cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארוחת מנחה
הממלכה המאוחדת
תה מנחה (מכונה גם "תה נמוך" כיוון שמוגש על שולחן סלוני נמוך) היא ארוחה קלה הנאכלת באופן מסורתי בסביבות השעה 17:00, ועל ידי רוב הציבור בימינו בדרך-כלל בסביבות השעה 16:00. מקורה בבריטניה אם כי בכמה מקומות נוספים באימפריה הבריטית לשעבר קיימת ארוחה כזו. מסורתית מוגש תה חלש בקומקום יחד עם חלב וסוכר, מלווה בכריכים קטנים (כריכי מלפפון, ביצים, ממרח דג, שינקן וסלמון מעושן), סקונס (סוג מאפה) המוגשים עם חמאה, שמנת עשירה וריבה - סגנון המכונה Cream tea, מאפים שונים ועוגות (בין השאר עוגת בטנברג, עוגת פירות ועוגת ספוג "ויקטוריה"). בעבר תה של מנחה היה מנהג יומיומי, שלו כללים מוגדרים, אך כיום הוא נפוץ הרבה פחות מחוץ לבריטניה, בה עדיין נהוג לשתות תה בשעות אחרי־הצהריים המוקדמות, בדרך-כלל בלוויית פרוסת עוגה או שוקולד.
תה ערבית (מכונה גם "תה בשר" או "תה גבוה" כיוון שמוגש על שולחן האוכל הגבוה) היא ארוחת ערב מוקדמת, הנאכלת בין 17:00-18:00, במקום תה מנחה וארוחת הערב גם יחד. כיום ארוחה זו נדירה, ונהוג לסעוד ארוחת ערב בשעה מאוחרת יותר. תה ערבית כולל בשרים קרים, ביצים ו/או דגים, עוגות וכריכים. תה ערבית בבתי משפחות לרוב אינו ארוחה רשמית, ואם אינו מוחלף בארוחת הערב, הוא כולל כריכים, עוגיות, מאפים או פירות. בקרב חוואים וכלל אנשי מעמד העובדים היא הארוחה הנאכלת מיד עם ירידת הליל, כארוחת ערב.
אפריקה
באפריקה תה אחר הצהריים הוגש בקביעות בבתי המעמד העליון במדינות המושבות עד סוף המאה ה-20. בחלק מהמקומות המנהג עדיין קיים. ארוחה כזו מוגשת גם בבתי מלון יוקרתיים, במסעדות ובבתי קפה.
אוסטרליה וניו זילנד
באוסטרליה ובניו זילנד המונח "תה" כארוחה מתייחס לארוחת הערב, עקב השפעה סקוטית. ארוחת Cream tea מכונה "תה דבונשייר" ומוגשת בבתי מלון ומסעדות יוקרתיים.
במהלך יום העבודה "תה" או "הפסקת תה" עשוי להיות תה הבוקר (מקביל להפסקת קפה) או אחר הצהריים. לעיתים קיים "חדר תה" לצורך כך. בעבר היה קיים הביטוי "עישון הבוקר" שהתייחס להפסקת תה עם כריך או חטיף מתוק וסיגריה. כיום המושג עדיין קיים בענפי המסחר והבנייה.
קנדה
ארוחת תה אינה מוגשת באופן יומיומי בקנדה, אך קיימת במסעדות, בתי קפה ומלונות יוקרתיים. עקב השפעת מהגרים מהונג קונג, מסעדות הונג-קונגיות מגישות ארוחת תה בסגנון קנטונזי.
גרמניה
בגרמניה ארוחת אחר הצהריים מכונה "קפה", "קפה אחר צהריים" או "קפה ועוגה". מוגשים בה מאכלים מתוקים בלבד, בראש ובראשונה עוגות קרם (כמו עוגת היער השחור), אם כי מגישים גם עוגות יבשות, טארט פירות ומאפים שונים. כיום, עקב שעות העבודה הארוכות, ארוחה זו מוגשת לרוב באחר הצהריים של ימי ראשון בלבד, כשהשולחן נערך בקפידה ומוזמנים אורחים.
הנוהג לצרוך מוצרי מזון עשירים מאוד צמח על רקע תקופת ההתאוששות של גרמניה (בשנות ה-50 וה-60) כתגובה לצנע ולקיצוב של תקופת מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
המשקה המועדף הוא קפה, לרוב עם שמנת, חלב מרוכז ו/או סוכר, אם כי הפופולריות של התה גברה בעשורים האחרונים. ישנם אזורים בגרמניה בהם תה היה מקובל מאז ומתמיד. החל מהמאה ה-17 הייתה לאצולה הפרוסית תרבות תה מפותחת. במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 תה היה מקובל במעמד הגבוה ובקרב הבורגנות, הוא אף כונה בשמו האנגלי, ומלבד שעת התה היו נהוגות גם מסיבות תה. יוהאן וולפגנג פון גתה היה ידוע כמארח מסיבות תה והסופר היינריך היינה היה אוהד תה מושבע. גם שעת התה בביתו של תומאס מאן הייתה מפורסמת ואף הופק בשנות ה-50 סרט טלוויזיה תיעודי בו מאן הזמין את הצופים לתה והגיש תה למצלמה.
כיום יש המקיימים מפגשי חברה בסגנון שעת תה אנגלית.
דרום אמריקה
בחלק מדרום אמריקה נהוג לשתות תה צמחים מיוחד שנקרא ז'רבה, שהיא תערובת של חליטת צמחים אותה שותים בכוסות גדולות עשויות עץ או דלעת אליו נמזגים בכל פעם מים חמים והוא נלגם בקשית מתכת, את הז'רבה נהוג לשתות בשעות אחר הצהרים בין ארוחות הצהרים לערב. המשקה נשתה בקבוצות ונחשב לאירוע חברתי חשוב כשכל פעם אחד שותה ומעביר לבא אחריו, השתייה נפוצה מאוד בארגנטינה ואורוגוואי והדבר כולו נקרא מאטה ובדרום ברזיל המשקה נקרא שימראו. גרסה נוספת היא מטה קר שהוא קצת שונה ונקרא טררה (terre) משקה זה נלגם בפרגוואי, בוליביה ואזורים שונים בברזיל.
הונג קונג
ארוחת שעת התה נפוצה בהונג קונג, אם כי אינה מוגשת יום-יום. הארוחה כוללת תה בחלב או לימון, קפה או משקאות קפה וחלב חמים שונים, לצדם חטיף קל כמו כריכים או קלי או אף מאכלים מורכבים יותר כמו בשר עוף מטוגן, פרנץ' טוסט, נודלס ולעיתים אף ארוחה קטנה. במסעדות מזון מהיר רבות נמכרת ארוחת תה.
ארצות הברית
"תה גבוה" בארצות הברית הוא מונח המתייחס לארוחת תה או מסיבת תה רשמית וטקסית, לרוב של נשים בהם מוגשים תה, כריכים דקים ועוגות קטנות במיטב כלי החרסינה. מנהג זה נובע מפרשנות שגויה של המונח "תה גבוה" - כ"תה רשמי".
סוג כזה של ארוחת תה מוגש במלונות יוקרתיים, בייחוד בסביבות חג המולד ועונות תיירותיות נוספות, ובבתי תה בערים הגדולות, שם היא מכונה "תה אחר הצהריים". ישנן אף מסעדות המכשירות אוֹצֵר יין לתה.
מסיבות תה נהוגות מדי פעם, לרגל מאורע מיוחד או ביקור של ידוען או אורח. מסיבות אלו הן אירוע רשמי בו הנשים לובשות שמלות אחר צהריים או חליפות והגברים חליפות עסקים. אמילי פוסט כתבה ב-1922 כי אל למשרתים להיכנס לחדר במהלך תה אחר הצהריים, אלא אם נחוץ כי יביאו מים חמים או יסירו כלים מלוכלכים, כדי לא להפריע לאופי האינטימי של המפגש והשיחה.
בסרטים הוליוודיים מסוימים השתמשו בשעת התה כדרך להמחיש הבדלי מעמדות - נשות המעמד הגבוה הוצגו כנפגשות לשעת תה עם חברותיהן במסעדות או מגישות ארוחה כזו בבתיהן, בעוד נשות המעמד הבינוני שותות קפה במטבחיהן.
ישראל
"ארוחת ארבע" בישראל הייתה בעבר ארוחה קלה של משקה חם וכריך או מאפה שנאכלה לעיתים עם ההגעה הביתה בסיום יום עבודה, בסביבות השעה 16:00 (ולכן נקראת כך). כיום רבים חוזרים לבתיהם בשעת ארוחת הערב, כך שארוחת ארבע הפכה נדירה. עדיין יש האוכלים בשעות אחר הצהריים פרי, יוגורט, חטיף או ממתק, לעיתים בליווי משקה חם. ארוחת ארבע כזו נפוצה אצל ילדים רבים, האוכלים אותה בבתיהם או במעונות יום וצהרונים בהם הם שוהים.
בשנים עברו הייתה ארוחת ארבע נוהג מקובל בקרב העולים מגרמניה, שדקדקו בכל פרט ופרט שלה - שולחן ערוך כהלכה, מפה רקומה, סרוויס משובח (רצוי מתוצרת צ'כיה) ועוגה טרייה, שהוכנה במיוחד לשעת מנחה. בניגוד לאנגלו-סקסים, שהעדיפו תה בלימון או בחלב לארוחת ארבע (או חמש - five o'clock tea) יוצאי גרמניה ואוסטריה שתו על פי רוב קפה בחלב. ארוחת ארבע ציינה את הקימה משנת צהריים ("שלאף שטונדה") המקודשת.
משרד ההגנה (מונטנגרו)
משרד ההגנה (במונטנגרית: Министарство одбране או בראשי תיבות: МОЦГ) הוא משרד בממשלה המונטנגרית, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של מונטנגרו. בראשו עומד השר, חבר הממשלה. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של הכוחות המזוינים של מונטנגרו, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לנשיא מונטנגרו המשמש גם כמפקד העליון של הכוחות המזוינים. ראש המטה הכללי מדווח ישירות לשר.
