cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנחם מנדל מקאמיניץ
מנחם מנדל (מנדלבוים) מקאמיניץ דליטא ("מנחם-מנדל ב"ר אהרן (בוים) קאמיניץ"; בריסק, 1800 - 10 במאי 1873, י"ג באייר תרל"ג) היה המלונאי הראשון בארץ-ישראל ובעליו של מלון קאמיניץ שפעל בירושלים בתקופה העות'מאנית בישראל. בין המפורסמים שביקרו במלון הם הרצל והברון רוטשילד.
תולדות חייו
נולד בקהילת קאמיניץ הסמוכה לבריסק שבליטא בפלך גרודנה, כפי המשוער בשנת תק"ס (1800). שם משפחתו היה בוים אולם הוא נקרא על שם עיר מוצאו. סבא רבא שלו, גם הוא מנחם-מנדל, היה אב בית דין של הקהילה (כנראה בשנת תק"י (1750)). אביו ר' אהרן חיבר את הספר סייג לתורה (יצא בלבוב בשנת ה'תק"ע). מנחם מנדל הצעיר גדל בבית תורני וספג חינוך זה. מילדותו שאף לנסוע לארץ ישראל ולהתפלל באווירה הטהור של הארץ, כפי שהוא מעיד על כך בספרו.
בצעירותו השיאו לו את ציפה בת ר' אורי ליפא מקאנזניץ-דליטא. ביום חתונתו סירב ללכת אל החופה עד שקבל הבטחה, שלאחר החתונה יעלו הוא ואשתו לארץ הקודש. עבר זמן מה עד שנתמלא מבוקשו, ובינתיים עסק במסחר בקאמניץ והוליד בנים ובנות.
בראש חודש ניסן תקצ"ג (1833) קיבל פספורט מאת שר הפלך הנסיך דולגורוקוב. הוא יצא עם בני-ביתו בעגלה לאודסה, במסע שנמשך 4 שבועות. מאודיסה, הפליגו בספינת מפרשים ביחד עם עוד כ-30 יהודים, ושני ספרי תורה. בראש חודש אלול תקצ"ג הגיע עם משפחתו לחיפה, משם נסע לצפת והתיישב בה. במקום הוא הצטרף לכולל הפרושים תלמידי הגר"א. שלושה חודשים לאחר בואו פרצה בעיר מגפת דבר שבה נספו רבים ומנחם מנדל איבד את בנו. כפי שהוא כותב: "ונפל ממנו רב עד החנוכה, ותודות לה', שהצילני מזה, אותי ואת אשתי, אך בני מת בעת ההיא, וזכה להקבר בא"י בר"ח כסלו". בשנת 1834 עברו עליו פרעות וביזה שנגרמו בעקבות מרד הפלחים בשלטון המצרי של איברהים פחה. בכ"ד טבת תקצ"ז (1837) פקד את צפת רעש אדמה שהחריב את העיר, והמשפחה החליטה לעזוב. הבעל מנחם מנדל הצטרף אל השד"ר ר' נתן נטע שנסע למחוז ליטא כדי לגייס כספים ועולים נוספים. אשתו ציפה וילדיהם עברו לגור בירושלים. ארבע שנים נעדר ר' מנחם מנדל מהארץ, בהיותו בשליחות הספיק להדפיס בווילנא את ספרו "קורות העיתים". בשנת 1842 שב לארץ והקים ביחד עם אשתו את "בית הכנסת אורחים" שהיה המלון היהודי הראשון בארץ ישראל. הוא נפטר בשנת תרל"ג (1873) ואשתו נפטרה בט"ו בכסלו תרמ"ג (1882) ונקברה לצד בעלה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
ב-2010 נקרא על שמו הרחוב "מנחם מנדל קמיניץ" בשכונת ארנונה בירושלים, ועל שם ספרו נקרא הרחוב "קורות העתים" בשכונת קריית משה בירושלים.
משפחתו
למנחם מנדל ואשתו ציפה נולדו ארבעה עשר ילדים. רק בנם הרביעי אליעזר בחר להמשיך במסורת. עגמת נפש רבה גרם להם בנם יוסף שעליו הם נאלצו לשבת שבעה בעודו בחיים. יוסף ירד למצרים עם אשתו וילדיו, הוא התגרש, הוא המיר את דתו והתאסלם ושינה את שמו ליוסף אפנדי אלקוצ'י, הוא היה קונסול בריטי בעיר ג'דה, ושם נקבר בשנת 1889.
על צפת
מנחם מנדל קמניץ כתב את הספר "קורות העתים לישורון בארץ ישראל", אשר מתאר את תולדות היישוב היהודי בראשית המאה התשע עשרה בגליל, חברון וירושלים, ואת רעידת האדמה שהחריבה את צפת וטבריה, והפרעות שערכו הערבים ביהודים אז. חלק ממנו מובא בזכרונות ארץ ישראל של אברהם יערי.
מלון קאמיניץ, הוטל ג'רוזלם
מנחם מנדל ואשתו ציפה הקימו בשנת 1842 בירושלים את 'בית הכנסת אורחים' ליד מגדל דוד. בבית המלון היו בית כנסת ומאפיה, ובו התארחו המבקרים בירושלים במחיר השווה לכל נפש. עניים, תלמידי חכמים, זקנים ובודדים אכלו שם בחינם. לאחר שהמקום התבסס והיה צריך להרחיבו עברו בני הזוג ופתחו אכסניה גדולה ברחוב חברון ליד ישיבת תורת חיים. גם בבית מלון זה הייתה מאפיה. אליזבת פין, אשת הקונסול הבריטי ג'יימס פין, כתבה בספר זיכרונותיה, שלחם אירופאי אפשר היה להשיג בירושלים רק אצל קאמיניץ. לאחר מות מנחם מנדל המשיכה אשתו ציפה לנהל את בית המלון בעזרת ילדיה כעשר שנים. המלון התפתח לכדי רשת מלונות שהוחזקה על ידי בני-משפחתו משך מספר דורות. בנו, אליעזר, הגדיל את המלון בירושלים הידוע כמלון קאמיניץ והקים גם מלונות בחברון- "בית אשל אברהם", ביפו- בית מלון פלשתינה וביריחו. בכך תרמו רבות לפיתוח התיירות הארץ-ישראלית. במלון הירושלמי התארחו אח"מים כגון הברון רוטשילד והשר משה מונטיפיורי. ונערכו חתונות מפוארות לנכבדים.
קוסטה אלכסיץ'
קוסטה אלכסיץ' (בסרבית: Коста Алексић; נולד ב-9 במרץ 1998 בנובי סאד שברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אירקליס סלוניקי מליגת המשנה היוונית ובנבחרת סרביה.
קריירת מועדונים
ב-10 בינואר 2022 חם אלכסיץ' באירקליס סלוניקי מליגת המשנה היוונית.
קריירה בינלאומית
ב-25 בינואר 2021 ערך אלכסיץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת הרפובליקה הדומיניקנית.
אייפד מיני 3
iPad Mini 3 (בתעתיק לעברית: אייפד מיני 3) הוא הטאבלט השלישי בסדרת האייפד מיני של אפל והשני בעל מסך רטינה. האייפד מיני החדש הוכרז באירוע של אפל ב-16 באוקטובר 2014 יחד עם iOS 8.1 והאייפד אייר 2. המכשיר לא שודרג רבות במפרט מהאייפד מיני 2 וכולל מסך סופר רטינה מסוג LCD, מצלמת 5 מגה פיקסל אחורית עם צילום רצף ומצלמת FaceTime HD קדמית ברזולוציית 1.2 מגה פיקסל. אחד השיפורים היחידים באייפד החדש הוא חיישן ה-Touch ID לזיהוי טביעות אצבע.
הפיגוע בקו 361 בצומת מירון (2002)
ארגון החמאס נטל אחריות לפיגוע. שני ערבים ישראלים, שסייעו למחבל, הורשעו ברצח ונידונו למאסרי עולם.
הפיגוע
ביום ראשון 4 באוגוסט 2002 בשעה 7:15 בבוקר יצא אוטובוס אגד מספר 361 ממרכזית המפרץ בחיפה לכיוון צפת. דרך הקריות, עכו, מג'ד אל כרום, וראמה. המחבל המתאבד עלה על האוטובוס באזור כרמיאל.
בסביבות השעה 8:45 בבוקר, כשהאוטובוס עצר בתחנת האוטובוס בצומת מירון, המחבל המתאבד, אשר היה בחלק האחורי של האוטובוס, פוצץ את מטען הנפץ שהוסתר מתחת לבגדיו. הפיצוץ, שאירע בעת שכ־50 נוסעים היו על האוטובוס, גרם לנזק כבד.
שלושה חיילים ושישה אזרחים, ביניהם שתי עובדות זרות מהפיליפינים, נרצחו בפיצוץ. 47 נוסעים נפצעו, 17 מהם באורח קשה. בין ההרוגים היה עומרי גולדין, סולן להקת הפוסי של לוסי.
זמן קצר לפני הפיצוץ הזהיר המחבל נוסעת ערבייה ישראלית שכדאי שתרד מן האוטובוס כי "עומד לקרות משהו רע". הנוסעת וחברתה ירדו מן האוטובוס, ולא ניסו להזהיר את נוסעיו או נוסע שעלה בתחנה שבה ירדו, וסופו שנהרג. הנוסעת הואשמה באי־מניעת פשע, אך זוכתה לאחר שלא הוכח שידעה בדיוק מה עומד להתרחש.
המחבל וסייעניו
המחבל המתאבד היה ג'יהאד חמאדה מג'נין. מתכנן הפיגוע, בכיר גדודי עז א-דין אל-קסאם מאזן פוקהא, נלכד בכפר טובאס יומיים לאחר הפיגוע. הוא נידון למאסר עולם, שוחרר בעסקת שליט ונהרג ב-2017 מירי מתנקש בעזה.
