cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מגדר
המונח מגדר הוא תרגום חברתי-תרבותי של המין הביולוגי, המגדיר כיצד צפויים נשים וגברים להתנהג ולהראות בכל חברה נתונה. בהתאם לכך, נשים צפויות להתנהג על פי קודים חברתיים ולהיות נשיות בהתאם ומאפיינים מקובלים של נשיות, וגברים – להתנהג על פי קודים חברתיים ומאפיינים של גבריות. למשל, נשים נתפסות בחברה כמזוהות עם המרחב הביתי (בית, ילדים, משפחה) והגברים עם הספרה הציבורית (עבודה, פוליטיקה, מסחר). בהתאם לכך נשים אמורות להיות מונעות מרגש לעומת גברים שאמורים להיות מונעים מהיגיון.
הקטגוריות הדומיננטיות במגדר הן הקטגוריות הנשיות והגבריות הנתפסות כהפוכות ומשלימות זו את זו, ומקושרות עם שני סוגי מאפיינים, בהתאמה. מאפיינים נשיים (כלומר, מאפיינים המיוחסים יותר לנשים מלגברים) כוללים בעיקר עניין ברווחת הזולת: אכפתיות, ותרנות ונכונות לסייע, רגישות בין-אישית ואמפתיה, נעימות, חמימות ועדינות. מאפיינים גבריים (כלומר, מאפיינים המיוחסים יותר לגברים מלנשים) כוללים החלטיות, דומיננטיות, שאפתנות, ביטחון עצמי ותחרותיות. פרט לתכונות אישיות, מאפיינים מגדריים מתבטאים גם במראה החיצוני, בסגנון הלבוש ועוד. קבוצות מאפיינים אלו הן היבטים של תפקידי מגדר. עם זאת, חשוב לזכור כי מאפיינים המיוחסים למגדר מסוים יכולים להשתנות.
מכאן שמאפייני מגדר אינם נובעים רק מהבדלים ביולוגיים בין המינים, אלא מבטאים גם כן את התפיסה התרבותית המתרגמת שוני ביולוגי לערכים הקובעים את המעמד החברתי של המינים בחברה. המערכת הפטריארכלית המערבית מציבה את הגבר בהיררכיה מעל האישה ומעל אנשים חורגים מגדרית. כך, התפיסה או הציפיות המגדריות מעצבות את תהליכי החיברות של נשים וגברים ומסייעות להתפתחות זהותם המגדרית.
בנוסף לכך, המונח "מגדר" משמש לתיאור כל ההבדלים שבין גברים ונשים הקשורים לתחום המיני ולכן מקובל כיום להשתמש בביטויים כגון "רפואה מגדרית" ו"תזונה מגדרית".
זהות מגדרית
ברוב המקרים לכל בן אדם מתפתחת זהות מגדרית עיקרית אחת; מן המחקר הפסיכולוגי עולה שלעיתים הזהות המגדרית שבנפשו של אדם שונה מזו שנתנו לו בלידה בהתאם למאפיני המין, ובמקרה כזה האדם עשוי לעבור לחיות כבן הקבוצה המגדרית התואמת את זהותו או לעבור תהליך קוסמטי וכימי של התאמה מגדרית; אנשים אלו מכונים טרנסג'נדרים. על פי מחקרים שונים 3% מאוכלוסיית העולם שייכים לקשת הטרנסג'נדרית, אם כי כמות הטרנסג'נדרים תלויה גם בהגדרת המונח "טרנסג'נדריות", וייתכן שעם הגדרות מסוימות יגיעו חוקרים למסקנות שונות. קיימים מקרים בהם לאדם יש זהות מגדרית שאינה רק גבר או אישה; למשל, אדם שלעיתים מרגיש שהוא גבר ולעיתים מרגיש שהוא אישה (ג'נדרפלואיד), או אדם ביג'נדר הגדרות אלו אינן בערך קשורות למאפיינים פיזיולוגים אלא קשורות לאופן הפסיכולוגי והסוציולוגי שבהן נתפס מגדר.
התפתחות המושג
עד לשנות ה-60 של המאה ה-20, שימש הביטוי הלועזי ג'נדר (gender) בעיקר במשמעות של מין דקדוקי. במדעי החברה לא התקיימה ההבחנה בין מגדר לבין מין ביולוגי. המינוח המקובל במדעי החברה היה תפקידי מין, וציין את כלל ההבדלים החברתיים בין גברים לנשים. בהגדרה זו טמונה ההנחה כי מקורם של ההבדלים החברתיים בין גברים לבין נשים הוא בהבדלים הביולוגיים.
להבחנה בין מין לבין מגדר חשיבות בשני מישורים. במישור המחקרי האנליטי, השימוש במושג המגדר נותן לחוקרים את הכלים לשאול מגוון של שאלות חדשות, בדבר מיקומם של הבדלים שונים בין נשים לגברים, נסיבות יצירתם והתפתחותם. במישור הפוליטי, יצירת ההבחנה בין המין למגדר ממקמת את מרבית ההבדלים בין גברים לנשים במישור החברתי ההיסטורי, ובכך מכירה בכך שהבדלים אלו ניתנים לשינוי על ידי פעולה פוליטית.
בשנות ה-90 חוקרי המגדר הצביעו שהגישה שקובעת שמין הוא נתון ביולוגי מוחלט ומגדר הוא היחיד שמושפע מהסביבה גם היא מוטעית. בשיח הנפוץ מקובל לדבר על כך שההבדלים הביולוגיים יוצרים שתי קטגוריות מובחנות, שעל בסיסן נבנות ההבחנות החברתיות, והגישה החדשה מבקשת לערער את התפיסה הביולוגית ולהפוך גם את אבחנותיה, ואת האופן בו אנו מבינים את ההבדלים בין המינים, לתופעה היסטורית.
גישה זו אינה באה לערער על העובדות הפיזיות – המחזיקים בה יסכימו כי קיימים יצורים אנושיים רבים בעלי איברי רבייה זכריים או נקביים, אך יטענו כי מעובדה זו לא ניתן להסיק את קיומם של שני מינים מובחנים. תומכי גישה זו מצביעים על שתי נקודות לחיזוק טענתם:
היבטים והקשרים למונח מגדר
המונח עצמו קשור באופן מובהק בשלושה היבטים פסיכו-חברתיים: אישי-זהותי (Gender Identity, כלומר, זהות מגדרית), תפקודי-התנהגותי (Gender Role) – האם הפרט מתנהג כפי הראוי בתרבותו, לאנשים עם זהות מגדר מסוימת, והיבט חברתי-ייחוסי (Attributed Gender) – איזו זהות מגדרית מייחסים פרטים שונים בחברה לאותו אדם. הפסיכולוג ג'ון מאני הקדיש חשיבות רבה לשני ההיבטים הראשונים, הוא טבע את המונח "Gender identity-Role", כראוי לשימוש בהקשר לאנשים שיש הלימה, כביכול, בין זהותם המגדרית לבין התפקיד המגדרי שאותו הם חיים (יש להבחין בין "תפקיד מגדרי" לבין "תפקידי מגדר"). מונח זה אשר טבע מאני, משמש במחקר בהתייחסות לאנשים עם הלימה זו.
למונח "מגדר", מספר הקשרים משמעותיים ופרקטיים. למשל, ההקשר המשפטי - אשר יתבטא בסוגיות כגון שאלת השוויון החוקתי בין המינים, זכויות בן או בת מין מסוים בתחומי המשפחה והירושה, מעמדם המגדרי-ליגאלי של אינטרסקסואלים, טרנסג'נדרים, וטרנסקסואלים, ועוד; ההקשר הכלכלי-עסקי – המקיף נושאים כגון: הרגלי צריכה בקרב בני המינים, הקשר שבין שיווק ופרסום מגדרי לסטריאוטיפים מגדריים, הקשר תעסוקתי הנוגע למספרים כמותיים ויחסיים של מועסקים בתחומים מסוימים על פי שיוך מגזרי, הקשר תעסוקתי הנוגע לגובה המשכורות המשולמות בתפקידים מסוימים ובמקצועות שונים בהשוואה מגדרית, ועוד; הקשר אמנותי – זכריות ונקביות בקלאסיקה אמנותית, שיח מגדרי בקולנוע, השפעת סופרים ומשוררים לעומת סופרות ומשוררות, ועוד; הקשר חברתי-חינוכי – סביב תפישות לימוד שונות ומקצועות לימוד בחלוקה מגדרית, הדרה או מיזוגניות באירועי תרבות, ועוד.
הומוסקסואליות כמגדר
הומוסקסואליות היא על פי הגדרה נטייה מינית. אבל מפני שהמגדר והנטייה המינית מקושרים מאוד ומשתתפים באופן פעיל בעיצוב התפיסתי בחברה אחד של השני יש חוקרים שטוענים שהומוסקסואלים ובמקרים מסוימים לסביות הם מגדר בפני עצמם (מכיוון שתפקידי המגדר, התרבות ובמקרים מסוימים זהותם נבדלים).
מבחינה לא פורמלית חוקרים מסוימים של תאוריות קוויריות טוענים כי קיימת הבנייה חברתית של הומוסקסואלים ולסביות כמגדר העומד בפני עצמו. גם אם מבחינה פורמלית מגדר עוסק בקטגוריות חברתיות של גברים מול נשים, לא פורמלית הומוסקסואלים הם מגדר באופן שבו הם נתפסים על ידי אחרים. כיוון שהאבחנות החברתיות בין נשים לגברים כוללות גם את התפיסה לפיה נשים אמורות להימשך מינית לגברים ולהפך, ולסביות והומוסקסואלים מחזיקים, בהיבט זה, במאפיינים של בני המין השני. בנוסף, לא רק התוכן של סוגיית המגדר מובנה חברתית אלא גם הגבולות שלה. לכן, גם אם מבחינה פורמלית זו אינה סוגיה מגדרית, העובדה שרבים מגדירים אותה כך היא בעלת משמעות.
