cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלביוס סטיליקו
חייו
סטיליקו נאלץ להתמודד לכל אורך שנות כהונתו כמגיסטר מיליטום עם הקשיים ההולכים וגוברים בשימור האימפריה הרומית תחת לחצם של הברברים. לחצים אלו המשיכו מכיוון אחר, כאשר בשנת 405 אסף הברברי רדגאיסוס צבא באזור הדנובה, עבר את האלפים ופלש לאיטליה. הוא הובס על ידי סטיליקו בקרב מכריע בפאיסולאי (פיאסולה של היום) ב-406. עוד הממלכה מתאוששת ממהלומה זו, חצו בחורף 406 מספרים עצומים של בורגונדים, אלאנים, סואבים וונדלים את נהר הריין הקפוא כבשו את מוגונטיאקום (מיינץ) וטרווירי (טריאר) והתפשטו ברחבי גאליה, כשרובם, לבד מהבורגונדים, ממשיכים הלאה לספרד.
למרות הצלחותיו הניכרות כמנהיג צבאי, אמונתו האריאנית (הוא הורה, בשנת 405 להרוס את ספרי הסיבילות ברומא) הייתה לצנינים בעיני החצר הקיסרית והסנאטורים. את המצב החמירה העובדה שסטיליקו, שניצב בשנת 408 מול לחץ מצפון מערב בגאליה, ומצפון מזרח מהוויזיגותים של אלאריק, סבר כי אין מנוס מתשלום כופר לאלאריק כדי שיפסיק את פעולתו. אלאריק דרש ארבעת–אלפים ליטראות זהב—סכום עצום בגובהו—ובלית ברירה כפה סטיליקו אישור תשלום זה על הסנאט.
אנשי חצר, ביניהם בלט אולימפיוס, הפיצו שמועות שהוא זה שתכנן את ההתנגשות ברופינוס, קשר קשר עם אלאריק להזמין את הברברים לגאליה בשנת 406 ותכנן להפוך את בנו לקיסר. ככל הנראה, ארגן אולימפיוס התקוממות של הצבא הרומאי בטיקינום (פאביה) ב-13 באוגוסט 408. בהתקוממות, שנשאה סימנים מובהקים של הפיכה, נהרגו שישה פקידים קיסריים בכירים וסטיליקו עצמו עזב לרוונה, שם נלקח בשבי. סטיליקו, שלימינו עמדו עדיין שכירי חרב הונים ולוחמים גותיים, יכול היה לנסות להתמודד עם אויביו בשדה הקרב, אך בחר שלא לעשות כן, אם מתוך פחד לגורלה של האימפריה, ואם כיוון שאכן היה אשם בקשר. סטיליקו הוצא להורג ב-22 באוגוסט 408, בנו אאוכריוס ואשתו סרנה הוצא להורג ברומא זמן קצר אחרי כן.
לשון מדבק
לשון מִדְבָּק (באנגלית Agglutinative language) או שפה צירופית, היא שפה אשר רוב המילים בה מורכבות מהדבקה של מורפמות זו לזו. זאת בניגוד ל"שפות אנליטיות", בהן המורפמות לא משנות אלו את אלו כלל ובניגוד ל"שפות נטייתיות" בהן המורפמות גורמות לשינוי צלילי ולשינוי באיות של המורפמות הסמוכות להן. את המושגים האלו טבע וילהלם פון הומבולדט (Wilhelm von Humboldt) ב-1836, כדי לתאר שפות מנקודת מבט מורפולוגית – מהמילה הלטינית "agglutinare" (להדביק).
לשון מדבק היא סוג של שפה סינתטית (שפה שבה קיים שימוש רב יחסית במורפמות), אשר בה כל מורפמה מביעה רעיון בודד מוגדר (זמן, ריבוי, מודוס, אספקט, שייכות וכו'). המורפמות מתחברות זו לזו בצורת מוספיות, ולא בדרך של שינויים בשורש המילה, או שינויים בהטעמה או בטונאליות. המוספיות שומרות על צורה קבועה, ובדרך כלל אינן מושפעות ממיקומן במילה או מצמידותן למוספיות אחרות. בהשוואה ללשונות מדבק, שפות סינתטיות שאינן מִדְבָּק, מצרפות מוספיות יחדיו, אגב שינויים שונים, ומעניקות למוספית בודדת מספר משמעויות (לדוגמה, במילה "אכלתי" בעברית, המוספית "תי" מביעה גם את רעיון הגוף, גוף ראשון "אני", וגם את זמן העבר). בלשונות מדבק קיימת נטייה למספר גדול של מוספיות או מורפמות בכל מילה, ומכיוון שהמוספיות שומרות על צורה קבועה, הן נוטות להימנע מיוצאי דופן.
דוגמאות מלשונות מדבק: מִדְבָּק הוא מונח טיפולוגי, שאינו מראה בהכרח על קרבה בלשנית בין שפות. לכן לשונות מדבק עשויות להיווצר משפה-אם מדבקית או לא מדבקית, וכך הדבר גם לגבי לשון לא מדבקית. עם זאת קיימות משפחות שפות המתאפיינות בצירופיות ובהן שפות טורקיות, שפות אוראליות (לדוגמה פינית, אסטונית והונגרית), שפות דראווידיות, שפות בנטו ועוד. לשונות מדבק אחרות הן אדיגית, בסקית, גאורגית, יפנית, קוריאנית, שפות אוסטרונזיות כמו מלאית ואינדונזית, גרינלנדית ועוד. במשפחת השפות ההודו-אירופיות נחשבת פרסית ללשון מדבק, ושפות רבות שדוברו בעת העתיקה במזרח הקרוב היו מדבקיות.
ספק אם קיימת לשון מדבק לחלוטין, אנליטית לחלוטין או נטייתית לחלוטין. אם כי, יש שפות שהן מאוד מדבקיות, מאוד נטייתיות או מאוד אנליטיות. כמו כן, ישנן שפות שבהן יש גם תכונות של הדבק פונמות וגם נטיות בו זמנית. ביחס למנדרין, לדוגמה, האנגלית היא יותר מדבקית ויותר נטייתית גם יחד, וביחס לאנגלית, העברית היא יותר מדבקית ויותר נטייתית גם יחד.
חומצה כולית
חומצה כולית היא חומצת מרה בעלת מראה גבישי לבן, שאינה מסיסה במים. מלחי חומצה כולית קרויים "כולאטים". חומצה כולית היא אחת מארבע החומצות העיקריות המיוצרות בכבד, שם כולסטרול משמש כחומר המוצא לסינתזה שלהם. החומצה מסיסה בכהלים ובחומצה אצטית. כאשר החומצה מגיבה עם החומר טאורין מתקבלת חומצה טאורוכולית.
חומצה כולית וחומצה כנודאוקסיכולית הן חומצות המרה החשובות ביותר אצל בני אדם; לעומתם, מייצרים חלק מהיונקים בעיקר חומצה דאוקסיכולית.
איתן ליס
איתן ליס (21 ביולי 1945 – יוני 2022) היה ראש מועצה אזורית גולן השני, מ-1979 עד שנת 1988, בתקופה שבה נחקק חוק רמת הגולן. ממייסדי מושב רמות.
ביוגרפיה
נולד בקבוצת דגניה א'. למד בתיכון בית ירח והיה שחיין בקבוצת הפועל דגניה א'.
ב-1971 היה בגרעין המייסד של מושב רמות שבמורדות רמת הגולן, בואכה הכנרת, ומילא בו תפקידים מרכזיים כרכז משק וגזבר. הקים את "מדר"ג: מפעלי דרום הגולן" – גוף שאיגד את התעשייה באזור דרום רמת הגולן (שהיה מסופח אז למועצה אזורית עמק הירדן). פעל להקמת רשות מוניציפלית עצמאית ליישובי רמת הגולן. כשזו הוקמה ב-1979, נבחר לסגנו של ראש המועצה משה גורליק. כשלושה חודשים לאחר מכן התפטר גורליק מהתפקיד, וליס נבחר על ידי חברי המועצה לעמוד בראשות המועצה. כיהן גם כיו"ר חבר המנהלים של אתר החרמון. יחד עם סמי בר לב, הקים את בית הספר האזורי "נופי גולן" בקצרין. היה פעיל בתנועת גוש אמונים. כיהן בתפקיד עד 1988.
חיים אישיים
היה נשוי לרותי, שניהלה בעבר את מתנ"ס רמת הגולן ואת מתנ"ס מבואות החרמון, ולהם ארבעה ילדים.
ואן דר גראף ג'נרייטור
ואן דר גראף ג'נרייטור (באנגלית: Van Der Graaf Generator) - הרכב רוק מתקדם בריטי בלתי שגרתי ומשפיע. ההרכב הוקם בשנת 1967 על ידי פיטר האמיל - הסולן, כותב המילים והמלחין העיקרי של הלהקה, שנשאר הציר המרכזי שלה גם תוך כדי השינויים הרבים של חבריה. הלהקה פעלה עד שנת 1972 ואז התפרקה, אך התאחדה בשנת 1975 למספר אלבומים נוספים עד להתפרקותה של הלהקה בשנת 1978. הלהקה התאחדה פעם נוספת בשנת 2004 ואף הוציאה אלבום נוסף.
