cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמואל ברקוביץ
פעילות מקצועית
באמצע שנת 2018 יצא לאור מחקרו האחרון של ברקוביץ על "המעמד של ירושלים במשפט הבינלאומי והישראלי". במחקר הזה טוען ומוכיח ברקוביץ, בניגוד לדעה המקובלת באו"ם, כי שלטונה של ישראל בירושלים השלמה הוא חוקי גם לפי המשפט הבינלאומי.
ברקוביץ הוא גם מרצה מבוקש, ומרצה מזה שנים רבות בנושא ירושלים והמקומות הקדושים בישראל (מבחינה היסטורית, דתית, מדינית ומשפטית) בצה"ל, במכון יד בן צבי, בהשתלמויות של משרד התיירות למורי דרך, בתוכניות העשרה לגמלאים ובחוגי בית ברחבי הארץ.
בשנים 2018–2020 העביר ברקוביץ סדרה של הרצאות בנושאים הנ"ל, והדריך בהתנדבות סיורים בירושלים לניצולי שואה בארגון "עמך" בירושלים.
המעמד של ירושלים במשפט הבינלאומי והישראלי
במאמרו זה מפרט ברקוביץ את עמדה בה מחזיקים מומחים בעלי שם עולמי למשפט בינלאומי על מעמדה המשפטי של ירושלים לפיה מבחינת המשפט הבינלאומי לישראל יש ריבונות בשני חלקיה של ירושלים.
עם סיום המנדט הבריטי ב-1948, נוצר שטוח ובו ריק מדיני - שטח ללא ריבון - שבו ניתן לרכוש ריבונות בפעולה חוקית. כך עשתה ישראל במהלך השנים 1948-1949. יש הסבורים שבאותו האופן רכשה ישראל את הריבונות גם בירושלים המזרחית, כאשר תפסה את השטח תוך פעולת הגנה עצמית מפני מתקפה של ירדן עליה במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים.
הזכות להגנה עצמית מוכרת במשפט הבינלאומי כחריג לגיטימי לאיסור על שימוש בכוח. על פי העמדה הזו, הגנה עצמית היא גם חריג לאיסור על רכישת ריבונות בשטח באופן צד צדדי בעקבות שימוש בכוח. לפי העמדה שמפרט ברקוביץ, לישראל זכות עדיפה במזרח ירושלים על פני זו של ירדן, שכן פעולתה של ירדן להשגת השליטה במזרח העיר ב-1948 היה בפעולה תוקפנית, בעוד שישראל תפסה את השליטב ב-1967 בפעולת הגנה עצמית.
מתיאס לסור
מתיאס מישל לסור (בצרפתית: Mathias Michel Lessort; נולד ב-29 בספטמבר 1995) הוא כדורסלן צרפתי המשחק בעמדת הסנטר בפנאתינאיקוס.
נאנטר
בעונת 2016/2017 חתם לסור בנאנטר הצרפתית ששיחקה בליגת העל הצרפתית וביורופקאפ.
אוניקאחה מאלגה
בעונת 2018/2019 חתם לסור באוניקאחה מאלגה ששיחקה אז בליגת העל הספרדית וביורוקאפ. באותה עונה מאלגה הגיע עד שלב רבע גמר היורוקאפ שם הודחה על ידי אלבה ברלין שסיימה במקום השני. באותה עונה העמיד לסור ממוצעים של 11 נקודות, 5.4 ריבאונדים, 1.9 חסימות ו-1.1 אסיסטים ב-21 דקות למשחק.
באיירן מינכן
בעונת 2019/2020 חתם לסור בבאיירן מינכן הגרמנית אשר שיחקה בבונדסליגה וביורוליג. באותה עונה באיירן מינכן סיימה במקום ה-18 ביורוליג לפני שהעונה נקטעה על ידי מגפת הקורונה. באותה עונה העמיד לסור ממוצעים של 3.8 נקודות, 2.2 ריבאונדים ו-1.1 חסימות ב-11 דקות למשחק.
מונקו
בעונת 2020/2021 חתם לסור במונקו אשר שיחקה בליגת העל הצרפתית וביורוקאפ. באותה עונה זכתה מונקו ביורוקאפ בפעם הראשונה בתולדותיה. באותה עונה העמיד לסור ממוצעים של 12.5 נקודות, 6.1 ריבאונדים, 1.7 חסימות ו-1.1 אסיסטים ב-24 דקות למשחק.
מכבי תל אביב
בעונת 2021/2022 חתם לסור במכבי תל אביב לחודשיים (עם אופציה לכל העונה) כדי להחליף את אנטה ז'יז'יץ' הפצוע.
אייר קוריו
אייר קוריו (בקוריאנית: 고려항공) היא חברת התעופה הלאומית של קוריאה הצפונית הנמצאת בבעלות המדינה. בסיסה של החברה נמצא בעיר הבירה פיונגיאנג. בעבר פעלה החברה תחת השם "צ'וסון מינהנג" (조선민항).
החברה נמצאת ברשימת החברות שאינן מורשות לנחות בארצות הברית, ישראל, ובין מרץ 2006 ל-2010, במדינות האיחוד האירופי.
בשנת 2018 קיבלה החברה את התואר המפוקפק 'החברה הכי מסוכנת לנוסע'.
תולדות החברה
החברה נוסדה בשנת 1954 והחלה לטוס בספטמבר 1955. מטוסיה הראשונים של החברה היו מטוסי טורבו-פרופ רוסים ישנים.
בשנת 1975 קיבלה החברה את מטוס הסילון הראשון שלה מדגם טופולב TU-154 ששימש לטיסות החברה לפראג, ברלין המזרחית, ומוסקבה.
צי המטוסים
נכון לאוגוסט 2019, ממוצע הגילאים של צי המטוסים של החברה כלל את המטוסים הבאים:
האימפריה הברזילאית
האימפריה של ברזיל הייתה הישות המדינית שהקיפה את ברזיל של ימינו תחת שלטונם של הקיסרים פדרו הראשון, ובנו פדרו השני. נוסדה בשנת 1822, והוחלפה ברפובליקה בשנת 1889.
כתוצאה מהכיבוש הנפוליאוני של פורטוגל, עברה משפחת המלוכה הפורטוגזית לגלות בברזיל - המושבה החשובה ביותר של האימפריה הפורטוגזית. בתקופת גלות זו הפכה ברזיל למרכז הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל ואלגרבש, בסטטוס חדש, אשר כלל שלטון עצמי תחת משפחת המלוכה, ללא קשר היררכי לרשויות בליסבון. מצב זה הזין את ההתנגדות להחזיר את המצב מלפני המלחמות הנפוליאוניות. ולפיכך, ברזיל הפכה לעצמאית, אך עדיין תחת שליטתה של משפחת המלוכה הפורטוגזית.
לאחר קבלת העצמאות של ברזיל מהפורטוגלים ב-7 בספטמבר 1822 ברזיל הפכה למונרכיה, האימפריה הברזילאית, אשר התקיימה עד הקמת הרפובליקה ב-15 בנובמבר 1889. שני קיסרים ישבו על כס המלוכה בתקופה זו: פדרו הראשון, מ-1822 ועד 1831; ופדרו השני, מ-1831 עד ל-1889. בנוסף לכך, המלך ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל גם נשא את התואר קיסר ברזיל, כפי שהובטח בחוזה שהכיר בעצמאות ברזיל.
בין השנים 1835 ו-1845 התחוללה בריו גראנדה דו סול מלחמת אזרחים בין הרפובליקאים למלוכנים שזכתה לכינוי מלחמת לבושי הבלויים או מלחמת פרופיליה.
סופה של האימפריה בשנת 1889, וייסוד הרפובליקה הייתה התפתחות ריאקציונרית שנעשתה בתגובה לביטול העבדות ב-1888, שיצר איום על האינטרסים של האוליגרכיה הכלכלית והפוליטית דאז.
בריחת בית המלוכה הפורטוגזי לברזיל
למלחמתו של נפוליאון נגד בריטניה בתחילת המאה ה-19 הייתה השפעה מרחיקת לכת על בית המלוכה הפורטוגלי. משהשלים את השתלטותו על מרבית מערב אירופה, הטיל נפוליאון אמברגו מסחרי על בריטניה, אשר מנע ממנה מסחר עם היבשת. פורטוגל, שותפת מסחר חשובה של בריטניה, הייתה יוצא מן הכלל לאמברגו הזה, כי לא נכבשה עדיין, ומשום כך פלשו הכוחות צרפתיים אליה מספרד בנובמבר 1809 ועלו על ליסבון.
מיד אחר הגיעו לחופי ברזיל, הורה ז'ואאו על פתיחת נמלי הים של ברזיל למדינות ידידותיות (למעשה, כמעט אך ורק בריטניה). בכך בא הקץ למעשה על השיטה הקולוניאליסטית שנמשכה שלוש מאות שנה, ושבה שועבדה ברזיל כמושבה פורטוגלית בלבד. עם הגיעו לריו דה ז'ניירו, ביטל ז'ואאו תקנות שונות שנועדו לחזק את התעשייה המקומית ולהפוך אותה למודרנית יותר.
הכתר הפורטוגלי היה תלוי למעשה בבריטניה, ומשום כך זכתה בריטניה בסדרה של הסכמי סחר בתנאים מוטבים, והסחר בין ברזיל לבריטניה זכה למעשה להעדפה על פני הסחר עם פורטוגל. כמו כן זכתה בריטניה בהסכמים האלה להבטחות מעורפלות מצד פורטוגל לצמצום הסחר בעבדים, שדומות להן ניתנו גם בקונגרס וינה. דום ז'ואאו שלח שתי משלחות צבאיות לבנדה אוריינטל, שהבטיחו את בעלות פורטוגל על האזור, שסופח רשמית ב-1821.
