cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אהוד בנאי
קריירה מוזיקלית
בשנת 1998 יצא אלבומו החמישי של בנאי "טיפ טיפה", שהיווה אסופה של שירים וקטעים כליים מסרטים ומהקלטות שונות. בין היתר כלולים באלבום השירים: "טיפ טיפה", "ניצוץ האהבה", "הכוכב של מחוז גוש דן", "ל"ג בעומר" ו"אנחת האדמה", אותו ביצעה במקור יהודית תמיר ב-1988 ולא יצא עד אז על גבי אלבום שלם.
בשנת 2001 הוציא בנאי ספר בשם "זוכר כמעט הכל", הכולל רשמים ממסעות, אירועים ואנקדוטות שונות.
ב-2004 הוציא בנאי את אלבומו השישי, "ענה לי". את השירים באלבום כתב והלחין בנאי לבדו, פרט לשיר "סטארטר" שנכתב על ידי יוסי אלפנט. בחלק מהשירים השתתף בלחן מפיק האלבום גיל סמטנה. בין היתר מצויים בו הלהיטים: ״בלוז כנעני", "היום", "גבולות", "ברוקלין" ו"היברומאן". האלבום זכה להצלחה רבה, ובעקבותיו יצא בנאי למסע הופעות רחב. בעקבות האלבום זכה בנאי בתואר זמר השנה במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג', ובתארים "זמר השנה", "תמלילן השנה" ו"אלבום השנה" בטקס פרסי עמ"י של ערוץ 24.
ב-2005 העלה שני מופעים, "פרפרי הבטון" ו"רפרפי הנבוט", בהם הופיע תחת השם "עזרא טיסונה". במופעים אלה ניגן בנאי עם להקתו בעיקר גרסאות כיסוי לשירים של יוצרים שהשפיעו עליו. באותה שנה זכה בפרס משרד החינוך והתרבות.
ב-2006 יצא לאור האוסף המשולש "ממשיך לנסוע", המאגד 39 משיריו כפי שבוצעו בהופעות. מתוכו יצא כסינגל הביצוע ל"רוחות הצפון".
בספטמבר 2008 הוציא בנאי אלבום זמירות בשם "שיר חדש". באלבום זה מילות השירים מבוססות על טקסטים מסורתיים - זמירות, פיוטים, תפילות המושרים בהזדמנויות שונות. את הלחנים שאב בנאי ממספר מקורות - משפחתו, בתי הכנסת התימני והאשכנזי שבשכונתו והרב שלמה קרליבך. במספר שירים באלבום משתתפים אשתו של בנאי אודליה ואביו יעקב. מתוך אלבום זה יצאו הסינגלים "שלשה דברים", "אל אדון על כל המעשים", "השמיעיני את קולך" ו"הנשמה לך". האלבום הגיע למעמד אלבום זהב תוך שבוע מיום צאתו לחנויות.
בסוף שנת 2008 יצא הסרט "חייב לזוז" לאקרנים בסינמטקים. הסרט בבימוי של אבידע ליבני, מציג את תחילת דרכו של בנאי, עת היה חבר בלהקת "הפליטים".
באפריל 2011 הוציא את האלבום "רסיסי לילה", הכולל 14 רצועות, לרבות שלושה קטעים אינסטרומנטליים הנקראים כל אחד מהם "רסיס לילה". באופן מובהק, השירים המילוליים באלבום זה מכילים כמות רבה מאוד של טקסט יחסית לאלבומים קודמים. גם באלבום זה שיתף בנאי פעולה עם גיל סמטנה, שהפיק את האלבום, והלחין יחד עם בנאי שלושה משיריו. את השיר "כמו ציפור ושרה" מהאלבום כתב בנאי יחד עם בתו מרים ושר בדואט עם אשתו אודליה. כמו כן נכלל באלבום שיר בשם "עד הפעם הבאה", ששימש כשיר הנושא של הסרט "שרון עמרני: זכרו את השם". הסינגל הראשון מהאלבום, "אני הולך", זכה להצלחה והגיע לראש מצעדי הפזמונים. שירים נוספים שהתפרסמו מהאלבום הם "אבן ספיר" ו"פרפרי הקצב". כשלושה שבועות לאחר יציאתו הגיע האלבום למעמד של אלבום זהב.
באוגוסט 2012 הוציא ספר בשם "זה המקום". בספר שישה סיפורים קצרים, הנעים בין חייו בהווה לבין זכרונות מעברו. באותה שנה יצא גם אלבומו "באופק אחר", ובו הקלטות מחודשות לשיריו בעיבודים חדשים של המוזיקאי עמי רייס. האלבום כלל גם שני שירים חדשים, שלא נכללו קודם לכן על גבי אלבום: "הסביבה הזמן והמצב" ו"על דרך שיר".
בשנת 2017 הוציא יחד עם ברי סחרוף את האלבום היא הופיעה כמו הרוח, שכולל 12 שירים שתורגמו מלאדינו, ברובם בידי סחרוף ובנאי. באותה שנה הוציא גם אלבום אולפן בשם "EB=MC²", יחד עם המוזיקאי האנגלי מייקל צ'פמן.
בינואר 2020 הוציא את האלבום "הולך ומתקרב" ובו 12 שירים חדשים.
בשנת 2021 שיתף פעולה יחד עם המשורר יונתן ברג והוציא איתו אלבום EP שבו שישה שירים מהספר 'אור וזמן' של ברג.
בשנת 2022 יצא לסיבוב הופעות משותף עם תום כהן ותזמורת ירושלים מזרח ומערב. כחלק משיתוף הפעולה הם הוציאו גרסה משותפת מהופעה חיה לשיר "עבודה שחורה".
זה המקום – תוכנית רדיו של אהוד בנאי
בספטמבר 2012 החל בנאי להגיש תוכנית שבועית בתחנת הרדיו גלי צה"ל בשם "זה המקום", בעלת שם זהה לשם ספרו אשר יצא לאור קודם לכן באותה שנה. בנאי הוא גם העורך של התוכנית ובוחר את המוזיקה אשר תשודר, בחלקה מהתקליטייה האישית שלו. בכל תוכנית עוסק בנאי בנושא אחד, ומשלב בתוכנית שירים וסיפורים בנושא זה.
הרכב ג'יש
בשנת 1987, בעת ביקור בראש פינה אצל דרורה חבקין, פגש בנאי לראשונה את המוזיקאים ג'ורג' סמעאן וסאלם דארוויש, אשר ניגנו יחד עמה, והם העבירו לילות בסשנים מוזיקליים. בהמשך, הזמינם בנאי להשתתף במופע הבכורה של "אהוד בנאי והפליטים" בבית דני בשכונת התקווה. החיבור ביניהם הוביל לסיבוב הופעות משותף בארצות הברית. בשנת 2003 הפיק בנאי יחד עם עובד אפרת את האלבום "הלה" של ג'ורג' וסאלם. בשנת 2009 הוקם ההרכב ג'יש, אשר כולל את ג'ורג' סמעאן (עוד, כנור ושירה), סאלם דרוויש (כלי הקשה ושירה), גיל סמטנה (גיטרה בס והפקה מוזיקלית) ואהוד בנאי (גיטרות, מפוחית ושירה). המוזיקה שבנאי מנגן עם ההרכב מאופיינת בצלילים ערביים והותירה חותמה במגוון משיריו כדוגמת "ניצוץ האהבה", "האביב בפתח", "גבולות", "טיפ טיפה" ועוד. מאז המשיכה הלהקה בהופעותיה.
פרס אקו"ם על מפעל חיים
בשנת 2018, קיבל "פרס מפעל חיים ליוצר" על שמו של אהוד מנור. מדברי השופטים בוועדת הפרס: "היכולת המופלאה לספר סיפור בשיר, ולמלא אותו בצבעים וגוונים מכל קשת המוזיקה בישראל הופכת את אהוד בנאי לאחד החשובים והמרתקים מבין היוצרים הישראלים".
מאפיינים
במוזיקה של בנאי ניכרות השפעות של רוק ובלוז משנות השישים, וגם השפעות ממקורות עתיקים יותר, כמו מוזיקה הודית וערבית. לדבריו זו גם המוזיקה שהוא עצמו שומע. במילות שיריו ובספרים שכתב ניכרת התבוננות בזולת, הוא פחות מכונס בעצמו ופחות שר על האהבה והפרידות שלו, ויותר על תופעות שנתקל בהן, על תהליכים חברתיים, על המדינה ועברה, על עצב וגעגוע. ברבים משיריו נוהג בנאי להדגיש את הקשר שלו לנושאים יהודיים.
מהשפעותיו ניתן למנות את בוב דילן, לאונרד כהן, קט סטיבנס, פנחס שדה, מארק נופלר, ניל יאנג, ג'טרו טאל, אלן גינסברג, ג'ק קרואק, פיירפורט קונבנשן, ניק דרייק, מייקל צ'פמן (איתו הוציא אלבום משותף בשנת 2017), מאיר אריאל וכן גם מוזיקה מן המזרח.
בהופעות מופיע כמעט תמיד על גיטרה חשמלית, הוא מנגן גם על מפוחית לעיתים ועל גיטרה אקוסטית. הוא מוקיר את קטעי הסולו-גיטרה בהופעות, ואף התבטא בבדיחות בראיון שאצלו כל השירה וההפקה הם רק תירוץ כדי לעשות את הסולו-גיטרה.
בנאי שיתף פעולה במופעים ובהופעות עם אמנים רבים, ביניהם משינה, ברי סחרוף, רמי פורטיס, דודי לוי, ארקדי דוכין, יהודית רביץ, כנסיית השכל, מאיר בנאי, יוסי אלפנט, מיכה שטרית, גידי גוב, יזהר אשדות, שלום חנוך, שולי רנד, משה לוי, עמיר לב, רונה קינן וקלקסיקו.
