cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קירקוס פלאמיניוס
היסטוריה
בעוד שהקירקוס מקסימוס שימש כאתר המשחקים המרכזי של רומא, הקירקוס פלאמיניוס שימש למטרות שונות, כגון עצרות עם וימי שוק. סביב הקירקוס פלאמיניוס לא היו מושבי אבן.
ישנה מחלוקת בין המלומדים האם הקירקוס פלאמיניוס שימש למרוצי מרכבות. לטענת ולריוס מקסימוס המשחקים הפלביים (Ludi Plebeii) נערכו בו, אולם מקורות אחרים טוענים כי הדבר שגוי. משחקי הטאורי (ה-Ludi Taurii) לכבוד אלי השאול נערכו בקירקוס פלאמינוס לדברי אנטונינוס פיוס, במסגרתם נערכו מרוצי סוסים. משחקים אלה נערכו באתר זה בלבד.
בשל חשיבות האתר, נקרא כל האזור שסביבו בשם "קירקוס פלאמיניוס", וכן המבנים שסביבו כונו "סביב הקירקו פלאמיניו" (“in circo Flaminio”). עד שנת 220 לפנה"ס הוקמו סביב האתר שישה מקדשים, ובהם, צפונית לאתר - מקדש עבור האל מרס.
חומת סרוויוס
{{אתר ארכאולוגי מפת רומא העתיקה עליה מסומנים החומה (באדום) ומיקום שעריה }} חומת סרוויוס (בלטינית: Murus Servii Tullii) הייתה חומה הגנתית שנבנתה סביב העיר רומא במהלך המחצית הראשונה של המאה הרביעית לפנה"ס. עובייה של החומה בבסיסה היה כ-3.6 מטרים ואורכה כ-11 קילומטר. היא הקיפה שטח של כ-4,260 דונם, כולל שבע הגבעות המסורתיות של העיר. שׂרידי החומה הבולטים ביותר נמצאים ב-Piazza dei Cinquecento, ליד הכניסה הראשית לתחנת הרכבת טֵרמיני. בחומה היו כ-12 שערים.
היסטוריה
כבר בעת העתיקה נקראה החומה על שמו של סרוויוס טוליוס, מלך רומא השישי. עם זאת, הממצא הארכאולוגי המודרני מלמד שככל הנראה לא כללו עבודות הביצורים של המאה השישית לפנה"ס חומה שהקיפה את העיר כולה, אלא מערכות נפרדות של סוללה וחפיר, שהגנו על נקודות תורפה שונות. על-פי ההיסטוריון הרומי ליוויוס תוכנן מערך הגנה נרחב בסגנון סוללה וחפיר על ידי מלך רומא החמישי, טרקוויניוס פריסקוס, תכנון שהוצא לפועל על ידי סרוויוס טוליוס, חתנו ויורשו. לפי הגאוגרף סטראבון התמקד סרוויוס טוליוס בביצורים שכללו את גבעות האסקווילינוס והוימינאליס. הסוללה והחפיר שנמצאו בחפירות הארכאולוגיות מתחת לתוואי החומה הקיימת הוקמו, ככל הנראה, ברבע השני של המאה החמישית, כחלק מהמאמץ המלחמתי של רומא ובעלות בריתה הלטיניות נגד האָייקווים, הווֹלסְקים וההֵרניקים.
על אף הסיבה לבנייתה, לא הותקפה החומה מעולם על ידי אויב חיצוני. במהלך המלחמה הפונית השנייה חנה צבאו של חניבעל במרחק של כ-5 ק״מ מן העיר, ולפי ההיסטוריון ליוויוס יצא חניבעל עצמו בליווי 2000 פרשים וסקר ברכיבה את החומה. צבא רומי יצא מן העיר להקביל את פניו, והאירוע הסתיים ללא עימות ישיר. בימי מלחמת האזרחים בין גאיוס מריוס ולוקיוס קורנליוס סולה תוגברו הביצורים באמצעות חפירים נוספים וכלי ארטילריה שהותקנו על החומה. אך גם הפעם לא עמדה החומה במבחן, וגורל המלחמה הוכרע בשׂדה הקרב מחוץ לעיר.
החומה ניצבה ותוחזקה עד סוף תקופת הרפובליקה, אולם העיר גדלה אל מחוץ לחומות, ובעת שהקיסר אוגוסטוס ארגן את רומא מבחינה מנהלתית, היו הרבעים II, III, VI, VIII, X, ו- XI מחוץ לחומות. כתוצאה מכך נעלמו מן העין חלקים של החומה כבר בימי אוגוסטוס.
חלקים מהחומה נותרו לעמוד עד ימינו. הבולטים באלה ב-Piazza dei Cinquecento, ליד הכניסה הראשית לתחנת הרכבת הראשית של רומא ובסמוך למרחצאות דיוקלטיאנוס.
מבנה החומה
אורכה של החומה כ-11 קילומטר. היא החלה בנהר הטיבר, דרומית לגבעת הקפיטוליום, עברה מערבית לגבעת הקפיטוליום ולגבעת הקווירינליס, ומשם דרך העמק שמזרחית לגבעת אסקווילינו נעה דרומה לעבר גבעת האוונטין ודרומית לפורום בואריום התחברה אל נהר הטיבר.
פרט לשערים לא היו בחומה מגדלים. כאמצעי הגנה הוצבו עליה בליסטראות. מחוץ לחומה נמשך חפיר, שרחבו היה כמעט 30 מטר ועמקו כתשעה מטר. בין החומה לחפיר נמתחה רצועה שטוחה של כשבעה מטר. רוחב החומה בבסיסה הוא 3.6 מטר, והיא עצמה התנשׂאה במקומות מסוימים עד עשׂרה מטר לגובה.
לבניית החומה שמשו שני סוגי אבני טוף: אחד אפרפר ופריך יחסית (cappellaccio, באיטלקית), נכרה בסביבת העיר. השני, צהבהב וקשה יותר מה-Grotta Oscura שליד ויי. אבני החומה ששׂרדו בשלמותן אינן אחידות בגדלן, שנע מ-75 ס״מ עד 2.1 מטר לאורך, ומ-45 עד 66 ס״מ לרוחב. גבהן הממוצע כ-60 ס״מ.
שערי חומת סרוויוס, עם כיוון השעון:
אדרברי
אדרברי (באנגלית: Adderbury) היא עיירה בצפון אוקספורדשייר, אנגליה. היא ממוקמת דרומית לבנברי וצפונית לאוקספורד.
היסטוריה
התיישבות קיימת במקום למעלה מ-1,000 שנה. העיר העתיקה של אדרברי כללה מספר התיישבויות - אדרברי המזרחית, אדרברי המערבית, בודיקוט, ברפורד סנט ג'ון ומילטון. במהלך השנים נפרדו ההתיישבויות למעט אדרברי המזרחית והמערבית.
המבנים העתיקים ביותר שנותרו בעיירה הם כנסיית הקהילה של סנט מרי הבתולה שמתוארכת למאה ה-13 ואסם עתיק המתוארך למאה ה-15.
שמורת טבע אדרברי
בשנת 2011 קיבלו אגמי אדרברי מעמד רשמי של שמורת טבע. השמורה ממוקמת מזרחה למרכז אדרברי וכוללת שני אגמים והיערות הצמודים להם.
מינים רבים של בעלי חיים מתקיימים באגמים ומחוץ להם; בעלי הכנף במקום כוללים ברכייה, סופית, תת-משפחות שונות ממשפחת השלדגיים, מלכילון אורנים, גנובתן אירופי וסיטה. במקום נצפו גם פרטים של עטלפון אירופי, בעיקר בקיץ, וכמו כן נחש מים אירופי, סנאי אפור, אייל הכרמל ומינים שונים של שפריריות, שפיריות, חפרפרות, נברנים וצפרדעים.
הצומח במקום כולל אקוניטום, פעמונית כחולה, דרדר הכותנה (מין של חוחן), חרדל השדה, קיסוס, נזמית, אצבעונית, זכריני, מורן שסוע עלים ורוד, גרניון הארגמן, גזר הגינה, אלנוס, מילה, אשור, שקד, אדר, אלון, דולב וערבה.
ריקוד מוריס
ריקוד מוריס הוא ריקוד אנגלי קבוצתי מסורתי המלווה במוזיקה, ולעיתים כולל שימוש במקלות, חרבות ופריטים אחרים. קיימות עדויות כתובות המתארכות את הריקוד לשנת 1448. מקור הריקוד הוא ככל הנראה בריקודים אירופיים של המאה ה-15, בהם המשתתפים לבשו תלבושות צבעוניות ומפוארות בעלות שרוולים ארוכים מאוד שעליהם פעמונים. היו קיימים שני סגנונות ריקוד - ריקוד סולו של אדם בודד, וריקוד קבוצתי מסביב לרקדנית, או רקדן בבגדי אשה.
מקור השם הוא במילים Moorish או Morisco (כינוי משפיל שמשמעותו "מורים קטנים")
הריקוד התפתח והשתנה עם השנים, ובמאה ה-18 היה נפוץ מאוד בדרום-מזרח אנגליה ומכיוון שלא היה ביכולת הרוקדים להרשות לעצמם בגדים מפוארים, הסתפקו בלבוש רגיל שהוספו לו סרטים ארוכים ופרחים. הריקוד זכה להצלחה אך במאה ה-19 איבד מהפופולריות שזכה לה עד שגווע בשנת 1880 לערך.
בשנת 1975 החלו שני תושבי אדרברי, בריאן שפרד וטים רדפורד, להשיב לחיים את הריקוד. הריקוד נלמד בבתי ספר למחול באזור, ואף נקבע יום מיוחד "יום הריקוד", בו מתקבצים רקדנים ממדינות שונות כדי להתחרות זה בזה.
בשנת 2011 יצא הסרט הדוקומנטרי Way of the Morris המתאר את הריקוד.
