cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שיונגנו
היסטוריה מוקדמת
לטענת ההיסטוריון הסיני הקדום סְה-מָה צְ'יֵאן היה המעמד השליט של השיונגנו צאצאים של צ'וּנְוֵיי (淳維), שייתכן שהיה בנו של גְ'יֵה, השליט האחרון של שושלת שיה. עם זאת, אף שאין עדות ישירה הסותרת טענה זו, אין גם עדות ישירה התומכת בה.
השיונגנו היו בתחילה אוסף של שבטים קטנים וחסרי חשיבות ששכנו באזורים השוממים של הרמות של מונגוליה. בתקופת שלטון שושלת ג'ואו המזרחית אפשרו המערכות הצבאיות של המדינות הואסליות לטהר "ברברים" (הכינוי הסיני המקובל לכל מי שאינו סיני) עוינים אחרים, את ההזדמנות להתחזק ולתפוס את מקומם. נוודים חדשים אלו היוו בעיה גדולה לסינים, שכן אורח חייהם שהתבסס על ניידות תוך שימוש בסוסים אפשר להם לערוך פשיטות מהירות על כפרים ועיירות. בתקופת המדינות הלוחמות היו לשלוש מתוך שבע המדינות הלוחמות גבול משותף עם השיונגנו, והם החלו לבנות שורה של מצודות הגנה שאחר כך חוברו באמצעות החומה הגדולה.
בתקופת שושלת צ'ין גירש הצבא הסיני בפיקודו של מֶנְג טְייֵן את שבטי השיונגנו וכבש מחדש את אזור מדבר אורדוס. נוכחות של העמים החזקים של הדונְגְחוּ ממזרח והיְוֵּאגְ'ה ממערב הגבילו את השיונגנו ואילצו אותם להגר צפונה בעשור שבא אחר כך. התמוטטות שושלת צ'ין ומלחמת האזרחים שבאה בעקבותיה אפשרו לשיונגנו בהנהגת השָׁאנְיוּ טוֹאוּמָן (頭曼; שלט 220 לפנה"ס-209 לפנה"ס) להגר שוב דרומה לגבול עם סין.
קונפדרציה תחת מאודון
בשנת 209 לפנה"ס, שלוש שנים לפני הקמת שושלת האן, אוחדו השיונגנו לקונפדרציה חזקה תחת שאניו חדש ושמו מָאוֹדוּן (שלט 209 לפנה"ס-174 לפנה"ס). האחדות הפוליטית של השיונגנו הפכה אותם לאויב מטיל אימה בכך שאפשרה להם לרכז כוחות גדולים ולעשות שימוש בתיאום האסטרטגי המשופר. עם זאת, הסיבה ליצירת הקונפדרציה אינה מוחוורת. אחת ההשערות היא שאיחוד סין עורר את הנוודים להתכנס סביב מרכז פוליטי במטרה לחזק את מצבם. תאוריה אחרת שהארגון מחדש היה תגובתם למשבר הפוליטי שפקד אותם בעקבות גירושם משדות המרעה של הנהר הצהוב על ידי צבאות שושלת צ'ין בשנת 215 לפנה"ס.
מערכת ברית הנישואין
בחורף של 200 לפנה"ס, לאחר המצור על טָאיְוֵּאן (כיום בירת מחוז שאנשי) הוביל הקיסר גָאוֹדְזוּ מייסד שושלת האן אישית מערכת צבאית כנגד מָאוֹדוּן. בקרב בָּאידֶנְג צפונית לפִּינְגצֶ'נְג (כיום דָאטונְג) הוא כותר בידי פרשי העילית של השיונגנו שמנו לכאורה בין 300,000 ל-400,000. הקיסר שהובא במצור בן 7 ימים הצליח בקושי להימלט משבייה.
לאחר התבוסה בפִּינְגצֶ'נְג, החליט קיסר האן לנטוש את הפתרון הצבאי לאיום שהיוו השיונגנו. במקום זאת נשלח לְיוֹ גִ'ינְג (劉敬) כשליח מטעם הקיסר לנהל משא ומתן. הסכם השלום אותו השיג השליח כונה "חֶאצִ'ין" (和親 – מילולית "קרבה הרמונית", אבל מקובל לתרגם כ"שלום וידידות") על פיו נקבע מעמד שווה בין שתי המדינות, כשהחומה הגדולה משמשת כגבול משותף. נסיכה משושלת האן ניתנה כמתנת נישואים לשאניו, וכמו כן קיבלו השיונגנו מדי שנה מתנות של משי, משקאות חריפים ואורז.
ברית זו קבעה את תבנית היחסים בין ההאן לשיונגנו במשך כ-60 שנים. עד 135 לפנה"ס חודשה ברית זו לא פחות מתשע פעמים, כשה"מתנות" גדלו עם כל חידוש של ההסכם. בשנת 192 לפנה"ס מָאוֹדוּן אפילו הציע נישואין לאלמנת הקיסר גָאוֹדְזוּ, הקיסרית לוּ גְ'ה. גִ'יג'וּ, בנו ויורשו של מָאוֹדוּן המכונה לָאושָׁאנְג שאניו המשיך במדיניות ההתפשטות של אביו. לָאושָׁאנְג הצליח במשא ומתן עם הקיסר וֶן משושלת האן לקבוע את התנאים למערכת סחר רחבת היקף במימון הממשלה.
בעוד שהשיונגנו זכו להישגים ניכרים, מנקודת המבט הסינית היו בריתות הנישואים יקרות, משפילות ובלתי יעילות. לָאושָׁאנְג הראה כי אינו מתייחס לחוזה השלום ברצינות. במקרה אחד הגיע חיל החלוץ שלו קרוב לצ'אנג-אן (בירת שושלת האן). ב-166 לפני הספירה הוא הוביל אישית 140,000 פרשים לפלישה למחוז אנדינג בגאנסו, והגיע עד למעון הקיץ של הקיסר ביונג. ב-158 לפנה"ס הוביל יורשו כוח בן 30,000 פרשים לתקיפת שאנג ו-30,000 נוספים להתקפה על דאטונג.
ההיררכיה של השיונגנו
לאחר מות מָאוֹדוּן התארגנו השיונגנו תחת מערכת פוליטית כפולה. האגפים הימניים והשמאליים (מערב ומזרח בהקבלה אצל השיונגנו) של השיונגנו נחלקו על פי בסיס אזורי. כפי שניתן לראות מהכינויים שנתנו השיונגנו למערב ולמזרח היה הכיוון הכללי של אומה זו דרומה, כפי שהיה המנהג בין העמים הטורקו-מונגולים. ניתן לראות תופעה זו גם אצל הצאצאים של השיונגנו, הגקטורקים של המאה השישית, כמו גם אצל המונגולים של ג'ינגיס חאן.
בראש השיונגנו עמד מנהיג שכונה "שאניו", שתוארו המלא תועתק לסינית כ"צֶ'נְג- לִי קוּ- טוּ שָׁאן-יוּ", ותורגם לסינית כ"בן השמים המלכותי". ייתכן שבמילים אלו ניתן להבחין בשורשים טורקו-מונגוליים: "צֶ'נְג- לִי: בייחוד הוא כנראה תעתיק של המילה הטורקית והמונגולית Tängri – שמים או אלוהים. ה"שאניו" – שליט-על, המקביל ל"בן השמים" הסיני – שלט ישירות על הטריטוריה המרכזית. לונְגצֶ'נְג (蘢城) בסמוך לחושוו-צאידם שבעמק אורחון במונגוליה, נקבעה כמקום המפגש השנתי והבירה "דה פקטו".
תחת השאניו שירתו "שני מכובדים דגולים, המלכים – טוצ'ה", המכונים המלכים הראויים של הימין והשמאל, התעתיק הסיני " טוּ- צְ'ה" קשור למילה הטורקית doghri, ישר, נאמן. ככל שניתן להתייחס למגורים קבועים למי שהשתייך לעמים שהיו במהותם נוודים, התגורר השאניו במעלה הנהר אורחון, באזור ההררי בו עתידה לקום קארקורום, בירת המונגולים של ג'ינגיס חאן. המלך הראוי של השמאל, בעיקרון יורש העצר, חי במזרח, קרוב לוודאי במעלה נהר חרלן (במונגולית Хэрлэн гол). המלך הראוי של הימין התגורר במערב ייתכן בקרבת העיר אוליאסטי (Улиастай) של ימינו בהרי חאנגי (Хангайн нуруу). מתחתם "קו-לי" – המלכים של ימין ושמאל, מפקדי הצבא של ימין ושמאל, ואז מפקדים של אלף איש, של מאה, ואז עשרה אנשים. אומה זו של נוודים, אנשים בתנועה כל הזמן, אורגנה כצבא לכל דבר.
מלחמה עם שושלת האן
שושלת האן החלה בהכנות למלחמה כאשר ווּ קיסר האן שלח את חוקר הארצות גָ'אנְג צְ'ייֵן (張騫) לחקור את הממלכות המסתוריות במערב ולכרות ברית עם עם היְוֵּאגְ'ה במטרה להיחלם בשיונגנו. אף על פי שגָ'אנְג צְ'ייֵן לא הצליח במשימתו, דיווחיו על המערב הגדילו את הרצון להילחם בשליטה של השיונגנו על הדרכים מסין מערבה, והסינים התכוננו למתקפה רחבת היקף תוך שימוש בדרך המשי הצפונית על מנת לשנע לוחמים וציוד לחימה.
אף על פי שסין התכוננה לעימות צבאי כבר מתקופת שלטונו של הקיסר וֶן, ההזדמנות ליזום מתקפה הגיעה רק ב-133 לפנה"ס, לאחר הניסיון שכשל ללכוד במארב את השאניו במָאיִי. בנקודת זמן זו הייתה האימפריה מאוחדת כלכלית, צבאית ומדינית כשהסיעה ההרפתקנית והתומכת במלחמה מובילה את מדינות החצר הקיסרית. באותה שנה הפך הקיסר וו את ההחלטה שקיבל שנה קודם לחדש את הסכם השלום.
