cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניגר
{{פירושונים|* כושי (מתורגם לאנגלית כ: Nigger) – כינוי פוגעני לאדם בעל צבע עור כהה; ראו האדם השחור
ראו גם
}}
דירוג החברות של כתב העת פורצ'ן
דירוג החברות של כתב העת Fortune הוא שמן של מספר רשימות שמפרסם כתב העת האמריקאי Fortune, המדרגות חברות אמריקאיות לפי הכנסה גולמית. ברשימה זכאיות להיכלל חברות ציבוריות וחברות המפרסמות את ההכנסות שלהן. כתב העת מפרסם את הממצאים פעם בשנה, ואלה מחולקים למספר רשימות, כדלקמן: בנוסף, מפורסמת גם רשימת Fortune Global 500 הכוללת חברות מכל העולם.
רשימת 10 החברות הראשונות
רשימת 10 החברות הגדולות נכון ל- 29 במרץ 2018:
קישורים חיצוניים
Fortune 1000
בשדות פלנדריה
בשדות פלנדריה (באנגלית: In Flanders Fields) הוא שיר מלחמה אשר נכתב במהלך מלחמת העולם הראשונה על ידי הרופא הצבאי ג'ון מק'קרי. "בשדות פלנדריה" הפך לשיר הנודע ביותר שנכתב בזמן המלחמה.
רקע
לוטננט קולונל ג'ון מק'קרי היה רופא צבאי קנדי בן 41 אשר שירת בחיל המשלוח הקנדי במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-2 במאי 1915 היה עד למותו של חברו, לוטננט אלקסיס הלמר, אשר נהרג במהלך קרב איפר השני. ביום המחרת, 3 במאי, כתב מקריי את השיר. השיר פורסם לראשונה ב-8 בדצמבר בכתב עת לונדוני.
בהמשך המלחמה, ב-28 בינואר 1918, נפטר מק'קרי בעקבות דלקת ריאות.
מעמד
השיר זוכה למעמד קאנוני בקנדה, בשל השתתפות חיילי קנדה במלחמת העולם הראשונה בחזית זו, והוא אחד הסמלים הלאומיים המרכזיים בתרבות הקנדית. הוא נקרא בעצרות ימי הזיכרון, ובבתי הספר הוא נלמד על-פה. הבית השלישי מושמט לעיתים, בעיקר בגרסאות הנלמדות בבתי הספר, עקב הרוח המלחמתית הנושבת ממנו. קטע מהשיר מודפס על גבי שטר בן עשרה דולרים קנדיים. השיר נפוץ גם בבריטניה, כחלק מטקסי יום הזיכרון.
סורימי
סורימי (ביפנית: 擂り身 / すり身; באופן מילולי: "בשר טחון") הוא בלילה, המיוצרת מדגים או בשר אחר. לעיתים זהו השם הכללי שנותנים למספר מאכלים מהמזרח הרחוק, שבהם הבלילה היא המוצר העיקרי. הוא קיים במגוון רחב של צורות, ולעיתים קרובות משומש בכדי לדמות בשר סרטנים, ומספר פירות ים אחרים. הצורה הכי נפוצה שלו בשוק המערבי היא מקלות סרטן.
היסטוריה
ממרחי דגים הם מאכל פופולרי במזרח אסיה. בסין, מכינים מהם כדורי דגים ומרק. ביפן, היצור המוקדם יותר הוא משנת 1115.
בשנות ה-60 וה-70 תעשיית הסורימי ביפן גדלה, והגיעה לשיאה בשנת 1975. ב-1976 החלה המכירה לארצות הברית. בין 1973 ל-1975 פותחו ביפן גרסאות של מקלות סרטן מסורימי, שלא היו פופולריות ביפן עצמה אך נמכרו בשוק המערבי. ב-1984 נפתח המפעל הראשון לעיבוד סורימי בארצות הברית, וב-1995 בקנדה.
בשנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 מחירי הסורימי עלו, והרבה מפעלים קטנים פשטו רגל. כמו כן פותחו טכנולוגיות חדשות שנועדו להפיק יותר מוצר מפחות חומר גלם. כיום, 2-3 מיליון דגים, 2-3% מכלל הדגים למאכל, משמשים לייצור סורימי. מדינות רבות מייצרות אותו, בעיקר ארצות הברית ויפן, אבל גם סין, איי פארו, וייטנאם, ליטא, מלזיה, צ'ילה וצרפת.
תהליך הייצור
בשר מדגים או בעלי חיים אחרים נקצץ לחתיכות קטנות, ואז נשטף כמה פעמים כדי להיפטר מריח לא רצוי. הוא נטחן למשחה אחידה, ואז מעורבב עם מגוון תוספות שנועדו ליצור את הטעם והמרקם הרצוי במוצר הסופי. תוספות אפשריות הן: עמילן, חלבון ביצה, מלח ים, שמן צמחי, סורביטול, סוכר, חלבון סויה, תבלינים ומונוסודיום גלוטמט. לרוב התהליך גם כולל הקפאה, ולעיתים מוסיפים חומרים משמרים.
הסורימי לרוב מיוצר מבשר דגים, אך לפעמים גם מסוגי בשר אחרים, למשל תרנגול הודו, בשר חזיר, או בקר.
שימושים ומוצרים
סורימי משמש כחומר גלם למוצרי מזון מעובד. הוא מאפשר לדמות מגוון מאכלים אחרים, כמו זנב לובסטר. הוא גם מקור זול יחסית של חלבון.
כשרות
סורימי מבשר דג כשר, בדרך כלל דג זהבון משמש לייצור תחליפים כשרים בטעם ובמרקם של פירות ים ומשווקים בצורת מקלות בטעם סרטן, נתחים בטעם צדפות או חצי ירח בטעם ובצורה של שרימפס.
לקריאה נוספת
Jae W. Park, ed. (2005). Surimi and surimi seafood (2nd ed.). Boca Raton, FL: Taylor & Francis. ISBN 978-0-8247-2649-2.
פרשת הדיסקונטאים
פרשת הדיסקונטאים היא פרשה פלילית של הרצת מניות שנחשפה על ידי מחלקת החקירות של הרשות לניירות ערך במחצית הראשונה של 1994, במסגרתה הורשעו אנשי עסקים ונושאי משרה בבנק דיסקונט ובחברה המרכזית לניירות ערך.
אנשי החבורה הואשמו בהרצת ניירות ערך, בעיקר איגרות חוב ממשלתיות. אנשי העסקים אריה אדלר וטדי שגיא היו רוכשים איגרות חוב במכרזים של בנק ישראל, ונושאי התפקידים בדיסקונט השתמשו בחשבונות ניירות הערך שנוהלו על ידי אילנות דיסקונט ובנק דיסקונט כדי להזרים ביקושים פיקטיביים לגבי איגרות החוב, במטרה להעלות את שווי השוק שלהן באופן מלאכותי. לאחר עליית השערים, מכרו אנשי העסקים את איגרות החוב ברווח וחילקו אותו בין המעורבים.
משפטם של הדיסקונטאים היה קצר, ופסק הדין ניתן על ידי השופט המחוזי אמנון סטרשנוב ב-1 בנובמבר 1996.
שנה מאוחר יותר נדחה ערעורם של ה'דיסקונטאים' לבית המשפט העליון, אם כי זה הקטין את גובה הקנסות. כל המעורבים בפרשה סיימו לרצות את עונשי המאסר שלהם. ראובן קובנט, ראש מחלקת חקירות ברשות לניירות ערך באותה עת, קיבל את אות אביר איכות השלטון מהתנועה למען איכות השלטון בישראל בשנת 1994 על פועלו בקשר לפרשה.
מטרלפטין
מטרלפטין (metreleptin) הוא אנלוג סינתטי של ההורמון לפטין ומשמש לטיפול בסוכרת ובצורות שונות של דיסליפידמיה. התרופה אושרה ביפן עבור הפרעות מטבוליות, בכללן ליפודיסטרופיה ובארצות הברית, כטיפול חליפי עבור סיבוכים של חוסר בלפטין, בתוספת לדיאטה, בחולים עם ליפודיסטרופיה כללית מולדת או כללית נרכשת. התרופה אינה רשומה בישראל, אך מיובאת לישראל, על פי הצורך, תחת אישור מיוחד של משרד הבריאות.
מטרלפטין הוא החומר הפעיל בתרופה מיאלפט/ מיאלפטה (Myalept/Myalepta) אשר פותחה על ידי חברת אמילין פרמסוטיקלס בארצות הברית.
באירופה, בהתבסס על סוכנות התרופות האירופית (EMA), מטרלפטין מיועד לטיפול, כתוספת לדיאטה, בליפודיסטרופיה כללית, בחולים שאיבדו רקמת שומן מתחת לעור וצברו שומן באתרים אחרים בגוף, כמו הכבד והשרירים. התרופה נמצאת בשימוש במבוגרים, ובילדים מעל גיל שנתיים, עם ליפודיסטרופיה כללית (תסמונת ברדינלי-סיפ ותסמונת לורנס ) ובמבוגרים וילדים, מעל גיל 12 שנה, עם ליפודיסטרופיה חלקית (כולל תסמונת באראקר-סימון ), כאשר טיפולים סטנדרטים נכשלו.
מטרלפטין נחקר אף עבור טיפול בסוכרת או היפרטריגליצרידמיה, בחולים עם צורות נדירות של ליפודיסטרופיה ובמצבים מטבוליים אבנורמליים חמורים. מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), אישר זריקת מטרלפטין, לטיפול בסיבוכים של חסר בלפטין, בפברואר 2014.
תסמונות ליפודיסטרופיות
תסמונות ליפודיסטרופיות (LD) הן מחלות נדירות ביותר, המועברות בתורשה או נרכשות, ומתאפיינות באיבוד של רקמת שומן, בעיקר תת-עורית. איבוד רקמת השומן בחולים עם LD, עשוי לנוע מאיבוד חלקי, לאיבוד כללי יותר. בחלק מהחולים יש הצטברות שומן באתרים מסוימים בגוף. הסיבה לאיבוד של רקמת שומן, היא רמות נמוכות מאוד של ההורמון לפטין.
