cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכאל שלו
חקר השביתות
במהלך התואר השני החל שלו לחקור את נושא השביתות, שהיה אקטואלי עקב גלי השביתות הגדולים של שנות השישים. בשנות השבעים המוקדמות הוא הועסק מטעם ארגון ה-OECD (הארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי) כיועץ, ועבד על הכנת מונוגרפיה על מגמות בשביתות בעולם המערבי. אך כשהפרסום הוקפא, לאחר שגלי השביתות שככו, הפך הנושא לתימת הדוקטורט שלו. עבודת הדוקטור של שלו עסקה במחקר היסטורי, השוואתי וסטטיסטי אודות שביתות בארצות הברית ובמדינות המערב האחרות. במהלך לימודיו פגש את הסוציולוג השוודי הנודע וולטר קורפי ויחד איתו ערך מחקר השוואתי על שביתות. שלושת מאמריהם שפורסמו בנושא היו בעלי השפעה על התחום של חקר הקונפליקט המעמדי. קורפי סבר כי קרל מרקס טעה בחושבו שהגיבוש וההתארגנות של הפועלים יקדמו את המהפכה, ולראיה הביא את המקרה של מדינות סקנדינביה שבהן כוחם של ארגוני העובדים הוא שגרם להם לקבל זכויות ותמיכה מן המדינה בתמורה לויתור על שביתות.
מחקריו של שלו היו חלק מגל חדש של מחקרים שלימים הוגדרו כ"כלכלה פוליטית" בסוציולוגיה ומדע המדינה. זהו מחקר חוצה גבולות, המקשר בין פוליטיקה, חברה וכלכלה, ומסביר תופעות כלכליות כגון שביתות ואינפלציה על ידי יחסי כוח, ולאו דווקא כתוצר של כוחות שוק א-פוליטיים ועל-פוליטיים. התחום של כלכלה פוליטית צמח מאוד עקב המשברים הכלכליים של שנות השבעים והשמונים שעוררו ניגודי אינטרסים סביב מדיניות כלכלית וחברתית. עליות באינפלציה ובאבטלה, ואחר-כך עליית ההון הגלובלי, האיצו את כניסתם של חוקרי החברה והפוליטיקה לחקר הכלכלה ושוק העבודה, המדיניות הציבורית והפוליטיקה המעמדית.
כששב שלו לישראל אחרי סיום לימודיו, כתב מספר מאמרים ברי השפעה בנושא הניתוח הפוליטי-מעמדי המתפתח של מדינת הרווחה.
הוא עמד על היתרונות והמגבלות של התובנות והממצאים האמפיריים של עבודות שהדגישו את השפעת הצביון המעמדי (ימין-שמאל) של הממשלה על מדיניות חברתית וכלכלית והעלו על נס את ההישגים של ממשלות סוציאל-דמוקרטיות. במקביל, החל שלו לחקור את ישראל תוך ניסיון ליישם את התאוריות החדשות של הכלכלה הפוליטית שהתבססו על חקר מדינות מערביות. הוא הגיע למסקנה כי המשמעות של מושגים כמו ימין ושמאל ומוסדות כמו איגוד מקצועי ומפלגת עבודה שונים מהותית בישראל.
Labour and the Political Economy in Israel
"Labour and the Political Economy in Israel" הוא שם ספרו של מיכאל שלו שראה אור ב-1992 בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד. הספר ניסה להציג את ההיסטוריה והמהות של ההסתדרות ומפא"י, לימים מפלגת העבודה, החל מהקמת ההסתדרות ב-1920 וכלה במשבר הכלכלי של שנות השמונים. הספר מציג שלוש תזות מרכזיות:
התזה השלישית של הספר היא שהמשבר הכלכלי של ההיפר-אינפלציה בתחילת שנות ה-80 היה בעיקרו תולדה של עליית עוצמתם של העסקים הגדולים בישראל. בזה אימץ שלו את עבודתו של שמשון ביכלר, אלא שטען שאת תפקידם המכריע של מוסדות המדינה בהיווצרות המשבר ניתן להבין רק בסיוע כלים אנליטיים שמקורם בתאוריות פוליטיות, כגון "קורפורטיזם" ו"אוטונומיה של המדינה". מניתוח זה עולה שהמדינה (דווקא ברשות תנועת העבודה) הקימה עסקים גדולים שנתמכו כלכלית ביד רחבה – מה שבסופו של דבר הקשה מאוד על הממשלה והמשרדים הכלכליים למשול כלכלית, והניע אותם ליזום הפרטות והליכים אחרים של "ליברליזציה".
המיתון של אמצע שנות השישים
אחד מפרקי הספר נשען על מאמר מרכזי של שלו, שעסק בהסבר פוליטי ופוליטי-כלכלי של תקופת "המיתון" של אמצע שנות השישים, תקופת משבר כלכלי שאופיין באבטלה גבוהה במיוחד. בהתבסס על תאוריות שפותחו בחו"ל, האיר שלו אור על פרדוקס לכאורה, לפיו ממשלה בשליטה מפלגת "שמאל" - שותפה קרובה של ארגון עובדים חזק, ההסתדרות - מעמיקה ביוזמתה את האבטלה. שלו סבר שהמדיניות לעידוד האבטלה היוותה כלי לשליטה על עובדים, שבתקופת התעסוקה המלאה הפכו חזקים ועצמאיים מדי לטעמה של ההסתדרות, ולטעמה של מפלגת העבודה שלא יכלה להמשיך לחלק טובות הנאה ל"לקוחות" שהיו תלויים בה כלכלית. המיתון היה ניסיון של הממשלה, ובעיקר של שר האוצר פנחס ספיר, להשיב אל מרותה את ההסתדרות, המפלגה והמעסיקים, בתקווה שהחלשת העובדים תתרום לגידול בריווחי המעסיקים, וכתוצאה מכך לגידול בהיקף ההשקעות וחידוש הצמיחה. הרצון לחזק את בעלי ההון היה חלק מתוכנית רחבה יותר של ליברליזציה כלכלית, כלומר צמצום מעורבות המדינה בכלכלה. שינוי אסטרטגי זה נבע מחוסר יכולתה של המדינה להמשיך לסבסד מגזרים רבים בעלי כוח: הפועלים, והמעסיקים החזקים וההסתדרות. זאת מפני שהמקורות העיקריים שעליו נשען הסבסוד - "המתנות" שהממשלה קבלה מחו"ל, בדמות השילומים מגרמניה וסיוע מיהודי התפוצות וממשלות זרות - הצטמצמו בשנות השישים המוקדמות. מכיוון שבשלב זה גם העלייה ההמונית הסתיימה, לא היה ניתן עוד ליצור צמיחה כלכלית באמצעות הקומבינציה של מהגרים חלשים המספקים כוח עבודה זול ומקור לביקושים (בייחוד לדיור), וסיוע חיצוני שמגדיל את הכנסות המדינה ומאפשר לה לעודד את הפיתוח הכלכלי. כל התנאים האלה נמוגו, ויתרה מכך העובדים מרדו בהסתדרות ובמפלגת העבודה. המיתון, אם כן, היה צעד שבאמצעותו ניתן היה להשליט סדר פוליטי ולנווט את הכלכלה הפוליטית לדגם חדש.
הליברליזציה הכלכלית מאז 1985
בשלהי שנות התשעים סיים שלו מחקר על הליברליזציה הכלכלית של ישראל מאז תוכנית החירום לעיצוב המשק שאומצה בשנת 1985. ניתוחו את השינויים בכלכלה הפוליטית של ישראל בעשורים האחרונים דומה לניתוחו את המיתון. בשני המקרים קובעי המדיניות הכלכלית נאלצו להתמודד עם שינויים ביחסי הכוח בין המדינה לבין שחקנים מרכזיים בכלכלה, כמו גם עם שינויים בהיקף ובאופי הסיוע מבחוץ. שלו פירש את הצעדים לצמצום תקציב המדינה, הפרטת מפעלים ציבוריים והסתדרותיים, והסרת מחסומים לתחרות פנימית וחיצונית, כמאמץ לבטל את ההגנות והסובסידיות הכלכליות שסופקו עד אז על ידי המדינה, לצמצם את אחריותה על המשק ולהעביר את כובד המשקל הכלכלי לשווקים. הוא טען שהצירוף של חוסר צמיחה והיפר-אינפלציה שאפיין את תחילת שנות השמונים נבע מחוסר יכולתם של מוסדות המדינה להיענות לתביעות של ההסתדרות ובעיקר של ההון הקבוצות העסקיות הגדולות. להשקפתו, כשהמדינה אינה אחראית על הכלכלה המשמעות אינה בהכרח שהיא מנוטרלת. היא מוותרת על פונקציות שאין בכוחה לשלוט בהן, ובתמורה מורידה את תלותה בשחקנים ומגזרים שמבקשים להכתיב את מדיניותה.
הפוליטיקה המעמדית בישראל
עבודות נוספות של שלו עוסקות באופי החריג של הפוליטיקה המעמדית בישראל, כפי שהיא משתקפת במספר פרדוקסים. ראשית, יחסית למקומות אחרים בעולם, מדינת הרווחה בישראל אינה נושא שנוי במחלוקת בין המעמדות. גם היום, רב הציבור רואה במדינה אחראית לתמוך כלכלית באזרחיה ולצמצם פערים כלכליים ביניהם. סיבה מרכזית לכך היא קבלת העיקרון של סולידריות בין יהודים בנסיבות של סכסוך לאומי ומאבק דמוגרפי. שנית, בישראל השכבות החלשות נוטות לתמוך בימין הפוליטי ואילו השכבות האמידות יותר תומכות בשמאל. למרות שהבוחרים מצביעים במידה רבה על-פי קווים מעמדיים (אם כי באופן הפוך מהמקובל בעולם), נושאים השנויים במחלוקת בין מעמדית אינם תופסים מקום מרכזי בשיח הפוליטי. שלו טוען שמסיבות היסטוריות מקומיות, המערכת המפלגתית בישראל לא נותנת ביטוי לשמאל חברתי שמכוון למעמדות הנמוכים. מצד אחד, מפלגות השמאל הציוניות הפנימו והעצימו את השסע הלאומי בין המגזר הערבי והיהודי, ומצד שני ביחסים הפנים-יהודיים הם פעלו לטובת הוותיקים האשכנזים ויצרו ניכור בקרב מצביעים מזרחיים. יחד עם זאת, טוען שלו, הוויכוח הגלוי בין מפלגות שממוקד בסוגיות לאומיות כמו גבולות המדינה וזיקתה לדת היהודית משקף בעקיפין ניגודי אינטרסים מעמדיים. התוצאה היא שבכל זאת יש דינאמיקה מעמדית לפוליטיקה הישראלית, אם כי תוך היפוך התפקידים המקובלים של ימין ושמאל.
