cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הו!
משתתפי "הו!"
בין משתתפי "הו!": סיון בסקין, אנה הרמן, מאיה ערד, משה סקאל, בני מר, אורי הולנדר, רחל אלבק-גדרון, רועי חן, אפרת מישורי, רויאל נץ, מרחב ישורון, ננו שבתאי, שלומי שבן, יהושע קנז, דן מירון, דן דאור, נסים קלדרון, רונית מטלון, יובל שמעוני, דרור משעני, יעקב ביטון, שמעון אדף, נורית גרץ, עמרי שרת, יוסף סדן, יוסי גמזו, מעין רוגל, שמעון בוזגלו, מתן חרמוני, רוברט וייטהיל-בשן, אלמוג בהר, חמוטל בר יוסף, עודד כרמלי, רועי שניידר, אבידב ליפסקר, שחר-מריו מרדכי, תמר מרין, לילך נתנאל, מנחם פרי, זמירה פורן-ציון, ז'יל רוזיֶה, יערה שחורי, דורית שילה, רונה קינן, אלון חילו, א"ב יהושע, אילנה ברנשטיין, חדוה הרכבי, נורית זרחי, ראובן נמדר, ראובן ריבלין, אילנה ברנשטיין, מיכל בן-נפתלי, דודו בוסי, סמי ברדוגו, והמתרגמים שמעון זנדבנק, נילי מירסקי, ניצה בן ארי, רונן סוניס, אלכס בנדרסקי.
הוצאת הספרים ה-21
הוצאת ה-21 הוקמה ב-2021 בידי עמותת כתב העת "הו!", במטרה לפרסם ספרים נגישים שיחשפו לקורא העברי תרגומי קלאסיקות ותיקות וחדשות, מבחרי שירה ייחודיים, פרוזה תיעודית־אמנותית ומסות. ספרי ההוצאה רואים אור בשיתוף פעולה עם הוצאת הקיבוץ המאוחד והוצאת אפרסמון ועורכי ההוצאה הם דורי מנור וסיון בסקין. בהוצאה ראו לאור (נכון ל-2022) שלושה ספרי מקור וארבעה ספרי תרגום, הכוללים, בין השאר, את יצירותיהם ותרגומיהם של סיון בסקין, רועי חן, דורי מנור, בני מר, ריטה קוגן, אורית פוטשניק ועוד.
אדמונד פון הלמר
אדמונד פון הלמר (בגרמנית: Edmund von Hellmer; 1850, וינה – 1935, וינה) היה פסל אוסטרי בסגנון היסטוריציזם ובסגנון אר נובו, ממייסדי "הזצסיון הווינאי".
למד אדריכלות בפוליטכניק בווינה ובמקביל השתלם אצל דודו הפסל יוסף שיינפלד ובגיל 16 החליט להתמסר ללימודי הפיסול באקדמיה לאמנויות יפות בווינה ובמקביל עבד אצל הפסל הנס גסר אשר סייע לו לממן ביקור קצר בפריז, בגיל 19 זכה בפרס על פסל פרומתאוס שהציג בתערוכה בין לאומית במינכן, הפרס כלל מלגה שאפשרה לו ללמוד כמעט שנתיים באיטליה.
בשנת 1879 היה ממייסדי "הזצסיון הווינאי". שם שימש כדקאן בשנים 1901–1922.
ביקז'רץ
ביקז'רץ (בהונגרית: Bükkzsérc) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בביקז'רץ התגוררו יהודים בודדים.
קנוזואיקון
עידן הקנוזואיקון (מיוונית: καινός (קיינוס - חדש) + ζωή (זוי - חיים)) הוא העידן הנוכחי בלוח הזמנים הגאולוגי. תחילתו עם היכחדות הדינוזאורים בסוף הקרטיקון, לפני 65 מיליוני שנים. אירוע ההכחדה של סוף הקרטיקון תרם להתרבות היונקים והפיכתם לבעלי החיים השליטים על האדמה יחד עם העופות השולטים בשמיים והכרישים השולטים בימים. בסופו של העידן הופיע האדם.
נינוה
נִינְוֵה (באכדית: 𒌷𒉌𒉡𒀀, נִינוּאַה; בערבית: نَيْنَوَى, נַיְנַוַה; בסורית: ܢܝܢܘܐ, נִינוֵא) היא אחת מבירותיה המאוחרות של האימפריה האשורית, ואתר ארכאולוגי מרכזי בחקר אשור.
חורבותיה קרובות לעיר מוסול העיראקית בת ימינו, גודלה של העיר המבוצרת בשיא התפתחותה היה: אורך מרבי 4.6 ק"מ, רוחב מרבי 2.09 ק"מ, היקף החומות 11.9 ק"מ, ושטחה 7.3 קמ"ר. מידות אלו מעידות על אחת הערים הגדולות ביותר של העולם העתיק, ואכן כך היא מכונה במקרא "העיר הגדולה". מיקומה במפגש החידקל עם יובל החוֹסְר הביא להפיכתה למוקד מסחרי חשוב לאורך ההיסטוריה האשורית.
מקור השם
מספר סברות הועלו בדבר מקור שמה, לפי האחת שורש השם בא מהעיר המסופוטמית לֶגש, שאחד מפרווריה נשא את אותו השם כעיר, ומתיישבים מאותו האזור הסבו את שמו לשם העיר. לפי סברה אחרת, מקור שם העיר הוא בשם האלה שהכת לסגידתה עמדה בעיר, היא האלה אִישְתַר שגם נקראה נינה או איננה. דעה שמחזקת את השנייה בסברות היא סמלה הפיקטוגראפי של העיר, דג בתוך בית, כאשר לאלה הייתה זיקה לדגים, ואף ישנה קרבה בין שמה השני למילה השמית הקדומה נֻנֻ, שמשמעותה דג (בדומה לנ|נוּן הארמית שהתגלגלה לתוך שמות עבריים לדגים כגון שפמנון, אמנון ותמנון).
גאוגרפיה כללית
היקף החומות הרמות שבנה סנחריב עמד על כ-12 קילומטרים (לשם השוואה: אורך חומות ירושלים של היום הוא 4.5 ק"מ), כאשר אורך החומה המערבית (ששכנה לגדות החידקל) עמד על כ-4 קילומטרים, אורך החומה המזרחית עומד על כ-5 קילומטרים, אורך החומה הצפונית עומד על כשני קילומטרים ואורך החומה הדרומית עומד על כקילומטר.
העיר היוותה מעין רצועה דקה לחוף החידקל, הנחצית במרכזה על ידי נהר החוסר, שמתעקל בה מספר פעמים, עיקולו הרם ביותר מתחיל בכניסתו לתוך שטח העיר, וארוך סביב לחלק מתל קויונג'יק.
לעיר 15 שערים.
נהר החידקל ששינה את מסלולו מימי קדם, הרחק מהעיר, כנראה סחף חלקים מהחומה המערבית של העיר איתו ויצר רצועת חול המובילה משרידי העיר עד לנהר. נוסף לחומות העיר הוקפה העיר בחפיר, שמולא במימי החוסר על ידי בניית הסכר המזרחי. גודלה המרשים לימי קדם ושטחה בן 7,284,371 המטרים הרבועים היה מאפשר, לפי טענות אחדות, את אכלוסם של כ-175,000 איש. עם זאת, דעות מודרניות יותר טוענות כי המספר הוא 100,000 איש לכל היותר. מחוץ לעיר שכנו גם פרוורים, שמם אִיטַלְבוּ. אלו חולקו לרבעים, לכל אחד מהם מושל. העיר הפנימית כנראה שימשה מעין אקרופוליס, שכן לא נמצאו בגבולותיה בתים פרטיים רבים. תעודות עתיקות המתייחסות לעיר טענו כי העיר הייתה מלאת אוכלוסין, ומכאן שרבים מפרווריה הם חלק ממשי של העיר.
ארכאולוגיה בנינוה
גודלה המרשים של העיר הפך את חקירתה לעניין קשה במיוחד, וארכאולוגים מודרניים נוהגים למקד את חקירותיהם בתל באזור המערבי של העיר, המזדקר לגובה של כ-30 מטרים מעל לשאר החורבות באזור. גודל התל הוא כמחצית קילומטר על קילומטר ובתחומו נמצאו עד היום ממצאים ארכאולוגיים רבים. התל, שהיווה מעין אקרופוליס בעיר העתיקה, מכונה קויונג'יק. תל נוסף באזור הוא תל נֵבִי יוּנֵס (תל הנביא יונה, שעל פי המקרא נשלח להוכיח את תושבי העיר), מקום מקודש לאסלאם, עובדה שמנעה את חקירתו עד עת זאת.
ראשון החוקרים המודרניים בנינוה היה קלאודיוס ג'יימס ריץ' (Claudius James Rich), שחקר את האזור בשנת 1820, שנתו האחרונה. הוא סקר את האזור טופוגרפית ומיפה אותו היטב, ממצאיו נתפרסמו בספרו שראה אור שנים אחדות אחר מותו, "עלילת המגורים בכורדיסטן ואתר נינוה העתיקה".
מאוחר יותר, בשנים 1842-1843 חפר פול-אמיל בוטה, הקונסול הצרפתי במוסול, באתר קויונג'ק. סיר אוסטן הנרי לייארד שחקר את האזור בשנת 1845, מיקד את חפירותיו בחלקה הדרומי של העיר ובשער נרגל שבפינה הצפון-מערבית של חומת העיר. החוקר מצא את עקבות ארמון סנחריב שבדרום העיר, וחשוב מכך, גילה את ספריית אשורבניפל בעיר שרבים ממסמכיה הם מקור חשוב לחקר הספרות והמדע האשוריים. המפורסם שבמסמכי הספרייה הוא ההעתק השלם ביותר של אגדת גילגמש. לייארד פעל מטעם המוזיאון הבריטי וחזר לאנגליה עם תבליטים ולוחות רבים.