איבוד השומן מביא לעלייה ברמות הטריגליצרידים, ולהגדלת הרגישות של החולים לדלקת לבלב חריפה, העלולה להיות מסכנת חיים. רמות גבוהות של טריגליצרידים מהוות גורם סיכון ידוע עבור מחלה קרדיווסקולרית. בנוסף, הצטברות שומן בכבד, בלב ובשריר, מובילה לעמידות קיצונית לאינסולין ולעיתים קרובות, לסוכרת קשה לשליטה, אפילו עם מינונים גבוהים של אינסולין.
ניסויים קליניים בתרופה
בניסוי קליני, בן 3 שנים, עם מטרלפטין, בחולים עם ליפודיסטרופיה, שאורגן על ידי המכון הלאומי לסוכרת ולמחלות עיכול וכליה במכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית, טיפול עם מטרלפטין היה קשור עם הפחתה משמעותית בסוכר הדם (המוגלובין מסוכרר (HbA1c) פחת מ-9.4%, בתחילת הניסוי, ל-7.0%, בתום הניסוי) ובריכוז הטריגליצרידים (מ-500 מ"ג\דצ"ל, בתחילת הניסוי, ל־200 מ"ג\דצ"ל, בתום הניסוי).
יחסי בוסניה והרצגובינה–צרפת
יחסי בוסניה והרצגובינה–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין בוסניה והרצגובינה לבין הרפובליקה הצרפתית.
היסטוריה
הדיאלוג הפוליטי-מדיני בין צרפת לבוסניה והרצגובינה החל עם עצמאותה של המדינה ומעולם לא פסק, אפילו בשנות מלחמות יוגוסלביה. במהלך מלחמת בוסניה (1992–1995), צרפת עשתה מאמצים פוליטיים, דיפלומטיים וצבאיים חזקים (כוחות האו"ם, כוח הגנה של האו"ם) כדי לשמור על השלום באזור. טיוטת הסכם דייטון ששמה קץ לסכסוך אושרה בדייטון, אוהיו, ארצות הברית וההסכם עצמו נחתם בפריז ב-14 בדצמבר 1995.
מעורבותה של צרפת בהלך הרוח במדינה נמשכה גם במהלך שנות השיקום, לרבות באמצעות השתתפותה במשימות של שמירת שלום (כוח האכיפה, כוח הייצוב, EUFOR Althea). למרות שהנוכחות הצבאית של צרפת הגיעה לסיומה, היא ממשיכה לקחת חלק במועצת יישום השלום (PIC), גוף הדרכה פוליטי במטרה לשמור על השלום באזור.
Classics: The Best of Sarah Brightman
Classics: The Best of Sarah Brightman הוא אלבום האוסף השלישי של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. אלבום האוסף יצא לאור ב-2 באוקטובר 2006, על ידי חברות התקליטים אנג'ל רקורדס ו-EMI רקורדס. כמו כן, באלבום האוסף נכללים שירים שונים, אותם ביצעה ברייטמן במהלך הקריירה שלה.
אלבום האוסף הגיע למקום ה-13 במצעד האלבומים שבפלנדריה.
רקע והוצאה
את Classics: The Best of Sarah Brightman הפיצו ברחבי אירופה בלבד, במטרה לעזור בקידום הקריירה של ברייטמן באזור זה. הוא כולל אוסף של שירים שנלקחו מאלבומים שהוציאה מתחילת הקריירה שלה ועד לעת בה הוא יצא. עטיפת אלבום האוסף עוצבה בהשראת העטיפה של Classics משנת 2001.
בשנת 2002, הוציאה ברייטמן את, Classics: The Best of Sarah Brightman VHS, שנתמך על אלבום Classics.
שחטאר דונצק (כדורעף)
המועדון נוסד בשנת 1983 וזכה באליפות ברית המועצות בשנת 1992 והיה האחרון לזכות בה לפני התפרקות ברית המועצות.
הקבוצה השתתפה לאחר מכן בליגת העל האוקראינית בכדורעף וזכה באליפות בשנים 1992, 1993 אך בהמשך התקשתה לשחזר את ההצלחה: בשנת 1995 סיימה במקום השלישי אך ב-1997 שחררה שחקנים רבים לאחר שסבלה מקשיים כלכליים רבים. ב-1998 כבר התמודדה בליגה השנייה ובשנת 1999 כבר חדלה מלהתקיים.
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי באשדוד
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי באשדוד הוא אירוע שנתי המתקיים בעיר אשדוד, בחול המועד פסח. במסגרת פסטיבל זה מוקרנים סרטים ישראלים וזרים מן העולם במסגרת תחרותית, כמו כן נערכות רטרוספקטיבות ליוצרים ישראלים ומחוץ לישראל ומוצגים סרטים בנושאים נבחרים. את הפסטיבל יזם המפיק דורון ערן, ונשיא הכבוד של הפסטיבל היה הבמאי מנחם גולן. במסגרת התחרות מוענקים פרסים לסרטים וליוצרים בקטגוריות שונות - משחק, בימוי, תסריט ותחומים משיקים נוספים. בנוסף, מוענק פרס מיוחד לקולנוען הצעיר המצטיין של השנה.
מלאן
מלאן (בצרפתית: Melun) קומונה צרפתית במחוז סיין א מארן בחבל איל-דה-פראנס, שבצפון-מרכז צרפת. מלאן היא מפרברי פריז, וממוקמת כ-41 קילומטר דרומית-מזרחית ממרכז פריז. בקומונה מתגוררים 39,947 תושבים (נכון ל-2018).
מלאן, בשמה הלטיני Meledunum, נודעה כבר במאה הראשונה לספירה, ויוליוס קיסר בספרו מלחמת גאליה מציין פרטים אודותיה. העיירה שימשה כתחנת רענון לסוסי השליחים בדרך הרומית העתיקה.
כיום העיר משמש כמרכז מנהלי חשוב באזור, ובעיר התחנה הסופית של קו D של ה-RER.
בתקופת בעלי התוספות היה במלאן יישוב יהודי, ובו חי ופעל רבינו משולם ממלאן, תלמידו ובר פלוגתא של רבנו תם.
המוליזה
המוליזה (Hemolysis) או תמס דם, הוא מצב בו מפורקים תאי הדם האדומים, וכתוצאה מכך משוחרר המוגלובין אל נוזל הפלזמה. המוליזה מתרחשת באופן טבעי בטחול, שם מפורק בכל יום כאחוז אחד מכלל תאי הדם האדומים שבגוף. במצבים פתולוגים מסוימים נהרסים תאי הדם בדרך שאינה טבעית. מצבים אלו עלולים להוביל להמוליזה אנמית.
לדוגמה, אחד המצבים שבהם מתרחשת המוליזה הוא כאשר אדם טובע במים מתוקים והמים חודרים לריאותיו. ריכוז המלחים גדול יותר בדם (0.9%) מאשר אחוז המלחים שמילאו את נאדית מערכת הנשימה (0.45%) ולשם השוואת הריכוזים, מתרחש תהליך של אוסמוזה ומים עוברים מחלל הנאדית לדם שבנימים העוטפים את הנאדית. בכך נגרם פירוק של כדוריות דם אדומות.
המוליזה אנמית כתסמין רפואי
אנמיה המוליטית (בעברית: תמס-דם) היא אנמיה הנגרמת כתוצאה מהמוליזה בלתי תקינה: פירוק לא נורמלי של תאי דם אדומים. תופעה זו יכולה להיגרם במספר מצבים: אנמיה נרכשת כתוצאה משימוש בתרופות שונות, כתוצאה ממחלה זיהומית כגון מונונוקלאוזיס, או כתוצאה מעירוי דם לא תואם. או אנמיה המוליטית גנטית יכולה להיגרם כתוצאה ממחלות גנטיות בכדוריות הדם כמו אנמיה חרמשית, חוסר G6PD, או ספרוציטוזיס תורשתית. תיתכן המוליזה אנמית כתוצאה מתגובה אוטואימונית, במחלות כגון זאבת (לופוס). מכיוון שברוב המחלות האוטואימוניות מעורבים גם גורמים גנטיים וגם גורמים סביבתיים, קשה להגדירה כנרכשת או כגנטית.
בדיקת המוגלובין בהמוליזה
ניתן לקבוע את ריכוז ההמוגלובין בדם על ידי המוליזה. כתוצאה מהרחפת תאי דם אדומים במים מזוקקים, תאי הדם מתפוצצים כתוצאה מלחץ אוסמוטי ומשחררים את תכולתם. לאחר סרכוז, שוקעים בתחתית המבחנה ממברנות ואברונים אחרים שאינם מסיסים והנוזל העליון שנוצר מכיל המוגלובין חופשי.
נפתלי יצחק ילין
נפתלי יצחק ילין (1900 - 22 אוקטובר 1948, כ"ז שבט ה'תר"ס - כ' בתשרי ה'תש"ט) היה רוקח ארץ-ישראלי, מייסד "הארגון הבינלאומי של רוקחי ארץ ישראל", שופט, איש ציבור.
ביוגרפיה
נולד בירושלים, כ"ז שבט ה'תר"ס לאביו ר' שלום שכנא (חניך ישיבת "עץ חיים", סופר סת"ם, חבר לשכת "אחוה" ומראשוני הציונים המאורגנים בארץ. בנו של ר' צבי הירש ילין בן ר' שלום שכנא ילין) ולאמו מרים בת יוסף טרכטנברג (דור רביעי לר' אברהם שלמה זלמן צורף, מבוני היישוב האשכנזי בירושלים). בשנת ה'תרס"ה, כשהיה בן 4, נתייתם מאביו, ור' משה וולשטיין - שנשא אחר כך את אמו - היה לו לאב.