מלחמה כוללת פרצה בסתיו 129 לפנה"ס, כשחיל של 40,000 פרשים סיניים תקף במפתיע את השיונגנו בשווקים שבגבול. ב-127 לפנה"ס כבש מפקד צבאות ההאן, וֵיי צִ'ינְג, מחדש את מדבר אורדוס. ב-121 לפנה"ס ספגו השיונגו מפלה נוספת כאשר חְווֹ צ'וּבִּינְג הוביל כוח של חיל פרשים קלים מערבית מלונְגשִׂי ובתוך שישה ימים חצה תוך כדי לחימה חמש ממלכות שיונגנו. חוּנְיֵה, מלך שיונגנו נאלץ להיכנע עם 40,000 מאנשיו. בשנת 119 לפנה"ס תקפו כוחות סיניים בפיקודם של וֵיי וחְווֹ, שכללו כ-50,000 פרשים וכ-100,000 חיילים רגליים, שנעו לאורך נתיבים שונים, ואילצו את השאניו וחצרו להימלט צפונית למדבר גובי. קשיים לוגיסטיים רציניים הגבילו את משך מערכות אלו והמשכן לטווח ארוך. על פי יֵן יוּאוּ (嚴尤) ניצבו בפני הכוחות הסיניים שתי בעיות. האחת הקושי של הספקת מזון למרחקים ארוכים. והשנייה, מזג האוויר באזורים בהם שלטו השיונגו הצפוניים היה קשה באופן מיוחד לחיילי ההאן, שלא נהגו לשאת עימם אספקה מספקת. על פי הדיווחים הרשמיים איבדו השיונגנו בין 80,000 ל-90,000 איש. ומתוך 140,000 סוסים שהביאו כוחות ההאן למדבר, חזרו לסין פחות מ-30,000.
עקב קרבות אלו שלטו הסינים על האזורים האסטרטגיים ממדבר אורדוס ומסדרון גאנסו עד אגם לופ נור. הם הצליחו להפריד בין השיונגנו לבין העמים המכונה צְ'יָאנְג בדרום, וגם השיגו גישה ל"אזורים המערביים" (西域 בפיניין Xīyù- כיום שינג'יאנג).
מאבק המנהיגות בקרב השיונגנו
ככל שאימפריית שיונגנו התרחבה, כך התברר יותר ויותר שהמבנה השלטוני המקורי חסר גמישות ואינו מסוגל לשמר אחדות יעילה. הירושה המסורתית של הבן הבכור הפכה בלתי יעילה יותר ויותר בהתמודדות במצבי החירום המלחמתיים במאה הראשונה לפני הספירה. על מנת להתמודד עם בעיות הירושה, קבע השאניו הוהאניו (58 לפנה"ס-31 לפנה"ס) את הכלל שיורש העצר חייב להעביר את הכתר לאחיו הצעיר. תבנית זו של העברת הירושה לאח אכן הפכה לנורמה.
ההתגברות של הפוליטיקה האזורית הפכה מוחשית סביב תקופה זו, כאשר המלכים המקומיים סירבו להשתתף במפגשים השנתיים בחצר ה"שאניו". בתקופה זו נאלצו ה"שאניו" לטפח בסיס כוח באזורים שהיו שייכים להם על מנת להבטיח את שלטונם.
בין השנים 114 לפנה"ס ל-60 לפנה"ס היו לשיונגנו שבעה "שאניו". שניים מהם, צָ'אנְשְׁאלוּ וחוּיֵנְטִי, הוכתרו כשעדיין היו ילדים. בשנת 60 לפנה"ס הוכתר "המלך הראוי של הימין" (טוּצִ'יטָאנְג – כלומר של המזרח - התואר הגבוה ביותר באצולת השיונגנו מתחת לשאניו) כשאניו "ווּיֵנְג'וּטִי". מיד עם עלייתו לשלטון החל השאניו לטהר את השלטון מאנשים שמרכז כוחם במזרח. כתוצאה מכך החליטה אצולת המערב בשנת 58 לפנה"ס לבחור בהוהאניו כשאניו שלהם. בשנת 57 לפנה"ס התחולל מאבק על השלטון בין חמש קבוצות אזוריות, שכל אחת הכריזה על שאניו משלה. בשנת 54 לפנה"ס נטש הוהאניו את בירתו בצפון לאחר שהובס על ידי אחיו, השאניו " גְ'אגְ'ה".
כפיפות להאן
בשנת 53 לפנה"ס החליט הוהאניו (呼韓邪) להיכנס למערכת יחסים של כפיפות לאימפריה של שושלת האן. התנאים המקוריים עליהם עמד ממשל שושלת האן היו, ראשית, שהשאניו או נציגיו יגיע לבירה כמחווה של הערכה לקיסר; שנית, שה"שאניו" ישלח נסיך כבן ערובה; ושלישית, ה"שאניו" יגיש תשורה לקיסר האן. ההגדרה של השיונגנו בסדר העולמי של הסינים הופחתה מ"מדינה אחות" ל"צמיתה חיצונית" (外臣). עם זאת במהלך תקופה זו שמרו השיונגנו על ריבונית פוליטית ושלמות טריטוריאלית מלאה. החומה הגדולה של סין המשיכה לשמש קו גבול בין ההאן לשיונגנו.
הוהאניו שלח את בנו, שְׁוּלוּג'וּטִיטָאנְג - "המלך הראוי של הימין", לחצר האן כבן ערובה. ב-51 לפנה"ס הוא ביקר באופן אישי בבירה צ'אנג-אן על מנת לחלוק כבוד לקיסר בראש השנה הסיני. בתמורה הוענקו להוהאניו כמויות גדולות של זהב, כסף, בגדים, משי, סוסים ודגנים. הוהאניו ערך שני ביקורים נוספים בהם חלק כבוד לקיסר, ב-49 לפנה"ס, וב-33 לפנה"ס, שבכל אחד מהם העניק לו הקיסר מתנות שערכן הולך וגדל. בביקור האחרון השתמש הוהאניו בהזדמנות על מנת לבקש להתמנות כבן מאומץ של הקיסר. כסימן לשקיעה שחלה במעמדם הפוליטי של השיונגנו, סירב הקיסר יואן לבקשתו, ובמקום זאת נתנו לו חמש נשות חצר יפהפיות. אחת מהן, הייתה וָאנְג גָ'אוֹג'וּן, שהתפרסמה בפולקלור הסיני כאחת מארבע היפהפיות.
יחסי הכפיפות הופסקו במהלך כהונתו של השאניו חוּדוּאָרשְׁה (48-18 לספירה), במקביל לתהפוכות המדיניות של שושלת שין בסין. השיונגנו ניצלו את ההזדמנות והשתלטו מחדש על האזורים המערביים, כמו גם על העמים השכנים כדוגמת ווּחְווָאן. חוּדוּאָרשְׁה אפילו שקל על ביטול מערכת הכפיפות לסין ב-24 לספירה.
השיונגנו הצפוניים
הקיסר גוָאנְגְווּ משושלת האן נקט במדיניות פייסנית מול כוחם העולה של השיונגנו. בשיא כוחו השווה חוּדוּאָרשְׁה את עצמו לשליט המהולל הקודם מָאוֹדוּן. אבל בשל השבטיות בקרב השיונגנו לא היה חוּדוּאָרשְׁה מסוגל מעולם לזכות בסמכות בלתי מעורערת בקרב השיונגנו. כאשר בחר בבנו כיורש העצר (בניגוד לכלל של העברת הירושה לאחיו כפי שקבע הוהאניו) סירב בּי, מלך זְ'אג'וּ של המערב להשתתף במפגש השנתי בחצר ה"שאניו".
תחת לחץ צבאי של השיונגנו הצפוניים וסובלים מסדרה של אסונות טבע הכניס בּי את השיונגנו הדרומיים למערכת הכפיפות לסין של שושלת האן בשנת 50 לפנה"ס. התנאים הפעם היו נוקשים יותר במטרה לפקח בצורה הדוקה יותר על השיונגנו. ה"שאניו" נצטווה לקבוע את חצרו במחוז מֵייגִ'י של נפת שִׂיחֶה. השיונגנו הדרומיים יושבו מחדש בשמונה נפות של אזור הגבול. באותו זמן, אולצו מספר רב של סינים להגר לאותן נפות, והחלו להיווצר יישובים מעורבים. השיונגנו הצפוניים הובסו על ידי שבטי השְׂייֵנְבֵּיי ב-85 לספירה, ופעם נוספת על ידי הסינים בשנת 89 במהלך קרב איך באיין, שבו ה"שאניו" האחרון של השיונגנו הצפוניים הובס ונמלט לצפון מערב יחד עם נתיניו.
בָּאן צָ'או (班超; 102-32), שהיה "מושל הכללי" של האזורים המערביים (כיום שינג'יאנג) מטעם שושלת האן המזרחית בסוף המאה הראשונה, הוביל צבא בן 70,000 איש במערכה כנגד מורדים משבטי השיונגנו שערכו מסעות שוד כנגד הסוחרים בדרך המשי. המערכה הצבאית המוצלחת שניהל הביאה להכנעת שבטי שיונגנו בזה אחר זה עד שכל אגן טארים נפל לידיו. כאות תודה על תרומותיו לאימפריית האן הוכתר באן צ'או כמרקיז של דינגיואן (定遠侯 "המרקיז שייצב מקומות רחוקים") וחזר לבירה לוו-יאנג בגיל 70 ומת שם בשנת 102. לאחר מותו התחזק כוחם של השיונגנו ב"אזורים המערביים", והקיסרים של השושלות הבאות לא הצליחו להשתלט מחדש על השטחים הרחוקים שבמערב.
השיונגנו הדרומיים
השיונגנו הדרומיים נסמכו כמעט לחלוטין על הסיוע הכלכלי של ההאן. מתחים נוצרו בין הסינים שיושבו בצפון לבין השיונגנו שהמשיכו לקיים אורח חיים נוודי. כך למשל פרץ מרד בקנה מידה גדול בשנת 94, כאשר השאניו אָנְגְווֹ צירף לשורות כוחותיו את השיונגנו המובסים של הצפון.