חייו האישיים
בנאי נשוי לאודליה, ולהם שלוש בנות. הוא משמש כגבאי בבית הכנסת האשכנזי "אוהל יוסף" בשכונת קריית בורוכוב ברמת גן.
קישורים חיצוניים
מכתביו
מלזיה
מלזיה (במלאית: Malaysia, בכתב ג'אווי: مليسيا) היא מדינה בדרום-מזרח אסיה. מתגוררים בה כ-31 מיליון בני אדם (2017), ובירתה קואלה לומפור. מרבית התושבים (61.3%) מוסלמים וקיים מיעוט גדול יחסית (19.8%) של בודהיסטים, אולם על פי החוקה המלזית, אלו שאינם מוסלמים לא נחשבים מאלאים.
המדינה מורכבת משני חלקים המופרדים על ידי ים סין הדרומי והמרחק ביניהם הוא כ-650 ק"מ: היא גם חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה
מלזיה יושבה עוד בתקופה הפרה-היסטורית. במאה ה-14 כבשו המוסלמים את מלזיה והשליטו את דתם בארץ. ב-1511 כבשו הפורטוגלים את מלאקה וב-1641 נכבשה מלאקה בידי ההולנדים. במאות ה-18 וה-19 החלה בריטניה אט אט לבסס את שליטתה במלזיה וב-1914 שלטה במדינה כולה שכללה בזמנה גם את סינגפור. כלכלתה של מלזיה החלה לצמוח הודות למטעי הגומי הרבים ולמכרות הבדיל. מהגרים רבים ממדינות שכנות (בעיקר סין והודו) החלו לחפש את פרנסתם במלזיה.
במלחמת העולם השנייה נכבשה מלזיה על ידי יפן ולאחר המלחמה שבה להיות תחת מרות בריטית עד שנת 1957 שבה זכתה לעצמאות מלאה. בשנת 1963 התאחדה המדינה, שעד אז נקראה פדרציית מלאיה, עם סינגפור ועם מדינות סבה וסראוואק שבצפון האי בורנאו והפכה לפדרציה אחת תחת השם מלזיה. ב-1965 התנתקה סינגפור ממלזיה על רקע סכסוך אתני בין הסינים וההודים שבתחומה לבין המלאים. אינדונזיה נלחמה נגד מלזיה על רקע רצון הבריטים לספח את סבה ואת סראוואק אל מלזיה, אך בזכות עמידתם האיתנה ושיתוף פעולה עם הבריטים נחתם הסכם שלום בין המדינות ב-11 באוגוסט 1966 והיא הכירה בעצמאותה המדינית המלאה.
פוליטיקה
מלזיה היא מונרכיה פדרלית פרלמנטרית וחוקתית. מבין ששה-עשר המרכיבים של מלזיה, שלושה עשר הם מדינות: תשע מהן הן מונרכיות בעצמן - שבע מתוכן הן סולטנויות, בראש אחת מהן (פרליס) עומד ראג'ה ובראש התשיעית (נגרי סמבילן) עומד "יאמטואן בסאר" ("שליט גדול") נבחר. בראשן של ארבע המדינות הנותרות וכן של שלוש הטריטוריות הפדרליות עומדים מושלים. בראש הפדרציה עומד "ראש המדינה" יאנג די-פרטואן אגונג (המכונה לעיתים "מלך מלזיה" או "סוברן על" של מלזיה) שתפקידו ייצוגי בעיקר, והוא נבחר לתקופת כהונה בת חמש שנים מבין מלכי המדינות המרכיבות, אם כי בפועל התפקיד עובר ברוטציה ביניהם.
למלזיה שני בתי פרלמנט, מועצת העם ומועצת המדינות. במועצת העם 222 חברים וחבריו נבחרים בבחירות ישירות על פי השיטה הרובנית לחמש שנים. במועצת המדינות 70 חברים, כשעשרים ושישה מתוכם נבחרים אחת לשלוש שנים בבחירות עקיפות, וארבעים וארבעה ממונים על ידי היאנג די-פרטואן אגונג. כמו כן, לכל מדינה בית נבחרים משלה.
עיקר הכוח הפוליטי מצוי בידי הממשלה. ראש הממשלה ממונה על ידי היאנג די-פרטואן אגונג על-סמך היותו נציג הרוב בבית התחתון. מאז עצמאותה של מלזיה מונהגת הקואליציה בידי מפלגת הארגון הלאומי המלאי המאוחד (UMNO). במלזיה מתקיימות בחירות כלליות החל מ-1974, ואף על פי שהקמפיין בזמן הבחירות הוא חופשי במידת מה, מלזיה היא למעשה מדינה חד-מפלגתית, כאשר החזית הלאומית (הנשלטת על ידי UMNO) זוכה בדרך כלל בכל המושבים הארציים בפרלמנט, בעוד שה-DAP זוכה בכמה מושבים סיניים אזוריים וה-PAS בכמה מושבים מלאים כפריים.
מלזיה חברה בחבר העמים הבריטי.
מדינות הפדרציה
מלזיה מורכבת מ-13 מדינות (מתוכן 7 סולטנויות ו-2 ממלכות) ו-3 טריטוריות פדרליות:
גאוגרפיה
שני חלקי מלזיה המופרדים על ידי ים סין הדרומי חולקים את אותה תמונת נוף. שני החלקים מתאפיינים במישור חוף וככל שמתרחקים מהחוף פני השטח מתאפיינים ביער צפוף, גבעות והרים, שהגבוה מביניהם, שנמצא על האי בורנאו, הוא הר קינאבלו שמתנשא לגובה של 4,095 מטרים. האקלים אופייני לקו המשווה ומתאפיין ברוחות מונסון דרום-מערביות (אפריל - אוקטובר) וצפון-מערביות (אוקטובר - פברואר).
כלכלה
במלזיה יערות טרופיים רבים המעשירים את כלכלתה בעצים, גומי, שמנים (בעיקר דקלים וקוקוס) וקופרה. מלזיה היא אחת מיצואניות התה הגדולות בעולם, והיא מייצאת תבלינים רבים, ביניהם פלפל. בהמות המשק העיקריות הם שוורים ותאואים. גם תעשיית הדגים מספקת מקור חשוב למזון שכן היא שוכנת בקרבת ים. מחצביה העיקריים הן: נפט, בדיל, עופרת ובוקסיט. כמו כן ישנה במלזיה תעשיית טקסטיל ענפה.
כתוצאה מתוכנית החומש המאלאית הראשונה (1956–1960) והשנייה (1961–1965) הואצה הצמיחה הכלכלית באמצעות השקעות מדינה בתעשייה ובתיקון תשתיות כגון דרכים ונמלים, שהוזנחו וניזוקו במהלך תקופת החירום. בשנת 2010 התמ"ג לנפש במדינה עומד על 14,425 דולר.
אחת התעשיות החשובות במדינה היא ייצור כלי רכב. במדינה פועלים 27 מפעלים לייצור מכוניות שמייצרים כ-500 אלף מכוניות בשנה. זה מציב את המדינה למקום ה-21 בהיקף הייצור בשנת 2020. המכוניות בעיקר מבוססות על תכנון של חברות ידועות. כך למשל היצרן הגדול ביותר Perodua מייצר בעיקר על בסיס מכוניות בתכנון של דייהטסו. לעומת זאת Proton שהוא היצרן השני בגודלו לא קשור עם אף יצרן מחוץ לגבולות המדינה באופן בלעדי. בנוסף לכך קיים ייצור מכוניות רטרו דוגמת TD2000.
מלזיה הציבה את עצמה כיצרן תא פוטו-וולטאי משמעותי בשוק העולמי עם ייצור השני בגודלו לאחר סין.
דמוגרפיה
אוכלוסיית מלזיה מונה כ-33.8 מיליון בני אדם. תוחלת החיים עומדת על כ-76 שנים בממוצע. שיעור הפריון עומד על 1.75 ילדים לאישה.
השפה הרשמית היא מלאית והדת הרשמית היא האסלאם אשר מאמינים בה 63.5% מהאוכלוסיה. היתר: 18.7% בודהיסטים, 9.1% נוצרים, 6.1% הינדו ו-3.1% מאמינים בקונפוציאניזם ודתות סיניות עממיות.
כמחצית מתושבי מלזיה הם מלאים וכ-10% מקבוצה מלאית אחרת קדומה, רובם מן הגל הראשון של המלאים. היא נקראת "בומיפותרא" שמשמעה "בני הארץ" וגם "אוראנג-אוראנג אסלי" שמשמעה "האנשים המקוריים". כרבע ממוצא סיני. ההודים והפקיסטנים מהווים כשמונה אחוזים מן האוכלוסייה. במדינות סבה וסראוואק רוב התושבים הם ממוצא סיני או משתייכים לקבוצות אתניות אחרות, שהעיקריות שבהן הן ה"אִיבַּן" וה"בֶּדָאיוּהּ" בסראוואק, ו"קָדַזָאן-דוּסוּן" בסבה, אלה בכללם נקראים "דאיאק" וגם הם מבני הגל הראשון של המאלאים. במלזיה המערבית ישנו גם מיעוט אירופאי, בעיקר ממדינות ששלטו בה בעבר (אנגליה ופורטוגל).
ליבנאו
ליבנאו/שפרוולד (בגרמנית: Lübbenau/Spreewald, בסורבית תחתית: Lubnjow/Błota) היא עיר בת 17,897 תושבים במחוז אוברשפרוואלד-לאוזיץ, במדינת ברנדנבורג שבגרמניה. העיר ממוקמת בשפרוולד, בערך 82 קילומטרים דרום-מזרחית לברלין, בירת גרמניה.
זהו מרכז התיירות הראשי של השפרוולד, שאליו מגיעים עשרות אלפי תיירים מדי שנה. אחד מהכינויים שנתנו לה לאורך השנים היה: "עיר המלפפונים", בזכות תעשיית המלפפונים המסורתית הקיימת בה עד היום.
