cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גלינה זיבינה
אלופה אולימפית ושיאנית עולם
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה זיבינה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא עולם חדש של 15.28 מטר, לפני מריאן ורנר מגרמניה (14.57 מטר) ובת ארצה קלבדיאה טוצ'ונובה (14.50 מטר). כבר בסיבוב הראשון היא קבעה שיא אולימפי חדש של 15.00 מטר. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בהטלת כידון בתוצאה של 48.35 מטר.
בתחרות שנערכה במאלמה, שוודיה ב-9 באוקטובר 1953 קבעה זיבינה בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 16.20 מטר, שיפור לשיאה בן השנה שעמד על 15.42 מטר ובכך הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה שהדפה מעבר ל-16 מטר.
אלופת אירופה
באליפות אירופה שנערכה בברן, שווייץ בשנת 1954 זכתה זיבינה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אליפות חדש של 15.65 מטר ומדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 44.77 מטר
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכתה זיבינה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.53 מטר אותה קבעה בסיבוב השישי והאחרון, אחרי בת ארצה תמרה טישקביץ' שקבעה שיא אולימפי חדש של 16.59 מטר בסיבוב האחרון ולפני מריאן ורנר (15.61 מטר). בסיבוב הראשון קבעה זיבינה שיא אולימפי חדש של 16.35 מטר שאותו היא שיפרה בסיבוב החמישי בתוצאה של 16.48 מטר. היא לא הצליחה להגן על תוארה.
באולימפיאדת רומא (1960) סיימה זיבינה במקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.56 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, סרביה בשנת 1962 זכתה זיבינה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.95 מטר.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה זיבינה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.45 מטר, אחרי בת ארצה טמרה פרס שקבעה שיא אולימפי חדש של 18.14 מטר ורנטה קולמברגר מגרמניה (17.61 מטר)
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1966 סיימה זיבינה במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.65 מטר.
הוראס לארטון
הוראס הרמון לארטון (באנגלית: Horace Harmon Lurton; ) היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1910 ועד מותו. קודם לכן הוא כיהן כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השישי. בעת מינויו לבית המשפט העליון, היה לארטון בן 65, ולפיכך השופט המבוגר ביותר בבית המשפט העליון אי פעם בעת מינויו.
ראשית חייו
הוראס לארטון נולד בניופורט שבקנטקי. הוא למד באוניברסיטת שיקגו וב-1867 קיבל תואר בוגר במשפטים מבית הספר למשפטים קמברלנד (אז חלק מאוניברסיטת קמברלנד וכיום חלק מאוניברסיטת סמפורד). במלחמת האזרחים הוא שירת כרב-סמל בצבא הקונפדרציה.
על פי אנקדוטה, שנכונותה מוטלת בספק, נשבה לארטון פעמיים על ידי כוחות צבא האיחוד ובפעם השנייה נשלח למחנה השבויים שבאי ג'ונסון שבאוהיו. לימים הוא נהג לספר שהוא קיבל חנינה מהנשיא אברהם לינקולן בעקבות בקשת רחמים שהעבירה אמו של לארטון לנשיא. ככל הנראה שוחרר לארטון לאחר שחתם על שבועת אמונים לאיחוד ולא בשל שום פעולת חנינה של הנשיא.
בשנים 1867–1875 עסק לארטון בעריכת דין במגזר הפרטי בקלארקסוויל שבטנסי. לאחר מכן ועד 1878 הוא היה שופט בבית המשפט לדיני היושר של טנסי בסבב השיפוטי השישי. לאחר מכן ועד 1886 הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין. בשנים 1886 - 1893 כיהן לארטון כשופט בבית המשפט העליון של טנסי.
שופט בבית המשפט הפדרלי
ב-22 במרץ 1893 מונה לארטון על ידי הנשיא גרובר קליבלנד כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השישי, במקומו של השופט האוול ג'קסון, שקודם לבית המשפט העליון. ב-27 במרץ אושר מוניו על ידי הסנאט של ארצות הברית. בבית משפט זה כיהן לארטון עד 1909, כאשר מונה לבית המשפט העליון. במקביל לכהונתו בבית המשפט הפדרלי שימש לארטון בשנים 1905 - 1909 כדקאן המחלקה למשפטים של אוניברסיטת ואנדרבילט.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
ב-13 בדצמבר 1909 מונה לארטון על ידי הנשיא ויליאם הווארד טאפט כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של השופט רופוס פקהאם שנפטר. ב-20 בדצמבר אושר המינוי על ידי הסנאט ולארטון הושבע לתפקיד ב-3 בינואר 1910. בגיל 65, היה לארטון השופט המבוגר ביותר בעת מינויו מכל שופטי בית המשפט העליון לדורותיהם.
מינויו של לארטון היה הראשון מבית חמשת המינויים של הנשיא טאפט לבית המשפט העליון (שישה, אם כוללים את מינויו של וייט כנשיא בית המשפט). המינוי הפתיע רבים בשל העובדה שבניגוד לטאפט, שהיה רפובליקני, לארטון היה דמוקרט. התובע הכללי בממשלו של טאפט, ג'ורג' וודוורד ויקרשאם, טען שלאטרון היה מבוגר מדי כדי להתמנות לבית המשפט העליון, אך טאפט העריץ את לארטון. לימים אמר טאפט ש"העונג הגדול ביותר בתקופת נשיאותי" היה למנות את לארטון.
בעת כהונתו של לארטון בבית המשפט העליון הוא צידד לרוב בדעותיו של עמיתו אוליבר ונדל הולמס הבן, שהיה פרוגרסיבי בהשקפתו. חוות הדעת הבולטת ביותר שהוא כתב הייתה בפסק הדין "קויל נגד סמית'", שבו נקבע שהממשלה הפדרלית לא יכולה להכתיב לאף אחת מהמדינות היכן למקם את עיר הבירה של המדינה.
מותו
הוראס לארטון נפטר כתוצאה מהתקף לב ב-14 ביולי 1914 באטלנטיק סיטי. הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבקלארקסוויל. במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו אחת מאוניות ליברטי.
דיאן קיטון
דיאן קיטון (באנגלית: Diane Keaton; נולדה ב-5 בינואר 1946) היא שחקנית, במאית, מפיקת קולנוע, צלמת, סופרת וזמרת אמריקאית זוכת פרס האוסקר. קיטון החלה את הקריירה שלה על הבמה, ואת הופעת הבכורה הקולנועית שלה ערכה ב-1970. תפקידה החשוב הראשון היה גילום דמותה של קיי אדמס בסרט זוכה האוסקר "הסנדק" (1972), אולם הסרטים שעיצבו את ראשית הקריירה הקולנועית שלה היו עם הבמאי והשחקן וודי אלן, החל מ"שחק אותה סם" (1972). שני סרטיה הבאים עם אלן, "ישנוני" (1973) ו"אהבה ומלחמה" (1975), קנו לה שם של שחקנית קומית. שיתוף הפעולה הרביעי בינה לבין אלן, בסרט "הרומן שלי עם אנני" (1977) זיכה אותה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב.
בהמשך שיחקה קיטון במגוון רחב של תפקידים, מחשש שמא ידבק לה טייפקאסט (ליהוק שחקן לאותו סוג של תפקיד) מסוג דמותה ב"הרומן שלי עם אנני". היא נהייתה לשחקנית דרמטית החל מ"מחפשת את מר גודבר" (1977), ואחריו הייתה מועמדת לפרס האוסקר על תפקידה ב"אדומים" (1981) וב"חדרו של מרווין" (1996). כמה מסרטיה המצליחים משנות ה-90 ואילך, כגון "אבי הכלה" (1991), "מועדון האקסיות" (1996) ו"באהבה אין חוקים" (2003), היו קומדיות. סרטיה של קיטון הכניסו במצטבר מעל ל-1.1 מיליארד דולרים בארצות הברית. בנוסף, החל משנות ה-90 החלה קיטון להופיע בסרטי טלוויזיה רבים, וכן לביים ולהפיק סרטי קולנוע.
ביוגרפיה
נולדה כדיאן הול בלוס אנג'לס שבקליפורניה. היא הבכורה מבין ארבעה ילדים. אביה, ג'ק הול (1921–1990) עבד בהנדסה אזרחית ואמה, דורותי קיטון (1921–2008), עקרת בית וצלמת חובבת. אביה הוא נוצרי קתולי מרקע אירי-אמריקני, ואמה הגיעה ממשפחה מתודיסטית. קיטון גדלה כמתודיסטית על ידי אמה. שאיפתה הראשונה להיות שחקנית הייתה כשאמה זכתה בתואר "מיס לוס אנג'לס" בתחרות יופי לעקרות בית. קיטון סיפרה שהאופי התיאטרלי של האירוע עודד אותה להיות שחקנית במה. בנוסף אמרה שקתרין הפבורן, אותה העריצה בשל גילום דמויות של נשים חזקות ועצמאיות, הייתה מקור מעורר השראה עבורה.
ב-1964 סיימה את לימודיה התיכוניים בסנטה אנה שבקליפורניה, שם השתתפה בהצגות בית ספר ולמדה משחק ושירה. בין השאר, היא גילמה את דמותה של בלנש דובואה בהצגת בית הספר "חשמלית ושמה תשוקה". בתום לימודיה למדה בקולג' של סנטה אנה ואחר כך למדה בקולג' שבאורנג' קאטנרי, אולם נשרה לאחר שנת לימודים אחת כדי לפתח קריירת משחק במנהטן. שם הצטרפה לאיגוד מקצועי של שחקנים, ושינתה את שם משפחתה לקיטון, שמה של אמה בילדותה. השם דיאן הול כבר היה תפוס על ידי שחקנית אחרת ולכן נאלצה לשנותו. בעיר היא למדה משחק בשיטה ייחודית הנקראת "Meisner technique", טכניקת משחק שהייתה פופולרית בשנות ה-20 על ידי במאי שחקנים מהעיר בשם סאנפורד מייסנר.