ביקורת
על המשמעות הפוליטית של יצירת ההבחנה בין מין ומגדר, נמתחת ביקורת. המבקרים טוענים כי אף שברור שבאופן בסיסי גברים ונשים דומים אלו לאלו, שהרי כולם שייכים לאותו מין ביולוגי, בין נשים וגברים קיימים הבדלים פיזיולוגיים, תפיסתיים ופסיכולוגיים משמעותיים שאינם תוצר של הבניה חברתית. התעלמות מהבדלים אלה מביאה לטענת המבקרים לכשלים חינוכיים. כדוגמה לתוצאה של בידול המגדר מהמין הם מביאים את מקרה דייוויד ריימר. ביקורת דומה נמתחה גם על ידי הרמטכ"ל גדי איזנקוט והאלוף במילואים יואב גלנט על הניסיון לשלב נשים בתפקידי לוחמה הדורשים כישורים פיזיים גבוהים.
יוסי חן
יוסי חן (נולד ב-1936) הוא סוכן מוסד ומחבר ספרי מחקר היסטורי על מרדף המוסד אחר הנאצים וספר אוטוביוגרפי "האור בקצה היער".
ביוגרפיה
הוא נולד בשם יוסף חיניץ ב־1936 בעיירה לחווא, אז בפולין וכיום בבלארוס. אביו ברל־דב היה יערן' אמו חיה-שרה הייתה עקרת בית וגידלה את יוסף ואחיו הצעיר משה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ובעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, פלש הצבא האדום אל העיירה וסיפחה לברית המועצות. ב-1941 פלשו הנאצים לברית המועצות וכבשו בין השאר את העיירה. יום אחד לפני פלישת הגרמנים, ב-21 ביוני 1941, היה יוסי בן 5 וסבל מכאבי תופת בבטנו, שאילצו את משפחתו לאשפזו. זו אולי הסיבה לכך שהמשפחה לא נמלטה מזרחה לברית המועצות, כמו שעשו לא מעט יהודים באזורים שנכבשו בידי הנאצים. הרופאים אבחנו אצלו דלקת תוספתן, ניתחו אותו והצילו את חייו. חודשים אחדים לאחר כיבוש לחווא הקימו בה הנאצים גטו. זה היה גטו קטן של שני רחובות ו־45 בתים, שבו חיו יותר מ־2,000 יהודים, יהודי אחד על מטר רבוע. חלקם היו תושבי העיירה, והשאר הובאו מהעיירות ומהכפרים מסביב.
"חיי ניצלו בזכות אירוע אחד: המרד בגטו לחווא", כתב יוסי חן בספרו "האור בקצה היער" שפרסם ב־2011, שבו סיפר את זיכרונותיו. ב־3 בספטמבר 1942, כשהתברר לראשי היודנראט כי בהוראת הגרמנים חפרו איכרי הסביבה בקרבת העיירה בורות, הם הבינו את המשמעות והורו על התקוממות. למפקד המרד מונה יצחק רוחצ'ין, מפקד בית"ר בעיירה. ראשי היודנראט, דב-ברל לופטין וישראל דרבסקי, החלו להצית בתים. במקביל התנפל רוחצ'ין, כשבידו גרזן, על חייל גרמני וניפץ את גולגולתו. גטו לחווא היה ראשון הגטאות שמרדו ברוצחים הנאצים.
כ־650 יהודים הצליחו לברוח לאזורי הביצות והיערות כשגדר הגטו נפרצה, והיתר נרצחו או נלקחו אל הבורות החפורים ונורו שם. רוחצ'ין נורה ונהרג כשקפץ לתוך נהר. מרבית הבורחים התגלו והוצאו להורג. רק כ־100 הצליחו להצטרף לפרטיזנים שביערות, ושרדו את המלחמה. עם הבורחים והשורדים היה גם יוסי בן ה־6, שבדיעבד הסתבר שהיה הילד הצעיר ביותר שניצל מהגטו.
במהומת הבריחה תחת אש איבד חן את משפחתו, אך לאחר כשעה כשהוא רץ לבדו באורח פלאי פגש את דודו הירש לייב, שהיה חייל בצבא הפולני, ולמחרת התאחד עם אביו. משתף פעולה בלארוסי רצח את הדוד. אמו ואחיו לא הצליחו לנוס על חייהם, נתפסו והוצאו להורג.
חן ואביו הסתתרו בערימות שחת וביערות, שתו מים מנהרות, אכלו מפירות היער ולבסוף הצטרפו לפרטיזנים. "היינו כמו ג'וקים שבורחים ממקום למקום", הוא תיאר את התקופה שבה שרדו את השואה. לחווא והאזור שמסביב לה שוחררו על ידי הצבא האדום ביולי 1944. אחד האירועים שנחרתו בזיכרונו של חן היה הוצאתו להורג בכיכר העיר בתלייה של משתף פעולה. "ראיתי נקמה זאת בשמחה. שמחתי על הנקמה שביצעו במשתף פעולה עם הגרמנים", כתב בזיכרונותיו.
עם סיום מלחמת העולם השנייה במאי 1945, החלו האב והבן את מסעם מערבה. הם עברו לפולין, משם המשיכו לאוסטריה וגרמניה, שבהן שהו במחנות עקורים ופליטים יהודים. משם, בעזרת ארגון הבריחה של ההגנה, הגיעו לנמל סט בצרפת, שם עלו על ספינת הנהרות האמריקאית "פריזדנט וורפילד", ששמה שונה לאקסודוס. יוסי, כמו גם יתר המעפילים, גורשו על ידי הבריטים לאירופה והורדו בכח בנמל המבורג שבגרמניה.
באוגוסט 1948 הפליגו שוב ברל ויוסי בן ה־12 בספינה "עצמאות" לנמל חיפה, והפעם לצמיתות. הם גרו בחולון, שבה גרה אחותו של האב שעלתה לישראל בשנות ה־30. חן הצעיר היה חבר בקן השומר הצעיר בעיר, ובגיל 16 עבר ללמוד בכיתה י"א בבית הספר היוקרתי של אותם ימים, "כדורי".
שירות צבאי וכתיבת היסטוריה
לאחר גמר לימודיו התגייס ב־1955 לנח"ל, הלך לקורס קצינים ופיקד על היאחזות הנח"ל בארותיים (כיום היישוב עזוז) שליד ניצנה בגבול מצרים.
במהלך שירותו הצבאי התוודע לאנשי יחידה 154 של אגף המודיעין (אמ"ן) בצה"ל, שמשימתם הייתה לגייס סוכנים בקרב הבדואים בנגב ובסיני. כך החל הרומן בן 30 השנים שלו עם עולם הריגול והמודיעין.
ההיכרות עם אנשי היחידה הובילה אותו כעבור כשנתיים להצטרף אליהם, לא לפני שלימד עצמו ערבית. כעבור שנתיים נוספות שלח אותו צה"ל ללמוד במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית. לאחר שקיבל את התואר הראשון שב ליחידה, שמוכרת יותר במספר 504. על עבודתו ותפקידיו ביחידה, שבה הגיע לתפקיד סגן מפקד בדרגת סגן-אלוף, הוא ממאן לדבר. "זו לא מטרת הראיון", הוא עונה קצרות. בין לבין הוא הספיק להינשא לנחמה, ולבני הזוג יש שלוש בנות ותשעה נכדים ונכדות.
ב־1972 הוא נשלח לשמש כנציג אמ"ן במוסד, וארבע שנים מאוחר יותר הוא הושאל מאמ"ן למוסד ובהמשך היה לעובד מן המניין בארגון ביון החוץ של ישראל. תרמו למעבר הרקע המודיעיני שלו וידיעת כמה שפות, ובהן רוסית, ספרדית, אנגלית, יידיש וערבית.
במוסד הוא שימש במגוון תפקידים, ובהם קצין איסוף (קצ"א) באגף "צומת", שתפקידו לאתר, לגייס ולהפעיל סוכנים. בהמשך עבר לאגף "ביצור" - שאחריותו הייתה העלאת יהודים ממדינות ערביות ומוסלמיות (גם יהודי אתיופיה שעלו דרך סודאן) שלא אפשרו להם לצאת וגם אחריות על ביטחון קהילות יהודיות בעולם. מ־1980 הוטלה על "ביצור" גם האחריות למרדף אחר הפושעים הנאצים, אף שחן לא עסק בכך.
תוך הכנת מערכי עבודה והדרכה נכנס לנושא ההיסטוריה וכתב שלשה כרכים הסודיים שמתעדים את הפעילות החשאית של המוסד מ־1959 ועד 1991, שנועדה להשיג מידע, לאתר, להביא להסגרתם ולהעמדתם לדין וגם לחסל את המבוקשים הנאצים. ב־2007 הדפיסה מחלקת "תולדות" את שלושת הכרכים שכתב חן. הכתיבה ארכה כמה שנים. "כל הארכיונים וכל המסמכים של המוסד נפתחו בפניי", הוא מדגיש. הוא עבר על כל מסמך, על כל דין וחשבון של לוחמים שפעלו בשטח, שצילמו ושרטטו את היעדים לחיסול ומקומות מגוריהם, כמו גם את המסמכים שנאספו על ידי קציני המודיעין במטה, פקודות המבצעים ועוד. מה שלא נמצא בכתובים, הוא השלים בראיונות עם המשתתפים באותם מבצעים ועם ראשי המוסד לדורותיהם.
