cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלאך-ים נקוד
מלאך-ים נקוד (שם מדעי: Squatina oculata) הוא מין של כריש מהמשפחה מלאך-ימיים החי במימי האוקיינוס האטלנטי המזרחי, מחופי פורטוגל עד אנגולה ונמיביה, ולרוב מצוי במים טרופיים או סובטרופיים. הוא מצוי גם במי הים התיכון.
אורכו של מלאך הים 1.2 מטר בממוצע כשפרטים גדולים מאוד יכולים להגיע לאורך 1.6 מטר. הוא בעל סנפירי חזה רחבים כשל בטאים, אך הם מנותקים משאר הגוף. בנוסף הוא בעל סנפירי שת רחבים, שני סנפירי גב נמוכים והוא חסר סנפירים אנאלים. גופו של מלאך הים שטוח כדי שיוכל להתחפר בחול או בבוץ הימי. מלאך הים משריץ צאצאים חיים.
כריש זה מצוי בעומק של 20 עד 500 מטרים, אך לרוב נפוץ בעומק 100 מטרים, לצוד לקרקעית הים. הוא אורב לטרף של דגים אחרים, סרטנים ודיונונים ואף כרישים קטנים יותר, אותם הוא בולע בפיו הרחב המלא בשיניים חדות.
בדומה לקרובו מלאך-ים מגובשש, הוא מצוי בסכנת הכחדה חמורה בעיקר עקב תפיסה כשלל לוואי של רשתות ספינות דיג, זאת אף על פי שהוא לא נידוג למאכל. אוכלוסיות חופי מאוריטניה ומרוקו הצטמצמו במעל 95% וייתכן שלחופי פורטוגל, בהם דיג אינטנסיבי דומה, הירידה תהיה בהתאם.
נטע אלקיים
יצירתה, הן האמנותית והן המוזיקלית, עוסקת רבות בזהותה המרוקאית במרחב הישראלי והבינלאומי. מבצעת שירים ומחדשת יצירות בשפה הערבית-מרוקאית, יצירות ישנות ופחות מושמעות ומוכרות ומעניקה להם גוון אישי. בנוסף, כותבת יצירה מקורית ומתרגמת לשפת הדאריג'ה الدارجة 'Darija (אנ'), הערבית המדוברת במרוקו.
בנוסף עוסקת באמנות פלסטית, הציגה תערוכות יחיד, השתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות ופסטיבלים שונים.
ביוגרפיה
אלקיים נולדה בעיר נתיבות להורים ילידי מרוקו. אמה עלתה מהעיר קזבלנקה אליה הגיעה מהכפר איליר (Zaouïa d'Illigh, צר'), ואביה מהכפר טינריר (Tinghir, אנ'). אביה הוא האמן מיכאל אלקיים.
סבתהּ של נטע אלקיים שכלה שניים מבניה: הראשון נפל בגיל 30, בשנת 1973, במלחמת יום הכיפורים והותיר אישה ושני ילדים. השני נהרג בגיל 19, בשנת 1982, במהלך שירותו הצבאי.
נטע גדלה בסביבה ספוגה בתרבות יהודי מרוקו ולכך השפעה עמוקה על יצירתה.
השכלתה של אלקיים נגעה בתחומי אמנות ומוזיקה מגוונים. את לימודי התיכון סיימה במגמת מוזיקה, באולפנת בני עקיבא, אבן שמואל. ב־2005 סיימה לימודי אמנות במסלול האקדמי לאמנות במכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי בבאר-שבע וב־2007 סיימה את תוכנית ה'שנה החמישית' ללימודי התמחות לאמנים צעירים בבית הספר לאמנות קלישר בתל אביב. בנוסף, ב־2008 סיימה לימודי מיצג בבמת מיצג, בית ספר לאמנות בינתחומית, תל אביב. אלקיים היא בוגרת תוכנית קרן מנדל ישראל למנהיגות בתרבות יהודית לשנת 2020.
אלקיים נשואה ליוצר והמוזיקאי עמית חי כהן, והשניים יוצרים יחד ומתגוררים בירושלים.
סגנון מוזיקלי
סגנון שירתה וקולה משלבים השפעות מוזיקליות אנדלוסיות, ברבריות וים-תיכוניות, כמו גם השפעות של שירת נשמה שחורה, פיוט ורוקנרול.
נטע מבצעת שירים בסגנונות שונים ועכשוויים כמו פופ, בלוז ורוקנ׳רול ושואבת השראה משפע הסגנונות המצויים במרוקו וביניהם: 'ע'ייטה' (אנ'), צעקה, שהוא סגנון עממי אמזירי (ברברי), 'שגורי' שהוא סגנון משני של שעבי מרוקאי (אנ'), ומוזיקה אנדלוסית בסגנון 'אלא'.
נטע מכוונת ביצירתה לקהל המקומי ולקהל הבינלאומי והיא יוצרת מוכרת ומושמעת במרוקו.
הווא ג׳אני (הנה הוא בא אלי) (2012)
המופע ׳הווא ג׳אני׳ הוזמן לפסטיבל GWMF, Gibraltar World Music Festival, (אנ') שבגיברלטר, בפסטיבל Pèlerinage en décalage בפריז, ובין השנים 7–2013 השתתף בפסטיבלים רבים בין היתר בשווייץ, בנגקוק, ניו-יורק, ברלין ופסטיבל ״אטלנטיק אנדלוס״ באסואירה שבמרוקו, שם ביצעה אלקיים לראשונה יצירה נשכחת של הזמרת היהודייה המרוקאית זוהרה אלפסיה ״מולאי איברהים״ (האכ אה מאמא), שהפך מאז ללהיט מרוקאי וקיבל עוד עשרות גרסאות על ידי מבצעים ממרוקו וישראל. לאחר הופעותיה במרוקו זכתה לכתבה נרחבת במגזין ״אקו״ הפופולרי במרוקו, שם קיבלה את הכינוי: ״יונת השעבי המרוקאי״.
שיר הנושא של המופע ״הווא ג׳אני״ שכתבה, עובד לתזמורת על ידי המנצח והמעבד תום כהן, הוקלט בהופעה חיה בליווי תזמורת ירושלים מזרח ומערב ונבחר לאחד מעשרת שירי השנה של 2015 של עיתון הארץ.
אביאדי (אשריי) (2016)
ב־2016 עלה המופע ׳אביאדי׳ - מופע מחווה לזמרת זוהרה אלפסיה, אותו יצרה יחד עם עמית חי כהן (ניהול מוזיקלי) בליווי אנסמבל של עשרה מוזיקאים. המופע שילב קטעי דוקו נדירים של הבמאי חיים שירן שליווה ותיעד את הזמרת בארץ לפני מותה ואנימציה מקורית של האמן דותן מורנו. במופע קיבלו פרשנות חדשה לראשונה קלסיקות של הזמרת היהודייה שהותירה קריירה מפוארת במרוקו מאחור ועלתה לארץ לחיי בדידות ועוני. ׳אביאדי׳ פתח את פסטיבל העוד הבינלאומי בירושלים, הוזמן לפסטיבל היהודי בקרקוב שבפולין וסוקר בעיתון Hespress הנפוץ במרוקו. מתוך הסיקור:
״נטע, אמנית ישראלית הדבקה במורשת המרוקאית, חידשה במופע מיוחד שירים של זוהרה אל-פאסיה, שעלתה לישראל ב-1962 לאחר שנהנתה מהצלחה רבה בשנות ה-70 במרוקו. נטע סבורה שחובה לשמור על נכסי התרבות המרוקאים באמצעות ביצועים של יצירותיהם הנצחיות של השעבי המרוקאי, הכולל שירים של זוהרה אלפסיה, שמאז ומתמיד משכה אליה יהודים מרוקאים ומוסלמים בתיאטראות הגדולים של מרוקו במהלך המאה ה-20.״
״תהילה לדוד״ (2019)
מופע המוקדש לגדול משוררי יהדות מרוקו, דוד בן אהרון בן חסין (1792-1727), שבין יצירותיו "אוחיל יום יום אשתאה", "אערוך מהלל ניבי" ״לדוד שיר ומזמור״ המוכרים ונפוצים עד היום. המופע משותף ליוצר עמית חי כהן, על מחשב, מקלדות ופסנתר. סגנון היצירות הוא מפגש בין ביטים אלקטרוניים ופיוט צפון אפריקאי ממקנס של המאה ה-18 וכולל הלחנת יצירות חדשות.
״ארנאס״ (2019) Arenas
פרויקט מוזיקלי-ויזואלי סביב מחנה גרנד ארנס, מחנה מעבר לעולים מצפון אפריקה שפעל במרסיי. היצירות נכתבו בהשראת חומרים שאותרו בארכיונו של יששכר בן עמי אשר הקליט במחנה נשים יהודיות שרות שירים מהרי האטלס.
מווימה Muima (2021)
"מווימה" הוא שיר של משה בן חמו שהוקלט בשנות השבעים של המאה העשרים על ידי הזמרת יסמין ימינה אלמגרביה. נושא השיר הוא פרידה מדמות האם ובביצועה המחודש הוסיפה אלקיים פרשנות המתייחסת לדחיקת העבר ושכחת השפה. בסרטון השיר משולבות תמונות של אמהות שנשלחו אליה מרחבי העולם.
הופעות ושיתופי פעולה בולטים
ב-2014 כתבה את שיר הנושא לסרט ׳אנשים כתומים׳ של חנה אזולאי הספרי אותו תרגם למרוקאית יהודית ראובן אברג׳ל והלחין והפיק עמית חי כהן.
