cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סודאן במשחקים האולימפיים לנוער
משחקי הקיץ
המשלחת הראשונה של סודאן למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שמונה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט. ספורטאי המשלחת הגיעו להישגים בענף האתלטיקה וסיימו במקום הרביעי בריצת 400 מטר נערים ובמקום החמישי בריצת 2000 מטר מכשולים נערים ומקום תשיעי בגמר ריצת 1000 מטר נערים. בענף החתירה ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים וסיימו במקומות האחרונים. גם המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג לא הגיעה להישגים משמעותיים. המשלחת מנתה חמישה ספורטאים שהתחרו בענף האתלטיקה.
אוניברסיטה
אוּנִיבֶרְסִיטָה (מלטינית: Universitas) היא מוסד להשכלה גבוהה ולמחקר המעניק תארים אקדמיים.
מקור השם
המילה הלטינית universitas מפורשת כגילדה או אגודה המוכרת בחוק כבעלת "אישיות משפטית".
המונח אוניברסיטס הוא חלק מהמונח "universitas magistrorum et scholarium" (קהילת המורים והחוקרים) ובמהלך ימי הביניים המאוחרים, במערב ומרכז אירופה, קוצר המונח למילה הראשונה, כלומר universitas.
ראשית האוניברסיטאות
האקדמיה היוונית, שנוסדה ב-387 לפנה"ס, נחשבת לאוניברסיטה הראשונה. את אוניברסיטה זו ייסד הפילוסוף היווני אפלטון ליד אתונה. באוניברסיטה זו לימדו בעיקר פילוסופיה, מתמטיקה וספורט. האוניברסיטה הוותיקה ביותר שפועלת עד היום היא אוניברסיטת אל-קרוויין בפאס במרוקו שהוקמה בשנת 859. האוניברסיטה האסיאתית החשובה ביותר הייתה נלנדה בהודו. באוניברסיטה זו למד הפילוסוף הבודהיסט נגרג'ונה. התקיימו מוסדות דומים בעולם המוסלמי, בעיקר בקהיר.
אוניברסיטאות בימי הביניים
האוניברסיטאות האירופיות הראשונות נוסדו בימי הביניים. במאה ה־10 הוקם בעיר סלרנו בית ספר לרפואה, במאה ה־12 הוקם בבולוניה בית ספר למשפטים שהתפתח לאוניברסיטת בולוניה, ובפריז נפתח בית ספר לתאולוגיה ופילוסופיה. הכנסייה זיהתה את האוניברסיטאות כמאגר של אנשים מוכשרים האמונים על פרשנות טקסטים, ואלו היו תחת חסות הכנסייה ונתונים למרותה.
מרבית האוניברסיטאות התפתחו מבתי ספר שהתקיימו ליד מנזרים וכנסיות. כאשר בתי ספר אלו כבר לא יכלו לספק את צורכי האוכלוסייה שגדלה כתוצאה מהתפתחות הערים ולנוכח הדרישה לרכוש ידע והשכלה גבוהה, התפתחה האוניברסיטה. התפתחותן של האוניברסיטאות האירופיות הייתה דומה לזו של הגילדות המקצועיות. ברוב המקרים, במקום שכבר קיים היה מרכז לימודי, קיבל זה "כתב זכויות". דרך נוספת להתפתחות האוניברסיטאות הייתה על ידי הגירה של סטודנטים ומרצים מאוניברסיטה קיימת (כך למשל נוסדו אוניברסיטת קיימברידג' ואוניברסיטת לייפציג).
האוניברסיטה באירופה בימי הביניים נחשבה מוסד כנסייתי (הסטודנטים נהגו להתהלך בלבוש ובתספורת האופיינים לכמורה, ואף היו מחויבים לשמור על חיי רווקות). העובדה שהאוניברסיטה הייתה מוסד כנסייתי הביאה לכך שהיו בה סממנים אחידים - שפת ההוראה הייתה לטינית, התארים שהוענקו היו אחידים וכך גם מסלול הלימודים. למרות ההכרה באוניברסיטה כמוסד כנסייתי נאלצו האוניברסיטאות לנהל מאבקים להשגת אוטונומיה ומניעת התערבות השלטון המקומי שביקש לשלוט בארגון הפנימי של האוניברסיטה, מינויי המורים ושאר נהלים פנימיים. מאבקן של האוניברסיטאות הוביל, בסופו של דבר, להשגת האוטונומיה המבוקשת - היו לאוניברסיטה שוטרים משלה, והיא זכתה לפטור מתשלום המיסים העירוניים (כמו הכנסייה).
אוניברסיטת נאפולי, שנוסדה על ידי הקיסר פרידריך השני בשנת 1224, הייתה הראשונה שהוקמה בחסותה של אימפריה, ואילו אוניברסיטת טולוז, שנוסדה על ידי האפיפיור גרגוריוס התשיעי בשנת 1229, הייתה הראשונה שהוקמה על ידי צו האפיפיור. אוניברסיטאות אלו היו חופשיות לשלוט בעצמן, בתנאי שלא הפיצו רעיונות שנחשבו לאתאיזם או כפירה.
מהמאה ה-13 ואילך הוקמו אוניברסיטאות רבות מהערים העיקריות באירופה.
למשך המשך ימי הביניים ועד לסוף המאה ה-18 נבנו ברוב האוניברסיטאות במערב תוכניות לימודים שהתבססו על "שבע האמנויות החופשיות" (Artes Liberales): הטריוויום - האמנויות המכינות של הדקדוק, הלוגיקה והרטוריקה, כמו גם את הקואדריוויום: אריתמטיקה, גאומטריה, מוזיקה ואסטרונומיה. בשלב זה תלמידי האוניברסיטה היו גברים בלבד.
העת החדשה
הרפורמה הפרוטסטנטית שהתרחשה באירופה במאה ה-16, והרפורמה הנגדית שקמה מולה, השפיעו על עולם ההשכלה הגבוהה. במקומות שונים באירופה נפתחו אוניברסיטאות פרוטסטנטיות, ואוניברסיטאות אחרות חידדו את זהותן כאוניברסיטאות קתוליות. מאבקי זהות ואינטרסים גרמו להתמקדות בתכני דת בשני הזרמים הללו, בניסיון של כל זרם להראות לתלמידיו את צדקתו, וכך קרה שמוסדות רבים וחשובים להשכלה גבוהה לא מינפו תגליות ורעיונות חדשים לכדי השכלה.
במאות ה-18 וה-19 איבדה הדת בהדרגה את מקומה ככוח הדומיננטי בהשפעה על הלך הכוח של האוניברסיטאות, ואת מקומה תפסו רעיונות חדשניים של השכלה ומחקר אמפירי. מגמות אלה זוהו במיוחד עם אוניברסיטת ברלין, שנוסדה בשנת 1809, ובה הניסויים במעבדות החליפו את ההשערות הפילוסופיות ; תורות תאולוגיות, עקרונות פילוסופיים ודעות רווחות מימי קדם נבדקו בקפדנות ובאובייקטיביות ; סטנדרטים חלוציים של חופש אקדמי החלו להפוך לעקרונות מנחים. המודל הגרמני של האוניברסיטה כמכלול של בתי ספר לתארים מתקדמים, המבצעים מחקר מתקדם וניסויים אמפיריים, היה בעל השפעה עולמית.
השינוי התפיסתי הרחב של האוניברסיטאות שינה מהותית את תוכני הלימוד. מדעים כמו פיזיקה, כימיה, ביולוגיה והנדסה החליפו רעיונות תאולוגים בתוכנית הלימודים ; למידה של שפות וספרויות מודרניות מגוונות החליפה במקרים רבים את הלמידה המסורתית של השפה הלטינית ; ועד ראשית המאה ה-20 נלמדו גם הדיסציפלינות החדשות יותר של כלכלה, מדע המדינה, פסיכולוגיה וסוציולוגיה.
במאה ה-19 וה-20 הקימו האימפריה הבריטית והצרפתית אוניברסיטאות רבות בקולוניות שלהן באסיה ובאפריקה. כאשר באמצע המאה ה-20 קיבלו מדינות רבות עצמאות מהשליטה האימפריאלית, רוב המדינות העצמאיות הצעירות הרחיבו את מערכת האוניברסיטאות שלהם על פי מודלים אירופיים ואמריקנים, לעיתים קרובות בסיוע טכני וכלכלי של השליטים הקולוניאליים לשעבר, או בעזרת סוכנויות בינלאומיות דוגמת הבנק העולמי. אוניברסיטאות ביפן, סין ורוסיה התפתחו גם הן עד סוף המאה ה-19 בעקבות לחצים למודרניזציה.
על אף שנשים יכלו ללמוד באוניברסיטאות רבות במערב, נחשבו מוסדות אלו עד לאמצע המאה ה-20 כמקום המתאים בעיקר לגברים. בעקבות המהפכה הפמיניסטית ההדרגתית במערב במאה ה-20, במחצית השנייה של המאה החלו הנשים לקבל לגיטימיות הולכת וגדלה לפיתוח קריירה אקדמית.
מבנה האוניברסיטה
האוניברסיטה מספקת שני סוגי חינוך: חינוך שלישוני (תואר בוגר אוניברסיטה, המכונה "תואר ראשון") וחינוך רביעוני (תואר מוסמך אוניברסיטה - "תואר שני" - ותואר דוקטור - "תואר שלישי").
בבריטניה, אוניברסיטה נוסדת על ידי המוסד המלכותי באמצעות צ'רטר מלכותי. רק מוסדות בעלי צ'רטר כזה יכולים להעניק תארים מכל סוג שהוא.
