cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמות הולנד–אנגליה
רקע
משמעותה של התמוטטות הכוח הספרדי בסיומה של מלחמת שלושים השנים ב-1648 הייתה ששטחי האימפריה הספרדית והפורטוגזית הפכו הלכה למעשה לזמינים לכל מאן דבעי. מצב זה הביא שתי בעלות ברית במהלך מלחמת שלושים השנים - אנגליה ואיחוד שבעת המחוזות של הולנד - לכדי עימות. להולנדים היה באותה תקופה את צי הסוחר הגדול באירופה ומעמד בכיר במסחר האירופי. הם סיפחו, בזמן מלחמת הולנד-פורטוגל, את מרבית הטריטוריה הפורטוגזית של איי הודו המזרחית, צעד אשר העניק להם את השליטה על הסחר הרווחי במיוחד בתבלינים. במקביל, הם גם הרוויחו על חשבון אנגליה מהסחר עם מושבותיה בצפון אמריקה, בשל חוסר היציבות לאחר מלחמת האזרחים האנגלית. הצי הצבאי ההולנדי, לעומת זאת, זכה לתשומת לב מועטה, בעוד שקרומוול התמקד בבניית כוחה הימי הצבאי של אנגליה.
מלחמת הולנד–אנגליה הראשונה
ב-1651 העביר הפרלמנט האנגלי את הראשון בחוקי הסחר הימי, אשר הורו להעביר סחורה למושבות באמריקה על גבי ספינות אנגליות בלבד. מהלך זה, בתקופה של מרקנטיליזם מתגבר, הובילה לסדרת מאבקים ימיים בינלאומיים. האנגלים החלו במתקפה בפיקודו של האדמירל רוברט בלייק, אשר הביס את הצי ההולנדי ב-1652. האנגלים המשיכו במתקפותיהם וכוחותיהם פוצלו והותקפו ב-1653 על ידי כוחותיו של האדמירל ההולנדי טרומפ. בלייק, שהחלים מפציעה, החליט לשנות את הטקטיקות האנגליות ולהתאימן להצלחות ההולנדיות. באמצע שנת 1653 הוא הצליח לדחוק את הצי ההולנדי חזרה לנמליו ובקרב שבנינגן ב-10 באוגוסט 1653 טרומפ נהרג והצי ההולנדי ספג מפלה קשה. האנגלים, עם זאת, נאלצו להסיר את המצור על חופי הולנד. שתי האומות היו מותשות והחלו במגעים להסכם שלום. הסכם זה הושג ב-5 באפריל 1654 במסגרת אמנת וסטמינסטר. האנגלים לא השיגו במלחמה זו את מטרתם, לדחוק את רגלי ההולנדים מן השליטה על הסחר העולמי.
מלחמת הולנד–אנגליה הרביעית
לאחר המהפכה המהוללת (1688) הפך ויליאם מאורנז' למלך אנגליה, יחד עם רעייתו מרי השנייה. מלך הולנד לא השתלט על אנגליה בכוח הזרוע, למרות שפלש עם כוח הולנדי, בשל התמיכה שהמהלך זכה בקרב הציבור האנגלי והלגיטימציה למרי השנייה כיורשת כס המלוכה. בהולנד, לעומת זאת, גבר התסכול. שינוי המשטר הוביל לירידה בעוצמתה הכלכלית, וויליאם העביר את הצי ההולנדי רב העוצמה ללונדון. ההולנדים החלו לתמוך במורדים נגד ממלכת בריטניה הגדולה במושבות בצפון אמריקה, דבר אשר עורר עליהם את חמתה של אנגליה והעמיד את הולנד בסיכון גם מצד צרפת, אשר פעלה לשינוי השלטון ההולנדי. במלחמה זו הייתה הולנד בנחיתות, למרות תנופת בניית אוניות במספנות הצי ההולנדי המוחלש. הולנד עדיין החזיקה לאחריה במספר נקודות מפתח, ביניהן מושבת הכף, ציילון, ומלאקה.
יש היסטוריונים המסווגים את המלחמה הרביעית כמלחמה נפרדת משלוש הקודמות, מכיוון שהרקע לה שונה.
סכסוכים מאוחרים יותר
במהלך תקופת מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות (בין 1793 ו-1815), הצליחה צרפת להפוך את הולנד למדינה גרורה ולבסוף סיפחה את המדינה ב-1810. ב-1797 הובס הצי ההולנדי על ידי הבריטים בקרב קמפרדאון. בתחילה, החשיבה צרפת את כוחה הימי של הולנד ככלי לטובתה, אך חשיבותו של הצי ההולנדי פחתה לאחר קרב טרפלגר, למרות ניסיונות ההולנדים לשדל לטובת שימוש בכוחם הימי נגד האנגלים. בריטניה השתלטה במהלך תקופה זו על מושבות רבות שהיו שייכות להולנד, למעט איי הודו המזרחיים ההולנדיים, סורינאם, האנטילים ההולנדיים ותחנת הסחר ההולנדית בדג'ימה.
חלק מן ההיסטוריונים כוללים גם את המלחמות בין בריטניה והרפובליקה הבטאווית, ובין בריטניה לממלכת הולנד הנפוליאונית כחמישית והשישית במניין מלחמות הולנד-אנגליה, אם כי הולנד הייתה בשנים אלו מדינת חסות של צרפת.
נוודים אירים
נוודים אירים הוא כינוי לקבוצה נוודית בעלת מאפיינים תרבותיים ושפה ייחודית, המתגוררת באירלנד ובבריטניה, ושמקורותיהם עלומים. לפי הערכות חיים באירלנד כ-25,000 נוודים, כ-15,000 בבריטניה, ו-10,000 בארצות הברית.
היסטוריה
הנוודים לא נהגו לכתוב ולכן לא קיימת היסטוריה מתועדת של הקבוצה. בקרב חוקרים ישנה אי-בהירות בנוגע למקורם של הנוודים האירים.
הסברה הרווחת שמקורם בקבוצות של משוררים-נוודים במאה ה-12 באירלנד. מאבק עקוב-מדם באמצע מאה ה-17 כנגד האנגלים בהנהגת אוליבר קרומוול הוביל לכך שאוכלוסייה גדולה שמצאה עצמה ללא מגורים, הצטרפה אל הנוודים. גל נוסף של הצטרפות התרחש באמצע המאה ה-19 לאחר רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
שפה ומנהגים
הנוודים האירים נבדלים מהאוכלוסייה הכללית בשפתם, בתרבותם ובאורח חייהם. הם דוברים את שפת השלטה, שפה המבוססת על אירית, אך יש בה שינויים שנועדו להקשות כמה שיותר על מי שאינם משתייכים לקהילת הנוודים האירים. התיעוד הכתוב הראשון של השפה נמצא מסוף המאה ה-19, אך חוקרים מאמינים שמקורותיה יכולים להיות אף במאה ה-13.
מאבקים על שימוש בקרקע
הנוודים האירים מקיימים אורח החיים נוודי ואינם מתגוררים ברובם ביישובים קבועים אלא נעים בקרונות נגררים או קרוונים ומתיישבים בשטחים פתוחים לתקופות קצובות. עקב כך מתעוררות מחלוקות לגבי השימוש שלהם בקרקעות. טענות נשמעות נגדם כי על אף שמוקצים להם שטחים למטרות מגורים, הם מתיישבים על קרקעות פרטיות או על קרקעות ציבוריות בעלות ייעודים שונים, ומהווים מטרד לאוכלוסייה הקבועה.
מנגד טוענים הנוודים כי מסופקות להם קרקעות מאושרות באופן שאינו מאפשר למלא את צורכי המגורים של כל חברי הקהילה, ולכן הם נאלצים להתיישב על קרקעות באופן לא חוקי.
דמוגרפיה
הנוודים האירים הם קבוצת המיעוט הגדולה ביותר באירלנד, ומהווים בערך כחצי אחוז מכלל אוכלוסייתה, ובערך עשירית אחוז מאוכלוסיית צפון אירלנד.
קריסטינה באך
קריסטינה באך (בגרמנית: Kristina Bach; נולדה ב-7 באפריל 1962) היא זמרת להיטים, משוררת ומפיקה ידועה בגרמניה. מתגוררת כיום בציריך, שווייץ.
באך נולדה בעיירה מטמאן שבמדינת נורדריין-וסטפאליה, גרמניה, בשם קריסטינה בראוור. היא החלה את הקריירה שלה בגיל 13 בזכייה בתחרות לכישרונות צעירים. מאוחר יותר למדה פיתוח קול, ריקוד, נגינה בפסנתר ובגיטרה. את שירה הראשון פרסמה ב-1983 ומאז הוציאה עשרות סינגלים ו-13 אלבומים. אלבומה האחרון, Die 1002. Nacht ("הלילה ה-1002"), יצא לאור ב-2006 וזכה לפופולריות רבה.
בשנות התשעים היא גילתה את הזמרת מישל איתה היא עבדה.
היא הנחתה מספר תוכניות טלוויזיה בגרמניה.
ספרות יווניות
ספרות יווניות הוא שמה של שיטת ספירה שמוצאה ביוון העתיקה, המשתמשת באלפבית היווני. שיטה זו עדיין בשימוש ביוון המודרנית לציון מספרים סודרים, דהיינו באותם מקרים בהם משתמשים בספרות רומיות במערב אירופה ובארצות הברית. למספרים מונים משתמשים ביוון בספרות הודיות-ערביות.
