cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דייוויד ג'יימס ת'אולס
קורות חיים
ת'אולס נולד בעיירה בירזדן שבסקוטלנד. הוא בוגר בית הספר הפרטי היוקרתי וינצ'סטר קולג' . הוא השלים תואר ראשון בקולג' טריניטי הול של אוניברסיטת קיימברידג'. את עבודת הדוקטורט שלו כתב ת'אולס באוניברסיטת קורנל, בהנחייתו של הנס בתה.
היה פוסט-דוקטורנט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ופרופסור לפיזיקה מתמטית באוניברסיטת בירמינגהם שבממלכה המאוחדת עד 1980, אז מונה לפרופסור באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל.
במחקריו, תרם ת'אולס רבות להבנה המדעית של מערכות מורכבות של אטומים, אלקטרונים ונוקלאונים. בין היתר הוא חקר את הפאזה מוליכות-על.
פרסים והוקרה
ת'אולס היה חבר בחברה המלכותית, באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
היה חתן פרס וולף בפיזיקה לשנת 1990, חתן פרס דיראק לשנת 1993, חתן פרס לארס אונסנג'ר מטעם החברה האמריקאית לפיזיקה לשנת 2000 וחתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2016 ביחד עם דאנקן הולדיין וג'ון מייקל קוסטרליץ (ת'אולס קיבל מחצית מסכום הזכייה, ושני האחרים קיבלו רבע מהסכום כל אחד).
ת'אולס נפטר בקיימברידג' ב-6 באפריל 2019.
קישורים חיצוניים
...
החלטה ES-11/1 של העצרת הכללית של האו"ם
החלטה ES-11/1 של העצרת הכללית של האו"ם היא החלטת גינוי לרוסיה שהתקבלה על ידי מושב החירום האחד-עשר של העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-2 במרץ 2022. ההחלטה דרשה נסיגה מלאה של הכוחות הרוסיים משטח אוקראינה במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה וביטול החלטתה של רוסיה להכיר ברפובליקות העממיות של דונצק ולוהנסק. ההחלטה נתמכה על ידי 106 מדינות, והתקבלה עם 141 מדינות שהצביעו בעד, 5 נגד ו-35 נמנעות.
רקע
ב-24 בפברואר 2022 פתחה רוסיה בפלישה רחבת היקף נגד אוקראינה. למחרת הטילה רוסיה וטו במועצת הביטחון על הצעת החלטה המצרה על הפלישה וקוראת לנסיגת הכוחות הרוסיים.
הצביעו בעד (141)
אפגניסטן, אלבניה, אנדורה, אנטיגואה וברבודה, ארגנטינה, אוסטרליה, אוסטריה, בהאמה, בחריין, ברבדוס, בלגיה, בליז, בנין, בהוטן, בוסניה-הרצגובינה, בוטסואנה, ברזיל, ברוניי, בולגריה, קמבודיה, קמבודיה, קנדה, קמבודיה, קנדה, צ'ילה, קולומביה, קומורו, קוסטה ריקה, חוף השנהב, קרואטיה, קפריסין, צ'כיה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, דנמרק, ג'יבוטי, דומיניקה, הרפובליקה הדומיניקנית, אקוודור, מצרים, אסטוניה, פיג'י, פינלנד, צרפת, גבון, גמביה, גאורגיה, גרמניה, גאנה, יוון, גרנדה, גואטמלה, גיאנה, האיטי, הונדורס, הונגריה, איסלנד, אינדונזיה, אירלנד, ישראל, איטליה, ג'מייקה, יפן, ירדן, קניה, קיריבטי, כווית, לטביה, לבנון, לסוטו, ליבריה, לוב, ליטא, לוקסמבורג, מלאווי, מלזיה, האיים המלדיביים, הפיליפינים, מלטה, איי מרשל, מאוריטניה, מאוריציוס, מקסיקו, מיקרונזיה, מולדובה, מונקו, מונטנגרו, מיאנמר, נאורו, נפאל, הולנד, ניו זילנד, ניז'ר, ניגריה, נורווגיה, מקדוניה הצפונית, נורווגיה, פלאו, פנמה, פפואה גינאה החדשה, פרגוואי, פרו, פולין, פורטוגל, קטר, קוריאה הדרומית, רומניה, רואנדה, סנט קיטס ונוויס, סנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים, סמואה, סן מרינו, סאו טומה ופרינסיפה, ערב הסעודית, סרביה, סיישל, סיירה לאון, סינגפור, סלובקיה, סלובניה, איי שלמה, סומליה, ספרד, סורינאם, שוודיה, שווייץ, תאילנד, מזרח טימור, טונגה, טרינידד וטובגו, תוניסיה, טורקיה, טובאלו, אוקראינה, איחוד האמירויות הערביות, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית, אורוגוואי, ונואטו, תימן, זמביה.
הצביעו נגד (5)
בלארוס, קוריאה הצפונית, אריתריאה, רוסיה, סוריה.
נמנעו (35)
אלג'יריה, אנגולה, ארמניה, בנגלדש, בוליביה, בורונדי, הרפובליקה המרכז אפריקאית, הרפובליקה העממית של סין, הרפובליקה של קונגו, קובה, אל סלוודור, גינאה המשוונית, הודו, איראן, עיראק, קזחסטן, קירגיזסטן, לאוס, מדגסקר, מוזמביק, מונגוליה, מאלי, נמיביה, ניקרגואה, פקיסטן, סנגל, דרום אפריקה, דרום סודאן, סרי לנקה, סודאן, טג'יקיסטן, טנזניה, אוגנדה, וייטנאם, זימבבואה.
לא נכחו (12)
אזרבייג'ן, בורקינה פאסו, קמרון, אתיופיה, אסוואטיני, גינאה, גינאה ביסאו, מרוקו, טוגו, טורקמניסטן, אוזבקיסטן, ונצואלה.
ההצעה התקבלה
לאחר שההצעה התקבלה מחאו רוב השגרירים מחיאות כפיים. עם זאת, בניגוד להחלטת מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, החלטת העצרת הכללית אינה מחייבת מבחינה משפטית.
תגובות
נשיא אוקראינה ולדימיר זלנסקי בירך על הגינוי באו"ם, ואמר כי "מדינות העולם תמכו ברוב חסר תקדים בהצעה, ששולחת קריאה חזקה לרוסים להפסיק מיד את המתקפה הבוגדנית שלה על אוקראינה. אני אסיר תודה לכולם ולכל מדינה שהצביעה בעד – אתם בחרתם בצד הנכון של הסיפור".
טיסה 181 של איג'יפטאייר
טיסה 181 של איג'יפטאייר הייתה טיסה פנימית של חברת התעופה המצרית "איג'יפטאייר" שנחטפה בבוקר 29 במרץ 2016 בדרכה מנמל התעופה בורג' אל-ערב שבאלכסנדריה לנמל התעופה הבינלאומי של קהיר. לפי דרישת החוטף, הונחת מטוס האיירבוס A320, בעל רישום SU-GCB, בנמל התעופה לרנקה, קפריסין. על סיפון המטוס היו בעת החטיפה 56 נוסעים, 7 אנשי צוות ואיש ביטחון אחד.
על פי מקורות מצריים, החוטף הוא אזרח מצרי בן 27 בשם סייף א-דין מוסטפא. המניע לחטיפה לא היה ברור. בתחילה נמסר כי ייתכן שהיא בוצעה כדי להשיג מקלט מדיני עבור החוטף. לאחר שחרור החטופים ומעצר החוטף התברר כי מדובר באדם תמהוני והרקע לחטיפה אינו ברור. חגורת הנפץ התבררה כמטען דמה.
מחשש של חדירה לתחום האווירי של ישראל, הוזנקו מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי. המטוסים חזרו לבסיסם לאחר שהמטוס החטוף נחת בלרנקה.
השתלשלות האירועים
בשעה 10:00 שעון ישראל דווח כי החוטף החל לשחרר חלק מן הנוסעים. בהמשך דווח כי שוחררו כל אזרחי מצרים מקרב הנוסעים, וכי החוטף מחזיק בצוות המטוס ובארבעה בעלי דרכונים זרים.
לאחר שבע שעות, שבמהלכן לא דרש החוטף דבר מלבד העברת מכתב שכתב לגרושתו, נכנע החוטף ונעצר בידי המשטרה המקומית. כל החטופים שוחררו בשלום.
שחקן העונה של ליגת העל בכדורסל
שחקן העונה של ליגת העל בכדורסל (ידוע גם כ-MVP של העונה בליגת העל בכדורסל) הוא פרס שנתי מטעם מנהלת ליגת העל בכדורסל המחולק לשחקן הטוב ביותר בליגה במהלך העונה. הזוכה בפרס נבחר על ידי ועדה מיוחדת של מנהלת ליגת העל. חלוקת הפרס מתבצעת בטקס מיוחד שנערך בגמר הליגה, בו מתבצעת גם חלוקת פרס מאמן העונה של הליגה.
צ'ארלס מינלנד וג'ו דאוסן הם היחידים שזכו גם בתואר שחקן העונה וגם בתואר מלך הסלים של הליגה באותה העונה.
ביולי 2020 זכה דני אבדיה בתואר MVP של העונה, והיה ל-MVP העונה הכי צעיר בתולדות הליגה הישראלית.
החל מ-2014/2015
החל מ-2014/2015 בוחרים בנוסף לשחקן העונה מכלל שחקני הליגה, גם את שחקן העונה מבין השחקנים הישראלים בלבד בליגת העל.
שיאני הזכיות
להלן טבלת השחקנים שזכו בתואר שחקן העונה של ליגת העל יותר מפעם אחת:
אברהם שפיגל
אברהם שפיגל (נולד ב-25 באוקטובר 1906 במוקצ'בו, נפטר ב-10 באפריל 2004 בבוורלי הילס, קליפורניה) היה ניצול השואה ופילנתרופ יהודי-אמריקאי.