בואה של משפחת המלוכה לריו דה ז'ניירו קידם מאוד את חיי התרבות בעיר. התחילו להופיע עיתונים וספרים, ונפתחו תיאטראות וספריות. אוכלוסיית העיר הוכפלה ל-100,000 איש בזמן שהייתו של ז'ואאו השישי בעיר. רבים מן התושבים החדשים היו מהגרים מארצות אירופאיות שונות. כן התיישבו בברזיל מדענים רבים, בעיקר חוקרי טבע.
ישיבת בית המלוכה בברזיל הביאה גם למתחים רבים, בעיקר בין הפורטוגלים שזה מקרוב באו (במיוחד בשורות הצבא) לבין אלו שנולדו בברזיל. בצפון מזרח ברזיל, בפרנמבוקו, פרץ מרי המוני במרץ 1817, שהקיף שכבות אוכלוסייה רבות, בגלל תחושות קיפוח של תושבי האזור ביחס לריו דה ז'ניירו. המרי הזה קיבל ממדים של הפיכה, כאשר מנהיגיו כבשו את העיר רסיפה והקימו בה ממשלה זמנית והכריזו על הקמת רפובליקה. המרי התפשט בכל מחוזות הספר, אך הכוחות הפורטוגליים השתלטו עליו בחודש מאי, והוציאו להורג את מנהיגיו.
איש לא העלה בתקופה זו בדעתו שברזיל קרובה לעצמאות. המרד בפרנמבוקו דוכא, ובית המלוכה ביקש לאחד את פורטוגל וברזיל לממלכה אחת. עם תום מלחמות נפוליאון ב-1814 בתבוסת נפוליאון, לא הייתה עוד סיבה להישארות בית המלוכה בברזיל. אלא שז'ואאו החליט להישאר ובדצמבר 1815 הכריז על הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל ואלגרבש. עם מותה של אימו המלכה הומלך הנסיך העוצר ז'ואאו על הממלכה הזו, ונקרא המלך ז'ואאו השישי.
הפיכה ליברלית בפורטוגל
ב-20 במרץ 1816 מתה מריה הראשונה, מלכת פורטוגל, וז'ואאו עלה במקומה לשלטון, אולם רק ב-6 בפברואר 1818 התקיים טקס ההכתרה. מכיוון שז'ואאו לא מיהר לשוב לפורטוגל, שלט בה מפקד הצבא הבריטי ויליאם קאר ברספורד כדיקטטור צבאי. ב-24 באוגוסט 1820 פרצה בפורטוגל המהפכה הליברלית שניצלה את עובדת היעדרותו של ויליאם קאר ברספורד עקב נסיעתו לברזיל, והחלה התקוממות צבאית בעיר פורטו נגד המלוכה האבסולוטית של פורטוגל. התביעה למנות מליאה פרלמנטרית שתנסח חוקה לפורטוגל, התפשטה במהירות וללא גילויי התנגדות לשאר חלקי הארץ, וזאת למרות ניסיון המלוכה לדכא את התנועה, וב-15 בספטמבר הצטרפה גם ליסבון למהפכה. הממשל של ויליאם ברספורד הוחלף על ידי חונטה זמנית שמטרתה הייתה לארגן בחירות לקורטס. בקורטס שהתכנס ב-1 בינואר 1821 נבחרו כחברים נציגים מכל קצוות האימפריה הפורטוגזית.
גם בברזיל נודעו להפיכה בפורטוגל השלכות, ומרידות מקומיות פרצו בבלם ובסלבדור. עתה התבררו המחנות השונים בשאלת חזרתו של המלך לפורטוגל. ה"סיעה הפורטוגלית" ביקשה להחזיר את המלך ולכונן מחדש את המשטר הקולוניאלי והיה בה רוב לילידי פורטוגל. ה"סיעה הברזילאית" הורכבה מבעלי אינטרסים שונים, בעיקר מסחריים, וביקשה להשאיר את בית המלוכה בברזיל.
עצמאות ברזיל
הפרלמנט הפורטוגזי דרש מז'ואאו השישי לחזור מיד לפורטוגל. לפני חזרתו באפריל 1821, מינה המלך את בנו פדרו כעוצר על ממלכת ברזיל. צעד זה לא נשא חן בעיני חברי הפרלמנט, אשר גרסו שאכיפת הריבונות על שטחי האימפריה צריכה להתבצע משטחי פורטוגל באירופה. בנוסף, נדרש פדרו לחזור לאירופה, על מנת להמשיך בה את תהליך הכשרתו למלוכה. 65 חברי הפרלמנט הברזילאים מחו כנגד דרישה זו ובתגובה נטשו את הפרלמנט בפורטוגל וחזרו לברזיל. ב-7 בספטמבר 1822, הגיעה לידיו של פדרו בברזיל הודעה נוספת בנושא מאת הפרלמנט. הדבר הוביל אותו להכריז על עצמאותה של ברזיל ועל עצמו כקיסר הראשון שלה, באירוע שנודע לימים כזעקת איפירנגה. באותה שנה אושרה בפורטוגל החוקה, שנוסחה ברוחה של החוקה הצרפתית (1791), שקידשה הפרדה בין הזרוע המחוקקת, הזרוע המבצעת והזרוע השופטת, וייחסה למלך תפקיד סמלי בלבד. הגה השלטון עבר לידי פרלמנט חד-אגפי, שחבריו נבחרו בבחירות ישירות, ובידיו השליטה הבלעדית בחקיקה.
בשנת 1825 קיבל ז'ואאו את התואר "קיסר ברזיל", בתמורה להכרתו בעצמאות ברזיל, וב-10 במרץ 1826 מת ז'ואאו השישי בליסבון. בשנת 1990 נתגלו בגופתו שרידי ארסן, מה שמחזק את הטענות שז'ואאו נרצח על ידי מתנגדיו. לאחר מותו החלה בפורטוגל מלחמת ירושת הכתר. ז'ואאו השישי מת בשנת 1826, ופדרו הומלך כמלך פורטוגל פדרו הרביעי. אלא שהוא סירב לעזוב את ברזיל ולשוב לפורטוגל, ואחותו איזבל מריה, נסיכת פורטוגל שלטה בממלכה כעוצרת. הממלכה, שחוקתה משנת 1821 בוטלה עוד בידי ז'ואאו השישי, קיבלה עתה מידי פדרו חוקה חדשה, שנודעה כ"צ'רטה" של שנת 1826. העוצרת איזבל מריה ומקורביה לא ראו בעין יפה את מתן החוקה וניסו למנוע את כניסתה לתוקף.
פדרו, שמלך עתה בשתי ממלכות, לא הצליח לאחד אותן, והניסיון למשול בשתיהן לא עלה יפה. בפורטוגל לא קיבלו בעין יפה מלך היושב בברזיל, ואילו בברזיל הושמעה ביקורת על התעסקותו של פדרו בבעיותיה של פורטוגל. לבסוף היה על פדרו לבחור בין ברזיל לפורטוגל, והוא בחר בראשונה. לאחר חודשיים בלבד כמלכה של פורטוגל ויתר על תוארו הזה במאי 1826.
לפני התפטרותו מן המלוכה הקפיד להסדיר את סוגיית יורשיו. בפורטוגל נועדה להחליפו בתו הבכורה מריה השנייה, ובברזיל, לאחר מותו, אחד מבניו. מכיוון שאחותו איזבל מריה לא עמדה בדרישות תפקיד העוצרות בפורטוגל, החליף אותה באחיו מיגל, שהיה כאמור בגלות בווינה, כעוצר הממלכה במקום בתו הקטינה. הוא תכנן שכאשר מריה תתבגר, ישא אותה מיגל לאישה, כך שיוכלו למלוך ביחד על פורטוגל, ושני הענפים היריבים של בית ברגנסה ישלימו זה עם זה.
בווינה אף נערכה חתונה שלא בנוכחות הצדדים. מריה, הקטינה, אשר הייתה עד אז בחצר אביה בריו דה ז'ניירו, נסעה לווינה, שם הייתה אמורה להשלים את חינוכה בחצר הקיסרית. מיגל, שנשבע בינתיים אמונים לאחיו פדרו ולאחייניתו מריה וכן לחוקת 1826, התייצב נגד משטרה המלוכני החוקתי של מריה השנייה וניסה לכפות משטר אבסולוטי. כתוצאה מכך פרצו בפורטוגל המלחמות הליברליות, בין תומכי מיגל לתומכי מריה. מששמע על כך פדרו, התפטר מתפקידו כמלך ברזיל, המליך את בנו בן ה-5 פדרו בברזיל, ובא לליסבון על מנת לסייע לבתו מריה בתפיסת השלטון.
בזמן שפדרו היה קיסר להלכה, אך לא למעשה, שלטו בשמו שורה של עוצרים ואפוטרופסים, וביניהם המהפכן ז'וזה בוניפסיו דה אנדרדה, שהיה שותפו של פדרו הראשון בהכרזת עצמאותה של ברזיל, והכומר דייגו אנטוניו פייז'ו. את הארץ זעזעה מלחמת אזרחים, שפרצה במדינת ריו גראנדה דו סול, והגיעה עד להכרזת רפובליקה נפרדת בשם "ריו גראנדי". נראה היה כי הפתרון היחיד למצב הוא הענקת מלוא הסמכויות לפדרו הנער. בשנת 1840, בטרם הגיע לבגרות, הכריז עליו הפרלמנט הקיסרי כקיסר בעל סמכויות מלאות. משטר העוצרים בוטל, והקיסר דום פדרו השני הוכתר ברוב עם ב-18 ביולי 1841.
הקיסר הליברלי
פדרו השני היה ליברל. הוא נקט בצעדים לסיום העבדות. העבדות בוטלה בשלבים, שכן האלמנטים השמרניים בחברה הברזילאית, בעלי מטעי הקפה והסוכר הגדולים, היו מתומכי העבדות.