ב-20 במרץ 1879 נוסד בנסיכות מונטנגרו משרד ההגנה אשר טיפל בענייני הביטחון השוטף של הנסיכות. המשרד אוחד לתוך משרד ההגנה היוגוסלבי ב-1918. ב-1991, לנוכח פרישתן של קרואטיה, סלובניה, מקדוניה, בוסניה והרצגובינה מהאיחוד היוגוסלבי, ורק סרביה ומונטנגרו נותרו במדינה שעדיין נקראה "יוגוסלביה" וקיבלה כעת חוקה חדשה. ב-2006 נפרדו סרביה ומונטנגרו.
פיליפ אדז'יץ' ממפלגת הפעולה הרפורמיסטית המאוחדת מכהן כשר ההגנה מאז 21 באוקטובר 2022.
נילי לנדסמן
ביוגרפיה
נילי לנדסמן נולדה בקיבוץ אילת השחר, בת ליצחק לנדסמן, ממנהלי תנובה, נכדה להלל לנדסמן, ראש מועצה אזורית הגליל העליון. בנעוריה למדה מחול במכללה לאומנויות בתל חי ומשחק בסדנת התיאטרון בקריית שמונה.
שירתה ככתבת צבאית בעיתון במחנה נח"ל ומיד לאחר השחרור החלה את עבודתה כעיתונאית ומבקרת תרבות במקומון "העיר". בתחילת שנות התשעים הצטרפה ככתבת תרבות ועורכת מדור מוזיקה אלטרנטיבית למקומון "עיתון תל אביב" ולאחר מכן ערכה מוספי תרבות ופנאי בעיתון "חדשות".
לאחר סגירת "חדשות" חזרה למקומון "העיר" וכתבה ביקורות בתחום המוזיקה הישראלית והטלוויזיה. יחד עם תמר קרוון ייסדה את מדור האופנה הפופולרי "הצעקה האחרונה" שהופיע במקומון במשך כשש שנים, לאורך שנות התשעים ותחילת המאה ה-21. היא יצרה את הפורמט למדריכי הנסיעות "עכבר עולם" שזכו להצלחה מסחרית.
בתחילת שנות ה-90 חיברה את התסריט לסרט קצר של רשיד משהראווי "הקוסם" בהשתתפות קרן מור ודב נבון ובתחילת המאה ה-21 כתבה דיאלוגים לעונה האחרונה של הדרמה היומית "אהבה מעבר לפינה".
בסוף שנות התשעים ערכה ותסרטה תוכניות טלוויזיה שונות בהן: "יחסים מסוכנים" עם דנה מודן, "תוצרת הארץ" עם אילנה ברקוביץ' ו"לשבת לקום" עם אביגיל אריאלי. כמו כן הגישה פינות אורח והייתה משתתפת קבועה בתוכניות בוקר בטלוויזיה וברדיו בנושאי אופנה והורות.
1998 - פיתוח הסדרה "שבתות וחגים" בשיתוף עם רני בלייר וכתיבת פרקי הפיילוט של "שבתות וחגים - הסרט", שהוקרן בפסטיבלים שונים ואף שודר בטלוויזיה בערוץ 2 (בזכיינית קשת לה הוצעה הסדרה תחילה.)
1998 - תסריטאית סדרת טלוויזיה תיעודית "סוסיתא בחלל" בהגשת קובי אוז. בימוי לוי זיני לשידורי טלעד.
בין השנים 1999–2022 פרסמה ארבעה רומנים בפרוזה ושני ספרי עיון. כמו כן פרסמה סיפורים קצרים בכתב העת "מסמרים" בעריכת אמיר רותם. סיפור קצר "841 נוסע אחורה" הופיע בקובץ "אלה החיים שהייתי רוצה לחיות", אנתולוגיה של סיפורי מסע בהוצאת עם עובד ובאתר בננות.
בשנת 2000 החלה לתרגל יוגה והוסמכה ללמד. עסקה בהוראת יוגה במרכזים שונים, בין השאר סטודיו פראנה יוגה וביכורי העיתים. ביוני 2006 חנכה מכון יוגה, יוגה בגן החשמל אותו ניהלה בשותפות עם רני מדין שם לימדה בשיטת אשטנגה יוגה. היא דגמנה לקטלוג הבגדים של חברתה-לשעבר למתחם גן החשמל המעצבת נאית רוזנפלדר". ועבור קטלוג בגדי היוגה של המותג אנג'לי בעיצוב גילי רביד.
ב-2010 החלה לפרסם בעיתון "הארץ" רשימות ביקורת במוסף "ספרים", במוסף הארץ ובמדור "דעות".
מאז 2016 היא עובדת על סרט תיעודי היסטורי משפחתי אודות סבה הלל לנדסמן.
חיים אישיים
הייתה נשואה לבמאי ולמפיק חגי לוי, ובנם הוא המשורר והמוזיקאי עמנואל יצחק לוי. יש לה בן נוסף עם הבמאי ישראל (ישרי) הלפרן, במאי הסרט התיעודי "פצצות בדרך לסוף העולם".
מתגוררת בתל אביב מאז 1984.
פרד קרגר
פרד קרגר (באנגלית: Fred Karger; נולד ב-31 בינואר 1950) הוא יועץ פוליטי יהודי-אמריקאי ופעיל חברתי למען זכויות להט"ב בארצות הברית שהתמודד לנציגות המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012.
קרגר שימש כיועץ במסעות הבחירות של רונלד רייגן, ג'ורג' ווקר בוש וג'רלד פורד. קרגר היה שותף בחברת הייעוץ הפוליטי "Dolphin Group" הנמצאת בקליפורניה. הוא פרש אחרי 27 שנים ומאז עובד כאקטיביסט בנושאים שונים הקשורים לזכויות להט"ב. החלטתו להתמודד בבחירות לתפקיד נשיא ארצות הברית עבור המפלגה הרפולקנית, הפכה אותו להומוסקסואל המוצהר הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית המשתייך למפלגה משמעותית ומתמודד לתפקיד.
מקס פארקר
מקס פארקר (באנגלית: Max Parker; נולד ב-8 בפברואר 1992) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי.
ביוגרפיה
פארקר נולד וגדל במנצ'סטר ואת הכשרתו במשחק קיבל בבתי ספר לאמנויות בלונדון.
קריירה
בשנת 2019 שיחק בפרק בסדרת הטלוויזיה המלחמתית, "עולם בלהבות". באותה שנה החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה הבריטית "אמרדייל". הוא שיחק בסדרה עד שנת 2021 והשתתף ב-72 מפרקי הסדרה.
בשנת 2020 שיחק בסדרט הקולנוע הבריטי "געגועים מתוקים" שאת דברי המאפה המתוקים שהוצגו בסרט היו מעשה ידי השף הישראלי יותם אוטולנגי.
בשנת 2022 הופיע בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "אקדמיית הערפדים". באותה שנה הופיע לצד איימי ג'יימס-קלי במיני סדרה "דם, כתרים וסקס". בסדרה הוא גילם את הנרי השמיני, מלך אנגליה.
חיים אישיים
בשנת 2020 יצא מהארון בחשבון האינסטגרם שלו כשהוא מופיע בתמונה עם בן זוגו השחקן כריס מוקרי.
צ'ברקול
צ'ברקול (ברוסית: Чебарку́ль) היא עיר במחוז צ'ליאבינסק ברוסיה. ממוקמת על גדת אגם צ'ברקול, 78 ק"מ ממערב לבירת המחוז צ'ליאבינסק. בשנת 2017 התגוררו בעיר 39,914 תושבים.
העיר ממוקמת בדרום הרי אורל, על גדות אגם צ'ברקול. שם העיר והאגם נובעים משפות טורקיות ומשמעותו "האגם המנומר היפה".
העיר נוסדה בשנת 1736 כמבצר בגבול בין האדמות הרוסיות והבשקיריות ובהמשך הפכה לסטאניצה קוזאקית. קיבלה מעמד של עיר ב-25 באוקטובר 1951.
העיר היא מקום מושבן של מספר יחידות של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית
היסטוריה
המבצר הוקם בהסכמת המנהיג הבשקירי טיימאס שאיוב, שהחזיק בבעלות על האדמות.
בשנת 1774 המבצר היווה את מטה חילות הצבא שבפיקודו של ימליאן פוגצ'וב שתכנן לכבוש מכאן את העיר צ'ליאבינסק. אך המתקפה נכשלה והם חזרו לבסוף למבצר והבעירו אותו ושיקומו נמשך שנתיים.
עד לפרוץ מהפכת פברואר הלך המבצר והתפתח וסביבו התפתחה עיר של ממש. לאחר מהפכת אוקטובר הושלטה בעיר ממשלת פועלים שניהלה את העיר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה פונה אל העיר מפעל מתכות מהעיר אלקטרוסילה שהחל לייצר מוצרים ומפעל המתכות של צ'ברקול הפך למפעל היחיד בברית המועצות שייצר רכיבים עבור מנועים למטוסים.
לאחר התפרקות ברית המועצות מפעל המתכות הפך לחברת מניות פתוחה בשם "אורלסקאיה קוזניצה" (Уральская кузница).
בפברואר 2013 מטאור התפוצץ בשמי מחוז צ'ליאבינסק וחלק ממנו נפל אל תוך אגם צ'ברקול הסמוך, תוך שהוא יוצר חור בגודל 6 מטרים בקרח שכיסה את האגם.
כלכלה
מגזר הכלכלה העיקרית העיר הוא התעשייה.
