cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטלאג 17
תקציר העלילה
בצריף הסרג'נטים מתכוננים לבריחת מנפרדיני וג'ונסון דרך מנהרה. כולם מאמינים בהצלחת הבריחה פרט לג'י ג'י ספטון (ויליאם הולדן) המטיל ספק בכך. הבורחים מצליחים לחתוך את הגדר אבל נופלים למארב גרמני המחכה להם ונהרגים. ברור לכולם שלגרמנים היה מידע מוקדם והחשד נופל על ספטון.
מפקד המחנה, קולונל שרבאך (אוטו פרמינגר) עורך מסדר מיוחד לאסירים כשלפניהם מוטלות גופותיהם המכוסות של הבורחים. הוא מזהיר כי זה יהיה סופם של כל הבורחים וכי אין הוא מתכוון להזמין תותחים מהחזית המזרחית על מנת לירות 21 מטחי כבוד.
כעבור זמן קצר "מגלים" הגרמנים גם מכשיר קשר חבוי בצריף ומחרימים אותו. שוב נופל החשד על ספטון.
ספטון הוא טיפוס ממולח. הוא יודע לבצע סחר חליפין עם השומרים הגרמנים תמורת סיגריות, אלכוהול, סיגריות, גרבי משי, ביצים ועוד. יש לו עוזר הממונה על שמירת הארגז הפרטי שלו המכיל את כל הסחורות הנחשקות. הוא מטגן בצריף חביתה לנגד עיניהם הכלות של חבריו. הוא משחד את השומרים והם מאפשרים לו לבקר בצריפים של האסירות הרוסיות במחנה.
המצב מסתבך כאשר מוכנס לצריף לוטננט ג'ון דנבר (דון טיילור) שמטוסו הופל. הוא מספר לאסירים כי לפני שנתפס הספיק לפוצץ רכבת תחמושת בפרנקפורט על ידי חומר נפץ ומתקן השהייה.
כעבור זמן קצר מתפרצים הגרמנים לצריף ולוקחים את דנבר לחקירה אצל המפקד קולונל פון שרבאך. פון שרבאך מונע מהנחקר שינה. הוא יודע כי פענוח ההתפוצצות תקפיץ אותו בתפקיד. הוא מתקשר למפקד בברלין (לא לפני שהבאטלר שלו נועל את מגפיו לרגליו כדי שיוכל לעמוד בהצדעת דום כפי שדרוש). הוא מודיע כי תפס את מי שאחראי לפיצוץ הרכבת וכי למחרת יעבירו לברלין לחקירת האס אס
בינתיים בצריף מאשימים השבויים את ספטון בהלשנה ומפליאים את מכותיהם. מכאן הוא נשאר כל הזמן עם "פנס" בעין. הוא מחליט שאם לא יגלה את המלשין, חייו בסכנה.
פון שרבאך מתבקש לגלות איך נבנה מתקן ההשהייה. באמצעות אזעקת אוויר מזויפת מסולקים האסירים מהצריף ונכנס לשם סרג'נט שולץ. ספטון מסתתר בחשיכה ורואה את קצין הביטחון פרייס (פיטר גרייבס) מסביר לשולץ איך פעל מתקן ההשהייה, כן לומד ספטון את שיטת העברת ההודעות בין פרייס לשולץ על ידי הכנסתן לתוך כלי חלול של מלכה בשולחן השח מט.
מפקד הצריף מתכנן להציל את דנבר מחקירת האס אס. בעת העברתו למכונית האס אס תפוצץ פצצת עשן שתסוכך עליו ובעת המהומה שתיווצר יוברח דנבר ויתחבא במגדל המים של המחנה. לפני שהם יוצאים מהצריף הם אוסרים על ספטון לצאת ומבקשים מישהו שישמור עליו. ספטון מציע את פרייס.
התוכנית עולה יפה. הגרמנים סורקים את המחנה ופון שרבאך מזהיר שיהרוס אותו עד שימצאו את דנבר. מתגבשת תוכנית שאחד מהאסירים יברח מהצריף, יחלץ את דנבר ממגדל המים ושניהם יימלטו מהמחנה.
מתבקש מתנדב למשימה המסוכנת. כולם זורקים את הדיסקיות שלהם לתך קערה אך לפתע אומר פרייס שהוא מתנדב למבצע בתור קצין ביטחון.
כאן מתערב ספטון. הוא ניגש לפרייס ומגלה לכולם שהוא מרגל גרמני. הוא שואל את פרייס: "באיזה שעה הותקפה פרל הארבור"? "בשעה 06.00" עונה פרייס. נכון, עונה ספטון, "06.00 לפי שעון ברלין ששם היית באותה תקופה". הוא מסביר לחבריו שפרייס אכן גר בארצות הברית ומכאן האנגלית הרהוטה שלו אבל לפני המלחמה חזר למולדתו כדי לעזור לה וכי כמוהו יש כנראה הרבה "שתולים" במחנות השבויים. מיד משתנה לטובה יחס השבויים לספטון. הם מתנפלים על פרייס, קושרים את פיו ומצמידים לגופו קופסאות פח מרעישות. ספטון מתנדב למבצע ומקבל מספריים לחיתוך גדר התיל. לפני שהוא יורד מתחת לצריף הוא נפרד מהשבויים באחד מהמשפטים המפורסמים בקולנוע: "אם באחד הימים אתקל באחד מכם בקרן רחוב, נעמיד פנים כאילו לא נפגשנו מעולם".
בחסות החשיכה מגיע ספטון למרגלות מגדל המים. השבויים פותחים במהירות את דלת הצריף ומשליכים את פרייס. קופסאות הפח רועשות והזקיף במגדל השמירה פותח באש למרות שפרייס צועק בגרמנית כי הוא גרמני. במהומה שנוצרת מצליח ספטון להוריד את דנבר ממגדל המים, שניהם מגיעים במהירות לגדר, חותכים אותה ונמלטים.
בסצנה האחרונה יוצא פון שרבאך מצריפו מדושן עונג כדי לראות את הגופה של זה שניסה לברוח. כשהופכים את הגופה והוא מזהה את פרייס משתנה ארשת פניו משמחה לכעס.
נעם שריף
נעם שֶׁריף (7 בינואר 1935 – 25 באוגוסט 2018) היה מוזיקאי, מלחין, מנצח, מחנך ומעבד ישראלי, חתן פרס א.מ.ת. לשנת 2003 ופרס ישראל למוזיקה לשנת 2011.
ראשית הדרך
שריף נולד ב-1935 ברמת גן, בן לטובה ומאיר ואח לבת-שבע שריף. גדל בתל אביב ולמד בגימנסיה הרצליה. כבר בנעוריו בלט בכישרונו בתחום ההלחנה והניצוח. הוא למד נגינה בפסנתר ובכינור, ובשירותו הצבאי כאשר הוא היה בתזמורת צה"ל (התקבל לאחר ששוחרר מחטיבת גבעתי אחרי שעבר מבחנים בתזמורת) ניגן שריף בקרן יער בהדרכת הורסט סלומון. את השכלתו המוזיקלית רכש בתל אביב אצל פאול בן-חיים וזאב פריאל במקביל ללימודיו בחוג לפילוסופיה וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך לימודיו החל לנצח וייסד את התזמורת של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1957 בחר המנצח ליאונרד ברנשטיין את יצירתו של שריף "אקדמות למועד" לחנוך את היכל התרבות בתל אביב בביצוע התזמורת הפילהרמונית הישראלית. שריף המשיך את לימודיו בברלין אצל בוריס בלכר (קומפוזיציה) ובזלצבורג אצל איגור מרקביץ' (ניצוח).
שריף כמלחין
שריף שילב ביצירותיו אלמנטים מוזיקליים מתוך התרבות הים-תיכונית העתיקה תוך כדי שילובם עם מורשת המערב. יצירותיו זכו להצלחה בעולם ומופצות על גבי תקליטורים של חברות בינלאומיות בביצוע תזמורות חשובות: הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, תזמורת רדיו בוואריה, תזמורת רשות השידור הבריטית ועוד.
בין יצירותיו החשובות שלוש יצירות ווקאליות, המהוות טרילוגיה:
לכבוד היובל לישראל (1998) כתב שריף יצירה נוספת לתזמורת וארבע מקהלות ילדים בשם "בראשית". היצירה בוצעה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה. כחלק מחגיגות היובל בוצעה שנית היצירה "מחיה המתים" על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה ובקונצרט ייחודי ב"יד ושם" בירושלים. שריף סיים להלחין אופרה בשם "גולם 13" (2008) וכן רביעיית מיתרים, "רביעיית רוזנדורף", בהשראת ספרו של נתן שחם בשם זה.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
שריף כמנצח
שריף ניצח בקביעות בארץ ובעולם, על יצירותיו ועל יצירות מרפרטואר רחב מארצות העולם.
קריירה אקדמית
שריף לימד מאז שנת 1963 קומפוזיציה וניצוח. הוא לימד באקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש רובין באוניברסיטת תל אביב, באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, ב-Musikhochschule בקלן ובאוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג.
ב-1990 מונה כפרופסור בתחום הקומפוזיציה והניצוח באקדמיה הישראלית למוזיקה על-שם רובין. בין השנים 1998–2000 כיהן כראש האקדמיה למוזיקה במוסד זה.
בין השנים 2012 - 2018 היה דקאן של בית הספר למוסיקה בקריה האקדמית אונו.