בשנים 1852-1854 המשיך האשורולוג הבריטי, הורמוזד רסאם, את העבודה באזור. הוא מצא את ארמון אשורבנפל הצפוני וחקר לעומק את ספרייתו. גם הוא עבד מטעם המוזיאון הבריטי ורבים מממצאיו נשלחו למוזיאון, או ללובר הצרפתי. את עמלו המשיך לופטוס (WK Loftus), בשנת 1854, והעלה עוד חרסים מהאתרים שנחקרו בידי קודמיו.
ג'ורג' סמית' (George Smith) פנה לחפירות בחיפוש אחר חרסים חסרים מסיפור המבול המסופוטמי, שנתגלה בחלקו בידי רסאם שנים קודם לכן, בשנת 1876. כעבור פרק זמן של כ-23 שנים באדג' (E. A. Wallis Budge) פצח בחפירות, אותו המשיך ליאונרד ויליאם קינג (Leonard William King) שהתמקד בשני הארמונות שנתגלו עד לימיו.
ר. קמפבל ת'ומפסון (R. Campbell Thompson) עמד בראש משלחת בשנים 1904-1905. והיה אחראי לחקירת מקדש האל נֵבוּ וארמונו של אשור נצירפל השני בשנים 1928-1927. מקס מלוואן, הארכאולוג הבריטי המפורסם, ערך במקום חפירות במשך שנתיים, כשלוש שנים לאחר תגליותיו של ת'ומפסון. ואף חפר לעומקו של התל עד אשר הגיע לתחתית (השכבה נינוה I), גילוייו הוכיחו כי החלק האשורי בהיסטוריה של העיר הוא קטן למדי.
התקופה הנאוליתית עד תקופת הברונזה
נינוה נוסדה, ככפר על גדת החידקל, כבר בתקופה הנאוליתית, כ-8,000 שנה לפני זמננו. בשלהי התקופה הנאוליתית ובמהלך התקופה הכלקוליתית התקיימו באתר יישובים של תרבות חסונה המאוחרת, תרבות חלף ותרבות עובייד.
לפני כ-5,000 שנה התפתחה נינוה כאתר דתי. כלי החרס השכיחים בנינוה בעת זו היו חרסי אֵרך, אחת מערי הממלכה השומריות הידועות. כן ניתן להבחין בהתפתחות אמנות חרסית בנינוה עצמה, שאיכותה דמתה לזאת של חרסי ארך, אך מורכבותה האמנותית פחותה ממנה. קשרים אלו בין תרבות צפון מסופוטמיה שעל החידקל לזאת של ערי שומר, חלקן על הפרת, הנמצאות מרחק קילומטרים רבים מנינוה מעידות על קשרי מסחר ראשוניים ותקופת שלום יחסית.
דוגמה אמנותית מאוחרת יותר היא מסכת ראשו של סרגון מלך אכד, מסכת ברונזה מפורסמת ששכנה במוזיאון עיראקי עד שנשדדה סמוך לניצחון ארצות הברית במלחמת עיראק. מסכה זאת שמשתייכת לסוף המאה השלישית לפנה"ס אולי מייצגת את נַרָם-סִן, מלך אכדי מאוחר יותר. אך בכל אופן המגמה שעליה היא מרמזת בהיסטוריה האמנותית של נינוה מובילה לשתי מסקנות עיקריות, הראשונה בדבר ההתפתחות החומרית-אמנותית בנינוה והשנייה היא מרות השלטון האכדי על העיר. רמז נוסף לשלטון האכדי הוא בניית מקדש לאלה אִישתַר בידי מַנִישְתֻסוּ, מבניו של סרגון, בתוך העיר. פרט שעליו למדים מתעודותיו של שַמְשִי אַדַד הא'. המלך הבבלי חמורבי כנראה שלט בנינוה, שהוזכרה כמעלת מס לבבל בימיו, וכן סקר את מקדש עישתר בעיר.
הממלכה התיכונה
לאורך תקופת הממלכה התיכונה ניתן להבחין בפיחות מעמד נינוה, לעומת זה של אשור, בירתה הרשמית של הממלכה האשורית. זמן ארוך הייתה אשור משועבדת לעמים שונים ולקראת 1400 לפנה"ס הציע מלך מיתני לשלוח לפרעה מצרים צלמית של עישתר מנינוה, עובדה המעודדת את הסברה שגם נינוה נפלה תחת שלטון חורי. אשור-אבליט שחרר את הממלכה האשורית משלטון מיתני, ובימיו של תִּגְלַת פִּלְאֶסֶר הראשון גדלה אשור לכדי אימפריה. לאחר מכן גוועה הממלכה והתעוררה מחדש, הפעם כאימפריה אימתנית עוד יותר ששלטה במרבית אזור הסהר הפורה. אך בימים שקדמו לאשורנצירפל הראשון לא ניטשה העיר כליל, ואף נתגלתה רשימת מלכים אשוריים (בהם אשור-אבליט הראשון, שלמנאסר הראשון, תּוּכּוּלְתִּי-נִינוּרְתַ הראשון ואשור-רש-אישי הראשון) שהתעסקו בכת עישתר ובמקדש העיר. ונמצא לוח המציין שאשור-בל-קלה בנה את ארמונו בעיר (1080 לפנה"ס).
האימפריה המאוחרת
אשורנצירפל השני ערך בדק במקדש עישתר, אך גם העבירו לבירתו נימרוד, היא כלח התנ"כית. מספר מהמלכים שהמשיכוהו בנו את מקדשי סין, נרגל, ושמש. שלמנאסר השלישי יצא לחלק ממערכותיו הצבאיות מנינוה, אך התגורר בכלח. בהתמרדות בנו, אשור-דן-אפלי, כנגדו, צידדה נינוה בבנו, ויש להניח שלא היה מלך אהוד בעיר. אדד-ניררי הרביעי וסרגון השני ערכו אף הם מספר בדקים במקדש נבו שבעיר, והאחרון בנה את מקדש ראש השנה.
תעודותיו של סנחריב מספרות כי מספר מאבותיו נקברו בנינוה וחלקם דרו בעיר, אף שבתחילת שלטונו מצא את העיר במצב עלוב יחסית. מקדש עתיק ומחסן תחמושת היו המבנים הראשיים של העיר. שני רציפים ארוכים לגדות החידקל היוו את הבסיס לארמונות שנבנו טרם ימיו, אך הרציפים נהרסו והארמונות הרקיבו. סנחריב חידש והגדיל את הרציף הצפוני, שאותה עת כיסה את תל קויונג'יק. ובנה את ארמונו בחלק הדרום-מערבי, הארמון היה בגדר הישג אדריכלי עצום, שרק 80 מחדריו נתגלו עד לימינו.
התבליטים - שאין להם מתחרים במגוון הנושאים: רוחב ואורך היצירה, אמיתות ההצגה, הטיפול האמנותי, הדיוק שבציורים ותחושת המרחב - מהווים התקדמות על ארמונו הנפלא שרומם סרגון השני בחורסאבאד. לאחר שחיבר את הרציף גם בדרום (כיום נבי-יונס), הקים סנחריב מחסן תחמושת חדש. נינוה סבלה ממחסור במי שתייה, ותקוותה שכנה במי הגשמים. אך סנחריב הוביל מים העירה מהגבעות סביב לעיר, דרך סדרה של 18 תעלות מים, שמימיהן פוזרו בבארות העיר. הוא בנה בה גן נאה מזרחית לארמונו וכן רחוב לצעדות ניצחון, אולם אסר על נתיניו לעבור ברחוב. סנחריב הפך את נינוה לבירתו, ולאחר שבזז את בבל מאוצרותיה הפך את נינוה לעיר העשירה במזרח.
אסרחדון החל לבנות מחדש את בבל - דבר שבא לכדי התנגשות עם תקוות סנחריב להפוך את נינוה לבירתה הבלתי־מעורערת של האימפריה האשורית - אך בכל זאת לא נטש את נינוה לגמרי. הוא בנה מחדש את מקדש אשור בעיר, וכמו כן ארמון משל עצמו באזור תל נבי יונס, על בסיס הנשקייה שעמדה במקום. אשורבניפל, יורשו של אסרחדון, ואחרון המלכים החזקים ששלטו באימפריה האשורית, קבע את נחלתו בנינוה, וכמחווה לסבו שיפץ את ארמונו, אם כי בנה לעצמו ארמון הדור בחלקו הצפוני של התל.
ארמונו של אשורבניפל הכיל מספר נכבד של איורי מלחמה שבהם מיוצג הצבא האשורי בניצחונותיו המפורסמים נגד העלמים, הערבים והבבלים. ברם, פאר תבליטיו אינו משתווה לספרייתו המפורסמת ספריית אשורבניפל.
התעודות הרבות, הרישומים הספרותיים, המדעיים, המיתולוגיים, הדתיים, ההיסטוריים והאסטרונומיים מהווים בסיס חשוב ביותר לבחינת אורחות החיים באימפריה האשורית, ומספקים מקורות מידע לחקר ולהשוואת ההתפתחות המדעית של מסופוטמיה. יתר על כן מהווים הממצאים מקור מידע מהימן לספרות בבלית קלאסית, שהועתקה ברובה על לוחות חמר ונשמרה בעומקי הספרייה.
