cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דב יודקובסקי
עיתון של משכתבים
יודקובסקי לא היה הראשון שבנה עיתון המבוסס על שכתוב וסגנון אחיד. בעיתונות העולמית קדמו לו השבועון האמריקני TIME וחלק גדול מעיתונות ההמונים האנגלית ובראשם ה"דיילי מירור", שיודקובסקי למד ממנו רבות. בישראל חלוצי השיטה הזו היו אורי אבנרי ושלום כהן, שרכשו את "העולם הזה" מאורי קיסרי והיקנו לו צביון חדש: צעיר, נועז, ובעיקר כתוב בשפה העברית של הדור הצעיר. השבועון שוכתב כולו, ושמות הכתבים הופיעו בו לעיתים נדירות ביותר.
הבעיה העיקרית של יודקובסקי הייתה למצוא אנשים בעלי כישרון טבעי לכתיבה, עריכה ושכתוב. הוא זיהה אנשים כאלה בעודם צעירים ובלתי ידועים, משך אותם לעיתון והציבם בתפקידי מפתח. בין הגילויים הבולטים: דב עצמון, שהיה כתב חיפאי צעיר ומונה לעורך מדור הספורט, שהיה מדור חדשני בעיתונות של אותם ימים ומקדם מכירות בעל חשיבות רבה; בלה אלמוג, שמונתה לעורכת מוסף הנשים "זמנים מודרניים"; יורם וידן, ששימש שנים סגן עורך של רם אורן; זיסי סתוי, שבא מ"הבוקר" ומונה לעורך המדור לספרות; זאב גלילי (שבא מהעיתונים "חרות", "הבוקר" ו"שער") ומונה למשכתב ראשי בדסק החדשות (ומאוחר יותר לראש כתבים, מרכז מערכת וממלא מקום העורך); רם אורן, שהחל דרכו ב"ידיעות אחרונות" כטלפן ושימש שנים רבות כעורך המגזין היומי "24 שעות".
ה"דסק" כספינת דגל
ספינת הדגל של הסגנון החדש הייתה שולחן החדשות ("הדסק"), שיודקובסקי עמד בראשו ארבעים שנה רצופות ללא הפסקה - מן היום שבו ירד מירושלים ובמשך כל השנים עד לפרישתו ב-1989.
רק בשלב מאוחר, כשהעיתון התבסס, גייס יודקובסקי כותבים בעלי רמה שכתבו טורים בסגנון אישי שזכו לפופולריות רבה: עמוס קינן, בועז עברון, דידי מנוסי, זיוה יריב, סילבי קשת, דן בן אמוץ, הרב שמואל אבידור הכהן, הרב מנחם הכהן, ישראל אלדד, אליהו עמיקם ועוד. טורים אלה היקנו ל"ידיעות אחרונות" דימוי של עיתון רציני הנותן ביטוי למגוון של דעות מימין ומשמאל, שגם אנשים בעלי השכלה וממעמד סוציו-אקונומי גבוה אינם צריכים להתבייש לקרוא בו.
במקביל הקים יודקובסקי בהדרגה צוות של כתבים ופרשנים שסיפקו לעיתון סקופים רבים: איתן הבר, שלמה נקדימון, אריה אבנרי, עמנואל אלנקוה, יחזקאל אדירם, משה רונן, דבורה נמיר, ישעיהו בן-פורת, אראל גינאי, זאב בליצר (בניו יורק), אדווין איתן ואלי ויזל (בפריז) בינה ברזל, צבי טל, יחזקאל המאירי, ניסים טאיטו.
יודקובסקי שמר בהקפדה על קווים אדומים. לא התיר פרסום החורג מן הטעם הטוב וכללי המוסר, או פרסום הפוגע באשיות המדינה ומערער על זכות קיומה. בעמודי החדשות הקפיד שלא תהיה סטייה מהאמת והאובייקטיביות. שום כותרת מגמתית. שום ניסוח מחוכם המסתיר עמדות פוליטיות. ומעל לכל: שום לשון זולה וריקה מתוכן. הוא לימד שכתיבה יכולה להיות גם ברורה, גם מעניינת וגם בעלת רמה.
ב-8 ביוני 2016, שודר בערוץ "יס דוקו" סרט דוקומנטרי בשם "העורך" אותו ביים גלעד טוקטלי העוסק ביודקובסקי ובקורות חייו.
קישורים חיצוניים
ראיונות לאחר מותו
גורוקה
בעיירה פועלים ארגונים לאומיים שונים כמו תחנת רדיו נוצרית, המכון למחקר רפואי של פפואה גינאה החדשה, מכון הקולנוע הלאומי, המכון המלנזי, תיאטרון והאוניברסיטה המקומית. כמו כן פועלים בעיירה כמה ארגונים חוץ-ממשלתיים כמו ארגון אוקספם וארגון הצילו את הילדים (Save the Children). בעיירה פועל בית מלון. גורוקה היא גם מרכזם של שבט אנשי הבוץ (Asaro).
הענף הכלכלי העיקרי הוא גידול קפה. תעשיות נוספות הם חוות גידול דגי טרוטה, גידול חזירים, דבוראות גידול אננס וגידול ירקות.
בחודש מאי מארחת גורוקה את פסטיבל הקפה הלאומי. בחודש ספטמבר, בתקפות יום העצמאות של פפואה גינאה החדשה (16 בספטמבר), מארחת גורוקה התכנסות רב-שבטית גדולה שמתקיימת כבר מאמצע שנות החמישים.
רם גופנא
רם גופנא (3 באוקטובר 1928 – 5 ביולי 2021) היה ארכאולוג ישראלי ופרופסור בחוג לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
גופנא נולד בתל אביב לאפרים וריטה קפלן. דודו היה הארכאולוג יעקב קפלן. למד בבית הספר היסודי "תל נורדוי" ובתיכון חדש. בצעירותו היה חבר בתנועת "המחנות העולים". היה חבר בארגון "ההגנה", ובשנת 1946 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת כפר גלעדי של התנועה המאוחדת.
במלחמת העצמאות שירת בגדוד השלישי, בחטיבת יפתח.
בין השנים 1951 –1956 למד גופנא ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם השלים תואר ראשון ושני. לאחר מכן עבד כארכאולוג באגף העתיקות, לימים רשות העתיקות, ושימש בתפקיד כעשרים שנה. ב-1974 קיבל תואר שלישי מאוניברסיטת תל אביב, עבר ללמד באוניברסיטה, ופרש לגמלאות בדרגת פרופסור מן המניין ב-1997.
פעילות ארכאולוגית
גופנא החל בחקירותיו עוד בהיותו סטודנט. כבר בשנת 1953, ערך לבקשת המועצה האזורית עמק חפר סקר ארכאולוגי מקיף ברחבי האזור. בראשית שנות השישים ערך סקר ארכאולוגי באזור חבל הבשור, בין תל שרוחן לרוביה (באר רבובה), בעזרת חברי הקיבוצים באזור. גופנא השתתף בסקר השומרון שהחל לאחר מלחמת ששת הימים, וסקר בתחום נחלות שבט מנשה ושבט אפרים. הוא ויוסף פורת זיהו את תהליך ההתנחלות של שבטים אלו בשומרון. גופנא הרבה לחקור את תולדות ההתיישבות הקדומה במישור החוף ועמד גם בראש סקר ארכאולוגי שיטתי שנערך בשנות השבעים בדרום-מערב השרון ובעמק לוד.
מבין החפירות הרבות שערך בולטות החפירות הבאות: בתל פולג בשנות השישים, שם נחשפו ביצורים מתקופת הברונזה התיכונה ויישובי פרזות מהתקופות הישראלית והפרסית; בסוף שנות השבעים חשף יחד עם איתן איילון שרידי מצודה מתקופת הברונזה התיכונה בח' א-זוריקייה, לא הרחק מתל פולג, שהייתה ככל הנראה גם היא חלק ממערך ההגנה של ממלכת אפק הכנענית. בסוף שנות השבעים חפר גופנא שרידי עיר מבוצרת מתקופת הברונזה הקדומה בתל דלית (מזרחית למושב בית נחמיה); בין השנים 1970–1983 הוא חפר עם דן גזית לסירוגין בתל עין הבשור, השוכן בפארק אשכול שבחבל הבשור, ותרם למחקר ה"התרבות הבשורית" (תרבות חומרית ייחודית שהתפתחה באזור, בשלב מוקדם של התקופה הכלקוליתית). בעין בשור נחשפו ארבע שכבות יישוב, שלוש מהן מתקופת הברונזה הקדומה. באחת מהן נתגלה מבנה מצרי מראשית ימיה של השושלת הראשונה במצרים (סוף אלף רביעי לפנה"ס), ששימש תחנת דרכים. השכבה הרביעית היא מהתקופה ההלניסטית. בשנות פעולתו בשטח התעמת גופנא לא אחת עם הרמטכ"ל לשעבר, משה דיין, ששדד עתיקות בניגוד לחוק.
לאחר שפרש סייע לדני רכט בכתיבה לאתר האנציקלופדיה העירונית "תל אביב 100" שהקים רכט.
נפטר ב-5 ביולי 2021. הותיר אחריו את רעייתו רות (לבית לאוטרבך) ואת שלושת ילדיהם, ביניהם המיקרוביולוג פרופ' אורי גופנא.
אמלי מורסמו
אמלי סימון מורסמו (בצרפתית: Amélie Simone Mauresmo; נולדה ב-5 ביולי 1979) היא טניסאית עבר צרפתייה. בשיאה דורגה במקום הראשון בעולם. בשנות פעילותה זכתה ב-25 תוארי יחידות ושני תוארי זוגות.
