cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אולה נידהל
תגובות לביקורת
לגבי עמדתו האנטי-אסלאמית אומר לאמה אולה נידהל, שהיא דעה אישית של אדם מנוסה, המבלה את חייו בנסיעות ברחבי העולם. הוא מוסיף, שלעמדתו האנטי-אסלאמית אין שום קשר ישיר ללימודים הבודהיסטיים, ומדגיש שאין הוא מעיר הערות פוליטיות בתוקף תפקידו כלאמה, אלא כ"אדם אנושי אחראי וחושב". הוא טוען שאף אדם לא מעיר הערות מסוג זה בהתבססו על היותו בודהיסט, מאחר שהבודהה שאקיימוני ההיסטורי לא נתן פרשנות לגבי דתות, שנוסדו מאות שנים לאחר מותו שלו. נידהל מציין שעמדתו מכוונת לעבר האסלאם המסורתי, ואינה מכלילה את הסופיזם – המימד הפנימי והמיסטי של האסלאם, ואת אמונת הבהאי – אמונה פוסט-אסלאמית. בביקורתו מדגיש נידהל במיוחד את הנחיצות בהגנה על חופש הדיבור ועל זכויות הנשים המדוכאות בשם הדת האסלאמית. לאמה אולה נידהל מסביר, שהוא משתמש בהערותיו הביקורתיות כלפי האסלאם לבדיקת יכולתם של תלמידיו לחשיבה עצמאית. על השאלה: האם דיון בסוגיות סוציאליות ופוליטיות היא משימתו של מורה בודהיסטי – עונה לאמה אולה נידהל כך: "...אם אנשים, היכולים לצפות את העתיד, אינם מדברים, הם חסרי-אחריות. תמיד אני אומר שאין לי צורך להיות פופולרי, וסביר להניח שאני צודק. "...על מורה לעשות את שהוא אומר. גם אין עליו להימנע מנושאים השנויים במחלוקת, אלא להורות על הגורמים לצרות עתידיות, כמו התפוצצות אוכלוסין בגטאות עירוניים ובמדינות נחלשות ועליית האסלאם. אם כל הזמן אומר המורה דברי מתיקה חסרי משמעות, הוא לא יוכל להגן כראוי על תלמידיו; אלא הוא חייב להיות מוכן לדרוך על בהונות כמה מהם בעת הצורך. בכך טמונה אחריותו להתפתחותם". תומכיו של לאמה אולה נידהל מציינים, שלעיתים קרובות הוא אומר: "הגישה הטובה ביותר לבעיות עולמיות היא לשלם למשפחות עניות – במיוחד לנשים, שלא יילדו יותר מילד או שניים – ולעזור להן לתת השכלה לילדים אלו: "...תארו לעצמכם איזו הקלה נרגיש, כאשר ניסע לאפריקה ונפגוש שם אנשים בריאים, חופשיים ומשכילים כמו בחברה העכשווית שלנו!" כתגובה לביקורת על שהוראתו שטחית, אומר נידהל: "אנשים מלומדים עושים דברים פשוטים למסובכים – ויוגים עושים דברים מסובכים לפשוטים"
ביבליוגרפיה
לאמה אולה נידהל הוא מחברם של כמה ספרים. הם תורגמו לשפות רבות, ובהן עברית. ספריו הפופולריים ביותר הם:
משפט קניג (תורת הגרפים)
משפט קניג הוא משפט בתורת הגרפים, העוסק בכיסוי מינימלי ובשידוך מקסימלי. הוא קובע שבגרף דו צדדי הם שווים. המשפט התגלה על ידי דנש קניג ונקרא על שמו.
המשפט
יהי G=(V,E) גרף.
כיסוי קודקודים היא קבוצת קודקודים T \subset V המקיימת שלכל קשת e \in E יש קודקוד v \in T כך ש-v \in e. כיסוי מינימלי הוא כיסוי שאין כיסוי עם פחות קודקודים ממנו. מסמנים \tau(G) להיות גודל הכיסוי המקסימלי.
שידוך הוא קבוצת קשתות M \subset E המקיימת שלכל קודקוד v \in V יש לכל היותר קשת אחת e \in M כך ש-v \in e. שידוך מקסימלי הוא שידוך שאין שידוך עם יותר קשתות ממנו. מסמנים \nu(G) להיות גודל השידוך המקסימלי.
תמיד, שכן כל שידוך תמיד קטן שווה מכל כיסוי (כי מכל קשת חייב להיות לפחות קודקוד אחד שישתתף בכיסוי). משפט קניג קובע שאם הגרף דו-צדדי, גם.
נשים לב שמציאת שידוך מקסימלי ניתנת לפתרון פולינומי, בעוד שבעיית כיסוי הקודקודים היא NP קשה. לכן, משפט קניג מוכיח שעבור גרף דו צדדי הבעיה איננה NP קשה.
הוכחה
יהי T כיסוי מינימלי בגרף הדו צדדי. נמצא שידוך בגודל |T|. זה יוכיח, וביחד עם כפי שהוזכר לעיל, ינבע.