ב-216 כלא המצביא והמדינאי, צָאו צָאו את חוּצוּצְ'וֵאן בעיר יֵה שבחביי, וחילק את נאמניו בשאנשי לחמש חטיבות: שמאל, ימין, דרום, צפון ומרכז. דבר זה נעשה במטרה למנוע מהשיונגנו הגולים להצטרף למרידות, ואפשר לצָאו צָאו להשתמש בשיונגנו ככוחות עזר בחיל הפרשים שלו. בסופו של דבר שינו בני האצולה של השיונגנו בשאנשי את שם משפחתם מ"לְווָאנְטִי" ל"לְיוֹ" מתוך מטרה לרומם את מעמדם בחברה הסינית, כשהם טוענים כי הם קרובי משפחה של המשפחה הקיסרית של ההאן בשל בריתות הנישואים הישנות.
ההאן הצפוני של לְיוֹ יְוֵּאן (318-304)
בשנת 304 עורר לְיוֹ יְוֵּאן, נכדו של יוּפֿוּלְווֹ שהיה סיני בשפתו ובאורח חייו, את הצאצאים של השיונגנו הדרומיים למרד בשאנשי, כשהוא מנצל את ההזדמנות שיצרה מלחמת שמונת הנסיכים שהתנהלה במלוא העוז סביב לוו-יאנג, בירת ג'ין המערבי. לכוחות בפיקודו של לְיוֹ יְוֵּאן הצטרפו רבים מהסינים תושבי אזור הגבול והם כונו בֵּיי הָאן. לְיוֹ יְוֵּאן השתמש ב"האן" כשמה של המדינה שיסד, כשהוא מקווה בכך לנצל את הנוסטלגיה לתקופת שושלת האן המפוארת. וקבע את בירתו בפִּינְגְיָאנְג (כיום לינפן) שבשאנשי. השימוש שעשו השיונגנו בכמות גדולה של פרשים כבדים שלהם שריון ברזל הן לרוכב והן לסוס, העניק להם יתרון נחרץ על פני צבאות שושלת ג'ין, שנחלשו והמורל שלהם היה בשפל לאחר שלוש שנות מלחמת אזרחים. בשנת 311 הם כבשו את לוו-יאנג ואיתה לכדו את קיסר ג'ין, סְאמָה צְ'ה (הקיסר חוּאָי). ב-316 נלכד קיסר ג'ין הבא בצ'אנג-אן, וכל צפון סין הובאה תחת שלטון השיונגנו, כאשר שרידים של שושלת ג'ין החזיקו מעמד בדרום (והם מוכרים להיסטוריונים כג'ין המזרחי).
שושלת גָ'או המוקדמת (329-318) של לְיוֹ יָאוֹ
ב-318, לאחר שדיכא הפיכה שיזם שר חזק בחצר שיונגנו-האן (שבה קיסר שיונגנו-האן ומרבית האצולה נטבחו), העביר נסיך השיונגנו, לְיוֹ יָאוֹ, את בירת שיונגנו-האן מפִּינְגְיָאנְג לצ'אנג-אן, ושינה את שם השושלת לגָ'אוֹ (ממלכה זו מכונה בפי ההיסטוריונים האן ג'או). במקור צירף לְיוֹ יְוֵּאן את השם האן לאימפריה שהקים על מנת ליצור זיקה עם שושלת האן – שעל פי טענתו היה צאצא שלה, משום מוצאו מנסיכה משושלת האן שניתנה לאבותיו, אבל לְיוֹ יָאוֹ חש שהגיע הזמן לנתק את הקשר עם ההאן ולהחזיר את הקשר עם מָאוֹדוּן, השאניו הדגול של השיונגנו. משום כך החליט לְיוֹ יָאוֹ לשנות את שם המדינה. עם זאת, הוא לא התכחש ללְיוֹ יְוֵּאן, שכן המשיך לחלוק כבוד ללְיוֹ יְוֵּאן וללְיוֹ צונְג אחרי מותם. באותה תקופה נפל החלק המזרחי של צפון סין לידיו של שְׁה לֶה, מפקד לשעבר בכוחות השיונגנו-האן, שהיה במוצאו מעם הגְיֵה. בין השניים פרצה מלחמה ממושכת שנסתיימה בשנת 329 כאשר לְיוֹ יָאוֹ נלכד בקרב והוצא להורג. צ'אנג-אן נפלה לידי שְׁה לֶה זמן קצר אחר כך, ושושלת השיונגנו נכחדה. צפון סין נשלטה על ידי שושלת גָ'או המאוחרת של שְׁה לֶה במשך 20 השנים הבאות.
עם זאת, אצולת השיונגו של לְיוֹ נותרה פעילה בצפון למשך כמאה שנים נוספות.
טְיֵאפֿוּ ושְׂיָה (431-260)
ענף טְיֵאפֿוּ הצפוני של השיונגנו השתלט על אזור מונגוליה הפנימית בעשר השנים שבין כיבוש מדינת דאי של שבטי הטְווֹבָּה והשְׂייֵנְבֵּיי על ידי אימפריית צִ'ין הקדומה ב-376, ושיקומה כשושלת וי הצפונית ב-386. לאחר 386, הטְיֵאפֿוּ הושמדו או נכנעו לטְווֹבָּה, כשהטְיֵאפֿוּ שנכנעו כונו דוּגוּ. לְיוֹ בָּוֹבָּוֹ, נסיך של הטְיֵאפֿוּ ששרד נמלט לאזור לולאת מדבר אורדוס, שם יסד מדינה לה קרא שְׂיָה (מקור השם בשל הטענה שמוצא השיונגנו משושלת שיה) ושינה את שמו לחֶאלְייֵן (赫連). מדינת שְׂיָה-חֶאלְייֵן נכבשה על ידי שושלת וי הצפונית בשנים 428–431, ומכאן ואילך חדלו השיונגנו לשחק תפקיד מרכזי בהיסטוריה הסינית, כשהם נטמעים בקבוצות האתניות של השְׂייֵנְבֵּיי וההאן.
בירת מדינת שְׂיָה הייתה טונְגְוָאנְצֶ'נְג ("אחדו את כל האומות"). הריסות העיר נתגלו ב-1996 ומועצת המדינה של סין הכריזה על ההריסות שריד תרבותי המוגן על ידי המדינה. הוחל בשיקומם של המבנים בעיר, הושלם תיקון בימת היונג'אן, המבנה ממנו צפה הקיסר חֶאלְייֵן בָּוֹבָּוֹ במצעד כוחותיו, והחל שיקום המגדל בגובה 31 מטרים. כמו כן נעשים ניסיונות לקבל מעמד של אתר מורשת עולמית לעיר.
ג'וּצ'וּ והלְיָאנְג הצפוני (460-401)
הג'וּצ'וּ היו ענף של השיונגנו. מנהיגם ג'וּצ'וּ מֶנְגְשׂוּן השתלט על מדינת הליאנג הצפוני לאחר שהדיח את שליט הבובה הקודם דְווָאן יֵה. הג'וּצ'וּ הובסו ב-439 על ידי ווי הצפוני. שרידיהם התיישבו בעיר גָאוצָ'אנְג, לפני שהושמדו על ידי שבטי הז'וֹאוּזָ'אן.
השיונגנו הצפוניים הופכים להונים
כמו במקרה של הניסיון לזהות בין עם הז'וֹאוּזָ'אן לעם האווארים, כך הובילה פשטנות יתר לעיתים קרובות לזיהוי השיונגנו כהונים, שהתיישבו בגבולות אירופה. הראשון שקשר ביניהם היה ההיסטוריון הצרפתי בן המאה ה-18 ז'וזף דה גיניֶיה, אשר שם לב שחלק מהשבטים הברבריים ששכנו מצפון לסין הקשורים לשיונגנו היו מכונים "הונים" בתעתיקים שונים בכתב סיני. תאוריה זו נותרה ברמת ספקולציה, אף שהיא מקובלת על חוקרים אחדים, כולל סינים. בדיקות DNA של שרידי הונים לא הוכיחו באופן מכריע בקביעת מקורם של ההונים.
שיונגנו (IPA: ) הוא ההגייה המנדרינית התקנית המודרנית (המבוססת על הדיאלקט של בייג'ינג) של "匈奴". בזמן הקשר ההוני עם העולם המערבי (במאות הרביעית עד השישית לספירה) היה צליל התו "匈" מבוטא כנראה כ-.
לצליל המשוער של התו הראשון יש דמיון ברור לשם "הונים" בשפות אירופיות. קשה לומר האם זו הוכחה לקרבת משפחה או שמדובר בצירוף מקרים בלבד. עובדה זו נותנת חיזוק לתאוריה שההונים היו למעשה צאצאים של השיונגנו הצפוניים שהיגרו מערבה, או שההונים עשו שימוש בשם שהושאל מהשיונגנו הצפוניים, או ששיונגנו אלו היוו חלק מקונפדרציית ההונים.
על פי האטימולוגיה המסורתית, ה-"匈" הוא פיקטוגרף של תווי הפנים של לוחם מעמים אלו כשהוא חובש קסדה, כאשר ה-"x" מתחת לקסדה מייצגת את הצלקות שהם נהגו לחרוט על פניהם במטרה להפחיד את אויביהם, אך אין כל הוכחה מעשית לפירוש זה.
בסינית מודרנית נעשה שימוש בתו "匈" בארבע דרכים שונות: על מנת לתאר "חזה" (נכתב 胸 בהקשר זה בעקבות התפתחות הכתב הסיני), בשם 匈奴 – "שְׂיוֹנְגנוּ", במילה匈人 – "שְׂיונְגזֶ'ן" (הוני), ובשם 匈牙利 – "שְׂיוֹנְגְיָאלִי" (הונגריה). השימוש האחרון הוא מטבע לשון מודרני שייתכן שנגזר מהאמונה שההונים קשורים לשיונגנו.
