cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהודה שטיין
ביוגרפיה
בשנת 1958 נבחר למזכיר מועצת הפועלים ברמלה.
ב-1965 נבחר על ידי חברי מפא"י ברמלה למועמד המפלגה לראשות העיר, במקומו של ראש העיר הפורש מאיר מלמד, ומועצת העיר בחרה בו לראשות העירייה.
ב-1971 הודח מתפקידו כתוצאה משיתוף פעולה פוליטי בין נציגי סיעת גח"ל בעירייה בראשות אליהו סאלם לוי לבין פורשי מפא"י.
נפטר ב-19 בספטמבר 2003 ונקבר בבית הקברות הישן ברמלה.
רחוב יהודה שטיין ברמלה (לשעבר רחוב ההסתדרות), נקרא על שמו.
חיים אישיים
נישא לבתיה ולהם שלושה ילדים.
הבחרות הסוציאליסטית
הבחרות הסוציאליסטית (גם "בחרות סוציאליסטית עברית" ו"הבחרות הסוציאליסטית העברית בארץ ישראל") היה שמה של המשמרת הצעירה של מפא"י (ושל אחדות העבודה לפני היווסדות מפא"י המאוחדת ב-1930). ה"בחרות" נוסדה בשנת 1926 כמסגרת ליצירת עתודה פוליטית בקרב צעירים בגילאים 17 עד 23. קיומה הופסק במהלך מלחמת העולם השנייה, שעה שפוטנציאל הצעירים הופנה לגיוס לצבא הבריטי ולהגנה.
התנועה הטיפה להגשמה על ידי התיישבות או על ידי חיזוק הסניפים העירוניים ופעולה במסגרות התארגנויות פועלים כגון פלוגות הפועל. התנועה הייתה בעלת זיקה לתנועת הנוער דרור בגולה.
לואיס צ'ארלס לוין
לואיס צ'ארלס לוין (באנגלית: Lewis Charles Levin, 10 בנובמבר 1808 – 14 במרץ 1860) היה היהודי הראשון שכיהן כחבר בית הנבחרים האמריקאי מטעם אחת ממדינות ארצות הברית (פנסילבניה). קדם לו רק דייוויד לוי יולי, שכיהן כציר בית הנבחרים מטעם פלורידה, כשזו הייתה עדיין טריטוריה וטרם קיבלה מעמד של מדינה.
קורות חיים
לוין נולד ב-1808 בצ'ארלסטון (קרוליינה הדרומית) למשפחה יהודית. למד וסיים משפטים בקולג' של קרוליינה הדרומית (כיום אוניברסיטת קרוליינה הדרומית) ובהיותו בן עשרים נדד לעיירה וודוויל שבמיסיסיפי, שנודעה בדרום כ"ירושלים הקטנה", בשל המספר הרב של יהודים שגרו בה באותה תקופה. שימש כמורה בבית הספר המקומי והתיידד עם ג'פרסון דייוויס, לימים נשיא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית. דייוויס אף שימש בסוף תקופתו של לוין בוודוויל, כמשנהו בדו-קרב. מעניין לציין שג'פרסון דייוויס הכיר כעבור כמה שנים, בנסיבות דומות גם חבר קונגרס יהודי אחר, יהודה פיליפ בנימין. דייוויס ובנימין התעמתו ביניהם בדו-קרב והפכו לאחר מכן לידידים טובים. בנימין היה בהמשך לשר המלחמה ושר החוץ בממשלתו של דייוויס במלחמת האזרחים האמריקאית. מכל מקום, לוין עצמו נפצע קשה באותו דו-קרב מדובר ועזב את וודוויל למרילנד, ומשם עבר ללואיזיאנה ובהמשך לקנטקי.
בתקופה הקצרה בה שהה בקנטקי הספיק לוין לפגוש ולהינשא לאן הייס, ואף נולד להם בן, לואיס. לא הרבה ידוע על הפרק המוקדם הזה בחייו, אולם ידוע כי המשפחה חיה חיי עוני ולוין עצמו אף נכלא למשך שישה חודשים עקב חוב שצבר ושאותו לא יכול היה לשלם. ב-1838 או 1839 הגיעה המשפחה לפילדלפיה, פנסילבניה, אולי משום שבאותה תקופה הייתה העיר מרכז יהודי פעיל יחסית, בדומה לוודוויל. כאן מצא לוין סוף כל סוף קץ לנדודיו.
ב-1840 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של פילדלפיה והחל לעסוק במקצועו זה. במקביל, ב-1842 גם רכש והחל להוציא לאור ולערוך שבועון קטן לו קרא Temperance Advocate. במסגרת עיתונו, שתי המערכות הציבוריות הראשונות שלו היו, האחת כנגד חוקיות קיומם של דו קרבות. זאת, לאור ניסיונו האישי המר בתחום זה. והמערכה האחרת, המוצלחת יותר מבחינת התהודה הציבורית לה זכתה, כנגד שתיית אלכוהול. מערכה אחרונה זו הקנתה ללוין ולעיתונו לראשונה, מודעות ציבורית בולטת.
בין לבין הספיק לוין גם להתאלמן מאשתו הראשונה ולהינשא מחדש, לג'וליה גיסט.
שאינם יודעים דבר (תנועה)
ב-1843 פנה לוין לדרך שתלווה אותו עד סוף ימיו הקצרים. בפברואר 1843 הוא מכר את השבועון שלו וקנה את העיתון היומי Philadelphia Daily Sun, והחל להוציאו לאור ולערוך אותו. כמו כן, הקים והחל להוציא לאור את ה-Native American. במקביל, הוא היה לאחד הבולטים מבין מייסדי "המפלגה האמריקאית", או "הנייטיביסטית האמריקאית" שכונתה בהמשך דרכה גם "מפלגת אלה, שאינם יודעים דבר".
דגלה של מפלגתו החדשה של לוין היה אנטי הגירה ואנטי קתוליות ובין השאר היא דרשה שכל המשרות הציבוריות תינתנה לילידי ארצות הברית בלבד ופעלה גם להארכת תקופת ההתאזרחות בארצות הברית, למהגרים חדשים. חיציה הופנו בראש וראשונה כנגד ההגירה האירית הקתולית הגדולה, לארצות הברית של אותן שנים. היא הייתה כמעט כולה תנועה נוצרית פרוטסטנטית ולוין היה היהודי היחיד בה. ה"נייטיב אמריקן" הפך לביטאונה של המפלגה החדשה, וגם ב"דיילי סאן" הובעו הדעות האנטי קתוליות וכנגד המהגרים בחריפות רבה.
במאי וביולי 1844 גרם המסע האנטי קתולי של מפלגתו של לוין, להפגנות ומהומות בפילדלפיה ואף לשריפת כנסיות קתוליות. על רקע זה, בבחירות אוקטובר 1844 לקונגרס האמריקאי, הוא ניצח מטעם מפלגתו, וברוב גדול, את מועמד הויגים אדוארד ג'וי מוריס, הנציג המכהן מטעם פילדלפיה. הוא נכנס לתפקידו כציר בבית הנבחרים האמריקאי ב-4 במרץ 1845, הופך בכך ליהודי הראשון שכיהן בקונגרס כנציג אחת ממדינות ארצות הברית.
ועידתה הראשונה של "המפלגה האמריקאית" כונסה בפילדלפיה ב-4 ביולי 1845 ונכחו בה 186 נציגים מ-14 ממדינות ארצות הברית. המפלגה עצמה, בין בשם שנתן לה לוין ובין בשמות ובהרכבים אישיים אחרים, התגברה בכוחה, ירדה, שינתה שמות, התפצלה ועברה תהפוכות שונות ברחבי ארצות הברית עד היעלמותה בסוף שנות השישים של המאה ה-19. בשיא כוחה זכתה התנועה כולה, שמעבר לגוף הספציפי שלוין הקים, במספר ראשויות ערים גדולות, כמו שיקגו ובוסטון ואף במשרת מושל אחת (במסצ'וסטס). נשיא ארצות הברית לשעבר מילרד פילמור אף רץ מטעמה בבחירות 1856. אולם העלייה נעצרה על רקע מחלוקות פנימיות בתוכה, תחילה באשר ליחס למקסיקו, לפני מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ולאחר מכן וביתר שאת באשר ליחסה לשאלת העבדות, שפילגה באותה עת את המדינה כולה.
לוין ניצח עוד שתי פעמים בבחירות 1846 ו-1848, הפעם את המועמד הדמוקרטי תומאס בירץ' פלורנס, וברוב גדול בכל פעם, אולם בבחירות 1850 לקונגרס, הוא הפסיד לאותו מועמד דמוקרטי, ואחרי שלוש תקופות כהונה, ב-3 במרץ 1851 הוא סיים את תפקידו בקונגרס.
החל מ-1851 חזר לוין לעיסוקו בעריכת דין, אף כי המשיך לעסוק במקביל גם בפוליטיקה, במסגרת מפלגתו, עוד מספר שנים. ניסיון אחרון שעשה להיבחר לסנאט האמריקאי, נכשל.
ב-1856, בהיותו בן 48, הוא איבד את שפיותו ואושפז בבית חולים לחולי רוח. נפטר ב-1860, בהיותו בן 52 בלבד ונקבר בבית הקברות לורל היל בפילדלפיה. שנים לאחר מותו החליטו, הן אשתו השנייה והן בנו, כל אחד באופן עצמאי, להמיר את דתם, ולמרבה האירוניה, דווקא לנצרות הקתולית.
Drama Club
Drama Club (בעברית: מועדון דרמה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מלאני מרטינז, מתוך אלבום האולפן השני שלה, K-12. השיר יצא לאור ב-6 בספטמבר 2019, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס, יחד עם שאר שירי האלבום, והסרט.
הוידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מלאני מרטינז ב-21 בנובמבר 2019. נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על מעל ל-16 מיליון צפיות.
רקע
Drama Club הוא השיר היחיד באלבום שהופק על ידי וואן לוב, שהפיק רבים מלהיטיה הקודמים של מרטינז, בהם "Dollhouse" , "Carousel" ו-"Sippy Cup".
בטרם פרסום שירי האלבום, עלה לערוץ היוטיוב של מרטינז קטע קצר מתוך השיר.
השיר נכנס לרשימת השירים המוזרמים ביותר בספוטיפיי בארצות הברית באותו היום, כאשר הגיע למקום ה-157. נכון לאוקטובר 2020, זכה השיר למעל ל-34 מיליון השמעות בספוטיפיי.
משה אמריליו
הרב (חיים) משה אמריליו (או: אמארילייו) (נולד בסלוניקי בשנת ה'תנ"ו, ונפטר בכ"ג בסיוון ה'תק"ח, 1748), היה פוסק הלכה ופרשן הרמב"ם. חיבר ספרים דבר משה, הלכה למשה, ויד משה.
ביוגרפיה
נולד בסלוניקי בשנת תנ"ו לרב שלמה אמריליו, רבה של סלוניקי ומחבר ספרים כרם שלמה ופני שלמה. למד אצל אביו ואצל הרב יוסף דוד, בעל שו"ת בית דוד. בגיל 18 החל לכתוב תשובות בהלכה, ובערך בשנת תק"א מילא את מקום אביו ברבנות סלוניקי. הותיר בן, רבי שמואל אמריליו.
מאיה כהן לוי
מאיה כהן לוי (נולדה ב-2 באוגוסט 1955) היא ציירת, פסלת ואמנית וידאו ישראלית.
ביוגרפיה
אמה, רינה בראון לוי, ניצולת שואה, ציירת וגננת, נפטרה בגיל צעיר. ציורים שציירה כילדה בתקופת השואה, מוצגים באגף האמנות במוזיאון יד ושם. אביה, חסיד לוי, יליד אפגניסטן, עלה לישראל כילד וגדל בשכונת הבוכרים בירושלים. שנים רבות עבד כפועל בניין ואחר-כך כקבלן.
מאיה כהן לוי נולדה וגדלה בתל אביב. בתקופת התיכון למדה ציור במוזיאון תל אביב לאמנות. בהמשך למדה פילוסופיה, תולדות האמנות ותפאורה באוניברסיטת תל אביב, אמנות בבית הספר לאמנות הציור בתל אביב ע"ש מרגושילסקי (קלישר). כמו כן, למדה פיסול אצל יחיאל שמי והדפס אצל אלימה.
בשנות השמונים השתלמה כהן לוי בקליגרפיה ובציור סומיא ביפן, ובשנות התשעים השתלמה בציור סיני מסורתי במחלקה לאמנות באוניברסיטת בייג'ינג שבסין. את תוצאות המפגש עם תרבות זו ניתן לראות בעבודתה לאורך השנים.
ב-1989 חייתה שנה בקיבוץ נאות סמדר בערבה והייתה שותפה להקמתו.
כהן לוי לימדה בבית הספר לאמנות קלישר, בו עמדה גם בראש המחלקה לציור, ולימדה במחלקה לאנימציה של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים.
כמו כן, העבירה כיתת אמן באוניברסיטת תל אביב. כיום מלמדת ציור ורישום ומנחה כיתות אמן בסטודיו "חדר עבודה" בתל אביב, אותו הקימה בשנת 2005.
מאיה כהן לוי, מתגוררת בתל אביב, נשואה לדוד כהן לוי, איש תיאטרון ומנהל יחידה לאמנויות במשרד החינוך, ולהם שני ילדים: דניאל, יוצרת ומבצעת בתחום התיאטרון, ונעם, אגרונום.
מאיה כהן לוי משמשת גם אוצרת לתערוכות, בין היתר היא הייתה אוצרת של תערוכת ורוניק ענבר בשנת 2017.
יצירתה
תערוכתה הראשונה של כהן לוי התקיימה ב-1981 בחלל ציבורי בדיזנגוף סנטר, שם נתגלתה על ידי אטיין דבל בעליה של גלריה דבל הירושלמית, בה הציגה בשנות השמונים מספר תערוכות יחיד. נקודת המוצא של עבודתה הייתה אקספרסיוניסטית וסוערת. את הדימויים שאבה כהן לוי מתוך תפיסת עולם יונגיאנית כמו בסדרת הציורים "ריקוד עם נמר", "ריקוד העורבים" או "מסע". עבודות אלה הוצגו בתחילת שנות השמונים בגלריה דבל בירושלים בגלריה אחד העם בתל אביב, ובגלריה ראפ בתל אביב, ועסקו בדימויים ארכיטיפים, כמו האישה כדמות אנדרוגינית או דימויי העורב והנמרים. סדרות אלה התפתחו מאוחר יותר לחיבור מורכב בין אקראיות לחוקיות, בין סדר ופריעת הסדר.
עבודתה האמנותית של כהן לוי מתאפיינת בסדרות המתפתחות זו מתוך זו. בסדרות העבודות "לב החמנית", "גזעי עץ דקל" ו"סוכות", שהוצגו ב"גלריה שלוש" בשנות התשעים, ניתן להבחין בהשפעת שהותה ביפן ובסין ובלימודי הקליגרפיה וציור הסומיאה. נעמי אביב: "אל פני השטח של העבודות מתייחסת כהן לוי כאל גוף או אובייקט שיש לחלץ ממנו את חוקיו הפנימיים. פני השטח כפני צלקת שנרקמו על פי שיטה, אותו חוק פלאי המארגן את הגרעינים השחורים בפרח החמנית על פי יחסים מספריים. גם גזע הדקל מצמח את עליו בטור מספרי עולה או בספירלת זהב מתפתחת."
בשנים אלה גם הוצג פסלה "מסע עם עורב" בתערוכה העמוד באמנות הישראלית בגלריה האוניברסיטאית בתל אביב וכיום מאוסף מוזיאון תל אביב לאמנות. דמות העורב גם חוזרת בעבודותיה המאוחרות יותר של כהן לוי.
בשנת 2000 הוצגה תערוכתה בריכות במוזיאון תל אביב לאמנות באצירתה של ורדה שטיינלאוף. במאמרה בקטלוג כתבה שטיינלאוף: "בסדרה בריכות, יוצרות שכבות הצבע מרקמים צבעוניים... שכבות צבע כהות מתערבבות בשכבות בהירות ליצירת מארג רקמתי המרצד לעיניו של המתבונן עד שאינו יודע להחליט איזו שכבה נמצאת מעל ואיזו מתחת... כהן לוי מקלפת באמצעות סכין חיתוך את תבניות התודעה תוך שהיא נוגעת לא נוגעת במסוכן ובאפל, מעמתת את הנסתר עם הגלוי, את החשוך עם המואר."
בשנים 2000–2005 ניכרת התפתחות המחקר שלה בכל הנוגע למבנה וסדר ולפריעתו. כך למשל בסדרות "אורנמנטיקה איסלמית", "שורשים" ו"גשרים ועמודי חשמל" וקריסתם, עוסקת כהן לוי במבט ובזמן, בפירוק ובניה מחודשת של עולם שלם המבוסס על שפות שונות, המייצרות יחד שריגים, הסתעפויות ומארגים. "היא משרטטת תחילה תבנית גאומטרית של קוים הנותרים חשופים על הבד הלבן ולאחר מכן נעה ביניהם במשיכות מכחול קצרות אקראיות, חד פעמיות, המשבשות את הסדר המוקפד ובה בעת מזרימות אליו חיים. היא יוצרת תבניות צורניות המורכבות מיחידות החוזרות על עצמן. יש בהן המשכיות והכפלה הסטה והשתנות". בעבודות האלה מופיע בפעם הראשונה בצורה מובהקת הדימוי כחלל ריק והקיווקוו רב השכבות הוא המרובה מחזיק את הריק, ומאפשר לדימוי להתגלות.
משנת 2005 החלה כהן לוי לעבוד עם מדיומים נוספים ופיתחה טכניקות, בהן הצילום המקולף. מונומנטים אורבניים כמו מגדלי עזריאלי, המופיעים גם בסדרות הציור הקודמות,. משה צוקרמן כתב אודות סדרת הצלומים המקולפים : "מאיה כהן לוי מפסלת צילומים...[היא] חודרת פיזית מבעד מה שמקובל לחשוב עליו כעל יסוד חומרי שמחמת דקותו ואופיו האמפירי יש דווקא להישמר מלפגוע בו – היא "חוצבת" במה שלכאורה הינו נטול שכבות, היא מייצרת פיזיות ממשית במה שאופיו הפלסטי צפון דווקא במרכיבו האשלייתי." ב-2011 יצרה כהן לוי את עבודת הווידאו "מלאך בוונציה" בה היא משתמשת לראשונה בטכניקת סטופ מושן ותהליך עבודת הקילוף של הצילום מייצר נרטיב.
משנת 2005 כהן לוי משתמשת במוטיבים מוכרים מתוך התרבות הישראלית, בין אם מדובר באורבניות מקומית מגדלי עזריאלי, צומת עזריאלי או משרד הביטחון, עבודות שהוצגו בתערוכה מקיפה בגלריה האוניברסיטאית תל אביב, או בטבע הארצישראלי, שדות, קוליסים, ים המלח, ומעניקה להם משמעויות שחוצות את המימד המקומי ומקשרות אותו אל המהות האוניברסלית.
