cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תעניות וורמייזא
תענית ר"ח סיוון בערב שבת
מנהג זה עורר דיון בפוסקים, שכן לפיו מתפללים תפילת ערבית ומקדשים הרבה קודם הזמן המותר בהלכה. רבי יעקב ריישר, שחי מספר שנים בוורמייזא, כתב תשובה מפורטת בו הוא תוקף את המנהג בימיו, להתפלל מנחה בשעה 15:00 ולאחריה ערבית של שבת, בטענה שהוא מנוגד להלכה ועל כן יש לבטלו. הוא מספר כי אנשי העיר מחו בו על כך שלא הצטרף עמהם לתפילת ערבית בטענה שכך מנהג המקום עוד מימי גזרות תתנ"ו. בתגובה, הוא מעלה את ההשערה כי בתחילה נהגו להתפלל מעט מאוחר יותר, כך שתפילת ערבית תהיה לאחר פלג המנחה, כדין, אלא שעם השנים המנהג השתבש והתפילה הוקדמה. רבי יעקב יהושע פלק, התייחס להשגות אלו ויישב את המנהג בוורמייזא, על פי דברי בעל תרומת הדשן הקובע שאפילו במקום שנהגו לעשות כך כל השנה אין צריך לפרוש מהם, ולכן כאשר מדובר במנהג קדום כמו במקרה זה הוא קובע שאין לבטלו, ורק ממליץ לקרוא שנית קריאת שמע לאחר צאת הכוכבים.
כ"ט בטבת
בשנת 1615 התעורר בוורמס מרד מצד מעמד הפועלים בעיר, ובשביעי של פסח (כ"א בניסן ה'שע"ה), בשעת חזרת הש"ץ של שחרית, התנפלו פורעים על הרובע היהודי, גירשו את כל תושביו, הרסו את בית הכנסת וחיללו את בית הקברות. לאחר דיכוי המרד בשנה לאחר מכן, ולאחר שתדלנות אצל מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הותר ליהודים לשוב לעיר. יום חזרתם, כ"ט בטבת ה'שע"ו, נקבע בידי רב העיר רבי נתן פייטל תאומים לתענית ציבור לזכר הגירוש, וכונה "תענית גירוש וורמיישא". זו התענית האחרונה שנוספה ללוח השנה הוורמסאי.
תענית זו לא נתקבלה בקלות בקרב בני וורמייזא. לאחר שהרב פייטל תאומים, מתקן התענית, שב לעיר מולדתו וינה, החלו חלק מאנשי הקהילה לזלזל בתקנתו ולבטל התענית. גם בשנים הבאות, מעמדה של תענית זו היה מעורער. בשנת ה'ת"ז, בהוראת הרב דאז רבי משולם זוסמן ברילין, קבלו עליהם בני וורמייזא מחדש את תענית ער"ח שבט "ככל חומר תענית ציבור", והרב דרש שכל המקל בתענית זו דמו בראשו. לאחר קבלה מחודשת זו התקבלה כנראה התענית, ועל גבי הערתו של ר"י קירכום דלעיל, העיר המגיה סיני לואנץ שבזמנו התענית נהוגה במלואה "ויהיה עד ביאת הגואל".
בשונה משאר התעניות, בתענית זו נאמר בחלק מהמקורות שהיו משלימים אותה אף אם חלה ביום שישי.
לאחר צאת הצום, נהגו להרבות בסעודה לשם הודיה על ביטול הגירוש ושיבתם אל העיר.
י' באדר
י' באדר (ובשנה מעוברת, י' באדר ב') נקבע ליום תענית לזכר גזירות ק"ט, שאירעו בימי המגפה השחורה, ופגיעתן בוורמייזא הייתה בי' באדר. מנהגי תענית זו היו כמו בתענית כ"ג אייר, אלא שהזכירו את נשמות הרוגי המגפה השחורה, במקון אלה של תתנ"ו.
קיום התעניות לאורך הדורות
לאחר חורבן העיר בחודש סיוון ה'תמ"ט (1689) בידי כוחות הצבא הצרפתי במלחמת תשע השנים, והתפזרות הקהילה, נשאל רבי יאיר חיים בכרך על ידי אחדים מבני הקהילה האם עליהם להמשיך ולהתענות את התעניות המיוחדות לקהילה לאחר שהקהילה חרבה. טענתם הייתה שהעיר כולה חרבה ומי יודע מתי תבנה שנית ואם תשוב אליה קהילה יהודית, ואף אם תשוב, הרי תהיה זו קהילה חדשה שאינה מחויבת למנהגים ולתעניות של הקהילה הקודמת. רבי יאיר בכרך ענה שאף אם בודדים התייאשו, הציבור כולו לא התייאש מבניינה המחודש של הקהילה ומוסדות הקהילה (ספרי התורה ופנקסי הקהילה) נשארו שלמים, ועל כן אין הדבר נחשב כחורבן הקהילה אלא כבריחה זמנית מפני המלחמה. על כן, לדידו מושג ה"קהילה" עודנו קיים, ומחייב את בני הקהילה בשמירת על מנהגיה ותעניותיה.
התבטלות התעניות
על אף ציטוטים שונים בספרי בני וורמייזא, המעידים על התחייבות בני הקהילה לשמור על תעניותיה לעולמי עד, בדורות האחרונים פסקו בני הקהילה מלהתענות בתעניות אלה. אין על כך עדות ישירה, אך רבי צבי בנימין אוירבך כתב בספרו "נחל אשכול" כי כחמשים שנה קודם לכן בטלו התעניות, דהיינו בראשית המאה התשע-עשרה. הוא מנמק את הביטול בשם רבה של וורמייזא, רבי יעקב קופל במברגר על פי דברי הגמרא על תעניות החורבן (שבעה עשר בתמוז, צום גדליה ועשרה בטבת) שכאשר אין שמד "רצו מתענין, לא רצו אין מתענין", אלא שבתעניות החורבן קבל על עצמו עם ישראל להמשיך ולהתענות, ואילו בתעניות המקומיות בוורמייזא לא קבלו על עצמם, ולכן כאשר הוקל מצב היהודים פסקו מלהתענות.
יוסף קוט
יוסף קוט (1898–1976) היה רופא פנימי ישראלי, ראש שירותי הרפואה בהגנה, פעיל בעלייה ב', מנהלו הראשון של בית החולים מאיר (1962–1970), נשיא מד"א (1973–1976)
ביוגרפיה
קוט נולד בפוניבז' שבליטא. למד בחדר ובגימנסיה. בעקבות גירוש יהודי העיר על ידי הממשל עקרה המשפחה לקרמנצ'וק שבאוקראינה, שם היה קוט לאחד ממנהיגי תנועת הצופים, השומר הצעיר, ומראשי הסטודנטים הציונים. בשנת 1916 התחיל קוט ללמוד רפואה בסנט פטרסבורג אך לאחר מספר חודשים עבר לסימפרופול, שם התמנה לאחד ממפקדי ההגנה היהודית נגד האיום של צבא פטליורה. בשנת 1921 עבר קוט לווינה, שם סיים בשנת 1924 את לימודי הרפואה.
בשנת 1925 התחתן עם אסתר לבית אהרונוביץ. באותה השנה עלו בני הזוג לארץ ישראל. לאחר עלייתו לארץ עבר "תקופת הסתכלות" של מספר חודשים בבית החולים הדסה (תל אביב). בתום תקופה זו החל קוט לעבוד כרופא קופת חולים הכללית במחניים, איילת השחר, תל יוסף ובבית החולים על שם שוויצר בטבריה. עם הקמת מפעל החשמל בנהריים התמנה קוט לרופא מחנה העובדים.
בשנת 1931 עבד כרופא בכפר סבא ברעננה, ובישובי השרון: גן השרון, קלמניה, גן חיים, תל-מונד, חירות, עין ורד, כפר מל"ל. בשנת 1934 עבר קוט לחיפה ולקריות, שם עבד כרופא כללי. בשנת 1936 יצא קוט להשתלמות ברפואה פנימית לגרמניה. בשובו התמנה קוט כרופא פנימי בזמנהוף וראש שירותי הרפואה בהגנה. קוט שירת כרופא במחנות העקורים באירופה מטעם הסוכנות היהודית ופעיל בעלייה ב'.
בין השנים 1950–1960 ניהל את קרן הנכות של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, שהקימה מוסדות לחולים כרוניים: גהה, שלוותה, טלביה ובית לווינשטיין, שנוסד בשנת 1945 כבית חולים לשחפת. במקביל נוסד בית החולים פיינסטון ששימש כבית חולים לחולים כרוניים, ובהדרגה הפך לבית חולים שיקומי. בשנת 1958, התאחדו שני בתי החולים, בית לוינשטיין ופיינסטון, ובית החולים לחולי שחפת ומחלות ריאה בכפר סבא הפך לבית החולים מאיר. קוט ניהל את בית החולים מאיר בין השנים 1962 – 1970.
קוט היה בין מקימי מד"א ובין השנים 1950 – 1973 שימש כיו"ר הוועד. בין השנים 1973 – 1976 כיהן כנשיא מגן דוד אדום.
קוט נפטר ב-1976.
UN Watch
מזכ"ל האו"ם לשעבר קופי אנאן שיבח את הארגון, והמנהל הכללי של משרד האו"ם בז'נבה, סרגיי אורדזוניקידזה הכיר ב"עבודה החשובה של UN Watch בתמיכה ביישומם הצודק של ערכים ועקרונות מאמנת האומות המאוחדות ותמיכה בזכויות אדם לכל". סוכנות הידיעות הצרפתית תיארה את UN Watch הן כארגון ש"מגן על זכויות אדם בעולם" והן כ"קבוצה לוביסטית, בעלת קשרים חזקים לישראל".
