cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'וב יוסף
ייעודו של ח'אן ג'וב יוסף
הסולטאן ג'קמק בנה, או שיקם, בשנת 1440 ח'אנים לאורך דרך הים, ובהם את ח'אן א-תוג'אר (בית קשת), את ח'אן אל-מיניה, את ח'אן גשר בנות יעקב ואת ח'אן ליד קוניטרה. בדיקת המרחקים ותוואי הדרך בין ח'אנים אלה מראה, כי המרחק בין לג'ון (מגידו) לבין ח'אן א-תוג'אר הוא 30 ק"מ (דרך טובה), מח'אן א-תוג'אר לח'אן אל-מיניה 25 ק"מ (דרך קשה) מח'אן אל-מיניה לגשר בנות יעקב 23 ק"מ (דרך קשה), מגשר בנות יעקב לקוניטרה 33 ק"מ (דרך טובה). דרך זו עברה אמנם ליד ג'וב יוסף, אך לא היה צורך בתחנה נוספת בין ח'אן אל-מיניה לגשר בנות יעקב.
בשנת 1577 שיגר מושל דמשק תלונה לממונים עליו, על כי חסרים סוסי דואר בין דמשק למצרים. כדי לספק צורכי השליחים הרשמיים, החרימו עבורם סוסים, שהוחזרו לבעליהם רק כעבור עשרה ימים או שלא הוחזרו כלל. בכך נגרם עוול לתושבים. בעקבות תלונה זו הוחלט להציב שלושה סוסי דואר בכל אחד מהח'אנים הבאים: סעסע, קוניטרה, גשר בנות יעקב, אל-מיניה, לג'ון, קאקון, ראש העין, עזה ואל-עריש. חסרים ברשימה זו ח'אן א-תוג'אר ותחנה כל שהיא בין רמלה לבין עזה ובין עזה לאל-עריש. ייתכן כי בח'אן א-תוג'אר בהיותו ח'אן גדול ומרכזי, היו מוצבים סוסי דואר כבר לפני כן, ואולי גם בח'אן בידרס בבית דראס, ובח'אן יונס. ח'אן ג'וב יוסף אינו מוזכר באותה תקופה בהקשר לסוסי הדואר, שכן לא היה צורך בהחלפת סוסים בין גשר בנות יעקב לח'אן אל-מיניה. ממובאות אלה ואחרים נראה שח'אן ג'וב יוסף לא היה חיוני כתחנת דרכים בדרך הים. למה שימש, אפוא, הח'אן? במכתב למושל מצרים משנת 1560 מובאים רמזים על מתן שוחד למפקדי יחידות צבא המובילות מיסים ממצרים, ובו מוזכר ג'וב יוסף כנחלה קיסרית שבה משלמים מסי דרך לסולטאן. משנת 1596 השתמרה רשימת מיסים הנגבים משלושה עשר בתי אב המתגוררים בג'וב יוסף. גם מיסים אלו שולמו לסולטאן ולא למושל מחוז או לפיאודל מקומי, עובדה המורה גם היא על היות ג'וב יוסף נחלה אימפריאלית בעלת חשיבות ממלכתית.
ג'וב יוסף היה צומת דרכים חשוב, בעיקר בזכות הדרכים שהסתעפו ממנו לצפת. מאחר שהדרכים הראשיות לא עברו בצפת, ניתן להניח כי ג'וב יוסף שימש כ"תחנה" של צפת על אותן הדרכים. קיימות עדויות כי לשיירות ממלכתיות, אשר עברו בדרך זו, נופקה בג'וב יוסף אספקה על ידי מושל צפת. בעדויות אלו מודגש ערכו הדתי של האתר לאורך כל התקופות. ליד בור יוסף היה מסגד ובח'אן עצמו מצויים שני חדרי תפילה נוספים. נוסעים מתארים לעיתים את מנהגי התפילה מיוחדים של מוסלמים ונוצרים הקשורים ליוסף הצדיק. מכאן מותר להניח כי מלבד ערכו האסטרטגי של הח'אן הוא גם שימש את כלי הקודש של המקום המקודש.
ביתו של יעקב אבינו
שם זה מובא לראשונה על ידי אקווילנטה רוקטה, נוסע איטלקי שביקר במקום בשנת 1599. הוא מתאר את החורבות ממזרח לג'וב יוסף ומצטט תושבים מקומיים המכנים אותם בשם זה. זהו שטח של כעשרה דונם, נקי מטרשים, שבקצהו המערבי נמצא ג'וב יוסף. כיום ניכרים בשטח יסודות הבניינים בלבד. לפי ממצאי הקרמיקה, היה זה בעיקרו יישוב חד-תקופתי, אשר התקיים במחצית השנייה של המאה ה-13.
קבר שיח' עבדאללה
זהו קבר במרכז הבקעה, מתחת עץ אלון עתיק, במרחק 120 מטר מערבית לח'אן ו-240 מטר מערבית לג'וב יוסף. כיום שרד רק האלון, מאחר שהקבר, שמעולם לא היה מפואר במיוחד, זוהה על ידי ההדיוטות הארכאולוגיים שעלו על הקרקע בעמיעד כערמת אבנים ושימש כבסיס לערמת סיקול. הקבר מוזכר לראשונה בידי פוקוק בשנת 1745 ומסומן בשם זה במפות המנדטוריות.
בריכת ג'וב יוסף
זהו מאגר מים עונתי (30x30 מ'), הבנוי מחומרים פשוטים, הנמצא כ-80 מ' צפונית לח'אן ומנקז את הוואדי הקטן שלרגלי הח'אן. נוסעים רבים מזכירים מאגר זה אך אחרים מתעלמים ממנו, כשם שיש מפות שבהן הוא מסומן ובאחרות הוא חסר. ייתכן כי הדבר נובע מאופיו העונתי של המאגר. כאשר ביקרו במקום בעונת היובש, הוא לא עורר כל תשומת לב. כשעלו המתיישבים לעמיעד בשנת 1946 היה המאגר פעיל עדיין, והבדווים, שמאהליהם היו פרושים בבקעת ג'וב יוסף, השתמשו במימיו להשקיית העדרים. גם כיום, בשנים גשומות עדיין נקווים בו מים.
אילנית הקוף
אילנית הקוף (שם מדעי: Phyllomedusa sauvagii) הוא מין של דו-חיים ממשפחת האילניתיים, החי ביערות הגשם של אמריקה הדרומית בברזיל, בוליביה, פרגוואי וארגנטינה.
מאפיינים
אילנית זו היא שוכנת עצים מובהקת והיא בעלת זרועות ארוכות ואצבעות חזקות העוזרות לה להיאחז בענפים. אורכה מגיע ל-70–90 מ"מ בזכרים ו-83–96 מ"מ בנקבות. היא בעלת גוף עגלגל בעל עור גבשושי שצבעו ירוק ובעל פסים מעטים לבנים לצידי גופם ועל הבטן. בעורה של אילנית זו ישנם ליפידים רבים, חומצת שתן ובלוטות המפרישות שומנים המגוננים עליה מהשמש, אך הם מופרשים מרגליה והיא צריכה למרוח אותם על גופה כדי להתגונן מהשמש. היא עושה זאת כדי להתחמם כראוי ולהיות פעילה רוב שעות היממה בג'ונגל. למעשה האילנית (שהיא סוג של צפרדע), השתחררה מהצורך להיות בסביבה לחה אך הראשנים צריכים לחיות במים. היא מטילה ביצים על ענף מעל המים והראשנים נופלים אליו בבקיעתם.
האילנית מפרישה מעורה הרבה סוגי פפטידים בעלי הרבה שימושים מדעיים כמו הפפטיד Dermorphin. מצב שימור הצפרדע הוא ללא חשש.
IE Business School
IE Business School (בית הספר למנהל עסקים IE) היא אוניברסיטה למנהל עסקים הממוקמת במדריד, ספרד. האוניברסיטה נוסדה ב-1973 תחת השם Instituto de Empresa.
IE דורגה על ידי ה Financial Times כאחד מבתי הספר למנהל עסקים המובילים בעולם. ב 2012 דורג בית הספר על ידי ה Financial Times כבית הספר למנהל עסקים הטוב באירופה, ותוכנית ה- MBA הבינלאומית של IE דורגה שמינית בעולם ושלישית מחוץ לארצות הברית.
בנוסף לתוכנית ה- MBA הבינלאומית, בית הספר מפעיל גם תוכניות מנהל עסקים נוספות לתואר ראשון, שני ושלישי במגוון התמחויות: Executive MBA, Global MBA (תוכנית אונליין), Master in Management, Master in Finance ועוד.
יזמות
IE שמה דגש רב על יזמות. קמפוס האוניברסיטה משמש גם כמרכז יזמות, ונערכים בו כנסים דו-שנתיים כדוגמת ה- Venture Day, ומפגשים שבועיים כדוגמת ה- Venture Network המושכים אליהם יזמים מספרד ומכל העולם. תוכנית הדגל של IE היא ה- Venture Lab Accelerator המשמשת כחממת סטרט אפים עבור סטודנטים המעוניינים לפתח מיזמים עסקיים במהלך התואר.
בוגרים ישראלים
ל- IE יש כיום מעל ל-40 בוגרים ישראלים שסיימו את תוכנית ה- MBA הבינלאומית, וכמו כן כ- 20 בוגרים שסיימו תוכניות אחרות. מאז 2010, לומדים ב- IE בממוצע כ- 8 סטודנטים ישראלים בשנה.
דירוגים
IE דורגה בשנים האחרונות בין עשרת בתי הספר למנהל עסקים הטובים בעולם, ובין חמשת בתי הספר למנהל עסקים הטובים באירופה. בין המדרגים, Financial Times, BusinessWeek, ו Wall Street Journal הנחשבים לדירוגים המובילים בעולם.
רכבל מצדה
רַכֶּבֶל מצדה הוא רכבל הפועל במצדה ומחבר בין בקעת ים המלח במזרח מעל לשביל הנחש עד למבצר הורדוס שבראש ההר.