נוסף לזה פועלים בעיר גם:
ספורט
ענף הספורט הפופולרי בעיר הוא הוקי קרח ובעיר פועלת קבוצת הוקי קרח בשם זבזדה צ'ברקול המתמודדת באליפות מחוז צ'ליאבינסק. בעבר שיחקו בשורותיה שחקנים כדוגמת ולרי חרלמוב, ניקולאי מקארוב ושחקנים נודעים אחרים.
משנת 2009 העיר מארחת את הטורניר לזכר דניס ליאפין של ליגת ההוקי הצעירה. בעיר פעלה בעבר קבוצת הכדורסל דינמו צ'ברקול.
יהושע גרבר
יהושע (שיקה) גרבר (1905 – 1990) היה בין המתנדבים שיצאו מא"י-פלשתינה והצטרפו לבריגדות הבינלאומיות, שתמכו בכוחות הרפובליקה הספרדית מול המתקוממים הלאומנים בהנהגת פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים בספרד.
ביוגרפיה
יהושע גרבר נולד בברדיצ'ב ב-15 באוקטובר 1905, לבן ישראל ואודל גרבר. בהיותו בן 17 עברה המשפחה לביאליסטוק. בנעוריו היה פעיל בתנועת השומר הצעיר. עלה לארץ ב-1929 והצטרף לקבוצת בוגרי השומר הצעיר מפולין שהתקבצה בחדרה, והקימה את קיבוץ עין החורש ב-1931.
כשנודע לגרבר על פרוץ מלחמת האזרחים בספרד, הוא החליט להתנדב למלחמה על מנת להילחם בפשיזם ובנאציזם, ששניהם היוו איום על חייהם של יהודים באירופה. מספר המתנדבים שיצאו מפלשתינה למלחמה מוערך ב-150–200, רובם המוחלט יהודים קומוניסטים. יהושע, שלא היה קומוניסט, היה אחד הבודדים שיצא כשאין ארגון מאחוריו, לא בפלשתינה ולא בצרפת. הוא הפסיק את לימודי הערב בבית הספר הפוליטכני הרץ בתל אביב, ונסע על חשבונו לצרפת עם ספרי הלימוד. על פי החלטת הממשלה הבריטית, באשרה שקיבל משלטונות המנדט נרשם 'לכל הארצות פרט לספרד'. בפריז פגש בני משפחה וידידים מפולין, ומכיוון שלא היה קומוניסט נעזר באיגודים המקצועיים הצרפתיים על מנת להגיע לספרד. עם רבים אחרים, רובם קומוניסטים, נסע ברכבת לגבול הספרדי. הוא עבר ברגל את הגבול במנהרה, המשיך דרך ברצלונה המופצצת והגיע לאלבסטה, ששימשה כבסיס לבריגדות הבינלאומיות. כפועל בניין הוצב בפלוגת הנדסה, שממנה הועבר ליחידת קשר בשל ידיעת השפות שלו. במאי 1937 התחוללה בברצלונה מעין מלחמת אזרחים בתוך מלחמת האזרחים, בה הקומוניסטים דכאו את האנרכיסטים והטרוצקיסטים. גרבר נפקד מיחידתו כשחשב שתישלח לברצלונה, ומשלא נשלחה, חזר אליה. מאחר ששלט במספר שפות, ובכלל זה רוסית, גרמנית וצרפתית, הופנה לבי"ס מיוחד למתורגמנים במטרה לסייע לסגל הסובייטי. גרבר סירב להפוך למתורגמן ונשלח לחזית קורדובה כקשר. הקומוניסטים הפעילו צנזורה פוליטית, והוא הוזהר על ידי מכר ארץ-ישראלי כי מכתביו הביתה בהם ביקר את המפלגות בספרד מעוררים חשד לחוסר נאמנות. גרבר חלה במחלה קשה, אושפז בבית חולים של הבריגדה בספרד ומשם הועבר לבית החולים של הבריגדה בצרפת, ליד פריז. כאשר הבריא, הועמד בפני וועדה רפואית שרוב חבריה היו יהודים, ואלה נעתרו לבקשתו לחזור לפלשתינה-א"י ולא לספרד. מצרפת נסע לבקר את הוריו בפולין וחזר לפלשתינה בתחילת 1938.
כעבור שנתיים התנדב לצבא הבריטי ושירת ביחידת תובלה במצרים. משם הועבר לחזית איטליה שבה נשאר עד לתום המלחמה. הוא שוחרר ב-1946. במלחמת העצמאות (1948) התגייס לצה"ל, וכך שירת במשך כעשרים שנה בשלושה צבאות שונים.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד כפועל בניין. בהמשך הועסק בחברת מקורות, עד שהגיע לגיל פרישה. נפטר בישראל ב-21 באוקטובר 1990.
גביע קוראץ'
גביע קוראץ' היה טורניר כדורסל אירופי מטעם פיב"א אירופה; השלישי בחשיבותו באירופה אחרי הסופרוליג וגביע ספורטה. הטורניר הוקם בשנת 1971 והתקיים עד לשנת 2002 אז אוחד עם גביע ספורטה לצ'מפיונס קאפ.
זוכות בגביע
ראשונת הזוכות בגביע הייתה לוקומוטיב זאגרב, ואחרונה - נאנסי. קאנטו האיטלקית זכתה בו ארבע פעמים, והיא שיאנית הזכיות; שלוש פעמים זכו בגביע פרטיזן בלגרד ולימוז', ושתי זכיות יש ליוגופלסטיקה ספליט, חובנטוד בדאלונה, אולימפיה מילאנו, וירטוס רומא וברצלונה.
ישראליות בגביע
מעולם לא העפילה קבוצה ישראלית לגמר גביע קוראץ'. הפועל תל אביב הגיעה פעמיים, בשנים 1980 ו־1988, לחצי הגמר, ובשתיהן נוצחה על ידי ציבונה זאגרב. מכבי רמת-גן הגיעה שלוש פעמים לשלב רבע הגמר בשנים 1984, 2001 ו-2002, ואילו הפועל רמת-גן גבעתיים הגיעה לרבע הגמר פעם אחת, ב-1977.
אגבה
אֲגָבָה (שם מדעי: Agave) הוא סוג צמח המשתייך לתת-המשפחה Agavoideae, המכיל כ-275 מינים שמוצאם ממקסיקו ומאמריקה התיכונה.
בניגוד לאמונה הרווחת, צמח האגבה אינו סוג של קקטוס, ומדובר במשפחה טקסונומית נפרדת.
אלו צמחים בעלי עלים קוצניים, בשרניים וגדולים הערוכים בשושנת-עלים. הפרחים ערוכים במכבד המגיע לגובה של כמה מטרים ולהם עטיף בצורת צינור שעליו קבועים האבקנים. פרי האגבה הוא הלקט בעל זרעים רבים הנפתח בשלוש קשוות. הצמח גדל מספר שנים כשושנת-עלים, ולעת הפריחה הוא מצמיח גזע ארוך ועבה שעליו מכבד של אלפי פרחים צהובים וריחניים. ההאבקה נעשית על ידי ציפורים. לאחר הפריחה, העלים נובלים והשורש מצמיח צמח חדש על ידי רבייה וגטטיבית.
צמח האגבה הובא לארצות אגן הים התיכון במאה ה-16. הצמח הסתגל בקלות לאזור התפוצה החדש, אם כי נראה כי הדבר גרם להאטת התבגרותו: בעוד שבאמריקה הצמחים פורחים בגיל של 8–10 שנים, בארצות אחרות הדבר מתרחש כשהצמחים כבני 20 שנה, ולעיתים אף 50 ו-100 שנה.
דבש אגבה
סירופ אגבה הוא נוזל צהוב שקוף, דומה לדבש אך דליל יותר, שמופק מצמח האגבה. חברות מסחריות משווקות סירופ אגבה כמוצר בריאות בטענה (הנכונה כנראה) שהוא בעל מדד גליקמי נמוך יחסית לסוכר, כלומר מביא ליצירה של פחות אינסולין על ידי הלבלב, לעומת סוכר. סירופ אגבה מיוצר בעיקר במקסיקו ונמצא בשימוש נרחב בארצות הברית כתחליף בריא לסוכר.
מאידך, יש הטוענים שרב בו הנזק על התועלת, כי סירופ אגבה מכיל כ־90% פרוקטוז, בניגוד לסוכר לבן שמכיל סוכרוז. פרוקטוז הוא אחד החשודים העיקריים ביצירה של תנגודת לאינסולין (קדם סוכרת, סוכרת סוג 2), ומכאן השמנה ומחלות אחרות.
מיני הצמח ושימושיהם
מהמין אגבה אמריקנית (Agave americana) נוהגים ילידי מקסיקו להכין את המשקה הלאומי, הפּוּלְקֶה (Pulque) על ידי קיטום עמוד-התפרחת לפני פריחתו. מוהל הצמח הפורץ לאחר הקיטום עובר התססה וכך מכינים את המשקה שטעמו מתקתק. המשקה מסקל (Mezcal) מיוצר מזן אחר של מין זה. מעליו של מין זה נהוג לייצר חבלים ונייר, שכן הסיבים שבהם חזקים מאוד.
ליבת הצמחים מהמין Agave tequilana (אגבה כחולה) משמשת לייצור טקילה, שהוא משקה אלכוהולי מקסיקני חזק ממשפחת המשקאות הלבנים. הטקילה מיוצר בעיקר בסביבות העיר טקילה, במדינת חליסקו ובמדינות מקסיקו הסמוכות.
מהמין סיסל (Agave sisalana) מפיקים סיבים הקרויים, גם הם, סיסל. הם מוצאים מתוך העלים באופן ידני או על ידי מכונות המשמשות לכך, ולאחר ניקוי וייבוש משמשים להכנת חבלים ומברשות. הייצור העיקרי של סיבי סיסל בעולם הוא בהודו, אינדונזיה ואפריקה שמדרום לסהרה.
