cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זירת חיזור
מודל ברירת שארים
אחד המודלים שעשויים להסביר את ההתקבצות בזירה, הוא מודל ברירת שארים המניח שזכרים בתוך הזירה קשורים זה לזה בקשר משפחתי. על פי מודל זה, אף על פי שלא כל הזכרים בזירה זוכים להזדווג עם הנקבות, יש להם עדיין תועלת מכך והיא המשכת הגנים המשפחתיים לדור הבא: זכרים הקשורים זה לזה בקרבת דם, מתאספים באזור קבוע כדי ליצור משיכה של הנקבות לזכרים החזקים שהם קרובי משפחתם; מודל זה עשוי להתרחש בעיקר בקרב הטווס והשכווי השחור שבזירות החיזור שלהם נמצאים אחים וחצאי אחים רבים. הטווסים או השכווים בני אותה משפחה יכירו זה את זה וישתפו פעולה בזירת החיזור אף אם לא נפגשו מעולם קודם לכן.
מודל הגנה מטריפה
מודל נוסף, מעלה כי הסיבה שזכרים רבים מתקבצים באזור קבוע נובעת מהעובדה שיש ירידה בסיכונים עבור פרט בקבוצה גדולה. מודל זה עשוי להסביר את התועלת בכך הן לזכרים והן לנקבות שמעדיפות להזדווג באזור כזה. בעופות מסוימים כמו המינקיניים והשכווים, הקבוצה שנמצאת בזירה עשויה לחבור יחד כדי להבריח טורפים קטנים המסכנים אותם.
פרדוקס הזירה
אחת הטענות הראשיות המעלות ספק בנכונות תורת האבולוציה של דרווין, היא החידה עד כמה יש משמעות לווריאציה הגנטית אם הנקבות בוחרות פעם אחר פעם באותם זכרים חזקים - הידועה כפרדוקס הזירה/לק. עקב הבחירה הנשית הקבועה בתכונות גבריות דומיננטיות, היה מצופה מהמגוון הגנטי של התכונות הזכריות המועברות לצאצאים להישחק בהתמדה עד כדי כך שלא יהיה שום יתרון מבחירה בזכר זה או אחר לצורך רבייה שכן לכולם כבר גנים משותפים, בעוד שלעומת זאת ההתקבצות בזירה לא השתנתה כלל במשך השנים. את הפרדוקס ניתן למתן במידת מה על ידי הסברה שישנם זכרים שלהם מוטציות גנטיות פגומות היוצרות את הצורך לבחור בזכר זה או באחר או דווקא מוטציות מיוחדות המקנות לצאצאים עמידות מפני מחלות, וכן בכך שבחירת הזכר נועדה להביא למפגש של אללים רצסיבים שבה הקוד הגנטי של הצאצא יורכב הן משל הזכר והן משל הנקבה.
הסבר ופתרונות אפשריים
הבסיס של פרדוקס הזירה הוא, שלא תיתכן וריאציה גנטית בעוד שהנקבה מפגינה העדפה ברורה עבור תכונות מסוימות. כדי להגיע למצב של פרדוקס זירה, יש צורך בשני תנאים: 1. הזכרים תורמים לנקבה גנים בלבד ולא מעבר לכך ו-2. בחירת הנקבה בזכר מסוים אינה משפיעה על הפוריות או ההישרדות של הצאצאים (הזכר אינו עוזר בהגנה או בטיפול של הצאצאים). כתוצאה משני תנאים אלו, במשך מספר דורות הנקבות בוחרות באותם גנים טובים, ועל כן במשך מאות שנים הזכרים בכל אוכלוסייה היו צריכים להתאפיין באותם גנים טובים שכן הם ירשו זאת מהוריהם - מה שהופך בסופו של דבר את הברירה הזוויגית של הנקבה למיותרת לחלוטין. מנגנון מצופה זה שמעולם לא התרחש מכונה ברירה זוויגית מערערת שיווי משקל (Fisherian runaway) והוא הועלה לראשונה על ידי הביולוג רונלד פישר. במערכת הרבייה של הזירה, הזכר צריך לשדר לנקבה על היכולת שלו לספק לצאצאיה דברים שאין לה, וזאת למרות שהוא לא יכול לעזור לה במציאת משאבים או בטיפול בצאצאים. היתרון אם כן שיש לנקבה בבחירת זכר מסוים, היא הטבות עקיפות לצאצאיה בדמות "גנים טובים". באופן היפותטי, זכר חזק שמציג חיזור יוצא מן הכלל אמור להעביר לנקבה מסר שאם היא תזדווג איתו היא תוכל להעביר לצאצאיה את יכולת ההישרדות שלו או כושר רבייה משופר.
הזואולוג הישראלי אמוץ זהבי, פרסם את העיקרון לפיו התצוגה של הזכר צריכה להעביר מידע שימושי לנקבות כדי למנוע מצב שבו הוא יכול להערים עליהן. אם מצגת החיזור של הזכר נייטרלית לגבי הישרדותו היא לא אמורה להשפיע על בחירת הנקבות; אולם, כאשר החיזור הבולט מזיק בצורה כלשהי להישרדות כגון גודלו של הזכר שמשפיע על יכולתו להימלט, התפארותו בכך מראה לנקבות שהוא במצב גופני מעולה עד שהוא בטוח ביכולתו להימלט בקלות ולכן הוא מרשה לעצמו לבלוט. עיקרון זה הידוע כעיקרון ההכבדה מסביר במידה חלקית את פרדוקס הזירה: מדוע הנקבות ממשיכות להציג במשך השנים העדפות לתכונות גבריות מסוימות? קישוטיו או ממדיו של הזכר מספקים לה מידע לגבי הגנים שיעברו בירושה לצאצאיה.
פתרון אפשרי אחר לפרדוקס הזירה הוא תאורית לכידת גן של דוד הול ולוקי רואו, הגורסת בדומה לעקרון ההכבדה שהתכונות שנבחרו על ידי הנקבות משקפות את מצבו הפיזי של הזכר והן מהוות מעין סיכום למספר גדול של לוקוסים גנטיים, הקשורים למטבוליזם, מסת שריר, תזונה ועוד. על כן, אפילו מוטציה מזיקה אחת בגנום תשתקף במצב הכללי של הזכר ועל כן יש הכרח לזכר להפגין את כושרו הגופני בפני הנקבה.
השערה חלופית היא של ויליאם דונלד המילטון ומרלין זוק אשר הציעו שהבחירה הקבועה של הנקבות בתכונות מסוימות נועדה לראות את חוסנו של הזכר בפני טפילים; הטפילים עשויים למנוע מהפונדקאים שלהם להציג תכונות מסוימות הנדרשות על ידי הנקבות. לפי תאוריה זו, זכר אשר מבליט את עצמו מוכיח שיש לו גנים שעמידים בפני טפילים. אישוש לכאורה לתאוריה זו נמצא על ידי המילטון: במחקר שביצע על ציפורי שיר בצפון אמריקה, הוכח שיש התאמה גבוהה בין שכיחות הקישוטים במין הגברי לבין רמות השכיחות של שש מחלות דם מסוימות הנפוצות באזור זה בקרב העופות. התאוריה של המילטון פותרת במידה רבה את פרדוקס הזירה בטענה ששכיחות הטפילים מעמידה את הברירה הזוויגית בשיווי משקל יציב. הפונדקאים מפתחים עמידות מפני הטפילים והטפילים בתגובה ממשיכים לעקוף את מנגנוני ההגנה כך שוריאציה גנטית ממשיכה באופן רציף.
מכלל הפתרונות, עולה שהעדפת הנקבות לתכונות מסוימות בקרב הזכרים אינה גורמת לערעור המשקל של הברירה הזוויגית, ונוכחותן בקרב הזכר מצביעה על האטרקטיביות שלו.
היסטוריה של מגדר
נשים בהיסטוריוגרפיה המסורתית
עד המאה ה-19 מיעטה ההיסטוריוגרפיה לעסוק בנשים. ההתעלמות מן התפקיד שמילאו נשים בתהליכים היסטוריים נבעה בעיקר מתחומי העיסוק המסורתיים של הכתיבה ההיסטורית. עד סוף המאה ה-19 התמקדו רוב המחקרים ההיסטוריים באירועים צבאיים, דיפלומטיים, מוסדיים ואינטלקטואליים. נשים, כתוצאה ממעמדן החברתי, לא מילאו בתחומים אלה תפקידים בולטים וניכרים לעין. כתוצאה מכך, רק נשים בודדות ויוצאות דופן, כגון ז'אן ד'ארק, אליזבת וקתרינה הגדולה, זכו להיכלל בתיאורים ההיסטוריים.
נוסף לביוגרפיות של נשים ספציפיות, היו גם היסטוריונים וביוגרפים שגילו עניין מיוחד בדמויות היסטוריות נשיות וחיברו קבצים ביוגרפיים שעסקו בנשים מפורסמות. כבר במאה ה-2 לספירה פרסם ההיסטוריון היווני פלוטרכוס שורת ביוגרפיות של נשים חשובות, במטרה להצביע על היתרונות הטמונים בהשכלת נשים, ובתקופת הרנסאנס הלכו בעקבותיו ההומניסט האיטלקי בוקאצ'יו והמלומדת הפמיניסטית הצרפתייה קריסטין דה פיזאן. אוספים ביוגרפיים מעין אלה המשיכו להופיע גם במאות ה-17 וה-18, ופעמים רבות עמדה מאחוריהם מטרה דידקטית ופולמוסית: להראות שנשים יכולות להגיע להישגים מרשימים, כאשר הן זוכות בהשכלה ובחופש הפעולה שמאפשר זאת.
