cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לזדיי
יהודי לזדיי
ביום חמישי, 30 באוקטובר 1941, ננעלו שערי הגטו, ויהודיו נכלאו בצריפים בהם התגוררו. בזמן זה הצליחו להימלט מהגטו כ-100 יהודים. מהם שרדו שישה. היהודים הצליחו לראות שהליטאים צועדים מרחוק עם מעדרים  בידיהם. כשנשאל מפקד המשטרה בנוגע לפשר הדבר, הוא השיב באדישות כי "הם הולכים לחפור לכם בורות. זה ייקח כמה ימים וזה בדיוק משך הזמן שנותר לכל לחיות. " לאחר הסבר זה, רבים ניסו לברוח למרות שהמקום נשמר היטב על ידי שומרים חמושים. למחרת בבוקר הוחזרו נמלטים למחנה, חלקם פצועים וחלקם נרצחו, וראש המשטרה בא להרגיע את היהודים. הוא אמר להם כי בריחה אינה הגיונית שכן בכל מקום שכף הרגל הגרמנית מונחת -היהודי נמחק מעל פני האדמה.
ביום שני, 3 בנובמבר 1941 - י"ג חשוון ה'תש"ב הוציאו הליטאים את 1,535 היהודים מתוכם 485 גברים 511 נשים 539 ילדים שנותרו בגטו, והצעידו אותם עירומים לבורות ירי בהם נרצחו כולם. הרוצחים היו ליטאים חברי משטרת העזר הליטאית.
העברת כספים אלקטרונית
העברת כספים באמצעות תקשורת בין מערכות מידע
לעסקים גדולים, המבצעים מספר גדול של פעולות תשלום, נוח להעביר כספים באמצעות הוראה ממערכת המידע של העסק למערכת המידע של הבנק. שיטה זו חוסכת את המאמץ הכרוך בכתיבת המחאות לכל אחד מהמוטבים, או בהדפסת דו"חות מפורטים בבית העסק והקלדתם בבנק. דוגמאות למצבים שבהם משמשת טכניקה זו:
בישראל עוסק בפעילות זו גוף הקרוי מס"ב - מרכז סליקה בנקאי, שבבעלות הבנקים הגדולים.
במסגרת השירותים הניתנים באתרי האינטרנט של הבנקים נכלל שירות של העברת כספים מחשבון הבנק של הלקוח לחשבון בנק אחר.
העברת כספים אלקטרונית מבוססת כרטיס
עסקה בכרטיס אשראי או בכרטיס חיוב היא דרך נוספת של העברת כספים אלקטרונית. עסקה זו מתבצעת באמצעות מסירת הכרטיס של הקונה למוכר בנקודת מכירה (point of sale), או באמצעות מסירת פרטיו בלבד, במקרים כגון רכישה באמצעות הזמנה בדואר, הזמנה טלפונית או דרך האינטרנט.
העברת כספים אלקטרונית באמצעות כרטיס, ממומשת לרוב על ידי שימוש בתקן ISO 8583.
בפעולה השגרתית, של מכירה, בעל הכרטיס משלם עבור מוצרים או שירותים. לעיתים זרימת הכסף היא בכיוון הפוך, כאשר הסוחר מחזיר כסף בגין תשלום קודם אשר בוצע על ידי בעל הכרטיס.
הרשאה
לצורך ביצוע העברת כספים אלקטרונית נדרשת תקשורת בין מספר גורמים. כאשר משתמשים בכרטיס לביצוע פעולה דרך סוחר או כספומט, הפעולה מנותבת לחברת סליקה, ודרך מספר רשתות תקשורת למנפיק הכרטיס אשר מנהל את חשבונו של הלקוח.
פעולה יכולה לקבל אישור במצב נתק (offline) על ידי כל אחד מהגורמים, בהתאם להסכם מוגדר מראש. ניתן להשתמש באישור כזה כאשר אין תקשורת זמינה, או כאשר מעוניינים לחסוך בזמן ו/או עלות תקשורת. אישור במצב נתק תלוי בכך שסכום הפעולה נמוך מגבול מסוים. הגבול מחושב על פי הסיכון המוגדר לפעולה מסוג זה, ולכן תלוי בסוחרים ובסוגי כרטיסים. ניתן לבצע פעולות אבטחה נוספות כגון בדיקת מספר הכרטיס ברשימה שחורה (של כרטיסים גנובים), הגבלת מספר הפעולות במצב נתק אשר מותרות לביצוע על ידי בעלים של כרטיס ועוד.
הזדהות
פעולת העברת כספים אלקטרונית יכולה להיות משולבת עם אמצעים לזיהוי הכרטיס ובעליו. לדוגמה, אישור ידני לחתימת ידו של בעל הכרטיס על ידי הסוחר.
כרטיסי EMV הם כרטיסי תשלום חכמים אשר תומכים במספר שיטות לביצוע הזדהות חכמה.
זיגפריד ורוי
זיגפריד ורוי (בגרמנית: Siegfried & Roy) היו צמד בדרנים גרמנים-אמריקאים, שהתפרסמו בשל מופעי הקרקס שלהם, שכללו אריות לבנים וטיגריסים לבנים. המופע שלהם "Siegfried & Roy at the The Mirage Resort and Casino" במלון מיראז', היה הפופולרי והנצפה ביותר בלאס וגאס בשנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000.
זיגפריד פישבאכר (בגרמנית: Siegfried Fischbacher; 13 ביוני 1939 - 13 בינואר 2021) נולד ברוזנהיים, בוואריה, ולמד בצעירותו לבצע קסמים; אובה לודוויג הורן (בגרמנית: Uwe Ludwig Horn; 3 באוקטובר 1944 - 8 במאי 2020) נולד בנורדנהם, אולדנבורג, ולמד לעבוד עם חיות אקזוטיות שבמחיצתן גדל. שניהם גדלו בגרמניה והיגרו לארצות הברית. הם נפגשו ב-1959 כאשר עבדו בעבודות סיפון ומלצרות על ספינת נוסעים ומשא. זיגפריד החל לבצע קסמים עבור הנוסעים, ולבסוף הותר לו לערוך מופע משלו בספינה, כאשר רוי משמש כעוזרו.
באחד ממסעותיהם הבריח רוי מגרמניה את הצ'יטה צ'יקו. הצמד יצר תוכנית מופע גדולה, והחל להציג בלאס וגאס, נבדה. ב-1972 זכו בפרס "המופע הטוב ביותר של השנה". ב-1990 נשכרו על ידי מנהל מלון מיראז' המפורסם בעיר, סטיב ויין, לחוזה יוקרתי וארוך טווח.
לאורך השנים הופיע הצמד כ-5,750 פעמים, רובן במלון מיראז'. ב-1999 הכשירו קוסם נוסף למופעם, דארן רומאו, ולימדו אותו את סודות המקצוע. באותה שנה קיבלו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, כהוקרה על תרומתם לעולם הבידור. בשנת 2000 דורגו במקום התשיעי ברשימת 100 הסלבריטאים הרווחיים ביותר בארצות הברית. הם הופיעו במספר תפקידי אורח בסרטי קולנוע ידועים העוסקים בלאס וגאס, בהם "אושן 11" (2001) ו"קזינו" (1995).
ב-3 באוקטובר 2003 נפצע רוי באורח קשה בצווארו על ידי הטיגריס מונטקור במהלך מופע של הצמד. הוא איבד דם רב ועבר שבץ. בבית החולים עבר ניתוח במוחו. ולאחר תקופת שיקום ממושכת חזר לדבר, אולם נותר משותק במחצית גופו ומרותק לכיסא גלגלים. המופע במלון הופסק, ו-267 אנשי הצוות של המופע פוטרו. מלון מיראז' הפסיד כ-50 מיליון דולר ממכירת כרטיסים בעקבות הפסקת המופע, לצד ירידה משמעותית ברווחים ממתן שירותי אירוח וקזינו במלון. לאחר הפסקת המופע התקשה צוות המלון למצוא מופע בסדר גודל ופופולריות דומה שיחליף את זיגפריד ורוי. בשנת 2007 יצאו השניים מן הארון בריאיון לרגל הופעת הביוגרפיה שלהם. זיגפריד ורוי חיו בזוגיות עד שנת 1998.
בפברואר 2009 הופיע הצמד בפעם האחרונה, במופע בן 10 דקות כחלק מהתרמה למרכז לבריאות המוח בלאס וגאס. ב-2010 הודיע הצמד על פרידה סופית מעסקי הבידור.
זיגפריד ורוי תמכו מ-1997 בבית הספר הגבוה לקוסמים בקייפטאון, דרום אפריקה, ומימנו קרן סיוע ללומדים בו.
ב-8 במאי 2020 נפטר רוי מסיבוכים הקשורים במחלת הקורונה. ב-13 בינואר 2021 נפטר זיגפריד בלאס וגאס מסרטן הלבלב.
מאט בר
מת'יו ג'רום בר (באנגלית: Matthew Jerome Barr; נולד ב-14 בפברואר 1984) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה
מתיו ג'רום בר נולד ב-14 בפברואר 1984 באלן, טקסס, פרוור של דאלאס, למייק בר, מאמן כדורגל לשעבר באוניברסיטת פרדו ולאחר מכן עסק בתחום הנדל"ן ולדידי, אמנית פורטרטים. לבר יש אח צעיר יותר, לוק, ואחות, שרה. כשבר היה בכיתה ד', משפחתו עברה לפיירוויו, טקסס, פרוור אחר של דאלאס.