אופוסום (סוג)
אוֹפּוֹסוּם (שם מדעי: Didelphis) הוא סוג של יונק כיס קטן ממשפחת האופוסומיים. בסוג זה 6 מינים וביניהם אופוסום וירג'יניה - הכיסאי היחיד החי בטבע באמריקה הצפונית.
יונקים אלה חיים במגוון בתי גידול מיערות גשם עד למורדות הרריים, אם כי יתרחקו מאזורים בעלי שלג תמידי. הם מתמחים בטיפוס על עצים, ובעלי אצבעות זריזות. הם אוכלי כל בעלי שיניים חדות מאוד.
ז'אק שיראק
נעוריו ותחילת דרכו
שיראק נולד בפריז שבצרפת למשפחה נוצרית-קתולית. הוא למד בתיכון "לואי-לה-גראנד", שם סיים את לימודיו ב-1950. בין השנים 1951–1954 למד במכון ללימודים פוליטיים של פריז לימודי מנהל ציבורי ומדע המדינה. בצעירותו החל לגלות מעורבות פוליטית, בתחילה בשמאל הפוליטי, וחבר לגורמים המזוהים כקומוניסטיים (זיהוי שעמד לו לעיתים לרועץ בהמשך דרכו). לאחר הלימודים התגייס לצבא, סיים בהצטיינות קורס קצינים והוצב על פי בקשתו כקצין באלג'יריה. באותם ימים התנהלה מלחמת אלג'יריה לעצמאות מהשלטון הצרפתי, ושיראק נפצע במלחמה זו. בהשראת שארל דה גול החליט על ייעודו הציבורי והפוליטי, ובין השנים 1957–1959 למד ב"בית הספר הלאומי למנהל" (ENA), המכשיר את ראשי המנהל הציבורי והממשל בצרפת.
ב-1962 מונה לראש הצוות בלשכתו של ז'ורז' פומפידו, באותה עת ראש הממשלה תחת הנשיא דה גול. תפקיד זה היה קרש קפיצה לקריירה פוליטית מבטיחה. הוא זכה להערכתו של פומפידו והיה לבן חסותו; פומפידו כינה אותו "בולדוזר", כינוי שדבק בו בהמשך. בעידוד פומפידו, התמודד ב-1967 על מושב מטעם המפלגה הגוליסטית באספה הלאומית ונבחר. הוא מונה לשר המדינה לענייני כלכלה, ומכאן ואילך החל לדרוך כוכבו הפוליטי ובשנת 1971 היה לשר לקשר של הממשלה עם הפרלמנט. בתחילת 1972 היה שיראק אחד השרים שספגו ביקורת רבה בענייני מיסים, לאחר שניצל פרצה בחוק לנכות ממס את הוצאות השיפוצים בטירה שלו. ב-1972 מונה לשר החקלאות בממשלתו של פטרונו פומפידו, ובהמשך כיהן כשר הפנים.
כראש ממשלה וראש עיר
בעקבות מותו הפתאומי של נשיא צרפת ז'ורז' פומפידו בתחילת אפריל 1974, התמודדו שני גוליסטים בבחירות לנשיאות. שיראק היה בין תומכי פייר מסמה והדורשים מז'אק שבאן-דלמאס לפרוש, ומשלא נענתה קריאתו העביר את תמיכתו לולרי ז'יסקאר ד'אסטן שנבחר לנשיאות צרפת. ז'יסקאר ד'אסטן מינה את שיראק הצעיר (41) לראש ממשלת צרפת. כעבור שנתיים, ב-1976, התפטר שיראק מראשות הממשלה ופנה להקמתו של גוף פוליטי חדש שעתיד להיות ממשיך דרכה של המפלגה הגוליסטית ובסיס כוחו של שיראק עצמו. בגיבוי כוח זה, נבחר ב-1977 לתפקיד ראש עיריית פריז, תפקיד בו החזיק שנים ארוכות - עד 1995. במהלך כהונתו בתפקיד העצים את כוחו הפוליטי.
בשנת 1988 ניסה שיראק שוב את כוחו בהתמודדות על הנשיאות מול מיטראן, ללא הצלחה. מיטראן ניצח בבחירות בסיבוב השני, ולתפקיד ראש הממשלה מינה את בן מפלגתו מישל רוקאר. שיראק המשיך בתפקידו כראש עיריית פריז, ובמקביל בפעילותו הפוליטית באספה הלאומית כחבר פרלמנט מן המניין.
שמו של שיראק נקשר במספר פרשיות שחיתות מוניציפליות בזמן כהונתו כראש העיר, וכנגד מעורבים אחרים באותן פרשיות הוגשו כתבי אישום. פסיקה שנויה במחלוקת משנת 1999 העניקה לשיראק חסינות בכל הקשור לאותן פרשיות, מתוקף מעמדו כנשיא, והוא נמנע אף מלמסור עדות בנושא (אך בשנת 2011 הורשע בפלילים, ראו להלן).
הקדנציה הראשונה
אף שנבחר לנשיאות על מצע שהבטיח הפחתת מסים ועידוד תעסוקה, מדיניותו הכלכלית עשתה מעט מאוד בכיוונים אלה. המדיניות, שכללה קיצוצים תקציביים, הביאה לגל של שביתות במשק ואופוזיציה הולכת וגוברת. כדי לחזק את בסיס ממשלתו החליט בשנת 1997 לפזר את הפרלמנט, בתקווה כי בחירות חדשות יעניקו לו בסיס תמיכה שמרני רחב יותר לתמיכה בתוכניתו הכלכלית. מהלך זה פעל כבומרנג נגדו, ובבחירות הביסו יריביו הסוציאליסטים את בני בריתו השמרנים וזכו לרוב בפרלמנט. צרפת שוב נקלעה לסיטואציה פוליטית המחייבת ממשלת "קוהביטסיון", והמנהיג הסוציאליסטי ליונל ז'וספן מונה לראש ממשלה. שיראק איבד לחלוטין את כוחו בענייני פנים וכלכלה, ועל פי החוקה הצרפתית הוגבלה פעילותו לנושאי חוץ וביטחון.
הקדנציה השנייה
שיראק מצא עצמו מתמודד בפעם הרביעית על הנשיאות בשנת 2002, במערכת בחירות שריתקה את תשומת לבו של העולם. הצפי היה שבתום הסיבוב הראשון של הבחירות יתמודד שיראק מול ליונל ז'וספן בסיבוב השני, במאבק צמוד למדי. אולם עקב ריבוי מועמדים במחנה השמאל ופיצול רב בהצבעה ביניהם, הגיע ז'וספן רק למקום השלישי. למקום הראשון הגיע שיראק (ברוב דחוק ורחוק ממוחלט של 20%), ובמקום השני ולא רחוק מאחוריו הגיע מועמד הימין הקיצוני, השנוי במחלוקת, ז'אן-מארי לה פן מהחזית הלאומית. בין לה פן לשיראק נערכה התמודדות הסיבוב השני. במצב עניינים זה, קיבל שיראק תמיכה גורפת של כל מחנה השמאל בצד תמיכת מחנהו הטבעי, והוא ניצח בבחירות ברוב מוחץ.
במהלך חגיגות יום הבסטיליה ב-14 ביולי 2002, נעשה ניסיון התנקשות בחייו של שיראק על ידי ימני קיצוני שפתח בירי לעבר השיירה הנשיאותית. הניסיון נכשל, והמתנקש נלכד ונשפט ל-10 שנות מאסר.
שיראק יצא בצורה נחרצת נגד מדיניותו של ג'ורג' בוש בנושא עיראק, והתייצב בראש המחנה העולמי של המתנגדים למלחמת עיראק. צעד זה הקנה לו פופולריות עצומה באירופה, אך שנאה ובוז בארצות הברית, בבריטניה ואף בישראל בקרב רבים מתומכי המלחמה.
בשנת 2004, עקב חשש מבדלנות איסלמית, אישר שיראק את "חוק הרעלות" - תקנה האוסרת לבישת סממנים דתיים בולטים בבתי הספר. החוק גרם למהומה בקרב המוסלמים (המהווים כעשירית מתושבי צרפת) ובקרב מדינות ערב. במאי 2005 נכשל באשרור חוקת האיחוד האירופאי במשאל עם, כאשר רוב תושבי צרפת - במחאה כנגד מדיניותו - הצביעו נגד. ב-31 במאי 2005, יומיים לאחר שצרפת דחתה את רעיון החוקה באיחוד האירופי, הודיע שיראק על מינויו של דומיניק דה וילפן לתפקיד ראש ממשלת צרפת. דה וילפן היה בן טיפוחיו של שיראק, ושיראק ראה בו את יורשו הפוטנציאלי, אך הוא לא הצליח לקדמו במפלגתו לעבר מועמדות לנשיאות בבחירות 2007, והמפלגה בחרה דווקא ביריבו שר הפנים ניקולא סרקוזי כמועמדה.
ב-11 במרץ 2007, כחודש וחצי לפני הבחירות לנשיאות, הודיע שיראק כי הוא פורש מהחיים הפוליטיים וכי לא יתמודד פעם נוספת על תפקיד נשיא צרפת. ימים אחדים לאחר מכן הודיע שיראק על התייצבותו מאחורי מועמדותו של ניקולא סרקוזי כיורשו בתפקיד.
שיראק נפטר ב-26 בספטמבר 2019.
הרשעתו בפלילים
ב-15 בדצמבר 2011 הורשע שיראק בעבירות של שחיתות, מעילה בכספי ציבור וניגוד עניינים, משום שבעת כהונתו כראש עיריית פריז העביר כספים שלא כדין ופעל למינוי מקורביו למשרות ציבוריות. בפרשה הורשעו גם שבעה ממקורביו. שיראק נדון לשנתיים מאסר על תנאי.