רקע: היסטוריה של נשים
כל עוד עסקה ההיסטוריוגרפיה רק בנשים יוצאות דופן, שהגיעו להישגים מרשימים למרות שיוכן המגדרי, נדחקו נשים בהכרח לשולי התיאור ההיסטורי. בספרה, "חדר משלך", התלוננה וירג'יניה וולף:
ואמנם, לקראת סוף המאה ה-19, וביתר שאת במהלך המאה ה-20, התגבשה בהדרגה ההכרה שגם נשים הן מושא ראוי למחקר היסטורי. שינוי זה נבע משתי סיבות עיקריות. מחד גיסא, הופעתם של תחומי מחקר היסטוריים חדשים, כגון היסטוריה של יחסי עבודה, פולקלור, יחסי שארות ומשפחה, עוררה התעניינות בקבוצות שנדחקו בעבר לשולי הדיון ההיסטוריוגרפי, בהן גם נשים. מאידך גיסא, עם עלייתן של תנועות הנשים והתביעות לשיפור מעמדן של נשים בסוף המאה ה-19, התעוררה אי-נחת מן ההתעלמות הגורפת מסיפורן ומגורלן של מחצית בנות המין האנושי. התפתחויות אלה, לצד ההכרה ההולכת וגוברת בעובדה שגם מוסדות המשפחה וחלוקת התפקידים המגדרית השתנו באופן משמעותי במהלך ההיסטוריה, הובילו היסטוריונים והיסטוריוניות להתעניין לראשונה בשינויים שחלו במרוצת השנים במעמדן ובתפקידיהן של נשים בספירה הפרטית והציבורית.
במהלך המאה ה-19 הופיעה שורה של מחקרים היסטוריים שעסקו לראשונה בנשים כקבוצה חברתית. עוד בסוף המאה ה-18 פרסם הרופא הסקוטי ויליאם אלכסנדר חיבור שעסק בנשים למן העת העתיקה ועד ימיו, וב-1848 פרסם הפילולוג הגרמני קארל ויינהולד חיבור שעסק בנשים גרמניות בימי הביניים ("Die deutschen Frauen in dem Mittelalter"). הסופרג'יסטית ג'ורג'יאנה היל פרסמה בסוף המאה ה-19 חיבור שעסק בנשות אנגליה למן ימי הביניים ועד העת החדשה, ובמפנה המאה ה-19 פורסמה שורה של מונוגרפיות שהתמקדו בחייהן של נשים גרמניות, איטלקיות וצרפתיות בתקופות היסטוריות ספציפיות, כגון תקופת הרנסאנס.
תפקיד מרכזי בשינוי היחס להיסטוריה של נשים מילאה אסכולת האנאל, שהתגבשה בראשית שנות השלושים. אסכולה זו, המזוהה עם ההיסטוריונים מארק בלוך ולוסיין פבר, ביקשה להציע היסטוריה טוטלית, שתשלב את התחומים השונים של החיים האנושיים (כלכלה, חברה, פוליטיקה, תרבות ועוד) ותעסוק בהם כמכלול. לתפיסת מהלך ההיסטוריה לא כפרי פעילותם המודעת של מספר מצומצם של שחקנים היסטוריים, אלא כתוצר של תהליכים מורכבים הנובעים מן הדינמיקה בין התחומים השונים של הפעילות האנושית, נודעה לבסוף השפעה משמעותית על תפיסת מקומן של נשים בתהליכים היסטוריים.
מהיסטוריה של נשים להיסטוריה של מגדר
בשנות השישים אירעו במקביל שתי התפתחויות חשובות שטבעו את חותמן על העיסוק ההיסטורי בנשים. האחת היא הופעתה של ההיסטוריה החברתית החדשה, שהתעניינה בחיי היומיום של בני אדם "רגילים" ודחתה את העיסוק ההיסטוריוגרפי באישים מפורסמים ובאירועים יוצאי דופן. הפרספקטיבה החדשה זו הובילה להתפתחות מואצת בתחום ההיסטוריה של המשפחה ושל יחסי השארות, ולהתעניינות מחקרית בנושאים כמו התנהגות מינית והיחס ליחסי מין בתקופות היסטוריות שונות. באופן טבעי, בתחומי המחקר האלה תפסו נשים מקום מרכזי לא פחות מגברים. ההתפתחות השנייה הייתה עלייתו של הגל השני של הפמיניזם, שהציע דרכים חדשות לחשוב על מגדר ועל יחסי מגדר. בעקבות פעילותן הנמרצת של אקדמאיות פמיניסטיות, קמו לקראת סוף שנות השישים תוכניות ללימודי נשים במוסדות אקדמיים שונים, והללו נתנו דחיפה משמעותית למחקר ההיסטורי של נשים וחייהן. תאוריות המגדר שהתפתחו באותה עת הובילו היסטוריונים לנסות ולעמוד על הסיבות ועל האמצעים לדיכוי נשים בתקופות היסטוריות שונות. מחקרים נוספים עסקו במעורבותן של נשים בענייני הציבור באמצעות פעילות פילנתרופית, במאבקים היסטוריים של נשים לקידום זכויותיהן ובמעורבותן של נשים במאבקים של קבוצות אחרות, כגון התנועה לביטול העבדות והמהפכה הצרפתית.
אך למרות העלייה הניכרת בהיקף העיסוק ההיסטוריוגרפי בנשים, החלה להישמע גם ביקורת כלפי האופן שבו ניגשו היסטוריונים לסוגיה. חרף חשיבותן של התוכניות ללימודי נשים בקידום העיסוק המחקרי בנשים ובחייהן, הועלו טענות שעצם קיומן של תוכניות כאלה דוחק את הנשים למקום שולי והופך את ההיסטוריה שלהן למעין "נספח" להיסטוריה הרשמית, הגברית. המטרה שהציבו לעצמם היסטוריונים פמיניסטים הייתה לכתוב מחדש את ההיסטוריה הרשמית, כך שתכלול גברים ונשים כאחד ותביא בחשבון את השפעתם של יחסי המגדר על המבנים החברתיים ועל השינויים החלים בהם. בשנת 1975 פרסמה ההיסטוריונית נטלי זימון דייוויס מאמר שקרא לשינוי משמעותי במתודות ובהנחות היסוד של ההיסטוריה העוסקת בנשים: כחלק מן המהלך הזה החלו היסטוריונים רבים להחליף את המונח "היסטוריה של נשים" במונח "היסטוריה של מגדר".
מגדר כקטגוריה שימושית לניתוח היסטורי
המפנה הלשוני והופעת התאוריות הפוסט-סטרוקטרליסטיות השפיעו אף הם על התפתחות ההיסטוריה של המגדר. היסטוריונים רבים זנחו את העיסוק בהיבטים הלגאליים, החברתיים והמוסדיים של יחסי המגדר לטובת ההיבטים התרבותיים שלהם, וההתמקדות בתפקידי מגדר הוחלפה בהתעניינות בייצוגים של גבריות ונשיות.
בשנת 1986 פרסמה ג'ואן וולך סקוט מאמר פורץ דרך בשם "מגדר: קטגוריה שימושית לניתוח היסטורי". במאמרה תיארה סקוט את הקשיים התאורטיים הטמונים בגישות הקיימות ביחס למגדר ולהיסטוריה של יחסי המגדר והציעה להעמיד את ההיסטוריה של המגדר על שתי הנחות יסוד בסיסיות: ראשית, שמגדר הוא אלמנט שמבנה יחסים חברתיים המבוססים על מה שנתפס כהבדלים בין המינים, ושנית, שמגדר הוא דרך מרכזית לסימון יחסי כוח.
ההבנה שאבחנות מגדריות משמשות לסימון יחסי כוח באופן כללי הופכת, לטענת סקוט, את שאלת המגדר וייצוגיו לשאלה מועילה בניתוח של כל סוגיה היסטורית. סקוט מציינת במאמרה מחקרים שונים ששפכו אור חדש על סוגיות היסטוריות מרכזיות באמצעות השימוש במגדר כקטגוריה אנליטית. היא מציינת, למשל, את עבודתו של הסוציולוג פייר בורדיה, שהראה כיצד חלוקת העבודה בתרבויות מסוימות נשענת על שורת הנגדות שביסודן טמונה ההנגדה המגדרית; את עבודתה של נטלי זימון דייוויס, שהראתה כיצד תפיסות של גבריות ונשיות שימשו להצדקה ולביקורת על הסדר החברתי בצרפת של העת החדשה המוקדמת; ואת עבודתה פורצת הדרך של המדיאבליסטית קרוליין ביינום, שקשרה בין ייצוגי הנשיות בימה"ב לבין פרקטיקות דתיות של נשים מאמינות ועמדה על התפקיד שמילאו ייצוגים של נשיות וגבריות בהמשגות התאולוגיות של האל ושל עבודתו, ובכך חוללה שינוי משמעותי בתפיסתנו את הרוחניות הדתית בימה"ב. סקוט עצמה עשתה שימוש דומה בקטגוריות מגדריות בעבודתה על המהפכה הצרפתית.
עמוס קינן
עמוס קֵינָן (2 במאי 1927 – 4 באוגוסט 2009) היה סופר, סאטיריקן, עיתונאי, עורך, פובליציסט, קולנוען, תסריטאי, מחזאי, משורר, פזמונאי, מתרגם, צייר ופסל ישראלי.