מעמד ומגדר בעולם
החל משנות האלפיים עוסק שלו בסוגיות שקשורות ליחסי הגומלין בין אי-שוויון מגדרי ומעמדי במדינות המערביות. מחקר השוואתי שערך בשיתוף עם ד"ר הדס מנדל מאוניברסיטת תל אביב מראה שהשוני בין מדינות שונות בפער השכר בין גברים ונשים מוסבר חלקית על ידי הבדלים בחומרת אי-השוויון המעמדי.
לדוגמה, בארצות הברית חלק מהנשים הצליחו להיכנס לתפקידים ניהוליים ומקצועות אקדמאים, אך בממוצע הפער המגדרי בשכר נותר יחסית גבוה משום שעדיין יותר נשים מגברים סובלות מהשכר המאד נמוך בקצה השני של המדרג המעמדי. לעומת זאת, המחקר מראה שהשילוב שאופייני למדינות סקנדינביה, של מדיניות "ידידותית" גם לשכבות החלשות וגם לנשים, מיטיב עם נשים במעמדות הנמוכים אך דווקא לא עם נשים "חזקות". שלו טוען שזו רק מקרה אחד שבו שסעים מעמדיים בקרב נשים יוצרים ניגודי אינטרסים ביניהן. במאמר שעוסק בעתיד של המדיניות המשפחתית בארצות הברית, טוען שלו שניגודים אלה מהווים מכשול פוליטי שעלול להקשות על ניסיונות לייזום תפקיד יותר פעיל של המדינה האמריקאית בגישור בין עבודה ומשפחה.
עמוס גלעד
עמוס גלעד (נולד ב-1951) הוא אלוף בדימוס בצה"ל ובכיר לשעבר במערכת הביטחון הישראלית, שכיהן כראש האגף הביטחוני-מדיני במשרד הביטחון ושירת כראש חטיבת המחקר באמ"ן ומתאם פעולות הממשלה בשטחים. כקצין צעיר באמ"ן, נתן גלעד עדות מכרעת בפני ועדת כהן לחקר סברה ושתילה. כיום, עומד גלעד בראש המכון למדיניות ואסטרטגיה ומכהן כיו"ר כנס הרצליה במרכז הבינתחומי הרצליה.
ביוגרפיה
גלעד נולד בירושלים, בנם של חוה, ניצולת שואה ויצחק שעלה לארץ ישראל בשנת 1939 מצ'כוסלובקיה. גדל בקריית מוצקין ולמד בתיכון לוינהרץ בו היה אביו מורה ומנהל. לאחר התיכון החל בלימודים במסגרת העתודה האקדמית וסיים תואר ראשון במזרחנות באוניברסיטת חיפה.
התגייס לצה"ל בשנת 1972, ומילא תפקידים רבים בחטיבת המחקר של אגף המודיעין, במלחמת לבנון התריע מפני אפשרות טבח מצד הפלנגות ולאחר טבח סברה ושתילה היה מהעדים בפני ועדת כהן. הוא שירת כעוזר לעזריאל נבו המזכיר הצבאי של ראש הממשלה יצחק שמיר ולאחר מכן עוזרו של דני יתום, מזכירו הצבאי של ראש הממשלה יצחק רבין. מונה ב-1994 לדובר צה"ל על ידי הרמטכ"ל אהוד ברק, וב-1996 חזר לאגף המודיעין ומונה לראש חטיבת המחקר. ב-2001 הועלה לדרגת אלוף ומונה למתאם פעולות הממשלה בשטחים, עד פרישתו מצה"ל ביולי 2003. במהלך תקופה זו מונה (ב-2002) לראש מערך ההסברה הלאומי, שהוקם בעקבות החשש מתקיפות טילים על ישראל במלחמת עיראק שפרצה ב-2003. ב-7 במרץ, שבועיים לפני פרוץ המלחמה התנבא בידיעות אחרונות שהאמריקנים יגלו בעיראק "דברים שירעידו את העולם". גלעד עוטר במהלך שירותו באות לגיון ההצטיינות האמריקאי.
מ-2003 שימש גלעד כראש האגף הביטחוני-מדיני במשרד הביטחון, תפקיד בו שימש עד מרץ 2017. במסגרת תפקידו היה ממונה על נושא השבויים והחטופים מטעם ראש הממשלה, והיה אחראי על המגעים לשחרור החייל החטוף גלעד שליט.
בפברואר 2009 הביע גלעד ביקורת שפורסמה בעיתונות, על התנהלות ראש הממשלה אהוד אולמרט במשא ומתן על הסכם הרגיעה עם החמאס לאחר מבצע עופרת יצוקה, וטען כי אולמרט קבע באופן מפתיע ובלתי מתואם את נושא שחרור גלעד שליט כתנאי להסכם, דבר שפגע בקידום ההסכם ובמתווכים המצרים. אולמרט נזף בגלעד על כך, השעה את גלעד מתפקידו כשליח במצרים (אולמרט מינה את עופר דקל במקומו), והגיש תלונה נגדו בנציבות שירות המדינה. מנגד, שר הביטחון, אהוד ברק, טען שנעשה לגלעד עוול. לאחר זמן קצר בוטלה התלונה גלעד שב לתפקידו לאחר שהתנצל בפני אולמרט.
כיום מלמד גלעד במרכז הבינתחומי הרצליה.
במרץ 2017 פרש מתפקידו במשרד הביטחון כראש האגף הביטחוני-מדיני.
במהלך שנת 2019 קיים העיתונאי שמעון שיפר סדרה של שיחות עם עמוס גלעד על תפקידיו השונים בנושאים שונים. השיחות אוגדו לספר שנקרא "המתריע" העוסק ב-17 נושאים שונים בביטחון ישראל. הספר יצא בספטמבר 2019 בהוצאת "ידיעות ספרים".
זכה באות אביר איכות השלטון לשנת 2020 בקטגוריית צבא וביטחון מטעם התנועה לאיכות השלטון.
יורי גנדלסמן
חייו
גנדלסמן נולד בטשקנט שבאוזבקיסטן למשפחת מוזיקאים - אמו הייתה זמרת אופרה ואחיו, אלכסנדר ז'ורבין, היה למלחין. יורי החל ללמוד נגינה בכינור עוד בטשקנט, ובהמשך עבר עם משפחתו למוסקבה והמשיך את לימודיו בבית הספר גנסין למוזיקה.
קריירה
גנדלסמן החל את הקריירה שלו כוויולן בפילהרמונית של מוסקבה, שם הגיע לדרגת הוויולן הראשי. הוא הופיע ברסיטלים עם נגנים בעלי שם, בהם הפסנתרן סביאטוסלב ריכטר וכסולן באנסמבל הווירטואוזים של מוסקבה. באחד הביקורים של האנסמבל בישראל קיבלו הוא ואשתו החלטה לעלות לארץ ובשנת 1990 הגיעו עם בתם נטשה לישראל. גנדלסמן התקבל לתזמורת הפילהרמונית הישראלית כוויולן ראשי ובמקביל לימד באקדמיה למוזיקה בתל אביב והיה ראש המחלקה למוזיקה קאמרית שם.
בשנת 2000 החליט גנדלסמן להתפטר ממשרותיו בפילהרמונית ובאקדמיה למוזיקה, לקבל הצעה מרביעיית פיין ארטס האמריקאית ולפתוח קריירה חדשה בתחום הנגינה ברביעיית מיתרים. גם בנם, הכנר יונתן גנדלסמן, היגר לארצות הברית, שם יצר לו קריירה משלו בניו יורק. בתו של גנדלסמן, נטשה שר, העדיפה להישאר בישראל וכיום היא חברה בטריו מיתרים אראטו ומנגנת בקאמרטה הישראלית ירושלים.
שירות ביטחון המדינה של אזרבייג'ן
שירות ביטחון המדינה של אזרבייג'ן (באזרית: Dövlət Təhlükəsizliyi Xidməti, בראשי תיבות DTX) הוא הגוף העיקרי לענייני ביטחון לאומי ותפקידו לסכל ריגול ולשתף פעולה עם מחלקות אכיפת חוק וסוכנויות אחרות בתחום.
השירות הוקם בדצמבר 2015 מתוך המשרד לביטחון לאומי שפוצל לגוף לביטחון פנים וסוכנות ביון.
היסטוריה
שירות ביטחון המדינה הוקם מכוח צו נשיאותי מספר 706 של הנשיא אילהם אלייב, שנחתם ב-14 בדצמבר 2015, על בסיס המשרד לביטחון לאומי של אזרבייג'ן שפורק.
מאז 2015 מכהן מלדאט גולייב כראש השירות.
כ"א בחשוון
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בכ"א חשוון היא תמיד פרשת חיי שרה.
