cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סכר הובר
תכנון ואישורים
הצעות חקיקה לאישור בניית הסכר הוצגו שוב ושוב על ידי שני רפובליקנים מקליפורניה, חבר בית הנבחרים פיל סווינג והסנאטור היירם ג'ונסון, אך נציגים מאזורים אחרים בארצות הברית התייחסו לפרויקט כיקר מידי ומועיל בעיקר לקליפורניה. השיטפון במיסיסיפי ב-1927 גרם לחברי קונגרס וסנאטורים מהמערב התיכון והדרום להיות אוהדים יותר כלפי פרויקט הסכר. ב-12 במרץ 1928, כשל סכר סנט פרנסיס, שנבנה על ידי העיר לוס אנג'לס, וגרם לשיטפון הרסני בו נהרגו כ-600 איש. מכיוון שסכר סנט פרנסיס היה מסוג קשת-כבידה, בדומה לסוג הסכר שתוכנן בקניון השחור, טענו מתנגדיו שלא ניתן להבטיח את בטיחותו של סכר הקניון השחור לכשייבנה. הקונגרס מינה מועצת מהנדסים לבחון מחדש את התוכניות לסכר המוצע. מועצת מהנדסי "נהר הקולורדו" מצאה כי הפרויקט בר-ביצוע, אך הזהירה שאם הסכר ייכשל, כל האוכלוסייה וההתיישבות במורד הנהר תושמד, והנהר עלול לשנות את מסלולו ולהישפך לימת סלטון. המועצה הזהירה: "כדי להימנע מאפשרויות כאלה, יש לבנות את הסכר המוצע לפי עקרונות תכנון שמרניים ואולי אף שמרניים באופן קיצוני". ב-21 בדצמבר 1928, חתם הנשיא קלווין קולידג' על הצעת החוק המאשרת את הסכר. חוק פרויקט קניון בולדר הקצה 165 מיליון דולר עבור הפרויקט, שכלל גם את סכר אימפריאל במורד הנהר והתעלה הכול-אמריקנית, חלופה לתעלה של ביטי, שתבנה בצד האמריקני של הגבול בלבד. החוק גם איפשר להסכם בין המדינות להיכנס לתוקף כשלפחות שש מתוך שבע המדינות יסכימו לו. ההסכם נכנס לתוקף ב-6 במרץ 1929 עם אשרורו על ידי יוטה (אריזונה לא אשררה את ההסכם עד 1944).
תכן, הכנות ומכרז
עוד בטרם אישר הקונגרס את פרויקט קניון בולדר, לשכת הטיוב בחנה באיזה סוג של סכר יש להשתמש. בסופו של דבר החליטו גורמים רשמיים על סכר קשת-כבידה מבטון מזוין, בפיקוחו של מהנדס התכנון הראשי של לשכת הטיוב, ג'ון ל. סאבאג'. הסכר המונוליתי יהיה עבה בתחתיתו ודק בחלקו העליון, ויציג פנים קמורות לכיוון המים שמעל הסכר. הקשת המעוקלת של הסכר תעביר את כוח המים אל הגדות, ובמקרה זה אל קירות הסלע של הקניון. הסכר בצורת טריז יהיה בעובי 200 מטרים בתחתיתו ויצטמצם ל-14 מטרים בחלקו העליון, כשהוא משאיר מספיק מקום לסלילת כביש על גביו המחבר בין נבדה לאריזונה.
ב-10 בינואר 1931 פרסם שירות הטיוב את מסמכי המכרז לרשות חברות קבלניות, תמורת חמישה דולרים לעותק. לפי מסמכי המכרז הממשל יספק את חומרי הבניה והקבלן שיזכה יכין את האתר ויעמיד את כוח האדם הדרוש לבניית הסכר. הסכר תואר במכרז לפרטי פרטים באורך כולל של 100 עמודי טקסט ו-76 שרטוטים. עם הגשת ההצעה למכרז כל קבלן שישתתף יעמיד ערבות של 2 מיליון דולר (שתוחזר לו אם לא זכה). הקבלן הזוכה ירשום ערבות ביצוע של 5 מיליון דולר, ויהיו לו שבע שנים להשלים את בניית הסכר. עיכובים בלוחות הזמנים יגררו אחריהן קנסות.
האחים ווטיס, בעלי חברת הבנייה של יוטה , רצו להשתתף במכרז ולהגיש את הצעתם להקמת הפרויקט אך חסר להם הכסף לערבות הביצוע. חסרו להם המשאבים המספקים, אפילו בשילוב עם שותפיהם הוותיקים, מוריסון-קנודסן, שהעסיקו את בונה הסכרים המוביל במדינה, פרנק קרואו. לבסוף, הם נגשו למכרז באמצעות מיזם משותף שיצרו עם חברת פסיפיק ברידג' מפורטלנד, אורגון, הנרי ג'יי קייזר ושות' וחברת בכטל מסן פרנסיסקו, חברת מקדונלד וקהאן בע"מ מלוס אנג'לס וחברת J.F. Shea מפורטלנד, אורגון. שותפות זו נקראה "שש חברות בע"מ", כאשר השותפות הנרי קייזר ובכטל נחשבו לחברה אחת. במכרז התקבלו שלוש הצעות בנות תוקף. הצעת "שש חברות בע"מ" על סך 48,890,955 דולר הייתה הנמוכה ביותר שהתקבלה, בטווח של 24,000 דולר מהערכת הממשלה החסויה של עלות בניית הסכר, וחמישה מיליון דולר פחות מההצעה הנמוכה הבאה. העיר לאס וגאס הפעילה לחצים כבדים על מנת שמטה בניית הסכר יהיה בשטחה, וסגרה את הספיק איזי הרבים שפעלו בה עם הגעתו של מקבל ההחלטות, שר הפנים ריי ליימן וילבור, לעיר. במקום זאת, הודיע ​​וילבור בתחילת 1930 כי תיבנה עיר מתוכננת במדבר, ליד אתר הסכר. עיירה זו נודעה בשם בולדר סיטי, נבאדה. בספטמבר 1930 החלה בניית קו רכבת המחבר את לאס וגאס ואתר הסכר.
כוח עבודה
זמן קצר לאחר שהסכר אושר, החלו לנהור אל דרום נבאדה מספר הולך וגדל של מובטלים. לאס וגאס, עיר קטנה של כ-5,000 תושבים דאז, נצבאה לפי הערכות ב-10,000 עד 20,000 מובטלים שהגיעו אליה. ליד אתר הבניה של הסכר הוקם מחנה עובדים ממשלתי עבור מודדים ואנשי צוות נוספים לעבודות ההכנה. אתר זה הוקף במהרה במחנות מבקשי עבודה. מחנה אחד, הידוע בשם מקיברסוויל (McKeeversville), היה ביתם של גברים (יחד עם משפחותיהם) שקיוו לקבל עבודה בפרויקט. מחנה אחר, במישורים שלאורך נהר הקולורדו, נקרא רשמית ויליאמסוויל (Williamsville), אך היה ידוע בקרב תושביו כ"רגטאון" (Ragtown). כשמלאכת הבנייה החלה, קונסורציום "שש חברות בע"מ" שכר מספר רב של עובדים: יותר מ-3,000 עובדים הועסקו בשכר עד שנת 1932 ועד לתעסוקת שיא של 5,251 עובדים ביולי 1934. חוזה הבנייה אסר על העסקת כוח עבודה "מונגולי", כלומר עובדים ממוצא סיני, ומספר השחורים שהועסקו בפרויקט מעולם לא עלה על שלושים איש, שעבדו בדרג השכר הנמוך ביותר ובצוות מופרד, שקיבל דליי מים נפרדים.
כחלק מהחוזה, הקונסורציום נדרש לבנות את בולדר סיטי כדי לשכן את העובדים המיועדים לעבוד בפרויקט. לפי לוח הזמנים המקורי, בניית בולדר סיטי הייתה אמורה להתחיל בטרם תחילת העבודות על הסכר, אך הנשיא הובר הורה להקדים את העבודה על הסכר מאוקטובר למרץ 1931. הקונסורציום בנה צריפים דו-קומתיים (bunkhouses), המחוברים לקיר הקניון, כדי לשכן 480 גברים - מחנה שנודע בשם ריבר קאמפ (River Camp). עובדים עם משפחות נדרשו למצוא בעצמם מקום לינה עד השלמת בניית בולדר סיטי, רבות ממשפחות אלו גרו ב"רגטאון". נוסף על הקשיים הללו, מזג אוויר הקיצי ששרר באזור אתר הבנייה של סכר הובר היה חם באופן קיצוני. דוגמה לכך הוא קיץ 1931, שהיה לוהט במיוחד, ושיא הטמפרטורות שנמדדו בשעות היום עמד על 48.8 מעלות צלזיוס. 16 פועלים ותושבי גדת הנהר מתו מתשישות חום בין 25 ביוני ל-26 ביולי 1931.
ארגון פועלי התעשייה של העולם, שהשפעתו ועוצמתו החלו לדעוך בעשור שקדם לבניית הסכר, קיווה לנצל את אי-שביעות הרצון של עובדי "שש חברות בע"מ" ולאחד אותם. לשם כך, שלח הארגון אחד עשר מפעיליו, אשר כמה מהם נעצרו על ידי משטרת לאס וגאס. ב-7 באוגוסט 1931 קיצץ הקונסורציום בשכרם של כל עובדי המנהרות. אף על פי שהעובדים שלחו את פעילי הארגון כלעומת שבאו ולא רצו להשתייך אליו, הם הקימו ועד שייצג אותם מול הקונסורציום. הוועד ערך רשימת דרישות עוד באותו ערב והגיש אותן לפרנק קרואו כבר למחרת בבוקר. העובדים קיוו שקרואו, המפקח הכללי בפרויקט, יגלה אהדה לדרישותיהם. אולם הוא העניק ראיון נוקב לעיתון ותיאר את העובדים כ"ממורמרים" (malcontents).