הפרש הגבהים בין התחנה התחתונה לעליונה הוא 290 מטרים. התחנה התחתונה ממוקמת בגובה של 257 מטרים מתחת לגובה פני הים והעליונה שוכנת בגובה של 33 מטרים מעל לפני הים, כך שרכבל זה הוא הנמוך ביותר בעולם. אורך הכבלים 900 מטר. מהירות הרכבל מגיעה לעד שמונה מטרים בשנייה, ומשך הנסיעה הוא כשלוש דקות. לכל אחד מהקרונות קיבולת של 80 איש, והספק הרכבל הוא 1,200 נוסעים בשעה. שטחי התחנות יחד מגיע לכ-3,000 מטר רבוע.
היסטוריה
במהלך החפירות הארכאולוגיות במצדה של יגאל ידין ב-1965, שב והועלה הרעיון להקים רכבל למצדה על ידי מועצה אזורית תמר שראתה בו מכשיר לפיתוח התיירות באזור. בחינת החלופות לגישה להר מצאה שרכבל יהיה זול יותר מהקמת כביש מערד אל האתר. באוקטובר 1966 הוחלט על ידי ועדה של רשות הטבע והגנים, המועצה האזורית ומשרדי התחבורה והתיירות להקים רכבל מהצד המזרחי של מצדה אל רחבה בצד המערבי, ממנה יעלו המבקרים בשביל הסוללה. ההצעה נבחרה לאחר שהאפשרות להעלות כלי רכב אל המצדה נשללה בגלל הפגיעה בהר והקמת כביש שיחבר את הצד המזרחי והמערבי נדחתה בגלל מחסור במשאבים. להחלטה היו מתנגדים ששללו בכלל הקמת רכבל במצדה בגלל הפגיעה בחוויית הטיפוס למצדה. הרכבל תוכנן לכלול 20 קרוניות שכל אחת תישא עד 4 אנשים.
בסוף 1966 פורסם מכרז להקמת הרכבל והפעלתו, אך בתום המכרז נמצא שלא הוצעו הצעות. במקום זאת הוחלט להוציא למכרז רק את הקמת הרכבל ולא את הפעלתו, שתיעשה על ידי רשות הטבע והגנים. חברה שווייצרית תכננה את הרכבל, אולם מלחמת ששת הימים שינתה את סדרי הקדימויות והקמת רכבל בחרמון תפס קדימות על פני הרכבל למצדה. בפברואר 1968 מחה פרופ' יגאל ידין על העיכוב בהקמת הרכבל, שבהיעדרו, לטענת ידין, רק מעטים באים לבקר במצדה.
עבודות ההקמה החלו בפברואר 1970 על ידי חברת ברנדלה (Brändle) השווייצרית יחד עם קבלן ישראלי בשם פוגטש. המהנדס ההונגרי, גיאורג סשי שבנה גם את רכבל ראש הנקרה, היה אחראי על תכנון ובניית הרכבל. הרכבל נחנך שנה אחר כך ב-11 בפברואר 1971. עם פתיחת הרכבל ביקש שר הדתות, זרח ורהפטיג, לכבד את זכר הנופלים במצדה בהימנעות מהפעלת הרכבל בשבת אך בקשתו לא התקבלה.
זמן הנסיעה ברכבל, שאורכו 840 מטר, והעפיל מ-250 מטר מתחת לפני הים לגובה של 18 מטר מעל פני הים, היה שלוש וחצי דקות ובמהלך היום הוא פעל מדי חצי שעה. שני הקרונות היו בעלי תפוסה של 40 איש כל אחד. עלות הקמת הרכבל הייתה למעלה ממיליון לירות ועלות נסיעה בודדת נקבעה לארבע לירות למבוגר ו-3 לירות לילד.
בערד טענו שפתיחת הרכבל פגעה בתיירות בעיר כי התיירים העדיפו להגיע למצדה ממזרח ולעלות ברכבל. בתחילת 1973 הורחבה קיבולת הרכבל מ-500 איש לשעה ל-650 איש לשעה.
בשנים 1997–1998 עבר המקום שיפוץ נרחב, מערכות הרכבל המכניות נרכשו מחברת פון רול הולדינג השווייצרית וקרונותיו הוחלפו. מיקום התחנה העליונה שונה, ונבנה גשר תלוי המאפשר למוגבלי תנועה להיכנס לאתר ללא טיפוס במדרגות.
בעד ונגד
התומכים ברכבל טענו שהמוני תיירים הגיעו למרגלות המצדה ונמנעו מלטפס אליו בגלל המאמץ. נטען גם שלתיירים לא היה זמן מספיק גם לטפס למצדה וגם לבקר בעין גדי.
להקמת הרכבל היו מתנגדים ששללו את רעיון העלייה למצדה שלא בטיפוס או התנגדו לפגיעה בנוף. יהודה אלמוג צוטט כאומר: זאב משל, אחד מחוקרי מצדה, ארגן ועד ציבורי נגד הרכבל בגרסתו הראשונית שרק עקפה את המצדה אל רחבת הסוללה. בתזכיר שהפיץ העלה את הטענות הבאות:
היו גם שהעלו חששות כלכליים לגבי הקמת הרכבל:
התנגדות אחרת הגיעה מצד המפד"ל אשר חששה שהרכבל יופעל בשבת ויהיה בכך, לטענת שר הדתות, זרח ורהפטיג, חילול זכרם של גבורי מצדה.
Windows To Go
Windows to go היא תכונה אשר הופיעה לראשונה בווינדוס 8 (בגרסת Enterprise בלבד), המאפשרת להריץ את כל מערכת ההפעלה באמצעות חיבור USB, כהחסן נייד וכונן קשיח חיצוני. המטרה בתכונה היא לאפשר ניוד נוח ומלא של המערכת.
אתחול Windows To Go
במידה והמחשב לא השתמש אף פעם בסביבת עבודה של Windows To Go יש לאתחל את המחשב שיוכל לעבוד עם הסביבה.
כדי להיכנס לתוכנת האתחול יש להזין בלוח הבקרה, בחיפוש: "windows to go" וללחוץ על "שנה אפשרויות אתחול של Windows To Go".
בית העלמין היהודי העתיק בחברון
במרוצת השנים חולל בית העלמין פעמים רבות באמצעות ניפוץ מצבות, גנבת ציוד והצתות חוזרות ונשנות מצד פלסטינים.
אזכורים קדומים
בשנת רצ"ז (1537) נכתב בספר "ייחוס האבות והנביאים": ר' גרשון בן ר' אליעזר סגל מספר באיגרת "ארץ הקודש" ה'שפ"ד (1624):
התקופה העותמאנית, הירדנית והמנדט הבריטי
בתקופות אלו לא נמצאו עדויות על יחס או פעילות לאתר של ערבים (אף שהיסטוריונים ערבים כן מזכירים אותו) וגם בתקופה הירדנית לא התייחסו כלל למקום.
כאשר דנו שלטונות המנדט הבריטי בתוכנית החלוקה, תבעו היהודים זכות על המקומות הקדושים ברחבי ארץ ישראל. בשנת ה'תרצ"ז (1937) הוגש על ידי יצחק בן-צבי, יושב ראש הוועד הלאומי, מסמך המפרט את המקומות הקדושים ובהם "קבריהם המסורתיים של ישי אבי דוד ואבנר בן נר..."
לאחר מלחמת ששת הימים
לאחר מלחמת ששת הימים ביקשו שרידי הקהילה היהודית שחיה במקום לפני פרעות תרפ"ט לפקוד את קברי יקיריהם. בהגיעם למקום גילו כי ערביי חברון מחקו כליל חלקות שלמות וחיללו רבים מן בקברים. מחלקת הספרדים המאוחרת, מחלקת "קדושי תרפ"ט" ומהחלקה האשכנזית לא נשאר זכר. במקום החלקה הספרדית וחלקת "קדושי תרפ"ט" נטעו כרוב וגידולי שדה שונים ובחלקה האשכנזית נטעו גפנים ותאנים. השטח שהיה בשליטת הממשל הצבאי הועבר לידי משרד הדתות. כאשר הגיע לביקור בחברון שר הדתות ד"ר זרח ורהפטיג הזדעזע גם הוא ממצב בית העלמין המחולל, וכשמצא בחומת אבן שנבנתה באבני הקברים עצמות אדם, הורה לקצין הקשר של משרד הדתות לטפל מיד בליקוט העצמות ולקברן בכבוד במקום ולהפסיק את עבודת החקלאות במקום.
בבדיקה שנערכה בשנת ה'תשכ"ח עלה כי בחלקה האשכנזית ובחלקה הספרדית המאוחרת נפגעו המצבות בלבד והקברים עצמם נשארו בעומק הקרקע. בשל העובדה שקבורי חלקת "קדושי תרפ"ט" לא נקברו בעומק ובשל כך שעצי זית עתיקים שהיו בין הקברים נעקרו בהכשרת החלקה לשימוש חקלאי, היה חשש רב שחוללו הקברים עצמם. בבדיקות שנערכו בשטח אכן לא נמצאו עצמות אדם, אך כן נמצאו בשטח מספר עמודים אשר זוהו כשרידי הגדר שהקיפה את החלקה. בדיקות אלו בצירוף רמיזות של ערביי המקום אוששו את החשש שעצמות הקבורים הוצאו אך לא נמצא מי שיצביע על מיקומן הנכחי. כתוצאה מבדיקה זו הוחלט, בהתייעצות עם רבנים, להפסיק את החפירות ובמקום נבנתה מצבה לזיכרון. בשנת ה'תשל"ו התברר כי תוצאות הבדיקות היו שגויות וכי פרט למספר קברים אשר נבנה בית עליהם בתקופת השלטון הירדני, לא נגרם נזק נוסף.
