cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספציה (כדורגל)
היסטוריה
המועדון שיחק 3 עונות בליגה השנייה מעונת 1936/1937 ועד עונת 1938/1939. בעונת 1936/1937 הגיע לרבע גמר הגביע האיטלקי והפסיד לקבוצת אינטר מילאנו. בסוף עונת 1938/1939 ירד לליגה השלישית ואחרי עונה אחת חזר לליגה השנייה. המועדון שיחק 11 עונות ברציפות בליגה השנייה מעונת 1940/1941 ועד עונת 1950/1951. בעונת 1940/1941 הגיע לרבע גמר הגביע האיטלקי והפסיד לקבוצת לאציו. בעונת 1941/1942 הגיע לשמינית גמר הגביע האיטלקי והפסיד לקבוצת נובארה.
בעונת 1944 הליגה הבכירה נערכה כטורניר בשל מלחמת העולם השנייה וספציה זכתה בו. ב-2002, הישג זה של המועדון, הוכר כ"עיטור כבוד" ולא תואר אליפות רשמי.
בסוף עונת 1950/1951 ירד לליגה השלישית ואחרי עונה אחת ירד לליגה הרביעית. המועדון שיחק בליגה השלישית ובליגה הרביעית לסירוגין עד עונת 2005/2006 שבסופה העפיל לליגה השנייה אחרי 55 שנה. המועדון שיחק שנתיים בליגה השנייה וירד לליגה השלישית. המועדון שיחק 4 עונות בליגה השלישית ובסוף עונת 2011/2012 העפיל לליגה השנייה. המועדון משחק בליגה השנייה מעונת 2012/2013. בעונת 2013/2014 הגיע לשמינית גמר הגביע האיטלקי והפסיד לקבוצת מילאן.
העפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה, סרייה א' בתום עונת 2019/2020, לאחר שסיימה במקום השלישי ועברו את קייבו ורונה ואת פרוזינונה בפלייאוף העלייה.
תאומים (סרט)
תאומים (באנגלית: Twins) הוא סרט קומי משנת 1988 בבימויו של איוון רייטמן ובכיכובם של ארנולד שוורצנגר ודני דה ויטו.
תקציר העלילה
קבוצת מדענים מנסה סוג חדש של הפריית מבחנה במטרה ליצור את האדם המושלם, כאשר הזרע נלקח ממספר גברים שנחשבים לעילית בתחומם (אתלטים, מדענים וכדומה). שלא כמתוכנן נולדים תאומים שאינם זהים כלל. התאומים מופרדים, התינוק שמיועד להיות "האדם המושלם", ג'וליוס בנדיקט (שוורצנגר), גדל על אי ולומד שפות, ספרות ומדעים. לעומתו, התינוק ה"לא מוצלח", וינסנט בנדיקט (דה-ויטו), נמסר לבית יתומים ולאחר עזיבתו את בית היתומים הוא מסתבך עם העולם התחתון.
ג'וליוס, עוזב את האי על מנת לפגוש את אחיו, ולאחר שהוא מוצא אותו הוא משכנע אותו למצוא ביחד את אמם. במהלך חיפושיהם הם לומדים להכיר האחד את השני. הם מוצאים את מי שחושבים שהיא אמם בכפר אומנים אך מתברר להם שהאישה שהם חושבים לאמם נפטרה. וינסנט גונב מכונית ומגלה במקרה שתא המטען במכונית מכיל המצאה טכנולוגית גנובה שמסייעת בתפעול מטוסים בשווי חמישה מיליון דולר.
וינסנט יוצר קשר עם פושע שמשלם לו על ההמצאה ובעל המכונית שהיה אמור לקבל את הכסף רודף אחרי וינסנט, ג'וליוס שניחן בחוש למצוא את אחיו התאום מוצא אותו וביחד הם מביסים את בעל המכונית מחזירים את הכסף ומגלים שאמם לא נפטרה כפי שחשבו.
יוזף מנגלה
מנגלה, שכינויו בפי ידידיו היה "בפו", נודע לעולם בשם "מלאך המוות מאושוויץ" (בגרמנית: Todesengel).
ביוגרפיה
מנגלה נולד בעיר גינצבורג (Günzburg) שבבוואריה, הבכור מבין שלושת בניו של קרל מנגלה (1881–1959), יצרן מכונות חקלאיות, ואשתו ואלבורגה. למנגלה היו שני אחים צעירים יותר, קרל ואלויס. מנגלה למד רפואה ואנתרופולוגיה באוניברסיטאות במינכן, וינה ובון. ב-1935 קיבל דוקטורט באנתרופולוגיה מאוניברסיטת מינכן. נושא עבודת הדוקטורט שלו מעיד על הכיוון לו הקדיש את הקריירה שלו – "מחקר גזעי מורפולוגי של הלסת התחתונה בקרב ארבע קבוצות גזע". בינואר 1937 הוא נעשה עוזרו של ד"ר אוטמר פרייהר פון פרשוהר במוסד לביולוגיה תורשתית ו"היגיינה גזעית" בפרנקפורט. פון פרשוהר היה מדען מוביל, שהיה ידוע במיוחד בשל המחקר שלו בגנטיקה, וגילה עניין מיוחד בתאומים. כתוצאה מכך פיתח כנראה מנגלה את המשיכה שלו למחקרי תאומים, שליוותה אותו לאורך כל חייו. מנגלה היה גם תלמידם של תיאודור מוליסון ואויגן פישר, שהיו מעורבים בניסויים רפואיים שבוצעו על שבט הררו בדרום-מערב אפריקה הגרמנית. ב־1938 קיבל דוקטורט ברפואה.
ב-28 ביולי 1939 התחתן מנגלה עם אירנה שנביין, אותה פגש בזמן לימודיו בלייפציג. רולף, בנם היחיד, נולד ב-11 במרץ 1941. אירנה התגרשה ממנו ב-1954, חמש שנים לאחר שמנגלה היגר לבואנוס איירס, והמשיכה לגור בגרמניה עם בנם. ביולי 1958 התחתן מנגלה בשנית עם מרתה מנגלה, אלמנתו של אחיו הצעיר קרל, בנואבה הלוויסיה, אורוגוואי. מרתה מנגלה הגיעה לבואנוס איירס ב-1956 עם קרל-היינץ, בנה מנישואיה הראשונים. ליוזף ומרתה לא היו ילדים נוספים.
בתקופת גרמניה הנאצית
ב־1932 הצטרף מנגלה לארגון ה"שטאלהלם" (קסדת הפלדה), ארגון פארא-צבאי בעל נטייה ימנית שמרנית, אשר צורף בשנת 1933 לארגון הנאצי SA. בשנה זו פרש מנגלה מן הארגון עקב בעיות בריאות. ב-1937 החל לעבוד כעוזר מחקר לפרופסור פרשוהר אשר הרבה להשתמש בתאומים למחקריו. ב־1938 הצטרף מנגלה למפלגה הנאצית, ואל ארגון האס אס, שבו שירת והתאמן באימונים צבאיים. ב־1940 הצטרף ליחידת מילואים צבאית רפואית, ובשלוש השנים הבאות שירת בדיוויזיית פאנצר אס אס החמישית ועוטר בשורותיה בצלב הברזל דרגה ראשונה. ב־1942 נפצע בעת ששירת בחזית הרוסית, והוכרז כבלתי כשיר לשירות קרבי. בשלב זה החזיק מנגלה בדרגת אוברשטורמפיהרר (המקבילה לדרגת קפיטן בצבא הגרמני), ולאחר שהחלים מפציעתו נשלח אל מחנה ההשמדה אושוויץ. ב־24 במאי 1943 מונה לרופאו של "מחנה הצוענים" BIIE במתחם אושוויץ בירקנאו, אך בספטמבר 1944 חוסל חלק זה של המחנה, וכל יושביו הושמדו בגז. לאחר מכן מונה מנגלה לרופא המחנה הראשי באושוויץ II בירקנאו. בניגוד לדעה הרווחת, לא היה מנגלה הרופא הראשי באושוויץ - תפקיד זה מילא איש האס אס אדוארד וירטס. עם זאת, ההשמדה בוצעה במחנה משנה זה, ולכן היה למנגלה חלק מכריע בפעולות ההשמדה.
בפברואר 1944 הוענק לו צלב ההצטיינות במלחמה מדרגה שנייה עם חרבות. בדברי ההמלצה שכתב אדוארד וירטס נאמר, בין היתר: "בתור אנתרופולוג ניצל בשקדנות רבה את הזמן הפנוי המועט שנותר לו כדי להוסיף וללמוד. לשם כך השתמש בחומר המדעי שעמד לרשותו במסגרת תפקידיו הרשמיים, ובעבודתו תרם תרומה רבת ערך למדע האנתרופולוגיה".
בתקופת שהותו באושוויץ רכש מנגלה את שמו כאחד הפושעים הנאצים הנוראים ביותר, ואת כינויו "מלאך המוות". כאשר הגיעו קרונות הרכבת אל מחנה אושוויץ II בירקנאו, היה מנגלה ממתין על הרציף על מנת לבחור מי יישלח לעבודת פרך, מי יוקצה לניסויים רפואיים אכזריים, ומי יומת. לפי עדויות ניצולים בסגל הרפואי, מנגלה, בניגוד לרופאים אחרים, אהב מאוד לבצע את הסלקציה מעל ומעבר לתורנות שלו.
מנגלה גילה עניין מיוחד במחקרי תאומים. משנת 1943 בחר בתאומים שהגיעו למחנה ושיכן אותם במבנה מיוחד שהוקם לשם כך. ניסוייו אלו היו מנוגדים לאתיקה הרפואית. בין הניסויים המחרידים היה ניסוי לשנות צבע עיניים על ידי הזרקת כימיקלים לעיני ילדים, קטיעות של איברים שונים, ופרוצדורות רפואיות מחרידות אחרות. באחד המקרים ביצע ניסוי ללא תכלית רפואית, שבו תפר בגב ובפרקי הידיים שני תאומים צוענים בני 4, שהפכו בעקבות הניתוח לתאומים סיאמיים. על פי העדות, סבלם היה כה גדול עד כי אמם השיגה מורפיום ושמה קץ לחייהם.
