cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרשת תכנון הפיגוע במלון בי סנטר באילת
הפרשה
ב-30 בנובמבר 2015 נכנס אשרף סלאיימה, צעיר ערבי ממזרח ירושלים שעבר לגור באילת, למלון בי סנטר באילת במטרה לשכור חדר ביחד עם חברתו היהודייה, שכן לטענתו בעלי דירות באילת לא הסכימו להשכיר דירה לערבים. הוא ביקש לראות חדרים המושכרים לטווח ארוך ולאחר שראה כמה חדרים יצא מבלי לשאול על מחירים. פקיד הקבלה במלון התקשר למשטרה ודיווח על צעיר ערבי חשוד שביקר במלון ושאל שאלות לא ענייניות. המידע הועבר לידי השב"כ ולאחר חקירה קצרה נעצר ח'ליל נִמְרִי, צעיר בן 20 ממזרח ירושלים שעבד במלון באילת, בחשד שהוא הצעיר הערבי שביקש לראות את החדרים במלון. לאחר מספר שעות חקירה בשב"כ הודה נמרי שהוא זה שבקר במלון במטרה לבצע פיגוע, תוך שציין פרטים שגויים שהופיעו בטעות בתיק החקירה. לאחר מספר ימים ראה פקיד הקבלה מבי סנטר את אשרף סלאיימה במלון, הבין שח'ליל נמרי נעצר בטעות ודיווח למשטרה. בעקבות זאת נעצר סלאיימה, וח'ליל הוחזר לחקירה והודה שתכנן פיגוע יחד עם סלאיימה. לאחר שלושה ימי חקירה, ולאחר שהוא הושאר לילה שלם אזוק בידיו וברגליו למיטה, לטענת החוקרים מחשש שיתאבד, הוא הודה שתכנן לפוצץ את המלון. אולם בתחילת השחזור טען שלא עשה דבר רע, ובא למלון לשכור חדר למגורים. בעקבות זאת, השחזור נעצר וחוקרי השב"כ שכנעו אותו לחזור על הודאתו בשחזור. כתוצאה מכך נוצרו שני שחזורים: באחד טען סלאיימה שהגיע למלון כדי לשכור חדר ובשני סיפר שבא לתכנן פיגוע.
בסוף דצמבר 2015 הגישה פרקליטות המדינה כתב אישום נגד נמרי וסלאיימה והם נעצרו עד תום ההליכים. בתקשורת נכתב: "תושייתם של עובדי מלון באילת הצילה ככל הנראה חיי אדם רבים".
ב-9 בנובמבר 2017 זוכה נמרי, ושוחרר, עוד טרם נתנו הנימוקים לזיכוי. השופטים קבעו פה אחד: "אין ראיות המוכיחות את אחריותו של הנאשם מעבר לספק סביר". הפרקליטות ערערה על הזיכוי לבית המשפט העליון ודרשה להמשיך את מעצרו של נמרי עד להכרעה בערעור. בדיון בבית המשפט העליון הוסכם שנמרי יועבר למעצר בית באיזוק אלקטרוני. בפסק הדין שניתן ב-17 בדצמבר 2017 נכתב: "נראה כי מדובר בשגיאה איומה, כאשר טכניקת החקירה הובילה להודיות שווא. ... על השב"כ לבדוק עצמו היטב". כן נכתב בפסק הדין שהחוקרים לא טרחו לבצע מסדר זיהוי ולא בדקו את האליבי שנמרי מסר. ב-21 בדצמבר 2017 הסכימה הפרקליטות לבטל את מעצר הבית של נמרי. ב-7 בינואר 2018 הודיעה המדינה על חזרתה מהערעור שהוגש.
בנימוקי הזיכוי של נמרי התייחסו השופטים לעדותו של סלאיימה וטענו שהיא הייתה משכנעת וכי השחזור הראשון שבו טען שבא לשכור חדר במלון היה משכנע בהרבה מהשחזור השני שבו אמר שתכנן פיגוע. בעקבות זאת, שוחרר סלאיימה בתחילת ינואר 2018 למעצר בית. בעקבות הזיכוי תוקן כתב האישום שהוגש נגד סלאיימה שנדון בפני הרכב שופטים אחר. בנובמבר 2018 הגיש נמרי בקשה לפיצוי על מעצרו והחזר הוצאות הגנתו. בתגובה טענה הפרקליטות ש"בחומר הראיות שעמד בפני התביעה בעת הגשת כתב האישום, היו די ראיות לכאורה שהיה בהן להביא כל תובע סביר להגשת כתב אישום". בית המשפט קיבל את הבקשה והורה לפצות את נמרי.
ב-11 במרץ 2019, הודיעה הפרקליטות על חזרה מכתב האישום נגד סלאיימה שהביאה לזיכויו המלא. בהודעת הסבר של הפרקליטות נאמר: "על אף מספר ליקויים במהלך החקירה, שנבעו בחלקם מהצורך לסכל את הפיגוע באופן מידי, סברה הפרקליטות כי מתקיים המבחן של סיכוי סביר להרשעה לצורך העמדה לדין. בסופו של יום, בית המשפט זיכה את חליל. בעקבות הזיכוי ולאחר בחינה מחודשת של חומר הראיות בתיק של אשרף, הגיעה הפרקליטות למסקנה כי קיים קושי להוכיח את אשמתו של הנאשם מעבר לספק סביר ולכן הודיעה לבית המשפט על חזרה מכתב האישום בעניינו. ההחלטה התקבלה בדרגים הגבוהים בפרקליטות. בעקבות הזיכוי, החל תהליך הסקת מסקנות והפקת לקחים". ד"ר יואב ספיר, הסניגור הציבורי הארצי, טען שהחזרה מכתב האישום הושג בעקבות פעילותו. צוות תוכנית עובדה טען שהחזרה מכתב האישום הושגה הודות לשידור הפרק שלהם של הסדרה על הפרשה.
פאול סאליטר
פאול סאליטר (בגרמנית: Paul Salitter; 15 בדצמבר 1898, לקיילה, פרוסיה המזרחית, כיום פולין – 8 בינואר 1972, דיסלדורף) היה קצין משטרה גרמני שהדו"ח שלו על גירוש יהודי דיסלדורף לגטו ריגה הוא בין העדויות המצוטטות ביותר על גירוש יהודי גרמניה הנאצית בתקופת השואה.
ביוגרפיה
סאליטר נולד בפרוסיה המזרחית ועבד כפקיד לאחר לימודיו. בין השנים 1919-1917 היה סמל בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. מאוקטובר 1919 היה שוטר בקניגסברג שבפרוסיה המזרחית ולאחר מכן היה קצין משטרה בדרגת סרן. הוא נישא ונולדו לו שני ילדים.
בתחילת התקופה הנאצית עזב סאליטר את הכנסייה האוונגליסטית, זרם של הכנסייה הפרוטסטנטית.
במלחמת העולם השנייה
בשנת 1941 שירת סאליטר במחלקה S II (מחלקת כוח אדם) במשטרת דיסלדורף. ב-13 במרץ 1942 הושאל סאליטר ממשטרת דיסלדורף למשטרת ברסט-ליטובסק. לאחר מכן פעל במינסק עד 1944. ב-1944 פעל ביחידת השוצמאנשאפט (Schutzmannschaft, יחידת משטרה גרמנית) "זיגלינד" (Sieglind) באלזס. בינואר 1945 מונה לשטורמבאנפיהרר באס-אס.
ארגון המשלוח ברכבת
על פי צו של המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA), המשטרה הייתה חייבת ללוות גירושים מהרייך, שהחלו באוקטובר 1941, בקומנדו המורכב מקצין אחד ו-15 אנשי צוות. את ההובלה מדיסלדורף לריגה ארגנה משטרת דיסלדורף. שומרי רכבת הגירוש לריגה היו סאליטר וקציני דיסלדורף. 1,007 המגורשים היהודים רוכזו בבית המטבחיים ובחצר הבקר העירונית בדיסלדורף. ההובלה החלה ב-11 בדצמבר 1941.
למחרת דיווחה משטרת דיסלדורף לאייכמן ולמפקד משטרת הביטחון והאס-דה בריגה, רודולף לנגה, כי "רכבת התובלה Do 38 יצאה מתחנת המוצא דיסלדורף-דרנדורף לכיוון ריגה עם סך של 1007 יהודים שנותרו." שעת היציאה המדויקת דווחה כ-11 בדצמבר 1941, 10:45 בבוקר. בטלקס נכתב: "נוסעי הטרנספורט נושאים לחם, קמח וקטניות למשך 21 יום ואמצעי תשלום בסך 50,000 רייכסמארק ב-Reichskreditkassenscheine [מעין קבלות על אשראי, במארקים של הרייך השלישי]."
הרכבת הגיעה לריגה לאחר שלושה ימים. סאליטר כתב דו"ח בן תשעה עמודים על מהלך "פינוי היהודים לריגה";. הדו"ח הועבר ל-RSHA דרך משטרת המדינה (Stapo) של דיסלדורף. שמותיהם של 15 השוטרים האחרים המלווים מדיסלדורף אינם ידועים.
דו"ח סאליטר
סאליטר הוביל את הפיקוד על מלווי רכבת הגירוש DO 38 מ-11 עד 14 בדצמבר 1941. מיד לאחר שובו כתב דו"ח חסוי עבור אדולף אייכמן ורודולף לנגה, שבו תיאר את השילוח בפירוט.
יציאת הטרנספורט מתחנת שילוח הסחורות דיסלדורף-דרנדורף נקבעה לשעה 9:30 בבוקר, אך היהודים כבר "הוכנו" על רמפת הטעינה בשעה 4 לפנות בוקר. הרכבת כללה עשרים קרונות נוסעים ישנים מהמחלקה השלישית, קרון נוסעים אחד ממחלקה ב' עבור הליווי ושבעה קרונות סחורה עמוסים במטען.
