cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אגיפטולוגיה
המוסדות לחקר מצרים
ההתעניינות הרבה בעתיקות מצרים הביאה להקמת מכוני מחקר בארצות אירופה אשר מימנו משלחות ארכאולוגיות למצרים. הראשונה הייתה החברה לחקר מצרים אשר מימנה את חפירותיו הראשונות של פיטרי במצרים. בסוף המאה ה-19 נוסד בקהיר המכון הצרפתי לארכאולוגיה מזרחית (Institut Français d’Archéologie Orientale ) אשר מימן חפירות ארכאולוגים צרפתים בעיקר בתי קברות. ב-1898 הוקמה החברה הגרמנית האורינטלית (Deutsche Orient-Gesellschaft) אשר מימנה את חפירותיו של היהודי הגרמני לודוויג בורכהרד (Ludwig Borchardt). בורכהרד גילה את הפרוטומה המפורסמת של נפרטיטי הנמצאת היום במוזיאון המצרי בברלין. על פי ההסכם עם מחלקת העתיקות המצרית הועברו חלק מהממצאים לידיה, ולאחר שגילתה שהגרמנים מצאו את הפרוטומה והעבירו אותה לגרמניה, היא דרשה את החזרתה. לטענת מחלקת העתיקות כיסו הגרמנים את הפרוטומה בבוץ לפני חלוקת הממצאים וכך מנעו במרמה את העברתה למחלקת העתיקות המצרית. הגרמנים סירבו להחזירה וכתוצאה מכך החברה והמוזיאון בברלין לא קיבלו יותר רישיונות חפירה במצרים.
בשנת 1905 הקים פיטרי את בית הספר הבריטי לארכאולוגיה במצרים. חברה זו שפיטרי היה מנהלה מימנה את כל יתרת חפירותיו במצרים עד שעבר לארץ ישראל בשנת 1926. המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו אשר נוסד בשנת 1919 התחיל לעסוק בחקירת מונומנטים גדולים והכתובות עליהם.
בשנת 1922 התגלה קברו של תות ענח' אמון על ידי הארכאולוג האנגלי הווארד קרטר. חפירותיו מומנו על ידי לורד קרנארבון.
אגיפטולוגיה וחקר ארץ ישראל
המחקר האגיפטולוגי השפיע רבות על המחקר הארכאולוגי בארץ ישראל. הקשר בין ארץ ישראל ומצרים העתיקה היה קיים עוד מתקופות הפרהיסטורייות. קשר זה בא לידי ביטוי בממצאים שנמצאו באתרים המצרים בארץ ישראל. ממצאים אלה עזרו בקביעת התיארוך היחסי והמוחלט של אתרי ארץ ישראל.
מידע רב ערך נוסף הביאו הממצאים במצרים אשר הזכירו מקומות ויישובים בארץ ישראל, כדוגמת מכתבי אל-עמארנה שהתגלו ב-1887, מכתבים שנכתבו אל ומ-מלך מצרים בימי אמנחותפ השלישי ובנו אח'נאתון ומהווים את המקור העיקרי להכרת ארץ ישראל בתקופת הברונזה המאוחרת. דוגמה בולטת אחרת היא אסטלת ישראל אשר נמצאה על ידי פלינדרס פיטרי באזור לוקסור במצרים העליונה. אסטלה זו מזכירה לראשונה את השם ישראל בטקסט שמקורו אינו במקרא. הפפירוס שנודע בשם מגילת ון אמון ומתוארך למאה ה-11 לפני הספירה מלמד על המצב בערי החוף של לבנון וארץ ישראל באותה תקופה ועל הת'כר שהיו מגויי הים.
ברני רודריגס
ברנרדו רודריגס אריאס (בספרדית: Bernardo Rodríguez Arias; נולד ב-7 ביוני 1980 במאלגה, אנדלוסיה) הוא כדורסלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקלע עבור אוניקאחה מאלגה, קחאסול סביליה וריאל מורסיה ונבחרת ספרד. גובהו הוא 1.97 מטרים. הוא שימש כמנהל הספורטיבי של סביליה בעונת 2016/2017.
ביוגרפיה
בשנת, 1999, בגיל 18, החל רודריגס את הקריירה המקצועית שלו באוניקאחה מאלגה לאחר שהוקפץ מקבוצת הנוער לקבוצת הבוגרים. במועדון רודריגס הרשים בכל משחקיו ונהפך לאחד השחקנים הצעירים הטובים בליגה הספרדית. רודריגס שחקנה של אוניקאחה מאלגה עד היום למרות שהוצעו לו מספר רב של הצעות מקבוצות פאר רבות מאירופה. כתוצאה מסירובו לאותן הצעות במשך השנים, רודריגס נהפך למנהיגו הבלתי מעורער של המועדון וסמלם של אוהדי הכדורסל במאלגה.
במהלך שנותיו הוביל את המועדון למספר רב של תארים והישגים ביניהם זכייה בגביע קוראץ' (2000-01), זכייה בגביע הספרדי (2004-05) וזכייה באליפות ספרד (2005-06).
רודריגס משתייך לסגל הנבחרת הלאומית של ספרד משנת 2006. במשך שנותיו בנבחרת זכה עימה במדליית הזהב באליפות העולם 2006 ובמדליית הכסף באליפות אירופה 2007 ובאולימפיאדת בייג'ינג.
בקיץ 2012, לאחר שהעביר את מרבית שנותיו כשחקן במאלגה, עבר לקבוצת מורסיה. לאחר שנתיים חתם בקחאסול סביליה. ביולי 2016 הודיע על פרישה ממשחק. מספר 5, איתו שיחק במלאגה, הופרש פעמיים על ידי קבוצתו, כשעזב אותה וכשפרש ממשחק פעיל.
השיבה (סרט, 2003)
השיבה (ברוסית: Возвращение) הוא סרט דרמה רוסי בבימויו של אנדריי זוויאגינצב שזכה בפרס אריה הזהב של פסטיבל ונציה ב-2003. כמו כן הוא זכה בפרס ניקה כסרט הרוסי הטוב ביותר של השנה.
צילומי הסרט התרחשו באגם לדוגה ובמפרץ הפיני, ובו כיכבו קונסטנטין לברוננקו, איוואן דוברונראבוב ולדימיר גארין (שנהרג חודשיים לפני שהתקיימה בכורת הסרט). אף שמידע על תקציב הסרט לא פורסם, הבמאי והמפיק ציינו שהוא היה פחות מ-500,000 דולר.
פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2023
רשימת פיגועי טרור נגד ישראלים שהתרחשו במדינת ישראל וביהודה ושומרון בשנת 2023, רבים מהם במסגרת גל הטרור 2023.
סקירה
כתוצאה מפיגועי הטרור, בשנה זו נרצחו 33 אנשים (31 אזרחים ישראלים, תייר אחד ופועל מעזה), ונפצעו 109, מהם 7 פצועים מקרב כוחות הביטחון.
כרוניקה
להלן, נזכרים האירועים הבולטים יותר; לצידם, התרחשו מקרים נוספים של ניסיונות פיגוע או פיגועים מתוכננים שלא פורסמו לפרטיהם. בנוסף, ישנם פיגועים שסוכלו על ידי כוחות הביטחון של ישראל בהובלת שירות הביטחון הכללי, צה"ל ומשמר הגבול ובסיוע הימ"מ ויחידות מסתערבים.
פברואר
בחודש פברואר יצאו לפועל 200 פיגועים שיצאו מאיו"ש וירושלים. במהלך החודש נרצחו 7 ונפצעו 12 כתוצאה מפיגועי טרור.
מרץ
בחודש מרץ יצאו לפועל 206 פיגועים שיצאו מאיו"ש עזה וירושלים. במהלך החודש נרצח אדם אחד ונפצעו 15 כתוצאה מפיגועי טרור.
אפריל
בחודש אפריל יצאו לפועל 194 פיגועים שיצאו מאיו"ש עזה וירושלים. במהלך החודש נרצחו 4 ונפצעו 18 כתוצאה מפיגועי טרור, מתוכם 6 מקרב כוחות הביטחון. 1 באפריל – שלושה חיילים נפצעו בפיגוע דריסה בגוש עציון. אחד באורח קשה, אחד באורח בינוני ואחד באורח קל. המחבל, איש מנגנוני הביטחון הפלסטיניים, חוסל.
מאי
בחודש מאי יצאו לפועל 220 פיגועים שיצאו מאיו"ש וירושלים. במהלך החודש נרצחו 2 ונפצעו 21 כתוצאה מפיגועי טרור, מתוכם 2 פצועים מכוחות הביטחון.
יוני
בחודש יוני יצאו לפועל 214 פיגועים שיצאו מאיו"ש וירושלים. במהלך החודש נרצחו 7 ונפצעו 19 כתוצאה מפיגועי טרור, מתוכם 9 פצועים מכוחות הביטחון.
יולי
בחודש יולי יצאו לפועל 234 פיגועים שיצאו מאיו"ש וירושלים. במהלך החודש נרצחו 2 ונפצעו 26 כתוצאה מפיגועי טרור, מתוכם 2 הרוגים מכוחות הביטחון.
אוגוסט
19 באוגוסט – פיגוע הירי בחווארה: שני אזרחים ישראלים נרצחו בפיגוע ירי במתקן לשטיפת מכוניות בחווארה.
ג'יי ויליאמס
ג'ייסון דייוויד "ג'יי" ויליאמס (באנגלית: Jason David "Jay" Williams; נולד ב-10 בספטמבר 1981) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הרכז. בשנת 2001 זכה באליפות המכללות כשחקן אוניברסיטת דיוק, וכשנה לאחר מכן נבחר במקום השני בדראפט ה-NBA לשנת 2002 על ידי שיקגו בולס. ביוני 2003, לאחר עונה אחת בשיקגו, נפצע קשה בתאונת דרכים שגדעה את קריירת המשחק שלו בגיל 21.