לרוב, אוניברסיטה מורכבת ממספר פקולטות, בתי ספר ומכונים אשר מחולקים לפי חוגים שונים (כגון: חוג למדעי המחשב, לספרות, לכלכלה, למתמטיקה, לכימיה וכך הלאה). בראש החוג עומדים פרופסורים, תחתם מלמדים מרצים בעלי תוארי דוקטור או פרופסורים אחרים, ותחתם נמצאים עוזרי המחקר והמנהלה.
אופי הלימודים באוניברסיטה
על הסטודנט באוניברסיטה לעמוד בהתחייבות רבות, בדומה למצב בבית הספר: כתיבת עבודות, שיעורי בית, נוכחות חובה ובחינות. ההבדל, אם כן, מתבטא בעובדה שבאוניברסיטה על הסטודנט עצמו להיות אחראי לנושאים הללו ולעמידתו בהתחייבויות. כך גם מערכת השעות הגמישה ולמידה רק בחלק מימות השבוע ברוב המקרים שונה מהלימודים בבתי הספר.
מבנה הלימודים
הלימודים באוניברסיטה מתבצעים דרך קורסים אוניברסיטאיים. ישנן ארבע צורות שונות של קורסים:
תנאי קבלה
משנה לשנה עולה מספר הסטודנטים באוניברסיטאות השונות, כמו גם מספר האוניברסיטאות וזאת מכמה סיבות: ראשית כיוון שהתואר מקנה שכר או מעמד חברתי טוב יותר. שנית, כיוון שהמדינה עצמה מעוניינת ברמת השכלה גבוהה לאזרחיה, שהרי יש קשר ברור בין השכלה גבוהה לחוסן כלכלי ומדיני של המדינה. למרות זאת, המצב ברוב מדינות העולם אחד הוא: הביקוש למקומות לימוד גדול בהרבה מההיצע. האוניברסיטאות מפעילות לפיכך מנגנון סבוך של קריטריונים לסינון המועמדים.
על-פי רוב, נתוני הקבלה הנדרשים ממועמדים לתחום לימודים מסוים אינם נקבעים בהתאם לאופי הלימודים באותו חוג, אלא בהתאם להיצע ולביקוש באותו מוסד לימודים. לדוגמה, נתוני הקבלה ללימודי פסיכולוגיה ברבים ממוסדות הלימוד יהיו לרוב גבוהים מנתוני הקבלה הנדרשים ללימודים בחוג למתמטיקה. זאת מכיוון שלימודי הפסיכולוגיה זוכים לביקוש רב יותר. זאת בעוד מספר המקומות הפיזיים בחדרי הלימוד הוא מוגבל.
על אדם המעוניין ללמוד באוניברסיטה להגיש מועמדות. בדרך כלל נסגרת ההרשמה מספר חודשים לפני תחילת הלימודים, כדי לאפשר לאוניברסיטה למיין את המועמדים ולסננם. המועמד נדרש לבחור מספר תחומים (בדרך כלל שלושה) אותם הוא מעוניין ללמוד, ולסדרם לפי סדר העדיפות. אם לא ניתן לקבל את המועמד ללימודים בנושא המועדף עליו, ייתכן שניתן יהיה לקבלו לאחת מהאפשרויות האחרות שציין בטופס ההרשמה. לטופס ההרשמה ללימודים נדרש המועמד לצרף מסמכים רבים המעידים על השכלתו הקודמת: תעודת בגרות, ציוני בחינות, תארים אקדמאיים קודמים וכדומה.
מועמד שהוחלט לקבלו לאוניברסיטה מקבל מכתב קבלה. במכתב מצוין תאריך או טווח תאריכים בו על המועמד להגיע באופן אישי לאוניברסיטה על מנת להירשם. אדם אשר הגיש מועמדות למספר אוניברסיטאות ואשר התקבל לכמה מהן יכול כעת לשקול לאיזו אוניברסיטה הוא מעוניין ללכת ולהתעלם ממכתבי הקבלה של האוניברסיטאות האחרות.
מימון הלימודים
בחלק ניכר מן האוניברסיטאות, מלבד אלו אשר נמצאות במדינות רווחה או במדינות אשר מממנות את הלימוד לתלמידיהן (כך, לדוגמה, היה המצב במדינות ברית המועצות הקומוניסטית), על הסטודנטים לשלם שכר לימוד אקדמי אם ברצונם להיכנס ללימודים באוניברסיטה; נושא שכר הלימוד, כמותו וכדאיותו שנויה במחלוקת, וישנם פתרונות בשביל סטודנטים אשר אינם יכולים לשלם את שכר הלימוד; אחד הפתרונות האלו היא המלגה, השתתפות של תורמים, האוניברסיטה עצמה או לעיתים מוסד ממשלתי כלשהו במימון שכר הלימוד, אשר ניתנת לעיתים לסטודנטים מוכשרים במיוחד או כאלה שאין ביכולתם לממן את לימודיהם לבדם.
אוניברסיטאות בישראל
הכרה בפעילות והרשאה להענקת תארים על ידי מוסד אקדמי ניתנת על ידי המועצה להשכלה גבוהה. בישראל תשע אוניברסיטאות המעניקות תוארי בוגר, מוסמך ודוקטור. הגדולה שבהן היא אוניברסיטת תל אביב. שאר האוניברסיטאות הן האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בבאר שבע, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת אריאל בשומרון, הטכניון בחיפה, אוניברסיטת רייכמן, ו-מכון ויצמן למדע, המתמקד במחקר ומעניק תארים מתקדמים בלבד. ב-1976 הצטרפה אליהן האוניברסיטה הפתוחה, אשר פועלת בשיטת הלמידה מרחוק.
בית הילדות של ג'ורג' ווקר בוש
בית הילדות של ג'ורג' ווקר בוש (באנגלית: George W. Bush Childhood Home) הוא מבנה היסטורי אשר שימש בשנות ה-50 של המאה ה-20 כביתה הפרטי של משפחת בוש. בבית גרו מי שיהיה לימים נשיא ארצות הברית ה-41 ג'ורג' הרברט ווקר בוש ורעייתו ברברה בוש, ובניהם ג'ורג' ווקר בוש (לימים נשיא ארצות הברית ה-43) וג'ב בוש (לימים מושל פלורידה). הבית ממקום בעיר מידלנד שבמערב טקסס, ובשנת 2004 צורך לרשימת המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
תיאור
הבית הוא בית צמוד קרקע פרברי אמריקני טיפוסי. הוא נבנה בשנת 1940 וגודלו הוא כ-130 מטר רבוע. בראשית שנות ה-50 עברה משפחת בוש לטקסס לצורך עסקי האב, ולצורך כך ב-7 בנובמבר 1951 רכשה את הבית. בחמש השנים הבאות המשפחה התגוררה בבית זה. באותן השנים חיו במקום אב המשפחה ג'ורג' בוש ורעייתו ברברה (אז הם היו באמצע שנות ה-20 לחייהם), ובניהם ג'ורג', פאולין וג'ון. בשנת 1955 המשפחה עזבה את המקום ומכרה אותו.
בשנת 2001 הבית נרכש מבעליו על ידי הממשלה בעלות של 100,000 דולר, והבית התווסף לרשימת האתרים הלאומיים ההיסטוריים של ארצות הברית. במקום הושקעו מיליון דולר בעבודות שיפוץ, שימור, תיעוד ומחקר, שנועדו להחזיר את תכולת הבית לתצורתו המקורית בשנות ה-50, עת חיה בו משפחת בוש. המקום הוסב למוזיאון ונפתחו לצידו מרכז מבקרים וחנות מזכרות. לבסוף, המקום נחנך ונפתח לציבור ב-11 באפריל 2006, בטקס בהשתתפות הנשיא המכהן ג'ורג' ווקר בוש ובני משפחתו. מאז פתיחתו לציבור, ביקרו במוזיאון 25,000 מבקרים מכל אחת מחמישים מדינות ארצות הברית וכן מ-40 מדינות זרות.
המשימה הרשמית של המוזיאון היא להציג את "ההיסטוריה של אחת המשפחות הגדולות של אמריקה על ידי סיפור סיפורה של משפחת בוש והילדות של ג'ורג' בוש במידלנד, ועל ידי ציון חייהם של שני נשיאים, שני מושלים ושתי גברות ראשונות".
טיסה 781 של BOAC
טיסה 781 של BOAC (British Overseas Airways Corporation) התרסקה ב-10 בינואר 1954 בים הטירני ליד האי אלבה שבטוסקנה, איטליה. המטוס מדגם דה הבילנד קומט 1 (מסוג DH-106) המריא משדה התעופה צ'אמפינו ברומא, איטליה אל נמל התעופה הית'רו, לונדון. הנחיתה ברומא הייתה עצירת ביניים מתוכננת כאשר המוצא העיקרי של הטיסה היה משדה התעופה קלנג בסינגפור. בסביבות השעה 10:00 GMT אירע במטוס פיצוץ כתוצאה מהפחתת לחץ (Decompression) בגובה רב והמטוס צלל והתרסק במימי הים הטירני, כל 29 הנוסעים וששת אנשי הצוות נהרגו.