בר היה פעיל במגמת התיאטרון של תיכון אלן. בתיכון שיחק בתפקידים ראשיים בהצגות רבות ובהפקות התיאטרון המוזיקלי, בהן "The Music Man" מאת מרדית' ווילסון.
בעודו בתיכון, נודע לבר שריצ'רד לינקלייטר מתכנן לביים סרט על כדורגל באוסטין, "Friday Night Lights". הוא נבחן לתפקיד. למרות שהפקת הסרט הושעתה בסופו של דבר בשנתיים ולינקלייטר הוחלף בפיטר ברג כבמאי, בר עשה רושם חיובי באודישן. המפיקה אן ווקר מקליי, לינקלייטר והבמאי קלארק לי ווקר הציעו לו את התפקיד הראשי בסרטם "Levelland", שצולם באוסטין בסוף האביב ובתחילת הקיץ של 2002.
חצי שנה לאחר סיום הצילומים של "Levelland", בינואר 2003, עבר בר ללוס אנג'לס, שם הופיע בסצנה בפעם הראשונה בטלוויזיה בסדרת הטלוויזיה "ER".
קריירה
בר שיחק בתפקידים רבים בהם בר איאן בנקס, הסטוקר של פייטון סוייר (הילרי ברטון) בסדרת הטלוויזיה מגרש ביתי. בר שיחק בתפקידי אורח ותפקידים חוזרים בסדרות הטלוויזיה הפופולריות "ER", "בונז", "The OC" ו"גבירתי הנשיא". הוא כיכב בתור דייוויד סטנלי בסרט "Protecting the King", שיצא ישירות ב-DVD בתור אחיו החורג הצעיר של אלביס פרסלי.
הוא גילם את דייוויד "פאק" רייני, אחד מבוגרי "העולם האמיתי: סן פרנסיסקו", ובסרט "פדרו", סרטו הביוגרפי של ניק אושיאנו משנת 2008. בשנת 2009, בר כיכב במיני סדרת הטלוויזיה האי של הרפר בתור כריסטופר "סאלי" סאליבן. בין השנים 2009 ל-2010 הוא שיחק בסדרות טלוויזיה רבות, בהן קאסל, "Trauma" "Friday Night Lights", ו-"CSI".
בר לוהק לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "Hellcats", ב-2010. הסדרה הוקרנה לראשונה ב-8 בספטמבר 2010. עם זאת, לאחר עונה אחת הסדרה בוטלה. היה לו תפקיד בתור בילי "הנער" רודס בסדרת הטלוויזיה "Necessary Roughness" של רשת USA בשנת 2011. בשנת 2012, לוהק בר לתפקיד ראשי, במיני סדרה של קווין קוסטנר "Hatfields & McCoys" ששודרה בערוץ ההיסטוריה. הוא גילם את ג'ונסון "ג'ונס" הטפילד, שהתאהב ברוזאנה מקוי. בשנת 2013, הוא גילם את כריסטופר פורקו בסרט הטלוויזיה "Romeo Killer: The Chris Porco Story".
בשנת 2014, בר הופיע בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "סליפי הולו" בתור ניק האולי בעונה השנייה.
בשנת 2022 לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "ווקר: אינדפנדנס".
NGC 4438
NGC 4438 (נקראת לפעמים ביחד עם NGC 4435 הסמוכה גלקסיות העיניים) היא גלקסיית עדשה בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-55 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
היסטוריה
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.17, והיא התגלתה ב-8 באפריל 1784 ביחד עם NGC 4435 הסמוכה על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותן ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון המשותף I.28. הוא תיאר את שתיהן כבהירות וגדולות למדי. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1275, כשהיא מתוארת כבהירה או די בהירה, גדולה או גדולה מאוד ועגולה או מעט מאורכת, וכן שהיא המזרחית מבין שתיים, כאשר השנייה (NGC 4435) קיבלה את הציון 1274 וזוהתה בטעות כ-M86 שהתגלתה על ידי שארל מסיה. ג'ון הרשל הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 2994 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4438, כאשר היא מתוארת כבהירה, גדולה למדי, טיפה מאורכת והדרום-מזרחית מתוך שתיים.
תצפית
בין שתי הגלקסיות מפרידות רק 4.4 דקות קשת ששקולות למרחק של כ-65,000 שנות אור, כך שהן באותו שדה הראייה כאשר צופים בהן באמצעות טלסקופ חובבים. הן נמצאות במרכז צביר הבתולה, כ-8.7 מעלות ממערב-צפון-מערב לכוכב וינדמיאטריקס וכ-9.5 מעלות ממזרח לכוכב הבולט דנבולה. M86 ו-M84 נמצאות במרחק זוויתי של 0.4 ו-0.7 מעלות בהתאמה ממערב ל-NGC 4438, NGC 4459 נמצאת כמעלה מצפון-צפון-מזרח לה, NGC 4461, NGC 4473 ו-NGC 4477 נמצאות כ-0.4 מעלה, 0.7 מעלה ו-0.8 מעלה בהתאמה מצפון-מזרח לה, M87 נמצאת כמעלה מדרום-מזרח לה וכ-0.6 מעלה מדרום-מערב לה נמצאת NGC 4388, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
תכונות
הצורה של NGC 4438 מאוד לא רגילה וכוללת זרועות של חומר ושל כוכבים שיוצאים ממנה. נראה שהיא עברה במאה מיליון השנים האחרונות במרחק קטן של 15–30 אלף שנות אור בלבד מגלקסיה אחרת, ככל הנראה NGC 4435, מה שהביא לעיוות בצורתה וליציאה של ענני גז ושל כוכבים ממנה. מהירותה הרדיאלית היא 71 קילומטר בשנייה בלבד, בעוד שהמהירות הממוצעת של הגלקסיות בצביר הבתולה היא כ-1,100 קילומטר בשנייה, כך שהיא נעה במהירות של כ-1,000 קילומטר בשנייה ביחס לצביר הבתולה ותנועה מהירה זו דרך החומר הבין-גלקטי גורם לאובדן הגז החופשי שבה. הסבר אחר לצורתה המעוותת של NGC 4438 ולכמות הקטנה של גז בתוכה הוא מפגש קרוב או התנגשות עם M86, הגדולה והמסיבית ממנה, ובעקבות המפגש איבדה NGC 4438 את הגז החופשי שלה לטובת M86 וצורתה התעוותה בשל כוחות הכבידה החזקים שהפעילה עליה הגלקסיה המסיבית יותר. חיזוק לדעה זו נמצא בכך ש-NGC 4435 אינה נראית כמו גלקסיה שעברה מפגש קרוב עם גלקסיה אחרת ואינה מעוותת כמו NGC 4438 למרות שמסתה דומה. כמו כן התגלה ענן גדול של גז שנמצא בין M86 ובין NGC 4438 שעשוי להיות השרידים מאותה התנגשות.
בארי לינדון
בארי לינדון (באנגלית: Barry Lyndon) הוא סרט קולנוע של סטנלי קובריק מ-1975, המבוסס על ספרו של ויליאם מייקפיס תאקרי "מזלו של בארי לינדון" מ-1844. הסרט, הנחלק לשני חלקים, סוקר את הרפתקאותיו של רדמונד בארי, אירי כפרי מהמאה ה-18, שלאחר חתונת אהובת ליבו עם קצין בריטי, מחליט לעשות מעשה ולטפס לאט לאט בסולם האצולה. לאחר שרדמונד בארי מתחתן עם ליידי לינדון, הוא מספח אליו את השם לינדון, ומתקרא מעתה והלאה בארי לינדון.
'בארי לינדון' נוכח בדרך כלל ברשימות כמו 100 הסרטים הטובים ביותר. מרטין סקורסזה סיפר כי זהו הסרט האהוב עליו ביותר מבין סרטיו של קובריק. לעומתו, סטיבן ספילברג השווה את חוויית הצפייה בסרט לביקור במוזיאון הפראדו בלי הפסקת צהריים.
מערכה ראשונה: באילו אמצעים רכש רדמונד בארי את סגנונו ומעמדו של בארי לינדון
העלילה מתרחשת באירלנד, בזמנו של המלך ג'ורג' השלישי שמלך בבריטניה במחצית השנייה של המאה ה-18. לאחר שאביו של רדמונד, בארי (ריאן אוניל), נהרג בדו-קרב; אמו של בארי ( מארי קין ) דוחה כל חיזורים ממאהבים חדשים, ומקדישה את חייה אך ורק לבנה רדמונד.
כנער, בארי מתאהב בבת דודתו המבוגרת ממנו, נורה בריידי (גיי המילטון) אשר מפתחת זוגיות עם קצין בריטי בעל רכוש בשם ג'ון קווין (לאונרד רוסיטר). נורה מתארסת לקצין במטרה להציל את המצב הכלכלי של המשפחה, אך בארי מסרב לקבל את המצב ויורה למוות בקווין בדו-קרב שהוא עצמו זימן.
