cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קונפורמציה (כימיה)
מרחב הקונפורמרים
קונפורמציות שהאנרגיה החופשית שלהן נמוכה מהאנרגיה של כל קונפורמציות בסביבתן נקראות קונפורמרים, או איזומרים קונפורמטיביים. סיבוב של קשר בודד עובר דרך מחסום אנרגטי כדי לעבור מקונפורמר אחד לאחר. אם מחסום האנרגיה נמוך, מתקיים סיבוב חופשי, אם מחסום האנרגיה גבוה מספיק, הסיבוב מוגבל. חקר השינויים האנרגטיים בין קונפורמציות שונות מכונה ניתוח קונפורמטיבי. זהו ניתוח שימושי להבנת היציבות של איזומרים שונים, למשל, על ידי התחשבות בכיוון המרחבי ובאינטראקציות במרחב בין מתמירים. בנוסף, ניתן להשתמש בניתוח קונפורמטיבי כדי לחזות ולהסביר את סלקטיביות תוצר מסוים בתהליך כימי, במנגנונים ובקצבי ראקציה. ניתוח קונפורמטיבי ממלא גם תפקיד חשוב בתכנון תרופות מבוססי מבנה.
פרמטרים גיאומטריים שמבדילים בין קונפורמציות
פרמטרים אלו נקראים גם דרגות החופש הפנימיות
בעזרת שלושת הפרמטרים הללו ניתן לתאר את ההבדלים המבניים בין קונפורמציה, אשר יוצרים שוני אנרגטי ביניהם.
פרמטרים נוספים אשר תורמים לשינויים באנרגיה החופשית בין קונפורמציות
האנרגיה החופשית של מולקולה מושפעת מקבוצות אטומים הנמצאים בקרבה לקבוצות אטומים אחרות במולקולה גורמות לדחיה או משיכה. אפקטים סטריים הם אחד הגורמים המשפיעים על אנרגיה של קונפורמר ועל תרומתו למצב המעבר. בנוסף אינטראקציות אלקטרוססטיות עשויות לתרום באופן חיובי או שלילי למחסום האנרגיה.
מחקרים חישוביים של מולקולות קטנות כמו אתאן מצביעים על כך שהשפעות אלקטרוסטטיות תורמות את התרומה הגדולה ביותר למחסום האנרגיה.
דוגמאות
אלא שהאנרגיה האצורה בקונפורמציית הכיסא נמוכה משמעותית מזו של קונפורמציית הסירה, ולכן קונפורמציית הכיסא היא יציבה יותר ונפוצה יותר.
חזקת שליח עושה שליחותו
בהלכה, חזקת שליח עושה שליחותו (או: חזקה שליח עושה שליחותו) הוא אחד מכללי החזקות, לפיו יש להניח ששליח שהתבקש לבצע פעולה מסוימת - אכן ביצע אותה, גם אם השליח לא שב והודיע למשלחו על ביצוע השליחות. הנחה זו תלויה באישיותו של השליח, טיב השליחות ועוד, אולם ההלכה קובעת שבאופן עקרוני ניתן לסמוך על שליח ולא מניחים באופן פשוט כי הוא התעצל, שכח וכדומה. תוקפו של כלל זה שנוי במחלוקת, ובתחומים מסוימים בהלכה אין סומכים על הנחה זו.
מקור הכלל והמחלוקת בעניינו
במשנה נאמר שניתן לשלוח עירוב תחומין בידי שליח שיניחנו בסוף תחום שבת, ומשתמע ממנה שאפילו אם השולח לא שמע מן השליח שהדבר נעשה - ניתן להניח שהשליחות התבצעה, ובעל העירוב רשאי לצאת מתחום השבת על סמך העירוב. האמורא רב יחיאל הסביר זאת בכך ש"חזקה שליח עושה שליחותו".
לדעת רב נחמן כלל זה כוחו יפה לגבי דינים מדרבנן, אבל בדינים מדאורייתא אין לסמוך על חזקה זו. לעומתו, רב ששת סבר שגם בדינים מדאורייתא ניתן להקל ולהסתמך על כך.
רב ששת הוכיח את טענתו מהלכות שנהגו בבית המקדש: בחצות היום של ט"ז בניסן, יום הבאת קורבן העומר המתיר את התבואה החדשה, מותר לאנשים הרחוקים מירושלים להתחיל לאכול מן התבואה החדשה, בהנחה שהכהנים אכן הקריבו את קורבן העומר. כמו כן מצאנו שמי שזקוק לקורבן כדי להשלים את טהרתו, ואסור לו לאכול קורבנות עד שיביא את קורבנו המיוחד, רשאי לשים כסף בקופה המיועדת לכך ולהניח שהכהנים העובדים בבית המקדש הוציאו את הכסף מן הקופה, קנו בו קורבן עבורו ואף הקריבו אותו. על ראיות אלו השיב רב נחמן, שבנושאים המסורים להשגחתו ופיקוחו של בית הדין של הכהנים היושב בבית המקדש, ניתן לסמוך שהדברים נעשו כהלכה, מה שאין כן במקרה של אדם פרטי המתפקד כשליח.
המפרשים מסבירים את טעמו של רב נחמן, בשתי דרכים: יש אומרים שלדעתו הדבר הוא ספק, האם השליח עשה את שליחותו או לא, ולכן פועל כאן הכלל: ספק דאורייתא - לחומרא. ויש אומרים שלדעתו אין זה ספק ממש, כי לרוב השליח אכן עושה את שליחותו, אבל כיוון שהדבר תלוי בפעולה מסוימת ("רוב התלוי במעשה") - אין סומכים עליו בדיני דאורייתא. על פי הנימוק השני, מן התורה היה מקום לסמוך על השליח, ורק חכמים הם שהחמירו שלא לסמוך עליו בדיני התורה.
דעת רבי יוחנן
בסוגיה אחרת מופיעה דעת רבי יוחנן, שמי שמוסר גט לידי שליח אינו יכול להניח בוודאות שהגט הגיע ליעדו. הגמרא מקשה על כך מן הכלל: "חזקת שליח עושה שליחותו", ומשיבה שכלל זה נאמר לחומרא ולא לקולא.
בהסבר דבריו של רבי יוחנן נחלקו שניים מבעלי התוספות. רבנו תם פירש זאת כדעת רב נחמן, שבדינים מדאורייתא אין לסמוך על חזקה זו לקולא. לעומתו, ר"י הזקן סבר שאין קשר בין הסוגיות: הכלל שחזקה שליח עושה שליחותו נאמר רק במקרה שבו השליח יודע שאם לא יבצע את שליחותו כראוי - השולח שיסמוך עליו יעבור עבירה, כמו במקרה של עירוב תחומין. במקרה שבו השליח אינו חושב כך, כמו בשליחת גט, לכל הדעות אי אפשר לסמוך על חזקה זו.
פסק ההלכה
בפוסקים האחרונים פסקו בדרך כלל כרב נחמן, שבאיסור מן התורה אין לסמוך על חזקה זו.
יש שכתבו שגם לפי רב ששת חזקה עושה שליחתו קיימת רק במקום שאם לא תעשה השליחות יעבור המשלח על עבירה.
פרנסיסקו גבידיה
פרנסיסקו גבידיה (29 בדצמבר 1863, בסן מיגל – 24 בספטמבר 1955, בסן סלוודור) היה סופר, מחנך ועיתונאי סלוודורי. יצירותיו פותחו מרומנטיקה לכיוונים מעוררי מחשבה ואופי תפיסתי. ביצירותיו, הושפע גבידיה משירה צרפתית של אותה תקופה והוא הוביל את רובן דריו לאותו זרם ספרותי.
מסלול השירה שלו דומה לאחד ממסלולי התיאטרון שלו כפי שהוא מציג בדרמות "יופיטר" (1885), "דובי" (1889), "ספירה של סן סלוודור או האלוהים של הדברים" (1901), "לוסיה לאסו או שודדי הים" (1914), "מגדל השן" (1920) ו-"שיר הדרמה נסיך הקלשון" (1944).
בול כספת צפה
הרעיון
ממציא הכספת הצפה, קורנליס ואן בלאדרן (1875-1933,Cornelis van Blaaderen) הפליג בשנת 1910 בדרכו מאמריקה להולנד כאשר עלה במוחו לראשונה הרעיון לפתח אמצעי להצלת חפצי ערך במהלך מסעות ימיים. טביעת הטיטניק בשנת 1912 העלתה שוב את הרעיון במוחו, והוא תכנן כספת מיוחדת, בצורת גליל, בעלת יכולת ציפה. הוא הציע להתקין אותה על סיפון הספינה, ולהפקיד בתוכה את דברי הדואר יקרי הערך. במקרה של טביעה הכספת צפה על פני הים, תוך שהיא מאותתת באורות בוהקים ומשמיעה קולות רמים שיאפשרו לאתר אותה ולהציל את דברי הערך שבתוכה. ביום 13 בדצמבר 1913 רשם ואן בלאדרן בארצות הברית פטנט על המצאתו.
ניסיונות השיווק הראשונים
בשנת 1913 פנה ואן בלאדרן אל הנהלת הדואר ההולנדי וניסה לעניין אותם בהמצאתו, אולם הצעתו נדחתה. למזלו של ואן בלאדרן, אחד מידידיו היה חבר בהנהלת חברת הספנות "קו הולנד" ("Netherland Line"), אשר הפעילה ספינות להובלת דברי דואר עבור הנהלת הדואר ההולנדי. חברת הספנות הסכימה להתקין את הכספת על סיפון אחת מאניותיה, ולארגן ניסוי בנוכחות אנשי הנהלת הדואר. הניסוי התקיים בשנת 1914, והוכיח כי ביכולת הכספת לצוף בהצלחה על פני המים ולשדר באופן בולט את מיקומה. למרות ההצלחה סירבה הנהלת הדואר לממן את המשך פיתוח הכספת ולהציע את השירות ללקוחותיה בטענה של חוסר כדאיות כלכלית.