ספרות אטיות
במקורה שיטה הספרות היוונית הקדומה הייתה דומה לשיטת הספרות הרומיות. שיטה זו של ספרור נקראת כיום שיטת ה"ספרות האטיות" על שם האזור מהם הן התפתחו - אטיקה (Attica):
ספרות יווניות
החל מהמאה הרביעית לפני הספירה, הוחלפו הספרות האטיות בשיטה מעין דצימלית, המתבססת אף היא על האלפבית היווני. שיטה זו נקראת שיטת הספרות היווניות. שיטה זו, הדומה לשיטת הספרות העבריות, משייכת לכל קבוצה של עשר (10, 20, ..., 90) אות, ולכל מאה (100, 200, ..., 900) אות. לשיטה זו נדרשים 27 אותיות. מאחר שהאלפבית היווני היה בעל 24 אותיות, השתמשו בשלוש אותיות שלא היה בהן שימוש באותה עת: דיגמא, קופא וסאמפי. בימי הביניים דיגמא מוזגה בסופו של דבר לתוך הליגטורה סטיגמא (ϛ), בשל דמיון בצורתן בכתב היווני הרהוט ששימש באותה תקופה (minuscule). קשר זה נעשה כה חזק, עד כי ביוון המודרנית משתמשים לרוב בצירוף האותיות στ במקום ב־ϛ.
בדומה לגימטריה, על מנת להבדיל בין אות למספר השתמשו בגרש - ʹ
בשיטה זו ייכתב המספר 241 כ- σμαʹ‎ היינו (200 + 40 + 1).
על מנת לייצג את הספרות בין 1,000 ל-999,000, משתמשים, בדומה לגימטריה, באותן ספרות שוב כאשר פסיק לפני ספרות האלפים משמש להבדיל בין ספרות האלפים לבין יתר הספרות. כך 2004 יסומן כ־‎͵βδʹ‎ - היינו (2000 + 4).
מספרים גדולים
המספר 10,000 ייוצג על ידי המילה "מיריאד" המקבילה למונח התנ"כי רבבה.
בספרו "מבין החול" דן ארכימדס במספרים גדולים ביותר, ומציע שיטות לספירת מספר גרגרי החול על חוף ים, ומספר גרגרי החול על כל חופי הים בעולם, ומגיע למספר שהוא מיריאד מיריאדים בחזקת מיריאד מיריאדים בחזקת מיריאד מיריאדים (ובעברית: רבבת רבבות בחזקת רבבת רבבות בחזקת רבבת רבבות).
אפס
האסטרונומים ההלנסטים השתמשו, בהשפעת הספרות הבבליות שהיו בשימוש על ידי האסטרונומים הבבליים, בשיטה של בסיס 60 (שיטה סקסגסימלית). בשיטה זו ישנן 59 ספרות, וכן היה מספר ששימש כאפס. הסימן בו השתמשו היה 𐆊, האות או יוונית גדולה (אומיקרון) - ממנה התפתחה ספרת האפס - "0" המודרנית עם קו מעליה. השימוש באות והפיכתה לסיפרה התפתח בהדרגה, וההנחה שהייתה מקובלת בעבר כי האות היא קיצור של המילה ουδεν ("שום דבר") היא שגויה.
אריסטובולוס הצעיר
אריסטובולוס ככל הנראה גדל והתחנך ברומא עם אחיו הבוגרים אגריפס הראשון והורדוס (מלך כלקיס), יחד עם קיסר רומא העתידי, קלאודיוס. אריסטובולוס נשא לאשה את יוטפה, בתם של המלך סמפסיקראמוס השני והמלכה יוטפה , ששלטו באמסה בשנים 42-14. ליוטפה ואריסטובולוס נולדה בת, שגם שמה יוטפה, שהייתה חירשת.
אריסטובולוס ואחיו אגריפס נעשו מקורבים אל פלאקוס, הפרוקונסול של סוריה. אולם אריסטובולוס היה עוין את אגריפס והאשים אותו בפני פלאקוס שקיבל שוחד מאזרחי דמשק תמורת תמיכתו אצל הפרוקונסול במאבקם נגד הצידונים על הגבולות. פלאקוס חקר את העניין וגירש את אגריפס מסביבתו.
בתקופת שלטונו של קליגולה (41-37 לספירה), ביקש הקיסר להקים פסל של עצמו בבית המקדש בירושלים. כאשר הגיע לטבריה הנציב החדש בסוריה, פובליוס פטרוניוס, הפעיל עליו אריסטובולוס, יחד עם אנשיו, לחץ שיכתוב לקיסר וישכנעו שלא לבצע את החלטתו להקים את הפסל בהיכל.
למרות מעמדו כנסיך לבית הורדוס ונישואיו לנסיכה גם היא, חי אריסטובולוס כאזרח פשוט עד יום מותו.
לאסלו רייק
לאסלו רייק (בהונגרית: Rajk László; 8 במאי 1909 בסקייאודברהיי – הוצא להורג ב-15 באוקטובר 1949 בבודפשט) היה פוליטיקאי קומוניסטי הונגרי בן למשפחה בעלת שורשים גרמניים וסקלריים מטרנסילבניה.
יחד עם יאנוש קאדאר היה מנהיג פלג "הפנים" של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית בימי מלחמת העולם השנייה (לעומת הפלג המוסקבאי). אחרי השלטת הקומוניזם בהונגריה היה לשר הפנים ואחר כך לשר החוץ של הרפובליקה העממית ההונגרית. הוצא להורג על ידי עמיתו האידאולוגי, הדיקטטור הסטליניסטי מתיאש ראקושי.
בניגוד לאחיו המבוגר אנדרה שהצטרף לתנועות ימניות קיצוניות, הוקסם לאסלו רייק על ידי האידאולוגיה הקומוניסטית, ובשל כך גורש מאוניברסיטת בודפשט שם היה סטודנט לפילולוגיה הונגרית וצרפתית. אחרי סילוקו מהלימודים עבד כפועל בניין. בשנת 1936 יצא לספרד ונלחם במלחמת האזרחים בספרד לטובת הצד הרפובליקני במסגרת הבריגדות הבינלאומיות. לאחר התבוסה במלחמה נמלט לצרפת, ושב להונגריה בשנת 1941. עם שובו נעצר בידי השלטונות, ושהה בכלא עד לשיחרור הונגריה מידי הנאצים בידי הצבא האדום.
הונגריה שלאחר מלחמת העולם השנייה הייתה תחת כיבוש סובייטי שאיפשר למפלגה הקומוניסטית להשתלט על המדינה בין השנים 1945 ו-1949. בתחילה היו הקומוניסטים חברים בממשלת קואליציה בראשה עמד זולטאן טילדי, ובתהליך מהיר דחקו את רגלי שותפיהם, עד שהשתלטו על הממשלה לחלוטין. בראש המפלגה עמד הסטליניסט מתיאש ראקושי. רייק שירת בממשלות אלו בתפקיד שר הפנים. הוא הקים את המשטרה החשאית ההונגרית, אשר שימשה כלי בטיהורים שערך רייק כלפי מתנגדיו הן במפלגה והן מחוצה לה. לאחר הבחירות בשנת 1948 ראקושי העביר את רייק לתפקיד שר החוץ.
בנו, שמו לאסלו רייק אף הוא, היה פעיל בתנועת הרפורמות וההתנגדות למשטר הקומוניסטי של יאנוש קאדאר בשנות השמונים.
שלמה ליליינבלום
שלמה ליליינבלום (1886–1971) היה זמר אופרה ארץ ישראלי. בנו של משה לייב ליליינבלום.
ביוגרפיה
נולד ברוסיה. בוגר הקונסרבטוריון באודסה. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל, בעקבות פנייתו של מרדכי גולינקין, מייסד האופרה הארצישראלית ומנצחה. במשך עשרים ושלוש שנה הופיע בה כטנור, עד לסגירתה בשנת 1947.
נישא למיכל לובמן (חביב) מראשון לציון, בתו של מרדכי חביב ואחותו של זרובבל חביב. התגוררו בראשון לציון. לאחר הפסקת פעילות האופרה הישראלית עסק בפרדסנות וכן עבד ביקב בראשון לציון. גם אשתו, מיכל, הייתה מעובדות היקב וכן שימשה מזכירה של האגודה לשוויון זכויות לנשים במושבה.
נקבר בבית הקברות הישן בראשון לציון.
סמסונג גלקסי S5
תוכנה
המכשיר מגיע עם מערכת האנדרואיד 4.4.2 (KitKat), עם ממשק ה-TouchWiz של סדרת הגלקסי אשר עבר מעט שינויים לעומת גרסתו הקודמת, וכולל תכונות הקיימות בגלקסי S4, כגון Smart Stay, S-Voice ו-Smart Scroll. המכשיר החדש כולל גם סורק טביעות אצבע. בניגוד לקודמיו, הקשה ממושכת על מקש הבית תפעיל את Google Now, בעוד שהקשה כפולה תפעיל את S-Voice. למכשיר יש תמיכה בכל רשתות ה-LTE בעולם במדינות תומכות, וכן רשתות דור 3 ו-GSM הישנות יותר. בדצמבר 2014 החל המכשיר לקבל את העדכון לאנדרואיד לוליפופ באירופה, ובאפריל 2015 החל לקבל את העדכון גם במזרח התיכון ובישראל.
חומרה ועיצוב
למכשיר יש מסך 5.1 אינץ' בטכנולוגיית Super AMOLED Full HD המספק צפיפות פיקסלים של 432ppi. חלקו הקדמי של המכשיר מצופה בזכוכית גורילה גלאס 3 עמידה בפני שריטות וגוף עמיד בפני מים ואבק בתקן, מצלמת 16 מגה פיקסל בגבו עם טכנולוגיה המתמקדת ב-0.3 שניות ומבזק LED, ו-2 מגה פיקסל בקדמתו. למכשיר החדש התווסף מצב צילום HDR ויכולת לראות את השפעת HDR בתמונה לפני שצולמה. כמו כן ישנה יכולת לשפר מחדש את מיקוד התמונה לאחר שצולמה. המכשיר יכול למדוד לחץ דם. למכשיר יש חיישן למדידת דופק וחיישן למדידת צעדים אשר נמצאים בצדו האחורי של המכשיר ליד המבזק ופועלים כשהאצבע נוגעת בהם זמן מה, סורק טביעות אצבע הנמצא בלחצן הבית ומאפשר לפתוח את הטלפון, לנעול יישומים מסוימים ולשלם בו במקום הקלדת מספר האשראי, זיהוי פנים ופקודות קוליות. בנוסף יכול המכשיר לזהות קולות של תינוק.
