cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמנואל שנפ
ביוגרפיה
שנפ נולד באימפריה האוסטרו-הונגרית, למד בבית הספר הטכני בשרלוטנברג והוסמך כמהנדס חשמל וכימיה. בשנים 1933-1934 תכנן את החשמל בארמון אכסינוגרד בבולגריה. לאחר מכן עלה לארץ ישראל.
בשנת 1937 הוא יסד, יחד עם יואב אוירבוך את מפעל בת-אור לייצור מצברים. היה זה מהמפעלים הראשונים בארץ ישראל לייצור מצברים.
בתחילת 1939 הוא לקח חלק בהקמת בית חרושת עדי לייצור מצברים שנפתח במפרץ חיפה, כמתכנן המפעל ומנהלה הטכני. במרץ 1943, הולאם מבנה המפעל של עדי על ידי השלטונות כדי לייצר בו מצברים עבור הצבא הבריטי ושנפ עבר לנהל את המפעל המולאם. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה עבר שנפ לייצר מצברים עבור מפעל וולקן שהיה חלק מקונצרן כור.
במאי 1948, בנה שנפ דגם של מכונית חשמלית שיכולה להסיע מטען של 300 ק"ג למרחק של 125 קילומטר במהירות של 65 ק"מ לשעה.
בשנת 1951 הקים שנפ את מפעל ע. שנפ ושות' בנתניה והיה בעל המניות העיקרי בחברה. בתחילת שנות ה-60 מכר שנפ את חלקו במפעל ונסע לגרמניה להקים בה מפעל מצברים בחבל הרוהר.
שנפ נפטר ב-1973 ונקבר בבית העלמין הדרום.
יובל דור
יובל דור (נולד ב-10 בדצמבר 1950) הוא זמר, מלחין, משורר ומדבב ישראלי, חבר בלהקת "הכל עובר חביבי". כיום מופיע בהופעות יחיד מגוונות ומעביר סדנאות והשתלמויות בנושא "אמנות ושמה תקשורת" והוראה מקרבת-תומכת רגשית.
ביוגרפיה
יובל נולד בחולון. למד מוזיקה ופסנתר אצל פרופ' שור ואצל פרופ' אריה ורדי, תואר ראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני בתרפיה בשילוב אמנויות וחינוך יצירתי בשלוחה הישראלית של לסלי קולג' בוסטון ארצות הברית. התמחה ב"תקשורת מקרבת".
דור שירת בלהקת חיל התותחנים, בתוכניותיה "פגז ראשון" (1969) ו"לה בומבה" (1970). בלהקה פגש לראשונה את עמי מנדלמן ואת קיקי רוטשטיין, והשלושה הקימו ב-1972 את שלישיית הזמר "אף אוזן גרון" שהתפרסמה בשיר "שלא ייגמר לי הלילה". יחד עם חבריו לשלישייה ועם הזמרת שלומית אהרון, לה היה נשוי, הפכו לאחד מהרכבי הבידור המוזיקלי המצליחים ביותר בישראל, "הכל עובר חביבי".
"הכל עובר חביבי" זכתה פעמיים בפרס כינור דוד ובתואר להקת השנה, וייצגה את ישראל בשיר "הלילה" בתחרות האירוויזיון 1981 שנערכה בדבלין שבאירלנד.
"חביבי" הקליטו 11 אלבומים. יובל דור כתב והלחין רבים משירי הלהקה, בהם "בלוז מדרגות הרבנות" שכתב אמנון דנקנר, "תלווי אותי" ו"מכאן ועד מחר" שכתבה רחל שפירא ו"הלילה" שכתב דור עם שלומית אהרון והלחין שוקי לוי.
הלהקה שבה לבמה בשנים 2007 ו-2008 לאחר כמה שנות היעדרות, למספר הופעות חד פעמיות.
כשחקן השתתף יובל דור במחזות הזמר "עלובי החיים" ו"אחים בדם" בשלהי שנות ה-80. כמו כן דיבב בעברית, דמויות מסדרות טלוויזיה ובסרטים מצוירים כמו "ספר הג'ונגל", "סוד הממלכה הקסומה", "רובוטס", "אגדות אנדרסן", "על כלבים וגנבים", "מואנה" ואת שרק בסרטים "שרק", "שרק 2", "שרק השלישי" ו"שרק לנצח".
משנת 1992 התמחה יובל דור, במקביל ליצירתו המוזיקלית, במופעים אישיים וסדנאות העוסקים בפיתוח מודעות בתוך קשר, "תקשורת מקרבת" והשכנת שלום. כמו כן, משנת 1995 מופיע תדיר באגפים השונים של מערכת החינוך עם דגש על למידה מבוססת יחסים. יחד עם בת זוגו פזית גלר, יובל מפתח את שיטת החינוך "חינוך מואר" בה הערך המרכזי הוא הדיאלוג החיצוני והפנימי ויחדיו הם מעבירים השתלמויות למורים וגננות בבתי ספר ובמרכזי פיתוח סגלי הוראה דרך עמותת המורים והקרן לקידום מקצועי של הסתדרות המורים.
משנת 2015 מופיע יובל גם במופע "נוסטלגייה בשניים" עם הזמרת רוני גינוסר בערב של קלאסיקות ישראליות ולועזיות.
חיים אישיים
יובל דור הוא אחיו של המוזיקאי גיל דור ואב לשניים. היה נשוי לשלומית אהרון, במשך 23 שנה.
סקירה יהודית-הונגרית
תולדות כתב העת
הסקירה היהודית הונגרית לא הייתה כתב העת היהודי הראשון בהונגריה בשפה ההונגרית, אך מבחינת משקלו המדעי ואורך חייו (64 שנים), לא היה לו יריב במהלך תקופת הוצאתו לאור הארוכה. כתב העת הזה כיסה את כל ענפי המדע שעסק ביהדות, ועסק בענפי מדע אלה ברמה גבוהה בינלאומית כך שערכו היה רב בכל קנה מידה שהוא. במיוחד עסק כתב העת בהיסטוריה היהודית ההונגרית, הן בהיסטוריה הדתית והן בהיסטוריה הקהילתית. יהדות הונגריה הרגישה בצורך בהוצאת כתב עת מדעי כבר מתקופת ה"הסכמה", כלומר מהפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867. בעקבות הדוגמאות של השקת כתבי עת כאלה בקהילות יהודיות במדינות המערב, הרגישו יהודי הונגריה בצורך להשיק כתב עת מדעי יהודי בשפה ההונגרית במטרה לספק במה למחקר מדעי תאולוגי, אתנוגרפי, סוציולוגי ועוד.
בתולדות הסקירה היהודית ההונגרית ניתן למדוד את מצבה של יהדות הונגריה בכל תקופה ותקופה. בשנים 1884 - 1891 התפרסם המגזין בעשרה גיליונות בשנה. בשנים 1891–1895 12 גיליונות בשנה. משנת 1896 עד 1926 מספר הגיליונות בשנה עמד על ארבע, אך ללא ירידה במספר העמודים (למעט משנת 1919 עד 1926). הופיעו 6 גיליונות בשנת 1927, 10 גיליונות בשנת 1923, 12 גליונות בשנה משנת 1929 עד 1937, לעיתים קרובות בחוברות שחוברו יחדיו. בשנת 1938 היו 4 גיליונות בחוברת אחת, ומשנת 1940, ועד לפירוקה חוברת אחת בשנה. התוצאות המדעיות של הסקירה היהודית ההונגרית צוינו בספרות העברית בעולם כולו. המסורות האינטלקטואליות של כתב העת נשמרת כיום על ידי המגזין "הזרם החדש", שנמצא בעריכת בית המדרש לרבנים בבודפשט שמוכר כאוניברסיטה היהודית מאז 2004.
לקריאה נוספת
פרנץ גלבוש: כותבי וכתבי הסקירה יהודית הונגרית. A Magyar Zsidó Szemle írói és írásai. (hely nélkül): kézirat. 1957. 2. o
פוקוידאן
פוקוידאן היא מולקולת רב סוכר גופרתית אשר מופקת מחומיות. לראשונה הופקו בשנת 1913. לאחר שנות מחקר רבות, הגיעו מדענים למסקנה כי החומר הוא בעל תכונות רפואיות כגון יכולת לגרום להשמדה עצמית של תאי סרטן מסוימים, ואף לגרום להורדה ברמות הכולסטרול ולפעול נגד גידולים.
נביא החושך
נביא החושך (באנגלית: Dark Oracle) היא תוכנית טלוויזיה קנדית שעלתה לראשונה בשנת 2004 בערוץ הילדים הקנדי YTV. בשנת 2005 זכתה הסדרה בפרס אמי הבינלאומי בקטגוריית סדרת הילדים והנוער.
עלילה
הסדרה מספרת על זוג תאומים בני 15, לאנס וקאלי סטון, שמגלים חוברת קומיקס שנותנת להם רמזים לגבי העתיד בחייהם. קאלי ולאנס מבינים ששתי הדמויות הראשיות בחוברת הקומיקס, ויולט ובלייז, הם המקבילים של קאלי ולאנס בעולם המצויר ושכל מה שקורה לויולט ובלייז בחוברת הקומיקס קורה גם לקאלי ולאנס במציאות. בהמשך, משתלט העולם המצויר על חייהם של לאנס וקאלי.