בבוקר 9 באוגוסט 1931, נפגש קרואו עם הוועד ואמר להם שההנהלה מסרבת לדרישותיהם, מפסיקה את כל העבודה ומפטרת את כל כוח העבודה, למעט כמה עובדי משרד ונגרים. העובדים נדרשו לפנות את המקום עד 17:00 באותו יום. עקב חששות מפני עימות אלים, רוב העובדים לקחו את המשכורות שלהם ועזבו ללאס וגאס כדי להמתין להתפתחויות. יומיים לאחר מכן, העובדים שנותרו שוכנעו על ידי רשויות החוק לפנות את המקום. ב-13 באוגוסט החלה החברה לשכור ולהעסיק את עובדים שוב, ויומיים לאחר מכן חזר האתר לפעילות. אף שדרישות העובדים לא נענו, החברה הבטיחה שלא יהיו הפחתות שכר נוספות. תנאי המחיה החלו להשתפר כאשר התושבים הראשונים עברו לגור בעיר בולדר בסוף 1931.
ביולי 1935 התרחשה תקרית שנייה, כשמנהל הפרויקט מטעם "שש חברות בע"מ" שינה את זמני העבודה, כך שהפסקת ארוחת הצהריים תהיה על חשבון זמנם של העובדים. תגובת העובדים לא איחרה לבוא והם החלו בשביתה ובניית הסכר הופסקה. קרואו ביטל את ההוראה בנוגע לארוחת הצהריים, והעובדים, שהרגישו מחוזקים, החמירו את דרישותיהם וביקשו העלאה של דולר אחד ליום. החברה הסכימה לבקש מהממשלה הפדרלית לממן את העלאת השכר הזו, אך הכסף לא הגיע מוושינגטון. בינתיים השביתה הסתיימה ופעילות הבנייה שבה על כנה.
הטיית הנהר
במאי 1931 החלו עבודות כריית 4 המנהרות מהחלק התחתון של מנהרות נבאדה. זמן קצר לאחר מכן, החלו העבודות על שתי מנהרות דומות בקיר הקניון של אריזונה. במרץ 1932 החלו העבודות על ציפוי המנהרות בבטון. העבודה כללה מיקום טפסות ניידות מפלדה והבאת בטון לתוך המנהרות בעזרת עגורני שער שנעו על מסילות, ופועלים שעמדו במקביל למסילות שימשו להנחת ויציקת הבטון בתוך הטפסות. תחילה נשפך הבטון בבסיס ואט אט התקדמו ביציקות כלפי מעלה עד השלמת חתך המנהרה. לבסוף נוצקו התקרות באמצעות אקדחים פנאומטיים. עובי שכבת הבטון הוא 1 מטר, כך שקוטר המהנרה קטן מ-17 ל-15 מטרים.
ב-13 בנובמבר 1932 פוצץ סכר מגן ארעי שהגן על המנהרות בצד של אריזונה. בו בזמן, שורה של משאיות הטילו במהירות כמויות עצומות של סלע ופסולת לתוך הנהר, מגשר שהוקם כמאה מטר מפתח המנהרות במורד הנהר. עשרות טונות של סלעים ואדמה הושלכו לתוך הזרם כל דקה במשך כ-15 שעות, עד שבשעות הערב החלה הפסולת להיערם מעל פני המים ולחסום את הנתיב הטבעי של הנהר, שמימיו החלו לזרום לתוך שתי המנהרות. המנהרות בצד של נבאדה נבנו על מנת להוות בטוחה לעונת ההצפות באזור.
לאחר השלמת סכר הובר, נאטמו שתי מנהרות ההטיה החיצוניות באמצע ובפתחי הכניסה שלהן, באמצעות "פקקי" בטון גדולים. חצאי המנהרות במורד הזרם, בקטעים שבין פקקי הבטון האמצעיים ליציאות, הם כעת גופי המים העיקריים של שפיכת המים העודפים. מנהרות ההטיה הפנימיות היו סתומות בכשליש מאורכן. כיום עוברים בהן צינורות פלדה המחברים את מגדלי היניקה לתחנת הכוח. ביציאות של המנהרות הפנימיות מותקנים שערים הניתנים לסגירה כדי לנקז ולייבש את המנהרות לצורך תחזוקה.
עבודות עפר, פינוי סלעים והזרקת דייס
כדי להגן על אתר הבנייה ממי נהר הקולורדו וכדי להקל על פעולת הסטת הנהר, נבנו שני סכרי עצירה. אף על פי שהנהר טרם הוסט, העבודות על סכר העצירה העליון החלו בספטמבר 1932. הסכרים נועדו להגן מפני האפשרות של הצפת אתר הבנייה, שבו עשויים להיות כאלפיים עובדים, ומפרטי הבנייה שלהם פורטו במסמכי המכרז בפירוט רב כמעט כמו הסכר עצמו. הסכר העליון תוכנן ונבנה לגובה של 29 מטרים ועובי בסיסו היה 230 מטרים (עבה יותר מסכר הובר עצמו). הוא הכיל 500,000 מטרים מעוקבים של חומרים שונים.
כאשר סכרי העצירה הוקמו ואתר הבנייה נוקז ויובש ממים, החלה החפירה ליסודות הסכר. כדי שיסודות הסכר יונחו על סלע מוצק, היה צורך בהסרת והוצאת קרקעות סחף לא-יציבות שהצטברו וחומרים משוחררים אחרים באפיק הנחל, עד הגעה לשכבות סלע יציבות. עבודות החפירה ליסודות הסתיימו ביוני 1933 לאחר הוצאת כ-1,100,000 מטר מעוקב של קרקע. מכיוון שהסכר שתוכנן הוא מסוג קשת-כבידה, הקירות הצדדיים של הקניון ישאו את כוחו של לחץ המים שנוצר מהאגם ופועל על הסכר. לכן, גם הקירות הצדדיים של הקניון נחפרו כדי להגיע לשכבת סלע לא סדוקה ובתולית, שכן סלע בלוי עשוי לספק דרכים לחלחול המים דרכו. אתי החפירה נקנו וסופקו מחברת Marion Power Shovel.
האנשים שביצעו את הסרת שכבות הסלע הללו נקראו "מדרגים גבוהים" ("high scalers"). בעודם תלויים מראש הקניון עם חבלים, בין שמיים לארץ, ירדו ה"מדרגים גבוהים" במורד קירות הקניון והסירו את הסלע הרופף עם פטישי אוויר ודינמיט. שברי סלע שנפלו היו סיבת המוות השכיחה ביותר באתר הסכר, ובזמן עבודת ה"מדרגים גבוהים" השתפר היבט בטיחות העובדים כל העת. באחת התקריות, מפקח ממשלתי איבד את אחיזתו בקו הבטיחות (נקרא גם קו חיים) והחל לצנוח במדרון לקראת מוות כמעט ודאי; הוא ניצל לאחר שאחד המדרגים הצליח לתפוס ולאחוז בו בעודו באוויר ולמשוך אותו חזרה אל המדרון. אתר הבנייה הפך כבר אז לאבן שואבת לתיירים. ה"מדרגים גבוהים" היו האטרקציה המרכזית. הם זכו לתשומת לב תקשורתית רבה, ועובד אחד כונה "המטוטלת האנושית" בזכות העובדה שהעביר עמיתים לעבודה (ובפעמים אחרות גם דינמיט) ברחבי הקניון. כדי להגן על ראשם מפני שברי סלע נופלים בזמן העבודה, היו ה"מדרגים גבוהים" טובלים את כובעי הבד שלהם בזפת. חבישת מגן ראש מאולתר שכזה הוכיחה עצמה לא פעם כאמצעי למניעת נזק לגולגולת. עקב כך, "שש חברות בע"מ" הזמינו אלפי "כובעים קשיחים" ועודדו מאוד את חבישתם.
הסלע המנוקה לשכבת הבסיס חוזק בדייס (גראוט) כדי ליצור שכבה חזקה ואטומה למים. למעשה, נקדחו חורים בקירות ובבסיס הקניון, לעומק של עד 46 מטר לתוך הסלע. קידוחים אלו נתקלו לא אחת בחללים וסדקים בתוך שכבת הסלע. וכך מולאו בדייס גם החללים והסדקים הפנימיים. כל זאת על מנת לייצב ולחזק את הסלע, וכדי למנוע ממים לחלחל לתוכו ולהגביל את התרוממות הסלע (על ידי לחץ כלפי מעלה מחילחול מים מתחת לסכר) שעליו נוצקו יסודות הסכר. העובדים פעלו תחת מגבלות זמן חמורות עקב תחילת עבודות יציקת הבטון, וכאשר נתקלו במעיינות חמים או בחללים גדולים (קרסטים) מכדי למלא אותם בקלות, הם המשיכו הלאה מבלי לפתור את הבעיה. בסך הכל 58 מתוך 393 הקידוחים מולאו באופן חלקי. לאחר השלמת הסכר ובזמן שאגם מיד החל להתמלא, התגלו מספר רב של דליפות משמעותיות לתוך הסכר. שירות הטיוב החל בבדיקה וגילה שעבודות הדיוס לא נעשו בצורה שלמה והתבססו על תסקיר גאולוגי חלקי של הקניון. חורים חדשים נקדחו מאזורי בדיקה שבתוך הסכר לסלע שמסביב. השלמת עבודות הדייס ארכה 9 שנים (1938–1947) ובוצעה תחת מעטה סודיות יחסי.