בשנת 2006 זכתה בשני תוארי גראנד סלאם, באליפות אוסטרליה הפתוחה ובאליפות וימבלדון.
לאחר שפרשה מטניס תחרותי עבדה כמאמנת טניס ובין יתר שחקניה נמנו אנדי מארי מבריטניה.
תחילת הקריירה
כשהייתה בת 4 צפתה בשחקן הטניס הצרפתי יאניק נואה זוכה באליפות צרפת הפתוחה ובעקבות כך החלה לשחק טניס. בשנת 1996 כבר זכתה ברולאן גארוס ובטורניר ווימבלדון בטורנירי הנוער, ודורגה ראשונה בסבב הנערות. ב-1999 העפילה לגמר אליפות אוסטרליה לאחר שניצחה בחצי הגמר את לינדזי דבנפורט, אך הפסידה בגמר למדורגת ראשונה, מרטינה הינגיס, שלפני המשחק כינתה אותה "חצי גבר". אחרי האליפות הכריזה מורסמו בפומבי כי היא לסבית.
בשולי הצמרת העולמית
בשנים 2000–2005 זכתה מורסמו במספר רב של תארים בטורנירי טניס מן הדרג השני, כמו אליפויות סידני, פריז, דובאי, מונטריאול, ברלין, רומא ופילדלפיה, אך כשלה בתחרויות גראנד סלאם, כאשר הפסידה תשע פעמים בשלב רבע הגמר וארבע פעמים בשלב חצי הגמר. מורסמו נכשלה גם במשחקיה עם השחקניות המובילות בסבב והפסידה במשחקים מכריעים. שינוי בדפוס זה בא בסוף שנת 2005, כאשר זכתה באליפות סבב ה-WTA, שהתקיימה אותה שנה בלוס אנג'לס. מורסמו גברה בטורניר על קים קלייסטרס, ילנה דמנטייבה, מרי פירס ומריה שראפובה.
בתחילת שנת 2006, זכתה מורסמו בפעם הראשונה בתואר הגראנד סלאם, באליפות אוסטרליה הפתוחה, כשהיא מנצחת בדרכה לתואר את קים קלייסטרס וז'סטין הנין ומנערת את דימוי ה'מפסידנית' שדבק בה. בהמשך השנה זכתה מורסמו גם בטורניר וימבלדון, לאחר ניצחון בחצי הגמר על שראפובה ובגמר על הנין. היא הייתה הטניסאית הצרפתייה הראשונה שזכתה בטורניר וימבלדון מאז זכייתה של סוזן לנגלן באליפות וימבלדון בשנת 1924. בטורניר המאסטרס שחתם את השנה הגיעה מורסמו לגמר, שם הפסידה להנין.
בין השנים 2007 ל-2009 לא הצליחה מורסמו לשחזר את הישגיה, ובין היתר סבלה מפציעות שהשביתו אותו פעם אחר פעם. בחודש דצמבר 2009 הודיעה על פרישתה מן הסבב. במועד פרישתה הייתה מדורגת במקום ה-20 בעולם.
פונקציה חלקה
באנליזה מתמטית, פונקציה חלקה היא פונקציה שגזירה אינסוף פעמים, כלומר לכל n טבעי הנגזרת ה-n-ית קיימת.
קבוצת כל הפונקציות החלקות מסומנת C^\infty. הסימון הזה הוא חלק מסימון כללי יותר:
הקבוצה C^\infty מוגדרת להיות החיתוך של כל הקבוצות C^n, כלומר אם ורק אם f \in C^n, לכל.
תכונות בסיסיות
לרב השימושים באנליזה מספיקות פונקציות גזירות פעמיים או שלוש אבל נוהגים להשתמש בפונקציות חלקות כדי לפשט את הניסוח של ההגדרות והמשפטים.
הפונקציות החלקות הן מאוד "גמישות". לדוגמה ניתן לבנות פונקציה חלקה ששווה ל-1 על קבוצה סגורה A, ומתאפסת מחוץ לסביבה פתוחה של A, כאשר גם את A וגם את הסביבה הפתוחה אפשר לבחור כרצוננו. דבר כזה הוא בלתי אפשרי בפונקציות אנליטיות כי אם פונקציה אנליטית מתאפסת על קטע סגור כלשהו אז היא זהותית אפס. בדומה, ניתן לבנות חלוקות יחידה חלקות, אך לא ניתן לבנות חלוקות יחידה אנליטיות. על ידי פונקציות כאלו ניתן לבנות לכל פונקציה רציפה פונקציה חלקה שקרובה אליה כרצוננו.
בית הכנסת הגדול (בני ברק)
בית הכנסת הגדול בבני ברק ממוקם ברחובה הראשי של העיר, רחוב רבי עקיבא.
"בית הכנסת הגדול הישן" נוסד בכ"ד באלול תרפ"ח ברחוב קאליש. ישנם בו שישה חדרי תפילה, ובהם מניינים ושיעורים לאורך רוב שעות היום.
"בית הכנסת הגדול החדש", ברחוב רבי עקיבא, נחנך ב-1962. יוזם בית כנסת זה היה אברהם שטרן, לעילוי נשמת בני משפחתו שנספו בשואה ושני בניו חללי צה"ל. כיום מתפללת בו קהילה של יוצאי ישיבת חברון ויש בו כולל של כמה מאות אברכים.
היסטוריה
הנחת אבן הפינה לבית הכנסת הגדול של המושבה הצעירה הייתה בי' באב תרפ"ז. שנה לאחר מכן, באלול תרפ"ח, נחנך בית הכנסת בטקס מפואר שבו נכח גם הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי לארץ ישראל. בית הכנסת עבר בתחילת שנות האלפיים שיפוץ נרחב במימונו של רפאל הלפרין. יש בו כמה אולמות תפילה והמניין המרכזי מתקיים בחדר המרכזי המכונה "האולם הגדול". נוסח התפילות בחדר זה הוא נוסח ספרד, בשאר האולמות נוסח התפילה משתנה לפי זהותו של זה שנבחר לשמש כשליח ציבור.
בשנת 1962 נפתח בצמוד לבית הכנסת הישן בית הכנסת הגדול החדש, המכיל כמה מאות מקומות ישיבה ובית הכנסת הוותיק קיבל את השם "בית הכנסת הגדול הישן". יוזם בית הכנסת אברהם שטרן קרא את שמו "גיבורי ישראל" על שם הנופלים במלחמות ישראל. שניים מבניו של שטרן נפלו במלחמת העצמאות במסגרת הפלוגה הדתית של הפלמ"ח. בבית הכנסת פעלה קהילה ציונית דתית לאומית. עם השנים עזבו בני הקהילה למקומות יישוב אחרים והמעטים שנותרו התבגרו. בימי חול היה בית הכנסת סגור. בתחילת שנות האלפיים, עם התמעטותם של המתפללים הוותיקים, נכנסו לעמותת בית הכנסת גם מתפללים חרדים מיוצאי ישיבת חברון ובמשך הזמן החלו לנהל את המקום. בבית הכנסת ישנו לוח הנצחה לראש הממשלה המנוח מנחם בגין ובו תקציר קורות חייו.
בקומת הקרקע מתנהל בית תמחוי "בית התבשיל". בקומה השנייה בית הכנסת האמור של יוצאי ישיבת חברון ובקומה השלישית כולל "הליכות משה" במימונו של דן גרטלר, שמימן גם את עלות בניית הקומה השלישית.
הרולד שיפמן
הרולד פרדריק "פרד" שיפמן (באנגלית: Harold Frederick "Fred" Shipman; 14 בינואר 1946 – 13 בינואר 2004) היה רופא אנגלי ורוצח סדרתי.
ב-31 בינואר 2000 הורשע שיפמן ב-15 מעשי רצח ונידון למאסר עולם. לאחר משפטו נערכה בבריטניה חקירה ציבורית, ובה התגלו עדויות ששיפמן רצח 215 ממטופליו, ונקבע כי יש יסוד לחשד שמספר הנרצחים הגיע ל-250. לפי טענות אחרות מגיע מספר הנרצחים ליותר מ-400 בני אדם.
קורות חייו
בילדותו התחנך שיפמן בנוטינגהאם, אנגליה. אמו מתה ממחלת סרטן הריאה כשהיה בן 17. בשנים 1964–1970 למד רפואה באוניברסיטת לידס. ב-1966 נשא אישה, ולהם נולדו בת ושלושה בנים.
לאחר גמר לימודיו החל לעסוק ברפואה בכמה מרפאות באזור יורקשייר. ב-1975 נתפס מזייף מרשם לתרופה משככת כאבים לשימוש עצמי, ונשלח לטיפול גמילה מסמים.
ב-1977 החל לעבוד במרכז רפואי בעיר הייד שבאזור מנצ'סטר, והמשיך בעבודתו זו בשנות השמונים. ב-1993 פתח מרפאה פרטית בהייד, והיה לדמות מוכרת ומכובדת במקום.
חשיפת פשעיו
בחודש מרץ 1998 התעורר חשדה של רופאה מעמיתיו של שיפמן כי הוא "מחסל" את מטופליו, אך היא לא הייתה בטוחה אם המדובר בהזנחה או במעשים מכוונים. העניין הועבר לטיפול המשטרה, אולם לא התגלו ראיות מספיקות להעמידו לדין. בדיעבד הואשמה המשטרה שמינתה צוותי חקירה בלתי מיומנים לטיפול בפרשה.
לאחר שמטופלת של שיפמן מתה ביוני 1998, גילתה בתה שצוואתה שונתה, והיא הורישה לכאורה את כל רכושה לשיפמן ולא לילדיה. הבת פנתה למשטרה, וגופתה של המטופלת הוצאה מקברה ונבדקה. בגופה התגלו עקבות של הסם דיאמורפין (הרואין). שיפמן נעצר ב-7 בספטמבר 1998, וברשותו נתגלתה מכונת כתיבה מאותו סוג ששימש להדפסת הצוואה המזויפת.
