cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פתיחת החותם החמישי
היסטוריה של הציור
הציור נוצר כציור-מזבח עבור כנסיית "יוחנן המטביל", הממוקמת בסמוך לחומות העיר טולדו. במאה ה-19 היה הציור בבעלות אנטוניו קאנובה דל קסטילו (Antonio Cánovas del Castillo), ראש ממשלת ספרד. בשל מצבה הגרוע של היצירה, על פי דעתו, הוא דאג לרסטורציה של היצירה, באזור שנת 1880, אשר במהלכה נחתכו מן הציור חלקים. לאחר מותו של קאנובה, בשנת 1897, נמכר הציור תמורת 1000 פזות ספרדיות לצייר בשם איגנסיו זולונגה (Ignacio Zuloaga), אשר היה אחד מן הדמויות אשר תרמו לפרסומו המחודש של אל גרקו באירופה בתקופה זו. בשנת 1956 נמכר הציור מן המוזיאון שהחזיק את אוספו של זולונגה למוזיאון המטרופוליטן.
חוקרי תולדות האמנות מצאו השפעה של ציור זה על ציורו של פבלו פיקאסו "העלמות מאביניון" (1907).
תיאור
האיקונוגרפיה של הציור מתייחסת לתיאור מן הברית החדשה, אשר מופיע ב"חזון יוחנן". בתיאור המציג חלק מן החיזיון האפוקליפטי, המיוחס על פי הפרשנות הנוצרית המסורתית ליוחנן כותב הבשורה, מתואר המשפט המתקרב של הנשמות בפני האל:
<BLOCKQUOTE style="background:#ffd;padding:20px">
</BLOCKQUOTE>
החיזיון מתרחש בתוך סביבה נטולת מאפיינים ברורים. יוחנן מופיע בצידו של הבד, כגבר צעיר ונטול זקן. הוא כורע על ברכיו על גבי בד בצבע אדום ואילו הוא עצמו לובש בגד כחול ארוך ומרים את ידיו כלפי השמיים. תיאור השמיים והעננים מעצים את תנוחת הגוף שלו. מאחוריו מופיעות נשמות של אנשים המתוארות כגוף ערום, רובם בעלי גוון לבן-אפור. מעליהם ניצבים מלאכים בדמותם של ילדים ("פוטי"), המחזיקים בד ירוק וצהוב מאחוריהם. אל גרקו משתמש בתיאור מוקצן של האור, המתבטא ב"היי לייט" (High Light) לבן המדגיש את קווי המתאר הגאומטרים שבקפלי הבד.
יעקב בורק
יעקב בּוּרַק (נולד ב-11 באוקטובר 1948) הוא איש עסקים וסופר ישראלי; מייסדהּ של קרן הון סיכון "אוורגרין" ומחבר שלושה ספרים רבי-מכר.
ביוגרפיה
בורק נולד ב-1948 בקפריסין. הוריו, ניצולי השואה מהעיר קובל שבווהלין, גורשו לשם על ידי הבריטים כשהגיעו לארץ ישראל באוניית מעפילים. הוא גדל ביפו ובחולון. אביו היה מנהל חשבונות, אמו שרה בורק עסקה בחינוך. הוא סיים תואר ראשון בהנדסה בטכניון ואחר כך שירת כעתודאי בחיל הים. וכן למד קורס PMD במינהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1975 הקים את חברת הייעוץ 'יישום מערכות'. בשנת 1984 שימש יועץ ארגוני של המערך במסע הבחירות לכנסת האחת עשרה. בשנת 1985 הוא עמד בראש כוח המשימה הכלכלי שיזם ראש הממשלה דאז, שמעון פרס, כדי לקדם את מעורבות אנשי העסקים היהודים בתפוצות בפעילות עסקית. בשנת 1987 ייסד את חברת ההשקעות "אוורגרין" - קרן הון סיכון ומהחלוצות בתחום הון הסיכון בישראל. בשנת 2005 העביר עם שותפו עופר נאמן את ניהול החברה לידי שותפם.
בורק כיהן כיו"ר ארגון "מעלה" - עמותה שמעודדת עסקים לפעול מתוך אחריות סביבתית וחברתית. בורק הוא יו"ר "ארגון מידות" המנסה ליצור תו תקן לארגוני המגזר השלישי בישראל ופועל למדידה ודירוג של עמותות. וכן היה שותף בהקמת מיזם "עיגול לטובה".
היה בעל טור בירחון "דה מרקר" ובעיתון "הארץ", שבו כתב על נושאים שבין פסיכולוגיה לכלכלה. פרסום מאמריו ב"הארץ" הופסק "לאחר שהתגלו בחלקם חריגות ממה שנראה למערכת כשימוש ראוי במקורות למאמר".
בשנת 2013 יזם את הקמת כתב העת הדיגיטלי "אלכסון", המפרסם מאמרים בתחומי המדע, הפילוסופיה, התרבות והאמנות.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
חואן קרלוס וסמוסי
חואן קרלוס וסמוסי מונטי (בספרדית: Juan Carlos Wasmosy Monti; נולד ב-15 בדצמבר 1938) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים פרגוואי שכיהן כנשיא פרגוואי בשנים 1993–1998. הוא היה הנשיא האזרחי הראשון לאחר 39 שנות שלטון דיקטטורי. וסמוסי הוא מהנדס בניין בהכשרתו.
אבותיו מצד אביו היגרו לברזיל מהונגריה ושם משפחתם היה במקור "ואמושי" (Vámosy או בכתיב גרמני Wamosy). בהגיעם לפרגוואי שם המשפחה שונה ל Wasmosy.
וסמוסי זכה בבחירות לנשיאות פרגוואי מטעם מפלגת קולורדו בשנת 1993. בחירות אלו היו הבחירות הראשונות בתולדות המדינה שהוגדרו חוקיות והוגנות על ידי משקיפים בינלאומיים ובראשם ג'ימי קרטר.
בתקופת כהונתו הצטייר וסמוסי כנשיא בלתי אהוד ולא פופולרי, בין השאר בשל כך שמינה בכירים מהמשטר הקודם של הדיקטטור אלפרדו סטרסנר לתפקידים פוליטיים בממשלו.
בשנת 1996 בוצע ניסיון כושל להפיכה צבאית נגדו. בשנת 2002, 4 שנים לאחר תום כהונתו, הורשע וסמוסי בהונאה ונידון לארבע שנות מאסר.
אולף מרבולד
אולף מרבולד (בגרמנית: Ulf Dietrich Merbold;20 ביוני 1941, גראיץ) הוא אסטרונאוט גרמני אשר לקח חלק בתוכניות חלל.
ביוגרפיה
אולף מרבולד נולד בכפר בתורינגיה לזוג מורים. במהלך מלחמת העולם השנייה אביו גויס לורמאכט, אחרי המלחמה הוא נפטר בשבי הסובייטי. אמא שלו פוטרה מעבודה כמורה. המשפחה עברה להתגורר בעיירה גראיץ בו התגוררו גם סבים. בשנת 1960 הוא סיים לימודי בית ספר. עקב כך שמרבולד לא היה חבר בארגון הנוער הקומוניסטי נמנע ממנו להתקבל ללימודי אוניברסיטה. מרבולד עבר לברלין המערבית. הוא קיבל תעודת סיום בית הספר והתכוון להתחיל את הלימודים. בשנת 1961 נבנתה חומת ברלין ומרבולד לא היה יכול להיפגש עם אמא שלו שנותרה בגרמניה המזרחית. מרבולד החל ללמוד באוניברסיטת שטוטגרט. בשנת 1964 הוכרז על חנינה לאנשים שעזבו גרמניה המזרחית ואולף חזר לבקר את משפחתו. בשנת 1976 הוא סיים עבודת דוקטורט בפיזיקה.
בשנת 1977 סוכנות החלל האירופית הכריז על פתיחת קורס לאסטרונאוטים. לקורס נבחרו שלוש אנשים בלבד כולל מרבולד.
בשנת 1983 מרבולד טס לחלל על סיפון מעבורת החלל קולומביה במסגרת משימה STS-9. הוא היה מערב גרמני ראשון שטס לחלל ואסטרונאוט לא-אמריקאי ראשון שטס במעבורת החלל. לאחר חזרה לכדור הארץ מרבולב ביצע מספר תפקידים בתוכנית הכנת טיסות לחלל במסגרת סוכנות החלל אירופאי.
בשנת 1985 הוא היה בגיבוי למשימה STS-61-A בה השתתפו אסטרונאוטים גרמנים.
בשנת 1992 מרבולד טס לחלל בפעם השנייה במסגרת משימה STS-42 על מעבורת החלל אטלנטיס (רונלד גרייב היה מפקד צוות).
בשנת 1995 מרבולד מונה לראש מחלקת האסטרונאוטים בסוכנות החלל אירופי במרכז הסוכנות בקולן. בשנים 1999–2004 הוא עסק בעבודות מחקר במסגרת הסוכנות. מרבולד עזב את סוכנות בשנת 2004.
מרבולד התחתן בשנת 1969 ומתגורר עם משפחתו בשטוטגרט. בשנת 1984 הוא פגש את זיגמונד יאן, גרמני ראשון שטס לחלל (כחלק של שיתוף בין ברית המועצות לבין גרמניה המזרחית). שניהם גדלו באותו אזור בגרמניה המזרחית. לאחר איחוד גרמניה מרבולד עזר ליאן להתחיל עבודה במסגרת המרכז הגרמני לחקר החלל.
סוון אולרייך
סוון אולרייך (בגרמנית: Sven Ulreich, נולד ב-3 באוגוסט 1988 בשורנדורף שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת השוער בבאיירן מינכן מהבונדסליגה.
