cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רובין חואנברי
אירוויזיון 2013
בגמר אירוויזיון 2013 שנערך במאלמה, שוודיה, הופיע עם שירו "You", וסיים במקום ה-14, עם 62 נקודות.
השיר זכה ב"פרס המלחין" ע"ש מרסל בזנסון פעמיים: פעם ראשונה עבור ההופעה בתחרות המלודיפסטיבלן, על ידי הטלוויזיה השוודית (SVT), ופעם שנייה עבור ההופעה באירוויזיון, לאחר שנבחר על ידי המלחינים המשתתפים בתחרות.
ב-26 ביוני באותה שנה הוציא חואנברי אלבום בשם "Pieces", הכולל 12 שירים, בהם השיר "You".
איגוד השייט בישראל
איגוד השייט בישראל הוא עמותת ספורט, המהווה הגוף היציג של ענף השַיִט מול מוסדות בישראל ובעולם.
האיגוד נוסד בשנת 1960 וכיום מנהלו הכללי סמדר פינטוב. יושב ראש האיגוד הוא שי בובר שנבחר בשנת 2020. תקציב העמותה לשנת 2020 עמד על כ-8.4 מיליון ש"ח, מתוכם כ-7.3 מיליון ש"ח מתקציב המדינה, ועבדו בו כ-11 איש. משרדי העמותה ממוקמים במרכז הספורט הלאומי תל אביב. נכון לשנת 2022, האיגוד מאגד כ-1350 ספורטאים מהם כ-726 ספורטאים פעילים (34% נשים) ב-13 מועדונים. האיגוד עורך כ-70 תחרויות בשנה.
מבנה האיגוד
בהנהלת האיגוד 13 חברי ועד מנהל, הפועלים בהתנדבות, ונבחרים על ידי האגודות החברות באיגוד. האיגוד מייצג את ישראל אל מול האיגוד השַיִט הבינלאומי. הנהלת איגוד השייט בישראל והיו"ר נבחרים אחת לארבע שנים באספה כללית מבין נציגי אגודות השַיִט ברחבי הארץ החברות בעמותה, על פי קריטריונים של איכות וכמות, כפי שנקבעו בתקנונים בשנת 1996 לכלל איגודי הספורט. לצד האיגוד פועלות: ועדה מקצועית, ועדת חוקה, ועדת ביקורת, ועדת מנדטים, ועדת ערעורים, ועדת השעיה, ועדה להגשת קובלנה, ועדת כספים וכח-אדם, ועדת תגמול, ועדת מכרזים, ועדה אסטרטגית ורכזי דגמים. לאיגוד נציג בשַיִט עולמי.
לפני קום המדינה
החבל הימי לישראל (חי"ל) שהוקם בשנת 1936 נטל על עצמו שליחות לאומית שמטרתה העמקת התודעה הימית בקרב בני הנוער כדי לייסד תרבות ימית חדשה, וכדי להעמיד, לחנך ולטפח דור של יורדי ים, שחיינים, דייגים ושייטים עבריים. אחרי קום המדינה הוקמה ההתאחדות לספורט, אך החי"ל הפך למוסד גג של אגודות הספורט הימי עד לפירוקו בשנת 1997. האגודות הימיות של תנועות הנוער העבריות כללו את: ימיית הפועל, אגודת יורדי ים זבולון, צופי ים, הפלוגות הימיות של מכבי, אליצור, דגל ציון ובית"ר. תחרות השַיִט הראשונה בין אגודות הספורט נערכה בירקון בשנת 1928, המשכן בשנות ה-40 וה-50 בשיוטי החוף של חי"ל, שיוטים גדולים בשנות ה-60 וה-80 בכינוסי הפועל.
מיסוד ענף השַיִט
הועד האולימפי בישראל הוקם בשנת 1951 לקראת המשחקים האולימפיים בהלסינקי פינלנד 1952, רק בשנת 1960 התקבל השַיִט כענף ספורט מוכר על ידי ההתאחדות לספורט. ועדת השַיִט היוותה גוף יציג אל מול הפדרציה הבינ"ל לשַיִט. המעבר לסירות קטנות, שהיו פופולריות ברחבי העולם החל עם הגעת שלוש סירות ההולנדי המעופף שהגיעו לארץ בשנת 1960. חוקי השַיִט הבינלאומיים תורגמו לראשונה לעברית בשנת 1965. בשנת 1995 נרשם איגוד השייט כעמותה בעלת תקנון, במהלך זה התנתק סופית מההתאחדות לספורט ותוקצב ישירות ממשרד הספורט וממועצת הטוטו.
דגמי בוגרים
הערה: הישגי השייטים הישראליים באולימפיאדות, אליפויות עולם (מדליות) ואליפויות אירופה (מדליות) מופיעים בערכי הדגמים
דגמי נוער וילדים
הערה: הישגי השייטים הישראליים באליפויות עולם (מדליות) ואליפויות אירופה (מדליות) מופיעים בערכי הדגמים תוך ציון קטגוריות הגיל ( מסומן באות U בתוספת ספרות המציינות כי גילם של המתחרים הוא עד המצוין בספרות).
ניהול תחרות
לקראת כל תחרות, האיגוד ממנה ועדת תחרות הכוללת את המועדון המארח, קברניט תחרות (Race Officer) לכל מסלול וצוות שופטים (Jury). האיגוד מוציא שני מסמכים על-פיהם תתנהל התחרות:
איגוד השַיִט, ועדת התחרות, קברניטי התחרות והשופטים פועלים על פי המסמכים הישימים הבאים:
קאמי פוליה
קאמי פוליה (1908, אנסי – 9 באפריל 1945, אקס-לה-בן) היה חסיד אומות העולם מצרפת שנהרג בקרב עם הגרמנים.
קורות חיים
קאמי פוליה היה הרביעי מבין שמונה ילדים במשפחתו. הוא למד בבית ספר ברומילי שבסבואה עילית. הוא למד לימודי דת בלה קלוסה תחת חסותו של הכומר המקומי. הוא השתתף בפעילויות דת, היה חבר במקהלה וליווה את שירתה בנגינה בעוגב. לימודיו הופסקו פעמיים. פעם אחת כשהיה עליו לשרת בצבא, שירות אותו סיים בדרגת סמל רדיו, ובפעם השנייה כאשר התבקש להחליף מורה חולה וללמד במשך כשלושה חודשים בתון.
פוליה הוסמך לכמורה בשנת 1932 באנסי ולאחר מכן לוויקאר. הוא ארגן מחנות לנוער צרפתי, ובעזרת כישוריו בנגינה על פסנתר, הרמוניום ועוגב פעל בארגון הנוער הנוצרי העובד. בשנת 1936 תמך במאבק הפועלים בעיירה אוז'ין, מאבק שהוכתר בהצלחה ובהעלאת משכורות העובדים. לעיתים נהג לפרוש למנזר נוטרדם דה טאמי ולהתבודד למשך שעות ולעיתים ימים.
פעילותו בתקופת מלחמת העולם השנייה
בסתיו 1940, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, שב פוליה לאנסי כדי להשתתף בחנוכתה של כנסייה חדשה. שם החל להיות שותף בפעילותן של שתי רשתות להצלת יהודים: רשת שהקים ארגון ימק"א ורשת "השישית". במקביל היה מעורב בפעילות רווחה, ארגון תעסוקה למובטלים, סיוע בסעד לעניים ומתן מחסה ליהודים נרדפים. כמו כן סייע לצעירים נוצרים רבים שביקשו לברוח משירות החובה של הצרפתים בגרמניה הנאצית, אליו גויסו בכפייה למעלה מ-100,000 צעירים צרפתים בשנות מלחמת העולם השנייה. פוליה סייע להם במתן מחסה ובמעבר הגבול לשווייץ, הסמוכה לאנסי.
פוליה הפיץ את עיתונו המחתרתי של פייר שאייה, "מחברותיו של עד ראייה נוצרי" (Les Cahiers du Témoignage Chrétien). הוא העביר מודיעין למתנגדי המשטר ולתנועת ההתנגדות הצרפתית ויצר קשר עם צעירים שבשנת 1943 ארגנו את המחתרת עליה פיקד ז'אן מולן. בפעילות ההצלה שלו הסתייע פוליה בקרדינל פייר-מארי ז'רלייה שלימים הוכר אף הוא כחסיד אומות העולם. במקביל המשיך פוליה לקיים את טקסי המיסה בכנסייתו באנסי.
פוליה היה נתון למעקב משטרתי ונאלץ לרדת למחתרת. הוא המשיך בפעילותו וסייע בהקמת מחנות אימונים של המאקי.
ב-10 ביוני 1943 נעצר פוליה על ידי יחידה של OVRA, הארגון האיטלקי הפשיסטי לדיכוי אנטי-פשיסטים, וזאת במסגרת מבצע מעצרים במסגרתו נעצרו בתוך שעות מעטות מספר בכירים במחתרת הצרפתית, בהם ז'אן מולן, רמון אובראק , אנדרה לסן , ברונו לרה , אלבר לקז , שרל דלסטרה , אמיל שוורצפלד ואחרים. פוליה הצליח לקרוע ולבלוע מסמך מרשיע בעת מעצרו. הוא הועבר בין מספר בתי כלא ונחקר בעינויים על ידי גרמנים ואיטלקים.
ב-30 ביולי נדון פוליה, עם מספר חברי מחתרת אחרים, ל-10 שנות מאסר. הוא כתב מכתב מחאה לויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה. לאחר המשפט הועבר עם אסירים נוספים לקונאו והוחזק בכלא בפוסאנו. בכלא הכיר את אמיליו סרני, לוחם מחתרת, קומוניסט ואחיו של אנצו סרני.
