמות הכסף, הבנק המרכזי ועל רמת המחירים. גורמים אלו ישפיעו כאמור גם על היצע הכסף.
עקומת ההיצע
בעקומה זו נהוג לסמן את כמות הכסף על ציר ה-x ואת שער הריבית על ציר ה-y. גידול בהיצע הכסף מתבטא בתזוזת העקומה ימינה או כלפי מטה. היצע הכסף הריאלי מדבר על היצע הכסף במושגים של מדד המחירים לצרכן.
הביקוש לכסף
הביקוש לכסף הוא פונקציה המגדירה מהי סך כמות הכסף אשר הציבור מוכן להחזיק עבור כל רמת שער ריבית נתונה.
עקומת הביקוש
כאמור, ייתכנו מניעים שונים להחזקת כסף. צירופם של מניעים אלו אצל גורמים שונים במשק יקבע מהי כמות הכסף בה ירצו להחזיק במשק ככלל, כפונקציה של הריבית. בדומה לעקומת ההיצע, את כמות הכסף נהוג לסמן על ציר ה-x ואת שער הריבית על ציר ה-y.
גידול בביקוש מתבטא בתזוזת העקומה ימינה ו/או כלפי מעלה. הביקושהריאלי לכסף מדבר על הביקוש לכסף במושגים של מדד המחירים לצרכן.
שוק הכספים
ניתן לדבר על שוק כספים במונחים נומינליים או במונחים ריאליים.
שוק הכספים והשוק הריאלי
מקובל בכלכלה להניח קשר הפוך בין שער הריבית במשק לבין רמת הפעילות הכלכלית המבוטאת בתוצר הלאומי הגולמי (תל"ג). ככל ששוק הכספים מפותח יותר, ובעיקר גדול יותר יחסית לשוק הריאלי (שוק הסחורות והשירותים), כך גדלה יכולתו של שוק הכספים להשפיע על השוק הריאלי.
על פי קיינס ייתכן ובעת שפל כלכלי שער הריבית יהיה בעל השפעה מבוטלת על התוצר במשק. בימינו, רוב הכלכלנים אינם מקבלים דעה זו.
מהירות המחזור של הכסף
הנוסחה למציאת מהירות המחזור היא:
מהירות המחזור של הכסף נחשבת כמדד לרמת פעילות כלכלית ושינוי בביקוש לכסף גורם אף הוא לשינוי במהירות המחזור באותו כיוון.
היסטוריה של איסלנד
היסטוריה קדומה
במונחים גאולוגיים, איסלנד הוא אי צעיר יחסית. לפני כ-20 מיליון שנים החל האי להיווצר בעקבות סדרה של התפרצויות געשיות ברכס המרכז-אטלנטי. גילן של דוגמאות הסלע העתיקות ביותר שניתן למצוא באיסלנד הוא 16 מיליון שנה.
במשך זמן רב מאוד היה האי אחד האיים הגדולים בעולם שלא הייתה בו התיישבות אנושית. יש הסבורים כי הארץ הקרויה "תולה" בכתביו של הסוחר היווני פיתיאס היא איסלנד, אך תיאורה של ארץ זו כמרכז חקלאי השופע חלב, דבש ופירות, סותר דעה זו. התאריך המדויק בו החלו ראשוני המתיישבים ליישב את האי אינו ידוע. מטבעות רומים מן המאה ה-3 נמצאו על האי, אך לא ברור מתי הובאו אליו. יש הסבורים כי הובאו על ידי המתיישבים הויקינגים בתקופה מאוחרת בהרבה.
ישנן עדויות בכתב לכך שנזירים מאירלנד הגיעו לאי לפני שהגיעו אליו הויקינגים. עם זאת אין כל ראיות ארכאולוגיות המעידות על כך. המלומד מהמאה ה-12 ארי ת'ורגילסון כתב בספרו איסלנדינגבוק, כי פעמונים קטנים הדומים לאלו המשמשים נזירים באיסלנד נמצאו על ידי המתיישבים. עם זאת, בשעת כתיבת הספר היו איסלנדים שטענו כי מוצאם ממלך אירי אגדי בשם קיארוולט פראקונונגר, דמות המופיעה בסאגות איסלנדיות, ששלט באזור מחוז קילקני באירלנד בסוף המאה ה-9.