בשנת 1888 חתמה בתו איזבל, בהיעדרו מסיבות רפואיות, על הצו לביטול העבדות. עובדה זו עוררה מהומה עממית גדולה ובמקומות מסוימים נמשכה המסיבה העממית ימים שלמים.
פדרו לא היה גזען ונהג "בסובלנות רבה כלפי נתיניו, ללא יוצאים מן הכלל, ללא תלות בצבע עורם או אמונתם"
. הוא הפגין סובלנות כלפי יהודים (כשנשאל מדוע בברזיל אין חוקים נגדם, הוא השיב: "לא אתנכל ליהודים, כיוון שאלוהי דתי שלי מעמם בא") ומוסלמים (טען כי פיוס כן בין מערב למזרח הוא הכרחי). בניגוד לנהוג באותה התקופה, לעולם לא אימץ הקיסר רעיונות המקדמים אי-שוויון בין-גזעי. כך מספר ההיסטוריון רודריק ג'. בארמן: "באחד מביקוריו של הקיסר בבית ספר ללימודי ערב בריו, ה-Liceu de Artes e Ofícios (משמע, הגימנסיה לאמנויות ואומנויות), התחוור לו כי במוסד לומד עבד משוחרר, שלומד קרוא וכתוב ואריתמטיקה. כשנכנס הקיסר לכיתה הוא ניגש אליו וטפח על כתפו, שבע רצון מכך שאחד מנתיניו מתאמץ ולומד כדי שלעזר יהיה לארצו ולמשפחתו...".
פדרו, היה מלומד מאוד, ודיבר שפות רבות. בין השאר: פורטוגזית, לטינית, צרפתית, גרמנית, אנגלית, איטלקית, ספרדית, יוונית, ערבית, עברית, סינית, סנסקריט, אוקסיטנית וטופי. פדרו אף תרגם קובץ שירים מפרובנסלית יהודית לצרפתית.
המפתח לכוח הפוליטי בברזיל היה בכוחו החוקתי של הקיסר לפטר את הממשלה ולקרוא לבחירות חדשות בכל עת, בחירות בהן נבחרה לרוב המפלגה שבה תמך הקיסר. דבר זה איפשר לקיסר להחליף את המפלגות שבשלטון, לקרב מפלגה זו ולדחות את האחרת, והפך את המערכת הפוליטית כולה לתלויה בחסדו של הקיסר. לקראת סיום המאה ה-19 רבו מתנגדיה הפוליטיים של הקיסרות. אנשי הצבא, כמו גם בעלי האחוזות הגדולים היו נחושים להכריז על רפובליקה. גידול בייצוא הקפה, והתעשרותן של פרובינציות כסאו פאולו, דרשו אוטונומיה רבה יותר אל מול הממשל המרכזי. נראה כי המשטר המתאים לברזיל בתקופה זו אינו מונרכיה אלא פדרליזם.
סוף המונרכיה
ב-15 בנובמבר 1889 הודח פדרו השני על ידי המנהיג הצבאי הפופולרי דאודורו דה פונסקה שהכריז על עצמו כנשיא ברזיל. לאירוע זה קדמה אפיזודה הידועה בשם הנשף באי הפיסקאלי. הנשף נערך בריו דה ז'ניירו ב-9 בנובמבר 1889, לכבוד קציני האנייה הצ'יליאנית "האדמירל קוקרן". הייתה זו המסיבה הגדולה האחרונה שערכה המונרכיה הברזילאית לפני ההכרזה על ברזיל כרפובליקה. למרבה האירוניה, על פי המסופר מיד עם הגעת המשפחה הקיסרית לנשף, התרחשה תקרית מביכה: מסופר כי בעת שנכנס דום פדרו השני, קיסר ברזיל, לאולם הנשף, הוא איבד את שיווי משקלו ומעד. כשהתאושש מהנפילה, קרא הקיסר בקול רם: "המונרך החליק, אך המונרכיה לא נפלה" (פורטוגזית - "O monarca escorregou, mas a monarquia não caiu").
המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית
המחלקה לענייני חיילים משוחררים (באנגלית: The United States Department of Veterans Affairs, בקיצור: VA) היא רשות פדרלית ממשלתית בעלת מערך צבאי למען רווחת החיילים המשוחררים, האחראית לאספקת שירותי בריאות ורווחה עבורם. ב-2017 תקציבה עמד על 180 מיליארד דולר והעסיקה ב-2016 377,805 עובדים במתקני שיקום ורפואה שונים ברחבי המדינה. המחלקה אחראית על הפנסיה והענקת שירותי חינוך לילדי החיילים המשוחררים כמו גם לרווחתם אחזקת המרפאות ובתי החולים הצבאיים. זוהי מחלקה בדרגת משרד ממשלתי, היחידה מסוגה בעולם העוסקת ברווחת חיילים משוחררים, כאשר תפקידים דומים לה במדינות העולם הם מחלקות ייעודיות ולא משרדים ממשלתיים.
ארגון ותפקוד
בראש המחלקה עומד המזכיר לענייני חיילים משוחררים, הממונה על ידי הנשיא בהמלצת הסנאט.
המחלקה מורכבת משלוש מנהלות ראשיות שבראשן עומד תת-מזכיר:
שמואל אביצור
שמואל אביצור (הנדלר) (21 בינואר 1908 – 14 בינואר 1999) היה חוקר של חיי היום-יום בארץ ישראל ומיוזמי הלימודים העממיים של ארץ ישראל. היה פרופסור באוניברסיטת תל אביב. זוכה פרס ישראל ה'תשל"ז (1977) לחקר תרבויות.
ביוגרפיה
היה פעיל במחתרת בתנועת הנוער "השומר הצעיר", ובגין זאת נעצר ונשלח לגלות בסיביר. עונשו הומר בגירוש מברית המועצות, וכך בשנת תרצ"א (בראשית 1931) עלה לארץ ישראל. בארץ עבד תחילה בחקלאות ובשמירה בראשון לציון, ובהמשך היה מורה פרטי שם ובעיר תל אביב, שאליה עבר.
בשנות הארבעים החל להנהיג לימודים עממיים של ידיעת הארץ, תחילה בצניעות באמצעות חוג לידיעת הארץ של עיריית תל אביב – חוג "סביבתנו". לפני מלחמת העצמאות הקים את המדור לידיעת הארץ בהסתדרות הכללית, ולאחר קום המדינה את מכון אבשלום, שעיקר עיסוקו היה בתחילתו בהכשרת פעילי ידיעת הארץ מכל רחבי הארץ, ואת מוזיאון "אדם ועמלו" שלידו. אביצור היה מנהל המכון במשך כ-20 שנה.
אביצור היה תלמידו של יוסף ברסלבי (ברסלבסקי), חוקר ארץ ישראל. בשנת תשי"ח (1958) קיבל תואר דוקטור בגאוגרפיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על דיסרטציה שכותרתה "לתולדות ניצול כוח המים בארץ ישראל".
חיבר עשרות ספרים בנושא כלי עבודה ואתרים בארץ.
בשנת תשכ"ו (1967) זכה בפרס בן צבי ובשנת תשל"ז (1977) זכה בפרס ישראל על תרומתו לחקר הגאוגרפיה והתרבות בארץ ישראל, וכן פרסים נוספים בהם פרס יקיר תל אביב.
נפטר בראשית שנת 1999, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
על שמו רחוב בתל אביב.
עיר לבנה (שיר)
עיר לבנה הוא שיר של הפזמונאית הישראלית נעמי שמר אודות העיר תל אביב.
שמר כתבה את מילות השיר והלחינה אותן ב-1958. לוליק הקליט את השיר ב-1959, לסרט התיעודי של אדם גרינברג על יובל לעיר תל אביב. בהמשך הקליטו את השיר אמנים רבים נוספים, ובהם שלומית אהרון, אריק איינשטיין ושלמה ארצי. בלקט השירים של נעמי שמר שכותרו "כל השירים" וראה אור ב-1967 נקרא השיר "העיר הלבנה".
שמו של השיר ותכניו היו השראה לשמן של חגיגות אשר ציינו שנה להכרזת העיר הלבנה בתל אביב כאתר מורשת עולמית. החגיגות החלו בגילויו של לוח ועליו מילות השיר. הלוח קבוע מאז שנת 2005 בגן בשדרות רוטשילד 98.
בהתאם למופיע באתר אקו"מ קיימות נכון ליולי 2023 49 גרסאות, בין היתר של שמעון בר, אריק איינשטיין, שלמה ארצי והלנה הנדל.
המחתרת היהודית במרוקו
המחתרת היהודית במרוקו היא ארגון חשאי אשר פעל במסגרת "המוסד לתפקידים מיוחדים" בין השנים 1956–1964. מטרת המחתרת הייתה להביא לעלייתם של יהודי מרוקו למדינת ישראל ולהקים במרוקו מחתרת יהודית להגנה עצמית. מחתרת זו כונתה "המסגרת" והורכבה ממספר שלוחות - הגנה ("גונן"), מודיעין, העורף הציבורי ("גרקו"), שלוחת העלייה ("מקהלה") ושלוחת תנועות הנוער החלוציות ("מחול"). עיקר פעילותה של המחתרת היהודית במרוקו הייתה בענייני עליה.
