cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סימן הפוך
השימוש בסימן ההפוך בתחילת המשפט החל במאה ה-18. בשנת 1754 האקדמיה המלכותית הספרדית (Real Academia Española) פרסמה את המהדורה השנייה של La Ortografía de la Real Academia Española (כללי הכתיב בשפה הספרדית), ובו קבעה כי בנוסף לסימן בסופו של המשפט יש לשים סימן הפוך בתחילתו. קבלת הסימן על ידי הציבור הייתה איטית, ובספרים שהוצאו לאור בסוף המאה ה-19 לעיתים לא נעשה שימוש בסימנים אלה. כיום הוספת סימנים הפוכים בתחילת המשפט נחשבת לכלל מחייב, והשמטתם מהווה שגיאת כתיב.
בשפה הספרדית קיימות שתי דרכים עיקריות לשילוב סימן קריאה וסימן שאלה יחדיו על מנת להביע תמיהה או פליאה, בדומה לסימן תמיהה. דרך אחת היא להתחיל משפט בסימן הפוך אחד ולסיימו בסימן רגיל אחר, לדוגמה: דרך שנייה היא להתחיל משפט בשני סימנים הפוכים ולסיימו בסימנים רגילים: כיום הדרך השנייה היא הפופולרית יותר, בעוד שהדרך הראשונה נעשית מיושנת יותר ויותר.
שבתאי השקד
שבתאי השקד (שם מדעי: Saturnia pyri) עש המשתייך למשפחת השבתאיים. הוא המין היחידי ממשפחה זו הנפוץ בארץ ישראל. בנוסף מין זה נפוץ גם בצפון אפריקה ודרום אירופה. מוטת כנפיו מגיעה לאורך של 15 ס"מ ויותר. מקים דור אחד בשנה על עצי ורדיים שונים כגון השקד. שבתאי השקד מצטיין בעיניים מדומות על כנפיו המרתיעות טורפים. מין זה שהיה נפוץ מאוד בעבר הולך ונעשה נדיר.
רבייה
הנקבה מטילה את הביצים בקבוצות קטנות. מספר הביצים יכול להגיע למאות. צבע הביצה הוא לבן ועליה כתמים בצבע חום בהיר. צבעו של הזחל בעת בקיעתו מהביצה הוא שחור. כהזחל גדל צבעו משתנה לירוק. כשהזחל מגיע לאורך של כ10 סנטימטרים הוא מתגלם. לזחליו שערות ובליטות קוצניות העשויות לגרום לפריחה בעור בעת מגע.
יחסי אוזבקיסטן–ירדן
יחסי אוזבקיסטן–ירדן הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אוזבקיסטן וממלכת ירדן.
סקירה כללית
לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים בין אוזבקיסטן וירדן, החל להתפתח שיתוף פעולה פוליטי, כלכלי ותרבותי. הסכמים על שיתוף פעולה סחר וכלכלי ונסיעות אוויריות נחתמו בפברואר 1993 במהלך ביקורו של נסיך ירדן באוזבקיסטן וב-1996 במהלך ביקורם הרשמי של משלחות משרדי החוץ ויחסי כלכלה זרים של הרפובליקה של אוזבקיסטן בירדן.
בשנת 1994 החל הסחר בין שתי המדינות. בשנת 2000 מחזור הסחר בין הרפובליקה של אוזבקיסטן לירדן הסתכם ב-13.7 אלף דולר אמריקאי. היצוא העיקרי של ירדן לאוזבקיסטן הוא שמן, סוכר, קקאו, קונדיטוריה וירקות, מתכות ברזליות ולא ברזליות ומוצריהם, מכשירים אופטיים, ורהיטים.
באוזבקיסטן יש 14 מיזמים עם משקיעים ירדניים, כולל 6 מיזמים משותפים ו-8 חברות עם השקעה של 100% ירדנית. העסק העולמי של ירדן פתח נציגות באוזבקיסטן ומספק שירותי שיווק טכנולוגיים מתקדמים, מכירות וייעוץ. בשנת 1996 נערכה בטשקנט תערוכה של מוצרים ירדניים. השתתפו בו חברות ואנשי עסקים ירדניים רבים.
1965 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1965.
גזע חג המולד
גזע חג המולד, גזע יול או גזע העץ של היול הוא מנהג של חג המולד להדליק באח הבית גזע עץ קשה במיוחד. מנהג זה אופייני למדינות צפון אירופה הקרות, בהם מכונה החג בשם "יול", אך גם מקובל בארצות הברית ובבריטניה. בתקופת האימפריה הבריטית, מתיישבים בריטיים הביאו מנהג זה גם לארצות בהם חג המולד חל בחודשי הקיץ (כגון אוסטרליה וניו זילנד). גזע חג המולד הוא גם שמו של קינוח צרפתי הנאכל ביום זה, אשר שמו בתעתיק מצרפתית הוא בוש דה נואל.
בעבר נהוג היה לשרוף גזע עץ שלם שהוכנס אל הבית ברוב טקס לפני החג, ובכך איפשר את חימום הבית במהלך ימי החג הקרים. ההיסטוריון הבריטי הנרי בורן סבר כי מקורו של המנהג במאה השישית או במאה השביעית, והוא מבוסס על מנהג פגאני שקדם לנצרות, וכך גם כתב רוברט צ'יימברס בספרו משנת 1864.
כינויים
גזע העץ מכונה "Yule log" או "Yule Clog" באנגליה, ו-"Christklotz", "Christbrand" או "Weihnachtsscheit" בגרמניה.
כיצד באים תינוקות לעולם
כיצד באים תינוקות לעולם הוא ספר ילדים חינוכי המתאר, בעזרת איורי נייר מפוסל, כיצד ילדים באים לעולם. הספר נועד לעזור להורים לענות על שאלות ילדים בנוגע למין ורבייה והיה פופולרי בישראל בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
הספר מתחיל בהסבר על תהליך ההפריה של פרחים. דבורת הדבש מביאה אבקנים שמפרים את הביצים בשחלת הפרח וכך נוצר זרע. בהמשך נוצרת אנלוגיה בין האבקנים והביצים של הצמח לזרעונים וביציות של תרנגולים ומוסבר כיצד נוצרים אפרוחים. בהמשך מתואר התהליך גם אצל כלבים ולבסוף אצל בני האדם.
מרדכי הוד
מרדכי (מוטי) הוד (פיין) (28 בספטמבר 1926 – 29 ביוני 2003) היה המפקד השביעי של חיל האוויר מאפריל 1966 עד מאי 1973, שפיקד על מבצע מוקד שהשמיד את חילות האוויר הערביים בתחילת מלחמת ששת הימים.
ביוגרפיה
הוד נולד בקיבוץ דגניה א', בנם של מנוחה ויוסף פיין. בשנת 1944, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא הבריטי ושירת בפלוגת תובלה 178 שסייעה לבריגדה היהודית שלחמה בחזית איטליה.
בשנת 1946 התגייס לפלמ"ח, הוכשר בפלי"ם, ונשלח לאירופה כפעיל העפלה של המוסד לעלייה ב'. בסוף שנת 1947 נעצר על ידי האיטלקים ושהה שבועיים בכלא. למד טיסה אזרחית ברומא במימון המוסד לעלייה ב', ובמאי 1948 נשלח ללמוד טיסה קרבית בצ'כוסלובקיה. בדצמבר 1948 השתתף במבצע ולוטה, להברחת מטוסי ספיטפייר מצ'כיה לישראל, כשלזכותו רשומות פחות מחמש שעות ניסיון טיסה על המטוס. בשנת 1949 השלים את לימודי הטיסה בישראל כחלק מקורס הטיס הראשון בחיל האוויר הישראלי, שלימים נודע בשם "קורס מינוס 2". למרות התנגדות בקיבוץ, הצליח להשיג את אישורו להמשיך ולשרת בחיל־האוויר.
ב-2 במרץ 1954, בהיותו סרן, פיקד במבצע שנונית על רביעיית מטוסי מוסטנג שליוותה את חילוץ צוות אח"י "אלמוגית" שעלתה על שרטון סמוך לחוף הסעודי, כ־146 ק"מ מדרום לאילת, וירתה רקטות ותותחים על הספינה לאחר חילוץ הצוות, כדי להבעיר אותה.
בשנת 1956 מונה למפקד טייסת 113, טייסת אוראגן בבסיס חצור, ופיקד עליה במלחמת סיני. שנה אחר כך מונה למפקד בסיס חצור. במאי 1961 מונה לראש מחלקת אוויר ולסגן מפקד החיל.
מפקד חיל האוויר
כמפקד חיל האוויר פעל להחלפת המטוסים הצרפתיים (כמו המיראז' 3 והווטור) במטוסים אמריקניים (דוגמת ה־A-4 סקייהוק וה-F-4 פנטום), וקידם את פרויקט הפיתוח של מטוס קרב ישראלי שהפך מאוחר יותר למטוס הכפיר. במאי 1973 העביר את הפיקוד על החיל לבני פלד.
לאחר שחרורו
לקראת שחרורו מצה"ל ביקש הוד להתמנות למנכ"ל התעשייה האווירית, תפקיד שהיה מוחזק בידי מייסד החברה אל שווימר. לאחר שהובהר להוד שלא ניתן למנותו למנכ"ל, קיבל הוד משר הביטחון, משה דיין, הבטחה למנותו ליו"ר פעיל של התעשייה האווירית, אולם אל שווימר התנגד למינוי, שלאחר מלחמת יום הכיפורים ירד מהפרק.