תיכונים ומכללות
ויליאמס נולד בעיר פליינפילד שבניו ג'רזי, ולמד ב"תיכון סנט ג'וזף" אשר בעיר מטאצ'ן הסמוכה. כשחקן ליגת כדורסל התיכונים נבחר בשנת 1999 לשחקן המצטיין של העונה במדינת ניו ג'רזי. כמו כן נבחר בסיום אותה עונה להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, אליו מוזמנים שחקני התיכונים המצטיינים בארצות הברית, וקלע במשחק 20 נקודות.
לאחר מכן למד באוניברסיטת דיוק ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה בין השנים 1999–2002, תחת המאמן מייק ששבסקי. בעונתו השנייה באוניברסיטה קלע 21.6 נקודות ומסר 6.1 אסיסטים בממוצע למשחק, והוליך את קבוצתו, לצד שיין באטייה, קרלוס בוזר ומייק דאנליבי, לזכייה השלישית בתולדותיה באליפות המכללות. בטורניר האליפות עצמו הוביל את טבלת הקלעים עם 25.7 נקודות למשחק, ובסיום העונה נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות. בעונתו השלישית והאחרונה בדיוק קלע 21.3 נקודות למשחק, וזכה הן בפרס נייסמית' והן בפרס ג'ון וודן המוענקים לשחקן המצטיין של העונה בליגת המכללות.
קריירת משחק
בקיץ 2002 השתתף עם נבחרת ארצות הברית באליפות העולם בכדורסל 2002, אך מיעט לשחק וקלע 3.9 נקודות למשחק לאורך הטורניר. נבחרת ארצות הברית הפסידה לנבחרת יוגוסלביה בשלב רבע הגמר וסיימה את הטורניר במקום השישי.
ויליאמס נבחר על ידי קבוצת שיקגו בולס בבחירה השנייה של דראפט ה-NBA לשנת 2002, אחרי יאו מינג שנלקח ראשון. בשיקגו היה ויליאמס חלק משלד הקבוצה הצעיר והמבטיח שכלל גם את שחקני השנה השנייה טייסון צ'נדלר ואדי קרי, ושחקני השנה השלישית מרכוס פייזר וג'מאל קרופורד. במשחקו השביעי ב-NBA רשם טריפל-דאבל מרשים עם 26 נקודות, 14 ריבאונדים ו-13 אסיסטים בניצחון קבוצתו מול ניו ג'רזי נטס, אך בדיעבד אלו התבררו כשיאי הקריירה של ויליאמס בשלוש הקטגוריות הנ"ל. ביחס לבחירה שנייה בדראפט, רשם ויליאמס עונת בכורה מאכזבת למדי כשקלע 9.5 נקודות למשחק ב-39.9% קליעה מהשדה בלבד, והבולס סיימו את העונה במקום ה-12 באזור המזרחי עם מאזן 30–52 (36.6%).
ב-19 ביוני 2003 נסע ויליאמס באופנועו והתנגש בפנס רחוב בצפון שיקגו. כתוצאה מהתאונה סבל ויליאמס משבר באגן, פגיעה בעצב ראשי ברגלו ושלושה קרעים ברצועות ברכו השמאלית, כולל קרע ברצועה הצולבת הקדמית. ויליאמס נהג ללא קסדה וללא רישיון נהיגה על אופנוע במדינת אילינוי, וכן הפר את תנאי חוזהו עם הבולס, לפיהם אסור עליו לנסוע כלל באופנוע. משהתברר כי לא יוכל לשחק כדורסל למשך זמן רב, אם בכלל יחזור לשחק, נופה ויליאמס מסגל הקבוצה. לאחר שחרורו מהקבוצה שילמה לו שיקגו 3 מיליון דולר עבור הוצאות טיפולי השיקום, על אף שלא הייתה מחויבת לכך מאחר שוויליאמס הפר את תנאי החוזה עמה.
לקראת עונת ניסה ויליאמס לחזור לשחק ב-NBA כשחתם על חוזה לא-מובטח בניו ג'רזי נטס, אך הוא נחתך מהסגל לפני תחילת העונה. לפני עונת ניסה לבצע קאמבק נוסף כאשר השתתף במחנה אימונים של מיאמי היט, אשר בסופו של דבר לא החתימה אותו.
מאז פרישתו ממשחק משמש ויליאמס כפרשן בשידורי טלוויזיה של משחקי ליגת המכללות האמריקאית. בשנת 2016 פרסם ספר אוטוביוגרפי בשם "Life Is Not an Accident: A Memoir of Reinvention".
עגולשוניים
עֲגֻלְּשׁוֹנִיִּים (בלטינית: Alytidae) היא משפחה בסדרת חסרי הזנב. המשפחה מכילה שני סוגים: Alytes ו-Discoglossus. הסוג Alytes דומה לקרפדה, וניתן למצוא אותו לעיתים קרובות על פני הקרקע. הסוג צפרדע צבועה (Discoglossus) דומה יותר לצפרדע, עורו חלק יותר, והוא מעדיף סביבה מימית. תפוצתם של שני הסוגים מסתכמת באירופה ובצפון-מערב אפריקה.
הסוגים Bombina ו-Barbourula סווגו בעבר תחת משפחה זו, אולם לאחרונה הם מקיימים משפחה עצמאית משלהם, הבומביניים.
עפרה ויינגרטן
תחילת הדרך
ויינגרטן נולדה בתל אביב וגדלה בשכונת תל ברוך. למדה בתיכון חדש ובצבא שירתה בנח"ל בהיאחזות כרם שלום. לאחר הצבא למדה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. שם פגשה את איציק ויינגרטן, לו נישאה, וממנו גם התגרשה, יותר מאוחר.
ויינגרטן החלה את הקריירה שלה בסוף שנות ה-70, בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, ובקבוצת התיאטרון של הבמאית נולה צ'לטון ותיאטרון חיפה. בין חברי הפרויקט של צ'לטון, נמנו גם איציק ויינגרטן, דליק ווליניץ וארנון צדוק, שיצרו והופיעו כשנה בקריית שמונה. ב-1978 השתתפה בהצגות "נעים,"‬שעיבדה וביימה צ'לטון, על פי הרומן של א.ב. יהושע‭" ‬המאהב‭"‬ , ו"סוף המשחק בקריית גת".
זוויאד גמסחורדיה
קריירה מוקדמת
זוויאד גמסחורדיה נולד בטביליסי בשנת 1939. אביו, קונסטנטין גמסחורדיה היה אחד הסופרים הגאורגים החשובים במאה ה-20. גמסחורדיה הוכשר בתחילה בפילולוגיה והחל קריירה מקצועית כמתרגם ומבקר ספרותי.
עפרה ויינגרטן
תחילת הדרך
בשנת 1979 השתתפה לראשונה בסרט קולנוע, ושיחקה בתפקיד הראשי לצד ארנון צדוק, בסרט של ערן פרייס ואורי ברבש, "חתום לכל החיים", שזכה בפרס כינור דוד.
זוויאד גמסחורדיה
קריירה מוקדמת
בשנות נעוריו נקטה ברית המועצות צעדים לדיכוי הביטוי התרבותי בשפה הגאורגית. ב-1955 ייסד קבוצת נוער לה קרא "גורגסליאני", על שם המלך וחטנג גורגסלי, שמטרתה להפיץ דו"חות על הפרות זכויות האדם בגאורגיה. ב-1956 נעצר בהפגנה כנגד מדיניות הרוסיפיקציה בגאורגיה, ושוב נעצר בשנת 1958 על כך שהפיץ ספרות אנטי-קומוניסטית. הוא אושפז בבית חולים פסיכיאטרי (עונש מקובל בברית המועצות באשר למתנגדי המשטר) למשך חצי שנה.
עפרה ויינגרטן
שנות ה-80 וה-90
החל משנת 1982 ועד אמצע שנות ה-90 הופיעה בתוכנית הטלוויזיה "פרפר נחמד" בהפקת הטלוויזיה החינוכית. ויינגרטן השתתפה בכ-150 פרקים, והפכה לאחת מכוכבי הילדים הבולטים בישראל. בשנים אלו השתתפה עם גידי גוב בהקלטת סיפורי ילדים מוקראים לקלטות שהוציאה חברת "קלסיקלטת", ובהן "המפוזר מכפר אז"ר", "הנשיקה שהלכה לאיבוד" ו"הביצה שהתחפשה". במקביל המשיכה להופיע עם קבוצת התיאטרון של צ'לטון ותיאטרון חיפה, ובהפקות תיאטרון נוספות. בשנת 1982 השתתפה במחזמר "קשר אייר", בתיאטרון בית ליסין. מחזמר מאת יהונתן גפן בבימויו של איציק ויינגרטן. יחד עם נורית גלרון, דליק ווליניץ, דני ליטני, רוברטו פולק וגדעון שירין.
בשנת 1981, שיחקה בסדרת הטלוויזיה החינוכית "ארץ מולדת".
זוויאד גמסחורדיה
פעיל זכויות האדם
בשנת 1972 השיג גמסחורדיה תהודה רחבה למאבקו כנגד השחיתות הקשורה במינוי פטריארך (קתוליקוס) לכנסייה הגאורגית האורתודוקסית, בה היה חבר. הוא ייסד קבוצה להגנת זכויות האדם בשנת 1973, ובשנת 1974 היה לחבר הגאורגי הראשון בארגון אמנסטי אינטרנשיונל. בשנת 1976 ייסד "משמרת הלסינקי" שתפקידה לשמור על הוראות אמנת הלסינקי בנוגע לניסויים בבני אדם. כן היה החבר הגאורגי הראשון של "החברה הבינלאומית לזכויות האדם" הוא היה פעיל מאוד בהפצת סאמיזדאט, ספרות מחתרתית, ותרם מכתיבתו למגוון של עיתוני מחתרת.
עפרה ויינגרטן
שנות ה-80 וה-90
בשנת 1982 שיחקה בסרט "אות קין" מאת ערן פרייס בבימוי אורי ברבש, לצד ארנון צדוק.