חידוש הקבורה בשנת 1975
מסע הלוויה התקיים ביום כ"ב בתמוז תשל"ה ויצא מקריית ארבע לכיוון חברון בטנדר עם מניין גברים. ביציאה מקריית ארבע עצרו חיילים את השיירה בהוראת שר הביטחון שמעון פרס, שאסר את הקבורה בחברון. מפקד שהובא למקום הביע בפני האם שרה את צערו על אובדנה וביקש ממנה לקבור את בנה בירושלים או בקריית ארבע. כששאלה מדוע לא תוכל לקוברו בחברון היא נענתה על ידי המפקד "הרי את חברון יחזירו". שרה הבהירה שתתנגד לקבור את בנה לא בחברון והחלה לצעוד עם גופת בנה בזרועותיה לכיוון חברון. כעבור זמן מה הורה שר הביטחון להתיר את קיום הלוויה.
התינוק נטמן באזור הגדר הצפונית של חלקת "קדושי תרפ"ט" שבאותה תקופה היה זה המקום היחיד שניתן היה לקבוע בוודאות כי הוא נקי מקברים. עם קבורתו ניתנה הסכמה לחידוש הקבורה בבית העלמין. לצורך כך בוצעו בדיקות יסודיות לאיתור אזורים פנויים וכך נקבע כי ממזרח לחלקת "קדושי תרפ"ט" קיים אזור פנוי המשמש כיום לקבורה. באזור זה נקברו ספרי תורה בשנת ה'תשל"ז ובחנוכה ה'תשל"ח נחנך המקום בקברה של יהודית אלכסנדרוני מראשונות היישוב היהודי המחודש בעיר.
מלאכת שיקום בית העלמין
מתוך חשש לפגיעה בקבר הטרי הוצבה במקום בשבועיים הראשונים לאחר הלוויה שמירה התנדבותית של תושבי קריית ארבע. בתום אותם השבועיים הוחלט למסד שמירה מאורגנת על בית הקברות. בין השומרים היה פרופסור בן ציון טבגר שהיה אז מובטל וחיפש מקור הכנסה. טבגר, תושב נוסף בשם שאלתיאל גם הוא מקריית ארבע ושומר ערבי תושב חברון בשם חוסיין שהועסק על ידי הממשל הצבאי החל משנת ה'תשכ"ח היו מהשומרים הקבועים במקום. למרות שמירתו של חוסיין, מצא טבגר את בית העלמין מוזנח וניכרו בו עדיין החבלות שבוצעו במקום בפרעות תרפ"ט. המצבות לא ניצבו במקומן והיו מנותצות (מאוחר יותר התברר כי שברי המצבות שימשו כלבנות בנייה), וחלקים נרחבים מבית הקברות שימשו לצורכי חקלאות.
מתאר בית העלמין
כמקובל בבתי עלמין יהודים עתיקים אחרים (בית העלמין בהר הזיתים, מדרונות טבריה הצופה לכנרת), נוסד גם בית עלמין זה במקום הנחשב כיפה נוף בחברון, בלב חורשת זיתים עתיקה שאיננה קיימת כיום.
כמקובל בשיטות קבורה עתיקות, המצבות העתיקות בחברון הצטיינו בכך שהיו פשוטות. הן היו עשויות לוחות אבן גדולים ובלתי מסותתים ולרוב בלי כתובת. המסורת המקומית השיבה בעניין זה "האיך נוכל אנו לחרוט כתבות על מצבותינו, בשעה שקברות האבות אין עליהם כל כתובת?". יש שמניחים כי זוהי הצורה הראשונית והמקורית של המצבה היהודית. יוצאת מן הכלל היא מצבתו של ה"ראשית חכמה" אשר בשנים האחרונות לפני פרעות תרפ"ט נבנתה כמצבה גבוהה וגדולה. מצבה זו חרבה בתקופת השלטון הירדני.
סדר החלקות ממזרח למערב: בחלקה המזרחית ביותר נמצאים קברי בני הקהילה הקראית שהתקיימה בחברון בימי הביניים, מערבית לה חלקת הרבנים הספרדים הישנה, חלקת ספרי התורה, שטח פנוי מקברים, חלקת "קדושי מאורעות תרפ"ט", והחלקה המערבית ביותר היא "חלקת הספרדים המאוחרת".
חלקת הקראים
בחלק המזרחי ביותר של בית העלמין נמצאים קברי בני הקהילה הקראית שהתקיימה בחברון בימי הביניים.
חלקת ספרי התורה
בחלקה זו טמונים שמונה ספרי תורה ותשמישי קדושה שחוללו על ידי ערבים במערת המכפלה בערב יום הכיפורים ה'תשל"ו.
חלקת "קדושי תרפ"ט"
בחלקה זו נמצאים קברי אחים של 59 מתוך 67 נרצחי פרעות תרפ"ט שנקברו במקום בלילה שבין י"ט לכ' אב ה'תרפ"ט. הבריטים הורו ליהודים לערוך לחללי הטבח הלוויה מזורזת, עוד באותו לילה, כשמניין יהודים בלבד מורשה להצטרף ולומר קדיש. מפאת הזמן הקצר לעומת ריבוי המתים, שינו ממנהגם לקבור בעומק של 120 ס"מ מתחת לפני הקרקע. המתים נקברו בתעלות בעומק חצי מטר בלבד (כלומר כ-25 ס"מ קרקע בלבד כיסו את הקברים מלבד מקום הגוויות). על פי עדויות של נוכחים נחפרו חמש תעלות ובתוכן הונחו הגוויות, כאשר שורת אבנים מפרידה בין תעלה לתעלה. הגויות כוסו בלוחות עץ או דלתות עץ שנעקרו מבתים לצורך זה ועל גבי הלוחות שכבת העפר. קבר נוסף נכרה לחלקי האיברים הקטועים, לעפר, לבגדים ולחפצים ספוגי הדם שהוצאו מבתי היהודים. כעבור שנה נבנו חמש מצבות בטון על גבי כל שורת קברים וכן נבנתה גדר גבוהה שהקיפה את הקברים. בניגוד למקובל בשאר החלקות, נקבעו בחלקה זו לוחות אבן שעל מצבותיהן הופיע כיתוב. בשנים שבהן לא הייתה קהילה יהודית בחברון שדדו ערבים את מוטות הברזל של חומת החלקה וחיללו את הקברים עצמם.
לאחר חידוש הקבורה בשנת ה'תשל"ה נעשו ניסיונות נוספים לקבוע את המיקום המדויק של הקברים תוך שימוש בתצלומים של הקברות, תצלומים אוויר סטריאוסקופים שעשו הבריטים בשנת 1945 וכן על פי סימון הקברות על גבי מפת ערים מנדטורית. בעזרת אלו סומן בשנת ה'תשל"ו שטח שסברו כי הוא מקום הקבורה והחלה חשיפה לעומק של הקברים. החפירות הביאו את החוקרים לגילוי לוחות עץ שנרקבו בעומק של 80 ס"מ, חפירות נוספות שנעשו הצביעו על קריסת הלוחות בין שורות האבנים שהפרידו בין נפטר לנפטר וכן סומנו בדייקנות כל מקומות הקבורה. יום הזיכרון לפרעות תרפ"ט שלאחר הזיהוי היה מרובה במשתתפים שבאו לחזות בגילוי מחדש של האתר. זקני חברון שנכחו בלוויה אישרו את זיהוי המקום והוצבו מחדש המצבות ששוחזרו על ידי פרופסור בן ציון טבגר.
חלקת הספרדים המאוחרת
חלקה זו שימשה את קהילת בני ספרד בעיר במשך השנים. בתקופת השלטון הירדני חוללה החלקה וכיום לא נותרה בה מצבה אחת. הקברים ככל הנראה לא חוללו.
חלקת בית העלמין האשכנזי
מכונה גם "חלקת חב"ד" ובה נקברו אנשי קהילת חב"ד בחברון. לאחר שחרור חברון במלחמת ששת הימים נמצאה החלקה כמשמשת למטע תאנים וענבים. בעל הכרם הזמין את המבקרים הרבים שפקדו את חברון לטעום מן הפירות ולשאלת גורלם של הקברים השיב כי אכן היו במקום מצבות אך הוא גרף עפר רב וכיסה אותן ורק לאחר מכן שתל את כרמו. כיום נמצא בחלקה זו רק אוהל הרבנית מנוחה רחל סלונים. שיקום ובנייה מחדש של הקבר בוצע בשנת תשנ"ח על ידי הרב יוסף יצחק גוטניק ורעייתו ממלבורן, אוסטרליה. הקבר משמש מוקד עלייה לרגל וביום פטירת הרבנית, כ"ד בשבט, מתקיימת עלייה המונית לקברה.
אנרכו-פרימיטיביזם
אנרכו-פרימיטיביזם הוא זרם באנרכיזם המבקר את מקורות והתפתחות הציוויליזציה. פרימיטיביסטים טוענים שהמעבר מצייד וליקוט לחקלאות מסורתית גרם להיווצרות המעמדות, לכפייה ולניכור. הם תומכים בחזרה לצורת החיים שלפני הקמת הציוויליזציה על ידי ביטול התעשייה, ביטול חלוקת העבודה וההתמקצעות, ונטישת הטכנולוגיה. עם זאת, ישנו מספר רב של זרמים פרימיטיביסטים שאינם אנרכיסטים, ולא כל האנרכו-פרימיטיביסטים מצביעים על אותה התופעה כמקור הבעיות של התרבות המודרנית. חלקם, רואים רק את המהפכה התעשייתית כבעיה, אחרים מצביעים על פיתוחים שונים בהיסטוריה כגון הדתות המונותאיסטיות, המצאת הדפוס, הפטריארכיה, השימוש בכלי ברזל ועוד.