במלחמת יום הכיפורים שירת כיועץ אווירי לאלוף פיקוד הצפון ולאלוף פיקוד הדרום. אחרי המלחמה מונה על ידי דיין לעוזר שר הביטחון. אולם לאחר כניסת שמעון פרס לתפקיד שר הביטחון, לאור היחסים ביניהם, נתבקש הוד לעזוב את התפקיד, והועבר להיות יועץ צבאי לשר הביטחון ואחראי לנושא פיתוח פרויקטים צבאיים. במהלך שנת 1975 הוא פרש גם מתפקיד זה ועבר לעסקים פרטיים. תחילה ביקש לייצג את אדגר ברונפמן בישראל.
בשנת 1976 הקים בשותפות עם מועצות הייצור את חברת ק.א.ל., אותה ניהל. הוד קיבל עם אשתו 49% ממניות החברה. באוגוסט 1977, בעקבות פרישת אל שווימר, עלה שמו של הוד לתפקיד מנכ"ל התעשייה האווירית, אולם שוב לא יצא המינוי אל הפועל. בנובמבר 1977 מונה הוד למנכ"ל חברת אל על, תוך שהוא מקבל על עצמו שלא לעסוק ביחסים בין אל על וק.א.ל..
בשנים 1977–1979 היה מנכ"ל חברת התעופה אל על. באפריל 1978 הושבתה אל על על רקע יחסי העבודה העכורים עם העובדים, דבר שגרם נזק כבד לחברה. באוקטובר 1978 התקיימה שביתה נוספת, ושמחה ארליך האשים בשביתה את הוד. ביולי 1979 התפטר מתפקיד מנכ"ל החברה בכותבו ש"הושלם שלב חשוב בקידום היעדים אליהם חתרתי - מוטב להסתפק בהישגים שהושגו ולהשאיר את השלמת המלאכה למישהו אחר".
לאחר מכן היה נציגה של חברת נורת'רופ בישראל. בבחירות לכנסת ה-11 בשנת 1984 היה גזבר מטה הבחירות של מפלגת יחד. בשנת 1986 פעל עזר ויצמן למנות את הוד ליו"ר התעשייה האווירית. הפעם, למרות התנגדות של שרים מהליכוד שלא רצו את הוד, המתנגד לפרויקט הלביא בתפקיד, יצא המינוי אל הפועל, ובשנים 1987–1993 כיהן הוד כיו"ר התעשייה האווירית. בשנת 1995 השלים לימודי דוקטורט במנהל עסקים מטעם אוניברסיטת פסיפיק וסטרן בלוס אנג'לס.
נפטר ב-29 ביוני 2003 לאחר מאבק בסרטן.
באביב 2007 נחנך אתר הנצחה לאלוף הוד הנקרא "מצפור הוד" בצומת אלומות והוא נקודת תצפית על ימת הכנרת ועל הרי הגולן.
בשנת 2013 נקרא על שמו רחוב בשכונת צהלה בתל אביב, בה התגורר רוב ימיו.
שליו גמבל
את שליו גמבל, ניתן לזהות בקלות בזכות ציצת הנוצות שעל ראשו, ומעטה הנוצות הקשקשי שעל חלק גופו התחתון. רוב גופו של שליו גמבל מכוסה נוצות אפורות, והזכר שונה מן הנקבה בכך שיש לו נוצות בצבע נחושת על החלק העליון של ראשו, פניו שחורים, ומעל עיניו יש לו פסים לבנים.
ממדיו של שליו גמבל - אורך כ-30 סנטימטר, ומוטת כנפיים של כ-35–40 ס"מ. הוא ניזון מעלים, עשבים וזרעים. שליו גמבל מתנייד בעיקר בהליכה מהירה. לעיתים רחוקות הוא מתעופף למרחק קצר, תעופה עם משק כנפיים מהיר ורעשני.
ברוב עונות השנה חי שליו גמבל חיי קהילה, והוא מתרכז בלהקות של פרטים בוגרים וצעירים. אולם, באביב (עונת הרבייה) נחלקים הלהקות לזוגות, וכל זוג הופך להיות תוקפני ביותר כלפי זוגות אחרים. שליו גמבל הוא מונוגמי ושומר אמונים לבן זוגו.
הנקבה מטילה בין 10 ל-15 ביצים בתוך קן פשוט מוחבא בתוך הצמחייה בדרך כלל בבסיסו של סלע או גזע עץ. האפרוחים בוקעים לאחר כ-21 ימי דגירה, ומיד לאחר הבקיעה הם מסתובבים עם הוריהם, ותרים אחר מזון. בתחילה ניזונים האפרוחים בעיקר מחרקים, אך ככל שהם מתבגרים מזונם מתבסס יותר ויותר על צמחים.
יחסי אוקראינה–ליכטנשטיין
יחסי אוקראינה–ליכטנשטיין הם יחסי החוץ בין אוקראינה וליכטנשטיין.
יחסים פוליטיים
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-6 בפברואר 1992. לראשונה מנהיגי שתי המדינות, הנשיא פטרו פורושנקו ואלויס, יורש העצר של ליכטנשטיין, נפגשו ב-17 בינואר 2017 בפורום הכלכלי העולמי, שם פורושנקו הביע תודה על העמדה העקרונית של ליכטנשטיין בתגובה להפרה על ידי רוסיה את שלמותה הטריטוריאלית של אוקראינה המצטרפת לסנקציות האיחוד האירופי, ותמיכה בהחלטות הרלוונטיות במסגרת האו"ם.
חיים קוגל
חיים קוּגֶל (כ"ג בניסן תרנ"ז, 25 באפריל 1897 – 4 בפברואר 1953) היה חבר הפרלמנט הצ'כוסלובקי, מפעילי תחיית הלשון העברית, נשיאהּ הראשון של המועצה המקומית של חולון ועם הכרזתה כעיר, ראש העירייה הראשון שלה.
ביוגרפיה
חיים קוגל נולד ב-1897 בעיר מינסק שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בירת בלארוס) לנחום ורייזל קוגל.
על הוריו של קוגל ידוע כי היו פעילים בתנועת חובבי ציון אשר ניהלו אורח חיים דתי. כשהיה חיים בן 13, גיל המצוות, ביקש מאביו לשלחו ללמוד בגימנסיה העברית "הרצליה" שביפו, אביו נעתר לבקשתו, וב-1912 החל את לימודיו כתלמיד מן המניין בגימנסיה "הרצליה".
ב-1914 חזר חיים לביקור הוריו במינסק, אך עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה נחסמה דרכו חזרה ארצה ולכן המשיך את לימודיו באוניברסיטאות קאזאן ויקטרינוסלב ומוסקבה. עם סיום המלחמה, סיים את לימודיו בפראג בירת צ'כוסלובקיה, שם קיבל תואר דוקטור לכלכלה ופילוסופיה.
פעילות ציבורית בגולה
חיים קוגל החל את דרכו בחיים הציבוריים עוד בתקופת לימודיו האקדמיים בפראג, שם היה מעורב בחיי הסטודנטים היהודים ובהגשת עזרה בתחומים שונים. לימודיו בגימנסיה "הרצליה" העלו את קרנו בעיני הקהילה היהודית בפראג והוא נתפס כמנהיג מוערך.
כמנהל הגימנסיה העברית
בגיל 27 הגיע קוגל לעיר מונקץ' ושם מונה לאחר זמן קצר למנהל הגימנסיה העברית בעיר. כמנהל הגימנסיה הפגין קוגל טוב לב ואכפתיות. בפורים 1926 הוזמנו מורי הגימנסיה לחגוג את החג בביתו של קוגל, מנהל הגימנסיה. אף על פי שלא קיבלו המורים את משכורתם זמן רב, שמחה רבה הייתה בביתו, ומבין החוגגים היה מורה אחד שפניו קדרו מאוד מכוון שעליו היה לשלם שטר מסוים וכסף לא היה לו. כשנשאל המורה מדוע קדרו פניו ענה כי "הרי לא רק אני שלא קיבלתי משכורת, כולנו לא קיבלנו, השעה היא שעת דחק...". האותיות "דחק" הן ראשי תיבות: ד"ר חיים קוגל. קוגל עצמו, שהבין את הרמז הדק, הלך למחרת ופרע את שטרו של אותו מורה.
חרף האהדה מבית, היה עליו להאבק במתבוללים ובאנטי-ציונים. האנטי-ציונים היו יהודים חרדים מזרם האורתודוקסיה הקיצונית, שהטילה חרם על הגימנסיה מכוון שראתה בה "בית-טומאה שעלול להמיט שואה על בני ישראל כשרים בגלל חילול קודשי תורתנו".
דוגמה לקשיים מבית נמצא בעת נאום שנשא, בו דרשו הדתיים שיחבוש כובע לראשו. אולם קוגל סירב לחבוש כובע כיוון שדגל בחופש מצפון דת. מאז נאום זה, התמיד קוגל בסירובו לחבוש כובע בעת נאומיו.
פרשת הכובע הייתה תחילתה של עוינות ממושכת בין הציונים לחרדים במונקץ'. מקרה נוסף היה החרם שהטילו החרדים על הגימנסיה, כאשר הונחה אבן הפינה לבניין הקבע ב-17 באוגוסט 1924. חסידי הרבי ממונקץ' ששהו בבית הכנסת, תקעו בשופרות והדליקו נרות שחורים, הרב חיים אלעזר שפירא הכריז חרם על הגימנסיה ועל ההורים של הילדים שעזרו לציונים.