למד בת"ת ובישיבת "עץ חיים" עד גיל בר-מצווה. עבר בחינה בגימנסיה "הרצליה" ואחרי פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר עם הוריו לבירות. עבר קורס תיכוני וגבוה בקולג' האמריקאי והצטיין בלימודיו, ובינתיים עבר גם את הבחינות של הקולג' הצרפתי בבירות. הרבה לקרוא בספרות העברית העתיקה והחדשה וכך הגיע לבקיאות רבה בשפות ובתרבות בעברית, אנגלית וצרפתית. בקולג' האמריקאי היה חבר פעיל ואחר כך נשיא באגודת תלמידים העברים, פעל להפצת הציונות והתרבות העברית בין הנוער בכלל והסטודנטים בפרט. פעל למען הגדלת המדור העברי בספריית הקולג' וסידר בו את הקטלוג הראשון.
פעילותו הציבורית
אחרי שהוסמך ב-1921 לרוקחות וב-1922 ככימאי-אנליטי, חזר ב-1923 לארץ ישראל עם אמו ופתח בית-מרקחת בתל אביב. היה פעיל כל ימיו בחיי צבור הרוקחים. היה ממייסדי הארגון הבינלאומי של רוקחי א"י ובסניף תל אביב היה מזכיר, אחר כך סגן יו"ר ובסוף יו"ר; ממייסדי הסתדרות בעלי בתי-מרקחת בא"י ויו"ר ועדה המרכזי; ממייסדי ההסתדרות הרוקחים של א"י (הכוללת את כל הקשורים במקצוע זה) ועורך חוקתה, ממייסדי העיתון "הרוקח העברי" ועורכו ומחדש מונחים מקצועיים בעברית ; ממייסדי חברת "גהה" לאספקה עצמית לרוקחים ויו"ר מועצתה. מייסד בית הספר לרוקחות בירושלים.
היה פעיל במסדר "בני ברית", שם שימש שלש שנים רצופות כנשיא לשכת "שער ציון", היה יו"ר הועידה הארצית ה-14, חבר הוועד הכללי, המזכיר הגדול, יו"ר ועדת הטקסים של הלשכה הגדולה ותיאום התקנות, ערך את הנוסח החדש של פתיחת העבודה ואת נוסח קידושי האחים והשתתף ביסוד לשכות חדשות בת"א. מעוזריו הנאמנים של הנשיא הגדול הראשון של המסדר "בני-ברית" בא"י דוד ילין.
לבניה החופשית הצטרף ב-1926 כאח בלשכת "ברקאי", שימש בכל הדרגות, ובסוף 1939 קודש לנשיאה. תרגם מצרפתית לעברית את הטקסים וספרי העבודה בכל הדרגות, את "החובות הקדומים" לאנדרסון ואת חוקת המסדר "המזרח הגדול של צרפת", שבחסותו פעלה הלשכה, אחרי שתי שנות נשיאות הכריע בעד העברת הלשכה לחסות הלשכה הלאומית הגדולה של א"י וכיהן בה כנשיא עוד שנתיים (עד פברואר 1944), ואחר כך היה מפעילי הלשכה הלאומית הגדולה. ב"ברקאי" חיבר את התקנון הפנימי, יסד ספריה וקופת אחים להלוואות על שם הנשיא לשעבר ד"ר חיים הררי. עזר לד"ר הררי בעריכת "הבונה החופשי", ואחר כך קיבל הוא לידו את העריכה. פרסם בו הרבה מאמרים, תרגומים, שירים (בשירה החל לנסות את יכולתו מנעוריו) וחידושי לשון ב"בנאות החופשית" (אף את השם הזה הציע הוא במקום "בניה חופשית" ובהתאם לכך שינה גם את שם העיתון ל"הבנאי החופשי").
היה שופט בבית משפט השלום העברי, חבר הוועד הארצי של אגודת שוחרי האוניברסיטה, יוזם הרעיון ליסוד פקולטה לרוקחות, אסף כספים למטרה זו בין הרוקחים, הכין את בול הפקולטה ופעל למען הפצתו והדבקתו בבתי-המרקחת לטובת העניין.
על רוב מאמריו לא היה חותם את שמו המפורש, כי אם בראשי תיבות: י. י. או ללא כל חתימה. תלמיד חכם ובר-אוריין, איש ישר ונאמן. אהב את הספרות והמדע, את החברה והצבור.
נפטר בתל אביב, כ תשרי ה'תש"ט (23.10.48). נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
צאצאיו: טוביה, אבשלום משה, יוסף, רמונה ונתניהו.
לזכרו הוקדשה חוברת חשון-כסלו תש"ט של "הבנאי החופשי" בהוצאת הבונים החופשים הקדמונים והמקובלים בישראל.
ב-22 בנובמבר 1949, א' בכסלו תש"י, קודשה לשכת בני ברית חדשה על שמו ("לשכת יצחק ילין") על ידי הנשיא הגדול של "בני-ברית" בישראל, פרופ' אברהם הלוי פרנקל ובמעמדם של חברי הוועד הכללי ונציגי הלשכות בארץ. לנשיא הראשון של הלשכה נבחר השופט שלום קסאן. הלשכה החדשה נטעה לזכרו מאה (100) עצים ביער בני-ברית על ידי קק"ל. מלגה שנתית באוניברסיטה העברית לתלמיד המצטיין ברוקחות נקבעה על ידי הלשכה החדשה.
VLC media player
VLC media player היא תוכנת נגן מדיה חופשית פופולרית אשר מפותחת על ידי צוות VideoLAN.
VLC הוא נגן מולטימדיה נייד, מקודד אשר תומך בתבניות רבות מסוג אודיו ווידאו, פורמטי קבצים, כמו גם תקליטורי DVD ו־VCD. נגן זה יכול גם להזרים קול ותמונה מעל רשתות מגוונות ולהמיר פורמטים שונים. חידוש נוסף שיש בתוכנה הוא אי־תלות באזורים (zone) בדיסקים של DVD כמו בשאר הנגנים בשוק.
התוכנה זמינה במגוון פלטפורמות שונות כגון BeOS, Syllable, BSD, לינוקס, OS X, Microsoft Windows, MorphOS ו־Solaris, והיא נמצאת בשימוש נרחב עם למעלה מ־2 מיליארד הורדות, נכון לשנת 2018.
היסטוריה
פיתוח התוכנה החל בשנת 1999 על ידי צוות VideoLAN אשר הורכב מסטודנטים צרפתיים מבית הספר "École centrale Paris" בפריז. כיום צוות הפיתוח כולל מפתחים מלמעלה מ־20 מדינות, אשר כוללים בין השאר מפתחים מארצות הברית, הולנד, נורווגיה וגרמניה. החל מה־1 בפברואר 2001 התוכנה מופצת תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו.
גרסה 1.0.0 יצאה ב־7 ביולי 2009. החל מגרסה 2.0.0, שיצאה ב־18 בפברואר 2012, שונה הרישיון של הספריות הבסיסיות של התוכנה מ־GPL ל־LGPL.
לגרסאות יש שמות קוד שהם שמות של דמויות מספרי עולם הדיסק. לדוגמה, גרסה 2.2.1 נקראת Weatherwax.
במאי 2017 נחשפה פרצת אבטחה על ידי חברת צ'ק פוינט בתהליך הורדת הכתוביות של התוכנה. בעקבות הדיווח הפרצה נחסמה ופורסמה גרסה מעודכנת של VLC.
יהדות בזאנסון
יהדות בזאנסון ידעה במהלך הדורות תקופות של שגשוג ותקופות של שפל. הקהילה היהודית הראשונה המתועדת בבזאנסון הוקמה במאה 14. למרות שיהודי ממלכת צרפת גורשו בשנת 1394, יהודי בזאנסון הורשו לגור בעיר עד שנת 1450. הקהילה היהודית הוקמה שוב רק לאחר המהפכה הצרפתית אשר העניקה ליהודים מעמד שווה לכלל אזרחי צרפת. בסוף המאה ה-19, במהלך המהפכה התעשייתית, הקהילה היהודית בבזאנסון רשמה לזכותה הצלחות רבות. משפחת ליפמן הקימה את מותג השעונים ליפ שהפך לאחד ממנועי הכלכלה של האזור ונשאר קשור לשם העיר. בשנת 1881, נחתם צו המאשר את הקמת קונסיסטוריה יהודית מקומית בבזאנסון, שתפקידה לנהל את פעילות הקהילה היהודית, דבר המצביע על חשיבות הקהילה. ערב מלחמת העולם השנייה הקהילה מנתה כ־2,500 נפשות. הקהילה הושמדה בעקבות המדיניות האנטישמית של ממשלת וישי והוקמה שוב בשנות השישים של המאה ה-20 בזכות הגירתם של יהודים רבים מאזור המגרב.
ימי הביניים
אין עדויות לנוכחות יהודית קבועה ומאורגנת באזור לפני ימי הביניים. ידוע שבשיאה של האימפריה הרומית היהודים היוו 10% מהאוכלוסייה וקיימות עדויות לנוכחות יהודית בעמק הרון במאה השלישית. בחפירות הארכאולוגיות בעיר הגאלית-הרומית העתיקה וֶֶסונְטיוֹ לא נמצאו שרידים של קהילה יהודית.