הקמה
UN Watch נוסד בשנת 1993, בידי מוריס אברמס, לשעבר נשיא אוניברסיטת ברנדייס, שכיהן בשנים 1989–1993 כשליח הקבוע של ארצות הברית לאו"ם בז'נבה.
אברמס תמך באו"ם כמוסד. בשנת 1999, נאם אברמס בקונגרס האמריקני בנושא טיפול האו"ם בישראל. בנאומו אמר "UN Watch תומכת בלי סייג באו"ם כמוסד חיוני. על ארצות הברית לשלם את חובות העבר שלה לאו"ם, כחלק מהכבוד הלאומי, ובהכרה בחשיבותו של האו"ם. למרות מגרעותיו של האו"ם, זה לא מתקבל על הדעת שארצות הברית תימנע מתמיכה בארגון העולמי האמיתי היחיד, בעולם בו קיימים יחסי גומלין כשלנו".
מבנה ומעמד
UN Watch נוטל חלק בפעילויות האו"ם, בתור ארגון לא ממשלתי מוסמך במעמד יועץ מיוחד למועצה הכלכלית-חברתית של האו"ם וכן כארגון חוץ-ממשלתי חבר במחלקת האו"ם למידע ציבורי (UN Department of Public Information). הארגון מקושר לוועד היהודי-אמריקני, אשר היה מחלוצי התומכים בכלילת ערבות האו"ם לזכויות אדם בינלאומיות באמנת האו"ם וביצירת התפקיד של נציב עליון לזכויות אדם.
UN Watch השתתף בפעילויות האו"ם הבאות: ועידה לזכויות אדם, דיון בפאנל על האו"ם ועל המזרח התיכון, דיון בפאנל על הצעות לרפורמה בוועדת זכויות האדם, ועדת המשנה לקידום והגנה על זכויות אדם, הוועדה לחיסול אפליה הנובעת מגזענות וקבוצת העבודה למען מיעוטים. סמינר של UN Watch בז'נבה כלל סיור בארמון האומות, ביקור במוזיאון הצלב האדום והסהר האדום ונוכחות בפגישה של הוועדה נגד עינויים (Committee Against Torture).
בשנת 2007, ל-UN Watch היו 110 חברים אשר התפלגו גאוגרפית בצורה הבאה: 56% מאירופה, 38% מצפון אמריקה ו-4% מקנדה. הארגון מוציא לאור עלון חדשות אודות סוגיות מהאו"ם, עליו מנויים כ-5000 איש מכל רחבי העולם.
הנהלת הארגון וייסודו
חברי הוועד המנהל הנוכחיים, כוללים את:
מנכ"ל UN Watch הוא הלל נוייר, עורך דין פעיל בארצות הברית ששימש גם כמתמחה בבית המשפט העליון בישראל. בין השנים 2008-2011 כיהן נוייר כסגן נשיא מועצת זכויות האדם של ועידת הארגונים הלא-ממשלתיים בז'נבה.
קונגו
בשנת 2008, בוטלה משרת הממונה המיוחד מטעם האו"ם לקונגו בידי מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם. הביטול נעשה בתמיכתן של מצרים, אלג'יר, תוניס, רוסיה ומדינות נוספות, לאחר בקשה מנהלית מטעם נשיא קונגו ג'וזף קבילה. על פי דו"ח עוקב, שהוכן בידי משרד המזכיר הכללי באן קי-מון, הן הממשלה והן הכוחות המורדים ממשיכים בביצוע מעשי רצח המוניים, אונס ועינויים. בנובמבר אותה שנה, UN Watch קרא למועצה זכויות האדם של האו"ם להתנצל על ביטול המשרה והצהיר שמועצת זכויות האדם צריכה לתת דין וחשבון על המעשה, בהתחשב בזוועות שאנשים סבלו. מנכ"ל UN Watch הלל נוייר הצהיר "מוסרית, מדינות אלו (במועצת זכויות האדם) אשר עמדו מאחורי ביטול סמכות הפיקוח במרץ, צריכים להתנצל כעת בפני הקורבנות בקונגו... לעולם לא נדע כמה חיים היו יכולים להינצל לולא המועצה, בהיענותה לממשלת קונגו, לא הייתה גורמת לפער ההגנה חסר המצפון הזה אשר הרס את מנגנון האזהרה המוקדם, בדיוק כאשר הקורבנות היו זקוקים לו יותר מכל".
ב-1 בדצמבר 2009, בעקבות מעשי זוועה שנעשו בפרובינציה המזרחית של קונגו, מועצת זכויות האדם של האו"ם גינתה את הפגיעה באוכלוסייה אזרחית בקונגו. UN Watch אמר שהוא מקווה לראות הצבה מחדש של מומחה מטעם האו"ם באזור, ואמר שהפגיעות "הופכות את החיים במזרח קונגו לגיהנום" וצריכות להיחקר כהלכה. עוד אמר הארגון כי 50 קבוצות חתמו על הפניה למזכיר הכללי של האו"ם באן קי-מון ולנציבה העליונה של זכויות האדם באו"ם, נבי פילאיי, בבקשה להחזיר את משרת פיקוח זכויות האדם מטעם האו"ם באזור קונגו.
דארפור
UN Watch אירחה מפגש פסגה של פעילים למען דארפור במרץ 2007.
ב-27 באפריל 2008, UN Watch הצטרף לארגוני זכויות אדם בעולם בהשקת קמפיין "צדק למען דארפור". הארגונים שמאחורי הקמפיין כללו את אמנסטי אינטרנשיונל, משמר זכויות האדם ו-Human Rights First. הקמפיין קרא למועצת הביטחון של האו"ם, ארגונים אזוריים וממשלות בעולם ללחוץ על סודאן לשתף פעולה עם בית הדין הפלילי הבינלאומי ולעצור את עלי קושהייב ואחמד הרון החשודים בפשעי מלחמה.
איראן
UN Watch שיבח את ארצות הברית, צרפת ומדינות נוספות על ביקורתם לגבי זכויות האדם באיראן בשימוע בז'נבה מטעם מועצת זכויות האדם של האו"ם, בשנת 2010. יחד עם זאת, מנכ"ל UN Watch הלל נוייר התריע כי השפעת החלטת אספת המועצה עלולה להיות מוגבלת לאימוצו של דו"ח אשר יהיה קשה לאוכפו.
האיטי
בתחילת ינואר 2010, לאחר התרחשותה של רעידת האדמה בהאיטי, 47 חברי מועצת זכויות האדם של האו"ם העבירו פה אחד החלטה המביעה דאגה לגבי הפרת זכויות במצב שלאחר רעידת האדמה ומפצירה בממשלה ובקבוצות סיוע להגן על ילדים מפני אלימות וניצול. ארגון UN Watch טען כי המפגש המיוחד בן היומיים שמועצת זכויות האדם של האו"ם קיימה בנושא האיטי הוא בזבוז זמן ומשאבים כיוון שאין למועצה תקציב וסמכות לפעול בנושא ולאור קיומן של הפרות זכויות אדם דוחקות יותר באותו זמן.
שווייץ
לאחר החלטתה של שווייץ בשנת 2009 לאסור בניית צריחי מסגדים, הצהיר UN Watch שהוא יפעל לביטולו המהיר של החוק. מנכ"ל התנועה הלל נוייר אמר שהאיסור הוא אפליה פסולה.
הרשות הפלסטינית
בשנת 2022 פרסם ארגון UN Watch כי קיימות עדויות רבות של הפרת זכויות אדם והפעלת עינויים כלפי להט"בים ברשות הפלסטינית וברצועת עזה שמפעילים הרשות הפלסטינית ושלטון החמאס, וכי פעמים רבות להט"בים ניצבים בפני סכנת מוות ונאלצים לברוח. בעקבות הדו"ח נקבע דיון בוועדת האו"ם בשאלה האם להוציא את הרשות הפלסטינית מחברות באמנה לזכויות אדם בשל ההפרות החמורות. באותו הדו"ח דווח גם על עינויים ורצח של מתנגדי משטר, משתפי פעולה עם ישראל, ופלסטינים שמכרו קרקעות ליהודים.
ביולי 2022 פרסם ארגון UN Watch דו"ח המתעד 113 מקרים של הסתה לאנטישמיות וטרור בקרב מורים ופעילים באונר"א, רבים מהם מורים מהרשות הפלסטינית, בהם גם פרסום תכנים נאו-נאצים. למרות פניות הארגון, אונר"א לא נקטה בשום צעדים נגד המורים והפעילים, לפיכך UN WATCH רואה באונר"א אחראית וקוראת למדינות המממנות אותו לנקוט בצעדים נגד הארגון.
בחירות למועצת האו"ם לזכויות אדם
UN Watch התנגד למועמדותן של מדינות בעלות רקע עגום בזכויות אדם למועצת זכויות האדם של האו"ם. החלטת האו"ם משנת 2006 שהורתה על ייסוד המוסד, קבעה כי בבחירת מדינות למועצה, המדינות החברות באו"ם "תיקחנה בחשבון את תרומת המועמדים לקידום והגנה על זכויות אדם".
2007
במאי 2007, UN Watch וארגון Freedom House הגישו דו"ח משותף לגבי בחירות למועצת האו"ם לזכויות אדם אשר קבע כי אנגולה, בלארוס, מצרים וקטר אינן מתאימות לשבת בגוף העוסק בזכויות אדם כיוון שהן בעצמן מפירות זכויות. הדו"ח טען כי ארבע המדינות "הן משטרים רודניים בעלי רקע שלילי בהצבעות האו"ם (בנושאי זכויות) ואינן מתאימות לתפקיד חברות מועצה". הדו"ח הוסיף ותיאר את המועמדות סלובניה, דנמרק, איטליה והולנד כ"בעלות כישורים מתאימים" למועצה והגדיר את המועמדות בוליביה, הודו, אינדונזיה, מדגסקר, ניקרגואה, הפיליפינים ודרום אפריקה כ"מפוקפקות".