האסונות הימיים במהלך מלחמת העולם הראשונה
ביום 7 במאי 1915 טיבעה צוללת גרמנית את האנייה הבריטית "לוסיטניה". בנוסף לאסון האנושי הנורא בו מצאו את מותם כ-1,200 מנוסעי הספינה, אבד גם מטען הדואר שהיה בספינה, אשר כלל פריטים יקרי ערך רבים שבוטחו בסכומים גבוהים. הנהלת הדואר ההולנדי וחברות הביטוח של הולנד ספגו גם הן הפסדים קשים בשנת 1915 עקב שורה של תקריות דוגמת שרפה שפרצה על סיפון האוניה "רוטרדם" (Rotterdam) ופגיעה בספינה "המלכה אמה" (Queen Emma).
במהלך מלחמת העולם הראשונה נזרעו נתיבי השייט העולמיים במיליוני מוקשים ימיים, שנועדו להטביע את ספינות האויב. בתום המלחמה נותרו מוקשים רבים שלא התפוצצו, ואלו המשיכו לפגוע ולהטביע ספינות שעברו באותם נתיבי שיט. פגיעה בספינה גרמה במרבית המקרים לאובדן המטען שנשאה על סיפונה, כולל דברי הדואר שהובילה. כתוצאה מן האירועים האלו, ורבים אחרים, החל הציבור לחשוש מלשלוח בדואר מסמכים חשובים ושאר פריטים שאין להם תחליף. הלקוחות דרשו בתוקף מן הדואר פתרון שיבטיח את ביטחונם של אותם מסמכים.
מצב זה הוביל את הנהלת הדואר ההולנדי להתעניין מחדש בפתרון שהציע ואן בלאדרן.
קביעת שיטת ההפעלה
בשנת 1920, בתום משא ומתן ממושך, נחתם הסכם מסגרת להפעלת שירות הכספת הצפה בין החברה הפרטית שהקים ואן בלאדרן, חברת הספנות "קו הולנד", והנהלת הדואר ההולנדי. ואן בלאדרן התחייב לייצר ולספק את הכספות, חברת הספנות התחייבה להתקין את הכספות על סיפון ספינות הדואר שהפעילה, והנהלת הדואר התחייבה לפרסם ולמכור את השירות החדש לציבור הרחב.
תעריף המשלוח
נקבע כי עבור השירות של הובלת דבר הדואר בתוך הכספת הצפה יידרש השולח לשלם תוספת מחיר של כ-30 סנטים עבור כל פריט שמשקלו עד 20 גרם. הסכום הזה שנגבה על ידי הדואר ההולנדי התחלק בין השותפים למיזם, כך שהדואר קיבל שלוש-שמיניות מן הסכום וואן בלאדרן קיבל את היתרה.
בוועידה השנתית של איגוד הדואר העולמי, שהתקיימה במדריד בשנת 1920, אושרו השירות החדש והתעריף להפעלתו. נוסח האישור קבע כי:
הכנת בולי הדואר להפעלת השירות
בהיותו משוכנע בהצלחת המצאתו, פנה ואן בלאדרן בשנת 1919, עוד בטרם סוכם המשא ומתן עם הנהלת הדואר ההולנדי, אל חמישה אמנים הולנדיים מובילים וביקש מהם הצעות לעיצוב בולי הדואר עבור השירות החדש.
עיצוב הבולים
ואן בלאדרן הנחה את האמנים לעצב בולים שיראו שונה לחלוטין מן הבולים הרגילים הנמכרים בבתי הדואר. על כל אחד מן הבולים נרשמו בהולנדית המילים DRIJVENDE BRANDKAST שפירושן "כספת צפה".
הצעת קארל אדולף קשט
שלושה מן הבולים עוצבו על פי הצעתו של האמן קארל קשט, אשר אייר כספת צפה במי הים ובשמים מעליה מרחפים שחפים.
הצעותיו של לאו גסטל
ארבעה מן הבולים עוצבו על פי הצעותיו של הצייר לאו גסטל. אחד האיורים מציג כספת צפה ועליה פנס מאיר. האיור השני מציג פנטזיה של כספת צפה בדמות האריה ההולנדי נלחם בגלי הים הסוער.
הדפסת הבולים
הדפסת הבולים הופקדה בידי סניף הארלם של בית העסק הוותיק יוהאן אנסחדה ובניו.
הבולים הודפסו במתכונת זהה עבור ארבע ישויות מנפיקות: הולנד, איי הודו המזרחיים ההולנדיים, קוראסאו וסורינאם.
כל אחד מן הבולים הודפס במאות אלפי עותקים. מן הבול שערכו הנקוב 0.15 הודפסו 15,700 גיליונות בני 50 בולים כל אחד, מן הבול שערכו הנקוב 0.60 הודפסו 10,400 גיליונות בני 50 בולים כל אחד, ומכל אחד מיתר הבולים בסדרה הודפסו 8,500 גיליונות בני 50 בולים כל אחד.
הנפקת הבולים
ביום 2 בפברואר 1921 הונפקו הבולים בהולנד, ושירות הכספת הצפה החל לפעול בקו הספנות של חברת "קו הולנד", אשר הפליג בין הולנד ובין איי הודו המזרחיים ההולנדיים. כעשרה חודשים לאחר מכן, ביום 1 בנובמבר 1921, הונפקו הבולים גם באיי הודו המזרחיים ההולנדיים וניתן היה לשלוח מכתבים בכספת הצפה גם בדרך חזרה להולנד.
מחקרים בולאים העלו כי רק כ-600 דברי דואר נשלחו באמצעות הכספת הצפה מהולנד אל איי הודו המזרחיים ההולנדיים, ורק כ-450 דברי דואר נשלחו באמצעות שירות זה בכיוון ההפוך. רבים מן הפריטים האלו נשלחו באופן יזום על ידי אספני בולים, שביקשו לייצר לעצמם דוגמה מן השירות המיוחד. דברי דואר "אמיתיים" שנשלחו באמצעות הכספת הצפה הם נדירים מאוד.
הפסקת השירות של כספת צפה
תקוותו של ואן בלאדרן כי המצאתו תאומץ על ידי חברות ספנות אחרות והשימוש בה יורחב לכל חלקי תבל, נכזבה. הפעילות בתחילת שנות העשרים לפינוי המוקשים מנתיבי השייט הקטין משמעותית את הסיכון לספינות, והציבור הרחב לא חשש עוד לשלוח את דברי הדואר היקרים שלו בדואר רגיל. חברות הספנות הגדולות, דוגמת "לויד רוטרדם", סירבו להתקין את הכספות הצפות על סיפון הספינות שהפעילו.
ההרחבה המתוכננת של השירות גם לקווי הספנות שהובילו לסורינאם וקוראסאו שבים הקריבי מעולם לא יצאה אל הפועל, והבולים שהודפסו עבור שתי המושבות ההולנדיות נותרו במחסני הדואר ומעולם לא הונפקו לציבור כפי שהם. בשנת 1927 נוצלו הבולים המיותרים כתשתית ליצירת בולי דואר רגילים עבור שתי המושבות ההולנדיות, וזאת באמצעות הוספת הדפס רכב.
כאשר התברר כי הפרויקט כולו עומד בפני כישלון, התנער דואר הולנד מחלקו במיזם. ביום 1 בספטמבר 1923 הופסקה מכירת הבולים לציבור ושירות הכספת הצפה חדל מלפעול. ואן בלאדרן שקע בחובות כבדים, וההליכים המשפטיים סביב סגירת העסק נמשכו עד תחילת שנות השלושים.
בשנת 1924 ביטל איגוד הדואר העולמי את התעריף המיוחד להובלת דואר בכספות צפות.
מעמדם של בולי הכספת הצפה
מעת לעת מתפרסמת בעיתונות הבולאית כתבה המציינת כי אין להתייחס אל בולי הכספת הצפה כאל בולי דואר, אלא כאל בולי הכנסה. זאת מאחר שהם הודפסו על ידי חברה פרטית ושימשו, לכאורה, לא לצורך תשלום דמי המשלוח אלא לתשלום דמי הביטוח הימי של דברי הדואר.
טענות אלו אינן מקובלות כיום בעיני מרבית הבולאים, המצביעים על כך שהבולים נמכרו על ידי הדואר ההולנדי בבתי הדואר, ושילמו על שירות שזכה לאישור רשמי של איגוד הדואר העולמי. מרבית הקטלוגים הבולאים מסכימים גם הם שהמדובר בבולי דואר והם כוללים בפרסומיהם את בולי הכספת הצפה.
וולטר ואן לאק
ואן לאק מוכר במיוחד בתחום מחקר חוויות סף מוות. בתחום זה פרסם ספרים רבים, התראיין בתקשורת וכותב טורים, בין היתר בהאפינגטון פוסט.
בשנת 2010, ואן לאק קיבל את פרס בורקהארד היים של ארגון DGH.
וולטר ואן לאק מתגורר באאכן, נשוי ואב לשני בנים.
תאוריית הסטרוקטורציה
התאוריה המבנית או תאוריית הבינוי החברתי היא תאוריה סוציולוגית שהוצעה על ידי אנתוני גידנס בשנת 1984. התאוריה מנסה לגשר בין דיכוטומיות סוציולוגיות כמו יחיד וחברה, אובייקטיבי וסובייקטיבי ומאקרו ומיקרו. התאוריה אינה מתמקדת ביחיד או בחברה כולה, אלא בפרקטיקות החברתיות הנפרשות על פני צירי הזמן והמרחב.
