cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זיגפריד הניקה
קריירה מוקדמת
הניקה נולד ב-8 בספטמבר 1878 בקונסטנץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1897 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-49 (פומרניה ה-6). ב-18 במאי 1907 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-18 בדצמבר 1912 הועלה לדרגת האופטמן. בשנת 1913 הועבר לרגימנט הרגלים ה-150 (ורמיה ה-1), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי הפור לה מריט, צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף הניקה לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1925 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 בפברואר 1929 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 בנובמבר 1930 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-2 (הפרוסי), וב-1 באפריל 1932 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-30 בספטמבר 1932 הוא פרש מהצבא.
ב-1 ביולי 1939 הוא התגייס לוורמאכט ובתחילת אוגוסט מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-61, וב-27 באוגוסט 1939 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
מלחמת העולם השנייה
בספטמבר 1939 לחם הניקה עם הדיוויזיה במערכה בפולין כחלק מהקורפוס הראשון אשר היה חלק מהארמייה השלישית של גאורג פון קיכלר. הדיוויזיה נלחמה במהלך קרב מלאווה, ולאחר מכן חצתה את הנהר נרב ליד פולטוסק, ונשאר עד סוף המערכה בקרבת ורשה. ב-1940 השתתפה הדיוויזיה בפיקודו במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה כחלק מהקורפוס הרביעי אשר היה חלק מהארמייה השישית של ולטר פון רייכנאו. הדיוויזיה השתתפה בקרב על בלגיה, וסייעה לכוחות המוטסים בקרב על מצודת אבן אמאל. לאחר כיבוש בלגיה חדרה הדיוויזיה לצרפת והשתתפה בהתקדמות אל דנקירק. לאחר מכן שימשה הדיוויזיה ככוח כיבוש בברטאן.
ב-1941 הועברה הדיוויזיה לפרוסיה המזרחית, וביוני של אותה שנה השתתפה במבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס ה-26 אשר היה חלק מהארמייה ה-18 של קיכלר. הדיוויזיה השתתפה בכיבוש אסטוניה, ולאחר מכן ב"ניקוי" הכוחות הסובייטיים מאיי הים הבלטי, וב-17 בספטמבר 1941 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. לאחר מכן הדיוויזיה השתתפה במצור על לנינגרד, וב-1 באפריל 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים ב-23 באפריל 1942 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-38, וב-4 בספטמבר 1942 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב על הישגיו. ב-1 באוקטובר 1942 הוא מונה למפקד המחוז הצבאי קרקוב, וביוני 1944 הוא מונה אז למפקד הצבא בגנרלגוברנמן. ב-31 בינואר 1945 הוא פרש מתפקידו, ובסוף המלחמה נפל בשבי הצבא האדום.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נשלח הניקה למחנה מיוחד של נקוו"ד 1, שם מת ב-19 בפברואר 1946.
בנק ערבי ישראלי
בנק ערבי-ישראלי בע"מ היה בנק ישראלי שפעל כחלק מקבוצת בנק לאומי. בינואר 2016 הבנק מוזג לתוך בנק לאומי, וסניפיו הפכו לסניפי בנק לאומי.
לפני המיזוג היו לבנק 37 סניפים הפזורים ביישובים ערביים בצפון ישראל ובאזור המשולש, ועבדו בו 400 עובדים. כל סניפי הבנק היו סגורים בשבתות, ובהתאם לאמונתם הדתית של מרבית עובדי הבנק ולקוחותיו הפוטנציאליים, חלק מסניפי הבנק היו סגורים בימי ראשון (באזורים בעלי רוב נוצרי) או שישי (באזורים בעלי רוב מוסלמי) כך שהסניפים פעלו 5 ימים בשבוע (א'-ה' או ב'-ו').
היסטוריה
בשנת 1975 נפתחו סניפים חדשים רבים, בין השאר בדבורייה, כפר מנדא, גוש חלב, אעבלין וירכא ומספר הסניפים עלה מ-15 ל-23. בשנים שלאחר מכן המשיך הבנק במגמת התרחבות.
בפברואר 2008 מיצב עצמו מחדש והשיק "זהות תאגידית" כ-"ai Bank".
במאי 2015 פורסמה הודעה לתקשורת על כך שדירקטוריון לאומי ודירקטוריון בנק ערבי ישראלי אישרו את מיזוג בנק ערבי-ישראלי לתוך בנק לאומי. המיזוג בפועל התרחש ביום 31 בדצמבר 2015.
רמירז (דג)
רמירז (שם מדעי: Mikrogeophagus ramirezi) הוא דג מים מתוקים אנדמי ממשפחת האמנוניים ונכלל בתת-המשפחה גאופגינים. תפוצתו מוגבלת לאגן נהר האורינוקו, לסוואנות של ונצואלה, ולקולומביה שבדרום אמריקה. הדג נבחן במחקרים אודות התנהגות דגים, ונחשב לדג אקווריום נפוץ. גודלו כ-5 ס"מ. זהו דג שקט, אשר צבעיו מגוונים וססגוניים ביותר.
שגרירות ישראל בנואקשוט
שגרירות ישראל בנואקשוט הייתה הנציגות הדיפלומטית של מדינת ישראל במאוריטניה. הנציגות פעלה מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ועד מרץ 2009, עם סיומו של מבצע עופרת יצוקה.
שגרירי ישראל במדינה היו גבי אזולאי, פרדי איתן ובועז ביסמוט.
היסטוריה
לאחר חתימת הסכמי אוסלו ואווירת השלום במזרח התיכון מאוריטניה החליטה ללכת בעקבות מרוקו ותוניסיה שקשרו עם ישראל יחסים דיפלומטיים עם ייצוג נמוך ובשנת 1996, הוחלט לראשונה על פתיחת "משרדי אינטרסים" של שתי המדינות, בחסותן של שגרירויות ספרד בשתי המדינות. לאחר מספר שנים, ביקשה מאוריטניה לשדרג את היחסים לרמת שגרירות בייצוג מלא וכך היה עד מרץ 2009.
הפיגוע בשגרירות
ב-1 בפברואר 2008 תקפו כמה חמושים לא מזוהים את השגרירות בעזרת רימונים ואקדח. בסביבות 2:20 לפנות בוקר בין שלושה לשישה חמושים הלבושים בטורבן התקרבו לבניין השגרירות הישראלית בהליכה וזאת לאחר שהורדו במועדון לילה סמוך לשגרירות. לאחר מכן, החמושים פתחו באש תוך כדי קריאת "אללה אכבר". שומרי השגרירות שהוצבו במקום השיבו תוך זמן קצר באש לחמושים. במהלך קרב היריות שנוהל בעקבות המתקפה נפצעו שלושה עוברי אורח בהם אישה צרפתייה שעברה בסמוך למועדון הלילה. לאחר מכן נמלטו התוקפים ברכב. בתגובה לפיגוע, הוחלט כי שגרירויות ישראלי ברחבי העולם יהיו במתכונת של כוננות ביטחונית מוגברת, בנוסף לכך איש ביטחון ישראלי הוזמן למאוריטניה כדי להעריך את רמת הסיכון של השגרירות. זמן קצר לאחר האירוע שוחח השגריר ביסמוט עם שרת החוץ הישראלית, ציפי לבני ומנכ"ל משרד החוץ, אהרון אברמוביץ'.
סגירת השגרירות וניתוק היחסים בין המדינות
מבצע עופרת יצוקה הוביל למשבר חמור ביחסי שתי המדינות, בדומה ליחסיה של ישראל עם מדינות רבות במרחב הערבי-אסלאמי, כאשר עם תחילתו של המבצע מאוריטניה הודיעה על השעיית היחסים עם ישראל. בהמשך, במהלך חודש פברואר 2009, מאוריטניה החזירה את שגרירה מישראל, ובתחילת מרץ 2009 גירשה את סגל השגרירות. בתגובה לכך הודיע משרד החוץ על סגירת השגרירות הישראלית במקום "באופן זמני".
נכון ל-2023 לא מתקיימים יחסים רשמיים בין המדינות והשגרירות עדיין לא נפתחה בשנית.
ויה קון דיוס
ויה קון דיוס (Vaya Con Dios) היה הרכב מוזיקלי בלגי.
היסטוריה
ההרכב נוסד בשנת 1986 על ידי דירק שופס כנגן קונטרבס, דאני קליין (שירה), ווילי למברכט (גיטרות). שופס (נולד ב-1962) ולמברכט (נולד ב-1959) היו חברים ועבדו יחד כצמד אקוסטי. קליין (נולדה ב-1957) פעלה עם למברכט יחד בלהקה בשם ! Arbeid Adelt, שפעילותה דעכה בעקבות מעברו של מרסל ונטיל סולנה, לשמש כמגיש בתחנת mtv europe.
הלהקה הוציאה את הסינגל הראשון ב-1987 Just a Friend of Mine שהצליח בצרפת ונמכרו ממנו 300,000 עותקים. הייתה זו נקודת ציון עבור קליין בת ה-34, שניסתה להצליח בתחום השירה מאז גיל 17. סגנון השירה של קליין מגוון מתאפיין בקול עמוק ועוצמתי ומזכיר מוזיקת נשמה ואפילו אופרה.
למברכט עזב את הלהקה לפני שאלבום בכורה הושלם, ולאחר מכן הוחלף על ידי ז'אן מישל גילן. האלבום שהופק עצמאית על ידי שופס וקליין, זכה לביקורות מעורבות בעיקר בשל היותו אקלקטי וקשה לעיכול. על אף זאת הוא התקבל טוב במספר מדינות באירופה.