המכשיר כולל מעבד סנאפדרגון 801 מרובע ליבות במהירות 2.5GHz, או בדגם השני מעבד מתומן ליבות Exynos 5 Octa עם 4 ליבות 1.6GHz ו-4 ליבות במהירות 1.2GHz. הזיכרון הפנימי של המכשיר הוא 16 או 32GB הניתן להרחבה באמצעות כרטיס SD. למכשיר סוללה בנפח 2,800 מיליאמפר שעה, שכוללת מצב חיסכון קיצוני בסוללה שיכול להפוך את תצוגת המסך לשחור-לבן, לכבות את כל הקישוריות ולהפוך את המכשיר לשיחות ו-SMS בלבד. במצב זה עשרה אחוזים מהסוללה ייגמרו בתוך כיממה. גב המכשיר עשוי מפלסטיק פוליקרבונט מוקשח בגימור מנוקד ודמוי עור. המכשיר תומך ב-WiFi בתקן AC 802.11. בלוטות' 4.0, שבב NFC (תקשורת טווח אפס), חיישן אינפרא-אדום שיכול לשמש כשלט למכשירים שונים כגון טלוויזיה או מזגן, DVD ועוד. וחיבור Micro USB 3.0 לטעינה וחיבור למחשב. ממדיו של הגלקסי S5 הם: 142 מ"מ אורך, 72.5 מ"מ רוחב ו-8.1 מ"מ עובי, והוא נמכר בצבעים לבן, כחול, שחור וזהב. בדומה לקודמיו ה-Galaxy S3 וה-S4 המכשיר תומך בכיסויים חכמים.
עמידותו במים
הגלקסי S5 עמיד במים ואבק. למרות זאת הוא לא עמיד במים לחלוטין וסמסונג מזהירה שאסור לעבור את ההגבלות הבאות:
ביקורות
הדעות חלוקות לגבי הגלקסי S5. הביקורת הייתה שהגלקסי S5 אינו חדשני, ובסך הכל שדרוג קל לגלקסי S4. האכזבה נבעה מהשמועות שקדמו להשקה שציפו לעיצוב חדש לחלוטין, 3GB ראם, מעבד 64 ביט, ממשק חדש ורזולוציית 2560×1440. לעומת זאת היו ביקורות ששיבחו את ה-S5 על הביצועים של המעבד החדש, יכולות הצילום, וכן הגוף המוקשח שעמיד בפני מים, אבק ושריטות במסך.
Diff
שימוש
השוואה בין שני קבצים השוואה בין שני קבצים כאשר אחד נמצא על שרת אחר השוואה בין פלט של שתי פקודות השוואה בין שתי תיקיות הפקודה תבדוק האם קובץ הנמצא בתיקיה אחת נמצא גם בתיקיה השנייה ותשווה את שני הקבצים
איידק
איידק, או בשמו הלועזי המוכר יותר IDEC (ראשי תיבות של International Democratic Education Conference) הוא כנס בינלאומי של תנועת החינוך הדמוקרטי. הכנס מתרחש מדי שנה במקומות שונים בעולם, ללא ארגון מרכזי המארגן כנסים ובוחר מיקומים. בכל כנס נבחרים מארגני הכנס הבא. הכנס הראשון התקיים בשנת 1993 בבית הספר הדמוקרטי בחדרה, בישראל, ואורגן על ידי יעקב הכט, שלקח מאז חלק פעיל בכנס כמעט בכל שנה. בשנת 2017, חוזרת מדינת ישראל לארח את הכנס בעיר חדרה ובגבעת חביבה, בשיתוף פעולה של ארגון ערי חינוך והמכון לחינוך דמוקרטי.
היסטוריה
מאז 1993 התקיים כנס IDEC בכל שנה, למעט שנת 2001. באותה השנה נאלצו לבטל את התוכניות לכנס שמאורגן בשיתוף פעולה ישראלי-פלסטיני, ובמקומו התרחש אירוע קטן יותר בארגון ישראלי, בו השתתפו יהודים, ערבים, וגרמנים.
לאחר שקבוצה הסכימה לארגן כנס, הפרטים כולם נמצאים בידי אותה הקבוצה - תאריכים, משתתפים, מחירים, לינה, וסגנון הכנס. אורכו של הכנס משתנה מדי שנה - הכנס הראשון ארך יומיים, ולעומתו ארך הכנס ב-1997 שבועיים. תלמידים מבתי הספר המארחים כמו גם תלמידים אורחים לוקחים חלק פעיל בארגון הכנסים; הכנס בבית הספר סאנדס בשנת 1997 והכנס בטוקיו בשנת 2000 אורגנו כמעט לגמרי על ידי תלמידים.
מטרות הכנסים
ישנן דעות שונות בנוגע למטרות הכנסים:
רשימת כנסים
להלן רשימה של כנסים שהתקיימו, הקבוצות שארגנו אותם, והמדינות שיוצגו בכנס:
ריצ'רד פרל
ריצ'רד פרל (באנגלית: Richard Norman Perle, נולד ב-16 בספטמבר 1941) הוא סופר, עיתונאי, פובליציסט, חוקר, ופוליטיקאי יהודי אמריקאי, מראשי הנאו-קונסרבטיבים בארצות הברית. כיהן כעוזר הראשון לשר ההגנה בתקופת נשיאותו של רונלד רייגן וכיו"ר מועצת ההגנה האמריקאית בתקופת נשיאותו של ג'ורג' ווקר בוש). מתואר על ידי מתנגדיו כ"נסיך האופל" ונחשב על ידם לאחד התאורטיקנים החשובים ביותר של המדיניות האמריקאית הפרו ישראלית והאנטי ערבית לדעתם, בתקופתו של בוש. ממנהיגי הרוב הנאו-קונסרבטיבי האמריקאי שקרא לכיבוש עיראק. מראשי התומכים בארצות הברית כיום, בפעולה צבאית אמריקאית כנגד איראן.
ביוגרפיה
פרל נולד ב-1941 בניו יורק, לזוג יהודי, ג'ק ומרתה פרל. המשפחה עברה ללוס אנג'לס בעודו צעיר וכאן הוא גדל ולמד. סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ב-1964, באוניברסיטת דרום קליפורניה ולאחר מכן תואר שני במדע המדינה, ב-1967, באוניברסיטת פרינסטון. ב-1969 עבר לוושינגטון ושימש במשך כאחת עשרה שנים, עד 1980, כעוזרו של הסנאטור הדמוקרטי הנרי "סקופ" ג'קסון. בתפקידו זה היה בין השאר אחד ממנסחיו העיקריים של תיקון ג'קסון-ואניק למען חופש ההגירה של היהודים מברית המועצות.
בתקופה זו (1977) נישא פרל ללסלי ג'ואן לבית באר. לזוג יש ילד אחד - ג'ונתן.
לקראת סוף שנות השבעים היה פרל מראשי המתנגדים בתוך המפלגה הדמוקרטית, למדיניות הוויתורים של הנשיא הדמוקרטי דאז ג'ימי קרטר, בכל הנוגע להסכמי הגבלת הנשק הגרעיני עם ברית המועצות. הוא סבר שעל ארצות הברית להיות נוקשה הרבה יותר מכפי שסברו אנשי הנשיא והתנגד למשל להסכמתו של קרטר להפסיק את פיתוח טילי השיוט הגרעיניים. מייחסים לפרל חלק גדול מהצלחת הניצים דאז, בארצות הברית, לעכב את אישורו בסנאט של הסכם סאל"ט-2, שנחתם בין קרטר לברז'נייב ביוני 1979. חצי שנה אחר כך פלשה ברית המועצות לאפגניסטן וכתוצאה מכך ירד אישורו של ההסכם, לחלוטין מעל הפרק.
בממשלי רייגן, ובוש (הבן)
ב-1981, עם בחירתו של רונלד רייגן לנשיאות ארצות הברית, מונה פרל לעוזרו הראשון של שר ההגנה דאז קספר ויינברגר. הוא כיהן בתפקיד זה במשך שתי תקופות כהונתו של רייגן, עד כשנה לפני תום הקדנציה השנייה - סוף 1987, עת מונה כחבר במועצת ההגנה שליד משרד ההגנה האמריקאי. במהלך כהונתו כעוזר שר ההגנה הוא היה מראשי התומכים ביוזמת ההגנה האסטרטגית (SDI) המכונה "מלחמת הכוכבים", שמייחסים לה תרומה חשובה לניצחונה של ארצות הברית על ברית המועצות במלחמה הקרה.
ב-1992 הפיק פרל סרט דוקומנטרי בשם The Gulf Crisis: The Road to War, אשר הוקרן ברשת הטלוויזיה הציבורית האמריקאית PBS. באותה שנה גם יצא לאור רומן פוליטי שהוא כתב, בשם Hard Line.
עם בחירתו של ג'ורג' בוש (הבן) לנשיאות ארצות הברית ב-2001 הוא מינה את פרל, חבר מועצת ההגנה המייעצת לשר ההגנה האמריקאי, מאז 1987, ליו"ר המועצה. פרל כיהן בתפקיד זה כשנתיים, והמשיך עוד שנה אחת לאחר מכן, כאחד החברים במועצה, עד התפטרותו בפברואר 2004, לאחר 17 שנים של חברות במוסד זה.
