cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נינסון
מלכים רבים מהתקופה השלישית של אור התייחסו לנינסון בתור אמם, ולגילגמש בתור אחיהם, כדי לטעון שהם ראויים למלוך על מסופוטמיה.
אלכסיי מורדשוב
אלכסיי אלכסנדרוביץ' מורדשוב (ברוסית: Алексей Александрович Мордашов; נולד ב-26 בספטמבר 1965) הוא מיליארדר רוסי. בעל המניות העיקרי ויושב ראש סברסטל, קונגלומרט רוסי המחזיק בחברות מתכת, אנרגיה וכרייה.
נכון ל-9 באפריל 2021, העריך מדד המיליארדרים של בלומברג את הונו האישי של מורדשוב ב-25.8 מיליארד דולר, האדם הרביעי בעושרו ברוסיה.
בדירוג פורבס, המתחשב בנכסי המשפחה כולה, מדורג מורדשוב במקום הראשון בקרב המיליארדרים הרוסים והונו מוערך ב-29.1 מיליארד דולר.
ביוגרפיה
מורדשוב בן לפועלי פלדה שנולד וגדל בצ'רפובץ במחוז וולוגדה בברית המועצות, סיים תואר ראשון במכון ההנדסי-כלכלי בלנינגרד (כיום אוניברסיטת סנקט פטרבורג להנדסה וכלכלה ) ותואר שני באוניברסיטת נורת'מבריה בניוקאסל על הטיין בצפון-מזרח אנגליה. במהלך לימודיו פגש את אנטולי צ'ובאיס שהיה מרצה שלו לכלכלה.
מ-2004 נכנס הקונגלומרט בהנהגתו לשוק האמריקאי, הוא רכש ושיפץ מפעלי פלדה בארצות הברית. ב-2011 רכשה קבוצת Renco של איירה רנרט חלק מנכסים אלו, וכלל ההשקעות של הקבוצה בארצות הברית נמכרו עד שנת 2014 בסכום נמוך מזה שהושקע ברכישתן.
מורדשוב הוא בעל המניות הגדול ביותר בקבוצת התיירות הגרמנית-בריטית TUI Travel.
ב-2012 איחד את כלל חברות כריית הזהב של הקונגלומרט ויצר מהן את התאגיד Nordgold הנסחר בבורסה לניירות ערך בלונדון, מורדשוב הודיע כי בכוונתו למחוק את החברה מהמסחר בבורסה, ובפועל מחזיק ב-91% ממניות החברה, 16% מעל מה שמתירות תקנות הבורסה הלונדונית.
ב-2015 פרש מניהול בפועל של סברסטל ומינה לתפקיד זה את ואדים לארין.
ב-2022 עקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה הטיל האיחוד האירופי סנקציות על אוליגרכים רוסיים בהם מורדשוב.
הריסון בארנס
הריסון ברייס ג'ורדן בארנס (באנגלית: Harrison Bryce Jordan Barnes; נולד ב-30 במאי 1992) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בקבוצת סקרמנטו קינגס מליגת ה-NBA.
ביוגרפיה
בארנס נולד וגדל בעיר אמס שבאיווה ובנערותו למד בתיכון בעיר. אביו, רון האריס, היה כדורסלן ששיחק באוניברסיטת המדינה של איווה, ועזב את המשפחה בצעירותו של בארנס. הוא שיחק בקבוצת הכדורסל של בית הספר, לצידו של דאג מקדרמוט, התחרה בקפיצה לרוחק ולגובה, ואף ניגן בסקסופון ושר במקהלת בית הספר.
בעונת ה רשם בארנס של 19.8 נקודות ו-8.8, עם 60% קליעה מהשדה ו-43% קליעה מעבר לקשת השלוש והוביל את קבוצת הכדורסל של בית הספר לאליפות התיכונים של מדינת איווה עם מאזן של 26 ניצחונות ללא הפסד. בעונת ה, רשם בארנס ממוצעים של 26.1 נקודות ו-10.0 ריבאונדים עם 62% קליעה מהשדה ו-43% קליעה מעבר לקשת השלוש. הוא הוביל את קבוצתו לאליפות המדינה ללא הפסד בפעם השנייה ברציפות, היה לשחקן הרביעי בתולדות מדינת איווה הוזמן להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, ואף נבחר לשחקן המצטיין של המשחק, במשותף עם ג'ארד סאלינג'ר ובסיום העונה נבחר ל.
בארנס סיים את לימודיו התיכוניים כקלעי המצטיין של קבוצת בית הספר בכל הזמנים עם 1,787 נקודות, ודורג ראשון בין שחקני התיכון של ארצות הברית בגיוסים לקבוצות המכללות.
קריירת מכללות
לאחר שקיבל הצעות להצטרף לקבוצות של אוניברסיטת דיוק, איווה סטייט, קנזס, אוקלהומה ואוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בחר בארנס בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל המשחקת בחטיבת החוף האטלנטי של ה-NCAA (נקראת גם ה-ACC).
כבר בעונת ה הפך בארנס לשחקן משמעותי באוניברסיטה, כשעלה בחמישייה הפותחת בכל משחקי הקבוצה למעט אחד. הוא רשם ממוצעים של 15.6 נקודות ו-5.8 ריבאונדים, ובסיום העונה נבחר לפרשמן המצטיין ב-ACC ולחמישייה השנייה בחטיבה כולה. במשחק חצי גמר טורניר האליפות של חטיבת החוף האטלנטי רשם בארנס שיא קליעה לרוקי בטורניר כשקלע 40 נקודות בניצחון 82-97 על קלמסון, ובמשחקו הראשון בטורניר אליפות המכללות קלע 24 נקודות והשווה את שיא האוניברסיטה של טיילר הנסברו לכמות הנקודות הנקלעת על ידי פרשמן במשחק הבכורה בטורניר, ואף הוסיף במשחק 16 ריבאונדים. במשחקים הבאים היה בארנס לפרשמן הראשון בתולדות האוניברסיטה שקולע מעל 20 נקודות בכל אחד משלושת משחקיו הראשונים בטורניר, וסייע לאוניברסיטת קרוליינה הצפונית להעפיל עד למשחק רבע גמר טורניר המכללות, בו הפסידה 69–76 לאוניברסיטת קנטקי.
גולדן סטייט ווריורס
לאחר שנתיים בליגת המכללות, העמיד עצמו בארנס לבחירה בדראפט ונבחר במקום השביעי על ידי גולדן סטייט ווריורס. כבר כרוקי היה בארנס לשחקן חמישייה בקבוצה. הוא עלה בחמישייה הפותחת ב-81 משחקים לאורך העונה, תרם 9.2 נקודות ו-4.1 ריבאונדים, נבחר לחמישיית הרוקיז הראשונה וסייע לקבוצתו להעפיל למשחקי הפלייאוף לראשונה זה שש שנים. במשחקי הפלייאוף שיפר בארנס את יכולותיו, העמיד ממוצעים של 16.1 נקודות ו-6.4 ריבאונדים, כולל 26 נקודות ועשרה ריבאונדים בניצחון על סן אנטוניו ספרס 87-97 במשחק הרביעי בסדרת חצי הגמר האזורי.
לקראת עונתו השנייה בליגה, החתימה גולדן סטייט את אנדרה איגודלה שמשחק גם הוא בעמדת הסמול פורוורד והחל לעלות בחמישייה הפותחת על חשבונו של בארנס. מהספסל לא הראה בארנס התקדמות משמעותית במהלך העונה, הוא רשם 9.5 נקודות למשחק, ובמשחקי הפלייאוף תרם 7.9 נקודות בלבד.
דאלאס מאבריקס
לקראת עונת חתם בארנס על חוזה ל-4 עונות בדאלאס מאבריקס, עבור כ-94 מיליון דולר. בעונתו הראשונה בדאלאס שיפר את תפוקתו ל-19.2 נקודות בממוצע למשחק, אך קבוצתו סיימה במקום ה-11 באזור המערבי עם מאזן שלילי 33–49, ונשארה מחוץ לפלייאוף בפעם השנייה בלבד ב-16 העונות האחרונות.
סקרמנטו קינגס
בפברואר 2019, לאחר כשנתיים וחצי עם המאבריקס, הועבר בארנס בטרייד לסקרמנטו קינגס בתמורה לזאק רנדולף וג'סטין ג'קסון. ביולי 2019 חתם על הארכת חוזה בסקרמנטו ל-4 עונות נוספות עבור כ-85 מיליון דולר.
יובל צלנר
יובל צֶלנֶר (נולד ב-2 במרץ 1978) הוא איש עסקים ופוליטיקאי ששימש כחבר הכנסת מטעם מפלגת קדימה כשנה במצטבר, בשלהי הכנסת ה-18 ובשלהי הכנסת התשע עשרה. צלנר היה חבר ועדה קרואה בעיר אופקים, ומשנה למנכ"ל בחברת הנדל"ן הציבורית קבוצת חג'ג'. מתגורר בעיר תל אביב-יפו. מתמודד לראשות עיריית תל אביב, בבחירות 2023.
ראשית חייו
יובל צלנר נולד ברמת השרון. לדבורה, עובדת סוציאלית ופסיכותרפיסטית ודניאל, מהנדס תעשייה וניהול ואיש עסקים בתחום הביטוח, אח לשתי אחיות צעירות. נכד בכור לסא"ל צבי צלנר, ממקימי גדוד הצנחנים 890 ומפקדה הראשון של הפנימיה הצבאית בחיפה וללוחמת הפלמ"ח הדסה ריטוב-צלנר, ילידת מושב חירות שבשרון, ולאשר וטובה קליגר, ניצולי שואה שעלו לארץ בתום המלחמה והתיישבו בחדרה.
