cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מקום שקט 2
פיתוח
באוגוסט, קרסינסקי כתב את תסריט עבור הסרט, אך טרם נמצא במאי לבימוי הסרט. לדברי קרסינסקי, "פרמאונט" דחתה טיוטות של תסריטאים ובמאים אחרים שנחשבו "מכווני זיכיון" מדי, והאולפנים הזמינו אותו לכתוב תסריט המבוסס על "הרעיון הזעיר שלו שמתאים לעולם הזה ויכול להיות מרגש". הצלם פולי פוליגן תיאר את סרט ההמשך כ"יותר קשור לילדים הגדלים, החוקרים את העולם ולומדים להגן על עצמם."
ליהוק
בפברואר 2019, אושר שקרסינסקי ישוב לביים את סרט ההמשך, במקביל לשובו לגילום דמותו מהסרט הראשון, ואושר שאמילי בלאנט, מיליסנט סימונדס ונואה ג'ופ ישובו לגלם את דמויותיהם. במרץ 2019, קיליאן מרפי לוהק לצוות השחקנים. ביוני שלאחר מכן, בריאן טיירי הנרי לוהק לצוות השחקנים, אך הוא עזב את הסרט בגלל בעיות בלוח הזמנים שלו. במקומו לוהק דג'ימון הונסו באוגוסט.
צילומים
ביוני, החלה ההפקה על סרט ההמשך. הצילומים החלו רשמית ב-15 ביולי 2019. הצילומים נערכו ברחבי מערב ניו יורק, וכללו את מחוז ארי ואחד מכפריו, אקרון. מקומות אחרים כללו את העיר צפון טונוונדה ואת מושב אולקוט במחוז ניאגרה, ונמל ברצלונה בעיירת ווסטפילד במחוז צ'אוטוקה. הצילומים התרחשו בבמת סאונד בבופלו, ניו יורק. אחד ממקומות הצילום האחרונים, גשר האי גרנד איילנד הצפון-מערבי, הושבת במשך 13 שעות לצורך הצילומים. ההפקה השקיעה למעלה מ-10 מיליון דולר באפסטייט ניו יורק, יצרה 400 מקומות עבודה והשתתפו בה 300 ניצבים. צילומי הסרט הסתיימו בסוף ספטמבר.
עלייה לאקרנים
אולפני "פרמאונט" תכננו להפיץ את הסרט בבתי הקולנוע, כולל קולנוע דולבי ו-IMAX, בארצות הברית ובקנדה ב-20 במרץ 2020, אולם עקב מגפת הקורונה נדחה עלייתו לאקרנים בשנה, למאי 2021. בתחילה, הסרט נועד לעלות לאקרנים ב-15 במאי 2020.
קופות
האתר "BoxOffice" חזה בינואר 2020 כי הסרט יגרוף 72 מיליון דולר בסוף השבוע הפותח שלו. בהתבסס על התחזית להצלחת הסרט הראשון בסוף השבוע הפותח שלו (50.2 מיליון דולר) ובטווח הארוך, על המדדים החברתיים המוקדמים של סרט ההמשך, היו חזקים, ועל מעורבותם של אמילי בלאנט וג'ון קרסינסקי בסרט ההמשך. ב-"BoxOffice" נמסר כי הברוטו הפותח של סוף השבוע בסוף השבוע יכול להיות מושפע לרעה מאינדיקציות ראשוניות על הטריילר הרשמי, שבו התנהלו יותר דיאלוגים וקטעי פעולה מאשר בסרט הראשון. עוד נאמר כי סרט יצטרך להתחרות מול "מולאן" ו"לא זמן למות", שאף הם יעלו לאקרנים במקביל לעליית הסרט לאקרנים.
פיתוח סרט שלישי
ב-31 במרץ 2023 צפוי לצאת לבתי הקולנוע בארצות הברית סרט שלישי במסגרת זיכיון "מקום שקט". הסרט לא יהיה המשכון לשני סרטי הסדרה שאותם כתב וביים ג'ון קרסינסקי, אלא יהיה פרק שלישי שירחיב את היקום המשותף של "מקום שקט", לפי סיפור מקורי מאת קרסינסקי. על הבימוי וכתיבת התסריט מופקד ג'ף ניקולס, שעל מעורבותו בפרויקט נמסר עוד ב-9 בנובמבר 2020. במועד הפרסום, שמו של הסרט עדיין לא ידוע.
נימפאום
בתקופות קדומות שימשו אתרי טבע בסמוך למעיינות, או בצוקי סלע שלרגלייהם מעיינות, אשר היוונים והרומים האמינו שהתגוררו באזורם נימפות, כמקדשים עבור הנימפות. בהמשך נבנו מבנים מלאכותיים ובהם מזרקות מים על מנת לשמש כמקדשים.
בין הדוגמאות הידועות למבנים מסוג זה ניתן למנות את הנימפאום שהתגלה בג'רש שבירדן, אשר נבנה בשנת 191. מבנה זה הוקם סביב מעיין, כאשר הקומה התחתונה צופתה בשיש, הקומה השנייה בטיח צבוע ומעל המבנה הייתה כיפה.
עוד בתקופת האימפריה הרומית הפך מבנה הנימפאום ממבנה מקודש למבנה חילוני שנבנה לצורכי נוי בבתי העשירים. דוגמאות למבנים אלו התגלו בפומפיי, הרקולנאום ובאוסטיה, וכן בוילה אדריאנה שבטיבולי שבאיטליה. שרידיהם של כ-20 מבנים מעין אלו התגלו בעיר רומא.
השימוש בנימפאום כמבנה נוי ופנאי נמשך גם בתקופת הרנסאנס ודוגמה למבנה מסוג זה הוא הנימפאום שנבנה בוילה ג'וליה שברומא על ידי ברתולומאו אמאנאטי בין השנים 1550–1553.
המדונה של פורט ליגאט
המדונה של פורט ליגאט או המדונה מפורט ליגאט (באנגלית: The Madonna of Port Lligat) היא ציור סוריאליסטי מעשה ידי האמן הספרדי סלבדור דאלי. היצירה נוצרה לראשונה בשנת 1949 ומוצגם כיום במוזיאון האגרטי לאמנות במילווקי, במדינת ויסקונסין שבארצות הברית.
לאחר ציור היצירה הציג אותה דאלי לאפיפיור פיוס ה-12, וקיבל את אישור האפיפיור להצגתה.
בשנת 1950 יצר דאלי גרסה נוספת של היצירה (בשינויים קטנים) שגובהה 144 ס"מ ורוחבה 96 ס"מ. יצירה זו מוצגת כיום בפוקואוקה שביפן.
תיאור היצירה
היצירה מתארת את המדונה והילד. בדמותה של המדונה צייר דאלי את רעייתו גאלה. על ברכי המדונה יושב ישו הפעוט. בשתי הדמויות מצוירים חרכים רבועים דרכם ניתן לראות את הים שמאחוריהם. בגרסת 1950 בתוך גופו של ישו מצויר לחם הקודש הנוצרי.
ברקע התמונה ניתן לראות את חוף פורט ליגאט שבקטלוניה.
לרגלי המדונה סמלים נוצריים שונים ובהם מסמרים, דגים, קונכייה וביצה. בגרסת 1949 מופיע לרגלי המדונה קיפוד ים, ואילו בגרסת 1950 מופיעים לצידה מלאכים וכן קרנף.
אמבראר
אמבראר (Embraer, ראשי תיבות של Empresa Brasileira de Aeronáutica S.A) הוא קונצרן אווירונאוטיקה ברזילאי.
היסטוריה
ממשלת ברזיל, כבר בתקופתו של הנשיא ז'טוליו ורגאס בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20, ביקשה לפתח תעשיית מטוסים מקומית. עם זאת, רק בשנת 1969, לאחר עלייתה לשלטון של החונטה הצבאית בהפיכת 1964, הוקמה אמבראר כתאגיד בבעלות ממשלתית. נשיאה הראשון של החברה, אוזיירס סילבה, מונה על ידי הממשלה, והחברה ייצרה בתחילה רק מטוס נוסעים קטן עם מנוע טורבופרופ, ה-Embraer EMB 110 Bandeirante.
ממשלת ברזיל תרמה לצמיחה המוקדמת של החברה על ידי מתן חוזי ייצור למטוסים. החברה מכרה אך ורק לשוק המקומי עד 1975. במהלך שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, עסקה בעיקר בייצור מטוסים צבאיים, בעיקר מטוסי אימון, כולל ה-Embraer AT-26 Xavante ו-Embraer EMB 312 Tucano. בשנת 1974 החלה החברה לייצר מטוסים קלים של חברת פייפר איירקראפט ברישיון. תחילה הרכיבה ערכות שייצרו במפעל פייפר בארצות הברית כדי לשווק את המטוסים בברזיל ובאמריקה הלטינית. עד שנת 1978, רוב החלקים והרכיבים ייצורו עבר באופן מקומי בברזיל. בין 1974 ל-2000, יוצרו על ידי החברה כמעט 2,500 מטוסי פייפר ברישיון.
בשנת 1985 החל ייצור המטוס Embraer EMB 120 Brasilia, מטוס ראשון בסדרה של מטוסי נוסעים לטיסות קצרות מצליחים במיוחד, שנבנה לייצוא לשוק הבינלאומי. בסלון האווירי בפארנבורו שנערך בשנת 1989 הכריזה על כוונתה לייצר מטוס גדול יותר שיחליף את ה-EMB 120, ה-ERJ 145, סדרת מטוסי נוסעים אזוריים, שכוללה את הדגמים: ERJ 135 המכיל 37 נוסעים, ERJ 140 המכיל 44 נוסעים, ERJ 145 המכיל 50 נוסעים, מטוס המנהלים לגסי 600, והמטוס הצבאי R-99. טיסת הבכורה של המטוס התקיימה ב-11 באוגוסט 1995, והוא נכנס לשירות בדצמבר 1996. המטוס הוצג בסלון האווירי בפריז ב-1997 והעיתונות המקצועית יצאה בביקורות נלהבות. חברות התעופה האזוריות בארצות הברית התלהבו מהאיכות ומהמחיר הנמוך של המטוס, והוא זכה להזמנות ל-133 מטוסים עם השקתו. המטוס הכניס את חברת אמבראר בהצלחה לתחום מטוסי הנוסעים הסילוניים.