המשטרה החלה לחקור מקרי מוות נוספים של מטופלים, וחשפה את דפוס פעולתו: הוא נהג להזריק למטופלים כמויות גדולות של דיאמורפין, לחתום על תעודות הפטירה שלהם, ולאחר מכן לזייף מסמכים רפואיים המעידים כביכול על בריאותם הלקויה.
משפטו ומאסרו
משפטו של שיפמן החל ב-5 באוקטובר 1999, וב-31 בינואר 2000 הוא הורשע ברציחתן של 15 ממטופלותיו בשנים 1995–1998. שיפמן נידון ל-15 מאסרי עולם עוקבים, והומלץ שלא לשחררו לעולם. הוא הורשע גם בזיוף צוואתה של מטופלת, ונידון על כך לארבע שנות מאסר.
שיפמן כפר באשמתו פעמים רבות, ומעולם לא הסביר את מעשיו. ועדת החקירה הממלכתית שהתקיימה לאחר משפטו, קבעה שבמשך 23 שנה הרג שיפמן 215 ממטופליו, וייתכן שהמית 45 חולים נוספים.
התאבדותו
ב-13 בינואר 2004, ערב יום הולדתו ה-58, נמצא שיפמן תלוי בתאו ללא רוח חיים. דו"ח מטעם בית הכלא קבע כי הוא תלה את עצמו מסורגי החלון בתאו באמצעות סדינים ממיטתו.
העברה (מחלה)
בבריאות הציבור, העברה היא מעבר של מחולל מחלה זיהומית מפרט פונדקאי נגוע לפרט אחר. ההעברה יכולה להתבצע ישירות מהפרט הנגוע או דרך וקטור, הנושא את מחולל המחלה. להבנת דרך ההעברה ואיתור מקור הזיהום יש משמעות אפידמיולוגית במטרה למנוע את התפשטות המחלה, בפרט בעת מגפות.
נישאות באוויר
הדבקה דרך האוויר מתבצעת בעת חשיפה לארסס (אירוסול) הנושא מחוללי מחלה. חלקיקי הארסס הם למעשה טיפות ממערכת הנשימה שהתאדו בחלקן ומה שנשאר מהן הוא גרעין הטיפה. מחוללים הנישאים באוויר מסוגלים לשרוד מחוץ לגוף ולהישאר באוויר למשך פרקי זמן ארוכים, בהתאם לסוג המחלה, טמפרטורת האוויר, רמות הלחות וקרינת UV. אתר ההדבקה העיקרי שלה הוא מערכת הנשימה. עם המחלות המועברות בדרך זו נמנות: דלקת קרום המוח הנגרמת מ-Neisseria meningitidis, אבעבועות רוח, הצטננות, שפעת, חזרת, דלקת גרון מסטרפטוקוקוס, שחפת, חצבת, אדמת, שעלת, סארס, צרעת. כך גם מתרחשת העברה של COVID-19.
עטיית מסכת N95 יכולה להגן על העוטה מלהידבק במחלות הנישאות באוויר.
טיפות
העברה טיפתית מתרחשת כאשר טיפות ממערכת הנשימה הנושאות מחולל ומופקות בעת שיעול, עיטוש או דיבור, באות במגע עם רירית חשופה, כגון של העיניים, האף או הפה. מאחר שהטיפות הנשימתיות גדולות וכבדות, הן אינן נשארות באוויר זמן רב, והעברת מחולל המחלה מתרחשת במרחקים קצרים. החלקיקים הנושאים את המחולל, הנקראים חלקיקי פליג, על שם קארל פליג, הם בקוטר של 0.1–2 מ"מ, וכאשר הם מתאדים לארסס, הם יכולים להישאר באוויר לתקופות ממושכות יותר. מחלות המועברות בדרך זו הן מחלות של נגיפים נשימתיים, כגון שפעת, Human parainfluenza viruses, אדנווירוס, Human respiratory syncytial virus ו-Human metapneumovirus, וכן שעלת, פנאומוקוק, דיפתריה, אדמת וקורונה.
עטיית מסכה רפואית יכולה לצמצם את הפצת הטיפות לסביבה, ואת הפיכתן לארססים.
בין משטחים
העברה בין משטחים מתרחשת כאשר טיפות של מחולל המחלה מגיעות למשטח ומסוגלות להדביק אדם אחר שנגע במשטח ולאחר מכן בריריות חשופות כמו העיניים האף או הפה. זיהום המשטח יכול לנבוע מחניתה ישירה של הטיפות (למשל התעטשות לכיוון שולחן) או לא ישירות (למשל בהתעטשות ליד ולאחר מכן אחר נגיעה בידית או שולחן). תנאי סביבה כמו סוג החומר ממנו עשוי המשטח, טמפרטורה ולחות יכולים להשפיע על זמן הישרדות המחולל על המשטח. עם המחלות המעוברות בדרך זו נמנות: הצטננות, שפעת, סארס ושפעת העופות.
ניקיון וחיטוי המשטחים, התעטשות והשתעלות למרפק, ושטיפת ידיים יכולים למנוע העברה בין משטחים.
מחזור צואה-פה
במחזור צואה-פה, מחוללי מחלה בחלקיקי צואה עוברים מאדם אחד לפיו של אדם אחר, לאו דווקא ישירות. הסיבות העיקריות לאופן העברה זה הוא תנאי תברואה ירודים והיגיינת ידיים לקויה. אחת הדרכים להעברה צואתית-פומית היא דרך מזון או מים שזוהמו במחולל, למשל כאשר אדם יוצא מהשירותים ללא רחצת ידיים ולאחר מכן מכין אוכל או מטפל באחרים. במדינות מתפתחות, שבהן רמת תברואה ירודה, והפרשות או ביוב מזהמים מקורות מים לשתייה, אנשים השותים מים אלה עלולים להידבק במזהמים. כמו כן, ישנן מדינות שבהן תרבות של צאייה בגלוי. דרך זו היא דרך העברה טיפוסית למחוללים הבאים: כולרה, הפטיטיס A, שיתוק ילדים, Rotavirus, סלמונלה ומיני טפילים.
יחסי מין
מחלות מין הן כלל המחלות המועברות בעת מגע מיני, בין אם ביחסי מין וגינליים, אנאליים או אוראליים. ההעברה מתרחשת בעקבות מגע ישיר בין איברי המין, או דרך הפרשות, בין נוזל הזרע מצד הגבר או הפרשות נרתיקיות של האישה. בקבוצת המחלות המועברות במין נכללות איידס, כלמידיה, קונדילומה, זיבה, הפטיטיס B, עגבת, הרפס ולימפוגרנולומה ונראום.
שימוש בקונדום יכול למנוע מעבר של ההפרשות ולהפחית את הסיכון להדבקה.
מפה לפה
מחלות המועברות בדרך זו מועברות במגע ישיר, כמו בנשיקה, או בעקיפין, כמו בעת שתייה מכוס משותפת או עישון מאותה סיגריה. בקבוצה זו נכללים כל המחוללים העוברים טיפתית וכן נגיפים ממשפחת ההרפס: CMV, הרפס ומונונוקלאוזיס זיהומי (מחלת הנשיקה).
מגע ישיר
אופן העברה זה דורש מגע ישיר של העור או מגע עקיף, למשל דרך מגבת או בגדים משותפים. עם המחלות המועברות בדרך זו נמנות: פטרת הרגליים, סעפת, עגבת (במקרה שהמגע היה עם הפצע הכיבי), יבלות עור ודלקת הלחמית.
מהורה לילד
העברה אנכית היא העברה של מחלה מהורה, על פי רוב אם, לילד, במהלך שהותו ברחם, בעת הלידה או בהנקה. צורת ההעברה האנכית כוללת מחלות כמו איידס, הפטיטיס B ועגבת.
טיפול רפואי
ישנם מחוללים המועברים ישירות מטיפול רפואי, אם הציוד הרפואי היה נגוע, אם איבר מושתל היה מזוהם או בעת השהות במוסד רפואי והעברת המחולל מהצוות הרפואי.
וקטור
וקטור (מעבירן) הוא אורגניזם שאינו מחולל מחלה בעצמו, אך מעביר את המחולל מפונדקאי אחד לאחר. וקטורים יכולים להעביר את המחולל בצורה מכנית, שאינה מערבת כניסה של המחולל לגופו של הווקטור, כמו למשל זבוב הנוחת על צואה ואחר כך מתיישב על מזון, או בצורה ביולוגית, שבה המחולל נכנס לגופו של הווקטור, לעיתים אף עובר שלבים במחזור חייו, ומועבר לפונדקאי, לדוגמה בעקיצה. הווקטורים הם ברובם פרוקי-רגליים, ובכלל זה יתושים, קרציות, פרעושים וכינים. אלה מעבירים מחלות כמו מלריה, קדחות מוח נגיפיות למיניהן (קדחת מערב הנילוס, קדחת דנגי וכו'), מחלות הנגרמות מריקציות, מחלת צ'אגאס, מחלת ליים ומחלת השינה. אחת הדרכים להתמודדות עם מחלות המועברות דרך וקטור היא הדברה של הווקטור.
רבן גמליאל השישי
רבן גמליאל השישי היה נשיא הסנהדרין האחרון, בן למשפחת הנשיאים של הלל הזקן.
