cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנסיסקו וסקס דה קורונדו
כיבוש סיבולה
משלחת קורונדו התקדמה לאורך הגבול בין אריזונה לניו מקסיקו של ימינו עד שהגיעה למקורותיו של הקולורדו הקטן ומשם פנתה לעבר הנהר זוני (Zuni River). קורונדו המשיך לאורך הזוני עד שגילה את האזור שבו התגוררו בני עם הזוני. סיבולה ששכנה מעבר לגבול בניו מקסיקו הייתה קרובה מתמיד. המשלחת הגדולה עוררה התרגשות בקרב הילידים והם שלחו אותות עשן לסיבולה להודיע על התקדמות הספרדים. ביולי הגיע הצבא הקטן של קורונדו מול העיר האינדיאנית ואכזבתם הייתה רבה. לא היה כל קשר בינה לבין "העיר המוזהבת" שתיאר דה ניסה. "העיר" הייתה בעצם כפר גדול של בקתות בנויות ללא כל סדר (פואבלו). הזוני קראו למקום האוויקו, כיום חורבות האוויקו (Hawikuh Ruins 34.93205°N, -108.98449°W). חברי המשלחת הגיעו למקום ב-7 ביולי 1540 שהם כמעט גוועים ברעב ודרשו מתושבי המקום להרשות להם להיכנס. התושבים סירבו. בתגובה קרא קורונדו בפניהם את הרקרימיינטו, מסמך המשפטי הדורש את נאמנותם של ילידי העולם החדש למלכי ספרד, ואת קבלתם את הנצרות. קבלת הילידים את המסמך הבטיחה להם, לכאורה, אושר ושלום תחת חסות הכתר הספרדי כנתיניו לכל דבר. דחייתו, לעומת זאת, שימשה את העילה החוקית להשית עליהם מלחמה צודקת, לכבשם ולשעבדם תוך הצדקתה בשם הדת. מכיוון שהמסמך לא עשה על האינדיאנים רושם החליט קורונדו לכבוש את הכפר. האינדיאנים ניסו להתנגד ובקרב נפצע קורונדו, אבל לא היה להם כל סיכוי כנגד הספרדים ו"הקרב", הקרוי בכרונולוגיה הספרדית "כיבוש סיבולה", הסתיים תוך שעה. במכתב למנדוסה כתב קורונדו:
באמצע יולי שלח קורנדו משלחת בפיקודו של הסרן פֶּדְרוֹ דֶה טוֹבַאר (Pedro de Tovar). המשלחת נעה בכיוון צפון מערב לעבר כפרי עם ההופי, אותם כינו הספרדים "טוסאיאן" (Tusayan). בתום מסע בן 70 קילומטרים הגיע דה טובאר לפואבלו אַוַוטַפִּי בצפון מזרח אריזונה של ימינו. כאן חזר על עצמו סיפור סיבולה, הספרדים לא קיבלו אישור להיכנס לכפר והם שוב השתמשו בכוח על מנת להיכנס. אזור ההופי היה עני במתכות יקרות אותם חיפש קורנדו כמו אזור הזוני, אבל הספרדים למדו על קיומו של נהר גדול הזורם במערב (נהר הקולורדו).
חקר נהר הקולורדו
במקביל למאורעות אלו שטו לאורך החוף צפונה שתי ספינות האספקה של המשלחת בפיקודו של אַרְנַנְדוֹ דֶה אַלַרְקוֹן, ובאוגוסט הם הגיעו לשפך נהר הקולורדו. אלרקון העמיס אספקה על סירות והפליג במעלה הקולורדו, ככל הנראה עד שפך הנהר חילה לקולורדו. כשהמסע הפך מסוכן ולאחר שהשטחים אליהם הגיע הפכו שוממים יותר ויותר הוא חזר על עקבותיו, ובסופו של דבר שב לספרד החדשה מבלי לחבור לכוח היבשתי. בטרם עשה זאת, הוא קבר את האספקה שהביא איתו יחד עם יחד עם צרור מכתבים. אף שלא השיג דבר מבחינת המשלחת היה אלרקון לאירופאי הראשון שהגיע לנהר הקולורדו והוא היה גם הראשון שזיהה ששטח האדמה אותו כינו "האי קורטס" (אִיסְלָה דֶה קוֹרְטֶס) איננו אי אלא חצי אי (כיום חצי האי באחה קליפורניה) ולכן הים אותו כינו ים קורטס הוא בעצם מפרץ גדול (מפרץ קליפורניה).
באותו חודש שלח קורונדו משלחת סיור נוספת בראשות גרסיה לופס דה קרדנס (Garcia Lopez de Cárdenas) על מנת למצוא את נהר הקולורדו. משלחת זו חזרה לאזור ההופי על מנת לרכוש אספקה ולגייס מדריכי דרך. חברים במשלחת זו חצו את רמת קולורדו והגיעו לגרנד קניון והיו בכך לאירופאים הראשונים שחזו בתופעת טבע מדהימה זו. מבלי שהיה מודע לכך הגיע קַרְדֶנַס לנהר הקולורדו בערך שאותו זמן שבו הגיע אלרקון לנקודה הצפונית ביותר של מסעו לאורך הנהר. לאחר שניסו לשווא לחפש דרך לרדת אל הנהר, חזרה המשלחת וחבריה דיווחו שלא היו מסוגלים לנצל את נהר הקולורדו על מנת להתחבר לספינות האספקה של אלרקון.
בינתיים הגיע לסיבולה הגוף העיקרי של המשלחת, אבל מכיוון שלא נודע דבר על הגוף השני של המשלחת שהיה אחראי על האספקה בפיקודו של אַרְנַנְדוֹ דֶה אַלַרְקוֹן החליט קורונדו לשלוח משלחת בפיקודו של מלצ'יור דיאס לחפש אחריו. למשלחת זו צורף גם הכומר מרקוס דה ניסה שהכעס עליו מצד החיילים שהרגישו מרומים בעקבות הפרכת סיפוריו על העושר של סיבולה היה רב וקורונדו הורה לו לחזור מבויש לספרד החדשה (מקסיקו). המשלחת שבה היו שניהם נעו דרומה עד לעמק קוראזונס וכאן נפרדו. דה ניסה המשיך דרומה ודיאס יצא באוקטובר בראש קבוצה בת 25 ספרדים ונע לצפון מערב. אינדיאנים, ככל הנראה בני קוקו מריקופה, סיפרו לו שאלרקון קבר אספקה ליד שפך הנהר חילה לקולורדו. דיאס חילץ את האספקה ואת המכתבים שהשאיר אלרקון קבורים מתחת לצלב עץ. מקריאת המכתבים הסתבר שאלרקון שט צפונה עד שפך הנהר ומשם המשיך כמה שיכול היה במעלה נהר הקולורדו, עד שנאלץ לחזור משום שתולעים קדחו חורים בספינותיהם שנזקקו לתחזוקה דחופה. משלחת דיאס המשיכה לאורך הנהר צפונה, חצתה את גבול מדינת קליפורניה של ימינו והגיעה ככל הנראה לאזור ימת סלטון, לפני שהחלה לחזור לבסיסה בעמק קוראזונס עם המידע והאספקה. בדרך קרתה לדיאס תאונה כשידית הרומח שלו ננעצה בטעות בגופו. דיאס החזיק מעמד כשהוא סובל כאבים קשים לפני שנפטר בדרך חזרה ב-8 בינואר 1541.
מלחמת טיוואי
קורונדו יחד עם מרבית הצבא הספרדי שאיתו נשארו בינתיים בסיבולה בתקווה לשמוע על מקומות עשירים אחרים. באחד הימים הגיעה אליו משלחת מהפואבלו סִיקוּיָה (Cicuye) (35.55003°N, -105.68928°W), כיום בתחומי הפארק הלאומי ההיסטורי פקוס (Pecos National Historical Park), השוכן מזרחית לסיבולה. לאחר החלפת מתנות הציע אחד ממנהיגי המשלחת האינדיאנית להוביל את משלחת קורונדו אל סיקויה ואל עדרי הביזון אמריקאי (באפלו) של המישורים הגדולים שבקרבת הפואבלו. תושבי המקום, כך הבטיח, יקבלו את הספרדים בידידות. למנהיג זה היה שפם גדול, תופעה יוצא דופן בין הילידים, ולכן כינו אותו הספרדים ביגוֹטֶס (Bigotes, בספרדית "שפם" של בעלי חיים). קורונדו שלח את אַרְנַנְדוֹ דֶה אלווארדו (Hernando de Alvarado), אחד ממפקדיו, בראש משלחת קטנה שכללה עשרים ושלושה ספרדים ומספר לא ידוע של אינדיאנים בני ברית. ביגוטס הוביל את המשלחת מזרחה, כ-130 קילומטרים עד לפואבלו אקומה של ימינו, ואז פנתה החבורה לצפון מזרח, ובהגיעם לאזור בו שוכנת כיום העיירה ברנליאו (Bernalillo) סמוך לאלבקרקי בניו מקסיקו התחלף הנוף השומם בשדות ירוקים של עמק הנהר ריו גראנדה. הספרדים מצאו במקום גוש של 12 פואבלו שבהם ישבו אינדיאנים בני הטיווה (Tiwa). לכבודם כינו הספרדים את המקום "טיוואי" (Tiguex). המשלחת הצפינה במעלה הנהר עד פואבלו טאוס (Taos Pueblo) של ימינו, כשאלווראדו מכריז שכל השטח שבו היו כמה פואבלו שייך מעתה לשלטון ספרד. בסוף המסע הגיעה המשלחת לפואבלו של ביגוטס, פואבלו סיקויה, שהיה הפואבלו המזרחי ביותר ושניהל קשרי מסחר מפותחים עם שבטי האינדיאנים של המישורים הגדולים. אלווראדו סייר במשך חמישה ימים נוספים מזרחה על מנת לראות את העדרים הגדולים של הביזונים האמריקאים שאותם תיאר ביגוטס לקורונדו. בערך באותו הזמן הגיעה למקום משלחת חלוץ בפיקודו של גרסיה לופס דה קרדנס.