היטל למברט אזימוטלי משמר שטח
בקרטוגרפיה, היטל למברט אזימוטי משמר שטח (באנגלית: Lambert azimuthal equal-area projection) הוא מיפוי מסוים מהספירה לדיסק (כלומר לתחום התחום על ידי מעגל) מישורי. הוא מייצג נכונה את השטח בכל האזורים של הספירה, אבל אינו מייצג באופן מדויק זוויות (במינוח מתמטי, הוא אינו קונפורמי). הוא נקרא על שם המתמטיקאי השווייצרי יוהאן היינריך למברט, אשר גילה אותו ב-1772, ומאז ועד היום הוא נמצא בשימוש נרחב ביישומים קרטוגרפיים מסוימים.
הגדרה
כדי להגדיר את היטל למברט האזימוטי, נדמיין מישור שמשיק לספירה בנקודה כלשהי S על הספירה. תהי P כל נקודה אחרת על הספירה חוץ מהאנטיפודה של S. יהי d המרחק בין S ל-P במרחב תלת-ממדי (לא המרחק לאורך משטח הספירה). אז ההיטל שולח את P לנקודה P' במישור שהיא במרחק d מ-S.
נוסחאות מפורשות נדרשות כדי לבצע את ההטלה הזאת באמצעות מחשב. נתייחס להיטל שממורכז בנקודה S=(0,0,-1) על פני ספירת היחידה, שהיא אוסף הנקודות (x,y,z) במרחב תלת-ממדי \R^3 שמקיימות. במערכת צירים קרטזית (x,y,z) על הספירה ו-(X,Y) במישור, ההיטל והפונקציה ההופכית לו מתוארות על ידי הקשרים: בקואורדינטות כדוריות על הספירה (כאשר \varphi זווית הגובה ו-\theta האזימוט) ובקואורדינטות גליליות (R,\Theta) על הדיסק, ההעתקה וההופכית לה ניתנות על ידי: כאשר בנוסחאות האחרונות ניתן להשתמש כדי להוכיח ביתר קלות את תכונת שימור השטח של ההטלה.
שים לב שההטלה יכולה להיות ממורכזת גם בנקודות אחרות, ולהיות מוגדרת על ספירות בעלות רדיוס גדול מ-1 (באמצעות נוסחאות דומות).
תכונות
כפי שהוגדר מקודם, היטל למברט אזימוטי אינו מוגדר ב-(0,0,1). הוא שולח את שאר הספירה לדיסק פתוח ברדיוס 2 שמרכזו בראשית (0,0) במישור. הוא שולח את הנקודה (0,0,-1) לנקודה (0,0), את קו המשווה z=0 למעגל ברדיוס \sqrt2 שמרכזו (0,0), ואת ההמיספירה התחתונה z<0 לדיסק הפתוח המוכל במעגל הזה.
היטל למברט הוא דיפאומורפיזם (פונקציה חד-חד-ערכית ועל וגזירה אינסוף פעמים בכל הכיוונים) בין הספירה (ללא הנקודה (0,0,1)) לדיסק הפתוח ברדיוס 2. זוהי העתקה משמרת-שטח, וניתן לראות זאת לפי חישוב אלמנט השטח על הספירה והדיסק. בקואורדינטות קרטזיות אלמנט השטח של הדיסק הוא: פירוש הדבר הוא הוא שמדידת שטח של תחום על הספירה שקולה למדידת שטח של התחום המתאים בדיסק.
מצד שני, ההיטל אינו משמר יחסים זוויתיים בין עקומים על הספירה. אף מיפוי בין חלק של הספירה למישור יכול לשמר גם זוויות וגם שטחים (אם היה קיים מיפוי כזה, אז הוא היה איזומטריה מקומית ולכן היה משמר את עקמומיות גאוס של הנקודות המתאימות; אולם לספירה ולמישור יש עקמומיות שונה, ולכן מיפוי כזה אינו בגדר האפשר). עובדה זאת, שצורות שטוחות אינן יכולות לייצג באופן מושלם אזורים של הספירה, היא הבעיה היסודית של הקרטוגרפיה.
כתוצאה, אזורים על הספירה עשויים להיות מועתקים למישור עם עיוות גדול בצורות שלהם. העיוות הזה משמעותי במיוחד רחוק ממרכז ההיטל (0,0,-1). לכן, משתמשים בדרך כלל בהיטל להמיספירה שמכילה את הנקודה הזאת; את ההמיספירה האחרת ניתן למפות בנפרד, באמצעות היטל שני שמרכזו בנקודה האנטיפודית.
סיפור לואיזיאנה
סיפור לואיזיאנה (באנגלית: Louisiana Story) הוא סרט אמריקאי בשחור לבן שאורכו 78 דקות, לעיתים תכופות רואים בו בטעות סרט תיעודי. הוא נכתב בידי פראנסס ה. פלאהרטי ובעלה רוברט ג. פלאהרטי. הסיפור דן בהרפתקאותיו של ילד ממוצא קיג'ון ודביבון המחמד שלו, שחיים באורח אידילי בשחקם במוצא הנהר של לואיזיאנה.
עלילת המשנה העיקרית עוסקת באביו הקשיש המתיר לחברת נפט לקדוח נפט בלשון הים בכניסה לביתם. בצילום מרשים בסרט ניתן לראות בזעיר אנפין מתקן לקידוח נפט מורכב על הסכר הדקיק. למרות שישנו רגע של משבר כשמתקן אחר גורם כמעט לאסון, הבעיה נפתרת והסכר והמתקן והקודחים הידידותיים עוזבים במהרה, מותירים מאחוריהם סביבה נקיה באופן לא רגיל ומשפחת קיג'ון עשירה. הסרט מומן למעשה בידי חברת נפט גדולה.
היבט אחר משמעותי של העלילה הוא הימצאותו של תמסח ענק באזור, שמאמינים שהוא טרף את הדביבון והוא ניצוד כנקמה.
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לתסריט ולסרט בשנת 1948. בשנת 1949 זכה וירג'יל תומסון בפרס הפוליצר עבור המוזיקה של תכליל הסרט (המכיל רק יצירה אחת בסגנון הקיג'ון). הסרט הוגדר לאחרונה כ"חשוב תרבותית" על ידי ספריית הקונגרס ונבחר לשימור על ידי ארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
ז'ראר הוייה
ז'ראר פול פרנסיס הוייה (בצרפתית: Gérard Paul Francis Houllier; 3 בספטמבר 1947 – 14 בדצמבר 2020) היה מאמן כדורגל צרפתי, שאימן, בין היתר, את הקבוצות: אסטון וילה, פריז סן-ז'רמן, ר.ס. לאנס, ליברפול ואולימפיק ליון.
הוייה היה עוזרו של איימה ז'אקה בעת שהוביל את נבחרת צרפת לזכייה היסטורית במונדיאל 1998, ונטל חלק בקידומם של כדורגלנים מוכשרים, ובהם תיירי הנרי, רובר פירס ודויד טרזגה. הוייה היה חבר בוועדה הטכנית של פיפ"א ואופ"א במונדיאלים של 2002 ו-2006.
קריירת משחק
הוייה נרשם לאוניברסיטת ליל ללימודי אנגלית, אך בשנתו הראשונה נאלץ, בשל מחלתו הקשה של אביו, לפרוש מלימודיו ולהתחיל לעבוד במשרה מלאה. הוייה התבסס כעבודה כמורה, תוך כדי השלמת התואר באנגלית במתכונת חלקית. כחלק מלימודיו, הוא נבחר לעבוד במשך שנה ב-1969/1970 כעוזר באחד מבתי הספר בליברפול, אנגליה. במהלך שנת עבודתו שם, צפה הוייה לראשונה במשחק של ליברפול, בו ניצחה הקבוצה 0–10 את דאנדוק האירית. הוייה הפך בעת שהייתו בעיר לאוהד ליברפול.
הוייה היה כדורגלן חובבן, ובזמנו היה הכדורגל הצרפתי מורכב משחקנים מקצוענים וחובבנים כאחד. אף על פי שהוייה הפך לסגן מנהל בבית ספר בצרפת, בשנת 1973 החליט לעבור לעבודה במשרה מלאה בתחום הכדורגל, ונטל את תפקיד המאמן-שחקן בקבוצת לה-טוקה (בצרפתית Le Touquet).
קריירה מוקדמת
אחרי לה-טוקה, אימן הוייה בשתי קבוצות קטנות אחרות - ארס (בצרפתית Arras) כמאמן נוער ונו-לה-מינה (בצרפתית Noeux-les-Mines) כמאמן ראשי. ב-1982 עבר הוייה לקבוצת לאנס, אותה העלה ליגה והביא לגביע אופ"א, לפני שעבר לאמן בפריז סן-ז'רמן ב-1985, עמה זכה באליפות הליגה בשנה שלאחר מכן.
נבחרת צרפת
ב-1988 הוייה מונה למנהל טכני ועוזר מאמן בנבחרת צרפת, תחת מישל פלאטיני. הוייה מונה למאמן ב-1992 אך התפטר ב-1993 בעקבות כישלון הנבחרת הצרפתית להעפיל למונדיאל 1994. הוייה הפך לדמות לא אהודה בצרפת והואשם לא רק באי ההעפלה למונדיאל, אלא גם בתוצאות הבינוניות בימי פלאטיני. עם זאת, הוייה נשאר בנבחרת כמנהל טכני. ב-1998, לאחר זכייתה של צרפת במונדיאל, תרומתו של הוייה זיכתה אותו במדליה מיוחדת.
ליברפול
ב-1998 הוזמן הוייה לשמש כמאמן-שותף בליברפול יחד עם רוי אוונס. לרוע המזל, הסידור לא עבד ואוונס התפטר לאחר מספר חודשים בלבד והשאיר את הוייה כמאמן הקבוצה.