שטוטגרט
אולרייך שיחק בילדותו במועדוני הכדורגל ליכטנוואלד ושורנבאך, ובגיל 10 עבר לשטוטגרט. בגיל 19 עלה לקבוצה הבוגרת של שטוטגרט, ושיחק בה ובקבוצת המילואים במקביל במשך שתי עונות. את הבכורה בקבוצה הבכירה ערך אולרייך ב-9 בפברואר 2008 בהפסד להרטה ברלין, ותפס מאז מקום של קבע בהרכב שטוטגרט, על חשבון השוער רפאל שפר, עד לתום עונת 2007/08. בעונת 2008/09 חזר אולרייך לעמדת השוער השני, כאשר שפר עזב את שטוטגרט והשוער הראשון שהגיע במקומו היה ינס להמן, ועל כן אולרייך לא ערך כלל הופעות בעונה זו. בעונת 2009/10 אולרייך ערך ארבע הופעות ליגה, וביתר המשחקים המשיך להיות שוער המשנה של להמן. עם עזיבתו של להמן את שטוטגרט בקיץ 2010, הפך אולרייך לשוער הראשי של הקבוצה, תפקיד שהוא מילא במשך חמש עונות ברציפות. בעונת 2011/12 אולרייך סיים עם שטוטגרט במקום השישי בבונדסליגה, שהקנה לקבוצה כרטיס למפעל הליגה האירופית, והאריך במהלך העונה את חוזהו עד לקיץ 2017. בעונת 2012/13 אולרייך ושטוטגרט הגיעו עד לשמינית גמר הליגה האירופית, שם הודחו על ידי לאציו. באותה עונה אולרייך ושטוטגרט סיימו במקום ה-12 בבונדסליגה, הרחק ממאבקי התחתית, והגיעו עד לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידו 2–3 לבאיירן מינכן, שזכתה באותה עונה בטרבל. בעונת 2013/14 שטוטגרט ואולרייך הודחו כבר בשלב המוקדמות השני של הליגה האירופית על ידי רייקה, וסיימו במקום ה-14 בבונדסליגה לאחר שהצליחו להיחלץ ממאבקי התחתית במחזורי הסיום. עונתו האחרונה של אולרייך בשטוטגרט הייתה עונת 2014/15. בעונה זו אולרייך ושטוטגרט התמודדו בתחתית הבונדסליגה עד לסיום העונה, וניצלו מירידה במחזור האחרון, כשאולרייך הציג יכולת טובה מאוד לאורך כל העונה. בתום עונה זו, עזב אולרייך את שטוטגרט, בה שיחק במשך 17 שנים החל מגיל עשר, וחתם בבאיירן מינכן כשוער שני.
באיירן מינכן
בקיץ 2015 חתם אולרייך לשלוש שנים בבאיירן מינכן, במקומו של השוער השני שעזב, פפה ריינה, והחל לשמש כשוער השני בהיררכיית השוערים של באיירן מינכן, אחרי מנואל נוייר. בדצמבר 2015, ערך אולרייך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ושמר על שער נקי במשחק ליגת האלופות נגד דינמו זאגרב, בו ניצחה באיירן מינכן בתוצאה 0–2. ב-14 במאי 2016, במחזור האחרון של עונת הבונדסליגה, ערך אולרייך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה במדי באיירן מינכן בניצחון 1–3 על הנובר 96, כאשר החליף בדקה ה-51 את מנואל נוייר. באפריל 2017 נפצע נוייר ואולרייך החליפו בשלושה משחקי ליגה. נוייר חזר לשחק ברבע גמר ליגת האלופות מול ריאל מדריד, אך גרר את הפציעה שהחמירה במהלך המשחק, ואולרייך חזר לשער לעוד שני משחקי ליגה, ולחצי גמר הגביע הגרמני, בו הפסידה באיירן מינכן 2–3 לבורוסיה דורטמונד. לקראת סוף העונה גם אולרייך נפצע, והחליף אותו בשער השוער השלישי טום שטארקה. ב-4 באוגוסט 2017, אולרייך עמד בשערה של באיירן מינכן במשחק הסופר קאפ הגרמני מול בורוסיה דורטמונד, מאחר שנוייר עדיין גרר את הפציעה משלהי העונה הקודמת. המשחק הסתיים בתוצאה 2-2, והוכרע בבעיטות מ-11 מטרים. אולרייך הדף את הפנדלים של סבסטיאן רודה ומארק ברטרה, והעניק לבאיירן מינכן זכייה בתואר.
את עונת 2017/18 החל אולרייך כשוער שני כאשר נוייר חזר לעמוד בשער, אך נוייר נפצע שוב לתקופה ארוכה ואולרייך תפס את מקומו. במשחק הגביע הגרמני מול ר.ב. לייפציג, שהסתיים בתיקו 1-1 והגיע לדו-קרב פנדלים, עצר אולרייך את הבעיטה האחרונה של טימו ורנר והעניק לבאיירן מינכן העפלה לשלב הבא. בפברואר 2018 הודיעה באיירן מינכן כי חוזהו של אולרייך הוארך עד לשנת 2021, ומאמן נבחרת גרמניה יואכים לב, אמר כי יכולתו של אולרייך לא נעלמה מעיניו והוא שוקל לכלול אותו בסגל הגרמני למונדיאל 2018. אולרייך המשיך לשחק בהרכב של באיירן מינכן עד לתום העונה, זכה עם הקבוצה באליפות והציג יכולת גבוהה מאוד בכל המפעלים. עם זאת, ביצע אולרייך טעות קשה בגומלין של חצי גמר ליגת האלופות מול ריאל מדריד שהסתיים בתוצאה 2-2, כאשר פספס מסירה של קורנטן טוליסו אליו, וקרים בנזמה תרגם זאת לשער. שער זה עלה בדיעבד לבאיירן מינכן בהדחה מהמפעל, לאחר שזו הפסידה 1–2 במשחק הראשון. אולרייך עמד בשער גם בגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה באיירן מינכן לאיינטרכט פרנקפורט בתוצאה 1–3. אולרייך לבסוף לא זומן לסגל הגרמני למונדיאל 2018. בעונת 2018/19 חזר נוייר מהפציעה שלו, ואולרייך חזר לעמדת השוער השני. בשלבי הסיום של עונה זו, ערך אולרייך מספר הופעות בליגה ובגביע כאשר נוייר סבל מפציעה, והיה חלק מזכיית הקבוצה בדאבל. עם זאת, נוייר חזר מהפציעה בדיוק לגמר הגביע הגרמני, בו ניצחה באיירן 0–3 את ר.ב. לייפציג. אולרייך היה פצוע ולא נטל חלק כלל בגמר. בעונת 2019/20 זכה אולרייך עם באיירן מינכן בדאבל נוסף, ושוב מעמדת השוער השני, ובאוגוסט 2020 השלים עם הקבוצה זכייה בטרבל, כשהיווה גיבוי למנואל נוייר מהספסל במשחקי ליגת האלופות שנדחו בגלל התפרצות מגפת הקורונה.
המעבר להמבורג והחזרה לבאיירן מינכן
ב-3 באוקטובר 2020 חתם אולרייך לשלוש שנים בהמבורג מהבונדסליגה השנייה. אולרייך ערך 32 הופעות במדי המבורג, אך לא הצליח להעפיל עם הקבוצה לבונדסליגה. בתום עונה אחת בהמבורג, חזר אולרייך לבאיירן מינכן כגיבוי למנואל נוייר, לאחר ששוער המשנה אלכסנדר נובל הושאל למונקו.
קריירה בינלאומית
אולרייך היה בסגל הנבחרות הצעירות השונות של גרמניה ואף ערך שלוש הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, אך מעולם לא שיחק בנבחרת הבוגרת. אולרייך כאמור היה מועמד להיכנס לסגל נבחרת גרמניה למונדיאל 2018, אך לא זומן לבסוף. ביוני 2019 זומן אולרייך לסגל נבחרת גרמניה לקראת משחקי מוקדמות יורו 2020 מול נבחרות בלארוס ואסטוניה, לצידם של מנואל נוייר וקווין טראפ.
תארים
באיירן מינכן
אלגוריתם פלויד-וורשאל
אלגוריתם פלויד-וורשאל הוא אלגוריתם במדעי המחשב המשמש למציאת המסלולים הקצרים (או הקלים) ביותר בין כל שני צמתים, בגרף ממושקל ומכוון. האלגוריתם מבוסס על פרדיגמת התכנון הדינמי. האלגוריתם פועל גם על גרפים שמכילים קשתות עם משקלים שליליים, אבל שלא מכילים מעגל בעל משקל שלילי (בניגוד לאלגוריתם דייקסטרה שמניח קשתות אי שליליות). אם בגרף יש מעגל עם משקל שלילי האלגוריתם יגלה זאת. סיבוכיות זמן הריצה של האלגוריתם היא.
האלגוריתם פורסם על ידי רוברט פלויד בשנת 1962 בגרסתו המוכרת לנו כיום, אך גרסאות דומות של האלגוריתם פורסמו ב-1959 על ידי ברנארד רוי, ועל ידי סטיבן וורשאל ב-1962 במטרה לחשב את הסגור הטרנזיטיבי של קבוצת קודקודים בגרף.
תיאור האלגוריתם
האלגוריתם מתבסס על האבחנה הבאה: אם ממספרים את קבוצת הצמתים של הגרף כך שהיא מסומנת ומסמנים בתור \ d_k(x,y) את משקל המסלול הקצר ביותר מהצומת \ x אל הצומת \ y שעובר בצומתי ביניים השייכים אך ורק לקבוצה, אז מתקיים:.
הסבר: אם קיים מסלול קצר ביותר מ-\ x אל \ y שעובר בצמתים שמספרם לכל היותר \ k לא עובר בצומת שמספרו \ k, אז. לעומת זאת, אם כל מסלול קצר ביותר כזה חייב לעבור בצומת שמספרו \ k אז ניתן להניח שהוא עובר בו רק פעם אחת (כי אין מעגלים שליליים בגרף, ולכן אם חוזרים לאותו צומת פעמיים ניתן להשמיט מהמסלול את המעגל מהצומת לעצמו). לכן אפשר לפרק כל מסלול כזה לשני מסלולים: אחד שהולך מ-\ x אל \ k, ושני שהולך מ-\ k אל \ y. שני המסלולים הללו לא עוברים בצמתי ביניים שמספרם גדול מ-\ k-1, ולכן סכום משקלם נתון על ידי. לכן כל מה שנותר הוא לבדוק איזו משתי השיטות עדיפה לכל צומת.