תנועת הציונות במרוקו
התעוררות התנועה הציונית במרוקו החלה בשנת 1900, רבני מרוקו ומנהיגי ההקהילה היהודית בה החלו כותבים להרצל ודנים עמו בסוגיות בעניין הציונות. ראשי יהדות מרוקו ביקשו להצטרף לתנועות הציונות בעולם ולקשור את גורלם עמם. כבר אז שאפו לעזור בכל כוחם בבניין מפעל הציונות. בתקופה מוקדמת זאת הציונות במרוקו התבטאה בשלל צורות; אגודות ציוניות קמו בכל ערי מרוקו בהובלת גדולי הרבנים המקומיים, עיתונים ציונים כגון ל'אווניר אילוסטרה יצאו לאור, משוררים חשובים ממרוקו כגון ר' דוד אלקיים חיברו שירים בזכות הצהרת בלפור והציונות, ותנועות נוער שחינכו לעברית מודרנית ולרוח חלוצית החלו לפעול במדינה. בנוסף מספר מאות משפחות עלו לארץ ישראל, בעיקר כחלק מהעלייה השנייה.
כלכלת סוריה
כלכלת סוריה מחולקת למספר ענפים עיקריים: כ-67% מהמועסקים בסוריה עובדים במגזר השירותים, 17% מועסקים בחקלאות ו-16% בתעשייה. חלק מרכזי מהיצוא מתבסס על נפט.
המחתרת היהודית במרוקו
תנועת הציונות במרוקו
בקונגרס החמישי הודיע הרצל על הקמת סניפים להסתדרות הציונית בצפון אפריקה אך הייתה זו פעילות ארגונית גרידא ללא ביסוס אידאולוגי. החל משנת 1921 השתתפו ראשי הציונות במרוקו בקונגרסים הציוניים, אולם כיוון ששפת הקונגרסים הייתה יידיש או גרמנית והנהלת הציונות לא טרחה לתרגם ולהסביר לצירים את נושאי הדיון או תכניו, הייתה זו השתתפות סבילה בלבד. ראשי תנועת הציונות לא ייחסו חשיבות מרובה לפעילות הציונית בצפון אפריקה ולכן לא שיתפו יהדות זו בהכרעות. הפעילות הציונית במרוקו נתקלה בקשיים נוספים שנבעו ממספר תחומים: א. ניכור לשוני והיעדר חומר הסברה בעברית או בצרפתית- ראשי ההסתדרות הציונית היו כולם יוצאי אירופה ושפתם הייתה יידיש או גרמנית. ב. ראשי ההסתדרות הציונית ראו בתנועות הציוניות במרוקו ביטוי דתי ומחסום בפני התבוללות ולא כתנועה אידאולוגית אמיתית. ג. השלטון הצרפתי אשר לא עודד פעילות ציונית והקשה על הקשר בין הגופים.
כלכלת סוריה
טרם מלחמת האזרחים בסוריה, התמ"ג בסוריה עמד בשנת 2010 על כ-59 מיליארד דולר, קרי כ-5000 דולר לנפש, תוצר נמוך גם ביחס למדינות אחרות במזרח התיכון. לפי הממשלה הסורית אחוז האבטלה עמד בשנת 2010 על 8.3%, אך לפי מקורות דיפלומטיים זרים אחוזי האבטלה כפולים מכך, לכל הפחות.
המחתרת היהודית במרוקו
תנועת הציונות במרוקו
הקשר בין יהדות מרוקו לתנועה הציונית ולישוב היהודי בארץ-ישראל נותק עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. הקשר חודש בשנית עם נחיתת כוחות הברית בחופי צפון אפריקה והמפגש עם קצינים יהודיים ושליחים מישראל. המפגש המחודש שנוצר לא נותק עוד והביא בהדרגה לעליית יהודי מרוקו לישראל.
כלכלת סוריה
מלחמת האזרחים שפרצה בשנת 2011 גרמה נזקים אדירים לכלכלה הסורית, ובין השאר גרמה להתרסקות של המטבע המקומי, עלייה רבה ביוקר המחיה, עלייה בתופעות כלכליות-חברתיות כמו קיבוץ נדבות וזנות, הימלטות של חלקים משמעותיים ממעמד הביניים ושל רבים מהיצרנים המקומיים, ועליה בהשפעתה של השחיתות בהנהגה על הכלכלה וניצולה.
המחתרת היהודית במרוקו
העלייה ממרוקו עד להקמת המסגרת
92 אלף יהודים עלו ממרוקו לישראל מהקמתה ב-1948 ועד ל-27 בספטמבר 1956, המועד בו הוציאו שלטונות מרוקו צו רשמי על הפסקת ההגירה היהודית. רובם המכריע של העולים, 56 אלף נפש, הגיעו עת החלה המחתרת את פעילותה בשנים 1955–1956. עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל נראה היה כי יתחיל גל אדיר של עליה בעקבות הדחף הדתי של יהודי מרוקו להגיע לארץ הקודש בשילוב עם הפחד מהציבור הערבי במרוקו. אולם, התנגדותה החריפה של צרפת שמה מכשול בפני יהודי מרוקו ומנעה את עלייתם ארצה. הנציב הצרפתי אלפונס ז'ואן תיאר זאת כך: "זוהי מין תנועה של דחף ומיסטיות וגם של פאניקה אשר דוחפת את היהודים אל מחוץ למלאחים שלהם [...] ואינני חושב כי מוגזם לומר שאילו לא נעשה ניסיון לעצור אותה היו יוצאים לפלשתינה 200,000 מתוך 250,000 יהודי מרוקו" הצרפתים ניסו לעצור את תנועת העלייה ובשלב מסוים אף זכו בשיתוף פעולה מצד השלטון הישראלי, בו היו חילוקי דעות בין התומכים בעלייה ההמונית למתנגדים לה.
כלכלת סוריה
אל נזקי המלחמה בכלכלה הצטרפו בסוף העשור גם סנקציות שהטילה ארצות הברית על סוריה, השפעות קשות מהמשבר הכלכלי של לבנון השכנה בשנת 2019 ועצירת הכלכלה עם התחלתו של סגר בתקופת התפרצות מגפת הקורונה. רצף מאורעות אלו הקצין את נזקי המלחמה, הקשה על ההנהגה הסורית לספק תנאי מחיה נאותים גם לקבוצות באוכלוסייה התומכות בהנהגה ושזכו בדרך כלל ליחס מועדף, ויצר מצב שבו באמצע שנת 2020 מתקשים רבים בסוריה להשיג מוצרים בסיסיים כמו מזון מגוון, דלק או גז בישול.
חקלאות
מוצרי ענף החקלאות כוללים חיטה, שעורה, כותנה, זיתים, עדשים, אפונה, סוכר, ביצים, חלב ומשק חי. במישור החוף, בעמק הנהר עאצי ובאגן דמשק מגדלים פירות וירקות, אך הגידולים העיקריים הם גידולי שדה. גידול החיטה תופס את השטח הגדול ביותר ואחריו גידולי השעורה והסורגום. מוצר היצוא העיקרי של סוריה בתחום החקלאות הוא הכותנה.
בשנות ה-70 הוקם בסוריה סכר על מנת להגדיל את שטחי השלחין. ובדרך זו נוספו שטחי עיבוד גדולים בצפון-מזרח סוריה אך יחד עם זאת פחתה כמות המים בהמשכו של הנהר ובעקבות כך נוצר סכסוך עם עיראק.
כ-44% משטחי המדינה הם שטחי מרעה. ב-2016 מנו עדרי הצאן כ-22.8 מיליון בעלי חיים ועדרי הבקר מנו כ-1,000,000 בעלי חיים. בשנה זו ייצרה סוריה למעלה ממיליון טון חלב וכן גם חמאה, גבינה, דבש, ביצים ועוד.
תעשייה
מוצרי התעשייה כוללים נפט, טקסטיל, תעשיית מזון, שתייה, טבק, פוספט, מלט, זכוכית ודשן. התעשייה בסוריה אינה מפותחת, והיא כוללת בעיקר תעשייה קלה או ייצור מוצרי צריכה כגון כלי ארד ונחושת, עבודות עור, בגדים, גפרורים ושמנים צמחיים.
מעל מיליון פועלים סורים עובדים בלבנון. השליטה בלבנון הייתה, עד ליציאתה של סוריה ממדינה זו, בין הגורמים העיקריים למניעת קריסתה של הכלכלה הסורית.
נפט
בשנת 1968 החלו לשאוב כמויות נפט ניכרות בצפון-מזרח סוריה. הנפט מובל בצינורות לבתי זיקוק בעיר חומס ומשם לנמל טרטוס, מכיוון שרק חלק מהנפט דרוש לצרכים מקומיים והשאר נועד ליצוא. הנפט נחשב לאחד מהגורמים המונעים את התמוטטותה של כלכלת סוריה. בשנת 1991 יצרה סוריה 25 מיליון טון נפט. כיום הנפט הוא 65% מהיצוא כאשר AFPC היא החברה הגדולה בסוריה ליצור נפט. בסוריה עוברים גם צינורות נפט מעיראק ומערב הסעודית לנמלים בים התיכון.
היקף ייצור הנפט הצפוי ירד בשנים הקרובות בסוריה לאחר שב-1996 היקף הייצור היה 604,000 חביות ליום וב-1948 553,000 חביות ליום. ההערכות הן כי רזרבות הנפט הצפויות של סוריה מספיקות לתשע או לעשר שנים הבאות. הריבוי הטבעי הוא 2.54% אחוז לשנה ולכן סוריה צפויה להיהפך ליבואנית נפט בעשור הבא. על כן המחקר בנפט וגז טבעי הוא בעדיפות ראשונה בסוריה.
זיקוק
בסוריה שני מפעלי זיקוק, אחד בחומס והשני בבניאס. היצור הכולל במפעלים אלו עומד על 240,000 חביות ליום. כמו כן, סוריה מתכננת בית זיקוק חדש בדיר אזור.
גז טבעי
עתודות הגז הטבעי בסוריה בשנת 1999 הוערכו ב-8.5 מיליון רגל מעוקב לעומת שנת 1997, 145 מיליון רגל מעוקב. סוריה מתכוונת להגדיל את התעסוקות ולהשקיע גם במערכות לזיקוק גזים.