ההעמסה בוצעה בשעה 9 בבוקר "בחפזון הגדול ביותר", וזו הסיבה שעל קרונות בודדים הועמסו עד 65 איש. בדרך מבית המטבחיים אל רמפת הטעינה ניסה יהודי לזרוק את עצמו מתחת לחשמלית ולהתאבד, אך נתפס במתקן הבטיחות של החשמלית ונפצע קל בלבד. יהודיה מבוגרת עזבה את רמפת הטעינה בלי לשים לב ונמלטה לבית סמוך. עובדת ניקיון הבחינה בה.
למחרת בבוקר בשעה 5:30 בבוקר הגיעה הרכבת לתחנת הגבול לאוגסצארגן (Laugszargen) ולאחר 15 דקות הגיעה לתחנה הליטאית טאורוגן (Tauroggen). משם, משך הנסיעה לריגה אמור היה להיות 14 שעות, אך לעיתים קרובות היו עיכובים בהמשך הנסיעה. בערב הגיעו לילגבה שבלטביה. החל שלג ואחריו כפור. הרכבת הגיעה לריגה בשעה 21.50, ושהתה בתחנת הרכבת של ריגה שעה וחצי. ב-13 בדצמבר בשעה 23:35 הגיע השילוח לרמפה הצבאית בתחנת הרכבת סקירוטובה (Skirotowa). הרכבת עצרה ללא חימום. הטמפרטורה בחוץ הייתה 12 מעלות מתחת לאפס. זמן הנסיעה הכולל היה 61 שעות. הרכבת הועברה לשוטרים הלטבים בשעה 1:45 לפנות בוקר. כיוון שעתה היה חשוך ורמפת הטעינה קפואה, פריקת היהודים והעברתם לגטו, שהיה 2 ק"מ משם, הייתה אמורה להתבצע ביום ראשון בבוקר עם אור.
תיאורים נוספים
מספר ניצולים מהשילוח תיארו אותו. הדו"ח של הילדה שרמן-זנדר (Hilde Sherman-Zander), שנולדה במנשנגלדבאך ב-1923, הוא אחד הזיכרונות הידועים ביותר המתארים את גירוש דיסלדורף-ריגה. הוא שימש לסרט משנת 2007, "Ehe die Spuren verwehen" (לפני שהעקבות נעלמו), העוסק בהריסת חצר הסחורות לשעבר של דיסלדורף-דרנדורף. גם השורדת ארנה ואלק (Erna Valk) תארה את המסע הזה.
קיים דו"ח של קצין המשטרה וילהלם מורין, שליווה טרנספורט מדיסלדורף למינסק ב-10 בנובמבר 1941. רכבת זו עמדה ללא חימום עד שמונה שעות בכפור עז והגיעה ליעדה רק לאחר 96 שעות. יש רישומי יומן ששרדו מאת ברטולד רודנר, שגורש מברלין למינסק ב-14 בנובמבר 1941.
לאחר המלחמה
באמצע 1945 יזמו שלטונות הכיבוש האמריקאים בגרמניה הליכי חקירה נגד סאליטר. מפקד המשטרה השעה אותו והוא שוחרר מהמשטרה ב-18 באוקטובר 1945 בהוראת הממשל הצבאי. בתהליך הדה-נאציפיקציה ב-1946, הופחתה חומרת הסיווג שלו כנאצי לשעבר, והוא הוגדר כ"פחות מופלל" (minderbelastet, ובתרגום חופשי - כזה שהעול עליו הופחת). ב-1951 הוגדר כ"חסיד [הנאצים]" (Mitläufer).
ב-1947 הגיש סאליטר בקשה להתקבל לעבודה וטען כי רק מילא את חובתו מאז שנכנס לתפקידו ב-1919. הוא הבטיח לעמוד לשירות המטרה בדמוקרטיה החדשה, "כפי שעשיתי תחת ממשלותיהם של וילהלם השני, אברט, הינדנבורג והרייך השלישי."
בשנות ה-60 ניסה סאליטר לחזור למשטרה אך נדחה. הוא טען שהיה עובד מדינה נאמן והצהיר כי אינו יודע דבר על רצח המגורשים. ב-1966 טען סאליטר במהלך חקירה שנודע לו רק משוטרי לטביה שהמוני יהודים נורים בריגה. עד אז - כך טען - הניח שהגירושים הם ל"יישוב מחדש".
שימור הדו"ח
דו"ח סאליטר נמצא בספריית וינר בלונדון. אזכור ראשוני נעשה במחקר של קורט דוול (Kurt Düwell) משנת 1968. עותק הדו"ח והתיק האישי של סאליטר נמסרו ליד ושם באפריל 2008 על ידי ראש ממשלת נורדריין-וסטפאליה יורגן רוטגרס ופקידים ממטה משטרת דיסלדורף. משלחת זו הייתה הקבוצה הראשונה של שוטרים גרמנים במדים שהשתתפה בטקס אזכרה רשמי ביד ושם. הקשר עם מטה המשטרה נוצר כבר בשנת 2007.
ג'ון וייט (שחקן קנדי)
ג'ון מייקל "ג'וני" וייט (באנגלית: John Michael "Johnny" White; נולד ב-10 ביוני 1981) הוא שחקן קנדי.
ביוגרפיה
וייט נולד בטורונטו שבקנדה. לו אח, קווין, ושתי אחיות, אנדראה וסטפני.
קריירה
בשנים 2006-2007 שיחק בתפקידו אריק סטיפלר, בן דודו של סטיבן סטיפלר, בסרטי הספין-אוף "אמריקן פאי מציגים": "המייל העירום" ו"בית בטא". בשנת 2009 שיחק לצד רוב שניידר בסרט קומדיית הנעורים האמריקאי "דובדבן פרוע" בבימויה של המפיקה הישראלית דנה לוסטיג. בשנת 2011 שיחק בסרט האמריקאי "צעצוע של ילד". בשנת 2017 שיחק בסרט האמריקאי-קנדי "בדסוויל".
כוח צביקה
כוח צביקה הוא כינויו של כוח שריון מאולתר, בפיקודו של סרן צביקה גרינגולד, מפקד טנק בחטיבה 188 של חיל השריון, שפעל בחזית הצפון בימיה הראשונים של מלחמת יום הכיפורים. על תפקודו במלחמה הוענק לגרינגולד עיטור הגבורה. פעמים אחדות הועלו טענות שסיפורו של "כוח צביקה" נופח ואינו משקף את המציאות, אך אלו נדחו על ידי היסטוריונים צבאיים.
רקע
ביום כיפור, שבת, 6 באוקטובר 1973 בשעה 14:00 בצהריים, תקפו צבאות מצרים וסוריה בהרעשה ארטילרית כבדה את כוחות צה"ל המגינים על ישראל, ובכך נפתחה מלחמת יום הכיפורים. בחזית הצפון, היא רמת הגולן, כחצי שעה לאחר תחילת ירי מטחי הארטילריה, החלו כוחות שריון ורגלים סוריים גדולים להתקדם אל הגבול הישראלי במטרה לפרוץ אל שטח הגולן.
טרם העלייה לרמה
ביום הכיפורים תשל"ד שהה סרן צביקה גרינגולד בביתו שבקיבוץ לוחמי הגטאות. גרינגולד היה בחופשה בין תפקידים, לאחר שסיים את תפקידו כמ"פ בפלוגה ז' של גדוד 74 (גדוד "סער") וטרם שובץ לתפקיד חדש. בצהריים הרגיש בתכונה לא שגרתית לנוכח מטוסי חיל האוויר שפיטרלו בשמי צפון הארץ, והחליט לעלות לרמת הגולן על דעת עצמו.
גרינגולד הגיע בשעה 18:00 לערך לבסיס נפח שבמרכז רמת הגולן וקיווה לעלות עם טנק לכיוון השריון הסורי שכבר החל להבקיע דרך מערכיה של חטיבה 188. לאחר שלוש שעות וחצי הצליח לארגן כוח של שני טנקים, וקיבל פקודה מסגן מפקד החטיבה דוד ישראלי לצאת מזרחה לכיוון חזית הקרבות.
המטבח האריתראי
המטבח האריתראי הוא שילוב של מסורות קולינריות של כמה מדינות. הוא חולק דמיון רב עם המטבח האתיופי, האיטלקי, הסודני והתימני והוא מושפע ממיקומה הגאוגרפי של אריתריאה.
כוח צביקה
השעות הראשונות
בשעה 22:00 החל כוח צביקה לפגוע בכוחות החוד הסוריים אשר חדרו את קו התלים והתקדמו למרכז הרמה. לאחר הפגיעה בטנק הסורי הראשון הבין גרינגולד כי הטנק שבו נסע, שנפגע כבר בצהריים, לא יוכל להמשיך בלחימה. גרינגולד עלה לטנק של צור והורה לו לחזור עם הטנק הפגוע לנפח, כאשר גרינגולד עצמו המשיך עם הטנק התקין.
כוח צביקה שכלל בשלב זה טנק אחד פעל על פי תרגולות השריון: הוא עלה לעמדת ירי, צלף בטנק, ירד מהעמדה, עלה לעמדה חדשה וחוזר חלילה. גרינגולד העריך כי הוא פגע בערך ב-11 כלים סוריים, הישג גדול מאוד לטנק יחיד בלחימת לילה ללא אמצעים לראיית לילה.
המטבח האריתראי
סקירה כללית
רוב הארוחות במטבח נערכות סביב שולחן נמוך ועליו צלחת גדולה, אשר מסביבו יושבים כל הסועדים וחולקים יחדיו את המנות השונות, האוכל נאכל בעזרת הידיים ולפני הארוחה אחת הנשים מגישה דלי עם מים, על מנת שהסועדים ישטפו את ידיהם.