לפני קום המדינה ובמלחמת העצמאות לחם קינן בשורות ארגון לח"י. לאחר מכן היה לפובליציסט ובטורו "עוזי ושות'" בעיתון הארץ מתח ביקורת חריפה על הממסד של מפא"י. בתקופה זו היה מקורב לתנועת הכנענים. בתחילת שנות ה-50 הועמד לדין בחשד שהשליך פצצות אל ביתו של שר התחבורה, דוד צבי פנקס, אך זוכה מחמת הספק. מדצמבר 1953 ועד יולי 1954 כתב טור בשם 'שועלים קטנים' בעיתון "חרות". מ-1954 שהה בצרפת, ושב בשנת 1962. לאחר מלחמת ששת הימים החזיק בעמדות יוניות בנוגע לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני. משנות ה-60 עד שנות ה-90 כתב טור שבועי בעיתון ידיעות אחרונות, ובמקביל פרסם מספר ספרים, שהמצליח שבהם הוא הדיסטופיה "הדרך לעין חרוד" הספר מתאר את מדינת ישראל תחת שלטון חונטה צבאית ימנית. קינן עסק אף בציור ובפיסול, בסגנון "עברי" המנסה להיות קשור לתרבות המזרח התיכון הקדום. לצדו של סטף ורטהיימר היה ממייסדי המוזיאון הפתוח תפן ואוצרו הראשון.
ילדות ונעורים, חברות בלח"י
נולד בשם עמוס לוין בתל אביב. אביו עלה לארץ ישראל באוניה "רוסלאן", היה מיוצאי גדוד העבודה בעין חרוד ועבד כמורה ללשון. לקינן היו שני אחים צעירים. אביו עבד כפועל בניין ובשלב מסוים עזב עם משפחתו לארגנטינה למספר שנים. לאחר שחזרו לתל אביב נפצע אביו בתאונת עבודה קשה ולאחר מכן אושפז שנים רבות בבית חולים לחולי נפש. קינן למד בבית החינוך לילדי עובדים ובבית הספר אחד העם והיה חבר בתנועת "השומר הצעיר". לאחר סיום כיתה י"א עזב את בית הספר ועבד כפועל על מנת לסייע בפרנסת בני משפחתו. לאחר מכן החל ללמוד תנ"ך באוניברסיטה העברית בירושלים.
בצעירותו ניסה להתקבל להגנה, אך סורב, הצטרף ללח"י והשתתף במספר פעולות כנגד השלטון הבריטי בירושלים. קינן תמך בדעותיו האנטי-אימפריאליסטיות של הלח"י, שראו במנדט הבריטי כובש זר, שבו יש ללחום בראש ובראשונה, וזאת בניגוד לאצ"ל ולהגנה שלחמו גם נגד הערבים. קינן נמנה עם קבוצה בלח"י, אותה הנהיג נתן ילין-מור, שהאמינה כי לאחר סיום המנדט הבריטי והסתלקות הבריטים יוכלו היהודים והערבים להתקיים בצוותא בארץ ישראל. עם זאת, כאשר פרצה מלחמת העצמאות, המשיך קינן ללחום במסגרת הלח"י, שעתה פעל אף כנגד הערבים. קינן נפצע במהלך הקרב בדיר יאסין. אחר-כך לחם במסגרת חטיבה 8 בפיקודו של יצחק שדה והשתתף בכיבוש לוד.
הקרב בדיר יאסין, שנקשרה בו הטענה לטבח שבוצע על ידי לוחמי הלח"י באוכלוסייה בלתי חמושה, היה לאירוע מכונן בחייו של קינן. בריאיון לשבועון החדשות "כותרת ראשית" בשנת 1984 סיפר לנחום ברנע כי נפצע בתחילת הקרב, וכי לא היה עד לאירועי הקרב עצמו, אך כיוון שהשתתף בתכנון הקרב הוא יכול להעיד כי מתכנני הקרב לא תכננו ביצועו של טבח. לטענתו, מעולם לא הסתיר מעורבות זו מפני ידידיו הפלסטינים.
נורית גרץ, אשתו והביוגרפית שלו, שראיינה אותו לכתיבת הביוגרפיה "על דעת עצמו", כותבת כי סיפר לה, בריאיון שהתקיים בשנת 2002, שנפצע רק באמצע הקרב, בו פוצץ בתים, ואף ירה באישה ערבייה, ואולי אף הרג אותה. גרץ סבורה כי פעילותו רבת השנים של קינן בקידום השלום הישראלי-פלסטיני נובעת בחלקה מהשפעת אירועים אלו, ומביאה בספרה ציטוט של קינן לפיו "מי שפעם אחת החליט ובחר משהו כאשר לא הייתה לו ברירה, משום כך נבחר וזה הדבר שירדוף אותו כל ימיו עלי אדמות, ללא כל אפשרות להתחרט וללא כפרה".
כתיבת הטור "עוזי ושות'" וניסיון ההתנקשות בפנקס
עוד בנעוריו גילה קינן כישרון כתיבה. לאחר שנפגש עם יונתן רטוש, בשנת 1946, נקשר שמו לתנועת "הכנענים" ולכל אורך דרכו הספרותית והאמנותית ניכרת השפעת אידאולוגיה זו. בעיתון הכנענים "אלף" פרסם את סיפורו הראשון, בשנת 1949.
בשנים 1950–1952 כתב את הטור הסאטירי "עוזי ושות'" בעיתון "הארץ", כממשיכו של בנימין תמוז, שכתב טור זה לפניו. מאמריו והסאטירות שלו היו פורצי דרך והשפיעו על סגנון הכתיבה הישראלי. כתיבתו הסאטירית של קינן הצטיינה בחריפותה, והוא כיוון את חיציו כמעט נגד כל מוסד וארגון במדינה הצעירה. הוא יצא נגד הרוח הקולקטיבית וכתב את אחד הטורים הידועים שלו על "דני (ציון לזכרו)":
אחד הנושאים שנהג לכתוב עליהם היה הממסד הדתי והכפייה הדתית, לה התנגד נחרצות.
בליל שבת, 20 ביוני 1952, נזרקה פצצה אל מרפסת דירתו בתל אביב של שר התחבורה דוד צבי פנקס שכיהן כנציג מפלגת המזרחי. פתיל הפצצה הוצת אך כבה בעת שפגע בקיר. למחרת היום, במוצאי שבת, בשעה אחת וחצי אחר חצות, נזרקה פצצה נוספת לדלת דירתו של השר ונגרם נזק רב לדירה, אך השר ובני ביתו לא נפגעו. המשטרה לכדה את עמוס קינן ושאלתיאל בן יאיר בעת שיצאו מבניין מגוריו של השר, והשניים הועמדו לדין בחשד שהטילו את הפצצות, כמחאה על התקנה שהשביתה את תנועת המכוניות הפרטיות בישראל בשבתות לשם חיסכון בדלק. בחקירתם במשטרה ניצלו השניים את זכות השתיקה. להגנתם טענו בבית המשפט המחוזי כי הזדמנו למקום המעשה, לאחר שקינן קיבל ידיעה אנונימית כי עומד להתרחש בו אירוע מעניין. השופט זאב צלטנר קיבל את גרסת הנאשמים וזיכה אותם. המדינה ערערה על הזיכוי בבית המשפט העליון, אך הערעור נדחה מחמת הספק. לאחר מותו של קינן סיפר יעקב חרותי, אף הוא איש לח"י לשעבר שהיה מעורב במספר מחתרות באותה תקופה, שסיפק את הפצצה לקינן בלא שידע מה יעדה. בהספד על קינן כתב אורי אבנרי כי קינן מעולם לא הסתיר ממנו את מעורבותו בהנחת הפצצות. בספר "על דעת עצמו" מזכירה נורית גרץ רעייתו של קינן שיחה ביניהם בה הודה בפניה בהשלכת הפצצה. השר פנקס נפטר מהתקף לב, חודשיים לאחר השלכת הפצצה. לדבריו של קינן, כמוזכר בספרו הביוגרפי, המניעים למעשה היו תסכול של יוצאי הלח"י משלטון מפא"י. למעשה הכוונה הייתה ליצור הסלמה ולערער את שלטון מפא"י בארץ.
לאחר הזיכוי, כתב קינן טור בשם 'שועלים קטנים' בעיתון "חרות" מדצמבר 1953 ועד יולי 1954.
השהות בפריז
בעקבות הפרשה פוטר קינן מ"הארץ". הוא התכוון לצאת לפריז, אך בתחילה סירבו הצרפתים להעניק לו ויזה, משום שמשרד החוץ הודיע להם שהוא מסוכן. בשנת 1954 הצליח לצאת לפריז ושהה בה עד שנת 1962. בתקופה זו כתב עבור השבועון "העולם הזה" מדור בשם "הסכין המשוטט", והתפרנס מהוראת עברית, שם הכיר אמנים ישראלים צעירים שהגיעו ללמוד בפריז, והתיידד עם הצייר איקא ישראלי. בפריז ניהל מערכת יחסים זוגית עם הסופרת כריסטיאן רושפור. בתקופה זו פרסמה רושפור את הרומן הראשון שלה "מנוחת הלוחם" שהיה לרב-מכר. דמותו של הגיבור מבוססת במידה מסוימת על זו של קינן. מאוחר יותר תרגמה רושפור לצרפתית שלושה מספריו. בפריז עסק בפיסול ובמחזאות, בשיתוף פעולה עם אמנים כמאייר פייר אלשינסקי והכוריאוגרף מוריס בז'אר בשנת 1962 פגש בפריז את נורית גרץ, שהייתה לאשתו.