במאה ה-13 העיר בזאנסון הייתה מרכז מסחרי פורח בזכות קרבתה לגרמניה ולאיטליה. מכתב שנשלח על ידי האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי לארכיבישוף של בזאנסון, בו הוא דרש אכיפה של חובת ענידת טלאי עגול צהוב על ידי היהודים, מאשר את נוכחותם באזור. במאה ה-14 מועצת העיר בזאנסון מחליטה להעניק ליהודים אישור שהייה בתמורה לתשלום מיסים. מסמכים משנת 1393 מעידים על כך ששתים עשרה משפחות יהודיות התיישבו בעיר ושהן מעסיקות את יוסף דה טרֶוו (Joseph de Trèves ) כמנהל בית הספר שלהם. בשנת 1394, מלך צרפת שרל הרביעי ודוכס בורגונדיה מגרשים את היהודים ששהו בתחומם. העיר בזאנסון, בהיותה עיר קיסרית, לא הושפעה מצעדים אלה והפכה לעיר מקלט עבור רבבות יהודים מגורשים. יהודי העיר היו בנקאים, צורפים וסוחרים, והפכו בהדרגה לשכבת האוכלוסייה העשירה ביותר בעיר. היהודים התגוררו באזור שכונת בטאנט של היום.
נמצא תיעוד לקיום בית כנסת בשכונה בָּטָאנְט, בקומה הראשונה של בית מהמאה ה-13, שודע בשם שָרְמוֹנט על שם הרחוב (rue du Grand Charmont), ולקיום בית הקברות קָלְמוטייר בצפון העיר, מקום בו נבנתה מאוחר יותר שכונת המגורים מונטראפון-פונטיין-אקו. בית הקברות נמכר על ידי העירייה בשנת 1465, לאחר שהיהודים, אשר הואשמו בגרימת האסונות שפקדו את האזור, ביניהם המוות השחור, גורשו מהעיר.
המאה ה-19
בשנת 1806 נפוליאון ציווה על הקמת אספה של 111 רבנים ואנשי ציבור יהודים (Assemblée des notables juifs) אשר תתכנס בפריז כדי לדון באופן בו יש לשלב את היהודית בתור אזרחים מן המניין. קהילת יהודי בזאנסון שלחה נציג לאספה זאת וגם לסנהדרין של פריז, שכונס באותה השנה בצו נפוליאון. הסנהדרין של פריז מנה 71 חברים ובתוכם 25 רבנים ובראשו עמד הרב יוסף דוד זינצהיים.
ב־29 במרץ 1808, שר הדתות בממשלת צרפת דרש ממושל דובס לערוך מפקד של יהודי המחוז. תוצאות המפקד הראו שבשנת 1809 גרו בבזאנסון 29 משפחות יהודיות שכללו 155 נפשות. המפקד הראה שמרבית היהודים בעיר הגיעו מאזור הוט-אלזס ושהוותיקים ביניהם התיישבו בעיר בשנת 1787. בשנת 1830 מספר המשפחות עלה ל-120 (650 נפשות). באותה שנה היה קיים בבזאנסון בית כנסת קטן שלא ענה יותר לצורכי הקהילה, לכן נבנה במקומו בית כנסת חדש ברחוב מדלן 19 בתכנונו של האדריכך פייר מרנוט.
בשנת 1850 חברי הקהילה התגוררו בשני רבעים בעיר: 211 אנשים גרו בשכונות בטאנט ומדלן ו-186 במרכז העתיק של העיר. שתי משפחות בלבד גרו באזורים המרוחקים מהמרכז. האוכלוסייה שגרה במרכז העיר הייתה עמידה יותר ושאפה להשתלב באוכלוסייה הכללית. בשכונת בטאנט גרו אנשים משכבה סוציו-אקונומית נמוכה יותר אך גם יהודים מסורתיים יותר שרצו להתגורר בקרבת בית הכנסת.
בשנת 1867 הקהילה קיבלה אישור לרכוש קרקע באזור מזח נפוליאון לצורך בניית בית כנסת גדול יותר. בית הכנסת הגדול של בזאנסון תוכנן על ידי האדריכל המקומי פייר מרנוט בהשפעת המסגד-קתדרלה של קורדובה וארמון אלהמברה בגרנדה. זהו אחד מבתי הכנסת הבודדים באירופה שנבנה בסגנון זה.
לאחר כיבוש אלזס על ידי גרמניה ומלחמת צרפת-פרוסיה שהתנהלה ב-1871, הגיעו לבזאנסון יהודים נוספים.
ב-14 בינואר 1881 הוקמה בעיר קונסיסטוריה עצמאית בצו נשיא הרפובליקה הצרפתית.
בשנת 1897 הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת דיווחה על קיום 763 יהודים בבזאנסון. מניחים שהמספר אינו מדויק מפני שמשפחות יהודיות מסוימות לא היו חברות בארגון זה.
במלחמת העולם הראשונה
היהודים לחמו בשורות הצבא הצרפתית. בבית הקברות היהודי בעיר הוקמה אנדרטה לזכר עשרים הנופלים במלחמה.
הרב הראשי של בזאנסון, פול הגנאואר, התגייס כרב צבאי ב-2 באוגוסט 1914. בתקופת מלחמת העולם השנייה גורש לאושוויץ וניספה שם ב-1944.
במלחמת העולם השנייה
במהלך שנות השלושים של המאה ה-20 הגיעו לבזאנסון יהודים רבים מגרמניה, אוסטריה ופולין שחששו מהתגברות האנטישמיות בארצותיהם. בשנת 1934 מספר היהודים בבזאנסון הגיע ל-2,500. בתקופת ממשלת וישי הובלו למחנות השמדה יהודים רבים מבזאנסון והקהילה נכחדה.
שני לוחות זיכרון הממוקמים בכניסה לבית הכנסת הגדול של בזאנסון מנציחים את שמות יהודי בזאנסון, חברי הקונסיסטוריה, שלא שבו מהמחנות. על הלוחות נכתב: "הקונסיסטוריה היהודית של בזאנסון, לזכר אלה שהוגלו ולא חזרו ממחנות ההשמדה הנאציים 1940 – 1945". ברשימה נכללים 126 שמות של יהודים שלא שרדו את המחנות ו-16 פטריוטים יהודים שהוצאו להורג.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בשנת 1960 גרו בבזאנסון 120 משפחות. כ-200 יהודים מצפון אפריקה התיישבו בעיר לאחר הכרזת עצמאות מרוקו, תוניס ואלג'יר בין השנים 1950- 1960. בשנת 2010 הקהילה היהודית מנתה 150 משפחות, בעיקר סוחרים ופקידים. בשנות השבעים של המאה ה-20 הוקם בית ז'רום קאהן (על שמו של רב שכיהן בבזאנסון בין השנים 1960 – 1970) בית תרבות יהודי בו מתנהלת פעילות חברתים תרבותית העונה לצורכי הקהילה. בשנת 2008 הוקמה תחנת הרדיו "רדיו שלום".
משפחת וייל-פיקארד
אהרון וייל-פיקארד (Veil-Picard) הגיע לבזאנסון מאלזס בסוף המאה ה-18. יחד עם בנו אדולף הקים בבזאנסון בשנת 1846 סניף של בנק צרפת ולאחר מכן קופת חיסכון עירונית שאפשרה להם לתת הלוואות לחברות המסחריות בתקופת המשבר הכלכלי שפקד את העיר בשנת 1848.
אדולף וייל-פיקארד היה חבר בלשכת המסחר ומפקד הכבאים בבזאנסון ומפקח כבאים מחוזי. בשנת 1865 נבחר לחבר מועצת העיר ומאוחר יותר קיבל את עיטור לגיון הכבוד. הוא תרם כספים רבים לטובת העיר. מתרומותיו נבנו שני בתי ספר וספרייה, שופצו בניינים רבים אחרים, בוצעו חפירות ארכאולוגיות בכיכר קסטן, אתר בו נמצאו עתיקות מתקופת העיר הגאלית-הרומית העתיקה וסונטיו, הושלמה אספקת המים באזורים שונים בעיר ונבנה המזח הנושא את שמו.
משפחת ווייל
משפחת ווייל (Weil) נחשבת למייסדת החברה הצרפתית החשובה ביותר לייצור בגדי גברים. החברה הוקמה בשנת 1872 על ידי יוסף ווייל. בשנת 1965 החברה העסיקה 1,500 עובדים.
משפחת ליפמן
משפחת ליפמן הגיע לבזאנסון לאחר המהפכה הצרפתית.
בשנת 1867, עמנואל ליפמן הקים מפעל שעונים במרכז העיר אשר הפך במרוצת השנים למותג מפורסם בכל העולם בהנהלת נכדיו וניניו.
משפחת האס
עמנואל האס היה סגן נשיא הקונסיסטוריה של בזאנסון. המשפחה הייתה ידועה כמשפחת סוחרים עשירה.
קישורים חיצוניים
| עבר והווה של הקהילה היהודית של בזאנסון
מאמץ מיטבי
מאמץ מיטבי (באנגלית: Best Effort) הוא מונח מתחום התקשורת אשר מתאר רמת שירות שלא מבטיחה שהמסר אכן יגיע אל יעדו, ולא מבטיחה שהעברת המסר תעמוד בסטנדרטים מסוימים (כגון השהיה ועיכובים). המונח מתאים הן לתקשורת אלקטרונית והן לתקשורת פיזית (כגון דואר).
טמבר בלאנש
טמבר בלאנש הוא צמד מוזיקלי אוקראיני, שנוסד בשנת 2020 בקייב על ידי הסולנית אולכסנדרה הנפולסקה והגיטריסט ולדיסלאב להודה. ב-2021 יצא אלבום הבכורה שלו Тут немає нікого, окрім нас ("אין כאן אף אחד מלבדנו"). באותה שנה התפרסם שירו "Parties" רבות בפלטפורמת ה"טיקטוק". סרטוניו הפכו לפופולריים מאוד, ומספר הצפיות בהם עומד על כשני מיליון. .
מקור השם
שמו של הצמד מורכב משתי מילים. המילה הראשונה, Tember, היא חלק מהמילה האנגלית "September" ("ספטמבר"), החודש בו הנפולסקה ולהודה הפכו לזוג. המילה השנייה, Blanche, מייצגת את שם הבירה האהוב עליהם. בצרפתית, פירוש המילה Blanche הוא לבן, ולכן ניתן לפרש את שם הצמד כ"ספטמבר הלבן".