ב-2014 העביר המוסד את הכרכים ליד ושם, בתקווה שיפרסמו וינגישו אותם לציבור. זה קרה בטקס צנוע שהתקיים במטה המוסד בגלילות, בהשתתפות חן, מנהלי יד ושם, ראש המוסד תמיר פרדו וקודמו בתפקיד מאיר דגן, שבני משפחתו נרצחו בשואה והתעניין בנושא מאוד.
הספרים לא זכו לפרסום ומודעות, כל חייו חי יוסי חן במחתרת, באפלוליות של עולם הביון, ושמו מעולם לא הוזכר במרחב הציבורי. אך פרסומו ופרסומם בא לאחר פרסום כתבה ב"מעריב" אודותיו ב-2017.
כתב ליניארי א'
כתב ליניארי א', כתב קווי א' (מיוונית: Γραμμικη Α - ליניאר A) הוא כתב שטרם פוענח והיה בשימוש ביוון העתיקה. הכתב בנוי מכתב הברות ואידאוגרמות, והתגלה על ידי ארתור אוונס, שנתן להם את שמם.
פענוח הכתב
מקורותיה ושורשיה של השפה שהשתמשה בכתב הקווי א', אינם ברורים, וקיימות מספר תאוריות בנושא. מכיוון שהשפה המינואית מעורפלת בימינו, קשה להחליט אם פענוח נתון הוא פענוח נכון של השפה. עם זאת, הגישה הפשוטה ביותר לפענוח היא ההנחה שערכי קווי א' תואמים פחות או יותר את ערכי קווי ב' כתב שפוענח במלואו.
סיווג לשוני
כורש גורדון סבר שהכתב מבטא שפה שמית צפון מערבית, והדגים זאת במשפטים שלמים שפיענח, כמו "ki te-te-bi qi-re-ya-tu", "כי תיטיב הקריה" (לפני היחלשות סיומת ת' הנקבה ל-ה'). את הסברה חיזק הבלשן וההיסטוריון עדיה חורון. בשנת 2001, פרסם המגזין Ugarit-Forschungen מאמר שדן בהבדלי תנועות בין לינאר A ו-B. המאמר טען שלינאר A הוא כתב ששירת שפה שהיא צורה קדומה של פיניקית. זהו ניסיון נוסף לחזק את התאוריה המקשרת בין מינואית לשפות שמיות. המתודולוגיה הזאת ספגה ביקורת.
אחת ממעט המילים הידועות, KURO, פירושה כנראה "כול" או "הכול", מקורה יכול להיות מהשפות האינדו-אירופיות (kwol או kwel) או מהשפות השמיות (כּ.ל. - כמו "כול" בעברית). זהו מקרה שמייצג היטב את מצב של ליניארי א': מספר האלמנטים הידועים של השפה כל-כך מועט עד שקשה לבנות הנחה מדעית על הצירוף ה"תורשתי" של השפה המינואית.
שליחותו של הממונה על משאבי אנוש
שליחותו של הממונה על משאבי אנוש הוא רומן מאת א. ב. יהושע שיצא לאור בהוצאת הספריה החדשה בשנת 2004. הספר מספר את סיפור הבאתה לקבורה של אישה שנהרגה בפיגוע בירושלים. במשימה עוסק הממונה על משאבי אנוש במאפייה שבה עבדה האישה.
עלילת הספר
אישה כבת ארבעים נהרגה בפיגוע בירושלים, בלי שיהיה עליה מסמך מזהה, ואיש אינו מודיע על היעדרותה. תלוש משכורת שנמצא בחפציה מלמד על היותה עובדת במאפייה ירושלמית גדולה. מקומון ירושלמי עומד לתקוף את המאפייה על התנכרותה לאישה שלכאורה עבדה שם. לאט-לאט מתברר שההרוגה, יוליה רגאייב, הייתה עובדת זרה נוצריה מחבר המדינות, מהנדסת מכונות במקצועה, שעבדה במאפייה כפועלת ניקיון, ובגלל תקלה בירוקרטית המשיכה לקבל משכורת על אף שפוטרה חודש ימים קודם לכן. עקב כך מנהלי המאפייה אינם חשים בחסרונה ואינם מחפשים אחריה, ומכאן שאין כל סיבה להאשים אותם ביחס לא אנושי כלפי עובדים מחבר המדינות, או בכלל.
מנהל המאפייה ובעליה, ישיש החרד למוניטין של מפעלו ("המצפון הציבורי שלנו מחייב להוכיח שיש אצלנו ערך לכל עובד", הוא אומר), מטיל על הממונה על משאבי אנוש להביא את האישה לקבורה בכפר הולדתה, יישוב נידח באחת ממדינות חבר המדינות, שם מתגורר בנה.
ראשיתו של הסיפור בירושלים, שבה מנסה הממונה על משאבי אנוש, קצין קרבי לשעבר, גרוש ואב לבת, לאסוף פרטים רבים ככל האפשר על המנוחה ולהתארגן למסע, המשכו בנחיתה בשדה התעופה באותה מדינה מחבר המדינות, יחד עם ארונה של המנוחה, ובתיאור המסע עם הארון לכפר הולדתה של המנוחה.
בסופו של המסע פוגש הממונה על משאבי אנוש באמהּ הזקנה של המנוחה, וזו "תופסת הכל בבהירות, מזדעזעת לא רק בהלם של הידיעה, אלא גם בכעס מר על שטילטלו את גופת הבת שלה במסע ארוך ומיותר, במקום לטמון אותה בפשטות בעיר שבחרה להיות, בירושלים ששייכת לה כמו לכולם". תפנית מפתיעה זו, בסופו של המסע, נרמזת בפסקת הפתיחה של הסיפור:
האינתיפאדה כרקע
תחילתו של הסיפור בפיגוע בירושלים, שנעשה כחלק מהאינתיפאדה השנייה. האינתיפאדה אינה במרכז העלילה, אך היא מתניעה את כל האירועים שברומן. בראיון שהעניק להרצל חקק אמר א. ב. יהושע:
מבקרת הספרות אריאנה מלמד עסקה גם היא במאפיין זה של הסיפור:
האינתיפאדה חודרת לספר כבר בהקדשה שבתחילתו: "לזכר חברתנו דפנה שנהרגה בפיגוע על הר הצופים בקיץ 2002".
מבקר הספרות יוסף אורן רואה את האינתיפאדה כיותר מאשר רקע לסיפור. לפי פרשנותו, הספר הוא רומן פוליטי, אלגוריה שבה מתייצב המחבר לצד העמדה הערבית ביחס לסכסוך הערבי-ישראלי. לדברי אורן,.
סיפור מסע
"שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" הוא סיפור מסע, מסעו של הממונה על משאבי אנוש מירושלים לכפר הולדתה של יוליה רגאייב ובחזרה לירושלים. ד"ר שי רודין רואה ברומן זה סיפור מסע כפול:
מזל קאופמן התייחסה לצד הרגשי של המסע:
היעדר שמות
לגיבורים ברומן זה אין שם. הדמות היחידה שזכתה לשם היא האישה המתה, יוליה רגאייב. כל יתר הדמויות בסיפור מוצגות ומזוהות רק לפי תפקידן: הממונה על משאבי אנוש, המפקח, הבן, הקונסולית וכו'. גם לארגונים המוזכרים בספר, כגון המאפייה והמדינה אליה מובאת הגופה, אינם מוזכרים בשמם.
בראיון שנערך איתו התייחס א. ב. יהושע למאפיין זה של הספר:
ד"ר מולי פלג התייחס לכך בסקירתו ב"הארץ":
שורשים בנצרות
כותרת המשנה של הספר "פסיון בשלושה פרקים", מרמזת על זיקתו לנצרות: הפסיון הוא סיפור הייסורים שעבר ישו בדרכו אל הצליבה. פצעיה של יוליה, בכפות ידיה, ברגליה ובמצחה דומים לפצעי הסטיגמטה - הפצעים שהופיעו, לפי הברית החדשה, על גופו של ישו בזמן צליבתו.
"והיום איננו כלה"
חוקרת הספרות ניצה בן-דב מוצאת זיקה הדוקה בין "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" ובין ספרו של הסופר הקזחי צ'ינגיז אייטמטוב, "והיום איננו כלה": בן-דב ממשיכה ומוצאת קווי דמיון נוספים בין שני הסיפורים, ומציגה גם הבדל בולט ביניהם:
קולו של האחר
"האחר" העיקרי שבסיפור, העובדת הזרה יוליה רגאייב, אינו בין החיים, ולכן קולו אינו נשמע בצורה ישירה (אך מולי פלג מציין: "האשה המתה היא הדמות החיה ביותר בסיפור והיא עוטפת אותו בחיוניותה ומקרינה עליו מאישיותה כפי שלא עשתה בחייה"). עם זאת, מפעם לפעם משולבות בספר פסקאות המביאות את קולותיהם של אחרים, הצופים באירועים מהצד, וקולות אלה שונים מקולו של המספר. שונותם של קולות אלה מודגשת באמצעות שימוש בגופן שונה להדפסתם.
