cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שכם
תקופת בית שני
בשנת 111 לפנה"ס כבש השליט החשמונאי יוחנן הורקנוס את שכם, החריב אותה עד היסוד, והרס את העיר ואת המקדש השומרוני בהר גריזים. נראה כי בעקבות זאת, שכם ננטשה לגמרי, אף על פי שהעיר השומרונית בהר גריזים הוסיפה להתקיים כמרכז דתי לשומרונים. יוסף בן מתתיהו מציין כי הקרב בין אלכסנדר ינאי ודמטריוס נערך ליד שכם, אך יכול להיות ששכם לא התקיימה בזמנו, אלא רק שמה השתמר. חורבן המקדש השומרוני בהר גריזים בידי החשמונאים היווה את השיא השלילי ביחסים בין היהודים לשומרונים.
בשנת 6 לספירה, שכם, כמו יתר ארץ ישראל, הפכה לחלק מפרובינקיה יודיאה של האימפריה הרומית. נראה שהשומרונים בשכם הצטרפו ליהודים במהלך המרד הגדול, ובתגובה הרומאים תחת פיקודו של סקסטוס וטולנוס קריאליס כבשו והחריבו את העיר.
התקופה הרומית המאוחרת
בשנת 72 לספירה, בתקופה הרומית, נוסדה שכם מחדש בעמק שבין הרי עיבל וגריזים, כשני ק"מ מערבית לתל בלאטה, מקומה המקורי של העיר לפני שהחריבוה הרומאים במהלך המרד הגדול. העיר החדשה נבנתה באתרו של כפר שומרוני בשם מעברתה או ממורפה. שמה החדש של העיר היה "נֵיְאַפּוֹלִיס", שמשמעותו עיר חדשה ביוונית, וכמו כן היא קיבלה את הקידומת "פלאוויה", על שם הקיסר פלאוויוס אספסיאנוס. שמה הערבי של העיר עד ימינו, "נאבּלוּס", הוא שיבוש טיפוסי של השם הרומי.
בשנת 244 לספירה, הקיסר הרומי פיליפוס הערבי הפך את ניאפוליס לקולוניה רומית בשם יוליה ניאפוליס. היא שמרה על מעמדה זה עד ימי הקיסר טרבוניאנוס גאלוס בשנת 251 לספירה. בהמשך, בין המאה ה-2 למאה ה-4, הנצרות הפכה לדת הדומיננטית בעיר. ידוע שבישוף מניאפוליס השתתף בועידת ניקיאה בשנת 325 לספירה. ישנן עדויות ספרותיות ואפיגרפיות לנוכחות שומרונית בניאפוליס במאה ה-4 לספירה. טרם התגלו ראיות לנוכחות יהודית בעיר באותה התקופה.
התקופה הביזנטית
בתקופה הביזנטית, שכם התפשטה לגודל של 900 דונמים, יותר מפי שלושה משטחה כאשר היא נוסדה לראשונה כקולוניה רומית. לפי אחת ההערכות, באותה התקופה חיו בעיר כ-20,000 איש. בשנת 451, התגלע סכסוך בקרב תושבי העיר הנוצרים, כאשר המונופיזיטים ניסו למנוע את חזרתו של יובנאליס בישוף ירושלים, אולם עימות זה לא התפתח לעימות אזרחי. אך בזמן שהיחסים הפנים-נוצריים הלכו והשתפרו, היחסים בין הנוצרים והשומרונים בעיר הלכו והדרדרו. בשנת 484, נגבו הקורבנות הראשונים בעימות זה: בעקבות שמועה שהנוצרים מתכננים להעביר את שרידיהם של אלעזר, איתמר ופנחס ממקומם, השומרונים פשטו על הקתדרלה של שכם, הרגו מתפללים נוצרים וקצצו את אצבעותיו של הבישוף טרבינתוס. טרבינתוס נמלט לקונסטנטינופול, בירת האימפריה, ודרש לשלוח חיל מצב לעיר כדי שימנע תקיפות נוספות. הקיסר הביזנטי זנון הקים כנסייה על הר גריזים, אסר על השומרונים לחגוג את חגיהם על ההר, והפקיע את בית הכנסת ששכן שם. אירועים אלו העצימו את זעמם של השומרונים כלפי הנוצרים.
השומרונים מרדו שנית בימי הקיסר אנסטסיוס הראשון, והצליחו להשתלט מחדש על הר גריזים, אך לאחר מכן מרד זה דוכא בידי פרוקופיוס, המושל הביזנטי של אדסה. מרד שומרוני שלישי תחת הנהגתו של יולינוס בן צבר פרץ ב-529, והיה כנראה האלים מכולם. השומרונים הרגו את אמונס, הבישוף של שכם, וכן כמרים רבים בעיר. הם בצעו את גופותיהם ושרפו אותם יחד עם שרידי קדושים. בסופו של דבר, כוחותיו של הקיסר יוסטיניאנוס השני הגיעו לשכם וטבחו ברוב תושביה השומרונים.
התקופה המוסלמית המוקדמת
במאה השביעית נכבשה ארץ ישראל על ידי הערבים. בתקופה המוסלמית המוקדמת התגוררו בשכם ערבים, פרסים, מוסלמים, שומרונים, נוצרים ויהודים. במאה ה-9, ההיסטוריון הערבי אל-יעקובי כתב כי בשכם יש אוכלוסייה מעורבת של ערבים, עג'ם (לא-ערבים) ושומרונים. במאה ה-10, הגאוגרף הערבי מוקדסי תיאר את שכם כעיר שופעת בעצי זית, ובה שוק גדול, מסגד גדול מרוצף היטב, בתים הבנויים מאבן ונחל הזורם במרכז העיר, וכן כתב כי יש בה מספר טחנות. הוא ציין ששכם מכונה "דמשק הקטנה". באותה התקופה, שכם נודעה ברחבי האזור בזכות הפשתן שיוצר בה.
שכם הצלבנית
שכם נכבשה על ידי הצלבנים ב-1099, בפיקודו של הנסיך טנקרד, ושמה שונה לנאפולי. למרות שהצלבנים סחטו אספקה רבה מהאוכלוסייה עבור חייליהם שהיו בדרכם לירושלים, הם לא בזזו את העיר, ככל הנראה בשל האוכלוסייה הנוצרית הגדולה שהתגוררה בה. שכם סופחה לאחוזה המלכותית של ממלכת ירושלים הצלבנית. האוכלוסייה המוסלמית, הנוצרית המזרחית והשומרונית נותרה בעיר ואליהן הצטרפו כמה צלבנים שהתיישבו בה. בשנת 1120, כינסו הצלבנים את מועצת שכם, שחוקקה את החוקים הכתובים הראשונים בממלכה.
בשנת 1137 פשטו כוחות ערבים וטורקים שהוצבו בדמשק על שכם, הרגו נוצרים רבים ושרפו את כנסיות העיר. עם זאת, הם לא הצליחו להשתלט על העיר. מליסנדרה, המלכה הצלבנית של ירושלים, התגוררה בשכם בשנים 1150 עד 1161, לאחר שהוענקה לה שליטה בעיר על מנת לפתור סכסוך עם בנה בלדווין השלישי. הצלבנים החלו לבנות מוסדות נוצריים בשכם, כולל כנסייה המוקדשת לפסיון ולתחייה של ישו, ובשנת 1170 הם הקימו הוספיס לעולי רגל.
התקופה האיובית
השלטון הצלבני הגיע לסיומו בשנת 1187, לאחר שהאיובים בפיקודו של צלאח א-דין כבשו את העיר. הגאוגרף הסורי יאקות אל-חמאווי (1179–1229) כתב ששכם "ידועה כעיר באזור השומרון, בין שני ערים, מוארכת אך אין לה רוחב, מרובת מים, כי היא דבוקה להר...". הוא מזכיר גם את האוכלוסייה השומרונית הגדולה בעיר. באותה התקופה המסגד הגדול של שכם, ששימש ככנסייה בתקופה הצלבנית, הפך שוב למסגד על ידי האיובים, שבנו גם מאוזוליאום בעיר העתיקה.
באוקטובר 1242 פשטו האבירים הטמפלרים על שכם. באותה השנה הם חברו עם האמיר האיובי של כרכ, א-נאסר דאוד, נגד הממלוכים. הטמפלרים פשטו על שכם כנקמה על טבח קודם של נוצרים על ידי בעל בריתם לשעבר א-נאסר דאוד. הפשיטה על העיר נמשכה שלושה ימים, במהלכה נשרף המסגד ורבים מתושבי העיר, נוצרים ומוסלמים, נהרגו או נמכרו בשוקי העבדים של עכו. הפשיטה המוצלחת זכתה לפרסום נרחב על ידי הטמפלרים באירופה; סביר להניח שהיא מתוארת בפרסקו מסוף המאה ה-13 בכנסייה הטמפלרית של סן בווינאטה, פרוג'ה.
התקופה הממלוכית
הממלוכים כבשו את שכם ב-1260 ובתקופת שלטונם נבנו בעיר מסגדים, חמאמים ובתי ספר רבים. בתקופה הממלוכית, שכם הפכה למרכז לייצוא שמן זית וסבון למצרים, לסוריה, לחג'אז, למספר איים בים התיכון ולמדבריות ערב. שמן הזית של העיר שימש גם במסגד האומיי בדמשק. הגאוגרף הערבי דימשקי מתאר את העיר סביב שנת 1300 כמי ש "שוכנת כמו טירה בתוך גניה, והעצים בה מרובים. מייצאים ממנה שמן בכמות גדולה, ובמיוחד למסגד בדמשק, מן השמן מכינים גם סבון [...]". חוקר הארצות אבן בטוטה ביקר בשכם ב-1355, ותיאר אותה כעיר "מרובת עצים ונחלים ומשופעת עצי זית". הוא ציין שהעיר גדלה ומייצאת שמן וריבת חרובים לקהיר ולדמשק.
