cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב השריון ב-14 באוקטובר (מלחמת יום הכיפורים)
הפיקוד המצרי
אולם, ב-11 באוקטובר חדר צה"ל לשטח סוריה וכבר באותו יום החל לחץ סורי, מגובה בלחץ סובייטי, כלפי סאדאת, לבצע פעולה התקפית בסיני שתחייב את ישראל להסיט כוחות לחזית הדרומית ובכך להקל את הלחץ על סוריה. במקביל, ראש הממשלה הסובייטי, אלכסיי קוסיגין, עמד להגיע לקהיר והמצרים חששו כי יכפה עליהם הפסקת אש בתנאים שלא היו אופטימליים מבחינתם ועל כן הוציאו לפועל את ההתקפה המתוכננת.
המתקפה
ב-06:30 בבוקר 14 באוקטובר, החלה הרעשה ארטילרית מצרית לאורך כל החזית במשולב עם הפצצה אווירית על בלוזה ומתחם "הברגה" (בחלקה הדרומי של הגזרה הצפונית). במקביל, החלו כוחות שריון מצריים גדולים, מלווים בכוחות חי"ר, לנוע לעבר הקו שהוחזק בידי צה"ל. שעת ההתקפה העניקה לכוחות צה"ל יתרון בכך שהשמש הזורחת הייתה בגבם ובעיני המצרים.
הגזרה הצפונית
חטיבה 15 המצרית, שסופחה לדיוויזיה 18 והייתה מצוידת בטנקי T-62, תקפה בשני ראשים ממזרח לקנטרה. מאמץ הפריצה הצפוני היה בכיוון בלוזה ורומני ונתקל בחטיבה 204 והפריצה הדרומית נתקלה בקו הגנה של חטיבה 11. עד לשעה 08:45 נבלמו שני ניסיונות הפריצה והמצרים איבדו 40 טנקים כשלכוח הישראלי לא היו אבדות.
בשעה 07:00 תקפה חטיבה 24 המצרית בשני ראשים מול אוגדה 162. מולה ניצבה חטיבה 274 של טירנים בפיקוד יואל גונן. חטיבה זו טרם התנסתה בלחימה ותפסה את קו ההגנה רק בשחר אותו יום. את גל ההתקפה הראשון בלמה חטיבה 274 בעצמה אך תוך אבדות משמעותיות. 15 טנקים ישראלים נפגעו (כולל טנק מפקד החטיבה). שני מפקדי גדודים היו בין הנפגעים. על גזרת אוגדה 162 פיקד סגן מפקד האוגדה, דב תמרי, בשעה שמפקד האוגדה, אברהם אדן, היה בעתודה מדרום לטסה למטרת התקפת נגד אוגדתית. גל התקיפה השני החל ב-09:30 ואז כבר הגיעו לסייע לחטיבה 274 גם גדודים מחטיבה 500 ומחטיבה 460 שקודמו מאזור ההיערכות בטסה. גם ההתקפה המצרית השנייה נהדפה. בסך הכל איבדו המצרים בקרב זה כ-40 טנקים.
הגזרה המרכזית
דיוויזיה 21, שעברה את התעלה מזרחה, תקפה בכיוון טסה וביר גפגפה (רפידים) בכוח של שתי חטיבות שריון; חטיבה 1 וחטיבה 14. חטיבה ממוכנת נשארה בעתודה ולא הייתה מעורבת בקרב (החטיבה חצתה את תעלת סואץ רק בערב 14 באוקטובר). הכוחות המצרים נתקלו באוגדה 143 (בפיקוד אריאל שרון). חטיבה 14 המצרית, שעד ההתקפה סופחה לדיוויזיה 16 שנטלה חלק בצליחה, תקפה באגף הצפוני מול חטיבה 421. זו נערכה כשגדוד אחד בלם בחזית וגדוד אחר נפרש וירה מהאגף הצפוני (הגדוד השלישי שימש כעתודה ואף עסק באימון לקראת הצליחה). המצרים איבדו כ-90 טנקים בשני ניסיונות תקיפה מול שני טנקים שאבדו לישראלים. חטיבה 1 המצרית, לה הייתה זו טבילת אש ראשונה, תקפה באגף הדרומי מול חטיבה 14 הישראלית ומול חטיבה 600 המוקטנת. חטיבה 14 הישראלית נערכה עם שני גדודים בחזית וגדוד שנפרש באגף הדרומי. הטנקים הישראלים תפסו עמדות שולטות אך על ידי ניצול הגבעות באזור הצליחו המצרים להגיע עד לטווחים של 100 מטר מהשריון הישראלי אך שם נבלמו. המצרים איבדו בקרב זה 58 טנקים לעומת 3 טנקים ישראלים שנפגעו מטילי נ"ט. כמו כן, פגעו כוחות מאולתרים (כוח בפיקוד אמציה חן) וטנקים מחטיבה 600 בכ-100 חיילי קומנדו מצריים שהונחתו ממסוקים בעומק השטח הישראלי בלילה שלפני ההתקפה.
הגזרה הדרומית
באזור הציר שמחבר בין דרום האגם המר הקטן ובין מעבר הגידי, תקפה ב-08:00 חטיבת השריון המצרית 25. מולה עמדה חטיבה 164 מוקטנת (50 טנקים) בפיקוד אברהם ברעם. הקרב התנהל מטווחים ארוכים והושמדו בו 5 טנקים מצריים. גל התקיפה המצרי השני היה ב-12:00 ובו נעשה ניסיון איגוף. גם את ההתקפה הזו הדף הכוח הישראלי והשמיד 15 טנקים מצריים.
באזור הציר המחבר את העיר סואץ ומעבר המיתלה, תקפה חטיבת השריון המצרית 3 מתוגברת בגדוד חי"ר.
התקיפה המצרית בוצעה דרך ואדי מבעוק והצליחה להתקדם בהסתר עד סמוך ל"כביש הרוחב" (כביש בלוזה-ראס סודר). מול תקיפה זו עמד גדוד טנקים 46 מחטיבה 401 (מתוגבר בפלוגת טנקים מגדוד 104 של חטיבה 164), גדוד חרמ"ש 89 מחטיבה 8 וגדוד 202 מחטיבת הצנחנים. שני גדודי החי"ר תוגברו במחלקות טנקים, תול"רים ותותחי 20 מ"מ. הכוח הישראלי, שנעזר בגיחות הפצצה רבות של חיל האוויר הישראלי, הצליח לבלום את הטור המצרי והשמיד כ-50 טנקים מצרים. במקביל, הדף גדוד 202, בסיוע רחב היקף של חיל האוויר והארטילריה הישראלית, התקפה של כ-60 טנקים של חטיבת השריון המצרית 22 המתוגברת בחי"ר שיצאה מדרום לעיר סואץ בשני טורים שביצעו איגוף דרומי. הטור הצפוני נהדף פעמיים (הפעם השנייה בשעה 11:00), בעוד שהטור הדרומי, שנע דרך עיון מוסה, לא הצליח להגיע לידי תקיפה אמיתית וכוח של 8 נגמ"שים מצרים נלכד לאחר ששהה בשטח הישראלי במשך יומיים. בהתקפה זו הושמדו כ-30 טנקים מצרים וכ-120 חיילים מצרים נשבו.
תוצאות
כ-250 טנקים אבדו למצרים בקרב. בנוסף, ביצעו הישראלים בגזרה הצפונית מתקפת נגד מקומית וחידשו את הקשר עם מעוז בודפשט. ההתקפה המצרית נוהלה באופן גרוע וסבלה מטקטיקה חסרת דמיון ומסכמתיות.
בר-לב הודיע באותו ערב לראש הממשלה, גולדה מאיר, הודעה קצרה שאמרה: "היה זה יום טוב. כוחותינו חזרו לעצמם, וכן גם המצרים". חיים הרצוג תיאר את הקרב במילים: "כאלפיים טנקים הוטלו למערכה משני הצדדים, בקרב השריון הגדול ביותר בהיסטוריה (מלבד קרב קורסק במלחמת העולם השנייה)".
בצד המצרי איבדו המצרים את מפקד הארמייה השנייה, סעד מאמון, שלקה בלבו בתחילת יום הקרב והוחלף. הרמטכ"ל המצרי שדיבר בפני מפקדים לאחר הקרב טען כי טילי הנ"ט הישראלים (מסוג ס.ס. 11 ) הכריעו את הקרב לטובת צה"ל. היה זה הניצחון הישראלי הקרקעי הראשון במלחמה מול המצרים. מקרב זה ואילך עלה המורל בקרב חיילי צה"ל והמצרים הסתגרו יותר ויותר בראשי הגשר שלהם.
לצורך המתקפה, העבירו המצרים כוחות רבים אל צידה המזרחי של התעלה, מה שגרם להדלדלות הכוח המצרי בצדה המערבי של התעלה. הדלדלות זו יצרה תורפה מצרית בצידה המערבי של התעלה, ולצורך ניצול תורפה זו החליט המטכ"ל של צה"ל להורות על צליחה למערב התעלה, שהחלה להתבצע אור ל-16 באוקטובר.
אייכה (שיר)
אַיֶּכָּה הוא שיר של הזמר שולי רנד מאלבומו נקודה טובה שיצא בשנת 2008. שולי רנד כתב מילים ולחן לשיר. השיר הגיע למקום 26 במצעד הפזמונים של רשת ג' לשנת 2008 ולמקום 36 במצעד השנתי של גלגלצ.