הלהקה היא עוף חריג למדי בנוף הרוק המתקדם הבריטי. סגנונה הוא אפל, דרמטי וקודר יחסית, עם דגש גדול שמושם על הליריקה ועל התאמת המוזיקה אליה. בשונה ממרבית הלהקות בנות אותה תקופה, לואן דאר גראף כמעט ולא נמצאו חיקויים או ממשיכי דרך. חלק מהותי מהיות הלהקה חריגה ופורצת דרך הוא החלטה של מקימיה להימנע מכל תיוג או שיוך לסוגה. חברי הלהקה הביאו ליצירתה כל סגנון ושיטה שהיו אהובים עליהם, ופעלו באווירה של חוסר גבולות. גם הרכב הכלים של הלהקה - עם סקסופון בתור הכלי המוביל ברבות מיצירותיה - תרם לצליל שונה וייחודי. בכל פעם שהיה ניסיון לשייך את הלהקה לסוגה - רוק מתקדם או מוזיקה פסיכדלית התנערו חברי הלהקה מהתיוג. הרוק המתקדם הפך, לטעמם, לז'אנר מנופח ויומרני, ואת הפסיכדליה הם הגדירו כזרם מוזיקה אמריקאי.
1967–1972
הלהקה הוקמה כאשר מייסדיה נפגשו כסטודנטים באוניברסיטת מנצ'סטר. שלושת חברי הלהקה, פיטר האמיל (גיטרה ושירה), ניק פירן (קלידים) וכריס ג'אדג' סמית' (תופים וכלי נשיפה), החליטו לקרוא ללהקה על שמה של המכונה לייצור חשמל סטטי מחולל ואן-דה-גראף. על סמך הקלטות הדמו הראשונות של חברי ההרכב, הוחתמה להקת ואן דר גראף בחברת התקליטים Mercury Records
ביולי 1968 הקליטה הלהקה את אלבומה הראשון "The Aerosol Grey Machine". על אף שבמקור האלבום אמור היה להיות אלבום סולו של האמיל הפיצה אותו חברת התקליטים מרקיורי תחת שם הלהקה, בתמורה לשחרור הלהקה מהחוזה.
בטרם הוציאה הלהקה את אלבומה השני "The Least We Can Do Is Wave to Each Other" הקים העיתונאי והיזם טוני סטרטון-סמית' את חברת התקליטים Charisma Records ופעולתו הראשונה הייתה להחתים את הלהקה על חוזה. לקראת הוצאת האלבום, הוחלף אליס בבסיסט ניק פוטר, וצורף להרכב דייוויד ג'קסון (סקסופון וחליל צד).
הלהקה החלה לבסס סאונד חדש, פחות פסיכדלי ובעל מרקם אפל יותר הנתון להשפעות ג'אז וקלאסיות. זמן קצר לאחר הוצאת אלבומה הקודם, הקליטה הלהקה את אלבומה הבא "H to He, Who Am the Only One". אף על פי שנגן הבס פוטר עזב באמצע ההקלטות, החליטו חברי ההרכב שלא לצרף בסיסט חדש במקומו בינתיים, ולהמשך ההקלטות, ניגן בנטון חלק מתפקידי הבס על הקלידים וחלק בעצמו על גיטרה בס. גיטריסט להקת קינג קרימזון, רוברט פריפ, תרם את חלקו להקלטות האלבום כאשר ניגן עם הלהקה בשיר "The Emperor in His War-Room", אשר חתם את הצד הראשון של התקליט.
הרביעייה (האמיל, בנטון, ג'קסון ואוונס) המשיכו והקליטו את האלבום "Pawn Hearts" אלבום המכיל רק שלוש רצועות הנחשב לשיאה האמנותי של הלהקה ואחד מהאלבומים החשובים ברוק המתקדם גם באלבום זה השתתף פריפ כאמן אורח. בשנים 1970–1972 הסתובבה הלהקה בסיורי הופעות רבים, אך חוסר התמיכה מצד חברות התקליטים, והקשיים הכלכליים גרמו להאמיל לעזוב את הלהקה, לנסות את מזלו בקריירת סולו, ולמעשה לפרק את ההרכב.
1975–1978
לאחר שלוש שנות פירוק, בהן התמקד כל אחד מחברי הלהקה בקריירת הסולו שלו, החליטו החברים כי הם מעוניינים לשוב ולעבוד ביחד. הם הקימו את הלהקה מחדש, והקליטו שלושה אלבומים תוך תקופת זמן של 12 חודשים בלבד. את אלבומיהם החדשים הפיקו חברי הלהקה בעצמם, בניגוד לאלבומיהם הקודמים אשר הופקו על ידי ג'ון אנטוני.
לאחר הקלטת האלבום השלישי שלאחר האיחוד "World Record", עזבו את הלהקה בנטון וג'קסון. ניק פוטר הוחזר במקומו של בנטון, ואת מקומו של ג'קסון תפס הכנר גרהאם סמית' אשר ניגן גם באלבום הסולו של האמיל "Over", ויחד הוציאו את האלבום "The Quiet Zone/The Pleasure Dome". בשלב זה החליטה הלהקה לקצר את שמה ולשמיט מתוכו את המילה האחרונה, ולקרוא לעצמה רק "ואן דר גראף". להרכב הצטרף הצ'לן צ'ארלס דיקי בהקלטות אלבום ההופעה "vital", אך עד למועד הפצת האלבום, בקיץ 1978, הלהקה כבר התפרקה שנית בשל מחסור בתמיכה מחברות תקליטים בארצות הברית ובשל קשיים כלכליים.
האיחוד
בנטון, ג'קסון ואוונס הופיעו לפרקים באלבומי הסולו של האמיל שיצאו אחרי הפילוג של שנת 1978, ומדי פעם אף הופיעה הרביעייה ביחד. בעקבות הופעה מוצלחת בשנת 2003, החלו החברים לכתוב ביחד חומרים חדשים ולערוך חזרות באמצע שנת 2004. באפריל 2005 הוציאו חברי ההרכב את האלבום הכפול "present". הופעת האיחוד נערכה ב-6 במאי 2005 ברויאל פסטיבל הול, ובשנת 2007 הקלטות ההופעה יצאו כאלבום-הופעה כפול בשם Real Time. לאחר עזיבת ג'קסון את הלהקה, הקליטה השלישייה הנותרת את האלבום "Trisector".
לואיזה לימונית
לואיזה לימונית (שם מדעי Lippia citrodora; נקראה בעבר Aloysia triphylla) היא מין בסוג לואיזה, ממשפחת הוורבניים. מוצא הצמח בדרום אמריקה והוא גדל כשיח רב שנתי המגיע לגובה 1.2 עד 1.8 מטר. עלי הצמח אזמליים ומשוננים, ולהם ריח לימוני אופייני חזק. הוא פורח בקיץ אך הפרחים עקרים ואינם נותנים פרי.
החומרים הפעילים הנותנים לצמח את ריחו האופייני הם האלדהידים גרניאל (ציטראל A) ואיזומר הטרנס שלו, נֵראל (ציטראל B). בנוסף הוא מכיל כמות קטנה של לימונן (limonene), קארבון (carvone), דיפנטן (dipentene), לינלוּל (linalool), נרוֹל (nerol) וגרניוֹל (geraniol).
שימושים במטבח
ניתן להשתמש הן בעלים טריים והן בעלים מיובשים ששומרים על ריחם הלימוני לזמן ממושך. הלואיזה משמשת במטבח לעידון טעמם של מאכלים כמו סלטים, עוף ודגים, מתכוני פטריות מסוימים וגם לתיבול מאכלים מתוקים כמו ריבות, סלטי פירות, פשטידות וגלידות. בנוסף, אפשר לחלוט עלים של לואיזה קצוצים דק עם תמציות סוכר המיועדות לעוגות לימונים.
ניתן להכין מעלי הלואיזה הלימונית חליטת צמחים.
רפואה עממית
על פי הרפואה העממית העלים של הלואיזה טובים לגירוי התיאבון וגם לעבודה תקינה של מערכת העיכול כנגד בעיות של עצירות. הם נחשבים למרגיעים במקרים של עצבנות והפרעות שינה ויש המאמינים כי הם בעלי השפעה חיובית גם במקרים של הצטננות, בעיות בבלוטת הערמונית ואף נגד דלקת בגרון.
מחקר מדעי שבוצע באוניברסיטת בן-גוריון בשנת 2005 מצא כי ללואיזה הלימונית אפקט של "מוות תאי מתוכנן" הפועל גם על תאים סרטניים, בינתיים במבחנה בלבד.
קוסמטיקה
משתמשים בלואיזה כתוספת למי הרחצה באמבטיה, כדי שתהיה להם השפעה מרעננת וגם לייצור סבונים ונוזלי סבון.
ציווי
הציווי (imperative) הוא מודוס המביע הוראה, דרישה ולפעמים גם בקשה או הצעה, המכוונות באופן ישיר מן הדובר אל הנמען. רוב השפות, בכלל זה עברית, מציינות את הציווי באמצעות נטייה מיוחדת של הפועל.
המודוס ציווי שייך לקבוצת המודוסים המכונה irrealis, כלומר פעולות או מצבים "לא אמיתיים", כיוון שהוא אינו מבטא פעולה או מצב ממומשים או מציאותיים, אלא משאלה של הדובר כי פעולה מסוימת תתבצע או מצב מסוים יתקיים. מבחינה זו הציווי דומה למודוסים כגון איווי (subjunctive), יוסיב (jussive), זירוז (hortative) או קוהורטטיב (cohortative) (ראו רשימת מודוסים).
