cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משבר החוב של יוון
תוצאות תוכנית החילוץ הראשונה
ההשפעות החברתיות של מדיניות הצנע על הציבור היווני היו קשות, כאשר אזרחים יוונים רבים החלו לפנות לארגונים לא ממשלתיים לצורך טיפולים רפואיים, יוונים רבים העבירו את ילדיהם לאימוץ ושיעור ההתאבדויות עלה ב-40%. בשנת 2011 הוערך כי יותר מ-33% מכלל הציבור היווני נמצא בקבוצת "סיכון לעוני או הדרה חברתית".
ב-15 ביולי 2011 יוון קיבלה את העברת הכספים החמישית במסגרת תוכנית החילוץ הראשונה, בסך 12 מיליארד אירו (מהם 8.7 מיליארד ממדינות האיחוד ו-3.3 מיליארד מקרן המטבע העולמית). הסכום הכולל שהועבר ליוון עד אז היה 65 מיליארד אירו, מהם 47.1 מיליארד ממדינות האיחוד. העברת הכספים השישית, בסך 8 מיליארד אירו, הושלמה ב-14 בדצמבר 2011 והיוותה גם כלי ללחץ על יוון בתהליך לאישור תוכנית החילוץ השנייה וליישום צעדי צנע נוספים.
לקראת אישור תוכנית החילוץ השנייה (יוני 2011 - פברואר 2012)
תוכנית החילוץ הראשונה המשיכה במחצית הראשונה של 2011, כאשר כל השחקנים הקשורים למשבר - המוסדות הפוליטיים והפיננסיים ביוון ובאיחוד האירופי, גורמים בשוק הפרטי ושחקנים נוספים - חיכו לתמונה ברורה יותר באשר למידת ההצלחה של התוכנית. במקביל, מדינות נוספות באירופה ביקשו סיוע פיננסי והחלו לקבלו. אירלנד הגישה בקשה רשמית לסיוע ב-21 בנובמבר 2010 והחלה לקבלו ב-7 בדצמבר. פורטוגל ביקשה סיוע ב-6 באפריל 2011 והחלה לקבלו ב-17 ביוני.
לקראת יוני 2011 התגבשה העמדה לפיה עסקת סיוע נוספת, שתכלול צעדי התייעלות וצמצום נוספים מצד היוונים והעברת סיוע מצד מדינות האיחוד, דרושה על מנת להמשיך בשיקום הכלכלה היוונית. הטרויקה (כינוי לקרן המטבע הבינלאומית, הבנק האירופי והנציבות האירופית בפועלם יחד) סיימה ב-3 ביוני תהליך רביעי של סקירה של כלכלת יוון. ההודעה של הטרויקה סימנה את התנאים שבהם המוסדות הפיננסיים יהיו מוכנים להגיע לעסקה נוספת. נקבע בה כי המשך ההתייצבות של יוון מצריך:
ב-17 ביוני 2011 ראש ממשלת יוון הכריז על סבב תיקים בממשלה היוונית, זאת ככל הנראה מתוך רצון להכין את השטח לקראת סבב נוסף של רפורמות. השינוי המשמעותי ביותר היה החלפה של שר האוצר. אוונגלוס וניזלוס, שקודם לכן היה שר ההגנה ויריבו הפוליטי של ראש הממשלה, הפך לשר האוצר במקום ג'ורג' פאפאקונסטנטינו. ב-29 ביוני שר האוצר החדש העביר בפרלמנט היווני את חוק ה"אסטרטגיה פיננסית לטווח הבינוני" שהיווה למעשה חבילת צנע רביעית. החוק קבע עשרות צעדי צנע, כולל הרעה נוספת בתנאי הפנסיה ומיסים נוספים לבעלי הכנסה בינונית וגבוהה. על אף הצעדים האלה, הכלכלה היוונית התקשתה להחזיר את אמון המשקיעים. בנוסף, הממשלות באיחוד האירופי החלו לחשוש מפני זליגה של המשבר לאיטליה וספרד. חשש זה עודד את הממשלות באירופה לגבש עסקת סיוע נוספת ולשקול אפשרות של הסדר חוב ("תספורת") או חדלות פירעון סלקטיבית במשק היווני. עוד לפני אישור החוק, ב-15 ביוני ושוב ב-28 ביוני ארגוני העובדים ביוון הכריזו על שביתות של 48 שעות במחאה על צעדי הצנע. השביתות לוו בהפגנות והתנגשויות אלימות עם המשטרה.
דיונים אלה, על תוכנית החילוץ השנייה, נערכו תוך כדי שמוסדות הטרויקה קיימו סקירה (חמישית) של הכלכלה היוונית במטרה לבחון את מידת הרצינות של הרפורמות בכלכלה היוונית ולקבוע תנאים להעברה השישית והאחרונה של כספי סיוע הכלולים בתוכנית החילוץ הראשונה. הסכום המתוכנן להעברה השישית היה 8 מיליארד אירו. שר האוצר היווני הכריז כי ההעברה צריכה להיעשות עד ה-15 בספטמבר על מנת להימנע מחדלות פירעון. אולם, חילוקי דעות בין הממשלה היוונית לבין נציגי הטרויקה גרמו לתהליך הסקירה להימשך עד ה-11 באוקטובר. ההתמשכות של הסקירה והמשא ומתן שבא בעקבותיה הביאו לחוסר שקט בשווקים ולחשש מפני חדלות פירעון שתביא למשבר עולמי. נתונים המראים על הרעה במצב הכלכלי של יוון במחצית השנייה של 2011 - כולל צפי שהמיתון יחמיר - עוררו ספקות לגבי היעילות של צעדי הצנע. כך למשל, הניו יורק טיימס פרסם מאמר מערכת בו נטען כי צעדי הצנע שאמורים להבריא את המדינה עושים אותה חולה יותר. ספקות אלה התחזקו כאשר ב-3 באוקטובר פורסם כי יוון תפספס את יעד הגירעון שנקבע לה לשנת 2011.
הלחץ שהופעל על הממשלה היוונית הביא לכך שחבילת הצנע החמישית עברה בפרלמנט היווני. עוד לפני אישור חבילת הצנע הזו הממשלה והפרלמנט אישרו מס רכוש חדש שייגבה באמצעות חשבון החשמל. חלק הארי של חבילת הצנע החמישית עבר ב-20 באוקטובר ברוב דחוק. מחוץ לפרלמנט הפגנות אלימות התרחשו בכל רחבי יוון. 16 בני אדם נפצעו ואדם אחד מת מהתקף לב במהלך ההפגנות. צעדי הצנע שאושרו כללו קיצוץ של כ-30% בשכר עובדי ציבור, פיטורים של כ-30,000 עובדים במגזר הציבורי ושינוי נוסף של חוקי ההעסקה באופן שיקל על פיטורי עובדים, קיצוץ של 20% בפנסיות של מעל 1,200 אירו ו-40% בפנסיות של פורשים מתחת לגיל 55, הנמכה של סף המינימום לתשלום מיסי הכנסה, וקיצוץ בהוצאה על חינוך. חוקי הצנע החדשים פגעו גם בהתאגדויות סקטוריאליות ובהסכמים קיבוציים. בעקבות אימוץ חבילת הצנע הזו, שרי החוץ של האיחוד האירופי אישרו את העברת הכספים השישית. במקביל להתפתחויות ביוון נמשכו המגעים בין ראשי המדינות בגוש האירו לגבי הפרטים של תוכנית החילוץ השנייה. בלילה שבין ה-26 ל-27 באוקטובר הגיעו המנהיגים, שנפגשו בבריסל, להחלטה על תוכנית חילוץ שבמסגרתה יוון תקבל הלוואות סיוע בגובה 130 מיליארד אירו (במקום ה-109 אירו שעליהם הוחלט ביולי), ובנוסף ייעשו צעדים לקיצוץ החוב של יוון כלפי גופים פרטיים בחצי. ראשי המדינות החליטו גם שהיקף הקרן האירופית ליציבות פיננסית יוגדל לכטריליון אירו. המשמעות של ה"תספורת" היא שגופים פרטיים המושקעים בחוב היווני ייקחו על עצמם חלק מעלויות הייצוב של הכלכלה היוונית. עם זאת, לשון ההחלטה קבעה שהגורמים הפרטיים יישאו בעלויות באופן וולונטרי - כלומר שהם יצטרכו להסכים להחליף איגרות חוב יווניות שברשותן באיגרות חוב חדשות שערכן הוא בערך חצי מזה של הנוכחיות. על פי ההערכות באותו הזמן, התוכנית החדשה אמורה הייתה להפחית את הגירעון של יוון בכ-100 מיליארד אירו. בעקבות ההכרזה, סוכנות הדירוג סטנדרד אנד פורס הורידה את דירוג האשראי של קפריסין, שהחשיפה של הבנקים בה לחוב היווני עמדה, על פי הערכות הסוכנות, על 156% מכלל התוצר הלאומי הקפריסאי.
ההכרזה על תוכנית חילוץ חדשה עוררה תקווה מסוימת ביוון ובעולם לגבי האפשרות של ייצוב הכלכלה היוונית. אולם, קולות רבים ביוון הביעו התנגדות לתוכנית שעתידה הייתה להביא להחמרה נוספת במדיניות הצנע ונתפסה על ידי חלק גדול מהציבור היווני כפגיעה בריבונות היוונית. ההתנגדות לתוכנית, שהגיעה הן מהאופוזיציה והן מגורמים בתוך מפלגת השלטון, הביאה את ראש הממשלה פפנדראו להכריז ב-31 באוקטובר על קיום משאל עם על עסקת החילוץ. ממשלת יוון אישרה פה אחד את קיום משאל העם, אך לממשלה חיכתה עוד הצבעת אי-אמון שעתידה הייתה להתקיים בתום שלושה ימי דיונים בפרלמנט, החל מה-2 בנובמבר. אי הודאות לגבי המצב באירופה התגברה עוד יותר כאשר שר הביטחון, פאנוס בגליטיס, הודיע ב-1 בנובמבר על החלפת צמרת הצבא היווני, זאת בגיבוי ראש הממשלה פפנדראו. האופוזיציה הביעה התנגדות נחרצת להחלטה.
