cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גטו
גטאות בתקופת השואה
במלחמת העולם השנייה השתמשו הנאצים במונח "גטו", כחלק ממדיניות התעמולה וההטעיה, וקראו בשם זה רחובות ורבעים מגודרים, שבהם רוכזו יהודי הסביבה. למעשה היה זה מחנה ריכוז בליבה של העיר. היהודים נאספו על פי צווים שהודפסו בכרוזים, או ששודרו ברדיו אל הגטאות כשלב ביניים לפני שילוחם אל מחנות ההשמדה או חיסולם בדרכים שונות. זאת, כחלק מתוכנית הפתרון הסופי, לא לפני שנוצל כוח העבודה שלהם עד תום. בשנותיה הראשונות של המלחמה, גטאות אלה, שהוקמו בערים רבות במזרח אירופה נודעו בתנאי המחיה הירודים באופן קיצוני - צפיפות רבה, רעב ומחסור, הגבלות בלתי אפשריות, חשיפה להתעללויות, תנאי היגיינה ירודים ועוד. חלק ניכר מיהדות אירופה נספה עוד בשלב הגטאות. לאלה ששרדו את הגטאות, היה הגטו תחנת מעבר בדרך לגורל קשה יותר במחנות ההשמדה.
גטו כמונח חברתי כללי
מושג הגטו חרג ממשמעותו היהודית-היסטורית, ונפוץ היום בשימוש במקומות שונים בעולם ככינוי למתחם מגורים המהווה, מבחינה תרבותית, יחידה מסוגרת המייחדת את שוכניה ומונעת מהם מגע נרחב עם החוץ. גטו עשוי להיווצר הן מבחירה, והן מאילוץ חיצוני. מקובל מאוד, למשל, השימוש במושג גטו ככינוי לשכונות המאוכלסות באפרו-אמריקאים בערי ארצות הברית, ובעצם לכל גוש אורבני המאכלס, לרוב בתנאי מחיה ירודים, מיעוט מובדל או מתבדל.
בארצות הברית קיים גם המונח "גטו כפרי" כדי לציין מעונות קרוואנים, שטחי דיור של עובדי חוות, ושמורות אינדיאנים, כדי להצביע על כך שהאזורים העניים ביותר בארצות הברית לא שוכנים בהכרח בתוך הערים הגדולות.
המונח "גטו" משמש גם כביטוי ציורי לציון אזור בו יש אוכלוסייה עם מאפיין מסוים, בלי קשר לרמת העוני שלה.
אליס רוואן
אליס רוואן (באנגלית: Ellis Rowan; 30 ביולי 1848 – 4 באוקטובר 1922) הייתה אמנית ומאיירת בוטנית אוסטרלית. היא גם ערכה סדרת איורים של ציפורים, פרפרים וחרקים.
ביוגרפיה
מריאן אליס, בתם של מריאן וצ'ארלס ראיין, סוכן מניות, נולדה ליד לונגווד, ויקטוריה. משפחתה הייתה משולבת היטב בחברה הגבוהה: אחותה עדה מרי נישאה לאדמירל לורד צ'ארלס סקוט, בנו של הדוכס מבוקלוק. אחיה סר צ'ארלס ראיין היה מנתח ידוע במלבורן ובמשך זמן מה קונסול בלונדון.
היא התחנכה בבית הספר הפרטי של מיס מרפי במלבורן, ובשנת 1873 נישאה לקפטן צ'ארלס רוואן, שלחם במלחמות ניו זילנד. בעלה התעניין בבוטניקה והוא עודד אותה לצייר פרחי בר. לא הייתה לה הכשרה לכך, אלא היא עבדה לפי הרגש ובזהירות בצבעי מים. עבודותיה ידועות בהיותן אינפורמטיביות מבחינה בוטנית וגם אמנותיות. רוואן חזרה למלבורן בשנת 1877, ובמשך שנים רבות טיילה באוסטרליה וציירה את צמחיית המדינה, לעיתים בחברת חברתה לציור, מרגרט פורסט. רוואן הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכת הקולומביאנית העולמית של 1893 בשיקגו, אילינוי. היא פרסמה בשנת 1898 מבחר פרחים בקווינסלנד ובניו זילנד, המבוססת במידה רבה על מכתבים לבעלה ולחבריה. בערך בתקופה זו נסעה לצפון אמריקה וסיפקה את האיורים, רבים בצבע, למדריך לפרחי הבר מאת אליס לונסברי, שיצא לאור בניו יורק בשנת 1899 וכן מדריך לעצים (1900) ופרחי פרא ועצים הדרומיים. (1901) גם מאת לונסברי. בזמן שהייתה באמריקה, וטיילה ​​עם לונסברי, קיבלה רוואן חדשות כי בנה ראסל (המכונה "פאק") נהרג במלחמת הבורים השנייה.
בשנת 1905 ערכה תערוכה מוצלחת בלונדון. היא חזרה לאוסטרליה וערכה תערוכות של יצירותיה שנמכרו במחירים גבוהים יחסית. בשנת 1916 עשתה טיול בגינאה החדשה, הראשון מתוך כמה נסיעות שבמהלכם הפיקה כרך גדול של איורים. היא נדבקה במלריה במהלך מסעות אלה.
בשנת 1920 ערכה את תערוכת היחיד הגדולה ביותר שנראתה עד אז באוסטרליה, כשהציגה 1000 מיצירותיה בסידני.
היא מתה במקדון, ויקטוריה, בעלה ובנה היחיד נפטרו לפניה. בעלה נפטר בשנת 1892, בן 47 ובנה נפטר מנפריטיס באפריקה, בגיל 22.
טכניקות ציור
אליס רוואן ציירה את רוב ציוריה בקווינסלנד בתוך הבית, היא תמיד עבדה אל תוך הלילה כדי לצייר צמחים שאספה במסעה. מצד שני, אליס הייתה ציירת מהירה וישירה שעשתה את הציורים הבוטניים שלה בחוץ.
אליס רצתה ליצור יצירות אמנותיות, המיוצגות בדרך כלל בצורת תקריב נועז. הצמחייה הצבעונית והמלאת חיים שציירה לא הייתה מוצגת בדרך המקובלת באיור בוטני מדעי, אלא הוצגה בבתי הגידול שלהם, שהשתרעו מעבר למסגרת התמונה. אליס הוסיפה לפעמים חרקים ואפילו נחשים ליצירות האמנות שלה, על מנת להשיג את האפקט הדרמטי.
צמחים
עבור הבוטנאים של ימינו, לציוריה של אליס רוואן ערך המחקר המדעי מוגבל מכיוון שהם חסרים את הפרטים הקריטיים הדרושים לאיורים בוטניים. עם זאת, רישומי הצומח האלה מדויקים וברורים מספיק כדי לעזור לאנשים לזהות את רוב הצמחים שציירה. אף שאליס הודתה כי היא יודעת מעט מאוד על צמחים, היא שמרה על התשוקה והאהבה שלה לגלות את העולם הבוטני, ייבשה דגימות רבות כאוספים שלה.
אליס יצרה את עולמה הבוטני יותר מאשר ציירה כל פרט בהתבוננות מדויקת. ישנם כמה 'מינים חדשים' שנוצרו על ידי אליס, שהוסיפה לעיתים קרובות חלק אחד של הצמח למשנהו, באופן מפתיע ביותר, סידור הצמחים מסוגים שונים הציג שילוב נעים.
יש סיבה נוספת לכך שציוריה של אליס אינם חזקים מספיק בכדי להיקרא איור מדעי. נראה כי לאליס היה טעם משלה בבחירת האובייקטים, מה שהביא להגבלת המינים הבוטניים בציור שלה. היא העדיפה מינים צבעוניים וראוותניים יותר מאשר מיני עשבוניים בעלי פרחים קטנים. לכן חבצלות מים היו הפרחים האהובים עליה ביותר, ולא היה ביצירותיה תיאור של משפחת החמניות הגדולה והמשמעותית.
בעלי חיים
בנוסף לציורים הבוטניים המרהיבים, אליס רוואן הייתה טובה גם בתיאור בעלי חיים וחרקים. הסדרה של ציפורים ופרפרים בגינאה החדשה הם חקירתה העיקרית בציורי בעלי חיים. שליש מציוריה של אליס שנאספו במוזיאון קווינסלנד הודגמו בשפע של מיני בעלי חיים, כגון חיפושיות, פרפרים, נחשים ושפיריות. חרקים או בעלי חיים אלה ביצירות של אליס נוספו כנראה מאוחר יותר לאחר שציירה את הצמחים. האם הייצוג של מינים אמיתיים אלה היה מדויק בהקשרם?. סביר להניח שאליס שילבה צמחים וחרקים באקראי, מבלי לחשוב היטב על הקשר ביניהם. ההתעניינות של אליס בבעלי חיים נבעה מניסיונה המוקדם עם משפחתה.
מורשת
למרות שזכתה במספר מדליות זהב בשיפוט על ידי אמנים בינלאומיים מול כמה מהאמנים המובילים באוסטרליה, זלזלו ביכולות שלה, בשל המגדר שלה. יצירות אמנותה שוכנות בספרייה הלאומית, לא בגלריה הלאומית.
בשנת 1923, שנה לאחר מותה, הוצע האוסף שלה 952 ציורים לממשלת אוסטרליה על ידי יורשיה. ההצעה נדונה בבית הנבחרים. בסופו של דבר הפרלמנט הסכים על מחיר של 5000 לירות עבור הציורים, חצי מהמחיר המבוקש, והם הפכו לנחלת חבר העמים האוסטרלי.
האוסף היה מאוחסן בכספות של האוצר הפדרלי במלבורן עד 1933, ואז הועבר למשמרת לספרייה הלאומית. הרכישה הגדולה של ממשלת אוסטרליה הוסתרה בעיקר מעיני הציבור.
