cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צפירת זיכרון
צפירת זיכרון או צפירת דומייה היא קול צופר המושמע במשך זמן קצוב של דקות אחדות לשם הבעת אבל ציבורי. במהלך הצפירה נוהגים השומעים לחדול מכל עיסוק (דוגמת עבודה או נסיעה) ולעמוד במקומם. אף כי ציון דקת דומייה הוא נוהג מקובל בעולם, בפרט בארצות המערב, הנוהג ללוות את דקת הדומייה בצפירה נעשה נדיר בשנים האחרונות. בארצות בעלות מסורת נוצרית נוהגים לעיתים להחליף את צפירת הזיכרון בצלצול פעמוני הכנסיות, בהתאם לנוהג נוצרי ותיק לציון אירוע בעל אופי ציבורי, בפרט אבֶל. ביפן נהוג להכות מכות קצובות בגונג בעת דקת דומייה, בהתאם למסורת המקומית.
בעקבות מלחמות העולם
בהולנד נהוג יום זיכרון ב-4 במאי, יום השנה לפלישת גרמניה להולנד ב-1940, ויום חג לאומי ב-5 במאי, יום השחרור מהכיבוש הגרמני ב-1945. בשעה שמונה בערב ב-4 במאי, נהוגות שתי דקות דומייה רצופות. בעבר היו מלווים זאת בצפירה, אולם כיום מסתפקים בצלצול פעמוני הכנסיות ברחבי הולנד. בנוסף מקובל לצלצל בפעמוני הכנסיות בשעת חצות שבין ה-4 ל-5 במאי כדי לציין את המעבר מיום האבל ליום החג.
החל משנת 2003, מצוין בוורשה מדי שנה יום זיכרון ב־1 באוגוסט, לזכר מרד ורשה, שבו מושמעת ברחבי העיר צפירת דומייה בשעה 17:00.
יום הזיכרון לחללי צה"ל
צפירות זיכרון בישראל נשמעו לראשונה בנובמבר 1949 ביוזמתן של מספר מועצות מקומיות בישראל בזמן קיומן של הלוויות חללי קרבות, על פי הדוגמה שהונהגה בארצות חבר הלאומים הבריטי ביום הזיכרון שנקבע בתום מלחמת העולם הראשונה ל-11 בנובמבר. דפוס זה אומץ שנה לאחר מכן במסגרת הטקסים הממלכתיים שנערכו לזכר חללי מלחמת העצמאות, ועם קביעתו של יום הזיכרון ב-ד' באייר שולבה צפירת הזיכרון בטקסי יום הזיכרון. צפירה ראשונה בת דקה הושמעה בשבע בבוקר בעת העלאת נר זיכרון בבתי הקברות הצבאיים וצפירה שנייה הושמעה לפנות ערב במעבר בין יום הזיכרון ליום העצמאות, כשלאחריה שתי דקות דומייה. הצפירה הושמעה ממערכות הכריזה של הג"א, אך גם מספינות, בתי חרושת ומכבי האש, כמו גם ברדיו. בשנת 1952 הועברה הצפירה הראשונה לשעה 12:45 בעת קיום טקסי הזיכרון בבתי הקברות הצבאיים ומשך הדומייה הוארכה לשלוש דקות. בשנת 1953 הושבה הצפירה הראשונה לשעה שבע בבוקר והדומיה בסוף היום שבה להיות שתי דקות. בחיפה הושמעה צפירה גם ב-11:00 בבוקר בעת הטקסים בבתי הקברות הצבאיים.
מתכונת זאת של צפירה בבוקר וצפירה של שתי דקות בערב נמשכה במהלך שנות ה-50. בשנת 1958 קיבלה הממשלה את המלצות ועדה שדנה בדבר וקבעה צפירה בשעה 10:00 בבוקר למשך שתי דקות.
בשנת 1969, לאור התארכות יום הזיכרון מ-12 שעות ל-24 שעות, הועברה הצפירה הפותחת את יום הזיכרון משעה שבע בבוקר לשעה שבע בערב הקודם.
בתחילת שנות ה-80, בוטלה הצפירה השלישית לציון תום יום הזיכרון ותחילת יום העצמאות, לאור ביקורת קשה על המעבר החד שגרמה צפירה זו בין תוגת היום לחגיגות העצמאות.
חוק יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל קובע: "ביום הזיכרון תהא בכל רחבי המדינה דומייה של שתי דקות בהן תשבות כל עבודה ותיפסק כל תנועה בדרכים". בערב יום הזיכרון מושמעת צפירה בת דקה אחת בשעה 20:00, והיא פותחת את טקסי יום הזיכרון ברחבת הכותל המערבי במעמד נשיא מדינת ישראל, הרמטכ"ל ובני המשפחות השכולות. ביום הזיכרון מושמעת צפירה בת שתי דקות בשעה 11:00 בבוקר, בפתיחת טקסי האזכרה הממלכתיים בבתי הקברות הצבאיים.
הצופרים המשמיעים את צפירת הזיכרון הם צופרי האזעקה הנפוצים בערים בישראל, והמשמשים גם בעיתות מלחמה.
יום הזיכרון לשואה ולגבורה
בשנת 1959 נקבעה צפירת זיכרון גם ביום הזיכרון לשואה ולגבורה. במשך שנים רבות הצפירה הושמעה ב-08:00 בבוקר, והחל מ-1988 הצפירה מושמעת ב-10:00 בבוקר.
בהזדמנויות אחרות
בישראל היו מספר אירועים שבעקבותיהם הוכרז אבל לאומי חד-פעמי, אבל שכלל גם השמעת צפירת דומייה. יום לאחר שניתנו שני גזר דין מוות למארק דימשיץ ואדוארד קוזניצוב חברי קבוצת מבצע חתונה בדצמבר 1970, ביום הלווייתו של דוד בן-גוריון, ראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל, בדצמבר 1973, לפני טקסי הזיכרון לציון שנה למלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1974, לאחר אסון צור הראשון בנובמבר 1982, וביום הלווייתו של ראש הממשלה יצחק רבין בנובמבר 1995.
עמדות בציבוריות הישראלית כלפי הצפירה
בציבור הדתי במדינת ישראל ישנן שתי גישות מרכזיות כלפי צפירת הזיכרון. בציבור הדתי-לאומי רבים רואים ברגעים אלו, ובייחוד ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ערך חשוב של זיכרון הנופלים ואף של קדושה, רגעים בהם כלל ישראל כולו מתייחד עם זכרם של אלו שנהרגו על קידוש השם. עמדה זאת הרואה בזיכרון הנופלים ערך של קדושה מתבטאת בדבריו של הרב צבי יהודה קוק כי "העמידה בצפירה לחללי צה"ל, יש בה מצווה קדושה של זיכרון כבוד הקדושים" . בעקבות כך בציבור הדתי הנוהג הנפוץ הוא עמידה דוממת בשעת הצפירה, בדומה למקובל בציבור החילוני. אחרים נוהגים לעמוד בצפירה תוך אמירת מזמורי תהלים או לימוד משניות לעילוי נשמת הנופלים.
גם בקרב הציבור הערבי במדינת ישראל יש המתנגדים לצפירה.
בעניין עתירה לבג"ץ שביקשה לתחום את השמעת הצפירה רק למרחב בו מתקיימים טקסי זיכרון, כתב השופט צבי זילברטל:
פנמקס
פַּנַמַקס, הלחם של המילים פנמה ומקסימום, הוא סיווג הניתן לאוניות הגדולות ביותר המסוגלות לעבור דרך תאי השיט שבתעלת פנמה. גודל זה נקבע לפי גודלם של תאי השיט וכן גובה המים בתעלה. "פנמקס" הוא גורם מרכזי בתכנון אוניות משא, כשאוניות רבות נבנות בדיוק בגודל המרבי המותר לתעלה זו. גשר האמריקות הוא הגורם המגביל בגובה.
ממדיה המרביים של אונייה היכולה לעבור בתעלה הם:
מעמס אופייני של אוניית פנמקס הוא בין 65,000 ל-80,000 טון והמטען מוגבל בדרך כלל ל-52,500 טון.
הסיווג פנמקס היה בתוקף מאז חנוכת תעלת פנמה ב-1914 ועד לשנת 2016.
פנמקס חדש
ב-26 ביוני 2016 נפתחה בתעלת פנמה מערכת תאי שיט חדשים, עם סיום פרויקט הרחבה שנמשך מאז שנת 2007. תאי השיט החדשים והגדולים יותר הביאו לקביעת סיווג חדש לכלי שיט, "נאופנמקס" (Neopanamax). הסיווג החדש קובע כי בתעלת פנמה יכולות לעבור אוניות שמידותיהן המרביות גדולות יותר. על פי סיווג פנמקס חדש הוגדרו לכלי השיט המגבלות הבאות:
סיווג דומה לפנמקס הוא סואצמקס, שמגדיר את גודלן המרבי של אוניות העוברות בתעלת סואץ. המגבלות המוטלות על אוניות פנמקס מכתיבות ממדי אוניות קטנים משמעותית מסואצמקס.
ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון
ז'ורז-לואי לקלר דה בופון (בצרפתית: Georges-Louis Leclerc, Comte de Buffon; 7 בספטמבר 1707 – 16 באפריל 1788) היה חוקר טבע, מתמטיקאי, קוסמולוג ועורך אנציקלופדיות צרפתי.