תקופת ההתיישבות
על פי הלאנדנאומאבוק (Landnámabók), "ספר ההתיישבות" האיסלנדי, שנכתב בימי הביניים ומתאר בפירוט את ההתיישבות באיסלנד, התגלתה איסלנד על ידי מלח ויקינגי בשם נאדודר, אשר הפליג מנורווגיה לאיי פארו, אך טעה בדרכו ונסחף אל חופה המזרחי של איסלנד. נאדודר קרא לאי שמצא בשם "Snæland", "ארץ השלג". אחריו הגיע לאי, אף הוא במקרה, המלח השוודי גארד'אר סוואווארסון. סוואווארסון גילה כי הארץ אליה הגיע היא אי, וקרא לו "Garðarshólmi" - "אי גארד'אר". הוא בילה את החורף במקום בו נמצאת כיום העיירה הוסאביק על חופה הצפוני של איסלנד. הסקנדינבי הראשון שהפליג בכוונה תחילה אל האי היה פלוקי וילגרד'ארסון, הידוע גם כ"פלוקי העורב". פלוקי התיישב למשך חורף אחד באזור בארואסטרונד, בצפון מערב איסלנד. היה זה חורף קשה, וכאשר הבחין פלוקי בקרח צף במימי הפיורד שלחופיו שהה, נתן לאי את שמו "איסלנד" (ארץ הקרח).
מתיישבי הקבע הראשונים באיסלנד הגיעו בעקבותיו של מנהיג בשם אינגולפר ארנארסון. על פי הסיפור השליך ארנרסון שני עמודים מעץ מסיפון ספינתו בטרם נחת על האי, ונשבע להתיישב במקום בו נחתו. אז הפליג לאורך החוף עד שזיהה את העמודים בחצי האי הדרום מערבי, הידוע כיום כרייקיאנסקאגי. שם התיישב עם משפחתו בשנת 874, וקרא למקום רייקיאוויק, מפרץ העשן, שם שניתן למקום בשל האדים הגיאו-תרמיים העולם מאדמתו. מקום זה ממש יהפוך לימים לבירת האי, ולעיר הגדולה ביותר באיסלנד המודרנית. ייתכן שלהתיישבותו של ארנרסון קדמו מתיישבים אחרים. מסופר כי נטפארי, עבדו של סוואווארסון, נותר מאחור כאשר אדונו שב לסקנדינביה.
כל המידע על ההתיישבות המוקדמת באיסלנד מגיע מן הלנדנמבוק, ספר שהיסטוריונים איסלנדים מפקפקים ביכולתו להיקרא מקור מהימן, בשל אי התאמות שונות. עם זאת, נותר הספר מקור היסטורי ראשוני. ממצאים ארכאולוגיים ברייקיאוויק נראים כמאשרים את התאריכים הנמסרים בספר. אין ספק כי בסביבות שנת 870 התיישבו ויקינגים מנורווגיה באיסלנד.
לאחר אינגולפור הגיעו לאי מתיישבים רבים, מנהיגים ויקינגים עם משפחותיהם ועבדיהם, שהתיישבו בכל האזורים הניתנים ליישוב על אדמת האי במהלך העשורים הבאים. בנוסף למתיישבים הנורווגים הגיעו לאי גם אירים וסקוטים, כעבדיהם של הנורווגים. הגירה זו מנורווגיה לאיסלנד מוסברת באי השקט שעבר על החברה הנורווגית באותה התקופה, כתוצאה של משטרו הקשה של המלך האראלד הראשון, המכונה גם "האראלד בהיר השיער". שניסיונו לאחד את נורווגיה תחת שלטון מרכזי אחד הביא למהומות ולחימה בין הנורווגים ובין עצמם. יש המוצאים את הסיבה בצפיפות אוכלוסין באזורי הפיורדים הדרומיים של נורווגיה באותה התקופה. ההתיישבות באיסלנד מתועדת בפרטי הפרטים בלנדנמבוק. על אף שיש לזכור שהספר נכתב זמן רב לאחר מעשה, במהלך המאה ה-12. ספרו של ארי ת'ורגילסון, "איסלנדינגבוק", הוא מקור שנתפס כמהימן יותר, וייתכן שאף עתיק יותר במידת מה, אך הוא מפורט פחות. על פי ספר זה הייתה איסלנד מיושבת במלואה בתוך 60 שנה.
הקהילה האיסלנדית
בשנת 930 הקימו ראשי השבטים באיסלנד אספה מתמדת הקרויה "אלת'ינגי". הפרלמנט התכנס בכל קיץ בת'ינגווליר היכן שראשי השבטים, שכונו "גוד'אר" עסקו בחקיקת חוקים, יישוב סכסוכים ומינוי מושבעים לדיון בתביעות. החוקים שנקבעו באספה לא הועלו על הכתב, אלא נשמרו בעל פה בידי "לגסגוּמאד'וּר" (lögsögumaður, מילולית - "דובר החוקים"). יש הסבורים כי האלת'ינגי הוא הפרלמנט העתיק בעולם שעודו מתכנס כיום. לא הייתה כל רשות מבצעת מרכזית, ולכן אכיפת החוק הייתה מתבצעת רק באופן עממי. סביבה כזו היא רגישה לנקמת דם, שאכן סיפקה לכותבי הסאגות האיסלנדיות מתקופה זו חומר רב לכתיבה.