זוויאד גמסחורדיה
פעיל זכויות האדם
במקביל, פיתח גמסחורדיה בשנות ה-70 ולאחריהן קריירה אקדמית מכובדת. הוא היה עמית מחקר בכיר במכון לספרות גאורגית ובאקדמיה הגאורגית למדעים, פרופסור באוניברסיטת טביליסי, וחבר איגוד הסופרים הגאורגים. בשנת 1973 קיבל תואר דוקטור בפילולוגיה, ובשנת 1991 דוקטור במדעים. הוא כתב מספר עבודות חשובות בתחום הספרות, מונוגרפיות ותרגומים מן הספרות הבריטית, צרפתית והאמריקאית, לרבות יצירותיהם של ת"ס אליוט, שארל בודלייר, אוסקר ויילד וויליאם שייקספיר. כן היה מומחה ידוע ליצירתו של הסופר הלאומי הגאורגי שותא רוסתוולי, עוטה עור הנמר.
על אף שלעיתים קרובות נעצר והוטרד על ידי המשטר, לא נענש באופן חמור, כפי הנראה בשל המוניטין שיצא לאביו וקשריה הפוליטיים של משפחתו. בשנת 1977 גם אלו לא סייעו לו, כאשר הפכה פעילות קבוצות הלסינקי בברית המועצות למביכה עבור משטרו של ליאוניד ברז'נייב. כחלק ממסע ארצי כנגד פעילי זכויות אזרח, נעצרו גמסחורדיה וחברו מרב קוסטבה בהוראת אדוארד שוורדנדזה, שהיה אז המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית הגאורגית. גמסחורדיה וקוסטובה נידונו לשלוש שנות מאסר עם עבודת פרך, ושלוש שנות גלות. מאסרם לווה בתשומת לב בינלאומית, והוביל את הקונגרס של ארצות הברית להציע אותם כמועמדים לקבלת פרס נובל לשלום לשנת 1978. קוסטבה הוגלה לסיביר ואילו גמסחורדיה נשלח לרפובליקה של דאגסטן.
עפרה ויינגרטן
שנות ה-80 וה-90
בשנת 1983, שיחקה במחזה "מקרה גבול", שכתבה וביימה רות חזן.
בשנת 1986, שיחקה במחזה שכתב חיים מרין וביים איציק ויינגרטן "הבולשת חוקרת".
זוויאד גמסחורדיה
פעיל זכויות האדם
בסוף יוני 1979 קיבל חנינה בנסיבות מעוררות מחלוקת (קוסטבה נותר במאסר עד לשנת 1987). שלטונות ברית המועצות טענו כי "התוודה על פשעיו וחזר בו מדבריו". בטלוויזיה הסובייטית הוקרן סרט שאישר, לכאורה, טענות אלו. תומכיו, משפחתו, ומרב קוסטבה טענו כי המדובר בווידוי שנכפה על גמסחורדיה על ידי ה-KGB, ועל אף שהוא הודה בפומבי שחלק מפעילותו כנגד ברית המועצות הייתה שגויה, מעולם לא חזר בו מהנהגתו את מתנגדי המשטר בגאורגיה, ובווידוי הבטיח כי תנועה זו תוכל להישאר פעילה. במכתב פתוח לשוורדנדזה בשנת 1992 טען כי הווידוי היה דרוש כי בלעדיו לא היה משתחרר מהכלא, ומנהיג את התנועה הלאומית.
עפרה ויינגרטן
שנות ה-80 וה-90
בשנת 1987, נקלעה לסכסוך עם תיאטרון חיפה, לאחר שסירבה להשתתף בהצגה "לילות פרנקפורט העליזים" של יוסף מונדי, בתפקיד זונה, ובשל כך פיטר אותה תיאטרון חיפה. בסיוע איגוד אמני ישראל עתרה נגד הפיטורים, וראש עיריית חיפה הציע פשרה, למנות ועדת בוררות. ועדת הבוררות שכללה את יעקב אגמון, חנה מרון, דוד אלכסנדר וזאב שדמון החליטה פה אחד, כי לתיאטרון הייתה זכות מלאה להתיר את החוזה עם ויינגרטן, אם כי ציינה כי זכותו המלאה של כל אמן לחופש פעולה יצירתי.
בשנת 1988, שיחקה בסרט הישראלי "נישואים פיקטיביים" לצד שלמה בראבא.
זוויאד גמסחורדיה
פעיל זכויות האדם
לאחר שחרורו המשיך בהנהגת תנועת מתנגדי המשטר ובהפצת ספרות מחתרתית. בשנת 1981 היה לדובר תנועת הסטודנטים שהפגינו כנגד האיום הסובייטי על המסורת התרבותית הגאורגית והשפה הגאורגית. באירוע רשמי, מפגש הסופרים בשפה הגאורגית, במרץ 1981 הגיש לשוורדנדזה "רשימת דרישות של העם הגאורגי". בשל מעשה זה נאסר שוב לתקופה קצרה.
עפרה ויינגרטן
שנות ה-80 וה-90
ב-1989 שיחקה בקומדיית המצבים הישראלית של הערוץ הראשון "שכנים" לצד גדי יגיל, בסרט "כח משיכה ובסרט הטלוויזיה "הצטמצמות".
ב-1995 שיחקה בתפקיד אורח במספר פרקים בסדרה "רמת אביב גימל".
זוויאד גמסחורדיה
לקראת עצמאות גאורגיה
כשנשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב יזם את מדיניות הגלזנוסט, החל גמסחורדיה בארגון עצרות המונים שקראו לעצמאות גאורגיה, בין השנים 1987 ל-1990. לאחר שחרורו מהכלא של קוסטבה, בשנת 1987 ייסד עמו את אגודת איליה הקדוש הצדיק, שילוב של אגודה דתית ומפלגה פוליטית, ששימשה כבסיס לפעילותם. באפריל 1989 אירעה "הטרגדיה של 9 באפריל", טבח במפגינים כנגד המשטר הסובייטי, שהפך לאירוע מכונן בלאומיות הגאורגית החדשה, לקראת עצמאות המדינה. התקדמות הרפורמות הדמוקרטיות הואצה, והובילה לבחירות הדמוקרטיות הראשונות שנערכו בגאורגיה ב-28 באוקטובר 1990. מפלגתו של גמסחורדיה הצטרפה לארגוני אופוזיציה שונים ליצירת קואליציה בכינוי "שולחן עגול - גאורגיה החופשית". קואליציה זו זכתה ל-64% מהקולות, לעומת 29.6% להם זכתה המפלגה הקומוניסטית של גאורגיה. ב-14 בנובמבר 1990 נבחר ברוב קולות הפרלמנט להיות ליושב ראש של המועצה העליונה של הרפובליקה של גאורגיה, הפרלמנט הלאומי הראשון של גאורגיה בעידן הפוסט-סובייטי.
ב-31 במרץ 1991 נערך בגאורגיה משאל עם ובו הצביע העם הגאורגי על השבת עצמאותו ברוב של 90%. הפרלמנט הגאורגי הכריז על עצמאות המדינה ב-9 באפריל 1991, יום השנה ל"טרגדיה של 9 באפריל", והחזיר לקדמותה את עצמאות גאורגיה. ברית המועצות לא הכירה במדינה החדשה, על אף שכמה ממדינות המערב מיהרו להכיר בה. גמסחורדיה נבחר לנשיא בבחירות כלליות שנערכו ב-26 במאי 1991 וזכה לרוב של 86% מהבחירות בהם השתתפו 83% מבעלי זכות הבחירה.
עפרה ויינגרטן
שנות ה-80 וה-90
ב-1996 שיחקה בסרט הישראלי "אושר ללא גבול".
זוויאד גמסחורדיה
נשיא גאורגיה
עם כניסתו לתפקיד עמד גמסחורדיה בפני בעיות כלכליות ופוליטיות חמורות, במיוחד במישור יחסיה של גאורגיה עם ברית המועצות. הבעיה החשובה הייתה בעיית המיעוטים הלאומיים המהווים 30% מאוכלוסייתה של גאורגיה. על אף שבני מיעוטים אלו נתנו ידם לתנועה הלאומית הגאורגית וסייעו בהשגת עצמאות המדינה, הם סבלו מתת ייצוג בפרלמנט הגאורגי, ונציגים בני המיעוטים איישו 9 מתוך 245 המושבים בפרלמנט הגאורגי. גם לפני קבלת העצמאות היה מתח אתני רב בגאורגיה, ובאבחזיה פרצו מהומות על רקע זה בשנת 1989. כמה לאומנים גאורגים פתחו במסע תעמולה בכותרת "גאורגיה לגאורגים". התנועה הלאומית הגאורגית הביאה עמה לא רק את סוף מסע הרוסיפיקציה והקשר עם ברית המועצות, אלא גם את הסכנה לאובדן מעמדם המיוחד של המיעוטים הלאומיים, והאוטונומיה שניתנה להם.
עפרה ויינגרטן
שנות ה-80 וה-90
ב-1998 שיחקה בתפקיד ד"ר שץ בסדרה "טירונות".
שנות ה-2000
במהלך שנות ה-2000 דיבבה בסדרת טלוויזיה בערוץ הופ! ובסרט "מלך האריות 3" של חברת וולט דיסני בתפקיד הצבועה שנזי (תפקיד שמילאה בסרט הראשון שרי צוריאל) לצד תומר שרון ועמי מנדלמן.
זוויאד גמסחורדיה
נשיא גאורגיה
מנהיגי המיעוטים האתניים בגאורגיה דרשו איחוד עם הרפובליקות בהן היו עמיהם רוב, בצידו הרוסי של הגבול, או פרישה ועצמאות. רפובליקות חדשות אחרות במרחב הפוסט-סובייטי עמדו בפני דרישות דומות, כדרישת המיעוט הרוסי במולדובה או המיעוט הארמני באזרבייג'ן, דרישות שהובילו למלחמת אזרחים. רבים האמינו כי מוסקבה עומדת מאחרי מנהיגי המיעוטים על מנת לפגוע בעצמאות המדינות החדשות שנפרדו מברית המועצות.