האלבום השני יצא בשנת 1990 ונקרא Night Owls. גם אלבום זה הופק עצמאית ויצאו ממנו שלושה סינגלים. השיר Nah Neh Nah, שילוב של מוזיקה לטינית וג'אז-רוק, הושמע רבות ב-MTV Europe. גם השיר ?What's a Woman זכה להצלחה רבה.
ב-1991 פרץ עימות בין קליין לשופס שהוביל אותו לעזוב את ההרכב. כמה חודשים לאחר מכן הוא מצא את מותו בגיל 29 כתוצאה משילוב של תרופות, סמים ואלכוהול שנטל.
קליין נותרה עם גילן ומוזיקאים מתחלפים והמשיכה להופיע בעולם בשם ויה קון דיוס וליצור אלבום חדש. ב-1992 יצא האלבום Time Flies, שהופק על ידי קליין ברובו. מן האלבום יצאו שלושה סינגלים. המצליח שבהם Heading For a Fall הצליח במספר מדינות. אלבום זה נחשב למצליח ביותר שהוציאה הלהקה. ב-1993 יצא ההרכב לסיבוב הופעות בינלאומי.
קליין הקליטה ב-1995 את האלבום הרביעי Roots and Wings. האלבום נטה לכיוון מוזיקת נשמה עם השפעות של מוזיקה ערבית והודית. כעבור שנה עזבה את עולם המוזיקה בשל תשישות מוגברת שלוותה באובדן שיער. ב-1999 חזרה לבמה כסולנית להקת Purple Prose שהוציאה אלבום בכורה בשנה זו. האלבום הבא של ויה קון דיוס יצא ב-2004.
ב-2006 יצא אלבום אוסף שכלל ביצוע של אהרון נוויל בחידוש לשיר "?What's a Woman. באותה שנה יצאה הלהקה לסיבוב הופעות שכלל גם 3 הופעות בישראל - בירושלים, חיפה ורעננה. בשנת 2009 הוציאה קליין אלבום המבוסס כולו על שירים בצרפתית.
ב-2013 יצאה קליין במסע הופעות פרידה שהסתיים בקונצרט פרידה בבריסל באוקטובר 2014.
תורת לחימה (ארגון)
תורת לחימה - רוח תורה למען צה"ל היא עמותה ישראלית, שמטרתה המוצהרת היא "הפצת יהדות ותורה לנוער לחיזוק ועידוד המוטיבציה לשירות צבאי. סיוע לחיילים וחיילות שומרי מסורת. קידום וביצוע מחקרים ומידענות בתחומי יהדות וצבא. פיתוח מערכי רוח לחימה ואהבת הארץ. חיזוק ושמירת רוח צה"ל, איתנות ומורל החיילים".
הקמה ועמדות
הארגון הוקם בשנת 2017 על ידי צוות אנשים בעלי רקע תורני, ציבורי וצבאי אשר ביקשו לבלום מגמות אותן ראו כחודרות אל צה"ל ופוגעות בשלמותו וחוזקו. ביניהן, על פי הארגון - אימוץ תפיסות רדיקליות, הטמעת ערכים המזוהים עם השמאל הקיצוני על ידי מרצים בעלי עמדה פוליטית זהה, טשטוש מגדרי וקידום השירות המשותף - הפוגעים, לדבריהם, הן ב"קדושת המחנה" והן בכושר המבצעי, פגיעה ברבנות הצבאית ובחיילים שומרי מצוות, ועוד.
יו"ר הארגון הוא סרן במילואים הרב איתי אסמן. מנכ"ל הארגון הוא סרן במילואים הרב אביעד גדות, בוגר ישיבת מרכז הרב וישיבת קדומים, לשעבר רב מחנה דותן ובה"ד 8, ורב בית הספר להנדסה צבאית (בהל"ץ).
הארגון נתמך אידאולוגית ותורנית על ידי רבנים דוגמת הרב אביגדר נבנצל, הרב דוב ליאור והרב שמואל אליהו.
פעילות
הארגון מקיים ימי הכנה לגיוס במטרה לבסס תודעת שליחות לשירות מתוך תפיסת תפקידו של צה"ל כצבא יהודי ומנצח. בנוסף, הארגון עורך ימי עיון.
הארגון טוען כי לצה"ל הוחדרה תפיסה המכונה על ידי הארגון "זיהוי התהליכים" ומושווים בה מוטיבים במדינת ישראל וצה"ל לרעיונות הנאציזם, ונלחם בה על ידי הפצת פרסומים וקיום מגעים עם גורמים במערכת הפוליטית והצבאית. בנוסף, טוען הארגון כי קיימת פוליטיזציה ושיח שנאה בצבא, וכי קיימת פגיעה בהשרשת תפקידו של צה"ל כצבא שתפקידו לנצח ולהכריע את האויב.
הארגון פרסם כי כנס של המכון הישראלי לדמוקרטיה בו ישתתפו קצינים בכירים בצה"ל אורגן על ידי קרן קונראד אדנאואר הגרמנית וקרא לשר הביטחון למנוע את השתתפותם בכנס. בנובמבר 2022 חדל צה"ל מלהשתתף בכנס. דובר צה"ל הכחיש כי הסיבה לאי-השתתפות בכנס היא ביקורת ציבורית. במהלך שנת 2018 הקים הארגון "חמ"ל סולידריות", יוזמה שמטרתה להגביר בזמן מלחמה ומתיחות את תחושת הסולידריות כלפי צה"ל. במיזם זה מונצח זכרו של הרב הצבאי הראשי תא"ל אביחי רונצקי.
הארגון פועל לחידוד הוראות הפתיחה באש בצה"ל תוך הרחבת הכלים העומדים לרשות לוחמים הנקלעים למצבי חיכוך. כך קיים הארגון ביוני 2020 כנס בנושא "ההפקרות בצאלים", בהשתתפות האלוף במילואים יצחק בריק, תא"ל אמיר אביבי מנכ"ל הביטחוניסטים וחבר הכנסת בצלאל סמוטריץ', זאת בעקבות גניבות אמצעי הלחימה והציוד הצבאי מבסיסי צה"ל, על ידי בדואים. בכנס נוסף שקיים הארגון בראשית שנת 2021 השתתף ח"כ והאלוף במילואים עוזי דיין. הארגון אף חשף לציבור באמצעות חוק חופש המידע שהגיש לצה"ל, את יומן העבודה של הפרקליט הצבאי הראשי אלוף שרון אפק, וביקר את הנתק שלו שמשתקף מהיומן, לדעתם, מהשטח ומהלוחמים.
חברי הארגון מקיימים פעילות בכנסת, ותומכים בקידום חקיקת 'חוק הרב הצבאי הראשי' בגיבוי של רבנים בציונות הדתית שחתמו על כרוז של הארגון. עם הקמת ממשלת ישראל ה37 סוכם במסגרת ההסכם הקואליציוני על אישור החוק. לדברי הרב גדות בראיון, שיתוף הפעולה מתקיים עם חברי כנסת מימין, המעוניינים בזהות יהודית לאומית בצה"ל. בתגובה לעתירת ארגוני הפורום החילוני וחדו"ש לבג"ץ בדרישה לאפשר הכנסת חמץ בפסח לבסיסי צה"ל, מקדם הארגון עיגון בחקיקה של פקודת מטכ"ל בנושא פסח בצה"ל בשיתוף חברי כנסת.
באוגוסט 2019 חתמו רבנים בהם הרב חיים דרוקמן על מכתב ביוזמת הארגון לרמטכ"ל אביב כוכבי, בו קראו לו לשמור בצה"ל על "קדושת המחנה ומוסריתו", זאת נוכח העלייה בכמות ההפלות שעוברות חיילות.
הכתב הצבאי של תאגיד השידור, רועי שרון, דיווח כי מייסדי הארגון פועלים גם בשיתוף גופים חילוניים, לדוגמה בנושא קידום היתר גידול זקן בצה"ל.
מאז הריגתו של לוחם הימ"ס בראל חדריה שמואלי בגבול רצועת עזה, והדיון הציבורי שחולל האירוע בנושא הוראות הפתיחה באש, תומך הארגון בתנועת "צעדת האימהות" - מחאת בנות זוג ואימהות לוחמים הדורשות מהרמטכ"ל את תיקון ההוראות בנושא. קודם למות הלוחם, יזמו בארגון מכתב של רבני הציונות הדתית לראשי מערכת הביטחון בנושא, וכן מכתב של מעל 100 משפחות שכולות לרמטכ"ל אביב כוכבי כתגובה לידיעה על הוראת הרמטכ"ל למפקדים בפיקוד המרכז "להנמיך להבות". במסגרת מאבק זה החתים הארגון 1000 הורי חיילים ובנות זוגם על בקשה לפגישה עם הרמטכ"ל והמפכ"ל בנושא הוראות הפתיחה באש.
בספטמבר 2022, לאחר שמחבלים הניחו מטען חבלה בתחנת דלק בקדומים, מנעו פעילי הארגון מערבים לתדלק את רכבם בתחנה. מנכ"ל הארגון קרא למח"ט שומרון לאסור על ערבים להיכנס לתחנה ולמנוע תנועה חופשית שלהם במרחב.
בנובמבר 2022 יזם הארגון התרמה למען ילדה מהנגב שנאנסה בידי בדואי, ביוזמה השתתפו העיתונאים ינון מגל ואטילה שומפלבי, ובמעמד ההענקה השתתף ח"כ אלמוג כהן.