2008
במאי 2008, UN Watch ו-Freedom House קראו לעצרת הכללית של האו"ם להצביע נגד המועמדות בחריין, גבון, פקיסטן, סרי לנקה וזמביה בשל רקע עגום בזכויות אדם. לפי משמר זכויות האדם, למועמדותה של סרי לנקה היו מתנגדים נוספים: קואליציה של 20 ארגונים לא ממשלתיים מרחבי העולם ושלושה זוכי פרס נובל לשלום: נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ימי קרטר, דזמונד טוטו הדרום-אפריקאי ואדולפו פרז אסקיבל הארגנטינאי.
2009
במאי 2009, UN Watch ו-Freedom House הגישו שוב דו"ח משותף על הבחירות למועצת זכויות האדם של האו"ם. הדו"ח תיאר את המועמדות סין, קובה וערב הסעודית כ"גרועות שבגרועות" במונחי זכויות אדם. הדו"ח גם תיאר את המועמדות אזרבייג'ן, קמרון, ג'יבוטי ורוסיה כ"חסרות את הכישורים הנדרשים", ואת בנגלדש, ירדן, קניה, קירגיזסטן, ניגריה וסנגל כ"מפוקפקות". UN Watch ו-Freedom House תיארו את פעילות המועצה בשלוש השנים הראשונות לפעילותה כדלה. הם קבעו שמדינות מוסלמיות, בתמיכה קובנית, כתבו מחדש חלק מהחוקים לפיקוח על חופש הביטוי בדרך שמגבילה את הביטוי, וכן ש"ברית של משטרים בנסיגה" הצליחה לגרום למועצה לבטל את חוקרי זכויות האדם לאזורים בעייתיים כגון בלארוס, קובה, ליבריה, קונגו ודארפור. בניגוד לכך, כתבו UN Watch ו-Freedom House, הצליחה הברית לגרום למועצה למנות חוקר אשר היה מעורב בכינונו של הפרס הבינלאומי לזכויות האדם על שם מועמר קדאפי, פרס שנוי במחלוקת, לכבודו של מועמר קדאפי ואדם נוסף אשר מאמין כי פיגועי 11 בספטמבר הם עבודה פנימית (של אנשי ארצות הברית). הלל נוייר אמר "החזון היה שהמועצה תהיה קולם של הקורבנות, אבל היא כעת במצב של משבר".
2010
UN Watch הביע דאגה בשל דו"ח אשר קבע כי מדינות אסייתיות עלולות לסייע לבחירתה של איראן במאי 2010 כאחת מ-47 החברות של מועצת האו"ם לזכויות אדם.
2011
UN Watch קיבלה קרדיט על הנהגת הקמפיין כנגד מתן מושב לסוריה במועצה.
ועידת האו"ם נגד גזענות (2009)
ב-19 באפריל 2009, יום לפני פתיחת ועידת דרבן השנייה, UN Watch וארגונים לא ממשלתיים אחרים אירחו את "וועדת הפסגה בז'נבה למען זכויות אדם, סובלנות ודמוקרטיה", כדי לעורר תשומת לב ציבורית לנושאי אפליה ועינויים על רקע גזעני. בין הדוברים שהוזמנו לנאום נכללו ניצולים מרצח העם ברואנדה ומתנגדים לשעבר מאיראן, קובה ומיאנמר. בנוסף אירח UN Watch "ועדה נגד גזענות, אפליה ורדיפות" בז'נבה. הנואמים בוועידה האחרונה כללו את שר המשפטים הקנדי לשעבר ארוין קוטלר, הפילוסוף הצרפתי ברנאר-אנרי לוי ואת מיס קנדה ונשיאת ארגון "עצרו הוצאות להורג של ילדים" (Stop Child Executions) נזנין אפשין-ג'ם.
דו"ח גולדסטון
UN Watch הגיש עצומה בת 29 עמודים לצוות הבדיקה של האו"ם בנושא העימות בעזה בבקשה לפסילה עצמית של כריסטין צ'ינקין מחברות בצוות הבדיקה, כיוון שהיא הייתה אחת מ-31 אקדמאיים ועורכי דין אשר חתמו על מכתב שפורסם בסאנדיי טיימס לפני שנבחרה לתפקיד, והאשימה את ישראל בחוסר ציות למשפטים ולחוקים הבינלאומיים להומניטריות ולזכויות אדם. המכתב תיאר את תקיפתה הצבאית של ישראל בעזה כ"מעשה תוקפנות" תוך קביעת "פלישה והפצצה כללית של עזה כהענשה קולקטיבית של 1.5 מיליון תושבים בניגוד לחוק הבינלאומי להומניטריות וזכויות אדם" והוסיף ש"חסימת העזרה ההומניטרית, הריסת תשתית אזרחית ומניעת גישה לדברים נחוצים כמו מזון ודלק נראים על פניו כפשעי מלחמה". UN Watch קבע שמאחר וצ'ינקין כבר גיבשה והביעה את דעתה על הנושאים שצוות החקירה היה אמור לחקור, היא אינה עומדת בדרישה להיות בלתי משוחדת בנושא, דרישה אשר הכרחית לצוות חקירה שמטרתו למצוא ולקבוע את העובדות. העצומה מצטטת דמויות סמכות מהמשפט הבינלאומי כולל קביעה תקדימית משנת 2004 מהמשפט של סיירה לאון, בה נקבע שהשופט ג'ופרי רוברטסון אינו כשיר לשפוט בשל מראית עין של הטיה.
השקפת הארגון לגבי הטיות אנטי-ישראליות ואנטישמיות באו"ם
UN Watch פעיל באו"ם במאבק כנגד מה שלהשקפתו מהווה אנטישמיות ודעות אנטי-ישראליות, ומה שהוא מכנה טיפול סלקטיבי ופוליטי בישראל בידי גופים רבים באו"ם. הארגון תמך במטרתו המוצהרת של מזכ"ל האו"ם לשעבר קופי אנאן להפסיק את הטיפול הלא מאוזן בישראל. הארגון הוגדר כפרו-ישראלי בידי Jewish Telegraphic Agency.
נאום במועצת האו"ם לזכויות אדם במרץ 2007
ב-27 במרץ 2007 מנכ"ל UN Watch הלל נוייר נשא נאום ביקורתי וקשה במועצת האו"ם לזכויות אדם והצהיר שהמועצה בגדה בחלומם של מייסדיה והפכה ל"סיוט". נוייר האשים את מועצת האו"ם לזכויות אדם בהתעלמות מהפרת זכויות אדם בכל רחבי העולם תוך בחירה לחוקק "החלטה אחרי החלטה כדי לגנות מדינה יחידה: ישראל". נוייר הוסיף וטען כי דאגת האו"ם לזכויות האדם הפלסטיניות מטעה, וסיפק דוגמאות למצבים בהם המועצה התעלמה ממעשי זוועה כלפי הפלסטינים "כיוון שלא ניתן היה להאשים את ישראל... לעריצים אשר מפעילים את המועצה לא היה יכול להיות אכפת פחות מהפלסטינים, או מזכויות אדם. הם שואפים ליצור דמוניזציה לדמוקרטיה הישראלית, לגרום לדה-לגיטימציה כלפי המדינה היהודית, להפוך את היהודים לשעיר לעזאזל".
נשיא מועצת האו"ם לזכויות אדם, לואיס אלפונסו דה אלבה ממקסיקו, הגיב באיום "למחוק מהפרוטוקול" את העדות, ואמר שהוא לא "יודה על הצהרה זו... אני לא אסבול הצהרות דומות במועצה. הדרך בה התייחסו לחברות במועצה, ולמעשה הדרך בה התייחסו למועצה עצמה, כל זה בלתי קביל". מועצת זכויות האדם של האו"ם הצהירה מאוחר יותר כי לא נמחקו מהפרוטוקול.
נאומו של נוייר קיבל שבחים במספר מאמרי מערכת ובמדורי דעות בעיתונים. הWall Street Journal סבר כי גילוי הלב של נוייר הפריע ל"ערפולה" ול"הונאתה" של המועצה. כותב אשר הביע דעה ב-The National Post הצהיר כי הנאום הפך "ללהיט ענק ביוטיוב". מאמר מערכת בניו יורק סאן קרא לנאום "דקה דיפלומטית (נדירה) הראויה להיזכר" ופרסם את מלוא הערותיו של נוייר. אלן גולד, פעיל זכויות אדם אוסטרלי, הביע את דעתו כי נאומו של נוייר היה "ארגון לא ממשלתי המציג ברורות את השקרנות והדעה הקדומה של גוף מפתח באו"ם".
ניצול מיני
UN Watch ותנועת YWCA העולמית וכן ברית ימק"א העולמית פרסמו הצהרה נגד ניצול מיני ופורנוגרפיית ילדים. "כיום הרבה יותר מדי ילדים מנוצלים מינית או חווים התעללות והדבר גורם לנזקים ארוכי טווח, לכל החיים. יותר מ-2 מיליון ילדים נוצלו בתעשיית המין אשר מגלגלת ביליוני דולרים רבים כל שנה. 1.2 מיליון ילדים נסחרים באופן סדרתי," נאמר בהצהרה.