בטרילוגיה "נדודי לילה" שהוצגה בגלריה גורדון ב-2018 הציגה מיצב וידאו של חיזיון לֵילי, נוקטורנו בשלושה פרקים: "שמש שחורה", "הלך", "ים המלח". טלי תמיר: "המתבונן תוהה אם הוא חוזה ברגע של בריאה או בדרמה של גסיסה, בשלבי התחלה או בחזיון הקץ... בשלב מסוים מייצרת כהן לוי רגע נדיר שבו הירח והשמש מתפצלים לשני כדורים זוהרים, כמייצגים של שני כוחות בסיסיים ומנוגדים... מאיה כהן לוי ממשיכה לייצר תמונת עולם קדומה ועכשווית בו-בזמן."
הסנאט של ברלין
הסנאט של ברלין (בגרמנית: Senat von Berlin) הוא הרשות המבצעת השולטת בעיר ברלין, שבמקביל היא מדינה בגרמניה. לפי חוקת ברלין, הסנאט מורכב מראש עיריית ברלין ועד עשרה סנאטורים שמונו על ידו, שניים מהם סגני ראש עיר. הסנאט מתכנס מדי שבוע בבית העירייה האדום.
היסטוריה
רשות ברנדנבורג ושכונות אלט-ברלין וקלן (Cölln) קיבלו הרשאות עיירה (שהתבססו על זכויות מגדבורג) במאה ה-13 ומשנת 1307 חלקו מנהל משותף, אך חולקו לאחר שהנסיך הבוחר (השליט) הפך את העיר (בעקבות רעיון הפרד ומשול) לעיר המגורים שלו בשנת 1448. פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה, שלט בשתי העיירות, ושלוש אחרות ייסדו ערים סמוכות, התמזגו והועלו בדרגה לדרגת "עיר הבירה המלכותית ועיר המגורים של ברלין" ב-1 בינואר 1710.
מהרפורמות הפרוסיות של 1808 עד 1933, ברלין (שהורחבה לברלין רבתי ב-1920) נשלטה על ידי מגיסטרט. זה פורק בכפייה על ידי הנאצים ב-15 במרץ 1933. המגיסטרט היה הוועד הפועל של מועצת העיר (Stadtverordnetenversammlung). זו התכנסה לאחרונה ב-15 במרץ 1933 וכל רובע של ברלין יוצג על ידי משרד מקומי ששכן בבית העירייה של פרבר עצמאי לשעבר. בראש המועצה עמד ראש עיר לורד (אוברבורגרמייסטר). הלורד ראש העיר היינריך זאם (Sahm), שנבחר ב-1931, נשאר בתפקידו, והצטרף למפלגה הנאצית בנובמבר 1933, אך התפטר ב-1935. הוא היה תלוי ביוליוס ליפרט. ב-25 במרץ 1933 מונה לנציב המדינה הפרוסי בברלין. ברלין הפכה לכפופה למשטר הנאצי.
לאחר תבוסת גרמניה הנאצית, ברלין הייתה אמורה להיות תחת שלטון משותף של בעלות הברית. עם זאת, בבחירות ב-20 באוקטובר 1946, העיר בחרה בסוציאל-דמוקרטים ובראש העירייה עמד אוטו אוסטרובסקי (התפטר ב-1947). על ראש עיריית הסוציאל-דמוקרטים השני שנבחר, האנטי-קומוניסט ארנסט רויטר, הוטל וטו על ידי המפקד הסובייטי, ולכן לואיז שרדר (SPD) כיהנה כראש העיר בפועל בלבד. בעלות הברית המערביות אפשרו לסוציאל-דמוקרטים של ברלין לקיים משאל עם בשאלה אם להתמזג עם המפלגה הקומוניסטית כדי ליצור מפלגה מאוחדת של השמאל, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. כך קרה באזור הכיבוש הסובייטי של גרמניה. חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצביעו נגד המיזוג. זה לא היה מקובל על הסובייטים, שהקימו מועצת עיר חלופית בגזרה שבשליטתם. בעקבות הסגר על ברלין וניסיון הפוטש הקומוניסטי בממשלת העיר ברלין בספטמבר 1948, המגזר הסובייטי, ברלין המזרחית (בירת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית החל מאוקטובר 1949), ושלושת המגזרים המערביים (בריטי, צרפתי ואמריקאי) הופרדו, מצב שהונצח בהסכם ארבעה הכוחות בנוגע לברלין מ-1971.
על פי החוקה החדשה של מערב ברלין שנכנסה לתוקף ב-1 בספטמבר 1950, ברלין הוגדרה כמדינה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. עם זאת, בשל הווטו של בעלות הברית, נציגיה בפרלמנט הפדרלי ואחר כך בפרלמנט האירופי לא נבחרו ישירות על ידי האזרחים אלא מונו על ידי הפרלמנט של ברלין (Abgeordnetenhaus) ולא היה להם כוח הצבעה, אלא זכות להצבעה מייעצת בלבד באותם פרלמנטים. על פי הדגם של ערי-המדינה של ברית ערי ההנזה בתוך הרפובליקה הפדרלית, המבורג וברמן, הוקם הסנאט של ברלין, שנבחר על ידי המפלגות המיוצגות בפרלמנט של ברלין, כדי לבצע את תפקידיה של ממשלת המדינה. כל אחד מחברי הסנאט עמד בראש מחלקה, שהייתה שוות ערך למשרד ממלכתי. בראש העירייה עמד ראש עיריית ברלין (Regierender Bürgermeister) וסגן. בחוקת 1950, המספר המרבי של סנאטורים היה 16. כל אחד מהם נבחר על ידי הפרלמנט. בסנאט הראשון היו 13. בהתאם למסורת ההנזה, הלורד ראש העיר היה רק ראשון בין שווים. לו ולסנטורים היה מנדט כנבחרים, ולכן לא יכול היה לפטר אף סנטור. עם זאת, הפרלמנט יכול להדיח סנאטורים. עד 1990 כל ראשי הערים והסנאטורים הנבחרים היו צריכים לקבל אישור על ידי מפקדי בעלות הברית של מערב ברלין. שני בניינים שימשו כבית העירייה של ברלין: הנוייס שטאטהאוס (Neues Stadthaus) ובית העירייה האדום (שנהרס ולא נבנה מחדש עד 1956). הם היו במזרח ברלין, ולכן הסנאט התכנס בבית העירייה לשעבר של שנברג, בית עיריית טמפלהוף-שנברג.
במהלך איחוד גרמניה בשנת 1990, נבחר מגיסטרט חדש במזרח ברלין וסנאט מונה במערב ברלין. הם שלטו במשותף כממשלת המדינה של הסנאט והמגיסטרט (Landesregierung aus Senat und Magistrat), הידועה בכינויה MagiSenat. הם התכנסו בתחילה מדי שבוע לסירוגין בבניין העירייה שנברג ובבית העירייה האדום. ראש העירייה מהמזרח (ה-Oberbürgermeister) ומהמערב (Regierender Bürgermeister) עמדו בראש העירייה במשותף.
עם השלמת האיחוד ב-3 באוקטובר 1990, ה-MagiSenat הפך לסנאט מאוחד של ברלין, שאינו תלוי עוד באישור בעלות הברית. הסנאט החדש צומצם ל-8 חברים לכל היותר, וסנאטורים ממונים כעת על ידי ראש העיר הממשלתי (תיקון החוקה של 1995). יש כעת שני סגני ראש עיר. הסנאט נפגש בבית העירייה האדום אשר נוצר במקור עבור ה-Magistrat בשנות ה-50.
מחלקות
הסנאט של ברלין מורכב מעשרה משרדים או מחלקות (בגרמנית: Senatsverwaltungen). עבודתם מתואמת על ידי צוות של משרד הקנצלר של הסנאט, שנמצא בניהולו של ראש העירייה.
וולוו ונוס בילו
וולוו ונוס בילו בשוודית: Volvo Venus Bilo) היא מכונית קונספט בתצורה של מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב השוודית וולוו אשר הוצגה בשנת 1933
פיגוע הדריסה בפארק פינסבורי
פיגוע הדריסה בפארק פינסבורי התרחש ב-19 ביוני 2017 בשעה 00:15. רכב ואן דרס הולכי רגל בפארק פינסבורי, לונדון, בסמוך למסגד המקומי. קבוצת תושבים מוסלמים התפללו לפני כן במסגד תפילה לילית מיוחדת לחודש הרמדאן המכונה "תַראוויח". ביציאה מהמסגד נתקלו באדם שהתעלף בתחנת אוטובוס, ובזמן שהגישו לו עזרה ראשונה נפגעו על ידי ואן. עשרה בני אדם נפצעו, והאדם שהתעלף פונה פצוע לבית החולים, ומאוחר יותר מת מפצעיו. הוא זוהה כמקראם עלי, בן 51 תושב הארינגיי שהיגר מפקיסטן לבריטניה בשנת 1976.
התקרית נחקרת על ידי רשויות הביטחון הבריטיות כאירוע טרור, ונעצר חשוד אחד.
רקע
לפני הפיגוע אירעו בבריטניה שלושה פיגועים של ארגוני אסלאם קיצוני בתוך זמן קצר: הפיגוע בווסטמינסטר (2017), הפיגוע במנצ'סטר ארנה (2017), ומתקפת הטרור בלונדון (יוני 2017). בעקבות פיגועים אלה חלה עלייה במספר הדיווחים על תקריות אסלאמופוביה. מספר מסגדים הותקפו, והוצת מסגד עתיק בעיר אולדהם.
מסגד פארק פינסבורי, שנבנה בשנת 1994, משך תשומת לב תקשורתית, הן חיובית והן שלילית. אבו חמזה אל-מסרי, מוסלמי קיצוני שהורשע בקשרים עם ארגוני טרור, היה האימאם במסגד משנת 1997 עד 2003. המסגד נסגר בשנת 2003, ובשנת 2005 נפתח שוב תחת הנהלה חדשה, שהתמקדה ביחסים חיוביים עם הקהילה ובשיח בין-דתי. בדצמבר 2015 נעשה ניסיון להצית את המסגד.