כוח צביקה
חבירה לכוחות מילואים
סמוך לחצות הלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר עלו על ציר הנפט 7 טנקים של חטיבה 179. הייתה זו פלוגה מגדוד 266 של חטיבת הגיוס המהיר (חטיבה שמגויסת בפרק זמן של עד 24 שעות), תחת פיקודו של עוזי מור.
המטבח האריתראי
המרכיבים העיקריים במטבח האריתראי
המרכיב הנפוץ ביותר במטבח האריתראי הוא הברברה (berbere), תערובת תבלינים בצבע כתום-אדום, המבוססת על מפפריקה חריפה, כמון והל. הברברה הוא מרכיב חובה ברוב התבשילים במטבח האריתראי.
כוח צביקה
חבירה לכוחות מילואים
הטנקים חברו לטנק של צביקה והכוח המשולב נע על ציר הנפט. הטנקים שנעו על הציר בשיירה נקלעו למארב והחלו להיפגע: הראשון והשני בהתחלה מכוח המילואים ואז השלישי של המג"ד עוזי מור עצמו. בסה"כ נפגעו 5 טנקים מהמארב כמו גם הטנק של גרינגולד שנפגע, כנראה, מאש של אחד מטנקי המילואים. גרינגולד ושני אנשי צוותו נחלצו מן הטנק, אולם נהג הטנק,, נשאר לכוד בטנק ונהרג בהתפוצצות שבאה זמן קצר לאחר היחלצות חבריו. פצועים מרסיסים וכוויות נסו השלושה לכיוון טנקי המילואים שלא נפגעו. גרינגולד, עדיין מסוחרר מהפגיעה, עלה על אחד הטנקים ופקד על מפקדו להתחלף עמו. שני הטנקים הנותרים יצאו חזרה לנפח עם ההרוגים והפצועים, כאשר מ"פ המילואים אמנון שרון עם עוד מספר פצועים והרוגים נשארו בשטח ונפלו בסופו של דבר בשבי הסורים.
המשך הלחימה תחת פיקוד סמח"ט 188
לאחר שעות נוספות של בדידות עקב ההיפרדות מכוח המילואים, חבר לפנות בוקר כוח של 7 טנקי מילואים נוספים מגדוד 266 בפיקוד איז'ו ריבנבך אל טנק גרינגולד.
המטבח האריתראי
המטבח האריתראי- איטלקי
הכיבוש האיטלקי את אתיופיה, אשר כלל בתוכו גם את השטח של אריתריאה, והפיכתה לקולוניה איטלקית, הביא לכך שהמטבח האריתראי ספג לתוכו מוטיבים איטלקיים מסוימים. מנה נפוצה היא פסטה ברוטב עגבניות וברברה, וניתן למצוא השפעות איטלקיות במנות נוספות כגון סוגים שונים של לזניה ופסטה.
כוח צביקה
המשך הלחימה תחת פיקוד סמח"ט 188
סמוך לשעה 6:30 בבוקר הגיע דוד ישראלי, סגן מפקד חטיבה 188, עם כוח של 6 טנקים אל גרינגולד ולקח את הפיקוד על הכוח המשותף שמנה כבר 14 טנקים. כשלוש שעות מאוחר יותר הצטרף גם המח"ט יצחק בן-שהם עם צוותו. הכוח המשולב זיהה עם עלות היום את חטיבה 51 הסורית בדרכה צפונה לנפח. 15 טנקי השוט הישראלים הצליחו לפגוע ולהשמיד כלים סוריים רבים, אך לא הבחינו בכוח מחטיבה 51 אשר איגף אותם ממערב לכיוון נפח. במקביל, כוח מגדוד 82 שנמצא ממזרח להם נאלץ לסגת מעמדותיו ואיפשר לטנקי הדיוויזיה הראשונה הסורית להתקדם לנפח.
המטבח האריתראי
המטבח האריתראי- אתיופי
אריתריאה הייתה חלק מאתיופיה לאורך שנים רבות, מה שהביא לכך שבין המטבחים ישנו דמיון רב, עד כדי כך שעבור טועם שלא מגיע עם ידע נרחב על מאכלים אתיופים ואריתראים יהיה קשה למצוא את השוני בין המטבחים. בשני המטבחים נוהגים לאכול תבשילי עוף ובקר על מצע אינג'רה, ולשתות קפה. למרות הדמיון הרב ישנם הבדלים מסוימים בין המטבחים. במטבח האריתראי השימוש בחמאה ועגבניות הוא נרחב יותר ובנוסף המנות פחות מתובלות. ניתן למצוא הבדלים נוספים, למשל בשמות התבשילים, מנת עוף תקרא באמהרית דורו- ווט (doro wot) ובמסעדות אריתראיות טסבי-דורו (tsebhi dorho). בנוסף, המטבח האתיופי לא ספג לתוכו מוטיבים איטלקים כמו המטבח האריתראי. ההבדל העיקרי בין שני המטבחים נובע מהמיקום הגאוגרפי של אריתריאה לחופי הים האדום, שהביא לכך שהמטבח האריתראי כולל מנות של דגים ופירות ים, בשונה מהמטבח האתיופי.
כוח צביקה
הקרב על נפח
טנק צביקה, יחד עם שארית כוחות צה"ל שנותרו באזור נסוגו מערבה למחנה עליקה. גרינגולד המותש, שבינתיים החליף את נהג הטנק שלו שנפגע מהלם קרב, הגיע לעליקה בנסיעה שארכה כרבע שעה והצליח אך בקושי להיחלץ מהטנק. הוא פונה לבית חולים באפיסת כוחות. גרינגולד העיד כי פרט לכך שהיה ער 40 שעות ושהה בטנק כמעט מחציתן, הוא כמעט שלא שתה בזמן הלחימה הרצופה והיה בשלבי התייבשות.
המטבח האריתראי
טקס הקפה במטבח האריתראי
זמן הכנת הקפה הוא שעה בערך, וביטול הזמנה נחשב למעשה לא מכבד. על מנת לכבד את המארחים יש לשתות שלוש כוסות לפחות ורק לאחר מכן ניתן לעזוב.
כוח צביקה
חזרה לחזית
ימים מספר לאחר אשפוזו חזר גרינגולד לחטיבה 188 שנפגעה בקרבות וסייע בשיקומה תחת פיקודו של דני ורדי (זו הפעם השנייה לאחר שהוקמה שוב ב-9 לחודש עם יוסי בן-חנן שנפגע בקרבות ההבקעה).
המטבח האריתראי
המטבח האריתראי בישראל
בעקבות הגעת פליטים ומהגרי עבודה מאריתריאה מתחילת שנות ה-2000 נפתחו מסעדות אריתראיות בדרום תל אביב. במקביל לעבודותיהם השונות, פליטים ומהגרי עבודה פתחו מסעדות ביתיות ו'חמארות', בהן מוגש אוכל רחוב אריתראי. שמות המסעדות מופיעים בתִיגרִינית והן מקושטות בתמונות מאריתריאה.
כוח צביקה
חזרה לחזית
בימים שלאחר הפסקת האש, במהלך השהייה במובלעת הסורית, הבחין גרינגולד כי בדומה לחיילים רבים, הוא סובל במידה מסוימת מתסמיני הלם קרב. במהלך החורף, עד מרץ 1974, תפקד כסמג"ד 74 והשתחרר לבסוף מצה"ל.
אמינות סיפור הגבורה
בינואר 1984 ערערו אל"ם עוזי מור, סגן קצין חינוך ראשי, ואל"ם אמנון שרון, המג"ד והמ"פ מגדוד המילואים 266 שלחמו בחלק מהלילה עם גרינגולד, על אמינותו של סיפור "כוח צביקה". בעקבות זאת החליט קצין חינוך ראשי להוציא את הסיפור ממערכות מורשת הקרב, עד לבירור יסודי שלו. אלוף (מיל') מנחם מרון, ראש ועדת הצל"שים לאחר מלחמת יום הכיפורים, אמר שקשה לו להאמין שהעיטור ניתן בטעות. בעקבות זאת הודיע דובר צה"ל כי צביקה גרינגולד ראוי לענוד את עיטור הגבורה בגאון. כתב "מעריב", יעקב העליון, שאיבד עין ורגל בעת שלחם במלחמת ששת הימים כתב על הפרשה: "כל עם זקוק לגיבורים שהדורות הבאים הולכים לאורם. עם הזמן מאבד הדיוק בפרטי עלילותיהם כל משמעות. העיקר הוא מה שנשתמר. עמים שאין להם גיבורים חיים, המציאו אותם באגדות. כך ראוי שיהיה גורל עלילותיו של 'כוח צביקה', ולכן ראוי לברכה החלטתו של הרמטכ"ל רב-אלוף משה לוי, כי אין ערעור על 'כוח צביקה'. במקרה זה המיתוס והעובדות - חד הם." בהמשך פרסם "מעריב" תחקיר שקבע שהטענות נגד סיפור "כוח צביקה" מופרכות.
בניגוד למיתוס, לפיו פגע ב-60 טנקים סוריים (כפי שהכריזה כותרת בשבועון "במחנה"), בראיון בשנת 2001 ל"יד לשריון" אמר גרינגולד:
באוקטובר 2016 התפרסמה בחדשות 2 כתבה של הכתב עמרי קרונלנד, לפיה ישנם מספר עדויות לכך שסיפורו של "כוח צביקה" נופח ואף הומצא בחלקו במטרה לרומם את מורל חיילי החטיבה. בכתבה הוצגו העדויות של אמנון שרון שחבר אל צביקה במהלך הלחימה, כביכול לאחר שזה "עמד לבד מול 60 טנקים סורים"; רנן שור שהיה כתב "במחנה" וסיקר לראשונה את סיפורו של צביקה; ויאיר נפשי שהיה מג"ד בחטיבה 188 ולימים מפקדה.