ההודעה על קיום משאל העם הביאה לאי-ודאות ולירידות שערים בשווקים באירופה וברחבי העולם, כולל בארצות הברית. באירופה, כוונת היוונים לערוך משאל עם נתפסה לעיתים קרובות ככוונה לערוך משאל על עצם ההשתייכות לאיחוד האירופי ולגוש האירו, וכאיום על מוסדות אלה. פפנדראו עצמו אמר כי הבחירה שעומדת בפני היוונים היא למעשה, "כן או לא לאירופה, כן או לא לאירו". מנהיגי אירופה, ובראשם אדריכלי תוכנית הסיוע אנגלה מרקל וניקולא סרקוזי, הופתעו מההחלטה והזמינו את ראש הממשלה פפנדראו לפגישה דחופה בקאן, שם התקיימה פגישה של פורום ה-G-20. האקונומיסט הבריטי דיווח כי מנהיגי צרפת וגרמניה מתעתדים להזכיר לפפנדראו שניתן עדיין למנוע מיוון את העברת הסיוע השישית, בסך 8 מיליארד אירו, של תוכנית החילוץ הראשונה (ההעברה הייתה צפויה להתקיים בפועל כשבוע לאחר הפגישה); דר שפיגל הגרמני דיווח כי מרקל וסרקוזי מסרו לפפנדראו שמשמעות הצבעה נגד תוכנית החילוץ היא סיום החברות של יוון בגוש האירו.
בנוסף ללחץ הבינלאומי, ראש הממשלה עמד בפני לחצים מתוך ממשלתו. שר האוצר וניזלוס אמר בתגובה כי "העמדה של יוון בתוך גוש האירו היא הישג היסטורי שאין לשימו בספק" והוסיף כי הישג כזה "אינו יכול להיות תלוי במשאל עם". לאור הלחצים מבפנים ומבחוץ, פפנדראו הודיע ב-3 בנובמבר על ביטול משאל העם. יומיים לאחר מכן, ב-5 בנובמבר 2011, צלחה ממשלת יוון את הצבעת אי האמון ברוב של 153 לעומת 145 קולות בפרלמנט, זאת לאחר שפפנדראו התחייב להקים ממשלת אחדות לאומית עם מפלגת הדמוקרטיה החדשה. ב-6 בנובמבר 2011 הגיעו פפנדראו ומנהיג האופוזיציה, אנטוניס סאמארס להסכמה על הקמת ממשלת אחדות שתביא ליישום תוכנית החילוץ. כמו כן נקבע כי פפנדראו לא יעמוד בראש ממשלת האחדות, וכי הבחירות הקרובות יתקיימו ב-19 בפברואר 2012, לאחר שתוכנית החילוץ תיושם. ב-10 בנובמבר 2011 יצאה הודעה רשמית מלשכת נשיא יוון, קרולוס פפוליאס, כי לוקאס פפדמוס, מי שעמד בראש הבנק המרכזי היווני בשנים 1994–2002 והיה סגן נשיא הבנק המרכזי האירופי בשנים 2002–2010, ימונה לראש ממשלת המעבר. פפדמוס הושבע ב-11 בנובמבר 2011 ואמר עם מינויו כי יוון תישאר בגוש האירו ותיישם את תוכנית החילוץ שעליה הוסכם עם קרן החילוץ האירופית.
הקמת ממשלת האחדות הלאומית נתפסה על ידי רבים ברחבי אירופה כהקלה וסיום זמני למשבר פוליטי שאיים לפורר את גוש האירו. עם זאת, רבים ביוון ובמקומות אחרים ביקרו את מה שנראה להם כפגיעה בריבונות ואילוץ של אזרחי יוון לאמץ את תוכנית הצנע. ב-17 בנובמבר 2011 (יום השנה למרד שהתרחש בשנת 1973 נגד המשטר הצבאי ביוון) מתנגדי התוכנית ערכו הפגנות סוערות באתונה. ההפנות שיקפו גם את העלייה באבטלה באירופה, שהגיעה בנובמבר 2011 לשיאים חדשים ביוון ובמדינות אחרות בדרום אירופה (בעוד שהאבטלה ירדה בגרמניה, אוסטריה, וכלכלות חזקות אחרות).
למרות המחאה, הפרלמנט היווני אישר ב-6 בדצמבר 2011 את התקציב החדש ברוב של 258 תומכים מול 41 מתנגדים. ברקע של ההחלטה, הייתה תחושה שהכלכלה, לא רק של יוון אלא של אירופה כולה, נמצאת בסכנה. יום לפני כן, ב-5 בדצמבר, הזהירה סוכנות הדירוג S&P, שהיא עשויה להוריד את דירוגן של 15 מתוך 17 המדינות השייכות לגוש האירו (כולל הדירוג של גרמניה). במעמד של אישור התקציב, ראש ממשלת יוון החדש הזהיר כי גם אם תוכנית החילוץ תיושם, צפויות לארצו עוד מספר שנים של צנע. ההערכה בבסיס התקציב הייתה שהמיתון ביוון צפוי להימשך וכלכלתה צפויה להתכווץ ב-2012 ב-2.8%, זאת בנוסף לצמיחה שלילית של 5.5% ב-2011. במקביל לאישור התקציב פרצו באתונה הפגנות שהתפתחו לעימותים אלימים עם המשטרה.
לאחר אישור התקציב בוצעה העברת הכספים השישית (במסגרת תוכנית החילוץ הראשונה) בשני שלבים. קרן המטבע הבינלאומית העבירה ליוון 2.2 מיליארד אירו ב-7 בדצמבר 2011 והמדינות החברות בגוש האירו העבירו 5.8 מיליארד אירו ב-14 בדצמבר 2011.
המגעים על אישורה של תוכנית החילוץ נמשכו במהלך חודש ינואר ותחילת חודש פברואר 2012. ממשלת יוון הייתה נתונה בלחץ לקבל את תנאיהן של מדינות גוש האירו במהירות כיוון שהייתה זקוקה לסיוע דחוף של 14.5 מיליארד אירו עד ה-20 במרץ 2012, זאת על מנת שתוכל לעמוד בתשלום חובות שפירעונם נקבע לתאריך זה. תחת תנאים אלה, אישר הפרלמנט ביוון את חבילת הצנע השישית ב-12 בפברואר 2012, זאת לאחר ששרי האוצר של גוש האירו התנו את אישור חבילת חילוץ השנייה בהעמקת היקף תוכנית הצנע. החבילה אושרה בפרלמנט ברוב של 199 מול 74 מתנגדים ו-27 נמנעים.במסגרת התוכנית הוחלט על קיצוצים של כמעט 4.5 מיליארד אירו ב-2012 בלבד. בין השאר הוחלט על:
המנהיגים והמוסודות בגוש האירו קיבלו את ההחלטה של יוון על החמרת מדיניות הצנע בשביעות רצון. ביוון עצמה ההחלטה התקבלה תוך כדי מחאה של ארגוני העובדים, מפלגות האופוזיציה, וארגונים אחרים בשמאל היווני. המהלך התקבל בביקורת גם בקרב חלקים מסוימים בקואליציה - עוד לפני אישור ההחלטה בפרלמנט שישה משרי הממשלה התפטרו. 43 מחוקקים חברי מפלגות הקואליציה נמנעו או התנגדו לתוכנית וכתוצאה מכך סולקו מהקואליציה. שביתה של יומיים הוכרזה ב-10 בפברואר, תוך כדי הדיונים על התוכנית. במהלך השביתה נערכו הפגנות סוערות שכללו הצתת מבנים ועימותים עם המשטרה. עשרות בני אדם נפצעו ועשרות בתי עסק הוצתו. ב-13 בפברואר הודיעה ממשלת יוון כי באפריל 2012 תתקיימנה בחירות חדשות.
ב-20 בפברואר 2012 אישרו שרי האוצר של גוש האירו את העברת תוכנית החילוץ בהיקף של כ-130 מיליארד אירו. סכום זה אושר בנוסף לכספים שטרם הועברו במסגרת תוכנית החילוץ הראשונה. סך הכל, מדינות אירופה התחייבו להעברה של 144.7 מיליארד אירו וקרן המטבע הבינלאומית להעברה של 28 מיליארד אירו במשך 4 שנים. סוכם בנוסף כי העסקה תכלול מחיקה של כ-53.5% מערך האג"ח שבידי נושיה של יוון.
הסדר חוב וקנייה-מחדש של החוב (2012)
כחלק מההסכמות במסגרת תוכנית החילוץ השנייה, יוון הכריזה בשנת 2012 על הסדר חוב עם משקיעים פרטיים שהחזיקו באיגרות חוב יווניות. הסדר החוב היה תקדים היסטורי משמעותי. זה היה הסדר החוב הגדול ביותר אי פעם מבחינת סכום החוב שהוסדר. בנוסף, זה היה הסדר החוב הראשון של מדינה אירופית מאז ההסדרים הקשורים לחובות שקדמו למלחמת העולם השנייה. לצורך הסדר החוב יצרו מדינות אירופה מספר חידושים משפטיים שסייעו בביצועו וסייעו מאוחר יותר בהסדרים אחרים.
