cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זמן מסך
המלצות להגבלת זמן מסך בקרב ילדים ובני נוער
ההמלצות בתחום זה משתנות מעט ממדינה למדינה, אך הממוצע הכללי עומד על הגבלה לשעתיים ביום לכל היותר. מחצית מהילדים והנוער ברחבי העולם צורכים זמן מסך גבוה מהמלצה זו. בקנדה ההמלצה לילדים עד גיל שנתיים לא לצפות במסך כלל ואילו לילדים בגילאי 2–4 מומלץ להגביל את זמן המסך לשעה אחת ביום בלבד. בקרב ילדים בגילאי 5–17 מומלץ להגביל את זמן המסך לשעתיים ביום.
מזון איטי
מזון אִיטי (אנגלית: Slow Food) היא תנועה אשר נוסדה על ידי קרלו פטריני באיטליה בניסיון להילחם בתופעת המזון המהיר. התנועה מנסה לשמר את התרבות הקולינרית ולעשות שימוש נרחב במזון מן הצומח, בזרעים, בבשר מחיות משק ובגינון מסורתי המתאים לבית הגידול המקומי. תנועת המזון האיטי היא חלק מן תנועת האטה (Slow Movement), שמטרתה להאט את אורח החיים באופן כללי. מאז היווסדה נפוצה התנועה בעולם וחברים בה למעלה מ-78 אלף חברים ב-85 מדינות.
ארגון המזון האיטי
המשרדים המרכזיים של התנועה נמצאים בעיירה ברה, בחבל פיימונטה בצפון איטליה. הארגון מפיץ פרסומים רבים במספר שפות, למשל בארצות הברית מתפרסם הרבעון Snail ("חילזון"), שעוסק בתנועת המזון האיטי.
בשנת 2004 ייסד הארגון את האוניברסיטה למדעי הגסטרונומיה (University of Gastronomic Science) בחבל פיימונטה.
מטרות
תנועת המזון האיטי אימצה מספר מטרות לפעולתה:
מטרות התנועה קוהרנטיות עם רעיונות של תנועות איכות הסביבה ותנועות אנטי גלובליזציה.
פסגת ניישן
פסגת ניישן (באנגלית: Nation Peak) היא ההר השני בגובהו ברמת ספאציזי שבצפון מערב פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
הפסגה נמצאת מדרום מערב לעיירה טלגרף קריק, ומזרחית לאגם קולד פיש.
מקור השם
הפסגה נקראת על שם המינרלוג של הפרובינציה, הרולד תורטון ניישן (Harold Turton Nation) שנולד בדנידין שבניו זילנד בשנת 1876. הוא הגיע לקולומביה הבריטית בשנת 1897 והחל לעבוד במחלקת המכרות של הפרובינציית בשנת 1906. ניישן עבד במחלקה במשך 30 השנים הבאות. ב-1912 מיפה את האזור שבין העיירה טלגרף קריק והעיירה הייזלטון - אזורים שטרם מופו עד אז.
עמוס סליימייקר
עמוס סליימייקר (באנגלית: Amos Slaymaker; 11 במרץ 1755 - 21 ביוני 1837) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת פנסילבניה.
ביוגרפיה
סליימייקר נולד במחוז לנקסטר שבפנסילבניה בשנת 1755. סליימייקר היה בעל מלון בלנקסטר ולאחר מכן עבד בתור שופט בעיירה סליסברי. בין השנים 1806–1810 שימש כמפקח מחוז לנקסטר. כיהן בסנאט של מדינת פנסילבניה בין השנים 1810-1811.
נבחר ל, ואף על פי שנבחר לקונגרס ה-14, החליט להתפטר, ובמקומו מונה ג'יימס וולאס.
נפטר בסליסברי בשנת 1837.
עלות הפשיעה
עלות הפשיעה היא אמדן לנזק הכלכלי אשר נגרם למשק הלאומי מהפשיעה.
עלות הפשיעה כוללת שלושה מרכיבים עיקריים:
באמדן עלות הפשיעה לא נהוג להכליל את הנזק הנגרם בגין עבירות תעבורה. השוואה של עלות הפשיעה בין מדינות שונות או תקופות שונות נעשית על ידי חילוק במספר התושבים במדינה לקבלת "עלות הפשיעה לנפש".
עלות הפשיעה בישראל
עלות הפשיעה בישראל בשנת 2007 הוערכה על ידי המשרד לביטחון פנים לסך של כ-12.9 מיליארד ש"ח שהם 1,792 ש"ח לנפש לשנה או כ-2% מהתמ"ג. ובשנת 2011 הוערכה עלות הפשיעה על ידי המשרד לביטחון פנים לסך של 14.4 מיליארד שקל שהם 1842 ש"ח לנפש לשנה או 1.7% מהתמ"ג.
אלבה (נהר)
אלבה (צ'כית: Labe, ; גרמנית: Elbe; סורבית: Łobjo), נהר הנובע בהרי קרקונושה בצפון-מערב צ'כיה וזורם צפון-מערבה דרך גרמניה עד שנשפך לים הצפוני. הוא אחד הנהרות העיקריים במרכז אירופה, ואורכו 1,170 קילומטרים.
החל מ-1842 שימש נהר האלבה כנתיב מים לאוניות סוחר, וניתן להגיע באמצעותו אף עד פראג. נהר האלבה מחובר במערכת תעלות לאזורי תעשייה בגרמניה, לנהר האודר, לנהר הריין ולים הבלטי.
מקור שמו של נהר האלבה הוא במילה "älv", שמשמעותה "נהר" בשפות סקנדינביות. בשנת 9 נכשלו הרומאים בניסיון להזיז את גבולם מזרחה מנהר הריין לנהר האלבה בקרב יער טויטובורג, ולאחריו לא ניסו זאת שנית.
בתקופת נפוליאון בונפרטה היווה נהר האלבה את אחד מקווי המתאר לגבול בין פרוסיה לברית הריין.
לאחר חתימת חוזה ורסאי בשנת 1919 הוכרז אפיק נהר האלבה מאתר האיחוד עם נהר הוולטאבה ועד השפך לים הצפוני כשטח בינלאומי, הכרזה שבוטלה בהסכם מינכן בשנת 1938. לקראת תום מלחמת העולם השנייה, ב-25 באפריל 1945, נפגשו על גדות הנהר אלבה הכוחות הסובייטיים שהתקדמו ממזרח עם כוחות בעלות הברית המערביות שהתקדמו מכיוון מערב.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה נהר האלבה אחד מנתיבי הגבול שבין גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית.
קראקן
השם קראקן נגזר מהמילה krake, מילה נורווגית המציינת חיה המזיקה לבריאות. בגרמנית המודרנית, לעומת זאת, המילה krake מציינת תמנון, אבל מתייחסת גם לקראקן המיתולוגי עצמו.
היסטוריה
אף על פי שהשם "קראקן" לא מוזכר במיתולוגיה הנורווגית, ישנן מפלצות ים זהות, כגון ההפגופה והלינגבאקר, אשר מתוארות במיתולוגיה, ובטקסטים נורווגים שנכתבו בסביבות שנת 1250. קארולוס ליניאוס (הידוע גם בשמו השוודי קארל פון לינה), אשר עשה מיון טקסונומי של אורגניזמים חיים, קבע בספרו "מערכת הטבע" (1735), כי הקראקן משתייך למשפחת הסילוניות. עם זאת, בגרסאות מחודשות של ספרו שלל פון לינה את האפשרות שהקראקן הוא בעל חיים. הקראקן תואר בהרחבה גם על ידי אריק פונטופידן, בישוף בעיר ברגן שבנורווגיה, בספרו "ההיסטוריה הטבעית של נורווגיה".
בתיאורים מסוימים, הכוללים גם את התיאורים של פונטופידן, הקראקן תואר כבעל חיים בגודל של אי צף, שאיומו העיקרי על הספינות לא היה הוא עצמו, אלא המערבולות שיצר אחרי שצלל בחזרה אל מי האוקיינוס.
אבל, פונטופידן תיאר גם את הפוטנציאל ההרסני הטמון במפלצת עצמה:
תיאור הקראקן שנכתב בספר השוודי Min son på galejan ("בני על הגליאה") משנת 1781:
לפי פונטופידן, פעמים רבות הדייגים הנורווגים ניסו לתפוס את הקראקן, מכיוון שיחד עמו היו לוכדים גם המוני דגים אחרים. אם דייג היה דג שלל "נדיר" ויוצא מן הכלל, היו נוהגים לומר: "בטח דגת את הקראקן".
פונטופידן כתב שמרחוק, הקראקן נראה פעמים רבות כאי. עובדה זו גרמה לבלבול בקרב ספינות וכן במפות שונות - בחלקן נכללו איים שלמעשה לא היו קיימים, כיוון שהקראקן סומן בטעות כאי.
ב-1802, המלקולוג פייר דניס דה-מונטפורת הכיר בקיומם של 2 סוגי תמנונים ענקיים, האחד הוא תמנון "הקראקן", אשר תואר בכל אותן עדויות של מלחים, והסוג השני הרחב יותר, התמנון הענק, דווח כמתקיף של מספר ספינות.
מאוחר יותר, מונטפורת הגיע לממצאים מדהימים עוד יותר. הוא שיער שעשר הספינות הבריטיות שנעלמו בצורה מסתורית ב-1782, ככל הנראה הוטבעו על ידי תמנונים ענקיים. לצערו הרב של מונטפורת, הבריטים ידעו מה קרה לספינות, שגרם לגילוי מביש ומחפיר של מונטפורת. מונטפורת לא התאושש מהמכה, ולבסוף נפטר בסביבות שנת 1820 בפריז, עני ומורעב. להגנתו של מונטפורת, צריך לציין שהרבה ממקורותיו על תמנון "הקראקן", כנראה תיארו את הדיונון הענק, שקיומו הוכח בשנת 1857.