לאחר המלחמה, אמנון שרון נפגש עם צביקה לאחר שראה את הכתבה ב"במחנה" על כך שזה עמד לבד מול 60 טנקי אויב. שרון ציין:
לעומתם טענו ראש ועדת העיטורים דאז, מנחם מרון, כמו גם היסטוריונים צבאיים שונים, בהם אבירם ברקאי, שבחן את הדברים בספרו "על בלימה", כי הדברים, כפי שתוארו בנימוקים שליוו את הענקת העיטור, כמו גם האופן שבו לחם גרינגולד, אכן התרחשו, והעיטור ניתן לו בדין. גרינגולד עצמו התייחס לתחקיר "ערוץ 2" ואמר: "ערוץ 2 יצרו פה עלילת דם כמיטב המסורת האנטישמית כדי לקדם את הרייטינג שלהם".
רנן שור התייחס אף הוא לוויכוח ואמר:
מלאכים באמריקה
מלאכים באמריקה: פנטזיה הומוסקסואלית על נושאים לאומיים (אנגלית: Angels in America: A Gay Fantasia on National Themes, מכונה בקצרה: "מלאכים באמריקה") הוא מחזה, בן שבע שעות, המחולק לשני חלקים. המחזה נוצר בשנת 1987, ביוזמתו של אוסקר יוסטיס, מנהל להקת תיאטרון בסן פרנסיסקו, אשר פנה לטוני קושנר והציע לו לכתוב מחזה שיעסוק בהשפעת האיידס על החברה האמריקאית. המחזה גם עוּבד למיני סדרה טלוויזיונית באותו שם.
המחזה הוצג לראשונה בסן פרנסיסקו, לאחר תהליך עבודה ארוך שהתקיים בסדנאות בניהולו של יוסטיס, משם נדד ללונדון, ורק בתחילת שנות ה-90 הגיע לברודוויי וזכה שם להצלחה גדולה. המחזה הועלה מספר פעמים בתיאטראות בישראל – בתיאטרון חיפה, בתיאטרון באר שבע ובתיאטרון הקאמרי. בתיאטרון בית צבי הועלתה "מלאכים באמריקה" כהצגת גאלה מיוחדת בערב למלחמה באיידס בשנת 2007.
"מלאכים באמריקה" מחולק לשני חלקים: חלק ראשון בשם "המילניום מגיע" (Millennium Approaches) וחלק שני בשם "פרסטרויקה" (Perestroika). הצגת הבכורה של החלק השני הייתה ב-8 בנובמבר 1992, כשנה וחצי לאחר השקת החלק הראשון.
המחזה זכה בפרס פוליצר ובשני פרסי טוני, ובשנת 1998 נבחר לאחד מעשרת המחזות הטובים של המאה ה-20.
תקציר העלילה
ההצגה מספרת את סיפורן של מספר דמויות בארצות הברית של שנות ה-80, כאשר מחלת האיידס התפרצה לראשונה. הסיפור עוסק במערכות יחסים אשר מופרעות על ידי איידס, הומוסקסואליות, דת וחברה. הדמות העיקרית במחזה היא פריור, הומוסקסואל בן שלושים הגוסס ממחלת האיידס שנאלץ להתמודד עם עזיבתו של בן זוגו היהודי והמתוסבך לואיס, בעקבות המחלה. לאחר הפרידה, פריור חווה חזיונות ממלאכית אשר משנים את תפיסתו על העולם, על מלאכים ועל העולם שמעבר. לואיס, בן זוגו לשעבר של פריור, מוצא אהבה חדשה בדמות ג'ו, עורך דין מורמוני נשוי שבעזרתו של לואיס יוצא אט אט מהארון תוך כדי קונפליקטים עזים הגורמים לו לנטוש את אשתו הארפר המובטלת והלא יציבה רגשית ולהסתכסך עם אימו המורמונית השמרנית.
לצד שני זוגות אלו מופיעה דמותו של רוי כהן, הומוסקסואל בארון, עורך דין יהודי מפוקפק וברוקר בזמנו החופשי, אשר מתיימר להיות האדם המשפיע ביותר בניו יורק ומתגאה בכך שהרשיע את יוליוס ואתל רוזנברג שנידונו למיתה. אתל רודפת אותו בהזיותיו, והוא נוכח לדעת כי למרות ניסיונות ההכחשה מצידו אין בכוחו להינצל מאיידס.
במהלך העלילה הזו, שמשרה אווירה של אופרת סבון דיכאונית, ניתן למצוא אתנחתא קומית מדי פעם בדמותו של בליז, גבר הומוסקסואלי שחור ונשי, דראג קווין בעבר, אח בהווה, ומאהבו הקודם של פריור. דמותו של בליז מלווה כמה מהדמויות בהצגה ועוזרת לפריור ולצופים במחזה לשמור על מידה מסוימת של שפיות בתוך מבוך הדמויות בהצגה.
דמויות
המחזה מוצג על ידי שמונה שחקנים שונים, חלקם מגלמים יותר מדמות אחת. הליהוק לתפקידים כפולים, כפי שנכתב במחזה על ידי קושנר, דורש ממספר שחקנים ושחקניות לגלם דמויות ממגדרים שונים.
היסטוריית ההפקה
החלק הראשון של המחזה, "המילניום מגיע" (Millennium Approaches), הוצג לראשונה בלוס אנג'לס במאי 1990. טוני קושנר הפיק את המחזה בעזרתו של תיאטרון מקומי בשם "Mark Taper Forum" עמו היו לו יחסי עבודה. הצגת הבכורה העולמית שלו נעשתה שנה לאחר מכן, במאי 1991, בתיאטרון "Eureka Theatre Company" שנמצא בסן פרנסיסקו, בבימויו של דייוויד אסביורנסון. בהמשך הציג המחזה בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון בבימויו של דקלן דונלאן. הנרי גודמן גילם את דמותו של רוי כהן, ניק רדינג גילם את ג'ו, פליסיטי מונטגיו גילמה את הארפר, מרקוס ד'אמיקו גילם את לואיס. את עיצוב הבמה עשה ניק אורמרוד. הפתיחה הייתה ב-23 בינואר 1992 והמחזה הציג במשך כשנה. בנובמבר של אותה השנה התארח המחזה בפסטיבל בדיסלדורף שבגרמניה.
באפריל 2017 העלה התיאטרון הלאומי הפקה מחודשת של המחזה בתיאטרון ליטלטון בבימויה של מריאן אליוט. צוות השחקנים כלל את אנדרו גארפילד בתפקיד פריור, ראסל טובי בתפקיד ג'ו, דניס גוף בתפקיד הארפר, ג'יימס מקארדל בתפקיד לואיס איירונסון, ונייתן ליין בתפקיד רוי כהן. ב-2018 הייתה ההפקה מועמדת לשישה פרסי לורנס אוליבייה. באפריל 2018 זכתה גוף בפרס אוליבייה לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וההפקה זכתה בפרס החידוש הטוב ביותר.
המחזה בישראל
המחזה תורגם לעברית והוצג בישראל, בחלקו הראשון בלבד. הוא עלה בתיאטרון הקאמרי במרץ 1993, בתרגומו של איתן בלום ובבימויו של שמואל הספרי. המחזה הוצג באולם בהאנגר בנמל תל אביב.
החלק הראשון עלה שנית בישראל בשנת 1996 בתיאטרון חיפה בבימויו של רוני פינקוביץ' בתרגומו של בלום.
המחזה עלה בשלישית בסוף ינואר 2023, בחלקו הראשון בתיאטרון הקאמרי בתרגום של אלי ביז'אווי ובבימויו של גלעד קמחי. המחזה מלווה במוזיקה ייעודית שנכתבה עבורו על ידי אמיר לקנר ומבוצעת על ידי תזמורת המהפכה.
החלק השני עתיד לעלות גם הוא הקאמרי עם אותם שחקנים, וצוות הפקה.
מיני סדרת טלוויזיה
המפיק גארי ברוקו הציע כבר לאחר יציאת ההצגה לעבד אותה לסדרה טלוויזיונית, אולם עלה חשש לגבי האופן שבו היא תתקבל בחברה האמריקאית של תחילת שנות ה-90, נוכח בוטות טיפולה בנושאים נפיצים כמו איידס והומוסקסואליות. לבסוף הומרה ההצגה למיני סדרה טלוויזיונית רק בשנת 2003 בהפקת ענק בתקציב של 64 מיליון דולרים של רשת HBO, בבימויו של מייק ניקולס ובכיכובם של ג'יימס קרומוול, אל פצ'ינו, ג'סטין קירק, אנה אורסו, בריאן מארקינסון, מריל סטריפ, מרי-לואיז פרקר, אמה תומפסון, בן שנקמן וג'פרי רייט.
לצורך הפיכתו של המחזה למיני סדרה קוצצו מן התסריט 90 דקות ואורכו עומד על 360 דקות. הסדרה שודרה בשני פרקים בני 3 שעות כל אחד, וזכתה לפופולריות עצומה. בישראל יצאה המיני סדרה בפורמט של 6 פרקים. המיני סדרה זכתה בפרסים רבים ובהם: אחד-עשר פרסי אמי וחמישה פרסי גלובוס הזהב.
אופרה
ההצגה עובדה לגרסה אופראית בשם "מלאכים באמריקה - האופרה", ועלתה לבמות בפריז שבצרפת ב-23 בנובמבר 2004. את האופרה הלחין פטר אטווש ובבימויו של פיליפ קלוואריו.
האופרה התבססה על שני החלקים של המחזה, אך התסריט עבר עיבוד מחודש שיתאים להצגה בת שעתיים וחצי. בשנת 2005 עלתה גרסה גרמנית של האופרה, ובסוף השנה הודיעה רשת הטלוויזיה האמריקאית PBS שתקרין את האופרה במסגרת שידורי הפקת "Great Performances". בשנת 2006 עלתה גרסה אמריקאית של האופרה שהציגה בבוסטון, מסצ'וסטס.