לאחר מכן, בארי מחליט לברוח, ובדרכו לדבלין הוא נשדד מכל רכושו על ידי שודד דרכים מפורסם בשם קפטן פיני (ארתור או'סאליבן). כתוצאה מכך, בארי מצטרף לצבא הבריטי בשעת מלחמת שבע השנים. במלחמה הוא פוגש את קפטן גרוגן ( גודפרי קוויגלי), ידיד המשפחה, שמודיע לו כי למעשה הוא לא הרג את קווין אלא ירה כדור סרק והקרב היה מבוים על ידי משפחתה של נורה במטרה להיפטר מבארי ולשמור על המצב הכלכלי של המשפחה באמצעות הנישואין של נורה וקווין. בעקבות מותו של קפטן גרוגן על ידי הצרפתים בקרב בגרמניה, בארי עורק מהצבא, גונב מדים של שליח, סוס ומסמכי זיהוי, ובורח. בדרך להולנד הנייטרלית הוא פוגש קפטן פרוסי, שעולה על התרמית של בארי ומטיל עליו אולטימטום להתגייס לצבא הפרוסי אחרת יוסגר. בארי מתגייס לצבא פרוסיה, ומאוחר יותר מקבל צל"ש מיוחד מפרידריך הגדול על הצלת חייו של אותו קצין בקרב. בסיום המלחמה בשנת 1763, בארי מועסק על ידי שר המשטרה כמשרתו של האביר דה בליברי (פטריק מגי), מהמר מקצועי ונהנתן. כשעולה החשד שבליברי הוא מרגל אירי, שולחים את בארי כסוכן סמוי על מנת לאשש את החשדות. בארי חושף את עצמו לאביר מיד והם הופכים לבני ברית במשחקי הקלפים. הם מחליטים שבארי ימשיך לרגל עבור משרד המשטרה, אך לא ימסור פרטים מחשידים אודות האביר. אחרי שבליברי מרמה את הנסיך טובינגן, הנסיך מאשים את בליברי ומסרב לשלם את חובו. כאשר בארי מעביר את המידע לפרוסים, הם מחליטים לגרש את האביר מהארץ. בארי מעביר את התוכנית לאביר, שמחליט לברוח בלילה שלפני הגירוש. למחרת בבוקר, בארי, שמחופש לאביר בליברי, "מגורש" לגבול הפרוסי ושם ממשיך לעבוד עם האביר.
בשנים שלאחר מכן, שני הרמאים מסתובבים ברחבי אירופה ומרוויחים הון מלרמות בהימורים. לאחר שהפך לרם מעלה, בארי מחליט להינשא לרוזנת העשירה של לינדון (מריסה ברנזון) מיד לאחר מות בעלה.
מערכה שנייה: דין וחשבון על האסונות ורוע המזל שפקדו את בארי לינדון
בניגוד להתעללות בבנו הבכור והחורג, בארי מתגלה כאב רחום ואוהב כלפי בריאן, שעימו הוא מבלה את כל זמנו. הוא לא יכול לסרב לבנו בשום דבר, ונכנע להתעקשותו של בריאן לקבל סוס ליום הולדתו התשיעי. בריאן המפונק, בניגוד למה שהבטיח להוריו, רוכב על הסוס לבדו מספר ימים לפני יום הולדתו וכתוצאה מכך נופל ונפצע. לבסוף, בריאן מת מפצעיו.
בארי מוכה היגון מתחיל לשתות ולהשתכר, ואילו אשתו בורחת אל הדת, בסיוע הכומר המשפחתי סמואל הננס (מוריי מלווין). אמו של בארי מפטרת את הכומר בטענה שהוא כבר לא עוזר לליידי (בנוסף, המשפחה לא יכולה להרשות לעצמם את הכומר, בשל חובותיו של בארי); והיא אף טוענת שהוא מחמיר את המצב. המשפחה צוללת עוד יותר עמוק לתוך יגון, והליידי מנסה להתאבד באמצעות רעל (אך אינה מצליחה והופכת לחולה). לאחר אירועים אלו, בולינגטון חוזר לאנגליה, שם הוא מוצא את בארי בבית מרזח מקומי כשהוא משתכר ומתאבל על בנו במקום להיות עם אשתו. הוא דורש "שביעות רצון" (אתגר לקרב) כנקמה על התקיפה הציבורית של בארי. הם מחליטים לקיים דו-קרב בכנסייה נטושה. בולינגטון מקבל את ההזדמנות הראשונה לירות, אך אקדחו אינו דרוך והוא יורה באדמה. בארי, מסרב לירות בבנו, יורה בכוונה באדמה, אבל בולינגטון לא מוותר ואינו מסיים את הקרב. בסיבוב השני, הוא יורה ברגלו של בארי וגורם לקטיעה חלקית של הרגל.
בעוד בארי מתאושש, בנו משתלט על כלכלת הבית. הוא שולח את אחד מידידי המשפחה לבארי עם הצעה: בולינגטון יעניק לבארי קצבה של 500 גיני בשנה לכל חייו בתנאי שהוא יעזוב את אנגליה לנצח, ויסיים את נישואיו לליידי לינדון. אחרת בארי ייכנס לכלא בגלל חובותיו הכבדים. בארי מסכים. הקריין מציין כי בארי עוזב לאירלנד עם אמו, ולאחר מכן ליבשת אירופה ומחדש את מקצועו לשעבר ומהמר (אם כי אינו מצליח כבעבר), וכי בארי אינו יראה את ליידי לינדון שוב. הסצנה האחרונה (בחודש דצמבר 1789) מציגה את הליידי לינדון חותמת על הקצבה של בארי.
הפקה
הבחירה בראיין אוניל לתפקיד הראשי הפתיעה רבים. צילומי הסרט ארכו כעשרה חודשים. חלק מסצינות הפנים צולמו לאור נרות, תוך שימוש בעדשות מיוחדות, וזאת כדי לשחזר את עידן טרום החשמל בו מתרחשת העלילה.
את הסרט מלווה קריינות המתערבת ומביעה דעתה (הצינית בחלק מהמקרים) בנוגע למתרחש בעלילה לעיתים קרובות.
פרסי אוסקר
הסרט גרף ארבעה פסלוני פרס אוסקר על הצילום הטוב ביותר, העיצוב האמנותי הטוב ביותר, עיצוב התלבושות הטוב ביותר, והפסקול הטוב ביותר. הסרט היה מועמד לזכייה בקטגוריות הסרט, התסריט המעובד והבמאי הטוב ביותר.
ب
האות בַּא (ערבית: باء; במצרים נהגית: בֵּא) היא האות השנייה באלפבית הערבי. לפניה באה האות ا|אליף ואחריה האות ت|תא.
בא מייצגת את העיצור /b/ (כמו ב|בי"ת). האות מתחברת מצד ימין ומצד שמאל, כשאר האותיות למעט "דוד'ארז".
בא המנוקדת בכסרה בתחילת מילה משמשת כתחילית במשמעות "עם".
מקור האות בא הוא ב"בי"ת" הפניקית ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
ג'ובאני לגרנצי
חייו
לגרנצי נולד בקלוּזוֹנֶה, סמוך לברגאמו ואת הכשרתו המוקדמת קיבל כנראה בקלוזונה. הוא שימש נגן עוגב בכנסיית סנטה מריה מג'ורה בעיר זו משנת 1645 עד 1656. ב-1656 התמנה למשרת מאסטרו די קאפלה באקדמיה דלו ספיריטו סנטו בפרארה, שם נשאר עד 1665. בין השנים 1665 ו-1681 אין כמעט תיעוד לפעולותיו, אבל ייתכן שלימד באוספדאלה דאי מנדיקאנטי בוונציה בחלק מתקופה זו. בערים רבות, ביניהן וינה, מילאנו, פארמה, בולוניה וונציה דחו את פנייתו לקבלת משרה; הוא מצדו דחה הצעות עבודה במודנה ובברגאמו.
ב-1681 התקבל לכנסיית סאן מרקו בוונציה כעוזר למאסטרו די קאפלה, שאת מקומו תפס בשנת 1685. בין תלמידיו שם היו פרנצ'סקו גספאריני, אנטוניו לוטי, אנטוניו קלדרה וג'ובאני וריסקינו.
מוזיקה
לגרנצי כתב ברוב הסוגות שהיו מקובלות בצפון איטליה בשלהי המאה ה-17, כולל אופרה, מוזיקת קודש ווקאלית ומוזיקה אינסטרומנטלית מסוגים שונים.
סוסניוס, קיסר אתיופיה
סוּסְנֶיוֹס (1572 – 7 בספטמבר 1632, בגעז ሱስንዮስ, ביוונית כונה סיסיניוס Σισίννιος) היה נגוס נגסת של אתיופיה (1607-1632) תחת שם ההכתרה מלאכ סגד השלישי.
ילדותו
בילדותו נתפסו סוסניוס ואביו על ידי שודדי אורומו והוחזקו בשבי במשך שנה, עד שחולצו על ידי דג'אזמאץ' אסבו. לאחר חילוצו מהשבי התגורר סוסוניוס אצל המלכה אדמס מוגסה, אמו של סרצה דנגל ואלמנת הקיסר מינאס.
סוסניוס היה הצעיר מחמשת בניה של אמו השפחה. הבן הבכור, אפא כרסטוס, נהיה נזיר. הבן השני, סאלה כרסטוס, היה מצביא ששירת את סוסניוס בנאמנות. האח השלישי, ימנה כרסטוס, מרד בסוסניוס ונפטר במאסר. גם הבן הרביעי, מלכא כרסטוס, מרד בסוסניוס.
משנת 1590 ואילך נתפס סוסניוס כיורש פוטנציאלי של הכתר, כיוון שבניו של הקיסר סרצה דנגל היו עדיין צעירים. המיסיונר הישועי מנואל דה אלמיידה תיאר אותו כך: "גבוה, עם מאפיינים של איש איכותי, עיניים גדולות נאות, אף מחודד ומרווח וזקן מטופח...".
ב-10 במרץ 1607 הרג סוסניוס את יעקב הקיסר בקרב צאצהובר ותפס את מקומו כקיסר. טקס ההכתרה המפואר ב-18 במרץ 1608, אך השנתיים הראשונות לכהונתו הוקדשו לדיכוי מרידות ברחבי אתיופיה, בסיוע ארבעת אחיו.