לאחר שובו לישראל
עם שובו לישראל החלה תקופת כתיבתו ב"ידיעות אחרונות", שארכה למעלה משלושים שנה. בפברואר 1964 החל העיתון לפרסם במוסף סוף השבוע מדור בשם "ציפור הנפש", שבו כתב קינן, לצד כותבים כדן בן אמוץ, חיים חפר, בועז עברון ושמעון צבר. המוסף תקף את ממסד מפא"י, והביע דעות שמאליות. בתקופה זו התרחש המאבק על הפקעת אדמות בגליל לשם בניית העיר כרמיאל. קינן, ואחרים לצדו, נטלו במאבק זה חלק פעיל, ובאפריל 1965 אף נקנס קינן, ועמו הפסל יגאל תומרקין על ידי בית הדין הצבאי בנצרת ונדונו למאסר על תנאי, משום ש"נכנסו לשטח צבאי סגור". דעות אלו של הכותבים במוסף לא עמדו בקנה אחד עם נטייתו הממסדית של העיתון, ובמיוחד עם נטיותיו הימניות של העורך הרצל רוזנבלום. ב-1965 החליטו עורכי "ידיעות אחרונות", רוזנבלום ודב יודקובסקי, להפסיק את הופעת המוסף. בתגובה, החליטו קינן, בן אמוץ, ואחרים, להוציא את המוסף כעיתון עצמאי בשם "ציפור הנפש". העיתון יצא לאור מספר שבועות בתחילת 1965 כאשר לצד קינן, בן אמוץ, וחפר כתבו בו גם דוד אבידן, יגאל תומרקין ואחרים, אך הוא לא הצליח לעמוד מבחינה כלכלית, ונסגר. קינן הפסיד סכומים ניכרים בהוצאתו לאור של העיתון, ושקע בחובות. לאחר מכן שב והתקבל לעבודה ב"ידיעות אחרונות", והיה במשך שנים רבות בין העורכים של עמודי האמצע של המוסף הפוליטי ביום שישי, לצדם של חיים חפר ובועז עברון. עמודים אלו כונו "פתחלנד" וכן "השובך האדום" בשל אופיים השמאלי. מדי שבוע, עד לשנות ה-90 היה קינן מפרסם טור שבועי נוקב, ולצדו איור בסגנונו הנאיבי והמיוחד. בשנים אלו החל גם בפרסום ספריו, והיה פעיל גם כמחזאי ותסריטאי, כפזמונאי וכאמן פלסטי.
כתיבתו עסקה בעיקר בקשר אל אדמת ארץ ישראל, אל נופה ומראותיה, אך באופן עקבי היה קינן בעד פשרה טריטוריאלית, והחל משנת 1967 נמנה עם הראשונים שהתנגדו לשליטה הישראלית ביהודה שומרון וחבל עזה. עוד בשנות ה-50 היה חבר בקבוצת "הפעולה השמית" לצד אורי אבנרי נתן ילין-מור ובועז עברון, שקראה להקמת פדרציה ישראלית-פלסטינית, במסמך שכונה "המנשר העברי".
במלחמת ששת הימים לחם קינן בגדוד חי"ר באזור לטרון, והיה עד לגירוש תושבי הכפרים עמואס, יאלו ובית נובא, במקום בו מצוי כיום פארק קנדה. קינן, שהסתייג מהגירוש ונסער ממנו, כתב דו"ח ציבורי שזכה לתהודה רבה. עם זאת, בימים שלאחר המלחמה קינן לא התנער מרוממות הרוח הלאומית שחצתה מפלגות, והצטרף לשמחה: "19 שנים חיכינו למלחמת השחרור האמיתית, למלחמה שתחזיר את כולנו לרוח של 1948, שתיישב את החשבונות שלא יושבו אז, שתחזיר למדינה את המטרות שלמענן קמה".
ב-1975 היה, לצד אבנרי, ואישים כמתי פלד ולובה אליאב, ממקימי "המועצה לשלום ישראל-פלסטין", וזאת כאשר הביטוי "פלסטיני" עדיין נחשב לביטוי קיצוני, וכאשר מעטים בלבד דיברו על הידברות עם הפלסטינים. בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים, פעל בתנועות שמאל שונות, ופרסם בעיתונים גילויי דעת, ומודעות עצמיות שבהן תמך במטרות השמאל.
בשנת 1977 עמד במגעים עם אריאל שרון להקמת מפלגה עצמאית. שרון עמד אז בקשר עם אישים מהצד השמאלי של המפה, כאורי אבנרי, קינן ויוסי שריד, ועמם דיבר על הצורך להיפגש עם יאסר ערפאת. קינן התלהב מהיזמה, ואף נתן למפלגה את שמה של בתו, שלומציון, אך לאחר שנבחר שרון לכנסת, שבה המפלגה והצטרפה לתנועת הליכוד בעלת האופי הימני המובהק. בתחילת שנות השבעים הזדהה קינן עם מאבקם של הפנתרים השחורים.
בשנת 1982 מונה למנהל המוזיאון הפתוח בתפן, בשיתוף פעולה עם התעשיין סטף ורטהיימר שהיה שותף לחזונו האמנותי והפוליטי. בשנת 1984 זכה להצלחה מסחרית וביקורתית ספרו "הדרך לעין חרוד", שאף עובד לסרט קולנוע.
סכסוכו המתוקשר של קינן עם ידידו, השותף לדרכו, דן בן אמוץ, הסתיים בפיוס פומבי, סמוך למותו של בן אמוץ, בשנת 1989.
בשנת 1994 זכה קינן בתואר עמית כבוד של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. בפברואר 2002 פרצה שרפה בביתו שבתל אביב, בה אבד חלק גדול מארכיונו האישי, ובין היתר, כתבי יד של דוד אבידן.
בשנותיו האחרונות החל קינן לכתוב את ספרו האחרון, "ספר הייאוש", אך לא זכה לסיים את כתיבתו.
קינן היה נשוי לחוקרת הספרות נורית גרץ ולזוג שתי בנות, העיתונאית שלומציון קינן והזמרת רונה קינן.
עמוס קינן נפטר בתל אביב ב-4 באוגוסט 2009, בגיל 82, לאחר שסבל ממחלת אלצהיימר במשך מספר שנים. נקבר בקיבוץ עינת.
קינן כסופר
קינן היה סופר רב-תחומי. הוא כתב סיפורת, שירה, וספרי עיון בהם ביטא את השקפתו הכנענית. ספריו הבדיוניים הראשונים, "הדלת הכחולה" (1972) ו"בתחנה" (1963), התקבלו בחוסר הבנה ובהתעלמות. אך כתיבתו הסאטירית זכתה תמיד להצלחה, ו"ספר התענוגות" שהוציא בשנת 1970 היה להצלחה מסחרית ולציון דרך תרבותי. בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים, תקופת דעיכת ממסד מפא"י והקולקטיביזם הרעיוני הכרוך בו, הוציא קינן ספר שכל כולו נהנתנות ואינדיבידואליזם, בו הציג לקורא את הנאות החיים של העולם הגדול. שמו של קינן נקשר גם בתרבות האוכל הישראלית, ובמשך שנים פרסם מדור ביקורת מסעדות ב"ידיעות אחרונות" בכינוי "לוקולוס".
בשנת 1984 יצא לאור "הדרך לעין חרוד", ספרו המצליח ביותר, דיסטופיה העוסקת במדינת ישראל הנשלטת על ידי חונטה צבאית רצחנית ובה פעיל מחתרת מנסה למצוא את דרכו אל עין חרוד החופשית. הספר הוסרט בהפקה בינלאומית בשנת 1990, ועובד להצגה שזכתה לציון לשבח בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר בשנת 2004. בספרו "שואה 2" הוא חוזה תחזית פסימית לגבי עתידה של מדינת ישראל. ספריו "אל ארצך, אל מולדתך" ו"שושנת יריחו" הם ספרי עיון הלוקחים את הקורא למסע אישי בנופי ארץ ישראל, כפי שרואה אותה קינן, בראייתו הייחודית, שיש בה מן האידאולוגיה הכנענית. כן הוציא לאור, בשנת 1999, ספר שירה בשם "קץ עידן הזוחלים".
על כתיבתו של קינן כתב רוביק רוזנטל: "בהיסטוריה של השפה העברית-ישראלית יש לעמוס קינן, שנפטר השבוע, מקום מיוחד. קינן כתב "שפה רזה", כלומר, פשוטה, ישירה, המקשיבה ללשון הדיבור, במשפטים קצרים וקצביים. כבר בשנות החמישים, כאשר חלק מבני דורו, סופרי דור תש"ח, נהו אחרי השפה המשנאית של עגנון."
קינן כמחזאי, מתרגם ופזמונאי
בעת גלותו בפריז כתב קינן מספר מחזות, ובהם "האריה" ו"הבלון". המחזות היו ניסיונות ברוח תיאטרון האבסורד והאוונגרד שפרחו בפריז באותה התקופה. עם שובו לישראל המשיך בפעילותו כמחזאי. מחזותיו שהוצגו על הבמה הם:
בכתיבתו המחזאית בשנות ה-70 נטה קינן אל הסאטירה. "משהו לא נורמלי" היה רוויו סאטירי, ו"הרכבת האחרונה" מעין מחזה אבסורד. מחזהו "חברים מספרים על ישו" נפסל להצגה על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות בשנת 1972. הפסילה אושרה על ידי בית המשפט העליון בנימוק שהמחזה פוגע ברגשות הנוצרים. המחזה הועלה במשך תקופה קצרה לאחר מכן בשינויי נוסח קלים כ"חברים מספרים על ספרטקוס".