שוק בצלאל
שוק בצלאל הוא מתחם מסחרי במרכז תל אביב בין הרחובות קינג ג'ורג', בית לחם, טשרניחובסקי (במקור רח' בצלאל) והמכבי.
השוק הוקם בשנות ה-20 של המאה ה-20, בשטח בו אמורה הייתה לקום שכונת יוקרה בתכנונו של האדריכל יוסף טישלר. השכונה לא הוקמה בסופו של דבר, לעומת זאת הוקם מתחם הספורט של אגודת מכבי ולצידו התפתח השוק. בעבר התפרסם שוק בצלאל בזכות דוכני הפלאפל שהיו במקום, שהציעו אכילה חופשית בסגנון "אכול כפי יכולתך". רוב דוכני הפלאפל נעלמו והרחובות נשארו מתחם הכולל בעיקר חנויות ודוכנים של ביגוד, הנעלה, כלי בית ומוצרים שונים לשימוש יומיומי. שמו של השוק מפורסם בעיקר בזכות המגוון הרחב של מוצרי ההלבשה מכל הסוגים והדגמים, ולעיתים עודפים של מותגי יוקרה במחירים נמוכים, שניתן להשיג במקום. השוק מהווה צלע מ"המשולש" - כינוי שניתן לאזור מסחרי הכולל את רחוב שינקין ושוק הכרמל.
סמוך לשוק הוקם בעשור השני של המאה ה-21 פרויקט למגורים ומסחר בתכנון ישר אדריכלים, והשוק עצמו הפך למדרחוב.
פלאסה דה לה ויה
בהיקף הכיכר ניצבים שלושה מבנים בעלי חשיבות היסטורית, שנבנו ונוספו לכיכר במאות שונות. הראשון להיבנות היה בית ומגדל לוחאנס (Casa y Torre de los Lujanes) - אחוזה מהמאה ה-15 שנבנתה בסגנון מודחאר, בצדו המזרחי של הכיכר.
המבנים הנוספים בכיכר הם בית סיסנרוס (Casa de Cisneros), ארמון שנבנה במאה ה-16 בסגנון פלאטרסקו (Plateresco) בצדה הדרומי של הכיכר, ובית העיר (Casa de la Villa) שנבנה במאה ה-17 בסגנון בארוק בצדה המערבי של הכיכר, ושימש כבית העירייה.
היסטוריה
פלאסה דה לה ויה הייתה לאחד האתרים החשובים במדריד העתיקה, ונמצאה במרחק זהה משער גוודלחרה ומשער דה לה וגה, שתיים מהכניסות הגדולות למדריד בימי הביניים. עד המאה ה-15 נקראה הכיכר פלאסה דה סן סלבדור, על שם כנסייה בעלת שם זהה שניצבה בקרבת מקום ושימשה לישיבות מועצת העיר.
בית ומגדל לוחאנס
שני המבנים הללו, שנבנו בסגנון מודחאר-גותי, הם המבנים העתיקים ביותר במדריד ששימשו למגורים ונשתמרו עד ימינו. בניית המגדל החלה בתחילת המאה ה-15 והבית נוסף מעט אחרי סוף המאה. המבנים נקראים על שם משפחת לוחאנס, סוחרים עשירים ממוצא אראגוני, שהיו הראשונים לאכלס את המבנים.
על פי המסורת, המגדל שימש כמקום כליאתו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת, שנלקח בשבי במהלך קרב פאביה. כיום משמש המגדל כמטה האקדמיה המלכותית למדעי הרוח והחברה.
בית סיסנרוס
בית סיסנרוס הוא ארמון שנבנה בסגנון פלאטרסקו בשנת 1537 בהוראתו של בניטו חימנז דה סיסנרוס, אחיינו של הקרדינל פרנסיסקו חימנז דה סיסנרוס שהיה עוצר ספרד ועמד בראש האינקוויזציה הספרדית.
החזית הנוכחית של המבנה הפונה לכיכר, נבנתה בתחילת המאה ה-20, לאחר שמועצת העיר מדריד רכשה את הארמון ופעלה לשילובם של המבנים בכיכר. השיפוץ, שנותר נאמן לתכנון המקורי, כלל גם בניית גשר בין המבנה לבין בית העירייה הסמוך.
בית העיר
בנייתו של בית העיר החלה בשנת 1645 על ידי האדריכל חואן גומז דה מורה ונסתיימה בשנת 1693. עד שנת 2007 שימש המבנה כבית עיריית מדריד, אז הועתקה מרבית הפעילות לארמון התקשורת בפלאסה דה סיבלס.
פסל אלברו דה בזן
במרכז הכיכר ניצב פסל ארד של האדמירל אלברו דה בזן, מגיבורי קרב לפנטו. התוכנית להקמת הפסל נהגתה בשנת 1888, במלאת שלוש מאות שנים למותו של בזן, כך הפסל הוצב רק ב-19 בדצמבר 1891. בחזית העמוד עליו מוצב הפסל, חרוטה כתובת המוקדשת לזכרו של בזן.
גולן ואך
גולן ואך (נולד בשנת 1974) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה במילואים, ששימש כראש מחלקת מיגון בפיקוד העורף ומשמש כמפקד יחידת החילוץ וההצלה הארצית. מאפריל 2019 ואך משמש כמנכ"ל ארגון "לב בגליל" אשר במסגרתו הקים את "מועצת הגליל".
ביוגרפיה
נולד בחברון בן שלישי במשפחה של אחד עשר ילדים לליאת ושלום ואך, עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים לגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום קורס הקצינים שב לגדוד כמפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 890 והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן שימש כמפקד פלגה במגלן, כמפקד פלוגה בגדוד 202, כסמג"ד בחטיבת גבעתי וכסמח"ט בחטיבת שגיא. בשנים 2009–2011 שימש ואך כמפקד גדוד קדם. במהלך שנים אלו יצא ואך למשלחות החילוץ בהאיטי ובפיליפינים. לאחר מכן שימש כראש מחלקת מיגון בפיקוד העורף. בתפקיד זה לקח חלק בחילוץ הניצולים בקריסת חניון הברזל ובמשלחות חילוץ למקומות כמו מקסיקו. לאחר שחרורו מצה"ל מונה למפקד יחידת החילוץ וההצלה הארצית. במסגרת כך עמד בראש מספר משלחות סיוע של פיקוד העורף, בין היתר לאסון הסכר בברזיל, לרעידת האדמה באלבניה ב-2019 ובמבצע ענפי זית לרעידות האדמה בטורקיה ב-2023.
קיבל בד' אייר יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, מדליה של כבוד ואות מיוחד מנשיא טורקיה ארדואן. אחרי שפיקד על הסיוע הישראלי
חיים אישיים
ואך נשוי להדר, בתו של הרב יוחנן פריד ואב לשבעה, מתגורר בבית רימון. ב-31 במרץ 2019 מונה למנכ"ל ארגון 'לב בגליל' והחליף בתפקידו את אופיר שיק שמונה לסגן ראש מועצת גליל תחתון. אחיו, יהודה, משמש כמפקד בה"ד 1. שניהם חברים בלהקת משפחת ואך.
צילה פרידמן
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב לדוד ויהודית פרידמן, ניצולי השואה מהונגריה, משושלת ר' שלמה גנצפריד מחבר קיצור שולחן ערוך. עלו לישראל דרך מילאנו, ב-קדימה (אוניית מעפילים), 1947, ומיד נשלחו למחנות המעצר בקפריסין. לאחר שהות של שנה, עלו בעליה לגאלית באוניית קדמה, 1948. אביה הוא בן למשפחת רבנים אורתודוקסים, מצאצאי הרב שלמה גאנצפריד. גדלה בגבעתיים ובני ברק ולמדה הנדסה בשלוחה של הטכניון ועסקה שנים רבות בתכנון אינסטלציה. במקביל עסקה באמנות פלסטית. בשנים 1989–1992 למדה אמנות במכללה לאמנות של פרדי פביאן. בשנים 1998–1999 למדה ניהול פרסום באוניברסיטת תל אביב וב־2009 למדה תחריט בסדנה במרכז גוטסמן לתחריט - בקיבוץ כברי.
ב-2012 קיבלה מלגת שהייה ב-Cite' internationale des Arts Paris ,(Artists in residencies), פריז. משרד החינוך והתרבות.
הייתה בין מקימי ארגון אימפקט, עמותת הארגון המקצועי של האמנים הפלסטיים בישראל, שהוקם בשנת 2000, והייתה מזכירת הוועד עד שנת 2008.
משנת 2010 ועד 2020, לימדה ציור במרכז הספורט איל"ן ברמת גן.
יצירתה
מצע הנייר הגרפיט והעיפרון הם חומרי העבודה הבלעדיים של צילה פרידמן. את החיפוש האמנותי שלה ואת הדחף לביטוי עצמי היא מבטאה באמצעות שני החומרים האלה. היא שבה ומשכללת את השימוש בהם ומתוך כך מבססת את יכולת הביטוי העצמית שלה כאמנית. הזירה בה היא פועלת נזירית ומצומצמת: מיעוט חומרים, מיעוט צבע ומשטר עבודה חמור שמכתיבה הבחירה בביטוי המופשט שאינו מערב דימויים מן החיים אלא מבסס לעצמו אמירה התובעת מן הצופה התבוננות איטית ומעמיקה. כמו בהאזנה למוזיקה הנוגעת בתחושות וברגשות שקשה, ולעיתים בלתי אפשרי לתרגמם למילים נוגעת פרידמן בחמקמק, במה שאנו מרגישים ויודעים אבל לא יכולים להשיג. החיפוש האמנותי והחיפוש העצמי שלובים זה בזה. פרידמן מספרת על עצמה, משחזרת את התפרים האישיים בגוף, הנדמים כמפה טופוגרפית. המסע האישי והמסע הקולקטיבי נתפרים כל הזמן מחדש.