לתו השני בשם הסיני "奴" אין מקבילה בטרמינולוגיה המערבית. ההגייה המודרנית של התו היא, ופירושו "עבד" – בדרך כלל כינוי גנאי, אם כי ייתכן שיש לו משמעות פונטית בלבד בשם 匈奴. בין המשמעות של 匈 כ"חזה" ובין משמעותו האתנית אין כנראה כל קשר. ייתכן שיש קשר כלשהו למילה המבוטאת באופן דומה "凶", שפירושה "עַז", "אכזרי", "מבשר רעות", "רע" או "פעולה אלימה". ההשערה הסבירה ביותר היא שהמילה נגזרת מהשם בו העם כינה את עצמו כתעתיק פונטי למחצה לסינית, ושהתו נבחר באופן שרירותי – נוהג שמתקיים גם כיום בצורה בה מתעתקים הסינים שמות זרים.
אף על פי שהמחקר הפונטי של ההשערה בדבר הקשר בין השיונגנו להונים אינו החלטי, ממצאים חדשים ממרכז אסיה עשויים לחזק את התאוריה התומכת בקיום קשרים פוליטיים ותרבותיים בין השיונגנו להונים. מקורות ממרכז אסיה של המאה הרביעית מתרגמים את השם הונים לשיונגנו ולהפך. במכתבים הסוגדיאנים הקדומים, מכונים השיונגו של צפון סין xwn, בעוד שבתרגום הבודהיסטי של הדהרמארקשה לסינית מתורגם המונח ההודי "הוּנה" לשיונגנו. סימן משותף נוסף הוא שהקדירות של ההונים דומות לאלו שייצרו השיונגנו באורדוס. בנוסף לכך, הן בהונגריה והן באורדוס נמצאות הקדירות כשהן קבורות בגדות הנחלים.
הסרת קונדום ללא הסכמה
הסרת קונדום ללא הסכמה היא הפעולה שבה אחד מבני הזוג מסיר בחשאי את הקונדום בזמן קיום יחסי מין, ללא הסכמת בן הזוג השני. פעולה זו הופכת את המין לבלתי-מוגן. הביטוי הנפוץ באנגלית לפעולה זו הוא "stealthing" (בתרגום מילולי: "התגנבות").
השפעה וסיכונים
הסרת קונדום במהלך יחסי מין מגדילה את הסיכונים להריון בלתי מתוכנן ולזיהומים ומחלות המועברים במגע מיני. הקורבנות עלולים לחוות מצוקה נפשית ופסיכולוגית, במיוחד אלה שחוו בעבר אלימות מינית.
היסטוריה
המונח "stealthing" באנגלית, המתאר הסרת קונדום ללא הסכמה, נמצא בשימוש בקרב קהילת ההומוסקסואלים לפחות משנת 2014.
באפריל 2017 פרסמה המשפטנית אלכסנדרה ברודסקי מחקר מקיף בנושא זה בכתב עת מדעי של אוניברסיטת קולומביה. המחקר צוטט בכלי תקשורת רבים והעלה את הנושא לתודעה הציבורית. ברודסקי מראיינת במחקר את קורבנות התופעה, מתארת את ההשלכות המשפטיות ומונה דרכים משפטיות להתמודדות עם התופעה.
הפעולה מהווה אקט של תקיפה מינית ופגיעה בכבוד כלפי הקורבן. ברודסקי מתארת כיצד אתרי אינטרנט ופורומים שונים מעודדים גברים לבצע הסרת קונדום ללא הסכמה. בפורומים יש עצות מעשיות לביצוע הפעולה, והתרברבויות של אלה שביצעו אותה.
השלכות משפטיות ואתיות
במחקר של ברודסקי מצוין שהסרת קונדום ללא הסכמה, מבחינה משפטית, חמורה כמעט כמו אונס ויש להתייחס אליה כאל תקיפה מינית חמורה.
ברוב המדינות קיימים חוקים לפיהן יחסי מין מותנים בהסכמה הדדית, והסרת קונדום בחשאי היא הפרה של הסכמה זו. למרות התופעה הרווחת, עד היום הורשעו בעבירה זו רק שלושה גברים ברחבי העולם. בשנת 2014 בית המשפט העליון של קנדה הרשיע בתקיפה מינית אדם שחורר חורים בקונדום. בשנת 2017 בית משפט בשווייץ הרשיע באונס גבר שהסיר את הקונדום במהלך יחסי מין עם בת זוג שלא הסכימה לכך. במקרה דומה משנת 2020 הורשע באונס גבר באוסטרליה.
בישראל לא הוגש אף כתב אישום על אינוס בנסיבות של הסרת קונדום ללא הסכמה. ביולי 2020 הגישה אישה תלונה במשטרה נגד בן זוגה על הסרת קונדום ללא הסכמה, אך פרקליטות המדינה סגרה את התיק מחוסר ראיות. בעקבות המקרה, בינואר 2021 הוגש ערר לפרקליטות על ידי איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל, בדרישה שייקבע כי הסרת קונדום ללא ידיעת בן או בת הזוג וללא הסכמה היא אונס.
חוק החירום במצרים
חוק החירום במצרים הוא חוק המופעל בהחלטת הנשיא על מצב חירום אשר מעניק לו סמכויות נרחבות להתמודדות עם משברים. החוק חוקק לראשונה ב-1958 ונקרא חוק 162 לשנת 1958.
היסטוריה
ב-24 בינואר הודיע ראש המועצה העליונה של הכוחות המזוינים, מוחמד חוסיין טנטאווי, שעמד זמנית בראש המדינה, כי יבטל את החוק באופן מידי. ב-31 במאי, לאחר כ-4 חודשים, תם תוקפו של החוק ולראשונה מזה 31 שנים מצרים לא הייתה תחת מצב חירום. ב-14 באוגוסט 2013 לאחר ההפיכה הצבאית הודיע הנשיא הזמני עדלי מנסור על כניסה מחדש לתוקף של החוק לתקופה של חודש. ההחלטה באה לאחר הפגנות אלימות של אנשי האחים המוסלמים. החוק היה בשימוש בשנים 2017-2021 בעקבות פיגועי טרור על רקע המלחמה בטרור בסיני.
סמכויות החוק והשפעתו
עיקרי החוק:
שימוש בחוק
לרוב החוק שימש לרדיפת קבוצות אופוזיציה שונות וככלי למנוע ביקורות על המשטר. בתקופת מובארכ שימש החוק למעצרים המונים של "חשודים" בטענה שאם הממשלה לא תשתמש בחוק החירום יוכלו אנשי האחים המוסלמים להשיג את השלטון במצרים, הדבר הוביל גם להקמת מתקני מעצר בלתי חוקיים, בלתי מתועדים ומוסתרים ומניעה מאנשי אקדמיה, אנשי דת ועיתונאים בעלי השתייכות אופוזיציונית מקבלת עבודה. במסגרת הבחירות בשנת 2010 נעצרו אלפים והוחזקו תקופות ארוכות ללא משפט, מספר האסירים הפוליטיים שנעצרו במסגרת חוק החירום מוערך בכ-30,000 בני אדם.
ג'אוניס אש
ג'אוניס אש (בצרפתית:Association Sportive la Jeunesse d'Esch/Alzette, בתרגום:איגוד הספורט צעירי ג'אוניס אש/אלזט) הוא מועדון כדורגל לוקסמבורגי מהעיר אש-סור-אלזט (Esch-sur-Alzette), שבדרום-מערב לוקסמבורג. צבעי הקבוצה הם שחור ולבן, ואצטדיון הבית של המועדון הוא סטאד דה לה פרונטייר.
הקבוצה נחשבת לאחת הקבוצות הוותיקות ביותר בכדורגל הלוקסמבורגי, והבולטת שבהם, כאשר היא מובילה את טבלת אליפויות ליגת העל הלוקסמבורגית עם 28 אליפויות, ובנוסף זכתה גם ב-13 גביעי מדינה.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1907 בשם הצרפתי: Jeunesse la Frontière d'Esch בהתייחס לקרבת האצטדיון שלהם לגבול עם צרפת. הכינוי "La frontières" הוסר ב-1918, ואז קוצר לו לשמו הנוכחי ג'אוניס אש, אותו שמר עד מלחמת העולם השנייה, שם המשטר הנאצי שינה שמו לשם גרמני: "SV Schwarz-Weiß 07 Esch" והמועדון נאלץ לשחק בליגה הפרוסית-גרמנית ה-Gauliga Moselland, שם אילצו הגרמנים את הקבוצות המקומיות לשחק, וסיימה בתור סגנית האלופה בעונת 1943/1944. לאחר שחרור לוקסמבורג מגרמניה הנאצית, השם חזר ל-AS la Jeunesse d'Esch.
מבחינה היסטורית, קבוצת הכדורגל של ג'אוניס אש נחשבת למצליחה ביותר בכל הזמנים בכדורגל הלוקסמבורגי. היא זכתה באליפות הליגה הבכירה 28 פעמים: לראשונה ב-1921, ולאחרונה ב-2010. זהו שיא לאומי, אלא אם כן סופרים את המועדונים הרבים הקודמים של ראסינג יוניון לוקסמבורג ביחד (הם ניצחו בסך הכל 28, מחולקים בין שישה שמות שונים וגלגולי קבוצה שונים). ג'אוניס אש זכתה גם בגביע לוקסמבורג 12 פעמים, מתוכם השלימה דאבל שמונה פעמים.
הם נכנסו לראשונה לתחרויות האירופיות ב-1958, אך כמו רוב המועדונים של לוקסמבורג, לרוב לא הצליחו לעבור את הסיבובים המוקדמים של התחרות. התוצאה המפורסמת ביותר שלהם הגיעה בשלבים המוקדמים של התחרות של 1973 כאשר הם הצליחו לסיים מול מחזיקת גביע אופ"א ליברפול בתיקו 1-1 בבית לפני שהפסידו במשחק השני 2-0 באנפילד.