מחוז טיוואי תואר כאזור המשגשג ביותר שאנשי המשלחת ראו עד אז, כשהריו גראנדה זורם במדבר רחב שטוח שבו שדות תירס מושקים נרחבים. אלווראדו שלח הודעה לקורונדו שבה הציע להעביר את כל המשלחת לשם למשך החורף הקרוב. כאתר נבחר אחד הפואבלו הגדולים של טיוואי, שהספרדים כינו קופור (Coofor), ככל הנראה שיבוש של השם גבופור (בשפת טיווה "תירס קלוי"). קרדנס דרש מתושבי הפואבלו לפנות אותו. הספרדים טענו אחר-כך שהתושבים התפנו מרצונם, אבל חפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום המשוער בשנות ה-30 של המאה ה-20 חשפו ממצאים על קרב שהתנהל במקום.
בסיקויה פגש אלווראדו באינדיאני שהיה שבוי בידי הטיווה. האינדיאני, שהספרדים כינו "אֶל טוּרְקוֹ" (El Turco), כלומר "הטורקי" בגלל היותו שחום, סיפר לאלדוראדו כי במקום שממנו הגיע, "ממלכת קִיווירָה" (Quivira) השוכנת מזרחה, מצוי זהב בשפע, אנשים אוכלים מכלי כסף והכדים עשויים זהב. בשומעו את החדשות נטל אלווראדו את הטורקי ויצא מסיקויה למחנה העיקרי בקופור על מנת לפגוש את קורנדו. הטורקי חזר על סיפוריו באוזני קורונדו, והוסיף גם שכאשר נפל בשבי בני סיקויה הם שדדו ממנו צמידי זהב, וכאשר הספרדים יעזרו לו להחזיר את הצמידים הוא יוכל להוכיח להם את איכות הזהב. אלווראדו חזר לסיקויה ודרש מביגוטס להחזיר את הצמידים. ביגוטס הנדהם הסביר שלא היו דברים מעולם, ושכל הסיפורים של "הטורקי" על זהב בקיווירה הם שקרים. אבל הספרדים העדיפו להאמין ל"טורקי", ולכן אסר אלווראדו את ביגוטס ולקח אותו לקורונדו בקופור.
בדצמבר 1540 הגיבו בני הטיווה על מסכת התעללויות בהורגם בין 40 ל-60 מהסוסים והפרדות של המשלחת שרעו בחופשיות. בתגובה הכריז קורונדו על מלחמה של "אש ודם", שכונתה מלחמת טיוואי. הוא שלח את קרדנס יחד עם כוח גדול של ספרדים ובני הברית אינדיאנים על מנת לכבוש פואבלו של בני טיווה שהספרדים כינו בשם ארנל (Arenal). כל המגינים של ארנל נטבחו כולל כ-30 שהספרדים שרפו על המוקד. בני הטיווה נטשו את כפרי הפואבלו סמוך לנהר והתבצרו במצודה על הר שולחן שהספרדים כינו בשם מוהו (Moho). ייתכן שהייתה מצודה נוספת, אבל הדיווחים הספרדיים בנושא אינם חד-משמעיים. קורונדו לא היה מסוגל לכבוש את המצודה בכוח ולכן הטיל מצור על מוהו (ועל המצודה השנייה אם הייתה קיימת) במשך כ-80 יום, בין ינואר למרץ 1541. לבסוף אזלו המים למגיני מוהו והם ניסו להימלט בחשכת הלילה. מלחמת טיוואי הסתיימה בטבח שהספרדים שמעו את הנמלטים והרגו את מרבית הגברים וכמה מהנשים. הנשים שנשארו בחיים עתידות היו לשרת בשבי את הספרדים במהלך השנה שאחר-כך.
בני הטיווה נטשו את כל כפרי הפואבלו עד שמשלחתו של קורונדו יצאה לחפש את ממלכת קיווירה, ואז נטשה אותם שוב כשהמשלחת חזרה. במהלך כל חורף 1541–1542 ניהלו בני הטיווה מלחמת גרילה כנגד הספרדים ממחבואם בהרים. קורונדו נסוג למקסיקו באפריל 1542 והספרדים לא חזרו לאזור במהלך 40 השנים הבאות.
המסע לקיווירה
ב-23 באפריל 1541 עזב כל הצבא הספרדי את קופור ונע לסיקויה, שם שוחרר ביגוטס. תחילה הם נעו לדרום-מזרח והגיעו למישורים הגדולים כשה"טורקי" מוביל אותם. משערים כי "הטורקי" השתייך לשבט ויצ'יטה (Wichita) או פאוני (Pawnee) וכי מטרתו הייתה להטעות את קורונדו בתקווה שהצבא ילך לאיבוד בשממה הנרחבת.
בלאנו נתקל קורונדו בעדרי הביזונים העצומים.
הקרצ'וס והטאייאס
במסעו לקיווירה נתקל קורונדו ביישוב של אינדיאנים אותם כינה קֶרֶצ'וֹס (Querechos). הקרצ'וס לא הוכו בתדהמה למראה הספרדים ונראה שלא התרשמו מנשקם ומה"כלבים הגדולים" (הסוסים) שלהם. "הם לא עשו דבר יוצא דופן כשראו את הצבא שלנו, מלבד לצאת מאוהליהם להביט בנו, ואז באו לדבר עם חיל החלוץ ושאלו מי אנחנו". כפי שקורונדו מתאר אותם היו הקרצ'וס נוודים שנעו בעקבות עדרי הביזונים במישורים. מספרם של בני הקרצ'וס היה רב. רושמי תולדות המסע מזכירים יישוב אחד שבו כמאתיים טיפי – עובדה המרמזת על אוכלוסייה של יותר מאלף נפשות שחיה יחד לפחות חלק מהשנה. החוקרים מסכימים שהקרצ'וס היו אינדיאנים משבט האפאצ'י.
קורונדו הותיר את הקרצ'וס מאחוריו והמשיך בכיוון דרום-מזרח בכיוון שהטורקי סיפר לו שבו שוכנת ממלכת קיווירה. הצבא ירד מהרמה של הלאנו אסטקדו לתוך ארץ הקניונים של מתלול קייפרוק (Caprock Escarptmen). באזור זה פגשו הספרדים קבוצה נוספת של אינדיאנים, הטאייאס, אויבי הקרצ'וס.
מספרם של הטאייאס, כמו הקרצ'וס היה רב וגם הם צדו ביזונים, אם כי היו להם מקורות מזון נוספים. בקניונים שבהם התגוררו גדלו עצים וזרמו בהם פלגי מים והם גידלו או תרו אחרי שעועית, אבל ככל הנראה לא תירס משום שאף אחד מרושמי תולדות המסע לא מזכיר זאת. מכל מקום, הספרדים ציינו שבאזור גדלו עצי תות, ורדים, ענבים, עצי אגוזים ושזיפים.
מאורע מעניין התרחש כשבין הילידים בני הטאייאס פגש קורונדו באדם מזוקן זקן עיוור ששנים רבות קודם לכן הוא פגש "ארבעה כמונו". הוא דיבר קרוב לוודאי על קבסה דה ואקה, שיחד עם שלושה נוספים מאותה ספינה (אחד מהם היה אסטווניקו שנרצח אחר-כך בסיבולה) עשה דרכו לאורך דרום טקסס עשור לפני קורונדו.
החוקרים חלוקים בדעתם לאיזה קבוצה אינדיאנית היסטורית היו הטאייאס שייכים. מרביתם מאמינים כי היו דוברי קדואן וקרובים לאידיאנים משבט ויצ'יטה. בין ההשערות היה כי מדובר בעם שהספרדים כינו "טאחס" (Tejas), שם שהפך אחר-כך לשם האזור תחת שלטון הספרדים והתגלגל לשפה האנגלית כטקסס. גם המקום בו מצא קורונדו את הטאייאס שנוי במחלוקת. ייתכן שהמסתורין הובהר בעקבות גילוי מה שנראה כמחנה של קורונדו. בעוד צבא קורונדו שוהה באזור הקניונים, הוא נחשף לאחד מתופעות האקלים הקיצוניות הנפוצות במישורים. "סערה הופיעה יום אחד אחר הצהריים יחד עם רוח עזה וברד... הברד שיבר אהלים רבים ופגם בקסדות, ופצע רבים מהסוסים, ושבר את כל כלי החרס והדלעות שהיו אובדן לא קטן".
ב-1993 מצא ג'ימי אואנס (Jimmy Owens) ראשי חץ של קשת מוצלבת בקניון בלנקו (Blanco Canyon) במחוז קרוסבי בטקסס. חפירות ארכאולוגיות באתר חשפו שברי חרס, יותר מארבעים ראשי חץ, ועשרות מסמרי פרסות מתוצרת ספרד, בנוסף ללהב אבן בסגנון מקסיקני. ממצאים אלו מחזקים את העדות שקורונדו גילה את הטאייאס בקניון בלנקו.