בין האולם ולמזבח
שטח ומבנה
רחבו (ממזרח למערב): ארכו היה 135 אמות.
אייכה (שיר)
תוכן השיר
מילות השיר, שנכתבו על ידי רנד, מביעות מצוקה אישית שלו שנובעת ממשבר רוחני. ניתן להבחין בזאת דרך המשפטים המיואשים והקשים של השיר, התוהים היכן אלוהים והאם הוא אכן קיים. המילים בנויות ככה שכל שני משפטים רצופים מתחרזים זה בזה. בשיר שלושה בתים, שני פזמונים ו-"C part" אחד, שמגיע בסוף.
בין האולם ולמזבח
שטח ומבנה
בחלק הדרומי של האזור, היה הכיור.
בחלקו המערבי היו שתים עשרה מדרגות, שהובילו אל האולם וההיכל.
גולדן ואן סנטר
גולדן ואן סנטר (באנגלית: Golden 1 Center) הוא היכל ספורט רב-תכליתי, הממוקם בסקרמנטו. האולם מכיל 17,608 מקומות ישיבה. עבודות הבנייה של האולם החלו ב-2014, ובנייתו הסתיימה ב-2016. עלות הבנייה אז עמדה על כ-558.2 מיליון דולר.
אייכה (שיר)
התייחסות לשיר
בשנת 2011 שודרה בטלוויזיה סדרת דרמה בשם סימני שאלה. לפני תחילת השידורים הזכיינית רשת השתמשה בשיר "אייכה" בשביל פרומו לסדרה. רנד התנגד לשימוש בשירו לקידום הסדרה שעסקה בצעירים שיצאו בשאלה. הזמר, שבעצמו חזר בתשובה, דרש להסיר את שירו מהפרומואים לסדרה וגם פרסום הודעות שיבהירו "כי הוא אינו קשור באופן כלשהו לקדימון או לסדרה, כי השימוש בשיר נעשה שלא בהסכמתו, וכי הוא שולל לחלוטין את הקישור שנעשה בינו והשיר מצד אחד לבין הקדימון והסדרה מצד שני, הן מבחינת החוזי והן מבחינת התוכן". ב"רשת" החליטו להענות לבקשתו של רנד והורידו את השיר מהפרומואים של הסדרה.
בין האולם ולמזבח
שטח ומבנה
בחלקו המזרחי של האזור, היו שני שולחנות: אחד מכסף ואחד משיש. על שולחן הכסף שמו את כלי השרת, ועל שולחן השיש שמו את האיברים של הקרבן.
קדושתו
שטח זה התייחד בקדושה נוספת שהייתה בו יותר מהשטח המזרחי לו, שגם לכהנים בעלי מום, או בעלי שיער ארוך, או קרועי בגדים, אסור להיכנס משם והלאה. אחד הראשונים כתב שלבעלי המומים היה אסור להיכנס למקום רק בעת העבודה.
גולדן ואן סנטר
החל מ-2016 משחקת באולם סקרמנטו קינגס. עד לפני כן שיחקה הקבוצה בסליפ טריין ארנה, שהכיל 17,500 מקומת ישיבה. מלבד כדורסל, מארח מספר תחרויות ספורט נוספות כגון הוקי קרח, היאבקות, פוטבול באולמות בעוד.
בין האולם ולמזבח
קדושתו
הכניסה של בעלי המומים למקום בהקפת המזבח בסוכות נשנתה במחלוקת. ריש לקיש סבר שבעלי מומים יכולים לעבור דרך המקום בהקפת המזבח. ואילו רבי יוחנן אוסר.
הערות שוליים
בית המקדש
ע'ולאם-רזא פהלווי
ע'ולאם-רזא פהלווי (בפרסית: غلامرضا پهلوی; 15 במאי 1923–7 במאי 2017) היה נסיך איראני ובן לשושלת פהלווי, בנו של רזא שאה ואחיו למחצה של מוחמד רזא פהלווי, השאה האחרון של איראן.
לאחר מותה של אחותו למחצה אשרף פהלווי ב-7 בינואר 2016, ע'ולאם-רזא נשאר הצאצא החי האחרון של רזא פהלווי. הוא התגורר בפריז עם משפחתו. ב-7 במאי 2017 נפטר ע'ולאם-רזא בגיל 93, שמונה ימים לפני יום הולדתו ה-94.
ביוגרפיה
פהלווי נולד ב-15 במאי 1923 בפרס. הוא היה ילדו החמישי (ובנו השלישי) של רזא שאה, מייסד שושלת פהלווי באיראן. אמו, טוראן (קמר אל-מולכ) אמיר סולימאני, התייחסה לשושלת קאג'אר שהודחה בשנת 1925. היא הייתה בתו של אציל קאג'ארי, עיסא מג'ד א-סלטאנה. היא הייתה גם נכדתו של מהדי קולי מג'ד-י דוולה, דודו של נאצר אל-דין שאה. הוריו של ע'ולאם-רזא נישאו בשנת 1922, והתגרשו זמן קצר לאחר לידתו בשנת 1923.
ע'ולאם-רזא קיבל חינוך יסודי באיראן וחינוך תיכוני בשווייץ. בשנת 1936, הוא חזר לאיראן ולמד בבית ספר צבאי. הוא ליווה את אביו, רזא שאה, בגלותו במאוריציוס כאשר נאלץ לוותר על כסאו בספטמבר 1941. בעקבות התפטרותו של רזא שאה, נציגי בריטניה ורוסיה ניסו להושיב את ע'ולאם-רזא על כס המלכות, תוך עקיפת נסיך הכתר מוחמד רזא, לאחר שמאמציהם להדיח את שושלת פהלווי ולהשיב את שושלת קאג'אר נכשלו. גם ניסיון זה לא עלה בידם. ע'ולאם-רזא סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון. עם חזרתו לאיראן הוא הצטרף למכללה להכשרת קצינים כדי לרכוש קריירה צבאית. הוא פרש בדרגת תת-אלוף.
קריירה ופעילויות
ע'ולאם-רזא החל את הקריירה שלו בכוחות צבא איראן, במשרת המפקח הכללי. לאחר שמילא תפקידים שונים בצבא הוא קודם לדרגת אלוף בשנת 1973.
בשנת 1955, הוא הפך לחבר הוועד האולימפי הבינלאומי. הוא גם שימש כנשיא הוועד האולימפי האיראני. הוא היה חבר המועצה המלכותית אשר שלטה באיראן במהלך ביקוריו הבינלאומיים של מוחמד רזא פהלווי.
בשנת 1973, הוא ואשתו ביקרו בסין ביקור רשמי טרם האמנת השגריר האיראני הראשון, עבאס ארם, שם. כנשיא הוועד האולימפי הלאומי, הוא תמך בהתנגדותה של סין להשתתפותה של טייוואן במשחקים האולימפיים במונטריאול בשנת 1976.
עם זאת, הוא מעולם לא השתתף באופן פעיל בפוליטיקה האיראנית. בתקופת שלטונו של מחמד רזא פהלווי היו בבעלותו שטחי אדמה באיראן, והוא היה בעל מניות גדול בשש חברות.
חייו הפרטיים
ע'ולאם-רזא התחתן עם הומא אעלם ב-4 באפריל 1947 בטהראן. נולדו להם שני ילדים: מהרנאז (נולדה ב-4 בפברואר 1949), ובהמן (נולד ב-30 בינואר 1950). הם התגרשו בשנת 1956. בשנת 1962 התחתן בשנית עם מניז'ה ג'האן-באני בטהראן. ג'האן-באני היא נסיכה משושלת קאג'אר. לשניים נולדו שתי בנות (אד'ר-דוח'ת ומרים) ובן (בהראם).
ע'ולאם-רזא עזב את איראן לפני מהפכת 1979 יחד עם קרובי משפחה אחרים. הוא התיישב בפריז. מייד בעקבות המהפכה, איתאללה צאדק ח'לח'אלי, דיין ויו"ר בית המשפט המהפכני, הודיע לעיתונות כי גזר דין מוות הוטל על בני משפחת פהלווי, כולל ע'ולאם-רזא ונושאי תפקידים אחרים במשטר השאה. ע'ולאם-רזא נפטר בגיל 93 בבית החולים האמריקאי בפריז ב-7 במאי 2017.
גבעת עלייה
גבעת עלייה היא שכונה בדרומה של יפו שבעיר תל אביב-יפו, השוכנת בין הים ממערב לרחוב יפת ממזרח, ובין שכונת יפו ג' והעיר בת ים מדרום לרחוב מנדס פראנס ושכונת עג'מי מצפון.
היסטוריה
השכונה נוסדה ככפר דייגים באמצע המאה ה-19 על ידי מוסלמים שהגיעו מג'באליה שברצועת עזה, וכונתה גם היא בשם "ג'באליה". הכפר שכן כקילומטר דרומית למרכז יפו. במקביל קמה מצפון לה שכונת עג'מי הנוצרית-מרונית. בשנת 1877 יזם חג' מוחמד אל-סקחפי את הקמתו של המסגד בג'באליה. בשנת 1943 עבר המסגד שיפוץ.