התאוריה טוענת כי החיים החברתיים הם יותר מפעולות אקראיות של פרטים בחברה, אך הם נקבעים באופן חלקי בלבד על ידי כוחות חברתיים. במילים אחרות, זוהי לא רק מאסה של פעילויות ברמת המיקרו, אך מאידך - אין להבין זאת רק מהתבוננות על רמת המאקרו.
גידנס תוהה כיצד נוצר ומשתמר סדר חברתי מסוים; שורש הפתרון הוא בהבנה כי המבנים החברתיים, כמו העבדות, הבירוקרטיה, המשפחה והפרלמנט הם, מצד אחד, תוצאת התנהגותם של פרטים חברי קולקטיב, אך מצד שני הם גם אלה המכתיבים את דפוסי התנהגותם של הפרטים האלה. כל התנהגות על פי כללים של מבנה חברתי כלשהו, היא בעת ובעונה אחת גם תרומה לשכפולם של כללי המשחק שלו או ביצירתם.
פעילות זו מתבצעת בידי סוכני המרכז, כלומר, הפרטים בחברה המודעים למעשיהם ויכולים להסבירם ולנמקם. אמנם הסוכנים הם תוצרים של תרבות, של מבנה חברתי, של חינוך ושל אמונות וערכים שהפנימו, אך יש ביכולתם גם להציג פירוש עצמאי לערכים האלה ולתרגמם למעשים.
רב יחיאל
רב יחיאל היה אמורא בבלי, כנראה בדור השני (המאה ה-3), חברו של רב יהודה.
ממאמריו הידועים הוא: חזקת שליח עושה שליחותו.
חכם שאינו ידוע ממקור אחר, בשם רבה בר יונתן, מסר בשמו אמירה רפואית: ערסן (שעורים מבושלות היטב) יפה לחולה.
באדי הולי
צ'ארלס הארדין (באדי) הולי (באנגלית: Charles Hardin "Buddy" Holley; 7 בספטמבר 1936 - 3 בפברואר 1959) היה זמר אמריקאי, מראשוני המוזיקאים שפעלו ועיצבו את זרם הרוק אנד רול.
ביוגרפיה
הולי נולד למשפחה מוזיקלית בלאבק שבטקסס. תחילה הושפע ממוזיקת הבלוגראס, ומאוחר יותר הושפע ממוזיקת רוק, לאחר שראה הופעה של אלביס פרסלי ב-1955.
הולי החל את דרכו כאשר התבלט בהרכב המוזיקלי שבו השתתף. במהרה הפך להיות הזמר הראשי, כאשר הלהקה, שנקראה "הצרצרים", הפכה ללהקת הליווי שלו. באדי כתב שירים שזכו להצלחה רבה, דוגמת השיר פגי סו, שיר רוקנרול מובהק, שזכה להצלחה רבה בארצות הברית. בהיותו במסע הופעות, ב-3 בפברואר 1959, התרסק המטוס של הולי ושל שני אמנים נוספים, ג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון וריצ'י ואלנס, ושלושת הנוסעים והטייס נספו. הולי נפרד מ"הצרצרים" לפני מסע ההופעות האחרון שלו, והם לא היו איתו במטוס.
ז'ורדן פרי
ז'ורדן פרי (בצרפתית: Jordan Ferri, נולד ב-12 במרץ 1992) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר במונפלייה.
קריירת מועדונים
פרי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-8 בנובמבר 2012 במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית נגד אתלטיק בילבאו, כאשר נכנס כמחליפו של אלכסנדר לאקזט. כמו כן, שלב הבתים כלל את עירוני קריית שמונה מליגת העל הישראלית ואת ספרטה פראג הצ'כית. את הופעת הבכורה בליגה רשם ב-12 בדצמבר נגד נאנסי, כשנכנס כמחליף לאחר חצי שעה מתחילת המשחק.
באדי הולי
ביוגרפיה
השפעתו בתחום המוזיקה נחשבת רבה. הביטלס, לדוגמה, הושפעו ממנו רבות, בעיקר בתחילת דרכם, בה אף שרו מספר שירים שלו. הקריירה המוזיקלית שלו ארכה מספר שנים בלבד, ועם זאת הוא הספיק לחולל בה שינוי מהותי בעולם המוזיקה.
שירו של דון מקליין מ-1971, "American Pie" (חודש על ידי מדונה), מתייחס לתאונת מותו של באדי הולי כ"יום שבו מתה המוזיקה". מלבד הפזמון של "American Pie", גם חלק מהבית הראשון בשיר מתייחס להולי: "But February made me shiver" - תאונת המטוס שבה נהרג הולי קרתה בפברואר.
הכוונה כאן לכלתו הטרייה ואלמנתו של הולי, שהייתה בהריון, ובעקבות הטראומה של התאונה הפילה את העובר שנשאה ברחמה.
ללהקת "Weezer" היה להיט בשם "באדי הולי" בשנת 1995, שנכלל בתוכנת חלונות 95 כהדגמה ליכולות המולטימדיה שלה.
בשנת 1997 זכה הולי בפרס גראמי עבור מפעל חיים.
גנון פרוס
גנון פרוס (שם מדעי: Cercopithecus preussi) הוא מין של פרימט מהסוג גנון החי באפריקה המערבית בקמרון, ניגריה והאי ביוקו שבגינאה המשוונית. הזואולוג הגרמני פול מטשי (Paul Matschie) קרא למין בשנת 1898 על שמו של הבוטניקאי פול פריו (Paul Rudolph Preuss) שחקר את הצמחייה של קמרון.
מאפיינים
אורכו של הגנון ללא הזנב הוא 48 סנטימטרים והזכר גדול מהנקבה. הגנון בעל פרווה בצבע אפור עד שחור וסנטר בצבע אפור. הגנון חי בקבוצות של עד 12 קופים הכוללים זכר בוגר, חלק מהנקבות וגוריהן. הנקבה ממליטה בסוף עונת הרבייה גור אחד. הגנון חי ביערות הגשם של אפריקה המערבית וניזון בעיקר מעלים, פירות, זרעים, פרחים וחסרי חוליות קטנים כמו חרקים. הטורפים העיקריים של הגנון הם נמרים, שימפנזות, פיתון סלעים אפריקני, חתול זהוב אפריקני ועיט כתר. הגנון נמצא על פי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה עקב בירוא יערות וציד כשבאי ביוקו האוכלוסייה ירדה ב50 אחוז ב20 השנים האחרונות.
שטירל
שטירל (שם מדעי: Acipenser ruthenus; נקרא גם: אשטוריאן, האספן, זאב מים) הוא מין של דג ממשפחת החדקניים, מסוג החדקן.
תפוצה ותיאור
השטירל רווח במימי הוולגה והדנובה ובנהרות אחרים הזורמים אל הים השחור והים הכספי. בנוסף הוא נמצא לעיתים בים הבלטי ובאגמים גדולים של שוודיה ופומרניה. כשאר בני סוגו הוא נוהג לעלות במעלה הנהרות בחודשים מאי ויוני להטיל ביצים.
השטירל עשוי להגיע למשקל של עד 16 ק"ג ולאורך של 100 עד 125 ס"מ. הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל 3 עד 7 שנים, והנקבות בגיל 5 עד 12 שנים. השטירל חי לרוב 22 עד 25 שנה.
כמאכל
ביצי השטירל משמשים להכנת קוויאר.
השטירל נחשב בעיני רבים ברוסיה למעדן. מרק שטירל היה נחשב לסמל של המטבח הרוסי ומחירו היה גבוה. על פי הנוהג, הדג היה מוצג חי בתוך אקווריום לפני האורחים קודם להכנת המרק והגשתו. יוג'ין שולייר, שהיה קונסול של ארצות הברית ברוסיה באמצע המאה ה-19 העריך מאוד את מנהגי רוסיה וכתב על השטירל שהוא "מלך לא רק של דגי רוסיה אלא של הדגים בכלל". לעומת זאת, אלכסנדר דיומא האב לא ראה כל ייחוד במרק השטירל, למעט מחירו המוגזם לטעמו. בימים עברו החזיקו אצילי סנקט פטרבורג בעגלות מיוחדות עם בריכות דגים ואמצעי חימום מתאימים שאפשרו את הובלת דגי השטירל מהוולגה ונהר האוקה אל עירם, מבלי שהמים בבריכה יקפאו בדרך ויגרמו למותם של הדגים.
השטירל שימש למאכל כבר בתקופה המזוליתית ושרידים ממנו נמצאו במספר אתרים מתקופה זאת ברומניה.
בהלכה
השטירל, שקשקשיו קשים לקילוף, הוחזק במסורת האשכנזית כטמא, אך הספרדים בטורקיה החשיבוהו לכשר. ב-1782 הצליח הרב יחזקאל לנדא לקלף את הקשקשים אחרי השריית הדג בתמיסה, וענה לרב האשכנזי של טמשבורג שהוא כשר ללא ספק. ב-1797 התלקח פולמוס הלכתי בנדון, כשהרב אהרן חורין אימץ את ההיתר ופרסמו בספר. מאחר שהנודע ביהודה כתב בתשובתו שמבחן הכשרות של הרמב"ן לדגים, המצריך הסרת קשקשיהם, חסר בסיס בש"ס, היו רבנים אחרים וביניהם מרדכי בנט משוכנעים שהמכתב הוא זיוף ואסרו את הדג. המחלוקת גוועה ב-1800 לאחר שדייני פראג מצאו את תשובתו המקורית של הנודע ביהודה ואישרו את תוכנה. מאז אסרו רוב הפוסקים את הדג בכל זאת, אם כי לא כולם.