חלקו השני של המחזה, "פרסטרויקה" (Perestroika), עדיין היה בשלבי הפקה בזמן שהחלק הראשון הוצג על הבמות.
הפארק הלאומי פטריפייד פורסט
הפארק הלאומי פטריפייד פורסט (באנגלית: Petrified Forest National Park, מילולית: הפארק הלאומי היער המאובן) הוא פארק לאומי מדברי המשתרע על שטח של 896 קילומטרים רבועים במחוזות נאוואחו ואפאצ'י בצפון-מזרח אריזונה שבארצות הברית. שם הפארק מנציח את הריכוז יוצא דופן של עצים מאובנים בשטחו, רובם מהמין הנכחד Araucarioxylon arizonicum. מתוך השטח הכללי של הפארק 458 קילומטרים רבועים הם שטח שהכניסה אליו בתשלום והוא מאופיין בערבת שיחים צחיחה למחצה, כמו גם בתרונות צבעוניים שעברו בליה רבה, כשחלקו הצפוני מתפשט לתוך המדבר הצבוע. מטה הפארק שוכן כ-42 קילומטרים מזרחית לעיירה הולברוק באריזונה, וכ-150 קילומטר מהעיר פלגסטאף. הפארק משתרע לאורך כביש בין-מדינתי 40 (I-40), ולכביש 66 ההיסטורי כששניהם חוצים את הפארק ממזרח למערב.
האתר הוכרז מונומנט לאומי, ב-1906 ופארק לאומי של ארצות הברית ב-1962. ב-2018 ביקרו בו 644,922 תיירים, כשהפעילויות האופייניות למבקרים כוללות ביקור באתרים התיירותיים, צילום, הליכה בשבילים ומחנאות בחיק הטבע.
הגובה הממוצע של הפארק הוא 1,600 מטרים מעל גובה פני הים, כשהאקלים מאופיין ברוחות יבשות. הטמפרטורות בשיא הקיץ מגיעות ל-38°C, ובחורף צונחות מתחת לנקודת הקיפאון. בפארק יש יותר מ-400 מינים של צמחים, בעיקר עשבים, כדוגמת מינים של דגניים כמו ה-Bouteloua gracilis (באנגלית Blue grama) ומיני המדחול (Sporobolus). בעלי החיים כוללים חיות גדולות כדוגמת אנטילוקפרה אמריקנית, זאב ערבות ושונר מצוי ובעלי חיים רבים קטנים יתר, דוגמת אוגר יערוני (Peromyscus), נחשים, לטאות, שבעה מינים של דו-חיים ויותר מ-200 מינים של עופות, שחלקם הם דיירי קבע ורובם עופות נודדים. 203 קילומטרים רבועים, כשליש משטח מהפארק, מוכרזים כאזור טבע בראשיתי.
הפארק ידוע בשל המאובנים שבו, בייחוד גזעי עצים שגדלו בתקופת הטריאס העליון, לפני כ-225 מיליון שנים. השכבות המכילות את הגזעים המאובנים הם חלק מתצורת צ'ינלה הצבעונית ורחבת הידיים, שהיא המקור לשם המדבר הצבוע. לפני כ-60 מיליון שנים נדחפה רמת קולורדו, שהפארק הוא חלק ממנה, למעלה בשל לחצים טקטוניים ונחשפה לסחיפה מוגברת. כל שכבות הסלע בפארק מעל לתצורת צ'ינלה נסחפו כליל בהשפעת מים ורוחות, למעט שכבות צעירות מבחינה גאולוגית המצויות בחלקים מהפארק. בנוסף לגזעי עצים מאובנים כוללים המאובנים בפארק שרכים מטריאס עליון, ציקסאים, וגינקו, ומינים רבים אחרים של צמחים כמו גם בעלי חיים כולל פייטוזאוריים, דו-חיים גדולים, והדינוזאורים הראשונים. פלאונטולוגים חופרים וחוקרים את המאובנים של הפארק מתחילת המאה ה-20.
האוכלוסייה האנושית המוקדמת ביותר בפארק הגיעה לפני 8,000 שנה לפחות. לפני כ-2,000 שנה גידלו התושבים באזור תירס, וזמן קצר אחר-כך הקימו בשטח שיהפוך לפארק בתים חפורים. תושבים מאוחרים יותר בנו מגורים מעל פני הקרקע המכונים פואבלו. למרות ששינוי האקלים אילץ את התושבים לעקור משם (הפואבלו האחרון ננטש סביב 1,400 לספירה) נתגלו ברחבי הפארק יותר מ-600 אתרים ארכאולוגים, כולל פטרוגליפים, הקשורים אליהם. במאה ה-16 ביקרו באזור מגלי ארצות ספרדים, ובאמצע המאה ה-19 סקר צוות של חוקרים מטעם ממשלת ארצות הברית נתיב ממזרח למערב דרך האזור בו שוכן הפארק כיום, וציין את גילוי הגזעים המאובנים. מאוחר יותר, נסללו כבישים ומסילות ברזל באותו הנתיב ואפשרו את בואם של התיירים, ולפני הקמת הפארק, את ליקוט המאובנים מהשטח בקנה מידה גדול. גנבות של עצים מאובנים ממשיכה להיות בעיה גם במאה ה-21.
גאוגרפיה
הפארק הלאומי פטריפייד פורסט משתרע על שטח של 896 קילומטרים רבועים במחוזות נאוואחו ואפאצ'י בצפון-מזרח אריזונה. אורך הפארק כ-50 קילומטרים מצפון לדרום ורוחבו משתנה ממקסימום 19 קילומטרים בצפון ועד למינימום של כקילומטר וחצי לאורך רצועה צרה בין הצפון לדרום, שבו הפארק מתרחב שוב לרוחב בין 4 ל-6 קילומטרים.
כביש בין-מדינתי 40 (I-40), כביש 66, מסילת הברזל של חברת הרכבת BNSF והנהר פוארקו חותכים את הפארק בכיוון כללי ממזרח למערב לאורך נתיב זהה. עיירת הרפאים אדמנה (Adamana), שוכנת כקילומטר מערבית לפארק לאורך מסילת BNSF. העיירה הולברוק שוכנת מערבית למטה הפארק לאורך כביש בין-מדינתי 40, היא העיירה הקרובה ביותר. את הפארק חוצה כביש הפארק (Park Road) מצפון לדרום בין כביש בין-מדינתי 40 סמוך למטה הפארק בצפון וכביש 180 בדרום. כביש היסטורי 180, נתיב היסטורי של הכביש הנוכחי, חוצה את הקצה הדרומי של הפארק. כמו כביש 66, הוא הלך והתדרדר עד שנסגר. דרכי עפר רבות המשמשות לתחזוקה והסגורות לציבור חוצות את כביש הפארק בנקודות שונות.
458 קילומטרים רבועים משטח הפארק הם שטח שהכניסה אליו בתשלום. שטחה של אומת נאוואחו גובל בפארק מצפון ומצפון-מזרח. שטחים השייכים למדינה, שטחים השייכים לממשל הפדרלי המנוהלים על ידי לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית, ושטחים בבעלות פרטית, שרובו משמש למרעה בקר, צמודים לגבולות האחרים של הפארק. גובה הפארק מעל פני הים נע מ-1,627 מטרים לאורך הנהר פוארקו ועד מקסימום 1,900 מטרים בנקודת פיילוט רוק (Pilot Rock), כשהגובה הממוצע הוא 1,645 מטרים. פני השטח משתנים בין גבעות מתונות ומרבצים עיקריים של עצים מאובנים בדרום לבתרונות סחופים בצפון. מרבית נחלי האכזב של הפארק נשפכים לנהר פוארקו. בחלק הדרומי של הפארק זורמים נחלי האכזב, קוטונווד ואש (Cottonwood Wash) וג'ים קמפ ואש (Jim Camp Wash) לתוך הנהר קולורדו הקטן.
אקלים
הטמפרטורות היומיות הממוצעות בקיץ הם בין 29°C ל-32°C. משום שהשמים הבהירים של הפארק מאפשרים התקררות מהירה של האוויר בלילה, יורדת הטמפרטורה בקיץ בלילה 22°C מתחת לטמפרטורה הגבוהה ביום. החודש החם ביותר הוא יולי, שבו הטמפרטורה הגבוהה ביותר הממוצעת היא 33°C והנמוכה ביותר הממוצעת היא 16°C. החודש הקר ביותר הוא ינואר שבו הטמפרטורה הגבוהה ביותר הממוצעת היא 9°C והנמוכה ביותר הממוצעת היא 6°C-. ב-1998 נמדדה הטמפרטורה הגבוהה ביותר בשטח הפארק 42°C, וב-1971 נמדדה הטמפרטורה הנמוכה ביותר 33°C-.
בחורף עלולות הרוחות להגיע למהירות של כ-100 קילומטרים לשעה. הרוחות בקיץ קלות יותר, אבל משבי רוח ממוצעים של 15 קילומטרים בשעה עשויים לגרום לסופות חול ולעלעולי חול תדירים, שחלקם מגיע לגבהים של מאות מטרים.
עיקר הגשמים יורדים מיולי ועד ספטמבר, כאשר כמחצית מכמות המשקעים השנתית הממוצעת בפארק יורדת במהלך סופות רעמים עזות וקצרות. אוגוסט הוא בממוצע החודש הגשום ביותר. בגובה שמעל ל-1,500 מטרים יכול לרדת שלג קל בפארק הלאומי פטריפייד פורסט מאוקטובר עד מרץ, אם כי הוא לא נשאר זמן רב על הקרקע. הלחות הממוצעת היא מתחת ל-50% ולעיתים פחות מ-15%.