הטיסה והאסון
ב-10 בינואר 1954 בשעה 09:34 GMT המריאה הטיסה לקראת השלב הסופי ליעדה בלונדון. בסביבות השעה 9:50 GMT חלף על פני הקומט מטוס אחר של BOAC מסוג DC-4 שטס לאותו היעד, המטוס השני יצר קשר רדיו עם טייס הקומט, קפטן אלן גיבסון, הוא דיווח לו על מצב מזג האוויר, לפתע נותקה השיחה באמצע. בזמן זה נצפו על ידי דייגים שברים נופלים אל הים הטירני.
נמל התעופה הית'רו בלונדון רשם תחילה את טיסה 781 כמתעכבת; בסביבות השעה 13:30 הוריד שדה התעופה את הטיסה מלוח הטיסות הנכנסות.
במטוס היו 29 נוסעים מתוכם 10 ילדים. במטוס היה גם ההיסטוריון הצבאי וכתב ה-BBC הידוע, צ'סטר וילמוט.
החקירה
בתחילה משימת בירור הסיבות לאסון הייתה קשה. ב-1954 לא היו קופסאות שחורות שכללו מקליט קולות בתא הטייס (CVR) ומקליט נתוני טיסה (FDR) ולא היו נהלים לחקירת תאונות אוויריות, כך שלא הייתה דרך לדעת מה התרחש. הצי המלכותי הבריטי ארגן חיפוש נרחב שכלל ספינות חילוץ צבאיות ואזרחיות.
הנס כריסטיאן גראם
הנס כריסטיאן גראם (בדנית: Hans Christian Joachim Gram; 13 בספטמבר 1853 - 14 בנובמבר 1938) היה רופא ובקטריולוג דני, שעל שמו קרויה צביעת גראם, שיטה המשמשת להבדלה ראשונית בין חיידקים ואחת השיטות השכיחות ביותר שפותחו במדע המיקרוביולוגיה עד היום.
ביוגרפיה
הנס כריסטיאן גראם היה בנו של פרדריק טרקל יוליוס גראם (Frederik Terkel Julius Gram), פרופסור למשפטים ולואיז כריסטיאן רולונד (Louise Christiane Roulund).
גראם למד בוטניקה באוניברסיטת קופנהגן והיה עוזר בתחום הבוטניקה לזואולוג יפטוס סטיינסטרופ (Japetus Steenstrup). תוך כדי מחקריו על הצמחים הוא התמחה ביסודות הפרמקולוגיה ובשימוש במיקרוסקופ.
הוא החל ללמוד בבית ספר לרפואה של אוניברסיטת קופנהגן וקיבל את תואר הרופא (MD) בשנת 1878.
בין השנים 1878 ל-1883 עבד כרופא מתמחה בבית החולים העירוני של קופנהגן (Kommunehospitalet).
גראם טייל ברחבי אירופה בין 1883 ל-1885, כשהוא לומד פרמקולוגיה בשטרסבורג, מרבורג וברלין. עבודת המחקר הראשונה שלו עסקה במחקר תאי דם אדומים בגברים. הוא היה בין הראשונים להבחין שמקרוציטים היו מאפיינים של אנמיה ממארת.
ב-1884, כאשר עבד בבית החולים העירוני של ברלין יחד עם קרל פרידלנדר (Carl Friedländer; 1887-1847) הוא פיתח שיטה להבחנה בין שתי מחלקות עיקריות של חיידקים. שיטה זו, צביעת גראם ממשיכה להיות פרוצדורה תקנית במיקרוביולוגיה רפואית.
ב-1891 החל לעבוד במרצה בפרמקולוגיה, ומאוחר יותר באותה שנה מונה לפרופסור באוניברסיטת קופנהגן.
ב-1900 הוא התפטר ממשרתו כפרופסור בפרמקולוגיה, על מנת לקבל משרת פרופסור לרפואה.
לאחר מינויו לפרופסור לרפואה ב-1900, פרסם גראם ארבעה כרכים של הרצאות קליניות, בהם נעשה שימוש נרחב בדנמרק.
ב-1923 הוא פרש לגמלאות.
צביעת גראם
העבודה שפרסמה אותו בעולם הייתה פיתוח השיטה לצבוע חיידקים. הצביעה מילאה אחר כך תפקיד מרכזי בסיווג חיידקים. גראם היה איש צנוע, בפרסום הראשון של השיטה הוא ציין "משום כך פרסמתי את השיטה, אם כי היא עדיין לקויה מאוד ופגומה, אך אני מקווה גם שתחת ידיהם של חוקרים אחרים היא תהפך למועילה". צביעת גראם נעשית בעזרת גביש סגול. חיידקים הנצבעים בסגול מכונים "חיידקים גראם-חיוביים", וחיידקים שאינם נצבעים מכונים חיידקים גראם-שליליים (-g) כלומר בעלי דופן-תא עבה או דקה, בהתאמה. הצביעה הנגדית, המאפשרת לראות גם את החיידקים הגראם-שליליים באדום, הוספה מאוחר יותר.
אליפות וימבלדון 1922
אליפות וימבלדון 1922 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-26 ביוני והסתיימה ב-10 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
זו הייתה האליפות הראשונה שנערכה במגרשים החדשים, בהם תחרויות מתקיימות גם כיום. כמן כן, זו הייתה השנה הראשונה בה אלוף של השנה הקודמת בתחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים היה צריך לעבור את כול שלבי התחרות.
כמו בשנים קודמות, באליפות זו בלטה סוזן לנגלן (צרפת) שזכתה באליפות בתחרות הנשים, זוגות הנשים והזוגות המעורבים.
תחרות הגברים
לתחרות זו נרשמו 128 טניסאים, מהם 73 מבריטניה. המתחרים חולקו ל-8 בתים. מנצח אליפות וימבלדון 1921, ביל טילדן, לא השתתף בתחרות. בגמר תחרות הגברים ג'רלד פטרסון (אוסטרליה) ניצח את רנדולף ליסט הבריטי ב-3 מערכות וזכה בתואר.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 64 טניסאיות (מהם 48 בריטיות) שחולקו ל-4 בתים. השנה גדל באופן משמעותי מספר משתתפות מחוץ לבריטניה. אליזבת ריין (ארצות הברית) הודחה על ידי סוזן לנגלן במהלך משחק רבע-גמר. בגמר סוזן לנגלן פגשה את מולה מלורי (ארצות הברית) וניצחה אותה בשני מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות הזוגות השתתפו 64 זוגות. לתחרות נרשמו זוגות טניסאים ממספר מדינות, כמו בתחרות הגברים. זוג אלופי 1921 האחים לוו הודחו במשחק השני של המוקדמות. במשחק סיום נפגשו האוסטרלים פט או'הארה וג'רלד פטרסון נגד ג'יימס אנדרסון (אוסטרליה) ורנדולף ליסט (בריטניה). הזוג ליסט/אנדרסון ניצח ב-5 מערכות. לרנדולף ליסט זו הייתה הזכייה השנייה ברציפות (עם פרטנרים שונים).
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. בגמר התחרות הזוג שכלל את האחיות הבריטיות קיטי מקיין ומרגרט סטוקס נפגשו עם אלופות השנה הקודמת סוזן לנגלן (צרפת) ואליזבת ריין (ארצות הברית). האלופות ניצחו בשתי מערכות ובכך זכו בתואר בפעם הרביעית ברציפות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. בגמר התחרות נפגש הזוג רנדולף ליסט (בריטניה) ואליזבת ריין (מנצחי אליפות וימבלדון 1921) עם פט או'הארה (אוסטרליה) וסוזן לנגלן (צרפת) והפסידו בשתי מערכות. לסוזן לנגלן זה היה התואר השלישי באליפות שנת 1922.
It Was Good Until It Wasn't
It Was Good Until It Wasn't (בעברית: זה היה טוב עד שזה לא היה) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת והפזמונאית האמריקאית קלאני. האלבום יצא לאור ב-8 במאי 2020, על ידי חברת התקליטים איילנד רקורדס.
רקע והפקה
בתחילת שנת 2020, קלאני התארחה באלבום Changes, של הזמר ג'סטין ביבר. (בשיר "Get Me" שיצא כסינגל שיווקי) כמו כן, היא שיתפה פעולה עם הזמרת מייגן די סטליון, בשיר "Hit My Phone". לאחר מספר שיתופי פעולה, הכריזה קלאני כי אלבומה השני (האלבום הזה) ייצא לאור ב-8 במאי 2020 ותיארה אותו כ"אלבום הטוב ביותר שהקליטה". בנוסף להכרזת האלבום, התארחה קלאני במספר סינגלים כמו "All Me", של קיישיה קול. ביום ולנטיין התארחה בסינגל "Konclusions", של YG; בן הזוג לשעבר שלה. לאחר שלושה ימים, הוציאה את הסינגל "". הסינגל הראשון מתוך האלבום היה "Can I", שזכה להצלחה.
לכבוד יום הולדתה ה-25, הכריזה קלאני על צאת אלבום האולפן השני שלה. כבר באותו היום, חשפה את תאריך היציאה שלו ואת שמו. את הפרטים עליו היא חשפה במדיה החברתית שלה. בהמשך, חשפה גם את עטיפתו. במהלך אותה השנה בה יצא האלבום, חתמה קלאני על חוזה הקלטות במהלכו תוציא אלבומים נוספים דרך חברת התקליטים Pulse Music Group.
ביקורות
ביוני 2020, נכלל האלבום ברשימת "50 האלבומים הטובים ביותר של שנת 2020 עד כה" של מגזין בילבורד. מגזין Genius דירג את האלבום במקום ה-15 ברשימתם "25 האלבומים הטובים ביותר של 2020 עד כה"
אסוואטיני במשחקים האולימפיים לנוער
אסוואטיני (לשעבר: סווזילנד) משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. עד כה, אף ספורטאי אסוואטיני לא זכה במדליה אולימפית לנוער. ההשתפות של ספורטאי הנוער האסוואטיני היא בעיקר סמלית.
