cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שרלוט פרקינס גילמן
קריירה
בשלב מסוים, גילמן מכרה סבונים מדלת לדלת. כשעברה לפסדינה, היא הייתה לפעילה במגוון ארגונים חברתיים. ב-1886 היא הייתה נציגת קליפורניה בכנס למען זכות הצבעה לנשים שהתקיים בוושינגטון די. סי., ובקונגרס הפועלים והסוציאליזם באנגליה. ב-1890 החלה את פעילותה בתנועת ה-Nationalist Clubs (מועדוני הלאומיים), שמטרותיה היו "מיגור התאוותנות של הקפיטליזם וסיום האבחנות בין המעמדות, תוך כדי קיום גזע אנושי שהוא שוחר שלום, אתי, ופרוגרסיבי באמת". בתקופה זו כתיבתה הייתה פורה, והיא פרסמה שירים, נובלה, 15 מאסות, ואת הסיפור "הטפט הצהוב". אך הקריירה שלה נסקה כאשר החלה להרצות על התנועה הלאומית, וכשפרסמה ספר שירים שזכה להצלחה. לא רק שהצליחה להתפרנס בכבוד בתור נואמת, היא גם הרחיבה את מעגל מכרותיה בתנועה הפמיניסטית.
"הטפט הצהוב"
המפורסם מבין עבודותיה של גילמן הוא הסיפור הקצר "הטפט הצהוב", שהיה לרב מכר במאה העשרים כשיצא לאור מטעם "Feminist Press". היא כתבה את הסיפור ב-1890, והוא פורסם לראשונה כשנה וחצי מאוחר יותר ב-"The New England Magazine". מאז, נכלל הסיפור במספר גדול של אנתולוגיות ספרות נשים, ספרות אמריקאית, וספרי לימוד.
הסיפור מספר את חוויותיה של אישה שסובלת ממצב נפשי מתדרדר לאחר שבעלה כלא אותה בחדרה למשך חודשים, לכאורה למען בריאותה. היא מפתחת אובססיה עם הטפט הצהוב המכוער בחדר, ולימים מתחילה לראות דמויות מגיחות מתוכו. גילמן כתבה את הסיפור כדי לשנות את התפישה של אנשים לגבי תפקידן של נשים בחברה, ולהצביע על חוסר האוטונומיה של נשים, שפוגע בתורו בבריאותן הנפשית, הרגשית ואפילו הפיזית. הסיפור נטל השראה מחוויות אמיתיות של גילמן, כאשר גם עליה נכפה "טיפול" דומה לאישה שבסיפור מידי בעלה הראשון. בסיפור הבעל הוא גם רופא, ועל אשתו לעשות כאשר הוא מצווה, והטיפול שהוא כופה הוא ההפך הגמור ממה שהאישה צריכה: הוא כופה עליה ריתוק למיטתה והאכלה בכפייה והיעדר מוחלט של גירויים קוגניטיביים, בעוד היא מייחלת לחופש, עניין, ושבירת המונוטוניה. גילמן כתבה את הספר כמעין תגובה לרופא שהיה אחראי לטיפולה ולהתוויית "טיפול המנוחה", ד"ר סילאס ויר מיטשל, והיא אף שלחה לו עותק של הסיפור.
עבודות משמעותיות נוספות
הספר הראשון שפרסמה גילמן היה "Art Gems for the Home and Fireside" (1888); אך היה זה לקט שיריה הראשון, "In This Our World" (1893), אוסף שירים סטיריים, שזיכה אותה בהכרה נרחבת. במהלך עשרים השנים הבאות, היא התפרסמה בעיקר בזכות הרצאותיה על סוגיות של נשים, אתיקה, עבודה, ורפורמות חברתיות. נושאים אלו גם באו לידי ביטוי בספריה.
ב-1894 - 1895, שימשה גילמן כעורכת המגזין "The Impress", שבועון ספרותי שפורסם על ידי אגודת העיתונאיות בקליפורניה. במהלך עשרים השבועות בהם יצא כתב העת, היא תרמה לו גם שירים, טורי דעה, מאמרי מערכת, ועוד. אך המגזין הגיע לסופו בגלל דעות קדומות נגד אורח חייה של גילמן, שנתפשה כאם לא-קונבנציונלית ואישה שיזמה את גירושיה. גילמן המשיכה להרצות, וכשסיימה סבב הרצאות ב-1897, החלה לחשוב יותר לעומק על כלכלה וסוגיות הקשורות למין בחברה האמריקאית, ורשימותיה מתקופה זו הפכו לבסיס של ספרה "נשים וכלכלה" אשר יצא לאור ב-1898. בספר זה בחנה גילמן את תפקידן של נשים במרחב הביתי, וטענה בעד שינויים בפרקטיקות של גידול ילדים וניהול משק בית כדי לאפשר לנשים את הפניות להרחיב את השתתפותן במרחב הציבורי. ב-1903 דיברה בקונגרס הבינלאומי לנשים בברלין, ובשנה שלאחר מכן, עשתה סבב הרצאות בינלאומי שכלל את אנגליה, הולנד, גרמניה, אוסטריה והונגריה.
האוטוביוגרפיה שלה, שהחלה לכתוב בשנת 1925, פורסמה לאחר מותה, ב-1935.
מרפא המנוחה
גילמן ילדה את בתה היחידה תוך שנה מנישואיה לצ'ארלס וולטר סטטסון. היא חוותה דיכאון לאחר לידה חמור. סטטסון זימן את הרופא סיילאס ויר מיטשל, שהיה המוביל בתחום הטיפול ב"נוירוסתניה", אבחון כללי למצבים פסיכו-פתלוגיים. הוא המציא מערך טיפולי לנשים שנקרא "מרפא המנוחה" (rest cure), שביסודו האמונה כי נשים צריכות להגביל כל גירוי פיזי או אינטלקטואלי כדי להגיע למצב של בריאות נפשית. (לעומת זאת, גברים עם הפרעות דומות נשלחו על ידו למערב הפרוע, לשחק בבוקרים ולצוד במשך מספר שבועות.) הוא לא היה בודק את נסיבות חייהן של מטופלותיו, ולמעשה מי שהתירו או היו אחראים על הטיפול היו הבעלים, מכיוון שבאותה תקופה לנשים היו אך מעט זכויות ריבוניות על גופן או רכושן. בשל כך, בדרך כלל הטיפולים האלו נכפו על הנשים המטופלות. גילמן לא הייתה שונה במובן זה: היה זה בעלה שיזם את הטיפול בה. היא התאשפזה תחת השגחתו של ד"ר מיטשל, ועברה את טיפול המנוחה.
טיפול המנוחה ארך בדרך כלל 8–9 שבועות, ודרש בידוד מוחלט מחברים ומשפחה, כאשר המטופלת מרותקת למיטתה, ומואכלת, גם בכפייה, כל שעתיים, בחלב שומני ובשר אדום. לפעמים הטיפול כלל מסאז' ושוק חשמלי. הרעיון היה להגביל את המטופלת למצב של תלות טוטאלית, כמו תינוקת – אחות הייתה רוחצת אותה, מאכילה אותה, ומסדרת את לבושה ומצעיה. כל פעילות הייתה אסורה על מטופלות, כולל קריאה, כתיבה ותפירה, ולפעמים אפילו דיבור.
כעבור 9 שבועות של טיפול, גילמן שבה לביתה, עם הוראות מהרופא: "לחיות חיים ביתיים ככל האפשר. להיות תמיד בחברת התינוקת... לשכב למנוחה אחרי כל ארוחה. להגביל פעילות אינטלקטואלית לשעתיים ביום. ולעולם לא להניח יד על עט, מכחול או עפרון כל ימי חייך". גילמן ניסתה למשך מספר חודשים לפעול לפי הוראות אלו, אך הדיכאון שלה גבר והיא הגיעה למצב של משבר נפשי. היא התחילה לגלות סימני אובדנות, ודיברה על אקדחים וכלורופורם. השניים החליטו שעליהם להתגרש כדי שגילמן תוכל להשיב את שפיותה.
גילמן יצאה לנופש עם בתה, וכמעט באופן מיידי, כאשר היא חופשייה מקשרי נישואים עם סטטסון, מצבה השתפר. כשחזרה לביתה, החליטה להתחיל בהתחלה חדשה, מכרה את רכושה, ונסעה לפסדינה, שבקליפורניה. שם, היא פרחה מבחינה אינטלקטואלית ויצירתית, החלה לכתוב, להרצות, ולפעול במגוון ארגונים חברתיים.
דרוויניזם רפורמי ותפקידן החברתי של נשים
גילמן אמצה תאוריות אבולוציוניות וחיברה אותן לפמיניזם ולמטרות של רפורמה חברתית. היא הגדירה את עצמה הומניסטית. על פי גישתה, הדרוויניזם תומך בזכויות נשים והרחבת תפקידן החברתי. היא הצביעה על כך שהמודל המצוי מדבר רק על התפתחות אבולוציונית של גברים, ואילו גם נשים היו חלק מהברירה הטבעית, ובחרו במהלך התפתחות האדם להזדווג עם המועמדים הטובים ביותר. היא טענה שהמצב המוחלש של נשים בחברה הוא תוצאה של פטריארכיה, אשר ריסנה את הפוטנציאל של נשים ודחקה אותן לתפקידים מוגבלים תחת אצטלת "הטבע הנשי". ובכך, בעצם, האבולוציה האנושית — אשר זקוקה גם לתרומתן של נשים — נחסמת. כדי לתקן מצב זה, היא טענה, על נשים לקבל הזדמנויות בלתי מוגבלות להתפתחות אישית, אשר בתורה תתרום להתפתחות החברה האנושית. בניגוד לדרוויניזם שמרני, אשר טען שכפיפותן של נשים בחברה היא תוצאה של אבולוציה וברירה טבעית, ולפיו שינוי בתפקידי מגדר יביא אסון על המין האנושי, גילמן סברה שתאוריית האבולוציה מספקת רציונל מדעי לשחרור נשים.