גליל
{{פירושונים|
אישים ששמם גליל:
ראו גם
}}
מורי
{{פירושונים| אישים בשם זה:
ראו גם
}}
תשמיש קדושה ותשמיש מצווה
תשמיש מצווה הוא חפץ המשמש ביהדות לשם קיום מצווה. תשמיש קדושה הוא תשמיש מצווה המכיל את השם המפורש ולכן טעון גניזה, הוא וכל אביזריו. לעיתים קרובות נעשה שימוש בשם "תשמיש קדושה" כדי לתאר את שני הסוגים.
בין תשמישי הקדושה ישנם כאלה שנועדו לשימוש אישי (כגון תפילין, שהאדם מניח אותן), וישנם שמשמשים את הציבור (כגון ספר תורה ותשמישי קדושה הנלווים לו).
תשמיש קדושה או מצווה
המושגים "תשמיש מצווה" ו"תשמיש קדושה" מופיעים לראשונה בתלמוד בבלי, שם מצוטטת ברייתא העוסקת בהבחנה בין השניים:
ההלכה מחייבת לגנוז כל חפץ שהתבלה ויצא מכלל שימוש שרשום בו השם המפורש, ומשום כך נעשית ההבחנה בין תשמישי קדושה, שבהם מופיע השם המפורש, לבין תשמישי מצווה, שלא מופיע בהם השם המפורש ולפיכך אינם מצריכים גניזה. ההבדל בין השניים הוא שתשמישי מצווה הם הדברים המשמשים את האדם לקיום המצוות. בלעדיהם הוא אינו יכול לקיים את המצווה, ובכל זאת, לדברים אלה אין חשיבות מיוחדת מצד עצמם, ולכן אפשר לזורקם לאחר השימוש. לעומתם, תשמישי קדושה הם דברים שקדושתם באה מצד עצמם, ולא בשל שימוש האדם בהם, ולכן קדושתם אינה פגה ויש לגונזם.
ישנו חילוק נוסף בין תשמיש קדושה לתשמיש מצווה, בכך שאסור לייעד תשמיש קדושה לשימוש פחות קדוש, ובלשון חז"ל: "מעלין בקודש ואין מורידין", כלל זה אינו חל בתשמיש מצווה.
דברים הנחשבים לתשמישי קדושה
נחלקו הראשונים בעניין קדושת בית הכנסת האם הוא נקרא תשמיש קדושה או תשמיש מצווה, לדעת הר"ן בית הכנסת נחשב תשמיש קדושה, ואילו לדעת הרמב"ן תשמיש מצווה.
בגדי המלך אף הם נחשבים לתשמיש קדושה, משום שהמלך נמשח בשמן המשחה שהוא קודש.
חלות הקדושה
תשמישי קדושה ותשמישי מצווה לא חלה עליהם קדושה אף אם הזמין וייחדם לשם כך בפה, כל עוד לא נעשה בהם מעשה המצווה עצמו, ובלשון חז"ל: "הזמנה לאו מילתא היא". לדוגמה קדושת בית הכנסת לא חלה גם כשהבנייה הושלמה, אלא עד שיתפללו בו הציבור.
חשיבות בחוק הישראלי
מפאת חיוניותם לאדם המשתמש בהם, קובע שתשמישי קדושה אינם ניתנים לעיקול.
הקונסוליה הספרדית בירושלים
הקונסוליה הספרדית בירושלים היא נציגות דיפלומטית של ספרד בירושלים, הפועלת מ-1853, שייצגה במשך השנים את ממלכת ספרד, ספרד הרפובליקאית והמדינה הספרדית באימפריה העות'מאנית, המנדט הבריטי וירושלים הירדנית והישראלית. כיום משמשת הקונסוליה כנציגות ספרד לרשות הפלסטינית.
נהר יאלו
קרבות על הנהר
בשל מיקומו האסטרטגי של הנהר בגבול סין–קוריאה הצפונית, התרחשו על הנהר מספר קרבות. הידועים שבהם הם:
הקונסוליה הספרדית בירושלים
היסטוריה
בשנותיה הראשונות של המלחמה מילא הקונסול האמריקאי תפקיד חשוב בסיוע ליישוב היהודי בארץ, ודרך הקונסוליה האמריקאית העבירו יהודי ארצות הברית, באמצעות ארגון הג'וינט, סיוע רב ליישוב היהודי בארץ. לאחר סגירת הקונסוליה האמריקאית עברו פעילויות סיוע ועזרה לחסות הקונסוליה הספרדית, ולראש ועד הסיוע, אליעזר הופיין, הועמד משרד פרטי בבניין הקונסוליה הספרדית.
עם כניסתם של הבריטים לירושלים ב-9 בדצמבר 1917 היה הקונסול הספרדי דה ביובר שותף לטקסי הכניעה השונים, והקונסוליה קיבלה את ייצוג האינטרסים של מדינות המרכז (גרמניה ואוסטרו-הונגריה).
תקופת המנדט
ממשלת ספרד תבעה את החזרת משטר הקפיטולציות בראשית המנדט הבריטי, אך הבריטים סירבו. בתקופת המנדט יייצגה הקונסוליה גם את האינטרסים של קולומביה, קוסטה ריקה, הרפובליקה הדומיניקנית, גואטמלה, האיטי, ונצואלה ואל סלבדור.
מילת קישור
בדקדוק, מילות קישור הן מילים שתפקידן התחבירי הוא לחבר בין משפטים, מילים ופסקות.
הקונסוליה הספרדית בירושלים
תקופת המנדט
במהלך מלחמת העולם השנייה, קיבלה הקונסוליה הספרדית את האחריות לאינטרסים האיטלקיים בארץ, מיוני 1940 ועד ינואר 1946. כן קיבלה את האחריות לאינטרסים הגרמניים בירושלים, לאחר שיוצגו לתקופה קצרה על ידי הנציגות השווייצרית.
מילת קישור
הקישוריות היא אחד העניינים המרכזיים בתהליך הניתוח המבני של הטקסט. מלות הקישור הופכות את הטקסט מרצף מקרי של משפטים לטקסט בעל משמעות.
ניתן להוסיף למילות קישור מילות הוראה ומשמעותן כדי לסייע בכתיבת משפט נכון.
הקונסוליה הספרדית בירושלים
לאחר הקמת ישראל
ב-5 בינואר 1948 נהרג סגן הקונסול הספרדי והקונסול בפועל מנואל אלזס סלאזאר, קרוב משפחתו של דה-ביובר, בפיצוץ מלון סמירמיס על ידי ההגנה.
מילת קישור
לכל מילת קישור ישנו קשר לוגי מסוים, אשר עוזר לקורא להבין מה מטרת מילת הקישור, כגון ניגוד, סיבה ותוצאה.
כידוע מילות הקישור הן החוליות שתורמות באופן משמעותי ליצירת רצף טקסטואלי בין צירופי מלים, בין משפטים ובין הפסקות, על כן יש להבחין היטב בין המטרות השונות של הקשרים הלוגיים, כדי ליצור רצף טקסטואלי קריא, תקין ובהיר מבחינה לוגית, ובכך נקבל יחידה אחת של טקסט שלם.
הקונסוליה הספרדית בירושלים
לאחר הקמת ישראל
הקונסוליה נסגרה ב-1950 לאחר שישראל הצביעה בעצרת הכללית של האו"ם נגד קבלתה של ספרד, והוחזר בינואר 1951.
במהלך מלחמת ששת הימים הותקפו הכוחות הישראלים שבאו מגבעת התחמושת מהקונסוליה הספרדית הסמוכה, והם השיבו בירי.
ישראל קשרה יחסים רשמיים עם ספרד ב-1986, וספרד הפכה את הקונסוליה שבתל אביב לשגרירות, אך הקונסוליות שבירושלים המשיכו לפעול, שבמזרח ירושלים כנציגות ספרד לתושבי ירושלים והפלסטינים, ועם הקמת הרשות הפלסטינית ב-1994 הפכה הקונסוליה לנציגות הספרדית אליה. ושבמערב ירושלים לא הוסדרה.
מילת קישור
לאור מה שהוזכר לעיל ניתן להבחין כי ברשימת הקשרים הלוגיים באתר זה, מופיעים תחת הקטגוריה של הוספה גם מילות של הפחתה, כך שלטעמי ה "הוספה" היא ההפך של "הפחתה", על כן יש להפריד ביניהן וללהציג את מילות ההפחתה בנפרד : רק, בלבד, מלבד, חוץ מ ..., פרט ל ..., למעט, בייחוד, בעיקר, זולת, להוציא, אך ורק.
מילות חיבור ושעבוד
מבחינה תחבירית, מילות הקישור מחולקות לשתי קבוצות: מבחינה סמנטית, נהוג לחלק את מילות הקישור על-פי הקשר הלוגי שהן מייצגות.
רשימה של מילות קישור
להלן רשימה חלקית של מילות קישור בעברית:
כתר המלכה מרי
כתר המלכה מרי (באנגלית: Crown of Queen Mary) היה כתר הרעיה של המלכה הרעיה מרי מטק, רעייתו של המלך ג'ורג' החמישי. הכתר יוצר עבור טקס ההכתרה של ג'ורג' ומרי בשנת 1911.
היסטוריה ותיאור הכתר
הכתר יוצר על ידי חברת הצורפות ג'ררד ושות' ומשובצים בו 2,200 יהלומים. בכתר היו משובצים יהלום הקוהינור וכן היהלומים קולינן 3 וקולינן 4. בשנת 1914 הוחלפו היהלומים ביהלומי דמה עשויים בדולח. הכתר כולל בסיס ושמונה חצאי קשתות, אשר ניתן לפרקם וללבוש את בסיס הכתר בלבד. המלכה מרי חבשה את בסיס הכתר בטקס ההכתרה של המלך ג'ורג' החמישי ובטקס ההכתרה של נכדתה, המלכה אליזבת השנייה.
יהלומים רבים שהיו משובצים בכתר זה הועברו בשנת 1937 לכתר המלכה אליזבת.