ב-1968 קיטון הייתה לממלאת מקום בצוות השחקנים המקורי של המחזמר שיער בברודוויי. היא קיבלה פרסום שלילי על כך שסירבה להופיע על הבמה בעירום, כחלק מן ההצגה. בתום תשעה חודשים של הופעות ב"שיער", נבחנה קיטון לתפקיד בסרטו של וודי אלן, "שחק אותה, סם", ולאחר שכמעט נפסלה בשל גובהה (1.70 מטר), היא קיבלה את התפקיד, התפקיד המשמעותי הראשון שעשתה, כשלאחר מכן החלה להצטלם ל"הסנדק". סרטים אלו יצאו כמעט במקביל בארצות הברית בשנת 1972.
שנות ה-70
לאחר שהייתה מועמדת לפרס הטוני על תפקידה בהצגה "שחק אותה, סם" (בו, כאמור, הופיעה גם בעיבוד הקולנועי) בשנת 1969, קיטון עשתה את הופעתה הקולנועית הראשונה, בקומדיה "מאהבים וזרים אחרים" (1970). בהמשך היא הופיעה בתפקידי אורח בכמה סדרות בטלוויזיה. בין לבין קיטון הופיעה בסדרה של פרסומות לדאודורנט.
הפריצה שלה הגיע שנתיים מאוחר יותר, כשלוהקה לתפקיד של קיי אדמס, חברתו של מייקל קורליאונה (ששיחק אל פצ'ינו) בשובר הקופות משנת 1972 של פרנסיס פורד קופולה, "הסנדק". קופולה ציין מאוחר יותר כי שם לב לראשונה לקיטון בסרט "אוהבים וזרים אחרים" וליהק אותה לתפקיד כי ראה בה צד חריג ומוזר, שרצה שתביא לדמות. הופעתה בסרט הייתה מבוססת באופן חופשי על ניסיון חייה הפרטיים, של "להיות אישה אחת בעולם של גברים". "הסנדק" היה להצלחה ביקורתית וקופתית חסרת תקדים, וזכה בפרס האוסקר כסרט הטוב ביותר של שנת 1972.
סרטיה האחרים משנות השבעים כוללים מספר רב של שיתופי פעולה עם וודי אלן. אף על פי שבתקופה שעשו סרטים יחדיו הם כבר לא היו בקשר רומנטי היא גילמה שורה של דמויות אקסצנטריות בכמה וכמה מסרטיו הקומיים והדרמטיים כגון "ישנוני", "אהבה ומלחמה", "רגשות" ו"מנהטן" ובגרסה הקולנועית ל"שחק אותה, סם". אלן סיפר כי קיטון שימשה עבורו כמוזה בסרטיו עימה.
ב-1977 קיטון כיכבה עם אלן בקומדיה הרומנטית "הרומן שלי עם אנני", בו גילמה את אחד מתפקידיה הידועים ביותר. הקשר האינטימי באותו זמן של אלן עם קיטון גרם לרבים להאמין ש"הרומן שלי עם אנני" הוא אוטוביוגרפיה על מערכת היחסים בינו לבין קיטון. אלן ביסס את הדמות אנני הול, אותה מגלמת בסרט, באופן חופשי על קיטון ("אנני" הוא הכינוי שלה ו"הול" הוא שם משפחתה המקורי). השניים שיחקו בסרט זוג הנפרד וחוזר לעיתים קרובות החי בניו יורק. אלן תיאר את הופעתה של קיטון בסרט כ"התמוטטות עצבים בהילוך איטי". הסרט היה להצלחה הן בביקורות והן בקופות, וזכה בפרס האוסקר כסרט הטוב ביותר. הופעתה של קיטון זכתה אף היא בפרס האוסקר, כשחקנית ראשית.
הלבוש המרושל של קיטון בסרט "הרומן שלי עם אנני" הפך אותה למודל לחיקוי שלילי בכל ענייני האופנה בסוף שנות השבעים. קיטון ידועה כאחת המעדיפה בגדי גברים משובחים ובדרך כלל מופיעה בציבור כשהיא לובשת כפפות ולבוש שמרני. המלתחה שלה ב"הרומן שלי עם אנני" מכילה בעיקר בגדי גברים משובחים, הכוללים עניבה, גופיות, מכנסיים רחבים וכובעים. רוב הלבוש של קיטון בסרט הגיע ממנה, שכבר הייתה ידועה בסגנון לבושה הטום בוי שנים לפני "הרומן שלי עם אנני". זמן קצר לאחר יציאת הסרט בארצות הברית בגדי גברים וחליפות מכנסיים נהיו פופולריים כלבוש בקרב נשים. קיטון שחזרה את לבושה מן הסרט, כשעלתה להגיש פרס בטקס האוסקר ה-76 (2003) כשהיא לבושה בחליפה מחויטת ובמגבעת גברים עגולה וקשיחה. בנוסף הפכה למטרתו של מבקר האופנה, מיסטר בלקוול, בדירוגיו השנתיים של 'עשר המתלבשות הגרועות של השנה' (בו הופיעה כבר חמש פעמים).
התמונה של קיטון, שצילם דאגלס קירקלנד, שהופיעה, בספטמבר 1977, על השער של טיים מגזין תחת הכותרת "האישה המצחיקה ביותר נכון להיום בקולנוע", גרמה לה לנטוש את הדמויות הקומיות אותן התרגלה לגלם, כשקיבלה על עצמה להופיע בדרמה "מחפשת את מר גודבר", על פי הרומן המצליח של ג'ודית' רוזנר. בסרט היא גילמה את דמותה של מורה קתולית המלמדת בבית ספר לילדים חרשים, המנהלת חיים כפולים, כשבלילות היא מבלה בברים, בפגישות מזדמנות וחיה חיי לילה פרועים וחופשיים.
בנוסף למשחק, קיטון הצהירה כי מאז ומתמיד הייתה לה שאיפה להיות זמרת. הייתה לה קריירה קצרה כזמרת בשלהי שנות השבעים. את ההקלטה הראשונה שלה עשתה ב- 1971 כחלק מהמיוזיקל "שיער". ב- 1977 היא החלה להקליט שירים לאלבום סולו, אולם ההקלטות מעולם לא הושלמו, וחלום האלבום נגנז.
שנות ה-80
לאחר "מנהטן" ב-1979 סיימו וודי אלן וקיטון את שיתוף הפעולה הארוך ביניהם, ושיתוף הפעולה הבא שלהם היה רק בשנת 1993 בסרט "תעלומת רצח במנהטן". ב-1978 פיתחה קיטון מערכת יחסים רומנטית עם וורן בייטי, ושנתיים אחר כך הוא ליהק אותה לתפקיד הראשי לצידו בסרטו "אדומים" (1981). בסרט היא מגלמת את לואיז בראיינט, עיתונאית פמיניסטית, העוזבת את בעלה ב-1917, כדי לעבוד ולחיות עם העיתונאי הרדיקלי ג'ון ריד (וורן בייטי) על רקע מהפכת אוקטובר. הניו יורק טיימס כתב עליה שקיטון הייתה "לא פחות ממדהימה בתור לואיז בראיינט - יפה, אנוכית, מצחיקה ובעלת מוטיבציה. זה התפקיד הטוב ביותר שעשתה נכון להיום". על תפקיד זה קיבלה מועמדות נוספת לפרס האוסקר. בייטי ליהק את קיטון לאחר שראה אותה ב"הרומן שלי עם אנני".
ב-1984 כיכבה קיטון בסרטו של ג'ורג' רוי היל, "המתופפת הקטנה", בו ניסתה לראשונה, ללא הצלחה, את ז'אנר המותחן והפעולה. המבקרים חשבו שהליהוק של קיטון היה שגוי, והסרט נחל כישלון קופתי. בדרמה "גברת סופל" מאותה שנה כיכבה כאשת סוהר בפיטסבורג של ראשית המאה העשרים. שנתיים לאחר מכן כיכבה ב"פשעים שבלב" של הבמאי ברוס ברספורד. אחר כך חזרה לז'אנר שבו הרגישה בנוח, וכיכבה בקומדיה "בייבי בום" (1988), עליה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
שנות ה-90
בעשור זה הפרויקטים הקולנועיים של קיטון היו מגוונים. היא שיחקה בסרטי דרמה לצד קומדיות. היא הפיקה וביימה סרטים, וכיכבה גם בסרטי טלוויזיה. היא זכתה לתקופה טובה בתחילת העשור, כשכיכבה בסרט "הסנדק 3" (1990), ושנה אחר כך כיכבה בקומדיה המצליחה "אבי הכלה", שבה גילמה את אמה של הכלה. ב-1993 שבה לככב בסרט מתח-פשע, לאחר כישלון "המתופפת הקטנה". הסרט היה "תעלומת רצח במנהטן", ששילב גם קומדיה בתוכו, ותחת בימויו של שותפה לשעבר, וודי אלן, הייתה קיטון מועמדת לפרס גלובוס הזהב, המועמדות השביעית שלה. שנה אחר כך כיכבה בסרט טלוויזיה בשם "אמיליה ארהרט: הטיסה האחרונה", סרט ביוגרפי על חייה של אמיליה ארהארט, שהייתה האישה הראשונה שחצתה את האוקיינוס האטלנטי במטוס. קיטון גילמה את ארהארט וקיבלה מועמדות לפרס אמי ול"גלובוס הזהב". לאחר מכן כיכבה בשתי הקומדיות המצליחות "אבי הכלה 2" (1995) ושובר הקופות "מועדון האקסיות" (1996). באותה שנה כיכבה במלודרמה "חדרו של מרווין" (1996), עליו הייתה מועמדת לפרס האוסקר כשחקנית ראשית, לראשונה מאז זכייתה ב"הרומן שלי עם אנני", 16 שנים קודם לכן. אחר כך הופיעה הדרמות "מציאות אחרת", "גיבורים בעל כורחם", האהבה מנצחת" ו"אחות אחרת".