חשמל
בשנת 1997, תפוקת החשמל בסוריה עמדה על 5200 מגהואט. תפוקת החשמל נראית מספקת כיום אך רשת החלוקה של החשמל פגומה. נכון לשנת 2009 רשת החשמל הסורית יכולה לספק 7188 מגה ואט, אך מכיוון שהרשת מיושנת, בביקושי שיא נאלצת חברת החשמל לבצע הפסקות חשמל יזומות בדמשק. ב-1999 התחיל פרויקט המקשר את תפוקות החשמל של סוריה, טורקיה, מצרים, ירדן ועיראק. בפברואר 1998, סוריה ורוסיה חתמו על הסכם בניצול בדרכי שלום של אנרגיה גרעינית.
קשרים כלכליים בינלאומיים
לסוריה חובות חיצוניים כבדים בסך 20 מיליארד דולר. ארצות הברית אינה מסייעת לסוריה כיוון שהיא משתייכת לארצות התומכות בטרור. בעבר, סוריה קיבלה סיוע כלכלי מערב הסעודית, עיראק, כווית, יפן וגרמניה. כיום המסייעות הראשיות של סוריה הן רוסיה ואיראן. סוריה החליטה באמצע שנת 1997 לשאת ולתת עם השוק האירופי. הסכם כזה ייקח מספר שנים לחייב את סוריה לשינויים כלכליים.
תיירות
סוריה, המשופעת באתרי תיירות מעולים התחילה להשקיע החל מהמאה ה-21 מאמץ ניכר בפיתוח ענף זה. הענף צמח בהתמדה עד שבשנת 2010 כמעט רבע מהמט"ח שהגיע לסוריה מקורו בתיירות.
המחתרת היהודית במרוקו
העלייה ממרוקו עד להקמת המסגרת
החל מ-1954 ובייחוד במהלך 1955–1956 השתנו פני הדברים, כוונתה של צרפת לעזוב את מרוקו נעשתה ברורה ומצבם של היהודים כבר לא היה יציב כבעבר. במהלך 1955 ועד 27 בספטמבר 1956, המועד בו הוציאו שלטונות מרוקו צו רשמי על הפסקת ההגירה היהודית, עלו לישראל כ־56,000 מיהודי מרוקו, יותר מבכל השנים עד לתקופה זו יחד.
הקמת "המסגרת"
בשנותיה הראשונות, החלה מדינת ישראל בצעדים לקראת העלאת היהודים ארצה. בחודש יולי 1954, הוטל על "המוסד" בשיתוף עם מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, להקים במרוקו מחתרת יהודית להגנה עצמית ולעלייה לישראל.
תקופת המחתרת החלה באוקטובר 1955 עם הגעתה של המשלחת הראשונה של "המוסד". בנובמבר 1955 הוקמו החוליות הראשונות של השלוחה להגנה עצמית - "גונן" ובינואר 1956 הוקמה המחתרת היהודית בצפון אפריקה ששם הצופן שלה היה "המסגרת".
ב"מסגרת" פעלו זה לצד זה שליחים ישראלים וצעירים שגויסו מקרב תנועות הנוער החלוציות ובוגריהם מתוך יהודי מרוקו. פעילי "המסגרת" היו נתונים בסכנה ולעיתים קרובות נאסרו ואף נחקרו בעינויים. בתחילת דרכם לא היה ברור לשליחים מה צפוי להיות אופי עבודתם, היקפה ואופן יצירת הקשרים עם הקהילות היהודיות ברחבי מרוקו. הסכנות היו רבות והעתיד היה מעורפל. לימים, נוצרה "המסגרת", אשר גייסה לשורותיה מאות צעירים מכל רחבי קהילות מרוקו.
השנים 1955–1956 נחשבות לשנות ההתארגנות וההכנה, בשנים אלו ביססה המסגרת את פעילותה ואת הקשרים שישמשו אותה בשנים הבאות. כמו כן צברה המחתרת ניסיון לקראת התקופה המאוחרת יותר, בה תיאלץ לפעול במצב סבוך יותר עם יציאתה של צרפת ממרוקו וקבלת עצמאותה.
עם פרוץ המאבק על עצמאותה, החלה מרוקו להתקרב אל העולם הערבי ואל הליגה הערבית. התקרבותה הביאה לשינוי ביחס ליהודים והאנטישמיות בה גברה. בשנת 1956, נסגרו שעריה של מרוקו בפני יציאת יהודים והעבודה הגלויה של מחלקת העלייה בסוכנות היהודית הופסקה בצו השלטון ושליחיה יצאו מן המדינה.
עם סיומה של הפעילות הגלויה של אנשי הסוכנות היהודית, התחזקה חשיבותה של פעילות "המסגרת" הן בצורך להגנה עצמית והן בהתארגנות להמשך פעילות העלייה.
בין השנים 1956–1961 ערכו חברי "המסגרת" מאות פעולות מבצעיות ביבשה באוויר ובים, שבהן הוברחו ממרוקו למעלה מ-25,000 יהודים. לאחר מכן בין השנים 1961–1964 סייעו חברי המסגרת בתכנון וביצוע של העלייה הלגאלית ו"מבצע יכין".
מבנה "המסגרת"
"המסגרת" הייתה מורכבת משלוש שלוחות עצמאיות עיקריות:
פעילות העלייה בחסות "המסגרת"
עיקר פעילות "המסגרת" הייתה בקידום העלייה לישראל, בייחוד לאחר הוצאת צו השלטון אשר אסר את המשך ההגירה לארץ. את פעילות העלייה של יהודי מרוקו על ידי המסגרת ניתן לחלק ל-3 תקופות עיקריות:
תקופת העלייה החוקית: 1948–1956
מיום הקמת המדינה ועד לצו האוסר את יציאת היהודים לישראל, עלו כ-92 אלף מיהודי מרוקו לישראל. בתקופה זו, העלייה התבצעה בעיקר באמצעות מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית,"קדימה", אשר ריכזה את היהודים במחנות עלייה זמניים והעבירה אותם לישראל דרך צרפת. בתקופה זו הועלו היהודים בכפוף לתקנות הגבלה כלליות רשמיות, שפרסמה ישראל, תחת העקרונות הבאים: בתקופה זו שלטה צרפת במרוקו והתנגדה לעליית יהודים מסיבית לישראל, מסיבות רבות. הצרפתים ניסו לעצור את תנועת העלייה והנהיגו מדיניות של מכסות שקבעה מכסה לרישיונות ההגירה שניתנו ליהודים המבקשים לצאת ממרוקו.
הגבלות אלו, הן מצד השלטונות הצרפתיים והן מצד השלטונות בישראל מנעו מיהודים רבים לעלות ארצה במהלך שנים אלו.
תקופת העלייה הבלתי לגאלית: 1957–1961
לאחר שההגירה היהודית וכל פעילות ציונית נאסרו לחלוטין במרוקו, החליטו ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית ו"המוסד" לפעול נמרצות לעליית היהודים שנותרו. תקופה זו כונתה גם "העלייה ב'". בשנים אלו עלו לישראל כ־30,000 יהודים בעזרת שלוחות "המסגרת" ובעיקר שלוחת "המקהלה" בצל סכנה גדולה לחייהם. האירוע המכונן בתקופה זו היה אסון טביעת ספינת המעפילים "אגוז" בלילה שבין ה-10 ל-11 בינואר 1961 כשעל סיפונה 43 עולים ואיש המוסד חיים צרפתי. לאחר טביעתה, ובתכנונם והדרכתם של אנשי "המסגרת" הופצו במרוקו כרוזי מחאה במבצע "בזק" הדורשים את שחרורם של יהודי מרוקו. בעקבות הפצת הכרוזים נאסרו, נחקרו ועונו באכזריות רבים מחברי "המסגרת". על אף האסון הכבד ותוצאותיו הקשות החלה מנשבת רוח חדשה של ביטחון עצמי, כבוד וגאווה בקרב יהודי מרוקו.
הספינה "אגוז" ומבצע "בזק"
הפלגותיה של הספינה "אגוז" ומבצע "בזק" שהתקיים מיד לאחר אסון הטביעה מהווים פרק מיוחד בתולדות העפלת יהודי מרוקו לישראל. הספינה "אגוז" נשכרה בג'יברלטר מבעל מספנה סקוטי. מהפלגתה הראשונה ועד לזו האחרונה העבירה "אגוז" מאות יהודים ממרוקו לג'יבלרטר. סיפונה של ה"אגוז" הכיל בכל הפלגה בין 40–45 נפש ואת כל הפלגותיה ליווה איש "המסגרת" אשר קיים את קשר האלחוט עם פריז וג'יבלרטר. על אף קיומם של תחקירים ומחקרים רבים, לא הצליחו לגלות עד לעצם היום הזה הסבר חד משמעי לנסיבות טביעתה של הספינה.
בעקבות הטביעה ועל מנת לתת פורקן לרגשות העלבון והמרי של יהודי מרוקו, בחרה "המסגרת" לפתוח בצעדי מחאה כנגד התנהגות השלטון, על ידי הפצת אלפי כרוזים ברחבי מרוקו הקוראים ליציאה חופשית של יהודים ממרוקו- מבצע "בזק". צעד זה נועד לעודד את רוחם של היהודים אך מחירו היה רב ולאחריו נעצרו רבים מחברי המחתרת ונחקרו בעינויים. שניים מהם, רפאל (רפי) ועקנין ומרסל רוימי עונו עד מוות בבית הכלא המרוקאי, והיו להרוגי מלכות.
למרות הקשיים ולאחר טביעת אגוז בחודש מרץ 61 הצליחו חברי המסגרת לארגון את הפלגתה של עוד ספינה ועליה כ-50 מעפילים.
