cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גיורא גודיק
סוף דרכו
לדברי ארי דוידוביץ', במאי הסרט התעודי "מחכים לגודיק", תרומתו הרבה של גודיק לתרבות הישראלית נשכחה, בין השאר בשל הדימוי שנוצר לו של עבריין נמלט. בקשתו של דוידוביץ' מעיריית תל אביב, להנציח את זכרו של גודיק על ידי קריאת רחוב על שמו, סורבה בשל היותו, לטענת חברי ועדת השמות העירונית, עבריין. דימוי זה גרם לבני משפחתו לחיות מחוץ לישראל ולא להילחם על הנצחתו או על שמו הטוב.
הנצחתו
בקיץ 2007 הושלמה הכנת הסרט הדוקומנטרי "מחכים לגודיק", סרט תיעודי מוזיקלי, המגולל את סיפור עלייתו ונפילתו של גיורא גודיק. סרטו של ארי דוידוביץ' מציג את סיפורו הטרגי של האיש שנגע בחלום והתרסק, לצד סיפורה של תקופה בלתי נשכחת ושל ז'אנר המחזמר בגרסתו המקומית. הסרט הוקרן בבכורה במסגרת תחרות וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
באולם אלהמברה המשופץ מוצגת דרך קבע תערוכת צילומים לזכרו.
מוזיאון הרעות
מוזיאון הרעות מייסודו של יהודה דקל הוא מוזיאון השוכן בסמוך למצודת כ"ח, ומציג את סיפור הקרבות לכיבוש המצודה במלחמת העצמאות ב-1948. כן מוקדשות פינות לנושאים נלווים, כמו תולדות אחת מהכשרות הפלמ"ח בקיבוץ דפנה, שחבריה השתתפו בקרב, ושיר "הרעות" של חיים גורי שנתן השראה לשם המוזיאון. המוזיאון משתרע על שטח של כ-300 מ"ר, וכולל ארבעה אולמות תצוגה ומולטימדיה, פינת הנצחה ואודיטוריום, וכן רחבה המשקיפה על נחל קדש הסמוך. המוזיאון הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
הרקע להקמת המוזיאון
מוזיאון הרעות הוקם כיוזמה אישית שקידם יהודה דקל, מלוחמי הגדוד השלישי בפלמ"ח, ובוגר הכשרת קיבוץ דפנה, אשר 12 מחבריה ושלושה ממפקדיה נפלו בקרב השני על המשטרה. דקל שימש כיו"ר הוועד המנהל של המועצה לשימור אתרים במשך עשר שנים, שבמהלכן פעל להנצחת הקרבות במצודת כ"ח, ואף הוציא ספר על הקרב השני.
המוזיאון הוקם בשיתוף המועצה לשימור אתרים, פרויקט מורשת - משרד ראש הממשלה, ואנשי העסקים בועז דקל וסטף ורטהיימר, בהשקעה של כ-6 מיליון ש"ח.
חצר המוזיאון חושפת לראשונה בפני המבקרים את הקיר הצפוני של המצודה, שלמרגלותיו נפגעו אנשי הכוח הפורץ בהתקפה השנייה, ועליו כתובת במקום שנפגעו החבלנים וארגז לזריקת רימונים בקומה הראשונה. בחצר מוצב פסל "הרעות" של עמנואל הצופה.
נורוויג'ן אייר שאטל
נורוויג'ן אייר שאטל (באנגלית: Norwegian Air Shuttle) היא חברה לטיסות חסך נורווגית ומהגדולות באירופה ובסקנדינביה. בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה אוסלו גרדרמואן מצפון לאוסלו.
חברת התעופה ידועה בצביעת המטוסים הייחודית שלה; המטוסים לבנים, אפם אדום, ועל הזנבות דיוקנאות של סקנדינבים ידועים.
תולדות החברה
במאי 2017 החברה הודיעה על פתיחת קו הלואו קוסט הארוך ביותר, מלונדון לסינגפור.
בנובמבר 2020 בעקבות סירובה של ממשלת נורווגיה לספק תמיכה פיננסית נוספת לחברה, הגישה נורוויג'ן בקשה להגנה מפני פשיטת רגל באירלנד, שם רשומים מרבית נכסיה.
חברות בת
מטעמים שונים, בעיקר כלכליים ותפעוליים, פעילות החברה חולקו בעבר בין מספר חברות בת, אשר כל אחת עסקה בנישה מסוימת ולכל אחת מהן היו קודי הפעלה משלה.
כל חברות הבת נסגרת במהלך שנת 2021.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון למרץ 2023:
פעילות החברה בישראל
נכון ליולי 2018, מפעילה החברה טיסות ממספר יעדים לנמל התעופה בן-גוריון. 3 טיסות שבועיות בקו מנמל התעופה קופנהגן קסטרופ 2 טיסות שבועיות בקו בין נמל התעופה של ברצלונה, וטיסה שבועית אחת בקו מנמל התעופה סטוקהולם ארלנדה.
כמו כן, החל מ-28 באוקטובר 2018 החלה החברה להפעיל קו בתדירות של טיסה יומיות מנמל התעופה רומא פיומיצ'ינו ומ-31 באוקטובר החלה להפעיל גם קו מנמל התעופה הבינלאומי אוסלו גרדרמואן בתדירות של 2 טיסות שבועיות. בנוסף, ב-3 בנובמבר 2018 החלה החברה להפעיל קו בתדירות של טיסה שבועית אחת מנמל התעופה הלסינקי-ונטה.
קאשה
קאשה (Kasha; ביידיש: קאשע) היא דייסה שמקורה במטבח המזרח-אירופי. בעברית ובאנגלית, הכוונה היא בדרך כלל לדייסת כוסמת, אך בשפות סלביות, קאשה היא שם כולל לדייסה מכל סוג, ויכולה להיות עשויה מכוסמת, חיטה, שיבולת-שועל שיפון ועוד. כשם כללי לדייסה, קאשה היא אחת המנות הידועות הקדומות ביותר מהמטבח המזרח אירופי וגילה למעלה מאלף שנה. הלחם לבדו עולה על קאשה בחשיבותו ההיסטורית.
חשיבותה של הקאשה בתרבות הרוסית באה לידי ביטוי בפתגם העממי: "щи да каша — пища наша" בתרגום חופשי: "מרק כרוב וקאשה הם כל מה שאנו צריכים", או בתרבות האוקראינית, "борщ и каша — пища наша" בתרגום חופשי: "חמיצה וקאשה הם האוכל שלנו".
"קאשע מיט וורנישקעס" הוא שמה היידישאי של מנה המורכבת מקאשה ואיטריות או פסטה פרפר. אין להתבלבל עם מאכל בעל שם דומה ורניקס המוכר גם כקרפלך - כיסוני בצק ממולאים ומבושלים ומוכרים.
סינופוביה
סינופוביה, רגשות אנטי-סינים או אנטי-סיניות (באנגלית: Anti-Chinese sentiment, Sinophobia) היא נטייה לרגשות שליליים כלפי סין, העם הסיני והתרבות הסינית. הגדרה הפוכה לסינופיליה. הרגשות האנטי סיניים לעיתים באים לידי ביטוי בהבעת התנכלות למהגרים לרבות קבוצות או מיעוטים סיניים החיים מחוץ למדינה, ונובעים מפערים תרבותיים, פערים בנושא הזהות הלאומית, פערי עושר, וירידה בערך היסטוריית העבר של העם הסיני על ידי העם הסיני עצמו, לאור עלייתה לשלטון של המפלגה הקומוניסטית של סין והרפובליקה העממית של סין. היחסים הלא יציבים הפנים סיניים בין המיעוטים השונים. כולל חשש עמים ולאומים שונים מפני פוטנציאל עלייתה של סין בזירה הבינלאומית לאור הפוטנציאל הכלכלי, מסחרי והיסטורי.
גורמים נוספים התורמים לסינופוביה כוללים התנגדות פנימית של סינים גולים או פנימיים לממשלה הסינית ומדיניותה הכוללים: תלונות היסטוריות, חשש מתחרות כלכלית גלובלית והגמוניה שולטת סינית עתידית לא הוגנת וגזענית כלפי עמים, מדינות ולאומים פנימיים וחיצוניים שונים כאחד. סינופוביה נובעת גם ממתחים אתניים ישנים יותר, כמו אלה הקשורים בכיבושי צ'ין שה-חואנג, בלאומיות היפנית, לאומיות תאילנדית, לאומיות קוריאנית, לאומיות סיבירית, לאומיות וייטנאמית ולאומיות הונג קונגית. הכוללים האשמות כלפי סין לסיפוח שטחים ועמים סיניים שלא כחוק על ידי האחרונים, לרבות האימפריה הקולוניאלית הצרפתית והאימפריה הקולוניאלית האנגלית בתקופות השונות ובפרט בתקופות מלחמות העולם. תוך פגיעה בשלטון הקיסר הסיני וריבונותו.
היסטוריה
אין תיארוך היסטורי במקורות לתקופה בה נרשמה לראשונה רגש אנטי-סיני, יש כאלו המשערים כי הרגשות האנטי-סיניים הראשונים החלו לבצבץ בשיא האימפריאליזם הסיני באסיה שהחלה בתקופתו של צ'ין שה-חואנג, ולהתגבר עם חיזוק הקשרים בין הקיסר הסיני לבין רוסיה של ברית המועצות, ומאוחר יותר ל והאימפריה הצרפתית שכללו חילופי מתנות יקרות ערך לרבות החדרת סחורות, מוצרים וסמים מאירופה לסין בקלות. לרבות חילופי מידע סיני שהובילו לאימוצם של האירופאים מנהגים ושימוש במוצרים שמקורם מסין שכללו: תה, נייר, בדים (כותנה) נורות, רובה, תרופות ורעלים בשימוש מהחי וצמחי מרפא ועוד.