קיטון כיכבה גם במספר סרטי טלוויזיה ובהם "שותפים למירוץ" (1992), דרמה פוליטית שנעשתה בסמוך לבחירות לנשיאות ארצות הברית כשקיטון גילמה דמות שאופרה וסורקה כמו הילרי קלינטון, העתידה להיות אשת הנשיא.
את ראשית קריירת הבימוי החלה קיטון בבימוי סרט דוקומנטרי ב-1987. סרטה העלילתי הראשון כבמאית היה סרט הטלוויזיה "הנערה עם האח המשוגע" (1990), בו כיכבה פטרישה ארקט, שהיה באורך של 44 דקות. שנה אחר כך כבר ביימה סרט באורך מלא, "פרח בר", שהיה גם הוא סרט טלוויזיה, בו כיכבה ריס וית'רספון בת ה-14. ב-1995 ביימה את סרט הקולנוע הראשון שלה, "מציאות אחרת", בה כיכבה אנדי מקדואל.
המאה ה-21
בשנת 2000 קיטון ביימה וכיכבה בקומדיה "שיחה ממתינה", שהיה מן ניסיון לא מוצלח לשחזר את הצלחת "מועדון האקסיות". הסרט עסק בשלוש אחיות (קיטון, מג ראיין וליסה קודרו) ובמשברי חייהן. היה זה סרטו האחרון של ולטר מתאו, שגילם את אביהן החולה של שלוש האחיות. הסרט היה לכישלון קופתי והחזיר רק חצי מן ההשקעה בקופות בארצות הברית. שנה אחר כך כיכבה קיטון בקומדיה "משחקי חברה". הסרט, שהתעכב שלוש שנים טרם עד ליציאתו לאקרנים בארצות הברית, היה הכשלונות הקולוסלים הגדולים שידע הקולנוע האמריקני. למרות אַנְסַמְבְּל מרשים הכולל שחקנים כוורן בייטי, גולדי הון, אנדי מקדואל, צ'רלטון הסטון וקיטון עצמה, הסרט הכניס בקופות בארצות הברית פחות מ-10% מתקציבו (90 מיליון דולר תקציב, 6.7 מיליון דולר הכנסות).
ב-2003 עשתה קאמבק כשכיכבה בקומדיה שוברת הקופות "באהבה אין חוקים", לצד ג'ק ניקולסון, עליו זכתה בפרס "גלובוס הזהב", לשחקנית הקומית\מוזיקלית וקיבלה מועמדות לפרס האוסקר, ובכך הייתה לאחת השחקניות היחידות בהוליווד שקיבלה מועמדות לפרס האוסקר במשך 4 עשורים רצופים.
באותה שנה הייתה למנהלת ההפקה של סרטו האניגמטי של גאס ואן סנט, "אלפנט", שזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 2003. בנוסף קיטון הייתה מנהלת ההפקה של כל ארבעת סרטי הטלוויזיה בו כיכבה בעשור זה: "הנזירה מריה מסבירה הכל", "דרכים מצטלבות", "על קרח דק" ו"Surrender Dorothy". בנוסף היא ביימה כמה פרקים בסדרת הטלוויזיה "פסדינה" (2001), בה גם שימשה כמנהלת הפקה.
בשנת 2016 דיבבה את דמותה של אימו של דורי בסרט האנימציה "מוצאים את דורי" של חברת וולט דיסני ופיקסאר, סרט ההמשך לסרט האנימציה הממחושב של פיקסאר "מוצאים את נמו" מ-2003. הסרט זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית, והרוויח למעלה ממיליארד דולר ברחבי העולם, הסרט השני של פיקסאר שחצה את הסכום הזה אחרי צעצוע של סיפור 3 (2010). פרויקט נוסף בו קיטון חלק ב-2016, הייתה סדרת הטלוויזיה של HBO "האפיפיור הצעיר", בו היא מגלמת את מרי, נזירה שגידלה את האפיפיור שנבחר לאחרונה (ג'וד לאו) והופכת להיות מזכירתו האישית בוותיקן. המיני-סדרה קיבלה שתי מועמדויות לטקס פרסי האמי לבידור בפריים טיים ה-69 ובכך והפכה לסדרת הטלוויזיה האיטלקית הראשונה שהייתה מועמדת לפרס אמי.
עוני בהודו
הודו סובלת מבעיית עוני חריפה. לפי הערכות של הבנק העולמי החדש, המבוססים על נתונים מ-2005, יש בהודו 456 מיליון איש (41.6% מהאוכלוסייה) המוגדרים עניים. הגדרת העוני במדינה זאת היא משכורת של פחות מ-1.25 דולר ליום (לפי שווי כוח קנייה). 24.3% מהאוכלוסייה הרוויחו פחות מדולר אמריקני אחד ליום ב-2005, ירידה לעומת 33.3% ב-1990. עוד מעריך הבנק העולמי, שכ-33% מהעניים בעולם חיים בהודו. בסך הכל 75.6% מהאוכלוסייה שם, או 828 מיליון איש, חיים מפחות מ-2 דולר ליום, זאת לעומת 72.2% בתנאים אלו באפריקה שמדרום לסהרה.
מנגד, ועדת התכנון הלאומית של הודו בוחנת את הדברים על פי קריטריונים משלה, ולפי הערכותיה בשנתון 2004–2005, כ-27.5% מהאוכלוסייה שם חיה מתחת לקו העוני, וזאת ירידה בשיעור העוני לעומת 51.3% בשנתון 1977–1978, ו-36% בשנתון 1993-94. המספר 27.5% הוא מספר "רגיש" בכל הנוגע לשיטות הסקירה והמדידה שמשתמשים בהן. למשל דו"ח אחד נותן את המספר הזה של 27.5%, בעוד שדו"ח אחר מדבר על 21.8%. המקור לנתונים אלה הוא הסבב (Round) ה-61 של סקר המדגם הלאומי (National Sample Survey) והקריטריון שלפיו בוצע הסקר היה של 356.35 רופי הודי לאזורים הכפריים, ו-538.60 לאזורים העירוניים. רוב המשיבים לסקר זה היו עובדים המקבלים שכר יומי, בעלי עסקים עצמאיים זעירים או המנהלים עצמאית את משק ביתם, ופועלים שאין ברשותם קרקע או נדל"ן. אף על פי שהכלכלה ההודית גדלה בצורה הדרגתית בשני העשורים האחרונים, אופן הגידול היה בלתי שווה כאשר נמדד על פי מגזרי אוכלוסייה שונים, מעמדות חברתיים, מגזרים כלכליים, אזורים גאוגרפיים ואזורים כפריים ועירוניים.
חלוקת העושר בהודו איננה מאוזנת. 10% בעלי ההכנסות הגבוהות ביותר נהנים מ-33% מההכנסות הכלליות. למרות ההתקדמות הכלכלית שהושגה, כרבע מהאוכלוסייה (25%) משתכר יותר מקו העוני של 0.40% ליום. דו"ח משנת 2007 שערך ה-NCEUS (הוועדה הלאומית ליזמות בסקטור הבלתי מאורגן: Enterprises in the Unorganized Sector) גילה כי 25% מההודים, או 236 מיליון בני אדם, חיו אז על פחות מ-20 רופיות ליום. רובם של אלה עובדים במגזר העבודה הציבורי, או שהם מובטלים, או מתפרנסים מהביטוח הלאומי של הודו, ובכל מקרה חיים בתנאים של דלות מחפירה.
הפער במצב האי שוויון בחלוקת ההכנסות בהודו הולך וגדל (32.5 במדד ג'יני בשנתון 99-2000). כמו כן בהודו השיעור הגבוה ביותר בעולם של תת-תזונה בקרב ילדים בני שלוש ומטה: כ-46% ב-2007.
התפיסה ההתפתחותית
ג'ווהרלל נהרו ציין פעם אבחנה שלו, שלפיה: "ניכר בעליל שהחלקים העשירים ביותר בהודו כיום הם אלה שהיו זמן ממושך ביותר תחת שלטון בריטי" (ללא מראה מקום). הכלכלה ההודית עברה תהליך מכוון של דה-תיעוש (deindustrialization), שהשלכותיו היו חמורות. זאת עקב הפרטות מטעם הכוחות הקולוניאליים, תקנות מחמירות, מכסי מגן שהוטלו על טובין מתוצרת הודית או שעברו השבחה כלשהי בהודו, מיסים, והפקעות. ב-1830 17.6% מהייצור התעשייתי העולמי בא מהודו, לעומת 9.5% מבריטניה, ואילו בשנת 1900 חלקה של הודו ירד ל-1.7% לעומת 18.5% של בריטניה (הירידה בשיעור התוצר התעשייתי לנפש הייתה אפילו יותר חדה עקב גידול האוכלוסין).
המדיניות הבריטית בהודו בשילוב עם תנאי מזג האוויר הגרועים הביאו להידרדרות המצב, עד כדי רעב המוני, שעל פי מה שעולה מהנתונים העומדים לרשות המחקר כיום, הביא ליותר מ-30 עד 60 מיליון מקרי מוות במושבות ההודיות. מצבורי תבואה בכפרים ובערים נוטרלו, דונמים רבים של קרקעות שקודם לכן שימשו לגידול דגנים ותבואה לייצור מזון הוסבו עתה לצורך גידול כותנה, אופיום, תה ודגנים למטרות ייצוא, שהעיקרית שבהן הייתה הכנה מספוא ומוצרים אחרים להזנת בעלי חיים.