מדליית החירות הנשיאותית של מרי רובינסון
ביולי 2009, נשיא ארצות הברית ברק אובמה העניק למרי רובינסון, נשיאת אירלנד לשעבר ונציבת זכויות האדם העליונה של האו"ם לשעבר את מדליית החירות הנשיאותית. הענקת המדליה לרובינסון גררה תגובות מעורבות. ג'ון בולטון, שגריר ארצות הברית באו"ם לשעבר הביע את הדעה שהיא לא הייתה צריכה לקבל את המדליה בשל התנגדותה "לביטחון או לאינטרסים הלאומיים של ארצות הברית". ננסי רובין, השליחה לשעבר של ארצות הברית לוועדת האו"ם לזכויות אדם, אמרה שרובינסון "הדגישה את הזכויות של נשים וילדים וקידמה פיקוח ודיווח ברחבי העולם" וכן הוסיפה "כיהודיה אמריקאית אשר מצהירה כי הגנה על זכויות אדם לכל היא מרכיב חשוב מהאמונה שלי, אני מאשרת בלב שלם בהכרתך (בתרומתה של) במרי רובינסון בשל סיפור חייה". יושבת ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ננסי פלוסי, דין רובין המדורג שני במפלגה הדמוקרטית בקונגרס ואיש הקונגרס הניו-יורקי מייקל מק'מהון תמכו במתן הפרס לרובינסון. 55 אנשי קונגרס רפובליקנים חתמו על מכתב לנשיא ארצות הברית אובמה בו ביקשו שלא להעניק את הפרס לרובינסון וציטטו את "עברה המוטה והמאכזב כנציבה העליונה של האו"ם לזכויות אדם". איש הקונגרס הדמוקרטי אליוט אנגל מניו יורק קרא בנפרד להענקת המדליה לרובינסון "טעות".
רובינסון טענה שבהתנגדות להענקת המדליה, "אלמנטים מסוימים" של הקהילה היהודית העלו האשמות "חסרות בסיס לחלוטין". במכתב תגובה גלוי לדבריה של רובינסון, דחה הלל נוייר מ-UN Watch את טענותיה וביקר את חלקה בועידת דרבן הראשונה תוך הצהרה כי "מנהיגות פירושה לקחת אחריות. אולי לא היית האשמה העיקרית בנסיגה של דרבן, אבל לעולם תהיי הסמל הבולט שלה".
היחס אל הארגון
מזכ"ל האו"ם לשעבר קופי אנאן אמר "אני מאוד מעריך את העבודה החשובה שמבצע ארגון UN Watch. אני מאמין שאבולוציה עצמאית ומעודכנת של פעולות האו"ם יוכיחו את עצמן כמקור חיוני, כאשר אנו שואפים להתאים את הארגון לצרכיו של העולם המשתנה".
זה פוני
זה פוני (באנגלית: It's Pony) היא סדרת הנפשה בריטית לילדים מסוגת קומדיה, שנוצרה ונכתבה על ידי אנט בליידס. הסדרה עלתה לשידור בערוץ ניקלודיאון בארצות הברית ב-18 בינואר 2020, ובישראל היא משודרת בניקלודיאון החל מ-10 במאי באותה שנה.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר אנני בראמלי, ילדה אדומת שיער שחייה בעיר עם הוריה החקלאים, כאשר החווה שלהם נמצאת במרפסת דירתם. אנני יחד עם חיית המחמד שלה והחבר הטוב ביותר שלה, פוני, עוברת בכל פרק הרפתקאות ומסתבכת בצרות.
מריה גורסקה
מריה גורסקה (בפולנית: Andrzeja Gorska; 2 בפברואר 1917 - 5 בדצמבר 2007), הייתה נזירה קתולית, אם מנזר "Congregation of the Ursulines of the Agonizing Heart of Jesus". חסידת אומות העולם על הצלת ילדים יהודים במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
במהלך הכיבוש הגרמני בפולין, מנזר האחיות Ursuline היה מוקד פעיל להצלת יהודים. ילדות יהודיות רבות נאלצו להסתתר במנזר תחת זהות בדויה. הילדות בטחו באם המנזר גורסקה ושיתפו אותה בסוד יהדותן, והיא התרגשה מהריסון העצמי ומהקשיים שלהן.
גורסקה עסקה באופן רשמי בניהול בית תמחוי לילדים יתומים ונטושים. באופן לא רשמי, עסקה בהברחת ילדות יהודיות מחוץ לגטו ורשה והעברתן למוסדות בפולין שהיו שייכים למנזר. היא סיפקה להן מסמכים מתאימים, הגנה עליהן והסתירה אותן כשהגרמנים פשטו על המקום.
חלק מהאחיות היהודיות במנזר בחרו להיטבל לנצרות כדי להסתתר. גורסקה הייתה גאה  בכך שכמה מהאחיות שהגיעו כפליטות יהודיות החליטו להישאר כנזירות במנזר גם לאחר סיום המלחמה. לאורך כל המבצעים המסוכנים שלקחה בהם חלק, גורסקה הונעה מתוך אהבה נוצרית ותחושת מחויבות להצלת חיי אדם.
הכרה והנצחה
ב-27 באוקטובר 1997 מריה גורסקה הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם, על מאמציה וסיכון חייה למען הצלת יהודים.
בשנת 2007, היא זכתה ב-Commander's Cross of the Polonia Restituta, שמוענק לאזרחים בעלי הישגים יוצאים מן הכלל בתחומי החינוך, מדע, תרבות, כלכלה, עבודה סוציאלית ושירות אזרחי, וגם על העמקת קשרים טובים בין מדינות.
אחת הניצולות בזכות גורסקה, Zofia Rosenblum-Szymańska, פרסמה ספר על הימלטותה מהגטו למנזר ובו כתבה על יחסה החם של האחות גורסקה ופעולותיה בזמן המלחמה. היא תיארה בספרה את מנהגה של האחות לבקר אותה בחדרה, ולשמש לה אוזן קשבת לבעיותיה, ולדאוג לתמיכה נפשית בעת הצורך.
בית הכנסת האשכנזי "בית ישראל" בימין משה
בית הכנסת האשכנזי "בית ישראל" בשכונת ימין משה בירושלים נוסד בשנת 1898 וממוקם ברחוב פלא יועץ 2.
בתי הכנסת האשכנזי והספרדי שבימין משה נבנו בשנת 1860 במבנים זמניים בתוך דירות במבנה הארוך של משכנות שאננים. הם היו בתי הכנסת הראשונים שנבנו מחוץ לחומות העיר העתיקה בשכונה שנבנתה ביוזמת סיר משה מונטיפיורי.
בשנת 1895 בעקבות הרחבת השכונה והמעבר של התושבים לשכונת ימין משה, ניבנו במקומם שני בתי הכנסת החדשים בימין משה. בית הכנסת האשכנזי "בית ישראל" ובית הכנסת הספרדי הגדול ימין משה. בית הכנסת היה המבנה הגדול במרכז השכונה ושימש מרכז קהילתי לתושבים עד למלחמת השחרור. לאחר הבנייה מחדש של השכונה בשנות ה-70 שופץ בית הכנסת והוא משמש עד היום מוקד תפילה ופעילות לתושבי השכונה עם קהילה גדולה ומגוונת.
"היציאה מן החומות" של יהודי העיר העתיקה
במהלך המאה ה-19 החלה להיווצר צפיפות רבה בעיר העתיקה.וכתוצאה מתנאי המגורים והתברואה הקשים החלה יציאה של התושבים הנוצרים המוסלמים והיהודים אל מחוץ לחומת העיר. השכונה הראשונה אשר נבנתה על ידי משה מונטיפיורי ממערב לחומה בשנת 1860 הייתה שכונת "משכנות שאננים". מונטיפיורי יצר תשתית של אזור תעשייה בשכונה ובמסגרת זו אף נבנתה טחנת הרוח הראשונה בירושלים. מונטיפיורי קבע כי "יתקבלו לבתים בעיקר אנשים בעלי מידות טובות. תלמידי חכמים המקדישים את רוב זמנם ללימוד התורה מבלי לשלם שכר דירה". שכונה זו נבנתה כבית אחד ארוך עם 22 דירות אשר שימשו למגורי אשכנזים וספרדים וכן עבור שני בתי כנסת. בתחילה התגוררו התושבים בשכונה רק בשעות היום ולעת ערב חזרו לעיר העתיקה, ולכן האכלוס החל רק 3 שנים לאחר הקמתה. המגפה שפרצה ב-1867 בעיר העתיקה היא שהביאה לשינוי. במגפה נפגעו רבים מתושבי העיר העתיקה ומנגד, התברר שיושבי משכנות שאננים לא חלו כלל. תופעה זו הבהירה לאנשי ירושלים שחייבים לשנות את תנאי החיים ולצאת מהצפיפות והתנאים הקשים של העיר העתיקה אל השכונה החדשה.
תכנון השכונה היה 10 דירות לאשכנזים ו-10 דירות לספרדים וכן שני בתי כנסת לשתי העדות. בית הכנסת האשכנזי במשכנות שאננים כונה "השולקה של רבי אברהם" ובדרך כלל התפללו בו צעירי השכונה בעיקר שחרית בטרם יציאתם לעבודת יומם.
בניית בית הכנסת "בית ישראל"
במהלך השנים עד לסוף המאה ה-19 החלה בנייה נוספת מצפון למשכנות שאננים וכך נוסדה שכונת "ימין משה" בשנת 1895 החלו יוזמות בימין משה לבניית שני בתי כנסת - בית הכנסת הספרדי הגדול לספרדים ובית הכנסת "בית ישראל", לאשכנזים. מבנה בית הכנסת האשכנזי היה של בית מגורים. וכלל מבנה בן שתי קומות ובשלב מאוחר יותר צורף אליו מבנה לעזרת הנשים, בתחילה עם גג שטוח ובהמשך נבנה גג רעפים אדום כפי שאנו רואים עד היום, בקומת המסד התפללו בני העדה החסידית והקומה העליונה שנבנתה שימשה את עדת המתנגדים.