הציווי בשפות שמיות
בעברית מקראית, בערבית ספרותית וברוב השפות השמיות האחרות קיימת נטיית ציווי בגוף שני בלבד, עם נטיות מיוחדות ליחיד, ליחידה לרבים ולרבות. נטיית הציווי של הפועל "לכתוב" בעברית מקראית היא: כְּתֹב, כִּתְבִי, כִּתְבוּ, כְּתֹבְנָה. בבניינים שהוראתם סבילה במובהק (פֻּעל והפעל) אין צורת ציווי כלל. הנטייה המקבילה בערבית ספרותית היא: اكْتـُبْ (אֻכְּתֻבְּ), اكْتـُبي (אֻכְּתֻבִּי), اكْتـُبُوا (אֻכְּתֻבּוּ), اكْتـُبـْنَ (אֻכְּתֻבְּנָ). מקובל לתאר את נטיית הציווי כנגזרת מנטיית העתיד בהפחתת אותיות אית"ן, ובערבית ספרותית גם בהפחתת סיומות שמצטרפות לפועל.
בעברית מודרנית, השימוש בצורות הציווי שמקורן בעברית המקראית פוחת, והוא נפוץ יותר במשלבים הגבוהים של השפה. בשפה המדוברת נעשה שימוש נרחב בצורות העתיד כתחליף לצורות הציווי, וכן התפתחה עבור חלק מהפעלים נטיית ציווי חדשה הדומה לנטיית הציווי המקראית, אך אינה זהה לה. נטייה זו מכונה "הציווי החדש". בציווי המקראי, צורות העתיד מחליפות לעיתים את צורות הציווי – אך רק כשאינן באות בראש המשפט. ציווי שכיח בעיקר בלשון החוק המקראי ובפקודות הנאמרות מפי בני סמכא.
הציווי באנגלית
באנגלית יש עבור כל פועל רק נטיית ציווי אחת המשמשת ללא הבחנה לשני המינים, ליחיד ולריבוי כאחד, והיא זהה לצורה הבסיסית (base form) של הפועל. לדוגמה: צורת הציווי של הפועל to listen ("להקשיב") היא "listen". המשפט: "listen to me" יכול להתפרש כ"הקשב לי", "הקשיבי לי", "הקשיבו לי" או "הקשבנה לי" על-פי ההקשר.
הציווי בשפות רומאניות
בשפות רומאניות הציווי נגזר בדרך-כלל מצורת ה"הווה הפשוט" בגוף שני. לדוגמה:
השפות הרומאניות מתאפיינות בכך שהן כוללות גם צורת ציווי לגוף ראשון רבים (אנחנו). משמעות הציווי בגוף זה היא זירוז עצמי לעשיית פעולה. למשל בצרפתית: voyons = "הבה נראה", או: "בואו נראה". רעיון הזירוז העצמי קיים גם בשפות אחרות, אולם בדרך כלל לא נעשה שימוש בנטיית הציווי לשם הבעתו, אלא בצורות אחרות של הפועל. שיטה זו שבה צורת הזירוז כלולה בטבלת הנטייה של צורות הציווי אומצה בשפה המתוכננת אספרנטו, ואף הורחבה. באספרנטו נטיית הציווי משמשת גם להבעת זירוז ויוסיב. כך, iru פירושו: "לך", "לכי", "לכו" או "לכנה" (לפי ההקשר). ni iru (אנחנו+לך) פירושו: "הבה נלך" (צורת זירוז). li iru (הוא+לך) פירושו: "שילך" (צורת יוסיב).
שלילת הציווי
בצרפתית שלילת הציווי נעשית באמצעות נטיית פועל הזהה כמעט לגמרי לנטיית הציווי עצמה (בתוספת מילות שלילה), אך בשפה הקרובה לה, ספרדית, צורות האיסור שונות במידה ניכרת מצורות הציווי. הדבר ניכר במיוחד בספרדית אירופית, למשל: id ("לכו") לעומת: no véis ("אל תלכו").
גומאזים
רוב הגומאזים חיים בסביבת עמק הסוואנה. לפי המסורות שלהם, הם התגוררו בעבר בחלקים המערביים של פרובינציית גוג'אם, אבל בהדרגה גורשו משם לתחום הלא פורה של פנים הנילוס הכחול על ידי שכניהם האמהרים והאגאווים, שגם שעבדו אותם. העבדות הייתה קיימת באתיופיה עד שנות ה-40 של המאה ה-20 ובוטלה על ידי הקיסר היילה סלאסי.
הגומאזים דוברים את השפה הגומאזית, השייכת למשפחת השפות הנילו-סהריות ומתחלקת לכמה ניבים.
הגומאזים צדים בעיקר חיות בר למאכל, ואוספים דבש, פירות, שורשים וזרעים. אלה שחיו בקרבת הגבול הסודאני הומרו לאסלאם וישנו גם מיעוט נוצרי קטן שהתנצר בהשפעת הממלכה הנוצרית, אך רובם עדיין מקיימים טקסים מסורתיים, ומאמינים ברוחות הנקראות מאס השוכנות בבתים, באסמים, בשדות, בעצים ובהרים.
באופן מסורתי נהגו הגומאזים לשרוף את גופות מתיהם בטקס הנקרא גאפה, אך מנהג זה הופסק בלחץ הממשלה. הגומאזים מחולקים לשבטים שונים. סכסוכי שבטים הם נפוצים ונפתרים על ידי מוסד הנקרא מאנגאמה או מיצ'א, תלוי באזור הסכסוך.
יוהאן מיכאל פוגל
היסטוריה
פוגל נולד בשטייר. בצעירותו נרשם בגימנסיה בקרמסמינסטר, שם למד שפות ופילוסופיה ושרק בכמה הפקות מוזיקליות של ידידו פרנץ קסאפר זיסמאייר (הוא האיש שהשלים את הרקוויאם של מוצרט). ב-1786 יצא פוגל ללימודים בווינה, ובהמשך השתלם במשפטים. ב-1795 הופיע לראשונה באופרת החצר של וינה ועד מהרה כינס סביבו חוג מעריצים הן בזכות כישרון המשחק שלו והן בשל יפי קולו.
ב-1813 בא פרנץ שוברט להצגה של "איפיגניה בטאורס" של גלוק, עם פוגל בתפקיד אורסטס; שוברט לא שכח כל חייו את החוויה והחליט לכתוב בשביל פוגל. כעבור שנה, כשפוגל שר את תפקיד פיזארו בהצגת הבכורה של הגרסה הסופית של פידליו מאת בטהובן, מכר שוברט בן ה-17, על פי השמועה, את ספרי הלימוד שלו כדי לגייס כסף לכרטיס כניסה.
כשהמלחין והזמר נפגשו לבסוף, בשנת 1817, התרשם פוגל מאיכות המוזיקה של שוברט בה במידה ששוברט התרשם משירתו. שוברט כתב רבים משיריו הבאים כשפוגל לנגד עיניו. אחת מהצלחותיהם המוקדמות היה ביצוע מ-1821 של "שר היער" (Der Erlkönig), לפני הוצאתו לאור. השיר התקבל בהתלהבות מצד קהל המאזינים.
נדיר למצוא בתולדות המוזיקה קשר מוזיקלי פורה כל כך בין מלחין לזמר. פוגל המשיך לשיר את המוזיקה של שוברט אחרי מות חברו ב-1828, בין השאר ביצוע מפורסם של מחזור השירים מסע החורף בשלמותו, עם הפסנתרן עמנואל מיקשיק (Emanuel Mikschik), זמן קצר לפני מותו הוא ביום השנה השנים-עשר למות ידידו. פוגל מת בווינה.
תוכנית לונוחוד
תוכנית לונוחוד (באנגלית: Lunokhod, ברוסית: Луноход בתרגום: הולך-ירח) היא תוכנית סובייטית ורוסית לחקר הירח שמטרתה להנחית רוברים רובוטיים על הירח. התוכנית פעלה תחילה בין 1969 ל-1977 וכללה את הרוברים הראשונים לחקר מערכת השמש, והראשונים שנחתו על הירח. הלונוחוד הראשון ששוגר ב-1969, לונוחוד 1A, הושמד במהלך השיגור. לונוחוד 1 מ-1970 ולונוחוד 2 מ-1973 נחתו על הירח, ולונוחוד 3 מ-1977 לא שוגר. המשימות פעלו במקביל למשימות תוכנית זונד ותוכנית לונה. הלונוחודים תוכננו בעיקר כדי לשמש את המשימות המאוישות של ברית המועצות אל הירח (שמעולם לא יצאו לפועל) וגם לחקור את הירח ולשלוח ממנו תמונות. הלונוחודים הונחתו על הירח באמצעות חלליות לונה שנישאו על גבי משגרים מסוג פרוטון. הלונוחודים תוכננו במשרד לתכנון על שם לאבוצ'קין בראשות גאורגי בבקין.
מסיום משימות הלונוחוד, אף רובר לא נחת על גרם שמימי אחר עד למארס פאת'פיינדר שנחת ב-1997 במאדים. ב-2010, כמעט 40 שנה אחרי איבוד הקשר עם לונוחוד 1, המקפת לסקר הירח (LRO) איתרה את הרובר וצילמה אותו ואת עקבות מסלולו.
רוסקוסמוס הודיעה כי בשנת 2019 התוכנית תושק מחדש.
פיתוח
המטרה המקורית שתוכננה עבור תוכנית לונוחוד הייתה למצוא אתרי נחיתה מתאימים לנחיתות מאוישות ובסופו של דבר גם למושבת ירח. הרוברים תוכננו כך שישמשו כנקודות ציון דרך שישדרו אותות רדיו אל החלליות המאוישת שיבואו אל הירח ויסייעו בנחיתה מדויקת. כמו כן, הרובר תוכנן כך שקוסמונאוט יחיד יכול לרכב עליו כדי להגיע מהנחתת שלו לנחתת רזרבית למקרה של תקלה בנחתת שבה הגיע. בסופו של דבר שימש הרובר רק למחקר רובוטי של הירח אחרי נחיתתן של משימות אפולו המאוישות.