ג'אוניס אש המשיכו את הצלחתם גם בתקופה האחרונה, כשהם אחד משלושת המועדונים הלוקסומבורגיים המובילים, יחד עם F91 דודלאנג' ופולה אש. עם זאת החל מ-2010 הקבוצה דעכה ולא זכתה להצלחה נוספת בליגה המקומית.
גן דניאל
גן דניאל או גן העיר הוא גן המצוי בחלקו המזרחי של מתחם קריית עיריית ירושלים, דרומית לכיכר ספרא שבירושלים. הגן, יחד עם מבואת הדקלים מפריד בין בנייני העירייה (למעט בניין עיריית ירושלים ההיסטורי) לבין רחוב יפו.
היסטוריה
הגן הוקם בשנת 1891 על שטח שהיה בבעלות עיריית ירושלים באותה עת, ונחנך רשמית בשנת 1892. לאחר הקמתו שימש הגן כמגרש מסדרים, ונועד להיות כיכר עירונית בסגנון אירופאי. הגן כלל בריכת נוי וסככת עץ (גזיבו) בה נגנה תזמורת הצבא הטורקי המקומית מדי שבוע. באותה עת נקרא הגן "פארק ג'מאל פאשה". בעיתון החבצלת נכתב:
לאחר הכיבוש הבריטי של העיר, והקמת מועצת העיר המודרנית, החליטו השלטונות המוניציפליים הבריטיים להעביר את העירייה ממקום מושבה לאתר חדש, והחלו בהקמת בנייני השלטון בעיר בסמוך לגן וסביבו (בניין עיריית ירושלים ההיסטורי, בניין בנק לאומי, בניין הדואר המרכזי). במסגרת בנייה מימסדית זו, שונה עיצוב הגן ונבנה מחדש בסגנון הבינלאומי ובסגנון אר דקו. הגן המחודש תוכנן על ידי האדריכל קליפורד הולידיי, שתכנן את בניין החברה התנ"כית בגבול הגן ובהמשך גם את בניין העירייה הסמוך. הוא עיצב את פנסי התאורה של הגן בסגנון אר דקו.
לאחר מלחמת העצמאות נותרו הגן ובניין העירייה שלידו בצידה המערבי (הישראלי) של ירושלים המחולקת, סמוך מאוד לקו העירוני. ראש עיריית ירושלים באותה עת היה דניאל אוסטר, ובהמשך שונה שם הגן מ"גן העיר" ל"גן דניאל" על שמו.
בשנת 1957 הוקם על אחד מקירות הגן פסיפס המתאר את מפת העיר ירושלים מעשה ידי האמנית נעמי הנריק. הפסיפס נקרא "ירושלים, הרים סביב לה". עם הקמת כיכר ספרא הוחלט "לפתוח" את הגן לעבר רחוב יפו. חומות הגן פורקו (והפסיפס הוסר), ורק פנסי האר דקו נותרו.
בשנת 1997 הוצב בגן דניאל הפסל 'ראש מודרני' מעשי ידי האמן האמריקני רוי ליכטנשטיין. הפסל, שגובהו כ-10 מטרים, עשוי נירוסטה ואלומיניום ומציג ראש ובלורית המורכבים מצורות גאומטריות. פסל זה הוא מעין יצירת המשך לפסל 'הראש' שהוצב על ידי ליכטנשטיין כמה שנים קודם לכן בברצלונה. לאחר הצבת הפסל ראו בו אנשים את דמותו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין "יפה הבלורית והתואר". האמן האמריקני ליכטנשטיין, שהכיר את רבין אישית, תרם את הפסל (אותו חיבב רבין במיוחד) לזכרו לאחר הרצח בנובמבר 95'. לצד הפסל מוטבע על לוח הכיתוב: "לזכרו של יצחק רבין".
Songs in the Key of Life
Songs in the Key of Life הוא אלבום האולפן ה-18 של הזמר והיוצר סטיבי וונדר, אשר יצא לאור ב-28 בספטמבר 1976 בהוצאת מוטאון.
האלבום יצא כאלבום כפול והפך לאלבום הראשון של זמר אמריקאי שנכנס הישר למקום הראשון בבילבורד 200.
האלבום מכיל את הלהיטים "I Wish", "Sir Duke", ו-"Isn't She Lovely?" שכתב לבתו, עיישה.
האלבום זכה בשלושה פרסי גראמי ודורג במקום הרביעי ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" שפרסם מגזין רולינג סטון ב־2020, לאחר שהיה מדורג במקום ה־57 ברשימה שהתפרסמה ב־2012.
רקע
ב-1976 סטיבי וונדר הפך לאחד הדמויות הפופולריות במוזיקת הפופ והרית'ם אנד בלוז, לא רק בארצות הברית אלא בעולם כולו. תוך זמן קצר, האלבומים Talking Book, Innervisions ו-Fulfillingness' First Finale הגיעו לחמשת הגדולים במצעדים, כאשר שני האחרונים זכו בפרס גראמי בקטגוריית אלבומי השנה ב-1974 ו-1975, ברציפות.
ביצוע מסחרי
Songs in the Key of Life עלה על כל הציפיות המסחריות שנתלו בו. באופן מפתיע, האלבום נכנס הישר למקום הראשון בבילבורד 200 והפך את וונדר לאמן השני והאמריקאי הראשון שנכנס הישר למקום הראשון במצעד זה (אחרי Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy ו-Rock of the Westies – שני אלבומים של הזמר אלטון ג'ון שיצאו זה אחר זה ב-1975). הוא שהה 13 שבועות רצופים במקום הראשון, הכי הרבה במקום הראשון באותה שנה, 35 שבועות בעשירייה הראשונה ושמונים שבועות בסך הכל במצעד. האלבום גם הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד ריתם אנד בלוז/מוזיקה שחורה, שם שהה עשרים שבועות לא רצופים.
Songs in the Key of Life הפך לאלבום השני הנמכר ביותר בארצות הברית לשנת 1977.
Songs in the Key of Life היה הפרויקט המצליח ביותר של סטיבי וונדר במונחים של סינגלים: "I Wish" הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 למשך שבוע ולמקום הראשון במצעד הבילבורד רית'ם אנד בלוז, שם שהה חמישה שבועות. בבריטניה הוא הגיע למקום החמישי. השיר הפך לאחד השירים הכי נדגמים של וונדר. בשנת 1999, ויל סמית' השתמש בשיר כבסיס לשיר שלו, "Wild Wild West" ומספר מילים נכתבו מחדש.
"Sir Duke" הגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100 ובבילבורד רית'ם אנד בלוז, שם שהה במשך שלושה שבועות ושבוע, בהתאמה. בבריטניה הגיע השיר למקום השני.
"Isn't She Lovely" אשר לא שוחרר כסינגל (בגלל סירובו של וונדר), הפך לאחד השירים הכי פופולרים של וונדר וללהיט בצמרת המצעד הבריטי.
ביקורת
האלבום קיבל ביקורות חיוביות ונחשב לסיור מודרך, באמצעות מגוון רחב של סגנונות מוזיקליים, לחייו ורגשותיו של האמן.
האלבום כלל שירים המדברים על זיכרונות ילדות, אהבה ראשונה ואהבה אבודה, אהבה בין כל האנשים, אמונה ועל צדק חברתי למען העניים והמדוכאים.
מוזיקאים רבים ציינו את איכותו והשפעתו של האלבום על עבודתם, ביניהם אלטון ג'ון, ג'ורג' מייקל, מרי ג'יי בלייג', מריה קארי, ויטני יוסטון וקניה וסט.
זכות הלילה הראשון
זכות הלילה הראשון (צרפתית: droit du seigneur, זכות הסניור; לטינית: ius primae noctis, חוק הלילה הראשון) הייתה, לפי מקורות היסטוריים מסוימים, זכות הראשונים המיתולוגית של הסניור הפיאודלי לשכב עם בתולות מבין הצמיתות לפני ליל כלולותיהן, או זכותם של שליטים אחרים בתקופות שונות. מאחר שמרבית האזכורים למנהג נעשו בתקופות מאוחרות יותר לשנים שאליהן הוא מיוחס, מרבית ההיסטוריונים מטילים ספק רב בעצם קיומו של מנהג זה במציאות, וסבורים שמדובר במיתוס.
מיתוס הזכות כמנהג מימי הביניים
בספרות באירופה יש התייחסויות לזכות זו החל מהמאה השש-עשרה, אך בחינה של התיעוד ההיסטורי לא חשפה עדויות לקיומה בימי הביניים. במערכות פיאודליות מסוימות התקיימה דרישת "עבור הנישואים" (Pormariage או Maritagium), לפיה נדרש הצמית לקבל את רשותו של האדון להינשא עם אישה מחוץ לשטח האחוזה, לרוב תמורת תשלום. בחצר בעלת סמכות כנסייתית באזורים מסוימים נדרש גם כן תשלום לפני מימוש הנישואין. זכות הלילה הראשון, עם זאת, כנראה לא התקיימה כנוהג, וככל הנראה הייתה עיוות מובנה של דרישת תשלום זו בתקופות מאוחרות יותר.
הסרט "לב אמיץ" עוסק בנושא זה כחלק מעלילתו המתקיימת כביכול בימי הביניים.
אזכורים קדומים של המנהג
בתקופות שקדמו לימי הביניים, ישנם אזכורים שונים למנהג זה. הרקלידס פונטיקוס במאה הרביעית לפני הספירה מזכיר את טיראן האי קפלוניה שנהג לבעול את כל הבתולות שהיו נתינותיו; הרודוטוס מזכיר שבט לובי בו נהג כך המלך ואזכורים דומים יש אצל ולריוס מקסימוס, לקנטיוס וטיטוס ליוויוס.