סייעו לביצוע המעשה מספר ערבים אזרחי ישראל, תושבי בענה, ממשפחת בכרי. שני הסייענים העיקריים, יאסין ואברהים בכרי הכירו את חמאדה כשביצע עבודות חשמל בבענה מספר שנים קודם לאירוע. חמאדה יצר קשר עם איברהים בכרי וסיפר לו על כוונתו לבצע פיגוע. אברהים ויאסין בכרי דאגו לו למקום לינה בבענה, הסיעו אותו לתחנת האוטובוס והנחו אותו כיצד להתנהג ולאיזה קו אוטובוס לעלות. השניים הורשעו ברצח, בסיוע לאויב בשעת לחימה ובעבירות נוספות ונידונו לתשעה מאסרי עולם ועוד 30 שנה.
ארבעה בני משפחה נוספים הורשעו בכך שהלינו את המחבל, בידיעה שהוא שוהה לא חוקי (אך מבלי שידעו על כוונתיו), וכן בשיבוש ראיות.
בכפר בענה נערכים מדי שנה אירועי תמיכה באברהים וביאסין בכרי בקריאה לשחרורם. מפלגת בל"ד תומכת באירועים אלה, ונציגיה נאמו בהם.
אריך באואר
ביוגרפיה
אריך באואר נולד בברלין ב-26 במרץ 1900. בשנת 1933 הצטרף לשורות המפלגה הנאצית ולאס אה בעודו עובד ככרטיסן בחשמלית.
בשנת 1940 הוא הצטרף לתוכנית T4 אותנסיה, שבה נרצחו בגז ובהזרקות קטלניות אנשים בעלי נכויות פיזיות ונפשיות. תחילה עבד כנהג, אך קוּדם במהרה.
בתחילת 1942 נשלח באואר להתייצב בפני אודילו גלובוצניק, מפקד האס אס והמשטרה בלובלין. ניתנה לו חליפת אס אס ודרגת אס-אס אוברשארפיהרר. באפריל 1942 הוא שובץ במחנה ההשמדה סוביבור, שם נותר עד הריסת המחנה בדצמבר 1943.
בסוביבור היה אחראי על תאי הגזים שבמחנה. בזמנו היהודים נהגו לכנות אותו "באדמייסטר" ("אחראי האמבטיה"), ואילו לאחר המלחמה הוא כונה "גזמייסטר" ("אחראי הגז"). הוא תואר כאיש נמוך וחסון, וכן כשתיין – היה לו בר פרטי בחדרו. בעוד יתר שומרי האס אס היו לבושים בקפידה, באואר היה שונה: הוא תמיד היה מלוכלך ומרושל, וצחנה של אלכוהול ושל כלור נדפה ממנו. בחדרו הייתה על הקיר תמונה שלו וכן תמונה של כל משפחתו עם הפיהרר.
מלבד הלקאות, הצלפות בשוט וירי אקראי באסירים, באואר נהנה מלשסות את כלבי המחנה באסירי המחנה. בין כלבים אלו היה כלב גדול מעורב שדמה לסן ברנרד בשם בארי. בארי אולף לתקוף את האסירים לפי מגוון של הוראות. ההוראה האהובה על באואר הייתה "אדם, נשוך כלב זה!" כאשר ב"אדם" הוא מתכוון לבארי, וב"כלב" הוא מתכוון לאסיר. עם הישמע ההוראה, בארי היה מזנק מיד על האסיר שנבחר.
ב-14 באוקטובר 1943, יום המרד בסוביבור, באואר נסע במפתיע לחלמנו כדי לקנות מצרכים. המרד כמעט ונדחה מאחר שבאואר היה בראש "רשימת המוות" של אנשי האס אס בהם תוכנן להתנקש על ידי מנהיג המרד, אלכסנדר פצ'רסקי. על המרד היה להתחיל מוקדם מהתכנון, מאחר שבאואר גם חזר מחלמנו מוקדם מצפוי. עם הגעתו למחנה, גילה שאיש האס אס רודולף בקמן חוסל, והחל לירות בשני יהודים שפרקו את משאיתו. קולות הירי גרמו לפצ'רסקי לפתוח במרד מוקדם מהרצוי.
לאחר מלחמת העולם השנייה
עם סוף המלחמה, באואר נעצר באוסטריה על ידי צבא ארצות הברית והוחזק במחנה שבוי מלחמה עד לשנת 1946. זמן קצר לאחר מכן חזר לברלין שם מצא תעסוקה כפועל ועבד בניקוי הריסות המלחמה.
במהלך המשפט, באואר טען להגנתו כי רק עבד כנהג משאית במחנה ונשא סחורות לאסירי המחנה ולשומריו הגרמנים והאוקראינים. הוא הודה שידע על הרצח ההמוני בסוביבור, אך טען שמעולם לא לקח בו חלק או היה מעורב במעשי אכזריות. לטובתו העידו שני שומרים לשעבר במחנה, הוברט גומרסקי ויוהאן קליר.
בית המשפט הרשיע את באואר בהסתמך על עדותם של ארבעה עדי ראייה שהצליחו להימלט מסוביבור. הם זיהו אותו כ"גזמייסטר" מסוביבור, שלא רק שהפעיל את תאי הגזים במחנה אלא גם היה מעורב ברצח המוני ביריות וכן במגוון פעילויות אכזריות אקראיות נגד אסירי המחנה וקורבנותיו בדרך לתא הגזים.
ב-8 במאי 1950 דן בית המשפט את באואר למוות בגין פשעים נגד האנושות. מאחר שעונש מוות הוצא מחוץ לחוק בגרמניה המערבית, גזר דינו הומר אוטומטית למאסר עולם. הוא ריצה 21 שנות מאסר בכלא אחד בברלין ואת היתר בבית כלא אחר בעיר. במהלך מאסרו הוא הודה בסיוע שלו לרצח המוני בסוביבור ולעיתים אף העיד נגד עמיתיו לשעבר מהאס אס.
באואר מת בבית כלא בברלין ב-4 בפברואר 1980.
עיצור ענבלי, מחוכך, קולי
עיצור ענבלי מחוכך קולי מצוי בשפות מדוברות מועטות ביותר. סימן ה־IPA לעיצור הוא /ɢ͡ʁ/. כדי לבטא עיצור זה יש לבטא את העיצורים [] ו־[] בו זמנית. העיצורים ɢ͡ʁ ו-ɢ͡ʁʷ קיימים בקברדנית והיו קיימים בפרוטו-צ'רקסית.
שדמית
מינים שונים של השדמית חיים באירופה, אסיה, אוסטרליה, אפריקה והאי מדגסקר. שני מיני שדמיות חולפים בישראל, מין אחד (שדמית מזרחית) מזדמן.
הסכם ג'יי
ההסכם לידידות, סחר ושיט בין הוד מלכותו הבריטי לבין ארצות הברית של אמריקה (באנגלית: Treaty of Amity, Commerce, and Navigation, Between His Britannic Majesty and the United States of America, ידוע בדרך כלל כהסכם ג'יי, באנגלית: Jay Treaty, או Jay's Treaty) היה הסכם שנחתם ב-1794 בין ארצות הברית לבין ממלכת בריטניה הגדולה שמנע מלחמה, פתר סוגיות פתוחות שנותרו מחוזה פריז שנחתם ב-1783, והוביל לסיומה של מלחמת העצמאות של ארצות הברית. ההסכם אפשר עשר שנים של יחסי שלום ומסחר בין ארצות הברית ובין בריטניה בעיצומן של מלחמות המהפכה הצרפתית, שהחלו ב-1792. ההסכם נוסח על ידי אלכסנדר המילטון וזכה לתמיכתו של הנשיא ג'ורג' וושינגטון. חתימת ההסכם גרמה לזעם מצדה של צרפת ולפילוג בקרב האמריקאים. הוא ליבה את המחלוקת בין שתי המפלגות היריבות בכל אחת ממדינות ארצות הברית, המפלגה הפדרליסטית שתמכה בהסכם, והמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שהתנגדה לו.
ההסכם, שאת המשא ומתן עליו ניהל ג'ון ג'יי, השיג את רוב המטרות של האמריקאים. בין אלו נמנו נסיגתן של יחידות הצבא הבריטי ממוצבים בטריטוריה הצפון-מערבית שהיא סירבה למסור לארצות הברית במסגרת חוזה פריז. בכך נקמו הבריטים באמריקאים שהתכחשו לסעיפים 4 ו-6 לחוזה פריז. בתי המשפט של מדינות ארצות הברית הכשילו את תשלום החובות של בעלי חוב בריטים ואישרו את העיקול של נכסי הלויאליסטים, זאת על אף ההבנה המפורשת שהתביעות בנדון יגיעו מידית לידי סיום. הצדדים הסכימו שהסכסוכים שנגעו לתקופת המלחמה, לחובות ולתוויית גבול ארצות הברית–קנדה יועברו לבוררות, והיה זה המקרה המשמעותי הראשון בהיסטוריה המודרנית של הדיפלומטיה שהועבר לבוררות, וקבע גם תקדים שבו נעשה שימוש על ידי אומות אחרות. לאמריקאים הוענקו בהסכם זכויות סחר מוגבלות במושבות הבריטיות בקריביים בתמורה לכמה מגבלות שהוטלו על ייצוא הכותנה מארצות הברית.
הסכם ג'יי נחתם ב-19 בנובמבר 1794. ביוני 1795 הוא הוגש לסנאט של ארצות הברית לאשרור. ב-24 ביוני אושרר ההסכם על ידי הסנאט ברוב מיוחס של 20 תומכים מול 10 מתנגדים. במקביל אושרר ההסכם על ידי ממשלת בריטניה והוא נכנס לתוקף ב-29 בפברואר 1796, כאשר הוחלפו רשמית מסמכי האשרור.