נסמן. נסמן ב-G_1 את תת-הגרף המושרה על A_1\cup B_1. אז נראה שיש זיווג שמרווה את A1 (כלומר כל קודקוד ב-A1 נוגע בקשת שמשתתפת בזיווג). נעשה זאת בעזרת משפט החתונה של הול.
תהי. נטען ש (כאשר N_1(x) הם השכנים של x ב-G1) הוא כיסוי של G. אכן, כל קשת ב-G נחתכת על T (כי הוא כיסוי) שהוא A_1\cup B_2, ולכן יש לה קצה או ב-B_2, או ב-, או ב-x ואז הקצה השני בN_1(x). כיוון ש-T הוא כיסוי מינימלי, |T'|\ge|T|. מצד שני, מתקיים וכן. מצירוף כל אלה מתקבל:
הראנו את תנאי הול על G_1. ממשפט החתונה של הול, יש בו זיווג המרווה את A_1. משיקולי סימטריה יש גם ב-G_2 (הגרף המושרה על A_1\cup B_1) יש זיווג המרווה את B_2. כיוון שהם זרים, איחודם הוא זיווג המרווה את A_1\cup B_2 ובפרט גודלו לפחות |T| כרצוי.
הכללות
ניתן להכליל את המשפט למקרים בהם הגרף ממושקל:
שני המשפטים נובעים ממשפט הדואליות החזק.
קישורים חיצוניים
משפט קניג באתר mathworld
אמתלאי בת כרנבו
אמתלאי בת כרנבו היא, לפי האגדה, אשתו של תרח ואמו של אברהם. שמה אינו מוזכר בתנ"ך, מספר אגדות נכרכו בה.
המקור
הגמרא מבארת שהיא נדרשת לפרט את שמותיהן על מנת להוכיח את דייקנות המסורת ומכאן לאמונה בתורה שבעל פה.
הרשב"ם מוסיף עוד טעם, לדבריו.
יש שרואים קשר בין השם אמתלאי, והאלה יוונית אמלתיאה האומנת של זאוס. השם אמלתיאה מופיע גם בתרגום השבעים כתרגום לשמה של בת איוב קרן הפוך בצורה של "קרן אמלתיאה" (ייתכן ש'כרנבו' הוא שיבוש של 'קרן'). לפי זה המסורה התלמודית מזהה את אמו של אברהם עם בתו של איוב.
בניה
בגמרא הוזכר שאמתלאי היא אם אברהם אך לא הוזכר אם היא אמם של הרן או נחור. בבראשית, כ"ד, ה' אברהם אומר על שרה: "וגם אמנה אחותי בת אבי היא אך לא בת אימי ותהי לי לאישה". מכאן משתמע שהרן הוא אחיו אך מאם אחרת.
אגדת מעשה אברהם
על אף ששמה לא הוזכר בתנ"ך, במדרשי האגדה מסופר שאמתלאי הרתה עם אברהם בזמן שנודע לנמרוד שבקרוב ייוולד ילד שיקום נגדו ויצליח. לאחר התייעצות עם יועציו, הורה נמרוד להקים מתחם מיוחד בו ישהו כל הנשים ההרות עד לאחר הלידה. נמרוד גם הורה למיילדות להרוג את כל התינוקות הזכרים שנולדו במקומות אלו, בשיטה זו נרצחו כשבעים אלף ילדים.
כשאמתלאי הייתה בחודש השלישי להריונה, תרח בעלה הבחין שהיא חיוורת ובהריון מתקדם. אמתלאי לא רצתה ללכת למתחם שהקים נמרוד, ולכך אמרה לתרח שהיא רק חולה אך לא בהריון.
תרח, ניסה לבדוק את בטנה אך בצורה ניסית לא חש בכלום, הנס גדל יותר כשבטנה לא גדלה במהלך ששת החודשים האחרונים להריונה. ואף אחד לא ידע שהיא בהריון. כשהגיע זמן לידתה, אמתלאי יצאה מהעיר ושוטטה במדבר. במדבר היא מצאה מערה שבה ילדה בן וקראה לו אברם. אמתלאי נטשה את הילד במערה, המלאך גבריאל הציל את הילד.
אגדת ספר הישר
בספר הישר מובאת אגדה שונה, לפיה נמרוד חזה בכוכבים שנולד לתרח בן והוא יגדל וייפרה ויירבה ויירש את כל הארץ. נמרוד דורש מתרח את בנו, תרח מנסה לבטל את הגזירה אך אינו מצליח, והוא מבקש לדחות את הגזירה בשלושה ימים. לאחר שלושה ימים מביא תרח לנמרוד בן של אחד משפחותיו והוא הורגו, תרח לוקח את אברם אמו ומניקתו ומחביאם במערה למשך עשרה חודשים.
באחת ההרחבות של השיר כאשר המלך נמרוד אשר נכתב בסביבות גירוש ספרד הוטמעה אגדה לפיה פניה של אמתלאי האירו בהריונה, תרח שאל אותה למה פניה מאירות והיא ענתה שהיא מרגישה שיש לה קדוש בבטן.