עפרה ויינגרטן
שנות ה-2000
בשנת 2002 השתתפה בסדרה "101", ששודרה בערוץ 2.
זוויאד גמסחורדיה
נשיא גאורגיה
ב-1989 פרצו מהומות בדרום אוסטיה בין האוכלוסייה הגאורגית ובין אוסטים הנאמנים למוסקבה. הסובייט האזורי של דרום אוסטיה הכריז על ניתוק החבל מגאורגיה על מנת ליצור "רפובליקה סובייטית". בתגובה ביטל הסובייט העליון של גאורגיה את האוטונומיה של החבל במרץ 1990. באזור פרץ מאבק תלת צדדי בין הגאורגים, האוסטים, והצבא הסובייטי, ובמרץ 1991 נהרגו בו 51 אנשים, ו-25,000 הפכו לפליטים. לאחר בחירתו לנשיא המועצה העליונה, גינה גמסחורדיה את פעולות האוסטים כחלק ממזימה רוסית לפגוע בעצמאות גאורגיה, וטען כי הבדלנים האוסטים הם סוכני הקרמלין. בפברואר 1991 שלח מכתב לגורבצ'וב ובו דרש את נסיגת כוחות הצבא הסובייטיים מדרום אוסטיה.
עפרה ויינגרטן
שנות ה-2000
ב-2002 הוגשה נגד עפרה ובעלה עופר אבני תביעה על ידי השחקנית ענת ברזילי ורון זמיר שהפעילו עמם בית ספר למשחק. ב-2007 קבע בית המשפט שעליהם לשלם לברזילי סך של 430 אלף שקל. ב-2008 הכריזה ויינגרטן על פשיטת רגל בשל חובות של כמיליון שקל.
ב-2005 השתתפה במחזה של ליאורה ריבלין, "כוונות טובות". ושיחקה בסרט הישראלי "לרקוד".
זוויאד גמסחורדיה
נשיא גאורגיה
מרכיב שנוי במחלוקת נוסף של התנהגותו של גמסחורדיה הייתה הכרתו במשטר הבדלני בצ'צ'ניה. ממשלתו של גמסחורדיה הייתה היחידה בעולם שהכירה במה שכונה על ידי הבדלנים הצ'צ'נים "הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה", המדינה העצמאית שהקמתה הייתה הרקע לפרוץ מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, מספר שנים לאחר מכן.
עפרה ויינגרטן
שנות ה-2000
במשך העשור הראשון של המאה ה-21 הקימה את התיאטרון הפתוח הראשון בארץ לנכים ושאינם נכים שזכה במקום ראשון על בימוי ומשחק בפסטיבלים בתל אביב וזכה למסע הופעות בקנדה. כמו כן משמשת מנהלת אמנותית של "המכללה החדשה למשחק" בתל אביב וביימה את מחזהו של ארתור מילר לפסטיבל "כל הארץ במה" בצוותא.
בשנת 2016 השתתפה בפרסומת של "טייד" וכן גם בסדרה "אלישע".
חיים פרטיים
אחיה נסים קלדרון הוא פרופסור לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון.
ב-1977 נישאה לבמאי והשחקן איציק ויינגרטן, וב-1981 נולד להם בן. ב-1989 השניים התגרשו.
ב-1993 נישאה ויינגרטן בנישואים אזרחיים לעופר אבני. הזוג אימץ בת. ב-2008 השניים התגרשו.
מתגוררת ברמת גן.
זוויאד גמסחורדיה
נשיא גאורגיה
מתחילת נשיאותו של גמסחורדיה צבר גמסחורדיה מתנגדים, שהצביעו על התנהגות דיקטטורית, ששורשיה עוד בתקופה בטרם נבחר לנשיא. ראש הממשלה הגאורגי תנגיז סיגואה ושני שרים אחרים, פרשו ב-19 באוגוסט 1991 במחאה כנגד מדיניותו. שלושת השרים הצטרפו לאופוזיציה וכינו את גמסחורדיה "דמגוג וטוטליטרי", כשהם מתלוננים כנגד הקצב האיטי של הרפורמות הדמוקרטיות. בשידור רגשני בטלוויזיה טען גמסחורדיה כי אויביו הם חבלנים ובוגדים.
בית ולף
בית וֶלְף (בגרמנית: Welfen; באיטלקית: Guelfo) היא שושלת אצולה אירופאית, הענף הבכיר של בית אסטה, ממנו צמחו דוכסי דוכסות בראונשווייג-לינבורג, מהם צמח בית הנובר, בית המלוכה הבריטי. צורת הביטוי האיטלקי של השם, "גואלף" (בכתיבים שונים: Guelph, Guelf, Guelfo), הפכה לשם המפלגה הימי-ביניימית שתמכה באפיפיורות ובעצמאות הנסיכויות ועדי המדינה האיטלקיות כנגד האימפריה הרומית הקדושה - מפלגת הגואלפים (גם אם בית ולף עצמו נטה לחילופי נאמנויות תכופים).
מקור המשפחה
החבר המוכר הראשון של המשפחה הוא אדלברטו, מרקיז איטליה (אדלברט), אביו של אוברטו הראשון, מרקיז מילאנו (912–975). נכדו, אלברטו אצו השני, מרקיז מילאנו, הקים טירה באסטה שליד פאדובה וקרא לעצמו של שמה במאה ה-11. לאלברטו היו שלושה ילדים משתי נשים; בנו הבכור, ולף, היה אבי שושלת בית ולף ובנו הצעיר, פולקו, היה אבי שושלת בית אסטה האיטלקי.
זוויאד גמסחורדיה
נשיא גאורגיה
התפתחות שנויה במחלוקת נוספת הייתה הסכמתו של גמסחורדיה עם צבא ברית המועצות, עליה דיווחה סוכנות הידיעות הרוסית אינטרפקס כי המשמר הלאומי הגאורגי יפורק מנשקו, וכי משרת מפקד המשמר תבוטל, וכי הוא יהפוך לגורם פנימי הכפוף למשרד הפנים הגאורגי. מפקד המשמר המודח, תנגיז קיטובאני הוביל את כוחותיו אל מחוץ לטביליסי ב-24 באוגוסט. בתאריך זה היה ברור כי הפיכת יאנייב כשלה, וגמסחורדיה בירך באופן פומבי את נשיא רוסיה בוריס ילצין על הצלחתו. גאורגיה שרדה את האירועים ללא משבר אלים, אך מתנגדי גמסחורדיה טענו כי התנהגותו הייתה הפכפכה ולא החלטית.
גמסחורדיה הגיב לביקורת בזעם, והאשים כוחות אפלים במוסקבה הקושרים יחד עם אויביו מבית כנגד תנועת העצמאות הגאורגית. הוא סגר את עיתון האופוזיציה "מולודיוז' גרוזיי", שלטענתו פרסם קריאה למרוד כנגד משטרו. האופוזיציונר גיאורגי צ'נטוריה שמפלגתו "המפלגה הלאומית הדמוקרטית" הייתה אחת מקבוצות האופוזיציה הפעילות באותו הזמן, נעצר, והואשם בקשר עם מוסקבה להדיח את הממשלה החוקית. ערוץ 2, תחנת שידור פופולרית, נסגר לאחר שחלק מעובדי הערוץ השתתפו בהפגנות כנגד הממשלה.
בית ולף
בוואריה וסקסוניה
ולף היה דוכס קרינתיה ומאנשיו של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהעניק לו ב-1070 את השליטה בדוכסות בוואריה. אולם זמן קצר לאחר מכן, בעת מאבק האינווסטיטורה, החליף ולף נאמנות והחל את תמיכתה המסורתית של השושלת במדינת האפיפיור. אף כי הקיסר הדיח אותו מכהונתו כדוכס בוואריה, הרי שאצילים מקומיים, בתמיכת האפיפיור גרגוריוס השביעי, הצליחו לשמור על עצמאות הדוכסות בראשות בית ולף. ב-1138 ירש היינריך הגאה גם את דוכסות סקסוניה.
ביריבות בין מדינת האפיפיור לקיסרות, נטה בית ולף לצד האפיפיור. יריבו באותה עת היה בית הוהנצולרן, שתמך בקיסרות. בית הוהנצולרן תבע אף הוא את דוכסות סקסוניה ואלברכט הדב (שנתמך על ידי בית הוהנצולרן) אף הוכתר על ידי קונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כדוכס סקסוניה. המתח בין שני הבתים הגיע לשיאו במצור על וינסברג ב-1140, שהסתיים ללא הכרעה, כך שדוכסות סקסוניה נותרה למעשה בידי בית ולף על אף התביעה של בית הוהנצולרן, שלא יכלה להגיע לידי מימוש עקב העוצמה הצבאית שהפגין בית ולף. בשנת 1180 נשפט בנו של היינריך גאה, היינריך הארי שלא בפניו על ידי הקיסר פרידריך ברברוסה ודוכסויות בוואריה וסקסוניה נשללו מבית ולף. בנו הבכור של היינריך, אוטו, היה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך גרמניה כמועמד האפיפיור אינוקנטיוס השלישי עד שנודה מן הכנסייה על ידי אותו אפיפיור, כאשר גילה עצמאות גדולה מדי והודח ב-1215 לטובת פרידריך השני. הוא היה היחיד מבני בית ולף שכיהן במשרה זו. בין 1195 ל-1214 נשא אוטו גם בתואר הפלטין של הריין.
זוויאד גמסחורדיה
נשיא גאורגיה
פעולות הממשלה עוררו מחלוקת מבית וביקורת מבחוץ. משלחת של אנשי הקונגרס של ארצות הברית, אותה הנהיג סטני הוייר, דיווחה כי ישנן "בעיות זכויות אדם ניכרות בממשלה הנוכחית, והיא אינה מוכנה להכיר בהן או להודות כי יש לעשות בעניין זה דבר מה". משקיפים אמריקנים ציינו כי עניין זכויות האדם הוא אחת מהסיבות העיקריות לכשלונה של גאורגיה להשיג הכרה בינלאומית בעצמאותה. המדינה הוכרה כבר על ידי מספר מוגבל של מדינות (רומניה, טורקיה, קנדה, פינלנד, אוקראינה, המדינות הבלטיות, ואחרות), אך רק בחג המולד 1991, לאחר הדחת גמסחורדיה, הכירו בה ארצות הברית, צרפת, הודו ומדינות חשובות נוספות.