בטון
יציקת הבטון הראשונה התבצעה ב-6 ביוני 1933, והקדימה ב-18 חודשים את לוחות הזמנים שתוכננו לפרויקט. מכיוון שבטון מתחמם בזמן היקשרותו הכימית ומתכווץ בעת התקררותו, גדל הפוטנציאל והחשש באלמנטי בטון רבי-נפח, לקירור והתכווצות בצורה לא אחידה ויצירת מאמצים פנימיים בתוך החומר עוד בטרם הפעלת העומסים (לחץ מי נהר הקולורדו) שהוא תוכנן לעמוד בהם. מהנדסי לשכת הטיוב חישבו שאם הסכר ייבנה ביציקה רציפה אחת, ייקח לבטון 125 שנים להתקרר, והלחצים הפנימיים והחיצוניים שיתקבלו יגרמו לסכר להיסדק ולהתפורר. במקום זאת, סומנה הקרקע שעליה יבנה הסכר במלבנים, ונוצקו בתוכם סגמנטי בטון קטנים יחסית כאלמנטי עמודים. שטחם של הגדולים מביניהם היה 15 מטרים מרובעים וגובהם עד 1.5 מטרים. בתוך כל אלמנט סודר סט צינורות פלדה בקוטר 25 מ"מ על מנת להזרים דרכם מי נהר קרירים בזמן יציקת הבטון ולאחר מכן להזרים מי קרח ממפעל קירור. כאשר אלמנט בודד הפסיק להתכווץ, מולאו צינורות הפלדה בדייס. בנוסף, לאחר פירוק הטפסות, שימש הדייס גם למילוי המרווחים שבין אלמנטי הבטון, שהיו מחורצים כדי להגביר את חוזק המפרקים במבנה הסכר.
הבטון נוצק בדודי פלדה גדולים בקוטר של כ-2 מטרים ובגובה 2.1 מטרים. קרואו זכה בשני פטנטים על עיצובם. דודים אלו, ששקלו 18.1 טון כשהם מלאים, מולאו בשני מפעלי בטון שהוקמו בצד של נבאדה, ונשלחו לאתר בקרוניות מיוחדות שנעו על גבי מסילה. לאחר מכן, הדודים נתלו בכבלים אוויריים, ששימשו להעברת הדוד לאלמנט עמוד ספציפי. מכיוון שדירוג האגרגטים הנדרש בבטון היה שונה בהתאם למיקום האלמנט הנוצק בסכר (מחצץ בגודל אפונה ועד אבנים בקוטר 230 מ"מ), היה חיוני לתמרן את הדוד לאלמנט עמוד המתאים. כאשר החלק התחתון של הדוד נפתח, תוך שהוא מוציא 6.1 מטר מעוקב של בטון, צוות עובדים עיבד אותו לצורתו הסופית בתוך הטפסות. אף על פי שקיימים מיתוסים לפיהם בני אדם נכלאו ביציקות והם קבורים בבטון הסכר עד היום, כל דוד הגדיל את גובה הבטון בטפסות ב-25 מ"מ בלבד, ומהנדסי "שש חברות בע"מ" לא היו מתירים פגם שנגרם על ידי נוכחות של גוף אנושי ביציקות הבטון.
סיום הבנייה וחנוכת הסכר
עם השלמת רוב הבנייה והעבודה על הסכר עצמו (תחנת הכוח לא הושלמה), נקבע טקס חנוכה רשמי ל-30 בספטמבר 1935, ששולב בביקורו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, במערב ארצות הברית. בבוקר טקס החנוכה הוא הוקדם ב-3 שעות מ-14:00 ל-11:00 שעון החוף המערבי; הדחייה נגרמה עקב כך שמזכיר הפנים של ארצות הברית, הרולד איקס הזמין שידור רדיו לנאום הנשיא לשעה 14:00, אך המארגנים במערב לא הבינו עד יום הטקס שהשידור הוא בשעה 14:00 לפי שעון החוף המזרחי. למרות השינוי בזמן הטקס וטמפרטורה של 39 מעלות צלזיוס, 10,000 איש נכחו בנאומו של הנשיא, שבו הוא נמנע מלהזכיר את שמו של הנשיא לשעבר, הובר, שלא הוזמן לטקס. לרגל המאורע, הונפק בול של שלושה סנט על ידי מחלקת הדואר של ארצות הברית. הבול נושא את השם "סכר בולדר", שמו הרשמי של הסכר בין השנים 1933 ל-1947. לאחר הטקס, ערך רוזוולט את הביקור הראשון של נשיא אמריקאי כלשהו בלאס וגאס.
רוב העבודות הסתיימו בטרם טקס החנוכה, ו"שש חברות בע"מ" ניהלו משא ומתן עם הממשל בתקופה שבין סוף שנת 1935 לתחילת שנת 1936, כדי ליישב את כל התביעות ולמסור באופן רשמי את הסכר לממשל הפדרלי. הצדדים הגיעו להסכמה, וב-1 במרץ 1936 המזכיר איקס קיבל את הסכר באופן רשמי בשם הממשל. הממשל הסכים לוותר ל"שש חברות בע"מ" על האחריות לפרויקט הגדול היחיד שעדיין לא הושלם - בניית פקק בטון לאחת ממנהרות ההסטה - שכן המנהרה המשיכה לשמש לקליטת מי השקיה עד להפעלת תחנת הכוח.
מקרי מוות
בזמן העבודות על הסכר, דווחו 112 מקרי מוות הקשורים בבנייתו. הראשון היה עובד שירות הטיוב, הרולד קונלי, שמת ב-15 במאי 1921, לאחר שנפל מדוברה בזמן שסקר את נהר הקולורדו כדי למצוא מקום אידיאלי לסכר. השני היה המודד ג'ון גרגורי טירני שטבע ב-20 בדצמבר 1922, בשיטפון בזק, בעודו מחפש מקום אידיאלי לסכר. מקרה המוות האחרון ברשימה הרשמית התרחש ב-20 בדצמבר 1935, כאשר פטריק טירני, עוזרו של חשמלאי ובנו של המודד ג'ון גרגורי טירני, נפל מאחד משני מגדלי היניקה בצד של אריזונה. ברשימת ההרוגים נכללים שלושה פועלים שנטלו את חייהם בידם במקום, אחד ב-1932 ושניים ב-1933. מתוך 112 ההרוגים, 91 היו עובדי "שש חברות בע"מ", 3 עובדי לשכת הטיוב, ומבקר אחד באתר. השאר היו עובדים של קבלני משנה שונים.
96 ממקרי המוות התרחשו במהלך הבנייה באתר. לא נכללו במספר ההרוגים הרשמי מקרי מוות שתועדו כדלקת ריאות. עובדים טענו כי אבחנה זו היא כיסוי למוות מהרעלת פחמן חד-חמצני (שנגרמה כתוצאה משימוש בכלי רכב מונעי בנזין במנהרות ההטיה), וסיווג ששימש את "שש חברות" כדי להימנע מתשלום פיצויים. הטמפרטורה במנהרות ההטיה שבאתר הגיעה לעיתים קרובות ל-60 מעלות צלזיוס, והן היו מלאות בעשן סמיך של גזי פליטה של ​​כלי רכב. בסך הכל 42 עובדים נרשמו כמי שמתו מדלקת ריאות ולא נכללו ברשימת המתים הרשמית. אף אחד מהם לא נרשם כמי שמת מהרעלת פחמן חד-חמצני. במהלך תקופת הבנייה, לא נרשמו בבולדר סיטי מקרי מוות מדלקת ריאות של אזרחים שלא היו מועסקים באתר הבנייה.
סגנון אדריכלי
התוכניות הראשוניות לחזית הסכר, תחנת הכוח, מנהרות המוצא והעיטורים לא עלו בקנה אחד עם המראה המודרני של סכר קשת-כבידה. לשכת הטיוב, שדאגה יותר לתפקודו של הסכר, עיטרה אותו בראשו במעקה בהשראה גותית ובפסלי נשרים. עיצוב זה ספג ביקורת על פשוטותו וחוסר ייחודיותו, שאינה הולמת פרויקט בקנה מידה כה כביר. בעקבות הביקורת, הגיע האדריכל גורדון קאופמן מלוס אנג'לס, שהיה האדריכל-יועץ של לשכת הטיוב, על מנת לתכנן מחדש את המראה החיצוני של הסכר. קאופמן ייעל מאוד את התכנון והעיצוב והחיל את סגנון האר דקו האלגנטי על הפרויקט כולו. הוא עיצב צריחים מפוסלים העולים בצורה חלקה מפני הסכר, ולוחות שעון על מגדלי היניקה, משני צידי הנהר בנבאדה ובאריזונה - שתי המדינות נמצאות באזורי זמן שונים, אך מכיוון שאריזונה אינה מיישמת שעון קיץ, השעונים מציגים את אותה שעה במשך יותר ממחצית השנה.
לבקשת קאופמן, האמן אלן טאפר טרו מדנבר נשכר למלאכת עיצוב ועיטור הקירות והרצפות של הסכר החדש. העיצוב של טרו שילב מוטיבים של שבטי הנאוואחו והפואבלו שחיים באזור. אף על פי שחלק מהאמונים על פרויקט הסכר התנגדו בתחילה לעיצובים הללו, טרו קיבל את האישור ומונה רשמית לאמן-יועץ בפרויקט. בסיוע המעבדה הלאומית לאנתרופולוגיה, חקר טרו מוטיבים דקורטיביים אותנטיים מציורי חול, טקסטיל, סלים וקרמיקה אינדיאנים. התמונות והצבעים מבוססים על חזיונות אינדיאנים של גשם, ברקים, מים, עננים ובעלי חיים מקומיים - לטאות, נחשים, ציפורים - ועל הנוף הדרום-מערבי של הרי השולחן. בעבודות אלו, המשולבות במעברים ובאולמות הפנימיים של הסכר, שיקף טרו גם את המיכון הפועל בסכר, וגרם לדוגמאות הסמליות להיראות עתיקות ומודרניות כאחד.
בהסכמת קאופמן והמהנדסים, טרו גם הגה עבור הצינורות והמכונות קידוד צבע חדשני שיושם לאחר מכן בכל פרויקטי לשכת הטיוב בארצות הברית. עבודת הייעוץ העיצובי של טרו נמשכה עד 1942. החוזה שלו הוארך כדי שיוכל להשלים את עבודת התכנון על סכר פארקר, סכר שסטה וסכר גרנד קולי, כולל תחנות הכוח שלהם. עבודתו של טרו על סכר הובר זכתה לשיר הומוריסטי שפורסם ב"ניו יורקר", שבחלקו נכתב "נטוש את הניצוץ והצדק את החלום; אבל ראויה לציון גם ערכת הצבעים".