הצעת ההסדר כללה את כל איגרות החוב שהונפקו על ידי יוון לפני 2012, בסך 195.7 מיליארד אירו. בנוסף, הוצע הסדר לאיגרות חוב שהונפקו על ידי גופים ציבוריים, כגון חברת הרכבות היוונית, בסך של כ-10 מיליארד אירו. בסך הכל ההצעה נגעה לחוב בסך של כ-206 מיליארד אירו.
המחוקקים ביוון העבירו ב-23 בפברואר 2012 חוק חדש שהגדיר את התנאים לקיום הסדרי חוב ואת היקף ההסכמה שנדרשת מצד הנושים. בפועל, החוק הפך את ההתנגדות לביצוע הסדרים לכמעט בלתי אפשרית. בנוסף, יוון הגדירה תקופה של שבועיים בלבד, עד ה-8 במרץ, שבמהלכה הנושים היו יכולים להודיע האם הם מקבלים או דוחים את הצעת ההסדר.
ב-9 במרץ יוון הכריזה שהושג הרוב הדרוש לצורך הסדר החוב עם הנושים שחובם היה מוסדר על ידי החוק היווני. הסכמתם של נושים אחרים, שחובם הוסדר תחת החוק האנגלי, הושגה במהלך אפריל. בסך הכל, יוון הבטיחה את השתתפותן של 96.9% מאיגרות החוב בהסדר, בסכום של 199.2 מיליארד אירו. התוצאה המיידית הייתה שהערך הנקוב של החוב היווני ירד ב-108 מיליארד אירו, שהיוו 52.5% מהחוב שהיה תחת הסדרה.
למרות ההצלחה היחסית של הסדר החוב, אי היציבות והחשש באשר ליכולתה של יוון לפרוע את חובותיה המשיכו להקשות על המאמצים לשקם את הכלכלה היוונית. תחושת אי היציבות נבעה בחלקה מהשינויים בזירה הפוליטית. ב-6 במאי 2012 נערכו ביוון בחירות כלליות לפרלמנט היווני. המפלגות המנצחות בבחירות היו מפלגת הדמוקרטיה החדשה שזכתה ב-18.85% מהקולות ומפלגת סיריזה, קואליציית השמאל הרדיקלי, שזכתה ב-16.79%. תוצאות הבחירות הביאו לחששות מפני חוסר יציבות וקריסה של המערכת הפיננסית והפוליטית ביוון. אף אחת מהמפלגות לא הצליחה לבסס קואליציה עם רוב פרלמנטרי ובעקבות זאת נערכו בחירות שוב ב-17 ביוני 2012. לאחר בחירות אלה מפלגת הדמוקרטיה החדשה הצליחה לבסס קואליציה יחד עם התנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית ומפלגת השמאל הדמוקרטי. אנטוניס סמאראס מונה לראש הממשלה החדשה ב-20 ביוני.
הקמת הממשלה החזירה את היציבות הפוליטית, אבל המשבר הפוליטי כולו פגע ביישום של תוכנית החילוץ ועיכב אותה. יישום תוכנית ההפרטה במסגרת מדיניות הצנע ויישום הרפורמות היווניות התעכבו. בנוסף, מדינות האיחוד וקרן המטבע עיכבו העברות כספים שהותנו ביישום מדיניות הצנע. בעיה נוספת הייתה ההעמקה של המיתון, מה שהקשה עוד יותר על עמידה בתוכנית התשלומים של החוב. כתוצאה מתנאים אלה המוסדות האירופיים (הטרויקה) החליטו על מימון של קנייה-מחדש של החוב (debt buyback) על ידי הממשלה היוונית. הרעיון הוא שהממשלה היוונית תקנה בהנחה משמעותית חלק גדול מאיגרות החוב המוחזקות על ידי גופים פרטיים. הקנייה-מחדש יצאה לפועל ב-12 בדצמבר. יוון השתמשה ב-11.3 מיליארד אירו שקיבלה ממנגנון היציבות הפיננסית האירופית כדי לקנות איגרות חוב בסך 31.9 מיליארד אירו. באופן זה יוון הפחיתה משמעותית את חובה ב-9.5% מהתוצר.
בעקבות ההצלחה של הקנייה-מחדש, אישרו מנהיגי מדינות גוש האירו ב-13 בדצמבר העברה של 49.1 מיליארד אירו ליוון. ההחלטה לאשר את ההעברה התקבלה גם בעקבות האישור של חבילת הצנע השביעית על ידי הפרלמנט היווני, באוקטובר 2012. צעדי הצנע כללו הרעה נוספת בתנאי הפנסיה והשכר של העובדים ביוון.
הסדר החוב והקנייה מחדש איפשרו ליוון לצמצם את חובה ב-19%, אך שינוי משמעותי לא פחות הוא הרכב בעלי החוב. בעוד שבפברואר 2012 יותר מ-60% מבעלי החוב היו גופים פרטיים, בדצמבר 2012 כ-80% מהחוב היה בבעלות גופים ציבוריים, כגון הבנק האירופי המרכזי והקרן האירופית ליציבות פיננסית.
שנת 2012 הסתיימה בסימן של התייצבות המצב הפוליטי והכלכלי. צמיחה שלילית של 6.4%- הראתה על שנה חמישית של מיתון עמוק, אך הגירעון הממשלתי ירד ל-5.8% מהתוצר והחוב של יוון ירד ל-156.9% מהתוצר. מבחינה חברתית יוון עברה ב-2012 טלטלה קשה שהשפיעה באופן חמור על איכות החיים. אחוז האבטלה הממוצע בשנת 2012 היה 24.5%, ובנובמבר של אותה שנה אבטלה הגיע ל-27%. בחמש השנים שעברו מאז 2008 הכלכלה היוונית הצטמקה במצטבר ב-20.1%, התעסוקה ירדה בכ-17.5% והמשכורות של עובדים ירדו ביותר מ-19%.
התייצבות (2013-2014)
שנת 2013 התחילה והסתיימה בתחושה של התייצבות יחסית של הכלכלה היוונית. בסופה של 2013 הבנק המרכזי ביוון הכריז כי 2013 מסתמנת כשנה של תפנית בכלכלה. המיתון ביוון המשיך במהלך 2013, אולם קצב ההצטמקות של הכלכלה ירד. בפעם הראשונה מאז 2002 שנת 2012 הסתיימה בעודף תקציבי. גם החוב של יוון ביחס לתוצר ירד באופן דרמטי.
גם בשנת 2014 המצב הכלכלי המשיך להשתפר, והבנק היווני הכריז על סיום המיתון והמשבר. התוצר היווני צמח בשנת 2014, לראשונה מזה שש שנים, ב-0.8%. גם היצוא והצריכה הפרטית צמחו ב-2014.
צעדי הצנע המשיכו ב-2013 ו-2014. ב-2013 אישר הפרלמנט היווני את חבילת הצנע השמינית שכללה תוכנית לפיטורים של כ-15,000 עובדי ציבור החל מ-2013. צעדי הצנע הביאו להפגנות נרחבות באתונה. חבילת הצנע התשיעית אושרה ב-9 במאי 2014.
משבר כלכלי ופוליטי, תוכנית סיוע שלישית (2015)
החל מדצמבר 2014, התחושה שכלכלת יוון נמצאת בנתיב של התאוששות התערערה, זאת בעקבות חוסר יציבות פוליטית וחוסר ודאות לגבי הנכונות של הציבור והממשלה היווניים להמשיך במדיניות הצנע שהוכתבה על ידי מדינות גוש האירו ונתפסה כתנאי להמשך היותה של יוון חלק מהגוש. אי-הוודאות, שהתגברה בעקבות החלטת הממשלה החדשה ביוון לצאת למשאל עם על אישור תוכנית החילוץ, הביאה את המערכות הפיננסיות ואת הבנקים ביוון לסף קריסה בטרם נחתם הסכם מחודש עם מדינות האירו ביולי 2015. למרות האירועים הפוליטיים, המשק היווני המשיך לצמוח בחצי הראשון של 2015. מצב התעסוקה השתפר מעט בחודשים אלה וחלה עלייה בהכנסות מתיירות ומיצוא. אולם, אי היציבות הביאה לירידה בהשקעות ובחצי השני של השנה המשק היווני חזר למיתון. בשנה כולה השינוי בתוצר היה שלילי (-0.7%).
משבר בעקבות עליית סיריזה לשלטון
שנת 2014 שהחלה בסימני התאוששות הסתיימה במשבר פוליטי שאיים לפגוע בכלכלה ולהרחיב את המשבר. כחודש לאחר שפורסם כי יוון נחלצה מהמיתון, כהונתו של נשיא יוון קרולוס פפוליאס עמדה להסתיים בפברואר 2015, והפרלמנט עמד בפני בחירות לא ישירות של הנשיא, אירוע שאיים על היציבות הפוליטית. ב-8 בדצמבר 2014, הכריזה הקואליציה על הליכי בזק לבחירת הנשיא הבא. משמעותו של כישלון בבחירות אלה הייתה בחירות מחודשות לפרלמנט בהן הנכונות של הציבור היווני להמשיך בצעדי הצנע ובתוכנית החילוץ האירופית תעמוד במבחן. בעקבות חוסר הודאות, השווקים ביוון צנחו באופן דרמטי ב"יום שלישי השחור", ה-9 בדצמבר 2014, הצניחה החדה ביותר מזה 27 שנים. ב-29 בדצמבר הקואליציה כשלה בהשגת הרוב הדרוש למועמד שלה לנשיאות, ובעקבות כך, בהתאם לחוקה היוונית, הוכרז על בחירות כלליות לפרלמנט. הבחירות נערכו ב-25 בינואר 2015 ומפלגת השמאל הרדיקלי סיריזה, שהתנגדה למדיניות הצנע, זכתה בהן. יום אחרי הבחירות, יושב ראש המפלגה, אלכסיס ציפראס הושבע לראשות הממשלה, שנסמכה על קואליציה עם מפלגת היוונים העצמאיים.