התקופה העות'מאנית
בשנת 1517, ארץ ישראל הפכה לחלק מהאימפריה העות'מאנית. שכם הייתה לבירתו של סנג'ק (מחוז) שנקרא על שמה, והשתייך לוילאייט דמשק. סנג'ק שכם כלל חמש נפות, בנוסף לעיר עצמה, והשתרע על אזור השומרון ואזור בלקא בעבר הירדן, ובו שכנו כפרים ושבטי בדואים. מושל המחוז (הפאשא) ישב בשכם. העיר עצמה הייתה רק אחד מבין מספר מוקדי כוח מקומיים במחוז, ויחסיה עם הכפרים הסמוכים, כמו ביתא ועקרבה, הושפעו גם ממנהיגי הנפות הכפריות. במאה ה-16, רוב תושבי שכם היו מוסלמים, ולצידם חיו קבוצות מיעוט של יהודים, שומרונים ונוצרים.
לאחר עשורים אחדים שהתאפיינו בחולשה שלטונית ומרידות שהנהיגו שבטים ערביים ברחבי המזרח התיכון, העות'מאנים החליטו לחזק את אחיזתם ברחבי האימפריה. כדי לבסס מחדש את הריבונות העות'מאנית על שכם וסביבתה, נשלחה למקום בשנת 1857 משלחת צבאית תחת פיקודם של קצינים סיפאהים ערביים ממרכז סוריה. בתמורה לשירותם, הם קיבלו אדמות חקלאיות בהר שכם. כדי להימנע מיצירת שטח רציף שנשלט על ידי חמולות בודדות, העות'מאנים העניקו להם קרקעות במקומות נפרדים ומרוחקים זה מזה. אמנם, על אף מאמץ זה, הסיפאהים החלו לבסס לעצמם עצמאות מסוימת באזור. הם גידלו שם את משפחותיהם וחיתנו את בניהם ובנותיהם עם המשפחות החשובות באזור, בהן משפחות העולמא והסוחרים. כדי לבסס את נוכחותם באזור ולהגדיל את רווחיהם, הם רכשו נכסים רבים ובהם מפעלי סבון וכלי חרס, בתי מרחץ, אדמות חקלאיות, מפעלי תבואה ובתי בד לשמן זית ושמן שומשום. משפחת הקצינים החזקה ביותר הייתה משפחת נימר, שמקורה בשליטים המקומיים של הנפות הכפריות סביב חומס וחמה בסוריה. באזור שכם התבססו משפחות נוספות, בהן משפחת אחרמי, אסקלאן, ביירם, ג'ווהרי, חאמאש, מירעי, שאפי, סולטן ותמימי; חלקן המשיכו בשירותן הצבאי וחלקן פרשו ממנו. בשנים הבאות, היגרו לשכם משפחת ג'ראר, שהגיעה מהבלקא, ומשפחת טוקאן, שהגיעה מצפון סוריה או מעבר הירדן. משפחת ג'ראר נעשתה למשפחה הדומיננטית ביותר באזור הכפרי סביב שכם, בעוד משפחת נימר וטוקאן התחרו ביניהם על השפעתן על העיר. שלוש המשפחות הללו שמרו על כוחן עד אמצע המאה ה-19.
באמצע המאה ה-18, דאהר אל-עומר, השליט האוטונומי של הגליל, נעשה לדמות הדומיננטית ביותר בארץ ישראל. בשנת 1771, במהלך הפלישה הממלוכית לסוריה, דאהר אל-עומר חבר לממלוכים וצר על שכם, אך לא הצליח ללכוד את העיר. בשנת 1773, הוא שוב ניסה להשתלט על העיר, ללא הצלחה. על אף עמידתה של העיר במצור, חשיבותה הלכה ודעכה, ועכו הלכה והתחזקה על חשבונה. מגמה נמשכה גם בימי אחמד אל-ג'זאר. לאחר מותו בשנת 1804, שכם זכתה שוב באוטונומיה, ומשפחת טוקאן נעשתה לדומיננטית ביותר בעיר.
אלכסיאדה
אלכסיאדה (ביוונית: Ἀλεξιάς, בלטינית: Alexias, אלכסיאס) הוא טקסט היסטורי וביוגרפי מימי הביניים שנכתב בסביבות שנת 1148, על ידי הנסיכה הביזנטית אנה קומננה, בתו של אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית מבית קומננוס. אנה קומננה תיארה את ההיסטוריה הפוליטית והצבאית של האימפריה הביזנטית בתקופת שלטון אביה, ובכך סיפקה תיאור היסטורי של קורות האימפריה הביזנטית בתקופת חייה. ה"אלכסיאדה" מתעדת גם את יחסי הגומלין של האימפריה הביזנטית עם הצלבנים ואת התפיסה הביזנטית של מסעי הצלב בכלל ומסע הצלב הראשון בפרט. תוך תיאור המחדד את התפיסות הסותרות של המזרח והמערב בתחילת המאה ה-12. האלכסיאדה היא אחד המקורות העיקריים הבודדים המתעדים את עמדת האימפריה הביזנטית הן על פילוג הכנסייה הנוצרית שהוא התהליך בו נותקה האחדות הכנסייתית בין הנצרות הקתולית במערב לבין הנצרות האורתודוקסית במזרח, והתהוו שתי כנסיות נפרדות, והן על מסע הצלב הראשון. כמו כן, תיעד הטקסט ממקור ראשון את דעיכת ההשפעה התרבותית הביזנטית במזרח אירופה ובמערבה.
שכם
בשלהי התקופה העות'מאנית
בשלהי המאה ה־19 היו בעיר כ־14,000 תושבים, רובם המוחלט מוסלמים סונים, 700 ערבים נוצרים מעדות שונות, 160 שומרונים ו־50 יהודים. העיר הייתה מרכז מסחר ומעבר של תוצרת חקלאית מסביבתה ומעבר הירדן, שהמשיכה ברובה לערי מישור החוף ואף יוצאה למדינות אחרות. העיר הייתה מרכז ייצור של סבון משמן זית, ובה שכנו כ־25 מפעלי ייצור קטנים לסבון, שנמכר לאחר מכן בערי ארץ ישראל ובמצרים. בנוסף, התפתחה בעיר תעשיית קליעת סלים, שגם היא התבססה על תעשיית הזית. בנוסף, שכם הייתה ליצרנית הכותנה הגדולה ביותר בלבנט, ועקפה ערים צפוניות כמו דמשק. לצד חקלאות, עסקו תושבי העיר במסחר ותעשייה זעירה. תושבי העיר נעדרו השפעות מערביות בהיותם חלק מהאימפריה העות'מאנית, דבקים בדתם גילו עוינות לבני דתות אחרות. במאה ה-19 נחשבה שכם לאחד המקומות הקנאיים ביותר בכל סוריה.
אלכסיאדה
מבנה היצירה
הספר מחולק ל-15 ספרים ולפרולוג. היקפו מוגבל למשך תקופת שלטונו של אלכסיוס הראשון.
ספר 1 מתייחס לעלייתו של אלכסיוס לשלטון הוא דן גם בהכנות של הנורמנים לקראת פלישתם. ספר 2 מתייחס למרד הקומניאני. ספר 3 מתייחס לאלכסיוס כקיסר (1081), לבעיות הפנימיות עם משפחת דוקאס ולמעברם של הנורמנים את הים האדריאטי. ספר 4 מתייחס למלחמה נגד הנורמנים (1081–1082). ספר 5 מתייחס גם למלחמה נגד הנורמנים (1082–1083) ספר 6 מתייחס לסיום המלחמה נגד הנורמנים (1085).
שכם
בשלהי התקופה העות'מאנית
חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בשכם בשנת 1870 ותיאר אותה באריכות. הוא ציין כי בעיר ארבעה רבעים: חארת אל-ע'רב, השוכנת במערב וצפון מערב העיר; חארת אל-קריון, השוכנת במזרח העיר; חארת אלחבלה, הנמצאת בפינה הצפונית-מזרחית; וחארת אליאסמינה, השוכנת בדרום העיר ולרגלי הר גריזים, שם גרים התושבים הנוצרים והשומרונים. מספר המוסלמים בעיר, לדבריו, כ-10,000, והם דרים בכל רבעי העיר; "יצא להם שם של אנשים פעלתנים מאוד וקנאים ביותר". בנוסף, גרן תיאר את חייהן של העדות השונות ובפרט השומרונים, את מסגדי העיר, השוק, ואת סמטאות העיר.
הצפיפות בעיר בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הביאה להתחלת הבנייה מחוץ לעיר העתיקה בשכם. הבנייה מחוץ לעיר העתיקה נעשתה בעיקר על ידי גורמי חוץ, בעיקר טורקים ואירופאים. הטורקים בנו במזרח ובצפון העיר (בעיקר) בנייני שירותים, ממשל ומגורים (לעובדים במוסדות הללו). לעומת זאת, האירופאים התרכזו בעיקר במערב העיר, בקרבת העיר העתיקה. למעשה זה היה מקום המשך לעיר העתיקה, אלא שהוא התאפיין ברמת בנייה גבוהה יותר ובסגנון אירופאי.
אלכסיאדה
מבנה היצירה
ספר 7 מתייחס למלחמה נגד הסקיתים (1087–1090). ספר 9 עוסק במבצעים נגד הסלג'וקים משבט הצ'אקים (1092–1094) ספר 14 מתאר את העימותים עם שבטים טורקמנים שונים (1108–1115). ספר 15 מתייחס להאמונה הבוגומילית ומסתיים במותו של אלקסיוס (1116–1118).
שכם
בשלהי התקופה העות'מאנית
בשנת 1918 היו כ-15,000 תושבים בשכם. עוד במאה ה-19 דעכה והלכה הקהילה הנוצרית שבה, ובסוף העשור השני של המאה ה-20 נותרו בה רק כמה מאות אורתודוקסים.