בדצמבר באותה השנה יזם הארגון התרמה לצורך מענק של עשרות אלפי שקלים לחיילי גבעתי שתקפו פעילי שמאל ונדונו לעונש מחבוש, ובפברואר 2023 שוב יזם הארגון התרמה של עשרות אלפי שקלים עבור לוחם גולני שנקלע לאירוע דומה. כמו כן הארגון אסף כספים עבור לוחמי יחידת המסתערבים של משמר הגבול לקראת חג הפסח ("קמחא דפסחא") בשיתוף האגודה למען החייל.
הארגון מחה על הצבת עץ אשוח בבית החייל ברמת גן ועל אגרת ששלח קצין משאבי האנוש של פיקוד צפון, ובה ברכות לחנוכה ולחג המולד.
במהלך קידום הרפורמה המשפטית על ידי ממשלת ישראל ה37 ושר המשפטים יריב לוין, אסף הארגון למעלה ממיליון וחצי שקלים בקמפיין שנקרא "מתקנים את מערכת המשפט ונותנים לצה"ל לנצח" לטובת פרסום תמיכה ברפורמה שלטענתו שומרת על חיילי צה"ל, והציג בסרטון כיצד לדבריו "בג"ץ פוגע בצה"ל. "
הארגון עוסק גם בתכני מורשת קרב ורוח לחימה במסגרת ערוץ "TOV" שם מראיין הרב גדות אישי ציבור וקצינים ואנשי צבא וביטחון לשעבר בסוגיות שונות דוגמת תא"ל ארי סינגר, תא"ל אביגדור קהלני, תא"ל הראל כנפו, תנ"צ דובי יונג ואחרים. הרב גדות ערך גם ביוזמה עצמאית ראיון נרחב עם מפקד פיקוד הדרום וחזית סיני במלחמת ששת הימים האלוף במילואים ישעיהו גביש, שאישר בפניו כי הייתה לצה"ל במלחמה זו "סייעתא דשמיא" (סיוע משמים).
ביולי 2023 פנה הארגון לצנזור הצבאי הראשי בדרישה לאסור פרסום מכתבי סרבנות בתקשורת.
יחסי אתיופיה–ספרד
יחסי אתיופיה–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין אתיופיה וספרד.
יחסים דיפלומטיים
במהלך השנים האחרונות, היחסים הדיפלומטיים עם אתיופיה השתפרו ללא הרף. במרץ 2004 ביקר סגן שר החוץ האתיופי במדריד וחתם על אמנה לשיתוף פעולה בין שני המשרדים. אתיופיה נחשבה למדינה מועדפת בתוכנית אפריקה שאומצה על ידי מועצת השרים במאי 2006. מאז אוחדו היחסים הפוליטיים בין שתי המדינות באמצעות חילופי ביקורים קבועים רמי דרג.
חגיגת הפסגה של האיחוד האפריקאי בסוף ינואר של כל שנה באדיס אבבה מספקת את המסגרת לביקורים ספרדיים רמי דרג כדי שיהיה להם תמיד סדר יום דו-צדדי חשוב. בשנת 2015 ביקר המלך פליפה השישי, כחלק מהחשיבות שיש לאפריקה, בכלל, ואתיופיה, בפרט, לספרד. המלך, האהוב מאוד על ידי שלטונות אתיופיה, רצה להודות בביקורו על התמיכה שניתנה על ידי תמיכתן של מספר רב של מדינות אפריקה במועמדות ספרד למועצת הביטחון של האו"ם לשנת 2015–2016.
יחסים כלכליים
היחסים הכלכליים הדו-צדדיים עדיין אינם משקפים את הפוטנציאל של שתי המדינות, אם כי הנתונים האחרונים מראים סיכויים טובים - בשנת 2014 הם הוכפלו ב-150%. אבן דרך חשובה בשנת 2014 הייתה כניסתה להפעלת הטיסה הישירה מדריד-אדיס אבבה, המופעלת על ידי חברת הדגל אתיופיה איירליינס.
אתיופיה היא אחת ממדינות אפריקה עם הצמיחה השנתית הגבוהה ביותר בשנים האחרונות. נתוני הצמיחה הכלכליים הדו ספרתיים שהושגו בשנים האחרונות גרמו להתעניינות מסחרית הולכת וגוברת בספרד, כפי שמעידים ביקורים תכופים יותר ויותר של אנשי עסקים ספרדים במדינה. גם ארגון הביקורים המסחריים בשני הכיוונים הולך וגדל.
שיתוף פעולה
המסגרת האסטרטגית העיקרית שפיתחה ממשלת אתיופיה כדי להתמודד עם אתגרי המדינה היא תוכנית הצמיחה וההתמרה (GTP- תוכנית הצמיחה והטרנספורמציה), שאושרה בשנת 2010, שמטרתה העיקרית היא לאפשר לאוכלוסיית אתיופיה לצאת מהעוני, באופן שוויוני ומתמשך.
אתיופיה נכללה בתוכנית האב לשיתוף הפעולה הספרדי 2009–2012 בעדיפות כמדינה לשותפות רחבה (קטגוריה A), וככזו נשמרת בתוכנית האב IV (2013–2016).
הסכם שיתוף הפעולה הבסיסי בין ספרד לאתיופיה נחתם באדיס אבבה ב-30 בינואר 2007 לרגל חזון ה-SECI למדינה. במסגרת זו, ב-30 בינואר 2008, נחתמה הוועדה המשותפת I ספרד–אתיופיה.
שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ
שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ (19 במאי 1744 – 17 בנובמבר 1818) הייתה נסיכה גרמנית, לאחר מכן מלכת בריטניה, ולאחר מכן מלכת הממלכה המאוחדת, רעייתו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת. בסוף ימיה הייתה גם מלכת הנובר.
על שמה נקראת העיר שארלוט שבקרוליינה הצפונית, ארצות הברית.
ילדותה
שארלוט נולדה ב-19 במאי 1744 במירוב שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שטרליץ, כבתם הצעירה של הדוכס קרל לודוויג פרידריך ממקלנבורג, נסיך מירוב, ואליזבת אלברטינה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, בתו של ארנסט פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן. שארלוט קיבלה חינוך פשוט, ורק בשנת 1760 לימד אותה אחיה את דרכי ההתנהגות בקרב האצולה.
חייה כמלכה
ב-8 בספטמבר 1761 התחתנה שארלוט עם ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס. ג'ורג' ושארלוט הכירו זה את זה לראשונה ביום חתונתם. שבועיים לאחר מכן הוכתרו שניהם במנזר וסטמינסטר. באופן יוצא מן הכלל, לא הייתה לג'ורג' מעולם פילגש, זאת בניגוד לסבו ולבניו, וחיי הנישואים שלו היו מאושרים. הזוג הביא לעולם 15 ילדים, 9 בנים ו-6 בנות. ב-1762 רכש ג'ורג' את בית בקינגהאם, שמאוחר יותר היה לארמון בקינגהאם, כמעון למשפחתו. בתי מגוריו הנוספים היו ארמון קיו וטירת וינדזור. ארמון סנט ג'יימס שימש לצרכים רשמיים. ג'ורג' לא ניהל מסעות רבים ובילה את כל חייו בדרום אנגליה. בשנות ה-90 של המאה ה-18 בילו המלך ובני משפחתו בוויימות' (Weymouth), שהייתה אז מקום נופש פופולרי על שפת הים.
שארלוט לא התערבה בפוליטיקה, והשקיעה את כל זמנה בחינוך ילדיה ובטיפול בהם. שארלוט הייתה קשורה מאוד לנכדתה הנסיכה שארלוט מוויילס, שהייתה הנכדה החוקית היחידה שהייתה לה בחייה. בשנת 1811 התדרדרה בריאותו של בעלה, ושארלוט טיפלה בו כמיטב יכולתה. בשנת 1814 הוכרז בקונגרס וינה על הקמת ממלכת הנובר תחת שלטון בעלה ג'ורג' השלישי, ושארלוט הוכתרה כמלכת הנובר.
בשנת 1817 מתה נכדתה שארלוט במהלך הלידה של בנה בכורה, וכתוצאה מכך התדרדרה בריאותה של המלכה שארלוט. ב-17 בנובמבר 1818 מתה שארלוט בארמון קיו, מוקפת בכל ילדיה.
משפחתה
ב-8 בספטמבר 1761 התחתנה שארלוט עם ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת. לבני הזוג היו 15 ילדים:
יהודית והולופרנס (קלימט)
יהודית והולופרנס (בגרמנית: Judith und Holofernes) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר גוסטב קלימט, שצויר בשנת 1901 ומתאר את יהודית עם ראשו הכרות של הולופרנס. היצירה מוצגת בגלריה האוסטרית בארמון בלוודר בווינה.
רקע והשפעה
כאשר קלימט התמודד עם התמה של יהודית, היא כבר תוארה פעמים רבות באמנות מימי הביניים ואילך. ישנם תיאורים רבים המבטאים את אומץ לבה ואת ענוותה, כגון יהודית והולופרנס של דונטלו. כמו גם תיאורים אלימים, למשל יהודית והולופרנס של קאראווג'ו ויהודית עורפת את ראשו של הולופרנס של ארטמיזיה ג'נטילסקי. לעומתם, ציור זה של קלימט איננו אלגוריה בלתי תלויה בזמן, אלא תיאור של אשת חברה וינאית מתקופתו. הציור הכה את וינה בתדהמה שכן הוינאים לא ציפו לראות את האלמנה היהודיה יראת השמיים בדמות פאם פאטאל שנראית בבירור כמי שנהנית ממעשיה.