עם התחזקות מעמד הנוצרים באימפריה הביזנטית, הם החלו בצעדים נגד הנשיאות היהודית. נסיונותיהם הצליחו ובשנת 415 הואשם רבן גמליאל בשורה של עבירות על פי החוקים שהונהגו באותה עת נגד היהודים: בניית בתי כנסת חדשים, מילת עבדים נוצרים ופסיקת דין במשפט בין שני צדדים נוצרים.
רבן גמליאל טען שפעולות אלו כלולות בזכויות היסוד המוקנות ליהודים, אך טענותיו לא התקבלו. הקיסר הונוריוס ביטל את תואר "פריפקטוס כבוד" שהיה מוענק לנשיא הסנהדרין במשך דורות, ציווה על הרס בתי הכנסת החדשים, שחרר את העבדים והתרה בנשיא לבל יעבור שוב על חוקי המדינה.
כאשר נפטר רבן גמליאל, בשנת ד'קפ"ה (425), לא השאיר אחריו בן שיירש את כיסאו. הקיסר תאודוסיוס השני מנע מינוי של יורש ויהודי הארץ אכן לא מינו נשיא חדש תחת רבן גמליאל. כתוצאה מכך התבטל התפקיד ותקופת הנשיאות תמה.
רבן גמליאל היה רופא, ותרופותיו מוזכרות לשבח בכתבי הרופא הלטיני מרקלוס אמפיריקוס בן-דורו. מרקלוס מציין בחיבורו (De medicamentis, XXIII, 77) כי "הפטריארך גמליאל" המציא תרופה למחלת הטחול.
סבכוס
סבכוס (שם מדעי: Sebecus) הוא סוג נכחד של דמוי-תנין, שחי בתקופת האאוקן באמריקה הדרומית מלפני 48.6 עד 37.2 מיליון שנה מימינו. הוא התגלה בידי משלחת חפירה של המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע לפטגוניה ותואר ב-1937 בידי החוקר ג'ורג' גיילורד סימפסון. הסוג הכיל מין אחד - Sebecus icaeorhinus ונקרא על שם האלה המצרית סובק שזה משמעות שמה בלטינית. הסיבה לכך היא עקב החוטם הארוך שלו שהזכיר את צורת הפסלים במצרים של האלה וכן עקב גודלו המאיים. משמעות שם המין הוא מהמילה "Εικαίοs " שפירושה: אקראי ומהמילה "ρύγχος" שפירושה: חוטם. מינים נוספים בסוג עברו לסוג זולמסוכוס (Zulmasuchus).
הסבכוס היה זוחל גדול בעל דמיון לתנין חי, אך הוא לא השתייך לסדרת התנינאים, והיה בעל מאפיינים של תנינים פרימיטיביים מהקרטיקון כמו הסוג באורוסוכוס. היצור הגיע לאורך 2.2 עד 3.1 מטרים ולמשקל 52 עד 113 קילוגרם בממוצע. בצורתו הוא היה בעל עצמות ירך רחבות שיכלו אולי לשאת את משקלו ביעילות יותר משל התנינים החיים, כך שבדומה לפריסטיכאמפסוס וללנגסטוניה הוא היה צייד יבשתי ולא רק אמפיבי. בנוסף הוא היה בעל חלל עיניים שטוח יחסית ולא פונה כלפי מעלה עם ארובות בולטות מעט. היו לו לסתות רחבות בעלות עיקול מטה ועם שיניים דמויות להב. המבנה הזכיר שיני תרופודים כמו הקרכרודונטוזאורוס ופחות את התנינאים החיים. עם זאת מבנה העצמות מבהיר שהיה קרוב לתנינאים.
ממצאי התנין הקדום התגלו בארגנטינה, בוליביה, ברזיל ופרו בעיקר כשרידי שיניים או לסתות שבורות. בעבר חשבו שהוא שרד עד המיוקן בדומה לתנינים קרובים כמו הברינסוכוס, אך שרידים אלה נובעים מטעות בזיהוי הסוג.
נבחרת כווית בכדורגל
נבחרת כווית בכדורגל, הידועים כ"אל אזרק", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של כווית.
הנבחרת העפילה פעם אחת לגביע העולם בכדורגל, במונדיאל 1982, אך הפסידה במשחקיה בשלב הבתים לנבחרות אנגליה וצרפת וסיימה בתיקו נגד נבחרת צ'כוסלובקיה.
ההישג הגדול של הנבחרת הוא הזכייה בגביע אסיה בשנת 1980. הנבחרת זכורה לטובה, לאחר שבמוקדמות מונדיאל 2006 סיימה במקום הראשון בבית המוקדמות הראשון לפני נבחרת סין, שבעקבות כך איבדה את סיכויה להעפיל לטורניר.
הנבחרת היא הנבחרת המצליחה ביותר בגביע המפרץ לאומות, עם 9 זכיות, מספר השערים הגבוה ביותר שהובקע בתחרות וממוצע השערים הגבוה ביותר בין הנבחרות המשתתפות.
זאב ברלינסקי
ביוגרפיה
ברלינסקי נולד בלודז' שבפולין ועלה לארץ ישראל בשנת 1924. בארץ למד משחק אצל צבי רפאל ואצל הבמאי יצחק משה דניאל. בשנת 1925 נסע לברלין, שם למד משחק בבית הספר הדרמטי הממשלתי אצל פרופסור ליאופולד ייסנר. בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 שב לארץ ישראל. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי. ב-1941 כחייל בצבא הבריטי בחיל החפרים נפל בשבי הגרמני ביוון יחד עם יצחק בן אהרון ויוסף אלמוגי. הם ישבו במחנה שבויים בגרמניה כחמש שנים עד תום המלחמה. הוא נמנה עם מקימי תיאטרון הקאמרי והיה בין שחקניו בתחילת שנות ה-50. בין ההצגות בהן השתתף: "קזבלן", "אהבתה של יובל אור", "משרתם של שני אדונים" ועוד.
בשנת 1957, הקים יחד עם השחקן מרדכי בן-זאב, את התיאטרון הסאטירי סמבטיון שפעל בתל אביב מספר שנים. במקביל פעל ברלינסקי גם בתחום חיי הלילה בתל אביב והיה בעליהם של בית הקפה "אלדין" ביפו ושל המועדון "עומר כיאם", אותו פתח ב-1958 עם שלמה צפריר.
ברלינסקי השתתף במספר סרטי קולנוע ישראליים: "הם היו עשרה", "איי לייק מייק", "חור בלבנה", "מבצע קהיר", "חצי חצי", "יהיה טוב סלומוניקו", "קוני למל בתל אביב", "סרט וארוחת בוקר", "ספר נשים" ו"קומפוט נעליים". כמו כן, השתתף בתחילת שנות ה-60 במספר סרטים גרמניים וב-1974 שיחק במערבון האמריקאי שצולם בישראל, "בילי שני כובעים".
חיים אישיים
בתחילת שנות ה-50 נשא לאישה את זהבה לבית רבין (1927–2011), מושא שירו של אברהם חלפי "עטור מצחך", כאשר בשיר ישנם מספר רמזים לאופייה ולדמותה של זהבה. ב־7 בספטמבר 2011, למחרת הלווייתה של זהבה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא, חשף ברוך אסקרוב, איש רשת א', את המידע בתוכניתה היומית של ענת דולב ברשת ב' ולאחר מכן בחדשות ערוץ 10. על מצבתה של זהבה חרותות מילות השיר.
ברלינסקי נפטר ב-28 בינואר 1990 בגיל 78. נטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
לואי, נסיך לוקסמבורג
לואי קסבייה מריה גיום (בלוקסמבורגית: Louis Xavier Marie Guillaume; נולד ב-3 באוגוסט 1986) הוא נסיך לוקסמבורג. בנם השלישי של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה תרזה, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג.
חיים
לואי נולד ב-3 באוגוסט 1986 בבית החולים הדוכסית הגדולה שרלוט שבלוקסמבורג סיטי. הוא השלישי מבין ילדיהם של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה תרזה, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג. יש לו שני אחים גדולים בשם גיום ופליקס, אח צעיר בשם סבסטיאן ואחות צעירה בשם אלכסנדרה. לואי למד בבית הספר לורנצוויילר (Lorentzweiler) ולאחר מכן ב"בית הספר האמריקאי של לוקסמבורג". ב-1998 נכנס ללימודים בפנימייה בשווייץ אותה סיים ב-2005. הוא גם שרת כמש"ק בצבא לוקסמבורג.
בתקופת לימודיו הוא פיתח עניין מיוחד בסיוע הומניטרי, והשתתף במשימה של ארגון לא ממשלתי במומבאי, הודו. במהלך המשימה הוא בין היתר לימד אנגלית ילדי רחוב מקומיים. עם שובו לאירופה הוא ביצע שנת השתלמות במטה הצלב האדום בז'נבה. בחופשות הוא השתתף בתוכניות לטיפול בילדים ועזרה לקשישים. במאי 2014 הוא סיים תואר ראשון בתקשורת בריצ'מונד, האוניברסיטה האמריקאית הבינלאומית בלונדון (Richmond, The American International University in London). עבודת הדוקטורט שלו עסקה בפרסומת הומניטרית.
לואי דובר לוקסמבורגית, צרפתית, גרמנית ואנגלית בצורה שוטפת, ובצורה פחות טובה בספרדית. הוא הפטרון של טניס שולחן בלוקסמבורג, וכן של הפדרציה הלוקסמבורגית לאומניות לחימה והפדרציה לאווירונאוטיקה. הוא בעל רישיון טיס בפני עצמו. תחביביו העיקריים הם רכיבה על אופניים וצלילה.