ב-2 בספטמבר הפך העימות הפנימי לאלים כאשר המשטרה פיזרה באלימות הפגנה בטביליסי. התוצאה של אלימות המשטרה הייתה כי המשמר הלאומי הגאורגי התפצל לסיעות בעד ונגד הממשלה, כאשר הסיעה שנגד הממשלה התרכזה במחנה חמוש מחוץ לבירה. עימותים אלימים בין שני הצדדים אירעו בטביליסי באוקטובר ונובמבר, וגבו מספר הרוגים. מיליציות צבאיות, הידועה מביניהן כונתה "מחדריוני" ("הפרשים", או "האבירים"), הציבו בריקדות מסביב לעיר.
בית ולף
דוכסות בראונשווייג-לינבורג ובית הנובר
בנו השני של היינריך, וילהלם, הלורד של לינבורג ירש את דוכסות בראונשווייג-לינבורג והוריש אותן לבנו אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג שהיה השליט הראשון של הדוכסות. לאורך השנים, נצרים שונים של המשפחה שלטו על חלקים שונים של הדוכסות, שהתחלקו ביניהם, תוך יצירת דוכסויות ונסיכויות משנה. כאשר תמה שושלת יורשים של ענף אחד, עברה נחלתו לענף אחר של המשפחה כך שבית ולף שלט בתחומי הדוכסות עד סוף מלחמת העולם הראשונה. לפיכך כל בני בית ולף נשאו בתואר "דוכס (או דוכסית) בראונשווייג-לינבורג".
בשנת 1252 מת אוטו הראשון, ושני בניו, אלברכט ויוהאן ירשו את נחלותיו. בשנת 1269 חולקה הנחלה בין השניים. יוהאן בחר את המחצית הצפונית שכללה את האזורים סביב לינבורג, צלה והנובר. אלברכט קיבל את החלק הדרומי סביב הערים בראונשווייג ווולפנביטל והקים בכך את נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל. הנסיכות התקיימה עד 1815, אז הפכה, במסגרת החלטות קונגרס וינה, לדוכסות בראונשווייג אשר התקיימה כמדינה עצמאית, ולאחר מכן כמדינה בקיסרות הגרמנית, עד לאחר תבוסתה במלחמת העולם הראשונה.
זוויאד גמסחורדיה
הדחתו
ב-22 בדצמבר 1991 ביצעו קבוצות אופוזיציה חמושות הפיכה אלימה והתקיפו מספר בניינים ממשלתיים לרבות בניין הפרלמנט הגאורגי בו ניסה גמסחורדיה עצמו למצוא מקלט. נטען, אך לא הוכח מעולם, כי לקרמלין הייתה יד בהדחתו. הלחימה נמשכה בטביליסי עד ל-6 בינואר 1992, וגבתה חייהם של לפחות 113 לוחמים משני הצדדים.
גמסחורדיה וחברי ממשלתו הסתננו דרך קווי המורדים ומצאו את דרכם לאזרבייג'ן, שסירבה להעניק להם מקלט. ארמניה איפשרה לו לשהות בתחומה תקופה קצרה, וסירבה לדרישת הממשלה הגאורגית החדשה להסגירו לגאורגיה. על מנת שלא לסבך את יחסיהם עם גאורגיה הורו לו השלטונות הארמנים לצאת לצ'צ'ניה, היכן שקיבל מקלט מדיני ממנהיג ממשלת הבדלנים ג'וחר דודייב, שגמסחורדיה היה היחיד שהכיר בממשלתו.
בית ולף
דוכסות בראונשווייג-לינבורג ובית הנובר
ב-1634 העביר גאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג את מקום מושבו לעיר הנובר. בשנת 1692 קיבל בנו, ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג מעמד של נסיך בוחר מלאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כהוקרה על תרומתו במהלך מלחמת תשע השנים. אולם ארנסט אוגוסט נפטר לפני שקיבל רשמית את התואר והוריש את כל תאריו ואדמותיו לבנו גאורג, שהוכתר ב-1714 כג'ורג' הראשון, מלך בריטניה. כך הפך ענף זה של בית ולף, בית הנובר, לשושלת בית המלוכה הבריטי. בין השנים 1714-1837 היו ממלכת הנובר והממלכה המאוחדת באוניה פרסונלית. כיוון שהמלכה ויקטוריה לא יכלה לרשת את כתר ממלכת הנובר בשל החוק הסאלי, הוכתר דודה, ארנסט אוגוסט למלך הנובר. יורש התואר האחרון בקו זה של השושלת הוא ארנסט אוגוסט, נסיך הנובר.
אחד מנצרי המשפחה, אנטון אולריך, דוכס בראונשווייג, היה אביו של איוואן השישי, קיסר רוסיה.
זוויאד גמסחורדיה
הדחתו
גמסחורדיה הוחלף על ידי מועצה צבאית המורכבת ממתנגדיו, ראש הממשלה תנגיז סיגואה, מפקד המשמר הלאומי הגאורגי תנגיז קיטובאני ומפקד המיליציות ג'אבא יוסליאני. השלושה הקימו ממשלה זמנית והורו על הדחתו הרשמית מתפקיד הנשיא. הממשלה הזמנית הכריזה כי היא "מועצת המדינה" ומינתה את יריבו הוותיק אדוארד שוורדנדזה ליושב ראשה במרץ 1992. חילופי המשטר התבצעו ללא משאל עם או בחירות. שוורדנדזה שלט כנשיא דה פקטו עד לבחירות לנשיאות בנובמבר 1995. הדחתו של גמסחורדיה היוותה למעשה חלק ממלחמת האזרחים של גאורגיה, עימות אלים שנמשך עד לשנת 1993, וכלל, פרט לעימות בין הזוויאדיסטים, תומכי גמסחורדיה, ותומכי המשטר החדש, גם עימותים בין המשטר הגאורגי המרכזי ובין המיעוטים האתניים באבחזיה ובדרום אוסטיה שהביאו בסופו של דבר לפרישתם דה פקטו של שני המחוזות מגאורגיה.
גלות
לאחר הדחתו המשיך גמסחורדיה לטעון כי הוא הנשיא הלגיטימי של גאורגיה, וכי נבחר לתפקידו ברוב מכריע של אזרחי גאורגיה, ולא הודח כדין מעולם, שלא כשוורדנדזה שמינה עצמו לנשיא. כמה ממשלות וארגונים ברחבי העולם תמכו בטענתו זו, על אף שממשלת המורדים התקבלה באופן פרגמטי כגוף המושל במדינה. בשנת 1992 ביקר בפינלנד בהזמנת קבוצת ידידי גאורגיה בפרלמנט הפיני, ובאוסטריה לשם הוזמן על ידי האגודה הבינלאומית לזכויות האדם. בשתי הארצות נפגש עם פקידי ממשלה בכירים וחברי פרלמנט.
בגאורגיה נמשך העימות המזוין בין תומכי גמסחורדיה ומתנגדיו גם בשנים 1992 ו-1993. ב-24 ביוני 1992 תפסו תומכי גמסחורדיה את בניין הטלוויזיה הממשלתי, ושידרו תשדיר רדיו המצהיר כי "הממשלה הלגיטימית חזרה למשול. החונטה האדומה קרבה לסופה". בתוך כמה שעות גורשו תומכי גמסחורדיה מהבניין על ידי המשמר הלאומי. מטרתם הייתה כפי הנראה לעורר התקוממות מזוינת כנגד ממשלת שוורדנדזה, אך מטרה זו כשלה.
ממשלת שוורדנדזה נקטה בצעדים קשים לדיכוי הזוויאדיסטים, וכוחות הביטחון בשיתוף עם מיליציית המחדריוני ביצעו מעצרים והטרדות של תומכי גמסחורדיה. למרות הביקורת הבינלאומית שהביאו עמם צעדים אלו, יוקרתו האישית של שוורדנדזה, שזוהה עם צעדיו האמיצים של גורבצ'וב בתקופת הגלזנוסט והפרסטרויקה, הביאה לתמיכה בינלאומית בממשלתו. בספטמבר 1992 נכנסו חיילים גאורגים לאבחזיה על מנת לדכא שם התארגנויות של תומכי גמסחורדיה בין האוכלוסייה הגאורגית בחבל, דבר שהביא להחרפת היחסים האתניים המתוחים ממילא באבחזיה. בספטמבר 1993, פרצה מלחמה בין הכוחות הגאורגים והבדלנים האבחזים. המלחמה הסתיימה בתבוסת הכוחות הגאורגים, שנאלצו לסגת מאבחזיה כשבעקבותיהם 300,000 פליטים גאורגים. מעריכים כי המלחמה גבתה את חייהם של 10,000 הרוגים.
מלחמת האזרחים של 1993
גמסחורדיה ראה בכשלונה של הממשלה במשבר האבחזי משום הזדמנות להדיח את שוורדנדזה. ב-24 בספטמבר 1993 שב לגאורגיה, וייסד "ממשלה גולה" בעיר זוגדידי במערב גאורגיה. הוא הכריז כי הוא ממשיך את "המאבק בדרכי שלום כנגד החונטה הצבאית הבלתי חוקית" והתרכז ביצירת קואליציה כנגד שוורדנדזה. הוא השיג תמיכה באזורי סמגרלו (משם היה מוצא משפחתו של גמסחורדיה) ואבחזיה המורדת. כן בנה גמסחורדיה כוח צבאי חזק יחסית, שהיה יעיל כנגד כוחותיה הנחלשים של הרפובליקה הגאורגית. לאחר שדרש בחירות מיידיות, ניצל גמסחורדיה את חולשת הצבא הגאורגי על מנת להשתלט על כלי נשק רבים, שננטשו על ידי כוחות הממשלה הנסוגים. באוקטובר 1993 הייתה כבר מערב גאורגיה נתונה במלחמת אזרחים בקנה מידה מלא. כוחותיו של גמסחורדיה תפסו מספר ערי מפתח וצמתי תחבורה חשובים. כוחות הממשלה נסוגו בחופזה, והדרך לטביליסי נותרה פתוחה בפני גמסחורדיה.