תערוכות
תערוכות קבוצתיות נבחרות:
דניס פנקראטוב
התפרסם בגלל שחייתו המיוחדת, צלילה של 25 מטר בבריכה הראשונה ואחר כך צלילה נוספת של 15 מטר בבריכה השנייה. הוא התאמן יחד עם יבגני סאדוביי אלוף אולימפי ושיאן עולם גם כן.
ביוגרפיה
פנקראטוב נולד בוולגוגרד, ברית המועצות. כבר בגיל 16 בשנת 1990 ואחר כך גם בשנת 1991 זכה באליפות אירופה בשחייה לנוער במשחי הפרפר.
התחרות הבינלאומית הראשונה שלו כבוגר הייתה באולימפיאדת ברצלונה (1992) שם סיים פנקראטוב במקום השישי ב-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:58.98 דקות. המנצח היה השחיין האמריקאי מלווין סטיוארט שקבע שיא אולימפי חדש 1:56.26 דקות.
שנה מאוחר יותר בשנת 1993 באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, בריטניה זכה פנקראטוב במדליית הזהב הבינלאומית הראשונה שלו, ב-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:56.25 דקות, לפני השחיין הצרפתי פרנק אספוזיטו (1:58.88 דקות). הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.43 שניות, שתי מאיות השנייה לאט מהמנצח הפולני ראפאל סצ'וקאלה 53.41 שניות. בנוסף, הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.90 דקות לפני הונגריה (3:40.97 דקות) ובריטניה (3:41.66 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994 הוא הוכיח את עליונותו כשזכה במדליית זהב ב-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:56.54 דקות לפני השחיין מניו זילנד דניון לואדר (1:57.99 דקות). ב-100 מטר פרפר הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 53.68 שניות אחרי המנצח ראפאל סצ'וקלה (53.51 שניות) והשוודי לארס פרולאנדר (53.65 שניות). בנוסף הוא זכה בשתי מדליות כסף במשחי שליחים ב-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.28 דקות אחרי האמריקאים (3:37.74 דקות) ולפני ההונגרים (3:39.47 דקות) וכן ב-4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:18.13 דקות אחרי המנצחים השוודים (7:17.74 דקות) ולפני גרמניה (7:19.10 דקות).
שיא עולם
בתחרות בצרפת, ביוני 1995 קבע לראשונה פנקראטוב שיא עולם חדש ב-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:55.22 דקות, שיפור לשיאו של מלווין סטיוארט (1:55.69 דקות). אחר כך באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה באוגוסט 1995, במשחה ל-100 מטר פרפר קבע פנקראטוב שיא עולם חדש וזכה במדליית זהב בתוצאה של 52.32 שניות. הוא ניפץ את שיאו של פאבלו מוראלס שהחזיק מעמד 9 שנים ועמד על 52.84 שניות. היה זה שיפור משמעותי לשיא הקודם. באותה תחרות הוא זכה בעוד שתי מדליות זהב אחת ב-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:56.34 דקות והשנייה ב-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.11 דקות.
אולימפיאדת השיא
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה פנקראטוב בשני משחי הפרפר והוכיח שהוא הפרפריסט המוביל בעולם. ב-100 מטר פרפר הוא זכה במדליית זהב בשיא עולם חדש בתוצאה של 52.27 שניות כששחה יותר מ-25 מטר צלילה. בעקבות סגנון זה הוחלט לשנות את החוקה בנושא והצלילה הוגבלה ל-15 מטר בלבד. שני היה סקוט מילר האוסטרלי (52.53 שניות) ושלישי ולדיסלב קוליקוב הרוסי (53.13 שניות). מדליית הזהב השנייה הייתה במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:56.51 דקות לפני השחיין האמריקאי תום מלצ'או (1:57.44 דקות) והשחיין האוסטרלי סקוט גודמן (1:57.48 דקות). בנוסף הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:37.55 דקות, זמנו היה 51.55 שניות ב"זינוק שליחים" הזמן המהיר ביותר שמישהו שחה. המנצחים מארצות הברית קבעו שיא עולם חדש בתוצאה של 3:34.84 דקות ובמקום השלישי האוסטרלים (3:39.56 דקות).
שנה מאוחר יותר בשנת 1997 הוא השתתף באליפות אירופה בשחייה שנערכה בסביליה, ספרד ללא הצלחה כשסיים רק במקום השישי ב-100 מטר פרפר בתוצאה של 54.00 שניות. המנצח היה לארס פרולאנדר (52.85 שניות).
הוא פרש סופית משחייה תחרותית בשנת 2002.
עישרת אפרין
תחילת דרכה
עישרת אפרין נולדה למשפחה משכילה בקראצ'י שבפקיסטן, הבכורה מתוך חמישה ילדים. אביה, סעיד מוחמד נאסיר, היה עורך דין מאוחר יותר לקחה את שם העט עשרת אפרין.
היא פורסמה לראשונה בגיל 14 בעיתון "דיילי ג'אנג" ב-1971. היא המשיכה לכתוב ושיריה פורסמו במספר רב של כתבי עת ספרותיים ברחבי הודו ופקיסטן. היא הפכה בסופו של דבר לעוזרת העורכת של הירחון Awaaz, בעריכת המשוררת פהמידה ריאז. במקביל, היא אירחה מספר תוכניות רדיו ברדיו פקיסטן בין השנים 1970–1984 ששודרו ארצית ובעולם. מאוחר יותר היא עבדה תחת בשביל מירזא ג'מיל ביצירת הסקריפט בשפת האורדו, שמאז אומץ אוניברסלית, עבור תוכנת InPage, מעבד מילים לשפות כמו הינדי, אורדו, ערבית, ופרסית.
ב-1985 היא נישאה לסעיד פרוויז ג'עפרי, עורך דין הודי, והיגרה להודו. חמש שנים לאחר מכן, בני הזוג ושני ילדיהם היגרו לארצות הברית, שם הם מתגוררים ביוסטון, שבטקסס שם נולד להם ילד נוסף.
אפרין שמשה כמרצה הראשית לאורדו בתוכנית הדגל להינדי ואורדו של אוניברסיטת טקסס באוסטין.
השכלה
את התואר הראשון שלה השלימה אפרין במכללה הממשלתית עלאמה איקבל בקראצ'י, ומאוחר יותר סיימה תואר שני בספרות אורדו באוניברסיטת קראצ'י.
סגנון ספרותי
אפרין היא חלק מתנועה הפמיניסטית בספרות אורדו. נשים אחרות בתנועה כוללות את אדא ג'עפרי, זוהרה ניגה, פהמידה ריאז, קישוואר נאהיד ופרווין שאקיר.
אפרין מונה בין השפעותיה את משוררי האורדו מוחמד איקבאל ופאיז אחמד פאיז. היא משתמשת בסגנון המסורתי המלוטש שלהם, ונוסכת בו מסרים מתקדמים של התנגדות, אינדיבידואליות, ומרד נגד דיכוי נורמות חברתיות פטריארכליות ודכאניות.
פרסומים
אפרין פרסמה שני אוספים של שירה, "לוטוס הפרחים הצהובים" (کنج پیلے پھولوں کا) (1985) ו"שמש לצדי" (دھوپ اپنے حصے کی) (2005). בין היתר, היא נכללה באנתולוגיה של שירת נשים פמיניסטית, בתרגום מאורדו לאנגלית, We Sinful Women, ובהשראתה נערכה האנתולוגיה Beyond Belief: Contemporary Feminist Urdu Poetry. "שירי עישרת אפרין" הוא ספר מאת הסופר ומבקר הספרות אכראם ברלבי.
השירה שלה נלמדת במספר קורסים באוניברסיטאות, ביניהן אוניברסיטת לאהור בפקיסטן ואוניברסיטת טקסס באוסטין.
ב-2018, יצא אוסף חדש של שיריה, "ג'ונגל של עלים נרקבים" (زرد پتوں کا بن – זרד פאתון כּה באן).
פרסים והכרה
ב-1986 זכתה אפרין בפרס סאג'ד זאהיר, במעמד חגיגות היובל של אגודת הספרות הפרוגרסיבית בניו דלהי שבהודו. היא זכתה גם בפרס אחמד עדייה ממרכז האורדו הבינלאומי בלוס אנג'לס, ב-9 בדצמבר 2006, לאחר שנבחר ספרה "שמש לצדי" כספר השירה הטוב ביותר בשפה זו לשנת 2004–2005 על ידי חבר השופטים הבינלאומי לספרות אורדו.
ב-1988 ייצגה אפרין את פקיסטן בפסטיבל קאוויטה לשירה אסייתית שנערכה בבופאל, הודו. ב-1999 היא השתתפה בפסטיבל השירה הבינלאומי בנורווגיה.
עץ החיים (דיסני)
עץ החיים (באנגלית: Tree of Life) הוא עץ מלאכותי שגובהו 14 קומות (43.5 מטרים) המצוי במרכז פארק השעשועים ממלכת החיות של דיסני באתר הנופש דיסניוורלד בפלורידה שבארצות הברית. העץ מהווה סמל הפארק מאז פתיחתו של הפארק ב-22 באפריל 1998.