בתקופה זו שגשג היישוב באיסלנד וגדל. מתיישבים איסלנדים הגיעו לדרום מערב גרינלנד ואף למזרח קנדה והסאגות הוויקינגיות שנכתבו באותם ימים מנציחות את עלילותיהם.
קבלת הנצרות
המתיישבים באיסלנד היו ברובם עובדי אלילים, שהעריצו את האלילים הנורדים אודין, תור פריה ואחרים. במהלך המאה ה-10 גבר הלחץ הפוליטי להתנצר. כאשר התקרב סוף האלף הראשון קיבלו עליהם איסלנדים רבים את האמונה החדשה. בשנת 1000 עמדה לפרוץ מלחמת אזרחים בין קבוצות דתיות, והאלת'ינגי מינה את אחד מראשי השבטים, ת'ורגייר ליוסוות'נינגאגוד'י (Þorgeirr Ljósvetningagoði), על מנת שיקבע את דתו של האי כבורר. הלה החליט כי על האיסלנדים להמיר את דתם לנצרות, כקבוצה אחת, אך עובדי האלילים הורשו להמשיך בפולחן בצנעה. הבישופות האיסלנדית הראשונה הוקמה בשנת 1056.
מלחמת אזרחים וקיצה של הקהילה
במהלך המאה ה-11 והמאה ה-12 נדחקו אל הצד המוסדות העתיקים של הקהילה, והחלה מגמה של ריכוז סמכויות. העצמאות של החוואים והמנהיגים המקומיים פינתה את מקומה לטובת שלטון של מספר משפחות ומנהיגיהן. התקופה שבין 1200 ל-1262 ידועה כ"תקופת הסטורלונגים", כאשר הכוונה היא לבני משפחת סטורלונג, משפחה שהנהיגה שבט מקומי שנלחם על השליטה הריכוזית באי, מאבק שהביא לתוהו ובוהו בארץ שאוכלוסייתה הורכבה בעיקר מחוואים שלא יכלו לסבול ניתוק ארוך מאדמתם, על מנת לעבור לקצהו השני של האי ולהילחם בשם מנהיגם.
ב-1220 הפך המנהיג המקומי סנורי סטורלוסון לוסאל של הוקון הרביעי, מלך נורווגיה. סטורלוסון היה סופר, משורר ויורד ים איסלנדי, שפרט להשפעתו על הפוליטיקה האיסלנדית באותה תקופה, שימש מספר פעמים כ"דובר החוקים" והיה בעל השפעה גדולה על הפוליטיקה האיסלנדית של אותה התקופה. האדה שכתב סנורי, נותרה עד ימינו, והיא נחשבת לדוגמה לתור הזהב של הספרות האיסלנדית במאה ה-13.
הוא שכנע את אחיינו סטורלה סיגקווטסון להפוך אף הוא לווסאל ב-1235. סטורלה השתמש בכוח ובהשפעה של משפחת סטורלונגר על מנת להילחם בשבטים האחרים באיסלנד. לאחר עשרות שנות מאבק החליטו כל ראשי השבטים האיסלנדים לקבל את ריבונותה של נורווגיה על האי, וחתמו על "האמנה הישנה" שאיחדה את איסלנד עם בית המלוכה הנורווגי ב-1264.
איסלנד כוסאל נורווגי ודני
בעשורים שלאחר חתימת "האמנה הישנה" השתנה מעט מאוד באי. ריכוז הכוח בידי נורווגיה היה איטי, והאלת'ינגי התכוון לאחוז בכל סמכויותיו החקיקתיות והשיפוטיות. עם זאת, הכמורה צברה כוח באמצעות קבלת המעשר, ובהדרגה עברה העוצמה הפוליטית אל הרשויות הדתיות, כאשר שני הבישופים שכיהנו באי, בסקאלהולט ובהולאר רכשו קרקעות ועוצמה על חשבון ראשי השבטים הישנים.
בתקופה זו הביאו השינויים האקלימיים והפוליטיים להתרכזות בענף הדיג, ולנטישת החקלאות כענף עיקרי.
השלטון הדני
איסלנד נותרה תחת השלטון הנורווגי, כאשר בית המלוכה הנורווגי, התאחד עם בית המלוכה הדני, בעקבות מות המלך הוקון השישי ועלייתו לכס המלוכה של בנו אולף השני, מלך דנמרק. שלא כנורווגיה, לדנמרק לא היה כל עניין מסחרי בשטחי הייצור של איסלנד - צמר ודגה. הדבר הביא למשבר כלכלי פתאומי, וכתוצאה מכך לא נבנו עוד ספינות המיועדות לסחר במרחקים ארוכים. המושבה הקטנה בגרינלנד ננטשה לפני שנת 1500, בשל מחסור במשאבים שקודם לכן סופקו בידי איסלנד.
