cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שם צופן: וריטי
ביקורות
הספר קיבל בעיקר ביקורות חיוביות עם צאתו. הניו יורק טיימס שיבח אותו כ"נובלה אפלה ומורכבת של משחקי תעתוע ומחשבה, מהסוג שעליך לקרוא פעמיים" כמו כן, הספר נמנה עם רשימה מצומצמת של ספרי נוער, אשר קיבלו ציון מקסימלי מעיתונים מובילים בארצות הברית ובריטניה גם בארץ הספר זכה לביקורות חיוביות. בהארץ נכתב "על כריכתו של הספר מצוין שהוא רב מכר של "ניו יורק טיימס". אני מקווה שהספר הזה יקסום לקורא הישראלי ויסחף אותו לסיפור על אהבה וידידות שצמח בין נערות בתנאים קשים." בישראל היום נכתב ""שם צופן: וריטי", שראה אור לאחרונה בהוצאת עוץ, הוא ספר מסוגה שכמעט פסה מן העולם: סיפור גבורה מקסים על שתי נערות אנגליות, האחת אריסטוקרטית סקוטית מושלמת, והשנייה ממוצא יהודי צנוע, שהגורל ומלחמת העולם השנייה שזרו את חייהן יחד."
בית הכנסת בזניצה
בית הכנסת בזניצה (בסרבו-קרואטית: Sinagoge u Zenici) היה בית כנסת, אשר פעל בעיר זניצה במרכז בוסניה והרצגובינה בין השנים 1903–1941.
היסטוריה
יהודים ספרדים הגיעו לזניצה במהלך המאה ה-18. המצבה הקדומה ביותר שאותרה בבית הקברות היהודי בזניצה היא מ-1747. ב-1880, לאחר סיפוח בוסניה בפועל על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית נוסדה רשמית הקהילה במקום. בשלהי המאה ה-19 היגרו לעיר משפחות של יהודים אשכנזים שראשיהן הועסקו במנגנון הממשל המקומי או שהיו בעלי מקצועות חופשיים. בראשית המאה ה-20 התגוררו בזניצה כ-300 יהודים, וערב הפלישה ליוגוסלביה כ-200. בשואת יהודי יוגוסלביה נספו 185 מבני הקהילה, והיא לא חודשה לאחר מלחמת העולם השנייה.
המבנה
בית הכנסת הוקם ב-1903 בסגנון אדריכלי נאו-מורי. המבנה היה בן שתי קומות. גובהו הפנימי היה 10 מטרים, שטחו 120 מטר מרובע, וקומתו השנייה שימשה לעזרת נשים. אף על פי שהקהילה היהודית הייתה מעורבת, היה בית הכנסת בעל צביון ספרדי והתפילות נוהלו בדרך כלל בנוסח הספרדים. בתקופת בין המלחמות כיהן ליאון יהודה פינצי כרב הראשי של הקהילה, החזנים היו מוריץ אלטרץ ומוריץ שלום, וראשי הקהל היו יהודה מונטיליו, משה דאנון והרמן לייב ליבלינג.
ב-1960 נמכר מבנה בית הכנסת לרשות המקומית זניצה. ב-1967 שוּכָּן במבנה המוזיאון האתנוגרפי של זניצה. כאשר נחנך המוזיאון האתנוגרפי הותקנה במקום לוחית זיכרון לזכר בני הקהילה שנספו בשואה. המבנה מתוחזק על ידי הרשות המקומית ובקומתו הראשונה מוצגת תערוכה ובה גם חפצי יודאיקה של הקהילה היהודית ובכללם שני כתרי רימונים משלהי המאה ה-19, וחנוכיה.
מודל צבא העם
מודל צבא העם הוא סוג מסוים של גיוס כוח אדם לצבא. בשיטה זו, נהוג להחיל גיוס חובה על כל האוכלוסייה עם יוצאים מעטים מהכלל. השיטה הייתה נפוצה בעת העתיקה, בה הצבא הורכב בדרך כלל ממגויסי אד-הוק למשימה מסוימת או למלחמה ספציפית. עם הזמן, הלך הצבא והתמקצע ובמקומות רבים זנחו את הגיוס ההמוני ופנו לצבא המבוסס על חיילים אשר רואים בשירותם הצבאי קריירה לחיים ולא משימה זמנית.
מודל זה חזר לאופנה באירופה עם המהפכה הצרפתית בשלהי המאה ה-18. הפרלמנט המהפכני הכריז על גיוס חירום לצבא שהוטל על כל הצרפתים כדי להדוף את ההתקפות של שכנותיה אשר ביקשו לחנוק את המהפכה ולהחזיר את בית בורבון לשלטון בצרפת. לאחר ניצחונות צרפתיים והגידול המשמעותי בכוח האדם המשרת בצבאם פנו אימצו מדינות אירופאיות רבות את המודל גם עבורן.
עם התמעטות סכסוכים מזוינים שכוללים צבאות גדולים בתום מלחמת העולם השנייה, זנחו מדינות רבות את מודל צבא העם ועברו לגיוס על בסיס התנדבותי.
הגיוס לצה"ל
ראשיתו של מודל זה ככל הנראה עוד בטרם הקמת המדינה, בעיקרון "צבא האומה" שקבע יהושע גלוברמן מפקד החי"ש בשנות ה-40, ושנועד להגשים שני יעדים: גיוס מירב המשאבים הלאומיים בעתות מלחמה ויצירת אינטגרציה חברתית-תרבותית. ב-1948, לאחר הקמת צה"ל, התווה דוד בן-גוריון, בהתאם לתפיסת הממלכתיות שלו, עקרונות אלה: על העם מגן צבא העם; הגיוס חייב לחול על הכל; לצבא נועדו תפקידים חברתיים וחינוכיים והוא שותף מרכזי בתהליך של בניין האומה.
בישראל ייעדה הממשלה לצבא משימות נוספות, בנוסף למשימתו הצבאית. כך נדרש הצבא לשמש כלי ליישום מדיניות כור ההיתוך, באמצעות שילובם של כל מגזרי החברה הישראלית ביחידותיו. ומשימות נוספות כגון חינוך על ידי מורות חיילות, אשר אינן משרתות בבסיס צבאי, אלא עוסקות בחינוך בני נוער ובקליטת עלייה. פרויקט מקא"ם הוא דוגמה נוספת לשימוש לא צבאי בצה"ל. במסגרת הפרויקט משולבים בצה"ל נערים מרקע סוציואקונומי קשה, לעיתים תוך השלמת השכלה והכשרה מקצועית.
שחיקת המודל בישראל
לאורך השנים נשחק מודל צבא העם, בשני היבטים. ראשית, הביאה לכך הירידה בשיעורי הגיוס. לירידה זו מספר גורמים, ובהם העלייה בשיעור תלמידי הישיבות שתורתם אומנותם (מ-400 בשנה בראשית ימי המדינה לכ-7,000 בשנה בשנת 2010). העלייה בשיעורם באוכלוסייה של בני המגזר הערבי הפטורים מגיוס וכן מגמה של ניצול גובר של הסעיף בחוק שירות ביטחון המאפשר לבנות לקבל פטור מטעמי הכרה דתית על סמך הצהרתן. וירידת המוטיבציה להתגייס במגזר הכללי. הירידה המתמשכת בשיעורי הגיוס הביאה לכך שבשנת 2010, רק כמחצית מבני הנוער מתגייסים לצה"ל. ראש אכ"א, אבי זמיר, העלה בראשית 2011 חשש שהמשך המגמה יוביל לקריסתו של מודל "צבא העם" עד 2020.
בעקבות שחיקת המודל, ובעקבות הביקורת על "מודל צבא העם" בשיח הציבורי בישראל הועלה "מודל הצבא המקצועי", כלומר גישה לפיה תפקידו של צה"ל מסתכם בהגנה על ביטחונה של המדינה, בניגוד לגישות אחרות המציבות לצה"ל מטרות נוספות (כגון כלי ליישום מדיניות כור ההיתוך, איחוד בעם, וכו'). הדוגלים בגישה זו טוענים כי לצבא מקצועי יתרונות בולטים ורבים על פני מודל צבא העם.
חותם הקיסר
חותם הקיסר הוא החותם הרשמי של קיסר יפן. החותם מרובע ומכיל את הכיתוב "天皇御璽" בכתב החותם הארכאי הסיני (ביפנית: 篆書 tensho). בחותם מופיעות שתי שורות בכתב אנכי. השורה הימנית היא הכיתוב "天皇" (טֶנוֹ; קיסר), והשורה השמאלית היא הכיתוב "御璽" (גיוג'י; חותם הכבוד). בחותם משתמשים במסמכים מדיניים רשמיים, כגון אמנות, מנויים, חוקים, מסמכי שגרירות, מסמכים מטעם ראש הממשלה ונשיא בית המשפט העליון, ואף על מסמכי פיטורים.
היסטוריה
חותם הקיסר הופיע לראשונה בתקופת נארה. אף על פי שבמקור הכינו אותו מנחושת, ב-1868, לאחר רסטורציית מייג'י הוא יוצר מאבן, ולאחר מכן מזהב טהור. החותם הנוכחי עשוי זהב טהור, ממדיו הם תשעה סנטימטרים רבועים ומשקלו 4.5 קילוגרם. יוצר החותם הוא אָבֶּאִי רֶקידוֹ (安部井 櫟堂), שעליו הוטל גם עיצוב חותם המדינה ב-1874. בעת השימוש בחותם משתמשים בדיו צינובר, המיוצר במיוחד בלשכת ההדפסה היפנית.
רפרודוקציה (זיוף) של חותם המדינה או חותם הקיסר באופן בלתי מורשה היא עבירה חמורה, שהעונש עליה הוא לפחות שנתיים של עבודת פרך, על פי סעיף 164 בחוק מספר 1 של החוק הפלילי.