בתורת הקבלה
מוטיב נפוץ בקבלת האר"י הוא ירידתם של "הנשמות הקדושות" דרך הקליפות, כלומר מכיוון שהנשמה היורדת לעולם היא נשמה גדולה הכוחות הרעים מורידים אותה לעולם בצורה גרועה, כך למשל שלמה המלך הגיע ממעשה דוד ובת שבע וכדומה.
אף אצל אברהם נאמרו דברים כאלו, ולפי האר"י תרח אילץ את אמתלאי לשכב איתו כשהיא נדה, לדבריו אמתלאי התגלגלה בדינה, בתו של יעקב, ומכיון שהייתה נדה נענשה להיאנס על ידי שכם, בנוסף הבועל נדה מקבל את טומאתה ועל כן שכם תיקן את נשמתה.
לפי מקובלים אחרים נתקנה במיתת חנה ושבעת בניה.
שמות נוספים לאם אברהם
שמות נוספים ניתנו לאם אברהם:
טומאת ארץ העמים
טומאת ארץ העמים הוא מושג ביהדות בהלכות טומאה וטהרה, לפיו גזרו חז"ל על השטח שמחוץ להתיישבות היהודית בארץ ישראל בימי בית שני, המכונה 'גבולות עולי בבל', טומאה שדינה כדין טומאת מת, מאחר שבמקום מגורי הנכרים לא הקפידו לקבור את נפליהם בקבר מסודר ומסומן, ובכל מקום היה חשש שתחתיו קבור נפל שמטמא בטומאת מת כמו כל אדם שמת.
מקום הטומאה
שטח היישוב היהודי בשיאה של תקופת הבית השני היה בין עכו בצפון לאשקלון בדרום. שטח זה מטמא את היוצאים מן הארץ בטומאת מת, כאילו נכנסו לבית קברות אם כי בפרטי הדברים יש הקלות מסוימות בארץ העמים (חוץ לארץ ע"פ הגבולות הנ"ל), בהשוואה לבית קברות.
הגזירה וטעמה
גזירה זו נגזרה ב המאה ה-2 לפנה"ס על ידי יוסי בן יועזר איש צרידה ויוסי בן יוחנן איש ירושלים. הם גזרו טומאה על אדמת ארץ העמים (הנקראת גם: טומאת גושה) רק בתורת ספק, אבל על אוויר ארץ העמים לא נגזרה טומאה (הנקראת גם: טומאת אווירה). שמונים שנה לפני חורבן בית שני, הוסיפו הסנהדרין וגזרו גם על אוויר ארץ העמים. לאחר מכן גלתה הסנהדרין לאושא, ושם החמירו וגזרו על אדמת ארץ העמים (גושה) טומאת וודאי, ולפי גזירה זו קדשים (בשר קרבנות ותרומות) שנגעו בעפר ארץ העמים יש לשורפם, מה שלא היה לפני כן, מכיוון שעל ספק טומאה לא שורפים קודשים.
טעם הגזירה
סיבת הדבר, שחז"ל סברו שקיים סיכון שהגויים לא קברו בצורה מסודרת ולפיכך יש חשש להימצאות קברים בכל מקום. מטעם זה, הקלו חכמים במקומות שבהם אין חשש לקבורה, כמו בשפת הים. בתוספות מציינים מטרה נוספת שעמדה ברקע הגזירה - מניעת הירידה מהארץ.
על תוקפה של טומאה זו מלמדת העובדה המסופרת במשנה:, מפני שטומאת חוץ לארץ ביטלה את נזירותה. גם הכהנים מנועים מלצאת לחוץ לארץ בגלל טומאה זו, אלא אם כן יצאו למטרות מיוחדות, כגון לשאת אשה או ללמוד תורה מרב מיוחד המתאים לו.
אוהל מעל ארץ העמים
התנאים נחלקו בדיני טומאה זו, האם אוהל המיטלטל נחשב לאוהל. הדיון הוא באדם הנכנס לחוץ לארץ ב"אוהל זרוק" (אינו קבוע במקומו) שאינו נוגע בקרקע (דוגמה אקטואלית - מטוס), כך שהוא לא נוגע בעפר חוץ לארץ שגזרו עליו טומאה, והאוהל מפסיק בינו לבין אוויר ארץ העמים, לפי רבי יוסי ברבי יהודה האוהל חוצץ בינו לבין ארץ העמים, ולפי רבי יהודה הנשיא אין אוהל כזה, שמיטלטל ממקום למקום, נחשב לאוהל המפסיק.
הקבלות קדומות
כמו כן, הנביא עמוס קורא לארצות הגלות "אדמה טמאה":
יציאת כהן לארץ העמים
מחמת טומאת ארץ העמים אסור היה לכהן לצאת לארץ העמים, וכן לגור בארץ העמים, שכן לכהן יש איסור להיטמא למת. אמנם לצורך מצווה חשובה התירו לו את היציאה.