כלפי חוץ ההנהגה היוונית יצאה בקמפיין למשא ומתן מחודש על תנאי ההסדר של יוון עם מדינות אירופה. המדיניות החדשה ביוון הביאה להדים רבים בעולם. ב-5 בפברואר 2015, הבנק האירופי המרכזי שלח מסר חריף לממשלת יוון בהודיעו כי הבנק לא יהיה מוכן יותר לקנות איגרות חוב יווניות בעלות דירוג אשראי ירוד. ההחלטה נתפסה כחוסר נכונות של המנגנונים הפיננסיים באירופה לשתף פעולה עם כוונותיה של הממשלה החדשה ביוון, ובאופן פרקטי היא ארעה את המצב הפיננסי של המדינה.
למרות הקשיים הפוליטיים מדינות גוש האירו הגיעו ב-20 בפברואר 2015 להסכם עם יוון לגבי המשך תוכנית החילוץ במשך ארבעת החודשים הבאים. התוכנית כללה סיוע בגובה 240 מיליארד אירו, אך מימושה הותנה בהמשך הרפורמות בשוק היווני. במשך החודשים שלאחר מכן נמשכו המגעים על תוכנית החילוץ; הממשלה היוונית כרכה את המגעים בדיון לגבי תשלומי פיצויים מצד גרמניה על מעשיה בזמן מלחמת העולם השנייה ואותתה על נכונות לחזק את קשריה עם רוסיה על חשבון היחסים עם אירופה. מהלכים אלה חיזקו את מגמת הידרדרות היחסים בין יוון לגרמניה. התמשכות המגעים והידרדרות האמון במשק היווני הקשו על הבנקים, וחיזקו מגמה של משיכת כספים מהבנקים על ידי הציבור. ההידרדרות ביחסים הביאה לשיאים חדשים את החשש שהמשבר הכלכלי ביוון יביא ליציאה של יוון מגוש האירו ומהאיחוד האירופי, תרחיש שקיבל בעיתונות את השם "גרקסיט".
משאל העם (2015) ותוצאותיו הכלכליות
ב-27 ביוני 2015 ראש ממשלת יוון, אלכסיס ציפראס, הכריז על קיומו של משאל עם ב-5 ביולי על קבלת תנאי החילוץ הכלכליים. ההכרזה התקבלה באירופה בהפתעה ועוררה תגובות רבות בעולם כולו.
ההכרזה על משאל העם הגבירה את תחושת חוסר הודאות בציבור ביוון, דבר שהתבטא במשיכת כספים מהבנקים בהיקף גדול ובחשש מפני נפילות שערים. הממשלה היוונית הגיבה לחששות באמצעות הטלת מגבלות על פעילות הבנקים והשווקים. יממה לאחר ההכרזה, ב-28 ביוני, הודיע ראש ממשלת יוון על כך שהבנקים ביוון ייסגרו, על מגבלות נוקשות על תנועות הון מהמדינה, ועל סגירה של הבורסה לניירות ערך באתונה (שהייתה כבר סגורה לסוף שבוע מאז 25 ביוני). חלק מסניפי הבנקים נפתחו שוב בין ה-1 ל-3 ביולי על מנת לאפשר לפנסיונרים למשוך תשלומי פנסיה (120 אירו), אולם מעבר לפתיחה זמנית זו, הבנקים ביוון נשארו סגורים עד ה-20 ביולי. גם לאחר פתיחת הבנקים אזרחי יוון הורשו למשוך עד 420 אירו בשבוע והגבלות ההון נותרו בעינן. הבורסה באתונה נפתחה שוב רק ב-3 באוגוסט ובעת פתיחתה נפלו שערי המניות ביותר מ-16%; מניות הבנקים נפלו ביותר מ-30%.
לאחר משאל העם: תוכנית הסיוע השלישית
בתגובה להכרזה על משאל העם השעו מדינות אירופה את תוכנית הסיוע ליוון וסירבו להעביר כספים שיוון הייתה צריכה על מנת לשלם את חובותיה. כתוצאה מכך, יוון פספסה ב-30 ביוני תשלום החזר של חוב בסך 1.5 מיליארד אירו לקרן המטבע הבינלאומית. יוון הייתה המדינה הראשונה והיחידה באיחוד האירופי שלא עמדה בתנאי התשלום של חובות חיצוניים. העובדה שמדינות אירופה איפשרו ליוון להישאר ללא יכולת לשלם את החוב ביטאה את כוונתן להגיב בחומרה למה שהם ראו כאי-שיתוף פעולה מצד ממשלת יוון. עם זאת, כל הצדדים הכירו באינטרס המשותף להמשך הסיוע ליוון, והמגעים לגבי הסכם סיוע חדש המשיכו.
ב-9 ביולי, פחות משבוע לאחר ההצבעה נגד התוכנית ויומיים לפני שתוכננה פגישת הכנה של מנהיגי אירופה לקראת יציאת יוון מגוש האירו, חזרה ממשלת יוון לשולחן המשא ומתן עם הצעה לתוכנית חילוץ חדשה. ההצעה שאושרה בפרלמנט היווני כללה תוכנית לסיוע בסך 53.3 מיליארד אירו. ב-11 ביולי מנהיגי אירופה דחו את ההחלטה לגבי המשך המגעים עם יוון בטענה שממשלת יוון צריכה להציע צעדי צנע חריפים יותר מאלה הכלולים בהצעה הנוכחית. ממשלת גרמניה, העבירה לבכירים ביוון הודעה על אולטימטום, לפיו אם הממשלה היוונית לא תיקח על עצמה אחריות לביצוע רפורמות "דרסטיות" יותר מאלה שהוצעו עד כה, אירופה תאפשר ליוון לפשוט את הרגל ויוצע ליוון "משא ומתן מהיר לפסק זמן מגוש האירו".
ב-13 ביולי 2015 הגיעו יוון ונושיה להבנות וחתמו על הסכם סיוע חדש. ההסכם נתפס על ידי רבים ככניעה משפילה של הממשלה היוונית וכניצחון ללחצים שהפעילו מדינות אירופה בראשות גרמניה. כך למשל, האקונומיסט תיאר את ההסכם כהסכם כואב ומשפיל שבמסגרתו הסכימה ממשלת יוון לרפורמות שלהן התנגדה. ההסכם כלל סיוע בסך 86 מיליארד אירו למשך שלוש שנים. בתמורה יוון התחייבה על המשך צעדי הצנע, כולל רפורמות של מס הערך המוסף, רפורמות בתחום הפנסיה, הסרה של הגנות על מקצועות חופשיים, הקלה של מסחר, הפרטה של מערכת החשמל, רפורמה בשוק העבודה ותוכנית לחיזוק הבנקים. הממשלה התחייבה גם להציע תוכניות לדה-פוליטיזציה של הארגונים הבירוקרטיים והמנהליים ביוון ולקבל על עצמה את הפיקוח של המוסדות האירופיים. הממשלה התחייבה גם לבטל כל חקיקה שנעשתה מאז עליית סיריזה לשלטון ושאינה עומדת בהסכמים עם אירופה. בנוסף, התחייבה הממשלה להקמה של קרן עצמאית שתהיה אחראית על הפרטה של נכסים ציבוריים במטרה לגייס 50 מיליארד אירו בתוך שלוש שנים.
אישור התוכנית היה תלוי בהצלחה של ציפראס להשיג רוב בפרלמנט. הוא הצליח בכך, על אף המרד של האגף השמאלי הרדיקאלי יותר במפלגתו, בתמיכת האופוזיציה. 32 מתוך 149 חברי הפרלמנט של מפלגת סיריזה הצביעו נגד ההסכם שממשלת ציפראס אישרה. ב-16 ביולי הפרלמנט היווני אישר את חבילת הצנע העשירית, הסבב הראשון של הצעדים הכלולים בתוכנית הסיוע החדשה. פחות מ-48 שעות מאוחר יותר, ערך ראש הממשלה, ציפראס, חלוקה מחדש של תיקי הממשלה על מנת להיפטר מהפוליטיקאים הרדיקליים יותר במפלגתו. במקביל, גם הפרלמנט הגרמני החל בהליכים לאישור התוכנית. ב-22 ביולי הצליח ציפראס להעביר סבב שני של חקיקה שמאשרת את הרפורמות עליהן הוחלט בהסכם עם מדינות אירופה. ב-14 באוגוסט 2015, הפרלמנט היווני אישר סבב נוסף של צעדי צנע ורפורמות, חבילת הצנע ה-11. אישור הצעדים בפרלמנט אפשר את העברת הכספים הראשונה במסגרת תוכנית הסיוע השלישית.
מרגע ההכרזה על משאל העם ועד היישום של ההסכם החדש, שהושג על אף הצבעת הנגד של העם היווני במשאל העם, זכה המשבר לתגובות רבות ולסיקור נרחב בכל העולם. התגובות בעולם נעו בין תמיכה ביוון וביקורת כלפי גרמניה - שנתפסה על ידי רבים כמדינה העומדת בראשו של מאמץ לא דמוקרטי להכריע נגד רצון העם היווני וערכי האיחוד האירופי - לבין תמיכה בגרמניה וביקורת על ממשלת יוון החדשה, שנתפסה כמי שפועלת בחוסר אחריות. ביוון נערכו הפגנות אלימות בהשתתפות ותמיכה של פעילים בינלאומיים (שחלקם אף נעצרו).