ביוגרפיה
שפיגל ואשתו אדית (Edita) היו אסירי אושוויץ, שם איבדו את בנם עוזיאל, שנרצח בתאי הגזים. לאחר המלחמה השתקע בארצות הברית וב-1974 ייסד חברת הביטוח Columbia Savings and Loan, שהייתה לה מוניטין של אחת היציבות והרווחיות ביותר מבחינה פיננסית; עם זאת, היא לא שרדה את המשבר הכלכלי בתחילת שנות ה-80 וה-90, אז נוהלה על ידי בנו של אברהם, תומאס שפיגל.
שפיגל ייסד, בין היתר, אנדרטה לילדים קורבנות השואה ביד ושם בירושלים, מבנה על שם משפחת שפיגל בבית התפוצות בתל אביב ופארק בתל אביב. הוא היה שותף להקמת אוניברסיטה בלוס אנג'לס.
הוא היה חבר בוועדה המארגנת של אולימפיאדת לוס אנג'לס, 1984.
הפיגוע בסי פוד מרקט
פיגוע הירי בסי פוד מרקט היה פיגוע ירי שביצע מחבל פלסטיני מגדודי חללי אל אקצא ב-5 במרץ 2002 במסעדת "סי פוד מרקט" בדרך בגין בתל אביב, ליד בית מעריב. שלושה בני-אדם נרצחו ו-35 נפצעו.
ההכנות לפיגוע
הפיגוע הוכן על ידי התנזים, וכלל שלושה מפעילים. הנהגים היו מאזן מחמוד עומר קאדי, בן 22 מאל-בירה ליד רמאללה, ומראד נזמי רזק עגלוני, בן 22 מכפר עקב בצפון ירושלים. תחת חקירה משטרתית הודו הנהגים כי בתחילה הסתננו לירושלים, תכננו פיגוע בפסגת זאב ונסוגו. לאחר מכן הם נסעו לתל אביב, וחסונה ביקש מהם להוריד אותו במקום שבו יש ריכוז גדול של אנשים. הנהגים החליטו להורידו על גשר מעריב, הצופה לעבר מספר מסעדות במרכז תל אביב. קאדי הודה בחקירתו כי גויס לפלג הצבאי של הפת"ח כארבעה חודשים לפני הפיגוע. בחקירתו הודה עגלוני כי גויס למשימה כחודש מראש. ב-4 במרץ 2002 הפגיש מפקד החוליה, חלום אבו חמיד, את קאדי עם עגלוני. השניים התבקשו לסייע בהסעת מחבל.
קאדי ועגלוני נפגשו באותו לילה ברמאללה עם חסונה וקיבלו הנחיות מדויקות לגבי הפיגוע. ההנחיות היו להחדיר את חסונה החמוש ברובה M16 ושני רימונים להתנחלות לצורך ביצוע פיגוע. אולם השלושה לא הצליחו להגיע להתנחלות, ובחרו להחדיר את חסונה לפסגת זאב. ריבוי כוחות ביטחון במקום מנע מהם לבצע זאת. בהתייעצות שביצע עגלוני עם אבו חמיד, וביוזמת קאדי, הוחלט על שינוי היעד לתל אביב. השלושה עברו את מחסום א-ראם שמצפון לירושלים, כאשר עגלוני נהג ברכב שבו הוחבאו אמצעי הלחימה, ואילו קאדי וחסונה עקפו את המחסום ברגל. השלושה חברו אחרי המחסום ונסעו לתל אביב. בהגיעם לאזור גשר מעריב, זיהה עגלוני עבור חסונה את מסעדת סי פוד מרקט, והשאיר אותו במקום. עגלוני וקאדי נסעו בחזרה לירושלים.
הפיגוע
ב-5 במרץ 2002, בשעה 2:10 אחרי חצות, הגיע מחבל פלסטיני, איברהים מוחמד חסונה תושב רמאללה, לדרך מנחם בגין (דרך פתח תקווה) סמוך לבית מעריב, קפץ מגשר מעריב ופתח באש על היושבים במסעדת סי פוד מרקט. המחבל היה חמוש בסכין קומנדו וברימונים, ירה ברובה M16 בסועדים שישבו במסעדה ליד החלונות, רוקן שתי מחסניות, והטיל שני רימוני רסס לעבר אנשים שנמלטו מהמסעדה, אך הרימונים לא התפוצצו. עשרות בני אדם שהיו באותה שעה במסעדה נדחפו לשירותים בניסיון לברוח מיריות המחבל; לאחר מכן התקדם המחבל לעבר מסעדת 'מפגש הסטייק' הסמוכה, שלף סכין ודקר אזרחים שניסו לעצור אותו ושוטרים שהוזעקו מתחנת הירקון, הרג שוטר ונורה למוות. ויליאם חזן סיפר לסוכנות עתי"ם כי הוא זה שחיסל את המחבל. שניות לפני שירה במחבל, נדקר חזן על ידי המחבל בגבו.
כתוצאה מהפיגוע נהרגו שלושה בני אדם ו-35 נפצעו, מהם שניים באורח קשה. השוטר ההרוג היה רב-סמל סלים ברכאת, בן 32 מהכפר ירכא, ששירת ביחידת הסיור של מרחב ירקון במשטרה. כל הנפגעים מהירי ישבו במסעדת סי פוד מרקט. צוותי מגן דוד אדום פינו את הפצועים לבית החולים איכילוב, מרכז הרפואי שיבא ובית החולים בילינסון.
כשהתקבל הדיווח על הפיגוע, פרס מחוז ירושלים כוחות רבים בכל הכניסות לעיר כדי ללכוד את המסיעים שהיו אמורים לעבור בירושלים על מנת להגיע לרמאללה. השניים, עגלוני וקאדי, נעצרו בכביש מספר 9, המקשר בין הגבעה הצרפתית לשכונת רמות בירושלים, כשהם מנסים להיפטר מתעודת הזהות של חסונה שהייתה ברשותם.
הזרוע הצבאית של הפת"ח, גדודי חללי אל אקצה, נטלה אחריות לפיגוע בתל אביב. טַלְפָּן מטעם הארגון התקשר לסוכנות הידיעות "רויטרס" ואמר כי "הפיגוע הזה הוא תגובה לטבח נשים וילדים ברמאללה ולטבח בג'נין".
זמן קצר לפני הפיגוע ישבו במסעדת סי פוד מרקט שחקני הכדורגל יוסי אבוקסיס ואסי דומב מהפועל תל אביב, וכן השחקנים אבי נמני ושביט אלימלך. השחקנים יצאו מהמסעדה דקות ספורות לפני הפיגוע ולא נפגעו. אירית רחמים חגגה במסעדה מסיבת רווקות, היא הסתתרה ולא נפצעה אלא פגיעות הלם.
תביעת פיצויים בעקבות הפיגוע
אחד מהפצועים קשה בפיגוע היה יוסף אזוז. אחרי הפיגוע הגיש אזוז לבית המשפט המחוזי תביעת פיצויים בגין פציעתו בפיגוע. בתביעתו ייחס למרואן ברגותי אחריות ישירה לפיגוע, וייחס לרשות הפלסטינית ולארגון לשחרור פלסטין אחריות שילוחית לפיגוע, לנוכח מימון הפיגוע על ידיהן.
בדיון מקדמי טענה הרשות הפלסטינית כי מוקנית לה חסינות מפני שיפוט פנימי של הערכאות בישראל. כמו כן טענה הרשות כי היא ריבון זר, ועקב כך טענות כנגדה צריכות להתברר לפי הדין שבשטח הרשות, כאשר לעצם הפיגוע העלתה הרשות שאלות על סמכותו של בית משפט ישראלי לדון בסוגיות המדיניות והפוליטיות של קיום ההסכמים הבינלאומיים שמכוחם קמה הרשות. בית המשפט המחוזי דחה טענות אלה, ובעקבות זאת הגישה הרשות הפלסטינית בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון, שדחה את הבקשה.
מותו של רב-סמל סלים ברכאת
עם זאת, בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט התיעודי "סיבת המוות" של הבמאי רמי א. כץ העוסק בנסיבות מותו של רב-סמל סלים ברכאת. במהלך הסרט נבחנות תאוריות חלופיות לנסיבות מותו של ברכאת. הגרסה הבולטת היא שמותו נגרם בשוגג מיריותיו של ויליאם חזן, ולא מדקירות סכין שבוצעו על ידי המחבל כפי שנטען על ידי המשטרה. הסרט עוקב אחר ג'מאל ברכאת, אחיו של סלים, בניסיונתיו לשפוך אור על הנסיבות שהובילו למות אחיו. את הטענות שעלו בסרט הכחישה המשטרה, וקצינים בדימוס שנטלו חלק באירוע.
מורטמיה
מורטמיה (באנגלית: Mortemia) היא להקת יחיד נורווגית בסגנון מטאל גותי, שנוסדה ב-2009 על ידי מורטן ולנד, זמר יוצר רב-נגן ומלחין, שהיה פעיל בלהקות המטאל הגותי הנורווגיות טריסטניה וסירניה.
היסטוריה
ב-6 ביולי 2009 חתמה הלהקה על חוזה עם נאפלם רקורדס. אלבומה הראשון, Misere Mortem, יצא לאור בפברואר 2010 כאשר סינגל ראשון ווידאו קליפ של השיר "The One I Once Was" הוצגו כבר ב-17 בינואר 2010. האלבום הוקלט באולפן ההקלטות Audio Avenue של ולנד בסטבנגר, נורווגיה, כאשר ולנד אחראי על הפקת האלבום, הקלטתו, עריכתו והמיקסינג שלו.