גורמים מתועדים לסינופוביה כוללים חשש מהצלחתה הכלכלית של סין לאור הרפורמה בכלכלת סין המתמקדת בתחום התעשייה, המדע והטכנולוגיה. בתוך כך התנגדות לטיעונים סינים לזיקה טריטוריאלית לשטחים שונים באסיה ויחסים פנים סיניים לא יציבים בין המיעוטים השונים. גורמים נוספים הם פערים תרבותיים במנהגים הסינים השונים הכוללים: אכילת כלבים, שלילת השימוש בסכין ומזלג, העדפת הממשל הסיני שירותי כריעה, התעבורה ושירותי אינטרנט מקומיים כושלים. דבר שלעיתים גורר הפגנות מחאה כמו: ההפגנות נגד סין בווייטנאם (2014). לרבות תנועות וקריאות פרטיות או פוליטיות לחרמות על סחורות סיניות תוך הפעלת צעדי ניטרול השפעה סינית.
התנכלויות לסינים בגולה
דוגמאות לפרעות אלימות פיזית לסינים בגולה: המהומות האנטי-סיניות בוונקובר, הטבח בטוראון , הטבח בבטאוויה , המהומות באינדונזיה , תקרית ה-13 במאי , הטבח הסיני של 1871 , מהומות סיאטל ב-1886 , הטבח בקניון הגיהנום.
אנרכו-קפיטליזם
אנרכו-קפיטליזם היא פילוסופיה פוליטית אינדיבידואליסטית במסורת הליברלית השואפת לחברה קפיטליסטית חופשית, ללא ממשלה כגוף המחזיק במונופול על הכוח. האנרכו-קפיטליזם גורס כי מוסדות פרטיים וקהילתיים המבוססים על זכות הקניין יכולים לספק את כלל השירותים – לרבות בוררות סכסוכים, שיטור וביטחון.
על פי האנרכו-קפיטליזם ביזור הכוח בחברה יוביל לחברה שלווה, עשירה ובעלת קודקס חוקים ליברלי ומוסרי בהרבה. הממשלה נתפסת כגוף לא מוסרי ולא יעיל המחריג עצמו מכללי המוסר הרגילים, בכך שהוא פועל לגנבת רכוש על ידי מיסוי, כליאתם של "חפים-מפשע" בגין פשעים ללא קורבן וחקיקת חוקים באופן המוטה לטובת קבוצות עניין מיוחד ולטובתו. אנרכו-קפיטליסטים תומכים ביישום עקבי של עקרון האי-תוקפנות העומד בבסיס הליברליזם הקלאסי. בשל היות האנרכו-קפיטליזם זרם ליברלי הוא נבדל ממרבית זרמי האנרכיזם אשר מבוססים על הסוציאליזם.
האנרכו-קפיטליזם נהגה לראשונה על ידי גוסטבו מולינארי שהיה מתלמידיו של כלכלן והוגה תקופת הנאורות פרדריק בסטייה. את הגרסה הרווחת הראשונה של אנרכו-קפיטליזם הפיץ מארי רות'בארד, כלכלן ליברטריאני מן האסכולה האוסטרית החל משנות ה-50 של המאה ה-20. רות'בארד שילב בין התאוריה הכלכלית של האסכולה האוסטרית, הליברליזם הקלאסי והאנרכיזם האינדיבידואליסטי האמריקאי מן המאה ה-19. אף על פי שרות'בארד היה הראשון שהשתמש במושג אנרכו-קפיטליזם, הוא עצמו כתב ש"עלינו לסכם שאנחנו לא אנרכיסטים, ואלו שקוראים לנו אנרכיסטים לא נתמכים בעדויות האטימולוגיות והם אנטי-היסטוריים".
אנרכו-קפיטליסטים שונים איפוא ממינרכיסטים; אלו תומכים במדינת שומר לילה מצומצמת, אשר מוגבלת למספר פונקציות ייעודיות כגון שמירה על האינדיבידואל באמצעות צבא ומשטרה. אנרכו-קפיטליסטים חולקים גם על שאר האנרכיסטים, אשר מחפשים לאסור או לאסדר הצטברות רכוש או זרימה חופשית של ההון, על ידי המדינה והמנגנון השלטוני.
פילוסופיה
ישנם מספר נימוקים בהם מחזיקים תומכים שונים באנרכו-קפיטליזם, בהם:
עקרון האי-תוקפנות
התאוריה האנרכו-קפיטליסטית, כפי שניסח אותה מארי רות'בארד, נאמנה בתקיפות לעיקרון האי-תוקפנות הליברטריאני:
באופן כללי עקרון האי-תוקפנות מתייחס לאיסור על ייזום של הפעלת כוח או על איום להשתמש בכוח נגד בני-האדם (איום באלימות, תקיפה, רצח) או רכושם (הונאה, פריצה, גנבה, מיסוי). לפי עיקרון זה, ייזום של הפעלת כוח היא תוקפנות או כפייה אסורה. ההבדל בין אנרכו-קפיטליסטים לשאר הליברטריאנים נעוץ במידת ההקצנה של העיקרון האמור. ליברטריאנים בעלי נטייה מינארכיסטית (כמו רוב הפעילים במפלגות פוליטיות ליברטריאניות) היו מסכימים להשאיר את הממשלה על כנה באיזושהי מתכונת מצומצמת ובלתי-פולשנית, כאשר היא אחראית לפחות על משטרה, בתי-משפט וצבא; ליברטריאנים אחרים אף היו מאפשרים יישום של תוכניות ממשלתיות נוספות. אנרכו-קפיטליסטים, לעומתם, דוחים כל מידה של התערבות ממשלתית ומגדירים את המדינה כמונופול כפייתי וכישות היחידה בחברה האנושית, שזוכה בהכנסות מתוקפנות חוקית. לדעתם, ההתנגדות לעיקרון הליברטריאני המרכזי – האי-תוקפנות – היא תכונה שטבועה במדינה מעצם מהותה.
רכוש פרטי
בנוסף לעקרון האי-תוקפנות, התפיסות המרכזיות באנרכו-קפיטליזם הן ריבונות היחיד והזכות להיאחזות במשאבים על ידי השמשתם, כפי שניסח אותן הנס-הרמן הופה:
התפישות האמורות מהוות את הבסיס להשקפות אנרכו-קפיטליסטיות על זכויות הקניין. הן נבדלות מדעותיהם של האנרכיסטים הקולקטיביסטים, שלפיהן תוצרי העבודה הם קניין שיתופי, המתחלק בין בני-האדם "על פי צורכיהם". אנרכו-קפיטליסטים תומכים בבעלות פרטית על תוצרי העבודה, ללא קשר למה שהאדם "צריך" או לא. כפי שרות'בארד אומר, "אם לכל אדם יש זכות בעלות על עצמו ואם הוא חייב להשתמש בדברים החומריים הטבעיים ולהחליף אותם כדי לשרוד, אזי יש לו זכות להיות הבעלים של מה שייצר". אחרי שהרכוש יוצר באמצעות עבודה, הוא יכול להחליף בעלים בצורה לגיטימית רק על ידי מסחר או העברתו כמתנה. העברה כפויה של בעלות נתפשת על ידי אנרכו-קפיטליסטים כבלתי-מוסרית.
זכות ההיאחזות מאפשרת ליחיד לתבוע כל רכוש בלתי-מנוצל, כולל אדמה, ואילו הכנסת שיפור או כל שימוש אחר בו הופכים את האדם לבעלים של אותו רכוש באותה "זכות מוחלטת", שיש לו על גופו. לדעתו של רות'בארד, בעלות על רכוש נקנית בראש ובראשונה באמצעות עבודה, לכן ההיאחזות באדמה, ולו כבעליה הראשונים, לא הופכת ללגיטימית רק על ידי תביעתה או גידורה; רק השימוש באדמה – עירובה בעבודה – הופכת את ההיאחזות הראשונה בה ללגיטימית, או כפי שרות'בארד כתב: "כל ניסיון לתבוע בעלות על משאב בלי לעשות בו שימוש, חייב להיחשב להפרת זכויות הקניין של המשתמש הראשון בו, מי שהוא לא יהיה."
אם האדמה מוחזקת על ידי המדינה, לטענת רות'בארד יש להחרימה ולהשיבה למגזר הפרטי: "כל רכוש בידי המדינה הוא בידי הגנבים ויש לשחררו מהר ככל שניתן." לדוגמה, הוא מציע שהאוניברסיטאות הממלכתיות יעברו לבעלות הסטודנטים והסגל על בסיס זכותם של המשתמשים במשאבים לתבוע עליהם בעלות. הוא גם תומך בהפקעת "רכוש פרטי" לכאורה, שנצבר – כתוצאה מהפעלת כוחה של המדינה – בידי העסקים שנהנים ממענקים ומסבסוד של מוצריהם. הוא מציע שהעסקים, אשר הממשלה מממנת לפחות מחצית מהוצאותיהם – יופקעו על ידי עובדיהם.