במהלך מלחמת העצמאות נכבשה יפו בידי האצ"ל ביולי 1948 ורוב תושבי ג'באליה נמלטו ממנה. תוך זמן קצר הובאו עולים לבתים הריקים ושם השכונה שונה ל"גבעת עלייה". בין המתיישבים החדשים נמנו גם פליטים מגוש עציון. בשכונה שכן בעבר בית החולים הממשלתי ביפו. בשנות ה-50 נבנו בשכונה בית הספר הדתי "רש"י" ובית הקולנוע הפתוח "גלרון". העירייה אסרה על התושבים להרחיב או לשפץ את הבתים הערביים, על כן עזבו רבים מהתושבים לשכונות אחרות עד תחילת שנות ה-60 ומצב הבתים התדרדר. מאוחר יותר נהרסו הבתים הערביים ופסולת הבניין נדחפה לים והרחיבה בכך את החוף.
אתרי השכונה
הרחוב האורכי של השכונה הוא הטיילת מול הים הנמצאת ברחוב קדם (לשעבר "רחוב 60") בו נמצאות מסעדות רבות ומאפיות. רחוב הרוחב הראשי בשכונה הוא רחוב 3178 שמעליו גשר מסוגנן להולכי רגל הקרוי "חלון ליפו" והמוביל לעבר "חוף גבעת עלייה".
מדרום לרחוב זה משתרע "גן קידרון" המשתרע על שטח של 10 דונם ואשר הוקם במתחם שהשתייך בעבר לבית החולים דונולו הרופא. בגן שוכן מסגד ג'באליה (שופץ בשנת 2002) וממערב לו נמצא "מרכז פרס לשלום". בצידה הדרומי של השכונה שוכנים חמישה בתי קברות - מוסלמי, קתולי, יווני-אורתודוקסי, ארמני ויווני-קתולי. במבנה משרדים סמוך שוכנים הנהלת המישלמה ליפו ובית הדין השרעי של יפו.
בצידה הצפוני של השכונה נמצא "גן טולוז" שלידו שוכנים המרכז הערבי-יהודי ביפו, מרכז פיס הנמצא במבנה עתיק משופץ ובית הספר התיכון עירוני י"ב. ליד הגן שוכן גם בית השגריר הצרפתי. בדרום השכונה שוכנת חורשת עציון, חורשת עצי אשל שבה התגוררו מפוני כפר עציון. ברחוב האתרוג שכן מתחילת שנות ה-60 ועד לתחילת שנות ה-2000 שוק קטן בשם: "שוק האתרוג".
השכונה ידועה ברצועת החוף שלה, המחברת בין מדרון יפו מצפון לחופי בת ים מדרום, ובעיקר במפרץ הקטן והמסולע בחלקה הצפוני.
בשנת 2008 הוקמה ישיבת שירת משה ולידה מספר מוסדות נוספים.
חוקי האיחוד של 1707
חוקי האיחוד (באנגלית: Acts of Union) הם שני חוקים אשר איחדו מבחינה חוקית את ממלכת אנגליה עם ממלכת סקוטלנד. הראשון מביניהם נחקק בשנת 1706 על ידי הפרלמנט האנגלי והשני נחקק בשנת 1707 על ידי הפרלמנט הסקוטי. קודם לחקיקת החוקים, ומאז איחוד הכתרים בשנת 1603, היו אנגליה וסקוטלנד שתי ממלכות עצמאיות שבראשם עומד בית מלוכה אחד – המלוכה הבריטית (אוניה פרסונלית). החוקים איחדו את שתי הממלכות לממלכה אחת מאוחדת בשם בריטניה הגדולה.
ניסיונות קודמים לאחד את שתי הממלכות (משנים 1606, 1667 ו-1689) לא צלחו ורק בשנת 1707 אוחדו הממלכות מסיבות פוליטיות שונות.
שני החוקים נכנסו לתוקף ב-1 במאי 1707.
נקודת המבט האנגלית
לאחר איחוד הכתרים שאפה אנגליה לאחד את שתי הממלכות במטרה למנוע מהפרלמנט הסקוטי לבחור מלך אחר מזה הנבחר על ידי הפרלמנט האנגלי (לכל פרלמנט, בכל מדינה, הייתה יכולת לחקוק חקיקה הקובעת סדר הורשה שונה ובכך להביא למצב בו מולך מלך אחר בכל ממלכה). עד איחוד הממלכות יכול היה הפרלמנט הסקוטי לבחור במלך קתולי, בעוד שהחקיקה האנגלית דרשה שמלך אנגליה יהיה פרוטסטנטי.
נקודת המבט הסקוטית
איחוד כלכלי איפשר לסקוטלנד לשקם את מצבה הכלכלי הקשה באותה עת. חקיקה אנגלית שנחקקה על ידי הפרלמנט האנגלי קודם לאיחוד ובמטרה ללחוץ על הסקוטים להסכים לאיחוד, הקשתה על מעבר סחורות ואנשים בין סקוטלנד לאנגליה. המפלגות הסקוטיות שהתנגדו לאיחוד היו מפורדות ולא פעלו בצורה מסודרת כנגדו, בעוד שתומכי האיחוד באו בחלקם ממשפחות שנפגעו מתוכנית דריין - תוכנית כלכלית כושלת באותה עת, ואלה קיוו שהאיחוד יביא לשיקום עושרם, ואכן חוק האיחוד העביר סכומי כסף ניכרים באותה עת (398,085 ליש"ט) לכיסוי החוב הלאומי של סקוטלנד. שוחד היה אחד הכלים לשכנוע חברי הפרלמנט הסקוטים להסכים לאיחוד. על כך כתב המשורר הסקוטי רוברט ברנס:
הציבור הסקוטי בכללותו התנגד לאיחוד, חתם על עצומות שנשלחו לפרלמנט הסקוטי ונערכו הפגנות רבות משתתפים באדינבורו ובערים אחרות. בעקבות הפגנות אלה ומחשש לאי סדרים הוכרז משטר צבאי בסקוטלנד.
תוכן החוקים
חוק האיחוד כלל 25 סעיפים, מהם 15 עסקו באיחוד הכלכלי בין המדינות. הפרלמנט הסקוטי הצביע על כל סעיף וסעיף בנפרד. הסעיף הראשון עסק באיחוד עצמו בין הממלכות. סעיף זה, בהצבעה שנערכה ב-4 בנובמבר 1706 זכה לרוב של 116 למול 83. החוק כולו אושר ב-16 בינואר 1707 ברוב של 110 למול 69. על מנת למנוע התנגדות של כנסיית סקוטלנד לאיחוד, הועבר חוק נפרד המבטיח את היות הכנסייה כנסייה פרסביטרית. בחוק האיחוד נקבע כי סקוטלנד תשלח נציגים לבית הנבחרים הבריטי וכי הלורדים של סקוטלנד ישלחו נציגים לבית הלורדים הבריטי (בשיטה הסקוטית שקדמה לאיחוד, היה בסקוטלנד בית נבחרים אחד, ולא היה בית עליון). סעיפי החוק איחדו את המכסים בין המדינות ואת המטבע, וכן קבעו כי מלך קתולי לא יוכל למלוך על הממלכות. תיקון לחוק שנחקק זמן קצר לאחר מכן איחד את מערכת המשפט, והורה על מינוי שופטים לבתי משפט שלום בכל מחוזות סקוטלנד.
הפרלמנט הסקוטי החדש
בשנת 1999 הוקם מחדש הפרלמנט הסקוטי בעקבות משאל עם שנערך בשנת 1997. לפרלמנט זה סמכויות פנימיות בלבד, ואין הוא מהווה יורש של הפרלמנט הסקוטי שבוטל בעקבות האיחוד. כמו כן לפרלמנט הסקוטי החדש אין סמכויות לבטל את האיחוד עם אנגליה.
אראי ג'ומרט
אראי ארווין ג'ומרט (בטורקית: Eray Ervin Cömert; נולד ב-4 בפברואר 1998 בבזל שבשווייץ) הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ולנסיה מלה ליגה ובנבחרת שווייץ.
קריירת מועדונים
ג'ומרט גדל במחלקות הנוער של קונקורדיה בזל ופ.צ. בזל. ב-7 במאי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בפ.צ. בזל, בניצחון 2–3 על פ.צ. ציריך במסגרת המחזור ה-32 בליגת העל השווייצרית לעונת. בסך הכל ערך 101 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן בהקיע חמישה שערים. הוא זכה עם המועדון באליפות שווייץ ובגביע השווייצרי.
ב-8 במרץ 2017 הושאל ג'ומרט ללוגאנו מליגת העל השווייצרית עד לתום עונת. ב-19 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 ליאנג בויז ברן במסגרת המחזור ה-25 בליגה. בסך הכל ערך 12 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-7 ביולי 2017 הושאל ג'ומרט לפ.צ. סיון מליגת העל השווייצרית. ב-23 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על תון במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת. בסך הכל ערך 12 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-25 בינואר 2022 חתם ג'ומרט על חוזה לארבע עונות וחצי בוולנסיה מלה ליגה. ב-2 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על קדיס במסגרת גביע המלך הספרדי. ב-6 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בתיקו 0-0 נגד ריאל סוסיאדד במסגרת המחזור ה-23 לעונת 2021/2022. בחצי העונה הראשונה שלו במועדון ערך שמונה הופעות ליגה.
ב-2 באוקטובר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד אספניול במסגרת המחזור השביעי בליגה לעונת 2022/2023.
קריירה בינלאומית
ב-18 בנובמבר 2019 ערך ג'ומרט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שווייץ, בניצחון 1–6 על נבחרת גיברלטר במסגרת מוקדמות יורו 2020. הוא היה חלק מסגל נבחרת שווייץ בטורניר יורו 2020 בשנת 2021, אך לא שיחק בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת שווייץ לטורניר מונדיאל 2022.