האלבום לא זכה להצלחה, והלהקה הפסיקה את פעילותה מתישהו אחרי 2010. ולנד ממשיך לפעול בלהקתו הקודמת, סירניה.
ב-2021 חידשה "מורטמיה" את פעילותה והוציאה אלבום EP בשם "The Pandemic Pandemonium Sessions", הכולל זמרות אורחות רבות. זהו אלבום דיגיטלי מתעדכן שהוקלט בתקופת מגפת הקורונה. כל כמה חודשים הוציאה מורטמיה שיר חדש לאלבום, כאשר השיר האחרון (לבינתיים) יצא באוגוסט 2022.
מוזיקה
ולנד ממשיך את קו המטאל הגותי הסימפוני שהנהיג בטריסטניה, בעיקר באלבום Beyond The Veil, ומאוחר יותר גם בסירניה. השירה משלבת גרואלינג עם קטעי מקהלה. בניגוד לטריסטניה וסירניה, בלהקה זו אין סולנית וכתוצאה מכך לא הייתה שירה נשית נקייה באלבום הראשון. באלבומה השני מ-2021 שילבה הלהקה 9 זמרות אורחות, אחת לכל שיר, והמעיטה את השימוש במקהלה.
יצחק אברהמי
יצחק אברהמי (1916 – 28 באוקטובר 1965) היה מבקר תיאטרון, מתרגם ומחזאי ישראלי.
ביוגרפיה
יצחק אברהמי נולד בפולין ב-1916 ועלה לארץ ישראל בגיל 5 עם הוריו, אליהו ויהודית וולקוביץ׳. המשפחה גרה בחיפה. אביו מת משחפת כשיצחק היה עדיין נער (שמו לימים, "אברהמי", התייחס לשמו האמצעי של האב). למד בגימנסיה "ביאליק" והצטרף ל"שומר הצעיר" ובהמשך ל"מחנות העולים". ב-1933 הצטרף להכשרה בקיבוץ נען, עם חברי "המחנות העולים", ולאחר שנת הכשרה, ב-1934, הצטרף כחבר לקבוצת "החוגים" שהקימה את קיבוץ בית השיטה , והשתתף במסע הקפת ים המלח.
כפועל שכיר בעבודת חוץ למד רצפות והפך לרצף מקצועי, ועל כך הייתה גאוותו. אחר כך למד נהיגה והיה לנהג מכונית משא. מחוץ לשעות העבודה הוא היה פעיל בחיי התרבות של בית השיטה, ביצירת דפוסי החגים ובארגון האירועים של הקיבוץ. ב-1938 נשלח להדריך בתנועת הנוער, ועיקר עבודתו היה עריכת עיתוני התנועה "לעבודה" ו"שדות", בהם התפרסמו רשימותיו הראשונות על ספרות ותיאטרון. לאחר סיום עבודתו חזר לבית השיטה, וזמן קצר לאחר מכן התגייס לצבא הבריטי, ושרת במצרים ובצפון אפריקה. מאותם ימים נשאר סיפור קצר שכתב על הווי היחידה הצבאית - "נשפיה לחה" (פורסם ב"על המדוכה", ביטאונה הראשון של המשמרת הצעירה של מפא"י).
ב-1946, עם סיום שרותו הצבאי חזר לארץ ולקיבוץ, אך כעבור זמן קצר עבר לתל אביב, הצטרף לקבוצת החברים הפעילים ב"משמרת הצעירה" של מפא"י, ועבד בעריכת "אשמורת" (השבועון של המשמרת הצעירה), כסגן עורך. ב-1948, עם הקמת צה"ל ופרוץ מלחמת העצמאות, הוא נקרא להיות בין מייסדי שבועון צה"ל "במחנה". הוא שימש שנתיים כסגן עורך "במחנה", לצידו של העורך הראשון משה שמיר. ב-1949 חזר שוב ל"אשמורת".
ב-1950 נסע כשליח הסוכנות והקרן הקיימת ללונדון, ומשם החל לשלוח מאמרים על תיאטרון לעיתונים בישראל, ולהעלות מחזות קצרים שכתב בחוגים לנוער יהודי.
פעילותו הציבורית באה לידי ביטוי בחברות רבת שנים בחוג "צעירי מפא"י". מאז 1958 ועד ליום מותו עבד ב"מעריב", כתב על ענייני תיאטרון וקולנוע, ושימש סגן עורך המוסף השבועי "ימים ולילות". הוא כתב את הטורים "לקראת בכורה" ו"לקראת שדור" שבהם סקר הצגות ותסכיתים. חלק מהטורים נכתבו בשם-העט "יצחק מאיר" (כי כנראה לא היה מקובל לפרסם שני מאמרים מאת אותו מחבר בגיליון אחד).
אחד התרגומים המוקדמים שלו היה שיר עם סקוטי בשם "נערה ברכיני לשלום". בשנות ה-50 התחיל לתרגם ספרים מאנגלית, וביניהם היו "מרד הנפילים", "אי המטמון", "פייטון פלייס" ו"עולם חדש מופלא" (שיצא אז בשם "עולם חדש אמיץ"). ב-1965 העלה תיאטרון הבימה את המחזה "תרדמת השבויים" מאת כריסטופר פריי, בתרגומו.
אברהמי נפטר ב-1965.
שלושת ילדיו הם אלי אברהמי, מנישואיו הראשונים לאביבה (פרשק); ורותי דירקטור (אוצרת ומבקרת אמנות) וגדעון אברהמי, מנישואיו לחיה (עירוני). אחותו דינה, שנולדה ב-1925, הייתה נשואה לשבתאי שיכמן.
בקורת תיאטרון
יצחק אברהמי היה חבר בצוות המבקרים של תוכנית הרדיו "בימות ובדים" בעריכת בלה ברעם, ב"קול ישראל". במסגרת זאת, כמו גם במאמריו ב"מעריב", הביע את דעתו על תפקידו של מבקר התיאטרון: על המבקר להיות אדם אופטימי, אוהב תיאטרון, בעל כושר הבחנה ובעל השכלה רחבה, אשר מביע את דעתו על מוצר מוגמר - כלומר, המבקר אינו עוזר במאי או מורה למשחק. המבקר כמוהו כיו"ר האופוזיציה בפרלמנט הבריטי, שמתוקף מעמדו אמור לבקר את הממשלה. זאת ביקורת של אוהב, שאינו מתחנף לטעם הקהל.
יצחק שהיה "אנגלופיל" הרבה לנסוע ללונדון לראות תיאטרון בריטי במיטבו ולדווח על כך בכתבות שהתפרסמו ב"ימים ולילות". בנסיעתו האחרונה, אחרי פרוץ מחלתו, היה הראשון לדווח מלונדון על להקה חדשה שעשויה להיות ידועה מאוד, יום אחד, גם אצלנו. את שם הלהקה תרגם ל"חיפושיות הקצב", מתוך מודעות למשחק המילים בשם "ביטלס".
מריה פטרובה
מריה אלכסנדרובנה פטרובה (ברוסית: Мария Александровна Петрова; נולדה ב־15 במאי 1978) היא רוצחת רוסייה שביצעה 2 מקרי רצח ומספר ניסיונות רצח של גברים. פשעיה ייחודיים במקצת לפרקטיקה הפלילית הרוסית.
ביוגרפיה
מריה פטרובה התעסקה בשחייה מילדות. היא הייתה לא תקשורתית, סגורה. פעם אחת, על פי הצהרתה עצמה, היא נאנסה. האנס, לדברי פטרובה, היה בחור צעיר. לאחר שפטרובה, כפי שהיא טענה, הוטרדה על ידי עמית קשיש בעבודה, היא התחילה לשנוא את כל הגברים. היא לימדה חינוך גופני במכללה הטכנולוגית האלקטרונית במוסקבה.
פטרובה הייתה תחת הסתכלות פסיכיאטרית. היה לה מראה גברי: דמות שרירית, כתפיים רחבות, גובה. ב־1 במרץ 2002 הרגה פטרובה את סרגיי מקרייב בן ה־20 בשתי נעיצות סכין. בהמשך, היא הסבירה זאת בהטרדה מצידו, אך העדים לא ראו זאת. הרצח התרחש בתחנת תיאטרון שלום ליד תחנת המטרו ורשבסקאיה. ב־27 במרץ, ברחוב סיבאשסקאיה, הרגה פטרובה את הגמלאי ניקולאי ז'בין בן ה־60 על ידי חיתוך גרונו. בהמשך, פטרובה ביצעה 3 תקיפות נוספות בכוונה לרצח (כל הקורבנות שרדו), היא נחשדה בתקיפה נוספת, אך לא הואשמה בחוסר ראיות. כל ההתקפות בוצעו באותה הדרך – פצעי דקירה בצפק ובצוואר.
פטרובה לא חששה להיתפס. היא ביצעה פשעים מול עשרות אנשים. בעלת מקצוע הוראה שהוא מקצוע ציבורי למדי וביצוע פשעים באזור אחד, היא נחשפה במהרה ונעצרה. המעצר בוצע בלילה של 23 באפריל 2002. פטרובה התוודה במהרה על הכל. היא הואשמה ברצח שניים ובניסיון רצח של שלושה אנשים. בדיקה פסיכיאטרית משפטית מצאה שפטרובה לא שפויה ונשלחה לטיפול חובה.
מואמן אגבריה
מואמן אגבריה (בערבית: مؤمن أغبارية; נולד ב-24 באוגוסט 1993) הוא כדורגלן ישראלי-פלסטיני המשחק בעמדת המגן הימני בהפועל בני זלפה מליגה א' צפון.