אלכסיאדה
סגנון ותוכן
אנה קומננה הצהירה על כוונתה לתעד את האירועים תוך הצמדות לאמת ללא כחל ושרק, אך סוגיות של הטיה קיימות. העיקרית שבהן היא היחס של קומננה לאביה אלכסיוס הראשון אותו היא מעריצה ומתארת כ"שליט נוצרי", כלומר סמל מוסרי הראוי להערכה פוליטית, הטיה זו בולטת שבעתיים בהשוואה לתיאור השלילי של יורשיו יוחנן השני קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית ומנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית שהיו גם יריבים פוליטיים של קומננה. הטיה נוספת קיימת בתיאור של אויבים נוצרים ובראש וראשונה הנורמנים והפרנקים אותם תיארה כברברים. סלידה זו בולטת גם בכתיבה על הטורקים והארמנים.
שכם
בשלהי התקופה העות'מאנית
באותה תקופה הייתה שכם בנויה ברובה על המדרונות הצפוניים של הר גריזים, בין עמק שכם לבין צוקי מחצבות האבן הקדומות. צורת העיר הייתה פחות או יותר מלבנית, אורכה – 800 מטר, רוחבה – 500 מטר. בקווים הכלליים, דומה הייתה שכם לערים אחרות בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, כגון יפו, עזה, עכו, דמשק, חברון וירושלים.
אלכסיאדה
סגנון ותוכן
האלכסיאדה נכתב במקור ביוונית בסביבות 1148, ונערך לראשונה על ידי המלומד הישועי פוסינוס בשנת 1651. בניגוד לנהוג בהיסטוריוגרפיה, או לכל הפחות בניגוד למצופה מהיסטוריון, לא נמנעה אנה קומננה מכתיבה בה מעורבים רגשותיה באופן גלוי, דעותיה האישיות ואמונותיה מופיעים בגלוי כן בנקודת המוצא לכתיבה והן ביחס לאירועים המתוארים באלכסיאדה.
שכם
המנדט הבריטי
בשנת 1918 הסתיימה תקופת השלטון העות'מאני בארץ והחלה תקופת המנדט הבריטי. העברת השלטון לבריטים ומצב הביטחון המשופר, הביא להתפתחותה של שכם מבחינת אוכלוסייה וכלכלה ואפשר את היציאה מחוץ לחומות העיר העתיקה.
בקיץ 1927 אירעה רעידת אדמה חזקה בארץ, ושכם נפגעה ממנה קשות. נגרמו נזקים ניכרים לבניינים, אך לא נגרם הרס כללי לעיר. בעקבות רעידת האדמה החלה התפתחות בנייה בעיר. מפחד רעידת האדמה, התגוררו התושבים במשך תקופה ארוכה מחוץ לבתיהם. הממשלה הבריטית סייעה לתושבים שבתיהם נפגעו, בהלוואות בתנאים נוחים, לתיקון הבתים או לבניית בתים חדשים. הלוואות אלו נוצלו על ידי תושבים רבים לבניית בתים מחוץ לעיר העתיקה. לאחר רעידת האדמה, השתפר במידת מה מערך הרחובות, בשל מאמצי העירייה להרחיב את הרחובות בכל מקום שבתים ישנים התמוטטו. בתקופה זו החלה התפשטות השטח הבנוי, וכתוצאה מכך נוספו מבנים רבים באזורים המסחריים של שכם. תוספת הבניינים המסחריים נתהוותה בשלוש קבוצות: מצפון מערב לעיר העתיקה, במזרח העיר ובצפון מזרח העיר. התוספת העיקרית של בניינים בעיר הייתה של בתי מגורים. קבוצה גדולה של בתי מגורים נבנו מצפון לבית החולים הטורקי ומעבר לבית הקברות הצפוני. כאן החלה ההתפשטות הגדולה על הר עיבל. בדרום מזרח העיר קמה שכונה חדשה, שכונת אל-עמוד, ביוזמת הממשלה הבריטית. זו הייתה השכונה הראשונה בשכם המודרנית. באותה עת גם החל פיתוח תעשיית ייצור הסבון המקומית משמן זית שסופק על ידי כפרי האזור.
בתקופה זו נוהל משא ומתן בין עיריית שכם לחברת החשמל על אספקת חשמל לעיר (בעקבות חיבורה קודם לכן של טולכרם לרשת החשמל הארצית), אך המגעים לא הגיעו לכלל ביצוע עד תום תקופת המנדט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה החלה התפשטות עירונית שהתבטאה במספר הבניינים ובגודלו של השטח הבנוי. שיעור הגידול השנתי עלה פי שניים וחצי על הגידול בתקופה הקודמת. הגידול המרשים של העיר נבע גם מהיציאה מחוץ לחומות העיר. הבנייה בתקופה הזאת הייתה לכל רוחות השמיים, אך בעיקר ממערב ומצפון לעיר הוותיקה. במערב נוצר, לאורך ציר קלקיליה, קשר פיזי עם רפידיה שהפכה לפרבר של שכם, עד לכפר בית וזן.
על פי תוכנית החלוקה שאושרה באו"ם ב-1947, נועדה שכם להיות חלק מן המדינה הערבית שנועדה לקום על 45% משטחי פלשתינה-א"י המנדטורית, עם סיום המנדט הבריטי. תוכנית זו לא נתממשה.
תחת שלטון ירדן
סיומה של מלחמת העצמאות של ישראל מצא את שכם בשליטת ירדן, יחד עם יתר שטחי הגדה המערבית. בשכם וסביבותיה חסו עשרות אלפי פליטים שנמלטו מן הערים והכפרים שהפכו לחלק ממדינת ישראל. בשולי העיר קמו שלושה מחנות פליטים, שהמפורסם בהם, מחנה בלאטה, נמצא במקום שבו שכנה שכם המקראית. מחנות אלה החלו כמחנות מגורים ארעיים, אך עם השנים התקבעו כחלק ממרקם העיר, והם עדיין נושאים אופי נחשל וארעי ומתאפיינים בתנאי מחיה ירודים.
בשנות ה-60 זכתה שכם לפיתוח והתרחבות, הודות להזרמת כספים ממדינות הנפט הערביות. מגמה זו נעצרה במלחמת ששת הימים.
לאחר מלחמת ששת הימים
החל משנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, הייתה שכם נתונה תחת ממשל צבאי ישראלי, ובסביבתה הוקמו מספר התנחלויות. מושל שכם היה עו״ד בועז נהיר. ב-1976 נבחר לתפקיד ראש העירייה בסאם א-שכעה, שניצל מניסיון התנקשות של המחתרת היהודית ב-2 ביוני 1980. אף על-פי שניצל ממוות, הוא איבד את שתי רגליו בניסיון ההתנקשות. ב-1982 הודח בידי ישראל. בסוף 1985 מינה המינהל האזרחי את זאעפר אל-מצרי לראש העירייה. ב-2 במרץ 1986 הוא נרצח, כנראה על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין.
ב-1977 הפכה מכללת א-נג'אח בעיר לאוניברסיטה, שהיא כיום האוניברסיטה הפלסטינית הגדולה ביותר.
בעקבות הסכמי אוסלו קיבלה הרשות הפלסטינית את האחריות על שכם, שהוגדרה כ"שטח A" – שליטה ביטחונית ואזרחית פלסטינית, מלבד קבר יוסף שנמצא כמובלעת בשליטה ישראלית במרכז העיר. במהלך האינתיפאדה השנייה נחשבה שכם כאחד ממרכזי הטרור הפלסטיני ובירת "הילדים המתאבדים", שביצעו או ניסו לבצע פיגועי התאבדות, ונעצרו על ידי כוחות צה"ל במחסום חווארה, או על ידי השב"כ. המפורסם שבהם הוא חוסאם עבדו שגויס על ידי חוליית נערים של התנזים. בשנת 2008 חלה ירידה של כ-80% בפעילות הטרור בשכם ובסביבתה.
בשנות ה-20 של המאה ה-21 עלה משמעותית שיעור הטרור בשכם וב-2022 קמה בה קבוצת הטרור גוב האריות שהוציאה פיגועי ירי בשומרון, ביניהם את פיגוע הירי ליד שבי שומרון. בפברואר 2023 נערך המבצע בקסבה של שכם בו נהרגו 11 פלסטינים.
שכם במקרא
שכם היא העיר הראשונה בארץ ישראל שאברהם הגיע אליה במסעו לארץ כנען:. אברהם בנה מזבח באלון מורה ליד שכם. גם יעקב קנה בשכם חלקת אדמה ובנה שם מזבח.
על-פי המקרא, מקור השם התנ"כי של העיר הוא שמו של בונה העיר – שכם בן חמור, בנו של חמור החיווי. שכם זכור במיוחד בגלל "פרשת דינה" – שכם רצה לקחת את דינה, בתו של יעקב לאישה ואנס אותה, דבר שגרם לנקמת שמעון ולוי, שטבחו והרסו את העיר.
יעקב ציווה את יוסף ללכת לשכם לראות את שלום אחיו שרעו שם, ומשם הלך אחריהם עד שפגש אותם בעמק דותן (ושם התבצע סיפור מכירת יוסף). העיר ניתנה ליוסף על ידי יעקב ("ואני נתתי לך שכם אחד על אחיך") ובפאתיה גם נקבר יוסף אחרי שבני ישראל העלו את עצמותיו ממצרים.
בכניסת בני ישראל לארץ ישראל נכרתה בין הר גריזים לעיבל, המזוהים כסמוכים לעיר שכם, ברית שנייה בין עם ישראל לתורה ואלוהים:, כפי שציווה משה בספר דברים.
בסוף ימיו אסף יהושע בן נון את כל שבטי ישראל,, ובה נכרתה ברית השבטים, הוצבה "אבן גדולה תחת האלה אשר במקדש ה'", ונקברו עצמות יוסף, שהועלו ממצרים, בחלקה שקנה לעצמו יעקב.