פוליה הצליח להימלט מהכלא ופנה בכתב לקרדינל איטלקי בבקשת מעמד של שבוי מלחמה. הוא היה הצרפתי היחיד בין 300 עצורים יוגוסלבים. לאחר התערבות הצלב האדום שוחרר פוליה ב-21 במרץ 1944. הוא הגיע לליסיו שבצפון צרפת בעצת הבישוף שלו, שהציע לו להשתלם שם. לאחר מכן כיהן בתור כומר בארז'נטואי ושם תמך בקבוצת מחתרת. באוגוסט 1944 הגיע לפריז ושם השתתף בקרבות על שחרור העיר. בדצמבר שירת עם אחת מיחידות תנועת ההתנגדות הצרפתית במזרח צרפת.
במרץ 1945 נפצע פוליה קשה בקרב נגד הגרמנים בדרום צרפת, בגבול איטליה, ומת מפצעיו בבית חולים באקס-לה-בן, ב-8 באפריל 1945, חודש לפני כניעת גרמניה הנאצית. את קבורתו ארגנו אנשי תנועת הנוער הנוצרי העובד. הוא נקבר עם סמלי הקונפדרציה הצרפתית של העובדים הנוצריים, קונפדרציית העבודה הצרפתית , המפלגה הקומוניסטית של צרפת והמפלגה הסוציאליסטית הצרפתית - תנועות אליהן השתייך.
הנצחה
לאחר המלחמה הוענקו לפוליה, לאחר מותו, אות צלב המלחמה, מדליית ההתנגדות, אות לגיון הכבוד הצרפתי וצלב מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1991 הוכר פוליה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
ח'ירבת ג'ומג'ום
ח'ירבת ג'ומג'ום הוא אתר יישוב עתיק הממוקם במורדות המערביים של גוש עציון, בקצה שלוחת ההר של משואות יצחק הישנה, כקילומטר מצפון ליישוב בת עין.
השם ג'ומג'ום הוא תרגום ערבי של גולגולת, וניתן לחורבה בגלל צורת הסלעים בצידה הדרום-מזרחי המזכירה מעט מעט צורת גולגולת. החורבה ממוקמת ברצועת המצלעות המערביים של הרי יהודה, ומנצלת היטב את הטופוגרפיה המצוקית. מהחורבה תצפית למרחקים.
האתר נסקר בעבר על ידי דוד עמית ובועז זיסו. בסקר תועדו בין השאר מאגרי מים מרשימים, מקוואות טהרה, מערת קבורה ושברי גלוסקמות אבן, המלמדים על קיומו של יישוב יהודי באתר בשלהי תקופת הבית השני ובימי מרד בר-כוכבא. כמו כן התגלו חרסים המעידים על המשך קיומו של האתר בתקופה הביזנטית. בית ספר שדה כפר עציון יזם שתי עונות חפירה באתר בשנים 2005 ו-2008. עונת 2005 נוהלה על ידי אחיה הכהן-תבור. עונת 2008 נוהלה על ידי ערן מאיר ובועז זיסו. בעונה זו נחפר חלק ממבנה מן התקופה הממלוכית ושני מקוואות טהרה הממוקמים בראש הגבעה. המבנה מבטל כניסה אל מערכת של חללים תת-קרקעיים קדומים יותר. בשטח החפירה שבאוכף שלמרגלות הגבעה נתגלו שרידי בית יוצר וחרסים רבים מן התקופה הרומית המאוחרת והביזנטית.
גיבור (סרט, 2019)
גיבור (ברוסית: Герой) הוא סרט פעולה ומותחן ריגול רוסי בבימויו של קארן אוגאנסיאן ובכיכובם של אלכסנדר פטרוב, ולדימיר משקוב, קונסטנטין לברוננקו וסבטלנה חודצ'נקובה. הקרנת הבכורה נערכה ב-26 בספטמבר 2019.
טירת וילנדרי
טירת וילנדרי (בצרפתית: Château de Villandry) היא אחת מטירות עמק הלואר, נמצאת במחוז אנדר ולואר.
גיבור (סרט, 2019)
הסרט זכה לביקורות שליליות ונחל כישלון קופתי חרף מיתוגו כסרט פעולה והגרסה הרוסית לסרטי ג'ייסון בורן האמריקאים.
טירת וילנדרי
הטירה נבנתה בשנת 1536 על ידי ז'אן לה ברטון שהיה היועץ הכספי של המלך פרנסואה הראשון. הוא בנה אותה במקום מצודה חרבה בשם Columbine שבה נפגשו פיליפ השני, מלך צרפת וריצ'רד הראשון, מלך אנגליה לשיחות בנושא שלום.
בתקופת המהפכה הצרפתית המקום הוחרם ונבזז כפי שקרה בטירות נוספות בעמק הלואר.
גיבור (סרט, 2019)
תקציר עלילת הסרט
לפני 15 שנה, אנדריי סיים את קורס ההכשרה בבית הספר המיוחד לריגול של סוכנות הביון הרוסית, שבו בני נוער הוכשרו להיות סוכנים מיומנים. בתחילת שנות ה-2000, הפרויקט נסגר ואנדריי כבר הרבה זמן חי באחת הערים הגדולות באירופה וכבר לא זוכר את רוסיה. אבל צלצול טלפון מחזיר אותו לעברו.
טירת וילנדרי
נפוליאון בונפרטה העביר אותה לרשות אחיו, ז'רום בונפרטה. לאחר מכן עברה מספר בעלים ומצבה הידרדר עד שנרכשה בשנת 1906 על ידי יואכים קרוואלו (1869 - 1936), רופא ספרדי, שרכש אותה בעזרת כספי אשתו. הוא בנה את הגנים הנרחבים והמטופחים בסגנון צרפתי ומשפחתו עדיין מתחזקת את המקום שהפך לאטרקציה תיירותית בזכות הגנים ואבן שואבת לגננים מכל העולם.
גיבור (סרט, 2019)
תקציר עלילת הסרט
ברגע שהוא מרים את הטלפון הוא שומע את הקול של אביו, שעד אז נחשב למת ומבין שמשהו אינו כשורה. אביו מספר לאנדריי כי הלה נמצא על הכוונת של שירותי הביון ועליו להימלט. כעת, לא רק שאנדריי חש שהוא מוכרח לשרוד, אלא עליו למצוא מחדש את אביו. לעזרתו נרתמת אהבתו הראשונה מריה ואנדריי מוצא את עצמו נשאב עמוק יותר למשחק ריגול כשהוא אינו מבין את טיבו וגודל ההשלכות של מעורבותו.
הפקה ושיווק
צילומי הסרט נערכו במשך 47 ימים במיקומים שונים באירופה, לרבות מוסקבה, וינה, ריגה וברלין. באפריל 2019 שוחרר הקדימון הרשמי הראשון.
טירת וילנדרי
האתר ידוע ומפורסם לא בגלל הטירה עצמה אלא בגלל הגנים המטופחים שלה המשתרעים של שטח גדול (Les jardins du château de Villandry). הם ערוכים בשלושה מפלסים: העליון הוא גן עם בריכות ומזרקות, האמצעי עם חלקות מסוגננות בקישוטים שונים, השיחים הגזומים משורטטים בתבניות מיוחדות שמשלבות עקרונות של אמנות איטלקית וצרפתית מימי הרנסאנס והתחתון עם צמחי מרפא וירקות שונים.
ב-1934 הוכרזה הטירה בצרפת כמונומנט היסטורי. כמו שאר טירות הלואר, היא אתר מורשת עולמית.
ריצ'רד פרנקלין
ריצ'רד פרנקלין (אנגלית: Richard Franklin; 15 ביולי 1948 - 11 ביולי 2007) היה קולנוען אוסטרלי.
חייו
פרנקלין גדל והתחנך במלבורן. בהמשך עבר לקליפורניה כדי ללמוד קולנוע, שם למד עם ג'ורג' לוקאס, רוברט זמקיס וג'ון קרפנטר.
העריץ את סרטי אלפרד היצ'קוק, ונהג לשוחח אתו בטלפון עד מותו.
לאחר שסיים את לימודיו, החל פרנקלין להתמחות בקומדיות זולות, בסרטי אימה ובפורנוגרפיה רכה. ב-1981 ביים רימייק ל"חלון אחורי", בכיכובה של ג'יימי לי קרטיס, לפי תסריט מאת אוורט דה רוש.
בשנת 1983 ביים, לפי הזמנה של המפיק ברנרד שוורץ, את "פסיכו 2". לאחר מכן, פרנקלין הוסיף לעבד את תסריטיו של דה רוש לסרטי אימה ומתח. את סרטיו האחרונים ביים ב-1995, 1996 ו-2003.
מת מסרטן הערמונית ב-11 ביולי 2007, ארבעה ימים לפני יום הולדתו. לפני מותו, התראיין לסרט תיעודי על הוליווד, אך לא הספיק להופיע בתוספות לדיסק של "פסיכו 2". קוונטין טרנטינו היה אמור לכתוב את הביוגרפיה שלו, אך הדבר בוטל.
בן נפטון
בן נפטון הוא רומן-פנטזיה שיצא לאור בשנת 2011. הספר מבוסס על המיתולוגיה היוונית ובעיקר על המיתולוגיה הרומית. הספר הוא השני בסדרת גיבורי האולימפוס שנכתבה על ידי ריק ריירדן. הספר מספר על אירועי פרסי ג'קסון במחנה החצויים הרומי. הספר קיבל ביקורות חיוביות, כמו שאר ספרי הסדרה, והפך לרב-מכר לנוער. הספר אף זכה בפרס גפן.
הנבואה והתגשמותה
בשונה משאר הספרים שכתב ריירדן, בספר זה הנבואה לא ניתנה בתחילת מסע החיפושים, אלא באמצע המסע הנבואה מופיעה באופן חלקי, מפיה של ההרפיה אלה:
"...צפונה לאלים כתר הלגיון נחבא, בנפילה מקרח בן נפטון יטבע..."