מאז שנת 2015 מעבר לפעילותה עם ההרכב נטע שיתפה פעולה והתארחה כסולנית עם תזמורות אנדלוסיות רבות מהארץ ומחו״ל והופיעה לצד גדולי ה׳שעבי׳ המרוקאי בארץ, במרוקו ובפריז וביניהם: נאג׳אט רזקאווי, עביר אל עבד, ריימונד אבקסיס, מקסים ומייק קרוצ׳י, וענקי המוזיקה הדג׳ירית (סגנון אלג׳יראי) הוותיקים החיים בארץ נינו ביטון ומוריס אל מדיוני, עימו היא מופיעה באופן קבוע מאז שובו לישראל.
ב־2018 הקליטה שני שירים בפריז לאלבום העתידי של ההרכב האלג׳יראי ׳אל גוסטו׳, הרכב אלג׳יראי יהודי מוסלמי שהתפרק ואחרי 50 שנה התאחד בסיפור מרגש שתועד לסרט מצליח.
משחק
ב-2020 יצא לאקרנים סרטה של קרן ידעיה, "מאמי", שבו גילמה אלקיים תפקיד ראשי. זוהי גרסה קולנועית לאופרת הרוק "מאמי".
אמנות פלסטית
יצירותיה כוללת ציורים, רישומים, רקמות, אנימציות, פסלים ועבודות וידאו - ארט. אלקיים מרבה לצייר פורטרטים של גיבורי תרבות.
הסרט "בעיניך אני רואה את ארצי"
בספטמבר 2020 הוקרן לראשונה במסגרת פסטיבל דוקאביב סרטו התיעודי של כמאל השכאר "בעיניך אני רואה את ארצי", המתאר את מסעם של נטע אלקיים ועמית חי כהן אל שורשי משפחותיהם במרוקו, ומלווה את תהליך יצירתם.
ג'וש האצ'רסון
ג'ושוע ראיין "ג'וש" האצ׳רסון (באנגלית: Joshua Ryan "Josh" Hutcherson; נולד ב-12 באוקטובר 1992) הוא שחקן ומפיק קולנוע אמריקאי. ידוע בעיקר בשל תפקידו בתור פיטה מלארק בסדרת הסרטים "משחקי הרעב", וכתפקידו בג'ס בסרט "ממלכת טראביתיה"
ביוגרפיה
האצ'רסון נולד ביוניון, קנטקי ב-12 באוקטובר 1992, הוא בנם הבכור של מישל (לבית פייטמאסטר), לשעבר דיילת בחברת דלתא איירליינס, המסייעת כעת בקריירה של ג'וש, וכריס האצ'רסון, אנליסט של הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית. הוריו, שנולדו וגדלו גם הם בקנטקי, נפגשו בבית הספר התיכון בדרי רידג'. יש לו אח אחד הצעיר ממנו, קונור. בגיל 9 החל לגשת לאודישנים, ועל מנת להגדיל את סיכוי הצלחתו עברה משפחתו לקליפורניה.
הוא למד בבית הספר היסודי "ניו הייבן" בעיר מולדתו עד שהחל את דרכו בגיל תשע, ולאחר מכן החל בחינוך ביתי, עם אמו כמורה. מאוחר יותר חזר לקנטקי כדי ללמוד בבית הספר התיכון "רייל" לסמסטר אחד. האצ'רסון שיחק בקבוצת הכדורגל של בית הספר התיכון ומאז הוא חובב ספורט נלהב, וגילה גם תשוקה לפוטבול וטניס. בגיל 13 השתתף בטריאתלון.
קריירה
בראשית שנות ה-2000 הופיע במספר תפקידים קטנים בטלוויזיה ובסרטים, בהם סדרת הטלוויזיה "ER". הוא התפרסם יותר כששיחק ברצף של סרטים מצליחים כגון "מנהטן הקטנה" בתפקיד הילד גייב, "זאת'ורה" בתפקיד הילד וולטר, "ממלכת טארביתיה" בתפקיד הילד ג'ס ארונס, בעיבוד הקולנועי הרביעי לספר "מסע אל בטן האדמה" בתפקיד שון אנדרסון - אחיינו הצעיר של גיבור העלילה המדען פרופסור טרבור אנדרסון (ברנדן פרייזר) - ובדרמה הקומית עטורת השבחים "הילדים בסדר" בתפקיד הנער לייזר אולגוד. בשנת 2011 שיחק ג'וש בסרט האימה "מרותקים" (Detention), ובאותה שנה נבחר לגלם את התפקיד המדובר של פיטה מלארק בסדרת הסרטים "משחקי הרעב". הוא השתתף בסרטים "התלקחות" ו"עורבני חקיין חלק א" ו"משחקי הרעב: עורבני חקיין - פרק הסיום" מסדרת סרטי "משחקי הרעב". בתחילת 2012 עלה לאקרנים סרט ההמשך של "מסע אל בטן האדמה" הנקרא "מסע אל האי המסתורי" בו כיכב לצד ונסה הדג'נס ודווין ג'ונסון. בשנת 2014 שיחק בסרט הפשע הביוגרפי "אסקובר: גן עדן אבוד" לצד בניסיו דל טורו.
בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה קומי-ביוגרפי "חי בסרט", שביים, הפיק ושיחק בו בתפקיד ראשי ג'יימס פרנקו. באותה שנה החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת המדע הבדיוני "איש העתיד" ברשת Hulu, בהפקת סת' רוגן ואוון גולדברג.
חיים אישיים
האצ'רסון גר כיום בלוס אנג'לס, קליפורניה. במאי 2012 הוא רכש את ביתו לשעבר של הית' לדג'ר בשכונת הוליווד הילס (ב-2.5 מיליון דולר).
האצ'רסון ידוע בשל תמיכתו בקהילת הלהט"ב, האצ'רסון השתתף בקמפיין בשם "Straight But Not Narrow" של ארגון Gay–straight alliance שנוצר על ידי תלמידים ונועד לספק סביבה בטוחה ותומכת לילדים ובני נוער מקהילת הלהט"ב. באפריל 2012 הוא הפך לזוכה הצעיר ביותר בפרס ואנגארד מטעם פרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה, הניתן על קידום שוויון זכויות לקהילת להט"ב.
אריק הולץ
אריק הולץ (באנגלית: Eric Holtz; נולד בניו יורק ב-5 בדצמבר 1965) הוא מנג'ר בייסבול אמריקאי-יהודי, שאימן את נבחרת ישראל בבייסבול.
הולץ היה עוזר המנג'ר של נבחרת ארצות הברית שזכתה במדליית זהב באירועי המכביה התשע-עשרה ב-2013, והמאמן הראשי של נבחרת ארצות הברית עד גיל 18 שזכתה במדליית זהב באירועי המכביה העשרים.
ביוגרפיה
הולץ נולד בניו יורק, וגדל במשפחה יהודית ברובע ברונקס. את אירוע בר המצווה שלו הוא חגג עם משפחתו בכותל המערבי. אביו לחם במלחמת העולם השנייה.
קריירת משחק
הולץ למד במכללת דין שבמסצ'וסטס, ושיחק במשך שנתיים בנבחרת הבייסבול של המכללה.
לאחר מכן הגיע לישראל ושימש כמאמן-שחקן בבית שמש בלו סוקס מליגת הבייסבול הישראלית. הוא שיחק בעמדת המגיש ובעמדת הבסיס השלישי.
קריירת אימון
בשנים 2004–2007 שימש הולץ כעוזר המנג'ר במכללת מנהטנוויל.
בין השנים 2008–2015 שימש כמאמן החבטות במכללה הקהילתית וסטצ'סטר.
הולץ היה עוזר המנג'ר של נבחרת ארצות הברית שזכתה במדליית זהב באירועי המכביה התשע-עשרה ב-2013, והמאמן הראשי של נבחרת ארצות הברית עד גיל 18 שזכתה במדליית זהב באירועי המכביה העשרים.
נבחרת ישראל
הולץ נבחרת על ידי איגוד הבייסבול הישראלי לשמש כמאמן נבחרת ישראל בבייסבול לקראת משחקי מוקדמות אולימפיאדת טוקיו - 2020.
בשנת 2019 העפילה הנבחרת לראשונה לאליפות אירופה בבייסבול שנערכה בגרמניה וסיימה במקום הרביעי. בשלב הבתים ישראל שובצה בבית א' (הראשון משני הבתים) וסיימה במקום השני מתוך שש לאחר שניצחה את צ'כיה, שוודיה, גרמניה, בריטניה ונכנעה רק להולנד. הנבחרת העפילה לשלב רבע הגמר בו ניצחה 8–2 את צרפת ועלתה לחצי הגמר בו הפסידה 6–7 לאיטליה. הנבחרת ירדה לקרב על מדליית הארד בו התמודדה מול ספרד והפסידה 11–16.
בספטמבר 2019, נבחרת ישראל העפילה לראשונה למשחקים האולימפיים. הנבחרת השתתפה בבית האירופי/אפריקאי בטורניר הקדם-אולימפי שנערך באיטליה בו התחרו שש נבחרות. במשחק הראשון ישראל ניצחה 0–3 את ספרד, במשחק השני היא ניצחה 1–8 את הולנד, במשחק השלישי היא ניצחה 2–8 את איטליה ולאחר הפסד מפתיע לצ'כיה, ניצחה הנבחרת במשחקה האחרון את דרום אפריקה בתוצאה 1–11 וזכתה בכרטיס לאולימפיאדת טוקיו 2020. זו הייתה הפעם השלישית שנבחרת כדור ישראלית מעפילה למשחקים האולימפיים והפעם הראשונה מאז מונטריאול 1976, אז השתתפה נבחרת ישראל בכדורגל.
באולימפיאדת טוקיו סיימה הנבחרת במקום החמישי, והולץ הודיע על סיום תפקידו.
חיים אישיים
הולץ נשוי לטראסי, ולזוג שלושה ילדים.