מודי (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אדוארד בלאמי
אדוארד בלאמי (באנגלית: Edward Bellamy; 26 במרץ 1850 - 22 במאי 1898) היה סופר וסוציאליסט אמריקאי, שהתפרסם בזכות הרומן האוטופי שלו - "מבט לאחור" - סיפור שהתבונן בעתיד הרחוק של שנת 2000. בחזון של בלאמי היה עולם הרמוני. הספר חולל תנועה חברתית שהקימה 165 "מועדונים לאומיים" ברחבי ארצות הברית, שהוקדשו להפיץ את הרעיונות הפוליטיים שלו ולהפוך אותם למציאות מעשית.
ראשית חייו
אדוארד בלאמי נולד בצ'יקופי (Chicopee) שבמסצ'וסטס. אביו היה רופוס קינג בלאמי (1816-1886), כומר בפטיסטי ומצאצאיו של יוסף בלאמי. אמו הייתה קלווניסטית, בתו של כומר בפטיסטי בשם בנימין פוטנאם, שנאלץ לעזוב את תפקידו הדתי בסאלם שבמסצ'וסטס בעקבות הצטרפותו לבונים החופשיים.
בלאמי למד בבית הספר הציבורי בעיר מולדתו, ועבר לקולג' במדינת ניו יורק, שם למד רק שני סמסטרים. עם עזיבתו את הקולג', בלאמי נסע לאירופה למשך שנה, ושהה בגרמניה. בלאמי למד משפטים אבל נטש את התחום בלי שעסק כעורך דין, במקום זה הוא נכנס לעולם העיתונות. בתפקיד עיתונאי שירת זמן קצר את צוות ה"ניו יורק פוסט" לפני שחזר אל מסצ'וסטס.
בגיל 25, חלה בלאמי במחלת השחפת - המחלה שבסופו של דבר תהרוג אותו. הוא סבל מהשפעותיה לאורך כל חייו הבוגרים. במאמץ לשקם את בריאותו, בילה בלאמי שנה באיי הוואי (1877 עד 1878). בשובו לארצות הברית, החליט לנטוש את העיתונות היומית לטובת יצירה ספרותית, אשר תשפיע פחות על זמנו ועל בריאותו.
בלאמי נישאה לאמה אוגוסטה סנדרסון בשנת 1882. לבני הזוג נולדו שני ילדים.
קריירה ספרותית
הרומנים הראשונים של בלאמי, כולל "שישה לאחד" (1878), "התהליך של ד"ר היידנהוף" (1880) ו"אחותה של מיס לודינגטון" (1885) היו יצירות בלתי-מובנות, תוך שימוש במזימות פסיכולוגיות סטנדרטיות.
כאשר פנה למדע בדיוני אוטופי עם ספרו "מבט לאחור - 2000-1887", שפורסם בינואר 1888, תפס את הדמיון הציבורי והזניק את בלאמי לתהילה ספרותית. הוצאת הספרים לא יכלה לעמוד בביקוש. הוא מכר למעלה מ 200 אלף עותקים, ורק שני ספרים בארצות הברית של סוף המאה ה-19 מכרו יותר: "אוהל הדוד תום" ו"בן-חור". בלאמי אסף גם כמה סיפורים קצרים שכתב במשך הזמן, ופרסם אותם בשנת 1898.
תנועה חברתית
אף על פי שבלאמי טען בדיעבד כי לא כתב את הספר "מבט אחורה" כמתווה לפעולה פוליטית, אלא ביקש לכתוב "פנטזיה ספרותית, אגדה של צדק חברתי" הספר עודד הקמת מה שנקרא "מועדונים לאומיים", שהחלו להיווסד בבוסטון בסוף 1888. בלאמי בספרו מתאר את ארצות הברית העתידית כזונחת את הרעיון של תחרותיות דבר היוצר רווחה חברתית ויחסי אנוש שונים לגמרי ממה שהכיר בתקופתו. רעיון זה תפס את החוגים האינטלקטואלים בארצות הברית והוקמו מועדונים חברתיים שקראו ליישם רעיון זה. בשנת 1891 היו 165 מועדונים לאומיים.
בלאמי השתמש במונח "לאומיות" ולא במונח "סוציאליזם" כמתאר את החזון, זאת מתוך מחשבה שבדרך זו הוא יגביר את המכירות של הספר, והרעיון עצמו לא יידחה על הסף מבחינה פוליטית. במכתב משנת 1888 למבקר הספרות ויליאם דין האוולס כתב בלאמי: כל אדם רגיש יכול להודות שנושא השם הוא בעל חשיבות גדולה, במיוחד ברושם הראשוני.. מנקודת מבט רדיקלית, אני עשוי להחשב כסוציאליסט, אבל עם הכינוי "סוציאליסט" מעולם לא חשתי טוב. מלכתחילה - היא מילה זרה בפני עצמה, וזרה גם בכל משמעותיה. לכל אמריקאי היא מעלה דימויים של ריח של נפט עם דגל אדום, ועם כל מיני חידושים מיניים. כמו כן מעלה בעיניו נימה המתעלמת מאלוהים ומהדת. בארץ הזאת (ארצות הברית) מתייחסים אליהם לפחות בכבוד. מה שיכולים להרשות לעצמם הרפורמים הגרמנים והצרפתים - לקרוא בארצם לתנועות חברתיות בשם סוציאליסטיות, באמריקה הוא נשמע ככינוי שלילי לתנועה פוליטית. אף מפלגה כזו לא יכולה להצליח באמריקה כי איננה משדרת רוח התלהבות ופטריוטיזם.
בלאמי עצמו הצטרף לתנועה הפוליטית שהופיעה בסביבות 1891 כאשר ייסד את עיתונו "האומה החדשה", והחל לקדם פעולות ושיתף פעולה בין המועדונים "הלאומיים" השונים לבין "מפלגת העם" שהתוותה באותה העת. במשך שלוש וחצי השנים הבאות נתן בלאמי את כולו לפוליטיקה, פרסם את כתב העת שלו, השפיע על מצע "מפלגת העם", ופרסם את "התנועה הלאומית" בעיתונות הפופולרית. שלב זה בחייו של בלאמי הגיע לסיומו ב־1894, כאשר עיתונו "האומה החדשה" נאלץ להפסיק את הופעתו בשל קשיים כלכליים.
כאשר הפעילים המרכזיים של תנועתו הלאומית נבלעו בתוך המנגנון של "מפלגת העם", בלאמי נטש את הפוליטיקה כדי לחזור לספרות. הוא החל לעבוד על המשך לספרו העתידני - "מבט לאחור", שכותרתו הייתה "שוויון". זאת בניסיון להתמודד בפירוט רב יותר עם החברה האידיאלית העתידנית הפוסט-מהפכנית. הספר ראה אור ב-1897 ונחשב ליצירתו האחרונה של בלאמי.
מוות ומורשת
ביתו בצ'יקופי פולס, שנבנה על ידי אביו, נקבע כאתר היסטורי לאומי בשנת 1971.
Forever (שיר של אספה)
השיר הגיע למקום ה-11 במצעד שירי העולם הדיגיטליים.
רקע וכתיבה
ב-29 בינואר 2021, SM אנטרטיינמנט הודיעה שהלהקה תחזור להוציא מוזיקה חדשה וציינה את "Forever", כשיר הבא שעתיד לצאת לאור. ב-1 בפברואר 2021 פורסמו תמונות קונספט של קרינה ונינגינג. למחרת פורסמו תמונות קונספט של וינטר וג'יזל. "Forever" נכתב והולחן על ידי יו יאנג-ג'ין, לצד הפקה של לי-סומן.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-9 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
ב-6 בפברואר 2021 פרסמה הלהקה את הופעתה עם השיר, בגרסה שנקראה "Cozy Winter Cabin". בהופעה, חברות הלהקה יושבות בבקתה כשהשלג יורד בחוץ. ב-8 בפברואר הופצה גרסה נוספת בשם "Glitter Snowball". ב-10 בפברואר פרסמה הלהקה את הגרסה השלישית והאחרונה, "Romantic Street".
נכון לאוקטובר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-45 מיליון צפיות.
התאחדות הכדורגל של בהוטן
התאחדות הכדורגל של בהוטן (בדזונגקה: འབྲུག་ ཡུལ་ རྐང་ རིལ ཁོངས་ གཏོགས; באנגלית: Bhutan Football Federation) הוא הגוף המנהל של הכדורגל בבהוטן, ששולט בנבחרת בהוטן בכדורגל, נבחרת הנשים הלאומית של בהוטן בכדורגל ואת נבחרת הפוטסל הלאומית של בהוטן. כמו כן, היא אחראית על ארגון ליגת העל של בהוטן, בהוטן סופרליג, ליגת דזונגקאג, ליגת תימפו לנשים, ליגת הפוטסל הלאומית, וכן תחרויות נוער ופנאי שונות.
היסטוריה
התאחדות הכדורגל של בהוטן הוקמה בשנת 1983 כחלק מהוועד האולימפי של בהוטן. היא חברה בפיפ"א מאז שנת 2000 ובקונפדרציית הכדורגל של אסיה מאז 1993.
נבחרת הכדורגל הלאומית של בהוטן נחשבה ל"נבחרת הכדורגל הגרועה ביותר" עד שנת 2015 אז זכתה במשחק מוקדמות גביע העולם נגד סרי לנקה.