ההסכם זכה לתגובות שליליות מצד אנשי סיעתו של תומאס ג'פרסון בכל אחת מהמדינות. נעשה ניסיון לחסום את אשרור ההסכם בסנאט, שבסופו של דבר כשל. אנשיו של ג'פרסון חששו שקשרים כלכליים או פוליטיים הדוקים יותר עם בריטניה יחזקו את כוחה של המפלגה הפדרליסטית בהנהגתו של המילטון, יקדמו את האריסטוקרטיה, ויערערו את יסודות הרפובליקניזם. ההסכם הוביל לגיבוש החלוקה המפלגתית ששלטה בפוליטיקה האמריקאית עד 1824, בה העדיפו הפדרליסטים את הבריטים והדמוקרטים-רפובליקנים העדיפו את צרפת. ההסכם נחתם לתקופה של עשר שנים. ניסיונות להסכים על חתימת חוזה המשך ב-1806 כשלו כאשר ג'פרסון דחה את הסכם מונרו-פיקני, והמתחים הסלימו לקראת פרוץ מלחמת 1812.
רקע
פרוץ המלחמה בין צרפת המהפכנית לבין בריטניה הגדולה (ומדינות נוספת) ב-1793, שם קץ לתקופת שלום ארוכה שאפשרה לארצות הברית הצעירה לפרוח במונחים של סחר ופיננסים. כעת עלה כוחה של ארצות הברית כמדינה נייטרלית חשובה שניהלה תנועת סחר ימי רחבה. מנקודת מבטה של בריטניה, שיפור היחסים עם ארצות הברית הייתה מטרה בעדיפות עליונה למניעת הידוק הקשרים בין ארצות הברית לבין צרפת. נציגיה של בריטניה למשא ומתן התעלמו מגורמים שביקשו להשיג תנאים קשוחים יותר בהסכם שהתגבש. מנקודת מבטה של ארצות הברית, נקודת הלחץ החזקה ביותר במדיניות החוץ הייתה הגעה לנורמליזציה ביחסי הסחר עם בריטניה, שותפת הסחר המרכזית שלה, ופתרון הסוגיות שנותרו פתוחת מחוזה פריז. כפי שהסביר אחד המשקיפים, ממשלת בריטניה הייתה "טובה מאוד לאמריקה. ...הם הסדירו את ענייניהם לקראת תוכנית שבה שולבה הנייטרליות של ארצות הברית, והיה להם מאוד חשוב שהיא תישמר".
מבלי להודיע על כך לרשויות האמריקאיות, הפעילה ממשלת בריטניה את הצי המלכותי הבריטי כדי ללכוד כמעט 300 ספינות סוחר אמריקאיות נייטרליות שנשאו סחורה ממושבות צרפת באיי הודו המערביים. האמריקאים זעמו והרפובליקנים בהנהגתו של ג'פרסון דרשו הכרזת מלחמה, אך לעומתם קרא ג'יימס מונרו להטלת אמברגו על הסחר עם בריטניה. פקידי ממשל בריטים הודיעו לאינדיאנים בקנדה שהגבול בין שתי המדינות לא קיים יותר ומכרו להם כלי נשק. במרץ 1794 הצביע הקונגרס על הטלת אמברגו על בריטניה. ההחלטה אושרה על ידי בית הנבחרים, אך נפלה בסנאט, כאשר סגן הנשיא ג'ון אדמס הכריע בשוויון שנוצר בהצבעה נגד הטלת האמברגו.
ברמה הלאומית הייתה הפוליטיקה האמריקאית מפולגת בין סיעותיהם של ג'פרסון ומדיסון, שהעדיפו את הקשרים עם צרפת, ולבין הפדרליסטים בהנהגתו של המילטון, שראו בבריטניה בעלת ברית טבעית ולפיכך שאפו לנרמל את היחסים עמה, במיוחד בתחום הסחר. וושינגטון צידד בהשקפתו של המילטון, שהתווה מסגרת למשא ומתן, והנשיא וושינגטון שלח את נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, ג'ון ג'יי, ללונדון כדי לשאת ולתת על הסכם מקיף.
לממשלה האמריקאית היו כמה סוגיות חשובות במשא ומתן על ההסכם:
תנאי ההסכם
שני הצדדים השיגו מטרות רבות. כמה סוגיות נשלחו לבוררות, שלאחר כמה שנים של דיונים נפתרו בדרכי שלום, בעיקר לאחר שהבריטים שילמו סכום של 11,650,000 דולר לנזקים לספנות האמקריקאית וקיבלו סכום של 600,000 ליש"ט על חובות מלפני 1775. בעוד שעל הבוררות הבינלאומית לא היה ידוע הרבה, הסכם ג'יי נתן תנופה חזקה ובאופן כללי נחשב לראשיתה של הבוררות הבינלאומית המודרנית.
הבריטים הסכימו לפנות את המוצבים שבשטחה של ארצות הברית, שישה באזור הימות הגדולות ושניים בקצה הצפוני של אגם שמפליין, עד ליוני 1796, וכך אכן היה. המוצבים היו:
ההסכם היה "נדיב באופן מפתיע" כשהוא אפשר לאמריקאים לסחור עם בריטניה בתנאים הטובים ביותר. בתמורה העניקה ארצות הברית לבריטניה מעמד של מדינה מועדפת ביחסי הסחר שלה, ונעתרה למדיניות הימית הבריטית נגד צרפת. סוחרים אמריקאים קיבלו זכויות סחר מוגבלות באיי הודו המערבית הבריטיים. הוקמו שתי ועדות גבול משותפות כדי להתוות את קו הגבול בצפון-המזרח ובצפון-המערב (ועדה זו לא התכנסה וסוגיית הגבול שם הוכרעה רק לאחר מלחמת 1812).
ג'יי, שהיה מתנגד תקיף לעבדות, השמיט את סוגיית הפיצוי עבור העבדים הנמלטים, ובכך הוא עורר את זעמם של מחזיקי העבדים בדרום ושימש מטרה למתקפותיהם של הג'פרסונים. לעומת זאת, לא עלה בידו לדון עם הבריטים על גיוסם הכפוי של מלחים אמריקאים לצי המלכותי הבריטי, סוגיה שבהמשך הייתה גורם מרכזי לפרוץ מלחמת 1812.
זכויות האינדיאנים
בסעיף 3 להסכם נאמר, "מוסכם שבכל עת יותר לנתיניו של הוד מלכותו, ולאזרחי ארצות הברית, וכן לאינדיאנים המתגוררים משני צידיו של הגבול המדובר, לעבור הלוך ושוב באופן חופשי, בדרך היבשה או בחציית נהרות או אגמים אל הטריטוריות ואל הארצות של שני הצדדים בתחומי יבשת אמריקה (למעט ארץ רופרט)... ולשאת באופן חופשי סחורות במעבר מארץ אחת לשנייה". בסעיף זה הוכרו זכויות האינדיאנים, האזרחים האמריקאים, והנתינים הקנדים לסחור ולנסוע בין ארצוות הברית הברית לבין קנדה, שאז הייתה בשלטונה של בריטניה. חלק ממומחי המשפט חלוקים בדעתם אם הזכויות הללו על פי ההסכם בוטלו בשל מלחמת 1812. על כל פנים, ארצות הברית הכניסה את הזכות הזאת לספר החוקים שלה בסעיף 289 לחוק ההגירה והאזרחות של 1952 וכפי שהוא תוקן ב-1965. כפועל יוצא מהסכם ג'יי, "ילידים אינדיאנים שנולדו בקנדה זכאים איפוא להיכנס לארצות הברית למטרת תעסוקה, לימודים, נופש, השקעות ו/או הגירה" אם הם יכולים להוכיח שלכל הפחות 50% ממוצאם הוא אינדיאני, ושלא ניתן לגרשם משום סיבה. סעיף 3 להסכם הוא הבסיס לרוב התביעות של האינדיאנים. שלא כמו מהגרים חוקיים, ילידים אמריקאים ילידי קנדה המתגוררים בארצות הברית זכאים להטבות המדינה ולחינוך בדיוק כמו אזרחים רגילים.
פשתן
פִּשְׁתָּן או פִּשְׁתָּה תַּרְבּוּתִית (שם מדעי: Linum usitatissimum) הוא צמח מסוג פשתה ממשפחת הפשתיים. הוא צומח באזור אגן הים התיכון ועד הודו וככל הנראה בוית לראשונה באזור הסהר הפורה. פשתן היה אחד הגידולים העיקריים במצרים העתיקה.
הסכם ג'יי
התגובות להסכם
ביוני 1795 הגיש הנשיא וושינגטון את ההסכם לאשרור הסנאט של ארצות הברית. לאשרור נדרש רוב של שני-שלישים. בתחילה לא היה ההסכם פופולרי והוא נתן לג'פרסונים פלטפורמה לגיוס תומכים חדשים. כפי שהסביר ההיסטוריון פול וארג,
פשתן
מאפיינים
הפשתן הוא צמח חד-שנתי שגובהו עד 120 ס"מ. עלי הפשתן ירוקים באורך 2–4 ס"מ. פרח הפשתן תכול ולו חמישה עלי כותרת. פרי הפשתן הוא כמוסה עגלגלה ויבשה בקוטר 5–9 מ"מ המכילה מספר זרעים באורך 4–7 מ"מ.
הסכם ג'יי
התגובות להסכם
הג'פרסונים התנגדו לקשרים עם בריטניה והעדיפו את צרפת במלחמות שהתחוללו באירופה. הם טענו שההסכם עם צרפת מ-1778 היה עדיין בתוקף. הם החשיבו את בריטניה כמרכזה של האריסטוקרטיה וכאיום הראשי על הערכים הרפובליקנים של ארצות הברית. הם הוקיעו את המילטון ואת ג'יי (ואף את וושינגטון) כמונרכיסטים שבגדו בערכי האמריקאים. הם ארגנו מחאה ציבורית נגד ג'יי וההסכם שלו. אחת מזעקות הגיוס שלהם הייתה: "ארור ג'ון ג'יי! אורורים כל אלו שלא גידפו את ג'ון ג'יי! ארור כל מי שלא האיר את חלונותיו וישב כל הלילה מולם. ארור ג'ון ג'יי!".