יחסו לישראל ויהדות צרפת
בזמן היותו ראש ממשלה נקט שיראק מדיניות פרו-ערבית מובהקת בעיקר מול עיראק. הוא עשה ככל יכולתו לחיזוק קשרי צרפת-עיראק, תוך הצהרה על הסכסוך הישראלי-ערבי כעל "הסכסוך הציוני-ערבי" על מנת לקדם זאת. שיראק היה האחראי הראשי גם לאספקת הכור הגרעיני לעיראק שהופצץ על ידי ישראל במבצע אופרה.
בראשית כהונתו כנשיא נקט שיראק צעד יוצא דופן, ובנאום היסטורי בשנת 1995 הכיר לראשונה באחריותו של משטר וישי לגירוש יהודי צרפת להשמדה בתקופת מלחמת העולם השנייה, בהתייחסו למצוד ולודרום ד'איבר, והתנצל על כך. בכך ניפץ את המיתוס שניסו כל קודמיו לטפח, שכביכול מרבית הצרפתים היו פעילי ותומכי רזיסטאנס שהתנגדו לנאצים, ועל הנאצים לבדם חלה האחריות לגורל יהודי צרפת. בתקופת ממשלו, ובעיקר בשנים האחרונות, התרבו התנכלויות ליהודים בצרפת על רקע אנטישמי ואנטי-ישראלי, שלא תמיד ניתן להפריד ביניהם. שיראק התחייב לא אחת לפעול בנחישות כנגד תופעת האנטישמיות, אותה גינה בחריפות, ובחודש יולי 2005 דיווחה ממשלת צרפת על ירידה חדה במספר התקריות על רקע אנטישמי.
ממשלו של שיראק התאפיין במרבית שנותיו בעמדות פרו-ערביות בזירה המדינית (גם אם הצטייר לפעמים כאנטי-איסלאמי בזירה הדתית-פנימית), ובביקורת קשה על התנהלותה של ישראל. התייחסותו לישראל באה לידי ביטוי ביחס צונן עד עוין לראש ממשלתה אריאל שרון, שהוקצן בעקבות התבטאותו של שרון בתחילת 2004 כאשר יצא בקריאה נרגשת ליהדות צרפת לעלות לישראל עקב התפשטות האנטישמיות בצרפת.
לרשות הפלסטינית וליאסר ערפאת בראשה גילה שיראק יחס חם, אוהד ופטרוני. הוא העניק לערפאת חיבוק חמים במיוחד בימיו האחרונים, עת אירח אותו לטיפול רפואי בפריז כשהוא על ערש דווי. עם מותו של ערפאת בפריז, יצא שיראק מגדרו להעניק לו טקס אשכבה ממלכתי במיטב המסורת הצרפתית של כבוד הניתן לגיבורי האומה.
נחישותו של שרון לקדם את תוכנית ההתנתקות הביאה לתפנית חיובית ביחסו של שיראק כלפיו וכלפי ישראל. ביולי 2005 קיבל שיראק את שרון לביקור ממלכתי בפריז במלוא הכבוד והידידות, לאחר שנה וחצי של נתק מוחלט וסירוב להיפגש עמו. באותו מעמד הצהיר שיראק על מחויבותו להילחם בטרור, בגזענות ובאנטישמיות, ועל תקוותו להתפתחות הידידות בין צרפת לישראל במישור המדיני, הכלכלי והתרבותי.
בנובמבר 1995 השתתף שיראק בהלוויית יצחק רבין בירושלים. באוקטובר 1996 הגיע לביקור בישראל. בביקורו בעיר העתיקה צעק על השוטרים שליוו אותו, ואיים לקטוע את הביקור לאחר שלטענתו לא נתנו לו לדבר עם התושבים הערבים. כתנאי להמשך ביקורו בארץ, דרש התנצלות מראש הממשלה נתניהו שהגיב, “אם הוא רוצה להסתלק, שילך".
סטפן שרוק
סטפן מרכוס קאביסארס שרוק (בספרדית-גרמנית: Stephan Markus Cabizares Schröck; נולד ב-21 באוגוסט 1986) הוא כדורגלן גרמני-פיליפיני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת סרס-נגרוס.
קריירת מועדונים
שרוק התחיל את הקריירה שלו בקבוצת גרויטר פירט, ובעונת. באפריל האריך את חוזהו בקבוצה בשנתיים. בעונת היה שותף לעליה של גרויטר פירט לבונדסליגה לראשונה בתולדותיה.
ב-27 ביוני 2013 חתם שרוק באיינטרכט פרנקפורט לשנתיים. ב-12 בדצמבר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד אפואל ניקוסיה במסגרת הליגה האירופית, שהיה גם שער הבכורה שלו בזירה הבינלאומית.
בקיץ חזר שרוק לגרויטר פירט, בה שיחק שתי עונות במצטבר.
ב-13 בינואר 2016 הושאל לסרס-נגרוס מליגת העל הפיליפינית עד לסיום העונה. באוגוסט הוארכה תקופת השאלתו עד לינואר.
ב-27 באפריל 2017 חתם שרוק על חוזה בסרס-נגרוס.
קריירה בינלאומית
שרוק נולד לאב גרמני ואם פיליפינית, ולכן היה זכאי לייצג את שתי המדינות. בגילאי הנוער שרוק שיחק בנבחרות הנוער של גרמניה.
למרות זאת, רק ב-29 ביוני 2011 שרוק ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד. ב-28 ביולי 2011 שרוק הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1–2 ל.
שרוק השתתף עם הנבחרת בגביע האתגר האסיאתי 2014 ובגביע אסיה בכדורגל 2019.
קרחון פנדלי
הקרחון זורם לכיוון צפון מזרח מהרי האדמירליות.
אורכו של הקרחון 31 קילומטרים.
גילוי הקרחון
הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1963–1960.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שם הסמל הטכני אימן א. פנדלי (Iman A. Fendley) שנספה בהתרסקות מטוס C-124 גלובמאסטר באזור זה בשנת 1958.
נעמה ארז
נעמה ארז (לוין-לביא; נולדה ב-1952) היא משוררת, סופרת ואשת חינוך ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בירושלים בשם נעמה לוין לשלום ודימונה לוין, דור שלישי בעיר מצד אימה. גדלה בתל אביב מגיל שלוש. למדה בבית החינוך לילדי עובדים ע"ש א.ד. גורדון שבתל אביב ולאחר מכן בגימנסיה הרצליה. בצה"ל שירתה בענף הווי ובידור וכתבה בעיתון "איגרת למש"ק חינוך". בחלקו השני של השירות עבדה בספריית צה"ל.
בשנים 1970–1971 פרסמה סיפורים לילדים ב"דבר לילדים". כמו כן פרסמה שירים במוספים הספרותיים "משא" (דבר) ו"על המשמר" בשנות ה-70 וה-80.
נעמה ארז היא בעלת תואר ראשון בספרות וחינוך, עם השלמות בפילוסופיה, ותואר שני ב"מחקר חינוכי", שניהם מאוניברסיטת תל אביב. למדה גם ייעוץ חינוכי לתואר שני.
עבודת התזה נעשתה אצל פרופסור מיכאל חן בנושא "תיוג של ילדים במעבר מבית הספר לחטיבת הביניים". בתקופת לימודיה לתואר השני שימשה בין היתר רכזת השתלמויות מורים של נט"ע (ניסוי טיפוח על-יסודי) בראשותו של פרופ' משה סמילנסקי והייתה חברת צוות כתיבת תוכניות לימודים וניסויין בשטח. אחר-כך עבדה כרכזת צוות וחשיבה לחינוך בשכונות בבית ברל, ניהלה פרויקטים מחקריים בחוגים לחינוך באוניברסיטאות תל אביב והעברית, עבדה בעריכה לשונית בהוצאת זב"מ ובהוראת אנגלית. הדריכה מורים בחטיבה העליונה בלימוד לשון עברית ובלימוד על פי סגנונות חשיבה. עסקה בייעוץ חינוכי בתל אביב (עם חבורות רחוב ונערות במצוקה), יפו (שם יזמה ויישמה תוכנית למניעת אלימות) וערד (עם הקהילה האתיופית).
ארז הייתה בעלת טור חינוכי בעיתון "לאישה" ובעלת טור בייעוץ וטור באסטרולוגיה בעיתון הילדים "ראש גדול". הייתה עיתונאית מערכת במקומון בערד.
היא לימדה תקשורת בין אישית באוניברסיטת בן-גוריון. החלה ללמוד לדוקטורט במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון, בהדרכתו של פרופ' דוד גורדון, אולם לא סיימה, ולימדה במחלקה קריאת טקסט מחקרי.
ארז למדה פסיכותרפיה-קוגניטיבית-התנהגותית בתוכנית הישראלית להכשרה בפסיכותרפיה קוגניטיבית בחסות אוניברסיטת בר-אילן (2007-2005). מאז 2007 עובדת כפסיכותרפיסטית קוגניטיבית התנהגותית בקליניקה פרטית.
עד היום (2014) התפרסמו שישה ספרים פרי עטה של נעמה ארז. שלושת ספריה הראשונים כתבה בשם ל. נעמה ושלושת האחרונים תחת השם נעמה ארז. שיריה וסיפוריה התפרסמו לאחרונה בכתבי העת "עתון 77", "מטען","מאזניים" "המוסך" "שבילים" ו"ביטאון שירה". עמנואל בר קדמא, הצייר ומבקר האומנות של העיתון ידיעות אחרונות הזכיר אותה ב-1979 כחלק מקבוצת משוררים נוספים וביניהם מאיה בז'רנו ורוני סומק שלדעתו כותבים שירה מצוינת בארץ.
החל משנת 2013 עורכת את כתב העת המקוון "נתיבים – כתב עת ליצירה ועיון" (יחד עם שמעון רוזנברג).
נעמה ארז נשואה מאז 1991 לפאול ארז, פרופסור נלווה בחוג להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון ולהם בת אחת.