גאולוגיה
הפארק הלאומי פטריפייד פורסט נודע במאובנים שבו, בייחוד גזעי עצים שגדלו בתקופת הטריאס העליון מעידן המזוזואיקון, לפני כ-225 מיליון שנים. במהלך תקופה זו היה אזור הפארק של ימינו סמוך לקו המשווה על הקצה הדרום-מערבי של יבשת-העל פנגיאה, והאקלים היה סובטרופי לח. האזור שהפך מאוחר יותר לצפון-מזרח אריזונה היה מישור המוקף בהרים מדרום ומדרום-מזרח ובים ממערב. בנחלים שזרמו לרוחב המישור מהרמות שקעו משקעים אנאורגניים וחומרים אורגניים, כולל גזעי עצים, כמו גם צמחים אחרים ובעלי חיים שנכנסו או שנפלו למים. למרות שרוב החומר האורגני נרקב במהירות או שהוא נאכל על ידי אורגניזמים אחרים, חלקו נקבר כל כך מהר שהוא נשאר שלם ועשוי היה להתאבן. בתוך הפארק, המשקעים המכילים את גזעי העצים המאובנים שהפארק קרוי על שמם, הם חלק מתצורת צ'ינלה.
תצורת צ'ינלה הצבעונית מופיעה על פני השטח בחלקים רבים של דרום-מערב ארצות הברית וממנה קיבל המדבר הצבוע את שמו, עובייה בשטח פארק עד ל-240 מטרים. היא בנויה מסלעי משקע, כולל שכבות רכות בעלות גרגירים דקים של אבן בוץ, אבן טין ואבן חרסית, שרובה בנטוניט, כמו גם שכבות קשות יותר של אבן חול, קונגלומרט ואבן גיר. בחשיפה להשפעות של רוחות ומים נסחפות השכבות של תצורת צ'ינלה בקצב שונה תוך יצירת בתרונות הבנויות מצוקים, ערוצים, הרי שולחן, הרי כפתור וגבעות מעוגלות. חרסית הבנטוניט שבתצורה, המתנפחת כשהיא נרטבת ומתכווצת כשהיא מתייבשת, גורמת לתנועות וסדקים בפני השטח המרתיעה צמיחה. המחסור בכיסוי צמחייה גורמת לתצורת צ'ינלה להיות רגישה במיוחד לבליה.
לפני כ-60 מיליון שנה החלו תנועות טקטוניות של קרום כדור הארץ לגרום להתרוממות רמת קולורדו, שהמדבר הצבוע הוא חלק ממנה. בסופו של דבר התרוממו חלקים מהרמה לגובה שמעל ל-3,000 מטרים מעל פני הים. קימוט זה בפני כדור הארץ נחשף להרס הדרגתי ומתמשך של הרמה באמצעות סחיפה. אי-התאמה (פער זמן משמעותי בין יחידות מסלע) של כ-200 מיליון שנים קיימת בתחומי הפארק, שבה הסחיפה הסירה את כל שכבות הסלעים מעל תצורת צ'ינלה למעט השכבות הצעירות ביותר מבחינה גאולוגית. תצורת בידאהוצ'י (Bidahochi Formation), שהורבדה לפני 8 עד 4 מיליון שנים בלבד, שוכבת ישירות על צ'ינלה, והסלעים שהורבדו ביורה, בקרטיקון ובמרבית השלישון חסרים.
בתקופה שבה הורבדה תצורת בידאהוצ'י כיסה אגם אגן גדול את מרבית צפון-מזרח אריזונה. השכבות העתיקות יותר (הנמוכות) של התצורה בנויות ממשקעי נהרות ואגמים של טין, חול וחרסית. השכבות הצעירות יותר של בידאהוצ'י מכיל אפר געשי ולבה מהרי געש שהתפרצו בסמוך ובמרחק רב עד דרום-מערב נבדה. אף שמרבית תצורת בידאהוצ'י נסחפה מאז, חלקים קטנים ממנה קיימים כמחשופים בחלק הצפוני של הפארק, על סלע פיילוט (Pilot Rock) בחלק של אזור הטבע הבראשיתי של הפארק ולאורך שולי המדבר הצבוע בין נקודות פינטאדו (Pintado Point) לטאווה (Tawa Point). הסחיפה של תצורת בידאהוצ'י חשפה תצורות נוף המכונות מארים (מכתשים געשיים מעגליים שתחתיתם שטוחה ומקורם בהתפרצות געשית). אפשר לראות פתח של מאר מתצפית נקודת פינטאדו.
בתקופת הרביעון (מלפני 2.6 מיליון שנים ועד ימינו) כיסו חול שעף ברוח וסחף את מרבית צ'ינלה ובידאהוצ'י. דיונות עתיקות יותר מלפני 500,000 שנים במקומות הגבוהים ביותר בחלק הצפוני של הפארק לדיונות בנות 10,000 שנים באזורי הניקוז החוליים כדוגמת נחל האכזב ליתודנדרון ואש (Lithodendron Wash). דיונות צעירות עוד יותר בנות כ-1,000 שנים שיוצבו על ידי עשבים וצמחים אחרת מצויות ברחבי הפארק.
מאובנים
בטריאס העליון הצטברו גזעי עצים שנפלו בערוצי הנהרות באזור הפארק של ימינו ונקברו מדי פעם על ידי משקעים המכילים אפר געשי. מי תהום המסו סיליקה (צורן דו-חמצני) מהאפר ונשאו אותו לתוך הגזעים, שבהם הוא התגבש מחדש כגבישי קוורץ שבהדרגה החליפו את החומר האורגני. כמויות מזעריות של תחמוצת ברזל וחומרים אחרים התחברו עם הסיליקה על מנת לייצר את הצבעים המגוונים בעץ המאובן.
מרבית גזעי העצים בפארק הלאומי פטריפייד פורסט שמרו על צורתם החיצונית במהלך ההתאבנות, אבל איבדו את המבנה הפנימי. עם זאת, אחוז קטן של הגזעים ומרבית עצמות בעלי החיים המאובנים מכילים תאים וחלקים אחרים המלאים במינרלים, אבל ששמרו עדיין על המבנה האורגני המקורי שלהם. ניתן לחקור באמצעות מיקרוסקופ את המבנה התאי של האורגניזמים המקוריים של מאובנים אלו. חומרים אורגניים אחרים, בדרך כלל, עלים, זרעים, אצטרובלים, גרגירי אבקה, נבגים, גבעולי צמחים, דגים, חרקים ושרידים של בעלי חיים, נשמרו בפארק כמאובנים דחוסים, שהתפחסו בשל משקל המשקעים מעליהם עד שרק שכבה דקיקה נותרה מהם בסלע.
מרבית גזעי העצים המאובנים בפארק משתייכים למין Araucarioxylon arizonicum, בעוד שחלק מהגזעים שנמצאו בחלק הצפוני של הפארק משתייכים למינים Woodworthia arizonica ו-Schilderia adamanica. בשטח הפארק זוהו לפחות תשעה מינים של עצים מאובנים, כולם נכחדו מאז. מלבד גזעי עצים יש בפארק סוגים רבים אחרים של מאובנים. תצורת צ'ינלה, הנחשבת לאחת העשירות ביותר בעולם במאובנים של צמחים מטריאס עליון, כולל יותר מ-200 מינים של צמחים מאובנים. קבוצות הצמחייה המאובנת המיוצגות בפארק כוללות בעלי קשקשים, שרכים, מחטניים, ציקסאים, גינקו וצורות בלתי מסווגות אחרות. בפארק נתגלו גם מאובנים רבים של בעלי חוליות, כולל זוחלים ענקים דמויי תנינים המכונים פייטוזאוריים, דו-חיים גדול המכונה קוסקינונודון, והדינוזאורים הראשונים, וחסרי חוליות כולל חלזונות של מים מתוקים וצדפות.
צמחייה
סקר שנערך ב-2005 איתר בשטח הפארק 447 מינים של צמחים, שמתוכם 57 הם מינים פולשים. אף שהפארק ידוע בשל המאובנים שנתגלו בשטחו והבתרונות הסחופים, הסביבה העיקרית שלו היא ערבת שיחים מדברית למחצה. שטח הפארק מוגן מזה שנים רבות בפני פיתוח ורעיית יתר, משום כך יש בפארק את ערבת השיחים הטובה ביותר בצפון-מזרח אריזונה. בחלק הצפוני של הפארק מאפשרות הקרקעות הגעשיות של תצורת בידאהוצ'י צמחייה עשירה לאורך שולי המדבר הצבוע. בניגוד לבתרונות הצחיחים יחסית מתחת לשוליים הם מכוסים בשיחים, עצים קטנים, עשבים ועשבי תבלין.
הצמחים הדומיננטיים בפארק כוללים יותר מ-100 מיני עשבים, רבים מקוריים באזור. בין העשבים גדלים מינים פורחים כדוגמת מינים של נר-הלילה, קלוכורטוס (Calochortus) ו-Linum lewisii (באנגלית blue flax) ושיחים דוגמת לענה משוננת (Artemisia tridentata), מלוח ו-Chrysothamnus (באנגלית Rabbitbrush). בין המגוון הרחב של עשבים גדלים הצמחים המקומיים הרב-שנתיים מהמינים המכונים באנגלית Tussock (עשבים ממשפחת הדגניים מסוגים שונים), Bouteloua gracilis (באנגלית Blue grama), מדחול (Sporobolus), Bouteloua curtipendula (באנגלית Sideoats grama), דו-מוץ (Leptochloa) ו-Muhlenbergia porteri (באנגלית Bush muhly). מינים פולשים שדוחקים החוצה את המינים המקומיים המתפשטים לאט יותר כוללים את הצמחים החד-שנתיים בן-חילף (Eragrostis) ומיני הברומית (Bromus).