השפעתו כיום
פרל מכהן כיום במועצות מנהלים אחדות של גופים עסקיים שונים, כמו גם במכוני וצוותי חשיבה נאו-קונסרבטיביים ועסוק בכתיבה ענפה, הן של מאמרים לעיתונות והן בכתיבת ספריו. בין שאר הגופים בהם הוא מכהן כיום כחבר דירקטוריון או חבר מרכזי ניתן למצוא את ה-AEI, אגודת הנרי ג'קסון הבריטית, מכון הדסון, המכון היהודי לענייני ביטחון לאומי (JINSA), ועוד. השפעתו בקרב החוגים השמרנים והניציים בארצות הברית ובעולם, רבה מאוד, עד היום.
יחסו לישראל
פרל הוא ממנהיגי תומכי ישראל בארצות הברית. כבר ב-1970, בראשית דרכו בוושינגטון הוא נתפש באמצעות האזנת סתר פדרלית, משוחח עם איש השגרירות הישראלית על נושאים שונים שנחשבו בחלקם סודיים. ב-1983, בעודו העוזר הראשון לשר ההגנה האמריקאי, הוא קיבל משכורת מחברה ישראלית לייצור נשק, תמורת פעילות שתדלנות עבורה בארצות הברית. בין שאר הגופים בהם הוא כיהן או מכהן כיום בדירקטוריון, ניתן למצוא גם את מועצת מנהלי העיתון הישראלי ג'רוזלם פוסט, שם הוא היה יו"ר משותף של מועצת המנהלים, מכון וושינגטון למדיניות במזרח התיכון (WINEP) הפרו ישראלי, ועוד.
פרל נחשב כיום לאחד מראשי התומכים בארצות הברית, בתקיפת מתקני הגרעין האיראנים, בין בשיתופה של ישראל ובין על ידי האמריקאים לבדם. בראיון שנערך עמו ב-2011 הוא אמר: "האיראנים הורגים אמריקאים בכל הזדמנות, במקומות בהם אנו נלחמים כיום. הם תומכים בטרור ברחבי העולם ומנסים לפתח נשק גרעיני. אני חושב שהנשיא ברק אובמה טועה באמונתו שהוא יכול, האמצעות דיבורים בלבד, לגרום להם לנטוש את תוכניתם הגרעינית. זה מה שהוא מנסה לעשות מאז שנבחר, וגם הממשלים הקודמים ניסו זאת. אבל הדיבורים לבדם לא יצליחו לעשות את המלאכה".
כנען 2000
כנען 2000 הוא אלבומה השלישי של להקת ההיפ הופ הישראלית "שבק ס'". האלבום יצא בשנת 2000 על ידי חברת התקליטים NMC בהפקת פילוני, חבר הלהקה.
הפקה
במאי 1998 עזב את הלהקה נימי נים ואחרי הפרידה נסעה הלהקה (ג'יימס, פלומפי, פילוני, מוקי די, דוידי וחמי, שחזר ללהקה לאחר עזיבתו לפני יציאת האלבום בעטיפה של ממתק) לג'מייקה, והחלה ליצור שירים לאלבומה הבא. ביולי 1998, חזר ללהקה גם מירו, וב-1999 נסעו חברי הלהקה שוב לג'מייקה, והחלו להקליט שם. באותה שנה הם הקליטו גם באולפן פרטי שהקים פילוני, באולפני "די.בי" ובאולפן של יוסי פיין. ג'יימס, שנסע בתחילת אותה שנה לניו יורק, הקליט את תפקידי התופים שלו בביקורים בארץ, וכך הושלם אלבומה השלישי של הלהקה, כנען 2000.
בתחילת 2000 יצא כנען 2000, בהפקתו המוזיקלית של פילוני. בהקלטות האלבום השתתפו נגנים ג'מייקנים (בשיר "רק תגידי לי"), וגם אורחים ישראלים, ביניהם: יוסי פיין בגיטרות ובס, כפיר רימוך בגיטרה (ב"אין כבוד"), דניאל מ"מוזיקה פלוס" בסקרצ'ינג (ב"שוב כאן") וקוואמי דה לה פוקס (אייל פרידמן) בראפ (ב"מלחמת מיקרופון הזהב"). באלבום נכללים הלהיטים "שיר הגאנג'ה", "הנה זה בא" ו"נופל וקם".
ביקורת וקבלה על ידי הקהל
האלבום "כנען 2000" נחשב עד היום בקרב אוהדי הלהקה כאלבום קאלט, שכן, חלק משמעותי מהשירים בו כוללים מסרים של מחאה חברתית שרלוונטית גם בימינו, שני עשורים לאחר פרסומו. כך לדוגמה, בשירים "שיר הגאנג'ה", "מפילים את הפצצה", "אין כבוד" ו"קרטון לילה", קיימים מסרים בנושאים שנשארו שנויים במחלוקת גם בימינו, כמו צריכת סמים קלים, יחסים בין אנשים בחברה הישראלית ועוד. כמו כן, השיר "נופל וקם", שהפך ללהיט מיד עם פרסומו, עדיין מוכר כאחד מהשירים הבולטים שבמילותיו השראה רבה בהתמודדות עם משברים.
תופעה נוספת שניתן לשים לב אליה במילות השירים באלבום היא ציטוטים של קטעים מההגדה של פסח. כך לדוגמה, השיר "שוב כאן" מתחיל במילים "דם ואש ותמרות עשן", השיר "נופל וקם" מתחיל במילים "בכל דור חייב אדם לראות את עצמו", השיר "אין כבוד" מתחיל במילים "ואפילו כולנו חכמים, כולנו זקנים, כולנו יודעים את התורה..." והשיר "קרטון לילה" כולל מספר משפטים בתבנית של "אם היה X אבל לא Y", כאשר לאחר כל אחד מהם נאמרת המילה "דיינו".
צניר
צניר (מאותו שורש של המילה צינור) הוא מצוק קעור.
צורה זאת מופיעה במקומות רבים בכרמל, בשומרון, ביהודה וכן במישור החוף (אזור קיסריה).
ישנן כמה דעות בדבר אופן היווצרותו של צניר. יש הטוענים שהסלע עבר המסה כימית, ונתבלה בעיקר באזור החולשה שבין שתי שכבות גאולוגיות; אחרים סוברים כי היה זה הרס גלי הים (גידוד ימי); וגרסה שלישית טוענת כי ההמסה היא תוצאה של זרימת מי-הנחל, ושבשחיקה המכנית פעלו גם האבנים וחומר הסחף שנישא במים.
אימדי
אימֶדי אחזקות מדיה (בגאורגית: იმედი, בתרגום מילולי: תקווה) היא תחנת טלוויזיה, רדיו, עיתון וסוכנות ידיעות בגאורגיה בבעלות פרטית. מניות החברה מוחזקות על ידי בדרי פטרקצשווילי, איל-התקשורת היהודי-גאורגי-רוסי, רופרט מרדוק, איל-תקשורת אוסטרלי וחברת החדשות, תאגיד תקשורת אמריקאי מהגדולים בעולם, שהמנכ"ל שלה הוא רופרט מרדוק. פירטי ההסכם המיקדמי לרכישת המניות בחברת אימדי, שנחתם בניו יורק, ב-28 באפריל 2007, נותרו חסויים.
רדיו אימדי
רדיו אימדי עלה לאוויר לראשונה בטביליסי, בדצמבר 2001, ושודר בתדר 105.9.מדצמבר 2003 משדר הערוץ 24 שעות ביממה לכל רחבי האזורים המיושבים בגאורגיה. שידורי הערוץ מתמקדים בעיקר בחדשות ובניתוח בחדשות ופרשנויות לחדשות. בנוסף משודרת מוזיקת פופ, במיוחד בשעות הקטנות של הלילה.
ערוץ הטלוויזיה אימדי
ערוץ הטלוויזיה אימדי עלה לאוויר באפריל 2003, וניתן לקליטה כמעט בכל רחבי גאורגיה. מספטמבר 2004 ועד לאפריל 2005 צוינה החברה על ידי יוניצף כמי שמשתפת פעולה בטוק-שואו בנושא חינוך ילדים שזכה לרייטינג גבוה.
התחנה שימשה במה למנהיגי האופוזיציה כנגד ממשלו של הנשיא מיכאיל סאקשווילי, ושידר את ההפגנות שהתחוללו בטביליסי במהלך ההפגנות בעיר, בנובמבר 2007. בעקבות ההפגנות התפתחו מהומות כבדות שהביאו להכרזה של סאקשווילי על מצב חירום בגאורגיה, ולסגירת תחנות השידור. הורדת השידור, ב-7 בנובמבר 2007, בידי השוטרים, שודרה בשידור חי.
פורט הדלנד
פורט הדלנד (באנגלית: Port Hedland) היא עיר נמל בצפון מדינת אוסטרליה המערבית שבאוסטרליה. אוכלוסיית העיר מנתה 15,044 תושבים במפקד 2011. נמל העיר הוא הגדול ביותר באוסטרליה מבחינת כמות המטען בתפזורת שעובר דרכו.
לעיר יש נמל טבעי עמוק המשמש כשער הכניסה הראשי של האזור למכולות ולדלקים וכנמל יצוא לעפרות ברזל הנכרות בתוככי האזור בו שוכנת העיר. העפרה מועברת באמצעות רכבות מארבעה אזורים של מרבצי ברזל מדרום וממזרח לעיר.
ענפי כלכלה עיקריים של העיר הם שדות גז טבעי מול חופי העיר, הפקת מלח, כריית מנגן וגידול בהמות. בעבר היו גידול הצאן והבקר הענף הכלכלי העיקרי של האזור, אך במשך השנים חלה ירידה בהיקפם. בעבר גם הייתה פורט הדלנד התחנה הסופית של קו רכבת ששירת את אזור כריית הזהב באזור מרבל בר (Marble Bar), 150 ק"מ מדרום-מזרח לעיר.