קינן היה גם מתרגם פורה, ועל במת התיאטרון עלו מחזות רבים בתרגומו, בין היתר תרגם ועיבד למחזה את ספרו של ירוסלב השק "החייל האמיץ שווייק", שהוצג ב"התיאטרון הוורוד" בכיכובו של בומבה צור בשנת 1967, והוצג בתיאטרון הבימה בשנת 1995. על כך זכה בפרס התיאטרון הבינלאומי בשנת 1995. בין המחזות הנוספים שתרגם:
תרגומיו של קינן נעשו לעיתים מכלי שני. כך, תרגומו ל"חמור הזהב" לאפוליאוס היה למעשה, כפי שהוכיח חיים וירשובסקי, תרגום מילולי לעברית מעיבודו של היצירה לאנגלית על ידי רוברט גרייבס, מבלי שהדבר צוין במפורש על ידי קינן (שכנראה לא היה מודע להיקפי החירות שנטל לעצמו גרייבס). קינן כתב מערכונים ופזמונים, שבוצעו, בין היתר, על ידי יוסי בנאי, אריק לביא, להקת "החלונות הגבוהים", להקת "אחרית הימים" "שלישיית התאומים" ושלישית "הגשש החיוור". בין הפזמונים המוכרים שכתב: "אהבה ראשונה", "בית הערבה" (עם חיים חפר), "למה לא אמרת לי", "פתחי לי את הדלת" ו"שיר סתיו". בסוף שנות ה-60 היה, ביחד עם אורי ליפשיץ, הבעלים של מועדון בשם "צוללת צהובה", ששימש כ"מרתף אומנותי" בו הועלו הופעות וערבי שירה.
קינן בקולנוע ובטלוויזיה
קינן כתב את התסריט לסרטו האוונגרדי פורץ הדרך של אורי זוהר, "חור בלבנה" (1964). כמו כן, השתתף כשחקן בסרט "אורח בעונה מתה" של הבמאי משה מזרחי (1970).
בשנת 1968 ערך קינן סדרת ראיונות מצולמים עם אישים כז'אן-פול סארטר, נעם חומסקי והרברט מרקוזה.
בשנת 1969 כתב וביים את הסרט הקצר "כמה זה נפלא", בו שיחקו בין היתר ישראל גוריון, אריק לביא ואורי זוהר. הסרט אף הוצג בפסטיבל קאן.
בשנת 1974 הופיע בסרטו של הבמאי ליונל רוגוזין "Arab Israeli Dialogue", בדו-שיח עם המשורר הפלסטיני הגולה ראשד חוסיין, שעסק בשורשי הסכסוך ובדרכים אפשריות לפתרונו.
בשנת 1981 השתתף קינן, ביחד עם נעמי שמר בסרטו של מוטי קירשנבאום "אל בורות המים". הסרט, שזכה לשבחים רבים, היה עימות אידאולוגי בין שמר, הידועה בדעותיה הלאומיות בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני, ובין קינן, וזאת על רקע אהבתם המשותפת לארץ ולנופיה. הסרט קיבל השראה מספרו של קינן "אל ארצך, אל מולדתך".
אמנות פלסטית
בתקופת שהותו בפריז החל קינן לפסל פסלי אבן גדולים, בהשראת האידאולוגיה הכנענית, וברוח יצירתו של יצחק דנציגר. עם שובו לישראל, בשנת 1961 עזב את הפיסול והחל בציור. סגנונו הושפע מציירים צרפתים כפייר אלשינסקי וז'אן קוקטו, אך לפי גדעון עפרת, ההשפעה הגדולה עליו היא של נחום גוטמן. יצירותיו הראשונות התמקדו ברישום דיו על נייר, והתפתחו לצבעוניים יותר, ופשוטים יותר בקוויהם. לרוב צייר בצבעי מים או אקריליק על נייר. לעיתים השתמש בטכניקה של קולאז'. בשנות ה-90 חזר לפיסול, ויצר פסלי ברונזה ברוח פסלי האבן המוקדמים, המתכתבים עם תרבויות המזרח הקדום.
לפי גדעון עפרת ניסה קינן לעצב בפסליו ובציוריו אמנות עברית, מקומית, נטועה בשורשיה בתרבויות העבר. אך בעוד שציוריו הצבעוניים משדרים אופטימיות ים תיכונית, הרי פסליו גדולים וכבדים ומבטאים טקסיות ועוצמה. הניגוד, הזה, על פי עפרת, הוא בין קינן האישי, הפרטי, לקינן הציבורי.
קינן הוא ממייסדיו של המוזיאון הפתוח תפן, פרי שיתוף פעולה בינו ובין סטף ורטהיימר. בין השנים 1987–1989 שימש קינן כמנהל המוזיאון, ולאחר מכן שימש כיועץ אמנותי עד שנת 1996. בשנת 1988 השתתף ואצר תערוכת פיסול בשם "חיפוש הזהות" בתפן, ובשנת 1994 הציג שם תערוכת יחיד. כן הציג ב-1998 בתערוכה קבוצתית בבית הגפן, בשנת 2001 בתערוכה קבוצתית במרכז קסטרא בחיפה, בשנת 2006 בתערוכת יחיד במוזיאון וילפריד בקיבוץ הזורע ובגלריה "מבט" בתל אביב. על תערוכה זו כתב נתן זך כי "בשנתיים האחרונות פנה מן הרישום הקווי אל הציור בצבעי אקריליק על נייר. ביקור במצרים ושנים של היכרות ואהבה לנופי ארצו - הארץ המובטחת, הבטחה שהופרה בעליל, מעניקים לנו כעת מראה חוזר של החלום: העיר הראויה, זו שעדיין לא כוסתה בשלמת בטון (ומלט) קבלנית: העיר שצמחה מן המדבר שבו היא ניצבת ומן החול ומן הגילום ומן הירדן שעדיין לא נמלא כלור ונשאב למכונות הכביסה ומדיחי הכלים שלנו. כאן מפליגות דוגיות מפרש בנחת בארצו של לובנגולו מלך זולו (נחום גוטמן היה שכנו וידידו של קינן הילד), בצד פילים וגמלים ובדווים משתעים בשיחה ונשים רעולות פנים המרימות גביעי יין צרפתיים (זכר לשנות צרפת הארוכות של האמן). עולם אגדי שמעולם לא היה שלנו וכבר לא יהיה."
לאחר מותו, בשנת 2009, הוצגה בבית אבי חי בירושלים התערוכה הרטרוספקטיבית הראשונה מיצירותיו, בה הוצגו מספר רב של ציורים מתקופות שונות ובטכניקות שונות, וכן פסלי אבן וברונזה. אוצר התערוכה, גדעון עפרת, אף הוציא לאור את ספר התערוכה, במרכזו סקירה של יצירות קינן, וכן ריאיון ארוך שערך קינן בשנות השמונים עם דן עומר.
בדצמבר 2022 הוצב בגן מאיר בתל אביב הפסל "גמל ודקל", קרוב למקום מגוריו של האמן. הפסל מהדהד את נוף ילדותו של קינן, ומתאר גמל לצד דקל, ביציקת ברונזה שבוצעה מתוך פסל קטן בגובה 50 ס"מ. הגמל נראה נטוע באדמה, חוסה בצד דקל המתנשא לגובה של כ-3 מטרים.
במסגרת המיזם להנצחת אמנים ואנשי במה בתל אביב נקבעה לוחית זיכרון על ביתו של עמוס קינן ברחוב בר-כוכבא 10.
פילמוגרפיה
בימוי תסריט בהשתתפותו
סבטלנה שקולינה
סבטלנה ולדימירובנה שקולינה (ברוסית: Светлана Владимировна Школина; נולדה ב-9 במרץ 1986) היא אתלטית רוסיה, היא אלופת העולם (מוסקבה 2013) ובעלת מדליית ארד אולימפית (לונדון 2012) בקפיצה לגובה. בפברואר 2019 שקולינה הושעתה לארבע שנים מהשתתפות בתחרויות על שימוש בסמים, החל מ-1 בפברואר 2019. שתי המדליות בהן זכתה, האולימפית ומאליפות העולם נשללו ממנה.
ביוגרפיה
שקולינה נולדה בירצבו, שבמחוז סמולנסק.
סגנית אלופת העולם לנוער
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בגרוסטו, איטליה בשנת 2004 זכתה שקולינה במדליית כסף בשיא אישי חדש של 1.91 מטר.
2005
בתחרות שנערכה במנהיים, גרמניה ביוני 2005 קבעה שקולינה בקפיצה לגובה שיא אישי חדש של 1.92 מטר.
אלופת אירופה לנוער
באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שנערכה בקובנה, ליטא ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 1.91 מטר.
2007
בתחרות שנערכה בטולה ביוני 2007 קבעה שקולינה בקפיצה לגובה שיא אישי חדש של 1.96 מטר.
2008
בתחרות שנערכה בקאזאן ביולי 2008 קבעה שקולינה בקפיצה לגובה שיא אישי חדש של 1.98 מטר. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה שקולינה במקום 14 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.93 מטר.
2009
באליפות העולם שנערכה בברלין גרמניה בשנת 2009 סיימה שקולינה במקום שישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.96 מטר.
2010
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא קטר במרץ 2010 סיימה שקולינה במקום רביעי בתוצאה של 1.96 מטר. באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בסוף יולי אותה שנה היא סיימה במקום רביעי בתוצאה של 1.97 מטר.
2011
באליפות העולם שנערכה בטגו קוריאה הדרומית בשנת 2009 סיימה שקולינה במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.97 מטר.