להקמת בית הכנסת גויסו תרומות מיהדות לונדון ומיהודים בקהילות נוספות באירופה. הממונה על הבניה היה יעקב מן אשר היה בעל ניסיון בבניית בתי כנסת.
הגבאי הראשון שנבחר לבית הכנסת שנבנה בשנת 1898 ועד למלחמת השחרור היה הרב בן ציון ידלר.
לאחר מלחמת השחרור כיהן הרב חיים שרגא פייבל פרנק כרב בית הכנסת עד פטירתו בשנת תשל"ב.
החיים בבית הכנסת עד מלחמת השחרור
בשכונת ימין משההיו 120 מגרשים אשר חולקו, מחציתם לספרדים אשר בנו בדרום השכונה, ומחציתם לאשכנזים אשר בנו בצפון השכונה.
טחנת הרוח שיועדה לאספקת הקמח לתושבים לא פעלה במשך שנים, ובמקומה הוקמו טחנות עם מנועי קיטור. מאפיית השכונה נבנתה מתחת לבית הכנסת הספרדי ונתנה שרות גם לבישול סירי הצ'ולנט של התושבים לשבת.
ארון הקודש ועמוד התפילה עוצבו מעץ והיו פרי עבודתו של הנגר שלמה קאופמן. ובהמשך נבנו גם מחיצת עזרת הנשים ומבנה עמדת החזן במרכז באותו סגנון של אמנות בעץ. תושבי השכונה בתחילה, נהגו לצאת לעיר העתיקה לעיסוקיהם, קניותיהם, או למקומות העבודה או לצורך לימודם בכוללים ובישיבות, מנהג זה לא תאם את ציפיות בוני השכונה אשר מטרתם הייתה ליצור קהילה החיה, לומדת ומתפרנסת בתחומי השכונה. הבעיה העיקרית בין התושבים האשכנזים במשכנות שאננים ובהמשך בימין משה, הייתה המחלוקות והמריבות, בעיקר בין הפרושים לחסידים, כתוצאה מכך החלו לעזוב את השכונה אשכנזים רבים, ולבתים אלו נכנסו דיירים מעדת הספרדים.
היחסים בין הספרדים והאשכנזים בשכונה הצביעו על ניתוק וחוסר קשר. יכול להיות שהגורם לכך היה הקיצוניות האשכנזית למול הסובלנות הספרדית.
גבאי הקהילה בן ציון ידלר נחשב לעילוי אשר שימש כדרשן נודד בקהילות שונות ביישובים חדשים ובמושבות. רב נוסף אשר היה בקהילה זו היה הרב זאב שחור אשר עסק בלימוד תורה מדי יום במשך 42 שנותיו בשכונה. בעיסוקו היה סוחר תרופות אמיד אשר תמך ברבים מתושבי השכונה.
מיגון וביצור השכונה בשנים תרפ"ט עד תש"ז
לעומת שאר שכונות ירושלים אשר היו מחוברות עם כבישים, ימין משה הייתה מבודדת וללא נתיבי תחבורה, מצב אשר גרם לשיבושים בימות החורף. מצב זה אף החמיר בתקופת "הפרעות" של הערבים בשנות ה-20 וה - 30. השכונה בוצרה בעזרת עמדות שקי חול בכל פתחי השכונה ועל הגגות.
התקפות הערבים היו תוצאה של ההסתה של חג' אמין אל חוסייני. זאב ז'בוטינסקי שהיה ממפקדי ההגנה בירושלים ארגן את התושבים לשמירה והגנה עצמית. בסיוע חברי ההגנה התגברו התושבים על הפורעים הערבים. ההגנה וכן תנועות האצ"ל והלח"י נשאו בעול הביטחון השוטף. השכונה הייתה ידועה בפעילות ואחרי כל אירוע של פיצוץ בסביבה, הבריטים היו מגיעים לביצוע חיפושים בשכונה.
אספקת מים שוטפת הייתה דאגה תמידית לתושבים אשר שאבו מים מבורות השכונה. כשלא ירד מספיק גשם היה מחסור במים והבריטים היו מגיעים לשכונה פעם בשבוע לאספקת המים.
מסיפורי הקהילה
סיפור פרוכת נפוליאון תחילת סיפורה של הפרוכת או בשמו השני מעילו של נפוליאון, קשורה לסיפור נסיגתו של הצבא הצרפתי מרוסיה לאחר שניסה לכובשה והובס בידי הגנרלים הרוסיים. האגדה מספרת כי בשנת 1812 בחורף בדרכו מערבה מרוסיה, באזור העיר הגדולה סמולנסק, צפה נפוליאון בדרכו באדם המתפלל בקרחת יער, היה זה הרב יוסף יונה לוריא אשר התפלל בקרחת יער שהייתה בבעלות המשפחה. על פי האגדה הופיע אותו רוכב על סוס מבין העצים ושאל האם המתפלל יהודי, לאחר שהזדהה כנפוליאון, הוא ביקש את הדרכתו לכוון דרך הנסיגה. יוסף לוריא ביקש ממנו להמתין ללילה ולאחר ששהו בהמתינם לרדת החשכה, הוליכו יוסף מבעד לשבילי היער והראה לו את דרכו. בטרם נפרדו דרכיהם, השיל נפוליאון את גלימתו, אשר הייתה מתחת לגלימה צבאית אחרת פשוטה, ונתנה כתשורה ליוסף לוריא במתנה. כיוון שיוסף לוריא פחד שיתגלה כי עזר לנפוליאון בבריחתו ואף קיבל ממנו את גלימתו, החליט להסתירה בביתו. מכיוון שהגלימה הייתה מבד משובח והייתה רקומה בחוטי זהב וכפתורי זהב, הוחלט כי הגלימה תשנה את ייעודה ותהפוך כחומר גלם לפרוכת לארון הקודש. בתחתית הפרוכת הרקומה זהב התווספו ברקמה שמותיהם של יוסף לוריא ורעייתו. כאשר זאב לוריא, בנו של יוסף, עלה לארץ בשנת 1858 ביחד עם משפחתו ובנו נתנאל לוריא, הם התגוררו תחילה בבית בין חומות העיר העתיקה ובין חפציו שהביא בדרכו לארץ ישראל הביא זאב גם את פרוכת נפוליאון. לאחר מכן הועברה הפרוכת לביתם בימין משה. נתנאל בנו של זאב, אשר עבר להתגורר בימין משה, היה נוהג להביא את הפרוכת המפורסמת לבית הכנסת בימי חג על מנת להחליף את הפרוכת הרגילה. בשנת 1912 נפטר נתנאל לוריא ובנו ישעיהו לוריא ירש את הפרוכת אשר הגיעה לידי המוזיאון לאתנוגרפיה ופולקלור בחיפה.
החיים בשכונה במלחמת השחרור ואחריה
אנשי שכונת משכנות שאננים ואנשי שכונת ימין משה סבלו לאורך השנים מהתנכלות של תושבים ערביים, משוד, מביזה וממאורעות וירי צלפים מחומות העיר העתיקה.
בתהליך הקמת המדינה בעת הקרבות בירושלים בשנת 1948,היוותה השכונה חיץ הגנתי בין חומות העיר העתיקה לבין השכונות החדשות שמחוץ לחומה, כיוון שבתי שכונת ימין משה היו במדרון אל מול החומות ובנוסף השכונה הייתה מוקפת בשכונות ערביות.
מצב טופוגרפי נחות זה הביא את ראשי ההגנה והמחתרות עוד בשנת 1947 לשלוח כיתת מגן לשכונה שחלקם היו תלמידי בתי ספר,
סיפור הקרב על ההתקפה הגדולה ב-10 בפברואר 1948(במאמרו של רמי יזרעאל) - כוחות הפורעים קיבלו סיוע של פלוגה סורית. סמוך לשעת הצהריים החלה התקפה של 150–200 ערבים ושכירי חרב שהחלו לנוע מכוון שער יפו לימין משה. כיתת החי"ש נקראה לעמדות הקבועות בצפון השכונה. הירי אל השכונה היה מכוונים שונים כולל מגג מלון המלך דוד. הערבים השתלטו על כנסיית סנט ג'ורג' ששלט על השכונה מלמעלה ומשם פתחו בירי ובהטלת רימונים אל בתי השכונה. דוד עוזיאל ראה לפתע רימון שנזרק מלמעלה, בקור רוח זרק את הרימון חזרה למעלה ופגע ברבים מהכוח הערבי התוקף. בשעה 16:00 הגיעו הבריטים ופקדו על הפסקת אש.
סליקים וחיפושים בשכונה
סליקים אחרים כולל הסליק בארון הקודש בבית הכנסת הספרדי לא נתגלו, בשאר הסליקים הייתה אפילו מרגמה 52 מ"מ ומקלעי ברן בריטיים.
אגדה הסליק המשפחתי של משפחת לרמן – קירשנבוים האגדה מספרת כי בחול המועד סוכות בשנת 1947 כשהיה אברהם לבד בביתו, הביא את חבריו מארגון ההגנה על מנת שילונו איתו בסוכה, בעת ששהו חבריו בסוכה הצמודה למה שהיה בעבר מקווה הנשים, נכנסו החברים למקווה ששימשה באותה העת כמחסן, ירדו במדרגות הבריכה, חפרו בקיר הבריכה ויצרו סליק שלתוכו הכניסו נשק, לאחר נפילתו של הבן אברהם בהגנת שכונת ימין משה הזדרזו חבריו להוציא את הנשק מהסליק והעבירו אותו למקום מסתור חדש.