סין-שר-אישכון, וקודמו לכתר האשורי, היו מלכים נלאים למדי, בימיו של הראשון מבין השניים שמו המדים מצור לעיר, אך זאת ניצלה. בימי המלך האחרון, כוח מאוחד של מדים ובבלים תחת הנהגתו של נבו-פלאסר (אבי נבוכדנאצר, מגלה יהודה), תפס את העיר והצית את ארמונותיה, כך מצא את מותו סִן שַר אִשְׁכֻן. הבירה הועברה זמנית לחַרַן, בימיו של אשור-אֻבַּלִיט השני, וסמוך לכך נפלה האימפריה האשורית כליל.
העיר לא נשכחה לגמרי, והיא אף זוכה לאזכור בידי ההיסטוריון היווני קסנופון, בתיעודו את מסע הרבבה. בימי טיבריוס קלאודיוס נירו קיסר הוקמה מושבה על חורבותיה של נינוה. בנימין מטודלה מזכיר את העיר באחד מספריו וכן הגאוגרף הערבי אבן בטוטה.
חוק הצהרת ויתור על כס המלוכה של הוד מעלתו 1936
חוק הצהרת ויתור על כס המלוכה של הוד מעלתו (1936) (באנגלית: His Majesty's Declaration of Abdication Act) היה חוק של הפרלמנט של הממלכה המאוחדת שהכיר ואשרר את התפטרותו של המלך אדוארד השמיני מכס המלכות, עקב רצונו להינשא לווליס סימפסון, שהייתה גרושה ולפיכך לא יכלה להינשא לו. החוק העביר את כס המלוכה לאחיו של אדוארד, ג'ורג' השישי, ונישל צאצאים עתידיים של אדוארד מהזכות לרשת את כס המלוכה בעתיד.
רקע משפטי
היה צורך בחקיקת החוק משתי סיבות. ראשית: עד אז לא הייתה דרך חוקית בממלכה המאוחדת המאפשרת למלך לוותר על תפקידו, ולכן הפרלמנט היה צריך להעביר חוק מיוחד שיאפשר לבצע את הפעולה הזו. לאחר מכן היה על המלך לאשר את החוק כדי שהוא יוכל להיכנס לתוקף. על התהליך הזה נאלצו לחזור גם בקנדה ודרום אפריקה, משום שהן חוקקו את חוק וסטמינסטר (1931), המסדיר את היחסים בין ממלכות חבר העם הבריטי והמלוכה הבריטית. שנית, החוק הבטיח שצאצאיו של אדוארד לא יזכו לרשת את כס המלוכה בבוא היום ושחוק הנישואים המלכותיים (1772) לא יחול עליהם.
היצ"ם
השם
היצ"ם נוצרה ממיזוג של שלוש אגודות הגירה יהודיות: היאס (החברה לסיוע למהגרים יהודים) בניו יורק; אגודת היישוב היהודית (יק"א), שהתבססה בפריז אך הייתה רשומה כאגודת צדקה בריטית; ו-Emigdirect (נוטריקון של Emigrations Direktorium, ועדת ההגירה היהודית המאוחדת), ארגון הגירה שבסיסו בברלין. HICEM הוא ראשי תיבות של שמות הארגונים הללו - היאס, יק"א ו-Emigdirect.
הקמה
היצ"ם הוקם בשנת 1927 במטרה לסייע ליהודי אירופה להגר. ההסכם בין שלושת הארגונים קבע כי כל הסניפים מחוץ לארצות הברית יתמזגו עם היצ"ם, בעוד היאס ימשיך לעסוק בהגירה יהודית לארצות הברית. עם זאת, Emigdirect נאלץ לפרוש מהמיזוג ב-1934, ומאוחר יותר, בתקופת מלחמת העולם השנייה, אסרו הבריטים על יק"א להשתמש בכספיה מחוץ לבריטניה. לפיכך נעשה המימון של היצ"ם באופן בלעדי על ידי היאס. עד מלחמת העולם השנייה היו להיצ"ם משרדים באירופה, דרום אמריקה, מרכז אמריקה והמזרח הרחוק. עובדיה יעצו לפליטים אירופאים והכינו אותם להגירה, כולל עזרה ביציאתם מאירופה ובהגעתם לארצות היעד.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
המטה האירופי של היצ"ם היה מבוסס בפריז. אחרי פלישת גרמניה וכיבוש צרפת במאי וביוני 1940, סגרה היצ"ם את משרדה בפריז והעבירה אותו לליסבון בפורטוגל באישורו של שליט פורטוגל סלזאר. סלזאר העריך את משה בן-שבת אמזאלג, מנהיג הקהילה היהודית בליסבון, וכך התאפשר לאמזאלג למלא תפקיד חשוב בקבלת אישורו של סלזאר להעביר מפריז לליסבון את המשרד האירופי הראשי של היאס ביוני 1940.
פורטוגל, מדינה נייטרלית, הייתה מיודדת עם בעלות הברית והייתה בה קהילה יהודית רשמית. היצ"ם סייע למועצת הקהילה בתכנון ובביצוע הגירת יהודים. ליסבון הייתה נמל נייטרלי, וכך עד יולי 1940 הייתה נתיב מוביל של יהודים מאירופה לצפון אמריקה ולדרום אמריקה. משנת 1940 נתמכה פעילותו של היצ"ם בחלקה על ידי הג'וינט. למרות החיכוך בין שני הארגונים, הם עבדו יחד כדי לספק לפליטים כרטיסי הפלגה ונסיעה, ומידע על אשרות ותחבורה.
משרד היצ"ם בצרפת נפתח מחדש באוקטובר 1940, תחילה בבורדו, למשך שבוע, ובהמשך במרסיי במה שנקרא "האזור החופשי" של צרפת - משטר וישי. עד 11 בנובמבר 1942, כשהגרמנים כבשו את כל צרפת, עובדי היצ"ם עבדו במחנות המעצר הצרפתיים, כמו גירס. היאס חיפש יהודים שעומדים בדרישות ההגירה של משרד החוץ האמריקאי.
כאשר הופסקה הגירה חוקית של יהודים מצרפת, היצ"ם החלה לפעול בחשאי מהעיירה בריב לה גייאר (Brive la Gaillarde). להיצ"ם היה משרד במפלס העליון של בניין בית הכנסת בראשות הרב דוד פוירוורקר, רב העיירה. קבוצה קטנה של עובדי היצ"ם שיצרו קשר עם כוחות המחתרת המקומיים של תנועת ההתנגדות הצרפתית - להבריח יהודים מצרפת לספרד ולשווייץ. לפחות 21 מעובדי היצ"ם נספו בשואה, לאחר שגורשו למחנות ריכוז.
משנת 1940 ואילך, פעילותו של היצ"ם נתמכה בחלקה על ידי הג'וינט. למרות החיכוכים בין שני הארגונים, הם פעלו יחד כדי לספק לפליטים כרטיסים ומידע על אשרות ותחבורה, ועזרו להם לצאת מליסבון בספינות פורטוגזיות נייטרליות. בעזרת היצ"ם נמלטו יהודים רבים מהולנד ובלגיה דרך צרפת, או ישירות מצרפת, אל מעבר להרי הפירנאים ולאחר מכן ברכבת דרך מדריד לליסבון. מליסבון הפליגו משפחות יהודיות רבות לאמריקה בספינה "סרפה פינטו" או באונייה האחות "מוזיניו". ארגוני הצלה נוספים העבירו את משרדיהם האירופיים לליסבון באותה תקופה, כולל הג'וינט וארגון של הקווייקרים שסייעו ליהודים.
היצ"ם עזר למשפחות שלמות או לחלקים של משפחות להימלט. לעיתים קרובות פעל עם אוז"ה ועם הג'וינט, ועזר לילדים ללא ליווי לברוח. במחנות ריכוז צרפתיים, כמו גורס, רבים מהילדים הורשו על ידי הנאצים לעזוב אך נדרשו להשאיר את הוריהם במחנות. רוב הילדים שנאלצו להשאיר את הוריהם מאחור, ברחו לארצות הברית, והם חלק מקבוצה המכונה "אלף הילדים" (OTC).
כ-40,000 יהודים הצליחו להימלט מאירופה במהלך השואה בסיוע היצ"ם והג'וינט.
היצ"ם פורק ב-1945; היאס המשיכה את עבודתה באירופה.
All These Years
"All These Years" הוא שיר של הזמרת הקובנית-אמריקאית קמילה קביו ונכלל באלבום האולפן הראשון שלה Camila. הוא נכתב על ידי הזמרת, ג'ף גיטלמן, קאן גונשברק, מוסטפא אחמד והמפיק שלו פרנק דוקס. מבחינה מסחרית, הוא נכנס למצעדים באירלנד ובפורטוגל, והגיע למקומות של 56 ו-69, בהתאמה. בברזיל קיבל השיר מעמד שיר זהב לכבוד 20,000 עותקים שנמכרו במדינה.
רקע והפצה
קטע מהשיר נשמע לראשונה ב-4 באוגוסט 2017, במהלך לייבסטרים. קביו חשפה בציוץ שהיא למעשה כתבה את השיר לגיטרה אקוסטית בחמש עשרה דקות לפני שהמפיק פרנק דוקס נכנס וסייע לה.
מאז צאתו, צבר השיר מעל ל-100 מיליון השמעות בפלטפורמת הסטרימינג, ספוטיפיי.
הופעות חיות
קביו ביצעה לראשונה את השיר בפסטיבל לולהפלוזה בשנת 2018.
מטאראם (עיר)
מטאראם (באינדונזית: Mataram) היא בירת מחוז מערב איי סונדה הקטנים באינדונזיה. נוסף על היותה בירת המחוז, מטאראם הפכה גם למרכז השלטון, החינוך, המסחר, התעשייה והשירותים. העיר מטאראם מורכבת משלוש עיירות, ממערב למזרח, אמפנאן, מטאראם וצ'אקראנגארה. שכל אחת אמנם משמשת כעיירה בפני עצמה אך הן מתנהלות יחד. אמפנאן היא עיר הנמל, במטאראם נמצאים המשרדים הממשלתיים של המחוז וצ'אקראנגארה היא המרכז המסחרי הגדול באי.