בימינו נחלקו האחרונים האם איסור זה נוהג: בשו"ע מובא איסור זה ללא חולק . אמנם במפרשי השו"ע רבים הסוברים שאיסור זה אינו נוהג כיום, מחמת שאין אוכלים היום טהרות וגם בארץ ישראל אין חזקת טהרה, ויש קברים רבים פזורים בהרבה מקומות.
צלב המילניום
צלב המילניום (במקדונית: Милениумски крст) הוא צלב שנבנה ב-2002 המוצב על הר ודנו, מעל בירת מקדוניה הצפונית, סקופיה. גובהו של הצלב הוא 66 מ', והוא אחד הצלבים הגבוהים ביותר בעולם ואחד מהבניינים הגבוהים ביותר במקדוניה הצפונית. אדריכליו היו יובאן סטפנובסקי-ז'אן ואוליבר פטרובסקי. הוא נבנה כדי לשמש מצבת זיכרון ל-2000 שנות נצרות במקדוניה ופעילויות האוונגליזציה של פאולוס באזור. המבנה הפך לסמל המייצג את העיר סקופיה. כציון דרך, הצלב נהיה ליעד תיירותי עם נקודת התצפית הטובה ביותר לפנורמה של עיר הבירה.
עיצוב המבנה
המבנה מבוסס על מסבכים, בדומה למגדל אייפל הצרפתי ובעל צורה מסורתית של צלב נוצרי ללא תוספות או אלמנטים נוספים. הוא בנוי על פלטפורמה של 12 עמודים המייצגים באופן סמלי את שנים-עשר השליחים. בתוך הצלב, יש מעלית למפלס העליון לתצפית על סקופיה. צלב המילניום, הנמצא בצד הדרומי של העיר, מתנשא על ההר ודנו, ושולט בקו הנוף של העיר. הצלב נראה כמעט מכל אזורי הבירה ונוכחותו מושכת תשומת לב. בלילה, ניתן לראות את הצלב מואר באלפי אורות.
תכנון ובנייה של צלב המילניום
לאחר פירוק יוגוסלביה ועצמאות מקדוניה הצפונית, קבוצות אתניות-דתיות שונות במדינה התחרו זו בזו על מנת להשאיר את חותמן על הנוף העירוני של סקופיה, בעיקר מקדונים ואלבנים. עם התקרבות הבחירות העלו ראש הממשלה לובוצ'ו ג'ורג'יבסקי  ומפלגת שלטונו, VMRO-DPMNE, את הרעיון להקמת צלב המילניום במאמציו להשיג כוח בבחירות. הכנסייה האורתודוקסית המקדונית תמכה בהצעה ויזמה את הפרויקט. בניית הצלב החלה ב-2002. שם הפרויקט, צלב המילניום, ניתן על ידי גורמים ממשלתיים כסמל הנצרות. חלקה העליון של גבעה בהר ודנו הייתה אדמה בבעלות המדינה ונבחרה להיות אתר המבנה. השטח אוכלס בעיקר על ידי מקדונים אתניים ונמצא במרחק של כחצי קילומטר מבסיס צבאי. באוגוסט 2002, נערך טקס הנחת אבן הפינה של המבנה ובאירוע עצמו השתתפו כ-70,000 איש. בניית האנדרטה הסתיימה ב-2009.
בניית צלב המילניום מומנה על ידי הכנסייה האורתודוקסית המקדונית, ממשלת מקדוניה הצפונית ותרומות שונות מרחבי העולם. הצלב נבנה בנקודה הגבוהה ביותר של ההר ודנו במקום הידוע מאז תקופת האימפריה העות'מאנית כ"קרסטובר", כלומר "מקום הצלב", מאחר שבעבר היה ממוקם שם צלב קטן יותר. ב-8 בספטמבר 2008, הוא יום העצמאות של מקדוניה הצפונית, הותקנה מעלית בתוך הצלב. ב-2009, נפתחה ליד הצלב מסעדה וחנות מזכרות. ב-3 ביולי 2011, נפתח רכבל הצלב המילניום, ואורכו כ-3.5 ק"מ.
רכבל "צלב המילניום"
רכבל "צלב המילניום" (במקדונית: Жичница „Милениумски крст“) הוא רכבל שמגיע עד לצלב המילניום שנמצא בפסגת ההר ודנו שבמקדוניה הצפונית. הרכבל משמש לתצפית פנורמית על העיר וההר, והוא מנוהל על ידי JSP סקופיה.
המכרז להקמת הרכבל הוצג ב-25 בנובמבר 2009, עם מועד אחרון להגשה ב-11 בפברואר 2010. ב-3 ביולי 2011, נפתח רכבל הצלב המילניום, ואורכו כ-3.5 ק"מ.
בנייה
הרכבל כולל 28 מעליות גונדולה רגילות ל-8 איש ו-2 מעליות גונדולה VIP ל-4 איש. אורכו של המסלול כ-1,750 מ', כאשר הנסיעה נמשכת כ-6–8 דקות.
בניית הרכבל, בעלות של כ-6.7 מיליון יורו, בוצעה על ידי החברה האוסטרית, Doppelmayr Garaventa Group.