הדי שניידר
קורות חייה
הדי שניידר נולדה במשפחה יהודית כבתם של ינה שניידר, עובד דפוס (1885–1951) ושל אנה בראון, רוקמת. ביוזמת אמה, היא לקחה שיעורי פסנתר מגיל שש אצל מרגיט באלינט, שזיהתה מהר את הכישרון הגדול של תלמידתה.
באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט למדה בין היתר אצל שני המאסטרים הגדולים לאו ויינר ולאיוש הרנאדי (במקור היימליך). העיתון "אוישאג" כתב עליה כך במרץ 1938:
בשל יהדותה והחוקים ה(אנטי)יהודיים כמו החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי לא יכלה להופיע אחרי 1939 בפני קהל שכלל גם לא יהודים, אלא רק באירועי מוזיקה במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בעיקר בתיאטרון גולדמארק, רק בפני קהל יהודי.
הקריירה שלה יצאה לדרך למעשה רק אחרי מלחמת העולם השנייה לאחר שזכתה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית לכינור ופסנתר מרגריט לונג-ז'אק טיבו בפריז ב-1946. היא הופיעה בסיבובי הופעות זרים רבים וקצרה הצלחה בעיקר עם הטכניקה המבריקה והידע הגדול שלה בסגנונות. היא נתנה את הקונצרט הראשון שלה בבודפשט רק בדצמבר 1946, ומשנות ה-50 נתנה קונצרטים רבים ונשמעה בקביעות ברדיו ההונגרי. ב-1954, חברת התקליטים הונגרוטון (חברת התקליטים הוותיקה ביותר בהונגריה) הקליטה את הרפסודיות של ליסט בביצועה.
להדי שניידר הייתה ידידות קרובה עם הפסנתרנית אנני פישר (יהודייה-הונגרייה גם היא). ב-1956 עזבה את הונגריה עם בעלה והתיישבה בהולנד. שם לימדה בקונסרבטוריון מאסטריכט. בעלה היה הכנר טיבור ברקוביץ'. הם התחתנו מייד אחרי המלחמה.
הצי השלישי לאוסטרליה
האונייה הראשונה שהגיעה לסידני הייתה Mary Ann עם מטען של נידונות ואספקה ב-9 ביולי 1791. האונייה Mary Ann הפליגה בכוחות עצמה למפרצון סידני, אם כי קיימת מחלוקת על האם היא הייתה האונייה האחרונה של הצי השני, או הספינה הראשונה של הצי השלישי, או שפשוט הפליגה לה באופן עצמאי, כמו HMS Gorgon. הכלים ששייכים באופן חד-משמעי לצי השלישי נמצאו באונייה.
למרות זאת, האוניות שמרכיבות כל צי נקבעים מנקודת מבטם של המתיישבים במפרצון סידני. עבורם, הצי השני הגיע ב-1790 (יוני), והצי השלישי הגיע ב-1791 (יולי-אוקטובר). לפי נקודת מבט זו, Mary Ann שייכת לצי השלישי.
האונייה שהגיעה קצת יותר משלושה שבועות לאחר מכן, ב-1 באוגוסט 1791, הייתה Matilda. עם האונייה Matilda הגיעו חדשות כי היו עוד תשע ספינות שעושות את דרכן לסידני, ואשר צפויות להגיע בקרוב. האונייה האחרונה של הצי, Admiral Barrington, הגיעה ב-16 באוקטובר, כמעט 11 שבועות לאחר Matilda, ו-14 שבועות לאחר Mary Ann.
אוניות הצי השלישי
Atlantic, Salamander, ו-William and Ann עזבו את פלימות'; הסוכן הימי שלהם היה סגן ויליאם בוון. Albemarle, Active, Admiral Barrington, Britannia, ו-Matilda עזבו את פורטסמות'; הסוכן הימי שלהם היה סגן רוברט פארי יאנג. Queen עזבה את קורק, אירלנד; הסוכן הימי שלה היה סגן סמואל בלו.
לאחר שמסרו את הנידונים, Active, Admiral Barrington, Albemarle, ו-Queen הפליגו להודו. אוניות מלחמה צרפתיות כבשו את Active ואת Albemarle כאשר הם כמעט הגיעו להודו. הפיראטים רצחו את רוב חברי הצוות של Admiral Barrington ליד מומבאי, אבל, לאחר מכן, היא כנראה התאוששה. עם זאת, אוניית מלחמה צרפתית כבשה אותה ב-1797.
Britannia, Mary Ann, Matilda, Salamander, ו-William and Ann שומשו, לאחר מכן, לציד לווייתנים. ב-1806, Britannia הושמדה מול חופי ניו סאות' ויילס. Matilda הושמדה על ידי להקת לווייתנים בפברואר 1792.
אנשי הצי השלישי
מהטבלה שלעיל ניתן לראות כי 173 גברים ו-9 נשים נפטרו במהלך הפלגה זו. אף על פי ששיעור התמותה הזה היה גבוה, הוא לא היה גבוה כמו זה שהיה בצי השני. בין אנשי הצי, ניתן למנות את:
הפרלמנט של רומניה
הפרלמנט של רומניה (ברומנית: Parlamentul României) הוא הרשות המחוקקת ברומניה. הוא מורכב משני בתים: בשנת 2009 התקיים משאל עם ובו נבדק האם להפוך את הפרלמנט לבית מחוקקים חד-ביתי ובו 300 חברים. למרות המשאל עבר, הוא לא היה מחייב, ולכן המצב נשאר על כנו עד היום.
היסטוריה
ההיסטוריה הפרלמנטרית ברומניה מתחילה בפרלמנט הראשון שנוסד במאי 1831 בוולאכיה בדרום רומניה. באמצע המאה חלו תהליכי מודרניזציה והוקם פרלמנט רשמי בעל שני בתים. הפרלמנט הוא זה שהחליט על עצמאות רומניה בשנת 1878. בפברואר 1938 קרול השני, מלך רומניה חיזק מאוד את מעמדו האישי כמונרך הלאומי, ובכך החליש מאוד את כוחו של הפרלמנט. פעילותו של הפרלמנט הושעתה בשנת 1940 ופעילותו חודשה באוגוסט 1944 כגוף חד ביתי. לאחר קבלת החוקה בשנת 1948 הפרלמנט היה למעשה כפוף לכוחה של המפלגה הקומוניסטית הרומנית ונשא את השם "האספה הלאומית הגדולה של רומניה" שהתקיימה עד דצמבר 1989.
לאחר סתיו העמים בשנת 1989 והמהפכה הלאומית שהתרחשה באותה השנה, הפך הפרלמנט שוב לגוף דמוקרטי שחיזק את עיקרון זכויות האדם והפרדת הרשויות וחזר להיות בעל שני בתים. במהלך השנים שלאחר מכן, הפרלמנט הוביל מדיניות חברתית של הפרטה ודמוקרטיזציה.
כי הנני בא
"כי הנני בא" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית. את השיר הוציאה לאור בשנת 1974 חברת התקליטים התקליט חיפה, והוא נכלל כרצועה השמינית באלבום אילנית.
על השיר
"כי הנני בא" נכתב והולחן על ידי פנחס שדה ודני גרנות בהתאמה. ב-1 ביולי 1974 נכנס השיר למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום ה-17. ב-26 באוגוסט עלה למקום השני – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע – שם שהה שבוע אחד בלבד. לבסוף, ב-14 באוקטובר יצא השיר מהדירוג, לאחר שבעה שבועות צעידה רצופה.
אן וגנר
אן לואיז וגנר (באנגלית: Ann Louise Wagner; נולדה ב-13 בספטמבר 1962) היא פוליטיקאית ודיפלומטית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת מיזורי, ברציפות מאז 2013. בסיס המחוז שלה בסנט לואיס, והוא פרברי מאוד והעשיר ביותר במדינה. הוא כולל את רוב הפרברים הדרומיים והמערביים של סנט לואיס וכן חלק מהפרברים הצפוניים במחוז סנט-צ'ארלס ובמחוז ג'פרסון.
וגנר, חברת המפלגה הרפובליקנית, כיהנה בשנים 2005–2009 כשגרירת ארצות הברית בלוקסמבורג.
ביוגרפיה
ב-1999 נבחרה וגנר ליושבת ראש המפלגה הרפובליקנית במיזורי, והפכה לאישה הראשונה שאיישה את התפקיד. ההישג הבולט ביותר שלה בתפקיד זה הגיע במהלך הקדנציה השנייה שלה, כאשר פיקחה על השתלטות המפלגה על רוב המושבים בשני בתי בית המחוקקים המדינתי; תחילה ב-2001 עם ניצחון הרפובליקנים בבחירות ביניים לסנאט המדינתי ואחר כך בבחירות הכלליות לבית הנבחרים של מיזורי ב-2002, בפעם הראשונה מזה 40 שנה. במהלך כהונתה השלישית שמרה המפלגה הרפובליקנית על רוב שלה בבית המחוקקים, ומועמד מטעמה נבחר למושל מיזורי מזה 12 שנים עם היבחרו של מאט בלאנט ב-2004, מה שהעניק לרפובליקנים שליטה מלאה בממשלת מיזורי לראשונה מאז 1921.