משחקי הקיץ
המשלחת הראשונה של סווזילנד למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט, אתלטיקה ושחייה. ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים וסיימו במקומות האחרונים. גם המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג לא הגיעה להישגים משמעותיים. המשלחת מנתה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפים: גולף, טאקוונדו ושחייה. המשלחת לאולימפיאדת הנוער בואנוס איירס התחרתה תחת השם החדש של המדינה אסוואטיני.
כוכב השביט הגדול של 1577
כוכב השביט הגדול של 1577 (שם רשמי: C/1577 V1) היה כוכב שביט שחלף בקרבת כדור הארץ במהלך שנת 1577. כוכב השביט נצפה על ידי אנשים בכל רחבי אירופה, ובהם האסטרונום הדני המפורסם טיכו ברהה. בעקבות תצפיותיו של כוכב שביט זה, טיכו ברהה הבין כי כוכבי שביט וגופים זהים טסים מעל האטמוספירה של כדור הארץ וקפלר ביסס את חוקי קפלר. כוכב השביט הגדול של 1577 מוזכר הרבה בספרות ואומנות של אותה תקופה.
תצפיות על ידי ברהה ואחרים
לפי חישובי המסלול, כוכב השביט עבר בפריהליון במרחק 29.8 מיליון ק"מ מהשמש ב-27 באוקטובר 1577, אולם נצפה לראשונה מעל פרו. דיווחים ראו אותו מבעד לעננים כמו ירח. ב-8 בנובמבר, דיווח מיפן תיאר אותו כבהיר כמו הירח, עם זנב הנמשך למשך 60 מעלות.
האסטרונום המפורסם טיכו ברהה, ראה את כוכב השביט לראשונה ב-13 בנובמבר 1577 בשקיעה  לאחר ששב מיום דיג. מרישומים הנמצאים ביומני ברהה, נראה כי כוכב השביט טס במסלולו קרוב למיקום נוגה בשמיים. ברישומים אלה מתארים את כדור הארץ מתואר במרכז מערכת השמש, עם השמש והירח במסלול ושאר כוכבי הלכת סובבים סביב השמש, מודל שהיה מקובל באותה תקופה (עד שהוחלף על ידי המודל ההליוצנטרי).
תגלית נוספת מתצפיותיו של ברהה היא שהקומה של כוכב השביט פונה בכיוון הפוך לשמש.
ברהה ניסה לחשב במדידותיו כמה השביט נמצא מעל האטמוספירה של כדור הארץ, אולם לא הצליח לספק נתונים משמעותיים ונכונים של המרחק; עם זאת, הוא הצליח לחשב ולהוכיח שמסלול השביט רחוק פי 3 ממסלול הירח מעל כדור הארץ, ועשה את זה על ידי השוואת מיקום של כוכב השביט בשמי הלילה מעל האי האבן שליד קופנהגן עם התצפיות של האסטרונום טדיאש האייק  בפראג באותו זמן, תוך התייחסות לתנועת הירח. השוואת המדידות הראתה כי בזמן שכוכב השביט נראה בערך באותו מיקום בשמיים בשביל שניהם, הירח נראה במיקום אחר, וזה אומר כי כוכב השביט נמצא הרבה יותר רחוק מכדור הארץ.
תצפיותיו ומסקנתו של ברהה כי כוכבי שביט הם גופים שמימיים הייתה הנורמה המקובלת במדע באותה תקופה עם זאת היו עדיין ויכוחים מדעיים עד המאה ה-17 ותאוריות שונות בתוך הקהילה האסטרונומית. גלילאו טען כי שביטים הם בעצם תופעה אופטית, דבר המונע מדידה באמצעות  היסטים, אולם התאוריות שלו לא התקבלו.
ישנן עדויות של אסטרונומים אחרים ובינם האסטרונום הטורקי טאקי א-דין מוחמד אבן מערוף. האסטרונום הטורקי מדד גם הוא את מעברו של כוכב השביט, אולם הסולטן מוראט השלישי ראה בכוכב השביט מקור למגפה, דבר שהוביל להפסקת המימון למצפה הכוכבים ולהריסתו בסופו של דבר. תצפיות נוספות בוצעו על ידי הרופא והאסטרולוג הגרמני הליסיאוס רסלין, הנסיך  וילהלם הרביעי, רוזן הסן-קאסל, האסטרונום הבלגי קורנליוס גמה, שציין כי יש לכוכב השביט שני זנבות, והאסטרונום מיכאל מסטלין (שהיה גם מנטור של קפלר). מסטלין גם העריך שמסלול כוכב השביט הוא רחוק יותר ממסלול הירח.
הוזיר הגדול אבו אל-פזל אבן מובארכ, יועץ לשליט האימפריה המוגולית אכבר הגדול, תיעד בספרי ההיסטוריה שלו את מעברו של כוכב השביט.
באמנות ובספרות
חליפתו של כוכב השביט השפיעה רבות על הספרות והאומנות של אותה תקופה.
הרעיונות שהוצגו על ידי אסטרונומים רבים, עוררו מחלוקת רבה, אולם הרעיון כי שביטים הם גופים שמימיים התקבל בחברה כנכון. מספר יצירות אומנות נוצרו בהשראת האירוע, כדוגמת תחריט של האומן יירי דשיצקי אודות חליפתו של כוכב השביט על פראג ב-12 בנובמבר 1577.
כוכב השביט הגדול של 1577 גם הוזכר בספר החזיונות של הרב חיים ויטאל: "1577. בראש חודש כסלו (11 בנובמבר), לאחר זריחת השמש, כוכב גדול, עם זנב ארוך, מצביע כלפי מעלה, נראה בחלק הדרומי-מערבי של השמיים. חלק מהזנב גם הצביע מזרחה. הכוכב נשאר בשמיים כשלוש שעות. ואז שקע במערב מאחורי הגבעות של צפת. ככה נמשך מזה  יותר מחמישים לילות. בחמישה עשר כסלו, עברתי לגור בירושלים".
באירלנד, תצפיות של כוכב השביט הגדול הוכנסו לספר דברי ימי ממלכת אירלנד: ''כוכב נהדר הופיע בדרום-מזרח בחודש הראשון של החורף: היה לו זנב מעוקל דמוי קשת, דמוי ברק בהיר שאורו האיר את פני כדור הארץ, והרקיע ממעל. הכוכב הזה נראה בכל חלקי מערב אירופה, ועורר תמיהה על ידי הכל.''
רחיצת מכוניות
רחיצת מכוניות - היא פעולה שמטרתה ניקיון חיצוני, ולעיתים גם פנימי, של מכוניות. לפעולה זו יש קטגוריות עיקריות אחדות:
בעבר נהגים חששו שרחיצת מכוניות ממוכנת היא מקור לשריטות ופוגעת בגימור. דאגה זו נעלמה כשהומצאו מכונות רחיצה "ללא נגיעה" המבטלות למעשה את המברשות. אך לעומת זאת העדר המברשות חייב שימוש בחומרים חזקים יותר שעלולים לפגוע במכוניות עוד יותר מרחיצה אוטומטית. בימינו מפחיתים מערכות ניקוי הידרודינמיות, חומרים מדוללים וחומרים מונעי חיכוך באופן ניכר את סכנת השריטות.
במערכות רחיצה מופעלות מטבעות ובמערכות רחיצה אוטומטיות, הסבון והחומרים מיועדים להסיר לכלוך. בניגוד לעבר, היום לא נהוג עוד להשתמש בחומצה הידרופלואורית, חומר מסוכן ביותר שהיה בשימוש במכונות רחיצה.
רוב המאמצים בתעשייה בימינו מתמקדים ביצירת חומרי ניקוי בטוחים יותר ובניסיון לרתום את כוח החיכוך לניקוי הרכב. במדינות שונות בארצות הברית ובאירופה, חובה על מתקני רחיצת הרכב למחזר את המים הנצרכים במתקן. בכך יש יתרון לשטיפת מכוניות במתקני רחצה, לעומת שטיפתן בבית, הן בחיסכון במים והן בשמירת הסביבה.
רחיצה ידנית מסורתית
רחיצה זו מבוצעת בבית בעל הרכב. רחיצה זו מבוצעת בעזרת דלי או צינור מים וסמרטוט עם סבון.
רחיצה ידנית מופעלת מטבעות
מערכת בשירות עצמי שבה הרכב חונה בתוך מפרץ גדול שמצויד במתיז מים\סבון ובמברשת קרצוף. כשהלקוח מכניס מטבעות למכונה הוא יכול לבחור האם להתיז סבון או מים או להבריש את הרכב עם מברשת הקרצוף. מס' המטבעות המוכנס קובע את הזמן שבו ניתן להשתמש במערכת. למרות זאת ברוב המקרים דרוש מס' מטבעות מינימלי להפעלת המערכת. לעיתים מערכות מסוג זה מצוידות בתחנות שואבי אבק בו ניתן לנקות את הריפוד והשטיחים ברכב.