הציור, ששמו הפופולרי הוא "יהודית הראשונה" (באנגלית: Judith I), חולק אלמנטים מהקומפוזיציה עם "החטא" של פרנץ סטוק  משנת 1893. הוא ממחיש גיבורה בעלת תכונות של אישה מכשפת ומקסימה, שתוארו על ידי אמנים וסופרים סימבוליסטים כמו אוסקר ויילד, ויקטור וסנצוב, גוסטב מורו ואחרים. היא עד כדי כך חושפת את כוחה ומיניותה שהמבקרים תייגו אותה בטעות כשלומית בת הרודיאס. כדי להדגיש שהאישה איננה שלומית אלא יהודית, ביקש קלימט מאחיו ליצור עבורו את המסגרת המוזהבת שבה חרוטות המילים: "יהודית והולופרנס".
בשנת 1903, הסופר והמבקר פליקס סלטן תיאר את יהודית כאחת "עם אש גועשת במבטה האפל, ואכזריות בקווי פיה ונחירייה הרועדים מתשוקה. נראה כי בתוך נקבה מפתה זו יש כוחות מסתוריים רדומים". אף על פי שיהודית בדרך כלל תוארה כאלמנה אדוקה שפשוט מילאה חובה גבוהה יותר, כאן היא אב הטיפוס של דמות הפאם פאטאל אשר קלימט תיאר שוב ושוב ביצירותיו.
על אף השינויים, ניתן לזהות כי הדוגמנית היא ידידתו של קלימט (ואולי גם אהובתו), הסוציאליסטית הווינאית אדלה בלוך-באואר, אשר קלימט צייר שני דיוקנאות נוספים שלה בשנים 1907 ו-1912. הציור נרכש כמעט מיידית על ידי הצייר השווייצרי פרדיננד הודלר.
בשנת 1999 ציירה האמנית האמריקאית טינה בלונדל בצבעי מים ציור שמושפע באופן מפורש מציור זה.
תיאור היצירה
קלימט מתעלם במכוון מהתייחסות עלילתית כלשהי וממקד את התמונה ביהודית בלבד. עד לכך הוא ראשו של הולופרנס, שנדחק כל כך לשוליים הימניים עד שנחתך בחלקו מן התמונה. אין גם כל זכר לחרב עקובה מדם, הגיבורה יכולה הייתה להשתמש בכלי נשק אחר באותה מידה. יהודית מתוארת בעזרת קווי מתאר הניצבים זה לזה: קווי המתאר המאונכים של הגוף ניצבים לקווי המתאר האופקיים של הידיים בחלק התחתון, של הזרוע, של הכתפיים, של שרשרת הצוואר ולבסוף של בסיס השיער.
הקסם והמגנטיות עליהם יהודית הראשונה שומרת, ננטשו על ידי קלימט ב"יהודית השנייה" משנת 1909, שם היא רוכשת תכונות חדות יותר וביטוי עז ודמותה מוצגת בשלמותה, ולא רק עד המותניים. תיאור זה הוא הרבה יותר מצמרר. כאן היא מסתכלת שמאלה ולא לעבר הצופה. אף על פי שהעירום הוא יותר מפורש מבציור "יהודית הראשונה", הציור פחות אירוטי ויותר מפחיד. פלג גופה העליון המתפתל וידיה דמויות הטפרים האוחזות בראש, משווים לה מראה נקמני ולא ארוטי.
המוות בציורי יהודית של קלימט קשור לארוטיקה, לנשים ולאופן שבו הן מאיימות על גברים. גיבורת הביבליה שהצילה את עמה מידי הגבר התוקפני הופכת לדמות ארוטית שמעשיה מתרחש באמצעו של רגע אורגזמי. הציורים מציעים "משבר של האגו הגברי", פחדים ופנטזיות אלימות, כולם מסובכים במוות ארוטי, אשר נשים ומיניות עוררו אצל לפחות חלק מהגברים סביב תחילת המאה ה-20.
ליאור ורוצלבסקי
ליאור ורוצלבסקי (נולדה ב-16 באפריל 1984) היא עיתונאית ישראלית המשמשת ככתבת לענייני חינוך בחדשות 13. בעבר עבדה כשחקנית וזמרת.
ביוגרפיה
היא בוגרת בית הספר לאומניות הבמה "בית צבי" משנת 2007 ולמדה אחר כך שנה גם באוניברסיטת תל אביב.
בשנות לימודיה ב"בית צבי" שיחקה בהצגות "כישרונות ומעריצים" בתפקיד אלכסנדרה נייגינה, "מגנוליות מפלדה" בתפקיד שלבי, "אגנס של אלוהים" בתפקיד ד"ר מרתה ליווינגסטון, "הנשים" בתפקיד מרי היינס, "שירת הלוויתן" בתפקיד קרוליין ו"טומי תם" בתפקיד המשרתת. בנוסף, ורוצלבסקי השתתפה במספר מחזות זמר כמו: "קופקבנה" (בתפקיד לולה ובתפקיד סמנתה), "מיקה שלי" (בתפקיד המלכה ובתפקיד הרבנית), "קברט" (בתפקיד פרנצ'י), "אאידה" (בתפקיד אמנריס), "אחים בדם" (בתפקיד גברת ליונס), "שיער" (בתפקיד הכוהנת) ו"ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד" (בתפקיד אמה קרו).
בשנות לימודי התיאטרון זכתה במספר מלגות ופרסים:
בשנת 2008 שיחקה בקברט מוזיקלי "איש הרוח, הזונה והליצן" בתפקיד הזונה ב"קפה תיאטרון" של התיאטרון הקאמרי. שנה אחר כך שיחקה במחזמר לילדים "עלי באבא וארבעים השודדים", בתפקיד אשת עלי באבא, ובשנת 2010 שיחקה בהצגה "ציפור הנפש" בתיאטרון המדיטק.
שיחקה גם בהרכב "פסק זמן" שהופיע ב"פסטיבל תיאטרון הרחוב הבינלאומי" בבת ים ובפסטיבל עכו, וכן בפרויקט "צליל ראשון" לילדים.
כעיתונאית
את דרכה העיתונאית החלה בתוכנית הבוקר "אורלי וגיא" בערוץ 10 כתחקירנית וכמגישת פינות שבועיות בנושאי צרכנות ותרבות.
ב-2016 הצטרפה לחדשות 10, שם מונתה לרכזת כתבים ובהמשך לרכזת מערכת "ברקוד".
ב-2017 הצטרפה לצוות המבזקנים של חדשות עשר והחלה לערוך ולהגיש מבזקי טלוויזיה.
החל מ-2020 משמשת ככתבת לענייני חינוך ב"חדשות 13". ב-2022 החלה לשמש מעת לעת כמגישה-מחליפה בתוכנית "היום שהיה".
יחסי אתיופיה–יוון
יחסי אתיופיה–יוון הם יחסי החוץ בין אתיופיה ליוון.
היסטוריה
אף שהמשלחת הדיפלומטית היוונית הראשונה באתיופיה מתוארכת לשנת 1917 עם הקמתה של קונסוליה יוונית, מהגרים מיוון נכחו באתיופיה בשירות הקיסר או האצולה מאז לפחות אמצע המאה ה-18. בשנת 1935 שודרגה הקונסוליה לשגרירות. בין השנים 1951–1992 הייתה לאתיופיה שגרירות באתונה, אך נאלצה לסגור אותה מסיבות כלכליות.
אף ששתי המדינות חתמו על הסכמי סחר בשנים 1933, 1955 ו-1959, היקף הסחר ביניהן נותר נמוך מאוד. שר החוץ היווני, תאודורוס פנגלוס, ערך ביקור רשמי באתיופיה בשנת 1998. הלאמת נכסים שבבעלות אזרחים יוונים באתיופיה בתקופת שלטון דרג היא נושא חשוב ביחסים בין שתי המדינות.
סטפני הורוביץ
סטפני הורוביץ (1887 – 1942; סטפניה הורוביץ או סטפני הורוביץ) הייתה כימאית יהודייה-פולנייה, הידועה במחקרה שהוכיח את קיומם של איזוטופים. בין השנים 1914–1918 עבדה עם אוטו האניגשמיד במכון רדיום בווינה תוך שימוש בשיטות אנליטיות להדגמת המקרים המהימנים הראשונים והשניים של איזוטופים בעופרת ותוריום. בהמשך היא הקימה בית לילדים ולמבוגרים צעירים הזקוקים לטיפול פסיכולוגי. היא נרצחה על ידי הנאצים במחנה ההשמדה טרבלינקה בשנת 1942.
ביוגרפיה
הורוביץ נולדה בוורשה ב־17 באפריל 1887. אביה היה האמן לאופולד הורוביץ, צייר מצליח הידוע בציור פורטרטים בסגנון הבארוק. אמה רוזה (שם נעורים: לונדון) והייתה לה אחות אחת. המשפחה עברה לווינה בסביבות 1890.
היא למדה באוניברסיטת וינה החל משנת 1907, וקיבלה דוקטורט בכימיה אורגנית בשנת 1914. המנחה שלה היה גידו גולדשמידט
קריירה מדעית
בהמלצת ליזה מייטנר, הורוביץ התקבלה על ידי אוטו הוניגשמיד למכון לחקר רדיום, בווינה בשנת 1913 או 1914. במסגרת מחקרם הם שקלו אטומי עופרת רגילים (מספר אטום 82) ממקומות שונים. הורוביץ מצאה כי אטום עופרת שאינו ממכרה שוקל 207.19 יחידות משקל אטומיות, אך אטום עופרת ממכרה מסוים שקל רק 206.736 יחידות משקל אטומיות. ההבדל הוכיח את קיומם של איזוטופים שונים לאותו יסוד. זו הייתה ההוכחה המקובלת הראשונה לכך שאלמנטים יכולים להיות בעלי משקל אטומי שונה בהתאם למקור. מאוחר יותר הוכיחו הורוביץ והוניגשמיד שיוניום, יסוד רדיואקטיבי שגילה ברטראם בולטווד, הוא למעשה איזוטופ של היסוד הכימי תוריום.