סיבים מופקים גם ממינים נוספים של אגבה: סיבי היניקן (henequen) מופקים מעלי המין Agave fourcroydes וסיבי איסטל (istle) מופקים מעלי המין Agave heteracantha.
גידול אגבה בישראל
בשנות ה-50 של המאה העשרים ניטעו בנגב, בבקעת באר שבע, כ-15,000 דונם של צמחי אגבה, שיועדו לשמש לתעשיית חבלים ושקים. מטרת המיזם הממשלתי היה לפתח מקורות תעסוקה לעיירות הפיתוח שהוקמו באותה עת, דימונה, אופקים ונתיבות. הוקם אף מפעל לעיבוד הסיבים. המיזם נכשל מסיבות מסחריות בשנות ה-60 של המאה ה-20 וחלק משטחי האגבה הוסבו ברבות השנים לשטחים חקלאיים רגילים, אך ריכוזים של אגבות עדיין קיימים בנגב. עמודי תפרחות האגבות שנכרתו שימשו את חניכי תנועות הנוער בישראל כ"סֶנָדוֹת" לבניית מתקנים בפעילויותיהם.
אשלי יאנג
אשלי סימון יאנג (באנגלית: Ashley Young; נולד ב-9 ביולי 1985) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת המגן או הקשר השמאלי בקבוצת אברטון מהפרמייר ליג.
קריירה
יאנג החל את קריירת המשחק שלו בקבוצת ווטפורד, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בשנת 2003 בגיל 18. החל מעונת 2004 קנה לעצמו יאנג מקום קבע בהרכב הקבוצה, ואף היה לשחקן מפתח בעונת 2005, אז הצליחה הקבוצה לעלות לליגת הפרמייר ליג. בינואר 2007 עבר יאנג לקבוצת אסטון וילה תמורת 9.6 מיליון פאונד. גם בקבוצה זו הפך יאנג במהרה לשחקן הרכב, והפגין יכולת טובה אשר הקנתה לו זימון לנבחרת אנגליה הבוגרת. בעונתו הראשונה בקבוצה בישל יאנג 17 שערים, שני רק לססק פברגאס. יאנג זכה במהלך שנת 2008 בתואר שחקן החודש של הפרמייר ליג 3 פעמים שונות, היה פעמיים חלק מנבחרת העונה (עונות 2007 ו-2008) ואף זכה בתואר השחקן הצעיר הטוב ביותר לעונת 2009.
ב-23 ביוני 2011, השלים יאנג את מעברו למנצ'סטר יונייטד מאסטון וילה באופן רשמי כשחתם על חוזה בקבוצה ל-5 שנים. את הופעת הבכורה שלו במדי יונייטד ערך יאנג במשחק ידידות נגד ניו אינגלנד רבולשן, כששיחק 67 דקות באגף הימני לפני שהוחלף. את הופעת הבכורה הרשמית שלו במדי יונייטד ערך יאנג ב-13 ביולי בניצחון יונייטד 2–3 בדרבי על מנצ'סטר סיטי במגן הקהילה כשהשלים 90 דקות בהן גם בישל שער.
את הופעת הליגה הראשונה שלו במדי יונייטד ערך יאנג ב-14 באוגוסט, בניצחון החוץ 1–2 על וסט ברומיץ' אלביון. יאנג כבש את שני שערי הבכורה שלו לזכות יונייטד בניצחון קבוצתו 2–8 על ארסנל ב-28 באוגוסט באולד טראפורד. באותן השנים שימש יאנג בעיקר כשחקן מחליף ביונייטד אך בעונת 2014/15 זכה לדקות רבות יותר תחת לואי ואן חאל, ואת שערו הראשון לעונת 2014/15 כבש יאנג בניצחון קבוצתו 0–1 על ניוקאסל יונייטד. לקראת עונת 2017/2018 מונה יאנג לקפטן הראשי של מנצ'סטר יונייטד, לאחר פרישתו של מייקל קאריק.
ב-17 ביוני 2021 חתם יאנג באסטון וילה מהפרמייר ליג לעונה אחת. הוא ערך את הופעת הבכורה נגד הקבוצה בה גדל, ווטפורד, משחק אשר אותו הפסידה אסטון וילה 2–3.
ב-13 ביולי 2023 חתם יאנג באברטון לעונה אחת.
הוראס גרילי
הוראס גרילי (באנגלית: Horace Greeley; 3 בפברואר 1811 – 29 בנובמבר 1872), היה מו"ל אמריקאי, המקים והעורך של עיתון הניו יורק טריביון, בין העיתונים הידועים בזמנו. הוא גם היה פוליטיקאי, שירת בקונגרס מטעם ניו יורק, והיה מועמדה של המפלגה הרפובליקנית-ליברלית לנשיאות בבחירות של שנת 1872. הוא התמודד מול הנשיא המכהן, יוליסס ס. גרנט, ונחל תבוסה קשה.
גרילי נולד למשפחה ענייה באמהרסט, ניו המפשייר שם החל לעבוד כמדפיס בורמונט, ולאחר מכן עזב לניו יורק ב-1831 כדי לחפש את מזלו. הוא כתב לכמה עיתונים והצטרף למפלגה הוויגית, כשהוא תומך בויליאם הנרי הריסון לנשיאות ב-1840. בשנת 1841 ייסד את העיתון ניו יורק טריביון, שהפך לעיתון הנפוץ ביותר במדינה בעזרת הפצת העיתון בדואר. הוא כיהן כעורך ראשי כל חייו, בהשתמשו בעיתון כבמה להעלאת רעיונותיו, אף כי נודע בחוסר עקביות. כך, תמיכתו במדינות הדרום ובזכותן לפרוש מהברית הפכה לתמיכה בצפון ובשיחרור העבדים בעת מלחמת האזרחים. חיבתו לפרטים ניכרת בהבדלים בעריכה שבין עיתוניו דאז לסגנונם של עיתונים מודרניים – ההפרדה בין כתיבה מבוססת עובדות וסטטיסטיקות לבין הכתבות בעלות האופי הסובייקטיבי והמתדיין.
גרילי נודע כתומך ביישוב המערב האמריקני, שאותו ראה כהזדמנות להשגת עושר עבור צעירים מובטלים. הוא היה האדם שטבע את המונח "לך מערבה, איש צעיר, ותגדל עם המדינה".
בריתו של גרילי עם ויליאם סיוארד עזרה לו להיבחר לבית הנבחרים לשלושה חודשים, במהלכם הכעיס את חברי הקונגרס בכך שניהל חקירות כנגד הקונגרס בעיתונו. ב-1854, הוא עזר לממן את המפלגה הרפובליקנית החדשה. העיתונים הרפובליקנים ברחבי המדינה פרסמו את מאמריו. בעת מלחמת האזרחים, הוא תמך בלינקולן, ותבע ממנו להתחייב לסיים את העבדות עוד בראשית המלחמה. לאחר רצח לינקולן, הוא תמך ברפובליקנים הרדיקליים בקונגרס והתנגד לנשיא אנדרו ג'ונסון. הוא הסתכסך עם הנשיא הרפובליקני יוליסס ס. גרנט בגלל השחיתות בממשלו ותחושתו של גרילי שאין יותר צורך בשיקום הדרום.
חנון הספן
חנון או חנו הספן (בפיניקית: 𐤇‬𐤍‬𐤀 ) היה חוקר קרתגני מהמאה החמישית או השישית לפני הספירה אשר עיקר פרסומו נובע ממסע חקר ימי ראשון מסוגו שערך סביב חופי צפון מערב אפריקה בסביבות 500 לפנה"ס. כתב יומן מסע שבו תיעד את מסעו.
הוראס גרילי
גרילי היה המועמד של המפלגה הרפובליקנית-ליברלית לנשיאות במהלך הבחירות של שנת 1872. הוא הפסיד תבוסה קשה, למרות שזכה גם לתמיכת המפלגה הדמוקרטית. התבוסה הרסה אותו והוא מת כעבור שלושה שבועות.
נעוריו
גרילי נולד ב-3 בפברואר 1811, בחווה באזור אמהרסט, ניו המפשייר.
חנון הספן
אטימולוגיה
השם חנא הוא שם פיניקי מקוצר נפוץ, שמבטאו, לפי תעתיקים זרים, היה חנֹא, ולעיתים נהגתה בו נ' סופית בדומה לשם "חנון". השם חנו הספן, או חנו הנווט, בא על מנת להבדילו מ. משמעות השם בפיניקית היא רחום (מהשורש ח.נ.נ., כמו בעברית), השמות העבריים חנן וחנה משמשים גם בעברית המודרנית.
מסע החקר סביב מערב אפריקה
בשנת 500 לפנה"ס בקירוב יצא חנון למסעו הימי בראש צי בן כ-60 ספינות על מנת לחקור וליישב את חופיה הצפון מערביים של יבשת אפריקה. הוא הפליג דרך מיצרי גיברלטר, ייסד או הקים מחדש מספר מושבות לאורך חופה הצפון-מערבי של מרוקו והמשיך למרחק רב לאורך חופה המערבי של אפריקה.
הוראס גרילי
נעוריו
בעשרים הדקות הראשונות בחייו, הוא לא יכול היה לנשום. רבים טענו שדבר זה גרם לו לפתח תסמונת אספרגר, שגרמה להתנהגויותיו המוזרות במשך חייו. הוא היה ממוצא אנגלי, ואבותיו היו מהמתיישבים הראשונים במסצ'וסטס ובניו המפשייר.
גרילי היה בנם של זקיאוס ומרי (וודבורן) גרילי, חקלאים עניים. זקיאוס לא היה חקלאי מוצלח והעביר את משפחתו כמה פעמים, עד לפנסילבניה. הוראס נכח בבתי הספר המקומיים והצטיין.