קורות חיים
ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון נולד בעיר מונבאר במחוז קוט ד'אור שבחבל בורגון בצרפת. אביו היה לחבר המועצה המשפטית של העיר דיז'ון, והמשפחה עברה להתגורר שם. אחרי שסיים לימודים בבית ספר תיכון של מסדר הישועים שבעיר, למד בופון הצעיר משפטים והוסמך כעורך דין ב-1726, אך העדיף את המדעים למרות שמשפחתו לא ראתה זאת בעין יפה. ב-1728 החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטה של העיר אנז'ה. הוא קרא את כתבי אייזק ניוטון ונרשם גם לקורס ברפואה, אך היות שהרג קצין קרואטי בדו-קרב נמלט לדיז'ון או לנאנט. משם יצא למסע נרחב באירופה, אך שב למשפחתו כדי להבטיח את ירושתו אחרי שאביו נישא בפעם השנייה.
בופון תרגם לצרפתית את כתבי ניוטון וניסה לעשות שימוש בחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי בתורת ההסתברות. הוא עקר לפריז ושם התוודע אל וולטר ואל אנשי רוח אחרים, וב-1734 התקבל כחבר האקדמיה הצרפתית למדעים. ב-1739 התמנה על ידי פטרונו, השר מורפה, למנהל הגן הבוטני המלכותי בפריז. הוא הרחיב אותו על ידי הוספת עצים וצמחים רבים מכל רחבי העולם, והקים בו מוזיאון ומרכז למחקר מדעי. ב-1753 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית, ובנאומו בטקס קבלתו קרא את חיבורו "מחקר על הסגנון". ב-1773 הוענק לו תואר האצילות דה בופון. הוא מת בפריז ב-1788.
יצירתו
דה בופון נודע בעיקר בשל יצירתו המקיפה "היסטוריה של הטבע" (Histoire naturelle), שכללה 35 כרכים שיצאו לאור בשנים 1749–1788. תשעה כרכים נוספים פורסמו אחרי מותו. יצירה זו כוללת את כל שהיה ידוע בזמנו על עולם הטבע. היא נכתבה בסגנון מלוטש, תורגמה לשפות רבות ונקראה על ידי משכילים רבים ברחבי אירופה. בין השאר, תורגמו חלקים מן היצירה לעברית על ידי אברהם בן הגר"א.
בין היתר, עסק דה בופון בבעיית מקורה של מערכת השמש, וסבר כי כוכבי הלכת נוצרו כתוצאה של התנגשויות מטאורים בשמש. הוא הביע את דעתו כי גיל כדור הארץ הוא 75,000 שנה - טענה שהייתה מנוגדת לדוגמה של הכנסייה הקתולית בצרפת, שהטילה חרם על ספריו והעלתה אותם באש.
דה בופון הכחיש את מה שנאמר בספר "בראשית" על אודות תיבת נוח, וסבר כי החיות לא נוצרו כפי שהן, אלא עברו תהליכים של התפתחות ושל התנוונות במשך הזמן. הוא בחן את הדמיון בין האדם לבין הקוף ואת האפשרות כי יש להם אב-קדמון משותף. צ'ארלס דרווין כתב כי דה בופון היה החוקר הראשון בזמן החדש שעסק בתורת האבולוציה.
היבשת השביעית
היבשת השביעית (בגרמנית: Der siebente Kontinent) הוא סרט קולנוע אוסטרי מ-1989 בבימויו של מיכאל הנקה. הסרט מבוסס על מאורע אמיתי של התאבדות קולקטיבית של משפחה שלמה ממעמד הביניים באוסטריה, ומתאר את שנותיהם האחרונות של בני משפחה בת שלוש נפשות - גאורג, אנה ובתם הקטנה אווה. בני המשפחה מנהלים לכאורה חיים רגילים, אך מקבלים החלטה לשים קץ לחייהם ללא סיבה נראית לעין. הסרט כולל רמיזות על רגשות דיכאון ובדידות של בני המשפחה לנוכח שגרת החיים המודרניים.
זהו סרט הקולנוע הראשון שביים הנקה, והוא מהווה את חלקה הראשון של טרילוגיית סרטים העוסקת בביקורת שלילית על החברה האוסטרית.
מבנה ותוכן
הסרט מחולק לשלושה חלקים. שני החלקים הראשונים מוקדשים לשנים 1987 ו-1988 וכל אחד מהם מוקדש ליום אחד בחיי בני המשפחה, מציג בפירוט את שגרות היום שלהם, ומרמז על חוסר הנוחות שלהם מהשגרות העקרות לכאורה של החברה המודרנית. כל אחד משני החלקים כולל דקלום בו מקריאה אנה מכתב אותו שלחה להוריו של גאורג, בו היא מודיעה להם על הצלחתו המקצועית של בעלה. כמו כן כוללים שני החלקים הראשונים פעילויות משותפות רבות.
החלק השלישי בסרט מוקדש לשנת 1989 ומתחיל בעזיבתם של בני המשפחה את בית הוריו של גאורג, בסופו של ביקור משפחתי. בנקודה זו מתחיל להישמע דקלום של גאורג של מכתב בו הוא מודיע להוריו על כך שהוא ואשתו התפטרו מעבודותיהם והחליטו "לעזוב". הדיקלום נשמע על רקע הצגתם של בני המשפחה מתפטרים מעבודותיהם, סוגרים את חשבונות הבנק שלהם תוך הסבר שהם מהגרים לאוסטרליה, מוכרים את מכוניתם, ורוכשים מגוון גדול של כלי חיתוך. גאורג מסביר כי ההחלטה אם לקחת את אווה איתם הייתה קשה מאוד לו ולאשתו, אך אווה טענה כי היא אינה חוששת מן המוות.
בני המשפחה מזמינים לביתם ארוחה מפוארת, ולאחר סיום הסעודה הם מתחילים להרוס בשיטתיות כל חפץ בביתם תוך שימוש בכלי החיתוך שרכשו. האופן בו מתבצעות פעולות הרס הרכוש הוא אוטומטי, יבשושי, שתקני וחסר-חיים, בדומה לאופן בו הם ביצעו את כל פעולותיהם היומיומיות בשני חלקי הסרט הראשונים. בהמשך הם משמידים את כל כספם תוך חיתוכם של שטרות הכסף ושטיפתם במורד השירותים. הבעות הרגש היחידות בשלב זה באות כאשר גאורג מנפץ את אקווריום הדגים שלהם: אנה צועקת מדאגה לרגשותיה של אווה, בעוד שאווה צועקת ובוכה בהיסטריה. שלושת בני המשפחה מתאבדים, בתחילה אווה, אחריה אנה ולבסוף גאורג. רגע לפני התאבדותו רושם גאורג בשיטתיות על קיר הבית את שמות בני המשפחה ואת תאריך ושעת מותם. אל דלת הבית מודבקת מעטפה הממוענת להוריו של גאורג.
במהלך הסרט מוצגת מספר פעמים מעין הזיה (ספק של בני המשפחה) של חוף, רכס הררי ומקווה מים עם גלים שנעים בכיוון שהוא בלתי אפשרי מבחינה פיזיקלית, המלווה ברחש של גלים. הבמאי הנקה טען שהסרט מבוסס על פרשת התאבדות קולקטיבית של משפחה אוסטרית עליה קרא בעיתון. לדבריו של הנקה, בפרשה עליה מבוסס הסרט המשטרה גילתה שהמשפחה שטפה את כספה בשירותים בעקבות גילויים של שברי מטבעות בצנרת של הבית.
מוזיקה וצילום
השימוש המינימלי במוזיקה בסרטיו של הנקה התבטא בסרט זה, בין השאר, בסצנה בה אווה עומדת לבדה בחניון ומחכה לאביה בעוד שהוא מוכר את המכונית המשפחתית. הסצנה כוללת את יצירתו האחרונה של אלבן ברג, קונצ'רטו לכינור בשם "לזכרו של מלאך", שנכתבה עבור צעירה (מאנון גרופיוס) שמתה בגיל צעיר ממחלה קשה, ונחשבת ליצירה המבטאת רגשות חזקים ובעלת אופי של הספד וקינה. השימוש במוזיקה, שלא ברור אם היא מוזיקת רקע או חלק מן ההתרחשויות בסרט, מסייע ליצור תחושה של דו-משמעות. מצד אחד הסצנה היא היחידה בסרט שאותה מלווה מוזיקה שעלולה להתפרש כמוזיקת-רקע, ומצד שני המוזיקה לכאורה מתנגנת מתוך המכונית החונה ואף נפסקת באופן פתאומי כאשר המכונית מותנעת בידי רוכש פוטנציאלי. כך, בתמונתה של אווה ה"אבודה" המחכה לאביה בחניון משתקפת התחושה שמתרחש משהו שאינו ניתן להסבר הגיוני אלא ניתן רק להרגיש בו בתחושת-בטן.
בנוסף, סצנה זו היא אחת מהבודדות בסרט שעושה שימוש ב"צילום מנקודת מבט", כלומר צילום שמציג את הסצנה כפי שהיא משתקפת מעיניה של אווה. בנקודה זו אווה מתבוננת מבעד לגדר גדולה בספינה העוברת מולה באפלה. בזמן שהמוזיקה עוברת לטון מלנכולי, הנקה עובר לצלם בעדשה רחבה מעט יותר, וכך הופך את התמונה לשטוחה יותר ויוצר סמל לשטחיותו של העולם המודרני.