בשנת 1992, החל תהליך ההפרטה של החברה, על פי המדיניות הכלכלית הליברלית של נשיא ברזיל איתמר פרנקו. החברה נמכרה למשקיעים פרטיים ב-7 בדצמבר 1994, מהלך שעזר לה להימנע מסכנה של פשיטת רגל. ממשלת ברזיל שמרה על האינטרס שלה בחברה באמצעות החזקת מניית זהב. אמבראר המשיכה לזכות בחוזים ממשלתיים לאורך השנים גם לאחר ההפרטה.
השלב הבא בהתפתחות החברה היה השקת המטוסים מסדרת E-Jets, מטוסי נוסעים סילוניים בעלי גוף צר, דו מנועיים, לטווח טיסה בינוני, הכוללים עד 122 מושבים. מטוסים אלה הוצגו לראשונה בסלון האווירי בפריז ב-1999, ויצורם החל בשנת 2002. פיתוח, ייצור, שיווק וקליטת המטוס אצל הלקוחות נחל הצלחה רבה. נכון ל-2020, סופקו 1,564 מטוסים מסדרה זו. בסוף 1999 ארבע חברות תעשייה אווירית צרפתיות רכושו במשותף נתח של 10% בחברה. ביניהם דאסו תעופה וקבוצת תאלס. בשנת 2000 ביצע הנפקה ראשונה לציבור ומניות החלו להיסחר בבורסת סאו פאולו (Bovespa), וגם בבורסה לניירות ערך בניו יורק (NYSE).
בשנת 2011, הקימה אמבראר מיזם משותף עם חברת אלביט מערכות מישראל, ורכשה נתח של 25% בחברת הבת של אלביט בברזיל. החברה המשותפת שהוקמה במסגרת המיזם, עוסקת בייצור ושיווק כלי טיס בלתי מאוישים, אוויוניקה ותמיכה לוגיסטית.
פעילות
החברה מייצרת מטוסי נוסעים, מטוסי מנהלים, מטוסי אימונים ומטוסי קרב. בנוסף, מייצרת אמבראר מטוסי שליטה ובקרה והתראה מוקדמת, מטוסים לחישה מרחוק, מטוסים לצורכי חקלאות, וכלי טיס המיועדים להטסתם של אח"מים וראשי מדינות. החברה מספקת גם שירותים נלווים בתחומי האווירונאוטיקה. בשנים 1999–2001 הייתה אמבראר היצואנית המובילה של ברזיל. אמבראר מדורגת שלישית בין יצרניות כלי טיס בעולם (יחד עם בומברדייה ואחרי בואינג ואיירבוס) בשעורי אספקה שנתית של מטוסי נוסעים. אף כוח העבודה שלה הוא השלישי בגודלו בתעשיות האווירונאוטיות בעולם (אחרי בואינג ואיירבוס). יחד עם בומברדייה, שולטת אמבראר בשוק מטוסי הנוסעים לטווח בינוני. כמו כן, היא ספקית מטוסי המנהלים הגדולה בעולם.
בין מוצריה של אחת מחברות הבת של אמבראר בברזיל, "נאיווה תעשיות אווירונאוטיות" (Indústria Aeronáutica Neiva), נמנה גם מטוס ריסוס חד-מנועי מסוג "EMB 202A Ipanema", המתודלק באמצעות ביו-דלק אתנול, הראשון מסוגו בעולם. זהו מטוס הריסוס הנמכר ביותר ללקוחות מהמגזר החקלאי הגדול בברזיל, עם נתח שוק של 80%. ב-15 במרץ 2005 מסרה החברה את המטוס ה-1,000 מדגם זה ללקוח.
מטה החברה ממוקם בסאו ז'וזה דוס קמפוס (São José dos Campos), מדינת סאו פאולו. שם נמצאים גם מתקני הייצור הראשיים ומרכזי ההנדסה, התכנון והעיצוב. בגאוויאו פיישוטו (Gavião Peixoto), אף בתחומי מדינת סאו פאולו, מפעילה אמבראר מפעל ייצור נוסף ומתקן ניסויי טיסה. מתקן זה כולל מסלול המראות ונחיתות שאורכו 5,000 מטרים, שלישי באורכו בעולם.
אמבראר מפעילה אתרי תחזוקה ושיווק בארצות הברית. בנוסף, לחברה שלוחות גם בצרפת, בפורטוגל, בסינגפור ובסין (בבייג'ינג ובחרבין שבצפון סין).
פורט ליגאט
פורט ליגאט (בקטלונית: Port Lligat או Portlligat) הוא כפר דייגים קטן הממוקם לחוף מפרץ בסמוך לחצי האי קאפ דה קראוס (Cap de Creus) שבקוסטה בראווה, בקטלוניה שבספרד. הכפר מצוי במרחק של כקילומטר וחצי מהעיירה קדאקס (Cadaqués).
בפתח המפרץ, במרחק 20 מטרים מהחוף, ממוקם האי הקרוי על שם המפרץ.
הכפר נודע בשל היותו אתר נופש אשר שימש את האמן הסוריאליטי סלבדור דאלי. ביתו של דאלי הפך למוזיאון, ונוף המפרץ הונצח בציוריו "המדונה של פורט ליגאט" ו"הסעודה האחרונה".
בול (כתב עת)
בול הוא שבועון שיצא לאור בישראל בשנים 1965 עד 1989. בול היה בעל אופי אנטי ממסדי, עסק בפורנוגרפיה ובאקטואליה וניסה להתחרות ב"העולם הזה" באמצעות פורנוגרפיה בוטה יותר. הכתבות והידיעות שפורסמו בו נכתבו בשפה ייחודית תוך שימוש רב בסלנג ונחשבו לבעלות מהימנות בינונית. המוציאים לאור של השבועון היו שמואל מור, יצחק גוטמן ומקסים גילן.
שמואל מור עבד לפני כן כעיתונאי ועורך ב"העולם הזה" ופוטר על ידי אורי אבנרי, בעליו. בתחילת דרכו התקשו עורכי בול לאתר ישראליות שיסכימו להצטלם בעירום, אולם לאחר פרסום של כחמישים גליונות, נמצאו גם ישראליות שהסכימו להצטלם בעירום ל"בול" תמורת תשלום, חלקן היו קטינות שהוריהן נתנו הסכמתם בכתב. צילומים אלה נפסקו לאחר שצילומי קטינות הוצאו מחוץ לחוק בישראל. השבועון פרסם פרשיות מין שהיה מעורב בהן לכאורה שר הביטחון משה דיין.
בדצמבר 1966 עברו גילן ומור על חוקי הצנזורה הצבאית בחשיפת הפרשה שנודעה בשם "פרשת בן ברכה", כאשר פרסמו בגיליון 74 את הידיעה ששירותי הביטחון הישראליים השתתפו ברציחתו של האופוזיציונר המרוקני מהדי בן ברכה (ידיעה שהתבררה בדיעבד כידיעת-אמת). מור וגילן נעצרו והואשמו בריגול חמור. במשפטם טענו שהסיפור בדוי כדי להתחמק מעונש אך לבסוף הורשעו בעבירה נגד חוקי הצנזורה ונדונו לשנת מאסר במסגרת עסקת טיעון. השניים שוחררו ממאסרם כעבור 135 ימים, בעקבות חנינה מהנשיא זלמן שזר. במהלך המאסר המשיכו וערכו את "בול" לפי דרישת שירות הביטחון, לבל ייוודע דבר המאסר וכך תתאשרר הידיעה המביכה. אף על פי כן, דבר המאסר נודע בעולם, והתארגנה עצומה בין-לאומית לשחרורם של מור ושל גילן, שעליה חתמו גם ברטרנד ראסל וז'אן-פול סארטר.
לאחר פרשה זו פרש מור זמנית מן השבועון ושב אליו בסוף שנות ה-60. "בול" המשיך להופיע, אך בהיקף מצומצם יותר. המערכת עברה מקומה אחת בבניין, לדירת שני חדרים ברחוב טיומקין בתל אביב. רמי ליבנה והסופר מנחם פורטוגלי, בעלה של מזכירת העורך, הצטרפו גם הם לצוות השבועון. רוב הכתבות תורגמו ושוכתבו מכתבי עת זרים שונים בידי צוות של ארבעה עובדים והופיעו תחת שמות עט קבועים כמו "ד"ר מאיר" ו"משה כרובי". תצלומי העירום נלקחו גם הם מעיתונים זרים, אולם לנשים ניתנו שמות עבריים ונוצרה להן ביוגרפיה בדויה. במקביל ל"בול" הפיק הצוות גם את חוברת הבידור "לאב", את העיתון הפורנוגרפי "איקס" ואת עיתון הנשים "יסמין". בשנת 1972 הפסיק מור באופן בלתי-רשמי את פעילותו כעורך ונותר הבעלים עד סגירתו ב-1989.