נושא נוסף בו גילה מנגלה עניין הוא הגמדות, בין הנבדקים שעוררו את עניינו הייתה משפחת אוביץ שכללה גמדים ובעלי גובה ממוצע.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לקראת סיום המלחמה ברח מנגלה ב-18 בינואר 1945 מאושוויץ אל מחנה גרוס-רוזן, ממנו ברח לצ'כוסלובקיה במדי קצין ורמאכט, שם הצטרף ליחידת בית חולים שדה ממונע 2/591 אשר עברה לשטח ההפקר בין הכיבוש הסובייטי לאמריקאי. הוא נתפס והוחזק כשבוי מלחמה על ידי צבא ארצות הברית בווידן ולאחר מכן באינגולשטט, אך שוחרר לאחר שלא הצליחו לעמוד על זהותו האמיתית. לאחר שהסתתר בחווה בבוואריה, הצליח בשנת 1949, בעזרת משפחתו, קבוצת "אדלווייס" וכמרים קתולים, לצאת דרך איטליה לארגנטינה, שם ביקשו פושעים נאצים רבים מקלט בשל גישתו של הנשיא חואן פרון. מנגלה התגרש מאשתו אירנה, ובשנת 1958 נישא לאלמנת אחיו קרל, מרתה, אשר נסעה יחד עם בנה לארגנטינה על מנת להיפגש עמו. משפחתו בגרמניה תמכה בו מבחינה כספית והוא שגשג בשנות ה־50, בתחילה כמפעיל סדנה לייצור צעצועים, ולאחר מכן כשותף במפעל התרופות FADRO FARM בו נרשם בשמו האמיתי. בעקבות משפט של סגל מחנה אושוויץ בפרייבורג שבגרמניה, הוצא ביולי 1959 צו מעצר כנגד מנגלה ובקשה רשמית לממשלת ארגנטינה להסגירו. בעקבות כך בשנת 1959 עבר לפרגוואי, ומשנת 1960 חי בברזיל אצל זוג גרמנים שהעניקו לו מקלט עד מותו בעקבות שבץ בו לקה בעת ששחה בים בשנת 1979. הזוג הגרמני קבר אותו תחת השם הבדוי וולפגנג גרהרד.
על אף מאמצים בינלאומיים לאתרו, מעולם לא נתפס, וחי במסווה במשך 35 שנים. לאחר תפיסת אדולף אייכמן היה מנגלה לפושע המלחמה הנאצי המבוקש ביותר, אך הצליח לכלכל צעדיו כך שלא התגלה, על אף ש"המוסד" היה קרוב לתפסו כמה פעמים. לפי עדותו של צבי אהרוני, הוא הוסט מהמבצע לטובת החיפושים אחרי יוסל'ה שוחמכר. בעיתון "ג'רוזלם פוסט" פורסם בשנת 1985 מאמר שטען כי בן-גוריון לא אישר את חטיפתו של מנגלה בשל חשש מתסבוכת בינלאומית. ב-7 במאי 1985 הודיע שר המשפטים, משה נסים, על מתן פרס בסך מיליון דולרים למי שיגרום להבאת מנגלה למשפט בישראל.
רק כמה שנים לאחר מותו, בשנת 1985, התגלתה גופתו לאחר מאמץ משותף של הרשויות האמריקניות, הגרמניות והדרום-אמריקניות. בשנת 1992 הוכיחו בדיקות DNA (לאחר קשיים מרובים – שכן בני משפחתו סירבו לתת מנת דם לשם השוואת DNA) כי אכן המדובר בגופתו של מנגלה. עצמותיו של מנגלה היו מונחות במשך 30 שנה במכון לרפואה משפטית בסאו פאולו בברזיל, עד שבשנת 2016 הוחלט שהעצמות ישמשו לניסויים בקורסים לפתולוגיה.
מנגלה מעולם לא הביע חרטה על פשעיו, וכאשר נפגש בפעם האחרונה עם בנו רולף בסאו פאולו בשנת 1977, אמר לו כי את ההחלטות באושוויץ קיבלו אחרים. עליו היה לסווג אסירים לפי כשירותם ולמעשה יש לראות בו מציל יהודים אשר הצביע עליהם ככשירים. בשנת 1960 השיב לכתב אישום שהגישה נגדו התביעה בפרנקפורט במילים "מעולם לא הרגתי בעצמי איש, לא פצעתי איש, ולא הסבתי נזק גופני לאיש".
ביולי 2011 נמכרו במכירה פומבית יומניו של מנגלה, שכוללים כ-3,000 עמודים בכתב ידו, ובהם סיפורים, שירים, הגיגים פילוסופיים, תמלולי שיחות וציורים, ליהודי חרדי אלמוני מארצות הברית, בסכום של 245 אלף דולר.
אימפריה (מתחם עסקים)
מתחם עסקים "אימפריה" (ברוסית: «Деловой комплекс «Империя) הוא גורד שחקים בן 60 קומות שנמצא ב"מוסקבה סיטי", מרכז העסקים הבינלאומי של מוסקבה.
בנייתו החלה בשנת 2006 והסתיימה ב-2011. המתחם מאגד בתוכו חלל למשרדים, מסחר, בית מלון ומגורים במה שמכונה "עיר ורטיקלית" הודות לרב שימושיות שלו.
מאז 2012, גורד השחקים מנוהל על ידי חברת הפיתוח Solvers Estate. בתחילת 2015, היא מיתגה מחדש את המגדל, ושינתה את שמו מ-Imperia Tower למתחם עסקים "אימפריה".
בקומה 1 יש מגרש חניה וגלריית הקניות "Empire Blackyard", המחברת את קריית ערי הבירה השכנה עם ליבת מוסקבה סיטי, שם, בין היתר, תחנות המטרו "ויסטבוצ'נאיה" ו "דלובוי צנטר ".
בקומה ה-56 ממוקם מוזיאון מוסקבה סיטי. המוזיאון הראשון והיחיד של גורדי שחקים ובנייה לגובה במוסקבה. המוזיאון נסגר במאי 2022.
בקומה ה-56 ממוקם בר קוקטיילים HIGH BAR עם מטבח אירופאי ואסייתי.
מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק
מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק הוא סרט מדע בדיוני משנת 1984, והוא השלישי בסדרת סרטי "מסע בין כוכבים". הסרט מהווה המשך לעלילה שהחלה ב"מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן". הסרט היה מועמד לפרס סאטורן בקטגוריות סרט המדע בדיוני הטוב ביותר, הבמאי, השחקן הראשי (ויליאם שאטנר), שחקנית המשנה (ג'ודית' אנדרסון), התלבושות והאפקטים המיוחדים. בנוסף היה מועמד לפרס הוגו על העיבוד הדרמטי הטוב ביותר.
עלילה
לאחר המאורעות בסרט הקודם, ה"אנטרפרייז" עושה דרכה בקושי רב לכדור הארץ, לאחר הקרב נגד חאן. אדמירל קירק מקבל הודעה שהאנטרפרייז מיועדת לפרישה משום שהותה הממושכת בחלל (מעל ל-20 שנה). בינתיים, ד"ר מקוי מראה סימני התנהגות מוזרים שקשורים בספוק המנוח, כאשר הוא מתחיל לדבר ולהתנהג כספוק.
בינתיים, ד"ר דייוויד מרכוס (בנו של קירק) ולוטננט סאביק מצוּוָתים לספינת המחקר "גריסום" כדי לחקור את כוכב הלכת "כוכב ג'נסיס" החדש, שנוצר בסוף הסרט הקודם. כאשר סאביק מבצעת סריקה על פני הכוכב, היא מגלה סימני חיים עליו. לאחר בדיקה מעמיקה הם מגלים שמדובר בארון הקבורה של ספוק. הם משתגרים על פני הכוכב ומגלים לתדהמתם שגופתו של ספוק הוחיאה בעקבות פעולתו של מתקן "ג'נסיס", אך ספוק עצמו אינו זוכר דבר מעברו ומתנהג כילד. סאביק מגלה שדייוויד השתמש בחלקיק פרוטון לא יציב בבניית "מתקן ג'נסיס", מה שגורם להאצה אבולוציונית מהירה על פני כוכב הלכת, שתביא להשמדתו בטרם עת. ללא ידיעתם, המידע בנוגע ל-"כוכב ג'נסיס" מגיע לאוזניו של קומנדר קרוג הקלינגוני, שרוצה להשתלט על המתקן וללמוד את סודותיו.
אביו של ספוק, סארק, מבקר בכדור הארץ, ומגלה שנשמתו של ספוק נמצאת בגופו של מקוי. הוא טוען כי נשמתו וגופו של ספוק צריכים להיקבר יחדיו בכוכב הלכת "וולקן". קירק אוסף את צוותו, ותוך שהוא מפר פקודות ישירות גונב את האנטרפרייז ועורך את המסע ל-"כוכב ג'נסיס", שמתחיל בתהליך התפוררות עקב האצתו המהירה.
קרוג מגיע ראשון לכוכב עם "ציפור הטרף", ספינת החלל הקלינגונית, ומשמיד את ספינת החלל "גריסום". צוותו מגלה את צוות הנחיתה בכוכב (סאביק, דייוויד וספוק) ושובה אותם. כאשר קירק מגיע, הוא מבחין ב"ציפור הטרף" המוסווית ומתקיף אותה, אך זו מתקיפה את האנטרפרייז - שלא מצליחה להעלות את המגינים - ומשביתה את מערכותיה. קרוג דורש את כניעתם ופוקד להרוג את סאביק. דייוויד מנסה להגן עליה ונדקר במקומה. קירק שומע את ההתרחשות ומזדעזע לגלות שבנו מת.