העץ בנוי מאסדת קידוח נפט שצופתה בטון. על ציפוי העץ מגולפים 325 דמויות בעלי חיים.
מתחת לעץ החיים מוקרן הסרט התלת־ממדי קשה להיות חרק! המבוסס על הסרט של אולפני פיקסאר - "באג לייף". בנוסף, דמותו של ראפיקי מטרילוגיית סרטי מלך האריות מתגוררת בעץ הדומה לזה ובעל שם זהה.
עץ החיים (פירושונים)
{{פירושונים|
G77
ה-G77 (Group of 77) באומות המאוחדות היא קואליציה רופפת של מדינות מתפתחות, שיעודה הוא קידום האינטרסים הכלכליים המשותפים לחבריה ויצירת מעמד משותף משופר בניהול משא ומתן באו"ם. 77 מדינות ייסדו את הארגון, אך הוא הורחב מאז, ומנה 134 מדינות חברות בשנת 2019. הארגון נוסד על-פי מודל ה-G7.
עץ החיים (פירושונים)
ישיבות
ראו ישיבת עץ חיים (פירושונים) }}
G77
הקבוצה נוסדה ב-15 ביוני 1964 עם "ההכרזה המשותפת של שבעים ושבע המדינות" שפורסמה בוועידת האו"ם לסחר ופיתוח (UNCTAD). המפגש הגדול הראשון נערך באלג'יר ב-1967, שם אומץ "כתב הזכויות של אלג'יר". לארגון סניפים בז'נבה (UNCTAD), רומא (FAO), וינה (UNIDO), פריז (אונסק"ו), ניירובי (UNEP) וה-G24 בוושינגטון (IMF והבנק העולמי).
מחלת כליות פוליציסטית
מחלת כליות פוליציסטית (באנגלית: Polycystic kidney disease) היא מחלה אוטוזומלית דומיננטית המתאפיינת בריבוי של ציסטות בכליות. למחלה שכיחות גבוהה, והיא המחלה הכלייתית הגנטית נפוצה ביותר. הציסטות במחלה הן בגודל של מעל 2.5 ס"מ, הניתנות לאבחון באולטרסאונד.
הרי מאטרה
הרי מאטרה (בהונגרית: Mátra, בסלובקית: Matra, הוא רכס הרים בצפון הונגריה, בין הערים ג'נג'ש ואגר. הפסגה הגבוהה ביותר של הונגריה, קֵקֶשטֶה (1014 מ'), שייכת להרים אלה. הרי מאטרה הם חלק מהרי צפון הונגריה (עם מרכיב של הרי הקרפטים המערביים) ומשתייכים במקור לאזור הגדול באירופה של הרי געש צעירים, המורכבים בעיקר מטרכיט. הרי מאטרה נמצאים בין עמקי הנהר טארנה ולנהר זאג'ווה (Zagyva). הרים אלה היוו בזמנו אי בתוך ים הפאנוני הקדום שהלך והתייבש. במזרח מתחברים הרי מאטרה עם הרי ביק (Bükk) ובמערב עם גבעות צ'רהאט.
מחלת כליות פוליציסטית
הסימפטומים: כאבי בטן בגלל הזיהומים וגודל הכליה, כאב לומברי (מתנים וגב), צמרמורות וחום, המטוריה, פרוטאינוריה, נטייה לאבני כליה ועוד. כיום אין טיפול למחלה והתרופות הניתנות מיועדות לטיפול בסימנים ובסימפטומים של המחלה, להקלה על המטופל: שתייה מרובה למניעת היווצרות אבנים, תרופות ליתר לחץ דם, תרופות לשיכוך כאבים, אנטיביוטיקה למזהמים, דיאליזה בהחלפת כליות פגומות, החולים במחלת כליות פוליציסטית הם מועמדים להשתלת כליה.
הרי מאטרה
הרי מאטרה מתחלקים לכמה חלקים ברורים: מדרונים רכים יותר ובקעות מקבילות נשפכים דרומה, כשהבקעה הגדולה ביותר היא נאג' ולג' (Nagy-völgy -הבקעה הגדולה) הכניסה הראשית אל הרי מאטרה נוצרת במקביל לעמק נאג' פאטאק (הנחל הגדול), ומשתרעת ממאטראפירד (Matrafüred - מרחץ המאטרה) אל מאטרה-האזה (Mátrahaza - בית המאטרה)
מהכרמים שלמרגלות המאטרה המטיילים יכולים להגיע כהרף עין אל ההרים עתירי היערות של עצי אלון ואשור. האזור מושך תיירים רבים בגלל אתרי קיט ומרחצאות ידועות במעינותיהם החמים. הידועות בעירות הקיט הן מאטראהאזה, מאטראפירד וגאיאטטה. הנהר הקטן זאג'ווה, יובל של הטיסה, מבוקש על ידי שייטי קאנו. בנוסף לתיירות הרי המאטרה מפורסמים ביינות המהווים אמצעי פרנסה חשוב של תושבי האזור. במדרונות הדרומיים - (מאטרה-אליה) של מאטרה הכוללים ריוליט, אך גם חוואר ולס מפיקים יינות רבים, הזוכים להערכה. בשנים הטובות מייצרים יינות מסוג טרמינר ומוסקט. האזור מפורסם במיוחד בזני הענבים "הארשלוולי" (בסלובקית - ליפובינה, בגרמנית - לינדנבלטריך), כלומר "עלי טיליה", הגדלים ביישוב דברה (Debrő).
וראודונוס
וראודונוס (בלטינית: Veraudunus) הוא אל מהמיתולוגיה הקלטית שפולחנו היה נפוץ באזור לוקסמבורג של ימינו.
עם המפגש בין התרבות הקלטית ותרבות האימפריה הרומית, זוהה וראודנוס עם האל המקומי לנוס מרס (זיהויו המקומי של האל מרס מהמיתולוגיה הרומית).
בשתי הכתובות המוקדשות לאל וראודונוס שהתגלו בלוקסמבורג, מצוינת אינקיונה כזוגתו של וראודונוס.
לא ברור כיום אם וראודונוס היה אל רפואה או אל מלחמה.
שמואל הלר
הרב שמואל הלר (העליר) (תקס"ג, 1803 – תרמ"ד, 1884) היה רבה ומנהיגה של הקהילה האשכנזית בצפת במשך למעלה מארבעים שנה, והצליח לשקם את צפת מהריסותיה ולשמרה כמרכז החסידות בארץ במאה התשע-עשרה. נקבר בבית העלמין העתיק של צפת סמוך לרבני צפת האר"י ורבי משה קורדובירו.
במקביל להנהגתו הרבנית, היה מרפא הבקי בצמחיית הארץ ובאורחותיה.
נינו הוא הרב אברהם זיידה הלר, היה המנהיג הדתי של צפת בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20.
תחילת דרכו
הרב הלר הוא נצר לרב יום-טוב ליפמן הלר. הוא יליד אוחאן, הסמוכה ללובלין שבפולין. טרם עלייתם ארצה, נחשב סבו, הרב אברהם פרץ, לאחד ממקורבי החוזה מלובלין ועובדה זו זימנה גם לנכדו מפגשים עם החוזה - רבי יעקב יצחק הורוביץ, אשר הטביעו בשמואל הלר הילד חותם עמוק.
משפחת הלר השתייכה לקבוצת חסידים שהיסוד האידאולוגי היה בין מניעיה המרכזיים לעלייה לארץ ישראל. שלושה דורות של בני המשפחה המורחבת הגיעו והתיישבו בצפת ובטבריה, כנראה בתקע"ד - 1813. המשפחה נמנתה על העילית הלמדנית של מזרח אירופה, ובהגיעם לארץ הצטרפו לתשתית החברתית-כלכלית שגובשה על ידי הקבוצות המאורגנות של העולים שהגיעו לפניהם. עד מהרה השתלבה המשפחה בחיי הקהילה הצפתית, והייתה לחלק מהנהגתה.
שמואל הלר היה ילד בבואו לצפת עם הוריו, ישראל וחיה פייגא, ואחיו משה לייב. הוא התמיד בלימודי קודש והיה לרב, אך בבגרותו גם שימש לפרנסתו כשוחט, עיסוק שחדל לעסוק בו לאחר פגיעה אנושה בידו, ברעש האדמה הגדול שפקד את צפת ב-1837.
"רק בית המדרש החדש נשאר הרב הגאון ר' שמואל העליר נ"י, אשר עמד כל הלילה בין ההרוגים ובין גלי האבנים עד חטמו, ובחמלת ה' עליו אשר נשארה נשמה באפו. ובבקר באו אנשים ויפקחו מעליו את גלי האבנים ולקחוהו משם מלא פצע וחבורה ודמו שותת, וישאוהו לבית אחד ושכב על ערש דוי כחצי שנה, ונשארה ידו אחת נשברת עד היום."
עדות נוספת מביאה פרטים נוספים:
"גם הרב ר' שמואל העליר זצ"ל, אשר בתורת ה' היה חפצו להגות בה יומם ולילה, לא יצא מבית המדרש [הכוונה לבית מדרש האר"י האשכנזי, שם נהג הרב הלר ללמוד ולהתפלל]. ובראותו כי ינועו כותלי בית המדרש ברח למלט את נפשו, ובבואו לפתח בית המדרש נפל עליו כותל אחד ונשברה ידו, ולא יכול להוציא מבין האבנים, ולולא הר' צבי בהרב סענדיר בא לעזרו, ויוציאהו מבין האבנים, לא היה לו עוד חלק בחיים חיותו בין יושבי חלד, כי כפסע היה בינו לבין המוות."