כעת, פעולת האלגוריתם היא זו: הוא מבצע \ |V| איטרציות, כאשר באיטרציה ה-\ k הוא מחשב את \ d_k(x,y) לכל זוג צמתים ושומר את המידע בטבלה. חישוב \ d_k(x,y) מתבצע בזמן \ O(1) בהינתן המידע מהאיטרציה הקודמת, ולכן כל איטרציה של האלגוריתם מתבצעת בזמן \ O(V^2) (מספרם של זוגות הצמתים האפשריים). לכן זמן הריצה הכולל של האלגוריתם יהיה \ O(V^3).
המחשת האלגוריתם
תהי W מטריצת משקלי הקשתות: כלומר w(i,j) הוא משקל הקשת המחברת את i עם j. (משקל זה הוא אין-סוף אם אין קשת בינהם).
בסוף, \ D_n היא מטריצת אורך המסלולים הקצרים ביותר שעוברים דרך הצמתים.
מעניין לציין שגם בהרצה בסדר "הלא נכון" האלגוריתם עובד כשורה לאחר מספר חזרות, כלומר אם נחליף את השורות:
באחת משתי האפשרויות:
האלגוריתם ירוץ כשורה
טיפול במעגלים שליליים
מעגל שלילי הוא מעגל שסכום קשתותיו קטן מאפס. בין שני קודקודים i, j  שמשתתפים במעגל שלילי לא קיים מסלול קצר ביותר, כי בכל מעבר על המעגל נקבל מסלול שמשקלו קטן יותר, וניתן להמשיך כך עד אין-קץ. על כן, במקרה של מעגל שלילי האלגוריתם לא יפיק פלט משמעותי. עם זאת, במידה וקיים מעגל שלילי, ניתן להיעזר באלגוריתם על מנת לגלות זאת: מכאן, באמצעות התבוננות במטריצת המסלולים הקצרים ביותר שהפיק האלגוריתם, ניתן להסיק שקיים מעגל שלילי, אם באחד מהתאים על האלכסון הראשי קיים מרחק קטן מאפס.
אלכסנדר לבייקין
אלכסנדר איוונוביץ' לבייקין (ברוסית: Александр Иванович Лавейкин; ) הוא קוסמונאוט סובייטי-רוסי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל מיר.
קורות חיים
בשנת 1978 אלכסנדר לבייקין התקבל ליחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה לחלל.
בשנת 1994 אלכסנדר לבייקין עזב את יחידת הקוסמונאוטים והתחיל לעבוד במוזיאון החלל הרוסי.
טוני פארקר
ויליאם אנתוני "טוני" פארקר הבן (בצרפתית: .William Anthony "Tony" Parker Jr; נולד ב-17 במאי 1982 בברוז') הוא כדורסלן עבר צרפתי אשר שיחק בעמדת הרכז. פארקר החל את הקריירה שלו בליגה הצרפתית, ונבחר על ידי סן אנטוניו ספרס במקום ה-28 של דראפט ה-NBA 2001. הוא הפך עד מהרה לרכז הבכיר של סן אנטוניו, וזכה עמה בארבע אליפויות NBA, בעונות, , ו-. הוא זכה פעם אחת בתואר ה-MVP של סדרת הגמר, נבחר שלוש פעמים לחמישיית העונה השנייה ופעם אחת לחמישייה השלישית, וכמו כן השתתף בשישה משחקי אולסטאר. בשנת 2013 הוביל את נבחרת צרפת לזכייה בגמר אליפות אירופה בכדורסל ועד 2017 היה מלך הסלים של היורובאסקט בכל הזמנים.
ראשית הקריירה
פארקר נולד בברוז' שבבלגיה, אך גדל בצרפת. אביו, טוני פארקר סניור, ממוצא אמריקאי אפריקאי, הוא כדורסלן בעברו ששיחק באוניברסיטת לויולה שיקגו ובליגות מקצועניות ברחבי העולם. אימו, פאמלה פירסטון, היא ממוצא הולנדי. בילדותו הרבה פארקר, יחד עם אחיו, להיות נוכח במשחקי הכדורסל של אביו. בתחילה התעניין פארקר בענף הכדורגל, אך לאחר שצפה במייקל ג'ורדן מתפתח למעמד של כוכב על בכדורסל, שינה את דעתו והחל להתעניין במשחק הכדורסל. בצעירותו החל פארקר לבנות את יכולות הכדורסל שלו, ושיחק בעמדת הרכז. הוא שיחק במשך שנתיים בליגות החובבים לכדורסל בצרפת, עד שהצטרף לקבוצת ראסינג פריז בשנת 1999, והוחתם על ידיה על החוזה המקצועני הראשון שלו.
העונה הראשונה
לפני דראפט ה-NBA של 2001, הוזמן פארקר למחנה האימונים בקיץ של קבוצת סן אנטוניו ספרס. מאמן הקבוצה, גרג פופוביץ', התרשם מיכולותיו של פארקר. פארקר נבחר בבחירה מספר 28 בדראפט על ידי סן אנטוניו ספרס, מה שהעניק לו חוזה מובטח בליגת ה-NBA.
פארקר שיחק בתחילה כמחליפו של אנטוניו דניאלס, שהיה הרכז הבכיר של סן אנטוניו. בעונתו הראשונה ב-NBA, עונת, שותף פארקר ב-77 משחקים בעונה הסדירה, והשיג ממוצעים של 9.2 נקודות, 4.3 אסיסטים ו-2.6 ריבאונדים למשחק. לאחר ששיחק את משחק הבכורה שלו מול לוס אנג'לס קליפרס בנובמבר 2001, הפך פארקר לשחקן הצרפתי השלישי בהיסטוריה שמשחק ב-NBA, אחרי טאריק עבדול-ואהד וג'רום מוייסו. פארקר תרם לקצב המשחק של סן אנטוניו ופעמים רבות סידר לחבריו לקבוצה מצבים טובים לקליעה כאשר היה מעורב בהתקפות, וסייע לשני מובילי הקבוצה, טים דאנקן ודייוויד רובינסון. בסיומה של העונה הוביל פארקר את קבוצתו מבחינת האסיסטים והחטיפות, נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה ב-NBA, והיה לגארד הראשון שאינו אמריקאי שנבחר לתואר זה. עם זאת, במשחקי הפלייאוף הודחה סן אנטוניו בחצי גמר המערב על ידי לוס אנג'לס לייקרס.
3 האליפויות הראשונות
בעונתו השנייה במדי סן אנטוניו,, זכה פארקר עם קבוצתו באליפות ה-NBA הראשונה שלו. הוא הפך בעונה זו לרכז הבכיר של סן אנטוניו ופתח בחמישייה בכל 82 המשחקים של הקבוצה בעונה הסדירה, בקבוצה שעברה חידוש משמעותי ביחס לעונה הקודמת. הוא שיפר בצורה בולטת את הסטטיסטיקות שלו בעונה הסדירה, כשהשיג ממוצעים של 15.5 נקודות, 5.3 אסיסטים ו-2.6 ריבאונדים למשחק. תפקידו של פארקר כ"פליימיקר" - שחקן המנהיג את התקפת הקבוצה - התבטא בכך שהוא הוביל את קבוצתו באסיסטים ב-49 מקרים שונים במהלך עונה זו. במהלך סוף-שבוע האולסטאר בשנת 2003, שיחק פארקר עם נבחרת שחקני השנה השנייה (ה"סופומורס") נגד שחקני השנה הראשונה (ה"רוקיז"), וכן השתתף בתחרות אתגרית מיוחדת שהתקיימה במסגרת האירוע. במשחקי פלייאוף ה-NBA באותה עונה השיג פארקר שני שיאי קריירה אישים בנקודות, וסן אנטוניו ניצחה בתוצאה 4–2 את ניו ג'רזי נטס בסדרת הגמר וזכתה באליפות. למרות הזכייה באליפות, הציג פארקר יכולת לא יציבה במהלך הפלייאוף, והוחלף מספר פעמים על ידי סטיב קר וספידי קלקסטון לקראת סיומם של המשחקים.
על אף הזכייה באליפות עם סן אנטוניו, רבים הטילו ספק בעתידו של פארקר. סן אנטוניו ניסתה ללא הצלחה להחתים את ג'ייסון קיד מניו ג'רזי נטס במטרה שיחליף את פארקר, אך פארקר שכנע את המאמן, גרג פופוביץ', שייתן לו הזדמנות להמשיך ולהיות הרכז הפותח של הקבוצה, וכי הוא יעבוד קשה על מנת להפוך לשחקן מצטיין. פארקר הציג יכולת טובה במהלך העונה הסדירה בעונת, והשיג ממוצעים של 14.7 נקודות, 5.5 אסיסטים ו-3.2 ריבאונדים למשחק. עם זאת, סן אנטוניו הודחה בחצי גמר המערב במשחקי הפלייאוף על ידי יריבתה הנצחית, לוס אנג'לס לייקרס, על אף שהייתה המועמדת הבולטת לניצחון, וכשלה בניסיונה להשגת אליפות שנייה ברציפות.