חנון הספן
מסע החקר סביב מערב אפריקה
הוגאן מציין את ביקורו של חנון במוגדור, בה הפיניקים ייסדו תעשייה של ייצור צבע מחלזונות ימיים שנמצאו במימי האוקיינוס האטלנטי. הפיניקים התמחו בייצור צבע הארגמן ששימש לצביעת בדים מהארגמון קהה-הקוצים, בדים אלה נחשבו ליוקרתיים והיו מוצר סחר מרכזי של הפיניקים במשך מאות שנים. אולם ניצול יתר של הארגמון קהה-הקוצים גרם להיעלמותו מהחופים המזרחיים של הים התיכון מה שדרבן את הפיניקים לצאת למסעות מרוחקים על מנת לחפש מקורות חדשים לייצור הצבע.
ככל הנראה המטרה המרכזית של המסע לא הייתה החיפוש אחר דרכים ליצור הצבע, אלא הייתה קרוב לוודאי מכרות הזהב העשירים שהתקיימו באזור נהר הניז'ר העליון בעומק היבשת. הואיל והפיניקים התקשו להגיע ישירות אל המכרות באופן יבשתי מה שכלל באותן שנים מסע יבשתי מפרך במדבר הסהרה, הם בחרו להגיע דרך הים לחוף הזהב שבאפריקה המערבית דרך אזור סהרה המערבית של ימינו. שם התנהל סחר חליפין בין הפיניקים לשיירות של ילידים שהביאו את הזהב מהמכרות בצורת אבקה או מטילים. על החוף התנהל מיקח וממכר שבסופו המירו הפיניקים מוצרים כגון כדים זולים, תכשיטי זכוכית ובדים צבעוניים במתכת היקרה.
הוראס גרילי
נעוריו
השכנים, שזיהו את האינטליגנציה של הילד, ביקשו לממן את לימודיו, אולם המשפחה סירבה לקבל צדקה. ב-1820, מצבו הכלכלי של זקיאוס הוביל את המשפחה לברוח מניו המפשייר מתוך חשש שייעצר בעקבות חוב, ולהתיישב בוורמונט. אביו התקשה להתפרנס כשכיר, אולם הוראס קרא ככל יכולתו- שכן של המשפחה אפשר לו להשתמש בספרייתו. ב-1822, הוראס ברח מהבית כדי להפוך לשוליית מדפיס, אולם נחשב לצעיר מדי.
ב-1826, בגיל 15, הוא הפך לשוליה של עורך עיתון בוורמונט. שם למד כיצד להדפיס עיתונים, ונחשב לידען במיוחד. כשהעיתון נסגר ב-1830, האיש הצעיר נסע מערבה כדי להצטרף למשפחתו בפנסילבניה. הוא נשאר שם לזמן קצר בלבד, ועבר מעיר לעיר כדי לחפש עבודה בעיתונות, עד שהעיתון המקומי החליט להעסיק אותו. גרילי נשאר בעבודתו עד 1831 כדי לתמוך באביו.
חנון הספן
מסע החקר סביב מערב אפריקה
במסעו נתקל חנון בשבטים ילידיים שונים בהם התקבל באופנים שונים.
לקראת סופו של מסע החקר נתקל חנון באי המיושב על ידי ילידים שתוארו על ידו כפראיים במיוחד ובעלי שיער פרוע. ניסיונות שערכו הפיניקים ללכוד מספר גברים מקומיים נכשלו. שלוש נשים לעומת זאת, נלקחו בשבי, אולם הן היו כה פראיות שהפיניקים נאלצו להרגן, ועורותיהן הוסרו מעליהן ונשלחו לקרתגו. הפיניקים כינו את הפראים בשם "גורילה" (gorillae), וכאשר מגלים אירופאים במאה ה-19 נתקלו לראשונה בגורילות, הקופים קיבלו את אותו השם מתוך הנחה שמדובר באותם אנשים פראיים שתוארו על ידי חנון.
הוראס גרילי
ניסיונות ראשונים בהוצאה לאור
בסוף 1831, עבר גרילי לניו יורק סיטי כדי לחפש את מזלו. בעיר היו מדפיסים צעירים רבים, והוא יכול היה למצוא רק עבודות זמניות. ב-1832, החל לעבוד בכתב עת. הוא חסך כסף והקים חנות להדפסה. ב-1833, ניסה לערוך עיתון יומי, שלא צלח. למרות הכישלון, גרילי פרסם עיתון שפרסם את תוצאות ההגרלות המקומיות.
חנון הספן
ניתוח המסע על ידי חוקרים מודרניים
מספר חוקרים מודרניים התייחסו למסעו של חנו הנווט. ויליאם סמית גורס כי הצי הפיניקי כלל כ-30,000 אנשי צוות ומתיישבים, ושמטרתו המרכזית הייתה ייסוד של מושבות קרתגניות או להקים מחדש ערים פיניקיות שננטשו.
הוראס גרילי
ניסיונות ראשונים בהוצאה לאור
ב-22 במרץ 1834, פרסם את המהדורה הראשונה של "הניו יורקר". העיתון היה פחות יקר והכיל בעיקר פרשנות פוליטית.
חנון הספן
ניתוח המסע על ידי חוקרים מודרניים
הארדן מציין כי יש קונצנזוס כללי שהמשלחת הגיעה לפחות עד סנגל, וייתכן כי היא הגיעה אף לגמביה. עם זאת הוא מציין כי יש חוסר הסכמה מובהק בין החוקרים לגבי המקום המרוחק ביותר אליו הגיעו מסעו של חנו: סיירה לאון, קמרון או גבון. הארדן מציין את תיאורו של הר קמרון, הר געשי בגובה של 4,040 מ' שתואם את תיאורו של חנו. וורמינגטון לעומתו מעדיף את הר קאקולימה בגובה של 890 מ' כנקודה המרוחקת ביותר אליה הגיעה חנו, משום שהוא גורס כי הר קמרון נמצא בנקודה רחוקה מידי.
הוראס גרילי
ניסיונות ראשונים בהוצאה לאור
מספר המנויים היה כ-9,000, מספר מכובד דאז, אולם המשבר הכלכלי של 1837 פגע בעיתון שלא נוהל כראוי. בנוסף, העיתון פרסם את מסע הבחירות של המפלגה הוויגית החדשה בניו יורק במהלך 1834, וגרילי החל לתמוך במפלגה, ובשוק חופשי עם עזרה ממשלתית לפיתוח.
לאחר המעבר לניו יורק סיטי, פגש גרילי את מרי יאנג צ'יין. שניהם גרו באותו מלון. מרי, מורה, עברה לקרוליינה הצפונית כדי ללמד ב-1835, והתחתנה עם הוראס ב-5 ביולי 1836. גרילי חזר לעבוד מיד אחרי חתונתו.
חנון הספן
ניתוח המסע על ידי חוקרים מודרניים
אחד המכתשים על הירח נקרא חנו על שמו.
הוראס גרילי
ניסיונות ראשונים בהוצאה לאור
אחת מהעמדות בעיתון דרשה שמובטלי ניו יורק ינסו להתיישב במערב (טריטוריית המערב התיכון), שהחל להתפתח באותן השנים. החורף הקשה של 1836 ו-1837, והמשבר הכלכלי, גרם לניו יורקרים רבים לאבד את ביתם. גרילי דרש מהמהגרים לקנות מדריכים למערב, ומהקונגרס לאשר רכישה של קרקעות ציבוריות במערב תמורת מחירים זולים. גרילי טען שהמערב הוא עתיד המדינה, וייעץ לצעירים ללכת לשם. השורה "לך מערבה, איש צעיר, ותגדל עם המדינה" הפכה לאהודה מאוד בזכותו.
ב-1838, נפגש עם עורך עיתונות מאלבי, ת'ורלו וויד. וויד היה ראש האגף הליברלי של הוויגים, ושכר את גרילי כעורך העיתון הוויגי של המדינה. העיתון, שהתפרסם ב-1838, עזר לניצחונו של המועמד הוויגי לתפקיד המושל, ויליאם סיוארד. ב-1839, גרילי עבד עבור כמה עיתונים.
הוא תמך במועמד הוויגי לנשיאות ב-1840, ויליאם הנרי הריסון, וכתב שירים לכבוד מערכת הבחירות. הוא גם ארגן אסיפות בחירות המוניות. הריסון וג'ון טיילר נבחרו בקלות.
שנים ראשונות (1841-1848)
לאחר הבחירות ב-1840, עיתונו של גרילי סופק לכ-80,000 מנויים, והוא החליט להקים עיתון יומי, הניו יורק טריביון. בניו יורק היו עיתונים רבים, ובראשם הניו יורק הראלד, שלו היו 55,000 יותר מנויים מאשר כל המנויים לעיתונים המתחרים. עלות פרסום העיתונים צנחה בעקבות הקדמה הטכנולוגית, ועיתונות יומית הפכה לנפוצה יותר משבועית. גרילי לווה כסף מחבריו, ופרסם את עיתונו לראשונה ב-10 באפריל 1841- ביום בו התרחשה צעדה בניו יורק לזכרו של הנשיא הריסון, שמת לאחר חודש בתפקיד והוחלף בידי טיילר.
במהדורה הראשונה, הבטיח גרילי שעיתונו יהיה "עיתון שיביא שחר חדש לפוליטיקה, ספרות ואינטליגנציה כללית". הקהל לא אהד את העיתון בתחילה, ההכנסות היו כ-92 דולרים לעומת הוצאות של 525 דולרים. העיתון נמכר במחיר של סנט בידי נערי עיתונים שרכשו עיתונים רבים בהנחה. מחיר הפרסום היה ארבעה סנטים לשורה, וזה עלה במהירות לשישה סנטים. בשנות הארבעים, העיתון פורסם במהדורה של ארבעה עמודים. היו לו 6,000 מנויים וחמשת אלפים עותקים של המהדורה הראשונה נמכרו.