משפחתו
בתקופת שירותו בצבא פגש לואי את קורפורל (רב"ט) טסי אנטוני המבוגרת ממנו בשנה, והחל לקיים עמה רומן. בספטמבר 2005 הודיעו הוריו של לואי רשמית על קיומה מערכת היחסים, כמו גם על כך שאנטוני נמצאת בהריון. ב-12 במרץ 2006 ילדה אנטוני בן בבית חולים פרטי בז'נבה. הילד, שקיבל את השם גבריאל, היה הנכד הראשון של הדוכס והדוכסית. ב-29 בספטמבר של אותה שנה, נישאו לואי ואנטוני בעיר גילסדורף (Gilsdorf). מכיוון שהיו אלו נישואים מורגנטיים, לואי ויתר על זכות הירושה ומצאצאיו נשללה האפשרות לרשת את הכתר. למרות שלואי עצמו המשיך לשמור על תאריו, הרי שבניו לא קיבלו את התואר "נסיך נסאו" השמור לנכדי הדוכס הגדול, ותחת זאת קיבלו את השם "נסאו" כשם משפחה.
ב-21 בספטמבר 2007 נולד לבני הזוג בן נוסף, נח. הוא הוטבל בכנסייה בגילסדורף, היכן שנישאו הוריו. ב-23 ביוני 2009, לרגל "היום הלאומי של לוקסמבורג", העניקו הדוכס והדוכסית לאנטוני את התואר "הוד מעלתה נסיכת לוקסמבורג", ולבניה את התואר "נסיך נסאו". המשפחה התגוררה בלונדון. ב-18 בינואר 2017 הודיעו לואי וטסי על כוונתם להתגרש. הם התגרשו ב-17 בפברואר של אותה שנה ותאריה של טסי נשללו ממנה.
תואר
תארו הרשמי של הנסיך לואי הוא. התואר "נסיך בורבון-פארמה" בוטל ב-1968 בידי סבו של לואי, ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, אולם חודש ב-1995.
פייטרו מסקאני
פייטרו מסקאני (Pietro Mascagni; 7 בדצמבר 1863, ליבורנו - 2 באוגוסט 1945, רומא) היה מלחין איטלקי, מן החשובים במלחיני האופרה האיטלקית של המאה ה-20. נמנה עם זרם הווריזמו באופרה, מחלוצי זרם זה. בעיקר נודע באופרה "אבירות כפרית" (Cavalleria Rusticana). גם האופרות "הידיד פריץ" ו"איריס" היו פופולריות בשעתן, אך נשכחו במידה רבה לאחר מותו.
חייו
מסקאני נולד בליבורנו שבטוסקנה. מורו הראשון למוזיקה, אלפרדו סופרדיני, עמד על כישרונו המוזיקלי של הילד ועודד אותו לבחור בקריירה מוזיקלית, בניגוד לרצון אביו. יצירותיו הראשונות, מיסה בארבעה קולות וקנטטה "לה פילאנדה" (1881), שהייתה הבסיס לאידיליה הדרמטית "פינוטה" בשנת 1883, זיכו אותו בתמיכה כספית מן הרוזן פלורסטאנו דה לארדרל, הודות לה יכול היה ללמוד בקונסרבטוריון של מילאנו. בין מוריו שם היה אמילקארה פונקיילי, וחברו לחדר היה ג'אקומו פוצ'יני. את הלימודים בקונסרבטוריון עזב באפריל 1885 והחל לעבוד בלהקה של דריו אקונצ'י, שהעלה כבר באותה שנה את האופרטה שלו "המלך" בנאפולי. עד 1886 סייר באיטליה כמנצח על להקות שונות, ואז השתקע בצ'ריניולה שבחבל אפוליה כמורה לאגודה הפילהרמונית המקומית, בין השאר, משום שאשתו הייתה בהריון ראשון. בשנת 1888 הגיש לתחרות של הוצאת המוזיקה סונזוניו את האופרה "אבירות כפרית" וזכה בפרס הראשון מבין 72 מתחרים. האופרה נחלה הצלחה רבתי מאז ביצוע הבכורה שלה ברומא, בשנת 1890. גם האופרות "הידיד פריץ" ו"איריס" הפכו פופולריות באירופה. מסקאני טען שבתקופה מסוימת בוצעה "איריס" באיטליה ביתר תכיפות מ"אבירות כפרית". הצלחתה של הקומדיה הכפרית "הידיד פריץ" לפי מחזה של ארקמן-שטריאן נבעה במידה רבה מן השילוב של המלודיה מלאת החיים, שאפיינה גם את "אבירות כפרית", עם ניב הרמוני אלגנטי יותר. לעומת זאת, האופרה Le maschere נכשלה כישלון חרוץ בשישה בתי אופרה באיטליה, ורק נוכחותו של מסקאני כמנצח הצילה אותה ברומא.
תוך זמן קצר יצא שמו של מסקאני כמנצח מחוץ לגבולות איטליה. בשנת 1892 קצר הצלחה על בימות וינה ופריז, וכעבור שנה בלונדון, שם ניצח על האופרות שלו בעונה האיטלקית של קובנט גארדן. להצלחה מיוחדת זכתה "אי רנצאו", שהמבקרים שיבחו אותה כ"דרמה מוזיקלית אמיתית". בשנת 1895 השלים מסקאני את "רטקליף", האופרה שנטש בשעתה לטובת "אבירות כפרית", והיא בוצעה בלה סקאלה בהצלחה בינונית. האופרה "סילבאנו", שנאלץ לכתוב בחיפזון בשביל הוצאת סונזוניו באותה עונה, נדחתה ברוב קולות על ידי הקהל והמבקרים כאחד.
מסעות הקונצרטים שלו אילצו אותו להפסיק את קריירת ההוראה שהחל בה בפזארו. בין תלמידיו שם היה ריקרדו זנדונאי.
יצירתו
בסך הכול כתב מסקאני חמש-עשרה אופרות, אופרטה אחת, כמה יצירות תזמורתיות ווקאליות, וכן שירים ומוזיקה לפסנתר. הצלחתו הגדולה הייתה ונשארה "אבירות כפרית". ב-1905 נחל הצלחה מסוימת ב"אמיקה", ללברית צרפתית של המו"ל פול דה שודן. אופרה זו ציינה חזרה לווריזמו ותשומת לב מחודשת למודלים תזמורתיים. הצלחתו הגדולה הבאה הייתה "איזאבו" (1911), ללברית של לואיג'י איליקה. האופרה התקבלה בהתלהבות מצד קהל המהגרים האיטלקים בבואנוס איירס, ובהמשך גם במילאנו ובוונציה, אך בחירתו באווירה רומנטית העידה על מיצוי כושר ההמצאה שלו, שדרש חיפוש מתמיד של נושאים חדשים להמרצתו. "פאריזינה" (1913) הייתה תוצאה של שיתוף פעולה רב-ערך עם גבריאלה ד'אנונציו, שהמבקרים קטלו ללא היסוס. הניסוי הבא שלו נערך כעבור שנה, בכתיבת "רפסודיה שטנית" לסרט באותו שם (1915).
"אידולטה" (1917) הייתה אופרה לירית סנטמנטלית, שהתחרתה ב"לה רונדין" של פוצ'יני. אופרות אלה, יחד עם האופרטה "סי", אישרו את נטייתו של מסקאני לאיזון בין ליריות לדרמה. עם זאת, בשלב זה חזר מסקאני לווריזמו ב"Il piccolo Marat" (1921). על אף הצלחת האופרה, חש מסקאני שדרכו מובילה אותו באופן בלתי נמנע לנסיגה במקום להתקדמות, ובחר להסתגר בבידוד מלא כמעט, שהופר רק בביצוע מחודש של אופרת הנעורים שלו, "פינוטה", בשנת 1932, ב"חזון הסימפוני" Guardando la Santa Teresa del Bernini ולבסוף Nerone (1935), אלגוריה פוליטית רטורית, אך מבחינה מוזיקלית, שקטה ונסגנית. אופרה זו הייתה אמורה לייצג כיוון חדש ביצירתו של מסקאני, קשר חדשני עם המציאות באמצעות מטאפורה של היסטוריה. האופרה, שנדחתה על ידי כל בתי ההוצאה, זיכתה את מסקאני בשיבה קצרה של תהילתו הודות למשטר הפאשיסטי, שדאג לביצוע הבכורה שלה בלה סקאלה. היה זה הקרב האחרון של מסקאני נגד המודרניזם של תקופתו. בחגיגות היובל ל"אבירות כפרית", הגדיר אותו הכומר והמוזיקאי ליצ'ינו רפיצ'ה "הלימפה המוזיקלית של האיטלקיות הטהורה; השלהבת של מסורת המלודרמה האיטלקית בשלמותה; חרב מתהפכת להגנת עוצמתו האמנותית של הגזע האיטלקי".
מסקאני מת ב-1945 ברומא, המשוחררת מטוטאליטריות וגדושה ברוחות העבר של ניצחונותיו.
מתקפת המטניקאו
מתקפת המטניקאו (נקרא גם "קרב מטניקאו הרביעי") היה מתקפה שערכו נחתי חיל הנחתים האמריקני, בפיקודו של מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, על חיילי הצבא היפני הקיסרי, בפיקודו של גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה, בנהר מטניקאו שבגוודלקנל במהלך קרב גוודלקנל, שהיה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. התקפה זו הייתה האחרונה בסדרת קרבות שנערכו בנהר המטניקאו בין היפנים לאמריקנים במהלך קרב גוודלקנל.
לאחר הניצחון האמריקני בקרב על שדה הנדרסון בסוף אוקטובר חצו שבעה גדודים של נחתים וחיילים מצבא ארצות הברית את נהר המטניקאו, ותקפו את יחידות יפניות שחנו בין הנהר לפוינט קרוז, שבחוף הצפוני של גוודלקנל. רגימנט הרגלים הרביעי, שהגן על האזור, ספג אבדות קשות, אך המתקפה נעצרה לאחר שכוח יפני אחר איים לתקוף את הנחתים במקום אחר באי.