קיווירה
הטאייאס סיפרו לקורונדו שהוא צועד בכיוון שגוי. קיווירה שוכנת צפונה. נראה כי בנקודה זו איבד קורונדו את אמונו שמחכה לו עושר בהמשך הדרך. הוא שלח את מרבית הצבא בחזרה לניו מקסיקו והמשיך עם ארבעים חיילים ספרדיים, כמרים, מספר לא ידוע של חיילים אינדיאנים, משרתים ומורי דרך. מכך ניתן להסיק שקורונדו התכוון לערוך סיור ולא מסע כיבוש.
לאחר מסע שערך יותר משלושים ימים, במהלכו חצה קורונדו את מדינת אוקלהומה של ימינו וחצה את הנהר קנדיין (Candian River) גילה קורונדו נהר גדול מכל הנהרות שנתקל בהם עד אז. היה זה נהר הארקנסו, ככל הנראה כמה קילומטרים מזרחית לעיירה דודג' סיטי בקנזס. הספרדים ובני בריתם האינדיאנים עקבו אחרי הנהר בכיוון צפון מזרח במשך כשלושה ימים וגילו קיווריאנים צדים ביזון. האינדיאנים חששו מפני הספרדים, אבל נרגעו כשאחד ממורי הדרך של קורונדו פנה אליהם בשפתם.
קורונדו הגיע לקיווירה אחרי כמה ימי מסע נוספים. הוא מצא שהיישובים של קיווירה "ממוקמים היטב...לאורך נהרות". קורונדו העריך כי בקיווירה היו 25 יישובים. הקיווריאנים היו אנשים פשוטים. הן הגברים והן הנשים היו כמעט ערומים לחלוטין. קורונדו התרשם מגודלם הפיזי של בני קיווריה וכל האינדיאנים שפגש. הם היו "אנשים גדולים הבנויים היטב". קורונדו שהה בקרב הקיווריאנים 25 ימים בניסיון להבין האם יש ממלכות עשירות יותר מעבר לאופק. הוא לא מצא דבר מלבד כפרי בקתות קש שבהם עד כמאתיים בתים ושדות של תירס, שעועית וסקווש. תליון מנחושת היה העדות היחידה לעושר שגילה. בני קיווירה היו כמעט ללא כל ספק האבות הקדמונים של האינדיאנים מבני ויצ'יטה.
תוך הסתייעות במורה דרך מקומי הגיע קורונדו לגבולה של קיווירה המכונה טבס (Tabas), שם התחילה ארץ האראהי (Harahey). הוא זימן את "אדון האראהי" שיחד עם מאתיים מנתיניו, הגיע לפגוש את הספרדים. הוא היה מאוכזב. האינדיאנים של האראהי היו "כולם עירומים – עם קשתות, וכל מיני דברים על ראשם, וחלקיהם המוצנעים מכוסים חלקית". הם לא היו האנשים העשירים אותם חיפש קורונדו. מאוכזב, הוא חזר לניו מקסיקו. לפני שעזב את קיווירה הורה קורונדו להוציא להורג בחניקה את "הטורקי".
היכן היו קיווירה, טבס והאראהי?
עדויות ארכאולוגיות מחזקות את ההשערות שקיווירה הייתה במרכז קנזס. הכפר המערבי ביותר היה בסמוך לעיירה הקטנה ליונס (Lyons) על הנהר קאו קריק (Cow Creek), והיא התפשטה עד כ-30 קילומטרים מזרחית ליובל הארקנסו "ליטל ארקנסו", וצפונה 30 קילומטרים נוספים לעיירה לינדסבורג (Lindsborg) על יובל של הנהר "סמוקי היל" (Smoky Hill River). טבס הייתה ככל הנראה על הנהר סמוקי היל. הארכאולוגים מצאו אתרים רבים מהמאה ה-16 באזורים אלו שכללו ככל הנראה כמה מהיישובים בהם ביקר קורונדו.
בהאראהי "היה נהר, עם יותר מים ויותר תושבים מאשר במקומות אחרים". על פי תיאור זה נראה שקורונדו הגיע לנהר סמוקי היל בסמוך לסאלינה (Salina) או אבילן (Abilene). זהו נהר גדול יותר מאשר קאו קריק או ליטל ארקנזס והוא שוכן בערך במרחק של 25 ליגות מליונס המרחק שקורונדו כתב שהוא עבר בקיווירה. נראה כי תושבי האראהי היו קדואן, משום "שהיה זה סוג המקום, עם יישובים כמו אלו, ובערך באותו גודל" כמו קיווירה. ככל הנראה הם היו אבות קדמונים של פאוני.
סוף המשלחת
קורונדו חזר מקיווירה למחנה החורף בטיוואי שבניו מקסיקו. הוא תכנן לארגן מסע נוסף צפונה באביב 1542, אבל במועד כלשהו ("לאחר שהחורף עבר" לדברי קסטנידה (Castañeda), כותב קורות המסע), ככל הנראה במרץ 1542, הוא נפל מסוסו בזמן מרוץ סוסים ונפצע קשה מפרסותיה של סוסה דוהרת. במהלך ההחלמה הארוכה, הוא ושותפיו למסע החליטו לחזור לספרד החדשה (מקסיקו). משלחת קורונדו נפרדה מניו מקסיקו בתחילת אפריל 1542, כשהם משאירים מאחור שני כמרים (שנרצחו אחר-כך בידי האינדיאנים). בדרכם חזרה ערקו חיילים רבים מצבאו, ולמסדר במקסיקו סיטי בפני מנדוסה, המשנה למלך ואחד הממנים של המשלחת, הגיע קורונדו עם פחות ממאה איש. אף שנשאר מושל נואבה גליסיה עד 1544, המשלחת גרמה לו לפשוט רגל והוא הואשם בגללה בפשעי מלחמה יחד עם קרדנס. קורונדו נשאר במקסיקו סיטי, שם מת ממחלה מידבקת ב-21 ביולי 1554. משלחת קורונדו הסתיימה בכישלון מבחינת משתתפיה, אבל הודות לתגליות הגאוגרפיות שכללו בין השאר את גילויו של נהר הקולורדו ואת הגרנד קניון, והגילויים על הילידים של דרום-מערב ארצות הברית של ימינו, מנהגיהם ואורחות חייהם היה קורונדו לאחד ממגלי הארצות החשובים של המאה ה-16.
אין ספק שקורונדו אשם במותם של אידיאנים רבים מבני הפואבלו, הן בקרבות שניהל כנגדם והן בדרישות למזון וביגוד שהוא הטיל על כל כלכלתם השברירית. עם זאת, 39 שנים אחר-כך כאשר הספרדים ביקרו שוב בדרום-מערב ארצות הברית, הם לא מצאו עדות כלשהי שלמשלחת קורונדו הייתה השפעה תרבותית מתמשכת על האינדיאנים.
מורשת
על מנת להנציח את משלחת קורונדו הקימה ארצות הברית ב-1952 את מצבת הזיכרון הלאומית לקורונדו (Coronado National Memorial 31.34624°N, -110.25348°W) ליד העיירה סיירה ויסטה (Sierra Vista) באריזונה בקרבת הגבול עם מקסיקו, בסמוך למקום המשוער שבו עברה משלחת קורונדו ב-1540.
לקריאה נוספת
Ebook at questia.com
אוסקר פון הוטייה
אוסקר אמיל פון הוטייה (בגרמנית: Oskar Emil von Hutier; 27 באוגוסט 1857 – 5 בדצמבר 1934) היה גנרל גרמני שפיקד על דיוויזיה, על קורפוס ואחר כך על ארמייה בחזית המזרחית ובחזית המערבית.
תחילת הקריירה
פון הוטייה נולד בארפורט שהשתייכה לממלכת פרוסיה, למשפחה בעלת מסורת צבאית ארוכה, סבו שירת בצבא הצרפתי, ואילו אביו צלסטין היה קולונל בצבא הפרוסי. ב-1875 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, ובשנת 1912 מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-1.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון הוטייה מפקד דיוויזיית המשמר ה-1 שהייתה חלק מהארמייה השנייה ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרב על המארן. ב-4 באפריל 1915 מונה פון הוטייה למפקד הקורפוס ה-21 שהיה חלק מהארמייה העשירית בחזית המזרחית. ב-2 בינואר 1917 מונה פון הוטייה למפקד פלגת הארמייה D. ב-22 באפריל 1917 מונה פון הוטייה למפקד הארמייה השמינית ופיקד עליה במבצע אלביון ובכיבוש ריגה. ב-22 בדצמבר 1917 הוטל על פון הוטייה להקים את הארמייה ה-18 בחזית המערבית. באביב 1918 השתתפה הארמייה בפיקודו במתקפת האביב כחלק מקבוצת הארמיות של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, ובתחילה זכתה להישגים נאים, אך לבסוף נבלמה.
בסוף קיץ 1918 הותקפה הארמייה על ידי מדינות ההסכמה במסגרת מתקפת מאה הימים, ובשל כך נאלצה לסגת צפונה זמן קצר לפני סיום המלחמה.
עם חתימת הסכם שביתת הנשק הסיג פון הוטייה את כוחותיו באופן מסודר לשטחי הקיסרות הגרמנית ובראשית 1919 פרש משירות צבאי.