העיקרון
רחיצה אוטומטית במסוע (או רחיצת מכוניות ממוכנת) מורכבת ממפרץ דמוי מנהרה שבתוכו נשטפים הרכבים. הלקוחות מסיעים את רכבם לתוך המפרץ והלקוח נשאר בתוך הרכב בזמן שהציוד בתוך המפרץ משפריץ מים וסבון, ולעיתים גם וקס על הרכב. הרכב מונחה לתוך מסוע כשהלקוח מעביר את הילוכי הרכב למצב סרק. לאחר מכן הרכב "יידחף" או "ייגרר" לעבר מכונות הניקוי הנייחות – מברשות מסתובבות בצורות שונות או "פסים תלויים" וכמו כן מתזי סבון ומים. ישנם מתקנים הכוללים בתוכם גם מתזים המכוונים אל מתחת למכונית כדי לנקות את המכונית מבוץ וממלחים מזיקים (ראה פעולה 6 ברחיצה ידנית מסורתית). לעיתים וקס נמשח על הרכב שעוזר בייבוש ומספק הגנה מסוימת. מתקנים מהסוג הישן משתמשים בסיבי ניילון במברשותיהם אבל יש לסיבים אלו נטייה לשריטת הרכב. ניסו להשתמש גם בסוג מסוים של בד אך גם הוא גרם שריטות. הטכנולוגיה העדכנית ביותר נקראת Wrap שהיא למעשה מברשת עשויה מחומר מבוסס קצף, שלא גורם לשריטות ומשתמש ביותר חיכוך ממגע. כדי להימנע משריטות, לפני שיטת ה-Wrap הומצאה מערכת רחיצה "ללא מגע" – מתקנים אלה משתמשים בלחץ גבוה של מים ובדטרגנטים חזקים (ב-PH גבוה או PH נמוך), במיוחד חומצה הידרופלואורית. אם הרכב מלוכלך מאוד הוא לא יהיה נקי לחלוטין לאחר רחיצה כזו. זה דומה לרחיצת הידיים בלי לשפשפם זו בזו. ישנם מתקנים המספקים "שירות מלא" הכולל בנוסף לרחיצה גם ייבוש ידני, ניקיון נקודות שהציוד החמיץ וגם ניקיון פנימי. כדי לחסוך במים הומצאה רחיצה המבטלת שימוש במים ומתרכזת בעיקר בדרגנטים יעילים. המתקן האוטומטי הראשון לרחיצת מכוניות הופיע באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20.
התהליך
במספר רחיצות מכוניות יש מברשות שזזות סביב החלק האחורי והקדמי של הרכב, כך שגם משטחים אלה מקורצפים.
רחיצת מכוניות בביקיני
רחיצת מכוניות בביקיני הוא ז'אנר רחיצת מכוניות ידנית שהופך נפוץ בארצות הברית ובקנדה בחודשי הקיץ. ישנם שני סוגים של רחיצה כזאת: בתרבות הפופולרית ישנם אזכורים תכופים לתופעה זו – בקליפים ובתוכניות טלוויזיה ולעיתים אף בקולנוע.
Detailing
Detailing היא צורת ניקוי מיוחדת להכנת הרכב לתערוכות. השיטה מתמקדת בניקוי יסודי מאוד והברקת הרכב, מבפנים ומבחוץ, כדי להפיק איכות גבוהה של ניקיון ברמה של תערוכות רכב. אך הסיבה ל-Detailing אינה רק הכנה לתצוגות ותערוכות - יש המיישמים אותה לסיפוק אישי. בחלק החיצוני של הרכב מבוצעים ווקס ופוליש - וכן שטיפה "רגילה" - ידנית לרוב. החלק הפנימי של הרכב עובר ניקוי באמצעות שואבי אבק, חומרי ניקוי נוזליים ומברשות. לרוב גם המנוע מנוקה.
אף על פי שפעם ענף זה היה לא מפותח והיו מומחים מעטים בתחום והציוד היה יקר מאוד. בימינו הורידה הפופולריות של תחום זה את מחירי האביזרים לרמה שנגישה לכל חובב מכוניות ממוצע. חלק קטן מהציוד כולל: מטליות מיוחדות העשויות ממיקרופייבר, ג'ילדות טבעיות העשויות מעור צבי רך, מגבים, חומרי ניקוי חזקים, מברשות בצורות שונות, "צמרונים" מיוחדים, פיות מיוחדות לשואבי האבק, מתזי מים ונייר שיוף. מגוון מוצרי שמפו, חומרי ניקוי, מסירי שומן, חומרי מגן, חומרי סיכה וכן מוצרי פוליש ווקס נוצרו במשך השנים כדי להתאים לדרישות שונות של הלקוח.
דרגות מוצרים בענף
בענף זה קיימים שלוש דרגות של מוצרים:
רחיצת מכוניות בישראל
המתקן הראשון בישראל, בבעלות רפאל הלפרין, הופעל במתחם הבורסה ברמת גן. בימינו כוללות תחנות דלק רבות גם מתקן לשטיפת מכוניות, וכן פועלים מתקנים כאלה באופן עצמאי, מחוץ לתחנות דלק.
רחיצת מכוניות עלולה להיות פעולה שצורכת מים רבים. כדי לצמצם את בזבוז המים הכרוך ברחיצת מכוניות, נקבעו הגבלות אחדות בתקנות המים (כללים לרחיצת רכב ולשטיפת משטחים מרוצפים במים), התשס"א-2001. עיקר ההגבלות:
זוהיר מוראד
זוהיר מוראד (בערבית: زهير مراد, נולד ב-1971) הוא מעצב אופנה לבנוני.
ביוגרפיה
לאחר התיכון עבר מוראד מביירות לפריז, שם למד עיצוב אופנה. בשנת 1999 עשה מוראד את ההופעה הראשונה שלו במסלולי אופנה ברומא, וקיבל ביקורות חיוביות. בשנת 1995 פתח את החנות השלישית שלו בביירות. קווי הייצור שלו כוללים בגדי הוט קוטור, בגדים מוכנים ללבישה, אביזרים ומשקפי שמש. יש לו בוטיקים בביירות בשדרות צ'ארלס חילו, וכן בפריז, ברחוב פרנסואה ה-1. נוסף על כך, בבעלותו אולם תצוגה במילאנו.
את השמלות שלו לובשות כוכבות רבות מרחבי העולם, בהן טיילור סוויפט, ביונסה, מיילי סיירוס וכריסטינה אגילרה.
בהירות מוחלטת
בהירות מוחלטת (Absolute magnitude) היא גודל אסטרונומי המתאר מה הייתה בהירות נראיתם של כוכבים לו היה מרחקם מכדור הארץ שווה ל-10 פארסק (כ-32.6 שנות אור). מסומנת באות M (להבדיל מהבהירות הנראית המסומנת באות m). הבהירות המוחלטת נמדדת בסולם לוגריתמי.
חשיבותה של הבהירות המוחלטת נובע מירידת עוצמת האור עם ריבוע המרחק מן הצופה (המודד). לדוגמה, כאשר יש שני כוכבים אשר בהירותם המוחלטת זהה אולם מרחקו של אחד מהם מן הצופה הוא כפול, עוצמת האור המגיעה ממנו תהיה קטנה פי ארבעה לעומת זו של הכוכב הקרוב יותר. לבהירות המוחלטת חשיבות גדולה בדיאגרמת הרצשפרונג-ראסל, אשר באמצעותה נקבע סיווג הענף של כוכבים שונים (ננס, כוכב סדרה ראשית או ענק).
חישוב הבהירות המוחלטת
הבהירות הנראית גדלה עם העלייה בבהירות המוחלטת, והיא פוחתת עבור מרחקים הולכים וגדלים מהמקור. הנוסחה המקשרת בין הבהירות המוחלטת (M) והבהירות הנראית (m) נתונה על ידי:
עבור עצמים שמרחקם מהצופה 10 פרסק, הבהירות הנראית והבהירות המוחלטת שוות בגודלן.
בהירות מוחלטת לגופים במערכת השמש
לכוכבי לכת ואסטרואידים במערכת השמש ישנה שיטה שונה למדידת הבהירות המוחלטת. בשיטה הרגילה גופים אלו היו מקבלים מספרים גבוהים ביותר, ועל כן הומצאה להם שיטה נפרדת לחישוב הבהירות המוחלטת, המסומנת באות H. לפי שיטה זו, הבהירות המוחלטת H של הגוף היא בהירותו אם היה נמצא במרחק של יחידה אסטרונומית אחת הן מהשמש והן מהצופה, בפאזה של 100%.
סקובי-דו באי הזומבים
סקובי-דו באי הזומבים (באנגלית: Scooby-Doo on Zombie Island) הוא סרט אימה-קומי מונפש לילדים, שהופץ ישירות למדיה הביתית משנת 1998, המבוסס על סדרות האנימציה של סקובי דו ששודרו בבקרי שבת. בסרט, שאגי, סקובי, פרד, ולמה ודפני מתאחדים לאחר הפסקה של כשנה מ"מסתורין בע"מ" על מנת לחקור את האי באו, שעליו נאמר כי הוא רדוף על ידי רוחו של הפיראט מורגן מונסקאר. הסרט בוים על ידי ג'ים סטנסטרום, עם תסריט מאת גלן ליאופולד.
הפופולריות של סקובי-דו גדלה בשנות התשעים בגלל שידורים חוזרים ששודרו ברשת "Cartoon Network". חברת האם של הערוץ, טיים וורנר, הציעה לפתח סרט ישיר לווידאו (DTV) עבור הזיכיון. צוות ההפקה בהאנה-ברברה כלל אמנים ותסריטאים ותיקים רבים. חלק גדול מהמדבבים המקוריים של הסדרה לא שבו לדבב את דמויותיהם מחדש בסרט והם הוחלפו; החריג היה פרנק ולקר ששב לדבב את דמותו של פרד ג'ונס. זה היה גם הראשון מבין ארבעה סרטי וידאו-ישירים של סקובי-דו שהופצו בחו"ל על ידי סטודיו האנימציה היפני "Mook Animation". הפסקול של הסרט כלל גם שירים שבוצעו על ידי להקות הרוק "Third Eye Blind" ו-"Skycycle".