בשנת 2001 נכנסה לתפקידה כיו"ר-עמיתה של הוועדה הרפובליקנית הלאומית וסייעה לנהל את כינוס הוועדה בניו יורק לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004. במסגרת זו, מילאה וגנר תפקיד מרכזי בהגיית היוזמה "נשים מנצחות", שמטרתה לשפר את תדמית המפלגה הרפובליקנית כלפי נשים ולהדגים את הרלוונטיות של מצע המפלגה עבורן. בינואר 2005 סיימה את כהונתה כיו"ר-עמיתה לאחר תקופת כהונה אחת. ב-20 בפברואר 2005 נבחרה וגנר לקדנציה רביעית כיו"ר המפלגה הרפובליקנית במיזורי. ב-16 במאי הועמדה בידי הנשיא בוש לתפקיד שגרירת ארצות הברית בלוקסמבורג. ב-16 ביולי 2005 אישר הסנאט של ארצות הברית את מינויה, וב-1 באוגוסט וגנר הושבעה לתפקידה בידי מזכירת המדינה קונדוליזה רייס.
משתמה שליחותה בלוקסמבורג סיטי, וגנר שימשה כיו"ר מטה הבחירות של רוי בלאנט לסנאט האמריקאי בבחירות 2010, בהן נבחר בלאנט במקומו של קיט בונד. ב-29 בנובמבר 2010 הכריזה וגנר על התמודדותה לראשות הוועדה הרפובליקנית הלאומית. הבחירות נערכו בינואר 2011, ולאחר הסיבוב השישי הודתה וגנר בהפסדה לאחר שקיבלה 17 קולות בלבד. בבחירות ניצח בסופו של דבר ריינס פריבס, יו"ר המפלגה הרפובליקנית בוויסקונסין. לאחר מכן, התמודדה וגנר אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השני של מיזורי, במקומו של טוד אקין שהתמקד בניסיונו להביס את הסנאטורית הדמוקרטית קלייר מקסקיל. וגנר זכתה לתמיכתם של מייק האקבי, ג'ון אשקרופט וכריס כריסטי, ונבחרה לתפקיד עם 60.08% מקולות הבוחרים.
עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית הושבעה לתפקידה בקונגרס, ובהווה היא חברה בוועדה לשירותים פיננסיים ובוועדת החוץ.
הכתובה (סרט)
הכתובה הוא סרט בי מובי ישראלי דל תקציב משנת 2008 המבוסס על המחזה הישראלי באותו השם מאת אפרים קישון. הסרט נכתב ובוים בידי מנחם גולן, שגם הפיק את הסרט יחד עם דורון ערן, במסגרת חברת ההפקות שבבעלותם המשותפת. הסרט הוא האחרון שהפיק גולן עם ערן והאחרון שביים בקריירה שלו. לסרט הצטרפו כשותפים להפקה אנשי חברת יונייטד קינג.
הסרט נכשל קופתית וביקורתית.
Chaque matin la joie du monde
"Chaque matin la joie du monde" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית. את השיר הוציאה לאור בשנת 1974 חברת התקליטים פולידור רקורדס כתקליטור בגרמניה ובצרפת. "Chaque matin la joie du monde" נכתב על ידי ז'אק למייטרי והולחן על ידי ז'אן פסטינסי, והוא מושר בשפה הצרפתית. הוא יצא במקביל לפרסומי הסינגלים הראשונים מתוך האלבום שירו שיר לשמש. הופק עבורו וידאו קליפ ייחודי, המציג את אילנית מבצעת אותו באחת מהופעותיה בצרפת. בשיאו הגיע למקום התשיעי במצעד הפזמונים הבין-לאומי של קול ישראל.
Enemy
Enemy (בעברית: אויב) הוא שיר של להקת הפופ רוק האמריקאית Imagine Dragons והראפר האמריקאי JID. הוא יצא לאור דרך אינטרסקופ רקורדס, Kidinakorner ו- Warner Chappell Music ב-28 באוקטובר 2021, מתוך פסקול סדרת הטלוויזיה המונפשת Arcane. השיר נכתב על ידי האמנים לצד ג'סטין טרנטר והמפיקים Mattman & Robin. השיר נכלל באלבום האולפן החמישי של הלהקה Mercury – Act 1.
תוכן
בהודעה לעיתונות, סולן הלהקה דן ריינולדס הסביר על השיר: "Enemy, עוסק ביישוב קונפליקט פנימי בעולם שבו זה מרגיש בלתי אפשרי לסמוך אפילו על עצמך. ב-Arcane, חייהן של שתי אחיות לוקחות אותן בדרכים שונות ומובילות לפילוג שמאיים לקרוע עיר שלמה. בדומה לסדרה, השיר נועד להיות גם אישי וגם ביקורת על חברה שנראית ככוונה ליצור פילוג".
וידאו קליפ
סרטון אנימציה נלווה יצא ב-28 באוקטובר 2021, והופק על ידי Riot Games ו-Fortiche Productions. הוא מציג את דמות League of Legends ג'ינקס בסיפור על "החלקים בילדותה שהובילו אותה לחיי פשע" וכמה סצנות של "ההתנגשות בין ג'ינקס לאחותה וי".
הפיגוע במסעדת אל דסקנסו
הפיגוע במסעדת אל דסקנסו היה פיגוע תופת ב-12 באפריל 1985 במסעדת אל דסקנסו במדריד. מעוצמת הפיצוץ נהרגו 18 ונפצעו 82, בהם 11 חיילים אמריקנים, שכנראה היו היעד במתקפה. חיילים אמריקנים שעבדו בבסיס אווירי סמוך פקדו את המסעדה. שר הפנים הספרדי האשים את ארגון הג'יהאד האסלאמי, שנטל אחריות לפיגוע. עם זאת, תיק החקירה נסגר ב-1987 בשל חוסר מעצרים.
ב-2005 ביקשה ספרד את הסגרתו של פעיל אל-קאעידה בשם מוסטפא סתמרים נאסר מפקיסטן בשל מעורבותו לכאורה בפיגוע.
יחסי קולומביה–רוסיה
יחסי קולומביה–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין קולומביה לרוסיה. היחסים הדיפלומטיים בין קולומביה לברית המועצות כוננו לראשונה ב-25 ביוני 1935. היחסים נותקו ב-3 במאי 1948, וחודשו ב-19 בינואר 1968. קולומביה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ואילו רוסיה מחזיקה בקולומביה שגרירות בבוגוטה.
יחסים עכשוויים
ב-3 באוקטובר 2008 שלחה קולומביה, הנחשבת לבעלת הברית הקרובה ביותר של ארצות הברית באמריקה הלטינית, את שר הביטחון שלה לרוסיה לראשונה כדי לדון בחתימה על הסכם שיתוף פעולה צבאי חדש. שר הביטחון חואן מנואל סנטוס הגיע לרוסיה ב-6 באוקטובר כדי להשתתף בוועידת האינטרפול ולהיפגש עם מקבילו הרוסי אנאטולי סרדיוקוב, יחד עם שגריר קולומביה ברוסיה, דייגו חוסה טובון אכבררי.
אלקין "הוא שר ההגנה הקולומביאני הראשון שערך ביקור רשמי ברוסיה, שהוא בעל משמעות משמעותית ביחסים בין המדינות", כך אמר נשיא קולומביה באתר האינטרנט שלו. השיחות התמקדו בשיתוף פעולה במאבק בסחר בסמים, בטרור ובהסכם הגנה חדש.
סגן נשיא קולומביה, פרנסיסקו סנטוס, אמר במהלך ביקורו ברוסיה ביוני כי ארצו רוצה לקנות מסוקים קרביים ולהובלת מערכות ומכ"ם, מכיוון שהיא מרחיבה את מקורותיה של ציוד ההגנה. שר הביטחון השתתף בהצגה של נשק רוסי במהלך ביקורו במשך השבוע, כך אמר דובר הנשיאות בבוגוטה. מאמצי קולומביה לחיזור ברוסיה הגיעו לאחר שהשמיעה חששות ממכירות מיליארדי דולרים במכירת נשק רוסית לוונצואלה השכנה, שם הצהיר הנשיא הוגו צ'אבז מטרה להתמודד עם השפעת ארצות הברית באמריקה הלטינית, והואשם על ידי קולומביה בהתחמשות במורדי FARC.
ב-1 בנובמבר 2013 יירט חיל האוויר הקולומביאני שני טופולב Tu-160 של חיל האוויר הרוסי שטסו מעל המרחב האווירי הקולומביאני ללא אישור ממשלתי קודם. שני המטוסים לווו אל מחוץ למרחב האווירי של קולומביה זמן קצר לאחר מכן ואגרת מחאה נשלחה על ידי משרד החוץ של קולומביה למוסקבה.
תל רועים מערב
תל רועים מערב הוא אתר ארכאולוגי פרה-היסטורי במורדות המזרחיים של רכס הרי נפתלי, סמוך לעמק החולה, בין קריית שמונה למטולה. באתר התקיימה חפירת הצלה בשנת 2004 לפני סלילת כביש באתר. החפירה התמקדה בשני אזורים, בהם נמצאו ארבע שכבות יישוב מהתקופה הנאוליתית הנאוליתית קדם קרמית ב' (7000–9000 לפנה"ס) לתקופה הנאוליתית הקרמית (4500–6400 לפנה"ס). האתר מציע גישה רחבה למשאבים מהחי והצומח בגלל מיקומו בין ההר לעמק, והוא מוקף באדמה פורייה ממזרח ומדרום. הממצאים באתר מייצגים תרבות חומרית מצפון הלבנט המעידים על האזור כגבול תרבותי בין תרבויות ארץ ישראל ובין התרבויות שבצפון.
האתר נבדל מתל רועים שבעמק הסמוך, בו נמצאו מערות מהתקופה הרומית ומספר חרסית מתקופת הברונזה.
