cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת סיני
מבצע "מוסקטר"
ביוזמתן של ארצות הברית וברית המועצות, התקבלה החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, הקוראת לעצור את המבצע ולהסיג את כל הכוחות. כתגובה להחלטה, נעצרו הכוחות של הממלכה המאוחדת וצרפת בעיר קנטרה. בכך הסתיים למעשה המבצע. במהלך החודשים נובמבר ודצמבר נבנה כוח החירום של האו"ם, בהתאם להחלטה שלעיל. פינוי הכוחות הזרים הושלם עד 22 בדצמבר. כוח החירום התפרס לאורך התעלה, והחל לאייש עמדות בתוך סיני, בתאום עם נסיגת צה"ל.
בחסות המבצע נחתו בפורט פואד שלושה ישראלים, שני קצינים (לובה אליאב ואברהם דר) ואלחוטן, במדים צרפתיים, במה שנודע כמבצע תושייה. הם שכנעו רבים מאנשי הקהילה היהודית לעזוב בחשאי את מצרים, ולהגיע לישראל על סיפונה של ספינה ישראלית שהוכנסה לנמל בחשאי.
פעילות חיל הים
פעילות חיל הים בים התיכון הייתה מועטת הושפעה מנוכחות בריטית וצרפתית רבה. עם זאת המשחתת המצרית איבראהים אל-אוול שהגיעה להפגיז את חיפה נענתה באש ונתפסה. ספינות דיג מגויסות נכנסו לנמל פורט סעיד וחילצו משפחות יהודיות שעמדו בפני איום נקמה מהמצרים.
בים האדום סייעו כוחות חיל הים בהעברת אספקה ובעיקר דלק לכוחות החטיבה בהנחתה בחוף מפרץ אילת. טרפדות חיל הים בפיקוד אברהם בוצר נכנסו למעגן שארם א-שייח' והניפו בו את דגל ישראל. בעקבות זאת בוטלה ההצנחה שתוכננה במקום.
הרג שבויים
שנים רבות לאחר המלחמה התפרסמו עדויות על מקרים בודדים של הרג חיילים מצריים בלתי חמושים. הצנחן בני ברוידה העיד, שבמסע של חטיבה 202 אל צומת מצבת פרקר, ירו הצנחנים בכל החיילים המצריים שביקשו להסגיר את עצמם; ושבצומת עצמו הרגו הצנחנים קבוצה של פועלי כביש מצריים שהחלו להתפרע, ועל כך ננזפו הצנחנים על ידי מפקד החטיבה, שרון. הצנחן משה לוין סיפר שהוא נכלא לאחר שהביע מחאה על הרג שבויים ביחידתו.
בשנת 1995 פורסם במקומון ירושלים ראיון ובו הודה אריה בירו, אז מפקד פלוגה בגדוד 890, שהרג כמה עשרות שבויים מצריים שנתפסו במעבר המיתלה, ובהם כאלה שהיו כפותים. הוא טען שהיה בזה צורך מבצעי, מפני שלא היו מספיק חיילים שיכלו לשמור על השבויים.
בעת מהלך הפריצה לרצועת עזה, תפסו חיילי גדוד השריון 113 שבויים. מפקד הגדוד, פנחס (פיני) ויינשטיין, ביקש תוספת חיילים שישמרו על השבויים כדי שלוחמיו ימשיכו בהתקדמות. בתשובה לכך קיבל פקודה להרוג את השבויים. ויינשטיין השיב בסירוב שנאמר ברשת הקשר ובלשון גסה, כך שכל חייל יכול היה לשמוע. הוא היקצה שומרים מחייליו, והמשיך במשימה.
עם סיום המלחמה
ב-5 בנובמבר שיגר ראש ממשלת ברית המועצות, ניקולאי בולגנין, אגרות חריפות לצרפת, הממלכה המאוחדת וישראל. האגרות לצרפת והממלכה המאוחדת הגדירו את פעולתן כתוקפנות וכללו איום בהתקפה על ידי "מדינות חזקות יותר, שברשותן סוגים שונים של אמצעי השמדה מודרניים... שבמקום לשגר... את כוחות הים או האוויר שלהן, עלולות להפעיל אמצעים אחרים, כגון טילים". באיגרת לבן-גוריון גינה בולגנין את "התוקפנות המזוינת" של ישראל וטען כי היא פועלת "כמכשיר בידי הכוחות אימפריאליסטיים חיצוניים בהרפתקה חסרת הגיון, כשהיא מתגרה בכל עמי המזרח... ובכל העמים שוחרי השלום בעולם". הוא האשים את ישראל שהצהרותיה על "אהבת השלום" נועדו "רק להרדים ערנות העמים האחרים, בהכינה התקפה בוגדנית על שכנותיה לפי רצון זר". לגינוי זה נוסף איום על קיומה של ישראל: "ממשלת ישראל משחקת בצורה נפשעת וחסרת אחריות בגורל העולם, בגורל עמה היא. היא זורעת איבה כזאת לישראל בין עמי המזרח, שאינה יכולה לא להשאיר רישומה על עתיד ישראל ומעמידה בסימן שאלה את עצם קיומה של ישראל בתור מדינה". לשם "הבטחת השלום במזרח התיכון, נוקטת הממשלה הסובייטית ברגע זה אמצעים על מנת להפסיק המלחמה ולרסן התוקפים". לצד האיומים הללו, הפיצה ברית המועצות שמועה כי היא מגייסת "מתנדבים" שישרתו בצבא המצרי. ארצות הברית הצטרפה לדרישת ברית המועצות מהממלכה המאוחדת, צרפת וישראל לפנות את האזור מכוחותיהן.
ב-7 בנובמבר קיבלה מליאת האו"ם החלטה הדורשת מהמדינות הפולשות לסגת מהשטחים שכבשו. באותו היום עוד נשא דוד בן-גוריון נאום דרמטי בכנסת ובו הכרזה על מלכות ישראל השלישית. אולם יום אחד למחרת הורה בלית ברירה לשגריר באו"ם, אבא אבן, להודיע שישראל תיסוג עד מרץ 1957. עם זאת, הודיע בן-גוריון שכל סגירה של מצרי טיראן תהווה עילה למלחמה נוספת. בתמורה לנסיגה, התחייבה ארצות הברית לדאוג להבטחת חופש המעבר של ישראל במצרי טיראן. ב-15 בנובמבר קיבל בן-גוריון איגרת-איום נוספת מבולגנין, בה נאמר "שמדיניותה הנוכחית של ישראל, המכוונת לליבוי שנאה אל הערבים ודיכוים... נושאת כליה לישראל" ושהממשלה הסובייטית רואה "להכרחי נקיטת אמצעים, אשר יוציאו מכלל אפשרות פרובוקציות חדשות של ישראל נגד המדינות השכנות". גם ארצות הברית דרשה נסיגה מלאה.
עם פרוץ המלחמה, החלה ביוזמת מצרים מתקפת פדאיון נגד ישראל שהתחוללה בארבע חזיתות. סדרת תקיפות הפדאיון לאורך גבול רצועת עזה החלה בלילה אור ל-1 בנובמבר 1956. ב-1–2 בנובמבר כבש צה"ל את רפיח וב-3 בנובמבר נכבשה ח'אן יונס. פדאיון רבים וכ-4,000 חיילים מצריים ופלסטיניים נלכדו ברצועת עזה, זוהו ונעצרו בידי צה"ל, שב"כ והמשטרה. ב-3 בנובמבר אירע בעיר טבח ח'אן יונס שבו הרג צה"ל עשרות מתושבי העיר. ב-12 בנובמבר ערך צה"ל בה סריקה נרחבת ברפיח במטרה לזהות חיילים מצריים ופלסטיניים ולוחמי פדאיון שהעמידו פנים כתושבים מקומיים. באותו יום אירע בעיר טבח רפיח שבו הרג צה"ל עשרות מתושבי העיר. ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, תיאר זאת בתשובה לשאילתא בכנסת: "כמה אנשים במקום הפרו את העוצר וגם פתחו באש נגד הצבא. לאחר כמה יריות באוויר היו החיילים שלנו מוכרחים לירות במתפרעים; 48 נהרגו וכמה נפצעו. נעשו חיפושים ונתגלו כ-250 חיילים מצריים עם המון כלי-נשק."
כוח חירום בינלאומי של האו"ם, הוצב בצד המצרי של הגבול עם ישראל, וכן בשארם א-שייח'. כתוצאה מכך נשאר נתיב השייט במפרץ אילת פתוח לתנועה חופשית של כלי שיט ישראליים.
תוצאות המלחמה
הממלכה המאוחדת וצרפת ספגו תבוסה אסטרטגית קשה במלחמה, ומעמדן המדיני ניזוק. ארגון האו"ם קיבל החלטה המעניקה את הבעלות על התעלה למצרים, ובכך הן נכשלו בהשגת המטרה העיקרית של "מבצע מוסקטר". בנוסף לכך, נפער קרע משמעותי בתוך ארגון נאט"ו, בין ארצות הברית, שהתנגדה למבצע, לבין שתי בעלות בריתה האירופאיות, והן ירדו ממעמדן כמעצמות עולמיות. בעקבות כך, נאלצו ראשי הממשלה בשתי המדינות להתפטר, בין היתר בעקבות המשבר בסיני: אנתוני אידן הבריטי התפטר בינואר 1957; ועמיתו הצרפתי גי מולה במאי של אותה השנה.