לאחר פילוגה של ממלכת ישראל המאוחדת, נקבעה שכם לעיר הבירה של הממלכה הצפונית, אך איבדה תואר זה לאחר זמן קצר לטובת תרצה. לאחר חורבן ממלכת ישראל, הביא מלך אשור לשכם גולים, ביניהם כותים. לאחר בואם של הכותים לשכם, היא נעשתה למעוז הדת שלהם.
חז"ל כינו את העיר "מקום מזומן לפורענויות" על הצרות הרבות שפקדו אותה.
דמוגרפיה
על-פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, נכון לשנת 2017 חיים בשכם 156,906 נפש. במרשם אוכלוסין שהתקיים שני עשורים לפני כן, ב-1997, חיו בעיר 100,034 איש, ובהם 23,397 המוגדרים פליטים. ב-2006 גרו בעיר העתיקה של שכם כ-12,000 איש.
רוב תושבי שכם הם כיום מוסלמים, אך לצידם מתקיימות גם קהילות שומרוניות ונוצריות קטנות. במהלך האינתיפאדה הראשונה עברו מרבית השומרונים שהתגוררו עד אז בשכם לראש הר גריזים ליישוב קריית לוזה.
על פי מספר מחקרים, חלק גדול מתושבי שכם הם צאצאיהם של שומרונים שהתאסלמו. שמות משפחה מסוימים של מוסלמים תושבי העיר כדוגמת א-סמרי ("השומרוני"), מסלמני ("מתאסלם"), אל-עמד, יעיש, שקשיר ואחרים מרמזים על עברם השומרוני. השומרונים עצמם גם כן מכירים בכך. על-פי ההיסטוריון פיאד א-לטיף, שומרונים רבים התאסלמו עקב רדיפות תחת שליטים מוסלמים שונים, ומכיוון שהאופי המונותאיסטי של האסלאם הקל עליהם לקבל זאת.
בשנת 1967 חיו בעיר כ-3,500 נוצרים ממספר זרמים, אך אלו התמעטו לכ-650 איש נכון לשנת 2008. האוכלוסייה הנוצרית בעיר כוללת 70 משפחות נוצריות אורתודוקסיות, 30 משפחות קתוליות (כולל מלכיתים), ו-30 משפחות אנגליקניות. הקהילה הנוצרית התרכזה בעברה בשכונת רפידיה במערב העיר.
בעיר העתיקה של שכם ישנם 11 מסגדים. מתוכם תשעה הוקמו עוד לפני המאה ה-15. בנוסף, פועלת בעיר כנסייה אורתודוקסית שהוקדשה לסיינט ג'סטין מרטיר ונבנתה ב-1898, ובית כנסת שומרוני עתיק שעדיין נמצא בשימוש.
הקהילה היהודית בשכם
בשכם התקיימה במשך דורות רבים קהילה יהודית קטנה שהתקיימה בעיקר מהשיירה השנתית של עולי הרגל מירושלים לגליל שעברה דרך שכם וכן מהקרבה למקומות הקדושים הסמוכים לעיר: קברי אלעזר ואיתמר בעוורתא וקבר יהושע בן נון בכיפל חארת'. בשנת 1170 ביקר בשכם רבי בנימין מטודלה ומצא בה רק קהילה גדולה של שומרונים.
בשנת 1336 ביקר בשכם הנוסע האנגלי ג'ון מאנדוויל ותיאר את הלבוש האופייני של כל העדות השונות: השומרונים עוטפים את ראשיהם בבד אדום, המוסלמים בלבן, הנוצרים בכחול והיהודים בצהוב. צבעים אלה אפיינו את העדות השונות גם במאה ה-16.
ב-1552 נמצאו בשכם, על פי משה בסולה, 12 משפחות יהודיות "מוריסקוס" (מוסתערבים) ובית כנסת קטן. על פי מפקדים רשמיים לצורכי גביית מיסים שנערכו באמצע המאה ה-16 נמנו בעיר בין 36 ל-71 משפחות. בתחילת המאה ה-17 ישב בעיר השבתאי נחמיה חייא חיון ומסתבר שהייתה קיימת גם קהילה יהודית קטנה בעיר, אך נראה שלא היה בה בית דין או רב, כיוון שבבעיה מסוימת שהתעוררה אצלם הצטרכו לשאול את חכמי ירושלים ששלחו לברר פרטים "מאת בעלי שכם".
רבי יוסף סופר מזכירים קהילה יהודית במקום בשנת 1760. בתקופה מאוחרת יותר נעשה כנראה ניסיון לחדש את היישוב בשכם. על פי תקנה של חכמי ירושלים נצטווה כל מי שעלה להשתטח על קברות הקדושים בשכם ליתן "ארבע אריות נדבה לאיש או לאשה ליישוב עה"ק הנזכרה". הנוסע רבי חיים יצחק קריגאל מנה בין שאר בתי הכנסת שהיו קיימים ב-1773 גם בית כנסת בשכם.
בתחילת המאה ה-19 מנה רבי דוד דבית הלל 10 משפחות בעיר "ולהם בית כנסת קטן". שנה לאחר מכן כותב מנחם מנדל מקאמיניץ שבשכם יש "ב' מניינים ספרדים ומניין אחד המה אשכנזים". ברעידת האדמה של שנת 1837 שהחריבה את צפת נפגעה גם שכם. לפי תיאורו של ישראל משקלוב בשכם נפלו בתים וכל החנויות, ונהרגו כמו שישים נפשות". במפקד של יהודי ארץ ישראל שערך משה מונטיפיורי בשנת 1839 נמנו בשכם 25 משפחות יהודיות (76 יהודים, כולם ספרדים). במפקד של שנת 1866 נותרו בעיר רק 12 משפחות שהתפרנסו בדוחק. הנוסע רבי רחמים יוסף חיים אופלטקה (בנו של הרב יצחק פראג אופלטקה), שביקר בשכם ב-1873, מספר על קהילה ענייה בת 12 משפחות, ומזכיר רבנים ופרנסים המשמשים בעיר, ביניהם סבו, רבי יוסף דוד עייאש (בנו של הרב יעקב משה עייאש), שגר בשכם מספר שנים ונפטר בה בשנת 1843.
בסוף המאה ה-19 עם היווסד היישוב החדש בארץ ישראל נידלדלה הקהילה היהודית בשכם. לדברי יצחק בן-צבי "רוע מזלה של שכם גרם לה, ששום מושבה יהודית חדשה לא הוקמה בקרבתה, וצאצאיהם של יהודי שכם לא ראו לעצמם עתיד בעיר". ב-1895 היו בעיר כ-120 נפשות, ב-1896 כ-50 נפשות וב-1908 בעת ביקורו של בן צבי במקום כבר לא גר בה אפילו יהודי אחד, ונותרו בה רק מעט מהמצבות בבית הקברות, אלו שלא נהרסו ונשדדו.
מבנה העיר
שיעור הבנייה בשכם עולה משנה לשנה. לאורך שלוש תקופות הייתה התפתחות הבנייה רבה במיוחד:
כיום, הרחוב הראשי של העיר הוא רחוב סלאח א-דין, והמשכו, רחוב שוק אל-קדים הוא הציר המרכזי של העיר. החלק המרכזי של רחוב שוק אל-קדים ואל-נאסר שימש במאה העשרים כמרכז עסקים. הדרך הראשית לירושלים נמצאת בכניסה המזרחית של שכם, והיא חוצה את העיר ומתפצלת ליציאה לכביש המוביל לטולכרם, ולכביש לקלקיליה. המרכז המסחרי בנוי בצורת שווקים המצויים לאורך צירי התנועה העיקריים שבעיר. במערב העיר שכונת רפידיה, ובה ממוקמת אוניברסיטת א-נג'אח.
מבנה בתי שכם העתיקה הוא בעל גגות כיפה, משום שהבנייה באבן, שהייתה נהוגה בתקופתם חייבה זאת. בתחילת המאה ה-20 החלו לבנות גגות שטוחים וגגות רעפים. למרות זאת, בשנת 1918 היו רק בתים בודדים בשכם שלא היו בנויים בצורת כיפה. בעשרות השנים האחרונות של שליטתה של האימפריה העות'מאנית, החלה בניית מבנים בסגנון טורקי ואירופאי.
מהמבנים החשובים שבנו הטורקים בעת ההיא, הוא בית החולים, שעדיין קיים, בית ספר לנערים, תחנת רכבת טורקית ובית סוהר. בית הסוהר נבנה במקום הצר ביותר של עמק שכם, משיקולים ביטחוניים. הבניין משמש עד היום כבית סוהר.
תופעת ורבורג
תופעת ורבורג (Warburg Effect) המכונה גם גליקוליזה אירובית, היא תופעה ביוכימית המאפיינת תאי סרטן ומוגדרת כגליקוליזה מוגברת בסביבה עשירה בחמצן.
במטבוליזם של תאים נורמלים קצב הגליקוליזה יורד כאשר יש רמות גבוהות של חמצן. תאים סרטניים, לעומת זאת, ממשיכים לייצר ATP במסלול הגליקוליזה גם כאשר הסביבה רוויה בחמצן. למעשה אוטו ורבורג, אשר על שמו נקראת התופעה, מצא כי רוב ה-ATP המיוצר על ידי תאי סרטן נוצר דרך גליקוליזה.
תכונה זו מקנה לתאים הסרטניים מספר יתרונות:
סימון בוליבר
סימון חוסה אנטוניו דה לה סנטיסימה טרינידד בוליבר אי פּאלסיוס (בספרדית: Simón José Antonio de la Santísima Trinidad Bolívar y Palacios ; 24 ביולי 1783 - 17 בדצמבר 1830) היה מחשובי המצביאים באמריקה הדרומית, נחשב ל"אבי האומה" במדינות רבות. זכה לכינויים רבים כגון "ג'ורג' וושינגטון של אמריקה הדרומית", "המשחרר" (El Libertador) ועוד, ולזכותו נזקפת השגת עצמאותן של שש ארצות באמריקה הדרומית והמרכזית: פנמה, ונצואלה, קולומביה, אקוודור, פרו ובוליביה (הקרויה על שמו) במלחמות העצמאות ביבשת בראשית המאה ה-19.