ספריה
על הספר כתב בני ציפר בעיתון "הארץ": 'מאחורי הפסוודונים ל. נעמה מסתתרת בחורה רגישה ואמביציוזית... אהבתי את ההעזה של ל. נעמה לנסות כוחה בכל כך הרבה ז'אנרים בספר צנום אחד: שירה בפרוזה, שירים ליריים, פואמות דראמאטיות ומה לא ? ספר אישי ויוצא דופן בנוף ההשתפכויות המילוליות של נערות מתבגרות, הגודש את היוצא לאור בהוצאת "אלף"'. הספר מטיף לחיים של כאן ועכשיו, מכיוון שהכול אפשרי ושום דבר אינו ברור מאליו.
מ. אבי-שלמה כתב על הספר בעיתון "על המשמר": 'מבקשים אנשים צעירים משני המינים לחשוף רגשות ומחשבות על המתרחש בתוכם ועל הנגלה לעיניהם. להבין ולמצוא פתרונות. המציאות בזרימה ובשינוי, עלולה להפתיע וליצור סיטואציות חדשות.' אנשים צעירים אחרי מלחמה שמחפשים את עצמם. מעין 'רשומון' שבו כל דמות מספרת במונולוג מה קורה לה בסיטואציה מסוימת. הספר בנוי מעגלים מעגלים של האישי, הציבורי והרעיוני החופפים ואף חותכים אלה את אלה. הספר מחולק למספר שערים: בשער "בטיפול" שירים העוקצים את הנושא הטיפולי מכל מיני זוויות. השער "מכשפה לא תחיה" עוסק בחריפות בהבטים פמיניסטים. ספר ילדים העוסק במשמעותה של חברות, הכנסת אורחים ונתינה. המונח "התעוררות" בשמו של הספר לקוח מהבודהיזם ומהיהדות ומתייחס למשהו הנשגב מהחיים השגרתיים. השער הראשון בספר עוסק במדיטציה. השער השני עוסק בהוויה הישראלית האישית. והשערים האחרים עוסקים בגישור בין תפישתה הרוחנית של ארז לבין מקרים בהם היא נתקלת בתהליך הטיפולי כגון פגיעות נפשית, אלימות במשפחה ועוד העוסק בביקורת חברתית.
שפנאים
שפנאים (שם מדעי: Hyracoidea) היא סדרת יונקים מקבוצת האפרותריה הכוללת כיום משפחה יחידה, השפניים (Procaviidae). משפחה זו כוללת ארבעה מינים החיים באפריקה ובמזרח התיכון והמין שפן סלע מצוי גם בישראל. בעבר הייתה משפחה נוספת, פליוהירקיים שכללה מינים גדולים בהרבה והגדול מביניהם היה הטיטאנוהירקס שהגיע עד משקל של 1.3 טון.
השפנאים הם יונקים קטנים דומים למכרסמים או לפיקתיים אך למעשה קרובים יותר לפילאים ולתחשאים. הם בעלי גוף עגלגל, אוזניים קטנות וניבים חדים בלסת העליונה. הם ניזונים מצמחים ובעלי קיבות ומעיים ארוכים העוזרים להם לעכל ביעילות. הם בעלי פרסות קצרות על רגליהם והם בעלי כושר טיפוס. הם שוכנים רוב הזמן בין העצים או בנקיקי סלעים אליהם הם נמלטים מטורפים.
סינקום
סינקום (באנגלית: Syncom - ראשי תיבות של synchronous communication satellite - לוויין תקשורת במסלול סינכרוני) הייתה תוכנית של נאס"א שהחלה ב-1961 להפעלת לווייני תקשורת במסלול גיאוסינכרוני. ב-1963 ו-1964 שוגרו שלושה לווייני סינקום כאשר סינקום 2 ששוגר ב-26 ביולי 1963 היה ללוויין התקשורת הראשון בעולם במסלול גיאוסינכרוני. לאחר שיגור סינקום 3 תוכנית סינקום חדלה ושיגוריה החלו מחדש רק בשנות ה-80, תחת השמות סינקום-IV וליסאט ותחת ניהולו של חיל הים האמריקאי. לווייני הסינקום ששוגרו בשנות ה-80 היו גדולים ומשוכללים יותר מלווייני הסינקום של שנות ה-60 ושוגרו מעל גבם של מעבורות החלל.
מאפיינים משותפים
שלושת לווייני הסינקום הראשונים היו לוויינים נסיוניים שנבנו על ידי חברת יוז איירקראפט (Hughes Aircraft) בקלבר סיטי, קליפורניה. שלושת הלוויינים היו בצורת גליל בקוטר 71 ס"מ ובגובה 39 ס"מ. בשיגור שקל כל לוויין 68 ק"ג (יחד עם דלק) ולאחר הכניסה למסלול 39 ק"מ כאשר 25 מתוכם מטען. הלוויינים היו מסוגלים לשדר באמצעות שני משדרים שפעלו על 2 ואט בלבד.
סינקום 1
סינקום 1 היה אמור להיות לוויין התקשורת הגיאוסינכרוני הראשון בעולם. הוא שוגר ב-14 בפברואר 1963 על גבי משגר תור-דלתא B מנמל החלל קייפ קנוורל אך בעקבות כשל אלקטרוני נכשל להגיע למסלול גיאוסינכרוני. שניות לאחר הפעלת השלב האחרון של המשגר אבד הקשר עם הלוויין. מאוחר יותר התברר מתצפיות טלסקופיות כי הלוויין נכנס למסלול LEO עם נטיית מסלול של 33° וזמן הקפה של 24 שעות.
סינקום 2
סינקום 2 היה ללוויין התקשורת הראשון במסלול גיאוסינכרוני. הלוויין שוגר על ידי נאס"א ב-26 ביולי 1963 על גבי משגר תור-דלתא B מנמל החלל קייפ קנוורל והגיע בהצלחה למסלול המתוכנן שלו.
סינקום 2 העביר גם מספר שידורי טלוויזיה ניסיוניים מפורט דיקס, ניו ג'רזי לתחנת קרקע באנדובר, מיין מ-29 בספטמבר 1963. שיגורים אלו היו לשידורי הטלוויזיה הראשונים שהועברו על ידי לוויין במסלול גיאוסינכרוני והיו באיכות נמוכה מאוד וללא שמע בכלל.
סינקום 3
סינקום 3 שוגר ב-19 באוגוסט 1964 על גבי משגר תור-דלתא D מקייפ קנוורל. הלוויין, סמוך לקו התאריך הבינלאומי, היה בעל יכולת לשדר טלוויזיה בערוץ רחב ושימש לשידור אולימפיאדת קיץ 1964 שהתקיימה בטוקיו שביפן לארצות הברית. למרות שסינקום 3 נחשב בדרך כלל ללוויין התקשורת הראשון שהעביר שידורי טלוויזיה מעבר לאוקיינוס השקט, הלוויין ריליי 1 היה הראשון שעשה זאת כאשר שידר בין ארצות הברית ליפן ב-22 בנובמבר 1963.
סינקום IV (ליסאט)
חמשת לווייני הליסאט (Leasat - ראשי תיבות של Leased Satellite - לוויין מושכר) קיבלו את המספרים הסידוריים מ-F1 עד ל-F5 וניקראו גם בשמות סינקום IV-1 עד סינקום IV-5. לוויינים אלו היו גדולים ומשוכללים יותר מלווייני הסינקום של שנות ב-60 ושקלו כ-1.3 טון במסלול (וכ-7 טון בשיגור). קוטרם של הלוויינים היה 4.26 מטרים והיו ללוויינים הראשונים שנבנו כך שיתאימו לשיגור על גבי מעבורת חלל.
חברת יוז קיבלה חוזה לספק מערכת תקשורת כלל עולמית שתבובב על ארבעה לוויינים, אחד מעל שטחה היבשתי של ארצות הברית, ואחד מעל לאוקיינוסים האטלנטי, השקט וההודי. חמישה לוויינים הוזמנו, אחד מהם כדי לשמש מחליף במקרה הצורך. החוזה כלל גם הקמת תחנות שליטה ובקרה ללוויינים.
שיגור ליסאט-F1 בוטל ממש קודם לשיגור ו-F2 הפך לראשון שנכנס למסלול ב-30 באוגוסט 1984 מעל גבי מעבורת החלל דיסקברי במשימת STS-41-D. F1 שוגר בהצלחה ב-8 בנובמבר 1984 על גבי משימת STS-51-A ו-F3 שוגר ב-12 באפריל 1985 על גבי משימת STS-51-D. שיגור הלוויין ליסאט-F3 הוכרז ככישלון לאחר שהלוויין נכשל להתחיל את התמרון לכניסה למסלול גיאוסינכרוני אחרי שיחרורו מהמעבורת דיסקברי. ב-27 באוגוסט 1985 שוגר ליסאט-F4 שוב על גבי המעברות דיסקברי ובהלך אותה משימה (STS-51-I) נתפס הלוויין F3 שתוקן על ידי האסטרונאוטים, הפעיל את מנועיו ונכנס למסלול שיועד לו מתחילה. עם זאת ליסאט F4 הפסיק לפעול לאחר זמן והוכרז כמשימה כושלת.
הלוויין ליסאט-F5, שנבנה כמחליף, שוגר לבסוף בהצלחה על גבי מעבורת החלל קולומביה במשימת STS-32 ב-9 בינואר 1990.
דובי וינרוט
יהושע ישכר דב (דובי) וינרוט (נולד בכ"ג בתמוז ה'תש"ם, 7 ביולי 1980) הוא עורך דין, רואה חשבון וסופר חרדי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בתש"ם ליעקב ולגיטל רייזל (ג'יזל), הוא הבן הרביעי מתוך שישה. למד בישיבת היישוב, באיתרי ובמיר, שירת כמורה חייל ונשא לאשה את חני פיגנבלט. לבני הזוג נולדו שלשה ילדים.