במהלך עונת, הציג פארקר סטטיסטיקות משופרות אף יותר בעונה הסדירה - שיאי קריירה עד לאותה עת, של 16.6 נקודות, 6.1 אסיסטים ו-3.7 ריבאונדים בממוצע למשחק. הוא דורג במקום ה-13 בליגה מבחינת כמות האסיסטים הכוללת, ובמקום השלישי מבין הרכזים מבחינת אחוז הקליעות מ. סן אנטוניו ספרס הציגה יכולת חזקה במיוחד במשחקי הפלייאוף באותה עונה, ופארקר היה יעיל בניצחונות על דנוור נאגטס, סיאטל סופרסוניקס ופיניקס סאנס. עם זאת, בסדרת הגמר מול דטרויט פיסטונס לא הצליח פארקר לשחזר את יכולתו הטובה, כאשר הזריקה שלו ממרחק נהייתה לפחות יציבה והוא התקשה להתמודד עם השמירה של בן וולאס, שנבחר ארבע פעמים לשחקן ההגנה של העונה, והתפקיד של מנהיג הקבוצה עבר לשחקנים אחרים. אף על פי כן, השילוב של מוביל הקבוצה, הסנטר טים דאנקן, יחד עם טוני פארקר והקלע הארגנטינאי מאנו ג'ינובילי, הוביל את סן אנטוניו לניצחון 3–4 על דטרויט ולזכייה באליפות, שהייתה השנייה של פארקר.
בעונת נבחר פארקר לראשונה בקריירה שלו להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, בעוד הוא משפר פעם נוספת את ממוצעיו בעונה הסדירה, עם 18.9 נקודות בממוצע למשחק וקליעה של 54% מהשדה. בעונה זו ממוצע הנקודות של פארקר היה גבוה אף יותר מזה של טים דאנקן והוא היה הקולע המוביל של סן אנטוניו. יכולתו הטובה הובילה את סן אנטוניו למאזן שיא בתולדות הקבוצה של 63 ניצחונות ו-19 הפסדים בעונה הסדירה, ולמקום הראשון בליגה. אף על פי כן, סן אנטוניו כשלה פעם נוספת להשיג אליפות שנייה ברציפות, לאחר שהודחה בחצי גמר המערב בפלייאוף על ידי קבוצת דאלאס מאבריקס, שהובלה על ידי דירק נוביצקי.
בעונת המשיך פארקר להיות הרכז הפותח של סן אנטוניו והציג יכולת עקבית עם ממוצעים של 18.6 נקודות, 5.5 אסיסטים ו-3.2 ריבאונדים למשחק, על אף שהפעם לא היה הקולע המוביל של הקבוצה. הוא נבחר בפעם השנייה בקריירה שלו להשתתף במשחק האולסטאר של הליגה. סן אנטוניו סיימה במקום השני בבית הדרום-מערבי והעפילה למשחקי הפלייאוף. בשלב חצי גמר המערב, שבו שיחקה סן אנטוניו נגד פיניקס סאנס, שיחקו אחד נגד השני פארקר וסטיב נאש, שנחשבו לשני הרכזים הטובים ביותר בליגה. פארקר הציג יכולת התקפית עילאית בסדרה זו והתגבר על ניסיונות ההגנה של סטיב נאש ושל הפורוורד שון מריון, וסייע לקבוצתו להעפיל לגמר המערב, שם היא ניצחה את יוטה ג'אז. בסדרת הגמר ניצחה סן אנטוניו 0–4 את קליבלנד קאבלירס וזכתה באליפות הרביעית בתולדותיה. פארקר הציג יכולת מרשימה בסדרה עם 24.5 נקודות בממוצע למשחק וזכה לראשונה בקריירה שלו בתואר ה-MVP של סדרת הגמר, ובכך הפך לשחקן האירופי הראשון שזוכה בתואר זה. בנוסף, הוא זכה בפרס יורוסקאר לשחקן האירופי של השנה.
המרדף אחר האליפות הרביעית
בעונת השיג פארקר בעונה הסדירה ממוצעים דומים לאלו שהשיג בשתי העונות הקודמות בנקודות ובריבאונדים, ובנוסף קבע שיא קריירה באסיסטים. סן אנטוניו סיימה במקום השלישי באזור המערבי, ופגשה בסיבוב הפלייאוף הראשון את פיניקס סאנס. הייתה זו הפעם השלישית בתוך ארבע שנים שבה שתי הקבוצות נפגשות בפלייאוף. פארקר התבלט במיוחד בסדרת הסיבוב הראשון, כשהשיג כמעט 30 נקודות ושבעה אסיסטים בממוצע למשחק. בסיבוב הבא, נגד ניו אורלינס הורנטס שהובלה על ידי כריס פול, הפסידה סן אנטוניו בשני המשחקים הראשונים. היא ניצחה בשני המשחקים הבאים, כשבמשחק השלישי משיג פארקר "" עם 31 נקודות ו-11 אסיסטים. פארקר סייע לקבוצתו לגבור על ניו אורלינס בסדרה של שבעה משחקים, אך בגמר המערב הודחה סן אנטוניו פעם נוספת על ידי לוס אנג'לס לייקרס.
בעונת נבחר פארקר לראשונה בקריירה שלו לחמישייה השלישית של העונה, וכמו כן השתתף בפעם השלישית במשחק האולסטאר. הוא השיג בעונה זו שיאי קריירה בנקודות ובאסיסטים, כולל קליעה של 55 נקודות במשחק נגד מינסוטה טימברוולבס, וסייע לקבוצתו, שהייתה תלויה בו מאוד בשל פציעתו של ג'ינובילי, לחזור מפתיחה רעה של העונה ולסיים במקום השלישי במערב, עם מאזן של 54 ניצחונות ו-28 הפסדים. במשחק הרביעי בסדרת הסיבוב הראשון בפלייאוף, מול דאלאס מאבריקס, קלע פארקר 31 נקודות במחצית הראשונה והשווה את שיא הנקודות בפלייאוף למחצית אחת. למרות זאת, סן אנטוניו הפסידה לדאלאס בסדרה של חמישה משחקים והודחה כבר בסיבוב הראשון.
בעונת פארקר השיג את הטריפל דאבל הראשון שלו לאחר 825 משחקים ב-NBA במשחק נגד יוסטון רוקטס, את המשחק סיים עם 27 נקודות, 12 ריבאונדים ו-12 אסיסטים. ב-21 במאי 2013 פארקר שיפר את שיא האסיסטים שלו במשחק כשמסר 18 אסיסטים במשחק מספר 2 בגמר המערב נגד ממפיס גריזליס. באותה עונה סן אנטוניו הפסידה בסדרת הגמר למיאמי היט 4-3.
בעונת סן אנטוניו סיימה עם המאזן הטוב ביותר בליגה, 62-20. סן אנטוניו זכתה באליפות החמישית שלה, ופארקר ברביעית שלו, לאחר שהביסו את מיאמי היט בשחזור הגמר של שנה שעברה 1–4.
סוף התקופה בסן אנטוניו
ב-1 באוגוסט 2014 חתם פארקר על חוזה לשלוש שנים נוספות בסן אנטוניו בשווי של 43.3 מיליון דולר. בעונת סייע לקבוצה לרשום את מאזן העונה הסדירה הטוב בתולדותיה, 67–15, אך הספרס הודחו כבר בסיבוב הפלייאוף השני, על ידי אוקלהומה סיטי ת'אנדר (2–4). את העונה העוקבת סיימה סן אנטוניו עם מאזן 61–21, והעפילה עד גמר האזור המערבי בו הפסידה לגולדן סטייט ווריורס (0–4). בעונתו האחרונה עם הספרס,, קלע 7.7 נקודות בממוצע למשחק בלבד, והקבוצה הודחה על ידי הווריורס בסיבוב הפלייאוף הראשון (1–4).
שארלוט הורנטס
לקראת עונת חתם פארקר על חוזה לשתי עונות בשארלוט הורנטס, לאחר 17 עונות בסן אנטוניו.
לאחר תום עונתו הראשונה בהורנטס, הודיע פארקר על פרישתו ממשחק פעיל.
נבחרת לאומית
בצעירותו שיחק פארקר עבור נבחרת הנערים של צרפת באליפות אירופה לנערים, בשנים 1998 ו-2000. בטורניר של שנת 2000 הוא זכה בתואר ה-MVP וסייע לנבחרתו לזכות בטורניר, תוך שהוא משיג ממוצעים של 25.8 נקודות, 6.8 אסיסטים ו-6.8 חטיפות למשחק.
פארקר שיחק לראשונה עבור הנבחרת הלאומית של צרפת בטורניר בינלאומי באליפות אירופה בכדורסל בשנת 2001, שהתקיימה בטורקיה. הוא העפיל עם נבחרתו לשלב רבע הגמר באליפות זו, וסיים עמה במקום השישי. ההישג לא הספיק לצרפת להעפיל לאליפות העולם, מאחר שרק חמש הראשונות באליפות אירופה העפילו אליה.
ב-2003 קיבל פארקר את סרט הקפטן של נבחרת צרפת. הוא היה השחקן המוביל של נבחרתו באליפות אירופה בשנה זו. הוא סיים במקום השישי בדירוג הקולעים בטורניר עם 18 נקודות בממוצע למשחק וכמוביל של קבוצתו במדדים רבים, והוביל את נבחרתו עד לחצי הגמר. עם זאת, צרפת הפסידה לאיטליה במשחק על המקום השלישי, ולא הצליחה להעפיל לאולימפיאדת אתונה. פארקר נבחר לחמישיית המצטיינים של הטורניר.
באליפות אירופה בשנת 2005 הוביל פארקר את נבחרת צרפת לזכייה במדליית הארד, לאחר העפלה נוספת לחצי הגמר וניצחון על ספרד במשחק על המקום השלישי. הוא קלע 11.9 נקודות בממוצע למשחק באליפות זו. כתוצאה מההישג העפילה צרפת לאליפות העולם 2006, אך פארקר לא יכול היה להשתתף בה בשל פציעה במשחק הכנה לטורניר. פארקר הצטיין במיוחד באליפות אירופה 2007 וסיים כסגן מלך הסלים עם 20.1 נקודות למשחק, אך הודח עם נבחרתו ברבע הגמר, לאחר הפסד לרוסיה. הוא הגיע עם נבחרתו לרבע הגמר גם באליפות אירופה של 2009.