מאז מותה של המלכה מרי, ב-24 במרץ 1953, נעשה אך ורק שימוש אחד בכתר בעת הכתרתו של צ'ארלס השלישי וקמילה אשתו ב-6 במאי 2023.
קרב איסוס
קרב איסוס התרחש בין צבא היווני-מוקדוני בראשותו של אלכסנדר הגדול לאימפריה הפרסית בהנהגתו של דריווש השלישי, באסיה הקטנה, על גדות הנחל פינארוס. הקרב התקיים בחודש נובמבר, שנת 333 לפני הספירה, כשנה לאחר תחילת מסע הכיבושים של אלכסנדר נגד האימפריה הפרסית, והסתיים בתבוסה מוחצת של הפרסים, אשר פתחה את שערי ארץ ישראל ומצרים בפני אלכסנדר.
רקע
אלכסנדר הגדול החל את מסע כיבושיו נגד ממלכת פרס בשנת 334 לפני הספירה. לאחר חציית ההלספונטוס (מיצרי הדרדנלים) נתקל אלכסנדר בהתנגדות פרסית בקרב גרניקוס ויכול לה. כל שנת 334 והמחצית הראשונה של 333 הוקדשו לכיבוש ואבטחה של אסיה הקטנה. רוב הערים נכנעו ללא מאבק, אך אחדות מהן, דוגמת הליקרנסוס, התנגדו והיה צורך להטיל מצור (ראו מצור הליקרנסוס) על מנת לכבוש אותן.
לאחר הגעת תגבורת ממולדתו, עמדו לפני אלכסנדר שתי ברירות: להמשיך אל לב האימפריה הפרסית על מנת להתמודד עם דריווש בקרב גלוי, או להדרים לכיוון מצרים על מנת לכבוש את בסיסי הצי הפיניקי שבשירות הפרסים. בגלל נחיתותו המספרית בים (160 ספינות לעומת מספר כפול כמעט אצל הפיניקים) החליט אלכסנדר לכבוש את ערי החוף הפיניקיות, ולא להתמודד מולן בים.
הצבא הפרסי
הצבא הפרסי הורכב משני אלמנטים עיקריים: חיל רגלים וחיל פרשים. בגלל גודלה העצום של האימפריה הפרסית, הורכב הצבא מבני עמים שונים, שהיו חמושים בכלי נשק שונים, המקובלים באזורם הגאוגרפי. שתי הזרועות שיתפו פעולה זו עם זו, אולם חיל הפרשים נחשב ליוקרתי יותר, ובדרך כלל שירתו בו האצילים.
חיל הפרשים הפרסי היה גדול מאוד וחזק מאוד, והורכב מכל סוגי הפרשים, החל מהפרשים הכבדים וכלה באלו הקלים. נתיניה השונים של הממלכה האדירה סיפקו את סוגי הפרשים השונים, ששיתפו פעולה באופן יעיל למדי בשדה הקרב. החימוש העיקרי של הפרשים הפרסיים כלל חרבות, קשתות וחניתות.
חיל הרגלים הפרסי היה עצום בממדיו, אך לא היה יעיל במיוחד. רובו הגדול היה מורכב ממגויסי אד הוק, שלא קיבלו אימון כלשהו לפני הקרב, ואשר חימושם היה דל. שריונם היה עשוי מעור ובד ורק חלק מהצבא קיבל מגיני עץ קלים; בנוסף, המוטיבציה של מגויסי אד הוק להילחם, הייתה, מטבע הדברים, נמוכה יותר. יחד עם זאת, מספרם הרב היווה גורם חשוב והם יכולים היו להכריע את המערכה בעצם מספרם העצום. לבסוף, חימושם הקל התאים מאוד ללחימה בשטח הררי ומשובש. קרב איסוס התקיים על גדות נחל שזורם בין הרים טרשיים, כך שעם פיקוד נכון הרגלים הפרסים הרבים עשויים היו להוות גורם יעיל מאוד בצבא הפרסי.
יחד עם החי"ר המקומי שירתו בצבא הפרסי עשרות אלפי שכירי חרב, רובם ממוצא יווני. רב שכירי החרב היו רגלים כבדים ורובם ככולם היו הופליטים מעולים ומספרם הרב (כ-30,000 בקרב איסוס) היווה גורם חשוב בשיקולי הפיקוד הפרסי. שכירי החרב נודעו כלוחמים אמיצים ובעזרת החי"ר המקומי העשויים היו לעכב את המוקדונים די זמן על מנת לתת למספרם העדיף של הפרסים לעשות את שלו, ולהביא לניצחונו של דריווש השלישי.
הפיקוד הפרסי לקה במחלה של רוב הצבאות בעולם העתיק: המלך בתור ראש המדינה היה גם ראש הצבא בשדה הקרב. לפעמים, המלכים עסקו רוב חייהם בלוחמה ולא הייתה בכך בעיה מסוימת, במיוחד שכל יתר הצבאות סבלו מבעיה זו. המגרעת העיקרית בנוהל זה הייתה העדר פיקוד מקצועי ומסודר. הגנרלים לא היו עצמאיים בהחלטותיהם ודריווש נטה להתערב מאוד בכל מהלך העניינים. לכן, סילוקו משדה הקרב גרם להתמוטטות שרשרת הפיקוד.
הצבא היווני - מוקדוני
בדומה לצבא הפרסי, גם הצבא המוקדוני הורכב משתי זרועות עיקריות: פרשים וחיל רגלים. בדומה לצבא הפרסי גם צבא זה הורכב מבני עמים שונים שנלחמו באמצעות כלי נשקם הם. שכירי חרב היו נפוצים, אם כי במספרים קטנים יותר מאשר בצבא הפרסי. בניגוד לצבא הפרסי, צבאו של אלכסנדר הורכב מוותיקי קרבות ולא היו בו מגויסי אד הוק בעלי מוטיבציית לחימה נמוכה. בנוסף לכך, היו בו בעלי ברית יוונים רבים, שתרמו חלק נכבד מהחי"ר הכבד ומעט פרשים מאיכות ירודה.
בדומה לפרסים, גם למוקדונים היו פרשים קלים וכבדים. הפרשים הכבדים, המוכרים בשם "הטיירוי", היו חמושים ברמחים ארוכים ומוגנים בשריון יעיל. הם נלחמו במערכים צפופים ומטרתם הייתה הבקעת המערך העוין בהסתערות רבתי. לצדם שירתו פרשים מתסליה, שחימושם כלל חניתות וחרבות, ואשר מיגונם היה דל יותר. יחד עמם שירתו גם פרשים קלים רבים. חלק מהפרשים הקלים באו מקרב שכירי חרב. פרשים מקרב שאר בעלי הברית יוונים היו קיימים במספרים מועטים ואיכותם הייתה ירודה.
החי"ר המוקדוני היה מורכב מפזטיירוי ששירתו בפלנקס, היפספיסטים שהיו יחידת חיל רגלים אליטיסטית ומחי"ר קל. הפלנקס המקדוני היה חמוש בסריסה - רומח ארוך מאוד (עד 6 מטרים) ונלחם בשורות צפופות. לצדם שירתו בעלי ברית יווניים שחימושם היה מקביל לשכירי החרב הפרסים. הפלנקס של בעלי הברית היה חמוש בחניתות קצרות יותר והיה יעיל פחות מהפלנקס המוקדוני. לצד היסודות הללו, שירתו בצבא המוקדוני תראקים רבים שתרמו את עיקר החי"ר הקל והחי"ר הבינוני. הפלטסטים (חי"ר בינוני) האגריאנים היו בין יחידות הפלטסטים הטובות ביותר בצבאו. שכירי חרב השלימו את חיל הרגלים עם קשתים מכרתים שהיו מפורסמים ביוון העתיקה בזכות כושרם הגבוה.
בניגוד לפרסים, החלוקה הפנימית של הצבא המוקדונית הייתה יעילה מאוד. גם צבא זה חולק לפי מסגרת אזורית, אך הייתה חלוקה פנימית ביחידות גדולות וביחידות גדולות מאוד (כמו הפלנקס והפרשים הכבדים) לחלוקה האזורית הייתה חשיבות פחותת ערך ושאפו ליצור יחידות משנה בעלות גודל אחיד. כל החלקים של הצבא המוקדוני עברו אימונים מקיפים ושיתוף הפעולה בין חיל הפרשים לחיל הרגלים היה ברמה גבוהה מאוד. האמון תרם גם למשמעת הצבא. אלכסנדר היה בטוח בכך שפקודותיו יבוצעו כלשונן ואף היה בכוחו לעצור הסתערות של אחד החלקים על מנת להושיט עזרה לחלק אחר (כמו בקרב גאוגמלה) מה שלא היה נכון לרוב הצבאות בתקופה זו.
הפיקוד המוקדוני היה יעיל מאוד ושרשרת הפיקוד הייתה מוגדרת היטב. אם אלכסנדר היה נהרג בקרב, הפיקוד היה עובר לפרמניון וגם לגנרל זה היה מחליף. כל זרועות הצבא היו נתונות לפיקודו של קצין בכיר וגם יחידות המשנה היו תחת פיקודם של קצינים מקצועיים. בצבא זה היו אפילו מש"קים שהורכבו מחיילים ותיקים (מש"קים היו גם אצל שכירי החרב היוונים אצל הפרסים).
שדה הקרב
המקורות הראשוניים לא מבהירים די הצורך את מיקומו המדויק של שדה הקרב, אך ניתן לומר בבטחה שהוא נמצא בדרומה של טורקיה המודרנית. שדה הקרב היה מישור קטן התחום על ידי הים ממערב ובהרים גבוהים ממזרח. במרכזו זרם נחל איתן בשם פינדרוס. הגדה הצפונית של הנחל הייתה בשליטה פרסית ואילו הגדה הדרומית הייתה שייכת לאלכסנדר. הדרכים לשדה הקרב עברו בהרים והיו מאוד לא נוחות לתנועה. הדרכים הצרות תרמו לגודל האסון שפקד את הפרסים בתבוסתם, כשהנסים נדרסו למוות על ידי פרשים בדרכים הצרות והעקלקלות.