בנפילה מקרח בן נפטון יטבע... - פרסי שהוא בן נפטון היחיד במסע, יכול לנשום במים. כך שההערה על טביעתו מוזרה. ישנם שני פירושים לכך - הפירוש הראשון הוא שפרסי טבע במלכודת חול טובעני של גאיה, והשני הוא משחק מילים - במקור הפועל הוא drown, ומתברר שפרסי הטביע (יכול להיות גם טבע) את אויביהם. המתרגמת לעברית, יעל אכמון, בחרה במקום במשחק המילים טבע-תבע. הייזל מפרשת את הנבואה כ"בנפילה מקרח בן נפטון יתבע מחיר כבד מצבא של רוחות".
הקרב עם הגורגונות
הגורגונות סתנו ואוריאלה, אחיותיה של מדוזה, רודפות אחרי פרסי ג'קסון כדי לנקום בו על מות אחותן (בספר פרסי ג'קסון וגנב הברק). זכרונו של פרסי מחוק לחלוטין, והוא אינו יודע מדוע הן רודפות אחריו - הוא זוכר רק את שמו שלו ואת שמה של אנבת'. למרות שהוא הורג אותן שוב ושוב, הן חוזרות לתחיה - למזלו, עורו חסין כברזל, והן לא מצאו את הדרך להרוג אותו. לבסוף הוא מוצא את יונו בדמות אישה שמציעה לו בחירה - לברווח לים, שם יחיה חיי שלווה, או להציל אותה ואת העולם על ידי נשיאתה מעבר לנהר הטיבר; בתמורה, יהיה עליו לוותר על אות אכילס (שנותר לו מהסדרה הקודמת, בספר פרסי ג'קסון ותקוות האולימפוס). הוא מסכים להצעה ומעביר אותה את הנהר, ומגיע למחנה יופיטר - מחנה של חצויים, חצי-אלים רומיים. הוא פוגש שם שני חצויים - הייזל לבסק ופרנק ז'אנג, שמעכבים את הגורגונות. פרסי נעזר במי הנהר ובכוחותיו כבנו של אל הים כדי להביס את הגורגונות. פרנק אוסף את שלל המלחמה - שני בקבוקונים, אחד מרפא ואחד ממית. יונו מודיעה בפני החצויים הרומיים על בואו של פרסי, מציגה אותו כבן נפטון. רוחות אבות הרומאים במחנה מכנים אותו גראיקוס, "יווני", כינוי לאויב, והוא נפגש עם ריינה - פראיטור המחנה, שמזהה אותו. אוקטביאנוס, האוגור, מאשר את קבלתו של פרסי ומנסה למשוך בחוטים כדי להיבחר כפריאטור השני, במקום ג'ייסון גרייס שנעלם לפני כמה חודשים. הייזל פוגשת את אחיה, ניקו די אנג'לו, שמכחיש את היכרותו עם פרסי; הוא מזהיר אותה שוב מהקללה שלה, שגורמת להופעת מתכות יקרות באדמה סביבה, בעיקר כאשר היא נשארת במקום זמן רב או בשעת לחץ - מתכות שהלוקח אותן יקולל.
משחק המלחמה ומסע החיפושים
פרסי משתייך לקוהורטה החמישית, קבוצת החצויים הכי פחות מקובלת במחנה. במשחק מלחמה שמתקיים בערב, הוא, פרנק והייזל מפגינים תיאום מרשים ומובילים את הקוהורטה לנצח. פרנק חודר ראשון למצודת האויב המדומה אותם הם מתקיפים, ובהתאם, זוכה בעיטור הכבוד "כתר החומה". בסוף המשחק קנטוריונית הקוהורטה החמישית, גוון, נדקרת ככל הנראה על ידי אוקטביאנוס, אבל חוזרת חזרה לחיים. מייד לאחר מכן מרס מופיע, ומזהיר אותם - הוא אומר להם שתנטוס, המוות, נכבל על ידי גאיה וצבאה, והמתים כבר אינם מוגבלים לשאול. פרסי מזהה אותו ומתחצף, אך מרס מתעלם ממנו. לאחר מכן מרס מעניק להם, לבקשתם, 'נבואה': "לכו לאלסקה. מצאו את תנטוס ושחררו אותו. חזרו בשקיעת השמש ב-24 ביוני או שכולם ימותו". פרנק, הייזל ופרסי יוצאים למסע. הרעיון מחריד את הרומאים, שכן בפעם האחרונה בה יצא הלגיון לאלסקה, היה זה בניסיון לפרש את נבואת השבעה ("הנבואה הגדולה"), והדבר הוביל למפלה ולאובדן העיט, סמל הלגיון.
סיפור הרקע של הייזל
הייזל נולדה בשנות השלושים, מתה, וחזרה לחיים. היא נשאבת לעיתים לעברה בהתקפים, וכך אנחנו נחשפים אליו. לאורך הסיפור אנחנו מגלים עוד ועוד חלקים מסיפורה של הייזל - אמה ביקשה לעצמה את עושרו של פלוטו, אביה של הייזל, והברכה והקללה הגיעו דרך הייזל - האבנים והמתכות היקרות אכן מגיעות, אך הן מקוללות. אביה הבטיח לה, יום אחד, שצאצא נפטון יסיר ממנה את הקללה, אך אמה נופלת לאטה בשביה של גאיה, ולבסוף הן עוברות לאלסקה, שם לאלים אין גישה אליהם, וגאיה מנצלת את הייזל ואמה כדי להקים מהאדמה את בנה אלקיאונס, הבכור בענקים. הייזל משתפת פעולה, אך לבסוף מקריבה את חייה כדי לעכב את עלייתו של אלקיאונאוס - אותו ענק שעליהם לעצור עכשיו.
המפגש עם איריס והקארפוי
על הסירה המתפרקת שקיבלו מהרומאים, השלושה מתחילים בדרכם צפונה, ועוצרים בדרך, במקום בו הייזל נחטפת על ידי קארפוי - רוחות תבואה. היא מעכבת אותם וניצלת על ידי פרנק ופרסי. הקארפוי, תומכיה של גאיה, נעלמים, והשלושה רואים את צבאו של הענק פוליבוטס, זה שנוצר להשמיד את פוסידון-נפטון, שמתקדם לעבר המחנה שלהם. לאחר מכן הם מגיעים לחנות נוחות שמנוהלת על ידי האלה איריס. פרנק מאבד שם את קשתו, ונעזר בכידון שקיבל מאביו כדי לזמן משרת-שלד, שמתמודד עם הבסיליסקים שאיימו על החנות. איריס, כמו סבתו של פרנק שנים קודם לכן, ניסתה לעזור לו להבין את המתת שקיבל מצד אמו - מתת פילוס, שמאפשרת לו לשנות צורה - אך הוא אינו מבין. היא מכוונת אותם לפינאוס, חוזה עיוור שסייע לארגונאוטים בתקופה העתיקה והוחזר לחיים על ידי גאיה, בפורטלנד.
המפגש עם פינאוס
לאחר שדיברו עם האלה השליחה איריס, הייזל, פרסי ופרנק יוצאים לעבר הנביא העיוור פינאוס, שהתעורר מהמתים. אלה, ההרפיה של פינאוס מספרת להם שכדאי להם להמר איתו. הם שומעים לעצתה, ושמים את הבקבוקים שהשיגו מהגורגונות על השולחן. פינאוס שם בחלוקו פתק עם המקום המדויק של אלקיאונאוס באלסקה. פרסי מהמר על כך שהוא יותר חשוב לגאיה מפינאוס, ולכן היא לא תתן לו למות בהתערבות. ואכן כשפינאוס מתבקש לבחור בקבוק הוא בוחר בבקבוק המרפא ופרסי בוחר בשיקוי הרעל וגאיה מחליפה אותם וכך פינאוס מת והם לוקחים ממנו את הפתק. בגלל שיקוי הריפוי לאט-לאט מתחילים לחזור לפרסי זיכרונותיו. הייזל לוקחת את פרנק איתה להתקף, ובו פרנק מספר להייזל שחייו תלויים בחתיכת עץ, ושאם היא תישרף הוא ימות. הוא מפקיד בידיה את חתיכת העץ. הייזל מספרת לו שהיא בחרה להעביר את מותה עם אמה באספודל, קבורת האנשים הממוצעים, במקום שהיא תעביר את זמנה בשדות אליסיום, קבורת הגיבורים, ואמה תיענש על חטאיה בשדות הענישה המקום אליו נשלחים הרשעים.
המעבר בממלכת האמזונות
פרסי, הייזל ופרנק מגיעים לבסיס האמזונות בסיאטל (שמוסווה כמטה המרכזי של חברת אמזון). האמזונות כולאות את פרסי ואת פרנק. היילה, אחותה הגדולה של ריינה, היא מלכת האמזונות והיא מבקשת לדבר עם הייזל. היילה מספרת להייזל שפרסי הרס את האקדמיה לקוסמות של המכשפה קירקה בה היא עבדה (כך מופיע בפרסי ג'קסון וים המפלצות), ושהוא שחרר את חבורת שודדי הים של שחור הזקן, שכלאו אותה. היא גם מספרת לה שאוטררה, מלכת האמזונות לשעבר, חזרה לחיים והיא נלחמת לצד גאיה. היילה מספרת להייזל כיצד להשתחרר מהאמזונות.