ההסכם היה אחד מהזרזים ליצירתה של "מערכת המפלגות הראשונה" בארצות הברית שבה התפלגו שתי המפלגות העיקריות של האומה האמריקאית. המפלגה הפדרליסטית, בהנהגתו של אלכסנדר המילטון, תמכה בהסכם. מנגד, המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, בהנהגתם של תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון, התנגדה לו. לג'פרסון ותומכיו הייתה הצעת נגד להקמת "מערכת ישירה של עוינות מסחרית כלפי בריטניה הגדולה", אף תוך כדי הסתכנות במלחמה. הג'פרסונים עוררו את דעת הקהל באמצעות האשמת הבריטים בקידום מעשי הזוועה של האינדיאנים באזורי הספר. העימותים העזים בנוגע להסכם בשנים 1794–1795, לדברי אחד ההיסטוריונים, "הפכו את התנועה הרפובליקנית למפלגה הרפובליקנית". כדי להיאבק בהסכם, הג'פרסונים "דאגו לתיאום פעולה בין מנהיגים בבירה, ומנהיגים, פעילים ופופולריים במדינות, במחוזות ובערים".
פשתן
שימושים
המונח פשתן מתייחס לא רק לצמח אלא גם לבד הנארג מסיביו.
קיימים מספר שימושים לפשתן. סיביו, זרעיו וחלקים אחרים משמשים כאמור לייצור בד, צבע, נייר, תרופות, רשתות דיג וסבון. הוא צומח גם כצמח נוי, שכן חלק מסוגי הפשתן מצמיחים פריחה כחולה אמיתית (מרבית הפרחים הכחולים הם למעשה בגווני סגול).
הסכם ג'יי
התגובות להסכם
הפדרליסטים החזירו מלחמה שערה והקונגרס דחה את הצעות הנגד של ג'פרסון ומדיסון. וושינגטון הטיל את יוקרתו לטובת ההסכם, והפדרליסטים גייסו את דעת הקהל באופן משמעותית יותר בהשוואה לדרכם של יריביהם. המילטון שכנע את וושינגטון שזהו ההסכם הטוב ביותר שניתן היה לקוות לו. וושינגטון עמד על כך שארצות הברית חייבת להישאר נייטרלית במלחמות האירופאיות. הוא חתם על ההסכם ויוקרתו עלתה בקונגרס. הפדרליסטים פנו באופן עז ושיטתי לדעת הקהל, שגייס את תומכיו שלו והיטה את הכף בוויכוח. וושינגטון והמילטון תמרנו את מדיסון, שהיה מנהיג האופוזיציה. באותה עת היה המילטון כבר מחוץ לקבינט, והוא היה הדמות הראשית שסייעה להבטיח את אישורו של ההסכם ברוב הדרוש של שני שלישים בסנאט. הסנאט העביר את ההחלטה ביוני, וייעץ לנשיא לתקן את ההסכם באמצעות השעיית סעיף 12 בו, שנגע לסחר בין ארצות הברית לבין איי הודו המערבית. באמצע אוגוסט, הסנאט אשרר את ההסכם ברוב של 20 תומכים מול 10 מתנגדים. בסוף אוגוסט חתם הנשיא וושינגטון על ההסכם. ההסכם נכנס לתוקף ב-29 בפברואר 1796 ובית הנבחרים אישר את מימונו באפריל אותה שנה בסדרה של הצבעות צמודות ולאחר מאבק קשה.
פשתן
בד פשתן
בד שנארג מסיבי צמח הפשתן, נחשב לבד איכותי ועמיד מאוד, הודות לסיבים הארוכים. בעבר שימש לייצור כלי-מיטה. לכן, עד היום, בשפות רבות, המינוח מצעים ופשתן זהה (למשל באנגלית: linen). גם בתלמוד הבבלי במסכת מנחות בפרק "התכלת" מוזכר המונח "סדין בציצית" ושם המילה "סדין" משמעותה "פשתן", צורת האריגה הפשוטה ביותר של שתי וערב מיוחסת לבד זה ועד היום נקראת בשפה מקצועית "אריגת פשתן".
במסורת היהודית מוזכר הפשתן בכמה הקשרים: איסור שעטנז המתייחס לבגד הארוג מסיבי צמר ופשתן. בגדי הכהנים היו עשויים מפשתן. חבלי פשתן שימשו ככל הנראה כפתילות לנרות. בפרק "במה מדליקין" במסכת שבת כתוב שלנר שבת מותר להשתמש בפתילה של פשתן, היות שהלהבה נתפסת בה בצורה יציבה.
בלוח גזר נמצא צירוף המילים "עצד פשת"; ככל הנראה הצורה לקריאת הצירוף היא "עציד פשתה". קיימת הסכמה יחסית שהצירוף אכן מתקשר לצמח הפשתה (בהקשרו; שכן מדובר ברשימה חקלאית). הצירוף "עציד פשתה", מזכיר את הפסוק "והיא העלתם הגגה ותטמנם בפשתי העץ הערכות לה על הגג" (יהושע ב ו), אותו פירש רד"ק: "בפשתי העץ, רצה לומר שהיו עדין הפשתים בגבעוליהם והעלתם הגגה ליבשם והטמינה אותם בתוכם". גבעולי הפשתן נקראו "עצי פשתן".
ביוזמת פרופסור מנחם לוין בשנות ה-50 חודש גידול הפשתן בארץ והוא גדל בשטח של עד כ-20 אלף דונם באזור הדרום. הגידול נמשך עד סוף שנות ה-60.
הסכם ג'יי
התגובות להסכם
מדיסון, שהיה אז חבר בית הנבחרים, טען שההסכם לא היה יכול, על פי החוקה, להיכנס לתוקף ללא אישור בית הנבחרים, בשל העובדה שהיה בו מרכיב של פיקוח על הסחר ושהוא כלל סמכויות חקיקתיות שהיו מסורות בידי הקונגרס. הוויכוח שהתחולל לאחר מכן היה דוגמה מוקדמת ל"מקוריות", שבו מדיסון, שהיה "אבי החוקה", הפסיד. מאפיין מעניין אחד של הוויכוח החוקתי הלאומי הזה הייתה חוות הדעת בנושא שנכתבה על ידי נשיא בית המשפט העליון אוליבר אלזוורת', שבה הוא דחה כל זכות לכאורה של בית הנבחרים להחליט על אופיו של ההסכם. הפסדם של הרפובליקנים הג'פרסונים בוויכוח על ההסכם בקונגרס הוביל להפסדם בבחירות לנשיאות של 1796 בשל סוגיה זו.
פשתן
בד פשתן
בגולן, באתר הארכאולוגי אום אל-קנאטר, נמצא מרכז עיבוד הפשתן הגדול בארץ, בקרבת אחד מבתי הכנסת העתיקים המפוארים ביותר. חוקרים קישרו בין מתקן העיבוד, הצורך מים מרובים, ובין עושרו של הכפר העתיק ופארו של בית הכנסת בהתאם.
זרעי פשתן
לפשתן זרעים קטנים וחלקים, הדומים לזרעי שומשום, ומשמשים למאכל ולמרפא. קיימים מחקרים מדעיים המצביעים על זרעי פשתן טחונים כמסייעים בהורדת כולסטרול בדם וממתנים את השפעת תופעות גיל המעבר אצל נשים.
הסכם ג'יי
התגובות להסכם
ב-1801, כאשר נבחר ג'פרסון לנשיאות, הוא לא התכחש להסכם. הוא השאיר את השגריר הפדרליסטי בלונדון רופוס קינג, כדי לשאת ולתת על החלטה מוצלחת בנוגע לנושאים חריגים הנוגעים לתשלומי הכספים ולגבולות. הידידות בין שתי האומות נפגעה כאשר פג תוקפו של ההסכם ב-1805. ג'פרסון דחה את האפשרות של חידוש הסכם ג'יי באמצעות חתימת הסכם מונרו-פינקי ב-1806 כפי שנשאו ונתנו עליו הדיפלומטים שלו בלונדון. היחסים בין האומות הפכו לעוינים כהקדמה למלחמת 1812. ב-1815 החליף הסכם גנט את הסכם ג'יי.
פשתן
זרעי פשתן
קיימים כמה סוגים של זרעי פשתן בצבעים חום, צהוב-זהוב או ירוק. רוב סוגי הזרעים עשירים בחומצה אלפא-לינולנית (α-Linolenic acid — ALA) ממשפחת אומגה 3. הזרעים משמשים למאכל לאדם ולבעלי חיים, וגם כבסיס לשמן לשימוש בתעשיית הצבע, במיוחד לצביעת עצים ובדים.
זרעי פשתן טחונים ושמן פשתן שהופק ואוחסן בתנאים מתאימים, מהווים מקור לאומגה 3 מסוג ALA. חומצה זו מומרת בגוף ל-EPA ו-DHA שהן חומצות השומן החשובות לאדם, אך באחוז נמוך (כ-5%).
הסכם ג'יי
הערכת חשיבותו
ההיסטוריונים סטנלי אלקינס ואריק מק'קיטריק ציינו, שבמונחים דיפלומטים קונבנציונליים, וכ"התמקחות בין יריבים", הסכם ג'יי "השיג את האפשרות הגרועה ביותר בעסקה, והשקפה זו נמשכת במידה רבה מאז". הם סיכמו שג'יי לא הצליח בעמידה על הזכויות הטבעיות, אך הוא כן השיג את "התנאי בל יעבור האחר שלו". הוא לא השיג את אף אחד מהדברים שהיו "רצויים אך לא חיוניים". הם הוסיפו שההישג של ג'יי מהבחינה הסמלית ספג התנגדויות רבות. עם זאת, מההיבט הריאלי, "הייתה זו הצלחה ממשית, שכללה את מניעת פריצתה של מלחמה נגד בריטניה".