הוייה החל בתוכנית בת 5 שנים לבניית הקבוצה מחדש, בתחילה על ידי ניפוים של ה"ספייס בויז", כינוי שניתן על ידי עיתונאים מקומיים לפול אינס וחבריו, ביניהם רובי פאולר, דייוויד ג'יימס, סטיב מקמנמן וג'יימי רדנאפ. כדי להחליף את השחקנים שעזבו, ובשל הקשיים הכלכליים של המועדון, החתים הוייה מספר שחקנים מחוץ לאי הבריטי, רובם מצרפת.
הוייה החתים את סטפן הנשוז וסמי הופייה לפני עונת 1999–00 וחיזק את החלק האחורי של הקבוצה. מטרתו של הוייה הייתה לסיים במקום השני או השלישי בליגה, אך לאחר הפסד במחזור האחרון לברדפורד סיטי, ליברפול נותרה במקום הרביעי וזכתה במקום בגביע אופ"א בעוד שלידס יונייטד זכתה בכרטיס האחרון לליגת האלופות.
בניית הקבוצה ארכה שנתיים, אך בסופו של דבר הובילה לעונה המוצלחת של 01–2000, בה ליברפול זכתה בגביע הליגה, גביע ההתאחדות וגביע אופ"א והשלימה טרבל גביעים, וכן סיימה במקום השלישי בפרמייר ליג, שהקנה לה כרטיס כניסה לליגת האלופות האירופית, לראשונה מאז שינוי מתכונת המפעל ב-1992. תחילתה של עונת 2001–02 הייתה המשכה הישיר של קודמתה וליברפול זכתה בסופר קאפ האירופי וכן במגן הצדקה. פירוש הדבר היה שליברפול הפכה למועדון האנגלי הראשון שזוכה בחמישה גביעים בשנה קלנדרית.
באוקטובר 2001 הובהל הוייה לבית חולים לניתוח חירום באבי העורקים שנמשך 11 שעות. הוייה חזר לאמן את המועדון חמישה חודשים לאחר מכן, אך רבים מהאוהדים חשו כי יכולתו כמאמן לא חזרה למה שהייתה לפני הניתוח. חוסר הצלחה בשנים הבאות, יחד עם מה שנחשב בעיני גורמים מסוימים ככדורגל לא אטרקטיבי, הובילו לעזיבתו של הוייה מליברפול ב-24 במאי 2004, בהסכמה הדדית עם הנהלת המועדון. לאחר כשנה, ב-25 במאי 2005, ליברפול שעדיין כללה רבים משחקניו של הוייה, זכתה בליגת האלופות תחת הדרכתו של רפא בניטז - הוייה הצטרף לחגיגות הקבוצה בחדר ההלבשה לאחר המשחק.
מדיניות נוער
מדיניות הנוער של הוייה התבססה רבות על הבאתם של שחקנים צרפתים מוכשרים, בעיקר בשל היותו המאמן הטכני של ההתאחדות הצרפתית בעבר והיכרותו עם שחקני הנוער בצרפת. הוייה החתים רבים משחקני נבחרת צרפת עד גיל 21, שזכו באליפות אירופה בקטגוריית הגיל שלהם, בהם אנתוני לה-טלק ופלורנט סינמה-פונגול. עם זאת, רובם לא השתלבו בסגנון הכדורגל באנגליה מסיבות פיזיות ונפשיות כאחד.
רכישתו האחרונה של הוייה הייתה ג'יבריל סיסה שהגיע לאחר עזיבתו של הוייה תמורת סכום של 14 מיליון ליש"ט. לאחר שתי עונות רוויות בפציעות וכן בעיית הנבדל שהייתה לו, הושאל סיסה לאולימפיק מרסיי הצרפתית לעונת 2006–07. ב-30 באוגוסט 2006 עזב סינמה פונגול בהשאלה לרקראטיבו ולבה הספרדית והיה אחרון השחקנים הצרפתים שעזב את ליברפול.
אולימפיק ליון
ב-29 במאי 2005 הוכרז כי הוייה מונה לשנתיים למאמנה של אלופת צרפת במשך ארבע שנים רצופות, אולימפיק ליון, במקומו של פול לה-גן. בעונת 06–2005 המשיך הוייה בדרכו של לה-גן והצעיד את ליון לאליפות חמישית ברציפות ולרבע גמר ליגת האלופות. גם עונת 2006–2007 החלה ברגל ימין, כאשר לאחר מחצית עונה (19 מתוך 38 מחזורים) ניצבת ליון במקום הראשון, במרחק של 15 נקודות מהשנייה, לאנס.
אסטון וילה
בספטמבר 2010 מונה למאמן קבוצת אסטון וילה, וביוני 2011 התפטר מתפקידו. בספטמבר 2011 הודיע על פרישה מאימון עקב בעיות בריאות.
מותו
הוייה נפטר ב-14 בדצמבר 2020 לאחר שסבל במשך שנים ממחלות לב.
רוזנצווייג
רוזנצווייג (ביידיש: ראָזענצוויַיג; בגרמנית: Rosenzweig; בפולנית: Rozencweig) הוא שם משפחה שפירושו "ענף ורד" או "ענף שושן". {{פירושונים| אישים ששמם רוזנצווייג:
אחר:
ראו גם
}}
לוטפיסק
לוטפיסק (בנורווגית: Lutefisk; בשוודית: Lutfisk) הוא מאכל מהמטבח הנורווגי, השוודי והפיני העשוי מדג מומלח ומיובש וממי בורית.
לרוב המאכל מיוצר מדג בקלה. הדגים מושרים במים קרים למשך חמישה - שישה ימים (המים מוחלפים מדי יום), לאחר מכן מושרה הדג בתמיסה המורכבת ממים קרים וממי בורית למשך יומיים נוספים. בסיום התהליך הדגים התנפחו ומרקמם הפך למקפא, וכן הם הפכו לבסיס שלו ערך הגבה של 11 - 12. לאחר מכן משרים את הדג למשך שישה ימים נוספים במים על מנת להפחית את הבסיסיות של המאכל. בתום התהליך מבשלים את הדגים. בפינלנד משתמשים בתמיסה המכילה אפר עצי תרזה, וזאת בשל הכמות הגבוהה של אשלגן פחמתי וזרחן פחמתי באפר זה מחד, והבסיסיות הנמוכה יותר מאשר זו של מי הבורית מאידך. השריה ארוכה מידי בתמיסה הבסיסית יכולה להביא לסבוניזציה של השומן בדגים.
הדגים מבושלים במשך זמן קצר. בחלק משיטות הבישול מכוסים הדגים במלח זמן קצר לפני הבישול, וזה מוסר מהדגים טרם הבישול; הליך זה יוצר מרקם קשיח יותר בשל הוצאת הנוזלים מהדגים. הבישול מבוצע בסיר מכוסה, כשהדג מאודה במשך כ-20 דקות, או נאפה בתנור בחום של 225 מעלות במשך של כ-45 דקות.
המאכל פופולרי במדינות הנורדיות וכן בארצות הברית ובקנדה בקרב מהגרים ממדינות אלה, ונאכל לרוב בסמוך לחג המולד. המאכל מוגש כתוספת לצד בייקון, מחית אפונה, ותפוחי אדמה מבושלים או אפויים, וכן לצד רוטב לבן או חמאה מומסת.
מקורו של המאכל בימי הביניים, והוא עושה שימוש בדגים מיובשים - שהיו אמצעי השימור המרכזי של דגים בארצות הנורדיות (בשל מחירו הגבוה של המלח). המאכל נאכל בחג המולד כשריד למנהג הקתולי שלא לאכול מאכלי בשר בערב חג המולד. מאחר שבתקופה זו, בשל סערות בים, לא יצאו דייגים אל הים, מקור המזון העיקרי היה דגים מיובשים, שאותם היה צריך להשרות ולבשל. ההתייחסות ראשונה למאכל זה קיימת ברשומות שוודיות משנת 1540.
קלאופטרה, מלכת מוקדון
קלאופטרה (356-308 לפנה"ס) הייתה בתם של פיליפוס השני מלך מקדוניה (382–336 לפנה"ס) והמלכה אולימפיאס מאפירוס 375-316 לפנה"ס). אחותו (היחידה מאותה אם) של הנסיך אלכסנדר, שלימים ייקרא אלכסנדר הגדול.
ביוגרפיה
בשנת 337 לפנה"ס נשא פיליפוס לאישה את בת אחיו של אציל מקדוני בשם אטאלוס, גם שמה היה קלאופטרה. נישואים אלה יצרו מתחים כבדים בינו לבין אשתו אולימיפיאס ובנו, אלכסנדר. אולימפיאס יצאה לגלות מרצון ושבה אל חצרו של אחיה הצעיר, אלכסנדר, מלך אפירוס.
אלכסנדר, בנה של אולימפיאס ובני הלוויה שלו יצאו אף הם לגלות. הנסיכה קלאופטרה נשארה עם אביה ואימה החורגת, עם זאת החליט פיליפוס להפריד את אולימפיאס מאחיה ולכן הציע לאלכסנדר מלך אפירוס, את בתו, הנסיכה קלאופטרה לאישה.
נישואיה של קלאופטרה עם דודה נערכו באוקטובר 336 לפנה"ס, לקראת החתונה שב אלכסנדר מן הגלות והשלים עם אביו פיליפוס. אך השלווה לא האריכה ימים, משום שבמהלך טקס החתונה, פיליפוס נרצח על ידי אדם שהיה לו מניע פרטי, למרות שייתכן שהיו קושרים נוספים לרצח ואולי אף אולימפיאס עצמה הייתה ביניהם.