בניגוד לרוב ההפקות של סקובי-דו, הסרט הציג תמות אפלות יותר, והוא בולט בעיקר בשל הצגת יצורים על-טבעיים אמיתיים ולא פושעים בתלבושות. הסרט הופץ ב-22 בספטמבר 1998, וזכה לביקורות חיוביות של מבקרים, ששיבחו את הדרך בה הדמויות השונות הונפשו ואת הדרך שבה הוצגה העלילה. הסרט נעזר בקמפיין לקידום המכירות בסך 50 מיליון דולר, וקיבל חסות מחברות מרובות. מכירות הסרט בקלטות וידאו היו גבוהות, והוא הפך לראשון בסדרה ארוכת טווח של סרטי סקובי-דו במדיה הביתית. שני עשורים לאחר יציאת הסרט פיתחו אולפני האחים וורנר סרט המשך, "סקובי-דו: בחזרה לאי הזומבים", שיצא בשנת 2019.
עלילת הסרט
הסרט נפתח במהלך אחת החקירות של "מסתורין בע"מ". לאחר שפתרו את התעלומה וחשפו את הנבל התורן, בני הקבוצה שהחלו להשתעמם מפתרון התעלומות השגרתיות, מחליטים להתפרק ולהיפרד איש איש לדרכו. דפני בלייק, יחד עם פרד ג'ונס, מתחילה להריץ תוכנית טלוויזיה מצליחה; ולמה דינקלי הופכת לבעליה של חנות ספרים עתיקים, ואילו סקובי-דו ושאגי רוג'רס עובדים בעבודות מזדמנות. תקופה לאחר הפרידה, חל יום הולדתה של דפני, ולשם כך פרד מחליט להזמין את החבורה לטיול משותף בדרכים בזמן שהיא מצלמת את התוכנית שלה.
אחרי שהם נתקלים בהרבה מפלצות מזויפות, החבורה מגיעה סוף סוף לניו אורלינס. שם הם מוזמנים על ידי אישה צעירה בשם לינה דופרי לבקר באי מונסקאר, ביתה של מעסיקתה שלכאורה רדוף על ידי רוחו של הפיראט מורגן מונסקר. אף על פי שהחבורה מסופקת בתחילה האם להיענות להזמנה, הם מסכימים ובאים אל האי עם לינה.
באי, החבורה פוגשת את מעסיקתה של לינה, סימון לנואר, כמו גם את קפטן המעבורת, ז'אק, ואת הגנן של סימון, בו נוויל. החבורה פוגשת גם את סנייקבייט סקרוג', דייג המתעב תיירים, ואת חזיר הציד שלו, מוג'ו. בעוד החבורה יוצאת להוכיח ש"הרוח" היא למעשה זיוף, סקובי ושאגי נרדפים על ידי מוג'ו ובסופו של דבר נופלים לבור גדול, שם הם נתקלים בגווייתו של מורגן מונסקאר שקמה לתחייה. כששאר חברי החבורה מגיעים אל הבור, גווייתו של מונסקאר נעלמת.
סימון מזמינה את החבורה לביתה להישאר ללון בביתה במהלך הלילה. בזמן שהחבורה מתארגנת לארוחת הערב, שאגי רואה את רוחו של אלוף-משנה בקונפדרציה במראה; סימון מסבירה כי האי היה מטה זמני לגדוד הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית. בשל האנטגוניזם של סקובי לחתוליה של סימון, הוא ושאגי אוכלים ב"מכונת המסתורין", אך לחרדתם נתקלים בצבא של זומבים שמגיח מהאגם ונמלטים.
במהלך חיפושים אחר סקובי ושאגי, פרד, דפני וולמה נתקלים בבו. ומחליטים להתפצל על מנת לכסות יותר שטח. פרד ודפני מוצאים את "מכונת המסתורין", אך לא את עקבותיהם של שאגי וסקובי. לאחר שהשניים מתווכחים על מערכות היחסים שלהם, הם נתקלים בסקובי ושאגי ומצליחים לתפוס זומבי, שמתגלה כאמיתי לאחר שפרד מוריד את ראשו מתוך מחשבה שמדובר במסכה. כשהזומבים מסתובבים סביבם, הכנופיה מתפצלת בבהלה. במהלך מנוסתם, סקובי ושאגי מגלים בובות וודו עשויות שעווה שנראות כמו פרד, ולמה ודפני, ומשחקים איתן; שלא ביודעין גורמים לחבריהם לבצע סדרה של פעולות לא רצוניות לזמן קצר עד שהם נמלטים שוב בעקבות גל עטלפים.
פרד, דפני, ולמה ובו חוזרים לביתה של סימון ומגלים מעבר סודי מתחת למדרגות שם הם מוצאים את לינה שמספרת להם שהזומבים חטפו את סימון. דפני, פרד, ולמה, לינה ובו מוצאים חדר סודי המיועד לטקסי וודו, שם ולמה מוצאת את סימני העקבים של סימון ומתחילה לפקפק בסיפורה של לינה. סימון מופיעה ואז היא ולינה משתמשים בבובות הוודו על מנת ללכוד את החבורה. השתיים חושפות את עצמן כנשות חתולים מרושעות, וסימון חושפת שלפני מאתיים שנה היא ולינה היו חלק מקבוצה של מתיישבים שסגדו לאל החתולים, אך לאחר שפיראטים בראשותו של מורגן מונסקאר פלשו לאי והטביעו את המתיישבים והביאו למותם על ידי תנינים, לינה וסימון הנקמניות ביקשו מאל החתולים שלהן לקלל את מורגן מורנסקאר ואת צוות הפיראטים שלו. משאלתן של השתיים התקבלה והן הרגו את הפיראטים, אך הקללה גרמה לצמד להפוך לנשות חתולים לצמיתות, מה שדרש מהם להעלות קרבן בכל ירח קציר במטרה לשמר את האלמותיות שלהן. השתיים גם העניקו לז'אק חיי אלמוות ומעבורת שתביא להן עוד קרבנות; כך מתגלה כי הזומבים היו קורבנותיהם הקודמים (שודדי ים, חיילים קונפדרציים, מתיישבים ותיירים) שמתעוררים עם כל ירח קציר על מנת לנסות למנוע מאחרים לסבול מאותו הגורל.
פיתוח וכתיבה
הזיכיון של "סקובי-דו", שעד להפצת הסרט היה קרוב לציון 30 שנה, נכנס לתקופה של ירידה בתשואה בראשית שנות ה-90. לאחר סיום האיטרציה השישית של הסדרה, "גור בשם סקובי-דו", הדמות נעדרה מהשידורים של בקרי שבת. בשנת 1991, רכשה " Turner Broadcasting System" את האנה-ברברה, שהייתה אחראית ליצירת דמותו של סקובי-דו, בעיקר כדי לתת תוכניות לערוץ כבלים חדש שישודר 24/7, שבמרכזו סדרות מונפשות: "Cartoon Network". היתרון של הכבלים העניקה לזיכיון פופולריות מחודשת: במהירות, שידורי "סקובי-דו" משכו שיאי רייטינג גבוהים. הסרט לא היה הניסיון הראשון להציג את הרפתקאותיו סקובי-דו באורך מלא; בסוף שנות ה-80 הופקו כמה סרטי טלוויזיה בכיכובו של הדמות. בשנת 1996, "Turner" התמזג עם "Time Warner". על דייוויס דוי, שעמד בראש "האנה-ברברה", הוטל לפתח פרויקטים על בסיס נכסיה הקיימים של האולפן. הבכירים ב"האחים וורנר" הציעו לעבד את דמותו של סקובי-דו, בהתחשב בכך שהוא החזיק בציון Q גבוה, והציעו לעבד אותו לסרט עלילתי ישירות לווידאו.
הצוות שהתאסף כדי לעבוד על ההפקה היו ותיקים מעסקי האנימציה. התסריטאי גלן ליאופולד כתב את התסריטים עבור הזיכיון מאז "הרפתקאות סקובי-דו וסקראפי-דו" בשנת 1979. את הסרט ביים ג'ים סטנסטרום, שעבד על פרויקטים של סקובי-דו החל הסדרה "הרפתקאותיהם החדשות של סקובי וסקראפי-דו" ששודרה בשנת 1983. מכיוון שהסרט נחשב לניסוי חד-פעמי, צוות ההפקה עבד עם מעט פיקוח וחופש יצירתי מוחלט. דוי והתסריטאי גלן ליאופולד פיתחו את הקו הכללי לעלילת הסרט, כאשר ליאופולד זכה לקרדיט הבלעדי על התסריט. חלק גדול מהתסריט נלקח מתסריטו של לאופולד לאחד מהפרקים של "SWAT Kats: The Radical Squadron", שלא הסתיימה הפקתו וטרם שודר. ג'ים סטנסטרום, במאי הסרט, הציע בדיונים ראשוניים שהמפלצות בסרט יהיו אמיתיות; ואילו ליאופולד לא הסכים, וציין כי לאורך כל תולדות הזיכיון התעלומה תמיד נשארה פשוטה ופתירה. סטנסטרום הרגיש שהנוסחה הקבועה עובד בפרק טלוויזיוני בן חצי שעה, אך עשוי להיות מייגע בפרק זמן של סרט קולנועי. לאנס פאלק, שעבד כמתאם מודלים לסרט, הציע לשלב את שני הרעיונות.