כעבור 8 שנים החל קוגל לראות את פירות עבודתו הרבה, עם צאת החוברת המיוחדת לציון המחזור הראשון בגימנסיה כתב:
בפרלמנט הצ'כוסלובסקי
ב-1931 נבחר קוגל כחבר מרכז "המפלגה היהודית" וכארבע שנים לאחר מכן נבחר כציר לפרלמנט הצ'כוסלובקי בפראג כנציג המפלגה. גם בתפקידו זה התבלט קוגל כמגן הציונות וזכויות היהודים. מנגד התקוממו רבים למינוי זה כמו הרבי ממונקץ', הרוויזיוניסטים וההונגרים הלאומנים שיצאו נגד "המפלגה היהודית" ובייחוד נגד קוגל עצמו. במשך כהונתו בפרלמנט חשף קוגל את העוני הרב בקארפאטורוס (חבל ארץ בצ'כוסלובקיה) ובמיוחד את העוני היהודי, לאור העובדה שהיהודים עצמם הואשמו במצב הקשה.
קוגל תמך בעלייה לארץ ישראל, הוא פעל למען הכשרת הנוער היהודי בחקלאות ובהתיישבות יהודית בארץ ישראל. את עמדתו בנוגע לעליה ארצה הביע בנאום אותו נשא בפרלמנט הצ'כוסלובקי:.
בארץ ישראל
ב-1938 נחתם הסכם מינכן ולאחר מכן אף סופח חבל הסודטים על ידי גרמניה הנאצית. ב-15 במרץ 1939 פלש הצבא ההונגרי, בעידודה של גרמניה לחבל קארפאטורוס, והיהודים בחבל זה סבלו מהשפלות והתנכלויות עד 1944, בה הועלו כל יהודי הקהילה על רכבות לעבר מחנות ההשמדה שבפולין. סיפוח קארפאטורוס להונגריה שם קץ לחינוך היהודי בחבל ארץ זה. קוגל ומשפחתו החליטו לעבור לבירה פראג. הציר הרוסי בפרלמנט הצ'כי היה ידיד וחבר קרוב של קוגל, הוא זה שהזהיר אותו בפני פלישת גרמניה הנאצית לצ'כוסלובקיה וביקש ממנו להגר למקום אחר, משם עלו ארצה בפברואר 1939.
בהגיעם ארצה התגוררו תחילה בתל אביב, לאחר מספר חודשים בחוסר מעש החל קוגל לעבוד בהסתדרות הפקידים, בנו שמואל, העיד לא פעם כי אביו חש חוסר סיפוק מעבודה זו. מי שבא לעזרתו של קוגל היה יוסף שפרינצק, מזכיר ההסתדרות דאז ולימים יושב ראש הכנסת הראשונה, שהביא את קוגל להיות נשיא המועצה המקומית חולון.
כינון החוקה
בראשית ימיה של המועצה, עוד לפני שנבחר קוגל, החליטו חבריה על כינון חוקה לחולון שבין השאר תנהיג מיסוי פרוגרסיבי מהתושבים ותגדיל את מספר התושבים להם ניתנת זכות בחירה. לחוקה זו קמו מתנגדים רבים מימין הפוליטיקה שכן עד עתה היו השכונות חופשיות מכל מיסוי, ואילו הזרמים מהשמאל יצאו להגנתה של חוקה זו. הגוש האזרחי במועצת כפר סבא הגיש תזכיר בנדון לשלטונות המנדט, העיתונות יצאה במאמרי מערכת, חלקם בעד וחלקם נגד. העיתון "הבוקר" יצא נגד החוקה בטענה כי זו נתקבלה על ידי השמאל, ששוללת את הזכות האוטונומית של נבחרי התושבים וכי שיטת המיסוי החולונית "מטרתה לערער את היסודות הצודקים הקיימים של המושבות". מנגד, עיתון "דבר" יצא להגנת חולון בטענה כי חוגי הימין מתנגדים לחוקה זו מכוון שהיא תרחיב את חוג התושבים הרשאים להשתתף בבחירות, תנהיג מיסוי פרוגרסיבי ותגביל את סיכויי המיעוט לשלוט ברוב בעזרת גורמי חוץ. חוגי הימין חששו מכך שבעקבות חולון יאמצו רשויות מקומיות אחרות חוקה זו ועל כך התנגדו לה.
עם השלמת החוקה ולקראת הקמת המועצה ב-8 ביולי 1940 התקיימו בחירות לנשיאות המועצה, והוחלט כי האיש המתאים לתפקיד זה הוא חיים קוגל מפאת היותו איש עבודה שאינו מעורה במאבקים הבין-שכונתיים. ישיבה חגיגית של המועצה התקיימה ב"קפה סבוי" בחולון, ב-8 ביולי 1940. המועצה החלה בעבודתה המעשית ב-20 באוגוסט 1940 והעבירה לרשותה את כל השירותים מה-1 באוקטובר אותה שנה.
קוגל נפטר בראשית חודש פברואר 1953, לאחר שלקה בשטף דם במוחו. בן 56 במותו. הוא הותיר את אשתו שרה רבקה לבית גרינוואלד, שלה היה נשוי מ-1926, ושלושה ילדים: אסתר שפיכלר, שמואל בנימין ויהודה.
קישורים חיצוניים
הנצחתו:
Smeg (מכשירי חשמל)
היסטוריה
חברת סמג, נוסדה בשנת 1948 על ידי ויטוריו ברטזוני כחברת אמייל ועיבוד מתכת. החברה משמרת את זיכרון הפעילות שבוצעה במקור בראשי התיבות Smalterie Metallurgiche Emiliane Guastalla.
במהלך שנות ה-50, רקע עיבוד המתכת של החברה לווה בייצור מכשירי הבישול הראשונים שלה. בשנת 1956 הציגה החברה את "אליזבת", מראשוני תנורי הגז המצוידים בהצתה אוטומטית, שסתום בטיחות בתנור ובעל תוכניות שונות.
בשנות ה-60 החלק שיווק מכונת הכביסה הראשונה של סמג, ה"לאדה", ולאחר מכן החל שיווק מדיח הכלים "ניאגרה" בקוטר 60 ס"מ בעל יכולת העמסה של 14 מקומות לכלים.
בשנת 1971 החלה החברה בייצור כיריים ותנורים מובנים.
פעילויות אחרות
לאחר שהחלה בתחום עיצוב הבית, נכנסה סמג מאוחר יותר לשוק המסחרי. Smeg Food Service מייצרת מכשירי חשמל לשוק המלונאות, המסעדות והקייטרינג, וסמג מכשירים מספקת ציוד חיטוי לבתי חולים ולרופאי שיניים.
עסקים
התכנון והייצור של מכשירי סמג מרוכזים בארבעה מפעלים שבסיסם בצפון איטליה, כל אחד מתמחה בסוג מסוים של מכשיר. לסמג חברות בת ברחבי העולם, משרדים בחו"ל ורשת מכירות נרחבת. סמג פיתחה קולקציית מוצרים בשיתוף אדריכלים ומעצבים, כולל גידו קנאלי (שגם עיצב את מטה החברה בגוסטלה), מריו בליני, רנצו פיאנו, פילפלד, דולצ'ה וגבאנה, פאול קלה, מיקי מאוס (דיסני), סנופי, פיאט, קוקה-קולה מארק ניוסון ועוד.
מכשירי FAB בסגנון רטרו
בשנת 1997, סמג הוציאה את המקררים שלהם בסגנון רטרו. המקרר המיוצר במספר צבעים, דגם ה-FAB28 נושא את כיתוב ה-SMEG הייחודי, דלתות מעוקלות עמוקות וידית שמנמנה שמזכירה את שנות ה-50.
גרסאות מקרר-מקפיא באו בעקבותיו ואפשרויות הצבע הורחבו לורוד, צהוב, כתום וליים בתוספת מהדורות מיוחדות, כולל דלת בעיצוב של של יוניון ג'ק.
בשנת 2014, סמג הרחיבה עוד יותר את מגוון סגנונות FAB שנות ה-50, עם אוסף של מכשירי חשמל ביתיים קטנים כגון טוסטרים וקומקומים.
אהבת הדסה
אהבת הדסה הוא אחד משיריו של רבי שלום שבזי, מגדולי חכמי ומשוררי תימן, החתום באקרוסטיכון "אלשבזי משתא". זהו שיר חתונה אליגורי, שתוכנו כיסופים לגאולה. שיר זה הוא אחד משירי אהבה רבים בין אלהי ישראל לעמו.
תוכן השיר
ה"אני" בשיר מסמל את עם ישראל המשתוקק ל"הדסה" היא השכינה, המשורר משתמש בדימוי 'הדסה' בשיריו להקשרים נוספים כמו עם ישראל שנמשל להדס משולש (עם ישראל, התורה, והאל), או ככינוי המובא במדרשים לאסתר המלכה, כזיכרון גאולת ישראל בימי אחשורוש על ידיה.
לדעת הרב מרדכי יצהרי שיר זה מבטא דווקא את אהבת עם ישראל (האני) לארץ ישראל המשולה להדסה, לפי פירושו השיר מדבר אך ורק על נושא זה, ובכך ממשיל המשורר את עם ישראל וארצו לחתן וכלה המתאחדים זה עם זה.
אהבת הארץ ושיבת ציון הם מוטיבים בולטים בשיריו של שבזי, ביטוי לכך נמצא באגדה לפיה כל ערב שבת היה מהלך בדרך נס לארץ ישראל, ובמוצאי שבת היה חוזר לתימן
בפיוט נרמז על גירוש מוזע (=זמן שרידנו), גלות שכילתה כמחצית מיהודי תימן, וכמו כן את האיסור השלטונות בתימן לעליה לארץ ישראל (=לו יש רשות). לקראת סוף הפיוט מוצא המשורר נחמה בלימוד התורה וקיום המצוות.
הפיוט בנוי מ-12 בתים, כנגד 12 שבטים.
בפולקלור
הרב שלמה קורח בחר לשיר שיר זה לבקשת רבו אהרון קוטלר, בעת עריכת ליל הסדר בישיבת לייקווד בשנת תש"כ.