פרנסס פרקינס
פרנסס קוראלי פרקינס (באנגלית: Frances Coralie Perkins; 10 באפריל 1882 – 14 במאי 1965) הייתה מזכירת העבודה של ארצות הברית בין השנים 1933–1945, האישה הראשונה בתולדות ארצות הברית שהייתה חברה בקבינט האמריקאי. היא נודעה כתומכת נאמנה של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, וסייעה לו רבות בקבלת תמיכתם של ארגוני העובדים בתוכנית הניו דיל שהוא ביקש להעביר. פרקינס, וכמוה גם מזכיר הפנים הרולד איקס, היו שני האנשים היחידים שהמשיכו להיות חברי קבינט לכל אורך תקופת כהונתו הארוכה של רוזוולט.
ביוגרפיה
פרקינס נולדה בעיר בוסטון שבמדינת מסצ'וסטס לסוזן ולפרדריק פרקינס, בעל עסק של כלי כתיבה. פרקינס למדה בבית ספר לבנות "פרי הול" שבמדינת אילינוי. ב-1902 סיימה לימודי תואר ראשון במכללת מאונט הוליוק, וב-1910 סיימה לימודי תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה. באותה שנה זכתה פרקינס לראשונה בפרסום ארצי בעת ששימשה כראש איגוד הצרכנים של ניו יורק, ונאבקה בנחישות למען שיפור תנאיהם של העובדים. בשנה שלאחר מכן הייתה פרקינס עדה לאסון שרפה במפעל טריינגל שירטוייסט שאירע בעיר ניו יורק, וגבה את חייהם של 146 אנשים.
ב-1913 נישאה פרקינס לפאול קאדוול וילסון אך לא שינתה את שם משפחתה לשם משפחתו של בעלה, דבר שנחשב חריג באותה תקופה. בתקופה זו החזיקה פרקינס לסירוגין במספר תפקידים בממשל של ניו יורק. ב-1918 קיבלה פרקינס את הצעתו של אל סמית', מושל מדינת ניו יורק, להצטרף לוועדה התעשייתית של ניו יורק ובכך הפכה לאישה החברה הראשונה בהיסטוריה של הוועדה. ב-1926 עשתה פרקינס היסטוריה נוספת כאשר מונתה ליושבת ראש הוועדה.
ב-1929 מונתה פרקינס על ידי מושל ניו יורק החדש, פרנקלין דלאנו רוזוולט, לתפקיד נציבת התעשייה במדינה. בתקופת השפל הגדול הצליחה פרקינס להביא לשיתוף פעולה בין הפלגים הפוליטיים השונים, דבר שזיכה אותה בהערכה רבה. פרקינס הצליחה להציב את ניו יורק בראש המדינות שהעבירו רפורמות משמעותיות בניסיון להילחם במיתון שפשט במדינה. היא הגדילה את ההשקעה במפעלים, הקטינה את מספר שעות העבודה לנשים, ותמכה בחוקים שהבטיחו שכר מינימום והבטחת הכנסה.
ב-1933, לאחר היבחרו לנשיא, מינה רוזוולט את פרקינס למזכירת העבודה הרביעית של ארצות הברית. פרקינס החזיקה בתפקיד זה 12 שנה, והייתה האישה הראשונה בתולדות ארצות הברית שמונתה לשמש כחברת קבינט. רוזוולט תמך באופן קבוע בתוכניותיה של פרקינס דבר שנחשב חריג באותה עת, שכן ממשלו נודע בפשרנותו הרבה. פרקינס מצידה הייתה אחראית לרבות מחקיקות הניו דיל, והיה לה תפקיד משמעותי במיוחד בהעברת חוק הביטוח הלאומי בשנת 1935.
ב-1939 ספגה פרקינס ביקורת מצדם של מקצת חברי הקונגרס בעקבות חוסר נכונותה לתמוך בגירושו של הארי ברידג'ס, אחד ממנהיג ארגון העובדים הבולטים באותה תקופה, אשר נחשד כקומוניסט. ברידג'ס זוכה בסופו של דבר מכל אשמה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1945 לאחר תום כהונתה כמזכירת העבודה, התבקשה פרקינס על ידי הנשיא החדש, הארי טרומן, לשמש כנציבת השירות הציבורי. פרקינס שימשה בתפקיד זה עד שנת 1952, אז היא התפטרה לאחר מות בעלה. בתקופה זו פרסמה פרקינס ספר זיכרונות מתקופת עבודתה תחת ממשלו של רוזוולט שנקרא בשם "הרוזוולט שהכרתי" (The Roosevelt I Knew) שהציג נקודת מבט אוהדת על הנשיא המנוח.
ממשלת ישראל העשרים
ממשלת ישראל העשרים הוקמה בידי יצחק שמיר ב-10 באוקטובר 1983, לאחר התפטרותו של מנחם בגין.
הקמת הממשלה
הרכבה של ממשלה זו היה זהה לזה של הממשלה התשע עשרה בראשות מנחם בגין והיא כיהנה עד לאחר הבחירות לכנסת האחת עשרה.
ציוני דרך ומדיניות
בתחום הביטחוני, הבטיחה הממשלה לשמור על זכותו של העם היהודי בארץ ישראל, תוך כדי קידום השלום האזורי ומתן אוטונומיה לתושבי השטחים שלא תוביל להקמת מדינה פלסטינית. בנוסף הובטח שבתום תקופת המעבר שנקבעה בהסכמים, תממש ישראל את זכותה על השטחים. הממשלה תפעל לחיזוק ההתיישבות.
הממשלה הבטיחה לעודד את היוזמה החופשית ושוויון ההזדמנויות, בנוסף לריסון האינפלציה והפחתת רמת העוני, כמו גם המשך הפעולות של שיקום השכונות.
הממשלה הבטיחה עידוד החינוך הדתי ושמירה על הסטטוס-קוו הדתי.
שר האוצר יורם ארידור פרש מתפקידו חמישה ימים לאחר השבעת הממשלה, ובמקומו מונה חבר הכנסת מהליכוד יגאל כהן-אורגד. השר בלי תיק מהתנועה להתחדשות ציונות חברתית, מרדכי בן-פורת, התפטר מהממשלה 3 חודשים לאחר השבעתה. הממשלה סיימה את כהונתה ב-13 בספטמבר 1984.
הרכב הממשלה
הממשלה מנתה עד ינואר 1984 20 שרים ולאחר מכן 19 שרים, והייתה זהה בהרכבה לממשלה ה-19, פרט לפסח גרופר ויגאל כהן אורגד, שהחליפו בהתאמה את מנחם בגין ואת יורם ארידור כשר החקלאות וכשר האוצר. סך הכל כיהנו כשרים בממשלה לתקופת זמן כלשהי 21 אנשים.
בית הקברות היהודי בקטוביץ
בית הקברות היהודי של קטוביץ שבפולין, הוקם בשנת 1868 והכניסה אליו נמצאת ברחוב Kozielska מספר 16.
היסטוריה
האנשים שמתו לפני 1868 נקברו בבית הקברות היהודי במיסלוביצה. באותה שנה, קנתה הקהילה היהודית בקטוביץ 3 דונם של קרקע לצורך הקמת בית קברות בעבור 480 טאלרים מהאיכר הפולני יוזף לודנובסקי (Jozef Ludnowski). השטח שנבחר לבית הקברות היה בצדה המערבי של הדרך למיקולוב, ובינו לבין העיר הפרידה מסילת הרכבת למיסלוביצה. מיקום זה נבחר כיוון שאנשים חשבו שהעיר לא תתפתח לאותו כיוון ושמסילת הרכבת מהווה את גבולה הסופי. טקס חנוכת בית הקברות נערך ב-9 בספטמבר 1868 בהשתתפות הרב רוזנטל מביטום. הקבורה הראשונה בבית הקברות החדש נערכה ב-20 באוקטובר 1869, בלווייתו של קארל מונצר בן ה-4. ב-2 בפברואר 1870 נקבר לראשונה אדם מבוגר, מאיר כץ. ב-1868 נבנה חדר טהרה ולוויות, מפואר בבית הקברות, בו היו חדרי החברה קדישא וחדר אבלות. ב-1870 הבניין נבנה מחדש והורחב. משפחת קרבס (Krebs) הייתה אחראית על שמירת בית העלמין במצב טוב וגם על רישומי הארכיון. לוויות רבות נערכו בהשתתפותה של מקהלת בית הכנסת הגדול. ב-1870 נבנתה מדרכת אספלט שעברה בין המשעולים בבית הקברות.
שטח בית הקברות הורחב במרוצת הזמן פעמיים, בשנת 1927 ולאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1945. בית הקברות מוקף חומה ומשתרע על שטח של 1.1 הקטאר.
בבית הקברות נמצאים בין היתר קברים מפוארים של 3 דורות ממשפחות חשובות לפיתוח העיר קטוביץ, במיוחד משפחות גולדשטיין, גרונפלד ושאלשה (Schalscha), כמו גם רב העיר קטוביץ, יעקב כהן. כמה מהקברים מעוטרים בפאר וחלקם מעוצבים בסגנון המזכיר מבנים רומיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, קברים רבים נהרסו או ניזוקו על ידי הגרמנים. לאחר המלחמה, הוקמה בחלק של בית הקברות שהוקם במאה ה-20 אנדרטה לזכר השואה. בבית הקברות ישנם בין 1,400 ל-1,500 קברים מתוכם נשתמרו 947 מצבות.
בית העלמין ברחוב קוזילסקה-Kozielska הוא מקום קבורה פעיל של הקהילה היהודית, לאורך כל השנים מאז הקמתו. בית העלמין נמצא בהשגחת קרן אור חיים, משנת 2006 הקרן דואגת לביצוע עבודות ניקיון ותיעוד בבית העלמין. בסתיו 2009 הושלם השלב המרכזי של עבודות השיפוץ במתחם. בניין חברת קדישא המשופץ, מיועד להיות משרדי הקרן בעיר.
בית קברות היהודי נרשם ב־29 באוקטובר 1990 במרשם האנדרטאות הפולני תחת מספר A / 1414/90.