רות'בארד כתב בין השאר: "מה שאנו, הליברטריאנים פוסלים, אינו המדינה כשלעצמה, אלא הפשע; מה שאנו פוסלים זה תארי-בעלות בלתי-צודקים או פליליים; מה שאנו בעדו, זה לא רכוש "פרטי" כשלעצמו, אלא רכוש פרטי צודק, תמים, לא-פלילי." בדומה לו, קרל הס כתב: "הליברטריאניזם רוצה לקדם את עקרונות הרכוש, אך אין זה אומר בשום אופן, שהוא מגן כלאחר יד על כל רכוש, שנקרא בימינו פרטי... הרבה מרכוש זה הוא גנוב. רבים הם התארים המפוקפקים [המעידים על בעלות]. כל זה שזור באופן הדוק עם מערכת המדינה הבלתי-מוסרית והכפייתית." על ידי קבלת ההגדרה האקסיומטית לרכוש פרטי ולזכויות הקניין, אנרכו-קפיטליסטים פוסלים את המדינה באופק עקרוני, כפי שכתב הופה:
חברה חוזית
החברה שבחזונם של אנרכו-קפיטליסטים נקראת לעיתים קרובות חברה חוזית – "חברה שהיא על טהרת הפעילות הרצונית, לא מוגבלת כלל על ידי אלימות או איום באלימות" (מארי רות'בארד). לטענת אנרכו-קפיטליסטים, שיטת ההתנהלות בחברה זו תתבסס על הסכמים מרצון (חוזים) בין יחידים, כמסגרתה החוקית. קשה לחזות כיצד חברה כזאת תיראה לפרטיה בגלל הפרטים והמורכבויות של החוזים; יחד עם זאת, לדעתם יש לצפות שחברה כזאת תשיג תמימות דעים רחבה יותר מאשר מדינת-רוב, משום שחוזים אישיים מבוססים מטבעם על תמימות דעים בין הצדדים.
אחד המרכיבים החשובים בתפיסת החברה החוזית הוא העברת סחורות ושירותים הנעשית מרצונם החופשי של שני צדדים להסכם, כאשר שום גורם חיצוני לא יוכל להכריח את האדם לקבל או לדחות דבר מה במסגרת של חליפין-מרצון. באשר ליחסי עובד-מעסיק: ישנם מעסיקים, לדוגמה, אשר יתחייבו בהסכם העבודה, שבן-זוגו של העובד, ולו בהתאם לחוזה נישואים חד-מיניים, יקבל עם מות העובד מענק פטירה וכספי ביטוח שנצברו עבור המועסק; מעסיקים אחרים עשויים לא להכיר מראש בתוקפו של כל איחוד זוגי, שאינו תואם את אמונתם. על פי התפישה האנרכו-קפיטליסטית, כל אחד צריך להיות חופשי להסכים או לסרב להיקשר בחוזה, שכן כל תנאי החוזה צריכים להיות מקובלים על שני הצדדים.
אנרכו-קפיטליסטים מסרבים להכיר בלגיטימיות של כל ארגון בחברה, שתובע לעצמו יותר זכויות חוקיות מאשר היחידים המרכיבים אותו זכאים להן בנפרד. הדוגמה הטובה ביותר לארגון כזה היא המדינה, אך בימינו גם התאגיד קיבל צורה כזאת, כי הוא מוגדר כישות חוקית המתקיימת על פי קודקס נפרד מזה שחל על היחידים, זאת במטרה להגן על בעליה ומפעיליה מפני ההשלכות החוקיות האפשריות של פעולות התאגיד. יש לציין, שרות'בארד מציע הגדרה צרה (וחיובית) יותר לתאגיד: "התאגידים אינם כולם ישויות הנהנות מזכויות-יתר מונופוליסטיות; הם איגודים חופשיים של יחידים שמאחדים את הונם. בשוק חופשי לחלוטין, אנשים אלה פשוט היו מודיעים, שאחריותם מוגבלת להון שמושקע באופן ספציפי בתאגיד..." יחד עם זאת, ההגדרה הצרה של רות'בארד פוטרת את בעלי התאגידים רק מחובות הנושים שהסכימו מראש להסדר כזה; היא אינה פוטרת אותם מאחריותם לעבירות או למעשים פסולים אחרים שהם יכולים לבצע.
על פי כמה פירושים לאנרכו-קפיטליזם ישנם גבולות מסוימים לזכות לקשור חוזים. רות'בארד מדגיש שזכות זו מתבססת על זכויות האדם הטבעיות ולכן חוזה שמפר בעליל זכויות אלה הוא בר-ביטול ללא תנאים מוקדמים (כמו חוזה שלפיו אדם מוכר את עצמו לעבדות תמידית, שלא נלווית לה כל תמורה). פרשנים אחרים של אנרכו-קפיטליזם סבורים שאיסור על קשירת חוזים כאלה הוא התערבות בלתי-נסבלת בזכות לקשור חוזים – התערבות שפוגעת גם בזכויות הטבעיות שבבסיסה של הזכות האמורה. למותר לציין, שחוזים מן הסוג שרות'בארד ביקר נדירים ביותר.
חוק, סדר והשימוש באלימות
אנרכו-קפיטליסטים רבים מסכימים עם מוריס ולינדה טנהיל, שבספרם "שוק למען החירות" מתנגדים לכל חוק מדינה באשר הוא. לדעתם כל שיש לעשות כדי לקבוע אם מעשה מסוים צודק או פסול, הוא להשיב על השאלה אם יש בו משום תוקפנות של איש כלפי רעהו. לעומתם, רות'בארד תמך גם בקודקס חוקים ליברטריאני מרוכז, אף על פי שהוא היה בעד איסור "טבעי" בלבד על כפייה והונאה.
בניגוד לטנהילים ולרות'בארד, שמבחינתם מידות טובות ומוסר הם דרישות אידאולוגיות, דייוויד פרידמן סבר ש"מערכות החוקים ייווצרו לשם רווח בשוק הפתוח, כמו שספרים וחזיות מיוצרים בימינו. יכולה להיות תחרות בין סוגים שונים של החוק, כפי שישנה תחרות בין סוגים [או מותגים] שונים של מכוניות." לדבריו, ההנחה ששיטה זו תוביל לחברה ליברטריאנית "עודנה טעונה הוכחה." לדעתו, בדרך זו יכולים להיווצר גם חוקים לא-ליברטריאניים כלל, כגון חוקים נגד סמים. עם זאת, הוא חושב שחוקים כאלה יהיו נדירים משום ש"אם ערכו של החוק בעיני תומכיו יהיה נמוך מעלותו עבור קורבנותיו, חוק זה... לא ישרוד בחברה אנרכו-קפיטליסטית." מובן שחזון זה מתנגש עם גישתו של רות'בארד כלפי קודקס החוקים הליברטריאני, שלא אמור להיות נתון למיקוח או להשתנות על פי כללי היצע וביקוש.
אנרכו-קפיטליסטים מוכנים להסכים לקיומה של הגנה קולקטיבית על החירות האישית (זאת אומרת, כוחות צבא ומשטרה, בתי-משפט) רק אם גופים אלה נוצרים וממומנים באופן התנדבותי; כדבריו של גוסטב דה-מולינארי: "במשטר של חירות, ארגונם הטבעי של כוחות הביטחון לא יהיה שונה מזה של שאר הכוחות [בשוק]." חסידי הרעיון מציינים, שגופים פרטיים האחראים על צדק והגנה כבר קיימים, אחרי שנוצרו בטבעיות באותם תחומים, שבהם השוק הורשה לפצות על כישלונות המדינה. הם מביאים כדוגמאות את מוסדות הבוררות העצמאיים, חברות האבטחה והמשמר הקהילתי. בגלל טבעם הרצוני/התנדבותי, מוסדות משפטיים ומשטרתיים אלה יהיו לדעת האנרכו-קפיטליסטים שונים מאוד מבתי-המשפט והמשטרה הממלכתיים, שאופיים פולשני. מימון ההגנה על אלה, שאינם מסוגלים לשלם לגופים פרטיים יכול לבוא מארגוני צדקה המתבססים על תרומות מרצון, במקום שיגיע ממוסדות המדינה המבוססים על מיסוי כפוי. פתרון אחר שאנרכו-קפיטליסטים מציעים לבעיה זו הוא עזרה-עצמית שיתופית של קבוצות יחידים (אבטחה עצמית בהתנדבות קבוצתית).
בדומה לליברליזם הקלאסי, ובניגוד לפציפיזם, אנרכו-קפיטליזם מאשר שימוש בכוח אם הוא נועד להגנה על יחידים או על רכושם. היקף השימוש בכוח הגנתי הוא נקודת מחלוקת בקרב אנרכו-קפיטליסטים. רבים מהם סבורים, שתפיסת צדק בנוסח מידה כנגד מידה, זאת אומרת אפשרות להפעלת כוח שיגמול לעבריין על פי מידת החומרה של פשעו, תהיה הקו המנחה בחוזים שייקשרו בחברה אנרכו-קפיטליסטית. חלק מהאנרכו-קפיטליסטים מאמינים שבתי-סוהר או עבדות חוזית הם מוסדות מוצדקים עבור ענישתם של אלה, שמפרים את כללי היחס אל רכושו של הזולת בחברה אנרכו-קפיטליסטית; אחרים היו מסתפקים בעונש הגליה או בהכרחה של מי שמפר חוזה לשלם לצד הנפגע את הרווחים שנעשו על חשבונו (מעבר לפיצוי על נזקים).
היסטוריה ומקורות ההשפעה
במאה ה-19, הליברלים הקלאסיים הובילו את המתקפה על הממלכתיות (הלגיטימיות של המדינה). אחד החשובים מהם, פרדריק בסטייה, כתב בספרו "החוק": "המדינה היא פיקציה גדולה, שכולם רוצים לחיות באמצעותה על חשבונם של כל האחרים." הנרי דייוויד תורו כתב: "אני מסכים מכל הלב עם המימרה 'הממשלה הטובה ביותר היא זו המושלת פחות ככל האפשר' והייתי רוצה לראותה מיושמת במהירות ובשיטתיות רבה יותר. אם ניישם אותה עד סופה, הרי היא תסתכם במימרה הבאה, שגם בה אני מאמין: 'הממשלה הטובה ביותר היא ממשלה שאינה מושלת כלל'; וכשבני-אדם יהיו מוכנים לכך, זוהי הממשלה שתהיה להם."