הסרט כולו צולם בכוונה תחילה באופן בו מצולמות פרסומות טלוויזיוניות, יצירת קלוז-אפ על חפצים במקום על בני אדם, לשם הדגמת ההחפצה של החיים בידי בני האדם. הנקה טען כי היה בלתי אפשרי מבחינתו ליצור את "היבשת השביעית" כסרט טלוויזיה, מכיוון שסגנון צילום זה אופייני לטלוויזיה, ואילו בקולנוע הוא מקבל משמעות שונה.
השימוש הבולט השני במוזיקה בסרט הוא וידאו קליפים של שירי פופ שבני המשפחה צופים בהם, לאחר שהם מסיימים להרוס את רוב חפצי הבית ומייד לפני ביצוע ההתאבדות. בנוסף קיים קטע מוזיקלי, כוראל של באך, שהנקה תיאר כ"פזמון חוזר" של הסרט כולו. הקטע מנוגן באופן חטוף בלבד במהלך סצנת ההתאבדות, דבר שפורש כאמירה על כך ש"המוזיקה הקלאסית, על אף שהיא מנחמת יותר ממוזיקת הפופ, לרוב כבר אינה רלוונטית עבור החברה של ימינו שדחקה אותה לשוליים באופן כה יסודי". הצהרה זו תחזור על עצמה באופן בולט בסרט מאוחר יותר של הנקה, "המורה לפסנתר".
תגובות ופרשנות
עם יציאתו נחשב הסרט לפרובוקטיבי מן הרגיל, דבר שיצר להנקה מוניטין של במאי שנוי במחלוקת כבר עם יציאתו של סרטו המלא הראשון. הנקה טען כי הוא חזה נכונה שסצנת השמדת הכסף תגרום לחוסר הנוחות הבולט ביותר בקרב הצופים בהקרנת הבכורה של הסרט בפסטיבל קאן, והעיר כי לדעתו בחברה המודרנית הרעיון של השמדת כסף נחשב לטאבו גדול יותר מאשר הרעיון של הורים שהורגים את ילדיהם ואז את עצמם.
הסרט זכה להכרה מיידית ולתגובות רבות באוסטריה, ושנתיים לאחר יציאתו אף יצא שם לאור קובץ מאמרים העוסקים בסרט, דבר שנחשב להישג נדיר עבור סרט בכורה.
באתר "Senses of Cinema" נטען שהסרט מכיל מוטיבים רבים של חוסר-זהות ואנונימיות, כמו למשל הבחירה לצלם אותו בעיר לינץ שמוצגת בסרט כעיר חסרת פנים וחסרת היבטים מאפיינים לחלוטין, מעין מדבר שממה של תעשייה, כביש מהיר ושורות של בתים. גם הדמויות בסרט תוארו כ"חסרי פנים, תרתי משמע", כאשר הנקה נמנע בדרך כלל מלצלם את פניהן של הדמויות ומעדיף להתמקד בצילומי קלוז-אפ של ידיים ועצמים כמו נעליים או ידיות של דלת. הדמויות משוטטות בסתמיות, ולכאורה ללא מוטיבציה, בין "תחנות המעבר" או "החורים השחורים" של החלל המודרני: "זהו העולם בו מתרחשת עלילת 'היבשת השביעית': מעברי קופה בסופרמרקט וכרטיסי אשראי, מתקני שטיפת מכוניות ודלתות אוטומטיות של מוסכים... המשפחה יכולה להיות בכל מקום, בכל יבשת שביעית שהיא, הדבר החשוב ביותר (וכן המבודד וההרסני ביותר) הוא הדיאלקטיקה בין אנונימיות לזהות".
אתר "Kinoeye" כינה את הסרט "אחד הטקסטים המודרניסטיים הטהורים ביותר מאז תקופת השיא של רנה ואנטוניוני, ואולי התרומה הגדולה ביותר של ימינו למה שניתן לכנות 'קולנוע האקזיסטנציאליזם'". האתר גם כינה את הסרט "פרויקט קפקאי" והישווה אותו לשלושת ספריו של פרנץ קפקא שיצאו לאור לאחר מותו, ובפרט "המשפט". נטען כי "היבשת השביעית" דומה לספרים אלה, שמציגים מציאות יומיומית המשולבת בחרדה ובחוסר-נוחות, וכן "סצנות-בלהה שהן חמקמקות הן עבור הגיבור והן עבור הקורא".
נירה פרג
נירה פרג (נולדה ב-1969) היא אמנית וידאו ישראלית.
ביוגרפיה
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 שהתה בניו יורק, שבארצות הברית. בין השנים 2005–2007 שהתה בגרמניה. פרג היא זוכת פרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר לשנת 2009. רבות מעבודות הווידאו שלה מתעדות ריטואלים וטקסים, באמצעותם בוחנת פרג יחסים שבין יחיד לקהילה ובין אובייקט אמנותי, נראטיב והצופה. עבודותיה של פרג הוצגו במקומות שונים בעולם, בהם PS1 בניו יורק, ב- HDK בברלין, ב- ZKM בקרלסרוהה, כמו כן הציגה תערוכות מוזיאליות: במוזיאון ישראל, תל אביב, חיפה לאמנות, הרצליה ובמקומות רבים אחרים בישראל ובשאר העולם.
פרג סיימה את התואר הראשון בקופר-יוניון שבניו יורק (1993-1989) והתואר השני בבצלאל (1998-2000). עבודותיה הוצגו במקומות שונים בעולם, בהם PS1 בניו יורק, ב-HDK בברלין, ב- ZKM בקרלסרוהה, מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, מוזיאון חיפה לאמנות, מוזיאון הרצליה ובמקומות נוספים.
ריינר מריה רילקה
ריינר מריה רילקה (גרמנית: Rainer Maria Rilke; 4 בדצמבר 1875 - 29 בדצמבר 1926) היה משורר וסופר אוסטרי יליד פראג.
נירה פרג
עבודתה
בעבודה "סוביניר" (2005-2004) יצרה פרג סרט המתעד טיול של פליט מקונגו בתל אביב-יפו, תיעוד היוצר מעבר בין מקומות זרים ושפות שונות. ב-"שבת 2008" תיעדה פרג את סגירת השכונות הדתיות בעיר ירושלים, כביטוי לאופן שבו הם משרטטים גבול בין קודש לחול. בשנת 2015 הציגה בבית טיכו תערוכה בשם "הזכות לנקות" הכוללת ארבע עבודות וידאו המתעדות עבודות ניקיון בכנסיית הקבר בירושלים.
גנית אנקורי סוקרת את מכלול עבודות הווידאו של פרג, ומציינת את עבודתה "הזכות לנקות" ששופכת אור על ריטואלים יום-יומיים סמויים מן העין, ועל פעולות של דבקות דתית המקדימות או מתרחשות במקביל לטקסים הדתיים הרשמיים שנערכים בארץ הקודש. ואכן עבודות הווידאו הללו גם בוחנות את הקשר שבין האמנית למאמינים, בין עבודתם לעבודתה ובין קיום האמונה לקיום האמנות. גם האמונה וגם האמנות מתמקדות בניסיון למצוא משמעות ולברוא עולם. הן המאמינים הן האמנית מבקשים לתת ביטוי מוחשי למושג, לרעיון או לאמונה בלתי נראים או לחלופין- לחלץ לשחרר את הרוחני, המופשט או הבלתי מוחשי מכבליו הגשמיים, הצורניים, החושניים.
ריינר מריה רילקה
יצירתו
יצירתו של רילקה היא יצירה דתית וחילונית כאחת. בעולמו שלובים תפיסה דתית עמוקה ואף משיחיות, עם פנייה מודרניסטית עיקשת, "עניינית" כלשונו, אל עצמותה של ההוויה הארצית ועצמותם של חיי היחיד, הכוללים בגופם הם את הבשורה הדתית, את עבר העולם, את עתידו, ואת אלוהים עצמו המבקש להתגלות דרכם.
נירה פרג
עבודתה
העבודות "שבת 2008" ו"שמור בחיים" מתוארות כמתייחסות לסוג של זמן טרנס היסטורי חוזר ונשנה: זמן שאינו זמן האירוע, זמן שאינו זמן היסטורי של שינוי, של קדמה, של התחדשות: לא זמן אבוד, לא תקווה לעתיד, ואף לא חוויית ההווה כייחודי וכחד פעמי- כל אותם רעיונות מודרניים המוכרים מהיידגר ועד באדיו והפילוסופיה בת זמננו. בעבודות האלה מוצגים אנשים, שלמעשה מגנים על מרחב האי אירוע- על השבת- מרחב כזמן של אי- אירוע, זמן שבו אלוהים חדל ממלאכתו, זמן שבו הוא נח. הווידאו מתאר דפוס של חזרה של מעשה, מכוח המבנה הפורמלי של המדיום עצמו, חוזרת על אותו הדבר עצמו, חוזרת על החזרתיות. ייצור חזרתי של אותו אנטי-עמל.
ריינר מריה רילקה
יצירתו
המשורר מגלה בשקידתו ובהקשבתו לתנועות החיים שבתוכו ובסביבתו את זרם החיים הכללי הנמשך מקדמת דנא וחותר להגיע למתיקותם של החיים המושלמים, הם חיי האלוהים. סיפורו של העולם ושל חיי כל הבריות הם סיפורו של האל המבקש להיוולד דרכם, וסיפורם של אלה, הרבים, אשר מחמיצים תובנה זו. אבל אין כאן ביטול החיים על האדמה ושל אושרם לטובת הוויה אחרת או אושר בעולם אחר; רילקה מניח את סופיותו של האדם, והחתירה להתגשמות הסופית של אלוהים נתפסת בעיניו כמעשה סיזיפי שמשמעותו נעוצה בעצם הבחירה בו והיכולת להשתתף בו. ההתעלמות מאלוהים כמוה כהתעלמות מהחיים עצמם, אשר לא נועדו להתבטל לנוכח המטרה הדתית אלא להפך, להתקדש בעבורה ולהזדהות עמה, באשר היא המכוננת את משמעותם. המשורר אוסף את המתוק והמובהק שבחיים ומבקש ללכוד את הווייתם כדי להגביהם ולעשותם ראויים להעניק אהבה באמצעותם לשאר בני-האדם, כך שיוכלו לשאוב מתוכם את הכוח ליצירתם שלהם, ולבנות בהדרגה ובמשותף את חיי האל, שאין להם אלא מובן ארצי, גשמי.