פרויקטים מיוחדים ופרסים
ב-1970 יזם קונצרט משותף של התזמורת הפילהרמונית הישראלית עם הצ'רצ'ילים. בראשית שנות השבעים הגיש בטלוויזיה הישראלית את הסדרה "כל המנגינות", בה ניתח מוזיקה של מלחינים ישראלים, בהם מרדכי זעירא, דובי זלצר, דוד זהבי, משה וילנסקי וסשה ארגוב. כמו כן, העביר תוכניות מוזיקה רבות אחרות ברדיו ובטלוויזיה. כחלק ממעורבותו לעשייה תרבותית ייסד וערך פסטיבלים רבים למוזיקה ברחבי ישראל. בין השאר, שימש כיועץ המוזיקלי של פסטיבל ישראל.
שריף יצר את "שחרית מוזיקלית 11:11", סדרת קונצרטים פופולרית המתקיימת במועדון צוותא.
לאורך השנים העביר שריף בקביעות קורסים למנצחים ומלחינים צעירים בארץ ובעולם. גם כשניהל מוזיקלית את התזמורת הסימפונית חיפה, ייסד פרויקט המתקיים אחת לחודש בו מבוצעות יצירותיהם של מלחינים צעירים. שריף זכה בפרס אקו"ם, ב-2011 זכה בפרס ישראל, וב-2003 זכה בפרס א.מ.ת המוענק על הצטיינות והישגים אקדמאים או מקצועיים בעלי השפעה מרחיקת לכת ותרומה מיוחדת לחברה. בשנת 1991 קיבל שריף את פרס אנגל.
יצירותיו של שריף הודפסו בהוצאות IMI, C.F Peters Edition, ו-Frankfurt.
חיים אישיים
שריף היה נשוי שלוש פעמים. אשתו הראשונה, צפרירה, נפטרה מסרטן לאחר 17 שנות נישואים ולהם שני בנים. מאשתו השנייה, דניאלה אוראל, נפרד לאחר שבע שנות נישואים. אשתו השלישית הייתה המלחינה אלה מילך-שריף, שלה היה נשוי עד שנפטר, ולהם בן משותף. בערוב ימיו התגורר באבן יהודה.
נעם שריף נפטר ב-25 באוגוסט 2018 בעקבות אוטם שריר הלב בבית החולים לניאדו בנתניה. הוא הובא לקבורה בבית העלמין בקיבוץ שפיים.
עיריית תל אביב-יפו קבעה לוחית הנצחה לנעם ובת שבע שריף בכניסה לביתם ברחוב העבודה 28.
אוניברסיאדת מקסיקו סיטי (1979)
אוניברסיאדת הקיץ העשירית נערכה במקסיקו סיטי, מקסיקו ב-1979; טקס הפתיחה והמשחקים נערכו באצטדיון האוניברסיטאי האולימפי. במשחקים השתתפו כ-3,000 ספורטאים.
באוניברסיאדה זו נערכו תחרויות בעשרה ענפי ספורט: אתלטיקה, היאבקות, התעמלות מכשירים, טניס, כדורמים, כדורסל, כדורעף, סיף, קפיצה למים ושחייה.
סך הכול הוענקו 290 מדליות, מתוכן 73 לברית המועצות.
יחסה
בדקדוק, יַחֲסָה (ברבים: יְחָסוֹת, באנגלית: case, בספרדית: caso) היא סימון של מילים או צירופים מחלקי דיבר מסוימים בהתאם למעמדם התחבירי במשפט. בעברית כמעט שאין יחסות. (יש אומרים שהמילית "את" היא יחסה שמנית, nominative case, למושא ישיר מיודע). בערבית ולפניה באכדית עתיקה יש סימון ברור גם למילות יחס ולשמות עצם. וכך גם בגרמנית ושפות נוספות.
יש שני סוגי יחסות, האחת המסמנת את תפקידה התחבירי של המילה במשפט וקובעת אם מדובר בנושא, נשוא, מושא ישיר או עקיף וכדומה. סוג סימון יחסה זה נדיר בעברית המדוברת למעט השימוש בעברית החדשה במילה את כדי לסמן מושא ישיר. אך סימון זה קיים באופן בולט לחלק מהתפקידים התחביריים של המשפט בשפות אחרות, ביניהן באופן בולט בערבית ובלטינית. לדוגמה בערבית:
היחסה בעברית המדוברת ובעברית העתיקה
בחקר השפה העברית, הניתוח הלשוני של יחסות מסוג זה פחות נפוץ, ומתמקדים יותר בחיפוש שרידי יחסות המסמנות את תפקידה התחבירי של המילה בתוך המשפט, שנותרו בעברית המקראית והתלמודית (לשון חכמים) וכן את גלגולי היחסות בשפות השמיות כגון אכדית בה השימוש ביחסות ניכר בולט וברור.
חלקי הדיבר המסומנים ביחסה
המילים שמקבלות סימון יחסה בשפות שונות הן מחלקי דיבר מסוימים. לדוגמה פועַל לעולם לא יסומן ביחסה. חלקי הדיבר היכולים לקבל סימון הם:
לפעמים מסומנת היחסה על צירופים הנובעים מחלקי הדיבר האלה, אף שהמילה המסומנת היא מחלקי הדיבר שאמורים לא לקבל סימון יחסה.
סימון היחסות של חלקי המשפט, המסמנות נושא נשוא או מושא וכדומה, הוא בדרך כלל מורפולוגי צורני, כלומר מתבטא בשינוי בצורת המילה. לדוגמה בשפה האכדית כאשר יש שם עצם ביחיד, שהוא מושא ישיר של משפט, מוסיפים סיומת אַה. (לדוגמה: לוּ יַהֲפֻּכּוּ כּוּסִיאַהמוּלכִּיךַּ, שפירושו: לו יהפכו את כיסא מָלְכֶךָּ - כלומר כיסא-מלוכתך) במקרה של צירוף לשוני יש שפות בהן היחסה מסומנת על ידי שינוי צורה של מילה אחת או יותר הכלולות בצירוף.
מקובל למנות כמה קטגוריות שמתייחסות למעמד התחבירי של מילה במשפט: נושא, נשוא, מושא ישיר, מושא עקיף, תיאור ועוד.
יש יחסות שאינן מסמנות מעמד תחבירי גרידא, אלא גם תפקיד סמנטי משמעי, למשל: שייכות (הספר של הילד, סִפְרוֹ), פנייה (חייל! שפר הופעתך - במקרה זה הסימון הוא בהגברת הקול והפסקה אחריה), שימוש בכלי (כתבתי בעיפרון), מקום (נסעתי לצפון) ועוד. יחסות אלו קיימות גם בעברית, כפי שהודגם.
בגרמנית יש 4 יחסות. סימון היחסה מופיע על רכיבים שמניים שונים כגון תוויות ידוע, כינויים ותארים, אולם לרוב לא על שם העצם עצמו. בדוגמאות שלהלן נראה השינוי בתווית הידוע בלבד, להוציא הגֶנִיטִיב, היא יחסת התולדה והשייכות, שבה במקרה זה גם השם עצמו מקבל סיומת - es/s.
בפינית יש 15 יחסות. ביניהן: בטורקית יש 6 יחסות. קיימת גם החלפת אותיות בין עיצורים קוליים לעיצורים לא קוליים, והתאמתם להרמוניית התנועות.
היחסות בשפות השמיות ובעברית החדשה
בחלק מן השפות השמיות קיימות עד היום יחסות כחלק מהשפה. בערבית ספרותית מסומנת היחסה באמצעות תנועות שמתפקדות כסופיות (suffixes) ומצטרפות לשמות עצם ותארים (תופעה המכונה إعراب "אִעְרַאבּ" או "ניקוד סופי"). למשל שם העצם الملك /al-malik/ ("המלך") יופיע כ־الملكُ /al-maliku/ בבואו כנושא או כנשוא שמני, ("המלך אמר", "שלמה הוא מלך"); الملكَ /al-malika/ בבואו כמושא ישיר ("ראיתי את המלך"); ו־الملكِ /al-maliki/ בבואו כמושא עקיף ובכלל לאחר מילת יחס ("באתי אל המלך"), או כסומך ("בית־המלך").
בעברית מודרנית מציינים יחסת מושא ישיר לפני שם־עצם מיודע באמצעות המילה "את". בעברית מקראית השימוש במילה "את" היה שונה, והיא ציינה באופן כללי את מקבל הפעולה, ולאו דווקא מושא ישיר. יש הרואים במילה "של" בעברית מודרנית מעין סימון יחסה, ובמקרים מסוימים אפשר לראות גם את מילת היחס "ל־" כסימון של יחסת מושא עקיף. יש המזהים שרידים של יחסות בניקוד סופי בעברית המקראית, למשל בפסוקים  או   או , אם כי יש מחלוקת לגבי הזיהוי הזה. הסיומת ־ָם בתארי־פועל מסוימים (ריקָם, יומָם, חינם, אמנם ועוד) היא לדעת רוב הבלשנים שריד ליחסת מושא ישיר, ששימשה גם לציון תיאורים (השווה לערבית: يوماً יַוְמַן, ليلاً לַיְלַן וכו'). יש בלשנים הגורסים כי הסיומת ־ַיִם (ayim-) בשמות מקומות כגון: מצרַיִם, אפרים, מחנים, מקורה ביחסה שציינה מקום, אולם אין לכך הוכחות חד־משמעיות. כך או אחרת, ברור שהשימוש בסימון מורפולוגי של יחסות בעברית הקדומה נפסק עוד לפני כתיבת התנ"ך. הדוגמה הבולטת ביותר ליחסה שעדין קיימת בעברית המודרנית היא ה' הכיוון (המגמה), שהופכת שם עצם למקום, למשל במילים "הביתה", "ארצה", "דרומה", ובמשלב גבוה: "ירושלימה". ייתכן שהמילים קדימה, שמאלה, ימינה הם שרידים של יחסה זו.