הצבא המצרי אמנם הובס בקרבות, אך מבחינה מדינית יצאה מצרים מחוזקת. בנוסף לקבלת בעלות על תעלת סואץ, שמרה מצרים על שליטתה בחצי האי סיני, ובכך יכלה להציג עמידה איתנה כנגד מתקפה של שתי מעצמות וישראל (ועל כן ידועה המלחמה בעולם הערבי כ"המתקפה המשולשת"). מעמדו של גמאל עבד אל נאצר התקבע כמנהיג חשוב של מדינות העולם השלישי, ומצרים זכתה בעמדת הנהגה מרכזית בעולם הערבי, המוסלמי והאפריקאי.
ישראל זכתה במספר הישגים משמעותיים: חופש השייט במפרץ אילת הובטח בהחלטה של האו"ם; הוסר האיום מצד הצבא המצרי והמסתננים, וכל גבולות המדינה למעט הגבול הסורי שקטו למשך מספר שנים; מעמדה הצבאי של ישראל התחזק מאוד בעיני מדינות העולם, עובדה שהייתה לה אף משמעות כלכלית, בכך שמדינות מתפתחות רבות החלו לרכוש מישראל טכנולוגיה צבאית וייעוץ בנושאים ביטחוניים וחקלאיים.
מנגד, מטרות אסטרטגיות ארוכות טווח שיוחסו לישראל כגון החלשתו ואף הפלת משטרו של עבד אל-נאצר, כפיית תחילת תהליך שלום עם מצרים ופתיחת תעלת סואץ לשיט ישראלי - לא הושגו.
עיטורים
לאחר מלחמת סיני זכו מספר חיילים בעיטורים שונים על חלקם ופועלם במלחמה:
היחס למלחמה בישראל
מבצע סיני התקבל בקונצנזוס בציבור הישראלי מימין ומשמאל, מתנועת החרות ועד מפ"ם, למעט השוליים השמאליים שעמדתם יוצגה בכנסת על ידי מק"י. מחוץ לכנסת היה אורי אבנרי היחיד שהביע ביקורת על חבירתה של ישראל לממלכה המאוחדת וצרפת, הקולוניאליסטיות לדבריו, בשבועונו "העולם הזה", אך גם הוא תרם חלקו לאווירה הכללית של תמיכה במלחמה זו באמצעות שתי סדרות של כתבות, האחת - "האפוס של טיראן" - על מסעה של חטיבה 9 לשארם א-שייח', והשנייה - "נופלים ההולכים ראשונה" - על חללי צה"ל שנפלו בקרב.
לצרוס גייגר
לָצָרוּס (אליעזר) גַיְיגֶר (בגרמנית: Lazarus Geiger; י"ח באייר ה'תקפ"ט, 21 במאי 1829, פרנקפורט – ג' באלול ה'תר"ל, 29 באוגוסט 1870, פרנקפורט) היה פילולוג יהודי-גרמני.
קורות חיים
משנת 1861 ועד מותו עבד גייגר כמורה בגימנסיה היהודית "פִילַנְתְרוֹפּין" (Philanthropin) בפרנקפורט. בחוברת Über deutsche Schriftsprache und Grammatik mit besonderer Rücksicht auf deutsche Schulen ("על השפה הכתובה והדקדוק הגרמניים, בדגש מיוחד על בתי הספר הגרמניים", שם, 1870) ביטא את השקפותיו בסוגיות פדגוגיות שונות.
לצרוס גייגר נפטר בפרנקפורט בג' באלול ה'תר"ל, 1870, בגיל 41, ונקבר יומים לאחר מכן. אביו ר' שלמה זלמן הספיד אותו והביא את הספדו לדפוס.
השקפתו על ההיסטוריה של השפה האנושית
עוד לפני פרסומיו של צ'ארלס דרווין הגיע גייגר למסקנה שהאבולוציה שולטת בטבע. בכל מקרה, גייגר היה הראשון שהחיל את תורת האבולוציה על תחומי השכל והשפה. במחקרו חיפש גייגר, בדומה להיימן שטיינטל (Steinthal), מתודה פסיכולוגית-פילוסופית שניתן להחיל על הבלשנות. לפי גייגר, השפה אינה התנוונות, אלא אבולוציה, התפתחות; היא מתחילה במבעים זניחים כמו צעקות וקריאות (מה שמכנה גייגר "Sprachschrei"). היא המקור לתבונה. ממנה ובה, על פי החוק האוניברסלי של הסיבתיות, מתפתחת התבונה, לא מהצליל והאוזן, כי אם מהאור והעין. במשך פרק זמן ארוך, צלילן של המילים ומשמעותן השתנו והתבחנו עד שהגיעו לכדי קיום עצמאי. אם נלך אחורה לאורך ההיסטוריה של התפתחות זאת נגיע בוודאות למצב עניינים שבו האדם כלל לא חשב. כלומר, בנקודת זמן כלשהי, המין האנושי היה במצב דומה לזה של בעלי חיים – נטול דיבור, חסר ישע, ללא דת, אמנות או מוסר.
דוד אברהמסון
ביוגרפיה
אברהמסון נולד בסן פרנסיסקו לאב יהודי ואם שאינה יהודייה. נדד עם הוריו בדרכים וקלט מוזיקה דרום אמריקאית. הוא למד לנגן בגיטרה ומפוחית. הכינוי "הרפו" דבק בו מאחר שהוא ידע לנגן במומחיות במפוחית והשוו אותו לנגן מפוחית אמריקאי ידוע באותה התקופה בעל אותו השם. לאחר שאביו ואמו נפרדו בהיותו ילד, נטל אותו אביו ויחדיו הם נסעו בטרמפים מקליפורניה, דרך אירופה עד לישראל. אביו השאיר אותו בקיבוץ יטבתה והמשיך במסעותיו תוך שהוא מבקר את בנו לעיתים.
בהגיעו לגיל 13 חגג בר מצווה שלאחריה נודע לו מפי אביו שהוא לא יהודי על-פי ההלכה – מאחר שאמו גויה. הוא רצה להתגייר ופנה לבית הדין הרבני בירושלים אך לא השלים אז את תהליך הגיור.
אברהמסון נסע לארצות הברית, ושם היה זמר פאבים. התגייס ליחידה המיוחדת כוח דלתא בצבא ארצות הברית. בעת שירותו בצבא ארצות הברית במלחמת המפרץ הראשונה בעיראק התפעל מכך ש-39 טילי סקאד נפלו בישראל ואדם אחד נהרג – ואילו טיל אחד שנפל בערב הסעודית הרג כ-38 חיילים אמריקאים. הוא ראה בזה השגחה משמים על עם ישראל והיהודים, והחליט לחזור לארץ ולהשלים את תהליך הגיור. הוא התגייר בבית דינו של הרב מרדכי אליהו. לאחר מכן התקרב לחסידות חב"ד ולימד בישיבת "מעיינות" בירושלים.
אברהמסון נפטר בגיל 50 מהתקף לב בערב חג הסוכות (י"ד בתשרי) ה'תשע"א בביתו שבתקוע.
כמוזיקאי
בתחילת דרכו במוזיקה היהודית הוא היה חבר בלהקת רבע לשבע, שם גם הלחין וביצע את הלהיט "אהבת ישראל".
לאחר תקופה הוא פרש מהלהקה והקים להקה בשם "הרפו והנשמות". לאחר כשנה הלהקה התפרקה, ודוד המשיך את דרכו בהופעות ובאירועים.
כשחקן
בשנת 2003 שיחק בסדרה הישיבה, סדרת דוקו בהפקת ערוץ 10 על ישיבה תיכונית בכפר הרואה.
כמו כן השתתף כשחקן ראשי בסרטיו של יהודה גרובייס "האוצר מסיני", והסדרה "הלהקה" שבה מסופר על להקת "הרפו והנשמות" שהתפרקה.
דוד אנוך
דוד אנוך (נולד ב-1971) הוא פרופסור מן המניין בחוג לפילוסופיה ובפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא עוסק בפילוסופיה של המשפט, בפילוסופיה של המוסר ובפילוסופיה מדינית. בתחילת השנה האקדמית 2023/4 אנוך יתמנה כראש הקתדרה לפילוסופיה של המשפט באוניברסיטת אוקספורד, בצד המשך פעילותו באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה
אנוך נולד באנגליה ושנה אחר כך עלה לישראל. בשנת 1993 סיים תואר ראשון בפילוסופיה ובמשפטים באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית, אך לא המשיך במסלול והתגייס לחיל השריון. במהלך שירותו, אנוך סירב לשרת מחוץ לתחומי הקו הירוק באזורים בהם חיה אוכלוסייה אזרחית. בתום שירותו הצבאי התמחה בבית המשפט העליון אצל השופטת דורית ביניש. בשנת 2003 קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה של המוסר מאוניברסיטת ניו יורק.
אנוך קיבל את מלגת פולברייט, זכה בפרס צלטנר לחוקר הצעיר, בפרס מיכאל ברונו, בפרס חשין לחוקר הצעיר לשנת 2009 ובפרס הנשיא לחוקר הצעיר המצטיין באוניברסיטה העברית. בשנת 2019 זכה בפרס צלטנר לחוקר בכיר. הועלה תוך שלוש שנים מדרגת מרצה לפרופסור חבר. באוגוסט 2011 התמנה לפרופסור מן המניין. בנובמבר 2012 נבחר לחבר האקדמיה הצעירה למדעים.
באוקטובר 2021 זכה אנוך בפרס לנדאו של מפעל הפיס בתחום הפילוסופיה. אחד הממליצים כתב בנימוקיו כי "דוד אנוך הוא אחד מחצי תריסר הפילוסופים הטובים ביותר בדור הזה בתחומים של אתיקה ופילוסופיה פוליטית."
אנוך חוקר בין השאר את המטא-אתיקה, שהוא ענף בפילוסופיה של המוסר החוקר את טבעם של השקפות, תכונות, שיפוטים מוסריים ואמירות.