הרוחניות היא תמיד מוגשמת, או חזון שיש להגשימו. החיים "הרגילים", הנוטים להיעשות פחות ופחות פשוטים ומאוזנים ומבקשים לעצמם את הנוחות ואת הסיפוקים, מתעלמים ממשמעותם האמיתית וממה שמניעם באמת. בני-אדם מוותרים על אושרם לטובת נוחות ומוסכמות, ושוקעים בתרדמה. במקום לחיות את החיים מתוך התאמצות לקדשם ולרוממם. אלוהים אינו נמצא בתוך העולם, אך משמעות קיומו היחידה, מבחינתנו, היא בניסיון למצוא אותו בתוכו.
נירה פרג
מבחר עבודות
שנים לאחר שצילמה נירה פרג את כנסיית הקבר בירושלים את עבודתה "מרחפת" שבה אל האתר הנוצרי. ואולם הפעם היא חצתה את המפתן ונכנסה אל תוך נבכי המבנה. כמעט חמש שנים היא חזרה פעם אחר פעם אל הכנסייה ושהתה בה ימים ולילות, מפתחת שגרה אמנותית, מעין ריטואל של התבוננות במאמינים: עולי-רגל, תיירים, אנשי כמורה ואנשי ניקיון. התוצאה היא מיצב וידאו רב-ערוצי, שכותרתו "הזכות לנקות" (2015), הוצג בו זמנית במוזיאון רוז לאמנות שבאוניברסיטת ברנדייס שליד בוסטון ובבית טיכו המסונף למוזיאון ישראל, ירושלים. המיצב מצטרף לשורה של עבודות וידאו מרשימות שיצרה פרג מ 2008 ואילך, ובמוקדן מחקר מעמיק שחושף היבטים נסתרים של ההיסטוריות והליטורגיות הדתיות של הארץ, במרחבים המקודשים ליהודים, נוצרים ומוסלמים.
ריינר מריה רילקה
יצירתו
רילקה רואה אם כן את החיים כמאבק על הלא-ידוע, על הלא-מוגשם אף-פעם, על משהו שיש להתנסות בסבל ובמכאובים עמוקים כדי להתקרב אליו, מכאובים שיכולים להמית ולשבור את נפש היחיד הלוקח על עצמו משימה זו. חיי יצירה יש בהם אפוא סכנה. היצירה הולכת אל הגשמה של חיים שנחיו עד תמציתם, וכדי להגיע להגשמה זו יש ללכת בחיים אל נקודה קיצונית, אל מקום שאי אפשר ללכת עוד מעבר לו. זהו מקום חשוף שאין בו שום מוסכמה וסדר ידוע שיכולים לגונן בו על היחיד שהולך אליו לבדו.
יצירתו ספוגה בתרבות האירופית הקלאסית. ההתייחסות אל תרבות זו היא כאל 'פאסטיש', מושג המיוחס לוולטר בנימין. הדימוי המרהיב מסנוור את העין ומושך אותנו אליו, אולם אצל רילקה, אין הדימוי עומד במקום (או לפני החלל הריק), אלא שאין הבחנה בינו לבין החלל. הסמל מייצג הן את הסובייקט והן את האובייקט בעת ובעונה אחת. רילקה מתאר זאת במונח 'Ding' (חפץ, עצם, דבר).
נירה פרג
מבחר עבודות
"המתופף" המאזכר את ציורו של אדואר מאנה מ-1866 "החלילן" (Le Fifre) מתעד נער צעיר, חבר בתזמורת הצופים של בית לחם, ותיפופו מלווה את המבקרים הנכנסים לתערוכה. בווידאו שהיה במקורו חלק מן המיצב "מעבר מנדטורי" (2013) ליוו קולות התיפוף עולי-רגל נוצרים לאתר הטבילה 'קצר אל יהוד' ("מצודת היהודים") שעל שפת נהר הירדן, במפגש הגבולות בין ישראל לירדן. המתופף שניצב על רקע גדר תיל, מחייך ומתעלם ממיקומו לפני שדה מוקשים, היה חלק מן הריטואל הנוצרי. פרג השתמשה במיצב זה בכמה נקודות מבט ובכמה נרטיבים כדי לשחזר חוויה שמנקזת לתוכה אמונות שונות, קודש וחול. המתופף המבודד במוזיאון רוז סולל את הדרך למפגש עם חלל אחר, שגם בו שולטים גבולות מטושטשים, פרדוקסים, מורכבויות ופולחנים דתיים.
ריינר מריה רילקה
חייו
בנעוריו למד רילקה בפנימיה צבאית, אותה לא סיים.
משפחתון
משפחתון הוא מסגרת אלטרנטיבית לילדים המדמה משפחה גרעינית. ישנם שני סוגי משפחתונים: משפחתונים הכוללים לינה, המדמים את המסגרת המשפחתית כמעט על כל מרכיביה, משפחתונים אלה משמשים בדרך כלל לילדים ממשפחות מצוקה או משפחות בהן הילדים נמצאים בסיכון, ומשפחתונים המהווים מעין מעון יום מצומצם בגודלו, בו נהנים הילדים מטיפול אישי יותר.
ישנם כמה הבדלים בולטים בין משפחתונים לבין מעונות יום או אף גני ילדים: מגוון הגילאים במשפחתונים רחב בהרבה. במשפחתונים עם לינת לילה ניתן למצוא ילדים מגיל שנה-שנתיים ועד גיל ההתבגרות, אלמנט המדמה מצב של אחים. על הטיפול בילדים ממונה זוג, בדרך כלל נשוי, שיש ואף יכלול צאצאים ביולוגיים שיהיו חלק מהמשפחתון - אולם זה נדיר. משפחתון כולל מטבח עצמאי המספק שלוש ארוחות ביום.
משפחתונים הכוללים לינה מופעלים בדרך כלל על ידי גופים ציבוריים כגון המפעל להכשרת ילדי ישראל, נעמת וויצו.
במקרים רבים המשפחתון נמצא במסגרת כפר נוער הנותן שירותים רבים נוספים - מתקני ספורט ושעשועים, מטבח מרכזי המספק את המוצרים הבסיסיים למשפחתונים, עזרה בלימודים ועוד.
משפחתונים ללא לינה מופעלים גם באופן פרטי.
נירה פרג
מבחר עבודות
שבת 2008 7:27 דק'
פרג מתייחסת במכוון לתקדימים מתולדות האמנות ולעבודותיה הקודמות: השסעים שבקרב הפלגים הנוצריים המופקדים על משמורת כנסיית הקבר מקבילים לגבולות שמפרידים בין השכונות היהודיות של ירושלים, שהוצגו בווידאו האייקוני, "שבת 2008", מאיר את הריטואלים השבועיים שמקיימים בדבקות ילדים ובחורים חרדיים כל יום שישי לקראת שקיעת החמה. הם מושכים וגוררים בכוח את מחסומי המתכת המשטרתיים, שמאוחסנים במהלך השבוע ליד פחי האשפה ובקרנות הרחוב, ומציבים אותם לרוחב הכביש ברעש חריקות צורם על מנת לחסום כניסת כלי-הרכב לשכונות החרדיות. עבודת הווידאו ממחישה בצליל ובמראה את הקמת הסייגים והגבולות, שתוחמים ומבודדים את הקהילות היהודיות האורתודוקסיות. העבודה גם מציגה גבולות של זמן (באמצעות הצבעה על השעון ושינוי האור עם השקיעה), גבולות שמבדילים בין ימי השבוע לשבת, בין חול לקודש.