שני המדענים פרסמו יחד את מחקרם. הכרה זו בולטת מכיוון, שבאותה תקופה היה מקובל כי מדעניות מוגבלות לתפקידי עוזר. עם זאת, לאחר מותו של הוניגשמיד שמה של הורוביץ הושמט ותרומתה כמעט ונשכחה.
שנים כיועצת חינוכית ומותה
לאחר עזיבתה את תחום הכימיה היא נמשכה יותר ויותר לתחום הפסיכולוגיה, ומצאה עבודה כיועצת חינוכית. בהמשך הקימה עם אליס פרידמן, פסיכולוגית שעבדה בשיטת אדלר, בית אומנה בווינה המספק טיפול לילדים. המעון פעל עד 1934, אז נסגר בהוראת הממשל האוסטרי הפשיסטי. ככל הידוע, עזבה את וינה ב-1937 (בגיל 50) ועברה להתגורר בוורשה, שם חיה אחותה הנשואה, סופיה.
לאחר כיבוש מערב פולין ב-1939 בידי הנאצים והקמת גטו ורשה בשנת 1940, נאלצו היא ואחותה לעבור לשם. תאריך מותה המדויק אינו ידוע. מתוך התכתבות של קז'ימייז' פג'אנס היא נרצחה על ידי הנאצים בשנת 1940. מקורות אחרים מדווחים כי הורוביץ ואחותה דיווחו על עצמן כמגורשות לאומשלגפלץ בשנת 1942 כדי להימנע מסכנה, אך מידע זה אינו ברור. הן גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה. מהתיעוד עולה כי הורוביץ נרצחה בתאי הגזים בשנת 1942.
Ipse dixit
Ipse dixit (בלטינית: "הוא (המורה, מסטר) עצמו, אמר זאת"); מקור הביטוי הוא ביוונית αὐτὸς ἔφα (autòs épha). תלמידיו של פיתגורס נהגו להקדים ולומר ביטוי זה בכל פעם שציטטו מדבריו של מורם ורבם, בו ראו אוטוריטה עליונה. הם ראו בדברים המצוטטים מפיו, כאמת צרופה שאין לפקפק או להרהר אחריה.
תרגום הביטוי היווני ללטינית הופיע לראשונה בספר "על טבע האלים" מאת המדינאי והסנטור הרומי מרקוס טוליוס קיקרו. 'כאשר נשאלו הפיתגוראים לבסיס של איזו הנחה שהעלו בוויכוח, נאמר שהיו נוהגים להשיב 'הוא עצמו אמר זאת', כאשר 'הוא עצמו' הוא פיתגורס'. (שם, ספר 1, סעיף 10). קיקרו התייחס באופן ביקורתי להישענות זו על בעל סמכות.
עוד קודם התעוררה ביקורת כלפי הגישה הדוגמטית של תלמידי פיתגורס, המעודדת סוג של קיפאון מחשבתי. ידועים בהקשר זה דבריו של אריסטו: "אוהב את סוקרטס, אוהב את אפלטון, אך את האמת אוהב מעל כולם". פתגם זה מבוסס על גישתו של סוקרטס עצמו, אשר הורה לחבריו ומקורביו להעדיף את האמת תמיד (בדיאלוג פידון ובספר 3 של הפוליטאה), גם אם מדובר בפגיעה בעמדתו של אדם חשוב (נאמר בהקשר של המשורר הומרוס.
In the Middle
"In the Middle" (בעברית: באמצע) הוא שיר של המאמס. השיר הופיע במלודיפסטיבלן 2021 בחצי גמר הרביעי, ועלה לגמר שהתקיים ב-13 מרץ. בגמר קיבל 106 נקודות וסיים במקום השלישי.
מנזר בטאליה
מנזר מרים הקדושה של הניצחון (פורטוגזית Mosteiro de Santa Maria da Vitória), הידוע יותר בשם מנזר בטאליה (Mosteiro da Batalha), הוא מנזר דומיניקני, השוכן בעיירה בטאליה במרכז פורטוגל. הקמת המנזר החלה על ידי ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל, בשנת 1386 בעקבות ניצחונה של פורטוגל את כתר קסטיליה בקרב אלז'וברוטה, שהתרחש בקרבת מקום בשנת 1385. הקמת המנזר נמשכה כ-130 שנה, עד 1516, אך הוא אוכלס כבר ב-1388. המבנה הוא אחת מהדוגמאות הטובות ביותר בפורטוגל לסגנון גותי לוהב, והוא משלב גותיקה מנואלינית. בשנת 1983 הוכרז המנזר כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
בשנים 1383–1385 התנהלה בפורטוגל מלחמת אזרחים אשר החלה עם מותו של המלך פרננדו הראשון. המלך לא השאיר אחריו בן זכר כיורש, אך לפני מותו חתם על הסכם נישואין של בתו היחידה הנסיכה ביאטריש, עם חואן הראשון, מלך קסטיליה. האצולה הפורטוגזית לא קיבלה את ההסכם אשר משמעותו הייתה השתלטות של מלכי קסטיליה על פורטוגל, ובאפריל 1385 הכריז על עצמו ז'ואאו, דוכס אביש כמלך ז'ואאו הראשון מפורטוגל. הקסטיליאנים אשר ראו במעשיו של ז'ואאו הראשון מעשה מרידה, פלשו לפורטוגל והקרב המכריע נערך ב-14 באוגוסט 1385 באזור אלז'וברוטה. קודם הקרב נשבע ז'ואאו הראשון כי אם ינצח בקרב, יקים מנזר שיוקדש למרים, אם ישו. הקרב הוכרע בתוך זמן קצר, והפורטוגזים נחלו ניצחון מוחץ.
ב-1386 החל ז'ואאו הראשון בהקמת המנזר ואף הקים בסמוך לו עיירה המנציחה בשמה את ה"קרב" (Batalha בפורטוגזית). המלך פיקח על העבודות באופן אישי - רכש את הקרקע, סיפק את חומרי הבניין, ומינה את האדריכל הראשי הראשון, אפונסו דומינגש, שפיקח על העבודות עד מותו ב-1402. בתקופתו של דומינגש החלה הקמת הכנסייה והקלויסטר המלכותי, וסגנונו היה בעיקר גותי קורן. המבנה נבנה כולו מאבן גיר לבנה, אשר קיבלה גוון אוכרה במשך השנים. לאחריו מונה כאדריכל ראשי הקטלוני הוגט (Huguet) שסיים את בניית הכנסייה ב-1438 והחל בהקמת קפלת המייסד. סגנונו היה בעיקרו גותי לוהב, דבר הניכר בחזית הראשית של הכנסייה, בכיפת בית המועצה ובקפלת המייסד. הוגט אחראי לגובהה של הספינה הראשית בכנסייה, 32.40 מטרים, דבר המקנה למבנה חזות צרה. בתקופת שלטונו של אפונסו החמישי שימש פרנאו דה אבורה כאדריכל האתר (1448-1477), ולו מיוחס הקלויסטר של דון אפונסו החמישי. הוא הוחלף על ידי מתאוש פרננדש שנשא בתפקיד בסוף המאה ה-15 ובתחילת המאה ה-16. פרננדש החל בבניית הקפלות הבלתי גמורות בסגנון מנואליני, והוא עיצב את תחרת החלונות בשער המנואליני המוביל אל הקפלות הבלתי גמורות ובקלויסטר המלכותי. העבודות נמשכו בזמן מלכותו של מנואל הראשון, אך נעצרו ב-1516 לערך, כאשר המלך החליט להשקיע את מרצו בבניית מנזר ז'רונימוש בבלן. העבודות במנזר נמשכו בהיקף נמוך יותר עד אמצע המאה ה-16, ובסך הכל נמשכו העבודות במשך תקופת מלכותם של שבעה מלכים, ושבעה אדריכלים שונים נשאו בתפקיד האדריכל הראשי של המבנה.
רעידת האדמה בליסבון ב-1755 גרמה לנזקים במבנה, אך נזק כבד בהרבה נגרם לו ב-1810 כאשר גנרל אנדרה מסנה שדד את המנזר והעלה אותו באש. קלויסטר נוסף שהיה קיים במנזר, שהוקדש לדון ז'ואאו השלישי, חרב בשריפה ולא נבנה שוב מחדש. ב-1834 גורשו הדומיניקנים מהמנזר, והמקום ננטש. ב-1840 החל המלך פרננדו השני בשיקום המנזר ההרוס, עבודות שנמשכו אל תוך המאה ה-20. בעבודות אלו הוסרו הסמלים הדתיים במבנה, והושם דגש על חשיבותו ההיסטורית לעצמאות פורטוגל וכזכר לקרב אלז'וברוטה. בחדר האוכל הוקם מוזיאון לזכר החייל האלמוני ובבית המועצה קבורים מאז 1921 שרידיהם של שני חיילים פורטוגלים שנהרגו במלחמת העולם הראשונה. המנזר הוכרז כמונומנט לאומי ב-1907 וב-1980 הפך למוזיאון.