בסיכומו של דבר, הדה-תיעוש (deindustrialization) הידרדרות ושיבוש יחסי המסחר בתוך הארץ, והצרה הבאה ושוב הולכת של רעב ומוות בגלל מעשי אדם היו הדרכים העיקריות שבהן הממשלה הקולוניאלית הרסה את ההתפתחות הכלכלית של הודו וגרמה לעיכוב בה. עיכוב זה עתיד היה להימשך עוד מאות בשנים.
התפיסה הנאו-ליברלית
בנוסף, קיימים גם כמה גורמים טכניים ישירים יותר:
למרות זאת, מדי שנה נוספים כ-40 מיליון איש למעמד הביניים בהודו. אנליסטים שונים נגעו בעניין זה. אחד מהם הוא מארווין ג. סטרון (Marvin G. Cetron), מייסד Forecasting International שכתב כי בערך 300 מיליון הודים נמנים כיום עם מעמד הביניים בהודו, ושליש מהם הגיעו לשם אחרי שחיו בעושר ב-10 השנים האחרונות. עוד עולה מהאנליזה שלו, כי עד שנת 2025 יהיה מעמד הביניים הרוב בהודו. שיעור האוריינות עלה במהלך אותה תקופה מ-52% ל-65%.
מגמות היסטוריות בסטטיסטיקות אודות מצב העושר
שיעור ההודים שרמת החיים שלהם דורגה כנופלת מתחת לקו העושר ידע עליות וירידות רבות לאורך השנים, אבל המגמה הכללית הייתה כלפי מטה. עם זאת, ניתן לדבר על שלוש תקופות מרכזיות של מגמות בניתוח ההיסטוריה של העושר (הכוונה לעושר המוגדר על פי רמת הכנסה).
1950 – 1970: בתקופה זו איננו מוצאים מגמה חד משמעית שניתן להצביע עליה במובהק מלימוד הנתונים. ב-1951 47% מהאוכלוסייה הכפרית בהודו הייתה מתחת לקו העושר. השיעור עלה ל-64% בשנים 55–1954, ירד שוב ל-45% ב-61–1960 אך שוב עלה, הפעם ל-51% בשנים 78–1977.
מאמצע שנות ה-70' עד 1990: העושר על פי רמת ההכנסה ירד בשיעור דרמטי ביותר בין שנות ה-70' עד סוף שנות ה-80'. הירידה הייתה מובהקת במיוחד בין השנים 1977 ועד 1987, והירידה בשיעור העושר על פי הכנסה באזורים הכפריים הייתה מ-51% לרמה של 39%, ואז הוסיפה לרדת עד 34% בשנתון 1989–1990. שיעור העושר בערים ירד מ-41% ב-78–1977 ל-34% ב-87–1986 ועוד ל-33% ב-1989–1990.
המחלוקת סביב שיעור צמצום העושר
אף על פי ששיעור העושר ככלל בהודו אכן פחת, עדיין יש מחלוקת לגבי שיעור צמצום העושר. אף על פי שיש קונצנזוס לגבי כך ששיעור העושר לא גדל בין השנים 94–1993 ו-05–2004, התמונה אינה כה ברורה אם מסתכלים על היבטים אחרים ולא-כספיים כגון בריאות, חינוך, פשע וגישה לתשתיות. לאור הצמיחה הכלכלית המהירה שעוברת על הודו, סביר שחלקים גדולים מהאוכלוסייה הכפרית ייהגרו לערים מה שיהפוך את הנושא של עושר אורבני ליותר משמעותי בטווח הארוך.
הכלכלן פראווין ויסארייה הגן על תקפותם רבים מהנתונים הסטטיסטיים שהראו את ההפחתה הכוללת בשיעור העושר בהודו, וגם על הצהרתו של שר האוצר ההודי לשעבר ישוואנט סינא שלפיה שיעור העושר בהודו פחת. הוא התעקש על כך שהסקר משנתון 1999–2000 היה בנוי נכון ומפוקח, וחש כי רק מפני שהיה נדמה שהנתונים לא תואמים תפיסות קדומות לגבי הודו, זו עדיין לא סיבה לבטל אותם. ניקולאס סטרן, סגן נשיא הבנק העולמי, הוציא לאור מסמכים המגנים על הסטטיסטיקות של הפחתת מצב העושר בהודו. הוא טוען שהתגברות הגלובליזציה ופתיחת אפשרויות השקעה חדשות בהודו תרמו תרומה משמעותית להפחתת העושר במדינה. הודו, יחד עם סין, הן שתי המדינות שהראו את המגמות הברורות ביותר של גלובליזציה יחד עם העלייה המואצת בהכנסה לנפש. דו"ח מ-2007 של הוועידה הלאומית למפעלים בסקטור הבלתי מאורגן (NCEUS) מצאה כי 77% מההודים או 836 מיליון איש, חיו על פחות מ-20 רופיות ליום (0.5 דולר אמריקאי נומינלי, 2.0 דולר אמריקאי בשווי כוח קנייה), כאשר רובם עובדים במגזר "העבודה הבלתי פורמלית" ללא עבודה או ביטוח לאומי וחיים בעושר מחפיר.
מחקר של מכון מקינסי הגלובלי מצא שב-1985 93% מאוכלוסיית הודו חייה מהכנסה כוללת של פחות מ-90,000 רופיות לשנה לבית אב, או בערך דולר לאדם ליום; עד 2005 השיעור הזה ירד בערך בחצי, ל-54%. יותר מ-103 מיליון אנשים יצאו ממצב של עושר נואש במהלך דור אחד, באזורים כפריים ועירוניים. הם צופים שאם הודו תשיג צמיחה שנתית של 7.3% במהלך 20 השנים הבאות, ניתן יהיה לחסוך חיים של דלות קיצונית מיותר מ-465 מיליון איש נוספים. בניגוד לתפיסה מקובלות הודו הכפרית הרוויחה מהצמיחה, העושר הכפרי הקשה ירד מ-94% ב-1985 ל-61% ב-2005, והם צופים שהוא ירד עור, עד 26% ב-2025. הדו"ח מסכם שהרפורמות הכלכליות של הודו והצמיחה המוגברת שנבעה מכך, היו התוכניות המצליחות ביותר למיגור העושר בארץ.
מלאכיות מברזל
הסרט מתמקד בתנועה הסופרג'יסטית בארצות הברית, שנאבקה למען מתן זכות הבחירה לנשים, בשנת 1910 ובעשור שאחריו, עד לחקיקת התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית. הסרט עוקב אחר מנהיגות המאבק אליס פול ולוסי ברנס, כשהן מנהלות מאבק באמצעים של התנגדות בלתי אלימה, דהיינו משתמשות באסטרטגיות, טקטיקות ודיאלוגים שלווים, יעילים ולא אלימים, במטרה לחולל מהפכה בתנועה הפמיניסטית האמריקנית על מנת להעניק לנשים זכות בחירה. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-15 בפברואר 2004.
עלילה
אליס פול ולוסי ברנס חוזרות מאנגליה, שם הן הכירו בעת שהשתתפו באיגוד הנשים החברתי והפוליטי שהוקם על ידי מנהיגת הסופרג'יסטיות הרדיקלית הבריטית אמלין פנקהרסט והובל על ידי בתה כריסטבל פנקהרסט. לאחר חזרתן לארצות הברית מציגות השתיים בפני האגודה הלאומית האמריקאית לנשים (NAWSA) תוכנית לקמפיין למען זכויות הצבעה לנשים בבחירות הכלליות בארצות הברית, אשר נועד להיות מוצג ישירות בוושינגטון הבירה. הן מגלות כי הרעיונות שלהן כוחניים מדי עבור מנהיגות הסופרג'יזם הממוסד בארצות הברית, במיוחד קארי צ'פמן קאט, אך הן עדיין מקבלות רשות להוביל את ועדת הקונגרס של NAWSA בוושינגטון. הן מתחילות בארגון תהלוכת זכות הבחירה לנשים העתידה להתקיים בשנת 1913, ערב ההשבעה של הנשיא וודרו וילסון.
אליס פול מבצעת גיוס כספים בגלריה לאמנות, ותוך כך משכנעת את עורכת הדין לעבודה אינז מילהולנד להוביל את המצעד כשהיא רכובה על גבי סוס לבן. פול פוגשת קריקטוריסט פוליטי של עיתון וושינגטוני בשם בן ויסמן (דמות בדיונית), ויש רמזים לניצנים רומנטיים ביניהם. לאחר מכן, בסצנה בדיונית, פול מנסה להסביר לאידה ב' ולס מדוע היא מעדיפה שנשים אפרו-אמריקאיות יצעדו בחלק האחורי של המצעד, כדי שלא להכעיס את הפעילים הפוליטיים הדמוקרטים מדרום ארצות הברית. וולס מסרבת, ואף יוצאת בהפגנתיות על מנת להצטרף לקבוצה של מפגינות לבנות באמצע המצעד. לאחר חילוקי דעות בנוגע לגיוס כספים, פול וברנס נאלצות לעזוב את ה-NAWSA, ואז הן מאתרות את מפלגת האישה הלאומית (NWP) אשר תומכת בגישתן. אליס פול חווה מערכת יחסים רומנטית קצרה עם בן ויסמן.
סכסוכים נוספים בתוך התנועה מתרחשים כאשר מנהיגות NAWSA מבקרות חלק מהטקטיקות שנוקט ה-NWP, כגון מחאה נגד הנשיא ווילסון, וכן שביתת שבת ממושכת מחוץ לבית הלבן בפעולה שכונתה שביתת המשמר הדומם. גם היחסים בין הממשל האמריקאי למפגינות ה-NWP מצטננים, לאחר שנשים רבות נעצרות על מעשיהן ומואשמות ב"שיבוש תנועה".