הולץ הוא הבעלים והמייסד של מרכז הבייסבול והסופטבול באלמספורד שבמחוז וסטצ'סטר.
יוז'ף שווייצר
ביוגרפיה
שווייצר נולד בעיר וספרם כבנם של שאנדור שווייצר, עורך דין ושל פרידריקה הופר. הוא היה עוד תינוק כשאיבד את אמו. סבו מצד אמו היה ארמין הופר הרב של העיר סנטש ואחר כך הרב של וספרם. שווייצר הגיע לבירת הונגריה בודפשט כילד קטן, שם החל את בית הספר היסודי. בשנת 1940 סיים את לימודיו בגימנסיה היהודית של בודפשט. הוא נקרא לשירות העבודה (שרות של עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי) במלחמת העולם השנייה ואחר כך הסתתר בבודפשט. בשנת 1945 התחיל את לימודיו באוניברסיטת פטר פאזמאני, בפקולטה למדעי הרוח, היום אוניברסיטת אטווש לוראנד, ובשנת 1947 קיבל דוקטורט במדעי הרוח. במקביל למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט וקיבל סמיכה לרבנות גם כן בשנת 1947. בין השנים 1948–1981 היה הרב הראשי בפץ'. משנת 1964 היה מרצה בבית המדרש לרבנים בבודפשט שנקראת גם האוניברסיטה ללימודי יהדות. בשנת 1981 הוזמן להיות הרב הראשי של הקהילה היהודית בבודפשט ומילא תפקיד זה עד 1985. באותה תקופה, כפרופסור באוניברסיטה, מונה למנהל בית המדרש לרבנים בבודפשט, תפקיד שכיהן בו עד 1997. בשנת 1994 נבחר לרב הראשי של הקהילות הנאולוגיות בהונגריה, תפקיד אותו מילא עד שנת 2000.
אשתו הייתה אגנש שפיצר והם נישאו בשנת 1951. נולדו להם שני ילדים (יהודית, 1958; גאבור, 1964) ושלושה נכדים.
מקום קבורתו בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
כתביו
בתרגום לעברית:
במדבר
ספר במדבר הוא הספר הרביעי מבין חמשת חומשי התורה. הספר מכיל 36 פרקים, 32 סדרים, 92 פרשיות פתוחות ו-66 סתומות.
כעדותו של הירונימוס כונה הספר בתקופתו בשם: "וַיְַדבֵּר" ושם זה מצוי גם בלשון ימי הביניים של אברהם אבן עזרא, במסורת חז"ל מצוי הוא בשם "חומש פקודים", וזאת מכיוון שמופיעים בו שני מִפקדים של בני ישראל וכן עוד מפקד נפרד לשבט הלוי. מכאן גם באו השמות הלועזיים Ἀριθμοί בתרגום השבעים ו-Numeri בוולגטה (כלומר "מספרים", וכן באנגלית: Book of Numbers). ספר במדבר עוסק בנדידת בני ישראל במדבר, תקופה של כ-40 שנה, בין היציאה ממצרים עד לכניסה לארץ ישראל, ולמעשה מתמקד רק בתחילת התקופה הזו ובסופה.
פרקים א-י
עם הספרים שמות וויקרא מסתיים התהליך הארוך של יציאת מצרים, קבלת התורה ובניית המשכן.
העם מוכן אם כן לצאת לנדודיו.
ספר במדבר מתחיל בתיאור ההכנות למסע בארבעה חלקים: הכנת העם למסע, עבודת הלויים, דינים מיוחדים והיציאה למסע.
הלויים ( - ): לאחר מפקד הלויים מתוארת החלפת הבכורות בלויים (הבכורות היו אמורים מלכתחילה להיות עובדי-המשכן), ואחר כך תיאור עבודת הלויים בזמן המסע: בני קהת נושאים את כלי המשכן, בני גרשון את כלי הבד שבמשכן ושמעליו, ובני מררי את קרשי המשכן וכל הקשור אליהם.
דינים מיוחדים ( - ): דין קרבן אשם, דין אישה סוטה, דיני הנזיר, ברכת הכהנים (הנאמרת עד היום בבתי הכנסת על ידי הכהנים), קרבנות נשיאי השבטים, טהרת הלויים ופסח שני.
היציאה למסע במדבר ( - ): הענן קובע את דרכם של בני ישראל - מתי יסעו ומתי יחנו, וכן תרועת החצוצרות - בימי שלום ומלחמה, והיציאה עצמה למסע כאשר הארון בראש המחנה.
החלק הזה מסתיים בשירת "ויהי בנסוע הארון", מאת משה, שמוקפת באותיות נו"ן הפוכה לפניה ולאחריה - לכך הוצעו בגמרא ובפרשנים מספר הסברים.
פרקים יא-יט
בפרקים אלו מתוארים אירועים רבים שהתרחשו במהלך המסע במדבר. האירועים המרכזיים הם חטאי בני ישראל במדבר כמו חטא המתאוננים בתבערה, חטא המתאווים בקברות התאוה, חטא המרגלים וקורח ועדתו.
תלונות העם : הפרק מתחיל בתיאור כעס ה' על תלונה של העם (חטא המתאוננים) בתבערה, וממשיך בתלונות העם ביחס לתנאי המסע וגעגועיהם למצרים (חטא המתאווים). בעקבות תלונה זו מתייאש משה מהעם, וה' מצרף אליו 70 זקנים כעזרה בהנהגה.
צרעת מרים : מרים מרכלת על משה יחד עם אהרן ("כי אישה כושית לקח..."). בעקבות זאת לוקה מרים בצרעת.
חטא המרגלים ( - ): משה שולח 12 נציגים לרגל את הארץ. המרגלים עוברים בחלקיה הדרומיים ולוקחים מפירותיה. בשובם מתפתח ויכוח האם הארץ ניתנת לכיבוש, כשרק כלב בן יפונה ויהושע בן נון מנסים לשכנע את העם לעלות בכל-זאת. בעקבות ההיסוס נגזר שדור יוצאי מצרים יימחה ברובו במדבר, ורק אז תותר הכניסה לארץ. בעקבות זאת מנסים כמה לפרוץ את הדרך אל הארץ אך ניסיונם נכשל (חטא המעפילים) - העם פונה להמשך מסעיו במדבר.
דינים שונים : מנחות המוקרבות עם הקרבן: סולת, שמן ויין. קרבנות על חטאי ציבור או נציגיו. דינו של מחלל שבת - סיפור המקושש, ומצוות ציצית.
מחלוקת קורח ועדתו ( - ): קורח ועדתו ערערו על הנהגתם של משה ואהרן. כמבחן יקטירו קורח ועדתו קטורת וגם אהרון. אש אכלה את מקטירי-הקטורת של קורח וכל אנשיו נבלעו באדמה. במבחן נוסף פרח מטהו של אהרון והעיד כי רק אהרן ובניו (שבט לוי) - ישמשו במשכן.
דינים שונים ( - ): חלקם של הכהנים בקרבנות ובתבואה, תחת לקבל נחלה בארץ, ודיני פרה אדומה.
פרקים כ-כה
חלק זה עוסק באירועים שאירעו על גבול ארץ ישראל אך לא קשורים ישירות לכניסה לארץ.
מי מריבה ( - ): לאחר מות מרים העם רב עם משה בגלל מחסור במים. ה' מצווה את משה לדבר אל הסלע שיוציא מים, ומשה מכה בסלע עד שיוצאים ממנו מים. מקרה זה מוזכר בהמשך כסיבה לעונשם של משה ואהרן שבעקבותיו לא יכנסו לארץ.
מלחמות עבר הירדן ( - ): מלך אדום מונע מישראל לעבור בארצו שסובבים את ארצו במקום להילחם בו. מלך ערד נלחם בהם, ובעקבות סירוב נוסף נלחם בהם סיחון מלך האמורי (ביהץ) ואחריו עוג מלך הבשן (באדרעי). במהלך המסע מת אהרן ונקבר בהר ההר.
פרקים כו-לו
בפרקים אלו מפורטות ההכנות לכיבוש הארץ.
המפקד ומינוי יהושע ( - ): מפקד של עם ישראל כולל שבט לוי. בנות צלפחד מבקשות נחלה וה' משיב בחיוב. מינוי יהושע בן נון למחליפו של משה.
דינים שונים ( - ): קרבנות התמיד, המועדים, ודיני הפרת נדרים.
סיום המסע ( - ): מלחמה אחרונה במדין, בני גד ובני ראובן מבקשים לנחול בעבר הירדן, משה מסכם את המסע בכותבו את רשימת תחנות-המסע.
הכנה להתנחלות ( - ): הגדרת גבולות הארץ, החלוקה לנחלות והפרשת ערי המקלט.
חלוקת הספר לפרשיות
בספר במדבר 10 פרשיות ואלו הן:
אולם לרוב קוראים את ספר במדבר במשך 9-8 שבתות, שכן לפי נוהגים שונים יש חיבור פרשיות שונות.
בחוץ לארץ, בשנים שבהן יום טוב שני של שבועות חל בשבת, קוראים את פרשת חוקת יחד עם פרשת בלק.
לפי מנהג התימנים, גם בארץ ישראל מחברים פרשות אלו, במקום לחבר את פרשות מטות-מסעי. לדרדעים ישנו מנהג ייחודי ולפיו במקום לחבר את פרשת חקת עם בלק, מחלקים אותה לשניים ומחברים את חציה הראשון (עד ) לפרשת קרח, ואת חציה השני (משם ואילך) לפרשת בלק. בדרך כלל קוראים את פרשת מטות ביחד עם הפרשה שאחריה, פרשת מסעי, רק בשנים מעוברות, בשנים מסוג בשז וגכז (רק בארץ ישראל), ובשנים השג והחא (גם בחוץ לארץ) הן נפרדות, וממילא שנים בהן פרשת מטות ופרשת מסעי נקראות בנפרד גם בחו"ל הן נדירות.