ב-1660 אירע שינוי חוקתי בדנמרק, שהפך את המלוכה ממוסד נבחר בעל סמכויות מוגבלות, למוסד אבסולוטי ותורשתי. במסגרת זו ויתרו אף תושבי איסלנד על מעט האוטונומיה שנותרה להם, לרבות הזכות ליזום את הסכמתם לחקיקה.
הרפורמציה
באמצע המאה ה-16, המלך כריסטיאן השלישי החל לכפות את הנצרות הפרוטסטנטית בגרסתה הלותרנית על נתיניו. שני הבישופים הקתולים של סקאלהולט והולאר, יון אראסון ואוגמונדור פאלסון, התנגדו לתיקונים הדתיים מבית מדרשו של המלך. אוגמונדור הוגלה מן האי בידי הדנים בשנת 1541, אך אראסון התנגד בכוח. ההתנגדות לרפורמציה תמה בשנת 1550 כאשר שליחי המלך תפסו את אראסון וערפו בפומבי את ראשו, וראשם של שני בניו. לאחר אירוע זה הפכה איסלנד ללותרנית. עד היום זו הדת הדומיננטית באי. הכנעת הבישופים הביאה להחרמת אדמות הכנסייה, דבר שהעניק לכתר הדני עוצמה רבה.
ב-1602 נאסר על איסלנד לסחור עם כל מדינה פרט לדנמרק. מונופול זה נמשך עד לשנת 1854, והביא לקפאון בכלכלת האי.
התנועה הלאומית האיסלנדית
שינויי אקלים באיסלנד במהלך המאה ה-18 הביאו עמם קרה שלא הייתה ידועה באי מאז יישובו במהלך המאה ה-9. מעבר לכך, הר הגעש לאקי התפרץ בשנת 1783, והרג כ-9,000 איש וכ-90% מבהמות הבית באי. אוכלוסיית האי נאמדה במספר עשרות אלפי אנשים בעת ההתפרצות. הרעב שלאחר ההתפרצות הביא למות רבע מהאוכלוסייה ששרדה את ההתפרצות.
במהלך המלחמות הנפוליוניות לחמה דנמרק לצידו של נפוליון וכנגד בריטניה. "מלחמת ספינות התותחים" שהתפתחה בין דנמרק ובריטניה הביאה עמה את "המהפכה האיסלנדית", במסגרתה השתלטו סוחר סבון בריטי מלמבת' בשם סמואל פלפס, ועמו הרפתקן דני בשם ירגן ירגנסן על איסלנד, עצרו את המושל הדני, הרוזן טראמפה, והכריזו על עצמאותה של איסלנד, ב-25 ביוני 1809. ירגנסן התיימר לשלוט באי כ"פרוטקטור" מטעם בריטניה, והבטיח להתקין באי חוקה דמוקרטית. האירוע בא לקיצו ב-22 ביולי 1809 עת עגנה באי ספינת מלחמה בריטית, שמפקדה הבהיר כי ממשלת הוד מלכותו לא תתמוך בפעולותיו של ירגנסן. השלטון הדני הושב על כנו, כל פעולותיו של ירגנסן הוכרזו כבטלות. וירגנסן הוגלה לטסמניה. קיימת מחלוקת לגבי הרושם שהותירה תקופת שלטונו של ירגנסן באי. אולם גם אם האירוע לא הותיר בלב תושבי האי כל רצון לעצמאות או תודעה לאומית, וברובם הם נותרו אדישים לפעולותיהם של פלפס וירגנסן, הרי שבדיעבד מציינים אירוע זה כניצוץ הראשון של לאומיות איסלנדית בזמן החדש.
לאחר הפרדותן של ממלכות דנמרק ונורווגיה בחוזה קיל בשנת 1814, בעקבות המלחמות הנפוליאוניות, שמרה דנמרק על איסלנד כשטח חסות.
במהלך המאה ה-19 המשיכה ההחרפה באקלים באי, ורבים מתושביו היגרו אל העולם החדש, במיוחד למניטובה שבקנדה. עם זאת, התעוררה התודעה הלאומית בקרב הנותרים באי, בעקבות הנטייה הרומנטית והלאומית שחלה באותה התקופה באירופה. תנועה הקוראת לעצמאות האי הוקמה על ידי יון סיגורדסון. האלת'ינגי שנותר במשך מאות בשנים כגוף שיפוטי, ובשנת 1800 הוכרז על ביטולו, הוקם מחדש בשנת 1843 כמועצה מייעצת. הגוף החדש טען לרציפות עם האלת'ינגי מימי הקהילה, וביקש את סמכויותיו.