עוזרו של גרילי בימיו הראשונים של העיתון היה הנרי ריימונד, שהקים כעבור עשור את הניו יורק טיימס. גרילי מכר מניות בעיתון לעורך דין עשיר למען מימון וניהול הצד העסקי. מבחינה פוליטית, העיתון תמך בהנרי קליי, שניסה להיות המועמד הוויגי לנשיאות, ותמך בתוכניותיו הכלכליות לפיתוח המדינה. גרילי היה מהעיתונאים הראשונים ששלחו כתבים לוושינגטון, אמצעי ששאר העיתונים העתיקו מהר. גרילי החליט להפוך את עיתונו לעיתון שעוסק בחדשות לאומיות ולא מקומיות בלבד. לשם כך, ייסד את הוויקלי טריביון בספטמבר 1841, במחיר מנוי של שני דולרים לשנה. העיתון נשלח לרבים בארצות הברית בדואר, והיה אהוד במערב. בדצמבר 1841, הוצע לגרילי לערוך את העיתון הוויגי הלאומי. הוא דרש שליטה מלאה, ודחה את ההצעה כשזו לא ניתנה לו.
בעיתונו, תמך גרילי בתוכניות הוויגיות. לאחר הסכסוך בין קליי והנשיא טיילר, תמך גרילי בקליי לנשיאות. כשקליי נבחר, הוא הובס בידי המושל הדמוקרטי לשעבר מטנסי, ג'יימס פולק, למרות תמיכה של גרילי בקליי. גרילי התנגד לעבדות בסוף שנות השלושים, והתנגד לסיפוחה של רפובליקת טקסס כמדינת עבדות. בשנות הארבעים, הוא היה מתנגד חריף להרחבת העבדות.
גרילי קבע אמות מידה חדשות לעיתונות האמריקנית. שערוריות, דיווחים משטרתיים, פרסומות רפואיות שנויות במחלוקת ושקרים לא פורסמו בעיתון. העיתון היה מדויק ואמין, ופרסם ביקורות ספרים והרצאות רבות.
גרילי, שפגש את אשתו במלון צמחוני, תמך בתנועות חברתיות אחרות, וקידם אותן בעיתונו. הוא התחייב לדעותיו של המתמטיקאי והוגה הדעות הצרפתי, שארל פורייה, שהציע הקמת 'פאלאנקס', קומונה חקלאית אוטונומית ואוטארקית שתמנה כ-1,600 איש ובה יחיו כל בני האדם חיים המבוססים על קניין שיתופי, עבודה משותפת, חינוך משותף וארוחות משותפות, במשטר שבו יש שוויון זכויות בין נשים לגברים ודמוקרטיה ישירה. גרילי, נוסף לקידום רעיונותיו של פורייה, ניסה להקים שני 'פאלאנקס', שנכשלו. העיר שהוקמה לצד אחד מהם בפנסילבניה לאחר מותו נקראה על שמו, גרילי.
חבר קונגרס (1848-1849)
בנובמבר 1848, נציג המחוז של גרילי מטעם ניו יורק, דמוקרט, הודח מתפקידו בגלל רמאות בבחירות. הקונגרס התכנס בדצמבר כדי לבחור במחליפו של הנציג, עד מרץ 1849. הוויגים במדינה בחרו בגרילי כמועמדם. המחוז הכיל קהילה אירית חזקה, וגרילי תמך בדרישתם לעצמאות מבריטניה. הוא נבחר לקונגרס בדצמבר 1848.
במשך שלושת החודשים בהם היה בקונגרס, הגיש גרילי חוקים לצורך רכישת קרקעות למתיישבים בשיעורים נמוכים. הוא משך תשומת לב לאחר שתקף את השחיתות בקונגרס, ואיבד מתמיכתו בקרב חברי הקונגרס. בדצמבר 1848, הטריביון פרסם סדרת תשלומים שהוצעו לחברי קונגרס. בינואר 1849, תמך גרילי בחוק שנועד למנוע זאת, אולם החוק נוצח. גרילי עצמו טען שבית הנבחרים היה מפולג לשתי מפלגות: אחת שרצתה שיישרף, ואחת שרצתה לשרוף אותו.
השפעה (1849-1860)
בסוף שנות הארבעים, הטריביון התבסס כעיתון יומי בניו יורק, והשפיע מאוד ברמה הלאומית בזכות חלוקת המהדורה השבועית שלו למנויים. במערב התיכון, רק התנ"ך השפיע יותר ממנו. הוא השפיע על הדעה הציבורית יותר מהנשיא.
ב-1853, כשהמפלגה התפלגה בנוגע לעבדות, הכריז גרילי בעיתונו שהעיתון כבר אינו וויגי אלא לא מפלגתי. הוא סמך על נאמנות קוראיו והיה סבור שהעיתון לא ייפגע מכך. הוויגים לא חששו מפניו ולעגו לו בעיתוניו. ב-1854, כשהסנאטור מאילינוי סטיבן דאגלס הציג את חוק קנזס נברסקה, שהרשה לתושבי הטריטוריות להחליט בנוגע לעבדות אצלם, התנגד גרילי לחוק. לאחר שהחוק עבר, והחלה קטטה לגבי החוק בטריטוריית קנזס, ניסה גרילי ליישב שם מתנגדי עבדות, והפסיק משלוחי עיתונים לדרום. למרות זאת, ב-1858, הטריביון הגיע ל-300,000 מנויים במהדורתו השבועית, ונחשב לעיתון המוביל במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
ב-1853, שכר גרילי חווה, שבה ניסה להתנסות בחקלאות. ב-1856, ניסה להקים חווה בניו יורק, שהייתה אחד ממבני הבטון הראשונים במדינה.
הטריביון המשיך להתפשט. ב-1851, קרל מרקס נשכר ככתב בלונדון. מרקס ופרידריך אנגלס עבדו ביחד, ופרסמו 500 כתבות. ב-1859, גרילי נסע ברחבי היבשת כדי לראות את המערב ולכתוב עליו בטריביון. הוא תמך בהקמת מסילה ברחבי היבשת, ותמך במפלגה הרפובליקנית. לאחר מכן נסע לשיקגו ולקנזס, ולא התרשם מהמתיישבים שם.
בחירות 1860
למרות שהיה ידיד של סיוארד, גרילי לא רצה לתמוך בו בניסיונו להיבחר לנשיא, ובמקום זאת, תמך באדווארד בייטס, שהתנגד להרחבת העבדות. גרילי טען שבייטס יוכל לנצח בצפון ואף בחלק מהדרום. אולם כשאברהם לינקולן, מועמד הסוס השחור הגיע לניו יורק ונאם, ליווה אותו גרילי. הוא סבר שלינקולן יוכל להיות הסגן של בייטס.
גרילי נכח בוועידה כמחליפו של ציר מאורגון. הוא היה בטוח שלמרות תמיכתו בבייטס, סיוארד יבחר. הוא סבר שסיוארד לא יוכל לנצח במדינות מפתח. בשני הסיבובים הראשונים, סיוארד הוביל, אם כי בפער קטן מלינקולן בסיבוב השני. בסיבוב השלישי, לינקולן ניצח.
המלחמה פורצת
לקראת כניסתו של לינקולן לתפקיד, הטריביון החריף את הקו, התנגד לפשרות, לפיצויים ל"בוגדים" ולשינויים בחוקה. גרילי נכח בטקס הכניסה של לינקולן, וישב ליד הסנאטור דאגלס. כשהכוחות הדרומיים תקפו את פורט סאמטר, הטריביון הצטער על אובדן המבצר, והריע על הקרב מול קונפדרציית המדינות של אמריקה. העיתון ביקר את לינקולן על היסוסו בשימוש בכוח.
באביב וקיץ 1861, הטריביון נקט קו מיליטנטי. הוא דרש לכבוש את ריצ'מונד, בירת המורדים, לפני כינוס קונגרס הקונפדרציה. הלחץ הציבורי הוביל לשליחת צבא האיחוד אל קרב בול ראן הראשון, באמצע יולי, בו הוא נוצח. התבוסה גרמה לגרילי להתייאש, ויש אומרים שסבל מהתמוטטות עצבים.
"תפילה של עשרים מיליונים"
לאחר שחזר לקו הבריאות בחווה שרכש, חזר גרילי לערוך את הטריביון, וגיבה את ממשל לינקולן, וגם את סיוארד. הוא תמך בו גם במהלך התבוסות הצבאיות בשנה הראשונה של המלחמה. לאחר מכן הציע ללינקולן לקבל מידע מראש על מהלכיו, בתמורה לכיסוי ידידותי בטריביון. לינקולן הסכים, מתוך רצון להעלות את מורל הצבא.
בתחילת 1862, שוב החל גרילי לבקר את הממשל, וזעם על חוסר היכולת לנצח בשדה הקרב. הוא טען שהנשיא מהסס בשחרור העבדים לאחר תבוסת הקונפדרציה, דבר שהטריביון תמך בו במאמרי המערכת. כאן שינה גרילי את עמדותיו: מלחמה לא למען שמירת האיחוד, אלא למען ביטול העבדות. במרץ, לינקולן רק הציע שחרור עבדים במדינות הגבול שנשארו באיחוד, עם פיצויים לבעלי העבדים, למרות ביטול העבדות במחוז קולומביה. לינקולן ביקש מגרילי לחכות קצת עם דברי הביקורת שלו.
ב-19 באוגוסט 1862, שלח גרילי מכתב ללינקולן, שהתפרסם בטריביון כ"תפילה של עשרים מיליונים". לינקולן כבר יידע את הקבינט שלו על הצהרת האמנציפציה שניסח, וביום פרסום המאמר הדבר נודע לגרילי. גרילי דרש את שחרור העבדים המידי.