מאמץ מיטבי
יתרונות
היתרון בשירות ברמת מאמץ מיטבי הוא מזעור התקורות, כך שאפשר לקבל שירותי תקשורת יעילים, פשוטים, וזולים יותר (וזאת על חשבון האמינות של השירות).
טמבר בלאנש
קריירה
שירו הראשון של הצמד, "Hovanka", יצא לאור ב-13 באוקטובר 2020. הווידאו קליפ שלו פורסם ב-31 בינואר. הוא בוים על ידי סטודנט מאוניברסיטת מוסקבה, אולכסנדר חומנקו ונכתב על ידי איבן בויקו, בוגר האוניברסיטה להנדסה אזרחית ואדריכלות. קו העלילה של השיר מתרחש בתקופה של משבר קיומי. מאוחר יותר הוציאו גרסת כיסוי בשם "How the day will move the night" ל-"Shchedryk", אחד ממזמורי השנה החדשה המוכרים ביותר באוקראינה.
מאמץ מיטבי
דואר
שירותי דואר המעבירים מכתבים ברמת שירות של מאמץ מיטבי - לא מבטיחים שהמכתב יגיע ליעד תוך זמן מסוים, וזאת בין השאר בגלל שלא הוקצו מראש המשאבים בשביל להעביר כל מכתב ומכתב אל היעד. שירותי הדואר עושים "מאמץ מיטבי" על מנת להעביר את המכתב אל היעד, אך הגעתו אל היעד יכולה להתעכב במקרים מסוימים (כגון עומס על סניף הדואר, חופשות וחגים). כמו כן, שולח המכתב לא מקבל הודעה כאשר המכתב מגיע ליעדו.
עם זאת, השולח יכול לבחור לשלם מחיר גבוה יותר ולשלוח את המכתב בדואר רשום, אשר מבטיח את הגעת המכתב אל היעד, ומספק אישור בחתימתו של המקבל, על כך שקיבל את המכתב.
טמבר בלאנש
קריירה
ב-24 בספטמבר יצא השיר "Vechornitsy", שהפך לפופולרי מאוד בקרב תחנות הרדיו באוקראינה. הוא הגיע למקום הראשון במצעד השירים האוקראיניים בספוטיפיי, ואף דורג במקום ה-13 במצעד השירים המובילים באוקראינה לשנת 2022 באפל מיוזיק. ב-26 בנובמבר 2021 יצא אלבום הבכורה של הצמד Тут немає нікого, окрім нас. ב-11 בדצמבר התקיים הקונצרט הראשון שלהם בקייב. כרטיסי המופע נמכרו לגמרי תוך מספר ימים. ב-17 בדצמבר הם הוציאו יחד עם קאלוש את "Kalushki vechornytsy".
מאמץ מיטבי
טלפוניה
שירותי טלפוניה אינם מבוססים באופן ישיר על שירות ברמת "מאמץ מיטבי", שכן ברגע שהוקם הקישור בין קווי הטלפון השונים, השיחה מתקיימת ללא הפרעה. עם זאת, בזמן יצירת השיחה, עלול להיות מצב בו המרכזיה כולה עמוסה ואין לה קיבולת לקשר בין מנויים נוספים. כמו כן, בשירותי טלפון סלולריים ספקי השירות לא מבטיחים כיסוי מלא, ולא מבטיחים כי הסלולרי יוכל תמיד לתקשר עם תחנת בסיס כזאת או אחרת.
טמבר בלאנש
קריירה
ב-17 בנובמבר 2022 נחשף כי טמבר בלאנש עתידים להשתתף בקדם האוקראיני לאירוויזיון 2023. שירם היה "Ya vdoma", והם הגיעו איתו למקום התשיעי עם 5 נקודות.
מאמץ מיטבי
תקשורת נתונים
מערכות לתקשורת נתונים הפועלת במאמץ מיטבי מספקות למשתמשים השונים שירות בקצב נתונים משתנה ובהשהיות לא קבועות - כל אלו תלויים בעומס התקשורתי שקיים ברשת.
נתבים ברשתות IP מספקים מאמץ מיטבי, ולכן ניתן לבנות אותם בצורה פשוטה וזולה יותר, בהשוואה לנתבים ברשתות עם פרוטוקולי תקשורת אחרים (כגון X.25 ו-ATM). ב-X.25 הנתונים נשלחים מצומת לצומת, ובמצבים של שגיאה הם נשלחים מחדש. ברשתות ATM ניתן לספק שירות בו מובטח הקיום של קישור מנקודה לנקודה ברשת, וגם רוחב הפס או זמן השהייה. עם זאת, ב-ATM קיים מצב ABR בו התעבורה הוא ברמת מאמץ מיטבי, וללא הבטחה לאיכות שירות כזו או אחרת.
אמנם המחיר הנמוך יחסית של ציוד לרשתות IP הפועל במאמץ מיטבי תרם לתפוצתו של פרוטוקול זה, אך כיום גם רשתות IP נוטשות את המאמץ המיטבי, ונתבים חדישים מפעילים מנגנונים לשירותי תקשורת ברמות שונות, בהן רמות מועדפות ומובטחות, וזאת בהתאם לנתונים הנשלחים, חשיבותם ורגישותם. לדוגמה, תעבורה של טלפוניית IP או IPTV יקבלו קצב נתונים קבוע, ועדיפות על פני נתונים אחרים (שתאפשר השהיות נמוכות), אך עדיין לא תהיה הקפדה על הגעה תקינה של כל החבילות ליעד, שכן סוגי תעבורה אלו יכולים להתמודד עם אובדן ברמה מסוימת.
למרות שרשת האינטרנט היא בבסיסה רשת במאמץ מיטבי, ישנן שיטות להבטיח את הגעת הנתונים אל היעד - והן ממומשות בשכבות תקשורת גבוהות יותר (שכבה 4 ומעלה במודל ה-OSI). שיטות אלו לרוב לא ממומשות במערכת התקשורת עצמה, אלא על ידי מנגנונים שקיימים בצד השולח או בצד המקבל. דוגמה לכך היא פרוטוקול ה-TCP שמשויך לשכבת התעבורה של מודל ה-OSI. עוד לפני תחילת שליחת הנתונים, ה-TCP מוודא שאכן ניתן לתקשר עם הצד המקבל, ושהוא יכול לקבל נתונים בצורה תקינה. רק לאחר מכן נשלחים הנתונים בחבילות קטנות, וה-TCP מוודא שכל חבילה וחבילה אכן הגיעה אל היעד בשלמותה וללא תקלות. אם התגלתה תקלה, ה-TCP ישלח שוב את חבילות הנתונים שכשלו, ובמקרה של כשלים רבים, הוא יודיע לשכבות הגבוהות יותר (ובמידת הצורך עד לתוכנה של המשתמש) על כישלון התקשורת.
היבטים אחרים של פרוטוקול ה-TCP הופכים גם אותו לפרוטוקול הפועל במאמץ מיטבי, שכן ה-TCP לא מוודא את זריזות השליחה ולא משריין רוחב פס בעבור הנתונים שעומדים להישלח. על מנת להבטיח פרמטרים אלו, ניתן להשתמש ב-RSVP.
טבח סרברניצה
טבח סרברניצה התרחש ביולי 1995 בסביבות העיר סרברניצה בבוסניה והרצגובינה. לפי ההערכות נרצחו בו בין 7,800 ל-8,000 גברים בוסניאקים, וכן מספר נשים וילדים. הטבח בוצע על ידי כוחות סרבים מקומיים מרפובליקה סרפסקה שהיו כפופים לגנרל ראטקו מלאדיץ', ביחד עם כוחות מיוחדים של הרפובליקה של סרביה שכונו "עקרבים". למרות שהעיר הוכרזה "אזור בטוח" בהגנת האו"ם, חיילי האו"ם לא התערבו ולא ניסו לעצור את הטבח, לדבריהם, מתוך חשש לחייהם. הטבח בסרברניצה נחשב לאחד ממעשי הרצח ההמוניים הגדולים באירופה מאז מלחמת העולם השנייה.
ב-31 במרץ 2010, 15 שנים לאחר האירוע, התנצל הפרלמנט הסרבי על ביצוע הטבח. לאחר דיון סוער של 13 שעות, הוציא הפרלמנט הודעה בה הוא מביע צער על שאירע והתנצל על שלא נעשה די על מנת למנוע את הטבח, אולם ההחלטה נמנעה מלקרוא לטבח "רצח עם". ברנקו רוזיץ', נציג המפלגה הסוציאליסטית, אשר בראשה עמד סלובודן מילושביץ' במהלך שנות ה-90, אמר: "אנו לוקחים צעד לנקיטת אחריות פוליטית המבוסס על הכרעה פוליטית עבור פשע המלחמה שאירע בסרברניצה".
הסכסוך בבוסניה המזרחית
ב-15 באוקטובר 1991, החלה בוסניה במהלך לקבלת עצמאות, בהצהרה פרלמנטרית על ריבונות. הרפובליקה של בוסניה-הרצגובינה הוכרה על ידי הקהילה האירופית ב-6 באפריל 1992, ויום אחרי גם על ידי ארצות הברית. ההכרה הבינלאומית לא סיימה את העניין ומאבק איתנים על שליטה טריטוריאלית החל בין שלוש קבוצות עיקריות בבוסניה: בוסנים, סרבים וקרואטים. הקהילה הבינלאומית עשתה מספר ניסיונות להשכין שלום, אך הצלחתם הייתה מוגבלת מאוד. בחלק המזרחי של בוסניה, קרוב לסרביה, הסכסוך לבש צורה אכזרית במיוחד בין הסרבים לבוסנים.