היסטוריה
המקום נקרא על ידי השבטים האבוריג'ינים בשם מאראפיקוריניה (Marapikurrinya) שמשמעותו "מקום מים טובים". האזור נסרק במהלך המאה ה-18 ובאפריל 1863 הגיעה למקום ספינה בפיקודו של פיטר הדלנד (Peter Hedland) שקרא למקום מנגרוב הארבור (Mangrove Harbour) ודיווח כי המקום יצלח להקמת נמל וכי מצויים בו מקורות מים מתוקים. מה שהדלנד שכח לציין הוא שהכניסה לנמל הטבעי קשה עקב שרטוני החול שחוסמים את הכניסה שלו שאפשרית רק כאשר הגאות גבוהה וכשמזג האוויר מאפשר זאת.
בשנת 1991 נפתח בפורט הדלנד מרכז מעצר למסתננים מבקשי מקלט שהגיעו לאוסטרליה בסירות. מיקומו של המתקן נבחר עקב היות העיר במרכז האזור בו נחתו המסתננים ועקב קיומו של נמל תעופה בינלאומי שדרכו ניתן לגרש את המסתננים לארצות מוצאם. בשנת 2004 נסגר המתקן עקב הירידה במספר המסתננים והוא הוסב למקום מגורים לכוח האדם העצום שמועסק בתעשיית המכרות המתפתחת.
חירות אמנותית
חירות דרמטית
דניאל גרינברג (מחנך)
דניאל גרינברג (באנגלית: Daniel Greenberg; 28 בספטמבר 1934 – 2 בדצמבר 2021) היה פרופסור אמריקאי לפיזיקה באוניברסיטת קולומביה. נמנה עם מייסדי בית הספר סדברי ואלי שבפריימינגהאם, מסצ'וסטס, בארצות הברית. גרינברג כותב טור בעיתון יומי. בעשורים האחרונים השתתף בכתיבתם ועריכתם של מספר ספרים על הדגם החינוכי של בית הספר.
ספרו "בית הספר סדברי ואלי: לגדול במקום אחר" (הוצאת המכון לחינוך דמוקרטי, 2002) תורגם לעברית.
משה סולובייצ'יק
הרב משה סולובייצ'יק (תרל"ט, 1879 - ג' בשבט תש"א, ינואר 1941) היה ראש ישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן (ישיבה יוניברסיטי), בנו של הרב חיים סולובייצ'יק ואביו של הרב יוסף דב סולובייצ'יק מבוסטון.
ביוגרפיה
נולד בוולוז'ין כבן שני לרב חיים הלוי סולובייצ'יק, אמו, ליפשא, הייתה בתו של הרב רפאל שפירא, שכיהן אז כמשנה לראש ישיבת וולוז'ין. למד בישיבת וולוז'ין, ועם מעבר אביו לכהן כרבה של קהילת בריסק המשיך את לימודיו שם עם אביו.
נישא לפשקה בתו של רבי אליהו פיינשטיין. בגיל 31, בשנת תר"ע (1910), התמנה כרב העיירה ראסייני שבליטא. בתחילת כהונתו שם שלח אליו רבי נתן צבי פינקל קבוצה של תלמידים כדי לפתוח ישיבה בראשותו, הישיבה נפתחה והוא מסר להם שיעורים, בשנת תרע"ג (1913) נעשה לרב העיר חסלוביץ'. בשנת תרפ"א (1921), עקב עליית הבולשביקים לשלטון ברוסיה והחשש לרדיפות, נאלץ לעבור לפולין. בתחילה כיהן כראש ישיבה בוורשה ולזמן מסוים כיהן כרב של אנטופול . מאוחר יותר מונה על ידי תנועת המזרחי למשרת ראש ישיבה בבית מדרש לרבנים תחכמוני בוורשה. בשנת תרפ"ט (1929) היגר לניו יורק בעקבות הזמנתו של הרב ד"ר דוב רבל למלא את מקומו של הרב שלמה פוליצ'ק בראשות ישיבת רבי יצחק אלחנן. בניו יורק היה גם מראשי אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה, בתפקידים אלו כיהן עד פטירתו בג' בשבט תש"א.
ספריו
חידושיו על הרמב"ם יצאו לאור בספר חידושי הגר"מ הלוי, ירושלים תש"ן, בעריכת נינו הרב יצחק ליכטנשטיין. חידושים נוספים שלו נדפסו עם חידושי בנו הרב יוסף דב, בקובץ חידושי תורה - אסופת מאמרים, מכון ירושלים, תשמ"ד, וכן בחידושי הגר"מ והגרי"ד ריברדייל, ניו יורק, תשנ"ג, שניהם בעריכת הרב יצחק ליכטנשטיין.
משפחתו ותלמידיו
היה נכדו של הרב רפאל שפירא והנין של הרב אריה לייב שפירא ושל הנצי"ב מוולוז'ין.
בנו הבכור הרב יוסף דוב, נשאר באירופה, ושנה לאחר מכן הצטרף לאביו בארצות הברית, נתמנה לרב הקהילה היהודית בבוסטון. מילא את מקום אביו בראשות ישיבה יוניברסיטי.
ילדיו האחרים הם הרב אהרן סולובייצ'יק, שלימד אף הוא בישיבת רבינו יצחק אלחנן, ד"ר שמואל יעקב סולובייצ'יק, שלימד כימיה בישיבה-קולג', שולמית סולובייצ'יק מייזלמן (1912–2009) ואנה סולובייצ'יק גרבר (1915).
מתלמידיו: הרב דוד לייבוביץ, הרב חיים צימרמן, הרב מרדכי גיפטר, הרב אביגדור מילר והרב חיים פינחס שיינברג.
אנטוני רמלייטס
אנטוני רמלייטס אי סימון (בקטלאנית: Antonio Ramallets i Simón; לעיתים נודע בשם הספרדי "אנטוניו" (Antonio); 4 ביוני 1924 - 30 ביולי 2013) היה שחקן ומאמן כדורגל. רמלייטס שיחק במשך רוב שנות הקריירה שלו בקבוצת ברצלונה. רמלייטס היה השוער שספג את מספר השערים הקטן ביותר לאורך העונה בליגה הספרדית 5 פעמים בשנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60. הוא זכה בפרס ריקרדו זאמורה בשתי מהדורותיו הראשונות, בעונות 1958/59 ו-1959/60, כשוער הטוב בליגה. לצד משחקו בברצלונה שיחק גם במדי נבחרות ו. לאחר פרישתו ממשחק אימן מספר קבוצות, כגון ריאל ואיאדוליד וריאל סרגוסה.
קריירה
בשנות ה-40 שיחק רמלייטס במספר קבוצות בספרד. הוא שיחק במדי אאורופה ב-1941, ולאחר שירות החובה בצבא הספרדי שיחק במדי "סן פרננדו" בעונת 1944/45 ובמדי ריאל ואיאדוליד בעונת 1946/47, שהייתה אז בליגה השלישית. הוא עזר לקבוצה לעלות לליגה השנייה.
בתום עונה זו, בגיל 23, הצטרף לברצלונה. הוא החל כשוער השני בקבוצה, אחרי חואן סמבודיו ולסקו. רמלייטס ערך את הופעת בכורתו במדי ברצלונה בליגה בניצחון 2-1 על סביליה ב-28 בנובמבר 1948. הייתה זו הופעתו היחידה לאותה עונה, עונת 1948/49. כשוולסקו נפצע, רמלייטס החליפו וביסס את מעמדו בקבוצה. בעונות הבאות היה השוער הראשון בקבוצה. רמלייטס היה חבר חשוב בקבוצה שזכתה להצלחות רבות בשנות ה-50, לצד שחקנים כדוגמת ז'ואן סגרה, לאזלו קובאלה, שנדור קוצ'יש, לואיס סוארס וזולטאן צ'יבור. רמלייטס עמד בשער בעונת "חמשת הגביעים" של ברצלונה, עונת 1951/52. הוא היה השוער שסופג את כמות השערים המינימלית בליגה בחמש עונות - 1951/52, 1955/56, 1956/57, 1958/59 ו-1959/60.
בעונת 1960/61 הגיע עם הקבוצה לגמר גביע אירופה לאלופות, אך קבוצתו הפסידה 3-2 והחמיצה את הזכייה בתואר אלופת אירופה. רמלייטס פרש ממשחק שנה לאחר מכן, בגיל 38. נערך משחק הוקרה לפרישתו ב-6 במרץ 1962 נגד המבורג. ברצלונה ניצחה 5-1, ורמלייטס הדף בעיטה מרשימה של אובה זילר.
הוא ערך במדי הקבוצה 473 הופעות במשך 15 שנים, בסיכום כל המסגרות. הוא זכה עם הקבוצה בשש אליפויות הליגה. מספר זה החזיק כשיא של מספר אליפויות לשחקן במועדון כחמישים שנה, עד שצ'אבי זכה באליפות השביעית שלו. בנוסף לאליפויות, זכה רמלייטס חמש פעמים בגביע הגנרל ופעמיים בגביע ערי הירידים.
הצלחתו במדי ברצלונה זיכתה אותו בזימון לסגל נבחרת ספרד במונדיאל 1950. במונדיאל הגיעה ספרד למיקום שיא בתולדותיה עד אז, מקום רביעי. בטורניר זכה רמלייטס לכינוי "החתול של המרקנה" בשל יכולותיו בשער הנבחרת. מ-1950 ועד 1961 ערך 35 הופעות במדי נבחרת ספרד. בנוסף, שיחק 7 פעמים במדי נבחרת קטלוניה.
לאחר שפרש ממשחק החל לאמן מספר קבוצות בספרד, כל קבוצה במשך עונה. קבוצתו הראשונה כמאמן הייתה ריאל ואיאדוליד בעונת 1962/63 ואחריה ריאל סרגוסה. לאחר שאימן את ריאל מורסיה, שב אל ויאדוליד. הוא אימן את הקבוצות CD לוגרונייס, הרקולס אליקנטה וקבוצת המילואים של אלצ'ה.