באליפות אירופה בכדורסל 2013 הוביל פארקר את נבחרת צרפת לזכייה באליפות (מדליית זהב) לאחר ניצחון בגמר 80:60 על נבחרת ליטא. בחצי הגמר שיחקה צרפת נגד ספרד וכבר פיגרה ב-18 הפרש אך בזכות משחק הירואי של פארקר שקלע 32 נקודות הצליחה צרפת לכפות הארכה ולנצח בסוף 75:72. במשחק הגמר עצמו לא בלט פארקר וקלע רק 12 נקודות אך חבריו השלימו את המלאכה וזכו בגביע.
מחוץ לכדורסל
בשנים 2007–2011 היה פארקר נשוי לשחקנית אווה לונגוריה. לונגוריה הגיעה בקביעות למשחקים הביתיים של סן אנטוניו.
גבעת מעמר
גבעת מעמר היא גבעה בגובה 136 מטרים מעל פני הים הממוקמת כשלושה קילומטרים דרומית לטייבה, בדרום השרון. היישוב הקהילתי צור יצחק בנוי על הגבעה. הגבעה תחומה בין נחל אלכסנדר בדרום לנחל אברך בצפון.
אליעזר קשאני
אליעזר קשאני (18 במרץ 1923 – 16 באפריל 1947), מעולי הגרדום, היה לוחם מחתרת האצ"ל שנתפס על ידי הבריטים, נידון למוות והוצא להורג בתלייה.
ילדותו ונערותו
קשאני נולד ב-א' בניסן תרפ"ג, 18 במרץ 1923 בפתח תקווה למלכה ובן-ציון. הוא היה בן למשפחה מרובת ילדים, חמישה בנים ושלוש בנות, אשר מוצאה מפרס. אביו היה סייד ועבד קשה לפרנסת ביתו. בשל המצוקה הכלכלית במשפחה עזב אליעזר בגיל מוקדם את לימודיו ועבד כלוטש יהלומים. בצעירותו היה חבר בתנועת "המכבי הצעיר". רבים מחבריו החזיקו בשאיפות לאומיות, אך הוא עצמו לא ביטא דעות בנושא וסירב להצטרף לשורות המחתרת משום שלא הרגיש כי הוא מכיר מספיק את רעיונותיה. אותם זמנים היו ימי הסזון, בהם בהנחיית בן-גוריון ננקטו פעולות נגד אנשי אצ"ל. גם בסניף "מכבי" בפתח תקווה הכריזו ראשי הסניף כי חברי אצ"ל צריכים לצאת מתוכו. קשאני קם נגדם ואמר כי זהו מעשה מלשינות. בעקבות המעשה נחשד כחבר במחתרת וסולק עם אחרים מהסניף. מעשה ההדחה השפיע על קשאני מאוד. בקיץ 1944 נחשד על ידי הבריטים בהשתייכות לאצ"ל, נאסר, והובא למחנה המעצר בלטרון. משם הוגלה לאריתריאה שבאפריקה עם עצורי המחתרות. בהיותו באפריקה התעקש קשאני להצטרף למחתרת, על אף שסירבו לקבלו בתחילה בשל היותו במעצר. באריתריאה עסק בספורט וניסה להשלים את החסך בלימודיו שהטריד אותו, למד עברית על בוריה ואנגלית וקרא ספרים. הוא אף כתב אל אחיו וביקש כי ישלח לו מילונים מארץ ישראל.
פעילותו במחתרת
בפברואר 1945 שוחרר עם עוד שבעה-עשר אחרים מן המעצר. לאחר השחרור חזר לארץ ישראל וחיפש את דרכו אל שורות האצ"ל, אך בתחילה ללא הצלחה. בזמן הקמת "תנועת המרי העברי" החל הצבא הבריטי לערוך חיפושים אחר נשק ביישוב, ויחד עם אנשי "ההגנה" הגיע קשאני לעזרת שפיים ורשפון. הוא נאסר על פעולה זו ונשלח בשנית ללטרון. לאחר שבוע בלבד התמזל מזלו ושוחרר. לאחר שחרורו הצליח להיכנס לשורות האצ"ל. במחתרת עסק בענייני מודיעין, נשק ופעולות צבאיות. הוא אף התחיל הכשרת קורס מפקדים, אך לא הספיק לסיימו לפני מותו.
ב-29 בדצמבר 1946 יצא קשאני עם ארבעה לוחמי אצ"ל נוספים, מרדכי אלקחי, יחיאל דרזנר, חיים גולובסקי (גלעד), ואברהם מזרחי, לפעולה כחלק מ"ליל ההלקאות", שבה היו אמורים להלקות קצינים בריטיים כנקמה על הלקאתו והשפלתו של לוחם אצ"ל. ליד צומת הטייסים, סמוך לכפר וילהלמה, נתקלה מכוניתם של החמישה במחסום משטרתי, ממנו נפתחה עליהם אש. הנהג, אברהם מזרחי, מת מפצעיו. אליעזר קשאני ושלושת הלוחמים הנותרים נתפסו והועברו למחנה צבאי סמוך, שם עברו מסכת התעללות. במשך 20 שעות רצופות הוכו מכות קשות. לאחר חמישה ימים שבהם הושפלו והולקו, הועברו הלוחמים אל בית הסוהר בירושלים.
המשפט
ב-10 בפברואר 1947 נערך משפטם הצבאי של הארבעה. אלקחי, קשאני, דרזנר וגולובסקי לבשו מכנסי וגרבי חאקי, נעליים שחורות ומעיל אפור, לראשיהם חבשו כיפות כחולות-לבנות. הארבעה כפרו בסמכות בית המשפט לשפוט אותם, לא השיבו לשאלות או הגיבו להאשמות ולמעשה לא לקחו חלק במהלכו. בשלב ההגנה קשאני נשא דברים כנגד השלטון הבריטי: "קם בארץ זו דור עברי חדש, שלא יסבול השפלה, שלא ישלים עם שעבוד, שיילחם על כבודו בכל מחיר". בשעה 19:00, לאחר דיון קצר ביניהם הודיעו השופטים כי הארבעה נמצאו אשמים בגין נשיאת נשק. עונשם של אלקחי, קשאני ודרזנר הוא עונש מוות שיבוצע בתלייה, ואילו גולובסקי שהיה בן 17, נידון למאסר עולם בשל גילו הצעיר.
מיד לאחר השמעת פסק הדין קמו הארבעה ושרו בקול את "התקווה". הנידונים הובלו מתא הנאשמים החוצה ולא הורשו להיפרד מבני משפחותיהם. קשאני נלקח מזרועות אמו, וקרא אל העיתונאים: "ראו וספרו זאת לעולם!". הוא הועבר עם חבריו, דרזנר ואלקחי, אל בית הסוהר המרכזי בירושלים שבו הצטרפו אל לוחם האצ"ל דב גרונר (אשר נידון כמותם למוות). המפקד הצבאי העליון לארץ ישראל, גנרל אוולין יו בארקר, נקט צעד שהפתיע וזעזע את היישוב העברי. הגנרל היה אמור לעזוב את תפקידו יומיים לאחר מכן, ולכן ביקש כי ימהרו להעביר אליו את תיק המשפט עוד למחרת קיומו על מנת שיחתום עליו ויאשרו, בניגוד לנהוג כי לפחות מספר ימים חולפים בטרם עובר התיק ממחלקת היועץ המשפטי הצבאי אל המפקד. בכך מנע אפשרות כי מחליפו בתפקיד יגלה רחמים כלפי הנידונים.
ביישוב שררה תקווה להצלת השלושה אשר לא הואשמו בשפיכות דמים כי אם בהחזקת נשק. בכלא ירושלים חלה קשאני, אך סירב לבקש טיפול רפואי כל עוד הוא כבול בתאו. גם להפצרות משפחתו לבקש חנינה לא נענה. פרקליטו, ד"ר להרפרוינד שטיפל גם בהחזרתו מאריתריאה, הפציר בו כי יחתום על בקשת חנינה. קשאני ענה לו כי אינו מכיר בשלטון האנגלי ולכן לא יעביר את חתימתו אליהם. בנוגע לאמו ואביו ענה כי יש לחשוב פחות על עצמנו ויותר על האומה והמולדת. כשיצא הפרקליט אמר לו אחד הקצינים האנגלים שנכח במקום: "הנער לא יחתום לעולם. הם החליטו לחיות כבני חורין או למות, וגם הצעיר הזה ימות. אל תצפה לתשובתו". בקשות לחנינת השלושה הועברו אל הנציב העליון מטעם מוסדות ואישים, ועיריית פתח תקווה ארגנה עצומה להצלת בניה. אלקחי, קשאני, דרזנר וגולובסקי פנו אל העיתונות ובקשו להפסיק את גינויי ההוצאה להורג המתוכננת ואת בקשות החנינה, אותם ראו כ"מורשת הגלות", המשפילים את כבוד העם.
ההוצאה להורג
ב-15 באפריל הועברו ארבעת הנידונים בחשאי מכלא ירושלים אל כלא עכו. למחרת, ביום כ"ו בניסן תש"ז, 16 באפריל 1947, החל מהשעה 4 בבוקר, הועלו הארבעה לגרדום, ללא התרעה מוקדמת, ללא וידוי, ובלי שנפרדו ממשפחותיהם. באותם ימים פיזרו השלטונות רמיזות כי הוצאתם להורג אינה קרובה, ואף מספר שעות לפני כן נמסר לעו"ד מקס זליגמן אשר טיפל בבקשות החנינה, כי אין הכנות לקראת ביצוע גזר דינם. בלילה לפני התלייה תוקן חוק החירום בארץ, ובוטלה כל אפשרות לערער על בתי דין צבאיים, בוטלה הקצבת המקסימום של שלוש תליות ביום אחד, ובוטל הנוהל של תליות ביום שלישי בשבוע. הארבעה ביקשו כי רב יגיע אליהם לפני מותם, אך הם לא נענו, ולמעשה לא היה אף יהודי שידע על התלייה. כל אחד מהנידונים עלה לגרדום כששירת "התקווה" בפיו ואליו הצטרפו חבריו הממתינים לתורם. כששמעו אסירי הכלא האחרים מתאיהם את קול השירה העמומה, עמדו על רגליהם והצטרפו אל שירת ההמנון בקול. קשאני נתלה אחרון.