אוסף נוסף של עבודתה נמצא במוזיאון קווינסלנד כולל 125 ציורים בוטניים של אליס רוואן שהיה נגיש לציבור במשך כמעט חצי מאה.
שחף כסוף
שחף כסוף (שם מדעי: Chroicocephalus novaehollandiae) הוא מין של עוף ימי ממשפחת השחפיים. עוף זה חי בחופי הים של אוסטרליה והאיים בסביבתה והוא השחף הנפוץ ביותר בה.
אורכו הממוצע 40–45 ס"מ, מוטת כנפיו עד 94 ס"מ. הוא בעל מקור אדום מעט, אך לא כמו קרובו הניו זילנדי שחף אדום-מקור. מין זה הוא בעל עיגולים אדומים סביב העיניים ורגליים אדומות בוהקות. הנוצות אפורות בהירות מעט והזנב שחור.
שחף זה מצוי בחופי אוסטרליה בכל המדינות. הם נפוצים גם בפארקים עירוניים ואף במזבלות, שם הם מחפשים שיירי מזון. הם מקננים לאורך החוף בחופים מוגנים שונים. בני הזוג מקננים ושומרים יחד והם יתקפו כל טורף או מסיג גבול.
הם עצמם ניזונים מדגים, סרטנים, דיונונים, תולעים, חלזונות, חוליתיניים ופגרים. הם גם רודפים אחרי עופות ים אחרים, הנושאים טרף, וגוזלים אותו מהם.
תת-מינים:
טובה גמליאל
מחקריה
גמליאל הגישה את עבודת המוסמך במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1997, בנושא: "זיקנה לפי צו האופנה - אסטרטגיות של זהות א-זיקנתית בדיור מוגן". את עבודת הדוקטורט הגישה באותה מחלקה בשנת 2001 בנושא: "חווית הקרבה למוות: מחקר אנתרופולוגי בקרב זקנים בבית אבות", בהנחיית חיים חזן, סשה ויטמן וחוה גולנדר.
הרצאותיה ומחקריה עוסקים בהיבטים הקיומיים של התרבות, בזיקה שבין רגשות וביצועים תרבותיים ובסוגיית הזהות בזקנה. גמליאל מרבה לעסוק באנתרופולוגיה קיומית, ובמחקריה על זקנה ועל תרבות אבל היא מבקשת להציב את המצב האנושי במרכז הדיון הפנומנולוגי-תרבותי. ספרה "סוף הסיפור: משמעות, זהות, זיקנה" מתאר את "תרבות מוות" של דיירי בית אבות, ומזמין את הקורא למסע במחוזות שבהם תודעת הסוף אינה ניתנת עוד להדחקה. בניגוד לציפייה החברתית מראה גמליאל כי תרבותם של דיירי בית האבות אינה מבטאת תבוסתנות וחידלון. התרבות שהם בונים היא רבת פנים, ומפתיעה בגילוייה החיוביים. סמליה ומשמעויותיה המעמיקים אצורים בדבריהם ובמעשיהם של זקנים, היכולים לשמש לנו כמראה. המחברת מתארת את חיי היומיום בבית הזקנים על אורותיהם וצלליהם ומנסה להבין מה נותן משמעות לחייהם, לסבלם ולמותם של בני אדם.
ספרה "יומני זהרה" הוא רומן אנתרופולוגי המשלב כתיבה מחקרית לצד טקסט ספרותי, ומבקש לחבר בין תאוריות באנתרופולוגיה חברתית לצד סיפור על אישה. הספר מספר על שתי אנתרופולוגיות, האחת ורדה, דוקטורנטית בראשית דרכה, והשנייה זהרה אנתרופולוגית שנפטרה והותירה אחריה יומנים המתעדים את קורות חייה האישיים והמקצועיים. במהלך הספר מתחקה ורדה אחר סיפור חייה של זהרה בסיועו של דניאל, מו"ל בהוצאת ספרים פרטית ודרך שלוש הדמויות הללו מלבנת סוגיות באנתרופולוגיה עכשווית ומעוררת נקודות מבט על דרכו של מסע מחקר אנתרופולוגי.
פרסומים
ספרים
ממאמריה
EMedicine
eMedicine הוא מאגר מידע רפואי מקוון, שנוסד ב-1996 בידי שני רופאים: סקוט פלנטץ וריצ'רד לאבלי ומהנדס המחשב ג'פרי ברזין. האתר פתוח לשימוש ודורש רק הרשמה. הוא מכיל מידע על 7,000 מחלות המחולקים ל-62 קטגוריות ומכיל 25,000 תמונות וסרטונים. כך למשל המידע על רפואת ילדים, מורכב מכ-1,000 ערכים המחולקים ל-14 נושאים (אנדוקרינולוגיית ילדים, גנטיקה, קרדיולוגיה וכו'). בכתיבת המידע השתתפו מעל 11,000 אנשי רפואה (מתוכם 95% רופאים אמריקאים). כל ערך עובר ביקורת עמיתים בשלושה שלבים כולל ביקורת של דוקטור לרוקחות. eMedicine נרכש על ידי WebMD ב-2006, ופעיל תחת אתר המידע Medscape שבבעלותם.
מרי סטינבורגן
מרי נל סטינבורגן (באנגלית: Mary Nell Steenburgen; נולדה ב-8 בפברואר 1953) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשנת 1980 על תפקידה בסרט "מלווין והווארד".
ביוגרפיה
סטינבורגן נולדה בניופורט, ארקנסו שבארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא בריטי. ב-1972 היא עברה לניו יורק כדי ללמוד משחק. הופעת הבכורה הקולנועית שלה הייתה בתפקיד הנשי הראשי במערבון הקומי "מבוקש תלוי או נשוי" (1978), לצד ג'ק ניקולסון, שגם ביים. על תפקידה בסרט קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב כהופעת הבכורה הטובה ביותר. לאחר מכן כיכבה לצד מלקולם מקדואל בסרט המדע בדיוני "פעם אחר פעם", בה גילמה את אהובתו של הסופר האנגלי ה.ג'. ולס. בתום הצילומים השניים נהיו לזוג, והתחתנו ב-1980, בנישואים שהחזיקו 10 שנים. תפקידה הבא בקולנוע היה בדרמה הקומית של ג'ונתן דמי, "מלווין והווארד" (1980), בו גילמה את אשתו הראשונה של מלווין דאמר. על תפקידה בסרט זכתה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. מאז כמעט כל תפקידיה בקולנוע ובטלוויזיה הם תפקידי משנה. שנה אחר כך כיכבה כבר בתפקיד אמא בסרטו עטור השבחים של מילוש פורמן "רגטיים", עליו קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב. שנה אחר כך הופיעה בסרטו של וודי אלן "קומדיה סקסית של ליל קיץ", בו כיכבה לצד מיה פארו וחוזה פרר.
מאז סוף שנות השמונים כיכבה בשורה של סרטים מצליחים, כגון: "לווייתני אוגוסט" (1987), כליליאן גיש הצעירה, ובקומדיות "אדמונית שכזאת", "הורים במשרה מלאה" וב"בחזרה לעתיד 3", בדרמות "אשת הקצב", לצד דמי מור, "מה עובר על גילברט?", "פילדלפיה", "פאודר", לצד ג'ף גולדבלום, "נבל העשב", לצד וולטר מתאו וסיסי ספייסיק והדרמה הביוגרפית "ניקסון", שביים אוליבר סטון, בה גילמה את אמו של הנשיא ריצ'רד ניקסון.
בשנות האלפיים כיכבה, בין השאר, בקומדיות "תינוק מן ההפקר", "הופ ספרינגס", לצד מיני דרייבר ו"קטן עליו", שהיה לשובר קופות גדול בחג המולד של 2003 בארצות הברית. כמו כן כיכבה בדרמות "החיים כבית" ו"קוראים לי סם". בנוסף תרמה את קולה לסרט האנימציה "תרועת הברבור". בין השנים 1996 - 1997 הופיעה בקומדיית המצבים הטלוויזיונית "אינק", באחד התפקידים הראשיים, ובשנות ה-2000 שבה לטלוויזיה, כשהיא מגלמת את אמו של ג'ייסון ריטר בסדרת הדרמה "ג`ואן מארקדיה", בין השנים 2003 - 2005. ב-1995 נישאה לשחקן טד דנסון, שגילם את אביו של ג'ייסון ריטר ב"החברים של ממפורד" (1999).
בשנת 2010 שיחקה בדרמת התבגרות "נערה מלוכלכת" בכיכובה של ג'ונו טמפל. בשנת 2017 שיחקה לצד קווין קליין בסרט הדרמה "Dean" בבימויו של דימיטרי מרטין.
בשנים 2015–2018 שיחקה בסדרה הקומית "האיש האחרון בעולם".
ראובן מטרני
ראובן (רובי) מטרני (3 במאי 1942 - 30 ביוני 2014) היה פיזיותרפיסט, מנהל בית הספר לפיזיותרפיה במכון וינגייט ומחבר ספר הדרכה לציבור הרחב בנושא פציעות בספורט.
בצעירותו היה שחקן כדורגל במכבי נתניה בליגה הלאומית, כשזו הייתה הליגה הגבוהה ביותר.
בשנים 1991, 1993, 2000, 2003, 2004 החזיק בתואר אלוף ישראל בסקווש.