ישראל ניומאן
הרב ישראל צבי נוימן (באנגלית: Yisroel Tzvi Neuman, נולד באפריל 1947) הוא רב חרדי אמריקאי ואחד מארבעת ראשי ישיבת בית מדרש גבוה (מכונה בדרך כלל "ישיבת לייקווד") בלייקווד, ניו ג'רזי. הוא חולק את התואר ראש ישיבה עם הרב מלכיאל קוטלר, הרב ירוחם אולשין, והרב דוד שוסטל. ישראל צבי נשוי לבתו של הרב דב שוורצמן, שהיא נכדתו של מייסד הישיבה הרב אהרן קוטלר.
היה תלמידו של הרב בנימין שטיינברג באקדמיה לתלמוד בבולטימור.
חיי אישים
החיבור אנשי שם יוונים ורומאים, הידוע גם בשם חיי אישים (ביוונית: Βίοι Παράλληλοι (Bíoi Parállēloi), חיים מקבילים; בלטינית: Virorum Graecorum et Romanorum, אישים יוונים ורומאים) מאת פּלוּטַרכוֹס, הוא סדרת ביוגרפיות של אישים מפורסמים בצמדים (יווני ורומאי). מטרת ההצמדה בין הביוגרפיות השונות היא להדגיש את פועלם וקווי האופי של האישים השונים בעיקר דרך חוסנם המוסרי או העדרו. "חיי אישים" נכתב ככל הנראה בין שנת 96 לספירה (מותו של הקיסר דומיטיאנוס) למותו של פלוטרכוס בשנות ה-20 של המאה ה-2 לספירה. חלק מהספר אבד; עד ימינו שרדו 23 צמדים של ביוגרפיות של אישים יווניים ורומיים בהתאמה. כמו כן יש ארבע ביוגרפיות בודדות, ללא הצמד שלהן. לספרים אלו חשיבות רבה לא רק להכרת הביוגרפיות של האישים השונים, אלא גם להבנת העולם היווני והרומי של אותה תקופה. האישים המתוארים על ידי פלוטרכוס חיו ופעלו מסביבות המאה ה-7 לפנה"ס ועד שלהי תקופת הרפובליקה הרומית.
את הביוגרפיות כתב פלוטרכוס במהלך שני העשורים האחרונים לחייו. כל יתר חיבוריו ששרדו, קובצו תחת השם "מוראליה", ורובם נכתבו לפני שהתמסר לכתיבת הביוגרפיות.
חשיבות היסטורית
אף שפלוטרכוס עצמו מודה בפתיחת הביוגרפיה של אלכסנדר מוקדון שההיסטוריה פחות מעניינת אותו, ושמסקרן אותו יותר לבחון את השפעת האופי האנושי ומושגים של "טוב" ו"רע" על גורלו של האדם, חיי אישים עדיין נחשב למקור היסטורי חשוב.
מחקרים מודרניים סבורים כי פלוטרכוס השתמש בחומרים רבים שהיו זמינים בפניו כדי להתחקות אחר חיי האישים עליהם כתב. באמצעות בחינה פילולוגית והשוואתית של כתביו, ניתן להגיע למסקנות שמשפטים מסוימים נלקחו ממקורות אחרים, שכן הם אינם אופייניים לכתיבתו וסגנונו של פלוטרכוס. חלק מהמקורות קיימים בידינו, וחלקם אבודים. לכן חשיבותם של הספרים רב, שכן הוא מאפשר לנו לבחון את מקורות המידע שעמדו לרשותו של פלוטרכוס ורומזים לנו על המקורות המקובלים של תקופתו.
חלק מהביוגרפיות, שידוע לנו כי היו קיימות דוגמת אלו של הרקולס, פיליפוס השני וסקיפיו אפריקונוס אבדו ואינן קיימות יותר. בין הביוגרפיות ששרדו בפגעי הזמן וקיימות כיום, ניתן למצוא דמויות חשובות במהלך ההיסטוריה כגון: סולון, פריקלס, אלקיביאדס, ניקיאס, דמוסתנס, פלופידס, פילופוימן, טימולאון, דיון מסיראקוסאי, אלכסנדר הגדול, פירוס, רומולוס, נומה פומפיליוס, קוריולנוס, תסאוס, אמיליוס פאולוס, טיבריוס גרקכוס, גאיוס גרקכוס, גאיוס מריוס, סולה, קווינטוס סרטוריוס, לוקיוס לוקולוס, גנאיוס מגנוס, יוליוס קיסר, קיקרו, מרקוס אוטיקנסיס, מרקוס אנטוניוס וברוטוס.
היסטוריה ספרטנית
המקורות על ההיסטוריה הספרטנית אינם רבים, ורובם מתייחסים בעיקר למנהיגים, ופחות נותנים לנו מידע על אורחות החיים של העם הספרטני בכלליות. מבחינה זו שני המקורות החשובים ביותר שיש ביד המחקר המודרני הם כתביהם של פלוטרכוס וקסנופון, האתונאי במוצאו. קסנופון כתב מנקודת מבט אוהדת לספרטנים, עימם הוא לחם ואף היה בקשרים טובים עם חלק ממנהיגיהם (דוגמת אגיס השני). פלוטרכוס לעומת זאת, היה יווני שכתב בעולם רומי בסביבות המאה הראשונה לספירה במרחק של מאות שנים מדיווחו הראשון אודות העולם הספרטני. לכאורה, הפער של השנים יוצר בעיה עם אמינותו של הדיווח. אולם אף על פי שפלוטרכוס כתב מאות שנים לאחר דעיכתה של ספרטה, הייתה לו גישה למקורות וספרי היסטוריה שאבדו מאז תקופתו ואינם ידועים לנו כיום, ושהוא אף ביקר בספרטה עצמה.
הבעיה בכתיבתו היא הישענותו המוחלטת על כתבים וספרים אשר מדווחים על אירועי עבר, ולכן ככל הנראה היו מוצפים בנוסטלגיה ורומנטיקה שמצאה דרכה אל כתביו הוא. בנוסף, אל לנו לשכוח שפלוטרכוס לא היה היסטוריון בהגדרתו העצמית, כי אם פילוסוף של מוסר וביוגרף וככזה, מבטו על מהלך ההיסטוריה הוא מוטה ערכית. למרות כל האמור לעיל, כתביו של פלוטרכוס הם אלו שעיצבו בעיקר את תפיסתנו המודרנית על העולם הספרטני. בספר חיי אישים מצויות חמש ביוגרפיות שכתב אודות מנהיגים בולטים מספרטה: ליקורגוס, ליסאנדרוס, אגסילאוס השני, אגיס הרביעי וקלאומנס השלישי. בקובץ "מוראליה" נמצאים חיבורים נוספים על ספרטה.
ביקורת
המחקר ההיסטורי משער שפלוטרכוס בדה מלבו פרטים רבים לגבי דמויות מסוימות על-מנת שההצמדה בינן לבין הביוגרפיה המקבילה שלה תהיה הגיונית. כך, ההצמדת ניקיאס לקראסוס מלאכותית לגמרי, שכן אין בין אישים אלו דבר משותף למעט היות שניהם בעלי ממון והעובדה ששניהם סבלו מתבוסה צבאית קשה לקראת סוף ימיהם. בביוגרפיה שכתב על פומפיוס, מהלל פלוטרכוס את אופיו הנאמן ונימוסיו הטובים כדי ליצור שיפוט מוסרי אשר נוגד את רוב הדיווחים המוכרים לנו מהתקופה אודות פומפיוס ואופיו. פלוטרכוס מעדיף להתמקד באנקדוטות שמראות את מוסר הדמויות עליהן הוא כותב, ופחות מתעניין בראייה רחבה של פועלן וניתוח הסיבות וההשפעות האפשריות של מעשיהן על נפילת הרפובליקה הרומית והממלכה האחמנית, ולפיכך נוטה להתאים עובדות לתאוריות, ולא להפך (כפי שמקובל במחקר מודרני).
רשימת הביוגרפיות המוצמדות
בטבלה המצורפת, ישנם קישורים לגרסאות הדיגיטליות של הביוגרפיות. ההבדלים בין המקורות השונים מצוינים על פי אותיות אלו:
ד - כתבי פלוטרכוס, התרגום הנודע מהמאה ה-17 של ג'ון דריידן, מסאי וסופר אנגלי. ג - כתבי פלוטרכוס בפרויקט גוטנברג, מיזם הספרייה הממוחשבת (ארכיון דיגיטלי) החופשית באינטרנט, של ספרים ופרסומים שונים מתוך קאנון הקלאסיקות העולמית. ל - כתבי פלוטרכוס על פי ספריית לואב הקלאסית סדרת ספרים בהוצאת אוניברסיטת הרווארד, הכוללת תרגומים לאנגלית של יצירות מן הספרות היוונית והרומית. היוזם הראשון של אוגדן הכרכים היה העורך הראשי, ג'ון לואב, שעל שמו נקראת הסדרה. פ - כתבי פלוטרכוס בפרויקט פרסאוס, של אוניברסיטת טאפטס. פרויקט זהה לגוטנברג, עם התמקדות בעולם היווני והרומאי.
*כל האישים המוזכרים בטבלה חיו ופעלו לפסה"נ אלא אם צוין אחרת.
הספרים בתרגום עברי
תרגום מלא:
עירית עמיאל
עירית עמיאל (5 במאי 1931 – 16 בפברואר 2021) הייתה סופרת, משוררת ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה
עמיאל נולדה בצ'נסטוחובה בשם אירנה ליברוביץ' לליאון ונטליה ליברוביץ‘, שהיו בעלי שורשים בפורטוגל וגרמניה. משפחתה חיה בפולין ברצף מן המאה ה-15, והוריה ניהלו אורח חיים חילוני-מודרני. המשפחה ניהלה חנות בדים בשם א. ליברוביץ‘ ושות’, ובית משפחתה לשעבר עדיין נושא את ראשי התיבות של ראש המשפחה אשר בנה אותו. בשנת 1941 עברו לגטו הגדול, ממנו הצליחו הוריה להבריח אותה ב-27 בספטמבר 1942, טרם חיסולו. הוריה נרצחו במחנה ההשמדה טרבלינקה לאחר האקציה הגדולה שנערכה באותה שנה.