ביולי 2017, ועדת המשמעת של ההתאחדות השעתה את קבוצת הכדורגל Druk Pol FC למשך שנתיים לאחר ששחקן הקבוצה לא ציית לשופט במהלך משחק. כולם מבהוטן.
רוב רוי (סרט)
רוב רוי (באנגלית: Rob Roy) הוא סרט הרפתקאות אמריקאי משנת 1995, בבימויו של מייקל קייטון-ג'ונס, עם ליאם ניסן ג'סיקה לאנג וטים רות' בתפקידים הראשוניים.
העלילה מתבססת על דמותו של רוברט רוי מקגרגור המכונה רוב רוי או רוברט האדום על שם צבע שערו, גיבור עממי סקוטי מהמאה ה-18 שנלחם במעמד האצילי והמנצל לטובת בני עמו העניים ומכובד בסקוטלנד כרובין הוד של הסקוטים.
על רוב רוי נעשה סרט אילם ב-1922 וסרט נוסף ב-1953 בשם רוב רוי, הנווד מההיילנד, עם ריצ'רד טוד וגליניס ג'ונס.
טים רות' זכה בפרס באפט"א עבור השחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה. הוא היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
תקציר העלילה
השנה 1713, רוברט רוי מקגרגור עומד בראש שבט מקגרגור בהיילנדס בסקוטלנד. הוא דואג לאנשיו ומתפרנס מתפיסת גונבי בקר השייך למרקיז של מונטרוז (ג'ון הרט) תמורת דמי חסות. בתחילת הסרט הוא עוקב אחרי הגנבים והורג את מנהיגם סיבאלד (דייוויד היימן).
ארצ'יבלד קנינגהם (טים רות') מגיע מלונדון ומתארח אצל המרקיז של מונטרוז. הוא שומע כי המרקיז הסכים להלוות למקרגור 1000 פאונדס לקניית עדר בקר ולסחור בו. ביחד עם מנהל עסקיו של המרקיז, קילרן, (בריאן קוקס) הוא מתכנן לשדוד את הכסף.
מקגרגור שולח את נאמנו, אלן מקדונלד (אריק סטולץ) לקבל את שטר ההלוואה מקילרן אך זה נותן לו במקום זה שק מטבעות ובדרך חזרה רוצח אותו קנינגהם ומטביע את גופתו באגם.
מונטרוז דורש ממקגרגור את הכסף אבל מציע לו כי יוותר על החוב אם יעיד כי יריבו הדוכס מארגייל שייך ליעקוביטים. מקגרגור מסרב ונמלט. המרקיז מכריז עליו כמבוקש ומורה לקנינגהם להביא אותו אליו חי. מקגרגור בורח להרים אך קנינגהם וחייליו מגיעים לביתו וקנינגהם תוקף את מרי מקגרגור אשתו של רוברט (ג'סיקה לאנג) ואונס אותה. החיילים שורפים את הבתים והורסים את המשק.
למקגרגור נודע על שוד כספו על ידי קילרן וקנינגהם. הוא חוטף את קילרן שלבסוף מחוסל וממשיך בעזרת אנשיו לפגוע ברכושו של המרקיז.
מרי מקגרגור מגלה לדוכס ארגייל כי בעלה סירב להעיד עליו עדות שקר. הדוכס מגיע להסכם עם מונטרוז כי העניין ייגמר בדו-קרב בין מקגרגור וקנינגהם. אם מקרגור ינצח המרקיז יוותר על החוב ואם הוא יפסיד הדוכס ישלם זאת למרקיז.
מקרגרור וקנינגהם מסכימים כי הקרב יהיה ללא חמלה. קנינגהם המאומן והמנוסה מצליח לפצוע את מקגרגור מספר פעמים ונראה שהקרב אבוד אבל ברגע האחרון תופס מקרגור את החרב של קנינגהם ביד אחת ובשנייה הוא מנחית עליו בחרבו מכת מוות.
בסיום חוזר מקגרגור למשפחתו ואנשיו. הוא מחבק את מרי למרות שהוא יודע שהיא נושאת ברחמה את צאצאו של קנינגהם.
בלסינג קאקו
בלסינג קאקו (Blessing Kaku; נולד ב-5 במרץ 1978) הוא כדורגלן עבר ניגרי, ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה
בשנת 2004, נרכש קאקו על ידי הקבוצה האנגלית בולטון וונדררס. העברתו של קאקו מאשדוד לבולטון נחקרה מספר שנים מאוחר יותר כחלק מפרשה בה נחשפו סוכני שחקנים ששילמו למאמנים תמורת העברת שחקנים. לאחר תקופה קצרה בבולטון עבר קאקו לשחק בקבוצת דרבי קאונטי מליגת המשנה האנגלית עד תום העונה
בקיץ 2005 חזר קאקו משהותו באנגליה והצטרף לקבוצת מכבי תל אביב, שבנתה באותה עונה קבוצת כוכבים שכללה את אייל ברקוביץ', אבי נמני וג'ובאני רוסו, אך עזב באמצע העונה מספר ימים לאחר שטון קאנן התמנה למאמן הקבוצה וחזר לאשדוד. בתום אותה עונה עבר למכבי פתח תקווה.
בקיץ 2008 עבר לשחק בקבוצה הקפריסאית פראלימני ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל. לקאקו 4 הופעות בנבחרת ניגריה.
סקריפטוריום
סקריפטוריום (ברבים: סקריפטוריה) הוא חדר המיועד להעתקת כתבי יד. הסקריפטוריום התקיים כבר בעת העתיקה, אך נודע בעיקר במנזרים של ימי הביניים. בנוסף, כמעט כל ספרייה הכילה סקריפטוריום בצמוד לה.
מיקום וגודל
מיקום הסקריפטוריום וגודלו השתנו במהלך הזמן ובין המקומות. אצל הבנדיקטינים התקיימו לרוב חדרים גדולים שהכילו בין 3–20 כותבים, עם המספר שנים עשר כמייצג. הסקריפטוריום מוקם באכסדרה של הקלויסטר, לרוב הצפונית, באופן שהביא לתלונות רבות של נזירים על הקור השורר בו. עם זאת, בחלק מהמנזרים התקיים הסריפטוריום בחדר משלו, לרוב בצמוד לספרייה. לעיתים, בעיקר במנזרים איריים, מוקם הסקריפטוריום ליד המטבח, באופן שאפשר לנזירים להתחמם בעת עבודת הכתיבה. אצל המסדרים הציסטרציאנים והקרתוסיאניים רווחו יותר סקריפטוריום קטנים ואפילו לאדם יחיד. במנזרים רבים גם התקיים הכתיבה בחדרי הנזירים ללא שיוחד חדר נפרד כסקריפטוריום.
סקריפטוריה מפורסמים בישראל כוללים את זה שבקומראן, בקומה השנייה של אולם 30 (שהוא האולם השני בגודלו באתר, אחרי אולם הסעודה המשותפת). הוא הוגדר כסקריפטוריום שכן בו נמצאו שתי קסתות עם דיו יבש ושברים רבים של שברי טיח שרופאו לכדי שולחן צר וארוך ששימש ככל הנראה לשטוח עליו יריעות קלף לכתיבה., סקריפטוריום אחר הוא זה שבמרכז ההשכלה הנוצרי של פמפילוס בקיסריה.
ת'יאו וולקוט
ת'יאו ג'יימס וולקוט (באנגלית: Theo James Walcott; נולד ב-16 במרץ 1989 בלונדון) הוא כדורגלן עבר אנגלי השיחק בעמדות הקיצוני הימני והחלוץ.
קריירת מועדונים
בעונת הוא הצטיין במדי קבוצת הנוער של סאות'המפטון שהפסידה בגמר גביע ה-FA לנוער לקבוצת הנוער של איפסוויץ' טאון. כמו כן, הוא הפך לשחקן הצעיר ביותר בתולדות קבוצת המילואים של המועדון, לאחר שעלה כמחליף במשחק מול מילואי ווטפורד בספטמבר 2004, והוא בן 15 שנים ו-175 ימים. הוא לא זכה לשחק גם בפרמייר ליג כיוון שסאות'המפטון ירדה לליגת המשנה בסיום העונה.
לפני תחילת עונת הצטרף וולקוט לקבוצה במסע המשחקים שערכה בסקוטלנד, כאשר שבועיים קודם לכן סיים את לימודיו בבית הספר. לאחר מכן הוא הפך לשחקן הצעיר ביותר בתולדות הקבוצה הבוגרת של סאות'המפטון, לאחר שעלה כמחליף במשחק ליגת מול וולבס, והוא בן 16 שנים ו-143 ימים.
וולקוט ערך את הופעת הבכורה שלו לאחר שפתח בהרכב במשחק החוץ מול לידס יונייטד ב-18 באוקטובר 2005, והבקיע את שערו הראשון בבוגרים באותו משחק. הוא הבקיע גם במשחק מול מילוול שנערך ארבעה ימים לאחר מכן, וגם במשחק הבית הראשון שלו שנערך מול סטוק סיטי בשבת שלאחר מכן. בזכות יכולתו הגבוהה הוא נבחר ב-11 בדצמבר 2005 לאחד משלושת המתמודדים הסופיים על פרס הספורטאי הצעיר של השנה ב-BBC.