בית הכנסת בצ'ליאבינסק
בית הכנסת בצ'ליאבינסק (ברוסית: Челябинская синагога) ממוקם ברחוב פושקין ברובע המרכזי בעיר צ'ליאבינסק.
היסטוריה
הקהילות היהודיות הראשונות הופיעו בצ'ליאבינסק בשנות 1840 והיו בוגרי בתי הספר הקנטוניסטיים באורנבורג ובעיר טרויצק שבמחוז צ'ליאבינסק. לאחר תום שירותם הצבאי נותרו חיילים אלה לגור בצ'ליאבינסק והקימו משפחות, וכתוצאה מכך במחצית השנייה של המאה ה-19, חיילים וקצינים יהודים היוו את רוב האוכלוסייה היהודית בעיר.
בסוף שנות 1860, רכשה הקהילה היהודית בניין שבו ארגנה בית תפילה יהודי. כאן עבדו הרבנים הראשונים בצ'ליאבינסק, שהיו הרב בר חיין והרב מטעם המדינה אברהם יאצובסקי והשוחט חיים אוירבך. בשנות 1880 נבנה בית כנסת מעץ לקהילה בפאתיה הצפוניים של העיר (כיום ממוקם בניין הנהלתרובע קלינינסקי בצ'ליאבינסק באתר זה). בשנת 1894 הוריש סוחר הגילדה השנייה, סולומון ברן, לקהילה היהודית חלקת אדמה שרכש ברחוב מסטרסקאיה (כיום רחוב פושקין) לבניית בית הכנסת. האישור לבניית בית הכנסת ניתן בצו של הרשויות המקומיות באורנבורג ב-16 בדצמבר 1900. ב-21 במרץ 1901 קבעה הדומה העירונית של צ'ליאבינסק כי אין היא רואה מכשולים בבניית בית תפילה יהודי.
בניית מבנה האבן של בית הכנסת החלה בשנת 1903. מכיוון שעבודות הבנייה בוצעו בכספים שנאספו מהאוכלוסייה היהודית הענייה בצ'ליאבינסק, הן התקדמו לאט והסתיימו רק בשנת 1905. בבית הכנסת נפתחו בית ספר יהודי ואגודה לסיוע ליהודים עניים ובמהלך מלחמת העולם הראשונה סייעה גם פליטים שהגיעו לעיר. הקהילה היהודית בצ'ליאבינסק הטילה חסותה גם על משפחות החיילים.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917 פוזרה הקהילה היהודית, בשנת 1919 נאסרו ספרים בעברית והוחרמו ובשנת 1921 נשלפו כל פריטי הכסף מבית הכנסת. בהוראת נשיאות מועצת העיר ב-18 בינואר 1929 נסגר בית הכנסת. בבניין, פעל בתחילה מועדון לעובדי מפעל הטרקטורים של צ'ליאבינסק ולאחר מכן מפעל לתותבות. בתחילת שנות התשעים של המאה ה-20 פעלו בו בתי מלאכה ומחסנים של המפעל לתותבות ואורתופדיה, שהייתה אחד ממקומות ההתאספות של החברה התרבותית היהודית.
בשנת 1992 הוחזר בניין בית הכנסת לרשות הקהילה היהודית. כדי לשקם את הבניין בשנת 1997, הוקם סניף של קרן הצדקה היהודית מטעם הקונגרס היהודי-רוסי. שיפוץ המבנה בוצע בשנים 1999–2000 בתמיכת מושל מחוז צ'ליאבינסק פיוטר סומין והוא מומן בכספים שגייסה הקהילה היהודית.
תיאור
בית הכנסת בצ'ליאבינסק נמצא בתוך בניין בלוקים. בניין בית הכנסת הוא מבנה מלבני בן קומה אחת. החזית המזרחית של הבניין פונה לרחוב פושקין; במרכזו יש אפסיס משולש בולט עם עליית גג וחלונות מקושתים. פינות החזית המזרחית עטורות כיפות, לחלונות הקשת הגבוהים של האור הראשון יש עיטורים בצורת לוחות של צורות צלחת הסדר, פתחי החלונות של האור השני עגולים. הבניין מעוטר בקשת מעוטרת מתחת לכרכוב המעוצב.
דודו אוואט
דוד (דודו) אוואט (נולד ב־17 באוקטובר 1977) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת השוער במספר מועדונים בליגה הישראלית ובספרד, והוא השוער שלזכותו מספר ההופעות הרב ביותר בנבחרת ישראל.
ביוגרפיה
נולד בישראל לוויליאם אוואט, יליד אלג'יריה, ולאנה לבית אלחדד, ילידת מרוקו. אוואט גדל והתחנך בנצרת עילית. החל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של הפועל נצרת עילית ובגיל 15 עבר למחלקת הנוער של מכבי חיפה, אך בעקבות התחרות הקשה עם שוער מוכשר נוסף של מחלקת הנוער, ניר דוידוביץ', החליט אוואט לעזוב, ושימש כשוער המחליף בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב.
בעונת עבר להפועל חיפה. תחילה שימש כשוער המחליף של אבי פרץ, אך במהרה הפך לשוער הראשון ובעונתו השנייה בקבוצה זכה עמה באליפות ליגת העל, תחת הדרכתו של אלי גוטמן. בשנת 2001, עם ההידרדרות במצבה הכלכלי של הפועל חיפה ולאחר שדוידוביץ' נפצע, עבר אוואט למכבי חיפה וזכה עמה באליפות בעונתו הראשונה. בעונה שלאחר מכן היה שותף להופעה הראשונה של קבוצה ישראלית בשלב הבתים של ליגת האלופות. בהמשך העונה חלה ירידה משמעותית ביכולתו, ובמחזורים האחרונים, בעיצומו של המאבק על האליפות, ירד אוואט לספסל ובמקומו שיחק דוידוביץ' שחזר מפציעה. בסיום אותה עונה הפסידה חיפה את האליפות למכבי תל אביב בגלל הפרש שערים. אחד השערים הזכורים ביותר שספג באותה עונה היה שער עצמי מרגלי שחקן קבוצתו אלון חרזי במהלך משחק מול בית"ר ירושלים, לאחר שאוואט כשל בעצירת כדור חלש שחרזי מסר לעברו. השער הביא להפסדה של חיפה במשחק.
בעונת עבר לראסינג סנטנדר מהליגה הספרדית שבה שיחק יוסי בניון. אוואט מחזיק בדרכון צרפתי ועל כן לא נחשב לשחקן זר, דבר אשר הקל את מעברו. בעונת הפך אוואט לשוער הראשון של הקבוצה ולאחד השוערים המצטיינים בליגה. בשתי העונות הראשונות בספרד זכה אוואט פעמיים ברציפות בתואר השחקן המצטיין של מחוז קנטבריה, כשביצועיו עזרו להישארותה של קבוצתו ראסינג סנטנדר בליגה הספרדית הראשונה. אוואט אף מונה לקפטן הקבוצה.
ב-9 באוגוסט 2006 חתם בדפורטיבו לה קורוניה לארבע שנים. בעונת הוא דורג שני בדירוג השוערים.
למרות היכולה הטובה, ביולי 2008 החליטה דפורטיבו לה קורוניה לנפות את אוואט מהסגל, ובעונת לא שותף באף משחק במדי לה קורוניה. בינואר 2009 עבר אוואט למיורקה, בה חתם על חוזה עד לשנת 2012, וסייע לקבוצה לשרוד בליגה.
בעונת הגיעה מיורקה למקום החמישי בליגה הספרדית, כשאוואט היה מהשחקנים הבולטים בקבוצה, שספגה יותר שערים רק משלוש מובילות הליגה. השתתפותה של מיורקה בליגה האירופית בעונה שלאחר מכן בוטלה בשל חובות הקבוצה שלא נפרעו.
בתום עונת ירד אוואט עם מיורקה לליגה השנייה בספרד, ובעונה שלאחר מכן שותף בשמונה משחקים בלבד בליגה השנייה, שכן את מקומו תפס רובן מיניו שהובא עוד לפני כן מברצלונה אתלטיק.
מחלוקת יום כיפור
בראיון לעיתון "אס" הספרדי, בשנת 2006, נשאל אוואט על המשמעות של יום כיפור בתרבות היהודית, ושאלות כלליות לגבי איסורי החג. הוא ציין כי הדת היהודית אוסרת משחק כדורגל בחג זה, אך ציין כי אם ייאלץ לשחק עם קבוצתו נגד ריאל סוסיאדד, במשחק בספטמבר 2006, הוא יעשה זאת. הערותיו עוררו סערה בישראל, וחבר הכנסת יעקב מרגי מש"ס, אף קרא להרחיק את השחקן מהנבחרת. יו"ר התאחדות הכדורגל יצא להגנתו.
עם זאת, בספטמבר 2010 החליט אוואט שלא לשחק מול אוססונה, מכיוון שהמשחק אמור היה להתחיל 18 דקות לפני סיום יום הצום היהודי.
התמודדות עם אנטישמיות
במהלך הקריירה באירופה, עמד אוואט מספר פעמים מול אנטישמיות מצד אוהדים. דוגמה ידועה היא במשחקה של קבוצתו מיורקה נגד אוססונה בשנת 2009, כאשר מיורקה ניצחה 0–1, בזכות בלימות רבות של השער על ידי השוער אוואט. בכל בלימת שער ובכל נגיעה בכדור שרו אוהדי אוססונה "יהודי ממזר" לעברו, אף על פי שקיבלו אזהרות על כך לפני ובמהלך המשחק ולמרות קנס כספי שקיבלו בסופו. קריאות דומות התקבלו אף במשחקים נוספים של אוססונה כנגד אוואט וקבוצתו.