בנערותו, שיחק כדורסל בקבוצת הנוער של אגודת הספורט רמת השרון ושימש מאמן במחלקת הנוער. בינואר 1997 פרש ממשחק, עם גיוסו לקורס הטיס של חיל האוויר, ומאוחר יותר באותה שנה הצטרף לסיירת הצנחנים. בערב פורים תשנ"ח, בעת אימון של היחידה בנחל תבור, התהפך ההאמר הצבאי עליו נסעו ארבעת לוחמי הסיירת. בעקבות ההתהפכות נפצע צלנר באורח קשה ועבר ניתוח מורכב לשיקום עמוד השדרה הצווארי.
פעילות ציבורית ופוליטית
בשלהי הליך השיקום הרפואי באוקטובר 1998, הצטרף צלנר לצוות העוזרים של חיים רמון, אז חבר הכנסת באופוזיציה מטעם מפלגת העבודה. ביולי 1999, עם מינויו של רמון לשר במשרד ראש הממשלה, שימש עוזר השר וכמתאם ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל.
בפברואר 2001, עם בחירתו של אריאל שרון לראשות הממשלה ומינויו של רפי פלד למנכ"ל המשרד, מונה לראש מטה המנכ"ל.
בשנת 2004, עם סיום ההתמחות המשפטית והסמכה לעריכת דין, הצטרף צלנר לצוות המועצה לביטחון לאומי בראשות האלוף (מיל') גיורא איילנד ושימש מנהל תחום חברה ותשתיות. במסגרת פעילותו במועצה לביטחון לאומי מונה צלנר על ידי ראש הממשלה שרון ושר הביטחון שאול מופז למזכיר הוועדה הציבורית לבחינת השירות הלאומי-אזרחי בישראל, בראשות האלוף (מיל') דוד עברי.
עם הקמת מפלגת קדימה פרש צלנר מהשירות הציבורי ונמנה עם הגרעין המייסד של המפלגה.
בבחירות 2006 שימש סגן ראש אגף הארגון ולאחריהן סמנכ"ל מפלגת קדימה. בפריימריז לראשות המפלגה שנערכו באותה שנה, עמד בראש מטה הבחירות של שאול מופז בהתמודדות מול ציפי לבני ובבחירות 2009 התמודד לראשונה בפריימריז לרשימת המפלגה לכנסת. הוא נכנס לכנסת במאי 2012, לאחר פרישתה של חברת הכנסת ציפי לבני. צלנר היה צפוי לכהן בכנסת תקופה קצרה בלבד, אולם ביום השבעתו, הפתיעו ראש הממשלה נתניהו ויושב ראש קדימה הנבחר, שאול מופז, כאשר חתמו באישון לילה על הסכם קואליציוני להצטרפות קדימה לממשלת נתניהו, וצלנר כיהן עד לבחירות הכלליות בינואר 2013.
ב-31 בדצמבר 2012 קבעה ועדת האתיקה של הכנסת כי צלנר הפר את הוראות כללי האתיקה, לאחר שהסתייע בעוזרת הפרלמנטרית שלו לשם שיווק בית שרכש מהרחבה הקהילתית בקיבוץ גבת שבעמק יזרעאל לרוכש פוטנציאלי.
בבחירות לכנסת ה-19 כיהן בתפקיד סגן יו"ר ועדת הבחירות המרכזית שבראשות שופט בית המשפט העליון אליקים רובינשטיין.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הוצב על ידי שאול מופז במקום השישי ברשימת קדימה (אחרי מגעים שלא הבשילו עם רשימת מפלגת התנועה בראשות ציפי לבני) ולא נבחר לכנסת. אחרי הבחירות התמנה למנכ"ל חברה בת של קבוצת חג'ג' - "קבוצת חג'ג' - התחדשות עירונית". בדצמבר 2014 נכנס לכנסת ה-19 למשך שלושה חודשים בעקבות התפטרותו של ישראל חסון והתפטרותם המיידית של שלושת חברי הרשימה שקדמו לו במיקומם ברשימת קדימה וויתרו על החברות בכנסת.
ביולי 2023 הציג את מועמדותו לראשות עיריית תל אביב.
השכלה וקריירה
יובל צלנר הוא עורך דין בהכשרתו. במרץ 1999, החל צלנר בלימודי מדע המדינה באוניברסיטת תל אביב. באוקטובר אותה שנה החל ללמוד במקביל משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2003 סיים את לימודי התואר הראשון במשפטים ומאוחר יותר במדע המדינה ובחר להתמחות במשרד ראש הממשלה. במקביל, נרשם ללימודי תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב במסלול מחקרי. לימודים אותם השלים בשנת 2007.
בשנת 2006 החל בלימודי תואר שני נוסף במנהל עסקים במרכז הבינתחומי בהרצליה, אותם השלים בשנת 2008. במקביל, החל צלנר בכתיבת עבודת הדוקטורט במדעי המדינה בתחום חקר המיעוטים, תחום בו התמחה במסגרת עבודתו במועצה לביטחון לאומי, תחת הנחייתו של פרופ' גדעון דורון, אולם לא השלים את עבודת הדוקטורט.
בסמוך לאחר סיום לימודיו למנהל עסקים, נבחר צלנר במכרז פומבי לשמש בתפקיד מנהל הפיתוח העסקי ביעד - החברה הכלכלית לפיתוח גבעתיים, ובהמשך שימש בתפקיד ממלא מקום מנכ"ל החברה. בשנת 2011 נבחר לתפקיד מנכ"ל רימונים - החברה הכלכלית לפיתוח רמת השרון, שהוקמה מחדש מספר חודשים לפני כניסתו לתפקיד. צלנר עזב את התפקיד במאי 2012 עם בחירתו לכנסת.
בפברואר 2013 עם סיום הקדנציה הראשונה שלו בכנסת, הצטרף צלנר לקבוצת חג'ג', חברה בתחום הנדל"ן בישראל. תחילה, מונה לעמוד בראש חברת הבת, קבוצת חג'ג' התחדשות עירונית, ובהמשך, קודם לתפקיד משנה למנכ"ל ומנהל הפיתוח העסקי בחברה הציבורית.
משפחה וחייו האישיים
בספטמבר 2012 נישא לדפנה שחר. לבני הזוג בת. בשנת 2016 צלנר ושחר נפרדו. כיום הוא בזוגיות עם מגישת הטלוויזיה מעיין אדם ולהם בת.
מתגורר בתל אביב.
וולט קון
וולטר פרנסיס קון (באנגלית: Walter Francis Kuhn; 1877-1949) היה צייר אמריקאי ומארגן תערוכת הארמורי המפורסמת בשנת 1913, שהייתה התצוגה הגדולה ביותר באמריקה של המודרניזם האירופי.
ביוגרפיה
קון נולד 27 באוקטובר 1877 בעיר ניו יורק, בברוקלין ליד המים, למשפחה ממעמד הפועלים, ונחשף למגוון חוויות צבעוניות על קו המים. אף כי אהב לצייר בצעירותו, שום דבר ברקע שלו לא הצביע על קריירה עתידית באמנות. עבודותיו הראשונות של קון היו כבעל חנות לתיקוני אופניים וכמשתתף במרוצי אופניים מקצועי. אולם בגיל חמש עשרה מכר וולטר קון את רישומיו הראשונים למגזין והחל לחתום את שמו "וולט". בשנת 1893, כשהחליט שהוא ירוויח מלימוד פורמלי, הוא נרשם לשיעורי אמנות במכון הפוליטכני בברוקלין.
כאשר בית הספר לאמנות בניו יורק עבר לפורט לי, ניו ג'רזי בקיץ 1908, הצטרף קון לפקולטה. עם זאת, הוא לא אהב את שהותו בבית הספר, ובתום שנת הלימודים חזר לניו יורק. שם התחתן עם ורה ספייר. זמן קצר לאחר מכן נולדה בת, ברנדה קון. ידידות חשובה נוצרה באותו הזמן עם האמן ארתור דייוויס, שגם מילא תפקיד משמעותי בתולדות האמנות האמריקאית.
בשנת 1909 הייתה לקון תערוכת יחיד ראשונה בניו יורק. בשנים שלאחר מכן הוא השתתף בהקמת התאחדות הציירים והפסלים האמריקניים, הארגון שהיה האחראי בסופו של דבר לתערוכת הארמורי. קון שימש כמזכיר הביצוע והוטל עליו לצאת ולמצוא אמנים אירופאים שישתתפו בתערוכה. הוא, דייוויס והאמן וולטר פאץ' ערכו סיור באירופה בשנת 1912 כדי למצוא את הדוגמאות הטובות והנועזות ביותר לאמנות חדשה, שיציגו בפני הקהל בניו יורק.