פשתן
זרעי פשתן
המרכז הארצי לבריאות משלימה ואינטגרטיבית (NCCIH) של המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית ערך סיכום על האפקטיביות הרפואית של זרעי הפשתן. בסיכום נכתב כי הסיבים שבזרעים יכולים בעקרון להקל על עצירות, אך נערכו רק מעט מחקרים בנושא. מאמר סקירה משנת 2019 מצא שזרעי פשתן יכולים לסייע לחלק מהאנשים המאובחנים עם מחלות לב וכלי דם. נראה כי זרעי פשתן יכולים לסייע בהפחתת רמת הסוכר בדם לחלק מהחולים בסוכרת מסוג 2. קיימות תוצאות סותרות באשר לשימוש בזרעי פשתן להתמודדות עם סימפטומים של גיל המעבר אצל נשים.
הסכם ג'יי
הערכת חשיבותו
ההיסטוריון מרשל סמלסר טען שההסכם דחה באופן יעיל את המלחמה נגד בריטניה, או לכך הפחות דחה אותה עד שארצות הברית הייתה חזקה מספיק כדי להתמודד עמה.
פשתן
זרעי פשתן
זרעי פשתן ותוספי מזון של שמן פשתן הם בטוחים יחסית במינונים מוגבלים, ודווחו מעט מאוד תופעות לוואי הכרוכים בהם. זרעי פשתן עלולים להיות לא בטוחים בתקופת ההריון בשל השפעות הורמונליות קלות, אך אין מחקרים מהימנים בתחום זה. ישנם מחקרים המראים שהשימוש בשמן זרעי פשתן בשליש השני או השלישי של ההריון עלול להגביר את הסיכון ללידה מוקדמת. אין עדיין מספיק מידע לגבי הבטיחות בצריכת זרעי פשתן בתקופת ההנקה. בדומה לתוספי תזונה עתירי סיבים אחרים, מומלץ לצרוך זרעי פשתן יחד עם שתייה מרובה על מנת להימנע מעצירות או במקרים נדירים מחסימת מעיים. זרעי פשתן ושמן פשתן שניהם עלולים גם לגרום לשלשול.
הסכם ג'יי
הערכת חשיבותו
ההיסטוריון בדפורד פרקינס טען ב-1955 שההסכם היה הצעד הראשון במיסוד היחסים המיוחדים בין בריטניה לבין ארצות הברית, מהלך שאותו המשיך הלורד סולסברי. להשקפתו, ההסכם הצליח במשך עשר שנים להבטיח שלום בין שתי הארצות. "העשור עשוי להתאפיין כתקופת 'ההתפייסות הראשונה'", כפי שסיכם פרקינס:
פשתן
שמן פשתן
שמן המשמש בתעשיית הצבעים. צבעי שמן לאמנים מורכבים עד היום משילוב של פיגמנט עם שמן פשתן, וזה משמש לדילול והבהרה של הצבעים. יתרונו הוא זמן ייבוש ארוך, שמאפשר לבצע תיקוני גוון רבים, ושכבה מיובשת עמידה. שמן פשתן טהור נוטה להתייבש עם גוון צהבהב, ולטובת צבעים מסוימים משתמשים בשמן פשתן מולבן.
גידול הפשתן בארץ ישראל
כבר בתקופות קדומות היה גידול הפשתה התרבותית ידוע במזרח התיכון. הפשתה נזכרת רבות במקרא, ובספרות חז"ל, וככל הנראה היא נעשתה לגידול חקלאי בעל חשיבות כלכלית גבוהה בארץ-ישראל, רק מאמצע המאה השנייה בחיבור "תיאור העולם והעמים" מהמאה הרביעית, נזכר ייצוא פשתן מהערים בית שאן, צור וקיסריה. בחיבור זה אף נזכר שגידול פשתן בית שאן נחשב לאיכותי במיוחד.
במשך התקופה הביזנטית גידול הפשתה חלה ככל הנראה נסיגה בהיקף גידול הפשתה בארץ ישראל עד הגעת הצלבנים לארץ ב-1099. ככל הנראה החליף גידול הכותנה בארץ את גידול הפשתן, הן מפני שהפשתן נחשב גידול קשה לקרקע והן מפני שהביקוש לכותנה העפיל על הביקוש לפשתן. במקום לייצא פשתן, גידלו בארץ כותנה ליצוא, וייבאו פשתן לארץ ישראל ממצרים. דוגמה לדברים אלו מופיעים ברשימותיו של הגאוגרף הערבי מוקדסי בן המאה ה-10, שבהן מוזכרים גם פשתן וגם כותנה, ואילו על פי קלקשנדי מן המאה ה-14 בסוריה רבתי (א-שאם) לא היו מגדלים פשתה חוץ מבמצרים.
הסכם ג'יי
הערכת חשיבותו
פרקינס הטיל יותר משקל בהשוואה להיסטוריונים אחרים על זיכיונות סחר בעלי ערך בסחר עם הודו וזיכיונות סחר עם איי הודו המערבית. בנוסף, הוא ציין שהצי המלכותי הבריטי טיפל בסחר האמריקאי ב"סלחנות יחסית" במהלך המלחמות, ורבים מהימאים שנשבו שבו למולדתם. משעה שספרד הכירה בקיומה של הברית הבלתי רשמית בין ארצות הברית לבריטניה, היא ריככה את התנגדותה הקודמת לשימוש שעשתה ארצות הברית בנהר המיסיסיפי וחתמה על הסכם פיקני, שהאמריקאים היו מעוניינים בו. כאשר הושבע ג'פרסון כנשיא, הוא חידש את הסעיפים המסחריים שהביאו תועלת רבה לספנות האמריקאית.
אלקינס ומק'קיטריק סברו שראייה חיובית יותר כזו מעלה קושי גדול. לדבריהם הדבר הצריך שהבריטים יגשו למשא ומתן ברוח אותם דברים. שלא כמו פרקינס, הם מצאו עדות קלושה לכך.
בכותבו ב-2008 על ההיסטוריה של ארצות הברית, טען ג'ורג' הרינג שב-1794, "היו ארצות הברית ובריטניה על סיפה של מלחמה", והוא מסכם, "הסכם ג'יי נתן לארצות הברית זיכיונות חשובים ושירת את האינטרסים שלה היטב". ג'וזף אליס מוצא את תנאי ההסכם כ"חד-צדדיים לטובתה של בריטניה", אך הוא הצטרף לקונצנזוס של ההיסטוריונים שהוא היה:
באץ'-קישקון
באץ'-קישקון (בהונגרית: Bács-Kiskun) הוא מחוז בדרום הונגריה. מצפון הוא גובל במחוז פשט, ממזרח במחוזות יאס-נאג'קון-סולנוק וצ'ונגרד, מדרום בסרביה וקרואטיה וממערב במחוזות באראניה, טולנה ופייר. בירת המחוז היא העיר קצ'קמט.
גאוגרפיה
מחוז באץ'-קישקון נמצא במישור הגדול הדרומי. עם שטח של 8,445 קמ"ר, הוא הגדול בהונגריה. נופו מישורי והפרש הגובה בין המקום הגבוהה ביותר לנמוך ביותר לא עולה על 80 מטר. המחוז תחום בין שני נהרותיו הגדולים של הונגריה. נהר הדנובה עובר לכל אורך גבולו המערבי ונהר הטיסה עובר בגבולו הצפון־מזרחי. כשני שלישים מאוכלוסיית המחוז חיים ביישובים עירוניים והיתר בצורת ההתיישבות האופיינית למישור הגדול – יישובים כפריים גדולים, הן באוכלוסייה והן בשטח. במחוז זה נפוצה עדיין גם צורת ההתיישבות בחוות מבודדות (בהונגרית: tanyák).
היסטוריה
מחוז באץ'-קישקון נוסד ב-1950, על ידי חיבור החלק צפוני של מחוז באץ'-בודרוג (Bács-Bodrog) ההיסטורי עם החלק הדרומי של מחוז פשט-פיליש-שולט-קישקון (Pest-Pilis-Solt-Kiskun) ההיסטורי. חלקו הדרומי והעיקרי של מחוז באץ'-בודרוג נמצא כיום בסרביה והשטח שנותר ממחוז פשט-פיליש-שולט-קישקון הפך למחוז פשט של ימינו. חציו הראשון של שם המחוז בא משמה של העיר באץ' (הנמצאת כיום בסרביה) וחציו השני על שם אזור קישקון שבצפון המחוז, שקשור לקומנים שהתיישבו שם בסביבות המאה ה-13.
Master of Orion
Master of Orion (בקיצור MOO או MoO) הוא משחק אסטרטגיה בתורים מסוג מדע בדיוני שפותח על ידי סטיב בארקיאה (Simtex) והופץ על ידי MicroProse ב-1993. משחקי ההמשך הם Master of Orion II ו-Master of Orion III. כמשחק 4X (לחקור, להתרחב, לנצל ולחסל) מוקדם, MOO יצא על בסיס המשחק הפופולרי Civilization ומשחק דמוי הרפתקאות בסגנון Iron Seed. המשחק עוצב לפי מספר משחקים ישנים יותר, במיוחד לפי Spaceward Ho! של Delta Tao ו-Reach for the Stars של SSI. המשחק נחשב לאחד הטובים ביותר מהז'אנר.