גאוגרפיה
העיר שוכנת באי לומבוק המהווה חלק משרשרת איי סונדה הקטנים על חוף האוקיינוס ההודי ומוקפת מכיווני צפון, דרום ומזרח בנפת מערב לומבוק (אם כי מבחינה אדמיניסטרטיבית היא אינה חלק מנפה זו). העיר מטאראם היא עיר נמל וכיאה לעיר נמל היא שטוחה יחסית כשהגובה המרבי בה הוא 50 מ' מעל פני הים. המבנה הגאולוגי של העיר מטראם הוא ברובו משקעי חרסית וטוף שהם מרבצי סחף שמקורם בפעילות הר הגעש רינג'אני.
אקלים
במטאראם יש אקלים מונסוני טרופי (Am) הכולל שתי עונות, העונה הגשומה והעונה היבשה. עם גשמים עזים מנובמבר עד מרץ ומשקעים מתונים מאפריל עד אוקטובר. והטמפרטורה נעה בין 20.1 מעלות צלזיוס ביולי ועד 31.6 מעלות צלזיוס בנובמבר. בחודשים ינואר עד מרץ הלחות באוויר היא המרבית והיא יכולה להגיע ל-83% ואילו הלחות המינימלית שיורדת עד ל-77% היא בחודשים אוגוסט וספטמבר. במטאראם ישנם בממוצע 120 ימי גשם בשנה וכמות המשקעים בה נעה בין 1,200 ל-2,000 מ"מ גשם בשנה.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה 429,651 תושבים.
דת
האסלאם היא הדת של מעל 80% מאוכלוסיית מטאראם. ההינדואיזם היא הדת השנייה בגודלה עם 14% מהאוכלוסייה. והדתות האחרות שניתן למצוא במטאראם הן נצרות, בודהיזם וקונפוציאניזם.
שפה
תושבי מטאראם מדברים בדרך כלל ב, שהיא שפת האם של תושבי הילידים בלומבוק. אינדונזית היא השפה הנפוצה ביותר בהקשרים עסקיים, כמו גם בענייני חינוך וממשל רשמיים.
יבשה
הטרמינל הראשי בעיר נקרא טרמינל מאנדליקה (באינדונזית: Terminal Mandalika) שנמצא במזרח העיר, מלבד זאת ישנו טרמינל נוסף הנקרא קבון רואק (Kebon Roek) שנמצא במערב העיר באזור אמפנאן.
ים
בעבר הנמל המרכזי של מטאראם היה הנמל באמפאנן שהיה נמל ימי שוקק חיים, והיה ממוקם במערבה של העיר מטאראם. עם זאת, בשל העוצמה של זרמי הים של מיצר לומבוק, נבחר מיקום אידיאלי יותר עבור הנמל, שנמצא כעת בלמבר וממוקם כ-15 ק"מ דרומית לעיר מטאראם.
קרבון
קַרבּוֹן הוא תור בעידן הפלאוזואיקון הנמשך מסוף תקופת הדבון, לפני 359.2±2.5 מיליון שנה, ועד לתחילתה של תקופת הפרם, לפני 299.0±0.8 מיליון שנה.
הקרבון התאפיין בקרחונים, ירידה בגובה פני הים והיווצרות שרשראות הרים (כמו הרי האפלצ'ים בצפון אמריקה והרי הארץ בגרמניה). באמצע התקופה התרחש אירוע הכחדה מינורי של בעלי החיים הימיים. בתור זה היו בכדור הארץ ביצות רחבות ידיים, שהצמחייה העשירה שהורבדה בהן הפכה למרבצי פחם המורכבים ברובם מפחמן (carbon) ומכאן שמו. אבותיהם הראשונים של היונקים התפצלו משאר הזוחלים בתור זה.
בארצות הברית נהוג לחלק את התקופה לשני פרקי זמן: קרבון פנסילבני וקרבון מיסיסיפי.
וולוו B8R
וולוו B8R (בשוודית: Volvo B8R) היא סדרת אוטובוסים המיוצרת במגוון שלדות, מתוצרת וולוו אוטובוסים השוודית, אשר מיוצרת משנת 2013 ועד היום.
"וולוו B8R" שווק בישראל, לשימוש חברת קווים.
==מאפיינים==
משמר (לימוד)
בעגה הישיבתית, מִשְׁמֶר (עיוות של: מִשְמָר) הוא כינוי ללימוד תורה במשך לילה שלם, משעות הערב המאוחרות ועד לתפילת ותיקין. את המשמר נהוג לערוך בדרך כלל בליל שישי, כיוון שבימים שישי ושבת הבאים לאחר מכן אין מסגרת קבועה ואפשר להשלים את שנת הלילה, וכדי למלא את הנפש במטעני רוחניות לקראת השבת, היום המקודש בשבוע. בנוסף, נהוג לערוך משמר מדי שנה בליל חג השבועות, כהתפתחות של מנהג תיקון ליל שבועות. יש העורכים משמר דומה גם בליל הושענא רבה (כהתפתחות של תיקון ליל הושענא רבה).
המושג מקובל בעיקר בציבור החרדי ובחלק מישיבות הציונות הדתית.
המשמר בתרבות החרדית
למשמר צדדים נוספים מעבר לצד הדתי גרידא, והוא נעשה נוהג חברתי מקובל. מנהגים תרבותיים הקשורים במשמר השתרש בקרב הציבור החרדי, וחנויות רבות מציעות מבחר מאכלי שבת במיוחד לליל שישי. רבים יאכלו בתחילת הערב טשולנט בחברת ידידים ולאחר מכן יתחילו את המשמר.
צבי וינברג (חוקר תנ"ך)
צבי וינברג (אפריל 1913 – 16 במאי 2011) היה ממייסדי קיבוץ חפץ חיים, היה מראשוני המתיישבים בכפר הרא"ה. מדריך עולים ומורה במוסדות החינוך בכפר הרא"ה, ומרצה בכיר לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן, מייסד המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
וינברג נולד בפרנקפורט, רכש חינוך תורני מעמיק בבית הספר על שם הרב שמשון רפאל הירש, בישיבת "קהל עדת ישורון" ובישיבת לומז'ה בפתח תקווה. וינברג עלה ארצה ב־1933 למרות התנגדות הוריו והצטרף לקיבוץ בני עקיבא "פתח תקווה". הוא היה ממייסדי קיבוץ חפץ חיים, והתחתן שם עם סיטה, אך עם הולדת ילדיו העדיף הזוג לחפש מקום התיישבות אחר, ולאחר היוועצות עם החזון אי"ש הגיעו ב־1937 למושב כפר הרא"ה בו היו חברים עד פטירתם. וינברג היה מראשוני המורים בבית הספר במושב, והדריך החל מ־1943 נוער עולה כולל ילדי טהראן. בשנות ה־50, עם הטמעת לימודים כלליים בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה החל וינברג ללמד שם היסטוריה. כך סיפר אחד מתלמידיו בישיבה:
בעולם האקדמי
וינברג החל בלימודים אקדמיים בשנות ה־40 לחייו והיה מחלוצי התלמידים באוניברסיטת תל אביב עם הקמתה בשנות ה־50. למרות גילו המתקדם, סיים בהצלחה תואר בוגר בחוגים להיסטוריה ולמקרא (1961), תואר מוסמך החוג למקרא (1965) ותואר דוקטור של האוניברסיטה (1972). נושא עבודת הדוקטור שלו היה "הקורבן על פי תורת הכוהנים והמנהגים של העמים השכנים" והיא פורסמה כספר.
עם סיום הדוקטורט התקבל וינברג כמרצה במחלקה לתנ"ך של אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1973 הטיל הדיקן פרופ' יצחק גילת על וינברג להקים מחלקה חדשה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה. כמרכז המחלקה בהקמה טיפל וינברג בהשלמת האישורים האקדמיים שנדרשו, בהכנת תשתית המחלקה ובהרשמת תלמידים. הוא גם עמד בראש המחלקה בשנת הלימודים הראשונה ואז החליפו פרופ' משה גרסיאל.
בשנת 1978 מונה ד"ר וינברג למרצה בכיר במחלקה לתנ"ך ובשנת 1981 יצא לגמלאות אך המשיך ללמד במחלקה.
נושאי מחקר ופרסומים
לוינברג היו 46 פרסומים בעברית ו־10 בגרמנית. פרסומיו בגרמנית עסקו ביחסי אבות הכנסייה עם היהדות, ביחסים בין הדתות כיום ובהסברה לציבור הגרמני.
על נושאי מחקרו העיקריים, כפי שהם משתקפים בחיבוריו העבריים, נמנים :
הקורבנות ומקומות ההקרבה.
הוראת תנ"ך: עבודת יום הכיפורים, הוראת התורה בבתי ספר תיכוניים, הצגת דמויות ואירועים, ועוד.
פרשני המקרא.
למינה
למינה (מלטינית: Lamina (מילולית, לוח) ברבים: Laminae) היא בגאולוגיה מאפיין של מבנים בסלעי משקע. המונח מתאר את היחידה הקטנה ביותר - שכבה יחידה בהירה או כהה של למיניט. למיניט הוא משקע המורבד בשכבות דקות, ששמו מתייחס למבנה שהוא יוצר. בתור למינות מוגדרות שכבות בודדות בעובי של פחות מסנטימטר אחד, אך לרוב דקות יותר (עובי של פחות מ-0.1 מילימטרים ועד מילימטר אחד הן תופעות שכיחות), אם כי יש התייחסויות בספרות גם לשכבות בנות כמה סנטימטרים כאל למינות. שכבות מעל גודל של סנטימטר אחד מוגדרות כשכבה. בסלע משקע אחד יכולים להיות גם שכבות וגם למינות. תהליך יצירת הלמינות מכונה למינציה.