קבלת הקתוליות
בשנת 1612 קיבל על עצמו סוסניוס את האמונה הקתולית בסתר בהשפעת פדרו פאיש. צניעותו ולמדנותו של פאיש מצאה חן בעיני סוסניוס, שסלד מהחמדנות ומעשי הניאוף של האבונא (הגמון) שמעון. בשנת 1622 הצהיר על אמונתו הקתולית בגלוי, לאחר שראה בניצחונותיו הצבאיים המכריעים אות שמיימי כי כוונתו רצויה.
האינקוויזיציה האתיופית
הקיסר מלאק סגד קבע את בירתו בעיר גורגה שבחבל דאמבייה צפונית לאגם טאנה, אזור שהיה מיושב ביהודים רבים. בירתו שימשה אחת ממקומות מושבם של המיסיונרים, ביניהם ישועים פורטוגזים. בנו מרד כנגדו בשנת 1624 ונמלט לאחר כישלון המרד לאזורי היהודים, שהעניקו לו מקלט. מלאק סגד כעס על היהודים שנתנו מקלט לבנו ויצא לנקום בהם, נקמה שנכשלה. בעקבות כישלונותיו הוא ארגן צבא חמוש היטב, כולל תותחים רובים וחיילים פורטוגזים שנשארו באתיופיה לאחר מלחמת אתיופיה-אדאל. הקיסר הורה להוציא להורג ולהילחם ביהודים באזור שבין אגם טאנה להרי סאמיאן ובייחוד בחבל דאמבייה שהיה קל לכיבוש מכיוון שהיה מישורי. בלחימה ביהודים טבחו חיילי הקיסר רבים מהם ושיעבדו נשים וילדים, הגלו את מנהיג העדה גדעון השביעי והטבילו רבים מהיהודים בכפייה לכנסייה הנוצרית. יהודים רבים שחיו באזורי הטבח החלו לברוח לאזורים אחרים כגון קווארה, ארמצחו ודמאטו שבהם היו קהילות יהודיות קטנות אך רבים עדיין נשארו בדאמבייה, ווגארה ווואלקיט. בכך גרם למעשה ליישום אינקוויזיציה אתיופית בארצו בהשפעת היישועים והלוחמים שנשלחו מפורטוגל.
את והב בסופה
מקור הביטוי
בעת תיאור מלחמת שבטי ישראל נגד סיחון מלך האמורי, בנחל ארנון, נכתב בתורה:
לפשוטו של מקרא, מדובר בציון העובדה כי בספר בו כתבו בני ישראל את ניצחונותיהם, הוזכר כיצד נכבשה העיר והב או יהב והעיר סופה. פרשנים אחרים גורסים, כי מדובר בתיאור מליצי על כיבוש העיר והב, בסופה ובסערה.
בהתחשב בסגנון הלמידה הישיבתי, המבוסס על לימוד בחברותא ומתאפיין בוויכוח ומחלוקות כחלק בלתי נפרד מחוויית הלימוד, טבעו חז"ל את הביטוי: "מלחמתה של תורה", כמושג חיובי לוויכוח בעל אופי בונה, המוביל בסופו של דבר להסקת מסקנות ופסיקת ההלכה. לשם הבהרת הדברים דרשו חז"ל בתלמוד בבלי את הפסוק, על מנת להסביר את מהותה של המלחמה התורנית בין הלומדים:
הסביר זאת רש"י בפירושו:.
משמעות הניב והשימוש בו
הניב בא לתאר מצב של מחלוקת בין ידידים קרובים, אפילו אב עם בן ורב עם תלמיד, המתווכחים על נקודה מהותית. זאת שלא מתוך כוונה או רצון להתנצח, אלא על מנת להגיע לאמיתות הדברים ולהסיק מסקנות ברורות, כשבסופו של ויכוח לא יוותרו הצדדים אויבים, אלא יישארו בידידות ובהסכמה.
כבר בתקופת הראשונים ניתן למצוא את הניב בספרי השו"ת, כהבעת התנצלות וידידות, לאחר כתיבת דעה החולקת על הזולת. בעיקרו משמש הניב בספרות התורנית כחתימה לוויכוח, וכהצגת עמדה, כי על אף חילוקי הדעות, אין בהבעת דעה מנוגדת, משום שינוי לרעה באופי היחסים בין המתווכחים וכי הסכסוך הוא ענייני ולא ירד לפסים אישיים.
לעיתים משמש הניב כהודעה על קבלת דברי הזולת לאחר ויכוח סוער, תוך הסכמה כי בסופו של דבר הוכרעה "המלחמה" ושני המתווכחים נותרו אוהבים זה לזה והגיעו לעמק השווה.
השפעה
משמעותו של הניב השפיעה אף על הפסיקה ההלכתית האוסרת על הוראת הלכה בפני רבו, אך מתירה ויכוח עמו לצורך פסיקת ההלכה, כפי שאנו רואים בספרי הפוסקים:
בספרות
בספרו מ-1984, "הדרך לעין חרוד", הסופר עמוס קינן הרבה להשתמש בניב, וב-1988 פרסם ספר בעל אלמנטים אוטוביוגרפיים בשם "את והב בסופה".
יוסי גיספן
יוסף סעדיה גיספן (נולד ב-12 בדצמבר 1961) הוא פזמונאי ישראלי, שמתמקד בעיקר בז'אנר הים-תיכוני. כתב כאלף שירים שהוקלטו. בין השירים שכתב: "כשהלב בוכה", "מי שמאמין", "מונו" "ישראל שלי" ו"מלכת היופי שלי".
ביוגרפיה
גיספן נולד וגדל בשכונת התקווה שבתל אביב-יפו. לאחר שירותו הצבאי עבד במשך מספר שנים כרפד. בשנת 1990 הקליט אלבום בשם "כל הלילה לך". שיר הנושא יצא לרדיו ונוגן פעמים רבות בתחנת הרדיו המיתולוגית "קול השלום" של "אייבי נתן". לאחר שחרור של 200 עותקים של האלבום כפיילוט, הבין שלא זה יעודו, עצר את הפצת האלבום וגנז אותו.
השיר הצליח, ובעקבותיו פנה אליו בנצי מור, המעבד ונגן ליווי של שרית חדד, והציע לו לכתוב שירים לשרית. בשנת 2000 כתב לה גיספן בין היתר את השיר "קח את הכול" ללחן של לופז רוס ובעקבות הלינץ' ברמאללה בשנת 2001 את השיר "כשהלב בוכה" ("שמע ישראל") ללחן של שמואל אלבז. השיר הושמע רבות באמצעי התקשורת. הייתה זו נקודת מפנה משמעותית בקריירה שלו ושל שרית חדד. השיר זכה לעשרות גרסאות כיסוי, בהן של דוד ד'אור, מירי אלוני ונינט טייב. באותה שנה כתב את "מיליון או דולר" לאייל גולן.
בשנת 2005 זכה גיספן בפרס שר התרבות ל"כותב השנה".
זכה בפרס אקו"ם להישג השנה למחבר לשנת 2010.
בשנת 2018 קיבל אות "יקיר הזמר העברי" מהשדולה לקידום זמר עברי, שבראשה עמדה סגנית יו"ר הכנסת ח"כ נאוה בוקר
מאז דצמבר 2019 משתתף במוסף התרבות של רדיו תל אביב "המוסף עם זליג, קובי וגיספן" לצד זליג רבינוביץ' וקובי לוריא.
בפברואר 2011 החל להשתתף כשופט בתוכנית המציאות "אייל גולן קורא לך", והיה חלק קבוע מפאנל השופטים בכל ארבע העונות, עד שהתוכנית ירדה.
בנו אוראל, השתתף בתוכנית הכישרונות X FACTOR בעונתה הראשונה בישראל והוציא גם שלושה שירים: "כמעט רומנטי" שכתב אביו ללחן של תומר הדדי ואת "שיר המרעה" ו"כרגיל" שכתב הלחין וביצע אוראל.
בשנת 2013 גיספן הצהיר לא פעם שתפיסת עולמו מושפעת מחסידות ברסלב.
נכון לשנת 2023 כתב גיספן כ-1116 שירים אשר הוקלטו.
שימש כדירקטור באקו"ם מנובמבר 2015 למשך שנתיים ושבעה חודשים.
חבר במדור מוזיקה במשרד התרבות משנת 2019.
חבר במדור לריקודי עם ופולקלור ישראלי במשרד התרבות משנת 2023.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש ב-2020 הוצב במקום החמישי ברשימת "ישראליסט - זכויותינו בקולנו" לכנסת.
מרשל האץ'
חייו
האץ' למד במכללת ניואנגטון (1947-1950) ולמד ביוכימיה באוניברסיטת סידני עם פרדריק רוברט ווטלי. הוא השלים את התואר הראשון שלו במדעים בהצטיינות ב-1954. מ-1955 עד 1959 הוא חקר צמחים בארגון המחקר מדעי והתעשייתי של חבר העמים הבריטי בסידני. הוא קיבל את הדוקטורט שלו ב-1959 מאוניברסיטת סידני וקיבל חברות בתוכנית פולברייט ב-1961 ובעזרתה הוא עבד עם פול קארל סטאמפ במחלקת הביוכימיה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
מ-1961 עד 1966 האץ' עבד כקצין מחקר במרכז מחקר הצמחים ע"ש דייוויד נורת' בחברה לזיקוק סוכר בע"מ בבריסבן עם ק. ט. גלאסזיו. הוא למד בוטניקה באוניברסיטת קווינסלנד ב-1967 וחזר לחברה לזיקוק סוכר בע"מ מ-1968 עד 1969 והיה המנהל של מרכז מחקר הצמחים ע"ש דייוויד נורת'. מ-1970 הוא היה מדען המחקר הראשי במחלקת תעשיית הצמחים בארגון המחקר המדעי והתעשייתי של חבר העמים הבריטי בקנברה.