הפסל אוסקר הנסן עיצב רבים מהפסלים על הסכר ובסביבתו. עבודותיו כוללות את האנדרטה ברחבת חנוכת הסכר, לוח להנצחת הפועלים שנהרגו ותבליטים על מגדלי המעליות. לדבריו, הנסן רצה שעבודתו תבטא את "הרוגע הבלתי ניתן לשינוי של הנחישות האינטלקטואלית, ואת החוסן הכביר של העוצמה הפיזית המאומנת, השווה לתהלוכת הניצחון של ההישג המדעי", כי "מבנה סכר הובר שייך לסיפורי תעוזה". ברחבת החנוכה של הנסן ניצב פסל של שתי דמויות מכונפות לצד תורן. מסביב לבסיס הפסל, רצפת טרצו משובצת ב"מפת כוכבים". המפה מתארת את שמי חצי הכדור הצפוני ביום בו חנך הנשיא רוזוולט את הסכר. המפה נועדה לעזור לאסטרונומים העתידיים לחשב, במידת הצורך, את תאריך החנוכה המדויק. דמויות הברונזה בגובה 9.1 מטרים, שכונו "הדמויות המכונפות של הרפובליקה", נוצרו שתיהן ביציקה אחת מתמשכת. כדי להניח פסל ברונזה כה גדול במקומו מבלי לפגוע במשטח הברונזה המלוטש עליו הוא ניצב, הפסל הונח על קרח והגיע למקומו הסופי כשכל הקרח נמס. התבליט של הנסן על מגדל המעלית בנבאדה מתאר את היתרונות של הסכר: בקרת שיטפונות, ניווט, השקיה, אגירת מים והספק הידרו-אלקטרי. התבליט על מגדל המעלית באריזונה מתאר, במילותיו, את "הפנים של אותם שבטים אינדיאנים שאכלסו את ההרים והמישורים שנים ארוכות".
תחנת הכוח ודרישות מים
החפירה עבור תחנת הכוח בוצעה במקביל לחפירת יסוד הסכר ונקודת המשען שלו לקירות הקניון. החפירה של מבנה זה בצורת U, הממוקם בנקודת המפגש של מורד הסכר עם הקרקע, הושלמה בסוף שנת 1933, עם יציקת הבטון הראשונה בנובמבר 1933. מילוי אגם מיד החל ב-1 בפברואר 1935, עוד לפני יציקת הבטון האחרונה בחודש מאי 1935. תחנת הכוח הייתה אחד המבנים שלא הושלמו בזמן טקס החנוכה הרשמי ב-30 בספטמבר 1935. צוות של 500 איש נשאר לסיים אותו ומבנים אחרים. כדי להפוך את גג תחנת הכוח לעמיד בפני פצצות, הוא נבנה משכבות של בטון, סלע ופלדה בעובי כולל של כ-1.1 מטרים, ומעליהם שכבות של חול וזפת.
במחצית השנייה של 1936, מפלס המים באגם מיד היה גבוה דיו כדי לאפשר ייצור חשמל, ושלוש הטורבינות-גנרטורים, כולם בצד של נבדה, החלו לפעול. במרץ 1937, החל לפעול גנרטור אחד נוסף בצד של נבדה והגנרטור הראשון של אריזונה החל לפעול באוגוסט באותה השנה. עד ספטמבר 1939 נכנסו לפעולה עוד 4 גנרטורים, ותחנת הכוח של הסכר הפכה למתקן ההידרואלקטרי הגדול בעולם. הגנרטור האחרון הוכנס לשימוש ב-1961, מה שהביא את כושר הייצור המקסימלי ל-1,345 מגה-ואט באותה תקופה. התוכניות המקוריות היו ל-16 גנרטורים גדולים, שמונה מכל צד של הנהר, אך בפועל הותקנו 17 גנרטורים בעקבות החלטה על התקנת 2 גנרטורים קטנים יותר במקום אחד גדול בצד אריזונה. השימוש בגנרטורים הקטנים יותר נועד בכדי לשרת קהילות קטנות יחסית בתקופה שבה התפוקה של כל גנרטור הוקדשה לעירייה אחת, לפני שתפוקת הכוח הכוללת של הסכר חוברה לרשת והפכה לניתנת לחלוקה שרירותית.
לפני שהמים מאגם מיד מגיעים אל הטורבינות, הם נכנסים למגדלי היניקה ולאחר מכן מוזרמים בארבעה צינורות בקוטר הולך וקטן בהדרגה אשר מזרימים את המים לכיוון תחנת הכוח. הכונסים מספקים עומד מים הידראולי מרבי של 180 מטרים והמים מגיעים למהירות של כ-140 קילומטר לשעה. בדרך כלל, כל הזרימה של נהר הקולורדו עוברת דרך הטורבינות. השימוש במברצים ושפיכת המים העודפים דרך שערי זרימת סילון נעשה רק לעיתים רחוקות. שערי זרימת הסילון, הממוקמים במבני בטון כ-55 מטרים מעל הנהר, ופתחי מנהרות ההטיה הפנימיות, שבמפלס הנהר, עשויים לשמש להפניית מים מסביב לסכר בתנאי חירום או שיטפון, אך מעולם לא עשו זאת, ובפועל הם משמשים רק לניקוז מים לצורך תחזוקה. בעקבות פרויקט שדרוג שנמשך מ-1986 ועד 1993, גדלה יכולת ההספק החשמלי הכוללת של הסכר, כולל 2 טורבינות-גנרטורים של 2.4 מגה-ואט המגבירים את הפעילות של סכר הובר עצמו, ל-2,080 מגה-ואט. הייצור השנתי של סכר הובר משתנה. מאז שנת 1940, הייצור הנקי המרבי היה 10.348 טרה-ואט-שעה בשנת 1984, והמינימום היה 2.648 טרה-ואט-שעה בשנת 1956. ההספק השנתי הממוצע בין השנים 1947–2008 עמד על 4.2 טרה-ואט-שעה. בשנת 2015 ייצר הסכר 3.6 טרה-ואט-שעה.
שליטה במים הייתה השיקול העיקרי בבניית הסכר. ייצור החשמל אפשר לפרויקט הסכר להיות בר-קיימא מבחינה כלכלית: ההכנסות ממכירת החשמל החזירו את הלוואות הבנייה ל-50 שנה. הכנסות אלו גם מממנות את תקציב התחזוקה העומד על מיליוני דולרים בשנה. הכוח מופק במקביל ורק עם שחרור המים בתגובה לדרישות האספקה במורד הזרם.
מי אגם מיד ומים שמשוחררים דרך הסכר במורד הזרם משמשים גם לאספקת מים עירונית ולהשקיה. מים המשתחררים מסכר הובר מגיעים בסופו של דבר למספר תעלות. מוביל המים של נהר הקולורדו ומיזם מרכז אריזונה מסתעפים מאגם הוואסו, בעוד שהתעלה הכול-אמריקנית מוזנת מסכר אימפריאל. בסך הכל, המים מאגם מיד משרתים 18 מיליון בני אדם באריזונה, נבאדה וקליפורניה ומספקים השקיה ליותר מ-400,000 דונם של אדמות חקלאיות.
בשנת 2018, הציעה מחלקת המים והאנרגיה של לוס אנג'לס (LADWP) להשקיע 3 מיליארד דולר בפרויקט אחסון של אגירה שאובה - מעין "סוללה" - שיופעל באנרגיה סולרית ואנרגיית רוח כדי להזרים מים בחזרה לאגם מיד מתחנת שאיבה הנמצאת במרחק 32 ק"מ במורד הנהר.
חלוקת הכוח
במקור נמכר חשמל מתחנת הכוח של הסכר תחת חוזה לחמישים שנה, שאושר על ידי הקונגרס ב-1934, וסופק בין השנים 1937–1987. בשנת 1984, הקונגרס העביר חוק חדש שקבע הקצאות כוח מהסכר לדרום קליפורניה, אריזונה ונבאדה בין השנים 2017-1987. תחנת הכוח נוהלה במקור באישור של מחלקת המים והחשמל של לוס אנג'לס ודרום קליפורניה אדיסון; בשנת 1987, לשכת הטיוב קיבלה את השליטה. בשנת 2011, חוקק הקונגרס חוק שהאריך את החוזים הנוכחיים עד 2067, לאחר שהפריש 5% מהכוח של סכר הובר למכירה לשבטים אינדיאנים, קואופרטיבים חשמליים וגופים אחרים. ההסדר החדש החל ב-1 באוקטובר 2017.
לשכת הטיוב של ארצות הברית דיווחה כי האנרגיה שהופקה במסגרת החוזים שהסתיימו ב-2017 הוקצתה באופן הבא:
מברצים
הסכר מוגן מפני הצפות על ידי שני מברצים. כניסות המברצים ממוקמות מאחורי כל אחת מנקודות משען הסכר לקירות הסלעיים של הקניון, והם עוברים במקביל להם. צורת הכניסה למברץ יוצרת משפך זרימה צדדית קלאסית כאשר כל מברץ מכיל 4 שערי-תוף מפלדה באורך 30 מטרים וברוחב של 4.9 מטרים. כל שער שוקל 2,300 טון וניתן להפעילו באופן ידני או אוטומטי. השערים מועלים ומורדים בהתאם למפלס המים במאגר ולתנאי ההצפה. השערים אינם יכולים למנוע לחלוטין כניסת מים למברצים, אך יכולים לשמור על גובה של 4.9 מטרים נוספים במפלס האגם.
המים הזורמים במברצים נופלים באופן דרמטי לתוך מנהרות שפכים באורך 180 מטרים וברוחב 15 מטרים, לפני שהם מגיעים למנהרות ההטיה החיצוניות, ונכנסים שוב לערוץ הנהר הראשי שמתחת לסכר. הכניסה המורכבת הזו למברצים בשילוב עם מפל הגובה המשוער של 210 מטרים מראש מאגר המים אל הנהר שמתחתיו היוו בעיה הנדסית קשה והציבו אתגרים תכנוניים רבים. הקיבולת המתוכננת של כל שפך היא 5,700 מ"ק לשנייה והיא אומתה באופן ניסיוני בבדיקות שנערכו לאחר הבנייה ב-1941.