תרומת איברים
תרומת איברים היא הפעולה של נטילת איבר או רקמה מגוף של אדם אחד לגוף של אדם אחר, על מנת להשתיל אותה בגוף האדם השני. איבר זה מכונה שתל. אם השתל נקלט בגוף החולה הדבר יכול לשפר את איכות חייו באופן משמעותי, ובמקרים מסוימים אף להציל את חייו.
איברים להשתלה מגיעים ממקורות שונים: מאדם חי או מאדם מת, מבעל חיים (למשל: מסתם לב מחזיר) ואף איברים מלאכותיים שיוצרו במיוחד (למשל: לב מלאכותי).
תרומת איברים כרוכה בסוגיות רפואיות, חוקיות, אתיות ודתיות.
תרומת איברים מאדם מת
את רוב האיברים הניתנים להשתלה, כדוגמת לב, ריאה וקרנית העין, ניתן כיום להביא רק מתורם שמת מוות מוחי וליבו עדיין פועם. זאת משום שאין אפשרות לחיות לאחר תרומת האיבר (לב, ריאה) או משום שאדם חי לא יוותר על מאור עיניו לטובת אחר, ומשום שצריך שלא תהיה הפסקה ארוכה בפעילות האיבר עד להשתלה.
רוב האיברים ניתנים לתרומה רק מנפטרים בריאים, כך שרק פחות מאחוז אחד של הנפטרים כשירים לתרום איברים. מבחינה אתית מקובל כי לאדם ישנה בעלות על גופו גם לאחר מותו, ולכן אסור ליטול איברים מגופו ללא הסכמתו. כשלא ידוע מה היה רצונו, מקובל כי יש לקבל את הסכמת קרובי משפחתו של הנפטר. פעמים רבות ישנו קושי להשיג הסכמה של כל בני המשפחה, גם כי הזמן לקבלת הסכמה זו הוא שעות ספורות, גם כיוון שמדובר בדרך כלל במוות פתאומי וגם מסיבות של דת ואמונה. לכן במקרים רבים גם כאשר ישנה אפשרות טכנית להשתיל איברים מגופו של תורם מת האיברים לא נתרמים.
אחד הפתרונות לבעיית חוסר ההסכמה לתרומות הוא חתימה מחיים על הסכמה לתרומת איברים במקרה של מוות. ברבות ממדינות אירופה, החוק מניח שהנפטר מעוניין לתרום את איבריו, ודרושה התנגדות של המשפחה למנוע תרומת איברים. בארצות הברית, אנשים שהסכימו בעודם חיים לתרומת איברים, איבריהם נלקחים גם אם המשפחה מתנגדת.. לפי מחקר סטטיסטי שנערך על ידי שילה בירד, במידה ויהיה אסור לקחת איברים לתרומה רק כאשר יש אי-הסכמה מפורשת של התורם, ניתן באופן משמעותי להגדיל היקף ההשתלות.
תרומות מהמת
ביחס לאיברים מן המת, נקבע ב-1953 בחוק האנטומיה והפתולוגיה, שאין צורך בהסכמת הנפטר לשימוש באיבריו אלא מספיק צוות של שלושה רופאים שיקבע שיש צורך בהם כדי להציל אדם אחר על מנת לקחת את איבריו גם בניגוד לדעתו.
ב-1980 עודכן חוק זה וקבע שאם הנפטר גילה התנגדות לתרום את איבריו, אין ליטול מגופתו איברים בניגוד לרצונו. במקום שלא גילה התנגדות, הדבר תלוי בהסכמת קרובי משפחתו בדרגה ראשונה (בן זוג, ילד או הורה). ברם, במקרה שלא ניתן להשיג את בני המשפחה ושיש צורך להציל את חייו של אדם אחר בעזרת התרומה, אין הכרח לקבל את הסכמתם כל זמן שנעשה מאמץ סביר להשיג אותם. זאת, במקרה שלא הובעה התנגדות, להבדיל מקבלת הסכמה מראש במקרים האחרים. על-פי החוק, גם שימוש בקרנית על מנת להציל אדם מעיוורון, שימוש למניעת ליקוי בראייה או בשמיעה, שימוש בכליה ושימוש ברקמות עור להשתלה כדי להציל חייו של אדם נחשבים כשימוש לצורך הצלת חיים.
הסכמה מחיים
חוק האנטומיה והפתולוגיה קובע כי אם הסכים אדם שגווייתו תנותח, מותר לנתחה על אף כל התנגדות של בן-משפחה. ההסכמה הנדרשת ע"פ החוק היא "הסכמה שניתנה מרצון חפשי ומתוך דעה צלולה בטופס שנקבע בתקנות". היות שכרטיס אדי אינו עולה לכדי הגדרה זו, הרי שאין לחתימה על כרטיס אדי תוקף בדין, והיא לכל היותר הצהרת כוונות של אדם לכבד את רצונו גם לאחר המוות. ואכן, משרד הבריאות הוציא חוזר מנכ"ל המורה שלא ליטול איברים ללא הסכמתה של המשפחה גם אם הנפטר חתם בחייו על כרטיס אדי.
עמותת אדי מחתימה אנשים על כרטיסי תורם. כרטיסים אלה מכונים כרטיס אדי. נכון לסוף שנת 2010 חתומים 561,071 ישראלים המהווים כ-10% מהאוכלוסייה הבוגרת. נתון זה נמצא במגמת עליה עקב פעולות הסברה בתחום והעלאת הנושא למודעות הציבור. כיום (2017) רשומים באדי 924,403 אזרחים, המהווים כ - 14-15% מהאוכלוסייה הבוגרת.
בדו"ח שחובר על ידי ועד ההשתלות באיחוד האירופי יחד עם ארגון הבריאות העולמי לקראת סוף 2007 ישראל נמצאת במקום ה-33 מתוך 50 מדינות בשיעור השתלות איברים ביחס לאוכלוסייה וכן במקום ה-3 בשיעור הסירובים לתרומה. בסוף שנת 2007 שיעור הסירוב היה 58% ומאז ירד לכ-50%, נתון שעדיין נחשב גבוה ביחס לרוב מדינות המערב.
בסביבות שנת 2010 קמה עמותה בשם "בלבבי" (לזכרה של בלהה הירשברג ע"ה), המנפיקה כרטיס לתרומת איברים בשם "בלבבי". הכרטיס תואם את דרישות הרבנות הראשית ורבני הציונות הדתית, אשר מסתמכים על אגודת הרופאים "ערבים" שמקדמת תרומת איברים בפיקוח הלכתי.
בסוף שנת 2010 המתינו 1,117 ישראלים להשתלות כאשר הרוב המכריע, 733, ממתינים להשתלת כליות. כמו כן 124 איש נפטרו בשנה זו בעודם ממתינים להשתלה. בשנים 2006–2010 מספר ההשתלות מתורמים נפטרים וחיים נע בין 220 ל-290, כאשר ב-2010 נרשמה ירידה של 20% בנתון זה.
נוהל התרמה
על מנת למנוע מרצון לקחת תרומת איברים להשפיע על טיפול בחולה או קביעת המוות, נקבע נוהל המפריד בין הצוות המטפל בחולים לבין הצוות המטפל בחולה. מידע על הסכמה לתרומת איברים, כמו חתימה על כרטיס אדי, מוחזק במאגר נתונים שהגישה אליו מותרת רק לאחות מתאמת ההשתלות של בית החולים (הנמצאת בכל מרכז רפואי המורשה לבצע השתלות איברים), ורק לאחר שנקבע מותו של אדם. בנוסף, קביעת מוות מוחי דורשת הסכמה של שני רופאים ותיקים, מתחומים שונים, שאינם חברי סגל במחלקה שבה מאושפז החולה, ואינם עוסקים בהשתלות איברים. קביעת המוות המוחי מתבצעת על פי נוהל הכולל בדיקות ובדיקות עזר רבות. בכל מקרה לא קובעים מוות מוחי אם קיים ספק כלשהו שהמצב אינו כזה.
לפי הנוהל, רק לאחר שנקבע מוות מוחי האחות פונה למשפחה בבקשה לתרום את איבריו של הנפטר.
תרומות מחיים
על פי החוק שהיה נהוג בישראל עד 2000 מותר היה לקבל תרומת כליה מאדם חי רק אם היה קרוב משפחה. משנת 2000 מותר לקבל תרומת כליה גם מאדם שאינו קרוב משפחה ובתנאי שהתרומה היא אלטרואיסטית.
חוק השתלת אברים, שנכנס לתוקף במאי 2008, קובע כי אדם חי שתרם מאיבריו יקבל לאחר מתן התרומה מעמד של חולה במחלה כרונית ויהיה זכאי להטבות כספיות, פטור מתשלומים מסוימים, פיצויים מהמוסד לביטוח לאומי ותעודת הוקרה מהמדינה. החוק אוסר סחר באיברים, קבלת תמורה בעבור איברים וכן איסור על תיווך לצורך השגת התרומה. במסגרת החוק נכלל סעיף המעניק לחותמים על כרטיס אדי ולבני משפחתם הקרובים קדימות ברשימת הממתינים להשתלה, אם יזדקקו לכך בעתיד. את התוכנית יזם פרופסור יעקב לביא, מנהל היחידה להשתלות לב, בית החולים שיבא בתל השומר. בשנת 2011 נקבעו הקריטריונים לעדיפות הניתנת לפי סעיף זה: כל החתומים על כרטיס אדי והמצטרפים במהלך שנת 2011, יהיו זכאים לקדימות להשתלה החל מ-1.1.2012; כל המצטרפים לאחר שנה זו, יהיו זכאים לקדימות להשתלה שלוש שנים לאחר מועד החתימה.