הוא מייסדו ועורכו של כתב העת Jerusalem Review of Legal Studies, ביחד עם פרופסור אלון הראל.
עמדותיו
דוד אנוך מגדיר עצמו כליברל פלורליסט, אף שהוא מחזיק בעמדה חריגה יחסית בנוף הליברלי הנקראת "פרפקציוניזם", אשר דוחה את דרישת הנייטרליות מהמדינה ביחס לדרכי חיים, הגדרת הטוב וכיוצא בזה. לשיטתו של אנוך, השאלה האם להתערב בדרכי חיים של אחר צריכה להיחתך משאלת טיבן של דרכי חייו, כמו גם מהמחירים הכרוכים בהתערבות בהן. חלק ניכר מכתיבתו של אנוך מתעסק בביקורת על עמדה רולסיאנית באשר לדרישת נייטרליות מהמדינה, המכונה "public reason", לפיה כדי שפעולה של המדינה תהא לגיטימית היא צריכה להיות מקובלת, במובן כלשהו, על ידי כלל חבריה הנבונים ("reasonable") של החברה עליה היא חלה.
אנוך הוא גם "אובייקטיביסט", כלומר, מאמין כי ערכי המוסר הם אובייקטיביים וכי יש לנו כלים לחקור אותו. בכתיבתו, אנוך טוען כי השיח המוסרי מכיל יומרה מובנית לאובייקטיביות, ולשיטתו רלטיביזם מוסרי פשטני אף "מסוכן פוליטית".
בשנת 2021, חתם על מכתב יחד עם יותר מ-180 מדענים, אישי ציבור ואנשי רוח מישראל, בו פנו לתובעת הראשית של בית הדין בהאג בקריאה שלא להאמין לרשויות הישראליות בכל הנוגע לחקר פשעי מלחמה. הכותבים הציעו את עזרת ארגוני זכויות האדם בישראל לאיסוף ראיות לביצוע פשעי מלחמה על ידי ישראלים. אנוך חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד שינויי המשטר שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
ספרו Taking Morality Seriously: A Defense of Robust Realism
בספרו Taking Morality Seriosly: A Defense of Robust Realism (תרגום מילולי: לקחת את המוסר ברצינות: כתב הגנה על ריאליזם איתן) אנוך מבסס עמדה מטה-אתית ריאליסטית ביחס למוסר. על-פי עמדה זו, תכנים מוסריים הם אובייקטיביים, קיימים בעולם, ולא ניתן לתת להם דין וחשבון במונחים נטורליסטיים (מונחי "עולם הטבע"). לשיטתו של הכותב, אף מי שאינם מאמינים בעמדה זו מחויבים לה בכל פעם שהם מבצעים דליברציה.
רקע – הפולמוס לגבי טבעו של המוסר
הפולמוס לגבי טבעו של המוסר רחב, ונע בין עמדות רבות. הדיון האתי עוסק בשאלות כגון כיצד נכון לחיות, מה פשרם של טוב ורע, אילו חובות יש לנו ועוד. עמדה ריאליסטית מתאפיינת בהיותה כזו המאמינה כי שיפוטים מוסריים הם שיפוטים עובדתיים שקיימים, וכן כי יש לנו דרך לבחון את נכונותם. העמדות הריאליסטיות נחלקות ביניהן לעמדות נטורליסטיות, ולעמדות שאינן נטורליסטיות. עמדה ריאליסטית נטורליסטית תגרוס כי ניתן לתת דין וחשבון מלא לשיפוטים מוסריים במונחים פיזיקליים ומנטליים. להלן סוגי העמדות המרכזיות לגבי אופיו של המוסר:
העמדה הריאליסטית יכולה להיות נטורליסטית ולא נטורליסטית. לפי עמדה נטורליסטית, כל שנדרש כדי להסביר האם פעולה היא בלתי מוסרית ניתן להסבר במונחים עובדתיים רגילים – כיצד הפעולה תגרום לאנשים להרגיש, מה יהיו ההשלכות שלה בעולם, ועוד. לפי עמדה לא נטורליסטית, לא די בכך, אלא יש מרחב של עובדות נורמטיביות המשפיע על נכונות הפעולה. להמחשת האבחנה, ניתן לחשוב על מצב ובו אנו נדרשים לשפוט האם פעולה כלשהי פסולה. לאחר בדיקה, מצאנו כי פעולה זו תשפיל מאוד אנשים, ותגרום להם להרגיש רע, וכל זאת - בלי שום תועלת נראית לעין. הנטורליסט יחשוב שדי בכך כדי להסביר מדוע פעולה זו פסולה, ואילו הנון-נטורליסט, יתור אחר עובדה נורמטיבית - למשל, כזו לפיה "להשפיל אנשים זה רע".
בתוך מרחב העמדות הלא נטורליסטיות, ישנן עמדות הרואות בתכנים המוסריים כאלה התלויים באנשים, ברצון האל או בנורמות שקיימות מחוץ לזמן ולמרחב (נון-נטורליזם). מבחינה תאולוגית, אדם דתי אינו מחויב לכך שתכנים מוסריים מקורם ברצון האל, אלא יכול להיות וולונטריסט, דהיינו, מי שמאמין שהמוסר קודם לאל. בימינו, הוולונטריסט הטיפוסי יאמין שהאל יודע את תוכנו של המוסר ופועל לפיו.
תוכן הספר
בספר מוצגת גישה ריאליסטית נון-נטורליסטית, לפיה עולם התוכן המוסרי הוא אובייקטיבי, ניתן לגילוי, ושיפוטן המוסרי של פעולות תלוי בעובדות במרחב הנורמטיבי, שאינן חלק מהעובדות הטבעיות. כך, כשאדם טוען טענה מוסרית, היא יכולה להיות אמיתית או שקרית, והיא אמיתית או שקרית בשל עובדה נורמטיבית, שאיננה ניתנת לרדוקציה במונחי עולם הטבע.
האתגר של גילברט הרמן
הפילוסוף גילברט הרמן מאתגר את העמדה באמצעות דוגמת שריפת החתול. הרמן מציג דוגמה ובה קבוצת נערים מעלה באש חתול, ואדם השופט מן הצד מגיע למסקנה שהם עשו משהו פסול. הרמן מסביר כי כדי להסביר את השיפוט, כל מה שצריך זה עובדות לגבי מה שקרה לחתול, מה שקרה לילדים, עובדות לגבי ההיסטוריה של מי שהגיע למסקנה שזה פסול, התרבות שממנה הוא מגיע, ועוד. כך, הרמן גורס כי אין צורך בעובדות מוסריות כדי להסביר את התופעה המדוברת. תחת העיקרון האונטולוגי לפיו אין מקום להאמין בקיומם של דברים אלא אם הם הכרחיים להסבר, עולה כי האמונה בקיומן של עובדות מוסריות אינו נדרש, ולכן מהווה חריגה מהסטנדרט הרגיל של ביסוס האמנות. כותבים רבים אחרים ניסו להתמודד עם האתגר של הרמן בכך שטענו שעובדות מוסריות אכן נדרשות לצורך הסבר של תופעות. עמדות אלה חשופות לביקורות לפיהן עובדות מוסריות אינן משחקות תפקיד הסברי, או שאינן ההסבר הטוב ביותר למושאי ההסבר.
דוגמה להבהרת העיקרון האונטולוגי: נאמר שניתן להסביר את בניית הפירמידות באמצעות חייזרים. אף שהסבר זה אינו כולל סתירה, ולכאורה מצליח להסביר את בניית הפירמידות, הוא מניח דברים שאינם נדרשים לצורך הסקת המסקנה, ולכן איננו ששים לקבל אותו. במקרה של הרמן, די אפוא בדיון במדעי החברה, ואין צורך בתשובות לשאלה האם היה פסול בשריפת החתול כדי להסביר מדוע אותו אדם טען שיש בכך פסול.
מהותה של הדליברציה
הספר מבאר כי דליברציה היא שקילת השיקולים השונים על-מנת לבסס שיפוט כלשהו או לבצע פעולה. לשיטת הכותב, דליברציה אינה נדרשת בכל פעולה ואף לא באופן שכיח, מכיוון שרוב רובן של הפעולות מבוצעות באופן אוטומטי למחצה. כך, במרבית הפעולות היום יומיות הפועל לא מקדיש מחשבה לגבי השאלה מה עליו לעשות, ולא ניתן לומר כי ביצע דליברציה. אולם, לרוב גם לא ניתן לומר כי פעל באופן אוטומטי לחלוטין, אלא רק אוטומטי למחצה, משום שהסוכנים עדיין מבצעים את מרבית הפעולות לפי עיקרון רציונלי כלשהו, גם אם לא תחת מעטה אינטלקטואלי עבה. כך, נהג שמחליף נתיב משום שראה רכב החונה באופן מסוכן בהמשך הדרך, אינו מבצע דליברציה. הנהג לא מקדיש מחשבה לשאלות כגון האם הסטייה מהנתיב טובה וכיצד היא תועיל, אך בסופו של יום פעולתו אינה אוטומטית לחלוטין, שכן לו היה נשאל, היה משיב שסטה מנתיבו כדי לא להתנגש ברכב. הדוגמה המובאת בספר לדליברציה אינה עוסקת במוסר, אלא בבחירת מסלול קריירה. על-פי הדוגמה, אדם שסיים בית ספר למשפטים יכול לבחור בין המשך דרכו בחברת עורכי-דין, או להגשים את חלומו וללמוד פילוסופיה. כדי להגיע להחלטתו, אותו אדם שוקל שיקולים שונים, ובתוכם פערי השכר, העניין בכל אחת מהעבודות, ועוד.