יחסה מופשטת
בתחילת שנות ה־80, החל נועם חומסקי לפתח את תאוריית היחסה במסגרת הדקדוק הגנרטיבי. לפי תאוריה זו, גם בשפות שבהן אין סימון מורפולוגי או סימון מוחשי אחר של יחסות, קיימות יחסות מופשטות. יתרה מזאת, חלקי דיבר מסוימים (כגון שמות עצם, כינויי גוף וכו') חייבים להימצא בעמדה במשפט שבה הם יכולים לקבל יחסה, בין אם היחסה ממומשת באמצעות סימון כלשהו ובין אם לאו. למשל, בעברית, במשפט כמו "הכלב אכל עגבנייה", המילה "הכלב" מקבלת יחסת נושא (נומינטיב), והמילה "עגבנייה" מקבלת יחסת מושא ישיר (אקוזטיב), אף על פי שליחסות אין מימוש מורפולוגי או אחר. על־פי "תאוריית היחסה" של חומסקי, המשפט "עגבנייה נאכלה הכלב" יהיה בלתי־דקדוקי, כיוון שהמילה "הכלב" אינה יכולה לקבל יחסה בעמדה שבה היא נמצאת (ראו: תנועה במשפט סביל). דוגמה דומה מאנגלית: בדוגמה זו, הפועל הסביל אינו יכול להעניק יחסה למושא, ולכן צירוף שמני, שחייב יחסה, אינו אפשרי. פסוקית אינה דורשת יחסה, ולכן היא אפשרית גם בהיעדר יחסה.
בגישה זו, ההבדל בין השפות הוא בעיקר במידת העושר של המערכת המורפולוגית, אך ההבחנות התחביריות ה"עמוקות" הן אוניברסליות.
רשימת יחסות
הרשימה שלהלן מתבססת בעיקר על המחקר המסורתי של השפה הלטינית ובמידה מסוימת גם על המחקר המסורתי של השפה היוונית העתיקה. על אף השינויים שחלו במחקר הבלשני, עדיין מקובל להשתמש ברשימה זו כבסיס להגדרת היחסות בשפות השונות. בנוסף מצוין בחלק מהמקרים שמה של היחסה המקבילה בערבית ספרותית. תיאור היחסות בערבית ספרותית משמש לעיתים קרובות גם במחקר של שפות שמיות אחרות.
גביע הפדרציה 2000
גביע הפדרציה 2000 הייתה התחרות ה-38 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
תחרויות אזוריות החלו באפריל 2000 ומשחק הגמר הסתיים ב-25 בנובמבר 2000.
נבחרת ארצות הברית ניצחה במשחק הגמר את נבחרת ספרד וזכתה בגביע בפעם ה-17 בתולדות הנבחרת.
מתכונת התחרות
מתכונת התחרות שונתה לעומת המתכונת שהייתה מאז שנת 1995.
הבית העליון (בית עולמי) כלל 13 קבוצות. הם התחרו ב-3 בתים. מנצחי הבתים ונבחרת ארצות הברית נפגשו בפיינל פור שנערך בלאס ווגס. כל מפגש בין הנבחרות כלל 3 משחקים, רק מפגש הגמר כלל 5 משחקים.
יתר הקבוצות התחרו בבתים אזוריים (בית אמריקה בית אסיה/אוקיאניה ובית אירופה/אפריקה).
שלב הגמר
שלב הגמר נערך בנובמבר 2000 בלאס וגאס.
ישראל בתחרות
בנבחרת השתתפו הילה רוזן, ציפי אובזילר ואנה סמשנובה. הנבחרת החלה את השתתפותה בבית אזורי אירופה/אפריקה דרג א'. התחרויות נערכו בספרד במאי 2000. הנבחרת שיחקה בבית ד' וסיימה אותו במקום הראשון. כתוצאה מכך היא העפילה למשחקי התמודדות על עליה לבית העולמי. אומנם היא הפסידה ל ונשרה מהמשך התמודדות.
ג'ודי פלד קאר
ג'ודית (ג'ודי) פלד קאר (נולדה ב-26 בדצמבר 1938) היא מוזיקאית ופעילת זכויות אדם יהודית קנדית שהתפרסמה במיוחד בהברחתם של יהודי סוריה מחוץ למדינה.
פלד קאר נולדה במונטריאול וגרה כיום בטורונטו. היא בעלת תואר ראשון במוזיקה מאוניברסיטת טורונטו והייתה מורה למוזיקה במשך שנים רבות.
עזרה ליהודי סוריה
לאחר מות בעלה הראשון, ד"ר רונלד פלד, הוקמה ב-1973 קרן לזכרו. אלמנתו ג'ודי השתמשה בכספי התרומות לקרן על מנת לשלוח ספרי קודש ליהודי סוריה ובהמשך גם לשלם כופר לשלטונות סוריה, על מנת שיאפשרו את יציאתם מן המדינה. פעילות זו נמשכה בסתר לאורך יותר מ-25 שנה. לפי ההערכה, עזרה פלד קאר בחילוצם של למעלה מ-3,000 יהודים מסוריה.
מעשיה מתוארים בספרו של הרולד טרופר - The Ransomed of God: The Remarkable Story Of One Woman's Role in the Rescue of Syrian Jews (כופר האלוהים: סיפורה המדהים של אישה אחת בחילוצם של יהודי סוריה).
ג'ודי פלד קאר זכתה באותות ועיטורים רבים, ביניהם אות מסדר קנדה, פרס מרכז שמעון ויזנטל, אות כבוד מאוניברסיטת חיפה ותואר כבוד מאוניברסיטת לאורנטיאן באונטריו. ב-2012 זכתה בעיטור נשיא מדינת ישראל.
איגוד התסריטאים
איגוד התסריטאים (איגוד תסריטאי הקולנוע והטלוויזיה בישראל) הוא עמותה רשומה (ע"ר) שמטרתה לקדם את מקצוע התסריטאות בישראל ולהגן על מעמד התסריטאי ועל זכויותיו בתור היוצר הראשון של היצירה הקולנועית והטלוויזיונית. האיגוד מונה היום למעלה מ-500 חברים העוסקים במקצוע התסריטאות בישראל. יו"ר האיגוד מאז שנת 2010 הוא התסריטאי עמית ליאור ששימש כיו"ר גם בשנים 2004–2005.
חברי הנהלת האיגוד (בהתנדבות) נכון לספטמבר 2012 הם התסריטאים עדן גוריון, לי גילת, עלמה גניהר, מיכל ויניק, שירלי מושיוף, נטלי מרכוס, אסתר נמדר, ארז קו-אל וליאורה קמינצקי.
היסטוריה
האיגוד הוקם ופעל לראשונה לתקופה של שלוש שנים בין השנים 1969–1972, ובתפקיד היו"ר כיהנה עדנה שביט. פעילות האיגוד התחדשה בשנת 1982 ברשות היו"ר תלמה אליגון, ואחד מהישגיו המשמעותיים הראשונים הגיע לקראת סוף שנות השמונים בתקופת כהונתה של היו"ר אילנה לופט. לופט, בשיתוף עם אבי שמש ודורון נשר, יצרה למעשה את הסכם השכר הראשון לתסריטאים בישראל, שנחתם לאחר משא ומתן ממושך מול רשות השידור. הסכם זה הגדיר תעריפי מינימום לתסריטאים בישראל, תעריפים שאותם שילמה הרשות לחברי האיגוד בלבד.
עם צמיחתו המהירה של ערוץ 2 בתחילת שנות ה-90, שוק הטלוויזיה בישראל גדל משמעותית, וכך כמובן גם מספר התסריטאים, הבמאים והמפיקים העובדים בישראל. בשנת 1997 החל שיתוף פעולה אינטנסיבי יותר בין שלל האיגודים המקצועיים בקולנוע ובטלוויזיה, במטרה לממש את מחויבויותיו של הערוץ המסחרי החדש (והזכייניות המפעילות אותו) להפקות מקור בכלל ולסוגה עילית בפרט. מתוך מאבק משותף זה צמח שיתוף הפעולה ארוך השנים בין איגודי התסריטאים והבמאים, תחת שרביטם של היושבי ראש דאז, אבי שמש ואורי ענבר. בהמשך עמלו השניים ביחד על הקמת חברת תל"י, חברת התמלוגים של יוצרי הקולנוע והטלוויזיה בישראל.
פרידה מאיגוד הבמאים
עד סוף שנת 2010 התקיימו איגוד התסריטאים ואיגוד הבמאים כגוף משותף, איגודי הבמאים והתסריטאים בישראל. בינואר 2011 נפרדו דרכיהם ושני האיגודים יצאו לדרך חדשה.
יואב ירום
יואב ירום (נולד בשנת 1973) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר כיהן כסגן מפקד עוצבת געש. קודם לכן שימש מפקד חטיבת אלכסנדרוני, מפקד חטיבת שומרון, סגן מפקד חטיבת גולני ומפקד גדס"ר גולני.
שירותו הצבאי
ירום נולד וגדל בחיפה. בשנת 1992 התגייס לצה"ל ושובץ בסיירת גולני. לאחר קורס קציני חי"ר, חזר לסיירת והיה אמור להתמנות למפקד צוות. במסגרת חניכת הצוות שהיה אמור להיות בפיקודו, השתתף בדצמבר 1993 בפעילות מבצעית בדרום לבנון, בסמוך למוצב כרכום ברצועת הביטחון, במהלכה נפגע ממוקש ואיבד את רגלו. לאחר תקופת שיקום ביקש לחזור ולשרת בסיירת, וקיבל הבטחה לחזרתו ממפקד החטיבה, משה קפלינסקי, וכי התנאי לכך הוא הצטיינותו בבוחן בר-אור הכולל בין השאר ריצה ל-2,000 מטר. לאחר שעמד במשימה חזר לסיירת ומונה לקצין אמצעי לחימה של היחידה. לאחר מכן מונה למפקד צוות ביחידה.