גאוגרפיה
העיירה ליבנאו ממוקמת בחלקו הצפוני של מחוז אוברשפרהוולד-לאוזיץ שבדרום ברנדנבורג, כ-35 ק"מ מערבית לקוטבוס וכ-50 ק"מ צפונית לבירת המחוז, זנפטנברג (Senftenberg).
החלק הצפון-מזרחי של העיר, שכולל את העיר העתיקה של ליבנאו, הרבעים לדה ולייפה וחלקים מן הרבעים בובליץ, קרימניץ, ראגו וצרקוויץ, שוכן בתוך השמורה הביוספרית שפרוולד. לאורך גבולה הצפון-מזרחי של העיר זורם הנהר גרוסס פליס (Großes Fließ), יובל של נהר שפרה.
היסטוריה
בשנים 1364–1635 הייתה ליבנאו חלק מממלכת בוהמיה. לאחר מכן, עד שנת 1815, הייתה ליבנאו חלק מנסיכות הבוחר מסקסוניה, ומשנת 1815 עד 1918 נשלטה על ידי ממלכת פרוסיה.
חלוקה מנהלית
העיר מורכבת מן הרבעים הבאים:
טלסקופ מחזיר אור
טלסקופ מחזיר אור (באנגלית: Reflecting telescope), הוא טלסקופ אופטי בו מותקנת מראה או שילוב של מספר מראות, המשקפות את האור הפוגע בהן ליצירת תמונה. הטלסקופ מחזיר האור הומצא במאה ה-17 על ידי אייזק ניוטון כתחליף לטלסקופ שובר האור מבוסס העדשה, שסבל באותו זמן מבעיית אברציה כרומטית.
לשימוש במראות יש שני יתרונות גדולים:
אך מנגד, איכות התמונה המתקבלת בטלסקופ שובר־אור היא באיכות גבוהה ביותר; וזאת, לא ברת מימוש בכל טלסקופ מחזיר־אור.
ב-1668 תכנן ניוטון את טלסקופ המראות הראשון. הרעיון לטלסקופ מסוג זה תפס תאוצה זמן רב קודם לכן, אך הרעיון לא היה בר-מימוש; מאות שנים חלפו עד שהתקדמה טכנולוגיית ייצור המראות לרמה טובה דיה - טובה מספיק להתחרות בעדשות.
היסטוריה
הרעיון שמראה קעורה מתנהגת כמו עדשה מוזכר עוד במאה ה-11 על ידי אבן אל-היית'ם (Alhazen). זמן קצר לאחר המצאת טלסקופ שובר אור (אחד משלושת הסוגים של טלסקופ אופטי), גלילאו, ג'ובאני פרנצ'סקו סגרדו, ואחרים, בעידוד הידע שלהם על העקרונות של מראות קמורות, דנו ברעיון של בניית טלסקופ תוך שימוש במראה. היו דיווחים כי בולונז סיזר קרוואצ'י (Bolognese Cesare Caravaggi) בנה טלסקופ מחזיר אור בסביבות 1626 והפרופסור האיטלקי ניקולו זוקי, בעבודה מאוחרת יותר שלו, כתב שהתנסה במראה קעורה בשנת 1616, אך לא הצליח לייצר מראה מדויקת דיה והטלסקופ סבל ממספר בעיות אופטיות. היתרונות הפוטנציאליים של שימוש במראות פרבוליות, הובילו לעיצובים מוצעים רבים לטלסקופים מחזירי אור. אחד הרעיונות הבולטים ביותר היה של ג'יימס גרגורי בשנת 1663 והוא אף הפך למה שנקרא היום טלסקופ גרגוריאני, אמנם שום מודל עובד לא נבנה עד שנת 1673, בה נבנה הדגם הראשון על ידי רוברט הוק.
אייזק ניוטון בנה את הטלסקופ מחזיר האור הראשון ב-1668; טלסקופ זה מוכר כיום בתור טלסקופ ניוטוני.
למרות היתרונות התאורטיים של עיצוב הטלסקופ מחזיר האור, הקושי בבנייה והביצועים הירודים של מראות המצופות בסגסוגת ארד (Speculum Metal) שהיו בשימוש באותם זמנים גרמו לטלסקופים מחזירי האור לא להיכנס לשימוש נרחב במשך יותר מ-100 שנים לאחר המצאתם. שיפורים רבים שנעשו בתכנון טלסקופי המראות לאורך השנים כללו ייצור מראות פרבוליות באופן מושלם, במאה ה-18, שימוש במראות זכוכית המצופות בכסף - שהיה צורך לצפות מחדש את המראה לעיתים תכופות בשל התחמצנות הכסף. במאה ה-19 החלו להשתמש בציפוי אלומיניום שממשיך לתפקד לאורך זמן של שנים. בסוף מאה ה-20 החלו להשתמש במראות רבות על מנת לאפשר קטרים גדולים יותר בטלסקופ (טלסקופ רב-מראות), ובאופטיקה פעילה, שמגדילה באופן ניכר את דיוקם של טלסקופים אופטיים על ידי כוונון מתמיד של עקמומיות המשטחים מחזירי האור ומפצה בכך על עיוותים הנגרמים ממעבר האור דרך האטמוספירה.
חידוש נוסף במאה ה-20 הוא הטלסקופ הקטדיופטרי, שמשלב עדשה מתקנת דקה וזולה לייצור בפתחו הקדמי. טלסקופים מקצועיים רבים בגודל בינוני עושים שימוש בתכנון זה מסוג ריצ'י־קרטיין.
לאורך המאה ה-20 כל הטלסקופים הגדולים שנבנו היו מחזירי אור, ומגמה זו עדיין צפויה להימשך מאחר שלא ניתן לייצר עדשה גדולה - הגבול העליון אליו הגיעו בקושי ניכר הוא עדשה בקוטר של מטר אחד בלבד. עדשה גדולה מכך מתעוותת בשל משקלה העצמי, בעוד מראה זוכה לתמיכה בכל חלקה האחורי.
יתרונות השימוש בטלסקופ מחזיר אור
כמעט כל טלסקופי המחקר הגדולים באסטרונומיה הם טלסקופים מחזירי אור. ישנן מספר סיבות לכך:
שימושים טכנולוגיים ובמחקרים באסטרונומיה
היקום עצום בגדלו, והרוב המכריע של הכוכבים והגלקסיות רחוקים כך שלא ניתן לראותם ללא טלסקופ. על מנת לצפות בגרמי שמים קלושי אור יש לאסוף אור ככל האפשר, מה שמחייב קוטר גדול ככל האפשר של הטלסקופ - יכולת איסוף האור של טלסקופ פרופורציונית לריבוע קוטר המראה, כך שטלסקופ גדול פי 2 אוסף פי 4 אור.
בנוסף וחשוב אף יותר, כושר ההפרדה של טלסקופ עולה עם קוטר המראה.
בניית טלסקופ גדול אורכת שנים, כשהחלק הארי של הזמן מוקדש ליציקת וליטוש המראה הראשית.
טלסקופ החלל "האבל"
טלסקופ החלל האבל קרוי על שמו של האסטרונום האמריקאי אדווין האבל. הוא טלסקופ מחזיר אור בעל מראה ראשית בקוטר של 2.4 מטרים. לשימוש בטלסקופ חלל, שנמצא מחוץ לאטמוספירת כדור הארץ, יש מספר יתרונות על פני טלסקופים המוצבים על הקרקע; חדות תמונה גבוהה, מניעת הפרעות ועיוותים שיוצרת האטמוספירה ויכולת צילום באור על סגול ותת אדום שאינה אפשרית בתצפית מהקרקע בשל סינונם על ידי האטמוספירה.
טלסקופ האבל הוא טלסקופ מחזיר אור מסוג ריצ'י-קרטיין. היתרון בשימוש במראות על פני שימוש בעדשות הוא במניעת עיוות צבע. לשימוש בטלסקופ ריצ'י-קרטיין, שבנוי ממראה ראשית ומראה משנית היפרבוליות, יש יתרונות נוספים משום שתכנון זה מקטין למינימום את העיוות של עצם שלא נמצא על הציר הראשי ואת המריחה של עצם נקודתי. עקב הקושי להגיע לליטוש מדויק של המראות ההיפרבליות, משתמשים בטלסקופים מסוג ריצ'י-קרטיין רק בפרויקטים גדולים, ועל מנת להגיע לדיוק גבוה בליטוש יש צורך להשתמש במכשירי מדידה יקרים למדי. הטלסקופ הוצב במסלולו ב-25 באפריל 1990 ומאז הפך לכלי מחקר מרכזי בתחומי האסטרונומיה והאסטרופיזיקה. הוא צפה ביותר מ-14,000 מטרות שטווח המרחקים שלהן נע מגופים במערכת השמש עד לגלקסיות הרחוקות ביותר שצולמו מאז ומעולם.
גרגוריאני
טלסקופ גרגוריאני מתואר על ידי האסטרונום והמתמטיקאי הסקוטי ג'יימס גרגורי בשנת 1663 בספרו Optica Promota. הטלסקופ מורכב ממראה קעורה משנית שמחזירה את הדמות דרך חור במראה הראשית. התוצאה המתקבלת היא דמות ישרה, דבר זה שימושי לתצפית יבשתית. ישנם מספר טלסקופים קטנים שעדיין מיוצרים בשיטה זו.
ניוטוני
טלסקופ ניוטון היה הטלסקופ המחזיר המוצלח הראשון, שהושלם על ידי אייזק ניוטון בשנת 1668. בטלסקופ ניוטוני מותקנת מראה ראשית בעלת חתך של פרבולה, המרכזת את קרני האור לעבר מראה משנית שטוחה. המראה המשנית מוחזקת בזווית בת 45 מעלות לציר האופטי של המראה הראשית, וכך מחזירה את חרוט האור המתקבל מן המראה הראשית לצד הטלסקופ, בו ממוקמת עדשת העינית. זהו אחד התכנונים הפשוט ביותר והזול ביותר עבור מראה ראשית כזו, והוא מאוד פופולרי לבונים חובבנים של טלסקופים כפרויקט ביתי.