deliberative indispensability
בספרו, אנוך מקבל את הדרישה המתולוגית-אונטולוגית של הרמן לפיה אין מקום להאמין בדברים אלא אם הם נדרשים. הוא אף מוסיף כי לצורך הטיעון, הוא מוכן להניח שעובדות מוסריות אינן נדרשות כדי להסביר דברים. עם זאת, לשיטת אנוך, עובדות מוסריות נדרשות לא כדי להסביר, אלא כדי לבצע דליברציה (deliberative indispensability). כדי לבסס את טענתו, אנוך מסביר כי ברגיל, אנו מוכנים לקבל את קיומם של אובייקטים משום שהם נדרשים כדי להסביר דברים (explanatory indispensability). כך, אנו מקבלים את קיומם של אלקטרונים, קוורקים, ולפני גילוי הDNA, גם גנים, מבלי שאנו יכולים לחזות בטבעם באופן ישיר, משום שהם נדרשים כדי להסביר אוסף תצפיות. דוגמאות אלו מחדדות את הנקודה שפעמים רבות איננו יכולים לראות את טבעו של משהו, אבל כן נהוג ומוצדק להסיק שהוא קיים משום שהוא נדרש הסברית. אנוך ממשיך וטוען כי deliberative indispensability צריכה להביא אותנו להסיק את קיומם של אובייקטים בדיוק כמו explanatory indispensability. לבסוף, אנוך מסביר כי בכל מצב בו אנו מבצעים דליברציה, אנחנו זקוקים לעובדות נורמטיביות שאינן תלויות בנו. זאת משום שמהותה של הדליברציה גורר שהתשובות לא תלויות במי שמבצע אותה. נקודה זו מודגשת אף אצל כותבים נוספים, ובהם תומאס נייגל וג'ונתן דנסי. כאשר הדליברציה היא מוסרית, העובדות הנורמטיביות הן בין היתר עובדות מוסריות. להמחשת הנקודה, ניתן לעיין בשתי דוגמאות המובאות על-ידו. ראשית, בדוגמת בחירת הקריירה, הכותב מסביר כי כשאתה מתלבט בנוגע לשתי האפשרויות, אתה מחויב לכך שאתה מנסה למצוא תשובה שאינה תלויה בך. עוד מוסיף הכותב כי הדליברציה "מרגישה מבפנים" ("Feels like from within") ככזו שבה מחפשים תשובה חיצונית. כך, אפילו אם נאמר שלאדם יש תשוקה עזה לבחור בלימודי הפילוסופיה על-פני לימודי המשפטים, הרי שאם ייתקל בשאלה "האם תשוקה זו מהווה טעם טוב בבחירת לימודי הפילוסופיה", התשובה תהיה חיובית. דוגמה נוספת מגיעה משיפוט במשחקי ספורט. כך, אנוך מציע לחשוב על כלל לפיו "השופט לעולם צודק, גם כשהוא טועה". אנוך מסביר כי אף שישנם טעמים פרגמטיים בהתקנת הכלל, השופט עצמו לא יכול להתבסס עליו כשהוא מקבל החלטה שיפוטית. כך, לקיחה ברצינות של הכלל תביא לידי מסקנה שלא משנה מה השופט יחליט, ההחלטה תהיה נכונה, שכן הוא החליט אותה.
היעדרו של קונצנזוס במוסר
אתגר נוסף שעומד בפני הכותב בהצגת עמדה ריאליסטית ביחס למוסר הוא היעדרו של קונצנזוס. בתשובה לכך, הכותב גורס כי היעדרו של קונצנזוס אינו מפריך ריאליזם, אלא דורש מהריאליסט להציג הסברים טובים לכך שאין קונצנזוס. עוד מסביר הכותב כי גם במדעים מדויקים, וקל וחומר בכלכלה ובמדעי החברה, אין קונצנזוס, אך המסקנה אינה בדרך כלל עמדה לא ריאליסטית ביחס למדע.
יחסי קיריבטי–שווייץ
יחסי קיריבטי–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קיריבטי לבין הקונפדרציה השווייצרית.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין הרפובליקה של קיריבטי כוננו ב-2004 לאחר שהנהיגה שווייץ מדיניות חדשה השואפת לקשרי חוץ עם כמה שיותר מדינות ברחבי העולם. שיתופי פעולה העיקריים שבין שתי המדינות מתבצעים בפורומים בינלאומיים שונים דוגמת האומות המאוחדות.
קיריבטי מרוויחה מהתרומה השווייצרית לפרויקטים למען אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת קיריבטי, בעיקר בתחום השמירה על האקלים.
חוקרים ואמנים בתחומים שונים מקיריבטי יכולים להגיש בקשה למזכירות המדינה למחקר וחדשנות בחינוך השווייצרית ולקבל את מלגת ההצטיינות הממשלתית ללימודים גבוהים בשווייץ. בסוף שנת 2012 התגורר בקיריבטי אזרח שווייצרי אחד בלבד, הוא אינו החזיק באזרחות קיריבטית.
ג'ימי דיקינסון
ג'יימס ויליאם "ג'ימי" דיקינסון (25 באפריל 1925 – 8 בנובמבר 1982) היה כדורגלן ומאמן אנגלי, ששיחק כקשר שמאלי.
דיקינסון שיחק לאורך כל הקריירה בקבוצת פורטסמות', והיה שותף לרגעי שיא ושפל בתולדות המועדון, בהם שתי זכיות רצופות באליפות אנגליה, וירידת שתי ליגות תוך שלוש שנים. הוא לבש את מדי המועדון במשך 19 עונות וצבר 764 הופעות ליגה במדיה, שיא מועדון של כל הזמנים. הוא שני רק לג'ון טרולופ בשיא הופעות ליגה במועדון אחד בכדורגל האנגלי (770 הופעות במדי סווינדון טאון). דיקינסון ערך 48 הופעות במדי נבחרת אנגליה, וייצג את הנבחרת בשני טורנירי מונדיאל.
דיקינסון המשיך במועדון גם לאחר פרישתו, ונשא במספר תפקידים, כולל תפקיד המאמן הראשי בין 1977 ל-1979.
קריירת משחק
בעונת 1948/1949 היה שותף לזכייה הראשונה בתולדותיה של פורטסמות' באליפות אנגליה, כשקבוצתו סיימה בפער חמש נקודות מסגניתה מנצ'סטר יונייטד. בפתיחת העונה הבאה היה שותף למשחק מגן הצדקה מול וולברהמפטון וונדררס, שהסתיים בשוויון 1-1 ובזכייה משותפת של השתיים בתואר. בסיום אותה העונה סיימו שתי הקבוצות במקומות הראשונים בטבלה עם מספר נקודות זהה, ורק פער שערים עדיף של פורטסמות' (בשבעה שערים בלבד) הקנה לה זכייה שנייה ברציפות באליפות אנגליה. עונה לאחר מכן, כבש דיקינסון את שעריו הראשונים במדי המועדון, ובסך הכול סיים את העונה עם שני כיבושים.
בשמונה עונותיו הראשונות בקבוצה (וב-16 מתוך 19 עונותיו בסך הכול), שותף דיקינסון בארבעים משחקי ליגה לפחות בכל עונה. מי שהיה שותף לתקופת השיא של המועדון, היה שותף גם לירידתה למאבקי ההישרדות. בסיומה של עונת 1958/1959, עשור לאחר זכייתה הראשונה באליפות, ירדה פורטסמות' לליגת המשנה מהמקום ה-22 בליגה, וזאת לאחר שתי עונות בהן נחלצה מירידה בנקודות ספורות בלבד. דיקינסון המשיך במדי הקבוצה בליגת המשנה, ולאחר שתי עונות של מאבקי ירידה, נשרה הקבוצה לליגה השלישית בסיומה של עונת.
דיקינסון הוסיף ללבוש את מדי הקבוצה גם בליגה השלישית, וסייע לה לחזור תוך עונה אחת בלבד לליגת המשנה כאשר סיימה במקום הראשון. בתום עונת, לאחר שלוש עונות נוספות בליגת המשנה, פרש דיקינסון ממשחק פעיל. במשחקו האחרון בקריירה היה שותף לשוויון 1-1 מול נורת'האמפטון טאון, שהציל את קבוצתו מירידה לליגה השלישית. בסך הכול לזכותו של דיקינסון 764 הופעות ליגה, בהן כבש תשעה שערים.
בקרוב ל-850 הופעות במדי המועדון, וקרוב לחמישים במדי נבחרת אנגליה, הוא לא ספג מעולם כרטיס צהוב ומעולם לא הורחק, מה שהקנה לו את הכינוי ג'נטלמן ג'ים.
נבחרת אנגליה
דיקינסון ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה ב-18 במאי 1949, תחת המאמן וולטר וינטרבוטום, בניצחון החוץ 1–4 על במשחק ידידות.
דיקינסון היה שותף לסגל האנגלי במוקדמות מונדיאל 1950, טורניר מוקדמות המונדיאל הראשון בו השתתפה אנגליה. משחקי אליפות הבית הבריטית לעונת שימשו כבית במוקדמות המונדיאל, ודיקינסון שותף פעמיים מתוך שלוש הופעותיה של אנגליה במהלך הטורניר. דיקינסון זומן לסגל של וינטרבוטום לקראת מונדיאל 1950 בברזיל. דיקינסון פתח בהרכב במשחקה הראשון של אנגליה בתולדות המונדיאלים, בניצחון 0–2 על. דיקינסון פתח גם בשני המשחקים הנותרים בשלב הבתים, בהם הפסידה אנגליה בתוצאה זהה, 1-0 ל ול, וסיימה את דרכה בתום שלב הבתים.