לפי מגילת אנטיוכוס, שלפי ההנחה הרווחת במחקר גובשה בימי הגאונים מרד החשמונאים פרץ בזכות אישה מבית חשמונאי שהתקוממה נגד זכות הלילה הראשון שנהגה בימי גזירות אנטיוכוס, לדעה זו יש אזכור גם במגילת תענית (פרק ו). גם בתקופת גזירות אדריינוס כתוב בתלמוד ירושלמי (מסכת כתובות פרק א' הלכה ה') "שיהא אסטריוטוס בועל תחילה". בילקוט שמעוני מסופר על בתואל הארמי "שהוא היה מלך בארם נהרים וכל בתולה שתנשא בועל אותה לילה ראשונה ואחר כך חוזרת לבעלה".
הטירה הנעה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
תורת ההכרה
תורת ההכרה (אֶפִּיסְטֵמוֹלוֹגְיָה; מיוונית עתיקה: אפיסטמֶה (ἐπιστήμη) – ידע, לוגיה (λογία) פירושה "תורה") היא ענף של הפילוסופיה, המתרכז במהות וגבולות הידיעה. שאלות מרכזיות בהן תורת ההכרה עוסקת לדוגמה הן: מהי ידיעה? כיצד היא נרכשת? ומהו היחס בין המציאות לידיעה?
נושא מרכזי באפיסטמולוגיה הוא, ניתוח היחסים שבין טבע הידיעה לבין המושגים אמת, האמנה והצדקה. נושא נוסף הוא, השאלה האם בכלל ניתן לדעת משהו, כלומר, האם הספקנות היא נכונה ובאיזו מידה. בעברית נחשבות לעיתים הכרה וידיעה כמילים נרדפות ועל כן אפיסטמולוגיה נקראת גם תורת הידיעה. המושג אפיסטמולוגיה נטבע על ידי הפילוסוף הסקוטי ג'יימס פרדריק פרייר אשר פעל במאה ה-19, אולם העיסוק בה החל כבר אצל הפילוסופים קדם-סוקרטים.
ידיעה
הדיון העכשווי באפיסטמולוגיה עוסק בידיעה טענתית ("ידיעה ש"). ידיעה זו נבדלת מידיעה איך ומהיכרות ישירה. לדוגמה, במתמטיקה ידוע ש: 44 = 22 + 22, אבל גם ישנה ידיעה כיצד לחבר מספרים ולבצע פעולות חשבון. בנוסף, ישנה ידיעה של היכרות ישירה עם אנשים, צבעים וצלילים. ברטרנד ראסל הבחין לראשונה בספרו "בעיות הפילוסופיה" בין ידיעה על ידי תיאור (Knowledge by Description, סוג של "ידיעה ש") וידיעה בהיכרות ישירה (Knowledge by Acquaintance). גילברט רייל הדגיש את ההבדל בין "ידיעה ש" ו"ידיעה איך" בספרו "The Concept of Mind". לדוגמה, רכיבה על אופניים היא בחלקה "ידיעה איך". אולם הידיעה לגבי שיווי המשקל הפיזיקלי היא "ידיעה ש" ולא נובעת מהידיעה איך לרכוב. אין קשר לוגי הכרחי בין סוגי הידיעות.
האמנה (Belief)
האמנה היא תוכן מחשבה שהחושב מצמיד לה ערך אמת, כלומר רואה בה אמיתית (בין אם באופן מוצדק או לאו). לדוגמה, אם אני מאמין שהשמים כחולים אזי אני מחזיק בהאמנה "השמיים הם כחולים" ומאמין כי היא אמיתית.
אמת (Truths)
מושג האמת נקשר באופן הדוק למושג ההאמנה. האמנה יכולה להיות אמיתית או שקרית. אם היא שקרית, אז ניתן לומר ש-X מאמין ש-Y אבל אי אפשר לומר X יודע ש-Y מכיוון שהשימוש הלשוני במילה ידיעה מניח את אמיתות ההאמנה עליה נסובה הידיעה. במילים אחרות, אם מישהו יודע משהו, אז לא ייתכן שהאמנה שלו היא שקרית. לדוגמה, אם אדם חוצה גשר רעוע אז ניתן לומר שהוא מאמין שהגשר לא יקרוס. אם הגשר קורס, אז האדם החזיק בהאמנה שקרית. קשה לומר שהאדם ידע שהגשר בטוח, אף על פי שהגשר קרס. אם הגשר קרס, אמונתו לא הייתה ידיעה. למרות כל אלו, גם אם האדם האמין שהגשר לא עומד לקרוס והגשר אכן לא קרס, לא נרצה לומר שהאדם ידע שהגשר הוא בטוח - מכיוון שייתכן שאותו אדם לוקח סיכונים (ואז חסרה לו הצדקה).
הצדקה
בדיאלוגים של אפלטון - בעיקר במנון ותאיטיטוס - מופיעות מספר תשובות לשאלת הידיעה. אחת מהן היא כי ידיעה היא האמנה אמיתית שיש לה הצדקה כלשהי, בין אם דרך הסבר או דרך הגדרה. מאז ועד שנות ה-60 של המאה ה-20 התפיסה כי ידיעה היא האמנה אמיתית מוצדקת היא ההגדרה המקובלת לידיעה בפילוסופיה. לפי הגדרה זו, אמת היא תנאי הכרחי לידיעה, אך לא תנאי מספיק. תנאי הכרחי נוסף לידיעה הוא הצדקה של האמנה. לדוגמה, אדם שחוצה גשר רעוע מכיוון שהוא מאמין שהגשר לא יקרוס, אך אין לו תשובה לשאלה מדוע הוא חושב שהגשר לא יקרוס, הוא לא יכול לדעת שהגשר בטוח, גם אם הוא חצה אותו והגשר לא קרס. חולה שמאמין שהוא יחלים ממחלה ללא הצדקה לאמונתו לא יכול לדעת שהוא יחלים. רק במקרה שהוא הצדיק את החלמתו, וגם, הוא אכן החלים, ניתן לומר עליו שהוא ידע שהוא יחלים.
מסיבות אלו, הוגדרה ידיעה כך: S יודע ש-P אם ורק אם:
בעיית גטייר
בשנות ה-60 ערער אדמונד גטייר על הגדרה זו באמצעות דוגמאות נגדיות. ערעורו מכונה "בעיית גטייר". גטייר טוען כי קיימים מצבים בהם אדם מחזיק בהאמנה שהיא גם אמיתית וגם מוצדקת, ולמרות זאת האמנתו אינה יכולה להיחשב לידיעה. גטייר מתאר מצב בו ישנם שני אנשים סמית' וג'ונס, אשר מחכים לקבלת תשובה בנוגע לקבלה למקום עבודה. לשניהם יש גם בדיוק 10 מטבעות בכיסיהם. סמית' מאמין כי ג'ונס יקבל את העבודה, וכמו כן הוא יודע כי לג'ונס יש 10 מטבעות בכיס. מכך הוא מגיע להאמנה "מי שיש לו 10 מטבעות בכיס יקבל את העבודה". אך סמית' לא מודע לכך שלו עצמו יש גם 10 מטבעות בכיס. לבסוף מקבל סמית' את העבודה. במצב היפותטי זה, האמנתו של סמית' היא אמיתית ומוצדקת (מכיוון שסמית' יודע שהוא פחות ראוי לעבודה). למרות זאת, לפי גטייר, סמית' לא יודע שהאדם עם 10 המטבעות בכיס יקבל את העבודה. הוא עדיין יהיה מופתע מאוד כאשר הוא ישמע שהוא קיבל אותה. ההאמנה של סמית' היא מוצדקת, אך אמיתותה תלויה במקרה מכיוון שבמקרה גם לסמית' יש בדיוק 10 מטבעות בכיס, אף על פי שהוא לא מודע לכך.
דוגמה פשוטה יותר: אדם מסתכל בשעונו. מדובר בשעון מדויק ואמין, המורה כי השעה היא 12:10. השעה היא באמת 12:10, ולכן ניתן לומר שהאדם מגבש האמנה מוצדקת ונכונה. עם זאת, השעון תקול, ועל-כן לא ניתן לומר שהאמנתו נחשבת לידיעה.
הבעיה עוררה תגובות רבות במחצית השנייה של המאה ה-20 ונחשבה לבעיה מרכזית באפיסטמולוגיה. בעקבותיה הציע רוברט נוזיק הגדרה מחודשת לידיעה: S יודע ש-P אם ורק אם: לדעת נוזיק הדרישה השלישית פותרת את בעיית גטייר עבור הגדרת הידיעה.
אקסטרנליזם ואינטרנליזם
קיימת הבחנה בין אפיסטמולוגים אקסטרנליסטים לבין אפיסטמולוגים אינטרנליסטים. אקסטרנליסטים סבורים כי גורמים אקסטרנליים (חיצוניים), כאלו שאינם נכללים כמצב פסיכולוגי של היודע, יכולים להוות תנאים לידיעה. כך למשל, תגובתו של אקסטרנליסט לבעיית גטייר תהיה שכדי שהאמנה מוצדקת ואמיתית תחשב לידיעה היא חייבת להיגרם בצורה הנכונה על ידי העובדות הרלוונטיות בעולם. הגרימה הסיבתית, שנמצאת מחוץ לנפשו של היודע, תחשב כתנאי ידיעה חיצוני.
מכיוון שהאל ברא את העולם, והאל על פי ההנחה הוא טוב, יש להניח כי לבני האדם יש את היכולת לדעת. אך מכאן לא נובע שהאדם לא מסוגל ליפול בטעות. לכן, הדרך לידיעה מובחנת וברורה היא באמצעות ספקנות מתודולוגית, ניסיון להטיל ספק בכל אשר ניתן להיחשב כשקרי. בדרך זו מגיעים למסקנה שלא ניתן להטיל ספק בהטלת הספק ובאקט החשיבה הנלווה לו. מכאן המשפט "אני חושב, משמע אני קיים". על סמך ידיעת משפט זה, התכוון דקארט לבסס את כלל הידיעה האפשרית. הקוגיטו הוא הבסיס האפיסטמולוגי במערכת הפילוסופית של דקארט.