ב-20 בינואר 2006 חתם וולקוט בארסנל, בתמורה לסכום העברה של 5 מיליון פאונד, עם אפשרות שהמחיר יעלה עד כדי 12 מיליון בהתאם לביצועיו במועדון ובמדי הנבחרת הלאומית. באפריל 2008, בעקבות קשיים כלכליים, נאלצה הנהלת סאות'המפטון לאשר הסכם על פיו ארסנל תשלם בתמורה לוולקוט 9.1 מיליון פאונד.
וולקוט ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג בתחילת עונת, לאחר שעלה כמחליף במקום ז'ילברטו סילבה במשחק מול אסטון וילה שנערך ב-19 באוגוסט 2006. הוא ערך את הופעת הבכורה בליגת האלופות במשחק השני של סיבוב המוקדמות האחרון, שבו התמודדה ארסנל מול דינמו זאגרב. דקות אחדות לאחר שעלה כמחליף הוא ספג לראשונה כרטיס צהוב במדי ארסנל. לקראת סיום המשחק הוא אף הצליח לבשל שער למתייה פלמיני. כששיחק הוא היה בן 17 ו-129 ימים, ובכך היה לשחקן הצעיר ביותר בתולדות ארסנל שמשתתף במשחק רשמי בטורניר אירופי. הפעם הראשונה שבה פתח בהרכב הייתה במשחק הליגה הביתי מול ווטפורד ב-14 באוקטובר 2006. בזכות הישגיו בארסנל ובנבחרת אנגליה הוא זכה בתואר הספורטאי הצעיר של השנה ב-BBC לשנת 2006.
וולקוט הבקיע את שערו הראשון במדי ארסנל בגמר גביע הליגה מול צ'לסי, שנערך באצטדיון המילניום בקארדיף ב-25 בפברואר 2007. אולם, דידייה דרוגבה הבקיע שני שערים לטובת צ'לסי, שניצחה במשחק בסופו של דבר. וולקוט הבקיע את שעריו הראשונים באצטדיון האמירויות במשחק ליגת האלופות מול סלאביה פראג, שהסתיים בניצחון 0–7 לטובת ארסנל, והוסיף בישול לססק פברגאס. וולקוט הבקיע את שעריו הראשונים בפרמייר ליג בתיקו 2-2 מול ברמינגהאם סיטי ב-23 בפברואר 2008. בעונת הוא הבקיע שבעה שערים בכל המסגרות.
לקראת עונת קיבל וולקוט את חולצת המשחק מספר 14, שקודם לכן הייתה שייכת לתיירי הנרי. במהלך העונה הוא ביסס את מעמדו כשחקן הרכב ראשון, ופתח במשחקים רבים בעמדת הקשר או הקיצוני ימני. את שערו הראשון לעונה זו הוא הבקיע בניצחון 1–3 על אברטון. שלושה ימים לאחר מכן הוא הבקיע את השער השני של ארסנל בניצחון החוץ 2–5 על פנרבחצ'ה בליגת האלופות.
ב-16 במרץ 2008 (יום הולדתו ה-17) חתם וולקוט על חוזה המקצוען הראשון שלו, תמורת שכר של מיליון לירות שטרלינג.
וולקוט סבל מפריקה בכתף בזמן אימון של נבחרת אנגליה לקראת משחק הידידות מול נבחרת גרמניה. בעקבות כך הצהיר ארסן ונגר, מאמן ארסנל, כי וולקוט ייעדר לשלושה חודשים לכל הפחות. הוא חזר לשחק באפריל 2009, והבקיע את שער השוויון מול ויגאן את'לטיק. הוא פתח במשחק השני של רבע גמר ליגת האלופות מול ויאריאל, והבקיע שער בדקה ה-10. ארסנל ניצחה 1–4 בסיכום שני המשחקים.
ב-8 במאי 2009 חתם וולקוט על חוזה חדש בארסנל. ב-4 באוקטובר 2009 חזר וולקוט מפציעה, והבקיע שער בניצחון 2–6 על בלקברן רוברס.
ב-18 בינואר 2013 חתם וולקוט על חוזה חדש לשלוש שנים וחצי נוספות בקבוצה, וזכה לשדרוג בשכרו. בינואר 2014 קרע את הרצועה הצולבת, ולא חזר לשחק עד תום, במהלכה זכה עם הקבוצה בגביע האנגלי. ב-17 בינואר 2018 וולקוט עזב את ארסנל אחרי 12 שנים וחתם באברטון תמורת 20 מיליון פאונד.
את שער הבכורה שלו באברטון כבש במשחק נגד לסטר סיטי בו כבש צמד וסייע לקבוצתו לנצח בתוצאה 1–2.
ב-6 באוקטובר 2020 חזר לקבוצת נעוריו, סאות'המפטון, בהשאלה לעונה אחת.
נבחרת לאומית
ב-8 במאי 2006 זומן וולקוט לסגל של נבחרת אנגליה לקראת מונדיאל 2006. זימון זה הפתיע רבים כיוון שהוא הועדף על פני שחקנים יותר מנוסים, וביניהם ג'רמיין דפו שהספיק לשחק פעמים אחדות במדי הנבחרת. ב-30 במאי 2006 הוא השתתף בניצחון 1–3 על נבחרת הונגריה באולד טראפורד, ובכך הפך לשחקן הצעיר ביותר שמופיע במדי הנבחרת. וולקוט לא שיחק כלל במונדיאל, אף על פי שבסגל האנגלי היו רק שני שחקנים שעמדת הטבעית היא חלוץ. המאמן סוון גוראן אריקסון הגן על החלטתו לא לשתף את וולקוט, וטען כי הניסיון שצבר יסייע לו בעתיד.
לאחר המונדיאל הוחלף אריקסון על ידי סטיב מקלארן, שהחליט כי וולקוט ישחק במדי הנבחרת עד גיל 21. ב-15 באוגוסט 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה, והיה למבקיע הצעיר ביותר בתולדותיה, לאחר שכבש בתיקו 2-2 מול נבחרת מולדובה. וולקוט הבקיע שני שערים במשחק הפלייאוף מול נבחרת גרמניה עד גיל 21, שבעקבותיו העפילה נבחרתו לאליפות אירופה לנבחרות צעירות.
וולקוט לא זומן על ידי מאמן הנבחרת פאביו קאפלו למונדיאל 2010, אך היה חלק מסגל הנבחרת ליורו 2012, ואף כבש שער בתיקו 2-2 מול שוודיה. עקב פציעה שהשביתה אותו לתקופה ממושכת החמיץ וולקוט את משחקי מונדיאל 2014.
משפחה וחיים אישיים
וולקוט ואביו אוהדים את ליברפול. כאשר צ'לסי הציעה לו חוזה נוער הוא אמר:
וולקוט עוסק בפעילות צדקה מטעם הארגון הבריטי "Build a School".
ב-6 באפריל 2008 הוא היה הנושא הלפני אחרון של הלפיד האולימפי עבור אולימפיאדת בייג'ינג, בזמן שמצעד הלפיד הקיף את לונדון.
בן דודו ג'ייקוב וולקוט הוא שחקן נוער ברדינג, והיה חלק מסגל נבחרת אנגליה עד גיל 17 שהשתתפה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17 לשנת 2009.
LabVIEW
LabVIEW (קיצור ל-Laboratory Virtual Instrumentation Engineering Workbench) היא פלטפורמה וסביבת פיתוח לתכנות בשפה חזותית שפותחה על ידי חברת National Instruments. התוכנה מיועדת בעיקר להפעלת ציוד מדידה ממוחשב ורובוטים לימודיים, כדוגמת לגו Mindstorms NXT. גרסה ראשונה יצאה לאור ב-1986 על מחשבי Apple. הגרסה הנוכחית היא 2016.
משפט קוקס
משפט קוקס (באנגלית: Cox's theorem) הוא פיתוח אקסיומטי חליפי לחוקי תורת ההסתברות, המבוסס על הרחבה של לוגיקה בוליאנית למצבי אי ודאות, תוך שמירה על עקרונות יסוד מסוימים (האקסיומות). המשפט נקרא על שמו של הפיזיקאי ריצ'רד טרקלד קוקס (Richard Threlkeld Cox). למרות שהתורה הנגזרת מפיתוח זה זהה כמעט בכל מובן לתורת ההסתברות הקלאסית, הפרשנות בה למה מייצגת הסתברות של מאורע נתון היא בייסיאנית באופייה.
ההנחות של משפט קוקס
משפט קוקס מבוסס על ההנחות הבאות:
ההנחות הנ"ל מובאות כפי שנוסחו על ידי Arnborg וSjödin. המשפט כפי שנוסח במקור על ידי קוקס מנוסח באופן פורמלי מעט יותר מהניסוח לעיל, אך עדיין לא באופן ריגורוזי לחלוטין. ניתן לפרמל את ההנחות ולהוכיח את המשפט אם מוסיפים הנחות בהן השתמש קוקס באופן מרומז או באופן גלוי.
המשוואות המרכיבות את האקסיומה של קוקס
המשוואות המרכיבות את האקסיומה של קוקס הן:
המשמעות של המשפט
משפט קוקס הפכה לאחת ההצדקות של השימוש בהסתברות בייסיאנית. בעוד על פי תפיסת הסתברות רגילה, הסתברות מתפרשת כשיטת לוגיקה פורמלית המהווה הרחבה של הלוגיקה של אריסטו, למצבי אי-ודאות. קיים ויכוח על השאלה האם משפט קוקס מוציאה מכלל אפשרות מודלים אחרים להסתברות בתנאי אי-ודאות. הוצעו גם חלופות אחרות, המתבססות על ביטול חלק מההנחות הפחות אינטואיטיביות במשפט קוקס. מודל כזה הוצע למשל על ידי הארדי.