הוסמך לרואה חשבון והתמחה במשרד ארנסט אנד יאנג (E&Y) ולאחר מכן הוסמך לעורך דין והתמחה במשרד טולצ'ינסקי, לאחר מכן עבד במשרד של אביו ולימים התמנה לשותף.
הוציא לאור ספרים רבי מכר - שני ספרי ילדים וספר למבוגרים.
מתפעל דף פייסבוק פעיל עם קרוב ל-13,000 עוקבים ופרסם מספר פעמים פוסטים שקראו לבנימין נתניהו שלא להתנגח במערכת המשפטית ולשקול עסקת טיעון מקלה.
בהלווייתו של חיים ולדר הספידו ואמר שנרצח על ידי התקשורת, בהמשך חזר בו מההספד. ב-15 במרץ 2022 שודר בתוכנית "המקור" תחקיר על דובי וינרוט. בתחקיר נטען כי הוא היה מעורב ב"הסכמי השתקה" שחתם חיים ולדר עם נפגעות. וינרוט הגיב וטען כי עמד לצדו של חיים עד התחקיר ב"מקרה אחד בלבד".
Falsas Esperanzas
Falsas Esperanzas (באנגלית: False Hopes, ובעברית: תקוות שווא) הוא הסינגל השני שיצא מהאלבום הספרדי הראשון והיחיד של זמרת הפופ כריסטינה אגילרה, Mi Reflejo. הסינגל יצא בשנת 2001. הסינגל לא נכנס למצעד הסינגלים הוט100 בבילבורד שבאמריקה, כי בדרך כלל סינגלים בשפה הספרדית לא ידועים כסינגלים שצועדים במצעד הזה, לפיכך, קיים מצעד לטיני בבילבורד. הסינגל ידוע בתור שיר הסלסה הקיצבי הראשון והיחיד שאגילרה הוציאה. בנוסף להצלחתו הגדולה, הוא נבחר להיות שיר הפתיחה של הטלנובלה Como en el Cine.
השיר נכתב בידי חורג'ה לואיס פילוטו. השיר עוסק בהיכרות ותחילת מערכת יחסים שמבוססת על הבטחות וציפיות מזויפות של הגבר שאותו הכירה.
ליצנים (אופרה)
ליצנים (באיטלקית: Pagliacci) היא אופרה בשתי מערכות מאת רוג'רו ליאונקוואלו לליברית פרי עטו של המלחין. הופעת הבכורה של האופרה התרחשה ב"תיאטרו דאל ורמה" במילאנו ב-21 במאי 1892 תחת שרביטו של המנצח ארטורו טוסקניני. אופרה זו נחשבת לאחד מ"עמודי התווך" של זרם הווריזמו באופרה.
מקור ההשראה לעלילה ברצח שאירע בקלבריה בשנות ילדותו של לאונקוואלו. השופט במשפטו של הרוצח היה אביו של ליאונקוואלו.
עלילת האופרה עושה שימוש בדמויות המוכרות של הקומדיה דל'ארטה ובכך יוצרת במערכה השנייה "הצגה בתוך הצגה". אלמנט זה קיים גם באופרות אחרות, בהן "אריאדנה בנקסוס" מאת ריכרד שטראוס.
במשך שנים רבות היה נהוג, מפאת קוצרה היחסי של האופרה, להציגה יחד עם האופרה "אבירות כפרית" מאת פייטרו מסקאניי (בת המערכה האחת). שתי אופרות אלה מייצגות היטב את רוח הווריזמו הן בסיפור העלילה שלהן, והן בטכניקת ההלחנה. כיום האופרה מוצגת עם אופרות קצרות נוספות כגון אופרות מה"טריטיקו" מאת פוצ'יני, או לעיתים מוצגת לבדה.
אופרה זו נחשבת לאחד מנכסי צאן הברזל של האופרה והיא מועלית דרך קבע על בימות האופרה בעולם. "ליצנים" אף זכתה להקלטות רבות, בהן ההקלטה של בית האופרה לה סקאלה בניצוחו של הרברט פון קאראיין (עם הזמרים קרלו ברגונצי, ג'ואן קרלייל, ג'וזפה טדאי, אוגו בנלי ורולנדו פנראי). הקלטה היסטורית זו משווקת בסדרת "הקלטות המופת המקוריות" (Legendary recordings - the originals) של חברת דויטשה גרמופון.
עלילת האופרה
האופרה פותחת טרם עולה המסך; אל הבמה עולה טוניו המחופש כטדאו (דמותו בהצגה, מאוחר יותר באופרה) ומציג עצמו בפני הקהל. "אני הפרולוג", אומר טוניו, וממשיך בהקדמה לסיפור העלילה. בהקדמה זו מספר הוא, בין היתר, מהן כוונותיו של המחבר בסיפור עלילה זה ובבחירתו בשיבה אל דמויות ה"קומדיה דל'ארטה" הישנות והנשכחות. על פי הטקסט, המחבר מעוניין להביא אל הקהל סיפור נוגע ואמיתי של דמויות אמיתיות, מעין "פיסת חיים", לדבריו. בפרולוג זה ליאונקוואלו שוטח בפני קהל המאזינים מעין "מניפסט של הווריזמו".
עולה המסך. להקת השחקנים הנודדת של קאניו (הוא "פליאצ'ו", דמות בהצגה שפירוש שמה "ליצן"), מגיעה לכפר קטן על מנת להציג בפני תושביו קומדיה. קאניו הולך בלווית מספר חברים לשתות במסבאה. אחד האיכרים בבדיחותא מזהיר את קאניו לבל ישאיר את נדה, אשתו, לבדה עם טוניו, שכן כוונותיו אינן טהורות, קאניו, מגיב לכך ברצינות גמורה ומזכיר להם שהחיים אינם כמו בהצגה. טוניו, שנשאר עם נדה, אכן חושק בה ומתוודה בפניה על אהבתו. זו לועגת לו ומשלחת אותו מעליה, אך טוניו הולך ומתלהט בתשוקתו. לבסוף, משמנסה הוא לנשקה מצליפה היא בפניו בשוט. טוניו נשבע לנקום בה ועוזב את המקום. או אז מגיע סילביו, בן הכפר ומאהבה של נדה. סילביו מפציר בנדה לעזוב את קאניו ולברוח עמו. השניים מחליטים כי הערב יבוא סילביו להצגה ואז יברחו. טוניו מצותת מן הצד והולך למסור את המידע לקאניו, אשר מגיע ומפתיע את השניים; סילביו חומק מקאניו חיש קל, והליצן מתרה בנדה לגלות לו את שמו של המאהב. משזו מסרבת, קאניו עובר לאיומים על חייה, אך שאר חברי הלהקה מזכירים לו כי ההצגה עומדת להתחיל. קאניו שבור הלב שנשאר לבדו על מנת להתלבש שר את האריה המפורסמת "vesti la giubba" (לבש את התחפושת), בה מקונן הוא על מר גורלו של הליצן האמור לבדר את הקהל גם כאשר לבו שבור.
ההצגה מתחילה, וקאניו משתמש בעלילתה, הדומה דמיון מפליא לחייהם, על מנת להמשיך ולנסות לגלות את שמו של המאהב. כשהקהל מבין כי אין מדובר עוד בהצגה כבר מאוחר מדי: קאניו דוקר את נדה, וכשסילביו נזעק להצילה נרצח אף הוא בידי הבעל הזועם. אחד הליצנים פונה לקהל המבוהל ומכריז: "!La commedia è finita" (הקומדיה הסתיימה). משפט זה במקור נועד לטוניו (שגם דיבר אל הקהל בתחילת ההצגה), אך בהמשך נוצרה מסורת שעל פיה קאניו הוא זה שאומר אותו.
קנס
קנס הוא סכום כסף שנדרש עובר עבירה לשלם כעונש על העבירה. קנס מושת על ידי שוטר, פקח או בית משפט, בהתאם לסמכויות שניתנו להם בחוק.
מאפייני הקנס
במשפט המקובל משמש קנס קטן יחסית במקום עבודות שירות או בנוסף להן לעבירות פליליות קלות.
דוגמה מתקופות עברו היא כספי דמים (blood money), במסגרת המשפט המקובל באנגליה, שעל מי שאשם בגרימת מוות ברשלנות לשלם לשאר בשרו של הקורבן.
המשמר האזרחי (הראשון)
שמאל|ממוזער|300px|אנשי המשמר האזרחי (במדים לבנים) שומרים על הסדר בעת נאום [[דוד בן-גוריון באספת הנבחרים הרביעית, 1944]] המשמר האזרחי (הראשון) היה ארגון לשמירה על הסדר ולהגנה אזרחית שפעל ביישוב בימי מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות.
קנס
מאפייני הקנס
לעיתים מטיל בית המשפט על נאשם קנס סמלי, בסכום מזערי (כגון שקל אחד). בקנס כזה מביע בית המשפט את דעתו, שאף כי הנאשם נמצא אשם, ולכן חייב בית המשפט לגזור עליו קנס, הרי משקלה של אשמתו פעוט ביותר. דוגמאות:
המשמר האזרחי (הראשון)
המשמר האזרחי נוסד על ידי עיריית תל אביב בשנת 1938, כגוף של מתנדבים לשעות חירום ומצוקה. למשמר האזרחי התנדבו אזרחים רבים שמילאו תפקידים של שמירה על הסדר בכנסים ובלוויות וכמו כן טיפלו בעולים ובמעפילים. בראש המשמר האזרחי בהיווסדו עמד איש הגדודים העבריים, המפקד הראשון של משטרת תל אביב, חיים אלפרין.