במדי נבחרת ישראל
לזכותו של אוואט 12 הופעות בנבחרת הצעירה של ישראל, וב-20 באוקטובר 1999 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל הבוגרת, במשחק מול נבחרת ספרד במסגרת מוקדמות יורו 2000.
בקמפיין מוקדמות מונדיאל 2006 שיחק אוואט ב-4 משחקים במדי הנבחרת (לאחר שניר דוידוביץ' נפצע) והפגין יכולת טובה. בספטמבר 2005 חזר דוידוביץ' מפציעה ושניהם ראו את עצמם כראויים לאפודת השוער הראשון במשחק המכריע מול נבחרת שווייץ. בסופו של דבר העדיף המאמן אברהם גרנט את דוידוביץ', ואוואט בתגובה עזב את מחנה הנבחרת לאחר המשחק וחזר לספרד, מותיר את הנבחרת רק עם דוידוביץ' כשוער מול נבחרת איי פארו (משחק שהתנהל 4 ימים מאוחר יותר). בעוד העיתונות דיווחה שאוואט נטש את הנבחרת בזעם תוך הטחת קללות כנגד גרנט במחאה על כך שבחר בדוידוביץ', גרנט ואוואט הכחישו את הדברים ואמרו שאוואט ביקש מגרנט לשחררו כדי שלא יפגע מעמדו בסנטאנדר ושגרנט נתן לכך את אישורו.
במוקדמות יורו 2008, תחת דרור קשטן כמאמן, שיחק אוואט כשוערה הראשון של הנבחרת, ולאחר מכן החזיק בתפקיד זה גם במוקדמות מונדיאל 2010, מוקדמות יורו 2012 ומוקדמות מונדיאל 2014. ב-15 באוקטובר 2013 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת, במשחק מול, ובסך הכול לזכותו 78 הופעות במדים הלאומיים, שיא הופעות לשוער בנבחרת ישראל.
לאחר הפרישה ממשחק פעיל
נמנה בין מייסדי מפלגת "גשר" בראשות אורלי לוי-אבקסיס, אולם לאחר הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, הרבה לתמוך בבנימין נתניהו ולבקר את המתנגדים לו.
אוואט גרוש ואב לשתי בנות ובן. בסוף 2021 התארס לחברתו מזה ארבע שנים, אביגיל, אך הם נפרדו מעט מאוחר יותר. אוואט הוא בן דודו של מאמן הכדורגל רוני אוואט.
אוואט השתתף בהישרדות VIP עונה 4, והיה למודח החמישה עשר ביום ה-34. בנוסף משמש כיום כפרשן בערוץ הספורט, בעיקר במשחקי ליגת האלופות.
ב-15 באוגוסט 2023 הצטרף אוואט לחבר הפאנליסטים בתוכנית הפטריוטים בערוץ 14.
לב רוחלין
לוטננט גנרל לב רוֺחְלִין (ברוסית: Лев Я́ковлевич Ро́хлин; 6 ביוני 1947 – 3 ביולי 1998) היה מצביא רוסי במלחמת צ'צ'ניה הראשונה, אחד המפקדים היהודים הבכירים בתולדות הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית. שימש כמפקד קבוצת "צפון-מזרח" במלחמת צ'צ'ניה הראשונה, במהלכה יחידתו כבשה בהצלחה את העיר גרוזני מידי הבדלנים הצ'צ'נים. לאחר שירותו הצבאי היה חבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית ויושב ראש ועדת ההגנה של הדומה (1996—1998). מייסד התנועה לתמיכה בצבא הרוסי.
קורות חיים
רוחלין היה הצעיר מבין שלושה ילדים במשפחתו של איש צבא יהודי, שלחם במלחמת העולם השנייה, יעקב לבוביץ' רוחלין. ב-1948, 8 חודשים לאחר לידת בנו, נעצר יעקב לבוביץ' וככל הנראה מת בגולאג. האם, קסניה איוואנובנה גונצ'ארובה, גידלה את שלושת הילדים לבד.
רוחלין סיים את לימודיו בבית ספר 14 על שם נאדז'דה קרופסקאיה בעיר ארלסק, שבקזחסטן ונכנס לבית הספר הגבוה לפיקוד נשק משולב שבטשקנט, אוזבקיסטן הסובייטית. בשנת 1970 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לפיקוד נשק משולב, בהצטיינות. אחר כך שירת בקבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה. לאחר מכן למד באקדמיה הצבאית על שם פרונזה ולאחר סיום לימודיו שם, נשלח לשרת בחוג הארקטי (במחוז מורמנסק) וכן במחוזות הצבא הטרנסקווקזיים של לנינגרד ובטורקמניסטן.
שירותו הצבאי
בשנים 1982–1984 שירת באפגניסטן, תחילה כמפקד גדוד הרובאים הממונע ה-860 הנפרד, שהוצב בפאיזאבאד, מחוז בדאקשאן. ביוני 1983 הוא הודח מתפקידו בשל מבצע צבאי לא מוצלח לדעת הפיקוד - במהלך קרב בחבל בחראק, נסוג גדודו מבלי להשלים את המשימה והותיר כמה כלי רכב ללוחמי המוג'אהדין. הוא מונה לסגן מפקד גדוד הרובאים הממונע הנפרד, ה-191, בעיר ע'זני אולם פחות משנה לאחר מכן הוחזר לתפקידו הקודם.
רוחלין נפצע פעמיים בתקופת שירותו באפגניסטן, בפעם האחרונה באוקטובר 1984, עת הופל מסוקו והוא ספג פציעות מרובות ושבר בעמוד השדרה.
לאחר מלחמת אפגניסטן, בפברואר 1985, מונה רוחלין לסגן מפקד דיוויזיית הרובאים הממונעים ה-58, בקיזיל-ארוואט שבטורקיסטן. ביולי 1986 הוא הועלה בדרגה.
עקב מחלת בנו עבר לגאורגיה ובמרץ 1987 מונה למפקד דיוויזיית הרובאים הממונעים ה-152, בכותאיסי.
מינואר עד אפריל 1990 פיקד על דיוויזיית הרובאים הממונעים ה-75.
סיים בהצטיינות את האקדמיה הצבאית של המטה הכללי הרוסי ב-1993 ומאז יוני 1993 היה למפקד חיל המשמר השמיני בוולגוגרד ושימש כמפקד חיל המצב של העיר וולגוגרד.
בנוסף לשירותו הצבאי ובמקביל לו עסק גם בארגון מחנה ספורט ונופש לנוער לפני גיוס.
המלחמה בצ'צ'ניה
מ-1 בדצמבר 1994 עד פברואר 1995, עמד בראש חיל המשמר השמיני בצ'צ'ניה. החיל בפיקודו הגיע מוולגוגרד לאזור קיזליאר. לאחר שביצע תמרון מטעה, החיל נשלח דרך ערבות דאגסטן להגן על טור החיל מפני התקפת מחבלים צ'צ'נים, שפגעו קשות ביחידות אחרות של חיילים רוסים שהתקדמו לצ'צ'ניה.
עם הגעתו לצ'צ'ניה ליד הכפר צ'רוליונאיה, יזם מהלומה ארטילרית להגן על חיילי הגדוד המבצעי ה-81 של כוחות הפנים של משרד הפנים, כאשר הותקפו על ידי לוחמיו של ג'וחר דודייב. חייליו של רוחלין כבשו קו לאורך רכס טרסקי לא הרחק מגרוזני. ב-15 בינואר 1995 חלקים מהחיל התרכזו 1.5 ק"מ מזרחית לעיירה טולסטוי-יורט, בפרברי גרוזני. בהמשך חייליו כבשו את ארמון הנשיאות ויחד עם איוואן באביצ'ב הגיעו להסכם הפסקת אש עם הצ'צ'נים ב-17 בינואר 1995.
מאוחר יותר, רוחלין סירב לקבל את עיטור גיבור הפדרציה הרוסית (על כיבוש גרוזני) מידי נשיא רוסיה דאז, בוריס ילצין באומרו כי "במלחמת אזרחים, גנרלים לא יכולים לזכות בתהילה. המלחמה בצ'צ'ניה אינה התהילה של רוסיה, אלא ביש המזל שלה".
פעילות פוליטית
ב-20 במאי 1998 הודח מתפקיד יו"ר ועדת ההגנה.
בוא נחשב לאחד ממנהיגי האופוזיציה הפעילים ביותר בשנים 1997–1998 ובתקשורת האוהדת את ילצין נטען כי הוא זומם להפיל את נשיא הפדרציה הרוסית, בוריס ילצין ולהקים דיקטטורה צבאית. ב-2 באפריל 1997 מסר דו"ח בישיבת הדומה הממלכתית, בו פרסם נתונים על אספקת נשק בלתי חוקית לארמניה בסכום של יותר ממיליארד דולר, מה שגרם לשערורייה גדולה בחוגים הפוליטיים הרוסיים דא.
רציחתו
לפי הגרסה הרשמית, אשתו תמרה רוחלינה ירתה לעבר רוחלין הישן, הסיבה הייתה מריבה משפחתית. בנובמבר 2000, בית המשפט בעיר נארו-פומינסק מצא את תמרה רוחלינה אשמה ברצח בכוונה תחילה של בעלה. בשנת 2005, היא פנתה לבית הדין לזכויות האדם והתלוננה על המעצר הארוך לפני המשפט ועל המשפט הממושך. התלונה נענתה, כי יש לסתת פיצוי כספי בסך 8,000 אירו. לאחר עיון חדש בתיק, ב-29 בנובמבר 2005, מצא בית המשפט בעיר נארו-פומינסק בפעם השנייה את רוחלינה אשמה ברצח בעלה וגזר עליה ארבע שנות מאסר על תנאי עם תקופת תנאי של 2.5 שנים.