פינוי השכונה והמחאה החברתית לאחר 1967
בתקופת מלחמת השחרור נטשו תושבים רבים את בתיהם. לאחר מלחמת השחרור פלשו עולים שהגיעו לארץ, לבתים הנטושים. לאחר מלחמת ששת הימים בתקופתו של טדי קולק, פונו התושבים שפלשו והדירות נמכרו לבעלים חדשים וחלק מהכסף הוחזר לבעלים המקוריים של הדירות. תושביה המקוריים של השכונה אשר נשאו בעול הביטחון בשכונה במשך שנים רבות, פונו מבתיהם לפי תוכנית זו. הפינוי גרם למחאה חברתית אך ללא הצלחה.
שכונת ימין משה ובית הכנסת כיום
לאחר פינויים של תושביה המקוריים, שינתה ימין משה את פניה לבלי הכר. בכל שטח השכונה נבנו בתים מפוארים בהם התגוררו דיירים חדשים רובם אנשי אקדמיה אמנים, סופרים, ציירים ואנשים אמידים. השכונה הפכה לשכונת מגורים יוקרתית, עם בתים המאוכלסים באופן חלקי ברוב ימות השנה. כיום בית הכנסת פעיל ביותר. הקהילה מאוחדת ויש לה פעילויות רבות בבית הכנסת החל בתפילות יום יום, בשיעורים רבים ובשמחות בר מצווה נישואין ובריתות. לבית הכנסת יש רב המשרת את הקהילה בחיי היום יום. בית הכנסת עבר שיפוץ יסודי בתחילת שנות ה-80, תוך הקפדה להחזיר לו את המראה המקורי של בית הכנסת.
כיום נמצא בית הכנסת בקומה השנייה, כולל עזרת הנשים. קומת הקרקע אשר הייתה בעבר בית הכנסת של החסידים משמשת כגן ילדים. מצפון לבית הכנסת היה בור מים גדול עם תקרת מקומרת. בור זה שופץ וצורף לבית הכנסת כבית מדרש וחדר אירועים.
גמר ליגת האלופות 1994
גמר ליגת האלופות 1994 התקיים באצטדיון האולימפי באתונה, יוון ב-18 במאי 1994, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר ליגת האלופות לעונת היא מילאן האיטלקית, שניצחה במשחק את ברצלונה הספרדית בתוצאה 4–0.
מילאן זכתה בתואר בפעם החמישית בתולדותיה, בהופעתה השביעית בגמר. חמשת זכיותיה הציבו אותה במקום השני בטבלת הזכיות, כשלפניה ניצבה ריאל מדריד, עם שש זכיות נכון לאותו הזמן. היא חזרה לגמר המפעל שנה שנייה ברציפות, לאחר ההפסד בגמר הקודם לאולימפיק מרסיי בתוצאה 1–0. היה זה משחק גמר שלישי ברציפות (מתוך שבעה) בו משחקת קבוצה איטלקית. עבור ברצלונה היה זה הגמר הרביעי בתולדותיה, והיא שבה לגמר הטורניר שנתיים לאחר זכייתה, היחידה עד אז, בתואר.
שתי הקבוצות העפילו לטורניר עקב זכייתן באליפות בארצן בעונת 1992/1993. מילאן זכתה באליפות איטליה בפעם השנייה ברציפות, בפער של ארבע נקודות מיריבתה העירונית אינטר מילאנו, בעוד ברצלונה זכתה באליפות ספרד בפעם השלישית ברציפות, בפער של נקודה אחת בלבד מיריבתה ריאל מדריד. שתי הקבוצות הוסיפו וזכו גם בעונה זו (1993/1994) באליפויות המקומיות שלהן, עוד לפני הגמר. במשחק עצמו הביסה מילאן, שלא הפסידה ולו פעם אחת בטורניר באותה עונה, את ברצלונה בתוצאה 4–0, מצמד של דניאלה מסארו במחצית הראשונה, ושערים של דיאן סביצ'ביץ' ומרסל דסאי בשנייה.
דסאי היה לשחקן הראשון בתולדות הטורניר שזוכה בתואר שנתיים ברציפות עם שתי קבוצות שונות, לאחר שניצח עם מרסיי את מילאן עונה קודם לכן. הניצחון בהפרש ארבעה שערים השווה את השיא הקיים לניצחון הגדול ביותר בגמר אליפות אירופה לקבוצות, אותו השיגו בעבר ריאל מדריד (7–3 מול איינטרכט פרנקפורט ב־1960), באיירן מינכן (4–0 על אתלטיקו מדריד ב־1974) ומילאן עצמה (4–0 על סטיאווה בוקרשט ב־1989).
מילאן
מילאן החלה את דרכה בטורניר בסיבוב הראשון, בו הוגרלה לשחק מול אראו משווייץ. ז'אן-פייר פאפן כבש את השער היחיד במשחק הראשון בו מילאן הייתה האורחת, ולאחר שלא נכבשו שערים בגומלין מילאן העפילה לשלב השני. בשלב זה פגשה מילאן את פ.צ. קופנהגן מדנמרק, והביסה אותה 6–0 במשחק הראשון בחוץ. במשחק הגומלין הביתי הסתפקה מילאן בשער אחד בלבד, והעפילה לשלב הבתים לאחר ניצחון 7–0 בסיכום שני המשחקים. בהגרלת שלב הבתים, הוגרלה מילאן לבית ב', לצידן של פורטו, ורדר ברמן ואנדרלכט. מילאן הצליחה לנצח שני משחקים בלבד בשלב הבתים, המשחקים הביתיים מול פורטו ו-ורדר ברמן. יחד עם זאת, השכילה מילאן שלא להפסיד בארבעת המשחקים האחרים, כולל שוויון 0–0 בפורטוגל מול פורטו במחזור האחרון של שלב הבתים שהבטיח לה את ראשות הבית בפער נקודה מיריבתה. בחצי הגמר פגשה מילאן את סגנית בית א', מונקו, למשחק בודד בסן סירו. מרסל דסאי קבע את תוצאת המחצית כשכבש לזכות מילאן את שער היתרון, ובמחצית השנייה השלימו דמטריו אלברטיני ודניאלה מסארו את תוצאת המשחק, 3–0 למילאן שהעפילה לגמר ליגת האלופות בפעם השביעית בתולדותיה.
ברצלונה
אלופת ספרד החלה את דרכה בסיבוב הראשון של הטורניר, מול דינמו קייב האוקראינית. במשחק הראשון בקייב, ספגה ברצלונה הפסד 1–3, כשרונאלד קומאן רק מאזן זמנית בפנדל. על אף ההפסד, השלימה ברצלונה מהפך במשחק הגומלין בקאמפ נואו, מגרשה הביתי, כשהביסה את יריבתה בתוצאה 4–1, והשלימה ניצחון 5–4 בסיכום שני המשחקים. בסיבוב השני פגשה ברצלונה את אוסטריה וינה. ברצלונה אירחה את המשחק הראשון, וניצחה בו בתוצאה 3–0, עם צמד של קומאן. בגומלין נעזרה ברצלונה בצמד של חריסטו סטויצ'קוב כדי לנצח 2–1, ולהשלים ניצחון כפול בתוצאה 5–1 בסיכום שני המשחקים, בדרך לשלב הבתים. ברצלונה הוגרלה לבית א', לצידן של מונקו, ספרטק מוסקבה וגלאטסראיי. בסיבוב הראשון של שלב הבתים ניצחה ברצלונה רק את משחקה הביתי מול מונקו, ופעמיים סיימה בתיקו בשני משחקי חוץ. בסיבוב השני ניצחה ברצלונה בכל שלושת משחקיה, כולל במשחק החוץ במחזור האחרון מול מונקו אליו הגיעו הקבוצות עם שוויון במספר הנקודות. בעקבות ניצחונה, הבטיחה ברצלונה את המקום הראשון בבית. בשלב חצי הגמר אירחה ברצלונה את סגנית בית ב', פורטו. צמד של סטויצ'קוב קבע 2–0 לברצלונה במחצית, וקומאן כבש במחצית השנייה בדרך לניצחון 3–0 והעפלה לגמר הרביעי בתולדותיה, ושני בשלוש העונות האחרונות.
לפני המשחק
ברצלונה הגיעה כפייבוריטית לזכייה בגביע האירופי השני שלה, לאחר שזה עתה זכתה באליפות ספרד בפעם הרביעית ברציפות. מנגד, מילאן הגיעה למשחק הגמר בסגל חסר מאוד. כוכב מילאן מרקו ואן באסטן לא שיחק מאז הגמר הקודם בשל פציעות (ולמעשה לא ישוב לשחק). הכוכב הצעיר ג'אנלואיג'י לנטיני שעלה למילאן 13 מיליון לירה שטרלינג (השחקן היקר בעולם דאז) היה מושבת גם הוא לאחר סדרת פציעות שעבר לאחר תאונת דרכים באוגוסט 1993. הקפטן פרנקו בארזי הושעה עקב צבירת כרטיסים צהובים, ואלסנדרו קוסטקורטה היה מושעה לאחר הרחקה בכרטיס אדום בחצי הגמר. עקב כללי אופ"א באותה תקופה, על פיהם ניתן היה לשתף רק שלושה שחקנים שאינם מקומיים בכל קבוצה, נאלץ המאמן פאביו קאפלו להותיר בחוץ את ז'אן-פייר פאפן הצרפתי, פלורין רדוצ'ויו הרומני ובריאן לאודרופ הדני. מנגד, מאמנה ההולנדי של ברצלונה, יוהאן קרויף, נאלץ להשאיר את מיכאל לאודרופ (אחיו של בריאן ממילאן) מחוץ לסגל ברצלונה עקב חוקי אופ"א, שכן ברצלונה רשמה למשחק שלושה זרים אחרים (רומאריו הברזילאי, רונלד קומאן ההולנדי, וחריסטו סטויצ'קוב הבולגרי). לאחר המשחק, הצהיר קאפלו: "[לאודרופ] היה האדם שהכי פחדתי ממנו. קרויף עשה את הטעות והשאיר אותו מחוץ לסגל. טעות חמורה". בסיום העונה עזב לאודרופ לריאל מדריד, יריבתה המושבעת של ברצלונה.