הקרב עם פוליבוטס
פרסי מנהיג את הרומאים בקרב נגד הענק פוליבוטס שנועד להרוג את נפטון. טייסון, אחיו הקיקלופ של פרסי עוזר בקרב, וגם כלבת השאול של פרסי גברת אולירי. פרסי נלחם בפוליבוטס ושאר המחנה נלחם נגד צבא פוליבוטס. טרמינוס, אל הגבולות עוזר במלחמה, ובזכותו פרסי מצליח לנצח את פוליבוטס. כשהם מנצחים את פוליבוטס, מגיעים למחנה ליאו, פייפר וג'ייסון (מהספר הגיבור האבוד) ואנבת׳ בת זוגו של פרסי. במהלך הספר מוזכרת נבואה שאלה ההרפיה אומרת, שקשורה לספר הבא, אות אתנה.
פסק דין לואיזידו נגד טורקיה
רקע כללי
החלטת מועצת הביטחון של האו"ם בשנת 1983 בעקבות ההכרזה על עצמאות קובעת שקיומה של המדינה אינו חוקי וקוראת למדינות העולם לא להכיר בה בישות האמורה כמדינה, אלא להכיר בשלמותה של הרפובליקה של קפריסין.
עובדות המקרה
העותרת היא אזרחית קפריסאית ממוצא יווני בשם טיטינה לואיזיאדו Titina Loizidou שעקרה בשנת 1972 לחלקו הדרומי של האי. לטענתה בבעלותה תשעה נכסים באזור הנמצאים בחלקו הצפוני של האי. באחד הנכסים היא התחילה לבנות בית למשפחתה. מאז פלישת טורקיה לקפריסין בשנת 1974 נמנעה מלואיזידו הגישה לנכסיה שבצפון האי. בשנת 1989 השתתפה לואיזיאדו בצעדה של ארגון נשים (Women walk home movement) במטרה לממש את זכותם של הפליטים הקפריסאים היוונים לחזור לביתם בצפון האי. מאחר שהצעדה חצתה את הגבול, העותרת נעצרה על ידי המשטרה הצפון קפריסאית.
חוקת הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין מ-1985 הלאימה את הקרקעות שננטשו במהלך המלחמה.
סיילם (מסצ'וסטס)
סיילם (באנגלית: Salem) היא עיר חוף היסטורית במחוז אסקס, מסצ'וסטס הממוקמת בחוף הצפוני. התיישבות מתמשכת של האירופים החלה בשנת 1626, וסיילם הפכה לאחד מנמלי הים המשמעותיים ביותר בהיסטוריה האמריקאית המוקדמת. סיילם הוא אזור מגורים ותיירות שבו נמצאים בית שבעת הגמלונים, אוניברסיטת סיילם, כפר פיוניר, האתר ההיסטורי הלאומי של סיילם, פארק סיילם וילוז ומוזיאון פיבודי אסקס. העיר כוללת שכונות מגורים היסטוריות ברובע הרחוב הפדרלי ורובע רחוב צ'רטר ההיסטורי.
פסק דין לואיזידו נגד טורקיה
טענות העותרת באופן כללי
העותרת גב' לואיזיאדו וממשלת רפובליקת קפריסין (היוונית) טוענים שמאז הכיבוש הטורקי של צפון קפריסין כל בקשה של העותרת לגישה לרכושה נדחתה, כתוצאה מכך איבדה כל שליטה על נכסיה מה שמהווה הפרעה מתמשכת ובלתי חוקית למימוש זכות הקניין, המעוגנות בסעיף 1 לפרוטוקול הנלווה לאמנה האירופית לזכויות אדם. כמו כן, העותרת טוענת שנפגעה הזכות לפרטיות הבית המוגנת בסעיף 8 לאמנה האירופית לזכויות אדם. העותרת רואה בטורקיה כאחראית הבלעדית על ההפרות ואליה לשאת באחריות.
סיילם (מסצ'וסטס)
בשנת 2012, איגוד הקמעונאים במסצ'וסטס העניק לסיילם את פרס "מחוז הקניות הטוב ביותר". ב-10 בינואר 2013 חתם הנשיא ברק אובמה על צו נשיאותי, המציין את סיילם כמקום הולדתו של המשמר הלאומי.
נכון למפקד 2016 אוכלוסיית העיר מנתה 41,340 תושבים.
פסק דין לואיזידו נגד טורקיה
טענות העותרת
האחריות נופלת על הממשל הטורקי בשל הסיבות הבאות:
סיילם (מסצ'וסטס)
היסטוריה
סיילם שוכנת בשפך נהר נאומקיג באתר לשעבר של כפר אינדיאני ומרכז סחר. קולוניאליסטים יישבו את האזור בשנת 1626 כאשר חברת דייגים הגיעה מכף אן בראשות רוג'ר קוננט. הנהגתו של קוננט סיפקה את האמצעים לשרוד בשנתיים הראשונות, אך ג'ון אנדקוט החליף אותו בפקודת חברת מפרץ מסצ'וסטס. קוננט פרש באדיבות והוענק לו פיצוי של אדמה בשטח 200 דונם (0.81 קמ"ר). כהכרה במעבר שליו זה לשלטון הממשלה החדשה, שונה שמו של היישוב לסיילם, צורה מדורגת של המילה העברית "שלום".
בשנת 1628 הורה אנדקוט להעביר את הבית הגדול מקכף אן והרכיב אותו מחדש ברחוב וושינגטון מצפון לרחוב צ'רץ'. פרנסיס היגינסון כתב כי "מצאנו בית מעולה שנבנה לאחרונה עבור המושל" שהיה בגובה שתי קומות. שנה לאחר מכן הונפקה אמנת מפרץ מסצ'וסטס ויצרה את מושבת מפרץ מסצ'וסטס עם מתיו קראדוק כמושל בלונדון ואנדקוט כמושל במושבה. ג'ון ווינטרופ נבחר למושל בסוף 1629 והגיע עם צי ווינתרופ בשנת 1630, אחד האירועים הרבים שהחלו את ההגירה הפוריטנית הגדולה הפוריטנית. בשנת 1639 היה אנדקוט אחד החותמים בחוזה הבנייה להגדלת בית האסיפות בכיכר בית העירייה שהייתה לכנסייה הראשונה בסיילם. מסמך זה נותר חלק מרשומות העירייה והיה פעיל בענייני העיר לאורך כל חייו. סמואל סקלטון היה הכומר הראשון של הכנסייה הראשונה, שהיא הכנסייה הפוריטנית המקורית באמריקה. אנדקוט כבר ניהל מערכת יחסים קרובה עם סקלטון, לאחר שהומר על ידו, ואנדקוט ראה בו את אביו הרוחני.
פסק דין לואיזידו נגד טורקיה
טענות העותרת
העותרת והממשל של קפריסין היוונית, טוענים בניגוד לפירוש הוועדה שהתלונה אינה מוגבלת לגישה לקניין אלא רחבה יותר, מאחר שיש הכחשה מתמשכת לבעלותה על השטח, כמו גם לבקשתה, העותרת איבדה על שליטה אפקטיבית על השטח ובכך נמנע ממנה היכולת לפתח את השטח, למכור, להשכיר, להוריש וליהנות מהשטח באופן כללי. סיטואציה זו יכולה להתפרש כהפקעת השטח דה פקטו. בנוסף, העותרת טוענת שהניסיונות להפקעה פורמלית של הממשל המקומי מה שלא עולה בקנה אחד עם המשפט הבינלאומי, מאחר שהשטח כבוש.
סיילם (מסצ'וסטס)
היסטוריה
אחד ההיבטים הידועים ביותר של סיילם הוא ההיסטוריה של האשמות כישוף נגד אביגיל ויליאמס, בטי פאריס וחבריהן. משפטי המכשפות הידועים לשמצה בסיילם החלו בשנת 1692, ו-19 בני אדם הוצאו להורג בתלייה כתוצאה מהאשמות שווא; סיילם מהווה פרק משמעותי גם בהיסטוריה המשפטית כאתר משפט דורותי טאלבי, כאשר נתלתה אישה חולת נפש שהואשמה ברצח בתה מכיוון שמסצ'וסטס לא ביצעה אז הבחנה בין אי שפיות והתנהגות פלילית.
פסק דין לואיזידו נגד טורקיה
התנגדות הטורקים
הממשל הטורקי טוען שקייס נוגע רק לגישה לשטח, ואין זה קשור להנאה מהשטח ולא כלול בזכות לחופש התנועה. הטורקים ממשיכים וטוענים שאם לעותרת תהייה גישה חופשית לשטח מבלי להתייחס למצב הפוליטי, דה פקטו שקיים באי, הדבר יערער את השיחות בין הקהילות, אשר הם הדרך ההולמת היחידה לפתור את בעיה זו.
סיילם (מסצ'וסטס)
היסטוריה
אחת הדמויות המשפיעות בהיסטוריה של סיילם הייתה ויליאם הת'ורן, איש עסקים משגשג בתחילת דרכה של סיילם שהפך לאחד האישים המובילים בה. הוא הוביל כוחות לניצחון ב"מלחמת המלך פיליפ" שהיה המרד האינדיאני הראשון תחת מטאקומט שכונה "המלך פיליפ". הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון ונבחר ליושב ראש הראשון של בית הנבחרים. הוא תמך בקנאות בזכויות האישיות של בני חורין נגד בית המלוכה הבריטי. בנו השופט ג'ון הת'ורן הגיע לגדולה בסוף המאה ה-17 כאשר כישוף היה פשע חמור. השופט הת'ורן הוא הידוע מבין שופטי משפט המכשפות והוא נודע כ"שופט התליין" בשל גין גזר דינו נגד המכשפות שנידונו למוות.
ב-26 בפברואר 1775 העלו המקומיים מחסום בנהר הצפון ברחוב נורת', כדי למנוע מהקולונל הבריטי אלכסנדר לסלי ומ-300 חייליו להחרים מחסנים ותחמושת שהוסתרו בצפון סיילם. שני הצדדים הגיעו להסכמה ולא נשפך דם באותו יום, אך זמן קצר לאחר מכן פרצה מלחמה בלקסינגטון ובקונקורד. קבוצה של סוחרים בולטים שקשורה לסיילם פרסמה הצהרה המסיגה את מה שחלקם פירשו כנטיות לויאליסטיות והצהירו על מסירותם למען העניין האמריקני, כולל פרנסיס קאבוט, ויליאם פינצ'ון, תומאס ברנרד ואחרים.