האץ' גילה את נתיב קיבוע פחמן במסלול C4 עם צ'ארלס רוג'ר סלאק והנתיב נקרא גם נתיב האץ'-סלאק של פוטוסינתזה. הוא פרסם יותר מ-200 מאמרים בכתבי עת מדעיים וספרים בתחום הפוטוסינתזה ותחומים אחרים של ביוכימיה בצמחים. לכבוד תרומותיו למדעי הצמחים הוא קיבל את הפרס הבינלאומי לביולוגיה ב-1991 ונהיה חבר במסדר אוסטרליה.
הארגון ההודי לחקר החלל
היסטוריה
תחילת תוכנית החלל ההודית היא בהקמת וועדה לחקר החלל בראשות ויקראם סאראבהאי בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
לוויינים הודיים
הודו מתמקדת בפיתוח, ייצור ושיגור לחלל של לוויינים מסוגים שונים, הנחלקים לקטגוריות הבאות:
חלליות לחקר הירח
משימת החלל הראשונה של הודו לחקר הירח מכונה צ'אנדריאן 1, והיא שוגרה ב-22 באוקטובר 2008. משימה זו כללה מקפת וגשושית פגיעה (Impactor) אשר התרסקה במכוון על הירח תוך שהמקפת עברה מעל אתר הפגיעה, וחקרה את הפגיעה. ניסוי זה הוביל לממצאים חשובים בנוגע להימצאות מים בקוטב הדרומי של הירח.
משימת צ'אנדריאן 2 כוללת מקפת סביב הירח ונחתת בשם "ויקראם" על שם ויקראם סאראבהאי, מקים תוכנית החלל ההודית. המשימה שוגרה ב-22 ביולי 2019, המקפת נכנסה בהצלחה למסלול ירחי, בעוד הנחתת, יחד עם רכב המחקר שעליה, התרסקו בניסיון הנחיתה ב-7 בספטמבר 2019.
משגרי חלל הודיים
הודו פיתחה שתי משפחות של משגרי לוויינים. משגר המיועד לשגר לוויינים למסלולים נמוכים סביב כדור הארץ (PSLV) ומשגר כבד שנועד לשגר לוויינים למסלולים גיאוסינכרוניים, בגובה של 36,000 ק"מ ומעל קו המשווה (GSLV), מסלולים המשמשים לווייני תקשורת רבים. חלוקה זו בין המשפחות מתייחסת בעיקר ליכולותיהם של המשגרים ושימושם היעיל ביותר, אך אינה מוחלטת.
בנוסף, ההודים מפתחים מספר משגרים נוספים, עם תשומת לב לשוק הלוויינים הקטנים, ובודקים גם טכנולוגיות של שימוש חוזר.
אסטרונאוטים הודיים
האסטרונאוט ההודי הראשון הוא ראקש שרמה (Rakesh Sharma) ששוגר לחלל על ידי חללית סובייטית מסוג סויוז במשימת סויוז T-11, באפריל 1984. משימת חלל זו בוצעה במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס, במסגרתה שיגרה ברית המועצות לחלל קוסמונאוטים ממדינות שונות.
חלליות מאוישות
בשנת 2006 הודיעה הודו כי יש בכוונתה לפתח חלליות מאוישות. לא חלף זמן רב והודעות רשמיות הציבו את הירח כיעד שהודו חפצה להנחית עליו חלליות מאוישות, תוך סמיכות זמנים בלתי מקרית לתאריכי הנחיתה של ארצות הברית במבצע אוריון, והצהרות סין לנחיתה מאוישת משלה על הירח.
ב-5 ביולי 2018, נבדק מקרה הפסקת שיגור בחירום (לאחר התנעת מנועים) והנחתת מודול הצוות (. במסגרת הבדיקה, נבדקה מערכת מילוט הצוות, שכוללת מודול השוקל 12.6 טון. מודול זה הגיע לגובה של 2.7 ק"מ לפני שנחת עם המצנחים במרחק 2.9 מאתר השיגור.
באוגוסט 2018, הכריז ראש הממשלה נרנדרה מודי אודות תוכנית לשלוח חלליות מאוישות ב-2022.
דגל עברי
דגל עברי הוא שם קיבוצי למספר דגלים שעוצבו כסמל לתקומת העם היהודי בארץ ישראל בידי או עבור אנשי היישוב והתנועה הציונית מאז ראשית המאה העשרים ועד לקביעת חוק הדגל והסמל באוקטובר 1948.
הדגל העברי בגרסאותיו השונות מתאפיין בצבעי כחול ותכלת, ובגרסאות אחדות נכללים בו מוטיבים זהובים. מרבית גרסאותיו כוללות את סמל המגן דוד, אך בהצעות אחדות נכללה במקומו מנורת שבעת הקנים. אף לא אחד מדגלים אלה זכה למעמד רשמי בתקופת היישוב, אך גילגולו של אחד מהם, שבתחילה אומץ כדגלה של התנועה הציונית ביום היווסדה ב-1897, הפך לבסוף לדגלה של מדינת ישראל.
היסטוריה
מאז החלה מתגבשת אידאולוגיה לאומית יהודית, הגו המשכילים היהודים משה לייב ליליינבלום ויהודה לייב פינסקר את "חיבת ציון". הם הבינו כי 'נטישת סמלי הדת' לא בהכרח סילקה את דמותו של 'היהודי הדתי, הישן' בעיניו של האנטישמי. אנטישמיות לא חדלה, להפך. הפוגרום, "מאורעות 1881" ברוסיה הביא את המשכילים להבין שהעם היהודי חייב וזכאי לשוב לארצו ולהתגבש בה.
ככל הנראה, הסופר האוסטרי יהודי לודוויג אוגוסט פרנקל, היה הראשון שהעלה את הרעיון, כי הצבעים הלאומיים היהודיים הם כחול ולבן, במתכונת המזכירה דגל, וזאת בשיר שפרסם בשנת 1864, לאחר ביקור בירושלים, בשם "צבעי ארץ יהודה". את השימוש המעשי בדגל זה, במתכונתו המוכרת לנו, ניתן לשייך לימי העלייה הראשונה. הסופר מרדכי בן-הלל הכהן תיעד מסיבה לכבוד יום הולדתו ה-100 של משה מונטיפיורי בשנת 1884, ובה "בפעם הראשונה, גילינו לפני הקהל הרחב את צבעינו הלאומיים, כי רבים לא ידעו, כי תכלת ולבן הם צבעי עמנו". בחירת הצבעים, הן על ידי פרנקל והן על ידי אנשי העלייה הראשונה, לא הייתה מקרית. שכן, המדובר במסורת יהודית עתיקת יומין, של הטלית בעלת פתיל תכלת, שמקורה ב: "ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת".
אם מתוך ששמע על האירוע, או משהגיע לרעיון בעצמו, הניף בשנת 1885 ישראל בלקינד, מייסד תנועת החלוצים ביל"ו, את הדגל, בחגיגות שלוש שנים להיווסדה של המושבה ראשון לציון. דגל זה, שכונה "דגל ראשון לציון", מזכיר בצורתו ובמתכונתו, את דגל ישראל המוכר כיום. (בלקינד תיאר אותו: "יריעת אריג לבנה: שתיים-שתיים רצועות של תכלת משני קצותיה דוגמת הטלית שלנו ומגן דוד של תכלת באמצע"). בדגל דומה השתמש מיכאל הלפרן באירוע בנס ציונה בשנת 1891, וכן השתמש בו "מסדר בני ציון" בבוסטון באותה השנה. מאז הקים בנימין זאב הרצל את הקונגרס הציוני הראשון בבזל בשנת 1897, נוצר "הנס הציוני", הדגל שהוליך את העם לארצו. "הדגל הציוני" הוא סמל לקיומו של עם עברי וכמיהתו לציון. הרעיון הלהיב, והרצון להשתייך לזרם הרעיוני, גבר בעיני יהדות העולם. החלו 'מתגלגלים' רעיונות שונים בהקשר "הנס הציוני" וצורתו, מראה הדגל הציוני, "דגל עברי". אין לדעת עד כמה היו אירועים אלו ידועים לבאי הקונגרס הציוני הראשון בבזל (1897), שם התקבל הדגל בעל שני פסי התכלת על רקע לבן ובתוכו מגן דוד, ונדחתה הצעתו של בנימין זאב הרצל - דגל בעל שבעה כוכבי זהב. את נסיבות היווצרותו של דגל ישראל, שבתחילה היה דגלה של התנועה הציונית, תיאר דוד וולפסון, תוך שהוא מתאר את עצמו כאבי הרעיון של עיצוב הדגל על פי הטלית:
בתקופת היישוב שימש הדגל את התנועה הציונית והונף בגלוי באירועים רשמיים. הבריגדה היהודית השתמשה בתג כתף המזכיר בעיצובו ובצבעיו את הדגל. אנשי הבריגדה נהגו להניף את דגל ישראל לצד הדגל הבריטי, ואף התעמתו עם מפקדיהם הבריטים על רקע זה. הם נהגו להניפו בטקסים רשמיים של הבריגדה. לאחר הגעת הבריגדה היהודית לאיטליה ביקר אצלם משה שרת, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ב-3 באפריל 1945, הביא דגל ללוחמים ונשא במעמד הנפת הדגל נאום הידוע כנאום הדגל. החי"ל היה הכוח היחיד והראשון שלחם במלחמת העולם השנייה בדגל יהודי שהוכר כמייצג את העם היהודי.