בשנת 2014, לבקשת מוזיאון POLIN להיסטוריה של יהודי פולין, הכינה הקרן לתיעוד בתי קברות יהודיים רשימה של המצבות המכילות נתונים אישיים של הנפטרים ותצלומי מצבות. הפרויקט יושם בזכות התמיכה שהוענקה מאיסלנד, ליכטנשטיין ונורווגיה מכספי האיחוד האירופי (EEA) (פרויקט "מורשת תרבות יהודית", רכיב "שכנים - עדים. אובייקטים, אנשים, סיפורים").
נורווגית חדשה
נורווגית חדשה (Nynorsk) היא אחת משתי הצורות של השפה הנורווגית. שפה זו היא חלק מענף השפות הגרמאניות. כ-15% מאוכלוסיית נורווגיה משתמשת בה כשפה כתובה ומדוברת ראשית.
נורווגית חדשה ונורווגית ספרותית (Bokmål) אינן ניבים - הן פשוט שתי דרכים שונות לדבר ולכתוב את אותה שפה - הנורווגית. אנשים מעטים מדברים את שתיהן באופן מילולי, אך יש ניבים אשר יותר קרובים לנורווגית ספרותית מאשר נורווגית חדשה, או להפך. בשביל ניבים אשר קרובים לשתיהן באותה המידה, מחליטה הממשלה המחוזית מה השפה המלומדת; או שהורי התלמידים מחליטים בשביל בתי-ספר המלמדים את שתי הצורות.
שמות השפה הכתובה
השם "נינושק" (Nynorsk), שפירושו המילולי הוא "נורווגית חדשה", הוחלט בשנת 1929 על-מנת להבדיל בין השפה הראשונה לבין נורווגית ישנה (Bokmål), משום שהשפה החדשה טענה כי היא יורשת ישירה של השפה הישנה. השם המקורי של נורווגית חדשה היה נורווגית לאומית (Landsmål).
עניינים פוליטיים-חברתיים
המצב בין נורווגית חדשה לנורווגית ספרותית נשאר עד היום עניין סוציו-פוליטי, לצד סוציולקט וגם קשור בתרבות אזורית. לצד נורווגית חדשה ונורווגית ספרותית יש גם ניב קונברסטיבי של נורווגית חדשה בשם הגנורסק (Høgnorsk), נורווגית עילית, שטוענת שהדקדוק שלה עוד יותר שונה מדנית.
היסטוריה
איבאר אנדריאס אוסן נחשב לממציא השפה הנורווגית החדשה. כבן של חוואי ממערב נורווגיה, רצה איבאר שפה כתובה נורווגית שתשקף את הניבים במדינה, כשפה שונה מדנית, אשר הייתה השפה הכתובה היחידה בתקופה. הוא נסע ברחבי נורווגיה במשך עשור החל מ-1840, ואסף מידע כדי להקים שפה נורווגית אמיתית הקרובה יותר לניבים המדוברים.
הבדלי השפות
לדוגמה, ניתן לקחת את הביטויים הללו באנגלית, נורווגית חדשה, עברית, איסלנדית, נורווגית ספרותית ודנית:
דוגמה זו ממחישה את ההבדלים העיקריים בין הנורווגית הספרותית לנורווגית החדשה במשפט אחד. כמו כן היא מראה את הדמיון בין הנורווגית הספרותית לדנית, ואת הדמיון בין הנורווגית החדשה לאיסלנדית, שהיא צאצאית ישירה של הנורדית עתיקה.
הגייה
כאמור, נורווגית חדשה היא צורת כתיבה ולכן אין לה גרסה מדוברת. אותיות הא"ב מייצגות את אותם הצלילים כמו בנורווגית הספרותית, וכמוה, ההגייה תלויה בפרשנות הדובר/ת לפי הדיאלקט שלו/שלה. בדרך כלל ייבחר/תבחר הדובר/ת את צורת ההגייה שקרובה יותר לניב שלו/שלה.
לדוגמה, המשפט הנ"ל "אני בא מנורווגיה" בכמה צורות הגייה אפשריות: בנורווגית חדשה כמו בכתובה, ניתן להגות ר' מתגלגלת (כמו בשוודית או רוסית) או ר' גרונית (כמו בעברית או גרמנית), זאת לפי הדיאלקט של הדובר/ת (ר' גרונית נהוגה באזורי דרום-מערב בעיקר).
הדוכס מבורגונדי
הדוכס מבורגונדי (באנגלית: The Duke of Burgundy) הוא סרט דרמה בריטי משנת 2014 שנכתב ובוים על ידי פיטר סטריקלנד, בכיכובן של סידסה באבט קנודסן בתפקיד סינתיה, וקיארה דאנה בתפקיד אוולין.
הסרט הוקרן בפסטיבלים בינלאומיים רבים, כולל טורונטו פסטיבל הסרטים הבינלאומי, לונדון, פסטיבל הסרטים, פסטיבל הסרטים הבינלאומי ברוטרדם, וזכה לביקורות חיוביות.
עלילה
אוולין לומדת את תחום חקר הפרפרים והעש (לפידופטרולוגיה) אצל סינתיה, המבוגרת ממנה. אוולין בקשר רומנטי עם סינתיה, ועובדת כמשרתת בביתה, ונתונה מצד סינתיה לסטנדרטים נוקשים לגבי התנהגותה וניקיון הבית. כאשר אוולין לא משלימה משימות לסיפוקה של סינתיה, היא נענשת.
עם הזמן, יש נפילות בשליטתה של סינתיה, ומתבהר כי אוולין היא זו שמכוונת את סינתיה במערכת היחסים על ידי כתיבת סקריפטים על סצנות מסוימות, אותן בנות הזוג מבצעות באותו האופן בכל יום. בעוד אוולין מתרגשת מינית מכך, סינתיה מבצעת את הסצנות רק כדי לספק את המאהבת שלה. כדי לרצות את אוולין, היא מזמינה מנגרית מיטה עם מגירה מתחת, שם אוולין יכולה לישון בתור עונש; אך אוולין לא מרוצה מהזמן הנדרש כדי לבנות את המיטה, ובסופו של דבר מסרבת למתנה.
אוולין מתחילה לדרוש מסינתיה לנעול אותה בתיבה כל ערב כעונש מסוג חדש. סינתיה מסכימה, אבל היא כועסת על ההפרדה הפיזית הזו. סינתיה גם מתחילה להיות מודעת להזדקנות שלה, כשהיא פוגעת בגבה כשהיא מושכת את התיבה לקרבת מיטתה. היא מבטאת את אומללותה ביום הולדתה של אוולין, כאשר היא דורשת מאוולין לאפות לעצמה עוגת יום הולדת, אותה סינתיה אוכלת כשהיא נחה עם רגליה נח על פניה של אוולין. אוולין לא נהנית מהסצנה, ואומרת את מילת הביטחון שלה,  פינאסטרי (סוג של עש), ממנה סינתיה מתעלמת.
הקשר הזוגי הופך למתוח יותר ויותר, ככל שהציפיות של אוולין אינן ממומשות. בסופו של דבר, סינתיה מאשימה את אוולין שצחצחה את מגפיה של מרצה אחרת, אשר היא רואה כמעשה בגידה. אך בסוף נראה שהשתיים מתפייסות, ואוולין מסכימה לשים פחות דגש על סיפוק צרכיה המיניים. בסגירת הסרט השתיים נראות משחקות את אותה הרוטינה השגרתית שבה הסרט התחיל.
ביקורת וקבלה
הסרט קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים. באתר Rotten Tomatoes יש לסרט דירוג של 93%, בהתבסס על 92 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8 מתוך 10. על פי הקונצנזוס הביקורתי באתר, הסרט הוא "מסוגנן, חושני, חכם, ומוכיח שקולנוע אירוטי יכול להיות בעל תוכן משמעותי". ב-Metacritic, הציון הממוצע המשוקלל של הסרט הוא 87 מתוך 100, בהתבסס על 24 ביקורות.
A.V. Club דירג את הדוכס מבורגונדי בתור הסרט הרביעי הטוב ביותר של 2015. גם פסקול הסרט, מאת קאטס אייז (Cat's Eyes) זכה לביקורות חיובית, ועל פי המבקר נואל מורי, היה זכאי למועמדות לפרס אוסקר למרות האלמוניות היחסית של הסרט.
סטריקלנד קיבל את פרס ווטר בארנדרכט לחזון קולנועי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי המפטון עבור הסרט. הסרט גם זכה בפרס השופטים בפסטיבל הסרטים של פילדלפיה.
גמר מונדיאל 1954
גמר מונדיאל 1954 (הידוע גם בשם הנס של ברן) התקיים באצטדיון ונקדורף בברן, שווייץ ב-4 ביולי 1954, ובו נקבע שאלופת העולם לשנת 1954 היא נבחרת גרמניה המערבית, שניצחה את נבחרת הונגריה בתוצאה. הייתה זו זכייתה הראשונה של גרמניה בטורניר, והיא הייתה לנבחרת השלישית (אחרי ו) שזוכה בתואר.
ההונגרים הגיעו כפייבוריטים מוחלטים לטורניר בכלל ולמשחק בפרט, וההפסד התקבל כהפתעה גדולה. עד לדקה השמינית צעדה הונגריה ביתרון 0–2 משערים של פרנץ פושקש וזולטן צ'יבור, אך גרמניה השיגה שוויון מהיר מרגליהם של מקס מורלוק והלמוט ראן. למרות השליטה של הונגריה במחצית השנייה, הבקיע ראן את שער הניצחון לזכות גרמניה שש דקות לסיום ההתמודדות.