המערכה בגוודלקנל
ב-7 באוגוסט 1942 נחתו כוחות בעלות הברית בגוודלקנל, באי טולאגי ובאיי פלורידה שבאיי שלמה. מטרת הנחיתות הייתה כיבוש האיים ומניעת השימוש בהם בידי היפנים לשיבוש קווי השיט והתקשורת בין ארצות הברית ואוסטרליה, וכן כיבוש אי שיהווה נקודת פתיחה לכיבוש איי שלמה, שנועדה להגן על אגפן של בעלות הברית שהתקדמו צפונה בגינאה החדשה. הנחיתה פתחה מערכה שנמשכה שישה חודשים.
היפנים לא היו מוכנים להגעת בעלות הברית, ולכן צלחו הנחיתות בטולאגי ובסביבותיו, והנחתים האמריקנים כבשו את שדה התעופה שהקימו היפנים בגוודלקנל עד שעות הערב, ה-8 באוגוסט. לאחר מכן פרס מפקד הנחתים בגוודלקנל, מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, את נחתיו בקווי הגנה סביב רמת לונגה, ששכנה לחופו הצפוני של גוודלקנל וכלל את שדה התעופה. ב-12 באוגוסט שינו בעלות הברית את שמו של שדדה התעופה לשדה הנדרסון, על שם טייס הקרב מייג'ור לופטון הנדרסון, שנהרג בקרב מידוויי, וב-20 באוגוסט נחתו בו המטוסים הראשונים של כוח האוויר של גוודלקנל, שנקרא כוח אוויר קקטוס, על שום שם הקוד שנתנו בעלות הברית לגוודלקנל.
כדי לכבוש מחדש את גוודלקנל, שלח הפיקוד העליון של האימפריה היפנית את הארמייה ה-17 של הצבא היפני הקיסרי שחנתה ברבאול, והייתה תחת פיקודו של לוטננט גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה. באותה עת נלחמו רוב יחידות הארמייה ה-17 בגינאה החדשה, ולכן הוחלט לשלוח רק חלק מהארמייה לאיי שלמה, והאלמנט הראשון נחת בגוודלקנל ב-19 באוגוסט.
בשל האיום ממטוסי כוח אוויר קקטוס, לא יכלו היפנים להשתמש בספינות תובלה איטיות כדי להוביל תגבורות לגוודלקנל, ולכן החלו להשתמש בסיירות ובמשחתות במקום. אוניות אלה היו מהירות דיו כדי להפליג מהבסיס היפני באיי שורטלנד שבאיי שלמה המערביים לגוודלקנל ובחזרה בתוך לילה אחד, בנתיב שכונה "החריץ" ("The Slot"), וכך נמנעו מלחשוף עצמן להתקפת מטוסי בעלות הברית, שלא פעלו בלילות. עם זאת, במשחתות לא היה די מקום כדי לשאת ציוד כבד, כלי רכב, ארטילריה ואספקה, והחיילים נאלצו לצד לקרב עם ציוד קל וכל אספקה שיכלו לשאת עליהם בלבד. משימות הפלגה מהירות אלה במורד איי שלמה ולגוודלקנל וחזרה זכו לכינוי טוקיו אקספרס על ידי חיילי בעלות הברית, ו"תחבורת עכברושים" בפי היפנים. היפנים היו מיומנים ביותר בלחימת לילה, ולכן שלטו במימי איי שלמה במהלך הלילות, ובעלות הברית לא העזו לקרוא תגר על שליטה זו. אולם כל כלי שיט יפני שהיה בטווח 320 קילומטרים מגוודלקנל עם שחר היה בסכנה חמורה מצד מטוסי בעלות הברית בשדה הנדרסון. מצב טקטי זה נותר על כנו למשך מספר חודשים.
הצבא היפני הקיסרי ניסה לכבוש את שדה הנדרסון לראשונה ב-21 באוגוסט בקרב טנרו, ופעם נוספת ב-12-14 בספטמבר בקרב רכס אדסון, אך שני הניסיונות נכשלו במחיר אבדות רבות, והיפנים נאלצו לסגת מערבית למטניקאו. בעוד היפנים נסוגים מערבה, עמלו האמריקנים על חיזוק קווי ההגנה מסביב למתחם לונגה. ב-14 בספטמבר העביר ונדגריפט את הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השני מטולאגי לגוודלקנל, וב-18 בספטמבר הגיעו לאי 4,157 נחתים נוספים, חלק מרגימנט הנחתים השביעי, ביחד עם ציוד ואספקה. התגבורת איפשרה לוונדגריפט לחזק את קווי ההגנה מסביב למתחם לונגה, ולראשונה להקיף אותו בשלמותו.
ונדגריפט ואנשי מטהו ידעו שהיפנים נסוגו מערבית לנהר מטינקאו, וונדגריפט החליט לשלוח מספר יחידות לסיור אלים באזור. בין ה-23 וה-27 בספטמבר פעלו שלושה גדודי נחתים אמריקנים מערבית למטניקאו, אך הם נהדפו על ידי חייליו של קווגוצ'י, בפיקודו של קולונל אקינוסוקה אוקה, שהיו מחופרים היטב, ואף כבשו עמדות בגדה המזרחית של הנהר. בין ה-7 וה-9 באוקטובר תקף כוח נחתים גדול יותר את עמדות היפנים בנהר, והסב להם אבדות רבות.
הקרב על שדה הנדרסון
בין 1 באוקטובר ל-17 באוקטובר העבירו היפנים 15,000 חיילים לגוודלקנל וכך עמדו לרשות היאקוטאקה כ-20,000 חיילים לביצוע המתקפה. בשל אובדן עמדותיהם מזרחית לנהר מטניקאו הבינו היפנים שמתקפה לאורך החוף תהיה קשה בצורה יוצאת דופן, ולכן החליט היאקוטאקה שהכוח המרכזי בתקיפה ינוע לשדה הנדרסון מדרום. על הדיוויזיה השנייה, שמנתה 7,000 חיילים תחת פיקודו של לוטננט גנרל מסאו מרויאמה, היה לנוע בשלוש שדרות ולתקוף את שדה הנדרסון מדרום, סמוך לגדה המזרחית של נהר לונגה. כדי להסיט את תשומת לב האמריקאים מהמתקפה המתוכננת מהדרום, הורה היאקוטאקה לארטילריה ולחמישה גדודי רגלים (כ-2,900 חיילים) תחת פיקודו של מייג'ור גנרל טדאשי סומיושי לתקוף את מתחם לונגה מכיוון מערב, לאורך החוף. ב-23 באוקטובר פתחו שני גדודים מהרגימנט הרביעי, בפיקודו של קולונל נומאסו נקגומה, ותשעה טנקים במתקפה על עמדות הנחתים בשפך המטניקאו. הנחתים הדפו את המתקפה תוך שימוש בארטילריה, השמידו את כל הטנקים וחיסלו כמעט את כל הכוח היפני תוך ספיגת אבדות מזעריות.
בשעות הערב של ה-24 באוקטובר הגיעו כוחותיו של מרויאמה למתחם לונגה, ובמשך שני לילות רצופים ערכו היפנים התקפות חוזרות ונשנות על הקווים האמריקאים אותם אייש גדוד הנחתים הראשון של רגימנט הנחתים השביעי בפיקוד לואיס "צ'סטי" פולר. גדודו של פולר עמד בהתקפות והדף פעם אחר פעם באמצעות אש ארטילרית, מכונות ירייה וירי נ"ט, עד שהשמיד למעשה את הרגימנט היפני. יותר מ-1,500 חיילים מכוח מרויאמה נהרגו בהתקפות לעומת 60 הרוגים אמריקאים.
התקפות יפניות נוספות באזור המטניקאו ב-26 באוקטובר נהדפו גם הן תוך הסבת אבדות קשות ליפנים. בשעה 08:00 הורה היאקוטאקה לכוחותיו לסגת. כחצי מהניצולים מהכוח של מרויאמה נסוגו לצפון עמק מטניקאו, בעוד הרגימנט ה-230 תחת קולונל טושינארי שוג'י קיבל פקודה לנוע לקוֹלי, מזרחית למתחם לונגה. הרגימנט הרביעי נסוג חזרה לעמדותיו בגדה המערבית של המטניקאו, והרגימנט ה-124 תפס עמדות על מורדות הר אוסטן, שבמעלה עמק המנטיקאו.
ונדגריפט רצה לנצל את המומנטום שהשיג עם הניצחון בקרב על שדה הנדרסון, ולכן תכנן לערוך מתקפה במטניקאו, שלה שתי מטרות: לדחוק את היפנים אל מחוץ לטווח הארטילריה של שדה הנדרסון, ויירוט חיילי הדיוויזיה השנייה הנסוגים לקוקומבונה, כפר מערבית למטניקאו ומקום מושבה של מפקדת הארמייה השנייה. לביצוע המשימה בחר ונדגריפט בשלושת הגדודים של רגימנט הנחתים החמישי, בפיקודו של קולונל מריט אדסון, ואת הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השביעי, שהתמחה בפעולות צליפה וסיור והיה בפיקודו של קולונל ויליאם ויילינג ונקרא "קבוצת ויילינג". שני גדודים מרגימנט הנחתים השני שימשו עתודה, וכל הכוח הסתייע באש ארטילרית מרגימנט הנחתים ה-11 ומרגימנט הרגלים ה-164 של צבא ארצות הברית, ממטוסים מכוח אוויר קקטוס משדה הנדרסון, ומספינות צי ארצות הברית שעגנו בסמוך. הפיקוד על המתקפה נמסר לאדסון.