מנהרות המברצים הגדולות נכנסו לשימוש רק פעמיים במהלך חיי הסכר, לבדיקות הניסיוניות ב-1941 ובהצפה של שנת 1983. בשתי הפעמים, כשבדקו את המנהרות לאחר השימוש במברצים, מצאו המהנדסים נזק גדול בשכבות הבטון ובסלע התחתון. הנזק של 1941 יוחס לליקוי בנייה קל של תחתית המנהרה, שגרם לקוויטציה, תופעה בנוזלים שזורמים במהירות, בה בועות אדים קורסות בקול נפץ. בתגובה לממצא זה שוקמו המנהרות בבטון כבד מיוחד ושטח הפנים של הבטון לוטש בצורה חלקה כמראה. המברצים שונו והותאמו בשנת 1947 על ידי הוספת דליים מתהפכים, אשר מאטים את המים ומקטינים את הקיבולת האפקטיבית של השפך, בניסיון לבטל את התנאים שנחשבו כמי שתרמו לנזק של 1941. בעקבות הנזק של 1983, גם הוא עקב קוויטציה, הותקנו וסתי ספיקה במברצים. בדיקות בסכר גרנד קולי הראו שהטכניקה עובדת, באופן עקרוני.
כביש ותיירות
בחלקו העליון של הסכר סלול כביש בעל שני נתיבים לתנועת מכוניות, שבעבר שימש כמעבר מעל נהר הקולורדו אל כביש 93 של ארצות הברית. בעקבות התקפות הטרור ב-11 בספטמבר, הרשויות הביעו דאגות ביטחוניות ופרויקט עוקף סכר הובר הואץ. עד להשלמת המעקף, הותרה תנועה מוגבלת מעל סכר הובר. סוגים מסוימים של כלי רכב נבדקו לפני חציית הסכר בעוד משאיות סמי-טריילר, אוטובוסים הנושאים מזוודות ומשאיות עם ארגז מטען סגור באורך של יותר מ-12 מטרים, לא הורשו כלל לנסוע על הסכר, והופנו לכביש 95 בארצות הברית או לנתיבי מדינת נבאדה 163/68. מעקף סכר הובר בעל ארבעה נתיבים נפתח ב-19 באוקטובר 2010. המעקף כולל גשר קשת מרוכב מפלדה ובטון ונקרא גשר הזיכרון מייק או'קלאהן ופט טילמן, החוצה את נהר הקולורדו 460 מטרים במורד הזרם מהסכר. עם פתיחת המעקף, הועברה כל תנועת כלי רכב אליו והתנועה על סכר הובר אינה מותרת עוד. יוצאים מן הכלל הם מבקרי הסכר הרשאים להשתמש בכביש הקיים כדי להתקרב לצד של נבאדה ולעבור לחניונים ומתקנים אחרים בצד של אריזונה.
סכר הובר נפתח לסיורים ב-1937, לאחר השלמתו, אך בעקבות המתקפה של יפן על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, הוא נסגר לציבור עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, ובמהלכה הותרה עליו רק תנועה מורשית בשיירות. לאחר המלחמה, הוא נפתח מחדש ב-2 בספטמבר 1945, ועד שנת 1953 עלה מספר המבקרים השנתי ל-448,081 איש. הסכר נסגר ב-25 בנובמבר 1963 וב-31 במרץ 1969, עקב ימי אבל לזכר הנשיאים קנדי ואייזנהאואר. ב-1995 נבנה מרכז מבקרים חדש, ובשנה שלאחר מכן עלה, לראשונה, מספר המבקרים ליותר ממיליון איש. הסכר נסגר שוב לציבור ב-11 בספטמבר 2001; סיורים שבוטלו, חודשו רק בדצמבר ו"סיור גילוי" חדש נוסף בשנה שלאחר מכן. כיום, משתתפים כמיליון מבקרים בשנה בסיורים של לשכת הטיוב בסכר. שיקולים ביטחוניים מוגברים מצד הממשל הביאו לכך שרוב המבנה הפנימי אינו נגיש לתיירים. כתוצאה מכך, רק חלק מועט מהעיטורים של טרו גלויים כעת למבקרים. רכישת הכרטיסים על ידי המבקרים מתבצעת רק במקום ויש אפשרויות של סיור מודרך בכל המתקן או רק באזור תחנת הכוח. האפשרות היחידה לסיור עצמי היא במרכז המבקרים עצמו, בו המבקרים יכולים לצפות בתערוכות שונות וליהנות מתצפית של 360 מעלות על הסכר.
גיטרניים
גיטרניים (שם מדעי: Rhinobatidae) הוא מין של דג סחוס ממשפחת הגיטרניים שבסדרת הגיטרנאים החיים בימים רדודים בכל האוקיינוסים באזורים הטרופיים והסובטרופיים וחלקם גם בימים ממוזגים וקרירים. כמה חוקרים משייכים אותם לסדרה אחרת - רינופריסטיים, ששמה המדעי (Rhinopristiformes) הגיע משם המשפחה המדעי.
סכר הובר
השפעה סביבתית
השינויים שחלו במשטר זרימת המים בנהר, שנגרמו כתוצאה מהבנייה, התפעול והשימוש בסכר הובר, השפיעו באופן ניכר על הדלתה של הקולורדו. בניית הסכר גרמה באופן ישיר לירידה של המערכת האקולוגית בשפך הנהר. במשך שש השנים שלאחר בניית הסכר, בעוד אגם מיד מתמלא, כמעט ולא הגיעו מים לשפך הנהר. שפך הדלתא, שבעבר היה לו אזור ערבוב מים מתוקים עם מים מלוחים, הנמתח לאורך 64 ק"מ דרומית לשפך הנהר, הפך לשפך הפוך שבו רמת המליחות הייתה גבוהה יותר קרוב לשפך הנהר.
גיטרניים
הגיטרנים דומים במראם לגיטרה צרה ונמוכה ומכאן שמם. הם בעלי חרטום מוארך ועיניים קטנות והם חיים רוב זמנם על קרקעית הים, אורבים לטרף כמו סרטנים או דגי גרם מתחת לחול. סנפירי החזה שלהם צרים יותר משל רוב הבטאים. חלק מהמינים יכולים לעלות על 2 מ'.
סכר הובר
השפעה סביבתית
נהר הקולורדו יצר הצפות טבעיות לפני בניית סכר הובר. הסכר ביטל את ההצפות הטבעיות, ואיים על מינים רבים שהותאמו להצפה, כולל צמחים ובעלי חיים כאחד. בניית הסכר הרסה את אוכלוסיות הדגים המקומיים בנהר ובמורד הסכר. ארבעה מינים של דגים שמקורם בנהר הקולורדו, ה-Bonytail chub, קרפיון זאב קולורדו, Humpback chub וה-Razorback sucker רשומים כמינים בסכנת הכחדה.
גיטרניים
בחופי ישראל חיים מספר מיני גיטרניים ביניהם גיטרן אטלנטי (Rhinobatos cemiculus), גיטרן מובהק (Rhinobatos rhinobatos) וגיטרן חלווי (Glaucostegus halavi).
סכר הובר
מחלוקת לגבי שם הסכר
במהלך שנות השדלנות, שהובילו לחקיקה המאשרת את הסכר ב-1928, העיתונות התייחסה, בדרך כלל, לסכר כ"סכר בולדר" או כ"סכר קניון בולדר", אף על פי שהאתר המוצע כבר עבר לקניון השחור. בחוק "פרויקט קניון בולדר" משנת 1928 (BCPA) מעולם לא הוזכר שם או תואר מוצע לסכר. החוק מאפשר לממשל "להקים, להפעיל, לתחזק את הסכר ולבצע בו עבודות משניות בזרם העיקרי של נהר הקולורדו, בקניון השחור או קניון בולדר".
גיטרניים
סוגים
בעבר השתייכו למשפחה הסוגים: Glaucostegus שעבר למשפחה עצמאית - גלאוקוסתגיים (Glaucostegidae) ובני המשפחה טריגונוריניים (Trygonorrhinidae).
סכר הובר
מחלוקת לגבי שם הסכר
כשמזכיר הפנים של ארצות הברית, ריי ליימן וילבור, נאם ב-17 בספטמבר 1930, בטקס לתחילת עבודות הנחת מסילת הברזל המחברת בין לאס וגאס לאתר בניית הסכר, הוא כינה את הסכר "סכר הובר", מתוך מסורת של קריאת סכרים על שם נשיאים, אף על פי שאף נשיא לא זכה לכבוד זה בעודו מכהן. וילבר נימק את בחירתו בטענה שהובר היה "המהנדס הגדול שחזונו והתמדתו... עשו כל כך הרבה כדי להפוך [את הסכר] לאפשרי". כתב אחד הגיב לדברים כי "המהנדס הגדול ייבש, חפר וחסם את הארץ".
ב-30 בספטמבר 1935, כשאייקס נאם בטקס חנוכת הסכר, הוא היה נחוש בדעתו, כפי שרשם ביומנו, "לנסות למסמר אחת לתמיד את השם סכר בולדר". בשלב מסוים בנאום, הוא אמר את המילים "סכר בולדר" חמש פעמים תוך שלושים שניות. יתר על כן, הוא הציע שאם הסכר ייקרא על שמו של אדם, זה צריך להיות על-שם הסנאטור מקליפורניה, היירם ג'ונסון, נותן החסות הראשי של החקיקה המאשרת. רוזוולט גם כינה את הסכר כסכר בולדר, והלוס אנג'לס טיימס, בעל הנטייה הרפובליקנית, הפיץ באותה תקופה קריקטורה המציגה את אייקס מנסה להוריד, בחוסר יעילות, את השלט העצום "סכר הובר" ("HOOVER DAM"). קריקטורה נוספת, שהופצה לאחר מכן, הציגה את רוזוולט מחזק את אייקס, גם כן ללא הצלחה.