גילמן תקפה את הרעיון שהבדלים מגדריים הם מהותיים ביולוגית, וטענה שכל הבדל כזה שהיה נחוץ לקיום המין האנושי בפרה-היסטוריה כבר אינו נחוץ בזמנים המודרניים. טענה מרכזית שלה הייתה שסקס וכלכלה ביתית קשורים זה בזו בקשר הדוק: שאישה מחויבת במבנה החברתי להשתמש ב"נכסים" המיניים שלה כדי לרצות את בעלה, כדי שהוא, בתורו, יפרנס את המשפחה. כך שמילדות, ילדות מאולצות לתוך רובריקה שמכינה אותן לאמהות ונישואים, דרך הצעצועים המשווקים להן, והביגוד המיועד להן. היא טענה שלא אמור להיות כל הבדל בין בגדי ילדות וילדים, או צעצועיהם, או פעילותם. היא ציינה לשבח את ה"טומבוי" (ילדה נערית) כאדם המושלם, אשר מסתובבת חופשייה ומשתמשת בגופה באופן בריא.
גילמן כתבה שהתרומה של נשים לציוויליזציה נגדעה בשל התפתחות תרבות אנדרוצנטרית, ושכתוצאה מכך, חצי מהמין האנושי נמצא בפיגור התפתחותי, מצב שיש לתקן כדי למנוע את התדרדרות הגזע האנושי. היא סברה כי עצמאות כלכלית היא הדרך היחידה להבטיח חופש לנשים, אשר יביא לשוויונן עם גברים. בספרה "נשים וכלכלה" היא פיתחה רעיונות אלה, וטענה, בין היתר, שנשים חיות תחת דיכוי גברי, שאמהות לא צריכה למנוע מנשים לעבוד מחוץ לבית, ושניהול משק הבית — כולל ניקיונות, בישול וגידול ילדים — צריך לעבור התמקצעות. "האישה האידיאלית", כתבה גילמן, "לא רק שהוקצה לה תפקיד שכולא אותה בביתה, אך היא מצופה גם לאהוב את זה, ולהיות חיננית ומאושרת, מחויכת וחביבה". היא צפתה שכאשר הקשר המיני-כלכלי יפסיק להתקיים, יחסים בחזית הביתית ישתפרו, מכיוון שהתסכול אשר חוות נשים רבות, הנובע מבידוד וחוסר הגשמה עצמית, גם יפסיק להתקיים.
בהרצאותיה דגלה גילמן ברפורמות לגבי לבוש, משפחה, ועבודה. היא חשבה שניהול משק הבית הוא אחריותם המשותפת של גברים ונשים, ושמגיל צעיר יש לעודד נשים לפתח עצמאות, כדי שמאוחר יותר גם יוכלו לעבוד מחוץ לבית. היא הייתה רדיקלית בגישתה אל היחידה המשפחתית: היא ביקשה לשנות את הפוקוס המשפחתי מיחידה המבוססת על חוזה כלכלי בין זוג נשוי, לישות בה יוכלו קבוצות גברים ונשים לחלוק חיים אישיים מלאי משמעות. הגישה הקומונלית שחזתה התפתחה כיוון שהיא האמינה שמגיע גם לאנשים לא-נשואים חיים מלאים, ושבדרך זו יתאפשר לכל איש ואישה בית בו הם יכולים להיות בזוג או ביחיד, ועדיין ליהנות מחברת אחרים ומהחופש להתפתח, וכן שסידור מעין זה יבטיח עצמאות כלכלית מוגברת עבור נשים.
גילמן גם סברה שאין הכרח שדווקא אם תגדל או תהיה המטפלת העיקרית של ילדיה. היא ביקשה לאפשר גידול ילדים על ידי בעלות מקצוע, והיא עצמה שלחה את בתה לחיות עם אביה כשהייתה בת עשר. בשל כך, חוותה גילמן עוינות ולעג, ואף נקראה "אישה לא טבעית". גילמן נאבקה בעד זכותה של אישה להשתמש באמצעי מניעת הריון, אך התנגדה בחריפות להפלות. גילמן גם טענה בעד שימוש באמצעי מניעה (בכפייה) כאסטרטגיה מונעת נגד רביית "הבלתי כשירים" בחברה.
עיסוקה המרכזי של גילמן בנושאי עצמאות נשים, כמו שוויון בעבודה, בלבוש ובעבודות הבית, באו לידי ביטוי בספריה "הבית" (1903), "עבודה אנושית" (1904) ו"עולם מעשה ידי אדם" (1911), שבו טבעה את המושג "אנדרוצנטריות".
גזע
האמונה של גילמן באבולוציה חברתית הייתה קשורה גם לגישות גזעניות בהם החזיקה, בדומה להוגים אבולוציוניים אחרים. בכתביה הייתה מתייחסת ל"פראיים", ודירגה קבוצות אתניות בסולם האבולוציוני על פי כישוריהם המדעיים, כלומר, שהקבוצות שהחילו את המהפכה התעשייתית הן עליונות על חברות אנושיות החיות באופן לא מתועש — חלוקה המתואמת באופן מוחלט לחלוקה גזעית בעולם. היא הייתה שותפה לדעתו של ארנסט הקל שהתפתחות מנטלית היא אבולוציונית, ושאומות שהיסטורית לא היו שותפות להתפתחות אינטלקטואלית אירופית, כבר אינן מסוגלות לחשיבה האירופית, הנעלה. היא כתבה את המשוואה הבאה: "נתון: אם במדינה מסוימת, גזע א' התקדם באבולוציה החברתית, נגיד, לשלב 10, ואילו גזע ב' התקדם באבולוציה החברתית, נגיד, לשלב 4... נתון: שגזע ב' לא מפותח דיו בעיני גזע א'; שאלה: כיצד גזע א' יכול באופן האפקטיבי והמהיר ביותר לקדם את התפתחות גזע ב'?" כלומר, לגזע ה"עליון" יש זכות להפעיל כוח על הגזע ה"נחות" ולהתאים אותו לצרכיו. לגבי שחורים אמריקאים בפרט, גילמן האמינה כי כל שחור שהוא "מתחת לדרג מסוים של אזרחות — מי שאינו מהוגן, תומך בעצמו ופרוגרסיבי... על המדינה לקחת עליו חסות". היא הציעה שהמדינה תכפה על שחורים עבודות שירות, כגון בניית תשתיות ציבוריות, כאשר העובדים חיים במחנות עבודה, ושבכל מחנה כזה יהיה גם מרכז הכשרה לעבודת משק בית. הגברים והנשים מהמחנות יורשו לצאת מהם לתקופות ניסיון, בהם יוכיחו את מסוגלותם להתקיים באופן עצמאי. גילמן סברה שתוכנית זו "תקדם את הגזע [השחור] כולו בהתפתחותו החברתית". במאסה מאוחרת שפרסמה, "Is America Too Hospitable", היא הגדירה את ה"תערובת האמריקאית" כתת-גזע לבן המאפיין את ארצות הברית, שמקורו בעיקר אנגלי, עם מעט תערובת של ה"זנים" המקושרים—הטווטונים והסקנדינבים. היא האמינה שאל לגזע אמריקאי זה להתערבב עם גזעים אחרים.
היו לגילמן גם גילויי אנטישמיות, בעיקר באוטוביוגרפיה שלה שהתחילה לכתוב ב-1925, בהיותה בת 65, ובו קראה לבולשביזם "הסיוט היהודי-רוסי".
גילמן לפעמים יצאה נגד גזענות, כפי שהיא ראתה אותה, מתוך העקרונות ההומניסטיים שלה, שגרמו לה להתנגד לאלימות קולקטיבית. בשלבים מוקדמים יותר היא הכירה בעוולות שנעשו נגד עמים שונים, ביניהם שחורים אפריקאים ששועבדו, ילידים אמריקאים שנרצחו ומקסיקנים שנושלו מאדמותיהם. אך החל מזמן פרוץ מלחמת העולם הראשונה, לערך, גישתה למהגרים בפרט החריפה.
בספריה ובהרצאותיה גילמן גם קידמה גישה אאוגנית, הן להשבחת הגזע כפי שהגתה בגישה הדרוויניסטית החברתית, וכן ככלי לשחרור נשים, מכיוון שהאמינה שפרקטיקה של בחירה מינית נכונה תביא נשים למעמד בו יוכלו להיות עצמאיות באמת.
תגובות וביקורת
כשפורסם "הטפט הצהוב", הוא עורר הדים רבים, חלקם חיוביים וחלקם שליליים. בין הגישות האוהדות היו אלו שברכו על התיאור הגרפי של ההתדרדרות המנטלית של המספרת, כאזהרה על חשיפתן של נשים שחיות חיים מונוטוניים למחלת נפש. המתנגדים חשבו שדווקא התיאורים הגרפיים מוגזמים, ולא נועדו להנאתם של הקוראים, ולכן עדיף היה שלא יתפרסמו.
אף על פי שבפרסומה העיקרי זכתה גילמן בעקבות הספר "נשים וכלכלה" שיצא בשנת 1898, עד תום מלחמת העולם הראשונה היא כבר לא הייתה ברוח הזמנים. היא כתבה באוטוביוגרפיה שלה, "לצערי, דעותיי בנוגע לשאלת המין אינן אטרקטיביות לחברה האוהדת את זיגמונד פרויד, ואנשים גם אינם מוכנים לשקול כיצד הדת יכולה לסייע בעבודתנו לשיפור העולם".