תערוכת הארמורי בשנת 1913, שהציגה אמנות מודרנית אירופאית ואמריקאית כאחד, הביאה למחלוקת היסטורית וניצחון ארוך טווח. פרסום חכם וסנסציוני, הביא לנתוני נוכחות של יותר מ -200,000 איש בתערוכה, ומכירות של יותר מ־44,000 $, ועלו הרבה מהציפיות של היזמים. לאחר האירוע בניו יורק, תערוכת הארמורי נדדה לשיקגו ולבוסטון, תוך כדי משיכת תשומת לב רחבה. "לקון היה כישרון לקידום ופרסום", ציין מבקר האמנות רוברט יוז. התערוכה חסרת התקדים הזו הדגימה שאמריקאים עשויים להיות פתוחים לאמנות מודרנית וכי יש לכך שוק פוטנציאלי גדול. קון שיחק תפקיד מרכזי באירוע תרבותי מהפכני זה. בעקבות התערוכה, קון שימש כיועץ אמנותי לעורך הדין והאספן ג'ון קווין וסייע בהקמת האוסף הייחודי שלו לאמנות מודרנית, שנמכר לאחר מותו של קווין בשנת 1924. הוא גם הציג במועדון של ויטני והפך לאמן מוערך במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
עבודתו של קון בשנות העשרה של המאה העשרים הראתה לרוב את השפעת הציירים האירופיים המודרניים שאת אומנותם סייע לקדם. "פולו גראונד" (1914), למשל, מכיל הדים חזקים של ראול דופי. מבקרים אחרים ציינו זיקה לאנדרה דריין ולאקספרסיוניסטים הגרמנים. עם זאת בסוף העשור, ציורי קון הפכו שוב לייצוגיים באופן מסורתי, אף כי מעולם לא פעל כדרכו של ריאליסט אקדמי. דיוקנאותיו וטבע הדומם מורכבים מאפקטים ציוריים רחבים, צבעים חזקים ומרקמים עבים.
בשנת 1925, קון כמעט מת מכיב בתריסריון. לאחר החלמה קשה, הוא הפך למדריך בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק. בשנת 1933 ארגן האמן את הרטרוספקטיבה הראשונה שלו. בשנים אלה החל לפקפק בנאמנותו הקודמת למודרניזם האירופי. בנסיעת אירופה ב -1931 עם מארי וו. אברל הרימן, מתומכיו הנלהבים ביותר, הוא סירב להצטרף לביקורים בסטודיו של פיקאסו, ז'ורז 'בראק ופרננד לוגר. עם זאת, הוא גם לא רצה ליישר קו עם המחנה האנטי-מודרניסטי כמו תומאס הארט בנטון וריאליסטים חברתיים בעלי אופי פוליטי. בפוליטיקה האמנותית של היום, קוהן נתפס בין שני קצוות.
בשנות הארבעים של המאה העשרים, התנהגותו של קוהן החלה לקבל מאפיינים לא-סבירים. הוא הפך ליותר בלתי מעורער ומרוחק מחברים ותיקים. הוא גם היה מתוסכל מחוסר תשומת הלב שעבודותיו קיבלו. ב־13 ביולי 1949 הוא נפטר לפתע מכיב מחורר. הוא נקבר בבית העלמין וודלון בברונקס, ניו יורק.
יצירתו
וולט קון זכור היום בגלל תפקיד המפתח בתכנון התערוכה. למרבה האירוניה, אדם שהיה בחזית התנועה המודרנית ונתפס כתומך באמנות חדשה הרפתקנית בשנת 1913, הפך בגלל מחויבותו המתמשכת - לדמות של אמן שמרני על ידי הדורות הבאים של האמנים. עם זאת, יש לו מקום חשוב בהיסטוריה של האמנות האמריקאית כקריקטוריסט מיומן, צייר, מאייר ופסל. אף על פי שהרס רבים מציוריו המוקדמים, עבודותיו שנותרו הם עוצמתיות ומהוות חלק מאוספי האמנות האמריקניים הגדולים ביותר.
דיוקנאותיו של בדרני הקרקס הם כמה מהיצירות הזכורות ביותר, באמנות האמריקאית של המאה העשרים. הם מזכירים את דיוקנאות שחקני הקומדיה דל'ארטה שנעשו על ידי הציירים הצרפתיים מאות שנים קודם לכן. ״הקומיקאים הטרגיים״ (1916) באוסף מוזיאון הירשהורן ו״הליצן הלבן״ (1929) באוסף הגלריה הלאומית לאמנות הם תמונות מייצגות ונחשבות לציוריו המכובדים ביותר.
תוכנית ג'ונסון
תוכנית ג'ונסון הוצעה על ידי ג'וזף ג'ונסון, שבראשית 1961 התמנה ביוזמתו של הנשיא קנדי לנציג ארצות הברית בוועדת הפיוס של האו"ם לטיפול בנושא הפליטים (שהוקמה עוד ב-1949 וכללה את ארצות הברית, צרפת וטורקיה). תוכנית ג'ונסון כללה את שובם של 100,000 פליטים פלסטינים לשטח ישראל, פיצוי לכל הפליטים בגין רכושם שאבד, ושיקום רוב הפליטים.
ב-1962 במסגרת המאמצים לקדם את היוזמה נפגשו ג'וזף ג'ונסון ומו שרינגטון עם שגריר ישראל באו"ם קומיי ומירון, ובנפרד עם ריפאעי (ירדן), טראזי (סוריה), חכים (לבנון) ומוחמד ריאד (הרפובליקה הערבית המאוחדת).
בהתאם לנוסחה זאת נותקה ההחלטה על העסקה מכל קשר מחייב עם סוגיית הפליטים. הטילים עצמם סופקו לישראל רק ב-1965, כשקנדי כבר לא היה בחיים.
הקוטב הצפוני 1
הקוטב הצפוני 1 (ברוסית: Северный полюс-1) היא תחנת מחקר סובייטית שפעלה על הקרח של האוקיינוס הארקטי במשך 9 חודשים בשנים 1937–1938. במהלך קיומה התחנה נדדה לאורך כ-2000 ק"מ. סגל התחנה כלל את איוואן פאפאנין (ראש המשלחת), ארנסט קרנקל (קשר), יבגני פיודורוב (מטאורולוג וגאופיזיקאי) ופיוטר שירשוב (ביולוג ואוקיינוגרף).
הכנות
ב-13 בפברואר 1936 אוטו שמידט הציע להקים תחנת מחקר באזור הקוטב הצפוני. יוסיף סטלין וקלימנט וורושילוב אישרו את התוכנית וקבעו שנת 1937 כיעד להקמת התחנה.
לצורך הכנת בסיס ביניים על ארץ פרנץ יוזף באביב 1936 החלו סריקות אוויריות ובאוגוסט 1936 לאזור נשלח שובר קרח עם ציוד. לאחר הקמת הבסיס ושדה תעופה לתקופת החורף הושארו 24 אנשים.
ב-13 בפברואר 1937 ליוסיף סטלין דווח על מהלך ההכנות. במהלך הדיון אושר הרכב המשלחת וניתן אישור לשליחתה. לצורך תמיכה אווירית לפרויקט הוקצו ארבעה מטוסים בפיקוד של מיכאיל וודופיאנוב שהיה טייס מנוסה בטיסות באזור ואחד ממשתתפי מבצע הצלה של צ'ליוסקין. המטוסים נוצלו להעברת המשלחת וסחורות למיקום תחנת המחקר. זה היו מטוסי מפציץ מתוצרת אנדריי טופולב.
הקמת התחנה
ב-22 במרץ 1937 המטוסים עזבו את מוסקבה וב-19 באפריל הגיעו לבסיס ביניים בארץ פרנץ יוזף. במהלך חודש מאי נערכו טיסות לכיוון הקוטב ובחירת מקום להקמת תחנת המחקר. ב-21 במאי בוצע נחיתה והחלה הקמת בסיס על הקרח. לאתר התחנה הובאו כ-10 טון ציוד ומזון מהם ציוד רדיו שונה במשקל כולל של חצי טון. ב-6 ביוני כל המטוסים עזבו את אזור התחנה והיא הוכרזה פועלת באופן רשמי. המטוסים חזרו למוסקבה ב-25 ביוני ונערכה קבלת פנים חגיגית בארמון הקרמלין הגדול.
פעילות תחנת מחקר
התחנה הוקמה על יחידת קרח בשטח של 15 קמ"ר ועובי של 3 מ'. כל חודש למוסקבה נשלחו דו"חות על פעילות שנעשתה. במהלך הנדידה חברי המשלחת מדדו את מהירות הנדידה, טמפרטורת האוויר, גודל השדה המגנטי ומדידות נוספות. החל מינואר 1938 שטח הקרח החל לקטון ובסופו של דבר יחידת קרח נשברה לחלקים במהלך הסערה. חלק מהציוד הלך לאיבוד, היתר הועבר ליחידה בגודל של 200 על 300 מ'. להצלת חברי המשלחת נשלחו שלוש שוברות קרח. האוניות אספו את המשלחת באזור ים גרינלנד כמה עשרות קילומטרים מהחוף. על סיפון האונייה חברי המשלחת חזרו ללנינגרד ב-15 במרץ 1938.
תוצאות המחקרים דווחו לאספת מדענים וקיבלו הערכה גבוהה. לכל חברי המשלחת והטייסים שהשתתפו בפרויקט הוענק תואר גיבור ברית המועצות.
ארנסט קרנקל ויבגני פיודורוב פרסמו ספרים על החיים בתחנת המחקר.
שיווה איאדוראי
שיווה איאדוראי (באנגלית: Ayyadurai Shiva; נולד בשם וואליאפה איאדוראי שיווה, באנגלית: Vellayappa Ayyadurai Shiva, נולד ב-2 בדצמבר 1963) הוא מדען, מהנדס, פוליטיקאי, ויזם, הודי-אמריקאי, שנודע כתומך של מספר תאוריות קונספירציה.
שני דו"חות של איאדוראי משכו תשומת לב ציבורית: הראשון הטיל דופי בתנאי העבודה בסוכנות המדעית הגדולה בהודו; השני הטיל ספק בבטיחות לציבור, בצריכה של פולי סויה שעברו הנדסה גנטית.