באסון זה איבד הרב הלר גם את רעייתו ושלושת ילדיהם. כעבור זמן קצר נישא למלכה לבית ברב"ש-הלפרין ועימה הקים משפחה חדשה.
עשייתו הציבורית וייחודו כרב
בדומה לסבו ולאביו, הצטרף הלר עם בגרותו לחוגי ההנהגה ותפס מקום מרכזי ביותר בהנהגת הקהילה היהודית בצפת. תחילה, כמקורב לאותם אישים שהנהיגו את הקהילה ולאחר מותו של רבו ר' אברהם דב מאוורוטש בשנת 1840, היה ר' שמואל הלר לדמות המובילה בהנהגת היישוב עד לפטירתו.
נינו, הרב אברהם זיידה הלר, שהיה הראשון לחקור את דמותו ותולדותיו בספרו "הרב, הרופא והמנהיג",[ ] תיאר אותו: "היה בעל הדרת פנים מרשימה ומקסימה. קומה למעלה מבינונית, מצח גבוה ואצילי, עיניים בהירות ומאירות, המפיקות חוכמה וטוב לב, פנים קורנים כפני מלאך, ומעוטרים בזקן לבן היורד על פי מידותיו, וכולו שופע חן, אצילות וענווה."
ר' שמואל הלר קיבל את הנהגת הקהילה האשכנזית בצפת כשהעיר מוכה ומדולדלת בעקבות אסונות טבע וזעזועים פוליטיים וצבאיים, שהתרחשו במהלך שנות השלושים של המאה ה-19. שיקומה של הקהילה היה אתגר גדול שכן, כראשה של קהילה יהודית בארץ ישראל של המאה התשע-עשרה, במציאות מורכבת ומסובכת ארגונית ואנושית, נדרש הרב הלר לעסוק במערכות רבות, שהיו שזורות זו בזו: מעגל קהילת האשכנזים (ישראל), על פיצולה לחצרות חסידים, הקשרים שלהם עם קהילות אחיות בריכוזים אחרים בארץ, הקשר ההדוק והמחייב עם קהילות האם באירופה והצורך להישען על תמיכה כספית. ר' שמואל הלר שימש ראש הממונים על חלוקת כספי ארץ-ישראל מטעם ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם (הפקוא"מ), והנמען הראשי של פילנתרופים אחרים, שהבולטים שבהם משה מונטיפיורי והברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד. מעגל נוסף הוא היחסים עם הקהילה הספרדית בצפת ובארץ כולה. מעגל אחר היא האוכלוסייה הלא-יהודית, ערבית בעיקרה, בעיר ובארץ כולה. על כל אלה שלטו רשויות האימפריה העות'מאנית וגם הקונסולים הזרים, שהשפעתם הייתה רבה גם בחברה היהודית.
רבקה אמבון, שחקרה את דמותו, הציגה דמות שונה בתכלית מהסטריאוטיפ המקובל של רב מ"היישוב הישן". הרב הלר היה למנהיג שצמח מתוך קהילתו ולא "הוצנח" מהגולה, כנהוג באותם ימים. כמי שהגיע בילדותו לארץ ישראל, והוויתה הייתה לחוויה המכוננת של חייו, הוא היה מודל חדש לרב "ילידי", בן הארץ. הוא היה נציג בולט לַקבוצה של 'בני הארץ' שצמחה בגליל, אנשים בעלי תודעה ילידית וקשר בלתי אמצעי לארץ ישראל הקונקרטית, אותם הוא הנהיג וטיפח.
הוא השכיל להתערות במהירות בארץ ישראל, ללמוד עברית על בוריה, ללמוד ערבית ולנהל דיאלוג פורה עם תושבי צפת וסביבותיה, שהיו במרביתם ערבים, לאמץ לעצמו חלק ממנהגיהם וגינוניהם (ובהם עישון נרגילה), להכיר היטב את צמחיית א"י ולעשות בה שימוש רפואי כמרפא אלטרנטיבי, ועוד.
ר' שמואל הלר היה מן הבולטים והמשפיעים בקבוצה הזאת של 'בני הארץ' בקרב היישוב הישן, מבשרי ה'צבריות', והסממנים שמאפיינים אותם היו חלק בלתי נפרד ממנו. לצד דבקותו בשפה העברית, וזאת שנים לפני מפעלו של אליעזר בן-יהודה בירושלים, היה דובר ערבית שוטפת. ידיעת השפה איפשרה לו לנהל דיאלוג פורה עם תושביה הערבים של צפת וסביבותיה. גם היידיש המדוברת התאזרחה במרחב והטמיעה בתוכה, כפי שקרה במקומות אחרים, מילים מהשפה המקומית. 'יידיש פלסטינית' קרא לה מרדכי קוסובר, שחקר את התופעה וקבע שהיא הייתה נפוצה בעיקר בגליל.[ ] ל'ילידיות' היו גם ביטויים חיצוניים כמו אימוץ הלבוש החסידי הארץ ישראלי בהשראת הלבוש הערבי, החלפת המקטרת האירופאית בנרגילה, רכיבה על סוסים ושליטה בשימוש בכלי נשק.
לאורך שנות מנהיגותו ניסה לבנות דגם חדשני של חברה דתית-למדנית מחד, המסוגלת בדרכים יצרניות (פרודוקטיבזציה) לקיים את עצמה באופן עצמאי, מאידך.
שנות פעילותו הציבורית של הרב הלר עמדו בסימן המאבק לקיום חברה יהודית אורתודוקסית פרגמטית בארץ-ישראל, נוכח האיום של המודרנה ורעיונות משכיליים, ותוך ניסיון לתת לה אופי ייחודי ארץ ישראלי, כמתבקש ממי שארץ ישראל והחיים בה במרכז עולמו. הכיסופים שלו לעבר המשותף של כל חלקי העם בארץ-ישראל, טרום החלוקה לספרדים ולאשכנזים, תורגמו לניסיונות התקרבות והתערות בין עדות. בצפת, תחת הנהגתו של הרב הלר, הדברים ניכרו בכבוד ההדדי, בשיתוף פעולה בולט בין העדות, בחבירתם של המנהיגים להשגת יעדים משותפים ובאופן יישוב נושאים בעיתיים שבמחלוקת. בולטת במיוחד הקרבה בין הרב שמואל הלר לרב שמואל עבו, ממנהיגי הקהילה הספרדית בעיר, שחיזקה את התמיכה ההדדית של שתי הקהילות בתחומים שונים והירתמות לפתרון בעיות משותפות.
גם כרב ופוסק הייתה דרכו מחברת ומכבדת. הוא הירבה להישען על פסיקות רבנים ספרדיים, בהם ראה עדות למסורת קדומה, היונקת מן הארץ ומתקיימת בזיקה למרחב הארץ-ישראלי. יש שהוא העלה זאת בפסיקותיו כנימוק מפורש, ויש שעצם פנייתו לקבלת דעתם של חכמי הספרדים, ובהם הרב אברהם אשכנזי, הרב אברהם פלאג'י, הרב אברהם חיים גאגין ועוד, מצביעה על כך.
השקפת עולמו הייחודית הנחתה אותו בכל תחומי החיים ובתפקידיו השונים. מהלכיו התאפיינו בהקפדה יתרה על קיום המסגרות הדתיות-שמרניות והידוק מוסרותיהם לבל יחדרו הלכי רוח זרים, אבל תוך האזנה לקולות הקוראים לפרודוקטיביזציה ותוך חיפוש פתרונות מעשיים לבעיות שהמציאות הארץ-ישראלית הצמיחה, שיאפשרו המשך קיום תקין. להכרעותיו בתחומים אלה היו השלכות כבדות משקל בקביעת אופייה של הקהילה והעיר בכלל. דוגמה מובהקת היא הבנתו שלצד האידיאל של קיום 'חברת לומדים' יש לתת מענה לצרכים של אלה שאינם רוצים ו/או יכולים להיות חלק מזה. מכאן תמיכתו בניסיונות למציאת מקורות פרנסה כמו פיתוח ענף האתרוגים, ייצור שמנים אתריים מצמחייה מקומית ובכלל בהתיישבות חקלאית בסביבות צפת כמו גיא אוני, עין זיתים, ובני יהודה. בניגוד למה שלא מעט חושבים ומספרים, הקמת גיא אוני, הייתה בתמיכת רבני צפת, והרב שמואל הלר בראשם. בהנהגתו זכו גם ממשיכי גיא אוני, מתיישבי ראש פינה, לתמיכה.
גם התנהלותו בתחום שירותי הרפואה הייתה מעניינת ומורכבת. הקרבה אל הארץ ותושביה עמדה לו כשהכשיר עצמו למה שכיום נהוג לכנות, מרפא אלטרנטיבי. כמרפא, בעל ידע מקיף בכל רזי צמחיית הארץ, השכיל גם להכיר במגבלות הרפואה המסורתית. הוא טרח כל העת להמציא שירות רפואי מדעי לקהילה, על ידי הבאת רופאים מדופלמים וכן ניסיונות הקמת בתי חולים דוגמת בית חולים טולצ'נסקי – אטלינגר. את יכולותיו כמרפא 'אלטרנטיבי' העמיד לרשות בני קהילתו ועשה בהם שימוש לטובת טיפוח יחסי שכנות נאותים עם בני הארץ הלא-יהודים.