האנרכו-פרימיטיביסטים מהווים מיעוט בקרב הזרמים האנרכיסטים המסורתיים, אשר דוחים ביקורת שכזו על הציוויליזציה, בעוד אחרים מאמצים אותה אך אינם מגדירים את עצמם כפרימיטיביסטים. אנרכו-פרימיטיביסטים ייחודיים בדגש שהם שמים על הפרקסיס שבהשגת מצב פראי (שחרור מביות). חלקם גם ייתמכו בחזרה מוחלטת לטבע, בו ביגוד הוא אפשרות בלבד.
אמונות ועקרונות
האנרכו-פרמיטיביסטים מצביעים על כך שלפני המצאת החקלאות, בני האדם חיו בשבטים קטנים ונודדים שהיו שוויוניים מבחינה חברתית, פוליטית וכלכלית. עקב כך ששבטים אלו חיו ללא היררכיה, הם נראים לעיתים כתקדימים לאנרכיזם.
בנוסף, הם מחזיקים בדעה שכתוצאה מהחקלאות, חברות נעשו מחויבות להתקדמות טכנולוגית ומבני כוח מופשטים שקמו עקב חלוקת העבודה ויצירת ההיררכיה (לדוגמה, פיאודליזם). כמו כן, הם טוענים שחקלאות וביות של צמחים ובעלי חיים מובילים ליצירתו של רכוש פרטי ולהרס כדור הארץ.
הפרימיטיביסטים חלוקים בדעתם על רמת עיבוד האדמה שתהיה בחברה אנרכיסטית, כאשר חלקם מציעים שיטות של פרמהקלצ'ר וחזרה לקיום פרה-תעשייתי, בעוד אחרים תומכים בחזרה מוחלטת לסגנון חיים של ציידים-לקטים.
מקורות
פרימיטיביסטים מסתמכים רבות על אנתרופולוגיה תרבותית ועל ארכאולוגיה. ב-50 שנה האחרונות, חברות שבעבר נחשבו לברבריות, הוערכו מחדש על ידי אקדמאים, אשר רבים מהם מחזיקים כעת בדעה שבני האדם הקדמונים חיו בשלום ושגשוג יחסי. לדוגמה, פרנק הול, מומחה לחקלאות קדמונית וקנט פלאנרי, מומחה לתרבות מסו-אמריקאית, ציינו ש"אין קבוצה על כדור הארץ שנהנתה מיותר זמן לפנאי מאשר הציידים-לקטים. את זמן זה בילו בעיקר במשחק, שיחה והרגעות".
אקדמאים אחרים תארו את השיטה הכלכלית של חברות פרימיטיביות ככלכלת מתנות בה העריכו את הסחורה על פי מידת השימושיות שלה ועל פי יופייה, ולא על פי עלות. סחורות הוחלפו על בסיס צורך, ולא על בסיס הערך שלהן בשוק. הסחורה חולקה בחברה ללא התייחסות לעבודה שהשקיעו בה חבריה. העבודה התבצעה ללא הרעיון של שכר או רווח אישי, ולמעשה ללא המושג "עבודה" בכלל.
רות קנר
רות קנר (נולדה ב-29 באוקטובר 1955) היא במאית ויוצרת תיאטרון; פרופסור מן המניין נלווה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
רות קנר נולדה בחיפה וגדלה בתל אביב. החלה לעסוק בתיאטרון כבר בגיל הנעורים במסגרת סדנאות משחק בתיאטרון צוותא ובבית צבי. בגיל 16 שיחקה בסניף התל אביבי של התיאטרון הניו-יורקי La Mama, ובצבא שירתה בתיאטרון צה"ל. השלימה תואר ראשון במשחק (1983) ושני בבימוי (בהצטיינות) (1994) בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. חלק מהתואר הראשון למדה באוניברסיטת ניו יורק וכן השתלמה בבימוי בסטודיו אייץ' בי לאמנויות הבמה. במקביל ללימודיה השתתפה בסדנאות של קבוצת Performing Garage בניו יורק, שיחקה בתיאטרון המחתרתי Theater of Light and Shadow וגם יצרה בו הצגה בשם "מחזור המים".
עם שובה לארץ, שיחקה ב"אור ישר, אור חוזר", מאת ערן פרייס בתיאטרון הקאמרי בבימוי חנן שניר ובהצגה "אחרון הפועלים", מאת יהושוע סובול בתיאטרון בית ליסין בבימוייה של נולה צ'לטון. בשנים 1980 עד 1990 השתתפה כיוצרת ושחקנית בקבוצת תיאטרון עצמאית בחסות "טדי הפקות". יצרה עם חברי הקבוצה את ההצגות "אגדות המלך שלמה" (על פי סיפורים מאת חיים נחמן ביאליק), "חיות" (רביו מוזיקלי לילדים), "קטעים" ו"ים", בשנים אלה גיבשה קנר לראשונה את תפיסתה הרעיונית והאסתטית כבמאית ואת גישתה המקצועית.
ב-1998 הקימה קבוצת תיאטרון משלה ומאז רוב ההצגות שהיא יוצרת מוצגות על יד הקבוצה. קבוצת תיאטרון רות קנר פועלת בחסות להקת בת שבע בתל אביב, ומאופיינת בלהקת שחקנים קבועה ששחקניה מהווים שותפים מרכזיים לתהליך היצירה. מרבית עבודותיה המופעיות של קנר נשענות על טקסטים ספרותיים עבריים ומתורגמים, או מקורות טקסטואליים וויזואליים, כגון סיפורים קצרים, חומרים תיעודיים ועבודות אמנות פלסטית. אל עיבוד החומרים לבמה, נוסף מימד תנועתי וקולי כאשר בניית המהלך המופעי נעשית לרוב במשותף בין קנר לחברי הקבוצה, כתהליך אסוציאטיבי.
בשל סגנונה האלטרנטיבי, זכתה קבוצת התיאטרון של קנר להכרה ולהתייחסות, והיא נחשבת לפופולרית בזירת תיאטרון השוליים הישראלי. לאורך השנים יצאה הקבוצה לסיבובי הופעות רבים בעולם, וכן ייצגה את ישראל בפסטיבלי תיאטרון בסלוניקי, טוקיו, לונדון, וורוצלב, פראג, ניו יורק וניו דלהי. מאז 2005, קנר משמשת כבמאית בית בתיאטרון קאי בטוקיו ומעבירה בו סדנאות אמן באופן קבוע.
מאז 1990 קנר מלמדת משחק ובימוי בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ועוסקת בחקר אמנות המופע, בעבודת אנסמבל ובסוגת תיאטרון-סיפור. בשנת 1997 מונתה לפרופסור מן המניין. לאורך השנים לימדה גם בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים, ב, ב ובסדנאות תיאטרון-סיפור ותיאטרון תנועה שנערכו במאסטריכט, טוקיו, קיוטו, ניו דלהי, ורוצלב וניו יורק.
קנר נשואה למלחין שלמה אריאל ואם לשניים. בתם היא ננה יואלי-אריאל, חוקרת ומרצה באוניברסיטת תל אביב, העוסקת ברטוריקה וקוגניציה. בנם הוא אבשלום אריאל, מוזיקאי יוצר ומפיק.
סגנון הצגותיה
הצגותיה של רות קנר הן מסוגת התיאטרון האקספרימנטאלי, והן מתאפיינות בשילוב אינטגרלי של תנועה, דימויים חזותיים וטקסט. רוב הטקסטים לקוחים מיצירות ספרותיות או מחומרים תיעודיים, ומבוצעים כעיבוד בימתי ללא תיווך של מחזה כתוב. העברת הטקסט לשפת הבמה נעשית באמצעות מגוון רחב של אמצעים בימתיים, המשתלבים יחד לשפה תיאטרונית ייחודית ואופיינית לעבודותיה של קנר: קומפוזיציה רבת פנים של דימויים חזותיים ותנועיים, תזמור מורכב של קולות וצלילים, טרנספורמציות בימתיות המזכירות את שפת החלום.
הטקסטים משקפים ברובם את המציאות הישראלית על נופיה הפיזיים והנפשיים. התרגום הבימתי של הטקסט חודר אל מתחת לפני השטח וחושף רבדים פסיכולוגיים וחברתיים-תרבותיים סמויים מן העין, ותוך כדי כך בוחן מחדש את הטקסט עצמו, מפרק אותו לגורמים, חותר נגד המשמעות המילונית של המילים ומתבונן על המילים עצמן כתופעה. עבודה זו שעושה קנר עם טקסטים נשענת על מושגים תאורטיים השאובים מתורות האתולוגיה, הבלשנות והסמיוטיקה.
חלק הארי של הצגותיה של קנר נערכות במסגרת "קבוצת תיאטרון רות קנר" שהוקמה ב-1998, וששחקני האנסמבל שלה הם טלי קרק, שירלי גל, רונן בבלוקי, דפנה הרכבי, עדי מאירוביץ', וגיא סלמן.
גוסטבו פרדניק
גוסטבו דניאל פרדניק (בספרדית: Gustavo Daniel Perednik; נולד ב-21 באוקטובר 1956, בארגנטינה) הוא דוקטור לחינוך, פילוסוף, סופר ומרצה ישראלי.
פרדניק עמד בראש המכינה לתלמידים מחוץ לישראל של האוניברסיטה העברית בירושלים, בה נבחר כמרצה מצטיין, והרצה במאה ערים בחמישים ארצות שונות. בין יוזמותיו העיקריות התוכנית איי-טיאן להסברה יהודית בסין.
במהלך שנת 2009 יצא לאור ספרו "להרוג ללא סימן" (Matar sin que se note) בהוצאת פלאנטה. בספר מסופר איך במשך עשר שנים שלטונות ארגנטינה "טייחו" את הראיות נגד איראן לגבי הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה.
בנו הוא המוזיקאי שמואל פרדניק.
להעיר את הדב
להעיר את הדב  היא סדרת דרמה ששודרה בערוץ קשת 12, מאז 12 בפברואר 2018, שכתבה קרן מרגלית. הסדרה מספרת על הדס, מורה בתיכון לנוער בסיכון שמקבלת עמודים מיומן השיחות שלה עם הפסיכולוג, ומנסה לברר כיצד הם הגיעו לידיים זרות. הסדרה הייתה מועמדת לפרס סדרת הדרמה בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2018.