תיאור
למינות בנויות מהבדלים קטנים בסוג המשקעים המתרחשים ברחבי הסלע. הם נגרמים כתוצאה משינויים מחזוריים בהיצע המשקעים. שינויים אלה יכולים להתרחש בגודל הגרגרים, אחוז החרסית, תכולת מיקרו-מאובנים, תכולת חומר אורגני או תכולת המינרלים ולעיתים קרובות לגרום להבדלים בולטים בצבע בין הגרגירים. בליה יכולה להדגיש את ההבדלים אפילו יותר.
למינות יכולות להופיע כמבנים מקבילים (למינציה מקבילה) או במקבצים שונים היוצרים זווית אלו כלפי אלו (למינציה צולבת). למינות יכולות להופיע בסוגים רבים ושונים של סלע משקע, מאבן חול גסה דרך פצלים, אבני בוץ או סלעי התאדות.
מכיוון שלמינה היא מבנה קטן, היא נהרסת בקלות על ידי ערבול ביוגני (ביוטורבציה - פעילות של בעלי חיים נוברים המתקיימים בבוצה שעל קרקע האוקיינוס) זמן קצר לאחר ההרבדה. למינה שורדת טוב יותר בנסיבות של חוסר בחמצן, או במליחות גבוהה במיוחד המונעים פעילות של בעלי חיים, או באזורים עמוקים במיוחד באוקיינוס שבהם פעילות בעלי החיים דלה, או כששיעור המשקעים היה גבוה והמשקעים נקברו לפני שיכולה הייתה להתרחש ביוטורבציה.
היווצרות
למינציה מתפתחת במשקעים עדינים עם התיישבות חלקיקים דקיקים, שיכולים להתרחש רק במים עומדים או זורמים באטיות - זרימה בנתיבים מקבילים (מסלולים שמרחקם זה מזה נשמר) הקרויה "זרימה למינרית". דוגמאות לסביבות משקע הן ימיות עמוקות (בקרקעית הים) או בתחתית אגמים, או בשטחי בוץ, בהם הגאות והשפל יוצרים הבדלים מחזוריים באספקת המשקעים.
למינציה באבן חול נוצרת לרוב בסביבה חופית שבה אנרגיית הגלים גורמת להפרדה בין גרגירים בגדלים שונים.
למינות שנוצרו באגמים קרחונים הן מקרה מיוחד. הן נקראות ורוות. ורוות מהרביעון משמשות בסטרטיגרפיה ובפלאוקלימטולוגיה לשחזר את שינויי האקלים במהלך מאות אלפי השנים האחרונות.
Can't Stop Lovin' You
Can't Stop Lovin' You (בעברית: לא יכול/ה להפסיק לאהוב אותך) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת הרוק האמריקאית אירוסמית', ביחד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית קארי אנדרווד, מתוך אלבום האולפן ה-15 שלה, .
השיר יצא לאור ב-6 באפריל 2013, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס, כסינגל השלישי והאחרון מתוך האלבום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סטיבן טיילר, מרטי פרדריקסן, טום המילטון, ג'ואי קרמר ובראד ויטפורד והופק על ידי סטיבן טיילר ומרטי פרדריקסן גם כן. אורכה של גרסת האלבום גדול יותר מזו של גרסת הסינגל, שקוצרה בכמה עשרות שניות על מנת שתתאים לשידורים ברדיו.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-4.1 מיליון השמעות.
ביקורת
כלפי השיר הופנו ביקורות רבות, ביניהן ביקורות חיוביות. באתר המוזיקה Ultimate Classic Rock, סקרו את השיר תוך שנכתב שם כי "דגלים אדומים הונפו כאשר נודע על שיתוף הפעולה בין אירוסמית' לקארי אנדרווד". בנוסף לכך, נטען שם כי "טיילר מצליח לגרום לקולו להישמע טוב, אך אנדרווד נשארת באזור הנוחות שלה".
13 שעות: החיילים הסודיים של בנגאזי
13 שעות: החיילים הסודיים של בנגאזי (באנגלית: 13 Hours: The Secret Soldiers of Benghazi) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2016 בבימויו של מייקל ביי. עלילת הסרט מבוססת על אירועי מתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי שבלוב שהתרחשה ב-2012.
עלילה
קבוצה קטנה של אנשי ביטחון שכירים, יוצאי יחידות מובחרות, מבצעת משימות אבטחה בבנגאזי שבלוב עבור ה-CIA. בפרוץ מתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי הם מנסים לסייע לצוות השגרירות האמריקאי שהותקף על ידי כוחות גדולים של ארגון אל-קאעידה, תוך כדי שהם מפירים את הפקודות שקיבלו מראש תחנת ה-CIA המקומית. הקבוצה מצליחה לחלץ חלק מהאמריקאים אך השגריר נעדר ובהמשך מתגלה לקבוצה כי הוא מת. הם נסוגים למתחם מבוצר של ה-CIA ונערכים להגן עליו מפני אנשי אל-קאעידה. השישה נאלצים לנסות ולהדוף את המתקפה ללא סיוע אמריקאי נוסף, מאחר שבסיס חיל האוויר הקרוב נמצא בסיציליה, וכוחות יבשתיים אמריקאים אחרים נמצאים בטריפולי המרוחקת מאות קילומטרים מבנגאזי. הקבוצה מצליחה לגונן על המתחם, אך במתקפת מרגמות על המתחם נהרגים רון, מפקד הכוח וגלן, מפקד כוח הסיוע, ואוז נפצע קשה.
הפקה וצילום
צילומי הסרט החלו באפריל 2015 ובוצעו במרוקו ובמלטה, שם נבנה סט גדול בטא' אלי.
ביקורת ותגובות
עם יציאתו זוהה הסרט ככזה המותח ביקורת על הילרי קלינטון שכיהנה כמזכירת מחלקת המדינה בעת האירועים המתוארים בו, זאת על אף ששמה כלל לא מוזכר בסרט. דונלד טראמפ שהתמודד באותה עת בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, שכר אולם קולנוע באיווה, שם נערכו הבחירות המוקדמות הראשונות, והזמין את הבוחרים לצפייה בהקרנות חינם של הסרט.
מוניק
מוניק אנג'לה איימס (באנגלית: Monique Angela Hicks; נולדה ב-11 בדצמבר 1967), ידועה בשם הבמה מוניק, היא קומיקאית ושחקנית אמריקאית, זוכת פרס גלובוס הזהב ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרט "פרשס".
קריירה
מוניק החלה את קריירת המשחק בסדרה "משפחת פרקר" בתפקיד ראשי של ניקול אן "ניקי" אוגלאבי. את תפקידה זה גילמה למשך 5 עונות מ-1999 עד 2004. מאז התפרסמה והחלה להנחות תוכניות ערב כמו "Showtime at the Apollo". בהמשך שיחקה בסרטים הקומים: "בייבי בוי", "בנות שמנות" ו"ברוך שובך רוסקו ג'נקינס", "מופע השיער", ו"הכל כלול" לצד קווין הארט וסנופ דוג, הסרט נקטל על ידי המבקרים ונכשל בקופות. ב-2007 תרמה את קולה לסרט "הצד הגס של הפינגווינים" של הבמאי בוב סאגט.
בשנת 2009 שיחקה בסרט "פרשס", בו גילמה את דמותה של מארי, אמה המתעללת של גיבורת הסרט פרשס ג'ונס (גבורי סידיבי). על תפקידה קיבלה ביקורות אוהדות, וכן זכתה במספר פרסים יוקרתיים, בהם פרס האוסקר, פרס גילדת שחקני המסך, פרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א. מוניק היא האישה האפרו אמריקאית השש עשרה שקיבלה מועמדות לפרס האוסקר בקטגוריית שחקנית המשנה, והרביעית שזכתה. באופן כללי, היא האדם האפרו אמריקאי השנים עשר שזכה בפרס האוסקר, והשביעי בעשור הנוכחי.
בשנת 2015 שיחקה בסרט של HBO, "סיפורה של בסי סמית" אודות חייה של בטי סמית, בתפקיד מא רייני. על תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית משנה מצטיינת במיני-סדרה או סרט.
מוניק מנחה כיום את התוכנית "The Mo'Nique Show".
ברברה פירס בוש
ברברה פירס בוש (באנגלית: Barbara Pierce Bush; נולדה ב-25 בנובמבר 1981) היא פעילה חברתית, בתו של נשיא ארצות הברית ה-43 ג'ורג' ווקר בוש ונכדתו של נשיא ארצות הברית ה-41, ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
ביוגרפיה
בוש נולדה ב-25 בנובמבר 1981 בדאלאס, כאחת מזוג בנותיהם התאומות של ג'ורג' ווקר בוש ולורה בוש, לאחר היוולדתה עברה משפחתה לאזור אחר של העיר דאלאס, שם אמה לורה הייתה פעילה באגודת ההורים-מורים (Parent-Teacher Association) של בית ספרה.
לאחר סיום התיכון החלה ללמוד באוניברסיטת ייל ובתקופת לימודיה התגוררה בגריניץ' וילג'.
היא לקחה חלק בפרויקט העוסק בעזרה למדינות העולם השלישי, ועבדה לאחר מכן במוזיאון קופר יואיט לעיצוב.