הפיגוע
מתפללים נוספים שיצאו מהמסגד עצרו את הנהג הדורס והכו אותו, אך האימאם של המסגד התערב ועצר אותם, והעביר את הנהג לידי המשטרה.
חקירת הפיגוע
התקרית נחקרת על ידי רשויות הביטחון הבריטיות כאירוע טרור. משטרת המטרופולין של לונדון עצרה את הנהג החשוד בפיגוע, דארן אוסבורן, בן 47, אב לארבעה מקארדיף. אוסבורן לא היה מוכר לשירותי הביטחון לפני הפיגוע. שכניו סיפרו על ריב בפאב מקומי בו קילל מוסלמים ואיים לפגוע בהם, ועל קשריו עם ארגוני ימין קיצוני בבריטניה.
אוסבורן שכר את הרכב בו השתמש לפיגוע הדריסה מספר שעות לפני כן, מחברה להשכרת רכב בוויילס.
תגובות
למחרת הפיגוע ביקרו במסגד ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, תרזה מיי, וראש האופוזיציה, ג'רמי קורבין.
קורפוס המילואים ה-17 (האימפריה הגרמנית)
קורפוס המילואים ה-17 (בגרמנית: XVII. Reserve-Korps) היה קורפוס בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחם במלחמת העולם הראשונה ופורק עם סיומה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-12 בספטמבר 1914 תחת פיקודו של גנרל חיל התותחנים ארנסט פון זסטרוב כקורפוס זסטרוב שהוקם באזור גראודנץ והתרכז ב- Drewenz. ב-21 ביולי 1915 הפך קורפוס זסטרוב לקורפוס המילואים ה-17. הקורפוס כיסה את האגף הימני של פלגת הארמייה גלוויץ, ששמה שונה מאוחר יותר לארמייה ה-12, במהלך הקרב השני על פז'ניש (13–15 ביולי 1915). לאחר פריצת הדרך של פלגת הארמייה גלוויץ לאורך הנרב, קבוצת זורן יצאה עם דיוויזיות הלנדווהר ה-14 וה-85 אשר התקדמו לגזרת לידיניה עד ה-15 ביולי. באמצע יולי 1915, תקפו קורפוס המילואים ה-17, קורפוס דיקהוט (כוח עתודה בטורן) וכמה חטיבות לנדווהר את מבצר נובוגאורגייבסק. ב-20 ביולי 1915, הוקצה למטרה זו קורפוס המילואים ה-3 בפיקודו של הנס פון בזלר. לקורפוס המילואים ה-17 בפיקודו של גנרל לויטננט קרל זורן הוכפפו דיוויזיית הלנדווהר ה-85 והבריגדה הסקסונית Pfeil, היא השתלטה על ה-Zernierung של החזית הצפון-מערבית ונדחפה קדימה בין פלונסק וצ'חנוב אל המצודה. בתחילת המצור היו במבצר כ-90,000 חיילים (הקורפוס הרוסי ה-27) תחת מפקד המבצר ניקולאי פבלוביץ' בובייר עם 1,600 תותחים. ב-13 באוגוסט החלה המתקפה לאחר מספר שעות של הכנה ארטילרית, ובערב ה-20 באוגוסט 1915 הייתה המצודה לגמרי ברשות הכוחות הגרמנים.
זמן קצר לאחר מכן מונה ריינהרד פון שפר-בויאדל למפקד הקורפוס, שהיה כעת חלק מהארמייה התשיעית ונפרס באזור נובוגרודק, תוך שהוא כולל את דיוויזיות המילואים ה-5 וה-49 ודיוויזיית הרגלים ה-84.
פלגת הארמייה שפר
ב-9 באוקטובר 1916 פורקה הארמייה ה-12 וקורפוס המילואים ה-17 שונה לפלגת הארמייה שפר, אשר השתלטה כעת על החלק הקדמי הישן של הארמייה ה-12 באזור לידה. הקורפוס ה-57 החדש שהוקם (קבוצת Frommel) באגף השמאלי של הקורפוס נדחף פנימה, והרחיב את החזית צפונה עד לקרובו. באפריל 1917 צורף הקורפוס ה-66 לאגף הימני של פלגת הארמיית שפר, ו"הקבוצה המחוזקת" השתלטה על הנהגת האגף הדרומי באזור נובוגרודק.
פלגת הארמייה שפר פורקה באמצע ספטמבר 1917, והמטה של פלגת הארמייה שפר שימש להקמת הארמייה ה-14. החלק הקדמי של גזרת הצבא נקרא לאחר מכן "גזרת לידה" והוחזק על ידי הקורפוס ה-67, שבתורו הוקם על בסיס מטה קורפוס המילואים ה-17 והוצב תחת פיקוד הארמייה העשירית.
State of Grace
State of Grace (בעברית: מדינה של חסד) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, Red. השיר יצא לאור ב-16 באוקטובר 2012, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס, כסינגל השיווקי הרביעי והאחרון מתוך האלבום. סוויפט כתבה את השיר לבדה והפיקה אותו ביחד עם נייתן צ'פמן. "State of Grace" הוא שיר ארנה רוק הכולל שימוש בגיטרות שונות ותופים; זוהי הרצועה הפותחת את האלבום והיא עוסקת בתחושות הסוערות הנגרמות כתוצאה מאהבה ורומנטיקה אבודה.
רקע וכתיבה
באוקטובר 2010 הוציאה הזמרת-יוצרת טיילור סוויפט את אלבום האולפן השלישי שלה, Speak Now, שאותו כתבה והפיקה יחד עם נייתן צ'פמן, שותפה הוותיק. האלבום מרחיב את סוגת הקאנטרי פופ שאפיינה את שני האלבומים הקודמים של סוויפט, עם אלמנטים של קרוסאובר פופ ושירים ידידותיים לרדיו כדוגמת שירי האלבום, Fearless (2008).
לאחר שהוציאה את Speak Now, החליטה סוויפט ב-Red להתנסות בסוגות מוזיקליות נוספות, מעבר לסוגת הקאנטרי פופ שאפיינה את שאר אלבומיה באותה העת. "State of Grace" הוא אחד השירים הראשונים שסוויפט כתבה בנאשוויל, טנסי, לפני שנסעה ללוס אנג'לס במטרה לשתף פעולה עם מפיקי המוזיקה שלה. סוויפט הפיקה את השיר ושמונה רצועות נוספות מ-Red עם צ'פמן. "State of Grace" הוקלט על ידי המהנדסים בריאן דייוויד ויליס, צ'אד קרלסון ומאט ראוש; והמיקסינג שלו נעשה על ידי ג'סטין ניבנק באולפני בלאקבירד, נאשוויל. האנק ויליאמס ביצע את המאסטרינג של השיר באולפני MasterMix בנאשוויל. על כלי ההקשה בשיר היה אחראי אריק דארקן.
סוויפט החלה לקדם את Red ב-24 בספטמבר 2012; היא הוציאה בחנות האייטונס רצועה אחת בכל שבוע עד תאריך יציאת האלבום ב-22 באוקטובר במסגרת ספירה לאחור של ארבעה שבועות. "State of Grace" הופץ כסינגל השיווקי האחרון של מ-Red ב-16 באוקטובר, במהלך השבוע האחרון של הספירה לאחור. בנוסף לגרסה הרגילה שלו, הקליטה סוויפט גרסה אקוסטית שהופצה מאוחר יותר.
מוזיקה ומילים
השיר עולה בקנה אחד מבחינה לירית עם הנושאים הרומנטיים של סוויפט, והוא עוסק בתחושות הסוערות שמעוררות מראות האהבה הראשונים. בשיר ישנו שימוש בגיטרות וזאת, בנוסף לכך שסוויפט שרה בקול רם ועם הברות מוארכות. בבית השני, הבס עוצר לרגע, וסוויפט שרה; "אנחנו לבד, רק אתה ואני / למעלה בחדר שלך והמצעים שלנו נקיים". הקצב של השיר מואץ כאשר סוויפט שרה לצד צלילי תופים וגיטרות ברקע. לדברי גריידי סמית' מאנטרטיינמנט ויקלי, בניגוד לסיפור המסובך הרגיל של סוויפט, "State of Grace" שם דגש רב על ההפקה. סמית' כתב שהצליל הרחב בשיר מייצג את נושאו ואת "תחושת הפליאה, המנצחת, השוקעת והמלווה באהבה".
כמה מבקרים הדגישו את בשלות כתיבת השירים של סוויפט ב-"State of Grace"; הוגאן תיאר את המילים כ"מרוממות" כיוון שסוויפט לא מחפשת נקמה על מערכת יחסים כושלת בשורות; "ומעולם לא ראיתי אותך מגיע / ולעולם לא אהיה אותו דבר". בביקורת שפורסמה באטלנטיק, אמר בראד נלסון שסוויפט נצמדה לנרטיבים יותר מלניואנסים, מאשר בשירי האהבה הקודמים שלה; אחרי מילים קלישאתיות על אהבה; "אנחנו מתאהבים עד שזה כואב או מדמם / או דוהה בזמן", היא "מתמקצעת" יותר עם השורות מהבית השני "אנחנו לבד, רק אתה ואני / למעלה בחדר שלך והמצעים שלנו נקיים / סתם נשמות תאומות שרות / ארבע עיניים כחולות"; שורות אלה וכמה נוספות, הזכירו לנלסון את יצירתם של כותבי השירים של סטילי דן, וולטר בקר ודונלד פייגן. השיר מסתיים בשורות: "אהבה היא משחק אכזרי / אלא אם תשחק אותו טוב ונכון", שמדגיש את הטון של האלבום בנוגע לרגשות מורכבים הנובעים מרומנטיקה אבודה.