שארל מינש
קריירה
מינש נולד בשטרסבורג. בראשית הקריירה שלו היה כנר ראשי בתזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, תחת שרביטם של וילהלם פורטוונגלר וברונו ולטר, משנת 1926 עד 1933, לפני שניצח בהופעת בכורה בפריז.
אליעזר קשאני
ההוצאה להורג
את גופות הארבעה הובילה שיירה של טנקים ומכוניות משוריינות אל העיר צפת, ללא שהודיעו לחברא קדישא, ללא בני משפחה, והן הונחו עירומות למחצה במשטרת הר כנען. בכך גם לא כובדה בקשתם האחרונה להיקבר בראש פינה, יחד עם עולה הגרדום שלמה בן-יוסף. בשבע בבוקר הודיע הרדיו על ההוצאות להורג, ועוצר הוטל בארץ. בבוקר ביקשו אנשי צפת להשתתף בקבורה אך גם עיר זו הייתה נתונה בעוצר. בכל זאת הגיעו מאות יהודים בגשם השוטף אל בית הקברות, שם נקברו עולי הגרדום ליד קורבנות מאורעות תרפ"ט ומאורעות תרצ"ט. זעזוע גדול היה ביישוב עקב אירועי התליות, וגינויים יצאו מצד קהילות יהודיות רבות בעולם. באמריקה אף ארגנו כמרים אמריקאיים אספות לזכרם.
שארל מינש
קריירה
הוא כיהן כמנצחה הראשי של התזמורת הסימפונית של בוסטון משנת 1949 עד 1962, והיה הראשון שלקח את התזמורת לסיור קונצרטים מעבר לים. בשנת 1967 ייסד את תזמורת פריז. מינש הצטיין במוזיקה צרפתית מודרנית ונחשב לסמכות בביצועי ברליוז.
אליעזר קשאני
ההוצאה להורג
חודשים אחר כך עדיין הוטלה שמירה בריטית על הקברים כדי שלא יוציאו לוחמי האצ"ל את הגופות ויעבירו אותן לראש פינה כפי שביקשו ארבעת החברים. אליעזר קשאני היה בן 24 במותו. כתגובה על ההוצאות להורג נעשה ניסיון של האצ"ל לחטוף אזרח בריטי ולתלותו. הניסיון נכשל לאחר שברגע האחרון התברר שהחטוף אמנם בריטי אך ממוצא יהודי.
שארל מינש
קריירה
רשימת הקלטותיו מקיפה ורחבת-ממדים גם בבוסטון וגם באירופה, הן עם התזמורות שהיה מנצחן הראשי והן בהופעות אורח. מינש מת בריצ'מונד, וירג'יניה, בסיור אמריקאי עם תזמורת פריז.
קודמו כמנצח ראשי בסימפונית של בוסטון היה סרגיי קוסביצקי. ממשיכו שם היה אריך ליינסדורף, ממשיכו בתזמורת פריז היה הרברט פון קאראיין.
ראול קובאס גראו
ראול אלברטו קובס גראו (בספרדית: Raúl Alberto Cubas Grau; נולד ב-23 באוגוסט 1943) פוליטיקאי שכיהן כנשיא פרגוואי בין השנים 1998–1999.
אליעזר קשאני
ההוצאה להורג
על שמו נקראו רחובות באחדות מערי ישראל (תל אביב - יפו, באר שבע, פתח תקווה וירושלים). בבית הקברות היהודי העתיק בצפת הוקמה אנדרטה לשבעה עולי הגרדום.
ראול קובאס גראו
גראו הוא מהנדס חשמל במקצועו. בשנת 1993 התמנה לשר האוצר והתפטר מתפקידו ב-1996 על רקע הביקורת שהייתה על ממשלו של הנשיא חואן קרלוס וסמוסי. גראו התמודד על תפקיד הנשיא ב-1998, וניצח לאחר שזכה ב-54% מהקולות. ב-1999 נאלץ גראו לפרוש מתפקידו, לאחר שבית הנבחרים הצביעו ברוב גדול בעד הדחתו, בשל החשד למעורבותו ברצח הגנרל לינו אוביידו. לאחר הדחתו נמלט לברזיל. ב-2002 הוסגר לפרגוואי, והועמד לדין בגין קשירת קשר לביצוע רצח.
בוש (להקה)
בוש (Bush) היא להקת פוסט-גראנג' בריטית שאלבומה הראשון (Sixteen Stone) היה מזוהה בעיני רבים עם סצנת הגראנג', גם בגלל הקול והמראה החיצוני של הסולן גווין רוזדייל שהזכירו לרבים את אלו של סולנה של להקת נירוונה, קורט קוביין. ללהקה בסיס מעריצים גדול בארצות הברית.
האלבום השני כלל את השיר Swallowed שהפך ללהיט MTV. באלבום הבא שבו הלהקה חזרה לרוק-הגיטרות הבסיסי שלה לאחר מעט נגיעות אלקטרוניות באלבומה הקודם The Science Of Things, הצליח פחות מהאלבומים שקדמו לו, וכך גם Golden State, אלבומם הבא. בשנת 2002 התפרקה הלהקה כתוצאה מירידה במכירת אלבומיה, ומחוסר תמיכת חברת התקליטים.
רוזדייל הקים להקה חדשה בשם Institute ב-2005, עם צליל דומה לזה של בוש.
בשנת 2010 התאחדה הלהקה, ובמקומם של נייג'ל פולספורד ודייב פרסונס, שעזבו את הלהקה, צורפו כריס טריינור וקורי בריץ. בשנת 2011 הוציאה את האלבום The Sea of Memories.
אדגר מורן
אדגר מורן (בצרפתית: Edgar Morin; נולד ב-8 ביולי 1921) הוא אינטלקטואל, פילוסוף וסופר יהודי-צרפתי.
קורות חיים
מורן נולד בשם אדגר נחום למשפחה יהודית ממוצא ספרדי. משפחתו היגרה מסלוניקי למרסיי ומשם לפריז. מלחמת האזרחים בספרד בשנת 1936 סימנה את מעורבותו הפוליטית הראשונה. בשנת 1941 הפך רשמית לחבר המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, ובשנת 1942 הצטרף למחתרת בשם הבדוי "מורן". הוא היה חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית (ה"רזיסטאנס") במהלך מלחמת העולם השנייה.
מההוגים החשובים של צרפת המודרנית. כתב עשרות ספרים ומאות מאמרים. תרם תרומה מכריעה לדיון האפיסטמולוגי על ארגון חדש של הידע והחינוך.
בשנת 1960 השתתף בצילומי סרט תיעודי על חיי צרפת, יחד עם ז'אן רוש.
הרנוג השיטים
הַרְנוּג הַשִּׁטִּים (שם מדעי: Loranthus acaciae) הוא צמח ממשפחת ההרנוגיים. הוא צמח טפיל הנטפל בעיקר לעץ השיטה ומכאן שמו.
מקורו של ההרנוג בסודאן והוא הצמח הטפילי-פרזיטי היחיד מסוגו שנמצא לא רק באזור אילת, אלא 'מטפס' לאורך השבר הסורי-אפריקאי ומגיע עד עמק בית שאן. הרנוג השיטים הוא המין היחיד ממשפחתו, שמונה 500 מינים, שנמצא בישראל. ההרנוג בעל עלים ירוקים גילדנים. פרחיו של הרנוג השיטים צומחים ירוקים ובשלב מסוים הופכים את צבעם לאדום עז. לאור מיעוט החרקים במדבר, משתמש הפרח בציפורים להאבקה ולצורך כך מפתח את צבעו הלא שגרתי. הציפורים, בניגוד לחרקים אינן עיוורות צבעים, ועל כן נמשכות לפרח.
זרעיו של ההרנוג נמצאים בקצה הפרחים, הזרעים נדבקים לצופיות מתחת למקור, הצופיות שסיימו לשתות את הצוף מתיישבות על עץ ומתגרדות כדי להוריד את הזרע המציק, ומדביקות עוד צמח בטפיל. דרך נוספת בה מועברים הזרעים של ההרנוג היא דרך לשלשת הצופיות. הזרעים שלא מתעכלים יוצאים בהפרשותיה של הצופית ונדבקים לעץ. לזרעים של ההרנוג יש צינור ארוך שהוא מעין שורש שחודר דרך קליפת העץ ויונק איתו את המינרלים שלו.
צמח זה ע"פ מיונים רבים נחשב למין יחיד. במיונים אחרים ישנו מין נוסף לסוג - Loranthus europaeus.
Open Your Heart
Open Your Heart (בעברית: פתח את לבך) הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך אלבומה השלישי, True Blue. השיר יצא כסינגל הרביעי מהאלבום ב-19 בנובמבר 1986, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר וסייר רקורדס. השיר הופיע מאוחר יותר גם באלבומי האוסף, The Immaculate Collection ו-Celebration.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, והרביעי במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר במקור היה שיר רוק אנד רול בשם "Follow Your Heart", שנכתב עבור הזמרת סינדי לאופר על ידי גרדנר קול ופיטר רפלסון. מדונה שבאותה תקופה חיפשה שירים עבור האלבום קיבלה את השיר בסופו של דבר ושינתה את המילים שלו ביחד עם פטריק לאונרד שיתאים יותר לז'אנר הפופ.
