cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית הקברות הצבאי הבריטי בכות
ההיסטוריה של בית הקברות
המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה החלה בנובמבר 1914 עם פלישת כוח D של חיל המשלוח ההודי לאזור שאט אל ערב וכיבוש בצרה. במהלך 1914 ו-1915 התקדמו הכוחות הבריטים במעלה החידקל תוך שהם כובשים שטחים נרחבים בסדרה של ניצחונות בקרבות מול הטורקים. סדרת הצלחות זו נבלמה ב קרב קטסיפון בספטמבר 1915 שאילצה את הכוחות הבריטים לסגת לכות ולהתבצר בה.
בין דצמבר 1915 לאפריל 1916 התבצרה הדיוויזיה השישית "פונה", בפיקודו של מייג'ור גנרל  צ'ארלס טאונסנד, בין חומות העיר תוך התגוננות מפני הכוחות הצרים ובהמתנה לכוחות המחלצים. על אף מאמצים כבירים של הצבא הבריטי ובמחיר של כ-23,000 חללים נכשל הניסיון לפרוץ את המצור והדיוויזיה הנצורה נכנעה.
בית הקברות הוקם על ידי אנשי הדיוויזיה השישית בתקופת המצור כדי לקבור את מתיהם. חלק מהחללים נהרגו מחילופי אש ומירי ארטילרי אולם רבים אחרים מהמחסור במזון בשלהי המצור והשפעות הרעב על בריאות החיילים.
בתי הקברות בעיראק תוחזקו בצורה ראויה עד סיום תקופת שלטונו של סדאם חוסיין במלחמת עיראק ב-2003. עקב ההתדרדרות המצב הביטחוני בעיראק לאחר מכן התקשתה ועדת חבר העמים לקברי מלחמה לתחזק חלק מבתי הקברות במדינה זו. גם בית הקברות בכות סבל מהזנחה וונדליזם אך בהיקף נמוך יותר מבתי קברות אחרים בעיראק. ב-2014 שיפצה "ועדת חבר העמים לקברי מלחמה" את בית הקברות.
כ-2 ק"מ מצפון לבית הקברות הוקם בית קברות לחיילים טורקים שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
אילת
אֵילַת היא העיר הדרומית ביותר במדינת ישראל והיחידה בה לחופי הים האדום, והיא משמשת כעיר נמל ותיירות מרכזית. העיר שוכנת בדרום הערבה, שייכת למחוז הדרום, ומתגוררים בה כ-52,000 תושבים.
בתקופת המנדט שכנו במקום יישוב בדואי קטן בשם אום א-רשראש (בערבית: أم الرشراش) ונקודת משטרה בריטית. בימי קדם שכנה בסמוך למקומה של אילת העיר עציון גבר, הנזכרת רבות בתנ"ך. ב-1949 נכבש המקום במסגרת מלחמת העצמאות, ושימש בעיקר כמחנה צבאי. בשנת 1950 הוקם במקום יישוב קטן ושדה תעופה. אילת הוכרזה כעיר בשנת 1959.
העיר נקראת על שם העיר המקראית אֵילַת (גם: אֵילוֹת), הנזכרת מספר פעמים בתנ"ך, לצד עציון גבר, בתקופות ממלכת ישראל המאוחדת וממלכת יהודה כעיר נמל יהודית על שפת ים סוף - "תחנת הצי המסחרי של העם העברי". בדיון בוועדה הגאוגרפית (שקדמה לוועדת השמות הממשלתית) על שמה של העיר, הייתה התלבטות אם לקרוא לעיר "אילת החדשה" או "עציון גבר". אף על פי שהיה ברור כי אין מדובר באילת המקראית, בכל זאת הוחלט לקרוא לעיר בשם "אילת", מאחר שהשם כבר נטמע בציבור.
מדרום לאילת נמצאת העיירה טאבה, שבשליטת מצרים, וממזרח לה נמצאת העיר עקבה, שבשליטת ירדן. שטח השיפוט של אילת הוא 84,789 דונם, והיא העיר החמישית בגודל שטח שיפוטה בישראל. משנת 1985 מוגדר אזור אילת כ"אזור סחר חופשי", הפטור ממע"מ (פרט למוצרים בודדים) וממיסים נוספים.
החיבור בין העיר אילת לשאר חלקי ישראל מתקיים באמצעות כביש 90, לאורך הערבה, וכן באמצעות כביש 40, העובר באזורי המישר, מכתש רמון והר הנגב. ניתן להגיע לעיר אילת בטיסה לנמל התעופה רמון ממרכז הארץ דרך נמל התעופה בן-גוריון הנמשכת 35 דקות, או מצפון הארץ, מנמל התעופה חיפה, בטיסה הנמשכת פחות משעה.
אטימולוגיה
מקור השם אינו ידוע. אחת ההשערות היא שהמקור למילה "אילת", באה מהשורש העברי איל, שהוא גם השורש למילה אלה, שמשמעותה הוא האלה ארצישראלית, מין עץ ממשפחת האלתיים. השערה נוספת היא ש-"אילת" למעשה באה מהמילה איל שמשמעותה כבש ממין זכר. זאת מכיוון שהאילים מוזכרים בתנ"ך פעמים רבות, בעיקר באזור הדרום.
במקרא
העיר נזכרת במספר מקומות בתנ"ך:
על פי המקרא, דוד המלך, שכבש את ארץ אדום הסמוכה, השתלט גם על אילת. על פי הזוהר באדרא זוטא על פרשת האזינו, הפסוק בתהילים מ"ח, מדבר על מקום הכינוס של מלכי אדום נגד דוד המלך, שהיה באדום על שפת ים סוף, כשאילת (שנקראה אז "אילות") היא במחוז אדום.
בתקופת בית שני
המשנה מציינת עיר בשם "אילת" בזמן בית המקדש השני, אך מדובר על עיר בטווח הליכה של יום אחד בלבד מירושלים, ואין זו אילת שלחוף הים האדום (יש משערים שהכוונה לבית גוברין). על פי החוקר שמואל קליין (במאמרו אסיא, ברלין תרצ"ז), המאמר בתלמוד "מעשה ברבי מאיר שהלך לאסיא לעבר שנה" (תוספתא מגילה ב') מדבר על אסיא שהיא השם הרומי של "עציון גבר". ש. קליין מסתמך על האונומסטיקון של אב הכנסייה אוסביוס שתִרגם: "עציון גבר – essia".
בהלכה
לפי ההלכה אילת נחשבת כחוץ לארץ, מפני שהיא איננה בתוך גבולות ארץ ישראל המקראית. לכך השלכות ההלכתיות רבות כגון מצוות יישוב ארץ ישראל שאינה תקפה באדם המתיישב באילת או בערבה הדרומית, וכן לעניין קדושת שביעית שאין איסור בעבודת קרקע ואין בפרותיה קדושת שביעית. לעניין יום טוב שני של גלויות נחלקו האחרונים יש פוסקים הסוברים שיש חיוב לעשות יום טוב שני מכיוון שהיא מוגדרת כחו"ל, ואחרים חולקים וסוברים שמכיוון שבזמן בית המקדש השלוחים היו יכולים להגיע ולעדכן על קידוש החודש, לכך אילת נכללת בגדר ארץ ישראל לעניין יום טוב.
בתקופת הכיבוש המוסלמי
בכתביהם של היסטוריונים ערבים מימי הביניים, מופיע הסכם בין מוחמד ליהודי אילת, ג'רבה ואדרוח' (בעבר הירדן המזרחי). במכתב ששלח להם, מאשר מוחמד כי ליהודי אילת הזכות לשמור על דתם, ומאפשר להם לשמור על השליטה בעיר בתמורה למס שנתי שישלמו לו. עם זאת, העיר אילת ושאר ארץ ישראל נכבשו על ידי הצבא המוסלמי באמצע המאה השביעית. במהלך התקופה המוסלמית הייתה לאילת (ayla) חשיבות מסוימת, לפרקים, בתור תחנה בדרך למכה.
בתקופת קום המדינה
הבריטים קיימו באילת שהייתה קרויה אז אום רשרש, תחנת משטרה. דוד בן-גוריון, עוד לפני קום המדינה, בשנת 1934, הגיע לאום-רשרש והיה ראשון החולמים בעת החדשה על הפיכתה של אילת לעיר נמל בינלאומית.
במסגרת מבצע עובדה, ב-10 במרץ 1949 ט' באדר, נכבשה משטרת אוּם רַשְרַש שלחוף מפרץ אילת, והנפת דגל הדיו במקום ציינה את סיומה של מלחמת העצמאות. במקומה של אום רשרש הוקמה אילת. המושל הראשון באילת היה אברהם זכאי.
העיר אילת הישראלית הוקמה כיישוב קטן ב-1950. ביישוב הקטן והמרוחק באותה עת, התגוררו מספר עובדי נמל, אנשי צבא ואסירים משוחררים. התחבורה לעיר הייתה קשה בשנים אלו ונעשתה דרך מצפה רמון או באמצעות מטוסים קלים שנחתו במנחת שהוקם בסמוך ליישוב. בתאריך 28 בפברואר 1950 נחנך באילת שדה תעופה.
לאחר מבצע קדש
מבצע קדש נתן לאילת תנופה והיא החלה מתפתחת הן בתור מועצה מקומית, הן בזכות הנמל שלה והן בזכות התחלת ניצול היופי התיירותי שבה. בשנות ה-60 סבלו תושבי העיר מיוקר מחירים שהיו בין הגורמים לגל עזיבת תושבים בשנת 1962. ב-1960 נחנף האגף הראשון במרכז רכטר שהיה למרכז האזרחי של העיר שכלל גם את בניין העירייה, כיכר אזרחית, קולנוע "אילת" ובניין משרדים "בית סולל בונה" שבלט בנוף הודות לגובהו שהתנשא לשבע קומות והיה לבניין הגבוה באילת במשך שנים רבות.