למחרת הרצח, 500 מטרים מבית הקיץ של רוחלין, נמצאו שלוש גופות במכונית שרופה. על פי הבדיקה, הם מתו מיריות בחזה ובראש. הם זוהו כאיש המאפיה הרוסית מאודינצובו ולדימיר פרונין וחבריו אלכסנדר שצ'רבין ואנטולי קרמרנקו מצ'רניגוב. לפי הגרסה הרשמית, הם מתו שלושה ימים לפני רצח רוחלין במהלך עימות פלילי על שליטה בחברות שמוכרות חומרי בניין. רבים ממקורביו של רוחלין האמינו כי במציאות מדובר ברוצחים האמיתיים, שחוסלו על ידי השירותים החשאיים של הקרמלין שהסתירו את עקבותיהם ומעורבותם ברצח רוחלין.
לאחר מותו
ב-6 ביוני 2001 הוקמה מצבה על קברו.
בכפר וילגה, שבמחוז המשנה פריונז'סקי ברפובליקת קרליה, נמצא רחוב לב רוחלין. על בית מס' 1, שהיה שייך ללב רוחלין, הותקן לוח זיכרון לזכרו.
ישמעאלים
ישמעאלים הם עם של סוחרים-נוודים מבני ישמעאל המוזכר בתנ"ך, בדרך כלל כאויבים לעם ישראל. אין אזכור של הישמעאלים במקורות חוץ-מקראיים קדומים.
מנהגיהם
הישמעאלים מתוארים כעונדים נזמי זהב החיים בשיירות כנוודים עם גמלים הנושאים את סחורותיהם. בתהילים פרק פ"ג, פסוק ז' נזכרים הישמעאלים כדרי אוהלים.
נחלת הישמעאלים
גם המדיינים שישבו בצפון מערב חצי האי ערב ושמקורם לפי המקרא בקטורה, אשת אברהם השלישית, מזוהים עם הישמעאלים בספר שופטים, ושם מופיע מנהגם של הישמעאלים לענוד נזמי זהב.
היסטוריה
בספר שופטים פרק ח', פסוק כד' נזכרים שוב הישמעאלים בתור תיאור לשלילה, גדעון השופט שואל מבנות ובני ישראל את נזמיהם, שנלקחו כשלל מהמדיינים הנמלטים, שמשקלם נאמד ב-1700 זהב ומכין מהם אפוד שאותו הוא מציב בעירו, עפרה, בטרם יצא להביס סופית את המדיינים שלחמו כנגד שבטי ישראל ומשיג שקט שנמשך 40 שנה. האפוד נוצר ככמצבת זיכרון לניצחון אולם אנשים החלו לעבוד אותו כפולחן פגאני.
בספר שמואל וכן גם בחזרה על דבריו בספר דברי הימים מוזכר אדם בשם יתר הישמעאלי שהיה נשוי לאביגיל בת ישי, אחותו של דוד המלך.
בספר תהילים פרק פ"ג, פסוק ז' נזכרים הישמעאלים (כיושבי אוהלים כמו האדומים) כאחד מאויבי עם ישראל אשר אלוהים ימצה עמם את הדין על רצונם לפגוע בעם ישראל ולהשמידו.
בספרות היהודית הפוסט-מקראית
בספר יהודית, המתוארך ל, החלה מסורת של זיהוי הערבים שחיים בקצה היבשת כאל צאצאי הישמעאלים כ"עם היושב בקצה המדבר".
בספר היובלים, המתוארך ל, קיימת התייחסות ישירה למוצא הערבים והישמעאלים מישמעאל בן-אברהם. בפרק כ’, העוסק בצוואת אברהם, מצוין:
יוסף בן מתתיהו מזהה בספרו, "קדמוניות היהודים", את צאצאי הישמעאלים בזמנו עם הנבטים, ומייחס את מנהג ברית המילה בגיל 13 שהתקיים בקרבם לפסוקים המקראיים שמתארים את ברית המילה שעבר ישמעאל באותו הגיל.
הישמעאלים במסורת הרבנית
לפי מסורת התלמוד הבבלי, יש לזהות את אביגיל בת ישי עם אביגיל בת נחש, דמות מקראית נוספת; ואת בעלה יתר הישמעאלי יש לזהות עם בעלה של אביגיל בת נחש, יתרא הישראלי. לפי מסורת שנמסרה בתלמוד הירושלמי בשם רבי שמואל בר נחמן, היה יתר ישמעאלי שהתגייר בבית דינו של ישי, והאחרון בחר בו כחתן לבתו אביגיל לאור היכרותו עמו.
הישמעאלים באסלאם
על פי הקוראן מוחמד ובני עמו הם מצאצאי אברהם וישמעאל, ייתכן שמקור הדברים בהתוודעותו של מוחמד לסיפורים ולמסורות של היהודים והנוצרים שבאו במגע עם שבטו, ובעקבות זאת הערבים המוסלמים מזהים את אביהם הקדום עם ישמעאל.
יחס הפוך
יחס הפוך (באנגלית: Inverse Proportion) בין שני משתנים מתקיים כאשר מכפלתם קבועה. במקרה כזה משתנה אחד נמצא ביחס ישר להופכי של המשתנה האחר. כלומר: כאשר  הוא קבוע כלשהו. כאשר מתקיים יחס הפוך בין שני משתנים, משתנה אחד קטן ככל שהמשתנה האחר גדל.
ראו גם
Proportionality (mathematics)
ברוטו, נטו, טרה
ברוטו, נטו וטרה הם שלושה מושגים הבאים להבדיל בין חלקו העיקרי, המועיל, של חפץ, ובין חלקים הנספחים אליו. מתקיים: ברוטו = נטו + טרה.
מקורן של שלוש המילים הוא באיטלקית:
דוגמאות:
מאני ג'סינטו
מנואל לואיס ג'סינטו (באנגלית: Manuel Luis Jacinto; נולד ב-19 באוגוסט 1987) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי-פיליפיני, אשר ידוע בעיקר בתפקידו כג'ייסון מנדוזה בסדרה הקומית "המקום הטוב" (2020-2016).
ביוגרפיה
ג'סינטו נולד במנילה שבפיליפינים למשפחה ממוצא סיני-פיליפיני. משפחתו היגרה לקנדה בשנת 1990, כשהיה כבן שלוש. הוא גדל בריצ'מונד שבקולומביה הבריטית. ג'סינטו שיחק בילדותו בייסבול וכדורסל, ולמד בתיכון קתולי לבנים, במכללת ונקובר. הוא קיבל תואר ראשון בהנדסה אזרחית מאוניברסיטת קולומביה הבריטית.
קריירה
במהלך ההתמחות בזמן לימודיו השתתף ג'סינטו בתחרויות ריקוד היפ הופ ובסופו של דבר עבר להתמקד במשחק כקריירה. הוא היה מתוסכל מהיעדרם של שחקנים ממוצא אסייתי אחרים בוונקובר ועבר להתגורר בלוס אנג'לס.
לאחר תפקידים קטנים בסדרות בהן "עד עצם היום הזה", "על טבעי" ו"איי זומבי", לוהק ג'סינטו בשנת 2015 כמנהיג "טריאדה" וינג ליי בדרמת הריגול הקנדית "The Romeo Section". התפקיד זיכה אותו במועמדות לפרס ליאו בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרה דרמטית.
בשנת 2016 לוהק ג'סינטו לתפקיד ג'יאניו לי / ג'ייסון מנדוזה בקומדיה של NBC "המקום הטוב".
בספטמבר 2018 לוהק ג'סינטו לסרט ההמשך של "אהבה בשחקים", "אהבה בשחקים: מאווריק", בכיכובו של טום קרוז.
בשנת 2021 גילם את דמותו של יאו במיני-סדרה "תשעה זרים מושלמים" שנוצרה על ידי דייוויד אי קלי לרשת הולו המבוססת על רומן באותו שם שנכתב על ידי הסופרת ליאן מוריארטי ויצא לאור בשנת 2018. באותה שנה שיחק במיני-סדרת האימה "טעם דובדבן חדש לגמרי" של נטפליקס; המיני-סדרה מבוססת על רומן באותו שם מאת טוד גרימסון משנת 1996.
בסוף שנת 2022 הוא לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "The Acolyte" כחלק מזיכיון מלחמת הכוכבים, אשר אמורה לעלות בשירות הזרמת המדיה של דיסני+ במהלך שנת 2024.
חיים אישיים
בנובמבר 2019 הודיע ג'סינטו כי הוא התארס לשחקנית הקנדית דיאן דואן. השניים מתגוררים יחד בלוס אנג'לס.
נתן בן ציון חבקין
נתן בן ציון חבקין (20 בינואר 1874 - 18 בנובמבר 1957) היה ציוני ששילב חיי צמחונות עם אהבת שפת האספרנטו. כונה "חלוץ הצמחונות העברית", יסד את "אגודת הצמחונים העבריים" ופעל להקמת ישוב לאנשים צמחונים. סבה של היוצרת דרורה חבקין.
קורות חייו
בתקופת שהותו באודסה התחבר לתנועה הציונית, הצטרף לתנועת חובבי ציון, החל לרקום תוכניות לעלות ארצה (ואף השתתף ב-1898 בקונגרס הציוני השני), אבל לאחר היכרותו עם מנדלי מוכר ספרים פחתה התלהבותו מרעיון ההגשמה הציונית לטובת רעיונות קוסמופוליטיים והוא דחה את עלייתו.