ביוגרפיה
מטרני נולד בישראל בשנת 1942, בנם של יוסף ובלה שעלו מבולגריה בעליה לא חוקית במהלך משחקי המכביה. ראובן הוא האמצעי מבין 3 אחים. בשנת 1966 סיים לימודי תעודה בבית הספר לפיזיותרפיה במכון וינגייט. בשנת 1974 קיבל תואר בוגר בפילוסופיה ומדעי החינוך, אוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1977 תואר שני בפיזיותרפיה מאוניברסיטת ניו יורק. בעל תואר ד"ר מהחוג לאנטומיה ואנתרופולוגיה, הפקולטה לרפואה, אוניברסיטת תל אביב (1990). בשנות ה-60 שימש פיזיותרפיסט מוסמך בבתי החולים סורוקה, תל השומר והעמק. בין השנים 1975–1977 ניהל את המחלקה לפיזיותרפיה בבית חולים גרין פוינט בניו יורק.
בשנת 1971 נישא לדבורה ארזי. לשניים נולדו שלושה ילדים. התגורר בכפר נטר.
נפטר ב-30 ביוני 2014 ממחלת ה-ALS.
הפיגועים בקונסוליה הישראלית בסידני ובמועדון הכח
הפיגועים בקונסוליה הישראלית ובמועדון הכח בסידני, אוסטרליה אירעו ב-23 בדצמבר 1982. שני הפיצוצים התרחשו באותו יום תוך חמש שעות זה מזה. הפיגוע הראשון הוביל למעצר בודד, אם כי מאוחר יותר בוטלו האישומים. בשנת 2011, משטרת ניו סאות' ויילס והמשטרה הפדרלית האוסטרלית פתחו מחדש את התיק, והתקיימו מעצרים חדשים. זה היה עוד ניסיון לפיגועים נגד שגרירויות ודיפלומטים ישראלים.
אירועים
ב-23 בדצמבר 1982, בסביבות השעה 14:00, התפוצץ מטען חבלה ליד דלת יציאת החירום של הקונסוליה הכללית הישראלית ברחוב ויליאם 80, סידני. מעוצמת הפיצוץ נפצעו שני בני אדם ונזק משמעותי נגרם לבניין הקונסוליה. בסביבות השעה 18:45 באותו יום התפוצץ מטען חבלה שני בתוך רכב שחנה מחוץ למועדון האקוה ברחוב הול 61–67, בונדיי, ניו סאות' ויילס. המטען לא התפוצץ כראוי ובפיצוץ שנגרם לא נפצע איש, עם זאת, שלושה כלי רכב ניזוקו באופן משמעותי כולל זה ששימש לאחסון המטען. מועדון "הכח" היה מלא באותה עת במספר רב של אנשים.
חקירה
חקירות ראשוניות של המשטרה הובילו למעצרו של גבר בן 31 שהואשם בגין פיצוץ מועדון הכח. התיק הועבר לבית המשפט, עם זאת, האישומים בוטלו מאוחר יותר על ידי התובע הכללי של ניו סאות' ויילס.
חקירה מחדש
בשנת 2011, תיק שני הפיגועים נפתח מחדש לאחר שהמשטרה גילתה מידע חדש. המקרה הוקצה לצוות המשותף ללוחמה בטרור (JCTT) בסידני, במסגרת "מבצע סובלנות". מהמשטרה נמסר כי הם "מאמינים שעדיין יש אנשים בקהילה שמכירים את האחראים לפיצוצים הללו".
באוגוסט 2012, גורמים במשטרה אישרו כי צוות חוקרים חקר בחודש מאי אותה שנה בנושא את מוחמד ראשיד, פלסטיני בן 65 ממוצא ירדני, שריצה באותה תקופה עונש של שבע שנות מאסר בכלא פדרלי באינדיאנה שבארצות הברית, בעקבות הרשעתו בביצוע פיגוע ירי בטיסה מיפן להוואי באוגוסט 1982. ראשיד הרג אז אדם אחד וגרם לפציעתם של 15 אחרים. החוקרים האמינו כי ראשיד אחראי גם לפיגועים בסידני.
נבחרת מלטה בכדורסל
נבחרת מלטה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של מלטה. נחשבת לאחת הנבחרות החלשות ביותר באירופה.
הנבחרת מעולם לא העפילה לטורניר אליפות אירופה בכדורסל או לכל טורניר משמעותי אחר. הנבחרת הובסה בכל 12 המשחקים שקיימה במסגרת מוקדמות אליפות אירופה בכדורסל ובדרג ב' בהפרשים גבוהים מאוד שנעו בין 18 נקודות ל-95 נקודות הפרש. הנבחרת משחקת כיום בדרג ג' של הנבחרות האירופאיות.
אשריכיים
אשריכיים (שם מדעי: Escherichieae) הם שבט לשעבר של חיידקים גראם-שליליים, שאינם יוצרים, אל-אווירניים פקולטטיביים, בצורת מוט ממשפחת ה-. השבט קרוי על שמו של, מגלה ה-Escherichia coli ב-1886, וכלל שלושה סוגים: Escherichia, Klebsiella ו-Aerobacter.
ההגדרה הטקסונומית של השבט שהוגדר ב-1939, אינה מקובלת יותר, והסוגים שבו משויכים ישירות למשפחה Enterobacteriaceae.
נירבוגאט
נירבוגאט (בהונגרית: Nyírbogát) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה בסמוך לגבול הרומני.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית נירבוגאט קטנה בעשרות השנים האחרונות, מ-3,040 תושבים בשנת 1990 עד 3,221 תושבים בשנת 2020.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13
יהודי נירבוגאט
הקהילה היהודית התארגנה בתחילת המאה ה-19. בזמן הקרע ביהדות הונגריה בעקבות חילוקי דעות בקונגרס היהודי בשנים 1869 ו-1868 הצטרפה נירבוגאט לזרם האורתודוקסי. במקום היו חברה קדישא ומוסדות חינוך.
במלחמת העולם הראשונה נפלו בקרבות שמונה מיהודי נירבוגאט.
במרץ 1944, עם כניסת הצבא הגרמני להונגריה, רוכזו יהודי נירבוגאט בבית הכנסת והועברו לנירג'האזה שם רוכזו כל יהודי המחוז. ובסוף מאי שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
בתום המלחמה חזרו מאושוויץ 21 צעירות יהודיות וגבר אחד. עשרה גברים נוספים חזרו מהמחנות לעבודות כפייה. הם מצאו את בניין בית הכנסת מחולל וכלי הקודש, לרבות 12 ספרי תורה, שדודים. הבניין נמכר ובמחירו שופץ בית העלמין. חיי הקהילה לא נתחדשו והיהודים עזבו את נירבוגאט.
בדף הקהילה שנכתב בשנת 1944 במסגרת מפקד קהילות הונגריה כתבו יהודי הכפר שיש בקהילה היהודית 252 חברים ורב המקום הוא אברהם קטינה.
תחנת בלורוסקאיה (קו קולצביה)
התחנה ממוקמת ברובע טברסקוי וקרויה על שם תחנת הרכבת בלורוסקי.
התחנה מקושרת במעבר עם תחנה בשם זהה בקו זמוסקבורצקאיה.
שחף האנדים
שחף האנדים (שם מדעי: Chroicocephalus serranus) הוא מין של שחף החי בדרומה של אמריקה הדרומית. ראשו של שחף האנדים שחור, והוא שייך לסוג כרויקוצפלוס.
זהו השחף הגדול ביותר בסוגו, והוא מגיע לאורך 45–48 ס"מ בממוצע. הוא בעל ראש שחור, מקור אדום, רצועה אדומה מסביב לעיניים ורגליים אדומות. הנוצות לבנות-ואפורות בכנפיים והקצוות שחורים.
השחף ניזון מדגים, חרקים, זוחלים קטנים, תולעים, אפרוחים של עופות אחרים ונבלות, והוא גם מחטט באשפה.
הון ראשוני
הון ראשוני (Seed Money) הוא סכום כסף ראשוני שאותו מגייסים יזמים של חברה כלכלית לצורך הקמתה מאפס. לעיתים נהוג להשתמש במושג "הון ראשוני" בעבור כל השקעה כספית שפרושה על פני מספר שנים, גם בתחומים שאינם עסקיים. לדוגמה: כדי לקנות נכס מקרקעין, הקונה צריך לצבור הון ראשוני כדי לעמוד בתנאי משכנתה מטעם הבנק. ההון הראשוני מגויס בשלב שבו היזמים יכולים להציג תוכנית עסקית, ובה תיאור של רמת היתכנות סבירה של רווח כלכלי מהמוצר, בדרך כלל טכנולוגי, אותו הם מתכוונים לפתח. ההון המגויס על ידי יזמים בטרם הוכנה תוכנית להצגה למשקיעים חיצוניים, ואף לא נבדקה היתכנות כלכלית בדקדקנות, הוא קדם הון ראשוני (Pre-Seed).
גודל ההון המגויס תלוי בנסיבות פיתוח המוצר, ובמשאבים שתכנונו והקמתו מצריכים במקום ובזמן מוגדרים. הסכום המגויס כולל את ההון הזמין עד לשלב שבו יוצג, ייבחן או ישווק הדגם העיקרי של המוצר ללקוחות (שלב שנקרא גם Beta Site). (לאחר שנגמר שלב הבטא והמוצר החדש משווק ללקוחות, החברה נזקקת בדרך כלל לסכומי כסף גדולים נוספים, עבור פיתוח המוצר, מוצר המשך, ובנית מערך ניהול, שיווק ויחסי ציבור, ואז נערך גיוס הון שנקרא סיבוב ראשון (First Round) ).
גיוס ההון הראשוני נעשה בשלבים אחדים, בהתאם לנסיבות הייצור, גודל הסכום הנדרש להשגת היעדים של החברה, רמת הסיכון של המשקיעים, והשווי שניתן לחברה.
גורמים מממנים
יזמים פונים בדרך כלל להשגת הון ראשוני אצל: לעיתים מסתייעים היזמים בבנקאים או רואי חשבון לקראת עריכת גיוס ההון הראשוני.