סוגי טלסקופים קסגריינים
הטלסקופ הקסגרייני הקלאסי פורסם לראשונה בשנת 1672 על ידי לורן קסגריין. הוא מורכב ממראה פרבולית ראשית, ומראה היפרבולית משנית שמחזירה את האור דרך חור במראה הראשית. הקיפול והפיזור של המראה השנייה יוצר טלסקופ עם אורך מוקד ארוך בזמן שהאורך הפיזי של הטלסקופ קצר יותר.
טלסקופ ריצ'י-קרטיין שהומצא על ידי ג'ורג' וויליס ריצ'י והנרי קרטיין בתחילת שנת 1910, הוא טלסקופ קסגרייני מיוחד המכיל שתי מראות היפרבוליות (במקום מראה פרבולית). הוא מתאים לתצפיות בשטח פתוח. כמעט כל טלסקופ מחזיר אור מקצועי בעולם הוא בעיצוב ריצ'י-קרטיין.
טלסקופ דאל-קירקהם הוא עיצוב של טלסקופ קסגרייני שהומצא על ידי הוריס גאל בשנת 1928. הוא משתמש במראה קעורה אליפטית כמראה ראשית ומראה קמורה ספירית (כדורית) כמראה משנית.
עיצובים נוספים
בנוסף לטלסקופים אלו, ישנם עוד מספר טלסקופים שבהמצאתם יוחסה חשיבות לכך שבעיצובים אחרים המראה המשנית מפזרת חלק מהאור המגיע, ולכן יוצרו בצורה כאת שאלמנטים בטלסקופ אינם יפריעו למעבר התקין של האור:
טלסקופ הרשליאני הוא טלסקופ מראות על שמו של ויליאם הרשל, ששימש אותו לבניית טלסקופים גדולים יחסית לתקופה. בעיצוב זה, המראה הראשית מוטת הצידה כדי שראשו של הצופה לא יסתיר את האור הנכנס לטלסקופ. הרשל השתמש בעיצוב הזה כדי להימנע משימוש במראה משנית מכיוון שהחומר שהשתמשו בו למראות באותה תקופה החליד במהירות, מה שדרש ציפוי או אף ליטוש מחדש.
טלסקופ שיפספיגלר הוא טלסקופ שבו נמנעים משימוש במראה משנית בצורה שתטיל צל על המראה הראשית, ולכן מטים את המראה הראשית ושמים בהמשך דרכם של הקרניים המוחזרות ממנה את המראה המשנית, דבר גורם לעיוות בתמונה אך מעלה את הקונטרסט לרמה הגבוהה ביותר מכל סוגי הטלסקופים.
בדומה לטלסקופ שייפספיגלרי, ישנו עיצוב בשם YOLO שגם משתמש במראה ראשית מוטת, אך אצלו למראה המשנית ולראשית יש את אותה הקמירות, ובעיצוב זה יש החדות טובה יותר וישנם פחות עיוותים.
בניית טלסקופ מראות
לשם בניית טלסקופ מראות יש לחשב את "מרחק המוקד" של המראה הראשית - מראה קמורה ולא קטנה. ביום שמשי ניתן לשים פיסת נייר לבן ולהחזיק את המראה עד שהיא משקפת את אור השמש על הנייר. יש להתאים את המראה הראשית עד שאפשר לראות את אור השמש מרוכז בנקודה על הנייר. המרחק בין המראה והנייר בשלב זה הוא "מרחק המוקד". למראה מתאימים גליל קרטון בקוטר הדומה לזה של המראה הקעורה. אורך גליל הקרטון חייב להיות לפחות עד לאורך המוקד שנמדד. המראה הקעורה מותקנת באחד הקצוות של הגליל כאשר הצד הקעור פונה פנימה. על הגליל, במרחק של 10 סנטימטרים ממיקום המראה מציבים את העינית, שהיא גליל קרטון קטן יותר.
סינדרום באלינט
תסמונת באלינט היא הפרעה נוירולוגית. התסמונת אובחנה על ידי הנוירולוג היהודי-הונגרי רז'ה באלינט (Bálint Rezső) בשנת 1909, ונקראה על שמו. החולים בתסמונת סובלים ממספר הפרעות: סימולטנאגנוזיה (אגנוזיה המתבטאת באי-יכולת לתפוס חזותית שני אובייקטים במקביל), אטקסיה ויזואלית (קושי בהושטת יד לחפצים ותיאום עין-יד, גם אם הם נתפסו ויזואלית באופן תקין) ואפרקסיה אוקולומוטורית (קושי במיקוד המבט).
טיפול
לרוב, הטיפול בתסמונת באלינט הוא פונקציונלי. המטופל מתבקש לבצע את ההתנהגות הפגועה על מנת להתגבר על הקשיים, בין אם על ידי שינוי הסביבה או על ידי יצירת התנהגות אלטרנטיבית שתפצה על קשייו הנוכחיים. דרך נוספת היא אימון סנסומוטורי, שמטרתו לשפר את מצבה של מערכת העצבים המרכזית וכך לסייע למטופל להתגבר על הקשיים. שיטה אחרת היא אימון של הנבדק במספר מצבים, על מנת לאפשר לו להפעיל אסטרטגיות התנהגות שונות בסביבות שונות.
סן מרטין
{{פירושונים| אישים: מקומות: מבנים: ספורט:
ראו גם
}}
שלדג לבן-חזה
שַׁלְדָּג לְבֶן־חָזֶה (שם מדעי: Halcyon smyrnensis) הוא מין עוף, הנמנה עם משפחת השלדגיים שמסדרת הכחלאים.
מאפיינים
שלדג לבן־חזה נפוץ מאזור הבלקן והמזרח התיכון במערב, עד לפיליפינים במזרח. בניגוד למיני שלדג אחרים, השלדג לבן-החזה מצוי גם באזורים שאינם בקרבת מקווי מים. ניתן למוצאו באזורי ברכות דגים וביצות, אך גם בקרבת שדות חקלאיים, באזורי חורשה ובשדות בור. בישראל השלדג לבן-החזה נפוץ ביותר בצפון הארץ ובמרכז, והחל משנות ה-80 נחזה גם באזורים חקלאיים בנגב.
השלדג ניזון ממגוון גדול של טרף. בין השאר ניזון ממיני רכיכות שונים, מחרקים, מדגים, לטאות ודו-חיים. ישנן עדויות כי הוא ניזון לעיתים גם מציפורים קטנות ומכרסמים (ראה תמונות בקישורים חיצוניים).
שלדג לבן-חזה הוא עוף טריטוריאלי, כשבדרך כלל הטריטוריה משותפת לזוג פרטים (זכר ונקבה). מקנן במחילות באורך של כ-80 סנטימטרים אותן הוא חופר בגדות מקווי מים או בתילי עפר. גודל התטולה נע בין ארבע לשבע ביצים כדוריות ולבנות. שני ההורים דוגרים לסירוגין במשך 19 יום בממוצע, ולאחר מכן הגוזלים בוקעים מן הביצים, כשהם עיוורים ועירומים. בין בקיעת ביצה אחת לאחרת ייתכנו הפרשי זמן גדולים ביותר. בין בקיעתם לפריחתם מהקן נפוץ מוות מתת-תזונה בקרב הגוזלים. הגוזלים פורחים מהקן כעשרים וארבעה ימים לאחר הבקיעה. ההורים ממשיכים להאכילם מספר שבועות לאחר פריחתם, בטרם יהיו בוגרים דיים לחיים עצמאיים.
השלדג לבן-חזה מאופיין בקולניותו הרבה. קולו חזק וצווחני והוא נוהג להשמיעו מנקודות גבוהות או בולטות בשטח, בעיקר בעת החיזור.
מחקר ישראלי בהובלת דנה סלע קליין הצליח לראשונה למצוא הבדלים בין זכרים ונקבות על פי קולותיהם.
המשבר הכלכלי בטורקיה (2018 ואילך)
המשבר הכלכלי בטורקיה (בטורקית: Türkiye döviz ve borç krizi – משבר החוב והמטבע בטורקיה) הוא משבר פיננסי וכלכלי מתמשך בטורקיה. הוא מאופיין בצניחת ערכה של הלירה הטורקית (TRY), אינפלציה גבוהה, עליית מחירי האשראי, ועליה באי יכולות להחזיר הלוואות בכלל המדינה. הגורמים העיקריים למשבר הם הגרעון המופרז בחשבון המדינה השוטף, יחד עם חובות פרטיים כבדים במטבע חוץ. זאת, בשילוב עם הסמכותיות הגוברת של נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן ועמדותיו הלא שגרתיות בכל הנוגע למדיניות הריבית. יש הרואים בחיכוכים הגאופוליטיים עם המערב כגורם נוסף למשבר. זאת, בין היתר עקב הטלת סנקציות על טורקיה מצד ממשל טראמפ, בעקבות מעצרו של הכומר האמריקאי אנדרו ברנסון, אשר נכלא באשמת ריגול לאחר ניסיון ההפיכה הטורקית הכושל ב-2016. הסנקציות הכלכליות התבטאו בהכפלת המכסים על טורקיה ובדגש על פלדה ואלומיניום.
בשלביו הראשונים התאפיין המשבר בגלי פיחות משמעותיים בלירה הטורקית, ובהמשך התאפיין באי יכולתם של תאגידים לשלם חובות, מה שגרר את התכווצות הצמיחה הכלכלית של טורקיה. עם העמקת המשבר, שיעור האינפלציה הפך דו ספרתי, והביא את טורקיה למצב של סטגפלציה (אינפלציה גבוהה יחד עם צמיחה איטית ואבטלה). המשבר הביא לסיומה של תקופת צמיחה אינטנסיבית תחת שלטון ארדואן, שניזונה מתנופה בענף הבניה, השקעות זרות ואשראי זול.