את שנות המלחמה עירית העבירה בזהות בדויה ושימוש בניירות אריים כוזבים שנרכשו על ידי אביה. היא חיה בשם אירנה קריסטינה איבנצ‘אק, תחילה בכפר באזור פונייטוב, ולאחר מכן יחד עם דודה, מריאן, בוורשה. בסוף מלחמת העולם השנייה חזרה לעיר הולדתה, שם למדה תקופה קצרה בתיכון Gimnazjum Żeński im. J. Słowacki. לאחר מפגש עם יצחק צוקרמן ובעזרת תנועת הבריחה החליטה להגר לישראל בסוף שנת 1945.
יחד עם קבוצת צעירים היא התחילה את מסעה ארצה שהתחיל בגדנסק, ועבר דרך מחנות עקורים ופליטים בגרמניה (ביבראך אן דר ריס), איטליה (טורינו) וקפריסין. בדצמבר 1947 הצליחה להגיע לישראל על התקוה (אוניית מעפילים), שעגנה בנמל חיפה. בתחילת דרכה בארץ היא התגוררה בקיבוץ בית השיטה ומשנת 1949 בקיבוץ פלמחים. שם הכירה את בעלה אליהו ”חוזי" עמיאל, איתו התחתנה בשנת 1953. לאחר מכן השתקעו ברמת גן.
בסוף שנות השבעים למדה פילולוגיה, היסטוריה והיסטוריה ספרותית באוניברסיטה הפתוחה. בין השנים 1981–1985 למדה לימודי תרגום בבית ברל והחלה בתרגום טקסטים ספרותיים מעברית לפולנית וההפך. בשנת 1993 סיימה לתרגם את מחברת השירים של אברמק קופלוביץ'. בשנת 2004 הוקלטו השירים על ידי חברי להקת קרח תשע והאלבום יצא בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה תשס"ה.
הופעת הבכורה הספרותית שלה התקיימה בשנת 1994 עם הוצאת אוסף שירים עבריים בספר ”מבחן בשואה". מהדורה בשפה הפולנית של אותו ספר פורסמה באותה שנה. ספר הפרוזה שלה, ”צרובים", יצא בפולין בשנת 1999, קיבל ביקורות נלהבות והיה מועמד לפרס הספרות היוקרתי ניקה (Nagroda Literacka Nike). גם ספרה ”נוף כפול" אשר ראה אור בשנת 2008 היה מועמד לפרס היוקרתי . עבודותיה פורסמו במהלך השנים באנגלית, גרמנית, איטלקית , הונגרית , סינית , יפנית ופורטוגזית.
בשנת 2004 התפרסם בפולין אוסף משיריו של דן פגיס אשר תורגמו על ידי עמיאל. בשנת 2008 הוזמנה להשתתף ביריד הספרים של ורשה, לצד סופרים כגון חיים חפר, אלונה פרנקל ועוד. במאי 2014 ביקרה בפעם האחרונה בצ'נסטוחובה, במסגרת הפסטיבל העירוני "Aleje tu się dzieje Festival", יחד עם בתה דיתה עמיאל רביב, והלכה יחד איתה בתחנות ילדותה. בנובמבר 2014 העניקה עיריית צ'נסטוחובה פרס הוקרה לעירית על פעילותה בתחום התרבות. בשנת 2016 הוצג במס' מקומות בפולין מחזהו של חנוך לוין, אשכבה (מחזה), אשר תורגם על ידה.
הבעיה השתים-עשרה של הילברט
הבעיה השתים-עשרה מבין עשרים ושלוש הבעיות שהציג דויד הילברט בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים של שנת 1900 עוסקת באפשרות הרחבת משפט קרונקר-ובר, הדן בהרחבות אבליות של המספרים הרציונליים, לכל שדה מספרים. בעוד משפט קרונקר-ובר המקורי מוכיח שכל הרחבה אבלית סופית של \mathbb{Q} מוכלת בשדה ציקלוטומי — הבעיה השתים-עשרה מחפשת אנלוג לשורשי היחידה המרוכבים ושואלת, בהינתן שדה מספרים, מהם המספרים האלגבריים הנדרשים ליצירת כל ההרחבות האבליות.
נכון ל־2023, המקרה הכללי של הבעיה השתים-עשרה עדיין לא ידוע. לעומת זאת, הכללות מסוימות כן ידועות:
מבוא
הסוגייה המרכזית בתורת המספרים האלגברית היא תיאור שדות מספרים, שהם הרחבת שדות של \mathbb{Q} מדרגה סופית. עוד באמצע המאה ה־19 בזכות עבודתו של אווריסט גלואה, הובן שישנה התאמה בין הרחבות שדות לבין חבורות הקרויות חבורות גלואה.
המקרים הפשוטים ביותר הם כאשר החבורה היא אבלית. כל הרחבה ריבועית, הנוצרת מהוספת שורשים של משוואה ריבועית לשדה, היא הרחבה אבלית. סוג נוסף של הרחבות אבליות של \mathbb{Q}, שדה המספרים הרציונליים, הוא שדה ציקלוטומי הנוצר כאשר מוסיפים את שורשי היחידה מסדר n. גאוס הוכיח שכל שדה ריבועי מוכל בשדה ציקלוטומי גדול יותר. משפט קרונקר-ובר טוען שכל הרחבה אבלית של \mathbb{Q} מוכלת בשדה ציקלוטומי. ממשפט קרונקר-ובר נובע שהפונקציה האנליטית e^{\pi i x}, שערכיה במספרים הרציונליים הם כל שורשי היחידה, היא הפונקציה שעונה על השאלה.
לאחר הוכחת משפט קרונקר-ובר, השאלה שהעסיקה את קרונקר ואת הילברט הייתה הכללה של המשפט לשדה מספרים \mathbb{K} (כלומר, הרחבת שדות סופית של \mathbb{Q}): מהם המספרים האלגברים הדרושים לבניית כל ההרחבות האבליות של \mathbb{K}, ומיהי הפונקציה האנליטית המתאימה שתספק אותם?
הצגה בקונגרס המתמטיקאים ונסיונות פתרון ראשונים
בדומה לבעיות נוספות מתוך העשרים ושלוש, הבעיה השתים-עשרה לא הוצגה בקונגרס עצמו, אלא פורסמה בדפוס לאחר הקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים של שנת 1900. הילברט טען שהמקרה הקל ביותר להכללה הוא המקרה של שדות ריבועיים מדומים, והציע להשתמש בתורה של מכפלה מרוכבת שהוצגה על ידי ובר ובתורת שדות המחלקה של הילברט עצמו. לאחר הצגת המקרה הפשוט ביותר, הילברט המשיך וביקש להגיע להכללה מלאה:
הניסוח המקורי של הילברט לבעיה מאותו פרסום העלה קשיים, שכן הוא הניח, כנראה בהתבסס על כתביהם של ובר וקרונקר, שבהינתן שדה מספרים \mathbb{K}, מספיקים שורשי היחידה וערכי הפונקציה האנליטית j(\tau),, שהיא הפונקציה המרומורפית שניתנת לכתיבה כטור לורן, כאשר :
אך הנחה זו של הילברט אינה נכונה. ההרחבה האבלית אינה נוצרת על ידי שורשי היחידה והערכים המתקבלים מהפונקציה הזו בלבד. את הדוגמה הנגדית הזו העלה תלמידו של הילברט, פויטר, ובהמשך ישיר לדוגמה הנגדית הזו הוא העלה השערה ("Hauptsatz") בנוגע למהי הגישה הנכונה לשאלה זו. ב־1920 טקגי, אף הוא מתלמידיו של הילברט, הוכיח לראשונה את המשפט בנוסח של פויטר והראה שכל הרחבה אבלית של נוצרת על ידי פונקציית ויירשטראס אליפטית תואמת \wp של העקום האליפטי y^2=x^3-x. ב־1927 הלמוט הסה פרסם הוכחה משלו להשערתו של פויטר. הסה, שהיה עורך "כל כתביו" של קרונקר לאחר מותו, העיר שהניסוח המקורי של קרונקר במכתבו לדדקינד, "משוואות ההעתקה של פונקציות אליפטיות עם מודולי סינגולרי", הוא רב־משמעי ולא מדויק, וככל הנראה הוביל לטעות בניסוח אצל הילברט.
מיזם מיליון החתימות באיראן
מיליון חתימות לביטול חוקי האפליה (בפרסית: يک ميليون امضا برای لغو قوانين تبعيض آميز  נקרא גם שינוי לשוויון) הוא מיזם קמפיין של נשות איראן מ-2006, לאיסוף מיליון חתימות תמיכה בשינוי חוקי האפליה המונהגים במדינתם. החותמים חייבים להיות מתוך איראן ומעל גיל 18. הפעילים המרכזיים במיזם הותקפו ונכלאו, ובעקבות כך הוארך יעד איסוף המספר המלא של החתימות לשנתיים. הקמפיין נפתח על ידי פעילים מתנועת זכויות האישה באיראן.
המיזם זכה להכרה בינלאומית רחבה. כתבי-עת בולטים, ארגוני זכויות אדם, וארגונים פרו-דמוקרטיים, העניקו פרסים חשובים הן למיזם עצמו והן לפעילים בולטים בו. אחד מהארגונים אשר נתנו פרס למיזם הוא עיתונאים ללא גבולות (2008).
תנועת זכויות האישה באיראן
תנועת זכויות האישה באיראן (בפרסית: جنبش زنان ایران) היא תנועה חברתית של נשים איראניות הפועלות למען זכויות האישה באיראן.