הערכת שווי החברה
שווי החברה לפני גיוס ההון הראשוני נקרא השלב שלפני הכסף, או קדם-כסף (Premoney). המשקיעים עשויים לערוך הסכם השקעה, וגם לכלול בו זכות להשקעה נוספת (Warrant) בחברה או במיזם החדש.
הערכת שווי החברה עשויה להיות מושפעת מגורמים אחדים.
חיים מרינוב
חיים מרינוב (19 בספטמבר 1904, י' בתשרי תרס"ד - 3 בנובמבר 2001, י"ז בחשוון תשס"ב) היה נבחר ציבור ישראלי. יקיר ירושלים, שימש כסגנו של ראש עיריית ירושלים מרדכי איש-שלום וכסגנו וממלא מקומו של טדי קולק במשך שנים רבות. ממנהיגי תנועת העבודה בעיר.
בצעירותו
חיים מרינוב נולד בשנת 1904 בעיר בוריסוב שבבלארוס. בילדותו קיבל חינוך יהודי על ידי מורים פרטיים וב"חדר". לאחר מכן למד בגימנסיה רוסית והחל ללמוד רפואה באוניברסיטה בלנינגרד.
מגיל צעיר היה ציוני והיה פעיל בהקמת תנועת הסטודנטים הציונית בברית המועצות. כבר בגיל 16 נאסר בפעם הראשונה על ידי הבולשת הסובייטית בגלל פעילות ציונית אסורה. בגיל 21 החליט להפסיק את לימודי הרפואה בלנינגרד ולנסוע לאוקראינה כדי לארגן בה את התנועה הציונית הבלתי ליגלית; בגלל פעילות זו נאסר שנית ונשפט לגירוש לסיביר לתקופה של שלוש שנים. מקום הגירוש היה מרוחק כ-7,000 ק"מ מזרחה לחרקוב מקום מאסרו. המסע למקום הגירוש ארך חודשים רבים, ברכבות מבית סוהר אחד למשנהו, בהם נאסר בתנאים מחפירים. למזלו, באותה תקופה ניתן היה להגיש בקשות להמרת הגירוש לסיביר בגירוש אל מחוץ לתחומי ברית המועצות. כך, לאחר מאסר בן שנתיים בסיביר, גורש מברית המועצות, ועלה לארץ ישראל בשנת 1927, כחצי שנה לאחר אחיו רפאל. שניהם השתקעו בירושלים. האח השלישי גרשון הצליח לעלות ארצה בשנת 1930. שאר בני המשפחה נותרו בברית המועצות ובמשך עשרות שנים, עד לנפילת הקומוניזם, כולל בשנות מלחמת העולם השנייה, לא ניתן היה לקיים עימם קשר.
בארץ ישראל
חיים מרינוב קבע את מקום מושבו בירושלים ואותה לא עזב ליותר מימים ספורים במשך כל ימי חייו. כשתים עשרה שנים עבד כסתת וכיוצק מדרגות. הוא סיתת ויצק מדרגות בבנינים ידועים בירושלים, דוגמת בית הבריאות שטראוס והספרייה הלאומית בהר הצופים. הוא התגורר עם רעיתו דניה, שעבדה כאחות בבית החולים ביקור חולים, בשכונת יגיע כפיים, לא הרחק מקולנוע אדיסון ומרכז העיר דאז.
כאשר החליטה הסתדרות העובדים להקים לשכת עבודה בירושלים, כדי לעזור במציאת עבודה ולחלקה בצורה צודקת בין דורשי העבודה הרבים, התמנה חיים מרינוב למנהלה. בשנת 1939 נבחר לעמוד בראש אגודת פועלי הבניין בירושלים. רגישותו הרבה למצוקת פועלי הבניין אשר לא הייתה להם עבודה קבועה, הניעה אותו ליזום את הקמת קרן הביטוח לפועלי הבניין. קרן זו הבטיחה תנאים סוציאליים כחופשה שנתית, חופשת מחלה ופנסיה לפועלי הבניין הארעיים. בעקבותיה קמו קרנות נוספות כ"מבטחים". בכך היה ממניחי היסוד לביטוח הסוציאלי בארץ ישראל.
לאחר מכן התמנה לתפקיד מנהל מפעלי "אבן וסיד" בירושלים. במסגרת זו בנה שני מפעלים ממוכנים לאספקת חצץ, אבני בניה וסיד, בעטרות ובקסטל, לסיפוק צורכי הבניה בירושלים. עד אז אספקת רוב חומרי הבניה באזור ירושלים הייתה בידי הערבים. במלחמת העצמאות נהרסו שני המפעלים, ועטרות נכבשה על ידי הערבים. לאחר המלחמה, הקים מרינוב מחדש את המפעל בקסטל, וגם יזם את הקמת מעברת הקסטל, שלימים הפכה לשכונה משגשגת.
במלחמת העצמאות היה מפקד ההגנה באזור הצפוני של ירושלים.
בעיריית ירושלים
מרינוב היה מקורב למרדכי איש-שלום וכיהן במועצת עיריית ירושלים בשנים 1950-1955. במועצת העיר היה מרינוב מהדוברים נגד הנצחת אנשי אצ"ל ולח"י. הוא נבחר שוב לעירייה בבחירות של 1959 ונבחר לתפקיד סגן ראש העיר בתואר, כסגנו של מרדכי איש-שלום. מרינוב היה יו"ר ועדת המשנה לרישיונות בנין ובנין ערים, ניהל בפועל את מחלקת המים ועניינים שרבים של מחלקת מהנדס העיר, למרות שהסמכויות הרשמיות היו בידי ראש העיר. כנגד כהונתו הכפולה באבן וסיד ומחלקת מהנדס העיר עלו טענות על ניגוד עניינים. בתחילת שנת 1964 פרש מעבודתו בחברת אבן וסיד ומונה לסגן ראש עיר בשכר. עם זאת, המשיך מרינוב לפעול בעניינים שונים עבור חברת אבן וסיד.
לאחר הבחירות של 1965, בהן זכתה רפ"י בראשות טדי קולק, כיהן מרינוב באופוזיציה במועצת העיר. במאי 1967, ערב מלחמת ששת הימים, הוקמה קואליציה קיר לקיר עירונית, בה השתלב מרינוב. בדצמבר 1967 התאחדו רפ"י והמערך בירושלים ומרינוב מונה לסגן ראש העיר. בתפקידו כסגן ראש העיר היה אחראי על משרד מהנדס העיר וטיפל בנושאי תחבורה בירושלים. לקראת הבחירות בשנת 1969 גבר על מרדכי איש-שלום בבחירות חשאיות של מפלגתו בירושלים ונכלל ברשימתו של טדי קולק למועצת עיריית ירושלים. לאחר הבחירות נתמנה למ"מ ראש העיר ואחראי על מהנדס העיר ואספקת המים.
אחרית ימיו
לאחר שפרש לגמלאות מהעירייה, בשנת 1973, המשיך חיים מרינוב לעסוק בצורכי ציבור. הוא היה חבר במועצת הביטוח הלאומי וסייע למוסד בגיבוש חקיקה סוציאלית. היה יושב ראש מגן דוד אדום בירושלים, יו"ר האגודה למלחמה בסרטן ויושב ראש ארגון חברי ההגנה בירושלים. הוא הקים ביחד עם פרופסור קלמן יעקב מן את בית האבות ע"ש באייר, וכן הקים את בית ההגנה בירושלים. כמו כן, נמנה במשך שנים רבות על חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1978 קיבל חיים מרינוב את אות יקיר ירושלים. הוא נפטר בשנת 2001, בגיל 97, ונקבר בבית הקברות סנהדריה. בשנת 2008 החליטה עיריית ירושלים לקרוא על שמו רחוב בשכונת הר חומה שבדרום העיר.
פלג (דמות מקראית)
פֶּלֶג הוא דמות מקראית המוזכרת בספר בראשית י', כ"ה. הוא היה בנו של עבר, אחיו של יקטן ואביו של רעו. . לפי המקרא, חי 239 שנה, משנת א'תשנ"ז לבריאת העולם (2004 לפנה"ס) ועד לשנת א'תתקצ"ו (1765 לפנה"ס). היו לו בנים ובנות נוספים מלבד בנו רעו שנולד כשהיה פלג בן 30.
השם פלג ניתן לו על ידי אביו עבר, על פי המסופר בתנ"ך, כי בימיו נפלגה הארץ - כשהכוונה היא, ככל הנראה, למעשה בלילת הלשונות שבסיפור מגדל בבל. מכאן דרשו חז"ל ש"עבר נביא גדול היה". מכיוון שלא סביר ששמו ניתן לו על שם מאורע שהתרחש במהלך חייו, ייתכן כי הכוונה היא כי בלילת הלשונות אירעה בימיו של עבר, אביו. יש הגורסים כי השם פלג זהה לשמו הגאוגרפי של נהר פרת הנקרא ביוונית "Phalga". ההיסטוריון עדיה חורון קישר בין פלג המקראי (בתרגום השבעים Φαλεκ – Phalek) למונח a-falku (עוף טרף) בתמזיע'ת (הקשור גם ל־falco בלטינית, ממנו ה־falcon האנגלי), המקושר בחילופי פ־מ למונח a-malak אצל הלוביים הקדומים, ובחילופי ב־פ למונח הפרעוני bayik (balik בנפילת הל' שלא קיימת במצרית) המציין עוף טרף (המובדל מחור, ציפור הטרף המלכותית) ולשם הנהר בליח' (נהגה בליךֿ).
שם חיצוני לאשתו הוא לבנה בת שנער או לומנה בת שנער.
נבחרת ויילס בכדורסל
נבחרת ויילס בכדורסל מייצגת את ויילס בטורנירי כדורסל בינלאומיים.