פון הוטייה נפטר בברלין ב-5 בדצמבר 1934.
משפחתו
פון הוטייה היה נשוי לפאני לודנדורף, ממנה היו לו 3 ילדים. הגדול אוסקר נפצע קשה בקרב ורדן ב-1916.
שבר מאמץ
שבר מאמץ הוא שבר לא שלם בעצמות, הנגרם מהפעלת עומס יתר על העצם לאורך זמן כתוצאה ממאמץ לא אופייני או מאמץ החוזר על עצמו, כגון נשיאת משקל כבד באופן מתמשך. שבר זה שונה משברים אחרים, אשר נגרמים כתוצאה מפגיעה חד פעמית וקשה במיוחד. שבר מאמץ נראה כסדק צר או קו כספי, ולכן מכונה "שבר בצורת קו שיער" (מאנגלית "Hairline fracture"). שברים אלה מתרחשים בעיקר בעצמות שנושאות משקלים כבדים כמו השוקה, עצמות המסרק בכף הרגל ולעיתים רחוקות גם בעצם הירך (שכיח יותר אצל ספורטאים ובמיוחד אצל אתלטים).
הופעה
הסימפטום העיקרי של שבר מאמץ הוא כאב חד באזור השבר, המרוכז בנקודה אחת על העצם. הכאב מופיע בעת פעילות גופנית מאומצת (כגון ריצה), ולעיתים כבר החל מרמה מתונה (כגון הליכה). הכאב לא נעלם גם לאחר הפסקת הפעילות, ועלול אף להפריע לשינה. באזור השבר עלולים להתפתח גם נפיחות ורגישות למגע.
חלק מהתנאים הגורמים לשבר מאמץ בחלק התחתון של עצם השוק עלולים לגרום גם לדלקת ברקמת השריר המכונה "שין ספלינט". ההבדלים העיקריים בסימפטומים: במצב של שין ספלינט הכאב מקרין על כל האזור, מופיע רק בזמן פעילות עצימה ונעלם מיד לאחר הפסקת הפעילות.
שכיחות
שברי מאמץ נפוצים במיוחד בקרב חיילים, מטיילים, רקדנים, וכן בעלי מקצועות המחייבים הליכה ועמידה ממושכת ומאומצת, כגון אחים ואחיות בבתי חולים. במחקר בארצות הברית נמצא כי שיעור הסובלים משברי מאמץ בין חיילים וספורטאים מגיע ל-5–30 אחוזים. גורמי סיכון נוספים – שברי מאמץ נפוצים יותר אצל אנשים בעלי כף רגל קמורה (בלטינית Pes cavus), נשים לעומת גברים, לבנים לעומת שחורים, זקנים (בגלל ירידת צפיפות העצמות שקשורה לגיל מתקדם) וילדים (העצמות עדיין בתהליך בניה), מצב של דלדול עצם (אוסטיאופורוזיס).
הבדלים בין המינים
ממחקרים עלה כי שברי מאמץ נפוצים פי שניים יותר בקרב חיילות מאשר בקרב חיילים תחת שגרת מאמץ זהה. הקלת המאמץ על החיילת יכול להוריד את שכיחות שברי המאמץ. לדוגמה נמצא כי על ידי הורדת משקל הציוד מ-12.5 ק"ג ל-9.5 ק"ג נצפתה ירידה ביותר מפי שניים בשכיחות שברי המאמץ בקרב חיילות. הדבר עולה בקנה אחד עם מחקרים על ההבדלים בבניית העצם ובהידלדלותה בקרב נשים וגברים.
אבחון
ניתן לבצע בדיקה עצמית ראשונית על ידי קפיצה על רגל אחת. אם נגרם כאב חזק מאוד תוך פחות מ-10 קפיצות, יש סבירות גבוהה לשבר מאמץ.
אבחון שבר מאמץ נעשה על ידי בדיקה קלינית אצל רופא מנוסה, אם כי בדיקה כזו לא תמיד תזהה את השבר. הרופא המאבחן נעזר בבדיקות עזר כגון צילום רנטגן, בדיקות CT, MRI ובעיקר מיפוי עצמות.
גורמים
שבר מאמץ נוצר עקב הפעלת עומס יתר על העצם לאורך זמן, בניגוד לשבר רגיל הנגרם מאירוע טראומטי חד-פעמי. כל עומס על העצם גורם להרס מקומי במבנה העצם. במצב רגיל הגוף מסוגל לתקן את הנזקים בתהליך שבונה מחדש את העצם ומחזק אותה, באמצעות פעילות תאי אוסטאובלסט. אולם, בתנאים מסוימים הגוף לא מסוגל לשקם את העצם, וכך נוצר אזור מוחלש – שבר מאמץ. גורמים עיקריים להיווצרות שבר מאמץ:
טיפול
הטיפול הראשוני והמיידי בשבר מאמץ (וגם בשין ספלינט) הוא הפסקה מיידית של הפעילות הגופנית הגורמת לכאב מיד עם הופעתו. המשך הפעילות תביא להחמרת הפגיעה.
לאחר הפסקת הפעילות יידרשו לפחות 4–8 שבועות של מנוחה עד להחלמה מלאה של השבר. במהלך זמן זה יש להימנע לחלוטין מפעילות עצימה (כגון ריצה), להימנע ככל האפשר מפעילות לא עצימה (כגון הליכה), להקפיד על תזונה מתאימה הכוללת ויטמין D וסידן, ועל מנוחה מספיקה. בתקופה זו רצוי לבצע אימונים חליפיים ללא עומס על אזור השבר (למשל שחייה או רכיבה על אופניים), וכן מתיחות ותרגילים ייעודיים לחיזוק השרירים.
לעיתים נעשה שימוש באמצעים נוספים להקלת העומס על האזור הפגוע, כגון סד, תחבושת גבס, נעליים מיוחדות, תחבושת לחץ, קביים ובמקרים חמורים אף ניתוח.
לאחר תקופת ההחלמה חשוב לחזור לפעילות באופן מדורג ולהמשיך עם מנוחה מספיקה, על מנת לאפשר לשבר להחלים סופית ולמנוע שבר חוזר. לעיתים תידרש תוכנית שיקום להמשך חיזוק השרירים.
מניעה
הדרך הטובה ביותר למנוע שברי מאמץ היא להימנע מהגורמים השונים להם:
ג'ונתן טאקר
קורות חיים
טאקר נולד בבוסטון, במסצ'וסטס שבארצות הברית לאב קתולי ולאם יהודייה. אמו אשת יחסי ציבור ואביו מרצה לאמנות באוניברסיטת מסצ'וסטס המתמחה בקלוד מונה. בילדותו למד בלט, וכשהיה בכיתה ג' החל לגלם את דמותו של פריץ במופע "מפצח האגוזים" שהועלה בבלט של בוסטון. הוא גילם תפקיד זה במשך חמש שנים. אף שגדל בבוסטון, למד בבית ספר תיכון פרטי בתנאי פנימייה באוהיי שבקליפורניה.
קריירה
החל כנער להשתתף במספר סרטי קולנוע: "צרות במערב" (1994) בבימויו של טרנס היל, "בזמן שגנבת" (1996), "סליפרס" (1996) בבימויו של בארי לוינסון, ו-"חמש ילדות יפות" (1999) בבימויה של סופיה קופולה. בשנת 2000 לוהק לתפקיד הראשי בקומדיה הרומנטית "100 בנות". לאחר סיום לימודיו בתיכון, התקבל לאוניברסיטת קולומביה, אך ויתר והעדיף להתרכז בקריירת המשחק.
בשנים הבאות כיכב בסרטים "מים עמוקים" (2001), "המנסרים מטקסס" (2003), "סטייטסייד" (2004), "קרימינל" (2004), "בן ערובה" (2005), "פעימה" (2006), "האהבה באה לתליין" (2006), "Cherry Crush" (2007) ו"בעמק האלה" (2007). במקביל להשתתפותו בסרטי קולנוע, השתתף בפרקים בודדים של מספר סדרות טלוויזיה, בהן "מהדורה מוקדמת", "CSI", "הפרקליטים", "חוק וסדר: מדור מיוחד", "עמוק באדמה" ו"חוק וסדר: כוונה פלילית".
ב-2007 גילם את דמותו של טומי דונלי בסדרת הטלוויזיה "האחים דונלי" של רשת NBC, העוסקת במשפחה ממוצא אירי המעורבת בפשע המאורגן בשכונת הל'ס קיצ'ן בניו יורק. הסדרה ירדה מהמסכים לאחר עונה אחת.
בין 2011 ל-2013 גילם דמות משנה שהופיעה במספר פרקים בסדרת הטלוויזיה "הורים במשרה מלאה" של רשת NBC. בשנים שלאחר מכן השתתף בפרקים בודדים של הסדרות "מבוקש" ו"חניבעל", וב-2014 שוב לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "ממלכה", בה גילם את דמותו של ג'יי קולינה, צעיר הסובל מבעיות סמים ואלכוהול המנסה להשתקם בעזרת אמנויות לחימה משולבות. ב-2015 הצטרף לצוות הסדרה "צדק פרטי", בעונתה השישית. ב-2017 שיחק בסרט "וירג'יניה המתוקה".