פסק דין לואיזידו נגד טורקיה
פגיעה בזכות לכבוד הבית
לפי ART 8-1: "לכל אדם יש הזכות לכבוד ... הבית שלו".
סיילם (מסצ'וסטס)
היסטוריה
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, העיירה שימשה כמרכז לספינות פריבטיר כאשר כמעט 800 ספינות הוזמנו. ייצורן התחדש במהלך מלחמת 1812 נגד האנגלים. בעקבות המהפכה האמריקאית, ספינות רבות ששימשו כפרביטיר היו גדולות מדי להפלגות קצרות בסחר החוף ובעליהן החליטו לפתוח אפיקי סחר חדשים למדינות רחוקות. צעירי העיירה, שאך זה יצאו משירות בספינות החמושות של סיילם, היו להוטים לצאת למיזמים כאלה. קפטן נת'ניאל סילסבי, שותפו הראשון צ'ארלס דרבי ושותפו השני ריצ'רד ג'יי קליבלנד עוד לא היו בני עשרים כשהם מפליגים למסע בן תשעה עשרה חודשים שהיה אולי הראשון מאמריקה העצמאית החדשה לאיי הודו המזרחית. בשנת 1795 הפליג סרן ג'ונתן קרנס לסומטרה בהפלגתו הסודית למציאת פלפל; דבר לא נשמע ממנו עד שמונה עשרה חודשים לאחר מכן, כשנכנס עם מטען פלפל בכמויות גדולות, הראשון שיובא כך לארץ ונמכר ברווח יוצא דופן של שבע מאות אחוזים. ספינת "קיסרית סין", ספינת פריבטיר לשעבר, הוקמה בתור ספינה האמריקאית הראשונה שהפליגה מניו יורק לסין. בשנת 1790 הפכה סיילם לעיר השישית בגודלה במדינה ולה נמל ימי מפורסם בעולם - במיוחד בסחר עם סין, יחד עם ייצוא דג בקלה לאירופה והודו המערבית, ייבוא סוכר מאיי הודו המערבית, תה מסין ומוצרים המתוארים על חותם העיר מאיי הודו המזרחית - ובמיוחד פלפל סומטרי. ספינות סיילם ביקרו גם באפריקה - זנזיבר בפרט, ברוסיה, יפן ואוסטרליה.
פסק דין לואיזידו נגד טורקיה
טענות העותרת
העותרת טוענת שינה הפרה של הזכות לכבוד הבית, מאחר שהעיר, ניקוסיה, היא בית ילדותה ושם במשך שני דורות המשפחה שלה בנתה עסקים, היא הודתה שעברה לגור בעיר אחרת לאחר נישואיה אך בנתה באחד השטחים בית שבו רצתה לשכן את משפחתה ומאז הפלישה הטורקית המשך הבניה נמנע מימנה והאירועים שנלוו לפלישה מנעו מימנה לשוב ולגור בעיר מולדתה.
סיילם (מסצ'וסטס)
היסטוריה
במהלך מלחמות נפוליאון, הנשיא תומאס ג'פרסון חתם על חוק אמברגו משנת 1807. ג'פרסון בעצם סגר את כל הנמלים בן-לילה. האמברגו של 1807 היה נקודת המוצא בדרך למלחמת 1812 עם בריטניה. גם בריטניה וגם צרפת הטילו מגבלות סחר במטרה להחליש זו את כלכלתה של זו. זה גם השפיע על שיבוש הסחר האמריקני. ככל שחלף הזמן גברה הטרדת הספינות האמריקאיות על ידי הצי הבריטי, שהתבטא בעיקר בתפיסת סחורות אמריקאיות.
פסק דין לואיזידו נגד טורקיה
החלטות בית המשפט
בית המשפט מפרש את הטענה, ולא רואה בשטח המדובר כבבית של העותרת. הוא מסביר ואומר שזהו ניסיון להרכיב את המשמעות של המילה בית שמצוינת ב art 8, מאחר שהעותרת רק תכננה לבנות שם בית למשפחתה אך בפועל לא גרה שם עם משפחתה. בנוסף מציין בית המשפט שאין לקרוא לשטח של מדינה שאדם גדל בו ושיש שם שורשים של המשפחה בית אם אדם לא גר שם יותר. ולכן בית המשפט פוסק שאין הפרה של art 8.
סיילם (מסצ'וסטס)
היסטוריה
"סיפור סיילם–הודו" מאת וניטה שסטרי מספר את הרפתקאותיהם של ימאים מסיילם שחיברו את קצות פינות העולם הרחוק באמצעות סחר. תקופה זו (1788–1845) מסמנת את תחילת היחסים הבינלאומיים של ארצות הברית, הרבה לפני גל הגלובליזציה של המאה ה-21. הוא חושף את קשרי הסחר העולמיים שיצרה סיילם עם ארצות רחוקות, שהיוו מקור פרנסה ושגשוג עבור רבים מתושביה. צ'ארלס אנדיקוט, חזר בשנת 1831 כדי לדווח על ילידי סומטרה ששדדו את ספינתו ורצחו את הקצין הראשון ושני אנשי צוות. בעקבות הסערה הציבורית, הנשיא אנדרו ג'קסון הורה על ספינת "הפוטומק" לצאת למסע סומטרה הראשון. הספינה עזבה את העיר ניו יורק ב-19 באוגוסט 1831. מסע זה הוביל גם למשימתו של הדיפלומט אדמונד רוברטס, שניהל משא ומתן על אמנה עם סעיד בן סולטן, סולטן מוסקט ועומאן ב-21 בספטמבר 1833. בשנת 1837 העביר הסולטן את מקום מגוריו העיקרי לזנזיבר וקיבל את פני איש סיילם ריצ'רד ווטרס כקונסול של ארצות הברית בשנים הראשונות.
הסחר עם סין השאיר חותם משמעותי בשני מחוזות היסטוריים, מחוז רחוב הערמונים, חלק מהרובע ההיסטורי סמואל מקינטיר המכיל 407 בניינים והאתר ההיסטורי הלאומי הימי סיילם, המורכב מ-12 מבנים היסטוריים וכ-36,000 מ"ר גודלו, לאורך החוף בסיילם. דרבי אליאס הסקט היה בין הסוחרים העשירים והמפורסמים ביותר בסיילם. דרבי היה גם הבעלים של ה"גרנד טורק", הספינה הראשונה בניו אינגלנד שסחרה ישירות עם סין והשנייה שהפליגה מארצות הברית אחרי ספינת "קיסרית סין". תומאס ה. פרקינס היה קפטן הספינה שיצר קשרים חזקים עם הסינים וגרף את הונו באמצעות מכירות האופיום הלא חוקיות שלו.
היקף המסחר ירד במהלך המאה ה-19. סיילם והנמל שלה איבדו את הדומיננטיות לבוסטון והעיר ניו יורק הסמוכה. כתוצאה מכך, העיר פנתה לייצור. הענפים כללו מפעלי עור, נעליים וחברת Naumkeag Steam Cotton Cotton. יותר מ-400 בתים נהרסו בשריפה הגדולה שפרצה בסיילם בשנת 1914 והותירו 3,500 משפחות חסרות בית, כשהשריפה החלה במפעל העור קורן שברחוב בוסטון 57. הריכוז ההיסטורי של האדריכלות הפדרלית ברחוב הערמונים ניצל מההרס והם קיימים עד היום. כיום מוצב לוח זיכרון במקום בו עמד בעבר מפעל קורן, כיום חנות בשם וולגרין.
בשנת 1935 הוקם כאן המשמר הלאומי של ארצות הברית. התיירות התפתחה מאוד בעיר בעקבות ציד המכשפות וממוקמת בה אוניברסיטת סיילם.
הר גראן
הר גראן (באנגלית: Mount Gran) הוא הר גדול באזור חוף סקוט, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
להר פסגה שטוחה (הר שולחן).
על פי נתוני הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, גובהו של ההר 2,235 מטרים מעל פני הים.
לפי הגאזט האנטארקטי של ממשלת ניו זילנד, ולפי הגאזט האנטארקטי של ממשלת אוסטרליה, גובהו של ההר 1,920 מטרים מעל פני הים; ובהתאם הר גראן הוא ההר ה-1,303 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם בצידו הצפוני של קרחון מקאיי, ובסמוך ממערב לקרחון גראן.
גילוי ומיפוי ההר
ההר התגלה על ידי המשלחת האנטארקטיקה הבריטית (משלחת טרה נובה), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913.
מקור השם
המשלחת קראה להר על שמו של טריגווה גראן (Tryggve Gran), קצין בחיל הים הנורווגי, שהיה המומחה לסקי של המשלחת הגאולוגית המערבית השנייה (the Second Western Geological Party).
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Including the Off-lying Islands South of Latitude 60°, P 200
• Parker E. Calkin; Samuel B. Treves; Arthur Mirsky, Geology of Mount Gran Area, Antarctica, AAPG Bulletin (1963) 47 (2): 352. https://doi.org/10.1306/BC7439A1-16BE-11D7-8645000102C1865D
• Mirsky, Arthur & Treves, Samuel & Calkin, Parker. (2013), Stratigraphy and Petrography, Mount Gran Area, Southern Victoria Land, Antarctica, Geology and Paleontology of the Antarctic, Volume 6 https://doi.org/10.1029/AR006p0145
גדעון מאיר
ביוגרפיה
נולד בירושלים. בין השנים 1967–1965 שירת בצה"ל. את שירותו במשרד החוץ החל כקצין מינהלה וקונסול בשגרירות ישראל בוושינגטון וכדיפלומט בשגרירות ישראל בלונדון ובאוטווה. היה שותף במשא ומתן להסכם שלום עם מצרים, ולאחר מכן היה מנהל חטיבת ההדרכה במשרד החוץ, סמנכ"ל תקשורת והסברה במשרד ויועץ שר החוץ לעניינים בין-דתיים, וחבר בוועדת נאמן בנושא הגיור.