קריירה
אגבריה החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל עפולה, ולאחר שעבר גם לקבוצות הנערים של מכבי ברקאי ומכבי נתניה הצטרף בגיל 17 לקבוצת הנוער של בני סכנין. ב-11 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס בדקות הסיום של הניצחון 0-3 על הפועל עכו במסגרת שלב הבתים של גביע הטוטו. ב-29 במרץ 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בהפסד 1–4 לעירוני קריית שמונה. בסך הכל ערך 13 הופעות בליגת העל במדי הקבוצה.
בקיץ חתם בשבאב אל-ח'ליל מליגת העל הפלסטינית. ב-6 בספטמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פלסטין, במשחק נגד שהסתיים בתיקו 1–1, ובסך הכל ערך שתי הופעות במדי הנבחרת.
בקיץ חזר אגבריה לכדורגל הישראלי וחתם בהפועל בני זלפה מליגה ב' צפון ב', עמה עלה לליגה א' בסיום עונת.
רוגר SR-22
רוגר SR-22 הוא הוא רובה חצי-אוטומטי קל בקליבר 0.22LR (קוטר 5.6 מ"מ) עם מעצה מודרני המבוסס על הרוגר 10/22, שנועד בעיקר לשימוש אזרחי ומשטרתי. על פי רוב, משמש הנשק לקליעה, ירי ספורטיבי וציד של חיות קטנות. מכיוון שמדובר ברובה קל, קומפקטי, מדויק ובעל רתע נמוך, הוא מתאים במיוחד ליורים מתחילים. את הרובה מייצרת חברת סטורם רוגר האמריקאית.
שימוש בישראל
הרוגר SR-22 נכנס לשימוש כוחות הביטחון של ישראל (צה"ל, משמר הגבול ומשטרת ישראל) ב-2015 והחליף את הרוגר 10/22.
הרובה ידוע בישראל בעיקר בשל שימושו בידי כוחות הביטחון כאמצעי לפיזור הפגנות. באמצעותו יורים כדורי 0.22 אינץ'. כדורים אלה הם בקוטר דומה לתחמושת חיה אך בעלי כמות פחותה של אבק שרפה ולכן עוצמתם נמוכה משמעותית. את הירי מבצעים קלעים, בדרך כלל לטווחים של כ-100 מטר. הירי ברוב המקרים גורם לפציעת המטרה ולעיתים להריגתה. הוא סווג על ידי מדור קליעה וצליפה בצה"ל כ"נשק פחות מקטלני", אף על פי שלפחות 14 פלסטינים נהרגו מירי רוגר משנת 2015 עד 2021.
בעקבות מספר מקרים של פורעים ומפגינים אלימים שנהרגו מירי רוגר בשנת 2000, הוא סווג מחדש ב-2001 כנשק קטלני, והוראות הפתיחה באש בו הוחמרו וכתוצאה מכך השימוש בו הוגבל באופן ניכר. ב-2010 נודע כי למרות זאת, נעשה בו שימוש נרחב.
בעקבות גל הטרור הפלסטיני בירושלים ויהודה ושומרון ב-2015 שהתבטא באלפי פיגועי טרור פלסטיני שכללו יידוי אבנים ובקבוקי תבערה הוחלט להחזיר את השימוש ברוגר כנגד פורעים אלימים (כגון מיידי אבנים ובקבוקי תבערה) המהווים סכנת חיים.
בפברואר 2021 נהרג חייל צה"ל יונתן גרנות מירי רוגר במסגרת תאונת אימונים.
במאי 2021 השתמשו כוחות משמר הגבול בנשק זה כנגד משליכי בקבוקי תבערה במהומות בלוד. בעקבות אירועי המהומות בישראל החליט מפכ"ל המשטרה קובי שבתאי על שינויים בשימוש בכלים לפיזור הפגנות, ובין השאר התיר שימוש ברובי רוגר לשימוש בכל מקום במדינת ישראל.
מקרוקניה
מַקְרוֹקֵנְיָה (שם מדעי Macrauchenia; פירוש השם הוא "לאמה ארוכה", והוא מבוסס על השם הלטיני הקדום של הלאמה "Auchenia") הוא סוג יונק פרהיסטורי דמוי-גמל מסדרת הליטופטרנה אשר חי בסוף תקופת המיוקן והפליסטוקן באמריקה הדרומית בערבות העשב הקדומות. המאובנים שלה התגלו בארגנטינה בערבות בהם מצא אותם החוקר צ'ארלס דרווין. מאובנים אלה נשלחו ללונדון שם נקראו בשם בידי ריצ'רד אוון. מאובנים נוספים התגלו בוונצואלה, צ'ילה ובוליביה.
מאפיינים
חיה זו הייתה שונה מכל יונק מודרני, ועל אף שמה לא הייתה קרובה לגמליים או לשאר הפרסתנים, אך מילאה ככל הנראה את אותה גומחה אקולוגית, והדמיון נובע מאבולוציה מתכנסת. היא שייכת לקבוצת המרידיונגולטיים, בה היו גם הטוקסודון והאסטרפותריום.
המקרוקניה הייתה יצור גדול: הפרטים הבוגרים הגיעו לגובה של שלושה מטרים ולמשקל של 1,042 ק"ג, והיא הייתה בעלת חדק מיוחד לעזרה באכילת עלים, שהיה דומה לחדק הטפיר או הסאיגה.
בשל גודלה היא הייתה טרף רק לטורפי על כמו התיילקוסמילוס בעל ניבי החרב, ועופות האימה – הפורוסרקוסיים, אשר התמקדו ככל הנראה בצעירים או חולים. לאחר ההחלפה האמריקאית הגדולה הצטרפו טורפים נוספים: הארקטותריום העצום, זאב הבלהות, הפומה והיגואר, וטורף קטלני ביותר – הטיגריס השנחרבי שזינק עליהן בהפתעה ואז נשך אותן בשיניו החדות.
דייוויד סיסליני
דייוויד ניקולה סיסליני (באנגלית: David Nicola Cicilline, נולד ב-15 ביולי 1961) הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, המייצג את מדינת רוד איילנד בבית הנבחרים של ארצות הברית מאז שנת 2011. חבר המפלגה הדמוקרטית. היה ראש העיר פרובידנס בשנים 2003–2011, ובכך היה לראש העיר ההומוסקסואל הראשון הגלוי באחת מערי הבירה של מדינות ארצות הברית.
קורות חיים
בשנת 1992 ניסה לרוץ לסנאט של רוד איילנד, אך נכשל בשלב הבחירות המקדימות. הוא נבחר לבית הנבחרים של המדינה כשנתיים לאחר מכן. בנובמבר 2002 נבחר לתפקיד ראש עיריית פרובידנס, ברוב של 84%. הוא נבחר מחדש בשנת 2006 עם רוב של 83%, אך הפופולריות שלו ירדה במהלך השנים שלאחר מכן. במהלך כהונתו, שיעור הפשע ירד והיה הנמוך ביותר מזה 30 שנים, אך הכלכלה נחלשה. בזמן כהונתו הוציא את הזנות מחוץ לחוק. בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008 תמך בהילרי קלינטון.
בנובמבר 2010 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, והיה ההומוסקסואל הגלוי הרביעי בקונגרס. בזמן כהונתו, התנגד לתקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב, התנגד לזכות לשאת נשק, ותמך בזכות להפלה.
משפחה מעריכית
בהסתברות ובסטטיסטיקה, משפחה מעריכית (או לפעמים: מחלקה מעריכית) היא קבוצה של התפלגויות בעלות צורה מסוימת, המתוארת להלן. צורה מיוחדת זו נבחרה מסיבות של נוחות מתמטית, עקב מספר תכונות אלגבריות שימושיות, וכן עקב כלליותה, שכן התפלגויות ממשפחה מעריכית הן התפלגויות מאוד "טבעיות" ונפוצות. המושג "משפחה מעריכית" מיוחס לאדווין פיטמן לג'ורג' דרמויס  ולברנרד קופמן  בשנים 1935–1936.
המשפחה המעריכית של ההתפלגויות מספקת מסגרת כללית לבחירה של אלטרנטיבה אפשרית אחרת לניסוח הפרמטרי של ההתפלגות, במונחים של "פרמטרים טבעיים", וכן להגדרת סטטיסטים שימושיים הידועים בתור: "הסטטיסטים הטבעיים המספיקים" של המשפחה (ראו להלן).
דוגמאות
רוב ההתפלגויות הידועות ביותר שייכות למשפחה המעריכית, למשל:
כמו כן גם ההתפלגויות הבאות שייכות למשפחה המעריכית, בהינתן שאחד מהפרמטרים שלהן קבוע:
דוגמאות להתפלגויות ידועות שאינן שייכות למשפחה המעריכית הן התפלגות t, וההתפלגות האחידה.
הגדרה
משפחה מעריכית חד-פרמטרית היא קבוצת ההתפלגויות שפונקציית הצפיפות שלהן (או פונקציית ההסתברות שלהן, עבור התפלגויות בדידות) ניתנת להצגה בצורה:
הגדרה אלטרנטיבית היא קבוצת ההתפלגויות הניתנות להצגה בצורה:
או באופן שקול:
יחסי נורווגיה–ספרד
יחסי נורווגיה–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין נורווגיה וספרד. היחסים בין ספרד לנורווגיה מוגדרים בעיקר על ידי חברותן בנאט"ו. שגריר נורווגיה, יוהאן ויבה, סיווג את היחסים בין ספרד לנורווגיה כמצוינים, קרובים מאוד ולבביים. בנוסף, קיים עניין הדדי חזק במסחר, תיירות, תרבות והיסטוריה בין שתי המדינות. קרן הנסיכה כריסטינה הנורווגית הוקמה כדי לחזק את היחסים הספרדיים והנורווגים.