קידירגלי אונגרבייב
קידירגלי אונגרבייב (בקזחית: Қыдырғали Оңғарбаев) הוא ספורטאי קזחי מקצועי בתחום הורדת ידיים. קידירגלי מדליסט באליפות העולם, וכן מקום ראשון באליפות אסיה שלוש פעמים ואלוף קזחסטן פעמים רבות. בגביע העולמי "זלוטי טור" עד עד 95 ק"ג זכה בזהב, ובכסף במשקל כולל.
ראשית חייו וקריירה
אונגרבייב נולד ב-24 באוקטובר 1994 בעיר שרדרה, שבדרום קזחסטן. מגיל 10 החל לעסוק בהאבקות זרועות במועדון הספורט המקומי "שרדרה הורדות ידיים". בהדרכתו של ארמן קרסיבייב, המאמן הראשי ומייסד המועדון, הוא זכה להצלחה רבה בספורט וזכה בזהב באליפות העולם לנוער ב-2012.
אינקיטאטוס
אִינְקִיטַאטוּס (בלטינית: Incitatus) היה סוסו האהוב של קליגולה, קיסר רומא בין השנים 37 עד 41 לספירה. משמעות שמו בלטינית היא מהיר.
על פי ההיסטוריון קסיוס דיו, קליגולה נהג להזמין את אינקיטאטוס לסעודות רשמיות ונהג בו בכבוד רב, נהג להאכיל אותו שעורה מעורבת בפתיתי זהב והשקה אותו ביין מגביעי זהב. הוא אף נהג להישבע בחייו ובמזלו של הסוס והבטיח למנות אותו לקונסול, הבטחה שלא יצאה לבסוף אל הפועל בעקבות רציחתו של קליגולה בשנת 41. כמו כן הוא מדווח שקליגולה מינה אותו לכהן בחבר הכוהנים שהוא הקים לעצמו.
ההיסטוריון סווטוניוס מספר שקליגולה סיפק לאינקיטאטוס אורווה משיש, אבוס משנהב, שמיכות סגולות ורסן מצופה באבנים יקרות. כמו כן סיפק לו בית מרוהט וחבר עבדים שנועדו לשרתו. קליגולה ציווה על חייליו לשמור על השקט בשכונה שבה אינקיטאטוס התגורר ביום לפני המשחקים כדי שלא יפריעו את מנוחתו ונהג לזמן אורחים בשמו לביתו. כמו קסיוס דיו, סווטוניוס מספר שקליגולה תכנן למנותו לקונסול אולם בניגוד אליו הוא מסייג את הדבר באומרו שזאת שמועה.
יש היסטוריונים מודרניים שמקבלים את התיאור במקורות העתיקים ורואים בכך עוד הוכחה לטירופו של קליגולה, אולם היסטוריונים כאנטוני בארט חולקים על הדימוי השלילי שניתן לקליגולה וטוענים שיחסו המיוחד לאינקיטאטוס נבע מחוש הומור שלא הובן כהלכה על ידי בני זמנו ואי ההבנה הזאת חדרה לספרי ההיסטוריה. דעה נוספת טוענת כי הסיפור הוא בדיה שנועדה להציג את קליגולה כאדם חסר כבוד למוסדות המכובדים ביותר (כמו הקונסולאט) וכפועל על פי גחמותיו האישיות, תיאור אופייני לעריצים.
גביע המדינה בכדורסל 2015/2016
גביע המדינה בכדורסל לעונת 2015/2016 היא התחרות ה-56 מאז היווסדו של המפעל.
מכבי תל אביב זכתה בגביע המדינה ה-43 בתולדותיה וה-7 ברציפות, לאחר ניצחון בגמר על מכבי אשדוד באר טוביה.
הגמר
מכבי תל אביב, תחת המאמן ז'אן טבק, זכתה בגביע המדינה ה-43 בתולדותיה.
מדליין דין
מדליין דין קונאנה (באנגלית: Madeleine Dean Cunnane; נולדה ב-6 ביוני 1959) היא פוליטיקאית ומשפטנית אמריקאית, המכהנת כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של קהיליית פנסילבניה, מאז 2019. דין, חברת המפלגה הדמוקרטית, מייצגת מחוז קונגרס השוכן במחוז מונטוגומרי, מחוז פרוורי של צפון פילדלפיה. טרם היבחרה אל הקונגרס של ארצות הברית הייתה חברה בבית המחוקקים המדינתי של פנסילבניה.
ביוגרפיה
דין, בת הזקונים במשפחתם של בוב ומרי דין, נולדה בגלנסייד שבפנסילבניה. היא למדה בבית הספר התיכון אבינגטון, השלימה בכבוד רב את לימודיה הגבוהים באוניברסיטת לה סאלה, ולאחר מכן השלימה לימודי תואר שני באוניברסיטת וידנר. כעבור זמן מה הייתה לבוגרת אוניברסיטת פנסילבניה. לאחר לימודי המשפטים, דין שבה לאזור פילדלפיה ועסקה בעריכת דין. לאחר מכן היא פתחה משרד עורכות דין קטן משלה, ושימשה כיועצת פנים לעסקי האופניים הגדלים של בעלה.
לאחר שעבדה והתנדבה בעולם הפוליטי במשך עשרות שנים, וילדיה גדלו, גמלה בלבה ההחלטה לפתוח גם היא בקריירה פוליטית. היא כיהנה כנציבה בעיריית אבינגטון, ובשנת 2012 התמודדה אל בית הנבחרים המדינתי של פנסילבניה. בבית התחתון של בית המחוקקים התמקדה בסוגיות חברתיות כמו רפורמה במשפט פלילי, שוויון זכויות, אתיקה וכיוצא באלה. לאחר הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק, הקימה דין ביחד עם עמיתה לסיעה הדמוקרטית את השדולה למניעת "אלימות באקדחי יד". ב-2015 מונתה לוועדת הנשים של מושל פנסילבניה, שייעצה למושל בענייני מדיניות וחקיקה בנוגע למעמד האישה. בנובמבר 2017 השיקה מסע בחירות לתפקיד סגן המושל, אך בהמשך נטשה אותו לטובת התמודדותה לקונגרס.
בפברואר 2018, לאחר שינוי משמעותי בהרכב הדמוגרפי של מחוזות הקונגרס בפנסילבניה בוצע בהוראת בית המשפט העליון של המדינה, הודיעה דין כי תגדע את מסע הבחירות שלה לתפקיד סגן המושל ובמקום זאת תתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס הרביעי. המחוז היה בעבר מחוז הקונגרס ה-13, שיוצג בידי עמיתה הדמוקרטי ברנדן בויל. עם זאת, בויל מתגורר בפילדלפיה, שם שטחי העיר הוסבו למחוז הקונגרס השני, ולכן החליט להתמודד במחוז זה לכהונה שלישית בקונגרס. ב-15 במאי 2018 גברה דין בבחירות המקדימות על שני יריבים, שירה גודמן וחבר הקונגרס לשעבר ג'ו הופל. בבחירות הכלליות ניצחה את דן דייוויד, מועמד המפלגה הרפובליקנית, וגרפה 63.45% מקולות הבוחרים. בבחירות 2018 לבית הנבחרים בפנסילבניה נמנתה בין ארבע הדמוקרטיות שנבחרו לראשונה לקונגרס.
דין חברה בוועדת המשפט של בית הנבחרים ובוועדה לשירותים פיננסיים. ב-12 בינואר 2021 מונתה דין לאחת מתשעת "מנהלי בית הנבחרים" במהלך משפט ההדחה השני של דונלד טראמפ.
קים האנטר
קים האנטר (באנגלית: Kim Hunter; 12 בנובמבר 1922 – 11 בספטמבר 2002) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון זוכת פרס האוסקר.
ביוגרפיה
האנטר נולדה כג'נט קול בדטרויט, מישיגן. היא שיחקה בהפקת ברודוויי הראשונה ל"חשמלית ושמה תשוקה" (1947), בה גילמה את סטלה קוולסקי. היא גילמה את אותו התפקיד בגרסה הקולנועית משנת 1951 שביים איליה קאזאן, וזכתה עליו בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב. את תפקיד הראשון הקולנוע עשתה בדרמת האימה "הקורבן השביעי" (1943).
היא הוכנסה לרשימה השחורה של הוליווד בעת תקופת המקארתיזם, דבר שמנע ממנה להופיע בסרטים בין השנים 1953–1954. בין סרטיה הגדולים, פרט ל"חשמלית ושמה תשוקה" נמנים "נבגדת: להתחתן עם זר" (1944), בו כיכבה לצד רוברט מיצ'ם, "עניין של חיים ומוות" (1946), בו גילמה את ארוסתו של דייוויד ניבן, "הכותרת - ארצות הברית" (1952), סרטו של ריצ'רד ברוקס, בו הופיע גם המפרי בוגרט, "לילית" לצידו של וורן ביטי (1964), "כוכב הקופים" (1968), בו גילמה שימפנזת מעבדה, "לילית" (1964) שביים רוברט רוסן וכמו כן הופיעה בכמה אופרות סבון, כשהמוכרת מבניהן הייתה "קצה הלילה", עליה קיבלה מועמדות לפרס אמי לסדרות יומיות ב-1980 כשחקנית הטובה ביותר. האנטר קיבלה שני כוכבים על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד, הראשון על תרומתה לקולנוע והשני לטלוויזיה.
ב-2002, נפטרה האנטר מדום לב בניו יורק, בגיל 79.
כנסיית יוחנן הקדוש (סוהרול)
כנסיית יוחנן הקדוש (בארמנית: Սուրբ Յովհաննէս Եկեղեցի) היא כנסייה עזובה של הכנסייה הקתולית הארמנית. היא ממוקמת ליד היישוב סוהרול, כ-25 קילומטר מצפון-מערב לעיר תבריז, בפרובינציית מזרח אזרבייג'ן שבאיראן.