באמצע 1968, בכפר סודי בשם שקולנויה (Школьное) שליד סימפרופול, נבנה מרכז הבקרה של לונודרום (תחנת ירח) ושטח אימונים לצוות הבקרה. מגרש אימונים נבנה על פני שטח של 120 על 70 מטרים ודמה מאוד לפני השטח של הירח, וכלל 54 מכתשים (מלאכותיים) בקוטר של עד 16 מטרים וכ-160 אבנים מכל הגדלים. המגרש נבנה כדי לדמות את הירח ולבדוק את הרוברים באזור דומה למציאות. צוות הבקרה כלל 11 אנשים שהתחלפו במהלך המשמרת.
לפחות ארבעה רוברים נבנו תחת מספרי הזיהוי 201, 203, 204 ו-205.
לונוחוד 201
אחרי שנים של פיתוח סודי ואימונים שוגר הלונוחוד הראשון (8ЕЛ№201) ב-19 בפברואר 1969. מספר שניות לאחר השיגור הרקטה התפרקה והלונוחוד הראשון אבד. העולם גילה מה היה משאה המיוחד של הרקטה רק שנים לאחר מכן.
לונוחוד 1
לונה 17 שוגרה ב-10 בנובמבר 1970. 10 דקות לאחר השיגור הופעל השלב האחרון של המשגר ולונה 17 החלה במסעה אל הירח. אחרי שני תיקוני מסלול (ב12 וב-14 בנובמבר) הגיעה לונה 17 אל הירח ונכנסה למסלול סביבו ב-15 בנובמבר.
הנחתת נחתה בשלום בים הגשמים ב-17 בנובמבר 1970 וכשעתיים וחצי לאחר הנחיתה ירד הרובר מהנחתת באמצעות רמפות והציב את גלגליו על אדמת הירח. הרובר טייל על פני הירח עוצר לפעמים על מנת לטעון את עצמו בעזרת הפאנלים הסולאריים שלו. בלילות היה הרובר נכנס לתרדמת והיה מתעורר עם זריחת השמש.
מבנה הרובר
לונוחוד 1 היה מורכב מתא דמוי אמבט בעל כיסוי קמור שהוצב על שמונה גלגלים. הרובר צויד באנטנה קמורה, אנטנה סלילית, 2 מצלמות טלוויזיה, 4 טלפוטומטרים ומספר התקנים ניתנים להארכה שפגעו באדמת הירח כדי למדוד את צפיפותה.
ספקטרומטר וטלסקופ של קרני X יחד עם גלאי קרניים קוסמיות ומתקן לייזר גם כן הוצבו על הרובר. הרובר הונע על ידי סוללות שהוטענו במהלך היום הירחי על ידי פאנלים סולאריים שנמצאו מתחת לכיסוי הקמור של הרובר. במהלך הלילה הכיסוי היה יורד והתקן מבוסס פולוניום היה מחמם את הרובר ושומר על רכיביו הפנימיים בטמפרטורה שתאפשר להם לפעול ביום הבא.
גובה הרובר היה 135 ס"מ, אורכו 170 ס"מ ורוחבו 160 ס"מ. משקלו היה 840 ק"ג. לרובר היו 8 גלגלים, לכל גלגל ציר משלו, מעצור משלו ומנוע משלו. הרובר יכל לנוע במהירות מרבית של 2 קמ"ש.
לונוחוד 2
ב-9 במאי נכנס הרובר לתוך מכתש עמוק. במהלך ניסיונות החילוץ השתפשף חלקו החיצוני בקיר המכתש והלוחות הסולריים שלו התכסו באבק. כאשר נסגרו הלוחות בלילה חדר האבק לפנים הרובר וכיסה את הרדיאטור. למחרת ראו המפעילים כי הטמפרטורה הפנימית של הרובר עולה, וב-11 במאי אבד הקשר עם הרובר.
לונחוד 2 היה פעיל במשך כ-4 חודשים בהם עבר מרחק של 37 ק"מ ממקום הנחיתה.
מבנה הרובר
הרובר צויד בשלוש מצלמות טלוויזיה SSTV. אחת מוקמה בראש הרובר ושלחה תמונות אל כדור הארץ ששימשו צוות בן 5 אנשים ששלחו פקודות נהיגה אל הרובר. לרובר היו עוד 4 מצלמות פנורמיות.
הרובר צויד גם בציוד מדעי לבחינת הקרקע, לבחינת קרני X סולאריים, אסטרופוטומטר לבחינת אור נראה וקרינה אולטרה סגולה, מגנטומטר, רדיומטר ומחזיר קרני לייזר (שפותח בצרפת).
לונוחוד 3
לונוחוד 3 (8ЕЛ№205) נבנה ותוכנן לשיגור ב-1977 אך בגלל חוסר תקצוב ומחסור במשגרים מעולם לא שוגר ונמצא כיום במוזיאון לאבוצ'קין ליד משרד התכנון על שמו בעיר חימקי.
תוצאות
במהלך 322 ימי הארץ שבהם פעל לונוחוד 1, הוא עבר מרחק של 10.5 ק"מ, שלח יותר מ-20,000 תמונות טלוויזיה ו-206 תמונות פנורמיות באיכות גבוהה. בנוסף הוא ביצע 25 אנליזות של הקרקע והשתמש בפנטרומטר שלו ב-500 אתרים שונים.
לונוחוד 2 פעל במשך כ-4 חודשים בהם עבר כ-37 ק"מ, והחזיק בשיא של מרחק נסיעה על גרם שמים אחר עד שנת 2014, אז השלים הרובר אופרטוניטי נסיעה של 40 ק"מ על מאדים. לונחוד 2 שלח 86 תמונות פנורמיות ויותר מ-80,000 תמונות טלוויזיה. הרובר ביצע גם בדיקות מדעיות.
מיקום ובעלות
עד ל-2010, מיקומו של לונוחוד 1 לא היה ידוע בוודאות. בשנות ה-70 נעשו ניסיונות לשליחת קרני לייזר אל הירח במטרה שיפגעו במחזיר קרני הלייזר של הרובר אולם אלה לא צלחו. ב-17 במרץ 2010, אלברט אבדראקימוב מצא את הנחתת והרובר בתמונה M114185541RC שנשלחה מהמקפת לסקר הירח. ב-22 באפריל, טום מורפיי (UCDS) וראסט מק'מילאן ממצפה הכוכבים אפאצ'י (Apache Point Observatory) שידרו קרן לייזר אל הרובר והקרן הוחזרה לכדור הארץ.
מיקומו של לונוחוד 2 ידוע ואותות לייזר מוחזרים ממנו. הבעלות על לונה 21 ולונוחוד 2 נמכרה בדצמבר 1993 על ידי איחוד Lavochkin ליזם מחשבים (שהוא גם בן של אסטרונאוט) בשם ריצ'רד גארייוט תמורת 68,500 דולר.
אנטון שמיד (חסיד אומות העולם)
קורות חייו
שמיד היה חשמלאי שבבעלותו חנות רדיו קטנה בווינה. הוא לא השתייך לאף מפלגה, ולאחר ה"אנשלוס" סייע למספר יהודים לצאת מאוסטריה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939, גויס לוורמאכט, ואחרי תקופה בשירות הגיע לדרגת פלדוובל (מקביל לדרגת סמל ראשון בצה"ל). בסתיו 1941 הוצב ליד וילנה, ביחידה שתפקידה היה לאסוף חיילים גרמנים שנותקו מיחידותיהם. הוא היה עד לכינוס היהודים בגטאות, ולהשמדתם של אלפי גברים, נשים וילדים בפונאר. במכתב לאשתו, סטפי, תיאר את האימה שבמראה הרצח ההמוני, ואת "הילדים שהוכו בדרכם אל המוות". הוא המשיך וכתב - "את יודעת שלבי רך. איני יכול שלא לסייע להם".
באוקטובר 1941 החל שמיד לסייע ליהודים, הסתיר אותם וסיפק להם דרכונים מזויפים. בין היתר סייע למנהיג המחתרת מרדכי טננבוים להעביר את אנשיו מווילנה לביאליסטוק, שם סייע לארגן את המחתרת היהודית. במהלך משפט אייכמן העיד אבא קובנר כי שמיד סייע למחתרת להעביר את לוחמיה לביאליסטוק, ולשם כך העניק להם תעודות מזויפות ואף מכוניות צבאיות. קובנר דיבר בעדותו על אנטון שמיד כ"אחת הפרשיות המופלאות והנדירות בקורות הימים ההם".
פעולת הרצח בפונאר הייתה ראשונית מסוגה. אנשי המחתרת היהודית בווילנה רצו להאמין כי ייתכן שהשמדת היהודים היא מדיניות מקומית התלויה במפקד זה או אחר. בשיחה עם קובנר, בינואר 1942, כאשר נשאל שמיד מיהו מארגן ההשמדה, והאם פעולת העברת אנשי המחתרת מווילנה לביאליסטוק, הכרוכה בסיכון רב, אינה לשווא, שכן גם גורל יהודי ביאליסטוק נחרץ להשמדה, השיב שמיד כי ישנו "כלב אחד" ושמו אייכמן, והוא המארגן את השמדת היהודים.
שמיד נעצר בינואר 1942. ב-25 בפברואר הועמד בפני בית דין צבאי והואשם בהברחת יהודים מהגטו. הוא נמצא אשם ונידון למוות. הוא הוצא להורג בירייה בווילנה, ב-13 באפריל 1942, ונקבר בשולי בית העלמין הצבאי אנטוקול בעיר.
במכתבו האחרון לאשתו כתב:..."פעלתי כבן אדם ולא רציתי לפגוע באף אחד".