היחסים בין שתי המדינות
יחסים פוליטיים דו-צדדיים בין המדינות התקיימו באופן מסורתי בנימה של ידידות ולבביות, תוך שיח פוליטי מתמשך בנושאים בעלי עניין הדדי. לקשר דו-צדדי זה יש נכסים קבועים חשובים, כמו מערכת היחסים המצוינת בין בתי המלוכה של שתי המדינות והקשרים האישיים הרבים שנוצרו כתוצאה מיותר ממיליון נורווגים המבקרים בספרד מדי שנה (כמעט ¼ מהאוכלוסייה), וספרד היא היעד התיירותי העיקרי של הנורווגים, מה שמייצר אהדה ועניין גובר בתרבות ובשפה הספרדית. בנוסף, העיירה ל'אלפאס דל פי היא המושבה השנייה בגודלה של נורווגים בעולם, אחרי לונדון.
היחסים בין הממשלה לשלטון מצידם שומרים על נימה חיובית בכל ממדיה, עם כמה אלמנטים חשובים בשיתוף פעולה דו-צדדי, כמו הגנה. קיים אינטרס דו-צדדי מסוים, מכיוון שכוחות הצבא הספרדי מעוניינים להשתמש במשאבי האימון בתנאי קור עז העומדים לרשות הכוחות המזוינים הנורווגיים, ולהפך, לכוחות המזוינים הנורווגיים יש אינטרס להתאמן באקלים צחיח כמו שקיים באזורים מסוימים בספרד. הרמה הטובה של היחסים הדו-צדדיים אינה מונעת מחלוקת בין המדינות לגבי דיג בארכיפלג סבאלברד. רשויות הדיג בשתי המדינות מקיימות שיחות טכניות קבועות כדי להבהיר את המסגרת בה מתקיימת פעילות הדיג הספרדי בנורווגיה.
יחסים כלכליים
באופן מסורתי נוצר חוסר איזון מסחרי בין שתי המדינות בגלל רכישות נפט וגז נורווגיות, המהווים כ-70% מהיבוא הספרדי. מנגד, הייצוא הספרדי לנורווגיה מגוון מאוד במוצריו: בין היתר ספינות, מכוניות, מכונות ותחום המזון החקלאי. מאזן השירותים מפצה בחלקו על האמור לעיל, בעיקר בזכות תיירות: 1,540,000 נורווגים (מתוך אוכלוסייה של חמישה מיליון תושבים) מבקרים בספרד מדי שנה (2014). במהלך שנת 2014 ביקרו בספרד 1,533,295 נורווגים (מעל אוכלוסייה של חמישה מיליון תושבים), המהווה גידול של 1% בהשוואה לשנת 2013. בחמשת החודשים הראשונים של 2015 נצפתה ירידה מסוימת במספר התיירים הנורווגים לספרד, ובאותה תקופה ביקרו בספרד 521,778 נורווגים (ירידה של -9.3% לעומת התקופה המקבילה אשתקד).
ליאו הויג
ליאו ארתור הויג (באנגלית: Leo Arthur Hoegh; ) היה קצין מעוטר בצבא ארצות הברית, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה ה-33 בשנים 1955–1957.
הקריירה שלו כנבחר ציבור כללה תרומות חשובות למדינתו ולארצו, אך הגיעה לסיומה בשלב מוקדם יחסית, לאחר שכוונתו לגייס כספי מיסים לשיפורים בכבישים ובבתי הספר של איווה גרם לניכור כלפיו מצד בעלי בריתו הרפובליקנים השמרנים, והפכה עבור מועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל, הרשל לאבלס, לסוגיה שנוצלה לרעתו של הויג.
ראשית חייו
סבו של ליאו הויג, נלס פדר הויג, עזב את דנמרק ב-1866 כדי לחפש זהב בקולורדו. את מרבית ההון שהוא צבר הוא השקיע בחוות במחוז אודובון שבאיווה, היה למנהיג בקהילה, ועם מותו הוא השאיר חוות נפרדות לכל אחד מ-13 ילדיו.
כאשר נולד ליאו הויג לבנו של נלס, ויליאם, שפת הדיבור בבית הייתה דנית, ורק כאשר החל ליאו ללכת לבית הספר הוא החל לדבר אנגלית. בעוד שאביו ניהל בנק בעיירה הסמוכה אלק הורן, החליט ליאו להיות לעורך דין. ב-1929 הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת איווה, שם הוא הצטיין כקפטן של קבוצת הכדורמים של המוסד וכנשיא המייסד של הסניף המקומי של אחוות "פי-קאפא-אלפא". הוא הצטיין בשחייה ונבחר להיות חבר באגודת הכבוד "אומיקרון-דלתא-קאפא". כאשר הוא סיים את לימודיו בקולג' למשפטים של אוניברסיטת איווה ב-1932, מכר אביו את כל נכסיו בניסיון בלתי מוצלח למנוע את קריסת הבנק של אלק הורן. הויג החל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי בצ'אריטון, מקום מושב מחוז לוקאס שבדרום מרכז איווה.
מחוקק באיווה
ב-1936 נבחר הויג כנציג המפלגה הרפובליקנית לתקופת הכהונה הראשונה שלו מבין שלוש בבית הנבחרים של איווה. הוא הפגין כישורי מנהיגות והתקדם בהצלחה עד שהיה למנהיג הסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים וליושב ראש ועדת המשפט של הבית. הוא גם פיתח "מוניטין מוצק ושמרני כקמצן בלתי מתפשר".
שירות צבאי
ב-1942, כאשר נקרא לשירות צבאי כקצין זוטר במשמר הלאומי של איווה, התפטר הויג מחברותו בבית הנבחרים. הוא עלה עד מהרה בסולם הדרגות בצבא ארצות הברית, והיה ללוטננט קולונל ולקצין מבצעים בדיוויזיה ה-104, וכתב את פקודות המבצעים במסגרת תנועתה של הדיוויזיה דרך הריין אל תוך גרמניה. על פעילותו במהלך מלחמת העולם השנייה עוטר הויג בכמה עיטורים, כולל כוכב הארד, צלב המלחמה ולגיון הכבוד. באותה תקופה הוא החל למשוך את תשומת ליבו של גנרל דווייט אייזנהאואר, ששירת אז כמפקד העליון של בעלות הברית. בתום המלחמה, כאשר חברה הדיוויזיה ה-104 עם הכוחות של ברית המועצות בגרמניה, נמנה הויג על הקבוצה שטסה אל מעבר לקווים הסובייטים במטוס פייפר קאב כדי להקים משרד קישור במטה כוחותיו המתקדמים של מרשל איוואן קונייב. הוא כתב את ההיסטוריה של הדיוויזיה, "Timberwolf Tracks".
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה שב הויג לאיווה כדי לחדש את עיסוקו בעריכת דין בצ'אריטון, והוא נבחר למשרות ניהול אזרחיות ועסקיות רבות. מתוך להיטות לשוב לתפקידי שירות ציבורי בדרגות הגבוהות, הוא התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מול חבר הבית המכהן קארל מ. לקומפט, שניצח אותו לאחר שגרף שני שלישים של הקולות.
כמי שהיה ביריבות מול הסיעות השמרניות ששלטו במפלגה הרפובליקנית באיווה בעשור שלאחר המלחמה, היה הויג לתומך פעיל של מושל מינסוטה, הרולד סטסן במירוץ שלו למועמדות המפלגה למועמדות לנשיאות ארצות הברית ב-1948, ושל דווייט אייזנהאואר במרוץ שלו למועמדות לנשיאות ב-1952.
ב-1953 מינה אותו מושל איווה ויליאם בירדסלי כתובע הכללי של איווה, משרה שהתפנתה לאחר שהקודם בתפקיד, רוברט ל. לרסון, מונה על ידי בירדסלי לבית המשפט העליון של המדינה. בתפקיד זה זכה הויג במוניטין של אוכף חוק קשוח, במיוחד אכיפת חוק האיסור על מכירת משקאות חריפים.
מושל איווה
ב-1954 נבחר הויג כמושל איווה לאחר שניצח במירוץ צמוד את מועמד הדמוקרטים קלייד אדסל הרינג, בנו של המושל והסנאטור לשעבר קלייד הרינג.
כמושל, קידם הויג את תחום החינוך וניהל הגדלה משמעותית במימון המדינה לאוניברסיטאות המדינתיות ובתי הספר הציבוריים. הוא גם פעל לשיפור מוסדות בריאות הנפש של המדינה, תוך שהוא משנה את ההתמקדות ממשמורת לטיפול וריפוי של פגועי הנפש. הוא דחף להכרת המדינה באיגודים המקצועיים, לחקיקה לחלוקה מחדש של מחוזות הבחירה כדי להפחית את רמת השליטה של האזורים הכפריים על הערים, למימון ההרחבה של התעשייה, ולהורדת גיל ההצבעה מ-21 ל-18. ב-1955 הוא מינה את הוועדה הראשונה של איווה לחקר האפליה בתעסוקה. דוח הוועדה, שהוגש בשנה שלאחר מכן, זיהה בשמותיהם את המעסיקים ואת הממונים שלכאורה הפלו עובדים על בסיס גזעי או דתי, והמליץ לאמץ חוק מדינה לתעסוקה הוגנת.