כך תיאר אותו הסופר יהושע בר-יוסף, בעצמו איש צפת, בספרו 'עיר קסומה':
ר' שמואל הלר רכש את עמדתו בעיר בכוחות עצמו [...] מן היום הראשון לכניסתו לצפת קיבל על עצמו לחיות בצמצום [...] סגולתו זו לא הייתה עומדת לו להתבלט בעיני הציבור ולזכות לרחשי כבוד, אלמלא למדנותו והתמדתו בתורה, וידיעותיו בענייני סגולות ורפואות, וכישרונו לצאת ולבוא בין הבריות, ושיחתו השוטפת הנמלצת בלשון ערב. הוא היה מין כל-בו מהלך על שתיים, איש האשכולות, פיקח וקפדן על עצמו ובעל הבנה וסליחה לחולשות האחרים. הוא קשר קשרים עם פקידי השלטון ורכש ידידותם ואמונם של כמה שייח'ים תקיפים בסביבה. הוא הכיר יפה את דרך חייהם של הערבים והשקפת עולמם וידע כיצד להתהלך עמם ולרכוש הערצתם [...] לא עברו שנים מרובות ודמותו נתקדשה בעיני הבריות. הערבים היו משתחווים לפניו בעוברו ברחובם ונשים תמימות היו מנשקות שולי כפתנו. אגדות נרקמו סביבו בעודו בחייו ופשוטי עם האמינו בו כבבעל-מופת [...][ ]
שמואל יוסף עגנון שיבץ כמה וכמה פעמים את דמותו של הרב הלר בסיפוריו. בסיפור 'הזיווג', סיפק עגנון תיאור ספרותי, ציני וביקורתי, על מצב שירותי הרפואה בצפת:
הכרעותיו של הרב הלר, הנוגעות לאופי החברה היהודית המתעצבת בצפת, בשאלות דוגמת אמצעי הקיום, אופי החינוך, שרותי רפואה, סדרי מינהל, אורחות החיים, מעמדה של א"י בעולם היהודי, עמדו לא אחת בוויכוח ציבורי נוקב והיו לזירת התגוששות בין תפיסות עולם שונות, של המשכילים, ושל השמרנים.
כבר ראשית עלייתו של ר' שמואל הלר על כס ההנהגה של הקהילה האשכנזית בצפת הייתה כרוכה במאבקים ממושכים עם טוען אחר לכתר, הרב הרב יעקב דב מרומאן. במחלוקת הגדולה הזאת גילה הרב הלר אומץ ונחישות לעמוד מול אחד מגדולי הדור, האדמו"ר ישראל פרידמן (רוז'ין), שתמך ביריבו. הוא יצא לזירת המאבק הזאת עם חיפוי מסיבי של כוחות כמו ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם (הפקוא"מ), תמיכה של נדבנים כמו משה מונטיפיורי והסכמה של רבנים חשובים וראשי חסידויות. פרשה זו מדגימה ומאפיינת את המשך דרכו. לצד היות רב ופוסק, איש רוח, הוא היה איש הבקי בהוויות העולם, וידע פרק בהילכות פוליטיקה.[ ] עם השילוב הזה של דרך, נחישות ותבונה פוליטית, הוא צלח את המהמורות הרבות שעמדו בפניו וכך שימר את מעמדו הציבורי במשך למעלה מארבעים שנים. גם כאשר במהלך שנות כהונתו הארוכות היו כאלה כמו, אלעזר רוקח ומנחם מנדל איילבום, שביקרו את החברה הצפתית וקראו תיגר על מנהיגותו.
חלק ממעורבותו העמוקה בחיים הציבוריים, בצפת, בארץ ישראל בכלל ובמתרחש בעולם היהודי בתקופתו, היה גם בתוקף היותו רב ופוסק, אב בית הדין בצפת (אב"ד). פסיקותיו וכתביו הם מקור חשוב ביותר להאיר את תפיסת עולמו, דרכו ומזגו השיפוטי. התמצאותו של הרב הלר בהוויית ארץ-ישראל הפכו אותו ל"כתובת" של פוסקי הלכה מחו"ל, כשאלה נדרשו לעצה בעניינים הנוגעים לחיים בארץ. למשל בפרשת כחיל שוכר השני – משיח בתימן, 'בני ישראל' שבהודו, כשירותם של אתרוגי הארץ, ניטל ועוד. הוא החליף שו"ת רבים ומגוונים לעיתים כפוסק, לעיתים כמתייעץ ומבקש תימוכין לעמדתו ולעיתים כמבקש תשובה לסוגיה הלכתית. רבים מהם מצויים בדפוס, פזורים בספרי הלכה של רבני הדור.[ ] בתוך כך היה גם סוכן מרכזי וחשוב בהנחלת מיתוס הגליל ומנהגיו. הוא המוציא והמביא של מסורות גליליות, אלה המעמידות את צפת, קבר הרשב"י שבמירון והגליל בכלל כמקום החשוב והמרכזי ביותר בארץ-ישראל בעת ההיא. במובן זה היה חלק ממורשת העליות החסידיות לגליל, שקבעו בו את מושבן ולא בירושלים.
בחלק מפסיקותיו ניתן לראות מגמה להיאבק על מקומה המרכזי של ארץ-ישראל בסדר היום היהודי. חלק מפסיקותיו הודפסו עוד בחייו: א. ספר טהרת הקודש, הדן באיסור צורה בבית הכנסת. ב. דרך נשר, הדן בשאלת כשרות עופות מסוימים. ג. שער פרישה, הדן בעניין תולעים בכבד. ד. כבוד מלכים, הדן במנהגי הילולת הרשב"י במירון.[ ] הלר גם העלה על הכתב מדרשים שלו אך הם ברובם נעלמו, להוציא מדרשים ספורים שמי מן הצאצאים שהחזיק בהם הביאם לדפוס.[ ]
ר' שמואל הלר היה ביבליופיל ובעל ספריה גדולה מאוד, ששִמעה עוד נשמר ימים הרבה אחרי לכתו. אוסף הספרים שלו היה בלתי שיגרתי אצל רב אולטרה-אותודוקסי. לצד ספרי קודש והלכה היו ספרי רפואה וספרי מדעים שונים. לאורך כל השנים המשיך ורכש ספרים להעשרת ספרייתו, יזם הוצאה לאור של כתבי יד שברשותו ותמך ביוזמות של אחרים להדפסת ספרים. שמעו של הלר האספן הלך לפניו ועד מהרה ראו בו אדמו"רים במזרח אירופה 'סוכן' שיכול להשיג עבורם כתבי יד יקרי ערך.
אחריתו ומורשתו
ר' שמואל הלר ביקש להקדיש את האוצר הגדול שלו לספריה ציבורית בצפת, שתיקרא: מדרש שמואל. מיקומה היה אמור להיות בבית בקצה סמטה, לא רחוק מבית הכנסת בעיר אוברוץ', ונמצא עד היום ברשות מי מצאצאיו. אולם חלומו הגדול לא התממש וספריו התפזרו לכל עבר ולכל חומד. עדויות על היקפה של הספרייה ממשיכות להגיע בהתמדה, כפי שיכול להיווכח היום מי שמעיין בקטלוגים של חברות למכירה פומבית של פריטי יודאיקה.
הותיר אחריו בן ו- 3 בנות וצאצאיהם, הפזורים בכל הארץ ובכל מגזרי החברה הישראלית, חלקם פעיל בארצות הברית, דרום אמריקה ואירופה, ובהם הרב אברהם זיידה הלר, ראש ישיבה ומנהיג הקהילה בצפת בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20.
נכדתו היא המיילדת המיתולוגית של צפת, רחל (דה בובע) דייטש (1867 – 1965), מיילדת מדופלמת שרכשה את מקצועה בווינה (1901) ושרתה את נשות צפת והגליל.
נינו של בנו אברהם יצחק, הנושא את שמו, אברהם יצחק קאהן, נשא לאשה את בתו של רבי אהרן ראטה, מייסד חסידות תולדות אהרן, והיה לאדמו"ר השני שלה.
חתניו של הלר, יצחק לורברבוים ויוסף משה הורוויץ, היו עסקני ציבור מרכזיים בצפת.
הנצחתו
עדויות רבות על פועלו ואחדים מכתביו המקוריים נמצאים במוזיאון "בית המאירי" בצפת. אחרים פזורים בירושלים: ב, בארכיון תולדות העם היהודי ובארכיון יד יצחק בן-צבי.
ביוזמת מוזיאון בית המאירי וראש העיר אילן שוחט הוצב בשנת 2006 ליד ביתו שלט "כאן גר" וזו לשונו: "יליד פולין. רב ומנהיג הקהילה היהודית בצפת ( 1841-1884), אב בית -דין, ממונה כולל ורשה וממשיכו של האדמו"ר אברהם דב מאבריטש. נודע בבקיאותו בהלכה ובידיעותיו בחכמת הרפואה. נטמן בצפת". השלט הוסר לפני מספר שנים.
סנטימורגן
בגנטיקה, סנטימורגן (מסומן: cM) היא יחידת מידה לתאחיזה בין שני אתרים בגנום. יחס ההמרה של יחידות סנטימורגן למרחק מוחלט של מספר זוגות בסיסים משתנה בין אזורים שונים בגנום משום שבאזורים בעלי כמות שחלופים גבוהה הסיכוי שהאזורים הנבדקים לא תמיד יימצאו ביחד גדל. בממוצע בבני אדם, 1cM שווה למרחק של כמיליון זוגות בסיסים. משמעותו של 1cM בין שני סמנים, היא שיש סיכוי של 1% שיקרה שחלוף באחד האזורים שיגרום לסמנים להיפרד זה מזה.
השימוש העיקרי ביחידות סנטימורגן הוא בניסיונות למצוא סמנים יעילים עבור גנים גורמי מחלות. ככל שהסמן קרוב יותר (ביחידות cM) לגן עצמו, כך ניתן לסמוך עליו יותר בוודאות כמדד לקיום הגן גורם המחלה.