במהלך מגפת הקורונה, התפרסם בתור מי שהעז להטיל ספק בנרטיב המרכזי שבו תמכה התקשורת ותאגידים רפואיים, הוא קרא לפטר את ראש ה-NIAID, אנתוני פאוצ'י, וטען שהוא שותף למה שנקרא "המדינה העמוקה".
איאדוראי בעל ארבעה תארים מ MIT (המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס), כולל דוקטורט בהנדסת ביוטכנולוגיה, וקיבל מענקים של תוכנית פולברייט היוקרתית.
הוא זכה ב 3.4% מהקולות בתור מועמד עצמאי בשנת 2018 בבחירות לסנאט במסצ'וסטס, ובבחירות לסנאט של 2020 רץ כמועמד של המפלגה הרפובליקנית במסצ'וסטס.
מלאכים (קבוצה חסידית)
המלאכים היא קבוצה חסידית קטנה שהתפלגה מחסידות חב"ד, השוכנת בוויליאמסבורג ובמונסי. מייסד הקבוצה הוא הרב דובער לוין. הקבוצה מחזיקה בהשקפה המבוססת על תורת חב"ד בדורות הראשונים, עד האדמו"ר הרביעי רבי שמואל שניאורסון. אנשיה מאופיינים גם בהתנגדות קנאית לציונות.
היסטוריה
המנהיג הראשון של הקבוצה היה הרב חיים אברהם דוב בער לוין הכהן, המכונה "המלאך", שהיגר לניו יורק בשנת 1923. הוא היה חסיד של רבי שמואל שניאורסון, אולם התנגד לבנו, רבי שלום דובער שניאורסון. בהגיעו לניו יורק מונה לוין לרב קהילת 'נוסח האר"י' בברונקס. הרב שרגא פייבל מנדלוביץ', ראש מתיבתא תורה ודעת, למד עימו תניא, ועודד את תלמידי הישיבה לבקרו וללמוד ממנו. "תורה ודעת" שילבה בין קרבה לרעיונות תורה עם דרך ארץ למסורות המזרח-אירופאיות, ושירתה קהל של מהגרים ששאפו להיטמע באמריקה. קבוצה מבין התלמידים שביקרו אצל "המלאך" החלו להעריץ אותו, ובהשפעתו החלו לאמץ לבוש חסידי, האריכו את פאותיהם וגידלו זקנים. התפתחות כזו בקרב ילידי ארצות הברית הייתה חסרת תקדים, ועוררה את מורת רוחם של הורי שאר התלמידים ב"תורה ודעת", שחששו שילדיהם יושפעו מהחבורה, שכונתה "מלאכים". הרב מנדלוביץ' הורה להם לעזוב את הישיבה . בשנת 1936 עזבו "המלאכים" את ישיבת תורה ודעת והקימו ישיבה חדשה בשם "נתיבות עולם".
קבוצת "המלאכים" למדה את תורת חב"ד המוקדמת, ללא ספריהם של אדמו"רי חב"ד האחרונים, מהרב שלום דובער שניאורסון ואילך. השקפת הקבוצה היא אנטי ציונית, בדומה לחסידות סאטמר.
לאחר מותו של הרב לוין בשנת 1938 מילא הרב יעקב שור את מקומו. בחלוף השנים הקבוצה התדלדלה. רבים מצאצאי ה"מלאכים" הצטרפו לחסידות סאטמר בשל השקפותיהם הדומות, ואחרים חזרו לזרם המרכזי של חסידות חב"ד.
ישיבת נתיבות עולם נמצאת בשכונת ויליאמסבורג. היא התנהלה על ידי הרב מאיר ווברמן. באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 החליפו בנו הרב מרדכי זאב, איש נטורי קרתא.
וירג'יניה דייר
וירג'יניה דייר (אנגלית: Virginia Dare; 18 באוגוסט 1587, מושבת רואנוק - תאריך לא ידוע, מושבת רואנוק) הייתה הילדה הראשונה שנולדה למתיישבים אנגליים ביבשת אמריקה. ב-400 השנים לאחר מותה, וירג'יניה הפכה לדמות מרכזית בפולקלור ובמיתולוגיה האמריקאית.
מה בדיוק עלה בגורלה של וירג'יניה איננו ידוע, וכן לא ידוע גורלם של שאר מתיישבי "המושבה האבודה". בשנת 1591, כשחזר המושל וייט למושבת רואנוק, לא מצא זכר למתיישביה.
יום הולדתה של וירג'יניה נחגג בצפון קרוליינה.
ביוגרפיה
מעט ידוע על חייה של וירג'יניה דייר, שהיו קצרים כנראה, מכיוון שמושבת רואנוק לא התקיימה זמן רב.
וירג'יניה דייר נולדה במושבת רואנוק (צפון קרוליינה של ימינו) ב-18 אוגוסט 1587, הילדה הראשונה של הורים אנגליים שנולדה בעולם החדש.
אמה של וירג'יניה, אלינור וייט, הייתה בתו של ג'ון וייט, המושל של "המושבה האבודה". אביה, אננאיס, היה עוזרו של המושל וייט. וירג'יניה נולדה כשלושה חודשים לאחר שהגיעו המתיישבים למושבה. הילדה הייתה בריאה והוטבלה שם ביום ראשון, ומכיוון שהייתה הילדה הראשונה שנולדה בווירג'יניה, שמה היה וירג'יניה.
מעט ידוע על חייהם של הוריה. אמה, אלינור, נולדה בלונדון בסביבות השנה 1563. אלינור נישאה לאננאיס דייר (שנולד בשנת 1560), רעף ובנאי לונדוני שהיה גם הוא חלק ממשלחת רואנוק, בכנסיית סנט ברידג' ברחוב פליט בעיר לונדון. וירג'יניה דייר הייתה אחת משני התינוקות שנולדו למתיישבים ב-1587 והתינוקת הנקבה היחידה שנולדה למתיישבים. תשעה ימים לאחר היוולדה יצא וייט לאנגליה במטרה להשיג סיוע למושבה. בגלל מלחמתה של אנגליה בספרד, והצורך בספינות שיגנו נגד הארמדה הספרדית, הוא לא היה יכול לחזור לרואנוק עד ה-18 באוגוסט 1590, יום הולדתה השלישי של וירג'יניה דייר. כאשר חזר גילה שהיישוב ננטש כבר מזמן. הבניינים קרסו והבתים פורקו. וייט לא מצא זכר לבתו או נכדתו, או אפילו זכר למישהו מ-80 הגברים, 17 הנשים ואחד עשר הילדים שמנתה ה"מושבה האבודה".
בתרבות
דמותה של וירג'יניה דייר מוזכרת בסדרת הספרים "הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות" כבת אלמוות בעלת כוחת מאגיים. דמותה מופיעה בספרים הרביעי, החמישי והשישי, ומוצגת בהם כקטלנית ושואפת לשליטה.
טסינטאוזאורוס
טסינטאוזאורוס (שם מדעי: Tsintaosaurus; מילולית: "הדינוזאור של צ'ינגדאו" שבעבר נהגה "טסינטאו") הוא סוג דינוזאור ממשפחת ההדרוזאוריים שמאובניו התגלו בסין בשנת 1958 ותוארכו לתור הקרטיקון שלפני 70 מיליון שנה. בסוג זה התגלה מין אחד.
מאפיינים
הטסינטאוזאורוס היה הדרוזאור גדול באורך 8.3 מטר ומשקל של 2.5 טונות בממוצע. הגולגולת הגדולה שלו הכילה עצם ניצבת, המזכירה קרן של חדקרן, שהתפצלה מעצם האף למעלה וקדימה ודמתה בצורתה לקרן אחורית של פרזאורולופוס או לקרניו של הלאמבאוזאורוס שהיה קרוב אליו. לא ברור מה מטרת העצם, אך ייתכן והכילה איבר תהודה או כרבולת כלשהי אשר שימשו לתקשורת בין ההדרוזאוריים.
בדומה לשאר ההדרוזאורים, הייתה לדינוזאור זה לסת דמוית מקור ברווז שהייתה מלאה בשיניים שטוחות שנועדו ללעיסת צמחייה. ההדרוזאור נע ככל הנראה על ארבע רגליים כדי לתמוך במשקלו, אך נע על שתי רגליים כדי לרוץ מהר. ככל הנראה הוא חי בעדרים גדולים.
הדינוזאור חי בערבות סין הקרטיקוניות באקלים יבש מעט מסין הנוכחית.
בתרבות
הטסינטאוזאורוס מופיע במשחקי המחשב Jurassic World Evolution 2 וJurassic World Evolution.
הנס מוסל
הנרי אמיל "הנס" מוסל (בהולנדית: Henri Emile "Hans" Mossel; אמסטרדם, 24 בדצמבר 1905 – אושוויץ, פולין, 4 באוגוסט 1944) היה קלרניתן וסקסופוניסט יהודי-הולנדי שנרצח בשואה.
1905–1935: שנים ראשונות
הנס מוסל נולד למשפחה יהודית מוזיקלית מאוד. הוא היה בנם של הצ'לן ההולנדי הידוע אייזק מוסל (רוטרדם, 1870 – אמסטרדם, 1923) ושל הפסנתרנית ז'נט בלינפנטה (1868–1925). הוא בילה את נעוריו בלרן בהולנד, שם התגורר ברחוב ולתויזן. בגיל צעיר לימדו אותו לנגן בפסנתר. אביו עורר את אהבתו לג'אז. בשנת 1923 היה מוסל מתופף ופסנתרן ב"להקת הג'אז של לרנשה". כעבור כמה שנים הוא הקים להקת ג'אז משלו, "להקת הג'אז ההודית". בשנת 1931 הועסק מוסל על ידי הכנר ומנהל להקות המוזיקה, הגרמני מארק וובר ועבר לגרמניה.