קולם של האחרים נשמע, למשל, כאשר הממונה ומלוויו עוצרים במסעם בבית שבדרך, ומשאירים את הארון בחצר. האחרים אומרים על כך:
פרסים וציונים לשבח
בתרגומו לאנגלית, שנעשה בידי הלל הלקין ויצא לאור בארצות הברית בשם "A Woman in Jerusalem", זכה הספר בציונים לשבח:
עיבוד לסרט
בשנת 2010 הספר עובד על ידי ערן ריקליס לסרט קולנוע, "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש". הסרט זכה ב-5 פרסי אופיר ובהם בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר", ונשלח לייצג את ישראל בתחרות האוסקר בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר".
עיבוד להצגה
בשנת 2016 הספר עובד על ידי הסופר למחזה, "הממונה על משאבי אנוש". יהושע מסר את המחזה לבמאי איציק ויינגרטן, מנהל בית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים. ההצגה הועלתה בחודש אוגוסט עם תלמידי מחזור 2016 של מסלול משחק בבית הספר, והחל ממרץ 2017 בתיאטרון הקאמרי תחת השם "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" כשם הספר.
המרכז הישראלי למחקר איכותני של האדם והחברה
המרכז הישראלי למחקר איכותני של האדם והחברה (Israeli Center for Qualitative Research of People and Societies) הוא מרכז רב תחומי העוסק במחקר, הוראה, שיתופי פעולה אקדמיים וכנסים לקידום המחקר האיכותני. המרכז ממוקם באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אודות המרכז
מטרתו הראשונית של המרכז היא ליצור ולבסס קהילה אינטרדיסציפלינרית של חוקרים/ות איכותניים/ות בישראל, המקיימת קשרים מקצועיים באמצעות רשימת תפוצה אימיילית, והשתתפות בימי עיון, סדנאות וכנסים. ייחודו של המרכז הוא בכך שהוא משלב בין פעילות שמטרתה עיגון וביסוס של שיטות המחקר האיכותניות המקובלות, כמו נרטיב, סיפורי חיים או ניתוח שיח, לבין פעילות שמטרתה קידום ופיתוח של גישות מחקריות חדשניות וביקורתיות, כמו שיטות מחקר אמנציפטוריות, מחקרי פעולה משתפים, מחקר מבוסס אמנות, מחקר ויזואלי ואוטואתנוגרפיה.
בראש המרכז, שהוקם בשנת 2000 ביוזמתה של פרופ' לאה קסן במימון משותף של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב, עומדות פרופ' מיכל קרומר-נבו כמנהלת המרכז וד"ר מיה לביא-אג'אי כרכזת האקדמית.
פעילות
קבוצות מחקר- המרכז מקיים קבוצות מחקר טרנס-דיסציפלינריות לפיתוח דיון וידע מתודולוגי בהקשר ישראלי. על בסיס קבוצות אלו התפרסמו אסופות מאמרים בנושאים שונים.
הכנס הדו שנתי האינטרדיסציפלינרי למחקר איכותני
המרכז הישראלי למחקר איכותני עורך כנס רב משתתפים מדי שנתיים, בהשתתפות חוקרים וסטודנטים מכל המוסדות האקדמיים בישראל.
קורסים
המרכז עורך קורסים שנתיים במחקר איכותני לתלמידי דוקטורט. הקורסים מקנים למשתתפים ידע מתודולוגי ברמה גבוהה בהתבסס על היכרות עם התאוריה והאפיסטמולוגיה של הפרדיגמה המחקרית האיכותנית וגישות מרכזיות בפרדיגמה זו. כמו כן, עוסקים הקורסים בפרקטיקות מתודולוגיות כגון בחירת נושא המחקר ועיצוב שאלת המחקר, בחירת אוכלוסיית המחקר, ראיונות, תצפיות, איסוף טקסטים ויומן חוקר, שיטות ניתוח נתונים, אתיקה וכתיבה.
פורום דוקטורנטים במחקר איכותני
פורום הדוקטורנטים כולל מפגשים המיועדים לתלמידי דוקטורט, החוקרים בגישה האיכותנית, ממגוון דיסציפלינות ומכלל המוסדות האקדמיים. במהלך המפגשים מציגים חוקרים וחוקרות מובילים בתחום היבטים תאורטיים ופרקטיים בעריכת מחקר איכותני.
סדנאות
המרכז עורך מדי שנה כ-2 סדנאות לשימוש בתוכנת אטלס לניתוח נתונים וכן מקיים סדנאות חד פעמיות בנושאים מגוונים.
ספרייה איכותנית
ספריית המרכז כוללת עבודות מחקר איכותניות למאסטר ולדוקטורט שנכתבו בישראל במגוון דיסציפלינות ומוסדות אקדמיים. מטרת הספרייה לאפשר לחוקרים וסטודנטים נגישות לעבודות שנכתבו בשיטות איכותניות שונות, המרוכזות תחת קורת גג אחת. קטלוג העבודות מופיע באתר המרכז.
ג'וזף רייט (מושל אינדיאנה)
ג'וזף אלברט רייט (באנגלית: Joseph Albert Wright; ) היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה העשירי בשנים 1849–1857. הוא נודע בעיקר בהתנגדותו לבנקים. עמדותיו גרמו לקרע בינו לבין האספה הכללית של אינדיאנה, שעקפה את כל צעדי הווטו שלו נגד מערכת הבנקאות. הוא הגיב על כך בערעורים על תוקף החוקים, שנדחו על ידי בית המשפט העליון של המדינה. בשנים 1850–1851 התקיימה ועידת החוקה השנייה של אינדיאנה שבה נוסחה חוקת אינדיאנה הנוכחית. רייט היה תומך של החוקה החדשה ונשא נאומים ברחבי המדינה לטובת אימוצה. במשך כל תקופת כהונתו היה מתנגדו הסנאטור ג'סי ד. ברייט, שהיה מנהיג המפלגה הדמוקרטית במדינה.
לאחר תום כהונתו כמושל, מונה רייט כשגריר ארצות הברית בפרוסיה, תפקיד בו הוא שימש עד פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית. אף על פי שהוא היה דמוקרט, הוא הביע בגלוי תמיכה באיחוד במהלך המלחמה, ונבחר לכהן בסנאט של ארצות הברית מטעם סיעת תומכי האיחוד במפלגה הדמוקרטית במקומו של ברייט, שהורחק מהסנאט בשל אי נאמנות לאיחוד. לאחר המלחמה מונה רייט לכהונה שנייה כשגריר בברלין, שם הוא כיהן בתפקיד עד למותו.
ראשית חייו
ג'וזף רייט נולד בוושינגטון, פנסילבניה כבנם של ג'ון ורייצ'ל סימן רייט. ב-1820, כשהיה בן עשר, עברה המשפחה לבלומינגטון, אינדיאנה, שם הוא למד בבית הספר הציבורי. אביו היה בנאי במקצועו, ועבד כאחד מהפועלים שעסקו בבניית המבנים הראשונים של הסמינר המדינתי של אינדיאנה (כיום אוניברסיטת אינדיאנה). אחיו של ג'וזף רייט, ג'ורג' ג. רייט, היה לימים סנאטור מטעם איווה. אביו של רייט נפטר כאשר הוא היה בן 14, והמשפחה נכנסה בעקבות כך לקשיים כספיים. רייט עבד כחצרן, כמצלצל בפעמונים, ולעיתים כבנאי כמו אביו, כדי לממן את עלות לימודיו ולספק הכנסה למשפחה.
בעת מגוריו בבלומינגטון עלה בידו ללמוד בסמינר תוך כדי מגורים בביתו, ובכך עלה בידו לעמוד בעלות לימודיו שם. רבים מחבריו לספסל הלימודים היו בנים למשפחות אמידות, והוא הרוויח כסף מכך שמכר להם אגוזים ופירות שאותם הוא ליקט מהיערות שמסביב לביתו. רייט קיבל חינוך קלאסי, ולמד יוונית עתיקה ולטינית. ב-1828 הוא סיים את לימודיו והחליט להיות עורך דין. הוא למד משפטים במשרדו של קראוון הסטר, אחד מהשופטים והפוליטיקאים המובילים בדרום אינדיאנה, וב-1829 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. לאחר מכן עבר רייט לרוקוויל, שם הוא פתח משרד עורכי דין, ושם הוא הכיר את לואיזה קוק, בתו של חוואי מקומי אמיד. לואיזה הייתה מתודיסטית אדוקה שדאגה להמרת דתו של רייט לפני נישואיהם ב-1831. לזוג נולד בן, אך בריאותה הרופפת של לואיזה וכמה התקפי מלריה מנעו ממנה מללדת ילדים נוספים, כך שב-1832 אימצו השניים ילדה. רייט היה פעיל בכנסייה המתודיסטית ותומך נלהב בבית ספר של יום ראשון ובלימודי דת בבתי הספר הציבוריים. חלק ניכר מהתמיכה הפוליטית המוקדמת בו הגיעה מחוגי הכנסייה ורבים מעצרות הבחירות שלו התקיימו בכנסיות המתודיסטיות.
מחוקק באינדיאנה
במסגרת עיסוקו בעריכת דין, נעשה רייט מיודד עם חבר בית הנבחרים של אינדיאנה, ויליאם פרקינס בריינט. ב-1832 עבר בריינט לקנטקי, ומושבו בבית הנבחרים נותר פנוי. הוא האיץ ברייט להיבחר במקומו. בתמיכתו נבחר רייט וכיהן בבית הנבחרים כנציג מחוז פרק במשך תקופת כהונה של שנה אחת. במהלך תקופת כהונה זו הוא תמך במתן הזיכיון לבנק אינדיאנה, במסגרת חוק שלא היה פופולרי במחוזו, ובניסיונו להיבחר לכהונה נוספת הוא הובס. ב-1836, כאשר תמך בביצוע עבודות ציבוריות, הוא התמודד שוב ונבחר לכהן בבית הנבחרים פעם שנייה. הייתה זו התקופה בה נחקק חוק העבודות הציבוריות של מאמות' באינדיאנה ורייט הצביע בעדו.