לאחר ששותף שלוש פעמים במסגרת מוקדמות מונדיאל 1954, זומן דיקינסון על ידי וינטרבוטום לסגל לקראת טורניר הגמר בשווייץ. במשחק הראשון בטורניר פגשה אנגליה את. במשחק דרמטי ומלא מהפכים, הצליחה אנגליה לעלות ליתרון 3–4 שתי דקות בתוך תוספת הזמן, אך שתי דקות לאחר מכן, כבש דיקינסון שער עצמי שקבע את תוצאת המשחק, שוויון 4-4. זהו השער העצמי היחיד של אנגליה בתולדות המונדיאלים עד כה (נכון למונדיאל 2018). דיקינסון ואנגליה גברו 0–2 על המארחת במשחק השני של שלב הבתים, ועלו לרבע הגמר. דיקינסון פתח גם במשחקה השלישי והאחרון של אנגליה בטורניר, בהפסד 2–4 ל, שסיים את דרכם של האנגלים בטורניר. בסך הכול פתח דיקינסון בהרכב בכל שש הופעותיה הראשונות של אנגליה בתולדות המונדיאלים.
ב-5 בדצמבר 1956 ערך דיקינסון את הופעתו ה-48 והאחרונה במדי אנגליה, בניצחון 2–5 על במסגרת מוקדמות מונדיאל 1958.
לאחר הפרישה
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, המשיך דיקינסון את דרכו בפורטסמות', כאשר היה לקצין יחסי הציבור של המועדון, ובהמשך למזכיר הקבוצה. במאי 1977, כאשר הקבוצה נאבקת על חייה בליגה השלישית, קיבל דיקינסון את משרת המאמן של הקבוצה, והצליח להשאירה בליגה. בעונתו המלאה הראשונה על הקווים לא הצליח דיקינסון להשאיר את הקבוצה בליגה, והיא ירדה לליגה הרביעית מהמקום האחרון בטבלה. בעונת הוביל דיקינסון את הקבוצה למקום השביעי בלבד בליגה הרביעית. במאי 1979, לקראת סיום העונה, לקה בהתקף לב, שהובילה לעזיבתו את הקבוצה בתום העונה.
תמונתו של דיקינסון מתנוססת ביציע הישיבה באצטדיונה הוותיק של פורטסמות', פראטון פארק. כמו כן, נקרא על שמו רחוב בעיר פורטסמות', ובעיר הולדתו אלטון נפתח פאב הנושא את כינויו, ג'נטלמן ג'ים.
הת'ר סמול
הת'ר סמול (באנגלית: Heather Small; נולדה ב-20 בינואר 1965) היא זמרת ושחקנית אנגלייה.
ביוגרפיה
סמול נולדה ב-20 בינואר 1965 בלונדון שב.
ב-1987–1990, סמול הייתה חברה בלהקת הוט האוס. בנוסף, סמול חברה בלהקת אם פיפל.
ב-2000, הוציאה את אלבום המוזיקה הראשון שלה, Proud. בין השירים שבאלבום המוזיקה, מופיע השיר "Proud".
ב-24 ביולי 2006, הוציאה את אלבום המוזיקה השני שלה, Close to a Miracle.
ב-29 ביולי 2022, היא הוציאה את אלבום האולפן השלישי שלה, Colour My Life.
פרנץ פרדיננד (להקה)
פרנץ פרדיננד (באנגלית: Franz Ferdinand) היא להקת אינדי רוק בריטית מסקוטלנד, הקרויה על שם פרנץ פרדיננד, הארכידוכס האוסטרי אשר ההתנקשות בחייו הייתה העילה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. האלבום הראשון של הלהקה, הנושא את שמה, יצא בשנת 2004, הגיע למקום השלישי במצעד האלבומים הבריטי וזכה בפרס מרקורי למוזיקה. הלהקה מושפעת בעיקר ממוזיקת שנות ה-80 ומהפוסט פאנק.
הקמה
בשלהי שנות ה-90 הזמר/גיטריסט אלכס קפרנוס והמתופף פול תומסון ניגנו יחד בלהקה "Yummy Fur". במקביל, לימד אלכס קפרנוס את חברו רוברט הארדי לנגן על גיטרת בס שניתנה לקפרנוס על ידי מיק קוק מבל וסבסטיאן. בהנהגת קפרנוס, שפגש בניקולס מקארת'י, מוזיקאי סקוטי-גרמני שחזר מתקופת לימודים בגרמניה, חברו הארבעה. הם בחרו בשם "פרנץ פרדיננד" על שם הארכידוכס האוסטרי פרנץ פרדיננד שרציחתו הובילה למלחמת העולם הראשונה. הלהקה מספרת כי בחרה בשם זה בעיקר כי אהבו את צלילו, אך גם בשל חשיבותו ההיסטורית; "מותו הוביל למהפך עולמי, וזה מה שרצינו שהמוזיקה שלנו תביא" ציין קפרנוס.
הלהקה החלה לנגן במחסן נטוש והחליטה לתת לו את השם "the Chateau" כלומר, הטירה. כאשר המשטרה סגרה מקום זה, מצאה הלהקה מבנה נטוש ששימש בעבר כבית משפט וניגנה שם.
בשנת 2004 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון, הנושא את שמה, שאופיין בצליל שמח ונחל הצלחה מסחרית גדולה. בשנת 2005 הוציאה את אלבומה השני, You Could Have It So Much Better, שבו עברה הלהקה לצליל יותר רציני, ואשר כלל גם בלדות. האלבום הצליח במכירות, אך פחות מקודמו. בינואר 2009 יצא אלבומה השלישי של הלהקה, Tonight: Franz Ferdinand. אלבומה הרביעי של הלהקה "Right Thoughts, Right Words, Right Action" יצא ב-26 באוגוסט 2013. בשנת 2015 התאחדו חברי הלהקה עם להקת ספארקס ויצרו להקה חדשה שנקראת FFS, שילוב של פרנץ פרדיננד וספארקס. הלהקה החדשה הוציאה אלבום תחת שם זה עם שירים אשר משלבים את שני הסגנונות ויצאו לסיבוב הופעות משותף ברחבי העולם. בשנת 2016 לאחר סיום סיבוב ההופעות עזב גיטריסט הלהקה ניק מקארת'י והלהקה צירפה לשורותיה את הקלידן והגיטריסט ג'וליאן קורי. בשנת 2018 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן השישי שלה, Always Ascending וצירפה חבר נוסף, דינו ברדו, כגיטריסט.
(2004-2005) פריצה ואלבום הבכורה Franz Ferdinand
חברי הלהקה נסעו לשוודיה על מנת לעבוד עם המפיק השוודי טורה יוהנסון על אלבום הבכורה שלהם. בינואר 2004 שוחרר הסינגל "Take Me Out" והגיע למקום השלישי במצעד הבריטי. האלבום נכנס למצעדים ברחבי העולם ומכר כמיליון עותקים ברחבי ארצות הברית. האלבום קיבל תגובות חיוביות מהמבקרים, ביניהם מגזין המוזיקה NME שהעניק להם ציון של 9 מתוך 10. בספטמבר 2004 זכה האלבום בפרס מרקיורי. הסינגל "Take Me Out" הגיע למקום הראשון במצעדים ברחבי העולם וזיכה אותם בפרס איבור נובלו ו-MTV, ובשני פרסי המוזיקה הבריטית. מגזין NME העניק לאלבום את התואר "האלבום הכי טוב לשנת 2004" ודירג אותם במקום ה-38 ברשימת "100 האלבומים הטובים בכל הזמנים". נכון לשנת יציאתו, מכר האלבום כ-3.6 מיליון עותקים ברחבי העולם.
(Tonight: Franz Ferdinand (2007–2009
ב26 בינואר 2006 שחררה הלהקה את אלבום האולפן השלישי שלה, "Tonight: Franz Ferdinand". האלבום הוקלט בגלאזגו במהלך שנת 2007. אלכס קפרנוס, סולן הלהקה, ציין שאלבום זה "יותר מתאים לרחבת הריקודים". האלבום דורג במקום השני במצעד האלבומים הבריטי ובמקום התשיעי במצעד הבילבורד האמריקאי. הסינגלים מהאלבום, ביניהם "Ulysses" ו-No You Girls", הגיעו לעשרת הגדולים במצעדים ברחבי אירופה. באותה שנה הלהקה הייתה אחד מההרכבים המובילים בפסטיבלי גלסטונברי וקואצ'לה והופיעה יחד עם להקת גרין דיי בסיבוב ההופעות של אלבום האולפן השמיני שלהם.
ביוני 2009, הלהקה הוציאה אלבום אוסף בשם "Blood" שכלל גרסאות דאב לשירי האלבום Tonight: Franz Ferdinand. באפריל 2011 חברת ההקלטות Domino Records שחררה אלבום אוסף שנקרא "Covers EP" וכלל גרסאות כיסוי של אמנים כגון LCD Soundsystem ודבי הארי לשירים מאלבום זה.
(Right Thoughts, Right Words, Right Action (2010–2014
במהלך פברואר 2010 הודיעה הלהקה שהיא עובדת על אלבום האולפן הרביעי שלה. הלהקה החלה לקדם אותו באמצעות הופעות בפסטיבלים ברחבי אירופה וארצות הברית. האלבום הוקלט בשנת 2013 בסטודיו של סולן הלהקה, אלכס קפרנוס, בסקוטלנד. בתאריך 26 באוגוסט 2013 שוחרר האלבום תחת הכותרת " Right Thoughts, Right Words, Right Action".