עצים ושיחים גדלים על גדות הנחלים לאורך נחלי האכזב בפארק. מינים של ערבות וצפצפות הם הצמחים הגדולים ביותר, ואליהם מצטרפים צמחי סוף וכריך (Carex). האשל האירואסייתי הוא מין פולש המאיים על מינים מקומיים ודוחק אותם, כשהוא משתמש בכל המים הזמינים, וגורם להמלחת הקרקע באמצעות הפרשת מלח מעליו.
בעלי חיים
בין בעלי החיים הגדולים המשוטטים בערבות העשב כלולים אנטילוקפרה אמריקנית, ארנבת שחורת-זנב, נובחנית גוניסון (Cynomys gunnisoni), Canis latrans mearnsi (תת-מין של זאב ערבות), שונר מצוי ושועלים. אנטילוקפרה, בעל החיים המהיר ביותר באמריקה הצפונית, מסוגלת להגיע למהירות של 100 קילומטרים בשעה במאוץ. האנטילוקפה היא בעל החיים היבשתי השני במהירותו בעולם. הארנבת יודעת להתגונן בפני טורפים כדוגמת עיט זהוב באמצעות פרצי המהירות, הקפיצות ארוכות וריצה בזיגזג. כלי הדם באוזניים הדקות והעצומות של הארנבת פועלים כמחליפי חום. הנובחניות חיות במושבות גדולות המכונות "ערים" (towns), שבסמוך להם מוצאים מינים רבים אחרים מזון ומחסה. זאבי ערבות ניזונים בעיקר ממכרסמים, אבל אוכלים גם פירות, זוחלים, חרקים, יונקים קטנים, עופות ופגרים.
שונרים ותת-מין של נחש גופר פסיפי, Pituophis catenifer sayi (באנגלית bullsnake) צדים חיות קטנות כדוגמת אוגר יערוני (Peromyscus) וסנאיי קרקע דוגמת סנאי אנטילופה לבן-זנב (Ammospermophilus leucurus) בגדות הנחלים. עטלפים מהמין Parastrellus hesperus (באנגלית Canyon bat) ניזונים מחרקים, ועטלף פאליד אוכל חיפושיות, נדלים, ציקדות, גמלי שלמה, עקרבים ופרוקי-רגליים אחרים. בשולי המדבר הצבוע מוצאים בעלי חיים קטנים מזון ומחסה בינות לצמחייה העבותה, ולעיתים מזדמן למקום אייל פרדי שחור-זנב.
שבעה מינים של דו-חיים, שאינם שותים מים אלא סופגים אותם דרך עורם החדיר, זוהו בפארק הלאומי פטריפייד פורסט. סלמנדרה מנומרת (Ambystoma tigrinum) מצויה בערבות העשב או בסמוך לאגני הניקוז העיקריים, והיא מין הסלמנדרה היחיד באריזונה. קרפדת וודהאוז (Anaxyrus woodhousii), שנצפית לעיתים רחוקות, היא מין הקרפדה הגדול ביותר בפארק. היא מעדיפה ערבות עשב, מסדרונות של נחלים ואזורים מפותחים. הקרפדה Anaxyrus punctatus (באנגלית Red-spotted toad), הפעילה בעונה הגשומה מיולי עד ספטמבר, מצויה באזורים הסלעיים סמוך לפלגי מים ובקניונים. קרפדת המישורים הגדולים (Anaxyrus cognatus), הקרפדה הנפוצה ביותר בפארק, מעדיפה ערבות עשב. מיני החפריתיים האמריקאים המצויים בפארק כוללים את Spea multiplicate (באנגלית New Mexico spadefoot toad), Spea bombifrons (באנגלית Plains spadefoot toad) ו-Scaphiopus couchii (באנגלית Couch's spadefoot toad).
סקר שנערך בשנת 2006 זיהה 216 מינים של עופות בפארק הלאומי פטריפייד פורסט. מתוך אלה, 33 מינים מקננים בוודאות בתוך הפארק, 6 מינים אחרים מקננים קרוב לוודאי גם הם, ו-18 מינים חיים בפארק כל השנה. שלושים וחמישה מינים חיים בפארק רק במהלך הקיץ ו-11 מינים רק בחודשי החורף. המגוון הגדול ביותר של עופות קיים בפארק במהלך נדידת העופות בסתיו ובחורף.
עופות דורסים, ציפורי שיר ועופות קרקע מצויים בפארק בערבות העשב, בעוד שהפרוזדור של גדות הנחל של הנהר פוארקו הוא מקום טוב לתושבים קבועים כל השנה כמו גם עופות נודדים כדוגמת סבכיים, וירואיים, סייפן אמריקאי וחופמי כפול-צווארון. אזורים מפותחים סביב מרכז המבקרים והמוזיאון מושכים עופות מהמינים Piranga ludoviciana (באנגלית Western tanager), Setophaga occidentalis (באנגלית Hermit warbler), פרוש הבית (Haemorhous mexicanus) ואחרים. עופות מים מזדמנים וגם עופות ממזרח היבשת מבקרים בפארק.
עופות נפוצים שניתן לראות בפארק כוללים עורב שחור ו-סטורנלה נגלקטה, ציפור שיר הידועה בשירתה המקסימה. קוליברי אנה, היכול לרחף ואף לעוף אחורה כמו גם קדימה, הוא בין העופות הקטנים ביותר בפארק. העוף הגדול ביותר הוא עיט זהוב, שמוטת כנפיו מגיעה עד ל-2 מטרים.
לפני הקמת ארצות הברית
יותר מ-600 אתרים ארכאולוגיים נמצאו בתחומי הפארק הלאומי פטריפייד פורסט. העדויות מצביעות על כך שהתושבים הקדומים ביותר בשטח הפארק הגיעו לפני 8,000 שנים לפחות. שני חודי חניתות מתרבות פולסם, החפצים הקדומים ביותר של פלאו-אינדיאנים שנמצאו בשטח הפארק, הם בני גיל זה לכל הפחות. משנת 6,000 לפנה"ס ועד 1 לספירה הקימו קבוצות של נוודים מהתקופה הארכאית-התקופה הקדומה של קולעי הסלים, מחנות תקופתיים באזור הפארק שמתוכם הם יצאו לצוד חיות ציד קטנות כדוגמת ארנבות, אנטילוקפרה אמריקנית ואיילים וליקטו זרעים מצמח ה-Oryzopsis hymenoides (באנגלית Indian ricegrass) וצמחי בר אחרים. סביב שנת 150 לפנה"ס הם החלו לגדל תירס באזור. סביב שנה 1 לספירה, ככל שהטכניקות החקלאיות השתפרו, בנו חלקם בתים בתחומי הפארק הלאומי פטריפייד פורסט והחלו לשהות בהם כל השנה.
במהלך תקופת פואבלו I היו רוב האתרים בתים חד משפחתיים, אך סביב 1250 לספירה, כאשר קרקעות החלו להידלדל, ננטשו אתרים רבים לטובת פואבלו גדול מרובה חדרים קרוב למקורות מים אמינים יותר. בוני פואבלו הקימו שני פואבלו גדולים אלה, אחד מהם נקרא סטון אקס (,Stone Axe "גרזן אבן"), כ-800 מטרים בערך ממזרח לפארק, והשני קרוי פואבלו פוארקו (Puerco Pueblo), המשקיף אל עבר הנהר פוארקו סביב אמצע הפארק. שם נבנו כ-100 חדרים חד-קומתיים סביב כיכר פתוחה. בחדרים לא היו חלונות או דלתות, אבל לכל אחד מהם היה אפשר להיכנס באמצעות טיפוס בסולם וירידה דרך חור בגג. בשיאו, חיו בפואבלו זה אולי 200 בני אדם. עם זאת, האקלים היבש התמיד ועם הזמן גרם להגירה, והדיירים האחרונים נטשו את פואבלו פוארקו ב-1,380 לספירה בערך.
בפואבלו פוארקו ובאתרים רבים אחרים בתחומי הפארק נשרטו, נוקרו, גולפו או נחרתו פטרוגליפים, דמויות, סמלים או תבניות, על משטחי הסלע, לרוב על פטינה הידוע כ"מרקם מדברי" (desert varnish). מעריכים שמרבית הפטרוגליפים בפארק הלאומי פטריפייד פורסט הם בני 650 עד 2,000 שנים.
בין המאה ה-16 למאה ה-18 עברו דרך אזור הפארק או סביבתו מגלי ארצות שחיפשו נתיבים בין המושבות הספרדיות שלאורך הריו גראנדה לדרום-מזרח והמושבות הספרדיות האחרות שעל חוף האוקיינוס השקט ממערב. האזור כונה "אל דזיירטו פינטדו" (El Desierto Pintado – "המדבר הצבוע"). עם זאת, הכתובות העתיקות ביותר בספרדית בפארק, אותן הותירו צאצאי המתיישבים הספרדים הראשונים באזור מתוארכים לשלהי המאה ה-19.
ארצות הברית
אחרי שאזור דרום-מערב ארצות הברית הפך לחלק מארצות הברית המשיכו חוקרי ארצות לחפש נתיבים טובים בין מזרח למערב לאורך קו הרוחב 35 צפון. ב-1853 ערכה משלחת בראשות לוטננט אמיאל ויפל מצבא ארצות הברית סקר לאורך החולות של נחל אכזב בחלק הצפוני של הפארק של ימינו. ויפל התרשם עמוקות מהעצים המאובנים לאורך הגדות של נחל האכזב וכינה אותו ליתודנדרון קריק (Lithodendron Creek), שפירושו "ערוץ עץ האבן". הגאולוג ז'יל מרסו, חבר במשלחת ויפל זיהה שהעצים המאובנים הם מהטריאס.
נתיב שנקבע מעט מאוחר יותר היה דרך לעגלות שנבנתה בין 1857 ל-1860, שכלל שימוש ניסיוני בגמלים כאמצעי תחבורה. בשלהי המאה ה-19 השתמשו מתיישבים וחברות דיליז'נס פרטיות בנתיבים דומים ממזרח למערב. מתנחלים שהתיישבו באזור הקימו חוות בקר בערבות העשב, והבקר רעה באדמות הפארק עד אמצע שנות ה-20 של המאה ה-20.