ב-2004 כשהתמודד אביה לכהונה שנייה לנשיאות ארצות הברית לקחה חלק פעיל בקמפיין הבחירות לנשיאות שלו, ואף דיברה בוועידה השנתית של המפלגה הרפובליקנית.
ב-2006 הצטרפה לאמה בביקור האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בוותיקן.
ב-2008 ייסדה את הארגון "Global Health Corps", ארגון ללא מטרת רווח הפועל למען שוויון הזדמנויות בתחום הבריאות.
ב-2010 נבחרה לדבר אודות ארגונה בועידת TED.
בשנת 2018 נישאה בוש לתסריטאי קרייג קווין (Craig Coyne).
ריאן ג'ונסון
ריאן קרייג ג'ונסון (באנגלית Rian Craig Johnson; נולד ב-17 בדצמבר 1973) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, עורך ושחקן אמריקאי. זכה בפרס מיוחד על סרט הבכורה שלו בריק. ג'ונסון ביים את האחים בלום (2008), לופר (2012) וכן שלושה פרקים מהסדרה שובר שורות, ביניהם הפרק אוזימנדיאס.
ג'ונסון גם כתב וביים את מלחמת הכוכבים - פרק 8: אחרוני הג'דיי (2017), השמיני בסאגת מלחמת הכוכבים והשני בטרילוגיית ההמשך.
ביוגרפיה
ריאן נולד במרילנד שבארצות הברית בשנת 1973 וגדל בבן קלמנט במחוז אורנג' שבקליפורניה.
הוא למד באוניברסיטת דרום קליפורניה והשלים שם את לימודי הקולנוע בשנת 1996. על סרט הבכורה שלו Brick זכה בפרס בפסטיבל סאנדנס.
מאז 2005 עובד בצמוד עם המפיק רם ברגמן ויחד הם עובדים על כל הסרטים בבימויו של ג'ונסון.
בשנת 2023 הופיע ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין טיים.
הקונטרבס
הקונטרבס (בגרמנית: Der Kontrabass) הוא מחזה אבסורד במערכה אחת מאת פטריק זיסקינד. המחזה נכתב בשנת 1981 ובין השנים 1984–1985 בוצע יותר מחמש מאות פעם, מה שהפך אותו לרב-המכר הראשון של זיסקינד ולמעשה לפריצתו של הסופר.
המחזה
הקונטרבס הוא מונולוג דרמטי, ציני ומריר, של נגן הקונטרבס ספק טרגי ספק קומי, שמנגן כקונטרבס שלישי בתזמורת הממלכתית. פעולותיו של הנגן מועטות, הוא שותה בירה, מחליף תקליטים מדי פעם, וגם פורט על הכלי מספר פעמים. רוב הזמן הוא מגולל את סיפור חייו במעורבב עם סיפור ההתפתחות של הקונטרבס. הנגן, שחש שהוא פקיד זוטר בתזמורת, משווה את ההיררכיה התזמורתית לחיים, את המהפכות בהיסטוריה, לשינויים בסדר העמדה בתזמורת וכיוצא בכך. מניע את המחזה סיפור אהבה נכזבת של הנגן לזמרת סופרן בשם שרה.
בישראל
המחזה תורגם לעברית על ידי גד קינר, הוצאת מודן 1996.
המחזה הוצג בשנת 2001 בפסטיבל תיאטרונטו ביפו על ידי תיאטרון מלנקי, בבימויו של איגור ברזין עם השחקן מיכאל טפליצקי שזכה בפרס הראשון בפסטיבל.
תחנת הכוח הראשונה של תל אביב
רקע היסטורי
בשנת 1856 רכש המיסיון האנגלי חלקת אדמה לא הרחק מיפו והקים עליה "חווה לדוגמה" (Model Farm) שכלל פרדס, מטעי פרי ובית חווה מאבן. מטרתו של המיסיון הייתה למשוך אליה יהודים תושבי יפו, להעסיקם בחווה ולהעבירם לדת הנוצרית. הניסיון לא צלח והיהודים סירבו להגיע. ב-1869 נמסר ניהול החווה לחברת ניהול ירושלמית אשר מינתה גרמני תושב יפו כמנהל המשק. עקב סכסוכים בין חברת הניהול לבעלי החווה החל המקום לצבור הפסדים. ב-1900 נמכרה החווה למשפחה ערבית-נוצרית מיפו בשם רוק. מ-1914 עד 1918 (תקופת מלחמת העולם הראשונה) פעלה במקום תחנת משמר של הצבא הטורקי ולאחר המלחמה התיישבו במקום חיילים הודים של הצבא הבריטי.
ב-1922 התארגנה קבוצת יהודים, תושבי תל אביב, בשם "ועד קוני פרדס מודל פארם" בראשותו של יוסף רוקח שרכשה את קרקעות החווה ממשפחת רוק והקימה במקום שכונה בשם רמת השרון.
ב-1919 עלה פנחס רוטנברג לארץ ישראל והחל בתכנון פרויקטי תשתית בתחום המים והאנרגיה. במרץ 1921 הציג בפני הנציב העליון, באותה תקופה, הרברט סמואל את תוכניותיו להקמת תחנות כוח מבוססות אנרגיה הידרואלקטרית לאורך נהר הירדן ונחל עוג'ה (הוא נחל הירקון). במאי 1922 קיבל רוטנברג את שני הזיכיונות המיוחלים (לירדן ולירקון) והחל במימוש תוכניותיו.
תכנון התחנה
את פעילותו בתל אביב יפו ביצע רוטנברג במסגרת חברה שהקים ב-1922 בשם חברת החשמל ליפו.
תוכניתו המקורית של רוטנברג, להקים תחנת כוח הידרו אלקטרית במקורות הירקון (על פי הזיכיון), לא יצאה אל הפועל עקב אי ההסכמה עם ערביי המקום על רכישת הקרקעות לתחנה. כחלופה החליט רוטנברג להקים תחנה להפקת חשמל בעזרת מנועי דיזל (דיזל גנרטורים). לצורך הקמת תחנה זו הוקצו לרוטנברג כ-20 דונם מהשטחים של שכונת רמת השרון.
רוטנברג קיבל הצעות למבנה התחנה משלושה אדריכלים: בסופו של דבר נבחרה הצעתו של ברלין למבנה בסגנון אר דקו דמוי בזיליקה עם מבנה מסיבי מרכזי ומבנים נמוכים יותר משני צדדיו.
הקמת והפעלת התחנה
ב-1922 החלה בניית התחנה והצבת הדיזל גנרטורים בתוכם. נושא רכישת הציוד החשמלי העיקרי לתחנה (מנועי הדיזל והגנרטורים) הביא לסכסוך בין אנגליה לרוטנברג. בהשוואת מחירים שעשה רוטנברג בין ספקים אנגליים וגרמנים נמצאו הגרמנים זולים יותר ולכן נחתם איתם חוזה לרכישת שני דיזל גנרטורים של 1,000 כוח סוס. דבר זה עורר את קצפם של חברי פרלמנט בריטים שטענו שהזכיון שנתנו הבריטים וכן הכספים שהשקיעו בארץ ישראל מחייבים רכישת ציוד בריטי עבור פרויקט זה. במסגרת הקמת התחנה כללו הבונים במבני התחנה גם את בית האבן שהקים המסיון האנגלי במקום בתקופת ה"חווה לדוגמה". על מנת לספק את המים הנדרשים לתחנה השתמשו בוני התחנה בבאר שנחפרה מדרום לתחנה בתקופת ה"חווה לדוגמה" ובסמוך לה הקימו מגדל מים (בתכנונו של ארפד גוט) שהוזן על ידי משאבות שהוצבו על שפת הבאר.
בחצי הראשון של שנת 1923 הושלמה בניית התחנה, ביכולת ייצור של 300 קילו-ואט, וכן פריסת קו ראשון לאורך רחוב אלנבי שכלל שתי תחנות שנאים (תחנה 1 בכיכר מגן-דוד ותחנה 2 בפינת רחוב אלנבי ושדרות רוטשילד). ב-23 ביוני 1923 הורם המתג ורחוב אלנבי והרחובות השכנים הוארו. לאור הצלחת הארת רחוב אלנבי הסכימה הנהגת ערביי יפו לחבר את יפו ובנובמבר 1923 הושלמה הנחת קו חשמל לאורך שדרות ירושלים שכלל שלוש תחנות שנאים (תחנה 3 שהוקמה ברחוב אילת פינת רחוב גבולות, תחנה 4 הוקמה בתחילת שדרות ירושלים ותחנה 5 שהוקמה ברחוב יפת פינת רחוב ציונה תג'ר)
לאחר סגירת התחנה
לאחר סגירת פעילות התחנה המשיכו לפעול במקום אגפים מנהליים. ב-1968 הפך בית החווה למקום מושבו של דירקטוריון החברה. ב-1980 הוקם במתחם התחנה מגדל בן 16 קומות בתכנונו של האדריכל אברהם יסקי המשמש את הנהלת החברה. ב-1988 שופץ בית הדירקטוריון. ב-1996 שופץ מבנה תחנת הכוח. באולם המרכזי הותקנו 3 שנאים להפחתת מתח עליון (13KV). בשאר האולמות הותקנו יחידות מיתוג ומפסקי זרם.
שימור ההיסטוריה
כל שלושת המבנים ההיסטוריים באתר (תחנת הכוח, בית החווה ומגדל המים) הוגדרו כאתרי מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל. הגדרה זו התייחסה בעיקרה לשימור המבנה החיצוני ואכן במהלך עבודות השיפוץ של המבנים הוקפד לשמר את החיצוניות של המבנים אולם במסגרת עבודות אלו הוסרו רוב הסממנים והאלמנטים ההיסטוריים בתוך המבנים למעט שאריות בודדות כמו קשתות המעברים בבית החווה, כותרות העמודים בסגנון הדורי במבנה הראשי של התחנה, עגורן הגשר באזור מפסקי הזרם וחלק מדלתות הכניסה.