עם זאת, השתלטותו של גמסחורדיה על עיר הנמל פותי לחוף הים השחור, סיכנה את האינטרסים של רוסיה, ארמניה (מדינה לכודת יבשה התלויה בנמלי גאורגיה) ואזרבייג'ן. שלוש הממשלות הביעו את תמיכתן בממשלת שוורדנדזה, שבתמורה הביע את נכונותו להצטרף לחבר המדינות, התארגנות פוליטית של מדינות שהיו בעבר חלק מברית המועצות, אשר עד אז נמנעה גאורגיה מלהצטרף אליו. בעוד שתמיכת ארמניה ואזרבייג'ן נותרה במישור הפוליטי, שלחה רוסיה כוח של 2,000 חיילים לסייע לממשל שוורדנדזה. התערבות זו הכריעה את המלחמה, וב-6 בנובמבר נפלה זוגדידי לידי כוחות הממשלה.
מותו
ב-31 בדצמבר 1993 מת גמסחורדיה בנסיבות שעדיין לא הובררו דיין. ידוע שהוא מת בכפר חיבולה באזור סמגרלו במערב גאורגיה. לפי מקורות בריטים גופתו נמצאה כשבה נקב כדור אחד בראשה. יש המניחים שהמדובר בהתאבדות (כגרסת אלמנתו, שסיפרה שהתאבד כאשר הוקף בכוחות הממשלה ולא מצא דרך להימלט). ממשלת צ'צ'ניה פרסמה מכתב שאמור היה להיות מכתב ההתאבדות שלו, וממשלת רוסיה תומכת בגרסה זו. רוב המשקיפים מאמינים כי אכן נטל את חייו במו ידיו. על פי גרסאות אחרות, אותן הפיצה ממשלת גאורגיה, הוא נרצח על ידי תומכיו.
מותו הוכרז על ידי הממשלה הגאורגית ב-5 בינואר 1994. הוא נשלח לקבורה בגרוזני בירת צ'צ'ניה. ב-3 במרץ 2007 הודיע נשיא צ'צ'ניה, רמזן קדירוב כי קברו של גמסחורדיה, שאבד בין חורבות העיר גרוזני שנהרסה במלחמת צ'צ'ניה הראשונה ובמלחמת צ'צ'ניה השנייה, אותר במרכז העיר. שרידיו זוהו על ידי מומחים, ונשלחו לגאורגיה, שם נטמנו בטקס ממלכתי, בו השתתפו אלפי בני אדם מרחבי גאורגיה, ב-1 באפריל 2007, לצד גדולי האומה הגאורגית בפנתאון מתאצמינדה. נשיא גאורגיה מיכאיל סאקשווילי כינה את ההחלטה לטמון אותו בפנתאון, "הוגנת ונכונה".
גמסחורדיה היה נשוי פעמיים. לו ולאשתו השנייה מנאנה שני בנים.
מורשתו
ב-26 בינואר 2004, בטקס שנערך בכנסיית כשוותי של גיאורגי הקדוש בטביליסי, הכריז נשיאה החדש של גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי על "טיהורו" של גמסחורדיה, על מנת לסיים את האפקט המתמשך של הדחתו, ולאחד את החברה הגאורגית. הוא שיבח את תפקידו כ"מדינאי גדול ופטריוט", והכריז על מתן הרשות להחזיר את גופתו לאדמת אבותיו, וכי נטישת גופת נשיא גאורגיה באזור מלחמה בארץ זרה היא בושה וכלימה לאומה הגאורגית. סאקשווילי קרא לרחוב חשוב בטביליסי על שם גמסחורדיה, ושחרר 32 מתומכיו שנעצרו עוד בשנים 1993–1994 על ידי אנשי שוורדנדזה, והוכרזו על ידי ארגוני זכויות אדם כעצירים פוליטיים.
תומכי גמסחורדיה ממשיכים לקדם את רעיונותיו במספר התאגדויות ציבוריות מורשות. ב-1996 הוקמה אגודה חינוכית על שם גמסחורדיה בהולנד בעיר האג. כיום אגודה זו פעילה במספר ערים אירופיות.
המפרץ הפרסי
המפרץ הפרסי (בפרסית: خلیج فارس, ח'ליג' פארס; בערבית: الخليج العربي, אל-ח'ליג' אל-ערבי - המפרץ הערבי) הוא לשון של מפרץ עומאן המשתרעת בין חצי האי ערב לאיראן.
המפרץ הפרסי וסביבתו הם המקור הגדול בעולם להפקת נפט גולמי (כ-60% מהעתודות הידועות בעולם מרוכזות בסביבתו), ותעשיות הנפט ומוצריו הן הדומיננטיות באזור. הבריטים גילו לראשונה נפט באיראן והתחילו להפיק אותו ב-1911, לאחר מכן מצאו נפט בעיראק, ב-1932 גילו האמריקאים נפט בבחריין, והתחיל מרוץ בינלאומי של חתימת חוזים עם מדינות המפרץ לצורך הפקת נפט בשטחן.
השם
היסטורית, שמו הנפוץ ביותר הוא המפרץ הפרסי.
היסטוריה
חשיבותו הכלכלית והתעבורתית של המפרץ הפרסי זכתה להכרה עוד בימי קדם. בסוף האלף ה-3 לפנה"ס, האלף ה-2 והאלף ה-1 לפנה"ס התקיימה באזור המפרץ תרבות סחר עתיקה שנקראה דילמון, היא עסקה בסחר עם תרבות עמק האינדוס. אלכסנדר הגדול רצה לבנות נמל ראשי לאימפריה חובקת עולם במפרץ זה. עם זאת, חשיבותו זו דעכה במקביל לדעיכת מסופוטמיה. במאות הבאות היה המפרץ נתון לשליטה פרסית, ערבית, טורקית ומערב-אירופית. באמצע המאה ה-19 הכירו השיח'ים הערבים בדומיננטיות הבריטית במפרץ, ובראשית המאה ה-20 הכירו בכך גם המעצמות האירופיות. בשנת 1960 נסוגה בריטניה מהמפרץ הפרסי, ותחתיה ביססו ארצות הברית וברית המועצות את נוכחותן באזור. ב-1971 הוקם הבסיס הצבאי האמריקני הראשון בבחריין.
העימות הערבי-פרסי המתמשך, ושאיפותיהן של מדינות האזור לזכות בעתודות נפט רחבות יותר, הביאו למספר סכסוכי גבולות אלימים. המפרץ הפרסי היה אחד מחזיתות מלחמת איראן–עיראק (1980-1988), אשר נסובה סביב זכויות השיט בשט אל-ערב, כאשר כל אחד מהצדדים פעל, בין היתר, כדי להשמיד את מיכלי הנפט של היריב. יציבותן הביטחונית של כל מדינות המפרץ הייתה בסכנה במהלך המלחמה הזו. ב-1991 שוב עמד המפרץ הפרסי במוקד עימות צבאי, כאשר עיראק פלשה לכווית ובסופו של דבר נאלצה לסגת ממנה, במה שנודע בתור מלחמת המפרץ, אף שהסכסוך לא התמקד בראש ובראשונה במפרץ עצמו.
מדינות
המדינות השוכנות לחוף המפרץ הפרסי, או מדינות המפרץ הפרסי, הן (בכיוון השעון, מדרום-מזרח): עומאן (מובלעת מוסנדם), איחוד האמירויות הערביות, ערב הסעודית, קטר השוכנת על חצי אי בחוף הסעודי, בחריין השוכנת על אי, כווית, עיראק בצפון-מערב ואיראן. מספר איים קטנים שוכנים בתחומי המפרץ, והשליטה עליהם היא במוקד החיכוכים הדיפלומטיים בין המדינות השכנות.
חלק מהמדינות כוננו ארגון לתיאום פוליטי, כלכלי ותרבותי- מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ.
אקולוגיה
סביבתו הטבעית של המפרץ הפרסי עשירה מאוד, וכוללת מינים ייחודיים של דגים, שוניות אלמוגים מרהיבות וצדפות פנינים. עם זאת, התיעוש הנרחב, דליפות הנפט החוזרות והנשנות באזור וחוסר היציבות הפוליטית-צבאית השפיעו לרעה על סביבתו של המפרץ, וארגונים רבים בעולם פועלים על מנת לשמר את המערכת האקולוגית באזור.
המחלוקת על שם המפרץ
שמו של המפרץ הפרסי מהווה סלע מחלוקת בין איראן לבין מדינות ערב מאז שנות החמישים, ואיראן נוקטת מדיניות תקיפה ביחס לכל גורם בעולם הערבי ובזירה הבינלאומית העושה שימוש במונח "המפרץ הערבי". בין היתר מנהלת איראן בשנים האחרונות מסע הסברה נגד השימוש במונח זה, הכולל, בין היתר, החרמת גופים ופרסומים בינלאומיים העושים שימוש במונח, "הפצצת גוגל" (ניסיון להשפיע על דירוגו של אתר אינטרנט בתוצאות החיפוש של מנוע החיפוש) במונח "המפרץ הפרסי" ואף פריצה של האקרים איראנים לאתרים שונים בהם נעשה שימוש במונח "המפרץ הערבי".