הכלכלה החלה להתאושש קלות במהלך שנת 2020 על רקע מגפת הקורונה, אך התאוששות זו הגיעה לסיומה בתחילת שנת 2021 עם ירידה חדה בשער הלירה הטורקית, וזאת בעקבות החלפתו של נגיד הבנק המרכזי נאסי אגבאל, בנגיד שהאפ קבצ'ולו, שחתך את שיעור הריבית מ-19% ל-14%. מהלך זה גרם לירידת ערך הלירה ב-44% בשנת 2021.
על פי ההערכות, המשבר הכלכלי גרם לירידה משמעותית בפופולריות של ארדואן ושל מפלגת הצדק והפיתוח. ירידה זו התבטאה בהפסד המפלגה בבחירות לרשויות המקומיות בערים הגדולות בטורקיה ב-2019, כולל באיסטנבול ובאנקרה.
גירעון בחשבון השוטף וחוב במטבע החוץ
הכלכלה הטורקית מתאפיינת מזה שנים בשיעור חיסכון נמוך. מאז תחילת שלטונו של ארדואן בשנת 2002, גירעונותיה של טורקיה היו עצומים – 33.1 מיליארד דולר ב-2016, 47.3 מיליארד דולר ב-2017, ועד ל-51.6 מיליארד דולר ב-2018. מדובר בגרעונות מהגדולים בעולם. קודם למשבר, כלכלת טורקיה הסתמכה על זרימת הון מבחוץ כדי לממן עודפים במגזר הפרטי, כאשר הבנקים והחברות הגדולות של טורקיה נהגו ליטול הלוואות עתק, לעיתים קרובות במט"ח. המשמעות היא שכדי לממן את הגרעון שלה, טורקיה נדרשה לכ-200 מיליארד דולר בשנה, אך בפועל, יתרות המט"ח שלה עמדו על כ-85 מיליארד דולר בלבד.
מדיניותו של ארדואן טרם המשבר התמקדה בהוצאות ממשלתיות רחבות, במיוחד בתחומי הבניה, המחקר והחינוך. לדברי מזכ"ל איגוד העסקים של טורקיה, מאחורי התנהלות זו עמד חוסר האמון של ארדואן בקפיטליזם המערבי מאז המשבר הכלכלי העולמי של 2008. בנוסף, התנהלותו האגרסיבית של ארדואן בסוריה הביאה להוצאות כלכליות משמעותיות נוספות, במיוחד הפלישה הטורקית לכורדיסטן הסורית, שמעבר לעלויותיה, הביאה לערעור ביחסי ארצות הברית-טורקיה והובילו לתפיסה מערבית של משטר ארדואן כתוקפן.
כבר בתקופה שקדמה למשבר, זרימת ההשקעות הזרות בטורקיה החלה לרדת בשל חילוקי דעות פוליטיים בין ארדואן לבין מדינות שהיוו מקורות עיקריים להשקעות אלו (כגון גרמניה, צרפת והולנד). בעקבות ניסיון ההפיכה ב-2016, תפסה הממשלה את נכסיהם של אזרחים טורקים רבים, בטענה שלאחרונים היה קשר מסוים להפיכה. בנוסף, כישלון ניסיון ההפיכה הביא לכך שארדואן חיזק את אחיזתו בטורקיה, ומנע דיווחים חופשיים ומהימנים אודות המצב הפיננסי של טורקיה, ובכך הרחיק משקיעים זרים נוספים. למרות הירידה בהשקעות, ארדואן לא התייחס ברצינות לחששות לפיהם חברות זרות המשקיעות בטורקיה עלולות להירתע מחוסר היציבות הפוליטית של המדינה. לצד זאת, ערך הלירה הטורקית החל לרדת, מה שפגע עוד יותר באטרקטיביות ההשקעות הזרות. לצורך השוואה, בין ינואר למאי 2017, משקיעים זרים מימנו 13.2 מיליארד דולר מהגירעון הטורקי, שהיה אז בגובה 17.5 מיליארד דולר. במהלך אותם חודשים ב-2018, ההשקעות מימנו 763 מיליון דולר בלבד מתוך גירעון רחב יותר, של 27.3 מיליארד דולר.
עד סוף 2017, החוב התאגידי במטבע חוץ בטורקיה יותר מהכפיל את עצמו ביחס לגודלו בשנת 2009, והגיע עד לגובה של 214 מיליארד דולר. החוב החיצוני הגולמי של טורקיה, הציבורי והפרטי כאחד, עמד בסוף שנת 2017 על 453.2 מיליארד דולר. נכון למרץ 2018, הטורקים היו צריכים לפרוע חוב חיצוני (ציבורי ופרטי) של 181.8 מיליארד דולר בתוך שנה. אחזקות תושבי חוץ במניות מקומיות טורקיות עמדו בתחילת מרץ על 53.3 מיליארד דולר ובאמצע מאי על 39.6 מיליארד דולר, והחזקות תושבי חוץ באג"ח ממשלתיות מקומיות עמדו על 32.0 מיליארד דולר בתחילת מרץ ועל 24.7 מיליארד דולר באמצע מאי. הבעלות הכוללת של תושבי חוץ במניות טורקיות, אג"ח ממשלתיות וחוב תאגידי צנחה משיא של 92 מיליארד דולר באוגוסט 2017 ל-53 מיליארד דולר בלבד נכון ל-13 ביולי 2018.
במהלך שנת 2021, חתכו סוכנויות דירוג האשראי מודי'ס ופיץ' את דירוג החוב הטורקי לדרגה B2, ו-BB (בהתאמה) עם תחזית שלילית.
התערבות ארדואן במדיניות הבנק המרכזי
במהלך השנים שקדמו למשבר, טורקיה חוותה אינפלציה גבוהה משמעותית בהשוואה לשווקים מתעוררים אחרים. באוקטובר 2017 עמדה האינפלציה בטורקיה על 11.9%, השיעור הגבוה ביותר מאז יולי 2008. בשנת 2018, שער החליפין של הלירה האיץ את ההידרדרות, והגיע לרמה של 4.0 לירות לדולר עד סוף מרץ, 4.5 לירות לדולר עד אמצע מאי, 5.0 לירות לדולר עד תחילת אוגוסט ו-6.0 וכן 7.0 לירות לדולר עד אמצע חודש מאי. כלכלנים רבים סברו, כי אובדן ערך הלירה הוא תוצאה ישירה של התערבות ארדואן במדיניות הבנק המרכזי של טורקיה, ובמיוחד העובדה שארדואן מנע מהבנק המרכזי לבצע התאמות נדרשות בשער הריבית.
ארדואן, שאמר שהריביות שאינן בשליטתו הן "האם והאב של כל הרוע", שיתף תיאוריות ריבית לא שגרתיות בראיון לבלומברג ב-14 במאי 2018 ואמר כי "הבנק המרכזי לא רשאי לסטות מהוראות הנשיא". ביקורת נוספת על ארדואן בהקשר זה, הייתה שבחר להסתמך על אנשי מקצוע על בסיס נאמנותם אליו, ולא על בסיס מקצועי. ארדואן אף עירב ענייני דת במדיניותו הכלכלית, והתבטא באופן אסלאמיסטי בהקשר זה מספר פעמים. כך, למשל, ציין כי בנקאות מבוססת אינטרסים היא בגדר חראם (אסורה על פי האסלאם). ארדואן אף התייחס להעלאת שיעור הריבית כאל "בגידה". למרות התנגדותו של ארדואן, הבנק המרכזי של טורקיה ביצע העלאות ריבית חדות על מנת לבלום את האינפלציה.
ב-22 בנובמבר 2021, נשא ארדואן נאום בישיבת הממשלה, ובו הכריז כי מדיניות ריבית הדוקה לא תוריד את האינפלציה. ארדואן נשבע במסגרת הנאום כי טורקיה תנצח ב״מלחמת העצמאות הכלכלית״ שלה. לאחר נאום זה, הלירה הטורקית צללה לשפל שיא של 13.44 לירות לדולר, ולאחר מכן התאוששה קלות ל-12.75 לירות לדולר. לאחר הנאום, חברות בינלאומיות רבות, דוגמת אפל, חדלו לבצע מכירות בלירה טורקית. נאום נוסף של ארדואן ב-20 בדצמבר 2021, בו התעקש ארדואן כי על הבנק המרכזי להמשיך בהפחתת הריבית, הביא לירידה חדה נוספת של הלירה לשפל שיא חדש, עד ל-17.60 לירות לדולר.
על אף האינפלציה המתמשכת, באופן מפתיע הוריד ממשל ארדואן את שער הריבית במהלך ספטמבר 2022, וזאת בניגוד לכך שבלימת אינפלציה לרוב נעשית על ידי העלאת הריבית.
הכלכלן פול קרוגמן תיאר את המשבר המתגלגל כ"משבר מטבע וחוב קלאסי, כזה שראינו פעמים רבות", והוסיף: "בתקופה כזו, איכות ההנהגה חשובה במיוחד. יש צורך בפקידים בעלי הבנת המצב, בעלי יכולת תגובה נכונה ובעלי אמינות מספקת על מנת שהשווקים יתנו להם את הספק. לחלק מהשווקים המתעוררים יש את הדברים האלה, והם מחלצים את הכלכלה מהמשבר בצורה טובה למדי. למשטר ארדואן אין דבר מזה."
ביוני 2023, שינה ארדואן את מדיניות הריבית. הריבית הועלתה מכ-6.5% ל-15%. כשהחל הלחץ של ארדואן על הבנק המרכזי להורדת הריבית היא עמדה על 19%.