הזכות לנקות 2015 מיצב וידאו באיכות HD, הכולל 4 עבודות ווידאו ואובייקט אחד: גבול 40:12 שניות, שטח, 8:01 דק', פרנסיס, 2006/2015 10:14 דק', קלייר, 16:02 דק': 16
"הזכות לנקות" מתמקדת בכנסיית הקבר הקדוש בירושלים, אשר בה, לפי האמונה הנוצרית, שוכן קברו של אדם הראשון, ושם מקום צליבתו, קבורתו ותחייתו של ישו. האתר מתנהל על פי "סטטוס קוו"- הסכם מורכב שנוסח עוד במאה ה-19 ולפיו נחלק האתר בין כמה כיתות נוצריות. כל כיתה שומרת בקנאות על גבולות הטריטוריה שהוקצתה לה במסגרת המשמורת המשותפת שהן חולקות באי- רצון. בלבו של המיצב מוצגות ארבע הקרנות וידאו בחלל דחוס, המאזכר את הצפיפות ואת תחושת המבוך שמאפיינות את האתר המקורי. בווידאו הראשון, "גבול", הנזירה המופקרת על ניקיון האזורים שברשות הכנסייה האורתודוקסית מצביעה בעדינות או מוראה שכף היד על קווי- המתאר הסמויים, שמגדירים את גבולות הטריטוריות של הפלגים השונים החולקים את הכנסייה. העבודה מעוצבת כאובייקט ואופן הצילום מזכיר את יצירותיו הגאומטריות המופשטות של האמן הרוסי קזימיר מלביץ'. בווידאו שכותרתו "שטח" המצלמה מתמקדת באבן במשיחה, שעליה, לפי האמונה הנוצרית, הונחה גופתו של ישו והוכנה לקבורה. בהקרנה גדולת ממדים, פרג חושפת את הטקסים הפרטיים והאישיים של מאמינים אלמוניים המבקשים ללכוד את רוח-הקודש שבה הם מאמינים באמצעות גופם וחפצי חולין, על מנת להכניס את הנשגב אל הווייתם היום-יומית. הווידאו הסמוך, "קלייר" עוקב אחר פעולות הניקיון הליליות של אותה נזירה ששרטטה את גבולותיה הסמויים של הכנסייה בווידאו "גבול". הנזירה מנקה אזורים מוגדרים באתר, בתחום שבו יש לה "הזכות" (דהיינו, הרשות אך גם הכבוד) לנקות, ובהם את אבן המשיחה. טקס הניקיון מתרחש כמיזוג בין קודש לחול, כהצטלבות בין הסרה פיזית של הלכלוך הגשמי שהותיר אחריו ציבור המאמינים ובין ריטואל אמוני של טיהור רוחני. הווידאו האחרון, "פרנסיס" מוקרן על צג שניצב על בסיס מרובע דומה לקוביה המופיע גם בסרט עצמו. בווידאו זה פרג עוקבת אחרי אמן-רחוב חסר בית, שמופיע כ"פסל חי" על גדות נהר התמזה בלונדון. יחסיו המיוחדים עם היונים שהוא מאכיל ומרפא והן מלוות אותו וניצבות על גופו בכל אשר ילך, קיומו הסגפני, דמותו המונומנטלי כפסל – כל אלה קושרים את דמותו עם הקדושה המיתית של פרנציסקוס מאסיזי. הפסל כחלק מהמיצב: "אובייקט" הוא מבנה גאומטרי המונח על בסיס שחור גבוה, ומוצב באולם המקושת שלפני אולם תצוגת הווידאו. "אובייקט" עוצב כדגם של קיר דיקט מאולתר, עשוי טלאי סיבית, שחוסם זמנית אתר בנייה בתוך כנסיית הקבר. חפץ רעוע זה, שחזותו הגאומטרית מאזכרת עבודה ידועה של מלביץ', מגלם את השילוב המוזר של חומרים יום-יומיים עם שאיפות רוחניות נשגבות, המאפיין את האתר והמרתק בקסמו את האמנית.
ריינר מריה רילקה
חייו
רילקה היה בקשרי אוהבים עם לו אנדריאס סלומה, תלמידתו של פרויד וידידה קרובה של ניטשה.
בשנת 1903 ראה אור ספר שחיבר על הפסל אוגוסט רודן שרילקה שימש כמזכירו. מוטיב מרכזי ביצירתו הוא המרחב שבין החוץ לפנים. מרחב, המכיל בתוכו הן את החיפוש אחר האלוהות והן תשוקה וארוטיות המתערבבים זה בזה. ניתן לראות ביצירתו השפעה של המגמה הפנומנולוגיה בפילוסופיה. זרם זה, מעמיד במרכז את אופן התפיסה של האדם את העולם.
בזמן מלחמת העולם הראשונה בירך רילקה על התחייה של "אלוהי צבאות".
המפלגה הלאומית הסלובקית
המפלגה הלאומית הסלובקית (SNS) היא מפלגה סוציאליסטית לאומית בסלובקיה המבוססת על "מערכת הערכים הנוצרית-אירופאית", כהגדרתה. היא מתוארת לעיתים כמפלגה לאומנית ימנית.
משנת 1990 SNS זכתה במושבים בכל פרלמנט מלבד שניים (2002 ו-2012) והייתה חלק מהממשלה מ-2006 עד 2010.
המפלגה שנויה במחלוקת ואף נטענו כנגדה טענות על פשיזם וגזענות מצידה.
היסטוריה
המפלגה נוסדה בדצמבר 1989 עם הצהרה על שלושה עמודי בניין מרכזיים: נצרות, לאומיות וסוציאליזם.
המנון ארגנטינה
ההמנון הלאומי של ארגנטינה (בספרדית: Himno Nacional Argentino) נכתב על ידי ויסנטה לופס אי פלאנס והולחן על ידי בלאס פררה. השיר אומץ כהמנון הלאומי הרשמי של המדינה ב-11 במאי 1813, 3 שנים לפני הכרזת העצמאות הרשמית מספרד, ועל כן 11 במאי הוא יום ההמנון במדינה.
ארגנטינה חוותה שלטון עצמאי משנת 1810 והכריזה על עצמאותה בשנת 1816, אולם העצמאות הוכרה על ידי ספרד רק בשנת 1863. למעשה, מכיוון שהמילים נכתבו בזמן שארגנטינה הייתה במלחמה עם ספרד, ההמנון הכיל התקפה נגד ספרד. ב-2 באוגוסט 1942 אומצה גרסה מקוצרת המכילה רק את הבית הראשון והפזמון, אשר אינם פרובוקטיביים.
טרסטוורה
רובע טרסטוורה נמצא דרומית לקריית הוותיקן, על גדתו הדרומית-מערבית (השמאלית) של נהר הטיבר. בדרומו, גובל הרובע ברובע בורגו – הרובע ה-14 של רומא.
מקור השם
מקור שמו של הרובע מלטינית: "טרנס טיברים" – trans Tiberim שמשמעו "מעבר לטיבר".
היסטוריה
בעת העתיקה, בתקופת הממלכה הרומית, שלטו באזור בו נמצא כיום הרובע, האטרוסקים העוינים לרומא. האזור כונה על ידי תושבי רומא (שמעבר לנהר) "ריפה אטרוסקה" (בלטינית: Ripa Etrusca – "הגדה האטרוסקית"). במאה השישית לפנה"ס נכבש האזור על ידי הרומאים, אולם לא יושב. גשר עץ שנקרא גשר סובליקיוס (בלטינית: "גשר עמודי העץ") קישר בין הגדה המזרחית לגדת טרסטוורה.
בשנת 509 לפנה"ס, עם הקמת הרפובליקה הרומית, החלו להתיישב דייגים לאורך חוף הנהר, וגם לאורך גדת טרסטוורה. בהמשך עם גידולה של העיר רומא לכיוון שדה מרס, החלה התיישבות גם לגדתו המערבית של הנהר – בעיקר של מהגרים מהמזרח התיכון (ובהם יהודים רבים) ואזור מגורים זכה לכינוי "פלאטיאָה יוּדיאוֹרוּם".
בתקופת שלטונו של הקיסר אוגוסטוס, בשל גודלה של האוכלוסייה שישבה באזור זה, הפך האזור לאחד מ-14 רובעי העיר – שנקרא "רובע 14" ובהמשך כונה "טרנס טיברים". בשיא תקופת האימפריה הרומית נבנו מספר וילות של עשירי רומא באזור טרסטוורה, ובהן הווילה של יוליוס קיסר וגניה שנקראו "גני קיסר" (Horti Caesaris – "הורטי קיסריס")
בימי הביניים הפך הרובע לרובע צפוף של סמטאות צרות ומתפתלות, ועד תקופת שלטונו של האפיפיור סיקסטוס הרביעי בשלהי המאה ה-15 לא היו רחובות הרובע מרוצפים. סיקסטוס הורה על ריצוף הרובע בלבנים, ואלה הוחלפו בהמשך במרצפות אבן. בשנת 1744 שינה האפיפיור בנדיקטוס ה-14 את גבולות הרובע, וקבע את גבולותיו כפי שהם היום.
שחר חסון
ביוגרפיה
חסון נולד, גדל והתחנך בכפר סבא. בנם של זכריה מיקי שעלה מעדן שבתימן, ושושי שעלתה מעיראק. בילדותו למד בבית הספר היסודי בן-גוריון ובנעוריו למד בתיכון כצנלסון בכפר סבא. את שירותו בצה"ל עשה ככבאי בחיל האוויר. לאחר שירותו הצבאי למד משחק ודרמה בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
טרסטוורה
היסטוריה
תושבי הרובע, המבודדים מיתר תושבי רומא בשל הנהר החוצה את העיר, יצרו תרבות שונה מעט מזו של שאר חלקי העיר, ונוהגים לחוג פסטיבל הייחודי לרובע.
שחר חסון
קריירה
במסגרת לימודיו ב"סטודיו למשחק של יורם לוינשטיין" השתתף חסון בהפקות רבות. בין השאר, בהצגה "עמל אהבה לשווא" של שייקספיר, שאף הועלתה בהצלחה רבה בפסטיבל שייקספיר הבינלאומי בגרמניה, ובהצגה "קישוניאדה", המורכבת ממערכונים של אפרים קישון.
טרסטוורה
היסטוריה
גם כיום שומר הרובע על צביון ימי הביניים שלו, בשל הרחובות הצרים והמרוצפים אבן, והרובע הפך בשל כך לרובע אמנים ולאתר תיירות פופולרי. ברובע ממוקמת אוניברסיטת ג'ון קאבוט, האקדמיה האמריקאית של רומא וכן קמפוסים של מכללת תומאס מור לאמנויות הליברליות ושל בית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת ווטרלו הקנדית.