הנשים שנעצרו נשלחות למאסר לתקופות של 60 יום, ובכלא הן זוכות לטיפול פוגעני ואלים. פול ונשים נוספות פותחות בשביתת רעב, שבמהלכה השומרים מאכילים אותן בכוח בחלב ובביצים נאות. בית הכלא אף מונע מהסופרג'יסטיות לפגוש מבקרים או עורכי דין, עד שהסנאטור האמריקאי טום לייטון (בדיוני) מבקר את אשתו אמילי, אחת הנשים הכלואות. אמילי מעבירה בחשאי לבעלה מכתב במהלך ביקורו, ובעקבות כך מודלף לתקשורת דיווח על הטיפול לו הן זוכות בכלא. פול, ברנס והנשים האחרות משוחררות.
לחץ ממשיך להיות מופעל על הנשיא וילסון כאשר ה-NAWSA מצטרף לקריאת ה-NWP להעברת התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית. וילסון נענה לבסוף ללחץ, כדי להימנע מלהיות מוזכר בעיתונות הבינלאומית כמי שנאבק עבור דמוקרטיה במדינות אירופה, ובו בזמן שולל את הזכות הדמוקרטית לבחור ולהיבחר ממחצית מאוכלוסיית ארצות הברית. במהלך אשרור התיקון מקבל חבר בית המחוקקים של טנסי הארי טי ברן מברק מאמו, וברגע האחרון משנה את הצבעתו, והתיקון עובר.
מקור הכותרת
הסרט שואב את כותרתו מנציג מסצ'וסטס בבית הנבחרים ג'וזף וולש, אשר ב-1917 התנגד להקמת ועדה שתעסוק בזכויות הבחירה לנשים. וולש חשב שהקמת ועדה שכזאת תהווה כניעה ל"נדנוד של מלאכיות בעלות לסתות ברזל", והתייחס למפגינות המשמר הדומם כאל "יצורים מבולבלים; נשים מתוסכלות, בחצאיות קצרות ושיער קצר". כמו כן, השימוש בפלדה המחזיקה את לסתותיהן של הנשים המוזנות בכפייה לאחר מעצרי המשמר הדומם ושביתת הרעב גם הוא מהווה נקודת עלילה בסרט.
דמויות בדיוניות
הדמויות הבדיוניות בסרט הן: בן ויסמן, בנו, אמילי לייטון, והסנאטור טום לייטון.
ביקורת
מבקר הקולנוע ריצ'רד רופר העניק ביקורת חיובית לסרט, וכתב: "'Iron Jawed Angels' הוא שיעור היסטוריה חשוב המסופר בצורה רעננה ומבריקה". סקוט פאונדס מוראייטי העניק לסרט ביקורת שלילית, וכתב: "דרמת הסופרג'יסטיות עתירת הכוכבות 'Iron Jawed Angels' של HBO מתבייתת על נושא היסטורי ראוי תוך תקווה שכוונות נעלות יספיקו. אך אבוי, תקוות אלה נכזבו, בתיעוד מלודרמטי ופטפטני המתעד את השחר של שוויון הזכויות לנשים באמריקה. הסרט עושה שימוש אנכרוניסטי במוזיקה תקופתית בפסקול וכן בקטעי מונטאז' נוצצים בסגנון MTV, ומתאמץ לשווא לממש את היומרה שלו כסרט השבוע.
רוברט פארדי מ-TV Guide כתב ביקורת מעורבת: "יש כאן את כל המרכיבים ליצירת סרט מפואר אודות הימים הראשונים של זכות הבחירה לנשים, אבל השימוש של הבמאית קטיה פון גרנייה בתחבולות קולנועיות מסיחות דעת ובמוזיקה מודרנית צורמת משתלב בצורה גרועה עם התפאורה התקופתית... פון גרנייה, מצוידת במנגנון הפקה ללא רבב, מסלפת את סיפורה האפי על ידי מוזיקה ששייכת לסיבוב הופעות של "יריד לילית"; לפעמים נדמה כאילו היא וכותביה תפסו את המאבק למען זכות הבחירה לנשים כגרסה משנת 1912 של סקס והעיר הגדולה. רק כאשר האנכרוניזמים שוככים סוף סוף בשליש האחרון של הסרט, מתחילה הליבה של הסרט לזרוח."
היסטוריונים מתחו ביקורת על הסרט מכמה היבטים. הבמאית קטיה פון גרנייה יצרה פסקול בן המאה ה-21 והפכה את הסופרג'יסטיות של תחילת המאה ה-20 לפמיניסטיות של "הגל השלישי" שיהיו מוכרות יותר לקהל המודרני. לתיאור המיניות של אליס פול בסרט לא היה כל בסיס עובדתי היסטורי; פול הייתה מסורה כל כולה למאבק למתן זכות בחירה לנשים. אין שום הוכחה שהייתה לה מערכת יחסים אינטימית מינית עם מישהו, גבר או אישה. הסרט אפילו יוצר דמות בדיונית שתשחק מושא אהבה עבור פול, הקריקטוריסט בן ויסמן. קו עלילתי זה אף מרמז על כך שפול נזקקה לסיועו של עיתונאי כדי לקבל פרסום עבור הקמפיין האקטיביסטי שלה, כאשר במציאות, פול הייתה מוציאה לאור מוכשרת מאוד בזכות עצמה.
בסרט גם הוצג כאילו פול מקבלת את פניה של אידה ב. וולס-ברנט בחיוך כאשר וולס-ברנט פרצה לתוך התהלוכה מן הקהל שלאורך המסלול אשר מנה המוני צופים. זה מעולם לא קרה במציאות, ואולי היה כאן ניסיון של הבמאית לרכך את הפן הגזעני של האירוע. פול צעדה עם קבוצת המכללות בכובע ובשמלה שלה עצמה, ולא עם משלחת אילינוי שאליה הצטרפה וולס-ברנט. וולס-ברנט צעדה עם שתי נשים לבנות מאילינוי שתמכו בזכותה לצעוד עם משלחת המדינה: בל סקוויר ווירג'יניה ברוקס.
תשבחות ופרסים
הסרט היה מועמד לחמישה פרסים בפרסי האמי ה-56 בפריים טיים, שאף אחד מהם לא זכה; לשלושה פרסים בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-62, וזכה באחד; ולשני פרסים בטקס פרסי לוויין הזהב ה-9, וזכה באחד. אנג'ליקה יוסטון זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סדרה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה ובפרס הלוויין לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סדרה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה על הופעתה בסרט.
תוכנית הילברט
תוכנית הילברט הייתה תוכנית שנהגתה בשנות העשרים של המאה ה-20 על ידי דויד הילברט במטרה לבסס באופן ריגורוזי ופורמלי את כל ענפי המתמטיקה.
רקע
במהלך רוב ההיסטוריה של המתמטיקה העניין בה היה ככלי עזר במגוון תחומים. ככזו הייתה המתמטיקה כלי יעיל שאפשר לחקור שאלות סבוכות ולקבל תשובות מדויקות. אולם כבר בעת העתיקה ניתן למצוא התייחסות למתמטיקה כנושא הראוי למחקר בפני עצמו. שיאה של גישה זו היא בספרו של אוקלידס יסודות שהוא התיעוד המוקדם ביותר לעיסוק טהור בניסוח משפטים והוכחתם מתוך מערכת הנחות ראשונית הנקראות אקסיומות או פוסטולטים. השימוש באקסיומות הגאומטריות של אוקלידס נמשך למעלה מאלפיים שנים. במהלך המאה ה-19 התגבשה ההבנה שניתן להתייחס למתמטיקה כעולם בפני עצמו שאינו תלוי במציאות. בעולם שכזה האקסיומות אינן מתארות הנחות ברורות שלא ניתן להוכיח, אלא הנחות מעניינות שנבחרות כנקודת ההתחלה למשחק המתמטי. כך נולדו הגאומטריות הלא אוקלידיות שאינן קשורות למציאות הפיזיקלית כפי שהיא נתפסת על ידי האדם.
רינת גבאי
רינת גבאי (נולדה ב-31 ביולי 1973) היא זמרת, מלחינה, פזמונאית, כוכבת ילדים, מדבבת ושחקנית ישראלית, מוכרת בשם הבמה והדמות שלה ככוכבת הילדים רינת מלכת הילדים.
תוכנית הילברט
רקע
המתמטיקאים של המאה ה-19 החלו לסלק מתוך המתמטיקה הנחות אינטואיטיביות ועמלו על ביסוסה על הגדרות מדויקות. קושי וויירשטראס ביססו באופן מדויק את החשבון האינפיניטסימלי והוציאו ממנו את המושג הפרדוקסלי אינפיניטסימל ובמקום הכניסו מושגים מוגדרים היטב כגון גבול. תחילה ספגו לעג על שסיבכו את התורה שלא לצורך, אולם מאוחר יותר התברר שמאמצם היה הכרחי. כך לדוגמה הצליח ויירשטראס בעזרת קפדנותו להפריך את הטענה האינטואיטיבית שכל פונקציה רציפה היא גזירה כמעט בכל נקודה.
רינת גבאי
ביוגרפיה
גבאי נולדה וגדלה בלוד, וב-1985, בגיל 12, החלה ללמוד פיתוח קול. כעבור שנתיים הגיעה למבחן במה באופרה הישראלית החדשה וקיבלה את התפקיד הראשי באופרה "טבעת החנק". בעקבות זאת, הופיעה גבאי ב-1989 בגיל 16 ב"סיבה למסיבה", תוכנית האירוח המרכזית של הערוץ הראשון וכך זכתה לפרסום כלל ארצי.