תרומת איברים בסין
אף שהחקיקה בסין מאפשרת נטילת איברים לצורך השתלה באופן פשוט ומהיר יותר, סין עדיין סובלת ממחסור באיברים להשתלה. על סין הושמעה ביקורת בינלאומית קשה בנושא נטילת איברים מגופות אסירים. ארגון פאלון גונג, שהוצא ב-1999 אל מחוץ לחוק בסין, טוען כי עשרות אלפים מאנשיו המוחזקים במחנות עבודה בכפייה מהווים מאגר המשמש את ממשלת סין לקציר איברים, כלומר נרצחים כדי להשתיל את איבריהם. סין מכחישה טענה זאת. בשנת 2006 הודיעה ממשלת סין כי תוקנו תקנות חדשות של משרד הבריאות האוסרות על נטילת איברים לצורך השתלה ללא הסכמה מפורשת של התורם. דובר משרד החוץ הסיני אף הכחיש את הדיווחים על נטילת איברים מגופות אסירים שהוצאו להורג וכינה אותן "עלילה". אף לאחר שהותקנו התקנות, לא קיים בסין איסור על נטילת איברים מגופות אסירים שהוצאו להורג בתנאי שחתמו על הסכמה לנטילת איברים מגופתם לאחר מותם.
ב-2013 הודיעה סין שתבטל בהדרגה את הנוהג, המכתים את תדמיתה, עם זאת מבקריה של סין ממשיכים לטעון כי היא מעולם לא נתנה הסבר מניח את הדעת לטענות בנוגע למקורות האיברים המשמשים להשתלות ולפער בין המספר הרשמי של הוצאות להורג ותרומות איברים מרצון לבין מספר ההשתלות, וכיצד מתאפשרים זמני המתנה להשתלה הנמוכים משמעותית מכל מדינה אחרת.
תרומת איברים ביהדות
הדיון ההלכתי בנושא תרומת איברים כרוך בעיקר בשאלה באיזה איבר תלוי מותו של אדם על פי ההלכה היהודית וכיצד נקבע רגע מותו, שהרי תרומות איברים רבות ובכללן כל השתלות הלב מבוצעות באמצעות איברי אנשים שהוגדרו כמתים. דיונים הלכתיים נוספים ישנם בשאלת תרומת ריאה או (אונת) כבד מן החי, וזאת לאור מידת הסיכון הקיימת לתורם בניתוחים אלו. בתרומת כליה מאדם חי, ששיעור הסיכון בה נמוך, אין מחלוקת שמותר הדבר ואף מצווה לעשות כן. לגבי תרומת איברים מהמת ישנה גם מחלוקת סביב איסור ניוול המת ואיסור הנאה מגופת המת, כשלעומתה הכלל הידוע של "פיקוח נפש".
בין המקורות העיקריים לדיונים ההלכתיים בנושא זה אפשר למנות את הברייתא במסכת יומא, העוסקת באדם שנפלה עליו מפולת ("גל") בשבת. הברייתא קובעת ש"מפקחים עליו את הגל" עד שהגיעו למקום החוטם; משהתברר שהאדם איננו נושם, אין להמשיך לחלל עליו את השבת. ממקור זה עולה שהמדד לקביעת מותו של אדם הוא היעדר נשימה, כלומר ההלכה רואה במוות מוחי כמוות לכל דבר. מקור נוסף הוא בדיני הטיפול בגוסס: מבחינת ההלכה אין שום חשיבות לכך שמדובר בחיי שעה, ואסור לעשות אף מעשה שיקרב את המוות. על פי מקור זה יוצא שאם האדם המוטל לפנינו איננו "מת" אזי שהוצאת איבר ממנו אסורה מצד שהיא מקרבת את המוות.
מן הפוסקים שהתייחסו לשאלה: הרב שמואל הלוי וואזנר קבע כי "אין מיתת המוח קובע אלא מיתת הלב, היא מיתת האדם" ועל-כן אדם שליבו פועם (ואפילו באמצעות מכונת לב-ריאה) נחשב כחי, ואסור לנתקו מן המכשירים לצורך תרומת איבריו. לדעה זו מצטרף הרב אליעזר ולדינברג, בעל שו"ת 'ציץ אליעזר', הקובע בעקבות הרמב"ם ש'החיות תלויה בלב'. הרב משה פיינשטיין כתב: "כי שתילת הלב שהתחילו הרופאים לעשות בזמן האחרון הוא רציחת שתי נפשות ממש". מנגד היו שציטטו ממכתב המיוחס אליו: "והנה אף שהלב עדיין יכול לדחוף לכמה ימים, מכל מקום כל זמן שאין לחולה כוח נשימה עצמאית, נחשב כמת, וכדבארתי בתשובתי בא"מ יו"ד ג' סימן קל"ב". דעת הרב שלמה זלמן אוירבך הייתה שמות המוח כולו ייחשב כמוות, ולכן אדם שהרופאים קבעו שמוחו מת, מותר לנתקו ממכשירי ההנשמה, כדין 'מסיר המונע'. אך ככל שליבו עדיין פועם, רק 'קרוב לוודאי' שפעולת הלב היא רק מחמת המכשירים, ולכן יש לראות בו ספק גוסס, ואין ליטול ממנו איברים אפילו לצורך מניעת מוות ודאי של חולה אחר. מותו של אדם שכזה יכול להיקבע רק אם לאחר הפסקת פעימות ליבו יישאר ללא תזוזה וללא נשימה במשך שלושים שניות. אזי גם אם הלב יוחזר לפעולה באמצעות מכשירים, יישאר האדם מוגדר כמת. כמו כן בדיקות המצריכות הזזת האדם או הזרקת חומרים לגופו לשם קביעת מותו לטובת חולה אחר, אסורות בספק גוסס מחשש שהוא חי ויקרבו את מותו. לפיכך בארץ ישראל שהרופאים אינם נוהגים לפי הנחיות אלו, "והרי יודעים שחייבים להתנהג על פי ההלכה", אסור להיות מועמד לקבל תרומת איברים. אך "בחוץ-לארץ, הואיל והרופאים והחולים רובם ככולם נוכרים, שמתנהגים על פי המדע הרפואי והערכאות שלהם - מותר ליהודי להיות מושתל, ולקבל איברים להצלת נפשו, אפילו אם ידוע שתורם האיברים הוא יהודי."
עד לשנת 2008 לא התחייב המרכז הלאומי להשתלות לעמידה בתנאים אלו, ובפרט לא מולא התנאי האחרון, ולכן נמנעה הרבנות הראשית מלתמוך בתרומות איברים. עם זאת, מתאמות ההשתלות בבתי החולים דאגו לערב סמכות רבנית בפרטי מקרים בהם זו נדרשה לשם שכנוע המשפחה להסכים לתרומת האיברים. בשנת 2002 נוסף בכרטיס אדי סעיף המאפשר לתורם, אם יסמנו, להתנות את התרומה בהסכמת איש דת שיבחר על ידי משפחתו. בשנת 2009 אישרה מועצת הרבנות הראשית כי החוק משנת 2008 עונה לדרישות הרבנות הראשית משנת 1987, אך קראה לכבד גם את המשפחות שלא מקבלות את המוות המוחי כמוחלט.
סוגיות ביו-אתיות
אחת השאלות המתעוררות ביחס לתרומת איברים מן המת היא שאלת הצורך בהרדמה כללית. בעבר הועלתה האפשרות לפיה אדם שסבל מוות מוחי מסוגל לחוות כאב. מרדימים שצפו בתופעות שיכולות להופיע בעת ניתוח להוצאת איברים לאחר מוות מוחי (לחץ דם גבוה, דופק מואץ, עוויתות) פירשו תופעות אלו כמעידות על תגובה מוחית לכאב. כדי לסלק את החשש לגרימת כאב בשעת הוצאת האיברים מן המת, הם דרשו הרדמה כללית של הנפטר תורם האיברים. תופעות זהות נמצאו אצל חיות שהונשמו לאחר עריפת ראשן ובבני אדם עם מוות מוחי ודאי. משום כך נראה, כי התופעות הנ"ל אינן קשורות לפעילות מוחית ואינן מעידות על תגובה לכאב, ומקורן הוא ברפלקסים של חוט השדרה, ובפעילות יתר אוטונומית. המופיעים לאחר מוות מוחי בשל הפסקת הפיקוח של המוח שמת על חוט השדרה ומערכת העצבים האוטונומית של תורם האיברים. אף על פי שלא ייתכן כאב ללא מוח חי, כיום ניתנת הרדמה כללית בעת הניתוח להוצאת האיברים מן המת מוחית, כדי למנוע את התופעות הנ"ל, המפריעות לניתוח להוצאת האיברים ופוגעות באיכות האיברים הנלקחים להשתלה.
גנבת הספרים (סרט)
גנבת הספרים (באנגלית: The Book Thief) הוא סרט דרמה היסטורית אמריקני מאת פוקס המאה ה-20. הסרט מבוסס על הרומן רב המכר באותו השם מאת מרקוס זוסאק. העלילה מסופרת בידי לא אחר מאשר המוות עצמו, ומתמקדת בליזל ממינגר, ילדה גרמנייה בשנות מלחמת העולם השנייה. את הסרט ביים בריאן פרסיבל, ובתפקיד הראשי שיחקה סופי נליס. בתפקיד הוריה המאמצים של ליזל שיחקו ג'פרי ראש ואמילי ווטסון. את המוזיקה הלחין ג'ון ויליאמס. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סרטי עמק מיל ב-3 באוקטובר 2013, ויצא להפצה כללית בארצות הברית ב-8 בנובמבר של אותה שנה. לישראל הגיע הסרט ב-23 בינואר 2014.