התנועה החלה את פעילותה לראשונה בשנת 1910, מספר שנים לאחר המהפכה החוקתית האיראנית. בין השנים 1972 ו-1978 נחלה התנועה הצלחות רבות, בהן מתן זכות בחירה לנשים בבחירות בשנת 1963, כחלק מהמהפכה הלבנה של מוחמד רזא שאה פהלווי. כמו כן הורשו נשים לעבוד במשרות ציבוריות ונוספו להן זכויות רבות בענייני משפחה ונישואין, ובוטלה חובת חבישת הרעלה.
לאחר המהפכה האיראנית ב-1979, בוטלו רבות מזכויות אלו. זהו גם המצב כיום (שנות ה-10 של המאה ה-21), המונהג על ידי המשטר והחוק האיראני-איסלאמי, ובהתאם לכך ממשיכה התנועה להילחם באפליית הנשים. מיזם מפורסם שלה הוא מיזם מיליון החתימות (2006), שנועד לאסוף חתימות אזרחים למען שינוי חוקי האפליה באיראן.
פמיניזם איראני
בכל הנוגע לתנועת זכויות האישה באיראן אחרי 1979, הפמיניסטיות באיראן מתחלקות לשני סוגים: יש המאמינות כי האסלאמיזציה "דחקה" את הנשים לחברה; אחרות מאמינות כי טבעו הדינמי של השריעה (הדין האסלאמי) הביא להיווצרותה של מודעות פמיניסטית באיראן. שתי התפיסות הללו זכו לביקורת.
למונח 'פמיניזם' ישנו משמעות שונה בקרב הפמיניסטיות באיראן. ההבדל העיקרי הוא בין פמיניסטיות חילוניות לבין פמיניסטיות "אסלאמיות".
אנדור גל
אנדור גל (במקור גאנסל-Gansel עד 1916, בהונגרית: Gaál Andor; בלשגיארמט, 18 באוגוסט 1895 – מחנה הריכוז אושוויץ, 1944) היה סופר, עיתונאי, מתרגם ספרותי יהודי-הונגרי. אחיו של העיתונאי דז'ה גל.
ביוגרפיה
אנדור גאנסל נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור גאנסל (1869–1945) סוכן מסחרי ושל יולאן אונגאר (1873–1954). סיפוריו הקצרים הראשונים פורסמו בעיתון ה"הט" (A Hét) שפירושו "השבוע". הוא היה עוזר העורך של "וילאג" (Világ) שפירושו "עולם" ולאחר מכן חבר צוות היומון "מדיאר הירלפ" (Magyar Hírlap), כלומר "עיתון הונגרי". לאחר שהאחרון נסגר, הפך גל בשנת 1938 לחבר מערכת של "אשטי קוריר" (Esti Kurír) כלומר "שליח הערב". הוא תרגם מגרמנית, מצרפתית ומאנגלית. ב-1922 זכה בפרס במקום הראשון בתחרות הרומנים של אתנאום עם הרומן שלו "במדרון" (A Lejtőn). הוא גורש ב-1944 למחנה השמדה אושוויץ, שם מצא את מותו.
אהבה ואלוהים אחרים
אהבה ואלוהים אחרים הוא אלבום האולפן החמישי של הזמר-יוצר הישראלי אריק ברמן.
מתוך האלבום יצאו 2 סינגלים לרדיו: "התמונה הגדולה" ו"את לא מספיק יפה". השירים "כמו בן אדם", ו"איך אני מעז לפחד" יצאו כסינגלים בשנת 2015, כשנתיים לפני צאת האלבום, בגרסאות שונות.
חיים לייב כץ
הרב חיים יהודה לייב כץ הוא פוסק הלכה חסידי-אמריקאי, רב קהילת סרדהלי בבורו פארק, ברוקלין.
תולדותיו
בנו של הרב יהושע כץ, דיין במאקו, רבה של סומבטהלי ולאחר המלחמה רב קהילת "בית אשר דסערדאהעלי" על שם אביו רבי אשר אנשיל כץ. זמן קצר לאחר נישואיו מונה לראש כולל אברכים בחסידות סאטמר. בהמשך מונה לדומ"צ בית המדרש בעלז בבורו פארק. בהמשך פתח בית מדרש משלו בשם סרדהלי. הרב כץ היה אוהד של הרבי מנחם מנדל שניאורסון והשתתף בהתוועדויות רבות. עומד בקשרי ידידות עם המשפיע החב"די הרב מנדל וכטר. הרב כץ הוא גם מוהל.
מפורסם בשל הכשרו לעירוב בורו פארק, דבר שהתנגדו אליו רבנים גדולים ובהם הרב משה פיינשטיין. על עירובו סומכים בין היתר חסידויות בעלז וקלויזנבורג.
כמו כן עוסק רבות בנושא הזרעה מלאכותית והפריה חוץ-גופית, ומתנגד לפירצות שלדעתו יש בתחום כמו חוסר השגחה על המבחנות.
אחיו הם הרב אשר אנשיל, רב קהילת וויען והרב שלמה זלמן, רב חסידות תולדות אהרן בארצות הברית. חתנו הרב שמואל יהודה זילבר (בן הרב מוטל), מכהן כרב בית הכנסת אמונת ישראל בבורו פארק.
כשיבוא שלום לארץ
"כשיבוא שלום לארץ" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית בהשתתפות הזמר יגאל בשן. את השיר הוציאה לאור בשנת 1974 חברת התקליטים הד ארצי עבור מצעד הפזמונים השנתי של גלי צה"ל.
על השיר
"כשיבוא שלום לארץ" נכתב והולחן על ידי אהוד מנור וקובי אשרת בהתאמה. הוצאתו באה ברוח סיום מלחמת יום הכיפורים, שגבתה מספר רב של קורבנות וחללים. בשיר מתוארים דברים שיחדלו מקיומם ודברים חדשים שיתחילו להתרחש עם הגעת השלום לישראל. הוא נחל הצלחה אדירה במצעד הפזמונים השבועי של גלי צה"ל, ואף בשיאו דורג במשך ארבעה שבועות רצופים במקום הראשון. גם במצעד הפזמונים של הגל הקל הגיע למקום העשירי.
אדם גורליצקי
ביוגרפיה
אדם גורליצקי הוא בנם של שחקן התיאטרון אילי גורליצקי והרקדנית רות לרמן. בגיל 12 התארח בתוכנית ”סופסופ” של גבי גזית יחד עם ניב רסקין.
אדם גורליצקי החל קריירה מוזיקלית כקלידן של עברי לידר. ניגן עיבד והפיק אחר-כך לאומנים רבים כמו עמיר בניון, מיכה שטרית, עידן רייכל, מיקה קרני ואושיק לוי. בשנת 2007 הוזמן להצטרף ללהקת הפופ הבריטית מטאפיקס המוכרת מלהיטה Big City Life כנגן קלידים למסע ההופעות העולמי שלה. לאחר חזרתו לישראל החל לעבוד על אלבום בכורה שלו כסולן.
אלבום הבכורה "תמיד חוזר אלייך" הופק על ידי רונן הלל, ושיר הנושא הלהיט "תמיד חוזר אלייך" הגיע למקום החמישי במצעד הפזמונים של רשת ג' וזכה בתואר השיר המושמע ביותר בתחנה לשנת 2013. המוזיקה של גורליצקי משלבת לחנים מלודיים עם הפקה רוקית מודרנית, שילוב הנשמר לאורך כל שירי האלבום. ב-2013 הופיע בפסטיבל הפסנתר, בו אירח את הזמרת מירה עווד.
בינואר 2016 יצא האלבום השני שלו "שתי ארצות", הכולל את הלהיט "מגדלים", בו הוא מארח את סולן תיסלם, דני בסן. האלבום משלב בתוכו אמירה חברתית חדה. השיר "מגדלים" טיפס עד למקום השלישי במצעד הישראלי של רשת גימל, ולווה בווידאו קליפ שהשתמש בתיעוד מהמחאה החברתית של קיץ 2011.
הסוכנות הרגולטורית לתרופות ומוצרי בריאות (הממלכה המאוחדת)
הסוכנות הרגולטורית לתרופות ומוצרי בריאות (באנגלית: Medicines and Healthcare products Regulatory Agency בראשי תיבות: MHRA) היא סוכנות מבצעת של משרד הבריאות והטיפול החברתי בבריטניה, האחראית להבטיח כי תרופות ומכשירים רפואיים פועלים ובטוחים באופן מקובל.
ה-MHRA הוקם בשנת 2003 עם מיזוג הסוכנות לבקרת תרופות (MCA) וסוכנות המכשור הרפואי (MDA). באפריל 2013 היא התמזגה עם המכון הלאומי לתקנים ובקרה ביולוגיים (NIBSC) ועברה מיתוג מחדש, כאשר זהות ה-MHRA שימשה אך ורק למרכז הרגולטורי בקבוצה. הסוכנות מעסיקה יותר מ-1,200 עובדים בלונדון, יורק ודרום מימס, הרטפורדשייר, והיא הסוכנות המרכזית למתן אישור לחיסונים ותרופות בבריטניה. מהווה מקבילה בריטית למנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) והשירות הפדרלי הרוסי לפיקוח בתחום הבריאות.
מבנה
ל-MHRA מספר ועדות ייעוץ עצמאיות המספקות לממשלת בריטניה מידע והכוונה בנוגע להסדרת תרופות ומכשירים רפואיים. כיום יש שמונה ועדות כאלה:
היסטוריה
בשנת 1999, הסוכנות לבקרת תרופות (MCA) השתלטה על השליטה במאגר המחקר הכללי (GPRD) מהמשרד לסטטיסטיקה לאומית. הסוכנות לבקרת תרופות (MCA) וסוכנות המכשור הרפואי (MDA) התמזגו בשנת 2003 להקמת MHRA.