תוכנית הילברט
רקע
בתקופה זו מושגים בסיסיים ביותר זכו להגדרה. לראשונה הוצגו הגדרות למערכות המספרים השונות. חתכי דדקינד שימשו להגדרת המספרים הממשיים ואפילו המספרים הטבעיים שנחשבו ליסודיים ביותר זכו להגדרה במונחים בסיסיים יותר במסגרת מערכת פאנו.
רינת גבאי
ביוגרפיה
את שירותה בצה"ל עשתה בלהקת חיל האוויר וכסולנית עם תזמורת חיל האוויר.
תוכנית הילברט
רקע
בעקבות הפרדוקס של ראסל ותוצאות נוספות החלו בתחילת המאה ה-20 פילוסופים ומתמטיקאים לפקפק בהנחה המקובלת שקיימים בכלל יסודות מוצקים למתמטיקה. בפרט עלה ספק האם ניתן להראות מתוך המתמטיקה עצמה שהיא עקבית, כלומר להראות שהיא חסרת סתירות. כדי להתגבר על הסתירות פותחו בשנים אלו פתרונות לפרדוקסים כגון תורת הטיפוסים ותורת הקבוצות האקסיומטית.
דויד הילברט
הילברט נולד ב-1862. עבודותיו המתמטיות החל משנות השמונים של המאה ה-19 הקנו לו תהילה, ובסוף המאה נחשב לאחד מגדולי המתמטיקאים של התקופה. עבודתו של הילברט לביסוס המתמטיקה החלה בשנות התשעים של המאה. ב-1899 פרסם הילברט את מערכת האקסיומות שלו לגאומטריה האוקלידית התלת־ממדית שהיו תחליף לאקסיומות המיושנות של אוקלידס.
רינת גבאי
קריירה
גבאי שיחקה במחזות הזמר "פנטסטיקס", "עלובי החיים" (בו גילמה את קוזט), "היפה והחיה", "אוליבר טוויסט" ו"בת הים הקטנה".
תוכנית הילברט
התוכנית של הילברט
על רקע התקופה המהפכנית בהיסטוריה של המתמטיקה של תחילת המאה ה-20, הנהיג הילברט פילוסופיה מתמטית פופולרית באותה תקופה, הפורמליזם. ההשקפה של הילברט כי המתמטיקה עצמה היא אוסף המילים והנוסחאות שלה הכתובות בשפה הפנימית והמוגדרת שלה. הנוסחאות של הילברט המבטאות את המשפטיה השונים הן אמת מוחלטת מכוח הלוגיקה וכל תיאור אנושי שלהן הוא הצגה פרשנית לשם נוחות ולא המתמטיקה עצמה. בפורמליזם של הילברט אובייקט מוגדר רק על ידי האקסיומות העוסקות בו ואין לו שום תלות בדבר אחר למען קיומו (כך לדוגמה הפרדוקס של בנך-טרסקי אינו מהווה שום בעיה, כי הוא נכון לחלוטין במסגרת כללי המשחק הלוגיים והאקסיומות).
רינת גבאי
קריירה
ב-1998 החלה גבאי לעבוד על אלבום בכורה בשם "מצאתי טוב", ממנו יצאו הסינגלים "קחו אותי מכאן", "מצאתי טוב" ו"לילה טוב/לפעמים כן ולפעמים לא". השיר "לילה טוב" הוא גרסה עברית לשירה של טורי איימוס "Sweet Dreams", שהוקלט ב-1992 על ידי איימוס אך לא יצא לאור. השיר תורגם על ידי גבאי והוקלט באישורה של איימוס. אף על פי שבהמשך הוקלטו רוב שירי האלבום, הוא נגנז לבקשתה של גבאי, לאחר שהשירים שפורסמו, לא זכו להצלחה. אלבומיה, ש"תפסו את מקומו של אלבום זה", הם "רינת גבאי" ב-2001 ו"רגעים" ב-2003, שמתוכו הצליח במיוחד שיר הנושא.
תוכנית הילברט
התוכנית של הילברט
בעקבות השקפה זו התווה הילברט את התוכנית שלו. הילברט רצה ליצור מערכת אקסיומות והגדרות ראשונית למתמטיקה שתבסס את תורת הקבוצות, כך שכל שאר ענפי המתמטיקה יסתמכו על הגדרות ומשפטים הנובעים מתוך מערכת זאת. לפי תוכנית הילברט התוצאה שתתקבל היא שכל משפט מתמטי, מורכב ככל שיהיה, יהיה למעשה שרשרת ארוכה של גרירות וגזירות לוגיות שיבססו אותו לבסוף על המושגים הראשוניים של המערכת.
רינת גבאי
קריירה
ב-2005 היא התמודדה בקדם אירוויזיון עם השיר "Jerusalem", שהלחינה למילים של אהוד מנור, ועיבוד של אייל קצב. השיר זכה במקום הרביעי בתחרות.
תוכנית הילברט
התוכנית של הילברט
הילברט לא הסתפק בכך. ראשית, חשוב היה שיהיה מספר סופי של אקסיומות וכללי גזירה בסיסיים המבוססים על שפה פורמלית שיחדיו נקראים תורה. תנאי זה מבטיח שהתורה תהיה אפקטיבית, כלומר שתמיד ניתן לדעת אם טענה היא אקסיומה ותמיד תהיה דרך לבדוק שהוכחה מוצעת היא נכונה. שנית, חשוב היה שהתורה תהיה חזקה מספיק כדי לתאר את העולם המתמטי העשיר על שלל ענפיו. תנאי בסיסי הוא שעל התורה לתאר לפחות את האריתמטיקה הבסיסית. שלישית, התורה צריכה הייתה להיות עקבית, כלומר שלעולם לא ניתן יהיה להוכיח טענה והיפוכה. הילברט גם דרש שהעקביות של התורה תהיה ניתנת להוכחה, אחרת לא מן הנמנע שיום אחד ימצאו פרדוקסים במערכת והעבודה תרד לטמיון. רביעית, נדרש שכל אקסיומה תהיה עצמאית משאר האקסיומות. כלומר שאף אקסיומה לא תהיה מיותרת במובן שניתן לפתח את המתמטיקה בדרך זהה בלעדיה. ולבסוף, נדרש מהתורה להיות שלמה, כלומר שכל טענה שניתן לנסח ניתן גם להוכיח או להפריך. על כך התבטא הילברט:
הגשמת תוכנית הילברט משמעה שניתן לפרמל את המתמטיקה לחלוטין. מכך נובע שישנו אלגוריתם שמאפשר למחשב באופן תאורטי לבצע כל משימה מתמטית שהיא, לרבות הוכחת או הפרכת כל טענה שתינתן לו (אין הכרח שיכולת זו תהיה מעשית, כלומר אפשרית במגבלות של זמן ריצה וגודל זיכרון).
רינת גבאי
קריירה
מאז 2010 היא שותפה, יחד עם בעלה, דורון מור, בחברת התוכן לילדים "חסידה הפקות" ודרכה הוציאה מספר רב של קלטות וידאו, תקליטורים ותוכניות לילדים: "הפיציקט של רינת" שיצא ב-2004, "רינת בארץ המילים" שיצא ב-2005, "הקרקס של רינת" ו"רינת בארץ האנגלית" שיצאו ב-2007 ועוד.
תוכנית הילברט
ביצוע התוכנית
הילברט הכריז על התוכנית בשנת 1921, למרות שחקר הנושא החל כבר עם תחילת המאה.
רינת גבאי
קריירה
גבאי הופיעה בפסטיגל 2007, פסטיבל שירי הילדים 2008, בו הגיעה למקום השלישי עם השיר "מלכת המשאלות", במותק של פסטיבל בשנים 2009, 2011 ו-2012 ובהצגות הילדים "רינת בארץ המילים", "המופע של רינת גבאי", "רינת בארץ השירים", "רינת ועודד בדרך לקוסם", "אצלנו בחצר", "רינת גבאי שרה עוזי חיטמן", "השירים המשחקים", "פנטזיה", "מסיבת פיג'מות", "הדרקון המתוק שלי", "נסיך מצרים", "המכבים" ו"מגילת אסתר".
תוכנית הילברט
משפטי האי שלמות של גדל
ב-1931 הוכיח קורט גדל את משפטי האי שלמות שלו, להם הייתה השפעה מכרעת על תוכנית הילברט. המשפט הראשון של גדל מראה שבכל תורה עקבית ואפקטיבית שמסוגלת לתאר את האריתמטיקה קיימות טענות בנות ניסוח שלא ניתן להוכיח או להפריך, כלומר תורה כזו לא יכולה להיות שלמה. בכך הוכיח גדל ששאיפתו של הילברט לבנות תורה שלמה שכזו שבמסגרתה ניתן להכריע לגבי כל טענה לא יכולה להתגשם. המשפט השני של גדל נובע מהמשפט הראשון וקובע שבתורה חזקה מספיק, כמו זו שנדרשת לפי התוכנית, לא ניתן להוכיח את העקביות של התורה מתוך האקסיומות וכללי ההיסק של התורה עצמה. בכך הוכיח גדל שגם שאיפתו של הילברט להוכיח את העקביות של האקסיומות ללא הנחות חיצוניות היא בלתי אפשרית.
רינת גבאי
קריירה
בשנת 2010 השתתפה בסדרת טלוויזיה ישראלית בערוץ הופ! בשם "גינת הפלאים של רינת" לצד ספי ריבלין, רוית יעקב וגיא פרידמן.