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה שקולינה במדליית ארד בשיא אישי חדש של 2.03 מטר, אחרי אנה צ'יצ'רובה בת ארצה (2.05 מטר) ובריג'טה בארט מארצות הברית (2.03 מטר).
Norwegian Wood (This Bird Has Flown)
Norwegian Wood (This Bird Has Flown) (או בקיצור Norwegian Wood, עץ נורווגי) הוא שיר פולק-רוק של להקת הביטלס. הוא נזקף לזכותם של לנון-מקרטני, אך נכתב בעיקר על ידי ג'ון לנון, בעוד פול מקרטני סייע בכתיבת המילים ובלחן לקטע מקשר. השיר יצא לאור ב-3 בדצמבר 1965 באלבום Rubber Soul ואורכו הוא 2:05 דקות. בשיר משולבת נגינת סיטאר של ג'ורג' האריסון שהפכה אותו לשיר המוקדם ביותר של להקת רוק שבו מופיע כלי זה.
המילים
לנון החל בהלחנת השיר ב-1965 באמצעות גיטרה אקוסטית, בעת ששהה בחופשה בהרי האלפים השווייצריים עם אשתו סינתיה. בסוף שנות ה-70 הסביר לנון שהשיר נכתב על מערכת יחסים שהייתה לו מחוץ לנישואיו. הוא ציין שתמיד היה מעורב בכל מיני מערכות יחסים נוספות מחוץ לנישואיו והיה מנסה להסוות ככל האפשר את העובדה ששירים שכתב התבססו על מערכות יחסים אמיתיות שלו. עם זאת, הוא אינו זוכר מי הייתה האישה שבגינה הוא כתב את "עץ נורווגי".
מקרטני סיפר בספר מ-1997 שההשראה לשם השיר הגיעה מחדרי מגורים של אותה התקופה, שהקירות והרהיטים בהם עוצבו מעצי אורן זולים, והשם עץ נורווגי נאמר בלשון סגי נהור. הוא ציין שלפי תפיסת עולמם דאז, הגבר היה זקוק לנקמה על כך שהאישה מותירה אותו לישון בחדר האמבטיה, ולכן עלה במוחו הרעיון לספר על הצתת בית העץ.
ההקלטה
הקלטת השיר נערכה באולפני אבי רוד ב-12 ו-21 באוקטובר 1965. האריסון סיפר בשנות ה-90 בסרט The Beatles Anthology על שנת 1965, שבה נחשף לנגינת הסיטאר. הוא החליט לקנות סיטאר, אך הוא נותר כמעט ללא שימוש עד שהאזין לאלבום של ראווי שנקר, שמשך אותו להתנסות יותר בנגינה בכלי. בהקלטת "עץ נורווגי", כשחברי הלהקה חיפשו אלמנט מוזיקלי נוסף, הוא החליט לשלב באופן בלתי מתוכנן את הסיטאר וחש שהשילוב היה מוצלח במיוחד. מאז הפך האריסון לחובב נלהב של התרבות ההודית ומדיטציה טרנסצנדנטלית, והרבה להשתמש בסיטאר באלבומי הביטלס.
בהקלטה שר לנון בשני ערוצים וניגן בגיטרה אקוסטית, מקרטני ניגן בגיטרה בס ושר קולות רקע, האריסון ניגן בסיטאר מוכפל לשני ערוצים ורינגו סטאר ניגן בתוף מרים, מאראקס ומצלתיים זעירות.
בלה לנארד
בלה לנארד (במקור האואר, בהונגרית: Lénárd Béla; וינה, 1 בינואר 1892 – בודפשט, 27 בדצמבר 1959) היה שחקן תיאטרון ושחקן קולנוע יהודי-הונגרי, מנהל תיאטרון.
ביוגרפיה
בלה האואר נולד במשפחה יהודית כבנם של מישקה האואר ושל פפי פליישר. הוא למד בתיכון בבודפשט, ולאחר מכן סיים את לימודיו בבית הספר למשחק של השחקנית סידי ראקושי ב-1913. הוא הופיעה באזורי הספר והכפר במשך שנה, לאחר מכן כזמר מקהלה בבודפשט ומחוצה לה. בשנות ה-20 היה מזכיר "הקומדיה הקטנה" ובשנת 1922 הקים את קברט פאון. הוא שיחק בחו"ל משנת 1923 ובשנת 1929 מונה למנהל תיאטרון רביו בגראץ, אוסטריה. כיהודי בין השנים 1940–1944 נאסר עליו לשחק על במות התיאטרון  פרט  לתיאטרון גולדמארק, שנועד לקהל יהודי, במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך. פעילות זו נסגרה ב-1944 לאחר כניסת הוורמכט לממלכת הונגריה (מבצע מרגרטה) הוא עבד גם מנחה. לאחר מלחמת העולם השנייה בין 1945 לבין 1949 עבד כבמאי בתיאטרון מדיאסאי. בסתיו 1948 הוא הקים את הקברט בשם "אופטימיסטים" עם הסולנית פּאני פראגו, הסופר אימרה בנדי והמלחין מרצל אוטווש. תחילה הופיעו במסעדה בכיכר יוז'ף נאדור ותוך חודש כבר בשדרת אנדראשי היוקרתית בבית הקפה היפני הלהקה פוזרה במאי 1950, ולאחר מכן התקשר עם בלה לנארד "תיאטרון הכפר הלאומי". היורש המשפטי של התיאטרון הממלכתי דרינה.
הוא סיפר אז:
"טיילתי בחצי מאירופה, אבל לא הכרתי את ארצי. שרתי ושיחקתי בשבע שפות, אבל עכשיו אני באמת מרגיש מה זה אומר לשחק בהונגרית. כל ערב הוא בכורה, אנחנו תמיד צריכים להופיע מול קהל חדש, וזה כוח מניע שתמיד מניע את השחקן. כל כך הרבה חוויות מאוחסנות באדם! מה שלא הייתי מאמין בעצמי, אני כותב יומן כבר שמונה שנים, רושם זיכרונות. כי כל לילה הוא חוויה, כי כל הופעה היא כיבוש חדש, ניצחון חדש."
הוא היה ידוע כשחקן אופי וקומיקאי רב תכליתי. אשתו הייתה זמרת האופרה הידועה מאוד שנפטרה בגיל 48 ,ארנקה וייסמן, לה נישא ב-11 ביוני 1922 בבודפשט. קברו של בלה לנארד נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה [1C–6–31]
חיים פסחוביץ
ביוגרפיה
נולד בליפנישקי במחוז וילנה, רוסיה (ליטא) לחיה שרה בת הרב יצחק קוזנצקי מרוז'ינוי ולרב יחזקאל פסחוביץ, שהיה דרשן מפורסם. למד בישיבה שבבית המדרש "זובחי צדק" בווילנה, ואחר כך ב"קיבוץ" באיישישוק ובוולוז'ין. תקופה מסוימת עשה בישיבת לידא והתקרב לרב יצחק יעקב ריינס, ראש הישיבה. למד במשך שנה ב"כנסת ישראל" בסלובודקה, לפי דוד תדהר הורחק פסחוביץ מהישיבה לאחר שנתפס קורא בספרות השכלה, והוחזר בהתערבותו של הרב צבי הירש רבינוביץ לאחר שהחתים את רוב בחורי הישיבה על חוות דעת שצידדה בהיתר קריאת ספרים כאלו. לדברי תדהר היה פסחוביץ האחראי לפילוג הישיבה בעת פולמוס המוסר. אחרי לימודיו בסלובודקה נסע ללמוד אצל רבי חיים סולובייצ'יק בבריסק. לפי בקשת רבו זה, דרש באירוע התרמה לבית המדרש, והתפרסם כדרשן מוצלח, בעקבות פרסומו, הוזמן בידי העסקן הציוני בן ציון ניימרק, לדרוש בבית המדרש "הקדש" בבריסק בשבח הציונות לקראת הקונגרס הציוני העולמי הראשון.
בהמלצת הרב מאיר נח לוין מווילנה והרב מרדכי וייצל רוזנבלט מאושמינה, התמנה כרבה של העיר סטארי-דורוגי, קהילה יהודית עשירה שפרנסה אותו ביד רחבה. מחשש שמא חסידי חב"ד בעיר, יביאו רב נפרד לעיר בתור רב חסידי, כפי שהיה מצוי בערים אחרות, הציע להם לוותר על התוכנית ובתמורה לכך יפסיק ליטול את משכורתו מקופת הקהילה. הוא רכש שני בתים להשכרה והקים מנסרה שהכניסו לו הכנסה יפה. לפני מלחמת העולם הראשונה כבר הגיע הונו ליותר מ-40,000 רובלים. הוא השיא מכספו הפרטי את אחיו ואחותו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נסע לווילנה כדי להתקרב לשטחי הכיבוש הגרמני, מחשש שיידרש להתייצב יחד עם חברי השנתון שלו לשירות בצבא הרוסי. כשחזר לביתו לאחר שלוש שנים, גילה שאשתו נפטרה והותירה אותו עם חמשת ילדיו שהגדול בהם בן 16 והקטנה בת שלוש, ידידים ושכנים טיפלו ביתומים מאז פטירת אמם. הוא מיהר להינשא בשנית לאשה בשם נעכע פסחוביץ, ממנה נולדו לו בניו זבולון וגרשון פסחוביץ.