שחר חסון
קריירה
בצעירותו היה חבר בהרכב "מה קשור", אולם הוא פרש לפני נסיקתם ומאז סוף שנות התשעים, הוא מופיע לבדו על במות הסטנדאפ; בין היתר, במועדון ה"קאמל קומדי קלאב". עם זאת, חסון השתתף במופע האלתורים "שיפנגו" עם שחקנים אחרים, ובמופע "סטנדאפ אל תוך הלילה" יחד עם אדם שרון, יוסי טרבלוס, אמירם טובים וירון ברלד.
חסון השתתף בתוכניות הטלוויזיה של דודו טופז, אסף הראל, "אקזיט", "פיני הגדול", "תוצרת הארץ", "ערוץ הצחוק מציג", "פרויקט יומטוב" 2 ו-3 וסיים כל פרק בסדרה "עובר כל גבול". כמו כן, השתתף בפרויקט של אילן שושן "אורחים זרים", השתתף בכתבות שטח בתוכנית "Y בעשר" וגילם מחבל בסדרה "טירונות".
חסון משתתף ביחד עם הסטנדאפיסטים יוסי טרבלוס ואמירם טובים בהגשת תוכנית הלילה של יקיר אביב, המשודרת מדי יום חמישי בשעות הלילה ברדיוס 100FM. התוכנית משודרת משנת 2001 ועד היום ופעמים רבות הושעו חסון וטרבלוס משידור בגין התנהגות שאינה הולמת.
הוא השתתף גם בכתיבת בדיחות לתוכניות הטלוויזיה "אחורי החדשות" של יאיר ניצני, "לילה גוב", "יאיר לפיד" ו"אקזיט" - אחד המערכונים הגסים שכתב, "סופי ומופי הפדופיל", אף גרם להשעיית התוכנית מערוץ 10.
בשנים 2009–2010 השתתף כחבר פאנל בתוכנית הקומית של ערוץ ביפ, "לילה בכיף", ששודרה במשך שתי עונות ונחלה הצלחה רבה.
בספטמבר 2009 ועד סוף אותה שנה, הגיש פינה קומית קבועה בתוכנית האירוח של אברי גלעד בערוץ 2 של רשת.
בשנת 2010 השתתף בתוכנית "חומר טוב" בערוץ ביפ ומאוחר יותר שב להשתתפות בתוכנית "צחוק מעבודה" בעונתה החמישית.
בינואר 2011 שב לשתף פעולה עם דודו ארז ואבי אטינגר בתוכנית "טלוויזיה במיטבה", ברצועת השידור הלילית "לילה ביפ" של הזכיינית "קשת" בערוץ 2 לאחר סיום שידורי ערוץ ביפ. מאוחר יותר באותה שנה שודרה בזכיינית "קשת" בערוץ 2 המיני-סדרה הקומית "זהירות טלוויזיה", שבה מככב חסון גם כן לצד דודו ארז ואבי אטינגר.
בקיץ 2012 שב להשתתף בעונה השביעית של "צחוק מעבודה" בערוץ 2 וכן החל להנחות את תוכנית הלייט-נייט "הכיתה הטיפולית של צחוק מעבודה" המשודרת אחריה. באותה שנה גילם שוטר בקומדיה של ערוץ דיסני "המופע של שביט ונטורה", בכיכובה של נואל ברקוביץ'.
בפברואר 2013 הצטרף לזמרת מיה וללהקת פרנקלין בשיר "קיטשית". ביולי של אותה שנה הצטרף חסון לערוץ הילדים והחל להגיש בו את תוכנית הבידור והאירוח "הפרעת קשב". באותה שנה החל לשחק בסדרה הקומית "מלבי אקספרס" בערוץ 10.
בשנת 2014 השתתף והנחה את התוכנית "המועדון" בערוץ 2, התוכנית שודרה אצל הזכיין רשת במשך שתי עונות ולה 18 פרקים, ובה התארחו סטדנאפיסטים שונים. באותה שנה 2014 החל להשתתף בתוכנית הבידור של רשת בערוץ 2, "הכל הולך". באותה השנה החל להופיע בקומדי בר לילדים עם חברי "הצחוקייה", יחד הם העלו מופע קומי לקהל הצעיר.
שחר חסון גילם את הראפר הפיקטיבי "MCמנצור", שהקליט שירים הומוריסטיים יחד עם אדם שרון "הגב", להקת הפליז, שי 360, אבי מסיקה, כלא 6, הזמר לירן טל ועוד.
בין שיריו כ-MCמנצור: "מרפי מרפי" על חוקי מרפי, "עבריין צמרת", "אמא-סליחה שאני מתלכלך", "מנצור תן לי כאפות על התחת", "וואלק אתה", "שיר הנהגת" ו"כל המדינה שכונה" שהוא שיר הנושא מתוך תוכנית הסטנדאפ "עובר כל גבול" בערוץ הקולנוע הישראלי וב"יומטוב" 2 ו-3. אלבומו הראשון כ-MCמנצור, "סיפורים מהבורסה", יצא בשנת 2004. בתחילת 2007, חסון הקליט את אלבומו השני כ-MCמנצור, ואת שיריו הפיץ בחינם באתר האינטרנט שלו. ביוני 2022 הוציא עם ערן ברנע שיר חדש בשם "WHERE U FROM ?" אשר פורסם ברשת ובערוץ היוטיוב קומדי בר T.V..
בשנת 2015 הנחה את תוכנית הסטנדאפ "שחר חסון וחברים" בערוץ 2 בזכיינית "רשת". במהלך חנוכה באותה שנה השתתף ב"היי סקול פסטיגל" ושיחק לצד כוכבי נוער ובהם אליאנה תדהר, דניאל מורשת, נווה צור ותותי ניניו. באותה שנה התארח כפאנליסט אורח בתוכנית הבידור "מלחמת המינים" בערוץ 2 לצד ליטל שוורץ ושלום אסייג.
ב-2016 חסון גם החל להעלות בערוץ "קומדי בר" ביוטיוב סרטונים של קטעי אלתור מתוך מופעי הסטנדאפ שלו. הסרטונים, שיוצאים מדי יום חמישי, צברו פופולריות רבה, שחלקם צברו מיליוני צפיות. חסון הפך עם השנים לתופעת רשת ואף הכניס כמה ביטויים עם מניירות משתעשעות לשפה ובהם "מה הלו"ז", "כפרה" ו-"suddenly". לעיתים משתמש בהופעותיו בשפה גסה ובדיחות מיניות.
בשנת 2017 הפעיל ביחד עם יוחאי ספונדר מיזם של ערבי סטנדאפ באנגלית שכלל מופעים בישראל ובמקומות שונים בעולם לצד תוכנית רדיו באנגלית. שיתוף הפעולה שלהם נמשך גם בתוכניות שעשו לכאן 11.
חסון הצטרף בעונה ה-16 של תוכנית המערכונים "ארץ נהדרת" בקשת 12, השתתף בקאסט הקבוע של התוכנית בה גילם את אבי גבאי, איוב קרא, גבי אשכנזי, איתמר בן גביר, עמיר פרץ ומועמד דמיוני בפריימריז לליכוד בשם דולב שושני. לאחר עונה אחת עזב את התכנית בעקבות ריבוי ההופעות וההתחייבויות הקודמות שלו.
החל משנת 2019 חסון הוא פרזנטור של לאומי קארד (לימים חברת האשראי MAX), לצד השחקנים קרן מור ויובל סגל, והחל מ-2021 לצד לוסי איוב. באותה השנה החל לשמש כשופט בגרסה הישראלית לתוכנית המציאות "הזמר במסכה" בקשת 12.
משנת 2021 החל לגלם את דמותו של צחי "זעתר" צור בסדרה "לבד בבית" בכאן חינוכית. על תפקידו בסדרה קיבל מועמדות בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער. בנוסף, חזר להתארח בקביעות ב"ארץ נהדרת".
משנת 2022 מנחה את שעשועון הטלוויזיה "האחוזון העליון". בשנת 2023 הוציא ביחד עם שפיטה את שיר הגאווה "סבתא בישלה דייסה", בליווי וידאו קליפ. הוא יצא בשיתוף עם הליין IMPA.
חיים אישיים
חסון הוא אב לבן, אותו הביא לעולם עם ידידה. השניים מגדלים את ילדם במסגרת של הורות משותפת. הוא מתגורר ברמת גן.
קיוטה סוגימוטו
קיוטה סוגימוטו (ביפנית: 杉本 京太; 20 בספטמבר 1882 – 26 בדצמבר 1972) היה ממציא יפני.
סוגימוטו נולד במחוז אוקייאמה באי הונשו. בשנת 1929 רשם פטנט על מכונת דפוס ביפנית עם 2,400 הירוגליפים עליה. הדבר נעשה על ידי צמצום סימני כתב קאנג'י. על המצאה זו קיבל מספר אותות יפניים ונכלל ברשימת עשרת הממציאים המפורסמים של יפן משנת 1985.