ספרטק קוסטרומה
מועדון הכדורגל ספרטק קוסטרומה (ברוסית: Футбольный клуб «Спартак» Кострома) הוא מועדון כדורגל רוסי, המייצג את העיר קוסטרומה, בירת מחוז קוסטרומה שבמערב רוסיה.
הישג השיא של הקבוצה הוא ההעפלה לשמינית גמר הגביע הסובייטי (1965) ושמינית גמר הגביע הרוסי (2005/06).
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בנובמבר 1959 והתחרתה במסגרות המקצועניות תחילה בליגות הסובייטיות ולאחר מכן הרוסיות עד 2018, אז ירדה לליגה השלישית.
הקבוצה שיחקה בליגת המשנה הסובייטית בעונות 1981-1982 ומאז התמודדה בליגה השנייה, אזור מערב. בעונת תוכנן מהלך של מיזוג הקבוצה עם דינמו קוסטרומה, אך זה לא יצא לפועל.
בשנת 2018 ירדה לליגה החובבנית, הרביעית בחשיבותה ברוסיה.
משרד העלייה והקליטה
משרד העלייה והקליטה (בעבר: המשרד לקליטת העלייה) הוא משרד ממשלתי המופקד על ביצוע מדיניות הממשלה בתחום קליטת העלייה. הוקם ב-1968, בעקבות גל העלייה לאחר מלחמת ששת הימים.
הרקע ההיסטורי להקמת המשרד לקליטת עלייה
עד קום המדינה הסוכנות היהודית הייתה אחראית לעליית היהודים מהתפוצות וקליטתם ביישוב. עם קום המדינה חלק מתפקיד עליית העולים הועבר לממשלת ישראל והוקם המשרד לעלייה אשר פעל בין השנים 1948–1951. המשרד עסק בכל הקשור להבאת עולים ארצה, אך לא בקליטתם שנותרה בידי משרדים אחרים, ובידי מחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית. בראש משרד העלייה עמד חיים משה שפירא. באוגוסט 1948 המשרד פרסם הסדרי יציאה מהארץ.
המפנה בעקבות מלחמת ששת הימים והקמת המשרד לקליטת עלייה
המשרד הוקם בעקבות דו"ח "ועדת חורב" אשר קבע כי יש צורך להקים משרד ממשלתי לקליטת עלייה, וזאת בעקבות העלייה המסיבית לארץ ישראל אחרי מלחמת ששת הימים, 1967.
ב-1968 הגיעו למעלה מ-30 אלף עולים מארצות המערב, ובין השנים 1969–1970, הגיעו יותר מ-40 אלף עולים מארצות אלו מדי שנה. בין השנים 1968–1973, הצליחו כמאה אלף עולים מרוסיה לעלות לארץ ישראל. בסך הכול בין השנים 1967–1973 עלו ארצה כ-260,000 עולים.
ב-1967 הקימו ממשלת ישראל והסוכנות היהודית את "הרשות המשותפת לעלייה וקליטה". במסגרת הרשות נבנו מרכזי קליטה ומעונות דיור חדשים ברחבי הארץ, ומספר האולפנים גדל. נושאי התעסוקה, הדיור, הבריאות וכו' טופלו על ידי משרדי הממשלה השונים.
ב-1968 הוקם המשרד לקליטת עלייה בנימוק שהגידול בכמות העולים גרם לצורך דחוף בגוף אחיד שירכז את כל הקשור בקליטתם של העולים בארץ ישראל. אולם היו שטענו שהסיבות להקמת המשרד היו אי שביעות רצון מתפקוד מחלקת העלייה של הסוכנות והצורך לדאוג לתפקיד ליגאל אלון. הצעתו של אריה אליאב שכל נושא העלייה והקליטה יועבר לסמכות הממשלה נדחתה, וסוכם שהסוכנות היהודית תמשיך לטפל בהעלאת היהודים מהגולה, והמשרד לקליטת עלייה יטפל בכל הקשור לקליטת העולים בארץ ישראל. בפועל הסמכויות בין משרד הקליטה והסוכנות חולקו באופן הגורם לכפילות רבה.
המשרד הוגדר בתחילה כמשרד על, שהשר המכהן בו (אז - יגאל אלון) הוא גם סגן ראש הממשלה ולצדו סגן שר. הגדרה זו בוטלה בסוף 1969 כשיגאל אלון עבר למשרד אחר.
תפקידי המשרד
המשרד לקליטת העלייה אחראי לסיוע הניתן על ידי מדינת ישראל, לעולים ולתושבים חוזרים, המגיעים ארצה.
הוא אחראי על סיוע ומעקב אחרי העולים, משלב ההתארגנות הראשונית ועד השתלבותם בכל תחומי החיים בחברה הישראלית, תוך כדי שאיפה לשיתוף פעולה מקסימלי. המשרד לקליטת עליה מסייע בתחומי הדיור, התעסוקה, והחברה ומשתדל להקל על העולה במגעים עם מוסדות וגופים שונים במדינה.
המטרה היא לזהות את הפוטנציאל של העולה, לעזור לו להביא את הפוטנציאל לכדי מימוש, ועל ידי כך לתרום גם לעולה וגם לחברה. המשרד לקליטת עלייה שואף לתת לעולים את הכלים הדרושים להתמודדות עם אתגרי הקליטה, שבעזרתם יוכלו להשתלב בצורה הטובה ביותר ולהגיע לעצמאות המרבית במדינה החדשה עבורם. הוא דואג לעולה בשלוש השנים הראשונות שלו.
לכל קבוצת עולים יש את האופי המיוחד לה, אחד הדברים הבסיסיים בקליטה הוא להתאים את הסיוע הבסיסי לאופי המסוים של אותה קבוצת עולים. יש צורך לעשות שני דברים במקביל: גם לחפש דרכים לחזק את השייכות לחברה הישראלית של נוער ומבוגרים, ויש לעשות זאת תוך כדי שמירה על הזהות הייחודית של העולים ועולמם התרבותי.
מבצע עמלק
מבצע עמלק נערך על ידי צה"ל ב-10 באוגוסט 1973, במטרה ללכוד את ג'ורג' חבש, ראש ארגון הטרור "החזית העממית לשחרור פלסטין". המבצע לא הצליח לעמוד ביעד שהוצב לו.
הרקע למבצע
לאחר מלחמת ששת הימים התגברו הפעולות של טרור פלסטיני כנגד מדינת ישראל. ארגונו של ג'ורג' חבש היה הראשון שיזם פיגועים אוויריים ובין פעולותיו היו חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה והטבח בנמל התעופה לוד וכן חטיפת המטוסים לשדה התעופה זרקא בירדן ופיצוצם לאחר הוצאת הנוסעים.
המבצע
על פי מידע מודיעיני שהתקבל, נמנה חבש עם נוסעיה של טיסה 006 של חברת התעופה העיראקית מביירות לבגדאד, ונשקלה פעולה ללכידתו באמצעות יירוט המטוס. בריאיון עם אלי זעירא, שהיה ראש אמ"ן באותה עת, טען זעירא שהתנגד למבצע, עקב הנזק המדיני הכרוך בו, מהצגת ישראל כמדינה פיראטית. שר הביטחון, משה דיין ייחס חשיבות ללכידתו של חבש, והורה על קיום המבצע.
לאזור נמל התעופה של ביירות נשלחו שני מטוסי מיראז' 3 של חיל האוויר הישראלי, כחצי שעה לפני שעת ההמראה המתוכננת, 18:30, של מטוס נוסעים מדגם "הוקר סידלי טריידנט" של חברת התעופה העיראקית. ההמראה התעכבה, ומטוסי המיראז' הוחלפו, עקב מחסור בדלק, בשני מטוסי מיראז' אחרים. בשעה 21:00 המריאה מביירות לבגדאד טיסה 006A, שנוספה ברגע האחרון על הטיסה המקורית שהתעכבה, במטוס נוסעים מדגם "קראוול", שנחכר מחברת התעופה הלבנונית. לאחר ההמראה יירטו מטוסי המיראז' 3 את מטוס הנוסעים, שבו היה אמור חבש לטוס, והובילו אותו לנחיתה בבסיס חיל האוויר ברמת דוד.
לאחר שהמטוס, ובו 74 הנוסעים ו-7 אנשי צוות, הונחת, השתלט עליו כוח מסיירת מטכ"ל בפיקוד גיורא זורע ומוקי בצר, אולם התברר שחבש לא היה עליו, והמטוס על כל נוסעיו שוחרר והמשיך בדרכו. בישראל הוסבר כישלון המבצע בשינוי של הרגע האחרון בתוכניותיו של חבש, וגם חבש הודה בכך. הסבר אחר ניתן מאוחר יותר: כחודשיים לאחר היירוט ניסתה חוליית מחבלים של "חזית השחרור הערבית" לחדור לישראל דרך גבול הצפון. אחד מחברי החוליה, שנלכד פצוע, סיפר לחוקרו שבמטוס שיורט היו מפקד חזית השחרור הערבית וסגנו, שלא נעצרו. מידע זה מסביר את הכישלון בטעות מודיעינית: מנתח המודיעין התבלבל בין חזית השחרור הערבית, ארגון שלא היה מוכר בישראל, ובין החזית העממית לשחרור פלסטין.