בהרכבה של מילאן פתחו שישה שחקנים שפתחו בגמר 1993, וגם בהרכבה של ברצלונה פתחו שישה שחקנים שפתחו בגמר 1992. מילאן שיחקה עם המדים הלבנים בהם היא משתמשת באופן היסטורי בגמר גביע אירופה/ליגת האלופות, וברצלונה השתמשה במדי הבית הסדירים שלה בצבעי אדום-כחול, מדים שהיו בשימוש עונה שנייה ברציפות.
מחצית ראשונה
מילאן עלתה ראשונה ליתרון, ועשתה זאת כבר בדקה ה־22. דיאן סביצ'ביץ' פרץ לרחבה מצד ימין, עד שהגיע אל סף תיבת החמש. שם, תוך כדי נפילה ומול השוער אנדוני זוביזרטה, הצליח להעביר כדור רוחב גבוה, ודניאלה מסארו, שניצב לבדו מול שער ריק, בעט מקרוב בנגיעה מהאוויר אל הרשת.
מילאן הוסיפה לחפש את השער. לאחר כדור חופשי שטוח ממרחק, הכדור חזר אל רוברטו דונאדוני, שבעט מהאוויר לידיו של זוביזרטה. מנגד, ברצלונה חיפשה שוויון, וכדור עומק שטוח שנשלח לרחבה מצא את חלוצה הברזילאי של הקבוצה, רומאריו, במצב בעיטה מול השער, אך הבעיטה הוסטה לקרן על ידי השומר.
שתי דקות בתוך תוספת הזמן של המחצית הראשונה, הכפילה מילאן את היתרון. הנעת כדור של הקבוצה על סף הרחבה הסתיימה באגף השמאלי אצל דונאדוני, שחדר עם הכדור לרחבה מצד שמאל, ממש עד קו החוץ. משם העביר מסירה לאחור עד למסארו, שהיה פנוי ובעט בנגיעה בחצי גובה לפינה הרחוקה, כדי לקבוע 2–0 למילאן בהפסקה.
מחצית שנייה
המחצית השנייה נפתחה בשער מהיר של מילאן. שתי דקות מפתיחת המחצית, הגיע כדור גבוה אל מיגל אנחל נדאל, שחקנה של ברצלונה, באגף שמאל של ההגנה. סביצ'ביץ' לחץ את נדאל והצליח לחטוף את הכדור הקופץ, ולהקפיץ אותו מהדופן הימנית של הרחבה מעל זוביזרטה אל הרשת. טענותיו של נדאל על עבירה של סביצ'ביץ' בחטיפת הכדור לא התקבלו על ידי השופט האנגלי, פיליפ דון, ומילאן עלתה ליתרון 3–0.
סביצ'ביץ' היה קרוב להשלים צמד, לאחר ביצוע מהיר של בעיטה חופשית. דמטריו אלברטיני הגביה לרחבה, שם השתלט סביצ'ביץ' על הכדור. החלוץ הקדים בבעיטה את זוביזרטה והכניע אותו, אך הכדור פגע בקורה והורחק. בדקה ה־58 מילאן כבשה פעם נוספת. אלברטיני פרץ לכיוון הרחבה, והוקף בארבעה שחקני הגנה של ברצלונה. תוך כדי נפילה הצליח אלברטיני להעביר את הכדור למרסל דסאי, ששבר את מלכודת הנבדל של ההגנה. דסאי מצא עצמו פנוי מול השוער, וסובב את הכדור בחצי גובה לפינה, 4–0 למילאן.
מילאן כמעט וכבשה שער חמישי. במהלך זהה לשער השני, פרץ דונאדוני באגף שמאל והעביר כדור רוחב. סביצ'ביץ' היה זה שהגיע הפעם למסירה ובעט בנגיעה, אך הכדור הלך אל מחוץ למסגרת. עד לסיום לא נרשמו עוד מצבים מיוחדים, ומילאן שמרה על התוצאה, 4–0 בסיום. קפטן מילאן במשחק, מאורו טאסוטי, הניף את הגביע.
סנטה קרוז (כדורגל)
סנטה קרוז הוא מועדון כדורגל ברזילאי המייצג את העיר רסיפה שבברזיל. המועדון משחק בליגה השלישית בברזיל (נכון ל-2020).
המועדון הוקם בשנת 1914 על ידי קבוצת נערים בני 14-16. הם שיחקו במגרש ליד כנסיית סנטה קרוז וזה היה מקור לשם הקבוצה. במקור, צבעי המועדון היו שחור-לבן, אולם כדי להבדיל מקבוצת פלמנגו המקומית, התווסף לצבעי הקבוצה פס אדום.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 החל הקבוצה לשחק בתחרויות הארציות. בשנת 1975 סיימה הקבוצה במקום הרביעי באליפות ברזיל. בשנות ה-80 וה-90 הישגי הקבוצה היו בינוניים והיא שיחקה לסירוגין בליגה השנייה. בשנת 2007 הקבוצה ירדה לליגה השלישית ואחר כך לרביעית. אומנם לאחר מכך היא השתקמה וחזרה לליגה השנייה.
נכון לשנת 2020 זכתה הקבוצה באליפות פרנמבורו 29 פעמים (לעומת רסיפה שזכתה 42 פעמים).
יוריקה (נונאווט)
יוריקה (באנגלית וצרפתית: Eureka) היא תחנת מחקר מדעית-מטאורולוגית קנדית, ואחד ממקומות היישוב הצפוניים בעולם. היישוב ממוקם בטריטוריית נונאווט שבקנדה באי אלסמיר המהווה את האי הצפוני בארכיפלג הארקטי הקנדי. היישוב בנוי בגובה 633 מטר. הוא נמצא במרחק 333 קילומטר מאלרט ו-330 ק"מ מקאנאק שבגרינלנד.
טוטוספורט
טוטוספורט (באיטלקית: Tuttosport) הוא עיתון ספורט איטלקי שנוסד ב-30 ביולי 1945. העיתון נוסד על ידי רנאטו קסלבורה כדו-שבועון.
יוריקה (נונאווט)
היישוב ממוקם 3 קילומטרים מחוף הים ומחזיק בנמל השייט הצפוני בעולם, בנמל תעופה ובתחנה צבאית. ביישוב אין אוכלוסייה קבועה, מלבד שמונה מדענים שמאיישים אותו כדרך קבע.
ליישוב כביש גישה לנמל התעופה שלו, ומספר דרכים פנים-יישוביות, ומלבד זאת הוא מנותק מהיבשה וממקומות יישוב אחרים באי אלסמיר.
טוטוספורט
ב-1946 הוא החל לצאת שלוש פעמים בשבוע, ומ-12 במרץ 1951 הוא מפורסם במהדורה יומית. לעיתון 4 מהדורות ראשיות, לערים טורינו, מילאנו, רומא וג'נובה ולכל מהדורה בין 28 ל-32 עמודים.
בשנת 2008 עמדה תפוצת העיתון על 115,533 עותקים.
בשנת 2003 החל העיתון לחלק את "פרס נער הזהב (Golden Boy)", לכדורגלן הצעיר (מתחת לגיל 21) הטוב ביותר שמשחק באירופה. בשנת 2020 החל העיתון לחלק גם את פרס "כדורגלן הזהב (Golden Player Man Award)" ושנה לאחר מכן את פרס "כדורגלנית הזהב (Golden Player Woman Award)" לכדורגלן והכדורגלנית הטובים ביותר שמשחקים באירופה. בשנת 2022 החל העיתון לחלק גם את "פרס נערת הזהב (Golden Girl)", לכדורגלנית הצעירה (מתחת לגיל 21) הטובה ביותר שמשחקת באירופה.
פרס "נער הזהב"
פרס "נער הזהב" מוענק לכדורגלן המבטיח ביותר שגילו נמוך מ-21 ומשחק באירופה. להלן טבלת זוכי הפרס:
פרס "כדורגלן הזהב"
פרס "כדורגלן הזהב" מוענק לכדורגלן הטוב ביותר שגילו מעל 21 ומשחק באירופה. הפרס הוענק לראשונה ב-2020 והזוכה הראשון היה רוברט לבנדובסקי. להלן טבלת זוכי הפרס:
פרס "כדורגלנית הזהב"
פרס "כדורגלנית הזהב" מוענק לכדורגלנית הטובה ביותר שמשחקת באירופה. הפרס הוענק לראשונה ב-2021 והזוכה הראשונה הייתה ליקה מרטנס. להלן טבלת זוכות הפרס:
פרס "נערת הזהב"
פרס "נערת הזהב" מוענק לכדורגלנית המבטיחה ביותר שגילה נמוך מ-21 ומשחקת באירופה. הפרס הוענק לראשונה ב-2022 והזוכה הראשונה הייתה ג'ול בראנד. להלן טבלת זוכות הפרס:
אוברוורט
אוברוורט (בגרמנית: Oberwart, בהונגרית: Felsőőr, בקרואטית: Gornja Borta), היא עיר במדינת המחוז בורגנלנד שבאוסטריה, ומשמשת כבירת מחוז אוברוורט. העיר שוכנת על גדת נהר פינקה שהוא יובל של נהר ראבה, יובל של הדנובה.