קרוב לקו הרוחב 35 נסלל קו הרכבת של חברת הרכבות האטלנטית והפסיפית (Atlantic and Pacific Railroad). הפעלתו בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 הובילה להקמת עיירות כדוגמת הולברוק ואדמנה. המבקרים היו יכולים לעצור בתחנת הרכבת אדמנה, להזמין חדר במלון ולסייר במה שנקרא אז "יער הכלקדון". במהלך השנים, הקו החליף ידיים פעמיים, פעם הראשונה כשחברת הרכבת נרכשה על ידי חברת הרכבת אטצ'יסון, טופיקה וסנטה פה (Atchison, Topeka and Santa Fe Railway), שהתמזגה לאחר מכן עם חברת הרכבת BNSF. יותר מ-60 רכבות של חברת BNSF, בעיקר רכבות משא, עוברות דרך הפארק מדי יום. המסלול של כביש 66, כביש מכוניות חוצה יבשת לשעבר, שנסלל בשנת 1926 על חלק מדרך השבילים הישנים הלאומי (National Old Trails Road), היה במקביל למסילת הרכבת עד אשר הכביש הושבת בשנת 1985. הפארק שמר בגבולותיו על שטח דשא קטן של הכביש. כביש בין-מדינתי 40 (I-40), אשר חוצה את הפארק, החליף את הכביש הישן.
התיירות ההולכת ומתגברת והאינטרס המסחרי בעצים המאובנים בשלהי המאה ה-19 החלו לעורר דאגה בקרב תושבי האזור. בשנת 1895, ביקש בית המחוקקים של טריטוריית אריזונה מהקונגרס של ארצות הברית להקים במקום פארק לאומי של עצים מאובנים. למרות שניסיון ראשון זה נכשל, שימש חוק העתיקות שנחתם על ידי הנשיא תיאודור רוזוולט בשנת 1906 ליצירת המונומנט הלאומי פטרייפייד פורסט (Petrified Forest National Monument). בין השנים 1934–1942, בנה חיל השימור האזרחי דרכים, שבילים ומבנים במונומנט, והממשלה רכשה שטחים נוספים במדבר הצבוע. המונומנט הלאומי הפך לפארק לאומי ב-1962. שש שנים לאחר החתימה על חוק אזורי הטבע הבראשיתי (Wilderness Act, חוק ציבורי מספר 88–577) שהקים את המערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי ב-1964 על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון, הוגדר בשטח הפארק אזור טבע בראשיתי (שבו הפעילות האנושית מוגבלת). ב-2004 חתם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש על החוק שאישר את ההרחבה של הפארק מ-378 ל-884 קילומטרים רבועים. גנבות של עץ מאובן הן עדיין בעיה. למרות כוח שיטור של 7 מעובדי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, גדרות, שלטי אזהרה, ואיום בקנס של 325 דולר נגנבים מדי שנה כ-11 טון של עץ מאובן מדי שנה.
ג'סי פיוקס (Jessee Walter Fewkes), הארכאולוג הראשון שביקר בפואבלו פוארקו, ניבא בשלהי המאה ה-19 שהאתר יניב חפצים רבים. חוקר הטבע ג'ון מיור ערך את החפירות הראשונות בחורבות ב-1905–1906. אף שלא פרסם את ממצאיו, הוא דחק בממשל הפדרלי לשמר את העצים המאובנים. חפירות ארכאולוגיות מקצועיות החלו בפארק בתחילת המאה ה-20 כאשר וולטר יו ערך חפירות בחורבות פורקו ובמקומות אחרים. ב-1919 נתגלתה גולגולת של פייטוזאור בסמוך לבלו מסה בשטח הפארק ונשלחה למוזיאון הפלאונטולוגיה בברקלי בקליפורניה. ב-1921 ביקרה אני אלכסנדר, מייסדת המוזיאון בבלו מסה על מנת לאסוף מאובני פייטוזאור נוספים ומאובנים אחרים. ביקורה הוביל לחפירות נוספות על ידי הפלאונטולוג צ'ארלס קמפ. מאז תועדו יותר מ-250 אתרי מאובנים בפארק. בשנות ה-30 של המאה ה-20 מימן מנהל העבודות הציבוריות מחקר בפארק על ידי הארכאולוגים ה. פ. מרה וצ'. ב. קוסגרייב. סקר מחודש של הפארק בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 זיהה את האתרים הגדולים ביותר של חורבות אבן, וסקרים מאוחרים יותר מאז 1978 זיהו יותר מ-600 אתרים ארכאולוגיים, רובם קטנים. מחקרים בפלאונטולוגיה וארכאולוגיה נמשכים בפארק במאה ה-21.
תיירות
בפארק מבקרים בממוצע מעל לחצי מיליון תיירים מדי שנה. הפארק פתוח כל יום למעט חג המולד (25 בדצמבר) בשעות המשתנות על פי העונה, כאשר בשיא העונה, מ-12 במאי ועד 3 באוגוסט, הפארק פתוח מ-7 בבוקר ועד 07:30 בערב, ובחורף, מ-13 באוקטובר עד 13 באפריל, הוא פתוח בין 8 בבוקר ל-5 אחרי הצהריים. באריזונה לא משתמשים בשעון קיץ, ולכן השעות אינן משתנות באוקטובר ובמרץ כנהוג במדינות אחרות בארצות הברית.
מרכזי מבקרים, לינה ומזון
בפארק פועלים 3 מרכזי מבקרים:
איסוזו פיאצה
איסוזו פיאצה (ביפנית: いすゞ・ピアッツァ, באנגלית: Isuzu Piazza, קרוי גם: Isuzu Impulse  (אמריקה הצפונית), Holden Piazza (אוסטרליה) היא מכונית ספורט בתצורת קופה, מתוצרת קונצרן הרכב היפני איסוזו, אשר יוצרה בין השנים 1980–1993 ביפן.
הפארק הלאומי פטריפייד פורסט
מרכזי מבקרים, לינה ומזון
אין בתחומי הפארק בתי מלון או אתרי מחנאות, והשהות בפארק אחרי שעות הסגירה אסורה, למעט מטיילים רגליים עם ציוד שינה שקיבלו רישיון מיוחד, המוגבל לקבוצה של עד שמונה אנשים. יש אתרי מחנאות מחוץ לפארק ומוטלים בעיירות בסביבה דוגמת הולברוק.
פעילויות
סיורים בפארק אפשריים במכוניות פרטיות, אופנועים, סיורים מאורגנים, אופניים והליכה ברגל. הכביש של הפארק, מגרשי החנייה והפיתולים בכביש גדולים מספיק על מנת לאפשר נסיעה במעונועים גדולים. הירידה מהכביש אסורה לכל כלי הרכב, כולל אופני הרים. רוכבי אופניים חייבים להישאר על הכביש בן 45 הקילומטרים של הפארק, ואסורה הירידה לשבילי הליכה או לדרכי עפר, למעט מעט חריגים, דוגמת החלקים שאינם מכוסים באספלט של כביש 66 ההיסטורי.
אורכם של שבעת שבילי ההליכה של הפארק, חלקם מכוסים באספלט, משתנה מפחות מ-800 מטרים ועד קרוב ל-5 קילומטרים. אפשר לצעוד עם כלבים בתנאי שהם קשורים ברצועה, אבל אסורה רכיבה על אופניים בהם. שמם של השבילים הוא "פאינטד דזרט רים" (Painted Desert Rim), "פוארקו פואבלו" (Puerco Pueblo), "בלו מסה" (Blue Mesa), "קריסטל פורסט" (Crystal Forest), "ג'יאנט לוגס" Giant Logs, "לונג לוגס" (Long Logs) ו"אגט האוז" (Agate House). מטיילים יכולים גם לסייר בשטח מחוץ לשבילים וניתן גם לישון בשטח בתנאי שהתקבל רישיון בחינם מאחד ממרכזי המבקרים לכך. מרבית המטיילים הלנים בשטח נכנסים בכניסה הצפונית של הפארק כשהם משתמשים במגרש החנייה של פונדק המדבר הצבוע שממנו יש שביל גישה. מותר לרכב על סוסים בתחומי אזור הטבע הבראשיתי. מים לסוסים זמינים בתחנת השירות בסמוך למרכז המבקרים המדבר הצבוע. רוכבי הסוסים וההולכים ברגל מתבקשים להשתמש ככל האפשר בוואדיות של נחלי האכזב כדי לצמצם את הפגיעה בקרום קרקע הביולוגי הרגיש של המדבר.
שומרי הפארק מציעים מגוון של תוכניות לפעילויות בפארק. אירועים מתוזמנים סדירים כוללים סיור בפונדק המדבר הצבוע, תוכנית הטריאס בחדר השמש במוזיאון היער הקשת בענן, הליכה תוך הסברים לאורך שביל גזעי העצים המאובנים (Giant Logs Trail), שמאחורי המוזיאון וסיור מודרך בפואבלו פוארקו. הפארק מקיים אירועים מיוחדים הקשורים לשבוע מדעי כדור הארץ (Earth Science Week) וחודש המורשת הלאומית של האינדיאנים האמריקאים (National American Indian Heritage Month). בשבתות מיום הזיכרון ועד יום העבודה מפגינים אומנים מהאזור תצוגות תרבות הקשורות לעמים העתיקים, ליחסים בין-שבטיים ולתרבויות של צאצאים ממוצא אירופי. לסטודנטים ולמורים מציעים שומרי הפארק חומרי לימוד והרצאות בחיק הטבע. בחלק מהשנים עובדים אומנים בפארק השוהים בו למשך תקופה בחודשי הקיץ.