לאחר ההתנקשות בחייו של פיליפוס, הוכתר אלכסנדר, בנו, למלך מקדוניה. אמו אולימפיאס שבה מן הגלות, ואילו אשתו החדשה של פיליפוס, קלאופטרה, הוכרחה להתאבד על ידי אולימפיאס והילד שילדה לפיליפוס זמן קצר לפני כן נרצח.
אלכסנדר, מלך אפירוס, ואשתו החדשה, הנסיכה קלאופטרה, עזבו את מקדוניה ושבו לאפירוס, אך גם לאחר עזיבתם שמרו על קשר הדוק עם ממלכת מקדוניה. נולדו להם שני ילדים, בת בשם קאדמה ובן בשם נאופטלמוס.
קלאופטרה, ששהתה עם בעלה באיטליה, חזרה לאחר מותו לאפירוס ושלטה שם כמלכה. בזמן הזה המשיך אלכסנדר בכיבושיו והגיע למצרים ובמקדוניה שלט מושל בשם אנטיפטרוס. אולימפיאס, שרצתה לשלוט במקדוניה לבדה, לא הסתדרה כלל עם אנטיפטרוס ובשנת 330 היא החליטה לשוב אל אפירוס ולשכנע את קלאופטרה לתת לידיה את המלוכה. קלאופטרה נעתרה ושבה אל בירת מקדוניה, פלה, שם היא חייתה תחת חסותו של אנטיפטרוס עם שני ילדיה, אך היחסים בינה ובין המושל היו מתוחים.
ב־11 ביוני 323 לפנה"ס אלכסנדר מת בבבל. אחיו למחצה, פיליפוס ארידיוס ירש אותו, אך הוא סבל מבעיות נפשיות ולא היה מסוגל לשלוט ולכן מונה עוצר, פרדיקס, אך האימפריה שהוא ירש הייתה סוערת. המושבות היווניות במערב מרדו והפרסים סילקו את המקדונים מן הערים שלהם.
בזמן הזה קלאופטרה התערבה, היא שלחה מכתב ללאונטוס שהיה חברו, שומר ראשו ואחד משרי צבאו של אלכסנדר ושאותו כנראה הכירה מילדות, במכתבה היא הציעה ללאונטוס להינשא לה, היא ידעה שלאונטוס יהפוך לרב כוח אף יותר מפרדיקס אם יינשא לה, שארת הבשר הקרובה ביותר לאלכסנדר, אך הנישואים האלו מעולם לא התקיימו משום שלאונטוס נהרג זמן קצר לאחר מכך כאשר ניסה לדכא את אחת המרידות. לאחר מותו של לאונטוס עזבה קלאופטרה את מקדוניה ועברה לעיר סרדיס, בירת לידיה.
באותו זמן יעצה לה אימה אולימפיאס להינשא לפרדיקס, עוצר האימפריה, המניע לכך היה אותו מניע שבגללו היצעה ללאונטוס להינשא לה, האיחוד בין אחותו של אלכסנדר לבין אחד משרי צבאו ייסע לאחד ולייצב את האימפריה ופרדיקס יוכל לסלק לגמרי את פיליפוס ארידיוס מהשלטון. פרדיקס רצה בנישואים האלו, אך היה רק סיבוך אחד, הוא היה מאורס לבתו של אנטיפטרוס, ניסאה, וכאשר האירוסין בוטלו ראה זאת אנטיפטרוס כעלבון קשה.
בנוסף לכך דיאדוכים נוספים מצבאו של אלכסנדר היו נחושים למנוע בכל מחיר את הכתרתו של פרדיקס למלך וכך מלחמה פרצה בסוף שנת 322 לפנה"ס, מלחמת הדיאדוכים הראשונה (מלחמות הדיאדוכים). פרדיקס הותקף על ידי מושל מצרים, תלמי הראשון, ועל ידי קרטראוס ואנטיגונוס בפיקודו של אנטיפטרוס וכשנה וחצי לאחר מכן הוא נהרג.
אנטיפטרוס ירש את מקומו של פרדיקס כעוצר בשנת 320 לפנה"ס. קלאופטרה שפחדה מפני זעמו של אנטיפטרוס נאלצה לכרות ברית עם דיאדוך בשם אאומנס שלחם לצד פרדיקס ושכעת המשיך במאבק גרילה נגד אנטיפטרוס והדיאדוכים הנוספים. אך קלאופטרה גילתה במהירות שהברית הזו הייתה חסרת טעם ומיהרה להתפייס עם אנטיפטרוס.
לאחר מותו של אנטיפטרוס בשנת 319 לפנה"ס היא נשארה בסרדיס ונותרה ברווקותה, למרות שרבים נוספים רצו בנישואים עמה כדי לחזק את מעמדם, אך היא סירבה להם.
אנטיגונוס, שלאחר מותו של אנטיפטרוס נעשה לחזק ביותר בין הדיאדוכים, החזיק את קלאופטרה עצורה בביתה בסרדיס ושם היא שהתה במשך כעשר שנים. בשנת 317 לפנה"ס נעשה בנה, נאופטלמוס למלך אפירוס, אך הודח מכיסאו בשנת 313 לפנה"ס ושב ככל הנראה אל אימו.
בשנת 308 לפנה"ס ביקר תלמי הראשון, ששלט במצרים, באזור הים האגאי. קלאופטרה, שהכירה את תלמי היטב מאז ילדותם, ניסתה לברוח ממעצרה בסרדיס ולהצטרף אליו, אך היא נתפסה, הוחזרה לסרדיס ושם נרצחה, כנראה בפקודתו של אנטיגנוס משום שייצגה יותר מדי כוח ואיימה על מעמדו. למרות זאת הוא הוציא להורג את המתנקשים וערך לקלאופטרה הלוויה מפוארת.
מחוז ז'אמבול
מחוז ז'אמבול (בקזחית: Жамбыл облысы; ברוסית: Жамбылская область - ז'אמבילסקאיה אובלסט או Джамбулская область - דז'אמבולסקאיה אובלסט) הוא מחוז בדרום-מזרח קזחסטן. המחוז גובל במחוז קרגנדה מצפון, בימת בלחש מצפון-מזרח, במחוז אלמטי ממזרח, במחוז טורקיסטן ממערב ובקירגיזסטן מדרום. המחוז משתרע על פני 144,300 קמ"ר ובירתו היא העיר טראז. המחוז נקרא על שם האקין הקזחי ז'מבול ז'באיולי.
בית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי
בית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי הוא בית חולים וטרינרי השייך לפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית. בית החולים שוכן במרכז וולקני, לצדו של כביש 412, בשטחה המוניציפלי של ראשון לציון, והוא היחיד מסוגו במזרח התיכון. בית החולים הווטרינרי מכשיר סטודנטים למקצועות הוטרינריה הלומדים בבית הספר לרפואה וטרינרית ע"ש קורט הממוקם בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
בית החולים הוא מוסד ללימוד וטיפול בבעלי חיים הפועל ללא כוונת רווח. הוא הוקם בשנת 1988 כשלוחה של בית הספר לרפואה וטרינרית של האוניברסיטה העברית הנמצא בסמוך אליו, ובו עוברים הסטודנטים לוטרינריה את הכשרתם הקלינית. צוות העובדים במקום מונה יותר מ-150 איש, ובהם יותר מ-40 רופאים. בית החולים הווטרינרי מטפל בחיות מחמד, בחיות בר, סוסים, ציפורים, זוחלים ויונקים קטנים. בבית החולים מרפאות מומחים בתחומים רפואיים רבים, ובהם אופתלמולוגיה, אונקולוגיה, נוירולוגיה, דרמטולוגיה, קרדיולוגיה, רפואת שיניים, רפואה פנימית, כירורגיה, פוריות, הדמיה ועוד. בית החולים מספק שירותי חרום וטיפול נמרץ בכל שעות היממה ובכל ימות השנה, ופועל בו בנק דם שהוקם בשנת 2004.
מחוז ז'אמבול
קבוצות אתניות
הרכב האוכלוסייה נכון לשנת 2020:
KCR
רכבת קאולון קנטון (九廣鐵路 פיניין Jiú-Guáng Tiělù) או בשמה האנגלי (KCR (the Kowloon Canton Railways, הייתה רשת רכבות ורכבות קלות בהונג קונג, שמתפעלת כיום רק קווי רכבת אל תוך סין. החלק הראשון של הרשת נפתח בשנת 1910, ונסעו בו רכבות קטר. והתפתח עד לכדי 4 קווים, 32 תחנות רכבת, ו-68 תחנות רכבת קלה - בהונג קונג. זאת מלבד עוד שלושה קווים המחברים בין הונג קונג לערים אחרות בסין העממית. "חברת רכבות קאולון קנטון" אשר מנוהלת בלעדית בידי ממשל הונג קונג, הייתה האחראית על הפעלת הקווים הנ"ל.
בתחילתה חיברה הרכבת בין חצי האי קאולון שבהונג קונג, לעיר קנטון (כיום גואנגג'ואו) בתקופה בה שלטו הבריטים באדמת הונג קונג, ומכאן שמה. חלק זה של הרכבת מכונה כיום "הקו המזרחי", ובפי תושבי סין הוא מכונה "הרכבת של גואנגשן".