בשנת 2006 מונה לשגריר ישראל באיטליה, המואמן גם למלטה ולסן מרינו, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2011. בנוסף היה נציג ישראל לארגון המזון והחקלאות של האו"ם, שמושבו ברומא. לאחר סיום שליחותו ברומא מונה למשנה למנכ"ל משרד החוץ ולראש המערך לדיפלומטיה ציבורית.
מאיר היה בעל תואר ראשון בגאוגרפיה ובמדעי המדינה ותואר שני במינהל ציבורי מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בשנת 2013 נבחר לחבר מועצת מבשרת ציון מטעם "סיעת מבשרת ברמה אחרת".
נפטר ממחלת הסרטן ב-15 בפברואר 2021.
חיים אישיים
היה נשוי לאמירה, פרופסור וראש מחלקה במכללה האקדמית בית ברל ומרצה בהיברו יוניון קולג', ואב לשלושה ילדים.
נויס
נויס (בגרמנית: Neuss, נהגה:, ; בלטינית: Novaesium) היא עיר בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה. העיר יושבת על הגדה המערבית של נהר הריין ממול לדיסלדורף.
העיר נחשבת לאחת משתי הערים העתיקות ביותר בגרמניה, לצד טריר, וב-1984 חגגו בה אלפיים שנה להקמתה.
נכון לראשית 2016, עמדה אוכלוסיית העיר על יותר מ-155,000 נפש.
קהילה יהודית
בימי הביניים חיה בעיר קהילה יהודית. בין היתר דר בעיר רבי אפרים בן יעקב מבון.
בגזירות תתנ"ו הייתה העיר אחד ממקומות המסתור של יהודי קלן, אך המסתור התגלה ותושביו נרצחו על קידוש השם.
בסוף המאה ה-12, יהודי משוגע אחד מיהודי העיר רצח נערה נוצריה. בתגובה פרץ פוגרום ביהודי העיר, והנוצרים תושבי העיר עינו ורצחו את הרוצח, בני משפחתו, ועוד שישה יהודים. כן נוצרו בכפייה אשה ושלש בנותיה. על יתר הקהילה הוטל קנס כספי.
מיכאל בורט
מיכאל בּוּרְט (Burt; נולד ב-2 באוקטובר 1937) הוא אדריכל ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לאדריכלות בטכניון.
קורות חייו
בשנת 1963 קיבל תואר ראשון באדריכלות מהטכניון, ובשנת 1967 קיבל תואר דוקטור מהטכניון. משנת 1963 נמנה עם סגל הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים של הטכניון. בשנים 1977–1979 ו-1989–1993 כיהן כדיקן הפקולטה. בשנת 2006 פרש לגמלאות והוא פרופסור אמריטוס.
נמנה עם המתכננים הראשונים במיזם נתיבי איילון, ותכנן את מחלף ארלוזורוב. תכנן את גשר בר יהודה בתל אביב ביחד עם פרופסור דוד יצחקי, לאחר שהצעתם זכתה במקום הראשון בתחרות על תכנון הגשר. קידם יוזמה להקמת איים מלאכותיים מול חופי ישראל, כפתרון למצוקת הדיור.
בורט זכה בפרס רוקח של עיריית תל אביב-יפו על עיצוב גשר.
בורט מתגורר בשכונת כרמליה בחיפה. הוא נשוי לתמרה ולהם שלושה ילדים.
אנפלייט
התוויה
התכשיר מיועד לשימוש במטופלים מעל גיל 18 לאחר שעברו כריתת טחול וטופלו בסטרואידים ובאימונוגלובולינים ולא הושגה תגובה. הוא מתאים גם למטופלים עם Chronic ITP שעבורם ניתוח הסרת טחול אינו אפשרי.
אופן מתן
אנפלייט ניתן בזריקה תת-עורית, ואינו עובר דרך מערכת העיכול, ולכן ספיגת החומר הפעיל אינה מושפעת ממזון.
Cross (מיני-אלבום)
Cross (בעברית: לחצות) הוא המיני-אלבום השלישי של להקת הבנים הדרום קוריאנית וינר, שיצא לאור ב-23 באוקטובר 2019, על ידי חברת התקליטים YG אנטרטיינמנט. מתוך המיני-אלבום יצא הסינגל המוביל "Soso". המיני-אלבום הפיזי מגיע בשתי גרסאות: Crosslight ו-Crossroad.
קידום
ב-7 באוקטובר, הועלה לחשבון האינסטגרם הרשמי של הלהקה פוסטר המציין את האלבום העתיד לצאת. ב-10 באוקטובר נחשפו שם המיני-אלבום ותאריך יציאתו. ב-14 באוקטובר נחשפה רשימת הרצועות, בהן הסינגל המוביל "Soso".
מוזיאון פתוח
מוזיאון פתוח (או מוּזֵאוֹן קָטוּר) הוא סוג מוזיאון המציג תחת כיפת השמיים אוספי מבנים וחפצים היסטוריים שהובאו אליו.
בין המוזיאונים הפתוחים נכללים מוזיאונים היסטוריים ואתנוגרפיים, המציגים מורשת תרבותית והיסטוריה-חיה: תצוגה של החיים כפי שהתנהלו בתקופות עבר. מוזיאונים אלו כוללים פעמים רבות מיצגים ואף שחקנים המציגים את חיי היום-יום, המלאכות והעיסוקים של העבר בתפאורה, תלבושות וכלים מהתקופה הרלוונטית. חלקם כוללים בתים ומבנים עתיקים, לעיתים כאלו המייצגים את האזור הגאוגרפי בו נמצא המוזיאון. המיצגים במוזיאון נועדו פעמים רבות להציג את חייהן של שכבות האוכלוסייה השונות בתקופה בה מתמקד המוזיאון.
בין מלאכות היום-יום של העבר המודגמות במוזיאונים של היסטוריה-חיה: בישול על קמין, חיבוץ חמאה, טוויה בכישור ופלך, אריגה בנול ועבודות חווה ללא ציוד מודרני. במוזיאונים היסטוריים רבים מוצגים בעלי-מלאכה מהעבר: נפח, חבתן, קדר, טוחן, עובדי מנסרה, דפס וחנווני.
המוזיאון הפתוח של הולנד בארנהם הוא דוגמה למוזיאון המציג עשרות בניינים שהועברו מאזורי הולנד השונים וכן סדנאות ומיצגים המציגים באמצעות מתנדבים וקהל המבקרים את חיי היום-יום כפי שהתנהלו במאות הקודמות.
סוגים אחרים של מוזיאונים פתוחים הם מוזיאוני מדע כגון גן המדע על שם קלור במכון ויצמן, אתרים ארכאולוגים וגני פסלים.
היסטוריה
במחצית השנייה של המאה ה-19 נפתחו לציבור כמוזיאונים מספר בניינים בעלי חשיבות היסטורית, ביניהם ארמון ורסאי ואחוזתו של ג'ורג' וושינגטון מאונט ורנון. עם זאת, רעיון המוזיאון הפתוח המתוכנן הועלה בסוף המאה ה-19 בסקנדינביה. אחת הסיבות לכך עשויה להיות המסורת של העברה והקמה-מחדש של בתי-עץ, המבוססת על הטכניקה המקומית של בנייה באמצעות בולי-עץ. הרעיון מהווה הרחבה של מושג המוזיאון, כתצוגת אוספים. איסוף ותצוגת בניינים מחייב יישום תחת כיפת השמיים.
מבשרי המוזיאון הפתוח היו תצוגות שנהוג היה להקים בפארקים במאה ה-18 כגון פביליון "אקזוטי", מקדש "עתיק", "הריסות" עתיקות לכאורה, "קוטג' איכרים". ממשיכי הרעיון היו מבנים אמיתיים או בנויים במיוחד כקוטג' איכרים שהוצגו בירידים העולמיים החל מאמצע המאה ה-19.
המוזיאון הפתוח הראשון היה האוסף של אוסקר השני, מלך שוודיה, סמוך לאוסלו בנורווגיה שנפתח ב-1881. התכנון הראשוני כלל 8-10 בניינים שנועדו להציג את התפתחות סוגי הבניינים הנורווגים המסורתיים מאז ימי הביניים. לאחר הקמת חמישה בניינים בלבד, המלך איבד עניין במיזם בשל עלויותיו. המוזיאון הפתוח המלכותי אוחד מאוחר יותר עם המוזיאון הנורווגי להיסטוריה תרבותית, שנוסד בסמוך ב-1890.
ארתור הזליוס שביקר במוזיאון הפתוח באוסלו, ייסד בהשפעתו ב-1891 את סקאנסן בסטוקהולם, שהפך לדגם להקמת המוזיאונים הפתוחים הבאים בצפון ומזרח אירופה, ובהמשך גם בכל העולם. השם "סקאנסן" אף התקבל כמושג וכשם עצם בשפות שונות (בעיקר במרכז ומזרח אירופה) לתיאור מוזיאונים פתוחים ואוספים של מבנים היסטוריים.
בסביבות 1900 נוסדו מוזיאונים פתוחים לאומיים ואזוריים בכל ארצות סקנדינביה, בעיקר בנורווגיה ובשוודיה.