ז'וליו טבארש
ז'וליו קרולינו טבארש (בפורטוגזית: Júlio Carolino Tavares; נולד ב-19 בנובמבר 1988 בטרפאל שבכף ורדה) הוא כדורגלן מכף ורדה המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל-פייסלי מליגת העל הסעודית ובנבחרת כף ורדה.
קריירת מועדונים
טבארש החל את הקריירה המקצוענית שלו בבורק-אן-ברס פרונה מהליגה הרביעית בצרפת.
בין השנים 2012–2020 שיחק בדיז'ון, ששיחקה בהליגה הצרפתית השנייה ובליגת העל הצרפתית, וערך במדיה 243 הופעות ליגה, בהן הבקיע 69 שערים.
ב-14 בספטמבר 2020 חתם באל-פייסלי מליגת העל הסעודית.
קריירה בינלאומית
ב-14 בנובמבר 2012 ערך טבארש את הופעת הבכורה שלו בנבחרת כף ורדה, בהפסד 1-0 לנבחרת גאנה במשחק ידידות. ב-15 בנובמבר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-1 על נבחרת ניז'ר במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2015.
הוא נכלל בסגל נבחרת כף ורדה בטורניר גביע אפריקה לאומות 2021.
STS-35
STS-35 הייתה המשימה העשירית של מעבורת החלל קולומביה וה-38 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, ששוגרה ב-2 בדצמבר 1990, ונמשכה קרוב לתשעה ימים. המטרה העיקרית של של המשימה הייתה בניצול מכשירים של ספייסלאב.
תיאור המשימה
במקור המשימה הייתה מתוכנת לשנת 1986 אך הוחלט לדחות אותה בעקבות אסון צ'לנג'ר. מעבורת החלל קולומביה הגיע לכן שיגור בסוף אפריל 1990 במטרה לבצע שיגור ב-16 במאי. במהלך הכנות התברר שקיימת דליפה במערכת קירור. התיקון דרש חזרת המעבורת לאגף הטכני. היא חזרה לכן שיגור ב-9 באוגוסט. במהלך הכנות התגלו בעיות טכניות והיה צורך בתיקונים נוספים. בסופו של דבר יעד לשיגור היה 30 בנובמבר. הוא נדחה למספר ימים כדי לאפשר תצפיות טובות יותר במהלך הטיסה. השיגור בוצע ללא בעיות ב-2 בדצמבר.
הצוות החל בביצוע תצפיות על גרמי השמיים בעזרת מכשירים שהותקנו בספייסלאב. צוות התחלק ש-2 משמרות. תצפיות בוצעו בעל-סגול וקרני רנטגן תוך שימוש ב-4 טלסקופים שהיו ברשות הצוות. במהלך הטיסה בוצעו תצפיות על 130 גרמי שמיים.
לאור צפי למזג אוויר קשה באזור הנחיתה, משימה קוצרה ביום ונחיתה בוצע ב-10 בדצמבר בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
שמעון בן-דוד
שמעון בן דוד (1936 - 29 באוגוסט 2016) היה קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, פיקד על עוצבת כידון ועל הג"א בפיקוד המרכז.
ביוגרפיה
בן דוד נולד וגדל בלוב. עלה לישראל לאחר הקמת המדינה, ב-1955 התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים. שימש מפקד סוללה וסגן מפקד גדוד 402. במלחמת ששת הימים שימש סגן מפקד גדוד 871, שסיפק סיוע ארטילרי לחטיבה 45 בקרבות בעמק דותן וברמת הגולן. במלחמת ההתשה פיקד על גדוד 403 שנלחם בגזרת קו בר-לב. ב-1972 שימש ראש ענף אימון יחידות במפקדת קצין תותחנים ראשי ומונה להקים את מתקן עבדת, שישמש כמתקן אימונים ליחידות המילואים של התותחנים.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על גדוד 436, גדוד מילואים באגד 214 שהפעיל תומ"תים 155 מ"מ. לאחר גיוס הגדוד והגעתו לחזית המצרית, שימש מפקד הסיוע החטיבתי של חטיבה 14. במהלך הקרבות נפצע פעמיים אך סירב להתפנות עד להפסקת האש. לאחר המלחמה עוטר בצל"ש אלוף.
בפברואר 1974 מונה למפקד התותחנים הפיקודי בפיקוד המרכז, ביוני 1975 מונה למפקד עוצבת כידון ושירת בתפקיד עד אוגוסט 1977. לאחר לימודים באוניברסיטת בר-אילן מונה ב-1979 לראש מחלקת בירור אצל נציב קבילות החיילים. במאי 1981 מונה לסגן מפקד הג"א בפיקוד המרכז ובין ינואר 1982 לאוקטובר 1984 שירת כמפקד הג"א מרכז. לאחר מכן שירת כנספח צבאי בקניה.
לאחר שחרורו שימש יועץ לגזבר הסוכנות היהודית מאיר שטרית ומנהל ועדת העזבונות במשרד המשפטים.
ב-29 באוגוסט 2016 נפטר ממחלה ונקבר במושב כוכב מיכאל.
LADSPA
LADSPA (ראשי תיבות של "Linux Audio Developers Simple Plugin API") הוא תקן לטיפול במסנני ואפקטי קול, המופץ תחת הרישיון הציבורי הכללי המוקטן של גנו.
במקור יועד ללינוקס לאחר הסכמה כללית ברשימת הדיוור האלקטרונית של המפתחים, אך מתאים כיום גם לפלטפורמות אחרות. קיים במיזמי תוכנות עריכת קול חופשיות רבות, וזמינים תוספי LADSPA רבים. LADSPA קיים בעיקר כקובץ כותרת שנכתב בשפת התכנות C.
קיימים התקני תוספי אודיו רבים, ורוב הסינתיסייזרים ותוכנות עריכת הקול הגדולות המודרניות נתמכים. אחד מהתקנים הידועים יותר הוא Steinberg Cubase המשתמש ב-VST.
LADSPA הוא יוצא דופן, בכך שהוא מנסה לספק רק את החלק המשותף הגדול ביותר של תקנים אחרים. משמעות הדבר הוא שהיקף התקן מוגבל. תוספים שנכתבו המכילים אותו, מאפשרות הטמעה קלה יחסית במערכות אחרות. התקן השתנה מעט מאוד עם הזמן, כך שבעיות תאימות הן נדירות.
DSSI מרחיב את LADSPA לשימוש גם בתוספי התקנים.
LV2 הוא המחליף של LADSPA ומבוסס עליו, אך מאפשר הרחבה ביתר קלות.
ביקורת מסעדות
מבקר מסעדות הוא אדם שמתוקף תפקידו מתארח במסעדות שונות, נותן להן ציון על פי קריטריונים מקובלים ומפרסם את ממצאיו. מבקר מסעדות מתייחס בדרך כלל לטעם למחיר ולשירות אך גם לפעמים לעיצוב המסעדה.
פעילות
מבקר המסעדות יכול לפעול מטעם עיתון, אתר אינטרנט, תוכנית טלוויזיה או מגזין. בדרך כלל ביקורת המסעדות היא עיסוק נוסף ולא העיסוק המרכזי של מבקר המסעדות (במקרים רבים מבקר המסעדות הוא עיתונאי) אך לרוב מבקרי המסעדות השכלה קולינרית כלשהי או לפחות הבנה מעמיקה בנושא.
מבקר המסעדות יכול להיות מוכר או אלמוני, וישנם מבקרי מסעדות המעדיפים לפרסם את ביקורתם תחת שם עט, וזאת כיוון שמבקר המסעדות אמור לתת ביקורת ללא משוא פנים, אך במידה ובעל המסעדה או צוות העובדים יזהו אותו - עלולה המסעדה לתת לו יחס מועדף ולהקפיד במיוחד על המזון המוגש לו, וכך תאבד הביקורת מהאמינות שלה.
ישנם מקרים לא מעטים של "ביקורת מסעדות מוזמנת" או אף פרסומת המתחזה לביקורת מסעדות.
פוש
{{פירושונים| אישים:
ביקורת מסעדות
היסטוריה
מבקר המסעדות הראשון הוא גרימו דה לה רנייר שנולד ב-1758 ובשנת 1803 הוציא לאור את "אלמנך הגרגרנים" (בצרפתית: l'almanac des gourmands), מדריך מסעדות שמיפה את בתי האוכל הטובים ביותר בפריז.
פוש
ראו גם
}}
ביקורת מסעדות
מבקרי מסעדות בעולם
שני מדריכי המסעדות המפורסמים בצרפת ובעולם כולו, מישלן וגו-מיו, מעסיקים מבקרי מסעדות אנונימיים במטרה למפות את המסעדות, אותן המגזין מבקר.
מבקרי מסעדות בישראל
בישראל תחום ביקורת המסעדות אינו מפותח כמו בחו"ל, יש מעט מבקרי מסעדות שזהו עיסוקם המרכזי או העיסוק שפרסם אותם. מבקרי מסעדות נודעים בישראל:
עם התפתחות האינטרנט, נפתחו אתרי מסעדות או פורומים לביקורת מסעדות שבהם הגולשים יכולים לבקר ולדרג בעצמם את המסעדות, וכך למעשה כל גולש יכול להפוך למבקר מסעדות מטעם עצמו.
חירות חיובית
חירות חיובית היא מונח או תפישה בפילוסופיה פוליטית. הוזכרה ונותחה לראשונה כתפישה נפרדת של החירות על ידי תומאס היל גרין, אך תיאורה החשוב ביותר הוא פרי-עטו של ישעיה ברלין. תפישה זו מתייחסת להזדמנות או ליכולת של היחיד לפעול למען הגשמה-עצמית; זאת בניגוד לתפישת החירות השלילית, שמתייחסת לחופש מכפייה.