1992 - מבצע לטיהור אתני
הסרבים התכוננו לשמור את בוסניה והרצגובינה כמרכיב במדינה הישנה. הם האמינו שהאזור של מרכז פודרינג' (אזור סרברניצה) הוא בעל חשיבות אסטרטגית רבה בשבילם. ללא האזור של מרכז פודרינג', שהיה במידה רבה שטח אתני בוסני, לא תהייה שלמות טריטוריאלית בתוך הישות הפוליטית החדשה שלהם, רפובליקה סרפסקה. הסרבים לא רצו להסכים למובלעת בוסנית בתוך השטחים המתוכננים שלהם, מאחר שהשטח יפצל לשניים ועתיד להיות מופרד מסרביה לחלוטין ומאזורים בהרצגובינה המזרחית שיושבו בעיקר על ידי אוכלוסייה סרבית-בוסנית.
לכן, הסרבים המשיכו עם טיהור אתני של בוסנים משטחים אתניים של בוסנים בבוסניה המזרחית ומרכז פודריניה, במטרה ליצור שטח סרבי רציף. בברטונאץ הסמוכה, לדוגמה, הבוסנים נרצחו או נאלצו לברוח לסרברניצה, לפי הנתונים הנוכחיים, 1,156 בוסנים נרצחו בהתקפה הזאת (3,156 בסך הכול במשך המלחמה).
כ-762 בוסנים נרצחו בזבורניק ב-1 ביולי 1992. טבח דומה אירע בצרסקה ב-9 בספטמבר 1992, בשעה שקבוצה של 6,000 פליטים מקונייביץ'פולייה, צרסקה וקמניצה ניסו להגיע לטוזלה, הוי.אר.אס הניחו מארבים ופתחו באש על הטור, הרגו רבים ולקחו מאות שבויים, אשר לאחר מכן "נעלמו". כ-500 איש נרצחו סמוך לסנאגבו, כשהטור העובר בא תחת אש ארטילריה ומטוסים.
מאבק על סרברניצה
מאחר שבסרברניצה האוכלוסייה העיקרית היא בוסנית, כוחות צבא סרבים מהאזור ומהחלקים הסמוכים לבוסניה המזרחית השיגו שליטה על העיר למספר שבועות בתחילת 1992. במאי 1992, כוחות הממשלה הבוסנית בראשותו של נאסר אוריץ' הצליחו לכבוש מחדש את סרברניצה, תוך כדי מעשי ביזה של האוכלוסייה הסרבית המקומית . בכמה חודשים הבאים, אוריץ' והכוח שלו, נדחקו החוצה בסדרה של פשיטות ומתקפות נגד. בספטמבר 1992, כוחות בוסנים מסרברניצה הצטרפו יחד איתם לפעולה בז'פה, עיר מדרום לסרברניצה. בינואר 1993, המובלעת המשיכה להתרחב וכללה גם את המובלעת של צרסקה שממוקמת ממערב לסרברניצה. בפעם זאת, המובלעת של סרברניצה הגיעה לשיא גודלה עם 900 קמ"ר, אף על פי שהיא אף פעם לא חוברה לשטח הבוסני העיקרי במערב ונשארה אי פגיע בשטח הסרבי.
הדר יוסף (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טבח סרברניצה
מאבק על סרברניצה
בינואר 1993, כוחות בוסנים תקפו את הבסיס הצבאי הסרבי בקראביקה. ביתר החודשים הבאים, הצבא הסרבי פתח במתקפה בקנה מידה גדול, שבסופה נתפסו הכפרים של קונייביץ' פולייה וצרסקה, מה שגרם לקטיעת החיבור בין סרברניצה לז'פה וצימצם את השטח של מובלעת סרברניצה ל-150 קמ"ר. תושבים בוסנים של האזורים המרוחקים נלכדו בעיר סרברניצה ואוכלוסייתה תפחה ל-50,000 או 60,000 איש. תחת הפעילות הצבאית בחודשים הבאים, דווח על אזרחים פגועים בשני הצדדים.
הגנרל הצרפתי פיליפ מוריון, מפקד כוח ההגנה של האו"ם (UNPROFOR) ביקר בסרברניצה במרץ 1993. עד אז העיר הייתה צפופה ביותר ובתנאים של מצור. לא היו כמעט מים זורמים מאחר שהתקדמות הכוחות הסרביים הרסה את אספקת המים לעיר. אנשים הסתמכו על גנרטורים זמניים בשביל חשמל. אוכל, תרופות ומצרכים בסיסיים אחרים כמעט שלא היו בנמצא. לפני שעזב, גנרל מוריון אמר לתושבים המבוהלים של סרברניצה באספה ציבורית, שהעיר נמצאת תחת הגנת האו"ם ושהוא לעולם לא יזנח אותם.
בין מרץ ואפריל 1993, בערך כמה אלפי בוסנים התפנו מסרברניצה בחסות הנציב העליון של האו"ם לפליטים (UNHCR). הפינויים לוו בהתנגדות הממשלה הבוסנית שבסרייבו היות שלדעתם הם תורמים לטיהור אתני של שטחים שמאוכלסים בעיקר בבוסנים.
ב-13 באפריל 1993, הכוחות הסרבים אמרו לנציג נציבות האו"ם לפליטים, שהם יתקפו את העיר בתוך יומיים, אלא אם כן הבוסנים ייכנעו.
אפריל 1993: מועצת הביטחון מצהירה על סרברניצה כ"אזור בטוח"
ב-16 באפריל 1993, מועצת הביטחון הגיבה על ידי הוצאת החלטה 819, שמודיעה ש"כל הצדדים והנוגעים בדבר, ינהגו בסרברניצה וסביבתה כאזור בטוח, שצריך להיות חופשי מכל התקפת חמושים או כל פעולה עוינת אחרת".
מההתחלה, שני הצדדים בסכסוך הפרו את הסכם ה"אזור בטוח". בבית המשפט של ICTY הושמעה עדות על אסטרטגיה סרבית מחושבת של מניעת הגישה של שיירות הסיוע הבינלאומיות אל תוך המובלעת. קולונל לוטננט תומאס קרמנס (מפקד ה"דאצ'באט") העיד שהצוות שלו כמו גם התחמושת והציוד עוכבו בכניסה למובלעת שבשליטת הכוחות הסרביים. מצרכים יסודיים, כמו אוכל, תרופות ודלק, נעשו יותר ויותר נדירים. בוסנים בסרברניצה התלוננו על התקפות מצד חיילים סרבים. כל עוד ה"ארביה" נוגעים בדבר, גנרל חלילוביץ' העיד שמיד אחרי החתימה על הסכם ה"אזור בטוח", הוא פקד על החברים בארביה שבסרברניצה, להוציא את כל צוות החמושים והציוד צבאי מחוץ לאזור המפורז החדש, מה שהם אכן עשו במידה רבה. אף על פי שהסרבים התקיפו והרגו אזרחים בוסנים באזור סרברניצה מדי יום, לסרבים היה נראה שכוחות בוסנים בסרברניצה משתמשים ב"אזור הבטוח" כבסיס נוח כדי לשלוח התקפות נגד הוי.אר.אס וכוח ה-UNPROFOR נכשל בלעשות פעולה כלשהי כדי למנוע את זה. גנרל חלילוביץ' הודה שמסוקים בוסניים טסו בהפרה של איסור הטיסה באזור ושהוא בעצמו שלח שמונה מסוקים עם תחמושת בשביל הדיוויזיה ה-28.
תחילת 1995: המצב ב"אזור בטוח" סרברניצה מתדרדר
בתחילת 1995, פחות ופחות שיירות אספקה עשו דרכן אל המובלעת. חיילי יחידת כוח השלום ההולנדית ה"דאצ'באט" הגיעו בינואר 1995, וצפו במצב שהתדרדר במהירות בחודשים הספורים לאחר הגעתם. המשאבים הדלים כבר ממילא של האוכלוסייה האזרחית התדלדלו אף יותר ואפילו כוחות האו"ם התחילו להתמודד עם כמויות נמוכות בצורה מסוכנת של אוכל, תרופות, דלק ותחמושת. לבסוף, נשאר להם כה מעט דלק שהם נאלצו להתחיל לפטרל ברגל. הדאצ'באט שיצאו לחופשה לא הורשו לחזור ומספרם פחת מ-600 ל-400 איש. במרץ ואפריל, החיילים ההולנדים הבחינו בגידול בכוחות הסרביים-בוסניים סמוך לשתי עמדות תצפית, "OP Romeo" ו "OP Quebec".
קיץ 1995: הסרבים מתכוננים לתקוף את "אזור בטוח" סרברניצה
במרץ 1995, רדובאן קרדז'יץ', נשיא רפובליקה סרפסקה, חרף הלחץ הבינלאומי לסיים את המלחמה והמאמצים המתקדמים להביא להסכם שלום, הוציא פקודה לוי.אר.אס, באשר לאסטרגיה לטווח ארוך של כוחות הוי.אר.אס במובלעת. בפקודה, הידועה כ"פקודה 7", מפורט שהוי.אר.אס צריכים: "להשלים בהקדם האפשרי את ההפרדה הפיזית של סרברניצה מז'פה, למנוע אפילו תקשורת בין אנשים בשתי המובלעות. לתכנן ולשקול היטב פעולה קרבית, ליצור מצב בלתי נסבל של חוסר ביטחון מוחלט, ואי תקווה להמשך הישרדות או חיים לתושבי סרברניצה".
בזמן שיצא צו זה, באמצע 1995, המצב ההומניטרי של האזרחים הבוסנים והסגל הצבאי במובלעת היה קטסטרופלי. בתחילת יולי 1995, סדרה של דיווחים שהוציאה הדיוויזיה ה-28 שיקפה את הדרישות הדחופות של כוחות ה"ארביה" במובלעת לפתוח את הפרוזדור ההומניטרי. לאחר שנכשל מהלך זה, מתו אזרחים בוסנים רבים מרעב.