ממשלת הונג קונג הציעה לחבר בין חברת ה-KCR לחברת MTR, חברת רכבות אחרת בהונג קונג שמתפעלת את רוב הקווים באי הונג קונג, קאולון והאיים החיצוניים, ואשר 75% ממניותיה שייכים לממשל. המחלקה המבצעת של הונג קונג, אישרה באופן רשמי את העסקה ב-11 באפריל 2006, והשכירה את ה-KCR לחברת ה-MTR למשך 50 שנה. האיחוד אושר גם על ידי הרשות המחוקקת ושאר בעלי המניות של חברת ה-MTR. ב-2 בדצמבר 2007 התקיים האיחוד בפועל.
קווי הרכבת
קווים בתוך הונג קונג
קווים אל ערים בסין העממית
קו מזרחי
קו הרכבת לקנטון בתוך תחומי הונג קונג היה בתחילה מונע בקיטור, אולם במהלך שנות החמישים החלו אט אט להשתמש ברכבות המונעות על ידי דיזל, ובשנת 1962 הם החליפו לחלוטין את מקום רכבות הקיטור. בשנת 1973 החלה החברה בתהליך של מודרניזציה שכלל הנחת מסילות כפולות והחלת הפיכת הרכבות לחשמליות. השימוש הראשון ברכבות חשמליות החל ב-6 במאי 1982 בקטע הרכבת שבין תחנת קאולון לתחנת שה טין. שנה אחר כך ב-15 ביולי 1983 כבר הושלמה ההפיכה לרכבות חשמליות, והרכבות הגיעו עד לתחנה האחרונה - תחנת לוהו.
מעבר נוסעים ומטען בין הונג קונג לשאר ערי סין, היה חלק נכבד משירותי הרכבת, שירות שנפסק בשנת 1949 כאשר המפלגה הקומוניסטית של סין תפסה את השלטון לאחר מלחמת האזרחים הסינית. אולם השירות חזר לפעול בשנת 1979 כאשר המנהיג דאז דנג שיאופינג הכריז על מדיניות הדלת הפתוחה.
בשנת 1975 הועברה התחנה הראשונה של הרכבת - קאולון, לתחנת קאולון החדשה (כיום תחנת הונג הם) זאת בגלל שהתחנה הישנה הייתה כבר קטנה מדי, ולא היה בה מקום להרחיב. בשנת 2006 הוארך קו זה, וכיום תחנתו הראשונה היא מזרח צים זה צוי - התחנה הראשונה תחת לאדמה.
לקראת סוף שנות התשעים הוחלפו הרכבות ברכבות חדשות יותר שבהם גם מחלקה ראשונה.
קו מערבי
ההצעה ליסודו של הקו המערבי הועלתה בתחילת שנות התשעים, אז פנתה הממשלה לשתי חברות הרכבות של הונג קונג ה-KCR וה-MTR להציג בפניה תוכנית עבודה לקו זה, בסופו של דבר התקבלה התוכנית של חברת ה-KCR, ובספטמבר 1998 אישרה הממשלה את החלק הראשון של הפרויקט. הבנייה החלה באוקטובר אותה שנה, והשירות החל ב-20 בדצמבר 2003. זהו הקו החדש הראשון שהונח על ידי חברת ה-KCR.
החלק הראשון של הרכבת מתחיל מתחנת נאם צ'ונג שבשם שו פו ומסתיים בתחנת טואן מון. הקו אורך 30.5 ק"מ ויש בו 9 תחנות. הקו נפגש בתחנות מסוימות עם תחנות הרכבת הקלה, ועם הקווים צואן מון וטונג צ'ונג של ה-MTR, ומציע אפשרות החלפה.
לצורך הפעלת הקו החדש קנתה החברה רכבות חדשות, רכבות אלו מורכבות משבעה קרונות. אולם נשקלת הרחבה לרכבות של תשעה קרונות. כל התחנות ממוזגות ומותקנות בהם דלתות זכוכית בין הרציף לרכבת עצמה.
מבקרים טוענים כי תחנות הקו ממוקמות רחוק מאזורי המגורים העיקריים, ולפעמים נצרך להשתמש ברכבת הקלה כדי להגיע לקו המערבי. מלבד זאת, הם טוענים, המחירים יקרים מדי, והפרשי הזמן בין נסיעה בקו לנסיעה באוטובוס אינם מצדיקים מחיר זה. מלבד זאת בעיות בטיחות שנתגלו בחודשים הראשונים להפעלת הקו, גרמו לתושבים לסמוך פחות על הקו. אי לכך החלה החברה בהוזלת המחירים ונתינת הנחות באוטובוסים שונים לנוסעי ה־KCR.
בשנת 2002 הונחו יסודות להרחבת הקו, הקו המורחב יקרא קו מזרח קאולון, והוא מעותד להגיע עד לתחנת הונג הם.
קו מה און שן
בניית הקו אושרה על ידי הממשלה באמצע 1998. בניית הקו החלה בשנת 2000 והקווים נפתחו ב-21 בדצמבר 2004. הקו יוצא מתחנת טאי וואי ועובר תשע תחנות עד לתחנה הסופית וו קאי שה.
רוב הקו כולל כמה מתחנותיו נבנו על קרקע מיובשת, לאורך צדם המזרחי של מה און שאן ושַׁאטִין. סוג הרכבות דומה בעיקרו לרכבות הנעות בקו המערבי, בהבדל אחד שהם מורכבים מארבעה קרונות בלבד. אולם רוב הרציפים מוכנים להתרחבות אפשרית של שמונה קרונות.
רכבת קלה
הרכבת הקלה נעה בשטח הצפון מערבי של הטריטוריות החדשות, בין שלוש הערים החדשות טואן מון, יואן לונג וטין שוי וואי, ולה 9 קווים פעילים. הרכבת הוקמה ב-25 בספטמבר 1988, כאשר הוקמה העיר החדשה טואן מון, אז החלה הממשלה בתוכניות להנחת תשתית תחבורה במקום, חברת ה-KCR לקחה על עצמה את הפרויקט והחלה ביישומו בשנת 1985.
אנרגיה היברידית
אנרגיה היברידית (באנגלית:Hybrid Power) היא מערך אנרגיה המשלב בתוכו טכנולוגיות שונות לייצור אנרגיה. מערכות היברידיות לייצור אנרגיה לעיתים קרובות מכילות רכיב של אנרגיה מתחדשת (כגון לוחות סולאריים, שמתבססים על השמש), המאוזן באמצעות צורה שנייה של הפקת אנרגיה כגון תא דלק או סוללה, כאשר המטרה היא לספק חשמל, חום או צורות אחרות של אנרגיה בצורה היעילה ביותר.
מנוע היברידי
מנוע היברידי הוא מנוע המורכב משני סוגי מנועים, לרוב מנוע בעירה פנימית ובנוסף מנוע חשמלי. המטרה בשילוב המנועים היא ניצול טוב יותר של דלק, חיסכון בעלות נסיעה, ופליטת מזהמים מופחתת מהמכונית. בחלק מהמנועים ההיברידיים יהיה שימוש מנוע בעירת דלק פנימית על מנת שתהיה הטענה לגנרטור. הגנרטור מטעין את מנוע העזר החשמלי, ממנו יוצא כוח אל הגלגלים לפי הכוח הנדרש. שאר המנועים ההיברידיים משתמשים במנוע הבעירה הפנימית אשר מונע בדלק וכן במנוע העזר החשמלי בו זמנית על מנת להניע את הרכב.
תאים סולאריים היברידיים
תאים סולריים היברידיים משלבים יתרונות של חומרים אורגניים ושל קרינת השמש, ומפיקים מהם חשמל. תא פוטו-וולטאי (או תא סולארי) הוא התקן סולארי להפקה ישירה של אנרגיה חשמלית על ידי קליטת קרינה אלקטרומגנטית (אור מן השמש). בתאים סולריים היברידיים, חומר אורגני משולב עם חומר מוביל אלקטרונים כדי ליצור שכבה פוטו-אקטיבית (שכבה העשויה מחומר המגיב בשינוי כימי או פיזי להארה). מערכת פוטו-וולטאית טיפוסית מכילה פאנלים סולאריים, שכל אחד מהם מונה מספר תאים סולאריים, המייצרים חשמל. תאים סולריים היברידיים יכולים להיות מותקנים על הקרקע או על הגג. הם יכולים להיות מקובעים, או לעקוב אחר השמש על פני השמים.
מריה ויסנטה
מריה ויסנטה (בספרדית: María Vicente; נולדה ב-28 במרץ 2001) היא אתלטית ספרדייה, המתחרה בקרב שבע ובקפיצה משולשת.
ביוגרפיה
ויסנטה נולדה בקטלוניה, בת לאם ספרדייה ואב מקובה. היא החלה להתאמן באתלטיקה בגיל 11. בשנת 2017 היא משתייכת למרכז המצוינות בספורט CAR, בו היא מתגוררת, לומדת ומתאמנת.
באליפות אירופה עד גיל 23 שמכרה ביולי 2023 זכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אישי של 14.21 מטר.
שיאים אישיים
אולם:
סלבטורה קמאראנו
סלבטורה קמאראנו (באיטלקית: Salvatore Cammarano; 19 במרץ 1801 בנאפולי – 17 ביולי 1852 בנאפולי) היה לבריתן ומחזאי איטלקי פורה שנודע ביותר, כנראה, בטקסט שכתב ל"לוצ'יה די למרמור" ב-(1835) בשביל גאטנו דוניצטי.