חירות חיובית מתוארת לעיתים קרובות כחופש להשיג מטרות מסוימות, ואילו חירות שלילית כחופש מכפייה חיצונית. החירות החיובית מודגשת על ידי אנשי השמאל, ואילו החירות השלילית חשובה במיוחד לאלה שנוטים לליברטריאניות. יחד עם זאת, הרוב בשני צידי המתרס הפוליטי מסרב להכיר בחשיבותה ואף בעצם קיומה של ההבחנה בין שתי החירויות. ג'רלד מק'קלום, למשל, מאמין שברלין טעה ושקיימים בחברה מכשולים נוספים לחירות חוץ מאמצעי הכפייה או המניעה שננקטים על ידי השלטונות או פורעי-החוק. לטענתו, ה"חופש" שברלין התייחס אליו אינו חופש כלל.
בקרב הימנים, חלק מן השמרנים מאמצים צורות מסוימות של חירות חיובית. למשל, פוריטנים, כמו קוטון מאדר, התייחסו בכתביהם לעיתים קרובות לחירות, אך התמקדו בחופש מחטא (דחפים מיניים וכדומה); למען חופש כזה, הפוריטנים אף היו מוכנים לוותר על חופש מממשל ולהכיר בחשיבותה של חירות חיובית – חירות כתנאי חיובי לפעילות רצונית ולא כחופש ממגבלות מכוונות שמוטלות עליה. אנרכיסטים ואחרים בשמאל רואים את החירות החיובית והחירות השלילית כתלויות זו בזו ולכן כבלתי-ניתנות להפרדה.
ישעיה ברלין הפגין חשדנות רבה כלפי חירות חיובית תוך כדי תיאורה. לטענתו, הרדיפה אחרי חירות חיובית יכולה להוביל למצב, שבו המדינה תכתיב לאזרחיה דרך חיים מסוימת, שלדעתה היא הרציונלית ביותר ולפיכך האזרחים צריכים להשתוקק אליה ללא קשר לרצונותיהם הממשיים.
מגיניה של החירות החיובית טוענים שההשלכות הטוטליטריות לא מתחייבות ממנה ושיש הבדל גדול בין ממשלה המספקת לאזרחיה חירות חיובית לממשלה המתיימרת לקבל בשבילם החלטות. לדבריהם, כל ממשלה דמוקרטית שתתמוך בחירות חיובית לא תיתקל בבעיות שתוארו על ידי ברלין, משום שממשלה כזו לא תהיה במעמד שיאפשר לה להתעלם מרצונותיהם של בני-האדם או החברה. בנוסף לכך, רבים בשמאל רואים בחירות חיובית ערובה לשוויון זכויות בתחומים כמו חינוך ותעסוקה. הם גם חושבים שחירות חיובית מגינה מפני אפליה; ניתן למשל לראות כחירות חיובית את זכותה של אישה לקבל בראיון עבודה אותו יחס שגבר זוכה לו.
ולנטינה קורטז
ולנטינה קורטז (באיטלקית: Valentina Cortese; 1 בינואר 1923 – 10 ביולי 2019) הייתה שחקנית קולנוע איטלקייה, זוכת פרס באפט"א ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1974 על הופעתה בסרט "לילה אמריקאי".
ביוגרפיה
קורטז נולדה במילאנו. החלה את דרכה בקולנוע האיטלקי ובסרט הפשע האמריקאי "כביש הגנבים". התפרסמה לראשונה באמצע שנות ה-50 בסרטו הקלאסי של ג'וזף ל. מנקייביץ' "הרוזנת היחפה" בתפקיד אלנורה אחותו של הרוזן פאבריני, בדרמת השואה של רוברט וייז "הבית שעל גבעת הטלגרף" ובסרטו של מיכלאנג'לו אנטוניוני "הידידות" עליו זכתה קורטז בפרס הקולנוע האיטלקי רצועת הזהב. ב-1965 הופיעה בסרטו של פדריקו פליני "ג'ולייטה של הרוחות" בתור ולנטינה חברתה של ג'ולייטה בולדריני (ג'ולייטה מזינה).
ב-1974 זכתה קורטז בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה על הופעתה בסרט הצרפתי "לילה אמריקאי" בו גילמה את כוכבת הקולנוע האלכוהוליסטית סברין. קורטז הייתה מועמדת על הופעתה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, אינגריד ברגמן שזכתה בפרס באותה השנה התנצלה בנאום הזכייה שלה והודתה שקורטז הייתה צריכה לזכות במקומה.
ב-1977 שיחקה בהפקת הטלוויזיה האנגלו-איטלקית המרשימה "ישו מנצרת" בתור הנסיכה היהודייה הרודיאס. ב-1988 השתתפה בקומדיית ההרפתקאות של טרי גיליאם "הרפתקאות הברון מינכהאוזן" בתור מלכת הירח אדריאן.
יוסף שלום אלישיב
הרב יוסף שלום אלישיב (א' בניסן ה'תר"ע, 10 באפריל 1910 – כ"ח בתמוז ה'תשע"ב, 18 ביולי 2012), היה למדן אוטודידקט ופוסק הלכה נודע. הנהיג את הציבור הליטאי לאחר פטירת הרב שך.
תולדות חייו
לאחר עלייתו לארץ ישראל למד תורה באופן עצמאי בבתי מדרש בירושלים. נהג להתייעץ בנושאים הלכתיים עם הרב קוק ולהשתתף בסעודה שלישית שנערכה בביתו. בכ"ח באדר שנת תר"ץ (1930), בגיל 20, נישא לשיינה חיה, בתו של הרב אריה לוין (נפטרה בי' בתמוז תשנ"ד (19 ביוני 1994)). הרב קוק שידך את בני הזוג ועודד את הרב לוין להסכים לשידוך. הוא אף סידר את חופתם. הרב קוק גם היה הסנדק של בנם הבכור, משה. בשנת תרצ"ח (1938) הוא הוסמך לרבנות על ידי הרב זליג ראובן בנגיס, ראב"ד העדה החרדית בירושלים.
משנת ת"ש (1940) נמנה עם רבני בית המדרש "אוהל תורה" שבראשות הרב שמואל יצחק הילמן. הרב אלישיב כיהן במשך שנים רבות, מיום פטירת אביו, כרב בית הכנסת "תפארת בחורים" בשכונת מאה שערים בירושלים. הוא השתתף בתפילות בית הכנסת ומסר בו שיעור גמרא מדי יום. עם זאת, לא מילא את התפקידים המקובלים של רב בית כנסת, כגון נשיאת דרשות שבת הגדול ושבת שובה, מכירת חמץ של מתפללי בית הכנסת וכדומה. בעשור הראשון של המאה ה-21, עקב חולשתו של הרב אלישיב, עבר להתפלל בבית כנסת במבנה יביל שהוצב במיוחד בסמוך לביתו, ובו מסר את השיעור.
בראשית ימי המדינה מונה הרב אלישיב למשרת רב העיר רמלה, אך לאחר זמן קצר התפטר מתפקידו. בח' בכסלו ה'תשי"א (3 בדצמבר 1950) מונה בידי הרבנים הראשיים לישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל לדיין בבית הדין הרבני האזורי בירושלים לאחר שהגיש לרב הרצוג תשובה בהלכות עגונות, שהרשימה את הרב הרצוג. בהמשך מונה לדיין בבית הדין הרבני הגדול, תחילה במינוי זמני לתקופה של כחודשיים בתשט"ו, בכ"ג בתמוז תשט"ו (18 באוגוסט 1955), ובמינוי קבוע החל מו' באייר ה'תשט"ו (17 באפריל 1956). הוא כיהן במשרה זו עד ז' בחשוון ה'תשל"ג (15 באוקטובר 1972). הרב אלישיב כיהן גם כיו"ר הוועדה הבוחנת של הרבנות הראשית לישראל לעניין מתן תעודות כושר לדיינות.
בעקבות היבחרו של הרב שלמה גורן לרב הראשי לישראל ולנשיא בית הדין הרבני הגדול, ובעקבות פולמוס פסק דין האח והאחות, פרש הרב אלישיב מבית הדין. עם זאת, הורה לאחרים שלא לפרוש מהרבנות במקום שלא נבחר מועמד ראוי בעיניו.
לאחר פטירת הרב שך היה למנהיג הרוחני של הציבור הליטאי בישראל ולסמכות העליונה של מפלגת דגל התורה.
דרך לימודו
הרב אלישיב היה אוטודידקט שלא רכש את השכלתו בלימוד מסודר בישיבות, לא בחו"ל ולא בארץ ישראל, אלא בעיקר על ידי לימוד עצמי. את המסורת בפסיקת הלכה קיבל בעיקר אצל רבי שמשון אהרון פולנסקי מטפליק, אצל הרב זליג ראובן בנגיס ואצל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
הוא התייחד בהתמדתו, ועד שנותיו האחרונות נהג לישון שלוש שעות ביממה, מ-11 ועד 2 בלילה. שאר שעות היממה (מלבד תפילות וארוחות) הוקדשו ללימוד. הוא התרחק מפעילות ציבורית ואף לביתו כמעט ולא הקדיש זמן.
קשה לקבל אינדיקציה ברורה לדרך לימודו, משום שמסר רק שיעור שמיועד לבעלי רקע תורני בסיסי, ורק בעקבות דרישה ציבורית העלה מעט את רמת השיעור. עם זאת ככל הנראה התמקד בפירוש הטקסט שלפניו ונמנע מניתוחים מופשטים.