שתי הנבחרות נפגשו במהלך הטורניר, במסגרת שלב הבתים, והונגריה הביסה את גרמניה בתוצאה. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של הטורניר שבה שתי הנבחרות שהגיעו לגמר נפגשו באותו טורניר בשלב מוקדם יותר. גרמניה הגיעה לגמר הטורניר לראשונה בהיסטוריה שלה, בעוד להונגריה הייתה זו הופעה שנייה, ואחרונה עד כה, בגמר גביע העולם, לאחר ההפסד 2–4 בגמר מונדיאל 1938 ל.
כל השחקנים שנטלו חלק במשחק כבר אינם בחיים. הורסט אקל שהיה במשחק הגמר בן 22, היה האחרון שנפטר, ב-2021.
נבחרת הונגריה
הונגריה הגיעה לטורניר גביע העולם כפייבוריטית מוחלטת לזכייה בתואר, ונחשבה לנבחרת הטובה בעולם. הונגריה, שזכתה באותן שנים לכינויים "קבוצת הזהב" ו"המדיארים המופלאים", לא הפסידה כלל בחמש השנים שקדמו לטורניר, ברצף שנמשך 32 משחקים, כולל משחקי הטורניר עצמו. בנוסף, הם זכו בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת הלסינקי ב-1952. בין הניצחונות הזכורים ביותר שהשיגה באותן שנים, נמצאים הניצחונות על. השתיים נפגשו למשחק ידידות באצטדיון ומבלי ב-25 בנובמבר 1953, במשחק שהוכתר כ"משחק המאה", ובו הביסה הונגריה את אנגליה בתוצאה 6-3. בכך, היא הייתה לנבחרת הראשונה בהיסטוריה שאינה בריטית ומנצחת את אנגליה בביתה. היחידה לעשות זאת לפניה הייתה ארבע שנים קודם לכן. שבועות ספורים טרם הטורניר נפגשו השתיים למשחק חוזר בבודפשט, ושם הביסו ההונגרים את אנגליה בתוצאה 7-1, ההפסד הגדול בהיסטוריה של אנגליה.
נבחרת גרמניה המערבית
נבחרת גרמניה המערבית לא נחשבה באותן שנים לאחת מהבכירות שבנבחרות. היא כלל לא השתתפה במונדיאל 1950, בשל האיסור על נבחרות גרמניה להשתתף בעקבות מלחמת העולם השנייה. למעשה, מוקדמות מונדיאל 1954 היוו את חזרתה של גרמניה לטורנירים בינלאומיים לראשונה לאחר המלחמה.
הדרך אל הגמר
בשלב הראשון של הטורניר חולקו 16 הנבחרות המשתתפות לארבעה בתים, כשבכל בית התמודדו שתי נבחרות מדורגות ושתיים שאינן מדורגות. כל נבחרת שיחקה פעמיים בשלב הבתים, כאשר כל נבחרת מדורגת פגשה את שתי הנבחרות שאינן מדורגות בבית. שתי הראשונות בכל בית העפילו לשלב רבע הגמר. החל משלב זה התקדמו הנבחרות בשיטת נוקאאוט במשחק אחד.
שתי הנבחרות הוגרלו יחדיו לבית ב'. הנבחרות המדורגות בבית היו הונגריה ו ולצדן הוגרלו גרמניה המערבית ו.
גרמניה המערבית פתחה את משחקיה בטורניר עם ניצחון 4-1 על טורקיה. לאחר שנקלעה לפיגור כבר בדקה השנייה, הצליחה גרמניה להפוך את התוצאה ולהשיג ניצחון ראשון. במשחק המקביל, הביסה הונגריה 9-0 את קוריאה הדרומית. שנדור קוצ'יש חגג שלושער, פרנץ פושקש ופטר פלוטאס הוסיפו צמדים.
גרמניה וטורקיה שתיהן סיימו עם מאזן של שתי נקודות, מה שגרר משחק פלייאוף ביניהן על ההעפלה לרבע הגמר. גרמניה שלטה במשחק, ושלושער של מקס מורלוק סייע לה להעפיל לאחר ניצחון 7-2 על הטורקים.
בשלב רבע הגמר גברה גרמניה על בתוצאה 2-0 והעפילה לחצי הגמר. במשחק המקביל, נפגשו הונגריה ו למשחק שבאופן תאורטי היה אמור להפגיש שתי נבחרות התקפיות מהטובות בעולם באותה תקופה, אך בפועל התאפיין באלימות רבה, והסתיים בניצחונה של הונגריה 4-2 ובהעפלתה לחצי בגמר.
בשלב חצי הגמר לא התקשתה גרמניה להדיח את עם ניצחון 6-1. במשחק המקביל, הונגריה פגשה את האלופה המכהנת. למרות יתרון שני שערים של הונגריה, הצליחה אורוגוואי לחזור למשחק במחצית השנייה ולהשוות ל-2-2. המשחק עבר להכרעה בהארכה, וצמד של קוצ'יש בתשע הדקות האחרונות הביאו להונגריה ניצחון 4-2 וכרטיס לגמר המפעל.
שופט המשחק
ויליאם לינג מאנגליה נבחר לשופט המשחק. עוזרי השופט, וינצ'נצו אורלנדיני מאיטליה וסנדי גריפיתס הוולשי, נבחרו לשמש כקוונים במשחק.
לינג נחשב באותה תקופה לאחד מהמובילים שבשופטים באנגליה. הוא שפט בין היתר את גמר טורניר הכדורגל של אולימפיאדת לונדון ב-1948 בין ל, ואת גמר גביע ה-FA בשנת 1951 בין ניוקאסל יונייטד לבלקפול. לינג ניהל גם את המשחק הראשון בין הונגריה לגרמניה בטורניר, בו ניצחה הונגריה בתוצאה 8-3.
עוזרי השופט שימשו גם הם כשופטים ראשיים במהלך הטורניר. אורלנדיני שפט את גרמניה בניצחון 6-1 על בחצי הגמר, וכן בניצחונה של  7-0 על  בשלב הבתים. גריפיתס שפט את הונגריה בניצחונה על אורוגוואי בחצי הגמר, וכן את משחקי שלב הבתים בהם ניצחה 1-0 את  ו ניצחה 4-1 את.
מהלך המשחק
נבחרת הונגריה הגיעה למשחק בעמדת עדיפות על הגרמנים. המאמן ההונגרי, גוסטב שבש, החליט להכליל בהרכב את פרנץ פושקש, אף על פי שלא החלים לחלוטין מהפציעה. מנגד, עצם הגעתה של נבחרת גרמניה המערבית אל משחק הגמר נחשבה כהפתעה גדולה. זפ הרברגר, המאמן הגרמני, הכליל בהרכב חמישה שחקנים שלא שותפו בתבוסה 3–8 להונגריה בשלב הבתים.
המשחק התנהל תחת גשם כבד. מזג אוויר מסוג זה כונה במחנה הגרמני "מזג האוויר של פריץ ואלטר", רמז לכך שקפטן הנבחרת הגרמנית הצטיין במיוחד תחת תנאי מזג אוויר מסוג זה. בנוסף, שחקני גרמניה היו מצוידים בנעלי כדורגל של חברת אדידס הגרמנית, שהיו מותאמים לכל מזג אוויר. דבר זה היווה יתרון לגרמניה, ששחקניה עלו לשחק עם נעלי המשחק הקבועות שלהם.
כבר בדקה השישית, ועל אף שלא היה כשיר במאת האחוזים, כבש פושקש את השער הראשון במשחק. שנדור קוצ'יש קיבל כדור בתוך הרחבה ובעט לכיוון השער כדור שהוסט על ידי ההגנה. הכדור התועה הגיע לפושקש, שהכניע את השוער טוני טורק. שתי דקות בלבד אחר כך, השיגה הונגריה את השער השני, בזכות טעות גדולה בהגנה הגרמנית. ורנר קולמאייר ניסה להחזיר במסירה מטווח קרוב את הכדור לשוער טורק, והאחרון לא הצליח להשתלט על הכדור. זולטן צ'יבור חטף את הכדור, ומול השער החשוף העלה את הונגריה ליתרון 0–2.
קצב השערים המהיר נמשך, ושתי דקות בלבד לאחר השער השני, השיגה גרמניה שער מצמק. הלמוט ראן שלח כדור שטוח וחד מהאגף השמאלי אל תוך הרחבה של הונגריה. יוזף בוז'יק גלש לכדור והצליח לגעת בו, אך מקס מורלוק, גם הוא בגלישה, הגיע לכדור שהכניע את גיולה גרושיץ'. בדקה ה-18 השיגה גרמניה את השוויון המפתיע. כדור קרן של הקפטן ואלטר עבר את כל ההגנה והשוער, והלמוט ראן שחיכה סמוך לקורה הרחוק דחק פנימה את שער השוויון.
מאז שער השוויון ולאורך כל דקות המשחק, הפעילה הונגריה לחץ כבד על שערה של גרמניה, שהייתה עסוקה בעיקר במשימות הגנה. מספר הצלות של טורק, הצלה מקו השער של קולמאייר, כדורים שפגעו בקורה ובמשקוף השער, כל אלה מנעו מהונגריה לחזור ליתרון.
בדקה ה-84, שש דקות בלבד לסיום ההתמודדות, השיגה גרמניה את שער הניצחון. כדור שהורחק מרחבת ה-16 של הונגריה הגיע לרגליו של הלמוט ראן. ראן חדר לרחבה, תוך שהוא עובר שחקן הונגרי, ובעט חד ושטוח לפינה השמאלית ופנימה. דקה בלבד לאחר השער המפתיע, קיבל פושקש כדור ברחבה ותוך כדי גלישה הכניע את טורק, אך הנפת דגל לנבדל של הקוון גריפיתס התקבלה על ידי השופט לינג, שפסל את השער. הונגריה לא הצליחה למצוא את השוויון, וגרמניה השיגה לראשונה בתולדותיה את גביע העולם, באחד ממשחקי הגמר המפתיעים בתולדות המפעל.