תחת השלטון הבולשביקי נאסר פעמיים בשל "עבירות כלכליות", כספו שהיה מושקע בעסקים שונים, בתיו והמנסרה, הוחרמו. הוא עבר לכהן כרב בעיר כוטימסק, וגם שם נאסר לזמן קצר, לאחר שציטט בדרשת שבת הגדול את האמרה מההגדה של פסח "שפוך חמתך". זמן קצר לאחר מכן התמנה כרב באחד מבתי הכנסת במינסק, ובשל ידיעותיו בניהול חשבונות התמנה כראש הקהילה העברית בעיר והצליח לאזן את תקציבה של הקהילה. בתקופה זו נסע בנו אליעזר יצחק פסחוביץ לארץ ישראל כחלוץ ונישא בארץ, בעקבות עליית בנו, הגיש הרב פסחוביץ היתר יציאה כדי לבקר את בנו, ובקיץ ה'תרצ"א, 1931, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בתקופה הראשונה היה מעביר שיעורים ודרשות בבית הכנסת "אחווה" במרכז העיר, ובהמשך התפתח סביבו חוג קטן שהקים את בית המדרש "תורה ודעת", בראשו עמד. לפרנסתו ולהחזקת בית המדרש, ייסד מעין בנק למתן הלוואות לעסקים קטנים שנקרא: חברת הלוואות "התחיה" בע"מ. עם התייצבות מצבו הכלכלי, הביא ארצה גם את אשתו ושני ילדיהם המשותפים.
בירושלים החל לשאת בקביעות דברים בשבח רוסיה הסובייטית, ניהל קשרים קרובים עם ראשי תנועות השמאל, כמו משה סנה ואחרים, וזכה בשל כך לכינויו "הרב האדום". בין היתר השתתף בקביעות באספות "הוועד למען השלום" ו"הליגה לידידות עם ברית המועצות". חוגים דתיים מן הימין הישראלי הסתייגו ממנו ומדעותיו בשל כך.
שם ספרו "דברי ח ־ פ ־ ץ", דרשות לשבתות ולמועדים (ירושלים תשי"ד), הוא ראשי וסופי תיבות של שמו: חיים פסחוביץ.
דון קיחוטה (שיר)
"דון קיחוטה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. הוא יצא לאור באוגוסט 1996, על ידי חברת התקליטים ביג פוט רקורדס, כסינגל השלישי מתוך האלבום מגנונה.
הצלחה מסחרית
ב-18 באוגוסט 1996 נכנס השיר למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום העשירי. ב-8 בספטמבר עלה למקום הראשון, שם שהה שבועיים רצופים. ב-17 בנובמבר יצא מהמצעד לאחר 10 שבועות רצופים. במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשנ"ז הגיע "דון קיחוטה" למקום ה-26.
דייוויד אוליבר
דייוויד אוליבר (באנגלית: David Oliver; נולד ב-24 באפריל 1982) הוא אתלט אמריקאי, הוא אלוף העולם (מוסקבה 2013) ובעל מדליית ארד אולימפית (בייג'ינג 2008), שיאן ארצות הברית בעבר, 5 פעמים אלוף ארצות הברית (2008, 2010, 2011, 2015 ובאולם: 2008) ושיאו האישי מדרג אותו חמישי בכל הזמנים בריצת 110 מטר משוכות.
ביוגרפיה
אוליבר נולד בדנוור, קולורדו. אמו, ברנדה צ'מבר, הייתה אצנית בריצת 400 מטר משוכות.
2007
באליפות העולם שנערכה באוסקה יפן בשנת 2007 סיים אוליבר במקום 12 בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.42 שניות.
2008
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה אוליבר במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.18 שניות, אחרי דאירון רובלס מקובה (12.93 שניות) ודייוויד פיין בן ארצו (13.17 שניות). בסיבוב השני של התחרות הוא קבע את התוצאה המהירה בסיבוב זה (13.16 שניות).
2010
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא קטר במרץ 2010 זכה אוליבר במדליית ארד בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.44 שניות, אחרי דאירון רובלס שקבע שיא אליפות חדש של 7.34 שניות, וטרנס טרמל שהשווה את השיא האמריקאי (7.36 שניות).
בתחרות שנערכה בפריז, צרפת ב-16 ביולי אותה שנה קבע אוליבר בריצת 110 מטר משוכות שיא ארצות הברית חדש של 12.89 שניות, באותה העת התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים.
2011
בתחרות שנערכה באולם בשטוטגרט גרמניה ב-5 בפברואר 2011 קבע אוליבר בריצת 60 מטר משוכות שיא אישי חדש של 7.37 שניות, מאית השנייה איטי משיא ארצות הברית ובאותה העת התוצאה השישית בטיבה בכל הזמנים.
באליפות העולם שנערכה בטגו קוריאה הדרומית בסוף אוגוסט אותה שנה סיים אוליבר במקום רביעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.44 שניות, בתוצאה זהה לזו של אנדי טרנר מבריטניה שזכה במדליית הארד.
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה במוסקבה רוסיה בשנת 2013 זכה אוליבר במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.00 שניות, לפני ריאן וילסון בן ארצו (13.13 שניות) וסרגיי שובנקוב מרוסיה (13.24 שניות).
2015
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בטורונטו, קנדה ביולי 2015 זכה אוליבר במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.07 שניות, לני מייקל תומאס מטרינידד וטובגו (13.17 שניות) ושיין בראת'ווייט מברבדוס (13.21 שניות).
דוד קרמן
דוד קרמן  (1911–1990) היה השומר העברי הראשון של בת ים. אנשי היישוב כינוהו דוד השומר.
קורות חיים
קרמן נולד בפינסק שברוסיה הלבנה. בשנת 1924 עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחיו. המשפחה התמקמה בתל אביב ברחוב שלום עליכם 48 והקימה שם מאפייה (מאפיית קרמן) בהיותו בן שבע עשרה עזב את הבית והלך לעבוד בפרדסים של רחובות. הוא השתלב בין הפועלים הערבים למד את שפתם ואת מנהגיהם. "סדרני ההסתדרות" ניסו לסלקו בכוח מהעבודה בגלל שלא היה מאורגן בהסתדרות. דוד לא נכנע להם ושמר על מקום העבודה. אומץ ליבו וכוחו הפיזי משך את תשומת לבו של בעל הפרדסים משה סמילנסקי שמינהו לשומר.
ב-1930 היה בין מקימי קבוצת "אגרוף", קבוצה מאנשי "בית"ר", שמטרתה הייתה בין היתר להגן על פועלים חברי התנועה הרוויזיוניסטית מפני הטרדות של "סדרני ההסתדרות", שניסו לסלקם בכוח ממקומות העבודה ואיימו על מעסיקיהם. כמו כן, הגנו על תהלוכות של "בית"ר" מפני התקפות של אנשי "פלוגות הפועל".
ב-1932 הצטרף לקבוצת שומרים ששמרה על קו צינור מים באזור השרון. ב-1933 התמנה לשומר בהרצליה ב' במקום השומר שנפצע. הוא התגורר אצל משפחת מאירסון הוריה של גולדה מאיר. ב-1934 התמנה לשומר בבת ים, אז "בית וגן", והיה השומר העברי הראשון של בת ים. לפני בואו הופקדה השמירה בידי שומר ערבי בשם אבו עזד.
באותה תקופה הייתה בת ים ישוב קטן ומבודד בחולות שבין יפו לכפר הערבי נבי רובין בדרום. היישוב סבל מגנבות ושוד, שיירות גמלים שבאו מעזה בדרכן ליפו עברו בין בתי היישוב וגנבו מכל הבא ליד. דוד מנע את מעבר השירות ביישוב, הרתיע את הגנבים ושיפר את מצב הביטחון בבת ים. שמו יצא בכל האזור, התושבים היהודים כינוהו "דוד השומר", ערביי יפו כינוהו "דאוד אל נטור", בשלב מסוים הצטרף אליו אחיו חיים קרמן.
בשנים 1947-1946 נעצר קרמן לעיתים תכופות על ידי הבריטים בגלל סיוע לארגון האצ"ל. במלחמת העצמאות השתתף בהגנה על בת ים.
לאחר קום המדינה התמנה לאחראי על הביטחון של בת ים. מיומנותו בתפישת גנבים הביאה לכך שישובים שונים פנו למועצת בת ים בבקשת סיוע כמו קיבוץ גליל ים שסבל ממכת גנבות ממטעי הבננות. דוד תפס את הגנבים ואת הסוחרים שהיו קשורים בגנבה. בתום מלחמת סיני ב-1956 נתבקש דוד על ידי השב"כ לתרום מניסיונו ללכידת ראשי ה"פדאיון" בעזה.
קרמן התגורר בבת ים עד ימיו האחרונים, ונפטר ב-1990.
"דאוד אל נטור", דוד השומר בערבית, היה הכינוי שאליהו נאוי (בעבר מזכיר אגודת השומרים) שאל לתוכנית הרדיו שהגיש.
תומאס הורסטר
תומאס הורסטר (בגרמנית: Thomas Hörster, נולד ב-27 בנובמבר 1956 באסן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק לאורך רוב הקריירה בבאייר לברקוזן, בה עסק גם בתפקידי אימון שונים. להורסטר ארבע הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, וזכייה במדליית ארד עם הנבחרת האולימפית של גרמניה המערבית באולימפיאדת סיאול.