בעת הכרזת העצמאות קושט האולם בדגל גדול, שנמתח על הקיר מאחורי הנואמים, ושימש כאלמנט עיצובי בולט שהדגיש את העצמאות שזה עתה הושגה. בקהילות ציוניות מרוסיה ומחוצה לה, גם מעבר לאוקיינוסים, נמצא דגלים ציוניים שונים שרובם מכילים שני סימנים ברורים: פסים ומגן דוד לעיתים מנורה ומילה כתובה. לעיתים מגן דוד וכוכביו של הרצל הזכורים מועידת בזל, כמו ב-1924. לעיתים ריבוי בפסים ואף שימוש בטלית עצמה ובפסי התכלת שלה. תמיד נראית חלוקה לשני פסים. כלומר, חצי דגל פס וחצי דגל פס שני. בדרך כלל צבעיו הם התכלת שבטלית על גווניו עד כחול עמוק.
דגל שבעת הכוכבים
שאלת דגל מדינת היהודים נדונה כבר בספר "מדינת היהודים" של בנימין זאב הרצל, שיצא לאור בשנת 1896. הרצל הציע דגל בעל מסר אוניברסלי - רקע לבן המסמל טוהר, ועליו שבעה כוכבי זהב שיסמלו את שבע שעות העבודה היומיות במדינה היעודה. הימים היו ימי המאבקים החברתיים הראשונים, בעיקר בסוגיות של תנאי העבודה, והגבלת אורכו של יום העבודה נחשבה להישג מרכזי של תנועות הפועלים הראשונות.
להלן תיאור הדגל כפי שמופיע בספר "מדינת היהודים":
הרצל קיווה שמדינה חדשה המבוססת על עבודה בעמל כפיים ושבע שעות עבודה, עושות צדק עם העובדים ואלה יחזקו את שאיפת היהודים לשוב לארצם. "אכן יום שבע השעות דרוש לנו כקריאת היאספות עולמית לאנשינו, שמן הראוי שיבואו מרצונם החופשי. זו צריכה להיות באמת ארץ הבחירה". שבעת הכוכבים התכנסו במרכז הדגל בצורה כזאת ששישה מהם יצרו צורת מגן דוד, שהכוכב השביעי מרחף מעליו. סמלי הערים תל אביב (הקרויה על שם הספר "אלטנוילנד") והרצליה (הקרויה על שמו של הרצל), כוללים את שבעת הכוכבים של הרצל. הכוכבים בעלי שישה קודקודים כדי שיזכירו מגני דוד. בהרצליה יש שדרה הנקראת "שדרת שבעת הכוכבים" ובסופה מחלף המכונה "מחלף שבעת הכוכבים". שבעת הכוכבים באו גם לידי ביטוי בדגלה של חברת הספנות הישראלית צים.
הנס הציוני
הרצל הציע גם סמל לקונגרס הציוני המבוסס על אותו רעיון של שבעה כוכבים, ובתוספת סמל "גור אריה יהודה" במרכז המגן דוד. דגל ציוני הנושא סמל זה, בתוספת פסי תכלת אופקיים (דקים מהמקובל בדגל ישראל הנוכחי) על פי הצעתו של דוד וולפסון שימש לפחות עד הקונגרס הציוני השלישי.
דגל ראשון לציון
לראשונה הונף דגל ביישוב העברי בארץ ישראל, בשנת 1885 בראשון לציון ודמה באופן בולט לדגל ישראל. היה זה בחגיגות שלוש שנים להיווסדה של ראשון לציון, כאשר הניף ישראל בלקינד את הדגל שתפרה פאני מאירוביץ. דגל זה, שכונה "דגל ראשון לציון", מזכיר בצורתו ובמתכונתו את דגל ישראל המוכר כיום. בלקינד תיאר אותו: "יריעת אריג לבנה: שתיים-שתיים רצועות של תכלת משני קצותיה, דוגמת הטלית שלנו, ומגן דוד של תכלת באמצע".
דגל נס ציונה
דגל שני הונף בפני ציבור רב בעת הכנס להקמת המושבה נס ציונה בשנת 1891. "השומר" מיכאל הלפרין שלף "טלית" עליה רקום "מגן דוד" ודהר על סוסו כפרש רב עוצמה. אישיותו של הלפרין כבעל אומץ לב ויכולת להנהיג, עם נוכחותו החזקה בלטו. הוא היה נערץ גם על המוכתרים הערביים באזור, ומראה הדגל בידו במעמד כה מסעיר, חיזק את רוח היישוב שממילא היה נחוש להקים מחדש את מולדתו. הייתה זו הדרת כבוד לאיש ולדגל. נוצר מיתוס הדגל העברי, וכך קבע הלפרין במעשהו את דגלה של מדינת ישראל. לדעת מומחים בתחום הדגל, אין עדות עובדתית למראה הדגלים מראשון לציון ומנס ציונה. אין חולקים על העובדה כי ביום ההוא, 1 בינואר 1891 החל למעשה מיתוס "הדגל העברי" ומאז שימר את צורתו.
דגל הגדוד העברי
דגל הגדודים העבריים היה הדגל הראשון שנקרא "דגל עברי" ברחבי העולם המערבי והוצג בשמו לעולם כולו, כדגל הגדוד העברי של הצבא הבריטי. היה זה בשנת 1917. שמו של הגדוד העברי היה "הראשון ליהודה" ונלקח משם גדודו של הלפרין בנס ציונה. מראהו היה כפי שהוכר במפגשי הציונים בוועידות: חצוי במאוזן, תכלת ולבן ובמרכזו מנורת זהב. על בסיסה רשום "קדימה". הכיתוב בצדדים ומעל המנורה, הכיל את המילים "הגדוד העברי, ראשון ליהודה". דגל הגדוד העברי נעלם עם חיסולם של הגדודים מיד אחרי מלחמת העולם הראשונה. עד שנת 1933, במהלך 42 שנה מ"כנס נס ציונה", ו-16 שנה אחרי דגל "הראשון ליהודה" של הגדודים העבריים, נוצרו דגלים ציוניים רבים בעולם, כל זרם מקומי ורעיונותיו. ביישובים העברים, הונפו דגלים בדמותו של הדגל הציוני השכיח בתקופה ההיא, הדומה לדגל ישראל כיום.
דגל ראשון בימים
בשנת 1933 במטרה להקים צי עברי ייסד אריה גרבנוב, צעיר תל אביבי כבן 21, חברת ספנות עברית בשם חופיה בע"מ, רשמה בנמל יפו פלשתינה-א"י ויצא לרכוש אנייה באירופה. בתקציבו המוגבל רכש אנייה רעועה והניף עליה דגל עברי, שונה מהדגל הציוני שהיה מקובל אז בארץ ישראל. העיתונות בחו"ל כתבה עליו ועל אונייתו עמנואל כ"אוניית הצי העברי הראשונה" ולדגל קראה "דגל עברי" ואף תארה "דגל כחול לבן עם חותם שלמה".
הדגל היה דומה בחלוקתו החציונית המאוזנת ובשני צבעיו לדגל הגדודים העבריים. ההבדל העיקרי היה שילוב 'מגן דוד' שחציו העליון היה מודגש, מוזהב (בצהוב) על הרקע הכחול, במקום סמל 'המנורה' המוזהבת שהיה בדגל הגדוד העברי. (את חברת הספנות חופיה בעלת האנייה, מציינת האות האדומה H בלב הסמל). הדגל נתפר בידי נשות קהילת יהודי עיר הנמל הדנית אולבורג בשלהי ספטמבר 1933 להנפתו לראשונה בים, על האנייה העברית עמנואל כאונייתו הראשונה של הצי העברי המוקם, שכן ארבע ספינות שעבדו אז בפלשתינה א"י הניפו דגל מנדטורי בריטי.
טרם הפלגתה הראשונה, צולמה העמנואל עם הדגל העברי על תרנה האחורי לסמל כביכול על פי החוק הימי את "נמל הבית" במדינה בה רשומה האנייה (יפו פלשתינה א"י), למרות ששלטונות המנדט הבריטי לא נשאלו ולא אישרו זאת מעולם. צוות האנייה צולם עליה בנמל בדנמרק חודש אחרי שהוקמה ממשלה נאצית בגרמניה. בהסבר לצילום שפורסם על ידי הנשיונל ג'יאוגרפי נרשם: "הדגל העברי מונף על אונייה עברית ראשונה, בצי עברי מתחדש". הפרסום גרם להדים באירופה. דגל נוסף נרקם בידי נשות קהילת יהודי אנטוורפן בחודש דצמבר 1933. על מחציתו העליונה מגן דוד צהוב על הרקע כחול כהה ועל התחתונה כחול על רקע לבן. דומה היה לדגל האנייה עמנואל שהונף חודש אחרי כן, בינואר 1934 בנמל סאות'המפטון, שנתפר באנטוורפן (משחשבו בטעות כי הדגל בן 2000 שנה, נגנב בלונדון ותוך כדי חקירה הושב). דגל ציוני דומה לזה, ניבט היה אז ברחבי גרמניה הנאצית רק משער הספר האנטישמי "הפרוטוקולים של זקני ציון" בהוצאה גרמנית. ספר שמילא את גרמניה כשנה לפני עליית המפלגה הנאצית לשלטון באוגוסט 1933, ונראה כי זו הייתה הסיבה לעיצובו של הדגל. למעשה רק שנה אחרי כן, החל מ-1935 אסרו שלטונות המנדט הבריטי הנפת דגלים עבריים וציוניים על אוניות ארצישראליות וחייבו אוניות בהנפת נס אדום של צי הסוחר הבריטי, בתוספת הכיתוב PALESTINE על פי תקנה שנקבעה עוד ב-1927.