דעת קהל ומחלוקת
בעקבות הסכסוך ב-2001 שימש צלב המילניום למפלגת השלטון, VMRO-DPMNE, תביעה פוליטית על סקופיה בדמות סמן טריטוריאלי. צלב המילניום נהיה לסמל המדגיש את הנוכחות המקדונית בסקופיה באמצעות בידול והבחנה פוליטית ודתית. עבור מקדונים רבים, צלב המילניום הוא סמל פוליטי ולאומי חשוב. בניית הצלב הייתה גם טענה של אוטוקפליה מקדונית בת 1,000 שנה שכוונתה כנגד הכנסייה האורתודוקסית הסרבית שאינה מכירה בכנסייה האורתודוקסית המקדונית כגוף עצמאי. האנדרטה נבנתה ללא התייעצות ציבורית או התחשבות ברגישויות ובהבדלים, שכמו כן צלב המילניום קידם רק דת אחת. בניית צלב המילניום היה פעולה בולטת של דה-חילון שבוצע על ידי השלטון מאחר שהשלטון קידם את הדת במדינה, באמצעות התקנת סמל שמבוסס על אמונה במקום על הציבור.
צלב המילניום ספג ביקורת קשה מצד ארגונים לא-ממשלתיים על פעולות שננקטו על ידי הממשלה שהגבירו את המתיחות בקרב דתות שונות במקדוניה הצפונית. כל קבוצות אתניות אחרות במקדוניה הצפונית רואות בצלב מניעה לניהול המגוון התרבותי וכמונומנט של פונדמנטליזם שמעורר פרובוקציה לא-נוצרית. אלבנים וקבוצות אתניות אחרות במקדוניה הצפונית, בעיקר מוסלמיות, מתרעמים על האנדרטה ורואים בה הצהרה פוליטית של הממשל כי עיר הבירה שייכת רק למקדונים. במקדוניה הצפונית, קתולים ומוסלמים תופסים את הצלב כמשהו פוגעני. הוויכוחים סביב הצלב, בהקשר של רב תרבותיות ושוויון מוסלמי, העמיקו את הפילוגים בקרב בני אמונות שונות במקדוניה הצפונית.
מנסוס
מנסוס (לטינית: Mansus ברבים מנסי לטינית:	mansī) היה הכינוי בימי הביניים לחלקת אדמה שהיא חלק מנחלת אדון (וילה) ומעובדת על ידי אדם שקיבל אותה לחזקתו.
מקור המילה הוא בית, ובראשית המאה ה-7 נועד לתאר את ביתו של העבד או העובד שגר באחוזתו של אריסטוקרט. במהלך המאה ובמאות שאחריה, עם התפתחות המנוריאליזם התייחס המושג לחלקת אדמה שצמודה לבית ושאותה עיבד אותו אדם (בין אם היה עבד, שזכה לכינוי servus casatus (ברבים: servi casati), כלומר עבד בעל בקתה, ובין אם היה צמית (קולונאט)).
בתמורה לזיקת ההנאה מהחלקה ומהזכות לעבד את החלקה, היה חייב המחזיק בה לשלם לאדון תשלום קבוע כלשהו וחלק מהיבול, והיה חייב במספר ימי עבודה באדמותיו של האדון (terra indominicata).
זיזף כותפות
זיזף כותפות או זיזף צהוב-כתף (שם מדעי: Sturnira) הוא סוג של עטלף במשפחת הזיזפיים, הכולל 25 מינים החיים ביבשת אמריקה. הסוג הוקם בשנת 1842 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי, ושמו המדעי ניתן לו על שם ספינת המחקר אה״מ סטרלינג הבריטית שחקרה את חופי ברזיל בשנת 1836 ובה הובאה הדגימה הראשונה של הסוג.
זיזף הכותפות הוא הסוג בעל מספר המינים הגדול ביותר במשפחת הזיזפיים. כרבע מהמינים בסוג נתגלו או תוארו לראשונה רק בעשור הראשון והשני של המאה ה-21; בשל כך, בטקסונומיות רבות חלק מהמינים החדשים אינם מופיעים ומצב שימורם טרם הוערך על ידי הרשימה האדומה של IUCN.
תיאור
לזיזף הכותפות גולגולת קצרה, רחבה ומעוגלת, גוף חביתי ואוזניים קצרות ומשולשות עם צפירים קטנטנים. עיטור העלה האפי פשוט למדי ומורכב מזיז זקוף שמעוצב כחנית, ונפיחויות סביב הנחיריים. הלוע קצר ורחב, ועל השפתיים התחתונות יש שלוש רפידות בשרניות שמוקפות בשורת יבלות קטנות המסודרות בחצי עיגול. בשל התזונה הצמחונית, האקולוקציה של הסוג אינה מפותחת כל כך, והוא מסתמך גם בחוש הראייה כדי לאתר את מזונו בלילה.
אורך הראש והגוף של זיזפי הכותפות 10.1-5.3 ס״מ, אורך הזרוע 3–6 ס״מ ומשקל הגוף 15–67 גרם. הזכר גדול במקצת מן הנקבה. הסוג נטול זנב, ובין הרגליים יש לו קרום תעופה קצר ושעיר.