נחשבת לאחת מהנבחרות החלשות באירופה.
הנבחרת מעולם לא העפילה לאליפות אירופה בכדורסל או לכל טורניר משמעותי אחר. במסגרת משחקיה במוקדמות אליפות אירופה שיחקה הנבחרת 31 משחקים והובסה בכולם.
בשנת 1948 התמודדה הנבחרת במשחקים האולימפיים בלונדון תחת דגל בריטניה וסיימה במקום ה-20. בשנת 2005 התאחדה נבחרת ויילס עם נבחרות אנגליה וסקוטלנד כדי להרכיב את נבחרת בריטניה בכדורסל במטרה לייצג את בריטניה בכבוד באולימפיאדת 2012 שנערכה בלונדון. היא סיימה במקום התשיעי.
מליסה מקארתי
מליסה אן מקארתי (באנגלית: Melissa Ann McCarthy; נולדה ב-26 באוגוסט 1970) היא שחקנית, קומיקאית, מעצבת אופנה, תסריטאית ומפיקת טלוויזיה אמריקאית. זוכת שני פרסי אמי ומועמדת שני פרסי אוסקר ושני פרסי גלובוס הזהב. מוכרת בזכות תפקידה בתור סוקי סיינט ג'יימס בסדרה "בנות גילמור" ברשת The WB, בתור מולי פלין בסדרה "מייק ומולי" ברשת CBS, ובזכות הופעותיה בקומדיות: "מסיבת רווקות", "חיים כמו שמכירים", "תוכנית גיבוי", "חשבון משותף" ו"מרגלת".
ביוגרפיה
מקארתי נולדה בכפר פיינפילד, אילינוי שבארצות הברית למשפחה נוצרית-קתולית. הוריה הם סנדי ומייקל מקארתי. למדה ב"אקדמיית ג'ולייט הקתולית". החלה את דרכה כסטנדאפיסטית והייתה חלק מהרכב התיאטרון הקומי The Groundlings. מקארתי היא בת-דודתה של השחקנית והדוגמנית ג'ני מקארתי.
קריירה
מקארתי פרצה לתודעה בזכות סדרת הדרמה "בנות גילמור" ברשת The WB, בה שיחקה במשך שבע עונות בתפקיד השפית סוקי סיינט ג'יימס, חברתה הטובה של גיבורת הסדרה לורליי גילמור אותה גילמה לורן גרהאם.
את תפקידה הראשי הראשון קיבלה מקארתי במותחן הפסיכולוגי "תשיעיות", בו שיחקה שלוש דמויות שונות לצידו של ראיין ריינולדס. באותה שנה הופיעה בסיטקום "סמנתה מי?" בתור דנה חברתה של הגיבורה סמנתה ניולי אותה גילמה כריסטינה אפלגייט.
בשנת 2011 שיחקה מקארתי בסרט הקומדיה המצליח "מסיבת רווקות", על הופעתה זכתה בפרסי מבקרים נחשבים והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר. עוד באותה שנה, זכתה מקארתי בפרס אמי לשחקנית הקומית הטובה ביותר בתפקיד ראשי על הופעתה בקומדיית המצבים "מייק ומולי" בתור המורה המלאה והחיננית מולי פלין.
בשנת 2013 שיחקה לצדה של סנדרה בולוק בסרט "עצבניות אש" בתור שאנון מולינס, ובהמשך השנה שיחקה לצדו של ג'ייסון בייטמן בסרט "חשבון משותף" בתור סנדי פטרסון/דיאנה.
בשנת 2014 שיחקה בסרט "וינסנט הקדוש". בשנת 2015 כיכבה לצד ג'וד לאו וג'ייסון סטיית'האם בסרט הקומי ״מרגלת" שכתב וביים פול פייג, שם שיחקה בתפקיד הראשי בתור סוזן קופר.
בשנת 2016 כיכבה בקומדיה "הבוסית" לצד קריסטן בל. באותה שנה שיחקה בסרט הקומי "מכסחות השדים", המבוסס על הסרט מ-1984, כשבסרט המחודש היא מככבת לצד השחקניות קריסטן ויג, לזלי ג'ונס וקייט מקינון.
בשנת 2019 כיכבה בסרט הפשע "קיטצ'ן" אודות נשות מאפיונרים משכונת הלס קיצ'ן של שנות השבעים בניו יורק שלוקחות את העסק לידיהן לאחר שה-FBI עוצרים את בעליהן.
שיחקה את המכשפה אורסולה בסרט הלייב אקשן של דיסני "בת הים הקטנה", שיצא במאי 2023.
עיצוב
ב-2016 הקימה קו אופנה בעיצוב אישי לנשים במידות גדולות.
חיים אישיים
ב-8 באוקטובר 2005 נישאה מקארתי לשחקן והבמאי האמריקאי, בן פאלקון, אותו הכירה כאשר הייתה חלק מהרכב התיאטרון הקומי The Groundlings. לזוג יש שתי בנות, ויויאן וג'ורג'ט. ההיריון של מקארתי עם ויויאן נכתב בעונה האחרונה של "בנות גילמור". ויויאן וג'ורג'ט הופיעו שתיהן בסרט "הבוסית" מ-2016, כשהראשונה משחקת גרסה צעירה יותר של דמותה של אמה.
אמנת בזל
אמנת בזל לפיקוח על תנועות בין-גבוליות של פסולות מסוכנות וסילוקן (באנגלית: Basel Convention on the Control of Transboundary Movements of Hazardous Wastes and Their Disposal), הידועה בקיצור כאמנת בזל, היא אמנה אשר נועדה להפחית תנועת פסולת מסוכנת בין מדינות, ובאופן מיוחד למנוע משלוח פסולות מסוכנות ממדינות מפותחות למדינות מתפתחות. האמנה נועדה אף למזער את כמותן ורעילותן של פסולות, זאת כדי להבטיח ניהול פסולת המתחשב באיכות הסביבה באתר הקרוב ביותר למקום יצירת הפסולת וכן לסייע למדינות מתפתחות בניהול נכון של פסולות מסוכנות ופסולות אחרות הנוצרת בהן. האמנה אינה דנה בנושא פסולת רדיואקטיבית.
כלים הפועלים במסגרת האמנה
האמנה נפתחה לחתימת המדינות ב-22 במרץ 1989, ונכנסה לתוקף ב-5 במאי 1992. 172 מדינות חתמו על האמנה. ישראל הייתה בין המדינות הראשונות אשר חתמו על אמנת בזל ואשררה אותה בחודש דצמבר 1994.
גסטון לנוטר
גסטון לנוטר (בצרפתית: Gaston Lenôtre; 28 במאי 1920 סן ניקולא די בוסק - 8 בינואר 2009 סנלי) היה שף קונדיטור, יוצר שוקולדים, איש עסקים ומחבר צרפתי, אחד ממחדשי האמנות הקולינרית הצרפתית במחצית השנייה של המאה ה-20. בית ספרו היוקרתי, "אקול לנוטר" שעל יד פריז, העמיד דורות של שפים וקונדיטורים. לפי הערכתו של בוקיז חשיבותו של לנוטר בהיסטוריה של הפאטיסרי הצרפתית משתווה לזו של קארם מהמאה ה-19.
רקע משפחתי וצעירותו
גסטון לנוטר ואחיו מרסל היו בניו של גסטון לנוטר האב, אמן הרטבים ("סוֹסֶר") (sauceur) של המלון "גראן הוטל דה פארי", ושל אשתו אלאונור, אחת ה"שפיות" הראשונות בצרפת, שעבדה אצל המשפחות רוטשילד ופרייר, בווילות שלהן בפריז ובבורדו. גסטון הבן נולד בשנת 1920 בסן ניקולא די בוסק, במחוז אר, בנורמנדיה עילית. בנעוריו התלבט בין מקצוע יצור הרהיטים ובין הפאטיסריה.
פריצת הקריירה כקונדיטור
מאמו גסטון לנוטר למד לא מעט מסודות המקצוע, בין היתר, מתכונים של ה"פטי סאבלה" ועוגות האורז שלה. בשנת 1947 פתח בעצמו קונדיטוריה ("פאטיסרי") ביישוב פונט-אודמר (Pont Audemer) ברחוב גמבטה מס.8 וניהל אותה במשך עשר שנים. לאחר מכן מכר אותה ופתח "בוטיק פאטיסרי" בפריז, ברחוב אוטיי.תוך פרק זמן קצר הפך לספק העוגות והמאפים של המשפחות האמידות דאסו, ארסאן ולאגארדר. הלקוחות התלהבו מקינוחי השארלוט, בוואריה, המוסים והמקרון, וגם מהמצאותיו בתחום העוגות הקלות המערבבות טעמים חדשים, כמו למשל ה"אופרה" (שילוב של שוקולד וקפה) ו"סיקסה" (Succès) ("הצלחה" בצרפתית, על בסיס פסטה וקרם נוגטין). ידוע בפרפקציוניזם ובקפדנות שלו, הנדרשת במיוחד במקצוע הקונדיטוריה ("משקל, מידות, דיוק", כפי שנהג לציין), לנוטר השתמש בעבודתו בשיטות ידניות גם כשהיה צריך להכין מנות לאלפי אורחים.
בית הספר לנוטר
בנוסף, הקים בשנות השישים עסק קייטרינג (טרֶטֶר) (traiteur). בשנת 1968 עבר עם המטבחים והמעבדה שלו פלזיר, במחוז איבלין ופתח שם את בית הספר "לנוטר" בשנת 1971. המקום הפך בקרוב למוסד בעל שם במילייה בתחום האומנות הקולינרית. משורות חניכיו יצאו שפים מפורסמים כמו למשל אלן דיקאס, מישל רישאר קונדיטורים כמו פייר ארמה, ז'ראר מילו, מארק אברלן, רז'יס מארקון, רישאר קוטאנסו או איב טיריאס. גם אחיינו, פטריק לנוטר הוא שף ידוע, שמסעדותיו זכו בסך-הכול בשבעה כוכבים במדריך מישלן האדום והצטיין במיוחד כפטיסייה בעת עבודתו במסעדת "לה פביליון דה פרנס" (Le pavillon des Princes) בפריז.