חבר הקונגרס
לאחר מושב בית הנבחרים של 1840 פתח רייט מחדש את משרד עורכי הדין שלו עם שותף חדש, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית טילמן האוורד, ידידו של המושל ושל הנשיא אנדרו ג'קסון. בהצעתו של טילמן, התמודד רייט על מושב בבית הנבחרים ב-1843 במחוז הבחירה שלו בו הייתה המפלגה הוויגית דומיננטית וניצח בהפרש צמוד של שלושה קולות בלבד. בעת כהונתו בקונגרס הוא התנגד להרחבת העבדות, אך התנגד לביטולה לטובת ההתיישבות והאמנציפציה ההדרגתית. בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה שנייה ב-1845 הוא נוצח בהפרש של 171 קולות. ב-1847 הוא התמודד פעם נוספת והובס שוב בתוצאה צמודה. הפופולריות שלו במחוז שהיה בשליטה ויגית סייעה למעמדו במפלגה. הוא תמך בעצמאותה של רפובליקת טקסס כאשר כיהן בקונגרס, וב-1845 מונה על ידי הנשיא ג'יימס פולק לשמש כנציג ארצות הברית ברפובליקה, משרה דיפלומטית שבה הוא החזיק במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו עד לקבלתה של טקסס כמדינה בארצות הברית.
ב-1849 תמך רייט בג'יימס וייטקומב בהתמודדותו למושב בסנאט נגד תומך העבדות, מנהיג המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה ג'סי ד. ברייט. רייט ראה בברייט את יריבו הגדול ביותר, וניצל כל הזדמנות אפשרית לסכל את הצלחתו הפוליטית. בשל נאמנותו, הבטיח וייטקומב לרייט תמיכה בבחירתו כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אינדיאנה בוועידת המפלגה שבראשה ישב וייטקומב. הדמוקרטים באינדיאנה היו חלוקים על סוגיית העבדות ועל סוגיית העבודות הציבוריות. וייטקומב ניסה להתאים את עצמו לשני הצדדים באמצעות תמיכה הן במתנגדי העבדות והן במתנגדי העבודות הציבוריות.
תקופת הכהונה הראשונה
הוויגים העמידו את ג'ון מטסון כמתמודד מול רייט בבחירות. מערכת הבחירות התמקדה כמעט לחלוטין בסוגיית העבדות ובשאלה איזו מפלגה תזכה במוניטין כמתנגדת הנלהבת ביותר להרחבת העבדות אל אינדיאנה ואל הטריטוריות המערביות, ובשאלה באשמתה של איזו מפלגה ניתן לתלות את פשיטת הרגל הכספית של המדינה שנפתר בסופו של דבר ב-1847. לזכותו של רייט עמד עברו הציבורי כמתנגד לעבדות בעת שהיה חבר הקונגרס, ונראה היה שזה סייע לו בניצחונו ההחלטי בקלפיות. הוא נבחר כמושל לאחר שזכה ב-9,778, והושבע לכהונתו ב-5 בדצמבר 1849. במהלך אותה מערכת בחירות אישר קהל הבוחרים את כינוסה של ועידת החוקה לצורך החלפת חוקת המדינה.
אף על פי כן, כמושל חתם רייט על צו המאסר של הכומר המתודיסטי קלווין פיירבנק, שסייע לעבדים להימלט מקנטקי במסגרת מסילת הרכבת המחתרתית. כתוצאה מחתימתו של רייט, נחטף פיירבנק על ידי אנשי קנטקי בג'פרסונוויל, אינדיאנה ב-1851, נלקח לקנטקי למשפט ונדון למאסר של 15 שנה על פי חוק העבד הנמלט 1850. דווח שהוא ספג בכלא יותר מ-30,000 הצלפות עד שב-1864 הוא קיבל חנינה.
במאי 1852 נפטרה רעייתו של רייט ממחלת המלריה. באוגוסט 1854 הוא נישא בשנית להארייט ברברידג', ולזוג נולדו תאומים, בן בשם ג'וזף אלברט הבן, ובת בשם הארייט. באוקטובר 1855, זמן קצר לאחר הלידה, נפטרה רעייתו של רייט.
במהלך תקופת כהונתו של רייט כמושל אימצה אינדיאנה את החוקה התקפה בה עד היום, ורייט היה הכוח המניעה מאחורי קבלתה בבחירות של 1851. הוא היה נציג לוועידה, שם הוא קידם את נושא הרפורמה במיסוי, בעיקר על ידי ההגדרה על מה ניתן יהיה לגבות מס במסגרת מס הרכוש המדינתי והקמתו של המשרד לניהול בתי הכלא ומוסדות הרווחה המדינתיים. החוקה גם אישרה את ההכרה המרכזית במערכת בתי הספר של המדינה, שהופעלה ב-1852 כאשר רייט פיקח על חלקים רבים של הרפורמה בתחום. הוא דאג באופן אישי להקמתן של מועצות חינוך ברחבי המדינה ומינה גובי מס להתחלת גביית ההכנסות עבור המועצות. הוא גם פיקח על הקמת מועצת החינוך המדינתית ומועצת החקלאות המדינתית. רייט היה תומך נלהב בחקלאות והקים את מועצת החקלאות המדינתית כדי לסייע לעודד את צמיחת המגזר החקלאי באינדיאנה. בין שאר הישגיו המוקדמים היה ארגון היריד החקלאי הראשון של אינדיאנה ב-1851.
רייט נודע כדובר בולט של ההתנגדות לבנקאות. בעיקר בשל הפופולריות של עמדתו, ולא כמו רוב אנשי מפלגתו, שתמכו בהקמת בנקים פרטיים והפסקת המונופול של הבנק המדינתי, הוא התנגד לבנקים בכל צורה שהיא. הזיכיון של בנק אינדיאנה אמור היה לפוג ב-1857, ורייט לא רק שהתנגד להארכתו, אלא גם ליישום החוקים שאפשרו את הקמתם של בנקים חדשים במדינה. ב-1851 הטיל רייט וטו על חוק הבנקאות החופשית של המדינה, שביטל את המונופול של בנק אינדיאנה במדינה והתיר את פתיחתם של בנקים חדשים. הצעת החוק חזרה לאספה הכללית, שהעבירה שוב את החוק ועקפה את הווטו של רייט.
מתנגדו העיקרי של רייט באותה תקופה נותר ג'סי ד. ברייט, שהנהיג את סיעתו במפלגה נגד רייט באמצעים רבים ושונים. ברייט המשיך להתנגד לרייט, ובוועידת המפלגה של 1852 עלה בידו לקבץ מספר גדול של נציגים שלא יצביעו בניסיון לעכב את המהלכים ולמנוע מרייט להיבחר שוב כמועמד המפלגה למשרת המושל. על אף ניסיונותיו אלו של ברייט, ניצח רייט בבחירות.
תקופת הכהונה השנייה
ב-1852 התמודד רייט שוב בבחירות על משרת המושל על פי החוקה החדשה, שהאריכה את משך תקופת כהונת המושל לארבע שנים, והביס את מועמד הוויגים, ניקולאס מקרתי, ואת נציג מפלגת הארץ החופשית, ג'ון קראוון. רייט קיבל 95,576 קולות, מול 73,641 הקולות שקיבל מקרתי ו-3,308 הקולות שקיבל קראוון. הייתה מחלוקת קצרה בנוגע לחוקיות תקופת כהונתו השנייה. חוקת המדינה החדשה הגבילה את המושל מלכהן בתקופות כהונה רצופות, אך הוחלט שבשל העובדה שתקופת כהונתו המקורית של רייט הייתה בעת שהחוקה הישנה הייתה בתוקף, הוא עדיין היה זכאי לכהן בתפקיד.
ב-1855 עברה הצעת חוק חדשה להתיר לבנק אינדיאנה להתאגד באופן בפרטי, וגם על זו הטיל רייט וטו. האספה הכללית עקפה שוב את הווטו ברוב מיוחס. לפני העברת החוק שהתיר לבנק להתאגד מחדש, נשא רייט נאום בבית הנבחרים שבו הוא תקף את הבנק והאשים אותם בשחיתות והונאה, ורמז שהבנק שיחד את חברי האספה הכללית כדי שיעבירו את הצעת החוק.