בשנים הבאות, השם "סכר בולדר" לא הצליח להשתלב במלואו, כאשר אמריקאים רבים השתמשו בשני השמות לסירוגין ויצרני המפות נחלקו לגבי השם שצריך להדפיס. הזכרונות מהשפל הגדול דעכו, והרברט הובר שיקם במידה מסוימת את תדמיתו, הודות לפעולות שנקט במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה, כגון הקמת ועדה שהעניקה תמיכה הומניטרית לפולנים שנפגעו מהכיבוש הנאצי ועמידתו בראש ועדה שהעניקה סיוע למורעבים באירופה אחרי המלחמה. ב-1947 עברה הצעת חוק בשני בתי הקונגרס פה אחד, שהחזירה את השם "סכר הובר". אייקס, שהיה כבר אזרח פרטי, התנגד לשינוי וקבע: "לא ידעתי שהובר הוא אדם כזה קטן כדי לקחת קרדיט על משהו שאין לו שום קשר אליו".
הכרה
סכר הובר הוכר כנקודת ציון לאומית להנדסה אזרחית בשנת 1984. הוא נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1981, והוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית בשנת 1985 בזכות החידושים ההנדסיים שלו.
שינוי הדין
שינוי הדין הוא מצב, בו אדם עבר חטא במצב הלכתי מסוים, וכאשר נודע החטא הוא במצב בו השתנה דין העונש על חטא זה, כך שאם היה עובר על חטא זה במצב העכשווי, היה דינו שונה.
שיטת שילא
משנה אותה מביא אחד מחכמי התלמוד בשם שילא, דנה בנידון של נערה המאורסה, שבאו עדים כי זינתה לאחר אירוסיה ולפני נישואיה. ההלכה קובעת כי במקרה כזה דינה מוות בסקילה. השאלה היא מה דינה אם באו עדים לאחר שנהפכה לבוגרת, שדינה בחנק אם זינתה בעודה בוגרת. הספק הוא, אם יש להעניש אותה לפי דינה בשעת העבירה, או לפי דינה בשעת קבלת העונש. לפי הגרסה העממית של אותה משנה ששנה שילא, דינה של האשה הוא בחנק, כמו דינה בשעת העונש.
למרות הגרסה העממית, הגמרא מעדיפה את גרסתו של רבי יוחנן, הגורס במשנתו של שילא כי גם אם באו עדים לאחר שבגרה, דינה בסקילה. ההכרח לכך, הוא מכיוון שישנה ברייתא הפוסקת, כי בעל המוציא שם רע על אשתו, שזינתה לאחר אירוסיה, והתגלה כי הדבר אמת, דינה בסקילה, גם אם בגרה בין האירוסין לנישואין, ומכאן שגרסתו של רבי יוחנן עדיפה.
שיטת רבי שמעון בר יוחאי
המשנה דנה בנידון, שהמלך והכוהן גדול, חטאו לפני המינוי, ונודע להם לאחר המינוי. לפי תנא קמא, גם אז אין דינם שונה, והם מביאים קרבן כהדיוט - אדם רגיל. לעומת זאת, רבי שמעון בר יוחאי, סבור שכאשר ישנה סתירה בין שעת הקרבן לשעת החיוב, אין להם להביא כלל קרבן, משום שחיוב הקרבן תלוי הן בשעת החטא והן בשעת הידיעה, ומכיוון ששעל החטא מחייבת כבשה ושעת הידיעה מחייבת שעיר, אין לו להביא קרבן.
שיטה זו, של רבי שמעון בר יוחאי, היא השיטה היחידה המתחשבת אף בשעה שנודע החטא, אם כי למרות זאת הגמרא מעדיפה את גרסתו של רבי יוחנן בדין נערה המאורסה, שכן אף רבי שמעון שמתחשב בשעת הידיעה, מתחשב גם בשעת החטא, ואין אף דעה במשנה המתחשבת כליל בשעת ידיעת החטא.
זכויות האדם בטורקיה
זכויות האדם בטורקיה מוגנות על ידי מספר אמנות בינלאומיות, שלהן קדימות על פני חקיקה מקומית לפי החוקה הטורקית. טורקיה לא חתמה על האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, ה-ICCPR, עד שנת 2000. עניין זכויות האדם נחשב לנושא בעל חשיבות גבוהה במהלך המשא ומתן עם האיחוד האירופי בדבר הצטרפותה של טורקיה לאיחוד. בעיות חריפות בנושאי זכויות אדם כוללות בין השאר את יחס טורקיה למיעוט הכורדי. הקונפליקט בין הטורקים לכורדים גרם להפרת זכויות אדם פעמים רבות. במדינה מתקיים דיון מתמשך על הזכות לחיים, חופש הביטוי ולגיטימציה של עונשים גופניים, מול חופש דת, התכנסות והשתייכות.
בטורקיה ישנם עדיין חוקים אשר נחשבים אנטי-דמוקרטיים או רודניים, כמו האיסור על מיעוטים לקבל חינוך יסודי בשפת אמם. למיעוט הגדול ביותר במדינה, הכורדים, שמהווים כ-15% מן האוכלוסייה, אין זכות הגדרה עצמית למרות חתימתה של טורקיה על אמנת ICCPR. במרץ 2017 האו"ם האשים את ממשלת טורקיה ב"הרס מסיבי, הריגות ומספר הפרות רציניות נוספות של זכויות אדם" נגד המיעוט הכורדי.
מחויבותה של טורקיה לאמנה לזכויות האדם העולמי (ICCPR)
הרפובליקה של טורקיה התחייבה למספר אמנות לזכויות אדם, שחלקן מוצאות ביטוי בחוקה הטורקית מ-1982. חלקה השני של החוקה מבטיח "זכויות וחירויות יסודיות" כגון הזכות לחיים, ביטחון הגוף והזכות לקניין. כמו כן, טורקיה חתומה על האמנות הבאות: חוקה בינלאומית של זכויות אדם, זכויות אדם של נשים, הגנה כנגד עינויים, יחס לא אנושי והעלמה (disappearance), טרוריזם וזכויות אדם, מוסכמות אזוריות ופרוטוקולים 5–12 של האמנה האירופית לזכויות אדם (ECHR). ב-1949 חתמה טורקיה על ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם. לפי ה-ECHR, טורקיה נתונה לשיפוט בית הדין האירופי לזכויות אדם, ה-ECtHR. באוקטובר 2017 מזכ"ל מועצת אירופה דרש משר הצדק הטורקי, אבדילהמיט גיל, את שחרור פעילי זכויות אדם האסורים בטורקיה.
הזכות לחיים
בטורקיה ישנם כמה איומים על הזכות לחיים, כלומר, איומים לא רשמיים, שאינם הוצאה להורג. בשנות ה-90 של המאה ה-20 היו מקרים רבים של הוצאות להורג ללא משפט, הריגות פוליטיות בידי "מבצעים" בלתי מזוהים ומקרים של היעלמויות.
עונש מוות
בעיקרון, לא היו עונשי מוות בטורקיה מאז 1984. טורקיה מנעה את גזר הדין עבור פשעים בשעת שלום ב-2002 ועבור כל הפשעים בשנת 2004. גזר הדין הוחלף במאסר עולם מוחמר (מאסר ללא זכות לחנינה או המתקת העונש). לפי מאמר 9 של חוק 5275 על עונשי מוות, האסירים הללו אסורים בתאים אישיים נפרדים בבתי כלא מאובטחים ביותר, ומורשים לצאת לחצר לשעה ביום.
הוצאות להורג ללא שיפוט
בשנת 1990, ארגון "אמנסטי אינטרנשיונל" פרסם את הדו״ח הראשון שלו בנושא הוצאות להורג ללא שיפוט בטורקיה. בשנים שלאחר מכן, הבעיה החמירה באופן קיצוני. ב-2001 הנציגה המיוחדת של האו"ם על מקרי הוצאה להורג שלא כשורה, הגברת עאסמה ג'האנגיר הציגה דיווח בעקבות ביקור בטורקיה. הדיווח הכיל פרטים על הריגות אסירים. בין השנים 2000 ל-2008 ארגון זכויות אדם טורקי, ה-HRA, מסר נתונים על הריגות מוטלות בספק, מיתות במאסר, הוצאות להורג ללא שיפוט ועינויים:
מקרי רצח שלא נפתרו
הפרות נרחבות של זכויות אדם באזורים כורדיים בטורקיה בשנות ה-90׳ התבטאו בצורת היעלמויות והריגות על ידי מבצעים לא מזוהים. הרשויות המקומיות לא הביעו מוכנות למצוא את המבצעים או לפתור את ההיעלמויות. בשנת 2009 ה-HRA הציג נתונים המראים כי עד סוף 2008 נהרגו 2,949 בידי מבצעים לא מזוהים, והוצאו להורג ללא שיפוט 2,308 אנשים.
היעלמויות
בטורקיה הקמפיין הצבאי נגד הפורשים הכורדיים במערב אנטליה לווה במספר היעלמויות, שהעלו את טורקיה על הפרק בשיפוט האירופי (ECtHR). היו רק קומץ מקרים של היעלמויות בטורקיה בשנות ה-80, אבל מספר גדול של מקרי מוות במאסר. ההפך הוא הנכון לגבי שנות ה-90, שבהן מספר האנשים שנעלמו בחטיפת סוכני רשויות גדל מאוד.
עינויים
השימוש הנרחב והשיטתי בעינויים בטורקיה נצפה לראשונה על ידי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל, אחרי המשטר הצבאי של טורקיה ב-1971. הארגון המשיך לדבר על העינוי השיטתי בטורקיה עד שנת 2002. בשנת 2004 פעיל של האיחוד האירופי הגיע לטורקיה, וקבע שעינוי כבר לא היה בשימוש שיטתי במדינה. ה-HRA, ארגון זכויות אדם טורקי, התנגד לקביעתו, ומחה נגדה. מאז שנת 2005 נדמה כי עולה מספר מקרי העינויים. בדו"ח המצב של הנציבות האירופית בנובמבר 2008 נאמר, "מספר הבקשות להקמת ארגונים שאינם ממשלתיים בהקשר של עינוי ויחס לא אנושי עלה, בעיקר מחוץ למקומות מאסר רשמיים, בייחוד בזמן מאסר, שילוח, או בפרהסיה, בלי מאסר רשמי… חקירות מידיות, אובייקטיביות ועצמאיות לגבי מקרים של הפרת זכויות אדם בידי כוחות ביטחון חסרות.