בשנת 1966 קידם ראש העיר, יוסקה לוי, תוכנית לבניית בתי זיקוק סמוך לנמל אילת, ואפילו הונחה אבן פינה למפעל על ידי פנחס ספיר, למרות התנגדות עזה של שרים אחרים בממשלה ותושבי העיר. מלחמת ששת הימים, הפכה את אילת לעיר מעבר בדרך לסיני. אף על פי שמבחינה תיירותית, היא עמדה בצל של מקומות כגון שארם א-שייח', הרי שחשיבותה כמקום מעבר אזרחי וצבאי, תרמו לפיתוחה. בשנת 1968 נפתח בעיר בית החולים יוספטל שנועד לשרת מעבר לתושבי העיר גם את האוכלוסייה ביישובי הערבה ואת חיילי צה"ל בבסיסים השונים באזור. בתקופת מלחמת ההתשה הבסיס הצבאי והנמל האזרחי היו יעד למספר תקיפות של צוללים מצרים. באפריל 1969 נורו קטיושות מעקבה שבירדן על אילת, ושמונה אזרחים נפצעו. בתגובה הפגיז צה"ל מטרות בעקבה.
המאה ה-21
ב-18 באוגוסט 2011 אירעה בכביש 12, כ-12 ק"מ מצפון לאילת, מתקפת הטרור בדרום ישראל, שבה נהרגו שמונה ישראלים.
ביולי 2014 במהלך מבצע "צוק איתן" נפלו שתי רקטות במרכז העיר, לא היו נפגעים אך היו מספר נפגעי חרדה ונגרם נזק לרכוש.
ב-2018 החלו העבודות על הקמת לונה פארק, מערכת כבישים שתחבר בין מזרח העיר למערבה ואזור תיירות ופנאי על שטח נמל התעופה הישן במרכז העיר.
בנוסף, בשנה זו, נחתם הסכם גג שבמסגרתו ייבנו 18,372 יחידות דיור חדשות בתשע שכונות חדשות, 6,930 חדרי מלון ו-146 אלף מ"ר שטחי תעסוקה, לפי ההסכם, אילת צפויה להכפיל את מספר תושביה.
כמו כן הוקם פארק מים בשטח של כ-20 דונם ועלות הקמתו נאמדה בכ-60 מיליון שקל.
אוכלוסייה
בשנת 2014 נרשמו בעיר כ-48,900 תושבים. הגרעין הקהילתי, כ-13% מסך תושבי העיר, מתגוררים בה מעל 20 שנה. כ-18% חיים בה בין 10 ל-20 שנים. מכאן שכ-31% מתושבי העיר מהווים את האוכלוסייה הוותיקה (10 שנים ומעלה) בעוד ש-69% מתושבי העיר נמצאים בה פחות מ-10 שנים. ילדים: בעיר ישנם מעל 13,000 ילדים ובני נוער בגילאים 18 - 0.
להלן נתוני התפתחות האוכלוסייה בעיר:
בעיר היו אלפי מסתננים מאפריקה שהיוו כשמינית מאוכלוסיית העיר נכון להיום אוכלוסייה זו הצטמצמה בעקבות בלימת הסתננות המהגרים בגלל בניית הגדר בין ישראל למצרים ורובם היגרו למרכז המדינה, חלק גדול מהם עובדים בתיירות בעיר והם אינם נכללים בנתוני הלמ"ס.
אילת היא העיר הדרומית ביותר בישראל. כ-3.5% מתושביה הם ערבים-מוסלמים, כ-0.6% ערבים-נוצרים וכ-0.5% דרוזים.
תיירות
הנסיגה הישראלית מסיני במסגרת הסכם השלום עם מצרים, החזירה את אילת למקומה התיירותי הבלעדי לחופי הים האדום בעיקר מבחינת הישראלים. בתי מלון חדשים נבנו בעיר לאורך שנות ה-80 וה-90, בהם בתי מלון מפוארים. למרות פיתוח תיירותי זה, הרי שהמחיר הגבוה של הלינה בעיר, הביאו ישראלים רבים להעדיף שלא לנפוש בעיר. גם הסכם השלום עם ירדן, היטיב בעיקר עם שכנתה הירדנית של אילת, עקבה, ופחות עם העיר הישראלית. פריצת האינתיפאדה השנייה, בסוף שנת 2000. בנוסף לכך שמחירי המלונות היו גבוהים משמעותית ממלונות בעקבה או בסיני עם רמת השירות דומה, הובילו להיעלמותה של אילת ממפת התיירות העולמית. אם בסוף שנות התשעים היו באילת כ-1.6 מיליון לינות של תיירים בשנה, בעשור הראשון והשני של המאה ה-21 כמויות הלינות של תיירים שלנו באילת נעה בין 400 ל-750 אלף. (ירידה של בין 55 ל-75 אחוזים) והעיר מאז מבוססת בעיקר על תיירות פנים. לאור תפוסת המלונות הנמוכה באילת בין חג סוכות לחג הפסח, בין השנים 2015 ל-2019 משרד התיירות סבסד בסכום של כ-60 אירו על כל תייר זר שנחת בשדה התעופה הבינלאומי של אילת. אך למרות זאת, המחירים הגבוהים של הלינה הובילו לכך שאחוז ניכר מהתיירים לנו דווקא בסיני ובעקבה.
בשנת 2019 נרשמו באילת כ-7 מיליון לינות בבתי המלון מתוכם כ-90% היו לינות של ישראלים. בשל האקלים הנוח מתקיימות באילת תחרויות ספורט מרחבי העולם, בכך העיר מושכת אליה תיירות ספורט. כ-250,000 ספורטאים מגיעים מדי שנה לעיר במסגרת זו.
אילת היא עיר קייט ותיירות, ומוקדי המשיכה העיקריים בה הם ים סוף עם חופי הרחצה ושונית האלמוגים שבה הוקמה שמורת אלמוגים, הטיילת הסמוכה להם, פעילויות ימיות שונות, תנאי אקלים נוחים בעונת החורף ונוף המפגיש בין מדבר והרים. באילת ישנן אטרקציות שונות, בהן המצפה התת-ימי, ריף הדולפינים, פארק הקרח עם משטח החלקה אולימפי (קניון אייסמול), בים יש ספינות תיור רבות וביניהם ספינות שונות הכוללות קומה תת-ימית עם קירות זכוכית המאפשרים מבט על שמורת האלמוגים.
בהרי אילת נמצא הסיום של שביל ישראל, שנגמר בבית ספר שדה אילת. החלק האחרון של המסלול הוא הר צפחות, שיורד אל בית ספר שדה אילת, ונמצא מול חוף אלמוג, ובכך משלים את המסלול של השביל.
כמו כן, פעם בשנה משנת 1987 מתקיים באילת פסטיבל ג'אז בים האדום המושך לעיר תיירים מישראל ומהעולם, ובנוסף נערכים בה פסטיבלים אחרים המהווים מוקד משיכה לתיירים, כגון התימניאדה, פסטיבלי ריקודי סלסה וריקודי זוגות אחרים, פסטיבלי ברידג' ועוד. גם כינוסים שנתיים נוספים נערכים בעיר, כנס לשכת עורכי הדין, כנס העיתונאים, כנס חברי ליכוד 'ליכודיאדה' ועוד.
באילת ישנם כ-48 בתי מלון ומספר החדרים לאורחים עומד בה על 12,000, לצד מרכזי בילוי ובידור (ביניהם קניון מול הים שהוא הקניון הרווחי בישראל, למ"ר). נכון לאוקטובר 2007, לא מתקיימת בנייה של מלונות נוספים חדשים. עתודות הקרקע היחידות המוקצות לצורך זה נמצאות סביב לגונת הרחצה (הבלתי שמישה עקב מחדלי תכנון ובניה), הממוקמת בחלקה המזרחי של העיר, בין מלון הרודס לגבול עם ירדן.
החל משנת 2001 מתקיים בעיר פסטיבל פאנג'ויה אשר מניב לעיר הכנסות בגובה עשרות מיליוני שקלים.
התוכנית אסטרטגית לשיפור התיירות בעיר
בינואר 2019, במהלך הכנס השנתי של ועידת אילת לאדריכלים ומעצבים של מרכז הבנייה הישראלי הוצגה תוכנית לשיפור התיירות בעיר. על פי התוכנית צפוי לקום מתחם "קרולינות", המתחם שישתרע על שטח של כ-22 דונמים, צפוי להיבנות בסמוך לבית ספר שדה אילת וישמש כמעיין כפר נופש קטן בו יומו אזורי לינה בשטח לצד שטחים מוצללים, אזור עבודה ואף בריכה קטנה. חלק אחר בתוכנית מדבר על הקמת טיילת שתקרא "טיילת עין סוף" שיתחיל בחוף אלמוג וצפוי להסתיים במעבר טאבה. לצד הפרויקטים האלו צפויה המרינה באילת לעבור שיפוץ יסודי ויוקמו בה מתחם משחקים לילדים, בתי קפה ומתקן שעשועי מים. לאור העובדה ששיפוץ המרינה מקל על המעבר בין האזור של המרינה לאזור מועדון השיט והחוף של משכירי הסירות צפויה לקום "רפסודה", שתכלול מרכז הדרכה לחינוך ימי ומתחם מסעדות. בנוסף, יפותחו שבילי ההליכה בהר צפחות הסמוך לעיר ויפותח קצא"א.
כפר נופש נוסף שמתוכנן לקום במסגרת הפרויקט יהיה "כפר הצוללים" שיכלול מרכז הארחה קטן, אוהלי טיפי שיאכלסו צוללים בדרכם לאתר הצלילה שבשמורת חוף האלמוגים.
הטבות מס
בתחילת שנת 1960 בוטל הפטור ממס הכנסה שניתן עד אז לתושבי אילת.