קנס
קנסות בישראל
בישראל מוטלים קנסות על ידי גורמים אחדים:
המשמר האזרחי (הראשון)
בימי מלחמת העולם השנייה התרבו תפקידיו של המשמר האזרחי והוא מילא תפקיד של ארגון הג"א, הפיץ הוראות להתגוננות אזרחית ופיקח על ביצוען. המשמר האזרחי תיאם את שירותי כוחות ההצלה בעת ההתקפה האווירית האיטלקית על תל אביב ב-9 בספטמבר 1940, בה נהרגו כ-100 אזרחים, רבים נפצעו ונגרמו נזקים רבים.
קנס
קנסות בישראל
חוק העונשין כולל סימן שעניינו קנסות, ובין השאר נקבע בו, בסעיף 61 (הסכומים נכונים לשנת 2013):
המשמר האזרחי (הראשון)
במרוצת הזמן נתגלעה מחלוקת על השליטה על המשמר האזרחי בין עיריית תל אביב לבין ארגון "ההגנה" ולבסוף הפך המשמר האזרחי לזרוע של ההגנה, שנחשבה כ"לגלית" [=חוקית] בעיני שלטונות המנדט.
קנס
קנסות בישראל
הקנס הוא עונש אישי, ושני סעיפים בחוק העונשין נועדו למנוע מימונו של הקנס על ידי אחרים:
המשמר האזרחי (הראשון)
בעת מלחמת העצמאות מילא המשמר האזרחי תפקידי שמירה במחסומי הדרכים ובהכנת ביצורים. המשמר האזרחי מילא תפקידי הג"א בעת הפצצות האוויר המצריות על תל אביב.
קנס
קנס משמעת
הטלת הקנס נעשית באמצעות המנגנון שנקבע לכך בתקנון המשמעת, כגון בית דין למשמעת. קנס כזה יבוצע לרוב כניכוי של סכום מסוים ממשכורתו של העובד, במטרה להעניש את העובד על מעשה שעשה, וכן במטרה להניא אותו מלבצע מעשה כזה בשנית.
קנסות ביהדות
התורה במספר מקומות הטילה על הפוגע/מזיק, קנס, בשווי קבוע, אשר משולם לנפגע: אף חז"ל קנסו במספר מקומות את מי שעבר על גזירות ואיסורים שתקנו:
המשמר האזרחי (הראשון)
המשמר האזרחי פעל לפינוי הריסות, שמירת הסדר הציבורי וארגון תחבורה ומגורים לתושבי שכונות הספר שבין תל אביב ליפו. במשמר האזרחי שירתו אזרחים שאינם בשירות צבאי סדיר ושחררו חיילים סדירים לתפקידי לחימה.
יחידת המשמר האזרחי של משטרת ישראל שהוקמה בשנת 1974 שמרה על השם "המשמר האזרחי" ועל המורשת של הארגון הראשון.
עיריית תל אביב קבעה לוח זיכרון במקום הו היה מטה המשמר האזרחי של ההגנה, ברחוב גורדון 49.
מלאכ טאוס
מָלֶאכּ טָאוּס (בכורדית: مەلیک تاووس או טאוס מאלכ וכן טוואסי מאלכ), מלאך הטווס, הוא הדמות המרכזית בדת היזידית ולפי אמונתם יסוד קדום בכל הדתות, יוצרו ושליטו האמיתי של העולם. עם זאת, טאוס מאלכ איננו האל העליון, אלא יצירו. האל הכול-יכול וחסר הדמות יצר את טאוס מאלכ כאוואטאר, דמות שדרכה יוכל להתבטא בעולם הפיזי ודרכה יוכל לברוא אותו ולהנהיגו. מלאכ טאוס נקרא "מלך העולם" ושותף לבריאה, ולפיכך, עקב השפעה נוצרית ומוסלמית, שמו נכרך עם השטן. תפיסתם של היזידים כעובדי השטן הובילה לרדיפתם על ידי נוצרים ומוסלמים. לפי האמונה היזידית, מייסד הדת, שייח' עדי אבן מסאפר הוא התגשמות של מלאכ טאוס.
מיתוס הבריאה
לפי מיתוס הבריאה היזידי בספר השחור, בראשית נבראה הפנינה הלבנה (היא העולם). לאחר מכן יצר האל מאורו את מלאכּ טאוס ושישה מלאכים עוזרים נוספים. לפי הדוקטרינה כל השבעה הם חלק מן האל ולא נפרדים ממנו (השתברויות של אור האל, כמו שצבעי קשת בענן הם השתברות אור). מאלכ טאוס מזוהה עם הצבע הכחול ובו-בזמן הוא גם מקורם של כל שאר הצבעים/המלאכים. המלאכים נוצרו לפי ימות השבוע, כאשר מאלכ טאוס נוצר ביום ראשון. על מנת ליצור ולהפרות את העולם, שתלו מאלכ טאוס והמלאכים צמחייה בפנינה שהפכה לארץ. כאשר ירד מאלכ טאוס לארץ בגוף פיזי הפכה הקשת בענן לציפור ענקית ומרובת-צבעים: טווס. מלאכ טאוס והמלאכים יצרו אז מאבק ו חול ואדמה את גופו של אדם. אז טאוס מאלכ נפח באדם נשמת רוח חיים ולימד את האדם להתפלל לשמש, המייצגת את האל העליון. הדברים שלימד מאלכ טאוס את אדם הראשון מרכיבים את ספר ההתגלות היזידי, שעבר במשך הדורות בעל-פה. מתוך ציות לאל, שציווה את המלאכים לא להשתחוות לשום ישות פרט אליו, לא השתחווה טאוס מלאכ לאדם, שעה שהמלאכים האחרים עשו זאת. בכך עמד מלאכ טאוס בניסיון.
זיהוי עם השטן והרוע
"המלאך שסירב להשתחוות", "מלך העולם", השותף לאל בבריאה, הפך מזוהה עם לוציפר, השטן באמונה הנוצרית – המלאך שהיה במעמד רם מכל שאר המלאכים, המרה את פי האל ונפל משמיים. שמו תורגם לערבית שיטאן (شيطان), המוזכר בקוראן כשמו של השטן, שם שהיזידים מנועים מלבטא כחלק מאמונתם. מלאכ טאוס נמנע מלהשתחוות לאדם, לפי רצון האל, אולם בקוראן השטן הוא זה שסירב להשתחוות לאדם. הטווס נחשב לציפור מרושעת, בעלת אינספור עיניים מוזרות ואנדרוגינוס (חסרת מין, או שילוב של זכר ונקבה). מקורו של הרוע, לפי היזידים, איננו במלאכ טאוס אלא בנפש האדם ועל האדם להתמודד עם הרוע שבתוכו. אולם, בעוד האל העליון מושלם לחלוטין ולא ידע מעולם רוע, מלאכ טאוס התמודד עם רוע וספק ולפיכך יכול להיות קשוב לתפילת האדם ולהדרכתו בנושא ההתמודדות עם הרוע.
החמצת אוקיינוסים
החמצת אוקיינוסים היא תופעה אשר במסגרתה חלה עלייה ברמת החומציות של מי האוקיינוסים עקב גדילת ריכוז הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה בשנים האחרונות. ה- שבאטמוספירה מגיב עם המים ויוצר יוני, אשר סותרים את הרמה הבסיסית הטבעית הקיימת במי הים (pH > 7). בכך, תופעה זו גורמת לסביבת מי הים להפוך למעט חומצית (pH < 7).
רקע כימי
במי האוקיינוסים, קיימת באופן טבעי חומצה פחמתית, אשר משמשת במים כבופר. חומצה זו מסוגלת להתפרק בשתי דרכים, כמתואר בתגובה הכימית הבאה:
לפי עיקרון לה-שטלייה, אם יוסיפו לסביבה בה נערכת התגובה, ייווצרו מולקולות נוספות של חומצה פחמתית והתגובה כולה תנטה שמאלה. בצורה זו נוצרים יוני הידרוניום. ככל שכמות הפחמן הדו-חמצני המתווסף גדלה, כך גדלה גם כמות יוני ההידרוניום הנוצרים.
תהליך
במהלך השנים האחרונות, ייצור הפחמן הדו-חמצני בידי האדם הלך וגבר, ובהתאם גדלו ריכוזי חלקיק זה באוויר; ב-1950 נצפו כ-310 חלקיקי על כל מיליון חלקיקים באוויר, לעומת כ-400 הנמדדים כיום (נכון ל-2013). עלייה זו, בשילוב עם התגובה הכימית הנזכרת, גורמת לעליית חומציות מי האוקיינוסים.
טייסת 114
טייסת 114, המכונה גם "טייסת מובילי הלילה" (ובכינויה הקודם "טייסת הסופר פרלון") הייתה טייסת מסוקי חילוץ ותובלה של חיל האוויר הישראלי. עד לסגיתה הפעילה הטייסת מסוקי CH-53 סי סטאליון ("יסעור"), קודם לכן הפעילה מסוקי סופר פרלון. הטייסת נסגרה ב-2023.
היסטוריה
הטייסת הוקמה בינואר 1966, על רקע הצורך המתגבר במסוקי תובלה. זו הייתה טייסת המסוקים השנייה בחיל האוויר וטייסת המסוקים הכבדה הראשונה. למפקדה מונה חיים נוה ולקצין המבצעים נחמיה דגן, שחזרו מהשתלמות בצרפת על מסוקי הסופר פרלון. באפריל אותה שנה נקלטו בטייסת מסוקי הסופר פרלון הראשונים. בפברואר 1967 הטיסו נוה ודגן כוח מסיירת מטכ"ל לעומק מצרים במסגרת משימת איסוף מודיעין שכונתה "מבצע ירגזי". שניהם, וכן המכונאי המוטס אשר אתרוג, זכו לעיטור המופת.