כשהוא מסרב להיכנע, קירק פוקד על נטישת האנטרפרייז, לא לפני שמפעיל את מנגנון ההשמדה העצמית. כאשר הצוות הקלינגוני משוגר לספינה, הוא מושמד יחד עם הספינה. קירק וצוותו צופים בהרס ספינתם מעל פני הכוכב, אליו השתגרו. הם משחררים את סאביק ואת ספוק משביים. קרוג משתגר אל פני הכוכב ומשגר את כולם - מלבד קירק וספוק - אל "ציפור הטרף". הוא וקירק מנהלים קרב על הכוכב המתפורר לאיטו, שבסופו קרוג מובס. קירק תופס את ספוק במהירות ופוקד על צוות "ציפור הטרף" לשגר אותם חזרה, בקולו המדומה של קרוג. צוות האנטרפרייז מצליח להשתלט על ספינתו של קרוג ועורכים מסעם לכיוון וולקן, ששם נשמתו וגופו של ספוק מאוחדים מחדש.
תקציב
הסרט, שנעשה בתקציב של 17 מיליון דולר, הכניס 87 מיליון דולר.
מריזם
מריזם (מיוונית: μερισμός, מריסמוס; מהמילה μέρος, מרוס, שמשמעה חֵלֶק) הוא אמצעי פיגורטיבי המציג דבר יחיד על ידי מניית חלקיו (לרוב שני ניגודים המייצגים את השלם, כגון "שמיים וארץ", "צעירים ומבוגרים" וכו'), או באמצעות רשימה של כמה מילים נרדפות המייצגות את אותו הדבר.
מריזם בעברית
השימוש במריזם שכיח מאוד בתנ"ך. המריזם הנפוץ והחשוב ביותר הוא הביטוי "שמים וארץ" המייצג באמצעות שני ניגודים משלימים את היקום כולו. לדוגמה: "בראשית ברא אלוהים את השמים ואת הארץ" (בראשית, א, א); "אלה תולדות השמים והארץ בהבראם; ביום עשות ה' אלהים ארץ ושמים" (בראשית, ב, ד); "העידתי בכם היום את השמים ואת הארץ; כי אבד תאבדון מהר מעל הארץ, אשר אתם עברים את הירדן שמה לרשתה" (דברים, ד, כו: ); עזרי מעם ה', עשה שמים וארץ" (תהלים, קכא, ב). ביטוי מקראי זה פעפע גם לטקסטים נוצריים. דוגמה בולטת היא תפילת המיסה הקתולית, בה נאמר ביחס לאלוהים: "plēnī sunt cœlī et terra glōriā tuā" (ובתרגום חופשי: מלוא כל שמים וארץ כבודך).
בתהלים, קלט, ב נאמר: "אתה ידעת שבתי וקומי". הביטוי "שבתי וקומי" הוא מריזם שמשמעותו "כל מעשיי". ניתן, ככל הנראה, להתייחס גם לפסוק "אם אסק שמים שם אתה; ואציעה שאול הנך" (תהלים, קלט, ח) כמריזם שכן השמים והשאול הם ניגודים המייצגים את המכלול. החוקרים סיירוס גורדון וגארי רנדסבורג טוענים כי גם הביטוי "טוב ורע" המופיע בספר בראשית הוא מריזם. ביטוי זה חוזר כמה פעמים ומתייחס לסגולותיהם המיוחדות של פירות עץ הדעת:
גורדון ורנדסבורג סבורים כי הניגודים טוב ורע משלימים זה את זה, כך שידיעת "טוב ורע" מייצגת את מכלול הידע. אכילה מפירות עץ הדעת שקולה, אם כן, לניסיון לרכוש ידיעה שלמה, המצויה אך ורק ברשותו של אלוהים. על פי התפיסה הדתית בשאיפה להיות בעל ידע שלם, אלוהי, יש משום היבריס: האדם יכול לחקור ולרכוש דעת, אולם ידיעתו לעולם אינה שלמה כידיעתו של האל.
מריזם מן הסוג השני (שימוש ברשימת מילים נרדפות לתיאור דבר יחיד) ניתן למצוא בהגדה של פסח. לדוגמה:
מריזם באנגלית
מריזם שגור בשפה האנגלית הוא "lock, stock, and barrel". למריזם ניתן להציע כמה פירושים ברובד הלשוני, אם כי משמעותו של הביטוי אחת. על פי מערך פירושים אחד מדובר בשלושת מרכיביו של המוסקט: מנגנון הירי (lock), הקת (stock), והקנה (barrel). לפי מערך פירושים חלופי מדובר בשלושת מרכיביו של עסק: המבנה (מסומל על ידי המנעול - lock), ההשקעות (מסומלות על ידי המילה מניה - stock), והמלאי (barrel). כמריזם משמש הביטוי לתיאור המכלול של חפץ או גוף שהם בעלי כמה מרכיבים. המריזם נזכר לראשונה במכתביו של וולטר סקוט ב-1817, אם כי ייתכן שהוא שימש עוד קודם לכן בשפה המדוברת. מריזם נפוץ נוסף בשפה האנגלית הוא "high and low" (גבוה ונמוך) שמשמעותו - בכל מקום.
ג'הרקאנד
ג'הרקאנד (בהינדית: झारखण्ड) היא מדינה בצפון מזרח הודו שנוצרה ב-15 בנובמבר 2000 כתוצאה מחלוקת מדינה ביהר לשתי מדינות. גובלת במדינות: ביהר בצפון, צ'האטיסגאר במערב, אודישה בדרום ומערב בנגל במזרח.
טופוגרפיה, גאוגרפיה ואקלים
עונה מומלצת: אוקטובר - נובמבר
כלכלה
המדינה עשירה באוצרות טבע, נמצאים בה כשליש מכלל המחצבים הנמצאים בכל הודו. יערות, צמחי תבלין ומרפא, וכן תעשייה.
המדינה מנסה לפתח תיירות, הן תיירות פנים והן תיירות חוץ. לשם כך מטופח הפארק הלאומי פלמו (באטלה) שבו ניתן לראות טיגריסים ופילים.
דמוגרפיה
האוכלוסייה היא בעיקרה בני שבטים (אדיוואסי), המסוכסכים בינם לבין עצמם.
מחוזות
22 מחוזות
אייל כפכפי
אייל כַּפְכָּפִי (7 במאי 1941 – 25 בפברואר 2002) הייתה חוקרת וביוגרפית, היסטוריונית, מרצה ומורה ישראלית.
ביוגרפיה
אייל כפכפי נולדה באביב 1941 בקיבוץ מעוז חיים שבעמק בית שאן. הוריה היו יצחק כפכפי, מורה, עורך ומתרגם ידוע, ופנינה. כפכפי למדה בקיבוץ וסיימה את לימודיה בתיכון המקומי. לאחר שירותה הצבאי יצאה ללמוד הוראה ב'סמינר אורנים' (כיום מכללת אורנים).
כפכפי נישאה בגיל צעיר, ילדה בת והתגרשה. באורנים הסתפחה לחבורת חוג אורנים, שמוריו הכריזמטיים ובעלי ההשקפות הרדיקליות, יגאל וגנר ומיכאל שטראוס, החלו לרכז סביבם. החוג מנה כמה עשרות תלמידים שיצרו מעגל שיח ופעולה. כפכפי נשארה נאמנה לחוג, לתורתו ולמוריו עד יומה האחרון.
מחקריה הראשונים נסבו על משנתו החינוכית של מרדכי סגל, שהיה מהמורים המשפיעים בתנועה הקיבוצית ובין מייסדי סמינר אורנים. לימים הוציאה ספר העוסק באיש ובתורתו החינוכית. לאחר שסיימה את לימודיה שילבה בחייה מחקר והוראה, באורנים ובאוניברסיטת חיפה. היא המשיכה את חברותה בקיבוצה חרף השינויים וההפרטה שעברה התנועה הקיבוצית. בשנותיה האחרונות השתדלה להשיג גם משרת מרצה במכללת כנרת.
ספרה החשוב הוא הביוגרפיה של פנחס לבון, "לבון – אנטי-משיח", שיצא לאור בהוצאת עם עובד וזכה להתעניינות רבה. כפכפי מיקמה את לבון לא מעט בעזרת עקרונות ההשקפה של חוג אורנים. הביוגרפיה זכתה לשבחים בשל עומק המחקר האקדמי שהשקיעה בו. בין מחקריה שנדפסו מצוי ספרה על מרדכי סגל, על דמותו של יצחק טבנקין כמחנך, מחקר מקורי על מבצע קדש ועוד.
אייל כפכפי נהרגה בתאונת דרכים בדרכה לביקור משפחתי בחורף 2002 ונקברה בקיבוצה. מכללת אורנים מקיימת מושבי זיכרון עיוניים שנתיים לזכרה.
בן דודה הוא הבמאי והמלחין ירון כפכפי.
לקריאה נוספת
שלושים וחמישה מאמרים של אייל כפכפי, בשם איל כפכפי, רשומים בקטלוג של בית הספרים. אך רובם ככולם הובאו בששת ספריה.
התנועה להשבת עשרת הדיברות של אלוהים
התנועה להשבת עשרת הדיברות של אלוהים (באנגלית: Movement for the Restoration of the Ten Commandments of God) הייתה כת נוצרית-קתולית שפעלה באוגנדה בשנות ה-90.