הקפלות הבלתי גמורות
בקצה המזרחי של הכנסייה, שוכן הפנתאון של המלך דוארטה ואשתו לאונור מאראגון (11), הידוע יותר בכינוי "הקפלות הבלתי גמורות" (As Capelas Imperfeitas). המבנה המחובר אל הכנסייה בצידו המערבי דרך דלת מנואלינית (10), בנוי בצורת מתומן בלתי מקורה שממנו קורנות שבע קפלות שצורת כל אחת מהן כשל משושה. הקפלות הבלתי גמורות נבנו בהוראתו של המלך דוארטה החל ב-1434, ונועדו לשמש כפנתאון לו ולצאצאיו, אך העבודות נעצרו עם מותם של המלך והאדריכל הוגט ב-1438. המלך מנואל הראשון חידש את עבודות הבנייה אגב מספר שינויים, וב-1509 הושלם השער המנואליני המחבר בין הקפלות והכנסייה. שבע הקפלות הקורנות הושלמו גם הן בתקופה זו, וכך גם העמודים המסיביים בין הקפלות, אשר נועדו לשאת את תקרת המבנה. שרידיהם של המלך ואשתו הועברו אל הסרקופג בקפלת הקבורה (12) רק בשנות ה-40 של המאה ה-20.
בית המועצה
בית המועצה (Sala do Capitulo; 4) הוא מבנה רבוע שאורך כל אחת מצלעותיו הוא 19 מטרים. למרות זאת, תקרתו המעוצבת ככוכב שלו שמונה קודקודים, אינה נתמכת על ידי עמודים בחלל החדר, רעיון שהיה כה מהפכני בעת הבנייה, עד כי נידונים למוות הועסקו בעבודות הבנייה. התקרה הושלמה לאחר שני ניסיונות כושלים, ולפי אגדה האדריכל הוגט בילה את הלילה באולם כדי להשתיק את הביקורת שהושמעה נגדו. לפי הסברה, ז'ואאו הראשון בחר בהוגט לשם הקמת קפלת המייסד, לאחר שהתרשם מעבודתו בבית המועצה. דלת הכניסה בצידו המערבי של האולם מקושטת בחמישה ארכיוולטים מבחוץ וארבעה מבפנים. על שניים מהם, מימין לכניסה, מתוארת הבשורה למרים, ועל היתר נראים דמויות אדם מגוחכות. משני צדדי הכניסה קבועים בקיר שני חלונות מעוטרים בעושר רב. מול הכניסה, קבוע חלון מ-1514 העשוי זכוכית צבעונית בצורת טריפטיך והמתאר את הפסיון של ישו. בצידו הצפוני של החדר, שוכן קבר החייל האלמוני מאז שב-9 באפריל 1921 נטמנו במקום שרידיהם של שני חיילים פורטוגזים שנהרגו במלחמת העולם הראשונה - האחד בזירה האירופית והאחר באפריקה.
הקלויסטר המלכותי
הקלויסטר המלכותי (Claustro Real) שוכן מצפון לכנסייה (5) ואורך כל אחת מצלעותיו הוא 50 מטרים. בכל צלע ארקדה שבה שבעה פתחים. חלקו הדרומי והמזרחי של הקלויסטר נבנה בידי דומינגש והחלק הצפוני והמערבי על ידי הוגט, בעוד שתחרת החלונות בקשתות הארקדה נוספה רק בתחילת המאה ה-16. בפינה הצפון-מערבית של הקלויסטר, הסמוכה לרפקטוריום, ניצב הלווטוריום (6) שנבנה על ידי מתאוש פרננדש. הוא עשוי מאגן גדול ומעליו שני אגנים קטנים יותר הנתמכים בעמודים מסוגננים. באגן האמצעי מזרקות בדמות יצורים אגדתיים ובעלי חיים.
גולם במעגל (סרט)
גולם במעגל הוא סרט ישראלי של ענר פרמינגר משנת 1993 על פי ספרה של לילי פרי-אמיתי שיצאה לאור בשנת 1986, אך עם שינויים מהספר המקורי. הסרט זכה במספר פרסים בישראל ובעולם, בהם פרס אופיר לשחקנית הטובה ביותר (חגית דסברג).
הפקה
בסוף 1987 קיבלה אשת הקולנוע עידית שחורי את זכויות ההסרטה של הספר "גולם במעגל" מהסופרת לילי פרי. שחורי לא מימשה את הזכויות וענר פרמינגר לקח על עצמו את הפרויקט בסיוע המפיק חיים שריר. את התסריט כתב הטלי זילברשטיין בסיוע מענק של קרן הקולנוע הישראלי. תקציב נוסף להפקת הסרט התקבל מרשות השידור.
תקציר העלילה
מיקי סתיו (חגית דסברג) היא פסנתרנית מופנמת ועצורה הנאבקת על זהותה, ומתנתקת בהדרגה מן העולם ההרמטי והמוגן שבו גדלה. מיקי ממולכדת בתוך מעגל של מערכות יחסים תובעניות המציגות חלקי מראות לאישיותה. תהליך התבגרותה מתאפיין במתח החריף בין עולם המוזיקה הקלאסית עליו התחנכה, לבין הראליה של העולם היצרי הנחשף בתוכה ומחוצה לה במהלך הסרט. תוך כדי ההתכוננות לרסיטל הגמר באקדמיה למוזיקה, היא מתמודדת במקביל גם עם קיומה המעיק והבולע של אם ניצולת שואה (ניקול קסל), הזדקקותו של אב מסורס (גדליה בסר), יחסים עם סב סנילי (אלברט כהן), הראי התובעני שמציג לה הכנר אורי רוזס, חברה לשעבר (איצ'ו אביטל), ומערכת יחסים אינטימית אך מאכזבת עם אמנון (דני ליטני), השכן מלמעלה שמגלם את המאהב וזמר הפאב השכונתי, אך בעצם נשאר נאמן לארוסתו ולעולמו הבורגני. תהליך התבגרותה של מיקי הוא המוקד של סיפור החמצה, התנתקות ולידה מחדש. הסרט מכוון את הקהל להזדהות עם רגישותה של אשה מתבגרת, ומאיר את הכאב, הפרידה והמוות כחיוניים לחוויית הגדילה מגולם לפרפר.
לדברי הבמאי פרמינגר,
עדי גרסיאל
עדי גרסיאל (נולד ב-1964) הוא עיתונאי, סאטיריקן ומרצה ישראלי. היה עורך בעיתון "בשבע".
קורות חיים
גרסיאל, יליד תל אביב, בנם של פרופסור משה גרסיאל, וד"ר בת שבע גרסיאל. הוא בוגר הנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון ועבד כ-15 שנה בחברות היי-טק שונות. במקביל לעבודתו החל לכתוב את המדור הסאטירי של "נקודה" ("ברצינות") בראשית שנות ה-90, ותרם חומרים לפינה הסאטירית ביומן "ערוץ 7" ולמדור הסאטירה של מעריב, "סימני נפט". כמו כן נמנה עם חברי סגל תוכנית ההומור "כולנו חכמים בלילה" ששודרה בערוץ הראשון בהנחיית אבשלום קור.
בשנת 2003 הצטרף לסגל "בשבע" כעיתונאי וערך המדורים בעיתון וכותב בו טור ביקורת תקשורת עד פברואר 2017. כמו כן הוא מעביר הרצאות בנושאי תקשורת וסאטירה במכללות ואירועי תרבות.
בשנת 2008 ערך (יחד עם אסתי רמתי) את הספר "אהבה ומצוות אחרות" בהוצאת ידיעות ספרים. הספר הוא אסופה של סיפורים קצרים של יוצרים דתיים צעירים על אהבה, זוגיות ומשמעות החוויה הדתית.
גרסיאל נשוי לטליה ואב לשלוש בנות ומתגורר בפתח תקווה.
קישורים חיצוניים
פרי עטו:
דוד פיפאנו
רבי דוד פִּיפָאנוֹ (רד"ף; כינוי ספרותי: אפֹד; ט"ו באדר ב' ה'תרי"א, 19 במרץ 1851 - ח' בכסלו ה'תרפ"ה, 5 בדצמבר 1924) היה רב טורקי-בולגרי, מגדולי רבני סלוניקי, ובסוף ימיו רבה הראשי בפועל של בולגריה.
פיפאנו היה מחלוצי כותבי ההיסטוריה של יהדות סלוניקי, והתפרסם בסדרת ספרי המשפט העברי שלו, בפרט בספרים "אבני האפֹד" ו"חושן האפֹד".
בסלוניקי
נולד בסלוניקי לבּוּאֶנָה ורבי אברהם פיפאנו. אביו היה בן למשפחת חכמים ספרדית מקומית, עלה לירושלים ונפטר בכ"ח באייר תרמ"ח, סבו רבי אהרן פיפאנו נפטר בסלוניקי בי"ד בסיוון תרכ"ח, ואבי סבו, חיים חנוך פיפאנו נפטר בא' בטבת תקע"ט. מצד אמו היה נכדו של רבי שאול מולכו, שהיה דרשן ומוכיח מפורסם.
היה תלמידו של רבי יהודה קובו מחבר "יאודה יעלה". בהיותו בן 15 כבר החל לכתוב פסקי הלכה, ובבגרותו התפרסם בעירו כרב, דרשן ופוסק הלכה. ב-1877 התמנה כרב וחזן בקהילת מאייוור שבסלוניקי, והחזיק בכהונה זו עד עזיבתו את העיר והמדינה ב-1899.
עסק בהדפסת ועריכת ספרי רבני סלוניקי: בשנת 1893 הדפיס בתוספות משלו את הספר "עבודת השם" של רבי שמואל מטלון. וב-1897 את הספר "עין משפט" של רבי אברהם הלוי. הערות המגיה בספרים אלו הן פרי עטו. מלבד ספרים אלו ההדיר את שו"ת הרשב"א, ח"ה וח"ו (ורשה תרנ"ט), והוסיף עליהן מהערותיו.