הפרסים
לפני תחילת הקרב שלח דריווש את פרשיו וחלק ניכר מהחי"ר הקל (סך הכול כ-50,000 לוחמים) אל הגדה הדרומית של הנהר, והם תפסו עמדות באגף המזרחי הקיצוני בהרים. ככל הנראה מטרת הכוח הייתה אבטחת הפריסה של הצבא הפרסי ולא איום על הצבא המוקדוני, שכן ברגע שהפריסה הפרסית הסתיימה, רוב הכוח הזה נסוג אל עבר הגדה הפרסית ואילו הפרשים התמקמו באגף המערבי הקרוב אל הים, שכן השטח המישורי של האזור והתאים יותר ללוחמת פרשים מאשר השטח ההררי שהיה משובש מאוד וכמעט בלתי עביר לפרשים.
את מרכז הקו הפרסי תפסו הרגלים, בעיקר קרדקים ושכירי חרב יווניים, כאשר שכירי החרב במרכז והקרדקים משני צדיהם. האגף המזרחי נשען על ההרים ואבטחתו הייתה קלה ונועדה למנוע התקפה מצד רגלים כבדים של אלכסנדר הגדול. בקו השני הסתדרו המוני חיילים רגלים שלא נטלו חלק פעיל בלוחמה כי שדה הקרב היה צר מכדי להכיל את כולם בשורה ראשונה.
מוקדונים
בראותו את המערך הפרסי עם האגף המזרחי החלש, החליט אלכסנדר לרכז באגף זה את המאמץ העיקרי שלו. תנאי המעבר הקשים בשטח ההררי לא הרתיעו אותו, אלא להפך, הוא היה סבור שזה יהיה לטובתו כי הפרסים יופתעו מהתקפת פרשים מתוך שטח זה. בהתחלה הוא ריכז באותו אזור את כל פרשיו, אך משנוכח לדעת שהפרסים העבירו את כל חיל הפרשים שלהם לאגף המערבי, העביר גם הוא את פרשיו התסלים לאגף זה (בערך מחצית מהפרשים שעמדו לרשותו). הפרשים הכבדים התמקמו באגף המזרחי והיו נתונים לפיקודו הישיר. גם הפלסטסים האגריאנים עמדו לרשותו של אלכסנדר באגף המזרחי.
בנוסף לפרשים התסלים עמדו באגף המערבי גם פרשים מקרב בעלי הברית, אך הם היו נחותים יחסית לפרשים התסלים והפרשים הפרסיים. לצד הפרשים עמדו כמה יחידות פלסטסטים ובערך חצי מהפלנקס היה נתון לפיקוד של האגף השמאלי.
משמאל לפרשים עמדו ההיספסיסטים ואחריהם הפלנקס; הקו המוקדוני הסתיים בפרשים התסלים. האגף השמאלי היה נתון לפיקודו של הגנרל הוותיק פרמניון ששירת עוד את אביו של אלכסנדר, פיליפוס השני. בקצה המזרחי, מול המובלעת הפרסית, עמדו כוחות קלים שנועדו למנוע הפרעה מצד הכוח הזה. רוב החילות של בעלות הברית ניצבו בעתודה מאחורי הקו הראשון.
הקרב
הקרב החל בשעות הצהרים בהתקפת פרשים פרסית באגף שמאל של המוקדונים (הקרוב אל הים), כאשר שם ניצבו מולם הפרשים התסלים. הלחץ הפרסי היה כבד מאוד והאגף המוקדוני עמד להישבר. למזלו של אלכסנדר, פרמניון הצליח להפיח רוח קרב בגיסותיו והתסלים, בעזרת חיל הרגלים, הצליחו לייצב את המצב, למרות העדיפות המספרית המכרעת של הפרשים הפרסיים והאבדות הרבות שספגו.
במרכז, החל הפלנקס היווני לחצות את הנהר, אך נתקל בהתנגדות עיקשת בגדה השנייה ולא הצליח להבקיע את דרכו. ההופליטים השכירים של הפרסים ניצלו היטב את תנאי השטח והרמחים הארוכים של המוקדונים היו בעוכריהם. למרות זאת, הלחץ המוקדוני עשה את שלו וריתק את כל המרכז הפרסי למקומו ולא נתן לו אפשרות להחיש עזרה לנקודת ההבקעה מימין.
בחלק הקיצוני של האגף הימני נערך קרב מקומי קטן ולא משמעותי. עיקר המאמץ המוקדוני נועד לאבטח את האגף ולא לשבור את ההתנגדות הפרסית. הכוחות הפרסיים הקלים שהיו באותו מקום לא הצליחו לאיים על האגף הימני של אלכסנדר, וההתכתשות נותרה מקומית ולא השפיעה על מהלך הקרב.
באגף הימני, הוביל אלכסנדר את פרשיו דרך השטח הטרשי והמשובש שנחשב לבלתי עביר לפרשים בכלל ולפרשים כבדים בפרט. הסתערותו הפתיעה מאוד את הפרסים שהגנו על האגף בעזרת כוחות קלים שלא היו מצוידים להדיפת פרשים כבדים. ההיספיסטים והאגריאנים, כוחות העלית של הצבא המוקדוני, שהסתערו לצד הפרשים הכבדים תרמו מאוד להצלחת המאמץ המוקדוני על ידי תמיכה אקטיבית בפרשים הכבדים. השטח היה קשה מאוד לתנועה וללא תמיכה של החי"ר, ספק אם הפרשים הכבדים היו מצליחים לפלס לעצמם את הדרך בסבך הזה.
הקרדקים, שלא נתמכו בפרשים או ברגלים כבדים, לא עמדו בהתקפתם המשולבת של ההיספספיסטים והפרשים הכבדים. חזיתם נבקעה והם החלו לנוס לכל עבר. אלכסנדר שינה את כיוון ההתקפה והוביל את פרשיו הישר אל עבר דריווש. המלך הפרסי ניסה להתנגד, ואף פצע את אלכסנדר עצמו, אך משראה שאין סיכוי להחזיק בעמדה התחיל לנוס על נפשו. כל המרכז הפרסי התחיל להתמוטט כשהפלנקס לוחץ עליו מלפנים ואילו הפרשים עושים בו שמות באגף. תחת הלחץ הכפול ועם נפילת המורל עקב בריחת דריווש, התמוטט המרכז הפרסי. יחד עם זאת, הצליחו שכירי החרב היוונים של הצבא הפרסי לשמור על לכידות מסוימת, וחלק נכבד מהם הצליח להציל את עצמו מהטבח.
אבדותיו של אלכסנדר היו קלות בהרבה והסתכמו בכמה מאות חללים, אשר רובם באו מקרב הפרשים.
תוצאות הקרב
הקרב הסתיים בתבוסה מוחלטת של הפרסים. מי שלא ברח - נטבח, ורק הפרשים שמרו על לכידות מספקת, הצליחו להגיע אל דריווש, והיו זמינים עבורו גם בקרב גאוגמלה. רוב שכירי החרב היוונים ששרדו את הקרב עזבו את דריווש וגויסו למבצע הפלישה ליוון שלא יצא אל הפועל. בסופו של דבר שכירי החרב התפזרו ולא היו זמינים בקרב המכריע בגאוגמלה. כל היתר אבדו. האובדן הכבד ביותר היה סילוקם של שכירי החרב היוונים מהזירה. היה זה הגיס היחיד שהיה שקול במידה מסיומת כנגד הפלנקס המוקדוני. כל הכבודה של הצבא הפרסי, כולל האוצר, נפלה בידיו של אלכסנדר. השלל היה כה עצום עד שהוא פתר את בעיות המימון של אלכסנדר, והיה בידו להחזיר את חובותיו ואף לגיס שכירי חרב נוספים. מנוסת הפרסים הייתה בהולה עד כדי כך שגם מרכבתו של דריווש נפלה בידיו של אלכסנדר. בעת ביזת מחנה הפרסים נפלו אמו, אשתו וילדיו של דריווש בשבי המוקדוני.
הקרב פתח את שערי ארץ ישראל ומצרים לצבאותיו של אלכסנדר הגדול. הרווח המידי היה הצעת דריווש לנהל משא ומתן לשלום, תוך הבטחה להעניק לאלכסנדר את כל מה שהוא הספיק לכבוש, את יד בתו, ופיצויי מלחמה בסך של 10,000 טלנטים (להשוואה, ההכנסה השנתית של ממלכת מוקדון הייתה כ-1,000 טלנטים). אלכסנדר דחה את גישושי השלום של דריווש והמשיך במערכה.
בטווח הארוך הקרב שבר את כח העמידה של חיל הרגלים הפרסי על ידי הבסת שכירי החרב היוונים. הניצחון אפשר לאלכסנדר ליישם את תוכניתו הישנה - כיבוש בסיסי הצי הפרסי מהיבשה בלי לסכן את ציו בקרב מול הצי העדיף של הפרסים. כל רצועת החוף של פיניקיה נפלה לידיו של אלכסנדר והפרסים לא היו יכולים לעשות דבר על מנת להושיט עזרה לנתיניהם הנצורים.
מקורות
העדויות בנות הזמן המצויות כיום בידי החוקרים (המקורות הראשוניים) מקורם בצד המוקדוני. כך, למשל, היסטוריון המסע קלסיסתנס, המהווה מקור עשיר, תלמי ואחרים כמותם, משתייכים לצד המוקדוני. גם היסטוריונים בני העת העתיקה, שאינם בני הזמן וחיו מספר מאות שנים לאחר ההתרחשויות (מקורות שניוניים), משתייכים לאותו הצד. תיאור מפורט של הקרב ניתן למצוא אצל אריאנוס וכן גם אצל ההיסטוריון הרומי קורטיוס.
לא רק שהמקורות העתיקים, ראשוניים ושניוניים כאחד, המצויים בידינו נכתבו מהצד המוקדוני בלבד, הם גם נכתבו מנקודת מבט האוהדת את אלכסנדר (להוציא את קורטיוס). מכיוון שכך ההסתמכות הבלעדית על מקורות אלו עלולה ליצור תמונה מעוותת ופרו-מוקדונית.
קושי מיוחד הוא הערכת מספר הגיסות, בעיקר בצד הפרסי. ההערכות העתיקות נעות בין 250,000 ועד 600,000 חיילים. על אף קושי זה, ההערכות המודרניות הצנועות ביותר מציינות לפחות יתרון מספרי כפול של הפרסים לעומת המוקדונים. מספר החיילים המוקדונים מדויק יותר, בעיקר בגלל המידע המקיף אודות יחידות צבא זה והחומר הרב שקיים בנושא. גם המספרים הנקובים לעיל עשויים להיות קטנים עד כדי מחצית.
יהודה רצהבי
יהודה רצהבי (15 במאי 1916 - 24 בפברואר 2009) היה חוקר עברית וספרות עברית, מומחה לשירת תימן ויהדות המזרח. חתן פרס ישראל לחקר לשונות היהודים, פרס ביאליק לחכמת ישראל ופרס הרב קוק לספרות תורנית.
ביוגרפיה
הוא פרסם מחקרים רבים בתחומי הלשון, השירה, ההיסטוריה והמחשבה. בין פרסומיו החשובים על יהודי תימן:
פרופסור רצהבי עשה רבות לקירוב חובבי הספרות לשירת תימן ולשירת יהודי המזרח וצפון אפריקה, בפרסום ספרי לימוד וילקוטים לקורא המשכיל והמתעניין.
רצהבי זכה פעמיים בפרס ביאליק לחכמת ישראל, בשנת תשכ"ה על ספרו "ספר המוסר" ובשנת תשל"ט על ספרו "אוצר לשון הקודש שלבני תימן". כמו כן זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית בשנת תש"ן.
ב-1996 קיבל את פרס ישראל לחקר לשונות היהודים. מנימוקי הוועדה:
נפטר ביום ל' שבט תשס"ט, בן 93. היה אב לבן,, שנפל בתקופת שירותו הצבאי בחיל המודיעין, כשהיה בן 22, ולשלוש בנות.
הלגיון הרביעי סקיתיקה
__ללא_תוכן__ הלגיון הרביעי סקיתיקה (ברומית: Legio quarta Scythica) היה לגיון בצבא הרומי שנוסד על ידי מרקוס אנטוניוס בשנת 42 לפנה"ס. הלגיון הוצב במאה הראשונה לספירה בגבולה המזרחי של האימפריה הרומית ושם פעל במאות הבאות, בעיקר בעימותים מול הפרתים. הלגיון היה עדיין פעיל בסוריה במאה החמישית. יחידות משלוח של הלגיון השתתפו בדיכוי המרד הגדול בארץ ישראל בראשיתו. סמלו של הלגיון היה גדי.
תולדות הלגיון
הלגיון הוקם על ידי מרקוס אנטוניוס לקראת המערכות נגד הפרתים בשנים 40–38 לפנה"ס. אחרי קרב אקטיום ב-31 לפנה"ס והתאבדותו של מרקוס אנטוניוס העביר אוקטביאנוס את הלגיון לפרובינקיה מואסיה שעל הדנובה התחתית. השם "סקיתיקה" מקורו בלחימה בשבטי הסקיתים. בשנים 6–9 לספירה היה הלגיון פעיל במלחמות של הקיסר לעתיד טיבריוס נגד האילירים והפאנונים, על פי רוב לצד הלגיון החמישי מקדוניקה.
בשנת 52 פלשו הפרתים לארמניה, ממלכה שהייתה כפופה לרומא, ובשנים 58–63 התחוללה מלחמת הירושה הארמנית בין הרומאים לפרתים. הלגיון הרביעי סקיתיקה הובא ממואסיה, ויחד עם הלגיון השלישי גאליקה והלגיון השישי פראטה הכו את הפרתים והמלך טיגראנס השישי הוחזר בפקודת הקיסר נירון לכס מלכותו. בשנת 62 הוכו הלגיון הרביעי סקיתיקה והלגיון השנים עשר פולמינטה בקרב ראנדֶיָה בידי הפרתים שסייעו לחילו של המלך הארמני המודח טירידאטס הראשון. בגלל חרפת התבוסה הודחו הלגיונות הללו מזירת המלחמה. הלגיון לקח חלק זעום בדיכוי המרד הגדול. 2,000 מלוחמיו (בערך מחצית מהמצבה המלאה) השתתפו במתקפת הנפל של קסטיוס גאלוס על ירושלים בשנת 69, אך לא לקח חלק נוסף בדיכוי המרד. הלגיון הרביעי סקיתיקה הוצב בזאוגמה שעל נהר פרת, עיר הסְפר שתשמש כבסיסו של הלגיון החל משנת 66 ולמשך מאתיים השנים הבאות, עד להריסתה בידי הסאסאנים באמצע המאה השלישית.
בשנת 69 ("שנת ארבעת הקיסרים") צידד הלגיון, כשאר הלגיונות הרומיים במזרח, באספסיאנוס. על אף הפגנת הנאמנות, הלגיון הרביעי סקיתיקה לא היה מעורב במערכה בארץ ישראל בפיקוד אספסיאנוס, אולי משום שנזקפו לחובתו הכניעה ב-62 מול הפרתים ותבוסת יחידותיו בפיקוד קסטיוס גאלוס בראשית המרד הגדול ב-67. עם זאת יש להניח שהלגיון נדרש בהגנת הגבול המזרחי בחבלי הפרת העילי. ידוע כי בשנת 71 פעל הלגיון לבלימת הפרעות ביהודי אנטיוכיה.
מפקד הלגיון הרביעי סקיתיקה בשנים 132–130 היה גאיוס יוליוס סוורוס, שאין לזהותו עם יוליוס סוורוס מדכא מרד בר כוכבא ומושל יהודה בשנים 136–133. אותו גאיוס יוליוס סוורוס הוזכר בכתובות מטורקיה כמושל מחליף למושל פרובינקיית סוריה, גאיוס פובליקיוס מארקלוס: "...מפקד הלגיון הרביעי סקיתיקה, ואחראי על סוריה בזמן [שהמושל] גאיוס פובליקיוס מארקלוס עזב את הפרובינקיה בשביל לדכא את המרד ביהודה..."
הלגיון השתתף, ככל הנראה, במערכות נגד הפרתים במהלך המאה השנייה – בימי הקיסרים טריאנוס (114–117) ולוקיוס ורוס (161–166), וכן בשנים 181–183 בהן היה הלגיון הרביעי סקיתיקה נתון לפיקודו של ספטימיוס סוורוס, שיהיה באביב 193 לקיסר. יחידות של הלגיון הרביעי סקיתיקה נטלו חלק גם במסעות המלחמה של סוורוס בין השנים 197 ו-202 נגד האימפריה הפרתית הנחלשת, שבמהלכם נכבשה ונבזזה בירתם קטסיפון.
אין במקורות היסטוריים אזכורים ללגיון הרביעי סקיתיקה אחרי שנת 219, שבה מרד מפקדו גליוס מקסימוס באלאגבאלוס והכריז על עצמו כקיסר עד שהובס. מניחים שיחידות של הלגיון השתתפו במסעו של קרקלה שבמהלכם עבר בזאוגמה, וכן במערכות המגננה של סוורוס אלכסנדר מול הסאסאנים בשנות ה-30 של המאה השלישית. כמו כן הלגיון נטל חלק במערכות של גורדיאנוס השלישי ופיליפוס הערבי, אולם לא ידוע היקף המעורבות הצבאית שלו בהן. הוא הדין במפלה הקשה של ולריאנוס.
מפקדת הלגיון ובסיסיו מוקמו (מאז 66 ועד הכיבוש הסאסאני באמצע המאה השלישית) סמוך לעיר זאוגמה שעל הפרת העילי, בגבול האימפריות הרומית והפרתית. יש עדויות למפעלים אזרחיים באזור שבהם נטל הלגיון חלק, כמקובל במטלות הצבא הרומי – סלילת דרכים ובניין גשרים, הקמת ביצורים וחפירת תעלות. ב-252 נזנחו בסיסי הצבא הרומי באזור זאוגמה במתקפה של שאפור הראשון מלך הסאסאנים שבה נכבשה ונחרבה העיר.
לפי רשומות הנוטיטיה דיגינטטום, היה הלגיון הרביעי סקיתיקה בתחילת המאה החמישית עדיין בסוריה, ובסיסו נקבע ב-Oresa שבמדבר הסורי, צפונית-מזרחית לתדמור.{{הערה|על פי הנוטיטיה דיגניטטום, הלגיון השישה עשר פלאביה פירמה {{אנג|Legio XVI Flavia Firma}} הוא זה שחנה ב-Sura (בצפון סוריה, סמוך לפרת, כ-25 ק"מ מערבית לרקה), לשם הועבר מבסיסו בסמוסאטה {{אנג|Samosata}}; כך נרשם בבירור בשורה המקדימה לציון מקום מחנהו של הלגיון הרביעי סקיתיקה בסוריה. סמיכות השורות גרמה ככל הנראה לטעות (שנפוצה בכמה מדפי הערך הלועזיים בוויקיפדיה} בדבר מיקום בסיס הלגיון}} לא מן הנמנע שהעתקת בסיסי הלגיון נעשתה כבר בסוף המאה השלישית, בתקופת דיוקלטיאנוס, במסגרת השינויים במערכי הלימס במזרח האימפריה ובעקבות הזחת הגבול הרומי מזרחה אל תוך מסופוטמיה.
לקריאה נוספת
M.A. Speidel, "Legio IV Scythica", in: Yann Le Bohec, Les légions de Rome sous le Haut-Empire (2000 Lyon), pp. 327-337
קישורים חיצוניים
•	Jona Lendering, "Legio IIII Scythica", Livius.org – Articles on ancient history, 2002
מוזיקה לטינו-אמריקאית
מוזיקה לטינו-אמריקאית היא מוזיקה שמקורה באמריקה הלטינית, באותן ארצות שהיו ברובן תחת שלטון קולוניאלי ספרדי או פורטוגזי, וכמו כן במהגרים היספנים שהשתקעו בארצות הברית. ברוב המקרים שפת השירים תהיה ספרדית על ניביה או פורטוגזית.
ניתן לחלק את המוזיקה הלטינית לכמה סגנונות מוזיקליים:
בהגדרתה, הכלים שבדרך כלל ינגנו הם מערכת תופים, פרקאשן (כלי הקשה), פסנתר, גיטרה בס, קונטרבס, גיטרות שונות ולפעמים מצטרפים חליל צד וכלי-נשיפה אחרים ממתכת.
החל משנת 2000 מוענק פרס "גראמי לטיני" במתכונת דומה לפרסי גראמי. הפרס מוענק עבור יצירות מוזיקליות שבוצעו בשפה הספרדית או פורטוגזית. כל שנה מוענקות פרסים בכ-40 קטגוריות.
מוזיקה קאריבית
הסגנונות המוכרים ביותר של המוזיקה הקאריבית: רומבה, סון קובני, סלסה (שהתפתחה גם בארצות הברית אבל על בסיס סגנונות שהגיעו מקובה), טימבה, פלנה, מרנגה, בצ'אטה, רגאטון.
יוני בור
יוני בור (Jonnie Boer; נולד ב-9 בינואר 1965) הוא שף הולנדי ובעליה של מסעדת "De Librije" (דה ליברייה), בזוולה, הולנד.
ביוגרפיה
יוני בור נולד בכפר חיטהורן שבהולנד. ב-1989 נהפך לשף הראשי של מסעדת “דה ליברייה”. ב-1992 רכשו הוא ואשתו תרז את המסעדה. הם זכו בכוכב הראשון במדריך מישלן האדום בשנת 1993, הם זכו בכוכב השני ב-1999, ב-2004 זכו בניקוד המקסימלי - שלושה כוכבים במדריך מישלן. בשנים 2007 ו-2008 המסעדה קיבלה ניקוד של 19.5 מתוך 20 ממדריך גו מיו ונבחרה למסעדת השנה במהדורה ההולנדית של הגו מיו בשנת 2011. המסעדה נבחרה ל-37 בטיבה בעולם בשנת 2010 ול-46 בטיבה בעולם ב-2011, במדריך 50 המסעדות הטובות בעולם. זכתה בפרס "המסעדה הטובה ביותר" באתר Very Best לשנת 2010.
המסעדה שוכנת במבנה ששימש כספריית מנזר מהמאה ה-16 (ומכאן השם "De Librije"). בנוסף לכך בבעלות בור ואשתו "Librije's Winkel" (חנות בישול), מסעדת "Librije's Zusje", "Librije's Hotel" (מלון) ו"Librije's Atelier" (בית ספר לבישול וליין). כולם שוכנים במבנה ששימש בעבר כבית כלא לנשים. יוני בור הוא השף הראשי ואשתו תרז היא המארחת ואוצרת היין.
שיח' זוויד
שיח' זוויד (בערבית: شيخ زويد, באנגלית: Sheikh Zowaiid) הוא מרכז בדווי בצפון סיני הנמצא על הדרך בין רפיח ובין אל עריש. משיח' זוויד יוצא כביש דרומה לכיוון ניצנה. המקום מהווה מרכז שלטוני ומסחרי לאזור. המקום קרוי על שם שייח' זוויד, שקברו ניצב בין החולות. ב-2006 מנתה אוכלוסיית האזור שסביב לשיח' זוויד 44,448 נפש.
השייח' זוויד
השייח' זוויד לחם לצידו של עמר אבן אל-עאץ בסדרת מלחמות שבהן כבשו צבאות הראשידון המוסלמים את מצרים מידי האימפריה הביזנטית. הוא מת בשנת 640.
השייח' זוויד נחשב לקדוש הנערץ על ידי תושבי האזור, העולים על קברו כדי לשטוח את בקשותיהם. כמו כן נערכים על הקבר משפטים וגישורים, כמנהג יושבי המדבר.
העת העתיקה
שלוש כתובות בשפה יוונית קלאסית, משולבות ברצפת פסיפס צבעונית נמצאו בשנת 1913 בשייח' זוויד (מוצגות במוזיאון באסמאעיליה). הכתובות תוארכו לאמצע המאה ה-4 - אמצע המאה ה-5. רצפה זו, יחד עם משטחי פסיפס נוספים, נמצאו במבנה שתפקידו לא הוברר, אך מניחים שהיה מצודה. הכתובות נאות ואשר עובדיה מאוניברסיטת תל אביב מספר עליהן:
ליד שיח' זוויד, נמצא האתר הארכאולוגי תל אבו סלימה אשר נחפר על ידי פלינדרס פיטרי בשנים 1936-1935. הממצאים כללו מצודה שקירותיה בנויים לבני טיט מיובשות בשמש מהמאה ה-14 לפנה"ס וממצאים נוספים.
במפת מידבא, מהמאה ה-6, מופיע באתר זה יישוב בעל השם היווני "בתוליון" (ביוונית Β[ητ]υλιον). ייתכן שהכוונה לעיר "בתוליה" המתוארת בספר יהודית, שם ערפה יהודית את ראשו של הולופרנס.
עקב מיקומו על דרך הים - נתיב התנועה העיקרי בצפון סיני, עברו בשיח' זוויד מספר מסעות מלחמה, גם בתנועה מזרחה במלחמת העולם הראשונה וגם בתנועה מערבה במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים.
מלחמת העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה, שימש המקום כאתר ההתארגנות של חיל המשלוח המצרי לקרב רפיח (1917).
במפקד שנערך בסיני ב-1937 נמנו במקום 395 תושבים.
מלחמת העצמאות
במבצע חורב, במסגרת הלחימה על משלטי צומת רפיח, פשטה יחידה של הגדוד הרביעי של חטיבת הראל על מוצבים באזור שיח' זוויד. הייתה זו הנקודה המערבית ביותר אליה הגיע צה"ל בציר הצפוני של סיני במלחמת העצמאות.
לאחר 1967
במלחמת ששת הימים פעלה אוגדה 84, בפיקוד אלוף ישראל טל, בציר הצפוני בחצי האי סיני. במסגרתה, נעה חטיבה 7 לרפיח דרך ח'אן יונס וחטיבה 35 איגפה את מתחמי רפיח מדרום. לאחר כיבוש צומת רפיח הופנתה חטיבה 35 לרצועת עזה וחטיבה 7 המשיכה מערבה, הבקיעה את מערך שיח' זוויד ומעבר הג'יראדי ובלילה התייצבו כוחות האוגדה במבואות אל עריש.
עד מלחמת ששת הימים התקיים בשיח' זוויד שוק בדואי שבועי. לאחר המלחמה עלתה חשיבותה של אבו טייל הסמוכה, וחשיבות השוק בשיח' זוויד ירדה. שיח' זוויד שימש כבסיס פעילות עוינת נגד ישראל באזור. במפקד של תחילת 1977 נמצאו בשיח' זוויד כ-2700 משפחות. בשנות ה-70 חוברה שיח' זוויד לאספקת מים של מקורות ולרשת החשמל.
היאחזות "נח"ל דקלה"
ב-1969 הוקמה היאחזות הנח"ל "דקלה" (נקרא גם "נח"ל דקלים") מצפון לשיח' זוויד על ידי גרעין של "בני עקיבא", וממנה התפתח חבל ימית. בסמוך אליה הוקמה גם אנדרטת העשרה.
במאה ה-21
באזור שיח' זוויד התבססו כנופיות פשע, ארגוני טרור של הג'יהאד הסלפי ושל אל-קאעידה, המתנגדים לשלטון המצרי. על פי העיתון הערבי א-שרק אל-אווסט ב-2006, אותרו באזור שיח' זוויד מקומות מסתור רבים של החוליה שקשורה לביצוע הפיגוע שהיה בשוק ח'אן אל-ח'לילי בקהיר ב-2005
בשנת 2011, בזמן המהומות במצרים, נערכו הפגנות מחאה רבות בשייח' זוויד נגד משטר מובארק. ב-27 בינואר 2011 נהרג מפגין על ידי כוחות צבא שהגיעו לפזר את ההפגנות.
בשנת 2012 נהרגו לפחות 20 פעילי טרור בקרבות בין צבא מצרים ללוחמים סלפיים באזור שייח' זוויד
ביולי 2013, לאחר הדחת הנשיא מוחמד מורסי דיווח העיתון אל-חיאת על פעילות של צבא מצרים באזור, שבה נהרגו 36 אנשי חמאס וכ-200 נוספים נעצרו. קרבות נוספים אירעו בספטמבר 2013 ובינואר 2014. באוקטובר 2014 נהרגו 31 חיילים של צבא מצרים ועשרות נפצעו בפיגוע טרור באזור שיח' זוויד.
ב-1 ביולי 2015, לפחות 50 חיילים מצריים נהרגו בהתקפה משולבת של דאעש על עמדות צבא, שכללה פיצוץ מכוניות ממולכדות בשיח' זוויד.
כלוריטואיד
כלוריטואיד הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים) של ברזל, מגנזיום, מנגן, אלומיניום והידרוקסיל, השייך לקבוצת המינרלים הקרויה על שמו "קבוצת הכלוריטואיד".