היסטוריה
התנועה הוקמה בשנת 1994 על ידי ג'וזף קיבְּוֶוטֶרֶה ופילגשו, זונה לשעבר בשם קְלֶדוֹניה מְוֶורִינְדֶה שתקשרה, לטענתה, עם מריה הבתולה. חבריה האמינו כי יום הדין צפוי להגיע עם סיום האלף השני, ב-31 בדצמבר 1999, וכי יינצלו אם ישמרו בקפידה על הוראות עשרת הדיברות, לפי ההנחיות שנכתבו בספר בשם "מסר מגן עדן: סוף זמן ההווה", ושאותו נצטוו לקרוא 6 פעמים לפחות. בדומה לכתות רבות אחרות, נדרשו חברי התנועה לוותר על רכושם החומרי.
התנועה פעלה באופן חשאי, ודבר קיומה נודע בציבור הרחב רק ב-1998, כאשר הממשלה סגרה בית ספר שהפעילה, לאחר שהתברר כי במקום הועבדו ילדים בניגוד לחוק, ולאחר שנתגלו בו ליקויי תברואה.
כאשר הנבואות בדבר יום הדין לא התגשמו, החלו רבים מחברי התנועה להטיל ספק באמונתם, ודרשו את השבת רכושם, בתגובה לכך, טען קיבווטרה כי ב-17 במרץ מריה הבתולה תחזור לחיים ואחרית הימים תתחיל. ב-17 במרץ 2000 התכנסו מאמיני התנועה בכנסייה בכפר קָנוּנְגָה שבדרום מערב המדינה, קיבווטה התיז על המאמינים "מים קדושים" שהיו למעשה בנזין, שפך את השאר על רצפת הכנסייה, יצא ממנה והושלכה פנימה מגבת בוערת. הכנסייה הוצתה על יושביה, במה שנראה בתחילה כהתאבדות ההמונית הגדולה ביותר מאז ג'ונסטאון.
המשטרה מצאה במקום כ-340 גולגולות, אך ההערכה היא שבמקום נספו כ-530 בני אדם, מהם לפחות 78 ילדים. חקירת המשטרה העלתה כי אין מדובר בהתאבדות, אלא ברצח שתוכנן על ידי מוורינדה וקיבווטרה. עקבותיה של מוורינדה נעלמו לאחר השריפה, ולא ידוע אם הייתה בין הנספים או שהצליחה לברוח מהמדינה. גם גורלו של קיבווטרה לא ידוע. יש הטוענים שראו אותו חי לאחר השריפה, ואילו על פי סברות אחרות רצחה אותו מוורינדה.
בחודשים הבאים, נתגלו בכמה מאתרי תפילה של התנועה בדרום מערב אוגנדה קברי אחים, ובשנת 2002 פרסמה הוועדה האוגנדית לזכויות אדם דו"ח ובו הוערך אומדן המתים בכ-800.
בסיס חיל האוויר דובר
בסיס חיל האוויר דובר (באנגלית: Dover Air Force Base) הוא בסיס טיסה של חיל האוויר האמריקאי במדינת דלאוור שבארצות הברית. הוא משמש בעיקר לטיסות תובלה. נמצאים בו גם בית לוויות צבאי ומוזיאון של פיקוד הניידות האווירית האמריקאי.
תולדות הבסיס
הבסיס הוקם בשנת 1941 כשדה תעופה אזרחי מעט מדרום לעיר דובר, ליד חופה המערבי של דלאוור, כ-140 קילומטרים ממזרח לוושינגטון די. סי. זמן קצר לאחר ההתקפה על פרל הארבור בשלהי אותה שנה הוא הוסב לבסיס צבאי. ב-1942 החלו לפעול ממנו מטוסים בסיורים נגד צוללות גרמניות באוקיינוס האטלנטי. בהמשך המלחמה שימש השדה כבסיס אימונים למטוסי קרב ולעריכת ניסויים בפיתוח רקטות לשיגור ממטוסים.
בשנת 1946, בעקבות צמצום הפעילות הצבאית של ארצות הברית לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הועבר הבסיס למצב לא פעיל ונותר בו סגל שילדי בלבד. ב-1950, בעקבות פרוץ המלחמה הקרה ומלחמת קוריאה, הופעל הבסיס מחדש והוצבו בו מטוסי קרב. ב-1952 הועבר הבסיס לשימוש פיקוד התובלה של חיל האוויר האמריקאי והוא משמש לטיסות תובלה עד היום.
ב-1971 החלו לפעול מהבסיס מטוסי התובלה מדגם גלקסי, ולזמן מה היה זה הבסיס היחיד שממנו הם פעלו. ב-1973 המריאו מהבסיס טיסות הרכבת האווירית האמריקאית לישראל במהלך מלחמת יום הכיפורים. ב-1979 הטיסו מטוסי הבסיס אמריקאים מאיראן בעקבות המהפכה האסלאמית שם. ב-1989 הוטס מהבסיס ציוד לטיפול בדליפת הנפט באסון הנפט של אקסון ואלדז.
מטוסי הבסיס נטלו חלק בפעולות צבאיות שונות לרבות הפלישה לגרנדה, הפלישה לפנמה ו-מלחמת המפרץ. הבסיס שימש שער מעבר ליחידות שיצאו לפעילות צבאית בסומליה וביוגוסלביה ולאחר מכן למלחמת עיראק ולמלחמת אפגניסטן.
הבסיס כיום
בבסיס פועל מזה שנים רבות בית הלוויות הצבאי העיקרי של מחלקת ההגנה. מובאים אליו בטיסה ארונותיהם של אנשי הכוחות המזוינים האמריקאים שנהרגו בקרב ובנסיבות אחרות מחוץ לגבולות ארצות הברית. המתקן סייע עם השנים גם בזיהוי גופות נספים באירועים חריגים שונים, כמו טבח ג'יימסטאון, אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר, פיגועי 11 בספטמבר ואסון מעבורת החלל קולומביה.
בבסיס שוכן מוזיאון פיקוד הניידות האווירית של ארצות הברית. המוזיאון, שנוסד ב-1986, מופעל על ידי ותיקי צבא מתנדבים ולו אוסף של כ-30 כלי טיס. מרביתם הם מטוסי תובלה ותדלוק אווירי.
מדפסת
מַדפסת היא חומרת מחשב ומשמשת אמצעי פלט של תדפיס כתב או גרפי על גבי גיליון נייר, מעטפה, שקף ועוד. מדפסת יכולה להתחבר למחשב אישי ולשמש חלק מחומרת הפלט שלו או לחלופין לשמש מדפסת רשת המשרתת משתמשים רבים. החיבור הנפוץ בין המחשב והמדפסת הוא חיבור בכבל תקשורת אולם בחלק מהמדפסות קיים ממשק תקשורת אלחוטי.
קיימים חמישה סוגים עיקריים של מדפסות הנבדלות בשיטת העברת הדיו למצע המודפס:
תולדות המדפסת
בשנות ה-80 הייתה מדפסת הסיכות הנפוצה ביותר, בשימוש הביתי והעסקי, וזאת בשל עלותן הנמוכה ביחס לטכנולוגיות ההדפסה האחרות באותה התקופה.
בשנות ה-90 החלו מדפסות הזרקת דיו להחליף את מדפסות הסיכה בשוק הביתי, בספקן הדפסה באיכות גבוהה יותר והתאפיינו ברעש תפעולי נמוך. מדפסות הלייזר החליפו את מדפסת הסיכות בשוק העסקי בשל עלות ההדפסה הנמוכה בהדפסות כמותיות. כתוצאה מכך נעלמו מדפסות הסיכה כמעט כליל לקראת סוף שנות התשעים, והן נותרו בשימוש רק למטרות מיוחדות, כגון הדפסת נייר בשני עותקים.
מדפסות לייזר נמצאות רק בשימוש מצומצם אצל המשתמש הביתי, בשל מחירן הגבוה יחסית למדפסת הזרקת דיו, אם כי מחיר הדיו למחסנית לייזר נמוך יחסית למחיר הדיו למדפסת הזרקת דיו. רוב מדפסות הלייזר אינן בעלות יכולת הדפסה צבעונית, ואלו שכן מדפיסות בצבעים יקרות מאוד יחסית למדפסת הזרקת דיו צבעונית.
זיהוי מקור ההדפסה
במדפסות רבות, כחלק מתהליך ההדפסה, המדפסת מטביעה ״חתימה״ ייחודית שמשייכת את העמוד שהודפס למדפסת שהדפיסה אותו. חתימה זו בעצם מטביעה נקודות בלתי נראות, מעין ״חתימת מים״ על גבי הדף המודפס.
לחתימה זו שמות רבים: MIC, נקודות צהובות, נקודות מעקב ונקודות סודיות.
את הנקודות אפשר לראות בעזרת סורק בעל רזולוציית סריקה גבוהה במיוחד, או על ידי חשיפה לאור UV.
יצרני מדפסות מובילים
שמונה חברות תופסות את רוב שוק המדפסות:
חומר נפץ פלסטי
חומר נפץ פלסטי הוא סוג של חומר נפץ שניתן לעצב את צורתו בקלות. מרקמו של חומר נפץ פלסטי בצקי ודומה מאוד למרקם של פלסטלינה, בעקבות כך ניתן לעבדו בקלות, להכניסו לתוך כלי קיבול, לחתוך אותו ולעצבו בצורה מתאימה כך שהאפקטיביות של חומר הנפץ תהיה מקסימלית.
אחד מחומרי הנפץ הפלסטיים הראשונים היה נובל 808, אותו פיתחו הבריטים לפני מלחמת העולם השנייה והשתמשו בו בראשי נפץ של פגזים נגד טנקים. לקראת סוף המלחמה ואחריה התפתחו חומרי נפץ פלסטיים חדשים המתבססים על חומר הנפץ RDX הראשון נקרא - C ולאחריו בא C2 ולאחריו C3. מאוחר יותר התברר כי הגרסה האחרונה של חומרי הנפץ, C3 נהפכת לקשה ושבירה בימים קרים מאוד, ולכן פיתחו את הגרסה האחרונה מסוג זה של חומרי נפץ פלסטיים הנקראת C4 שבה שינו את המאגדים הפלסטיים כך שיהיו עמידים לטמפרטורות נמוכות. בחומר נפץ זה משתמשים עד היום.