לסדרה מתוכננת עונה שנייה.
תקציר העלילה
סיפור המעשה כאן עוסק בהדס (נועה קולר), מורה בתיכון העומדת בפני קידום למשרת המנהלת, שאל ביתה מגיעה פתאום מעטפה הכוללת דפים מסיכומי הפגישות שלה עם הפסיכולוג שלה, יעקב. יש שם סודות אישיים של עצמה שהסתירה מבן זוגה (יוסי מרשק) ומחבריה, ואף דברים אינטימיים שסיפרו לה אחרים והיא חשפה בפני איש המקצוע. אם הדברים האלה יצאו לאור, החיים שלה בסכנת הפיכה.
מור פנייש
הרב מור פנייש (במקור עד 1894 משה פוֹיֶרְלִיכט, בהונגרית:Fényes Mór; ארדבניה, 26 במרץ 1866 – בודפשט, 2 במאי 1949) היה רבה של פשט וסופר תאולוגי.
ביוגרפיה
פוירליכט הוא בנם של יידל (יהודי) פוירליכט ושל רוזה גוטמן. בין השנים 1882–1892 היה תלמיד של בית המדרש לרבנים בבודפשט. בשנת 1891 קיבל דוקטורט במדעי הרוח בבודפשט, ובשנת 1893 סמיכה לרבנות. משנת 1893 היה המורה לדת של הקהילה היהודית של פשט, ואחר כך המפקח המקצועי של התחום בבתי הספר היהודיים, בתקופה זו היה גם עוזר רב ולאחר מכן רב של קהילת פשט. הוא היה כותב ספרי לימוד ידוע ובולט ואחד המומחים הטובים ביותר בספרות הרבנית. סידור החומר הקפדני, האובייקטיביות הלא מושפעת ומקוריות התפיסה שלו הם מאפיינים את מחקריו.
אשתו הייתה יולאן רייך (1879–1961).
ילדיהם:
עבודותיו
מאמריו הופיעו בכתבי עת שונים. הוא תרגם חלק משמעותי מהתנ"ך המשפחתי של פרנקל והיה ממחברי הלקסיקון יהודי הונגרי.
יחסי הודו–סינגפור
יחסי הודו–סינגפור הם היחסים הבילטרליים בין הודו לבין סינגפור. היחסים בין שתי המדינות היו באופן מסורתי חזקים וידידותיים, כאשר שתי המדינות נהנו מיחסי תרבות ומסחר נרחבים. הודו וסינגפור חתמו על הסכם שיתוף הפעולה הכלכלי המקיף (CECA) והסכם היחסים האסטרטגיים במטרה להגדיל את המסחר, ההשקעות ושיתוף הפעולה הכלכלי, והרחיבו את שיתוף הפעולה הדו-צדדי בנושא ביטחון ימי, כוחות הכשרה, תרגילים ימיים משותפים, פיתוח טכנולוגיה צבאית ומלחמה בטרור.
על פי סקר גאלופ משנת 2010, 40% מהסינגפורים מרוצים מהנהגת הודו, כאשר 23% מסתייגים ו 37% אינם בטוחים.
פיתוח יחסים דו-צדדיים
היחסים הדיפלומטיים בין הודו לסינגפור כוננו ב-24 באוגוסט 1965, חמישה עשר יום לאחר שהאחרונה הפכה עצמאית. מאז עצמאותה של סינגפור שתי המדינות שמרו על קשרים ברמה גבוהה. בין השנים 1966–1971 ביקר ראש ממשלת סינגפור לי קואן יו בהודו שלוש פעמים (1966, 1970 ו-1971). ראש ממשלת הודו אינדירה גנדי ביקר בסינגפור בשנת 1968, וכך גם המנהיג ההודי מורארג'י דסאי. סינגפור תמכה בהצעתה של הודו להיות חברה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם ולהרחיב את תפקידה והשפעתה באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה (ASEAN). סינגפור תמכה גם בהודו במלחמתה נגד פקיסטן בשנת 1965 ובסכסוך קשמיר.
היחסים הצבאיים בין שתי המדינות הוגבלו בגלל הבדלי מדיניות החוץ בעידן המלחמה הקרה כיוון שסינגפור הייתה בעלת ברית עם נאט"ו, ואילו הודו התבססה כחברה מייסדת בארגון המדינות הבלתי-מזדהות, וכמדינה היחידה בדרום אסיה שהכירה ברפובליקה הדמוקרטית של אפגניסטן.
בשנת 2003 חתמו הודו וסינגפור על הסכם דו-צדדי על הרחבת שיתוף הפעולה הצבאי, ביצוע אימונים צבאיים משותפים, פיתוח טכנולוגיה צבאית והשגת ביטחון ימי. הצי הסינגפורי והצי ההודי ערכו מאז 1993 תרגילים ואימונים ימיים משותפים כמו SIMBEX ו-MILAN ליד איי אנדמן וניקובר בהודו. הודו וסינגפור הרחיבו גם את שיתוף הפעולה שלהן במאבק בטרור.
בשני העשורים האחרונים מיצבה את עצמה סינגפור כמרכז היחסים הכלכליים, הפוליטיים והאסטרטגיים של הודו בדרום-מזרח אסיה. כשהודו הודיעה על מדיניות המבט למזרח ב-1992, סינגפור מיצבה את עצמה כנותנת החסות האזורית של הודו. כפי שהעיר שר ההגנה ההודי, פראנאב מוכרג'י בשנת 2006, סינגפור הפכה ל"מרכז האסטרטגיה הפוליטית, הכלכלית והביטחונית שלה במזרח אסיה כולה".
לאחר מותו של לי קואן יו ב-2015, הודו הכריזה על סוף שבוע של אבל לאומי לזכר המייסד של סינגפור, וראש הממשלה נרנדרה מודי ביקר בסינגפור בנובמבר 2015 ואשר מחדש חמישים שנות יחסים דו-צדדיים.
יחסי סחר
סינגפור היא מקור ההשקעה השמיני בגודלו בהודו והגדולה ביותר בקרב מדינות חברות ASEAN. היא גם שותפת הסחר ה-9 בגודלה של הודו החל משנת 2005–2006. השקעתה המצטברת בהודו מסתכמת ב-3 מיליארד דולר נכון לשנת 2006 וצפויה לעלות ל-5 מיליארד דולר עד 2010 ול-10 מיליארד דולר עד 2015. הליברליזציה הכלכלית של הודו ומדיניות "מבט למזרח" הביאו להתרחבות משמעותית בסחר הדו-צדדי, שצמח מ-2.2 מיליארד דולר בשנת 2001 ל-9 מיליארד דולר בשנת 2006 - צמיחה של 400% בטווח של חמש שנים - ול-50 מיליארד דולר עד 2010. סינגפור מהווה 38% מהסחר של הודו עם מדינות חברות ASEAN ו-3.4% מסך סחר החוץ שלה. היצוא העיקרי של הודו לסינגפור בשנת 2005 כלל נפט, אבני חן, תכשיטים ומכונות, והיבוא מסינגפור כלל מוצרים אלקטרוניים, כימיקלים אורגניים ומתכות. יותר ממחצית הייצוא של סינגפור להודו הוא "יצוא מחדש" - פריטים שיובאו מהודו.
בשנת 2005, שתי המדינות חתמו על הסכם שיתוף הפעולה הכלכלי המקיף (CECA) וארגנו את הפורום הפרלמנטרי הודו-סינגפור וקרן השותפות של סינגפור-הודו בתמיכה פעילה של הפדרציה של לשכות המסחר והתעשייה ההודיות (FICC), הקונפדרציה של התעשייה ההודית (CII) והפדרציה העסקית של סינגפור לקידום סחר, פיתוח כלכלי ושותפויות. ה-CECA ביטל חסמי מכס, מיסוי כפול, כפל תהליכים ותקנות וסיפק גישה ושיתוף פעולה בלתי מפריע בין המוסדות הפיננסיים בסינגפור והודו. ה-CECA גם שיפר את שיתופי הפעולה הדו-צדדיים הקשורים לחינוך, מדע וטכנולוגיה, קניין רוחני, תעופה ותקנות ויזה נוחות עבור אנשי מקצוע הודים בתחום טכנולוגיית המידע, הרפואה, ההנדסה והפיננסים הרוצים להגר ולעבוד בסינגפור. סינגפור השקיעה בפרויקטים לשדרוג הנמלים של הודו, שדות התעופה ופיתוח פארקי טכנולוגיות מידע ואזור כלכלי מיוחד (SEZ). הודו הפכה ליעד הרביעי בתיירות של סינגפור ולמעלה מ-650,000 הודים ביקרו בסינגפור בשנת 2006. שתי המדינות פעלו לשיתופי פעולה בתחום התעופה, הנדסת חלל, תוכניות חלל, טכנולוגיית מידע, ביוטכנולוגיה ואנרגיה.
סינגפור והודו סיימו בהצלחה את הסקירה השנייה של הסכם שיתוף הפעולה הכלכלי המקיף בין הודו לסינגפור (CECA) ב-1 ביוני 2018 בנוכחות ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי וראש ממשלת סינגפור לי שיינלונג.
בספטמבר 2018 השיקה רשמית הודו וסינגפור את הסקירה השלישית של CECA המתמקדת בהקלת סחר, סחר אלקטרוני ומכס.
שיתוף פעולה צבאי
בשנת 1994, הודו וסינגפור החלו בתרגיל הקרב הימי השנתי שלהם, שכיום נקרא "SIMBEX". מספר ספינות מלחמה מהודו וסינגפור לקחו חלק בתרגיל לחימה זה.
בשנת 2003 חתמו הודו וסינגפור על הסכם שיתוף פעולה הגנתי, המאפשר לצבא סינגפור ולחיל האוויר לערוך אימונים על אדמת הודו.