מעריכים כי סייע להציל כ-250 יהודים, גברים נשים וילדים.
אורורה (אילינוי)
אורורה (באנגלית: Aurora) היא העיר המאוכלסת ביותר במדינת אילינוי שבארצות הברית אחרי שיקגו והיא העיר ה-19 בגודלה במערב התיכון. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2012, אוכלוסיית העיר עמדה על 199,932 תושבים.
אורורה גדלה מאוד ב-50 השנים האחרונות, נוסדה במקור בתוך מחוז קיין. בין השנים 2000 עד 2003 לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית דירגה את אורורה במקום ה-34 מבחינת גידול אוכלוסייה בארצות הברית. משנת 2000 עד 2009 לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית דירגה את העיר במקום ה-46 מבחינת גידול אוכלוסייה, אוכלוסייה של מעל 100,000 תושבים.
בשנת 1908, העיר אימצה רשמית את הכינוי "עיר האורות", בגלל שהייתה אחת מהערים הראשונות בארצות הברית אשר יישמה מערכת תאורת רחוב חשמלית מלאה בשנת 1881. מרכז העיר של אורורה ממוקם על אי קטן בשם סטולפ בנהר פוקס, בעיר נמצאים אוספים מרשימים של ארכיטקטורה, כולל מבנים שעוצבו על ידי פרנק לויד רייט, לודוויג מיס ון דר רוהה, ברוס גוף, וג'ורג' גרנט אלמסיל.
היסטוריה
לפני הגעתם של המתיישבים האירופאים, היה שם כפר אינדיאני, מה שהיום הוא מרכז אורורה. בשנת 1834 הגיעו האחים מקרתי לאזור ותחילה לקחו בעלות על שני צדי נהר פוקס אך מכרו את האדמות לאחים לייק. האחים לייק הקימו טחנת מים בצד השני של הנהר. בשנת 1837 הוקם שם סניף דואר. אורורה הייתה במקור שני כפרים, מזרח אורורה שנוסדה בשנת 1845 בצד המזרחי של הנהר, ומערב אורורה אשר נוסדה בצד המערבי של הנהר בשנת 1854. בשנת 1857 התאחדו שני הכפרים והקימו את העיר אורורה.
גאוגרפיה ואוכלוסין
על פי לשכת האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010, השטח הכולל של העיר הוא 118.6 קמ"ר אשר מתוכם 116.4 קמ"ר אדמה ו-2.2 קמ"ר מים. העיר נחשבת באופן מסורתי כעיר בתוך מחוז קיין, אך גבולות העיר מתפרסות לעוד שלושה מחוזות אחרים, דופייג', קנדל וויל.
נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2000, בעיר היו 142,990 תושבים, 46,489 משקי בית ו-34,215 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,433.0 נפש לקמ"ר. בעיר היו 48,797 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 489.0 דירות לקמ"ר.
בעיר התגוררו 68.07% לבנים, 11.06% אפרו-אמריקאים, 0.36% אינדיאנים, 3.06% אסיאתים, 0.03% פאסיפים, 14.52% מגזעים אחרים ו-2.0% משני גזעים או יותר.
אחוזת בילטמור
אחוזת בילטמור היא אחוזה בסגנון רנסאנס צרפתי הממוקמת ליד אשוויל, שבקרוליינה הצפונית. האחוזה אשר נבנתה על ידי ג'ורג' ו. ואנדרבילט השני (George Washington Vanderbilt II) בין השנים 1896 עד 1902 היא הבית הגדול ביותר בארצות הברית, אשר נמצא בבעלות פרטית. האחוזה ששטחה הבנוי עומד על 16,200 מ"ר נמצאת עדיין בבעלות המשפחה והיא משמשת כמוזיאון.
היסטוריה
בני משפחה וחברים מרחבי ארצות הברית ואף מחוץ לה, הוזמנו ליהנות מהשפע הרב שהציעה האחוזה, ארוחות הפאר שהוגשו על שולחן ומסביבו 64 כיסאות, ומגניה היפהפיים שתוכננו על ידי הולמסטד.
אחוזת בילטמור העסיקה רבות את ואנדרבילט אשר הקדיש פחות מזמנו לעסקים המשפחתיים ולהשקעותיו שלו. עלות בנייתה ואחזקתה של האחוזה כילתה את מרבית כספו. לאחר מותו של ואנדרבילט ב-1914 מסיבוכים של ניתוח לכריתת התוספתן שעבר, מכרה אלמנתו את מרבית שטח האחוזה. האחוזה אשר השתרעה במקור על שטח של 500,000 דונם בקירוב, הצטמקה לשטח של 32,000 דונם בלבד. השטחים הנותרים נרכשו על ידי הממשל המקומי שהפכם ליער לאומי. האחוזה אשר נחצית לשניים על ידי נהר "פרנץ' ברוד" נמצאת היום בבעלותה של חברת בילטמור, אשר נשלטת על ידי נכדו של ג'ורג' ואנדרבילט.
בשנת 1963 היא הוגדרה כאתר היסטורי לאומי.
האחוזה כאתר תיירות
בעליה של האחוזה השתמשו בה פחות ופחות עד 1956, השנה בה היא נפתחה לציבור כמוזיאון. באחוזה מבקרים כיום יותר ממיליון תיירים בשנה. מבקרים מכל העולם מגיעים להתרשם מבריכת השחייה הענקית, מהספרייה, מאוסף חפצי האמנות ומהגנים המדהימים ביופיים.
מרכז לבריאות הנפש גהה
מרכז לבריאות הנפש גהה הוא בית חולים פסיכיאטרי השוכן בפתח תקווה. בית החולים שייך לשירותי בריאות כללית, וממוקם ליד בית החולים בילינסון. בית החולים מסונף לפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב. בנוסף, בית החולים מהווה גורם מקצועי מייעץ למרכז רפואי רבין, למוסדות הרווחה השונים, למוסדות החינוך ולבתי המשפט בישראל.
היסטוריה
בית החולים הוקם בשנת 1942, בסמוך לצומת הנקרא כיום מחלף גהה, על שם בית החולים. שמו של בית החולים, שמשמעותו היא "מרפא" בעברית ("לֵב שָׂמֵחַ יֵיטִב גֵּהָה" - ), ניתן לו על ידי דוד רמז. המבנה המקורי של בית החולים נבנה בשנת 1934 בידי איש המשטרה והבלש הפרטי דוד תדהר ונמכר לרופא הנפש ד"ר ביתן עבור בית החולים, לאחר שתדהר לא הצליח לעמוד בתשלום חובותיו. ב-1974 נהרס המבנה בצומת גהה כדי לאפשר את הרחבת הכביש ויצירת מחלף גהה.
בשנת 1968 החלה בניית משכנו הנוכחי של בית החולים, ליד בית החולים בילינסון, ובשנת 1972 עבר בית החולים למשכנו הנוכחי. מבנה בית החולים תוכנן על ידי האדריכל זוכה פרס ישראל אריה שרון, יחד עם בנו האדריכל אלדר שרון.
בשנת 2014 גיל זלצמן מונה למנהל המרכז.
פעילות ושירותים
תחומי הפעילות העיקריים של בית החולים הם אשפוז פסיכיאטרי פעיל ושיקומי, טיפול אמבולטורי (פרוצדורה רפואית שאינה דורשת אשפוז בבית חולים), ייעוץ ואבחון. האשפוז הוא אשפוז פעיל כשאורך האשפוז הממוצע הוא 45 יום. בית החולים מתהדר בכך שמספר החולים החוזרים לאשפוז תוך חצי שנה הוא הנמוך במדינה.
צוות העובדים בבית החולים מונה כ־370 עובדים.
בית החולים מחולק לשתי חטיבות עיקריות: חטיבת המבוגרים וחטיבת הילדים והנוער, כאשר כל אחת מהחטיבות מחולקת לשירות אמבולטורי ואשפוזי.
השירותים המרכזיים הניתנים במסגרת בית החולים הם:
בית החולים מספק שירותים קליניים נוספים כגון שירותי ייעוץ פסיכיאטרי לבתי החולים שבמרכז רפואי רבין, למוסדות החינוך, למשטרה ולבתי המשפט. כמו כן מספק בית החולים שירותי הדרכה לאוניברסיטאות בישראל בתחומי הרפואה, הסיעוד ומקצועות הבריאות.
בבית החולים קיים בית ספר לחינוך מיוחד "נעורים" הנותן שירותי חינוך למחלקות הנוער, ובנוסף גן ילדים הנותן שירותים לילדים עם מגוון הפרעות נפשיות והתפתחותיות.
בית החולים מהווה כיום את אחד המרכזים החשובים בישראל לטיפול, מחקר והוראה בנושאי בריאות הנפש. צוות המרכז עוסק בהוראת פסיכיאטריה של הילד והמתבגר, פסיכוגריאטריה, עבודה סוציאלית, פסיכולוגיה, ריפוי בעיסוק, סיעוד ותחומי טיפול שונים. בעלי מקצוע שהתמחו בבית החולים מנהלים כיום מחלקות, מרפאות ויחידות בכל הארץ.
בבית החולים פועלים כמאה ועשרים מתנדבים בממוצע מדי שנה. בנוסף, בבית החולים פועלת עמותת ידידים החל משנת 1988, שמטרותיה העיקריות הן פיתוח שירותים מיוחדים לרווחת החולים, קידום המחקר הרפואי, גיוס מתנדבים מקצועיים, רכישת ציוד, מכשור ומתקנים לחולים, שיפוצם והחזקתם. בעמותה כ-45 חברים, הפועלים בהתנדבות.