רכישת ידיעה
הדיון בנוגע לרכישת ידיעה עוסק במספר שאלות: הבחנות אפיסטמיות בין ידע אפריורי וידע אפוסטריורי; הבחנה בין סינתזה לאנליזה ככלי הוכחה של ידע; הוויכוח ההיסטורי בין אמפיריציזם לרציונליזם; בעיית הקריטריון או הרגרסיה.
אפריורי ואפוסטריורי
ההבחנה בין המושגים נתונה אמנם במחלוקת אולם ניתן לאפיינם באופן כללי כך: בחלק ניכר מההיסטוריה של הפילוסופיה ובעיקר בפילוסופיה של העת החדשה התקיימו ויכוחים בנוגע לעצם הִתכנותם של שני סוגי ידיעה אלה.
אנליטי וסינתטי
נראה שחלק מהטענות והמשפטים שאנו מכירים ויודעים זוכים להיות אמיתיים מעצם ההבנה של משמעותם. הדוגמה המפורסמת לכך היא הטענה "כל הרווקים אינם נשואים". כל מי שמבין את משמעות המילה רווק יודע שטענה זו היא אמיתית בכל מצב. פילוסופים, מאז עמנואל קאנט, מכנים טענות כאלו טענות אנליטיות. הן נקראות אנליטיות מכיוון שהן זוכות לאימות מספיק בזכות ניתוח או אנליזה של המרכיבים שלהן. מנגד, טענות סינתטיות הן טענות שאין מספיק להבין את משמעות מרכיביהן על מנת לקבוע את אמיתותן. דוגמה לכך היא הטענה "43 אחוז מרווקי ישראל גרים בחיפה". טענה זו תידרש לאימות אמפירי אם נרצה לברר את נכונותה. קאנט גרס שטענות המתמטיקה והמדע הן טענות סינתטיות אפריורית. לדוגמה, הטענה 12 = 7 + 5 היא אמיתית בהכרח (ומכאן אפריורית) אך מנגד, ניתוח המושג 12 אינו מספיק כדי לדעת שהוא שווה ל-7 ועוד 5. מנגד, רבים ממבקרי קאנט טענו כי משפטי המתמטיקה הם אנליטיים אפריוריים (גוטלוב פרגה לדוגמה). וילארד ואן אורמאן קוויין ערער על עצם ההבחנה בין הסינתטי לאנליטי במאמרו "שתי דוגמות לאמפריציזם".
אמפיריציזם ורציונליזם
על פי האמפיריציזם לניסיון יש תפקיד מכריע ברכישת ידע ובעיקר על ידי תפיסה חושית. אמפריציסטיים מסוימים קבעו כי כל הידע האפשרי הוא ידע שמבוסס על ניסיון (ג'ון סטיוארט מיל לדוגמה), ומנגד, אחרים ראו בלוגיקה ובמתמטיקה יוצאים מן הכלל בהקשר זה. פוזיטיביזם וסוגים של ריאליזם הם פיתוח של העמדה האמפריציסטית.
הרציונליזם מבטל את חשיבות נתוני החושים בתהליך רכישת ידע. על פי הרציונליזם לפעולה השכלית הטהורה יש קדימות מוחלטת בכל תהליך של ידיעה. הרציונליסטים המודרניים, ובראשם דקארט, ראו בחושים כלי שאי אפשר לסמוך עליו ומוביל בעיקר לטעויות. לעומת זאת, מערכת בנויה היטב של שכילה תוכל להוות בסיס איתן ואמין לידיעה. הרציונליסטים שאבו השראה ממבנה הגאומטריה האוקלידית בתור דוגמה למערכת ידיעה נאותה. הם התפעלו ממבנה הכולל אקסיומות ומשפטים שמוכחים מהן באופן דדוקטיבי וחלקם שאפו לבנות מערכת כזו עבור כל הידיעה בכללותה.
אידיאליזם
על פי האידיאליזם ידיעה נרכשת בתהליך אפריורי בתוך הנפש מתוך מושגים שאינם נרכשים בניסיון. תהליך זה נקרא לפעמים גם אינטואיציה או הסתכלות (לתוך עצמי ולא בעולם). אצל קאנט, תהליך הבנת יכולת הידיעה האנושית כלל ניתוח של מבנה נפש האדם, ניתוח של קטגוריות בתהליך הנקרא דדוקציה טרנסצנדנטלית. הוא קרא לתורתו אידיאליזם טרנסצנדנטלי. הנושא העיקרי עבור אפיסטמולוגים אידיאליסטיים הוא מרכזיות התבונה. ידיעה יכולה להירכש אך ורק דרך הנפש ולפיכך היא במהותה אידיאלית.
מסדתנות
על פי המסדתנות (Foundationalism) ישנו מסד לידיעה שאינו זקוק לשום הצדקה נוספת. משפטי יסוד אלו נחשבים למשפטים בסיסיים, מעין אקסיומות, והם יכולים להיחשב לברורים מאליהם (כלומר בעלי הצדקה שחלה על עצמה) או כאלה שלא ניתנים לטעות. תפיסה, זיכרון ואינטואיציה אפריורית מאומצים לעיתים ובתאוריות שונות כדוגמאות למשפטים בסיסיים. הביקורת המרכזית נגד הגישה היא שאם האמנה לא מוצדקת על ידי האמנות אחרות, קבלתה כידיעה תחשב אקראית ולא מוצדקת.
העמדה הקוהרנטיסטית
מי שאינו מקבל את הגישה המסדתנית יכול לטעון כי שרשרת ההצדקה יכולה להיות מעגלית. במקרה זה, כל הצדקה היא בסופו של דבר מעגלית, ככה שהצדקה כלשהי זוכה להיות מוצדקת על ידי עצמה, לאחר שרשרת הצדקות באורך מסוים. לפי העמדה הקוהרנטיסטית, האמנה היא מוצדקת אם ורק אם היא חלק ממערכת קוהרנטית של האמנות משותפות ועקביות. במקום לדבר על שרשרת יכולים גם קוהרנטיסטים לדבר על רשת הוליסטית של האמנות. קוהרנטיזם יכול לקבל מבנה האמנתי מעגלי, אך הוא שולל את הביקורת על המבנה המעגלי. מה שחשוב עבור גישה זו הוא שמערכת ההאמנות כולה יחדיו תהיה עקבית וקוהרנטית. תפיסת הידיעה כאן היא אורגנית יותר ואטומיסטית פחות.
ביקורת על כך הוא שהכלל שדורש קוהרנטית בתוך מערכת הוא בעצמו האמנה שחסרה הצדקה. כלל זה נמצא "מעל" המערכת כולה והוא חל על כולה, לכן לא נראה שייתכן שיוצדק מתוכה.
פתרון נוסף לבעיה, שאינו מסדתני ואינו קוהרנטיסטי, הוא הפתרון האינפיניטיסטי, שקובע כי אכן ישנה רגרסיה אינסופית בשרשרת ההאמנות שלנו אך הרגרסיה איננה קטלנית. כלומר מקיומה של הרגרסיה לא בהכרח נובע כי אין כל בסיס לידיעה.
פרדוקס הספקנות
הגישה הספקנית שוללת כל פתרון לבעיית הקריטריון ומקבלת את הבעיה בתור ראיה לכך שכל ידיעה שהיא היא למעשה האמנה לא מבוססת. מעבר לכך, הגישה הספקנית שואלת האם ידע בכלל הוא מן האפשר ומסיקה כי לא ניתן לקבוע ערך אמת לטענות, אף על פי שאלו לעיתים מאופיינות בתור נשאיות של ערך כזה. במידה מסוימת, התייחסות עצמית אל טיעון הקריטריון פוגמת בגישה הספקנית. זאת משום שהספקן משתמש בבעיית הקריטריון כדי להצדיק את גישתו ובכך לבסס את אמיתותה. אך בעשותו כך, הוא סותר את הטענה כי לא ניתן לעולם לבסס האמנות- לפיכך מדובר בפרדוקס. כנגד ביקורת זו, הספקן הרדיקלי יכול לענות כי הוא אפילו לא יודע אם הוא לא יודע. כלומר, הוא יכול להעמיד בספק את העמדה הספקנית עצמה.
פרדוקס מור
פרדוקס מור הוא האבסורד שבלטעון בגוף ראשון לנכונותה של טענה, אך לכך שהטוען לנכונותה אינו מאמין לה, בו בזמן. חרף כינויה כ"פרדוקס", האבסורד איננו מהווה סתירה במובנה הלוגי. באופן כללי ניתן לומר כי עבור טענה p, פרדוקס מור חל על היגדים מהצורה: "p, אבל אני לא מאמין שp". דוגמאות: "יורד גשם, אבל אני לא מאמין שיורד גשם" או "אני לא מאמין שיורד גשם, אבל יורד גשם". הפרדוקס קרוי על שם ההוגה שלו, G.E. Moore. הטבעת המונח מיוחסת ללודוויג ויטגנשטיין, שראה בפרדוקס תרומתו הגדולה ביותר של מור. כתיבתו של וינטנגשטיין על הפרדוקס הפכה אותו למרכזי בספרות הפילוסופית. מור מדגיש בעבודתו כי הגם שההיגדים מושא הפרדוקס נראים אבסורדיים, הרי ש:
הפרדוקס משמש בניתוח מספר פרדוקסים נוספים, אך גם בתחומי פילוסופיה נפרדים לגמרי. בתחום הפילוסופיה הפוליטית, הפרדוקס הובא כביקורת לתורה הפוליטית של "שיקול הדעת הציבורי" (public reason) אותה הגה ג'ון רולס. כך, נטען כי הגורמים השונים בשדה הפוליטי, נדרשים על-ידי רולז לפעול באופן שאינו קוהרנטי ביחס לפרדוקס, ולטעון שאמנם טענות p נכונות, אך הם לא יודעים זאת. כך, למשל, הקתולית נדרשת על-פי תורה זו לקבל על עצמה ש"אמנם קתוליות נכונה, אך אני איני יודעת זאת".