בשנות השישים הומצא על ידי סטניסלב ברברה הסמטקס (Semtex), שהוא תערובת של RDX עם PETN ומאגדים פלסטיים שונים.
חומרי נפץ פלסטיים נמצאים לרוב בשימוש צבאי, אך נעשה בהם שימוש גם בהנדסה אזרחית. לעיתים הם משמשים לפעולות טרור, בעיקר הסמטקס.
יפתח רייכר-עתיר
יפתח רייכר-עתיר (נולד ב-2 בספטמבר 1949) הוא איש צבא, לשעבר מפקד מערך המבצעים המיוחדים באגף המודיעין וסגן-מפקד סיירת מטכ"ל במבצע אנטבה. השתחרר מצה"ל בדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה
רייכר-עתיר נולד וגדל בקיבוץ שובל. עם גיוסו לצה"ל התנדב לחטיבת הצנחנים והתקבל לסיירת צנחנים. רייכר-עתיר עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. כקצין צעיר בצנחנים לחם במלחמת ההתשה וב-20 בפברואר 1973, השתתף במבצע ברדס 54–55, שכלל פשיטה מהים על בסיסי מחבלים לחופי טריפולי. באפריל 1973 השתתף במבצע אביב נעורים בכוח תחת פיקודו של עמוס ירון. בפרוץ מלחמת יום הכיפורים היה מדריך בבה"ד 1, הצטרף לגדוד צנחנים כמפקד פלוגה ולחם בחזית הדרומית. בשנים 1974–1975 פיקד על סיירת צנחנים כשהוא מחליף בתפקיד את שאול מופז. ב-6 בדצמבר 1974 פיקד על פריצה לבית בקיבוץ ראש הנקרה בו התבצר מחבל. רייכר-עתיר הצליח להרוג את המחבל, ועל כך זכה לתעודת הוקרה מאלוף פיקוד הצפון רפאל איתן. משם עבר לסיירת מטכ"ל כמפקד פלגת האימונים. במבצע אנטבה היה סגנו של מפקד הסיירת, יוני נתניהו ולאחר מכן כיהן כסגנו של עמירם לוין.
רייכר-עתיר שימש בתפקידי פיקוד רבים ובהם מפקד מערך המבצעים המיוחדים באמ"ן בשנים 1984 עד 1990. בתפקידו זה היה מפקד החפ"ק הימי במבצע הצגת תכלית לחיסולו של אבו ג'יהאד ב-1988. ב-1989 נמנה עם מתכנני מבצע חטיפתו של שייח' עובייד, מנהיג החזבאללה בדרום לבנון על ידי לוחמי סיירת מטכ"ל. כן שירת כנספח צה"ל ביפן.
בשנת 1994 השתחרר מצה"ל בדרגת תא"ל. הוא פנה לעסקים ושימש מנהל משותף בקרנות הון הסיכון של אוורגרין, סמנכ"ל בכיר בקונצרן כור ומנהל קרן הון הסיכון כור ונצ'ר קפיטל, אותה עזב בשנת 2002.
רייכר-עתיר הוא בעל תואר שני במנהל עסקים למנהלים מאוניברסיטת תל אביב, וכן בעל תואר שני בספרות עברית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. עבודת הגמר שלו (תיזה) עוסקת בשבוי הערבי בספרות מלחמת העצמאות.
נשוי לרבקה ולהם ארבעה ילדים. אחד מילדיו, איתי רייכר, הוא תסריטאי ופרסומאי, תסריטאי מרכזי ב"ארץ נהדרת".
אייזק ניוטון
סר אייזק ניוטון (באנגלית: Sir Isaac Newton; 25 בדצמבר 1642 – 20 במרץ 1727) היה פיזיקאי ומתמטיקאי אנגלי, אשר נחשב לאחד המדענים הגדולים והמשפיעים ביותר בכל הזמנים.
חיבורו "עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע", שפורסם ב-1687, כלל תיאור של מחקריו הפיזיקליים, כגון: קינמטיקה ושלושת חוקי התנועה וכוח הכבידה, והניח את הבסיס למכניקה הקלאסית, אשר שלטה בראייה המדעית של הפיזיקה בעולם במשך כשלוש מאות שנים, ויצרה את הבסיס להנדסה המודרנית.
ניוטון טען שתנועת עצמים על פני כדור הארץ ותנועת גופים שמימיים פועלים לפי חוקי טבע אחידים, והמודל המתמטי שהציג לתנועת גופים שמימיים התבסס על חוקי קפלר ותצפיות נוספות. ניוטון הקיש את חוקי קפלר מניסוחו לכוח הכבידה, ונעזר באותם עקרונות כדי להסביר איכותית וכמותית את מסלוליהם של שביטים, את מחזור הגאות והשפל, ותופעות אחרות. בכך הסיר ניוטון את הספקות האחרונים בתקפותו של המודל ההליוצנטרי של מערכת השמש, וקבלת תורתו מהווה נדבך אחרון במהפכה הקופרניקאית. תחזיתו שצורת כדור הארץ היא כשל ספרואיד פחוס אומתה מאוחר יותר, ושכנעה את כל מדעני היבשת בעליונותה של השיטה המדעית של ניוטון על כל השיטות שקדמו לה. קביעתו של ניוטון שהיקום כולו כפוף לעקרונות מתמטיים אחידים, מדויקים והרמוניים, הייתה בעלת השפעה מכרעת על הפילוסופיה של המדע, על ההגות בכלל ועל הבנת היקום.
באופטיקה המציא ובנה את הטלסקופ מחזיר האור הראשון, פיתח תאוריה חדשה של הצבע המבוססת על תצפית מנסרה המפצלת אור לבן לצבעי הספקטרום הנראה, והגה את התאוריה האטומיסטית של האור, לפיה הוא מורכב מזרם של חלקיקים. הוא ניסח את החוק האמפירי של הקירור, חקר את התאוריה המתמטית הראשונה של הקול, והציג את המושג זורם ניוטוני.
במתמטיקה תרם ניוטון תרומה משמעותית לא פחות בפיתוח החשבון האינפיניטסימלי ובשימושיו המתמטיים אף על פי שבספריו דבק בניסוח גאומטרי. כמו כן תרם רבות בענפי מתמטיקה נוספים כמו חקר טורי חזקות, הכללת משפט הבינום לחזקות לא שלמות, פיתוח שיטה לקירוב שורשים של פונקציה, מיון רוב העקומים ממעלה שלישית, הוכחות גאומטריות ועוד.
ניוטון היה בוגר טריניטי קולג' והחזיק בקתדרה למתמטיקה של אוניברסיטת קיימברידג'. הוא היה נוצרי אדוק אך לא קיבל את הדוגמות של הכנסייה האנגליקנית, ובאופן חריג בימים ההם, סירב לקבל הסמכה לכהונה בכנסייה, ככל הנראה מכיוון שדחה את הדוקטרינה של השילוש הקדוש ולמעשה היה נוצרי אריאני. מעבר למחקרו במתמטיקה ובמדעי הטבע, השקיע חלק ניכר מזמנו לחקר כרונולוגיה תנ"כית ואלכימיה, אך מרבית עבודתו בתחומים אלו לא פורסמה בחייו אלא רק זמן רב אחרי מותו. מאוחר בחייו התמנה לנשיא החברה המלכותית, בשנים 1703 – 1727. ניוטון גם שירת בשנים אלו את הממשלה הבריטית כשופט, כממונה על המטבעה המלכותית (Master of the Mint) וכחבר פרלמנט במסגרת בית הלורדים.
ילדות, נעורים ותחילת המחקר המדעי
ניוטון נולד ב-25 בדצמבר 1642 (4 בינואר 1643 לפי הלוח הגרגוריאני), באחוזת וולסת'ורפ שבכפר קטן באותו שם, במחוז לינקולנשייר שבמזרח אנגליה, כשלושה חודשים לאחר מות אביו, שהיה חקלאי אנאלפבית. כאשר היה בן 3, נישאה אמו מחדש לכומר בארנבוס סמית' ועברה להתגורר עמו, בהשאירה את בנה אצל סבתו. יחסיו עם אביו החורג, בצעירותו, לא היו טובים, וניוטון נטר טינה לאמו על נישואים אלו. ניתן ללמוד על אופי מערכת יחסים זו מהערה שציין ניוטון ברשימת חטאים שכתב בגיל 19: "איום על אמי ואבי סמית' לשרוף אותם ואת הבית יחד איתם".
ביוני 1661 החל ללמוד בטריניטי קולג' של אוניברסיטת קיימברידג', בהנחייתו של בנג'מין פוליין, ובו התוודע ניוטון לפילוסופיה של אריסטו ולרעיונותיהם של פילוסופים מודרניים ובעיקר לדקארט, לאסטרונומים קופרניקוס, גלילאו ותומאס סטריט, שבאמצעות למידת כתביו נחשף לעבודתו החלוצית של קפלר. הוא כתב במחברתו רשימה של שאלות על פילוסופיה מכנית כפי שהבין אותה באותה עת. ב-1665, הוא גילה והכליל את משפט הבינום והחל לפתח את התורה המתמטית שלימים תיקרא חשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי (חשבון אינפיניטסימלי). באוגוסט אותה שנה, זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו, נסגרה אוניברסיטת קיימברידג' בעקבות התפרצות המגפה הגדולה של לונדון בשנים 1665 – 1666, את השנתיים הבאות בילה ניוטון בביתו בוולסת'רופ. מחקריו והגותו הפרטית של ניוטון בשנתיים אלה גיבשו את הבסיס לתאוריות שלו בענפים השונים: הוא החל לנסח את החשבון האינפיניטסימלי, לערוך את הניסויים הראשונים שלו באופטיקה ולהסיק מהם מסקנות מהפכניות, והחל להרהר על חוקי התנועה וכוח הכבידה. ב-1669 נתמנה ניוטון למשרת הפרופסור למתמטיקה על שם לוקאס בקיימברידג'. ניוטון ירש את מקומו של אייזיק בארו שביקש לפנות את זמנו לעיסוק בתאולוגיה.