בהמשך שירת כסגן מפקד הפלוגה המסייעת ולאחר מכן כמפקד הפלוגה בגדוד 51, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. בין היתר פיקד על לוחמי הפלוגה במבצע שבר ענן בדרום לבנון, במהלכו הופתע הכוח שהתמקם בקלעת דובאי משלושה מחבלי חזבאללה. בקרב שהתפתח נהרג חייל מהפלוגה וחייל נוסף מכוח החילוץ. הכוח בפיקודו הרג את שלושת המחבלים וחילץ את הנפגעים, ביניהם מפקד הגדוד, אילן אטיאס, לשטח ישראל. בהמשך יצא להשתלמות בצבא ארצות הברית. בשובו מונה למפקד פלנ"ט גולני, והובילה בין היתר במבצע חומת מגן. במסגרת מבצע שערכה הפלוגה בפיקודו בכפר טובאס, נפצע מירי במהלך חילוץ מפקד צוות פצוע. לאחר הבראתו הוא שב לפיקוד על הפלנ"ט. לאחר מכן מונה לסגן מפקד יחידת אגוז.
בשנת 2005 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדס"ר גולני, והוביל אותו במלחמת לבנון השנייה, בין היתר בקרב בינת ג'בייל. את תפקידו סיים בשנת 2007. בהמשך מונה לסגן מפקד חטיבת גולני בין השנים 2008–2009, כולל במהלך מבצע עופרת יצוקה. לאחר מכן שימש כמפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי. ב-17 במאי 2012 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת שומרון, והוביל אותו בין היתר במהלך החיפושים אחר שלושת הנערים הישראלים החטופים ביוני 2014 ובמבצע לחיסול תשתיות החמאס ביהודה ושומרון. בתפקידו כיהן עד שנת 2014. בשנת 2014 מונה למפקד חטיבת אלכסנדרוני, ב-20 באוגוסט 2017 סיים את תפקידו. בשנת 2017 מונה לסגן מפקד עוצבת געש ולאחר סיום תפקידו השתחרר מצה"ל.
טרילוגיית הננסים
טרילוגיית הננסים הוא שמה של טרילוגיית ספרים לילדים שנכתבה על ידי טרי פראצ'ט. על אף שהספר מכוון לקהל הצעיר הוא מציג סאטירה ביקורתית על התנהגות אנשים בוגרים. הסדרה תורגמה לעברית על ידי אבנר גפני והופצה בישראל על ידי הוצאת אופוס.
הסדרה פורסמה במקור בשלושה כרכים:
עלילה
הסדרה מספרת את סיפורם של ה"נומים", חייזרים קטנים דמויי אדם שנתקעו לפני שנים בכדור הארץ.
ננסי המשאית
הסיפור מתחיל בסיפורו של מאסקלין, נום שגר ליד כביש ראשי ועקב הרחבת הכביש מחליט להתגנב למשאית כדי לחפש מקום אחר לגור בו. המשאית מגיעה לחנות כלבו בשם "האחים ארנולד" שם חיה קהילת נומים המסרבת להכיר שיש עולם מחוץ לחנות ומתייחסים לבעל החנות כאל. כשמאסקלין מגיע לחנות ה"דבר", מכשיר אלקטרוני שהנומים לא ידעו מהו (מכיוון שהוא נדלק רק בקרבת חשמל) מדבר אליהם ומסביר להם כי הנומים חיו בכוכב אחר ואחת מהחלליות שלהם התרסקה על הכוכב ו"שחללית האם" כנראה עדיין מחכה לשובם ושהוא בעצם חלק מהחללית שהתרסקה. מאסקלין מגלה שהחנות מיועדת להריסה ומארגן תוכנית הצלה לכל תושבי החנות. מאסקלין מציע לגנוב אחת מהמשאיות. לבסוף הנומים מצליחים לגנוב משאית ולהסיע אותה. הספר מסתיים כשהם נתקעים ובורחים מהמשאית.
ננסי הכנפיים
בספר מתואר מסעם של אנאגלו, מאסקלין וגארדר בעקבות ריצ'רד, אסטרונאוט העומד להמריא במעבורת חלל. ה"דבר" הסביר לנומים שאם יעלה על המעבורת יוכל להזעיק את "ספינת האם".
הסיפור מתחיל כשאנאגלו, מאסקלין וגארדר נמצאים בשדה התעופה שבו ריצ'רד ימריא לפלורידה. הנומים מצליחים להתגנב למטוס קונקורד ולהיכנס לתיק של ריצ'רד. בפלורידה הם פוגשים שבט של נומים המאמינים שהאל NASA ברא את העולם וכעת נשאר לו לברוא רק את העננים (ובכך מסבירים את פליטת העשן בשיגור המעבורות). לאנאגלו, מאסקלין וגארדר מצטרף פיון, בנה של מנהיגת השבט. ארבעתם עפים על גבי אווזים ומגיעים לבסיס השיגור שם ה"דבר" מעתיק את התוכנה שלו למחשב במעבורת. לאחר זמן מה מגיעה החללית המקורית של הנומים לכדור הארץ, ושלושתם עולים עליה וממריאים למכרה ומגיעים בדיוק כשהנומים נאלצים לצאת מג'קוב (הדחפור מהספר הקודם) ומצבם אבוד. הסיפור נגמר כשהנומים מחליטים לחיות בספינה כי היא מזכירה להם את החנות (-"כמו בחנות - החוץ נשאר בחוץ").
קרן ידעיה
קרן ידעיה (נולדה ב-23 בנובמבר 1972) היא במאית ותסריטאית ישראלית.
ביוגרפיה
בשנת 1998 ביימה וכתבה את סרטה הקצר "לולו", אשר עוקב אחר ערב בחייה של זונה בתל אביב. "לולו" השתתף במספר פסטיבלים לקולנוע בעולם, זכה בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובפרס מיוחד בפסטיבל איטליה לקולנוע בינלאומי. בשנת 2001 ביימה וכתבה יחד עם שרי עזוז את "תחתונים" ("Les Dessous"), הפקה ישראלית-צרפתית אשר עוקבת אחר מסעה המשונה והלא-קל של אישה צרפתייה לקניית תחתונים בפריז.
סרטה העלילתי הראשון של ידעיה הוא "אור" (הופץ בצרפתית בשם "האוצר שלי") שיצא לאקרנים בשנת 2004 בכיכובן של רונית אלקבץ ודאנה איבגי. "אור", שגם אותו כתבה ידעיה יחד עם עזוז, עוקב אחר נערה מתבגרת (איבגי) אשר מנסה לפרנס בקושי את אמה (אלקבץ), אישה קשת יום העוסקת בזנות הנמצאת במצב בריאותי קשה, ומתקשה לשמור על חייה ועל אהבתה היחידה. "אור" נחל הצלחה ענקית וזכה לשבחים רבים. בטקס פרסי אופיר קטף הסרט פרס בקטגוריית המשחק (עבור איבגי), וזכה בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים. לאחר מכן השתתף בפסטיבל קולומביה לקולנוע, התמודד בטקס האוסקר האירופי, זיכה את ידעיה ואת שתי השחקניות בפרסים בפסטיבל סלובקיה, בפסטיבל ניו יורק ובפסטיבל מקסיקו, זכה במלגה בפסטיבל מונפלייה ומטעם קרן הקולנוע הישראלי, וזכה בפרס מצלמת הזהב, פרס המבקרים, פרס פריקס, פרס התסריטאות ובפרס המבקרים הצעירים בפסטיבל קאן. לאחר מכן השתתף בפסטיבלים רבים והופץ במדינות נבחרות.
ב-2009 יצא להקרנה בבתי הקולנוע, סרטה "כלת הים", בכיכובם של דאנה איבגי, רונית אלקבץ, מוני מושונוב, רועי אסף ומוריס כהן. בשנת 2014 יצא סרטה "הרחק מהיעדרו" המגולל סיפור של גילוי עריות בין אב לבתו. בשנת 2020 יצא סרטה "מאמי", עיבוד קולנועי לאופרת הרוק שהוצגה בישראל בשנות ה-80 והפכה לקאלט.
יגאל דוניץ
יגאל דוניץ (19 בספטמבר 1945 - 29 בספטמבר 2005) היה חוקר של בן-גוריון, ממקימי המכון למורשת בן-גוריון ומנהל ומתכנן באגף ישראל של הסוכנות היהודית.
ביוגרפיה
יגאל דוניץ גדל בשכונת קריית חשמל בקריית חיים לגדעון ואביבה דוניץ. סיים לימודי תואר ראשון במדע המדינה ובסוציולוגיה בהצטיינות באוניברסיטה העברית בסוף שנות ה-60 ולאחר מכן סיים לימודי התואר השני במדע המדינה בהצטיינות. התרכז בדמותו ובמשנתו המדינית של דוד בן-גוריון. הערצתו לדוד בן-גוריון הובילה אותו לשדה בוקר, שם רכש את אמונו של בן-גוריון בשנותיו האחרונות ושימש תקופה מסוימת כעוזרו. הוא היה חבר בצוות ההקמה של המכון למורשת בן-גוריון, היה סגן מנהל המכון ומנהל הארכיון. את הדוקטורט שלו, על השפעת אחד העם על בן-גוריון, השלים ב-1988. השתלם בהיסטוריה באוניברסיטת קולומביה.