ההשלכות בטורקיה
כחלק מהמשבר, הבנקים בטורקיה העלו ללא הרף את שיעורי הריבית על הלוואות לעסקים ולמשכנתאות, לשיעורים של של 20% בשנה, ובכך עצרו את הביקוש מצד עסקים וצרכנים. עם גידול מקביל בפיקדונות, החל להצטמצם הפער בין סך הפיקדונות לסך ההלוואות, שהיה מהגבוהים בשווקים המתעוררים. עם זאת, התפתחות זו הובילה גם לעליה במבנים חדשים בפאתי הערים הגדולות של טורקיה שנותרו ריקים. זאת, עקב שילוב עם תנופת ענף הבניה תחת מדיניותו של ארדואן בשנים שקדמו למשבר. יש הטוענים כי מדיניות זו נבעה מכך שרבים מבעלי בריתו העסקיים של ארדואן היו פעילים מאוד בענף זה. במרץ 2018 ירדו מכירות הדירות ב-14% ומכירות המשכנתאות ירדו ב-35% לעומת התקופה המקבילה בשנת 2017. נכון למאי 2018, כ-2,000,000 בתים בטורקיה עמדו ריקים, פי שלושה ממספר הדירות החדשות שנמכרו.
הגירעון הטורקי החל להצטמצם במחצית השנייה של 2018, עקב ירידת שער החליפין של הלירה. מגמה זו נתפסה כסימן להתאזנות הכלכלה הטורקית. עם זאת, הלירה חזרה לרדת באופן חד בתחילת 2021.
כתוצאה מהמדיניות המוניטרית המוקדמת יותר שהתבססה על "כסף זול", המשבר הביא למיתון בכלכלה הטורקית. במהלך יוני 2018, הוושינגטון פוסט ציטט גורם פיננסי טורקי בכיר לפיו "שנים של מדיניות חסרת אחריות חיממו יתר על המידה את הכלכלה הטורקית."
המשבר הביא לעלייה בשיעור ההתאבדויות בטורקיה, כאשר אירועים מרכזיים היו עובד ששרף את עצמו בכניסה לפרלמנט הטורקי בינואר 2018 ואדם נוסף ששרף את עצמו בלשכת המושל של האטיי. בנוסף, ארבעה אחים נמצאו מתים בדירה בפאטיח, איסטנבול בנובמבר 2019, לאחר שהתאבדו כיוון שלא הצליחו לשלם את חשבונותיהם.
אפולו אינטנסה אמוזיונה
אפולו אינטנסה אמוזיונה (באיטלקית: Apollo Intensa Emozione, קרוי גם: Apollo IE) - היא מכונית ספורט המוגדרת מכונית על מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית גומפרט (בגרמנית: GUMPERT Sportwagenmanufaktur GmbH), המייצרת מכוניות-על ומכוניות מרוץ, אשר מיוצרת משנת 2019 בגרמניה אשר בסיסה בעיר אלטנבורג בגרמניה.
תצורה
פירוש שם הדגם "Intensa Emozione" מאיטלקית: "רגש עז".
סמואל דו
סמואל קניון-דו (באנגלית: Samuel Kanyon Doe; 6 במאי 1951 – 9 בספטמבר 1990) היה שליטה ה-21 של ליבריה.
שירת בתפקיד זה משנת 1980, עת הוביל הפיכה צבאית ורצח את קודמו בתפקיד, ועד רציחתו בשנת 1990 על ידי מהפכנים. דו היה ידוע בכך שפתח במסחר עם מדינות מערביות והיה המנהיג הראשון בליבריה לעשות זאת. בשנת 1989 החלה מהפכה אזרחית בליבריה שבמהלכה השתלטו המורדים על מחוזו של סמואל דו, התעללו בו, כרתו את איבר מינו ואת אוזניו, גררו אותו ברחובות מונרוביה והוציאו אותו להורג.
סל אבקה
סל האבקה, טנא או הקורביקולה הוא חלק מהשוק ברגליים האחוריות של מינים מסוימים של דבורים. הדבורים משתמשות בסל לאיסוף אבקה ונשיאתה לקן או לכוורת.
מבנה ותפקוד
לדבורים בארבעה סוגים בתת-המשפחה Apinae ממשפחת הדבוריים, יש סלי אבקה: דבורי הדבש, דבורי הבומבוס, דבורים חסרי עוקץ ודבורי סחלב. סל האבקה הוא חלל בשולי שערות הרגליים האחוריות, שאליו אוספת הדבורה את האבקה. דבורת דבש מלחלחת את הרגליים הקדמיות בלשונה ואוספת את האבקה שנאספה על גופה, רגליה הקדמיות וראשה, אל הרגליים האחוריות. האבקה מועברת למסרק האבקה על הרגליים האחוריות ולאחר מכן מועברת לסל האבקה על פני השטח החיצוני של השוקה ברגליים האחוריות.
אטימולוגיה
קארולוס ליניאוס הסביר את התפקוד הביולוגי של סל האבקה באמצע המאה ה-18. באנגלית המהדורה הראשונה של אנציקלופדיה בריטניקה תיארה את המבנה ב-1771 מבלי לתת לו שם מיוחד. המהדורה השנייה, 1777, מתייחסת לסל האבקה בפשטות כ"סל". עד 1802 הציג ויליאם קירבי את המונח הלטיני החדש corbicula לתוך אנגלית. הוא שאל אותו, בהכרה, מראומור. כמו מונחים אנטומיים לטיניים אחרים, היו לזה היתרונות של ספציפיות, קבילות בינלאומית ונייטרליות תרבותית. עד 1820 נראה שהמונח "סל אבקה" זכה להכרה בגידול דבורים.
וסילי שומוב
וסילי ג'ררדוביץ' שומוב (ברוסית: Василий Герардович Шумов; נולד ב-23 במרץ 1960) הוא מוזיקאי, במאי סרטים קצרים ומפיק מוזיקלי רוסי-אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בזכות להקתו סנטר, שהוקמה בברית המועצות בסוף שנות ה-80, ובסיסה בלוס אנג'לס, ארצות הברית מאז 1990. שומוב יצר מוזיקה בסגנונות ל חדש, מוזיקה אלקטרונית ואוונגרד. במהלך הקריירה שלו, הוציא עשרה אלבומי סולו.
ביוגרפיה
וסילי שומוב הוא בנם של מריה אפלחובה וג'רארד שומוב. עם אשתו הראשונה נולד לו בנו הראשון, אנטון. עם אשתו השנייה, גודית', נולדו לו שני ילדים, אנג'ליקה וניקולאי.
אחת שיודעת
רקע כללי
הסדרה מתחילה עם שובה של סרינה ואן דר וודסן (בלייק לייבלי) משהות מסתורית בפנימייה בקורנוול, קונטיקט. בלייר וולדורף (לייטון מיסטר), המתוארת על ידי יוצרי הסדרה כמלכה במרכז משחק השחמט שלהם, היא חברתה הטובה של סרינה, אך שוררת ביניהן יריבות עמוקה. הסדרה עוקבת גם אחרי צ'אק בס (אד וסטוויק), הילד הרע של האפר איסט סייד; "נער הזהב" נייט ארצ'יבלד (צ'ייס קרופורד), חברו הטוב של צ'אק ובן זוגה של בלייר; דן האמפרי (פן בדג'לי), "אאוטסיידר" שחי בברוקלין, מכונה ״הנער הבודד“ (באנגלית: Lonely boy); ונסה אברמס (ג'סיקה זור), חברתו הוותיקה והטובה של דן וג'ני האמפרי (טיילור מומסן), אחותו הקטנה של דן.
עונה 1
עלילת הסדרה נפתחת בדיווח רכילותי של אחת שיודעת. סרינה ואן דר וודסן, אחת הבנות המקובלות בתיכון קונסטנס בילארד באפר איסט סייד, חוזרת במפתיע לניו יורק לאחר שעזבה את העיר במסתוריות לפני כשנה. סרינה מספרת לכולם ששהתה בפנימייה בקונטיקט על מנת לנסות לשנות את ההתנהגות הפראית בה התאפיינה עד לעזיבתה את העיר, האופיינה במסיבות, סמים ואלכוהול.
בחזרתה היא מגלה שחברתה הטובה, בלייר וולדורף, נוטרת לה טינה בשל עזיבתה שנה קודם לכן ובמיוחד על כך שלא שמרה איתה על קשר או לפחות הודיעה לה מראש על העזיבה. בנוסף, בלייר היא חברתו של נייט ארצ'יבלד והיא מגלה שסרינה שכבה עם נייט, מה שגורם לה לחשוב שזאת הסיבה שעזבה לפנימיה. שתיהן משלימות לבסוף וחוזרות להיות "החברות הטובות ביותר". בהמשך העונה מתגלה שהסיבה האמיתית לעזיבתה הבהולה של סרינה היא שסרינה הייתה עדה למוות של מישהו ממנת יתר ולא דיווחה על כך למשטרה, מיד לאחר ששכבה עם נייט. סרינה מתיידדת עם דן האמפרי, נער עני שגר בברוקלין הלומד בסיינט ג'וד, בית הספר לבנים המקביל לקונסטנס בילארד, והם נעשים זוג למרות הפערים במדרג החברתי שלהם. נייט מאוהב בסרינה אבל בלייר לא רוצה להיפרד ממנו, למרות הגילוי על הבגידה, ומאשימה בכך את סרינה. נייט מתכנן להיפרד מבלייר אך אביו נקלע לקשיים כספיים ועל מנת להתאושש הוא זקוק לחתימה על עסקה עם אלינור וולדורף, אימה של בלייר. אביו מודאג מכך שהעסקה לא תצא לפועל אם נייט ייפרד מבלייר ולכן מבקש ממנו להמשיך לצאת איתה. בסופו של דבר נייט לא מסוגל להמשיך עם מערכת היחסים והוא ובלייר נפרדים. בלייר הולכת לצ׳אק, חברו הטוב של נייט, ושוכבת איתו. לאחר כמה זמן, נייט מרגיש שבלייר השתנתה ורוצה לחזור אליה, אך כשנייט מגלה שבלייר שכבה עם צ׳אק הם נפרדים. אביו של נייט מואשם בפלילים ונכנס לכלא על זיוף מסמכים. נייט לא מסוגל לספר לצ'אק על המצב הכלכלי המדרדר של משפחתו ומתיידד עם דן האמפרי. לקראת סוף העונה דן וסרינה נפרדים עקב חזרתה של ג'ורג'ינה ספארקס אל חייה של סרינה. ג'ורג'ינה, שהייתה חברתה של סרינה לפני עזיבתה לפנימיה, לא מרוצה מהשינוי המהותי שחל בחייה של סרינה ומנסה להחזירה אל הדרך הרעה. לאחר שסרינה מסרבת לחידוש הקשר עימה, ג'ורג'ינה מתחילה לפעול נגד סרינה ומנסה לגרום לדן להתאהב בה. תוכניתה אינה מצליחה, ובעזרת בלייר, ג'ורג'ינה נשלחת אל מחנה לעבריינים צעירים. בסוף העונה אימה של סרינה, לילי, מתחתנת עם בארט באס, אביו של צ'אק. בסוף העונה צ'אק ובלייר קובעים לנסוע יחד לפריז, אך צ'אק אינו מסוגל להתחייב לבלייר ובסופו של דבר מבריז לה בשדה התעופה.