המוזיאונים הפתוחים הראשונים התמקדו בתרבות הכפרית. מאז פתיחת מוזיאון העיר הראשון, "העיר העתיקה", באורהוס שבדנמרק ב-1914, הוכללה גם תרבות העיר בתחומי העניין של המוזיאונים הפתוחים. במקרים רבים הוקמו אזורים עירוניים בתוך מוזיאונים קיימים של תרבות כפרית.
בארצות הברית רעיון דומה, של מוזיאוני "היסטוריה חיה", נבע ממקור מאוחר מעט מזה האירופאי, וגם חוויות הביקור היא שונה. הנרי פורד הקים ב-1928 את המוזיאון הפתוח הראשון, "הכפר גרינפילד" בדירבורן, מישיגן, והתייחס לאוסף שלו כ"מהדורת-כיס של אמריקה". המוזיאון הפתוח שהשפיע רבות על התפתחות סוגת מוזיאונים זו בצפון אמריקה הוא "ויליאמסבורג הקולוניאלית" בויליאמסבורג, וירג'יניה, שנפתח ב-1934.
בעוד שבאירופה המוזיאונים הפתוחים מתמקדים פעמים רבות בבניינים, בארצות הברית ברבים מהמוזיאונים הפתוחים מתקיימים מופעים של מדגימים הלבושים בתלבושות תקופתיות ומציגים דוגמאות של מלאכות היום-יום. מוזיאונים אלו מנסים ליצור באופן מלא את כל תנאי התרבות, הסביבה הטבעית והתקופה היסטורית במטרה לשתף את המבקרים בחוויה רב חושית וכוללנית של התקופה, התרבות והסביבה. הן לגבי המופעים והן לגבי הפרקטיקות ההיסטוריוגרפיות המוצגות במוזיאונים בארצות הברית הועלו ביקורות מפי מומחים בתחומי האנתרופולוגיה והתיאטרון, על יצירת תחושה מטעה של אותנטיות ובהירות ועל התעלמות מהצדדים האפלים של ההיסטוריה האמריקנית (כגון העבדות). עוד קודם לפרסום ביקורות כאלו, מוזיאון ויליאמסבורג ומוזיאונים נוספים החלו להוסיף אזכורים גם לפנים אלו של ההיסטוריה.
עמרי מרכוס
עמרי מרכוס (נולד ב-7 ביולי 1979) הוא איש קריאטיב, עורך תוכן ותסריטאי ישראלי. מייסד ומנהל את The Finger Awards, פרס בינלאומי לקומדיה שחוללה שינוי חברתי.
ביוגרפיה
נולד ברמת השרון ולמד קולנוע בתיכון אלון. הוא החל את הקריירה שלו בטלוויזיה בשנת 1995 כמפיק של כתבות חוץ בתוכנית הילדים "טושטוש", ששודרה בערוץ 2.
מרכוס שירת בחיל האוויר והיה בצוות ההקמה של אתר האינטרנט הראשון בצהל. במסגרת שירותו הצבאי יזם והפיק פרויקט יוצא דופן בשם "צייר לי מטוס". בפרויקט מיטב אמני ישראל ציירו את מטוס הקרב העתידי. בין היתר – מנשה קדישמן, יגאל תומרקין, לאה ניקל, יוסי למל, דודו גבע ואחרים.
בישראל
בשנת 2001, עם סיום שירותו הצבאי, החל לכתוב את המדור הסאטירי "סוף הדרך" במוסף השבת של עיתון "מעריב" יחד עם ליאור שליין וארז בן-ארי.
בשנים 2002–2003 כתב את הפינה של ליאור שליין בתוכנית האירוח של יאיר לפיד. בהמשך היה בצוות הפיתוח של תוכנית הסאטירה "משחק מכור".
הוא כתב לפיילוט של תוכנית הבידור "ארץ נהדרת", והיה במשך כשלוש עונות חבר בצוות הכותבים, וראש צוות הכותבים של המבזקים.
ב-2007 הצטרף מרכוס למחלקת הפיתוח של "רשת" כתסריטאי הבית של הזכיינית ומפתח פרויקטים מיוחדים. במקביל המשיך לכתוב לתוכניות טלוויזיה בולטות בישראל ביניהן קצרים, מועדון לילה ועוד. במסגרת תפקידו פיתח פורמט דייטינג בשם "יש עוד אלף כמוך" שהיה פיינליסט בתחרות פורמט השנה של C21 ואופציות עליו נמכרו למספר מדינות.
ב-2009 קיבל את מלגת האקדמיה לפורמטים (EMC), ובמסגרתה טס במשך שנה בעולם ללימודי תוכן, סטוריטלינג ופיתוח.
בעולם
ב-2017 נסע לננג'ינג על מנת לסייע לאתחול מחדש של 非诚勿扰, תוכנית הדייטינג הנצפית בסין. התוכנית משודרת בהצלחה עד היום למאות מיליוני צופים.
מרכוס מרצה ברחבי העולם על עתיד התוכן, וכותב באופן קבוע במגוון פרסומים בישראל ובעולם. הוא גם משמש כשופט בפסטיבלי טלוויזיה, בהם פרס אמי, הרוז ד'ור ו-C21MEDIA. הוא חלק מצוות אנשי תוכן בפרויקט אירופי להחזרת הקהל לאולמות הקולנוע של חברת BARCO.
מרכוס יזם ב-2014 את הקמת Comedy for Change – קהילת כותבים בינלאומית המחויבים לשינוי חברתי. במסגרת הקהילה אורגן JJJ:Jews.Jokes. Jerusalem (בשיתוף BMP) כנס קומדיה ראשון מסוגו בירושלים אליו הגיעו כותבים מכל העולם לשיח על דרכים שבהם ניתן להפוך את העולם לטוב יותר. במסגרת האירוע התקיימו שיחות שלום קומיות ישראל-העולם הערבי, חדר כותבים רב לאומי ועוד.
ב-2019 החלה קהילת Comedy for Change להעניק את The Finger Awards, הפרס הניתן לקומדיה שחוללה שינוי בעולם כהגדרת הקהילה. לבחירה מועמדים מדי שנה יותר ממאה מקרי מבחן מלמעלה משלושים מדינות. מנעד הנושאים רחב, מבזבוז מזון ועד שוויון במטלות הבית. המועמדים יכולים להיות כל דבר, כל עוד הוא נועד לגרום לחיוך ולמחשבה, או להפך. בין הזוכים היו הקומיקאי הבריטי ריקי ג'רווייס והשחקן האמריקאי הוותיק ג'ורג' טאקיי.
פעילות חברתית
ב-2015 מרכוס הקים מיזם טכנולוגי ישראלי-פלסטיני TCGP, בשיתוף עם ZAITOUN VENTURES.
מרכוס אחראי על התקשורת בארגון Eye from Zion, שעוסק ברפואת עיניים למדינות מתפתחות.
ב-2022 כתב ביחד עם הקומיקאי הגרמני יאן בומרמן והסטנדאפיסט הישראלי תם אהרון, סרטון תמיכה קומי בעם האוקראיני.
השכלה
בעל תואר בהיסטוריה ובקולנוע וטלוויזיה מאוניברסיטת תל אביב.
פורד 1937
פורד 1937 (באנגלית: Ford 1937) היא מכונית משפחתית, שבנוסף יוצרה במגוון תצורות, מתוצרת יצרנית הרכב פורד וחברות הבת, אשר יוצרו בין השנים 1937 – 1940 בארצות הברית וברומניה.
באוסטרליה יוצר דגם טנדר בתצורת "Coupé utility" על ידי Ford Australia.
דגמי "פורד 1937" התבססו על הדגם הקודם פורד סוג 48.
חוזתנות
חוזתנות הוא מונח בפילוסופיה אשר מתייחס הן למשפחה של תיאוריות פוליטיות ממסורת האמנה החברתית (כאשר נעשה שימוש במובן זה, המונח הוא מונח כללי עבור כלל התיאוריות של אמנות חברתיות הכוללות חוזתנות), או לפילוסופיה המוסרית שפותחה בשנים האחרונות על ידי TM Scanlon, עבור ספרו What We Owe to Each Other (שפורסם ב-1998). הפילוסופיה מתמקדת באתיקה של "יצירת חוקים". בחוזתנות נותנים לכולם להציע חוקים, כל צד יכול להטיל ווטו על החוקים שהצדדים האחרים מציעים והחוקים שעוברים הם החוקים שאף צד לא מתנגד אליהם. החוקים יכולים להיות מוצעים רק אם הם סבירים ובהנחה שכל הצדדים מוכנים להתפשר. בפילוסופיה הזו TM Scanlon רוצה שנעבוד יחד ונכיר בבעיות אחד של השנייה.
הוגים של האמנה החברתית מתולדות המחשבה המדינית כוללים את הוגו גרוטיוס (1625), תומאס הובס (1651), סמואל פופנדורף (1673), ג'ון לוק (1689), ז'אן-ז'אק רוסו (1762) ועמנואל קאנט (1797); ולאחרונה, ג'ון רולס (1971), דייוויד גוטייה (1986) ופיליפ פטיט (1997).
יצירת האלוהים
יצירת האלוהים (באנגלית: Something the Lord Made) הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי בבימויו של ג'וזף סרג'נט. הסרט יצא בשנת 2004, ועוקב אחר סיפורם של ויוויאן תומאס ואלפרד בלאלוק, שפיתחו את הדרך לטפל בסינדרום התינוקות הכחולים.
תקציר העלילה
הסרט מספר על היחסים בין דוקטור אלפרד בלאלוק (אלן ריקמן) וויויאן תומאס (מוס דף). הסיפור מתחיל בנשוויל בשנת 1930 כשמנתח הלב בלאלוק שוכר את תומאס, נגר ממוצא אפרו-אמריקאי כעובד התחזוקה שלו. כשתומאס מגלה משיכה לתחום הרפואה ומתמחה בתחום המכשירים הרפואיים, בלאלוק שוכר אותו כעוזר רפואי. במשך הזמן הוא מתלווה אל בלאלוק לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם הם מנסים לפתור את סינדרום התינוקות הכחולים.