הכנסייה נבנתה במאה ה-5 או ה-6, ונהרסה בהמשך. ב-1840 היא הוקמה מחדש מלבנים על יסודות המבנה הישן על ידי סמסון מקינצב (Самсо́н Я́ковлевич Маки́нцев), גנרל ממוצא רוסי אשר שירת את השושלת הקאג'ארית.
בשנת 1968 נוספה הכנסייה לרשימת אתרי המורשת הלאומיים של איראן. בשנת 2020 נערכו בה עבודות שימור.
אל-אזראק
אל-אזרק (בערבית: אלאזרק الأزرق; שפרושו "הכחול") היא עיירה קטנה במחוז זרקא במזרח ירדן, ממזרח לעמאן. אוכלוסיית אל-אזרק מנתה 14,800 בשנת 2014. בסיס חיל האוויר הירדני על שם מואפק סלטי (באנגלית: Muwaffa Salti בערבית: قاعدة الشهيد موفق السلطي الجوية קאעדת אלשהיד מופק אלסלטי אלג'ויה) ממוקם באל-אזרק. בבסיס נמצאות שלוש טייסות של מטוסי קרב מסוג F-16. (טייסות מספר 1, 2, ו-6).
היסטוריה
אל-אזראק היא עיירה חשובה כבר שנים רבות באזור המדברי המרוחק והצחיח של ירדן. הערך האסטרטגי של העיירה והמבצר שבה קסר אל-אזרק, הוא בכך שהיא שוכנת באמצע נווה המדבר אל-אזראק, המקור הקבוע והיחיד למים מתוקים במרחב המדברי של כ-12,000 קילומטרים רבועים.
העיירה ממוקמת בנתיב סחר מדברי מרכזי. לנווה המדבר אזראק היסטוריה ארוכה שהחלה בתקופה הפלאוליתית התחתונה. באזורים הלחים של שמורת הטבע אל-אזראק תועדו אתרים פלאיאוליטים רבים. בתקופה האפיפלאוליתית נווה המדבר היה גם מוקד חשוב להתיישבות.
על פני האדמה
על פני האדמה הוא אלבום הסולו השלישי בעברית של הזמר-יוצר שלום חנוך, שיצא בשנת 1983.
אל-אזראק
היסטוריה
באזור תועדה גם פעילות התיישבות מהתקופה הנבטית. קסר אזראק נבנה על ידי הרומאים במאה ה-3 לספירה, והשתנה מאוד בימי הביניים על ידי הממלוכים. בתקופת בית אומיה הוקם מאגר מים בדרום אל-אזראק.
במהלך המרד הערבי בראשית המאה ה-20, במבצר קסר אל-אזראק הייתה ממוקמת מפקדה חשובה של תומאס אדוארד לורנס (המכונה לורנס איש ערב). בשנת 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה והמרד הערבי לורנס איש ערב השתמש במצודה ההיסטורית באל-אזראק ובמישורים שמסביבה כבסיס ושדה תעופה לכלי הטיס הקרביים של חיל האוויר המלכותי הבריטי, שהשתתפו יחד עם הצבא הבריטי בקרבות שהתקיימו בסוריה. האיכויות העיקריות של האזור היו הראות הטובה שלו ומזג האוויר המעולה לטיסה.
על פני האדמה
האלבום הופק מוזיקלית על ידי חנוך ומשה לוי, וכלל בעיקר ביצועים של חנוך לשירים שכתב לאמנים אחרים כמו אריק איינשטיין ("הבלדה על יואל משה סלומון", "תל אביב, גדות הירקון 1950", "עצים", "ילדים של החיים" ו"אשת האיכר"), יהודית רביץ ("שיר ללא שם"), ונורית גלרון ("כי האדם עץ השדה"). בנוסף האלבום כלל מספר שירים שנכתבו במיוחד לאלבום, כגון "ירוק על ירוק", "ניגע אל החלום" ושיר הנושא.
השתתפו ביצירת האלבום
הוקלט באולפני "רולי", יולי-אוגוסט 1983; מיקס ומאסטרינג באולפני "אוטופיה" שבלונדון.
אל-אזראק
היסטוריה
מחנה הפליטים אל-אזראק המגן על פליטי מלחמת האזרחים בסוריה, הורחב בשנת 2014. המחנה נמצא במרחק מערבית לאל-אזראק. האתר שימש בעבר במהלך מלחמת המפרץ בין השנים 1990–1991 כמחנה מעבר של עיראקים עקורים וכוויתים.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין הירדני בשנת 2004, אוכלוסיית אל-אזראק הייתה 9,021, מתוכם 7,625 (84.5%) אזרחי ירדן. 4,988 (55.3%) היו גברים ו-4,033 (44.7%) נשים.
שמורות טבע
שמורת אל-אזראק אחד משבע אתרי שמורות הטבע המוגנים של ירדן (שהוקמה על ידי החברה המלכותית לשימור הטבע): בדרום אל-אזראק נמצאת שמורת ביצות אל-אזראק שנקראת אל-ג'נובי.
שמורת שאומרי (באנגלית: Shaumari Wildlife Reserve) הנפרדת והגדולה יותר מיתר השמורות שמסביב לאל-אזראק, נמצאת במרחק של דרומית לעיירה.
זו שמורה חשובה באזור שהוקמה בשנת 1975 על ידי החברה המלכותית לשימור הטבע כמרכז רבייה לחיות בר בסכנת הכחדה או שנכחדו כבר מקומית. השמורה שטח 22 קמ"ר (8.5 מ"ר) היא סביבה מוגנת משגשגת עבור כמה ממיני בעלי החיים המאוימים ביותר במזרח התיכון. חלק מהמינים כוללים ראם לבן, יענים סומליים, זנים של פראים פרסיים (זן של פראים החיים בבר שהובאו מאיראן) ומיני צבאים.
מכונת רוב גולדברג
מכונת רוב גולדברג (באנגלית: Rube Goldberg machine) הוא כינוי שניתן למערכת מסובכת מאוד, המורכבת מחלקים רבים ולעיתים שונים מאוד באופיים, המבצעת תהליך ארוך, צעד אחר צעד בתגובת שרשרת, על מנת לבצע בסופו פעולה פשוטה. הכינוי למכונת רוב גולדברג ניתן בשנות ה-30 של המאה ה-20 על שמו של הקריקטוריסט האמריקאי רוב גולדברג, שהתפרסם ביצירת קריקטורות המתארות מערכות מסוג זה.
הכינוי מכונת רוב גולדברג מתייחס הן למכונה ממשית המוצגת באתר מסוים, לעיתים קרובות במוזיאונים למדע, נמלי תעופה או ירידי מדע, והן לקריקטורה המייצגת מכונה כזאת, או לייצוג ממוחשב של מכונה על ידי מחשב. ישנם משחקי מחשב שונים המאפשרים לשחקנים ליצור ולדמות מכונות גולדברג פרי יצירתם, לדוגמה המשחק המכונה המופלאה.
החוקים ליצירת מכונת רוב גולדברג הם התחלה בפעולה פשוטה מאוד (כגון לחיצה על לחצן, הטלת גולה, דחיפה קלה של מנוף או עצם אחר וכדומה) והתקדמות בצעדים, כאשר בכל אחד מהם מתבצע מעבר אנרגיה או הוספת אנרגיה למערכת (על ידי נפילה (הוספת אנרגיה פוטנציאלית), שחרור קפיץ דרוך מראש, שחרור אנרגיה כימית, שחרור לחץ וכדומה).
תחרות בניית מכונות גולדברג נערכת בחודש מרץ מדי שנה באוניברסיטת פרדו במדינת אינדיאנה בארצות הברית. התחרות הראשונה נערכה בשנת 1949 בין שתי אחוות לתלמידי הנדסה באוניברסיטה, והופסקה בשנת 1956. התחרות חודשה כתחרות בין כל תלמידי המוסד בשנת 1983 על ידי הסניף של אחוות תטה-טאו (Theta Tau), שהוא ארגון האחווה האמריקאי הגדול ביותר למהנדסים. משנת 1988 התחרות נפתחה לקבוצות מכל רחבי המדינה. מדי שנה נבחר נושא מסוים למכונות, ולפיו צריך לבנות את המכונה. בשנת 2007 לדוגמה, הנושא היה לקחת תפוז, לסחוט אותו אל קנקן ולמזוג לכוס שתייה בלא פחות מ-20 צעדים.
Like an Animal
לפני האירוויזיון
Una voce per San Marino בהפקת RTV (SMRTV) היה הקדם הלאומי של סן מרינו לאירוויזיון 2023. ב-20 באוגוסט 2022 פתחה SMRTV את תקופת הגשת המועמדויות להשתתפות באירוע. סמוך לסיומה חשפה רשות השידור כי כ-1,000 אמנים הגישו את מועמדותם. כולם הוזמנו לאודישן פרטי בתיאטרון טיטאנו שבעיר סן מרינו. הם סוננו ל-70 משתתפים על ועדת שופטים מקצועית, ונקראו קבוצת ה"אמנים הזרים". אליהם הצטרפו 32 אמנים ("אמנים מקומיים") שהוזמנו על ידי רשות השידור של סן מרינו להשתתף בתחרות. באמצעות ארבעה מקצים שונים וסבב גלגל הצלה נבחרו עשרים ושניים האמנים שישתתפו בגמר ה-Una voce per San Marino. שתי זמרות אזרחיות סן מרינו העפילו לגמר באופן אוטומטי.