אוטונומיה וריבונות
ב-1874, במלאת אלף שנים להתיישבות באיסלנד, העניקה דנמרק אוטונומיה לאיסלנד. ב-1904 הורחבו סמכויות הממשל העצמי. החוקה שהתקבלה ב-1874, בהסכמת דנמרק, שונתה שוב ב-1903, ושר לענייני איסלנד מטעם דנמרק קבע את מושבו ברייקיאוויק, והיה אחראי לפעולת האלת'ינגי. "חוק האיחוד" שהתקבל ב-1 בדצמבר 1918 הכיר באיסלנד כמדינה ריבונית המאוחדת עם דנמרק באוניה פרסונלית וכפופה לשלטון הכתר הדני. איסלנד קיבלה את דגלה וביקשה כי דנמרק תייצגה בענייני חוץ וביטחון. החוק יצר מנגנון לפיו ייבחן החוק מחדש בשנת 1940 ויבוטל שלוש שנים לאחר מכן, אם לא יגיעו שני הצדדים להסכמה על התיקונים הדרושים בו.
מלחמת העולם השנייה וקבלת העצמאות
כיבוש דנמרק על ידי גרמניה הנאצית ב-9 באפריל 1940 קטע את הקשר בין שתי הארצות. ב-10 באפריל קבע האלת'ינגי כי הוא מקבל לידיו את השליטה בענייני החוץ של איסלנד ובוחר מושל זמני, סוון ביירנסון, שהיה לאחר מכן לנשיאה הנבחר הראשון של איסלנד. במהלך השנה הראשונה של המלחמה בחרה איסלנד במדיניות של נייטרליות, ופעלה נגד כוחות שני הצדדים אם אלו הפרו את ריבונותה. ב-10 במאי 1940 פלשו כוחות בריטים לנמל רייקיאוויק, וכבשו את האי, מחשש שייפול לידי הגרמנים. הכיבוש הבריטי נמשך במהלך כל המלחמה. ממשלת איסלנד מחתה, אך לא התנגדה לכוחות הפולשים. ביום הפלישה הקריא ראש הממשלה הרמן יונסון נאום ברדיו בו קרא לאיסלנדים להתייחס אל הפולשים כאורחיהם.
בשיא תקופת הכיבוש, היו לבריטים 25,000 חיילים על אדמת האי. האבטלה חוסלה והכלכלה שגשגה. ביולי 1941 עברה האחריות להגנת האי לידי ארצות הברית לאור הסכם בין ממשלת איסלנד וממשלת ארצות הברית. הבריטים היו זקוקים לכל כוחותיהם בזירות אחרות, והכריחו את האלת'ינגי להסכים לנוכחות כוח כיבוש אמריקני. כ-40,000 חיילים אמריקנים הוצבו באי, יותר מכל הגברים הבוגרים ילידי האי, שאוכלוסייתו הכוללת מנתה אז כ-120,000 תושבים מקומיים.
איסלנד העצמאית
במהלך מלחמת העולם השנייה שגשגה איסלנד, וצברה יתרות מטבע חוץ בבנקים זרים. הממשלה, שהורכבה מנציגי שלוש המפלגות הגדולות, השמרנים, הסוציאל-דמוקרטים והסוציאליסטים, החליטה להשתמש בכספים למטרת חידוש כללי של צי הדיג, בניית מפעלים לעיבוד דגה, ומודרניזציה של החקלאות. מטרת פעולות אלו הייתה לשמור את רמת החיים באי ברמה הגבוהה של שנות המלחמה.
באוקטובר 1946 הסכימו ממשלותיהן של איסלנד וארצות הברית להשעות את אחריותה של ארצות הברית להגנת איסלנד, אך ארצות הברית נותרה בעלת זכויות מסוימות בקפלוויק, כגון הזכות להקים במקום בסיסים צבאיים, אם מצבה של המלחמה הקרה יחייב זאת.
מלחמת הבקלה
מלחמת הבקלה הייתה סדרה של עימותים בין איסלנד והממלכה המאוחדת החל מסוף שנות ה-50 ועד לאמצע שנות ה-70. התקרית הראשונה אירעה ב-1958 כאשר בריטניה לא יכלה למנוע מאיסלנד מלהרחיב את שטחי הדייג שלה מ-4 מייל ימי ל-12 מייל ימי מחופיה של איסלנד. המלחמה השנייה נמשכה בין 1972 ל-1973 כאשר הגדילה איסלנד את הטווח ל-50 מייל ימי. המלחמה השלישית החלה בנובמבר 1975 כאשר איסלנד הגדילה את הטווח ל-200 מייל ימי. בריטניה לא הכירה בסמכותה של איסלנד לקבוע לעצמה את גבולותיה הימיים, והמשיכה לדוג בתוך השטח שהוכרז על ידי איסלנד כגבולה.