ב-29 בנובמבר 2017 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה ימי שמטרתו לחזק את הביטחון הימי, תרגילים משותפים ותמיכה לוגיסטית הדדית. ההסכם מאפשר גם לספינות של חיל הים לתדלק, למלא את המלאי מחדש ולחדש זה את זה בבסיסי צבא. לאחר חתימת ההסכם הצהיר שר ההגנה של סינגפור, ד"ר נג אינג חן, "לא רק שיהיה לנו יותר נוח, אנחנו מעודדים את הצי ההודי לבקר בבסיס חיל הים של צ'אנגי לעיתים קרובות יותר".
חיל האוויר של רפובליקת סינגפור (RSAF) וחיל האוויר ההודי (IAF) מקיימים באופן קבוע אימונים צבאיים משותפים.
הודו וסינגפור חתמו גם על הסכם שיתוף הפעולה הביטחוני המתוקן לחיזוק יחסי ההגנה הקיימים בין צבא הודו לכוחות המזוינים של סינגפור ב-29 בנובמבר 2017.
בשנת 2018 נחתם "הסכם דו צדדי הודו-סינגפור לשיתוף פעולה עם חיל הים" אשר העניק לספינות הצי ההודי גישה לבסיס הצי צ'אנגי בסינגפור ליד ים סין הדרומי השנוי במחלוקת, תמיכה לוגיסטית הדדית ותדלוק זכויות בנמל.
ההשפעה של COVID-19
כאשר הוכרזה מגפת ה-COVID-19 בסינגפור בשנת 2019, הודו וסינגפור חדלו באופן חד צדדי להנפיק אשרות תיירות קצרות טווח החל מה-11 במרץ ו-24 במרץ 2020 בהתאמה. לפני שסינגפור הפסיקה לפרסם פרטי מקרה בודדים באפריל 2020, יותר מ-1,600 אזרחי הודו אובחנו כחולי COVID-19. במאי 2020 התחילה הודו תוכנית חזרה שהיחזירה 1,250 אזרחים הודים מסינגפור, תוך שהיא מסייעת לסינגפור להחזיר חזרה כ-400 סינגפורים מהודו. בשל המגפה, זרימת ההשקעות בין שתי המדינות 'האטה מעט' עם השקעות בשווי של כ-2 מיליארד דולר להודו.
כאשר הודו חוותה את הגל השני של המגפה החל ממרץ 2021, הודו התמודדה עם מחסור בחמצן בפריסה ארצית לטיפול בחולי COVID-19. ארבעה מיכלי חמצן קריוגניים שנתרמו על ידי קבוצת טאטה, ששימשו להובלת חמצן ברחבי המדינה, הועברו על ידי חיל האוויר ההודי מסינגפור. חיל האוויר של סינגפור שלח גם שני מטעני אספקת חמצן, וטמסק אחזקות, אחת משתי חברות ההשקעות הממשלתיות בסינגפור, תרמה ציוד רפואי כמו מאווררים וריכוזי חמצן. יוזמות קרקע שונות החלו גם בסינגפור לגיוס כספים ולאיסוף אספקה לנפגעים בהודו.
בחודש מאי טען השר הראשי של דלהי, ארווינד קייריוואל, ללא הוכחות כי גרסה חדשה של COVID-19 מסינגפור מסוכנת ביותר לילדים ועלולה לגרום לגל שלישי בהודו. משרד הבריאות של סינגפור היה צריך להבהיר כי אין גרסה סינגפורית ולא הוכחה כלשהי למשתנה Covid-19 המסוכנת ביותר לילדים. התברר כי העלייה במקרי COVID נבעה מגרסה שמקורה בהודו.
...Schastia v lichnoi zhizni!
' (ברוסית: ', ובעברית: אושר בחיים האישיים) הוא אלבום האולפן השמיני של זמרת הפופ הרוסית אלה פוגצ'ובה.
אלבום זה מורכב כולו משירים שכתב המלחין איגור ניקולייב. ניקולייב שינה מעט את סגנון הזמר, הפך אותו למודרני ומעניין יותר לקהל. סך המכירות של האלבום היה כמעט 2,000,000 עותקים. זהו האלבום הראשון הגדול באותה תקופה מאת המלחין הצעיר איגור ניקולייב. שני סינגלים שוחררו לתמיכה באלבום: "פרומשצ'יק" (Паромщик) ו"שני כוכבים" (Две звезды).
רשימת רצועות
כל המוזיקה נכתבה על ידי איגור ניקולייב.
צ'יץ' וצ'ונג
צ'יץ' וצ'ונג (באנגלית: Cheech & Chong) הוא שם הבמה של צמד השחקנים צ'יץ' מארין וטומי צ'ונג, שפעל בעיקר בין 1971-1985, בעידן תנועות היפים ואהבה חופשית. סרטיהם עסקו בהרפתקאות שעברו כהיפים, ובנושא צריכת המריחואנה. הצמד נפרד בשנת 1985, ובשנת 2002 התאחדו השניים שוב.
יוסטינוס מרטיר
יוסטינוס מרטיר (בלטינית: Iustinus Martyr; 100–165 לספירה) היה פילוסוף ומרטיר נוצרי.
חייו
כל הידוע לנו על קורות חייו מקורו בכתביו. הוא נולד בפלוויה נאפוליס (היא שכם) ועל פי המסורת הנוצרית היה מרטיר (קדוש מעונה) שהוצא להורג ברומא ביחד עם שישה מתלמידיו בפקודת הקיסר מרקוס אורליוס.
האפיפיור לאו השלושה-עשר ציווה לחבר לזכרו תפילה, ולהכניסה לספר התפילות היומיומיות של הנזירים של הכנסייה הקתולית, וקבע את יום חגו כקדוש ל-14 באפריל.
הסופר והתאולוג הנוצרי טטיאנוס מכנה אותו "יוסטינוס הנערץ עד מאוד", מצטט את דבריו ואומר כי הפילוסוף הציניקן קרסקנטיוס טמן לו מלכודת. קרסנס היה יריבו המושבע של יוסטינוס שמתוך קנאה בהצלחתו גרם להרשעתו בדין. פרטי משפטו של יוסטינוס שרדו עד ימינו אלה, וזה המסמך המקורי היחיד שיש בידינו מרומא של המאה השנייה לספירה המדווח על פילוסוף נוצרי שהפך לקדוש מעונה. אירנאוס, בישוף לוגדונום (כיום ליון שבצרפת) מדבר עליו כקדוש מעונה ואומר כי טאטיאנוס היה תלמידו. טרטוליאנוס, מאבות הנצרות, מתאר אותו כפילוסוף שהיה אחד מראשוני המוקיעים את אלה שכפרו בנצרות.
יוסטינוס השתייך לתנועה של הנוצרים הראשונים שאנו מכנים "אפולוגטיקאים" והיה נציגה העיקרי במאה השנייה לספירה. אוסביוס מקיסריה מציג רשימה של כתבי יוסטינוס מרטיר הכוללת בין היתר את "האפולוגטיקה הראשונה" (כתב הסנגוריה הראשון על הנצרות) שנכתבה בשנת 150, המיועדת לאנטונינוס פיוס, קיסר רומא, ואת "האפולוגטיקה השנייה"  שנועדה לסנאט הרומי. מטרתם של כתבי הגנה אלה היא להוכיח את אי הצדק שברדיפת הנוצרים, שהם נציגיה האמיתיים של הפילוסופיה והמאמינים האמיתיים באלוהים, שהוא בוראם של כל הדברים. חיבור נוסף שאוסביוס מציין הוא "הטפה אל היוונים", אולם כיום ידוע כי יוסטינוס לא היה מחברו.
תורתו
על פי יוסטינוס מרטיר, ישו בן האלוהים הוא המורה הגדול של הנוצרים, שבתחייתו הם מאמינים. הוא מדגיש את הדוגמה הנוצרית של הלוגוס האלוהי, האל הבן שהפך לבשר ודם בדמותו של ישו הנוצרי, וטוען כי מה שמפריע לאמונה זו היא התערבותם של השדים. הוא עושה שימוש בדברי הנבואה שבתנ"ך כדי להוכיח כי ישו הוא בן אלוהים, ומתאר את אורח חייהם של הנוצרים הראשונים ואת טקס האוכריסטיה של אכילת הלחם ושל שתיית היין, ההופכים לבשרו ולדמו של ישו הנוצרי.
בספרו "דיאלוג עם טריפון היהודי" מנסה יוסטינוס, שהכיר היטב את הפילוסופיה היוונית, להסביר את תורת הגאולה הנוצרית בהסתמך על יצירותיהם הפילוסופיות של אפלטון, של אריסטו ושל אנשי האסכולה הסטואית. הוא מספר כיצד בחן תורות גאולה שונות של עובדי אלילים, כיצד ומדוע נהה אחר תורותיהם של אריסטו ושל פיתאגורס בזו אחר זו, וכיצד הפך אחרי כן לחסיד נלהב של תורת אפלטון, לפני שהפך לנוצרי.
בהתאם לדברי יוסטינוס תורת הגאולה הנוצרית עולה בהרבה על זו של חכמי האסכולה הסטואית, מפני שהיא מבטיחה למאמיניה חיי נצח אישיים. כך כתב על הפילוסופים הסטואיים:
ואלדבונה
במקור נקרא האמפיתיאטרון "תיאטרון דיטריך אקרט", תוכנן על ידי האדריכל ורנר מארך ונבנה בין השנים 1934–1936 כחלק מקומפלקס הפארק האולימפי, ששימש למשחקי ברלין 1936.
כיום משמש האמפיתיאטרון למגוון אירועים, בהם מופעי מוזיקה קלאסית, ג'אז, רוק, צילומים קולנועיים ואירועי ספורט (לרוב אגרוף) ונמצא בבעלות הסנאט של ברלין.