נאומו של רייט הציב אותו בעימות מול בית המחוקקים שנשלט על ידי הדמוקרטים ופגע קשות ביחסיו עם חברי הבית, כולל סגן המושל, שהיה מראשי התומכים בהצעת החוק. מתוך חוסר שביעות רצון מהמצב שנוצר, החליט רייט להמשיך בניסיונותיו למנוע את הפעלתו של הבנק החדש והגיש תביעות משפטיות נגד החוק ונגד הבנק בבתי המשפט של המדינה. הוא דרש שבתי המשפט יכריזו על החוק כמבוטל וחסר תוקף, אך בתי המשפט פסקו נגדו. הוא עתר לבית המשפט העליון של אינדיאנה, שבסופו של דבר פסק לטובת הבנק. כאשר מוצו האופציות המשפטיות שלו, הפנה רייט את מאבקו בחזרה לבית המחוקקים ב-1857, כאשר הוא נשא אז נאום נוקב בו הוא האשים את בית המחוקקים בהפרות רבות של כללי הרצון הטוב הציבורי. הוא המשיך ואמר ש"הדרכים והאמצעים שיושמו כדי להבטיח את מתן הזיכיון, אם יחשפו, יציגו בצורה הברורה ביותר את ההונאה והשחיתות הרחבים ביותר שימיטו את החרפה הגדולה ביותר על בית המחוקקים של מדינה זו". הסנאט של אינדיאנה הגיב בהקמת ועדה שתחקור את ההאשמות שהטיח המושל. אף על פי שרק כמה הפרות כללים התגלו, הוועדה הסכימה שעל נסיבות העברת החוק הוטל ספק והמליצה שהזיכיון שניתן לבנק יבוטל, אך לא ננקטו שום צעדים כאלו.
ב-1854, החלו להתגלות ראשוני הסדקים במפלגה הדמוקרטית לאחר קבלת חוק קנזס נברסקה בקונגרס. ברייט וסיעתו, שהיוו רוב במפלגה, החלו להדיח את מנהיגי המפלגה מתנגדי העבדות, תוך שהם עשו שימוש בתמיכה בחוק כאבן בוחן לנאמנות למפלגה. באותה עת הוויכוח ברמה הארצית על פילוגו של האיחוד כבר פרץ. המפלגה הוויגית הייתה על סף קריסה, וקואליציה מפלגתית חדשה של וויגים לשעבר, דמוקרטים לשעבר, מתנגדים להגירה מקרב חברי הארץ החופשית, ומפלגת החירות מתנגדת העבדות, התקבצו יחדיו. תוצאת החיבור הזה הייתה הקמתה של מפלגת שאינם יודעים דבר והאתגר הממשי הראשון לשליטה באינדיאנה לראשונה זה שנים רבות. בחירות אמצע הכהונה של 1854 גרמו לדמוקרטים לאבד מושבים בסנאט המדינתי, אך עדיין הם החזיקו ברוב. עם זאת, הדמוקרטים איבדו את הרוב שלהם בבית הנבחרים המדינתי. בית הנבחרים היה מפוצל כאשר לא עלה בידה של שום מפלגה להשיג רוב. התוצאה של מצב זה הייתה למעשה שיתוק של בית המחוקקים, ורייט לא היה מסוגל להגיע לשום הישג משמעותי במהלך השנתיים האחרונות שלו בתפקיד.
במהלך תקופת כהונתו של רייט כמושל התנהלו עבודות הבנייה של אנדרטת וושינגטון. כתומך נלהב של האיחוד, הוא דאג לשליחתה של לבנה לאנדרטה עם הכיתוב "אינדיאנה לא מכירה לא את המזרח, לא את המערב, לא את הצפון, לא את הדרום; שום דבר אלא האיחוד". הלבנה הונחה בסופו של דבר במבנה האנדרטה, שם היא ניצבת עד היום. רייט סיים את כהונתו כשהוא נהנה מאהדה ציבורית, אך עם יחסים קשים עם מנהיגות מפלגתו. עמדתו בסוגיית הבנקים עלתה לו ברובה של התמיכה שלהם, ובעיקר הוא ספג גינויים מג'סי ד. ברייט בשל תמיכתו בשאלת האיחוד מול זכויות המדינות.
מלחמת האזרחים
בניסיון לשמור על אחדות המפלגה, דחה רייט הצעה להתמודד מול ברייט בבחירות על מושבו בסנאט, ותחת זאת הוא תמך בברייט בבחירתו מחדש. בתמורה, ברייט הציע לרייט להשיג עבורו משרה בקבינט של הנשיא ג'יימס ביוקנן. הצעה זו הייתה הצעת שווא, ותחת זאת שאף ברייט להעביר את רייט למשרה במקום רחוק ביותר מאינדיאנה ככל האפשר. רייט מונה על ידי הנשיא ביוקנן כשגריר בפרוסיה, תפקידו בו הוא כיהן בשנים 1857–1861. כאשר הוא היה בפרוסיה, דאג ברייט להדחתם של רייט ושל רבים אחרים מהמפלגה. רייט כיהן בתפקידו כשגריר כאשר פרצה מלחמת האזרחים האמריקאית, ועד מהרה הוא שב הבייתה והגיע לאינדיאנפוליס ב-7 בספטמבר 1861 ותמך בגלוי באיחוד.
ב-1861 יורט מכתב שנועד ל"הוד מעלתו, נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה", שנשלח מהסנאטור ברייט, בו הוא הציע לייעץ ברכישת כלי נשק. הסנאט הדיח מידית את ברייט, והגלה אותו על בסיס האשמות בחוסר נאמנות. המושל אוליבר מורטון תפס את אחוזתו של ברייט באינדיאנה לטובת שימוש כבסיס צבאי, וברייט נותר חסר כל. ב-24 בפברואר 1862 מונה רייט לכהן בסנאט במקומו, עד שהמחליף הקבוע נבחר ונכנס לתפקיד ב-14 בינואר 1863.
מותו
ב-1863 נישא רייט בשלישית לקרוליין רוקוול, ששבה עמו לגרמניה לאחר שהנשיא אברהם לינקולן מינה אותו פעם נוספת לשרת כשגריר בפרוסיה. רייט שב לברלין ונשאר שם עד למותו ב-11 במאי 1867. גופתו הושבה לארצות הברית והוא נקבר בבית הקברות גרין ווד שבברוקלין, ניו יורק. על שמו נקרא מבנה של מעונות הסטודנטים של אוניברסיטת אינדיאנה.
James while John had had had had had had had had had had had a better effect on the teacher
James while John had had had had had had had had had had had a better effect on the teacher הוא משפט באנגלית שמדגים את חשיבות סימני הפיסוק. את המשפט עצמו קשה מאוד להבין בגלל החזרה המרובה על המילה "had" במשפט, אך עם פיסוק מתקבל המשפט הבא: פירוש המשפט הוא: "ג'יימס, בזמן שג'ון השתמש במילה 'had', השתמש בצירוף המילים 'had had' (לציון past perfect). ל-'had had' הייתה השפעה טובה יותר על המורה".
מיכאל דוד
מיכאל דוד הוא פרופסור לדרמטולוגיה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב. לשעבר, מנהל מחלקת עור ומין במרכז רפואי רבין.
קורות חיים
נולד בעדן ב-1944 למזל (לבית אהרון עוואד) ויעקב יחיאל דוד. המשפחה עלתה לישראל לאחר הפרעות ביהודי עדן בדצמבר 1947.
למד בתיכון עירוני א' בתל אביב. למד רפואה במסגרת העתודה האקדמית בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1963–1969. התגייס לצה"ל ב-1970 ושירת כרופא צבאי.
במלחמת יום הכיפורים שירת בחזית סואץ כמ"פ פלוגה רפואית, רס"ן במילואים.
בפברואר 1974 החל התמחות בדרמטולוגיה תחת הנהלתו של פרופ' פוירמן. המשיך לעבוד במחלקה כרופא בכיר ואחר כך כסגן מנהלת המחלקה- פרופ' זנדבנק. ב-1993 התמנה כמנהל המחלקה עד לפרישה לגמלאות בנובמבר 2011. החליפה אותו פרופ' אמיליה חודק. מאז פרישתו משמש כאחראי על תחום רפואת העור בלאומית שירותי בריאות.
פעילות אקדמית
ב-1982 השתלם בתחום הפוטודרמטולוגיה בבי"ח Saint John בלונדון, סמוך לחזרתו למחלקה נפתחה בבילינסון המרפאה הראשונה בארץ לפוטותרפיה. ב־1986 השתלם במסגרת שנת שבתון באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, קליפורניה, בתחום הפסוריאזיס והפוטותרפיה.
אאודי ספורטבק קונספט
"אאודי ספורטבק קונספט" נחשב לתצוגה מקדימה של שני דגמים עתידיים: אאודי A5 ספורטבק שהוצגה ביולי 2009ו-אאודי A7 ספורטבק שהוצגה ביולי 2010.
מיכאל דוד
פעילות אקדמית
דוד קידם שתוף פעולה מחקרי עם מו"פ ים המלח ובהמשך היה היועץ המדעי בתחום הדרמטולוגיה. בשנים אלו פורסמו מחקרים קליניקו-אימונופתולוגיים בהם נבדקה ההשפעה של טיפול אקלימי בים המלח על פסוריאזיס ועל מיקוזיס פונגואידס. במחקר אפידמיולוגי מבוקר נמצא כי טיפול אקלימי חוזר בים המלח אינו גורם לעליה בשכיחות סרטן העור בחולים. פרסם מחקרים בתחום הפמפיגוס בהם מחקרים אפידמיולגיים שבדקו בין היתר את המהלך והפרוגנוזה של חולי פמפיגוס בארץ, שכיחות מחלות נילוות, ופמפיגוס משפחתי. נמצא כי כמחצית מבני המשפחה הגרעינית של חולי פמפיגוס הם נשאים של נוגדני המחלה. פרסם והיה שותף ביותר מ-200 פרסומים בעיתונות מדעית.
פעילות מקצועית
במהלך שנות עבודתו שמש בתפקידים נוספים: יו"ר החוג לדרמטולגיה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, נשיא החברה הדרמטולגית בישראל, חבר במועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל. הוא הקים את החוג לפסוריאזיס ושמש כיו"ר החוג במשך מספר שנים.