על מנת לאכוף את החוק של הרחבת האזור המוגבל פרסה איסלנד באזור כוח של שש ספינות של משמר החופים ושני מכמורתני ירכתיים (ספינות מכמורת בהן הרשת מורדת מהירכתיים) מתוצרת פולין שהוסבו לספינות של משמר החופים. בתגובה שלחה בריטניה צי בן עשרים ושתיים פריגטות, שבע ספינות אספקה, תשע ספינות גרר ושלוש ספינות סיוע על מנת להגן על המכמורתנים הבריטים.
שינוי משמעותי בהתפתחות הסכסוך חל כשאיסלנד איימה בסגירת בסיס נאט"ו בקפלוויק. בזמן בו התרחשו מאורעות אלו היה זה איום של ממש על היכולת של נאט"ו להגן על האוקיינוס האטלנטי בפני ברית המועצות. ממשלת בריטניה נאלצה בשל כך להכיר בגבול בן 200 המייל הימי והורתה לדייגיה שלא להיכנס יותר לתחום זה.
רפורמות והתחדשות
איסלנד מעולם לא הייתה חלק מן האיחוד האירופי. בשנת 1970 הצטרפה לאיגוד הסחר החופשי האירופי (EFTA) אותו ייסדו בשנת 1960 מספר מדינות שלא רצו או לא יכלו להצטרף אל הקהילייה האירופית, שהפכה לאחר מכן לאיחוד האירופי. במהלך שנות השבעים ושנות השמונים פרשו רוב החברות מן האיגוד, והותירו בו, פרט לאיסלנד, גם את נורווגיה, שווייץ וליכטנשטיין. הכלכלה האיסלנדית המשיכה להתבסס על הדיג כענף עיקרי, וכאשר תעשיות מפתח ומוסדות כלכליים חשובים הם בבעלות ממשלתית.
בשנת 1991 עלתה לשלטון באיסלנד "מפלגת העצמאות", מפלגת ימין בהנהגת דוד אודסון, וזאת בקואליציה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. מפלגה זו הנהיגה רפורמות שוק ליברליות, והפריטה מספר חברות ממשלתיות. הממשלה הצליחה להוריד את האינפלציה. ב-1994 הצטרפה איסלנד אל האזור הכלכלי האירופי (EEA) מסגרת שנועדה לאפשר למדינות EFTA החפצות בכך סחר חופשי עם האיחוד האירופי.
ב-1995 הקימה מפלגת העצמאות קואליציה עם המפלגה הפרוגרסיבית והמשיכה בהליך ההפרטה, כאשר הפריטה שני בנקים ואת חברת הטלקומוניקציה בעלת המונופול "סימין". רפורמה במיסים הביאה להפחתה ניכרת במס החברות ובמס הירושה, והפחתה נוספת במיסים אחרים. ענף הדיג עבר אף הוא שינויים והונהגה שיטה של מכסת דיג הניתנת להעברה. קואליציה זו החזיקה מעמד לאחר מספר מערכות בחירות עד שנת 2004 עת התפטר אודסון לאחר 13 שנים בתפקידו.
לאחר מיתון בתחילת שנות התשעים, התרחבה הצמיחה הכלכלית באיסלנד ב-4% בממוצע החל משנת 1994, ועד לפרוץ המשבר הכלכלי בשנת 2008 נחשבה איסלנד לאחת המדינות העשירות בעולם. מבחינת מדיניות החוץ, ממשלות הימין ששלטו באיסלנד מתחילת שנות התשעים תמכו בארצות הברית, והעניקו תמיכה צבאית ככל יכולתם לנאט"ו במערכה בקוסובו, ואף שלחו שני חיילים למערכה בעיראק בשנת 2003.
במרץ 2006 הודיע הממשל האמריקני כי בכוונתו להסיג את כוחותיו השוהים באיסלנד. ב-12 באוגוסט 2006 עזבו ארבעת המטוסים הצבאיים האמריקנים האחרונים את המרחב הצבאי של איסלנד, ובספטמבר 2006 סגרה ארצות הברית את בסיסה הגדול בקפלוויק.
המשבר הכלכלי בשנת 2008
המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 השפיע על איסלנד באופן חריף, כאשר הסתבר כי חובות הבנקים האיסלנדים הם פי כמה וכמה מן התוצר הלאומי הגולמי של איסלנד - 14 מיליארד אירו. כל שלושת הבנקים הגדולים באיסלנד הושפעו מן המשבר וממשלת איסלנד נטלה לידה את השליטה בהם. על פי הערכות איסלנד נמצאת על סף היותה המדינה הראשונה בפשיטת רגל במשבר הכלכלי העולמי של שנת 2008. נראה כי המשבר הגיע על רקע הפריחה הכלכלית משנות ה-90 ושיעור הצמיחה המהיר, כאשר התאפשר לגורמים העיקריים בכלכלת איסלנד לבסס את הכלכלה על השקעות תוך נטילת אשראי בינלאומי, במיוחד בשוקי בריטניה ודנמרק. הבנקים האיסלנדים השקיעו סכומים נכבדים, תוך שהם לווים לצורך כך כספים, בזכות הריבית הגבוהה שהציעו, ונכנסים לחובות כבדים.