פרס באפט"א לסאונד הטוב ביותר
שנות ה-1960
1968: 2001: אודיסיאה בחלל
1969: הו, איזו מלחמה נחמדה
שנות ה-1970
1970: קיד וקסידי
1971: מוות בוונציה – ויטוריו טרנטינו וג'וזפה מורטורי
1972: קברט
1973: ישו כוכב עליון
1974: השיחה
1975: נאשוויל
1976: באגסי מלון
1977: גשר אחד רחוק מדי
1978: מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה
1979: הנוסע השמיני
שנות 1980
1980: תהילה
1981: אהובת הקצין הצרפתי
1984: דמעות של שתיקה – ביל רואו, איאן פולר, קלייב וינטר
1985: אמדאוס
1986: זיכרונות מאפריקה – טום מקרתי ג'וניור, פיטר הנדפורד וכריס ג'נקינס
1987: זעקה לחופש
1988: אימפריית השמש
1989: מיסיסיפי בוערת
שנות ה-1990
1991: שליחות קטלנית 2: יום הדין – לי אורלוף, טום ג'ונסון, גארי רידסטרום, וגארי סאמרס
'''1992: ג'י. אף. קיי - תיק פתוח – טוד א. מייטלנד, ויילי סטייטמן, מייקל ד. וילהויט, מייקל מינקלר, וגרג לנדקר'''
'''1993: הנמלט – ג'ון לבק, ברוס סטמבלר, בקי סליבן, סקוט ד. סמית', דונלד או. מיצ'ל, מייקל הרביק, ופרנק א. מונטניו'''
1994: ספיד – סטיבן האנטר פליק, גרג לנדקר, סטיב מסלו, בוב בימר, ודייוויד מקמילן
1995: לב אמיץ – פר האלברג, לון בנדר, בריאן סימונס, אנדי נלסון, סקוט מילן, ואנה בהלמר
1996: ניצוצות – ג'ים גרינהורן, טויבו למבר, ליביה רוזיק, רוג'ר סוואג', וגארת' ואנדרהופ
'''1997: סודות אל איי – טרי רודמן, רולנד נ. תאי, קירק פרנסיס, אנדי נלסון, אנה בלמר, וג'ון לווקיו'''
1998: להציל את טוראי ריאן – גארי רידסטורם, רון ג'ודקינס, גארי סאמרס, אנדי נלסון, וריצ'רד הימנס
'''1999: מטריקס – דייוויד לי, ג'ון ט. רייץ, גרג רודולף, דייוויד אי קמפבל, and דיין דייוויס'''
שנות ה-2000
'''2000: כמעט מפורסמים – ג'ף וקסלר, דאג המפיל, ריק קליין, פול מאס, ומייקל ד. וילהויט'''
2001: מולין רוז' – אנדי נלסון, אנה בלמר, רוג'ר סאוואג', גונטיס סיקס, גארת' ונדרהופ, ואנטוני גריי
2002: שיקגו – מייקל מינקלר, דומיניק טאוולה, דייוויד לי, ומוריס של
2004: ריי – קארן בייקר לנדרס, פר האלברג, סטיב קנטאמסה, סקוט מילן, גרג אורלוף, ובוב בימר
2005: הולך בדרכי – פול מאסי, דאג המפיל, פיטר קורלנד, ודונלד סילבסטר
2006: קזינו רויאל – כריס מונרו, אדי ג'וזף, מייק פרסטווד סמית', מרטין קנטוול, ומארק טיילור
2007: זהות אבודה – קירק פרנסיס, סקוט מילן, דייב פרקר, קארן בייקר לנדרס, ופר האלברג
2008: נער החידות ממומביי – גלן פרימנטל, רסול פוקוטי, ריצ'רד פרייק, טום סאיירס, ואיאן טאפ
פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2007
רשימת פיגועי טרור נגד ישראלים שהתרחשו במדינת ישראל ובשטחים בשנת 2007. שנה זו הייתה אופיינית במספר מופחת של פיגועים, בעיקר בעקבות סיום האינתיפאדה ותוכנית ההתנתקות. החל מחודש יוני באותה שנה, החמאס השתלט על רצועת עזה והתחיל לבצע פיגועים משטחה.
פרס באפט"א לסאונד הטוב ביותר
שנות ה-2000
'''2009: מטען הכאב – ריי בקט ופול נ. ג'. אוטוסון'''
שנות ה-2010
2010: התחלה – ריצ'רד קינג, לורה הירשברג, גארי ריצו, ואד נוביק
פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2007
פברואר
25 בפברואר – אזרח ישראלי נרצח בפיגוע דקירה בגוש עציון.
פרס באפט"א לסאונד הטוב ביותר
שנות ה-2010
2011: הוגו – פיליפ סטוקון, יוג'ין גירטי, טום פליישמן, ג'ון מידג'לי
2012: עלובי החיים – סיימון הייז, אנדי נלסון, מארק פטרסון, ג'ונתן אלן, לי וולפול, וג'ון וורהרסט
2013: כוח משיכה – גלן פרימנטל, סקיפ ליבסיי, כריסטופר בנסטד, ניב אדירי, וכריס מונרו
2014: ויפלאש – תומאס קורלי, בן וילקינס, קרייג מאן
'''2015: האיש שנולד מחדש – לון בנדר, כריס דוסטרדיק, מרטין הרננדז, פרנק א. מונטניו, ג'ון טיילור, ורנדי ת'ום'''
2016: המפגש – סילוויאן בלמייר, קלוד לה היי, וברנרד גריפי סטרול
'''2017: דנקרק – אלכס גיבסון, ריצ'רד קינג, גרג לנדקר, גארי א. ריזו, ומארק ויינגרטן'''
2018: רפסודיה בוהמית – ג'ון קסאלי, טים קוואגין, נינה הרטסטון, פול מאסי, וג'ון וורהרסט
רבי חנינא בן אנטיגנוס
רבי חנינא בן אנטיגנוס (או חנניה בן אנטגנס) היה תנא בן המאה הראשונה או השנייה לספירה, שחי בסמוך לחורבן בית המקדש השני. רבי חנינא היה כהן, ולאחר חורבן המקדש הרבה להעיד על פרטים שונים שהיו בו. נודע כמקפיד על דיני טומאה וטהרה, וכמו כן התמחה בבדיקת בעלי חיים ממום. ידוע שהיה לו בן, אף הוא חכם ובקי בטומאה וטהרה.
זמנו
הרמב"ם מונה אותו בין חכמי הדור הראשון לתנאים. כך משתמע מעדויותיו על בית המקדש (ראו להלן), ומעדותו על מנהגם של שני חנוונים בירושלים; אולם ממקורות אחרים נראה שחי בדור מאוחר יותר: הוא מוזכר כחולק בהלכה עם רבי מאיר, אם כי, לא מוזכר ששוחח עמו, וכן הוא מוסר בשם רבי אלעזר חסמא, תלמידו של רבי יהושע. על פי מקורות אלו, יש שרצו לאחר את זמנו לדור השלישי לתנאים, והסבירו שייתכן וראה את בית המקדש בילדותו.
הנהגותיו
על הקפדתו בדיני טומאה וטהרה מסופר: פעם התלבטו רבי יהודה ורבי יוסי בהלכה מסוימת בדיני טהרה, ושלחו זוג תלמידי חכמים לבנו של רבי חנינא על מנת לשאלו. הם מצאו אותו כשהוא נושא מזון טהור, וכשהפסיק ממעשיו כדי לעיין בשאלתם הפקיד את המזון בידי תלמידיו, ולא סמך על זוג התלמידים שבא לשאול שגם הם טהורים. כששבו השואלים אל רבי יהודה ורבי יוסי וסיפרו על כך הגיב רבי יהודה בכעס: "אביו של זה ביזה תלמידי חכמים, אף הוא מבזה תלמידי חכמים!", כלומר, שבנו של רבי חנינא נהג כך בעקבות אביו. רבי יוסי הפיס את דעתו באומרו: "כבוד זקן יהא מונח במקומו, אלא מיום שחרב בית המקדש נהגו כהנים סילסול בעצמן שאין מוסרין את הטהרות לכל אדם".
מטריצת אחדות
מטריצת אחדות במתמטיקה היא מטריצה שבה כל האיברים הם אחדות. לדוגמה:
יש להבחין בין מטריצת אחדות לבין מטריצת היחידה, אף על פי שבמקרים מסוימים השימוש הוא במונחים מתחלף.
תכונות מתמטיות
למטריצת אחדות ריבועית מגודל n×n שנסמנה U, מתקיימות התכונות הבאות:
רבינוביץ
רבינוביץ (או רבינוביץ') הוא שם משפחה אשכנזי בעל סיומת סלבית שפירושו "בנו של רב".
{{פירושונים| אדמו"רי חסידות ליניץ: אחר:
ראו גם
}}
טיימור רג'אבוב
טיימור רג'אבוב (באזרית: Teymur Rəcəbov; נולד ב-12 במרץ 1987, באקו, בירת אזרבייג'ן) הוא שחמטאי אזרי בדרגת רב-אמן. הוא העפיל לחצי גמר אליפות העולם 2004, בשנת 2008 זכה בגביע עולם בשח מהיר. וב-2019 זכה בגביע העולם בשחמט.
ביוגרפיה
טיימור רג'אבוב נולד בבאקו לאב יהודי ולאם מוסלמית ממוצא אזרי. מילדות הוא לקח את שם המשפחה של אימו. הוא התחיל לשחק שחמט בגיל ארבע. בגיל 12 רג'אבוב ניצח באליפות אירופה לגיל עד 18. בינואר 2002, בטרם מלאו לו 15, הוא דורג לראשונה בין ה-100 שחמטאים החזקים בעולם לפי מד כושר.
בשנת 2003 רג'אבוב ניצח את רוסלן פונומריוב, גארי קספרוב ווישוואנתן אנאנד, שהיו אלופי העולם בתקופות שונות.
באליפות העולם 2004 הוא הודח בחצי הגמר על ידי מייקל אדמס.
בשנת 2006 הוא זכה במקום השני בתחרות לינארס תוך ניצחון על אלוף העולם המכהן, וסלין טופאלוב.