כאמנים זרים הצטרכו פיקד ג'קס לעבור את שלבי האודישנים המקדימים של הקדם בטיטאנו. ב-20 בפברואר הוכרזו כחלק מ-104 המשתתפים המרכיבים את הקדם הלאומי. "Like an Animal" השתתף במקצה השלישי, שם שובץ להופעה האחרונה. הוא העפיל לשלב הגמר, ששודר ב-25 בפברואר. לאחר ספירת הקולות הוכרז השיר כזוכה במקום הראשון.
באירוויזיון
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2023 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. סן מרינו שובצה כמדיה ה-11, אחרי גאורגיה ולפני אוסטריה. ב-11 במאי 2023 ביצעה הלהקה את "Like an Animal" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2023. היא נכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-13 במאי.
Reclassified
Reclassified (בעברית: סווג מחדש) היא המהדורה המחודשת לאלבום הבכורה של הראפרית האוסטרלית איגי אזליה, The New Classic. מהדורה זו יצאה לאור ב-24 בנובמבר 2014 דרך חברת התקליטים איילנד רקורדס. האלבום המחודש, שיצא לאור שבעה חודשים לאחר הוצאת אלבום הבכורה של אזליה, כולל חמישה שירים חדשים, ועוד שבעה שירים מהאלבום הקודם.
רקע
ב-23 באוקטובר 2014 יצא לאור השיר "Iggy SZN" כסינגל שיווקי.
מאבטח טיסה
מאבטח טיסה הוא סוכן אכיפת חוק סמוי או סוכן נגד טרור הנמצא על סיפון מטוס מסחרי כדי להתמודד עם חטיפת מטוסים. הוא ידוע גם בתור מרשל אוויר, מרשל טיסה או קצין אבטחה בטיסה (IFSO). מאבטחים עשויים להיות מסופקים על ידי חברות תעופה כגון אל על (המספק מאבטח בכל טיסה), או על ידי סוכנויות ממשלתיות כגון יחידת קוברה האוסטרית, המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה, המשטרה הפדרלית הגרמנית, משמר הביטחון הלאומי בהודו, משטרת המטרופולין של לונדון, כוח הביטחון של שדות התעופה בפקיסטן או שירות המרשל האווירי הפדרלי של ארצות הברית.
היסטוריה
ההיסטוריה של האבטחה בטיסה החלה במרץ 1962 כאשר מינהל התעופה הפדרלי של ארצות הברית הנחה ליישם תוכנית למאבק בחטיפת מטוסים. באותה שנה, היו חטיפות מטוסים רבים בארצות הברית במטרה סופית לטוס לקובה. בתגובה, מינהל התעופה הפדרלי יצר את התפקיד קצין שלום של ה-FAA. קציני השלום של המינהל היו האנשים הראשונים שסיפקו אבטחה חמושה על סיפון מטוסים מסחריים.
אוסטרליה
בתגובה לפיגועי 11 בספטמבר, יושמה בדצמבר 2001 תוכנית קציני ביטחון אווירי (ASO) תחת המשטרה הפדרלית האוסטרלית. קצינים אלה מכונים בדרך כלל בתקשורת "מרשל שמיים". תוכנית ASO מספקת יכולת דיסקרטית נגד חטיפת מטוס אוסטרלי על ידי הכנסת אנשי אבטחה חמושים למטוסים. הדבר מבוצע הן על ידי הצבה אקראית בטיסות והן בהצבה בעקבות מודיעין. הם מוצבים חמושים בטיסות המופעלות על ידי חברות אוויר רשומות באוסטרליה, הן בטיסות פנים והן בטיסות בינלאומיות.
אוסטריה
באוסטריה מרשלי אוויר חמושים קיימים מאז 1981 באמצעות יחידת קוברה.
הודו
בשנת 2003, היה לאייר אינדיאן הסכם עם ארצות הברית לנוכחות מאבטחים בכל טיסות החברה לארצות הברית. מעבדה למחקר בליסטי בהודו (TBRL) פיתחה כדורים שבירים שמתנפצים אם הם פוגעים בחומר קשה יותר מהכדור. הפתרון יאפשר למאבטחים שלהם להשתמש בכדורים אלה כדי לירות, או לאיים לירות על חוטפים שעל סיפון המטוס, תוך הבטחה שלמטוס עצמו לא יגרם נזק משמעותי.
אירלנד
לאירלנד אין סוכנות ייעודית למרשלי אוויר, אף על פי שקיימת ועדה לאומית לביטחון תעופה אזרחית (NCASC). יכולות מוגבלות מסופקות על ידי יחידת תגובת החירום של גארדה שיכנה (ERU), היחידה הטקטית החמושה של המשטרה הלאומית, וגיבוי עשוי להינתן על ידי הכוחות המיוחדים ללוחמה בטרור, יחידת הבילוש המיוחדת של גארדה (SDU) והכוחות המיוחדים של זרוע הסיירים של הצבא (ARW).
ישראל
סוכנים סמויים הנושאים כלי נשק סמויים יושבים בין הנוסעים בכל הטיסות הבינלאומיות של אל על. רוב טייסי אל על הם טייסי חיל האוויר הישראלי לשעבר. בכל מטוסי אל על יש דלתות כפולות בתא הטייסים למניעת כניסה של אנשים לא מורשים. נדרש קוד לגישה לדלתות, והדלת השנייה תיפתח רק לאחר סגירת הראשונה והאדם זוהה על ידי הקפטן או הקצין הראשון. יתר על כן, ישנן רצפות פלדה מחוזקות המפרידות בין תא הנוסעים לתא המטען.
פקיסטן
בפקיסטן פרוסים מאבטחים חמושים בכל הטיסות. הם מופעלים על ידי על ידי כוחות הביטחון של שדות התעופה (ASF).
סינגפור
סינגפור איירליינס מפעילה מאבטחים בטיסותיה. הם חמושים בנשק חם הטעון בתחמושת מיוחדת ורובי חצים.
המאבטחים הם בדרך כלל מיחידת מרשלי האוויר, פיקוד הביטחון או משטרת סינגפור. הם עוברים הכשרה מקיפה כדי לאפשר להם לפעול ביעילות בתחומי המטוס.
חצאית מיני
חצאית מיני, או בקצרה: מיני, היא חצאית עם קו שוליים מעל הברכיים, בדרך כלל באמצע הירך, לא יותר מ-10 ס"מ מתחת לישבן. שמלה עם קו שוליים כזה נקראת שמלת מיני; "חצאית מיקרו" היא חצאית מיני עם קו שוליים בחלק העליון של הירך.
מאבטח טיסה
הממלכה המאוחדת
תוכנית המרשלים האווירים החמושים החלה בבריטניה בשנת 2002, בתגובה לאיומים הולכים וגדלים על מטוסי נוסעים אזרחיים. היקף וגודל התוכנית אינם ידועים יחסית שכן מעט פרטים מתפרסמים לתקשורת בשל רגישות הפעילות.
ארצות הברית
מינהל התעופה הפדרלי של ארצות הברית החל את תוכנית האבטחה שלו ב-1968. התוכנית הפכה מאוחר יותר לשירות המרשל האווירי הפדרלי בינואר 2002. נכון להיום, מרשלי האוויר הפדרלי נמצאים תחת מינהל אבטחת התחבורה. משנת 2005 החלו מרשלים אוויריים פדרליים לפטרל באתרים שאינם שדות תעופה כמו מסופי אוטובוסים ותחנות רכבת.
חצאית מיני
היסטוריה
חצאיות קצרות היו קיימות זמן רב טרם הפכו לאופנתיות בשנות ה-60 של המאה ה-20. בגדים הדומים לחצאיות מיני זוהו על ידי ארכאולוגים והיסטוריונים מ-1390–1370 לפני הספירה. בתחילת המאה ה-20, לבשה הרקדנית ג'וזפין בייקר באמצע שנות ה-20 בהופעות בפולי ברז'ר חצאית שהושוותה לאחר מכן לחצאית המיני. חצאיות קצרות מאוד הפכו למרכיב מרכזי של המדע הבדיוני במאה ה-20, במיוחד ביצירות אומנות בשנות ה-40 כגון זו של ארל ק. ברגי שמתאר שנים עתידניות בהן קיים "שילוב סטריאוטיפי" של חצאית מיני מתכתית, ומגפיים. ב-1961 אורך החצאית היה בדיוק מעל הברך, ובהדרגה טיפס כלפי מעלה במשך השנים. ב-1966, מספר עיצובים של חצאיות היו בעלי קו שוליים בחלק העליון של הירך. גרביונים עם ביריות לא נחשבו מתאימים לחצאיות מיני והוחלפו בטייץ צבעוני. הפופולריות של חצאיות המיני הגיעה לשיא ב"לונדון החוגגת" של שנות ה-60, והמשיכה להיות דבר שבשגרה, במיוחד בקרב צעירות. לפני זמן זה, חצאיות קצרות נראו רק באירועי ספורט וכחלק מבגדי ריקוד, כמו חצאיות של שחקניות טניס, מחליקות אומנותיות, מעודדות, ורקדניות.
מ-1969 ואילך, תעשיית האופנה חזרה לחצאיות ארוכות בסגנון "מקסי" ו"מידי", ועל אף שהן לא נעלמו לחלוטין, פופולריות חצאיות המיני קטנה במידה ניכרת. חצאית המיני חזרה באביב 1982.
מספר מעצבים זוהו עם המצאת חצאיות המיני של 1960, בעיקר המעצבת הלונדונית מרי קוואנט והמעצב הפריזאי אנדרה קוראג'.