אלכס קפרנוס, סולן הלהקה, על בחירת הכותרת:
(2014–2015) FFS
בשנת 2014 חברה הלהקה הסקוטית ללהקת "ספארקס" האמריקאית, בהם חברים האחים רון וראסל מאל. הלהקות איחדו את שמותיהן ויצרו סופרגרופ חדשה בת שישה אמנים ששמה "FFS": שילוב של Franz Ferdinand + Sparks. האלבום הוקלט בלונדון שבאנגליה ונכללו בו 12 רצועות ועוד 4 רצועות בונוס, כולן נכתבו עבור שיתוף הפעולה החדש. כל השירים הם שילוב הסגנונות של שתי הלהקות, סולני הלהקה חברו ואת כל השירים שרים יחד אלכס קפרנוס וראסל מאל. הלהקה שחררה את אלבומה שנקרא "FFS" ביוני 2015 ויצאה לסיבוב הופעות ופסטיבלים ברחבי אירופה וארצות הברית, במהלך כל הופעה ניגנו 12 מרצועות האלבום ועוד 6 שירים, 3 שירים מקוריים של כל להקה כשלעצמה. האלבום קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה.
זהו אלבום האולפן האחרון בו לקח חלק ניק מקראת'י, גיטריסט הלהקה. ביולי 2016 שחררה הלהקה הודעה רשמית כי מקארת'י עוזב על מנת לבלות יותר זמן עם משפתחו ולעבוד על פרויקטים מוזיקליים נוספים.
(2016-היום) Always Ascending
לאחר עזיבתו של מקארת'י, החלה הלהקה לעבוד על אלבום הסטודיו השישי שלה ושחררה שיר מחאה על משטר דונלד טראמפ שנקרא "Demagogue". השיר שוחרר במסגרת פרויקט "30 ימים, 30 שירים" במהלכו בכל יום בחודש עד יום הבחירות של ארצות הברית, שוחרר שיר אחד נגד מועמדות טראמפ לנשיא ארצות הברית. בשלב זה הלהקה עדיין לא חשפה מי יחליף את מקומו של מקראת'י. במאי 2017, יומיים לפני תחילת סיבוב ההופעות האמריקאי של הלהקה הכריזה הלהקה על שני חברים חדשים: ג'וליאן קורי על קלידים, סינתיסייזר וגיטרה, ודינו ברדו כגיטריסט. קורי לקח חלק בהקלטת האלבום החדש וברדו צורף לאחר השלמתו ולפני היציאה לסיבוב ההופעות.
טלמרקטינג
טלמרקטינג היא שיטה לשיווק ישיר ולמכירות באמצעות הטלפון.
בשיטה זו מתקשרים מוקדנים לביתם או למכשיר הנייד של אנשים ומציעים להם מוצר או שירות. מקבלי השיחה עשויים להיבחר באקראי מספר הטלפונים לצורך איסוף משוב סטטיסטי, או מתוך רשימות שמופקות ממאגרי מידע כדי להעלות את הסיכוי להצלחת המכירה.
טלמרקטינג נחשב למדרגה ראשונית בפרסום. נהוג לבצע בדק שוק באמצעות טלמרקטינג לפני יציאת מותג חדש לשוק. בשני העשורים האחרונים נעשה שימוש רב באנשי טלמרקטינג כדי להעביר מסרים פוליטיים של מפלגות בישראל. חברות רבות מפעילות מחלקות טלמרקטינג פנימיות וחיצוניות לשיווק מוצריהן. ארץ מולדתה של הטלמרקטינג היא ארצות הברית.
טלמיטינג
היא שיטת שיווק ישיר נוספת, שמטרתה היא ליצור פגישות מכירה בין נציג החברה לבין לקוח אפשרי וזאת על-מנת לגייס לקוחות חדשים ולהגדיל את מכירות החברה ואת רווחיה. גם כאן טלמיטינג מתבצע על-ידי פנייה טלפונית ללקוחות פוטנציאליים. שיטת שיווק זו מקובלת הן בתחום המכירה מעסק לצרכן פרטי (B2C) והן מעסק המשווק לעסקים אחרים (B2B).
קודקס מאנסה
קודקס מָאנֵסֶה (בגרמנית: Codex Manesse; נקרא גם Große Heidelberger Liederhandschrift "כתב היד הגדול לשירה מהיידלברג"), הוא כתב יד מאויר המכיל את אוסף השירה הלירית הגדול והשלם ביותר של אמני השיר הגרמנים מימי הביניים (ה-Minnesang). הקובץ נערך עבור משפחת מאנסה מציריך בין 1304 ל-1340 לערך, והוא כולל את שיריהם של 140 משוררים.
תוכן הקובץ ואופיו
הקודקס כולל את שיריהם של 140 משוררים המסודרים ב-140 פרקים לפי סדר האצולה. המשורר הראשון בקובץ הוא היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אחריו קונראד השלישי, מלך ירושלים, ואצלב השני, מלך בוהמיה ופולין, והמלך טירו פון שוטן (Tyro von Schotten - לא מזוהה עם דמות היסטורית כלשהי); ולאחריהם שירי הרצוגים, גרפים, אבירים (בהם המשורר ולטר פון דר פוגלווידה) ופשוטי עם (בהם קונרד מווירצבורג, והמשורר היהודי זיסקינד מטרימברג).
בראש כל פרק מצוירת מיניאטורה צבעונית של המשורר, פעמים רבות קשורה המיניאטורה לתיאורו העצמי בשיריו או לאירוע מתולדות חייו. אבירים מצוירים פעמים רבות כנוטלים חלק בתחרות הפלה ברומח או בקרב. לבני האצולה מצויר שלט האצולה שלהם.
אנה אליזבת דיקינסון
אנה אליזבת דיקינסון (באנגלית: Anna Elizabeth Dickinson; 28 באוקטובר 1842 – 22 באוקטובר 1932) הייתה נואמת, כותבת ויוצרת אמריקאית אשר פעלה למען זכויות נשים, ביטול העבדות וקידום נושאים חברתיים נוספים. היא הייתה האישה הראשונה שנאמה מול הקונגרס האמריקאי, והתפרסמה בזכות הרהיטות והחיבור הרגשי שהצליחה ליצור בנאומיה. לעיתים כונתה "ז'אן ד'ארק האמריקאית", על שם המנהיגה הצבאית הצרפתייה מן המאה ה-15.
קודקס מאנסה
גלגולי כתב היד וההוצאות לאור
הקודקס נערך עבור משפחת מאנסה מציריך, שירדה מנכסיה בסוף המאה ה-14 (היא מכרה את טירתה ב-1393). ב-1590, התגלגל כתב היד, לא ברור כיצד, לרשותו של הברון פיליפ מהוהנסאקס (Philipp of Hohensax), ששירי שניים מאבות-אבותיו (אברהרד פון סאקס והיינריך פון סאקס) כלולים בקובץ. ב-1604 פרסם מלכיור גולדסאט, ששירת בחצר הברון, קטעים מהספר בחיבורו Paraeneticorum veterum. בהמשך הועבר החיבור לספריית פאלאטינה שבהיידלברג.
פרדוקס הסובלנות
פרדוקס הסובלנות הוא גישה, לפיה אם חברה היא סובלנית ללא גבולות, יכולתה להיות סובלנית תיהרס בסופו של דבר על ידי חוסר סובלנות. קרל פופר תיאר זאת כרעיון פרדוקסלי: כדי לשמור על חברה סובלנית, החברה חייבת להיות חסרת סובלנות לחוסר סובלנות.
אנה אליזבת דיקינסון
חיים אישיים
אנה דיקינסון נולדה בפילדלפיה בשנת 1842, והייתה הצעירה מבין חמשת ילדיהם של ג'ון ומארי דיקינסון, קווייקרים ממוצא אנגלי אשר השתייכו לזרם האורתודוקסי. אביה של דיקינסון היה נואם נגד העבדות בארצות הברית, ונפטר מהתקף לב כשהייתה בת שנתיים. כדי להצליח לפרנס את המשפחה תוך כדי גידול הילדים, פתחה אמה בית ספר בביתם ונהגה להשכיר חדרים לדיירים זמניים. כבר כילדה הייתה ידועה אנה כקוראת ספרים נלהבת, ונהגה לבטא את דעותיה בציבור.
קודקס מאנסה
גלגולי כתב היד וההוצאות לאור
ב-1657, בעקבות כיבוש היידלברג במלחמת שלושים השנים, הגיע הקודקס לספריה המלכותית הצרפתית (שהפכה לספרייה הלאומית לאחר המהפכה הצרפתית). שם חקר אותה הפילולוג יקוב גרים ב-1815. באותה עת ראתה אור גם מהדורה מדעית של הקודקס. ב-1888, לאחר מיקוח ארוך, הצליחה ממשלת הקיסרות הגרמנית לרכוש את הקודקס. כתב היד הובא לספריית פאלאטינה המחודשת באוניברסיטת היידלברג והוצג לציבור במעמד וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואוטו פון ביסמרק קנצלר גרמניה.
פרדוקס הסובלנות
דיון
המונח "פרדוקס הסובלנות" מופיע כהערה לפרק 7 בספרו של פופר, "החברה הפתוחה ואויביה". בהערה מזכיר פופר מספר פרדוקסים פוליטיים: פרדוקס החירות (חירות בלי מיצרים תוביל לאובדנה), ופרדוקס הדמוקרטיה (בעיית עריצות הרוב) - אותם מייחס לאפלטון - וכן את פרדוקס הסובלנות. עם זאת, לעיתים קרובות מייחסים לפופר בשגגה פרשנויות אלטרנטיביות באופן הגנה מפני דיכוי חוץ-משפטי (כולל דיכוי אלים) של חוסר סובלנות כגון דברי שטנה, מחוץ למוסדות דמוקרטיים, רעיון שפופר עצמו לא דגל בו מעולם. הפרק הנדון מגדיר במפורש את ההקשר לזה של המוסדות הפוליטיים והתהליך הדמוקרטי, ודוחה את התפיסה של "רצון העם" בעל משמעות תקפה מחוץ לאותם מוסדות. לכן, בהקשר, ההסכמה של פופר לדיכוי כאשר כל השאר נכשל חלה רק על המדינה בדמוקרטיה ליברלית עם שלטון חוק חוקי שחייב להיות צודק ביסודותיה, אך בהכרח יהיה לא מושלם.