העיר נחשבת לבירה האתנית והתרבותית של המיעוט ההונגרי בבורגנלנד.
היסטוריה
היישוב הוקם במאה ה-11 על ידי החיילים ההונגרים. תפקידו היה להגן על גבולות המדינה. לראשונה מוזכר בתעודה משנת 1327 בשם Superior Eör. עד 1921 היישוב היה חלק ממחוז ואש.
אוכלוסייה
אוכלוסיית אוברוורט לפי שנים:
מרטין B-26 מראודר
מרטין B-26 מראודר (באנגלית: Martin B-26 Marauder. Marauder פירושו "משחר לטרף" או "משוטט") הוא מטוס הפצצה בינוני אמריקאי, דו מנועי, שנבנה ויוצר על ידי חברת גלן ל. מרטין משנת 1941 עד 1945. שימש לראשונה בזירת האוקיינוס השקט בתקופת מלחמת העולם השנייה, כבר בתחילת 1942. המטוס שימש גם בזירה המזרח תיכונית ובזירת מערב אירופה.
אחרי הכניסה לשירות ביחידות האוויריות של צבא ארצות הברית, זכה המטוס במהרה למוניטין של "יצרן־אלמנות" ("widowmaker") בשל שִׁעוּר התאונות הגבוה בדגמים המוקדמים, במהלך המראות ונחיתות. זאת בשל הצורך להטיס את המטוס במהירויות מדויקות כדי לבצע את אלה, במיוחד בעת גישה סופית אל המסלול טרם נחיתה, כשאחד המנועים לא פועל. המהירות הרגילה של 150 מייל לשעה (241 קמ"ש) בעת גישה סופית אל המסלול, הייתה מעוררת אימה לטייסים רבים, שהיו מורגלים במהירויות גישה איטיות יותר, וכשהאטו למהירויות שמתחת למה שצוין בספר ההדרכה והשימוש, הזדקר המטוס לעיתים קרובות והתרסק.
ה-B-26 הפך לכלי טיס בטוח יותר לאחר שצוותי הטיסה הוכשרו מחדש, ולאחר שבוצעו שינויים אווירודינמיים במטוס – הגדלת מוטת הכנפיים וזווית הפגיעה כדי לאפשר יכולת המראה טובה יותר, וכן הגדלתם של ה<abbr title="החלק האנכי העיקרי של זנב המטוס">מייצב האנכי והגה הכיוון. המטוס סיים את מלחמת העולם השנייה עם שיעור האבדות הנמוך ביותר מכל מפציץ אחר של צבא ארצות הברית.
בסך הכל יוצרו 5,288 מטוסים מסוג זה בין פברואר 1941 למרץ 1945, 522 מאלה הוטסו על ידי חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר הדרום-אפריקאי. עד העת בה נוצר חיל האוויר של ארצות הברית כשירות צבאי עצמאי נפרד מצבא ארצות הברית, בשנת 1947, כל מטוסי ה"B-26 מראודר" כבר הוצאו מהשירות. לאחר שה"מראודר" הוצא משירות, קיבל הדאגלס A-26 אינוויידר את סימול הדגם "B-26", מצב שהוביל לבלבול בין שני כלי הטיס, עד שתוקן בשנת 1965.
לואי קונו
לואי נפוליאון אז'ן ז'וזף קונו (בצרפתית: Louis Napoléon Eugène Joseph Conneau; 9 בינואר 1856 – 29 בינואר 1930) היה גנרל צרפתי שסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית סן-סיר כחלק מהכיתה של 1874–1876.
ראשית חייו
לואי קונו נולד ב-9 בינואר 1856 בפריז, והיה בנו של ד"ר אנרי קונו, חברו הטוב של נפוליאון השלישי, שסייע לקיסר לעתיד להימלט מכלאו באם ושימש כרופא לנפוליאון השלישי ולאשתו כשהיו קיסר וקיסרית. קונו, שנקרא על שמם של בני משפחת בונפרטה, שמותיו הפרטיים היו של אחיו של הקיסר ושל אז'ן דה בוארנה, נולד וגדל בארמון טווילרי עם הנסיך הקיסרי, שהיה חבר טוב שלו והיה צעיר ממנו בחודשיים בלבד. לאחר נפילת האימפריה השנייה, השניים למדו יחד באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'. הם נשארו חברים עד מותו של הנסיך ב-1879, כשהם חולקים שבועה אוקסיטנית: Passavant le meillor ("מקבלים רק את הטובים ביותר"). בשנים 1874–1876 השתתף קונו, ללא הנסיך, באקדמיה הצבאית של סנט סיר, סיים את לימודיו כלוטננט משנה בצבא והצטרף לרגימנט הדרקונים ה-23.
ב-30 ביוני 1900, קונו התחתן עם אדל מרגריט פורייה. נולדו להם שלושה ילדים.
קריירה צבאית
בתחילת מלחמת העולם הראשונה החזיק קונו בדרגת ז'נרל דה דיוויזיה ופיקד על דיוויזיית הפרשים ה-10, שנעה מיד מזרחה ללינוויל. באוקטובר 1914 מונה קונו למפקד קורפוס הפרשים ה-1, תפקיד בו החזיק עד 1917. הקורפוס השתתף במבצעים סביב סארבור, ולאחר שהנסיגה הגדולה הסתיימה והמתקפה החלה, מילא תפקיד חשוב בקרב הראשון על המארן, ותמך בארמייה החמישית במהלך פעולות סביב ברי-או-באק, פונטברט וסיסון. במהלך המרוץ אל הים, קונו פיקד על קורפוסי הפרשים ה-1 וה-2, שכלל יחידות צרפתיות ובריטיות. מעולם לא פעלה יחידת פרשים כה גדולה תחת פיקוד אחד. זה נודע בשם קורפוס הפרשים של קונו.
במלחמת החפירות שבאה בעקבות הקרב על המארן, הקורפוס של קונו תמך לפעמים בארמייה אחת, לפעמים בארמייה אחרת, ולפעמים פעל באופן עצמאי עם דיוויזיות חי"ר צמודות. ב-1918, לאחר שהגיע למגבלת הגיל לפיקוד פעיל, הפך קונו לחלק מהמילואים ופיקד, ב-Châlons-sur-Marne, על האזור השישי בשיא ההפגזות הגרמניות.
יחסי אוסטריה–איחוד האמירויות הערביות
יחסי אוסטריה–איחוד האמירויות הערביות הם יחסי החוץ בין איחוד האמירויות הערביות לאוסטריה.
יחסים כלכליים
איחוד האמירויות הערביות היא שותפת הסחר והעסקים הגדולה ביותר של אוסטריה באזור המפרץ הפרסי. ההשקעה של אוסטריה באיחוד האמירויות עלתה ב-20% ל-4 מיליארד אירו, ההשקעה של איחוד האמירויות הערביות באוסטריה עלתה ב-12% ל-4.7 מיליארד אירו. בשנת 2015 נרשם שיא בסך היצוא האוסטרי לאיחוד האמירויות הערביות עם עלייה של 14.6% ל-778.8 מיליון אירו, אולם בשנת 2016 נרשמה ירידה של 17.9%. מוצרי היצוא החשובים ביותר של אוסטריה בשנת 2016 היו מכונות חשמל, מכשירים מכניים וכורים, ומוצרי ברזל ופלדה.
היבוא מאיחוד האמירויות גדל ב-21.8% בשנת 2016 לסכום כולל של 177.4 מיליון אירו. יבוא חשוב היה מוצרי אלומיניום, ברזל ופלדה, פלסטיק (אוסטריה אינה מייבאת נפט גולמי) ועתיקות וחפצים.
העניין של הכלכלה האוסטרית באיחוד האמירויות בא לידי ביטוי גם בנתוני הנוכחות בירידים ובאירועים של Advantage Austria בדובאי ובאבו דאבי. איחוד האמירויות הערביות היא המקום לירידי סחר מובילים עם חשיבות על-אזורית של טכנולוגיה רפואית, בנייה, הגנה וביטחון, ציוד פנים, ציוד למלונות, מזון ושתייה ותשתיות תחבורה.
מספר החברות האוסטריות משקף גם את האטרקטיביות של השוק לחברות אוסטריות. כ-230 חברות אוסטריות רשומות השקעות באיחוד האמירויות, במיוחד בדובאי, חברות מסוימות מפעילות גם מתקני ייצור. מאיחוד האמירויות הערביות מוגשים לא רק השוק המקומי, אלא בחלקו כל אזור GCC, כמו גם הסביבה המורחבת של צפון ומזרח אפריקה וחלקים מתת היבשת ההודית. יותר מ-330 חברות פעילות באמצעות סוכנים, חלקן ממוקמות באזורים החופשיים השונים של איחוד האמירויות הערביות.
גריס פיורד
גריס פיורד (בצרפתית: Grise Fiord, באינוקטיטוט: ᐊᐅᔪᐃᑦᑐᖅ) הוא היישוב הגדול ביותר באי אלסמיר שבקנדה. גריס פיורד שוכן ליד הים ובו ממוקם הנמל השני בגודלו בנונאווט, והטריטוריות הצפון מערביות.
משדה תעופה של גריס פיורד יוצאות טיסות ישירות למונטריאול, אדמונטון וקלגרי של חברת אייר קנדה. היישוב בנוי בגובה 41 מטרים.
מברג קולי
מברג קולי (באנגלית: Sonic Screwdriver) הוא מכשיר בסדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו". בסדרה, מי שמשתמש במברג לרוב הוא הדוקטור, אך לעיתים הוא נותן למלוויו להשתמש במברג.
המברג משמש למטרות רבות, כגון פתיחת מנעולים, סריקת חומרים והשתלטות על מערכות חשמליות.