עוד כתב לדוניצטי את הלבריות ל-L'assedio di Calais ו- Belisario, שתיהן משנת 1836, Pia de' Tolomei ו- Roberto Devereux, שתיהן ב-1837, Maria de Rudenz ו-Poliuto משנת 1838, ו-Maria di Rohan בשנת 1843. בשביל ג'וזפה פרסיאני כתב את Ines de Castro
לורדי כתב את "אלזירה" (1845), "קרב לניינו" (1849) ולואיזה מילר (1849), וכן כתב יחד עם לאונה אמנואלה ברדארה את הלברית של "הטרובדור" ב-1835. קמאראנו גם התחיל בכתיבת הלברית לאופרה על פי "המלך ליר" מאת שייקספיר, אך מת לפני שהשלים את המלאכה (עם זאת, הוא השאיר אחריו סצנריו מפורט).
ליבריות אופרה
1834 1835
1836
1837
1838
1839
1840
1841
1842
1843
1845
1846
1847
1849
1850
1851
1853
עודד עזר
עודד עזר (נולד ב-1972) הוא טיפוגרף ישראלי, מעצב גופנים ומעצב גרפי, אמן ופרופסור לעיצוב. לפני שהפך למעצב היה עזר מוזיקאי ומשורר.
ביוגרפיה
עזר נולד ברמת גן. הוא בוגר מגמת מוזיקה קלאסית בבית־הספר התיכון לאמנויות תלמה ילין. תחילת שירותו היה במסגרת גרעין נח"ל אמנויות במצפה רמון, ולאחר פציעה במהלך שירותו הצבאי, שירת בפיקוד הנח״ל כמעצב תפאורות ללהקת הנח״ל. למשך תקופה קצרה במהלך שירותו הצבאי, ומעט אחריה, עסק בכתיבת שירה. יחד עם המשוררת עינה ארדל ייסד את קבוצת המשוררים ״תמול שלשום״ שפעלה לזמן קצר בבית הקפה הספרותי תמול שלשום בירושלים. שיריו פורסמו בכתבי העת עכשיו ומאזניים, ובמוספי הספרות של דבר ועל המשמר. זוכה תחרות כתיבת השירה של צה״ל תשנ״ג (1993).
קריירה
עזר הוא בוגר לימודי תואר ראשון במחלקה לתקשורת חזותית (אז המחלקה לעיצוב גרפי) בבצלאל (1994—1998) וחתן פרס פלהיים עבור עבודה ייחודית בעיצוב טיפוגרפי (בצלאל, 1998). במהלך לימודיו זכה במלגת הצטיינות כפולה מטעם קרן התרבות אמריקה־ישראל (1998, 1997) ובשלוש תעודות הצטיינות מטעם המחלקה לתקשורת חזותית (אז המחלקה לעיצוב גרפי) בבצלאל (1994, 1995, 1996).
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1998, עבד כמעצב בסטודיו שמעון זנדהאוז, בסטודיו עדי שטרן, וכעורך גרפי ראשי בעיתון גלובס. בשנת 2001 הוזמן ללונדון ע״י חברת המיתוג Siegel+Gale כדי לעצב מחדש את לוגו בנק הפועלים. בשנת 2001 ייסד סטודיו עצמאי לעיצוב וטיפוגרפיה, "סטודיו עודד עזר", שפועל בתחומי עיצוב תדמית, עיצוב טיפוגרפי, ועיצוב גופנים עבריים. במקביל, בשנת 2001 הקים עם מיכל סהר את "הגילדה", הקואופרטיב הישראלי הראשון של מעצבי אותיות עצמאיים, אליו חבר בהמשך דני מירב. ב-2007 החליט עזר לעזוב את הקואופרטיב והחל לשווק את הגופנים שעיצב באופן עצמאי, תחת השם ״משפחת עזר״ (כיום - "עזר טייפ האוס").
הוראת עיצוב
עזר שימש כמרצה לטיפוגרפיה ב״ויטל מכללה לעיצוב״ (2000-2003) בשנקר (2000-2008), בבצלאל (2004), ובמרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה (2004-2009).
החל משנת 2009 משמש כמרצה לעיצוב טיפוגרפי ב-HIT מכון טכנולוגי חולון, שם הוא מלמד קורסים בנושאי עיצוב טיפוגרפי וטיפוגרפיה אקספרימנטלית, ובמבחר תפקידים אקדמיים, ועדות הוראה ועוד. בשנת 2021 העולה לדרגת פרופסור חבר.
במקביל הוא מעביר סדנאות־אמן באקדמיות בעולם, ביניהן בתוכנית לתואר שני של האקדמיה החדשה לאמנויות במילאנו (Nuova Accademia di Belle Arti), באוניברסיטת ננג׳ינג לאמנויות (Nanjing University of the Arts), קורס בעיצוב אקספרימנטלי בבית הספר הגבוה לעיצוב, רוד איילנד (Rhode Island School of Design) במסגרת מלגת ההצטיינות של קרן שוסטרמן, ועוד.
עיצוב ומיתוג
עזר עיצב את הסמליל המפורסם של בנק הפועלים שהיה בשימוש מספטמבר 2001 עד 10 בינואר 2018; את סמלילו השני של ערוץ 10, בימיו כ"ישראל 10" (2005 עד לאוגוסט 2006); את סמליל גלידה באר־שבע, את סמליל חברת מגנוליה, סמלילים לערוצי yes הטלוויזיה בלוויין השונים (2000-2007), ועוד.
עיצוב פונטים
החל משנת 1998 עיצב עזר יותר מ־40 פונטים עבריים שהפכו דומיננטיים במרחב הישראלי. כמה מהפונטים שעיצב זכו באותות הצטיינות של ה-New York Type Directors Club, של ארגון הטיפוגרפים הבינלאומי ATypI, בתחרות D&AD הבריטית ובתחרות מגזין העיצוב הבינלאומי Creative Review.
פונטים בעיצובו: 1998—2000: עדן, מאיה, עזר נוה־צדק, עזר אנמיה. 2000—2002: עזר אלכימאי, קפקא, אימפקטה. 2002—2004: עזר פרנקריהליה, פלשתינה, סיסטזה, עזר קשיח. 2004—2007: עזר מעודד (פשוט, סנס, סריף), עזר תאגיד, עזר סוסיתא, עזר שלוותא, עזר הלל (לשעבר בית־הלל). 2007—2009: עזר אלכימאי צר, עזר מעודד פשוט צר, עזר בלוק. 2010—2015: עזר רץ, עזר נע, מטא עברית, עזר שמש (לשעבר: משתמש). 2015—2020: עזר דו, עזר פרנצסקה, עזר לופט, עזר אוגוסט, עזר אקטואל, פיט, עזר טורטליני, עזר אקספרימנטה, עזר קדים.
עיצוב פונטי תאגיד וקוד פתוח: 1999: גלובס (עבור גלובס). 2004: יס (עבור Yes). 2006: (אנגלית) M-Systems (עבור M-Systems). 2008: מגדל (עבור מגדל). 2013: דעת (עבור עת־הדעת). 2015: סמסונג עברית (עבור Samsung). 2018: (אנגלית) RL2 (עבור National Rugby League Australia). 2021: ווייז עברית (עבור Waze).
בשנת 2016 עיצב עזר עבור Google Fonts את פונט הקוד הפתוח היבּו (Heebo), שהפך במהרה לאחד הפונטים הפופולריים ביותר בשימוש באתרי אינטרנט ובפרינט.
מחקר חזותי ועיצוב אקספרימנטלי
מאז שנת 2000 עוסק עזר במחקר חזותי, בעיצוב עתידני (Design fiction) וביצירת תוכן חזותי במסגרת פרויקטים על התפר שבין עיצוב ותרבות עבור גופי ואירועי תרבות, בהם הוא מרבה לעסוק בטיפוגרפיה ניסיונית ובמתיחת הגבולות של עיצוב האותיות. הנושאים אליהם הוא מתייחס במחקריו החזותיים מגוונים - מדע, שינוי הגוף, גנטיקה, אתיקה, היסטוריה, קהילה, אזורי־עימות, תקשורת המונים, פוליטיקה, יהדות, מוזיקה וספרות.
בין הפרויקטים הבולטים שיצר:
2005—2006: ביוטיפוגרפיה (Biotypography). 2006—2007: טייפוספרמה (Typosperma). 2006: ניתוחים טיפופלסטיים (Typoplastic Surgeries). 2009: טייפאמבריה (Typembrya). 2010: סקייפ־טייפ (Skype Type). 2012: דגל העיצוב המקורי (Original Design Flag). 2012: הפתק (The Note). 2013: ארמון הזיכרון (Memory Palace). 2015: אנחנו משפחה (We Are Family). 2020: ורידאוּת (Veining). 2020 : בבל (Babylon). 2021: שירה אבודה (Lost Poetry). כרזות המחווה.
מאז שנת 1999 יוצר עזר כרזות והדפסי מחווה טיפוגרפיות אותן הוא מקדיש לאישי תרבות, מקומות ואירועים היסטוריים. כרזות אלו מאופיינות בעיצוב ניסיוני ולא פעם חידתי, ומטרתן העיקרית היא החיפוש אחר אמירה עיצובית־טיפוגרפית חדשנית. רבות מכרזות אלה פורסמו בספרים ובקטלוגים, הוצגו בעשרות תערוכות ברחבי העולם וזכו בפרסים בתחרויות עיצוב בינלאומיות בולטות.
בין כרזות המחווה הבולטות שיצר: המסר (מחווה למלחין אריק שפירא,2001), סתמי וכלומי (מחווה למשוררת יונה וולך, 2003), אָלֶף (מחווה לאמן מיכלאנג'לו, 2003), עכשיו (מחווה למעצב דוד טרטקובר, 2004), I ❤ Milton (מחווה למעצב מילטון גלייזר, 2008), האצבע (מחווה למשורר חזי לסקלי, 2008), Helvetica (מחווה לפונט הלווטיקה, 2008), שלום, אני נוסעת (מחווה למחזאי חנוך לוין 2016), אודה (מחווה למזרח התיכון, 2016), Middle E (מחווה למזרח התיכון, 2017), "I" (מחווה ליהודי פלרמו, 2018).