מכיוון שהיה יהודי, וובר היה מוקד להתנכלויות של הנאצים, שראו במוזיקה שלו כמוזיקה המנוונת (גרמנית: Entartete Musik), תווית שהוחלה גם על מוזיקת ג'אז. התנכלויות אלה מצד השלטונות נועדו לבודד, להכפיש ובסופו של דבר לאסור כל נגינה של מוזיקה זו. לקראת סוף 1932 עזב וובר את גרמניה ונסע דרך לונדון לארצות הברית. מוסל חזר להולנד.
עשר השנים האחרונות מ-1935 עד 1944
הנס מוסל נחשב לאחד מנגני הקלרינט ומהסקסופוניסטים הבולטים ביותר שהופיעו באירופה. בשנת 1935 הועסק מוסל על ידי רשות השידור ההולנדית AVRO כמנהל תזמורת רשות השידור AVRO. בשנת 1939 התחתן מוסל עם עדה אליזבת ואן אולפן ונולדו להם שני ילדים.
זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה החיים היו קשים מאוד עבור הנס מוסל. למרות שהיה נשוי לאישה לא יהודייה, הוא אולץ לעבוד במילוי מכתשי פצצות בנמל התעופה סכיפהול, ששימש שדה תעופה צבאי גרמני בשם פליגרהורסט 561 וכתוצאה מכך הותקף באופן קבוע על ידי כוחות בעלות הברית. ב־13 בדצמבר 1943, 199 מטוסים אמריקאים הטילו כ־1,600 פצצות (כ־400,000 קילוגרם) על פליגרהורסט 561, ולאחר מכן הגרמנים לא יכלו להשתמש בו יותר.
על בסיס מקרה חבלה שנעשה במכוון, גורש הנס מוסל בשנת 1943 לאושוויץ מונוביץ. הנס מוסל אולץ לעבוד עבור חברת אי גה פארבן, שהעסיקה עובדי כפייה לטובת התעשייה. תוחלת החיים של עובדי הכפייה הללו באי גה פארבן הייתה שלושה עד ארבעה חודשים. כתוצאה מרעב ותשישות נפטר מוסל ב-4 באוגוסט 1944.
מאיין
מאיין (בצרפתית: Mayenne) הוא מחוז בצפון-מערב צרפת הקרוי על שם נהר המאיין שעובר דרך המחוז. גובל המחוזות מאנש, אורן, מן ולואר, איל ווילן וסארת. בירת המחוז היא לאוואל.
היסטוריה
מאיין הוא אחד מ-83 המחוזות שנוצרו במדינה ב-4 במרץ 1790 לאחר המהפכה הצרפתית, על ידי האספה המכוננת הלאומית. המטרה המקורית של חלוקת המחוזות הייתה ליצור מחוזות השווים אלו לאלו בגודלם, ולכן המחוז חולק לשניים.
גאוגרפיה
המחוז הוא חלק מחבל פיי דה לה לואר. מבחינה טופוגרפית, המחוז מגוון מאוד. רוב המחוז שטוח, אך יש בו גם אזורים הררים מאוד.
כלכלה
רוב הכלכלה המקומית מבוססת על חקלאות. 80% מהתושבים הם כפריים העוסקים במקצועות חקלאיים. ענף החקלאות הדומיננטי הוא גידול חיות המשק. רוב הקרקע במחוז באיכות ירודה, אך באזורים עם הקרקע האיכותית נהוג לגדל תירס, פשתן, פירות וגפנים. המחוז עשיר במשאבים מינרליים: ברזל, צפחה, פחם ואבני שיש, גיר וצור.
התעשייה המקומית כוללת ייצור בד פשתן, קנבס, סיידר וריהוט.
יובל שפריר
יובל שפריר (נולד ב-9 באפריל 1963) הוא מתופף ומפיק מוזיקלי ישראלי.
ביוגרפיה
בילדותו למד מוזיקה ותיפוף. למד קומפוזיציה ונגינה בבית הספר רימון וכן אצל מורים רבים ביניהם אהרלה קמינסקי, דייוויד ריץ' ואילן מוכיח. בשנותיו הראשונות כמוזיקאי בילה בהרכבי ג'אז עם גיטריסטים. התחיל לעסוק באופן מקצועי בנגינה בשנות ה-80 עם יוני רכטר ופורטיסחרוף.
הפיק ועיבד מוזיקלית אלבומים לאמנים שונים ביניהם ירמי קפלן, ערן צור, יהודית רביץ, דנה ברגר, פורטיסחרוף, איפה הילד וגידי גוב.
היה חבר כנגן תופים, קלידים וכלי הקשה בלהקות פורטיסחרוף, שונרא, האחים פורטיס, הזבובים וכנסיית השכל, ומלווה כיום את גידי גוב.
בשנת 1998 הלחין והפיק מוזיקלית פסקול מגוון לסדרה הישראלית "חלומות נעורים" ולגרסה שנמכרה לצרפת כשנה לאחר מכן, ("Face Caméra") כשבין היתר שירים מקוריים באנגלית, "Down below" ו"When you're alone girl" שבוצעו על ידי סער בדישי ונכתבו על ידי דן תורן.
בשנת 2002 הוציא אלבום סולו ראשון, "Shafrir".
עסק גם במוזיקה לפרסומות: הלחין עם שמואל נויפלד את ישראל מחכה לרבין ב-1992 כמו גם קמפיינים של מותגים מובילים בישראל, בין היתר הפיק את גרסת הכיסוי ל־creep של radiohead עבור הפרסומת הראשונה של קאסטרו בעידן הטלוויזיה המסחרית בישראל.
היה חבר בקבוצת "ג'ינגל קואלישן" (בשיתוף עם רן שם טוב ומוטי דיכנה) שפעלה בין השנים 2003–2007 והפיקה מוזיקה לפרסומות של מותגים מובילים כגון סלקום, טובורג ועוד. הקים ב 2016 את viewmusic, שמטרתה לחבר בין מוזיקה של יוצרים עצמאיים לבין יוצרי סרטים. בשנת 2018 הוא השתתף ביצירת אלבום של להקת אלף.דלת. הקים ומנהל לייבל מוזיקה עצמאי בשם "דינמו".
יובל שפריר מתגורר כיום בתל אביב.
הצעיף הצבעוני (סרט, 1934)
הצעיף הצבעוני (באנגלית: The Paited Veil) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1934 עם גרטה גרבו והרברט מרשל בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס בחלקו על הרומן "הצעיף הצבעוני" של סומרסט מוהם משנת 1925.
הסרט "החטא השביעי" (The Seventh Sin) משנת 1957 בכיכובם של אלינור פארקר וביל טראברס, מבוסס על אותו רומן.
ב-2006 הופק רימייק בשם זה בכיכובם של נעמי ווטס ואדוארד נורטון.
אליפות רוסיה בהחלקה אמנותית
היסטוריה
תחרות האליפות הראשונה ברוסיה התקיימה ב-5 במרץ 1878 בסנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית. האליפות החלו להתקיים מדי שנה החל משנת 1897. מ-1924 ועד 1992, המחליקים הרוסים התחרו באליפויות ברית המועצות. האליפות הרוסית חזרה ב-1993 ונערכת ברציפות מדי שנה.
הצעיף הצבעוני (סרט, 1934)
תקציר העלילה
קתרין קבנר (גרטה גרבו) חוגגת עם משפחתה את חתונתה של אחותה אולגה (ססיליה פרקר). אביה (ז'אן הרשולט), הוא פרופסור לרפואה והוא מזמין את תלמידו דוקטור וולטר פיין (הרברט מרשל). קתרין נמצאת בלחץ משפחתי, גם אחותה והוריה לוחצים עליה להתחתן וכאשר וולטר מציע לה נישואים ונסיעת עבודה להונג קונג היא מסכימה להצעתו אבל לא מתוך אהבה.
אליפות רוסיה בהחלקה אמנותית
היסטוריה
יבגני פלושנקו זכה באליפות 9 פעמים. בשנת 2019 אנה שצ'רבאקובה זכתה באליפות בהיותה בת 15 בלבד. בגלל הגיל הצעיר היא לא יכולה להציג את המדינה באליפות אירופה או באליפות העולם לבוגרים וצריכה להמשיך להשתתף בתחרויות לצעירים.
הצעיף הצבעוני (סרט, 1934)
תקציר העלילה
וולטר עובד בהונג קונג בשירות ממשלת בריטניה במחקר למניעת מחלת הכולרה המתפרצת בסין. הוא שקוע כל הזמן בעבודתו במעבדה בעוד קתרין משתעממת. וולטר מפגיש אותה עם אנשי שגרירות בריטניה והיא צדה את עיניו של ג'ק טאונסנד (ג'ון ברנט), נספח תרבות בשגרירות שמתחיל לחזר אחריה אף על פי שהוא נשוי. ג'ק יודע איך לחזר אחרי נשים בניגוד לוולטר הקר והמנוכר. הוא לוקח את קתרין לאתרי תיירות וכן לחגיגת הדרקון והיא נלהבת ומתמסרת לו.