במלחמת ששת הימים הפעילה הטייסת ארבעה מסוקים שביצעו 41 גיחות של הנחתת כוחות, ציוד וחילוץ נפגעים. לאחר המלחמה חילצו מסוקי הטייסת 24 מנפגעי טיבוע המשחתת אילת. בדצמבר 1968 הנחיתו שלושה מסוקי הטייסת כוחות מסיירת מטכ"ל וחטיבת הצנחנים שפשטו על שדה התעופה הבינלאומי ביירות במסגרת מבצע תשורה. בתקופת מלחמת ההתשה, תחת פיקודם של נווה ופרי, השתתפה הטייסת במבצעים רבים, בהם בחזית המצרית: מבצע הלם, במסגרתו פשטו על שלושה יעדים בעומק מצרים, מסוק אחד הנחית כוח צנחנים שפגע בתחנת כוח ושני מסוקים הנחיתו פצצות על גשר וסכר בנהר הנילוס. במבצעי "בוסתן 22" ו"בוסתן 37" הנחיתו כוחות שחיבלו בקווי מתח גבוה ובמבצע רודוס הובילו כוחות שפשטו על האי שדואן. בחזית הסורית: "מבצע מרילין" ומבצע "שפט 47" בו הובילו כוחות צה"ל שפוצצו גשרים בסוריה, מבצע "מלכה 30" ו"שפט 37" בהם הובילו צנחנים שהפגיזו במרגמות מחנות צבאיים. בחזית הירדנית השתתפו מסוקי הטייסת בפעולות כנגד בסיסי מחבלים, בהם פעולת כראמה, "מבצע אסותא" ו"מבצע אירון".
באוקטובר 1969 קלטה הטייסת את מסוקי היסעור הראשונים שרכשה ישראל, וחודשיים אחר כך כבר השתתפו המסוקים יחד עם מסוקי הסופר פרלון הוותיקים, במבצע תרנגול 53, בו פשטו כוחות צנחנים על תחנת מכ"ם מצרית ואפשרו למסוקי הטייסת להביא אותה לישראל בשלמותה. לאחר מלחמת ההתשה, ב-6 באוגוסט 1970, הועברו מסוקי היסעור לטייסת חדשה שהוקמה, טייסת 118. במלחמת יום הכיפורים, הפעילה הטייסת מסוקי סופר פרלון שביצעו 331 גיחות, בסיום המלחמה השתתפו בהנחתת הכוחות לכיבושו מחדש של החרמון במבצע קינוח.
בעת המערכה על שיא החרמון, הוזנק מסוק של הטייסת ביום 27 באפריל 1974, לאזור מוצב 'הפיתולים', לחלץ שבעה צנחנים מגדוד 202 שנפגעו מפגז סורי בדרך לשיא החרמון. בעת ניסיון הנחיתה סמוך למוצב 'הפיתולים' התרסק המסוק ועלה באש. ששת אנשי צוותו, שני טייסים, שני מכונאים מוטסים, רופא וחובש מיחידת הפינוי בהיטס 386 (לימים יחידה 669), נספו.
לאחר מלחמת יום הכיפורים קלט חיל האוויר מספר רב של מסוקי יסעור, חלקם משומשים וחלקם חדשים. ב-13 בינואר 1975 הוקם גף יסעור בטייסת והיא המשיכה להפעיל את שני סוגי המסוקים עד שנת 1991 עת יצאו מסוקי הסופר פרלון משירות. במאי 1977 התרסק מסוק יסעור של הטייסת ועליו 10 אנשי צוות ועוד 44 לוחמי חטיבת הצנחנים, באסון שנודע כאסון הנ"ד.
באמצע שנות ה-2000 קיבלה הטייסת את שמה הנוכחי, "טייסת מובילי הלילה". במלחמת לבנון השנייה הושמד אחד ממסוקי הטייסת וחמישה מאנשי צוותו נהרגו, לאחר שנפגע מירי נ"ט מיד לאחר הנחתת כוחות מחטיבת הצנחנים בלבנון.
בסה"כ איבדה הטייסת 32 לוחמים מאז הקמתה, ביניהם שני מפקדי טייסת לשעבר (חגי קושט ודניאל שיפנבאור) שנספו בתאונות יסעור. החללים מונצחים באתר ההנצחה של הטייסת בהר הרוח שליד ירושלים.
ב-7 ביולי 2022 נחשף כי טייסת 114 תהיה היחידה הראשונה שתקבל את מטוסי הסיקורסקי CH-53K קינג סטליון ("פרא")..
ב-4 ביולי 2023 נסגרה הטייסת ומוזגה בטייסת 118, עד לפתיחתה מחדש כטייסת מסוקי "פרא".
מפקדי הטייסת
בין מפקדי הטייסת:
הר קרומוול (קנדה)
הר קרומוול (באנגלית: Mount Cromwell) הוא הר בהרי הרוקי הקנדיים, הממוקם בעמק נהר סאנואפטה, בשטח הפארק הלאומי ג'ספר, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1972 על ידי ג'י. מונרו תורינגטון (J. Monroe Thorington) והוא נקרא על שם אוליבר איטון (טוני) קרומוול (Oliver Eaton (Tony) Cromwell), מטפס הרים אמריקאי, אשר היה הראשון שטיפס על פסגות רבות בהרי הרוקי הקנדיים.
הטיפוס על הפסגה
הראשונים שהגיעו לפסגת הר קרומוול היו א. קרומוול (E. Cromwell), א. קרומוול הבן  (E. Cromwell jr), פ. ס. נורת' (F.S. North), ג'. מונרו תורינגטון, ומורה הדרך אדוארד פיוז הבן (Edward Feuz jr) בשנת 1938.
בשנת 2005, טיפס ביל קורבט לפסגת הר קרומוול, מדד את גובהו של ההר באמצעות ה-GPS שלו והגיע למסקנה שגובהו של ההר 3,354 מטרים (11,006 רגל), ולכן הוא כלל את ההר בספרו "ההרים שגובהם מעל 11,000 רגל בהרי הרוקי" (The 11,000ers of the Canadian Rockies).
לקריאה נוספת
• Bill Corbett, The 11,000ers of the Canadian Rockies, P 79
ברלין: סימפוניה של עיר גדולה
ברלין: סימפוניה של עיר גדולה (בגרמנית: Berlin: Die Sinfonie der Großstadt) הוא סרט קולנוע גרמני אוונגארדי דוקומנטרי למחצה מ-1927 בבימויו של ולטר רוטמן. הסרט צולם בברלין, בתקופת השגשוג של רפובליקת ויימר והוא מתאר יום בחיי הכרך הגדול ברלין מבוקר עד ערב. הסרט לווה בהקרנותיו במוזיקה מקורית שנכתבה עבורו.
התקופה האמורה, 1923 – 1929, הצטיינה ביציבות פוליטית וכלכלית, אחרי השנים הסוערות שאחרי מלחמת העולם הראשונה, שהיו שנים של עימותים פוליטיים קשים ושל בעיות כלכליות ואינפלציה דוהרת. בשנים 1923 – 1929 התייצבה הדמוקרטיה הגרמנית הצעירה, כאשר חילוקי הדעות הפוליטיים התמתנו והכלכלה זכתה לתקופה של שגשוג יחסי. הייתה זו תקופה של מודרניות מואצת ושל פיתוחים טכנולוגיים רבים. כך למשל, בתקופה זו הוקמה חברת התעופה הגרמנית לופטהנזה (1926) והוצב הרמזור הראשון באירופה – בפוטסדאמר פלאץ בברלין (1924). באמנות, הייתה זו עלייתה של תנועת האובייקטיביות החדשה שהציבה עצמה כהמשכו ובו בזמן ניגודו של הזרם האקספרסיוניסטי, בהיותה פחות סימבולית ויותר ריאליסטית ממנו. ולטר רוטמן עצמו היה צייר מודרניסטי שראה במדיום הקולנועי המשך של אמנות הציור כאמצעי שאיתו אפשר לבצע "ציור בְזמן". רוטמן ראה בתנועה בחלל ובזמן את המאפיין המרכזי של האמנות המודרנית ולפיכך בקולנוע את צורת האמנות המובהקת של העידן המודרני. לפני "ברלין" יצר רוטמן כמה סרטים אבסטרקטיים שבהם ביטא את השקפתו כי באמנות החדשה, צריכה התמונה להפוך מאוסף של נקודות סטטיות העומדות אחת ליד השנייה לקו הנמצא בתהליך מתמיד של התהוות. פעילותו של רוטמן בתחום הקולנוע הנסיוני הביאה אותו, בסופו של דבר, אל המסקנה כי כדי להרחיב את אמנותו אל השלב הבא הוא חייב להשתמש בסרטיו באובייקטים אמיתיים וקונקרטיים. "ברלין" היה ניסיונו הגדול לייצר קולנוע פורמליסטי־אבסטרקטי מן החומרים האמיתיים שמצא בבירת הדמוקרטיה הויימרית.
חמש מערכות
הסרט מורכב מחמש מערכות המחלקות את היום באופן כרונולוגי. המערכה הראשונה מתארת את כניסתה של רכבת לתוך ברלין ואת הפעילות העירונית של שעות הזריחה. המערכה השנייה, מתארת את שעות הבוקר המאוחרות יותר שבהן חנויות נפתחות, ילדים הולכים לבית־ספר, דוורים יוצאים לדרכם ופקידים מגיעים לעבודה. במערכה השלישית, מוצגות התרחשויות כלליות כמו פועלים עובדים ברחוב, כלי רכב ואנשים עוברים ושבים, שני גברים מתנצחים במריבה ועוד כהנה וכהנה אירועים סתמיים של אמצע היום. המערכה הרביעית מתארת את הזמן שבו יוצאים כולם להפסקת הצהריים שלהם, נחים ואוכלים. אנו רואים את עיתוני הערב מודפסים ונשלחים ובשיאה של המערכה, סצנה מבוימת שבה מראה רוטמן אישה מיואשת הקופצת מגשר אל מותה. המערכה החמישית והאחרונה מתארת את הבילויים הליליים של תושבי העיר השונים; הצגת קולנוע, מופע לוליינים, אופרה, קברט, תחרות איגרוף, נשף ריקודים ועוד שלל פעילויות ליליות אחרות. הסרט מסתיים בתמונה של בניין מואר המסתובב סביב עצמו והופך למפגן של זיקוקים שלאחריו התמונה האחרונה של הסרט שבה נראה מגדלור בודד ואורו המסתובב.