הפרווה של הזיזף המכותף צפופה, רכה וקטיפתית. צבעה משתנה בהתאם למין, לגיל, לעונה ולגאוגרפיה, עם וריאציות מנוגדות לחלוטין אפילו באותו מין. בין הצבעים הנפוצים ניתן למנות צהוב-זהב, כתום אפרסק חיוור, כתום תפוז עז, כתום אדמוני-אשכולית, ערמון, חום אדמדם כהה, חום שחרחר וחום אפרורי. הגחון והבטן בהירים יותר משאר הגוף ונוטים לצבע קרם-צהבהב, ולעומת זאת סביב העיניים יש לעיתים כתם שחרחר כהה. סימן ההיכר של הסוג שהעניק לו את שמו, הוא צמד הכתמים הכהים בכתפיים שמקורם בהפרשות מבלוטות ריח מיוחדות ומזכירים צמד כותפות צבאיות; ההפרשות צובעות את אזור הכתף בצבע עז יותר משאר הגוף, כשהצבעים הנפוצים הם צהוב, זהוב, אדמדם או שחור. הכנפיים שחורות-סגלגלות, והאוזניים והעיטור האפי בצבע ורוד חיוור עד שחור-סגלגל.
ביולוגיה
זיזפי הכותפות מצויים באמריקה הדרומית והמרכזית. בית הגידול שלהם מורכב מיערות גשם, יערות הרריים, סוואנות טרופיות, ביצות ורצועות מנשק בין יער לסוואנה. הם נחים במהלך היום בחללי עצים, מערות ובמבנים נטושים ויוצאים לפעילות בלילה לסירוגין. התזונה שלהם מורכבת בעיקר מפירות וקצת צוף והם תרים אחר מזונם בקרקעית היער, בחופה הגבוהה ובשטח הפתוח. לאחר אכילת פרי, הם עוצרים לנוח כדי לזרז את עיכול המזון, ובחלוף 20 דקות בלבד תהליך העיכול מסתיים ומופרשת צואה. הרגלי האכילה של הסוג, הופכים את הזיזפים המכותפים למפיצי זרעים חשובים ביערות הגשם של דרום אמריקה.
חלק מהמינים עשויים לנדוד לאזור חם יותר במהלך החורף בגלל מחסור במאגרי שומן שלא מאפשר תרדמת חורף ארוכה. זיזפי הכותפות חיים בבדידות או בקבוצות קטנות של עד 10 פרטים. עונת הרבייה משתנה בהתאם למין ולאזור, ויש מינים שמתרבים פעמיים בשנה. במהלך עונת הרבייה, בלוטות הריח שבכתף הזכר מפרישות ריח חזק שמושך בנות זוג. הזיזפית ממליטה צאצא יחיד לאחר היריון של 4–7 חודשים והוא נגמל לאחר 5–20 שבועות; עם זאת, אצל הסוג נפוץ מאוד שהזיזפונים הצעירים הופכים לעצמאיים כבר בגיל חודש. תוחלת החיים של המינים בסוג עד 20 שנה.
מינים
בסוג זה 25 מינים:
כנף קרב 27 (לופטוואפה)
כנף קרב 27 (בגרמנית: Jagdgeschwader 27) הייתה כנף מטוסי קרב של הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה, אשר מוכרת במיוחד עבור שירותה בסיוע אווירי לקורפוס אפריקה לאורך המערכה בצפון אפריקה.
מלבד תקופת השירות בצפון אפריקה, הוצבו יחידות הכנף בעיקר בחזית המערבית כשהם נלחמים במטוסי חיל האוויר המלכותי ובהמשך חיל האוויר של ארצות הברית. 24 מבין טייסי הכנף עוטרו לאורך המלחמה בצלב האבירים של צלב הברזל, שני טייסים מוכרים במיוחד שירתו בכנף - שניהם עוטרו בעיטור הגבוה ביותר צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים - היו; אדולף גאלאנד (ששירת עם הכנף מספר חודשים ב-1940) והנס יואכים מרסיי ששירת עם הכנף באפריקה והופל לאחר שנזקפו לזכותו 158 הפלות.
לאורך המלחמה מוערך כי טייסי הכנף הפילו מעל 3,100 מטוסי אויב במחיר 1,400 מטוסים שנפגעו ו-827 טייסים אבדו, נהרגו או נשבו במהלך הלחימה.
היסטוריה
הכנף הוקמה ב-1 באוקטובר 1939 חודש לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה. בינואר 1940 נוסף למפקדה וללהק I הלהק השני וביולי הוקם להק III מתוך להק I של כנף קרב 1.