במאמרה "Herland and Beyond", אן ג'יי. ליין כותבת ש"גילמן מספקת פרספקטיבות לגבי סוגיות משמעותיות של מגדר עמן אנו עדיין נאבקות היום; המקור של דיכוי נשי, המאבק על אוטונומיה ואינטימיות במערכות יחסים אנושיות; המקום של עבודה מקצועית בהתוויית ההגדרה העצמית; אסטרטגיות לגידול וחינוך הדורות הבאים כדי לייצר סביבה הומנית ומטפחת."
ביבליוגרפיה
עבודותיה של גילמן כוללות:
סיפורים קצרים
גילמן פרסמה את סיפוריה במגזינים, עיתונים, ובירחון שהוציאה בעצמה, The Forerunner. מבקרי ספרות רבים התעלמו מסיפורים אלו, אך חלקם נבחנים מחדש בעשורים האחרונים, בהם לימודי מגדר ופמיניזם התפתחו באוניברסיטאות ויש עניין חדש במחקר אודותיה ואודות עבודתה.
דרמה ודיאלוגים
מרבית יצירות הדרמה של גילמן אינן זמינות מכיוון שהן קיימות רק בכתב היד המקורי. עם זאת, מספר פורסמו ב-The Forerunner.
כתבי עת
גילמן הוציאה את כתב העת The Forerunner בהוצאה עצמית, בין השנים 1909–1916.
הרצאות
ידועות 90 הרצאות שהעבירה גילמן בארצות הברית ואירופה. ביניהן:
ג'וני סימונס
ג'וני סימונס (באנגלית: Johnny Simmons; נולד ב-28 בנובמבר 1986) הוא שחקן אמריקאי. מוכר בשל תפקידו כדילן בקסטר בסרט "מבול של צרות", ובסרטים אחרים כמו "הגוף של ג'ניפר", "האקסים של החברה שלי" ו"פריחה מאוחרת".
ראשית חייו
סימונס נולד במונטגומרי, אלבמה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית. והוא גדל והתחנך בדאלאס שבטקסס. הוא למד בבית הספר היסודי "נתן אדמס". בשנת 2005 סיים את לימודיו בתיכון על שם וורן טראוויס וויט.
קריירה
סימונס קיבל את תפקיד הקולנוע העלילתי הראשון שלו בקומדיה "מבול של צרות" משנת 2007. הוא גילם את דילן בקסטר, הבכור מבין שלושת בניו של אוון בקסטר בגילומו של סטיב קארל ושל ג'ואן בקסטר שגילמה לורן גרהאם. לאחר מכן שיחק במספר סרטים, בהם "בית מלון לכלבים" משנת 2009, לצד ג'ייק ט. אוסטין ואמה רוברטס. באותה שנה כיכב בסרט האימה הקומי "הגוף של ג'ניפר" כג'יפ דב, החבר של הדמות אותה גילמה אמנדה סייפריד.
בשנת 2010 שיחק בסרט הקומדיה "האקסים של החברה שלי". הוא מגלם את ניל, גיטריסט בס בן 20 וחובב הלהקה הבדיונית סקס בוב-אומב. בשנת 2011 הוא לוהק לתפקיד משנה לצד ג'ונה היל וצ'נינג טייטום בסרט "רחוב ג'אמפ 21". הסרט הופץ בבתי הקולנוע ב־16 במרץ 2012.
בנוסף בשנת 2012 סימונס השתתף בתפקיד הקוורטרבק בראד הייז, לצד לוגאן לרמן, אמה ווטסון ועזרא מילר, בסרט הקולנוע "כמה טוב להיות פרח קיר". הסרט הוא עיבוד לרומן של סטיבן צ'בוסקי באותו שם.
בשנת 2014 שיחק בתפקיד ג'ק לונדון במיני-סדרה "קלונדייק" בערוץ דיסקברי, סדרת התסריטים הראשונה של הערוץ, אשר תיארה את תקופת "הבהלה לזהב" בשנות ה-90.
בשנת 2015 הוא השתתף בתפקיד ג'ף יאנסן בסרט המותחן "ניסוי כלא בסטנפורד" ובשנת 2016 שיחק בתפקיד הראשי בארבעה סרטים, "Transpecos", "ארץ החלומות", "The Phenom", והקומדיה של קווין פולאק "פריחה מאוחרת".
יהודית תמיר
תחילת הדרך
יהודית תמיר נולדה למשפחה מוזיקלית. אביה היה שר קטעי חזנות ואמה הייתה פסנתרנית.
אחרי שירותה הצבאי למדה תמיר פורטוגזית והופיעה עם חברים ברזילאים. בתחילת 1983 הוציאה תקליט שדרים עם השיר "איזו מין ארץ זו ברזיל" (לדבריה, ההורים מימנו לה את הקלטת הסינגל כמתנת יום הולדת). בעקבות השיר הזמין אותה מתי כספי למופע שלו עם להקת ברור חיל. באותה שנה כיכבה תמיר במופע שיזם אלי ישראלי "באטוקדה 83", שבו שרה בפורטוגזית עם להקת ברור חיל. המופע רץ כשנה והסתיים ב-1984.
באותה שנה הקימה תמיר להקת ליווי משלה עם אבי סינגולדה, רמי לוין ושפי ישי.
ב-1985 הופיעה תמיר כחלק מהרכב המופע "עיניים שלי" של יהודה פוליקר. תמיר שרה במופע קולות רקע, ניגנה בטמבורין והייתה סולנית בשיר "אילו הייתי איתך" שתרגם יעקב גלעד מיוונית. השיר בביצועה נכלל באלבום ההופעה של פוליקר "חולם בהקיץ" שיצא ב-1986. באותה שנה הקליטה תמיר שיר נוסף, "לי זה לא אכפת" (מ' עלי מוהר, ל' שפי ישי), שיצא רק כתקליט שדרים ולא זכה להצלחה.
ב-1987 הייתה תמיר שותפה לאלבום שירי הילדים "מתחת לארון" ביחד עם שפי ישי, מוטי דיכנה ויעקב בנאי.
ב-1989 שרה תמיר קולות רקע באלבום של אהוד ויעקב בנאי "תחת שיח היסמין" וכן באלבומו של אהוד בנאי "קרוב". באלבום "קרוב" נכלל דואט של תמיר ובנאי בשם "החזיון לפרנצ'סקו גויא".
תמיר נשואה למוזיקאי שפי ישי, ואם לבן.
אלבומי הסולו
ב-1992 שימשה תמיר יועצת אמנותית באלבומו של שפי ישי "אהבה ושנאה" ושרה בו קולות רקע. האלבום זכה לביקורות מצוינות.
ב-1993 הוקלט אלבומה השני של תמיר, "פרחים אדומים", שממנו בלטו השירים "אל תלך ממני", "פרחים אדומים" ו"פגישות ופרידות", לו צולם וידאו קליפ. בין הכותבים לאלבום היו שפי ישי, שלמה ארצי ורחל שפירא. באלבום נטלו חלק בהפקה ובנגינה שפי ישי, אבי סינגולדה, חיים רומנו, זוהר פרסקו ותייסיר אליאס. האלבום שיצא במרץ 1994 זכה לביקורות מפרגנות.
ארון מקי
ארון פיצג'רלד מקי (באנגלית: Aaron Fitzgerald McKie; נולד ב-2 באוקטובר 1972) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1994–2007. ממוצעיו הכוללים לאורך קריירת ה-NBA הם 7.4 נקודות, 3.3 ריבאונדים, 2.7 אסיסטים ו-1.2 חטיפות למשחק.
מאז שנת 2019 משמש כמאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת טמפל, במדיה שיחק בעבר כסטודנט.
קריירת מכללות
מקי נולד וגדל בפילדלפיה שבפנסילבניה. בשנתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של "תיכון סיימון גראץ" המקומי, הוביל אותה לזכייה באליפות ליגת התיכונים הציבוריים של פנסילבניה, עם ממוצעים של 18.9 נקודות, 9.9 ריבאונדים ו-72 אסיסטים למשחק.
בשנת 1991 החל ללמוד באוניברסיטת טמפל, אליה הצטרף באותה שנה גם שחקן האולסטאר לעתיד, אדי ג'ונס. בעונת 1992/1993 הובילו מקי וג'ונס את קבוצת הכדורסל של טמפל לשלב רבע גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Elite Eight), ומקי זכה בתואר השחקן המצטיין של "מחוז Atlantic-10" לאחר שקלע 20.6 נקודות למשחק. ממוצעיו של מקי בשלוש עונותיו בקבוצת האוניברסיטה הם 17.9 נקודות, 6.4 ריבאונדים ו-3.3 אסיסטים למשחק.
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1994 נלקח מקי על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס בבחירה ה-17. כבר במהלך עונת הרוקי שלו זכה למקום קבוע בחמישייה הפותחת של הבלייזרס, במקומו של קלייד דרקסלר אשר הועבר בטרייד ליוסטון רוקטס. בינואר 1997, לאחר כשתי עונות וחצי בפורטלנד, הועבר בטרייד לדטרויט פיסטונס, וכשנה לאחר מכן הועבר בטרייד נוסף לפילדלפיה 76', במדיה שיחק כ-7 עונות וחצי.
בעונת זכה מקי בתואר השחקן השישי של העונה ב-NBA לאחר שקלע 11.6 נקודות ומסר 5.0 אסיסטים בממוצע למשחק כמחליפם מהספסל של אלן אייברסון ואריק סנואו. בפלייאוף של אותה עונה גברה פילדלפיה על אינדיאנה פייסרס (3–1), טורונטו ראפטורס (4–3) ומילווקי באקס (4–3) ובכך העפילה לגמר ה-NBA לראשונה מאז זכתה באליפות עונת. בסדרת הגמר עצמה הפסידה פילדלפיה מול לוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 1–4. לאורך הפלייאוף היה מקי הקלעי השני של קבוצתו, אחרי אייברסון, כשקלע 14.6 נקודות למשחק. ב-3 העונות הבאות שמר מקי על יציבות עם ממוצע של 9.8 נקודות למשחק, אך קבוצתו נחלשה ולא הצליחה לשחזר את הישגה מעונת 2000/2001.
בסיום עונת שוחרר מקי מפילדלפיה וחתם על חוזה בלוס אנג'לס לייקרס. בשתי עונותיו עם הלייקרס שותף ב-24 משחקים בסך הכול, וקלע כ-1.2 נקודות למשחק בלבד.
באוקטובר 2007 החל לשמש כעוזר מאמן בפילדלפיה 76' תחת המאמן מוריס צ'יקס, אך בפברואר 2008 חתם בלייקרס על חוזה כשחקן, ומיד נשלח לממפיס גריזליס כחלק מטרייד אשר במסגרתו צירפו הלייקרס את פאו גאסול. הכללתו של מקי בטרייד נעשתה לשם השוואת סך המשכורות המועברות בין הקבוצות, בהתאם לחוקי תקרת השכר של ה-NBA. במאי 2008 שוחרר מקי מהגריזליס, מבלי ששיחק במדיה.
קריירת אימון
בעונת חזר לפילדלפיה כעוזר מאמן, וב-5 העונות הבאות נשאר בתפקיד זה תחת מאמני הקבוצה מוריס צ'יקס, טוני דילאו, אדי ג'ורדן ודאג קולינס.
בקיץ 2014 עבר לתפקיד עוזר מאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת טמפל, בה שיחק בעבר כסטודנט. לקראת עונת 2019/2020 מונה למאמן הראשי של הקבוצה, במקומו של פראן דאנפי אשר פרש מאימון.
פשע נגד השלום
בתחום המשפט הבינלאומי הפומבי, פשע נגד השלום הוא כל שיתוף פעולה במלחמה, אשר אינה מותרת על פי העקרונות המוסכמים בין האומות המאוחדות. באופן מדויק, משמעות הביטוי:
יוצא דופן בולט להגדרה היא נקיטה בפעולה צבאית הגנתית בהתאם להוראות סעיף 51 למגילת האו"ם. פעולות הגנתיות אלה נתונות לבחינת מועצת הביטחון, אולם אינן דורשות אישור של האו"ם כדי שתהיינה חוקיות בהתאם למשפט הבינלאומי. מועצת הביטחון היא הקובעת האם פעולה מלחמתית היא חוקית בהתאם לזכותם של יחיד או קולקטיב להגנה עצמית.
הסכם קלוג-בריאן
בשנת 1928 נקבע בהסכם קלוג-בריאן, הידוע כאמנה הכללית לזניחת המלחמה:
אם מדינה אינה מודיעה רשמית לאומות המאוחדות כי היא מכירה בהסכם קלוג-בריאן, אף אם חתמה עליה, האומות המאוחדות אינן יכולות להתייחס להפרה של הסכם קלוג-בריאן כאל הפרה של הדין הבינלאומי (זאת בהתאם לאמנת האומות המאוחדות בסעיף 102). כיוון שפרשנות סעיף 102 לאמנת האומות המאוחדות שמורה למועצת הביטחון, הרי שעדיין אפשר שהמועצה תיקבע קיומו של "פשע נגד השלום" ללא קשר להצהרה על קבלת ההסכם.
עקרונות נירנברג
בשנת 1945 הגדירה אמנת לונדון להקמת הטריבונל הצבאי הבינלאומי שלוש קטגוריות של פשעים, אשר אחד מהם הוא פשעים נגד השלום. השימוש הראשון בהגדרה זו נעשה בפינלנד לצורך העמדה לדין של הדרג המדיני הפיני בתקופת מלחמת העולם השנייה על שגרמו לפתיחת מלחמה נגד ברית המועצות ובריטניה בשנת 1941, או על מניעת שלום.
בשנת 1950 הגדיר הטריבונל הצבאי בנירנברג פשע נגד השלום:
מיקלי
מיקלי (בפינית: Mikkeli) היא בירת אזור סאבו הדרומית שבדרום-מזרח פינלנד, והעיר הגדולה בו. מיקלי שוכנת לחופו של אגם סאימה, וממוקמת כ-257 צפונית-מזרחית קילומטרים מטמפרה, כ-106 קילומטרים צפונית-מערבית ללאפנראנטה, וכ-230 ק"מ צפונית להלסינקי.
היסטוריה
במאה ה-17 המקום נקרא לראשונה על שם המלאך מיכאל, הפטרון של הכנסייה המקומית. שימוש רשמי בשם נמצא בהתכתבויות של בית המלוכה השוודי כבר בשנת 1604.
בראשית המאה ה -18, המתיחות בין שוודיה לאימפריה הרוסית הפכו את מיקלי לחשובה בגלל מיקומה האסטרטגי.
העיר הלכה והתפתחה, ובמהלךהשנים שקדמו למלחמה הצפונית הגדולה, הפכה למרכז לתעבורה ומסחר. בשנת 1809 הפכה פינלנד לחלק אוטונומי מהאימפריה הרוסית, וב-7 במרץ 1838, הכריז ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, על הקמת העיר מיקלי, ובשנת 1842 ניתן לה שלט האצולה שלה.
ערים תאומות
למיקלי שבע ערים תאומות:
דמונולוגיה
דמונולוגיה הוא ענף מחקר בתחום התאולוגיה, העוסק בחקר שדים (באנגלית Demon) ואמונות לגבי שדים.
מקור השם הוא מהמילה היוונית Δαίμooν (daimōn), שמשמעה כוח אלוהי או על-אנושי.
מומחה לניהול פרויקטים
מומחה לניהול פרויקטים או PMP (ראשי תיבות באנגלית של: Project Management Professional) היא הסמכה בינלאומית מוכרת הניתנת על ידי PMI (המכון לניהול פרויקטים). נכון למרץ 2018, היו 833,025 מוסמכי PMP ברחבי העולם. ההסמכה מבוססת על ה PMBOK (Project Management Body of Knowledge - תרגום: גוף הידע לניהול פרויקטים) של PMI.
סילבוס הבחינה
הבחינה מבוססת על הPMP Examination Specification, אשר מתאר מטלות מתוך חמישה דומיינים של ביצועים:
המבחן מורכב מ 200 שאלות בחירה שנכתבו כנגד האפיון במסמך ה PMBOK והקוד האתי של PMP. הבחינה נערכת ללא כל חומר פתוח. 25 מהשאלות בבחינה הן "שאלות דוגמה" אשר משמשות לקליברציה של רמת הקושי ודיוק הבחינה וככאלה אינן נכנסות לחישוב הציון בבחינה והן מפוזרות באקראי לאורך הבחינה, כך שלמעשה הציון הוא כתוצאה מתשובות שאר 175 השאלות בלבד. האחוזים בסוגריים לעיל מציינים את אחוז השאלות לכל דומיין.
מטרה
ארגונים ממשלתיים, מסחריים ואחרים דורשים הסמכת PMP כדי לשפר את הסיכוי להצלחה של פרויקט, בכל תחומי הידע, על ידי קביעת סטנדרטיזציה משתפרת והולכת לקבוצת עקרונות של ניהול פרויקטים כפי שבאה לידי ביטוי בספרות PMBOK.
רבי חנינא בר פפי
רבי חנינא בר פפי היה אמורא בדור השלישי לאמוראי ארץ ישראל.
מתולדותיו
היה מצעירי תלמידיו של רבי יוחנן.
חבריו היו רבי אבהו, רבי יצחק נפחא, רבי אמי, ורבי זירא. על תלמידיו נמנו רבי אילעא ורב אדא בר אבימי ייתכן כי הוא האמורא המוזכר בשם "רבי חנינא בר פפא", המוזכר תמיד באגדות הש"ס, שכן הוא מוזכר יחד עם רבי אבהו ורבי יצחק נפחא.
הוא שימש כדיין, ובהזדמנות אחת אף הכריע דין תורה בין שנים מחבריו, רבי יצחק בר יוסף ורבי אבא. רבי יצחק טען שרבי אבא הוא חייב לו כסף, אך אבד לו השטר בו הייתה מתודעת ההלוואה. רבי אבא לא רצה להחזיר את הכסף מבלי שיקבל את השטר, שכן חשש שמא השטר נמצא בין גנזיו של רבי יצחק, ובניו שימצאו את השטר לאחר פטירתו ולא ידעו שהחוב נפרע כבר, יתבעו ממנו את הכסף שוב. רבי יצחק הציע לכתוב שובר (שטר נגדי בו הוא חותם כי קיבל את הכסף מהלווה), אך רבי אבא סירב מכיוון שחשש שמא השובר יאבד לו בעתיד, וטען שכן פסקו רב ושמואל, אך רבי חנינא הכריע כרבי יוחנן וריש לקיש שפסקו כי המלווה יכול לתבוע את הכסף מהלווה אם הוא כותב לו שטר.
היה מפורסם כדוגמה לאדם צדיק שאינו חשוד על שום חטא, וכאשר רב הלך עם תלמידו רב יהודה, הוא אמר לתלמידו: בואו ונתרחק מאותה אשה ההולכת לפנינו, כדי שלא נענש באש הגיהנום. שאלו תלמידו: הרי נאמר ששני אנשים כשרים מותרים להתייחד עם אשה? אמר לו רב: ומניין שאנחנו נחשבים אנשים כשרים, שמא רק אנשים כרבי חנינא בר פפי נחשבים 'כשרים' לעניין זה?.
המעשה בו התפרסם כצדיק, אירע כאשר אחת משרות המלוכה תבעה ממנו לקיים עימה יחסים אסורים, ומכיוון שמדובר היה באשה שיכולה הייתה להמיתו, הוא עשה תחבולה וגרם לעצמו להמלא שחין, אך אותה אשה הסירה ממנו את השחין על ידי כישוף. בראותו זאת, הוא נמלט ממנה לבית בו היו שדים, ביודעו שהשרה לא תרדוף אחריו למקום כזה, שכן מדובר היה בבית שכל מי שנכנס לשם היה ניזוק, גם אם היו נכנסים שני אנשים יחד, וגם אם היה זה ביום. לאחר מכן שאלוהו חבריו: מי שמרך מהמזיקים? השיב להם רבי חנינא: שני מלאכים באו ושמרוני כל הלילה.
פ.ס. קרוייה
פדה סוורין קרויה (בדנית: Peder Severin Krøyer; 23 ביולי 1851 – 21 בנובמבר 1909), ידוע בשם פ.ס. קרויה, היה צייר דני.
התבגרות והכשרה
בשנת 1870, בגיל 19, התחיל קרויה את לימודיו באקדמיה המלכותית הדנית לאמנות, שם למד אצל פרדריק ורמיין. בשנת 1873 הוענקה לו מדליית הזהב ומלגה.
קריירה מוקדמת
הופעת הבכורה הרשמית שלו כצייר הייתה בשנת 1871 בשרלוטנבורג עם דיוקן של חבר, הצייר פרנס שוורץ. הוא הציג באופן קבוע בשרלוטנבורג לאורך חייו.
בשנת 1874 קנה היינריך הירשפרונג את ציורו הראשון מקרויה, ונתן לו את חסותו. אוסף האמנות של הירשפרונג מהווה בסיס למוזיאון הירשפרונג בקופנהגן.
מסעות
בין השנים 1877–1881, קרויה טייל רבות באירופה, פגש אמנים, למד אמנות ופיתח את כישוריו והשקפתו. הוא שהה בפריז ולמד אצל לאון בונה, וללא ספק היה תחת השפעתם של אימפרסיוניסטים בני זמננו – קלוד מונה, אלפרד סיסלי, אדגר דגה, פייר-אוגוס ואדואר מאנה.
הוא המשיך לטייל לאורך חייו, כל הזמן שאב השראה מאמנים ותרבויות זרות. הירשפרונג סיפק תמיכה כספית במהלך המסעות המוקדמים, וקרויה המשיך להציג בתערוכה בדנמרק לאורך כל התקופה הזו.
קרויה בסקיין
בשנת 1882 חזר לדנמרק. הוא בילה את יוני – אוקטובר בין ציירי סקיין, אז כפר דייגים נידח בקצה הצפוני של דנמרק, וצייר נושאים מהחיים המקומיים, כמו גם תיאורים של הקהילה האמנותית שם. הוא המשיך להיות קשור לקהילת האמנות והספרות המתפתחת בסקגן.
קרויה חילק את זמנו בין בתים שכורים בסקגן במהלך הקיץ, דירת חורף בקופנהגן שבה עבד על דיוקנאותיו הגדולים והנסיעות מחוץ למדינה.
קרויה ומארי
בטיול לפריז בשנת 1888 הוא פגש את מארי מרתה מתילדה טריפקה, אותה הכיר בקופנהגן. הם התאהבו והתחתנו ב-23 ביולי 1889 בבית הוריה בגרמניה. מארי קרוייה, שהייתה גם היא ציירת, נקשרה לקהילת סקיין, ולאחר נישואיהם היא הופיעה לעיתים קרובות בציוריו של קרויה. לזוג נולדה בת בשם ויבקה, ילידת ינואר 1895. הם התגרשו בשנת 1905 לאחר פרידה ממושכת.
ראייתו של קרויה התדרדרה בהדרגה בעשר השנים האחרונות לחייו עד שנעשה עיוור לגמרי. הוא צייר כמעט עד הסוף, למרות מצב בריאותו. למעשה, הוא צייר כמה מיצירות המופת האחרונות שלו כשהוא עיוור למחצה.
קרויה נפטר בשנת 1909 בסקגן בגיל 58 לאחר שנים של נסיגה בבריאותו. הוא גם נכנס ויצא מבתי החולים וסבל מהתקפי מחלת נפש.
יצירה
היצירה הידועה והאהובה ביותר של קרויה היא "ערב קיץ בחוף הדרומי של סקגן" עם אנה אנקה ומארי קרוייה, 1893. הוא צייר סצנות רבות של חיי הבילוי בחוף (מתרחצים, עגלות) ודייגים מקומיים.
1902 ברוסיה
1902 ברוסיה הייתה שנה ה-289 מתחילת שליטת שושלת רומנוב במדינה.
בשליחות נועזת (ספר)
בשליחות נועזת (באנגלית The Dark Crusader) הוא שמו של ספר ריגול שכתב הסופר אליסטר מקלין תחת השם איאן סטיוארט. הספר נכתב ב-1961 ומתאר פרשיית ריגול שבמהלכה מנסה איש ביון בריטי לפענח תעלומה הקשורה לטכנולוגיית טילים ולהיעלמותם של מדעני טילים בריטים. הפרשיה מתרחשת באי אקזוטי בדרום מזרח אסיה וזאת בניגוד לרבים מספריו של מקלין בהם העלילה מתרחשת בסביבה של קור וקרח.
הרקע לספר
הספר נכתב בתקופה בה החלו מדינות המערב לחשוש מעלייתן של מדינות מזרח אסיה וכן משקף הספר את הפחד מפני השונה ולכן מתוארת בו מעצמה אסייתית הפועלת לחיסול מדינות המערב
מסגרת העלילה
גיבור הספר הוא סוכן ביון בריטי בשם ג'ון בנטאל והספר כתוב בגוף ראשון מנקודת מבטו של הגיבור. לאורך הספר עובר הגיבור (ואיתו הקורא) תהפוכות רבות וכמו בצל הוא חושף שכבה אחר שכבה עד הגיעו לאמת.
המשימה
הספר נפתח בפגישה אישית של בנטאל עם מנהל הסוכנות קולונל ריין. בפגישה זו מספר ריין על גורם עלום שם במזרח הרחוק שמגייס מדענים בריטים מתחום בשכר גבוה למטרה לא ברורה. לדברי ריין אותם 8 מדענים שכבר נענו להצעה נעלמו בדרכם ליעדם באוסטרליה. ריין מציע שבנטאל יענה על אחת ממודעות ויציע את שירותיו. ומכיוון שהמודעה דרשה זוגות מגויסת סוכנת בשם מרי הופמן בתור "אשתו" של בנטאל.
הטיסה והחטיפה
ה"זוג" המגויס ממריא מלונדון דרך ניו יורק וסן פרנסיסקו לאיי פיג'י שם הם נוחתים בעיר הבירה סובא שבאי ויטי לוו ומתאחסנים במלון המפואר גראנד פאסיפיק. בשעות הלילה פורצת כנופיה, בפיקודו של קפטן פלק, לחדרם וחוטפת אותם לאונייתו של פלק שעוגנת בנמל שם הם נכלאים בתא קטן ומלוכלך. זמן קצר לאחר הגיעם מפליגה האונייה לדרכה.
במהלך ההפלגה חוקרים בנטאל והופמן את תאם ומגלים בו ציוד שיכול לעזור להם במקרה של בריחה. כמו כן הם מגלים שמתאם ניתן לשמוע את הקורה בתא הקשר וכך הם שומעים על הכוונה להרגם לאחר שזה שהזמין את חטיפתם אינו זקוק להם יותר. מידע זה מביא אותם לברוח, במהלך הלילה, מהאונייה ולשחות עד הגיעם לאטול.
בכפר המשלחת
על אף האווירה הפסטורלית מתעורר חשדו של בנטאל שמשהו אנו כשורה באי וביושביו. תחושה זו מתחזקת בו כי כבר בתחילת השהות על האי מנסים פרופ' וית'רספון ויואל לנטרל את בנטאל על ידי הפלת כספת על רגלו בתקווה שתישבר. בנטאל חושד במהלך ומצליח למקם את רגלו כך שלא תישבר אבל יוצר תחושה אצל מנהלי הכפר שהוא אינו כשיר יותר ללכת.
ובמהלך הלילות הבאים יוצא בנטאל לסיורים בכפר ובמנהרות המכרה שם הוא מאשש את תחושותיו. הוא מגלה בביתו של הפרופסור משדר רב עוצמה תקין. הוא מגלה שבצידו השני של האי קיים בסיס של הצי הבריטי. בסיירו במנהרות המכרה מגלה בנטאל שאחת המנהרות מגיעה כמעט עד צידו השני של ההר ושבמקצה של מנהרה אחרת נמצאת גופתו של פרופסור וית'רספון האמיתי וכן גופתו של מנהלו של בנטאל במכון המחקר. כמו כן מגלה בנטאל שמנהרה נוספת משמשת כבית כלא לנשות המדענים שנענו למודעות העבודה. בנטאל משדר אות מצוקה למפקדיו ממכשיר הקשר של הפרופסור המזויף (שמתברר בהמשך ששמו לקלרק) וכדי שייצא מביתו הוא מצית את אחד הצריפים של הפועלים.
לאורך ימי שהותם על האי נוצר קשר חזק בין מרי לבנטאל, קשר שהופך לאהבה שגורמת לשניהם לרקום תוכניות על עתיד משותף לאחר שיחזרו ללונדון.
ההתקוממות
במהלך אותו יום מצליח בנטאל לגייס לטובתו את קפטן פלק (שחטף אותו בפיג'י) וזה עוזר לבנטאל, למדענים, לנשותיהם ולחיילים לברוח בלילה לכוון המנהרה שחפרו לקלרק ועוזריו מצידו השני של ההר. בנטאל מנסה להגיע למקום כלאה של מרי אך נורה ברגלו ומתעלף. נסיונותיו של לקלרק לפרוץ למנהרה עולים לו בחיי מספר מאנשיו (כולל עוזרו יואל) והוא מחליט לברוח מהאי על ספינת מילוט עליה הוטען הטיל השני. לקלרק לוקח איתו את שארית אנשיו וכן את מרי הופמן. בנטאל מגיע למרכז הפיקוד של מתקן השילוח ומפעיל מרחוק את מנגנון הפיצוץ של הטיל והאונייה מתפוצצת על כל יושביה וביניהם גם מרי הופמן שהשאירה אחרי לבנטאל פתק שהיא מסכימה להינשא לו.
מלחמת המלך ג'ורג'
מלחמת המלך ג'ורג' (באנגלית: King George's War) הוא השם שניתן למבצעים צבאיים בצפון אמריקה שהיוו חלק ממלחמת הירושה האוסטרית (1740–1748). זו הייתה השלישית מארבע מלחמות צרפת והאינדיאנים. האירוע התרחש בעיקר בפרובינציות הבריטיות של ניו יורק, מפרץ מסצ'וסטס (שכלל את מיין ומסצ'וסטס באותה תקופה), ניו המפשייר (שכלל גם את ורמונט באותה תקופה), ונובה סקוטיה. הפעולה המשמעותית ביותר הייתה משלחת שאורגנה על ידי מושל מסצ'וסטס ויליאם שירלי, אשר צר על מצודת לואיסבורג הצרפתית ובסופו של דבר כבש אותה, באיי קייפ ברטון בנובה סקוטיה, בשנת 1745. בצרפתית היא ידועה בשם המלחמה הבין-קולוניאלית השלישית.
הרקע
מלחמת "אוזנו של ג'נקינס" (על שם תקרית שקרתה ב-1731 בה מפקד ספרדי חתך את אוזנו של סוחר הבריטי רוברט ג'נקינס ואמר לו לקחת אותו למלכו, ג'ורג' השני, פרצה בשנת 1739 בין ספרד לבריטניה, אך הייתה מוגבלת לים הקריבי ולסכסוך בין פלורידה הספרדית לפרובינציית ג'ורג'יה הבריטית השכנה. "מלחמת הירושה האוסטרית", שהייתה מאבק על הלגיטימיות של הצטרפותה של מריה תרזה לכס המלכות האוסטרי, החלה בשנת 1740, אך בתחילה לא היו מעורבות בה בריטניה וספרד מבחינה צבאית. בריטניה נמשכה דיפלומטית לסכסוך ההוא בשנת 1742 כבעלת ברית של אוסטריה וכמתנגדת לצרפת ופרוסיה, אולם פעולות איבה גלויות ביניהן לא התרחשו עד 1743 בדטינגן.
מלחמה לא הוכרזה רשמית בין בריטניה לצרפת עד מרץ 1744. מסצ'וסטס לא הכריזה מלחמה נגד קוויבק וצרפת עד 2 ביוני.
מהלך המלחמה
החדשות על הכרזת המלמה הגיעו לאנאפוליס, והכוחות הבריטיים לא היו מוכנים מספיק כאשר הכוחות המקומיים שתמכו בצרפתים, החלו במצור על פורט אן. בהיעדר אמצעי לחימה כבדים, נסוגו הכוחות האלה לאחר מספר ימים. ואז, באמצע אוגוסט, הגיע כוח צרפתי גדול יותר לפורט אן, אך גם הוא לא הצליח לכבוש או לגרום למצור יעיל נגד חיל המצב. המבצר קיבל אספקות וחיזוקים ממסצ'וסטס.
בשנת 1745, הכוחות הקולוניאליים הבריטים כבשו את מצודת לואיסבורג לאחר מצור של שישה שבועות. כנקמה, הקונפדרציה של עמים מקומיים באזור פתחה את המבצע של החוף צפון-מזרח (1745) נגד ההתנחלויות הבריטיות בגבול אקדיה בצפון מזרח מיין. צרפת שלחה משלחת גדולה לשקם את לואיסבורג בשנת 1746. הודות לסערות, מחלות ולבסוף גם מותו של מפקד המבצע הצרפתי, חזרו ניצולי המשלחת לצרפת מבלי שהשיגו את מטרתם. המלחמה התרחשה גם בגבולות בין המושבות הצפוניות הבריטיות ל"צרפת החדשה". לכל צד היו בעלי ברית בין הילידים האמריקאים, ואלה פשטו על כפרים מרוחקים ולקחו אנשים בשבי לצורכי כופר, או לעיתים סיפחו אותם לשבטים שסבלו מאובדן אוכלוסייה עקב מחלות או הלוחמה. כתוצאה מהפשיטות התכופות על הגבול הצפוני, הורה המושל ויליאם שירלי לבנות שרשרת מצודות על הגבול המשתרעת מערבה מניו יורק.
ב-28 בנובמבר 1745, הצרפתים עם בני בריתם האינדיאנים פשטו והרסו את הכפר סראטוגה שבניו יורק, הרגו או לקחו בשבי יותר ממאה מתושביו. לאחר מכן נטשו הבריטים את יישוביהם בניו יורק צפונית לאולבני, עיר מסחר מרכזית. ביולי 1746 התכנס כוח בריטי ואינדיאני בצפון מדינת ניו יורק למתקפה נקמה נגד הכוחות הקנדיים.
כשתגבורת כוחות הבריטיים הצפויים, מעולם לא הגיעה, הקרבות הופסקו. כוח גדול (יותר מ-1,000 איש) של הכוחות הצרפתים ותומכיהם במקום לפשוט בעמק נהר ההדסון העליון בשנת 1746, פשט בעמק נהר הוסאק, וביצע התקפה על פורט מסצ'וסטס (צפון אדמס, מסצ'וסטס). הפעולה היה כנקמה על הריגתו של מנהיג אינדיאני בתקרית קודמת. פשיטות אחרות כללו את הפשיטות הצרפתיות ב-1747 על גרנד פרי, נובה סקוטיה; ופשיטה בשנת 1748 על ידי בנות הברית הצרפתית-אינדיאנית על שנקטאדי, ניו יורק.
לאחר המלחמה
המלחמה גבתה מחיר כבד, במיוחד בצפון המושבות הבריטיות. אובדן הגברים של מסצ'וסטס בלבד בשנת 1745–1746 הוערך כ־8% מאוכלוסיית הגברים הבוגרים של המושבה.
הסכם השלום, שהחזיר את כל הגבולות הקולוניאליים למעמדם לפני המלחמה, לא עשה הרבה כדי לסיים את האיבה המתמשכת בין צרפת, בריטניה למושבות שלהם, ואף לא פתר שום מחלוקות טריטוריאליות. מתחים נותרו גם בצפון אמריקה וגם באירופה. הם פרצו שוב בשנת 1754, עם תחילת מלחמת צרפת והאינדיאנים בצפון אמריקה, שהתפשטה לאירופה שנתיים לאחר מכן כמלחמת שבע השנים.
בין 1749–1755 באקדיה ונובה סקוטיה נמשכה הלחימה במלחמתו של האב לה לוטר.
כיכר מאירהוף
כיכר מאירהוף היא כיכר עירונית בשכונת קריית אליעזר בחיפה. הכיכר הוקמה בשנות ה-60 של המאה ה-20 על שם יוסף מאירהוף. הכיכר נחשבת לכיכר העירונית הגדולה בחיפה והצפון, ואחת הגדולות בישראל כולה. אדריכל הכיכר הוא אל מנספלד שתכנן גם מגדל מאירהוף שנמצא בכיכר.
בלב הכיכר נמצא פסל בשם "החמישה" שאותו יצר הפסל בוקי שוורץ, ובבסיסו כתוב "כיכר יוסף מאירהוף" על שמו של איש העסקים היהודי אמריקאי יוסף מאירהוף. בכיכר ישנן גינות וספסלים רבים ועצי דקל.
בשנת 1965 נבנה בכיכר מגדל מאירהוף לגובה של 20 קומות שהיה הגבוה ביותר בישראל מחוץ לתל אביב עד לשנת 1973 ובחיפה והצפון היה הגבוה ביותר עד לבנייתו של מגדל אשכול באוניברסיטת חיפה בשנת 1978.
החל מקיץ 2017 עברה הכיכר שיפוץ מקיף לאחר שנפגע ריצוף וריהוט הרחוב כתוצאה מתזוזת קרקע ארוכת שנים. התקציב שהוקצה לשיפוץ היה שלושה מיליון ש"ח ותכנון השיפוץ נמסר למשרד האדריכלים מילר-בלום.
ג'ורג' פרדריק ווטס
ג'ורג' פרדריק ווטס (באנגלית: George Frederic Watts; 23 בפברואר 1817 – 1 ביולי 1904) היה צייר ופסל בריטי המזוהה עם התנועה הסימבוליסטית. הוא אמר: "אני מצייר רעיונות ולא דברים." ווטס התפרסם במהלך חייו בזכות יצירותיו האלגוריות, כמו "תקווה", "אהבה" ו"חיים".
ביוגרפיה
ווטס נולד במרילבו במרכז לונדון, לאשתו השנייה של יצרן פסנתרים, אמו נפטרה עוד כשהיה צעיר. הוא למד בבית עם אביו בפרשנות השמרנית של הנצרות וכן דרך היצירות של הקלאסיקה כמו האיליאדה. החינוך הנוצרי דחה אותו מהדת כל חייו, ואילו הקלאסיקה השפיעה באופן מתמשך על אמנותו.
הוא גילה כישרון אומנותי בגיל צעיר. הוא למד פיסול מגיל 10 אצל ויליאם בהנס, ואחרי זה נרשם כסטודנט באקדמיה המלכותית בגיל בן 18. הוא הציג לראשונה באקדמיה בשנת 1837. הוא גם החל את קריירת הדיוקנאות שלו, כשהוא מקבל חסות מצד בן זמנו הקרוב אלכסנדר קונסטנטין יונידס, שלימים הפך לחבר קרוב.
הוא נחשף ציבורית עם הרישום שכותרתו Caractacus, שהוזמן לתחרות לעיצוב ציורי קיר לבתי הפרלמנט החדשים בווסטמינסטר בשנת 1843. ווטס זכה בפרס ראשון בתחרות, שנועד לקדם ציור עלילתי על נושא פטריוטי שמתאים למחוקקי האומה. בסופו של דבר ווטס לא תרם לקישוטים בווסטמינסטר, אך ממנו נלקח הרעיון של בניין המכוסה ציורי קיר המייצגים את ההתפתחות הרוחנית והחברתית של האנושות.
הפרס מתחרות ווסטמינסטר מימן ביקור ממושך באיטליה משנת 1843 ואילך, שם שהה ווטס והתיידד עם השגריר הבריטי הנרי פוקס, הברון הרביעי ואשתו אוגוסטה. כמו כן, התחיל ווטס באיטליה לצייר נופים והיה בהשראת הקפלה הסיסטינית של מיכלאנג'לו וקפלה Scrovegni של ג'וטו די בונדונה. בשנת 1847, בעודו באיטליה, נכנס ווטס לתחרות חדשה עבור בתי הפרלמנט עם דמותו של "אלפרד הגדול" - אלפרד הסית את הסקסונים למנוע את נחיתת הדנים בים. בסטודיו שלו הוא פגש את הנרי תובי פרינספ, שהיה במשך 16 שנה איש מינהל קולוניאלי בהודו, ואת אשתו שרה. ווטס הצטרף למעגל החברתי של פרינספ, כולל שבע אחיותיה של שרה כולל ג'וליה מרגרט קמרון, הנרייטה ריי, וארנסט נורמנד.
בזמן שחי כדייר בליטל הולנד האוז, הציורים האפיים של ווטס הוצגו בוויטצ'אפל על ידי חברו הרפורמטור החברתי סמואל ברנט, והוא קיבל לבסוף משימת קישוט לבתי הפרלמנט, כשהוא משלים את "ניצחונו של אביר הצלב האדום" בשנים 1852–1853. הוא גם נסע לאיטליה בשנת 1853 והמשיך מזרחה עם הארכאולוג צ'ארלס תומאס ניוטון כדי לחפור את העיר היוונית העתיקה הליקרנסוס בשנים 1856–1857, תוך מעבר דרך קונסטנטינופול והאיים היוונים.
בשנות השישים של המאה ה-19, עבודותיו של ווטס מראות את השפעתה של רוסטי, ומדגישות לעיתים קרובות הנאה חושנית וצבעים עשירים. בין הציורים הללו גם דיוקן של אשתו הצעירה, השחקנית אלן טרי, שהייתה צעירה ממנו ביותר מ-30 שנה. הם נישאו ב־20 בפברואר 1864, רק שבעה ימים לפני יום הולדתה ה-17. כשנראתה עם גבר אחר לאחר פחות משנה של נישואים, ווטס התגרש ממנה.
הוא נבחר כאקדמאי לאקדמיה המלכותית בשנת 1867.
בשנת 1886, בגיל 69, התחתן ווטס בשנית, עם מרי פרייזר טייטלר, מעצבת וקדרנית סקוטית, אז בת 36.
בשנת 1891 הוא קנה אדמות ליד קומפטון, דרומית לגילדפורד, בסורי. הם בנו בסמוך לבית את גלריית ווטס, מוזיאון המוקדש ליצירתו.
אשתו של ווטס, מרי, עיצבה את קפלת Watts Mortuary הסמוכה, עליה שילם ווטס. הוא צייר גם גרסה למזבח רק שלושה חודשים לפני שמת.
בציוריו המאוחרים, היצירתיות של ווטס משתנה לתמונות מיסטיות בהן נראה כי ווטס מקדים את האמנות המופשטת. באחד הציורים הוא מתאר את אלוהים כצורה שבקושי נראית בתבנית חזקה של כוכבים וערפיליות. נראה כי כמה מיצירותיו המאוחרות האחרות של ווטס דומות לציורי התקופה הכחולה של פיקאסו.
ווטס נערץ גם כצייר דיוקנאות. דיוקנאותיו היו מהגברים והנשים החשובים ביותר בתקופתו. רבים מהם נמצאים כעת באוסף גלריית הפורטרטים הלאומית. בדיוקנאותיו ביקש ווטס ליצור מתח בין יציבות ממושמעת לפעולה.
רבים מציוריו הם בבעלות גלריית טייט בריטניה - הוא תרם 18 מציוריו הסמליים לטייט בשנת 1897, ושלושה נוספים בשנת 1900. חלקם הושאלו לגלריית ווטס והם מוצגים שם.
אינגרון הלגרד מקל
אינגרון הלגרד מקל (בגרמנית: Ingrun Helgard Möckel; 1941 – אוקטובר 1977) הייתה דוגמנית גרמנייה, מיס אירופה לשנת 1961.
ביוגרפיה
מקל גדלה בבאדן-באדן, בהיותה סטודנטית נבחרה ב-1960 למיס גרמניה.
בתחרות מיס תבל 1960 עלתה לשלב חצי הגמר.
בתחרות מיס עולם 1960 נבחרה לסגנית השלישית.
בתחרות מיס אירופה 1961 נבחרה למקום הראשון והוכתרה כמיס אירופה.
עקב הצלחותיה בתחרויות יופי היא הוחתמה כדוגמנית בסוכנות פורד מודלס והיא וויתרה על לימודיה.
ב-1966 נישאה לסוחר יוהנס נקרמן, בנו של הרוכב האולימפי יוזף נקרמן, נולדו להם שלושה ילדים והם התגוררו בפרנקפורט.
ב-1977 היא נהרגה בתאונת דרכים.
השמדה באמצעות עבודה
השמדה באמצעות עבודה הוא מונח המתאר את הפעלתם של מחנות ריכוז ומערכות לניהול עובדי כפייה בגרמניה הנאצית, בברית המועצות, בקוריאה הצפונית ובמשטרים טוטאליטרים אחרים. שכן, במשטרים אלו הנרדפים נרצחים באיטיות על ידי עבדות קשה, תת-תזונה והיעדר טיפול רפואי.
גרמניה הנאצית
הנאצים רדפו אנשים רבים על רקע הגזע, השתייכות פוליטית, מוגבלות, והעדפה דתית או מינית. הם אף רדפו קבוצות נוספות שנדחקו לשולי החברה בגרמניה, דוגמת משפחות מרובות ילדים ונזקקות סעד, נוודים ותושבים ארעיים (צוענים בעיקר), וכן אלכוהוליסטים וזונות. למרות שהאחרונים שהוזכרו נחשבו ל"טהורי דם", הם סווגו כחריגים חברתית וכנטל על החברה. הם תועדו ברשימות (וגם הומוסקסואלים) על ידי הרשויות והמשטרה והוטלו עליהם מגוון של הגבלות וחוקים מדכאים, ביניהם עיקור כפוי ולבסוף מאסר במחנות הריכוז. כל מי שהתנגד למשטר הנאצי (כגון קומוניסטים, סוציאל-דמוקרטים, דמוקרטים וסרבני מצפון) נלקח למחנות מעצר. רבים מהם לא שרדו.
בעוד שאחרים ניצלו מעיניהם של הנאצים, לא היה מקום בתפיסת העולם של היטלר ליהודים, אם כי גרמניה הנאצית עודדה ותמכה בהגירה יהודית לארץ ישראל בין השנים 1933 עד 1941 דוגמת הסכם ההעברה ותוכנית מדגסקר. במהלך המלחמה בשנת 1942 ההנהגה הנאצית התכנסה כדי לדון ב"פתרון הסופי לבעיית היהודים באירופה" בועידת ואנזה. התמליל מהוועדה נתן להיסטוריונים תובנה על דרך החשיבה של ההנהגה הנאצית, שכן הוא תיאר באופן מובהק את תוכניתם העתידית שכללה שימוש בהשמדה על ידי עבודה כאחד ממרכיבי "הפתרון הסופי".
הנאצים אף עינו והתעללו פיזית באסירים. "טורסטאן" הייתה שיטה שבה הקורבנות אולצו לעמוד עירומים ולהרים את ידיהם באוויר. לאחר שהתמוטטו או התעלפו הם הוכו עד לחזרתם מחדש לתנוחה. "פאלהנגן" הייתה שיטה בה קשרו את ידיהם של האסירים מאחורי גבם ואז תלו אותם על עמוד באמצעות הלולאה שנוצרה בין היד לגב. כך נפרקו ידיהם של האסירים והלחץ היה קטלני תוך מספר שעות.
מחנות הריכוז
הכליאה במחנות הריכוז לא נועדה רק כדי לשבור את רוחם של האסירים, אלא כדי להוביל למותם. רישום האסירים, עבודת הכפייה, שיכונם במבנים צפופים וקטנים והמסדרים - כל ההיבטים של הכליאה במחנה לוו בהשפלה ובהטרדה.
הקליטה, הרישום והתחקור של העצורים החדשים התלוו לקריאות בוז מאנשי האס אס. דרכו על האסירים והלמו בהם במסדרי הבוקר. חלק מעבודות הכפייה כללו מטלות חסרות טעם ופרך קשה, שנועדו לשחוק את האסירים פיזית ונפשית.