הופעה
סוויפט ביצעה את "State of Grace" בשידור חי לראשונה ב-15 בנובמבר 2012, במהלך העונה השנייה של תוכנית הטלוויזיה האמריקאית, The X Factor. מאוחר יותר, ביצעה את השיר בג'ינגל בל Z100 במדיסון סקוור גארדן, ניו יורק, ב-7 בדצמבר 2012. "State of Grace" היה הראשון ברשימת השירים של "The Red Tour" (2013–2014).
ביקורת
עם צאתו, "State of Grace" קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה. גריידי סמית ' מאנטרטיינמנט ויקלי הגיב על סוגת הרוק המאפיינת את השיר והצהיר: "ההפסקות האינסטרומנטליות המורחבות (בשיר) מספקות השפעה כוחנית ובוגרת יותר מהחבילה הסטנדרטית של סוויפט". מארק הוגאן מ-Spin שיבח את ההפקה ותיאר אותה כ"ממשית" ו"אכזרית", בעוד שאוגוסט בראון מלוס אנג'לס טיימס אמר ש-"State of Grace" הוא השיר המבטיח ביותר ב-Red. אדם גרהאם מדטרויט ניוז החמיא לצורת כתיבת השירים של סוויפט ועל כך שיצרה בשיר הספציפי הזה, "רגעים של אינטימיות שהציגו היבטים חדשים באמנות שלה". ג'ייסון ליפשוטז מבילבורד העיר שיש בשיר רגשות הסוחפים את המאזין וזאת, בנוסף לכך שציין לשבח את התנסותה של סוויפט בסוגת הארנה רוק.
כאשר Red יצא, מבקרי מוזיקה נוספים ביקרו את "State of Grace", כחלק מביקורות כוללות שפרסמו אודותיו. מייקל רובינס מ-Spin בחר ב-"State of Grace" כאחד מהשירים הטובים ביותר באלבום. רנדל רוברטס מלוס אנג'לס טיימס כינה את השיר כדוגמה לניסויים של סוויפט בסוגות מוזיקליות שונות, מעבר לסוגת הקאנטרי ב-Red. רוברטס שיבח את השיר, אך ציין שהוא שונה משאר קטלוג השירים של סוויפט והגדיר אותו כ"יוצא דופן". ג'ונתן קיף מ-Slant Magazine התאכזב מצלילי התופים והגיטרות החוזרים על עצמם בשיר.
בשנת 2017 בראד נלסון מפיצ'פורק ביקר את Red וציין את "State of Grace" כ"דוגמה לרבגוניות של סוויפט, שמצליחה להתגבש מעבר למוזיקת הקאנטרי". ג'ורדן סרג'נט מ-Spin תיארה את ההפקה של השיר כ"קומפוזיציה מוזיקלית מושלמת מבחינה נושאית". בבילבורד כללו את השיר ברשימת "", שפורסמה בשנת 2017. האנה מילריאה מ-NME וג'יין סונג מפייסט כללו את השיר בין 10 השירים הטובים ביותר בקטלוג של סוויפט; שתיהן שבחו את סוגת הארנה רוק שאפיינה אותו. נייט ג'ונס מניו יורק אמר כי "State of Grace" אינו כולל נרטיב מסובך או ליריקה מיוחדת, אך שיבח אותו על כך שהוכיח את יכולתה של סוויפט ליצור שירים "ידידותיים לרדיו" עם "צלילים תופסים" ו"בלתי נשכחים".
M59 (נגמ"ש)
נגמ"ש M59 הוא נגמ"ש אמריקאי שיוצר בארצות הברית בין 1953 ועד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20. הוא החליף את הנגמ"ש M75 בגלל 3 יתרונות מרכזיים: הוא קטן יותר, זול יותר ואמפיבי. כ-6,300 יחידות יוצרו עד שפסק יצורו. הוא הוחלף על ידי ה-M113.
State of Grace
הצלחה מסחרית
"State of Grace" דורג במצעדי הסינגלים של מספר מדינות. במצעד הסינגלים האוסטרלי דורג בשיאו במקום ה-44, בעוד שבמצעד הסינגלים האירי דורג בשיאו במקום ה-43. בממלכה המאוחדת, זכה להצלחה נאה כאשר דורג במקום ה-36 במצעד הסינגלים הבריטי. במצעד הסינגלים הניו זילנדי הצליח להגיע ל-20 העליונים, ובקנדה הוט 100 לעשירייה הפותחת. בארצות הברית, זכה "State of Grace" להצלחה רבה, כאשר דורג במקום ה-13 במצעד הבילבורד הוט 100, אף על פי שלא יצא כסינגל מ-Red. ב-8 ביוני 2017, העניק לו איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מחצי מיליון עותקים במדינה.
קרדיטים וצוות
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מהערות האלבום של Red.
M59 (נגמ"ש)
תיאור
ה-M59 הוא בעל גוף פלדה מותך בעובי שני החל מ-0.95 ס"מ עד ל-2.49 ס"מ. ה-M59 בנוי מתא אחד גדול, כשמקדימה בשמאל יושב הנהג ומימינו יושב המפקד, הנהג מצויד בפריסקופ עם ראיית לילה המבוססת על אינפרא אדום, המפקד מצויד בכיפה ובמצויד ב-12.7 מ"מ נאט"ו (0.5 אינץ'). מאוחרי המפקד והנהג נמצאים שני ספסלים המחוברים לגוף הנגמ"ש המסוגלים להחזיק כ-10 לוחמים. ה-M59 עוצב ונועד להיות אמפיבי, כאשר הוא נכנס למים, ישנם אטמי גובי על כול הפתחים כדי למנוע כניסת מים, המהירות של ה-M59 במים היא 6.9 קמ"ש.
בילפלד
בילפלד היא העיר השמינית בגודלה במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה, והעיר המרכזית של מחוז אוסטווסטפאלן-ליפה.
מיקום
העיר ממוקמת בעמק השוכן בטבורו של יער טויטובורג. העיר העתיקה, שכיום מהווה את מרכז העיר, ממוקמת בצדו המזרחי של היער, ואילו שאר חלקי העיר המודרניים מתפרסים לצידו המערבי של היער ולעבר גבעותיו. יער טויטובורג ידע התרחשויות היסטוריות רבות עוד מימי תקופת הרומאים, והתפרסם בעקבות קרב וארוס בתחילת המאה ה-1 - קרב המסמל את הולדת הלאומיות הגרמנית.
ימי הביניים
בילפלד נוסדה בשנת 1214 על ידי הרוזן הרמן ראוונסברג הרביעי, לשם הגנה על העוברים ושבים במעבר יער טויטובורג. בימי הביניים נודעה בילפלד בשם "עיר הפשתן" והייתה חברה זוטרה בליגת ערי האנזה. היו בה בתי מלאכה לטקסטיל, שהתבססו על צמר הפשתן שגודל באזור, ונבנתה בה טירת ספרנבורג, שהייתה משכנה של שושלת ראוונסברג. בילפלד הייתה חלק מחבל וסטפאליה, שמבחינה היסטורית היה חלק מן האימפריה הרומית הקדושה. הפרוטסטנטיזם הגיע אל העיר במחצית המאה ה-16. עם עלייתה של הממלכה הפרוסית, תחת בית הוהנצולרן, הייתה בילפלד בשלטון פרוסי, והייתה ידועה כעיר מרחצאות וספא.
התקופה המודרנית
ב-1768 ייסדו סוחרי טקסטיל את חברת המניות הראשונה בבילפלד, שעסקה בהלבנת בדים. ב-1775 הפכה בילפלד לבסיס חיל מצב של חיילי פרידריך הגדול, ולבני טירת ספרנבורג נלקחו לצורך בניית מגורי החיילים. הטירה הייתה הרוסה עד בנייתה מחדש ב-1879. החל משנות ה-60 של המאה ה-19 הייתה פרוסיה בתנופת בנייה של מסילות רכבת, כחלק מהתפתחותה התעשייתית והקפיטליסטית בימיו של הקאנצלר ביסמרק. בשנת 1849 נבנה קו הרכבת קלן-מינדן, שחיבר בין מרכז פרוסיה ומערבה המתועש. הקו עבר דרך בילפלד וחיבר אותה לרשת המסילות האירופאית. לאחר שהאחים בוזי היזמים בנו את טחנת הקמח הממוכנת הראשונה, שטף גל תעשייתי את העיר. בשנים 1854–1857, נבנתה טחנת הקמח 'ראוונסברג', ששירתה את תושבי העיר והרחיבה את ייצור המזון באופן משמעותי. מפעלי תעשיית המתכת החלו לקום ב-1860.
חמש שנים לאחר סיום מלחמת העולם ה-1, בימי האינפלציה של רפובליקת ויימאר, כאשר הודפס ברחבי המדינה 'כסף חירום', נחשבו שטרות הכסף ושטרי החוב של בילפלד לבעלי ערך גבוה. השטרות האטרקטיביים הודפסו על חומרים כגון משי, קטיפה ופשתן. האחראי להנפקתם היה 'בנק החיסכון' של העיר, והם כונו "כסף החומר" - כסף העשוי מחומר המצוי בהישג יד. שטרות אלו מהווים בימינו פריט אספנים בעל ערך היסטורי רב.
גרמניה הנאצית
בפוגרום ליל הבדולח שהתקיים בנובמבר 38' בכל רחבי גרמניה, נשרף בית הכנסת של העיר, וחנויות של יהודים נותצו ונבזזו. המנון המפלגה הנאצית, שנקרא 'הורסט וסל' נקרא על שם בן העיר שהיה לאייקון נאצי, לאחר שנהרג במהלך עימות עם קומוניסטים. בראשית שנות ה-40 הועברו היהודים בעיר למחנות ריכוז והשמדה. כל היהודים שולחו בקרונות רכבת דרך תחנת הרכבת הגדולה של בילפלד.