היחידה נקראה על שם הגנטיקאי תומאס האנט מורגן על ידי תלמידו אלפרד הנרי סטורטוואנט. יחידת האם, המורגן, כמעט ואינה נמצאת בשימוש.
קבוצת העשרה
הרקע להקמת הקבוצה
הרקע להקמת הקבוצה היה הצגתה של תערוכה קבוצתית בבית אגודת הציירים והפסלים בתל אביב ב-23 בפברואר 1951. המציגים, תלמידיהם של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי ב"הסטודיה", פנו אל ראובן רובין, יו"ר האגודה, וזה איפשר את הצגת התערוכה. השם - "קבוצת העשרה" נבחר לפי מספר המציגים בתערוכה. על המציגים בתערוכה נמנו: אליהו גת, אלחנן הלפרן, קליר יניב, שושנה לויסון, אפרים ליפשיץ, דן קדר, משה פרופס, שמעון צבר, צבי תדמור וניסן רילוב. לדברי פרופסור גילה בלס, ייתכן ושמה של הקבוצה נועד גם למנוע מן הביקורת להטביע "חותם אידאולוגי כלשהו על המציגים".
פעילות קבוצת העשרה
הגרעין המקורי של הקבוצה השתנה במהלך התצוגות השונות של הקבוצה. חלק מחברי הקבוצה, ביניהם לויסון, קדר ורילוב נסעו לפריז לאחר התערוכות הראשונות ואילו אמנים אחרים הצטרפו אליה. אהרון אשכנזי לדוגמה, הצטרף לקבוצה והציג תערוכותיה החל משנת 1955. שולמית טל הצטרפה בשנת 1953. אמנים אחרים הצטרפו לתערוכות בודדות: אורי ריזמן, אריה סרטני, איצ'ה ממבוש וגרשון דוידוביץ. תערוכה של הקבוצה אשר הוצגה בשנת 1953 ובה הציגו תשעה אמנים, כונתה "תערוכת התשעה".
אמנותה של הקבוצה התקבלה כבעלת ביקורת על ההגמוניה של "אופקים חדשים", אשר הוקמה בשנת 1948. האמנות של "העשרה" הציגה אלטרנטיבה לציור המופשט האירופי-מודרניסטי, בתביעה להשיב אל תוך האמנות את הסממנים של החיים בישראל. "הרגשנו", כתבו חברי הקבוצה במניפסט התערוכה השמינית, "בצורך לחפש דרכי ביטוי חדשות לאמנות אשר מקורות יניקתה הנם הנוף והאדם הישראלי. מתוך אחידות החיים בקשנו להגיע לאחידות של צורה וסגנון. שוכנענו כי תלישות מהמציאות הסובבת אותנו ופניה למקורות זרים תביאנו לפורמליזם יבש ונוקשה ולאמנות עקרה.".
למרות הניסיון להציג חזית אידאולוגית אחידה אל מול אנשי "אופקים", לא נותקו הקשרים האישיים והמקצועיים עם מוריהם. במאמר מאוחר מתארת קלייר יניב את הקמת הקבוצה כהמשך ישיר של הפעילות האמנותית בסטודיו הלימודי. "היה כיוון מסוים לקבוצה, אבל לא הייתה אידאולוגיה מגובשת" כתבה קליר יניב, מחברות הקבוצה. למעשה, אמנותם של חברי הקבוצה הייתה מושפעת בסגנונה גם היא מן המגמות המודרניסטיות שבאמנות האירופית.
בסוף שנות החמישים של המאה ה-20 החלו אחדים מבין חברי הקבוצה, כגון פרופס, ליפשיץ ויניב, להתנסות במידות שונות של הפשטה בציוריהם. הקבוצה הפסיקה להציג תערוכות משותפות והתפרקה, אך הקשרים החברתיים בין חבריה השתמרו.
חזרה לעקרונות הראשוניים של הקבוצה, כהתנגדות לאוונגרד המודרניסטי, הציג אליהו גת לאחר מלחמת יום הכיפורים, אז הקים קבוצה חדשה בשם "אקלים" ובה היו חברים אורי ריזמן, אברהם אופק, צבי אלדובי, מיכאל גרוס, טובה ברלינסקי, חנה לוי ואחרים.
קישורים חיצוניים
ביקורות על תערוכות הקבוצה:
צלילה באספקת שטח
צלילה באספקת שטח היא מערכת המאפשרת צלילה על מנת לבצע עבודות מתחת לפני המים.
שימושים נפוצים במערכת
שימושי המערכת הם לעבודות תת-מימיות בעומקים גדולים: ועוד עבודות רבות ומגוונות.
מבנה מערכת אספקת שטח
מערכת אספקת שטח מורכבת ממערכות על פני הים ומערכות תת-מימיות.
דגל אקדיה
דגל אקדיה אומץ ב-15 באוגוסט 1884 בעיצומה של האספה האקדית הלאומית השנייה אשר נערכה במיסקוצ'ה, אי הנסיך אדוארד בהשתתפות של 5,000 אקדים מרחבי הפרובינציות הקנדיות: אי הנסיך אדוארד, ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה.
הדגל עוצב בידי מרסל-פרנסואה רישאר, כומר מסן לואי דה קנט והוא כולל את דגל צרפת - מולדתם של האקדיים וכוכב זהוב - סימלה של סטלה מאריס - אחד האספקטים של הבתולה הקדושה המשמשת כפטרוניתם של תושבי האזור.
תומאס דייוויס
תומאס דייוויס (באנגלית: Tom Davies; נולד ב-30 ביוני 1998) הוא כדורגלן אנגלי שמשחק בתפקיד הקשר בשפילד יונייטד.
קריירת מועדונים
דייוויס הוא בוגר אקדמיית הכדורגל של אברטון, אליה הצטרף בגיל 11 מטרנמיר רוברס. ב-30 בספטמבר 2015 חתם דייוויס על חוזה בקבוצה הבוגרת של אברטון.
ב-16 באפריל 2016 ערך דייוויס את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת. דייוויס כבש את שער הבכורה שלו ב-15 בינואר 2017 בניצחון 4-0 על מנצ'סטר סיטי בו גם נבחר לאיש המשחק. ב-9 באפריל כבש דייוויס את השער המהיר ביותר בליגה לאותה עונה, כאשר כבר אחרי 30 שניות בניצחון 4-2 על לסטר סיטי.
No One
נכון לינואר 2023, השיר הושמע למעלה מ-687 מיליון פעמים ביוטיוב, ולמעלה מ-669 מיליון פעמים בספוטיפיי.
תומאס דייוויס
קריירת מועדונים
ב-16 באוגוסט 2023 חתם בשפילד יונייטד.
נבחרת
דייוויס שיחק בנבחרות אנגליה השונות עד גיל 21. בשנת 2015 שימש בתור קפטן הנבחרת במסגרת טורניר גביע העולם עד גיל 17.
חיים אישיים
דייוויס הוא אחיינו של כדורגלן העבר, אלן ויטל, אשר שיחק בין היתר באברטון ובקריסטל פאלאס. אחיו הבכור של דייוויס, ליאם, כדורגלן אף הוא, אשר משחק בליגות הנמוכות באנגליה.
האפאג לויד פלוג
האפאג לויד פלוג (בגרמנית: Hapag-Lloyd Flug) הייתה חברת תעופה גרמנית שבסיסה בנמל התעופה של העיר האנובר.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1972 והחלה את טיסותיה שנה לאחר מכן עם מספר מטוסים חכורים מדגם בואינג 727. החל משנת 1997 מומנה החברה על ידי תאגיד TUI AG. בשנת 2005 שינתה החברה את שמה להאפאג פליי והצטרפה לברית החברות של TUI GROUP. בשנת 2007 אוחדה החברה עם חברת התעופה הזולה האפאג לויד אקספרס תחת השם TUIfly.
יעדים
החברה הפעילה טיסות ל-44 יעדים ברחבי אירופה, המזרח התיכון, צפון אפריקה, והאיים הקנריים. מרבית הקווים מופעלים כיום על ידי TUIFLY.
ג'ודית לייט
ג'ודית אלן לייט (באנגלית: Judith Ellen Light; נולדה ב-9 בפברואר 1949) היא שחקנית יהודייה-אמריקאית, זוכת שלושה פרסי טוני.
לייט ערכה את הופעת הבכורה המקצועית שלה בתיאטרון בשנת 1970, ובשנת 1975 הופיעה בהופעת בכורה בברודוויי, בהפקת "בית בובות". את פריצת הדרך המקצועית שלה השיגה בתפקיד קארן וולק, באופרת הסבון "לחיות את החיים" של רשת ABC, בשנים 1977–1983. עבור תפקיד זה היא זכתה בשני פרסי אמי עבור השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה יומית. מאוחר יותר, היא כיכבה בסיטקום "מי הבוס?" של ABC, בתפקיד אנג'לה באוור, בשנים 1984–1992. בהמשך, היא כיכבה במספר רב של סרטי טלוויזיה ובסדרות טלוויזיה, אשר לא האריכו ימים רבים. היא שיחקה את התפקיד החוזר של אליזבת דונלי בדרמה המשפטית של NBC "חוק וסדר: מדור מיוחד", ואת קלייר מיד בדרמה הקומית של ABC "בטי" (2006-2010), תפקיד אשר עבורו היא הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים טיים בשנת 2007.
בשנת 2011 היא הייתה מועמדת לראשונה לפרס טוני, על השתתפותה במחזה "Lombardi" אודות וינס לומברדי. בשנים 2012 ו-2013 היא זכתה ברציפות בשני פרסי טוני בקטגוריה השחקנית הטובה ביותר במחזה, על הופעותיה ב-"Other Desert Cities" וב-"The Assembled Parties". בשנים 2014–2019 היא גילמה את דמותה של שלי פפרמן בדרמה-הקומית-השחורה זוכת השבחים "טרנספרנט", תפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב.