לצד עיסוקיו התורניים היה פעיל ציבורי ועסק בארגון אגודות צדקה וסיוע בסלוניקי, לצד דמויות מראשי הקהילה היהודית בעיר כמו: הרב יעקב קובו, יהודה נחמה, שמואל שמחה; ואחריהם: משה אלאטיני, שאול מודייאנו, שלמה פרננדס ושלום סייאס. בקיץ 1874 יזם את הקמת החברה לעזרה הדדית "צדקה וחסד" שהתקיימה כמה עשרות שנים. בסוף קיץ 1890 פרצה שרפה גדולה בשלוניקי ורבים איבדו את ביתם, פיפאנו נמנה עם קבוצת נכבדי הקהילה שעסקו בבניית שיכונים למפונים.
בממלכת בולגריה
בשנת 1899 (ה'תרנ"ט) התמנה כראב"ד סופיה בירת בולגריה. ב-1914 התפטר הרב הראשי לבולגריה מרדכי אהרנפרייז על רקע מאבקי כוחות בתוך הקהילה היהודית בין הניצים והמתונים בתנועה הציונית ובין נכבדי הקהילות בני הדור הישן - הנוֹטָאבֶּלִים. ב-1915, עם כניסת בולגריה למלחמת העולם הראשונה פסקה כמעט לחלוטין הפעילות הציבורית. ב-1920 הוחלט בכינוס ראשי הקהילות בבולגריה להטיל על הקונסיסטוריה לבחור ולמנות רב ראשי. בהמשך הוחלט שעד לאישור תקנון הקהילות על ידי הממשלה הבולגרית, לא ימונה רשמית רב ראשי ליהודי בולגריה. וכך, ב-1921 מונה הרב דוד פיפאנו רשמית לממלא מקום הרב הראשי ובפועל מילא את התפקיד עד לפטירתו לאחר מחלה בח' בכסלו ה'תרפ"ה, 5 בדצמבר 1924. הוא נקבר בסופיה.
על מצבתו נחקק:
הותיר אחריו את אשתו סוניה, בתו דונה-סלמונה ובניו אלברט (אברהם) ומאיר פיפאנו. את ספרייתו הגדולה שהכילה גם כתבי יד נדירים הוריש לקהילת סופיה. בנו, אלברט פיפאנו נמנה עם ראשי "האגודה להקמת ספרייה יהודית בסופיה".
ספריו
הרב פיפאנו חיבר ספרים רבים בתחום המשפט העברי, פסקיו מצוטטים רבות בספרות המשפט העברי של המאות ה-20 וה-21, ובהם פסקים תקדימיים. יש הרואים בו שריד אחרון ל"תור הזהב" של רבני סלוניקי מחברי ספרי ההלכה הרבים. רבים מכתבי היד שלו אבדו בשרפה שפרצה בביתו בט"ו בכסלו תרס"ה (1904). מספריו:
בניין פיטספילד
בניין פיטספילד (באנגלית: Pittsfield Building), במקור בניין קונוויי (באנגלית: Conway Building), הוא גורד שחקים הממוקם ברחוב וושינגטון 55, שיקגו, אילינוי, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 168 מטרים והוא בעל 38 קומות. בזכות כך היה הבניין הגבוה ביותר בשיקגו בתקופה בה הושלם. הוא תוכנן בידי משרד האדריכלים גראהם, אנדרסון, פרובסט ווויט בסגנון אר דקו, ונבנה בין השנים 1927-1926.
הבניין בעל מעמד חשיבות עירונית מ-6 בנובמבר 2002.
יהודית והולופרנס (מיכלאנג'לו)
יהודית והולופרנס (באיטלקית: Giuditta e Oloferne) הוא פרסקו מעשה ידי הצייר מיכלאנג'לו, שצויר בשנת 1508 לערך ומתאר את יהודית ושפחתה עם ראשו הכרות של הולופרנס. היצירה מוצגת בתקרת הקפלה הסיסטינית בקריית הוותיקן ברומא.
היסטוריה ורקע
יהודית היא גיבורת ספר יהודית, מן הספרים החיצוניים למקרא שבו מתואר כיצד היא עורפת את ראשו של הולופרנס, שר הצבא האשורי, לאחר שהסתננה למחנהו כדי להציל את עמה. הציור מתאר את הרגעים שלאחר העריפה, שבהם יהודית ושפחתה נמצאות ליד אוהלו של הולופרנס.
הקפלה הסיסטינית נבנתה בין השנים 1477–1480 על ידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי. כחלק מקישוט הקפלה עוטרה כיפת המבנה בפרסקו. כעשור לאחר חנוכת הקפלה הופיעו על תקרת הקפלה סדקים שנוצרו כתוצאה משקיעת הקרקע באזור קריית הוותיקן. בשנת 1508 החליט האפיפיור יוליוס השני, אחינו של סיקסטוס הרביעי, לתקן את הנזק בתקרה על ידי הזמנת פרסקו חדש. המשימה הוטלה על האמן הפלורנטיני מיכלאנג'לו. ציורי הפרסקו, הכוללים את יהודית והולופרנס באחת מארבע הפנדנטיבות (חלקים משולשים הנמצאים בפינות הקפלה), הושלמו בשנת 1512.
תיאור היצירה
שתי הנשים הועתקו על הפרסקו בעזרת טכניקת "ספולוורו" אחרי שתוארו בקפידה ברישום, ואילו דמותו של הולופרנס צוירה ב"יום אחד" בטכניקה של חריטת קווי המתאר בטיח הטרי. השומר נצבע אחרון וללא כל הכנה.
ראוי לציון את הניגודיות בין החלק המרכזי המואר באור מלא לחלקים הצדדיים, היוצרת תחושה של עומק מרחבי יוצא דופן. שתי הנשים מודגשות גם על ידי ניגודים כרומטיים בהירים: בבגדיהן ניתן למנות שני גוונים של כחול וצהוב, ירוק בהיר, ורוד, אדום בוהק וסגול עמום.
הפנדנטיבה מצוירת ממול לזו של דוד וגוליית. במסורת של פירנצה גם יהודית וגם דוד נתפסו כקוטלי עריצים, ושניהם נחשבו כמגיני העיר כנגד תוקפנות חיצונית.
פינגואקולה
פינגואקולה (לועזית: Pinguecula) היא סוג נפוץ של ניוון לחמית העין.
סימנים וסמפטומים
פינגואקולה נראית כחומר צהבהב לבנבן על לחמית בסמוך ללימבוס (המפגש בין הקרנית ולובן העין). (להבדיל מפטריגיום, פיברוזיס בצורת טריז העשוי לגדול על גבי הקרנית) - לפינגואקולה בדרך כלל אין סימפטומים. התופעה נפוצה ביותר באקלים טרופי ויש קשר ישיר עם חשיפה לקרינת UV.
פרוגנוזה וטיפול
פינגואקולה עשויה לגדול באיטיות עם הזמן, אולם מדובר במצב שפיר, שבדרך כלל אינו דורש טיפול. דמעות מלאכותיות עשויות לעזור במידה וקיימת אי-נוחות. לעיתים הפינגואקולה עלולה להיות מודלקת, מצב הנקרא פינגאוקוליטיס. הסיבה והגורמים לתופעה זו אינם ידועים. במידה והדלקת גורמת לאי נוחות או לבעיה קוסמטית, ניתן לטפל בה עם תרופות אנטי-דלקטיות, כמו פרדניזולון. כמו כן, ניתן להסיר את הפינקואגולה על ידי פרוצדורה כירורגית במקרה של אי נוחות קוסמטית.
תנאים קשורים
פינגואקולה מהווה אחת מהאבחנות של limbal nodule. תיתכן שכיחות מוגברת במחלת גושה.
סילאס וייר מיטשל
סילאס וייר מיטשל (באנגלית: Silas Weir Mitchell; נולד ב-30 בספטמבר 1969) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי המוכר בעיקר מתפקידו בסדרת הטלוויזיה "גרים" של רשת NBC, ובתפקיד צ'ארלס פאטושיק בסדרה "נמלטים".
ראשית חייו
מיטשל נקרא על שם סילאס ווייר מיטשל שהיה רופא וסופר מהמאה ה-19.
קולנוע וטלוויזיה
ב-2004 הופיע כשחקן אורח בפרק 10 עונה 3 בסדרה "ג'ורדן" ("crossing jorden") בתפקיד פרנק ג'ונס/אליסטר דארק, עובד בבנק הדם.
בין השנים 2005–2007 הופיע כשחקן אורח ב-13 פרקים בסדרה "נמלטים" בתפקיד צ'ארלס פאטושיק (היוואר). ב-2007 גילם את ניל בסרט "משוגע" לצד אלי לרטר. ב-2009 הופיע כאורח בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד" בתפקיד אוון וולטרס. בשנת 2010 שיחק בדרמה הביוגרפית "גשם של גן עדן" לצידם של מייק ווגל וטארין מנינג. ב-2011 הופיע כאורח בסדרה "המנטליסט" בתפקידים ארתור קופי / ראלף מרסר.
בשנת 2012 שיחק לצד ריי ליוטה בסרט הפשע "Ticket Out". בשנת 2018 הופיע בסרט "התיקון" בתפקיד הפושע גלן אקה.
עונת 2001/2002 בליגת האלופות
מכבי חיפה הייתה הקבוצה הישראלית היחידה שהשתתפה באליפות. הקבוצה הגיעה עד לשלב המוקדמות השני בו הודחה על ידי האקה מפינלנד בשל הפסד טכני עקב שיתוף שחקן מושעה (פרשת הפקס).