ה"אימפריה"
החל משנת 1975 גסטון לנוטר פתח סניף בחנות הכלבו KaDeWe בברלין. מאז עסקיו התפשטו בשלוש-עשרה ארצות, כולל יפן, ארצות במזרח התיכון, לאס וגאס בארצות הברית וכו'. פתח בהמשך כמה מסעדות גדולות ובעלות שם: "פרה קטלאן" ביער בולון (1976) (אותה מנהל מאז 1997 השף פרדריק אנטון), ה"פביליון אליזה - לנוטר" בשדרות שאנז אליזה (1985), ה"רסטוראן פנורמיק" של האצטדיון "סטאד דה פראנס" (1998), כמו כן כשלושים בוטיקים ברחבי העולם, המסעדה "פביליון דה פראנס" (1982) בדיסני וורלד באורלנדו, פלורידה (יחד עם פול בוקיז ורוז'ה ורז'ה). החל משנת 1985 החברה של גסטון לנוטר נמצאת בשליטת קבוצת אקור (Accor). גסטון לנוטר הלך לעולמו ב-8 בינואר 2009 בביתו בסולון (Sologne). כנס הלוויה התקיים בכנסיית נוטר דאם דה לה קוטיר ביישוב ברנה (המחוז אר) והוא נקבר בחלקה המשפחתית בבית הקברות של היישוב קוטיר. גסטון לנוטר היה נשוי והשאיר שלשה ילדים.
דוד בוסקילה
דוד בוסקילה (נולד ב-1956) הוא יו"ר פורום ערי הפיתוח במרכז השלטון המקומי. כיהן כראש עיריית שדרות בין השנים 1989–1998, שבמהלכן, בשנת 1996 הוכרה שדרות כעיר, ובין השנים 2008–2013.
ביוגרפיה
דוד בוסקילה נולד בשדרות בשנת 1956. לאחר שירותו הצבאי כחובש קרבי בחיל התותחנים, סיים לימודי כלכלה באוניברסיטת תל אביב וכן לימודי תעודה בניתוח מערכות מידע. בהמשך התנסה בעסקים שונים ושימש כיועץ כלכלי ליישובים מטעם השלטון המקומי.
בין השנים 1989-1985 שימש כגזבר מועצת שדרות. ב-1989 נבחר כראש המועצה של שדרות, שהוכרזה בתקופת כהונתו כעיר. בשנת 1995 הוגש נגד בוסקילה כתב אישום באשמת מרמה והפרת אמונים בכך שישב בראש ועדת תכנון ובנייה שדנה בשינוי ייעוד של מגרשים הגובלים בביתו, באופן שהטיב עמו. בוסקילה הודה במסגרת הסדר טיעון, לא הורשע אלא חויב ב-250 שעות לתועלת הציבור, על מנת שלא יידרש לעזוב את תפקידו כראש העיר. אולם בבחירות בשנת 1998 הפסיד בוסקילה בבחירות לאלי מויאל. בשנת 2003 התמודד בוסקילה שוב נגד אלי מויאל ובסיבוב ראשון זכה במספר הקולות הרב ביותר: 3,845, לעומת 3,227 קולות שקיבל מויאל. אולם בסיבוב שני זכה מויאל בראשות העיר, בגוברו עם 5,622 קולות על 4,967 קולות של בוסקילה. בנובמבר 2008 בוסקילה נבחר שוב לראש עיריית שדרות, והחליף בתפקיד את אלי מויאל. בשנת 2013 הפסיד בבחירות ופינה את מקומו לאלון דוידי.
ראש עיריית שדרות
בוסקילה החל בתנופת בנייה נרחבת בעיר עם 3 שכונות חדשות והגדלת תושבי העיר מ 17,000 ל-25,000 תושבים, 3 פארקים חדשים בעיר שבזכותם שדרות ירוקה יותר "סקייטפארק" ומגרשי ספורט הפזורים בעיר. הסדרי תנועה טובים יותר בעזרת כיכרות בעורקים ראשיים בעיר, בניית חניון משאיות שבסיומו תיאסר חניית משאיות בעיר. הורדת אחוזי האבטלה מ -9% ל-3.5% על ידי פתיחת 17 מפעלים חדשים בעיר. קידום בניית פארק תעשיות ספירים בשיתוף עם מועצה אזורית שער הנגב בין המפעלים: "אלבטק", "רבדא", אורנטפוואר", "קודחים", "עוזת", "אופרת", "גל משטחים", "דקלים", "מירז", "מדק", "מלכה פלוס", "פולימרים", "א.ל. ארמן", "סופר נירוסטה", "משק פרידמן".
בניית אצטדיון כדורגל בעיר. בריכת שחיה מקורה ומחוממת כל השנה. בניית מוסדות החינוך הממוגנים בעיר, היסודיים, העל יסודיים וגני הילדים, שיפוץ 12 גני ילדים, בניית כיתות לימוד חכמות דור 3. קידום בניית האקדמיה למוזיקה של המועצה להשכלה גבוה. קידום בניית בית חולים שיקומי ללב של הרב אלימלך פירר.
אנטולי רובין
אנטולי (יצחק) רובין (29 בינואר 1927 – 17 בינואר 2017) היה ניצול שואה ואסיר ציון ששרד את הגולאגים. גיבור הספר "אסיר ציון" של הסופרת גלילה רון פדר עמית אשר הנציח את זיכרונותיו על סבלו בתקופה זו.
ילדותו ותחילת דרכו
רובין נולד במינסק שבבלארוס בשנת 1927 למשפחה מסורתית, הצעיר מבין ארבעה ילדים. אביו, פנחס, היה פקיד בארגון סיוע ליתומים.
ביוני 1941, עם פלישת הגרמנים לברית המועצות, שהה רובין במחנה קיץ ליד מינסק. בשובו למינסק גילה שביתו נשרף. הוא הצטרף לנמלטים מזרחה, אך הגרמנים הגיעו לעיירה בה שהה עם משפחת דודתו ביילה, והם שבו למינסק. בבית דודתו רבקה מצא את אמו אתל ואחיותיו, תמר ובטי. אביו נרצח כשחיפש את משפחתו בדרך למוסקבה. אחיו הבכור, חיים, שירת בצבא האדום.
בני המשפחה הוכנסו לגטו מינסק. אחותו תמר עבדה בחלק הרוסי של העיר כדי להשיג מזון. באקציה השנייה בנובמבר 1941, נלקחו רובין, אחיותיו ואמו עם המיועדים למוות. תמר תחילה, ואחר כך רובין עצמו, הצליחו לברוח מתוך הטורים שהוצעדו לבורות הירי. תמר הגיעה לפרטיזנים, אך הוסגרה לגרמנים, עונתה ונתלתה בחצר בית הסוהר. אמו ואחותו בטי נורו למוות בבורות המוות בטוצ'ינקה. רובין שב לגטו, עבד בעבודות כפייה וניזון משיירי אוכל של גרמנים. במרץ 1942 נעצר בשובו לגטו ומוין לאקציית חיסול נוספת, אך שוב הצליח להימלט
חבר גרמני של אביו נתן לו מסמכים של רוסי שמצא. רובין הצטרף לשרתת בית ספר אוסטרית כשהלכה זו אל בתה בכפר דרבושינה לפני אקציית החיסול הסופית של גטו מינסק. בכפר, עסק בעבודות המשק, תחת זהותו הבדויה ונהג גם לרעות את הפרות. באותה תקופה שאף להצטרף לפרטיזנים ועשה הכל על מנת לפגוש אותם. כשפגש בפרטיזנים וביקש להצטרף אליהם כדי לנקום בגרמנים, נתקל באנטישמיות וכמעט שנרצח .
כאשר נכנס הצבא האדום לכפר שבו התגורר ב-1944 חש כאילו נולד מחדש, השמיד את תעודותיו הרוסיות על שם סטאפנוב כי סבר שאינו זקוק להן עוד, ושב למינסק. במינסק גילה שמעשרת דודיו ודודותיו שרדו רק דודה אחת וארבעת ילדיה. הוא החליט להתגייס לצבא אך היה לו מראה של נער ולכן לא גויס. מסיבה זו, הלך לבית ספר מקצועי צבאי לשיפוץ טנקים שהעניק לתלמידיו מזון, פנימייה ועבודה. מהטנקים פירק חלקי רדיו שהורכבו על ידי חברו ולראשונה שמע את קול הרדיו החופשי.
הוא עסק בספורט ולמד בשיעורי ערב לשם עמידה בבחינות הבגרות. הוא נתקל באנטישמיותוהגיב על דברי האנטישמים. בשלב זה לא הייתה לו שום ידיעה על יהדות.
המאסר הראשון - העלילה האנטישמית
בימי שלטונות של סטלין רובין נשלח על ידי ראשי הסקציה לאגרוף למפגן ארצי של פעילי תרבות הגוף שנערכה בכיכר האדומה במוסקבה. בשובו, ב-14.11.1946, נכלא בעוון נטישה של מתקן צבאי בבית הסוהר העירוני. רובין נידון על ידי בית דין צבאי אף על פי שחלפה שנה וחצי מסיום המלחמה. הוא נדון ל-5 שנות כליאה במחנות העבודה לתיקון המידות בשל דעותיו הלאומניות, השקפתו ה"בלתי בריאה" על המשטר הסובייטי וההשפעה ההרסנית שהייתה לו על הנוער סביבו. אך מתוך התחשבות בכך שהתייתם ובסך הכל ערק לצורך לימודים, נפסקו לו 5 שנות כליאה בלבד.