מתמטיקה
בעבודתו המתמטית של ניוטון הייתה תרומה משמעותית לכל ענפי המתמטיקה שנחקרו בזמנו. עבודתו הראשונית בחשבון דיפרנציאלי או בלשונו "fluxions", מתוארכת לכתב היד "על אנליזה באמצעות משוואות המכילות אינסוף איברים" מאוקטובר 1666. כתב היד העוסק בטורים אינסופיים הוא חלק ממכתב ששלח אייזק בארו לג'ון קולינס באוגוסט 1669, ובו מציין בארו:
ההצגה השיטתית הראשונה של רעיונותיו המכלילים את תוצאותיהם של המתמטיקאים היוונים (במיוחד של ארכימדס) על חישוב שטחים ונפחים של עקומים וגופים מופיעה בספר הראשון של הפרינקיפיה (שפורסם מאוחר לניסוח שיטותיו רק ב-1687). ההוכחות בפרינקיפיה לא נכתבו בניסוח של "חשבון אינפיניטסימלי" כפי שאנו מכירים אותו, אלא מציגות גִרסה גאומטרית לשפת ה"קלקולוס" (חשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי - חדו"א) המתבססת על ערכי גבול של יחסי גדלים ה"הולכים וקטנים". בספרו, ניוטון כינה שיטה זו בשם "שיטת היחסים הראשונים והאחרונים", הסביר מדוע הוא מציג את תוצאותיו בצורה הזו, והעיר כדרך אגב שהתהליכים הגאומטריים שתיאר שקולים לחישובים המבוצעים באמצעות "שיטת הגדלים הבלתי ניתנים לחלוקה (כלומר אינפיניטסימלים)". ההקשר בו כותב ניוטון הערה זו - באותם הימים ניסוח חשבון הגבולות, שהוא הכלי המרכזי בחדו"א, טרם עמד על יסודות איתנים, ובמידה רבה נחשב אזוטרי ולא מקובל בחוגי המתמטיקה הרציניים. ניוטון הבין את היעילות בניסוח חשבון הגבולות, או "חשבון האינסופיים" (האינפיניטסימלים), כפי שכונה באותם הימים, אך היעדר המסד הלוגי הנדרש להוכחות מתמטיות והגדרת מושגי יסוד והנחות יסוד ברורות ופשוטות מנע ממנו לעשות שימוש בו. בשל כך, ניוטון לא היה יכול לעשות שימוש בשיטות החדו"א שפיתח כדי להוכיח טענות מתמטית, ולא הייתה לו בררה אלא לעמול על הוכחות גאומטריות הדורשות משאבי ידע גדולים בהרבה. בהערתו ביקש להראות את יעילותן של השיטות ב"חשבון האינסופיים" (החדו"א) על פני ההוכחות הגאומטריות. במרוצת השנים נוסחו ההוכחות של ניוטון מחדש באמצעים אנליטיים במה שמכונה המכניקה האנליטית על ידי לגראנז', ומשנוסח החדו"א כהלכה על ידי קושי ואחרים נזנח לחלוטין השימוש בהוכחות הגאומטריות, והן בעיקר נחלתם של מתמטיקאים.
ברבות השנים התפתחה מחלוקת בין ניוטון לגוטפריד וילהלם לייבניץ בשאלת הבכורה על פיתוח החשבון האינפיניטסימלי. רוב ההיסטוריונים המודרניים מאמינים כי ניוטון ולייבניץ גילו ופיתחו את החדו"א באופן בלתי תלוי. ניוטון, ככל הנראה, הקדים את לייבניץ, אך פרסם מעט מאוד מפיתוחיו עד 1693, ולא סיפק הסבר מלא עד 1704. מאוחר יותר טען ניוטון כי התעכב בפרסום רשימותיו מחשש שילעגו לו. לייבניץ, לעומת זאת, פרסם הסבר מלא של השיטות שלו כבר ב-1684. כמו כן הרשימות של לייבניץ מפורטות ביותר לגבי הפיתוחים שלו לעומת רשימותיו של ניוטון שהציגו תוצאות סופיות בלבד. הסימון של ניוטון היה "סימון הנקודה של ניוטון" ואילו לייבניץ הסתמך על "סימון דיפרנציאלי", והאחרון הוא שאומץ בקרב מרבית המתמטיקאים. אף הסימונים האחרים של לייבניץ בחשבון האינפיניטסימלי נחשבו למקובלים יותר מאשר אלו של ניוטון.
ב-1699 העימות, ארוך השנים, על זכות הראשונים הפך ציבורי. הקהילה האוניברסיטאית האנגלית תמכה בניוטון, אך המתמטיקאים בשאר מדינות אירופה תמכו בלייבניץ, שהוכחותיו הבהירות והמפורטות יותר פורסמו קודם לכן ולכן גם נלמדו והשתרשו. כך נוצרה הפרדה בין הפעילות המתמטית באנגליה לזו של אירופה היבשתית. ניוטון אף גייס את החברה המלכותית, שהיה מזכירה, וב-1712 פורסם מסמך מטעמה שטען כי זכויות הגילוי הן של ניוטון, והאשים את לייבניץ בגנבה ספרותית. אמינותו של המסמך הוטלה בספק כאשר התברר מאוחר יותר כי ניוטון עצמו הוא שכתב חלקים ממנו. חלפו למעלה מ-200 שנה עד שהמצב התברר לאשורו וכיום ניתן הקרדיט על המצאת החדו"א הן לניוטון והן ללייבניץ, והמשפט היסודי של החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי נקרא גם משפט ניוטון-לייבניץ.
ניוטון יישם את החשבון האינפיניטסימלי בפתרון מגוון בעיות: חישוב שטחים תחת עקומים, שיפועי משיקים, אורך של עקומות ומינימום ומקסימום של פונקציה. עבודתו בפיתוח ובשימוש בטורים אינסופיים הייתה חלוצית, בייחוד הצגה של פונקציות שונות כטורים (ראו טור טיילור), אשר אותם העריך באמצעות שיטות קירוב חדשניות. ניוטון הציג לראשונה את משפט הבינום המוכלל (אשר נקרא על שמו – הבינום של ניוטון), המכליל את תיאור טור טיילור של הפונקציה גם כאשר \alpha אינו מספר טבעי. הוא קירב סכומים חלקיים של הסדרה ההרמונית באמצעות לוגריתמים (בכך הקדים את נוסחת הסכום של אוילר) ותרם לחקר טורי חזקות. הוא תרם תרומות חשובות לתורה של הפרשים סופיים ולפתרון משוואות דיופנטיות. הוא פיתח והציג את זהויות ניוטון, שיטת ניוטון-רפסון להערכה נומרית של שורשי פונקציה, ומיין את העקומים המעוקבים במישור (פיתוח התורה של פולינומים ממעלה שלישית בשני משתנים). סקירה שימושית מאוד של המתמטיקה של ניוטון נכתבה על ידי המלומד, טום ויטסייד (Tom Whiteside), שתרגם וערך את כל הכתבים המתמטיים של ניוטון ובסוף חייו כתב סיכום על עבודתו המתמטית של ניוטון והשפעתה.
בעבודתו על פתרון נומרי של "משוואות אלגבריות מעורבות" הוא הציג את שיטת "מצולע ניוטון" (Newton polygon), המהווה הכללה רעיונית מרחיקת לכת של שיטת ניוטון-רפסון ממשוואות פולינומיות במשתנה אחד למשוואות פולינומיות בשני משתנים. במסגרת מחקרו על האינטגרציה של משוואות אלגבריות מעורבות כאלו, הוא גילה את הפיתוח הפורמלי של פתרונותיהן לטורי חזקות מסוג טורי פואיזֵה - טורי חזקות עם מעריכים שבריים (טורים אלו מכלילים את טורי החזקות הרגילים), כ-200 שנה לפני שפותחו עצמאית על ידי ויקטור פואיזה (Victor Puiseux). בכך היה באמתחתו כלי אנליטי "חסר תקדים" בכלליותו ועוצמתו, שהוא גם בעל שימושיות רבה בפיזיקה וגם בעל קשרים עמוקים לענפי מתמטיקה עיוניים יותר. הוא תיאר את ממצאיו אלו במכתבו מ-1676 להנרי אולדנבורג, ומאוחר יותר בחייו החשיב את הישגו זה ל"תרומתו הגדולתו ביותר למתמטיקה עיונית". בכל אופן, שיטתו להצגת פונקציות פולינומיות סתומות כטורי חזקות שבריים לא זכתה לפיתוח הראוי במהלך המאה ה-18, ורק ב-1850 החיה פואיזה את שיטתו.
ניוטון כה מפורסם בשל עבודתו החלוצית על החדו"א, שקל להחמיץ עובדת היותו אחד הגאומטרנים הגדולים ביותר. בלב מחשבתו המתמטית עמדה הגישה הגאומטרית הסינתטית, והוא בדרך כלל הציג הוכחות מוגמרות בצורה של טיעונים גאומטריים, גם כי אלה היו למעשה היחידים שהיו מקובלים מתמטית. הוא פתר את בעיית פאפוס. בין משפטים גאומטריים רבים, הוא הוכיח מספר על מרובעים והאליפסות החוסמות והחסומות בהם. הוא בנה את הפרבולה המוגדרת על ידי ארבע נקודות. במסגרת חקירותיו את העקומים האלגבריים (ראו גם חתכי חרוט ועקום אליפטי), היה הראשון לקבוע את משפט בזו (Bézout's theorem), תוצאה יסודית וחשובה בגאומטריה אלגברית, הקובעת כי מספר נקודות החיתוך של שני עקומים אלגבריים פרויקטיביים מדרגות n ו-m שווה למכפלת הדרגות שלהם nm.