כדי לאזן את התקציב תוך יישום סדר היום השאפתני שלו, שאף הויג להגדיל את הכנסות המדינה ביותר מ-31 מיליון דולר, שייגבו באמצעות הגדלות מוצעות של מיסים על בירה, סיגריות ודלק, מס רווח הון, והגדלת מס המכירות כך שיכלול גם הכנסות משירותים. בית המחוקקים המדינתי, שנשלט על ידי הרפובליקנים, אישר גביית מיסים בהיקף מספיק כך שאלו גדלו ב-22 מיליון דולר לשנה, והויג מצא את עצמו כמי שכונה על ידי יריביו הדמוקרטים "הויג מיסים גבוהים". בינתיים, תמיכתו באיגודים המקצועיים גרמה לניכור מצד בעל ברית מסורתי של הרפובליקנים באיווה, איגוד התעשיינים של איווה, זאת מבלי לגרום להפרעה בברית בין האיגודים המקצועיים לבין הדמוקרטים במדינה.
בבחירות למשרת המושל של 1956 ניצח הויג בבחירות המקדימות של הרפובליקנים, אך פיגר מאחורי יריבו הדמוקרטי הרשל לאבלס. שבועיים לפני תבוסתו בבחירות הכלליות, פורסמה תמונתו של הויג על שער המגזין טיים. סיום כתבת השער כלל את הנבואה:
מיפמורטיד
התרופה מאושרת באירופה ממרץ 2009 ובישראל כלולה בסל הבריאות משנת 2012.
אופן הפעולה
המרכיב הפעיל של התרופה הוא מיפמורטיד (Mifamurtide), מולקולה סינתטית המדמה מרכיב בדופן התא של חיידקים. מיפמורטיד נקשר לתאים במערכת החיסון ומשפעל אותם כנגד תאים סרטניים המגיעים לריאות, שכן גרורות בריאות מהוות את גורם התמותה הראשוני במחלה. תאי מערכת החיסון מזהים תאים סרטניים המגיעים לריאות וקוטלים אותם, וכך מפחיתים היארעות גרורות בריאות.
ליאו הויג
לאחר כהונתו כמושל
לאחר שאייזנהאואר הוחלף בנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, עבר הויג למגזר הפרטי, ועמד בראש חטיבת המקלטים של תאגיד הבנייה וונדר שבשיקגו. בכל אופן, כאשר ממשל קנדי בחר להקים בהיקף נרחב מקלטים קהילתיים על פני מקלטים ביתיים, דעכה ההתעניינות במוצרים אלו והוא שב לעסוק בעריכת דין.
מיפמורטיד
התוויה
מפקט ניתנת לילדים, מתבגרים ומבוגרים צעירים (גילאים 2–30) החולים באוסטיאוסרקומה High grade עם מחלה מתקדמת וללא גרורות, לאחר הסרה כירורגית מלאה של הגידול הראשוני בעצם. התרופה ניתנת יחד עם הטיפול הכימותרפי לאחר הניתוח, על-מנת לשפר את שרידות החולים במחלה. במחקר פאזה 3 רחב-היקף בחולי אוסטאוסרקומה, תוספת של מיפמורטיד לטיפול הכימותרפי תרמה משמעותית לשיפור שרידות החולים במעקב לאורך 6 שנים, בכך שהפחיתה את הסיכון לתמותה מהמחלה בכשליש בהשוואה לקבוצת הביקורת שקיבלה כימותרפיה ללא מיפמורטיד.
ליאו הויג
לאחר כהונתו כמושל
ב-1964 העביר הויג את משרד עורכי הדין שלו לצ'יפיטה פארק שבקולורדו, שם הוא עסק בעריכת דין עד לפרישתו ב-1985.
מיפמורטיד
תופעות לוואי
במחקר פאזה 3 עם מיפמורטיד, מרבית תופעות הלוואי היו קלות-בינוניות. תופעות הלוואי הנפוצות ביותר כללו – צמרמורות, חום, עייפות, בחילה, טכיקרדיה (דופק מואץ), וכאבי ראש.
ליאו הויג
לאחר כהונתו כמושל
ליאו הויג נפטר בקולורדו ספרינגס ב-15 ביולי 2000. הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבעיר.
זיגן
זיגן (בגרמנית: Siegen) היא עיר בדרום מדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה. נכון לשנת 2014, גרים בעיר כ-100,000 תושבים.
לשלושה מהפוליטיקאים הגרמנים הידועים בכל הזמנים יש תושבות של כבוד מהעיר: אוטו פון ביסמרק, פאול פון הינדנבורג ואדולף היטלר.
היסטוריה
התיעוד הראשון של העיר הוא משנת 1079. במאה ה-16 הקיפו את העיר חומות גבוהות, אך חומות אלו הושמדו ככל הנראה בשרפה. במהלך המאה ה-18, תחת שלטון האימפריה הרומית הקדושה, העיר התפתחה מאוד. בתחילת המאה ה-19 סירבה העיר להצטרף לקונפדרציה של הריין, ובשנים שלאחר מכן עברה לשלטון פרוסיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצצה העיר רבות, בשל קווי הרכבת האסטרטגיים ששכנו בקרבת העיר. במהלך המלחמה איבדה העיר 30% מתושביה.
טבלת גדילת האוכלוסין:
קומרוב
קומרוב (ברוסית: Комаро́в) הוא שם משפחה.
כיווניות
באלקטרומגנטיות, כִּיווּנִיוּת (באנגלית: Directivity) היא תכונה של אנטנה המבטאת מדידה של צפיפות העצמה המוקרנת מאנטנה בכיוון הפליטה העוצמתית ביותר ביחס לצפיפות העצמה המוקרנת מקורן איזוטרופי אידיאלי (הקורן באופן שווה ובאותה העצמה בכל הכיוונים).
כיווניות של אנטנה היא רכיב של שבח האנטנה, המרכיב השני של היעילות (האלקטרונית) שלה. כיווניות של אנטנה היא מדד חשוב מפני שמרבית הקרינות מיועדות לכיוון מסוים או לפחות במישור מסוים (אופקי או אנכי) כאשר הקרינה הנוספת במישורים אחרים נחשבת (במקרה הטוב) בזבוז של עוצמה.
ערכים של כיווניות של אנטנה יכולים לנוע מכ-1.76 dBi עבור דיפול פשוט עד לכ-50 dBi עבור צלחת גדולה.
הגדרה
הכיווניות D של אנטנה היא הערך המרבי של שבח האנטנה הכיווני. השבח הכיווני מיוצג על ידי ומשווה את עצמת הקרינה   אשר נוצרת על ידי אנטנה בכיוון מסוים כנגד הערך הממוצע עבור כל הכיוונים.
כאן \theta ו \phi הן זוויות מרחביות של קואורדינטות כדוריות רגילות, היא עוצמת הקרינה (צפיפות העוצמה ליחידת זווית מרחבית) ו  היא סך העוצמה הנפלטת (TRP).
הערכים ו  מקיימים את היחס: כלומר סך העוצמה היא האינטגרל של  לפי יחידת זווית מרחבית על פני משטח כדורי. מכיוון שיש 4π סטרדיאנים על ספירה כדורית, הגודל של מייצג את ה"ממוצע" של העוצמה לכל יחידת זווית מרחבית.
במילים אחרות, שבח כיווני הוא העוצמה של אנטנה בקואורדינטה מסוימת חלקי מה שהייתה העוצמה לו האנטנה הייתה איזוטרופית הקורנת את אותו סך עוצמה כולל למרחב.
כיווניות היא אם כך ערך השבח המקסימלי הכיווני בין כל הערכים הזוויתיים האפשריים:
המילה כיווניות משמשת כמילה נרדפת לשבח כיווני. השימוש ברור למדי מכיוון שהכיוון יוגדר או ירמז על ידי תלות בכיוון. גרסאות מאוחרות של IEEE אימצו את המושג אולם הוא עדיין לא אומץ בפועל בכל העולם.
יחס לרוחב האלומה
הזווית המרחבית של האלומה, \Omega_A, מוגדרת כזווית המרחבית אשר כל העצמה תזרום דרכה אם קרינת האנטנה הייתה קבועה ומקסימלית. אם הזווית המרחבית של האלומה ידועה, ניתן לחשב את הכיווניות כ: אשר מחשבת באופן פשוט את היחס בין הזווית המרחבית לבין המשטח אותו היא חותכת. הזווית המרחבית של האלומה יוכלה להיות משוערכת עם אונה אחת מרכזית וכמה אונות משניות זניחות, על ידי הכפלה בחצי עוצמת רוחב האלומה (ברדיאנים) בשני מישורים ניצבים. חצי עצמת רוחב האלומה הוא פשוט הזווית המרחבית בה הקרינה היא לפחות חצי העצמה המקסימלית.
החישוב יכול להתבצע במעלות במקום ברדיאנים: כאשר \Theta_{1d} היא רוחב חצי העצמה במישור אחד (במעלות) ו \Theta_{2d} היא זווית חצי העצמה של האלומה במישור השני.
ביטוי בדציבלים
נדיר למצוא ביטוי של הכיווניות במונחים של המספר הטהור (חסר יחידות) D, אלא השימוש הנפוץ הוא על ידי ביטוי כדציבלים על ידי השוואה לאנטנת ייחוס:
במקרים רבים נעשה שימוש באנטנת ייחוס תאורטית שהיא קורן מושלם איזוטרופי אשר קורן באופן אחיד לכל הכיוונים ולכן בעל כיווניות של 1. החישוב הפשוט הופך להיות אם כך:
אנטנת ייחוס נפוצה נוספת היא דיפול מושלם, אשר קורן בניצב לעצמו עם כיווניות של 1.64:
סטיוארט פיץ'
סר סטיוארט ויליאם פיץ' (22 בפברואר 1956) הוא מרשל בדימוס בחיל האוויר המלכותי הבריטי אשר שימש כראש מטה ההגנה בין השנים 2016–2018, וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין השנים 2018–2021.