חזיר מלחמה
חזירי מלחמה הם חזירים, בעיקר חזירי בר, בהם השתמשו בשדה הקרב בעת העתיקה כאמצעי לחימה נגד פילי מלחמה.
היסטוריה
מפקד הצי והצבא הרומי, פליניוס הזקן, דיווח על כך ש"פילים מפחדים מהצווחה החלשה ביותר של החזיר". הסופר והמורה הרומי אליאן אישר כי פילים נבהלו מחזירים צווחים ומאיילים עם קרניים ודיווח כי הרומאים השתמשו בחזירים צווחים ובאיילים עם קרניים כדי להדוף את פילי המלחמה של פירוס בשנת 275 לפני הספירה. ההיסטוריון היווני-ביזנטי, פרוקופיוס בחיבורי "ההיסטוריה של המלחמות" כתב שמגני אדסה תלו חזיר צווח מעל החומות כדי להפחיד ולגרש את הפיל היחיד בו השתמש חוסראו במצור על העיר, במאה השישית לספירה.
דיווחים היסטוריים על חזירי תבערה תועדו על ידי הסופר הצבאי היווני פוליאנוס ועל ידי אליאן. שני הכותבים דיווחו כי המצור שהטיל אנטיגונוס השני גונאטס על העיר מגארה בשנת 266 לפני הספירה נשבר כאשר תושבי העיר מרחו חזירים בזפת, בשמן, או בשרף, הדליקו אותם ושלחו אותם נגד פילי המלחמה של האויב. הפילים אחוזי האימה ברחו מהחזירים הצווחים שעלו בלהבות ורמסו למוות במנוסתם חיילים רבים של השליט המקדוני. מסופר שגונאטס דרש מאוחר יותר ממאמני הפילים שלו (מאהוט ים) להחזיק חזיר בין הפילים כדי שהפילים יתרגלו אליו. המעשה הונצח במטבע ארד רומי מאותה תקופה, בו מוטבע פיל בצד אחד וחזיר בצד האחר.
חבר הפרלמנט הבריטי, רג'ינלד סקוט, סיפר במאה השש עשרה על אימת הפילים מפני חזירים צווחים.
אנדרס סנדו ארסטד
אנדרס סנדו ארסטד (בדנית: Anders Sandøe Ørsted; 21 בדצמבר 1778 – 1 במאי 1860) היה פוליטיקאי, עורך דין ומשפטן דני שכיהן כראש ממשלת דנמרק בין השנים 1853–1854.
ביוגרפיה
ארסטד למד פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת קופנהגן והחל לעסוק בעריכת דין ב-1799. הוא נודע כמשפטן בולט. ב-1802 אחד התיקים הראשונים שהוא עסק בהן היה מקרהו של האנס יונתן, עבד נמלט, שהיה (לכל הפחות נחשב כך בדיעבד) כמקרה בוחן בחוק הדני בנוגע לעבדות. ארסטד התנגד לכך שיונתן יוחזר אל איי הודו המערבית הדנים, שם הוא נרכש. בשלב מוקדם יחסית של הקריירה שלו הוא הועסק בשירות הציבורי ובין השנים 1825–1848 הוא שימש בתפקיד היועץ המשפטי לממשלה (generalprokurør). הוא ניסח את החוקה שכוננה ב-1831. בין השנים 1842–1848 הוא כיהן כשר בממשלה ומאוקטובר 1853 ועד דצמבר 1854 כיהן בתפקיד ראש ממשלת דנמרק. הוא אולץ להתפטר מתפקידו על רקע הפרת כללי החוקה ואף על פי שבמשפט הדחה נמצא שהוא זכאי, הוא פרש לחיים פרטיים.
הערכת פועלו
ארסטד נחשב לאחד האישים החשובים ביותר בהיסטוריה המשפטים של דנמרק במאה ה-19. הוא היה חלוץ בחיבור מדע המשפט לבין המשפט המעשי והן כשופט והן כחוקר, הוא עבד בהצלחה על ביסוס יסודות החקיקה.
הקריירה הפוליטית שלו הייתה פרדוקסלית. כחבר במועצה המלכותית במשטר האבסולוטי שהיה נהוג אז, הוא היה ליברלי וסובלני ולפיכך היה בלתי אהוד על ידי הגורמים השמרניים בדנמרק. כשההתנגדות אליו הפכה חזקה יותר ויותר הוא הפך לשמרני וכראש הממשלה הוא היה לריאקציונרי במלוא מובן המילה. ניסיונו לכונן חוקה שמרנית הובילה לשיתוף פעולה בין המלך לבין הליברלים שאילץ את ארסטד להתפטר.
לכל אורך הקריירה שלו היה ארסטד כותב פורה. בין שאר הדברים הוא כתב על הפילוסופיה של קאנט ושל הגל, על החוק הדני והנורווגי, על הפוליטיקה הסקנדינבית וכן כתב אוטוביוגרפיה שיצאה לאור ב-1856. הוא גם עסק בעריכתם של כמה כתבי עת בתחומי המשפט והממשל.
משפחתו
ארסטד היה אחיו של הפיזיקאי המפורסם הנס כריסטיאן ארסטד. הוא גם היה דודו של הבוטנאי אנדרס סנדו ארסטד.
מיט רומני
וילארד מיט רומני (באנגלית: Willard Mitt Romney; נולד ב-12 במרץ 1947) הוא איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, מושל מסצ'וסטס לשעבר והמועמד של המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות ארצות הברית לשנת 2012. מאז ינואר 2019 מכהן כנציג מדינת יוטה בסנאט של ארצות הברית.
תחילת דרכו
רומני נולד למשפחה מורמונית אמידה בדטרויט, מישיגן. אביו, ג'ורג' רומני, היה תעשיין יליד מקסיקו (בן למשפחה מורמונית פוליגמית שברחה מהרשויות האמריקאיות), ובהמשך מושל המדינה מטעם המפלגה הרפובליקנית. בשנת 1968 התמודד אביו ללא הצלחה על מועמדות מפלגתו לנשיאות ארצות הברית, ובשנים 1969–1973 שירת בממשלו של ריצ'רד ניקסון כמזכיר השיכון.
רומני למד בתיכון פרטי במישיגן, ומשם המשיך ללימודי תואר ראשון באוניברסיטת בריגהאם יאנג, אותם סיים בשנת 1971, וכן לימודי תואר שני במנהל עסקים ומשפטים באוניברסיטת הרווארד, אותם סיים ב-1975. עם תום לימודיו השתקע במסצ'וסטס שם עבד בבוסטון קונסלטינג גרופ (BCG), חברה לייעוץ עסקי. ב-1977 עבר לחברה מתחרה, ביין ושות' שהקימה קבוצת פורשי BCG וכיהן כסגן נשיאה. ב-1984 הקים קרן השקעות פרטיות מקבוצת ביין ועמד בראשה עד 1999. בתקופת עבודתו במגזר הפרטי הוא צבר הן מוניטין של איש עסקים מצליח וכן הון אישי שנאמד במאות מיליוני דולרים.
ב-1994 עשה רומני ניסיון ראשון להיבחר לתפקיד פוליטי, כאשר התמודד על נציגות מסצ'וסטס בסנאט האמריקני מול הסנאטור הדמוקרטי הוותיק טד קנדי. בשלבים מסוימים של מערכת הבחירות, הסקרים הראו על מרוץ צמוד, ומערכת הבחירות הפכה לאחת היקרות באותה שנה, אולם בסופו של דבר הצליח קנדי לנצח את רומני בהפרש של 18 אחוז מהקולות, ורומני חזר לעסקים.
ב-1999 נקרא לעמוד בראש הוועדה המארגנת של אולימפיאדת החורף של 2002 בסולט לייק סיטי, שנקלעה הן לקשיים כספיים, והן לקשיים תדמיתיים קשים עקב פרשת שחיתות בהחלטה על הענקת אירוח האולימפיאדה לעיר. רומני הצליח להתגבר על הקשיים ולהפוך את המשחקים להצלחה כלכלית. הוא הודיע שלא יקבל משכורת עד שלא יובטח כי המשחקים יסתיימו ברווח, ולבסוף תרם את משכורתו לצדקה. הוא דובר צרפתית שוטפת.
מושל מסצ'וסטס
הצלחתו בארגון המשחקים האולימפיים החזירה אותו לפוליטיקה, והוא התמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית על משרת מושל מסצ'וסטס בבחירות של 2002. המשרה הייתה נתונה בידי ממלאת מקום רפובליקאית ובלתי פופולרית. רומני ניצח, והצליח לשמר את התפקיד בידיים רפובליקניות במדינה בעלת רוב דמוקרטי וליברלי גדול.
תחת כהונתו כמושל עבר הממשל המדינתי מגירעון לעודף תקציבי, בעקבות קיצוצים בתקציב, וסדרה של העלאות של תעריפי אגרות ואף העלאה של מיסים מסוימים. כמו כן נערכה בהסכמה דו-מפלגתית רפורמה מקיפה בביטוח הבריאות במדינה, שדאגה לכך שכל תושבי המדינה יחויבו לרכוש ביטוח בריאות, ודאגה לסיוע למעוטי היכולת בכך.