החלת אזור סחר חופשי על אילת מעניקה תמריצי מס אחדים לפעילות כלכלית באילת. תמריץ עיקרי הוא פטור ממס ערך מוסף לסחורות ושירותים הנקנים באילת. לתושב אילת ניתן (החל משנת 2012) זיכוי ממס הכנסה בשיעור 10% מהכנסתו החייבת מיגיעה אישית שהופקה באזור אילת, בתנאי שהתגורר בעיר שנה לפחות.
כבישים
לאחר הקמת מדינת ישראל עברה הדרך היחידה לאילת בכביש הנפט, כביש 227 ודרך הערבה. המעבר במעלה עקרבים היה מסוכן ביותר, אך שופר בשנת 1950 בידי חיל ההנדסה. עם זאת, הנסיעה מבאר שבע לאילת בג'יפ ארכה כ-10 שעות ולמשאית לקח כ-18 שעות להגיע מתל אביב לאילת.
בתחילת 1953 נחנך כביש חדש לאילת דרך ירוחם, כביש 204 ומכתש רמון. הכביש התחבר באופן זמני עם כביש הערבה המשובש ובינואר 1958 הושלם. במהלך שנות ה-60 נסלל כביש 90 מסדום לחצבה והיה לדרך העיקרית לאילת. בשנת 1973, נסלל קטע כביש 40 ממשאבי שדה לשדה בוקר והמעבר על כביש 204 בדרך לאילת דרך מצפה רמון התייתר. בשנות ה-80 נפרץ כביש 10 על גבול ישראל מצרים, שהיה לדרך שלישית לאילת - דרך שהייתה חסומה שנים רבות לתנועת אזרחים על ידי מערכת הביטחון.
החל משנת 2010 עברו הכבישים המובלים לאילת שיפור משמעותי כביש 90 הכולל את כביש הערבה, וכביש הבקעה עבר שיפור תשתיות אינטנסבי, הכולל הרחבה לשני נתיבים לכל כיוון ברוב המקטעים בכביש זה, וכן כולל את כביש 12, וכביש 40 שהורחבו ברוב קטעי הכביש, וכן שופרו הצמתים והתאורה לאורך כבישים אלו.
נמל אילת
נמל אילת משמש כשערה הדרומי של מדינת ישראל למדינות המזרח הרחוק, אוקיאניה, מזרח אפריקה ודרומה והודו. מרבית פעילות הנמל מקורה בייבוא כלי רכב מהמזרח הרחוק וכן מפעילות ייצוא של מפעלי כימיקלים לישראל.
הנמל התחיל את פעילותו בשנת 1950 ועם הקמתו, נבנה גם מגדלור אילת. ב-2005, בעקבות הרפורמה בנמלי הים בישראל, הוקמה חברה ממשלתית בשם "נמל אילת בע"מ" שבמסגרתה מתנהלים שירותי התפעול של הנמל.
נמל אילת סובל מבעיות של חוסר כדאיות כלכלית להגיע אליו, ולמעשה כמעט כל הספינות מעדיפות לעבור בתעלת סואץ ולהגיע לנמלי אשדוד או חיפה, אך עקב צווים ממשלתיים יש חלק מהענפים (כגון הובלת כלי רכב מהמזרח הרחוק) שמחויבים להגיע לנמל אילת בלבד ולא לנמלי אשדוד וחיפה.
תעופה
מיד לאחר הקמת אילת העברית, הקים חיל האוויר את נמל התעופה אילת כדי לשמור על קשר עם שאר חלקי ישראל, במיוחד לאור המצב הרעוע של הכביש שחיבר את אילת עם יתר המדינה. בדצמבר 1950 נוסדת חברת "ארקיע", שנקראה בתחילה "אילתה", כהמשכה הישיר של "אווירון", כדי לדאוג לקשר תעופה בין אילת ותל אביב. בתחילה קיימה החברה טיסה יומית ובהמשך שתי טיסות מדי יום. בשנת 1969, הוארך המסלול של נמל התעופה אילת והחלו להגיע לעיר טיסות שכר בינלאומיות, בעיקר מסקנדינביה. מטוסים גדולים יותר ששימשו לטיסות בינלאומיות, שהגיעו לאילת נחתו בנמל התעופה עובדה. עם השנים גדל מספר המגיעים לאילת בדרך האוויר והגיע למעל מיליון בשנה. בשנת 2013 החלו העבודות להקמת שדה התעופה בסמוך לתמנע (כ-19 ק"מ צפונה מאילת) נמל התעופה רמון, הוא השני בגודלו בישראל אחרי נמל התעופה בן-גוריון, ומתוכנן לשמש לו כשדה משנה במהלך השנים הבאות. שדה התעופה הבינלאומי החדש נפתח בינואר 2019 ובזכות כך ועקב הריסת שדה התעופה בעיר אילת, מתאפשר חיבור בין אזור המלונות לאזור המגורים בעיר. בנוסף, אילת מתפתחת צפונה בזכות הסרת הגבלות טיסה ומאפשרת בנייה רוויה יותר.
חינוך
במסגרת החינוך העירונית בעיר אילת פועלים עשרה בתי ספר יסודיים ממלכתיים: אופיר, אלמוג, היובל, הרי אילת, יעלים, גלים, מצפה ים, עציון גבר, צאלים וים סוף. כמו כן ישנם שלושה בתי ספר יסודיים ממלכתיים דתיים: ימין הרצוג (שבמסגרתו פועל גם תלמוד תורה), בית ספר ממ"ד חב"ד וכן בית ספר "אור החיים", השייך לחינוך העצמאי. מערכת החינוך באילת זכתה שלוש פעמים בפרס החינוך הארצי.
במסגרת החינוך העירונית ישנם שלושה בתי ספר ממלכתיים על-יסודיים: בית ספר תיכון ע"ש מנחם בגין, אילת, בית ספר תיכון עירוני מקיף גולדווטר ובית ספר תיכון עירוני מקיף ע"ש יצחק רבין, אילת. לצידם, קיים גם בית הספר העל-יסודי "אורים" לחינוך מיוחד, ובית הספר ברנקו וייס. במסגרת החינוך העל-יסודי הממלכתי-דתי, בנות לומדות במסגרת אולפנת תהילת ישראל בכיתות ז'-י"ב, ובנים במסגרת חטיבת הביניים "ימין הרצוג" עד כיתה ח' ואת לימודיהם הם ממשיכים במסגרת הישיבה התיכונית הסביבתית "צביה", ישיבה בה לומדים בתנאי פנימייה גם תלמידים מיישובים אחרים בארץ. מאז שנת 1998 פועלת באילת ישיבה גבוהה, ישיבת "איילת השחר", המושכת אליה תלמידים מכל רחבי הארץ.
החינוך האקדמי באילת כולל קמפוס של אוניברסיטת בן-גוריון, המכון הבין-אוניברסיטאי למדעי הים באילת, שלוחה של מכללת לוינסקי לחינוך, שלוחה של מכללת ירושלים לחינוך וסניף של האוניברסיטה הפתוחה, אשר פעילותה מצומצמת. חייל או בוגר שירות לאומי שסיים שירותו החל מ-1 בינואר 2010 ולומד בקמפוסים אלה, זכאי למלגת שכר לימוד מלאה עבור שנת לימודיו הראשונה לתואר ראשון, בתמורה לפעילות חברתית (בהתאם להחלטה בדבר לימודי חיילים משוחררים במוסד להשכלה גבוהה בפריפריה).
באילת פועלת ספרייה עירונית וכן מתקיימת פעילות של רשת מתנ"סים.
במשך ארבע שנים עיריית אילת סיפקה לילדי המסתננים מאפריקה לימודים במסגרת נפרדת בעקבות עתירה משפטית שהגישו המסתננים שהתנהלה בבית המשפט המחוזי בבאר שבע, ניתן פסק דין, שאילץ את עיריית אילת לשלב את ילדי המסתננים במערכת החינוך העירונית.
לאילת שני רבנים, הרב יוסף הכט והרב משה הדאיה.
ספורט
מדי שנה מתקיימים בעיר למעלה מ-100 אירועי ספורט בקטגוריות שונות. דוגמאות לכך הם גביע הפדרציה לטניס נשים, אליפות אירופה בגלשני רוח, אליפות אירופה בשחייה במים פתוחים ואליפות אירופה בטריאתלון. נוסף על-כך, עקב מזג האוויר הנוח, מתקיימים בעיר מדי שנה אירועי ה"ספורטיאדה" וה"מחוזיאדה". אולם ספורט צאלים אילת עומד לרשות התושבים.
אלה קבוצות הספורט הפועלות בעיר:
שכונות העיר
העיר אילת מחולקת ל-14 שכונות:
אקלים
אילת ידועה באקלים המדברי שלה, ובכמות המשקעים הדלה: כ-22 מ"מ בשנה, מה שהופך אותה לאחת הערים הצחיחות בעולם (לשם השוואה: כמות המשקעים הממוצעת בתל אביב היא 583 מ"מ. כמות המשקעים בעיר הצחיחה ביותר בעולם, אריקה, שהיא גם עיר תאומה של אילת, היא 0.2 מ"מ).
ערים תאומות
אילת מקיימת קשרים עם 14 ערים תאומות: על שם חלק מהערים קרויים רחובות בעיר: רחובות לוס אנג'לס, דרבן, אנטיב, קאמן, קמפן, אריקה, שופרון ופישטאני.
ועדת השרים לענייני שירות ביטחון כללי
ועדת השרים לענייני שירות הביטחון הכללי, היא ועדת שרים מיוחדת, הפועלת בהתאם לסמכויותיה הקבועות בחוק ובשם הממשלה בכל הנושאים שהממשלה נדרשת אליהם על-פי החוק.
בראש הוועדה עומד ראש ממשלת ישראל, והרכב שריה מצומצם.