בצעירותו
בוליבר הוא יליד קראקס ונצואלה, בן למשפחת קריאולים (ילידי אמריקה ממוצא אירופאי). הוריו של בוליבר מתו עוד בילדותו, ובמותם הוא ירש הון רב. לאחר מות הוריו גדל, עם אחיו חואן, תחת השגחתו של דודם. ב-1797 התגייס ושירת כקאדט בגדוד של אביו. ב-1799 נסע לספרד להשלמת לימודיו. הוא למד במדריד והיה מקורב לחצר המלכותית. במדריד הכיר את מריה תרזה שהייתה גם היא בת למשפחה עשירה מקראקס, ונישא לה ב-1802. לאחר נישואיהם חזרו לוונצואלה שם חלתה בקדחת ונפטרה לאחר 8 חודשים.
מאוחר יותר ניהל מערכת יחסים עם מנואלה סאנז, שאף סיכלה ניסיון התנקשות בחייו ב-1828. מערכת היחסים בין השניים נמשכה עד מותו של בוליבר, ב-1830.
קריירה צבאית
לאחר שחי בספרד ובפריז, חזר בשנת 1807 לוונצואלה והתייצב בראש קבוצה של קריאולים רדיקלים ששאפו למגר את השלטון הספרדי כשלב במאבק ליצירת איחוד של כל יבשת אמריקה הדרומית. בשנת 1810 הצליחה הקבוצה להפיל את השלטון הספרדי ולהקים ממשלה. זו הייתה הממשלה הראשונה באמריקה הדרומית שנבחרה בבחירות חופשיות. אולם המאבק בין תומכיו של בוליבר לבין השלטון הספרדי ובני בריתו התחדש ונמשך למעשה עד 1824, המועד בו שוחררה בוליביה, המושבה הספרדית האחרונה באמריקה הדרומית.
הספרדים האיצו בסימון בוליבר לסגת מוונצואלה לגרנדה החדשה (Nueva Granada), כיום קולומביה. בוליבר תפס פיקוד על כוח צבאי קולומביאני, וכבש ב-1814 את בוגוטה. ב-1819 הכריז על עצמאות רפובליקת קולומביה הגדולה. אזור זה כולל כיום את אקוודור, קולומביה, ונצואלה ופנמה. ב-17 בדצמבר 1819 הפך לנשיאה הראשון. ב-24 ביוני 1821 ניצח בוליבר את הצבא הספרדי בקרבובו (Carabobo), ונצואלה. הוא המשיך לכבוש שטחים רבים והוסיף לשטחי רפובליקת קולומביה, שכעת הייתה בשלטונו, את אקוודור. בוליבר חלם על איחוד אמריקה הדרומית, אך לא יכול להשיג זאת במהלך המאבק לעצמאות. קולומביה הגדולה הייתה המהלך הראשון שלו ליצירת מדינה אחת לכל היבשת. ואולם, פוליטיקאים אחרים ומנהיגים מקומיים התנגדו לרעיונותיו, ובוליבר המאוכזב התפטר מהנשיאות בשנת 1830, וזמן קצר לאחר מכן, ב-17 בדצמבר, נפטר בסנטה מרתה, קולומביה.
הנצחה
שרידי גופתו של בוליבר הועברו ב-1842 לקראקס, בירת ונצואלה, ומאז 1876 הם מוצגים בפנתיאון הלאומי שם.
פסלים ואנדרטאות בדמות בוליבר מעטרים כיכרות ופארקים ברחבי אמריקה הלטינית, וכן במדינות אחרות. על שמו נקראו רחובות ושדרות מרכזיים, מבני ציבור ומוסדות רבים (בהם אוניברסיטת סימון בוליבר בוונצואלה) באמריקה הלטינית. נמל התעופה הבינלאומי בקראקס נקרא על שמו.
בשנת 1881 הוקם בעיר מרידה שבוונצואלה  שירות דואר מקומי במטרה לממן את פעילות "מועדון בוליבר" המקומי לציון שנת יובל המאה להולדתו.
שני מטבעות דרום אמריקניים נקראים על שם בוליבר: בוליביאנו בבוליביה ובוליבר בוונצואלה.
ביולי 2010 הורה נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס להוציא את שרידיו מקברו, לחקור את נסיבות מותו של בוליבר, זאת בעקבות שמועות שנפוצו על כך שנרצח על ידי מתנקשים. זמן קצר לאחר מכן, פרסם העיתון הקולומביאני "אל טיימפו" קטעים מיומניו של רופאו של בוליבר, הצרפתי רוספרו רבנרנד, אשר לפיהם סיבת המוות הייתה שחפת או מחלה כרונית אחרת הקשורה לריאות.
בשנת 1999 שונה שמה של ונצואלה ל-"הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה" (República Bolivariana de Venezuela), כחלק משינוי רדיקלי שהוגו צ'אווס הוביל תחת הכינוי "המהפכה הבוליברית".
קורות חייו הונצחו בספרים רבים. בין השאר, בספרו של גבריאל גרסיה מרקס, "גנרל במבוך".
בשנת 2013 יצא הסרט the liberator המבוסס על חייו של בוליבר.
הלהקה Ska-P הוציאה שיר סקא פאנק המנציח אותו הנקרא "המשחרר" (בספרדית: "el libertador").
האסטרואיד שהתגלה על ידי מקס וולף, נקרא על שמו. השם הוצע על ידי קאמי פלמריון.
קטרינה קאזלי
קטרינה קאזלי (באיטלקית: Caterina Caselli; נולדה ב-10 באפריל 1946) היא מפיקה מוזיקלית איטלקייה. לשעבר זמרת, בסיסטית ושחקנית.
ביוגרפיה
קאזלי נולדה במודנה שבאיטליה. הופעת הבכורה שלה הייתה בשנת 1966 בפסטיבל סן רמו, עם השיר "Nessuno mi può giudicare" שסיים במקום השני. את השיר היה אמור לשיר הזמר אדריאנו צ'לנטנו, אך הוא ויתר עליו. התקליט נמכר ביותר ממיליון עותקים, והגיע למעמד של תקליט זהב. קאזלי זכתה להצלחה רבה גם עם גרסת כיסוי באיטלקית של השיר "Days of Pearly Spencer" של דייוויד מקוויליאמס, שהקליטה בשם "Il volto della vita".
קאזלי היא הנשיאה של חברת התקליטים "Sugar Music", החברה שבה מקליט אנדראה בוצ'לי, מאז שגילתה אותו ב-1992.
סרגיי קלשצ'נקו
סרגיי קלשצ'נקו (במולדובנית: Сeргей Клещенко; נולד ב-20 במאי 1972) הוא כדורגלן עבר מולדובני ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן את נבחרת מולדובה.
קריירה
קלשצ'נקו החל לשחק כדורגל במולדובה והתפרסם לאחר שהוביל את התקפת זימברו קישינב בתחילת שנות התשעים, תקופה בה שלטה הקבוצה בכדורגל המולדובני. קלשצ'נקו זכה עם הקבוצה בחמש אליפויות, וכבש במדיה 64 שערים בשלוש קדנציות, כשביניהן שיחק בגו אהד איגלס ההולנדית. ב-1998 נבחן קלשצ'נקו בווטפורד האנגלית, שביקשה להחתימו, אך בעיות עם אשרת העבודה של השחקן ודרישה כספית גבוהה של זימברו קישינב מנעו בסופו של דבר את המעבר, וקלשצ'נקו עבר לתקופה קצרה לזניט סנקט פטרבורג הרוסית.
בשנת 1999 הגיע קלשצ'נקו לישראל וחתם במכבי חיפה. במשחקו הראשון במדי הקבוצה, מול הפועל פתח תקווה באצטדיון האורווה, כבש ארבעה שערים. בעונת 1999/2000 כבש 22 שערים, ובכך שבר את השיא שקבע הפולני אנדז'יי קוביקה שנה קודם לכן, והפך לשחקן הזר שכבש הכי הרבה שערים בעונה אחת בליגת העל. כיבושיו הרבים זיכו אותו בכינוי "הקלאצ'ניקוב", על שם רובה הסער הרוסי AK-47. בעונת 2000/2001 זכה עם מכבי חיפה באליפות.
לקראת עונת 2001/2002 חתם קלשצ'נקו בקבוצת הפועל תל אביב. כבר במשחקו הראשון בקבוצה כבש את שער הבכורה שלו, 4 דקות מפתיחת המשחק מול מכבי הרצליה במסגרת גביע הטוטו. עם הפועל תל אביב הגיע בעונה זו עד לשלב רבע הגמר בגביע אופ"א, הישג השיא של קבוצה ישראלית במפעל זה. קלשצ'נקו כבש את השער השני לזכות הפועל במשחקה הביתי מול קבוצת צ'לסי האנגלית באצטדיון בלומפילד, ואת השער הבודד בניצחונה של קבוצתו מול קבוצת מילאן האיטלקית, במשחק שנערך בקפריסין. באותה עונה גם זכה עם הפועל תל אביב בגביע הטוטו.
לאחר שנתיים בהפועל תל אביב עבר קלשצ'נקו לרוסיה וחתם בקבוצת צ'רנומורץ נובורוסיסק. קלשצ'נקו לא מצא את מקומו בקבוצה, וחזר עוד באותה עונה לישראל, כשחתם בקבוצת בני יהודה תל אביב. בתום העונה חזר למולדתו ולקבוצה בה שיחק כבר בעבר, זימברו קישינב. לאחר מכן שיחק בעוד קבוצות ברוסיה, עד שפרש בפברואר 2008, והחל להתמקד בפיתוח מחלקות הנוער במולדובה. לאחר מכן מונה למאמן נבחרת הנוער של מולדובה. בשנת 2013 מונה למאמן זימברו קישינב, ולאחר מכן שימש עוזר מאמן בלייריה וברוסטוב.