הסרט זכה לביקורות מעורבות, בעוד יש ששיבחו אותו, אחרים ביקרו את הצורה בה מוצגים האירועים ההיסטוריים בו. עם זאת, הסרט היה לשובר קופות עם הכנסה של 76.6 מיליון דולר מול הוצאות של 19 מיליון. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר לפרס באפט"א לקולנוע ולפרס גלובוס הזהב. על משחקה בסרט זכתה סופי נליס בפרס סטלייט להופעה פורצת הדרך הטובה ביותר; פרס הזרקור (Spotlight) בפסטיבל הקולנוע בהליווד; פרס "אגודת מבקרי הקולנוע בפניקס" על הביצוע הטוב ביותר על ידי צעירה בתפקיד ראשי או משני; מועמדות לפרס בחירת מבקרי הקולנוע (Critics' Choice Movie Award) בקטגוריית השחקן הצעיר הטוב ביותר.
עלילה
ליזל מוסעת אל מולכינג עיירה בשולי מינכן, ופוגשת את הוריה המאמצים הנס ורוזה הוברמן. רוזה היא אשה קשת יום וגסת רוח אשר מרבה לקלל. הנס הוא צבע אשר גם מנגן באקורדיון. בניגוד לאשתו הוא אדם עדין וליזל נקשרת אליו באופן מיידי. היא מתיידדת עם רודי שטיינר, נער בן גילה אשר ידוע במעשי הקונדס שלו כמו גם בהערצתו את השחקן השחור ג'סי אוונס. לילה אחד הוא אף צובע את עצמו בשחור ורץ במגרש המקומי. בהדרכתו של הנס לומדת ליזל לקרוא ויחד עמו היא קוראת את המדריך לחופר הקברים. במהלך יום הולדתו של היטלר מתקיימת במולכינג חגיגה גדולה אשר במהלכה נערכת מדורה גדולה אשר בה נשרפים ספרים שאינם לרוח האידאולוגיה הנאצית. במהלך האירוע, ליזל מבינה כי אמה הייתה קומוניסטית וכי נלקחה למחנה ריכוז. היא גונבת מהאפר ספר אחד שלא נשרף ומסתירה אותו תחת בגדיה. היא מגלה על כך להנס, והוא מסכים לשמור על סודה וקורא יחד עמה את הספר. אשת ראש העיר רואה אותה גם כן, וכאשר ליזל מבקרת אצלה כדי למסור לה כביסה (אמה המאמצת היא כובסת) היא מראה לה את הספרייה שלה ומרשה לה לקרוא בספריה.
בינתיים מתרחש ליל הבדולח והנאצים בוזזים חנויות יהודיות. מקס ונדנבורג, צעיר יהודי אשר אביו הציל את חייו של הנס בימי מלחמת העולם הראשונה, נמלט משטוטגרט לבקשתה של אמו ומגיע למולכינג. הוא מוצא מקלט אצל הנס אשר שולח לו מפתח בתוך עותק של המיין קמפף. הנס ורוזה מחביאים בתחילה את מקס בחדרה של ליזל, והשנים הופכים לידידים קרובים. בהמשך עובר מקס למרתף הבית כדי להקל על הסתרתו. ליזל ממשיכה את נהגה לבקר בספריית ראש העיר ולקרוא שם, אולם לאחר זמן מה ראש העיר רואה אותה שם ואוסר עליה לבקר בבית פעם נוספת. כדי לספק את תשוקתה לקריאה, ליזל גונבת ספרים מספריית ראש העיר. ידידה הטוב ביותר, רודי, מודע לכך ומכנה אותה "גנבת הספרים".
מלחמת העולם השנייה פורצת, ומטוסי בעלות הברית מפציצים את גרמניה. תושבי מולכינג נאלצים לרדת למקלטים לעיתים קרובות. כמתנה לחג המולד, ליזל מורידה שלג למרתף של מקס ובונה עמו איש שלג. לאות תודה, הנס צובע בלבן את דפיו של הספר מיין קמפף ומעניק אותו לליזל. הוא מבקש ממנה לכתוב בו את סיפור חייה. בהמשך מקס נאלץ להימלט מביתם של ההוברמנים לאחר שהנס ניסה לסייע בשוגג ליהודי שהסתתר וחושש מביקור קרוב של המשטרה בביתו. בינתיים, אביו של רודי, אלכס שטיינר מגויס לוורמאכט ורודי עצמו נבחר לאימונים ליחידה מיוחדת. גם הנס מגויס, אולם עד מהרה חוזר לביתו לאחר ששבר את רגלו בתאונה. ליזל מקיימת את בקשתו של מקס וכותבת את סיפורה. תוך כדי כתיבה היא נרדמת במרתף.
בלילה, מטוסי בעלות הברית מפציצים את מולכינג ומחריבים כליל את הרחוב. הנס, רוזה, אמו ואחיו של רודי מתים במקום. ליזל ניצלת כיוון ששהתה במרתף. היא רואה את רודי שמחולץ מבין ההריסות, אולם הוא מת לנגד עיניה. היא מגלה שהיא אוהבת אותו ומנשקת אותו. לאחר סיום המלחמה היא עובדת בחנותו של אביו של רודי, שחזר מהצבא בריא ושלם וגילה שכל משפחתו הושמדה. היא פוגשת את מקס אשר שרד את השואה. בסוף הסרט המוות מבקר את ליזל בפעם האחרונה, כאשר היא אשה בת 90 החיה במנהטן אפר איסט סייד. ניתן לראות שהיא גרה בבית מרווח ומרוהט היטב, והתמונות הרבות מלמדות על כך שהיא נישאה, הקימה משפחה, וזכתה לראות את נכדיה.
מגפת הקורונה בליכטנשטיין
התפשטות מגפת הקורונה בליכטנשטיין החלה בתחילת מרץ 2020.
התפשטות המגפה
ב-11 בפברואר הקימה ממשלת ליכטנשטיין צוות אשר נקרא "נגיף הקורונה החדש COVID-19", שבראשו עמד חבר מועצת הממשלה מאורו פדרציני שתפקידו לפקח על ההתפתחויות הקשורות לנגיף הקורונה ולתאם את האמצעים הנחוצים עבור ליכטנשטיין.
ב-26 בפברואר הודיעה ממשלת ליכטנשטיין כי המדינה נמצאת בכוננות גבוהה למקרים אפשריים של נגיף הקורונה, אם כי עד כה לא התקבלו דיווחים מאושרים.
ב-16 במרץ הטילה ממשלת ליכטנשטיין הגבלות משמעותיות על חיי החברה בליכטנשטיין, כמו הגבלת אירועים ואיסורים על פעילויות בידור ופנאי להאטת התפשטות נגיף הקורונה במדינה.
ב-6 באפריל הודיעה ליכטנשטיין על מקרה מוות ראשון בשטחה כתוצאה מהידבקות בנגיף הקורונה. הקורבן, הוא אדם קשיש שהתגורר בבית אבות בשאן והיה מבודד במקום.
בית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים
בית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים (בשמו הרשמי: בית דין צדק דקהל הקודש אשכנזים, כונה גם בד"ץ פרושים) היה בית הדין האשכנזי הראשי בירושלים, שעסק בעיקר בענייניה של הקהילה האשכנזית הפרושית בירושלים ובישראל, והיה אחד המוסדות החשובים ביישוב הישן. לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר בית הדין לפעול תחת חסותה של הרבנות הראשית.
היסטוריה
הקהילה האשכנזית בירושלים התחדשה החל מתחילת המאה ה-19 לצד הקהילה הספרדית שישבה בירושלים במשך דורות. בשל קוטנה של הקהילה בתחילתה, היא נסמכה על הקהילה הספרדית והייתה כפופה לבית הדין של הקהילה הספרדית. עם גידולה בכמות, החלה הקמת מוסדות שונים של הקהילה האשכנזית. בית הדין נוסד על ידי הרב שמואל סלנט, עם עלייתו ארצה בשנת תר"א (1841), והוא שימש גם כאב בית דין. בית הדין שכן אז בסמוך לחצר החורבה. לאחר פטירתו של ר' יוסף זונדל מסלנט (תרכ"ו, 1866), התמנה הרב סלנט כמורה הוראה לקהילה האשכנזית, והרב מאיר אויערבאך החליפו בתפקיד אב בית הדין. מקום מושב בית הדין עבר לחצר כולל וורשא. עם פטירת הרב אויערבאך בשנת תרל"ח (1878) חזר הרב סלנט לשמש כאב בית הדין.
לאחר עלייתו של הרב יהושע ליב דיסקין הוקם על ידו בית דין אשכנזי נוסף, צעד שגרם למנהיגי הקהילה האשכנזית הפרושית להעביר החלטה כי מושב בית הדין של הקהילה האשכנזית פרושית יהיה תמיד בחורבת רבי יהודה החסיד, מקום מושבו של בית הדין של הרב סלנט.
בשנת תר"פ עם מינויו של הרב קוק כרבה של ירושלים והקמת הרבנות הראשית תמכו הדיינים הרב צבי פסח פרנק והרב אליהו ראם בהתאחדות עם בית הדין של הרבנות. הראב"ד הרב משה נחום וואלנשטיין התנגד ופרש לבית הדין העדה החרדית שהקים הרב יוסף חיים זוננפלד.
תפקיד בית הדין
בית הדין עסק בסכסוכים אישיים וציבוריים בעיקר בקרב הציבור האשכנזי הפרושי. מלבד סכסוכים ממוניים, עסק בית הדין גם בדיני איסור והיתר, ובסכסוכים שהתגלעו במוסדות האשכנזים השונים בירושלים. בית הדין ניסה גם לשמור על צביונה הרוחני של הקהילה האשכנזית בירושלים. כמו כן שימש בית הדין כנאמן ציבורי והופקדו אצלו שטרות, כספים וכדומה.