בחירות נוספות והמשך הרפורמות ומדיניות הצנע
ראש הממשלה, ציפראס, הצליח להעביר החלטות מעוררות מחלוקת בפרלמנט לאחר החתימה על ההסכם עם מדינות אירופה, אולם ה"מרד" של הגורמים השמאליים יותר במפלגתו הביא לכך שהוא נאלץ להסתמך על תמיכת האופוזיציה, והקואליציה שבראשה הוא עמד לא הייתה יציבה. בנוסף, ההחלטה להסכים לתנאי תוכנית החילוץ השלישית נתפסה על ידי חלק מאזרחי יוון ככניעה לתכתיבים של גרמניה וכביטול רצון העם שהובע במשאל העם. בהקשר זה, הכריז אלכסיס ציפראס ב-20 באוגוסט 2015 שהוא מתפטר מראשות הממשלה וכי בחירות כלליות ייערכו ב-20 בספטמבר 2015. סיריזה בראשות ציפראס זכו גם בבחירות אלה - ניצחון שנתפס כאישור של העם להמשך תוכנית החילוץ וצעדי הצנע.
הבחירות הביאו לעיכוב קל ביישום הרפורמות ותוכנית הצנע שיוון נדרשה ליישם על מנת שתוכל ללוות 2 מיליארד אירו מתוך 86 מיליארד האירו שעליהם הוסכם בתוכנית החילוץ השלישית. ב-12 באוקטובר פרסמה הממשלה שורה של צעדי צנע שבכוונתה לאמץ כחלק מתוכנית החילוץ. החלק הראשון של צעדי הצנע האלה, המהווים את חבילת הצנע ה-12, אושר בפרלמנט היווני ב-16 באוקטובר. החלק השני אושר ב-19 בנובמבר 2015. החוק שעבר בנובמבר קבע, בין השאר, שמי שאינו מסוגל להחזיר את ההלוואות על ביתו יאבד את ביתו. החוק קבע גם מספר הגנות על בעלי בתים, אך הגנות אלה היו רלוונטיות רק לכ-35% מבעלי הבתים המושפעים מהחוק. לפי הערכות, כ-260,000 בעלי נכסים עם איחורים על תשלום המשכנתה, היו בסכנה של איבוד נכסיהם. בנוסף הותקנו מיסים חדשים על הימורים ועל יין תוצרת יוון.
המשך צעדי הצנע הביא למחאה של חלק מחברי הפרלמנט. שני חברי פרלמנט שהתנגדו סולקו מהקואליציה, וכתוצאה מכך הקואליציה נותרה צרה, עם 153 מתוך 300 חברי הפרלמנט. הבעיות הקואליציוניות שיקפו את המצב הבעייתי שבו היו נתונים ציפראס ומפלגתו סיריזה. ב-11 בנובמבר 2015, שביתה כללית והפגנות ענק של ארגוני העובדים כוונו לראשונה כנגד סיריזה, שהחברים בארגוני העובדים היו בעבר בסיס התמיכה היציב ביותר שלה.
בנוסף לצורך בסיוע כספי שיאפשר ליוון לשלם את חובותיה ולהמשיך לתפקד, גם מערכת הבנקאות ביוון נזקקה לסיוע, שכן הבנקים איבדו חלק גדול מהונם. הבנק האירופי המרכזי קבע שההון של ארבעת הבנקים הגדולים ביוון נמוך ב-14.4 מיליארד אירו מההון שנדרש להם על מנת להיות יציבים. ייצוב ההון של הבנקים נדרש על מנת שיוסרו המגבלות על תנועות ההון במדינה. בפועל, הלחץ לייצב את הבנקים לפני תום השנה הביא למכירה של מניות הבנקים שיש מי שביקר כמכירת חיסול.
תהליך כלכלי נוסף שהואץ לאחר אישור תוכנית הסיוע השלישית הוא תהליך ההפרטה. כך למשל, הממשלה החליטה על הפרטה של 14 נמלי תעופה ברחבי יוון, בעסקה ששוויה 1.2 מיליארד אירו.
2016–2018
בשנת 2016 המשיכה ממשלת יוון, בראשות מפלגת סיריזה, ביישום הרפורמות עליהן הוסכם במסגרת חבילת החילוץ השלישית. הנציבות האירופית פרסמה בנובמבר 2016 תחזית לפיה יוון נמצאת בנקודת מפנה כלכלית וכלכלתה צפויה לצמוח ביתר שאת ב-2017. לעומת זאת, התחזיות של קרן המטבע הבינלאומית היו פסימיות יותר וביטאו חשש מהסיכון שטמון בהשקעות ביוון ומחוסר היציבות של כלכלתה.
ב-2016 הצליחה יוון לעמוד ביעדים הפיסקליים המרכזיים, ובראשם היעד של שמירה על עודף תקציבי; אולם, כלכלת יוון לא הצליחה לצמוח וסיימה את שנת 2016 עם צמיחה שלילית.
בשנת 2017 הצליחה כלכלת יוון להשיג צמיחה חיובית בשיעור קרוב ל-1.4%. זו הייתה השנה הראשונה מאז 2007 בה הציגה יוון שיעור צמיחה חיובי משמעותי ובכך היא יצאה באופן רשמי מהמיתון. דו"חות של קרן המטבע הבינלאומי ושל ארגון ה-OECD ציינו נתון זה לחיוב וקבעו שעל אף האתגרים הרבים שנותרו, נראה כי יוון נמצאת במסלול לחידוש צמיחה גם בשנים הבאות וליציאה מהמשבר. מעבר לנתוני הצמיחה החיוביים, נתונים אחרים הראו שחלק מהרפורמות שהונהגו במהלך המשבר נושאות פרי. כך למשל, אחוז התוצר שמקורו ביצוא למדינות אחרות עלה (מ-24% אחוז ב-2008 ל-34% ב-2017), סימן לשיפור התחרותיות של הכלכלה היוונית. שיעור האבטלה המשיך לרדת והמאזן התקציבי היה חיובי.
למרות נתונים חיוביים אלה, נותרו בפני יוון אתגרים כלכליים רבים. שיעור היצוא מהתוצר עלה משמעותית, אך נותר הרבה מאחורי השיעור הממוצע במדינות ה-OECD. שיעור האבטלה ירד אל מתחת ל-20%, אך נותר הגבוה ביותר באירופה. הממשלה הצליחה להשיג עודף תקציבי, אך החוב נותר עצום ביחס לתוצר. למרות הרפורמות והשינויים המבניים, הפריון של העובדים ביוון נותר נמוך, המערכת הבנקאית נותרה פגיעה. ויחס החוב-תוצר של עלה לכ-180% (הגרעון הגבוה ביותר באירופה).
ב-20 באוגוסט 2018, יצאה יוון, כמתוכנן, מחבילת החילוץ השלישית. משמעות היציאה היא שלראשונה מאז 2010 עברה המדינה לגיוס הון בשווקים ולא נזקקה לסיוע ממדינות אירופה ומקרן המטבע. כדי לאפשר את היציאה מתוכנית החילוץ הסכימו מדינות אירופה לפריסה מחודשת של החובות, הארכה של מועדי הפירעון ומתן חבילת סיוע של 15 מיליארד אירו המיועדת למקרה חירום. מדינות האירו התנו צעדים מקלים אלה בהמשך הרפורמות עליהן הוסכם במסגרת תוכנית החילוץ ובהמשך הפיקוח האירופאי על יישום הרפורמות, בהתאם לחוק משנת 2013 המאפשר פיקוח על מדינות בגוש האירו שמתמודדות עם בעיות פיננסיות חמורות. הסדר הפיתוח ההדוק (Enhanced Surveillance Framework) הסתיים ב-20 באוגוסט 2022.
הפרטה
מאז אמצע שנות ה-90 יוון החלה בתהליך של רפורמה במבנה של החברות והנכסים הציבוריים. עיקר הרפורמה לפני המשבר הייתה ביצירה של תאגידים ציבוריים מתוך מטרה לייעל את הפעילות שלהם וליישם בהם עקרונות כלכליים של ניהול ולהפחית את מעורבות המדינה בפעילותם. התהליך קיבל תאוצה משמעותית בעקבות המשבר הכלכלי. תוכניות של הפרטה היו חלק מהנסיון לייצב את המשק היווני החל מתוכנית החילוץ הראשונה, והם היו חלק מהדרישות של המוסדות האירופאיים כתנאי למימוש תוכניות החילוץ. קובעי המדיניות היווניים והאירופאיים שקידמו תהליכים אלה טענו שמעבר לרווחים של הממשלה ממכירה של הנכסים לגופים פרטיים, ההפרטה תביא לעלייה של רווחים ממיסים בטווח הארוך, ייעול של הפעילות הכלכלית, פיתוח תשתיות, עלייה בהשקעות זרות, ולעלייה בתעסוקה. מנגד, מבקרים של התוכנית טענו שהתהליך יפגע בציבור ובעובדים ויחזק משקיעים פרטיים על חשבון האזרחים. התנגדות מצד חלק מקובעי המדיניות, ארגוני העובדים, וחלק מהפוליטיקאים, בנוסף למורכבות התהליך ולדעת הקהל העוינת כלפי תהליכי ההפרטה, הובילו לכך שהתקדמות התהליך הייתה איטית מהצפוי לכל אורך המשבר. ב-2011 כלכלנים של הנציבות האירופית העריכו שהכנסות מהפרטה יגיעו עד 2015 לכ-50 מיליארד אירו. במציאות, בשנים 2010–2019 המדינה קיבלה הכנסות ישירות מהפרטה בערך של כ-5.5 מיליארד אירו.