ב-1995 יצא לקנדה לשליחות חינוכית מטעם הסוכנות היהודית. עם שובו התמנה למנהל מחלקת התכנון, התיאום והפיתוח של האגף לישראל בסוכנות ואף שימש מנהל בפועל של האגף. ברוחו של רוברט פטנאם, אבי תפישת "ההון החברתי", יזם את הבינוי הקהילתי, הרואה בקהילה את הגרעין החברתי שממנו נובעות רשתות הסולידריות והלכידות החברתית. כך באו לעולם תוכניות כמו "לומדים במרחב הכפרי", שעודדה הקמתן של מכללות אזוריות; "ניהול קהילתי", שהכשירה מנהלי קהילה עם תפישת עולם של התנדבות ושיתוף הציבור בחיי הקהילה; ו"תרבות בונה קהילה", בשיתוף עם מכללת אורנים, המכשירה (כדברי דני ברייר, מנהל אגף ההתיישבות במחלקה לישראל) "רכז תרבות לא במובן של אמרגן, אלא כזה שיוצר מערכת תרבותית רבת רבדים שתחילתה בגן וסופה בקשישים". יגאל דוניץ היה מעורב ופעיל בתחומים הרעיוניים, האידאולוגים והתוכניים של מפלגת העבודה בשנות השבעים, השמונים והתשעים. הוא שיתף פעולה עם מחלקת המחקר של בית ברל בתחומים הקשורים בבן-גוריון ובמורשתו, שימש כמרכז ועדת החינוך של "העבודה" ובתקופת ממשלת רבין השנייה היה חבר בצוות החשיבה המדיני-חברתי שפעל בראשות מזכ"ל העבודה נסים זוילי.
חיים אישיים
דוניץ ורעייתו דפנה (לבית טירקל; נפטרה ב-2002) הותירו אחריהם שלושה ילדים: ד״ר רונית דוניץ קידר, משפטנית ומרצה בתחום אחריות תאגידית; יואב דוניץ הוא איש חינוך בכיר, ומתמחה בשלטון המקומי בישראל ובייעוץ חינוכי; איתן דוניץ משמש היום מנהל המכון למורשת בן-גוריון בשדה בוקר.
עמוס ינון
עמוס ינון (נולד ב-1953) הוא מנהל האגף לרפואה פנימית בבית חולים "שערי צדק", ירושלים.
ביוגרפיה
התמחה ברפואה פנימית ב"שערי צדק", ולאחר מכן במחלות זיהומיות באוניברסיטת רוצ'סטר בארצות הברית, ולאחר שובו ניהל את היחידה למחלות זיהומיות בבית החולים "שערי צדק" בירושלים במשך ארבע עשרה שנים, והחל משנת 2006 הוא משמש כמנהל האגף לרפואה פנימית. הוא מומחה לטיפול ומניעה של מחלות זיהומיות הנרכשות בבתי חולים ולשימוש מושכל באנטיביוטיקה.
עמוס קבע את מגוריו בקיבוץ קלי"ה ומשמש כרופא המקום. לאחר חזרתו בתשובה תרם ספר תורה לבית הכנסת שיסד בקיבוץ.
היה נשוי לתמר, עד פטירתה ב-2021, בעלת תואר שלישי בכימיה מהאוניברסיטה העברית, אב לשניים.
שיחת השבוע
שיחת השבוע הוא עלון שבת בהוצאת צעירי אגודת חב"ד המופץ בארץ ובעולם. הוא עלון השבת בתפוצה הגדולה ביותר בישראל.
עורך העלון הוא מנחם ברוד, דובר חב"ד בישראל. העלון יוצא לאור בכל שבוע, מאז כסלו ה'תשמ"ז (דצמבר 1986).
היסטוריה ועמדות
בשנת תשמ"ו הוציא מנחם ברוד דוגמה של העלון ושלח אותה לאישים בחב"ד כדי שיחוו את דעתם. לאחר שצעירי חב"ד העדיפו שלא להצטרף לפרויקט הודיע ברוד על הוצאת העלון בעצמו, אולם הרבי מלובביץ' תמך בהפצתו הרשמית ובעקבות כך לקחו צעירי חב"ד את חסותם על העלון. העלון הראשון הופיע לקראת י"ט בכסלו חג הגאולה, ה'תשמ"ז (1986). מבנה העלון לא השתנה כמעט במהלך השנים (על המבנה ראו להלן).
העלון משויך לזרם המתון ולכן מתייחס לפטירתו של הרבי כעובדה. עם זאת, העלון המודפס בישראל לא מציג שום תואר בהתייחסו לרבי, לא שליט"א, ולא זצ"ל, כדי להקל גם על אנשי הזרם המשיחיסטי להפיץ אותו. בשנה הראשונה שאחרי פטירת הרבי הוצמד לשמו התואר "זי"ע".
גיליון ה-500 (חודש אב ה'תשנ"ו) צוין בגיליון מורחב ובאירוע חגיגי במוזיאון ישראל. הגיליון ה-1,000 (חודש אדר ה'תשס"ו) צוין בגיליון מורחב ובעיצוב חדש. מאז מוזכרים בו שמות כותבי המדורים בראשיהם.
החל מגיליון מספר 1253 יצא העלון בעיצוב אחיד וצבעוני עם תמונה לצד המאמר השבועי.
עד שבט תשפ"ב העלון היה בן שני דפים, ארבעה עמודים. באותו חודש העלון שינה צורה בגיליון מספר 1828, והחל לצאת בשמונה עמודים בהם נוסף מדורים חדשים בהם מדור לילדים.
הפצת העלון
העלון מופץ בעיקר בבתי כנסת על ידי מנויים ועל ידי בתי חב"ד מקומיים. הוא מחולק גם על ידי חסידי חב"ד, בפרט תלמידי ישיבות חב"ד, המניחים תפילין לעוברים ושבים מדי יום שישי בחוצות הערים. הוא נחשב בין העלונים התורניים הנפוצים. לפי העיתון מקור ראשון בשנת 2005 הוא הופץ בכ-180,000 עותקים במגוון שפותיו. לפי המבשר בשנת 2023 הוא מודפס בכ-200,000 עותקים בארץ מדי שבוע. מלבד זאת הוא מודפס גם במדינות נוספות.
מערכת העלון מאפשרת התאמה של העלון לצרכים מקומיים של בתי חב"ד, וכך מודפסות עבורם מהדורות מקומיות עם פרסומת מקומיות, שם הסניף המקומי וכדומה.
העלון יוצא לאור גם בצרפתית, אנגלית ורוסית.
ניקיטה (סדרת טלוויזיה, 2010)
ניקיטה (באנגלית: Nikita) היא דרמת ריגול אמריקאית ששודרה ברשות השידור האמריקאית The CW, בין השנים 2010–2013 והסתיימה עם עונה רביעית מקוצרת.
הסדרה מבוססת על הסרט הצרפתי "ניקיטה" (1990) והיא חידוש לסדרה המבוססת על אותו סרט בשם "ניקיטה", אשר שודרה בין השנים 1997–2001.
רקע כללי
הסדרה מתמקדת בארגון סודי של הממשלה הנקרא "דיוויז׳ן" (Division). הארגון מגייס אנשים צעירים בעלי רקע פלילי וללא משפחה, מוחק את הראיות על חייהם הקודמים של המגויסים ומאמן אותם להיות מתנקשים. ניקיטה (מגי קיו) גויסה לארגון ופעלה בו כסוכנת מקצועית, אך ברחה ממנו לאחר שהבינה שהארגון הפך למושחת והחל להתנקש באנשים עבור כסף וללא צדק. לאחר עזיבתה, היא מנסה להפיל את הארגון. ניקיטה היא המגויסת הראשונה שברחה מהארגון, והארגון רודף אותה כדי שלא תגלה את סודותיו. מייקל (שיין ווסט), סוכן בדוויז'ן אשר מכיר את ניקיטה, מקבל עליו את המשימה לתפוס אותה מאת ראש הארגון פרסי. בינתיים, ניקיטה מכניסה סוכנת כפולה בשם אלכס אל תוך דוויז'ן, כמגויסת והיא עוזרת לה מבפנים.
עונה 1
בעונתה הראשונה של הסדרה, ניקיטה מנסה להשמיד את דויז'ן ולשם כך מכניסה לדוויז'ן את אלכס – סוכנת כפולה. מייקל, סוכן בכיר בדויז'ן שבינו לבין ניקיטה יש מתח מיני, מתמנה על ידי פרסי, מנהיג הדויז'ן להיות אחראי על תפיסת ניקיטה, הסוכנת הראשונה שברחה מהארגון. מדי פרק אנו צופים כיצד אלכס, שמשמשת כחפרפרת של ניקיטה מעבירה לידיה מידע מסווג כדי לסכל את תוכניותיו של פרסי.
במהלך העונה אנחנו מגלים את מערכת היחסים שבין מייקל לניקיטה וגם קצת על עברו של מייקל..
בהמשך מגלים שגם גורמים בממשלה (שכביכול משתמשים בדויז'ן למטרותיהם) לא ממש מחבבים את פרסי בגלל תאוותו לכוח ורוצים לנטרלו אבל לא יכולים היות שלפרסי יש "קופסאות שחורות" שמשמשות סוג של ביטוח – כוננים קשיחים שחורים אשר מכילים את כל המידע המסווג על המבצעים שעשה לאורך כמעט עשור – שיועלו לתקשורת אם ימות. כשניקיטה ואלכס מגלים זאת הם משקיעים את כל מאמציהם למצוא את הקופסאות ולהשמידן.
בנוסף, במהלך העונה מתגלה עברה של אלכס: אלכס הייתה ביתו של ענק תעשיות רוסי, שעוזרו שכר את דוויז'ן כדי להרוג את כל משפחתו ולירוש את הונו. ניקיטה הופקדה על חיסול משפחתה של אלכס אבל לא יכלה מבחינה מצפונית לבצע זאת ולכן ירתה רק באביה והציתה את הבית אבל הצילה את אלכס ומסרה אותה לחבר של אביה למשמורת. אלכס הצעירה נמכרה על ידי אותו חבר לזנות והתמכרה לסמים. ניקיטה עקבה אחרי אותה ילדה לאורך השנים ולאחר שברחה מדויז'ן הצילה אותה מאונס וגילתה לה מי אחראי למות משפחתה. אלכס מבקשת מניקיטה שתאמן אותה על מנת שתוכל לנקום בדויז'ן. בשני הפרקים האחרונים של העונה מגלה אלכס כי ניקיטה היא זו שירתה באביה ואלכס מרגישה פגועה ונבגדת.