הגנת אזור המטניקאו הוטלה על הרגימנט הרביעי, בפיקודו של נומאסו נקגומה, ועל הרגינט ה-124, בפיקודו של אקינוסוקה אוקה. הרגימנט הרביעי הגן על הכזרה משפך הנהר וקו החוף, עד כ-900 מטרים לפני האי, והרגימנט ה-124 הגן על המשך הגזרה במעלה הנהר. על אף שעדיין נקראו בשם "רגימנט", למעשה כוחם היה קטן בהרבה ממצבת חיילים מקובלת עבור יחידה מסדר גודל כזה. אבדות בקרבות הקודמים, מחלות טרופיות ותת-תזונה נתנו את אותותיהם בחיילים היפנים, ולעיתים הגיעו יחידות רק ל-50% ממצבתן המקורית.
המתקפה
ב-1 בנובמבר עמלו יחידות הנדסה של הנחתים על בניית שלושה גשרים ארעיים על נהר המטניקאו משעה 01:00 עד 06:00. בשעה 06:30 פתחו סוללות הארטילריה, מטוסים ואוניות מלחמה באש על הגדה המערבית של נהר המטניקאו. בשעה 07:00 חצה הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים החמישי את שפך נהר המטניקאו, בעוד הגדוד השני וקבוצת ויילינג חצו את הנהר בפנים אי.
הגדוד השני וקבוצת ויילינג לא נתקלו בכל התנגדות, ועד שעות אחר הצהריים כבשו רכס גבעות מערבית למטניקאו ודרומית לפוינט קרוז. באזור החוף, לעומת זאת, הקשה הגדוד השני של רגימנט הרגלים הרביעי היפני על התקדמות הנחתים והראו התנגדות עיקשת. לאחר מספר שעות, ולאחר שהסבו להם אבדות רבות, הצליחו החיילים היפנים להדוף את פלוגה C של הגדוד הראשון, ורק סיוע משלוש פלוגות אחרות עצר את הנסיגה. לאחר רדת הלילה שככו חילופי האש ושני הצדדים נערכו ללילה.
אדסון החליט, בעצה אחת עם אנשי מטהו של ונדגריפט, לנסות לכתר את העמדות היפניות באזור פוניט קרוז למחרת. הוא הורה לגדודים הראשון והשלישי של הרגימנט החמישי להמשיך לדחוף לאורך החוף, ובאותה עת הורה לגדוד השני ולקבוצת ויילינג לפנות צפונה ולכתר את היפנים מדרום וממערב לפוינט קרוז.
היאקוטאקה, שחשש שהאמריקנים עשויים לפרוץ את קווי ההגנה של הרגימנט הרביעי, שלח תגבורות לעמדות מערבית למטניקאו. בנוסף לחיילים, שלח את גדוד הנ"ט השני ויחידת פועלים, ואלה איישו עמדות מוכנות-מראש דרומית ומערבית לפוינט קרוז.
בבוקר ה-2 בנובמבר צעדו נחתי הגדוד השני של הרגימנט החמישי צפונה עד שהגיעו לחוף, מערבית לפוינט קרוז, והשלימו את הכיתור. במקביל הפגיזו כוחות ארטילריה את מתחם ההגנה היפני ששכן בין החוף הצפוני של גוודלקנל לכביש החוף מערבית לפוינט קרוז, והכיל בונקרים מבוצרים בגזעי עצים, באדמה ובאלמוגים שבורים, עמדות מחופרות היטב ומערות. בשעות הצהריים תקפו שלושת גדודי הרגימנט החמישי את מתחם ההגנה היפני ממזרח, מדרום וממערב, מתוך כוונה לדחוק את המגינים, אך הם נתקלו בהתנגדות עיקשת. פלוגה I של הגדוד השני ערכה מתקפה חזיתית מכודנת קווי היפנים, והצליחו לכבוש את העמדה, אך ההתנגדות היפנית החזיקה מעמד לילה נוסף. בשעות הבוקר של ה-3 באוקטובר הלחימה התחדשה, כשקבוצת של חיילים יפנים ניסו לפרוץ את הכיתור וערכו מתקפת בנזאי על קווי האמריקנים, אך נהדפו לאחור. בשעה 08:00 דחף הגדוד השני צפונה ודחק את המגינים היפנים לפינה הצפון-מערבית של מתחם ההגנה, ועד שעות הצהריים טיהרו הנחתים את מתחם פוינט קרוז. בתום הקרב לקחו הנחתים שלל של תותח שדה 70 מ"מ, 12 תותחי נ"ט 37 מ"מ, ו-34 מכונות ירייה, וספרו לפחות 239 גופות חיילים יפנים.
תוצאות הקרב
הנחתים חידשו את התקפתם במערב לכיוון הכפר קוקומבונה ב-10 בנובמבר, אך בשלב זה הובילו גיחות טוקיו אקספרס נוספות בימים שלפני כן חיילים נוספים מדיוויזיית הרגלים ה-38, ואלה הצליחו להדוף את התקפות הנחתים. בצהרי היום שלאחר מכן הורה ונדגריפט לכל הכוחות שלו לשוב לגדה המזרחית של המטניקאו.
ונדגריפט הורה על נסיגה כללית לאחר שקיבל מידע מודיעיני על הימצאות כוח יפני גדול בגוודלקנל והסיק שמתקפה גדולה עומדת בפתח, ואכן תכננו היפנים להוביל את 10,000 החיילים הנותרים בדיוויזיה ה-38 כדי לנסות לכבוש את שדה הנדרסון פעם נוספת. ניסיונם של האמריקנים לעצור את שיירת התגבור הסתיים בקרב הימי על גוודלקנל, בו השיג צי ארצות הברית ניצחון אסטרטגי חשוב, שהשפיע על גורל קרב גוודלקנל כולו.
האמריקנים שבו ותקפו את הגדה המערבית של המטניקאו ב-18 בנובמבר, אך נתקלו פעם נוספת בהתנגדות יפנית עיקשת ונאלצו לעצור מערבית לפוינט קרוז ב-23 בנובמבר. שני הצדדים נותרו בעמדותיהם למשך ששת השבועות הבאים, עד שהחל השלב האחרון בקרב גוודלקנל בו המשיכו הנחתים במתקפתם מערבה במטרה לטהר את האי כולו מחיילים יפנים. אף על פי שבמתקפת המטניקאו היו קרובים הנחתים האמריקנים לכבוש את קוקומבונה ואת מפקדת הארמייה ה-17, למעשה נכבש הכפר רק בסוף קרב גוודלקנל.
מאט לנטר
מתיו מקנדרי "מאט" לנטר (באנגלית: Matthew Mackendree "Matt" Lanter; נולד ב-1 באפריל 1983) הוא שחקן ודוגמן אמריקאי, שזכה לתהילתו מתפקידו כליאם קורט בסדרת הנעורים "90210" ברשת The CW, ולאחר מכן כווייט לוגן בסדרה "טיימלס" ברשת NBC, ובנוסף, שיחק בתפקיד ראשי בסדרות "גבירתי הנשיא" של ABC ו"חוצה כוכבים" ברשת The CW, והשתתף בסרטים כמו "דיזסטר מובי", "נקמה כפולה", ו-"Vampires Suck".
ביוגרפיה
לנטר נולד במסילון, אוהיו. אביו, ג'וזף "ג'ו" לנטר, הוא עובד חברת ביטוח ואימו, ג'אנה בורסון, היא מזכירה בבית ספר תיכון. יש לו אחות גדולה. הוא עבר לאטלנטה, ג'ורג'יה ב-1991, כשהיה בן 8, וסיים לימודיו בתיכון בשנת 2001. בצעירותו שיחק בייסבול ואף שיחק בקבוצה אטלנטה ברייבס במשך שתי עונות. הוא למד לתואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת ג'ורג'יה, אך התעניין יותר בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה, מה שגרם לו להשקיע פחות מלימודיו ולהתמקד בתחומים אלו.
סבו, קנלי לנטר, היה אחד מ-317 הגברים ששרדו את טביעת האינדינאפוליס.
קריירה
בשנת 2004 התמודד לנטר בתוכנית המציאות "מאנהאנט: החיפוש אחר הדוגמן הכי מדהים באמריקה" מבית בראבו. לנטר לא זכה בתחרות. תוך מספר שבועות לאחר שעבר ללוס אנג'לס, קליפורניה, עבר בהצלחה את האודישנים לתפקיד של ניק בדרמת הנעורים העל-טבעית "נקודות נעימות" של רשת FOX. היה לו תפקיד מרכזי לאורך העונה הראשונה והיחידה של סדרה. לאחר מכן הופיע בסדרות "האנטומיה של גריי", "8 כללים פשוטים", "אהבה גדולה" ו"גיבורים".
באפריל 2005, קיבל תפקיד קבוע בסדרת הדרמה "גבירתי הנשיא" של ABC, שם שיחק את הוראס קאלאווי, לצד ג'ינה דייוויס ודונלד סאת'רלנד. בכורת הסדרת הייתה ב-27 בספטמבר 2005 וזכתה להצלחה גדולה, אך בסופו של דבר הסדרה בוטלה ב-14 ביוני 2006.
בדצמבר 2006, הוכרז כי לנטר ידבב את אנקין סקייווקר בסרט המדע הבדיוני "מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים" מבית האחים וורנר. הסרט יצא לאקרנים ב-15 באוגוסט 2008, וקיבל ביקורות שליליות רבות, אולם הכניס כ-69 מיליון דולר. לאחר שהסרט יצא לאקרנים, יצאה הודעה לתקשורת שמאט יבצע פעם נוספת את תפקיד אנקין בספין אוף לסרט, אך הפעם סדרת אנימציה שנקראה תחת אותו שם והציגה לראשונה ב-3 באוקטובר 2008 ב-Cartoon Network. הוא עשה תפקיד זה גם במשחקי וידאו שמבוססים על הסרט.