בשנת 2019 הוא הגיע לצוות מאמנים של נבחרת מולדובה בכדורגל. לאחר שהיה מאמן נבחרת הנוער, בשנת 2021 הוא מונה למאמן הנבחרת הבוגרת. בשנת 2022 הוא עזר להגעת ארתור קראצ'ון שהיה שחקן הנבחרת להפועל כפר סבא.
קלשצ'נקו הוא מלך השערים של נבחרת מולדובה עם 11 שערים. הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת נערכה בשנת 1991, ועד שנת 2006 ערך במדיה 69 הופעות.
בנו הוא הכדורגלן ניקי קלשצ'נקו.
שם הצופן: מבצר דיגיטלי
שם הצופן: מבצר דיגיטלי (באנגלית: Digital Fortress) הוא ספרו הראשון שהצליח של הסופר האמריקאי דן בראון. הספר יצא לאור בשנת 1998 והוא מסוגת מותחן בלשי.
עלילה
עלילת הספר מתאפיינת בקצב אירועים מהיר בשתי זירות התרחשות עיקריות: ב (NSA) בארצות הברית ובסביליה שבספרד.
הסוכנות לביטחון לאומי אחראית על איסוף מודיעין אלקטרוני כלל-עולמי, ועל אבטחת המידע המסווג של ארצות הברית. לצורך זה מחזיקה הסוכנות במחשב מתקדם במיוחד, ה"טרנסלטור", המסוגל לפענח כל צופן במספר דקות בלבד, ובאמצעותו היא מפענחת תשדורות אינטרנטיות מוצפנות ועוקבת אחר כלל תעבורת המידע ברשת. המידע הרלוונטי נמסר לגורמים הממונים על סיכול איומי טרור. עם זאת, רבים רואים בקיום הסוכנות משום פגיעה בפרטיות. הסוכנות לביטחון לאומי נקלעת למשבר ונמצאת תחת איום כאשר אנסיי טנקאדו, קריפטוגרף יפני שעבד בעבר בסוכנות לביטחון לאומי, פיתח צופן שאינו ניתן לפענוח המכונה "מבצר דיגיטלי" והפיץ אותו באמצעות האינטרנט לכל דורש. הוא מאיים על הסוכנות כי אם לא יודיעו בפומבי על קיומו של ה"טרנסלטור", הוא יפרסם באינטרנט את המפתח להצפנה באמצעות הצופן ובכך יסכן את ארצות הברית, שלא תוכל לפענח את הצפנים שיישלחו באינטרנט. הקריפטוגרפית המוכשרת סוזן פלטשר מוזעקת לסיוע ומנסה למצוא את שותפו האמריקאי של טנקאדו, המכונה "צפון דקוטה", שאמור לפרסם את המפתח אם לא ייענו דרישותיו של טנקאדו. תוך כדי עבודתה היא נקלעת לסבך של שקרים כאשר עליה להגן על הסוכנות, על ביטחון האומה האמריקנית, ועל חייה.
דייוויד בקר, ארוסה של סוזן, נשלח על ידי מנהלה של סוזן בסוכנות לביטחון לאומי לספרד, שם מת אנסיי טנקאדו בפתאומיות מהתקף לב, כשעליו היה לחלץ את המפתח לפיצוח "מבצר דיגיטלי" שהיה בידי טנקאדו. תוך כדי המסע למציאת המפתח עוקב אחריו מתנקש במטרה לחסלו.
משפט המפתח בספר הוא "מי ישמור על השומרים" - הקונפליקט הערכי בספר. זהו הקונפליקט שהביא את אנסיי טנקאדו לפיתוח הצופן.
בהמשך מגלים סוזן וסגן מנהל הסוכנות שלמעשה הצופן "מבצר דיגיטלי" אינו קיים. התוכנית של אנסיי טנקאדו הייתה לחדור לבנק הנתונים בעזרת תולעת (דומה לווירוס) שהוחדרה ל'טרנסלטור' במסווה של מסר מוצפן.
סוזן מגלה שאנסיי טנקאדו נרצח על ידי המתנקש שרודף אחרי ארוסה, ושהשולח הוא מנהלה, סגן מנהל הסוכנות. ברגע האחרון היא מצליחה לברוח מהבניין כאשר הוא מתפוצץ כתוצאה מהתחממות יתר של המחשב והורג את סגן המנהל.
בינתיים המנהל הראשי של הסוכנות לביטחון לאומי מגלה שהתולעת מתחילה לפרוץ לבנק הנתונים, ועובדים רבים מנסים לעצור את התולעת בעזרת הקוד של אנסיי טנקאדו שדייוויד הצליח לחלץ. שניות לאחר שהתולעת פרצה את מערכת ההגנה האחרונה של בנק הנתונים הצליחו סוזן ודייוויד לזהות את הקוד האמיתי ועצרו את החדירה לבנק הנתונים.
פתרון הצופן
בסוף הספר מופיע צופן:52-15-121-2-33-2-39-33-39-100-15-33-76-107-48-8.
הצופן מקודד כך שכל מספר מייצג פרק, ממנו צריך לקחת את האות הראשונה. לדוגמה, פרק 33 מתחיל במילה "יופי". ולכן יש לקחת מפרק זה את האות יו"ד. הצופן הסופי המתקבל הוא: שיש לפענח אותו מימין לשמאל (בכיוון החץ). הצופן מקודד בשיטת צופן-תזוזתי, המכונה בספר "הריבוע המושלם" של יוליוס קיסר. יש לסדר את האותיות בצורה של ריבוע שלו 4 אותיות בכל צלע: כעת יש לקרוא את האותיות מלמעלה למטה, מצד ימין. לאחר הוספת רווחים מתקבל המשפט "מי ישמור על השומרים?" מתוך "הסאטירות" של יובנאליס, שמוזכר רבות בספר בנוגע לעבודתה של הסוכנות. באנגלית, לעומת זאת, הקוד בסוף הספר שונה, והוא "We are watching you", כלומר "אנחנו צופים בך".
עיבוד טלוויזיוני
חברת "Imagine Entertainment" הצהירה בשנת 2014 על הפקת סדרת טלוויזיה המבוססת על הספר, על פי תסריט מאת ג'וש גולדין ורייצ'ל אברמוביץ, אך זו בוטלה לאחר זמן קצר.
ג'ורג' וסטינגהאוס
ג'ורג' וסטינגהאוס (באנגלית: George Westinghouse, Jr; 6 באוקטובר 1846 - 12 במרץ 1914) היה יזם אמריקאי ומהנדס אשר המציא את בלמי האוויר ברכבות והיה חלוץ בתחום תעשיית החשמל. הקים חברה חלוצית בתחום הזרם החלופי וניהל את המערכה נגד אדיסון במלחמת הזרמים
וסטינגהאוס היה אחד ממתחריו העיקריים של תומאס אדיסון בתחילת פרישת רשת החשמל בארצות הברית. המערכת של וסטינגהאוס אשר התבססה על זרם חילופין גברה בסופו של דבר על זו של אדיסון אשר התבססה על זרם ישר. בשנת 1911 הוענקה לווסטינגהאוס מדליית אדיסון מטעם המכון האמריקאי למהנדסי חשמל (באנגלית: American Institute of Electrical Engineers, AIEE) "על הישגים ראויים לשבח בקשר לפיתוח מערכת תאורה בזרם חילופין".
תחילת דרכו
וסטינגהאוס היה בנו של בעל בית מלאכה אשר נודע בכישרונו בעסקים ובעבודה. כבר בגיל 19 המציא וסטינגהאוס את מנוע הקיטור הרוטציוני. בגיל 21 הוא המציא "מחליף קרון", מתקן שנועד להנחות קרון רכבת שנשמט מן הפסים בחזרה אל נתיבו וכן שכלול למסוט רכבת. בתקופה זו ראה התנגשות רכבות שבה שני נהגי הקטר ראו זה את זה אולם לא יכלו למנוע את ההתנגשות כיוון שבלימת הרכבת נעשה על ידי הפעלת הבלמים בכל קרון לחוד, על ידי מעבר מהיר של האחראי לבלימה מקרון לקרון. בשנת 1869, בהיותו בן 22, המציא וסטינגהאוס מערכת בלימה בלחץ אוויר, המאפשרת הפעלה מרכזית של הבלימה בכל הרכבת. במערכת שפיתח קיים מדחס בקטר הרכבת וכן מכל לחץ אוויר עם שסתום בכל אחד מן הקרונות. הרכבת כולה מחוברת בצינור לחץ אוויר, בעל חיבורים גמישים בין הקרונות, באמצעותם מתמלאים מכלי האוויר המפעילים את הבלמים. המערכת מוגנת מפני תקלה על ידי כך שנפילה בלחץ האוויר גורמת להפעלת הבלמים ולעצירת הרכבת. ההמצאה נרשמה כפטנט ב־5 במרץ 1872. על יסוד ההמצאה קמה חברת בלמי האוויר של וסטינגהאוס (Westinghouse Air Brake Company, WABCO) אשר פיתחה את הפטנט, ייצרה ושיווקה אותו. מערכת זו הפכה לתקופה מסוימת לתקן המקובל ברכבות ואף בימינו מערכות הבלמים ברכבות מבוססות על פיתוחים של המצאה זו. וסטינגהאוס פיתח שכלולים רבים במערכות האיתות של רכבות ובשנת 1881 הוא יסד את חברת האיחוד לאיתות ולעיתוק (Union Switch and Signal Company) אשר עסקה בייצור מערכות איתות ועיתוק למסילות רכבת.
חשמל ו"מלחמת הזרמים"
אדיסון היה בין המפתחים של נורת הליבון החשמלית והבין את הצורך בפיתוח רשת חשמל אשר תספק כוח להפעלת הנורות. ב־4 בספטמבר 1882 הפעיל אדיסון את רשת החשמל הראשונה אשר פעלה בזרם ישר במתח של 110 וולט וסיפקה חשמל ל־59 לקוחות במנהטן, סמוך למעבדתו. בשנים הסמוכות המשיכו אחרים ושכללו את נורת הליבון והפכו אותה לאמינה יותר.