ב-2011 הוקמה קרן פיתוח הנכסים של הרפובליקה ההלנית (HRADF), שמטרתה המרכזית היא למנוע התערבות של הממשלה בתהליך ההפרטה ולהאיץ אותו. הקרן הפכה בהדרגה למחזיקה בעשרות נכסים ציבוריים, כולל חברות אנרגיה, הספקת חשמל, גז ומים, נמלים ימיים, נמלי תעופה, מסילות רכבת ותאגידים של תחבורה ציבורית, חברות טלקומוניקציה, שירותי דואר, תאגיד השידור היווני, נדל"ן, אצטדיונים ומתקני ספורט ופרויקטים של פיתוח קרקעות. כחלק מהתנאים לתוכנית החילוץ השלישית, יוון הסכימה להקים גוף חדש שינהל את תהליכי ההפרטה ויפקח על הנכסים והחברות שבבעלות ציבורית. HRDAF, קרן היציבות הפיננסית (HFSF), קרן נוספת המחזיקה בנכסי נדל"ן ציבוריים (ETAD) וקרן המחזיקה במניות של הממשלה בחברות שונות (EDIS) הפכו לחלק מגוף על הנקרא HCAP במאי 2016. מטרת ההקמה של HCAP הייתה למנוע התערבות ממשלתית בניהול נכסים ציבוריים, להאיץ את תהליך ההפרטה, וליצור מנגנון פיקוח בהשתתפות המוסדות האירופאיים. בנוסף לדירקטוריון של HCAP הוקמה ועדה מפקחת ששניים מתוך חמשת החברים בה ממונים על ידי המוסדות האירופאיים.
חברות ונכסים משמעותיים שהופרטו:
אחימעץ בן צדוק
אֲחִימַעַץ בֶּן צָדוֹק היה דמות מקראית, כהן גדול במקדש שלמה, בן צדוק הכהן מזרע אלעזר בן אהרן הכהן.
אחימעץ מוזכר במקרא ב כאשר שימש כמרגל עבור דוד המלך בתקופה בה מרד בו בנו אבשלום, יחד עם יונתן בן אביתר. שם התחבאו בתוך באר מפני עבדי אבשלום.
בפרק י"ח פסוק כ"ז מכנהו דוד "איש טוב".
לדברי חז"ל בסדר עולם זוטא ויוסף בן מתתיהו שימש אחימעץ כהן גדול אחר אביו צדוק בימי רחבעם מלך יהודה. וכן שמשו צאצאיו בכהונה גדולה בזה אחר זה כמפורט ב.
חיבור ספר שמואל ואחימעץ
לדעת חז"ל מחבר הספר הוא שמואל. לשיטתו של משה צבי סגל היה זה יהושפט בן אחילוד. אוגוסט קלוסטרמן טוען כי היה זה אחימעץ בן צדוק שכתב את ספר שמואל. כל הדעות מסתמכות על העובדה כי המחבר היה מעורה בנעשה בממלכה. לדעת יהודה אליצור, הכותב אינו יכול היה להיות יהושפט בן אחילוד כי דוד היה מפטרו בשל כך מיד.
ז'אן מאיבלין, אדון ביירות
ז'אן מאיבלין, אדון ביירות, המכונה "הזקן" (1179–1236), היה אציל צלבני בעל השפעה בממלכת ירושלים. הוא היה ראש משפחת איבלין החזקה ושימש עוצר וקונטאבל ממלכת ירושלים וממלכת קפריסין.
שנים ראשונות
הוא היה בנו של בליאן מאיבלין אדון שכם ואשתו מריה קומננה (אלמנתו של אמלריך הראשון, מלך ירושלים). בשנת 1198 הוא קיבל את תפקיד הקוניטאבל של הממלכה - כלומר מפקד הצבא והאחראי על התשלומים לגייסות ושכירי החרב. ייחוסו וקשריו עם איזבל הראשונה, מלכת ירושלים הפכו אותו לאדם בעל השפעה בממלכת ירושלים.
אדון ביירות
ביום 23 באוקטובר כבשו הצלבנים בפיקודו של אמלריך השני, מלך ירושלים את ביירות והעיר נמסרה לז'אן ד'איבלין שנודע מאז בשם הזקן של ביירות. העיר שנמסרה לידיו הייתה עיר פרזות חרבה, לאחר כיבושה על ידי צלאח א-דין בשנת 1187 וז'אן מאיבלין הקדיש את עצמו לבנייה מחדש של העיר, ביצוריה ומעמדה. הנוסע הגרמני ווילברנד מאולדנבורג מספר על הארמון המבוצר שבנה ז'אן מאיבלין כמקום מושבו בביירות - קירות מעוטרים בציורי קיר, רצפות מוזאיקה ומזרקות עשויות משיש בחצר, היו חלק מהאוצרות שפיארו את המבנה. הארמון היה מבוצר היטב ובשנת 1231 בעת התפוררות ממלכת ירושלים עמד הארמון בהתקפה אינטנסיבית של הצבא הממלוכי שנמשך מספר חודשים. בשנת 1207 התחתן ז'אן מאיבלין עם מליסנד מארסוף, צירף את העיר ארסוף לנכסיו והפך לאציל העשיר בממלכת ירושלים.
עוצר ממלכת ירושלים
עם מות איזבל הראשונה, מלכת ירושלים בשנת 1205 עבר התואר מלכת ירושלים לידי מריה ממונפראטו ילדה בת 13. ז'אן מאיבלין, אחיה למחצה של איזבל האם, (ודודה של מריה) שימש עוצר בשמה משנת 1205 עד 1210, בעיית הכתר - או היעדר מלך בראש ממלכת ירושלים, דרשה פתרון ואצילי הממלכה פנו בהתאם למסורת לפיליפ השני, מלך צרפת. הוא הועיד לתפקיד אביר "קטן" בשם ז'אן דה בריין שעשה לעצמו שם כלוחם אמיץ.
ייסוד הממלכה הצלבנית של קפריסין
במהלך מסע הצלב השלישי חברו האחים לבית ליזיניאן לצבא האנגלי בפיקודו של ריצ'רד לב הארי מתוך תקווה כי בכך יוכלו להחזיר לעצמם את מעמדם לפני קרב קרני חיטין. משהתערער מעמדו של גי דה ליזיניאן בעקבות מות סיביל בשנת 1190 פעל ריצ'רד להסדיר את ענייניו של גי דה ליזיניאן, והעביר לידיו את כיסא המלוכה של האי קפריסין אותו כבש ריצ'רד לב הארי בדרכו ממסינה לעכו. האי נמכר למסדר הטמפלרים אך שלטונם הנוקשה הביא את תושבי האי לידי מרד, המסדר היה מעוניין לחזור בו מהרכישה והיו מוכנים להחזיר את האי בתמורה לדמי הקדימה ששולמו למלך האנגלי. גי דה ליזיניאן שילם דמי קדימה אלו למסדר הטמפלרים ובכך קנה את זכותם על האי והתחייב לשלם את שאר המחיר על האי לריצ'רד. כך עזב דה ליזיניאן את חופי ארץ ישראל ונחת בקפריסין שם ייסד את שושלת בית ליזיניאן ממנה יצאו במאה ה-13 מלכים לממלכת ירושלים הדועכת, ושלטה באי עד סוף המאה ה-15.
מסע הצלב השישי
ביום 28 ביוני 1228 יצא פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מנמל ברינדיזי לממש את שבועתו לצאת למסע צלב ועימו צי קטן של כארבעים ספינות וכמה מאות חיילים. מסע בן שלושה שבועות הביא את הצי אל נמל לימסול בקפריסין. ביקורו של הקיסר בקפריסין לא היה מקרי אלא חלק מפעולות שנועדו לביסוס מעמדו כשליט בזכות של ממלכות הצלבנים במזרח. מול הקיסר שכוחו החוקי נשען על מודל של שלטון אבסולוטי ומועצות של אצילים הן בעלות מעמד מייעץ בלבד עמד המודל הצלבני שמקורו נובע מהדלדלות בכוחה של המונרכיה והכוח השולט בה מצוי בידי אוליגרכיה של אבירים. מעמד שולט זה שואב כוחו מחוק פיאודלי הנותן תוקף מוחלט למועצת הברונים של הממלכה ומונע פגיעה בחברי המועצה ובני המעמד הברוני.
בספטמבר 1228 נערך העימות בין הקיסר פרידריך השני לצלבני ממלכת קפריסין וירושלים. בארוחת ערב בארמון משפחת איבלין בלימסול פנה הקיסר לז'אן מאיבלין בדרישה -בגיבוי כוח צבאי קיסרי חמוש - כי הלה יעביר לידיו את העיר ביירות והכנסות המדינה הצלבנית בקפריסין. בניגוד לצפיותיו כי דרישותיו יתקבלו ללא ערעור, ויוציאו את משפחת איבלין מהמשחק - מעצם משקלן הפיננסי - נתקל הקיסר בהתנגדות מנומקת על פי החוק המקומי ודרישה מצד ז'אן מאיבלין להעמיד את תביעת הקיסר למבחן בית משפט של ממלכת ירושלים.
המצב הגיע אל סף רתיחה והצדדים פרשו למחנותיהם, בני משפחת איבלין העמידו את כוחותיהם באי בכוננות אך לא היו מוכנים להיכנס לעימות צבאי מול הקיסר שמצדו לא היה מוכן לסכן את מעמדו המעורער בלאו הכי בהיותו מוחרם על ידי הכנסייה. המסדרים הצבאיים תיווכו שביתת נשק שסיכומה הוא העברת מבצרי האי לשליטת המלך הקטין, מינוי מפקדים למבצרים מטעם הקיסר והעברת הכנסות ממיסוי האי לידי הקיסר פרידריך השני והתחייבות של שני הצדדים לשיתוף פעולה בארץ ישראל.