עונה 2
בתחילת העונה השנייה, כל הדמויות הראשיות מבלות את חודשי הקיץ בהאמפטונס. סרינה מתגעגעת אל דן והוא אליה, דבר המפריע לו בכתיבה, תחום שבו הוא עוסק בקיץ. דן מחליט להצטרף אל סרינה ולנסות להחזיר אותה אליו. הם חוזרים לתקופה קצרה ומחליטים להיפרד, לאחר שלא מצליחים להשאיר את חילוקי הדעות ביניהם בצד. בלייר חוזרת מפריז אל צ'אק המתגעגע, אך הוא מתאכזב לגלות כי לבלייר יש חבר חדש, לורד בשם מרקוס (פטריק הויזינגר בהופעת אורח). נייט מנהל רומן עם אישה נשואה בשם קת'רין (המתבררת כדוכסית וכאמו החורגת של מרקוס). צ'אק מנסה להחזיר את בלייר אליו, אך ללא הצלחה; כאשר בלייר תופסת את מרקוס בוגד בה עם אמו החורגת הם נפרדים, אך היא איננה מסוגלת לחזור אל צ'אק. במהלך עונה זו, כל הדמויות נמצאות בשנת הלימודים האחרונה שלהם בתיכון, והן מנסות להתקבל לאוניברסיטאות שונות באמריקה. בלייר מנסה להגשים את חלומה הגדול, להתקבל אל אוניברסיטת ייל, אך נדחית. סרינה מנסה להתקבל אל ייל ומצליחה בקלות, בעקבות הפרסום שהיא מושכת אל האוניברסיטה. בלייר מנסה להיאבק בסרינה, ולבסוף סרינה מוותרת על ייל. בעצתה של מורתה, גברת קאר, סרינה מנסה להתקבל לאוניברסיטת בראון במקום. דן מנסה להתקבל לאוניברסיטת ייל גם כן, ואילו נייט מנסה להתקבל לאוניברסיטת קולומביה. בלייר מנסה לפגוע בגברת קאר, מאחר שהיא מאיימת על סיכויה הקלושים להיכנס אל ייל, ומפרסמת באמצעות "אחת שיודעת" שלדן ולגברת קאר יש רומן. שמועה, שבסופו של דבר הופכת לנכונה. באמצע העונה, אביו של צ'אק, אייל הנדל"ן, בארט באס, נהרג בתאונת דרכים. הדבר משפיע בצורה קשה על צ'אק, שאינו מצליח להתמודד עם האובדן. הוא לא מצליח להתמודד גם עם העובדה שלאלמנתו של בארט ואימה של סרינה, לילי, יש מאהב חדש-ישן, אביו של דן, רופוס, שכבר היו זוג במהלך תקופת נעוריהם.
מצבו הנואש של צ'אק מביא את בלייר למבוי סתום, מה שגורם לה לספר לצ'אק כיצד היא מרגישה כלפיו, אך הוא לא מעוניין בתשומת-הלב שלה ובכל הזדמנות דואג להראות לה את זה. כשצ'אק מתעשת ומתגבר על אובדן אביו הוא מנסה להתנצל בפני בלייר הפגועה, אך היא חוזרת בה ולא מעוניינת בקשר אמיתי איתו. צ'אק מגלה שללילי נולד בן מרופוס עשרים שנה קודם לכן, והיא התאמצה להסתירו מרופוס ומהחברה בכלל, משום שזהו דבר שהיה יכול לפגוע בה ובמשפחתה. אחרי שהסוד של לילי נחשף באמצעות "אחת שיודעת", לילי ורופוס מנסים למצוא את בנם שנשלח לאימוץ, אך משפחתו המאמצת משקרת להם שהוא נפטר.
בתחילת העונה ג'ני עובדת כעוזרת אצל אלינור וולדורף, וכאשר היא שמה לב שיש לה כישרון רב, ואלינור לא נותנת לה קרדיט על העיצובים שלה, היא מחליטה לפרוש, וחוברת לדוגמנית בשם אגנס, מה שגורם לריב גדול בינה לבין משפחתה, ואף לניסיון גירושין ממשפחתה. בסופו של דבר ג'ני מבינה שמקומה האמיתי הוא לצד משפחתה ומבטלת את התביעה. ונסה מנסה להפציר בנייט שיסלח לסבו, ויליאם, שהכניס את אביו לכלא. נייט מחליט להקשיב בקולה של ונסה ולסלוח לסבו, וביחד עם הסליחה הוא מקבל את כל כספו בחזרה, שנלקח כשעיקלו למשפחתו את הבית. בזמן שנייט משקם את היחסים עם סבו, יחסיו עם ונסה דועכים מה שגורם לפרידה "הדדית" כשכל אחד חושב שהאחר הוא זה שנפרד ממנו. בסופו של דבר נייט חוזר אל בלייר, מה שגורם לונסה לרוץ אל זרועותיו של צ'אק. בלייר מבינה שהאהבה שלה עם נייט תישאר רק זיכרון מהתיכון, ובנשף הסיום היא מחליטה להיפרד ממנו. היא מנסה לשכנע את צ'אק להגיד לה שהוא אוהב אותה, אך הוא מאכזב אותה פעם אחרי פעם. בעונה זו אלינור וולדורף מתחתנת בשנית, עם יהודי בשם סיירוס רוס, וכל סיפור עברה של לילי עוד לפני פגישתה עם רופוס מתגלה. החבורה מנסה לחשוף את "אחת שיודעת", דבר שמביא רק לעוד תסבוכות ולגילוי כל הסודות שהיו עד עכשיו, ובסופו של דבר המשימה נכשלת. ונסה ונייט חוזרים, בלייר מכתירה את ג'ני כמלכה החדשה, ג'ורג'ינה מבקשת להיות השותפה לחדר של בלייר באוניברסיטת ניו יורק ללא ידיעתה של בלייר וצ'אק מתוודה על אהבתו לבלייר ובסופו של דבר חוזר אליה.
עונה 3
בתחילת העונה השלישית כל החבורה מתכוננת לקראת התחלת לימודיהם באוניברסיטה. סרינה חוזרת מחו"ל לאחר קיץ שלם שבו חיפשה את אביה, ומחליטה לא ללכת ללמוד בבראון. בלייר מגלה שג'ורג'ינה היא שותפתה לחדר ושאינה מקובלת כמו שהייתה בתיכון. נייט יוצא עם ברי בקלי שהיא בת למשפחה אויבת למשפחת ארצ'יבולד, לאחר מכן הוא מגלה שהיא ניצלה אותו על מנת לנקום במשפחתה. ג'ני הופכת למלכה החדשה של "קונסטנס". ונסה יוצאת עם סקוט שלאחר מכן מספר לה שהוא בעצם בנם של רופוס ולילי. תלמידה חדשה באוניברסיטה היא אוליביה בורק, כוכבת הוליוודית והשותפה החדשה של ונסה לחדר. דן ואוליביה יוצאים, ובלייר מוצאת לבסוף את מקומה. סרינה מתחילה לעבוד אצל קייסי, הסוכנת של אוליביה. לאחר יריבות מתמשכת בינה לבין בלייר מחליטה ג'ורג'ינה לפרוש מהאוניברסיטה. ברי תופסת את קרטר שבעצם היה נשוי לבת משפחה שלה פעם רק במטרה לשלם את חובותיו מכספי משפחתה. משפחתה של ברי שולחים את קרטר למעין "גלות" בטקסס. ביום חתונתם רופוס ולילי מגלים שסקוט הוא בעצם בנם האמיתי, לאחר האיחוד הוא מחליט לחזור חזרה לביתו.
צ'אק נעזר בסרינה לקדם את פתיחת מלונו החדש. סרינה נאלצת לנהל מערכת יחסים פיקטיבית עם פטריק, אחד מלקוחותיה של קייסי. דן מקיים יחסי מין עם ונסה ואוליביה, אוליביה שטוענת שדן עדיין מרגיש אהבה כלפי ונסה נוסעת מאוחר יותר לצלם את סרטה החדש. דודנו של נייט, טריפ (אהרון טביט), נבחר להיות חבר בקונגרס. בלייר וסרינה רבות. ג'ני מתארגנת לנשף הכניסה לחברה. בלייר ואריק מנסים להרוס לג'ני את הערב אך ללא הועיל. צ'אק עוזר לבלייר וסרינה להשלים, סרינה מספרת לבלייר מה עשתה בקיץ. בלייר שמנסה להרשים את האליטות מארגנת מופע בנושא ליידי גאגא. ג'ני בבקשתו של צ'אק מבלה עם דמיאן, בנו של השגריר ומגלה שהוא סוחר סמים. אמה של בלייר עוברת להתגורר בצרפת. דורוטה מגלה כי היא בהריון מוואניה, השומר במלון ובהמשך השניים מתחתנים משום העובדה שהוריה של דורוטה לא היו רואים בעין יפה את העובדה שלדורוטה יהיה ילד מחוץ לנישואין. סרינה מנהלת רומן עם טריפ ובורחת איתו, לאחר שהוא לא מתכוון לותר על תדמיתו הציבורית הם נפרדים והיא מתחילה לצאת עם נייט. רופוס מגלה שלילי שיקרה לו והייתה אצל אביה של סרינה בקיץ.