כאשר חוזר וולטר יום אחד מוקדם הוא מוצא את דלת חדר השינה נעולה ואת כובעו של ג'ק טאונסנד הוא מבין מיד. הוא מטיח דברים קשים בפני קתרין על בגידתה והיא מתוודה שהתאהבה בג'ק ומסכימה להתגרש. וולטר אומר לה שהיא תקבל ממנו גט רק לאחר שג'ק יחתום שברצונו להתגרש מאשתו ולהתחתן איתה. כאשר היא מגיעה לשגרירות ואומרת זאת לג'ק הוא מסרב להיענות לבקשה ולהתגרש כי זה יפגע בקריירה הדיפלומטית שלו.
קתרין חוזרת באין ברירה לוולטר. הוא מקבל בקשה להגיע לכפר מרוחק בסין שם פרצה מגפת כולרה. הוא מסכים לכך בעיקר כעונש לקתרין שבגדה בו. לאחר מסע מפרך הם מגיעים למקום ווולטר מתרכז בתוכניות להדברת המחלה על ידי מפעל הטיית הנהר ושריפת מחסני משי נגועים. הוא עושה זאת בעזרת הגנרל יו (וולטר אולנד). קתרין ממשיכה להיות משועממת ומדוכאת וגם השכן שלהם וודינגטון (פורסטר הרווי), לא עוזר לה בזה.
בגלל הוראותיו של וולטר לשרוף את מחסני המשי, מתחוללות מהומות והוא נדקר בחזה ומאושפז. קתרין מבקרת אותו ומתוודה בפניו כי כעת היא אוהבת אותו.
עמוד מרקוס אורליוס
העמוד של מרקוס אורליוס ופאוסטינה (בלטינית: Columna Centenaria Divorum Marci et Faustinae, באיטלקית: Colonna di Marco Aurelio) הוא עמוד ניצחון רומי העומד בפיאצה קולונה אשר ברובע קולונה שברומא, איטליה. זהו עמוד דורי עם תבליט ספירלי. העמוד הוקם על ידי הקיסר קומודוס לכבודם של הוריו, הקיסר הרומי מרקוס אורליוס ופאוסטינה. בניית העמוד הושלמה בשנת 193 לספירה. הוא נבנה בדומה לעמוד טראיאנוס, שהוקם באותה עיר, בשנת 113 לספירה. העמוד נושא תצוגות מגולפות בתבליט גבוה של המערכות הצבאיות המוצלחות של הקיסר נגד שבטים גרמאנים מעבר לדנובה בין השנים 172-175 לספירה.
המבנה
כתובת ההקדשה המקורית נהרסה ולכן לא ידוע אם בניית העמוד נעשתה בתקופת שלטונו של הקיסר (לרגל ניצחונו על הקוואדים, המרקומנים והסרמטים בשנת 176 לספירה) או לאחר מותו בשנת 180. אולם, כתובת שנמצאה בקרבתו מעידה כי העמוד הושלם בשנת 193.
בתקופת רומא העתיקה, עמד העמוד בחלק הצפוני של שדה מרס במרכז כיכר. כיכר זו הייתה ממוקמת או בין המקדש של אדריאנוס והמקדש של מרקוס אורליוס שנחנך על ידי בנו קומודוס, (מקדש ממנו לא נותר בימינו דבר) ועמד במקום בו עומד ארמון ודקינד, או בתוך המתחם המקודש של המקדש.
עבור הרומאים, העמוד מילא שתי פונקציות. האחת, אנדרטת כבוד בגודל חסר תקדים, והשנייה, כפלא הנדסי אשר ניתן להיכנס לתוכו ולטפס מעלה. היו אשר כינו את העמוד columna cochlis בשל המבנה הספירלי דמויי חילזון, כפי שרואים באיור משמאל, והשם "Centenaria" (בן מאה) הנקוט בידי המקומיים מתייחס לגובה של העמוד, כולל הבסיס והכותרת, אשר מסתכם ב-100 רגליים רומיות (29.62 מטר). עובדות אלו מצוינות בכיתוב שעל בסיס העמוד, אותן כתב אדראסטוס, Adrastus, עבד משוחרר, שהיה מנהל האחזקה של האנדרטה. הוא ביקש בשנת 193 להקים מבנה בסמוך לעמוד על-מנת שיוכל לפקח על העבודה והשמירה.
גובהו של עמוד מרקוס אורליוס הוא 29.62 מטרים. העמוד ניצב על כן בגובה של 10.1 מטר. במקור עמד הכן על פלטפורמה בגובה 3 מטר. העמוד מתנשא לגובה כולל של 39.72 מטרים, כי 3 מטרים מהבסיס נמצאים מתחת לאדמה מאז השיקום בשנת 1589. החלק הנמוך ביותר מעולם לא נחפר ונחקר. במקור, על ראש העמוד היה ניצב גם פסל - ככל הנראה של הקיסר. בכך הגדיל את הגובה הכולל של המבנה עוד יותר. זה יכול להסביר את הגובה של 51.95 מטרים (או 175 רגליים רומיות) כפי שצוין בקטלוגים המחוזיים של רומא מהמאה ה-4 לספירה.
העמוד חלול ובתוכו נבנו 200-190 מדרגות לולייניות שנתנו גישה לתצפית שבראשו, כמו בעמוד טראיאנוס. העמוד מורכב מ-27 או 28 גלילי שיש קרארה כל אחד בקוטר 3.7 מטרים. מספר הגלילים אינו מוחלט בשל פעולות השיקום ומצב השימור. החלל הפנימי עבור המדרגות נעשה במחצבה. גרם מדרגות זה מואר דרך חרכים צרים בתבליטים שעל העמוד. בעבר, הכניסה למדרגות הייתה דרך פתח בבסיס בצד של ויה דל קורסו, שנסגר לציבור.
התבליטים
העמוד הדורי בעל קוטר אחיד למדי לכל גובהו (רק 14 סנטימטר רחב יותר בבסיס), והוא מכוסה בתבליטים המגולפים ב-21 ספירלות - כל אחת מהן בגובה של כ-130 סנטימטרים. התמונה הספירלית שבתבליטים מספרת את הסיפור של מלחמות הדנובה או המלחמות המרקומאניות שניהל מרקוס אורליוס משנת 166 עד מותו. הכרונולוגיה המדויקת של האירועים שנויה במחלוקת. תאוריה מקובלת קובעת כי המערכה ראשונה נגד המרקומנים והקוואדים הייתה בשנים 173-172 לספירה ולאחר מכן נגד הסרמטים בשנים 175-174 לספירה.
סיפורי המעשה של שתי המערכות מופרדים על ידי דמות של ניצחון המופיעה על מגן. סיפור המערכה הראשונה מתחיל מבסיס העמוד ופותח בחציית הצבא את נהר הדנובה, כנראה בקרנונטום הרוב המכריע של התבליטים הוא אודות שדה הקרב, אבל יש כמה סצנות רקע שונות כגון סצנה בה הקיסר פונה אל חייליו ואפילו רמזים על הישגי הלוגיסטיקה ויכולת ההנדסה של הרומאים בניהול מערכה צבאית בתיאור של חיילים החוצים את הנהר על גשר צף. לאירוע אחד מסוים בתבליט, יש עדות היסטורית לתעמולה הרומית - מה שנקרא "נס הגשם בטריטוריה של הקוואדים", שבו אלוהים נענה לתפילת הקיסר והציל את החיילים הרומיים בסערה איומה, נס שמאוחר הנוצרים ייחסו אותו לאל הנוצרי.
בסצנות בודדות מתוארים כפרים שנשרפו, נשים וילדים שנתפסו ונעקרו ממקומם וגברים שנהרגו. ההתרגשות, הייאוש וסבלם של "הברברים" במלחמה מיוצגים בחריפות במחוות ובהבעות פנים של הדמויות. מולם הקיסר מיוצג כגיבור, השולט על סביבותיו. עם זאת, פליקס פירסון מנתח את המוטיבים השונים בסצינות ומדגיש שסגנון התבליטים מפגין את העליונות הרומאית וכי ניתן לחשוב שהניצחון הרומאי הוא טבעי ולא כתוצאה ממלחמה קשה ואכזרית. מתוך 116 סצינות, יש חלוקה ל-36 המתארות את הקרבות ו-11 המתייחסות לאלימות הקשורה במלחמה. ישנם פחות תיאורי מצעדים מאשר על עמוד טראיאנוס, וישנם תיאורים המציגים היבטים טכניים ואזרחיים של הלחימה. קיימת גם סצנה ששם אורליוס מגלה חמלה וסלחנות כלפי הברברים. יש בכך הסטת דגש המראה שינוי אצל הרומאים בתפיסת מלחמה וניצחון בין תחילת המאה הראשונה לסופה.
ניתן לצפות ביציקות גבס של התבליטים במוזיאון לתרבות הרומית ברומא.
השיקום
בימי הביניים הטיפוס על העמוד היה כל כך פופולרי שהזכות לגבות דמי הכניסה הייתה ניתנת לשנה במכירה פומבית. כיום העמוד הוא מרכזה של כיכר למול ארמון צ'יגי.
במהלך המאות העמוד סבל, כמו רוב המונומנטים העתיקים, פגעים, לא רק של מזג האוויר, אלא גם מהשינוי שחל בטעם ובצורך האנושי. הסצנות בעמוד הן בתבליט גבוה הרבה יותר מאלה שעל עמוד טראיאנוס ולכן הבלייה חזקה יותר. העמוד גם סבל מברקים ורעידות אדמה, אך גרוע יותר, בימי הביניים גנבו את הפינים החשובים שהחזיקו את גלילי השיש השונים במקומם וכתוצאה מכך כמה מהם זזו בצורה דרמטית עם הזמן.