עם פרוץ משבר הסאבפריים בארצות הברית, אף שהבנקים האיסלנדים לא היו חשופים למשבר זה באופן ישיר, החלו קרנות גידור בריטיות מהמרות במכשירים פיננסיים משוכללים כנגד הבנקים האיסלנדיים. הנחת הקרנות הייתה כי לנוכח החוב החיצוני האדיר של הבנקים האיסלנדים מחד, ולנוכח יתרות מטבע החוץ הזעומות של הבנק המרכזי של איסלנד מנגד, צפויה התמוטטות של אחד משלושת הבנקים האיסלנדים הגדולים. מדיניות השקעות זו של קרנות הגידור הבריטיות הביאה בשלב ראשון לצניחת שער הקרונה האיסלנדית ב-30% ופניה של הבנק המרכזי של האיסלנד בבקשה לסיוע חירום של 1.5 מיליארד אירו, מן הבנקים של נורווגיה, שוודיה ודנמרק. התפתחויות אלה בישרו את פרוץ המשבר במלוא היקפו.
בתחילת אוקטובר 2008 נקטה ממשלת איסלנד צעדי חירום, ובין היתר הלאימה את שלושת הבנקים הגדולים, גליטניר, לנדסבנקי וקאופטינג. הממשלה הודיעה כי תפריד בין שירותי הבנקאות הפנימיים שיינתנו על ידי הבנקים כרגיל, ובין הפעילות של הבנקים מחוץ לאיסלנד.
המשבר הכלכלי באיסלנד הוא בעל השפעות מרחיקות לכת על חיי המסחר והאזרחים, בגלל היחס בין היקף הפעילות הכלכלית האדיר של הבנקים שקרסו, לעומת מספר תושביה המצומצם של המדינה וההיקף הקטן של הפעילות הכלכלית בה.
אוביטר
אוֹבִּיטֶר (בלטינית: Obiter , דרך אגב), הוא שיבוש של המונח אוביטר דיקטום (בלטינית: Obiter Dictum = "נאמר דרך אגב") שנמצא בשימוש כדי לתאר הערה שנאמרה דרך אגב, בו משתמשים בעיקר במשפט המקובל בו קיימת שיטת התקדים המחייב.
כאשר בית משפט דן במקרה העומד בפניו ומחליט בו, קורה שבית המשפט דן בשאלות אגביות, ואומר אמרות שאינן נחוצות לצורך עצם ההכרעה בסכסוך שבין הצדדים לפניו. אמרות אלה, אשר אינן מהוות חלק מהרציו דסידנדי של פסק הדין, אותו חלק אשר מהותי לשם ההגעה למסקנה האופרטיבית של בית-המשפט, מכונות "אוביטר דיקטום". בעברית, פירושן "אמרות אגב", אשר אינן מחייבות בתי משפט אחרים.
ההתייחסות לאמרות אלה, משתנה משיטת משפט אחת למשנה. בשיטת המשפט באנגליה ובוויילס, בארצות הברית ובישראל אמרות אגב אינן מהוות תקדים מחייב, הגם שבחלק משיטות אלו מקובל להסתמך עליהן במידה מסוימת, כהשראה לפסיקה.
דוגמה
כאשר בית המשפט קובע כי אין לו סמכות לדון במקרה, אולם ממשיך לדון בו לגופו, הרי שהמשך הדיון מהווה למעשה אוביטר דיקטום, מאחר שבית המשפט לא היה חייב להמשיך ולדון במקרה כדי להגיע לתוצאה הסופית.
דוגמה היסטורית מפורסמת לאוביטר דיקטום היא קביעתו של נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית - רוג'ר ב. טייני כי פשרת מיזורי מנוגדת לתיקון החמישי לחוקת ארצות הברית היות שהיא פוגעת בזכות הקניין של בעלי העבדים. השופט בנג'מין ר. קרטיס, שישב בהרכב שדן בעתירתו של סקוט, טען כי קביעה זו היוותה אוביטר דיקטום היות שבית המשפט כבר הכריע בשלב מוקדם יותר של הדיון שאין סמכות לבית המשפט לדון בתביעתו של סקוט.