הרקע לסרט
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי, ומציג את הקושי של אפרו-אמריקאים להשתלב בחברה. סיפורם של ויוויאן תומאס ואלפרד בלאלוק הפך לפומבי בשנת 1989 על ידי מאמר במגזין Washingtonian, שנכתב על ידי קייטי מקייב ונקרא "כמו משהו שהלורד עשה" ("Like Something the Lord Made").
ובהמשך, אירווינג סורקין רופא שיניים מוושינגטון DC, קרא גם הוא את המאמר של מקייב והביא אותו להוליווד, שם הוא פותח לסרט קולנועי.
בעלי חיים
בסרט מוצגים מספר בעלי חיים ובעיקר כלבים ובחלק מהסצינות מתארות ניתוחים שנעשים על הכלבים, אולם במהלך הפקת הסרט נעשו פעולות רבות כדי לוודא שבעלי החיים לא יפגעו במהלך הצילומים. בסצינות של הניתוחים של השולחנות רופדו והמאלפים נשארו על יד הכלבים על מנת להרגיע אותם. בנוסף מחלקת האביזרים יצרה חתיכות עור בטן מזויפות שהותאמו במיוחד, כדי להבטיח ששום כלי חיתוך לא יתקרב לעור של הכלבים.
ישנה סצנה שבה מוצג כלב צעיר שהחניכיים שלו כחולות. הכלב בסצנה הונח על גבו ומאלף השתמש במקלון צמר גפן כדי למרוח מעט ממתק בטעם אוכמניות שגרם לצביעה זמנית של כ-20 דקות של השיניים של הכלב.
פרסים
הסרט הועמד ל-49 פרסים שמתוכם זכה ב-17.
מתוך הפרסים הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אמי וזכה בשלושה. הוא גם קיבל שתי מועמדויות לגלובוס הזהב, פרסי Black Reel לסרט הטוב ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר, פרס NAACP, פרס פיבודי, פרס גילדת הבמאים של אמריקה, ואת פרס מכון הסרטים האמריקני, שהכתיר את הסרט כסרט הטלוויזיה הטוב ביותר של שנת 2004.
ג'ורג' קומברלנד
ג'ורג' קומברלנד (באנגלית: George Cumberland; 1754 – 1848) היה אספן אמנות, סופר ומשורר אנגלי. הוא היה חבר ותומך של ויליאם בלייק, וכמוהו עסק בניסיונות דפוס. הוא היה גם צייר צבעי מים חובב, ואחד החברים הראשונים בבית הספר לאמנויות בריסטול.
ראשית החיים
קומברלנד, שאביו נקרא גם ג'ורג', נולד בלונדון בשנת 1754. בין השנים 1769–1785 היה פקיד בחברת ביטוח. ב-1772 הוא למד בבתי הספר המלכותיים של האקדמיה והציג ציורים ב-1782 וב-1783, אך לא הצליח להיבחר כעמית ב-1784. הוא גיבש דעה גרועה על האקדמיה ותקף אותה במאמרים שונים.
מעגל זה כלל גם את החרט ויליאם שארפ. קומברלנד הצעיר החזיק בדעות רדיקליות. עם סטות'ארד ושארפ הוא הצטרף לחברה למידע חוקתי, והפך לחבר של מנהיגה, ג'ון הורן טוק, ומשך את תשומת ליבם של שומרי החוק הממשלתיים.
כבר בשנת 1780 שיבח קומברלנד "במורנינג כרוניקל" את התערוכה הראשונה של בלייק באקדמיה, בציור צבעי המים "מותו של ארל גודווין". קומברלנד עזר לעיתים קרובות לספק לקוחות עבור בלייק, כמו בשנת 1798 כאשר ניסה לשכנע את טוק להשתמש בבלייק כחרט למהדורה חדשה של ספרו של טוק.
איטליה
בשנת 1784 קיבל קומברלנד ירושה שהעניקה לו הכנסה שנתית של 300 פאונד, מה שאפשר לו לעזוב את עבודתו. בין השנים 1785–1790 נסע באירופה, והתגורר בעיקר ברומא. הוא ביקר גם בפריס ובפירנצה, ובשנת 1786 ביקר בשווייץ יחד עם צ'ארלס לונג, ברון פרנבורו הראשון. בשנת 1787 הוא נסע עם אליזבת קופר והחזיר אותה לאיטליה. ברומא הצטרף למעגל אמנים שכלל את ג'ון דיר, רוברט פאגאן, וסמואל וודפורד. קומברלנד בחן את עבודותיהם של רפאל והחרטים מרקנטוניו ריימונדי וג'וליו בונאסון והקים אוסף של הדפסים בעיקר אוסף גדול של חריטות של בונאסון.
פרסומים
לאחר שובו של קומברלנד מאיטליה בשנת 1790 התגורר לראשונה ליד סאות'המפטון, שם המשיך לבנות את אוסף האמנות שלו. הוא התגורר ליד איגנאם, בסארי. בשנת 1793 פרסם את שיר על נופי בריטניה ואת השיר המאויר "לוינה, המשרתת מסנודון". באותה שנה פרסם כמה אנקדוטות ופעל למען התוכנית לשיפור האמנויות באנגליה, שהכילה הצעה להקמת גלריה לאומית. מחקריו באיטלקית נשאו פרי נוסף בשנת 1796 כאשר פרסם מכלול עקרונות תאורטיים לאמנות קלאסית שאוירו ב-24 עיצובים של קומברלנד בנושאים קלאסיים. קומברלנד חרט 16 מהעיצובים והזמין את בלייק לחרוט את 8 האחרים, כשבלייק סיפק את הכותרות לכל האיורים. בלייק גם העניק לקומברלנד ייעוץ בנוגע לתהליך החריטה.
בשנת 1798 פרסם קומברלנד רומן אוטופי, "השבוי של טירת סנאר". הוא כינה את האוטופיה שלו סופיס ומיקם אותה באפריקה והעניק לה סגולות יווניות קלאסיות אך ללא מלחמות, עבדות או אי שוויון מיני. מחשש שהרדיקליזם שלו ירתיע את השלטונות, ביטל קמברלנד את הפצת הרומן, לא לפני ששלח עותק לאחד ממכריו, אייזק ד'יזראלי.
אסכולת בריסטול
בשנת 1803 עבר קומברלנד לווסטון-סופר-מארה בסומרסט, ולאחר מכן בשנת 1807 עבר קומברלנד לבריסטול שם התגורר בשארית חייו. הוא הפך לאחד החברים המוקדמים בקבוצת האמנים הבלתי פורמלית שנודעה בשם אסכולת בריסטול, ואחד הראשונים שלקחו חלק בפעילות הקבוצה בשרטוטי הנוף סביב בריסטול. בתו של קומברלנד אליזה וכנראה גם בנו ג'ורג' קומברלנד ג'וניור הצטרפו לפעמים לנסיעות אלה.
קומברלנד הפך לחבר קרוב של אדוארד בירד, וסנדק לבנו. לא היו לו את המשאבים להיות פטרונו של בירד, אך הוא היה משאיל לבירד פריטים מאוסף האמנות שלו לצורכי לימוד. בשנת 1814, כאשר בירד ביקש עזרה בהשגת עבודה מלכותית, הציג בפניו קומברלנד את צ'ארלס לונג, אשר קבע עם הנסיך יורש העצר שבירד ינהל לימודי ציור פורטרטים מלכותיים על סיפונה של היאכטה המלכותית. עם מותו של בירד בשנת 1819, עתר קומברלנד בהצלחה לאקדמיה המלכותית בבקשה להעניק קצבה לאלמנתו של בירד.
קומברלנד עזר לרבים מאמני בריסטול באמצעות המלצות והיכרות עם חבריו המשפיעים. בשנת 1820, כאשר פרנסיס דנבי הציג במוסד הבריטי, קומברלנד הפעיל את השפעתו כדי לקדם קבלת פנים חיובית. בשנת 1822, כאשר דנבי, ברנהוויט וג'ונסון עמדו לבקר בלונדון, קומברלנד דאג להופעה של תומאס לורנס, תומאס סטות'ארד ואחרים.
ישנן עדויות מהתכתבות שלהם כי קמברלנד הציע לעיתים קרובות נושאים שדנבי יצייר. הוצע כי ייתכן שהשפעתו של בלייק הועברה גם לדנבי. הציור השני שהציג דנבי היה "אהבה מאכזבת", שהוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1821. נושאו מזכיר את שירי התמימות והחוויה של בלייק, ואילו דמותה הנאו-קלאסית של היצירה של הילדה עוררה את מחשבותיו של קומברלנד על החוויה. ציור מים מאוחר יותר, סצנה מתוך "חלום ליל קיץ" (1832), מזכיר מאוד את האיורים של בלייק.
התחריט האחרון שביצע בלייק היה כרטיס ביקור של קומברלנד, ששלח את החריטה לבלייק כדי שהוא יקשט אותו. בלייק עשה זאת בכך שהקיף את שמו של קומברלנד בדמויות שנועדו לייצג את העונות, כולל חישוק ילדים שמתגלגלים ועפיפונים מעופפים.
השנים האחרונות
קומברלנד היה גם אספן מאובנים ומשנת 1810 היה חבר של כבוד בחברה הגאולוגית. בשנת 1826 פרסם מחקר של כמה מאובנים.
אשתו של קומברלנד אליזבת נפטרה ב-2 בפברואר 1837. הוא נפטר ב-8 באוגוסט 1848 בבריסטול; שניהם נקברו בכנסיית סנט ג'ורג', ברנדון היל.
נולדו להם שני בנים, ג'ורג' וסידני, ושלוש בנות, לביניה, אורורה ואליזה.