היסטוריה
האמפי נבנה כחלק מקומפלקס הפארק האולימפי לאולימפיאדת ברלין 1936, בבקשתו של שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס. האמפיתיאטרון נבנה בסגנון אדריכלות יווני, עם פסלים של ארנו ברקר ואדולף ומפר.
האמפיתיאטרון נחנך כיום לאחר פתיחת המשחקים האולימפיים, בהצגתו של המחזאי האנטישמי וחבר משרד התעמולה מולר על מרד האיכרים באוסטריה  במהלך מלחמת שלושים השנים.
עד למלחמת העולם השנייה, שימש האמפיתיאטרון להעלאת אופרות, כמו הרקולס של גאורג פרידריך הנדל, אורפאו של גלוק וריאנצי של ואגנר. כמו כן שימש האמפי כבמת התכנסויות (Thingspiele ) של המפלגה הנאצית.
במהלך המלחמה הוואלדבונה היה ללא שימוש, ולאחריה היה בידי הכוחות הבריטיים, עד שנפתח מחדש ב-1948. בשנות ה-50 שימש האמפי כבימת קונצרטים קלאסיים והקרנות של סרטים, חלקם במסגרת הברלינאלה.
בשנות ה-60 שבו אירועי הספורט, ביניהם אגרוף. גם החלו הופעות של להקות רוק, בהן הופעה של הרולינג סטונז ב-1965, שמהלכה נגרם נזק לחלקים מהמבנה בשל צפיפות יתר, לרוב הכיסאות. בשל כך, האמפי היה בשיפוצים נרחבים ברוב שנות ה-70.
מאז שנות ה-80, האמפיתיאטרון אירח רבים מהאמנים הידועים ביותר בעולם, ובמיוחד להקות רוק ומטאל. ביניהם נכללים: בוב מארלי, קווין, U2, דייוויד בואי, רוד סטיוארט, הרולינג סטונז, איירון מיידן, AC/DC, רמשטיין ו-אלפאוויל המקומיות, בון ג'ובי, מטאליקה, ואן הלן, בלאק סבאת', פרל ג'אם, קינגס אוף ליאון, רדיוהד, ניק קייב, פרינס, דפש מוד, ויטני יוסטון, ברברה סטרייסנד, ופיל קולינס, שהופיע בוואלדבונה מספר חודשים לאחר הפלת החומה, ביולי 1990.
בכל קיץ מאז שנת 1992, הפילהרמונית של ברלין מבצעת בוואלדבונה קונצרטים רבים, הכוללים אמנים נודעים והם משודרים בערוצי הטלוויזיה הגדולים.
וו-שו
וו-שו (סינית מסורתית: 武術, סינית מפושטת: 武术, פין-יין: wǔshù) הוא מושג כולל המתייחס לכל אמנויות הלחימה וספורטי הלחימה שמקורן בסין. אף על פי שבמערב נהוג לכנות את אמנויות הלחימה הסיניות בשם "קונג פו" ואת אמנויות הלחימה הנוטות לאקרובטיקה ולתחרויות כ"וו-שו", בסין משמשת המילה וו-שו כשם כולל לכלל אמנויות הלחימה וספורטי לחימה הסיניות ואילו קונג-פו הוא מונח המתייחס ליכולת שנרכשה במאמץ והשקעה ללא קשר ספציפית לאמנות לחימה.
למעשה המונח וו-שו התקבל על ידי האקדמיה הלאומית לאמנויות לחימה כבר בשנת 1911, הרבה לפני עליית הקומוניזם בסין. ניתן לחלק את הוו-שו לסגנונות מודרניים ועתיקים, תחרותיים ומסורתיים.
אטימולוגיה
המונח וו-שו מורכבת משני תווים: וּו (武) שמשמעו צבאי, או שייך ללחימה, ושוּ (術) שמשמעו טכניקה, מלאכה או אמנות. מונח זה הוסכם כשם כולל לכל אמנויות הלחימה הסיניות רק בתחילת המאה ה-20. למעשה, עד לאותה תקופה נהוג היה להשתמש בשמות אחרים כגון גואו שו (Guo Shu 国术), וו יי (Wu Yi 武艺), צ'ואן פא (Quan Fa 拳法) ועוד.
המקור המיתולוגי
לפי האגדה, מקור אמנויות הלחימה הסיניות הוא בתקופת שושלת שיה. נאמר כי הקיסר הצהוב ייסד את שיטת הלחימה הראשונה בסין. הקיסר הצהוב מוצג באגדות הסיניות כמצביא דגול, שכתב חיבורים ארוכים בנושאי רפואה, אסטרולוגיה ואמנויות לחימה. יריבו המרכזי היה צְ'ה-יוּאוּ (כתב סיני: 蚩尤), שהמציא גם הוא אמנות לחימה לפי האגדה, סגנון ההאבקות המכונה ג'יאו-די.
היסטוריה מוקדמת
האזכור המוקדם ביותר לאמנויות הלחימה הסיניות נמצא ברשומות האביב והסתיו, המתוארך להמאה ה-5 לפנה"ס. שם מתוארות תאוריות לחימה בידיים חשופות, בה גם המושגים "קשה" ו"רך" המופיעות באמנויות לחימה סיניות גם כיום. סגנון של האבקות צבאית המכונה ג'יאו לי מוזכר בקלאסיקה של הטקסים.
ספורט הלחימה ג'יאו-די הפך לפופולרי בתקופת שושלת צ'ין (במאה ה-3 לפנה"ס). כבר אז, כמו היום, התחרויות התקיימו על במות ליי טאי (Lei Tai 擂台), שהם זירות מוגבהות ללא מעקה (היום בגובה של כ-60 ס"מ, בעבר גבוהות יותר) בתחרויות לחימה במגע מלא. באותה תקופה, המנצחים בתחרויות היו מוזמנים לשרת כשומרי ראשו של הקיסר. היום שוואי ג'יאו, שהתפתח מהג'יאו-די, נמנה בין היתר עם הכלים הנלמדים במשטרות סין וטאיוואן, והוא ספורט פופולרי ברחבי העולם.
היסטוריה מודרנית
בכל העולם, נחיצותן של אמנויות לחימה צנחה עם עליית תפוצתם של כלי הירי. אמנויות לחימה רבות נאלצו להשתנות כדי להתאים לעולם בו הערך המבצעי של קרב ללא נשק או בנשק קר הולך ופוחת. בסין, נפילת השושלת הקיסרית צ'ינג בתחילת המאה ה-20, מלחמות אזרחים, מלחמת העולם השנייה ומהפכת התרבות גם הן השפיעו על תהליך זה.
בתרבות הסינית המסורתית קיימת תפיסת נאמנות ומחויבות תלמיד למורו המכונה שיאָוֹ (מסינית: 孝, פין-יין: xiào). תפיסת נאמנות ומחויבות זו נתפסה כשמרנית וכמעכבת את התפתחותה של סין על ידי הכוחות המהפכניים בה עוד בתחילת המאה ה-20, לדוגמה על ידי התנועה לתרבות חדשה. אחרי מהפכת התרבות, ארגונים סינים רבים בהם הייתה נהוגה תפישת נאמנות ומחויבות זו נאסרו מכיוון שאיימו על השלטון הקומונסטי, ביניהם גם בתי הספר לוו-שו. עם הזמן, השלטון הקומוניסטי אפשר לארגוני וו-שו לחזור ולהתקיים, אך תחת הגוף הממשלתי "ארגון הוו-שו הכלל סיני". תחת ארגון זה, אמנויות לחימה מסוימות הוחזרו ללא מאפייניהם הלחימתיים והפכו לשיטות מדיטציה ואימון גופני, לדוגמה טאי ג'י צ'ואן, וזרמים רבים אוחדו ועברו סטנדרטיזציה. בנוסף, הומצא ספורט הלחימה סאנדה, המבוסס על תחרויות וו-שו שהיו נהוגות בסין העתיקה.
מאז שנות השישים המשטר אינו מגביל את התחום כפי שבעבר ואמנויות הוו-שו רואות היום תקופה של צמיחה מחודשת. בכל זאת, עדיין אמנויות הלחימה הנפוצות ביותר בסין אינן משתייכות לוו-שו, אלא הן אמנויות לחימה זרות, כמו איגרוף, טאקוונדו ואיגרוף תאילנדי.
שאולין צ'ואן
מנזר שאולין הוא אחד הוותיקים והחשובים בהיסטוריית סין. הוא נחשב למקום היוולדו של זרם סיני מקורי בבודהיזם – צ'אן בודהיזם (מוכר במערב בשמו היפני "זן"). לפי מקורות ידועים, המנזר הושק ב-495 לספירה, על ידי נזיר הודי בטו (בגרסה הודית - בהדרה). שני תלמידיו אחד בשם סנצ'ואו והשני בשם חואיגואן היו לוחמים ידועים. לפי האגדה הנזיר הבודהיסטי בודהידהרמה, שנחשב גם מייסד הזן בודהיזם, התיישב במנזר שאולין וייסד את אמנות הלחימה המיוחסת להם. האמת ההיסטורית היא כנראה בכך שבמאה ה-7 אחד מיורשי הקיסרות של שושלת טאנג, לי שימין, במאבקו "על הכתר" החליט להשתמש בנזירים אנונימיים ממנזר נידח ולא ידוע (כפי שהיה דאז מנזר שאולין). הם עזרו לו בצורה מאוד החלטית ומסורה.