נושא מרכזי שהעסיק את רומני בעת כהונתו כמושל הוא נושא הנישואים החד-מיניים. בסוף 2003 פסק בית המשפט העליון של מסצ'וסטס בעתירה כנגד הממשל שהאפליה נגד זוגות חד מיניים מנוגדת לחוקה של המדינה, ודרש מבית המחוקקים המדינתי לתקן תוך זמן קצוב את המצב. רומני התנגד הן לנישואים חד-מיניים והן ל"ברית זוגיות אזרחית", אבל נוכח ההחלטה תמך בתיקון לחוקה שיאפשר "ברית זוגיות אזרחית". אולם לנוכח כישלון החקיקה בנושא נאלץ להורות על מתן רישיונות נישואים לזוגות חד מיניים, ובכך הפכה מדינתו לראשונה בארצות הברית שמאפשרת זאת.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008
הערכות לגבי ריצתו לנשיאות החלו להישמע ב-2004 אחרי שרומני נבחר לשאת את אחד הנאומים המרכזיים בוועידת המפלגה הרפובליקנית, והתגברו בסוף 2005 כשהודיע שלא ירוץ לעוד כהונה כמושל. עם תום כהונתו, בתחילת 2007 פתח רשמית במרוץ.
בתחילת מסע הבחירות שני המתחרים המובילים על מועמדות המפלגה הרפובליקנית היו רודי ג'וליאני וג'ון מקיין שלרבים מבין אנשי הימין הדתי השמרני בקרב הבוחרים הרפובליקאים הייתה רתיעה מלהצביע עבורם מכיוון שהם נחשבים מתירנים. לכן רומני נקט באסטרטגיה של כיבוש עמדת המועמד השמרני, מימין לג'וליאני ומקיין. אולם אסטרטגיה זו סבלה מכמה נקודות חולשה: למרות שבעת התמודדות זו רומני טען שהוא מתנגד נחרץ להפלות, בעבר עמדתו הייתה מתונה בהרבה, וכשהוא רץ כנגד טד קנדי לסנאט ב-1994 הוא תמך בשימור פסק דין רו נגד וייד. כמו כן אמונתו המורמונית היוותה בעיה, שכן רבים מהפרוטסטנטים, ובייחוד האוונגליסטים רואים בדת המורמונית כת, ולא זרם נוצרי לגיטימי.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012
ב-2 ביוני 2011 הכריז רומני רשמית על התמודדותו לתפקיד המועמד לנשיאות של המפלגה הרפובליקנית. בפריימריז שהתקיימו ב-4 בינואר 2012 במדינת איווה פורסם תחילה כי רומני ניצח בהפרש של שמונה קולות והוכרז כמנצח. כעבור מספר שבועות, לאחר ספירה חוזרת של הקולות, התברר כי רומני הפסיד ליריבו ריק סנטורום ב-34 קולות בלבד אך מכיוון שהתוצאות הרשמיות כבר פורסמו באופן רשמי נשאר רומני המנצח. לאחר מכן ניצח רומני בבחירות שהתקיימו בניו המפשייר, פלורידה, נבדה, מיין, אריזונה ומישיגן.
ב-6 בנובמבר 2012, הפסיד רומני בבחירות כאשר ברק אובמה גבר עליו לאחר מערכת בחירות צמודה. הוא זכה ל-60.9 מיליון קולות (לעומת 65.9 מיליון לאובמה – 47.2% לעומת 51.1%) ול-206 אלקטורים לעומת 332 לאובמה.
לאחר מכן
במהלך הבחירות לנשיאות ב-2016 תקף רומני את דונלד טראמפ, המועמד המוביל בבחירות המקדימות עד כה, וטען שהוא איננו מתאים להיות נשיא ויפגע באמריקה.
אחרי הפריימריז הם התפייסו, ורומני נעשה אחד המועמדים הבכירים הנשקלים להתמנות לתפקיד מזכיר המדינה בממשל טראמפ. עם זאת, בשני סבבי המינויים לתפקיד, הנשיא טראמפ בחר מועמדים אחרים על פניו.
ב-16 בפברואר 2018 הודיע על כוונתו להתמודד למשרת הסנאטור מטעם יוטה במקומו של אורין האץ' הפורש. ב-6 בנובמבר נבחר לסנאט והושבע לתפקיד עם כינון הקונגרס ה-116 של ארצות הברית ב-3 בינואר 2019.
ביוני 2020, במהלך מחאה בוושינגטון הבירה נגד רצח ג'ורג' פלויד, הצהיר רומני על תמיכתו בתנועת Black Lives Matter ואף לקח חלק באחת מהפגנות התנועה.
באוקטובר 2020, במהלך הבחירות לנשיאות 2020 הודיע רומני כי הוא הצביע בבחירות, אך הוא לא הצביע עבור מועמד המפלגה הרפובליקנית, דונלד טראמפ.
במאי 2021, במהלך כנס רפובליקני במדינת יוטה ספג רומני קריאות בוז וגנאי עקב הצבעתו פעמיים כנגד הנשיא טראמפ בתהליכי ההדחה שקידמו מחוקקים דמוקרטיים.
רומני וישראל
בתשעה באב תשע"ב (29 ביולי 2012), במהלך מערכת הבחירות לנשיאות, הגיע רומני לביקור בן יומיים בישראל. בריאיונות שהעניק לתקשורת, אמר רומני:
הרשות הפלסטינית והבית הלבן העבירו ביקורת חריפה על הצהרתו כי ירושלים היא בירת ישראל וכי יעביר את השגרירות האמריקאית לירושלים בעיתוי שיוחלט עליו בתיאום עם ממשלת ישראל.
עם התקרב מועד הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 פורסמו סרטונים בקמפיין של רומני בהם בנימין נתניהו מביע בו תמיכה, ותוקף את מדיניותו של הנשיא ברק אובמה בנושא תוכנית הגרעין האיראנית. הבעת תמיכה זו התבררה כהימור כושל וגרמה להעכרת היחסים בין ישראל לבין ממשל אובמה.
משפחה
בשנת 1968 נישא רומני לחברתו מימי לימודיו בתיכון, אן דייוויס. לשניים נולדו חמישה בנים ועשרים וארבעה נכדים. בעוד רומני נולד למשפחה מורמונית, אשתו הצטרפה לכנסייה המורמונית בעקבות היכרותם. ב-1998 אובחנה אצל אן מחלת הטרשת הנפוצה, אולם כיום מחלתה אינה מונעת ממנה לנהל אורח חיים נורמלי.
בקיץ 2017 טופל רומני בסרטן הערמונית.
פרנצ'סקו קאוואלי
פרנצ'סקו קאוואלי (באיטלקית: Francesco Cavalli; 14 בפברואר 1602 - 14 בינואר 1676) היה מלחין, זמר ונגן עוגב איטלקי. קוואלי נולד בקרמה בשם פייטרו פרנצ'סקו קאלטי-ברוני, אך הוא ידוע בשם קאוואלי, כשם פטרונו, אציל ונציאני. קאוואלי היה מן המובילים בעולם המוזיקה של ונציה, הן כמלחין והן כנגן. כמלחין אופרה, היה המושמע ביותר ואולי אף המייצג ביותר בשנים שלאחר קלאודיו מונטוורדי.
חייו
לאחר מות פאוסטיני, בדצמבר 1651, עבד קאוואלי עם הלבריתן ניקולו מינאטו. בהמשך תרם קאוואלי לכינונה של אופרה יציבה בנאפולי. יחד עם אופרות שלו ("דידונה", "ג'יאזונה" ו"אגיסטו") הוצגה שם גם גרסה של הכתרת פופיאה של מונטוורדי, שלקאוואלי היה חלק בהכנתה. האופרות של קאוואלי היו עמד התווך ברפרטואר האופראי, ככל שזה כבש לו מעמד איתן ברחבי איטליה.
בשנת 1659 ערך ראש ממשלת צרפת, החשמן מאזארן, תוכניות לחגיגת כלולותיהם של לואי ה-14 ומריה תרזה, בתו של מלך ספרד. תיאטרון גדול נבנה בטילרי ופרנצ'סקו קאוואלי הוזמן לחבר אופרה איטלקית לכבוד האירוע. החשמן מאזארן גבר על היסוסיו של קאוואלי כשהשיג את התחייבות קתדרלת סן מרקו לשמור לו את מקומו כנגן עוגב ראשי בקתדרלה ואף לשלם לו את שכרו בתקופת היעדרותו. קאוואלי שהה קרוב לשנתיים בבירת צרפת. ב-22 בנובמבר 1660 הוצגה "אחשוורוש" כגלריית התמונות הגדולה של הלובר, בשינויים ניכרים לעומת גרסתה הוונציאנית, לרבות חלוקה מחודשת של שלוש המערכות המקוריות לחמש והוספת קטעי בלט מאת לולי. קרוב לוודאי, שקאוואלי חיבר את האופרה שהוזמנה לחגיגת הכלולות במשך השנה הראשונה לשהותו בצרפת. עם מותו של מאזארן ב-9 במרץ 1661 החלה דעיכת התרבות האיטלקית בחצר, ואפשר שהאופרה לא הייתה מגיעה כלל לכלל ביצוע אלמלא הושקע בה כבר ממון רב כל כך. המוזיקה של קאוואלי לא זכתה להערכה, אבל לכך הייתה אחראית האקוסטיקה הגרועה של התיאטרון, לעומת התנאים הנוחים יותר בעת החזרות בארמונו של מאזארן, שם, לדברי השגריר הוונציאני גרימאני, "נשמעה המוזיקה היטב והתקבלה יפה ובשביעות רצון מלאה מצד המלך ואנשי החצר".
מוזיקה והשפעה
קאוואלי היה המלחין בעל ההשפעה הרבה ביותר בסוגה המתעוררת של האופרה הציבורית בוונציה של אמצע המאה ה-17. שלא כאופרות המוקדמות של מונטוורדי, שתוזמרו למען תזמורת החצר האקסטרוואגנטית, האופרות של קאוואלי עשו שימוש בתזמורת קטנה של כלי קשת ובסו קונטינואו, להתאימן למגבלות של בתי האופרה הציבוריים.