6-11, יולי: ההשתלטות על סרברניצה
ביולי הסרבים נכנסו ל"אזור בטוח". בערב 9 ביולי חיל הדרינה של הוי.אר.אס נכנס ארבעה קילומטר לתוך המובלעת ועצר בדיוק קילומטר אחד מהעיר סרברניצה. מאוחר יותר ב-9 ביולי, מחוזקים מהצלחה זאת ומחוסר ההתנגדות של הבוסנים שהיו כמעט ללא נשק וגם מהיעדר תגובה משמעותית מהקהילה הבינלאומית, הנשיא קארדז'יץ' הוציא הוראה חדשה שאיפשרה לדרינה לכבוש את העיר סרברניצה.
בבוקר 10 ביולי המצב בעיר סרברניצה היה מתוח. תושבים מילאו את הרחובות. קולונל לוטננט קרמנס שלח בקשה דחופה לנאט"ו לסיוע אווירי להגנת העיר, אבל אף סיוע לא הגיע עד סביבות השעה 14:30 ב-11 ביולי, כאשר נאט"ו הפציצו טנקים של הוי.אר.אס שהתקדמו לעבר העיר. מטוסי נאט"ו ניסו גם להפציץ עמדות ארטילריה של הוי.אר.אס שהשקיפו על העיר, אבל נאלצו לבטל את המבצע עקב ראות לקויה. תוכניות של נאט"ו להמשיך את המתקפות האוויריות ננטשו אחרי איומים של הצבא הסרבי להרוג כוחות הולנדים שהוחזקו במעצר של הוי.אר.אס, להפציץ שטח סגור של האו"ם מחוץ לעיר בפוטוקרי ולכתר שטחים במקומות שבהם 20,000 עד 30,000 אזרחים שברחו.
ראויה לציון גם פחדנותם של חיילי האו"ם ההולנדים, שכשלו בשמירה על הפליטים המוסלמים-בוסנים, ואף שיתפו פעולה עם הכוחות הסרביים. מפקד הכוחות ההולנדים טון קרמנס, מי שהיה אחראי על הכוחות ההולנדים בסרברניצה באותו הזמן, אף צולם מרים כוסית עם פושע המלחמה והגנרל ראטקו מלאדיץ'.
הצפיפות בפוטוצ'ארי
האו"ם התרשל בהגנת האזרחים הבוסנים בסרברניצה כפי שהוסמך בהחלטת האו"ם. בקשות לתגבורת ממאה שומרי-שלום הולנדים נדחו וכתוצאה מכך נגזר עליהם להיות עדים למה שיתרחש מאוחר יותר. עדים למציאות שבה סרברניצה הופכת להיות תחת שליטת הכוחות הסרבים ואלפי תושבים בוסנים מסרברניצה נמלטים לכפר הקרוב פוטוצ'ארי ומחפשים הגנה בשטח המגודר של האו"ם. בערב 11 ביולי כ-20,000 עד 25,000 פליטים בוסנים התאספו בפוטוצ'ארי. כמה אלפים נדחקו בתוך השטח המגודר של האו"ם, בעוד שהשאר התפזרו במפעלים והתחומים הסמוכים. למרות שהרוב הגדול היו נשים, ילדים, זקנים או נכים, 63 עדי ראייה העריכו שהיו לפחות 300 גברים בתוך היקף המתחם המגודר של האו"ם ובין 600–900 גברים מחוץ למתחם.
11-13, יולי: המשבר ההומניטרי בפוטוצ'ארי
התנאים בפוטוצ'ארי היו מחפירים. מעט מאוד אוכל או מים היו בנמצא והחום של יולי גרם לתחושת מחנק. אחד מקציני הדאצ'באט תיאר את המראה: "הם נכנסו לבהלה, הם היו מפוחדים, והם דחקו איש את רעהו כנגד החיילים. החיילים שלי, חיילי האו"ם. ניסו להרגיע אותם. אנשים שנפלו ארצה, נרמסו. זה היה מצב כאוטי.
12-13, יולי: פשעים מבוצעים בפוטוצ'ארי
ב-12 ביולי תנאים בריאותיים דלים שנגרמו על ידי הכוחות הסרבים, הגבירו את הפאניקה אצל התושבים, ויצרו אצלם רצון עז לעזוב את המקום. הפליטים בשטח המגודר יכלו לראות חיילים סרבים מעלים באש בתים וערימות שחת. ובכל אחר הצהריים, חיילים סרבים התערבבו בהמון והתרחשו הוצאות להורג ללא משפט של נשים וגברים.
בשעות הבוקר המאוחרות של 12 ביולי, עד ראייה נתקל בערימה של 20–30 גופות שנערמו מאחורי בניין התחבורה בפוטוצ'ארי. עד ראייה אחר סיפר שבסביבות השעה 12:00, הוא ראה חייל רוצח ילד בסכין בין קהל הפליטים. הוא גם סיפר כי ראה חיילים סרבים מוציאים להורג יותר ממאה גברים בוסנים מאחורי מפעל האבץ שבאזור, ולאחר מכן, טוענים את גופותיהם לתוך משאית, למרות שהמספר והאופי השיטתי של הרציחות שהושמעו על ידי העד הזה עומדות בניגוד לעדות אחרת שהושמעה בבית המשפט זה מראה שההריגות בפוטוצ'ארי התרחשו בצורה לא סדירה.
בלילה זה, חובש של הדאצ'באט היה עד ראייה לאונס:
"ראינו שני חיילים סרבים, אחד מהם עמד על המשמר והאחרים שכבו על הבחורה, בתחתונים מופשלים. וראינו בחורה שוכבת על הקרקע, על איזה סוג של מזרן. היה דם על המזרן, אפילו היא הייתה מכוסה דם. היו לה חבורות ברגליים. היה לה אפילו דם שנזל על הרגליים. היא הייתה שרויה בהלם טוטאלי. היא נעשתה משוגעת לגמרי."
במשך הלילה ושעות הבוקר המוקדמות, סיפורים אודות מעשי האונס והרציחות התפשטו בתוך ההמון והפחד במחנה החריף.
הפרדת הגברים הבוסנים בפוטוצ'ארי
מבוקר 12 ביולי, כוחות סרבים החלו לקבץ אנשים מאוכלוסיית הפליטים בפוטוצ'ארי ולהחזיק אותם במקום נפרד, לאחר מכן כשהפליטים הבוסנים התחילו לעלות לאוטובוסים, חיילים סרבים הפרידו את הגברים בגיל גיוס ומדי פעם גם צעירים וזקנים הופרדו, גברים אלה נלקחו לבניין בפוטוצ'ארי שכונה "הבית הלבן". כשהאוטובוסים הסיעו את הנשים, הילדים והקשישים לעבר הצפון, לקראת שטח בוסני, הם נעצרו בדרך שוב כדי לנפות גברים. כבר בערב 12 ביולי שמע רב-סרן פרנקן מהדאצ'באט שאף גבר לא הגיע עם הנשים והילדים ליעד שלהם בקלדאן.
ב-13 ביולי כוחות דאצ'באט היו עדים לסימנים ברורים שהסרבים הוציאו להורג כמה מהגברים הבוסנים שהופרדו. לדוגמה, רב-טוראי ואסן ראה שני חיילים לוקחים אדם מאחורי "הבית הלבן". לאחר מכן הוא שמע ירייה ושני החיילים הופיעו שוב, לבד. קצין דאצ'באט אחר ראה חיילים סרבים מוציאים להורג אדם לא חמוש, בירייה בודדת לראש. הוא גם שמע 20–40 יריות בשעה, בכל אחר הצהריים. כאשר חיילי הדאצ'באט סיפרו לקולונל קוסף קינגורי, משקיף צבאי מטעם האו"ם (UNMO) באזור סרברניצה, על האיש שנלקח מאחורי "הבית הלבן" ולא חזר, קולונל קינגורי הלך לחקור את המקרה. כאשר הוא התקרב הוא שמע יריות, אך נעצר על ידי חיילים סרבים לפני שגילה מה הולך שם.
גירוש הנשים והילדים
קטע מהטלוויזיה הסרבית מראה נשים וילדים מופרדים מהגברים ומועמסים על אוטובוסים. בקטע נראית הבטחה של הגנרל ראטקו מלאדיץ' כשהוא אומר שכל אחת מהנשים תילקח בביטחה החוצה באוטובוס ולאחר מכן הן יאוחדו מחדש עם הגברים.
לאחר שהמצלמות כובו, הגברים נרצחו על ידי הצבא הסרבי. למעלה מ-60 משאיות עמוסות בגברים בוסנים נלקחו מסרברניצה לאתרי הוצאות להורג. שם הם נקשרו, עיניהם כוסו והם נורו עם רובים אוטומטיים. כמה מההוצאות להורג בוצעו בלילה, תחת מנורות קשת, דחפורים תעשייתיים דחפו את הגופות לתוך קברי אחים. אחדים נקברו בחיים, ז'אן-רנה רוז, שוטר צרפתי אשר גבה עדויות מבוסנים, סיפר ב-1996 לבית הדין בהאג. הוא העיד שכוחות סרבים רצחו והרגו פליטים לפי שיקול דעתם, הרחובות היו מלאים בגופות והנהרות היו אדומים מדם. עוד הוא סיפר, כי רבים מהאנשים התאבדו כדי להימנע מקיצוץ האף, השפה והעיניים. בין היתר הוא השמיע תיאורים מחרידים של רצח המונים, על מקרים שבהם מבוגרים נאלצו להרוג את ילדיהם או לצפות בחיילים שמים קץ לחייהם. הוא סיפר "חייל אחד פנה לאישה במרכז ההמון שהילד שלה בכה. החייל שאל אותה מדוע הילד בוכה והיא הסבירה לו שהוא רעב. החייל נתן לה הערה כמו 'הוא לא יהיה רעב עוד'. ולאחר מכן חתך את גרונו לפני כולם."