כרזות נוספות בעיצובו: פלסטיקה (2001), טיפוגרפיה (2004), פסטיבל התרבות היהודית בקרקוב (2010), מחר יום חדש (כרזה לכבוד יום העצמאות ה־72 של מדינת ישראל, 2020).
ספרים בעיצובו
הגדת הסקירבול (בהוצאת Skirball Cultural Center, Los Angeles, עורך: רוברט קירשנר, 2020), ההגדה האמריקאית החדשה (בהוצאת Little, Brown and Company, עורך: ג׳ונתן ספרן פויר, 2011); דוד ארליך, קפה שירה (עטיפה, בהוצאת תמול שלשום, 2018).
הכרה בינלאומית
בשנת 2009 נבחר עזר כחבר המועדון העולמי של המעצבים הגרפיים – Alliance Graphique Internationale. בשנת 2018 נבחרו שלוש מעבודותיו של עזר להיכלל בספר המונומנטלי The History of Graphic Design שיצא בהוצאת Taschen (עורכים: Jens Müller, Julius Wiedemann).
מונוגרפיה על עבודותיו
במאי 2009 פרסמה הוצאת הספרים Gestalten מונוגרפיה על עבודותיו בשם ״Oded Ezer: The Typographer's Guide to the Galaxy״ (עורך: Robert Klanten). את ההקדמה לספר כתבה Paola Antonelli, האוצרת הראשית לעיצוב וארכיטקטורה של המוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בניו־יורק.
פרסים
עבודותיו של עזר זכו בפרסים שונים, ביניהם פרס העיצוב של משרד התרבות, פרס פלהיים למצוינות טיפוגרפית של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ופרס איגוד מעצבי הגופנים העולמי Type Directors Club. בשנת 2009 נבחר על ידי I.D. Magazine כאחד מארבעים המעצבים הצעירים הבולטים בעולם.
כמו כן: פרס משרד התרבות, המדע והספורט בתחום העיצוב הגרפי (2003), מלגת הצטיינות כפולה מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל (1997, 1998), אמן נבחר, תוכנית אמנים אורחים של קרן שוסטרמן (2013), פרס פלהיים ליצירה טיפוגרפית ייחודית מטעם בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים (1998), אזכור מיוחד במענק סנדברג של מוזיאון ישראל למחקר עיצוב, ירושלים, ישראל (2016), פרויקט נבחר במענק לחקר העיצוב מטעם המכון הטכנולוגי חולון, ישראל (2016), תעודת הצטיינות על הישגים יצירתיים מטעם המכון הטכנולוגי חולון, ישראל (2014).
פרסים בעולם: Merit Award at the 5th Hiii International Typography Design Competition, Nanjing, China (2019), An "In Book" nomination at the D&AD annual contest, London, UK (2011), Selected typeface at the Creative Review Typography competition, London, UK (2011), Selected as one of 40 emerging designers around the world by I.D. Magazine, NY, USA (2009), Certificate of Excellence at the TDC52 competition of the New York Type Directors Club, USA (2006), Golden Bee Award at the 7th Moscow International Biennale of Graphic Design, Moscow, Russia (2006) Judges' Special Award at the Taiwan International Poster Design Award, Taipei,Taiwan (2005), Bronze prize and two International jury awards at the 3rd International Poster Biennial, Ningbo, China (2004) Certificate of Excellence in type design at the TDC2 type design competition of the NY Type Directors Club, USA (2001), Certificate of Excellence in type design at the Bukva:raz! (ATypI Type Design Competition), Moscow, Russia (2001), Gold prize at the Nagoya Design Do! international design competition, Nagoya, Japan (2001)
עזר הוזמן להרצות על עבודותיו במוסדות תרבות ובאקדמיות מובילות ברחבי העולם ובישראל, ביניהן באוניברסיטת הרווארד, מסצ׳וסטס (2013), ב-Rhode Island School of Design, פרובידנס (2013), ב-London College of Communication, לונדון (2010), ב- Pratt Institute, ניו־יורק (2011), במכון גתה בפראג (2012), ב-Massachusetts College of Art and Design, בוסטון (2015), במוזיאון מוסקבה (2017), ב- Nanjing University of Art, ננג׳ינג (2019), ב-Skirball Cultural Center, לוס אנג׳לס, ועוד.
תערוכות סולו
מנובמבר 2011 ולאורך שלושה חודשים הוצגו במקביל שתי תערוכות סולו גדולות של עבודותיו: "Oded Ezer: Tipocriaturas" - בסאו פאולו (CAIXA Cultural São Paulo), ובברזיליה (CAIXA Cultural Brasilia). אוצרת: Ruth Klotzel.
תערוכות קבוצתיות
עבודותיו של עזר הוצגו בעשרות תערוכות קבוצתיות ברחבי העולם, ביניהם במוזיאון לאמנות מודרנית, ניו־יורק (MoMA NY, 2008, 2016, 2019), במוזיאון ישראל, ירושלים (2011), במוזיאון הלאומי קופר יואיט לעיצוב, ניו־יורק (2012 Cooper-Hewitt, National Design Museum), במוזיאון ויקטוריה ואלברט, לונדון (2013 ,V&A), במוזיאון הלאומי לאמנות, טייוואן (2009), במוזיאון סיאול לאמנות הקליגרפיה (Seoul calligraphy art museum, 2016), במוזיאון העיצוב, אטלנטה (2017 MODA, Atlanta), במוזיאון מוסקבה (Museum of Moscow, 2017, 2020), ועוד.
חיים אישיים
התגורר בעבר בירושלים, בלונדון ובנגב, ובעשור השני של המאה ה-21, הוא חי ויוצר בגבעתיים.
ביטי דויטש
ברכה (ביטי) דויטש (באנגלית: Beatie Deutsch; נולדה ב-29 באוגוסט 1989) היא אתלטית ישראלית אמריקאית המשתייכת למגזר החרדי. היא אלופת ישראל בריצת חצי מרתון (2018) ובריצת מרתון (2019, 2021, 2022), אלופת מרתון ירושלים (2018) לישראליות, ובעלת שיא המסלול לישראליות למרתון זה.
ביוגרפיה
דויטש נולדה בארצות הברית וב-2009 עלתה לישראל. בצעירותה התאמנה בטאקוונדו. היא החלה להתאמן בריצות ארוכות בשנת 2015, בהיותה בת 25. היא נוהגת לרוץ בחצאית ובכיסוי ראש. היא מתאמנת תחת המאמן ואתלט העבר עמית נאמן. מתגוררת במושב נווה מיכאל ליד בית שמש עם בעלה ו-5 ילדיהם ועובדת כאשת קשר בארגון החינוך היהודי "עולמי".
2016
את המרתון הראשון בחייה היא רצה בתל אביב. היא סיימה אותו בתוצאה של 3:27:26 שעות והגיעה למקום השישי מבין הנשים.
2017
במרתון תל אביב קבעה תוצאה של 4:08:16 שעות, על אף היותה בחודש השביעי להריונה.
2018
במרתון ירושלים שנערך בחודש מרץ, היא סיימה ראשונה בין הישראליות, בתוצאה של 3:09:50 שעות.
אלופת ישראל
בהמשך אותה שנה היא זכתה במדליית זהב באליפות ישראל בחצי מרתון, לאחר שקבעה תוצאה של 1:19:53 שעות.
2019
באליפות ישראל בריצת מרתון (מרתון טבריה) שנערכה בחודש ינואר, זכתה דויטש במדליית זהב בתוצאה של 2:42:18 שעות, שמיקמה אותה כישראלית החמישית בטיבה בכל הזמנים, בעת שנקבעה.. כתוצאה מהישגה זה היא צורפה לסגל האולימפי. חודש לאחר מכן, בריצת חצי המרתון במסגרת מרתון תל אביב, סיימה במקום הראשון בשיא אישי חדש של 1:17:23 שעות.
באליפות ישראל בריצת 10,000 מטר שנערכה בחודש אפריל, זכתה דויטש במדליית כסף בשיא אישי חדש של 35:14:94 דקות, אחרי סלאמוויט באיולין-טפרי ממכבי תל אביב (32:18.48 דקות) ולפני כרואן חלבי ממכבי חיפה כרמל (35:50.65 דקות). התוצאה שקבעה מדרגת אותה במקום השביעי בין האתלטיות הישראליות בכל הזמנים.
חודש לאחר מכן, במרתון ריגה, זכתה דויטש במדליית זהב בריצת חצי המרתון בתוצאה של 1:17:34 שעות. במרתון קייפטאון שנערך בספטמבר קבעה שיא אישי חדש של 2:36:41 שעות.
2020
בחצי מרתון מיאמי היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 1:16:49 שעות.
2021
במרתון צ'שייר עלית באנגליה שיפרה דויטש את שיאה האישי בריצת מרתון והעמידה אותו על 2:31:39 שעות.
באליפות ישראל שנערכה ביוני באותה שנה זכתה במדליית ארד בריצת 800 מטר, בשיא אישי חדש של 2:10.80 דקות, אחרי אדוה כהן (2:09.35 דקות)
באליפות ישראל במרתון טבריה זכתה במדליית זהב בתוצאה של 2:41:12 שעות.
2022
ב-11 בפברואר הגיעה למקום הראשון במרוץ אור יהודה ושיפרה את שיאה האישי בתוצאה 34:32.