שימור הסיסים
חברת חשמל, בשיתוף עם עיריית תל אביב, החברה להגנת הטבע וגופים נוספים, חברו יחד כדי להגן על הציפור סיס החומות. לשם כך הוקמו 36 תאי קינון על גג בית החווה המשמשים לגידול גוזלי הסיסים. ציפור זו נחשבת למין בסיכון קיומי.
גדוד נהגי הפרדות (צה"ל)
גדוד נהגי הפרדות בצה"ל הייתה יחידה שהוקמה בינואר 1948 והפעילה בהמות משא להובלה. היחידה נקראת על שם "גדוד נהגי הפרדות" שנטל חלק במלחמת העולם הראשונה. הגדוד הוקם כשירות הובלה של אגף האפסנאות (אג"א) לאזורים הרריים, והפעיל פרדות וסוסים, גמלים וחמורים. מפקדו הראשון היה הווטרינר חיים אפלבוים ומפקדו השני במשך 4 שנים היה פיליפ הרשברג, עד לפירוקו.
במהלך מלחמת העצמאות השתתף במבצעים רבים בכל החזיתות, לרבות קרבות עשרת הימים ושיירות דרך בורמה לירושלים. במהלך המלחמה הורחב לגדוד הובלה, ובאוקטובר 1948 סופחו אליו שירות הכלבים והשירות הווטרינרי. בשיאו מנה כ-300 חיילים וכ-200 פרדות.
הגדוד פורק בשנת 1949, והפרדות הופעלו כפלוגת תובלה רכובה של חיל ההספקה. הפלוגה הופעלה עד מבצע קדש (1956), ופורקה זמן קצר אחריו.
לשמוע את הלב (אלבום)
לשמוע את הלב הוא אלבום האולפן ה-11 של הזמרת רבקה זהר, שיצא במרץ 2022.
האלבום נוצר בתקופת הקורונה, לאחר שנפגשו המפיק המוזיקלי אודי תורג'מן וזהר - והחלו לעבוד יחד. תורג'מן הפיק את כלל שירי האלבום והלחין את כולם למעט שיר הנושא "לשמוע את הלב" שהולחן על-ידי עמרי קסטן ולירון בן שמעון, והשיר "יד קטנה" שהולחן על-ידי דודו טסה. בכתיבת שירי האלבום לקחו חלק הפזמונאים והמשוררים שחר הדר, נעם חורב, יחזקאל רחמים, משה קלוגהפט, ברק פלדמן, אלי אליהו, רבקה זהר ואודי תורג'מן.
ב-17 בפברואר 2021 יצא שיר הנושא של האלבום, "לשמוע את הלב", אותו כתבה שחר הדר, הלחינו עמרי קסטן ולירון בן שמעון, והפיק תורג'מן. השיר זכה להצלחה ולשבחים, ואף נכנס פעמיים לפלייליסט של כאן גימל. באפריל של אותה השנה יצא השיר "אם נלך", שנכתב על-ידי משה קלוגהפט והולחן על-ידי תורג'מן. ביולי של אותה השנה יצא השיר "זכרונות ילדות", אשר גם הוא נכתב על-ידי קלוגהפט והולחן על-ידי תורג'מן. באוקטובר 2021 יצא הסינגל הרביעי מהאלבום, "סופות", אותו כתבה הדר והלחין תורג'מן. בפברואר 2022 יצא השיר "תמיד יישאר", שנכתב על-ידי נעם חורב והולחן על-ידי תורג'מן. באפריל של אותה השנה, יצא הסינגל השישי והאחרון, "חזור", אותו כתב ברק פלדמן והלחין תורג'מן.
הערות שוליים
קטגוריה:אלבומי 2021 קטגוריה:אלבומים בעברית
עזרא צורף
רבי עזרא צורף ה'תקס"ה, 1805 – ב' בחשון ה'תר"ם, 19 באוקטובר 1879) היה ראש בית דין בסערדאהעלי ומחבר ספר זיכרון טוב.
ביוגרפיה
נולד בסרדהלי שבסלובקיה ליוסף ויטה. למד תורה אצל רבי ברוך תאומים-פרנקל הברוך טעם. רבי צבי הירש הלר מחבר הספר טיב גיטין, ואצל החתם סופר. נישא לדבורה בת הנגיד ר' משה פאשקוז, מהעיר מעדיער שבהונגריה, נתמנה לאב בית דין בסערדאהעלי תחת הנהגתו של רבי יהודה אסאד רב העיר, ובנו רבי אהרן שמואל אסאד, והעמיד שם תלמידים.
נמל התעופה הבין-לאומי בייג'ינג קפיטל
נמל התעופה הבין-לאומי בייג'ינג קפיטל (בסינית מפושטת: 北京首都国际机场, בפין-יין: Běijīng Shǒudū Guójì Jīchǎng, באנגלית: Beijing Capital International Airport) הוא נמל התעופה הגדול בסין המשמש את מטרופולין בייג'ינג.
נמל התעופה הוא העמוס ביותר באסיה, וממוקם במקום השני ברשימת שדות התעופה העמוסים בעולם - אחרי נמל התעופה הבינלאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה. בשנת 2010 עברו בנמל התעופה 73,948,113 נוסעים ב-517,584 תנועות מטוסים. בקטגוריית המטענים ממוקם הנמל במקום ה-14 בעולם, בשנת 2010 טיפלו בנמל ב-1,420,997 טונות מטען.
נמל התעופה משמש כבסיסן של החברות אייר צ'יינה, צ'יינה סאות'רן איירליינס, והאינאן איירליינס.
כדי להכיל את נפח התנועה הגדל, ולקראת אולימפיאדת בייג'ינג, נבנה בשנת 2008 טרמינל 3; הטרמינל הוא המבנה החמישי בגודלו בעולם - עם שטח של 986,000 מ"ר.
בסוף שנת 2019 נחנך נמל התעופה הבינלאומי בייג'ינג דאשינג המיועד להקל על העומס בנמל התעופה, חלק מחברות התעופה העבירו את פעילותן לשדה החדש.
טיסות לישראל
חברת אל על מפעילה מדי יום טיסה מנמל התעופה בן-גוריון אל הנמל.
ב 28 באפריל 2016 החלה חברת האינאן איירליינס להפעיל אף היא טיסות סדירות לישראל במטוסי איירבוס A330.
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא נמל התעופה הבינלאומי בייג'ינג קפיטל באתר Airliners.net
לוריס איטי
לוריס איטי או לוֹרִיס-נִרְפֶּה (שם מדעי: Nycticebus) הוא סוג פרימט מהקבוצה טרום קופים הכולל שמונה מינים.
כמה ממיני הלוריס האיטי נמצאים ברשימת המינים הנמצאים בסכנת הכחדה, משום שהם ניצודים בשל עיניו הגדולות, הנחשבות יקרות ערך ברפואה המסורתית המקומית. גם בשרם משמש ברפואה המקומית כשהוא מיובש ומעושן, או משמש להכנת יין אשר ניתן לנשים על מנת לשכך כאבי לידה.
טרום-קופים איטיים אלו מצויים ברחבי תת-היבשת ההודית ודרום-מזרח אסיה במדינות: בנגלדש, וייטנאם, אינדונזיה, הודו (צפון-מזרח הודו, בנגל), דרום סין (אזור יונאן), סרי לנקה ותאילנד. הם מצויים גם באי בורנאו שבאינדונזיה ובדרום הפיליפינים.
הלוריס האיטי מתייחד בכך שהוא בין היונקים הארסיים הבודדים בעולם, והיחידי מסדרת הפרימטים כולה.
היסטוריה אבולוציונית
הלוריס האיטי שייך לתת-הסדרה טרום-קופיים, בסדרת הפרימטים. תת-סדרה זו כוללת גם למורים, גלגויים, ופוטואים (pottos). מקובל לחשוב שהלוריס האיטי התפתח ממיני טרום-קופיים אחרים באסיה, הודו (לפני התחברותה עם יבשת אסיה) או אפריקה.
סיווג טקסונומי ופילוגנטי
השם Nycticebus מקורו במילים היווניות עבור "עטלף" (Nycter) ו"ראש" (ceb). השם ניתן בשנת 1812 על ידי אטיין ג'פרי סן-הילר. בעבר השתייכו לסוג 3 מינים: הסונדלי, הבנגלי והננסי אך בהמשך לפי בדיקות DNA נוספו עוד 5 מינים ומין נוסף שנכחד.
כיום נכללים בסוג זה המינים הבאים:
אנטומיה ופיזיולוגיה
ללוריס האיטי ראש מעוגל יותר וחטם מחודד פחות בהשוואה לאלו של הלוריס הזעיר (slender loris). ללוריס האיטי עיניים גדולות וראיית לילה טובה העוזרים לו לצאת לפעילות בלילה. זנבו של הלוריס האיטי קצר ולעיתים אין לו זנב בכלל. לעמוד השדרה שלו חוליה נוספת, המאפשרת לו גמישות רבה בעת מעבר מענף לענף. הגפיים הקדמיות והאחוריות דומות בממדיהן. האצבע השנייה בכף היד קצרה בהשוואה לאחרות והאגודל החזק, ביחד עם שלוש האצבעות הנותרות מתפקד כמלחציים אשר מסוגלות לאחוז בענף למשך פרק זמן של כמספר שעות, הודות למערכת העורקים והורידים המפותחת (רשת הפלאים). מערכת זו קיימת גם במינים אחרים במשפחת הלוריסיים.