מנהיגותו
סגנון התנהלותו של הרב אלישיב היה מסוגר: הוא לא הרבה להופיע בציבור, לא נאם באירועים שבהם הופיע ולא כתב ספרים (למעט ספרים שהוציאו בשמו תלמידיו). בעת הקמת מועצת גדולי התורה של דגל התורה התבקש הרב אלישיב להצטרף כחבר מן המנין אולם לאחר סירובו הורה הרב שך לצרפו כ"חבר בעל דעה", דהיינו כמי שיש להתחשב בעמדתו גם אם לא השתתף בישיבות, לצד חתנו הרב קניבסקי, בפועל הוא עמד בראש אחת מישיבות המועצת בשנת תשס"ג, שנערכה בבית חתנו הרב עזריאל אויערבך בעת ששהה שם למנוחה.
הנהגתו הייתה שמרנית. התנגד לשילוב לימודים אקדמיים בסמינרים לבנות ולהארכת שנות הלימודים בהם. התנגד להידברות בין חרדים לחילונים במסגרת אמנת כנרת.
בשנת תשנ"ט, קיבלו מנהלי המרכז החרדי להכשרה מקצועית מקבוצת רבנים, לאחר שנועצו ברב אלישיב וברבנים נוספים, מכתב תמיכה להפעלת לימודים לגברים, לתואר באישור המל"ג למקצועות המחשב, חשבונאות ומינהל, בתנאי שלא ישולבו בהם תכנים של הגות ומחשבה "או כל לימוד שיש בו נגיעה לאפיקורסות". אולם, בשנת תשע"ב פורסם ביתד נאמן מכתבו כנגד מוסדות להכשרה מקצועית ואקדמית, בנימוק שיש בכך החדרה של רוח ההשכלה לתוך הציבור החרדי: נאבק בשימוש בהיתר מכירה בשנת השמיטה, תוך עימות חריף עם הרב הראשי אליהו בקשי דורון.
בפרשת הקברים בפסגת זאב בירושלים פסק על פי תשובתו של בעל "חוות יאיר" שבמקרים מסוימים ניתן לפנות קברים לצורך דרך הרבים. הפסיקה הובילה למתיחות בין תומכי הרב אלישיב הליטאים לבין חוגי העדה החרדית ואתרא קדישא.
בזכות מעמדו, להסכמתו הייתה חשיבות רבה. בין השאר, הסכמתו לש"ס שוטנשטיין, הועילה לקבלתו ותפוצתו של ש"ס מבואר זה בקרב המגזר החרדי (לעומת תלמוד שטיינזלץ, שלא התקבל בציבור החרדי). בשנותיו האחרונות מיעט במתן הסכמות לחיבורים תורניים.
בשנת 2011, בביקור של שרת החינוך לימור לבנת אצלו אמר כי יש לעצור תקצוב מוסדות חינוך המפלים תלמידות ספרדיות. במכתב למנהלי הסמינרים כתב:. לשם כך הוא הקים ועדת רבנים והורה למנהלי הסמינרים להישמע להם.
בוויכוח על השליטה בישיבת פוניבז' עמד לצדו של הרב שמואל מרקוביץ. בשנת 2010 פרסם מכתב תמיכה בישיבת גרודנא שפונתה ממקומה בצו בית המשפט, ויצא נגד הליכתם לערכאות של התובעים.
עמדותיו הפוליטיות
מעורבותו הראשונה בתחום הפוליטי הייתה ב-1988, כאשר תמך ברב שך בהקמת מפלגת "דגל התורה". בשנים שבהן היה הרב שך מעורב בפוליטיקה, הייתה השפעתו של הרב אלישיב בפוליטיקה הארצית משנית. בפוליטיקה הירושלמית הייתה לו השפעה רבה, ובשנת 1993 עמד מאחורי הברית שכרתו החרדים עם אהוד אולמרט, בהתמודדותו מול טדי קולק על ראשות העיר ירושלים.
בשנת 1992, לאחר כינונה של הממשלה בראשות יצחק רבין ומינויה של שולמית אלוני לשרת החינוך והתרבות, חתם על קול קורא יחד עם הרב שך והרב שלמה זלמן אוירבך האוסר על כניסה לממשלה.
בכמה מקרים נקט הרב אלישיב במדיניות של "שב ואל תעשה". כך למשל בעת שהוקם הנח"ל החרדי מחדש בסוף שנות ה-90 התנגד לו הרב אלישיב אך לא יצא בפומבי נגדו, דברים ברוח זו פורסמו בתקופה זו בעיתון יתד נאמן, כל זאת בדומה לעמדת הרב שטינמן ובניגוד לעמדת רבנים אחרים בעיקר מחוגי העדה החרדית ונטורי קרתא שסברו שיש להילחם בהקמת מסלול זה.
עם פטירתו של הרב שך, בשנת 2001, ירש הרב אלישיב את מקומו כמנהיג הציבור הליטאי ומפלגתו "דגל התורה", ולצדו בלט הרב אהרן לייב שטיינמן. על אף שכוחה האלקטורלי של "דגל התורה" לא עלה עד לפטירתו מעל שני מנדטים, השפעתו של הרב אלישיב אפשרה לו להיות בעל המילה האחרונה בכל הקשור לפוליטיקה החרדית ולהתנהלות החרדים מול החילונים.
כשהצטרפה המפד"ל לממשלת ישראל השלושים בראשות אריאל שרון ב-2003, שהייתה חברה בה גם מפלגת שינוי, הרב אלישיב הוציא הודעה חריפה ביותר כנגדה וכנגד מנהיגיה.
בתחילת 2005 עמד במוקד תשומת הלב הציבורית, כאשר בידו היה להכריע האם דגל התורה תיכנס לממשלה המקדמת את תוכנית ההתנתקות. לאחר שהובטח לו שתוכנית הליבה לא תיושם בבתי ספר חרדיים, הוביל את ההסכמה לכניסה לממשלה בהתייעצות עם חברי מועצת גדולי התורה, על אף לחצים גדולים שהופעלו עליו מצד חוגי הימין.
הרב אלישיב הביע את התנגדותו לתוכנית ההתנתקות והוא הורה לחברי הכנסת של "דגל התורה" להצביע נגד התוכנית. בתקשורת פורסם כי נימק זאת ברצון להעביר מסר לציבור כי "אנחנו לא בעד גירוש יהודים, אנחנו אוהבים את ארץ ישראל". בהצבעה האחרונה בנושא בכנסת הוסיף גם כי "מדובר בפיקוח נפש". הוא הורה לחבר הכנסת אברהם רביץ, נציגו בוועדת חוקה, חוק ומשפט, להצביע עם האופוזיציה בעד ההצעה למשאל עם על ההתנתקות, למרות איומים מספסלי השמאל בכנסת, כי ינצלו את החוק התקדימי כדי לערוך משאלי עם גם בענייני דת ומדינה. עם זאת, הורה שלא לעזוב את הקואליציה בשל ביצוע התוכנית.
בשנת 2003 אישר לאורי לופוליאנסקי להתמודד על ראשות עיריית ירושלים. החלטה זו נחשבת תקדימית, לאור המדיניות שהייתה מקובלת קודם לכן בקרב החרדים האשכנזים שלא ליטול תפקידים פוליטיים בכירים בערים שאינן חרדיות.
גם מינויו המפתיע של הרב יונה מצגר כרב האשכנזי הראשי התאפשר בשל תמיכתו של הרב אלישיב. ההחלטה גררה ביקורת קשה מצד גורמים דתיים לאומיים שטענו כי שיעור הקומה התורני של הרב מצגר אינו מתאים לתפקיד. גורמים אלו טענו כי תמיכת הרב אלישיב במינוי נבעה מחשש לחידושים הלכתיים שהיה מנהיג המועמד האחר לתפקיד, הרב יעקב אריאל. מניחים שהמניע העיקרי לפעילותו בנושא היה הרצון לביטול השימוש בהיתר המכירה בשנת השמיטה.
בבחירות 2003 לראשות עיריית בני ברק, המחולקת ברוטציה, החליט הרב אלישיב כי יש לקיים את ההסכם ולהפקיד את המשרה בידי מועמד אגודת ישראל, ישכר פרנקנטהל.
בשנת 2006 הצטרף הרב אלישיב לעמדת הבד"ץ העדה החרדית שגרסה כי יש להפגין כנגד עריכת מצעד הגאווה בירושלים. לעומתם סבר האדמו"ר מגור, הרב יעקב אריה אלתר, שגרס שיש להימנע מכך, כדי שלא למשוך תשומת לב למצעד.
כאשר ועידת אנאפוליס יצאה לדרך, הביע את התנגדותו לאפשרות של חלוקת ירושלים, הצטרף לקריאה שכותרתה "על ירושלים ידו גורל" וקרא לציבור להצטרף לעצרת הפתיחה של המאבק נגד התוכניות המדיניות של הממשלה שהתקיימה בבית הכנסת הרמב"ן ברובע היהודי בירושלים.
לקראת בחירות 2009 התגלעו חילוקי דעות בינו לבין הרב שטיינמן בשאלת זהות נציגה השלישי של דגל התורה ברשימת יהדות התורה לכנסת. הרב אלישיב תמך במנחם כרמל בעוד שהרב שטיינמן תמך ביעקב גוטרמן ראש עיריית מודיעין עילית. בסופו של דבר הרב שטיינמן קיבל את דעת הרב אלישיב, וכרמל שובץ במקום השביעי ואילו גוטרמן במקום השמיני ברשימה המשותפת.
מפסיקותיו
בעניין בתי הדין לערעורים, סבר הרב אלישיב כי הם מותרים ואף נצרכים, כל עוד מדובר בבירור הסבירות שבפסיקה הערכאה הקודמת. לאור זאת שימש בעצמו כדיין בבית הדין הרבני הגדול.