סמכויות הוועדה
על פי חוק שירות הביטחון הכללי, התשס"ב-2002 ועדת השרים תעסוק ב:
מקאטי
מקאטי או מקאטי סיטי (בטגלוג: Makati, Lungsod ng Makati או Siyudad ng Makatiׂ) היא עיר בפיליפינים, אחת משש עשרה הערים המרכיבות את המטרופולין מנילה - מטרו מנילה, באי לוזון. היא שוכנת במרכז שטח המטרופולין. מקאטי נחשבת למרכז הפיננסי והכלכלי של הפיליפינים והיא מרכזת את המספר הגדול ביותר של תאגידים בינלאומיים ומקומיים במדינה. במקאטי נמצאים מושביהם של שתי הבורסות הפיליפיניות לניירות ערך Philippine Stock Exchange (PSE) ו-Philippine Dealing Exchange (PDEx), של בנקים חשובים, כמו Metrobank, של חברות ושל חנויות כל בו וכן שגריריות כמו אלו של גרמניה, אוסטריה ושווייץ. קומת המסחר הגדולה ביותר של בורסת המניות הפיליפינית שוכנת בשדרות איאלה בעיר. מקאטי ידועה גם כמרכז קוסמופוליטי ומרכז תרבות ובידור מדרגה ראשונה במטרו מנילה. בעיר נמצא גם הקמפוס של "אוניברסיטת המזרח הרחוק" (Far Eastern University). לפי מספר האוכלוסייה - 582,602 תושבים - ניצבת מקאטי במקום ה-17 במדינה ולפי צפיפות האוכלוסייה היא במקום 41 בין ערי העולם, עם 19,336 תושבים על קילומטר מרובע. במשך כל יום שוהים בעיר מעל מיליון אנשים, הכוללים עובדים, תיירים ואנשי עסקים. בתקופת הכיבוש הספרדי נקראה העיר סן פדרו מקאטי. השם קוצר בשנת 1914 למקאטי.
השם
לפי המסורת בקרבת ביצה מדרום לנהר פסיג, נשאל יליד דובר טגלוג על ידי מבקר זר, הלא הוא מיגל לופס דה לגאספי, מהו שם המקום. הוא לא הבין טוב את השאלה והשיב בזמן שהצביע על שפל הנהר פסיג Makati, kumákáti na ("מקאטי, קומקאטי נא"), כלומר "הנה שפל, זה שפל".
היסטוריה
לפני התקופה הספרדית חלקים משטח העיר השתייכו לממלכת נמאיאן שבירתה הייתה בנפה סנטה אנה שבימינו שבמנילה.
התקופה הספרדית
הקפטן פדרו דה בריטו, בעבר עוזר מפקד הצבא הספרדי, היה מייסד היישוב המקורי. דה בריטו התפרנס מהסחר הימי. הוא זכה במכרז לתפקיד "רגידור" של מנילה, אחרי ששילם עבורו 1,400 פסוס מזהב (ששליש ממנו הבטיח על חשבון התשואה). הוא נכנס לתפקיד זה ב-24 ביוני 1589. באותה שנה גם כן במכרז פומבי השיג דה בריטו שטח ביצתי של 49,400 דונם, שעליו קמה לימים העיר מקאטי. אחרי שהצליח במכרז, התחייב דה בריטו להפיץ בין הילידים את בשורת הנצרות. הספרדים התמקמו באזור מסביב לעיר סנטה אנה דה סאפה ובשנות ה-1600 התחילו לפתח את מקאטי סביב שני מקומות עלייה לרגל:כנסיית גבירתנו מגואדלפה (בימינו כנסיית גבירתנו רבת החסד) שנפתחה בשנת 1625) וכנסיית הקדושים פטרוס ופאולוס (שנחנכה ב-1620), במרכז העיר שבימינו ( Makati Poblacion שנבנה על ידי נזירים מיסיונרים כדי למשוך לכאן ציבור של מאמינים וכדי למשמ לחווה חקלאית. בשנת 1670 הפך המקום לעיירה מוניציפלית עצמאית וקיבלה את השם "סן פדרו דה מקאטי" לכבוד הקדוש הפטרון של היישוב, פטר הקדוש. החל מן המאה ה-18 התפרסמה העיירה בתעשיית הקדרות כשהקדרים היו משתלמים אצל הישועים. עולי הרגל באוני אל כנסיית גבירתנו של השלום והמסע הבטוח באנטיפולו, היו מגיעים אל העיירה בסירות וברגל והיו עוצרים בה למנוחה ולהתרעננות. החל מן המאה ה-19 המוקדמת הכנסייה נוהלה במישרין על ידי אנשי דיוקסיה ללא תפקידי כמורה.
בשנת 1718 הביאו לכאן הישועים איקונין של גבירתנו הבתולה של הוורד מאקפולקו שבמקסיקו והציבו אותו בכנסיית סן פדרומקאטי. ביוני 2018 נחגגו 300 שנים מאז האירוע הזה. עד למלחמת ארצות הברית-פיליפינים היה לאיקונין ראש וידיים משנהב ועל חזו מיכל עם שרידי קודש - חוט שערה של הבתולה הקדושה - ששניהם נגנבו בזמן שהכנסייה שימשה כבית חולים. הם הוחלפו על ידי חלל בצורת סגלגל ועל ידי ראש וידיים מעץ.
ב-1851 דון חוסה בוניפאסיו רוחאס, מאבות משפחת זובל דה איאלה, רכש את האחוזה הישועית סן פדרו דה מקאטי תמורת 52,800 פסוס. מאז התפתחות היישוב הייתה כרוכה בבני משפחת זובל דה איאלה ובחברת ההחזקות שבבעלותם - חברת איאלה, בימינו הגדולה בפיליפינים. במקאטי פרצה בשנות ה-1890 ההתנגדות הפסיבית לשלטון הקולוניאלי הספרדי ואחר כך המהפכה הפיליפינית, בהשתתפות המועצה המקומית קאטיפונאן בראשותו של פיו דל פילאר. קולי-קולי הוא בימינו ברנגאי (נפה) שכונתה כך לזכרו של דל פילאר.
התקופה האמריקאית
בשנת 1898 אחרי תבוסתה במלחמת ארצות הברית–ספרד ויתר ספרד לארצות הברית על הפיליפינים ועל מושבות אחרות. ב-1901 כל האזור שמדרום לנהר פאסיג, כולל העיר סן פדרו דה מקאטי, עד לאלאבנג שב מונטינלופה הוכרז לשטח צבאי אמריקאי, שבו הוקם גם פורט מקקינלי, בימינו פורט בוניפסיו. באותה שנה כל העיר סן פדרו דה מקאטי, על 25,000 תושביו, הועברו מהמחוז מנילה למחוז החדש ריזאל, כש מרסלינו מגסאיסאי כיהן כראש העיר. בקרבת שנת 1910 נבנו קווח חשמלית "מראלקו" אל פורט מקקינלי ואל הקצה המערבי של מקאטי. הקברט סנטה אנה היה לתחנה הסופית של החשמליות. מערכת התחבורה הזאת איפשרה הגעת המשקיעים ופתיחת עסקים רבים באזור. ב-28 בפברואר 1914 החליט בית הנבחרים של הפיליפינים (במסמך 2390 שלה) לקצר את שם היישוב ל"מקאטי". ב-1937 בשטח המשולש איאלה של ימינו, נפתח שדה התעופה נילסן. כיום נותר ממנו רק מגדל הפיקוח שהפך למסעדה. בותו עשור הגיעה לעיירה גם מערכת מסילות הברזל הלאומית של הפיליפינים. נפתח גם הפארק סנטה אנה, זירת מרוצי הסוסים השנייה במדינה.
אחרי מלחמת העולם השנייה
אחרי החורבן שהביאה מלחמת העולם השנייה על מנילה וסגירת השדה נילסון, צמחה העיר קצב מזורז ומחירי הנדל"ן עלו לשחקים. בשנות ה-1950 קמו הקהילות העירוניות המתוכננות הראשונות (בנפות או בראנגאי פורבס פארק, אורדאנטה, סן לורנזו ובל-אייר) הודות לבעליהם, התאגיד איאלה. באותו זמן פורט קינלי, ששינה את שמו לפורט בוניפסיו, אז מושב המטה הכללי של הצבא הפיליפיני, הפך לנקודת ההתחלה לבניית שבע קהילות עירוניות נוספות שנועדו למשפחות אנשי הצבא שעבדו בבסיס הצבאי. בניני המשרדים הראשונים נבנו במה שנקרא כיום "אזור העסקים המרכזי מקאטי". החל משנות ה-1960 הפך מקאטי לבירה הפיננסית והמסחרית של הפיליפינים.
בשנת 1971 במרכז העיר הוקם פסל לגבריאלה סילנג, לוחמת החופש מהמאה ה-18.
בשנת 1975 נפרדה מקאטי מהמחוז ריזאל יחד עם קלואוקן, מאלאבון, נבוטס, קזון סיטי, מריקינה, סן חואן, פאסיג, מנדלויונג, פאטרוס, טרגיוג, פאסאי סיטי, פאראנאקה, לאס פיניאס ומונטינלופה, והסתפחו לאזור עיר הבירה הלאומי או "מטרו מנילה" כמרכיב של המטרופולין.