כתוצאה מהמשא ומתן הממצה של האו"ם עם הכוחות הסרבים, הנשים מסרברניצה הועברו בכפייה לאזור ממשלתי מבוקר (בערך 25,000 נשים - כפי שהצהיר התובע מטעם ה-ICTY).
מספר אוטובוסים מעולם לא הגיעו ליעדם הבטוח. לדוגמה, בהתאם לתיאורי העד שניצל מהטבח, קדיר חביבוביץ', שהסתיר עצמו באחד מראשוני האוטובוסים שלקח את הנשים וילדים מבסיס האו"ם ההולנדי מפוטוקרי לקלדאנג', "חביבוביץ' ראה לכל הפחות כלי רכב מלא בנשים בוסניות נוסע מהאזור הממשלתי המבוקר". אחד מהשובים שלו התלונן שהם טעו בבחירת הנשים מסרברניצה. חביבוביץ' סיפר כי הגברים נלקחו למקום רחוק ליד 'רסיקה גאי' מאוחר בלילה. כאשר הקבוצה הראשונה נלקחה מהמשאית ונורתה, הוא סיפר שהוא קפץ מהמשאית והתגלגל למטה לצד מדרון, ירייה מהחיילים פיספסה אותו והוא הצליח להימלט. הוא הגיע לאזור הממשלתי המבוקר ב-20 באוגוסט 1995.
כל הטוב שבעולם
כל הטוב שבעולם הוא אלבום האולפן ה-36 והאחרון של הזמר אריק איינשטיין, שיצא בשנת 2007 בשיתוף עם המוזיקאי גיא בוקאטי.
הפקה
בוקאטי, ששיתוף הפעולה שלו עם איינשטיין החל ב-2005 וזכה לעיתים לביקורות שליליות, הלחין את כל שירי האלבום ועיבד את כולם יחד עם עדי גולדשטיין. בוקאטי אף כתב את מילות כל השירים מלבד "רגע לפני" (שנכתב על ידי יענקל'ה רוטבליט) ו"רוקד את הטנגו לבד" (שנכתב על ידי איינשטיין ובוקאטי במשותף).
הרצועות באלבום
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי גיא בוקאטי, ועובדו על ידי גיא בוקאטי ועדי גולדשטיין, למעט "רגע לפני", מילים: יענקל'ה רוטבליט ו"רוקד את הטנגו לבד" מילים: אריק איינשטיין וגיא בוקאטי.
אברהם בן הגר"א
ביוגרפיה
הצטיין בילדותו ואביו שכר עבורו מלמד פרטי עד לנישואיו. הוא נישא בגיל 12 לשרה בת נח ליפשיץ (המכונה גם נח מיינדס), מגדולי היחס בקהילת וילנה, שחיבר חיבורים כמו ספר פרפראות לחכמה וספר נפלאות חדשות, הכוללים פשטים וליקוטים על התורה בקבלה וברמזים.
אחרי נישואיו למד אברהם בישיבות בווילנה ומפי אביו הגאון. בזכות הקרבה המיוחדת לאביו, שהיה רוב ימיו סגור ומסוגר בפני הציבור ואף בפני תלמידים, הגיע לדרגות גבוהות בתורת הנגלה והנסתר. רבי אברהם עזר לאביו בענייני הציבור ובקשרים עם חכמי דורו וערך את מכתבי אביו שכתב לגדולי דורו, כמו המגיד מדובנא. הוא השתתף בהנהגת הקלויז של אביו, והיה בקשרי ידידות עם באי בתי מדרשו של אביו ועם גדולי תלמידיו.
רבי אברהם נודע באופיו הנוח לבריות ובנשיאה בעול ענייני הציבור. הוא עמד בראש העסקנים שניהלו את בית החולים "ביקור חולים" של קהילת וילנה, ושימש כגבאי שלו. נודע בידיעותיו ברפואה וטיפל בחולים עניים. הוא בנה את בית המדרש המפורסם בווילנא "שניפישקער". כן היה אחד החתומים על ההודעה על הקמת ישיבת וולוז'ין ב-1804. נפטר בגיל 43 בווילנה.
על מצבת קברו נכתב:
לאחר מותו, בנו יעקב משה מסלאנים המשיך בעבודת אביו ועסק בעריכת והפצת ספרי הגר"א.
חיבוריו
בהמשך חשף לפני הקהל רבים מכתבי אביו הגר"א, פירש והפיץ אותם. כך כתב את פירוש באר אברהם לספר אדרת אליהו, פירוש לביאור אגדות וביאורים לפי הגר"א לספר הזוהר. לעיתים בכתבי הגר"א הופיעו דברי בנו אברהם משולבים בדברי אביו. בנוסף הוא חיבר ספר על אביו בשם "ספר סערת אליהו".
הוא התבלט כרב וחוקר ביקורתי חשוב בפני עצמו. ארבע שנים לאחר פטירת אביו, הוציא רבי אברהם בשנת 1802 קובץ מדרשים מתוך כתב יד ובתוכם הספר "מדרש אגדת בראשית", והקדים לקובץ זה הקדמה על הספרות המדרשית. נראה שהקדמה זאת פותחת את המחקר הספרותי של הספרות המדרשית כתחום חדש. הוא המשיך במחקר בתחום ספרות האגדה ומדרשים, תחום שאיש כמעט לא עסק בו לפניו ונחשב מהבקיאים בו בזמנו.
בנוסף הוא חיבר את החיבור הביבליוגרפי המקיף הראשון על ספרות האגדה והמדרשים, בספר "רב פעלים", בו הוא סוקר את המדרשים שנדפסו או נזכרו בספרות (כמו רבים מספריו, גם ספר זה נשאר בכתבי יד והודפס כמעט מאה שנים לאחר מותו, ב-1894).
כן חיבר פירוש למדרש פסיקתא רבתי (שיצא לאור בידי בנו יעקב משה מסלונים בשנת 1831); פירוש על ספר תהילים בשם "באר אברהם" (נדפס בוורשה בשנת 1908); פירוש על מגילת אסתר ושיר השירים בשם "באר אברהם", וספר בשם "תרגם אברהם" על תרגום אונקלוס (קיצור של חיבור זה נדפס בידי נינו אליהו לנדא בירושלים ב-1896).
ספרים נוספים שכתב רבי אברהם הם פירוש לתפילות שמתייחס לברכת יוצר אור בתפילת שחרית של חול ולתפילת העמידה של ימות החול; ופירוש בשם "אבני אליהו" שהוא לקט מדבריו ומדברי הגר"א כנספח אל סידור הגר"א הידוע בכינוי "אשי ישראל".
בנוסף, בשנת 1801 ראה אור ספרו "גבולות ארץ: בהפרידם בני אדם לשבעים אומות..." אשר מהווה למעשה תרגום עברי של חלקים מן ה"היסטוריה של הטבע" של החוקר הצרפתי ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון.
למרות כישרונותיו ומחקריו החשובים, רבי אברהם לא זכה לפרסום רב כשל אביו. רבים מכתביו נשארו בכתב יד בלבד ולא נדפסו מאחר שהוא וצאצאיו עסקו בעיקר בהוצאה לאור של כתבי אביו.
ספריו שלא נדפסו ונותרו רק בכתבי יד:
TV3 (נורווגיה)
TV3 נורווגיה הוא ערוץ טלוויזיה מסחרי, הנמצא בבעלות Modern Times Group, קבוצת תקשורת שוודית. הערוץ מיועד לקהל הצופים בנורווגיה, ומקורו בערוץ טלוויזיה השוודי-נורווגי משותף מתחילת שנות ה-90.
היסטוריה
שלא כמו המתחרים העיקריים שלו, TV2, NRK ו-TVNorge, הערוץ אינו משודר מנורווגיה אלא מהממלכה המאוחדת, וזאת על אף שהערוץ מכוון לצופים בנורווגיה. עקב העובדה כי הוא משודר מחוץ למדינה, הערוץ פטור מחוקי הפרסומות של נורווגיה, שנחשבים קפדניים ביותר וכוללים איסור על שידור פרסומות המיועדות לילדים או קטיעת תוכניות למטרת פרסומות ("ברייקים"). כמו כן, בניגוד לערוצים העיקריים, הערוץ לא היה זמין במערך הערוצים האנלוגי הקרקעי במדינה, וניתן היה לקלוט את הערוץ רק באמצעות צלחת לווין או כבלים. עם זאת, מאז השקת מערך השידורים הדיגיטלי באוקטובר 2007, הפכו שידורי הערוץ לזמינים באופן חופשי.
ב-3 באוגוסט 2009 השיק הערוץ חזות חדשה וסמליל חדש ובהם בולט הצבע סגול. על אף שהזהות החדשה קיימת גם בערוצים המקבילים בדנמרק והונגריה, TV3 בנורווגיה היה הראשון שהכניס לשימוש את האריזה החדשה. ב-1 באוגוסט 2011 החליף הערוץ את האריזה שלו באריזה אחרת, ובה שימוש ניכר בצבע צהוב. ביתר המדינות קיימת עדיין החזות הישנה.
מנד
מנד (בצרפתית: Mende) היא קומונה במחוז לוזאר שבחבל אוקסיטניה שבדרום צרפת. בקומונה מתגוררים (נכון ל-2018) 12,227 תושבים. הקומונה היא המרכז העירוני היחיד במחוז לוזאר.
ההתיישבות במקום החלה במאה השנייה לפני הספירה, בשם העתיק Mimata, על שם ההר הסמוך.
העיר נמצאת על הדרך שבין מונפלייה לקלרמון-פראן וכן בין ליון-סנט אטיין-טולוז. בשל נופה ההררי, ובשל הטיפוס התלול אל מנחת המטוסים ארודרום דה מנד - ברנו המצוי מדרום אליה, משמשת העיירה, לעיתים תכופות יחסית, כנקודת סיום קטע במרוץ האופניים טור דה פראנס, בשנים 1995, 2005, 2010, 2018 ו-2022.
ערים תאומות
לעיר ברית ערים תאומות עם הערים: