cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קריית החינוך בן-גוריון (נס ציונה)
היסטוריה
עד שנת 1961 היו בנס ציונה רק בתי ספר יסודיים. תלמידים שביקשו להמשיך את לימודיהם בבית ספר תיכון נסעו לרחובות או לראשון לציון הסמוכות. לקראת שנת הלימודים תשכ"ב הוקם בית הספר בסיוע משרד החינוך. לאורך השנים פעל כתיכון עצמאי הקולט תלמידים משתי חטיבות ביניים סמוכות - גולדה מאיר ומנחם בגין. בשנת הלימודים תשע"ד התאחד התיכון עם חטיבת בגין לקריית חינוך שש שנתית על שם בן-גוריון.
קריית החינוך ממוקמת בראש גבעת מיכאל ובה נמצאת אנדרטה לזכר החיילים מניו זילנד שנהרגו בקרב עיון קרא.
מסלולי לימוד ומגמות לימוד בתיכון
בבית הספר פועלים מספר מסלולי לימוד לבגרות מלאה, ביניהם:
קריית החינוך ע"ש בן-גוריון היא מקום משכנו של רדיו קול נס ציונה, רדיו חינוכי המופעל על ידי תושבים ונוער מהעיר. מגמת התקשורת של התיכון לומדת במתחם הרדיו.
Only You (שיר של יאזו)
ב-1999 השיר יצא מחדש בתור רמיקס ואף צולם לו קליפ.
ב-2015 השיר יצא לאור בשלישית בגרסת הופעה חיה אשר התרחשה בתצוגת אופנה בלונדון תחת השם "Alison Moyet – Live for Burberry EP".
בנובמבר 2017 השיר יצא בפעם הרביעית כאשר נוצר לו רמיקס עבור אירוע של חברת "בוטס". הרמיקס יצא תחילה ליוטיוב ושבוע לאחר מכן גם להורדה דיגיטלי.
הגרסה של סלינה גומז
בשנת 2017 יצאה לשיר גרסת כיסוי של הזמרת סלינה גומז אותה ביצה הזמרת עבור הפסקול של העונה הראשונה של הסדרה 13 סיבות למה. השיר שוחרר באופן רשמי ב-30 במרץ 2017 וכשלושה וחצי שבועות לאחר מכן גם הועלה לערוץ היוטיוב של הזמרת. במהלך השנים נעשו לשיר מספר גרסאות כיסוי נוספות.
היינריך ברלינג
היינריך כריסטוף גוטליב ברלינג (בגרמנית: Heinrich Christoph Gottlieb Breling; 14 באוקטובר 1849 – 6 בספטמבר 1914) היה צייר ז'אנר והיסטוריה גרמני ומייסד שותף של מושבת האמנים פישרהודה.
ביוגרפיה
היינריך ברלינג העביר את ילדותו בפישרהודה כבן לשומר בווילהלמהאוס. בין השנים 1863 עד 1869 למד במרכז הטכני בהנובר. משנת 1872 היה תלמידו של וילהלם פון דיז במינכן. בשנת 1883 מונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות במינכן. החל משנת 1884 היה היינריך ברלינג צייר החצר של המלך לודוויג השני של בוואריה וצייר כמה ציורי צבעי מים של המלך ובתי מגוריו, וכן היה מעורב בקישוט ארמונות הרנכימיזה ולינדרהוף.
בשנת 1892 עבר היינריך ברלינג לפישרהודה עם אשתו אמאלי, לבית מאייר (1856–1933) ושש בנותיהם.
בשנת 1908 הקים את הסטודיו החדש שלו באוטרסברג, שעדיין שימש את נכדו טים ונכדתו. נכדתו מאותם הנישואים, קאטו ואן ביק, הוצאה להורג ב־5 באוגוסט 1943 בברלין-פלוטזני כחברה במחתרת "התזמורת האדומה" הידועה.
בתו הבכורה השנייה, לואיזה מודרזון-ברלינג (1883–1950), הייתה נשואה לצייר הנוף הגרמני אוטו מודרזון (1865–1943). נכדו מנישואין אלה הוא הצייר כריסטיאן מודרזון. בתו אמלי ברלינג (1876–1966) הפכה למורה בהנובר, ציירת, פסלת וקרמיקאית.
היינריך ברלינג התפרסם כצייר ז'אנר והיסטוריה, ותיאורי מלחמות וקרבות היו נושא חשוב ביצירתו. עבודתו המאוחרת יותר, התקרבה לאימפרסיוניזם, נעלמה במידה רבה.
הוא נפטר בגיל 64 ונקבר בבית העלמין פישרהודה (מחוז ורדן).
יחסי פקיסטן–קרואטיה
יחסי פקיסטן–קרואטיה הם יחסי החוץ בין פקיסטן לקרואטיה.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-20 ביולי 1994. ב-28 באוגוסט 2000 נחתמה אמנת סחר ושיתוף פעולה כלכלי בין המדינות, אשר נכנסה לתוקף בפברואר 2001. ב-1 ביולי 2007 נחתם מזכר הבנות בין משרדי החוץ בשתי המדינות.
משפט אגורוף
משפט אגורוף (או משפט סבריני-אגורוף) מבטא עיקרון יסודי באנליזה פונקציונלית, לפיו כל סדרת פונקציות המתכנסת לפונקציה גבולית, במונחי תורת המידה היא "כמעט" מתכנסת במידה שווה. כלומר כל התכנסות של סדרת פונקציות קרובה להיות התכנסות במידה שווה במובן של קירוב שיתואר בהמשך.
את המשפט הוכיחו באופן לא תלוי המתמטיקאי האיטלקי קרלו סבריני בשנת 1910, והמתמטיקאי והפיזיקאי הרוסי דמיטרי אגורוף בשנת 1911.
נוסח פורמלי
יהי מרחב מידה סופי. כלומר. תהי סדרת פונקציות מדידות המתכנסת נקודתית לפונקציה גבולית f כמעט תמיד.
כישלון משפט אגורוף במרחב מידה אינסופי
נתבונן במרחב כאשר \lambda היא מידת לבג. מידתו של מרחב זה היא אינסופית (למעשה היא אף סיגמא-סופית). ניתן לראות כי סדרת הפונקציות המציינות מתכנסת נקודתית לפונקציה הגבולית אפס, אך אינה מתכנסת במידה שווה על אף תת-קבוצה ממידה אינסופית של הממשיים.
הוכחה
נסמן. נשים לב כי אם ורק אם לכל j \geq n מתקיים.
המשמעות של ההתכנסות f_n \to f כמעט תמיד היא שמתקיים, ומההנחה כי המרחב סופי נובע שניתן להשתמש ברציפות המידה ולהסיק כי.
כעת בהינתן, לכל k נבחר n_k מספיק גדול שעבורו. נגדיר ונקבל כי.
ברור מהגדרת E שלכל x \in E^c מתקיים, כאשר j אינו תלוי ב-x, ולכן על E^c ההתכנסות היא במידה שווה.
טמאש הלר
טמאש הלר (בהונגרית: Heller Tamás; נולד בדברצן, 19 בנובמבר 1946) הוא שחקן, פרפורמר, מלחין, פזמונאי, יהודי-הונגרי זוכה פרס האמן המצטיין.
ביוגרפיה
הלר נולד במשפחה יהודית בעיר דברצן. הוא התוודע ליסודות המשחק על במת הילדים המפורסמת של מרתה פנייש (יחד עם השחקנית בורי קאלאי). בשנת 1965 נרשם עם האנסמבל פריצ'קה לתוכנית הטלוויזיה "מי יודע מה?" אבל הם הודחו בחצי הגמר. לאחר סיום לימודיו בגימנסיה למד ככל הנראה צילום ואחר כך שירת בצבא ההונגרי.
בין השנים 1972–1978 שיחק ב"תיאטרון צ'וקונאי של דברצן". לאחר מכן עבר לבודפשט ומשנת 1978 עד 2012 היה חבר בלהקת השחקנים של בימת מיקרוסקופ. המגוון של תפקידי דמיות הפרוזה שלו ואלה של הקברט המוזיקלי בולטים על הבמה ההונגרית. לאחרונה הוא כותב בעצמו את המילים והמוזיקה של שיריו.
קורמורן מנומר אוסטרלי
קורמורן מנומר אוסטרלי (שם מדעי: Phalacrocorax varius) הוא מין של עוף ימי ממשפחת הקורמורניים אשר חי בחופי אוסטרליה וניו זילנד.
קורמורנים ממין זה חיים בלהקות גדולות, לעיתים של מאות עד אלפים, המקננות יחדיו לאורך החופים שלאוסטרליה וניו זילנד. האוכלוסיות יציבות ולא נשקפת להם סכנה והם דגות באוקיינוס השקט ובמימי אוסטרליה בים ולעיתים גם במים מתוקים. העופות צוללים יחדיו למים ומחפשים בהם דגים, סרטנים, קרילאים ויצורים דומים ולעיתים עוקבים אחרי דגים גדולים או כרישים המוצאים טרף. הקורמורנים יכולים צוללים בערך ל-40 שניות וצלול לעומק של עשרה מטרים. לאחר שניזונו היטב הם עולים ליבשה, על גזע עץ או סלע ופורשים את כנפיהם לייבושם.
הקורמורנים מקננים על צוקים, על סלעים וגם על עצים וגודל הקן המורכב מענפים, עלים ולעיתים גם מצואה 80 ס"מ בערך. בתוך הקן הנקבה מטילה 2-5 ביצים, הבוקעות תוך 25-33 ימים.
תת-מינים: לקורמורן זה ישנם 2 תת-מינים
אהוד דקל
אהוד (אודי) דקל (נולד ב-31 באוגוסט 1957 בישראל) הוא קצין צה"ל במילואים, אשר השתחרר מן הצבא בדרגת תת-אלוף, לאחר ששימש ראש החטיבה לתכנון אסטרטגי באג"ת. כיהן כמנהל המכון למחקרי ביטחון לאומי.
שירות צבאי
בשנת 2008, עת השתחרר מצה"ל, מונה דקל לתפקיד ראש יחידת המטה למשא ומתן עם הפלסטינים. דקל שימש כסגן ראש המכון למחקרי ביטחון לאומי ולאחר מכן מונה למנהל המכון.
בשנת 2009 השתתף דקל בקורס מדריכי משלחות לפולין ביד-ושם, ויצא להדרכת משלחות נוער מספר פעמים בשנה.
אסיוט
אסיוט (בערבית: أسيوط) היא בירת המחוז הקרוי על שמה במצרים התיכונה. אוניברסיטת אסיוט היא אחת האוניברסיטאות החשובות במצרים. בעיר קיימת תשתית אסלאמית קיצונית שהייתה מעורבת מאז סוף שנות ה-70 של המאה ה-20 בעימותים קשים נגד הקופטים ונגד השלטון המצרי.
בסמוך לעיר המודרנית נמצאת העיר העתיקה של אסיוט.
היסטוריה
אסיוט הייתה בירתה של נום בערך בסוף האלף ה-4 לפנה"ס, כאשר הוקמה על הגדה המערבית של הנילוס. לקראת סוף האלף ה-3 לפנה"ס ירד קרנה של העיר.
הדום קרח
הדום קרח (באנגלית: ice piedmont) או קרחון הדום (Piedmont glacier) הוא שכבת קרח המכסה רצועת חוף נמוכה (מישור חוף), הנמוך מההרים שלצידו, והגבוהה מפני הים או ממדף קרח שעל פני הים.
קרחון הדום צורת ביניים בין קרחונים או זרם קרח לבין שדות קרח או כיפות קרח. הדומי קרח הם מניפות קרח נרחבות, הנוצרות מקרחונים ששנשפכו הגיעו אל שטח מישורי או לרגלי ההר. מניפות הקרח יתחברו יחד ויתאחדו לשדה קרח קטן לרגלי השטח מוצא ההדום. קרחוני הדום נבדלים מקרחוני עמק בכך שהם אינם זורמים בעמק מוגדר, אלא מתפשטים על פני שטח נרחב ומהווים מעין שדה קרח משני. תנועתו של קרחון ההדום איטית בהרבה מתנועתו של קרחון העמק. הוא שונה מחיפויי הקרח במהירותו הגדולה יותר, ואינו מתפצל לכיוונים שונים.
לקריאה נוספת
• Vijay P. Singh, Pratap Singh, Umesh K. Haritashya, editors, Encyclopedia of Snow, Ice and Glaciers, P 49
יחסי גאורגיה–ישראל
היחסים בין גאורגיה לישראל מוסדו לראשונה ב-1 ביוני 1992, לאחר פירוקה של ברית המועצות והכרזת העצמאות של גאורגיה. שתי המדינות מחזיקות שגרירויות זו אצל זו, כאשר שגרירות גאורגיה ממוקמת בתל אביב ושגרירות ישראל ממוקמת בטביליסי. בנוסף, קיימת בישראל לשכת מסחר העוסקת בפיתוחם והרחבתם של יחסי הסחר בין ישראל לגאורגיה.
יחסים דיפלומטיים
יחסיהם הדיפלומטיים של ישראל וגאורגיה היו מועטים מאוד עד הכרזת העצמאות של גאורגיה ב-1991 עם התפרקות ברית המועצות, וב-1 ביוני 1992 נחתם כינון היחסים הדיפלומטיים ביניהן. עד 1991 עלו מרבית יהודי גאורגיה לישראל בעיקר בגל העלייה הגדול בשנים 1971–1973, לאחר מאבק ממושך בשלטונות הסובייטים ועם שליחת מכתב ח"י המשפחות לוועדת זכויות האדם של האו"ם. בעזרת לחץ של הממשלה הישראלית, ועם מכתב שני שנשלח על ידי ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר, נפתחו שערי ברית המועצות לעלייה לישראל.
ב-12 במאי 2002, לאחר רעידת אדמה חזקה שהכתה בגאורגיה, שלחה ישראל סיוע הומניטרי לנפגעים במדינה בעזרתה של שגרירת ישראל בגאורגיה רבקה כהן.
בתאריכים 30 ביולי 2004 ו-31 באוקטובר 2006, ביקר נשיא גאורגיה מיכאיל סאקשווילי בישראל.
באוקטובר 2010 נכלאו בגאורגיה רוני פוקס וזאב פרנקל, שני אנשי עסקים ישראליים, שנגזר עליהם 7 ו-6.5 שנות מאסר בהתאמה בחשד למתן שוחד לסגן שר האוצר הגאורגי. השניים שוחררו לאחר מאסר של שנה וחודשיים בכלא הגאורגי, בעקבות לחצים על גאורגיה מצד נשיא המדינה שמעון פרס, ושר החוץ אביגדור ליברמן, שדרשו את חנינתם של שני הישראלים.
ב-10 ביולי 2011, נהרגה תיירת ישראלית בצפון גאורגיה לאחר שמיניבוס המכיל תיירים ישראלים התנגש במשאית והתהפך. בעזרת התערבות של שלטונות גאורגיה, טופלו הפצועים הישראלים במהירות והועברו להמשך הטיפול בישראל.
ב-13 בפברואר 2012, גילה עובד שגרירות ישראל בגאורגיה מטען שהוצמד לרכבו, שחנה בסמוך לנציגות הישראלית. האירוע הסתיים ללא נפגעים לאחר שחבלנים של משטרת גאורגיה הגיעו למקום ונטרלו אותו. האירוע קרה בסמוך לניסיון פיגוע אחר על שגרירות ישראל בניו דלהי שבהודו בו נפגעה באורח בינוני אשת דיפלומט בכיר בשגרירות לאחר שמטען שהונח ברכבה התפוצץ. על פי מקורות ישראליים רשמיים, האחראית לניסיונות הפיגוע הללו היא איראן, וכך גם האשים אותה ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
בישראל חיים כיום כ-1200 בעלי אזרחות גאורגית ובעלי זכות הצבעה בגאורגיה, שחלקם הצביעו בבחירות האחרונות במדינה בשנת 2008.
בדצמבר 2018 פורסם כי בין ישראל לגאורגיה התקיימו מגעים בנושא העברת שגרירות גאורגיה לירושלים.
בינואר 2020 חנכה גאורגיה קונסוליית כבוד בירושלים.
יחסים צבאיים
עד שנת 2005 העניקה ישראל לגאורגיה סיוע צבאי נרחב, הכולל השבחת מטוסי מיג 25 של חיל האוויר הגאורגי, מכירה של תחמושת ונשק קל של התעשייה הצבאית, ושליחת מומחים צבאיים שיסייעו באימון צבא גאורגיה. כאמור, בעקבות לחץ של רוסיה על ישראל, בפברואר 2005, הוגבלו היחסים הצבאיים בין המדינות, למכירת ציוד צבאי מישראל בלבד שאינו למטרה התקפית.
בשנת 2008, במהלך המלחמה בדרום אוסטיה, תמכה ישראל בגאורגיה בפן הצבאי והמדיני, והכירה בזכות השליטה שלה על המחוזות דרום אוסטיה ואבחזיה. בעת המלחמה גאורגיה נלחמה באמצעות מלט"ים תוצרת ישראל, שנמכרו לה טרם המלחמה. לאחר שהסלימו הקרבות בין הרוסים לגאורגים, והשימוש הגאורגי בנשק הישראלי גדל, חששו בישראל, כי התמיכה הביטחונית בגאורגיה תביא לתמיכה צבאית נגדית של רוסיה במדינות ערב ובפרט באיראן ותגרום להגעת נשק מתקדם לידי ארגון חזבאללה. הוויכוח החל עוד שנים קודם לכן בין משרד החוץ למשרד הביטחון בנוגע לתמיכה בגאורגיה, דבר שהביא לקריאה להקפאת מכירת נשק לגאורגיה על ידי משרד החוץ. על פי מקורות ביטחוניים היקף העסקאות השנתי ממכירת נשק לגאורגיה על ידי ישראל עומד על כ-200 מיליון דולר. רוסיה האשימה את ישראל כל העת בתמיכה צבאית בגאורגיה, ולאחר שיירטה מלט"ים תוצרת ישראל שהיו בשימוש גאורגיה, דרשה מישראל להפסיק את מכירות הנשק המתקדם אליה. ב-12 באוגוסט 2008, במהלך סיקור המלחמה בדרום אוסטיה, נפגע כתב "ידיעות אחרונות" צדוק יחזקאלי מירי בעיר גורי ונפצע באורח קשה, בתקרית שבה נהרגו שלושה עיתונאים מקומיים, צלם הולנדי ועיתונאים נוספים נפגעו. יחזקאלי הוטס לטיפול בישראל. בעיר נכחו גם ישראלים שהגיעו לפקוד את קברי משפחותיהם לרגל תשעה באב, ו-200 יהודים הועברו לבירה טביליסי. שלושה ימים לאחר מכן, ב-15 באוגוסט, נערך מפגן תמיכה בגאורגיה בעיר תל אביב כנגד התוקפניות הרוסית כלפי גאורגיה ובו יצרו המפגינים שרשרת אנושית ודרשו מישראל להגביר את תמיכתה בגאורגיה. ב-20 בנובמבר 2012, בעת מבצע עמוד ענן, התקיים מפגן תמיכה גדול למען ישראל בעיר טביליסי בגאורגיה. בנוסף שידרה הטלוויזיה הגאורגית תעמולה אוהדת כלפי ישראל וחולקו חוברות הסברה לטובתה בבתי הספר.
ב-28 בפברואר 2012 פורסם באתר ויקיליקס מסמך ביון אמריקני לפיו ישראל ורוסיה קיימו לפני כמה שנים עסקה, שבמסגרתה סיפקה ישראל לרוסיה צפנים של מל"טים שמכרה לגאורגיה, ובתמורה סיפקה לה מוסקבה צפנים של מערכת הגנה המשמשת את איראן.
ביוני 2013, הגיעה לביקור בישראל משלחת גדולה מגאורגיה שכללה את ראש ממשלת גאורגיה בידזינה איוואנישווילי ואת שר ההגנה הגאורגי איראקלי אלאסניה, במטרה לחדש את עסקאות הנשק איתה, ולקדם רכישת אמצעי לחימה הגנתיים דוגמת מל"טים וטילים נגד טנקים ומטוסים. היקף העסקאות של מכירת הנשק לגאורגיה על ידי ישראל עד שנה זו עמד על כ-2 מיליארד דולר.
יחסים כלכליים-מסחריים
ישראל נמנית בין שלוש המדינות החשובות ביותר לתיירות בגאורגיה. בשנת 2010 ביקרו בגאורגיה כ-20 אלף תיירים ישראלים. ב-12 במאי של אותה שנה, נחתמה אמנה למניעת כפל מס בין גאורגיה לישראל בהשתתפות שר האוצר יובל שטייניץ ושר הכלכלה הגאורגי. בכך הפכה גאורגיה למדינה ה-51 החתומה עם ישראל על הסכם זה. ב-18 באוקטובר 2012, נחתם הסכם תעופה בין שר התחבורה הישראלי ישראל כץ ושרת התחבורה של גאורגיה על הגדלת מספר הטיסות בין המדינות מ-6 בשבוע ל-10. בשנת 2004 מספר הנוסעים מישראל לגאורגיה וההפך עמד על כ-12 אלף, ואילו בשנת 2012, גדל המספר לכ-60 אלף נוסעים.
בשנים 2015–2017 נרשם בישראל גידול חד במספר מבקשי המקלט מגאורגיה. בעקבות זאת אושר באוקטובר 2017 נוהל הקובע כי בקשות אלה יידחו על הסף.
ב-30 במאי 2022 נפגשו ראש ממשלת ישראל, נפתלי בנט, השר לפיתוח הנגב ושר החקלאות עודד פורז וראש ממשלת גאורגיה, איראקלי ר'אריבאשוולי, לציון 30 שנה לכינון היחסים, והם דנו על שיתופי פעולה בתחום החקלאות, הסחר וההשקעות.
מחוות ואירועים בין המדינות
בשנת 2008, בחגיגות יום העצמאות ה-60 למדינת ישראל, נערך טקס חגיגי בבית הכנסת הגדול בעיר הבירה של גאורגיה טביליסי בנוכחות נשיא גאורגיה מיכאיל סאקשווילי. באוגוסט של אותה שנה, בעקבות המלחמה בין גאורגיה לרוסיה, נרתמה העיר אשקלון לטובת הפליטים שאיבדו את בתיהם במהלכה. נאספו בגדים וציוד רפואי עבור פליטים גאורגיים, ואף הוצע לשכן ילדים שאיבדו את בתיהם במלחמה בעיר.
בשנת 2010, התקיים בגאורגיה "שבוע ישראל", לציון 20 שנים מאז חידוש פעילותה של ישראל במדינות ברית המועצות לשעבר. השבוע כלל 18 אירועים ואורגן על ידי משרד המסחר ישראל-גאורגיה, שגרירות ישראל במדינה והסוכנות היהודית. את השבוע חתם משחק הכדורגל בין נבחרות ישראל וגאורגיה. בדצמבר של אותה שנה נערכה פגישה בין יו"ר הדירקטוריון של קק"ל אפי שטנצלר, אשת העסקים הגאורגית וסגנית נשיא לשכת המסחר ישראל-גיאורגיה יה צ'נטלדזה, מזכ"ל מפלגת העבודה והמארח חיליק בר ושגריר גאורגיה בישראל ואכטנג ג'אושוילי, במטרה לנטוע יער בהר הכרמל לאחר השרפה בו ב-2010, אשר יקרא "יער גאורגיה". כמו כן הציעה גאורגיה לארח ילדים ישראלים תושבי הכרמל שנפגעו בשריפה.
ב-13 בנובמבר 2012, הוענקה לאיש העסקים הגאורגי גריגול מיקלדזה אזרחות ישראלית, בנוכחות שר הפנים אלי ישי כאות לתרומתו הרבה לעם היהודי, וליהודי גאורגיה בפרט. בכך הפך מיקלדזה ללא יהודי הראשון מגאורגיה שמקבל אזרחות ישראלית.
בחודש מאי 2021, במהלך העימות בין ישראל לבין החמאס (מבצע שומר החומות), התקיימו בערים טביליסי ובטומי מפגני תמיכה בישראל, וזאת על ידי אזרחים גאורגים לצד ארגון "בית ישראל".
יהדות גאורגיה
ההזדהות של יהודי גאורגיה עם מדינת ישראל הגיעה לשיאה לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967. בתחילה, השלטונות הסובייטים סירבו לבקשת היהודים לעלות לישראל. באוגוסט 1969, 18 משפחות יהודיות מגאורגיה שלחו מכתב לוועדה לזכויות האדם של האו"ם, בתביעה להגר לישראל. המכתב היה התביעה הפומבית הראשונה של יהודים סובייטים לעליה לישראל. פעולה זו גרמה למערכה אינטנסיבית של ממשלת ישראל והעולם היהודי להתיר את עלייתם של יהודי ברית המועצות לישראל. מכתב שני נשלח בנובמבר 1969 לאו תאנט, המזכיר הכללי של האו"ם. ביולי 1971, קבוצה של יהודים גאורגים קיימו שביתת רעב במוסקבה. מאבקם של יהודי גאורגיה הוביל לשינוי היסטורי בעמדת השלטונות הסובייטים, ובמהלך שנות ה-70 החלה עליה מסיבית לישראל. כ-30,000 יהודים גאורגים עלו לישראל, וחלקם למדינות אחרות, כ-17% מיהודי ברית המועצות עלו בתקופה זו. מספר היהודים בגאורגיה ירד מכ-100,000 בשנת 1970 ל-24,800 ב-1989. מאז הכרזת העצמאות של גאורגיה ב-1991, אלפי יהודים גאורגים עלו לישראל. בשנת 1993 מספר היהודים בגאורגיה הוערך בכ-14,500 איש.
יהלומים (סדרת טלוויזיה)
יהלומים (באנגלית: Rough Diamonds) היא סדרת טלוויזיה ישראלית-בלגית מסוגת דרמת פשע, שעלתה לשידור ב-21 באפריל 2023.
הסדרה נוצרה על ידי רותם שמיר ויובל יפת. יפת שימש כתסריטאי הראשי, ושמיר ביים את פרקי הסדרה לצד הבמאית הבלגית ססיליה ורהיידן.
הסדרה בת שמונת הפרקים היא הפקה משותפת בין קשת לבין חברת ההפקה הבלגית De Mensen, והיא עלתה לשידור בנטפליקס ובתאגיד השידור הבלגי Eén. הסדרה נכללה ברשימה העולמית של עשר הסדרות הנצפות ביותר בנטפליקס, בימים הראשונים לשידורה.
עלילה
הסדרה מגוללת את סיפור תעשיית היהלומים שנאבקת על הישרדותה. הסדרה עוקבת אחר מאבקה של משפחת וולפסון החרדית, אחת המשפחות המשפיעות ביותר ברובע היהלומים של אנטוורפן שבבלגיה. לאחר שבן הזקונים במשפחה מתאבד, חוזר אחיו שיצא בשאלה, נח (קווין יאנסנס), מלונדון לאנטוורפן בניסיון לשמר את העסק המשפחתי. לצורך כך הוא משתמש בשיטות שאינן מקובלות במגזר.
הפקה
ההפקה פותחה על ידי קשת אינטרנשיונל ונמכרה לנטפליקס.
הצילומים החלו בקיץ 2021 ונמשכו עד חודש דצמבר של אותה שנה, עם כ-80 ימי צילום. בנובמבר 2021 התמקדו הצילומים במרכז הרובע היהודי-חרדי באנטוורפן, שם שכרה ההפקה דירה לצורך הצילומים.
פאוור פופ
פאוור פופ (שנכתב לעיתים גם בצורה "פאוורפופ") הוא סוג של פופ רוק המבוסס על מוזיקה מוקדמת של להקות כמו The Who, הביטלס, The Beach Boys והבירדס. מקורו באמצע שנות ה-60 כאשר מעריצי מוזיקה צעירים החלו למרוד ביומרות החדשות של מוזיקת הרוק והתפתחו בעיקר בקרב מוזיקאים אמריקאים שהגיעו שהתחילו את דרכם במהלך הפלישה הבריטית. הז'אנר משלב בדרך כלל הוק מלודי, הרמוניות קוליות, הופעה אנרגטית ומוזיקה שנשמעת "שמחה" המושתתת על ידי תחושת געגוע או יאוש.
את המונח "פאוור פופ" טבע חבר להקת The Who פיט טאונסנד בשנת 1967 כדי לתאר את סגנון המוזיקה שלהם. עם זאת, המונח נעשה מזוהה יותר עם אמנים הבאים משנות השבעים שביקשו להחיות את הפופ בסגנון הביטלס. צליל הז'אנר התבסס יותר הודות ללהיטים בתחילת שנות השבעים של Badfinger, The Raspberries ו- Todd Rundgren. אמנים שלאחר מכן שאבו מדי פעם מהתפתחויות כמו גל חדש, פאנק, גלאם רוק, פאב רוק, קולג' רוק ונאו-פסיכדליה.
הפאוור פופ הגיע לשיאו המסחרי במהלך עלייתם של הפאנק והגל החדש בסוף שנות השבעים, עם Cheap Trick, הנאק, the Romantics, Nick Lowe, Dave Edmunds ו-Dwight Twilley. במהלך תקופה זו, מבקרי מוזיקה שכתבו על התופעה פופולריות לשימוש במונח. לאחר תגובה לא פופולרית וביקורתית ללהיט הגדול ביותר של הז'אנר, "My Sharona" (הנאק, 1979), חברות התקליטים הפסיקו בדרך כלל להחתים קבוצות פאוור פופ, ורוב להקות שנות השבעים התפרקו בתחילת שנות ה-80.
במהלך העשורים הנמשכים המשיך הפאוור פופ בהצלחה מסחרית צנועה, בעוד שנותר במידה רבה מושא ללעג. בשנות התשעים התגלה גל חדש של להקות אלטרנטיביות שנמשכו לאמנים משנות השישים בגלל המוזיקה של שנות השמונים שהשפיעו עליהן. אף על פי שלא היו מוצלחים כמו קודמיהם, Jellyfish, the Posies, Redd Kross, Teenage Fanclub, ו-Material Issue היו אהודים ביקורתית. באמצע שנות ה-90 התפתח שלוחה של הז'אנר ששילב הרמוניות פאוור פופ עם פאנק אפטמפי, שכונה "פופ פאנק", הגיע לפופולריות של המיינסטרים.
פרנק ואנג
ואנג טאו או בשמו המערבי פרנק ואנג (בסינית: 汪滔, פין-יין: Wāng Tāo, נולד ב 1980) הוא מיליארדר סיני, מייסד ומנכ"ל DJI, חברה העוסקת בייצור כלי טיס לא מאוישים לשוק האזרחי.
ואנג הקים את חברת הרובוטיקה DJI (בשמה המלא SZ Dajiang Innovation Technology) בשנת 2006 בעודו סטודנט באוניברסיטת הונג-קונג למדע וטכנולוגיה, וזו הפכה מהרה לשולטת (על פי פורבס 70% מהשוק ב 2015) בתחום. הוא המיליארדר הראשון והיחיד בעולם (2016) מתחום הכטב"מים, כאשר החברה שמוכרת בכל העולם את המזל"ט המוצלח "פנטום" וסדרת המאביק המפורסמת, כבר עם הכנסות שנתיות של כמיליארד דולר.
הונו האישי הוערך בכ-5.4 מיליארד דולר והחברה מוערכת בכ-15 מיליארד דולר (מאי 2019).
פירוש חי
פירוש חי הוא סדרת ספרים המלווים מסכתות בתלמוד בבלי באמצעות איורים המסייעים בביאור הסוגיות המורכבות. הסדרה נוצרה על ידי הרב משה חיים פרוש, ויצאה לאור על ידי מכון רגנשברג.
הסדרה החלה כסדרת חוברות שיצאו על פרקים במסכת עירובין משנת תשמ"ב ועד שנת תשמ"ז. לאחר מכן המשיכה הסדרה בהוצאת פירוש על מסכתות שלימות בכריכה קשה. כותרי הסדרה:
ספרים נוספים יצאו על משניות מסכת יומא ומסכת סוכה.
שאיפת עשן
שאיפת עשן היא שאיפת כמות גדולה של אדים רעילים או תוצרי לוואי של בעירה דרך מערכת הנשימה וכתוצאה מכך פציעה חמורה או מוות. שאיפת עשן היא גורם התמותה העיקרי של קורבנות שרפה. שאיפה או חשיפה לתוצרי בעירה כגון גזים חמים עלולים לגרום לסיבוכים חמורים של הנשימה.
כ-50-80% ממקרי המוות כתוצאה מפגיעת שאיפת עשן, לא באו כתוצאה ממגע ישיר עם הלהבות, אלא כתוצאה מכוויות במערכת הנשימה. העשן החם פוגע או הורג על ידי שילוב של נזק תרמי, הרעלה וגירוי ריאתי ונפיחות, הנגרמים על ידי פחמן חד-חמצני, ציאניד ומוצרי בעירה אחרים.
קווין קרטר
קווין קרטר (באנגלית: Kevin Carter; 13 בספטמבר 1960 – 27 ביולי 1994) היה צלם דרום אפריקאי זוכה פרס פוליצר.
שאיפת עשן
תסמינים
התסמינים של שאיפת עשן נעים בין שיעול, הקאה, בחילה, ישנוניות ובלבול. כוויות באף, בפה ובפנים, שערות נחיריים חדות, קשיי נשימה וכיח פחמני (רוק שרוף) הם סימנים נוספים לפגיעה משאיפת עשן.
קווין קרטר
ביוגרפיה
קרטר נולד בשכונה של מעמד הביניים הלבן ביוהנסבורג. לאחר סיום לימודיו התיכוניים עבד בבית מרקחת, ולאחר מכן התגייס לחיל האוויר הדרום-אפריקאי ושירת בו ארבע שנים. במהלך שירותו ערק מהצבא וניסה לעבוד כתקליטן בתחנת רדיו, אך בסופו של דבר חזר לשירות.
שאיפת עשן
תסמינים
טיפול רפואי מוקדם עשוי להיות נחוץ כדי להציל את חיי המטופל, כולל הנשמה מלאכותית מכנית, גם אם האדם בהכרה מלאה. בהמתנה להתערבות רפואית, יש להביא את המטופל לאוויר צח ולתת לו חמצן רפואי במידת האפשר.
קווין קרטר
ביוגרפיה
לאחר שהיה עד ראייה לפיגוע ברחוב צ'רץ' בפרטוריה ב-1983 החליט קרטר להיות צלם עיתונות. הוא החל בצילום אירועי ספורט בסופי שבוע, וב-1984 החל לעבוד בעיתון הסטאר. הוא היה הראשון שתיעד נקלייסינג - הוצאה להורג של אדם בידי המון באמצעות כריכת צמיג מלא בדלק סביב חזהו וזרועותיו והצתתו.
שאיפת עשן
סיבות
גז הפליטה מורכב בעיקר בחומר הבוער ובחום שבו הוא נשרף. כל מרכיבי גז הפליטה יכולים להזיק מאוד לבריאות האדם. אולם בדרך כלל הוא מורכב משלוש קבוצות גדולות:
קווין קרטר
ביוגרפיה
ב-1993 נסע לסודאן, וצילם את תצלום "הנשר והילדה הקטנה". בתצלום נראית פעוטה הסובלת מרעב קשה זוחלת לעבר מרכז לחלוקת מזון, כשלידה נחת נשר אפור-כיפה. התמונה התפרסמה בניו יורק טיימס ב-26 במרץ 1993, וזכתה לתהודה רבה ברחבי העולם. ב-1994 זיכתה התמונה את קרטר בפרס פוליצר.
ב-27 ביולי אותה שנה התאבד קרטר באמצעות חיבור צינור מהאגזוז לתוך מכוניתו. במכתב ההתאבדות שהותיר כתב הסביר שסבל מדיכאון קשה הן עקב מצוקה כלכלית אליה נקלע והן עקב זכרונות המראות הקשים אליהם נחשף ושאינם מרפים ממנו, של אלימות, הריגות, גופות וילדים גוועים ברעב או פצועים.
מילטון רזניק
מילטון רזניק (באנגלית: Milton Resnick; 7 בינואר 1917 – 12 במרץ 2004) היה אמן אמריקאי. חלק מהציורים הגדולים ביותר שוקלים יותר משלוש מאות קילוגרמים, כמעט כל המשקל בעקבות השימוש בצבע רב. הייתה לו קריירה ארוכה ומגוונת, שנמשכה כששים וחמש שנים. הוא הפיק לפחות שמונה מאות בדים ושמונה אלפים עבודות על נייר ולוח.
הוא גם כתב שירה על בסיס כמעט יומי במשך שלושים השנים האחרונות לחייו. הוא היה קורא נלהב, דובר מרתק ומספר סיפורים מחונן, המסוגל לשוחח עם קהל המכללות בפגישות שעשויות להימשך שלוש שעות.
יחסי הממלכה המאוחדת–הרפובליקה הדומיניקנית
יחסי הממלכה המאוחדת–הרפובליקה הדומיניקנית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדומיניקנית לבין הממלכה המאוחדת.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1871. בשנת 2016 ביקרה משלחת פרלמנטרית בריטית ברפובליקה הדומיניקנית, על מנת לחזק את היחסים בין שתי המדינות.
יחסי אוסטריה–מלזיה
יחסי אוסטריה–מלזיה הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין אוסטריה למלזיה.
התקופה הקולוניאלית
היחסים בין המדינות החלו בשנת 1866 בתקופת האימפריה האוסטרית, כאשר אישר פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה את פתיחת קונסוליית הכבוד הקיסרית-מלכותית בפננג. עם זאת, כאשר בריטניה הכריזה מלחמה נגד האימפריה האוסטרו-הונגרית באוגוסט 1914, הקונסוליה האוסטרית נסגרה והקונסול האוסטרי האחרון בפננג נעצר והגורש לאוסטרליה על ידי הממשל הבריטי.
היסטוריה קשורה אחרת ממוקמת באי בורנאו, כאשר הקונסול האוסטרי-גרמני בהונג קונג, הברון פון אוברבק קיבל שטח בחוף המערבי של צפון בורניאו לאחר שקודם על ידי סוחר אמריקני בשם ג'וזף ויליאם טורי בהונג קונג. פון אוברבק יצא אז לברוניי כדי לחדש את הוויתור מהטמנגונג מברוניי, וחוזה דומה מסולטנות סולו ב־22 בינואר 1878. כדי לממן את תוכניותיו לשטח, פון אוברבק זכה לגיבוי כספי מצד האחים דנט (אלפרד ואדוארד). עם זאת, לאחר מאמץ רב לקדם את השטח לממשלות אוסטריה וגרמניה, הוא לא הצליח להשיג תשומת לב מהשניים לכבוש את השטח. מאוחר יותר נסוג אוברק ב-1879 והשאיר אותו לאלפרד דנט לניהול השטח.
יחסים נוכחיים
האוסטרים כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ראשונים ב-6 באוגוסט 1962. בשנת 1967 הקימה אוסטריה את קונסוליית הכבוד שלה בקואלה לומפור ובין 1973–1974 נפתחו שגרירות אוסטריה בקואלה לומפור ושגרירות מלזיה בווינה.
יחסים כלכליים
בשנת 2005, מלזיה וסינגפור היו שותפות הסחר העיקריות של אוסטריה, כאשר מלזיה הפכה לשותפה החשובה ביותר של אוסטריה בדרום-מזרח אסיה. ההשקעה העיקרית של אוסטריה במלזיה טמונה בעיקר בתחומי האנרגיה ומשאבי הטבע. בשנת 2009, המשבר הפיננסי השפיע על קשרי הסחר בירידה של 30%, אך לאחר מכן השתפר המצב לאחר ביקורו של נשיא אוסטריה היינץ פישר בשנת 2011. מאז 1976 נחתמו כמה הסכמים בין המדינות.
הדום הקרח רייט
הדום הקרח רייט (באנגלית: Wright Ice Piedmont) הוא הדום קרח מערבית למפרץ לנקסטר, בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גילוי הדום הקרח
הדום הקרח צולם מן האוויר על ידי האנטיג אירוסרוויירס בע"מ (Hunting Aerosurveys Ltd) בין השנים 1957–1955.
הדום הקרח מופה בהתבסס על תצלומי אוויר אלה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
מקור השם
שמו של הדום הקרח ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה בשנת 1960.
הדום הקרח נקרא על שמם של וילבור רייט ושל אחיו אורוויל רייט, מהנדסי אווירונאוטיקה אמריקאים שהיו הראשונים שהצליחו לבנות ולהטיס מטוס שמיש, בעל מנוע, יכולת בקרה ויכולת להטיס בן־אדם בתוכו.
קרבות הרדוניה
קרבות הרדוניה היו שני קרבות שהתרחשו במהלך המלחמה הפונית השנייה בין הרפובליקה הרומית לקרתגו על השליטה בעיר הרדוניה. שני הקרבות הסתיימו בניצחון קרתגני ובהשמדת הכוחות הרומיים שהשתתפו בהם.
הקרב הראשון
הרדוניה (בלטינית Herdonia כיום אורדונה שבאיטליה) הייתה עיר רומאית בפוליה. לפני המלחמה הפונית השנייה לא ידוע עליה דבר. לאחר קרב קאנאי בשנת 216 לפנה"ס העיר בגדה ברומא ועברה לצד חניבעל ברקה. בשנת 212 לפנה"ס הביס חניבעל את מרקוס קנטיניוס פנולה בקרב סילארוס, והשמיד את צבאו. הוא ניצל את ניצחונו, ונע עם צבאו לפוליה במטרה להדק את שליטתו במחוז זה.
ליוויוס לא מספק פרטים רבים על מהלך הקרב. חייליו של חניבעל הסתערו על הצבא הרומי בו זמנית מהחזית ומהמארב, ולא התקשו למוטט את המערך הרומאי. כשראה פלאקוס שהקרב אבוד, נמלט משדה הקרב עם 200 פרשים. שאר צבאו הושמד על ידי כוחותיו של חניבעל. טיטוס ליוויוס כותב, שלאחר הקרב הוגלה פלאקוס מרומא כעונש על תבוסתו והתנהגותו בקרב.
הקרב השני
בשנת 210 לפנה"ס נע הפרוקונסול גנאיוס פולביוס קנטומלוס לאזור הרדוניה עם 25,000 איש (2 לגיונות רומאים וכוח דומה של בעלות הברית האיטלקיות). לקנטומלוס היה יסוד להאמין שהעיר תעבור לצד הרומאי, משום שמאחזיו של חניבעל בפוליה התמעטו וצבאו נמצא הרחק מהעיר, בברוטיום. לכן הוא לא התנהג בזהירות, הקים את מחנהו בנקודה לא נוחה להגנה, ולא ביצר אותו כראוי. חניבעל קיבל מידע על הגעת הצבא הרומאי לעיר, ונע במהירות עם צבאו לכיוון הרדוניה בסדרת מסעות מזורזים. קנטומלוס הופתע מהופעת צבאו של חניבעל, שנהנה מעדיפות מספרית, ונערך בחופזה לקרב.
הקרב נפתח בהתקפה של הלגיון הרומאי החמישי וחיילות העזר האיטלקיים באגף השמאלי. חניבעל שלח את כוח הרגלים שלו להתמודד עם המתקפה הרומית, והורה לפרשים להמתין עד שכל הצבא הרומאי יגרר לקרב, ואז לנוע סביבו ולהסתער על עורפו וכן על המחנה הרומאי שנותר חסר מגן. הלגיונות הרומיים ספגו אבדות כבדות בקרב שהתפתח, אך המערך שלהם החזיק מעמד. בשלב זה נתן חניבעל את האות, והפרשים שלו הסתערו מהעורף על הלגיון הרומאי השישי, שהוצב בדרג האחורי, ולאחר שמוטטו את מערכו המשיכו לתקוף מהעורף את הכוחות הרומיים, שלחמו בקו החזית. הרומאים, שהותקפו במקביל מחזיתם ומעורפם, נטבחו, ורוב הצבא הרומי הושמד. קנטומלוס נהרג בשדה הקרב, ועמו 11 טריבונים צבאיים. ליוויוס כתב, שאין ביכולתו לקבוע במדויק כמה אבדות ספגו הרומאים בקרב, משום שמקורותיו נקבו במספרי אבדות שונים, שנעו בין 7,000 ל-13,000 חיילים.
תוצאות
לחניבעל נודע כי אזרחי העיר היו נכונים להסגיר את העיר לידי הרומאים אילו רק התאפשר להם. הוא החליט להעניש את העיר ולהפוך אותה לדוגמה על מנת להרתיע ערים אחרות מעריקה לצד הרומאי. הוא החריב ושרף את הרדוניה, הגלה את תושביה לערים אחרות בדרום איטליה, והוציא להורג את מנהיגי הסיעה הפרו-רומאית בעיר.
החיילים הרומאיים, ששרדו את התבוסה בקרב הרדוניה השני, נמלטו לסאמיניום. בשנת 209 לפנה"ס הם נאספו בידי קווינטוס פאביוס מקסימוס, והוגלו לסיציליה כעונש על פחדנותם (בדומה לחיילים הרומיים ששרדו מקרב קאנאי). המצביא הרומי מרקוס קלאודיוס מרקלוס ניסה לנקום בחניבעל על התבוסה בקרב נומיסטרו, אולם הקרב הסתיים ללא הכרעה. ניצחונותיו הגדולים של חניבעל בקרבות הרדוניה לא שינו את מצבו האסטרטגי במערכה באיטליה. מאזן הכוחות הצבאי נטה לרעתו והוא נדחק בהדרגה לשטח מצומצם בדרום איטליה, ונאלץ לבסוף לפנות את חצי האי האפניני בשנת 203 לפנה"ס.
ספינות הסער
ספינות סער הן שם כולל לתוכנית בניין הכוח הימי של חיל הים הישראלי, שראשיתה בשנות ה-60 של המאה ה-20. תוכנית זו הביאה לניצחונו של החיל במלחמת יום הכיפורים ולחיזוק עוצמתו. מטרת התוכנית הייתה יצירת כוח ימי שיאפשר יוזמה התקפית בזירה הימית, ולא יסתפק בהגנת החוף. מעבר לכך, את התוכנית ייחדה שבירת מוסכמות בלחימה בתחום הימי, על ידי יצירת עדיפות טכנולוגית של יחידת הלחימה ועדיפות כמותית ביחידות לחימה בתקציב מועט.
התוכנית נבנתה על ידי אנשי חיל הים והתעשייה הביטחונית הישראלית בשיתוף פעולה, להביא מענה לצורכי הביטחון של ישראל בים תוך שימוש בטכנולוגיה מתקדמת. נכונות התפיסה הוכחה מבצעית במלחמת יום הכיפורים.
כל ספינות הסער בחיל הים מופעלות במסגרת שייטת ספינות הטילים.
יישום התוכנית
לחיל הים לא היה אז ציוד לחימה יעיל. הושם דגש במימוש על הצטיידות מהירה. נבחר גוף כלי שיט מוכח והוזמנה סדרת ייצור ויתור על שלב אבטיפוס. גם הסדרה השנייה הוזמנה מחוץ לישראל. הכוונה למעבר לבנייה בישראל התממשה בסדרה השלישית. רכישה וזיווד החימוש והציוד המתקדם נעשו תוך כדי המשך פיתוחם.
כבר בתחילת יישום התוכנית התרחשה הצטיידות ציי ערב בספינות אוסה וקומאר נושאות טילי סטיקס ארוכי טווח. אלו נעשו למטרות המועדפות ונוצר פער טווחים לטובת האויב. לבסוף הוחלט להצטייד בכל זאת בטילי גבריאל על אף טווחם הקצר, ולמצוא מענה לטווח העדיף של טילי סטיקס בפיתוח אמצעי התגוננות ותורת לחימה מתוחכמת. תורת הלחימה והתפעול הנכון הוחדרו בתרגילים רבים ובתחקירים חושפניים עד שכל אחד בצוות ידע את הנדרש ממנו.
במסגרת סדרת ספינות הסער פותחו ונבנו ספינות טילים מדגמי סער 1, סער 2, סער 3, סער 4 וסער 4.5. אחריהן נבנו קורבטת טילים עם מנחת למסוק מדגם סער 5, וקורבטת טילים גדולה מדגם סער 6, שעקרונות הפעלתם ופיתוחה שונים.
התפתחות הלחימה הימית
הלחימה הימית בטכנולוגיה ששררה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה חייבה הפעלת כלי שיט גדולים רבים המסוגלים לשאת מערכות נשק כבדות. כדי להגיע לעדיפות התקיים בין המדינות הימיות מרוץ חימוש שתבע אמצעים רבים. מצבה הגאופוליטי של ישראל - כמדינה במצור יבשתי, שעורקי החיים שלה עוברים בימים, ועיקר אוכלוסייתה מתגוררת על חוף הים התיכון - העמיד אותה בסכנה בזירה הימית. ברם, אמצעיה התקציביים המוגבלים חייבו ריכוז מאמץ לבנית כוח אווירי ויבשתי. אספקת הנשק המסיבית של ברית המועצות לציי מצרים וסוריה הקצינה את החולשה של ישראל בזירה הימית.
ההישג המיוחד בתוכנית ספינות הסער היה שבירת המוסכמות בתחום הימי כשהביא עדיפות טכנולוגית בתקציב מועט. מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 פעלו אנשי חיל הים והתעשייה הביטחונית הישראלית בשיתוף פעולה, לקדם את הטכנולוגיה של הלחימה הימית ולהביא מענה לצורכי הביטחון של ישראל. חיל הים המצרי היווה את האיום העיקרי בים. בתחילת תהליך הפיתוח, נערך חיל הים הישראלי כנגד משחתות הסקורי של חיל הים המצרי. עם הגעת ספינות הטילים קומאר ואוסה מתוצרת ברית המועצות נעשו הן למטרה העיקרית. גם הצי הסורי הצטייד בהן ונוצר צורך לפעולה בשתי הזירות.
הדגש הושם על היערכות כנגד טילי הסטיקס שבהם צוידו ספינות אלה. טווח הטילים הללו (כ-50 ק"מ), ראש-נפץ גדול (500 ק"ג) וירי בשיטת "שגר ושכח", איפשר להם פגיעה מרחוק במרכזי אוכלוסייה בישראל. על חיל הים היה להתפתח ללא הרף ולבנות את כוחו כדי לעמוד באתגרים המוצבים בפני המדינה בזירה הימית.
תוכנית "ספינות הסער" הבסיסית השתרעה על תקופה של כ-25 שנה מ-1956 עד 1980. ניתן לראות את ראשיתה בתחקיר קרב חיפה מול אבראהים אל-אוול במלחמת סיני. דרך הכנעת המשחתת המצרית ספגה ביקורת פנימית בחיל הים על השימוש בתחמושת רבה ופגיעות מעטות. הקרב חידד את ההכרה בחוסר התועלת בהפעלת מספר קטן של משחתות ישנות. גיבוש הצורך המבצעי והאפיון של כלי השיט נעשו בתהליך שנפרש על פני מספר שנים.
במלחמת ששת הימים היו מערכות הטילים בפיתוח וכלי השיט בשלבי ייצור, אך בים עוד לא היה דבר. הטלת המצור הימי על ידי המצרים במצרי טיראן לפני המלחמה וכיבוש חצי האי סיני בידי צה"ל במהלכה הביאו את שר הביטחון משה דיין להחליט על הצורך בספינות סער גם בים סוף. הבנייה נעשתה במקביל לאירועי מלחמת ההתשה ואחריה. בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים היה מרבית הכוח בכשירות מבצעית, וכולו (14 ספינות) הוצב בים התיכון. ההישגים בקרבות הטילים היו מרשימים. הושגה שמירת חופש השיט לישראל.
במהלך תוכנית ספינות הסער התחלפו מפקדי חיל הים, כשכל אחד במשמרתו הוסיף נדבך ועקרונות התהליך נשמרו. תהליך ספינות הסער קיבל חשיבות עליונה בפעילותו של חיל הים. הראייה הכוללת וארוכת הטווח של שרי הביטחון גברה על שיקולי המטה הכללי. שיתוף אינטרסים שהביא לתיאום בין חיל הים לתעשיות הביטחוניות תרם להצלחת הפיתוח וההצטיידות.
בעיית הביטחון בזירה הימית
בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים, הגבול הימי של מדינת ישראל היה מוקף אויבים, דבר שהתנגש עם צורכי הקיום המודרניים, המחייבים קשר עם העולם. כ-97% מנפח המטענים לישראל וממנה עוברים בדרך הים. קשר כזה יכול להתקיים רק כאשר נתיבי הים פתוחים. המדינה שוכנת לחוף שני ימים, הים התיכון וים סוף. מרבית האוכלוסייה והתשתית האסטרטגית (נמלים, תחנות הכוח והתעשייה) פרוסות לאורך חופי הים התיכון, דרכו מתקיים הקשר הימי עם מדינות אירופה ואמריקה. בעבר, היו תקופות של חסימת נתיב השיט לאילת, שהסבו למדינה נזק כלכלי, אך חסימת האפשרות לשיט חופשי בים התיכון איננה נסבלת. מראשית קיומה ספגה ישראל פלישה קרקעית בכל הגזרות ותקיפות אוויר על כל המרחב. בחלק מהמלחמות הכריזו מדינות ערב גם על מצור ימי, אך הצליחו לכפות אותו חלקית רק בים סוף. הפעולות נגד השיט הישראלי עשויות להתבצע במרחק גדול מחופי הארץ כפי שהתרחש במלחמת יום כיפור בזירת הים האדום, מבלי להתחשב בכוח האווירי של ישראל.
מפקדי צה"ל לא היו שותפים לחששות ממצור ימי ולא הכירו בצורך לקיים כוח ימי נגדו. הם הניחו שהמלחמה תהיה קצרה ותיגמר לפני שבעיית האספקה דרך הים תתעורר. בנוסף, קיוו כי מעצמות המערב לא יסכימו למצב של מצור ימי שעלול לפגוע גם באינטרסים שלהן. הפעילות המועטה של ציי האויב במלחמת העצמאות ובמבצע סיני הצדיקו לכאורה הערכה כזאת. דרישת קובעי המדיניות הביטחונית מחיל הים הסתכמה בהגנת החוף בעת מלחמה, אבטחה כללית וביצוע פעולות עלומות בין המלחמות. ביטחון השיט בימים לא הוגדר כמשימה באותה תקופה.
אנשי חיל הים הישראלי ראו כי אין מכשול בין ציי האויב לבין ישראל. הם סברו שפעולות האיבה בעת מלחמה עלולות להגיע גם לזירה הימית ולא ניתן להתעלם מכך. אף כי אבטחת השיט לא הוגדרה כמשימה, הם ידעו שכאשר תפרוץ מלחמה, הערבים ינסו להשלים את הכיתור היבשתי במצור ימי. על מצור ימי בים התיכון לא ניתן יהיה להבליג וחיל הים יידרש לפעול. בתחילת שנות ה-60 האיום העיקרי לביטחון בים היו משחתות ה"סקורי" הסובייטיות שנמסרו למצרים, בנוסף למשחתות הבריטיות שכבר היו ברשותם. כמות ואיכות המשחתות הישראליות הייתה נחותה מהן וחיל הים הישראלי חיפש נשק יעיל כנגדם.
מהנעשה בעולם נלמד שהמעצמות הימיות אכן מבצעות לחימה ימית באמצעות מטוסים. אולם לשם כך המטוסים צוידו בחימוש ובאמצעים מיוחדים והטייסים התמחו בלוחמה ימית. העדיפות של חיל האוויר הישראלי הופנתה לקרבות אוויר ולסיוע לכוחות הקרקע. התוצאה הייתה רמה נמוכה של לחימה בלילה מעל הים. לפיכך בחיל הים לא הסתמכו על כך שהלחימה תיעשה על ידי חיל האוויר, וידעו שספינות החיל יידרשו להילחם. כאנשים מעשיים, הכירו בעובדה שהאיומים בזירה היבשתית והאווירית יקבלו תמיד את העדיפות התקציבית. לכן הפתרון שיענה על הדרישות המבצעיות חייב להתכנס למסגרת תקציבית סבירה. בידע המקצועי של ציי העולם בראשית שנות ה-60 לא היה פתרון לכוח ימי שיעמוד באתגר אשר בנייתו ניתנה להתכנס בתקציב מצומצם.
מלכתחילה היה ברור שהחשיבות לביטחון ישראל בים היא בקרבת חופי ישראל. ריכוז המאמץ דרוש לכלי שיט שישייטו בחלק המזרחי של הים התיכון בהסתמכות על נמלי הבית.
בחירת החימוש העיקרי
בתקופת פיקודו של אלוף שמואל טנקוס החל חיל הים להתחמש בכלי שיט ייעודיים ללחימה בים. הדבר התבטא ברכישת שתי משחתות מדגם Z ושתי צוללות בבריטניה, המשך רכש טרפדות - שלוש טרפדות באיטליה שיועדו לזירת ים סוף. מלחמת סיני פרצה ארבעה חודשים לאחר הגעת המשחתות לארץ. בקרב שהתנהל ב-31 באוקטובר 1956 נגד ה"איברהים אל אוול", שבו שתי המשחתות הישראליות את המשחתת המצרית שהפגיזה את חיפה. זמן קצר אחר כך החל חיל הים המצרי לקלוט משחתות סובייטיות מדגם "סקורי". התברר כי יכולת המשחתות שהיו בידי ישראל מוגבלת והן נחותות יחסית למשחתות ה"סקורי".
הטרפדות, שמרביתן נרכשו בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, התאימו לפעולה בגזרת החוף. לטורפדו, שהיה הנשק העיקרי של הטרפדת (ספינת טורפדו), היה טווח קצר. ל"סקורי" היו תותחים מבוקרי מכ"ם, והסיכוי שטרפדת תוקפת תגיע לעמדת ירי מבלי להיפגע, היה קלוש. מחוגי שייטת 13 ובתמיכתו של יוחאי בן-נון תוכנן פיתוח של טורפדו משוכלל, שיירה מסירות מהירות ויתביית אל המטרה. הפיתוח קיבל שם כריש, אך הפיתוח לא הגיע לשלב מימוש.
החימוש הנבחר טיל ים-ים
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה רפא"ל לפתח טיל יבשה-ים. פיתוח הטיל הוסב לאוויר-ים ולטיל קרקע-קרקע "לוז", למרות התנגדות חיל הים. מאחר שהכנות חיל האוויר לשיגור ניסיוני השתבשו, חיל הים הציע לנסות את שיגורו ממשחתת. שביב של תקווה נראה, כאשר ב-18 במאי 1959 בוצע ניסוי שיגור מוצלח מהמשחתת אח"י אילת והטיל פגע לראשונה במטרה ימית.
אף על פי שניסיונות ירי נוספים הסתיימו בהחטאות חיל הים החליט להסב את ה"לוז" לטיל ים-ים ופיתוחו נמשך. הטיל היה מונהג אופטית בתנאי ראות יום. טווח הפעולה של הטיל עלה במקצת על טווח תותחי ה"סקורי" והראש הקרבי שלו יכול היה לגרום נזק רב למשחתות האויב. בתחילה יועד הטיל לחמש את משחתות ה-Z שהיו בידי חיל הים הישראלי במקום נשק הטורפדו. בשנת 1962 נעשו ניסויים בדגמים משופרים מעל סיפון אח"י יפו. בשנת 1963 נערך ניסוי נוסף מן היבשה על מטרה ימית בנוכחות הרמטכ"ל צבי צור ומנכ"ל רפא"ל מוניה מרדור.
עם כניסת התעשייה האווירית לפיתוח החל הטיל, ששמו שונה ב-1962 ל"גבריאל", לקבל את תצורתו המבצעית. הטיל הוסב לטיל מונחה מכ"ם. מוביל הפיתוח היה אורי אבן-טוב. פריצת הדרך נעשתה בשנת 1965 כאשר הצליחו לבצע אינטגרציה מערכתית של המכ"ם ושל מד הגובה (אלטימטר בתדר מכ"ם).
בחירת הטיל המתביית כנשק עיקרי שינתה את היחס הישר שהתקיים בין עוצמת האש לגודל כלי השיט. כלי שיט קטן יחסית יוכל לשאת חימוש שיכריע משחתת ממרחק הגדול מטווח תותחיה.
הצורך המבצעי - הרבה ספינות מהירות
רכש המשחתות מבריטניה לווה בהתארגנות ובלימוד הנהלים הבריטיים להפעלת כלי שיט קרביים. המשחתות נבנו ככלי רב תכליתי שנועד להוות משמר מגן לאוניות המערכה ולשיירות של אוניות סוחר מפני ספינות הטורפדו, צוללות ומטוסים תוקפים. לוחמת המשחתות לא הייתה בעדיפות עליונה, והן נדרשו להקריב את עצמן כדי לאבטח את הכוח העיקרי.
בציי ישראל ומצרים הן היו כלי השיט הגדולים ביותר. הצי המצרי הצטייד בשבע משחתות, מהן חמש מדגם "סקורי" מייצור סובייטי, שהיו עדיפות על המשחתות הישראליות. חיל הים הישראלי החזיק בשלוש משחתות, והתחזוקה השוטפת הותירה רק שתיים כשִירוֹת בכל זמן נתון. משמעות הכמות המזערית הייתה, שלא ניתן היה להעמיד כוח שיוכל להתמודד בקרב הימי מול חיל הים המצרי.
במלחמת סיני נדרש חיל הים הישראלי לפעילות מינימלית שהסתכמה בעיקר בסיורי ביטחון שוטף לאורך חופי הארץ, מאחר שבזירה פעלו הצי המלכותי הבריטי והצי הצרפתי נגד מצרים במבצע מוסקטר. תוצאות הקרב עם "אבראהים אל-אוול" פורשו כהצלחה של חיל האוויר. אנשי המטה הכללי סברו שבעת מלחמה יוכלו לפעול בים עם מטוסי חיל האוויר ולכן אין צורך להשקיע בהגדלת מספר כלי השיט.
בעוד שטייסי המעצמות העוסקים בתקיפה בים הם קציני ים שהוסמכו לטיסה ומתאמנים בקביעות בזירה הימית, הניסיון של חיל האוויר הישראלי בפעילות מעל הים היה מועט. משימתו העיקרית של חיל האוויר היא להשיג עליונות אווירית ולאחריה סיוע לכוחות היבשה. הטיסה מעל הים בלילה ואפילו ביום מעונן מסוכנת. בחיל הים העריכו את יכולת חיל האוויר הישראלי, אך היו משוכנעים שבעת מלחמה ידרשו להתעמת עם כלי שיט של האויב בים.
כאשר אלוף יוחאי בן-נון קיבל את הפיקוד על חיל הים הישראלי בשנת 1960, הוא היה מודע היטב לחולשות אלה. הביטוי השגור והדרישה מאנשי הים להקרבה, אפשרו ליצור מיתוס, אך לא להביא להצלחה בקרב. בן נון הפעיל תהליך חשיבה קיבוצי בו ניצל את הניסיון, ההשכלה והתובנה של קציני החיל. תהליך סיעור המוחות שנקט לא היה חד פעמי לבן-נון. במהלך פיקודו על הקומנדו הימי - שייטת 13 - השתמש בתהליך חשיבה קיבוצית דומה לדיון בבעיות היחידה. כך גם העלה עליו את חמתו של הרמטכ"ל יגאל ידין שראה זאת כהמשך לשיטות הפלמ"ח.
סוגיית ה הדרוש לחיל הים, הובאה לדיון בקיץ 1960 בפני קבוצה מורחבת של מפקדים ואנשי המטה של חיל הים, והמשתתפים נדרשו להביע את דעתם.
בן-נון היה פתוח לשמוע דעות שונות ועודד את המפקדים להתבטא. התהליך נמשך מספר ימים, אנשים שמעו, חשבו וחזרו עם תובנות נוספות. מלכתחילה היה ברור שלא יהיה תקציב לבניית, בדומה לציי המדינות הימיות, לרבות חיל הים המצרי, ויש צורך לבחור תחום לחימה אחד ולהגיע בו לעדיפות.
הועלו מספר אפשרויות כגון: לחימה תת-מימית על ידי כוח צוללות, הישענות על יחידת קומנדו ימי בעלת מרכיבים שונים. כאשר הסתבר שלא ניתן לוותר על לוחמת השטח עבר הדיון לסוג וכמות כלי השיט הנדרשים ללחימה כזאת - רכש משחתות גדולות חדישות ומשוכללות יותר, רכש קורבטות איטלקיות חדישות, או טרפדות מודרניות.
אף על פי שהמשימה המוגדרת לחיל הים הייתה הגנת החוף לא הוצע להקים מערך תותחי חוף שימנע חדירות אליו. גם לא הוצע להקים פיקוד אזורי שיפעיל כלי טיס ייעודיים ללחימה בים כפי שנעשתה בהגנת מבואות בריטניה במלחמת העולם השנייה. ניתוח ההצעות נעשה תוך הבנה שהתקציב שיוקצה לחיל הים לא יגדל משמעותית, משום שהאיומים באוויר וביבשה יותר כבדים.
דרך הפעולה שנבחרה, הייתה הצטיידות במספר רב של כלי שיט קטנים ומהירים המצוידים בנשק קטלני, כך שמפקדת חיל הים תוכל לרכז מאמץ מול חלק מצי האויב. על-מנת להשיג את מספר היחידות הדרוש ביכולת תקציבית סבירה היה ברור כי על כלי השיט הבודד להיות בעל ממדים קטנים ככל האפשר. האילוץ לגבי הגודל עבר מנשיאת הנשק לכושר פעולה בתנאי הים השונים. בשלב זה ישימות הטיל הימי טרם הוכחה. האלטרנטיבה לטיל היה טורפדו משוכלל שאולי יהיה ניתן לרכשו מציים זרים.
הפתרון שנמצא הופץ בין קציני הים בחייל. בן-נון הודיע כי ש. וכאן סתם ולא פירש היות שסוג הנשק עוד לא היה ברור. הבסיס לאופטימיות של בן-נון היה מידע, שבעקבות שיחותיו עם שמעון פרס יוכנסו שש טרפדות לרשימת הציוד שתצורף להסכם שחתם ראש הממשלה דוד בן-גוריון עם קנצלר מערב גרמניה קונראד אדנאואר בפגישתם במלון וולדורף אסטוריה בחודש מרץ 1960.
בעוד שבפני קציני חיל הים ניתן היה לדבר במילים כלליות, למטה הכללי היה צריך להגיש תוכנית ברורה. שלמה אראל, שהיה אז ראש מחלקת הים, ריכז את עבודת המטה בנושא זה. לדבריו הייתה זו עבודה הנדסית ומודיעינית שנמשכה כשנתיים. תחילה חיפשו טרפדת חדשה. המשלחת שיצאה לסיור בציי אירופה, חזרה עם המלצה על טרפדת שעלתה בביצועיה על כל האחרות - במהירות הגבוהה, בטווח ההפלגה, בהתנהגות בים גלי ובכושר נשיאת החימוש. הספינה הייתה מדגם "יגואר", מתוצרת מספנות "לורסן" בברמן שבגרמניה. לצי הגרמני היו אז 32 טרפדות מדגם זה בנויות מפלדה ומתכת קלה בקווי גוף דחי, ומערכת הנעה רבת עוצמה ואמינה.
אישור המטה הכללי
בסיכום אותו דיון אישר הרמטכ"ל צבי צור. את הצעת חיל הים והוחלט על פרויקט ספינות הטילים לחיל הים. האישור לבניית סדרת הספינות ניתן, אך התפישה הכללית של המטה הכללי לגבי חיל הים השתנתה רק במעט. המשימה של חיל הים נשארה הגנת החוף. בדבריו של הרמטכ"ל צבי צור לקראת יום חיל הים ניתן רמז עבה לאישור בניית הכח הימי.
למעמדו המוערך של יוחאי בן-נון, בעל עיטור הגבורה, אצל שר הביטחון דוד בן-גוריון ובמטה הכללי ולאישיותו הכובשת היה חלק חשוב בהצגת הנושא וקבלת האישור לתוכנית. בהמשך התרכז מפקד חיל הים יוחאי בן-נון בפרויקט רכש הצוללות מסדרת T באנגליה. ראש מחלקת הים, אל"ם שלמה אראל, ריכז את המאמצים למימוש פרויקט ספינות הסער. אראל סייר בציי אירופה והציג את דרך הפעולה שנבחרה על ידי חיל הים, אך נתקל בספקנות ובשלילה. חוסר האלטרנטיבה גיבש את ביטחונו בצדקת הדרך.
אפיון ספינת הסער
את הפעילות לאפיון ומימוש ספינות הסער ריכז שלמה אראל. מעמדו כקצין המקצועי הראשי בחיל, ניסיונו רב השנים והכשרתו בישראל ומחוצה לה עשוהו מתאים ביותר לקדם את התוכנית. פעילותו בין השנים 1960 כראש מחלקת ים ועד סיום תפקידו כמפקד חיל הים בספטמבר 1968 נסבה סביב ספינות הסער. בחירת גוף טרפדת "יגואר" אפשרה גם לממש את התחייבותה של ממשלת גרמניה לספק כלי שיט לישראל.
במקביל לתהליך אישור הצורך המבצעי על ידי המטה הכללי. גובשה הגדרת הדרישות לאפיון יחידת הלחימה המיועדת. ספינות הסער תוכננו להחליף את המשחתות והטרפדות ולכן נדרשו לעמוד בכל משימותיהן. נקבע כי הספינה תישא מערכת טילים נגד משחתות ותצויד בתותחים כנגד ספינות הטילים והטרפדות של חיל הים המצרי והסורי. כן יותקנו בהן מערכות גילוי ונשק נגד צוללות. ספינות הסער תופעלנה בזמן שלום לסיורי אבטחת החוף. החימוש המיועד למלחמה יופעל גם נגד סירות קטנות במשימות ביטחון שוטף. מערכת התותחים תוכננה גם להתגוננות ממטוסים תוקפים. היה ברור כי אין לספינות הסער עדיפות כנגד המטוסים. אילוץ זה חייב שהפעולות בקרבת חופי האויב יהיו בשעות החשיכה.
הספינות היו אמורות להיבנות בנוהלי הרכש של משרד הביטחון הגרמני, ורק לאחר גמר בנייתן להימסר לישראל. בדיונים עם מערכת הביטחון הגרמנית על מימוש האפיון בגוף המבוסס על ספינות "יגואר", נתקל חיל הים בספקנות של המומחים הגרמניים לתכנון אוניות. לדעתם, הדרישות באפיון שהציג אראל היו מוגזמות ומעבר ליכולת של ספינת ה"יגואר".
לאחר בדיקה מקיפה הוצגו לאראל מספר חלופות שלא ענו לכל הדרישות באפיון. בעלי ניסיון ברכש ביטחוני יעצו לו להסתפק בספינות ה"יגואר" כמו שהן. אראל ידע שהדרישות באפיון קשות, אך ההחלטה על גוף כלי שיט אחיד, חייבה להכניס בו את כל אמצעי הלחימה שתוכננו, לרבות ציוד נגד צוללות.
כאשר הצליח אראל להכניס את מספנת לורסן לתמונה, מהנדסיה מצאו פתרון בהארכת גוף ה"יגואר" ב-2.5 מטר. כך נמצא מקום לכל הדרישות הישראליות, לרבות הסונאר לגילוי הצוללות. צורת החתך של הגוף השקוע לא השתנתה. הנפח הנוסף פיצה על הגדלת המשקל וגם השוקע נשאר דומה, כך שלא הייתה השפעה על מהירות הספינה.
מימוש התוכנית
לחיל הים לא היה שמץ מכוח הלחימה הרצוי. המצוי בידיו לא ענה אפילו לחלק מהדרישות. על כן היה חייב להצטייד ולהתחדש במהירות האפשרית. לגבי אפיון הספינה הוגדר שלא תפותח ספינה חדשה, ולא יבנה אב טיפוס לבדיקות איכות כמקובל בציי העולם, אלא יבחר כלי שיט שנרכש ניסיון בהפעלתו ותיבנה ממנו סדרה בהוזלת העלות הכוללת.
משלחת קציני חיל הים בראשות רס"ן יצחק שושן שסיירה בציי אירופה בנובמבר 1960, במטרה למצוא טרפדת חדשה לחיל הים, השתכנעה כי גוף ה"יגואר" הגרמני מתאים ביותר ועדיף על טרפדות אחרות באירופה. התכנון הועבר למערכת הרכש הגרמנית שהיא גוף נפרד. הטיפול נמשך עד שבסוף שנת 1964 קיבלה מספנת לורסן הזמנה לבניית "ספינה אחת ועוד חמש". הקשר הישיר שנוצר בין מספנות לורסן לבין חיל הים הישראלי קבע את הצלחת הפרויקט.
מסורת בניית כלי שיט אז, חייבה התחלה בשדרית חזקה וממנה התרוממו צלעות הרוחב. מהנדס המספנות ולדמט תכנן שלספינות הבנויות מפלדה לא תהיה שדרית. צפיפות הצלעות ביניהן תיתן חוזק מספיק לגוף ויהיה בכך חיסכון במשקל. למרות העיקרון הבסיסי, השתכנע חיל הים לקבל את הצעתו של ולדמט – ולא הצטער על כך.
גם מערכת ההנעה הייתה מתקדמת יותר מזו שבספינות ה"יגואר". היא התבססה על מנועי דיזל מהירים, שהיו אז בעלי יחס הספק למשקל, וגם יחס הספק לנפח הגבוהים ביותר באותה עת. המנועים בעצמה של 3,200 כ"ס כל אחד היו מאחת הסדרות הראשונות של מפעל מרצדס-מאייבך.
בראשית 1965, כאשר מספנת לורסן כבר החלה בחיתוך הפחים, נודע הדבר לערבים. מצרים איימה בניתוק הקשרים, בהטלת חרם על מוצרים גרמניים ובהכרה בגרמניה המזרחית. ממשלת גרמניה לא עמדה בלחץ. הייצור במספנת לורסן הופסק, והגרמנים הציעו פיצוי כספי שיאפשר לממן בנייה במקום אחר. בתחילה אף הודיעו שלא ניתן יהיה להעביר את התוכניות של ה"יגואר" למספנה אחרת, כי סברו שאסור יהיה לקשר בין גרמניה לפרויקט ישראלי.
הפסקת תוכנית הבנייה לחיל הים הפריעה לסיום המשבר הדיפלומטי בין המדינות. אחרי שחיל הים הכיר את תכונות הגוף ומערכת ההנעה של ה"יגואר", כל האלטרנטיבות האחרות נראו נחותות. סגן שר הביטחון, שמעון פרס, סייע רבות לפתרון הבעיה על מנת לחסל את המשבר וכדי לסייע בבניין הכוח לחיל הים. הועלתה אלטרנטיבה לספינה איטלקית, אך זו ירדה מעל הפרק כאשר הוברר שממשלת איטליה לא תרצה להיכנס לנושא, מחשש למשבר מדיני דומה עם הערבים.
מספנות שרבורג
לחיל הים נודע על מספנת קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי (CMN) בשרבור, שבנתה שולות מוקשים עבור הצי הגרמני בשיתוף עם "לורסן". הדבר הועלה בפני שמעון פרס, כאשר שהה עם שלמה אראל ברומא, לבדיקת האפשרות לבנייה איטלקית. פרס זימן לרומא את ראש משלחת משרד הביטחון בפריז, מרדכי לימון, והורה לו לבדוק את הנושא. כבר למחרת נוצר הקשר עם המספנה. בעליה, פליקס אמיו, היה נלהב לבנות כלי שיט, סיפר על קשרים עסקיים טובים עם לורסן והיה בטוח שיוכל לקבל את שרטוטי התכנון. בשרבורג היה מצב של חוסר תעסוקה והקשרים בין ישראל לצרפת באותה עת היו הדוקים.