ב-1669 נבחר ניוטון לכהן כפרופסור למתמטיקה בקתדרה למתמטיקה על שם לוקאס באוניברסיטת קיימברידג'. באותם ימים, כל בעל משרה באוניברסיטת קיימברידג' או באוניברסיטת אוקספורד היה חייב להיות גם כומר אנגליקני מוסמך. למרות זאת, באופן חריג, התנאים של הקתדרה על שם לוקאס דרשו שלא להיות פעיל בכנסייה (ככל הנראה היה זה כך על מנת שלמחזיקים במשרה יהיה זמן רב יותר לעסוק במדע). ניוטון טען שדרישה זו פוטרת אותו מההסמכה לכמורה, וצ'ארלס השני, מלך אנגליה, שאישורו היה הכרחי, קיבל את הטענה. בדרך זו נמנעה התנגשות בין אמונתו של ניוטון (שהיה אדם מאמין אם כי כנראה לא אנגליקני), ובין הכנסייה האנגליקנית.
אופטיקה
ב-1666, ניוטון ערך את ניסוי הנפיצה המפורסם שלו, בו גילה שספקטרום הצבעים היוצאים ממנסרה המוצבת בנקודת זווית ההסטה המינימלית (minimum deviation) הוא מלבני (דהיינו אלומת האור היוצאת אינה מתבדרת או מתכנסת) גם כאשר אלומת האור הנכנסת חרוטית ולכאורה מתבקש היה שההיטל הנוצר יהיה מעגלי. ניוטון הבין שכיוון שבהצבה בנקודת הסטה מינימלית, כל הקרניים הנכנסות אמורות להיות מוסטות באותה זווית - בגלל המינימום המקומי, אלומת האור היוצאת אמורה, כאמור, להישאר מעגלית, וכיוון שהניסוי שלל זאת, ההסבר הנכון היחידי הוא שהמנסרה מסיטה צבעים שונים בזוויות שונות. ניוטון הסיק מהניסוי שצבע האור (וצבע בכלל) הוא תכונה פנימית של האור, בניגוד לדעה שרווחה בימים ההם שמנסרה מוסיפה צבעים לאור הלבן.
בשנים 1670–1672 ניוטון המשיך בין היתר לחקור תופעות אופטיות. בניסוי נוסף בנפיצה, הדגים ניוטון כיצד ניתן להיעזר בספקטרום צבעוני כדי להרכיב מחדש אור לבן. בניסוי ניוטון החשיך חדר ניסוי לחלוטין ובעזרת חריץ דק "בודד" קרן אור שמש לבן, במסלולה הניח מנסרה, כך שהאור הלבן שעבר במנסרה הפך לסדרת צבעי הקשת. ניוטון המשיך את הניסוי, הניח עדשה מרכזת (קמורה) במסלול קרני קשת הצבעים, אז במסלול הקרנים המרוכזות הניח מנסרה שנייה, וקיבל בחזרה אור לבן. הסברו החדשני של ניוטון היה שאור השמש הלבן הוא תערובת של צבעי הקשת, כאשר תערובת הצבעים עוברת דרך המנסרה כל צבע נשבר בזווית שונה, בניגוד לדעה שרווחה בימים ההם שחומר המנסרה "מזהם" את האור הלבן ה"טהור" ומוסיף לו צבעים.
ניוטון הראה שאור בצבע אחד (ראו ספקטרום אור נראה) אינו משנה את תכונותיו, במספר ניסויים, בהם תחילה השיג אור בעל צבע מסוים על ידי העברת קרן אור לבן (כלומר תערובת של אור מצבעים שונים) דרך מנסרה והאור נפרד (נפץ) לקשת הצבעים, ואז האיר ניוטון עצמים שונים בעלי תכונות שונות של אטימות, שקיפות ושקיפות למחצה באור מצבע מסוים. הוא הבחין שגם כאשר האור הוחזר, נשבר או אוחד, הוא שמר על צבעו. מסקנתו הייתה שהצבעים הם תוצאה של האינטראקציה בין העצם לבין האור, ולא תוצר של העצמים עצמם. בכתביו, ניוטון טוען כי "הצבעים התמידיים" (Permanent colours) של גופים טבעיים נגזרים מהחלוקות הבין-אטומיות הקטנות ביותר של החומר בעל הצבע, ועמד על הדמיון בין הצבעים של שכבות דקות לאלו של עצמים טבעיים (ראו גם צבעוניות מבנית), במה שנודע כתאוריית הצבעים של ניוטון. לפי תאוריה זו, תכונות שונות של החומר, כגון מידת השקיפות או הצבע שלו כאשר הוא מואר באור לבן, הן תוצאה של מבנה ה"אגרגטים" או החלקיקים מהם עשוי החומר. ניוטון שיער כי לפי המרחק בין חלקיקי החומר המרכיבים גוף ניתן לעמוד על תכונותיו האופטיות.
מרעיונות אלו הסיק ניוטון שכל טלסקופ המבוסס על שבירה של אור יסבול מן הנפיצה של האור הלבן לצבעים השונים המרכיבים אותו - (אברציה כרומטית). הוא הגה את רעיון הטלסקופ מחזיר האור גם כדי לפתור בעיה זו. בנייתו לא הייתה כרוכה רק בהגיית הרעיון, אלא שלפני ניוטון עמדו הבעיות הטכניות דוגמת יצירתו של החומר המתאים למראות ופיתוח טכניקת עיצוב צורתן, כדי לעצב את צורת המראות המיטבית - הפרבולית - באופן מדויק. ניוטון התיך סגסוגת ארד בשם "Speculum Metal" - תערובת מחזירה (רפלקטיבית) ביותר, המורכבת מנחושת ומעט בדיל. לקראת סוף 1668, היה מסוגל להרכיב את הטלסקופ מחזיר האור הראשון (הנקרא גם טלסקופ ניוטוני, על שמו). הטלסקופ היה באורך 8 אינץ' (20.5 סנטימטר) ונתן תמונה גדולה יותר וחדה יותר. ב-1671 החברה המלכותית ביקשה מניוטון לצפות בהדגמה של הטלסקופ החדש שלו. הבעת העניין בהמצאתו עודדה אותו לפרסם חיבור קצר על רעיונותיו שלו בשם "On Colour", אשר הורחב מאוחר יותר לספר המרכזי שלו בתחום אופטיקה.
במאמרו המעמיק (31,724 מילה) "Hypothesis of Light" משנת 1675, ניוטון טען שאור מורכב מחלקיקים: חלקיקים יסודיים המסודרים יחדיו בצפיפות עצומה, אשר נעים בקווים ישרים, בדיוק כשם שהאור נע בקווים ישרים ויוצרים את האשליה כאילו נראית קרן אור ישרה ורציפה במרחב. בעשותו זאת ניוטון יצר את התאוריה החלקיקית של האור. על פי תאוריה זו קל לתאר את אפקט ההחזרה, וגם עד מידה מסוימת את תופעות השבירה. הסברו המכני של ניוטון לתופעת השבירה ולחוק סנל התבסס על היפותזה של כוח משיכה מסתורי בין חלקיקי התווך לחלקיקי האור (במעיין אפקט של "מתח פנים"), כך שאלו מוסטים במעבר בין שני תווכים. על פי הסבר זה מהירות האור בחומר גבוהה יותר מאשר בריק, בניגוד להסברו הגלי של הויגנס. הסברו של ניוטון לתופעת הנפיצה היה שצבעים שונים נוצרים על ידי חלקיקים בגדלים שונים, ולכן החלקיקים מוסטים (נשברים, בְּעָגָה אופטית) בזויות שונות ונפרדים.
באותו המאמר תיאר ניוטון את התופעה שהתגלתה על ידי רוברט הוק וקרויה היום על שמו של ניוטון – טבעות ניוטון. טבעות ניוטון הן טבעות בצבעים שונים המתקבלות בין היתר כאשר מצמידים שתי מנסרות אחת לשנייה. כדי להסביר את התופעה, ניוטון נעזר בהשערת קיומו של האתר, חומר שתואר כבלתי נראה ונטול מסה הממלא את המרחב כתווך בו נע האור. הוא הסביר את התופעה על ידי כך שפגיעת חלקיקי האור במשטח זכוכית אחד יוצרות תנודות של האתר, או גלים באתר. הוא הסתמך על התאוריות של הוק וכריסטיאן הויגנס והוסיף את רעיון המחזוריות של גלי האתר וקבע אותו כתכונה בסיסית של גלי האתר. ניוטון הסביר את התופעה בכך שהתנודות המחזוריות של האתר מחזקות ומחלישות לסירוגין את מעבר האור במשטח השני. ניוטון ניסה למדוד את אורך הגל של תנודות אלו (לפי המדידות שלו, חישב את הערך מטר כאורך הגל של הצבע הצהוב, ערך נכון מבחינת סדר הגודל שלו), והציע שלכל צבע של האור יש תנודות באורך אופייני. אולם, עבור ניוטון התנודות המחזוריות של האתר היו רק תופעה משנית, ומהות האור עצמו הייתה חלקיקית.
המחקרים של ניוטון בנושא טבע האור הביאו למחלוקות רבות עם הוק וכן עם כריסטיאן הויגנס הן על שאלות של קדימות והן על מהות האור. הוק והויגנס החזיקו בדעה שהאור הוא 'גל'. הוויכוח על מהותו של האור המשיך ללוות את הפיזיקה שנים רבות (ראה בערך שניוּת גל-חלקיק).