שנות ה-60
מנהל של חנות בלונדון ברחוב אוקספורד החל ניסוי ב-1960 במכירת חצאית עם מכפלות מעל הברך על גבי בובות בחלון הראווה וציין כמה חיובי הלקוחות שלו הגיבו. המכפלות היו בדיוק מעל הברך ב-1961, בהדרגה טיפס כלפי מעלה במשך כמה שנים. ב-1966 חצאיות הגיעו לחלק העליון של הירך. גרביונים עם ביריות  לא נחשבו מעשיים עם חצאיות מיני והוחלפו בגרבונים צבעוניים צמודים. לקראת סוף שנות ה-1960 הופיעה גרסה קצרה אפילו יותר של חצאית המיני וקראו לה microskirt או מיקרו-מיני.
חצאיות קצרות מאוד, חלקן כשמונה סנטימטרים מעל הברך נצפו בבריטניה בקיץ 1962 נשים צעירות שלבשו חצאיות קצרות אלו נקראו "בנות יה-יה", מונח הנגזר מ-"כן, כן", אשר היה פופולרי באותו זמן. המעצבת מרי קוואנט צוטטה באומרה כי "חצאיות קצרות מציינות נעורים והן נחשקות ואופנתיות".
ההתייחסות המוקדמת ביותר הידועה לחצאית מיני הוא מאמר הומוריסטי מ-1962 המתאר את "מיני-חצאית" או "יה-יה", כפריט לבוש המצוי במחלוקת. המאמר מאפיין את חצאית המיני כשמונה סנטימטרים מעל הברך. המאמר טען שחצאית מיני היא צעיר מחאה בינלאומית על איומים על השלום בעולם. המאמר תיאר את תגובותיהם של אנשים שהיו לטובת אופנה זו על נשים צעירות, אבל התנגדו לראות לבוש זה על נשותיהם.
בבריטניה, על ידי קיצור החצאיות הן סווגו כבגדי ילדים. עבור בגדי ילדים לא היה צורך לשלם מס וכך מחיר החצאיות היה זול יותר.
המעצבים
קוואנט החלה לערוך ניסויים עם חצאיות קצרות בסוף 1950, כאשר היא התחילה לעשות בעצמה את העיצובים שלה בבוטיק בקינגס רואדס. בין ההשראות שלה היו רקדנית שלובשת חצאית זעירה מעל טייטס שחורים, נשים אקטיביסטיות שלא רצו להידמות להורים שלהן. בנוסף לחצאית מיני, קוואנט גם המציאה את הטייטס (Tights) הצבעוניים מתחת לחצאית המיני. אף על פי שטייטס צבעוניים ייוחסו גם למעצב הספרדי כריסטובל בלנסיאגה וכן לבייטס.
בשנת 2009, מרי קוואנט הייתה בין עשרת המעצבים הבריטיים שכיכבו על בולים של הדואר המלכותי הבריטי, לצד מעצב מפת המטרו, הספיטפייר, ותא הטלפון האדום.
אנדרה קוראג'
אנדרה קוראג' טען במפורש שהוא המציא את המיני . הוא הציג חצאיות קצרות בארבעה ס"מ מעל הברך בינואר 1965 לתצוגת האביב/קיץ. כמה מקורות טוענים כי קוראג' עיצב חצאיות מיני מוקדם ב-1961, השנה בה הקים את אופנת הבית שלו קוראג' הציג את חצאיות "מעל-הברך" שלו באוגוסט 1964 תצוגת הוט קוטור אשר הוכרזה כ"ההצגה הטובה ביותר שראינו עד כה" על ידי "הניו יורק טיימס". מראה קוראג' הכולל סריג עם חצאית גברדין מיני הועתק על ידי הרבה מעצבים. ואלרי סטיל תיארה את עבודת קוראג' "מבריקה גרסת קוטור של אופנת נוער" שתחכומה גבר על עבודתה של קוואנט. אחרים, כגון Jess Cartner Morley מהגארדיאן במפורש נותנים את האשראי של יצירת חצאית המיני לקוראג'ולא לקוואנט.
ג'ון בייטס ואחרים
הרעיון שג'ון בייטס, ולא מרי קוואנט או אנדרה קוראג', חידש את חצאית המיני אף הוא רווח. Marit Allen העורכת של דפי "השפעה צעירה" ב"ווג בריטניה", המשיך לעקוב אחרי מעצבים צעירים. ב-1966 היא בחרה בבייטס כדי לעצב תלבושת לחתונה באורך מיני בלבן גברדין וכסף  בינואר 1965 השמלה של בייטס הקצרה הוצגה ב"ווג", ומאוחר יותר נבחרה כשמלה של השנה. בייטס היה מפורסם גם עבור עיצוב מיני-מעילים, שמלות מיני ועוד בגדים עבור Emma Peel (בגילומה של דיאנה ריג) בסדרת הטלוויזיה "הנוקמים". מקור חלופי לחצאית המיני הגיע מ-Barbara Hulanicki מבוטיק ביבה בלונדון שנזכרה כי ב-1966 היא קיבלה משלוח של חצאיות מיני מג'רסי שנמכרו במהירות.
ב-1967 Rudi Gernreich היה בין ראשוני המעצבים האמריקאים שהציעו חצאיות מיני, למרות גינוי חריף וביקורת מצד מעצבים אמריקאיים כמו James Galanos ו-Norman Norell. ביקורת של חצאית מיני הגיעה גם מפריז מהמעצבת קוקו שאנל, מי שהכריזה שזה סגנון מגעיל, אף על פי שבעצמה תמכה בחצאיות קצרות בשנת 1920.
הקבלה של חצאית המיני
מרי קוואנט הייתה מרכזית בשילוב חצאית המיני ב"לונדון החוגגת" ("Swinging London"), חצאית המיני הצליחה להתפשט מעבר לאופנת הרחוב לתוך מרכזי עיצוב בינלאומיים. הסגנון עלה לגדולה כאשר ג'יין שרימפטון לבשה שמלת מיני קצרה לבנה שעוצבה על ידי קולין רולף, ב-30 באוקטובר 1965 ביום הדרבי, היום הראשון בקרנבל גביע מלבורן באוסטרליה. על פי שרימפטון, קיצור של החצאית היה בעיקר בשל מחסור בחומר.
כמה מדינות באירופה אסרו על לבישת חצאיות מיני בפומבי, בטענה שזו הזמנה לאנסים. בתגובה קוואנט השיבה כי לא מבינים שמתחת למיני לובשים את הטייטס.
התגובה לחצאית מיני הייתה קשה במיוחד באפריקה, שם ממשלות רבות ראו את המיני כבגד לא אפריקאי ובעל השפעה משחיתה של המערב.
שנות ה-70
משנת 1969 ואילך, תעשיית האופנה במידה רבה חזרה לחצאיות מידי וגם "מקסי". העיתונאי כריסטופר בוקר, נתן שתי סיבות התגובה הזו: ראשית, בחצאיות מיני אי אפשר לקצר יותר ושנית, לדעתו, נשים במיני הפכו לאובייקטים. הארכת אורך החצאית הגיעה בד בבד עם הצמיחה של התנועה הפמיניסטית  עם זאת, ב-1960 המיני היה נחשב סמל של שחרור גם על ידי הפמיניסטיות ולבשו אותו נשים כמו ז'רמיין גריר ובעשור הבא, גלוריה סטיינם.
חצאיות מיני אף פעם לא דעכו לגמרי. למשל, דבי הארי מקבוצת Blondie לבשה מיני במהלך "גל חדש" של שנות ה-70 המאוחרות. השיר "אני לא רוצה ללכת צ'לסי" (1978), על ידי האמן אלביס קוסטלו, מכיל את השורה: "There's no place here for the mini-skirt waddle".
ב-1973 הוציא הרב עובדיה יוסף פסק הלכה האומר שעל אף האיסור לבנות ללבוש מכנסיים, יש להעדיף לבישת מכנסיים על פני חצאית מיני.
שנות ה-80 וה-90
באביב 1982 (כפי שהוצג במהדורת יוני של מגזין "טיים" באותה שנה) חצאיות קצרות החלו להופיע, בעיקר בצורה של "rah-rahs". חצאיות הנלבשות על ידי מעודדות בספורט. ב-1985. המעצבת הבריטית ויויאן וסטווד, עיצבה את ה-"מיני-crini", גרסה מקוצרת של קרינולינה. ויקטוריאנית המיני שלה כלל צללית נפוחה של חצאית מיני. היא קיבלה השראה מחצאיות שהוצגו על ידי מעצבים כמו כריסטיאן לקרואה. ב-1989, ה-"מיני-crini" של ווסטווד תואר כבעל שני אידיאלים סותרים – קרינולינה, המייצגת את "המיתולוגיה של הגבלה" ובאותה מידה מיתולוגיה של שחרור המזוהה עם חצאית מיני.
משנת 1980, נשים רבות החלו לשלב חצאית מיני גם בלבוש עסקי. מגמה זו התחזקה במהלך המשך המאה. הדמות הראשית בתוכנית הטלוויזיה ב-1990 "אלי מקביל", היא עורכת דין אותה משחקת קליסטה פלוקהארט, והיא מופיעה בחצאית מיקרו.
המאה ה-21
בתחילת המאה ה-21 מיקרו-מיני קם שוב לתחייה. ב-2003 טום פורד, אמר כי מיקרו-חצאיות יהיה שיא האופנה לאביב/קיץ 2003. בראשית המאה ה-21 מיקרו-חצאיות היו לעיתים קרובות נלבשות עם חותלות או גרביונים על מנת להימנע מלחשוף יותר מדי. בזמן הזה, הופיעה גרסה של מיקרו-מיני שתוארה כ"חגורת חצאית".