מלחמת הלונגוברדים
סיומו של מסע הצלב השישי פתח מלחמת אזרחים בין מפלגת האצילים המקומית בראשות משפחת איבלין לבין נציגי הקיסר ה"לומברדים", המאבק השתולל הן בארץ ישראל והן בקפריסין כאשר המסדרים הצבאיים והקומונות הימיות האיטלקיות לוקחות בו חלק פעיל וידוע כמלחמת הלנגוברדים, במהלכו של העימות לא הצליחו הצדדים להגיע לכלל הכרעה ומאזן הכוח התנדנד מצד לצד.
פעולות האיבה התפרצו בקפריסין במהלך שנת 1229 בין צבא של משפחת איבלין לבין אצילים קפריסאים שהתנגדו לשלטונם של האיבלינים. העימות הגיע לשיאו במצור על מבצר דיידאמור (סנט הילריון) שנמשך מיולי 1229 עד מאי 1230, בסופו נכנעו המגינים שהיו על סף רעב. בהסכם בין הצדדים נמסרו מבצרי קפריסין והמלך הקטין לידי האיבלינים.
בתגובה שלח פרידריך השני, שראה את קפריסין כחלק מהקיסרות ואת עצמו כצד בסכסוך, צבא לאי בשנת 1231 תחת פיקודו של ריקרדו פילאנגאירי. הניסיון לכבוש את קפריסין לא צלח והמלחמה התפשטה אל שטחי ממלכת ירושלים, במהלך מפתיע נחת הצי הקיסרי בביירות - מרכז הכוח האיבליני שנותרה ללא חיל מצב, העיר נמסרה לידי נציג הקיסר אך מצודת העיר וארמונו של ז'אן מאיבלין נותרו תחת מצור. בעכו כינס נציג הקיסר אספה מיוחדת אך הקרע היה בלתי ניתן לגישור, מחד ראה הקיסר את ז'אן מאיבלין ביירות ותומכיו כבוגדים בכתר ודרש להחזיר לידיו את מושכות השלטון במדינה והכרה בשליחו כנציב עליון, ומאידך ראו האיבלינים את הקיסר כמי פוגע בזכויותיהם הפיאודליות ומנסה לשדוד את רכושם ודרשו הסרת המצור על ביירות ושמירת זכויותיהם.
בפברואר 1232, במטרה להסיר את המצור על מצודת ביירות ולהכריע את המאבק שכנע ז'אן מאיבלין-ביירות את אצילי קפריסין כי האיום מצד הקיסר מקיף את זכויות כל הווסלים הצלבניים ובלווית אנרי הראשון, מלך קפריסין וצי משותף נחת בסמול לטריפולי. כוחם הצבאי של תומכי ז'אן מאיבלין לא עמד לשחרר הנצורים במצודת ביירות, והקרע בממלכה מנע מהאיבלינים מלהשיג תמיכה גורפת לעמדתם, הצלחתם העיקרית הייתה בהקמת "קומונה" בעיר עכו והצבת ז'אן מאיבלין בראש העיר והקומונה בתואר מיור. ביום 3 במאי 1232 נפגשו הצבאות בסמוך לאכזיב הצבא הקיסרי הביס את האיבלינים ובמהלך מהיר השתלט על קפריסין.
הקערה התהפכה על פיה משחזר אנרי מלך קפריסין - עתה בגיר לממלכתו ובקרב אגרידי (Agridi) נוצח הצבא הקיסרי על האי. ממלכת ירושלים נחלקה בעוד משפחת איבלין החזיקה בעכו בזכות בחירתו של ז'אן מאיבלין-ביירות כראש העיר החזיק נציג הקיסר בערים חשובות לאורך מישור החוף, ניסיונות פשרה נדחו על הסף ובהיעדר שליט מוסכם החזיק ז'אן מאיבלין ביירות משפחתו ותומכיהם מהקומונה של ג'נובה בעמדות הכוח בממלכה.
בהתערבות הכס הקדוש וביוזמת ראש המסדר הטבטוני נשלח נציג של האפיפיור בשנת 1234 לעכו לפזר את הקומונה שבראשה עמד ז'אן מאיבלין ולהחזיר את השלום בממלכת ירושלים על כנו. ז'אן מאיבלין עורר מהומות בעכו במהלכם הוצת הרובע הצפוני של העיר. בתגובה הטיל נציג האפיפיור חרם נידוי על העיר ועל ז'אן מאיבלין. בשנת 1236 השתנו יחסי הכוחות באיטליה והכס הקדוש מצא עצמו עומד - שוב - בעימות מול הקיסרות והאפיפיור נטה חסד לז'אן מאיבלין. נציג הקיסר סולק ורכושו הוחזר לו במלואו תמורת שבועת נאמנות שניתנה לקיסר ובנו קונראד השני, מלך ירושלים יורש העצר.
מותו של ז'אן מאיבלין
ניצחון פירוס זה של ז'אן מאיבלין אכן חיזק את מעמדו אך החליש את ממלכת ירושלים ורושש אותה מאמצעים החל את התהליך עליית כוחם של המסדרים הצבאיים והקומונות האיטלקיות שהמאבקים ביניהם והאינטרסים המנוגדים שלהם יתרמו רבות לחורבן הממלכה. היה זה גם ניצחונו האחרון, הוא נפטר בשנת 1236 בעכו.
סטניסלב קריציוק
סטניסלב ואסילייביץ' קריציוק (ברוסית: Станислав Васильевич Крицюк; נולד ב-1 בדצמבר 1990, טוליאטי, ברית המועצות) הוא כדורגלן רוסי, שוער במועדון ז'יל ויסנטה מליגת העל הפורטוגזית.
קריירת מועדונים
בוגר האקדמיה לכדורגל על שם יורי קונופלב. בשנת 2008, במסגרת האקדמיה של דימיטרובגרד, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה השנייה וספג ארבעה שערים בארבעה משחקים. אחר כך שיחק במועדון אקדמיה טוליאטי.
פורטוגל
בשנת 2013 עבר לספורטינג בראגה הפורטוגזית. הוא העביר את המחצית הראשונה של העונה בקבוצה השנייה של המועדון, והחצי השני היה בהשאלה בריו אבה, השתתף במשחק אחד באליפות פורטוגל, ספג שער אחד. ב־18 באוגוסט 2014, קריציוק ערך את הופעת הבכורה שלו במדי בראגה. בגביע הפורטוגזי עזר לקבוצתו להביס את בנפיקה ולהגיע לשמינית הגמר, ולאחר מכן לגמר, שם הפסידה בראגה לספורטינג בפנדלים. בגמר הגביע הפורטוגלי ניצחה ספורטינג 3:1 את בראגה בפנדלים. השוער הרוסי של בראגה, קריציוק, בילה את כל המשחק על המגרש, אך לא הצליח להציל את קבוצתו מבעיטות 11 מטרים. לפני תחילת עונת 2015/16, מאמן בראגה, פאולו פונסקה, בחר בקריציוק כשוער הראשון של הקבוצה.
קרסנודאר
ב-25 בינואר 2016 עבר לקראסנודר בהשאלה עד סוף עונת 2015/16 עם אופציה לרכישה. ב-30 במאי 2016 רכשה קרסנודאר את קריציוק תמורת 4 מיליון יורו והוא חתם על חוזה עד יוני 2020. בהתחלה הוא היה השוער הראשי של הקבוצה, אבל אז הוא היה יצא מההרכב למשך זמן רב בשל פציעה בברכו, במקומו מאטוויי סאפונוב הצעיר היה לשוער הראשי.
קדנציה שנייה בפורטוגל
בתום החוזה חזר לפורטוגל למועדון בלננסש, שם הפך לשוער הראשי של הקבוצה (שיחק 27 משחקים, בהם ספג 27 שערים). בעונת 2020/2021 בממוצע, קריציוק ביצע 3.1 הצלות למשחק והיה אחד השוערים הטובים ביותר בליגה הפורטוגזית מבחינת אחוזי הדיפות כדור (78%) ודיוק מסירות (86%). בסוף עונת 2020/21 עזב את המועדון ושימש כשוערה של ז'יל ויסנטה הפורטוגלית. על פי Whoscored, בסוף העונה נכנס קריציוק לרשימת חמשת השוערים הטובים ביותר באליפות פורטוגל ובממוצע ביצע 3.2 הצלות למשחק.
זניט
בספטמבר 2021 הוחתם בזניט סנקט פטרבורג תמורת 4 מיליון אירו לחוזה של שנה עם אופציה להארכה בשנה נוספת. הוא ערך את הופעת הבכורה במדי זניט בליגה הרוסית במשחק המחזור השביעי מול אחמט גרוזני ב-11 בספטמבר 2021 שהסתיים בניצחון קבוצתו 3:1. את הופעת הבכורה במדי זניט בליגת האלופות ערך במשחק המחזור הראשון מול צ'לסי ב-14 בספטמבר 2021. עם זאת הוא נפצע בנובמבר ונדרש לשיקום של שלושה חודשים. בינואר 2022 נודע שנדבק בנגיף הקורונה.
קדנציה שלישית בפורטוגל
בתום עונת 2021/2022 חזר לפורטוגל למועדון ז'יל ויסנטה הפורטוגלית.
קריירה בנבחרת
הוא שיחק בנבחרת הנוער של רוסיה עורך את הופעת הבכורה בנבחרת הנוער הרוסית בשנת 2013, השתתף באליפות אירופה לנוער ב-2013.