בזמן כהונתו בבית הדין הרבני הוא התייחד ביכולת פסיקתו בנושאים סבוכים כמו עגונות וממזרות. פסקיו מימים אלו נחשבים לאבני יסוד בסוגיות אלו.
דעתו הייתה שייתכן ואין דינם של החילונים כיום כדין תינוק שנשבה, משום שהם יושבים בין יהודים ויודעים שיש מי ששומרים שבת. עם זאת, סירב לראות ביהודים שאינם שומרי תורה ומצוות גויים לכל דבר, כי אם יהודים חוטאים. לפיכך, אמנם הם אולי אינם תינוקות שנשבו, אך גם לא "מומרים" או "משומדים".
בעניין המצוות התלויות בארץ הרב אלישיב ראה את החזון איש כ"מרא דשמעתתא" ("בעל השמועה" בארמית, דהיינו - הבקי ביותר בהלכות אלו), ו"מרא דארעא דישראל" ("בעל ארץ ישראל" בארמית, דהיינו - רבה של ארץ ישראל). עם זאת, למרות הסתמכותו על החזון איש, הוא נטה להקל יותר ממנו במצוות התלויות בארץ.
בשנת תשמ"ו פרסם יחד עם הרב שך והרב שלמה זלמן אוירבך פסק הלכה לפיו הפלאשים (עולי אתיופיה) הם ספק יהודים ועליהם לעבור גיור.
בשנת תשע"א יצא נגד פסקו של הרב עובדיה יוסף שקבע כי הגיורים הנערכים בצה"ל תקפים לפי ההלכה. לאחר שפורסמו מודעות רחוב מטעמו ומטעם העדה החרדית לעצרת מחאה ומעמד קריעה על הפסיקה, חתם הרב יוסף על מכתב המבהיר כי התכוון להכשיר רק את מי שקיבלו על עצמם שמירת מצוות.
דיני נפשות
כפוסק החשוב ביותר בציבור הליטאי הגיעו לפתחו של הרב אלישיב שאלות רבות העוסקות בחיי אדם, וקיימות פסיקות רבות שלו בנושא. אחת מפסיקותיו הידועות היא איסור על ניתוק ממכשירי החייאה של חולה שמת מוות מוחי. הרב אלישיב הגדיר ניתוק כזה כרצח.
הרב אלישיב נשאל בעניין ילד חולה בהידרוצפלוס, שהוצע כי יעבור ניתוח קוסמטי כרוך בסיכון חיים. הוא פסק שמותר לנתח רק אם הרופא המנתח עלול לשלם מחיר אישי עבור טעות. במקרה זה ההורים לוקחים את הסיכון מראש מכיוון שהילד מכביד עליהם והם לא יוכלו לתבוע את הרופא על רשלנות, ולכן אסור לנתח.
צאצאיו ותלמידיו
לרב יוסף שלום אלישיב היו 12 ילדים, 6 מהם נפטרו בחייו:
עם פטירתו הוערך מספר צאצאיו בכ-1,400 בהם שני נכדי נינים (דור שישי), מצאצאיה של בתו הרבנית בת שבע קניבסקי
הנצחה
בשנת תשע"ג נפתח סמינר ספרדי בשם "בנות אלישיב", בהנהלת יוכבד אלישיב, אלמנת בנו אברהם. בשנת תשע"ה נפתחה במסגרת מוסדות הר"ן בירושלים ישיבה קטנה בשם ישיבת הגרי"ש. הוקמה רשת ישיבות בין הזמנים בשם "ישיבת רבינו יוסף שלום". בנשיאותה עמד חתנו הרב חיים קניבסקי. בתשע"ח הנציחה עיריית ירושלים את שמו בקרית מוסדות חינוך בשכונת רמות.
ב-2016 הוקרן ב הסרט "תורתו אומנותו" שביים עמי דרוזד. הסרט מלווה את בן בר שביט (בנו של שלמה בר שביט שאימו היתה נכדה של בעל הלשם) במסעו להכיר את דמותו של הרב אלישיב לאחר פטירתו.
פרסומים עם דברי תורתו
כתביו של הרב אלישיב קובצו על ידי תלמידיו: כמו כן, יצאו מספר ספרים שבהם מובאות תשובות שהשיב בעל פה:
על ידי "המכון להוצאת כתבי ופסקי מרן הגרי"ש אלישיב זצוק"ל":
יאנג די-פרטואה נגרי
יאנג די-פרטואה נגרי (בתרגום מילולי ממלאית: ראש מדינה) הוא התואר הרשמי של מושלי הטקסים של טריטוריות מלזיה ללא מלכים (ראשי מדינות תורשתיים), כלומר פננג, מלאקה, סבה וסארוואק. הם מונו לתקופות ארבע שנים המתחדשות על ידי יאנג די-פרטואן אגונג (מלך), ראש מדינת מלזיה, לאחר שהתייעץ עם השר הראשי. יאנג די-פרטואה נגרי זכאי לסגנון טואן יאנג טרוטמה (TYT), או בעברית כבודו הגדול ביותר.
יאנג די-פרטואה נגרי מתפקד כראש מדינה בדמוקרטיה פרלמנטרית. תפקידיו השיקוליים כוללים מינוי ראש הממשלה, הקטועה מנטרי או השר הראשי (בדרך כלל מנהיג המפלגה הגדולה בבית המחוקקים הממלכתי), ומניעת הסכמה לפיזור מחוקק המדינה. בכל הנושאים האחרים עליו לפעול לפי עצתו של השר הראשי, כגון מינוי חברי המועצה הפועלת של המדינה (המכונה הקבינט בסבאח וסרוואק), הענקת כבוד ממלכתי ומתן חנינות בגין עבירות שבוצעו במדינתו (למעט סליחות על עבירות לחימה ושריעה, המוענקות על ידי יאנג די-פרטואן אגונג).
קיימות שתי הבחנות עיקריות בין התפקידים החוקתיים של תשעת השליטים התורשתיים לבין ארבעת האנשים המשמשים כיאנג די-פרטואה נגרי. בעוד שיאנג די-פרטואה נגרי חברים בוועידת השליטים, הם אינם יכולים להשתתף בבחירת יאנג די-פרטואן אגונג, דיונים הקשורים לפריבילגיות של השליטים המלאיים ובעניינים הנוגעים לקיום האסלאם. בנוסף, יאנג די-פרטואה נגרי אינו מתפקד כראש האסלאם במדינותיהם; התפקיד ממלא על ידי יאנג די-פרטואן אגונג.
לפני 1976 כותרו ראשי המדינה של פנאנג, מלאכה וסארוואק כמושל באנגלית ויאנג די-פרטואה נגרי במלאית, ואילו ראש המדינה של סבאח נקרא בשני השפות יאנג די-פרטואה נגרה. לסינגפור היה יאנג די-פרטואן נגארה כאשר היא קיבלה שלטון עצמי בריבונות בריטית בשנת 1959. המושל שימש את התואר בזמן שסינגפור הייתה חלק ממלזיה בין השנים 1963–1965, אז גורשה ממלזיה והפכה לרפובליקה עצמאית. מאז 1976 ראשי המדינה של פננג, מלאכה, סבאח וסארוואק נקראו בשתי השפות יאנג די-פרטואה נגרי.
יאנג די-פרטואה נגרי הנוכחי
להלן טבלה של יאנג די-פרטואה נגרי מכל מדינה:
רכבות לילה (סרט)
רכבות לילה (באנגלית: Europa, הופץ כצנטרופה (באנגלית: Zentropa) בצפון אמריקה) הוא סרט דרמה פוליטית משנת 1991 בבימויו של לארס פון טרייר. זהו סרטו השלישי של פון טרייר והסרט האחרון בטרילוגיית אירופה בעקבות "אלמנט הפשע" (1984) ו"מגפה" (1987).
רכבות לילה הושפע מאמריקה של פרנץ קפקא, ושם הסרט נבחר "כהד" של הרומן.
עלילה
בתום מלחמת העולם השנייה, ליאופולד קסלר, אמריקאי צעיר ואידיאליסטי ממוצא גרמני, מקווה "להראות חסד כלשהו" לעם הגרמני. באזור האמריקאי בגרמניה הכבושה ובעזרת דודו הוא לוקח על עצמו משרה ככרטיסן בקרון שינה ברשת הרכבות צנטרופה, מתאהב בפאם פאטאל ומסתבך במזימה של המחתרת הנאצית תוך שהוא מנוצל על ידי כולם ומנסה לעבור את הכשרתו ככרטיסן.
סגנון
רכבות לילה משתמש בסגנון ניסיוני של קולנוע, המשלב שחור-לבן עם חדירות צבע מדי פעם, כששחקנים מתקשרים עם קטעים מוקרנים מאחור, ומניחים תמונות שונות זו על זו ליצירת אפקט סוריאליסטי. הקריינות משתמשות בנרטיב לא שגרתי של גוף שני במעין חיקוי של מהפנט (למשל: "בספירה של עשר אתה תהיה באירופה").
הדמויות, המוזיקה, הדיאלוג והעלילה של הסרט הם מלודרמטיים באופן מודע ומהווים חיקוי אירוני למוסכמות הסרט האפל.
הפקה
הסרט צולם ברחבי פולין ובדנמרק. חברת ההפקה של פון טרייר, Zentropa Entertainments, נקראת על שם רשת הרכבות הזדונית המופיעה בסרט זה, אשר בתורו נקרא על שם חברת הרכבות האמיתית מיטרופה.
קבלה
רכבות לילה שוחרר כצנטרופה (Zentropa) בצפון אמריקה כדי למנוע בלבול עם סרט השואה אירופה אירופה (1990) שיצא באותה התקופה.
ביקורות
הסרט קיבל ביקורות חיוביות במידה רבה מצד המבקרים. באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל ציון של 85% בהתבסס על 13 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.3/10.