ביוגרפיה
פיץ' נולד ב-22 בפברואר 1956 בוולסלי, סטפורדשייר. הוא למד בתיכון באולדריג' וב-1974 התגייס לחיל האוויר המלכותי. במקביל למד גאוגרפיה, כלכלה והיסטוריה חברתית באוניברסיטת שפילד, וסיים תואר ראשון באמנויות ב-1977. באותה שנה הוסמך כקצין טיסה. ב-15 בינואר 1978 הועלה לדרגת לוטננט, וב-1979 הוצב בטייסת ה-13 וב-1982 הועבר לטייסת המפציצים ה-9. שנתיים לאחר מכן הוצב בחיל האוויר המלכותי גרמניה. ב-1 ביולי 1986 הפך למפקד טייסת. ב-1 ביולי 1991 הפך למפקד כנף. ב-1992 השתתף במבצע משמר דרום אשר נועד לשמור על האזורים האסורים לטיסה בעיראק. בין 1994–1996 שימש כמפקד טייסת המפציצים ה-9 ולאחר מכן שימש כמפקד בסיס חיל האוויר בברגן שבגרמניה. ב-1 ביולי 1996 הועלה לדרגת קפטן קבוצה.
ב-1997 השלים תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת קיימברידג' וזכה במלגה לכתיבת מאמרים על לחימה אווירית. ב-1999 מונה לעוזר מנהל בקורס הפיקוד העליון ובהמשך השנה הפך למפקד הכוחות הבריטיים באיטליה. בשנת 2000 הפך למפקד כוחות האוויר של כוח קוסובו. ב-6 באפריל 2001 קיבל דרגת מפקד במסדר האימפריה הבריטית. לאחר מכן מונה למפקד המרכז ללוחמה אווירית ולעוזר ראש מטה המודיעין. ב-1 באוגוסט 2003 הועלה לדרגת סגן מרשל אוויר ומונה למפקד איסוף מודיעין בחיל האוויר. ב-17 במרץ 2006 הועלה לדרגת מרשל אוויר. במרץ 2009 הפך לאביר במסדר האמבט. בדצמבר 2011 מונה למפקד פיקוד הכוחות המשותף. במאי 2013 מונה לסגן ראש מטה ההגנה. בינואר 2016 הפך לאביר הצלב הגדול של מסדר האמבט ומונה לראש מטה ההגנה במקום ניק הוטון. ב-29 ביוני 2018 פרש מתפקידו והחליף את פטר פאבל בתפקיד יושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו. ב-2021 פרש מהצבא והוחלף בידי רוב באואר.
ב-1986 התחתן עם בריג'יט אנדר. יש להם בן ובת.
קרנניים
קַרְנָנִיִּים (שם מדעי: Ceratophyllaceae) הם משפחה קוסמופוליטית של צמחים בסדרה Ceratophyllales במערכת בעלי פרחים. המשפחה כוללת 6 מינים בסוג חי אחד בלבד, קרנן (Ceratophyllum) שנמצא בדרך כלל בבריכות, ביצות ונחלים שקטים באזורים טרופיים ובאזורים ממוזגים. זוהי המשפחה היחידה שקיימת בסדרה Ceratophyllales, והמינים נקראים בדרך כלל קרננים.
הקרננים גדלים שקועים במים לחלוטין, בדרך כלל, אם כי לא תמיד, הם צפים על פני השטח, ואינם סבילים לבצורת.
טקסונומיה
משפחת הקרנניים נחשבה לקרובת משפחה של נופריים ונכללה בסדרה ב, אך מחקרים הראו שהיא אינה קשורה קשר הדוק לנופריים או לכל משפחת צמחים קיימת אחרת. כמה פילוגנטיקות מולקולריות מוקדמות העלו שזוהי לכל בעלי הפרחים האחרים, אך מחקרים עדכניים יותר מצביעים על כך שזוהי קבוצה אחות ל. מיקמה את המשפחה בסדרה משלה, ה-Ceratophyllales מקבלת את הפילוגנטיקה המוצגת להלן:
המשפחה Montsechiaceae שנכחדה המכילה את הסוג  הוצבה גם היא בסדרה Ceratophyllales.
סוגים
המשפחה מכילה סוג חי אחד, וכמה סוגים נכחדים המתוארים מתיעוד המאובנים, כולל אחד מהצמחים המוקדמים ביותר נושאי פרי (בצורת זירעון), צמח המים המתוקים מתצורת דקוטה (Dakota formation) Donlesia מהקרטיקון התחתון.
מרי פוטה
מרי פוטה (באנגלית: Mary Foote; 1872–1968) הייתה ציירת ועורכת אמריקאית של רשימות העיון של קרל יונג. כאמנית היא חיה ועבדה בכיכר וושינגטון בניו יורק, בפריז ובפקין. משנת 1928 עד שנות החמישים התגוררה בציריך ויצרה ופרסמה את הרשימות של קרל יונג עד מלחמת העולם השנייה. היא חזרה לארצות הברית בשנות החמישים ובילתה את שנותיה המאוחרות יותר בקונטיקט, שם נפטרה.
ראשית חייה
מרי פוטה הייתה בתם של צ'ארלס ספנסר פוטה (1837–1880) וחנה האברד פוטה (1840–1885). היא נולדה בגילפורד, קונטיקט, כמו גם אחותה הצעירה, מרגרט פוטי הולי, שהפכה גם היא לאמנית. לאחר שהבנות התייתמו, גודלה מרגרט על ידי דודתה, הרייט פו הולי ובעלה, בוושינגטון הבירה. מרי נלקחה על ידי דודה שגרה בהרטפורד, קונטיקט לאחר שהפכה ליתומה בגיל 13.
בת דודה הייתה לילי ג'ילט פוטה, שהייתה אומנת לילדיו של מארק טוויין. במשך תקופה מסוימת גרה מרי פוטה במשק הבית של מרק טוויין (סמואל ל. קלמנס) והייתה חברה עם סוזי קלמנס.
אומנות
החל משנת 1890 למדה אמנות בבית הספר ייל לאמנות. בשנת 1894 הוענק לפוטה פרס אליס קימבול האנגלי, שתמך בנסיעות הקיץ של אמנים. היא קיבלה פרס נוסף, של ויליאם וירט ווינצ'סטר, מימן שנתיים של לימודים באירופה, והוענק לפוטה בשנת 1897. הוא נחשב ל"פרס הגדול מסוגו" בארצות הברית באותה תקופה. מרי פוטה נסעה לפריז, צרפת ולמדה אצל ג'ון סינגר סרג'נט. היא הייתה תלמידה של פרדריק מקמוניז באקדמיה כרמן בפריז ובז'יברני. הגנים שם, הפכו לנושא של רבים מציוריה. חבריה כללו את פטרונית האומנות מייבל דודג', הרקדנית איזדורה דאנקן, הסופר הנרי ג'יימס, הסופרת גרטרוד שטיין, הצייר ג'יימס אבוט מקניל ויסלר והציירות אלן אמט ראנד וססיליה בו. בשנת 1901 היא חזרה לניו יורק כדי להקים סטודיו בכיכר וושינגטון, שם התפרנסה מעבודות ציורי הדיוקן שלה. רשימת הלקוחות שלה כללו את כל הידוענים של זמנה בתחום האמנות והתרבות. פוטה ציירה מגוון רחב של נושאים, כולל דיוקנאות, דמויות, פרחים ונופים.
עבודותיה הוצגו באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה, יחד עם עבודותיהם של רוברט אנרי, ססיליה בו, אדמונד צ'ארלס טרבל ואמנים ידועים אחרים. עבודתה תוארה כך:
בתערוכת הארמורי בשנת 1913, היא הציגה את הציור "הגברת הזקנה".
פוטה חיה ועבדה בפקין שבסין החל מדצמבר 1926 לתחילת 1927. במהלך שנות העשרים היא שיתפה את הסטודיו שלה עם המורה שלה מצרפת, פרדריק מקמוניס וקיימה איתו מערכת יחסים אישיים ונכנסה לדיכאון עמוק לאחר שהסתיימה מערכת היחסים איתו. היא ביקשה טיפול אצל סמית אלי ג'ליף, ובשנת 1927 סגרה את הסטודיו שלה. אחד מחבריה, רוברט אדמונד ג'ונס, מעצב במה בניו יורק, היה מטופל של קרל יונג וטוני וולף. הוא יעץ לפוטה, שתוארה כנוירוטית, ללכת אליהם לטיפול בציריך, שווייץ.
קרל יונג
לאחר שסגרה את הסטודיו שלה, פוטה נסעה לציריך לראות את הפסיכותרפיסט השווייצרי קרל יונג. החל משנת 1928 עבדה אצל יונג, תחילה תמללה את ימי העיון שלו וערכה את ניסוחם האנגלי של כתבי יונג, ואז הפיצה את העותקים למשתתפי ימי העיון. רשימותיה הפכו לבסיס לכתבים שהתפרסמו בשנת 1976. המזכירה והעוזרת שלה משנות השלושים של המאה העשרים ועד לסדרת הסמינרים שהסתיימה במלחמת העולם השנייה הייתה אישה אנגלית, הגברת אמילי קופל, שהייתה נשואה לגבר משווייץ. העבודה שולמה על ידי מנויים.
בשנות השלושים של המאה הקודמת, היה לפוטה קשר סודי עם איש העסקים הגרמני המשכיל מהרווארד ארנסט האנפשטנגל. היא חזרה לקונטיקט זמן קצר לפני מותה. בהספד שלה כינו אותה כ"מזכירתו של יונג ".
היא תוארה גם כאישה גבוהה ואלגנטית. מרי מלון, אשתו של פול מלון, אמרה עליה, "יש לה סגנון נהדר. ממנה תלמד על מערכות היחסים הרגשיים בין האנשים שפגשה. היא מאוד שברירית."