שופט: ויליאם לינג קוונים: וינצ'נצו אורלנדיני,  סנדי גריפיתס
נטילת חומרים אסורים
מיד לאחר המשחק החלו לעלות האשמות ושמועות על שימוש בסמים אסורים ומשפרי ביצועים בקרב שחקני נבחרת גרמניה המערבית. מספר שחקנים מהנבחרת חלו לאחר הטורניר בצהבת, מה שהגביר את החשד כי מדובר במזרק מזוהם שהדביק את חברי הנבחרת.
מספר משחקני הנבחרת טענו לאחר העלאת ההאשמות כי מדובר היה בזריקות גלוקוז. רופא הנבחרת, פרנץ לוגן, טען כי היו אלה דווקא זריקות של ויטמין C שניתנו לשחקנים.
בשנת 2010 התקיים מחקר באוניברסיטת לייפציג, תחת השם "סמים בגרמניה". במסגרת המחקר נחשף כי קיימת סבירות כי לחברי הנבחרת הגרמנית באותן שנים הוזרק הסם פרביטין, מסוג מתאמפטמין, במסווה של ויטמין C. במחקר צוין גם כי אין המסקנות כוללות את מונדיאל 1954 באופן ספציפי.
ההשפעה על גרמניה
הניצחון המפתיע התקבל באופוריה ברחבי גרמניה המערבית, שעדיין חוותה קשיים בעקבות תוצאותיה של מלחמת העולם השנייה. במשחק זה הושמע ההמנון הגרמני באירוע ספורט בינלאומי לראשונה מאז המלחמה. הזכייה בגביע העולם והניצחון במשחק הגמר כנקודת מפנה בהיסטוריה של גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
שולמית אלמוג
שולמית אלמוג היא פרופסור מן המניין למשפטים באוניברסיטת חיפה. חלוצת חקר התחום של משפט וספרות בישראל.
ביוגרפיה
אלמוג היא בוגרת הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. את התמחותה בעריכת-דין עשתה אצל נשיא בית הדין הארצי לעבודה, השופט צבי בר-ניב. את התואר השני ותואר הדוקטור קיבלה בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת חיפה.
בין השנים 2000–2007 שימשה כעורכת ראשית של הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה. כמו כן שימשה עורכת של כתבי העת "משפט וממשל" ו"דין ודברים" וכעורכת אורחת של כתב העת "מחקרי משפט". בשנים 2006–2007 הייתה עורכת ראשית של הערוץ האקדמי של אוניברסיטת חיפה.
כתבה מספר ספרי ילדים ונוער ובהם "גן ורדים" (יחד עם אלה שגיא, ספרית פועלים, 1989); "באמצע היער" (מסדה, 1994) ו"מירנדלה ללא ארץ" (מסדה, 1995). בשנת 2021 הוציאה לאור בהוצאת כרמל בשיתוף עם יאיר אלדן את הספר "משהו רוחני זורם כביכול". הספר הוא דיאלוג בין גבר לאישה, העובר בין תחנות שונות בחייהם, ועוסק במגוון של נושאים כמגדר וזהות מגדרית, תקינות פוליטית, ומעשה הכתיבה עצמו.
פעילות אקדמית
משמשת יועצת למערכת כתב העת International Journal for the Semiotics of Law וחברה בפורום המחקר Images of Justice. כיהנה כראש המרכז היהודי-ערבי באוניברסיטת חיפה וכמרצה אורחת בפקולטות למשפטים של אוניברסיטת טורונטו, אמריקן יוניברסיטי, אוניברסיטת הלסינקי ואוניברסיטת מונש ועוד.
בדצמבר 2020 מונתה ליועצת לנשיא אוניברסיטת חיפה לענייני הוגנות מגדרית, לשנים ה'תשפ"א - ה'תשפ"ה.
פעילות ציבורית
אלמוג היא חברת נשיאות מועצת העיתונות. היא כיהנה ומכהנת כחברה, בין היתר, בוועדת המשנה בנושא הילד ומשפחתו של הוועדה לבחינת עקרונות יסוד בתחום הילד והמשפט ליישומם בחקיקה מטעם משרד המשפטים, בוועדה לבחינת חוק אימוץ ילדים והליכי אימוץ ילדים בישראל ובוועדה להענקת עיטור ממלכתי למאבק בסחר בבני אדם. חברה בחבר שופטי פרס ספיר לספרות לשנת 2011. הופיעה בפני צוות מטעם מחלקת הייעוץ והחקיקה במשרד המשפטים, שעסק בנושא הצעות חוק בדבר הפללת צריכת שירותי זנות, ובפני ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים של הכנסת.
במשותף עם פרופ' אריאל בנדור חיברה את החלקים המשפטיים בדו"ח שהוגש על ידי מדינת ישראל לאו"ם מכוח האמנה הבינלאומית לזכויות הילד.
בנוסף למחקריה ולכתיבה האקדמית, מפרסמת פרופ' אלמוג טורי דעות בעיתונות הארצית, ומשמשת כפרשנית בכלי תקשורת שונים לענייני משפט, חברה ותרבות וזכויות נשים וילדים.
קישורים חיצוניים
ממאמריה:
על כתביה:
מיתרידטס השלישי, מלך פרתיה
מיתרידטס השלישי היה מלך פרתי, ששלט על חלק משטחי האימפריה הפרתית בשנים 54-57 לפנה"ס. בשנת 57 לפנה"ס הוא ארגן את רצח אביו, המלך פראטס השלישי, בסיוע אחיו אורודס השני. לאחר הרצח חילקו שני האחים את שטחי האימפריה הפרתית ביניהם, ומיתרידטס קיבל את השליטה על החלק המערבי של האימפריה (ממלכת מדי). אולם זמן קצר לאחר מכן פרצה מלחמה בין מיתרידטס לאחיו על השליטה באימפריה הפרתית. בשלב הראשון של המלחמה ניצח אורודס השני, ומיתרידטס השלישי נמלט לסוריה, שהייתה פרובינקיה רומאית. מיתרידטס ניסה לגייס את עזרתו של המושל הרומי של הפרובינקיה, אולוס גביניוס, כדי להשתלט מחדש על האימפריה הפרתית. אך לאחר שהאחרון העדיף לצעוד עם צבאו דרומה, במטרה לסייע לתלמי השנים עשר לכבוש מחדש את השלטון במצרים, גייס מיתרידטס צבא בעצמו, והצליח להשתלט מחדש על מסופוטמיה, כולל הערים הגדולות בבל וסלאוקיה על החידקל. בשנת 55 לפנה"ס חזר מיתרידטס למעמדו כמלך, לפחות של החלק המערבי של האימפריה הפרתית, והמשיך לטבוע מטבעות עם דיוקנו בסלאוקיה עד לשנת 54 לפנה"ס.
בתגובה שלח אורודס השני מצביא בשם סורנה, כדי לכבוש מחדש את השטחים שאבדו לו במערב ממלכתו. האחרון הצליח לדחוק את מיתרידטס אל סלאוקיה, והטיל מצור על העיר. לאחר מצור ממושך הצליח סורנה להביס את צבאו של מיתרידטס ולכבוש את סלאוקיה במהלך שנת 54 לפנה"ס (המועד המדויק אינו ידוע). מיתרידטס נתפס והוצא להורג, ובכך הסתיימה מלחמת הירושה באימפריה הפרתית.
סקריה (נהר)
נהר סקריה (בטורקית: Sakarya, ביוונית: Σαγγάριος – "סנגריוס") הוא נהר בצפון-מערבה של אסיה הקטנה בטורקיה. מקורותיו של הנהר ברמת בייאט (Bayat Yaylası) והוא זורם מזרחה ומבצע תפנית רחבה צפונה, מערבה ושוב צפונה, ונשפך אל הים השחור בנפת סקריה. אורכו של נהר הסקריה הוא 824 ק"מ והוא הנהר השלישי באורכו בתחומי טורקיה אחרי הקיזילאירמאק ונהר הפרת.
בעת העתיקה הוזכר הנהר על ידי סטראבון כגבולה המזרחי של ביתיניה אם כי נראה שהגדרה זו הייתה מצמצת וביתיניה השתרעה מזרחה משם. ב-1921 בעיצומה של מלחמת יוון–טורקיה, התחולל קרב סקריה בסמוך לנהר.
בריחת מוחות
בריחת מוחות היא הגירה של פרטים משכילים, מאומנים ומיומנים ("הון אנושי"), למען עבודה (ובכלל זה מחקר) במדינות אחרות. לצד מושג זה מתקיים גם המושג גיוס מוחות (brain gain) המרכיבים יחדיו את התופעה של ניידות מוחות או זרימת מוחות (brain circulation או brain exchange), כחלק מהגלובליזציה. בהקשר זה, בריחת מוחות מתארת מצב שבו הגירת המשכילים היא בעיקר מהמדינה החוצה, ללא הגירה מקבילה של משכילים אל המדינה, מדובר על זרימה דו-כיוונית של מומחיות בין מדינת מוצא לבין מדינת יעד. במדינה בה הזרימה היא באופן חד לכיוון אחד, אפשר לדבר על בריחת מוחות ממנה או על גיוס מוחות אל תוכה – בהתאם לכיוון הזרימה.
המונח "בריחת מוחות" (brain drain) נטבע בשנות ה-60 של המאה ה-20 כדי לתאר את ההגירה של מדענים מבריטניה לארצות הברית. בריחת מוחות פירושה אובדן התשואה על השקעתה של המדינה בחינוך, וכרוך בה גם נזק חברתי, ולכן מדינות הסובלות ממנה רואות בה בעיה חמורה. במושג "בריחת מוחות" המילה "בריחה" משמשת בדרך כלל בהשאלה, אך לעיתים מדובר בבריחה כפשוטה, למשל בריחת מדענים מאירופה בעקבות עליית הנאציזם.