תוכנית הילברט
משפטי האי שלמות של גדל
על אף שמשפטי האי שלמות הראו שתוכנית הילברט במתכונתה השאפתנית אינה אפשרית, הם לא הרסו את התוכנית לחלוטין. אמנם לפי משפטי גדל אי אפשר ליצור תורה שתכריע לגבי כל טענה שהיא, אבל ניתן ליצור תורה שתכריע לגבי "כמעט כל טענה", כלומר כל טענה שמתמטיקאים אי פעם יתעניינו בה, וזאת משום שניתן פשוט להוסיף אקסיומות שיעסקו בטענות עצמאיות שנתקלים בהן. דוגמה מפורסמת היא השערת הרצף שגדל עצמו הוכיח כי היא בלתי ניתנת להפרכה במסגרת האקסיומות המקובלות, ופול כהן הוכיח כשלושים שנה מאוחר יותר שהיא גם בלתי ניתנת להוכחה, ובכך גם מצא את הדוגמה הקונקרטית הראשונה למשפט אי השלמות הראשון, וגם הוכיח שהשערת הרצף היא עצמאית. את הבעיה פותרים המתמטיקאים בכך שהם בוחרים להניח את השערת הרצף כאקסיומה, או להפך, להניח כאקסיומה שההשערה לא מתקיימת, בדומה לאופן בו מתייחסים לאקסיומת המקבילים של אוקלידס ("הפוסטולט החמישי"). למעשה, לאור התגליות של גדל וכהן יש לדבר על "אקסיומת הרצף" ולא "השערת הרצף", אך מסיבות היסטוריות עדיין נהוג השם השני.
רינת גבאי
קריירה
בשנת 2015 שיחקה בסדרה "שורום זורום" לצד ירדן הראל ואילנית גרשון.
לתקופה קצרה השתתפה גם בהפקות דיבוב לסרטי ולסדרות הנפשה בין השנים 1992 ו-2005, ובהן "היפה והחיה" (בתפקיד בל), "לוני טונס", "עלילות טדי דוב" ו"מולאן" (בתפקיד מולאן).
בפסח 2015 השתתפה כמרים בהצגה לילדים "נסיך מצרים" עם גיא זו-ארץ ועוד.
בשנת 2018 הוציאה את אלבומה "רגע מושלם". בחנוכה 2018 גילמה את דורותי גייל בהצגה "הקוסם מארץ עוץ" עם אדם, איציק כהן, איתי תורג'מן, נדב אילון ונסרין קדרי.
בשנת 2019 התארחה בעונה השנייה של הסדרה "גן הצוציקים מארח" עם כוכבי ערוץ בייבי בתור בובות והיא שבה לערוץ הופ! בסדרה "מסיבת האותיות של הופ! עם רינת". כמו כן באותה שנה השתתפה בסרט "יציאת מצרים".
בשנת 2020 השתתפה בתוכנית המציאות "הזמר במסכה", בתור השפירית, וסיימה במקום השני. באותה שנה הוציאה מופע במה חדש בעקבות השתתפותה בתוכנית הנקרא "רינת גבאי: בלי רמזים ומסכה" ובו צפויה לבצע קלאסיקות ישראליות ובאנגלית מרחבי העולם.
חיים אישיים
גבאי לומדת יהדות, ובמקביל היא גם התחילה תהליך של התחזקות והתקרבות לדת.
גבאי הייתה נשואה לדורון מור, ששימש עד 2018 במקביל כמנהל האישי שלה, ואם לשלוש בנות. במאי 2023 פורסם שהשניים התגרשו.
מתגוררת בהרצליה.
אולקניק
היסטוריה
ראשיתה של העיירה כפי הנראה בעיר מבצר ששכנה באזור במאות ה-12 וה-13. במאה ה-16 עלה קרנה של העיירה כשזיגמונט הראשון וזיגמונט השני אוגוסט מלכי פולין בנו בה את ארמונותיהם.
אחר כך הייתה העיירה נחלתם של משפחת הנסיכים ספייהה (במאה ה-17) ושל משפחת האצילים גרנובסקי (במאה ה-18).
בשנת 1795 עברה העיירה במסגרת חלוקת פולין השלישית לידי האימפריה הרוסית.
התעשייה המקומית ששגשגה בזכות חיבורה של העיירה לקו מסילת הברזל וילנה-ורשה, נהרסה כליל בימי מלחמת העולם הראשונה בידי הצבא הרוסי הנסוג ובידי הגרמנים הכובשים. היא שוקמה אחרי המלחמה.
בראשית מלחמת העולם השנייה עברה השליטה באזור חליפות בין הצבא האדום לליטא, עד הכיבוש הגרמני ביומו השני של מבצע ברברוסה. העיירה שבה ושוחררה בידי הצבא האדום רק בקיץ 1944, וכמעט כל יהודיה נרצחו בידי הגרמנים ואנשי משטרת העזר הליטאית.
יהודי אולקניק
ההתיישבות היהודית באולקניק החלה בראשית המאה ה-16, ומצבות מתקופה זו קיימות בבית הקברות היהודי הישן בעיירה. הקהילה היהודית נוסדה בידי יהודים מגרודנה ולכן הייתה קשורה עם קהילת יהודי גרודנה, לפי החלטת ועד מדינת ליטא שהתכנס בעיירה ב-1695 הוכפפה הקהילה המקומית למוסדות הקהילה בווילנה.
אנשי הקהילה היו שומרי מצוות ורבו בה מוסדות תורה וחסד. ישיבת "בית יוסף" מרשת ישיבות נובהרדוק פעלה בעיירה עד השואה בראשות הרב יצחק לייזרובסקי, הוא נספה בשואה. בראשית המאה ה-20 נוסדה בעיירה לראשונה ספרייה כללית ובה ספרים חילוניים ביידיש, עברית ורוסית. זמן מה אחר כך נוסד בעיירה גם בית ספר יסודי עברי בשם "התחיה".
הקהילה הגיעה לשיא התפתחותה במחצית השנייה של המאה ה-19 אז גרו בה למעלה מ-1,100 יהודים, ושמרה על כמות דומה גם ב-1897, אז מתוך אוכלוסייה כללית של כ-2,600 איש. האוכלוסייה היהודית התדלדלה עם גלי ההגירה הגדולים לחו"ל במפנה המאה העשרים.
בעת מלחמת העולם השנייה נרצחו יהודי העיירה יחד עם יהודי העיירה איישישוק, כשבראשם רבני שתי העיירות, בבורות ירי ליד בית הקברות הישן של איישישוק, בעשרת ימי תשובה ה'תש"ב, 24–25 בספטמבר 1941, לאחר שנכלאו והורעבו במשך למעלה משלוש יממות.
עונת 2018/2019 בליגת העל בכדורסל
עונת 2018/2019 בליגת העל בכדורסל היא העונה ה-65 של התחרות הארצית הבכירה לכדורסל בישראל וה-19 של ליגת העל. מספר הקבוצות היה 12. על ניצחון במשחק מוענקות שתי נקודות ונקודה בודדת מוענקת על הפסד.
קבוצות
ליגת העל בעונה זו כללה 12 קבוצות, 11 ששיחקו בליגה ב-2017/18, והפועל באר שבע בני שמשון שהעפילה בסיום העונה שעברה מהליגה הלאומית.
פלייאוף
8 הקבוצות שיעפילו משלב העונה הסדירה יתמודדו בסדרות לפי דירוגן בסיום העונה הסדירה (מקום ראשון נגד מקום שמיני, מקום שני נגד מקום שביעי, מקום שלישי נגד מקום שישי ומקום רביעי נגד מקום חמישי). המדורגת גבוה יותר תארח את המשחק הראשון, השלישי והחמישי (במידת הצורך). המדורגת נמוך יותר תארח את המשחק השני והרביעי (במידת הצורך).
אדריאנוס השישי
אדריאנוס השישי (בלטינית: Hadrianus VI; נולד כאדריאן פלוריץ דדל, בנו של פלוריץ בוינס, ב-2 במרץ 1459 באוטרכט – מת ב-14 בספטמבר 1523 ברומא) היה אפיפיור משנת 1522 ועד מותו. עיקר פעילותו של אדריאנוס הייתה בניסיון לערוך רפורמות (שלא צלחו) בכנסייה הקתולית על מנת לבלום את התפשטות הרפורמציה.
לפני מינויו כאפיפיור
אדריאנוס השישי נולד וגדל באוטרכט, עיר שכיום נמצאת בהולנד ותושביה דיברו ניב של גרמנית אך אז הייתה חלק מן האימפריה הרומית הקדושה. במונחים מודרניים, אדריאנוס היה האפיפיור ה"הולנדי" הראשון (והאחרון עד כה); האפיפיור ה"גרמני" האחרון עד מינויו של בנדיקטוס ה-16 ב-2005; ולמעשה, הוא היה האפיפיור הלא-איטלקי האחרון עד מינויו של יוחנן פאולוס ה-2 בשנת 1978.
ד'אדל למד באוניברסיטת לובן (כיום בבלגיה) ומ-1491 לימד שם תאולוגיה, פילוסופיה ודיני הלכה קתוליים בין תלמידיו היה ארסמוס. ב-1507 הוא מונה למורו הפרטי של הנסיך קרל, לימים קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-1515 הוא מונה כשליח דיפלומטי לספרד וב-1516 מינה אותו קרל כאינקוויזיטור הראשי של אראגון. שנה לאחר מכן מונה לחשמן על ידי האפיפיור ליאו העשירי. הוא המשיך לשמש כאינקוויזיטור ראשי עד למינויו לאפיפיור.
עלייתו לכס האפיפיור
מותו של לאו העשירי בשנת 1521 הותיר את הותיקן במצב של פילוג בין פלגים שונים - בני משפחת מדיצ'י והחשמנים האיטלקים תמכו במועמדותו של ג'וליו ד'מדיצ'י בעוד שהחשמנים הצרפתים והספרדיים התנגדו למינויו. המחלוקת הסתיימה רק עם הצעת הפשרה - למנות את אדריאנוס (ג'וליו ד'מדיצ'י מונה לאפיפיור, קלמנס השביעי, עם מותו של אדריאנוס השישי).