תקופת העלייה ג'- "מבצע יכין": 1961–1964
"מבצע יכין" כונה גם העלייה ג' והחל ב-28 בנובמבר 1961 ובמסגרתו עלו עד לשנת 1964 כ־80 אלף מיהודי מרוקו. השם "יכין" היה שמו של אחד משני העמודים המרכזיים שתמכו בהיכל בית המקדש שבנה שלמה המלך וראו בעלייה זו כאחד מעמודי התמיכה המרכזיים של העם בישראל. בשונה מקודמתה, עלייה זו נעשתה במסגרת הסכם מסודר וחוקי. העלייה הייתה באישור השלטונות ולא נעשתה עוד בתנאי מחתרת מסוכנים. לאחר שנים של ניסיונות כושלים להידברות עם השלטון והמלך, החל בקיץ 1961 דיון רציני עם בכירי השלטון בדבר מתן רשות ליהודים להגר. המשא ומתן הסתיים בהצלחה וניתנה ליהודים הבטחה לאפשר לעשרות אלפי יהודים לצאת תוך מספר חודשים. לפי ההסכם שהושג הורשו היהודים לצאת ממרוקו ולהגר ממנה בתנאי שיעדם המוצהר אינו ישראל והגוף המטפל בהגירה אינו גוף ציוני, אלא ארגון ההגירה הבינלאומי היא"ס שייסדה הקהילה היהודית בארצות הברית - H.I.A.S - The Hebrew Sheltering & Immigrant Society. במסגרת הסכם זה שולם בעבור כל עולה "כופר" 50 דולר. פעילי "המסגרת" איפשרו עלייה תחת חסותה של היא"ס עד לאמצע שנות ה-60. ההסכם יצא אל הפועל תוך העלמת עין של השלטונות שלא עיכבו מתן דרכונים קולקטיביים והעניקו אותם לפי פניית העולים ללא בעיות מיוחדות. אחת הבעיות העיקריות במבצע הייתה לאתר היהודים אשר היו מעוניינים לעלות לארץ והוחלט לבצע מפקד בקרב הקהילות.
ההערכות הסוכנות היו כי מדובר בעלייה של עשרות אלפי עולים בסך הכל. אולם מעבר לכל ציפייה המבצע נמשך שנים אחדות ובמהלכו עלו לעיתים יותר מעשרת אלפים עולים בחודש אחד.
מאז הקמת המדינה ועד היום עלו לארץ קרוב לרבע מיליון יהודים – העלייה הגדולה ביותר של יהודים מארץ מוסלמית. כיום, נותרו במרוקו כ-2,500 יהודים.
פרעות קונסטנטין, אלג'יריה (1956)
בראשית 1956 הגיעו לאלג'יריה בשליחות המוסד אברהם ברזילי, יליד בגדד, יוצא הפלמ"ח, קצין ביחידה 131 באגף המודיעין בצה"ל, אחד ממפעילי חוליות הריגול במצרים, ואשתו במסווה של מורים לעברית על מנת לסייע ליהודים המקומיים לארגן מסגרות הגנה. ראשי הקהילה ואישים מרכזיים בה סרבו לשתף פעולה. ברזילי אירגן עשרות צעירים מקרב תנועת הצופים והעביר להם הדרכה בתפעול נשק שהוברח לעיר. ב-12 במאי 1956 פרץ הפוגרום בקונסטנטין. ערבים פרצו לרובע היהודי, ירו, השליכו רימון. יהודי נהרג ו-13 נפצעו. בתגובה נכנסה ההתארגנות היהודית לפעולה. שלוש כיתות חמושות נפרסו ברחבי הרובע והחלו לסייר ולהגיב בירי אל התוקפים הערבים ש-19 מהם נהרגו. הייתה זו הפעם הראשונה והיחידה שבה קהילה יהודית בארץ מוסלמית הותקפה והשיבה אש.
השפעת פעילות "המסגרת" והעלייה החשאית על הקשר בין יהדות מרוקו לישראל ולציונות
המחתרת היהודית במרוקו היוותה נדבך חשוב בתנועה הציונית וכלל יהודי מרוקו חשו זיקה מיוחדת לאתוס הציוני בגילוי זה של תעוזה וגבורה. על פי ד"ר ירון צור "המסגרת הולידה טיפוס רביעי של פעיל ציוני: צעיר הדומה מבחינת האינטנסיביות של פעילותו לפעיל התנועה החלוצית, אך נבדל ממנו בכך שלא עלה תוך זמן קצר לארץ ישראל. המאמצים שהשקיע "המוסד" בתיאום עם תנועות הנוער החלוציות ובהכשרת פעילים ל"מסגרת" היו ללא תקדים בתולדות הכשרת הקאדרים הציוניים לפעילות במרוקו... "המסגרת" הפכה גם מנוף להתקדמותם של צעירים אלה עם עלייתם ארצה".
הפעילות בשירות הארגון תרמה תרומה מכרעת לקירובם של יהודי מרוקו לתנועה הלאומית היהודית ולשילובם בחברה הישראלית. העובדה שהעלייה ממרוקו הופקדה בידי "המוסד" והסוכנות היהודית הובילה לתהליך א-פוליטיזציה וכן להאדרת העוז של העולים והעוסקים במלאכת העלייה. הדבר ייצר אתוס של מעפיל ציוני בדומה לתקופת העפלה טרם הקמת המדינה וסייע בהעלאת דימויים של העולים ושל הקהילות מהן באו.
ישראל חריף מסטנוב
רבי ישראל חריף מסטנוב (כנראה ה'תנ"ו – ז' בשבט ה'תקמ"א) היה רב ומקובל חסידי, תלמידו של הבעל שם טוב.
תולדותיו
נולד לרב שלמה. סבו רבי אברהם מסטנוב היה רב מפורסם. נישא לבתו של רבי יחיאל ממיקולייב (צאצא של רבי יחיאל מנמירוב שנרצח בפרעות ת"ח ות"ט). התפרסם כחריף ועל כן כונה כך.
היה לוחם גדול נגד הפרנקיסטים שהתפשטו בזמנו ברחבי גליציה. במכתבו של רבי אריה לייב מבולחוב מסופר שהפרנקיסטים היו כותבים את מכתביהם בהצפנה ולא הצליחו להבין את דבריהם רק רבי ישראל הצליח לגלות את הצופן וכך גילו את מעלליהם.
ילדיו היו רבי דוד אב"ד סטנוב, סמטרוטש וזבניץ ורבי אלקנה אב"ד פלטישאן.
יחס גדולי דורו אליו
כונה על ידי אנשי עירו "רבי ישראל חריף" על שם חריפותו שהייתה בולטת אפילו בסטנוב שהייתה עיר של תלמידי חכמים גדולים. בין המסכימים על ספרו "תפארת ישראל" שהודפס שנים רבות לאחר פטירתו מופיעים רבי יוסף שאול נתנזון, רבי שלמה קלוגר, רבי ישעיה שור, רבי אהרן מצ'רנוביל, רבי יצחק מסקווירא, רבי מנחם מנדל מויז′ניץ, רבי דוד מטולנא, רבי אברהם יעקב מסדיגורה, רבי מנחם נחום משטפנשט ורבי דוד משה מצ'ורטקוב.
רבי אהרן מצ'רנוביל כותב בהסכמתו ל"תפארת ישראל" שהחזקת הספר בבית היא סגולה.
דראפט ההרחבה של שנת 2011 בליגת ה-MLS
דראפט ההרחבה של שנת 2011 בליגת ה-MLS היה דראפט ההרחבה השמיני בתולדות ליגת ה-MLS. הדראפט התקיים ב-23 בנובמבר 2011 לרגל הצטרפותה הצפויה של קבוצת מונטריאול אימפקט לליגה.
תהליך הבחירה
הבחירה בדראפט נעשתה על פי הכללים הבאים:
המינימום של מאונדר
המינימום של מאונדר (באנגלית: Maunder Minimum), הידוע גם כ"התקופה הממושכת עם מינימום כתמי שמש" ("prolonged sunspot minimum") הוא השם שניתן לתקופה שבין השנים 1645 ל-1715 הנכללת בעידן הקרח הקטן, בה הפכו כתמי שמש לנדירים ביותר, אירוע שתועד על ידי האסטרונומים של אותה תקופה.
התופעה קרויה על שמם של האסטרונומים האנגלים אדוארד מאונדר (Edward Walter Maunder) ואשתו אנני סקוט דיל מאונדר (Annie Scott Dill Maunder).
המינימום של מאונדר הצביע על פעילות כתמי שמש נמוכה כאשר אירופה וצפון אמריקה חוו חורף קר מאוד, ובאנגליה במהלך "עידן הקרח הקטן" נהר התמזה קפא למשך 7 שבועות.
בתקופה של המינימום של מאונדר היה ירידה של כתמי שמש במשך 70 שנה ללא עליה, כאשר המחזוריות הסדירה הידועה של השמש היא בת 11 שנים, וכוללת תקופה של 5 וחצי שנים של עליה בכתמי השמש ואז 5 וחצי שנים של ירידה בכתמי השמש.
המינימום של מאונדר עלה כמעט בקנה אחד עם החלק האמצעי של עידן הקרח הקטן, שבמהלכו אירופה וצפון אמריקה חוו טמפרטורות קרות יותר מהממוצע. השאלה אם קיים קשר סיבתי בין שתי התופעות, עדיין שנויה במחלוקת. מחקרים באוניברסיטה הטכנית של דנמרק והאוניברסיטה העברית בירושלים קשרו התפרצויות שמש גדולות לשינויים בעננים של כדור הארץ, ועננים כידוע משפיעים על הטמפרטורות הגלובליות. ההשערה הטובה ביותר הנוכחית עבור הגורם של עידן הקרח הקטן היא שזה היה תוצאה של פעולה וולקנית כלשהי. תחילתה של תקופת הקרח הקטן התרחשה גם לפני תחילת המינימום של מאונדר.