באפריל 2012 הורחב מאגר המחקר הכללי והושק מחדש כנתון קישור למחקר קליני (CPRD). באפריל 2013 התמזגה MHRA עם המכון הלאומי לתקנים ובקרה ביולוגיים (NIBSC) ועברה מיתוג מחדש, כאשר זהות ה MHRA שימשה לארגון האם ולאחד המרכזים בקבוצה. במקביל, CPRD הפכה למרכז נפרד של ה-MHRA.
חיסונים ל-COVID-19
בסוף נובמבר 2020, ממשלת בריטניה הגישה בקשה ל-MHRA להעריך את AZD1222 החיסון שפותח על ידי אוניברסיטת אוקספורד וחברת אסטרהזניקה, לצורך אספקה זמנית כהגנה מפני מחלת נגיף הקורונה.
ב-2 בדצמבר 2020 הפכה MHRA לרגולטור התרופות העולמי הראשון שאישר חיסון RNA כאשר הוא נתן אישור רגולטורי זמני לשימוש בחיסון טוזינאמרן (של פייזר) נגד הקורונה. דו"ח ההערכה הציבורי של הרגולטור לחיסון פורסם ב-15 בדצמבר.
פרוש קרקעי גדול
פָּרוּש קרקעי גדול (שם מדעי: Geospiza magnirostris) הוא מין של ציפור בקבוצת פרושי דרווין, והוא אנדמי לאיי גלאפגוס. בעבר, השתייך מין זה של קבוצת פרושי דרווין למשפחת הגיבתוניים, אך כיום הוא נחשב למין השייך לקבוצת הטנגריים שבפרושיים. הציפור נפוצה ברוב האזורים היבשים של הארכיפלג, אך עם זאת לא ניתן למצוא אותו באיים הדרום-מזרחיים (אספניולה, פלוראנה, סן כריסטובל וסנטה-פה). מין זה הוא הגדול ביותר בקבוצת פרושי דרווין, הן בגודל גופו והן בגודל המקור שלו.
Bloom (אלבום של טרוי סיון)
Bloom (בעברית: פריחה) הוא אלבום האולפן השני של הזמר-יוצר האוסטרלי טרוי סיון. האלבום יצא לאור ב-31 באוגוסט 2018, על ידי חברות התקליטים EMI אוסטרליה וקפיטול רקורדס.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי אוסקר הולטר, אלכס הופ, בראם אינסקור, ג'אם סיטי, אוסקר גורס, אריאל ראצ'שייד, באדי רוס ובובי קרליק. האלבום מכיל שירים בסגנון הפופ כדוגמת "The Good Side", ו-"Bloom", ושירים בסגנון הדאנס-פופ.
פיצ'פורק סקרו את האלבום בחיוב ואף העניקו לו ציון של 7.5 מתוך 10 בסך הכל.
הצלחה מסחרית
האלבום נכנס היישר אל המקום ה-3 במצעד האלבומים האוסטרלי ובך הפך למצליח ביותר של סיון במצעד זה. בארצות הברית מכר האלבום בשבוע צאתו 72,000 עותקים, ובכך התברג במקום ה-4 במצעד הבילבורד 200, ובכך הפך למצליח ביותר של סיון במצעד זה גם כן.
כריסטופר קוסטיגן
כריסטופר קוסטיגן (באנגלית: Christopher Costigan 12 במאי 1810 - 7 בספטמבר 1835) היה אירי, מראשוני חוקרי ים המלח. החוקר האמריקאי ויליאם פרנסיס לינץ' קרא על שמו את הכף הצפוני של לשון ים המלח, כף קוסטיגן.
חייו
קוסטיגן היה בנם השלישי של קת'רין וסילבסטר קוסטיגן מרחוב תומאס, בדבלין שבאירלנד. הוא למד תאולוגיה בקולג' הישועי מיינות' שליד דבלין, עקב בקשתו של אביו, לפני מותו. בשנת 1835, כשהיה בן 25, החליט לבוא לארץ ישראל, לחקור את ים המלח ולמדוד את עומקו. הוא יצא לדרכו ביולי והגיע לביירות באוגוסט 1835. שם רכש סירה קטנה וגייס ספן מלטזי עמו הפליג בסירה לעכו. הוא העביר את הסירה לטבריה בדרך היבשה. תוכניתו הייתה לשוט מהכנרת בנהר הירדן דרומה ולהגיע לים המלח. הוא התחיל בשייט לאורך נהר הירדן, בימי אוגוסט החמים, כאשר מפלס המים רדוד ביותר והאפיק צר ובעייתי. לאחר שלושה ימים קשים בשיט, החום הרב התיש את כוחו, וקוסטיגן הבין שיעיל יותר יהיה להמשיך את מסעו ביבשה. הוא סחב את סירתו בעזרת גמלים וצעד דרומה לכיוון ים המלח. הוא הגיע ליריחו ובדרך הותקף על ידי שודדים. קוסטיגן עלה לירושלים כדי לנוח ולהצטייד, וחזר לים המלח. הוא שט לאורך חופיו במשך שמונה ימים, ביחד עם הספן ממלטה, תוך שהוא מבצע מדידות בכליו הפרימיטיביים. הוא הגיע לחלקה הצפוני של "הלשון" - חצי אי שבחופו המזרחי של המלח, כ-40 קילומטרים מהחוף הצפוני. הבדואים שעל החוף עקבו אחרי מסעו. רוב הלילות הוא לן על החוף ומדי פעם על ספינתו. במשך היום סבל מחום רב, ולאחר שמי השתייה אזלו, שתה את מי הים בקפה על מנת לפצות על הטעם המלוח. לאחר שכוחותיו תשו, השיט אותם המלווה לחוף וירד להזעיק עזרה. הוא הזעיק את הבדואים בסביבה, והם לקחו את קוסטיגן לבית החולים ביריחו. משם הובא אל ירושלים, למנזר סן סלוודור הפרנציסקני שבעיר העתיקה, ובו מת ב-7 בספטמבר 1835 ונקבר בבית הקברות הקתולי בהר ציון.
על מצבת קברו אפיטף בלטינית, שכתבה אמו:
לאחרונה נראתה המצבה במקומה ב-1911. במרוצת השנים נעלמה מצבתו. בשנת 1935 רצה זאב וילנאי לשים זר פרחים על מצבתו של קוסטיגן, אך לא הצליח לאתר אותה. הוא מצא את המצבה רק לאחר מלחמת ששת הימים, מושלכת בשטח בית הקברות. המצבה נוקתה ונקבעה בקיר בית העלמין.
תיעוד
קוסטיגן לא השאיר אחריו כל תיעוד. במרץ 1836 הגיע ליריחו עורך הדין הניו-יורקי ג'ון לויד סטיבנס (1852-1805, John Lloyd Stephens). הוא ראה באחד מחצרות הבתים סירה קטנה שהייתה סירתו של קוסטיגן. סטיבנס החליט לחקור את הסיפור, נסע לביירות ונפגש שם עם הספן המלטזי שהיה בן לווייתו של קוסטיגן במסע. הספן נתן לסטיבנס תרשים המראה את נתיב המסע ותחנות הלינה שלהם. סטיבנס תיעד את הסיפור בספר מסעותיו "Incidents of Travel in Egypt Arabia and the Holy Land", שיצא בשנת 1837. התיעוד של סטיבנס מסתיים במחסה שקיבל ביריחו לאחר שחלה.
תיאור קורותיו של קוסטיגן מרגע הגעתו ליריחו ועד קבורתו בירושלים פורסם בשנת 1911 על ידי ארנסט ו"ג מסטרמן שהיה מזכיר הקרן לחקר ארץ ישראל, בכתב העת של הקרן, "Palenstine Exploration Fund Quartely Statment".
ב-26 באפריל 1848 החליט לינץ', מפקד המשלחת האמריקאית לחקר הירדן וים המלח, בעת היותו במרכז החלק הדרומי של ים המלח, לכבד את זכרו של קוסטיגן ביחד עם תומאס הווארד מולינה ולקרוא לכף הצפוני של הלשון על שם קוסטיגן, ולכף הדרומי - על שם מולינה, באומרו
אן דנהאם
סטנלי אן דנהאם (באנגלית: Stanley Ann Dunham; 29 בנובמבר 1942 – 7 בנובמבר 1995) הייתה אמו של נשיאה ה-44 של ארצות הברית, ברק אובמה. היא גידלה את בנה כמעט לבדה, לאחר שבעלה ברק אובמה האב, עזב אותה ואת בנו ב-1962 לצורך לימודי דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת הרווארד.
דנהאם הייתה אנתרופולוגית במקצועה שהתמחתה באנתרופולוגיה כלכלית. היא ערכה מספר מחקרים באנתרופולוגיה באינדונזיה. מחקרה סייע לממשלת אינדונזיה להפעיל תוכנית מיקרו מימון, תוכנית המציעה שירותי בנקאות לאוכלוסייה מוחלשת.
ילדות והשכלה
אן דנהאם נולדה ב-29 בנובמבר 1942 בעיר ויצ'יטה שבמדינה קנזס. אביה, סטנלי ארמור דנהאם (שקרא לאן על שמו) היה סמל (Sergeant) בצבא ארצות הברית שלחם במלחמת העולם השנייה ואמה, מדלין דנהאם עסקה בהוראה.