ג'ני עוזרת לדמיאן בעסקת סמים. צ'אק רואה אישה ליד קבר אביו שלאחר מכן מתגלה כאימו. רופוס מתחמק מלילי. רופוס אוסר על ג'ני להיפגש עם דמיאן אך היא לא מקשיבה. צ'אק נקלע לסקנדל ונאלץ להעביר את המלון על שם אימו, לאחר מכן היא מעבירה את המלון על שם דודו ג'ק בו היא מאוהבת. צ'אק מחזיר לעצמו את המלון בכך שהוא נותן לג'ק לקיים יחסי מין עם בלייר, ג'ק מספר זאת לבלייר ובלייר עוזבת את צ'אק. ג'ני מתאהבת בנייט ומנסה להפריד בינו לבין סרינה. רופוס מגלה שלילי הייתה אצל ויליאם בעלה לשעבר ואביה של סרינה במשך הקיץ והוא טיפל בה שחלתה בסרטן. ויליאם חוזר להתגורר בבניין של לילי ורופוס. ג'ני שחושדת בויליאם נותנת לצ'אק לבדוק את הכדורים שהוא נתן ללילי ומגלה שהיא לא חולה יותר. לאחר שסרינה מזהירה את אביה הוא מצליח לברוח לפני שהמשטרה תתפוס אותו ועוזב. לאחר מכן מתברר שמי שנסע ביחד עם סרינה בעקבות אביה היה דן, שעל זרועו היא מספיקה להירדם בנסיעה חזור ומשום חוסר רצונו של דן להחזיר אותה ללילי ורופוס, הוא לוקח אותה לישון אצלו בלופט. כאשר ג׳ני מגלה את סרינה בחדרו של דן, היא מצלמת אותם ושולחת לבלוג של אחת שיודעת את התמונה. נייט, כולו נסער מהתמונה, מחליט לשלוח אותה לונסה משום היותו יודע שונסה קוראת את ההודעות שלו ומשום כך, דן התלבט אם לשלוח לה מייל כנה המסביר את פשר הדברים למרות שהיא כן שולחת לו הודעה שהיא ממילא לא קוראת את ׳אחת שיודעת׳. בינתיים נייט מחליט להיפגש עם סרינה בבית קפה כדי לדבר איתה, דבר שגם סרינה תכננה לעשות עוד בזמן שהיו בבית החולים כאשר דורוטה יולדת את בתה אנסטסטיה וממנה את אלינור וסיירוס לסנדקים. בלייר עצמה מחמיצה את הלידה במטרה לפגוש את צ׳אק באמפייר סטייט, היכן שצ׳אק קבע איתה בשעה שבע בערב ואם היא לא תגיע, מה שהיה ביניהם נגמר לחלוטין. בלייר עצמה לקחה את ההחלטה לבוא, למרות העובדה שהיא לא רצתה ללכת לשם מלכתחילה כי היא ידעה שיחסיה עם צ׳אק הסתיימו לחלוטין - וזאת למרות שהיא זו שליוותה את דורוטה לבית החולים אחרי שגילתה ביחד עם קמרון שירדו לדורוטה המים. לאחר הפרשה עם וויל, רופוס מדבר עם ג׳ני ואומר לה שהוא מתכוון לשלוח אותה לאמא שלה להאדסון החל מהקיץ ועד שתסיים את חוק לימודיה. ג׳ני בתחילה מסרבת, אך לאחר פרשת התמונה ולאחר הסתבכות נוספת עם בלייר, שדרשה ממנה להתרחק מהטריטוריה שלה לאחר שהתגלה שג׳ני שכבה עם צ׳אק לאחר שהאחרון פרש מלחכות לבלייר בבניין האמפייר סטייט וגילה אותה אצלו מרוב שהייתה מדוכאת מהעובדה שאף אחד באפר איסט סייד לא אוהב אותה יותר ובאותו זמן בלייר עצמה נכנסה לחדרו של צ׳אק כדי להתוודות על אהבתה כלפיו, מה שגרם לו למחרת לנסות להציע לה נישואין, מה שלא הצליח לעשות כיוון שדן החטיף לו אגרוף מול הפרצוף של בלייר אחרי ששמע מג׳ני את האמת עליו ובעקבות כך גם בלייר מחליטה להתרחק ממנו, היא מחליטה לקחת על עצמה לעזוב את מנהטן ולנסוע להאדסון ונפרדת בחיבוק קבוצתי מדן, לילי, רופוס ואריק (שבתחילה כועס עליה על הפרשה של אביו, אך מגלה אותה בוכה בחדר ההמתנה של הלובי בבניין המגורים של אימו לאחר שחזרה מצ׳אק שרימה אותה ולכן מחליט לסלוח לה). בלייר וסרינה מחליטות לנסוע לפריז. לאחר שסרינה מספרת לדן על נסיעתה לפריז, הוא מחליט לנסוע בעקבותיה, אך ג׳ורג׳ינה מכריזה בפניו שהיא בהריון ממנו. נייט, שבור כולו מהפרידה מסרינה, מבלה עם חבורת בנות לא מזוהות ואילו צ׳אק, שכולו הרוס, נראה בסצנה האחרונה של העונה שיכור כלוט בעוד שחבורת שודדים יורים בו וגונבים ממנו את טבעת האירוסין שקנה במיוחד עבור בלייר.
עונה 4
בתחילת העונה בלייר וסרינה מבלות בפריז, לאחר כמספר חודשים שלא נכנסו לבלוג של "אחת שיודעת". אווה, נערה אירופאית אשר בעברה הייתה זונה מטפלת בצ'אק לאחר פציעתו ולוקחת אותו מפראג לפריז. בניו יורק, נייט מכיר נערה חדשה אשר עתידה ללמוד באוניברסיטה שלו, ג'ולייט שארפ, שמתנהגת כאישה קשה להשגה. לקראת סוף הטיול של בלייר וסרינה בפריז, בלייר רואה את צ'אק במקרה ומאשימה אותו בכך שהוא עוקב אחריה, רק כדי ללמוד מאוחר יותר מסרינה על פציעתו הקשה ועל כך שחששו לחייו. ג'ורג'ינה ספארקס מבקרת את דן האמפרי וטוענת כי היא בהריון עם ילד ממנו. לילי ורופוס שמחים לטפל בתינוק מיילו שהם חושבים לנכדם אבל אז מתברר שג'ורג'ינה שיקרה ומיילו הוא בנו של מאבטח רוסי. הם נאלצים למסור את התינוק. כאשר בלייר וסרינה חוזרות, ג'ולייט מנסה לתפוס את מקומן ולהרע להן, ובייחוד לסרינה. היא ואחיה הכלוא, בן דונובון, מתכננים מסע נקמה בסרינה כי היא כביכול חתמה על הצהרה שבן דונובן אנס אותה בפנימייה. ההצהרה מתגלית כשקר, ולילי, אמה של סרינה היא שחתמה עליו כדי שסרינה תוכל ללמוד בתיכון הפרטי שבניו יורק. לאחר ששקרה של ג'ולייט מתגלה, היא מסולקת מהעיר על ידי בלייר וחבריה, וסרינה נשבית בקסמו של בן והופכת לבת זוגו. כאשר אמו של בן באה לבקר בעיר, היא לוקחת את הטופס המפוברק בו לילי חתמה על ההטרדה של בן במקום סרינה, ונותנת אותו לשותף לשעבר של אביו של צ'אק על מנת שיסחוט אותו: אם לא יעביר לידיו את מלון ה'אמפייר' של אביו, הוא יביא את הטופס לבית המשפט ולילי תואשם בפלילים. צ'אק נכנע לסחיטה אבל לילי מונעת את העברת המלון בכך שהיא ניגשת לבית המשפט בעצמה ומתוודה על מעשיה. אחותה של לילי ובתה צ'ארלי (בת דודתה של סרינה) באות לביקור בניו-יורק. בלייר נפגשת עם לואי (נסיך צרפת) שהגיע לבקר אותה במיוחד, ומציע לה נישואין. צ'אק המאוכזב הן מהסחיטות של השותף של אביו, והן מנטישתה של בלייר שותה משקאות חריפים ומאבד שליטה. כאשר בלייר באה לבקר אותו הוא מנסה להרביץ לה, אך היא מונעת בעדו. בפרק האחרון, בלייר וצ'אק מנהלים יחסי מין, ולאחר מכן בלייר מספרת לצ'אק שהוא בעצם אהבת חייה האמיתית, ולא הנסיך לואי. צ'אק מונע מבלייר לעזוב את לואי, ונותן להם את ברכתו. רגע לפני שהיא עוזבת לברצלונה, ונסה מחליטה להוציא לאור את הספר שדן כתב, אך גנז והשאירו במגירה מבלי לשאול אותו אף על פי שראתה אותו לפני ודן, שראה אותה קוראת את הספר ללא רשותו בזמן שארזה את חפציה, כועס עליה ונותן לה תשובה שלילית לגבי בקשתה להפיץ את הספר. צ'ארלי חוזרת לביתה ומתגלה כאייבי, שחקנית שנשכרה על ידי אחותה של לילי על מנת להפיל את משפחת ואן-דר וודסן. דורוטה, העוזרת של בלייר מנקה את ביתה, ונראית בדיקת הריון חיובית בפח הזבל.