קריירת מועדונים
הורסטר החל בשנת 1974 את קריירת הבוגרים במועדון שוורץ-וייס אסן, ששיחק אז בליגת הבונדסליגה השנייה, ובשנת 1977 עבר לבאייר לברקוזן, שגם היא שיחקה אז בבונדסליגה השנייה. כבר מעונתו הראשונה בבאייר לברקוזן, הורסטר היה שחקן הרכב קבוע, אך רק בעונתו השנייה בקבוצה, 1978/79, העפילה הקבוצה מהמקום הראשון אל הבונדסליגה, בה הייתה להורסטר קריירה ארוכה ומפוארת. הורסטר הפך עד מהרה לחלק חיוני בהגנה של באייר לברקוזן, ובשתי העונות הראשונות של הקבוצה לאחר העלייה אל הבונדסליגה, הורסטר ולברקוזן סיימו בחלק התחתון של הטבלה, אך רחוק ממאבקי ההישרדות. בעונת 1981/82 נקלעו הורסטר ולברקוזן למאבקי תחתית, וניצלו מירידה רק לאחר ניצחון במפגש כפול במבחני הישרדות מול קיקרז אופנבך. בעונות הבאות הורסטר ולברקוזן שהו בעיקר בחלק התחתון של הטבלה, אך בעונת 1985/86 סיימו במקום השישי, שהעניק להם העפלה לגביע אופ"א, וגם בעונת 1986/87 סיימה במקום זה. בעונת 1987/88 הורסטר ובאייר לברקוזן זכו בגביע אופ"א, לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר על אספניול. הספרדים ניצחו 3-0 במשחק הראשון, ולברקוזן ניצחה בתוצאה זהה בגומלין, ולאחר מכן בפנדלים. עם זאת, נבצר מהורסטר להשתתף בצמד משחקי הגמר בעקבות פציעה, לאחר שהיה שותף מלא להגעת הקבוצה למעמד זה במהלך העונה. בתום עונת 1990/91, לאחר מספר עונות בחלק העליון של הטבלה עם באייר לברקוזן, פרש הורסטר ממשחק פעיל, לאחר שהבקיע 26 שערי ליגה ב-404 הופעות במדי באייר לברקוזן, מתוכן 332 הופעות בבונדסליגה, והוא מדורג במקום הרביעי בטבלת שיאני ההופעות של באייר לברקוזן בכל הזמנים לאחר רודיגר פולבורן, אולף קירסטן וקארסטן ראמלו.
קריירה בינלאומית
הורסטר ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה המערבית בספטמבר 1986, בניצחון 2-0 על נבחרת דנמרק. לאחר מכן ערך שלוש הופעות נוספות, כולן במשחקי ידידות. בשנת 1988 השתתף הורסטר עם נבחרת גרמניה המערבית האולימפית באולימפיאדת סיאול, וזכה במדליית ארד, לאחר שפתח בכל ששת משחקיה של גרמניה המערבית, שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת האולימפית של ברזיל לאחר בעיטות הכרעה, וניצחה את נבחרת איטליה האולימפית 3-0 בקרב על מדליית הארד.
קריירת אימון
לאחר פרישתו, הורסטר אימן לאורך שנים ארוכות את קבוצת הנוער של באייר לברקוזן, בין השנים 1992 ו-2001. בשנת 2001 התנסה באימון קבוצת המילואים ולאחר מכן הקבוצה הבכירה, בה החליף את קלאוס טופמולר שפוטר לאחר תקופה נטולת הצלחות, אך פוטר בעצמו בתום עונת 2002/03, וחזר לאמן את קבוצת הנוער למשך ארבע שנים נוספות, עד לשנת 2007.
תארים
עם באייר לברקוזן:
עם נבחרת גרמניה המערבית האולימפית:
מינדאוגאס קוזמינסקאס
מינדאוגאס קוזמינסקאס (בליטאית: Mindaugas Kuzminskas; נולד ב-19 באוקטובר 1989) הוא כדורסלן ליטאי, המשחק בנבחרת ליטא בכדורסל. משחק לרוב בעמדת הסמול פורוורד, ולעיתים מתופקד גם בעמדת הפאוור פורוורד כסטרץ' פור. אחיו הגדול סאוליוס שיחק אף הוא כדורסל מקצועי במשך 16 שנים, ופרש בשנת 2015.
אירופה
קוזמינסקאס נולד בעיר וילנה שבליטא, בזמן שהייתה חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית. בשנת 2006 החל לשחק כדורסל מקצועי בקבוצת סקלאי, ושנה לאחר מכן עבר לפרלאס, שתיהן מהעיר וילנה. בשנת 2008 עבר לשחק בשאולאי שהשתתפה גם בליגת היורוקאפ, והיה אחד השחקנים המובילים של הקבוצה בעונת 2009/2010 כשקלע 14.0 נקודות בממוצע למשחק.
בשנת 2010 עבר לז'לגיריס קובנה, הקבוצה הדומיננטית ביותר בליגת העל הליטאית, שהשתתפה גם בליגת היורוליג. בשתי עונותיו הראשונות ביורוליג שימש כשחקן ספסל זניח יחסית, וקלע כ-2.3 נקודות בממוצע למשחק, אך בעונת 2012/2013 רשם שיפור משמעותי כשהפך לשחקן קבוע ברוטציית הקבוצה ותרם 7.1 נקודות ו-3.1 ריבאונדים למשחק. בתקופתו בקובנה זכה עם הקבוצה באליפות הליגה הבלטית (2011), גביע הליגה הליטאית (2011) ושתי אליפויות הליגה הליטאית (2012 ו-2013), כאשר באליפות האחרונה הוא אף הוכתר ל-MVP של משחק הגמר.
ביוני 2013 חתם על חוזה לשלוש עונות באוניקאחה מאלגה מליגת העל הספרדית. לאורך תקופתו במאלגה רשם שיפור הדרגתי בתפוקתו, ובעונת 2015/2016 הוביל את קלעי קבוצתו עם 12.0 נקודות בממוצע למשחק, עם אחוזי קליעה מצוינים של 48.6% מהשדה ו-37.7% מעבר לקשת. ב-22 באוקטובר 2015 קבע שיא קריירה ביורוליג כשקלע 23 נקודות בניצחון מאלגה על מכבי תל אביב בתוצאה 93–82.
בכל אחת משש עונותיו ביורוליג, עם ז'לגיריס קובנה ואוניקאחה מאלגה, הגיעה קבוצתו לשלב "16 הגדולות" של היורוליג (Top 16) אך לא העפילה לשלב רבע הגמר.
NBA
לקראת עונת עבר לליגת ה-NBA כשחתם בקבוצת ניו יורק ניקס על חוזה לשנתיים עבור כ-5.8 מיליון דולר. בעונתו הראשונה בניו יורק קלע 6.3 נקודות בממוצע למשחק כשחקן ספסל, והניקס סיימו את העונה במקום ה-12 באזור המזרחי. ב-12 בנובמבר 2017, לאחר שהשתתף במשחק אחד בעונת, שוחרר מהקבוצה.
חזרה לאירופה
ב-1 בינואר 2018 חתם על חוזה בקבוצת אולימפיה מילאנו מליגת העל האיטלקית. בסיום אותה עונה זכה עם מילאנו באליפות הליגה האיטלקית.
ביולי 2019 חתם על חוזה לשנתיים באולימפיאקוס היוונית, אך לאחר 6 משחקים בלבד שוחרר מהקבוצה.
בנובמבר 2019 חתם על חוזה בלוקומוטיב קובאן מליגת ה-VTB והיורוקאפ.
ביולי 2021 חתם בקבוצת זניט סנקט פטרבורג, אך עזב את הקבוצה בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
נבחרת לאומית
בקיץ 2013 יצג קוזמינסקאס לראשונה את נבחרת ליטא כשהשתתף באליפות אירופה בכדורסל 2013. לאורך הטורניר קלע קוזמינסקאס 3.1 נקודות בממוצע למשחק, וזכה עם נבחרתו במדליית הכסף לאחר שהפסידה במשחק הגמר לנבחרת צרפת בתוצאה 80–66. באליפות אירופה 2015 שימש כמחליף מהספסל של צמד הפורוורדים פאוליוס ינקונאס ויונאס מצ'יוליס, ועזר לנבחרתו לזכות במדליית כסף נוספת כשקלע 8.7 נקודות והוריד 5.0 ריבאונדים בממוצע למשחק. במשחק הגמר של הטורניר הפסידה ליטא לנבחרת ספרד בתוצאה 80-63.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) חזר לייצג את נבחרת ליטא, אשר סיימה במקום השביעי עם שלושה ניצחונות ושלושה הפסדים. לאורך הטורניר רשם קוזמינסקאס ממוצעים של 10.8 נקודות ו-4.5 ריבאונדים למשחק, כאשר בשתי הקטגוריות סיים שני בנבחרתו.
באליפות אירופה בכדורסל 2017 קלע קוזמינסקאס 15.3 נקודות בממוצע למשחק עבור נבחרתו, אשר סיימה במקום התשיעי בטורניר.
ריצ'רד ייטס (מושל אילינוי)
ריצ'רד ייטס (באנגלית: Richard Yates; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הוויגית, ולאחר 1854, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-13 בשנים 1861–1865, שנות מלחמת האזרחים האמריקאית, ונחשב לאחד ממושלי מדינות ארצות הברית רבי ההשפעה במהלך המלחמה. הוא נקט בצעדים נמרצים כדי להבטיח את שלומן של קהיר וסנט לואיס כנגד תקיפות צבא הקונפדרציה. כמי שכונה "ידיד החיילים", הוא סייע לארגן את חיל המשלוח של חיילי צבא האיחוד, כולל מינויו של יוליסס ס. גרנט כקולונל ברגימנט של אילינוי. הוא גם תמך בהצהרת האמנציפציה. ייטס גם ייצג את אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1851–1855 ובסנאט של ארצות הברית בשנים 1865–1871. כסנאטור, הוא דיבר בעד הדחתו של אנדרו ג'ונסון והצביע בעדה.