ב-26 במרץ 2016, במשחק ידידות נגד נבחרת ליטא, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרוסית. ב-10 בנובמבר 2016, במשחק ידידות מול נבחרת קטאר, הוא החליף את איגור אקינפייב הפצוע בדקה ה-58.
צלקת קוונטית
צילוק קוונטי הוא כינוי לתופעה שבה המצבים העצמיים של מערכת קלאסית כאוטית מגדילים את צפיפות ההסתברות שלהם סביב מסלולים קלאסיים מחזוריים ובלתי יציבים. אי-היציבות של מסלול מחזורי היא נקודה מכרעת המבדילה בין צלקות קוונטיות ובין ממצא טריוויאלי יותר שבו צפיפות ההסתברות מוגברת בסביבת מסלולים מחזוריים יציבים – ממצא אותו ניתן להבין בצורה קלאסית לחלוטין כביטוי של עקרון ההתאמה של בוהר, בעוד שבצלקות קוונטיות, יש צורך בהתאבכות. בתור שכזו, תופעת הצילוק היא דוגמה ויזואלית להתאמה קוונטית-קלאסית וכן כדוגמה קוונטית של הפחתת כאוס מקומית.
מערכת קלאסית כאוטית היא גם ארגודית, ולכן כמעט כל המסלולים שלה מכסים בצורה שווה את מרחב הפאזה ה"נגיש". לכן, אך טבעי לצפות כי המצבים העצמיים של רעותה הקוונטית ימלאו אף הם את מרחב הפאזה הקוונטי בצורה אחידה, עד כדי פלוקטואציות אקראיות בגבול הסמי-קלאסי. אולם, צלקות קוונטיות מהוות תיקון משמעותי להנחה הזו; לכן, ניתן לחשוב על צלקות קוונטיות כמייצגות תיקונים ותרומות של מסלולים מחזוריים קצרים לסטטיסטיקה הספקטרלית הכללית של תורת המטריצה האקראית. ישנם משפטים מתמטיים עיוניים וריגורוזיים העוסקים בטבעה הקוונטי של ארגודיות, הגורסים כי ערך התצפית של אופרטור מתכנס בגבול הסמי-קלאסי לממוצע המיקרו-קנוני הקלאסי המתאים. אף על פי כן, משפטי הארגודיות הקוונטיים אינם מחריגים את צילוקו של מרחב הפאזה כדבר שנעלם באופן משמעותי בגבול הסמי-קלאסי.
לצלקות קוונטיות אין אנלוג קלאסי. מבחינה קוונטית ניתן לחשוב עליהן כעל אנלוגיית-מצב עצמי המכמתת את תרומתם של מסלולים מחזוריים קצרים לתיקון של תורת המטריצה האקראית. הצלקות הקוונטיות דומות למצבים בלתי-ארגודיים המותרים על פי משפטי ארגודיות קוונטית. בפרט, מצבים מצולקים מספקים דוגמה נגדית ויזואלית מפתיעה להנחה לפיה המצבים העצמיים של מערכת כאוטית קלאסית יהיו מחוסרי מבנה. בנוסף למצבים קוונטיים קונבנציונליים, התחום של מצבים קוונטים מצוי כיום במעין תקופת "רנסאנס" ורצוף בתגליות כגון צלקות המושרות על ידי הפרעה, וצלקות רב גופיות.
תורת הצלקת הקוונטית
תופעת הצילוק תוארה לראשונה על ידי סטיבן מקדונלד בשנת 1983, בתזה שלו על אודות ביליארד דינמי כאובזרבציה נומרית מעניינת. ממצא זה לא פורסם ביסודיות במסגרת הדיון על פונקציות גל ונושאים נוספים. שנה מאחור יותר, אריק הלר פרסם את הדוגמאות הראשונות של פונקציות עצמיות מצולקות יחד עם הסבר תאורטי לקיומן. תוצאות אלה הציגו השפעות משמעותיות של מסלולים מחזוריים על כמה מצבים עצמיים של מערכת כאוטית בשם אצטדיון בונימוביץ.
ניתוח של חבילת גלים היווה מפתח להוכחת קיומן של הצלקות הקוונטיות, והוא עדיין מהווה כלי רב ערך להבנתן. בעבודתו המקורית של הלר, הספקטרום הקוונטי מחולץ על ידי קידום של חבילת גלים גאוסית לאורך מסלול מחזורי. כיום, הרעיון המקורי הזה ידוע כתאוריה הליניארית של הצילוק הקוונטי. צלקות בולטות לעין בכמה מצבים עצמיים של מערכות כאוטיות קלאסיות, אך מכומתות על ידי הטלה של המצבים העצמיים על מצבי מבחן מסוימים (לעיתים קרובות, גאוסיאנים), שיש להם מיקום ותנע ממוצעים לאורך המסלול המחזורי. מצבי מבחן אלה מניבים ספקטרום סדור שמראה את נחיצותן של צלקות. עם זאת, אין גודל מדיד שמייצג את מידת הצילוק. הקשר המדויק שבין אקספוננט היציבות \chi לבין חוזק הצלקת הוא עניין של הגדרה. ככלל אצבע, צלקת קוונטית היא משמעותית כאשר \chi<2\pi, וחוזקה מתכונתי ל-\chi^{-1}. לכן, באופן כללי נהוג לקשר בין צלקות קוונטיות חזקות לבין מסלולים מחזוריים בלתי יציבים במידה בינונית, וקצרים באופן יחסי. התאוריה חוזה את הגברת הצלקת לאורך מסלול קלאסי מחזורי, אך איננה מזהה בדיוק אילו מצבים ספציפיים מצולקים ועד כמה הם מצולקים, אך כן ניתן להבין שישנם מצבים מצולקים באזורי אנרגיה מסוימים, וכן את המידה המינימלית של הצילוק.
תורת הצילוק הליניארית המתוארת לעיל הורחבה בהמשך, כך שתיקח בחשבון אפקטים לא ליניאריים המתרחשים לאחר שחבילת הגלים עוזבת את אזור הדינמיקה הליניארית סביב המסלול המחזורי. בזמנים ארוכים, האפקט הלא ליניארי יכול לסייע לצילוק, והדבר נובע מתוך נסיגות לא ליניאריות הקשורות למסלולים הומוקליניים. תובנות עמוקות יותר על צילוק קוונטי הושגו באמצעות התבוננות במרחב הממשי על ידי יבגני בוגומולני, ובאמצעות מרחב פאזה אלטרנטיבי על ידי מייקל ברי, גישה המשלימה את השיטות הבנויות סביב חבילת גלים ובמרחב הוסימי, בהן השתמשו אריק הלר ולב קפלן.
האימותים הניסיוניים הראשונים לקיומן של צלקות קוונטיות, נצפו בניסויי ביליארד בתחום המיקרוגל, בראשית שנות ה-90. הוכחה ניסיונית משמעותית יותר לצילוק הגיעה מתצפיות בבורות קוונטיים, בחללים אופטיים ובאטום המימן. בשנות האלפיים המוקדמות, אוברזרבציות ראשונות התקבלו בניסוי ביליארד אליפטי. מסלולים קלאסיים רבים במערכות זו מתכנסים, ומובילים להיווצרותה של צלקת משמעותית במוקדים האופטיים, מה שמכונה בשם "מיראז' קוונטי". כמו כן, תוצאות נומריות מהעת האחרונה מצביעות על קיומן של צלקות קוונטיות בגזים אטומיים אולטרה קרים.
צלקות קוונטיות המושרות על ידי הפרעה
זהו סיווג חדש של צלקות קוונטיות, אשר התגלה בננו-מבנים דו־ממדיים בלתי סדורים.
צילוק קוונטי רב גופי
התחום של צילוק קוונטי רב גופי הוא נושא למחקר פעיל כיום.
צלקות קוונטיות נוצרו במהלך חקר יישומים פוטנציאליים של מצבי רידברג למחשוב קוונטי, המשמשים כקיוביטים לסימולציות קוונטיות. החלקיקים במערכת המצויה לסירוגין בין מצב היסוד לבין מצב רידברג, הם שזורים ובלתי שזורים באופן מתמשך יותר משהם נותרים בלתי שזורים ועוברים תרמליזציה. מערכות של אותם אטומים אשר מובאים למצבים התחלתיים אחרים, דווקא כן עוברים תרמליזציה כמצופה. חוקרים מכנים תופעה זו בשם "צילוק קוונטי רב גופי".
הסיבות לקיומו של צילוק קוונטי אינן ברורות די צורכן. הסבר אפשרי שמוצע, הוא שהצלקות הקוונטיות מייצגות מערכות אינטגרביליות במדויק או בקירוב, ושהדבר מונע קיומה המתמיד של תרמליזציה. הסבר זה גרר ביקורות הטוענות כי המילטוניאן לא אינטגרבילי מונח ביסודה של התאוריה. לאחרונה, סדרה של עבודות קשרו בין קיומו של צילוק קוונטי לבין מבנה אלגברי הידוע בשם סימטריה דינמית.
כחלק מהמאמץ לפיתוח מחשבים קוונטיים בעלי מרחב טעות, נדרש להכניס הפרעות למצבי הקיוביט, מה שגורם למצבים לעבור תרמליזציה ולאבד את המידע הקוונטי. צילוק של מצבי קיוביט עשוי להוות דרך פוטנציאלית להגן על מצבי קיוביט מפני הפרעות חיצוניות שגורמות לדה-קוהרנטיות ולאיבוד אינפורמציה.
זלמן ראובני
זלמן ראובני (14 בפברואר 1914 - 13 בדצמבר 1968) היה מראשוני ספורט הנכים בישראל שהתחרו בתחרות בינלאומית.