מבחינה לירית, השיר הוא שיר אהבה בו מדונה מבטאת את התשוקה המינית שלה.
ביקורת והצלחה
השיר זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים ששיבחו את הפשטות שלו. השיר זכה להצלחה כאשר הגיע לעשירייה הפותחת בבלגיה, קנדה, אירלנד, איטליה, הולנד ובריטניה ובנוסף גם למקום הראשון בארצות הברית, מה שהפך עד לאותו זמן לשיר החמישי של הזמרת לעשות זאת.
השיר זכה בפרס הווידאו קליפים של MTV בקטגוריית "הקליפ הנשי הטוב ביותר".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר מציג סיפור אשר שונה ממילות השיר, כאשר במהלך הקליפ מדונה מגלמת רקדנית אקזוטית במועדון בו היא מתרועעת עם ילד קטן ונמלטת משם. הקליפ זכה לביקורות חיוביות רבות אך גם ביקורות שליליות רבות על כך שבחרה לעשות שימוש בילד.
הקליפ הוא מחווה לשחקניות לייזה מינלי ומרלן דיטריך והוא בוים על ידי ז'אן-בטיסט מונדינו.
הופעה
את השיר מדונה ביצעה במהלך הקריירה שלה בשלושה מסיבובי ההופעות שלה: "Who's That Girl World Tour", "Blond Ambition World Tour" ו-"The MDNA Tour". במהלך השנים השיר זכה לקאברים רבים ואף גם הופיע בסרט קרוסרודס בו שיחקה הזמרת בריטני ספירס בתפקיד ראשי.
כמו כן, הקליטה הזמרת הישראלית עפרה חזה את השיר מחדש, תוך שהוציאה אותו כסינגל רשמי, שלא מתוך אלבום.
מנזר מלק
מנזר מלק (גרמנית: Stift Melk) הוא מנזר בנדיקטיני הממוקם על צוק מעל העיר מלק במדינת אוסטריה תחתית אשר באוסטריה, וצופה על נהר הדנובה הזורם דרך עמק ואכאו. במנזר נמצא קברו של הקדוש הקתולי קולומן משטוקראו, ושרידיהם של מספר מלכים מבית באבנברג, שושלת המלוכה הראשונה של אוסטריה.
היסטוריה
המנזר נוסד בשנת 1089 כשלאופולד השני, המרגרייב של אוסטריה, העביר את אחת מהטירות שלו לנזירים ממנזר לאמבאך. במאה ה-12 נוסד במנזר בית ספר לנזירים וספריית המנזר התפרסמה במהרה בזכות אוסף כתבי היד העשיר שבה. הסקריפטוריום במנזר היה המקום העיקרי שבו נוצרו כתבי היד. במאה ה-15 הפך המנזר למרכזה של תנועת הרפורמות של מלק אשר הפיחה חיים חדשים במנזרי אוסטריה ודרום גרמניה. מבנה הבארוק הנוכחי של המנזר נבנה בין השנים 1702 ו-1736, לפי עיצובו של האדריכל יאקוב פראנדטאואר. בכנסייה של המנזר שמורות פרסקאות של הצייר יוהאן מיכאל רוטמאיר ועל קירות הספרייה, אשר מכילה בין השאר גם כתבי יד מוזיקליים, מוצגות פרסקאות של פול טרוגר.
בזכות פרסומו ומעמדו האקדמי, הצליח המנזר להינצל מסגירה בתקופת שלטונו של הקיסר יוזף השני, בזמן שמנזרים רבים אחרים באוסטריה הוחרמו ונסגרו בין השנים 1780 ו-1790. המנזר הצליח לשרוד גם בתקופת מלחמות נפוליאון והאנשלוס של אוסטריה בידי הנאצים ב-1938, כאשר בית הספר וחלק גדול מתוך המנזר הוחרמו על ידי המדינה. בית הספר חזר לרשות המנזר רק לאחר מלחמת העולם השנייה, וכיום לומדים בו 900 תלמידים משני המינים. החל משנת 1625 המנזר חבר בקהילת המנזרים הבנדיקטיניים של אוסטריה.
אזכורים בתרבות
ברומן הנודע של הסופר האיטלקי אומברטו אקו, "שם הוורד", שמו של אחד הגיבורים הוא "אדסון ממלק", כמחווה למנזר ולספרייה המפורסמת שלו.
המנזר מוזכר גם באוטוביוגרפיה של פטריק לי פרמור כאחד השיאים במסעו באירופה של לפני מלחמת העולם השנייה.
דגל האיחוד הגדול
דגל האיחוד הגדול (באנגלית: Grand Union Flag), המכונה גם דגל הקונגרס (Congress flag), דגל קיימברידג' (Cambridge Flag) והצבעים הקונטיננטליים (Continental Colors) הוא הדגל הלאומי הראשון של ארצות הברית.
תיאור הדגל
הדגל כולל 13 פסים אופקיים בצבעים אדום ולבן. בקנטון הדגל מופיע היוניון ג'ק (דגל בריטניה) כפי שהיה קודם לשנת 1801 (לפני הוספת צלב פטריק הקדוש - המסמל את אירלנד).
דגל זה דומה בעיצובו לדגל חברת הודו המזרחית הבריטית, בו עשתה החברה שימוש מאז שנת 1707. ההבדל היחיד בין הדגלים הוא מספר הפסים האופקיים (הנע בין 9 ל-15 בדגל החברה).
היסטוריה
הדגל הונף לראשונה ב-3 בדצמבר 1775 על ידי ג'ון פול ג'ונס על ספינת ארצות הברית אלפריד בפילדלפיה. הדגל שימש את כוחות צבא ארצות הברית (הצבא הקונטיננטלי) בעת מלחמתו בצבא הממלכה המאוחדת במהלך המהפכה האמריקאית. ככל הנראה היה דגל זה הדגל שהניף ג'ורג' וושינגטון ב-1 בינואר 1776 בגבעת פרוספקט בצ'ארלסטאון שבמסצ'וסטס. חוק הדגל משנת 1777 קבע את דגל ארצות הברית בהתבסס על דגל זה, תוך החלפת דגל הממלכה המאוחדת בקנטון הדגל ב-13 כוכבים המסמלים את שלוש עשרה המושבות שהרכיבו את ארצות הברית. בכך החליפו את הסמלים של שתי הממלכות המרכיבות את הממלכה המאוחדת בישויות המרכיבות את ארצות הברית (אף שגם הפסים מסמלים מושבות אלה).
בנימין איש-שלום
בנימין (בני) איש-שלום (נולד ב-1953) הוא פרופסור למחשבת ישראל, מייסד ונשיא בית מורשה בירושלים ויו"ר המכון המשותף ללימודי יהדות למבקשים להתגייר.
קורות חייו
איש-שלום נולד בירושלים למשפחה מסורתית. למד לימודים תורניים בישיבת ההסדר הר עציון ורכש את השכלתו האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים, ממנה קיבל ב-1985 תואר מוסמך ולאחר מכן תואר דוקטור במחשבת ישראל. רוב מחקריו עוסקים בניתוח תורת הרב קוק. מראשית שנות השמונים מלמד איש-שלום באקדמיה. בעבר נמנה עם סגל האוניברסיטה העברית ועמד בראש קתדרה בישיבה יוניברסיטי בניו יורק. לימד באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1990 הקים את בית מורשה בירושלים, מרכז אקדמי השואף להעמדת מנהיגות יהודית משכילה ומתונה, ומאז הוא מכהן כנשיאו.
איש-שלום היה שותף ליוזמות לחיזוק הלכידות בחברה הישראלית, בהן הקמת ארגון "גשר" (1970), ייסוד אמנת "שלום בישראל" (1997) ושותפות בהקמת "קבוצת הסכמה לאומית", אשר עסקה במציאת דרכים לגישור והסכמה בנושאים השנויים במחלוקת בציבוריות הישראלית (1998). בשנת 1999, בעקבות המלצות ועדת נאמן, ייסד בשיתוף עם הסוכנות היהודית את המכון המשותף ללימודי יהדות, כמענה לרצונם של אלפי עולים חדשים להכיר את מורשתם היהודית ולאפשר למעוניינים בכך להתגייר. במסגרת המכון מתקיים שיתוף פעולה בין נציגים אורתודוקסים, קונסרבטיבים ורפורמים. בשנת 2002 הקים יחד עם הרמטכ"ל וקצין חינוך ראשי את "קורס נתיב" בצה"ל, המקנה לחיילים עולים השכלה יהודית-ציונית, חינוך ואפשרות לגיור במסגרת שירותם הצבאי. כמו כן פיתח עם גורמים אלה תוכנית חינוכית מקיפה לזהות יהודית-ציונית בשם "ייעוד וייחוד", המיועדת לכלל מפקדי וחיילי צה"ל. בשנת 2004 קיבל איש שלום את פרס אבי חי על "פעילותו החינוכית, ההגותית והציבורית הרחבה והמגוונת, שבמרכזה הקמתו של בית מורשה".
בשנת 2010 התמנה על ידי שר החינוך גדעון סער לראש ועדת מקצוע הליבה החדש - "תרבות ישראל ומורשתו". מקצוע זה נועד לחזק את החינוך לערכים יהודיים וציוניים במערכת החינוך.
איש-שלום מתגורר בירושלים, נשוי לרבקה ואב לשישה בנים.
לוצ'יליו ואניני
לוצ'יליו ואניני (באיטלקית: Lucilio Vanini; 1585 – 9 בפברואר 1619) היה איש מדע, פילוסוף ורופא ממוצא איטלקי, שנלחם בכנסייה הקתולית במאה ה-17 למען חופש מחשבה ודעה. אתאיסט שנלחם על משנתו, עונה, נכלא, בסופו של דבר נרצח על ידי הכנסייה עקב דעותיו.