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה יחידות הכנף נלחמו תחת פיקוד קורפוס האוויר VIII במאות המפציצים ומטוסי הקרב של בעלות הברית עם 285 הפלות סך הכל. במהלך הקרב על בריטניה הוצבו טייסות הכנף באזור שרבור, עד לדצמבר 1940 טייסי הכנף הפילו 146 מטוסי בעלות הברית במחיר 83 מטוסי הכנף עם 58 טייסים שנפלו, נשבו או נעלמו. לאחר תקופת מנוחה והתאוששות בגרמניה בנובמבר 1940, באפריל 1941 יחידות הכנף למעט להק I נשלחו לסייע ללחימה בגזרה המרכזית של החזית המזרחית, כאשר עד סוף אוקטובר טסו טייסי הכנף בחזית המזרחית סך הכל 460 טיסות מבצעיות עם 10 הפלות של מטוסי אויב.
באפריל 1941 להק I נשלח לצפון אפריקה בסיוע לכוחות קורפוס אפריקה, בספטמבר להק II הצטרף למערכה ולהק I חזר לגרמניה לפרק מנוחה בו הוחלפו מטוסי ה-BF 109E המיושנים בדגם F החדיש. בסוף אוקטובר הגיע להק III אף הוא לאפריקה ועד לחודש דצמבר כל יחידות הכנף היו בצפון אפריקה. טייסות הכנף לקחו חלק חשוב בסיוע ללחימת הכוחות הגרמניים בצפון אפריקה והצליחו לבלום את הצלחות חיל האוויר המדברי, שעד הגעת הכנף נהנה מעליונות אווירית כמעט מוחלטת.
מבנה
הכנף חולקה על פי המבנה הבא:
ואגיט אלקפרוב
ואגיט יוסופוביץ' אלקפרוב (נולד ב-1 בספטמבר 1950) הוא איש עסקים רוסי ממוצא אזרי, עמד בעבר בראש חברת הנפט הגדולה ביותר ברוסיה לוקאויל בשנים 1993—2022.
נכון לאפריל 2021, דורג כאיש החמישי בעושרו ברוסיה עם שווי הון הנאמד ב-19.6 מיליארד דולר וכאיש ה-94 בעולם בעושרו.
ביוגרפיה
אלקפרוב נולד בבאקו, אזרבייג'ן, ממרכזי זיקוק הנפט הראשונים בעולם. אביו, שמת כאשר אלקפרוב עוד היה ילד, עבד בשדות הנפט כל חייו ודחף אותו ללכת בדרכו. האב היה מוסלמי ואימו הייתה נוצרייה שהשתייכה לזרם הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. אלקפרוב מתאר את עצמו כאדם דתי, אך אינו מגדיר את עצמו כמוסלמי או כנוצרי. בגיל 18 החל לעבוד לראשונה בתעשיית הנפט והדלקים.
בשנת 1974 סיים לימודים אקדמיים באזרבייג'ן. בתור סטודנט, עבד בתור עובד זיקוק באתר קידוח לרגלי הים הכספי.
לאחר סיום הלימודים, המשיך לעבוד באתר ובשנת 1979 קודם מתפקיד של מהנדס לאחראי על מספר עובדים. באתר שררו תנאים קשים והוא עבד על אסדת קידוח. יום אחד, אירע פיצוץ באסדה, אלקפרוב נזרק אל מימי הים הכספי ונאלץ לשחות כדי לשרוד.
בשנת 1990, אלקפרוב מונה לסגן שר תעשיית הגז והנפט בברית המועצות, וכך היה לסגן שר האנרגיה הצעיר ביותר במרחב הסובייטי. בתקופה זו, הוא איחד ואיגד מספר חברות זיקוק וקידוח נפט וגז כדי שיפעלו יחד ויגבירו תפוקתן.
לוקויל היא החברה הרוסית הראשונה שרכשה חברה אמריקאית. בנובמבר 2000 החברה השתלטה על חברת גטי ועל 1,300 תחנות הדלק שלה בארצות הברית. כמו אוליגרכים רוסים אחרים, אלקפרוב נכנס גם לעסקי הבנקאות והתקשורת.
חיים אישיים
אלקפרוב נשוי ללריסה ויקטורובנה אלקפרובה, בנם יוסוף נולד בשנת 1990.
טומאת משא
טומאת משא היא מושג ביהדות המתאר טומאה הנוצרת על ידי הרמת חפץ הטמא (משא) או הזזתו (היסט), גם אם לא נגע בו. הרמב"ם מגדיר טומאה זו כמטמאת מחמת כובד המשא המונח על האדם, והוא היוצר את קשר הטומאה שביניהם.
כללי הדין
דרך זו להעברת הטומאה קיימת רק באבות הטומאות החמורים, כמו מת, נבלת חיה ובהמה, ואבות הטומאות שטומאתם יוצאת מגופם, אבל לא בנבלת שרץ ובבעל קרי. כמו כן, כלים ומאכלים שהזיזו טומאה (למשל, על ידי הנחתם בכף מאזניים כשהטומאה בכף השנייה) אינם נטמאים במשא.
בא לכלל מגע
במסכת חולין אומר רבי עקיבא, כי טומאת משא היא רק בטומאה שניתן לנגוע בה.
דין זה נלמד מהפסוקים הבאים:
אלנקם (ספר)
אלנקם הוא ספר של עזרא יכין המתאר את חייו וקורותיו של הסופר כלוחם ופעיל לח"י צעיר בשלהי המנדט הבריטי ובהקמת המדינה ומלחמת העצמאות.