לאחר מאסר של שנה וחצי במחנה סטנציה יאיהשבסיביר, שוחרר ונסע במשך שבוע ימים חזרה למינסק, כשהוא נוסע על גגות של קרונות ועל המישור שבין הקרונות. כששב למינסק, חזר ללימודים שמהם נלקח למאסר. מאחר שבמכון לתרבות הגוף ניתן מענק גבוה וניתנו מנות נוספות של אוכל ומדי ספורט שונים, בחר ללמוד במכון לתרבות הגוף אף על פי שרצה ללמוד רפואה.
תוך כדי הלימודים, העלה את הכנסתו גם על ידי תרומת דם, התקדם בספורט בתחרויות אגרוף וזכה במקומות הראשונים. רצונו להיות חזק ולעמוד בהתקפותיהם של האנטישמיים למיניהם, חיזקו אותו ברצונו לנצח. החוסן הגופני שפיתח עזר לו אחר כך בעבודות הפרך במחנות, כשנאסר בשנית.
ההתעוררות הלאומית
האנטישמיות שבה נתקל מצד האוכלוסייה המקומית בזמן הכיבוש הגרמני, במאסר ובמחנות ולאחר מכן במשפט הרופאים, הביאו אותו לכך שבהדרגה עמידתו על יהדותו לבשה צורה מסודרת. באותה תקופה, ידיעותיו בענייני היהודים היו דלות והוא לא ידע את תולדות ישראל, הלשון, התרבות והספרות.
החל מאותה תקופה, היו כל רעיונותיו, מרצו ואמצעיו מוקדשים להשגת מטרה נכספת זו והכל נבחן מנקודת מבט לאומית. הוא הקדיש את כל זמנו הפנוי ואת כל כספו להשגת מידע המעניין אותו בענייני היהדות וישראל ופעל להנחלת הגאווה על היותם יהודים בקרב הצעירים שנהו אחריו.
ב-1955 הוא הגיע לריגה לצפות בתחרויות ספורט. שם השלטון הסובייטי היה רק מאז ימי המלחמה, ועדיין נותרו יהודים שהיו עסקנים פעילים בארגוני יהודים שונים, בעיקר בית"ר ונשתמרו ספריות יהודיות עשירות. ברחובות דיברו יידיש, היהודים שמרו על המסורת והמנהגים, היו מתכנסים יחד וחוגגים את חגי ישראל.
כשחזר למינסק, מצא חומר בספריה המרכזית, כולל חוברת של גורקי על האנטישמיות והחל להשתמש בחומר הזה בשיחות על האנטישמיות המשתוללת עם יהודים מתבוללים ועם הקשישים, ואילו את הצעירים עניינו נושאים יהודיים כמו נאומי גרומיקו וצרפקין על הקמת מדינת ישראל. באמצעים אלה הוא הזכיר להם שהם יהודים ועורר בהם עניין בשאלת היהודים ובמדינת ישראל. עיקר מטרתו הייתה לעורר בהם גאווה לאומית.
ב-1957 נערך במוסקבה פסטיבל הנוער הבינלאומי. מהעיתונים הבין שגם משלחת מישראל תשתתף. כדי להגיע ולפגוש את המשלחת הזו נסע תחילה ללנינגרד לתחרויות ספורט וליתר ביטחון הגיע למוסקבה שבוע לפני תחילת הפסטיבל. בחזרה של טקס פתיחת הפסטיבל ראה את הישראלים, רץ אליהם ושאל אותם המון שאלות ונמצא בקרבת המשלחת מהשכם בבוקר ועד מאוחר בערב. הוא רצה לדעת הרבה וגם סתם לשוחח איתם ולראות יהודים כמוהו שהם בני חורין ועצמאיים. שם הכיר יהודים רוסיים שבאו מכל קצוות ברית המועצות, לראות בעיניהם את שליחי הארץ שלהם, לראות את ריקודי העם של הישראלים, לשמוע את שיריהם ולראות את המבצעים עצמם. רובין מתאר כי היהודים הקיפו כל הזמן את הישראלים ולא הפסיקו לשאול אותם שאלות. הוא עצמו צילם את כל המשלחת וכל חבר במשלחת בנפרד והרבה לצלם את הדגל הישראלי. הוא תיאר שהיום הגדול של יהודי ברית המועצות שהתקבצו, היה היום שבו השתתפה המשלחת מישראל.
רובין הכיר את אחד ממדריכי המשלחת ונדבר להיפגש עמו ולקבל ספרות ומזכרות בשביל הבחורים במינסק. כשהוא הגיע בשעה היעודה, הסתבר כי אנשי המשלחת היו תחת מעקב צמוד של אנשי הק.ג.ב. וכי אחד מאנשי הק.ג.ב. עקב אחריו. עקב כך, לא עלה בידיו לקבל חומר וכל מה שהצליח לקבל היה את הכתובת של המדריך.
למרות כל המכשולים, הצליח רובין לצבור כמות מסוימת של ספרים, חוברות, עלונים ומזכרות שהיו בעיניו רכוש גדול והוא שיווה לעיניו את שמחתם של הבחורים במינסק. כשחזר, סיפר בהרחבה את אשר למד. רובין מתאר כי הצימאון שלו לידיעות בשאלת היהודים והרצון שלו למסור את הידיעות לאחרים, היו כאש בעצמותיו ולכן שכח את כל כללי הזהירות, מה גם שלא היה לו ניסיון בפעולות מחתרת.
החקירה והמשפט
בחקירתו סירב לשתף פעולה עם החוקרים ולמרות כל שיטות החקירה שהופעלו עליו, הוא לא נשבר, לא מסר שמות ולא אישר דבר. במהלך החקירות,
כאשר גילה שהחוקרים מצאו פתק ובו נרשם בצופן מספר טלפון של עובד שגרירות ישראל, הוא בלע את הפתק. על כך, הובל בכבלים חזרה והושם בצינוק.
יחד איתו נאסרו עוד שני אנשים, אחד שהיה אלוף הרפובליקה בהיאבקות והיה יהודי פשוט. כשנסע זה לפולין נתנו בידיו יהודים שברחו ממינסק ספרים, חוברות ועיתונים מישראל ומצרפת ברוסית, ביידיש ובעברית. בחקירה, אמר רובין, כי ניתן לאותו ספורטאי צרור עבורו וכי הלז אפילו לא הציץ לראות את תכולתו, הביאו ומסר לו את הצרור הסגור. גם הספורטאי אמר כך, אף על פי שלא נדברו מראש. עדות זו עזרה לאותו ספורטאי במשפט.
שותפו השני לאשמה של רובין היה רופא, שהיה בוגר ממנו בשנתיים, בנו של קומוניסט וותיק שהיה בעל וותק במחתרת. הוא ידע הרבה על פעילותו של רובין, אך לא הכל. אדם זה גילה התעניינות בשאלת היהודים. רובין נתן לו פרסומים והרופא הפיץ אותם בין מכריו. כשהוא נאסר הוא נשבר מיד והחל לדבר וסיפר את כל מה שידע וזכר ואף כתב מכתב הודאה וחרטה אל הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית. כששמע בחקירה על מעשים אחרים שלא ידע, הטיל את כל האשמה על רובין. לעומתו, רובין קיבל על עצמו כל אשמה שהוכחה ואמר כי שידל אותו לעשות מעשים מסוימים, נתן בידיו פרסומים וכי כל האחריות למעשיו היא עליו. הוא סבר כי לא מדובר בשאלתו האישית בלבד, אלא שרואים בהם את נציגי היהודים הציוניים. כששמע על הדרך בה נהג, התבייש שאותו רופא הוא יהודי. רופא זה היה היחיד שהעיד שרובין התכוון להתנקש בחיי ניקיטה חרושצ'וב וסיפר שביקש ממנו ציאניד כדי לשים את הרעל בקליע שנועד לחרושצ'וב ובשביל עצמו כדי לתפור את הכמוסה בדש המקטורן. מלבד נתוני הבילוש לא הייתה בידי הק.ג.ב כל הוכחה להאשמה זו למעט עדותו של הרופא.
מוגות הלב של הרופא, מילאה את רובין זעם. גם בחקירה וגם במחנה, הרגיש שאין רואים בו אדם ששמו רובין וזה הכל, אלא שהוא גם נציג של לאום מסוים שיחס האוכלוסייה אליו היה מגמתי. בהמשך התברר כי החוקרים ניסו לנפח את עניינו, לכלול בו את שגרירות ישראל ולטעון כי הוא, רובין, כביכול קיבל הוראה משגרירות ישראל להתנקש בחרושצ'וב. היה ברור כי הסעיף על ניסיון התנקשות בחרושצ'וב היה הסעיף העיקרי ועליו העונש היה עונש מוות. הוא סירב לעו"ד שיגן עליו ואמר שיגן על עצמו, אך מינו לו עו"ד שהיה יושב ראש לשכת עורכי הדין בביילורוסיה. החקירה נמשכה חמישה חודשים, במשך ארבעה מהם היה כלוא בתא ליחיד.
לאחר שנסתיימה החקירה, הוצג בפניו באופן רשמי, כתב האישום על בגידה במולדת, ניסיון לרצוח את חרושצ'וב, תעמולה אנטי סובייטית ותעמולה שכללה הפצת ספרות ציונית, קשר עם שגרירות ישראל וליבוי הליכי רוח לאומניים.