צורה ותוכן
רוטמן הגיע אל הקולנוע מן האמנות המודרניסטית, כצייר וכיוצר סרטים אבסטרקטיים־נסיוניים. ככזה, הייתה הצורה החיצונית, היא המסגרת הפורמליסטית של יצירתו, חשובה בעיניו לפחות כמו התוכן שלה (ואולי אף יותר ממנו, כפי שנטען בביקורת על הסרט). הצורה שהעניק רוטמן ל"ברלין" באה לידי ביטוי בצילום, בעריכה וגם במוזיקה.
הסרט נפתח ברצף (באנגלית: sequence) של שוטים קצרים למדי המהווים עריכת מונטאז' – כלומר, עריכת השוטים כך שהרצף כולו אינו מהווה בהכרח רצף עלילתי כרונולוגי, אלא הוא רצף סימבולי, המבטא רעיון מסוים. רצף הפתיחה ב"ברלין" נפתח בצילום תקריב של אגם שהשמש והרוח יוצרות בו אדוות קלות ונצנוצים בהירים. התקריב על האגם עובר בדיזולב (באנגלית: dissolve) לצילום אבסטרקטי לחלוטין של פסים מרצדים, צורות נעות על המסך וקווים עולים ויורדים שבסוף השוט הזה עוברים – שוב בדיזולב – לצילום של מחסומי רכבת היורדים על המסילה. הרצף ממשיך בחיתוכים רבים וקצרים המראים לסירוגין פסי רכבת וגלגלי רכבת, עמודי חשמל וכבלי חשמל ואובייקטים נוספים כרכבת עצמה, נוף הנראה מחלון הרכבת וכדומה. רצף הצילומים הזה הוא רצף מהיר ודינמי המבטא את השקפתו של רוטמן כי התנועה מהווה חלק בלתי נפרד מן הכרך. התנועה היא חיונית ובולטת ברצף הפתיחה הזה שבו – כמו בעיר עצמה - הכל נע: המצלמה, הנוף והרכבת עצמה.
ולטר בנימין, אף הוא איש ויימר, היה אחד ההוגים הראשונים שהבינו את התכונות החשובות של הקולנוע כמדיום אמנותי ואת הקשר המובהק שלו לעידן המודרני. עידן זה על פי בנימין, מצטיין בנטייתו לכיווץ של זמן וחלל. הטכנולוגיה המודרנית והמיכון שהיא מביאה חוסכים זמן ומצמצמים את החלל. למשל, הטכנולוגיה המאפשרת לנוסע להשתמש במטוס כדי להגיע מברלין ללונדון מצמצמת גם את הזמן הנדרש לנסיעה וגם – באופן סימבולי, אך גם פרקטי לגמרי - את המרחק בין שתי הערים. ואולם בנימין הבין שכשם שהטכנולוגיה המודרנית יכולה לכווץ את המרחב והזמן, היא גם יכולה להרחיב אותו. בייחוד הוא ראה בקולנוע מדיום הפותח אפשרויות חדשות במרחב ובזמן, שכן את התמונה הנעה אפשר להחזיר לאחור, להגדיל או להזיז בהילוך איטי וכך לחשוף לעיני המתבונן אלמנטים שלא ניתן היה לראות באופן טבעי. בכך יוצר הקולנוע מרחב וזמן שלא היו קיימים קודם לכן, מרחב וזמן הקיימים רק הודות למצלמה המשמשת מעין עין מלאכותית שדרכה אנו יכולים לראות דברים שלא יכולנו לראות בלעדיה.
רוטמן הבין היטב את יכולתו לבצע מניפולציות במרחב ובזמן. באמצעות טכניקות של צילום ובעיקר של עריכה הוא מראה את ברלין בדרך חדשה ולא כל כך טבעית. הצילום, העריכה והמוזיקה יוצרים קצב משלהם והעיר הופכת להיות ממקום ריאליסטי־קונקרטי לאירוע כמעט אבסטרקטי. עריכת המונטאז'; ההצבה של פועלים, פקידים, מכונות ובעלי חיים אחד ליד השני בתוך המרחב הקולנועי מייצרת ברלין חדשה המתקיימת אך ורק בסרט ואשר הקשר שלה לברלין האמיתית – זו הקיימת במציאות - איננו קשר פשוט וישיר. גם הצילום בסרט משרת את רצונו של רוטמן לייצר את ברלין כאילו מחדש במרחב הקולנועי. המצלמה בסרט אינה נוטה להתקרב לאובייקטים, במיוחד לא לאובייקטים אנושיים. כפי שהסרט הוא נטול קו עלילתי כלשהו (מלבד הקו הכללי מאוד המתאר יום שגרתי בחיי הכרך), הוא גם נטול גיבורים, לפחות כאלו אנושיים. רוטמן, בהימנעותו המכוונת ממתן זווית אנושית לעיר ולייצורו של גיבור אנושי כלשהו שדרכו תֵחַווֶה העיר, מנסה להפוך את העיר עצמה לפרוטגוניסט של הסרט. המצלמה של רוטמן משוטטת באופן כאילו חופשי ואקראי בעיר ואוספת רשמים שונים עליה. היא מלווה את פתיחת דלתות המפעלים ותחנות הרכבת, את הגעת הפועלים, הפקידים והחנוונים למקומות עבודתם. אחר כך, היא תופשת את הפסקות הצהריים של הפועלים והפקידים ונכנסת באקראי למטבח של מסעדת יוקרה. דווקא התקריבים הרבים יותר בסרט הם על אובייקטים דוממים – מכונות, שלמעשה אינן דוממות כלל, אלא מצטרפות לפעלתנות התזזיתית המלווה את כל הסרט. העצמים הדוממים בסרט – מכונות כתיבה, מכוניות (כולל מכוניות מרוץ), סירות, מטוסים, מכונות תעשייה קלה וכבדה, תופשים חלק נכבד בסרט, כחלק מן המגמה של רוטמן להשטיח את הייצוג של העיר ולהראות אותה כיחידה אחת, המורכבת מפרטים רבים שבני האדם הם רק חלק מהם. כלומר, המרחב העירוני הוא מרחב שאותו מרכיבים באופן שווה, אנשים, בעלי־חיים, מכונות וחפצים. האמצעים הצורניים של הסרט – העריכה התמטית, ההימנעות מאימוץ גיבור אנושי, השילוב של אלמנטים אבסטרקטיים, הדגש על מכונות וחפצים דוממים והשיטוט הכמו אקראי בעיר – כולם משמשים להדגשת היותה של העיר מארג אחד גדול של פרטים קטנים רבים.
הביקורת על הסרט
הביקורת המרכזית על "ברלין" מיום הצגת הבכורה (קולנוע) שלו ועד היום, היא כי הוא אינו מציג כל תוכן אמיתי, שום אמירה, שום עמדה פוליטית. רוטמן, אומרת הביקורת, בהיותו פורמליסט ביסודו, הזניח את התוכן לטובת הצורה. המבקר הבולט ביותר מן העמדה הזו, הוא בן זמנו של רוטמן, איש ויימר אף הוא – זיגפריד קרקאואר. לדידו של קרקואר, הסרט מפספס את יעודו האמיתי, שהוא לנסח אמירה חברתית־פוליטית כלשהי על הכרך הגדול, סמל האורבניות והמודרניות של התקופה - ברלין. יש לזכור, כי בתקופה האמורה, הייתה ברלין רחוקה מקונצנזוס בחברה הגרמנית. רבים, שהעלו על נס את ערכי המולדת הפשוטה, הכפר והמסורת (כמו למשל חברי המפלגה הנאצית) ראו בברלין מטרופולין שנואה המסמלת את ההתנתקות מגרמניה האמיתית ואת סימניה של השפעת התרבות המערבית השטחית (תרבות האספלט) על גרמניה. ברלין, לדידם של אנשי הימין הגרמני, שָרְצָה יהודים, קומוניסטים וליברלים שהם כל הרע שבחברה הגרמנית. בתקופה כזו, אומר קרקאואר, לא ניתן לעשות סרט על ברלין מבלי לבטא עמדה פוליטית ואידאולוגית החלטית. קרקאואר רואה ב"ברלין" סרט אנטי־אינדבדואליסטי, אשר בו "מוצבים בני האדם בעל כורחם בתוך הספֵרה של העולם הדומם". ההשטחה הזו של העיר והפיכתה למרקם קצבי אחד של מכונות, אנשים ובהמות, הצגתה של העיר כרצף של עובדות שהקשר ביניהן הוא רק פורמלי, מעקרת את המסר הערכי של הסרט ובעצם מתחמקת ממסר כזה לחלוטין. אמנם, קרקאואר מבחין בהתייחסות של הסרט לפער החברתי בין המעמדות השונים בברלין, כשהוא מציג אותם זה לצד זה כאשר הם מבצעים פעולות דומות: עובדים, אוכלים, מבלים וכדומה. ואולם קרקאואר אינו מוכן לראות בהצבת הניגודים הללו הבעת מחאה חברתית כלשהי, אלא דוחה אותם כ-"תחבולות צורניות". קרקואר משווה את סרטו של רוטמן לסרטים אחרים בז'אנר "סרטי הרחוב" של שנות העשרים – סרטים שתיארו ערים – ובמיוחד לסרטו של ורטוב איש עם מצלמת קולנוע (1929) ומוצא אותו מפגר אחריהם מן ההיבט החברתי.