התעניינותו של וסטינגהאוס ברשת לאספקת גז ובקווי טלפון הובילו אותו באופן טבעי להתעניין אף ברשתות לאספקת חשמל. הוא בדק את מבנה רשת החשמל של אדיסון והגיע למסקנה כי היא אינה יעילה דיה כדי לספק מספר צרכנים גדול. רשת החשמל של אדיסון הייתה מבוססת על מתח נמוך בזרם ישר, החיסרון שלה היה חוסר יציבות של המתח חשמלי עקב שינויים בצריכה וכן הפסקות חשמל תדירות. מספר ממציאים אירופים עבדו על פיתוח מערכת לאספקת זרם חילופין. מערכת זרם חילופין איפשרה אספקת חשמל במתח גבוה יותר באמצעות שנאים, ואז הפחתת המתח באמצעות שנאי הסמוך לצרכן.
שימוש בשנאי חשמלי יעיל, אשר פותח על ידי הצרפתי לוסיאן גולר והאנגלי ג'ון דיקסון גיבס, הודגם בשנת 1881 בלונדון ולכד את תשומת לבו של וסטינגהאוס. שנאי זה היה קל יחסית לייצור ומתאים לרשתות גדולות. בשנת 1885 יבא וסטינגהאוס לארצות הברית מספר שנאים וכן גנרטור חשמלי לזרם חילופין מתוצרת סימנס והחל מנסה בניית רשת לאספקת חשמל בפיטסבורג. לאחר ששיכלל ושיפר את השנאי, הצליח וסטינגהאוס לבנות רשת חשמל יעילה לזרם חילופין. בשנת 1886 וסטינגהאוס יחד עם ויליאם סטנלי התקינו רשת אספקת חשמל בזרם חילופין ובמתח משתנה בגרייט ברינגטון שבמסצ'וסטס. הגנרטור היה הידרואלקטרי והפיק מתח של 500 וולט בזרם חילופין. באמצעות השנאי הועלה המתח ל־3,000 וולט ובסמוך לצרכנים הורד באמצעות שנאי ל־100 וולט כדי להפעיל את נורות החשמל. באותה שנה יסד וסטינגהאוס את "חברת וסטינגהאוס לחשמל וליצור" אשר שמה שונה בשנת 1889 ל"חברת החשמל וסטינגהאוס".
בתוך שנה התקין וסטינגהאוס 30 רשתות חשמל נוספות, אולם התפשטות הרשת הוגבלה כיוון שלא פותחה מערכת למדידת הצריכה וכן מנוע חשמלי הפועל בזרם חילופין. בשנת 1888 פיתח וסטינגהאוס יחד עם מהנדס שעבד בשירותו, אוליבר שלנגר, מד צריכת חשמל, אשר דמה למד צריכת גז. העיקרון שבבסיס מד הצריכה שפיתח וסטינגהאוס נמצא בשימוש עד היום. למזלו של וסטינגהאוס, הממציא ניקולה טסלה פיתח כבר את עקרונות המנוע החשמלי לזרם חילופין. וסטינגהאוס יצר קשר עם טסלה, לאחר שזה הפסיק את עבודתו עם אדיסון, ורשם זכויות פטנט על מנוע זרם החילופין של טסלה. בשנת 1883 פיתח טסלה מנוע השראה אלקטרומגנטית ראשון.
וסטינגהאוס גייס את טסלה כיועץ לחברתו למשך שנה והחל משנת 1888 החל בייצור בקנה מידה גדול של מנועי השראה אלקטרומגנטית. על בסיס פיתוח זה נבנתה מערכת אספקת החשמל המודרנית בארצות הברית: זרם חילופין, תלת־פאזי, בתדר 60 הרץ, גבוה דיו כדי למנוע הבהוב בתאורה, אולם נמוך דיו כדי להפחית את אובדן הכוח. נתונים אלה אף הם נקבעו על ידי טסלה.
פיתוח וקידום רשת חשמל בזרם חילופין הובילה את וסטינגהאוס לעימות מר עם תומאס אלווה אדיסון ומערכת הזרם הישר שאותה פיתח. העימות בין השנים נודע בשם "מלחמת הזרמים". אדיסון טען כי זרם גבוה הוא מסוכן מטבעו ומנגד טענו וסטינגהאוס וטסלה כי ניתן למזער את הסיכון וכי יתרונות זרם החילופין עולים על חסרונותיו. אדיסון ניסה לקדם חקיקה במספר מדינות אשר תגביל את המתח המותר ברשת ל־800 וולט, אולם נכשל.
בשנת 1887 הגיע העימות בין השניים לממדים מגוחכים. ועדה מיוחדת במדינת ניו יורק פנתה לאדיסון כדי שייעץ לה באשר לדרך הטובה ביותר להוציא להורג אסירים שנידונו למוות. תחילה סירב אדיסון לפנייה. אולם משראה כי רשתות החשמל שפורש וסטינגהאוס פושטות בכל עבר, הוא ראה בפנייה אליו הזדמנות להביס את יריבו. אדיסון שכר מהנדס שלא עבד תחתיו, הרולד פ. בראון, כדי שיערוך הדגמה פומבית שבה חיות תחושמלנה למוות על ידי זרם חילופין. לאחר מכן פנה אדיסון לוועדה והודיע כי זרם חילופין הוא כה קטלני עד שאדם שיחושמל ימות באופן מיידי, ולכן זו הדרך הטובה ביותר להוציא להורג. לאור פרסומו, המלצתו אומצה באופן מיידי. מטרתו מאחורי המהלך הייתה להציג את זרם החילופין כמסוכן יותר מהזרם הישר, ומכאן להציג את הזרם הישר כמתאים יותר להפצה נרחבת.
הרולד בראון מכר למדינת ניו יורק את הציוד לביצוע ההוצאה להורג בחשמל במחיר של 8,000 דולר. באוגוסט 1890, היה הנידון למוות ויליאם קמלר הראשון אשר נועד להיות מוצא להורג בחשמל. וסטינגהאוס שכר את שירותיו של עורך דין מן השורה הראשונה כדי שיגן על קמלר ויטען כי ביצוע העונש בדרך זו הוא בבחינת עונש אכזרי ובלתי רגיל. ההוצאה להורג התקיימה ואכן הייתה ארוכה מן הרגיל וקשה, דבר שהוביל את וסטינגהאוס להעיר כי היה ניתן לבצעה ביעילות גדולה יותר באמצעות גרזן. אדיסון נכשל בכל ניסיונותיו להוריד מקרנה של רשת החשמל בזרם חילופין ואף חברת ג'נרל אלקטריק, אשר מיזגה לתוכה את חברת החשמל של אדיסון בשנת 1892, החליטה להתחיל ולייצר זרם חילופין.
שנותיו המאוחרות
בשנת 1893 זכה וסטינגהאוס להכרה משמעותית כאשר לחברתו הוענק החוזה להקמת רשת חשמל בזרם חילופין לתערוכה העולמית של שיקגו. צעד שהביא לתהודה ציבורית חיובית לשיטתו של וסטינגהאוס. וסטינגהאוס אף זכה בחוזה להקמת רשת חשמל למרחק גדול מתחנת הכוח במפלי ניאגרה לעיר באפלו בניו יורק, מרחק של 40 קילומטר משם.
ככל שהתפשטו רשתות החשמל בזרם חילופין עלתה התעניינותו של וסטינגהאוס בייצור חשמל. בתחילה עיקר הייצור היה הידרואלקטרי, בסמוך למקורות מים זורמים ובמקומות שבהם לא היה מקור כוח הידרואלקטרי הופק החשמל במנועי קיטור. וסטינגהאוס חש שמנועי הקיטור אינם יעילים דיים ושאף לפתח מנוע סיבובי יעיל יותר. בשנת 1884 קנה וסטינגהאוס את הזכויות להמצאתו של הבריטי צ'ארלס אלג'רנון פרסונס לטורבינת קיטור, ושיפר טכנולוגיה זו לקנה מידה גדול יותר. בשנת 1898 הפעיל וסטינגהאוס יחידה לייצור 300 קילו ואט חשמל במפעל שלו לייצור בלמי רכבות. בשנת 1899 הוא התקין יחידה ליצור 1.5 מגה ואט חשמל, במהירות של 1,200 סיבובים בדקה, בתחנת הכוח של הארטפורד.
וסטינגהאוס אף פיתח טורבינות קיטור למנועים ימיים. טורבינות אשר היו יעילות ביותר במהירות 3,000 סיבובים בדקה, בעוד מדחף של אונייה מסתובב במהירות של כ־100 סיבובים בדקה. וסטינגהאוס פיתח מערכת להעברה יעילה של הכוח מן הטורבינה למהירות המתאימה למדחף.
וסטינגהאוס המשיך להמציא ולפתח טכנולוגיות יישומיות כמעט כל חייו.
סרט אילם (סרט)
סרט אילם (באנגלית: Silent Movie) הוא סרט קומי מ-1976 בבימויו ובכיכובו של מל ברוקס. צוות השחקנים כולל גם את דום דה-לואיז, מרטי פלדמן, ברנדט פיטרס, סיד סיזר, אן בנקרופט, לייזה מינלי, ברט ריינולדס, מרסל מרסו, ג'יימס קאן ופול ניומן (ששת האחרונים שיחקו בתפקיד עצמם).
כפי שמרמז שמו של הסרט, הוא מהווה פרודיה על ז'אנר הסרט האילם, ובעיקר על קומדיות הסלפסטיק של האל רוץ', מאק סנט ובאסטר קיטון. אחת מן הבדיחות הרבות שכולל הסרט היא שהמילה המדוברת היחידה בסרט - !Non (בצרפתית: לא) נאמרת דווקא על ידי הפנטומימאי המפורסם מרסל מרסו העונה לבקשה להשתתפות בסרט. (הסרט נכנס לספר השיאים של גינס כסרט המדובר בעל מספר השורות המדוברות הקטן ביותר).