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 72 קבוצות. על מספר הקבוצות מכל מדינה הוחלט על בסיס דירוג אופ"א לשנים 1996-2000. מ-15 מדינות השתתפו יותר מנציג אחד:
גם מחזיקת התואר מהעונה הקודמת באיירן מינכן העפילה ישירות לשלב הבתים.
יתר הקבוצות השתתפו בסיבובים המוקדמים, כאשר חלק מהם העפילו ישירות לסיבוב השני או השלישי. לאחר הסיבובים המוקדמים, הקבוצות חולקו ל-8 בתים. לאחר מכך הוקמו 4 בתים בהם שיחקו 16 קבוצות. מבתים אלו הקבוצות הועלו למשחקי שמינית הגמר (4 מנצחי בתים ו-4 קבוצות שהגיעו למקום השני).
כל המשחקים למעט משחק הגמר היו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ לקביעת הקבוצה שתעפיל לשלבי ההמשך. חוק "שער חוץ", היה בתוקף לכל שלבי התחרות. במקרה שאין אפשרות להגיע להכרעה תוך יתרון שער חוץ, המנצח נקבע בסדרת בעיטות עונשין.
למנצחת במשחק הוענקו שלוש נקודות.
שלב המוקדמות הראשון
הסיבוב הראשון נערך ב-11 ביולי והסיבוב השני נערך ב-18 ביולי 2001.
שלב המוקדמות השני
הסיבוב הראשון נערך ב-24 וב-25 ביולי והסיבוב השני נערך ב-31 ביולי וב-1 באוגוסט 2001.
שלב המוקדמות השלישי
הסיבוב הראשון נערך ב-7 וב-8 באוגוסט והסיבוב השני נערך ב-21 וב-22 באוגוסט 2001.
ישראל בתחרות
מכבי חיפה הייתה הקבוצה הישראלית היחידה שהשתתפה באליפות. הקבוצה התחילה בשלב המוקדמות השני בו הודחה על ידי האקה מפינלנד בשל הפסד טכני עקב שיתוף שחקן מושעה (פרשת הפקס).
אליהו דוד שפיר
אליהו דוד שפיר (א. ד. שפיר או אד"ש; בחלק מיצירותיו חתם דוד דר; שמו המקורי: שפירא; 1911 – י"ד באייר תשל"ד, 6 במאי 1974) היה סופר, משורר עברי, עורך ומתרגם ישראלי. היה נשוי למתרגמת ורה ישראלית.
ביוגרפיה
תרגם עשרות ספרים, בעיקר מאנגלית ומיידיש (וזכה בפרס טשרניחובסקי לתרגום בשנת 1972).
תחת שם העט "דוד דר" פרסם ספר שירים ("מרום הרים", 1957) וספר סיפורים ("ארבעה דברי-סיפור - הניסיון המצומצם הראשון לשוב", 1968). אוסף מכתביו ("כתבים: סיפורים, שירים, מסות") פורסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1982.
היה נשוי למתרגמת ורה ישראלית, עמה תרגם את התרגום הראשון לעברית של "פו הדב". לזוג לא היו ילדים והם התגרשו לאחר מספר שנות נישואין.
נהרג בתאונת דרכים במאי 1974.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
ניגוני מודז'יץ
ניגוני מוֹדְזִ'יץ הם ניגוניה של חסידות מודז'יץ, שהולחנו ברובם על ידי אדמו"רי החצר שהעניקו משקל רב למוזיקה חסידית; התפרסמו באיכותם ובמקוריותם, והקנו לחצר תהילה.
רוב הניגונים הולחנו על ידי אדמו"רי החסידות, ובעיקר על ידי רבי ישראל טאוב ובנו רבי שאול ידידיה, אך היו גם חסידים שנטלו חלק בהלחנה. המפורסמים שבהם הם עזריאל דוד פסטג שהלחין את ניגון אני מאמין שהיה לניגון המודז'יצאי המפורסם ביותר, ובן ציון שנקר שהלחין ניגונים רבים. ניגוני מודז'יץ התפשטו בעיקר ביהדות החרדית והדתית, אך הובעה הערכה כלפיהם גם בעולם המוזיקה הקלאסית. גם כיום, עוסק האדמו"ר הנוכחי הרב חיים שאול טאוב בהלחנה.
רקע
בבית קוזמיר שנוסד על ידי רבי יחזקאל מקוזמיר תפסה הנגינה מקום של כבוד, ובמיוחד הצטיין בהלחנה ובשירה בנו רבי שמואל אליהו מזוואלין; רבי שמואל אליהו היה מלחין מוכשר, וחונן בקול נעים וערב. עוד בימי אביו, נהג לעבור לפני התיבה ותפילתו נחשבה למיוחדת במינה.
את כוחו הגדול של רבי שמואל אליהו בנגינה, תיאר מאיר שמעון גשורי חוקר הנגינה החסידית:
רבי שמואל אליהו היה הראשון בבית קוזמיר שהתייחס לנגינה החסידית ברצינות רבה וייחס לה משמעותית דתית עליונה ובשלב מסוים בחייו אף פסק מלשיר ולשמש כחזן מפני האחריות הרבה המוטלת על כתפי המשורר.
תקופת רבי ישראל
הפרסום הרחב לנגינה המודז'יצאית נגרם בזכותו של הנכד רבי ישראל טאוב שהקים את חצרו בעיירה מודז'יץ. רבי ישראל נודע כמלחין בחסד עליון שחלק גדול מעולמו סבב סביב המוזיקה, הוא נהג לשבת מדי לילה לפני עלות השחר לעסוק בנגינה ולהלחין שירים חדשים. רבי ישראל הפך את הנגינה לחלק מעבודת ה'. בספרו "דברי ישראל" כתב על הפסוק שאמר יעקב לבניו בשעה שירדו למצרים:. מפורסם הוא גם המשפט שאמר:. לעומת אביו וסבו, רכש רבי ישראל היכרות בסיסית עם עולם המוזיקה המקצועי והכיר מעט את תווי הנגינה אותם למד מתוך הספר "למנצח בנגינות" שחיבר החזן צבי ניסן גולומב מווילנה. הוא אף קישר בדרוש חסידי את שבעת התווים לשבעת ימי בראשית ושבעת כוכבי הלכת.
ייחודיותו של רבי ישראל הייתה בסגנון ההלחנה שלו שלראשונה הביאה לעולם החסידות ניגונים בעלי משקל וקצב, על פי כללי המוזיקה. חלקם ארוכים ומסובכים בסגנון קלאסי, הדורשים דיוק רב בביצועם. הוא היה בעל קול טנור חזק, וסלסול שנחשב יפה. רבי ישראל היה דייקן, והקפיד מאוד על כל זיוף. חלק גדול מניגוניו אבדו במהלך השואה וכיום מוכרים כ-100 מניגוניו.
לצד אדמו"ריה שעסקו בשירה ובהלחנה, התייחדה מודז'יץ גם במספרם של המנגנים והמלחינים מבין החסידים. הבולטים שבהם: יודל קופמן, יענקל רדומר, יחזקאל טארלר ועזריאל דוד פסטג, שהלחינו ופעלו בתיאום עם אדמו"רי השושלת.
תקופת רבי שאול ידידיה
בנו וממלא מקומו של רבי ישראל – רבי שאול ידידיה אלעזר אף הוא הצטיין בהלחנה ובביצוע ניגוניו, ומכל רחבי פולין החסידית נהרו לשמוע את שירתו, הוא נהג להלחין שירים בכל עת מצוא, כמו לפני הימים הנוראים לקראתם היה מלחין באופן קבוע כ-10 ניגונים ויותר. משערים כי הלחין בין 1,500-2,000 ניגונים, חלקם פשוטים וחלקם מסובכים ומורכבים. הוא כתב חמישה ניגונים כל כך מסובכים שהתייחסו אליהם כאל אופרות. האופרה ה-4 חוברה בהפלגתו לארצות הברית ולכן כונתה "אופרת הים". בן ציון שנקר, מגדולי מבצעי ניגוני מודז'יץ סיפר כי הצליח לבצע את הניגון ללא טעות רק פעם אחת.
לחצרו של רבי שאול ידידיה נהרו חסידים ומעריצים רבים מקרב יהדות פולין שבאו לשמוע את דברי תורתו וליהנות מיצירותיו המוזיקליות, בפרט בימים הנוראים שבהם היה עובר לפני התיבה. בין המבקרים רבות בבית מדרשו היו גם חוקר הנגינה החסידית מאיר שמעון גשורי, שלום אש, משה יוסטמאן והלל צייטלין ואף מומחים גויים למוזיקה. רבי נתן שפיגלגלס מראשי הישיבות המפורסמים בפולין אף הוא היה מגיע בקביעות לימים הנוראים. רבי שאול ידידיה ניחן בקול טנור עוצמתי, ונודע ביפי זמרתו, החסידים כינוהו גם "פסנתר חי". שירתו נחשבה לנפלאה, ורבים מכל רחבי פולין באו להאזין לו ולזמרתו. בימיו התפרסמו ניגוני מודז'יץ מחוץ לחצר החסידות, והתפשטו גם מחוץ לעולם הדתי, ומחוץ לפולין. בשנת תרפ"ב הודפסו שניים מלחניו בספר מוזיקה שהוציא לאור החזן אליהו הירשן בוורשה – פרסומת שגררה ביקורת מצד בני משפחת האדמו"רים וסופרים דתיים, על שימוש בלתי ראוי בניגונים דתיים קדושים. בשנת תש"א, עם חורבן יהדות פולין, והגירתו של רבי שאול ידידיה לארצות הברית, החלו בחסידות מודז'יץ להדפיס באופן רשמי תווי נגינה לניגוני הרבי בקובצי "תפארת ישראל" שהוציאו לאור.