אחרי רציחתו של הסנטור מן האופוזיציה, בניגנו אקינו הבן, ב-21 באוגוסט 1983, הייתה מקאטי מרכז למחאות ההמוניות נגד הרודנות של הנשיא פרדיננד מרקוס. הפגנות המחאה שנודעו כ"מהפכת הקונפטי", התקיימו באזור העסקים המרכזי והובלו בין השאר, על ידי עובדי התאגידים הגדולים הפועלים באזור. הן הגיעו לשיא ב-1986 עם "מהפכת שלטון העם" או "מהפכת EDSA I" ששמה קץ למשטר 20 השנה של מרקוס. יריבתו של מרקוס, אלמנתו של הסנטור הנרצח, קוראסון אקינו הייתה לנשיא האחד עשר של הפיליפינים והאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד הרם. אחרי מות ראש העיר יאבוט בימי המהפכה, מינתה אקינו את ז'ז'ומר בינאי כראש עיר בפועל של מקאטי. הוא נבחר בסופו של דבר בראשות העיר בשנת 1988. בעת כהונתו הראשונה הייתה העיר עדה לניסיון ההפיכה משנת 1989 באזור העסקים שלה. בימי בינאי בשנות ה-1990 הראשונות נבנו ביישוב גורדי השחקים הראשונים. בשנת 1995 קיבלה מקאטי מעמד מלא של עיר.
ב-17 במאי 2000 התרחש פיגוע באמצעות פיצוץ מטען בקניון גלורייטה בתוך מרכז איאלה ובו נפצעו 13 בני אדם. כעבור 4 ימים התפוצץ מטען נוסף במגה-קניון SM Megamall ופיגועים נוספים התרחשו ביום ריזאל. ב-19 באוקטובר 2007 אירע פיצוץ נוסף בגלורייטה 2 וגרם למותם של 11 אנשים ולפציעתם של למעלה ממאה.
פוליטיקה מקומית
החל משנת 1986 כמעט ללא הפסקה נבחרו ראשי עיר ממשפחת בינאי. הראשון היה ז'זומר בינאי, סגן נשיא הרפובליקה לשעבר. אחריו נבחרו אשתו אלניטה סומביו בינאי, בנו זז'ומאר בינאי הבן, וכעת בתו, אביגיל בינאי.
גאוגרפיה
מקאטי ממוקמת במרכז המטרופולין מנילה. היא גובלת בצפון בנהר פאסיג, בצפון-מזרח בעיר פאסיג, בדרום-מזרח בערים פאטרוס וטאגיג, בצפון-מערב בעיר מנילה, ובדרום-מערב בעיר פאסאי. שטח העיר 27.36 קמ"ר.
אקלים
לפי סיווג האקלים קפן, אקלים העיר הוא טרופיקלי מונסוני. יחד עם כל שאר הפיליפינים מקאטי נמצאת באזור הטרופיקלי. קרבתה לקו המשווה גורמת לכך שטווח הטמפרטורות הוא צר מאוד, ויורד נדיר מתחת ל-20°C+ או גבוה מ-38°C+. עם זאת הלחות היא בדרך כלל גבוהה מאוד, מה שגורם להגברת תחושת החום. קיימת עונה יבשה נפרדת, יחסית קצרה, מינואר עד מאי, ועונה גשומה יחסית ארוכה יותר מיוני עד דצמבר.
דמוגרפיה
אוכלוסיית מקאטי מנתה בשנת 2015 582602 תושבים. לפי מספר התושבים היא התשיעית בין ערי מטרו מנילה. מבחינת ההשתייכות הדתית: 88.9% הם רומיים-קתוליים. מיוצגים באוכלוסייה מיעוטים דתיים כמו הכנסייה המורמונית (כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים), אנג דאטינג דאאן (כנסיית האל הבינלאומית שמרכזה בפיליפינים), איגלסיה ני כריסטו (כנסיית המשיח, שהוקמה בפיליפינים), כנסיות פרוטסטנטיות, האסלאם, ההינדואיזם, הבודהיזם והיהדות.
כלכלה ותשתיות
בשנת 2013 הייתה מקאטי היישוב העשיר ביותר בפיליפינים מבחינת הכנסה ממקורות מקומיים על ראש תושב. בעיר פועלים נכון לשנת 2012 המספר הגדול ביותר של משרדי מיקור חוץ ב"מטרו מנילה" ב-1159 חברות וכן המספר הגדול של פארקים ובנייני תעשייה, הרשומים ב PEZA (הרשות לאזור הכלכלי של פיליפינים) לעיר אין גירעון מזה מלמעלה מ-26 שנה. המיסים בה לא הועלו מאז חוקק חוק המיסים משנת 2006. בסוף שנת 2012 פעלו בעיר מעל 62,000 עסקים, בתחום הפיננסיים, הסחר הקמעוני/סיטונאי, השירותים, הנדל"ן, הייצוא/ייבוא והייצור.
העיר ידועה באזור העסקים המפותח שלה - Makati Central Business District) CBD) המחובר לשדרות (EDSA (Avenida Epifaniode Los Santos, שדרות חיל פויאט, שדורת ארנאיז ושדרות צ'ינו רוסס. הוא כולל את הלגאזפי וילג', סלסדו וילג', המרכז איאלה וחלקים ומבל-אר וילג'. על מסלולי ההמראה של שדה התעופה לשעבר נילסון פילדס, (שדה התעופה הראשי של מנילה בשנות ה-1930) עוברים שדרות איאלה ופאסוא דה רוחאס. המשולש איאלה הוא תת-יחדיה של ה- CBD ומשתרע על שטח האדמה שבין שדרות איאלה, שדרות מקאטי ופאסו דה רוחאס, על בנייניהם. חברות בינלאומיות רבות, בנקים ועסקים חשובים ממוקמים באותו משולש. כמו כן פועלים במשולש בוטיקים ומסעדות יוקרתיים והפארק Ayala Triangle Gardens (גני המשולש איאלה)
קומת המסחר של בורסת הפיליפינים שוכנת במגדל איאלה 1 ובבניין בורסת מקאטי, שניהם בשדרות איאלה. מועדון העסקים מקאטי מונה מעל 800 אנשי עסקים בכירים, המייצגים 450 מתוך הפירמות הגדולות ביותר של המדינה.
מרבית גורדי השחקים במטרו מנילה ובפיליפינים ממוקמים במקאטי, לרבות:PBComTower, Gramercy Residences שב Century City ו-G.T. International Tower. החל משנת 2001 הבניין הגבוה בפיליפינים הוא PBCom Tower בשדרת איאלה, המגיע לגובה 259 מ' ויש לו 52 קונות. שם נמצא המטה של בנק התקשורת של הפיליפינים PBCom.
חינוך
ספינת הדגל של החינוך האקדמי בעיר היא אוניברסיטת מקאטי, אוניברסיטה ציבורית, ללא כוונת רווח. מוסדות השכלה גבוה הכוללים "המוסד האסיאתי לניהול עסקים" AIM, המסוד לחינוך מקצועי Ateneo Professional Schools, התוכנית מנילה של האוניברסיטה השתולית האוסטרלית, המכון מפואה לטכנולוגיה, אוניברסיטת ליסאום של הפיליפינים- מקאטי, Centro Escolar University Makati, אוניברסיטת המזרח הרחוק- מקאטי, האקדמיה, The One School, הסמינר האסיאתי לכמרים נוצרים ASCM, המכון הטכני דון בוסקו במקאטי, מכללת העלייה השמיימה סן לורנצו, מכללת סן אגוסטין- מקאטי, מכללת סנט פול-מקאטי, המסינר המינורי גברתנו מגוודלופה, מכללת אסיה פסיפיק, מכללת סנטה רוסה- מקאטי, מכללות AMA מקאטי. ידוע הוא גם בית הספר היסודי פאלאנאן.
רחוב ג'.פ. ריזאל
מוכר בעבר כטחרון, הוא כיום חלק מדרל סהטה אנה פובלסיון. הוא הרחוב הראשון של מקאטי המסומן במפות הספרדיות מן התקופה הקולוניאלית.
טוקיו הקטנה
הוא רובע יפני הנמצא לאורך רחבת שדרות צ'ינו רוסס וברחובות הסמוכים באזור המשתרע בערך בין רחוב רופינו ושדרות ארנאיז.
המחלף מגאיאנס
הוקם בשנת 1969 ונפתח לתנועה ב-1975. הוא אחד המחלפים הראשונים במדינה.
מוזיאון מקאטי
המוזיאון של מקאטי שוכן ברחוב ריזאל בבניין ישן שנבנה בשנת 1918 ושימש כבית העירייה בשנים 1918–1961. מוצגת בו ההיסטוריה של מקאטי על ידי אוסף צילומים נדירים, ציורי קיר ודיורמות. הוא מאחסן גם מאובנים של בעלי חיים וכלי חרס מן התקופה הפרה-היסטורית. הסגנון האדריכלי של המוזיאון הוא "Bahay na Bato" קלאסי, בנוי בלבנים בקומת הקרקע ומעץ בקומה העליונה. ב-1934 בימי ראש העיר ניקנור גרסיה נבנה מחדש בעזרת חמרי בטון. ב-1958 כשעדיין שימש כבית העירייה שופץ על ידי ראש העיר מקסימו אסטרלה. ב-1961 כשבית המנהל המקומי עבר כמה קילומטרים מבניין זה, שימש בית העיר הישן כספרייה עירונית. אחרי העברת הספרייה למתחם בית העירייה החדש, שימש המקום את הקרן למחלות עיניים ואוזניים. במרץ 1990 בימי ראש העיר ז'ז'ומאר בינאי הפך המבנה למוזיאון העיר.
כנסיית גברתנו של החסד (Nuestra Señora de Gracia)
כנסיית Nuestra Señora de Gracia היא כנסייה רומית-קתולית בסגנון בארוק שהוקמה בשנת 1601 על ידי נזירים אוגוסטינים. סגנונה הוא למעשה שילוב של רנסאנס ספרדי מאוחר ועיצוב בארוקי מוקדם. הסממן של הרנסאנס במבנה הוא השער הראשי עם חלון רוזטה ועמודים דוריים פשוטים. לעומת זאת, פנים המבנה ופרטי החלונות, מושפעים על ידי האמנות הבארוקית. אולם מתאר הקרקע הוא רומנסקי. בימי מלחמת שבע השנים סבלה הכנסייה מפשיטה בריטית. היא ניזוקה קשות ברעידת האדמה בשנת 1880 ועל ידי העימותים הראשונים משנת 1898 בין כוחות אמריקאים ופיליפינים. כנסיית נואסטרה סניורה דה גרסיה הוא אחד מאתרי החתונות הפופולרי ביותר במטרו מנילה.