בשנת 2018 שיחק בתפקיד מרכזי בסרט הקצר "Skin" של במאי הישראלי גיא נתיב, זוכה פרס האוסקר בקטגוריית "הסרט הקצר הטוב ביותר", ושיחק בעונה השנייה של הסדרה "שלג צח", בתפקיד של מאט מקדונלד, ובעונה השנייה של הסדרה "וסטוורלד" ב-HBO בדמותו של קראדוק הבוגר. בשנת 2019 החל לככב בסדרה "העיר על הגבעה", כפרנקי ריאן ברשת שואוטיים, ושיחק בתפקיד הנבל בסרט "המלאכיות של צ'רלי" שביימה אליזבת' בנקס.
חיים אישיים
ב-16 ביוני 2012 נישא טאקר לטארה אחמד, בתו של ההיסטוריון הכלכלי זוכה פרס פוליצר ליאקת' אחמד. נולדו להם תאומים, בן ובת, ב-15 במאי 2019.
טאקר הוא המייסד של העמותה "קרן פגסוס", המשלימה את מסעם האקדמי של סטודנטים בעלי הישגים טובים על ידי שליחתם למחנה קיץ כאמצעי לעזור להם להתכונן לסביבות הגאוגרפיות והחברתיות החדשות של בתי הספר התיכוניים הפרטיים שבהם הם מתכננים ללמוד.
סנצ'ו השני, מלך קסטיליה
סנצ'ו השני (1036 - 6 באוקטובר 1072) היה מייסד ממלכת קסטיליה ומלך בין השנים 1065–1072, ומלך לאון בשנת 1072.
ביוגרפיה
סנצ'ו השני נולד בשנת 1047 לפרננדו הראשון, מלך לאון וסאנצ'ה מלאון, בתם של אלפונסו החמישי, מלך לאון ואלווירה מננדס. ב-24 בדצמבר 1065 מת פרננדו הראשון, ולאחר מותו פוצלה הממלכה בין בניו: סנצ'ו השני ירש את ממלכת קסטיליה, אלפונסו השישי, מלך לאון ירש את ממלכת לאון, גרסיה ירש את ממלכת גליסיה, אוראקה ירשה את העיר סמורה ואלווירה ירשה את טורו (Toro).
בשנת 1069 כרת סנצ'ו השני ברית עם אלפונסו השישי, מלך לאון, ובשנת 1071 כבשו השניים את ממלכת גליסיה. סנצ'ו, אשר לא היה מרוצה מכך שבבעלותו נמצאות ממלכת קסטיליה וחצי מממלכת גליסיה, תקף בשנת 1072 את אלפונסו השישי ופלש לממלכת לאון בעזרתו של אל סיד. לאחר תבוסתו בגולפחרה שעל גדות נהר קריון, אילץ סנצ'ו את אלפונסו להימלט לעיר הווסאלים המורית טולדו, שם שלט מאמוּן. טורו, עירה של אחותו אלווירה, נפלה במהרה, ונדמה היה כי דבר לא יעצור את סנצ'ו. אחותו אוּרַאקַה נתנה לחלק הארי של הצבא הלאונזי למצוא מחסה בעיר שלה, סמורה. סנצ'ו הטיל מצור על העיר, אך ב-6 באוקטובר 1072 נרצח על ידי בלידו דולפוס, אציל גליסיאני, דבר שהוביל לנסיגת הכוחות הקסטיליאנים מן העיר.
אלפונסו השישי, מלך לאון חזר כמעט לאלתר מהגלות בטולדו ותפס את מקום אחיו כמלך לאון וקסטיליה. היה זה האיחוד השני בין קסטיליה ללאון, אם כי שתי הממלכות נשארו עדיין שתי ישויות נפרדות המאוחדת יחדיו רק באיחוד פרסונלי. בקסטיליה נחשד אלפונסו בידי רבים, כנראה בצדק, במעורבות ברצח סנצ'ו. האגדה מספרת כי האצילים הקסטיליאנים, בראשות אל סיד ותריסר "עוזרים לשבועה", הכריחו את אלפונסו להישבע בפומבי, מול כנסיית גדיאה הקדושה בבורגוס, שלא היה מעורב בקנוניה לרצח סנצ'ו.
משפחתו
בשנת 1069 התחתן סנצ'ו עם אלברטה מאנגליה, בתו של ויליאם הראשון, מלך אנגליה, אך לא היו לו ילדים ממנה.
זכוכית בעלת יכולת ניקוי עצמית
זכוכית בעלת יכולת ניקוי עצמית היא סוג של זכוכית בעלת פני שטח השומרים עליה נקייה מלכלוך.
הקדמה
תחום הציפויים בעלי יכולת ניקוי עצמית בזכוכית מחולק לשתי קטגוריות: ציפויים הידרופוביים וציפויים הידרופיליים. שני סוגי ציפויים אלו הם בעלי יכולת ניקוי עצמית הנעזרים במים. בעוד הראשון נעזר בתנועת רסיסי מים על פניו השני מכוסה במים השוטפים את הלכלוך מפניו. ציפויים הידרופיליים מבוססים על טיטניה ומסוגלים בנוסף לפרק באופן כימי את הלכלוך שנצבר עליהם בעזרת אור השמש.
הדרישות בפני שטח הידרופוביים המנקים את עצמם הן כמות מים סטטית מספקת ונטיית הזכוכית בזווית העולה על 160°.
פני שטח המנקים את עצמם
כיום, ידועות מספר טכניקות ליצירת פני שטח הידרופוביים הנעזרות בשעווה ובפולימרים המיוצרים במיוחד למטרה זו. שיטות ייצור פיזיקליות כמו: איכול יוני ודחיסה של שרשראות פולימריים ושיטות ייצור כימיות כמו חספוס כימי בעזרת פלזמה. בעוד פני שטח אלו מצטיינים ביכולת ניקוי עצמית הם סובלים ממספר חסרונות המעכבים עד כה את השימוש הנרחב בהם. כל תהליכי הייצור לפני שטח הידרופוביים, הידועים כיום, יקרים, עורכים זמן רב והתוצר המתקבל, בדרך כלל, לא מדויק דיו ואינו ניתן לשימוש בעדשות, חלונות וחומרים עדינים אחרים. פני שטח הידרופיליים, שאינם נסמכים רק על שטף המים המנקה אותם, יודעים לפרק מבחינה כימית את הלכלוך מפניהם כאשר הם נחשפים לאור השמש, תהליך המוכר בשם פוטוקטליטיקה (Photocatalysis). למרות המסחור (שבא לידי ביטוי במספר מוצרים הנמכרים כיום) של ציפויים הידרופיליים בעלי יכולת ניקוי עצמית, התחום עדיין נמצא בחיתוליו ורחוק מלהבשיל. מחקרים במנגנונים יסודיים של ניקוי עצמי ואפיון של ציפויים חדשים מפורסמים דרך קבע בספרות המסורתית.
גילוי תכונות הניקוי העצמי
הזכוכית הראשונה שנוצרה והייתה בעלת יכולת ניקוי עצמית התבססה על שכבה דקה זכוכיתית המצופה טיטניה. הסרט הדק נוצר בזכות פרקורסור ליגנד טיטנאט אורגני (organo-titanate chelated precursor) שהרכיב גם את הציפוי לאחר טיפול בחום, ששורף את השאריות האורגניות בחומר. בתהליך זה, נתרן עלול לצאת מהזכוכית ולהיכנס לציפוי הטיטניה, דבר המפחית את כושר ההידרופיליות של הציפוי. הזכוכית שנוצרה מהתהליך ניקתה את עצמה בשני שלבים. בשלב הראשון, השלב הפוטוקטליטי, מפרק באופן כימי את הלכלוך האורגני על פני השטח באמצעות אור על-סגול המגיע מהשמש והופך את הזכוכית לסופר-הידרופילית. בשלב השני, השלב סופר-הידרופילי, גשם או כל מקור מים אחר שוטף את הלכלוך ולא משאיר אחריו סימנים על פני הזכוכית, מפני שהמים מתפזרים באופן אחיד על הזכוכית.
המוצר המסחרי הראשון
בשנת 2001, חברת Pilkington Group Limited, הכריזה לראשונה על פיתוחם של חלונות בעלי יכולת ניקוי עצמית, Pilkington Activ™. בחודשים שלאחר ההכרזה, החלו מספר חברות גדולות המתמחות בתחום הזכוכית לשווק מוצרים דומים. כתוצאה מכך, נכון ל-2013, תחום הזיגוג לחלונות הוא היישום המסחרי הגדול ביותר של ציפויים מסוג זה אך עדיין השימוש בזכוכיות המצופות בשכבה דקה ושקופה של טיטניה נמוך יחסית.
שימושים נוספים
שימושים נוספים עתידיים הם מסכי מחשב ומסכי מחשב כף יד, מקומות בהם טביעות אצבע לא רצויות.
גיא שילון
גיא שילון (נולדה בשנת 1997) היא אלופת ישראל בשחיה במשחה ל-200 מטר גב (2013).
ביוגרפיה
שילון התאמנה בקבוצת מכבי פארק מים רעות בהדרכתו של כרמל לויתן, בשנת 2014 עברה לקבוצת הפועל ירושלים.
2011
בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך בטרבזון טורקיה בסוף יולי אותה שנה סיימה שילון במקום שישי במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי לגילאי 14 ו-15 חדש של 2:19.94 דקות (הנוכחי, 2015), במקום 13 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:07.07 דקות, במקום 19 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:34.94 דקות ובמקום 20 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:08.48 דקות.
2012
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט 2013 זכתה שילון במדליית כסף, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:20.20 דקות, אחרי אנה וולצ'קוב ממכבי חיפה (2:17.55 דקות) ולפני דר רז ממכבי קריית אונו (2:22.67 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:07.09 דקות, מקום שמיני במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 32.21 שניות ובמקום 12 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:09.57 דקות.
2013
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בפוזנן, פולין ביולי 2013 סיימה שילון במקום 16 במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 2:19.61 דקות, במקום 25 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:05.79 דקות ובמקום 37 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 31.29 שניות
אלופת ישראל
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט אותה שנה זכתה שילון בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 2:18.83 דקות, לפני שחר מנחם חברתה לקבוצה (2:21.72 דקות) וטל קידרון מכבי קריית ביאליק (2:22.75 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש נוסף של 1:04.83 דקות, אחרי עמית עברי מהפועל עמק חפר (1:03.13 דקות) ולפני מיכל ליברמן מהפועל עירוני הוד השרון (1:04.94 דקות).
2014
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט בפברואר 2014, זכתה שילון במדליית כסף, במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 2:14.24 דקות, אחרי עמית עברי שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:08.51 דקות ולפני שחר מנחם (2:15.65 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:03.33 דקות ובמקום שישי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 30.17 שניות.
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט אותה שנה זכתה שילון במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:05.27 דקות, אחרי אנה וולצ'קוב (1:04.98 דקות) ומיכל ליברמן (1:05.09 דקות). וסיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:21.18 דקות ולא הצליחה להגן על תוארה.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט בדצמבר אותה שנה, סיימה שילון במקום רביעי, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:14.93 דקות, במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:03.13 דקות, במקום חמישי במשחה ל-100 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 1:05.08 דקות ומקום שמיני במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:03.69 דקות.
יבגני צירלין
יבגני צירלין הוא מנצח ישראלי העומד כיום בראש מגמת לימודי הניצוח באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
צירלין נולד בנובוסיבירסק שברוסיה. הוא שימש ככנר בתזמורת תיאטרון האופרה. השלים את לימודי התואר השני בכינור בקונסרבטוריון גורקי ותואר דוקטור בניצוח בקונסרבטוריון לנינגרד בהדרכת ארוויד יאנסונס ובנו מאריס יאנסונס. צירלין זכה בפרס בתחרות הניצוח הכלל-סובייטית במוסקבה בשנת 1976. הוא ניצח על תזמורות רבות ברוסיה, בהן התזמורת הפילהרמונית של לנינגרד והתזמורת הסימפונית של מוסקבה. כמו כן, ניצח על תזמורות בגרמניה, בלגיה, צ'כוסלובקיה והונגריה.
צירלין עלה ארצה בשנת 1991. הוא ניצח על הקאמרטה הישראלית ירושלים, על התזמורת הסימפונית ירושלים ועל תזמורת סימפונט רעננה. ב-1992 ניצח על הפקת האופרה הקאמרית הישראלית "שושנה לבנה", בהפקת אלכס כגן ואריה קרישק. הוא החל ללמד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים וכיום הוא עומד בראש מגמת לימודי הניצוח שלה.
צירלין העמיד דור של מנצחים צעירים, בין תלמידיו: יואל גמזו, עומר מאיר ולבר, רועי אופנהיים, חן צימבליסטה, דניאל כהן, זיו קוז'וקרו, גיא פדר, קרין בן-יוסף, יעל צ'רני, סיון אלבו בן חור, ברק טל ויניב דינור.
חקלאות אורגנית
חקלאות אורגנית היא צורת חקלאות אשר נסמכת על ניהול של מערכת סביבתית ומנסה להקטין או למנוע את השימוש בתשומות חקלאיות חיצוניות, בעיקר כימיקלים סינתטיים ואורגניזמים מהונדסים גנטית.
החקלאות האורגנית מוכרת בחוק, ומווסתת על ידי הממשל (בישראל משמש לכך "חוק להסדרת תוצרת אורגנית, התשס"ה-2005").
הגדרה
בחוק להסדרת תוצרת אורגנית התשס"ה – 2005, מוגדרת תוצרת אורגנית: "תוצרת חקלאית שיוצרה וטופלה לפי הוראות חוק זה". החוק מטיל הגבלות על החומרים המותרים לשימוש כחומרי הדברה ודישון, אם כי הוא אינו אוסר על השימוש בחומרי הדברה ודישון כליל. כמו כן, החוק אינו אוסר על שימוש באנטיביוטיקה בבעלי-חיים, או על אחזקתם במבנים סגורים ללא יציאה למרעה. אין איסור על מונוקולטורה (גידול זן אחד של צמח על שטח נרחב).
מניעת נגעי צמחים והטיפול בהם
בתודעת הציבור נהוג לחשוב שבצמחים אורגנים מטפלים ללא ריסוסים. ב"תקנות להסדרת תוצרת אורגנית (תוצרת אורגנית מן הצומח-ייצורה ומכירתה),התשס"ח" מצוין בסעיף 26 שטיפול בנגעי צמחים ייעשה רק באמצעים "טבעיים" (מצוינים 12 אפשרויות), אך בסעיף 27 כתוב: "על אף האמור בתקנה 26, אם קיימת סכנה מיידית ומוחשית לתוצרת אורגנית מן הצומח ניתן להשתמש גם בתכשירים שרשם המנהל לפי תקנות התכשירים האורגניים". תקנה זו מאפשרת לחקלאים לרסס בקנה מידה גדול בתכשירים מאושרים, ואף להשתמש במטוס ריסוס.
לדברי ד"ר יזהר טוגנדהפט מהארגון לחקלאות ביולוגית אורגנית בישראל: "צריך להבהיר: חקלאות אורגנית זה לא בלי ריסוסים. בסופו של דבר המטרה שלנו זה ליצר מזון. והרבה פעמים הגידול נתקף... יש חומרים שמותר להתמש בהם. מעט חומרים. וזה לא כל דבר שמישהו שמתחשק לו משתמש. זה צריך לעבור רישוי של וועדה מסודרת של משרד החקלאות. ובסופו של דבר החקלאי צריך להפעיל שיקול דעת מתי ואיך לרסס..."
גידול בעלי חיים
גידול בהמות ועופות לאספקת בשר, מוצרי חלב וביצים, הוא גידול מסורתי–אורגני נוסף, המהווה השלמה לגידולי שדה.
התפיסה של גידולים מעורבים לעומת גידולים בלעדיים-אחידים נשארת בעינה גם בתחום זה. משקים אורגנים מנסים ככל הניתן לאפשר לבעלי החיים לגדול ולאכול ב"תנאים טבעיים". שטחים נרחבים ומרעה חופשי בשטחי טבע מאפשרים לבעלי החיים תנועתיות חופשית תוך כדי מרעה ותוך הימנעות מכינוס צפוף של בעה"ח.
כמו כן, יש שימוש רב בסוסים ובהמות לעבודה, דבר המאפשר גם שימוש במיחזור ובזבל אורגני וכמקור אנרגיה לתזונת עובדי המשק. גם חקלאים המתמחים בגידולי שדה, מגדלים במשק בעלי חיים שיאפשרו להם להיות משק עצמאי המספק את כל צרכיו.
מערכות חקלאות אורגנית
קיימות מספר מערכות חקלאיות לגידול אורגני:
כל בעל משק חקלאי יכול לבחור בשיטה מסוימת או בשילוב מספר שיטות לפי הצורך. למרות ההבדלה הקיימת בין השיטות החקלאיות האורגנית והקונבנציונלית, ייתכנו מצבים בהם ישתמשו כמוצא אחרון, בשעת הצורך, במשק האורגני באמצעים משולבים, הן בחומרי הדברה אורגניים והן בחומרי הדברה סינתטיים.
הרווחיות של החקלאות האורגנית לעומת החקלאות הרגילה
קיימת דעה שהחקלאות הרגילה נחוצה על מנת לעמוד בביקוש למזון חקלאי. למעלה מ-50 שנה מאפשרים עסקי החקלאות מבחר גדול של מוצרים בעלות נמוכה לצרכן, תוך ייפוי נתוני היעילות.
חסידי השיטה האורגנית טוענים שעלויות נזקי החקלאות הרגילה צצים ועולים על פני השטח הן מבחינת איכות הסביבה והן מבחינת השפעות שליליות על הבריאות של הצרכנים. הטיעון העיקרי כנגד החקלאות האורגנית הוא כי משקיה פחות רווחיים מהמשקים הקונבנציונלים.
במחקר ידוע שנערך משך 21 שנים בשווייץ, נמצא שתנובת היבולים בגידולים אורגניים קטנה בכ-20% מהשיטות הקונבנציונליות. עם זאת, הן צרכו עד 50% פחות בהוצאות דישון והוצאות אנרגיה, ועד 97% פחות בהדברת מזיקים.
בסקר נרחב שפורסם בשנת 2001, נותחו הנתונים מ-154 "עונות גידול". הנתונים הראו שתנובת היבולים הייתה ברמה של 95-100% מרמת היבולים הקונבנציונלים. מחקרים השוואתיים בין גידולים אורגניים לקונבנציונלים הם נדירים ביותר, ולכן אין הוכחות חותכות לכאן או לכאן.