דיבוב
פרנק ולקר היה המדבב היחיד ששב לדבב את דמותו של פרד ג'ונס מהסדרה המקורית. בתחילה, ולקר חשש שהמפיקים יחליפו גם אותו, בהתחשב בכך שהם האמינו שקולו ירד באוקטבה שלמה. המפקח על עבודת הדיבוב המשיך לבקש מוולקר לדבב הקול בטון גבוה יותר. ולקר התעקש שקולו היה זהה, שכן קולו של פרד קרוב לקולו הטבעי. צוות ההפקה חזר וצפה בפרקי "סקובי-דו" הראשונים וגילה שהערכתו של ולקר הייתה זהה פחות או יותר. בוב מילר, מרשת "Animation World Network", הציע שייתכן שהסדרות השונות של "סקובי-דו" ששודרו ב"" הטעו את המפיקים לגבי קולה של הדמות, מכיוון שהפרקים בדרך כלל דחוסים בזמן (או מואצים) במטרה לאפשר יותר מקום לפרסומות, ובכך נותן לכל הפסקול של הסדרה טון גבוה יותר.
אנימציה
אולפן האנימציה היפני "Mook Animation" נשכר לעבודה על הסרט; הסרט הונפש והוצג בתבנית מסגרת מלאה של 1.33:1. צוות ההנפשה קיבל מסגרת זמן רחבה יותר לעבוד על הסרט, מכיוון שלא היה להפקה לוח זמנים אמיתי והיא נדרשה רק למסור את הסרט המוגמר למחלקת הווידאו הביתית עם סיום העבודה. המנפישים האמריקאיים באולפן עיצבו מחדש את הדמויות עבור הסרט, והעניקו להם עדכון אופנתי. המנפישים הרגישו שדמויותיהם של פרד ודפני, מיושנים בצורה בולטת; ושינו לזמן קצר את צבע החולצה של שאגי לאדום ונתנו לו נעלי ספורט, אם כי חזרו בו, מכיוון שהרגישו שהתלבושת המקורית שלו נצחית יותר.
צוות המנפישים קיבלה אמון מיוחד מהנהלת האולפן כיוון שעבדו יחד במשך זמן רב, ולכל המעורבים בסרט הייתה תשוקה אמיתית לפרויקט. דרו ג'נטל היה מעצב הרקע הראשי של הפרויקט, כשפלק תרם למפתח הצבעים של הסרט. לעיתים הצוות היה שוכר אמנים עצמאיים במטרה לתרום לעיצובים נלווים. בנוסף, הקבוצה גייסה את עזרתו של איוואו טקמוטו - המעצב המקורי של סקובי-דו, שעדיין עבד בהאנה-ברברה - בייעוץ לסצנות.
מוזיקה
המלחין סטיבן ברמסון, הידוע בעבודתו על "עלילות טייני טון", "ג'אג" והסרט "אבודים בחלל", כתב את כל המוזיקה עבור הסרט. בפסקול הסרט ישנם שלושה שירים שהולחנו במיוחד עבורו. השירים "The Ghost Is Here" ו-"It's Terror Time Again", נכתבו על ידי גלן ליאופולד ושניהם בוצעו על ידי "Skycycle". שיר הנושא, "!Scooby-Doo, Where Are You", בוצעה על ידי להקת "Third Eye Blind".
תמות
הסרט הנוכחי ושלושת הסרטים שבאו אחריו היו בעלות תמות אפלות יותר מסדרת האנימציה המקורית, "סקובי-דו, איפה אתה?" וסדרות הספין אוף, ובמהלך שיווקם של הסרטים הודגש כי "הפעם, המפלצות אמיתיות." עם זאת, תסריטאי "סקובי-דו" הכניסו אלמנטים על-טבעיים אמיתיים לזיכיון עוד כבר בשנת 1980, במהלך עונתה השנייה של "סקובי-דו וסקראפי-דו", אולי כדי להימנע מכמה מהתבנית הנוסחתית הקבועה של התוכנית. בפרק הראשון, "מפגש קרוב עם גזע מוזר", הסדרה מתעמקת ראשונה בסוגת המדע בדיוני כאשר שאגי נחטף על ידי חייזרים אמיתיים. בפרק השני, "לילה מתאים לעטלפים", שאגי, סקובי וסקראפי מבלים את הלילה בטירה עם ערפד אמיתי ובסופו של דבר בורחים ממנו. עם זאת, בשני הפרקים לא נעשה שום ניסיון לפענח את זהותם האמיתיות של הדמויות, והדמויות אינן מעירות עד כמה יוצא דופן זה לפגוש מפלצת אמיתית.
הפצה
הסרט הופץ באמצעות קלטות וידאו ב-22 בספטמבר 1998 באמצעות "Warner Home Video". בגלל עלות ההפקה, הקלטות נמכרו במחיר 19.95 דולר, מחיר שהיה גבוה יחסית לקלטות באותה התקופה. המכירות של הסרט עלו על ציפיותיהם של האולפנים, על פי מאמר של "בילבורד" משנת 1999. הסרט הופץ על גבי תקליטורי DVD ב-6 במרץ 2001, ולאחר מכן הופץ מחדש בשנת 2008 כפיצ'ר כפול ב-DVD לצד הסרט "סקובי-דו ופלישת החייזרים" (2000).
ביקורות
הסרט זכה לביקורות חיוביות של מבקרים, וכיום, הסרט מחזיק בציון 86% באתר הביקורות "Rotten Tomatoes". דונלד ליבנזון מ"שיקגו טריביון" תיאר את הסרט כ"שאפתני", וכינה אותו כ"שעשוע נוסטלגי המקים לתחייה את כל אבני הדרך של הסרטים המצוירים המקוריים." ג'ו נומאייר מ"אנטרטיינמנט ויקלי" שיבח את הסרט וכינה אותו "מהיר, כיפי, ומלא קריצות מוכרות, התעלומה מכבדת את המבנה האהוב של התוכנית, אך הכתיבה התעלתה על עצמה." מאמרו של הניו יורק טיימס משנת 1998 מאת פיטר מ. ניקולס שיבח את הסרט כ"עשוי היטב." לין הפלי מ"לוס אנג'לס טיימס כתבה על הסרט שהוא "יותר משעשע ממה שהיית מצפה, למרות האנימציה המוכרת של בקרי שבת."
ביקורות מאוחרות יותר שניתנו לסרט היו חיוביות באופן דומה. מייקל מאלורי ב"לוס אנג'לס טיימס" זקף זאת לזכות הטיפול בדמויות בצורה מודרנית יותר, הכנסת יותר קטעי פעולה ואימה, והשתעשעות באיכות זיוף המפלצות.
סרט המשך
סרט המשך ישיר, שנקרא "סקובי-דו: בחזרה לאי הזומבים", שודר לראשונה במהלך כנס הקומיק-קון שהתקיים בסן דייגו ב-21 ביולי 2019, ולאחר מכן הופץ דיגיטלית ב-3 בספטמבר 2019 והופץ על גבי תקליטורי DVD ב-1 באוקטובר 2019.
אוניות הקו בצי הבריטי
אוניות הקו בצי המלכותי הבריטי היו עמוד השדרה של הצי הבריטי החל מהמאה ה-17 ועד הופעתן של אוניות המערכה המוקדמות באמצע המאה ה-19. בכל הציים האירופים היו אוניות הקו אוניות המלחמה הראשיות, ואולם הצי הבריטי, שהיה אז הצי הגדול בעולם והצי שנהנה מעליונות ימית בלתי מעורערת (במיוחד מאז קרב טרפלגר) הביא אוניות אלה לשיא התפתחותן. כינוי אוניות הקו בצי הבריטי היה "men-of-war".
רקע: אוניות הקו
אוניית קו הייתה אוניית מפרשים בעלת שלושה תרנים עיקריים. צוות של אוניית קו מנה כמה מאות מלחים וקצינים; המספר יכול היה לנוע בין 500 איש עד קרוב לאלף. חימושה העיקרי של אוניית קו הייתה תותחים ימיים בקטרים שונים.
דירוג אוניות הקו בצי הבריטי
אוניות מן הדרג הראשון (first rate) נשאו 100 תותחים ומעלה, בשלושה סיפונים; בסיפון התחתון תותחי 32 ליבראות. באמצעי 24, ובעליון 18 ליבראות - חימוש כבד מאוד. לאוניות אלה היה צוות של 850 איש ויותר, והן שובצו בדרך כלל במרכז הטור הלוחם. אך מכיוון שהסיפון התחתון היה קרוב כל כך לפני המים, הרי שבמצב של גלים גבוהים מדי לא ניתן היה להפעיל את התותחים של אותו סיפון. עובדה זו, וכן העובדה שהאוניות היו גדולות ומסורבלות, ויקרות מאוד לתפעול, הביאו לכך שהן היו בדרך כלל אוניות הדגל של האדמירל שפיקד על הצי. לא נבנו אוניות רבות מסוג זה.