התגובות בעולם
מאמר מערכת של העיתון הלונדוני סנדיי טלגרף (The Sunday Telegraph), הצדיק את יירוט המטוס. המאמר טען כי הזכות הראשונית של הגנה עצמית מצדיקה את ניסיונה של ישראל ללכוד את הטרוריסטים. במקרה נבחרה המטרה הלא נכונה ודבר זה רק מדגיש את הסכנה לסדר הבינלאומי, הכרוכה בסוג זה של לחימה שאותו מנהלים אנשי הגרילה. גם העיתון הצרפתי לה פיגארו תמך בפעולת היירוט וטען שישראל ביקשה להוכיח שהיא מסוגלת לחטוף מטוס בלי שפיכות דמים או חטיפת בני ערובה. זו הייתה פעולה מתוכננת ומדויקת ויעילה בניגוד לפעולותיהם חסרות האחריות של המחבלים הערביים. משרד החוץ האמריקאי הביע צער על יירוט המטוס אולם מדינות רבות בעולם גינו את הפעולה הישראלית. משרד החוץ הבריטי גינה את הפעולה וגם דובר משרד החוץ הצרפתי הכריז כי הפעולה הישראלית נגד מטוס אזרחי, ראויה לגינוי. סוכנות הידיעות הסובייטית הרשמית טא"ס הגדירה את יירוט המטוס כמעשה שחצני של פירטיות אווירית.
הפדרציה הבינלאומית של טייסי חברות התעופה אפלפ"א גינתה את המעשה כהפרה גלויה של אמנות בינלאומיות. גם מועצת הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית איקא"ו, גינתה את ישראל והזהירה שהארגון ינקוט באמצעים נוספים אם תישנה פעולה דומה. מועצת הביטחון של האו"מ החליטה פה אחד לגנות את ממשלת ישראל והזהירה את ישראל שאם תפגע שוב בריבונות לבנון או בבטיחות התעופה האזרחית, תשקול מועצת הביטחון נקיטת אמצעים חריפים. שגריר ישראל באו"ם, יוסף תקוע, אמר בנאומו שמדינת ישראל תמשיך במאבקה נגד הטרור הערבי בדבקות ובהחלטיות כדי להגן על חיי אזרחיה. כמו כן אמר כי חשובה יותר מהגינוי, העובדה שהאו"ם איננו מסוגל לטפל בטרור הבינלאומי בכלל ובטרור הערבי בפרט.
קולומבה (מאכל)
הקולומבה, או בשמה המלא "Colomba pasquale", היא מאפה מתוק איטלקי בצורת יונה (באיטלקית "קולומבה" פירושה "יונה") המשמש כקינוח בחג הפסחא. הקולומבה נחשבת למעין "בת משפחה" של הפָּנֶטּוֹנֶה והפַּנְדוֹרו - הקינוחים האיטלקיים המוגשים בחג המולד - על שום מרכיביהם הדומים.
רכיבי הקולומבה כוללים קמח, חמאה, ביצים, סוכר וקליפת תפוז מסוכרת. על הקולומבה זיגוג סוכר ושקדים.
לוף (סוג)
לוף (שם מדעי: Arum) הוא סוג צמח בעל פרחים במשפחת הלופיים.
הלוף אנדמי לאירופה, לצפון אמריקה ולמערב ולמרכז אסיה, ורבים ממיניו נפוצים באגן הים התיכון.
זהו עשב רב שנתי בעל קנה שורש, המגיע לגובה של 20-60 ס"מ. עליו של הצמח מאופיינים בצורת ראש חץ, ואורכם 10-55 ס"מ. ללוף תפרחת מסוג אשבול (Spadix), המוקפת במִתְחָל - עלה צבעוני בגודל 10-40 ס"מ. צבעי המתחל משתנים בין מין למין, ונעים בין לבן, צהוב, חום וסגול. פירותיו של הלוף מאוגדים באשכול, וצבעם אדום או כתום.
בסוג לוף מעל 30 מינים, מהם נפוץ בישראל המין לוף ארצישראלי. המין לוף ירוק (Arum hygrophilum) הוא אלרגני לפי הספרות הבוטנית.
TVR טמורה
TVR טמורה (באנגלית: TVR Tamora) היא מכונית רודסטר שיוצרה על ידי TVR הבריטית בין השנים 2002–2006. לטמורה מנוע 6 צילינדרים מסוג "TVR Speed Six engine" והיא מאיצה מעמידה למאה קמ"ש ב-4.2 שניות. המכונית נקראה על שם דמות ממחזה "טיטוס אנדרוניקוס" של ויליאם שייקספיר.
כנהוג במכוניות מתורצת TVR המכונית לא הייתה מצוידת במערכת ABS ובקרת שיוט והתווסף הגה כוח.
מכירות הדגם לא ענו לציפיות בעיקר עקב המחיר הגבוה ורמת אמינות נמוכה. בסך הכול נמכרו נמכרו כמה מאות יחידות.
ירון אילתי
ירון אילתי (נולד ב-9 בנובמבר 1962) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה שהשתתף באליפות העולם בשחייה (גואיאקיל 1982) במדי נבחרת ישראל. החזיק בשיא הישראלי במשחה ל-200 מטר פרפר כ-14 שנים. בעל שלוש מדליות מהמכביה.
ביוגרפיה
ירון אילתי נולד וגדל בקיבוץ כפר סאלד. הוא התאמן בקבוצת השחייה של הפועל גליל עליון, תחת הדרכתם של המאמנים מיכה שטראוס וחנן גלעד. בשנת 1980 נסע לקליפורניה, שם התאמן בקבוצת השחייה דיאנזה, תחת הדרכתו של המאמן ג'ורג' היינס, עד שנת 1981.
1978
באליפות ישראל שנערכה בסוף יולי 1978 זכה אילתי במדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:07.37 דקות, אחרי יורם כוכבי (4:50.10 דקות) ואמיר גניאל (5:04.10 דקות), שניהם ממכבי תל אביב.
1979
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף אוגוסט 1979 זכה אילתי בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:11.61 דקות, אחרי יורם כוכבי שקבע שיא ישראלי חדש של 2:08.30 דקות ולפני בועז שעשוע מהפועל חולון/בת ים (2:14.91 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:56.74, אחרי כוכבי שקבע שיא ישראלי חדש של 4:40.32 דקות ורון קרמן ממכבי חיפה (4:45.42 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:01.11 דקות.
המכביה ה-11
בתחרויות השחייה של המכביה ה-11, שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב מספר ימים לאחר מכן, זכה אילתי בשלוש מדליות, שתי מדליות כסף ומדליית ארד. מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי ראשון של 58.01 שניות, מאית השנייה לאט יותר ממייקל ספיר מארצות הברית (58.00 שניות); במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.02 דקות, אחרי כוכבי שקבע שיא ישראלי ושיא מכביה חדש (2:05.74 דקות). מדליית ארד, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ביחד עם כוכבי, קרמן וניר שמיר בשיא ישראלי חדש של 4:01.55 דקות.
אליפות השיא
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף אוגוסט 1981, זכה אילתי בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 57.61 שניות, לפני ירון כוכבי שאף הוא שיפר את השיא הישראלי (57.94 שניות) ונדב שנל מהפועל גליל עליון (1:00.16 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש נוסף של 2:03.58 דקות, לפני כוכבי, שגם הוא שיפר אף הוא את שיאו הישראלי (2:03.79 דקות) ויובל רותם מהפועל גש"ם (2:09.52 דקות) שיאו זה של אילתי החזיק מעמד 14 שנים עד שנישבר על ידי יואב מאירי מהפועל ירושלים.
אליפות העולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בשנת 1982 קבע אילתי במשחה ל-100 מטר פרפר תוצאה של 58.02 שניות וסיים במקום ה-33, במשחה ל-200 מטר פרפר תוצאה של 2:04.98 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, יחד עם כוכבי, קרמן, ושמיר, תוצאה של 4:01.98 דקות, סיימה הנבחרת במקום ה-14 והלפני אחרון.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכה אילתי ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד והיה לשחיין המצטיין באליפות, בעל התוצאה האיכותית ביותר. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 57.57 שניות, לפני נדב שנל (58.02 שניות) וכוכבי (58.12 שניות), ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:03.98 דקות, לפני כוכבי (2:05.75 דקות) ויובל רותם (2:10.37 דקות); ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:14.25 דקות, אחרי ליפשיץ (2:12.37 דקות) וכוכבי (2:12.98 דקות).
1983
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-12 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב במאי 1983, בהשתתפות טובי הספורטאים בעולם, כהכנה לאולימפיאדת לוס אנג'לס, זכה אילתי בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:05.51 דקות (מדליית הזהב היחידה של נבחרת ישראל בתחרות זו). מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.68 שניות.
לאילתי הייתה אפשרות להשתתף בתחרות שמונה האומות ולקבוע את הקריטריון האולימפי, אך בעקבות תאונת דרכים שקרתה כשבוע לפני כן בקיבוצו, הוא החמיץ אותה. הוא גילה התאוששות יחסית מהירה וכחודש וחצי לאחר התאונה, זכה, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט, בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.14 שניות, לפני שנל (58.16 שניות) וכוכבי (58.26 שניות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:04.45 דקות, לפני כוכבי (2:04.86 דקות) ורותם (2:07.08 דקות), אך לא השיג את הקריטריון האולימפי.