השחקן מתחיל עם אימפריה בין-כוכבית ונלחם באימפריות נוספות על השליטה במרחב החלל המוכר תוך שימוש בפוליטיקה או על ידי צבא. אינטרסים כלכליים, דיפלומטים וצבאיים ניתנים לניהול ולהתאמה אישית תוך התמודדות עם חמישה שחקני מחשב נוספים (היכולים להראות אינטליגנציה מעט מוזרה). את הצי החללי ניתן לעצב מהיסוד, ומהלך המשחק כולל יש אירועים אקראיים כמו מרד, התקפות פיראטים, אמבות חלל ענקיות ופליטות פה פוליטיות. כיבוש מערכת הכוכבים החזקה ביותר, Orion (אוריון), בדרך כלל מסמן ניצחון.
מראה
גם בקול ובווידאו יש חוסר התאמה באפיון של מספר סוגי שחקנים: לכל אחד שני פזמונים ושתי הבעות פנים בזמן משא ומתן דיפלומטיים, מציג שונה על כך דרך בה מוצאים טכנולוגיה חדשה. מצד שני, דמות השחקן תמיד מוסוות בגלימה, למרות שהשחקן יכול לבחור את צבעה.
פורמט
בעלילה של המשחק, האוריונים (באנגלית: "Orions") היו גזע קדום והייתה שמועה שהם התעסקו בהנדסה גנטית של גזעים צעירים, כדי ללמוד על ההתפתחות שלהם. הם נעלמו במסתוריות לפני זמן רב, אף אחד מעולם לא ראה שריד של אותו גזע קדום.
מילניום לאחר נפילת אוריון (באנגלית: "Orion"), עשרה גזעים בתוך מגזר אוריון (המחוז בגלקסיה שנקרא על שם אוריון) השיגו יכולות לטוס בחלל והמשחק עוקב אחר הגזעים במהלך חיפושם אחר כוח. החורבות של אוריון מכילות טכנולוגיה שיכולה לקדם על ציוויליזציה כמה מאות קדימה מעל הגזעים האחרים, אבל ספינות קרב אוטומטיות שומרות על אוריון מפני התקפות. כשהספינות השומרות מושמדות, התוקף יכול לשלוט באוריון בעצמו ולשחזר טכנולוגיות אבודות כמו "קרן המוות" ו"מחולל חורים שחורים".
השחקן בוחר אחד מעשרה גזעים ושולט במאבק מול גזעים אחרים בקרב על העליונות בגלקסיה.
גזעים
עשרה זנים, שניים עד שישה לכל משחק, משיגים יכולות לטוס בחלל קרוב מספיק כדי להתחרות על העליונות בחלל. המשחק מתחיל בניסיונם הראשון שלהם להקמת קולוניה ועוקב אחר התפתחותם לאימפריות בין-כוכביות. התהליך מאוד מופשט: כולם מתחילים בו זמנית, עם אותם משאבים וממשלות עולמיות שלא משנות את הפונקציונליות שלהן כשהן מתרחבות. הביולוגיה קובעת נאמנות. מאוחר יותר, משחקי אסטרטגיה בחלל, בפרט משחק ההמשך, יציגו ממשלות וגזעים שוליים.
כל צד הוא מוגדר במידה רבה על ידי יכולות הגזע. לכל גזע נטיות כלפי הגזעים האחרים (בני האדם מסתדרים עם כולם, מררשאנים לא בוטחים בסאקקרה, כולם שונאים את הדרלוקים וכו') ועדיפות או חיסרון בתחומי מחקר מסוימים. שחקנים הנשלטים על ידי המחשב פועלים על פי דפוסי התנהגות ("מכבד", "קסנופובי" ועוד) ועל פי אסטרטגיות ("פציפיסטית", התרחבות טריטוריאלית או כלכלית ועוד), שניתנים להחלפה על ידי תכונות משניות.
מידע נוסף
Star Lords, שנקרא על ידי מעריצים "MOO 0", הוא גרסת אב טיפוס של Master of Orion. המשחק מעולם לא שווק, זו גרסה שסטיב בארקיאה זרק ל-MicroProse וכתב המשחקים אלן אמריק, בין האחרים. אלן אמריק כתב מדריך אסטרטגיה עבור המוצר הגמור ושימש כמעצב ב-Master of Orion III.
האב טיפוס נעשה זמין חינם ברשת ב-2001, לפני השחרור של Master of Orion III, ללא הגנה נגד העתקות או כל סוג של תיעוד. למרות שהמשחק הוא אב טיפוס, ניתן לשחק ב-Star Lords ללא בעיות ולמעשה יש לו תכונה שחסר ל-Master of Orion, טבלת יחסים בין גזעים הנשלטים בידי המחשב.
האלופוס
האלופוס (שם מדעי: Hallopus) הוא סוג של זוחל נכחד דמוי-תנין שחי בסוף היורה לפני 155.7 עד 145.5 מיליון שנה מזמננו, במשך היורה העליון. המאובנים שלו התגלו בתצורת מוריסון שבקולורדו ותוארו בידי החוקר הידוע עותניאל צ'ארלס מארש ב-1881.
טיסטלק
טיסטלק (בהונגרית: Tiszatelek) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
האלופוס
במקור סברו שהיצור הוא דינוזאור בהתאם למבנה השלד והגפיים הארוכות שלו, אך לאחר השוואה עם סוגים דומים כמו Sphenosuchus או Junggarsuchus משייכים אותו לקבוצת הארכוזאורים פסאודוסוכיה, בה מצויים גם התנינים בתוך משפחת ההאלופודיים (Hallopodidae). זוחל זה היה קטן מאוד, באורך של מטר בקירוב, והיה זריז ומהיר. גפיו הארוכות עזרו לו לרוץ במהירות או לקפץ בדומה לארנבת אחרי טרף של חרקים ושל זוחלים אחרים. עם זאת עקב גודלו כנראה היה טרף לזוחלים גדולים יותר כמו לדינוזאורים טורפים.
טיסטלק
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית טיסטלק קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 היו בכפר 1,501 תושבים ובשנת 2020 רק 1,357 תושבים.
האלופוס
כמה חוקרים מעריכים שהסוג הקרוב מקלוגנתוס (Macelognathus) משויך לסוג זה כשמבנה גופם דומה והם גם נמצאו באותה תצורה.
טיסטלק
על פי ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו, האזור סביב הכפר היה מיושב כבר בתקופת הברונזה, הכפר עצמו הוקם בשנת 1954 לאחר שהתפצל מהכפר נג'הלאס.
הסערה המושלמת (סרט)
הסערה המושלמת (באנגלית: The Perfect Storm) הוא סרט אמריקאי משנת 2000 בבימויו של וולפגנג פטרסן המבוסס על סיפור אמיתי אשר מתואר בספר משנת 1997 באותו השם מאת סבסטיאן יונגר. בסרט מככבים ג'ורג' קלוני, מארק וולברג, ויליאם פיכטנר, מייקל איירונסייד, ג'ון סי. ריילי, דיאן ליין, קרן אלן ומרי אליזבת מסטרנטוניו. הסרט יצא לאקרנים ב-30 ביוני 2000.
עלילת הסרט מתרחשת באוקטובר 1991 בעיירה גלוסטר, מסצ'וסטס שבארצות הברית, אשר ידועה כעיירה בולטת בתעשיית הדיג האמריקנית. העלילה עוקבת אחר צוות דייגים בספינת הדיג "אנדריאה גייל" אשר נקלעה עם ספינתם ללב הסערה המושלמת של 1991.
הסרט זכה להצלחה בקופות, וגרף בסך הכול מעל ל-328 מיליון דולרים ברחבי העולם.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר בקטגוריית האפקטים החזותיים הטובים ביותר ובקטגוריית מיקס הסאונד הטוב ביותר.
וילהלם פרידריך, נסיך נסאו-דיאץ
וילהלם פרידריך, נסיך נסאו-דיאץ (בגרמנית: Wilhelm Friedrich von Nassau-Diez; 7 באוגוסט 1613 – 31 באוקטובר 1664), היה רוזן (ומשנת 1654 נסיך) נסאו-דיאץ, סטאדהאודר של פריסלנד, חרונינגן ודרנתה.
ביוגרפיה
וילהלם פרידריך נולד ב-7 באוגוסט 1613 בארנהם, לארנסט קזימיר הראשון, רוזן נסאו-דיאץ ולסופיה הדוויג מבראונשווייג-לינבורג, בתם של היינריך יוליוס, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואליזבת מדנמרק, דוכסית בראונשווייג. וילהלם פרידריך היה נכדו של יוהאן השישי, רוזן נסאו-דילנבורג, אחיו הצעיר של וילם הראשון, נסיך אורנז'. כאשר יוהאן נפטר בשנת 1606, נחלותיו חולקו בין חמשת בניו, ואביו ירש את נסאו-דיאץ.
בשל היותו הבן השני, וילהלם פרידריך יועד לקריירה צבאית, ובשל כך הוא למד באוניברסיטת ליידן ובאוניברסיטת חרונינגן, ולאחר מכן קיבל תפקיד פיקודי בצבא הרפובליקה ההולנדית, שם שיתף פעולה עם ויליאם השני, הנסיך של אורנג'. עם זאת, אחיו הבכור נהרג בקרב ליד הולסט בשנת 1640 ללא ילדים, ווילהלם פרידריך ירש את נחלותיו.
על אף שמשרת הסטאדהאודר לא הייתה תורשתית, הצליח וילהלם פרידריך לרשת את משרת הסטאדהאודר בפריסלנד, אולם בחרונינגן ודרנתה תפס את המשרה פרדריק הנדריק, נסיך אורנז'. הלך פרדריק הנרי, לא בלי מאבק עם ויליאם פרדריק, עם זאת. לאחר מותו של פרדריק הנדריק בשנת 1647, ירש את התפקיד בנו וילם השני, נסיך אורנז', ורק לאחר מותו בשנת 1650, הצליח וילהלם פרידריך לתפוס את המשרה.