בשנת 2008, הוא קיבל את התפקיד הראשי של זאק קונרוי, בסרט מקורי של ערוץ Freeform, "אהבה על קרח דק 3: המרדף אחר החלום" לצד פרנסיה רייסה. בפברואר 2008, קיבל לנטר תפקיד ראשי בסרט הפרודיה "דיזסטר מובי". הסרט ליגלג על סרטים כמו "קלוברפילד" ו"סקס והעיר הגדולה". הסרט הוצג לראשונה ב-29 באוגוסט 2008, ורשם הכנסות בסך למעלה מ-34 מיליון דולרים, אך הביקורות עליו היו גרועות ביותר והוא קיבל 6 מועמדויות בפרס פטל הזהב.
באוקטובר 2008, הוכרז שהוא ישחק בחידוש לסרט האימה "נקמה כפולה", בסרט בעל אותו השם. הכוכבות ששיחקו לצידו בסרט הן בריאנה אביגן, אודרינה פטרידג' ורומר ויליס. בכורת הסרט הייתה ב-11 בספטמבר 2009, וקיבלה ביקורות שליליות.
ב-2009, החל לשחק באופן קבוע בסדרה "90210" מבית The CW, חידוש של דרמת הנעורים משנות ה-90 "בוורלי הילס 90210". הוא שיחק בסדרה בדמותו של "ליאם קורט" ,דמותו מבוססת על דמותו של דילן מקקיי מהסדרה המקורית. הוא נער מרדן שמעורב רומנטית במהלך כל הסדרה.
במרץ 2010, הוא חתם על תפקיד בפרודיה נוספת, "Vampires Suck", שם שיחק את אדוורד סאלן, פרודיה על אדוורד קאלן (בן דמותו של רוברט פטינסון ב"דמדומים"). בכורת הסרט הייתה ב-18 באוגוסט 2010.
בשנת 2011 מאט שיחק בתפקיד ג'ייסון וובר בסרט האימה "השותפה", לצד מינקה קלי ולייטון מיסטר.
בשנת 2012 דיבב את סלד בסרט "טינקרבל וסוד הכנפיים".
באוקטובר 2016 יצא לאקרנים סרט המלחמה "אינדיאנפוליס", בו כיכב לצידם של ניקולס קייג', תומאס ג'יין וטום סייזמור. באותה שנה גילם את דמותו של וייט לוגאן בסדרה של NBC, "טיימלס".
חיים אישיים
ב-14 ביוני 2013 לנטר נישאה לבת זוגו אנג'לה סטייסי. השניים היו בזוגיות מאז 2009. בתם הבכורה נולדה ב-30 בדצמבר 2017.
בית המאירי
בית המאירי הוא מוזיאון היסטורי, המתעד את קורות היישוב היהודי בצפת מן המאה ה-19 ועד המאה ה-20. המוזיאון ממוקם בתחתית העיר העתיקה בצפת, בסמוך לקריית ברסלב אשר מעל בית הקברות. הוא נוסד על ידי יחזקאל המאירי, ונחנך בשנת 1980 כמוזיאון וכמרכז לפעילות חינוכית מגוונת. ייעודו - לקרב את הקהל הרחב לקורותיה של צפת דרך המוצג והסיפור, ולהאיר פרק חשוב בתולדות ההתיישבות בארץ ישראל. מוזיאון בית המאירי הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
המבנה
מבנה המוזיאון בנוי חדרים רבים, המתפרסים על פני מפלסים וקומות, אשר שימשו בתקופות שונות. בצפת, למודת רעידות האדמה, היו מבנים רבים שנקברו תחת ההריסות, ומפלסי מבנים אחרים שנבנו על גבם. בשנות חייו עמל המאירי על חשיפת האולמות הרבים באזור ועל חיבורם לקומפלס אחד, הכולל חדרים, מסדרונות, מעברים מקומרים ואולמות גדולים.
הקומה התחתונה כוללת חדרי מגורים מהמאה ה-16, לצד מקווה טהרה קטן (סגור למבקרים). בקומה זו מצויים גם שרידיו המשוחזרים של בית כנסת של בני העדה הפרסית, אשר הוקם בידי ראשוני משפחת המאירי, במחצית הראשונה של המאה ה-19.
מעל לקומה הקדומה, ששרדה כמעט בשלמותה, מצויה חצר ובה שרידי מבנים שחרבו בשתי רעידות האדמה הקשות שפקדו את צפת: ב-1759 וב-1837. מבנים אלה שימשו כבתי מגורים טיפוסיים ברובע הספרדי בצפת.
התצוגה
בלב הבית שני אולמות גדולים, אשר שימשו את בית הדין הרבני ששכן בסמוך, מאמצע המאה ה-18 ועד לראשית המאה ה-20. בימי מלחמת העולם הראשונה כונסו בהם מאות ילדים יתומים, אשר נותרו בודדים בעקבות הרעב וטיפוס הבהרות שפשטו בה. באולמות אלה מוצגים היום דיוקנאות זקני צפת בדורות האחרונים, ובהם דמויות, בגדים, תעודות שד"רים וכלים ישנים הממחישים את אופי היישוב הישן. הכניסה לאולמות אלה הייתה דרך המסדרון המוביל היום אל הקומה העליונה.
מהמרפסת שבקומה העליונה ניתן לצפות לכוון מערב, אל הר מירון. למרגלות הבית בית הכנסת האר"י הספרדי, בית העלמין העתיק בצפת, מקווה האר"י ושרידי הרובע הערבי מדרום.
בסמוך למבנה המוזיאון נבנה בית כנסת של חסידות ברסלב כחלק מקרית ברסלב שנבנתה באזור הרובע העתיק של צפת החל משנות ה־60. הבניה שנעשתה ללא התחשבות בתוואי המדרון התלול הובילה לגלישת קרקע ולערעור מבנים סמוכים, ובתוכם מבנה המוזיאון. בעקבות ערעור המבנה הוחל בפעולות הנדסיות שונות ויקרות לייצובו.
ויגאן (הפיליפינים)
ויגאן (באילוקאנית Ciudad ti Vigan) היא עיר בפיליפינים המשתרעת על שטח של 11 קמ"ר, והיא משמשת כבירת פרובינציית אילוקוס סור שבמחוז אילוקוס]. העיר שוכנת במערב האי לוזון, לחוף ים סין הדרומי. היא נוסדה בשנת 1572, והוכרזה כעיר ב-22 בינואר 2001. העיר נבחרה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1999, כיוון שהיא דוגמה שמורה היטב של עיר מתקופת היישוב הספרדי באסיה, והשפעת תקופה זו עדיין ניכרת בה. ויגאן גם ידועה בריצוף המעוגל שברחובותיה ובאדריכלות ייחודית שמשלבת בין סגנון העיצוב האסייתי והאדריכלות האירופית הקולוניאלית. לפי מפקד אוכלוסין משנת 2007, התגוררו בעיר 47,246 איש.
ויגאן הוכרזה על ידי תאגיד שווייצרי כאחת משבע הערים המופלאות של העולם ב-2014.
היסטוריה
לפני הגעת הספרדים, שכן במקום יישוב קטן של בתי חיזרן שניצב אותה עת על אי. העיר נוסדה על ידי הקונקיסטאדור חואן דה סלסדו (Juan de Salcedo) ב-1572. כאשר הגיע למקום, הוא הבחין בצמחייה הגדלה על גדת הנהר מסטיסו (Mestizo). הוא שאל לשם הצמחים, ומשמם - "Biga'a" - הוא גזר את שם העיר, ויגאן. שמה הרשמי של העיר היה "וילה פרדיננדינה" (Villa Ferdinandina) לכבוד בנו הבכור של פליפה השני, מלך ספרד, והיא הייתה היישוב הצפוני ביותר שהקימו הספרדים בפיליפינים. היא הפכה לבירה האזורית, ונועדה לשמש כמרכז מסחרי, ולא כמצודה. בסוף המאה ה-17, נוצר בעיר סגנון אדריכלי חדש, ששילב בין הבנייה המסורתית המקומית לבין שיטות הבניין באבן, בלבנים ובעץ שהביאו הספרדים. ב-1758 נקבע מקום מושבו של ארכיבישוף בעיר, והיא הייתה למרכז תרבותי אזורי. בשל התפתחותו של היישוב, היא זכתה לשם "סיודאד פרדיננדינה דה ויגאן" (Ciudad Fernandina de Vigan - "העיר פרדיננדינה של ויגאן") ב-1778. נהר מסטיסו הסמוך, ששימש כעורק תחבורה ימי בין המאה ה-16 למאה ה-19, נסתם עם השנים, והאי שעליו שכנה העיר התחבר ליבשה. ויגאן עמדה בקשרי מסחר עם סין במערב, ועם המושבות הספרדיות במקסיקו במזרח. בשל כך שררה בעיר אווירה רב-תרבותית.
העיר
העיר שוכנת במישור שלאורף החוף, בדלתת הנהר אברה (Abra), בסמוך לקצהו הצפוני של האי לוזון. שטחה 27 קמ"ר, והיא מחולקת לתשעה רבעים עירוניים (Poblaciones) ול-30 רבעים כפריים (Barangays). כמעט מחצית משטח העיר משמש לגידולים חקלאיים. המרכז ההיסטורי של ויגאן משתרע על שטח של 175 דונם על גדותיהם של הנהרות מסטיסו וגובאנטס (Govantes).