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתארת את תהליך הפקתו של סרט, ובפרט גיוס שחקנים לסרט. מוצג בה ניסיון השתלטות של תאגיד הענק "Engulf and Devour" (טרוֹף ובלַע) על אולפן קטן, ובכך מתייחסת באופן ברור לעין להשתלטותה של חברת "Gulf and Western" על סרטי פרמאונט, שהיוותה חלק מטרנד שהיה נהוג בשנות השבעים שבמסגרתו חברות גדולות נהגו לרכוש חברות קטנות יותר.
תגובות
הסרט זכה לביקורות חיוביות, ציון 89% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 19 ביקורות.
פרסים
הסרט היה מועמד ל-4 פרסי גלובוס הזהב:
כמו כן, היה הסרט מועמד לפרס על תסריט הקומדיה הטוב ביותר שנכתב ישירות בעבור סרט קולנוע מטעם Writers Guild of America.
אברהם אילוני
ביוגרפיה
שירת במשטרת המנדט. במלחמת העולם השנייה שירת בדרגת סמל במחלקת הקשר של חיל הספר העבר-ירדני. שירת בש"י – שירות הידיעות של "ההגנה", ביחידה שלאחר הקמת צה"ל נקראה "ש.מ.2", בפיקודו של מרדכי אלמוג. בשנת 1949 עמד בראש צוות של היחידה למשא ומתן על שביתת הנשק ברודוס, והצליח להאזין לשיחות המצרים ולהעביר את המידע לנציגים הישראלים. עד 1952 שירת כסגן מפקד היחידה, ובשנה זו מונה למפקד היחידה, תפקיד אותו מילא עד 1957. למד הנדסת חשמל באוניברסיטת ניו יורק, וכשחזר הקים את ענף האלקטרוניקה באמ"ן. בשנת 1959 חזר לפקד על יחידת האיסוף, ששמה שוּנה ליחידה 515, ושירת בתפקיד עד שנת 1961. פיקד על היחידה בקדנציה שלישית בשנים 1966–1968 ובכלל זה במלחמת ששת הימים. פרש מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
נפטר ב-1 במרץ 2000.
מפלי יוסמיטי
מפלי יוסמיטי (באנגלית: Yosemite Falls) הם מפלי המים הגבוהים ביותר בצפון אמריקה. המפלים נמצאים בעמק יוסמיטי, האתר המרכזי בפארק הלאומי יוסמיטי ברכס הרי סיירה נבדה, במזרח-מרכז קליפורניה, ארצות הברית. המפלים הם אתר תיירותי חשוב בפארק, במיוחד בסוף האביב שבו כמות המים הזורמים במפלים מגיעה לשיאה.
הגובה הכללי של המפלים - 739 מטר מתחילת הנפילה הראשונה ועד תחתית הנפילה האחרונה - העניק למפלי יוסמיטי את התואר של המפל השביעי בגובהו בעולם.
המפלים נחלקים לשלושה חלקים עיקריים:
ערער ארזי
ערער ארזי (שם מדעי: Juniperus oxycedrus) הוא עץ מחטני ירוק עד ממשפחת הברושיים. עליו מחטניים בדומה למחטי הארז. פורח באביב ופריו הוא אצטרובל ההופך לענבה שלא נפתחת.
מאפיינים
העץ נדיר ביותר בארץ ישראל המערבית, בה הוא ידוע מאתר אחד בלבד בגוש הר מירון.
קבוצת עצי ערער ארזי מתקיימת במדרון הצפוני של הר שפנים, הסמוך ליישוב הדרוזי בית ג'ן. במיקום זה שרדה אוכלוסיית העצים, שככל הנראה הייתה נפוצה יותר בעבר הרחוק. הר שפנים מתנשא לרום של 950 מטר מעל פני הים. הקור השורר באזור תקופה ממושכת, וכן המשקעים הרבים, מאפשרים את קיומם של עצים אלו במקום. חורשת הערערים נמצאת במדרון הצפוני, לשם קרני השמש חודרות מספר שעות מועט יחסית ביממה, דבר המפחית את אידוי המים במקום, וכמו כן משאיר את הטמפרטורה נמוכה באופן יחסי לסביבה.
באתר מיוחד זה מתקיימים גם מינים אחרים שאופייניים לחורש ים תיכוני לח, חלקם נדירים- כדוגמת מיני סחלביים שונים, רימונית הלוטם, פשתה צרת עלים ועוד.
דוד אבידן
דָּוִד אֲבִידָן (21 בפברואר 1934 – 11 במאי 1995) היה משורר, סופר, צייר, מתרגם, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי.
את עיקר פרסומו קנה אבידן כמשורר בשנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים. מבקרים ישראלים מחשיבים אותו בדרך כלל לאחד משלושת הנציגים הבולטים ביותר של שירת "דור המדינה", לצד יהודה עמיחי ונתן זך.
ביוגרפיה
דוד אבידן נולד ב-1934 בתל אביב כדוד מוריץ (לאחר הולדת אחיו הצעיר נדיב, אשר לימים היה מחבר תשבצי ההיגיון נדיב אבידן, שינה אביהם בולק (דוב) מוריץ את שם משפחתם לראשי התיבות של אבי דוד ונדיב). הורי אימו, פייניה לבית נייקרוג, נספו בשואה.. בתיכון למד אבידן בגימנסיה "שלוה" בתל אביב. עוד כנער צעיר החל לבלוט בכישרון הכתיבה שלו והיה מוכר בקרב חוגי המשוררים בתל אביב.
בתחילת שנות החמישים היה חבר ב"ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי" (בנק"י), ושיריו הראשונים התפרסמו בעיתון המפלגה הקומוניסטית הישראלית "קול העם", שם שימש חברו הטוב, הסופר והחוקר גבריאל מוקד סגן עורך הספרות. בין השאר פרסם מספר שירים על שביתת הימאים ב-1951, אך נטש עד מהרה את סגנון הכתיבה הערכי והחל לכתוב על מוות, חיי נצח, עתידנות ומין.
קובץ שיריו הראשון, "ברזים ערופי שפתיים", יצא לאור בשנת 1954, בעת שהיה סטודנט באוניברסיטה העברית. הקובץ עורר הדים רבים בשל סגנונו החדשני, אך גם ביקורות שליליות, מבקר הספרות ישראל זמורה כתב עליו:.
אבידן המשיך ופרסם עוד ספרי שירה "בעיות אישיות" (1957), "סיכום ביניים" (1960) ו"שירי לחץ" (1962), בהן שאף להרחיב את גבולותיה של השפה העברית, ליצור מילים חדשות (הרבה באמצעות הלחם בסיסים) ולהעניק משמעויות נוספות למילים קיימות. במקביל החל לעסוק בתחומים נוספים של היצירה האמנותית כתב תסריטים וביים אותם, עסק באמנות פלסטית ותרגם מחזות. ב-1961 תרגם את המחזה "הזמנה לארמון" של ז'אן אנוי שעלה ב, ואת המחזה "השעות הקטנות" (יחד עם דן מירון) מאת שון או'קייסי. בסוף 1962 הוציא לאור תקליט בו הוא מקריא את שיריו. התקליט יצא בשם "דוד אבידן – מגיש את דוד אבידן" בחברת ישראפון וכלל גם קטע ממחזה שכתב בשם "סוף העולם הוא סוף העונה".
בשנת 1964 פרסמה הוצאת שוקן אנתולוגיה ראשונה של יצירתו, "משהו בשביל מישהו", שכללה מבחר שירים מארבעת ספריו הראשונים, בתוספת שירים חדשים.
בשנת 1965 פרסם אבידן את הספר "דוד אבידן מגיש: תיאטרון מופשט", שכלל שתי מחזות שכתב: "מחר אתה מת, אדוני" ו"קאראמבול". באותה תקופה גם כתב מאמרים בכתב העת "אתגר" של נתן ילין-מור.
בשנת 1968 פרסם את הספר "שירים בלתי-אפשריים + דו"ח אישי על מסע ל.ס.ד", קובץ שירים כרוך בדיווח אישי על שימוש בסם LSD. את הספר השיק בתערוכה בגלריה "מסדה" בתל אביב, שהציגה איורים וצילומים שיצר. בנוסף באותה שנה השתתף אבידן בתערוכה הקבוצתית "+10 - בעד ונגד", במסגרת קבוצת +10 של רפי לביא בגלריה 220 בתל אביב. ותרגם את המחזה "איפה איפה אתה ג'והני?" מאת ויויאן ולבורן, ההצגה הראשונה שהעלה "התיאטרון הפתוח", תיאטרון עצמאי שהקים הבמאי הלל נאמן
החל מסוף שנות ה-60 גילה אבידן עניין רב בחידושי הטכנולוגיה ובדרך לשלבם ביצירתו. הוא החל להשתמש בדיקטפון, ובמקום לכתוב על נייר את שיריו הוא הקליט אותם, והוא גם החל להפיק ולביים סרטים. באפריל 1969 ערך הקרנת בכורה לסרטו הראשון "הכל אפשרי", סרט ניסיוני קצר בן 15 דקות. בסוף 1970 הציג את סרטו "מין" בפני מבקרי קולנוע וערך מספר הקרנות לסטודנטים, אך המועצה לביקורת סרטים ומחזות אסרה את הקרנתו בנימוק כי יש בו "פגיעה במוסר הציבורי ובערכי הדת". גם ערעור לבית המשפט העליון על הפסילה נדחה. ספרו "הפסיכיאטור האלקטרוני שלי" (1974) כולל שמונה שיחות של אבידן עם תוכנית המחשב "אלייזה" של ג'וזף וייצנבאום, הדמיה פרודית של פסיכותרפיסט. בדש ספרו "תשדורות מלווין ריגול" (1978) מצוין: "רובם המכריע של מרכיבי הספר החדש הם תיעתוקים של הקלטות דיקטפון-יד, שאבידן הפך אותו בארבע השנים האחרונות לציוד-יצירתי-צמוד".