בשנת 1650 הסתכסך וילם השני, נסיך אורנז' עם ה"רחנטים" - עוצרים של מחוז הולנד, אנדריס ביקר ובן דודו קורנליוס דה גרייף; בעקבות שלום מינסטר רצו הרחנטים לצמצם את הצבא ולחסוך בהוצאות, ועל ידי כך להפחית מסמכותו של וילם. וילם כלא שמונה מחברי מועצת הולנד (כולל יאקוב דה ויט) בטירת לוונשטיין. בנוסף, הוא שלח את בן דודו וילהלם פרידריך עם צבא של 10,000 חיילים, על מנת לתפוס את אמסטרדם בכוח. אולם, מזג אוויר גרוע סיכל את המערכה, ואמסטרדם לא נכנעה.
לזמן מה, בסוף שנות ה-50 של המאה ה-17, היה נראה שיש לווילהלם פרידריך הזדמנות של להיות מפקד הצבא, כחלק מפשרה פוליטית שהוצעה על ידי דה-וויט, אבל שום דבר לא יצא מזה. רק במהלך פלישתו של ברנהרד פון גאלן במהלך המלחמה האנגלו-הולנדית השנייה, אשר איימה על מחוזות חרונינגן ופריסלנד (דרנתה הייתה מוצפת באותה העת), הוא קיבל את הפיקוד בשטחאולם זמן קצר לאחר מכן הוא מת ב-31 באוקטובר 1664 בתאונה עם אקדח שירה באופן בלתי צפוי.
לאחר מותו ירש אותו בנו היינריך קזימיר השני, נסיך נסאו-דיאץ, תוך שאשתו שלטה כעוצרת עד לבגרותו.
משפחתו
ב-2 במאי 1652 התחתן וילהלם פרידריך בקלווה עם אלברטינה אגנס, רוזנת נסאו, בתם של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' ואמליה מזולמס-בראונפלס, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים
משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים (באנגלית: United Nations Office for the Coordination of Humanitarian Affairs, בראשי תיבות: OCHA) הוא סוכנות של האומות המאוחדות האחראית לסיוע הומניטרי באזורי מצוקה בעולם. המשרד הוקם בדצמבר 1991 בהחלטת העצרת הכללית של האומות המאוחדות. גוף זה נועד לחזק ולרכז את תגובת האו"ם במצבי חירום ואסונות טבע.
המשרד מיזג לתוכו ארגונים מוקדמים יותר של האו"ם שעסקו בנושאים הומניטריים - המחלקה לעניינים הומניטריים (DHA) ומשרד הסעד לנפגעי אסונות (UNDRC) - למשרד מאוחד בעל מעמד משקיף בקבוצת הפיתוח של האו"ם.
המשרד מספק מגוון שירותים המאפשרים תגובה יעילה במקרים של אסון הומניטרי. הוא מתאם תגובה הומניטרית, ועוסק בהסברה הומניטרית וניטור מימון הומניטרי.
משרדים אזוריים של הארגון נמצאים בכל היבשות, ובין השאר בערים: פנמה סיטי, דקר, קהיר, יוהנסבורג, בנגקוק, וירושלים. וכן במדינות: אפגניסטן, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, צ'אד, קולומביה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אתיופיה, חוף השנהב, סרי לנקה, סודאן (כולל משרד בג'ובה, דרום סודאן), סוריה וזימבבואה. צוותי ליווי ותמיכה יושבים בניו יורק ובז'נבה. צוות הארגון מונה כ-1,900 עובדים.
הסניף הפלסטיני
בשנת 2002 הוקמה שלוחה של הארגון כדי לטפל באוכלוסייה הפלסטינית, והיא מכונה "משרד האו״ם לתיאום עניינים הומניטריים בשטח הפלסטיני הכבוש". השלוחה פעילה בירושלים ובשטחי הרשות הפלסטינית במטרה, כעולה מפרסומיו, לתאם את המאמצים הבינלאומיים למניעת פגיעה במצב ההומניטרי בשטח זה.
מרכזו של שלוחה זו בירושלים ויש לו סניפים בערים שכם, רמאללה, חברון ועזה.
בית המעלות
בית המעלות הוא בלוק מגורים עירוני במרכז ירושלים מתקופת המנדט הבריטי. הוא ממלא כמעט מבנן עירוני שלם וגובל ברחובות המלך ג'ורג', שמואל הנגיד ורחוב המעלות, שאף נקרא על שמו של המבנה.
היסטוריה
הבית נבנה בשנת 1935, והוא מסמן את ראשיתה של הבנייה המודרנית והמתועשת בירושלים. המבנה תוכנן בידי האדריכל מאיר רובין, בסגנון הבינלאומי שרווח באותה עת בערי ארץ ישראל. הקבלן היה יוסף פפרמן, שעל שמו חילקה לימים עיריית ירושלים את פרס יוסף פפרמן על הצטיינות בתחום הבנייה בירושלים. הבית מאופיין בקווים זורמים ופשוטים, מרפסות מעוגלות וחלונות פס אנכיים, הטיפוסיים לסגנון זה. בעת בנייתו היה הבניין בית הדירות הגדול בירושלים, ודירותיו המרווחות יחסית יועדו לאוכלוסייה אמידה. שמו של הבניין ניתן לו כיוון שהיה בין הבניינים הראשונים בירושלים אשר הותקנו בהם מעליות.
החצר הפנימית של המתחם שימשה בעבר כגינה, והייתה פתוחה לכיוון רחוב ש"ץ ורחוב שמואל הנגיד. בתכנון המקורי, החצר הייתה אמורה לכלול, בנוסף לגינה, גם מגרש טניס לרווחת השכנים, אך תכנון זה לא יצא אל הפועל. במהלך השנים נבנה מלון הנגיד בפתח לרחוב ש"ץ, והאדמה נסללה והפכה למגרש חנייה. בבניית בנין זה, נעשה מאמץ לאפשר למירב הדיירים לבנות סוכה במרפסת של ביתם. משום כך הבית נבנה באופן א-סימטרי. "מקווה", לטובת הדיירים, הוקם בבניין (מתחת לקומת הגג) אך מעולם לא חנכו אותו.
מאז בנייתו, הבניין משמש הן למגורים והן למשרדים. בבניין שכנו משרדי תנועת ברית שלום, והאקדמיה ללשון העברית ששכנה בדירה של שלושה חדרים עד שנת 1959, עת עברה למבנה חדש בגבעת רם. באמצע שנות ה-50 עברה הוצאת קריית ספר לבניין. מבית המעלות יצא דברה של אגודת "אל דמי" בשנות הארבעים שנוסדה כדי להתריע נגד "טרוריסטים יהודים".
בשנת 2020 שיקמה עיריית ירושלים את כיתוב האותיות המפורסם ״בית המעלות״ המופיע על החזית הדרומית-מזרחית של המבנה.
זיוה ארבל
קורות חיים
זיוה ארבל נולדה לאברהם הלוי באדירנה שבטורקיה. בשנת 1943, בגיל 15 וחצי, לאחר שסיימה את לימודיה בגימנסיה, עלתה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער ללא משפחתה. התגוררה בהכשרה בקיבוץ גבעת חיים במשך כשנתיים. בשנת 1945 התגייסה עם חבריה להכשרה לפלמ"ח, ושובצה בפלוגה ט' בגדוד השלישי של חטיבת יפתח. במרץ 1946 יצאה לקורס מדריכי ספורט, ולאחר מכן לקורס מ"כים, שלאחריו התמנתה למ"כית במחלקת פלמ"ח בכפר גלעדי. באוגוסט 1947 יצאה לקורס מ"מים בג'וערה, ולאחריו מונתה למ"מ בחולתה. הייתה חברת הכשרת חולתה. בראשית שנת 1948 יצאה לקורס קציני קשר הראשון, ואחריו הייתה ממקימי בית הספר לקשרים קרביים של הפלמ"ח בקדימה והדריכה בקורס קשרים קרביים. במאי 1948 שבה לגדוד השלישי של חטיבת יפתח כקצינת קשר גדודית, ושם שירתה עד סוף מלחמת העצמאות. היא נחשבת לקצינת הקשר הראשונה של צה"ל.
השתחררה בספטמבר 1949 ונישאה לאיתמר ארבל-איצקוביטש, מפקד פלוגה בגדוד שלה, לאחר שהשניים הכירו בעת שירותם. הוא היה למהנדס, בוגר הטכניון, והיא למדה הנהלת חשבונות. איתמר היה בנם של ד"ר יצחק איצקוביטש, הרנטגנולוג הראשון בצפון הארץ, ועליזה (אליז), בתו של יעקובוס קאן, בנקאי יהודי-הולנדי ופעיל ציוני. ארבל התאלמנה מאיתמר בשנת 2010.
השניים היו הורים לשלושה: נורית, יגאל ודליה, וסבים לשישה נכדים ולנינים.
על קיומה של התמונה המפורסמת עם האקדח למדה ארבל רק לימים, לאחר שילדיה ראו אותה במוזיאון ההגנה.
בערב יום העצמאות 1983 השיאה ארבל את משואת הפלמ"ח בטקס הדלקת המשואות, שהוקדש לנושא גבורת ישראל.
"הנערה עם האקדח"
ארבל השתתפה בקרבות הגדוד במלחמה, ובהם כיבוש צפת, כיבוש לוד, פשיטות בסוריה ולבנון, מבצע גי"ס ומבצע יואב.