עם חזרתו ארצה פעל לקדום השרות הדרמטולוגי בבית החולים. נפתחו מספר מרפאות ייחודיות- קונטקט דרמטיטיס, מחלות פיטריתיות, פסוריאזיס ודרמטולוגיה כירורגית. בשנת 1996 נפתח אשפוז יום דרמטולוגי, והוקמה מרפאת לייזר בבית חולים השרון. בהמשך נפתחו מרפאות ייחודיות נוספות – מרפאת למפומות של העור, שומות פיגמנטריות, מחלות שלפוחתיות אוטוימוניות, מרפאת למחלות שיער, ומרפאת מעקב אחרי חולים מושתלים.
ארגן כנסי מחקר במסגרת בית החולים וכן כנסים ברפואת עור במסגרת הקהילה.
דוד קידם את ההוראה בבית החולים ובפקולטה לרפואה בכל קבוצות הלימוד – סטודנטים לרפואה, מתמחים, רופאי משפחה וילדים. הוביל תוכנית רב שנתית ללימודי המשך בדרמטולוגיה עבור מתמחים ומומחים. במחלקה עצמה, הקדיש זמן רב ומאמץ מיוחד בהקניית ידע קליני מעשי ותאורטי למתמחים. רבים מתלמידיו ממלאים משרות בכירות במרכזים רפואיים בבתי החולים ובקהילה.
עבור פועלו במשך השנים, קיבל תעודת הוקרה על תרומתו לדרמטולוגיה מהליגה הבינלאומית של חברות הדרמטולוגיה ( ILDS - International League of Dermatological Societies ).
משפחה
נשוי ללאה (אחות במקצועה) ואב לשלושה. מתגורר בתל אביב.
פיניקס (גשושית)
נחתת המאדים פיניקס הייתה גשושית רובוטית ששימשה לחקר כוכב הלכת מאדים. גשושית זו צוידה במכשירים לחיפוש סביבות מתאימות לקיום חיים מיקרוביאליים כלומר יצורים חיים הדומים במורכבותם לחיידקים שעל כדור הארץ, וכן חקר ההיסטוריה של המים. פיניקס לא כללה כלי רכב והיא נשארה במקום נחיתתה והשתמשה בזרוע רובוטית כדי לחפור לתוך הקרקע, בקרבת גוף החללית עצמה. הגשושית נחתה על מאדים ב-25 במאי 2008 ופעלה עד סוף אוקטובר 2008.
היסטוריה
באוגוסט 2003 בחרה נאס"א את משימת פיניקס של אוניברסיטת אריזונה לשיגור ב-2007 במה שהיא מקווה שתהיה המשימה הראשונה של קו חדש של משימות קטנות וזולות המכונה תוכנית גשושיות המאדים (Mars Scout Program). הבחירה הייתה תוצאה של תחרות אינטנסיבית שארכה שנתיים ובה התחרו גם מוסדות אחרים. התקציב בסך 325 מיליון דולרים שהעניקה נאס"א לפרויקט גדול פי שישה מכל פרויקט בודד אחר שבוצע באמצעות מענק מחקר בהיסטוריה של אוניברסיטת אריזונה.
ד"ר פיטר סמית מהמעבדה הירחית והפלנטרית של אוניברסיטת אריזונה נבחר להוביל את המשימה כחוקר הראשי. הגשושית נקראה על שם עוף החול המיתולוגי -עוף שנולד מחדש מתוך אפרו. כמו העוף המיתולוגי, הגשושית מכילה רכיבים שנבנו בעבר עבור חלליות אחרות, ובהן בין היתר רכיבים מותאמים של הנחתת מארס סרוויור 2001 ששיגורה בוטל בשנת 2000, וכן מספר מכשירים שהמריאו בנחתות קודמות כמו תורן המצלמות של מארס פ'אתפיינדר. לוקהיד מרטין שמרה על הנחתת הכמעט מוכנה משנת 2001 בסביבה מבוקרת אוויר מאז הופסק פיתוחה.
השיגור והנחיתה
חלון שיגור למאדים נוצר כל 26 חודשים כאשר מאדים וכדור הארץ מתקרבים זה לזה ושניהם באותו צד של השמש. בשל חלון השיגור הקצר נדחה שיגורה של גשושית אחרת דון לספטמבר, וההכנות לשיגורה ייערכו לאחר שיגור הפיניקס. לטיל השיגור היסטוריה של הצלחות ובהם שני השיגורים בשנת 2003 של ספיריט ואופורטיוניטי ומארס פת'פיינדר ב-1996.
הגשושית שוגרה ב-4 באוגוסט 2007 על גבי משגר דלתא 2 ונחתה על מאדים ב-25 במאי 2008. הפיניקס חדרה לאטמוספירה של מאדים במהירות 21,000 קמ"ש ונחתה באותה דרך שבה נחתו חלליות ויקינג בשנת 1976, בהאטת מהירותן באמצעות מצנח ורקטות נחיתה.
הנחיתה הייתה אוטומטית, זאת מאחר שלפקודות לנחיתה, המשודרות מכדור הארץ על גבי גלי רדיו לוקח כרבע שעה להגיע למאדים וזמן זהה להגיע בחזרה לכדור הארץ, לכן לא ניתן היה להנחיתה בעזרת פקודות ישירות מהקרקע.
בשנת 2007 פורסם דו"ח שחיבר פרופ' דירק שולץ-מקוץ' מאוניברסיטת מדינת וושינגטון והאיגוד האסטרונומי האמריקני, לפיה הפליטה מהרקטות הללו זיהמה את הקרקע באתרי הנחיתה של חלליות ויקינג ואולי הרגה כל יצור חי שהיה עלול לשהות שם. ההשערה זו פורסמה זמן רב לאחר שניתן היה לבצע שינויים כלשהם בגשושית בלא לעכב את הטיסה ולהפסיד את חלון השיגור. ניסויים שביצעו נילטון רנו מאוניברסיטת מישיגן (אף הוא חוקר שותף בפרויקט) וסטודנטים שלו ניסו להעריך כמה אבק יורם מפני השטח של מאדים בידי מנועי הנחתת.
המשימה
למשימת פיניקס יש שתי מטרות. האחת היא לחקור את ההיסטוריה הגאולוגית של המים - המפתח לסיפור הלא מפוענח של השינויים האקלימיים. השנייה היא לחפש אחר עדויות של אזור שבו חיים יכולים לשרוד בגבול שבין הקרח והקרקע, "לכלוך ביולוגי". מכשירי הגשושית מותאמים לחשיפת מידע אודות ההיסטוריה הגאולוגית ואולי גם הביולוגית של האזור הארקטי של מאדים. בשל העובדה שפיניקס תהיה הגשושית הראשונה שתשדר מידע מאחד הקטבים, היא תתרום לאסטרטגיה העיקרית של נאס"א במאדים - לעקוב אחר המים. המשימה העיקרית של הגשושית מיועדת להמשך 90 ימי מאדים (מעט יותר מ-92 ימי ארץ).
הגשושית פיניקס נחתה באזור עשיר בקרח-מים המכונה "העמק הירוק" הנמצא בקרבה לקוטב הצפוני של מאדים וביצעה שם משימות חקר שונות, החשובה שבהן היא לבחון האם לעיתים הקרח שבקטבי מאדים מפשיר והופך למים נוזליים. הטמפרטורות באזורי הקוטב אינן מתקרבות לרוב ל-0 מעלות צלזיוס, אך ככל הנראה מלחים שונים הנמצאים בקרקע מאדים מאפשרים למים נוזליים להתקיים על פני השטח של מאדים. החשיבות הגדולה בהימצאות מים נוזליים על פני מאדים היא שהימצאותם יכולה להצביע על סביבה המתאימה לקיום חיים. ואכן הגשושית העבירה נתונים על חומציותה של הקרקע, גילוי חומצה על-כלורית וב-4 באוגוסט 2008 דיווחה גם על קיומם של מים במאדים. המים יוכלו לשמש להפקת מימן וחמצן ולשתייה, ולאפשר הארצה עתידית של מאדים. ב-2 באוקטובר 2008 פורסם כי פיניקס זיהתה שלג נופל מעננים בגובה של כ-4 ק"מ, אשר נמס טרם הגעתו לקרקע.
הפיניקס הכילה גם תחנה מטאורולוגית שיכולה לבדוק את הרכב האטמוספירה האבק וחלקיקי המים, בעזרת קרן לייזר אנכית. מכשיר נוסף יבדוק מהי טמפרטורת פני המאדים.
סיום המשימה
משימת החללית תוכננה להמשך כשלושה חודשים, אך היא נמשכה כ-5 חודשים מ-25 במאי, מועד הנחיתה ועד קרוב לסוף אוקטובר. החללית נחתה לקראת שיאו של הקיץ באזור הארקטי של מאדים, וכך היא זכתה לשעות אור רבות, אותן ניצלה להטענת מצבריה. החשמל שיוצר שימש הן להפעלת המכשירים ובהם מכשירים זוללי אנרגיה כתנורים שחיממו את דגימות הקרקע לאלף מעלות צלזיוס, ולשמירה על חום תפעולי שבו שאר מכשירי החללית יכולים לפעול, למרות צינת המאדים. אמנם אורכה של כל עונת שנה במאדים כפול מבכדור הארץ, ובמאדים חשים גם בהבדל בין תקופה שבה כוכב הלכת קרוב יחסית לשמש, לבין תקופה שבה הוא מרוחק יחסית, דבר הממתן או מקצין בהתאמה את השפעת העונות, אך גם הקיץ הארוך תם. לאט לאט התקצרו הימים ועמן ולקראת סוף אוקטובר שידרו המדענים לחללית הנחיות לסגירה הדרגתית של המכשירים והשארת מצלמה בודדת עד שהקור יכריע אותה, ואולם בטרם הם הספיקו לכבות את המכשירים באופן יזום, נותק הקשר עם הנחתת, ולמעט הצלחה קצרה אחת ב-2 בנובמבר 2008, לא הצליחו המהנדסים ליצור קשר עם הפיניקס, וכעבור שבוע הוכרז למעשה על סיום הפרויקט.