בשנת 1956, כאשר דנהאם בת 13 היא עברה לגור עם הוריה באי מרסר שבוושינגטון, שם למדה בבית ספר תיכון והעבירה את רוב נעוריה. במהלך שנותיה בבית הספר התיכון, הצהירה דנהאם באוזני מקורביה כי היא אתאיסטית וכי אינה מעוניינת להינשא או להביא ילדים. בשנת 1960 דנהאם עברה לגור עם הוריה בהונולולו שבהוואי והתחילה ללמוד לימודים גבוהים באוניברסיטת הוואי. היא גם למדה באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל בשנים 1961–1962.
נישואיה הראשונים
בעת לימודיה באוניברסיטה, פגשה דנהאם את מי שיהיה בעלה (הראשון) לעתיד, ברק אובמה האב. אובמה האב היה באותה העת הסטודנט האפריקאי הראשון באוניברסיטה. השניים נפגשו בסוף שנת 1960, במהלך חוג ללימוד רוסית באוניברסיטה בהוואי.
אובמה האב ודנהאם הוריו נישאו במאווי בפברואר 1961, ובנם ברק אובמה הבן נולד לאחר 6 חודשים, באוגוסט 1961. סמוך לאחר לידתו נסע עם אמו לסיאטל לצורך לימודיה באוניברסיטה, שם למדה מספטמבר 1961 עד יוני 1962, ובמחצית השנייה של 1962 חזרו להונולולו. הוריהם של דנהאם ואובמה האב התנגדו לחתונה, כיוון שדנהאם הייתה לבנה ממוצא אנגלי ואילו אובמה היה קנייתי. הם התחתנו בתקופה שבה חוקים נגד נישואים בין-גזעיים היו עדיין בתוקף ביותר מ-20 מדינות בארצות הברית.
השוק העירוני בבאר שבע
השוק העירוני בבאר שבע הוא שוק מזון, ביגוד וכלי בית בעיר באר שבע, המשמש כשוק מרכזי במטרופולין. הוא ממוקם על ציר התחבורה הראשי בין דרך דוד חכם (התחנה המרכזית, תחנת הרכבת באר שבע מרכז) לבין דרך חברון ורחוב רמב"ם, וציר התחבורה הציבורית בית אשל.
אן דנהאם
נישואיה הראשונים
בשנת 1964 אן ואובמה האב התגרשו ללא התנגדות משני הצדדים.
נישואיה השניים
בשנת 1967 היא נישאה בשנית ללולו סוטורו, סטודנט אינדונזי, והמשפחה עקרה בשנת 1967 לג'קרטה שבאינדונזיה, שם התגורר אובמה עם אמו ואביו החורג. דנהאם ילדה באותה עת בת, מאיה, אחותו למחצה של ברק. במהלך שהותו למד אובמה שלוש שנים בבית ספר קתולי פרטי, בו רכש את יסודות השפה האינדונזית, שבה התנהלו הלימודים. הוא גם זכה לחינוך בשפה האנגלית דרך לימוד ביתי מצד אמו. לאחר שלוש שנים עברה המשפחה לשכונה טובה יותר עקב קידום עבודה של האב, ולכן עבר אובמה ללמוד בבית ספר ממשלתי חילוני במשך שנה. בשנת 1971 שב אובמה לבדו להוואי, שם התגורר אצל סבו וסבתו מצד אמו. אמו, שנפרדה מבעלה, חזרה להוואי בשנת 1972 עד שובה חזרה לאינדונזיה בשנת 1977 לצורכי עבודה כאנתרופולוגית.
דנהאם התגרשה מבעלה סוטורו בשנת 1980.
השוק העירוני בבאר שבע
היסטוריה
בשנת 1961 נחנך שוק של 90 חנויות שנבנה על ידי משקיעים פרטיים בסמוך לעיר העתיקה. בשנת 1965 החלה בסמוך "החברה לפיתוח באר שבע" בפיתוח שוק עירוני חדש על שטח של 60 דונם, שכלל גם מתחם חדש לשוק הבדואי.הבנייה התעכבה עקב חפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום, בהן נמצאו שרידים מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
אן דנהאם
חיים אישיים
בעוד אובמה בהוואי, דנהאם שהתה באינדונזיה. שם היא ממשיכה את המחקר האנתרופולוגי שלה במסגרת עבודת דוקטורט. מחקרה סייע לממשלת אינדונזיה להפעיל תוכנית מיקרו מימון ולספק שירותים כלכליים לבני המעמד הנמוך. בשנת 1992 אן דנהאם סיימה סופית את לימודיה האקדמיים, וזכתה לתואר דוקטור באנתרופולוגיה כלכלית מאוניברסיטת הוואי.
ספריה
בחודש דצמבר 2009, הוצאת הספרים של אוניברסיטת דיוק הוציאה לאור את ספרה המקורי של דנהאם מ-1992: "לשרוד כנגד כל הסיכויים: תעשיית הכפר באינדונזיה". ג'ני סקוט, סופר ועיתונאי שעבד בניו יורק טיימס, פרסם אוטוביוגרפיה על חייה של אן דאנהם בשם "A Singular Woman" (אישה רווקה או אישה יחידה) בשנת 2011.
מותה
בסוף 1994, דנהאם עדיין חיה באינדונזיה. לילה אחד, במהלך ארוחת ערב שגרתית בבית של אחד מחבריה בג'קרטה, דנהאם חשה כאב בטן. כאב זה יתגלה מאוחר יותר כסרטן השחלה, אך בביקור אצל רופא כאבה אובחן כקלקול קיבה והפרעות בעיכול. דנהאם חזרה לארצות הברית בתחילת 1995. כאשר היא חזרה למולדתה, רופאים במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג גילו שיש לה סרטן השחלה. היא חזרה להוואי ונפטרה שם ב-7 בנובמבר 1995.
השוק העירוני בבאר שבע
היסטוריה
השוק הבדואי החדש נחנך בשנת 1967, ובשנת 1969 נחנך השוק העירוני, בסמוך לתחנה המרכזית, בין הרחובות בית אשל ודרך חברון. מאז ועד היום הוא משמש את תושבי באר שבע והתושבים ביישובי עוטף העיר.
עד שנת 2000 ניהלה את השוק העירוני "החברה הכלכלית לפיתוח באר שבע בע"מ", שבבעלות העירייה, שהעבירה את ניהול השוק לעמותה של סוחרי השוק. בשנת 2006 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת על ניהול ותחזוקת השוק, בין השאר על גגות האזבסט שהותקנו בו.
השוק מחולק לרבעים לפי סוג הסחורה, והדוכנים ממוספרים כדי להקל על ההתמצאות בו. בין הדוכנים אפשר למצוא כאלה הפעילים עוד מימיו הראשונים, חלקם בבעלות דור שלישי ורביעי לאותה משפחה.
מבנה השוק
השוק העירוני מחולק לארבעה רביעים. רביע א' ורביע ב' ברובם בעלי חנויות יהודים, רביע ג' הוא הרביע העתיק עמו החל השוק בשנת 1967, בנוי לבנים מקוריות ומאוכלס בעיקר בבעלי דוכנים ממוצא בדואי. רביע ד' הוא הרביע האחרון שנבנה בשוק ובו התגלתה תוך כדי תהליך הבניה כנסייה ביזנטית, מסיבה זו לא המשיכו לבנות את הרביע ומעל הממצאים נבנה מגרש חניה.
תיירות בשוק
בשוק מתקיימים סיורים מודרכים, ימים מרוכזים המהווים מעין הפנינג קהילתי רחב, משחקי חיפוש המטמון ברחבי השוק וסיורי טעימות.
רולס-רויס פנטום 2
רולס-רויס פנטום 2 (Rolls-Royce Phantom II) היא מכונית סלון יוקרתית, מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה הבריטית רולס-רויס אשר יוצרו בין השנים 1929–1936.
גוף ה"רולס-רויס פנטום 2" נבנה על ידי חברת "Coachbuilder".
היסטוריית יצור
רולס-רויס פנטום 2 הוצעה במספר גרסאות:
שתיית יין בפורים
שתיית יין בפורים הוא מנהג הלכתי שמקורו בתלמוד לפיו יש חיוב להשתכר ביום פורים.
סוג השכרות ודיני שתיין היין נמצא במחלוקת. בתלמוד נאמר לשתות לשוכרה עד שלא ידע אדם להבדיל בין "ארור המן" ל"ברוך מרדכי", אך כבר בראשונים נכתבו פרשניות אחרות, שלא כולן מחייבות להשתכר.
מקור הדין
מקור הדין הוא בתלמוד הבבלי במסכת מגילה, בהקשר הדיון בתלמוד על סעודת פורים:ככל הנראה מכווין רבא אל המנהג (שמקורו בתלמוד ירושלמי) לומר אחר קריאת המגילה "ארור המן ברוך מרדכי, ארורה זרש ברוכה אסתר, ארורים כל הרשעים ברוכים כל ישראל, וגם חרבונה זכור לטוב".
בסמוך לדברי רבא מביאה הגמרא מעשה שהתרחש ביום פורים:
חובת השתייה
מפרשים רבים התקשו לקבל כצורתה את חובת השתייה בפורים כחובת השתכרות, בין היתר בשל התפיסה כי השכרות מביאה לקלות דעת ולהוללות, תפיסה שניתן לה ביטוי אף בדברי חז"ל עצמם במספר מקומות.
סיבה נוספת למחלוקת, היא גרסת התלמוד - האם את האמירה "חייב איניש לבסומי" אמר רבא או רבה (אם רבה אמר, הרי מהסיפור מוכח שחזר בו מהוראתו). בהתאם לכך נאמרו פירושים רבים בראשונים על מנת לסייג את מאמרו של רבא ולהסבירם בדרך שונה, לעיתים אף על ידי הוצאת דבריו מפשוטם. חלקם אף הוסיפו כי שתייה מופרזת בפורים היא עבירה ואסור לנהוג כך.