במחנות ריכוז רבים, עבודות הכפייה כוונו לטובת המאמץ של מכונת המלחמה הגרמנית. במקרים אלו, האסירים אולצו לעבוד שעות רבות על מנת להגביר את התפוקה של יצור הנשק והתחמושת. אוסוולד פוהל, ראש מחלקת המשרד הראשי למשק ולמנהל של האס אס (SS-WVHA), שפיקח על עבודתם של האסירים במחנות הריכוז, נתן ב-30 באפריל 1942 את ההוראה:
בין 25,000 עד 35,000 אסירים שנשלחו לעבוד עבור תאגיד אי גה פארבן באושוויץ מצאו את מותם. תוחלת החיים הממוצעת של אסיר יהודי שהוצב בתפקידו עמדה על פחות מארבעה חודשים. עובדי הכפייה הכחושים מתו מעייפות, ממחלות או שהוגדרו כבלתי כשירים לעבודה והוצאו להורג. כשלושים אחוזים מעובדי הכפייה עליהם הוטלה המשימה של חפירת תעלות, שנחפרו לטובתם של מפעלי נשק בחודשי המלחמה האחרונים, מתו. במחנות לוויין שהוקמו בקרבת מכרות וחברות תעשייתיות, אחוזי התמותה היו גבוהים אף יותר, שכן תנאי המגורים והציוד היו ברמה נמוכה בהרבה מאשר במחנות העיקריים.
האימרה "העבודה משחררת" (בגרמנית: Arbeit macht frei; נהגה: "אַרְבַּיְיט מַאכְט פְרַיְי"), שהתנוססה על מספר שערי מחנות ריכוז, הייתה חלק ממערך ההטעייה ואחיזת העיניים שהופנתה כלפי קורבנות גרמניה הנאצית. מחנה הריכוז בוכנוואלד היה המחנה היחיד שבשערו נכתב בציניות "Jedem das Seine" (בגרמנית: לכל אחד המגיע לו).
לאס-אס היה סיווג של מחנות על פי אופן הטיפול באסירים. מאוטהאוזן וגוזן היו שני המחנות היחידים בכל אירופה שסווגו בדרג 3, שמשמעו "השמדה באמצעות עבודה". לשם השוואה, מחנה הריכוז דכאו היה בדרג 1, ואושוויץ בדרג 2 (בשונה מהמחנה הסמוך בירקנאו, ששימש מחנה השמדה).
ברית המועצות
הגולאג הסובייטי מתואר לעיתים קרובות כמערכת של מחנות מוות. אלכסנדר סולז'ניצין הציג את הביטוי "מחנות השמדה באמצעות עבודה" בספרו "ארכיפלג גולאג". לדבריו, הממשל הסובייטי הכחיד את המתנגדים לו על ידי אילוצם לעבוד בפרויקטים לאומיים גדולים (דוגמת חפירת תעלת בלומורקנאל, עבודה במחצבות, סלילת פסי רכבת מרוחקים ומיזמי בנייה אורבניים) תחת תנאים תת-אנושיים. רוי מדבדב העיר: "מערכת הענישה בקולימה ובמחנות בצפון נועדו במתכוון להשמדתם של אנשים". אלכסנדר יאקובלב אף הרחיב ואמר שסטלין "היה הארכיטקט של מערכת הגולאגים שבאה להשמיד לחלוטין חיי אדם".
בהסתמך על מסמכים פנימיים וסודיים מהגולאגים השונים, עולה שבין השנים 1930 עד 1956 נהרגו 1.6 מיליון בני אדם במחנות העבודה הסובייטים. רובם (900,000 איש לערך) נהרגו בזמן מלחמת העולם השנייה בעת הלחימה בין גרמניה הנאצית לרוסיה הסובייטית, תקופה שבה אספקת המזון הייתה דלה בכל המדינה.
לפי ההערכה, מחנות עבודה דומים פרוסים בשטחה של קוריאה הצפונית ועד כה נהרגו בהם למעלה מ-20,000 אסירים פוליטיים.
יהודה ליב קאגאן
הרב יהודה ליב קאגאן (ה'תרס"ד, 1904 – י"ב בטבת ה'תשל"ג, 27 בדצמבר 1972) היה רב ומחבר תורני. כיהן כראש ישיבה ואב בית דין באנטוורפן, כראש ישיבה ורב קהילה בניו יורק חבר הוועד הפועל של אגודת הרבנים, וסגן נשיא תנועת המזרחי בניו יורק. חתן פרס שניידרמן לספרות תורנית.
ביוגרפיה
נולד בשנת (ה'תרס"ד) בליטא לרב שלמה אביגדור. אבי אימו היה הרב מאיר יוסף קאסטין, מחבר פירוש "פנים מאירות" על הירושלמי. למד בישיבות סובלק, סלונים, גרודנא, סלבודקה, ראדין (שם למד בצלו של החפץ חיים), קלם ומיר. נסמך להוראה על ידי הרב חיים עוזר גרודזנסקי, הרב אברהם צבי קמאי (רבה של מיר), ועד הרבנים של ורשה, הרב אליעזר פינקל (ר"מ בישיבת מיר), הרב חיים הלר, והרב משה אביגדור עמיאל.
בשנת ה'תרפ"ט נישא לדבורה (נפטרה בי"ד בתשרי ה'תשמ"ב), ביתו של הרב יצחק קוסובסקי, רבה של יוהנסבורג שבדרום אפריקה. כמה מחידושי תורתו מובאים בספרו של הרב קוסובסקי 'שאלת יצחק'. לאחר נישואיו למד בכולל באוטבוצק, שם עמד בקשרים קרובים עם הרב חיים עוזר גרודזנסקי, דוד רעיתו. לאחר פטירת הרב גרודזנסקי כתב מאמר הספד ארוך שבו תיאר את דרכו האישית והתורנית, במסגרתו הוסיף תיעוד ייחודי ומפורט של סדר היום של הרב גרודזנסקי.
אנטוורפן וליון
בעת פלישת הנאצים לבלגיה ברח הרב קאגאן לצרפת, שם ישב בין היתר בליון, ושימש כרב קהילת "ישורון" המקומית.
ארצות הברית
בשנת ה'תש"ב היגר לארצות הברית. שם כיהן כראש ישיבת רבנו יעקב יוסף, לימד ב"בית המדרש לתורה" בשיקגו, ובשנת תש"ג מונה לרבה של קהילת יוצאי אנטפולה בעיר. בשנת תש"ז מונה לעמוד בראשות "ישיבת רבי ישראל סלנטר" בניו יורק.
בשנותיו באמריקה הרבה לפרסם מאמרים בכתבי עת תורניים. חיבר את ספריו "הליכות יהודה" – דרשות פרשניות והלכתיות על סדר פרשות השבוע. באחד ממאמריו קבע כי גיורים שנערכו חרף ידיעה שאין בדעתו של הגר לשמור מצוות כלל – כפי שהיה מקובל בקרב רבני אמריקה במקרה של חשש התבוללות – תקפים לחלוטין. עם זאת, יחסו לעריכת גיורים שכאלה לכתחילה היה מסויג. היה נשיא תנועת המזרחי בעירו ובעל דעות ציוניות.
הרב קאגאן נפטר כבן 68 בליל שבת פרשת ויחי, י"ב בטבת ה'תשל"ג (27 בדצמבר 1972). נטמן בהר הזיתים בירושלים.
משפחתו
בנו, הרב ירוחם אבא שאול קאגאן (נפטר בכ"ג באדר ה'תשנ"ח), מחבר הספר "שבילי אש", שימש כראש כולל "בית יצחק" בפיטסבורג, פנסילבניה. בן נוסף, הרב ישראל מאיר קאגאן, שימש כראש ישיבה בדנוור, קולורדו.
תעשיית היהלומים בישראל
ישראל היא ממייסדות תהליך קימברלי, פורום בינלאומי למסחר ביהלומים, ובשנת 2010 אף כיהנה בראשותו.
טרום הקמת מדינת ישראל
בין השנים 1905–1936, נעשו ניסיונות שונים להקים ולפתח ענף יהלומים בארץ ישראל, אולם ניסיונות אלו לא הצליחו.
בשנת 1933, החלו מאמצים מול שלטונות המנדט הבריטי לביטול המכס על יבוא יהלומי גלם, ובשנת 1936 ביטלו השלטונות את המכס על יבוא זה. רק לאחר מכן החלה להתפתח תעשיית היהלומים בארץ בצורה בת קיימא.
שווי היצוא של תעשייה זו הוערך במעלה מ-3,200,000 לירות ארץ-ישראליות. זה היה הערך הגבוה ביותר למוצרים שיוצאו מהמנדט הבריטי באותה שנה.
השנים הראשונות של מדינת ישראל
לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל הועברה כלכלת הצריכה למתכונת של כלכלת מלחמה. החלטה זו הגיעה בשיאו של משבר בתעשיית היהלומים, חרף משבר זה כבר בשנת 1956, לראשונה בתולדותיה של מדינת ישראל, נערך בה הקונגרס הבינלאומי של הפדרציה העולמית של בורסות היהלומים (WFDB).
במהלך חמש עשרה השנים הראשונות לקיומה של ישראל תעשיית היהלומים וחברת תפוזי ג'אפה היו מוצרי הייצוא העיקריים של המדינה הצעירה.
המאה ה-21
נכון לתחילת המאה ה-21, ישראל היא אחת משלושת המרכזים העיקריים בעולם לייצור יהלומים, לאחר בלגיה והודו.
ב-2012 שווי הייצוא עמד על כ-5.56 מיליארד דולרים.