הנתונים ששידרה הפיניקס, הן מהניסויים והן מהתחנה המטאורולוגית ישמשו את המדענים עוד זמן רב לצורך חקר פני השטח של מאדים והשוואת התנאים באזור הארקטי מול קו המשווה שבקרבתו פועלים הרכבים הרובוטיים ספיריט ואופורטיויניטי.
Mkdir
(מאנגלית: make directory; "צור תיקייה") היא פקודה במערכות ההפעלה Unix, DOS, OS/2, ReactOS ו-Microsoft Windows המשמשת ליצירת תיקיה חדשה. בDOS, OS/2, ReactOS ו-Microsoft Windows הפקודה לעיתים מקוצרת.
הפקודה קיימת גם במעטפת של EFI, בשפת התסריט PHP ובשפות התכנות אוקטבה ו-MATLAB.
היסטוריה
בגרסאות מוקדמות של Unix (4.1BSD וגרסאות מוקדמות של System V) על הפקודה היה להיקרא עם ההרשאות של המשתמש root כיוון שלליבה לא הייתה קריאת מערכת של. מקום זאת, זה יצר תיקייה עם הפקודה.
שימוש
השימוש הסטנדרטי בפקודה  הוא כדלקמן:
כאשר dir2 ,dir1 וכן הלאה הם שמות התיקיות שייווצרו. בצורת כתיבה זו התיקיות ייווצרו תחת התיקייה הנוכחית.
דגלים
במערכות הפעלה דמויות Unix, לפקודה  יש כמה דגלים:
דוגמאות
שימוש יותר חזק בדגל  מאפשר ליצור עץ שלם של תיקיות בשורה אחת: הפקודה תיצור את עץ התיקיות הבא:
מאיור (מוזיקאי)
יובל מאירי (נולד ב-9 בדצמבר 1998), הידוע בשם הבמה מאיור (או באנגלית: Mayor), הוא מפיק מוזיקלי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב-יפו ב-9 בדצמבר 1998 למוזיקאי עופר מאירי. הוא החל את פעילותו המוזיקלית בשנת 2018, כשפרסם את הסינגל הראשון "אבודה". השיר הוא הסינגל הראשון מתוך המיני-אלבום הראשון שלו, Note1, שיצא לאור ב-2019.
הסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה שלו, "ביטים על מק" בהשתתפות מיכאל מושונוב, יצא לאור במרץ 2020. באותו החודש, יצא הסינגל השני, "שני אחוז" בהשתתפות מיכאל סוויסה, שזכה למאות אלפי השמעות בסטרימינג. ב-3 באפריל 2020 יצא האלבום עצמו, "מגמגם", הכולל הופעות אורח של טדי נגוסה, סגול 59 ואמנים נוספים. בנובמבר 2020 הוציא גרסה אינסטרומנטלית לאלבום.
בספטמבר 2021 הוציא אלבום רמיקסים בשם "מפולפ", הכולל בתוכו רמיקסים לשירים של פלד, מיכאל סוויסה, כהן@מושון, טדי נגוסה ויסמין מועלם. בהמשך השנה, הפיק את אלבומו של הראפר סגול 59, "האב, הבן וראש העיר", לצד בנו של סגול 59, המפיק שירוטו. בדצמבר, הוציא יחד עם הראפר פאס אלבום משותף בשם "ראש העיר לפאס".
ב-9 בדצמבר 2022, יום הולדתו ה-24, הוציא את האלבום "מגמגם 2", המהווה המשך לאלבום הבכורה שלו. באלבום הופעות אורח של טדי נגוסה, כהן, מיכאל סוויסה, טל טירנגל, רון עשהאל, דנה עדיני ועוד.
סבאלראי
סֶבְּאַלרָאי או β בנושא הנחש הוא אחד הכוכבים הבולטים בקבוצת הכוכבים נושא הנחש עם בהירות נראית מדרגה 2.75. שמו הוא שיבוש של השם בערבית - كلب الراعي "כַּלְבּ אַל-רָאי" שפירושו "הכלב של הרועה".
תכונות
סבאלראי הוא ענק כתום מסוג ספקטרלי K2 III, שנמצא במרחק של כ-82 שנות אור ממערכת השמש. מסתו אינה ידועה בוודאות ומוערכת בכ-1.5 מסות שמש, רדיוסו למעלה מ-12 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-4,500 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 45 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה אך בשל טמפרטורת פניו הנמוכה יחסית חלק ניכר של קרינתו היא בתחום התת-אדום כך שעוצמת הארתו הכוללת היא בערך פי 65 מעוצמת ההארה של השמש. גילו של סבאלראי מוערך בכ-3 מיליארד שנים והוא נמצא בשלב התפתחות מתקדם כאשר המימן בליבתו כבר אזל והוא מתיך הליום ליסודות כבדים יותר. בעבר דווח שבהירותו של סבאלראי משתנה במספר מאיות של דרגת בהירות והוא סווג כחשוד ככוכב משתנה. כמו כן, מהירותו הרדיאלית משתנה מעט באופן מחזורי מורכב הכולל מספר מחזורי משנה. המחזור הראשי הוא באורך של 13 ימים והסיבה לו אינה ידועה, אך לא סביר שמדובר בבן זוג או כוכב לכת שמקיפים אותו בזמן כזה, שכן רדיוס ההקפה במקרה זה יהיה קטן מרדיוס הכוכב עצמו, וככל הנראה זו תוצאה של פעימות פנימיות בכוכב. מחזור נוסף הוא באורך של 142 ימים וגם סיבתו אינה ידועה, אך אם מדובר בכוכב לכת, אז מסתו צריכה להיות סביב 2 מסות צדק ורדיוס ההקפה צריך להיות בין חצי יחידה אסטרונומית ליחידה אסטרונומית אחת. סיבות אפשריות נוספות הן שהשינוי נובע מצורה לא סימטרית של הכוכב עצמו וזמן הסיבוב העצמי שלו הוא 142 ימים או שגם מחזוריות זו נגרמת מפעימות פנימיות בתדר נמוך.
כמעלה ורבע מצפון-צפון-מזרח לסבאלראי נמצא הצביר הפתוח IC 4665, שניתן לצפייה בעין ככתם עמום מאוד וניתן לראות את כוכביו באמצעות משקפת או טלסקופ חובבים. למרות שהם נראים קרובים זה לזה, הצביר נמצא במרחק גדול בהרבה מעבר לסבאלראי ואין ביניהם שום קשר.
שרפנטייה
שרפנטייה (Charpentier) הוא שם משפחה שמקורו בצרפתית ומשמעותו נגר.
Beggars Banquet
Beggars Banquet הוא אלבום של להקת הרוק הבריטית הרולינג סטונז שיצא ב-1968.
הפקה
האלבום כולל עשרה שירים. למרות הצלחת האלבום מכל הבחינות, יצא ממנו רק סינגל אחד: Street Fighting Man והבי סייד שלו No Expectations. השיר Street Fighting Man הצליח מאוד והוא אחד מהשירים הטובים של הלהקה, אך השיר המצליח ביותר באלבום הוא Sympathy for the Devil, שנחשב בעיני רבים לשיר המוצלח ביותר של הלהקה ודורג במקום ה-32 ברשימת 500 השירים הטובים ביותר של מגזין הרולינג סטון.
חברי הלהקה בזמן יציאת האלבום היו: מיק ג'אגר, קית' ריצ'רדס, ביל ווייאהם, צ'ארלי ווטס ובריאן ג'ונס.
האלבום קיבל פלטינה אחת בלבד, שהה במקום החמישי במצעד האמריקאי 32 שבועות, ושהה במקום השלישי במצעד הבריטי 12 שבועות. המקום הגבוה ביותר אליו הגיע בבילבורד היה החמישי בשנת 1969.
דבי הארי
דברה אן (דבי) הארי (Deborah Ann "Debbie" Harry; נולדה ב-1 ביולי 1945) היא זמרת-יוצרת ושחקנית אמריקאית, הידועה בעיקר כסולנית להקת הגל החדש בלונדי.
רקע כללי
דבי הארי היא בתם של קת'רין וריצ'רד הארי, בעלי חנות מתנות בהוות'ורן, ניו ג'רזי, שאימצו אותה כשהייתה בת שלושה חודשים. לדבריה, השם בו נרשמה בתעודת הלידה היה אנג'לה טרימבל. הארי סיימה את בית הספר התיכון בהוות'ורן בשנת 1963, ולאחר מכן השלימה לימודי תעודה ב-Centenary College שבניו ג'רזי בשנת 1965. בסוף שנות השישים עברה להתגורר בניו יורק, ועבדה למשך שנה כמזכירה במשרד המקומי של תחנת הרדיו של ה-BBC. לאחר מכן הייתה מלצרית במועדון Max's Kansas City, עבדה בדאנקן דונאטס, והייתה רקדנית ושפנפנת פלייבוי.