כנסיית הקדושים פטרוס ופאולוס
כנסיית הקדושים פטרוס ופאולוס היא הכנסייה העתיקה ביותר במקאטי. היא שוכנת ברחוב ד.מ. ריוורה והיא מוקפת גורדי שחקים ואזורי מגורים. נפתחה בשנת 1620 ונבנתה החל משנת 1607 על ידי הכומר הישועי פדרו דה לוס מונטס, באתר שנקרא בזמנו "בואנאוויסטה" - "מראה טוב") . מימן את בנייתה הקפטן פדרו דה בריטו לכנסייה ספינה מלבנית עם אפסיס וסקריסטיה, לפי הדגם המקובל בכנסיות של מיסיונים קולוניאליים. חזיתה בצורת כתר אפיפיורי בעל שלוש קומות ושני המפתחות, סמלי האפיפיורות, המזכירים את אחד מפטרוני הפרוכיה, פטרוס הקדוש, הנחשב לאפיפיור הראשון.
האנדרטה של גבריאלה סילאנג
בפינת השדרות איאלה ומקאטי ניצבת האנדרטה למהפכנית האילוקנית גבריאלה סילאנג.
אירועים חשובים
שבו רוקדים לכבוד הקדושים פטרוני עיר על ברכותיהם.
ארנולפו די קמביו
ארנולפו די קמביו (באיטלקית: Arnolfo di Cambio; סביבות 1240 – 1300 עד 1310), היה אדריכל ופסל איטלקי.
ביוגרפיה
די קמביו נולד בעיירה קולה די ואל ד'אלזה (Colle di Val d'Elsa) שבטוסקנה.
הוא היה בין עוזריו ותלמידיו של ניקולא פיזאנו בהקמת דוכן ההטפה בדואומו (קתדרלת סיינה ב-1265. בין השנים 1266–1267 עבד ברומא עבור שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, ויצר פסל שלו בדמות סנטור רומי הנמצא במוזיאון הקפיטוליני בקמפידוליו.
בשנת 1282 יצר בכנסיית סן דומניקו באורבייטו מונומנט עבור הקרדינל דה בריי, הכולל מדונה המפוסלת לפי תבנית של פסל רומאי של אלת המזל הטוב (אבונדנטיה, Abundantia). הוא הושפע מאמנות הקוסמטסקו (באיטלקית: Stile cosmatesco), פסיפס גאומטרי עדין שהיה נפוץ ברומא בימי הביניים. הוא שיבץ אמנות זו בעבודותיו בסנטה מריה מג'ורה ברומא, בבזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות (1285) ובסנטה צ'צ'יליה אין טרסטוורה (1293). באותה תקופה גם סיים את פסלו של פטרוס הקדוש בבזיליקת פטרוס הקדוש.
בין השנים 1294–1295 עבד די קמביו בפירנצה, בעיקר כאדריכל. הוא הכין את תוכניות הבסיס לדואומו של פירנצה, סנטה מריה דל פיורה, לבזיליקת סנטה קרוצ'ה ולארמון מועצת העיר, פאלאצו וקיו. פסלים שלו גם שובצו בחזית הכנסייה עד 1589.
ג'ורג'ו וזארי כלל פרק על די קמביו בספרו "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" (Le Vite delle più eccellenti pittori, scultori, ed architettori), וציין אותו כאחד ממניחי היסודות לאמנות הרנסאנס האיטלקי.
.bw
פעולות
מרבית הרישומים הנוכחיים הם ברמה השלישית מתחת לשמות דרגה שנייה כגון co.bw ו-org.bw, אך ישנם רישומים בדרגה שנייה גם כן.
רשות הרגולציה לתקשורת בבוצואנה מפעילה שירות WHOIS לתחומי .bw והופעלה בעבר על ידי תאגיד התקשורת בבוטסואנה.
קרל אוגוסט, נסיך הכתר של סקסוניה-ויימאר-אייזנך
קרל אוגוסט, נסיך הכתר של סקסוניה-ויימאר-אייזנך (בגרמנית: Karl August von Sachsen-Weimar-Eisenach; 31 ביולי 1844 – 20 בנובמבר 1894) היה נסיך הכתר של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, אולם מכיוון שמת קודם לאביו לא ירש את הכתר, ובנו עלה לשלטון לאחר מות אביו ב-1901.
ביוגרפיה
קרל אוגוסט נולד ב-31 ביולי 1844 בויימאר שהשתייכה לדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, לקרל אלכסנדר, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך ולסופיה, נסיכת הולנד, בתם של וילם השני, מלך הולנד ואנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. קרל אוגוסט התחנך בצעירותו על ידי מוריץ פרמרן ובאוניברסיטת ינה, ולאחר מכן למד באוניברסיטת לייפציג ובאוניברסיטת היידלברג. לאחר מכן התגייס קרל אוגוסט לצבא סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ואף לחם עמו במלחמת צרפת–פרוסיה, ובינואר 1871 השתתף בשם אביו בטקס ההכרזה על הקמת הקיסרות הגרמנית בארמון ורסאי.
מכיוון שהיה נכדו של וילם השני, מלך הולנד, היה קרל אוגוסט השני בתור לרשת את המלוכה מ-1890 עד מותו. ב-20 בנובמבר 1894 מת קרל אוגוסט בקאפ מרטין בצרפת משחפת. ב-1901 מת אביו קרל אלכסנדר, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ובנו וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-26 באוגוסט 1873 התחתן קרל אוגוסט עם פאולינה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, בתם של הרמן, נסיך סקסוניה-ויימאר-אייזנך ואוגוסטה, נסיכת וירטמברג, ממנה נולדו לו שני ילדים:
איבון מבוגו
איבון לאנדרי מבוגו נאגנומה (בצרפתית: Yvon Landry Mvogo Nganoma, נולד ב-6 ביוני 1994 ביאונדה שבקמרון) הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בלוריאן ובנבחרת שווייץ בעמדת השוער.
קריירת מועדונים
מבוגו נולד בקמרון והיגר כילד עם משפחתו לשווייץ. כנער שיחק במועדונים שונים בשווייץ, ובשנת 2010, כשהיה בן 16, החל לשחק ביאנג בויז ברן. בשנת 2011 החל להשתייך לסגל של הקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה בליגת העל השווייצרית, אך עד לשנת 2013 רק שימש שוער משנה ולא ערך הופעות. החל מעונת 2013/14 מבוגו הפך לשוער הבכיר של יאנג בויז ברן. בעונה זו סיימו מבוגו ויאנג בויז במקום השלישי. בעונת 2014/15 צלחו מבוגו ויאנג בויז את שלב הבתים של הליגה האירופית, אך הודחו בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי אברטון. את עונת 2014/15 סיימו מבוגו ויאנג בויז במקום השני בליגה. בתחילת עונת 2015/16 הודחו מבוגו ויאנג בויז ממוקדמות ליגת האלופות על ידי מונקו, ונשרו למוקדמות הליגה האירופית, שגם משם הודחו על ידי קרבאך. בתום עונת 2015/16 סיימו מבוגו ויאנג בויז שוב במקום השני בליגה. בעונת 2016/17 הודחו יאנג בויז ומבוגו על ידי בורוסיה מנשנגלדבך במוקדמות ליגת האלופות, ונשרו אל שלב הבתים של הליגה האירופית, אותו סיימו במקום השלישי והודחו מהמפעל. בתום עונת 2016/17 סיימו מבוגו ויאנג בויז במקום השני בליגה בפעם השלישית ברצף.
בתום עונת 2016/17, עזב מבוגו את יאנג בויז, בשורותיה ערך 124 הופעות ליגה, וחתם בר.ב. לייפציג מהבונדסליגה, כשוער המשנה של פטר גולאצ'י. בעונת 2017/18 ערך מבוגו הופעת ליגה אחת במדי ר.ב. לייפציג, שסיימה את העונה במקום השישי.
ב-25 באוגוסט 2020 הושאל מבוגו לפ.ס.וו. איינדהובן לשנתיים.
ב-13 ביולי 2022 חתם בלוריאן.
גטו נג'בנייה
גטו נג'בנייה (ברומנית: Ghetoul Baia Mare) היה גטו בשואה שהוקם על ידי הנאצים ליהודי אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה. הגטו היה ממוקם בבאיה מארה, מרמורש, ממלכת הונגריה (כיום: באיה מארה, מרמורש, רומניה) מכוון שהשטח הפך לחלק מהונגריה בעת התרחשות תכתיב וינה בצפון טרנסילבניה עד לסוף מלחמת העולם השנייה. הגטו היה פעיל באביב 1944, לאחר שגרמניה הנאצית כבשה את הונגריה במלחמת העולם השנייה במבצע מרגרטה.
היסטוריה
על פי מפקד שנערך בשבוע השני של 1944, השתייכו לקהילה האורתודוקסית של באיה מארה כ-3,340 אנשים.
תהליך הגטואיזציה ליהודי באיה מארה וקהילות המחוזות הדרום-מזרחיות של מחוז שאטמאר התרחש מספר ימים לאחר שוועידה בסאטו מארה קבעה קריטריונים תפעוליים בסיסיים לתהליך. פגישה של פקידים מקומיים התקיימה במטה מפלגת צלב החץ באיה מארה; גם עוזרו של אדולף אייכמן, לסלו אנדרה, נכח. קרולי תמאס, עוזרו של ראש העיר, ייצג תחילה את העיר, אך עד מהרה הוחלף באיסטבן רוזנר, עוזרו של מפקד המשטרה שהפגין התלהבות רבה יותר. משתתפים נוספים כללו את ג'נו נאגי, מפקד המשטרה; סנדור וג'אי, לשעבר המזכיר הכללי של לשכת ראש העיר; טיבור ורהלי, מפקד יחידת הז'נדרמריה המקומית; גיורה גרגלי, ראש מפלגת צלב החץ של צפון טרנסילבניה; וגוז'ף הרקסק, מנהיג ארגון בארוס, אגודה אנטישמית חריפה של אנשי עסקים נוצרים.