מוות במעצר
מאפיין חשוב של התקופה שהחלה במשטר הצבאי ב-1980 הוא הזלזול בזכות לחיים והעלייה במקרים של עינוי ומוות מעינויים. לפי דו״ח של ה-HRFT (הקרן לזכויות אדם בטורקיה) שנכתב בשנת 1995, תועדו 419 מקרי מוות בשבי (לאורך 15 השנים בין הדו"ח לתחילת המשטר הצבאי), שנחשד כי עינוי הוא סיבת המוות בהם. 15 מקרי מוות נוספים שויכו לשביתות רעב, ועוד 26 מקרים - להזנחה רפואית. לפי רשימת מקרי המוות מהדו"ח הנ"ל, לוקטה רשימה מחודשת ל-20 שנים של המשטר הצבאי שהסיקה כי ב-428 מקרי מוות, עינוי כנראה היה סיבת מותם של אסירים. בשנת 2008 בלבד ה-HRFT דיווח על 39 מקרי מוות בכלא. בחלק מן המקרים נראה כי עינויים היו מעורבים. בשנת 2012, שני סוהרים ובכיר נשפטו למאסר עולם בשל הריגתו בעינויים של הפעיל . היה זה המשפט הראשון מסוג זה בהיסטוריה של טורקיה.
תנאי כליאה
ביקורת רבה הועלתה על טורקיה בנוגע לתנאי הכליאה הגרועים במדינה ולאי פתירת בעיית הצפיפות בבתי הסוהר. בעקבות המשטר הצבאי שהחל ב-1980, אסירים פוליטיים שנשפטו במשפטים צבאיים הוחזקו בבתי כלא צבאיים, וכן היו כפופים למשמעת הצבאית. האסירים הוכרחו להשתתף במפגשים יומיים, בשירת מצעדים ובתרגילים באוויר הפתוח. בנוסף, "מכות-חניכה" היו בשימוש נרחב כמעט בכל בתי הסוהר בטורקיה. בשנת 2008 טענות לגבי יחס לא אנושי בתוך מערכת הכלא בזמן העברות המשיכו. בידוד קבוצות קטנות נותר בעייתי בכל מערכת הכלא עבור אנשים שהואשמו או הורשעו בעבירות פוליטיות. לאור משבר הקורונה עלתה דרישה לשחרור מיידי של אסירים רבים.
חופש דת
אף על פי שמרבית האוכלוסייה מוסלמית, טורקיה טוענת שהיא מדינה חילונית על פי סעיף 24 של חוקת טורקיה. שני הזרמים האיסלאמים העיקריים בטורקיה הם הזרם הסוני והזרם העלאווי. הזרם העלאווי הוא מיעוט בטורקיה, והוא מהווה כ-17% מן האוכלוסייה המוסלמית בטורקיה.
חינוך דתי הוא חובה בבית הספר היסודי וגם בתיכון (סעיף 24 בחוקה הטורקית). החינוך מתמקד בעיקר בתאולוגיה סונית. הממשלה הטורקית מפקחת על החינוך והמוסדות המוסלמיים דרך המשרד לענייני דת. המשרד מווסת את הפעילות של 77,777 המסגדים הרשומים במדינה, ומעסיק אימאמים מקומיים ומחוזיים, שמשרתים כעובדי ציבור. אימאמים סונים מועמדים על ידי המדינה, והיא משלמת להם משכורת. העלאווים מתפללים במקומות שנקראים קמביס. למקומות אלו אין מעמד חוקי של מקומות תפילה. בכל מקרה, מספר עיריות קבעו ב-2008 כי הקמביס הוא מקום רשמי לתפילה.
המספרים המדויקים של גודל האוכלוסייה הלא-מוסלמית בטורקיה אינם זמינים. מספר מקורות מעריכים כי האוכלוסייה הנוצרית מהווה בין 3% ל-5% מן האוכלוסייה כולה. הקהילות הנוצריות מתקיימות בעיקר באיסטנבול, וכוללות ברוב המקרים נוצרים ארמניים ונוצרים יוונים-אורתודוקסים. בדרום-מזרח טורקיה, ניתן למצוא קבוצות נוספות כגון הכנסייה הסורית-אורתודקסית והיזידים. בערים הגדולות נמצאים גם יהודים וקהילות נוספות, כמו עדי יהוה. על פי הסכם לוזאן, רק הקהילות הארמניות, היווניות-אורתודוקסיות והיהודיות נחשבות למיעוטים.
לפי ארגון זכויות האדם הטורקי "מזלומדר", הצבא האשימו אנשים בחוסר משמעת בגין פעילויות שכללו תפילות מוסלמיות או בגין היותם נשואים לנשים שחובשות צעיף ראש. בדצמבר 2008 צוות הגנרלים התיר 24 שחרורים, כשעל חמישה מהם נטען כי הם קשורים בקנאות דתית. לפי דו״ח האיחוד האירופי לגבי חופש דת, חופש התפילה נשמר באופן כללי. החוק לגבי קרנות שנקבע ב-2008 מתייחס, בין השאר, למספר ענייני קניין הנוגעים למיעוטים שאינם מוסלמיים.
חופש הביטוי
סעיף 26 של החוקה הטורקית מבטיח חופש ביטוי. סעיפים 27 ו-28 מבטיחים חופש ביטוי והפצה חופשית של מחשבה. הפסקה השנייה בסעיף 27 מצהירה ש"הזכות להפצה לא תמומש לשינוי התנאים שנקבעו בסעיפים 1, 2, ו-3 בחוקה", סעיפים שעוסקים בשאלות המתייחסות לטבע המאוחד, החילוני, הדמוקרטי והרפובליקני של המדינה. הצנזורה בטורקיה מווסתת בידי חקיקה מקומית ובינלאומית, כאשר החקיקה בינלאומית לכאורה ראשונה בסדר העדיפות, לפי סעיף 90 בחוקה הטורקית. למרות התנאים החוקיים, חופש התקשורת בטורקיה התדרדר בקצב קבוע מאז 2010, יחד עם צניחה תלולה שנבעה מהניסיון להפיכה צבאית ביולי 2016. הנשיא ארדואן עצר מאות עיתונאים, סגר או השתלט על עשרות כלי תקשורת, ומנע מעיתונאים וממשפחותיהם נסיעות. לפי מספר עדויות, העיתונאים הכלואים בטורקיה מהווים כשליש מכלל העיתונאים הכלואים בעולם.
לפי דו"ח משמר זכויות האדם משנת 2019, לטורקיה מספר העיתונאים הכלואים הגדול בעולם.
חופש התכנסות
סעיף 34 של החוקה הטורקית משנת 1982 קובע כי "לכולם זכות לערוך פגישות לא אלימות וללא נשק, וגם לארגן צעדות הפגנה ללא רשות מראש". הגבלות יופעלו רק במקרים שבהם ישנה סכנה לביטחון המדינה, לסדר הציבורי, לחופש הציבור או כדי למנוע פשיעה. למרות זאת, ארגון אמנסטי אינטרנשיונל קבע כי בשנת 2009 הזכות לעריכת פגישות לא-אלימות נדחתה, וגורמי אכיפת החוק השתמשו בכוח כדי לפזר הפגנות. ישנם מקרים מתועדים רבים של מוות בעקבות שימוש בכוח לפיזור הפגנות בטורקיה.
ביולי 2017 בערב פגישת הפסגה של ה-G20 בהמבורג, עצרה טורקיה 12 אנשים שעבדו באבטחה דיגיטלית וניהול מידע הנוגעים לפגישת הפסגה.
חופש התאגדות
החוק מתיר חופש התאגדות. תחת החוק, אנשים שמארגנים התאגדות אינם צריכים להודיע בטרם יתאגדו, אבל ההתאגדות מוכרחה לספק התראה לפני שתיצור קשרים עם ארגונים בינלאומיים או לפני קבלת תמיכה כלכלית מחוץ לארץ, ועליה לספק תיעוד מפורט של פעילויות מסוג זה. החוקה הצהירה על זכותם של הפועלים לייסד איחודי פועלים "ללא השגת רשות" ו"החזקת הזכות להיות חבר בארגון או לצאת ממנו" לפי סעיף 51. סעיפים 53 ו-54 מאפשרים לפועלים גם להתמקח קולקטיבית ולשבות.
עד מרץ 2008, סה"כ 26 מפלגות הוחרמו, שתיים מהן לפני שהוקם בית המשפט החוקתי בשנת 1962. מספר זה לא כולל את 18 המפלגות שהוחרמו מידית לאחר ההפיכה הצבאית ב-1980, ופורקו לחלוטין ב-1981. האספה הלאומית הגדולה של טורקיה העבירה חוק שמאפשר למפלגות אלו להיפתח מחדש.
זכויות אתניות
על אף שבטורקיה ישנו מגוון אתני, לשוני ודתי נרחב, הדיכוי בהיסטוריה של המדינה נחשב לאחד מן הדיכויים החריפים ביותר נגד מיעוטים בשם הלאומיות. לפי סעיף 66 של החוקה הטורקית, "כל המשתייכים למדינה הטורקית דרך קשר האזרחות הם טורקים." החוקה מצהירה כי עיקרון האי-הפרדה של האומה הטורקית, מדינת הלאום והאזרחות החוקתית לא מבוסס על אתניות. מכאן נובע שהמילה "טורקי" מתייחסת באופן חוקי לכל אזרחי טורקיה, על אף שפרשנות אינדיבידואלית עלולה להיות מגבילה יותר. לפי החוקה, אין זכויות מיעוטים שכן כל האזרחים הם טורקים. סעיף חוקתי זה מתעלם מזכויות המיעוט האתניות והדתיות הבסיסיות. זאת אפילו שהסכם לוזן, לפני ההכרזה של הרפובליקה, מבטיח מספר זכויות ללא-מוסלמיים, בפועל טורקיה מכירה רק בארמנים, ביוונים וביהודים כמיעוטים ומחריגה קבוצות נוספות ממעמד של מיעוט, והזכויות המגיעות עם המעמד. תמיכה בהגנה על זכויות המיעוט עלולה לגרור העמדה חוקית לדין, כיוון שמספר סעיפים בחוק הטורקי אוסרים על יצירה של מיעוטים או טענה על קיומם של מיעוטים.