ארס
הלוריס האיטי מייצר את הארס על ידי שילוב של הרוק שלו יחד עם הפרשה דמוית שמן מבלוטות ריח מיוחדות בצד הפנימי של מרפקיו.
הלוריס מפזר את הארס על מרבית חלקי פרוותו, באמצעות מציצת ההפרשה עם השיניים התחתונות וליקוק הפרווה ובשעת סכנה הוא מצטנף לכדור וחושף בפני הטורף את הפרווה החיצונית הארסית שלו. הנקבות נוהגות ללקק ולמרוח על צאצאיהן את ההפרשה הארסית כדי להגן עליהם מטורפים. הטורפים שמריחים את הריח נמנעים מלכתחילה מלתקוף את הלוריס, מה שמחפה על האיטיות שלו.
חוקרים ביצעו ניסויים בהם הם חשפו את הרוק ואת ההפרשה בנפרד ולאחר מכן יחדיו לטורפיו של הלוריס; מהמחקר עלה כי הטורפים מפגינים חוסר נוחות גדול יותר ונמנעים בצורה חדה מלהתקרב לחפץ שעליו נמרח השילוב של הרוק וההפרשה לעומת מקרים שבהם נמרח הרוק או ההפרשה בנפרד. החוקרים הסיקו מכך שהאפקט הארסי של הלוריס גדול וקטלני יותר כאשר יש שילוב של הרוק וההפרשה מאשר בנפרד.
בעת סכנה הלוריס גם עלול להכניס את ראשו בין מרפקיו, למצוץ את הארס עם שיניו מההפרשה ואז לנשוך את התוקף בצעד הגנתי; בשל כך הנשיכה של הלוריס האיטי מכאיבה מאוד והיא עשויה לגרום לתופעות אלרגיות חמורות אצל בני אדם. דווח אף על מקרה אחד בו אדם לקה באנפילקסיס בעקבות נשיכת הלוריס האיטי.
סלעית איברית
סלעית איברית או סלעית קיץ מערבית (שם מדעי: Oenanthe hispanica) היא ציפור שיר בסוג סלעית, שמצויה בצפון מערב אפריקה ומערב אירופה. זהו מין בקבוצה שסווגה בעבר כבני משפחת הקיכליים Turdidae, אך כיום נחשבת באופן כללי יותר לחלק ממשפחת החטפיתיים.
טקסונומיה ואטימולוגיה
ב-1743 חוקר הטבע האנגלי ג'ורג' אדוארדס פרסם איור ותיאור של הסלעית האיברית בספרו "A Natural History of Uncommon Birds". הוא קרא לה בשם האנגלי "The Red or Russet-colour’d Wheat-Ear". אדוארדס ביסס את האיורים שלו על פוחלץ של מארק קטסבי ש"נאסף" בגיברלטר. כשב-1758 חוקר הטבע השוודי קארולוס ליניאוס עדכן את Systema Naturae למהדורה עשירית, הוא מיקם את הסלעית האיברית עם הנחליאליים בסוג Motacilla. ליניאוס כתב תיאור קצר, טבע את השם המדעי "Motacilla hispanica" וציטט את עבודתו של אדוארדס. שם הסוג, Oenanthe, הוא גם שמו של סוג צמחים בעל שם זהה, והוא נגזר מ-"ainos" היווני "יין" ו"-anthos" "פרח", מהריח דמוי היין של הפרחים. במקרה של הסלעית, הכוונה היא לחזרת הציפורים ליוון באביב בזמן פריחת הגפנים. שם המין הספציפי הוא מ-hispanicus "ספרדי" בלטינית, כיוון שהאוכלוסייה העיקרית של מין זה בספרד. שמה באנגלית Western black eared wheater מרמז על הקרבה בין סלעית איברית וסלעית קיץ (Eastern black eared wheatear) שנחשבו אותו מין של עד 2019. (בחלק מהרשימות הן עדיין מוגדרות כשייכות לאותו מין.
תיאור
לזכר בחיזור המצח והכיפה לבנים או לבנבנים, הגב העליון בצבע בז' או קרם, והכנפיים שחורות בוהקות יותר מאלו של סלעית אירופית. הבטן והשת בצבע לבנבן או חום בהיר. הגב, העל שת ורוב הזנב לבנים. מסכה שחורה משתרעת מסוככות האוזניים ועד למקור. הגרון יכול להיות שחור או לבן (יש מופעים שונים).
בלבוש סתיו ובלבוש חורף הראש והגב העליון חומים באופן מובהק, וכך גם החלקים התחתונים (כולל הגרון אצל פרטים במופע "לבן גרון"), אך הצבע משתנה בעוצמתו. נוצות הזנב הרבה יותר לבנות מסלעית אירופית, הלבן על הרשת הפנימית משתרע לעיתים קרובות עד לקצה.
הנקבה חומה יותר, אך בעלת הגב התחתון לבן, והשינויים ממופע קיץ לחורף שלה פחות בולטים.
ניתן להבחין בין זכר סלעית איברית לבין זכר סלעית קיץ על ידי חלקיה העליונים בעלי גוון זהוב יותר, מה שמקנה לה מראה שחור-לבן פחות מובהק מסלעית קיץ, וגם ה"מסכה" השחורה של סלעית איברית מגיעה עד בסיס המקור בעוד שלסלעית קיץ המסכה ממשיכה מעל המקור. לפרטים שחורי גרון ממין זה יש פחות שחור בגרון ובפנים מסלעיות קיץ, והשחור בדרך כלל מסתיים בפחות קונטרסט. נקבות ממין זה שונות ממקבילותיהן סלעיות הקיץ בהיותן בעלות צבע חום חזק יותר בסך הכל.
תפוצה ובית גידול
סלעית זו מקננת באזורי אקלים חמים בשטחים סלעיים, מחורצים, ושיחיים (מדרונות ולמרגלות גבעות) בסביבות חורשים פתוחים של מיני ברושים כמו Tetraclinis וערער (Juniperus) או אלונים (Quercus); מטעי קקטוסים, זיתים, ופיסטוק; ובאדמות בור, כרמים, ערבות מאקי יבשות וגבעות גיר מכוסות שיחים. עונת הקינון מתחילה ממרץ עד יוני בצפון-מערב אפריקה, סוף אפריל בספרד ומתחילת מאי ביוון ובארמניה. הקן בצורת כוס שטוחה למדי ומורכב מגבעולים, טחב, וסיבים; מרופד בשיער או בפלומה; וממוקם על הקרקע מתחת לסלע, סלעית או ציצת עשב, בין דרדרות אבנים, בתוך מחילה או חור בחורבה, או גדות ואדי. התטולה מכילה בדרך כלל ארבע עד חמש ביצים. התזונה מורכבת מחסרי חוליות, פירות יער, וזרעים. המין נודד בחזית רחבה מעל הים התיכון והסהרה עד לאזורי החריפה בחבל הסאהל האפריקאי.
קשת אילון
ב-1991 הוקמה עמותה בשם "כיתות אמן קשת אילון" הפועלת כמוסד ללא כוונת רווח ומופעלת על ידי ועד שכל חבריו פועלים בהתנדבות.
המנהל המוזיקלי של קשת אילון הוא פרופסור יצחק רשקובסקי מהקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון. גלעד שיבא הוא מנכ"ל העמותה.
החל מדצמבר 2002 מתקיימים בקשת איילון קורסים לכנרים צעירים ומוריהם. בשנים 2014–2015 הקימה עמותת קשת אילון קמפוס חדש על שטח קרקע שקיבוץ אילון העביר אליה.
שינגטאי
שִׂינְגְטָאי (בסינית מפושטת: 邢台; בסינית מסורתית: 邢臺; בפין-יין: Xíngtái; מילולית: "המקדש של שִׂינְג") היא נציבות עירונית בדרום מחוז חביי שבמזרח הרפובליקה העממית של סין. היא גובלת בבירת המחוז שה-ג'יאג'וואנג ובחנגשווי מצפון, בהאנדאן מדרום, במחוזות שאנדונג ושאנשי ממזרח וממערב בהתאמה ומרוחקת כ-355 ק"מ דרום-מערבית לבייג'ינג בירת סין. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 7,111,106 תושבים, מתוכם 2,032,556 בשטח האורבני.
היסטוריה
ההיסטוריה של שינגטאי ניתנת לאיתור לפני 3500 שנה, במהלך שושלת שאנג תפקדה שינגטאי כעיר בירה. במהלך שושלת ג'ואו נוסדה בעיר שממנה נובע שמה הנוכחי של העיר. במהלך תקופת המדינות הלוחמות (אחת מהמדינות הלוחמות) הפכה את שינגטאי לבירתה הזמנית. ברוב תקופת שושלת צ'ין העיר הייתה ידועה כשִׂינְדוּ אבל אחרי שהתרחש בשנת 207 לפנה"ס, שמה שונה לשְׂיָאנְג-גְוְוֹ. במהלך תקופת שש עשרה הממלכות, כאשר  הוקמה, הבירה הייתה שוב בשיאנג-גוו. בתקופת שושלות סווי וטאנג, העיר הייתה ידועה בשם שִׂינְגְג'וֹאוּ.
בזמני שושלות סווי, טאנג וסונג ראו את השיא של ייצור הקרמיקה במה שהיה מרכז הקרמיקה הפורה ביותר בצפון סין (המתחרה עם כלי יו מהדרום). הכלים הלבנים והטכנולוגיות החדשות שפותחו בכבשן שינג מסמנים את המעבר מפרוטו-פורצלן לפורצלן תקין. יותר משלושים אתרי תנור נחפרו ביחידות מנהליות שונות של העיר שינגטאי של היום ומוזיאון הייטק גדול הוקם בנפת נייצ'יו בשנת 2017.