כעיר תעשייתית חשובה, הייתה בילפלד יעד להפצצות חוזרות ונשנות של בעלות הברית בשלב האחרון של המלחמה. בספטמבר 44' הופצצה על ידי חיל האוויר האמריקני במטוסי B-17 מבצר מעופף. בהמשך השנה הוסיף חיל האוויר המלכותי בהפצצות האסטרטגיות בגרמניה, ובילפלד הייתה היעד הראשון בו נעשה שימוש בפצצת הגרנד סלאם - הפצצה הכי גדולה שהייתה בשימוש במלחמת העולם השנייה. פצצה אדירה נוספת, 10 טונות משקלה, הוטלה על בילפלד במרץ 1945, חודש לפני כניסתם של הכוחות הרגליים של בעלות הברית לעיר, באפריל.
לאחר המלחמה, במסגרת תהליך הדה-נאציפיקציה של גרמניה, הוקמה אנדרטה בכניסה לתחנת הרכבת ממנה שולחו היהודים אל מותם. שמות כל הנרצחים בני העיר ששולחו ברכבות נחקקו עליה. ברחובות בילפלד פזורות אבני נגף הממוקמות מול מפתני כניסה לבתים. על אבני נגף אלה מוטבעים שמותיהם של היהודים שהתגוררו במקום, תאריך לידתם ותאריך שילוחם בטרנספורטים. פרויקט מירוק אבני הנגף הללו נערך מדי שנה על ידי תלמידי בית הספר המקומי, כאקט חינוכי לזיכרון יהודי בילפלד.
תעשייה וחינוך
אוניברסיטת בילפלד נוסדה ב-1969, ובין המרצים הראשונים בה נמנה הסוציולוג בעל השם העולמי ניקלאס לוהמן. מוסדות אחרים להשכלה גבוהה כוללים את ה'סמינר התאולוגי', ו'אוניברסיטת בילפלד למדעים', שזכתה להכרה בזכות בית הספר לצילום השוכן בה.
תחבורה
במזרח העיר עוברים שני כבישים מהירים חשובים - A2 ו-A33. את העיר עצמה חוצה כביש מהיר, המחבר בין שני חלקיה המבותרים באופן טבעי על ידי יער טויטובורג.
תחנת הרכבת הראשית של בילפלד היא חלק ממערכת המסילות המהירות של גרמניה.
בבילפלד ישנו שדה תעופה זעיר למטוסים קלים, אך תושבי העיר עושים שימוש בעיקר בשדות התעופה הבינלאומיים הגדולים של מונסטר-אוסנברוק ופאדרבורן-ליפשטאט.
מערכת התחבורה הציבורית בבילפלד נחשבת למפותחת מאוד. זו העיר הקטנה ביותר בגרמניה אשר לה רכבת תחתית משולבת עם טראם (חשמלית).
יהודים
יהודים ישבו בבילפלד מ-1345. במגפה השחורה (1348-9) נחרבה הקהילה. ב-1370 חזרו יהודים להתיישב במקום אך ב-1430 פסקה נוכחות יהודית בבילפלד עד 1586. ב-1691 חודשו כתבי החסות לקהילה בידי האלקטור מברנדנבורג. לחץ הנוצרים הביא להגבלת המסחר היהודי אך היהודים השתתפו בחיי המסחר בעיר. במאה ה-18 הגיעו סוחרים יהודים מבילפלד עד פומרניה, מגדבורג והסן. במאה ה-17 הוקמו בבילפלד בית קברות יהודי, בית כנסת ומקווה. מ-1766 ישבה בבילפלד הרבנות האזורית. במאה ה-19 היו רוב יהודי העיר סוחרים, וגם נשים יהודיות עסקו במסחר. היהודים בעיר הקימו מפעלי טקסטיל. ב-1816 היו בבילפלד 87 יהודים וב-1881 - 728 יהודים מתוך 30,657 תושבים בעיר.
יהודים היו חברים במועצת העיר. רובם היו ליברלים. טקס בר המצווה היה בסגנון הקומוניון. בבית הכנסת היו מקהלה מעורבת ועוגב. מ-1914 החלה שריפת גופות יהודים, כמנהג הנוצרים. עשירית מיהודי בילפלד התנצרו ב-1856 ורובם נישאו בנישואי תערובת ב-1908. מיעוט דתי אורתודוקסי המשיך להתקיים. ב-1905 הוקם בית כנסת נוסף ובו 750 מושבים עם הפרדה בין המינים ומקום למקהלה. בבילפלד היה בית ספר יסודי יהודי. ב-1862 היו בו 41 תלמידים. רוב הילדים היהודים המשיכו ללימודים במוסדות חינוך תיכוניים לאחר בית הספר היסודי. ב-1925 היו בבילפלד 883 יהודים שעבדו בעיקר בטקסטיל ובמשפט. כחמישית מעורכי הדין בעיר היו יהודים.
בתקופת השלטון הנאצי
ב-1933 היו בבילפלד 797 יהודים, כחצי אחוז מכלל תושבי העיר שמנו כ-120,000 איש. עם עליית הנאצים לשלטון הוצאו היהודים מחיי הכלכלה והציבור בעיר. הוטל חרם על רופאים, עורכי דין ובעלי עסקים יהודים. הכנסות היהודים ירדו וב-1935 נמכרו עסקים יהודים. על היהודים נאסר להיכנס למקומות בידור והם הותקפו פיזית. הם החלו להגר, רובם - לארצות שכנות. הקהילה היהודית ארגנה עזרה למהגרים והכשרה מקצועית. עם חוקי נירנברג ב-1935 גברה הגירת יהודים, אך הגיעו אליה יהודים מיישובים אחרים בגרמניה. בסוף אוקטובר 1938 גורשו מבילפלד כעשרה יהודים שמוצאם ממזרח אירופה, בגירוש זבונשין.
בליל הבדולח בנובמבר 1938 נשרף אחד מבתי הכנסת בעיר ו-18 עסקי יהודים נפגעו ונשדדו. עשרות גברים יהודים נאסרו וחלקם נשלחו למחנה הריכוז בוכנוואלד, שם הוחזקו מספר חודשים. ילדים יהודים גורשו מבתי הספר. יהודים נוספים גויסו לעבודות כפייה. רבים נוספים היגרו מגרמניה. אחרים הועברו ל-19 "בתי יהודים". ב-23 באוקטובר 1941 נאסרה על יהודים היציאה מגרמניה. בתקופה זו נאסר על יהודי בילפלד לערוך קניות בשוק. בסוף 1941 היו בבילפלד כ-400 יהודים ועוד כ-100 יהודים בנישואים מעורבים. רוב יהודי בילפלד גורשו למזרח מדצמבר 1941 עד פברואר 1945. המגורשים הגיעו לתחנת הרכבת בריגה ורובם שוכנו בגטו שיושביו נרצחו בירי ביער רומבולה הסמוך לריגה.
נקודות ציון מרכזיות
טירת ספארנבורג היא האתר המפורסם ביותר בבילפלד. היא נבנתה בין השנים 1240 ו - 1250 על ידי הרוזן לודוויג פון ראוונסברג, ומגדלה הגבוה ביותר מתנשא לגובה של 37 מטרים. מראש המגדל קיימת תצפית פנורמית המשקיפה אל כל העיר וסביבתה הקרובה. אתר הקטקומבות של הטירה פתוח גם הוא לציבור. הטירה הייתה מרכזה של בילפלד הפיאודלית. שרידים של החברה הפיאודלית עוד היו קיימים בראשית המאה ה-19 בבילפלד, כמו בשאר ערי גרמניה. בניין העירייה הישן נבנה בשנת 1904 ועדיין משמש לאותה מטרה לה יועד. בחזיתו של הבניינים שולבו תכונות מאלמנטים שונים של סגנונות אדריכליים, לרבות האדריכלות הגותית והרנסאנס. אף על פי שראש העיר עדיין מחזיק משרדים בבניין העירייה הישן, מרבית משרדיהם של נבחרי הציבור ונותני השירות העירוניים ממוקמים בבניין העירייה החדש הסמוך. בתוך בניין העירייה הישן, דגם של בילפלד מן המאה ה-13, יצירות אומנות הקשורות בהיסטוריה של העיר ומסמכי "ברית ערים תאומות" של בילפלד עם עריה התאומות בכל רחבי העולם.
קונספירציית בילפלד
קונספירציית בילפלד היא תאוריית קשר סאטירית הטוענת כי העיר בילפלד למעשה לא קיימת, וכי כל ההוכחות לקיומה הן רק חלק מקנוניה רחבה, כשקיומה של העיר בילפלד הומצא רק כדי להסתיר משהו אחר לגמרי הקיים בנקודה זו.
יחסים בינלאומיים
בילפלד היא עיר תאומה של נהריה בישראל, ובין הערים מתקיים קשר חילופי משלחות והדוק. אחת הסיבות לקשר החזק בין הערים קשור למסורת הייקית של נהריה, שנבנתה על ידי יהודים מגרמניה. בשנת 1988 מימנה בילפלד מבנה גדול מעל האתר הארכאולוגי הכנסייה הביזנטית בנהריה ושלחה משלחת מומחים לשקם את רצפת הפסיפס. לאות הוקרה נקראו הרחובות המובילים לאתר "רחוב בילפלד" ו"שביל בילפלד".
מיזוקי נוגוצ'י
מיזוקי נוגוצ'י (ביפנית: 野口 みずき; באנגלית: Mizuki Noguchi; נולדה ב-3 ביולי 1978) היא אתלטית יפנית, אלופה אולימפית וסגנית אלופת העולם בריצת מרתון. שיאה האישי בריצה זו, 2:19:12 שעות, מהווה את התוצאה הרביעית בכל הזמנים (2012).