יהודים מהעיר עצמה שכנו במגרש הפנוי של מפעל הזכוכית "König", בעוד אלה מהמחוזות באיה מארה אחרות, הוצבו ברפתות בכפר וואלה בורקוטולוי, במרחק של כ-3 ק"מ ממרכז העיר. ג'נו נאגי וגיוגה גרגלי פיקחו על איסוף היהודים ועל החיפוש אחר חפצי הערך שלהם; קצין האס אס פרנץ אברומייט סייע. כ-3,500 תושבים חיו בגטו העיר, ו-2,000 נוספים בוואלה בורקוטולוי. מבין האחרונים, רק כ-200 יכלו להיכנס לרפתות, והשאר גרו בחוץ. טיבור ורהלי היה מפקד הגטו.
כמקובל בתקופה, היהודים עונו והועברו לשיטות חקירה אחרות. על סוגיות כאלו היו אחראים נאגי ווורהלי; עוזריהם כללו את קארולי באלוג ולסלו ברנטס, מקורבים במפעל "Phoenix" בעיר, וכן את Haracsek,, זולטן אוסבת, פיטר צ'יזברגר, הרקסק והבלשים יוזף אורגובני, אימרה וג'אי ואיסטבן ברטלאן. ב-25 באפריל, ממשלתו של דמה סטויאי כינתה את שמו של מחוז ברנבאס אנדרודי, והוא החזיק באחריות כללית לניהול האזור. הגירושים מבאיה מארה התרחשו בשני טרנספורטים: 31 במאי (3,073) ו-5 ביוני (2,844), עם סך של 5,916 יהודים שנשלחו למחנה הריכוז אושוויץ.
משה לוין (שוטר)
משה לוין (3 במרץ 1948 – 8 במאי 2018) היה קצין בדרגת תת ניצב במשטרת ישראל, אשר בתפקידו האחרון פיקד על היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה ובינלאומית (יאחב"ל), היה גם קצין אגף החקירות במחוז ת"א ומפקד מרחב שומרון.
ביוגרפיה
משה נולד ב-3 במרץ 1948, כ"ב באדר א' תש"ח, בהרצליה. התחנך בציונות הדתית בתיכון עירוני דתי ע"ש הרב מימון. הוא התגייס לצה"ל ב-1965 לסיירת שקד. במהלך שירותו הצבאי, השתתף כחייל סדיר במלחמת ששת הימים בכיבוש אל עריש ובקרב הג'יראדי בו נפצע ברגלו. בזמן מלחמת ההתשה שירת משה בבקעת הירדן ובסיני. במלחמת יום הכיפורים גויס למילואים ונלחם בחזית סיני. משה הוא בוגר תואר ראשון בסוציולוגיה וקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, כסטודנט עבד כמדריך חינוכי במוסד השיקומי לעבריינים צעירים "מצפה ים" בהרצליה.
בשנת 1975 התגייס למשטרת ישראל ושרת בתפקיד חוקר נוער במפלג הנוער ביפו. בהמשך שירותו סיים קורס קצינים, במהלכו זכה לאבטח את ביקורו של נשיא מצרים אנואר סאדאת בכנסת ישראל. לאחר מכן היה קצין נוער בתחנת יפו, ראש צח"ם (צוות חקירה מיוחד), קצין נוער במרחב איילון, ראש לשכת חקירות במרחב איילון וקצין אח"ק (אגף חקירות) מרחב איילון, במינוי זה הועלה משה לדרגת סגן ניצב.
בשנת 1993 מונה למפקד תחנת משטרת בת-ים. בעת כהונתו חלו המהומות הרבות לאחר הירצחה של הלנה ראפ. לאחר מכן, באותה השנה מונה משה למפקד קורס הקצינים של משטרת ישראל, במינוי זה הועלה לדרגת ניצב-משנה. ב-1995 מונה למפקד מרחב שומרון, במסגרת תפקידו זה היה אחראי על יציאת כוחות המשטרה מהערים הפלסטיניות הגדולות בשומרון. ב-1997 מונה לקצין אגף החקירות במחוז ת"א.
ב-1999 מונה לסגן מפקד היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה ובינלאומית (יאחב"ל) תחת משה מזרחי, וב-2001 החליף אותו ומונה למפקד היאחב"ל. בזמן שירותו בתפקיד זה, היה משה ממונה על חקירות רבות ובהן פרשת הבנק למסחר, פרשת נמרודי ופרשת שופטים באדום.
בשנת 2003 יצא לגמלאות לאחר 28 שנים בשירות המשטרה.
משה נפטר ב־8 במאי 2018.
חיים אישיים
היה נשוי לבת שבע לוין לבית ארליך-גרכט, אב לשלוש בנות.
בלומף
תיאור ואנטומיה
הבלומף מתאפיין בגוף גוצי שמנמן, כנפיים בינוניות רחבות וראש גדול, קצר ומעוגל. חרטומו קצר, קטום ונפוח, לועו קטן ועיניו קטנות ובולטות. הבלומף ידוע בצורה הייחודית של אפו הגדול: נחיריו המחורצים נפתחים כלפי מעלה והחוצה וממוקמים בשולי זוג בלוטות נפוחות; בנוסף, בסמוך לנחיריים יש גידול בשרני חזיתי דמוי כרית או כוכב שתלוי במקצת על הלוע. המבנה המוזר של האף גורם לדמיון בין הבלומף לבין אשף המסטיף. הסוג גם ידוע במורפולוגיה היוצאת דופן של אוזניו שדומה לטרפז: הן קצרות, מקושתות ורחבות מאוד, מתחברות במרכז הפנים ונוטות קדימה; שולי האפרכסת הגדולים והמקומטים מקיפים את מרבית הפנים, עד שנראה כאילו העיניים ממוקמות בתוך האוזן. הצפירים גדולים וארוכים ביחס לאוזן. זנבו הדקיק של הבלומף ארוך כמעט כמו הגוף, ועטוף בכנף הזנב הארוכה והמשולשת. אורך הראש והגוף של מיני הבלומף 43–63 מ״מ, אורך הזרוע 35–46 מ״מ, אורך האוזן 12–19 מ״מ ואורך הזנב 40–55 מ״מ; משקלם נע בין 5 ל-18 גרם. הנקבה גדולה במידה ניכרת מן הזכר.
הפרווה של הבלומף ארוכה, שעירה ועבה עם מרקם רך, ומותאמת לטמפרטורות קרות. צבעה הכללי כהה במיוחד, ונע בין בין חום-אפרורי כהה לאפור כהה, אפור-שחור או שחור מבריק (בפרט באזור הכתף, העורף והמצח). חלק מהשערות צבועות בקצה באפור חיוור שמעניק לפרווה ברק כסוף או מראה של שכבת כפור דקה. הצד התחתון חיוור בדרך כלל, ונע בין אפור עמום לאפרפר, לבנבן או צהבהב. הפנים, הכנפיים והאוזניים שחורות. הלוע ורוד, והזרועות והרגליים בצבע בורדו.
תפוצה וביולוגיה
מיני הבלומף חיים באזור הפלארקטי המשתרע על אירואסיה וצפון אפריקה; טווח התפוצה של הסוג משתרע על מרבית מדינות אירופה (כולל האיים הבריטים, האיים הבלאריים, קורסיקה, סרדיניה וסיציליה), מספר אזורים בצפון ומזרח אפריקה (בעיקר מרוקו, אריתריאה והאיים הקנריים), אזור אנטוליה, הלבנט (כולל ישראל), חלקים מחצי האי ערב וחצי האי סיני, אזור הקווקז, מרכז אסיה (מאיראן עד מזרח סין העממית), וכן בטאיוואן ויפן. בית הגידול של המינים מורכב מחורש ים-תיכוני, יער ירוק-עד, יער נשיר, יער גשם ממוזג ויער עננים.
הבלומאפים פעילים בלילה וחיים רוב הזמן בבדידות או בקבוצות קטנות (30-5 פרטים לכל היותר). הם מבלים את שעות היום בשינה בסדקים שבסלעים או קליפות עצים, ובמבנים נטושים. יש להם שטח פעילות קבוע, בתוכו הם מחליפים לעיתים קרובות את אתר הלינה. במהלך החורף, הם עשויים לנדוד דרומה לאזורים חמים או להיכנס לתרדמת חורף קצרה יחסית. הבלומף עמיד מאוד בפני קור, ועוזב את אתרי הלינה הקבועים שלו רק בשיא החורף. בתקופה זאת, הוא עובר ללון במקומות מסתור תת-קרקעיים דוגמת מערות, מכרות, מרתפים ובונקרים. הבלומף ניזון מחרקים, ועשים מהווים את החלק העיקרי בתזונתו; הוא צורך גם כמויות ניכרות של חיפושיות, זבובים ויתושים. הבלומף מאתר את טרפו באמצעות איכון-הד, ומפיק פולסים בתדרים שונים מהפה או מהאף כדי לאתר את טרפו. ההתבססות על עשים כפריט טרף מרכזי, מאלצת את הבלומף להשתמש בתדרים נמוכים כדי להימנע מחשיפה מוקדמת על ידי מיני עשים שמסוגלים לשמוע את הפולסים שלהם.
מינים
בסוג זה 3 מינים:
בטקסונומיות מסוימות, הסוג מפוצל ל-6 מינים.