פרסים ופסטיבלים
הסרט זכה בשלושה פרסים בפסטיבל קאן בשנת 1991 (התרומה האמנותית הטובה ביותר, פרס חבר השופטים והפרס הגדול הטכני). לאחר שהבין שלא זכה בדקל הזהב, פון טרייר נתן לשופטים את האצבע וסער מהמקום.
רוק גותי
הכינוי רוק גותי (באנגלית: Gothic rock) נולד בשנות ה-80 של המאה ה-20 כמאפיין של מוזיקת רוק בעלת מאפיינים גותיים אפלים, העוסקים לרוב במסתורין, אימה או ניהיליזם. הסגנון התפתח בבריטניה בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 מתוך הפוסט-פאנק, ויושם בתחילה על ידי להקות כמו Bauhaus, The Cure, Siouxsie and the Banshees ו-Joy Division, שהחלו להכניס אלמנטים אפלים יותר לסאונד.
היסטוריה
המבקר ג'ון סטיקני השתמש במונח "רוק גותי" כדי לתאר את המוזיקה של הדלתות (The Doors) באוקטובר 1967, בביקורת שפורסמה ב-The Williams Record. אף על פי שלהקה זו אינה נחשבת לרוק גותי לפי הסטנדרטים של היום, הם צוינו כבעלי השפעה בז'אנר הרוק הגותי.
הרוק הגותי החל להתפתח בשנות השבעים המאוחרות של המאה ה-20, מתוך חורבות התפוצצות תנועת הפאנק שהתפתחה אל הפוסט-פאנק. בעוד שהפאנק הוא אלים, מוחצן ובוטה, הפוסט-פאנק מהורהר, מופנם ופילוסופי יותר, והמוטיבים המוצגים כ"גותיים" החלו יוצקים לתוכו אסתטיקה ודימויים קודרים. מאפיין מרכזי של הפוסט פאנק הוא היעדר השימוש במחאה חברתית, שהוקרבה על מזבח "האני" וכל הקשור בו, מכאן שהתנועה הגותית כתנועה - נטולת סממנים פוליטיים כמעט לחלוטין.
מבחינת אופנה, להקות גותיות שילבו השפעות מהספרות הגותית של המאה ה-19 יחד עם סרטי אימה, ובמידה פחותה, תרבות ה-BDSM. לדייוויד בואי ולגלאם רוק השפעה רבה על ההופעה הגותית שכוללת בגדים הדוקים ועתידניים, איפור אנדרוגני ותספורות יוצאות דופן.
הרוק הגותי הביא באייטיז ליצירת תת-תרבות גותית ולה אופנה, מועדונים, סלנג, ספרות וקומיקס משלה. המאפיינים החיצוניים הבולטים הם איפור כבד, שימוש בקטיפה ועור (או ויניל) כמוטיב עיקרי בלבוש, דומיננטיות הצבע השחור בלבוש ובצביעת השיער לשחור, תכשיטים כסופים, התעסקות בנושאים הקשורים למוות, אופל, דיכאון, אימה, פנטזיה, מדע בדיוני ואף ניהיליזם.
המרכז לתיעוד יהודי בן זמננו
המרכז לתיעוד יהודי בן זמננו (בצרפתית: Centre de documentation juive contemporaine - בראשי תיבות CDJC) היה ארגון צרפתי עצמאי, שנוסד על ידי יצחק שניאורסון בגרנובל, צרפת, בשנת 1943 במהלך מלחמת העולם השנייה כדי לשמר את העדויות על פשעי המלחמה הנאציים לדורות הבאים. בשנת 1944, לאחר השחרור, הועבר המרכז לפריז.
מטרת ה-CDJC היא לערוך מחקרים, לפרסם תיעוד, לרדוף אחר פושעי מלחמה נאצים, לבקש השבת רכוש לקורבנות הנאצים ולתחזק ארכיון מסמכים בנוגע לשואה, במיוחד בנוגע לאירועים הנוגעים ליהדות צרפת. פעילות ה-CDJC כוללת אספקת חומרים חינוכיים לתלמידים ומורים, ביקורי מוזיאון מודרכים וטיולי שטח, השתתפות בכנסים בינלאומיים, פעילויות והנצחה, תחזוקת אנדרטאות ואתרים כמו Mémorial de la Shoah והאנדרטה בדראנסי, ואיסוף והפצת תיעוד אודות השואה מארכיוניו.
רקע
מאמצע מלחמת העולם השנייה ואילך גיבשו הנאצים תוכנית להשמדת רשומות גרמניות במקרה תבוסה - השמדת רשומות הנוגעות לרצח ההמוני של מיליוני קורבנות, בהתאם להצהרתו של היינריך הימלר בפני אנשי האס-אס בפוזנן, כי ההיסטוריה של הפתרון הסופי תהיה "עמוד מפואר שלעולם לא ייכתב". בצרפת היו רשומות מלחמה רבות שלא נחשפו, בין היתר כתוצאה מכללי סודיות שנקבעו עוד לפני המלחמה, כללים שנועדו להגן על ממשלת צרפת והמדינה מפני גילויים מביכים, ובחלקם נועדו להגן על רשויות צרפת מהאשמה בשיתוף פעולה עם הגרמנים ברדיפת היהודים. לדוגמה, עם השחרור, חלק מיחידות המשטרה הצרפתיות השמידו חלקים רבים מהארכיון המסיבי בו תועדו מעצר יהודים וגירושם, פעולות שבחלקן הגדול התבצעו על ידי שוטרים צרפתיים.
לפני המלחמה היו בצרפת כ-300,000 יהודים, מהם 75,721 גורשו. רק 2,500 מהמגורשים שרדו. עד שנות החמישים היה גודל האוכלוסייה היהודית בצרפת מחצית מכפי שהיה לפני המלחמה, רובה ממזרח אירופה. בעקבות ההלם וטראומת המלחמה, יהודים רבים התנצרו, הפכו את שמם מיהודי לצרפתי, ומספר הטקסים היהודיים שנערכו (כולל ברית מילה שיכולה לזהות גברים כיהודים) צנח באופן ניכר. רבים רצו להיטמע בחברה הצרפתית. מחקר ותיעוד תולדות השואה לא היו בראש סדר העדיפויות.
על רקע זה, יהודים מעטים לקחו על עצמם את משימת תיעוד אירועי השואה. בדראנסי נשמרו רישומי המחנות בקפידה והועברו למשרד ותיקי המלחמה וקורבנות המלחמה (Office national des anciens combattants et victimes de guerre). עם זאת, בהמשך הסתיר המשרד את הרישומים וסירב לשחרר עותקים ל-CDJC.
ייסוד ותחילת פעולה
עוד בעת המלחמה אסף יצחק שניאורסון, שצפה את הצורך במרכז לתיעוד ושימור זכר הרדיפה מטעמי מחקר היסטורי ומטעמי הוכחת הרדיפות לאחר המלחמה, 40 נציגים מארגונים יהודיים ברחוב ביזנט (Bizanet) בגרנובל שהיה אז תחת כיבוש איטלקי ל מנת ליצור מרכז תיעוד. קשיי המלחמה ומציאות הכיבוש לא אפשרו הרחבת הפעילות לפני השחרור. היקף הפעילות התרחב לאחר שהמרכז עבר לפריז בסוף 1944, לאחר השחרור, ושם המרכז שונה למרכז לתיעוד יהודי בן זמננו ( Centre de Documentation Juive Contemporaine, CDJC).
מטרתו המוצהרת של המרכז הייתה לתעד את רדיפתם ורציחתם של יהודי צרפת על ידי איסוף תיעוד, חקר חוקים מפלים, תמיכה בניסיונות להשבת רכוש יהודי שהוחרם, תיעוד הסבל והגבורה של היהודים וכן עמדתן של ממשלות ודעת הקהל במגזרים שונים באוכלוסייה.
פעולה מוקדמת זו זכתה להכרה מועטה מכמה סיבות. ראשית, היה זה מאמץ ראשוני לשימור זיכרון השואה, מאמץ שהונע על ידי אנשים שרובם לא היו חלק מהאקדמיה ולא הוכשרו כהיסטוריונים, ועל כן זכו להתעלמות מצד אנשי מקצוע. שנית, חלק גדול מההיסטוריוגרפיה המוקדמת התמקדה במבצעי הרציחות, תוך מאמץ מועט לתעד את חוויות הקורבנות. חוויות אלה נחשבו "זיכרונות" ולא "היסטוריה". שלישית, מחקר מוקדם זה כלל איסוף ופרסום מקורות ראשוניים ועדויות ניצולים, ולעיתים רחוקות ניתוח ופרשנות - תחומים שהיו עיקר עיסוקה של האקדמיה. רביעית, שניאורסון רצה ש-CDJC יהיה מאגר שיכנס את כל ההיסטוריוגרפיה של השואה בצרפת, וכאשר פרסם לאון פוליאקוב מחוץ ל-CDJC בשנת 1951, התנגד לכך שניאורסון. עם זאת, הפעילות המוקדמת באיסוף, תיעוד ושמירה על מידע הניחה את היסודות עבור היסטוריוגרפיית השואה בצרפת. במשפטי נירנברג הופיע המרכז לתיעוד באופן ציבורי בפעם הראשונה על הבמה העולמית.
מעבר לפריז
לאחר השחרור ב-1944 עבר ה-CDJC לפריז. בשנת 1956 עברה למארה, ברובע הרביעי, וחלק חלל במבנה בו שכנה האנדרטה לחלל היהודי האלמוני. בשנת 2004 בוצעו שיפוצים כדי לאפשר הרחבה ולאפשר אירוח כנסים ויצירת חלל תצוגה.