הגורמים לבריחת מוחות
לבריחת מוחות מספר סיבות עיקריות:
בריחת מוחות נרחבת נעשית לארצות הברית, וגם מדינות עשירות נוספות הן יעד מבוקש. לעומת זאת, מדינות מתפתחות פועלות לעיתים למניעת בריחת מוחות, באמצעות הקצאת תקציבים נוספים למחקר ותעשייה. כן נעשים לעיתים מאמצים לפיתוי של המהגרים להעתיק את מקום מגוריהם לארץ הולדתם. אחת הסיבות היא ההכרה בהפסדה של המדינה כאשר בוגרי האקדמיה שלה יוצאים לעבוד מחוץ לגבולותיה במקום לתרום במדינה.
השפעות חיוביות אפשריות
[1] יצוין כי נושא זה נתון לוויכוח בקרב מומחים, שכן חלקם טוענים כי תשלומים והעברות למולדת אינם מושקעים בפעילות יצרנית, אלא ברכישת מוצרים בסיסיים (מזון, תרופות וכדומה) או ברכישת מוצרי צריכה (טלוויזיות, ביגוד וכדומה). לטענת אותם חוקרים, הוצאות על מוצרים בסיסיים אמנם מסייעים למשקי בית עניים, ורכישת מוצרי צריכה אינה מעודדת את הייצור המקומי אלא דווקא מגדילה הייבוא. בשל כך, אין תרומה לתמ"ג, לצמצום האבטלה או לייצוא. בנוסף, ייתכנו השפעות על רמות מחירי המוצרים, הרחבת אי-השוויון בשכר וחוסר וודאות.
[2] Y. Chalamwong, “The Migration of Highly Skilled Asian Workers in OECD Member Countries and Its Effects on Economic Development in East Asia”; OECD, “Key Policy Coherence Issues in Agriculture and Migration”.
שנות ה-30 באירופה
עליית הנאציזם והאנטישמיות באירופה בשנות ה-30 של המאה ה-20 הביאה לבריחת מוחות מאירופה לארצות הברית. עם הבורחים הבולטים נמנו:
עליית הנאצים לשלטון הביאה גם לסגירתו של מכון "באוהאוס" - יוצרו של סגנון אדריכלות הנושא את שמו. ולטר גרופיוס, מייסד המכון ומנהלו, נמלט לבריטניה בשנת 1934 וב-1937 היגר לארצות הברית. לודוויג מיס ון דר רוהה, מנהלו האחרון של המכון, היגר לארצות הברית בשנת 1937.
המלחמה הקרה
בשנת 1922 הטילה ברית המועצות הגבלות על הגירה ממנה. בשנות ה-50, בעקבות השתלטות ברית המועצות על מדינות הגוש המזרחי, הוטלו הגבלות דומות על הגירה ממדינות אלה. בברלין, שהייתה בשליטה של ארבע המעצמות, הבריחה הייתה קלה יותר, ועד שנת 1961 ברחו ממזרח גרמניה 3.5 מיליון תושבים, רבים מהם משכילים. הנזק לכלכלת מזרח גרמניה כתוצאה מכך נאמד במיליארדי דולרים. לבלימת בריחה זו הוקמה בשנת 1961 חומת ברלין.
בישראל
בריחת מוחות מישראל נמצאת באופן תדיר על סדר היום הציבורי. כבר בשנת 1966 נערך בבאר שבע סימפוזיון שנושאו "בריחת מוחות מארצות מתפתחות" הבעיה בישראל מורכבת: ישנם מדענים ישראלים, פרופסורים ודוקטורים (לאחר הפוסט-דוקטורט), שעובדים במחקר וחיים בחו"ל, וישנם גם דוקטורים ובעלי תואר מסטר מישראל העובדים בתעשייה ברחבי העולם. הערכה היא שישנם כעשרת אלפים פרופסורים, דוקטורים (PhD + MD) ובעלי תואר מסטר ישראלים העובדים וחיים בחו"ל. נתונים על מספר הישראלים בעלי תואר ראשון שירדו מהארץ חסרים; הערכה היא שמדובר על עשרות אלפי ישראלים בעלי תואר ראשון שירדו מישראל מתוך כ 750,000 מהגרים מישראל לחו"ל.
ב-World Competitiveness Yearbook 2000 פורסם דירוג (בסדר עולה) של היקף בריחת המוחות בקרב 47 מדינות, מתפתחות ומפותחות, וישראל דורגה בו במקום ה-21.
מחקר מקיף בנושא ההגירה מישראל, שנערך בשנת 2005 על ידי אריק גולד ועומר מואב, חושף כי ירידה מארץ ישראל היא תופעה חמורה הרבה יותר מכפי שחשבו לפני פרסום המחקר. מנתונים שנלקחו מהמשרד לקליטת עלייה, נראה כי ההערכות הן שלפי תפוצת ישראלים בעולם, בשנת 2003 750,000 ישראלים חיו מחוץ לגבולות הארץ (בעיקר בארצות הברית וקנדה). בנוסף, מספר הישראלים שעזבו את המדינה בשנת 2005 עולה על 25% מהממוצע.
יש הטוענים שהתופעה הכללית של מעבר אנשים משכילים ממדינה למדינה, היא תופעה בינלאומית, וצפויה לצבור תאוצה בעתיד. למרות זאת, אישי ציבור רבים, דוגמת אביגדור ליברמן, טוענים שבריחת מוחות מישראל היא אסון לאומי.
בשנת 2007 החלו דיונים במשרדי הממשלה על מנת לגבש תוכנית כספית ומדעית לקליטת בעלי מקצוע משכילים בישראל.
דוגמה לבריחת מוחות בישראל היא הגירתו של אריה ורשל, לימים חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2013.
עיצוב כלי מדיניות
בשנים האחרונות מתעצבת תאוריה כלכלית הגורסת כי יש לכל מדינה רמת הגירה אופטימלית, חיובית ורצויה של עובדים מיומנים. מדובר במצב בו מספיק עובדים מיומנים מהגרים לחו"ל על-מנת לחולל את ההשפעות החיוביות של ההגירה, מבלי להביא לפגיעה בהון אנושי שתאט את הצמיחה הכלכלית ותעורר את הנגזרות השליליות שלה. נגזרות המדיניות הן בין השאר עידוד של הגירה זמנית על-פני הגירה ארוכת טווח (מחזור מוחות), ניצול התפוצות בחו"ל לצמיחה הכלכלית, ויצירת שיתוף פעולה בינלאומי לוויסות הגירת העבודה הבינלאומית.
לפיכך, בעיצוב מדיניות תעסוקה ומדיניות הגירה אפקטיביות ברמה הלאומית, יש לבחון את המדיניות הקיימת, לשקול מולה את האינטרסים הלאומיים, ולהתאים לכך את המדיניות הכלכלית ומדיניות המחקר והפיתוח. במקביל לפעולות אלה יש להתחשב במגמות העולמיות של תנועות עובדים וויסותן.
במדע
הקצאת משאבים דלה (יחסית) למחקר היא אחת הסיבות לבריחת מוחות במדע. גם הדרך שבה מחלקים את התקציבים היא בעייתית וגורמת לבריחת מוחות.
בשנת 2010 אושרה בממשלה תוכנית של המועצה להשכלה גבוהה בשם "תוכנית מרכזי המצוינות" או (I-CORE (Israeli Centers of Research Excellence. מדובר על תוכנית לחמש שנים בהשקעה של כמיליארד וחצי ש"ח לתקופה, על מנת לקלוט באוניברסיטאות ובמכללות חוקרים שעזבו את ישראל.
קישורים חיצוניים
דיון ציבורי בבריחת מוחות מישראל:
גורלה של מלכה
גורלה של מלכה (בגרמנית: Sissi – Schicksalsjahre einer Kaiserin, "סיסי: שנותיה הרות הגורל של קיסרית") הוא סרט אוסטרי העוסק בסיפורה של אליזבת, נסיכת בוואריה הידועה בכינוי "סיסי". הסרט בוים בידי ארנסט מרישקה עם רומי שניידר בתפקיד הראשי. אמה של שניידר, מגדה שניידר, גילמה בסרט את אמה של סיסי. הסרט הוא האחרון מתוך טרילוגיית סרטים של מרישקה העוסקים בסיסי. הוא יצא לאקרנים בעקבות הצלחתם המסחררת של הסרטים הקודמים בסדרה "סיסי" ו"סיסי הקיסרית הצעירה". מרישקה היה מעוניין להוציא סרט נוסף על סיסי, אולם רומי שניידר סרבה להמשיך ולשחק אותה למרות רצונה של אמה להמשיך ולשחק את אמה של סיסי. עם זאת, אף על פי ששיחקה במהלך הקריירה שלה בעוד עשרות סרטים שזכו להצלחה, חלקם בתפקידים בעלי אופי שונה לחלוטין מתפקידה כסיסי, דבקה בשניידר דמות זאת עד מותה. למרות רצונה המוצהר להתרחק מדמותה ותדמיתה של הנסיכה, היא מילאה שוב את דמותה של סיסי בסרטו של לוקינו ויסקונטי "לודוויג" (1972).
עלילה
הקיסרית סיסי נהנית מחופשה בהונגריה בחברתו של ידידה הרוזן דיולה אנדראשי. עם זאת, החופשה נהרסת כאשר אנדראשי מתוודה שהוא מאוהב בה. סיסי חוששת מפני מעשה פזיז של אנדראשי, ועל כן חוזרת לווינה אל בעלה הקיסר פרנץ. החיים בחצר המלוכה קשים עבורה מאוד, שכן חמותה סופי ממשיכה להתערב בחייה ובגידול בתה אשר נקראת גם היא סופיה. סיסי ופרנץ מתכננים חופשה בבאד אישל, אולם אז סיסי מאובחנת עם שחפת קטלנית. בהוראת הרופאים, נאלץ פרנץ להוציא את בתם מידיה ולהעביר אותה לאמו. סיסי מאבדת את הרצון לחיות, וכדי לשפר את מצבה היא נשלחת לטיולים במדיירה וקורפו. בסופו של דבר אמה, הדוכסית לודוביקה מצליחה להחזיר לה את שמחת החיים.