כאמור, אדריאנוס ניסה במהלך תקופת כהונתו ליזום רפורמות, אשר היו אמורות להגן על הנצרות הקתולית מפני הרפורמציה מחד, והכיבושים של האימפריה העות'מאנית מאידך. ניסיונותיו לבטל של האינדולגנציות נחל כישלון, בשל התנגדות החשמנים. האיטלקים שטמו אותו גם בגלל אדישותו לאמנויות ואי עידודם של אמנים כנסייתיים. גם ניסיונותיו לאחד את אירופה אל מול העות'מאנים נחל כישלון חרוץ והוא מצא עצמו חלק מברית של הקיסרות הרומית הקדושה, אנגליה וונציה נגד צרפת. אך כישלונו החמור ביותר היה חוסר יכולתו להתמודד עם גל מרידות שהתפתחו בגרמניה בעקבות הרפורמציה.
אדריאנוס השישי מת זמן קצר יחסית לאחר שמונה, ועל פי סברות חלק מהחוקרים סבורים שהורעל. בשל חוסר הפופולריות שלו ושל הרפורמות שניסה להנהיג, מרבית מסמכיו הרשמיים ואגרותיו נעלמו (וככל הנראה הושמדו או הוטמנו) זמן קצר לאחר מותו. בהתחלה נקבר אדריאנוס השישי בבזיליקת פטרוס הקדוש ולאחר מכן הועבר קברו לכנסייה הלאומית הגרמנית ברומא, סנטה מריה דל אנימה, שם ניתן עוד היום לראות את מצבתו בצד הימני של המזבח.
גופת כבול
גופת כָּבוּל (מכונות לעיתים גופת בִּיצה) הוא כינוי לגופות אדם שנחנטו באופן טבעי בתוך ביצת כבול. המשותף לכל הגופות הללו הן שהן נמצאו באזורי ביצת כבול והשתמרו בצורה חלקית. עם זאת, רמת ההשתמרות של הגופות אינה אחידה - לעיתים השתמרו באופן מלא חלקים שלמים של הגופה, ובמקרים אחרים נשארו רק חלקי שלד. לגופות כאלה תפוצה גאוגרפית וכרונולוגית רחבה. הממצאים מתוארכים בין 10,000 שנה לפני זמננו ועד מלחמת העולם השנייה.
שלא כמו רוב שרידי האדם העתיקים, גופות כבול שימרו את עורן ואת איבריהן הפנימיים בשל התנאים החריגים של האזור בו נקברו: מים חומציים ביותר, טמפרטורה נמוכה וכן חוסר בחמצן שעזרו לשימור הגופות, וגם גרמו לשיזוף כבד של עורם. אף שהעור השתמר היטב, העצמות בדרך כלל השתמרו בצורה טובה פחות - רמות החומצה הגבוהות בביצות הכבול גרמו להתפרקות הסידן זרחה של העצם.
גופת הכבול העתיקה ביותר שנמצאה הוא השלד של האישה מקולביירג מדנמרק, שתוארכה לתקופה המזוליתית, 10,000 שנה לפני זמננו. גופת הכבול העתיקה ביותר שנמצאו עליה גם בשר ולא רק עצמות היא של איש קאשל, שמתוארכת כ-4,000 שנה לפני זמננו, לתקופת הברונזה. רובן המכריע של גופות ביצה, ביניהם גופות מפורסמות כמו האיש מטולון, האיש מגראבל, והאיש מלינדו - מתועדות לתקופת הברזל ונמצאו במדינות בצפון אירופה, בהן דנמרק, גרמניה, הולנד, בריטניה ואירלנד. בין הגופות מהאזורים הללו ישנם מספר קווי דמיון: מוות אלים והיעדר בגדים, מה שמוביל ארכאולוגים להאמין כי הם נהרגו והופקרו בביצות כחלק ממסורת תרבותית נרחבת של קרבנות אדם או כעונש על ביצוע פשעים מסוגים שונים. גופות הביצה החדשות ביותר שייכות לחיילים שנהרגו בביצות ברוסיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
המדען הגרמני אלפרד דיק פרסם קטלוג של למעלה מ-1,850 גופות כבול שנמצאו בין השנים 1939 ל-1986, אולם רובן לא אומתו על ידי תיעוד או ממצאים ארכאולוגיים; ניתוח של עבודתו של דיק משנת 2002 הסיק כי עבודתו לא אמינה.
כימיה של ביצות הכבול
שימור גופות בביצות כבול היא תופעה טבעית, ולא תוצאה של תהליכי חניטה על ידי האדם. היא מתרחשת כתוצאה מההרכב הפיזי והביוכימי הייחודי של סוג ביצה זה. סוגים שונים של ביצות יכולים להשפיע על תהליך החניטה בצורה שונה: ביצות כבול גבוהות (Raised Bog) הם הטובות ביותר לשימור הרקמות הרכות של הגוף, ואילו ביצות מי תהום (fens bogs) נוטות לשמר את השלד ללא הרקמות הרכות.
קיים מספר מוגבל של ביצות שיש בהן תנאים נאותים כדי לשמר רקמות של יונקים. רוב הביצות נמצאות באקלימים קרים ובקרבה לגופים של מים מלוחים. לדוגמה, באזור של דנמרק שבו נמצאה אשת הרלדסקר, נושב אוויר מלוח מהים הצפוני על פני ביצות יוטלנד ומספק סביבה אידיאלית לצמיחת כבול. כבול חדש מחליף את הכבול הישן, החומר הישן שנקבר משחרר חומצה הומית. חומצה זו, יחד עם רמות PH חומציות, משמרת את גופות האדם באותו אופן בהם צמחים משומרים על ידי כבישה. בנוסף, ביצות כבול נמצאות באזורים חסרי ניקוז, ולפיכך מאופיינות בתנאים חסרי חמצן כמעט לחלוטין. סביבה זו, חומצית מאוד ונטולת חמצן, מונעת מיצורים אירוביים מתחת לפני הקרקע ליזום תהליכים שגורמים לריקבון. חוקרים גילו כי כאשר שמים גופה בביצת בחורף או בתחילת האביב כאשר טמפרטורת המים קרה, כלומר, פחות מ-4 מעלות צלזיוס, חומצות הביצה מספיקות להרוות את הרקמות לפני שהריקבון מתחיל. חיידקים אינם מסוגלים לגדול בקצב מהיר מספיק לפירוק בטמפרטורות מתחת ל-4 מעלות צלזיוס.
בנוסף, הסביבה הכימית בביצה רוויה מאוד בחומצה ונמצא בה ריכוז גדול של חומצות אורגניות ואלדהידים. שכבות של כבול עוזרות לשמר את הגופות על ידי עטיפת הרקמה במטריצה משתקת קרה שמונעת את זרימת המים וחמצון. תכונה נוספת של שימור אנאירובי על ידי חומצות ביצה היא שהיא משמרת שיער, בגדים וכן חפצי עור. ניסויים מודרניים הצליחו לחקות את תנאי הביצה במעבדה ולהדגים את תהליכי השימור בפרקי זמן קצרים. ברוב גופות הביצה נראה מעט ריקבון או אזורים שלא לגמרי השתמרו. כשחלק מהדגימות נחשפו לאטמוספירה רגילה, הן החלו להתפרק במהירות. כתוצאה מכך, נהרסו הרבה מהדגימות. מאז שנת 1979 השתמרו 53 גופות כבול.
מהתקופה המזוליתית ועד תקופת הברונזה
גופת הכבול העתיקה ביותר שזוהתה היא של אשת קולביירג מדנמרק שתוארכה ל-10,000 שנה לפני זמננו, בתקופה המזוליתית.
לפני כ-5,900 שנה הגיעה החקלאות לדנמרק, אם באמצעות חילופי תרבות או על ידי הגעת חקלאים לאזור, מה שמציין את תחילת המהפכה הנאוליתית באזור זה. גופות רבות שנקברו בביצות כבול מתוארכות לחלקה הראשון של התקופה הנאוליתית, ונראה כי אנשים אלו לא הגיעו לשם מרצונם. מספר חסר פרופורציה של גופות מאותה תקופה נמצאו בביצות בדנמרק, ומוערך שגילם הוא בין 16 ל-20 שנה בזמן המוות. עובדה זו מעלה השערה כי מדובר בקרבנות אדם או פושעים שהוצאו להורג מסיבות כאלה או אחרות. דוגמה לגופת כבול מאותה תקופה היא גופה של איש הקאשל שמתוארכת כ-4,000 שנה לפני זמננו.
תקופת הברזל
רובן המכריע של גופות הכבול שהתגלו מתוארכות לתקופת הברזל, תקופה בה ביצות הכבול בצפון אירופה השתרעו של שטח גדול הרבה יותר מהיום. רבות מגופות אלו נושאות מספר קווי דמיון, מה שיכול להעיד על מסורת תרבותית שקשורה לאופן ההריגה וההפקרה של אנשים אלו. אנשים בתקופת הברזל הקדם רומאית חיו בקהילות מיושבות, בנו כפרים וחיו בחברה היררכית. הם היו חקלאים ובייתו בעלי חיים ויבולים. בחלקים מסוימים של צפון אירופה היה נהוג הדיג. אף שהם לא היו חלק מאימפריה הרומית ששלטה בדרום אירופה באותה תקופה, התושבים סחרו עם הרומאים.
עבור אנשים אלו הייתה לביצה משמעות קדושה, ולפיכך הם הביאו לביצות מנחות למיניהן - טבעות צוואר, צמידים וטבעות קרסול עשויים ברונזה ולעיתים רחוקות גם זהב. הארכאולוג פיטר גלוב האמין כי כל אלו היו "מנחות לאלים של פריון ומזל טוב". לפיכך מעריכים רבים כי גופות הכבול הושלכו על תוך הביצות מסיבות דומות, ושהם היו קורבנות אדם לאלים.