במאמר ב-2014, כתב BBC שחצאיות מיני נשארו בגדי צעירים. ב-2010 כלבו "דבנהאמס" מצא כי הנשים המשיכו לקנות חצאיות עד גיל 40, אך ב-1983 מחקרים הראו כי האישה הממוצעת הפסיקה לקנות חצאיות מיני בגיל 33. הדו"ח של דבנהאם הגיע למסקנה כי ב-2020 חצאיות מיני יהיו חלק ממלתחת האישה הבריטית בגילאים 40 ו-50. כיום גם נשים מבוגרות מאוד לובשות מיני, לרוב עם גרבונים.
גם בתחילת המאה ה-21, חצאיות מיני עדיין כפופים לאיסורים ותקנות. ואלרי סטיל דיווחה ל-BBC ב-2014 שאף על פי שחצאיות מיני כבר לא נתפסות כמזעזעות ברוב תרבויות המערב, הרי עדיין מהססים ללבשם ברוב חלקי העולם. היא מתארת את חצאית המיני כסמל של עתיד ושל חופש. היא מציינת כי שמרנות ופונדמנטליזם דתי מובילים ביקורתיות נגד לבוש המיני וראייתו כלבוש לא צנוע. בשנת 2010 ראש העיר של Castellammare di Stabia  באיטליה הזמין את המשטרה לקנוס נשים בלבוש "קצר מאוד" ובחצאיות מיני. בשנות ה-2000 היה איסור על חצאיות מיני למורות של מכללת Kemerovo ברוסיה. עורכי הדין טענו שזה נוגד את התנאים של שוויון וזכויות אדם, כפי שנקבע על ידי החוקה הרוסית. בצ'ילה, אשת השר, קרוליינה שמידט, תיארה איסור על עובדי ציבור ללבוש חצאיות מיני וסטרפלס  כמו "שטות מוחלטת", וטענה כנגד הזכות להסדיר בחוק לבוש של נשים. ביולי 2010, מועצת העיר של סאות'המפטון ניסתה לווסת את המלתחה של עובדות המועצה באמרה להם להימנע מחצאיות מיני, ולהתלבש כראוי.
בסוף פברואר 2010, קבוצה של כ-200 נשים אוגנדיות הפגינו נגד מה שנקרא "חוק חצאית מיני", חקיקה אנטי-פורנוגרפית אשר אסרה באופן ספציפי על נשים להתלבש "בצורה שנועדה מינית לרגש", או ללבוש בגדים אשר חושפים את הירכיים או חלקי גוף אחרים. בשנת 2009 Joice Mujuru, סגן הנשיא של זימבבואה היה צריך להתמודד עם האיסור ללבישת חצאיות מיני ומכנסיים לנשים באפריקה.
אחת הבעיות העיקריות עם חצאית מיני מאז 1960 הוא שלבוש זה נראה כמו מחאה נגד בעיקר נגד סמכות גברית.
כיום נשים לובשות מיני ברחבי העולם.
נירה רוסו
נירה רוּסוֹ (נולדה ב-12 בינואר 1949) היא עיתונאית אוכל ומחברת ספרי בישול וספרי ילדים ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב. למדה בלשנות צרפתית ולימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב ולימודי תרגום באוניברסיטת הרווארד שבבוסטון. למדה בישול בפריז, בוסטון וניו יורק ופרסמה וערכה עשרות ספרי בישול.
כותבת המדורים "סודות מן המטבח", "הצעת היום" ו"ניסוי כלים", תחילה בעיתון "הארץ", ומשנת 2004 ב"ידיעות אחרונות".
נשואה ללואיס רוסו יליד ארצות הברית. לאחר שהשניים הכירו בישראל ב-1968, הוא החליט לעלות ארצה. הוא מכהן כסמנכ"ל פיתוח עסקי בנילית. לשניים שתי בנות: השפית ועיתונאית האוכל רותי רוסו, ודניה טקגי, רופאת ילדים בבי"ח מאיר. מתגוררת ברמות השבים.
מארק ינובסקי
מארק ינובסקי (בגרמנית: Marek Janowski; נולד ב-18 בפברואר 1939 בוורשה) הוא מנצח יליד פולין, שגדל בגרמניה ועשה את רוב הקריירה שלו בצרפת.
ינובסקי שימש מנהל מוזיקלי בפרייבורג ומשנת 1973 עד 1979, כיהן כמנהל מוזיקלי באופרה של דורטמונד.
משנת 2005 ינובסקי הוא אחד מ"טריומוויראט" של מנצחים על תזמורת פיטסבורג, עם סר אנדרו דייוויס ויאן פסקל טורטליה המספקים הדרכה אמנותית לתזמורת בהיעדר מנהל מוזיקלי יחיד.
על פי אתר התזמורת, ינובסקי מתמקד ב"רפרטואר הליבה הגרמני". הוא הקליט מוזיקה משל בטהובן, וגנר, ברהמס, ובר וריכרד שטראוס, בין השאר. בקרוב הוא עתיד להפיק עם תזמורת פיטסבורג הקלטות חיות של היצירות הסימפוניות של ברהמס (ארבע הסימפוניות, שמונה מ"מחולות הונגריים" ו"וריאציות על נושא של היידן") לחברת ההקלטות טריטון.
עושר העמים
עושר העמים או עושר האומות (באנגלית: The Wealth of Nations), או בשמו המלא "מחקר בדבר טבעו וסיבותיו של עושר האומות", ספרו של אדם סמית, התפרסם ב-1776 ונחשב לאבן דרך בתולדות התפתחות המחשבה הכלכלית והתפיסות הכלכליות. התאוריות שהוצגו בספר זה, הפכו לבסיס התאורטי המרכזי של הכלכלה הקלאסית.
עושר העמים בנוי למעשה מחמישה חלקים (ספרים): בשני אלו מוצגת רוב רובה של משנתו הכלכלית של אדם סמית.
תוכן הספר
בין המושגים המרכזיים בספר מוגדרים:
התייחסות לסחר חופשי
סמית בחן את השפעת מרקנטיליזם על הפריון של המדינה, והראה שלמרות שנקיטת מכסי מגן מחזקת את התעסוקה בענף המוגן בטווח הקצר (ולעיתים גם בטווח הבינוני), הרי שבטווח הארוך אותו ענף עלול להיפגע מחוסר יעילות שתיגרם כפועל יוצא מהעדר הצורך בתחרות בתוצרת חוץ.
לפי סמית היתרון בסחר החופשי מבוסס על ארבעה עקרונות:
עם זאת, סמית אינו שולל לחלוטין נקיטת פרוטקציוניזם, אך לשיטתו זהו סטייה מברירת המחדל, שמחייבת את הממשל לתת נימוקים להפעלתה.סמית עצמו סבר שבשלושה מקרים ראוי להגביל את הסחר החופשי:
השפעה
השפעה חשובה מאוד הייתה לספר גם על החשיבה המרקסיסטית, ובמיוחד על קרל מרקס. מרקס ביטא אומנם בוז לסמית, אך אימץ את הניתוח הכלכלי שלו ושל ריקרדו, ובמיוחד את תורת הערך של העבודה של סמית. רעיון נוסף של סמית, שהייתה לו השפעה על מרקס, היה הצבעתו על ה"ניכור" הנוצר אצל עובדים בחזרה אינסופית על פעולות פשוטות (סמית כמובן לא השתמש במונח המרקסיסטי "ניכור"). הוגים מאוחרים יותר בהגות המרקסיסטית גינו את סמית במילים חריפות הרבה יותר מאלו של מרקס, כשעיקר מתקפתם מופנה נגד רעיון ההתפתחות האוטומטית של שגשוג עליה דיבר סמית.
תפישתו של אדם סמית ושל "עושר העמים" כהוגים הכלכליים הראשונים זכתה לערעור חשוב באמצע המאה ה-20 מצידו של ג'וזף שומפטר, שהצביע על כך שחלק ניכר מרעיונותיו של סמית אומצו מרעיונותיהם של הוגים אחרים. מתקפות אלו גרמו לכך שסמית נתפש היום פחות כחדשן ויותר כממזג של תפישות שהיו רווחות אצל הוגים כקנטיון או קסניי לפניו.
מירצצושלאג
מִירְצְצוּשְלָאג (בגרמנית: Mürzzuschlag) היא עיר במדינת שטיריה באוסטריה. העיר נמצאת מדרום לווינה, בגובה 670 מטר מעל פני הים, על גדת הנחל מירץ אשר נתן לה את שמה. שטחה 12.26 קילומטר רבוע, מספר תושביה (נכון ל-31 בדצמבר 2005) הוא 9,241, וצפיפות האוכלוסין 754 תושבים לקילומטר רבוע.
העיירה משמשת אתר סקי פופולרי, שבו מבקרים מדי שנה תיירים מכל העולם. בעיירה נמצא המוזיאון הגדול בעולם לסקי ולספורט חורף. במירצצושלאג, השוכנת על תוואי מסילת זמרינג ההיסטורית, מצוי אף מוזיאון של קטרי רכבת וציוד נלווה. כן נמצא בה מוזיאון המוקדש למלחין הקלאסי יוהנס ברהמס, שכתב במקום את הסימפוניה הרביעית שלו הידועה כמירצצושלאגר (Mürzzuschlager) בין השנים 1884–1885. בעיירה בית ספר טכני, חנויות ספרים רבות ומסעדות.
מירצצושלאג ידועה בעיקר כעיירה בה נולדה וגדלה זוכת פרס נובל לספרות לשנת 2004, אלפרידה ילינק. השפעת העיירה ניכרת בכתביה של ילינק, ובמיוחד בספר "הפסנתרנית", אשר עובד לסרט קולנוע באותו שם (הסרט הופץ בישראל בשם "המורה לפסנתר"), ובספר "תשוקה". עוד נולדו בעיירה המהנדס ויקטור קפלן, ממציא טורבינת קפלן, והמוזיקולוג הלמוט ברנר.