שנותיה הראשונות
לייט נולדה בטרנטון, ניו ג'רזי, שבארצות הברית למשפחה יהודית. בתם של פרל סו (שם משפחה לפני הנישואים: הולנדר), דוגמנית, וסידני לייט, רואה חשבון. לייט סיימה את התיכון בשנת 1966 בברלינגטון, ניו ג'רזי. היא בוגרת אוניברסיטת קרנגי מלון עם תואר בדרמה. היא מגדירה את האוניברסיטה בה למדה כ"קפדנית" ו"מדהימה". לאחר מכן, היא החלה את דרכה על במה, עם הופעת בכורה בריצ'רד השלישי בפסטיבל שייקספיר שנערך בקליפורניה בשנת 1970.
1975–1983
הופעת הבכורה של לייט בברודוויי הייתה בהפקת "בית בובות" בשנת 1975. כמו כן היא כיכבה גם בהפקת ברודוויי משנת 1976 של המחזה Herzl. במשך השנים, לייט הופיעה גם במסגרות של קבוצות תיאטרון במילווקי ובסיאטל. בשנות ה-70 המאוחרות, לייט התקשתה למצוא עבודה במשך תקופה ארוכה. בהיותה חסרת פרוטה, היא כמעט ופרשה מקריירת המשחק שלה, כי היא הרגישה שהיא לא תורמת דבר לעולם התיאטרון.
בשנת 1977 הסוכן של לייט הציע לה לגשת לאודישן עבור תפקיד של שחקנית מחליפה באופרת הסבון "לחיות את החיים" של ABC. בתחילה, מאחר שלא רצתה להיות מקושרת להפקות של אופרות סבון או סיטקומים, היא דחתה את ההצעה, אך שינתה את דעתה לאחר שנאמר לה כי תרוויח משכורת יומית של 350 דולר. במהלך האודישן לייט הבינה כי התוכנית מגיעה לקהל צופים רב מאוד, וכי ביכולתה "לעשות שינוי" וגם "לעשות כסף" בעת ובעונה אחת. בסופו של דבר, לייט לא לוהקה לתפקיד השחקנית המחליפה, ובמקום זאת היא לוהקה לתפקיד של קארו וולק, שבעבר גולם על ידי השחקניות קתרין בריץ' וג'וליה דאפי. תפקיד זה הפך למשתלם למדי עבור לייט, מאחר שסביבו התרחשה אחת מהעלילות הזכורות ביותר של הסדרה; דמותה של לייט הפכה לזונה אלכוהוליסטית, אחרי שהיא השתעממה מחייה כעקרת בית. בבית המשפט, קארן הצילה את חברתה ויקי מהרשעה ברצח סרסור. על ביצועיה, זכתה לייט לביקורות מחמיאות ולזכותה נזקפים ההישגים של הסדרה כולה שזכתה ברייטינג גבוה, מסוף שנות ה-70 ועד לשנות ה-80 המוקדמות. הופעתה על דוכן העדים נחשבת לאחד הרגעים הזכורים ביותר בטלוויזיה, על פי TV Guide. בשנת 1980 זכתה לייט בפרס אמי עבור "השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה שעות היום"; הסצנה שבה הודתה באשמה בבית המשפט מוערכת כל כך, שהיא משמשת בתי ספר למשחק עד היום. על תפקיד זה התבטאה לייט, ואמרה: "פחדתי לפני הסצנות האלו באולם בית המשפט ... הייסורים שנמשכו והתובע שנועץ את הסכין בקרביה... לא יכולתי שלא לשפוך הכל החוצה".
לייט זכתה בפרס אמי נוסף על אותו התפקיד בשנת 1981. היא הופיעה בעונה הראשונה של הסדרה "St. Elsewhere", בפרק "Dog Day Hospital", בו גילמה עקרת בית שהרתה בפעם התשיעית, אף על פי שבעלה טוען שעבר ניתוח לכריתת צינור הזרע. בניסיון להעניש את הרופא שהתרשל בתפקידו, היא משתלטת על חדר הניתוחים, ומאוחר יותר מגלה כי בעלה לא עבר את הניתוח, כפי שטען קודם.
1984–1998
לאחר הצלחה של לייט בשידורי הטלוויזיה של שעות היום, היא לוהקה לתפקיד הראשי של הפרסומאית האסרטיבית אנג'לה באוור בסיטקום של ערוץ ABC "מי הבוס?", לצידו של טוני דנזה, ששיחק את דמות סוכן הבית שלה (ובסופו של דבר - גם בן-זוגה). התוכנית רצה במשך שמונה עונות, מ-1984 ועד ל-1992. הסדרה זכתה לרייטינג גבוה, ודורגה באופן עקבי בעשירייה הראשונה של דירוגי צפיות השיא הסופיים בשנים 1989–1985. מדריך הטלוויזיה TV Guide דירג את הסדרה במקום 109 של רשימת הסיטקומים הטובים ביותר בכל הזמנים. במקביל לעבודתה בסדרה, לייט כיכבה גם בכמה סרטי טלוויזיה, לרבות Stamp of a Killer (1987) לצד ג'ימי סמיתס, הדרמה הביוגרפית עטורת השבחים The Ryan White Story  (1989) שבה היא גילמה את אמו של נער חולה איידס בשם ראיין וייט, וכן  Wife, Mother, Murderer (1991), שבו גילמה את דמותה של אודרי מארי הילרי.
אחרי "מי הבוס?", לייט כיכבה בסיטקום נוסף של ABC בשם Phenom, אשר שודר במשך עונה אחת, ב-1993–1994, לאחר מכן בוטל. בשנת 1988 היא שוב כיכבה בסיטקום שלא האריך ימים, The Simple Life, של רשת CBS. במהלך רוב שנות ה-90 היא הופיעה בסרטי קולנוע וטלוויזיה רבים, בהם Men Don't Tell וToo Close to Home.
1999 ועד היום
בשנת 1999, חזרה לייט לבמה בהפקה באוף ברודוויי של המחזה זוכה פרס פוליצר Wit. היא זכתה לביקורות מחמיאות עבור ביצוע התפקיד של פרופ' ויויאן ברינג, מרצה לספרות באוניברסיטה, הנאבקת בסרטן השחלה, ושבה לגלם את התפקיד גם בסיבוב ההופעות בארצות הברית של ההפקה. לצורך ביצוע התפקיד, לייט אף גילחה את ראשה. אל מסך הטלוויזיה היא חזרה בשנת 2002, עם תפקיד אורח של עו"ד אליזבת דונלי - תובעת מחוזית ושופטת בסדרת הדרמה המשטרתית-משפטית של רשת NBC "חוק וסדר: מדור מיוחד". היא הופיעה ב-25 פרקים של הסדרה, בין השנים 2002–2010. בשנת 2004 היא כיכבה בסיטקום של רשת CBS, בשם The Stones.
בשנת 2006, הצטרפה לייט לצוות השחקנים של הסדרה הדרמה-קומית של ABC "בטי", בתפקיד קלייר מיד, אמם של אלקסיס (רבקה רומיין) ודניאל (אריק מביוס). במהלך העונה הראשונה, היא הופיעה מספר פעמים כשחקנית אורחת, והחל מהעונה השנייה היא קודמה לשחקנית קבועה בסדרה, והמשיכה להופיע בה עד לסיומה בשנת 2010. על תפקידה בסדרה, לייט הייתה מועמדת לפרס אמי (שחקנית אורחת בקומדיה הטובה ביותר לשנת 2007) ולפרס גילדת שחקני המסך (האנסמבל הטוב ביותר בסדרה קומית לשנת 2008). בשנת 2011 היא כיכבה בשני פיילוטים שכשלו: בסיטקום "Other People's Kids" של ABC ובדרמה "Eden" של USA. בשנת 2014 היא כיכבה לצידו של הנרי וינקלר בפיילוט נוסף של ABC בשם "The Winklers".
בשנת 2013, הצטרפה לייט לצוות השחקנים של סדרת ההמשך של "דאלאס" בערוץ TNT, בתפקיד המרשעת ג'ודית בראון ריילנד, אמו של האריס ריילנד (למרות היותה מבוגרת בשלוש שנים בלבד ממיטש פילגי שגילם את בנה בסדרה). היא קיבלה ביקורות חיוביות עבור הופעתה, ואנטרטיינמנט ויקלי קבע שהיא "גונבת את ההצגה". בשנת 2014 היא לוהקה לגלם את שלי פפרמן - גרושתו של אישה טרנסג'נדרית (בגילומו של ג'פרי טמבור) בקומדיה השחורה הדרמטית עטורת השבחים שנוצרה על ידי ג'יל סולווי ואולפני אמזון, "טרנספרנט". פרק הפיילוט שודר לראשונה ב-6 בפברואר 2014, ושאר פרקי העונה הראשונה שודרו ב-26 בספטמבר 2014. על תפקיד זה, לייט זכתה ב-Critics' Choice Television Award עבור שחקנית המשנה הקומית הטובה ביותר, ובפרס גלובוס הזהב עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר (בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה).
בשנת 2015, שבה לייט להופיע בברודוויי, בתפקיד מאדאם רקווין במחזה "Thérèse Raquin", בו כיכבה יחד עם קירה נייטלי ומאט ראיין.
בשנת 2018 הופיעה בתפקיד מרילין מיגלין ב"הרצח של ורסצ'ה" - העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "סיפור פשע אמריקאי".