ליילנד P76
יוצרו 18,007 יחידות.
דגמי "ליילנד P76"
,
פסגת נייפייר
פסגת נייפייר או פסגת נאפייר (באנגלית: Napier Peak) היא פסגה שאינה מכוסה קרח, בחצי האי הרד באי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
אוכף הררי מכוסה קרח מקשר בין פסגת ניפייר לבין בקע צ'רואה הממוקם 1.5 קילומטרים מצפון לפסגה.
פסגת נייפייר מקושרת באוכף מכוסה קרח לגבעת מיראדור שנמצאת דרומית - דרום-מערבית לפסגה.
פסגת נייפייר מתנשאת מעל קרחון ג'ונסון שממוקם מערבית - צפונית-מערבית לה; וכן פסגת נייפייר מתנשאת מעל קרחון האנטרסס שנמצא מזרחית לה; ומעל מפרץ פולס שמדרום לפסגת נייפייר.
פסגת נייפייר ממוקמת 2.05 קילומטרים דרומית-מזרחית לרכס צ'רואה;
פסגת נייפייר ממוקמת 3.21 קילומטרים דרומית-מערבית לנונאטאק וילן;
פסגת נייפייר ממוקמת 6.79 קילומטרים צפונית-מערבית לפסגת סנט סיריל;
פסגת ניפייר ממוקמת 2.2 קילומטקים צפונית - צפון-מזרחית לפסגת מורז.
מיפוי הפסגה
הפסגה מופתה לראשונה על ידי סוקרים ספרדים בשנת 1991.
הפסגה מופתה בשנית על ידי סוקרים בולגריים בשנת 1996, בשנת 2005 ובשנת 2006.
מקור השם
התכונה נקראת על שמו של קפטן ויליאם נאפייר (William Napier), רב החובל של הסקונר ונוס (Venus), מניו יורק, שביקר באיי שטלנד הדרומיים בשנים 1820 – 1821.
סימן מטבע
הסימן הוא מעגל עם ארבע זרועות קצרות היוצאות בזוויות 45° (צפון מזרח), 135° (דרום מזרח), 225° (דרום מערב) ו־ 315° (צפון מערב). הסימן מיוצג ב־Unicode כ־U+00A4.
סימן המטבע היה בעבר חלק ממערכת התווים של מחשבי מקינטוש, אבל חברת אפל שינתה את התו המקושר לערך זה לסמל האירו (€) ב־Mac OS 8.5. במערכת התווים של Microsoft Windows, וכן בתקן Unicode שבו תומכות מערכות הפעלה מודרניות, לכל אחד משני הסמלים יש נקודת קוד נפרדת.
הסמל זמין במקלדות של כמה שפות, כגון: צרפתית, דנית, נורווגית, שוודית ופינית.
היסטוריה
הסמל קודד לראשונה עבור מחשבים בשנת 1972, כתחליף לסימן הדולר בגרסאות (ISO 646) של ASCII. הוא הוצע על ידי איטליה כדי לאפשר חלופה לקידוד סימן הדולר. כאשר ISO 8859 הפך לסטנדרט הוא הושם ב0xA4 בלטינית, ערבית, ועברית. אולם לא היה לו מקום במקלדת הקירילית והוא לא נכלל בכל המקלדות הלטיניות שנוספו מאוחר יותר.
Cheap Thrills (שיר של סיה)
Cheap Thrills (בעברית: ריגושים זולים) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת האוסטרלית סיה עבור אלבום האולפן השביעי שלה, This Is Acting. הוא נכתב על ידי סיה וגרג קורסטין והופק על ידי קורסטין בלבד. גרסת רמיקס רשמית לשיר הכוללת את קולו של הראפר הג'מייקני שון פול נעשתה זמינה להורדה דיגיטלית ב-11 בפברואר 2016 ונחשבה לסינגל השני של האלבום. גרסה זו זכתה למועמדות בטקס פרסי הגראמי, לפרס הופעת הפופ המבוצעת על ידי שניים או יותר הטובה ביותר. השיר הוא שיר סינת'פופ-"רגאיי מהול"-"קופצני" ה"משלב קצב טרופי ושכבות סינתיזה בסגנון פופ ודאנס". פול הוסיף מילים משלו לרמיקס השיר.
בארצות הברית, "Cheap Thrills" היה השיר הראשון של סיה שהגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100 והשני של גרג לאחר שירו "Temperature" ב-2006; הוא בנוסף הגיע למקום הראשון במצעד 40 שירי המיינסטרים של ארצות הברית ומצעד שירי הרדיו. בקרב ארצות אחרות, השיר הגיע למקום הראשון במצעדים בצרפת, גרמניה, סלובניה ואיטליה וכמו כן הגיע למצעד 10 השירים הטובים ביותר באוסטרליה. בבריטניה השיר הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע והלחנה
"Cheap Thrills" נכתב על ידי סיה וגרג קורסטין והופק על ידי קורסטין. במקור השיר היה אמור להיות מבוצע על ידי ריהאנה באלבומה Anti, אך זו דחתה אותו. השיר הוא שיר סינת'פופ-"רגאי מהול"-"קופצני". השיר משלב קצב טרופי ושכבות סינתיזה בסגנון פופ ודאנס.
הרמיקס של השיר מצרף ראפ ג'מייקני של הזמר שון פול.
"Cheap Thrills" כתוב במפעם של 90 פעימות בדקה. התקדמות האקורד של השיר, F♯m–D–A–E, עלולה להיקרא כ־i-VI-III-VII ב־F♯ מינור, או יותר סביר כ־vi-IV-I-V במז'ור A; זו נוסחה שונה של התקדמות ה־I–V–vi–IV. התחום הקולי של סיה משתרע על פני אוקטבה, מ־B3 ל־D5.
תוכן השיר עוסק בנערה שרוצה לעשות כיף, לא אכפת לה שאין לה כסף עוד עוד היא יכולה לרקוד עם בן זוגה. שם השיר הוא היפוך משמעות על "ריגוש זול" ביטוי שמשמעו המקורית היא בילוי נלוז, המסר הוא שאפשר להנות מדברים פשוטים כמו ריקוד או קשר זוגי טוב.
ביקורות
בריטני ספנוס ממגזין "רולינג סטון" כינתה את השיר כ"המנון מסיבות קופצני", בזמן ש"הגרדיאן" תיארו אותו כ"שיר המסיבות המושלם לשימוש". ניק לוין ממגזין NME שיבח את הפקת השיר: "וזה בלתי ניתן להכחשה, שזה עוד אחד מהיצירות המעולות, סוכריות האוזניים שהגיעו מכותבי השירים הטובים בעולם." מבקר של CBS טען שהשיר "הציל את 2016" וכינה אותו "שיר מפחיד".
הופעות חיות
סיה ביצעה את "Cheap Thrills" במספר תוכניות טלוויזיה והופעות, עם קבוצת רקדנים שבדרך כלל מובלת על ידי מאדי זיגלר או סטפני מינקון בריקוד הזהה לזה שבקליפ של השיר, בין ההופעות ניתן למנות כאלו שהתרחשו ב"המופע של ג'ימי פאלון" בינואר 2016, "אמריקן איידול" במרץ, פסטיבל המוזיקה "קואצ'לה" באפריל, באירוע של חברת יוטיוב בניו יורק וכמו כן בפרק האחרון של "The Voice" שהתרחשו במאי.
קליפים
סיה ודניאל אסקיל ביימו סרטון נוסף לשיר הכולל את מאדי זיגלר רוקדת עם שני רקדנים נוספים על פי הכוריאוגרפיה של הרקדן והכוריאוגרף ראיין הפינגטון. כוריאוגרפיה זו מבוצעת גם בהופעות חיות של השיר. הקליפ פורסם ב-21 במרץ 2016 ובו שלושת הרקדנים לובשים ביז' וחובשים פאות שחורות-בלונדיניות המעוצבות באופן אישי עבור כל אחד. בסרטון הם מוצגים כאשר הם רוקדים על במה חשופה, בזמן שסיה שרה אל תוך מיקרופון בפינה מאחוריהם. בדומה לרקדנים גם לסיה יש פאה החצויה לשחור ובלונדיני ובנוסף קשת גדולה ושמלה לבנה ארוכה. במגזין בילבורד נכתב ש"הסרטון מכיל את אותו סוג הכוריאוגרפיה העזה ושובת הלב המופיעה בפרויקטים נוספים של סיה. בפעם הזאת, זיגלר מגובת בשני רקדנים נוספים ונדמה כי השלישייה הופכת לאחד. במגזין ווג לצעירים צוין כי "זיגלר מבצעת הופעה עוצמתית פעם נוספת." נכון להיום, הקליפ בעל יותר מ-260,000,000 צפיות.
הישגים מסחריים
השיר הפך לנמכר ביותר אי פעם באיטליה ושם זכה ב-9 פלטינות ו-450,000 קניות.
בדרום ומרכז אמריקה, השיר הגיע ל-10 המקומות הגבוהים ביותר בקולומביה, מקסיקו וונצואלה, ל-5 המקומות הגבוהים ביותר בגואטמלה ולמקום הראשון בארגנטינה.
בארצות הברית, השיר לראשונה הגיע למקום 81 בבילבורד הוט 100 ולבסוף טיפס עד למקום הראשון, אליו הגיע ב-6 באוגוסט 2016. השיר היה הראשון משיריה של פרלר להגיע למקום הראשון במצעד זה והרביעי של שון פול. עם הגיעו של "Cheap Thrills" למקום הראשון, סיה הפכה לאישה בת 40+ הראשונה ששירה הגיע למקום הראשון במצעדים של 100 שירים מאז מדונה בשנת 2000. השיר הפך לעשירי הנמכר ביותר בארצות הברית לשנת 2016 ונקנה מעל ל-1.7 מיליון פעמים.