דגל צים
בחודש נובמבר שנת 1947 רכשה צים חברת השיט הארץ-ישראלית בע"מ בשותפות עם חברה אנגלית אונייה ראשונה וקראה לה "קדמה". קדמה הייתה רשומה בלונדון והניפה בנוסף לדגל הבריטי בירכתיים, דגל עברי על חרטומה, דגל עם "שבעת הכוכבים"' המסמלים את "שבעת הימים" - כל האוקיינוסים בהם יפליגו ספינות החברה.
דגל עברי במחתרות
בפולין שנת 1944, הארגון היהודי הלוחם השתמש בדגל דומה לזה שהיה על העמנואל, אך צבעי הרקע דומים לרקע בדגל פולין, והפוכים מהרקע של הדגל שהיה על העמנואל. אין מידע על דגל שכזה קודם.
ויליאם גיבסון
ויליאם גיבסון (באנגלית: William Gibson; נולד ב-17 במרץ 1948, בקונוואי שבקרוליינה הדרומית) הוא סופר מדע בדיוני אמריקאי-קנדי. גיבסון טבע את המונח סייברספייס ב-1982 והקנה למושג זה פופולריות ברומן הביכורים שלו נוירומנסר משנת 1984. הוא תיאר עולם תקשורת רשתי עולמי שנים רבות לפני שהאינטרנט הפך לחלק משגרת החיים. גיבסון חזה היבטים חשובים של האינטרנט וה-World Wide Web, וביסס מושגי יסוד שלהם. גיבסון נחשב כאב-המייסד של התנועה הספרותית של הסייברפאנק.
ילדות, נוודות ובגרות
ויליאם גיבסון נולד ב-1948 בקונוויי שבקרוליינה הדרומית ובמשך רוב ילדותו התגורר בווייטויל שבוירג'יניה, עיירת כורים קטנה בהרי האפלצ'ים, שם נולדו וגדלו הוריו. בילדותו, משפחתו נדדה לעיתים קרובות כתוצאה מתפקידו של אביו כמנהל בחברת בנייה גדולה. ב-1956 נחנק אביו של גיבסון למוות במסעדה במהלך מסע עסקים. אמו, שחששה להודיע לבנה את החדשות הרעות, שלחה אחרים להודיע לו על המוות.
ימים ספורים לאחר המוות החליטה אמו של גיבסון שהמשפחה תשוב מנורפוק שבוירג'יניה, לווייטויל. גיבסון תיאר מאוחר יותר את וייטויל כ"מקום בו מודרניות הייתה קיימת, אך היה חשש עמוק מפניה", וזקף את התחלת התעניינותו במדע הבדיוני, לזכות ה"תרבות הספרותית הילידית", בלוויית התחושה של גלות פתאומית. בגיל שלוש עשרה, רכש אנתולוגיה של ספרות דור הביט, וכך נחשף לכתיבתם של אלן גינסברג, ג'ק קרואק, ויליאם ס. בורוז; הוא הושפע במיוחד מבורוז, שפתח לפניו את עולם המדע הבדיוני.
גיבסון היה מתבגר ביישן ומגושם, כפר במודע בדת, ומצא מפלט בקריאת סיפורי מדע בדיוני וסופרי שוליים כמו בורוז והנרי מילר. בגיל חמש עשרה, נשלח לפנימיה פרטית בטוסון שבאריזונה. אמו, שאותה תיאר כ"דאגנית ומדוכאת", נותרה בווייטויל והלכה לעולמה כשמלאו לגיבסון 19. טום מדוקס העיר שגיבסון "גדל באמריקה מופרעת וסוריאליסטית כפי שג'יימס גראהם באלארד ראה אותה בדמיונו".
השתמטות מגיוס, גלות ותרבות הנגד
לאחר מות אמו נטש גיבסון את בית הספר לפני סיום הלימודים, והתבודד. גיבסון נדד לקליפורניה ואירופה, ואימץ דפוסי התנהגות של תרבות הנגד. ב-1967 בחר להגר לקנדה על מנת להימנע מלהיות מגויס למלחמת וייטנאם. לפני הגיוס הוא הודה בפני מראייניו כי מטרתו בחיים היא לנסות כל סם הזיות קיים. גיבסון הבחין ש"אכן עלה בידי להתחמק מהגיוס, מכיוון שהם מעולם לא טרחו לגייס אותי". לאחר השימוע שב לביתו ורכש כרטיס אוטובוס לטורונטו, ועזב זמן קצר לאחר מכן. בסרט התיעודי הביוגרפי "No Maps for These Territories" שנעשה עליו בשנת 2000, טען גיבסון שהשתמטותו מהגיוס נבעה מרצון לשכב עם ילדות הפרחים ולהשתמש בחשיש יותר מאשר מהתנגדות מצפונית לשירות הצבאי.
בטורונטו החליט גיבסון שהוא לא סובל את קהילת המהגרים של משתמטי גיוס אמריקאים שחייתה במקום משום שכיחותם של הדיכאון, ההתאבדות וההתמכרות לסמים קשים ולאלכוהול בקרב חברי הקהילה. הוא הופיע במהלך קיץ האהבה ב-1967 בקטע מתשדיר חדשות של CBS על תת-תרבות של ילדי הפרחים ביורקויל שבטורונטו. פרט לתקופת הוללות קצרה בוושינגטון הבירה, גיבסון שהה בטורונטו בשאר שנות השישים. הוא פגש שם צעירה מוונקובר שאיתה נסע לטיול באירופה. גיבסון ציין שהם שהו במהלך טיולם במדינות אירופאיות בעלות משטרים פשיסטיים, מכיוון שבהן שער ההמרה של המטבע היה נמוך, וכך הם יכלו להתקיים.
הזוג נישא והתיישב בוונקובר שבקולומביה הבריטית ב-1972. לאחר הולדת בנו הראשון, גיבסון טיפל בילד, בעוד אשתו מפרנסת את המשפחה ממשכורתה כמורה. בעקבות אפשרות לקבלת מלגת סטודנט, אם ישיג ציונים גבוהים בקולג' הוא נרשם לאוניברסיטת בריטיש קולומביה. הוא סיים שם, תוך כמה הפסקות בלימודים, תואר ראשון באנגלית, ב-1977. לימודי הספרות האנגלית, חשפו אותו לסוגים רבים של ספרות יפה. הוא זקף לזכות לימודיו רכישת רעיונות חדשים הקשורים לתרבות המדע הבדיוני ובכללם המודעות לפוסטמודרניות. הוא למד קורס על מדע בדיוני באוניברסיטת בריטיש קולומביה, וקורס זה המריץ אותו לכתוב את סיפורו הראשון "Fragments of a Hologram Rose".
בוגר אוניברסיטה, כתיבה מוקדמת והתפתחות הסייברפאנק
גיבסון התחיל ללמוד לתואר מוסמך אוניברסיטה ושקל לכתוב תזה על סוגת Hard science fiction כספרות פשיסטית, אך הוא הפסיק את לימודיו, ובמקום זאת, הרחיב את אוסף תקליטי הפאנק שלו. בתקופה זו הוא עבד בעבודות שונות, ובהן מתרגל בקורס היסטוריה של הקולנוע באוניברסיטה שבה למד. מאחר שלא מצא את מקומו בקרב קהילת מעריצי המדע הבדיוני בוונקובר ב-1980 או 1981, התיידד גיבסון עם מוזיקאי הפאנק והסופר ג'ון שירלי, שאותו ראה כ"נפש תאומה". השניים נעשו חברים וחברות זו נמשכה כל חייהם. שירלי שכנע אותו למכור את סיפוריו הקצרים המוקדמים ולהתייחס אל הכתיבה ברצינות.
גיבסון התוודע, דרך שירלי, אל ברוס סטרלינג ולואיס שיינר, שיהיו, מאוחר יותר, חלוצים בתנועת הסייברפאנק. סטרלינג ושיינר קראו את סיפוריו של גיבסון והבינו שהם "סיפורים פורצי דרך". גיבסון פגש את סטרלינג בוועידת מדע בדיוני בדנוור שבקולורדו בסתיו של 1981, שם הוא קרא את "Burning Chrome" - סיפור הסייברספייס הקצר הראשון שלו - לקהל בן ארבעה אנשים. הוא הצהיר, מאוחר יותר, שסטרלינג "הבין את הסיפור לגמרי". באוקטובר 1982 נסע גיבסון לאוסטין שבטקסס, לוועידת המדע הבדיוני ArmadilloCon, שבה הופיעו הוא, שירלי, סטרלינג ושיינר בפאנל שנקרא "מאחורי צל המראות: מבט אל מדע הבדיוני הפאנק". שיינר ציין לגבי האירוע, ש"הייתה תחושה של קבוצה מלוכדת". לאחר סוף השבוע בו דנו על רוק אנד רול, MTV, יפן, אופנה, סמים ופוליטיקה. גיבסון עזב את הקאדר בוונקובר והצהיר, ש"חבורה חדשה נוצרה".
ספרות בדיונית מוקדמת
כתיבתו המוקדמת של גיבסון התאפיינה בדרך כלל בסיפורים עתידנים על השפעתם של טכנולוגיות הקיברנטיקה והסייברספייס (מחשבים מדמי מציאות) על הגזע האנושי. הוא עסק ב"ערי שאנטי" (שכונות מאולתרות) של דור ההייטק, ממריצי הקלטות או שידור (יפותחו מאוחר יותר לחבילת "דמגור" המתוארת בדקדקנות בנוירומנסר), וערבוב של טכנולוגיה ובני אדם. מאפיינים אלה ניכרו כבר בסיפורו הראשון שיצא לאור, "Fragments of a Hologram Rose" בשנת 1977. חברו ועמיתו ברוס סטרלינג תיאר את יצירתו החדשנית של גיבסון, במבוא לאסופת הסיפורים של גיבסון "Burning Chrome" כ"הקומבינציה הקלאסית של גיבסון בערבוב חיים פשוטים עם הייטק".