קאוואלי שילב אריות מלודיות במוזיקה שלו וטיפוסים פופולריים בליבריות שלו. האופרות שלו מצטיינות הן באפקט דרמטי מרשים והן במיומנות מוזיקלית רבה, ויש בהן הומור גרוטסקי, שהיה אופייני לגראנד אופרה האיטלקית עד למותו של אלסנדרו סקרלטי. האופרות של קאוואלי מספקות את הדוגמה היחידה להתפתחות מוזיקלית רציפה של מלחין יחיד בסוגה יחידה, בתקופה שמראשית המאה ה-17 עד סופה בוונציה - תקופה שממנה שרדו רק אופרות ספורות של מלחינים אחרים (מונטוורדי, למשל, ואנטוניו צ'סטי). ההתפתחות מעניינת במיוחד את המלומדים, משום שהאופרה הייתה עדיין מדיום חדש בראשית הקריירה של קאוואלי, והבשילה לכלל מופע פופולרי לקהל הרחב בסופה.
קאוואלי כתב שלושים ושלוש אופרות, עשרים ושבע מהן עדיין קיימות, שמורות ב-Biblioteca Nazionale Marciana (הספרייה הלאומית של סאן מארקו) בוונציה. העתקים של כמה מן האופרות נמצאים גם במקומות אחרים. נוסף לכך, ייחסו לו עוד תשע אופרות, אך המוזיקה אבדה ואין אפשרות לאמת את הייחוס.
נוסף לאופרות, כתב קאוואלי מוזיקה למגניפיקט בסגנון הפוליכוראלי הגדול של ונציה, מוזיקה לאנטיפונים של מריה, עוד מוזיקת קודש בעלת אופי שמרני יותר (ראויה לציון מיסת רקויאם לשמונה קולות - 2 סופרן, 2 אלט, 2 טנור ו-2 ובס - שנועדה כנראה להלוויה שלו עצמו), וכמה יצירות אינסטרומנטליות.
קאוואלי מת בוונציה.
מיס אנטבה
מיס אנטבה הוא סרט ישראלי משנת 2003 של הבמאי עמרי לוי.
הסרט נעשה כהפקה משותפת לבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ולקבוצת בוגרים, בתמיכת "קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב", קרן סם שפיגל וטלעד. הסרט נעשה ביוזמת רנן שור, מנהל בית הספר סם שפיגל, כחלק מפרויקט לקידום יצירת סרטי עלילה באורך מלא על ידי בוגרי בית הספר.
הסרט השתתף בכ-35 פסטיבלים בינלאומיים ובהם מונטריאול, המפטונס - ניו יורק, ריו דה ז'ניירו, לוס אנג'לס, שיקגו, פוסאן (קוריאה) ופאלם ספרינגס, ארצות הברית וזכה למספר פרסים בינלאומיים.
רקע
הסרט מתאר את מציאות החיים בישראל בשנות השבעים. עלילת הסרט מתרחשת בירושלים בקיץ 1976 על רקע חטיפת מטוס אייר פרנס לאנטבה. מציאות תמימה של ילדה לפני המהפך הפוליטי של 1977 ולפני האינתיפדה והטרור ולפני עידן ההיי-טק. במציאות זו עדיין אפשר היה לנצח את הטרור. ההשראה לסרט היו בני הזוג קלוד ואמה רוזנקוביץ, זוג פעילי שלום מירושלים, שהיו בין החטופים לאנטבה לפני. הם ניסו להבין את מניעי החוטפים ולא הסתירו את דעותיהם.
שיטת גרינברג
שיטת גרינברג היא שיטת רפואה אלטרנטיבית הגורסת כי אנשים יכולים לשפר את איכות חייהם, דרך גופם. אין עדות מדעית אשר מאששת טענה זו. מייסדה הוא אבי גרינברג (נולד ב-1955). השיטה היא דיסציפלינה של תשומת לב, המתאפיינת במתן דגש לתשומת לב של הגוף, לתפיסה ולחוויה האישית של האדם. השיטה מלמדת אנשים דרך הגוף להיות קשובים לעצמם ולסביבתם ולעצור הרגלים אוטומטיים המגבילים אותם, במטרה להעצים את יכולתם להחלים, להשיג מטרות אישיות ולהיות במיטבם. השיטה פותחה בתחילת שנות ה-80 על ידי אבי גרינברג, וכיום היא שיטה בינלאומית הנלמדת ומיושמת במספר ארצות.
המייסד
השיטה פותחה על ידי אבי גרינברג (נולד ב-1955), פרמדיק לשעבר ואוטודידקט ישראלי אשר התמחה ועבד בטכניקות ושיטות שונות של ריפוי והחלמה ממגוון תרבויות. מתוך הידע והניסיון שצבר בעבודתו הוא זיהה שאף על פי שלאנשים ישנה היכולת הטבעית לרפא את עצמם ולמנוע היווצרות מצבים פיזיים הפוגעים באיכות חייהם, חסרים להם הידע והמיומנות כיצד ליישם יכולת זו.
אבחנה זו הביאה לשינוי כולל בגישתו; מגישה של ריפוי אנשים לזו המלמדת אותם איך להיות מעורבים ואחראים לבריאותם ואיכות חייהם. מאוחר יותר הוא תיאר את רעיונותיו בספרו "פחד כאב וחברים אחרים" (1994).
גרינברג מתמקד בהמשך הפיתוח של השיטה וממשיך ללמד מדריכים מוסמכים, מנחים ומורים של השיטה.
התפתחות השיטה
לאחר מספר שנים של יישום גישתו החדשה, שכללה הרחבת נקודת ההתייחסות של אבחון בכפות רגליים, רפלקסולוגיה ועבודת גוף, התבקש אבי גרינברג ללמד קבוצות תלמידים שפנו אליו, ומתוך כך הוא גיבש שיטה מובנית. הביקוש ללימודים נוספים הוביל לפתיחת בית הספר הראשון של שיטת גרינברג בשנות השמונים בישראל. בעקבות פרסום ספרו "רפלקסולוגיה הוליסטית" ב-1989 הגיעה השיטה גם לאירופה והפכה לבינלאומית.
היום ישנם מאות מדריכים מוסמכים עצמאיים העובדים במקומות שונים בעולם, ומספר בתי ספר, במדינות שונות באירופה, המלמדים את המקצוע. השיטה ממשיכה להתקדם, להתפתח וללטש נושאים ואספקטים שונים.
העברת תשומת הלב מהמיינד לגוף
השיטה שמה דגש על תשומת לב של הגוף מתוך הבחנה שהחיים נחווים דרך הגוף - מחשבותיהם של אנשים, פעולותיהם, רגשותיהם ותחושותיהם, כולם באים לידי ביטוי בגוף. הגוף ער באופן תמידי לטווח רחב של משתנים הקורים בתוכו וסביבו, מה שמאפשר לו להתאים עצמו ולהגיב למציאות מתוך אותה מטרה של שאר היצורים החיים– לשרוד ולשגשג. ככאלה, תשומת הלב של אנשים באה מכל הגוף, והיא כוללת את היכולת לחוש את העולם מסביב וליצור עמו יחסי גומלין ברמות רבות ושונות. תשומת הלב של הגוף היא לא מילולית במהותה, והיא למעשה החוויה עצמה.
השיטה טוענת כי אם לא יופרע, הגוף יפעל באופן טבעי כדי לדאוג לעצמו, להבריא, להתאים עצמו למציאות משתנה, להתפתח ולממש עצמו, ובכך שואף להגיע למצב שהוא במיטבו. עם זאת היא מצביעה על כך שבעוד תשומת הלב של הגוף היא תמיד בהווה ובמציאות, תשומת הלב של בני האדם, ובמיוחד זו שמקורה במיינד, יכולה לנוע בקלות למעין "מקום" אחר שהשיטה מכנה בשם: "העולם הפנימי".
העולם הפנימי - מונח המשמש את השיטה כדי לציין אסופה של אירועי עבר, זיכרונות, הרגשות, כאבים ופחדים ישנים, אמונות, הסברים, ותאוריות שאנשים צוברים לאורך חייהם. כאשר תשומת הלב ממוקדת בתפיסה של העולם הפנימי, הוא פועל כפילטר לחוויות של אנשים וגורם להם לחיות חיים פנימיים המנותקים מהמציאות, מפיזיות ומהגוף. זאת בניגוד למצב בו תשומת הלב מכוונת לגוף ודרכו למציאות.
עצירת דפוסי התנהגות
לפי השיטה, המתודולוגיה בה משתמשים כדי ליצור כל שינוי שהוא, כוללת הבחנה והבהרה של תגובות ודפוסי התנהגות של האדם וכן פיתוח היכולת להפסיקם. זאת מתוך הכרה בכך שהדבר היחיד עליו האדם באמת יכול לשלוט ולקחת אחריות הוא תגובותיו לסיטואציה נתונה. השיטה מתמקדת בתגובה חוזרת של האדם כפי שמתבטאת בסיטואציות מסוימות בחייו.
השיטה מלמדת לשים לב ולחוש פיזית איך תגובות קבועות ואוטומטיות (הנעשות עם מעט מאוד תשומת לב ושליטה) מופיעות כחוויה מסוימת בגופו של האדם, וכיצד הוא יוצר אותן. ניתן להקביל תגובות אוטומטיות לדפוסי התנהגות מותנים (במודלים פסיכולוגים שונים כמו ביהביוריזם); כאשר התניה משלבת התנהגויות נחוצות עם מרכיבים התנהגותיים לא נחוצים, מתרחשת למידה מוטעית ומזיקה שמגבילה את יכולת הגוף לאזן את עצמו. הוכח כי התניה יכולה להיות גורם התורם למחלות. כאשר האדם לומד יותר שליטה על תגובות אוטומטיות הוא יכול לבחור לעצור זאת לחוות את המציאות בצורה ישירה יותר, ולפעול מתוך תשומת לב למציאות ולסיטואציות משתנות.