נושא מדידת היעילות הוא מסובך יותר מאשר מדידת כמות היבול המתקבלת בלבד, בעיקר משום שיעילות גידול מחושבת על ידי זמן עבודה ולא לפי תנובה משטח גידול. אך גם בגלל שמרבית גידולי הדגנים השונים מהווים תזונה עיקרית של בעלי החיים, ולאו דווקא כמקור מזון לבני האדם, ומכאן שחישוב יעילות הגידולים להזנת בני אדם צריכה לקחת בחשבון את עלות האכלת החיות.
בחישוב ברמה הכלכלית, העלויות החבויות בתופעות לוואי כמו טיפול באיכות הסביבה הנפגעת, אינן נלקחות בחשבון כחלק מעלויות הגידול של החקלאי, אלא משולמות על ידי הציבור הרחב בדרכים אחרות כגון מיסוי למימון איזון גידול האוכלוסייה ומימון הוצאות הולכות וגדלות של הוצאות על בריאות. עלות חבויה נוספת שאינה נלקחת בחשבון היא ניצול בלתי חוזר של מקורות האנרגיה, שאינם ניתנים למיחזור ואף מגבירים את הזיהום הסביבתי.
ייצור חומרי דשן וחומרי הדברה כימיים מסתמכים על מקורות אנרגיה המבוססים על מוצרי הנפט הגולמי. מערכת ההפצה של המוצרים הדורשות שינוע למרחקים ארוכים וגורמים אף הם לעלייה בצריכת אנרגיית הנפט, ואילו העיבוד האורגני מפחית את הצורך בתלות במקורות אנרגיה אלו.
זווית ראייה נוספת היא הרווח הכלכלי לחקלאי. כיום, הרווח הנפוץ לחקלאי הוא כ–20% ממחיר המוצר הקמעוני של התוצרת החקלאית הנמכרת ברשתות השיווק, בעוד, 80% הנוספים ממנים את מערכת ההפצה, עיבוד התוצרת, השינוע, האריזה והוצאות השיווק.
המגדלים האורגניים טוענים שיש להם מערכות הפצה יעילות יותר המתבססות על שיווק מקומי, ובכך הם מגדילים את הרווח הישיר לחקלאי, שיאפשר לו להשביח את מוצריו.
היסטוריה
באופן כללי ניתן לומר שההיסטוריה של החקלאות האורגנית היא גם חלק מהיסטוריה של התנועה האורגנית, שהחלה את דרכה כקבוצות חקלאים ומדענים עד להפיכתם לגופים חברתיים–צרכניים. תנועה זאת מתנגדת לתיעוש החקלאות מבחינה חברתית ומבחינה מסחרית, ומצדדות בטובת הצרכנים. רק כאשר ניתן היה להבדיל באופן משמעותי בין שיטות העיבוד, קיבלה תנועה זאת משמעות מיוחדת בעיני הציבור הרחב.
ב-40 השנים הראשונות של המאה ה-20 התחוללו התפתחויות משמעותיות בכל הקשור במחקר הביוכימי ובהנדסה הכימית אשר גרמו לשינויים משמעותיים בחקלאות. עם הגברת השימוש בחומרי דלק טבעי, התחיל עידן חדש של תנופת התפתחות של כלים חקלאיים כגון קומביינים, טרקטורים שונים, וכלי עזר רבים.
מחקרים רבים עסקו בהשבחת מינים והביאו ליצירת זנים חדשים של זרעים. תהליכי ייצור חדשים של תרכובות חנקן שהיו ידועות עוד מאמצע המאה ה-19, הוזילו באופן משמעותי את השימוש בתרכובות אלו לדישון.
כל העובדות המוזכרות לעיל שינו באופן מהותי את שוק העבודה החקלאי: בארצות הברית בשנת 1901 היו כ-600 טרקטורים, ובשנת 1950 היו כבר כ-3,000,000. אם כיום היחס בין כל עובד חקלאות לכמות המזון לאדם היא 1 עובד ל-100 בני אדם, בשנת 1900 היחס בין כל עובד חקלאות לכמות המזון לאדם הייתה 1 עובד ל-2.5 בני אדם. שטחי העיבוד גדלו תוך התמקצעות בתחומים ספציפיים לכל משק לשימוש יעיל בכלים החקלאיים שלו.
בראשית המאה ה-20 היה בוטנאי בארצות הברית בשם פ.ה. קינג, אשר נסע לסין, קוריאה ויפן כדי ללמוד שיטות עיבוד ודישון מסורתיות וגם שיטות גידול כלליות הנהוגות במדינות אלו. הוא פרסם בשנת 1911 את ממצאיו בספר הנקרא Farmers of Forty Centuries. קינג לא החשיב עצמו כחלק מהתנועה שדגלה בחקלאות אורגנית, אך היווה ללא ספק השראה לרבים מהתנועה בארצות הברית במשך שנים רבות לאחר מכן.
בשנת 1939, בהשפעת סר הווארד, ערכה ליידי איב בלפור ניסוי באנגליה, שהיה הניסוי ההשוואתי הראשון, שהשווה בין חקלאות קונבנציונלית לבין חקלאות אורגנית. ממצאי הניסוי פורסמו בספר The Living Soil. ספר זה היווה בסיס לארגונים רבים שתמכו בשיטות הגידול האורגניות. האדם שהטביע את המושג "חקלאות אורגנית" הוא לורד נורת'בורן בספרו Look To The Land, שפורסם בשנת 1940, בו הוא תיאר גישה חקלאית הוליסטית כוללנית מאוזנת.
ביפן, המיקרוביולוג מאסנובו פוקואוקה שחקר את הקשר בין הקרקע ופתולוגיה של צמחים, החל להטיל ספק בגישת החקלאות המודרנית. הוא עזב את משרתו כחוקר בתחילת שנות ה-40 וחזר לחוות משפחתו, שם הקדיש כ-30 שנים לפיתוח שיטת גידול לדגנים. שיטה זו דוגלת במינימום התערבות של החקלאי בתהליך הגדילה של הצמח, שיטה זו מוכרת כיום, כשיטת פוקואוקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
התקדמות הטכנולוגיות במשך המלחמה זירזה המצאות חדשות בתחום החקלאות, בעיקר בכל הקשור במכניקה, כולל מערכות השקיה, דישון וקטילת מזיקים.
במקביל, פיתוחים מכניים של כלי העבודה אפשרו לחקלאי היחיד לעבד חלקות אדמה גדולות יותר. שטחי העיבוד גדלו והחווה קיבלה את הצורה שאנו מכירים כיום. כספים רבים הושקעו על ידי יזמים פרטיים אמריקאיים למימון מחקרים שתרמו לפיתוח זנים חדשים לגידול, לפיתוח חומרים כימיים להגברת שליטת החקלאי על הגידולים ולפיתוח מערכות השקיה ענקיות ובניית כלי עבודה חקלאיים משוכללים בכל רחבי העולם.
במשך שנות ה-50 היו מדענים שהתעניינו בחקלאות בת קיימא, אך המגמות העיקריות הוא בפיתוחים הטכנולוגיים ובפיתוחים הביוכימיים. בארצות הברית ג'.י. רודייל הפיץ את מושגי החקלאות האורגנית ושיטות העיבוד, בייחוד בתחום הגינון הביתי.
בשנת 1962, הוציאה רחל קרסון (מדענית חשובה שהייתה ידועה באהדתה לנושאי שימור הטבע) לאור את ספרה האביב הדומם ובו תיעדה את ההשפעות השליליות של ה-DDT על קוטלי מזיקים טבעיים, ועל איכות הסביבה. הספר שהפך לרב מכר, היווה גורם משפיע ביותר להפסקת השימוש על ידי השלטונות האמריקאיים ב-DDT בשנת 1972. עד היום, היא נחשבת בין החלוצות החשובות של תנועות לאיכות ושימור הסביבה בכל העולם.
בשנות ה-70, תנועות כלל-עולמיות למען הסביבה הביאו את החקלאות האורגנית למוקד התעניינות הציבור. כך גדלה ההבחנה בין גידולים קונבנציונליים וגידולים אורגניים, תוך מיצוב החוות האורגניות בפרסומות כגון "Know Your Farmer, Know Your Food". בשנת 1975 פרסם פוקוקאה את ספרו One Straw Revolution שהיה רב השפעה בחקלאות בכל רחבי העולם. גישתו לגידולי דגנים בחלקות קטנות תוך שמירה קפדנית על המערכת האקולוגית של החווה עם התערבות מינימלית של החקלאי עצמו.
בשנות ה-80, ארגוני צרכנות בכל העולם החלו ללחוץ על גופי ממשל להשתתת נהלים ותקנים למוצרים אורגניים. תקנים אלו הלכו והתפתחו במשך שנות ה-90, בו הלכו וגדלו החוות החקלאיות העוסקות בגידולים אורגניים תוך גידול של 20% בכל שנה, בהתאם לגידול בדרישת הלקוחות. ציבור לקוחות אלו מזוהה עם שמירה על איכות ובטיחות המוצרים, תוך הסתייגות מנזקי החקלאות הקונבנציונלית על הסביבה. מגמת הגידול בשוק האורגני נמשכת עד היום.
המאה ה-21
אם במאה ה-20 הושם הדגש בתחום חקר החקלאות הכימית ולאו דווקא על התחום האורגני, מוסת דגש זה כעת לחקר בתחום הביוטכנולוגיה כגון הנדסה גנטית. הגופים הממלכתיים הממנים מחקרים עדיין מעדיפים את המחקרים בתחום החקלאות הקונבנציונלית. לדוגמה, בבריטניה מתוך 27 מחקרים, 26 היו על גידולים קונבנציונליים לעומת מחקר אחד על חקלאות אורגנית.