בשנות השמונים הופיעו סיפוריו הקצרים של גיבסון בכתבי העת Omni ו-Universe II, שבהם שררה אווירה של סרט אפל, שהותירה הרגשה עגמומית. גיבסון התרחק, בעבודתו המוקדמת, מהמיינסטרים של המדע הבדיוני (שכלפיו הוא חש "רתיעה אסתטית"), ושאף להידמות לג'יימס גראהם באלארד. כשברוס סטרלינג החל להפיץ את סיפוריו, הוא הבחין ש"הקוראים התבלבלו. כלומר, הם לא הבינו את המשמעות של המשפטים בסיפור... המשלים הדמיוניים שהוא המציא היו מעבר לתפישתם השכלית של הקוראים."
בעוד לארי מקפריי העיר שהסיפורים הקצרים הללו הפגינו ניצוצות מיכולתו של גיבסון, עמיתו מבקר המדע הבדיוני דארקו סבין ציין שהם "ללא ספק היצירות הטובות ביותר של הסייברפאנק", המגיעות עד "קו האופק" של הסוגה. הנושאים שגיבסון פיתח בסיפורים הללו, "The Sprawl", "Burning Chrome" ודמותה של Molly Millions מהסיפור הקצר "Johnny Mnemonic" הגיעו לשיא ברומן הראשון שכתב, נוירומנסר.
נוירומנסר
נוירומנסר נערך בידי טרי קאר לסדרה של שלושה ספרים בשם Ace Science Fiction Specials שהציגה רומני ביכורים בלבד. גיבסון התחיל לכתוב כשהוא מלא פחדים. במהלך תהליך הכתיבה, שיכתב גיבסון את שני השלישים הראשונים של הרומן, והיה משוכנע ששמו יתפרסם לשימצה לאחר יציאתו לאור של הספר. אולם הספר הצליח הרבה מעל הצפוי.
הספר לא נחל הצלחה בן לילה, אלא התפרסם לאט, ונעשה להיט מחתרתי ששמעו סופר מפה לאוזן. הוא הפך לרומן הראשון שזכה ב"כתר המשולש" של פרסי המדע הבדיוני החשובים ביותר: פרס נבולה, פרס הוגו, ופרס פיליפ ק. דיק, ומכר לבסוף 6.5 מיליון עותקים ברחבי העולם.
לורנס פרסונס ב"רשימותיו לעבר המאניפסט של הפוסט-סייברפאנק" ב-1998 ציין את הרומן כ"אב הטיפוס לספרי הסייברפאנק". ב-2005 הטיים כלל אותו ברשימת 100 הרומנים הטובים ביותר שנכתבו בשפה האנגלית מאז 1923, וטען ש"המילים אינן מצליחות לתאר באיזו מידה נוירומנסר היה רדיקלי כשהוא פורסם לראשונה". לפי המבקר לארי מקפארי, הצלחת הרומן נעוצה בחזון המקורי שלו, בפרוזה המשעשעת, בדימויים ובמטפורות הטכנולוגיים וברעיון המטריקס, שבו "מידע רוקד עם מודעות אנושית... זיכרון אנושי הוא מתומלל ונעשה מכני... מערכות מידע רב-לאומיות משתנות ומתרבות לתבניות חדשות ומפחידות שבהן מתמזגים יופי ומורכבות מעבר לכל דמיון, מיסטיקה ומעל הכול אל-אנושיות." גיבסון ציין, שנים אחר כך, לגבי האדם שהוא היה בזמן כתיבת הספר: "אני הייתי מזמין אותו למשקה, אבל לא הייתי מלווה לו כסף", והתייחס לרומן כ"ספר למתבגרים".
טרילוגיית המשרעה, The Difference Engine and the Bridge trilogy
אף על פי שהרבה מהמוניטין של גיבסון נעוץ בספר נוירומנסר, יצירותיו המשיכו להתפתח מושגית וסגנונית. הרומנים הבאים השלימו את הטרילוגיה הראשונה שלו - הידועה בתור "טרילוגיית המשרעה" - והם Count Zero מ-1986, רומן איטי השם דגש על הדמויות, ו-Mona Lisa Overdrive מ-1988, שבהם הגיע לשיא סגנונו הווירטואוזי (שאפיין גם את שני הספרים הקודמים), ושלארי מקפארי ציין כי הוא "כיבה את האורות" על ספרות הסייברפאנק.
לאחר השלמת טרילוגיית המשרעה, הספר הבא של גיבסון היה "The Difference Engine", רומן של היסטוריה חלופית שנכתב בצוותא עם ברוס סטרלינג. הרומן מוקם בבריטניה של התקופה הוויקטוריאנית אך המתקדמת טכנולוגית, ובו הסופר עזב את שורשי הסייברפאנק שלו. הספר היה מועמד לפרס נבולה לרומן הטוב ביותר ב-1991 ולפרס John W. Campbell Memorial Award for Best Science Fiction Novel ב-1992 ונחשב כרומן תשתית של סוגת הסטימפאנק (סוגה של מדע בדיוני שמשולבים בה יסודות של המהפכה התעשייתית של המאה ה-19).
הסדרה השנייה של גיבסון "the Bridge trilogy" הורכבה משלושה ספרים: Virtual Light מ-1993, "סיפור בלשים קומי אפל על רקע אורבני", Idoru מ-1996, ו-All Tomorrow's Parties מ-1999. הספרים הראשון והשלישי מוקמו בסן פרנסיסקו בעתיד הקרוב והבליטו את נושאיו הקבועים של גיבסון בתחומי הטכנולוגיה, הפיזיקה, וההארה הרוחנית בסגנון ארצי ועובדתי יותר מאשר הטרילוגיה הראשונה שלו. ב-Bridge trilogy, הרשעים של גיבסון התחלפו מתאגידים רב-לאומיים ו-בינה מלאכותית של ה-Sprawl trilogy לתקשורת - כלומר ל"טלוויזיה הצהובה" ולפולחן הידוענים. Virtual Light תיאר את "השלב הסופי של הקפיטליזם, שבו היוזמה הפרטית ומניעי הרווח מגיעים לשיאם הקיצוני". Mail & Guardian ו-Mail & Guardian טענו כי בספר Idoru גיבסון חזר לצורת כתיבתו המוכרת, בעוד שהמבקר סטיבן פול טען כי All Tomorrow's Parties ציין את התפתחותו של גיבסון מ"כתיבת מדע בדיוני גאוני לניתוח סוציולוגי מעוות של העתיד הקרוב".
תפנית בפרוס המאה ה-21
לאחר שכתב את All Tomorrow's Parties, אימץ גיבסון סגנון ריאליסטי יותר של כתיבה, עם סיפורים מתמשכים - "בדיה ספקולטיבית של העבר הקרוב." המבקר ג'ון קלוט פירש גישה זו כהכרה שהמדע הבדיוני המסורתי אינו אפשרי יותר "בעולם בעל הווה בלתי-יציב שאי אפשר להמשיך ממנו הלאה", ואפיין זאת כ"מדע בדיוני של המאה החדשה". הרומנים של גיבסון Pattern Recognition מ-2003, ו-Spook Country מ-2007, מוקמו שניהם "פחות או יותר באותו עולם בו אנו חיים כיום" - והביאו את כתיבתו של גיבסון לרשימת רבי המכר של המיינסטרים בפעם הראשונה. שני הרומנים נהיו טועים באותה סביבה והופיעו בהן אותן דמויות וביניהן הוברטוס ביגנד ופמלה מיינוורינג - עובדים של חברת השיווק המסתורית בלו אנט.
תופעה הייחודית לעידן זה הייתה ההתפתחות העצמאית של מועדוני המעריצים PR-Otaku ו-Node Magazine, שהוקדשו ל-Pattern Recognition ו-Spook Country בהתאמה. אתרים אלה עקבו אחר האזכורים ומרכיבי העלילה ברומנים באמצעות מקורות מקוונים כמו גוגל וויקיפדיה וזווגו את התוצאות, ביוצרם גרסאות היפרטקסט של הספרים. המבקר ג'ון סאטרלנד אפיין את התופעות הללו כ"שדרוג כללי של הדרך שבה מתבצעת ביקורת הספרות."
גיבסון משקיף על פיגועי 11 בספטמבר כ-Nodal point בהיסטוריה העכשווית, "חוויה מחוץ לתרבות", "במובנים מסוימים... ההתחלה האמיתית של המאה ה-21." ברומן "Pattern Recognition", שיבחה הביקורת את גיבסון בשל היותו הסופר הראשון שכתב על ההתקפה. לאחר שכתב 100 עמודים קודם להתקפה, הוא תיאר את השפעת הפיגועים על התפתחות הדמויות כ"ההרגשה המוזרה ביותר שחוויתי מעודי בכתיבה". נושא בולט בעבודתו המאוחרת של גיבסון היה בחינת השינויים התרבותיים שהתחוללו באמריקה לאחר פיגועי 11 בספטמבר, בכללם "אינפנטיליות חברתית". למרות זאת, כתב העת פרובידנס ציין, כי מוקד כתיבתו נותר "בצומת של פרנויה וטכנולוגיה."