בגביע העולם בשחמט בשנת 2011 הוא הודח ברבע הגמר. באליפות אירופה לקבוצות בשחמט זכה במדליית כסף עם נבחרת אזרבייג'ן.
בשנת 2012 רג'אבוב זכה במקום השני בתחרות לזכר טל. באליפות העולם בשחמט 2012 הוא הודח ברבע הגמר.
בשנת 2015 זכה במדליית הארד באליפות העולם בשחמט מהיר בברלין
בשנת 2017 הוא השתתף בגראנד פרי הוא סיים רביעי במוסקבה, ראשון בז'נבה ושישי בפאלמה ודורג שלישי בדירוג הכללי. באליפות אירופה לקבוצות בשחמט בכרתים זכה במדליית זהב עם נבחרת אזרבייג'ן.
באולימפיאדת השחמט 2018 סיים עם נבחרתו במקום ה־15. הוא זכה במדליית ארד בשולחן השני.
באוקטובר 2019 זכה בגביע העולם בשחמט 2019, לאחר שניצח בגמר את דינג לירן. לאחר שוויון במשחקים בקצב רגיל ובקצב מהיר הוא ניצח את שני משחקי הבליץ וזכה בתחרות. העפלה לגמר הקנתה לו את הזכות להשתתף בתחרות המועמדים 2020, 7 שנים לאחר השתתפותו הקודמת בתחרות, אולם בעקבות מגפת הקורונה, הוא החליט שלא להשתתף בתחרות, שתחילתה לא נדחתה על ידי פיד"ה, על מנת לא לסכן את בריאותו.
השתתפות באולימפיאדת השחמט
בין השנים 2002 ל-2018 השתתף טיימור רג'אבוב ב-9 אולימפיאדות שחמט:
בוחוש
בוחוש (Buhuşi), עיר קטנה במחוז בקאו ברומניה. בוחוש שוכנת במפגש הנחל ביסטריצה עם יובלו, רומְני (Români), במרחק 24 קילומטרים מהעיר בקאו. בשנת 2011 התגוררו בבוחוש 14,562 תושבים.
היסטוריה
בוהוש מוזכרת לראשונה במסמך משנת 1438 בשם בודשט (Bodeşti). בשנת 1457, ביישוב אורביק, שמהווה היום רובע בעיר בוהוש, נערך קרב בו שטפן הגדול ניצח את פטרו ארון. המקום היה אחוזה של בויאר בשם בוהוש, לכן נקרא החל משנת 1800 "בודשטי של בוהוש", "בודשטי של בוחושואיה" ולבסוף "בוהוש". בשנת 1819 המקום הוכרז כיריד. ב-1823 בעלת האחוזה קאטינקה בוהושואיה (Catinca Buhusoaia) קיבלה הרשאה מאת הנסיך סטורזא (Sturza) בה נקבע שמתיישבים במקום יזכו למגרשים. בשנת 1831 היו כל התושבים הנוצריים בבוהוש איכרים מהאחוזה. החל משנת 1832 החלו להיפתח במקום בתי מלאכה של בעלי מקצוע. קהילה יהודית מאורגנת נוסדה בעיר בשנת 1860. בוהוש קיבלה מעמד של עיר ב-1921.
בעיר היה המפעל הגדול ביותר לטקסטיל באזור דרום-מזרח אירופה, אך פעילותו הצטמצמה לאחר שנת 1989 וכיום הוא מעסיק פחות מ-200 עובדים. בעיר יש חמישה בתי ספר יסודיים ובית ספר תיכון אחד.
אוכלוסיית העיר גדלה באופן הדרגתי והגיעה לשיאה בשנת 1992 כאשר נמנו בה 21,621 תושבים. מאז סובלת העיר מירידה דמוגרפית, ובשנת 2011 נמנו בה 14,562 תושבים בלבד. הרוב המכריע של האוכלוסייה הם נוצרים אורתודוקסים.
הקהילה היהודית
בית הכנסת הראשון שהוקם בבניין אבן, נבנה בתחילת המאה ה-19, ונקרא "בית המדרש שול". ב-1840 נבנה בית כנסת נוסף קטן יותר, וכן מקווה ובית עלמין. הקהילה היהודית התארגנה באופן פורמלי בשנת 1860. בית הספר העממי של הקהילה נוסד ב-1897. הקהילה הקימה את חברת "אהבת ישראל" לעזרה הדדית (נוסדה ב-1880) ואת חברת "ביקור חולים" (1882). ב-1905 שובשה הפעילות הסדירה של הקהילה לתקופה של 6 שנים, בשל מריבות פנימיות בתוך הנהגת הקהילה.
בוהוש הייתה אחד משלושת מרכזי החסידות שבנסיכויות רומניה: פעלה בה שושלת בוהוש, שתחילתה באדמו"ר רבי יצחק פרידמן. חלק מבניה היו בין מייסדי ראש פינה. ב-1908 פתחו רבי מנחם מנדל פרידמן וגיסו, הרב דוד טברסקי (Tverski), ישיבה ב"חצר הרבי", שבה למדו רבים מרבני רומניה, ולימדו בה גם מקצועות כלליים. באותה שנה נוסדה גם ישיבה בשם "אור חדש לבני ציון". תיאור של החיים בישיבה זו ניתן בספרו של הסופר העברי, יוחנן טברסקי, בשם "מעולם לעולם". המשכה של חסידות זו מכונה כיום חסידות בוהוש והיא עברה לעיר תל אביב בשנת 1951.
מבנה חברתי
בשנת 1910 היו בקהילה היהודית בבוהוש 201 סוחרים, 51 סנדלרים, 11 חייטים, ,4 נגרים, 3 פחחים, ו-68 בעלי מקצועות אחרים. לפי נתונים סטטיסטים משנת 1915 היו כל הפחחים, הזגגים, עושי הסבון, השענים ושואבי המים בבוהוש יהודים. כן היו בין היהודים : 41 חנוונים, 31 סוחרי אריגים, 11 חייטים, 8 אופים, 8 קצבים, 6 סוחרי תבואה ,5 רבנים, 5 מורים לעברית, 5 סוחרי עור, 3 סוחרי ברזל ועוד.
בימי השלטון הפשיסטי ברומניה
בחודשים הראשונים לאחר עלייתם לשלטון של אנשי "משמר הברזל", אולצו יהודי בוהוש לשלם להם סכום של 400,000 ליי. בימי הטבח בבוקרשט (24-20 בינואר 1941) רצו פעילים פשיסטים להרוג ביהודי בוחוש, אך מפקד "משמר הברזל" התנגד לכך, מחשש שיהיה עליו בעתיד לתת את הדין על מעשי ההרג. הוא הסתפק בכך שסחט מהיהודים כסף רב וגייס אותם לעבודות כפייה. יהודים נשלחו לגדודי עבודה במרחק רב מהעיר. על תושבי העיר היהודים הוטלו הגבלות שונות: הם הורשו לצאת מבתיהם רק בין השעות 10 בבוקר ועד 6 בערב. לקראת פרוץ המלחמה נגד ברית המועצות, במסגרת ההכנות למבצע ברברוסה, פקד הממונה על מחוז פיאטרה-ניאמץ, ב-18 ביוני 1941, להביא את כל הגברים היהודיים מגיל 16 ועד 60 למחנה הריכוז טארגו-ז'יו (Targu-Jiu), אך הפקודה בוטלה והיהודים לא גורשו. באביב 1944, כשחזרו היתומים מטרנסניסטריה, הובאו כשבעים מהם לבוהוש והקהילה דאגה לצרכיהם עד שהועברו למקום אחר.
ערב יום שביתת הנשק, ב-22 באוגוסט 1944, נתפס בית-הכנסת של הרב בידי 200 חיילים גרמניים שנסוגו מכוחות הצבא הסובייטי המתקדמים. בהלה אחזה בקהילה עקב נוכחות הגרמנים, אך למחרת כששמעו החיילים הגרמנים על שביתת הנשק הם ברחו מהעיר, והקהילה היהודית ניצלה.
לאחר השחרור עלה במקצת מספר היהודים בבוהוש, מכיוון שחלק ממגורשי הכפרים החליטו להישאר בעיר. בשנות החמישים והשישים בזמן השלטון הקומוניסטי היגרו רוב יהודי בוהוש מרומניה לישראל ומקומות אחרים בעולם.
שי זנגלי
שי זנגלי (בכתב סיני מסורתי: 石正麗 בכתב סיני מפושט: 石正丽; 26 במאי 1964, חנאן, סין) היא וירולוגית סינית. שי, הידועה כיום כ"אשת העטלף הסינית" ("Bat woman"), חוקרת נגיפי SARSr-CoV שמקורם בעטלפים. היא מנהלת המרכז למחלות מידבקות במכון ווהאן לווירולוגיה. בשנת 2020 הופיעה ברשימה השנתית טיים 100.
השכלה ומסלול מקצועי
לשי תואר ראשון בביולוגיה של התורשה מאוניברסיטת ווהאן (1987), תואר שני בווירולוגיה (1990) ודוקטורט מאוניברסיטת מונפליה 2, מונפלייה, צרפת.
דפוס אחדות
דפוס אחדות (כיום, רשמית, "אחדות (1977) דפוס אופסט ובלט אגודה קואופרטיבית בתל אביב בע"מ") הוא בית דפוס קואופרטיבי שהוקם על ידי חברי תא פועלי ציון בירושלים ב-1910 והיה לבית הדפוס העיקרי של תנועת העבודה.