ב-1897 עבר חבקין מאודסה למינכן שבגרמניה והחל ללמוד אמנות גרפית. משסיים את לימודיו ב-1900 השתקע במינכן ופתח שם בית חרושת לצינקוגרפיה, שסיפק גלופות להוצאות לאור כגון ההוצאה העברית הוורשאית "תושיה". בנוסף המציא שיפורים טכניים רבים בתחום הדפוס ורשם עליהם פטנטים בגרמניה. עקב ניסיונו והמצאותיו התמנה לחבר הוועדה הממשלתית לבחינות גמר בצינקוגרפיה.
ב-1921 עלה לארץ ישראל, השתקע בירושלים ועבד בגרפיקה וצינקוגרפיה. במסגרת עבודתו פיתח אורנמנטיקה עברית מקורית המורכבת מיסודות של ציורי מנורות, מגן דוד, שופרות, טעמי המקרא וכו'. במקביל לעבודתו בדפוס המשיך לפעול למען הצמחונות ועבודת השדה, שקד על פרסום מאמרים בנושא והקים גינת ירק בגבעת שאול. במקביל פעל לקידום שפת האספרנטו.
ב-1925, עם פתיחתה של האוניברסיטה העברית בירושלים, הצטרף כתלמיד מן המניין לפקולטה למדעי הרוח למשך שנתיים וכונה "זקן הסטודנטים".
ב-1926 ייסד חבקין את "אגודת הצמחונים העבריים", שבמסגרתה ניסה תקופה ארוכה להקים בירושלים שכונה של צמחונים שתפעל לפי רוחו ואמונתו. מאמציו לא נשאו פרי עד מותו ב-1957, אולם ב-1958 התיישב במושב אמירים גרעין של משפחות צמחוניות-טבעוניות ובהם תלמידו ו"יורשו הרוחני" של חבקין, יחזקאל דורון, ובכך הוגשם חלומו על התיישבות צמחונית.
אידאולוגיה
בתקופת שהותו במינכן הפך חבקין לצמחוני וניסה לקדם את האידאולוגיה שלו לשיפור מידותיו של האדם, היחיד והצבור. אידאולוגיה זו כללה צמחונות, פציפיזם ושפה אחידה לכלל האנושות. יישום האידאולוגיה נעשה על ידי הפצת רעיון הצמחונות בקרב יהודי גרמניה (ומשום כך כונה "חלוץ הצמחונות העברית") ועידוד החזרה לעיבוד האדמה. במקביל פעל להפצת שפת האספרנטו.
משפחתו
חבקין נישא במינכן ב-1902 לרבקה בק, וממנה היה אב לארבעה ילדים. אשתו נפטרה ב-1909, ולאחר מספר שנים נישא לדישה סובוליב, ונולד לו ילד חמישי. ב-1921 עלה עם אשתו וחמשת הילדים לארץ. במהלך שנת 1926 חוותה המשפחה שתי טרגדיות גדולות כששתי בנות המשפחה (הבכורה ברכה והשלישית אסתר) שמו קץ לחייהן. טרגדיה נוספת פקדה את המשפחה כשהבן נפל במלחמת העצמאות על הגנת קריית ענבים. חבקין נפטר ב-1957 בירושלים, בגיל 83, ונקבר שם.
נכדתו (בתו של גדליה) היא דרורה חבקין.
קשר שמינית כפול
קשר שמינית כפול (נקרא גם לולאת שמינית או לולאת שמונה עוקב) היא לולאה שאינה מתהדקת, שנעשה בה שימוש נרחב בטיפוס ובסנפלינג.
לקשר זה מספר שימושים:
גיל סמטנה
גיל סמֶטָנָה (נולד ב-2 באוגוסט 1966 בגבעתיים) הוא בסיסט, נגן קונטרבס ומפיק מוזיקלי ישראלי.
ביוגרפיה
סמטנה התחיל לנגן בגיטרה באופן עצמאי בגיל 13. במסגרת לימודיו בתיכון במגמת אלקטרוניקה הכיר את הגיטריסט אורן קפלן. השניים התחילו לנגן יחד וגם לבנות בעצמם את מכשירי ההקלטה והאפקטים שלהם. בהמשך הקימו ביחד את להקתם אלגנט.
בצבא שירת כטכנאי שידור בגלי צה"ל. משם המשיך ללימודי טכנאות סאונד אצל יואב גרא ועבודה כטכנאי הקלטות באולפני די.בי של רונן בן טל. כעוזר טכנאי השתתף גיל באלבומים של משינה, אלון אולארצ'יק, רמי קליינשטיין.
סמטנה ניגן ביחד עם גולדברג, רמי פורטיס וברי סחרוף בהופעות והקלטות. ("סיפורים מהקופסא" "1900?" "להתראות בחלומותי" "כשהגיטרה מנסרת את הלילה").
סמטנה הקים את להקת "אלגנט" יחד עם אורן קפלן, אלברט סופר ואורן רביב. בה כתב, שר וניגן בס.
עם תחילת שנות ה-90 העמיק סמטנה את הידע המוזיקלי שלו והחל ללמוד קונטרבס אצל אלי מגן. החל ללמוד מוזיקה קלאסית, באקדמיה ע"ש רובין בתל אביב.
ניגן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה. ב-1993 עזב לברלין על מנת ללמוד קונטרבס באקדמיה לאמנויות בברלין אצל פרופ' ריינר צפריץ, שהיה נגן הקונטרבס הראשי של הפילהרמונית של ברלין באותן שנים. לבחינת הסיום שלו בברלין ביצע סמטנה בין השאר יצירה שהלחין לויולה ולקונטרבס.
לאחר השלמת תואר בברלין חזר סמטנה לישראל והתקבל כחבר בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון כנגן קונטרבס, במשך חמש עונות. הוא ניגן כמחליף גם בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. היה חבר בהרכב הקלאסי אלטרנטיבי "קפריזמה" – אתם ביצע בין השאר יצירה מקורית שלו לקונטרבס, קלרינט וויולה. כמו כן ניגן עם אנסמבל המאה ה-21.
בשנת 2004 זכה אלבומו של אהוד בנאי "ענה לי" בהפקתו של סמטנה בתואר אלבום השנה בטקס פרסי אמ"י של ערוץ 24.
בהמשך הוא הפיק את האלבום המשולש של בנאי "ממשיך לנסוע". עבודה משותפת עם אהוד ונועם הלוי על פסקול הסרט "מסעות ג'יימס בארץ הקודש" מאת הבמאי רענן אלכסנדרוביץ'. זוכה פרס אופיר 2003 למלחין הטוב ביותר.
הפקה מוזיקלית לאלבום "עומד על נייר" של אביתר בנאי. ניהול מוזיקלי יחד עם מיכה שטרית של המופע "פיוטים במעטפת צליל עכשווי" במסגרת פסטיבל ישראל בירושלים 2006. הפקה האלבום "שמע קולי" של מאיר בנאי. אלבומי בכורה של להקת בציר 76, אמיר דדון ועוד. חזר לנגן עם פורטיס. איתו ועם יובל שפריר ועידו אגמון היה שותף להלחנה והפקה של האלבומים "משולש" ו"החבר אני". פסקול הסרט "סקייט אוף מיינד" 2011. "התדר" – מוזיקה למחול מודרני מאת הכוריאוגרף אבי קייזר 2008.
מפיק מוזיקלית ושותף לחלק מהלחנים של האלבום "רסיסי לילה" של אהוד בנאי. חבר בהרכב ג'יש עם ג'ורג' סמעאן, סאלם דרוויש ואהוד בנאי.
מאז 2010, הוא שותף באולפן הקלטות עם יובל שפריר.
בשנים 2016–2014 לימד קורס הפקה מוזיקלית בבית הספר "Muzik".
סמטנה מתגורר בתל אביב עם בת זוגו רחלי לוין ואב לבתו סתיו.
כוכב קלין
בלוגיקה מתמטית ומדעי המחשב, כוכב קלין או סגור קלין ובסימון מתמטי * (Kleene Star, Kleene Closure) היא פעולה אונארית, על קבוצה של מחרוזות או על קבוצה של תווים כלשהם. הפעלה של כוכב קלין על קבוצה A מסומנת כ-A^*. בכוכב קלין נעשה שימוש נרחב בביטויים רגולריים, והוא ההקשר שבו נטבע ואופיין המונח על ידי סטיבן קלין כדי לייצג אוטומטים מסוימים, אשר בהקשר הזה משמעו "אפס או יותר".
תכונות: הקבוצה *V ניתנת לתיאור כקבוצה של מחרוזות סופיות שנוצרו על ידי שרשור שרירותי של אלמנטים של V, המאפשר את השימוש של אותו תו מספר פעמים בלתי מוגבל.
אם V קבוצה ריקה \emptyset או היחידון המכיל את המחרוזת הריקה, אז ; אחרת, אם V היא קבוצה סופית, אז V^* הוא קבוצה בת־מנייה. גם כאשר V היא קבוצה בת־מנייה, V^* הוא קבוצה בת־מנייה.
הגדרה וסימון
עבור קבוצה נתונה V נגדיר: ובאופן רקורסיבי נגדיר את האיברים הבאים:
לכל i \geq 0.
אם V היא שפה פורמלית, אז V_i היא החזקה ה-i של הקבוצה V, קיצור של שירשור של קבוצה V עם עצמה i פעמים. כלומר, V_i יכול להיות מובן כקבוצת כל המחרוזות שהן שרשור של i איברים של V, ולעיתים מסמנים אותו V^i.
דוגמאות
כוכב קלין על קבוצה בת איבר אחד:.
כוכב קלין על קבוצת מחרוזות:.
מלכי ספרד
על פי חוקת ספרד מ-1978, מלך ספרד הוא ראש המדינה של ספרד, סמל לאחדותה ולהמשכיותה, נציגה העליון של המדינה כלפי חוץ ומפקדה העליון של כוחותיה המזוינים.