בית החולים גהה זכה בפרס "בית חולים מיוחד מצטיין" של שירותי בריאות כללית לשנת 2009.
מחקר
במרכז קיימת יחידת מחקר העוסקת בעיקר בפסיכיאטריה ביולוגית, אפידמיולוגיה פסיכיאטרית ופסיכולוגיה מחקרית. עבודות היחידה מתבצעות במעבדות האוניברסיטה ובמרכז למחקר רפואי ע"ש פלזנשטיין.
עבודות מחקר רבות מתבצעות במסגרת בית החולים, בנושאים כגון קולטנים (רצפטורים) לתרופות במוח, השפעת תרופות על הפיזיולוגיה, נוירואנדוקרינולוגיה, נוירופרמקולוגיה, השפעות של תרופות פסיכיאטריות על מחזור התא והחשיבות למחלות ניווניות של מערכת העצבים, טיפולים חדשניים, גנטיקה של הפרעות נפשיות, הבסיס הביולוגי והגנטי של התנהגות אובדנית ותוקפנית, הבסיס הביולוגי של הפרעות נפשיות בילדים, מתבגרים ומבוגרים, הבסיס הגנטי לניבוי תגובה לתרופות, ויסות חום במחלות נפש, מחקרים על מיניות והפרעות נפשיות ועוד. היחידה מפרסמת מחקרים רבים בעיתונות מדעית בינלאומית. ליחידה קרן מחקר הפתוחה לתרומות לקידום המחקר הפסיכיאטרי.
ההתנגדות לחסידות
ההתנגדות לתנועת החסידות היא מחלוקת שהתעוררה ביהדות אירופה במחצית השנייה של המאה ה-18, עם עלייתה של תנועת החסידות, ועיקרה בדור השני של החסידות. מחלוקת זו, שבמידה מסוימת נותרה עד היום, הובילה לחלוקה בין חסידים למתנגדים. המאבק של הקהילה היהודית הממוסדת בחסידות כלל חרמות ורדיפות, ולעיתים אף מסירה לשלטונות. שיאו בשלושה פולמוסים בולטים בין השנים 1770–1805.
הסיבות למחלוקת
ההתנגדות החריפה לחסידות הושפעה במידה רבה מעמדתו של הגר"א, אשר ראה בה סכנה חמורה, בשל עדויות שהגיעו אליו על כך שהחסידים מפרשים מאמר מספר הזוהר (לא נתברר מהו) באופן שהוא ראה בו כפירה גמורה, ושהם מבזים תלמידי חכמים. לאור זאת, הוא פסק כי החסידים הם מינים שיש לרודפם ולנדותם. לדברי עמנואל אטקס לאחר פטירתו פחתה המחלוקת במידה רבה והתרכזה במישור התעמולתי, יהושע מונדשיין חולק ולדבריו בשלוש השנים שלאחר פטירת הגר"א רדיפת החסידים גברה ואף עברה לפסים אלימים, עד לשנת תקס"ב (1802) שבה נפטר משה בן אשר, מראשי הקהל, שהיה לדבריו ראש הלוחמים בחסידים בווילנא.
לדעת שמואל אטינגר התנגדותו של הגר"א לחסידות כללה גם התנגדות לגישת החסידות כי אפשר לעבוד את הקב"ה ביצר הטוב ויצר הרע כאחד, והוא ראה בגישה זו טשטוש בין מותר לאסור ובין קודש לחול. התנגדותו התבססה גם על דברים שהגיעו לאזניו בדבר שלילת לימוד התורה שנקטו החסידים בטענתם כי אין ערך ללימוד תורה שלא לשמה, בעוד הוא האמין בגישה שמתוך שלא לשמה יבוא הלימוד לשמה.
לחסידות התנגדו, חלקם באופן מתון יותר, גם הנודע ביהודה (רבי יחזקאל לנדא), תלמידו של הגר"א רבי חיים מוולוז'ין, מחותנו של הגר"א ר' אברהם דנציג ואחרים. עוד קודם פרוץ המחלוקת במלא עוזה, הושמעה ביקורת ספורדית על התנועה, בין השאר על ידי רבי שלמה מחלמא ה"מרכבת המשנה", היעב"ץ בספר מטפחת ספרים, ועוד.
הפולמוס הראשון
הפולמוס הראשון נגד החסידות החל בשנת תקל"ב (1771–1772). עם התפשטות החסידות הוקם מניין חסידי גם בווילנה, שכונה "המניין של קארלינער", על שם רבי אהרן הגדול מקרלין שהיה רבם של חסידים אלו. בראש קבוצה זו עמדו שני אנשים, ר' איסר והמגיד ר' חיים. לפי הקונטרס "זמיר עריצים וחרבות צורים" (אלעקסניץ תקל"ב) פסקו ראשי הקהילה היהודית בווילנה ודייניה בפסח תקל"ב (1772) לפזר מניין זה. עוד החליטו לחייב את המגיד ר' חיים לבקש מחילה על הדברים המיוחסים לו, שהגר"א "שקר ותורתו שקר ואמונתו שקר". כאשר הלך ר' חיים אל הגאון מווילנה ובקש את מחילתו, ענה לו הגר"א בלשון קשה: "כבודי מחול לך, וכבוד המקום וכבוד התורה חלילה אם יכופר לכם עד תמותון". אמר ר' חיים – "תן לנו תשובה", השיב הגאון "כל באיה לא ישובון – זו מינות". אז נסתלק ר' חיים מן המגידות וקיבל דין נזיפה ונידוי מהעיר. עוד החליט בית הדין לשרוף את הכתבים החסידיים בשער בית הכנסת, להשפיל ולהחרים את ר' איסר ולשלוח מכתבים אל כל הקהילות החשובות ביחס לאירועים האחרונים. במכתבים נאמר:
החרם הראשון
בעקבות זאת, גיבש הגר"א עמדה מוצקה כנגד החסידות. בית הדין של וילנא הוציא בצירוף הגר"א חרם על החסידים שלפיו מותר להכותם. היו ניסיונות שונים מגדולי החסידות בעיקר מתלמידי המגיד ממזריטש, למנוע את החרם, הרב שניאור זלמן מלאדי מספר באיגרת כי הוא ורבו, רבי מנחם מנדל מוויטבסק, ניסו במהלך החורף של אותה שנה להיפגש עם הגר"א, והוא סירב לכך בתוקף, "וסגר הדלת בעדנו פעמים". כאשר נכבדי וילנה ניסו לשכנעו לקיים את הפגישה, מתוך תקווה שכך ינוצחו החסידים ותימנע מחלוקת, נסע הגר"א מן העיר עד שעזבו שני המנהיגים החסידיים את וילנא.
החרם השני
חרם נוסף הוצא בווילנה בשנת תקמ"א (1781) אחר הדפסת הספר "תולדות יעקב יוסף". בין היתר נטען שהמדפיסים לא פנו לראשי הקהילה לקבל "הסכמה" כמקובל. חרם זה אסר להשכיר לחסידים דירות, אסר לדבר איתם והורה לגרשם ממקומות מגוריהם ויישוביהם. ככל הנראה נוסח כתב החרם בידי פרנסי וילנה, ולאחר מכן חתם עליו הגר"א.
הפולמוס השני
פולמוס נוסף התקיים בשנים תקנ"ו-תקנ"ז (1796). בשלב זה כבר היה הגר"א בן כ-75 ואף היה חולה. במזרח אירופה נפוצו שמועות על כך שהוא חזר בו או ביטל את החרמות ביחס לחסידים. לפי חלק מהדעות נודע לגר"א שהחסידים לקחו אדם שהסתובב בגרמניה והודיע שהוא בנו של הגר"א ואביו חזר בו ביחס לחסידות.
בסיוון תקנ"ו כתב הגר"א בעצמו איגרת חריפה נוספת כנגד החסידות. כשהגיעה איגרת זו למינסק טענו החסידים שהיא מזויפת. לאור זאת ביקש קהל מינסק איגרת נוספת של הגר"א, וזו אכן נכתבה, עם אישור דייני וילנא שאכן זוהי איגרת הגר"א.
החרם השלישי
לאחר פטירתו של הגר"א נפוצו שמועות שחסידים ערכו משתה לחגוג את האירוע ולכן הטילו פרנסי העיר חרם נוסף, חמור מהקודמים, על החסידים ותומכיהם. חרם זה הוציא את החסידים מכלל ישראל וכלל היתר מפורש למסור חסידים לידי הגויים, על ידי הרודף הנעלם.
פולמוס נוסף התרחש בברודי, שהייתה באותה תקופה הקהילה היהודית הגדולה בפולין. החרם שהוטל בברודי אסר שחיטה חסידית, כלומר שחיטה בסכינים מלוטשים, וכן אסר תפילה בנוסח האר"י והתכנסות חסידים במניין נפרד.
אף על פי שהפולמוסים התרחשו באירופה השפעתם ניכרה גם בארץ ישראל. החרמות עודדו את האשכנזים בארץ ישראל להתנגד לחסידים שם, ואליהם הצטרפו גם היהודים הספרדים. התנגדות זו הביאה לכך שבשנת 1781 עברו חלק מן החסידים מצפת לטבריה ובשנת 1785 עברו הנותרים מן החסידים לפקיעין. מאוחר יותר, בשנת 1809 בעת עליית תלמידי הגר"א המתיחות בין החסידים למתנגדים הביאה להקמתו של כולל הפרושים כקהילה נפרדת ועצמאית מכולל רייסין שהיה בשליטת החסידים.