בקרב לכיבוש העיר לוד הייתה אישה יחידה, לצד 136 לוחמים גברים. לאחר הקרב צולמה על ידי הצלם של עיתון "במחנה" בוריס כרמי בעת שנכחה באיסוף הלוחמים ביער בן שמן בתום הקרב שאירע ביולי 1948. כרמי, שהתלהב מרגליה הארוכות, וממכנסי החאקי הקצרים שלה, צילם אותה כשהיא שעונה על עץ אורן. בלבושה - חאקי קצר, אקדח וכאפיה, וכאשר תחבושת לבנה מעטרת את מצחה הפכה ארבל לסמל האישה הלוחמת במלחמת העצמאות, המשלבת את הכוח היהודי, הנשק, והתרבות הצברית המקומית. תמונה זו הפכה לאחת מסמליה של מלחמת העצמאות. התמונה הוצגה בתערוכה "אשת חיל מי ימצא" במוזיאון הנגב לאמנות בשנת 2008, ואוצרת התערוכה, ניצה לבבי תיארה אותה:
"החיילת השותה מהכד"
כרמי צילם תמונה נוספת של ארבל, כשהיא שותה מים מתוך כד חרס בעת שהיא נחה בכפר הערבי ברפיליה הסמוך ללטרון. המשורר אברהם חלפי ראה את גיליון "במחנה" ובו תמונת החיילת השותה מהכד ותחתיה הכיתוב "מי מקנא בכד". בעקבות תמונה זו כתב את "שיר הכד", שזכה לפרסום בביצוע הלל (אילקה) רווה עם לחנו של מרדכי זעירא. זהות "החיילת השותה מהכד" לא צוינה והתבררה מאוחר יותר.
בית השיר הראשון:
עלווית צפונית
עַלְוִית צְפוֹנִית (שם מדעי: Phylloscopus borealis) היא מין של ציפור שיר קטנה בסוג עלווית (לשעבר ממשפחת הסבכיים, כיום במשפחה נפרדת: Phylloscopidae; כאשר הסבכיים משמשים כעל-משפחה) בעלת טווח תפוצה המתפרש בקיץ על פני אזור הצפון הפלארקטי, ועוברת מסלול נדידה ארוך בדרך לאזורי החריפה שלה בהודו-סין.
בישראל היא נדירה ביותר, עם תצפית אחת בלבד עד היום של פרט שנלכד במהלך פעילות טיבוע ציפורים בפארק הצפרות באילת ב-23 בספטמבר 2018.
טקסונומיה ואטימולוגיה
בעבר המין כלל אוכלוסיות מסוימות המקננות בקמצ'טקה, האיים הקוריליים ויפן, אך עדויות גנטיות ווקאליות הצביעו על כך שיש להתייחס אליהן כאל מינים נפרדים, וכולם נחשבים כיום למינים נפרדים עם עלווית קמצ'טקה בקמצ'טקה, הוקאידו והאיים הקוריליים, ועלווית יפנית  ביפן (מלבד הוקאידו).
שם הסוג Phylloscopus הוא מיוונית עתיקה, מהמילים phullon, "עלה", ו-skopos, "מחפש" (מ- skopeo, "לצפות"). שם המין הספציפי borealis, "צפונית", הוא מלטינית boreal "צפון".
כיום זהו מין מונוטיפי, כלומר לא מוכרים תת-מינים שונים.
תיאור
זוהי עלווית טיפוסית במראה, בעלת גוון חום-זיתי חלק יחסית בחלקים העליונים ולבנבנה בחלקים התחתונים. היא גדולה במעט מהעלווית האפורה, אורך גופה כ-11–13 ס"מ ומשקלה כ-10 גרם בממוצע. יש לה פס-גבה בולט בצבע צהבהב-לבן. פס-הכנף הבודד והחיוור שלה מבדיל אותה מרוב המינים הדומים לה למעט העלווית הבלטית, Phylloscopus trochiloides; אך היא גדולה יותר ממנה ויש לה מקור כבד יותר דמוי פגיון, עם קצה כהה לחלקו התחתון. היא בעלת חישוף אברות ארוך, המתאים להיותה נודדת ארוכת טווח. מבחינה חיצונית היא זהה לשני מיני העלוויות שפוצלו ממנה, קמצ'טקה ויפנית, אך השירה שלה מבדילה אותה, שנשמעת כטריל מהיר ופטפטני. הקריאות הן דו-הברתיות ומתכתיות, וזמזום קצר וקשה.
אקולוגיה
העלווית הצפונית בעלת טווח תפוצה נרחב ביותר, המקננת ברחבי הטייגה האירו-אסייתית ביערות ליבנה או ביערות מעורבים ליד מקורות מים שלה בפנו-סקנדינביה ובצפון האזור הפלארקטי. היא התפשטה אף לצפון אמריקה, ומקננת גם באלסקה; שם היא מין העלווית היחיד. זהו מין נודד מאוד; כלל האוכלוסייה חורפת בדרום-מזרח אסיה; ובשל כך יש לה את אחת הנדידות הארוכות ביותר מבין כל הציפורים אוכלות החרקים מהעולם הישן. בית הגידול החורפי שלה כולל שפלות ויערות למרגלות גבעות, שולי יער וגנים.
היא מזדמנת בסתיו למערב אירופה ומופיעה באופן קבוע בבריטניה.
בעונת הקינון היא מצויה באזורי סבך עבות, כמו חורשים של ערבה ננסית בעמקים לחים ובסבכי נהר, וביערות, בעיקר של ליבנה, ערבות, צפצפות ואורנים עם אשוחיות פזורות. בגבהים רמים יותר, היא מצויה גם בסבכי רודודנדרון וצמחייה הררית מעל קו העצים. בטייגה הסיבירית היא משתמשת לעיתים קרובות בחורשות אלמונים מקומיים. עונת הקינון מתרחשת בחודשי יוני–אוגוסט. הקן עשוי ברובו מגבעולי דשא, פיסות קנים, אזוב, סיבי צמחים ונצרי שבטבט, והוא מונח על הקרקע בצמחייה בין שורשי עצים, עשבים או מקבצי קנה. התטולה מכילה חמש או שש ביצים.
כמו כל קרוביה היא בעיקר אוכלת חרקים קטנים וחסרי חוליות אחרים.
סטטוס
למין זה טווח תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה מאוד שאף מוערכת במגמת עליה, ולכן המין אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
מעריכים כי באירופה האוכלוסייה המקננת מונה כ-3,700,000–7,000,000 זוגות, מה שמתרגם לכ-7,400,000–14,000,000 פרטים בוגרים. סביר להניח שהאוכלוסייה העולמית נעה בטווח של 10,000,000–500,000,000 פרטים בוגרים.
יו לויד-ג'ונס
סר יו לויד-ג'ונס (באנגלית: Hugh Lloyd-Jones; 21 בספטמבר 1922 - 5 באוקטובר 2009) היה קלסיקן בריטי ופרופסור ריג'וס (מלכותי=Regius) ליוונית באוניברסיטת אוקספורד.
קורות חיים
לויד-ג'ונס למד בבית ספר ווסטמינסטר שם הוא התעניין בהיסטוריה של העת החדשה ובהשפעת מנהל בית ספרו, כריסטי, פיתח עניין בלימודים קלאסיים.
למד לתואר ראשון ולימודים מתקדמים בקרייסט צ'רץ' קולג' (Christ Church), באוניברסיטת אוקספורד. מלחמת העולם השנייה קטעה את לימודיו ובמהלכה הוא למד יפנית, שירת במודיעין בהודו ודחה הצעה לעבוד בבלצ'לי פארק, ובמקום זאת העדיף לשרת בבורמה. הוא סיים את מלחמת העולם בדרגת סרן.
לויד-ג'ונס המשיך בלימודיו הקלאסיים זכה בפרסים ממספר אוניברסיטאות והיה למשך זמן מה עמית בג'יסוס קולג' (Jesus College), שבאוניברסיטת קיימברידג'. בעת היותו בקיימברידג' התוודע אל אשתו הראשונה, פרנסיס הדלי, סטודנטית ללימודים קלאסיים בניונהאם קולג' (Newnham College), הזוג נישא ב-1953, נולדו להם שני בנים ובת והם התגרשו ב-1981. ב-1951 לויד-ג'ונס שב לאוקספורד שם הוא היה הראשון שהחזיק במשרת ההוראה על שם וורן (E.P. Warren) בקורפוס קריסטי קולג', אוקספורד.
לויד-ג'ונס הנחה תלמידי דוקטורט רבים שהפכו ברבות הימים לבעלי שם. בכללם מרטין ליצ'פילד ווסט. בנאום כניסתו לתפקיד כריג'וס פרופסור (הפרופסור המלכותי) ליוונית ב-1961 הוא קרא לשינוי מתכונתן של בחינות הHonour Moderations בתואר הראשון ולכלול בהן פילוסופיה והיסטוריה עתיקה כמו גם ספרויות ושפות מסורתיות.
ספריו כללו מהדורות ביקורתיות של דיסקולוס של מנאנדרוס (1960) וסופוקלס (1990, ביחד עם נייג'ל וילסון) לOxford Classical Texts, ותרגומים של הפראגמנטים של אייסכילוס (1960) וסופוקלס (2000) ל-Loeb Classical Library.
לויד-ג'ונס היה חבר האקדמיה הבריטית וחבר חמש אקדמיות זרות למדעים (בהן האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים אליה נבחר ב-1978), החזיק בתוארי דוקטור של כבוד מהאוניברסיטאות שיקגו, תל אביב, גטינגן וסלוניקי. הוא פרש מהקתדרה ליוונית אחרי 29 שנים, ב-1989, וקיבל תואר אבירות.
לויד-ג'ונס נישא ב-1982 למארי לפקוביץ', פרופסור אמריטה ללימודים קלאסיים בוולזלי קולג' במסצ'וסטס ושהה בשנותיו האחרונות בביתם בוולזלי שבמסצ'וסטס.
סנטה קטלינה
סנטה קטלינה (באנגלית: Santa Catalina) הוא אי באוקיינוס השקט, 35 קילומטרים דרומית-מערבית ללוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, אחד משמונת איי התעלה של קליפורניה.
גאוגרפיה
אורכו של האי הוא 35 ק"מ, רוחבו 13 ק"מ, ושטחו כ-194 קמ"ר. הנקודה הגבוהה ביותר בו נמצאת בגובה 639 מטרים מעל פני הים.