ביוגרפיה
נוגוצ'י נולדה מחוז בקנאגאווה וגדלה בעיר איסה שבמחוז מיה.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 זכתה נוגוצ'י במדליית כסף בריצת מרתון בתוצאה של 2:24:14 שעות, אחרי קתרין נדרבה מקניה שקבעה שיא אליפות חדש של 2:23:55 שעות ולפני בת ארצה מאסאקו צ'יבה (2:25:09 שעות).
אלופה אולימפית
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה נוגוצ'י במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:26:20 שעות, לפני שיאנית העולם בעבר קתרין נדרבה (2:26:32 שעות) ודינה קסטור יהודיה מארצות הברית (2:27:20 שעות).
במרתון ברלין שנערך ב-25 בספטמבר 2005 זכתה נוגוצ'י בתחרות בשיא תחרות, יפני ואסייתי חדש של 2:19:12 שעות.
נתן קליינברגר
נתן קליינברגר (6 במאי 1929 – 21 בספטמבר 2014) היה ניצול שואה, לוחם פלמ"ח, סגן פרקליט מחוז חיפה ונשיא בית המשפט המחוזי בחיפה.
רקע משפחתי, ילדות ומלחמת העולם השנייה
נתניאל סנדק קליינברגר נולד בעיר וייליצ'קה הסמוכה לקרקוב שבפולין. הוריו אברהם ומרים התפרנסו מחנות גָּלַנְטֶרְיָה אותה הפכו לבית קפה ולבסוף מבית מזרח שהיה שייך להורי אימו יוסף ורוזליה איינהורן. אביו נפטר מהתקף לב כשנתן היה בן עשר, שלושה חודשים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה והשאיר אחריו אישה וארבעה ילדים, נתן היה השלישי ביניהם. עד פרוץ המלחמה סיים ארבע כיתות בבית הספר העממי. לאחר פרוץ המלחמה המשפחה עסקה בטחינת גרעיני חיטה ושיפון לקמח ומהשכרת חנותם ונתמכו בידי אחיה האמיד של אימו.
שואה ונדודים במלחמת העולם השנייה
באוגוסט 1942 גורשה המשפחה עם יהודי וייליצ'קה. נתן בן ה-13 שהה מאז אותה עת ולאורך המלחמה במחיצתו של אחיו זיגמונד בן ה-20, בנפרד ממשפחתם. הם נשלחו לעבוד במפעל פלדה בסטאלובה וולה, ממנו נמלטו ונדדו ממקום למקום. הם שהו בגטו בוכניה, הועברו על ידי האס אס למחנה הריכוז פלאשוב עליו פיקד אמון גת, בו עבד נתן ביצור כפתורים. בשלהי 1943 הועברו לצ'סטוצ'ובה, שם עבד בבית חרושת שמייצר תחמושת קלה. בסוף 1944 כשהרוסים התקרבו הם נלקחו למחנה הריכוז בוכנוואלד ומשם לפלסברג. במרץ 1945 אחיו הוכה למוות. אחר-כך נתן הועבר למאוטהאוזן שבאוסטריה עילית. ב-6 במאי 1945 המחנה שוחרר בידי חיילים אמריקאים. בשואה איבד נתן קליינברגר את כל משפחתו הקרובה ורוב משפחתו הרחוקה.
עלייה לישראל, התיישבות והשירות בפלמ"ח
הוא הצטרף יחד עם נערים נוספים לחיילי הבריגדה היהודית שנסעו לאורך איטליה, עד שהובאו לכפר הדייגים סנטה מריה אל בניו בדרום איטליה, בו חיילי הבריגדה הקימו כפר נוער ושיכנו נערים שמצאו במחנות ושהה בו ארבעה חודשים. ב-8 בנובמבר 1945 הגיע לנמל חיפה בעליית פרינסס קאתלין הלגלית. הוא התיישב בקיבוץ גבעת השלושה במסגרת עליית הנוער כחלק מקבוצה, ב-1947 התאחדו עם קבוצת הנוער העובד ילידי הארץ והיוו ביחד גרעין הכשרה. במאי 1946 הגיעה לקיבוץ חברתו, לימים אשתו, הֶלָה וולף, ניצולת שואה. וולף לחמה בגדוד הפורצים במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות.
פציעה ושיקום
הפעולה האחרונה בה השתתף הייתה פעולת הסחה כחלק מקרב רמת רחל. הלוחמים והחבלנים תקפו את מנזר מאר אליאס, פוצצו את שער הכניסה ונכנסו פנימה. הם קיבלו פקודה למקש את החצר מתוך כוונה לעזוב את המקום ולמשוך לשם כוחות אויב. מוקש התפוצץ בידיו של קליינברגר, הוא נפצע קשה ואיבד את שתי ידיו ואחת מעיניו. הוא אושפז בבית החולים הדסה עין כרם ואחר-כך בתל השומר, הוטס במימונן של נשות ההסתדרות הציונית הדסה להמשך הטיפולים בארצות הברית ביחד עם שני פצועים נוספים שאיבדו את ידיהם - ריימונד לייזר ואמנון ויגוליק - שם שהה כשנתיים לסירוגין ופרוטזות הורכבו לשתי ידיו. השלים בחינות בגרות ולמד שנה בישיבה יוניברסיטי בניו יורק, שם התחתן עם בת זוגו הלה.
קריירה משפטית
לאחר שובו לישראל סיים נתן קליינברגר תואר מוסמך בהצטיינות במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים (1957, בהנחייתו של שמעון אגרנט), כעבור שנה הוסמך לעורך דין. הוא עבר להתגורר עם משפחתו בחיפה, התקבל להתמחות בלשכת פרקליט מחוז חיפה מני רבינוביץ' בה עבד כעשר שנים, עד שהגיע לתפקיד סגן פרקליט המחוז. ב-1970 התמנה לשופט בית משפט השלום בחיפה. ב-1976 התמנה לשופט בית המשפט המחוזי בנצרת. ב-1980 עבר לבית המשפט המחוזי בחיפה. ב-1994 התמנה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי חיפה. בפברואר 1997 התמנה לכהונת נשיא בית המשפט המחוזי חיפה. ב-6 במאי 1999 פרש לגמלאות.
בפולנית נכתבו שני ספרים על יהדות וייליצ'קה - בשניהם יועד פרק לנתן קליינברגר.
חיים אישיים
נתן קליינברגר היה נשוי עד למותו להֶלָה קליינברגר ובשנותיו האחרונות התגורר בתל אביב. לו שני ילדים. קליינברגר הלך לעולמו בתל אביב ב-21 בספטמבר 2014.
וילמוש סילאשי
וילמוש סילאשי, באזור דובר הגרמנית וילהלם סילאשי (בהונגרית: Szilasi Vilmos; בגרמנית: Wilhelm Szilasi; בודפשט, 19 בינואר 1889 – לוקרנו, 1 בנובמבר 1966) היה פילוסוף יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, מגלה וידידו הטוב של המשורר והסופר מיהאי באביץ'.
ביוגרפיה
במכללת אטווש, שם למד, ארנה לורשי היה עמיתו לכיתה ואיתו למד גם באוניברסיטת וילהלם פרידריך בברלין (היום נקרא אוניברסיטת הומבולדט של ברלין) בשנים 1909–1910. הוא היה סטודנט גם באוניברסיטת בודפשט, למד פילוסופיה וכימיה, ובשנת 1918 הפך לפרופסור באוניברסיטה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, בהזמנתו של הפרופסור שלו לשעבר, אדמונד הוסרל, הועסק במכון לפילוסופיה באוניברסיטת פרייבורג, ומשנת 1928 עד 1932 היה פרופסור אורח באוניברסיטה. לאחר עליית היטלר לשלטון עבר לשווייץ, לבריסגו. לאחר מלחמת העולם השנייה חזר לפרייבורג בשנת 1947, שם מונה בשנת 1956 לפרופסור מן המניין לפילוסופיה באוניברסיטת אלברט-לודוויג. כעבור 5 שנים הפך למנהל הסמינר הפילוסופי הראשון במוסד. הוא נפטר בשנת 1966.
שאלת הקשר בין פילוסופיה למדעי הטבע הייתה מכריעה בעבודתו. התכתובות שלו עם באביץ' פורסמו בשנת 1980 בעריכת אישטוואן גאל.
משפחתו
וילמוש סילאשי נולד במשפחה יהודית. סבו וסבתו מצד אביו היו הסוחר ליפוט זוננפלד ורזי אבלס. סבו וסבתו מצד אמו הם בנה קראוס וגיזלה דירי. אביו, מוריץ סילאשי, היה בלשן פינו-אוגרי, ואמו הייתה אילונה קראוס (1867–1944). ב-16 במרץ 1918, ברובע 5 בבודפשט, נשא לאישה את ארז'בט ליוויה רוזנברג, בתם של ארמין רוזנברג ואנה ברייסאך. גיסו היה הצייר היהודי-הונגרי דז'ה ציגאני, שהרג את אשתו בורבאלה (ברברה) סילאשי (אחותו של וילמוש סילאשי) ואת ילדיהם בסוף שנת 1937, ואז שם קץ לחייו. בנוסף לבורבאלה, היו לווילמוש סילאשי כמה אחים ואחיות: בשקה; קלרה; נונוש; פרנץ (1894–1945) שהיה עורך דין; בורישקה; ינה (1953–1900) שהיה רופא.
עישון פסיבי
עישון פסיבי (SHS, עישון כפוי, עישון סביבתי, עישון מיד שנייה) מתרחש כאשר אנשים שאינם מעשנים שואפים בצורה פסיבית עשן סיגריות או טבק, שמעשנים אנשים אחרים הנמצאים בסמוך.