ספרו של ניוטון, "אופטיקה" פורסם ב-1704 והציג תאוריה חדשה של אור וצבע (כולל ההצגה הראשונה של רעיון "גלגל הצבעים"), ועסק בפרט בתאוריה החלקיקית של האור. בספר זה הציג ניוטון את רעיון האתר, את רעיונותיו בדבר טבע האור, תהליכי הייצור והעברה של החום, תופעות חשמליות ותהליכי הפעולה הכימית. הספר דן בהרחבה הן בצבעים של שכבות דקות (בפרט עסק תופעת טבעות ניוטון), והן בצבעים של שכבות עבות, ומכיל את ההסבר החלקיקי - גלי שלו לתופעות אלו. לאחד הפרקים בספרו העוסק בפעולה כימית הייתה חשיבות עצומה בפיתוח התאוריה של קשרים כימיים במהלך 200 השנים הבאות. בספר זה ניוטון העלה את ההשערה שחלקיקי החומר עברו שינוי צורה כימי כלשהו והפכו לחלקיקי אור הנפלטים ממקורות אור שונים; כלשונו: "האם אין זה ייתכן כי גופים חומריים ואור ניתנים להמרה אחד אל השני ... והאם אין הגופים מקבלים את היכולת לבצע את מרבית הפעילות שלהם מחלקיקי האור שנכנסים אל המבנה הפנימי שלהם?". במסגרת מחקרו הבסיסי בתופעות חשמליות, בנה ניוטון צורה פרימיטיבית של גנרטור אלקטרוסטטי, המבוסס על חיכוך, באמצעות כפפת זכוכית ("אופטיקה", שאילתה 8).
לפי מאמר בשם "Newton, prisms, and the 'opticks' of tunable lasers", ניוטון, בספרו "אופטיקה", היה הראשון להראות דיאגרמה המדגימה כיצד להשתמש במנסרה כאמצעי להרחבת אלומה. בספר הוא אכן מתאר גם דרך דיאגרמות, את השימוש במערכים מרובי מנסרות. 278 שנה אחרי יציאת ספרו של ניוטון לאור, הנושא של שימוש במערכים מרובי מנסרות כדי להרחיב אלומות הפך מרכזי לעיצוב לייזרים ברי כוונון צרי פס (narrow-linewidth tunable lasers). כמו כן, השימוש במנסרות כדי להרחיב אלומות הביא להתפתחות התאוריה של "נפיצה במערכים מרובי מנסרות".
ניטון המציא גם את דיסק ניוטון, בעזרתו הוכיח סופית את העיקרון כי הצבע הלבן מורכב מצבעי הספקטרום הנראה.
מכניקה וכבידה
הספר "עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע" פורסם ב-5 ביולי 1687 בתמיכתו הכלכלית של אדמונד היילי. בחיבור זה קבע ניוטון את שלושת חוקי התנועה הקרויים על שמו, חוקים אשר נותרו ללא שינוי במשך למעלה ממאתיים שנים. הוא תיאר את כוח הכבידה, את המושגים משקל, מסה, תנע ותנע זוויתי ואת חוקי השימור שלהם. באמצעות התאוריה הפיזיקלית החדשה שלו הראה ניוטון כי כל הגופים ביקום מצייתים לאותם עקרונות והסביר באמצעותם תופעות שונות, כגון תנועת כוכבי הלכת וגאות ושפל, והראה כיצד ניתן לגזור מחוק המשיכה האוניברסלי את חוקי קפלר. הבעיה המקורית שניצבה בפני ניוטון הייתה סבוכה יותר מגזירת חוקי קפלר בלבד, בעיה שפתרונה היווה אחד מאבני היסוד לספרו, שכן המודל הדו-גופי הציג תמונה פשטנית שאינה הולמת את המציאות, ולכן היה על ניוטון לפתח מודל מתמטי להשפעה ההדדית של כוכבי הלכת והירחים זה על זה על מנת לאשש את חוק היפוך הריבוע של הכבידה. בספרו, היה לאל ידו של ניוטון להתחשב גם בהשפעות אלו על תנועת כוכבי הלכת, והתוצאה הייתה סינתזה כבירה של מידע אסטרונומי שהושג בתצפיות ושל תאוריה מתמטית-מדעית שמסבירה אותם, שהמסקנה המתבקשת ממנה היא שהתצפיות השונות מוכיחות את חוק היפוך הריבוע בדיוק מספיק. ההוכחות המתמטיות המוצגות בספר התניעו את המחקר של האי רגולציות במסלול הירח, ואת מחקר בעיית שלושת הגופים.
באותה עבודה סיפק ניוטון גם את הקביעה האנליטית הראשונה של מהירות הקול באוויר (בהתבסס על חוק בויל), הסיק את הפחיסות של הצורה הספרואידית של כדור הארץ, סיפק תאוריה של נקיפת נקודת השוויון כתוצאה של המשיכה הכבידתית שמפעיל הירח על כדור הארץ הפחוס, סיפק תאוריה לקביעת מסלולי שביטים, והרבה יותר מכך.
ההיפותזה של ניוטון על כוח "בלתי נראה" המסוגל לפעול ממרחק הובילה לביקורת שהכניס "סוכנויות נסתרות" למדע. מאוחר יותר, במהדורה השנייה של הפרינקיפיה (1713), דחה ניוטון באופן איתן ביקורות אלו בנספח "הערה כללית" (לטינית: "GENERAL SCHOLIUM"), וכתב שמספיק שהתופעות יעידו על משיכה כבידתית, כפי שנמצא בניסוי, והודה שלא הצליח לעמוד על מהות הכבידה בניסוי ולכן כל טענה בעניין תהיה בגדר השערה, ובלשונו, במה שהפך לביטוי מוכר, "אינני בודה השערות" (לטינית: "Hypotheses non fingo").
ניוטון היה אפוא הראשון שניסח תאוריה פיזיקלית מאוחדת, העולה בקנה אחד עם התאוריה הקופרניקאית. ספרו, הפרינקיפיה, הפך במהרה ליותר מספר מתמטי סבוך - אלא למייצגה של השקפת עולם מדעית ושל פילוסופיה מדעית חדשה. הניסוח השיטתי והמדויק של טענות מתמטיות על מערכת השמש, והסגנון הדדוקטיבי של הספר, יצרו רושם עמוק על הקהילה המדעית בפרט ועל הקהילה האינטלקטואלית בכלל של התקופה, ובמרוצת השנים על מרבית המדענים וההוגים. הספר נחשב לאחד החיבורים המייצגים והמובהקים של הגישה הדטרמיניסטית, הקובעת כי בהינתן תנאי ההתחלה של מערכת ושל החוקים שלפיהם היא מתפתחת, ניתן לחזות את מצבה של המערכת בכל זמן נתון, גישה שלימים תופרך על ידי ניסויי ועקרונות המכניקה הקוונטית. ניוטון טבע בספר את המושגים "מרחב וזמן מוחלטים" המהווים רקע סביל של האירועים. השקפת עולם זו על היקום משלה בכיפה במשך 250 השנים הבאות, עד שבתחילת המאה ה-20 התחוללה מהפכה מדעית-פילוסופית חדשה, כאשר, בהמשך ישיר למאמציהם של פיזיקאים ומתמטיקאים שונים (בהם הנדריק לורנץ, ארנסט מאך ואנרי פואנקרה), ניסח אלברט איינשטיין את תורת היחסות הפרטית.
פרסום הפרינקיפיה הפך את ניוטון למפורסם ברמה בינלאומית. הוא רכש קהל של מעריצים, ובהם המתמטיקאי השווייצרי ניקולה פטיו דווילר, שהפך למעריץ מושבע של ניוטון ולחבר קרוב שלו, עד שהשניים הסתכסכו ב-1693. סכסוך זה השפיע קשות על ניוטון, והוביל אותו להתמוטטות עצבים. התמוטטות העצבים לוותה גם בהתפרצות מחלת נפש, וייתכן גם שהדבר קרה מלכתחילה בהשפעת עיסוקו במתכות רעילות במסגרת חקירותיו באלכימיה (חוקרים סבורים כיום כי סבל מהרעלת כספית). חלק ממאפייני המחלה היו שיגעון רדיפה והידרדרות שכלית. מחלת הנפש לא נמשכה זמן רב, וניוטון התאושש ממנה.
שנים אחרונות
בשנותיו האחרונות זנח ניוטון במידת מה את העיסוק בבעיות "הליבה" הקשות שטרדו אותו במהלך חייו (תנועת הירח למשל), והחל מגלה עניין מחודש רב באופטיקה, באלכימיה, בתאולוגיה ובמגוון בעיות טכנולוגיות מעשיות יותר. הוא עסק בבעיית קו האורך ובניווט ימי, והמציא את הסקסטנט. בקשר לבעיית קו האורך, ניוטון פרסם ב-1702 חיבור קטן על התאוריה הירחית, בו הציג תהליך מתמטי אלגוריתמי לקביעת מיקומו השמיימי העתידי של הירח. תאוריה זאת, שהייתה קרובה יותר ברוחה למסורת הקינטית הקדם-ניוטונית של ירמיה הורוקס מאשר לתאוריה הכבידתית שניוטון עצמו פיתח, הייתה כלי עזר מרכזי לחיזוי מיקומי הירח על ידי אסטרונומים במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-18. החל מאמצע המאה ה-18, הישגיהם של אוילר, מאייר, קלרו ואחרים קידמו מאוד את הדיוק ביכולת החיזוי של מסלול הירח, מה שהפך את האלגוריתם הניוטוני ללא עדכני. ההקשרים המתמטיים וההיסטוריים של פרסום זה של ניוטון נידונים לעומק בספר "Newton's forgotten lunar theory" של Nicholas Kollestrom.