רצח אשר אהרן גרוס
רצח אשר אהרן גרוס היה פיגוע דקירה שבוצע על ידי מחבלים פלסטינים וערבים בסמוך לשוק הערבי הישן בחברון ב-7 ביולי 1983. בפיגוע נרצח אשר אהרן גרוס (י"א בניסן תשכ"ה, 13 באפריל 1965 - כ"ו בתמוז תשמ"ג, 7 ביולי 1983), תלמיד המחזור הראשון בישיבת שבי חברון, שעלה לארץ מניו יורק.
הרצח
בכ"ו בתמוז תשמ"ג (7 ביולי 1983) עמד אשר אהרן גרוס בכיכר התנועה מול השוק הסיטונאי בחברון, והמתין להסעה של תלמידים מהיישוב היהודי בחברון לקריית ארבע, שאותה היה אמור ללוות עקב המצב הביטחוני, בהסעה כבר היה מלווה, ועל כן היא חלפה על פניו מבלי לעצור, לאחר שרכב ההסעות עבר, ולא אסף אותו, הגיחו מתוך רכב סמוך שלושה ערבים עם פגיונות, דקרו אותו בבטן ובחזה, חטפו את תת מקלע העוזי שהיה ברשותו, ונמלטו עם הרכב שהמתין להם בסמוך. חבריו של אשר אהרן, שהיו ברכב סמוך, ראו את הרצח, ורדפו עם רכבם אחרי הרכב הנמלט, והתפתחו ביניהם חילופי יריות.
בסמוך למקום הפיגוע הייתה עמדה של צה"ל, אך החיילים שאיישו אותה קיבלו הוראה לשמור על תושבי שכונת אברהם אבינו. אחד החיילים שיצא לראות את ההתרחשות נשפט אחר כך על הפרת משמעת, על שנטש את העמדה.
ההכנות לרצח
על פי כתב האישום, מנהיג הרוצחים איברהים סרג'ל, היה חבר בהתאחדות בלתי מותרת מ-1980. בשהותו בעמאן התגייס לקבוצה מוסלמית דתית שמטרתה הייתה לבצע פיגועים כנגד יהודים. הוטל עליו לגייס אנשים נוספים לארגון, והוא אכן כתב והפיץ חוברות בחברון בשם הארגון, בהם גם הוראות להכנת חומרי נפץ והתנהגות בחקירה. רוצח אחר מהקבוצה הואשם גם ביצירת מטעני חבלה. ב-7 ביולי 1983 נפגשו שלושה מהרוצחים ומנהיג החוליה הורה להם להרוג יהודי ולחטוף את נשקו בעזרת סכינים שיקנו, שניים נוספים היו אמורים להתריע כנגד הגעה של כוחות הביטחון ואחד נוסף לעזור במילוט מהמקום.
העונשים על הרוצחים
משפטם של המרצחים התנהל בבית דין צבאי בשכם בהרכב של השופטים הצבאיים אל"ם אמנון סטרשנוב, סגן-אלוף שמואל פינקלמן וסגן-אלוף חיים שפירא, התביעה דרשה שיוטל מאסר עולם על שמונת הנאשמים.
הארבעה שהוטל עליהם מאסר עולם שוחררו כעבור שנה בעסקת ג'יבריל.
אחד המחבלים שגורש למצרים ביצע לאחר מכן את הפיגוע באוטובוס המטיילים במצרים בו נהרגו 9 ישראלים ונפצעו 17. אחר, ששוחרר בעסקת ג'יבריל נצפה על ידי נעם ארנון דובר היישוב היהודי בחברון בעודו מדריך תיירים בכיכר גרוס ומתאר באזניהם את הרצח שביצע במקום.
בעקבות הפיגוע
למחרת הרצח (שאירע לאחר שרשרת פיגועים) הדיח אלוף פיקוד המרכז את ראש עיריית חברון וחברי המועצה.
בעקבות הרצח הוחלט על הקמת השכונה היהודית אדמות ישי בג'בל רומידה (תל רומיידה), ועל שיקום ובנייה נוספת לחיזוק הישוב היהודי בחברון.
הכיכר שבו נרצח גרוס נקראה "כיכר גרוס" ובאמצעה נמצאת אנדרטה לזכרו.
כנקמה על הפיגוע ביצעה המחתרת היהודית את הפיגוע במכללה האסלאמית בחברון בו נרצחו שלושה תלמידים ונפצעו נוספים.
הערות שוליים
קט:יהודה ושומרון: פיגועים
ביתן חוף
ביתן חוף (בבריטניה: Beach Hut וגם קבינת חוף, beach cabin; באוסטרליה: קופסת רחצה, bathing box) הוא ביתן קטן עשוי עץ בדרך כלל, לעיתים קרובות צבוע בצבעים עליזים, הממוקם מעל קו הגאות על חופי רחצה פופולריים. מטרתו היא להגן משמש או מרוח, לשמש מקום שבו לובשים או פושטים בגדי ים ולאחסון של חפצים אישיים. בכמה מביתני החוף יש מתקנים פשוטים להכנת מזון ומשקאות חמים באמצעות חימום בגז או לעיתים על ידי חיבור לרשת החשמל.
אתרים
בחופים רבים מסודרים ביתני החוף בשורה אחת או יותר בקצה החוף. כתלות במיקומם, יכולים ביתני החוף להיות רכוש פרטי או בבעלות מועצה מקומית או גוף מנהלי דומה. בחופים פופולריים, עשויים ביתני חוף בבעלות פרטית לעלות סכום רב, בהתאם למיקומם, בלא כל יחס לגודלם ואמצעי הנוחיות שיש בהם. בקתת חוף שנבנתה בשנת 1934 מעץ בווסט בקסינגטון (West Bexington) שבדורסט נמכרה במכירה פומבית בשנת 2006 ב-216,000 ליש"ט. וביתן חוף בממפורד ספיט (Mudeford Spit) נמכר ב-170,000 ליש"ט ב-2012. עם זאת, אלו מקרים יוצאי דופן, כיוון שמדובר בביתנים שניתן ללון בהם. ב-2009 נעו המחירים של ביתני החוף בבריטניה בין 6,000 ליש"ט בוולטון און דה נאז (Walton on the Naze), ל-35,000 ליש"ט.
נכון ל-2012 יש בבריטניה כ-20,000 ביתני חוף במקומות כמו לווסטאופט (Lowestoft), סאותוולד (Southwold), אברסוץ' (Abersoch) ועוד. מקומות אחרים בעולם שבהם יש ביתני חוף כוללים את וימרה (Wimereux) בצרפת, קייפטאון בדרום אפריקה וברייטון (Brighton) באוסטרליה.
היסטוריה
ביתני החוף התפתחו מקרונות הרחצה שבהם השתמשו בני התקופה הוויקטוריאנית לשמור על צניעותם. ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת השתמש בקרון רחצה במדפורד (Mudeford), בעוד שוויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת הורתה להתקין קרון כזה בבית אוסבורן שבאי וייט. עם הכללים שעליהם הקפידו במיוחד בתקופה זו נמנתה הפרדה מגדרית בין קרונות רחצה לגברים לקרונות רחצה לנשים. אבל לקראת סוף המאה ה-19 גברה הדרישה לבטל הפרדה זו, בין השאר משום שהפרדה כזו כבר לא הייתה קיימת בארצות אירופיות אחרות ובארצות הברית. כאשר השתנו המוסכמות שהתירו לאנשים לצעוד בבגדי הים על החוף, החלו להופיע אוהלים צבעוניים שבהם החליפו המתרחצים את בגדיהם. במקביל החלו להוריד את הגלגלים מקרונות הרחצה על מנת שישמשו לאותה מטרה, והחלו להופיע ביתני חוף שנבנו במיוחד למטרה זו. ביתני החוף נבנו במקומות שונים בעולם: אוסטרליה, בריטניה, צרפת ואיטליה. כך למשל נבנו כבר ב-1862 בברייטון שבמדינת ויקטוריה באוסטרליה ביתני חוף הקרויים באוסטרליה "קופסאות רחצה" (bathing boxes).
בתחילת המאה ה-20 זלזלה שכבת האצולה בביתני החוף, שהוגדרו "בתי נופש למעמד הפועלים", אבל בשנות ה-30 השתפרה תדמיתם. ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת ואשתו, מרי מטק, בילו יום בביתן חוף בסאסקס, ובעלים נוספים של ביתני חוף היו בני משפחת ספנסר ולורנס אוליבייה. בתקופת מלחמת העולם השנייה נסגרו חופי בריטניה, ופתיחתם מחדש בשלהי שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 הובילה לחידוש מסורת חופשת החוף הבריטית ולתקופת הזוהר של ביתן החוף.
ביתנים ראויים לציון
ביתן החוף של המלכה בנורפוק עלה באש ב-2003. המבנה היה בבעלות משפחת המלוכה במשך 70 שנים וידוע שלמלכה הייתה חיבה מיוחדת למבנה. לאחרונה מכרה האמנית טרייסי אמין (Tracey Emin) את ביתן החוף שלה בוויטסטייבל (Whitstable) לאספן היהודי צ'ארלס סאצ'י (Charles Saatchi) תמורת 75,000 ליש"ט. גם ביתן זה עלה באש, כאשר המחסן שבו אוחסנו חלקיו עלה באש. באפריל 2011 השיגה מועצת בורנמאות אישור להקמת ביתן חוף על החול בסמוך למעלית של הצוק המערבי (West Cliff) שתשמש קפלה ותארח טקסי חתונה ואיחוד אזרחי.
נעמי פרלוב
נעמי פרלוב (נולדה ב-13 באוגוסט 1959) היא המנהלת האמנותית של מרכז סוזן דלל,, מורה למחול מודרני, אסיסטנטית ומנהלת חזרות של הכוריאוגרף הצרפתי אנז'לאן פרלז'וקאז', המנהלת האמנותית, לצד אופיר דגן, של ה"מסלול להכשרת רקדנים" תל אביב-יפו והמייסדת והמנהלת האמנותית, לצד שרון רובינוב בידרמן, של "פירוק והרכבה – קורס מתודי למורים למחול".