המינימום של מאונדר צפוי לחזור בשנת 2033. חלק מהמדענים חוזים שיש סיכוי של 20% סיכוי לשינויים משמעותיים במזג האוויר.
פוקיונגוזאורוס
פוקיונגוזאורוס (שם מדעי: Pukyongosaurus) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד דמוי-טיטנוזאור אשר חי בתחילת הקרטיקון של אסיה. המאובנים שלו התגלו בקוריאה הדרומית בשנת 2001 בידי דונג שימינג (Dong Zhiming). עם זאת חוקרים אחרים שבדקו את ממצאי המאובנים מעריכים שהללו השתייכו לאאולופוס ועקב מחסור בממצאים מעריכים שהסוג חסר משמעות כיום. מאובנים אלה כללו בעיקר חוליות ועצמות בריח קטנים המקשים על זיהוים המדויק אך מוכיחים שהיה קרוב רחוק של הטיטנוזאורים העצומים או של הממנצ'יזאוריים ארוכי הצוואר והיה קרוב בעיקר לדינוזאור האפריקני ג'ננסיה.
משה תנעמי
הרב משה תנעמי (נולד בשנת תרצ"ז, 1937) הוא רבה הספרדי של רכסים וראש מוסדות "אור חדש" ביישוב.
ביוגרפיה
נולד בעיירה מנאכ'ה שבתימן, בנם של הרב שלום ונעמי תנעמי. אביו שימש כרב המחוז של חראז, והיה גם מקובל. בשנת תש"ט עלה עם משפחתו לישראל והם התיישבו בשכונת התימנים הסמוכה לקריית בנימין שליד חיפה. למד בבית הספר המקומי ולאחר מכן בישיבת תפארת ישראל בחיפה, בראשות הרב דב מאיר רובמן, בישיבת חברון ובישיבת מרכז הרב בירושלים.
בתחילת שנות ה-60 נישא לשרה, ילידת תימן. לאחר נישואיו ייסד וניהל במשך עשרות שנים את קריית החינוך "אור חדש" ברכסים. כיום פועלים בנשיאותו סמינר לבנות הכולל פנימייה, תלמוד תורה לילדי משפחות של בעלי תשובה ומוסדות 'צוהר לטוהר' לילדים מיוחדים ברכסים. בעבר הייתה קיימת בקריית החינוך אור חדש ישיבה קטנה ומתיבתא, כיום במבנים אלו שוכנת "ישיבת רכסים", בראשות הרב אליהו ציון סופר.
בשנת תשכ"ה נבחר כרב הספרדי של היישוב רכסים בתמיכתו של הרב אליהו מישקובסקי.
הרב תנעמי הוא חבר בוועד ההקדשות הספרדי במקומות הקדושים. בשנת 2009 הותקף בדרום אמריקה בעת שגייס שם כספים.
בירך ברכת שהחיינו על החיסון נגד קורונה.
יחסי ונצואלה–מרוקו
יחסי ונצואלה–מרוקו הם יחסי החוץ בין ונצואלה ומרוקו.
סקירה כללית
מרוקו התעלמה מתוצאות הבחירות לאספה המכוננת הלאומית בוונצואלה ב-2017 ומתוצאות הבחירות לנשיאות בוונצואלה ב-2018, אז הוכרז ניקולאס מדורו כמנצח. בשנת 2019, במהלך המשבר הנשיאותי בוונצואלה, הכירה מרוקו בחואן גואידו כנשיא ונצואלה.
נל גווין
אלינור גְווִין (באנגלית: Eleanor Gwyn; 2 בפברואר 1650 – 14 בנובמבר 1687) הייתה אישיות ידועה ופורה בתקופת הרסטורציה האנגלית. גווין זכתה לשבחים מפי סמיואל פיפס על מופעיה הקומיים כאחת השחקניות הראשונות על הבמה האנגלית, והייתה ידועה בראש ובראשונה כפילגשו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה. פיפס העניק לה את הכינוי "נֵל היפה והשנונה". היא נחשבת להתגלמות החיה של רוח אנגליה בתקופת הרסטורציה ולגיבורה לאומית, וסיפורה מזכיר את סיפור סינדרלה, שהפכה מחסרת-כל לנסיכה. גווין ילדה למלך צ'ארלס שני בנים: צ'ארלס בוקלֶר (1670 – 1726) וג'יימס בוקלר (1671 – 1680). בנה צ'ארלס הפך לדוכס סנט אולבנס.
ראשית חייה
הפרטים על רקע חייה של גווין מעורפלים. המידע עליה נאסף ממקורות שונים ובכללם המחזות שבהם כיבבה, שירה סאטירית וציורים, יומנים ומכתבים. בשל זאת, חלק גדול מהמידע מבוסס על שמועות ורכילות, ולכן יש להתייחס אליו בעירבון מוגבל.
איינהורן
איינהורן (בגרמנית: Einhorn) הוא שם משפחה שפירושו חד-קרן. קיימת השערה שמקור השם הוא בשלטי בתים בצורת חד-קרן, שהיו נהוגים במרכז אירופה בימי הביניים. {{פירושונים|
נל גווין
ראשית חייה
בכתבים משנת 1688 נרשם שגווין הייתה בתו של תומאס גווין (Guine), קפטן ממשפחה עתיקה בוויילס, אף שמהימנות ההצהרה מוטלת בספק – נראה שמחברה לא היסס להמציא או לשנות פרטים היכן שהעובדות לא היו ידועות, או שהיו חסרות ייחוד. שיר ספרותי משנת 1681 רומז שאביה של גווין נפטר באוקספורד, ייתכן שבכלא, אך גם כאן יש ספק האם המידע מדויק.
איינהורן
הערות שוליים
}}
נל גווין
ראשית חייה
קיימות שלוש אפשרויות לעיר הולדתה: הרפורד, לונדון (קובנט גרדן, ליתר דיוק) ואוקספורד. אין הוכחה ממשית ללידתה באף אחת מהערים האלו. העובדה ש"גווין" הוא שם ממקור וולשי תומכת בראיות לטובת הרפורד, מכיוון שהעיר נמצאת במחוז שממוקם על גבול ויילס. ייתכן שלונדון היא האפשרות הפשוטה ביותר, מפני שאמה של גווין נולדה בעיר וגידלה שם את ילדיה. אחד מצאצאיה האציליים, בוקלר, הרכיב ראיות נסיבתיות לכך שאוקספורד היא מקום לידתה.
נראה שאביה של גווין יצא מחייה עוד לפני ילדותה בקובנט גרדן. "אמה חולת השַׁכֶּרֶת (דיפסומניה), [ו]אחותה הידועה לשמצה" רוז, נשארו במצב ירוד. גווין התנסתה בקרוס-דרסינג (לבישת בגדי המין השני) בין 1663 ל-1667 בשם "ויליאם נל", ואף אימצה זקן מזויף. בהשראת חוויותיה נולדה דמות מצליחה ומצחיקה ביותר שאותה גילמה גווין כגבר על הבמה במרץ 1667. על פי רוב העדויות, אמה של גווין הייתה אלכוהוליסטית שניהלה בית בושת. שם, או בבית הבושת של אישה בשם מאדאם רוס, בילתה גווין לפחות זמן מה.
בסביבות שנת 1662, נכנסה גווין לקשר רומנטי עם גבר בשם "דנקן" או "דנגן". מערכת היחסים שלהם שימשה נושא למספר סאטירות מאוחרות יותר בעוקצנות מלאת גסויות. דנקן סיפק לגווין חדרים בפונדק בלונדון, ולפי הסאטירות, הוא גם היה מעורב בהשגת משרה בשבילה בתיאטרון שהיה בתהליכי בניה באותו אזור.
במהלך העשור שבו שלטו קרומוול האב והבן באנגליה, נאסרו בילויים שנחשבו חסרי ערך, ובכללם תיאטרון. עם עליית צ'ארלס השני לכס האנגלי בשנת 1660, הושב התיאטרון על כנו במהירות. אחת מהפעולות הראשונות של צ'ארלס כמלך הייתה לתת תוקף חוקי למשחק כמקצוע לנשים.
מרי מגס, חברה של אמה של גווין, שכרה את שירותיהן של גווין ושל אחותה רוז כ"נערות תפוזים" – מוכרות תפוזים סיניים לקהל בתיאטרון. בתפקיד זה נחשפה גווין למספר היבטים של חיי התיאטרון ולחברה הגבוהה יותר בלונדון: המקום נקרא "תיאטרון המלך" אחרי הכול, וצ'ארלס השני נכח בהופעות לעיתים קרובות.
שחקנית
התיאטראות החדשים לאחר עליית צ'ארלס השני לשלטון היו התיאטראות הראשונים באנגליה שכללו שחקניות. קודם לכן, את תפקידי הנשים גילמו נערים או גברים. גווין הצטרפה לשורת השחקניות בגיל 14, פחות משנה לאחר שהפכה ל"נערת תפוזים".
בשנת 1665, גווין כבר הייתה שחקנית חשובה ובולטת. סביב אותו הזמן היא מוזכרת בפעם הראשונה ביומנו של פיפס: ביום שני 3 באפריל 1665, בזמן צפייתו בהצגה, נזכר ביומנו התואר "נל היפה והשנונה". מהאזכור הבלתי שגרתי של שמה הפרטי בלבד משתמע שגווין הפכה לידועה על במת התיאטרון כמו גם מחוץ לו, כאשר מעמדה כידוענית החל לנסוק. הופעתה המתועדת הראשונה על הבמה הייתה במרץ 1665.