תכונות
נוסחת המבנה הכימי של כלוריטואיד היא Fe2+,Mg,Mn)2Al4Si2O10(OH)4). כלוריטואיד עשיר במגנזיום קרוי סיסמונדין, וכלוריטואיד עשיר במנגן קרוי אוטריליט, אם כי סוג זה אושר על ידי ה-IMA כמינרל בפני עצמו. קבוצת הכלוריטואיד, אליה משתייך הכלוריטואיד והקרויה על שמו, היא קבוצה של מינרלים שנוסחתה הכללית H2FeAlundefinedSiO7, כאשר עד שתי חמישיות מהברזל בערכיות 2 יכול להיות מוחלף על ידי מגנזיום, עד שישית על ידי מנגן ועד שביעית מהאלומיניום על ידי ברזל בערכיות 3. הכלוריטואיד יוצר תמיסה מוצקה עם המינרל קרבויריט (FeAl2GeO5(OH)2), שנתגלה ב-1983 והשייך אף הוא לקבוצת הכלוריטואיד.
הכלוריטואיד מתגבש בשני פולימורפים. האחד, במערכת המונוקלינית והשני, במערכת הטריקלינית, ושניהם מופיעים לעיתים כפסאודוהקסגונליים. להלן הערכים בכל אחת משתי הצורות:
הכלוריטואיד מופיע בטבע בדרך כלל במקבצים של גבישים דמויי נציץ, כלומר לוחיות או עלעלים דקים עד עבים. לעיתים רחוקות כשושנות של גבישים פסאודוהקסגונליים. גבישים תאומים נפוצים. הקשיות של המינרל היא 6.5 בסולם מוס, גבוהה יחסית למינרל בצורת לוחיות, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 3.54.
אופטית המינרל הוא דו-צירי חיובי. מקדם השבירה של הכלוריטואיד נע בין 1.713 ל-1.740. גבישי הכלוריטואיד שקופים למחצה, וצבעם הוא בדרך כלל ירוק אפרפר, ירוק שחור, ירוק כהה, אפור כהה עד שחור. הכלוריטואיד ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו). הוא נראה ירוק זית עד צהוב מזווית אחת, כחול אפרפר עד כחול מזווית שנייה וחסר צבע עד צהוב ירקרק חיוור מזווית שלישית.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1837 על יד הכפר קוסוי ברוד שליד יקטרינבורג במחוז סברדלובסק בהרי אורל שברוסיה. מקור שם המינרל בדמיון בין המינרל למינרלים מקבוצת הכלוריט.
מקור ותפוצה
הכלוריטואיד הוא תוצר של התמרה אזורית. הוא מצוי בדרך כלל בסלעי פייליט, שיסט ושיש, בעורקים של קוורץ-פחמה ובסביבות הידרותרמיות אחרות, וכן בלבה, ובטוף.
הכלוריטואיד הוא מינרל נפוץ למדי. מקומות בהם ניתן למצוא כלוריטואיד כוללים את הכפר קוסוי ברוד שליד יקטרינבורג במחוז סברדלובסק בהרי אורל שברוסיה (המקום בו נתגלה המינרל לראשונה);.ליד אוטרה (Ottré) בארדנים בבלגיה (על שם המקום המינרל אוטריליט, אחד מסוגי הכלוריטואיד); עמק טאש (Täschtal,) באזור צרמט שבשווייץ; בפסגת אדלווייס שליד זלצבורג שבאוסטריה; לאורך החוף בין סטונהייבן לאברדין שבסקוטלנד; באונסט (Unst) שבאיי שטלנד; בשיבוגמו (Chibougamau) שבפרובינציית קוויבק שבקנדה; ובנטיק (Natick) שבמחוז קנט ברוד איילנד שבארצות הברית
מיכה מייקסנר
מיכאל (מיכה) מייקסנר (נולד ב־31 במרץ 1958) הוא מנכ"ל רכבת ישראל ואלוף־משנה במילואים.
ביוגרפיה
מייקסנר נולד ב־31 במרץ 1958 בעפולה. בשנת 1985 סיים תואר ראשון בהנדסת מכונות באוניברסיטת בן־גוריון ושנה לאחר מכן המשיך לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, אותו הוא סיים ב־1991.
בשנים 1996 ועד לסוף שנת 2000 כיהן כראש הרשות לפיתוח טנק המרכבה ולאחר מכן כראש מחלקת מערכות ממונעות ביחידה הטכנולוגית של אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה בצה"ל.
בספטמבר 2003 השתחרר מהצבא והחל לכהן כמנכ"ל חברת ייצור האוטובוסים "מרכבים". בתפקיד זה הוא כיהן במשך 12 שנים. החל מאפריל 2016 ועד סוף יולי באותה שנה שימש מנכ"ל קבוצת "חוד אסף תעשיות" שעיסוקה מחזור מתכות.
באפריל 2018 החל לכהן כמנכ"ל חברת "אימקו תעשיות", המפתחת, מתכננת ומייצרת מוצרים למערכות צבאיות ותעופתיות.
כמנכ"ל הרכבת
ב־25 ביוני 2019 נכנס לתפקיד מנכ"ל רכבת ישראל.
במהלך כהונתו, הושם דגש על התקדמות פרויקט חשמול מסילות רכבת ישראל ונחנכו קווים חשמליים חדשים (השרון-אשקלון למשל), אך התקדמות הפרויקט באה על חשבון פגיעה בשירות הנוסעים בלילות וגם בירידת תדירות הרכבות בשעות היום.
בחודש אפריל 2020, בעת התפרצות נגיף הקורונה בישראל בוצעה נסיעת המבחן החשמלית הראשונה במסילת איילון עד תחנת סבידור מרכז. עקב השבתת תנועת הרכבת בישראל ובהוראת שר התחבורה, בצלאל סמוטריץ', הואצו פרויקטים רבים לשדרוג תשתית המסילות ואף בוצע שיפוץ וניקיון בתחנות הרכבת במטרה לנצל את זמן המסילה הפנוי ככל האפשר תוך מניעת הפגיעה בציבור הנוסעים ברכבות.
בתקופתו החלה להתבצע התקנתה של מערכת איתות הרכבות המתקדמת בעולם – ETCS. המערכת מאפשרת נסיעה בטוחה יותר וגם את הגדלת כמות הרכבות שניתן להעביר במסילה בכל שעה.
מייקסנר קידם תכנון ארוך טווח לרכבת ישראל ובמסגרתו הקמתן של המסילות המהירות בין המטרופולינים הגדולים בישראל (חיפה, תל אביב, ירושלים ובאר שבע).
בנובמבר 2022 מייקסנר היה שותף להסכם הפעלה חדש יחד עם משרד התחבורה ומשרד האוצר. באותה שנה פעל מייקסנר להעברת מרכז השליטה והבקרה של רכבת ישראל, משוא"ה, אל קומת מוקדי הרכבת בבניין ההנהלה בלוד, שכלל שיפורים טכנולוגיים לניהול תנועת הרכבות.
ב־14 במאי 2023 הודיע על התפטרותו מתפקיד מנכ"ל הרכבת.
חיים אישיים
מייקסנר נשוי ואב לשלושה, מתגורר בפתח תקווה.
ארלז קורט
נכון לשנת 2001 התגוררו בשכונה 9,659 תושבים.
היסטוריה
אזור ארלז קורט היה אזור חקלאי בו גידלו תבואות וירקות עבור שוקי לונדון. לאחר הכיבוש הנורמני היה האזור בשליטת רוזני אוקספורד ממשפחת ורה (Vere). בספר יום הדין משנת 1086 מצוין כי אוברי דה ורה הראשון התגורר באחוזת ג'פרי דה מונטבריי. בהמשך הפך אוברי דה ורה לנתין הכתר אשר העניק לו את השטח ישירות. חצרם של רוזני אוקספורד היה ממוקם במקום בו ממוקמת כיום תחנת הרכבת התחתית של ארלז קורט (הנקראת על שם החצר).
הקמת תחנת הרכבת בשנת 1865–1869 הייתה הזרז אשר גרם לפיתוח האזור והפיכתו מאזור חקלאי לשכונות מגורים. במשך עשרים השנים שאחרי הקמת תחנת הרכבת בשנת 1867 הפך האזור לפרוור צפוף ובו 1,200 בתים ושתי כנסיות. שכונות סהר ארדלי (Eardley Crescent) וגני קמפספורד (Kempsford Gardens) אשר נבנו בין השנים 1867 ו-1873. בשנת 1873 החלה הבנייה באזור כיכר ארלז קורט ודרך לונגרידג' (Longridge Road ), ובשנת 1874 החלה הבנייה באזור דרך נוורן (Nevern Place). בשנת 1876 החלו הבנייה לצידי דרך טרבוביר (Trebovir Road) ובשכונת גני פילביץ' (Philbeach Gardens). כיכר נוורן (Nevern Square) נבנתה בשנת 1880.
לאחר מלחמת העולם השנייה התיישבו בשכונה מהגרים רבים מאוסטרליה ומניו זילנד, דבר שהביא לשכונה את הכינוי "סמטת קנגורו" (Kangaroo Alley).
אדריכלות
בשכונה מבנים רבים שנבנו בראשית ובאמצע התקופה הוויקטוריאנית בסגנון ויקטוריאני טיפוסי. מבנים אלה נבנו לרוב סביב כיכרות שבהם נבנו גנים קהילתיים כגון גני ברמהאם (Bramham Gardens) וגני קורטפילד (Courtfield Gardens) וכן כיכר נוורן ושכונת גני פילביץ' שנבנו סביב גנים פורמליים, שהמפתחות אליהם ניתנו רק לתושבי השכונה.
תרבות
בשכונה ממוקם תיאטרון פינבורו אשר נפתח בשנת 1980 כתיאטרון קהילתי מקומי וזכה לפרסים רבים. במועדון הטרובדור שבשכונה הפועל מאז שנת 1954 הופיעו אמנים רבים בהם בוב דילן, ג'ימי הנדריקס ואלוויס קוסטלו.