אנה אליזבת דיקינסון
קריירה
כבר בגיל 15 הצטרפה דיקינסון לאחותה הגדולה סוזן במעגל העבודה, על מנת לתמוך כלכלית במשפחתה. בהתחלה עבדה כמתעתקת בפילדלפיה, אחר כך כמורה במספר בתי ספר, ובגיל 19 החלה לעבוד במטבעת ארצות הברית. תפקיד זה הפך אותה לאחת מהנשים הראשונות שהועסקו על ידי הממשל הפדרלי בארצות הברית.
קריירה כנואמת
דיקינסון החלה את פועלה למען זכויות נשים וביטול העבדות בגיל 13, כאשר כתבה חיבור אשר פרסם ויליאם לויד גאריסון בעיתון שייסד וערך, "The liberator" ("המשחרר"). העיתון היה מזוהה עם התנועה לביטול העבדות והתפרסם בארצות הברית בשנים 1831–1865. בחיבורה העבירה דיקינסון הצעירה ביקורת נזעמת על התעללות שספגה מורה בקנטקי, שהייתה פעילה לביטול העבדות. ב-1861, כשהייתה בת 18, נשאה בפילדלפיה את נאומה הראשון שנקרא "The Rights and Wrongs of Women". לנאום זה נקנו כ-800 כרטיסים והוא זכה להצלחה רבה, המיוחסת להשתייכותה לקהילת הקווייקרים, המעודדת מעורבות ציבורית של נשים. היא החלה לצבור פופולריות ואף העבירה ביקורת על תפקוד הממשל הפדרלי, מהלך שהוביל לפיטוריה. היא המשיכה לנאום בערים שכנות, וכעבור שנה הוזמנה לכנס השנתי של החברה האמריקנית נגד עבדות, אשר התקיים בפילדלפיה. באותו כנס נכח גם ויליאם לויד גאריסון. הוא התרשם מחוכמתה ונחישותה והציע לעזור לארגן עבורה נאומים אם אי פעם תגיע לבוסטון. היא נענתה להצעה ויצאה לסבב נאומים בחסות החברה נגד עבדות במסצ'וסטס, אשר זכה להצלחה רבה והתרחב לכל מדינות ניו אינגלנד.
בשנת 1863 פנה אל דיקינסון בנג'מין פרנקלין, יו"ר הוועדה הרפובליקנית של מדינת ניו המפשייר, וביקש שתנאם בעד המפלגה הרפובליקנית. בתקופה בה נשים כמעט ולא היו מעורבות בפוליטיקה בארצות הברית, היה זה כשלעצמו הישג מרשים עבור בחורה בת 21. באותה תקופה התחוללה מלחמת האזרחים בארצות הברית. בנאומיה עודדה דיקינסון את המשך הלחימה, וגינתה את המפלגה הדמוקרטית שתמכה בפורשים מהאיחוד. היא הוזמנה לסדרת נאומים גם בקונטיקט, ועד שהגיעה לניו יורק התהילה שצברה הביאה לאולם קהל של כ-5,000 אנשים. בשנת 1864 נאמה בפני הקונגרס האמריקאי והייתה האישה הראשונה שעשתה זאת. באולם נכחו אנשי צבא, דמויות ציבוריות ופוליטיקאים חשובים, ביניהם נשיא ארצות הברית דאז אברהם לינקולן.
קריירה לאחר מלחמת האזרחים
בתום מלחמת האזרחים, פנתה דיקינסון לתנועת Lyceum, שארגנה אירועים חברתיים ונאומים. היא עבדה במסגרת התנועה תמורת משכורת שאפשרה לה לתמוך באמה ואחותה, ונאמה בנושאים רבים: שיקום ארצות הברית, נשים עובדות, מורמונים, רשע חברתי, והדמות ההיסטורית הנערצת עליה- ז'אן ד'ארק.
בשנת 1868 פרסמה את ספרה הראשון "What Answer?", שעסק בנישואים בין-גזעיים. ב-1876 כתבה את ספרה "A Paying Investment" שעסק בנושאים חברתיים שונים, וב-1879 יצא לאור ספרה השלישי, "(A Ragged Register (of People, Places, and Opinions", ספר זיכרונות אישי.
כשהפופולריות שלה כנואמת החלה לדעוך, ואתה גם הכנסתה, פנתה דיקינסון לתחום התיאטרון. ב-1876 הופיעה במחזה שכתבה בעצמה, "כתר קוצים" (A Crown of Thorns), וקיבלה ביקורות נוקבות. היא כתבה מספר מחזות נוספים, רובם לא הופקו או לא פורסמו כלל. אחרי הופעה שתוארה כ"נלעגת" בתור המלט במחזה הנודע של ויליאם שייקספיר, פרשה דיקינסון מהחיים בחזית הציבורית.
את 40 השנים האחרונות לחייה בילתה בעיירה גושן במדינת ניו יורק, בביתם של זוג חברים. היא נפטרה מספר ימים לפני שמלאו לה 90 שנה.
פרדוקס הסובלנות
דיון
תומאס ג'פרסון כבר התייחס לרעיון של חברה סובלנית בנאום הפתיחה הראשון שלו, הנוגע לאלו שעלולים לערער את יציבות ארצות הברית ואת אחדותה באומרו, "תנו להם לעמוד ללא הפרעה כמצבות-זיכרון לביטחון שבו ניתן לסבול דעות שגויות והיכן שההיגיון נותר חופשי להילחם בהן. "
סובלנות וחופש דיבור
פרדוקס הסובלנות חשוב בדיון על אילו גבולות יש להציב לחופש הביטוי. רפאל כהן-אלמגור, בפרק "פרדוקס הסובלנות של פופר ושינויו" של גבולות החירות והסובלנות: המאבק נגד כהניזם בישראל (1994), טוען כי לאפשר חופש ביטוי למי שישתמש בו כדי לבטל את העיקרון שעליו נשען חופש הביטוי הוא פרדוקסלי. מישל רוזנפלד כתב בכתב העת Harvard Law Review בשנת 1987 כי "נראה שזה סותר להרחיב את חופש הביטוי לקיצונים;... שבאם יצליחו, ידכאו באכזריות את חופש הדיבור של אלו אשר הם לא מסכימים איתם. " רוזנפלד מציין כי לדמוקרטיות מערב אירופאיות ולארצות הברית יש גישות הפוכות לשאלת הסובלנות של דברי שטנה, בכך שמרבית מדינות מערב אירופה מציבות עונשים משפטיים על תפוצה של חומרים פוליטיים מאוד לא-סובלניים או קיצוניים (למשל הכחשת השואה) כהפרעה חברתית מובנת או בהסתה לאלימות, קבעה ארצות הברית כי חומרים מסוג זה מוגנים כשלעצמם על ידי עקרון חופש הביטוי ולכן חסינים מפני הגבלה, למעט כאשר קריאות לאלימות או פעילויות בלתי חוקיות אחרות נעשות באופן מפורש וישיר.
קודקס מאנסה
גלגולי כתב היד וההוצאות לאור
שני פרגמנטים של כתב היד שאוחסנו בספריית המדינה בברלין (שני דפים מתוך עותק מהמאה ה-15 שנקרא Troßsche Fragment), אבדו במהלך מלחמת העולם השנייה.
קרל הייסלר
קרל הייסלר (בגרמנית: Carl or Karl Heissler; 18 בינואר 1823 - 13 בנובמבר 1878) היה כנר וויולן אוסטרי.
חייו
הייסלר למד אצל יוזף הלמסברגר, מתיאס דורסט ויוזף בהם באקדמיה של "אגודת ידידי המוזיקה של וינה". ב-1841 התקבל לתזמורת האופרה של וינה ומשנת 1843 היה חבר גם בתזמורת החצר הקיסרית.
החל ב-1849 ניגן כינור שני ברביעיית לאופולד יאנזה. יוזף הלמסברגר הבן, בנו של מורו, הקים רביעייה ופיטר את קרל הייסלר כדי לצרף אותו לקבוצתו. הקבוצה החדשה נקראה רביעיית הלמסברגר.
הייסלר לימד בקונסרבטוריון של וינה, ובין תלמידיו היו יוליוס וינקלר, ארנולד רוזה, האנס וסלי ופרנץ שאלק.
הייזלר היה המנהל הראשון של האגודה התזמורתית של אגודת ידידי המוזיקה בווינה (1869), מי שבנתה את המוזיקפראיין הווינאי.
מחליפו בתפקיד היה אנטון רובינשטיין (1871) והבא אחריו יוהנס ברהמס.
סנוקר ים
סנוקר ים הוא משחק שולחן צפון אירופאי הנקרא גם נווס (novuss), קארונה. המשחק פופולרי מאוד במדינות הבלטיות וצפון אירופה. המשחק לשניים או ארבעה אנשים.
למרות כללי המשחק הפשוטים יחסית, "סנוקר ים" הוא משחק אסטרטגי, אנרגטי וסוחף. את המשחק משחקים עם מקלות סנוקר, שניים או ארבעה שחקנים. במהלך המשחק, השחקנים נמצאים תמיד בצד אחד של השולחן. תכונה זו הופכת את המשחק לנגיש לאנשים על כיסא הגלגלים (בגרמניה, קנדה, ארצות הברית, ליטא ועוד מדינות נערכות תחרויות בהן השחקנים על כיסא הגלגלים ושחקנים רגילים מתחרים זה בזה בלי שום הגבלות). את המשחק משחקים באמצעות מקלות סנוקר עם כלים עגולים ושטוחים העשויים מעץ (ולא עם כדורים כמו במשחקי ביליארד רגילים). התכונה הזאת נותנת למשחק גמישות מבחינת המיקום, כלומר אין צורך בעמידת השולחן בצורה אופקית מושלמת ואף ניתן לשחק את המשחק על הספינה או יאכטה, מכאן שם המשחק "סנוקר ים".