לאחר עלייתו לשלטון שימין המשיך להשתמש בשירות המסור של הנזירים. הקיסר מסר לידי המנזר רכוש רב, נכסים, אדמות ונתן לנזירי שאולין זכויות מיוחדות. הוא הודה להם בכך שיצא בהודעה ממלכתית על כך שהמנזר שלהם הוא המרכז הטוב ביותר לאמנויות לחימה. בין הזכויות המיוחדות שקיבלו נזירי שאולין היה אישור לאכילת בשר, אישור לשאת נשק ואישור להחזיק צבא פרטי של נזירים לוחמים. מנזר שאולין מאז החל לשחק תפקיד פוליטי מאוד חשוב בממלכה והיה מאוד מעורב בפעילות הקיסר והממשל. מנזר שאולין התפרסם והתחזק. במהלך ההיסטוריה הארוכה שיחק שאולין-סה תפקיד מדיני ואף ביטחוני חשוב לשלטונות סין. במשך דורות הוא משך מומחים בלוחמה ונצבר בו ידע נרחב מאוד על שיטות לחימה ואימון. מדי פעם הנזירים ניסו להביא סדר בתחום זה, ואז היו נוצרים טאו לו של סגנונות מחודשים. אבל נכון להיום אין סגנון כזה "שאולין צ'ואן". אלא קיימת קבוצה של שיטות לחימה, דרכי אימון וסגנונות, שקשורים בדרך זו או אחרת לשאולין. השאולין המודרני בסין הגדולה עוסק באיסוף, שימור והפצה של ידע זה. המנזר צבר במשך דורות ידע וניסיון של אנשים-מומחי לחימה שהצטרפו לשורות הנזירים שלו. חיילים, שודדים, נוודים וגם רופאים, פילוסופים ומדענים היו מתקבלים למנזר ורוכשים זהות חדשה. הידע שהם היו מביאים אתם נצבר במנזר ומדי פעם מנהיגי הדת היו יוזמים פעולות עיבוד, תיקון וסידור של שיטות לחימה ואימון. עקב כך עשרות סגנונות יצאו לעולם תחת תווית שאולין צ'ואן. סגנונות של חיות וסגנונות שלא קשורים לחיות, תרגילים של צ'י קונג, סגנונות שנחשבים צפוניים ודרומיים. מדי פעם נזירים, או יוצאי המנזר, היו מעבירים את הידע לאזרחים, וכך היו נוצרים סגנונות חדשים. כך, לפי האגדות נוצרו הזרמים ווינג צ'ון קונג פו (האביב הנצחי), הונג-ג'יה צ'ואן (סגנון משפחת הונג), באי חה צ'ואן (עגור לבן), טאנג לאנג צ'ואן (גמל שלמה) ועוד רבים. לא קיים סגנון נפרד בשם שאולין צ'ואן. איש הטוען שהוא עוסק בסגנון שאולין חייב לפרט באיזה סוג או מספר סוגים של שאולין צ'ואן הוא עוסק. היום ניתן למצוא מומחי שאולין צ'ואן בכל רחבי סין. המנזר עצמו הוא מוזיאון ומרכז של שימור, מחקר והפצה של הזרם הזה של האומנות. קבוצות "נזירים" (הנזירים האמיתיים בדרך כלל אינם רשאים לצאת מהמדינה) רבות מבקרים במדינות העולם ומציגים מופעים אותנטיים לעיתים יותר, אבל ברוב המקרים פחות. עד היום בתי ספר סיניים בודדים מוכנים באמת להתחלק בידע ומיומנות של זרם שאולין עם האנשים ממערב.
שאולין דרומי
קיימת אגדה וסיפורים עממיים גם על מנזר שאולין הדרומי. המומחים בתחום היום מביעים ספק רב בקשר לעובדה שאכן היה מנזר כזה. יש בסין אתר ארכאולוגי במחוז פוצאן, אזור צואן-ג'ואו, שמראים לתיירים מהמערב תחת כותרת "מנזר שאולין הדרומי", אבל בסין היו המון מנזרים ורבים מהם ננטשו, אין שום הוכחה שהוא אכן המנזר האגדי. מאורעות שונים שקרו במנזר הצפוני של שאולין יוחסו מאוחר יותר באגדות עממיות למנזר הדרומי המסתורי. אגדות מספרות שנזירי המנזר הדרומי עסקו בתמיכה ובהדרכה של התושבים בהתנגדות שלהם לפלישות של מנצ'ורים במהלך מאות ה-17 וה-18, ואף השתתפו בלחימה בעצמם. כתות מחתרתיות שעסקו בתורות מיסטיות כיבדו מאוד את האגדה על מנזר שאולין הדרומי. הם פעלו תחת קריאה לנקום במנצ'ורים על שריפת מנזר שאולין. אבל האמת היא שמנצ'ורים לא שרפו לא את המנזר הדרומי (אם היה כזה) ולא את הצפוני. המנזרים בכל האזורים בסין נשרפו לפעמים על ידי איכרים מורדים מהאזור, שלא נתנו כבוד רב לדת הבודהיסטית, או כתוצאה מתאונה. יש רק אזכור אחד לא ישיר על נזירים לוחמים משאולין באזור דרום סין, בספר עתיק "הרישומים של מחוז פוצאן", שבו נכתב שהנזירים פעם עזבו לכמה שנים ואז חזרו, הם היו מסתוריים ולא ידעו עליהם הרבה. הסגנונות המשויכים כיום לזרם הדרומי של שאולין, נולדו בקרב העם בתקופה בה הייתה הגירה רחבה מצפון המדינה דרומה בעת הפלישה של מנצ'ורים במאה ה-17. צפון סין במהלך ההיסטוריה היה עשיר ומפותח יותר מבחינה תרבותית, טכנולוגית וכלכלית, גם מבחינת שיטות וסגנונות לחימה. המנצ'ורים גרמו לנדידה של סינים רבים דרומה וכתוצאה מכך הדרום התקדם והתפתח יותר. סגנונות שאולין שהביאו המהגרים מהצפון (המקומיים קראו להם - "חקה") לדרום, התערבבו עם הסגנונות המקומיים וכך נוצרו "הונגאר", "ווינג צ'ון", "באי חה צ'ואן", "לוחאן צ'ואן" ועוד רבים. הניתוק היחסי של הדרום, וכן ההסתגרות בתוך המשפחה שמאפיינת משפחות בדרום, וכן פלישת המנצ'ורים, והפעילות המחתרתית כנגדם, גרמו לחוסר בידע הרשום ובתיעוד ההיסטוריה האמיתית של סגנונות דרומיים. מאסטר צאי יוי-מינג (ימין) יצר במאה ה-19 סגנון חדש על בסיס סגנונות דרומיים וצפוניים שמשייכים לפעמים לשאולין הדרומי (וו-צ'ו-חה-יאנג צ'ואן) וחלק ממנו – טאו לו שנקרא "סאן ג'אן" (שלוש מלחמות) הגיע לאי אוקינאווה, קיבל שם את השם "סנטין", והיום נכלל בקאטות בסיסיות של סגנון קראטה ידוע גוג'ו-ריו.
וודאנג צ'ואן
הרי וודאנג נחשבים אחד המרכזים החשובים של הדאואיזם. את שם זה, "וו-דאנג", ההרים קיבלו לפי אגדה לאחר שנזיר ג'ן וו הפך לאלמוות ועלה לשמיים מול עיני קהל. לפי האגדה המפורסמת ג'אנג סאנפנג - יוצר השיטה טאי ג'י צ'ואן. הרי וודאנג הם ביתם של של מנזרים בודהיסטים רבים. רובם נבנו לפני כ-600 שנה בתקופת שושלת מינג. וגם עד אז האזור היה מפורסם בסין כמקום התגוררות של מתבודדים קדושים רבים שיצרו שיטות של ניי ג'יה או צ'י גונג מתקדמים להארכת חיים ובריאות נצחית. אחד האנשים האלה הידוע בשם חואה טואו (המאה ה-3 לספירה) יצר שיטת תרגול "משחק חמשת החיות" שנשמרה ומפורסמת עד היום. סגנונות וודאנג מייחסים בעיקר למשפחת סגנונות "רכים" או פנימיים. שינג אי צ'ואן, טאי ג'י צ'ואן, בה גואה ג'אנג משויכים, שלא בצדק, מבחינה היסטורית ועובדתית, לזרם זה של סגנונות לחימה. אומנם, זרם סגנונות וודאנג הוא מאוד עשיר, מקורי ומשמעותי בהיסטוריית אמנויות לחימה של סין. כאן במאה ה-16 דאויסט-מומחה בלחימה בשם ג'אנג סאן פונג יצר סגנון ניי ג'יה צ'ואן, שמטרתו הייתה לעמוד מול שיטות לחימה של שאולין. הסגנון המפורסם ביותר היום מזרם זה הוא וודאנג צ'ואן, שנוצר בסוף מאה ה-15 על ידי דאויסט ז'אן שואוסין. ידוע גם סגנון קונמן צ'ואן הכולל חלקים מקודשים לחיות שונות. דרקון, טיגריס, פיניקס ועוד. יש עוד לא מעט סגנונות בזרם הזה הנשמרים ונלמדים היום בסין.
זרם אמיי
אמיי-פאי. הר אומיי (מחוז סצ'ואן) מהווה מרכז דתי ותרבותי מעורב, בו מנזרים בודהיסטיים שכנים עם מנזרים דאויסטיים. ידועים ברבים 8 סגנונות אמיי – 4 "גדולים" ו-4 "קטנים". המוגדרים בחלקם כדרומיים ובחלקם כצפוניים. היסטוריה של שני הסגנונות מתוכם ידועה יותר ומתועדת טוב יותר. סגנון ג'או מן נוצר על ידי מאסטר בשם מה חייטסה בסוף מאה ה-19 שבנה אותו על בסיס סגנון "האגרוף האדום" ולימד את הסגנון לחיילים בצבא הסיני. יש בו עבודת רגליים ותנועה עם הימנעות מפותחות. הסגנון נקרא על שם מנהיג צבאי ג'או קואן-אין, אף על פי שאין לו כל קשר לנושא. סגנון דו מן נוצר במאה ה-18 על ידי מאסטר בשם דו גואן-אין ממחוז ג'יאנג סה שעבר לגור בסצ'ואן. סגנון זה בצורת חלק מהתרגילים שלו דומה לאייקידו המודרני. שאר הסגנונות נשמרו רק בצורה חלקית או נכנסו כחלק לסגנונות אחרים.