יחסיה עם המלך צ'ארלס השני
נראה שהרומן בין המלך לבין גווין החל באפריל 1668. גווין נכחה בהופעה כאשר בתא הסמוך אליה ישב המלך, אשר על פי עדויות היה מעוניין בפלרטוט איתה יותר מאשר בצפייה במחזה. צ'ארלס הזמין את גווין ואת בן הלוויה שלה לארוחת ערב, יחד עם אחיו, דוכס יורק.
מאחר שבעברה הייתה פילגשם של שני גברים אחרים בשם צ'ארלס – צ'ארלס הארט וצ'ארלס סאקוויל, גווין קראה למלך בצחוק "צ'ארלס השלישי שלה". באמצע שנת 1668, הרומן שלה עם המלך כבר היה ידוע לכל. היא המשיכה לשחק, והמוניטין המפוקפק הטרי שלה משך קהל רב ודחף את המחזאים ליצור תפקידים נוספים במיוחד בשבילה.
עם התגברות המחויבות שלה למלך קריירת המשחק שלה דעכה. אין תיעוד לכך שקיבלה אף תפקיד על הבמה בחצי הראשון של שנת 1669.
גווין ילדה את בנה הראשון, צ'ארלס, ב-8 במאי 1670. זה היה בנו השביעי של המלך – מחמש פילגשים שונות.
גווין חזרה לשחק בשלהי שנת 1670, מהלך שבוקלר קרא לו "מעשה יוצא מן הכלל" עבור פילגש עם ילד ששייך למשפחת המלוכה. זה עשוי היה להיות המחזה האחרון שלה. כפי הנראה סיימה את קריירת המשחק שלה בשנת 1671. קריירת התיאטרון של גווין נמשכה שבע שנים ותמה כשהייתה בת 21.
גווין ילדה את בנה השני מהמלך, ג'יימס, ב-25 בדצמבר 1671. הוא נשלח ללימודים בפריז כשהיה בן שש, ומת שם בשנת 1681. נסיבות חיי הילד בפריז וסיבת מותו לא ידועות.
המלך צ'ארלס נפטר ב-6 בפברואר 1685. אחיו ג'יימס השני נענה למשאלתו האחרונה, לא לתת לגווין לגווע ברעב, ובסופו של דבר פרע את רוב חובותיה והעניק לה גמלה שנתית.
מותה
במרץ 1687, עברה גווין שבץ מוחי וכתוצאה מכך נשאר צד אחד של גופה משותק. במאי של אותה שנה, שבץ נוסף הותיר אותה מרותקת למיטתה. גווין נפטרה ב-14 בנובמבר 1687, בגיל 37. את מרבית נכסיה ירש בנה.
פסל לזכרה
בשנת 1937, בניין בן עשר קומות בצ'לסי, לונדון, הוסב למלון והמלון נקרא על שמה, ובגומחה מעל הכניסה הראשית הוצב פסל בדמותה.
Korn (אלבום)
קורן (Korn) הוא האלבום הראשון של הלהקה קורן. הוא נחשב לאלבום הנו מטאל הראשון בהיסטוריה. עד היום האלבום נמכר בכ-6 מיליון עותקים בכל העולם, מתוכם כ-2,700,000 בארצות הברית. האלבום, ביחד עם האלבום "Follow the Leader", נחשב לאבן הפינה של הנו מטאל. הוא השפיע על יצירתם של להקות רבות כמו סטטיק איקס, לימפ ביזקיט, לינקין פארק, קואל צ'מבר, משין הד, אדאמה, אוונסנס ועוד.
מבחינה מוזיקלית, סגנון האלבום הוא שילוב של הבי מטאל עם נגיעות של היפ הופ, Pאנק ו-Fאנק. אמנם סגנונות אלה הועתקו מלהקות אחרות, אך האלבום כולל גם אלמנטים ייחודיים לקורן, כמו שירת הסקאט המהירה (למשל בשיר "Ball Tongue") ושימוש בחמת חלילים (למשל בשיר "Shoots and Ladders") שהפכו סמליים ללהקה.
רוב מילות השירים נכתבו על ידי ג'ונתן דייוויס ומבוססות על חייו. הבולטים מביניהם הם השירים "Faget", שנכתב על חוויותיו של דייוויס מבית הספר, ו-"Daddy", שנכתב על הטרדה מינית לה היה קורבן מידי שכן או קרוב משפחה (ולא אביו, כפי ששוגים לחשוב).
פורד ברונקו ספורט
פורד ברונקו ספורט (באנגלית: Ford Bronco Sport) היא מכונית קומפקטית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי פורד משנת 2020. המכונית הוצגה ביולי 2020, ומבוססת על פורד ברונקו.
מפרט טכני
היא כוללת שתי אפשריות למנועים בעלי הנעה כפולה ותיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים.
מנוע בנזין בנפח 1.5 ליטר טורבו המספק כ-182 כ"ס ומומנט מרבי של 24.5 קג"מ.
מנוע בנזין בנפח 2.0 ליטר טורבו המספק כ-248 כ"ס ומומנט מרבי של 37.9 קג"מ.
מחוזות נבדה
במדינת נבדה שבארצות הברית קיימים שישה עשר מחוזות.
הגדול שבמחוזות נבדה הוא מחוז ניי (47,001 קמ"ר), הקטן שבהם הוא מחוז קרסון סיטי (373 קמ"ר), והמאוכלס שבהם הוא מחוז קלארק (כ-2,000,759 תושבים נכון ל-2010). עיר הבירה, קרסון סיטי, נמצאת במחוז קרסון סיטי.
רשימת המחוזות
הטבלה שלהלן ממוינת כברירת מחדל לפי גודל האוכלוסייה במחוז. לחיצה על החצים הקטנים בתא העליון של כל עמודה תמיין מחדש את הטבלה לפי פרמטרים אחרים.
אנדרה קאמפרה
אנדרה קאמפרה (בצרפתית: André Campra; 4 בדצמבר 1660 – 29 ביוני 1744) היה מלחין ומנצח צרפתי.
ביוגרפיה
אנדרה קאמפרה, יליד אקס-אן-פרובאנס, רכש השכלה דתית ומוזיקלית בקתדרלה של סן-סובר באקס-אן-פרובאנס ובשנת 1678 התמנה לכומר. משנת 1694 עד 1700 היה המנהל המוזיקלי בקתדרלת נוטרדאם בפריז, אחרי ששימש בכהונות דומות בטולון, ארל וטולוז.
נטייתו לכיוון התיאטרון החלה בשנת 1697. במועד זה עבד בחצר הנסיך מקונטי כמנהל מוזיקלי ואחר, בשנת 1730, היה למנהל האופרה. האופרה שחיבר, L'Europe galante הציבה אותו במעמד הגאון האמיתי של ה"באלט-קומדיה", סוגה מוזיקלית שיוצרה היה פסקל קולאס (בבלט שלו "העונות"). כמי שהיה ממוקם בסדר הזמנים בין ז'אן-בטיסט לולי (1632-1687) לז'אן-פיליפ ראמו (1683-1764), היה לקאמפרה חלק בהתחדשות האופרה הצרפתית.
קאמפרה עבד באקדמיה המלכותית למוזיקה ובקאפלה המלכותית בוורסאי אחרי מותו של לואי ה-14.
משנת 1720 ואילך, חזר קאמפרה לחיי הדת והקדיש את רוב זמנו למוזיקת קודש. הוא מת בגיל 83 בורסאי.
השוטר מסן טרופז
השוטר מסן טרופז (בצרפתית: Le Gendarme de Saint-Tropez) הוא סרט קולנוע קומי צרפתי שביים ז'אן ז'ירו משנת 1964, בכיכובו של לואי דה פינס. דה פינס מגלם את דמותו של השוטר לודוביק קרושו, קצין בז'נדרמריה בסן טרופה. הסרט גרר ביקורות נלהבות, ובעקבותיו יצאו סרטים נוספים בסדרה 'השוטר מסן טרופז'. חמישה סרטי ההמשך לסרט זה הם: "השוטר בניו יורק" (1965), "השוטר מתחתן" (1968), "השוטר בחופשה (השוטר ממריא)" (1970), "השוטר והחוצנים" (1979) ו"השוטר והשוטרת" (1982).
עלילה
לודוביק קרושו הוא שוטר (ז’נדרם) המועבר ליחידה המשטרתית בעיירה הצרפתית הקטנה סן-טרופה. במהרה, הז’נדרמים מוצאים את עצמם בפני בעיה גדולה – קבוצה של נודיסטים עקשנים. קרושו מצליח להוציא לפועל תוכנית הגורמת למעצרם של הנודיסטים.
מאוחר יותר, קרושו מגלה כי בתו וחבר שלה גנבו מכונית מוסטנג יקרה וריסקו אותה לתוך תעלה. אף אחד מהם לא יודע כי המכונית בפועל שייכת לכנופיה של גנבים שגנבו ציור של רמברנדט שעדיין נמצא בתא המטען של המכונית. קרושו מצליח לחלץ את המכונית אך רק מאוחר יותר מבין כי החפצים שזרק ממנה (כולל הציור) על מנת לתקן תקר, הם למעשה פריטים יקרים.
בהמשך, אדם המציג את עצמו כבעל הציור חוטף את קרושו.
M&M's
M&M's (אם אנד אמ'ס) הוא מותג ממתקים של חברת מרס. כל הממתקים ממותג זה הם סוכריות בצבעים שונים, וההבדל ביניהם הוא בתכולתם. כיום מיוצרים ממתקי M&M's הממולאים בשוקולד, בוטנים, שקדים, חמאת בוטנים, ריבת חלב, פצפוצי אורז, בייגלה ועוד. על כל ה-M&M's מצוירת האות m, בשיטה הדומה לדפוס אופסט.