כתבי הפולמוס
במסגרת הפולמוסים התחברו חוברות משני הצדדים, שכונסו בשנת תש"ל בספר חסידים ומתנגדים על ידי מרדכי וילנסקי. הספר נפש החיים שחיבר הרב חיים מוולוז'ין מבאר את שיטות המתנגדים. הספר יסוד העבודה של הרב אברהם וינברג מסלונים משיב על חלק מדבריו.
פייבל במערב הפרוע
פַייבֶל במערב הפרוע (באנגלית: An American Tail: Fievel Goes West) הוא סרט הנפשה מוזיקלי קומי אמריקאי-בריטי לכל המשפחה משנת 1991 בבימויהם של פיל ניבלינק וסיימן וולס. זהו סרט המשך לסרט פייבל והחלום האמריקאי מאת דון בלות', בלות' עצמו לא ביים את סרט ההמשך.
עלילת הסרט
כעבור כמה שנים בארצות הברית של 1885, משפחת עכברוביץ גלתה שזה לא התקווה שציפו לה, והם נאלצו להתמודד עם עוד חתולים רעבים. פייבל חושב כל הזמן על וויילי בארפ, הכלב השריף של המערב הפרוע, בעוד שאחותו טניה חולמת להיות זמרת. ינתיים, חברתו של טייגר, מיס קיטי, עזבה אותו על מנת למצוא חיים חדשים במערב כך שהיא מחפשת "חתול שדומה יותר לכלב".
מיד לאחר מכן, חתול ר. וואול, חתול ארטיסטי המדבר במבטא בריטי, מביא את העכברים אל הביוב, כולל משפחת עכברוביץ, בעוד הוא משתמש בבובת עכבר, וואול אומר לעכברים לבוא אל חיים חדשים במערב. טייגר רודף אחר הרכבת, מנסה לעקוב אחר חבריו, אולם הוא הושלך בידי להקת כלבים. כאשר ברכבת, פייבל הסתובב במחלקת החיות, שם הוא שמע שהחתולים מתכננים להפוך אותם ל"עכברבורגרים". לאחר שגילה זאת, הוא הושלך מהרכבת על ידי ט.ר. צ'ולה, עוזרו של וואול, ונפל אל אמצע המדבר. משפחתו שוב הצטערה על אובדנם והגיעו אל הנהר הירוק יוטה עם לבבות גדולים ומקווים שפייבל עדיין חי.
כאשר הגיעו אל הנהר הירוק, צ'ולה חסם את מגדל המים, וייבש את הנהר. וואול בירך את העכברים והציע להם לבנות מסבאה חדשה ביחד, אף על פי שהוא מנסה לסדר את העכברים כדי שהם יעשו את רוב העבודה ואז הם יאכלו בידי החתולים. בינתיים, פייבל הרגיש אבוד במדבר, כמו טייגר, טייגר נתפס בידי עכברים אינדיאנים והפך לאל שלהם ופייבל התאחד עם טייגר, טייגר החליט להישאר בכפר ופייבל נסע דרך הצמח אל הנהר הירוק. ברגע שהוא הגיע, הוא התאחד במהרה עם משפחתו אולם הם לא האמינו לו שוואול מנסה להרוג אותם. אולם וואול שומע את קול שירתה המקסים של טניה.
הוא שולח את טניה אל מיס קיטי, אשר הפכה לחתולה זמרת במסבאה, והיא הבינה שהיא באה בעקבות המלצה של וואול. הוא אומר למיס קיטי להעלות אותה על הבמה. עם קצת ביטחון עצמי ממיס קיטי, טניה הביאה בכורה מופלאה לחתולים. בינתיים פייבל נרדף בידי צ'ולה ונאסר, אך הצליח לברוח.
כאשר הלך מחוץ לעיר, פייבל דיבר אל הכלב הישנוני מחוץ לכלא אשר גילה שהוא ווילי בארפ. פייבל החליט לתת לו לאמן את טייגר בתור איש חוק וכלב. טייגר סירב בהתחלה, אולם החליט בסוף לבוא כדי לזכות בלבה של מיס קיטי. הם חזרו להילחם בחתולים, אשר עמדו לחסל את העכברים בזריחת השמש בפתיחת המסבאה של וואול באמצעות מלכודת עכברים ענקית. טייגר, וויילי ופייבל נלחמו בחתולים באומץ רב. כאשר צ'ולה עמד להרוג את מיס קיטי, טייגר הציל אותה והשתמש בקלשון וקור של צ'ולה בתור לאסו כדי ללכוד אותו במלכודת עם וואול והחתולים מחוץ לעיר כאשר הגיבורים השתמשו במלכודת בתור מקלעת. החתולים עפו ונחתו בשק דואר אשר נאסף ווואול עצמו נלקח על ידי אישה שהלבישה אותו כתינוק.
מיס קיטי וטייגר התאחדו בשנית בשל אישיותו החדשה. טניה הפכה לזמרת מפורסמת ומגדל המים שוב הביא מים והנהר הירוק הצמיח פרחים. פייבל מצא את וויילי מחוץ למסיבה, אשר נתן לו את תג השריף. פייבל לא היה בטוח על מה הוא דיבר, אולם הבין שהמסע שלו עוד לא נגמר.
מדבבים בעברית
הדיבוב בוים והופק על ידי שפרירה זכאי
מסגד מחמודיה
היסטוריה
המסגד הוקם בשנת 1730 ונבנה מחדש בין השנים 1812–1814 בידי מוחמד אגא א-שאמי, מושל העיר מטעם העות'מאנים בתחילת המאה ה-19. המסגד נקרא על שמו של בנו של א-שאמי, מחמוד, שנפטר בשנת בניית המסגד. המסגד כלל אולם תפילה וחצר שהיא כיום החצר הפנימית של המסגד, ובה קבוע מיחראב הפונה דרומה. המסגד הורחב מאוחר יותר בשל הגידול באוכלוסייה, ונוספה לו החצר המזרחית שגם בה ניצב מיחראב. חלק מקירותיו החיצוניים של המסגד היוו חלק מחומות העיר, ובחלקו הצפון-מזרחי של המתחם שכן "הקישלה", בית המאסר של העיר, שהיה לימים לתחנת המשטרה ביפו.
המבנה
המבנה עוטר בעמודי שיש וגרניט שהובאו מקיסריה, עתלית, סידנא עלי ומאשקלון, ושולבו בהם כותרות בשימוש משני. הכניסה אל המסגד היא בצידו הדרומי ומעליה קבועה כתובת המציינת את השנה 1227 להג'רה (1812).
אל מתחם המסגד מובילים שערים נוספים, האחד פונה לכיוון מערב ולעבר בית הסראייה הישן, והאחר אל כיכר השעון. שער זה מכונה "שער השליטים" ודרכו נכנסו למסגד אנשי השלטון שהגיעו מכיוון בית הסראיה החדשה שבכיכר השעון. השער קבוע בתוך קשת שבראשה רוזטה ביזנטית. חלקה התחתון של הרוזטה נחתך בשל חוסר מקום. בקשת החיצונית של השער שולבו אלמנטים עות'מאניים ומעליה אנטבלטורה הנושאת את סמל האימפריה - סהר וכוכב.
סביל סולימאן
בקיר הדרומי של המסגד קבוע "סביל סולימאן" שצורתו כשל קשת גדולה המשלבת אבני שיש לבנות וגרניט ורודה. הסביל מעוטר בקשתות, בעמודים ובכותרות וכן בכתובות ובטורה של הסולטאן העות'מאני. הסביל נבנה בשנת 1809 והוצמד אל קיר המסגד משזה הוקם. הוא קרוי על שמו של סולימאן פאשה, שליט עכו ומפקדו של אבו נבוט, אשר הקים אותו.
מעל הסביל היה בניין מפואר, שנהרס בנסיבות לא ברורות. בשנת 2011 שופץ הסביל וחלקו שוחזר על פי תרשימים מהמאה ה-19.
גאורגי סבירידוב
גאורגי סבירידוב (16 בדצמבר 1915 - 5 בינואר 1998) היה מלחין נאו-רומנטי מהתקופה הסובייטית.
אחת היצירות המפורסמות שלו- רומן וואלס לתזמורת, נקראת "סופת שלג" (“The Blizzard”), היצירה מבוססת על סיפורו של הסופר והמשורר הרוסי אלכסנדר סרגייביץ' פושקין ("The Tales of the Late Ivan Petrovich Belkin").
בשנת 1946 זכה בפרס סטלין (שלימים נקרא פרס ברית המועצות) על טריו לפסנתר. בשנת 1960 קיבל את פרס לנין ובשנת 1968 את פרס ברית המועצות. פעם נוספת זכה בפרס ברית המועצות בשנת 1980. כמו כן עוטר בתואר אמן העם של ברית המועצות, גיבור העמל הסוציאליסטי ו-4 פעמים קיבל את עיטור לנין.
ספקטרום (אולם ספורט)
הספקטרום (באנגלית: The Spectrum) היה אולם ספורט בפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית. הוא היה, במשך 29 עונות, אולמן הביתי של קבוצת הכדורסל פילדלפיה 76' וקבוצת ההוקי קרח פילדלפיה פליירס, והיה גם אולמן הביתי של קבוצות נוספות במגוון ענפי ספורט עד סגירתו ב-2009. שימש גם לאירועי ספורט חד פעמיים שונים, אירועי תרבות ומופעי מוזיקה. ב-2011 הושלמה הריסתו של האולם, שארכה כ-5 חודשים.