הציבור האשכנזי חסידי בירושלים פנה פעמים רבות דווקא לבית הדין הספרדי, וזאת עד להקמתו של בית דין אשכנזי חסידי בירושלים.
דיינים
לצד הרב שמואל סלנט שימש כדיין גם הרב אורי שבתי, גיסו של הרב סלנט, חתנו של הרב יוסף זונדל מסלנט. לאחר עלייתו לישראל בשנת תרי"ט (1859) התמנה הרב מאיר אויערבאך כאב בית הדין. לאחר עלייתו בשנת תרנ"א (1891) שימש הרב חיים יעקב שפירא כאב בית הדין. בהמשך עמדו בראש בית הדין הרב משה נחום וולנשטיין (תרס"ח, 1908), הרב צבי פסח פרנק (תרע"ח 1918), הרב אליהו ראם (תשי"ח, 1958) והרב אברהם דוד רוזנטל. כדיינים כיהנו הרב אריה ליב הרשלר (ר' לייב דיין), הרב יונה ראם, הרב יוסף גרשון הורביץ, הרב יצחק יעקב וכטפויגל, הרב חיים שרגא פייבל פרנק ונוספים.
עין אילה
עֵין אַיָּלָה הוא מושב עובדים של תנועת המושבים במישור חוף הכרמל. הוקם בשנת 1949 על ידי עולים מצ'כוסלובקיה.
היסטוריה
היישוב נוסד ב-15 באוגוסט 1949 על אדמות הכפר הערבי עין ע'זאל, שתושביו עזבו אותו בעקבות מבצע שוטר ואדמותיו הוכרזו נכסי נפקדים. שמו של המושב הוסב באוקטובר 1949 מעין רזאל לעין איילה, המבוסס על שמו של הכפר, שמשמעותו בערבית היא "עין הצבי", אך מזכיר את אייל הכרמל שנכחד בתחילת המאה העשרים.
אזור זה היה מיושב כבר בתקופות קדומות: בתקופה הרומית, הביזנטית ובימי הביניים.
כלכלה
ענפי המשק העיקריים במושב הם גידולי שדה, מטעים, ירקות ורפת.
טריפ (אי)
האי טריפ (באנגלית: Tripp Island) הוא אי בדרום מפרץ טריפ, למול אזור חוף סקוט, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי האי
האי התגלה ומופה לראשונה על ידי המשלחת הבריטית לחקר אנטארקטיקה (משלחת נמרוד), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1907–1909.
מקור השם
האי נקרא על שם לנארד או. ה. טריפ (Leonard O.H. Tripp), מוולינגטון שבניו זילנד, שהיה ידיד ותומך של ארנסט שקלטון (שקלטון יזם את משלחת נמרוד, ועמד בראשה).
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Including the Off-lying Islands South of Latitude 60°, P 196
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 398
Gonow Saboo
Gonow Saboo הוא קרוסאובר המוגדר SUV, מתוצרת יצרנית הרכב הסינית קבוצת GAC (שם רשמי: "Guangzhou Automobile Group Co., Ltd"), חברת בת של Guangzhou Automobile Industry Group אשר יוצר בין השנים 2010–2015 בסין.
גת (קיבוץ)
גַּת הוא קיבוץ במחוז הדרום בישראל, בגבול מישור חוף יהודה ושפלת יהודה. הקיבוץ ממוקם כ-3 קילומטרים צפונית מזרחית לקריית גת.
מייסדי הקיבוץ הם אנשי הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, רובם הגיעו מפולין, מיוגוסלביה ומאוסטריה. גרעין הקיבוץ היה בכפר סבא ונקרא "המנוף". בט"ו בשבט תש"ב, 2 בפברואר 1942 עלה הקיבוץ על הקרקע אל מול אל-פאלוג'ה (סמוך לקריית גת של היום) ושמו שונה ל"גת" על שם העיר הפלשתית ששכנה באזור.
קיבוץ גת שימש בסיס חשוב במלחמת השחרור ללוחמים היהודים נגד המצרים שהתבצרו בפלוגות (פלוג'ה) הסמוכה.
גת נמצאת כ-100 מטר מעל פני הים.
כלכלת הקיבוץ מבוססת בין השאר על מפעל "גניר", מפעל למיצים ורכזים המייצר בין היתר את המותג "פרימור". המפעל התאחד ב-2007 עם גן שמואל. הכלכלה בקיבוץ מבוססת גם על גידולי שדה, פרדס, רפת וגני ילדים הפתוחים לתושבים מהאזור.
קישורים חיצוניים
סיפור מקומי - קיבוץ גת, ארכיון קהילתי מבוסס תמונות, סרטונים וזכרונות מהווי הקיבוץ
יצחק בלום
יצחק (זיגי) בלום (נולד ב-20 בינואר 1951, נהריה, ישראל), הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת הקשר ולעיתים החלוץ והקיצוני, ומזוהה עם קבוצת מכבי יפו.
קורות חייו
יצחק בלום נולד ב-1951 בנהריה. ב-1959 עברה משפחתו להתגורר ביפו, וב-1963 הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי יפו. ב-1968, במהלך עונת 1966/1968 בליגה הלאומית ("העונה הארוכה") עלה לקבוצה הבוגרת. משחק הליגה הראשון של בלום נערך ב-13 בינואר 1968 מול הפועל באר שבע. בלום שיחק בעמדת הקשר ולעיתים החלוץ והקיצוני. עונתו הטובה ביותר הייתה עונת 1976/1977, במסגרתה אומנה הקבוצה על ידי צ'וצ'קו לוי, זכתה בסגנות האליפות, ובהמשך התמודדה במשחקי האינטרטוטו. בלום כבש שני שערים בטורניר האינטרנטוטו. הוא שיחק בשורות מכבי יפו ב-221 משחקים בליגה הראשונה ובהם כבש 43 שערים. בלום שיחק ביפו עד עונת 1979/1980 בליגה הלאומית ומשחקו האחרון היה ב-1 בדצמבר 1979 מול הפועל יהוד. בהמשך, עבר למכבי לזרוס חולון מליגה א' אשר אומנה על ידי צ'יקו פרקש.
The Whirlwind
האלבום כולל יצירה אחת ארוכה שנקראת "The Whirlwind" שנכתבה על ידי ניל מורס וחולקה ל-12 רצועות.
יצחק בלום
קורות חייו
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, עזב את תחום הכדורגל ועבד כמלטש יהלומים עד לפרישתו לגמלאות. יצחק בלום מתגורר ביבנה, הוא נשוי לשרה, אב ל-4 ילדים וסב ל-13 נכדים.
The Whirlwind
רקע
לאחר שטראנסאטלנטיק התפרקה לראשונה ב-2002 (לאחר פעילות של שלוש שנים והוצאת שני אלבומי אולפן), ניל מורס פנה לקריירה כמוזיקאי נוצרי. הוא הוציא מספר אלבומי סולו, ואז החל לכתוב את היצירה הזו, The Whirldwind. לאחר שכתב את כל היצירה, הוא שיתף בה את כל חברי הלהקה, והם באו אליו לסטודיו ועזרו לו להקליט ולעבד את היצירה, והיא יצאה על שם הלהקה וכך הלהקה התאחדה באופן רשמי.
רשות הפיתוח
רשות הפיתוח (ר"פ) היא גוף ממשלתי שהוקם בשנת 1951 על-פי חוק רשות הפיתוח (העברת נכסים) תש"י-1950, שחוקק ב-31 באוגוסט 1950. הרשות יועדה לנהל את האדמות שהופקדו בידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים לאחר מלחמת העצמאות, ואת הקרקעות שהופקעו על-פי חוק רכישת מקרקעין (אישור פעולות ופיצויים) תשי"ג-1953. המושג נכסי נפקדים מתייחס לנכסים אשר נעזבו במהלך מלחמת העצמאות על ידי ערבים תושבי ארץ-ישראל המנדטורית. על פי הצעת החוק המקורית, רשות הפיתוח הייתה אמורה להיות מנוהלת על ידי אדם אחד, נציג משרד האוצר. אולם במהלך הדיון בכנסת שונה החוק והוא התייחס לחבר בני אדם. חבר זה כלל נציגים של משרד האוצר, משרד החקלאות, משרד התעשייה ומשרד העבודה, ונציגים של הסוכנות היהודית והקרן הקיימת לישראל. החוק אישר לרשות הפיתוח פעילות רחבה ביותר בנכסים שהופקדו בידיו. לראשונה נדונה אפשרות מכירת קרקעות לגורמים פרטיים. לאחר פולמוס נרחב בנושא, הוחלט שהמכירה לפרטיים תוגבל לקרקע עירונית בלבד, בגבול של עד 100,000 דונם. קרקעות לא עירוניות הותר לרשות הפיתוח למכור למוסדות ממשלתיים, לקרן הקיימת, לרשויות מקומיות או למוסדות מוכרים ליישוב ערבים מחוסרי קרקע.
רשות הפיתוח בחרה למכור את הקרקעות במחירים מסובסדים למוסדות ציבוריים ועל כך ניטש בציבור ויכוח. היו שטענו שהיה על רשות הפיתוח למכור את הקרקעות במחירי השוק כדי לגייס כסף למדינה. אחרים התלוננו על אפליה במכירת הקרקעות המסובסדים. מכירת הנכסים התנהלה בעצלתיים וההכנסות היו נמוכות בהרבה מהציפיות. בתחילת 1954 שונתה המדיניות והוחלט להוציא למכירה מספר גדול של נכסים, בין השאר כדי לממן פיצויים לנפקדים נוכחים.