כורדים
עקב האוכלוסייה הכורדית הגדולה, ממשלות רציפות ראו בביטוי הזהות הכורדית איום פוטנציאלי על טורקיה המאוחדת, תחושה שהורכבה מאז המרד החמוש של מפלגת הפועלים של כורדיסטן בשנת 1984. אחת מן ההאשמות המרכזיות בהיטמעות התרבותית מגיעה מהדיכוי ההיסטורי במדינה של השפה הכורדית. עקב ההפיכה הצבאית ב-1980, השפה הכורדית נאסרה לגמרי והאלפבית הכורדי אינו מזוהה. מאז שנות ה-70 מאשים המשפט האירופי לזכויות אדם את טורקיה באלפי הפרות של זכויות אדם נגד הכורדים.
נשים בטורקיה
בשנות ה-30, טורקיה הייתה בין המדינות הראשונות בעולם שהעניקו זכויות פוליטיות מלאות לנשים, כולל הזכות לבחור ולהיבחר מקומית ומאוחר יותר גם מדינית. סעיף 10 בחוקה אוסר כל אפליה, מטעם המדינה או מטעם אדם פרטי, על רקע מין. בטורקיה אף נבחרה ראש ממשלה אישה ב-1995. טורקיה הייתה גם המדינה הראשונה שבראש בית המשפט לחוקה שלה כיהנה אישה. בנוסף, בבית המשפט הגבוה למקרים מנהליים מכהנת גם אישה בתור השופטת הנשיאה. לעומת זאת, הייצוג של נשים בגופים פוליטיים במדינה הוא נמוך. באספה הלאומית הגדולה של טורקיה אחוז הנשים עומד על 9.1% (כאשר בעולם האחוז הממוצע הוא 17.3). בין 1975 ל-2006 הייצוג הנשי בגופים הפוליטיים, בעיריות ובממשלה עלה משמעותית.
מאז 1985, מותר לבצע הפלות בעשרת השבועות הראשונים של ההיריון, ונשים מקבלות תרופות מונעות הריון מסובסדות. שינויים לקוד האזרחי בשנת 1926 העניקו לנשים את הזכות ליזום גט, זכות שעוד לא מוכרת בכל מדינות האיחוד האירופי.
בכל זאת, באזורי המזרח ודרום-מזרח אנטוליה, גישות מיושנות יותר מקובלות בקרב האוכלוסייה הכורדית, הערבית והטורקית. הגישות הללו כוללות אלימות במשפחה כלפי נשים, נישואים בכוח ורצח על חילול כבוד המשפחה. כדי להילחם בגישות אלו, הממשלה וכן כמה ארגונים אחרים התאחדו למסעות הסברה וחינוך בדרום מזרח אנטוליה כדי להגדיל את אחוזי האוריינות בקרב נשים.
ב-2008 ביקורות הצביעו על כך שטורקיה מהווה מוקד סחר מרכזי בנשים שמשודלות או מובאות בכוח למדינה על ידי ארגוני מאפיה בינלאומיים כדי לעבוד כשפחות מין, בייחוד בערים גדולות ותיירותיות.
לפי סקר שערכה התאגדות הנשים היזמות של טורקיה בשנת 2008, כמעט מחצית מנשים טורקיות עירוניות מאמינות שעצמאות כלכלית לנשים היא לא נחוצה, דבר שמשקף, לפי דברי הפסיכולוגית לילה נבארו, דורות של פטריארכיה.
ילדים בטורקיה
העסקת ילדים אמנם מועטה מאוד בטורקיה, אך עדיין מופיעה. למרות ההתקדמות המתונה של הממשלה בהכחדת העסקת הילדים, ילדים ממשיכים לעבוד, לרוב בפעילויות חקלאיות. ב-2013, מחלקת העבודה של ארצות הברית דיווחה ש-2.6% מהילדים בטורקיה בין גילאי 5 ל-14 עובדים. רוב הילדים עובדים באגף החקלאי, קבוצה נוספת באגף התעשייתי, וקבוצה נוספת בשירותים. על אף שעבודותיהם של הילדים הללו עונתיות, העובדה שעדיין מתרחשת העסקת ילדים קשורה באופן חלקי לכך שיוזמות חקלאיות בעלות כוח עבודה מוגבל אינן כפופות לחוק ממשלתי. בדצמבר 2014, מחלקת העבודה של ארצות הברית שחררה רשימה של מוצרים שמכינים ילדים או עובדים בכפייה, שדיווחה על 8 מוצרים שייצרו רק ילדים בטורקיה. רוב המוצרים הללו הם מוצרים חקלאיים, כדוגמת כותנה, כמון, אגוזים, בוטנים, קטניות וסלק סוכר.
נטייה מינית בטורקיה
מערכות יחסים הומוסקסואליות מיניות בין בוגרים, בהסכמה ובפרטי, אינן נחשבות לפשע בטורקיה. גיל ההסכמה עבור מין הומוסקסואלי, כמו גם מין הטרוסקסואלי, הוא 18. לעומת זאת, בחוק העונשין של המדינה מופיעים כמה איסורים על "אקזיביציוניזם בפומבי" ו"עברות כנגד ערכים ציבוריים" שמשמשים לפעמים כבסיס לאפליה נגד קהילת הלהט"ב. נכון לשנת 2006, לטורקיה אין לא חוק שמתיר נישואים חד מיניים, ולא חוק נגד שמגן על הקהילה הלהט"בית של טורקיה מאפליה.
בעלי מוגבלויות בטורקיה
אמנת האו"ם בנושא הזכויות של בעלי מוגבלויות נחתמה בידי הרפובליקה הטורקית בשנת 2007. דיונים בנוגע לאמנה נערכו באספה הלאומית הגדולה ב-2008 והאמנה אושררה בדצמבר 2008. במקרה ספציפי אחד, קבוצת הגנה על אנשים בעלי מוגבלויות שכליות ביקרה מוסדות לבעלי מוגבלויות בטורקיה בשל טיפוליהם באנשים בדו"ח שפרסמה. כתוצאה מן הביקורת ביטל בית החולים הפסיכיאטרי באיסטנבול את השימוש ה"בלתי-מותאם" בנזעי חשמל.
הילד (סרט, 1977)
The Child (בעברית: הילד) (ידוע גם בשמות Children of the Night או Hide and Go Kill) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1977 הוא סרט אימה ועל-טבעי אמריקאי אשר בוים על ידי רוברט ווסקניאן ובו כיכבו לורל ברנט, רוזלי קול, פרנק ג'נסון וריצ'רד האנרס. הסרט מתרחש בשנות ה-30 של המאה ה-20 והוא עוסק באישה צעירה אשר עובדת כמטפלת באחוזה אפלולית ומבודדת ובמהלך עבודתה מתרחשת באחוזה סדרה של תקריות מוזרות.
עלילה
הסרט נפתח באליסיאן דל מאר, מטפלת אשר נשכרת לעבוד באחוזת נורדון בקליפורניה. היא נוסעת בדרך לאחוזה אך היא הולכת לאיבוד ומבקשת עזרה מאישה שנתקלת בה בדרך. לאחר מכן היא מתחילה להיתקל במראות מזוויעים כמו חתול פצוע, יד כרותה ודמות חיוורת שמתכופפת מאחוריי סבך בבית קברות. אליסיאן המבוהלת בורחת האזור על עבר האחוזה.
בליל כל הקדושים אליסיאן רואה במאורה שליד האחוזה עששית-דלעת שמרחפת באוויר בכוחות עצמה בלי שאף אחד נוגע בה. עוד באותו לילה, רוזלי, לבושה כמכשפה, נכנסת אל תוך היער, אל צריף בו נמצא אחד הנוודים שרצחו את אמה; היא מתעמתת איתו לגבי התכשיטים של אימה שנמצאים ברשותו ותוך כדי העימות ישות בלתי נראית הורגת את הנווד עם רובה ציד. מאוחר יותר, אביה של רוזלי נוזף בה על כך שיצאה מהבית ללא רשות, ושואל מדוע היא מבלה כל כך הרבה זמן בבית הקברות הנטוש ליד הבית. רוזלי נוזפת בו בחזרה, ומאשימה אותו במוות של אמה.
לן מוצא את גופת הנווד בצריף בעוד אליסיאן רואה דמות שמציצה על עליהם דרך החלון. לאחר מכן אליסיאן מוצאת את גופתו של האב בחדר המדרגות כאשר עינו נעקרה מהמקום. אליסיאן ולן בורחים, אבל המכונית של לן מתקלקלת כשהם מנסים לנסוע משם. השניים מותקפים לפתע על ידי קבוצת זומבים - "החברים" של רוזלי, שאותם היא מזמנת מבית הקברות לבצע מעשים רעים. אליסיאן ולן מצליחים להסיח את דעתם של הזומבים עם צופר המכונית, ולהתבצר במפעל נטוש. בסופו של דבר הזומבים חודרים למפעל, גוררים את לן על הרצפה ומשמידים את ראשו. אליסיאן, עכשיו לבדה, שומעת דלת נפתחת, ותוקפת את הפולש עם גרזן, מבינה רק כעבור רגעים שזאת רוזלי. אליסיאן מתבוננת בהלם ברוזלי מתה, ובורחת החוצה מהבניין בבהלה.
מייקל כהן
מייקל דין כהן (באנגלית: Michael Dean Cohen; נולד ב-25 באוגוסט 1966) הוא משפטן יהודי-אמריקאי שעבד כעורך דינו של דונלד טראמפ טרם סיום עבודתו במאי 2018.