אף כי ספרד נוצרה כישות פוליטית אחת אחרי נישואיהם של המלכים הקתוליים, מלכי קסטיליה ואראגון, בסוף המאה ה-15, באופן רשמי המלכים לא נשאו את התואר "מלך ספרד" אלא תארים אחרים כגון "מלך קסטיליה, לאון, אראגון...".
מלך ספרד הנוכחי הוא פליפה השישי, אשר החל למלוך ב-2014.
היסטוריה
בימי הביניים היו בחצי האי האיברי מספר ממלכות נוצריות: קסטיליה, לאון, אראגון, אסטוריאס, גליסיה, נווארה, ולנסיה ועוד. עם השנים מלחמות ונישואים גרמו לאיחוד מרבית בתי המלוכה, ולקראת סוף המאה ה-14 נוצר מצב בו בחצי האי האיברי היו שלוש ממלכות קתוליות גדולות (פורטוגל, קסטיליה ואראגון), כאשר החלק הדרומי בשליטת המוסלמים.
אחרי נישואיהם של המלכים הקתוליים, פרננדו מלך ארגון ואיזבלה מלכת קסטיליה, ב-19 באוקטובר 1469, נוצרה ישות פוליטית יחידה שניתן לכנותה "ספרד", אולם שתי הממלכות המשיכו להתקיים במקביל. קרלוס הראשון, נכדם של המלכים הקתוליים ואשר מחוץ לספרד מוכר כקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ירש את שתי הממלכות ואיחד אותן, ותקופת מלכותו נחשבת לתחילת המונרכיה הספרדית.
ב-1700 מת המלך קרלוס השני ללא יורשים והוריש את הכתר הספרדי לפיליפ, דוכס אנז'ו, מבית בורבון הצרפתי, מה שהצית את מלחמת הירושה הספרדית. בסופה של המלחמה הוסכם כי פיליפ, שמלך בספרד תחת השם פליפה החמישי, ימשיך למלוך בספרד - אולם יוותר על זכותו לרשת את הכתר הצרפתי. כך החל בית בורבון למלוך בספרד.
במאה ה-19 התיר המלך פרננדו השביעי לנשים למלוך במקרה שהמלך מת ללא יורשים זכרים. עם מותו ב-1833, עלתה לכס המלוכה בתו בת ה-3 איזבלה השנייה, במקום אחיו של המלך, קרלוס מריה איסידרו, שטען לכתר הספרדי, והדבר גרם לפרוץ המלחמות הקרליסטיות בספרד. בסופו של דבר איזבלה השנייה המשיכה למלוך, עד שב-1868 התחוללה בספרד מהפכה שבעקבותיה איזבלה הודחה מכסאה ויצאה לגלות בצרפת. הפרלמנט הספרדי החליט לבחור באמדאו הראשון לבית סבויה, בנו של מלך איטליה וצאצאו של קרלוס השלישי, כמלך ספרד. אולם עקב חוסר היציבות הפוליטית בספרד אמדאו הראשון התקשה למלוך, ואחרי שנתיים בלבד החליט לנטוש את הכתר הספרדי ולשוב לאיטליה. בעקבות כך קמה הרפובליקה הספרדית הראשונה, שהחזיקה מעמד 11 חודשים בלבד, ולאחריה בית בורבון שב למלוך בספרד, במסגרת מונרכיה חוקתית בה סמכויות המלך היו מצומצמות. בשנת 1923, בעקבות הכרתו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד בשלטון העריצות של מיגל פרימו דה ריברה, התחזקה התנועה הרפובליקנית שביקשה לבטל את מוסד המלוכה. לאחר ניצחון סוחף של חזית רפובליקנית בבחירות מוניציפליות ב-12 באפריל 1931 הבין אלפונסו השלושה עשר, שהוא איבד את תמיכת העם ויצא לגלות. בכך קמה הרפובליקה הספרדית השנייה, שנמשכה עד לניצחונו של פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים הספרדית. פרנקו, שהיה מלוכני, הכריז על ספרד כמונרכיה אולם לא הכריז על עצמו או על אדם אחר כמלך. ב-1969 הוא הכריז על חואן קרלוס, נכדו של אלפונסו השלושה עשר, כנסיך ספרד וכיורשו. אחרי מותו של פרנקו ב-1975, חואן קרלוס הראשון עלה לכס המלוכה, וספרד הפכה למונרכיה חוקתית.
תוארו המלא של מלך ספרד
בנוסף לתוארו הרשמי המוענק לו על ידי חוקת ספרד, מלך ספרד נושא בשורה ארוכה של תארים, כולם סמליים וחסרי משמעות מעשית. תארים אלו משקפים את ההיסטוריה הארוכה של הכתר הספרדי, שנוצר כתוצאה מאיחודים של ממלכות היסטוריות.
תוארו המלא:
סמכויותיו החוקתיות של מלך ספרד
בספרד, שהיא מונרכיה חוקתית, למלך ספרד תפקיד ייצוגי וטקסי בעיקרו, וסמכויותיו של מלך ספרד מוגדרות בחוקת ספרד מ-1978.
עם קבלת הכתר וההכרזה בפני הקורטס חנרלס (הפרלמנט) על תחילת שלטונו, המלך החדש נשבע לקיים בנאמנות את חובותיו, לציית לחוקה ולחוקים ולהבטיח את הציות להם, ולכבד את זכויותיהם של האזרחים ושל הקהילות האוטונומיות.
בין סמכויותיו העיקריות:
למרות שלכאורה פעולות אלה הן בסמכות המלך, למעשה הן מתבצעות לפי בקשת הממשלה או הפרלמנט, ללא שהמלך מפעיל שיקול דעת עצמאי בנושא. בחלק מהמקרים הדבר מעוגן בחוקה עצמה, ובחלק במוסכמה חוקתית. כך למרות שכביכול המלך יכול שלא לחתום על חוק שעבר בפרלמנט, מעולם המלך לא סירב לחתום על חוק. כאשר הועלתה בתקשורת האפשרות שחואן קרלוס יסרב לחתום על החוק המאפשר נישואים חד מיניים, כפי שעשה ב-1990 המלך הבלגי בודואן עם חוק בנושא הפלות, הוא דחה את הספקולציות באומרו: "אני מלך ספרד, לא מלך בלגיה".
אם המלך קטין או שנבצר ממנו למלוך מסיבות שונות (כגון מחלה), חלק מסמכויותיו מועברות לעוצר אשר פועל בשמו של המלך. העוצר יהיה בדרך כלל אחד מהוריו של המלך (במקרה של מלך קטין) או יורש העצר או אחד מבני משפחת המלוכה הבגירים (במקרה של נבצרות).
סדר ההורשה
על פי חוקת ספרד, ירושת הכתר היא על פי עקרון הבכורות כאשר זכרים קודמים לנקבות, כלומר: בעלי קרבת הדם הקרובה ביותר למלך קודמים לאלו עם קרבת דם רחוקה יותר; מבין אלו שיש להם אותה קרבת דם (כגון אחים ואחיות), הזכרים קודמים לנקבות, ואם הם מאותו מין - הבכור קודם לאחיו הצעירים ממנו.
יורש העצר למלך נושא את התואר נסיך אסטוריאס. עם מותו של המלך, יורש העצר הופך באופן אוטומטי למלך.
נישואין אינם שוללים זכות ירושה פרט למקרים בהם המלך והקורטס חנרלס שניהם אסרו במפורש על היורש נישואין עם אדם ספציפי. במקרה כזה היורש וצאצאיו מאבדים את זכות הירושה ומוצאים מסדר ההורשה.
אחרי הולדת לאונור, נסיכת אסטוריאס, בתו הבכורה של פליפה השישי, מלך ספרד, הועלתה דרישה לשנות את החוקה כך שלא תפלה בין זכרים לנקבות בסדר ההורשה, ולאונור תשמור על מקומה בסדר ההורשה גם אם ייוולדו לה אחים זכרים.
פאוור ריינג'רס סיבובים לדקה
פאוור ריינג'רס סיבובים לדקה (באנגלית: Power Rangers RPM) היא סדרת פעולה/הרפתקאות אמריקאית לילדים בזיכיון ה"פאוור ריינג'רס".
בדומה לכל הסדרות הקודמות בזיכיון הפאוור ריינג'רס אשר מתבססות ברובן על קטעים מצולמים, תלבושות, ואביזרי במה מהזיכיון היפני סופר סנטאי, הסדרה "פאוור ריינג'רס סיבובים לדקה" מתבססת על הסדרה היפנית "אנג'ין סנטאי גו-אונג'ר" בזיכיון זה.
זוהי סדרת הפאוור ריינג'רס האחרונה שהופקה על ידי דיסני לפני שהזיכיון נרכש מחדש על ידי התאגיד של חיים סבן. עונה זו משודרת ב HOT V.O.D וב-זום.
תקציר העלילה
עלילת הסדרה מתרחשת ביקום מקביל. וירוס מחשב הרסני בעל בינה מלאכותית בשם "ונג'יקס" פותח מלחמה נגד האנושות. ונג'יקס מצליח להשתלט על כל רשתות התקשורת ברחבי העולם ובמקביל מקים צבא של חיילים רובוטים אשר משתלט תוך 3 שנים על כל הערים בעולם מלבד העיר קורינת' אשר מוגנת על ידי כיפת מגן ענקית ובלתי חדירה.
בעקבות כך, ד"ר קיי מקימה קבוצה חדשה של לוחמים בעל כוחות-על (ה"פאוור ריינג'רס") אשר צריכים להילחם בכוחותיו של ונג'יקס ולהגן על המעוז האחרון של האנושות.
הריינג'ר האדום סקוט הוא הבן של מפקד העיר והיה פעיל בטייסת נשר.