בשנת 2009 פרץ משבר בין איראן לבין התאחדות משחקי הסולידריות האסלאמית, שאמורים היו להתקיים בחודש אוקטובר באותה שנה בטהראן, לאחר שאיראן סירבה להיענות לדרישת ערב הסעודית להסיר את השם "המפרץ הפרסי" מכל המדליות והעלונים, שיחולקו במהלך התחרויות. אתרי חדשות איראנים טענו במהלך המשבר, כי המונח "המפרץ הפרסי" נמצא בשימוש עמי העולם זה 2,500 שנים וכי אין כל סיבה שמדינות ערב יעשו שימוש במונח המסולף "המפרץ הערבי", שהשימוש בו החל בתקופתו של נשיא מצרים לשעבר, גמאל עבד אל נאצר, במסגרת מאבקו נגד השאה האיראני בשנות החמישים והשישים.
דוגמה נוספת לעימות סביב סוגיית שמו של המפרץ ניתנה לאחר נאומו של ראש הלשכה המדינית של חמאס, ח'אלד משעל, בדמשק לרגל יום כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין בשנת 2009. משעל השתמש במונח "המפרץ הערבי" בהתייחסו למפרץ הפרסי. האתר הרפורמיסטי "פרארו" הכתיר את הדיווח על דבריו של משעל בכותרת: "ח'אלד משעל השיב לאיראן על אהבתה". גם חבר ועדת המג'לס לביטחון לאומי ולמדיניות חוץ, קדרתאללה עליח'אני (Qodratollah Alikhani), מתח ביקורת חריפה על דבריו של משעל ואמר, כי איראן מצפה מראש הלשכה המדינית של חמאס לשנות את עמדתו ולהימנע משימוש במונח "המפרץ הערבי" בנאומיו ובהצהרותיו. על גורמים בכירים בעולם לדעת, אמר עליח'אני, כי העם והשלטונות באיראן רגישים מאוד ביחס למפרץ הפרסי.
פחד במה (סרט)
פחד במה (באנגלית: Stage Fright) הוא סרט מתח בריטי משנת 1950 בבימויו של אלפרד היצ'קוק. בסרט משחקים ג'יין ויימן, מרלן דיטריך, מייקל וילדינג, ריצ'רד טוד, אלאסטייר סים, סיביל תורנדיק, קאי וולש, פטרישיה היצ'קוק (ביתו של הבמאי) וג'ויס גרנפאל בהופעה קומית.
תסריט הסרט עובד על ידי ווייטפיאלד קוק, ראנל מקגונאל, אלמה רוויל (אשתו של הבמאי) וג'יימס ברידי. התסריט מבוסס על ספרו של סלוין ג'פסון, "Man Running".
עלילה
ג'ונת'ן מפריע לשחקנית בשם איב באמצע חזרה ומספר לה שהוא המאהב של שחקנית אחרת בשם שרלוט, שיום אחד הגיעה אליו עם שמלה מוכתמת וביקשה ממנו להביא לה מביתה שמלה אחרת. כשהוא הגיע לביתה הוא מצא את גופת בעלה שנרצח על ידה בוויכוח, לקח בשבילה שמלה חדשה, וניסה לגרום לזה להראות כמו שוד, אבל נתפס על ידי העוזרת שלה נלי, שחשדה בו, ועכשיו הוא במנוסה מהמשטרה. לאיב יש רגשות כלפי ג'ונתן, והיא מחביאה אותו בבית בחוף שבבעלות אביה. אביה הוא איש משטרה, ושם לב שהכתם על השמלה נעשה בכוונה ולא בתאונה, וחושד שהפלילו את ג'ונתן. ג'ונתן מתנגד, ושורף את השמלה.
הפקה
אף על פי שבמאי הסרט אלפרד היצ'קוק עבר להוליווד כבר בשנת 1939, הסרט צולם בלונדון ומקומות אחרים בממלכה המאוחדת. השחקניות היחידות שאינם בריטיות הן ג'יין ווימן האמריקאית ומרלן דיטריך הגרמנייה.
הסרט זכה להתעניינות עקב סצנת התעתוע המפורסמת, שמשנה את התסריט מיסודו. להפקת הסרט לקח זמן רב לצלם אותו, כמו סרטיו הקודמים של היצ'קוק: "החבל" (1948) ו"תחת חוג הגדי" (1949). הסרט היה אמור במקור לצאת בחברת ההפקה Transatlantic Pictures אך לבסוף יצא בחברת האחים וורנר.
בתה של דיטריך, מריה ריבה, טענה בספרה שהראשונה לא חיבבה את ויימן עקב ההבדל הגדול ביניהן. למרות זאת, באחת הסצנות דמותה של דיטריך מחמיאה לדמותה של ויימן על שינוי הופעתה החיצוני.
היצ'קוק הופיע בהופעת קמע בדקה ה-39, בסצנה בה דמותה של ויימן מדברת אל עצמה ברחוב.
הסרט זכה לדירוג גבוה באתר "Rotten Tomatoes" עם ציון של 88% בהתבסס על 16 ביקורות.
חיימה, דוכס מדריד
חיימה, דוכס מדריד (בספרדית: Jaime de Borbón y Borbón-Parma; 7 ביוני 1870 - 2 באוקטובר 1931), היה הטוען לכתר ספרד מטעם הקרליסטים והטוען לכתר צרפת מטעם הלגיטימיסטים בין השנים 1909–1931.
ביוגרפיה
חיימה נולד ב-7 ביוני 1870 בווה, שווייץ, לקרלוס, דוכס מדריד ולמרגריטה, נסיכת פארמה, בתם של קרלו השלישי, דוכס פארמה ולואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה. בילדותו ניהל אביו את המלחמה הקרליסטית השלישית נגד כוחות הממשלה הספרדית, אך ללא הצלחה, ובשנת 1881 נפרדו הוריו, וחיימה חילק את זמנו בין שניהם. בשנת 1887 עלתה ההצעה שחיימה יתחתן עם מרסדס, נסיכת אסטוריאס, בתו של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד, אולם ההצעה לא יצאה אל הפועל. גם ההצעות לחתנו עם מתילדה, נסיכת בוואריה, בתו של לודוויג, מלך בוואריה, פטרישיה, נסיכת קונוט, בתו של הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן וזיטה, נסיכת בורבון-פארמה, בתו של רוברטו הראשון, דוכס פארמה לא יצאו אל הפועל. אף בשנים מאוחרות יותר חיזר חיימה אחרי כמה בנות אצולה, אולם אף אחת מההצעות לא יצאה אל הפועל, והוא נשאר רווק עד סוף ימיו.
בשנת 1896 הצטרף חיימה לצבא האימפריה הרוסית, ואף לחם בשורותיו במהלך דיכוי מרד הבוקסרים ובמלחמת רוסיה–יפן. בשנת 1909 מת אביו, וחיימה הוכר על ידי הקרליסטים כחיימה השלישי, מלך ספרד, ועל ידי הלגיטימיסטים כז'אק הראשון, מלך צרפת ונווארה. חיימה עצמו השתמש בספרד בתואר דוכס מדריד, ואילו בצרפת הוא השתמש בתואר דוכס אנז'ו. בעקבות כך התפטר חיימה מתפקידו בצבא הרוסי, אולם ניקולאי השני, קיסר רוסיה דחה את התפטרותו והעניק לו דרגת קולונל, אם כי התיר לו לעזוב את רוסיה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה חיימה נתון במעצר בית באוסטריה, והיה מנותק מהזרוע הפוליטית של התנועה הקרליסטית שהייתה פרו-גרמנית, בעוד חיימה עצמו שמר על נייטרליות. באפריל 1931 הודח אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד מתפקידו, והוקמה הרפובליקה הספרדית השנייה. ב-23 בספטמבר אותה שנה אירח חיימה בדירתו בפריז את אלפונסו השלושה עשר ואשתו ויקטוריה אאוחניה, נסיכת בטנברג, ויומיים לאחר מכן התארח במלונם בפונטנבלו. הביקורים ההדדיים סימנו קרבה והתפייסות מסוימת בין שני הטוענים לכתר ספרד. שבוע לאחר פגישתו עם אלפונסו, ב-2 באוקטובר, מת חיימה בביתו בפריז, ודודו אלפונסו קרלוס, דוכס סן חיימה ירש את תאריו.
פלוטוניום
פְּלוּטוֹנְיוּם (Plutonium) הוא יסוד כימי מתכתי רדיואקטיבי מסדרת האקטינידים, שסמלו הכימי Pu ומספרו האטומי 94. היסוד הטרנס-אורני השני ושייך לקבוצת האקטינדים.
הפלוטוניום הוא תוצר לוואי של תהליך ביקוע גרעיני המתרחש בכורים גרעיניים מסוימים ובחלק מפצצות הביקוע הגרעיני, אולם קיים גם באופן טבעי, בכמויות מזעריות. קרוי על שם כוכב הלכת הננסי פלוטו.
כל האיזוטופים של היסוד רדיואקטיביים, ורובם גם פולטים קרינת אלפא חלשה יחסית.
היסטוריה
כמויות זעירות של פלוטוניום נמצאות בעפרת אורניום, והן תוצר של תהליכי ביקוע טבעיים של האורניום. אולם רובו המכריע של הפלוטוניום על פני כדור הארץ נוצר בידי האדם, בכורים ובפצצות, והוא אף התגלה לראשונה כתוצר מעבדתי: הוא נוצר בשנת 1941 באוניברסיטת קליפורניה בברקלי על ידי גלן תיאודור סיבורג, ג'וסף ו. קנדי, אדווין מטיסון מקמילן וארתור ק. וואל כאשר ארבעת המדענים הפציצו 238U בדאוטריום במאיץ חלקיקים. מההפצצה נוצר 238Np בעל זמן מחצית חיים של 2.1 ימים. לאחר כמה ימים דעך הנפטוניום והפך ל-238Pu תוך פליטת קרינת בטא.
התגלית לא נחשפה עד לשנת 1946 מטעמים ביטחוניים, בשל העובדה שפלוטוניום שימש לבניית פצצת איש שמן שהוטלה על נגסאקי במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1942, זיהו סיבורג ומ. ל. פרלמן פלוטוניום בעפרת אורניום מקנדה (גם תגלית זו הוסתרה במשך כחצי עשור, ודווחה ב-1948), ומאוחר יותר זוהה פלוטוניום גם בעפרת אורניום מקונגו הבלגית. ריכוז הפלוטוניום הטבעי הוא מזערי - כ- 10-10 אטומים בגרם עפרה, שהם בערך 100 פיקוגרם פלוטוניום לגרם.