בשנת 1589 הורה האפיפיור סיקסטוס החמישי על שיקום העמוד, כפי שמופיע על כתובות בכל צד של הבסיס. דומניקו פונטנה ביצע את עבודת השחזור, חידש והתאים את הכן לשינוי שחל בגובה פני הקרקע.
על הפלטפורמה העליונה הוצב פסל ברונזה של השליח פאולוס, במקביל לפסלו של פטרוס שהוצב שנה קודם על עמוד טראיאנוס (במקור עמד שם כנראה פסל של מרקוס אורליוס, אבל הוא אבד כבר במאה ה-16). חלק מעבודת "השיקום" היה מפוקפק יותר. הוסיפו, למשל, ארבעה פסלים הבולטים מאמצע העמוד לארבעה כיוונים. פסלים אלה תיארו "ברברים" שנכנעו למרקוס אורליוס ושלושה ניצחונות עם זרים. פסלים אלה הוסרו לחלוטין מהמבנה והם נותרו רק בציורים מתקופת הרנסאנס.
שינויים אלה ותיקונים אחרים לאזורים שנפגעו ניתן לראות בבירור היום, משום שזה בוצע עם שיש אפור, בניגוד בולט לשיש הלבן הבוהק המקורי באנדרטה למיליטריזם, לפאר וליהירות של רומא.
ממדים
גובה הבסיס: 1.58 מטר.
+ גובה העמוד: 26.4 מטרים. (גובה טיפוסי של הגלילים: 1.56 מטר.
קוטר העמוד: 3.48 מטר.) + גובה הכותרת: 1.55 מטר. = גובה העמוד עצמו: 29.62 מטרים (בערך 100 רגל רומית).
+ גובה הבסיס: כ-10 מטרים.= גובה המבנה מעל הקרקע: כ-39.72 מטרים.
חוק חברת הודו המזרחית 1767
חברת הודו המזרחית
"חברת הודו המזרחית הבריטית" הייתה חברת מניות שקיבלה צ'רטר מלכותי מאליזבת הראשונה בשנת 1600 במטרה לתת זכויות מסחר מועדפות בהודו. הצ'רטר המלכותי העניק לחברה מונופול על כל המסחר עם הודו המזרחית. בהמשך הפכה החברה, מחברת מסחר כלכלית לגוף בעל שליטה בלעדית בהודו, באמצעות קבלת תפקידים ממשלתיים וצבאיים, ובאמצעותם אף חקיקה מקומית מגבילה ופגיעה בזכויות האדם של המקומיים. בסופו של דבר פורקה החברה בשנת 1858, בעקבות תוצאות המרד ההודי הגדול.
האירועים שהובילו לחקיקה
משנת 1717 בנגל הייתה מחוז עצמאי שנשלט על ידי נוואבים. הנוואב האחרון, סיראג' אוד-דאולה, לא אהב את הנוכחות הבריטית בתת-היבשת בשל מעורבות של החברה בקשירת קשר נגד שלטונו. כשגילה שהחברה מחזקת את הביצורים במבצר ויליאם שבכלכותה הוא ביקש מהם להפסיק, אך הם לא הסכימו וביוני 1756 כבש סיראג' את העיר ולקח בשבי כמה עשרות שבויים. אותם שבויים הוכנסו לצינוק, וככל הנראה בשל שרשרת טעויות הושארו שם למשך לילה שלם. התנאים בצינוק, ובעיקר חוסר בחמצן, גרמו למותם של רוב השבויים. הצינוק נקרא 'החור השחור של כלכותה' והשליחים שדיווחו עליו בבריטניה הוציאו את התקרית מפרופורציות והשתמשו בה על מנת לרתום את הכתר לעזרתה של החברה. בנוסף, כיבושה של כלכותה גרם לחברה להפסד של כשני מיליון פאונד. כך, נשלח הצבא הבריטי ובראשו לורד רוברט קלייב, ולמרות שהכוח הצבאי לא הספיק, שני אירועים בלתי צפויים סיפקו לקלייב ניצחון גורף בקרב פלסי ב-23 ביוני 1757 – האחד, סיראג' דחה את הקרב בשל מותו של חבר קרוב, והשני, ירד מונסון ביום הקרב, ותותחיו של הנוואב נרטבו, בעוד שהחברה הבריטית דאגה לכסות את שלה. במקביל, לאחר קרב פניפט השלישי שהתרחש בשנת 1761, המרתים איבדו מכוחם, מה שתרם להתפשטות החברה.
במקביל, הייתה בריטניה מעורבת במלחמת שבע השנים, שבאה אחרי מלחמת הירושה האוסטרית ושתיהן גרמו לצורך של המדינה בכסף. הצורך הזה גרם להטלת מיסים על 13 המושבות בצפון אמריקה ועל הסחר עם המושבות, מה שגרם למלחמת העצמאות של ארצות הברית שהובילה לאבדן הכנסות. הידיעה שחברת הודו המזרחית מרוויחה כסף עוררה את הרצון של השלטון לקחת חלק ברווחים. את התהליך עוררו קריאתו של ויליאם בקפורד (מיועציו הקרובים של פיט), כי אוצר המדינה יתמלא מהמזרח, לא מהמערב וכן מכתב שהוציא לורנס סליבן  בדבר קיצוץ בזכויות היתר של חברת הודו וקריאתו של תומאס וולפול  לחשיבה מחודשת בדבר זכויות היתר של חברת הודו המזרחית.
תהליך החקיקה
בעקבות אירועים אלו, קמה בשנת 1767 ועדת חקירה של בית הנבחרים הבריטי בעקבות התנהלותו הצבאית של קלייב בהודו. ויליאם פיט, הרוזן מצ'טהאם, החזיק בדיעה שכל הטריטוריה ההודית חייבת להיות תחת ריבונות הכתר (שהחזיק באידאולוגיה של התפשטות, והיה עוין לספרד וצרפת), אך צ'ארלס טאונסנד (שהיה חבר בלשכת הסחר ולכן היה לו אינטרס שהחברה תשגשג), שר האוצר, התחייב לרעיון שצריך להיות מיקוח בין החברה לבין הממשלה. בעקבות זאת, פרש פיט והפשרה בין הצדדים התגבשה באותה שנה תחת סעיף חמישים ושבע.
תוקף החוק
החוק עודכן על ידי חוק חברת הודו המזרחית 1769 (Geo. III, c. 24 9) והוחלף על ידי חוק חברת הודו המזרחית 1773  ( Geo. III c. 63 13).
מחלה דלקתית של האגן
מחלה דלקתית של האגן (באנגלית: Pelvic Inflammatory Disease; בראשי תיבות: PID) היא מונח כללי הבא לציין דלקת חריפה של הרחם, החצוצרות ו/או השחלות ולעיתים אף הידבקויות ויצירת צלקות באיברים הסמוכים להם באגן. במרבית המקרים הסיבה נעוצה במחלות המועברות במגע מיני, בעיקר חיידקים כגון Neisseria gonorrhoeae ו-Chlamydia trachomatis. עם זאת, הגם שבשכיחות נמוכה, את הסיבות למחלה דלקתית של האגן ניתן לקשר להתקן תוך רחמי או ביצוע גרידות. שכיחותה של המחלה גבוהה הרבה יותר בקרב נשים צעירות יחסית (מתחת לגיל 25).
פתוגנזה
בצוואר הרחם קיים ריר המשמש כמחסום ומונע כניסה של מזהמים שונים לדרכי הרבייה העליונות: בימים ה-10–28 למחזור החודשי עולה כמות האסטרוגן המופרשת בגוף האשה ומגיעה ל-50–150 pg/ml (פיקוגרם למ"ל) בדם; בימים אלו האסטרוגן תורם להכנה של גוף האישה לקליטת העובר על ידי גרימה לעיבוי רירית הרחם ולעיבוי הריר בצוואר הרחם.
מזהמים שכיחים
הגורמים השכיחים ביותר הם החיידקים Neisseria gonorrhoeae ו-Chlamydia trachomatis. חיידקים נוספים שיכולים לגרום לזיהום שייכים למשפחת ה-Enterobacteriacea, דוגמת Escherichia coli, Klebsiella, ו-Proteus, ולסוגים Streptococcus ו-Haemophilus. במרבית המקרים הזיהום הוא פולי-מיקרוביאלי (זיהום שבו יותר מחיידק אחד מעורב) כאשר ביותר מ-50% מן המקרים החיידקים שימצאו יהיו Neisseria gonorrhoeae ו-Chlamydia trachomatis.
קליניקה
במרבית המקרים האישה תתלונן על כאבי בטן חזקים בבטן התחתונה. תיתכן הפרשה וגינלית עם ריח רע. בכמחצית מן המקרים אחד הסימפטומים יהיה גם חום. לעיתים ייתכן PID שהוא סאב-קליני, ללא תלונות קליניות, אשר יתגלה כאשר האישה תגיע לטיפולי פוריות, ככל הנראה מאחר שהדלקת מביאה לפגיעה מכנית של החצוצרות ומכאן לבעיות בפריון.
בדיקה גופנית ואבחנה
האבחנה של PID היא קלינית, ונסמכת על שלושה ממצאים: רגישות בבטן תחתונה, רגישות בהנעת צוואר הרחם במהלך בדיקה גניקולוגית ורגישות במישוש של השחלות והחצוצרות. בנוכחות ממצאים אלו, יש להתחיל בטיפול באופן מיידי על מנת להימנע מסיבוכים, שלעיתים עלולים להיות בלתי הפיכים. ממצאים תומכים נוספים ב-PID כוללים חום, לויקוציטוזיס, או תאי דם לבנים במשטח שנלקח מהנרתיק, הפרשה נרתיקית מהותית ועליה במדדי דלקת. בדיקת אולטראסאונד יכולה לעזור במצבים בהם חושדים בקיום מורסה של השחלה והחצוצרה - Tubo-ovarian abcess.