אידאולוגית
מבקרי החקלאות האורגנית טוענים שהיא אינה מספקת את הבטחותיה. הדימוי של "חקלאות של פעם" (פשטות, ללא מיכון, גידול בקנה מידה קטן בעיקר לקהילה המקומית, בלי ריסוסים ודשנים) - רחוק מהמציאות.
השינוי ברווחת בעלי החיים המגודלים בשיטה זו, בהרבה מקרים מזערי.
חוקרים טוענים כי אין היא אקולוגית יותר, כשדוגמה בולטת היא, שבדרך זו מגדלים פחות יבול ליחידת שטח, לפיכך בשביל אותה כמות מזון שמגודלת בחקלאות רגילה – בחקלאות האורגנית פוגעים ביותר מערכות אקולוגיות כדי להפוך אותן לשטחי חקלאות, וצריך יותר מים, שעות מיכון, "ריסוסים ודשנים אורגנים" וכו' כדי ליצור אותה כמות יבול.
פרקטית
היכולת של החקלאות האורגנית להתמודד עם פגעי טבע כמו ארבה ומחלות צמחים נמוכה יותר עד כדי השמדה מוחלטת של היבול. בפועל נדמה שאין ממצאים מדעיים לביסוס הטענה שחקלאות אורגנית בריאה יותר, על אף הרושם שמנחילים לה.
באוקטובר 2019 התפרסם מאמר של הפרופסור והמדען לורנס סמית, אשר העלה כי אם בריטניה (לדוגמה) תעבור לחקלאות אורגנית ייווצר חסר בגידול המקומי וכדי לפצות עליו יאלצו להגדיל את הייבוא החקלאי מחו"ל והדבר יוביל לפליטת יותר גזי חממה לעומת המצב הקודם.
המזון האורגני אינו בריא יותר מאוכל מקביל מחקלאות רגילה (הרחבה על כך בערך "מזון אורגני").
דייוויד מתיוס
חייו
דייוויד מתיוס למד לימודים קלאסיים באוניברסיטת נוטינגהאם ואחר, כיוון שסבר שהידע המוזיקלי שלו, שרכש בכוחות עצמו, לוקה בחסר, למד הלחנה אצל אנתוני מילנר ואף נעזר רבות בעצתו ועידודו של ניקולאס מו. לאחר זאת פעל יחד עם בנג'מין בריטן בפסטיבל אלדבורו. רק בהגיעו לגיל 25 הוציא מתחת ידו יצירה, שהשביעה את רצונו די הצורך להיקרא "אופוס 1" שלו. הוא נמנע על פי רוב מהוראה, אך כדי לתמוך בקריירת ההלחנה שלו, הרבה לעסוק בעבודת עריכה ובתזמור מוזיקה לסרטים. כמו כן כותב מתיוס מדי פעם מאמרים וביקורות לכתבי עת שונים בתחום המוזיקה - פסגת פעילותו זו הוא הספר על מייקל טיפט, מלחין שמתיוס מעריץ בכל לבו.
מקס מאייר
מקסימיליאן "מקס" מאייר (בגרמנית: Maximilian "Max" Meyer, נולד ב-18 בספטמבר 1995 באוברהאוזן שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בלוצרן בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
בעונת 2012/13, לאחר מעברו של לואיס הולטבי לטוטנהאם הוטספר, ופציעות של מספר שחקנים, נכלל מאייר בסגל של שאלקה לבונדסליגה ולליגת האלופות. בפברואר 2013 ערך מאייר את הופעת הבכורה בליגה, בתיקו 2-2 מול מיינץ 05, כאשר נכנס כמחליפו של רפאל ובישל את שער השוויון למישל בסטוס, ועד לתום העונה ערך סך הכל חמש הופעות. בעונת 2013/14 ערך הופעת בכורה בליגת האלופות מול פאוק סלוניקי, והבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של שאלקה במסגרת הגביע הגרמני מול דרמשטאדט 98. מאייר הצטיין בליגת האלופות מול צ'לסי, שהייתה מוכנה לשלם עבורו 15 מיליון אירו. במסגרת הליגה, הבקיע מאייר בעונה זו שישה שערים. בנובמבר 2013 האריך מאייר את חוזהו בקבוצה עד 2018.
בעונת 2014/15 מאייר תפס מקום קבוע בהרכב הקבוצה, והבקיע חמישה שערי ליגה. כמו כן, מאייר הצטיין גם בליגת האלופות, בה הגיעה שאלקה עד לשמינית הגמר, והייתה קרובה להדיח את ריאל מדריד. בעונת 2015/16 שוב הבקיע מאייר חמישה שערי ליגה, ובישל שבעה שערים, כשהוא מחזיק את הקישור בצוותא עם צעירים אחרים כיוהנס גייס, לאון גורצקה, פייר הויביירג, אלסנדרו שופף ולרוי סאנה.
ב-2 באוגוסט 2018 חתם מאייר בקריסטל פאלאס לשלוש שנים.
ב-15 בינואר 2021 עזב מאייר את קריסטל פאלאס לאחר שנחתם הסכם על סיום חוזהו בקבוצה.
ב-27 בינואר 2021 חתם מאייר בפ.צ. קלן עד לסוף העונה.
ב-2 בספטמבר 2021 חתם מאייר בפנרבחצ'ה לשנתיים.
קריירה בינלאומית
מאייר היה חלק מנבחרת גרמניה עד גיל 17 לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17 שנערכה בשנת 2012. מאייר הבקיע שלושה שערים בטורניר, בו הגיעה גרמניה עד הגמר והפסידה לנבחרת הולנד עד גיל 17 בפנדלים. למרות זאת, מאייר הוכתר כמלך השערים, נבחר כשחקן המצטיין בטורניר, ונכלל בנבחרת הטורניר. באותה שנה זכה בפעם הראשונה במדליית הכסף במסגרת פרס מדליית פריץ ואלטר, הישג אותו שחזר כעבור שנתיים. מאייר שיחק גם בנבחרת גרמניה עד גיל 19, ובנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, במדיה ערך 17 הופעות והבקיע שישה שערים.
בשנת 2016 השתתף מאייר עם נבחרת גרמניה האולימפית באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, ושימש קפטן בטורניר האולימפי. מאייר ונבחרת גרמניה הפסידו בגמר לנבחרת ברזיל האולימפית, וזכו במדליית הכסף.
הבריגדה הראשונה (דנמרק)
הבריגדה הראשונה (בדנית: 1. Brigade או בראשי תיבות: 1BDE) היא אחת משתי הבריגדות של הצבא המלכותי הדני. הבריגדה הוקמה ב-2005 וממוקמת בהולסטברו.
היסטוריה
הבריגדה הוקמה ב-1 בינואר 2005 כתוצאה ממיזוג בריגדות יוטלנד ה-1 וה-3. הבריגדה ממוקמת בהולסטברו והיא חלק מכוח התגובה של נאט"ו. הבריגדה היא הכוח הגדול ביותר בצבא הדני והיא אמורה לספק מענה מהיר לכל אתגר בכל רחבי העולם. הבריגדה השתתפה מטעם נאט"ו במלחמת קוסובו, מלחמת אפגניסטן ומלחמת עיראק, ובכמה פעילויות קטנות יותר מטעם האו"ם.
דוקטור ז'יוואגו (סדרת טלוויזיה, 2005)
דוקטור ז'יוואגו (ברוסית: До́ктор Жива́го) הוא סדרת טלוויזיה רוסיות, העיבוד הטלוויזיוני הראשון ברוסיה לרומן באותו שם מאת בוריס פסטרנק.
הפקה
סרט זה הוא העיבוד הרביעי לרומן בעולם והעיבוד הראשון ברוסיה. הצילומים הושלמו בסוף 2005, אך מסיבות לא ידועות הסרט לא שודר מייד. החומרים נגנבו על ידי שודדי וידאו ושוחררו ב-DVD באיכות ירודה. מעט אחר כך הסרט יצא ב-DVD בגרסה מורשית.
רק במאי 2006 הסדרה החלה להיות משודרת בערוץ NTV, והיא הייתה עמוסה בפרסום - היו 18 דקות של פרסום במשך 44 דקות של פרק.
אסמאעיל קאאני
אֶסמָאעיל קָאאָני (בפרסית: اسماعیل قاآنی; נולד ב-8 באוגוסט 1957) הוא מפקד כוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית.
קריירה צבאית
קאאני הצטרף למשמרות המהפכה בשנת 1982, ונלחם ונפצע במלחמת איראן–עיראק. באמצע שנות ה-90 מונה לראש החיל האזורי של כוח קודס האחראי על אפגניסטן ופקיסטן.
בשנת 1998, עם מינוי קאסם סולימאני למפקד כוח קודס על ידי מפקד משמרות המהפכה רחים ספווי, מונה קאאני לסגנו.
בינואר 2020, בעקבות הריגת קאסם סולימאני, מונה קאאני למפקד כוח קודס.
סקו מארה
קריירה
מארה ערך את הופעת הבכורה שלו בבורדו בהפסד 2–0 לטולוז ב-10 בפברואר 2021 במסגרת הגביע הצרפתי. הוא הבקיע את שערו הראשון בניצחון 1–0 בליגה על סטאד רן ב-2 במאי 2021. הוא הפך לשחקן הצעיר ביותר שכבש שער ליגה עבור בורדו מזה כמעט 14 שנים.