עשן סיגריות מכיל יותר מ־7,000 כימיקלים, מתוכם מאות מוגדרים כרעילים, בעקבות כך הוא גורם למחלות, נכות ומוות. כאשר אדם מעשן סיגריה, שלושה רבעים מהעשן משתחרר לסביבתו של האדם, כאשר רק רבע ממנה נשאף לגופו. הסכנות הבריאותיות של עישון פסיבי הן קונצנזוס מדעי. סיכונים אלו היו מוטיבציה מרכזית לחוקים נגד עישון במקומות עבודה ובמקומות ציבוריים מקומיים, כולל מסעדות, ברים, מועדוני לילה ושטחים ציבוריים פתוחים.
בסקר של ארגון הבריאות העולמי התלוננו 35% מהישראלים כי הם חשופים לעישון פסיבי.
מתוך 6 מיליון בני אדם שמתים בשנה ברחבי העולם מעישון, יותר מ־600 אלף מתים כתוצאה מעישון פסיבי. במדינת ישראל מתוך כ־8,000 איש שמתים מעישון מדי שנה, כ־800 מתים כתוצאה מעישון פסיבי.
בטווח הקצר – העישון הכפוי גורם לגירוי בעיניים, כאב ראש, בחילה, שיעול וסחרחורת.
הסיכונים בעישון פסיבי
עישון פסיבי גורם למחלות דומות לאלו שגורם העישון הישיר, כולל מחלה קרדיווסקולרית, סרטן הריאה ומחלות נשימה.
סרטן
סקר של הסוכנות הבינלאומית לחקר הסרטן שנערך בשנת 2004 הגיע למסקנה כי עישון פסיבי מסרטן. סוגי הסרטן העיקריים להם הוא גורם:
פגיעה במערכת הדם
עישון פסיבי מהווה סיכון למחלות לב, הפחתה בקצב הלב ואוטם שריר הלב (התקף לב).
בעיות בריאה
עישון פסיבי גורם לבעיות בריאה.
טווח קצר
עישון פסיבי גורם בטווח קצר לגירוי בעיניים, לכאב ראש, לבחילה ולסחרחורת.
סיכונים לילדים
עישון פסיבי מסוכן במיוחד לתינוקות ולילדים, כיוון שמערכת הנשימה והריאה שלהם צרה ומערכות החיסון שלהם אינה מפותחת מספיק. דרכי הנשימה הצרות גורמות להם לנשום מהר יותר, ולכן הם עלולים לשאוף הרבה יותר כימיקלים מזיקים מעשן הסיגריה.
מוות
על פי מחקר שנערך על ידי ארגון הבריאות העולמי בשנת 2010, כ־600 אלף בני אדם מתים מדי שנה כתוצאה מעישון פסיבי. מדובר באחד מתוך מאה מקרי מוות ברחבי העולם. מחקר עולמי ראשון בנושא עישון פסיבי הגיע גם למסקנה כי 165,000 ילדים מתים מדי שנה כתוצאה מעישון פסיבי.
עישון פסיבי בסיגריה אלקטרונית
חלק מהתרסיס שנוצר בסיגריות אלקטרוניות משוחרר לסביבה ועלול לגרום לעישון פסיבי ולעישון מיד שלישית לחומרים רעילים ומסרטנים ידועים שנמצאו באדי סיגריות אלקטרוניות. לפי סקירת מחקרים נרחבת משנת 2016 לגבי עישון פסיבי של סיגריות אלקטרוניות, חשיפה פסיבית לחומרים כימיים שונים שנפלטים במהלך עישון סיגריות אלקטרוניות, עלולה לגרום לבעיות בריאותיות, בהן פגיעה במערכת הנשימה והלב. מחקר אחר הראה כי אדי הסיגריות האלקטרוניות גורמים נזק לתאי הגוף, גם ללא ניקוטין. הרעלים שנמצאו באדי הסיגריה האלקטרונית (כשמשתמשים בה לפי ההוראות בשאיפת MTL) לא חורגים מהתקנים שנקבעו לחשיפה לחומרים מסוכנים במקומות עבודה.
מחקר
מחקרים אפידמיולוגיים מראים כי אנשים שאינם מעשנים הנחשפים לעישון פסיבי נמצאים בסיכון לבעיות בריאות רבות מאלו המופיעות בעישון ישיר.
בשנת 1992, סקירה העריכה כי נכון לתחילת שנות השמונים עישון פסיבי אחראי ל־35,000 עד 40,000 מקרי מוות בארצות הברית מדי שנה. הגידול המוחלט בסיכון למחלות לב עמד על 2.2%, בעוד ש היה 23%. במטא־אנליזה משנת 1997 נמצא כי חשיפה לעישון פסיבי העלתה את הסיכון למחלות לב ברבע, ושתי מטא־אנליזות משנת 1999 הגיעו למסקנות דומות.
עדויות מראות כי, המרכיב העיקרי של עישון פסיבי, רעיל פי 4 מעשן ישיר. עובדה זו ידועה לתעשיית הטבק מאז שנות השמונים, אולם היא שמרה על ממצאיה בסוד בכדי שלא לפגוע במכירות. כמה מדענים סבורים כי הסיכון בעישון פסיבי, ובמיוחד הסיכון לפתח מחלת לב איסכמית, עשוי להיות גבוה באופן משמעותי.
בשנת 1997, מטא־אנליזה הצביעה על קשר בין חשיפה לעישון פסיבי לסרטן ריאות. העלייה בסיכון נאמדה בכ־24% בקרב אנשים שאינם מעשנים שגרו עם מעשן. בשנת 2000 דווח על עדויות להטיה בפרסום במחקרים שנכללו במטא־אנליזה זו. עוד הגיעו למסקנה כי לאחר תיקון ההטיה בפרסום, והנחה ש־40% מכלל המחקרים אינם מפורסמים, סיכון מוגבר זה ירד מ־24% ל־15%. מסקנה זו נערכה על בסיס ההנחה ש־40% מכלל המחקרים לא פורסמו, מדובר בהנחה "קיצונית". בשנת 2006 נותחו מחדש הנתונים ממטא־אנליזה זו כדי להסביר את הטיית הפרסום והוערך כי הסיכון היחסי לסרטן ריאות בקרב אלה שנחשפו לעישון פסיבי היה פי 1.19, מעט נמוך מהאומדן המקורי. במטא־אנליזה משנת 2000 נמצא סיכון יחסי של פי 1.48 לסרטן ריאות בקרב גברים שנחשפו לעישון פסיבי, וסיכון יחסי של פי 1.16 בקרב אלה שנחשפו אליו בעבודה. מטא־אנליזה נוספת אישרה את הממצא של סיכון מוגבר לסרטן ריאות בקרב נשים שנחשפו לעישון פסיבי של בני זוגם בשנה שלאחר מכן. הוא מצא סיכון יחסי לסרטן ריאות של פי 1.29 לנשים שנחשפו לעישון פסיבי מבני זוגן. מטא־אנליזה משנת 2014 ציינה כי "הקשר בין חשיפה לעשן פסיבי לבין הסיכון לסרטן ריאות מבוסס היטב".
מיעוט של אפידמיולוגים התקשה להבין כיצד לעשן פסיבי, המדולל יותר מעשן בשאיפה פעילה, יכולה להיות השפעה שהיא חלק כה גדול מהסיכון הנוסף למחלות לב כליליות בקרב מעשנים פעילים. הסבר מוצע אחד טען כי עישון פסיבי אינו רק גרסה מדוללת של עשן "רגיל", אלא בעל הרכב שונה עם חומרים רעילים יותר לגרם של חלקיקים כלליים. נראה כי עישון פסיבי מסוגל לעורר את באופן חריף מחלות לב וכלי דם (אטרתרומבוזיס) ועשוי גם להשפיע לרעה על חולים הסובלים מתסמונות כליליות חריפות.
בשנת 2004, הסוכנות הבינלאומית לחקר הסרטן של ארגון הבריאות העולמי סקרה את כל הראיות המשמעותיות שפורסמו הקשורות לעישון טבק וסרטן. היא הסיקה כי קיים קשר מובהק סטטיסטי ועקבי בין הסיכון לסרטן הריאות אצל בני זוג מעשנים וחשיפה לעשן טבק יד שנייה מבן הזוג המעשן. הסיכון העודף הוא בסדר גודל של 20% לנשים ו־30% לגברים.
מטא־אנליזות שנערכו לאחר מכן אישרו את הממצאים הללו.
המועצה הלאומית לאסתמה באוסטרליה ציטטה מחקרים המראים כי עשן פסיבי הוא כנראה המזהם הפנימי הגדול ביותר, במיוחד אצל ילדים צעירים:
בצרפת, ההערכה היא כי עישון פסיבי גורם בין 3,000 ל־5,000 מקרי מוות בטרם עת בשנה, כאשר הנתון הגדול יותר ציין ראש הממשלה דומיניק דה וילפן במהלך הודעתו על החוק למניעת עישון: "זה גורם ליותר יותר מ־13 הרוגים ביום. זוהי מציאות בלתי מקובלת מבחינת בריאות הציבור".
ישנן עדויות לכך שחקיקה נגד עישון מפחיתה את מספר האשפוזים במחלות לב.
חשיפה ורמות סיכון
הסוכנות הבינלאומית לחקר הסרטן של ארגון הבריאות העולמי הגיעה בשנת 2004 למסקנה שיש מספיק ראיות לכך שעישון פסיבי גרם לסרטן בבני אדם. עובדים בסיכון גבוה לחשיפה הם אלו המעסקים בתחום תיקון, תחזוקה, התקנה, בנייה, חילוץ ותחבורה.
מחקר רב בוצע על מעשנים שנשואים לאינה מעשנת. המנתח הכללי של ארצות הברית בדו"ח משנת 2006, העריך כי מגורים או עבודה במקום בו מותר לעשן מגדילים את הסיכון לחלות במחלות לב ב־25%-30% ולסרטן הריאות ב־20%-30%.