תגובתו של לינקולן הייתה "אם הייתי יכול להציל את הברית בלי לשחרר אף עבד - הייתי עושה זאת. מטרתי אינה ביטול העבדות, אלא שימור הברית". מתנגדי העבדות כעסו על לינקולן, ואשתו של סיוארד טענה ששמירת הברית, לפי לינקולן, חשובה יותר מחירות האדם. גרילי הרגיש שלינקולן לא ענה לו, אולם היה מוכן לסלוח לו על כך בתנאי שההצהרה תפורסם. היא פורסמה ב-22 בספטמבר, וגרילי תמך בה.
מהומות גיוס וניסיונות שלום
לאחר ניצחון האיחוד בקרב גטיסברג ביולי 1863, הטריביון טען שהמרד עומד להסתיים. כעבור שבוע, התחוללו מהומות בנוגע לגיוס בניו יורק. גרילי והטריביון תמכו בגיוס חובה, שיגייס גם עשירים. התמיכה בגיוס גרמה לכך שיהיו מטרה להמון, ובניין המערכת של הטריביון הוקף, וההמון אף פלש אליו. גרילי השיג הגנה מחיילים ששמרו על הבניין. ההמון גם איים על מרי גרילי וילדיה בחווה.
באוגוסט 1863, כמה מו"לים ביקשו מגרילי לפרסם ספר היסטוריה בנוגע למלחמה. במשך שמונת החודשים הבאים, כתב גרילי ספר בן 600 עמודים, בשם "העימות האמריקני", שהצליח מאוד ומכר 225,000 עותקים ב-1870.
במהלך המלחמה, תהה גרילי איך לסיים אותה. ב-1862, פנה לשגריר הצרפתי וביקש תיווך, שנדחה בידי סיוארד לאחר ניצחון האיחוד בקרב אנטיאטם בספטמבר 1862. ביולי 1864, התברר לגרילי שנציגי קונפדרציה בקנדה רוצים להתחיל שיחות שלום. האנשים ניסו לעזור לדמוקרטים שהתנגדו למלחמה ולפגוע במאמץ המלחמתי. גרילי נסע לשם בבקשת לינקולן וטען שהנשיא מוכן לאיחוד מחדש ושחרור העבדים. תומכי הקונפדרציה סירבו ללוות את גרילי לוושינגטון ללא אישורים מתאימים. גרילי חזר לניו יורק ולאחר שהפרשה התפוצצה, הממשל הובך. לינקולן טען שאיבד את ביטחונו בגרילי.
גרילי לא תמך בלינקולן בתחילה ב-1864, וביקש מועמדים אחרים. הוא טען בפברואר בטריביון שלינקולן לא יכול להיבחר לעוד כהונה. בגלל שאף מועמד לא ניסה להתמודד מולו, לינקולן נבחר להיות המועמד הרפובליקני ביוני, והטריביון תמך בו. באוגוסט, מתוך חשש לניצחון דמוקרטי, ניסה גרילי לגרום לבחירתו של מועמד חלופי ללינקולן. לאחר כיבוש אטלנטה ב-3 בספטמבר, הפך גרילי לתומך של לינקולן. ניצחונות האיחוד והיבחרו מחדש של לינקולן היו לרוחו.
השיקום
לאחר סיום המלחמה באפריל 1865, דרשו גרילי והטריביון פיוס עם הקונפדרציה, בטענה שהריגת מנהיגי הקונפדרציה רק תגרום לעוד מרידות. כל ניסיון להתמתן הפסיק לאחר רצח לינקולן בידי ג'ון וילקס בות'. רבים טענו שלינקולן נהרג בגלל תוכנית מרד נוספת, והנשיא החדש, אנדרו ג'ונסון, שם פרס של 100,000 דולר על ראשו של נשיא הקונפדרציה הנמלט, ג'פרסון דייוויס. לאחר שמנהיג המרד נתפס, טען גרילי שיש למצות איתו את הדין בהוגנות.
ב-1866, דרש גרילי שדייוויס ישוחרר או יישפט. אשתו של דייוויס דרשה מגרילי להשתמש בהשפעתו כדי לשחרר את בעלה. השופט קבע ערבות של 100,000 דולר על דייוויס. גרילי היה מהאנשים שניסו לגייס כספים למען שחרורו, וזכה בכך לזעם הצפון. המכירות של הכרך השני של ספרו ירדו. המנויים לטריביון צנחו, למרות שהתאוששו במהלך הבחירות ב-1868.
למרות שתמך בו בתחילה, גרילי החל להתנגד לנשיא ג'ונסון, שמדיניות השיקום שלו אישרה יצירת ממשלות מהירה בדרום ללא הבטחת זכות הצבעה לעבדים משוחררים. כשהקונגרס התחיל להשתלט על שיקום המדינות, גרילי תמך בפעולותיהם, במתן זכות הצבעה כללית לזכרים, וגם במתן חנינה לאנשי קונפדרציה. הוא תמך ברפובליקנים הרדיקליים אולם התנגד לתדיאוס סטיבנס. גרילי ניסה להיבחר לקונגרס ב-1866, אולם הפסיד, וגם ניסה להיבחר לסנאט ב-1867, אולם הפסיד לרוסקו קונקלינג.
כשהנשיא והקונגרס נלחמו על השיקום, גרילי המשיך להתנגד לג'ונסון, ולאחר שהקונגרס החליט להעמידו לדין ב-1868, גרילי והטריביון תמכו בהדחתו. למרות זאת, הסנאט זיכה את הנשיא לצערו של גרילי. בנוסף, ניסה גרילי להיבחר ב-1868 כמועמד המפלגה לתפקיד המושל, אולם תומכי קונקלינג מנעו זאת ממנו. הוא תמך ביוליסס ס. גרנט בבחירות.
שנות גרנט
ב-1868, וייטלו ריד (Whitelaw Reid) הצטרף לטריביון כעורך. בנוסף, גם מארק טוויין היה בצוות, וגם ג'ון היי, אותו החשיב גרילי לכותב המבריק ביותר בטריביון.
בתחילת 1869, ניסה ליצור אוטופיה בטריטוריית קולורדו, שנקראה על שמו- גרילי. הוא היה הגזבר של המושבה. ב-1871 פרסם ספר על חקלאות.
גרילי המשיך לנסות להיבחר למשרות פוליטיות, וניסה להיבחר לאוצר מדינת ניו יורק ב-1869 ולבית הנבחרים ב-1870, כשהוא מפסיד בבחירות. הנשיא גרנט הציע לגרילי להיות השגריר בסנטו דומינגו (הרפובליקה הדומיניקנית), אולם גרילי סירב.
מועמד לנשיאות
מפלגות פוליטיות המשיכו להיווצר ולהיעלם לאחר המלחמה. בספטמבר 1871, נוצרה המפלגה הרפובליקנית-ליברלית, שהתנגדה לנשיא גרנט ולשחיתות ממשלו, ותמכה ברפורמה בשירות הציבורי, הורדת מיסים ורפורמה בקרקעות. מתנגדי גרנט רבים תמכו במפלגה כנגד ממשל גרנט המושחת. כשהבחירות התקרבו, המפלגה נזקקה למועמד. גרילי היה ידוע בציבור וגם היה מנוסה בפוליטיקה. הוא חשש מההשפעה על הטריביון אם ינטוש את המפלגה, אולם ידע שהסיכוי היחיד שלו להיות מועמד יהיה אצל הרפובליקנים-ליברלים.
הוועידה הלאומית של המפלגה התכנסה בסינסינטי במאי 1872. גרילי נחשב למועמד פוטנציאלי. בסיבוב הראשון, השופט דייוויד דייוויס הוביל, אולם גרילי הוביל בסיבוב השני. בסיבוב השישי, הצליח לזכות במועמדות, כשבנג'מין בראון נבחר לסגנו.
הדמוקרטים, כשהתכנסו בבולטימור ביולי, נאלצו לעמוד בדילמה- לבחור בגרילי, שהיה מתנגד ראשי אליהם, או לפצל את המתנגדים לגרנט ולגרום לתבוסה. הם בחרו בתמיכה בגרילי, ואף אימצו את המצע הרפובליקני-ליברלי, שתמך בשוויון זכויות לשחורים. הייתה זאת הפעם הראשונה שבה איש אחד נבחר להיות מועמד לנשיאות בידי שתי מפלגות. גרילי התפטר מתפקידו כעורך הטריביון לכבוד מסע הבחירות, ובנוסף נאם ברחבי המדינה, מעשה חריג באותם ימים. רבים תקפו אותו כאדם שמנסה לרדוף אחרי תפקיד הנשיא. למרות זאת, בסוף יולי, גרילי (ואחרים, כמו המושל לשעבר של אוהיו רתרפורד הייז) חשבו שייבחר. גרילי דרש פיוס אזורי, וטען שהמלחמה נגמרה ושנושא העבדות נפתר. הוא דרש לחזור לנורמליות ולסיים את הכיבוש הצבאי בדרום.
הרפובליקנים, שמומנו היטב, האשימו את גרילי בתמיכה בבגידה ובקו קלוקס קלאן. מתנגדיו האשימו אותו בתמיכה בשחרור דייוויס, בהתנגדות על גרנט, בתמיכה בג'ון וילקס בות'. השערוריות בממשל גרנט היו חמורות, אולם גרילי לא הצליח לנצל אותם, כיוון שהיה קשור לאחד מהם בעצמו.
אשתו של גרילי, מרי, חזרה חולה מטיול לאירופה בסוף יוני. מצבה הוחמר באוקטובר, והוא הפסיק את מסע הבחירות ב-12 באוקטובר. היא מתה ב-30 באוקטובר, וגרילי נכנס לדיכאון. התוצאות הרעות לדמוקרטים במדינות בספטמבר ובאוקטובר חזו תבוסה לגרילי, וכך היה. הוא השיג 2,834,125 קולות לעומת 3,597,132 לגרנט, שהשיג 286 אלקטורים לעומת 66 לגרילי. העורך שהפך למועמד זכה רק בשש מדינות: ג'ורג'יה, קנטקי, מרילנד, מיזורי, טנסי וטקסס.