תוכנית תלפיות
תוכנית תלפיות היא מסלול הכשרה ושירות בצה"ל אשר מטרתו המרכזית גיוס צעירים וצעירות מוכשרים ומצטיינים למערכת הביטחון, והכשרתם לעיסוק בתפקידים מרכזיים במערכי המחקר והפיתוח (מו"פ) הביטחוניים, באמצעות לימודים לתואר ראשון בפיזיקה, במתמטיקה או במדעי המחשב (וכן שילובים שלהם). בנוסף לכך, נועדה התוכנית ליצור פוטנציאל לעתודת המנהיגות הטכנולוגית לקהילת המו"פ הביטחוני. התוכנית נוסדה בשנת 1979 כחלק מלקחי מלחמת יום הכיפורים. מסלול השירות בתוכנית הוא בן תשע שנים, הכולל כ-36 חודשי הכשרה (רובם בזמן שירות החובה) ולאחר מכן תפקידים ביחידות המו"פ השונות. בוגרי המסלול מכונים תלפיונים.
השם תלפיות נובע מספר "כְּמִגְדַּל דָּוִיד צַוָּארֵךְ בָּנוּי לְתַלְפִּיּוֹת".
הקמת התוכנית
יוזמי ההקמה של תוכנית תלפיות היו הפיזיקאים פרופסור פליקס דותן ופרופסור שאול יציב מהאוניברסיטה העברית בירושלים. השניים ניסחו מסמך לאחר מלחמת יום הכיפורים, בנובמבר 1974, שכותרתו "הצעה להקמת מכון לפיתוח נשק חדש", הידוע כיום כ"מסמך הייזום" של תוכנית תלפיות. הצעתם המקורית הייתה להקנות למתגייסים מחוננים תואר אקדמי בפיזיקה ובמתמטיקה תוך שנתיים, ולאחר מכן לחשוף אותם במהירות לצורכי הצבא באופן בלתי אמצעי.
מספר חודשים לאחר כתיבתו והפצתו של המסמך התכנס דיון מיוחד בנושא ביולי 1975 בראשותו של אחד המדענים המובילים בישראל דאז, פרופ' יובל נאמן ז"ל. בדיון נכחו נציגים ממשרד הביטחון, מהצבא, מהאקדמיה הישראלית, מהתעשייה הביטחונית, ממערכת החינוך ומציעי התוכנית המקורית. בשנים לאחר מכן, התוכנית עברה מספר שינויים מהותיים, במסגרתם שונה רעיון התוכנית מהקמת מכון לפיתוח נשק חדשני, לתוכנית הכשרה של צעירים המאפשרת להם תרומה משמעותית וארוכת שנים לביטחון מדינת ישראל, דרך מסגרת צבאית המאפשרת למידה מעמיקה של נושאים טכנולוגיים שונים, ופיתוח מיומנויות הובלה והשפעה בשירות הקבע. ההצעה הוצגה בפני רא"ל רפאל איתן ז"ל, הרמטכ"ל דאז, על ידי ר' מו"פ באותה תקופה, אהרן בית-הלחמי, ובמארס 1979 הוא הורה לממש אותה.
התכנית יצאה לפועל כבר באותה השנה, לאחר מיונים מסננים אותם עברו עשרים ושישה נערים, שהתחילו את הכשרתם באוגוסט 1979. רק מאוחר יותר, במחזור ו' של התכנית, התחילו לשתף גם נערות בתוכנית, באופן שוויוני.
ב-2004 הוקמה "תוכנית חבצלות", תוכנית הדגל של חיל המודיעין, על בסיס מבנה ההכשרה של תלפיות.
עיקרי התוכנית
במהלך ההכשרה משלימים הצוערים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים. התואר כולל תוכנית לימודים בהיקף מצומצם בפיזיקה ובמתמטיקה, ובנוסף על כל צוער להרחיב להיקף מלא לפחות אחד מהתארים בפיזיקה, במתמטיקה או במדעי המחשב. בנוסף ללימודים האקדמיים עוברים הצוערים הכשרות צבאיות וטכנולוגיות שונות, ביניהן סייבר, מודיעין, חקר ביצועים וכדומה. בסיום ההכשרה, שהיא הארוכה ביותר בצה"ל ואורכה 36 חודשים, מקבלים הצוערים דרגת סגן ותואר בוגר מהאוניברסיטה העברית ומשתלבים בהתאם לזיקתם ביחידות מחקר ופיתוח בצה"ל ובתעשיות הביטחוניות, או כלוחמים בשירות קרבי.
השירות הראשוני במסגרת התוכנית אורך שלוש שנים בהן הצוערים עוברים את ההכשרה, כל זאת במהלך שירות החובה, ולאחר מכן שש שנים בשירות קבע (בסה"כ מסלול השירות בתוכנית הוא בן תשע שנים). תוכנית תלפיות מיועדת למלש"בים (מועמדים לשירות ביטחון), אשר עומדים לסיים או סיימו את כיתה י"ב. מקומם של תלמידים אשר התקבלו לתוכנית ומעוניינים לצאת לשנת שירות, מכינה קדם-צבאית, ישיבה וכדומה, נשמר למחזור הבא של התוכנית.