שנים ראשונות
האולם החדש נהגה ותוכנן לאחר שליגת ה-NHL הודיעה על סיום תקופת "שש המקוריות", העידן בן 25 השנה שבו היו בליגה שש קבוצות קבועות, ועל התרחבות מתוכננת של הליגה ל-12 קבוצות לקראת עונת 1967/68 כאשר אחת מקבוצות ההתרחבות נועדה לקום בפילדלפיה. אבן הפינה לאולם החדש הונחה ב-1 ביוני 1966 במעמד מייסדי הקבוצה החדשה, שמאוחר יותר תיקרא פילדלפיה פליירס, וראש עיריית פילדלפיה ג'יימס טייט.
בניית האולם ארכה כ-16 חודשים ועלתה 7 מיליון דולר (46 מיליון דולר בערכי 2011). ב-30 בספטמבר 1967 התקיים האירוע הראשון באולם החדש - פסטיבל ג'אז.
הפליירס פתחו את עונתם הראשונה ב-NHL באולם החדש, ואליהם הצטרפה גם קבוצת ה-NBA הוותיקה פילדלפיה 76' ששיחקה קודם לכן ב"קונבנשן הול", אולם מיושן וקטן.
יזמי האולם בחרו את שמו, "ספקטרום", כדי לשקף את מגוון האירועים הנערכים בו: SP עבור sports (ספורט), E עבור entertainment (בידור), C עבור circus (קרקס), T עבור theatricals (מופעי תיאטרון), R עבור recreation (פעילות פנאי). בתחילת דרכו של האולם נמכרו לציבור מנויים משולבים לכל האירועים שנערכו בו, מכל הסוגים.
כבר בשנה הראשונה לפעולתו קרתה תקלה חמורה באולם, כאשר חלק מגגו הועף בסופה עזה ב-1 במרץ 1968 והוא הפך לבלתי שמיש. השבתת האולם היוותה בעיה קשה בעיקר לפליירס. בעוד ה-76' יכלו לשוב לביתם הישן, ה"קונבנשן הול", ולאולמות נוספים בסביבה, הרי שבעיר ובסביבותיה לא היה כל אולם חלופי שיכל לאפשר בניית זירת קרח. הפליירס העבירו במהירות את משחקי הבית הקרובים לניו יורק ולטורונטו בטרם מצאו להם בית חלופי בעיר קוויבק, באולם הביתי של קבוצה-בת שלהם שפעלה בעיר, למשך שארית העונה הרגילה. הגג תוקן בזמן כדי לאפשר לפליירס לשוב לאולמם הביתי למשחקי הפלייאוף.
שנות ה-70' וה-80' - ביתן של אימפריות
בשנות השיא שלו, בין הקמתו לאמצע שנות ה-80, היה הספקטרום גדוש בפעילות. מדי שנה התקיימו בו כ-250 אירועי ספורט ובידור מכל הסוגים, בנוסף לכינוסים ואירועים פרטיים. בכך הצדיק את הסיסמה שטבעו לו בעליו, "אתר ההופעות של אמריקה" (America's Showplace).
כאולם ספורט עלה האולם לגדולה בשנות ה-70 וה-80. ב-1970 התקיים בו לראשונה משחק ה"אולסטאר" של ה-NBA, וב-1974 הוענק בו לראשונה תואר מקצועני כאשר הפליירס השלימו בו ניצחון בסדרת הגמר של ה-NHL וזכו בגביע סטנלי. הפליירס זכו בגביע בפעם השנייה ברציפות ב-1975, ואירחו בספקטרום גם את משחקיהם הביתיים בסדרות הגמר של 1976, 1980, 1985 ו-1987. ב-1976 אירחו הפליירס בספקטרום את הקבוצה הטובה ביותר בהוקי קרח הבינלאומי, צסק"א מוסקבה, שקיימה מסע משחקים בצפון אמריקה. הפליירס היו קבוצת ה-NHL היחידה שניצחה את צסק"א במהלך המסע. הכינוי שדבק בפליירס בתקופת השיא שלהם בשנות ה-70 - "בריוני רחוב ברוד" (Broad Street Bullies) - נטבע על שם הרחוב בו ניצב הספקטרום.
מעט אחרי עלייתם של הפליירס לצמרת ה-NHL עלתה גם פילדלפיה 76' לצמרת ה-NBA כשבשורותיה מככבים שחקנים כג'וליוס אירווינג ("דוקטור ג'יי") ומוזס מלון. ה-76' אירחו בספקטרום את משחקיהם בסדרות הגמר של 1977, 1980, 1982 ולבסוף ב-1983 - השנה היחידה בה זכו באליפות. עם זאת, הקבוצה היחידה השלימה זכייה באליפות ה-NBA בספקטרום היא דווקא לוס אנג'לס לייקרס, כשניצחה את ה-76' במשחק השישי של סדרת הגמר של 1982.
הספקטרום אירח עוד פעם אחת את משחק ה"אולסטאר" של ה-NBA, ב-1976. ב-1976 אירח הספקטרום לראשונה גם את משחק ה"אולסטאר" של ה-NHL, ועד היום הוא האולם היחיד שאירח את משחקי האולסטאר של ה-NBA וה-NHL באותה שנה. באותה שנה עמוסה אירח הספקטרום בפעם הראשונה גם את טורניר הפיינל פור של אליפות ה-NCAA (ליגת המכללות) בכדורסל. ב-1981 אירח הספקטרום את הפיינל פור פעם נוספת.
ב-1988 שיחקה בפעם היחידה קבוצה ישראלית ב"ספקטרום", כאשר ה-76' אירחו את מכבי תל אביב למשחק טרום-עונה. ה-76' ניצחו במשחק 108:107.
שנות ה-90' והמאה ה-21 - דעיכה
בשנות ה-90 היה הספקטרום אולם מיושן לעומת האולמות שקמו אחריו. הוא חסר את תנאי הצפייה והחווייה של אולמות חדשים יותר, וכמו כן חסרו בו שטחי מסחר - חוסר שפגע בהכנסותיו הפוטנציאליות. גם אירועי הספורט הגדולים הלכו ונטשו אותו. רק עוד פעם אחת באותה תקופה, ב-1992, אירח הספקטרום אירוע ספורט גדול - משחק ה"אול-סטאר" של ה-NHL.
התיישנותו של האולם הביאו לבסוף לבניית אולם חדש ומודרני בסמוך לספקטרום, וב-1996 נטשו הפליירס וה-76' את הספקטרום ועברו לאולם החדש המשרת את שתי הקבוצות עד היום. בספקטרום נותרה קבוצת הוקי קרח בליגה משנית ומספר קבוצות בענפים קטנים יותר. האולם המשיך להיות פעיל עד 2009, אז נסגר לקראת תחילת הליך הריסתו. ב-16 בינואר 2010 התקיים האירוע האחרון בהחלט באולם - מסיבת פרידה שערכו לו בעליו.
אירועי תרבות ומוזיקה
במשך שנות קיומו של האולם הופיעו בו מיטב האמנים ולהקות הרוק בהיסטוריה. חלקם הופיעו בו עשרות פעמים, כששיאנית ההופעות הייתה להקת גרייטפול דד שהופיעה בו 53 פעמים. שלוש מההופעות יצאו לאור כאלבומים רשמיים של הלהקה.
אירוע יוצא דופן אירע ב"ספקטרום" בעת הופעתה של להקת פינק פלויד ב-1977, במסגרת סיבוב ההופעות "In the Flesh". באותה הופעה סבל רוג'ר ווטרס מכאבים עזים עד כדי חוסר יכולת לזוז. הוא המשיך בהופעה למשך זמן מסוים בעזרת משככי כאבים חזקים שהוזרקו לו, אולם לבסוף פונה לבית חולים וההופעה נמשכה בלעדיו. שירה של הלהקה "Comfortably Numb", שהופיע ב-1979 באלבום "The Wall", נכתב בהשראת אירוע זה.
האירוע האחרון הפתוח לציבור שהתקיים באולם היה הופעה של להקת פרל ג'אם ב-31 באוקטובר 2009.
הריסתו
ב-8 בנובמבר 2010 החל רשמית תהליך הריסתו של החלל הפנימי של האולם. שבועיים לאחר מכן התקיים טקס לציון התחלת ההריסה, שבו השתתפו בין השאר כוכבי הספורט שהאולם היה ביתם במשך השנים - ג'וליוס אירווינג וכוכבי הפליירס משנות ה-70 בובי קלארק וברני פראן. הריסתו של האולם התקדמה באיטיות והסתיימה רק ב-1 באפריל 2011, כיוון שבהליך ההריסה לא נעשה שימוש בחומר נפץ.
על מתחם האולם נסלל מגרש חנייה עבור מרכז קניות ומסחר שנבנה בסמוך.
קליפ מילולי
הקליפ המילולי הראשון נוצר ב-2008 על השיר "Take on Me" של להקת א-הא. קליפ מילולי בולט נוסף היה על השיר "Total Eclipse of the Heart" של בוני טיילר. קליפים מילוליים אלה היו לתופעות אינטרנט פופולריות, שמשכו מיליוני צופים.
יחסי אינדונזיה–מצרים
יחסי אינדונזיה–מצרים הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין רפובליקת מצרים הערבית.
היסטוריה
מצרים הייתה המדינה הערבית הראשונה שהכירה באינדונזיה ב-1946. שתי המדינות כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים ב-10 ביוני 1947. בשנת 1949 נפתחה השגרירות האינדונזית בקהיר. כמו כן, בעת הסכסוך הפוליטי שבין אינדונזיה למזרח טימור, מצרים נמנעה מהתערבות לטובת אחד הצדדים. מאז 1977, מצרים ואינדונזיה מקיימות יחסים טובים ולבביים. בנוסף, אינדונזיה ומצרים מהוות חלק חשוב בתיווך הסכסוך הישראלי-ערבי בין המדינות סוריה, לבנון והרשות הפלסטינית.