סיסי חוזרת אל בעלה, ומתלווה אליו בביקור במה שנותר מנחלות בית הבסבורג באיטליה. אלא שהלאומנים האיטלקים מארגנים הפתעה עבר הזוג המלכותי האוסטרי. במילאנו, מתחזים משרתים פשוטים וגסים לאצילי העיר אשר אמורים להקביל את פני הקיסר והקיסרית. כאשר הזוג מבקר בלה סקאלה, מתחילה הלהקה לנגן את ההמנון הקיסרי אולם באמצע עוברת לנגן קטעים בעלי אופי לאומני מתוך "נבוקו", והמשרתים המתחזים לאצילים שרים אותם בהתלהבות רבה כמחאה נגד השלטון האוסטרי במילאנו. סיסי מצילה את המצב כאשר היא מוחאת כפיים בסיום. לאחר מכן מוצגים האצילים המזויפים בפני הקיסר והקיסרית ומביישים בהתנהגותם את האצילים האמתיים. לאחר מכן נוסע הזוג לבקר בוונציה, ונתקל בקבלת פנים עוינת לא פחות. כאשר הסירה המלכותית מפליגה לאורך התעלה הגדולה מתכנסים כל התושבים בבתים. חלונות מוגפים נפתחים ודגלי איטליה מושלכים מהם. כאשר הזוג יורד מהסירה בכיכר סן מרקו, המוני ונציאנים ממתינים, אולם במקום להריע רק עומדים בדממה ומביטים בעוינות. עם זאת, סיסי מבחינה לפתע בבתה ורצה לחבק אותה לעיני כל. האיטלקים מתרגשים, ומריעים בהתלהבות לזוג המלכותי.
קפיצת הדרך
משמעות הביטוי
לפי הבנה פשטנית של המושג, פירוש המילה "קפיצה" בביטוי זה היא "ניתור", דהיינו שהמהלך בדרך "קופץ" פתאום. עם זאת, לפי מילון אבן-שושן, משמעות המילה בהקשר זה, כפי השימוש הנפוץ בתלמוד, היא "סגירה, קימוץ, הידוק". לפי פירוש זה לא העובר מנתר, אלא דרכו עוברת שינוי טופולוגי המקרב את שני קצותיה זה לזה.
במקורות היהדות
קפיצת הדרך מופיעה בברייתא בתלמוד הבבלי, האומרת כי "שלושה קפצה להם הארץ: אליעזר עבד אברהם, ויעקב אבינו ואבישי בן צרויה". לפי הגמרא שם, קפיצת הדרך סייעה לעבד אברהם להגיע מארץ ישראל לארם נהריים בראש שיירה של עשרה גמלים בתוך יום אחד.
רב האי גאון דן ארוכות בהפרכתן של אמונות כי אנשים שאינם נביאים יכולים לגרום למעשי ניסים על ידי שימוש ב"שמות הקדושים". בתשובתו לחכמי קירואן, התייחס למסורתם של יהודי ספרד כי "מר רב נטרונאי גאון זצ"ל בקפיצת הדרך בא אליהם מבבל", וכותב "שמא אדם רמאי נזדמן להם ואמר אני נטרונאי".
בספרות העברית החדשה
קפיצת הדרך היא מוטיב מרכזי בסיפורו של יהודה לייב גורדון, הנקרא בשם זה.
בנוסף למשמעות הנסית שבביטוי "קפיצת הדרך", הוא משמש גם כדי לתאר פעולה שנעשתה במהירות רבה כדרך הטבע. כך, למשל, כתב ביאליק, בסיפורו "יום שישי": "הדרך הייתה טובה וחלקה והסוסה זריזה, ממש קפיצת הדרך".
בספרות העולם
הרעיון של תנועה פלאית כזו חביב על סופרי מדע בדיוני ולעיתים הם מוסיפים לה נופך מדעי כגון שימוש בחור תולעת. בספר "חולית" מאת פרנק הרברט, Kwisatz Haderach ("קפיצת הדרך" בתרגום לעברית של הספר) היא דמות המסוגלת לבצע מעשים על-טבעיים ולראות את מסלולי העתיד הפרוסים בפניו.
"קפיצת הדרך" מבוטאת גם בסונטה 44 של שייקספיר העוסקת בכוחה של מחשבה לנוע חיש קל לכל מקום שאליו תחפוץ להגיע ולהניע עמה את חושב המחשבה.
רודיסטים
רודיסטים (שם מדעי: Hippuritoida) הם קבוצה מגוונת גדולה של צדפות (מחלקה של רכיכות) ימיות הטרודנטיות בצורה קופסה, שפופרת או טבעת שהופיעו בשלהי תור היורה ושגשגו כל כך במהלך הקרטיקון שהם היו האורגניזמים העיקריים שבנו שוניות בים תטיס הקדום.
תיאור הקונכייה
הצורות בשלהי היורה היו מוארכות, כששתי הקשוות מעוצבות באופן זהה, לעיתים קרובות בצורת צינור או מקל, בעוד שלצורות בונות השונית של הקרטיקון הייתה קשווה אחת שהפכה למכסה שטוח, והקשווה השנייה הפכה לחרוט הפוך דמוי דורבן. טווח גודלם של צורות חרוטיות אלו היה רחב ונע מאורך של כמה סנטימטרים ועד מטר, כשהגדול מביניהם באורך של 2 מטרים היה הסוג Titanosarcolites.
המורפולוגיה ה"קלאסית" שלהם הכילה קשווה תחתית חרוטית פחות או יותר שהייתה צמודה לקרקעית הים או לרודיסטים שכנים, וקשווה עליונה קטנה יותר ששימשה כסוג של מכסה לאורגניזם. לאורך הציר המשותף בין הקשוות היו סידור של שיניים ושקעים תואמים כך שבעת סגירת הקשוות הן ננעלות תוך מניעת אפשרות להסטה צדית של הקשוות. כמו לצדפות מודרניות שימשו רצועות לפתיחת הקשוות ושרירים שימשו לסגירתם. הקשווה העליונה הקטנה קיבלה מגוון של צורות מעניינות, כולל: מכסה שטוח פשוט, חרוט נמוך, ספירלה, ואפילו צורה דמוית כוכב.
תפוצת המאובנים והכחדה
הרודיסטים נכחדו בסוף הקרטיקון, ככל הנראה כתוצאה מאירוע הכחדת קרטיקון-פלאוגן. השערה אחת היא שקבוצה זו החלה להתנוון כ-2.5 מיליון שנים קודם לכן ונכחדה לחלוטין כחצי מיליון שנים לפני תום הקרטיקון. עם זאת, השערה אחת המבוססת על עדויות עכשוויות היא שהרודיסטים שרדו עד אירוע ההכחדה ההמוני ונספו יחד איתו.
גילוי המאובנים וטקסונומיה
בשל התפוצה הנרחבת של הרודיסטים נהגו חקלאים באירופה להשתמש ברודיסטים כחומרי בנייה ושבצו אותם בקירות. כבר אז ידעו שמדובר בקונכיות של אורגניזמים ימיים נכחדים. כשחוקר הטבע הצרפתי ז'אן-בטיסט דה לאמארק בחן מאובנים אלו ב-1819 הוא טבע את המונח Rudistae, כלומר רודיסטים, ככל הנראה מלטינית rudis (שפירושה גולמי) או מ-rudus (שפירושה שברי אבנים).
רודיסטים משויכים לסדרה Hippuritoida או Rudistes (לעיתים Rudista).
That's When
עם יציאתו, "That's When" זכה לביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה. גם במצעדי הפזמונים זכה להצלחה רבה, כאשר דורג במקום השלישי במצעד השירים מתחת להוט 100, תוך שדורג במקום ה-84 ברולינג סטון טופ 100, ובמקום ה-30 במצעד שירי הקאנטרי.
רקע והפקה
"That When" הוא דואט המתאר את ההשלכות של פרידה ממערכת יחסים, כשסוויפט מגלמת את תפקיד הפרט שנרתע ממערכת היחסים עקב צורך במרחב ואילו קית' אורבן שוקל אם עליו להחזיר אותה, או שמא לוותר עליה. במקור, הוא נכתב לאלבום השני של סוויפט, Fearless, אך נגנז. באפריל 2021 הוא היה לאחד מ"רצועות הכספת" ("from The Vault") במהדורה המחודשת של סוויפט, Fearless (Taylor's Version). גרסת הדמו הוקלטה במקור רק על ידי סוויפט, עם מילים שונות. סוויפט הופיעה בעבר עם אורבן בסיבובי הופעות שונים וזאת, בנוסף לכך שהוא הקליט מחדש בשנת 2019 את להיטה, "Lover". יתר על כן, הקליטו השניים את "Highway Don't Care" בהשתתפות טים מקגרו.
ביקורת
"That When" ספג ביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה. ברולינג סטון פרסמה ביקורת מקיפה אודות השיר, תוך שתיארו את שילוב הקולות בין סוויפט ואורבן.
קרדיטים וצוות
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מטיידל.
טסקיגי
טסקיגי (באנגלית: Tuskegee) היא עיר באלבמה שבארצות הברית. מספר התושבים ביישוב, נכון לשנת 2000, היה 11,846. מספר התושבים הכולל במטרופולין שמסביב ליישוב היה 22,810.