בסיום העונה, אמנדה מגלה שאלכס בקשר עם ניקיטה כאשר פרסי מגלה שמייקל נמצא בקשר איתה אף הוא. פרסי חושף את האמת על אבא של אלכס לגבי המבצע ואומר לה שכדי לשרוד היא חייבת להרוג את ניקיטה. אלכס מצליחה לעבוד על פרסי, ובכך על כל דוויז'ן, שניקיטה מתה. היא מצילה את ניקיטה, וכאשר היא נתפסת בידי סוכני דוויז'ן ומובלת לאמנדה, אמנדה מחשמלת את אלכס למוות, אך לאחר פחות מדקה מזריקה לה אדרנלין ובכך מצילה את חייה ומנטרלת את שבב ההרג שלה. היא מציבה לאלכס תנאי, שלפיו היא הצילה את חייה בתנאי שלא תחזור לניקיטה, ואם היא תפר אותו, אמנדה תהרוג אותה. בסצינות האחרונות מגלים שאמנדה מערימה על פרסי בעזרת ארגון האחראי על דיויז'ן, הנקרא אוברסייט, המורכב משישה אנשים, שהם פוליטיקאים, אנשים חשובים ובעלי תפקידים בדרגים הגבוהים של אמריקה. פרסי נכלא, ואמנדה הופכת להיות מנהלת דיויז'ן. היא שובה את אלכס, שחזרה אל ניקיטה למרות התנאי שהצבה לה אמנדה, ומציעה לה עסקה, הקשורה בעברה של אלכס וברצונה העז לנקמת מות משפחתה. מייקל וניקיטה בורחים ביחד עם הקופסאות השחורות.
עונה 2
אף על פי שאלכס בעצם עובדת עם הדוויז'ן, היא אינה מעוניינת להרוג כעת את ניקיטה, אלא רק לקבל את הקופסה השחורה לידיה. הסיבה למעשיה של אלכס, נעוצה בחיפושיה אחר האדם שהורה לרצוח את הוריה. לאלכס אין שמץ של מי בסוף העונה הראשונה, מערכת היחסים בין ניקיטה ואלכס עולה על שרטון, בעוד יחסיה של ניקיטה עם מייקל דווקא מתהדקים. כעת, ניקיטה ומייקל נמצאים במנוסה יחד עם אחת מהקופסאות השחורות, המכילה מידע סודי וחלק מהתוכניות האפלות ביותר של דוויז'ן. ניקיטה ומייקל מתכוננים יחדיו לתקן את מעלליה של הדוויז'ן לאורך השנים. רק שהפעם מי שמובילה את המצוד אחר הקופסה השחורה היא דווקא אלכס, שמכירה היטב את ה'טריקים' של ניקיטה. דע בקשר לזהותו של האיש, ולכן היא מציעה לדוויז'ן עסקה: היא תשיג את הקופסה השחורה מידיה של ניקיטה, ובתמורה לכך תספק לה הדוויז'ן מידע אודות האדם האחראי לרצח הוריה. אלכס פוגשת את ניקיטה, ובשלב זה מנסה ניקיטה להניא אותה מהרעיון. היא מנסה לשכנע אותה שדוויז'ן משתמשת בה כעת, ולאחר מכן תהרוג אותה. אולם אלכס מתקשה ללכת בצו ההיגיון, ובמקום זאת נמשכת אחר רגשותיה.
עונה 3
כעת הדוויז'ן נמצאת באופן רשמי תחת פיקוח ממשלתי בהנהגתו של ריאן פלטשר (Ryan Fletcher). בשלב זה נפתח מרדף אחר סוכני הדוויז'ן הישנים, המכונים 'שלושים המלוכלכים', אלו שנשארו נאמנים לפרסי ומסרבים לקבל את הנהגתה של דוויז'ן החדשה. העונה עוקבת אחר ניקיטה שמפתחת יותר את מערכת היחסים בינה למייקל שמאבד את ידו במסגרת משימה מדיוויז'ן. וכך, במקביל למשימות מריאן פלטשר הם יוצאים למסע חיפושים אחרי פיתוח סודי שיכול להחזיר למייקל את כף ידו.
אמנדה שאכולה ברגשות של קנאה ושנאה כלפי ניקיטה מעוניינת להפיל את דיוויז'ן בכך שהיא מביימת מספר פעולות (כגון התנקשות בשר ההגנה) ומשאירה טביעות אצבע שיובילו לדיוויז'ן. פעולות אלה גורמות לנשיאה להחליט על העלאת הכוננות בצוות ״אריות הים״ ופוקדת על הרמטכ״ל להכין תוכנית מגירה להשתלטות על מתקן הדיוויז'ן וחיסולם של הסוכנים. אלכס, שהייתה מעורבת בתקרית מצערת שבו היא שיכלה ידידה חסרת ישע אכולת רגשות אשם שגורמים לה לספר לקולגות הדיוויז'ן על איומי הנשיאה – דבר המשרה פחד ובלבול עצום אך ריאן פלטשר מחליט לגדוע את האיום בכך שמצא דרך לסחוט את הרמטכ״ל והציב לו אולטימטום לפיו הוא מוכרח לרכך את הנשיאה בנוגע לדיוויז'ן ובכך ימנע מעצמו את הביזיון שכרוך בחשיפת כמה מסודותיו המלוכלכים.
הרמטכ״ל נרצח בידי אמנדה ודיוויז'ן שוב מאוימת. הסוכנים מתכננים מרד שבראשו עומדת אלכס וברגע המתאים שניקיטה נמצאת מחוץ למתקן הם משתלטים על הקומפלס מכניסים את ריאן לקומה וכולאים את מייקל. בינתיים ניקיטה כלואה אצל אמנדה לאחר שאחד מסוכני השטח הבכירים שבגד בה לטובת הקופסה השחורה המכילה את כל המידע על פרסי, דיוויזן ומשימותיה השחורות. לאחר מכן ניקיטה מאוימת על ידי אמנדה שאם לא תלך לרצוח את הנשיאה אמנדה תהרוג את מייקל, ניקיטה הולכת להרוג את הנשיאה. בדרך היא רומזת למיקל על האיום שאמנדה מאימת עליה, אז מיקל מנסה להסיג  נוגדנים ,  בסוף הוא משקר לניקיטה ואומר לה שהשיגם , אז היא מספרת את האמת לנשיאה שהיא צריכה להרוג אותה , ואז הנשיאה מתאבדת וניקיטה מאושמת ברציחתה ונמלטת.
עונה 4
לאחר שהשמידה את הדוויז'ן ושיחררה כל הסוכנים שלה, ניקיטה מואשמת ברצח נשיאת ארצות הברית. בקרב להוכיח את חפותה היא נעזרת בחבריה: מייקל, סימור בירקוהוף, סונייה, אלכס וריאן.
הם מנסים להפיל קבוצה שהם מכנים "החנות " כשלשורות קבוצה זאת מצטרפת גם אמנדה שנחושה להפיל את ניקיטה.
קווינטוס טיניאוס רופוס
קווינטוס טיניאוס רופוס (בלטינית: Quintus Tineius Rufus; ? - 134), מכונה בתלמוד טורנוסרופוס הרשע) היה נציב רומא ביהודה בשנים 130–134. רופוס היה בונה העיר האלילית איליה קפיטולינה ובתקופתו פרץ מרד בר כוכבא.
תולדות חייו
קווינטוס טיניאוס רופוס שירת כנציב הפרובינקיה הקיסרית-פריטורית תראקיה, בשנים 123–126. הוא שירת כקונסול ממשיך בחודשים פברואר-מאי של שנת 127, לאחר תום הקונסולאט שלו הוא נתמנה לנציב יהודה, כפי שעולה מכתובת הקדשה של פסל הקיסר שהתגלתה בקיסריה, ומתוארכת כנראה לכבוד ביקור הקיסר בקיסריה בשנת 130. קומתו של פסל אדריאנוס שהתנוסס מעל הכתובת הייתה אפוא גבוהה מקומת אדם. וזוהי הכתובת:
ניתן אולי לשייך את הפסל של אדריאנוס שמצא אבי יונה לכתובת זו. עוד מסקנה שניתן להבין מהכתובת הזו, היא שטיונוס רופוס הוא שהיה אחראי ליסוד איליה קפיטולינה – שהיום כבר ידוע לנו שנוסדה לפני המרד – ודבר זה עשוי להיות היסוד לעוינות שהובאה כלפיו במקורות היהודים.
בתלמוד
בתלמוד בבלי, שם הוא מוזכר כמפקד אכזר תחת שלטונו של אדריאנוס בזמן המרד, הוסב שמו לטורנוס רופוס (ככל הנראה מהמילה היוונית Tyrannusׂׂ - רודן אכזר), והוצמד לו הכינוי "רשע" ו"שחיק עצמות" - כלומר, איחול למחיקת זכרו ולשחיקת עצמותיו. בתלמוד ירושלמי מוזכר שמו "טונוס טרופוס".
ויכוחים עם ר' עקיבא
לפי המסופר טורנוסרופוס היה לא רק פוליטיקאי, אלא גם פילוסוף ולעיתים תכופות היה מתווכח עם רבי עקיבא, שהיה גדול החכמים בתקופתו. בוויכוחים ביניהם, חלק טורנוסרופוס על משמעות קיום המצוות ועל היחס אליהם כאל תיקון העולם. כדוגמאות הוא הביא מצוות כמו שבת, מילה וצדקה, וסבר שהכל דטרמיניסטי, נקבע מלמעלה, ואין כח לאדם לשנות מציאות על ידי פעולות שאדם עושה. לעומת זאת רבי עקיבא ענה לו בגישה היהודית, שהמצוות שאדם עושה מביאים תיקון לעולם וגם תיקון לאדם. ברוח זו טען רבי עקיבא שמעשי האדם נאים ממעשי הבורא, כיוון שהם משלימים אותם.