ב-20 בפברואר במרתון ציריך שיפרה ביטי את שיאה האישי בריצת מרתון כשסיימה בתוצאה 2:31:32.
באליפות ישראל במרתון טבריה זכתה במדליית זהב בתוצאה של 2:41:17 שעות.
אתה יצרת
אַתָּה יָצַרְתָּ היא הברכה האמצעית (קדושת היום) הנאמרת בתפילת העמידה של מוסף של שבת (תפילת שבע) החל בראש חודש. אמירת "אתה יצרת" כברכה ייחודית לשבת ראש חודש, שונָה מהנהוג בחגים החלים בשבת, בהם מתפללים תפילת מוסף של חג, וכביטוי ליום השביעי, מוסיפים תוספות שבת.
נוסח התפילה
ברוב הנוסחאות, משמיטים בתפלה זו את הבקשות של קטע "קדשנו במצוותיך וכו'". אמנם, בנוסח רומניא ובנוסח פרובאנס שמרו עליהם, והערוך השלחן טוען שנשמטו בטעות.
הייחודיות ב'קדושת היום' הנאמרת בתפילת ר"ח החל בשבת
ברכת "קדושת היום" באה בשבתות, ראשי חודשים, וימים טובים, במקום 13 הברכות האמצעיות, הנאמרות בתפילת עמידה של ימי החול, בהן מבקש האדם את צרכיו. במקום זאת, מזכיר המתפלל בברכה אמצעית אחת, את קדושת היום וחשיבותו. כאשר חג חל בשבת, אומרים בתפילת מוסף את תפילת העמידה המיוחדת לחג, ומוסיפים בתוכה תוספות ייחודיות, המאזכרות את קדושת השבת, ואת הקורבנות המיוחדים ליום זה.
הראבי"ה מסביר מדוע אין מתפללים תפילת שבת עם תוספות לחג, אלא להפך.
שלמה וישינסקי
שלמה וישינסקי (נולד ב-29 באוקטובר 1943) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
וישינסקי נולד, גדל והתחנך בתל אביב. בגיל 13 החל להופיע בתיאטרון השדרה שהקים וניהל מנחם גולן. החל את שירותו הצבאי כלוחם בחיל רגלים ולאחר פירוק הפלוגה הוזמן על ידי שאול ביבר ללהקת פיקוד מרכז. בתוכנית "למה כובע" היה מפקד הלהקה.
קריירה בתיאטרון
לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 1964 החל ללמוד משחק ותיאטרון בבית ספר למשחק. לאחר שסיים את לימודי המשחק בשנת 1967 החל לשחק בתיאטרון הקאמרי ומאז ועד היום שיחק בהצגות רבות, גם בתיאטרון בית ליסין ובתיאטרון החאן.
בין ההצגות בהן שיחק ב"תיאטרון הקאמרי": "החילוני האחרון", גילם רב-סמל ב"אמא קוראז'", רוס ב"לשבור את הצופן", המשרת ב"עוץ לי גוץ לי", קובייל ב"גם הוא באצילים", הילד ב"הילד", דוליטל ב"פיגמליון", הונד ב"פליישר", גובו ב"הסוחר מוונציה", אלויס ב"קפריסין", שופט ב"אדון וולף", פרפונט ב"שלוש אחיות" (הפקה משותפת עם הבימה). בתיאטרון בית ליסין - אדי בוכניק ב"קול קטן" ו"החולה ההודי". כמו כן ביים את ההצגה "עוץ לי גוץ לי" בהפקה שהעלה אברהם דשא (פשנל) בשנת 1985.
בשנת 2005 העלה את הצגת היחיד "גט TWO 4", מאת דני רווה, בבימוי שמואל וילוז'ני. על גבר בשנות ה-50 לחייו, שעורך חשבון נפש על עברו ומביט לקראת עתידו.
בשנת 2008 הופיע במופע "תפוס ת'פסטיגל" בתפקיד "פרופסור שלוק". באותה שנה העלה בפסטיבל "תיאטרונטו]" את הצגת היחיד "אל תעשה לי מסכן פה", בו גילם אב פלסטיני שכול, שכיוחות צה"ל הרגו את בתו.
בשנת 2011 שיחק בהצגה "זהר", המבוססת על חייו של זוהר ארגוב ובה הוא משחק את אמרגנו של זוהרץ בנוסף שיחק במחזה "בעל למופת" מאת יהושע סובול.
בשנת 2012 הופיע בתפקיד פלדמן בהפקה המחודשת של "קזבלן" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2016 הופיע בהפקה מחודשת של המחזמר "סיפור הפרברים".
בשנת 2018 שיחק בהצגה "אגדת דשא" בה גילם את גרשון אוהד הפועל חיפה.
בשנת 2022, שיחק בהצגה "אני סבתא שלךָ" בתיאטרון הקאמרי, שכתב איתי סונטג.
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע
וישינסקי השתתף במספר תוכניות טלוויזיה, ובהן: תוכנית הילדים "קרוסלה", בתפקיד שלמה, ובסדרה הקומית "החיים זה לא הכל" בתפקיד מאיר נוימן. גילם את רוני ויגלר בסדרה "15 דקות". כמו כן השתתף בסרטי הקולנוע רבים, בהם: "חור בלבנה" (1964), "שמונה בעקבות אחד" (1964), "דליה והמלחים" (1964), "מבצע קהיר" (1966), "שני קוני למל" (1966), "ארבינקא" (1967), "השכונה שלנו" (1968), "תעלת בלאומילך" (1969), "לופו" (1970), "קזבלן" (1973), "מבצע יונתן" (1977), "השועל בלול התרנגולות" (1977), "הקוסם מלובלין" (1979), "המשחק האמיתי" (1980), "בובה" (1987), "המובטל בטיטו" (1987), "שמיכה חשמלית ושמה משה" (1995), "החגיגה נמשכת" ו"שרמן בחורף" (2001), "קרוב לבית" (2005), "הכתובה" (2008), "סוף שבוע בתל אביב" (2008), "ד"ר פומרנץ" (2012), "שושק'ה" (2020) ו"שמלת השבת של חנהל'ה" (2021). ב-1992 דיבב את החתול החייכן בסרט "עליסה בארץ הפלאות".
חיים אישיים
וישינסקי היה נשוי פעמיים. בפעם הראשונה לתלמה וישינסקי, דיילת אל על שחזרה בתשובה, ובפעם השנייה היה נשוי לשחקנית אסנת וישינסקי, אם שני ילדיו.
ב-12 במאי 2004 שכל את בנו, לוחם צוות המנהרות בפעילות מבצעית ברפיח, כשנגמ"ש עמוס חומרי נפץ בו נסע, התפוצץ בציר פילדלפי מפגיעת טיל פלסטיני.
בן דודו של וישינסקי הוא הפזמונאי יענקל'ה רוטבליט.
פעילות פוליטית
מיד לאחר האסון בו נפל בנו, החל וישינסקי להתבטא בציבור ובאמצעי התקשורת נגד הנוכחות של ישראל ברצועת עזה ובעד ההתנתקות. התבטאויות אלו זכו לתגובות אוהדות בקרב התומכים בהתנתקות, אך מנגד עוררו כעס בקרב המתנגדים, וכתוצאה מכך סבל מהתנכלויות אישיות ופגיעה ברכושו. מאוחר יותר הצטרף למאבק שהתנהל נגד משתמטים מגיוס ונשא דברים בגנותם וכן הביע עמדות פוליטיות אשר סוקרו בהרחבה בכלי התקשורת. לאחר חטיפת שלשת הנערים בגוש עציון, ובעיצומו של מבצע "שובו אחים" שנועד למצוא אותם, אמר וישינסקי כי "גם אנחנו חטפנו קצינים בריטים" (רמז על אירוע תליית הסרג'נטים בידי האצ"ל, שהפסיק את מדיניות הגרדומים של שלטונות המנדט הבריטי).
וישינסקי עזר להקים את "קרן ליאור", שנועדה לקרב את התרבות והאמנות לחיילי צה"ל.
ביולי 2014 היה שותף לערב שארגנו קבוצה של יוצרי תיאטרון למען חופש הביטוי ונגד אירועי השטנה והגזענות בישראל.
ארמיניהרינגיה
ארמיניהרינגיה (שם מדעי: Arminiheringia) הוא סוג נכחד של יונק טורף מסדרת הספרסודונטה, אשר השתייך למשפחה הקדומה פרובוריהאיניים שכללה מיני טורפים גדולים מאוד. הוא התקיים במהלך תקופת האאוקן שלפני 48.6 עד 37.2 מיליון שנה מהיום. סוג זה הוגדר בידי פלורנטינו אמגינו בשנת 1902 ממצאים שהתגלו במחוז צ'ובוט בארגנטינה. הסוג כולל מין יחיד - Arminiheringia auceta.
יונק זה היה בינוני בגודלו באורך 1.4 מטר בקירוב ומשקל של 40 עד 80 ק"ג בממוצע. הוא היה טורף בעל לסתות גדולות ושיניים טוחנות גבוהות ומחודדות שיועדו להרג מהיר. הוא היה בעל ניבים דקים בקדמת הלסת שהיו חסרי אמייל והם צמחו בצורה קיצונית ובלטו גם מחוץ לפיו. בצורה זו דמה מעט לשנחרבים או את קרובו התיילקוסמילוס, אך לא היה קשור אליהם ביותר. היו לו גפיים רחבות דומות לגפיים של דובים וזנב קצר, כך שהוא לא היה טורף אצן וכנראה ארב לטרפו במסתור.