לעיתים יש צורך בביצוע לפרוסקופיה: כאשר המטופלת נראית חולה מאוד ואינה מגיבה לטיפול או כאשר האבחנה לא ברורה. בלפרוסקופיה ניתן לראות האם קיים תהליך דלקתי בבטן כגון חצוצרות מעובות או הידבקויות.
בעת ביצוע בדיקות מעבדה נערכת בדיקת BHCG על מנת לשלול מצב של הריון חוץ רחמי, העלול לעיתים לספק תמונה דומה מבחינה קלינית. על הרופאים להורות על ביצוע ספירת דם מלאה ובדיקת שתן, תרבית נרתיקית ותרבית מצוואר הרחם. בנוסף, יש לערוך בדיקה לדם סמוי לשלול מקור אחר לקליניקה (גסטרואנטריטיס).
קריטריונים לאשפוז: במצבים מסוימים יש לאשפז את החולה:
הטיפול התרופתי ב-PID כולל מתן אנטיביוטיקה ל-10 ימים עד שבועיים. האנטיביוטיקה יכולה להינתן בכדורים והיא כוללת כיסוי כנגד Neisseria gonorrhoeae ו-Chlamydia trachomatis (אוגמנטין ודוקסילין), או להינתן תוך ורידית (קלינדמיצין וגרמיצין, אוגמנטין, טריביד). לעיתים יש צורך בטיפול כירורגי- בעיקר כאשר יש כיס של מוגלה וצריך לנקזו. טיפול כירורגי יינתן לאישה אשר לא הראתה הטבה לאחר טיפול תרופתי.
1968 בארצות הברית
1968 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 192 שנה מיום היווסדה.
רפאל ולדן
רפאל (רפי) ולדן (נולד ב-15 באפריל 1942) הוא רופא ישראלי, פרופסור לרפואה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, לשעבר סגן מנהל בית החולים שיבא, מומחה בכירורגיה כללית ובכלי דם, פעיל חברתי.
ביוגרפיה
הוריו של ולדן הגרו מוורשה לצרפת, לאחר שמדיניות הנומרוס קלאוזוס מנעה מהם לימודים גבוהים במולדתם. אמו רינה הייתה רופאה ואביו יוסף אגרונום. ולדן נולד בשנת 1942 בכפר קטן במחוז דורדון, שם שהתה משפחתו בזהות בדויה, במהלך מלחמת העולם השנייה. בתום המלחמה, חזרה משפחתו לפריז. בגיל 9 עלה עם משפחתו לישראל והתגורר בתל אביב.
את לימודי הרפואה עשה באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת העתודה האקדמית. במהלך לימודיו, נבחר פעמיים לנשיא הארגון הבינלאומי של סטודנטים לרפואה. בתום הלימודים, שירת כרופא בחטיבת הצנחנים והגיע לדרגת סגן-אלוף. ולדן התמחה בכירורגיה כללית וכירורגית כלי דם במחלקתו של הפרופ' מרק מוזס. שימש כמנהל האגף לכירורגיה ומנהל היחידה לכירורגיית כלי דם בבית החולים שיבא.
ולדן הוא נשיא העמותה "רופאים לזכויות אדם", במסגרתה הוא מעניק טיפול רפואי לפלסטינים, לפליטים ולמבקשי מקלט בישראל (בכך הוא פועל ברוח דברי אביו, שכתב בשנת 1938 על הפליטים המגיעים לצרפת: "לא ייתכן להרחיק אנשים, שברחו מארצות מגוריהם מרדיפות פוליטיות או כלכליות ואין להם מנוס"). זכה באות לגיון הכבוד הצרפתי (Légion d'Honneur) של ממשלת צרפת בזכות פעילותו במסגרת "רופאים לזכויות אדם" לקידום שיתוף הפעולה בין פלסטינים לישראלים. האות הוענק לו על ידי שר החוץ של צרפת, ברנאר קושנר, בטקס בשגרירות צרפת בתל אביב. ולדן חבר גם בהנהלת ארגון "לתת".
בבחירות לכנסת ה-20, מוקם במקום ה-98 הסמלי ברשימת מרצ.
ביום העצמאות של שנת 2020 הדליק רפי ולדן משואה בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי.
משפחתו
באוקטובר 1973 נישא לבלשנית צביה פרס, בתו של שמעון פרס. הם מתגוררים בכפר אז"ר ולהם שלושה ילדים. בתם הבכורה היא העיתונאית והשחקנית מיקה אלמוג. בנם אסף נפטר בגיל 35. ולדן שימש גם כרופאו האישי של חמיו, שמעון פרס.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
קרחון פוקנר
קרחון פוקלנר (באנגלית: Falkner Glacier) הוא קרחון מסוג קרחון עמק ברכס מאונטניר, באזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם 4 קילומטרים מדרום לקרחון אוקלי.
אורכו של הקרחון 7 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון מזרח.
הקרחון יורד בתלילות ונשפך אל מפרץ ליידי ניונס.
במפרץ יוצר הקרחון לשון קרח צפה.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו בשנת 2008 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שם קלי ק. פוקנר (Kelly K. Falkner), שהייתה פרופסור לכימיה אוקיינוגרפיה באוניברסיטת מדינת אורגון, הממוקמת בעיר קורבאליס במדינת אורגון שבארצות הברית. פוקנר כיהנה מאז שנת 2006 כמנהלת הראשונה של התוכנית המשולבת האנטארקטית, במחלקת מדעי אנטארקטיקה, במשרד התוכנית האנטארקטית ( Program Director for the Antarctic Integrated System Science Program in the Division of Antarctic Sciences, Office of Antarctic Programs) של הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית.
לקריאה נוספת
• אתר אוניברסיטת מדינת אורגון, Antarctic glacier named after OSU prof in honor of NSF stint
• WMO, Breaking the Ice Ceiling: International Day of Women and Girls in Science
הקבינט של ארצות הברית בממשל אברהם לינקולן
הקבינט של ארצות הברית בממשל אברהם לינקולן כיהן במשך מעט יותר מתקופת כהונה נשיאותית אחת, ממועד השבעת הנשיא לינקולן ב-4 במרץ 1861 ועד למותו ב-15 באפריל 1865 בעקבות ההתנקשות בחייו.
ג'ון ויליאם דרייפר
ג'ון ויליאם דרייפר (באנגלית: John William Draper; 5 במאי 1811 – 4 בינואר 1882) היה מדען אמריקאי יליד בריטניה, הנשיא הראשון של האגודה האמריקנית לכימיה ומייסד בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק. בנוסף היה גם היסטוריון, פילוסוף, בוטנאי, פיזיולוג ואחד מחלוצי הצילום, בין היתר היה הראשון שצילם את הירח מבעד לטלסקופ (1840). בנו הבכור ג'ון כריסטופר דרייפר היה כימאי, בנו הנרי דרייפר, היה רופא ואסטרונום ובתו אנטוניה מוריי (Antonia Maury) עסקה אף היא באסטרונומיה.
תולדות חייו
עם הגיעו לוירג'יניה הקים מעבדה כימית ופרסם מספר מאמרים מדעיים, בשנת 1836 סיים לימודי רפואה באוניברסיטת פנסילבניה והחל ללמד בקולג' בווירג'יניה. ב-1839 מינה אותו נשיא אוניברסיטת ניו יורק, תאודור פרלינגהויסן (Theodore Frelinghuysen), לפרופסור לכימיה ובוטניקה ודרייפר עבר עם משפחתו לעיר. הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטה עד 1881. ב-1840 התבקש על ידי פרלינגהויסן להשתתף בצוות ההקמה המצומצם של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה וראש המחלקה לכימיה בבית הספר. בין השנים 1850–1873 היה נשיא בית הספר לרפואה.
עבודתו
דרייפר פיתח במיוחד את תחום הפוטוכימיה, ב-1842 ניסח את החוק הראשון של הפוטוכימיה (חוק גרטהאוס-דרייפר, הקובע שרק אור שנבלע על ידי החומר יכול להביא לשינוי פוטוכימי). ב-1847 פרסם מאמר על תגליתו שכל הגופים המוצקים זוהרים (כלומר פולטים קרינה בתחום האור הנראה) עקב קרינת גוף שחור בטמפרטורה של 798 מעלות קלווין (525 מעלות צלזיוס), טמפרטורה הנקראת "נקודת דרייפר". ב-1846 פרסם ספר לימוד כימיה וב-1866 פרסם ספר לימוד לפיזיולוגיה, ב-1878 פרסם ספר תחת הכותרת "זכרונות מדעיים" (Scientific Memoirs) על קרינת אנרגיה.
בין השנים 1839–1840 שיפר את תהליכי פיתוח הדגרוטיפ (תהליך הצילום). בין היתר יצר סדרת תצלומים של אחותו, דורותי-קתרין, הנחשבים לדיוקן המצולם הראשון, זאת בזכות יכלתו לצמצם את זמן החשיפה הנדרש לצורך הפקת צילום ברור ל-65 שניות, אורך זמן בו אדם יכול להישאר דומם. ב-1840 הצליח להפיק את התמונה הראשונה של גרם שמיימי, כאשר הצליח לצלם את הירח מבעד לטלספקופ ולהפיק תמונה ברורה ומפורטת.