אוניות מן הדרג השני (second rate) היו למעשה דגם קטן יותר, ולכן זול יותר, של אוניות הדרג הראשון. הן נשאו 90 עד 98 תותחים, קלים יותר מאלו של הדרג הראשון - 32 ליבראות בסיפון התחתון, אך 18 ו-12 ליבראות בסיפונים הגבוהים יותר, ו-750 אנשי צוות. גם הן סבלו מהמגבלות של הדרג הראשון, ואוניות מהדרג השלישי היו יכולות להתמודד איתן, אך בקרב צמוד היה לעוצמת האש שלהן יתרון. בנסיבות שבהן היה יקר מדי להשתמש באוניות מן הדרג הראשון, כמו למשל בציים שהיו באתרים מרוחקים, נעשה שימוש באוניות מן הדרג השני.
אוניות מן הדרג השלישי (third rate) - אלו היו אוניות שנשאו 64 עד 80 תותחים. רוב ספינות הקו היו מסוג זה, כאשר הדגם שהיה הנפוץ ביותר היה ספינת הקו בת 74 תותחים, שנקראו בקיצור 74 (Seventy Four). באוניות אלו היו שני סיפוני תותחים, כשבתחתון תותחי 32 ליבראות ובעליון - 18 ליבראות. לאוניות אלו היה צוות בן 600 עד 650 איש, והן היו המיזוג הטוב ביותר בין עוצמת אש, יכולת תמרון, ועלות כלכלית.
אוניות מן הדרג הרביעי (fourth rate) - אוניות אלו היו אוניות הקו של המחצית הראשונה של המאה ה-18, ונשאו 50 - 60 תותחים, בני 18 ליבראות. בשיאן של אוניות הקו הגדולות, נחשבו אוניות אלו כבעלות עוצמת אש חלשה מדי, וחלשות מדי לקו העיקרי. למרות זאת שימשו אוניות אלו בקרבות, בעיקר בים הבלטי וזאת בשל השוקע הנמוך שלהן. זו הסיבה שאוניות מדרג זה השתתפו גם בקרב קמפרדאון. למרות זאת, אונייה מדרג זה השתתפה גם בקרב הנילוס. אולם, אוניות אלו שימשו בעיקר לתפקידים שאינם חלק מתפקידי הטור העיקרי, כמו ליווי שיירות, הגנת חופים, ועוד. בצי ארצות הברית היו פריגטות גדולות, בנות 44 תותחים, שהיו קרובות מאוד בכוחן לספינות אלו.
אוניות מן הדרג החמישי (fifth rate) היו בעיקר פריגטות. הן נשאו תותחים בסיפון אחד, במגוון רב של תצורות, החל מפריגטות שנשאו 32 תותחים בני 12 ליבראות וכלה בכאלו שנשאו 40 תותחים בני 24 ליבראות.
אוניות מן הדרג הששי (sixth rate) היו פריגטות קטנות יותר, בעלות 22 או 28 תותחי 9 ליבראות.
כוח אדם ומשמעת
באותה תקופה לא היה מנגנון גיוס מסודר, וגם לא הייתה שיטה מסודרת לאימון מלחים חדשים. הרעיון של הצטרפות מסודרת לצי, מרצון, לא עלה כלל על הדעת. בעת מלחמה, כשהתעורר הצורך לאייש במלואו את הצי המלכותי - סדר גודל של למעלה מ-120,000 איש - נוצר קושי חמור. הקושי נבע פשוט ממספרם המצומצם של המלחים הזמינים, וכאמור, לא היה מנגנון אימון שיכשיר מלחים חדשים. על המלחים הקיימים התחרו שלושה גופים: צי המלחמה, צי הסוחר, וספינות שודדי הים שפעלו ברישיון (privateer); יש מי שטוען שהבעיה העיקרית הייתה בתנאי החיים הקשים של המלחים, אך הדבר אינו נכון. תנאי החיים של המלחים היו אמנם קשים ומאוד לא נוחים במושגי המאה ה-21, אך במושגי המאה ה-18 היו אלו תנאים סבירים בהחלט, ואף טובים במידה מסוימת מהתנאים בחוף (אם כי השכר היה קצת יותר נמוך). מכאן שהבעיה לא הייתה בתנאים, אלא בזמינות כוח האדם.
המלחים שהיו בצי היו משלוש קבוצות. ראשית, היו מתנדבים, אנשים שפנו מרצונם לשירות בצי. מתנדבים קיבלו מעין מענק הצטרפות לצי, מענק שהיה בעל ערך למי שהיה זקוק לו מאד; רבים מהמתנדבים לא הבינו שממענק זה מנוכה עלות הערסל שלהם, המדים, ועוד מספר פריטים. גורם חשוב להתנדבות היה הרצון להימלט מצרות בחוף: אנשים שנחשדו בפשעים קטנים, כמו אי-החזר חובות, וכדומה, היו יכולים למצוא מקלט בטוח על גבי ספינות הצי. הצי הבריטי סירב להסגיר בעלי חוב שחובם היה קטן מ-20 ליש"ט.
הקבוצה השנייה, שהייתה הקבוצה העיקרית הייתה קבוצת המלחים שגויסו בעל כורחם (pressed men). החוק הבריטי קבע שניתן לגייס לצי, בעל כורחו, כל מלח שגילו מ-18 עד 55; שתי הגדרות (הגדרת "מלח" והגדרת הגיל) שזכו לפירוש נרחב למדי. הצי הציב קצינים בכל נמל, ואלו אספו חוליות של אנשי זרוע מקומיים שסרקו את הנמלים ואת ערי הנמל בחיפוש אחרי מלחים.
תהליך הגיוס בכוח נתפס בפולקלור הבריטי כמהלך שבו נחטפו אנשים תמימים מבתיהם. בפועל היו רוב המגויסים בעל כורחם מלחים בצי הסוחר, שחיפשו את העסקה הטובה ביותר מבחינתם; היו לא מעט מלחים שערקו מן הצי אל צי הסוחר, וגם בכיוון הפוך. מבחינה סטטיסטית אירעו רוב העריקות ב-18 החודשים הראשונים של השירות; לאחר תקופה כזו כבר לא היה משתלם כלכלית למלח לערוק.
קבוצה השלישית של מתגייסים היו אנשים שנשלחו כמכסה (quota) שהוטלה על כל מחוז בבריטניה. המחוזות השונים היו אמורים לספק מספר מסוים של אנשים לטובת הצי. בפועל, נשלחו בדרך כלל פושעים ואסירים; לאסירים הייתה העסקה משתלמת, שכן אף על פי שסיכנו את חייהם והעמידו עצמם תחת עולה של משמעת חמורה, הרי שבדרך זו היו יכולים להימלט מעונשם ואף לזכות בפנסיה ממשלתית בסוף השירות (תאורטית לפחות; לעיתים קרובות לא שולם שכרם של המלחים במועד, וגם לא במלואו, אם בכלל).
המלחים דורגו בשתי דרגות: מלח מן השורה (ordinary seaman) ומלח מקצועי, או מיומן (able seaman). מלח עלה בדרגה לאחר שירות של כשנתיים, אך היה יכול לאבד אותה בגין עבירות משמעת שונות.
משמעת
המשמעת על סיפון אוניות הקו, כבכל הצי הבריטי, הייתה קשוחה מאוד, וכללה לעיתים קרובות ענישה גופנית. אולם, המשמעת הנוקשה לא הייתה יוצאת דופן; מערכת המשפט של אותה תקופה לא הכירה כלל מושגים אחרים של ענישה, ועונשי תלייה ניתנו לעיתים קרובות, על עבירות קלות מאוד בעיני בן דורנו.
בים ניתן עונש מוות, בתלייה, על מרד, בגידה או עריקה. עונש מוות ניתן גם על מעשה סדום, אולם נרשמו מקרים בודדים בלבד של הוצאה להורג מסיבה זו. הוצאה להורג הייתה יכולה להתבצע רק לאחר משפט צבאי בבית דין צבאי שהיה מורכב מחמישה קפטנים. קפטן לא יכול היה להוציא להורג על דעת עצמו, ולפיכך התבצעו רוב ההוצאות להורג רק כאשר היו מספר אוניות ביחד, בדרך כלל בשייטת או פלגה. ההוצאה להורג התבצעה עם עלות השחר, על אחד מתרני האונייה (התלייה התבצעה מקצה אחד ממוטות הרוחב של התרנים, yardarm). כל צוות האונייה היה מתייצב לצפות בהוצאה להורג, וסירות מלאות במלחים מספינות אחרות היו מגיעות לצפות בהוצאה להורג גם הן, כדי לראות את העונש וגם כדי למנוע מרידה בין מלחי האונייה שבה התבצעה התלייה.
עונשים אחרים כללו בעיקר עונשי מלקות. למש"קי המשמעת היו מקלות שבהם היו מכים מלחים שעברו עבירות קלות, כמו איחור קל במילוי פקודה. על עבירות חמורות יותר היה המלח מולקה בשוט שיוצר מחבל, שנפרם. שוט זה נקרא בפי המלחים "החתול בעל תשעת הזנבות" (cat o' nine tails). המלח העבריין היה זה שבדרך כלל פרם את החבל והכין לעצמו את השוט. את המלקות נתנו מש"קי המשמעת (Bousun's Mate), בנוכחות כל צוות האונייה. כעיקרון, לקפטן היה מותר להורות על עונש של עד 12 מלקות ללא משפט צבאי מסודר, אך עונשים כבדים בהרבה היו נפוצים מאוד. במקרים חמורים של מרידה או הפרת משמעת חמורה מאוד (כמו הכאת קצין או מש"ק) היה בית דין צבאי יכול להורות על עונש שנקרא "הלקאה בכל הצי" (flogging around the fleet). העבריין היה נענש ב-500 מלקות, עונש שהיה למעשה עונש מוות.