קורות חייו
ואניני למד רפואה, משפטים ופילוסופיה. הוא פרסם עשרות חוברות ברחבי אירופה בעד חופש מחשבה, חשיבה רציונלית ומדעית ונגד אמונות טפלות ואמונה עיוורת. ואניני נהג לחשוף את התנהגותה האמיתית של הכנסייה והאינטרסים העומדים מאחורי פעולותיה. במקרה מסוים פרסם בכל רחבי אירופה חוברת שתיארה את מקרה נס תמונת מרים הבתולה בפרפיציום שבאיטליה. באירוע הזה שילמו נזירים בשליחות הכנסייה לנוכל שיטען כי הוא עיוור וכי ראייתו חזרה אליו, לאחר שנגע בתמונה של הבתולה הקדושה.
לאחר שפרסם ספר העוסק בבריאת העולם באופן לוגי והגיוני הוחרם ואניני על ידי האפיפיור וספרו נשרף. הוא ברח לטולוז, שם עבד כרופא תחת השם פומפיאו אוצ'יליו. הוא טיפל בעניים בחינם ועסק במחקר, בעיקר בתחום הרפואה.
בשנת 1618 הוסגר ואניני על ידי פילוסוף אחר לידי האינקוויזיציה. הוא עונה בכלא ולאחר מכן הורשע בבית דין דתי במעשי כשפים. האשמתו במעשי כשפים נבעה ממציאת קרפדה בביתו, שלמעשה נועדה למחקריו בתחום הרפואה. הוא נתלה, לאחר שלשונו נתלשה מפיו כעונש על דבריו כנגד הכנסייה ואלוהים, שאותם אמר לפני מותו.
עיקרי טיעוניו
יש לבחון דברים בצורה הגיונית ומדעית. אלוהים אינו קיים. יש לקיים חופש מחשבה ודעה. כדור הארץ לא נוצר על ידי האל. אין חיים לאחר המוות והנשמה אינה ממשיכה להתקיים. טענת הכנסייה כי תתקיים תחיית המתים היא הבלים.
משפטים מפורסמים
בעת האשמתו לפני בית הדין הדתי אמר כי "אין אלוהים ואין שטן" וכי "אין אלוהים מבלעדי הטבע". לפני שהוצא להורג הוצע לו לבקש מחילה וסליחה מהכנסייה ומאלוהים. תשובתו של ואניני הייתה: "אשר לאלוהים, איני יכול לבקש סליחה מדבר שאינו קיים ולגבי הכנסייה, הרי היא יכולה ללכת לכל השדים והרוחות, אף על פי שאין אני מאמין שהם קיימים".
לוק פרי (פילוסוף)
לוק פרי (בצרפתית: Luc Ferry; נולד ב-1 בינואר 1951) הוא פילוסוף צרפתי.
ביוגרפיה
לוק פרי נולד בעיר קולומב (פרבר של פריז). למד פילוסופיה בסורבון ובאוניברסיטת היידלברג בגרמניה. כתב את עבודת הדוקטור שלו על הפילוסוף הגרמני יוהאן גוטליב פיכטה, וב-1979 הוסמך כפרופסור לפילוסופיה. ב-1981 קיבל תואר דוקטור במדע המדינה. שימש כפרופסור למדעי המדינה ולפילוסופיה מדינית במכון למדעי המדינה שבעיר ליון (1982–1988), ובאוניברסיטה של קאן (1989–1995). החל ב-1996 שימש כפרופסור לפילוסופיה בסורבון.
משנתו הפילוסופית
לוק פרי כתב למעלה מחמישה עשר ספרים, אך כבר אחד מספריו הראשונים - 'המחשבה של 68 ' - הביא לפרסומו בציבור. בספר זה, המתייחס למרד הסטודנטים ב-1968, הוא מותח ביקורת על מספר אנשי רוח צרפתים ובהם מישל פוקו, ז'אק דרידה, פייר בורדייה וז'אק לאקאן כמייצגי המחשבה המרקסיסטית ומחשבות רדיקאליות אחרות שעמדו מאחרי מרד זה. הוא טוען כי מסורת הפילוסופיה המערבית נשארה אבן פינה שעליה ניתן לייסד את רעיון זכויות האדם המותאם לחברה המודרנית. בספרו 'הסדר האקולוגי החדש' הוא טוען נגד הרעיונות הפילוסופיים המונחים ביסודה של התנועה האקולוגית. בספרו 'ללמוד לחיות: חיבור פילוסופי לשימושם של הדורות הצעירים', שעמד בראש רשימת הספרים רבי המכר בצרפת, הוא מנסה לפתח תורת גאולה כדי לפתור את מה שלדעתו מהווה את בעייתה הגדולה של הפילוסופיה - הפחד מן המוות.
אשר ביילין
אשר ביילין (1 באפריל 1881, קייב – 12 בספטמבר 1948, תל אביב) היה סופר, עיתונאי, פובליציסט ומחזאי שכתב בעברית וביידיש. ידוע בעיקר כמי שכתב על תקופת חייו של יוסף חיים ברנר בלונדון, "אחד מפרקי הזיכרונות היפים בספרות העברית והפורטרט המרשים ביותר של ברנר שקיים בה".
קורות חיים
ביילין נולד בשנת 1881 בעיר קייב שבתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) לעדה ונחום, שהיה משכיל, מורה וסופר עברי שסיפוריו התפרסמו בעיתונים. את חינוכו העברי קיבל בבית מאת אביו, לאחר מכן המשיך ללימודים בגימנסיה ואחריהם למד פילוסופיה באוניברסיטת ברן ובפרייבורג.
בין השנים 1901–1905 היה מזכירו של שלום עליכם. בשנת 1906 הגיע ללונדון, התיישב ברובע וייטצ'אפל והחל לקלוט משכילים יהודים שהגיעו לעיר, לרוב בדרכם להגר לארצות הברית; כך הכיר, בין היתר, את יוסף חיים ברנר ואת אורי ניסן גנסין. ביילין חבר לברנר בכתיבה ועריכה של המאספים המעורר ו"רשפים" וכן כתב וערך עיתונים ביידיש, כתב עבור ה"ג'ואיש כרוניקל" (Jewish Chronicle) ושלח מאמרים לעיתונות היהודית ברוסיה, גליציה, ארצות הברית, אנגליה ועוד.
במלחמת העולם הראשונה הטיף להתנדבות יהודי וייטצ'אפל לגדודים העבריים וסייע לזאב ז'בוטינסקי ואחרים בהוצאת העיתון היידי היומי "אונזער טריבונע". לאחר המלחמה הוזמן על ידי ז'בוטינסקי לעבוד בלשכת הפרסום והתעמולה של קרן היסוד בלונדון, הוא המשיך בתפקיד זה עד עלייתו לארץ ישראל ב-1933. במקביל לעבודתו בקרן כתב מאמרים פובליציסטיים, וגם מחזות ומערכונים שהועלו על הבמות.
לאחר עלייתו לארץ ישראל שימש ככתב העיתון היידי הלונדוני היומי "צייט". כן כתב מערכונים סאטיריים ב"דבר" ופרסם מזכרונותיו על שלום עליכם, ברנר וגנסין. כן חיבר את המחזה "בנים לגבולם", שהוצג ב"הבימה".
נפטר בתל אביב ב-1948, בן 67. ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
ביילין היה נשוי לצפורה בת יעקב גחטמן ואב לבן ושתי בנות. בתם, הילדא, נישאה לאגרונום חנניה האזרחי-בריסקר, אחיו של הסופר יהודה האזרחי.
ג'ון שייר
ג'ונתן ג'יימס "ג'ון" שייר (באנגלית: Jonathan James "Jon" Scheyer; נולד ב-24 באוגוסט 1987 בנורת'ברוק שבאילינוי) המכונה גם "ג'ורדן היהודי" הוא כדורסלן עבר אמריקאי ישראלי יהודי אשר שיחק בעמדת הקלע בקבוצת מכבי תל אביב, בגראן קנריה מליגת העל הספרדית ובאוניברסיטת דיוק. משמש כעוזר מאמן בקבוצת הכדורסל באוניברסיטת דיוק.
הוא הוביל את קבוצתו בתיכון לאליפות אילינוי ונבחר לאול-אמריקן, ושיחק באוניברסיטת דיוק בין השנים 2006–2010. בעונת 2009/2010 הוא הוביל את דיוק לאליפות ה-NCAA. ניסה להיבחר בדראפט ה-NBA 2010 אך נכשל, ושיחק בקבוצה ריו גראנדה ואלי וייפרס מליגת הפיתוח של ה-NBA. לאחר מכן חתם במכבי תל אביב לאחר מספר פעמים בהם המשא ומתן לא צלח. שייר נכנס להיכל התהילה האמריקאי של הספורט היהודי כבר בהיותו באוניברסיטה.
ביוגרפיה
שייר נולד בנורת'ברוק שבאילינוי, והוא הצעיר מבין שלושת ילדיהם של לורי ושל ג'ים שייר. אביו ממוצא יהודי והוא נשיא החברה תעשיות MCS. שייר הוא יהודי, והוא גדל תוך שמירה על מסורת בביתו. הוא החל לשחק כדורסל כבר בגיל 3, והשתתף בטורניר איחוד האתלטים החובבים בכדורסל בגיל 9. בשנות העשרה שלו הוא שיחק בליגת האחווה של האפרו-אמריקאים (FAAM) באוונסטון, אילינוי. כשהיה בכיתה ח' קיבל הצעות למלגת ספורט באוניברסיטה, כולל הצעה מאוניברסיטת מרקט.
תיכון
בשנתו השלישית בתיכון השיג ממוצעים של 26 נקודות, 5 ריבאונדים ו-5 אסיסטים למשחק. שייר זכה לפרסום כשקלע 21 נקודות ב-75 השניות האחרונות של המשחק נגד תיכון פרוויסו ווסט. בשנתו הרביעית והאחרונה בתיכון השיג ממוצעים של 32 נקודות, 6 ריבאונדים, 5 אסיסטים ו-3 חטיפות למשחק.