במשפט העידו כ-20 עדים, רק אלה שתמכו באישום. אחדים הכחישו את עדותם הקודמת בטענה שהפחידו אותם וכי החזיקו אותם בחקירה 6–8 שעות רצופות. התובע שם את הדגש על הכוונה להתנקש בחיי חרושצ'וב, אך בסיום נאומו הודיע שמכיוון שניסיון ההתנקשות לא הוצא לפועל והייתה כוונה בלבד – הכוונה תיכלל בסעיף 70 לקודאקס הפלילי של ביילורוסיה. בסיכום נאומו, דרש לפסוק לרובין על היותו המארגן של הקבוצה הנפשעת, 5 שנות כליאה במחנות עבודה לתיקון המידות. לרופא נפסקו שנתיים וסילוק מהמפלגה הקומוניסטית ולמתאגרף נפסקו 6 חודשים בלבד. כשניתן לרובין לומר את דברו האחרון, הוא המשיך בהגנה על עמדותיו ודיבר על האנטישמיות הממלכתית בברית המועצות, על דיכוי החיים הלאומיים של היהודים, על ההטמעה הכפויה והצהיר כי מטרתו היא לצאת למולדתו, ישראל. עד לנאומו זה, דיווח עורך דינו לקרובי המשפחה כי הוחלט לפסוק לו 3 שנים בלבד. לאחר הנאום ולאחר התייעצות, פסק לו בית המשפט 6 שנות כליאה וזאת בשל התנהגותו החצופה במשפט ועמידתו על השקפותיו הנפשעות.
המאסר השני – התגבשות התנועה הציונית
בתקופת כליאתו השנייה, היו כעשירית הכלואים במחנות מורדוביה יהודים שנכלאו על "פשעים שונים". ביניהם היו "רוויזיוניסטים", שעדיין האמינו שאפשר לשנות את מהות האנטישמיות בברית המועצות. היו שכתבו על האנטישמיות והתקוממו נגדה ועל דיבה זו נפסקו להם 3–8 שנים, והיו יהודים שנכלאו על פעילות ציונית. במחנה היו כל היהודים מאוחדים בנושא אחד – ישראל. הם נפגשו בקביעות, החליפו ידיעות, כל אחד סיפר מה שקרא ושמע, בני הדור הוותיק סיפרו פרקים מתולדות עם ישראל, תרבותו ומסורתו. היו ביניהם יודעי עברית שלימדו את השפה. לא היו ספרי לימוד ולא מילונים והם חיברו בעצמם מילונים קטנים. הם לקחו אלפונים רוסיים וכתבו את התרגום העברי מעל למילים הרוסיות, חיברו משפטים שימושיים וחגגו יחד את כל חגי ישראל. הם היו מתכנסים באחד המחסנים לבגדי עבודה ואחד היהודים הקשישים היה קורא את התפילות והם קיימו את המצוות כפי שיכלו. ביום הכיפורים כולם צמו, דתיים וחילונים כאחד. קיום מצוות הדת היה עבורם הפגנת ייחוד לאומי. ממטבעות כסף ישנים צרפו סמלי מגן דוד וענדו אותם על החזה. כל זה התנהל תוך כדי עבודות כפייה קשות ומתישות והרעבה מתמדת.
כאשר נוצרו התנאים שעשויים היו לגרום לשחרורו המוקדם, כתבו בני המשפחה בקשה לכך. מפקד היחידה שלו דיווח לו על כך ואמר שעליו לכתוב עליו חוות דעת. מאוחר יותר הוא ניסה לצרפו ל"פעילות ציבורית". כשרובין שמע על כך באספה, הוא קפץ כנשוך נחש ודרש בצורה נמרצת למחוק את שמו מ"רשימה שחורה זו" והודיע שלא ירשה להם לבצע דרכו עסקים מלוכלכים. הוא נמחק מהרשימה ונאמר לו כי ישלם ביוקר על סירוב זה. לאחר שבועיים, הגיעה התשובה של התובע הכללי ובה נאמר כי נבצר להפחית מעונשו בגלל התנהגותו הגרועה.
רובין מתאר כי במהלך כל המאסר, חשוב היה לו שלא יפגר בעבודה ולא יראה חולשה. אם ניסר ביחד עם מישהו בול עץ, מעולם לא ביקש הפסקה עד שבן הזוג היה מבקש הפסקת עישון. במיוחד היה לו קשה בזמן התקפי מיגרנה, מאחר שלא שיחררו אותם מעבודת הפרך. עד לשנה האחרונה למאסרו, היה מצבו הגופני טוב, הוא התחסן ולא חלה. אולם לקראת סיום תקופת המאסר, התדרדרה בריאותו. תרמו לכך מנות הרעב, העבודה קשה ומתח העצבים הקבוע. במשך כל ימות האביב של 1964, עמד בתוך שלוליות של מי הפשרת שלגים והחל לסבול מכאבים חזקים ברגליים. כתוצאה, סבל מלילות של נדודי שינה מרוב כאב והריפוי הפרימיטיבי הנקוט במחנה לא עזר לו והוא חיכה בקוצר רוח לשחרור. אז אירעה תקרית נוספת, שבה לאומני רוסי החל להשתולל בזמן העבודה ולהשמיץ את ישראל והציונות. רובין ניגש אליו לשאול אותו מה העניין ולמה הוא משתולל כך והוא הסתער עליו "אני יודע שאתה ציוני, אתם מתעללים בערבים! אתם גרועים מפשיסטים!" וכיוצא בזה. מאחר שלא היה טעם בוויכוח איתו, רובין נקט "דרך שכנוע" אחרת... הוחזר למחנה ונפסקו לו עשרה ימי צינוק. להחלטה צורפה הודעת המוכה שהותקף על ידי ציוני וכן תעודת רופא על שטפי דם, שן שבורה ועוד. רובין זכה לכבד ולחנוך צינוק חדש, קר וטחוב אשר אורכו שני מטרים ורוחבו מטר וחצי.
כשיצא מהצינוק היה נראה כאילו עבר מחלה קשה וממושכת. הלאומני הרוסי ביקש העברה מחשש נקמה וכשרובין יצא מהצינוק הוא כבר לא היה במחנה. באותה תקופה, החלו לשחרר אסירים שכמעט סיימו את מעצרם אולם החתימו אותם על בקשת חנינה ובכך הודה הנאשם באשמתו ובצדקת דינו. כשהציעו זאת לרובין, הוא כדרכו סירב ושוב נקלע לוויכוח עם איש הק.ג.ב. שטען כי היהודים הם עם של נוכלים, ספסרים וגנבים. רובין ענה לו שאם מסתכלים במחנה האסירים הפליליים הסמוך, כלואים בו רוצחים, אנשי כנופיות, אנסים ושודדים, ורובם רוסים, המסקנה היא שהעם הרוסי הוא כזה.
כשהשתחרר, נסע למינסק דרך מוסקבה. הודות למחנות, היו לו ידידים רבים במוסקבה, בלנינגרד, בקייב בריגה ובערים אחרות. עוד מהמחנה קיים קשרים עם אחרים שהשתחררו לפניו.
המעבר הקיצוני מחיי האסיר לחיים הרועשים של מוסקבה המם אותו. החברים הוליכו אותו לחוגי מכריהם ולבילויים שונים וכעבור 4 ימים יצא למינסק. במינסק שהה יום אחד ונסע לריגה שגם שם חיכו לו חברים. בריגה הייתה אווירה יהודית, בני הנוער התאספו וערכו נשפים ששרו בהם שירים יהודיים ורקדו ריקודים יהודיים. ביקרו בבית הכנסת, נסעו לגיא ההריגה של יהודי ריגה (טבח יער רומבולה) שבו הוצבו מצבות. רובין הכיר בריגה פעילים יהודיים רבים, שתה בצמא את החדשות מישראל, אסף פרסומים יהודיים ויצא לתחנת הרכבת כשידידיו מלווים אותו. בתחנת הרכבת, נוכח לדעת שלא רק ידידיו מלווים אותו, אלא גם הק.ג.ב. הוא נפרד מידידיו ונכנס לקרון השביעי. היה לו ברור שאם זכה לליווי של אנשי הק.ג.ב. הוא יזכה לראות אותם מקבלים את פניו במינסק. לפני שהגיע למינסק הוא עבר לקרון ה-13 כדי לעקוב אחר מעשיהם ואכן חיכו לו סוכנים ליד הקרון ה-7, החליטו שהוא נעלם וראוי לבדוק אם הוא הגיע הביתה או שנתקע בדרך. שעה לאחר שרובין הגיע לביתו, הגיע אדם בלבוש אזרחי והציג את עצמו כעובד המשטרה. הוא שאל את בני הבית עליו וכשרובין יצא אליו הוא התחיל למלמל משהו על סידור עבודה ועל רישום למגורים וברור היה שהוא רצה רק לבדוק אם הוא הגיע. במשך חודשיים התדפק על דלתות של משרדים שונים ונדחה בנימוקים שונים, אף אחד לא רצה לקבל אותו לעבודה. המנהלים רצו לבטח את עצמם מפני כל צרה ושלחו אותו לארגונים גבוהים יותר או אל הוועדים המרכזיים של המפלגה להביא משם הפניה למקום העבודה.
הקמת התנועה הציונית במינסק
חודש לאחר שחרורו הגיעה אליו פתאום החלטת בית הדין העליון של ברית המועצות ובה נאמר שלאחר שנתברר משפטו מחדש והאשמות לא הוכחו, הוא זוכה לרהביליטציה וכל זכויותיו הוחזרו. רובין התקבל לעבודה בבית החולים העירוני למשרת מורה בכיר להתעמלות רפואית ובו זמנית החל בפעילות להקניית הידע על היהדות ומדינת ישראל, במיוחד לצעירים. הוא שאף לעורר בלב היהודים המתבוללים רגשי כבוד לאומיים, גאווה לאומית ולהכין אותם לשיבה אל המולדת ההיסטורית, לישראל.