אחת הפעילויות המרכזיות של רשות הפיתוח הייתה השכרת מבנים לדיירים. עם הזמן הועבר הטיפול במבנים מושכרים ברחבי הארץ לידי חברת עמידר ורשות הפיתוח ניהלה את הדירות בשלוש הערים הגדולות. לאחר הקמת מינהל מקרקעי ישראל, בקש יוסף ויץ שהועמד בראש המנהל שכל הטיפול במבנים המושכרים יעשה על ידי עמידר והמנהל יטפל רק בקרקעות.
שיעור נכסי רשות הפיתוח מכלל מקרקעי ישראל נכון לסוף 2011 הם כ-10%, ומכלל נכסי המינהל הם כ-12%.
זאב פלדמן
זאב פלדמן (נולד ב-7 באפריל 1957) הוא נוירוכירורג ישראלי. הקים ומנהל את היחידה לנוירוכירורגיה של הילדים במרכז הרפואי תל השומר, יו"ר האיגוד הישראלי לנוירוכירורגיה, יו"ר ארגון הרופאים עובדי המדינה (אר"מ) ומ"מ יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל (הר"י).
ביוגרפיה
פלדמן נולד בתל אביב להורים ניצולי שואה. הוא גדל והתחנך בבית ספר היובל ובתיכון עירוני א' בעיר תל אביב. בשנת 1976 התגייס ושירת בחיל הרפואה. בשנת 2014, שוחרר משרות ביטחון בדרגת רב-סרן.
את לימודי הרפואה סיים בשנת 1986 בבית הספר לרפואה על שם סאקלר באוניברסיטת ת"א, כשהוא מתמחה בנוירוכירוגיה. את התמחותו ערך בשנים 1987–1993 בבית החולים סורוקה בבאר שבע ובמרכז הרפואי רבין.
בשנים 1990–1991, עבר השתלמות בתחום חבלות הראש ב-Baylor College of Medicine ובין השנים 1995–1997 השתלם בניתוחי אפילפסיה וניתוחי מוח בילדים ב-Baylor College of Medicine בעיר יוסטון, טקסס, ארצות הברית.
עם חזרתו לארץ בשנת 1997, נבחר פלדמן להקים את היחידה לנוירוכירורגיה של הילדים בבית החולים תל השומר.
בספטמבר 2016, נמנה פלדמן עם הצוות הרפואי שטיפל בנשיא המדינה לשעבר שמעון פרס.
מאז שנת 2010 משמש ד"ר פלדמן כנציג העמיתים בדירקטוריון ארם גמולים בע"מ ומשנת 2013 הוא ממלא את תפקיד יו"ר הדירקטוריון. בין השנים 2009–2013 שימש כיו"ר ועד רופאי המרכז הרפואי שיבא, ובשנת 2017 נבחר שוב לתפקיד.
החל משנת 2016 משמש פלדמן כיו"ר הדירקטוריון של מכון המחקר הכלכלי "שורש". מאז שנת 2017 משמש כיו"ר משותף של ועדת תחום הנויורוכירוגיה ילדים של האיגוד העולמי לנוירוכירוגיה.
בשנת 2018 נבחר פלדמן לכהן כיו"ר ארגון הרופאים עובדי המדינה (אר"מ).
חיים אישיים
פלדמן מתגורר בהוד השרון. הוא נשוי ולו 4 ילדים.
זיהום פטרייתי נרתיקי
זיהום פטרייתי נרתיקי (או וגינלי) (באנגלית: vaginal yeast infection; מוכר גם בשם candidal vulvovaginitis ו-vaginal thrush) הוא זיהום שמקורו בצמיחה מוגזמת של פטרייה בנרתיק. התסמין השכיח ביותר הוא גירוי נרתיקי. תסמינים אחרים כוללים דיסאוּריה (צריבה במתן שתן), הפרשות לבנות וסמיכות (בדרך כלל ללא ריח רע), כאב ביחסי מין ואדמומיות באזור הנרתיק. הסימפטומים עשויים להחריף לפני הווסת.
זיהום פטרייתי נרתיקי מתרחש כתוצאה מצמיחה מוגזמת בנרתיק של קנדידה – שמר (פטרייה) שנמצא באופן טבעי בנרתיק בדרך כלל, אך ברמות נמוכות. הזיהום אינו מועבר במגע מיני, אך עשוי להיות נפוץ יותר בקרב נשים שמעורבות בפעילות מינית. גורמי הסיכון כוללים נטילת אנטיביוטיקה, היריון, סוכרת, HIV, ודיאטה עשירה בסוכרים. האבחון נעשה על ידי לקיחת תרבית מהנרתיק. כיוון שהתסמינים של הזיהום דומים למחלות מין כמו כלמידיה וזיבה, ממליצים לשלול קיומם של מחלות אלו במקרה של תסמינים הדומים לפטרייה.
הטיפול הנפוץ הוא בתכשירי אנטי-פטרייתיים, לעיתים כמשחה מקומית כקלוטרימזול ולעיתים במתן פומי של פלוקונזול.
כ-75% מהנשים יסבלו מזיהום פטרייתי נרתיקי במהלך חייהן, ו-40%–45% יסבלו משתיים או יותר אפיזודות של זיהום כזה. זיהום זה נפוץ יותר בקרב נשים הרות, עקב שינוי רמות החומציות בנרתיק ועקב חולשת מערכת החיסון במהלך ההיריון. זהו הגורם השני אחרי זיהום חיידקי שגורם לווגינוזיס.
גורמים
זיהום פטרייתי נרתיקי נגרם בדרך כלל על ידי קנדידה. זוהי פטרייה שנמצאת אצל אנשים רבים באופן טבעי בפה, במערכת העיכול ובנרתיק, בלא שתגרום לתסמינים ייחודיים. הסיבות לגידול מופרז של הפטרייה אינן מובנות כל צורכן, אולם יש כמה גורמים שהוגדרו כגורמי סיכון לכך.
תרופות
בפלורת הנרתיק מצויים באופן טבעי סוגים שונים של פטריות (וביניהן קנדידה) וחיידקים. אנטיביוטיקות, בייחוד כאלה רחבות-טווח, עשויות להרוג את החיידקים שנמצאים באופן טבעי בנרתיק ולגרום להפרת האיזון בו, מה שמאפשר שגשוג של קנדידה בנרתיק מעבר לכמויות הרגילות שהיא מצויה בו ובכך לגרום לזיהום פטרייתי. כמו כן נמצאות בסיכון נשים הלוקחות אמצעי מניעה הורמונליים.
היריון
זיהום פטרייתי נרתיקי נפוץ יותר בהיריון. נראה כי הסיבה לכך היא עלייה ברמות האסטרוגן בגוף, ועלייה ברמות הגליקוגן וחומרים אחרים בנרתיק. מושבות קנדידה בנרתיק עשויות לשבש את האיזון של הפלורה הטבעית, להוריד את כמותם של חיידקים לקטובציליים, חיידקים ידידותיים שנמצאים באופן טבעי בנרתיק, ועלייה בכמותם של חומרים פרואינפלמטורים.
מחלות
נשים עם סוכרת לא מאוזנת נמצאות בסיכון רב יותר לפתח זיהום פטרייתי נרתיקי. כמו כן, נשים עם מערכת חיסון מדוכאת נמצאות אף הן בקבוצת סיכון, לדוגמה - נשאיות HIV או נשים שמקבלות טיפולים כימותרפיים זאת משום שמערכת החיסון הירודה מתקשה להילחם בשגשוגם של מזהמים שונים, וביניהם הקנדידה.
סוגים שונים של מזהמים
למרות שקנדידה היא הגורם המוביל לזיהום פטרייתי בנרתיק, קיימים מינים שונים של פטריות שעשויים לגרום לזיהום אף הם. מחקר שבדק שכיחות של גורמים שונים לפטרייה בנרתיק מצא כי ההתפלגות היא כדלהלן:
מקרים של זיהום פטרייתי בנרתיק שאינם כתוצאה מ-Candida albicans הם מקרים מורכבים יותר של זיהום בהם הקו הראשון של הטיפול אינו יעיל. מקרים אלו מתרחשים בדרך כלל כתוצאה מכשל חיסוני.
אבחון
האבחון נעשה על ידי מדדים קליניים וכן על ידי בדיקות מעבדה, בדרך כלל על ידי wet prep או תרבית מיקרוביאלית. לאור העובדה שיש נשים שיש להן קנדידה באופן טבעי בנרתיק ללא סימפטומים, כדי להיות בטוחים שהיא הסיבה לדלקת יש לשלול מחלות אחרות ככלמידיה, וגינוזיס חיידקי וזיבה.
זיהום פטרייתי נרתיקי נשנה
כ-5% עד 8% מהנשים בגיל הפוריות יסבלו מארבע או יותר אירועים בשנה של זיהו פטרייתי נרתיקי סימפטומטי. מצב זה נקרא זיהום פטרייתי נשנה (recurrent vulvovaginal candidiasis, RVVC).
טיפול
הטיפול הוא בדרך כלל קצר טווח (בין 3–6 ימים), והוא כולל תכשירים מקומיים או תרופות סיסטמטיות במתן דרך הפה ממשפחת האזולים. טיפול בתרופות אלו יוביל להיעלמות הסימפטומים ותרביות שליליות בקרב 80%–90% מהמטופלות. בנשים בהיריון הטיפול יהיה בדרך כלל מקומי בלבד. התכשירים המקומיים אינם גורמים לתופעות לוואי בדרך כלל, עם זאת, תחושת שרפה ורגישות מקומית עשויים להופיע בחלק מהמקרים.
זיהום פטרייתי נרתיקי אינו נגרם כתוצאה מיחסי מין, ומשכך, אין צורך לטפל בו זמנית גם בפרטנר המיני.