אחרית ימיה
בשנות החמישים שבה פוטה לקונטיקט. היא נפטרה ב־28 בינואר 1968 ונקברה בבית העלמין בגילפורד, קונטיקט. [2] [20]
עבודותיה נמצאות בספריית אוניברסיטת ייל.
ולנטיין קמרון פרינספ
ולנטיין קמרון פרינספ (באנגלית: Valentine Cameron Prinsep; 14 בפברואר 1838 – 4 בנובמבר 1904) היה צייר בריטי של האסכולה הפרה-רפאליטית.
ראשית חייו
נולד בכלכותה, הודו, הוא היה בנם השני של הנרי ת׳ובי פרינספ, עובד מדינה בריטי, ואשתו שרה מונקטון פאטל, בתו של ג'יימס פאטל. אמו הייתה אחות של הצלמת ג'וליה מרגרט קמרון ומריה ג'קסון (לבית פאטל), סבתן של וירג'יניה וולף וונסה בל.
הנרי ושרה פרינספ חזרו לאנגליה בשנת 1843. הם הפכו את ביתם למרכז של החברה האמנותית.
לימודים ונסיעות
הנרי ת'ובי פרינספ היה חברו של הצייר ג'ורג' פרדריק ווטס, שאצלו למד בנו לראשונה, הם נסעו בשנים 1856–1857 לחפירת הליקרנסוס של סר צ'ארלס תומאס ניוטון. לאחר מכן עברו לאטלייה של שארל גלייר בפריז. שם ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, אדוארד פוינטר וג'ורג' דה מוריאה היו בין חבריו, ולימים הוא היה המקור לדמות ברומן טרילבי של דה מוריאה. אחרי פריז עבר פרינספ לאיטליה. הוא ביקר בסיינה ושם ערך היכרות עם רוברט בראונינג, איתו ראה הרבה ברומא במהלך החורף של 1859–1860.
פרינספ היה חבר קרוב של ג'ון אוורט מיליי ושל ברן-ג'ונס, שאיתו המשיך לנסוע הלאה באיטליה. הייתה לו עבודה חלקית עם דנטה גבריאל רוסטי ואחרים בקישוט אולם באוקספורד. עם חברים נוספים באחוות הפרה-רפאליטים, הוא לימד במכללת הפועלים באמצע המאה ה-19.
משנת 1862 ועד מותו היה פרינספ הציג כל שנה באקדמיה המלכותית. הוא נבחר לחבר באקדמיה בשנת 1894. נישואיו ב-1884 הפכו את פרינספ לאיש עשיר, והוא הפך למנהל חברה ובעל קרקעות.
מוות
פרינספ מת בהולנד פארק, מערב לונדון בשנת 1904, ונקבר בבית הקברות ברומפטון, לונדון הוא נקבר עם אשתו פלורנס. האנדרטה הייחודית בסגנון רומי שוכנת על השביל המערבי בין הכניסה הצפונית למבנים המרכזיים.
אשר מסטולין (הראשון)
רבי אשר פרלוב מסטולין (כונה דער גרויסער רבי אשר או רבי אשר הזקן; ה'תק"ך, 1759 – כ"ו בתשרי ה'תקפ"ז, 1826) היה בנו של רבי אהרן הגדול מקרלין והאדמו"ר השלישי בשושלת קרלין.
ביוגרפיה
רבי אשר נולד בקרלין בשנת ה'תק"ך ללאה ורבי אהרן הגדול מקרלין, בגיל 12 התייתם מאביו ונתגדל אצל רבו וממלא מקום אביו רבי שלמה מקרלין. לאחר פטירת רבו בכ"ב בתמוז ה'תקנ"ב פנו רוב החסידים אליו. כיהן באדמו"רות בתחילה בקרלין עיר מגורי אביו, ומאוחר יותר, עקב כך שהפריעו שם לחסידים לגדל פאותיהם, ייסד את חצירו בסטולין.
ולנטיין קמרון פרינספ
יצירה
הציורים העיקריים של פרינספ היו ״מרים מתבוננת במשה התינוק״ (הוצג באקדמיה המלכותית ב-1867), ״מאהב ונציאני״ (1868), ״בכחוס ואריאדנה״ (1869), ״חדשות מעבר לים״ (1871), ״אוספי הפשתן״ (1876) ״המלקטים״, ו״מינואט״.
אשר מסטולין (הראשון)
ביוגרפיה
אחרי פטירת רבו רבי שלמה מקרלין נסע הרבה עם רעו רבי מרדכי מלעכוויטש לרבי ברוך ממז'יבוז', כן נסע לרבי פנחס מקוריץ, לאוהב ישראל מאפטא ולמגיד מקוז'ניץ אשר שדכו עם פייגה. לאחר נישואיו אלה התגורר זמן מה בקוז'ניץ וז'לחוב.
בשנת תקנ"ט נאסר על ידי הממשלה הרוסית עקב הלשנה של המתנגדים יחד עם רבי שניאור זלמן מלאדי ה"בעל התניא" ורבי מרדכי מלעכוויטש ושוחרר בחודש כסלו באותה שנה. כמו כן עודד עליית חסידיו לארץ ישראל ופעל לגיוס כספים עבורם, ועמד בקשר עם רבי אברהם מקאליסק, מראשי עליית החסידים לארץ ישראל.
ולנטיין קמרון פרינספ
יצירה
בשנת 1877 חזר פרינספ להודו וצייר תמונה ענקית של דלהי. זו הייתה הזמנה של רוברט בולוור-ליטון, הרוזן הראשון של ליטון, המשנה למלך של הודו. התמונה הוצגה ב-1880 באקדמיה המלכותית, הוצגה למלכה ויקטוריה ולאחר מכן נתלתה בארמון בקינגהאם.
אשר מסטולין (הראשון)
ביוגרפיה
בלט במיוחד בתפילותיו הנלהבות, ובהיותו בעל קול ערב, שימש רבות כשליח ציבור. וכך התבטא עליו המגיד מסטפין שמעיד הוא, שבביאת המשיח ושבעת הרועים עמו, יכבדו את רבי אשר מסטולין להתפלל לפני התיבה.
ניהל את עדתו במשך שלושים וחמש שנה עד לפטירתו בקרלין בכ"ו בתשרי ה'תקפ"ז ושם נטמן. בנו רבי אהרן מילא את מקומו כאדמו"ר הרביעי בשושלת.
ולנטיין קמרון פרינספ
יצירה
פרינספ כתב שני מחזות, שהופקו בתיאטרון, וכן רומן - ״הודו האימפריאלית: יומן אמן״ (1879).
אשר מסטולין (הראשון)
משפחתו
לרב אשר לא היו ילדים מזיווגו הראשון, ומזיווגו השני נולדה לו בתו פרל. לפני פטירתו, לאחר פטירת אשתו השנייה, נסע על פי עצת נכדו לפולין, שם נישא לפיגה, על פי הוראת המגיד מקוז'ניץ. מזיווג זה נולד לו בנו אהרן.
צאצאיו:
ולנטיין קמרון פרינספ
משפחה
פרינספ התחתן ב-1884 עם פלורנס, בתו של פרדריק ריצ'רדס ליילנד מליברפול היא שרדה אחריו עם שלושה בנים. מבין אותם בנים, אנתוני פרינספ (1888–1942) התחתן ב-1911 עם מארי לוהר, וניהל איתה את תיאטרון הגלוב בלונדון מ-1911 עד 1928. לאחר גירושיו, הוא התחתן עם מרגרט באנרמן הבנים האחרים היו ת׳ובי וניקולס ניקולס ג'ון אנדרו ליילנד פרינספ (נולד ב-1894) נישא ב-1930 לאניטה אלסון.
קלירוכיה
ערי מדינה ביוון העתיקה (פוליס) נהגו לעיתים קרובות לייסד קולוניות מעבר לים. קולוניות התחלקו לרוב לשני סוגים עיקריים: אפויקיאי, מושבה שנוסדה כעיר בפני עצמה; ואפוריה, קולוניה שנוסדה כתחנת מסחר. לרוב, פרט לזיקה מסוימת, המושבות שנוסדו היו נפרדות לחלוטין מעיר האם שלהן, ולעיתים אף ייסדו מושבות משל עצמן או הכריזו מלחמה על עיר האם. הקלירוכיות היו שונות בתכלית השינוי. המתיישבים במושבות אלו, אשר נקראו "קלירוכים", לא איבדו את אזרחותם האתונאית והפכו לאזרחיה של עיר חדשה, הם נותרו אזרחי אתונה. אף על פי שקיבלו אוטונומיה פנימית, הרי שהם היו חברים בשבט (דימוי) שלהם, ושירתו כחיילים בצבא האתונאי. בראש כל קלירוכיה עמד פקיד מיוחד שמונה בידי אספת העם באתונה (אקלסיה), והוא היה גם המפקד של הכוח הצבאי ששלחה הקלירוכיה כדי להילחם במלחמותיה של אתונה.
קלירוכיות הוקמו לרוב על אדמות שהוחרמו מערים מנוצחות. הקלירוכיה היוותה פתרון לשתי בעיות קשות אשר הטרידו את אתונה. ראשית, היא העניקה לאזרחים חסרי קרקע אדמה פורייה, ושנית, מכיוון שהקלירוכים נותרו אזרחי אתונה הם שימשו גם כחיל משמר שווידא שהמנוצחים לא יפרו את חוזה השלום ויצאו למלחמת נקם. לעיתים קרובות הקלירוכים לא טרחו לעבד את האדמה שהוענקה להם, אלא החכירו אותה לבעליה הקודמים ששימשו כאריסים. לעיתים הוחרמה הקרקע גם ללא סיבה נראית לעין מחברות הליגה האטית-דלית, וכפיצוי ניתנה להן הנחה במיסים הקבועים שהיו משלמות.