עונשים
העונש תקף במקרים הבאים:
!במידה ולשחקן שביצע עבירה יש את כל שמונת הפולים על השולחן – מופעל "כלל החוב". על פי כלל החוב השחקן היריב צריך לזכור להחזיר למשחק פול של השחקן מיד לאחר שהצליח להכניסו לסל. כלל זה יופעל בהתאם להסכם בין הצדדים, כפי שייקבע לפני תחילת המשחק.
משפט נגטה-היגמן
באלגברה, משפט נגטה-היגמן הוא משפט הקובע שכל אלגברה אסוציאטיבית (בלי יחידה) A מעל שדה ממאפיין 0, שהיא נילית מדרגה חסומה, היא נילפוטנטית. במילים אחרות
לכל n קיים קבוע c(n) כך שאם a^n = 0 לכל a\in A, אז לכל, המכפלה שווה לאפס. הקבוע c(n) נמצא בטווח, ומשערים שהוא שווה לחסם התחתון, אבל ערכו המדויק אינו ידוע.
מאפיין חיובי
המשפט, כפי שנוסח כאן, נכון גם כאשר המאפיין חיובי וגדול מ-n, אבל במקרה הכללי הוא ידוע רק כאשר A נוצרת סופית. למעשה מתקיים העידון הבא: לכל n ולכל d יש קבוע c_d(n) כך שכל אלגברה עם d יוצרים, מעל שדה ממאפיין, שכל אבריה נילפוטנטיים מדרגה n לכל היותר, היא נילפוטנטית מדרגה c_d(n) לכל היותר. גם כאן הערך המדויק של c_d(n) אינו ידוע; ל-d קבוע קיים תת-מעריכי מהצורה, ואם מגבילים את המאפיין לטווח , ידוע גם חסם פולינומי ב-n (אך דרגת הפולינום תלויה - לוגריתמית - ב-d).
מעל שדה אינסופי (ממאפיין שרירותי) ישנו חסם פולינומי שניתן על ידי דומוקוש :. אם המאפיין גדול מ-n^2+1 (או 0), אזי.
היסטוריה
את המשפט הוכיחו ב-1943 Dubnov ו-Ivanov, אלא שמן הגרסה שלהם, שהתפרסמה באמצע המלחמה בכתב-עת רוסי, התעלמו עד שהתגלתה מחדש כארבעים שנה מאוחר יותר. ב-1952
הוכיח Nagata את קיומו של חסם עליון, עצום בגדלו, למספרים c(n), ובכך הוכיח את המשפט. הוא הראה גם שהמשפט אינו נכון, כלשונו, במאפיין חיובי. מעט אחר-כך, ב-1956
הוכיח גרהם היגמן את המשפט למאפיין חיובי גדול מ-n, ומצא חסם עליון טוב יותר, מעריכי, וגם חסם תחתון ריבועי.
ב-1975 שיפר Kuzmin את החסם התחתון ל-, ושער שזהו שוויון (במאפיין אפס). השערה זו נבדקה ונמצאה נכונה עבור n = 1,2,3,4.
בשפה של תורת הזהויות, המשפט קובע (במאפיין אפס) שלכל n קיים c(n) כך ש- נמצא ב-T-אידיאל של x_1^n; כלומר, שייך לאידיאל של האלגברה החופשית  הנוצר על ידי כל החזקות f^n. תרגום הבעיה לשפת המטריצות הגנריות אִפשר ל-Razmyslov להוכיח את החסם, שהוא הטוב ביותר הידוע כיום.
בג"ץ המרכז האקדמי למשפט ולעסקים נגד שר האוצר
בג"ץ 2605/05 המרכז האקדמי למשפט ולעסקים ואח' נ' שר האוצר ואח' (מכונה בקיצור בג"ץ הפרטת בתי הסוהר) הוא פסק דין של בית המשפט העליון (בשבתו כבית המשפט הגבוה לצדק) שבו נפסל תיקון מס' 28 לפקודת בתי הסוהר, שאפשר הקמה של בית סוהר בניהול פרטי. נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, קבעה בפסק דינה, ואליה הצטרפו שבעה שופטים נוספים, כי בעצם העברת סמכויות פוגעניות הכרוכות בהפעלת בית סוהר לזכיין פרטי הפועל למטרות רווח, יש פגיעה בלתי מידתית בכבודם ובחירותם של האסירים. בדעת המיעוט, סבר השופט אדמונד לוי כי מוטב היה להתחיל בהפעלת בית הסוהר, ולבחון האם בהפעלתו נגרמת פגיעה באסירים.
פסק הדין ניתן ב-19 בנובמבר 2009. פסק דין זה הוא השישי בעידן המהפכה החוקתית שבו פסל בית המשפט העליון חוק שחוקקה הכנסת. ככל הנראה, מדובר בפסק הדין הראשון בעולם שבו אסר בית משפט על הפעלת בית סוהר בידי גורם פרטי.
הרקע לעתירה
במרץ 2004 אישרה הכנסת את תיקון מס' 28 לפקודת בתי הסוהר, שאפשר את הקמתו של בית סוהר פרטי. החוק נחקק ביוזמת משרד האוצר והמשרד לביטחון הפנים, במטרה להתמודד עם המצוקה במקומות הכליאה בבתי הסוהר בישראל.
לפי החוק הוסמך שירות בתי הסוהר, באישור השר לביטחון הפנים, להתקשר עם זכיין פרטי לשם הקמה, ניהול והפעלה של בית סוהר. כיוון שדובר על ניסיון ראשון, נקבע בחוק כי יוקם בית סוהר אחד בלבד במתכונת זו (בסמוך לבאר שבע), ובו תפוסה של 800 אסירים. כמו כן נקבעה אוכלוסיית היעד של בית הסוהר:
עם זאת, נקבע כי במקרה שהתפוסה בבית הסוהר לא תהיה מלאה, ניתן יהיה לשכן בבית הסוהר גם אסירים שתקופת מאסרם אינה עולה על שבע שנים, אם ריצו לפחות רבע מתקופת מאסרם.
כחלק מאמצעי הפיקוח על הזכיין, נקבע כי תוקם ועדה מייעצת לנציב בתי הסוהר, שתייעץ בכל הנוגע לזכויות האסירים בבית הסוהר הפרטי, לרבות שיקומם, רווחתם ובריאותם. חברי הוועדה יהיו שופט בית משפט מחוזי בדימוס, נציג הסניגוריה הציבורית, נציג לשכת עורכי הדין, נציג המועצה לקרימינולוגיה, עובד סוציאלי ונציג הרשות לשיקום האסיר.
בנובמבר 2005 זכתה חברת "א.ל.א. ניהול והחזקה", בבעלותן של "אפריקה ישראל" ו"מנרב", במכרז להקמתו ולהפעלתו של בית הסוהר למשך 25 שנים. עלות ההסכם בין המדינה לבין החברה נאמדה ב-1.4 מיליארד דולר, מתוכם הוקצו 250 מיליון דולר להקמת בית הסוהר.
עוד קודם לכן, במרץ 2005, הגישו חטיבת זכויות האדם של המרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן וגונדר (בדימוס) שלמה טוויזר עתירה לבית המשפט העליון, בבקשה להורות על ביטולו של תיקון מס' 28. מאוחר יותר הצטרף לעתירה האסיר המשוחרר ידין מכנס. המשיבים היו שר האוצר, השר לביטחון הפנים וחברת "א.ל.א. ניהול והפעלה". מאוחר יותר הגישה גם הכנסת תשובה לעתירה מטעמה.
טענות העותרים
העותרים ביססו את עתירתם על שלוש טענות עיקריות.
ראשית, טענו העותרים כי החוק עומד בסתירה לסעיף 1 לחוק יסוד: הממשלה, הקובע כי. לפי הטענה, העברת סמכויות שלטוניות לידי גורמים פרטיים עומדת בסתירה לעיקרון זה, ועל כן יש להורות על בטלותה. טענה נוספת בהקשר זה הייתה כי מדובר בשינוי של חוק יסוד: הממשלה, ועל כן, בהתאם ל, היה על הכנסת לאשרו ברוב של 61 מחבריה בכל שלוש הקריאות. משלא עשתה זאת, טענו העותרים, החוק בטל.
טענה נוספת הייתה כי זכויותיהם של האסירים ייפגעו באופן שאינו עומד במבחני פסקת ההגבלה שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. , המכונה "פסקת ההגבלה", קובע כי. העותרים טענו כי החוק אינו עומד במבחני פסקת ההגבלה, משום שתכליתו, שהיא תכלית כלכלית, אינה ראויה בנסיבות אלה, וכן כי החוק פוגע בזכויות האסירים לכבוד ולחירות במידה העולה על הנדרש. בעניין זה טענו העותרים כי החוק אינו עומד באף אחד משלושת מבחני המידתיות המקובלים: הוא אינו מתאים לשם השגת המטרה, משום שכלל לא בטוח שישיג חיסכון כלכלי; הוא אינו האמצעי שפגיעתו פחותה, שכן האמצעי שפגיעתו פחותה הוא בניית בית סוהר ציבורי; הוא אינו עומד במבחן המידתיות הצר, שכן נזקו – לשיטתם – גדול מתועלתו.