רצח העם במזרח טימור
רצח העם במזרח טימור היה מלחמה ורצח עם שהחלה ב-7 בדצמבר 1975 עם תחילת "מבצע לוטוס" ונגמרה ב-1999 במזרח טימור. כרבע מאוכלוסיית מזרח טימור (בין 60 אלף ל-180 אלף חיילים ואזרחים) נרצחה על ידי הצבא האינדונזי לאחר פלישה וכיבוש המדינה על ידי אינדונזיה. בנוסף לרצח אזרחים, בוצע גם עיקור מסיבי של נשים טימוריות, על ידי הזרקת חומרים מעקרים לגופן, במסווה של חיסון נגד מלריה.
פלוטוניום
היסטוריה
עקב ניסויים בנשק גרעיני שנערכו בשנות החמישים והשישים יש באטמוספירת כדור הארץ כמות מסוימת של פלוטוניום.
רצח העם במזרח טימור
הנשיא האינדונזי שהורה על הפלישה של 35 אלף חיילים אידונזים למזרח טימור היה סוהארטו. חלק גדול מהנשק ששימש לרצח, מומן בעקיפין מכספים אמריקאיים.
פלוטוניום
יצירת פלוטוניום
פלוטוניום נוצר כתוצאה מבלעת נויטרון על ידי גרעין של האיזוטופ היציב אורניום-238.
רצח העם במזרח טימור
ארצות הברית הצטרפה לשאר העולם בגינוי הפלישה האינדונזית, אך מאחורי הקלעים פעלה נגד כל ניסיון למנוע את המשך רצח העם. כך ניתן להתרשם, למשל, מעדותו של השגריר האמריקאי לאו"ם דניאל פטריק מויניהאן שבזכרונותיו כתב כי "ארצות הברית הייתה מעוניינת שהדברים יקרו כפי שהם קרו, ופעלה לשם כך. מחלקת המדינה רצתה שהאו"ם יהיה בלתי יעיל לחלוטין בכל פעולה שינקוט. משימה זו ניתנה לי ובצעתי אותה לא ללא הצלחה".
פלוטוניום
יצירת פלוטוניום
דלק גרעיני עשוי בד"כ מאורניום מועשר ברמה נמוכה או מאורניום טבעי. עיקר הדלק מורכב מהאיזוטופ אורניום-238, שאינו חומר בקיע. נויטרונים שמשתחררים  בזמן השימוש בדלק כחלק מתהליך הביקוע הגרעיני, עשויים להיבלע בגרעיני האטום של האורניום-238 שהופך, כתוצאה מכך, לאורניום-239 . גרעני האטום של האורניום-239 עוברים דעיכה רדיואקטיבית (זמן מחצית חיים של 23.5 דקות) ופולטים קרינת בטא שלילית, היינו גרעין האטום פולט אלקטרון וכתוצאה מכך אחד הנויטרונים הופך לפרוטון ואטום האורניום-239 הופך לנפטוניום-239. גם אטומי הנפטוניום עוברים דעיכה רדיואקטיבית (זמן מחצית חיים של יומיים) ופולטים קרינת בטא שלילית. אטום הנפטוניום הופך לאטום של פלוטוניום-239 לאחר שגרעין הנפטוניום מאבד אלקטרון וכתוצאה מכך אחד מהפרוטונים בגרעין הופך לנויטרון. ̟
בבליעת נויטרונים נוספים על ידי גרעין הפלוטוניום יכולים ליצור איזוטופים נוספים של פלוטוניום.
רובור סיינה
רובור סיינה (איטלקית: Società Sportiva Robur Siena; בעבר: קאלצ'ו סיינה) הוא מועדון כדורגל איטלקי מהעיר סיינה המשחק בליגה פרו. אצטדיונה הביתי הוא ארטמיו פרנקי המכיל כ-16 אלף מקומות.
פלוטוניום
איזוטופים
לפלוטוניום כ-15 איזוטופים ומתוכם 6 איזוטופים עיקריים:
תכונות ושימושים
הפלוטוניום פולט חום רב, הנובע מקרינת אלפא הנפלטת ממנו. כמתכת, הוא גם מוליך חשמל ומוליך חום.
רצח העם במזרח טימור
האירועים עובדו לסרט עלילתי בשם באליבו משנת 2009.
רובור סיינה
היסטוריה
המועדון נוסד ב-1 בדצמבר 1904. המועדון הצטרף מיד לסרייה א' שם החזיק מעמד יותר מ-30 שנה עד לעונת 1934/1935 בה ירד לסרייה ב' - הליגה השנייה באיטליה, אך לאחר עונה חזר למקומו הטבעי בליגה הראשונה. בעונת, לאחר כיותר מ-65 שנה, המועדון ירד בפעם השנייה בתולדותיו לליגה השנייה, אך כמו בפעם הקודמת חזר לליגה הראשונה לאחר עונה אחת. בסיום עונת 2009/2010 לאחר שלא עברה את הקו האדום, ירדה הקבוצה לליגת המשנה באיטליה. בסיום עונת 2010/2011 חזרה הקבוצה לליגה הראשונה באיטליה. בעונת 2011/2012 הקבוצה סיימה במקום 14 בליגה הראשונה. בסיום עונת 2012/2013 ירדה הקבוצה שוב לליגה האיטלקית השנייה. ב-15 ביולי 2014, הקבוצה פשטה את הרגל ושיחקה בעונת 2014/2015, בסרייה ד'. בסיומה של עונה זו, היא הוכתרה כאלופת הליגה, וקודמה לליגה פרו.
סיינה השתתפה פעמיים בגביע המחזיקות אך הודחה כבר בסיבוב הראשון, פעם אחת מול בורדו הצרפתית 2–4, ופעם אחת מול גטבורג השוודית 1–3.
פלוטוניום
תכונות ושימושים
פלוטוניום יכול לשמש כדלק גרעיני לכורים גרעינים. עקב החום הרב שפולט, משתמשים בפלוטוניום להנעת כלים בחלל.
אמצעי זהירות
פלוטוניום הוא היסוד המסוכן ביותר בטבלה המחזורית מבחינה רדיולוגית, ושאיפה או בליעה של יותר ממיליונית הגרם יכולה לגרום למחלת הסרטן, ולכן הוא מאוחסן בתנאים מתאימים.
אתר פעיל
אתר פעיל הוא אזור באנזים שאליו מתקשר הסובסטרט (או הסובסטרטים), ובו מתרחשת התגובה הכימית המזורזת על ידי אותו אנזים.
האתר הפעיל מכיל בתוכו שני אתרים שונים: האחד הוא אתר הקישור שאליו נקשר הסובסטרט, והשני הוא האתר הקטליטי שאחראי על השינוי הכימי בסובסטרט. האתר הפעיל מורכב לרוב מחומצות אמינו יחידות, אשר מקורן בשרשרת הפוליפפטידית כולה. קיפול החלבון ומבנהו התלת-ממדי מקרבים את חומצות האמינו אחת לשנייה ויוצרים את האתר הפעיל. לרוב, אחוז ניכר מהשרשרת החלבונית מהווה "פיגום" בלבד אשר תפקידו ליצור את האתר הפעיל. מוטציה באתר הפעיל תשנה כמעט בוודאות את פעילות החלבון ואף תבטל אותה לגמרי. לעומת זאת מוטציה מחוץ לאתר הפעיל לא בהכרח תשנה את פעילות האנזים, בעיקר אם היא לא גרמה לשינוי המבנה המרחבי של החלבון. חומצות האמינו השכיחות באתרים פעילים הן החומצות הטעונות או הפולאריות.
משה יהודה שלזינגר
הרב משה יהודה שלזינגר (נולד בכ"ח בתמוז תרצ"ב, 1 באוגוסט 1932) הוא ראש ישיבת קול תורה, וחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.
ביוגרפיה
נולד בפוניבז' ליטא. אביו, הרב יחיאל מיכל שלזינגר, היה דיין בפרנקפורט דמיין וראש ומייסד ישיבת קול תורה ביחד עם הרב ברוך קונשטט. לאחר לידתו עברה המשפחה לפרנקפורט. בשנת תרצ"ח, עקב ליל הבדולח, עלתה המשפחה לירושלים.
הרב שלזינגר התחנך בישיבת סלבודקה ובעיקר בישיבת קול תורה, בהמשך נישא להלנה חיה לבית לוסטגרטן.
לאחר פטירת אביו התמנה כר"מ בישיבת קול תורה ומראשי הישיבה.
בשנת 1988 נרצח בנו אליעזר שלמד באותה תקופה בישיבת מעלות התורה. הוא נורה למוות בכניסה לגן סאקר בידי נעמה ג'אבר, והיה להרוג הראשון מתושבי ירושלים ב. לזכרו יצא לאור הספר א"ש תמיד.
בשנת תשנ"ה, עם פטירתו של ראש הישיבה הקודם, הרב שלמה זלמן אוירבך החל לשמש באופן רשמי כראש ישיבת קול תורה.
בכ"ו באב תשע"ב צורף כחבר למועצת גדולי התורה של דגל התורה ביחד עם עוד שמונה חברים נוספים.
הרב שלזינגר הוא חבר נשיאות ועד הישיבות וחבר נשיאות מפעל הש"ס.
משפחתו
הרב שלזינגר היה נשוי להלינה חיה (ח' בניסן ה'תרצ"ז - כ"ב באדר ה'תשפ"ג) מדריכת כלות ויועצת זוגית.
בנם אליעזר נרצח בפיגוע טרור בשנת 1988. בנם הרב שלמה מונה בשנת תשע"ז (2017) לכהן לצידו בראשות ישיבת קול תורה.
חתנם הרב רפאל צבי וולפין מכהן כר"מ בישיבה.