צבאיים
מיון הצבאיים
שבט אנטילופות ערבה (Antilopini) שבט סאיגות (Saigini) שבט אנטילופות סבך (Neotragini)
קווינטוס טיניאוס רופוס
אשתו של טורנוסרופוס
מסופר גם שפעם אחת התלונן טורנוסרופוס לאשתו רופינה, שר' עקיבא הקניט אותו בפני השליטים הרומאים. אשתו הציעה לו להפיל את ר' עקיבא בפח על ידי פיתויו. היא ניסתה זאת, אך לא הצליחה. כשבאה אל ר' עקיבא, הוא ירק, צחק ובכה. כששאלה אותו לפשר דבריו, ענה, שירק, שכן היא באה מטיפה סרוחה. צחק, לא ענה לה, שכן הסיבה הייתה, שתינשא לו בעתיד. ובכה, שכל היופי שלה יבלה לאחר מותה. אחר כך שאלה רופינה את רבי עקיבא אם היא יכולה לשוב בתשובה, וכשענה לה שכן, היא התגיירה. ייתכן שזה היה בגלל היחס שלו לחיים שהיה שונה ממה שהיא הכירה. לאחר שהתגיירה החליטה להינשא לר' עקיבא.
צבאיים
מיון הצבאיים
המינים אימפלה (Aepyceros melampus), אנטילופה איילית (Pelea capreolus) ואנטילופה טיבטית (Pantholops hodgsonii) שייכות לתת-משפחות עצמאיות במשפחת הפריים והקודו האילנד, הנילגאי והארבע קרן שייכים לתת-משפחת פרים. עוד תת-משפחות דמויות צבאים הם הראמים, הבובאלים, הצביונים וצבאי סוף. האנטילוקפרה האמריקאית (Antilocapra americana) שגם מכונה אנטילופה, שייכת למשפחה עצמאית.
קווינטוס טיניאוס רופוס
אשתו של טורנוסרופוס
במדרש מובא סיפור פלאי על אליהו הנביא ורבי יהושע הגרסי, שמשו של רבי עקיבא, שלקחו את גופת רבי עקיבא אחר הוצאתו להורג והשכיבוה על המיטה שהוכנה לו במערת קבורה נסתרת. באותה מערה ראה רבי יהושע מיטה אחרת, נאה ממיטתו של רבי עקיבא, ואליהו גילה לו שמיטה זו מיועדת לאשתו של טורנוסרופוס על כל הטובה שעשתה עם רבי עקיבא כשהיה חבוש בבית האסורים.
דגל קומורו
דגל קומורו הוא הדגל הלאומי של קומרו. הדגל הנוכחי אומץ בשנת 2002. הסהר בדגל נשמר מהדגל הקודם, אך במקום סהר על רקע ירוק בלבד, הסהר ממוקם כעת על משולש. לדגל נוספו ארבעה פסים כדי לסמל את ארבעת האיים מהם מורכבת המדינה: צהוב עבור מוהלי, לבן עבור מיוט (בשליטת צרפת, קומורו תובעת בעלות), אדום עבור אנג'אואן, וכחול עבור גרנד קומורו. ארבעת הכוכבים ליד הסהר מייצגים גם הם את ארבעת האיים, והסהר מייצג את האסלאם, הדת העיקרית בקומורו.
דגלי האיים
קומורו היא מדינת איים המורכבת מ-3 איים גדולים: מוהלי, אנג'אואן, וגרנד קומורו.
אמה האוזר
אמה האוזר (בהונגרית: Hauser Emma; 11 ביוני 1886, דונפלדוואר – 10 בינואר 1945, בודפשט) הייתה רופאה גינקולוגית יהודייה־הונגרייה, רופאה ראשית בקופת החולים MABI ומחלוצות הגינקולוגיה והחינוך להיגיינה של נשים עובדות בהונגריה. האוזר הייתה אשתו של הווטרינר והסופר מיהאי רונאי, ואמו של הסופר, המשורר והמתרגם מיהאי אנדראש רונאי. היא נרצחה בשואה.
ביוגרפיה
אמה האוזר נולדה למשפחה יהודית כבתם של הסוחר יוז'ף האוזר יליד אויפשט ואילונה באומגרטן. משפחתה הייתה קשת יום. לפי עדות כלתה, האמנית מריאן גאבור, בית הספר התיכון המליץ עבורה, כתלמידה מצטיינת, על מלגה ללימודים גבוהים. כך הצליחה להתקבל לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט.
בשנת 1909, האוזר הייתה בין הנשים הראשונות שסיימו לימודי רפואה באוניברסיטת בודפשט ובהמשך הייתה לאחת מהמומחיות הבודדות בגינקולוגיה בהונגריה של זמנה. הראשונה הייתה שרולטה שטיינברגר, גם היא יהודייה, שקיבלה את התואר דוקטור לרפואה בשנת 1900 והתמחתה בגינקולוגיה בחו"ל. ב־5 ביוני 1911 נישאה אמה האוזר למיהאי רונאי (1879–1945).
בשנת 1913 פנתה האוזר במברק ביחד עם כמה רופאות הונגריות נוספות לראש הוועדה לזכויות בחירה של מפלגת העבודה ההונגרית, כדי שידאג להצבעת מפלגתו למען מתן זכות בחירה לנשים.
במהלך ארבע שנות מלחמת העולם הראשונה פעלה האוזר כרופאה בבית חולים צבאי. בשנים 1918–1920 הייתה הרופאה של "בית החולים לעניים ארז'בט", שברובע 7 בבודפשט. בהמשך, עברה ל"בית החולים המסחרי פרנץ יוזף"  שבשנת 1924 נפתחה בו מחלקת הנשים ובשנת 1927 הפך לקופת-חולים חשובה ושמו שונה ל-MABI. אמה האוזר מונתה ב-1931 כרופאה ראשית במוסד זה, שבו, ב-15 השנים שעד פרוץ מלחמת העולם השנייה עלה מספר המיטות בבית החולים מ-150 ל־350.
מומחיותה הידועה הייתה טיפולי הריון. כלתה האמנית מריאן גאבור סיפרה בראיון עיתונאי בשנת 2005: "הייתה לה מומחיות לטיפול במי שלא יכלה ללדת במשך שנים. היא השקיעה במטופליה זמן רב. לבעלי הייתה חברה לכיתה ששני בניה נולדו כך עקב טיפוליה. המשפחה הייתה אסירת תודה לנצח על כך."
אמה האוזר עבדה גם כרופאת בתי ספר ראשית ולימדה מדעי בריאות באנגיאלפלד (חלק מרובע 13 של בודפשט). היא תמכה בטיפול קהילתי והעבירה הרצאות באקדמיות לעבודה. בעבודתה זו, בכתביה ובהרצאותיה הייתה יוזמת החינוך להיגיינה של נשים עובדות ואחת מחלוצות הבריאות והרווחה של הנשים בהונגריה.
ב־10 בינואר 1945, בכיכר פרנץ ליסט שבמרכז בודפשט, נרצחה אמה האוזר יחד עם בעלה ועם בנה הצעיר, בידי אנשי מפלגת צלב החץ. היא קבורה בחלקת החללים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה, בקבר משותף עם בעלה (A-1-14).
צבאי סוף
צבאי סוף (שם מדעי: Reduncinae), תת-משפחה במשפחת הפריים.
מיון צבאי סוף
אנטילופה איילית מסווגת לעיתים כשבט בתת-המשפחה צבאי סוף.
יעקב ישראל סטל
יעקב ישראל סְטַל (נולד בי' בניסן ה'תשל"ז, בנתניה) הוא חוקר חרדי אוטודידקט, העוסק במחקר תורני, בההדרת כתבי ראשונים ובעיקר בתורתם של חסידי אשכנז מחוגו של רבי יהודה החסיד. אף שמחקרו אינו במסגרת אקדמית, נחשב כבר סמכא בתחום זה, לרבות בחוגי האקדמיה.
הוא עוסק גם בחקר ההלכה והמנהג, ובחקר המדרש והפיוט. מחקריו מקיפים ונושאים אופי אנציקלופדי. חבר מערכת כתב העת מכילתא.
ביוגרפיה
יעקב ישראל סטל נולד בי' בניסן ה'תשל"ז לרב שמואל דב סטל, שניהל את מוסדות החינוך 'נתיב אור' בחדרה, ולפייגא חנה בת הרב דוד אברהם יוסף וועג.
בצעירותו התחנך בבני ברק, למד בישיבה קטנה של חסידות צאנז ובישיבה הגדולה באר אברהם של חסידות סלאנים. לאחר נישואיו למד במספר כוללים. כיום הוא לומד בישיבת מיר.
הרב סטל חוקר מנהגים ופיוטים קדומים, בהדגשה על זיהוי מחברים שאינם מוכרים ותכנים שאינם ידועים (באגדה ובהלכה) שנשתמרו בפיוטים קדומים. מחקריו ופיוטים שההדיר מתפרסמים בספריו, לאחר שרבים מהם התפרסמו לראשונה בכתבי עת תורניים: מוריה, ישורון, מכילתא, המעין, ירושתנו, חצי גבורים ועוד, וכן בסדרת חוברות 'סגולה' שמוקדשות למחקריו. נכון לקיץ תשפ"ג, יצאו 34 גליונות של 'סגולה'.
דעתו מקובלת גם בחוגים אקדמיים.