חודש אחרון ומוות
גרילי חזר לערוך את הטריביון, אולם גילה שהתמרדו נגדו. הוא לא יכול היה לישון, ולאחר שביקר בטריביון ב-13 בנובמבר (שבוע לאחר הבחירות) נשאר תחת השגחה רפואית. להמלצת רופא, נשלח גרילי לבית מרגוע בניו יורק. מצבו החמיר, והוא מת ב-29 בנובמבר.
מותו התרחש לפני התכנסות חבר האלקטורים. 63 מתוך 66 האלקטורים שלו תמכו בארבעה מועמדים אחרים.
הערכה
למרות הכעס כלפיו במהלך הבחירות, הציבור התאבל על מותו של גרילי. רבים טענו שמאז מותו של לינקולן, האומה לא התאבלה כל כך.
עמדתו של גרילי בנוגע לחירות הייתה מבוססת על כך שלכל אדם יש הזכות לנסות לשפר את חייו. הוא דרש רפורמה חברתית ועזרה לעניים, לעבדים, לשחורים ולנשים, ותמך ביוזמה חופשית.
חילברטו רודריגז אורחואלה
חילברטו רודריגז אורחואלה (Gilberto Rodríguez Orejuela) (30 בינואר 1939 - 31 במאי 2022) היה איל סמים קולומביאני, אחד ממנהיגי קרטל קאלי, קרטל הסמים מהגדולים בעולם שפעל בעיר קאלי.
הקרטל בקאלי
ג'ילברטו רודריגז אורחואלה נולד במריקיטה, טולימה, קולומביה. הוא, אחיו מיגל רודריגז אורחואלה וחוזה סנטקרוז לונדוניו, הקימו את הקרטל בשנת 1970. בתחילה, הם עסקו בעיקר בסחר במריחואנה. בשנת 1980, נכנסו השותפים לתחום הסחר בקוקאין. במשך תקופה מסוימת סיפק הקרטל בקאלי 80% מתצרוכת הקוקאין של ארצות הברית באמצעות בנו של רודריגז, חורחה אלברטו רודריגז, וכן 90% משוק הקוקאין של אירופה.
לאחר חיסולו של פבלו אסקובר וקרטל מדיין הפנו הרשויות בקולומביה את תשומת ליבם לקרטל קאלי. הקמפיין המשטרתי כנגד הקרטל החל בקיץ 1995. נשיא קולומביה ארנסטו סמפר שלח כוח משימה מיוחד (Search Bloc) שהכיל אנשי משטרה בכירים ולוחמי קומנדו מובחרים שהובלו על ידי גנרל המשטרה רוסו חוזה סראנו והם הכריזו "מלחמה כוללת" כנגד קרטלי הסמים וברוניהם.
הסגרה לארצות הברית
חילברטו רודריגז אורחואלה הוסגר לארצות הברית ב־3 בדצמבר 2004, ואחיו מיגל נעצר אף הוא.
ב־26 בספטמבר 2006 נידונו גם ג'ילברטו וגם מיגל ל-30 שנות מאסר לאחר שהודו באשמה בקשירת קשר לייבוא קוקאין לארצות הברית. הסגרתו עד היום נחשבת כבלתי חוקית שכן היא אושרה בשנת 1997 ואילו ההסגרה לא מיועדת לפשעים שהתרחשו לפני חקיקת החוק. האחים רודריגז אורחואלה הסכימו לעסקה זו בתמורה לכך שממשלת ארצות הברית הסכימה שלא להגיש אישומים נגד בני משפחתם. עורכי דינם, דייוויד אוסקר מרקוס ורוי קאהן, הצליחו להשיג חסינות ל-29 בני משפחה.
ב־16 בנובמבר 2006, האחים הודו בנוסף באשמה על אשמה אחת של קשירת קשר לעסק בהלבנת הון. שניהם נידונו ל -87 חודשי מאסר נוספים. אך נקבע כי ירצו את שתי תקופות הכלא במקביל.
רודריגז אורחואלה ריצה את עונשו של בבית הכלא הפדרלי בוטנר, מתקן ביטחון בינוני בקרוליינה הצפונית.
ב־5 במרץ 2018 גזר בית משפט בקולומביה על שמונה קרובי משפחה של האחים רודריגז, תשע שנות מאסר בגין הלבנות כספים שבוצעו בתקופת האחים רודריגז כראשי הקרטל של קאלי. בית המשפט אף מצא כי המשפחה השתמשה בעסקים הלגיטימיים שלהם (כדוגמת רשת בתי המרקחת Drogas La Rebaja) כדי להלבין מיליארדי פזו. הנאשמים העבירו את הכסף גם דרך חשבונות בנק שונים על מנת שייראו לגיטימיים.
רודריגז אורחואלה נפטר ב-31 במאי 2022.
היומנים האסטרונומיים הבבליים
היומנים האסטרונומים הבבליים הם אוסף של טקסטים עתיקים הכתובים בכתב היתדות של האימפריה הבבלית המכילים רשומות סדרתיות של תצפיות אסטרונומיות לצד תיעוד של אירועים פוליטיים שונים ותחזיות המבוססות על תצפיות אסטרונומיות. הלוחות מכילים גם מידע נוסף, כמו רשימות מחירים של מוצרים שונים כמו שעורה, צמר, תמרים, וכן מידע על גובה הפרת. כיום הלוחות נמצאים במוזיאון הבריטי.
יש המשערים שהיומנים הללו שמשו כמקור לכרוניקות הבבליות.
היסטוריה
הבבלים הבחינו בשלב מוקדם מאוד במחזוריותן של התופעות האסטרונומיות והשתמשו בחישובים מתמטיים בשביל לנבא אותן. הטקסט האסטרונומי המשמעותי העתיק ביותר הידוע הוא לוח 63 מתוך ה"אנומה אנו אנליל"  ששמו "לוח נוגה של עמי-צדוקה", שמכיל רשימה מסודרת של הזריחה הנראית הראשונה והאחרונה של נוגה לאורך עשרים ואחת שנים. זוהי העדות המוקדמת ביותר לכך שתנועה של כוכב לכת הובחנה כמחזורית.
היומנים
היומנים מקיפים בדרך כלל תקופה של שישה או שבעה חודשים - החצי הראשון או האחרון של השנה על פי הלוח הבבלי. ישנם גם לוחות המקיפים תקופות קצרות יותר - של כמה חודשים או אפילו כמה ימים - ועל פיהם כנראה נערכו היומנים הסטנדרטיים של חצאי השנים. חלק מהיומנים המצויים בידינו היום הם עצמם העתקים מאוחרים מתוך היומנים המקוריים.
היומנים האסטרונומים המצויים בידינו כיום מפוזרים לאורך כ-700 שנה, כאשר העתיק מביניהם הוא קטע יומן משנת 651 לפנה"ס והאחרון משנת 50 לפנה"ס. הפיזור של היומנים לאורך תקופה זו אינו אחיד - מן המאות השישית והשביעית לפני הספירה יש בידינו סך הכל שישה יומנים, ומשנת 385 לפנה"ס התדירות עולה בהרבה, ובסך הכל קיים כיום לפחות קטע אחד מתוך יותר ממאה ושמונים שנים שונות.
תרגום
תרגומים של היומנים פורסמו בכרכים של Astronomical Diaries and Related Texts from Babylonia בעריכת אברהם זקס והרמן הנגר.
מינסטר
מינסטר (בגרמנית: Münster) היא עיר במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה. מינסטר היא המרכז התרבותי והעיר השנייה בגודלה בווסטפאליה, אחד משלושת האזורים הגאוגרפיים המרכיבים את נורדריין-וסטפאליה. עד לשנת 1945 הייתה מינסטר בירתה הרשמית של וסטפאליה. האזור הגאוגרפי המקיף את מינסטר קרוי על שם העיר: מינסטרלנד (Münsterland). בסוף שנת 2020 התגוררו בעיר כ-316,000 תושבים. זוהי העיר ה-24 בגודלה בגרמניה. שטחה גדול יחסית - 303 קמ"ר - וצפיפות האוכלוסייה בה נמוכה. מינסטר שוכנת בגובה ממוצע של 60 מטרים מעל לפני הים.
מינסטר היא עיר אוניברסיטאית מובהקת; כמעט חמישית מאוכלוסייתה - 50,000 איש - הם סטודנטים. אוניברסיטת מינסטר, עם כ-42,000 סטודנטים בשנת 2006, היא השלישית בגודלה בגרמניה (אחרי האוניברסיטאות של קלן ומינכן), ו-13,000 עובדיה (מתוכם: 600 מרצים ו-7,000 רופאי ועובדי בית החולים של האוניברסיטה) הופכים אותה למעסיק הגדול ביותר בעיר. האוניברסיטה קרויה אוניברסיטת וילהלם בווסטפאליה, על שם הקייזר וילהלם השני, והיא פרושה על פני 285 בניינים ברחבי העיר.
מינסטר היא מהערים המשגשגות והיוקרתיות בגרמניה. תוחלת החיים במינסטר היא הגבוהה מכל ערי גרמניה: 76.3 שנים לגברים ו-83.1 לנשים. כ-9% מתושבי העיר אינם בעלי אזרחות גרמנית; זהו שיעור נמוך יחסית לעריה הגדולות של גרמניה. שיעור האבטלה בסוף 2005 עמד על כ-10%, מעט פחות משיעור האבטלה הארצי. מינסטר ידועה כאחת הערים הידידותיות ביותר באירופה לרוכבי אופניים. מאז מלחמת העולם השנייה נשלטה העיר כמעט באופן רציף על ידי ה-CDU, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
העיר נהרסה כמעט כליל בהפצצות בעלות הברית לקראת תום מלחמת העולם השנייה, אך בניגוד לערים אחרות בגרמניה היא שוקמה בקפדנות והמראה העתיק של אזור המרכז שוחזר. מינסטר היא עיר תיירות מובהקת.