ספרים בעריכתו
סטל הוא חבר מערכת בכתבי העת "חצי גיבורים" ו"מכילתא", כמו כן עורך את כתבי שמואל אשכנזי, ומהם הוציא לאור לעת עתה שלושה ספרים.
קישורים חיצוניים
עליו
ירון קסטנבוים
ביוגרפיה
בשל גובהו של ירון קסטנבוים, אביו ייעד לו קריירה בכדורסל, ואף בילדותו שיחק כדורסל במספר קבוצות, אולם הוא רצה ליצור אמנות. נקודת המפנה בחייו החלה בשנת 1988 בחגיגת הבר מצווה של אחיו הצעיר. המשפחה חגגה במסעדת "קליפורניה" וקסטנבוים התרגש מהאוכל שבושל על ידי פטריק באואר. החוויה הותירה בו התרשמות עמוקה והוא ביקש להתחיל לעבוד כמלצר במקום, אך מכיוון שלא הייתה משרה פנויה, החל לעבוד במטבח במקום זאת.
לאחר מכן החל לעבוד ב"קייטרינג מייקל שטרן", שם גם הכיר את רן שמואלי.
בשנת 1990 נסע ללמוד במכון הקולינרי ה-C.I.A (The Culinary Institute of America), במדינת ניו יורק.
בחופשתו, בסיום השנה הראשונה, נסע לאנטיגואה שבקריביים, שם עבד במלון יוקרתי השייך לרשת סיינט ג'יימס, החביבה על עשירי העולם. בנסיעתו גילה קסטנבוים את המטבח הקריבי.
בסמוך לחזרתו לישראל, קטסנבוים החל לעבוד במסעדת "קרן" תחת חיים כהן. בעבודתו התיידד עם המלצרית רונית ברונפמן שהכירה לו את הקונדיטור דני הקר (בוגר הקורדון בלו) ויחד בשנת 1993 הם הקימו את חברת "פוד ארט". לאחר זמן מה, הצטרפו לחברה איתן תגר ואילן בן דוד, ויחד הם מתגו אותה כחברת קייטרינג ברמה גבוהה. "פוד ארט" הפעילה גם מסעדה בשעות הצהריים, המסעדה נבחרה מספר שנים כאחת מעשר המסעדות הטובות בישראל בידי שגיא כהן, שהיה אז מבקר המסעדות של העיתון מעריב.
בשנת 1997 הקים את הגרסה הכשרה של הקייטרינג בשם "מזל טלה".
משנת 2008 קסטנבוים שימש כפרשן, לצד השף רן שמואלי, בארבע עונות תוכנית הטלוויזיה קרב סכינים ששודרה בערוץ 10.
עם השפים המוערכים על קסטנבוים נמנים ז'אן ג'ורג' מניו יורק, פייר גנייר מפריז, ונובו מטסוהיסה. והישראלים, עזרא קדם, רונן דברת בלוך, אבי קונפורטי, רפי כהן וארז קומרובסקי.
כיום קסטנבוים הוא שותף במסעדת "חדר אוכל" שבתל אביב. ומתגורר בתל אביב עם בתו שירה, מאשתו הראשונה, אשתו הנוכחית ענת טל וילדיהם המשותפים ינאי ודריה ועוסק, בין היתר, בגלישת גלים ורכיבה על אופנועים.
מעט מן האור
מעט מן האור הוא עלון פרשת שבוע בהוצאת תנועת אורות. העלון החל להופיע בתחילת שנת ה'תש"ס (2000) והפסיק בשנת ה'תשע"ד (2013). המאמר הראשי בעלון הוא מאמר מתחלף המתחיל בעמוד הראשי וממשיך בעמודים הפנימיים. בצד המאמר הראשי, יש תמונה הקשורה באופן רעיוני למאמר. עד לפטירתו של חנן פורת, צורף גם שיר עברי (לאו דווקא דתי, לעיתים שירים של חיים נחמן ביאליק או נתן אלתרמן) עם הסבר רעיוני (תחת הכותרת "מדרשיר") בדרך כלל מלווה בהסבר של פורת.
העלון כולל גם פינת הלכה מאת הרב אליעזר מלמד, רשימת אירועים שהמערכת רוצה לקדם. מדי פעם יש כותבים נוספים ומדורים משתנים העוסקים בדמות מסוימת או ספר חדש. העלון ייחודי בכך שהוא משלב מצד אחד עמדה דתית חזקה המתבטאת בעיסוק נרחב בנושא יישוב ארץ ישראל, בית המקדש ועלייה להר הבית, ומצד שני מבטא פתיחות רבה, למשל בכך שמשולבים מקורות חילוניים בתוך המאמרים התורניים. בין היתר כותב בעלון הרב מנחם פליקס. העלון לקח על עצמו לקדם את המודעות לבטיחות בדרכים והכניסו את הפינה, אורות שבדרך של הרב אלישיב קנוהל. בנוסף קיימת הפינה לאור הדף היומי העוסק בפנינים מתוך הלימוד בדף היומי שנלמד באותו שבוע וכן פינה העוסקת בזוגיות של עמותת ישפה.
הגליונות מהשנים הראשונות של העלון יצאו גם בצורת ספר. בראשית שנת ה'תשס"ח יצא ספר שמלקט את דברי התורה של חנן פורת מהגיליון על ספר בראשית כחלק מסדרה שלמה על כל התורה. בחודש שבט ה'תש"ע יצא כרך שמאגד את מאמריו של פורת על ספר שמות.
ב-2013, החל מגיליון מס' 700, עבר העלון מיתוג ועיצוב מחדש. שיינה בוצר, לשעבר עיתונאית ועורכת ב"מקור ראשון", מונתה לעורכת העלון. העלון כולל כתבות מגזין ותחקיר, כותבים ומדורים חדשים. בתחילת שנת ה'תשע"ד מפיקי העלון פרסמו הודעה שהעלון "יוצא לאתנחתא".
ויקטור ברומר
ביוגרפיה
ברומר נולד באורהוס.
אלוף אירופה
באליפות אירופה, שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2014 זכה ברומר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:55.29 דקות, לפני בנץ ביצזו מהונגריה (1:55.62 דקות) ופבל קורז'ניובסקי מפולין (1:55.74 דקות).
2015
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט, נתניה בדצמבר אותה שנה זכה ברומר במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 1:51.62 דקות, אחרי לאסלו צ'ה מהונגריה שקבע שיא אירופה חדש של 1:49.00 דקות, ולפני סימון שדין משוודיה (1:52.89 דקות).
צבי לרון
צבי לרון (נולד ב-6 בפברואר 1927 בצ'רנוביץ, אז ברומניה) הוא רופא ישראלי, ממייסדי תחום האנדוקרינולוגיה של ילדים בישראל, זוכה פרס ישראל לרפואה לשנת 2009. כיהן כפרופסור באוניברסיטת תל אביב. תרם רבות במיוחד למחקר ולטיפול בהפרעות הורמון הגדילה וסוכרת הנעורים. תסמונת מיוחדת של הפרעה בגדילה שתיאר לראשונה בשנת 1966 נושאת את שמו, תסמונת לרון.
קורות חיים
לרון נולד בצ'רנוביץ שבצפון-בוקובינה, אז ברומניה, כיום אוקראינה, ובהיותו בן שש עבר עם משפחתו להתגורר ברדאוץ, עיר הנמצאת גם כן בבוקובינה, שם אביו עבד כסוכן של בית חרושת לדיקטים. בימי מלחמת העולם השנייה, בגיל 14, גורש על ידי השלטון הפאשיסטי הרומני, יחד עם משפחתו, למחנות הריכוז וגטאות טרנסיניסטריה. הוא עבד בבית היציקה שדודו, המהנדס זיגפריד סמי יגנדורף, פתח מחדש לייצור בעיר מוגילב, על מנת להציל כמה שיותר יהודים ממוות, והיה לחרט מוסמך.
בסוף המלחמה חזר עם הוריו לצ'רנוביץ שסופחה מחדש לברית המועצות וכעבור שנה עברו לרדאוץ בשטח רומניה. אחרי שהשלים את לימודי התיכון, בשנת 1945 החל בלימודי רפואה, בטימישוארה ברומניה. היה פעיל בארגון הסטודנטים הציוני "חשמונאה", ובמסגרתו עזב בשנת 1947 והעפיל באונייה פאן יורק, אחת מאוניות הפאנים, לארץ ישראל. האונייה נלכדה על ידי הבריטים ולרון הוגלה למחנות המעפילים בקפריסין ועלה לישראל לאחר ההכרזה על קום מדינת ישראל.
עם הגעתו לארץ ישראל, גויס לרון לעבודה בבית החולים דג'אני ובבית החולים תל השומר. את לימודיו סיים בשנת 1952 בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, בסיומם התמחה בבית החולים רמב"ם. לאחר מכן, אחרי שהתחתן, התמחה שנתיים במחלות אנדוקריניות של ילדים בבית החולים "Mass General" שבבוסטון ושנה נוספת עשה בפיטסבורג.
צבי לרון נשוי, אב ל-4 ילדים וסב ל-10 נכדים.
פעילותו בישראל כרופא, חוקר ומורה
בשנת 1957 שב לישראל והצטרף לאנדרה דה-פריס בייסוד חקר האנדוקרינולוגיה הפדיאטרית בישראל. לבקשת דה-פריס הוא עמד בראש המכון לאנדוקרינולוגיה פדיאטרית בבית החולים בילינסון, שהוקם אז. לרון המשיך לנהל את המכון עד 1992. כן הוקמו על ידו המרכז הארצי לסוכרת נעורים ומעבדה אנדוקרינית לפיתוח שיטות למדידת הורמונים בדם, הפועלת במסגרת מכון פלזנשטיין למחקר. היה גם נשיא האגודה האירופית לאנדוקרינולוגים.