טומאת משא
בא לכלל מגע
רבי עקיבא ורבי ישמעאל נחלקו בעור של בהמה, שיש עליו שני חצאי זיתים של בשר, שההלכה היא שנגיעה בעור אינה נחשבת לנגיעה, מכיוון שדין "שומר לטומאה" הגורם לעור להחשב כחלק מהבשר, הוא רק כאשר הוא שומר כזית שלם, ולא כאשר הוא שומר על שני חצאים. לפי רבי עקיבא, נשיאה של עור כזה אינו מטמא, ולפי רבי ישמעאל משא של עור כזה מטמא. חכמי הגמרא ובכללם רבה בר רב הונא הסתפקו בטעם המחלוקת. ניתן לומר, שרבי ישמעאל סבור שמכיוון שהטומאה באה לידי נגיעה בנגיעה בחתיכת הבשר עצמה (מצידה הגלוי), היא "באה לכלל מגע", ואילו רבי עקיבא סבור שדווקא חתיכת בשר שגלויה מכל צדדיה וניתנת לנגיעה, נחשבת ל"באה לכל מגע". ניתן לומר גם, שרבי ישמעאל חלוק על רבי עקיבא לגמרי.
אלנקם (ספר)
עלילה
בחלקו הראשון של הספר מתוארת ילדותו של עזרא בירושלים בימי המנדט הבריטי, כילד למשפחה ענייה בשכונת מחנה יהודה בעיר.
עם התבגרותו מתואר התהליך שבסופו של דבר הביאו לפעילות במחתרת לח"י. התהליך מתחיל כשעזרא רואה את עיתוני המחתרות אצ"ל ולח"י המודבקים על קירות ירושלים ומכריזים על מרד בשלטון המנדט הבריטי וקוראים לשלטון עברי בארץ ישראל. קריאות אלו מעוררות את ליבו ומתעורר בו רצון עז להצטרף לארגונים אלו, אך אין לו מושג כיצד.
טומאת משא
בא לכלל מגע
כאשר רב אויא סבא שאל שאלה זו את רבה בר רב הונא, אחרי יום בו דרש בהלכות הרגל לפני העם והיה עייף ותשוש, הוא לא ענה לו, והעביר נושא בהעברת נושא, על ידי האמירה: עורבא פרח, כלומר ראה את העורב הפורח מעלינו. לאחר מכן הסביר לבנו רבא, כי הוא דחה את רב אויא לא מפני ששאלתו לא הייתה כראוי, אלא מפני שהייתה שאלה קשה, ולא יכול היה לענות עליה בעודו תשוש כל כך.
אלנקם (ספר)
עלילה
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר היסודי 'רטיסבון' בירושלים מתקבל עזרא לעבודה כדוור בסוכנות הדואר הממשלתית של המנדט הבריטי. בתחילה הוא חילק מכתבים באזור העיר העתיקה ועם השנים השתדרג תפקידו. במהלך עבודתו, ועם התקדמות מאבק המחתרות בבריטים, מחליט עזרא לכתוב סיסמאות וקריאות שנכתבו בעיתוני המחתרות תדיר בקירות בניין הדואר המרכזי בירושלים.
בגיל 13 מתחיל עזרא להיות פעיל בתנועת הנוער הדתית 'ברית החשמונאים' (ברי"ח), במקביל להתחזקותו הדתית. זאת בגלל שידע שעמדות התנועה דומות לעמדות אצ"ל ולח"י ושקיים קשר כלשהו לתנועה עם לח"י, ודרכם יוכל להגיע לפעילות במחתרת. לאחר כשנה של פעילות בתנועה הוא מתחיל פעילות בלח"י, בתחילה בזרוע המודיעין של הארגון, עקב נגישותו למכתבים רגישים של השלטונות הבריטים.
טומאת משא
בא לכלל מגע
דין זה שטומאת משא היא רק בטומאה שניתן לנגוע בה, אין זה דווקא בטומאה המטמאת על ידי נגיעתה, שכן גם רקב של בהמה, שאינו מטמא בנגיעה, מטמא במשא.
אלנקם (ספר)
עלילה
עם השנים מתקדם עזרא בדרגתו במחתרת, במקביל לעבודתו כדוור, והוא משתתף בהדבקת כרוזים כחבר תא נוער וכמפקד תא נוער ונעשה לוחם הארגון בהגיעו לגיל 18.
בהיותו בגיל 19 פורצים מאורעות הדמים של קום המדינה, והוא לוקח חלק פעיל בכוח הלוחם של הלח"י בירושלים. במסגרת זו הוא משתתף בקרב לכיבוש 'דיר יאסין', בניסיון הפריצה לעיר העתיקה, ובמבצעים רבים נוספים. במהלך קרב הפריצה לעיר העתיקה נפצע עזרא קשה בראשו, ובסופו של דבר מחלים (אך נותר עיוור בעינו הימנית), אך חברים רבים שלו מן המחתרת ומחוצה לה נהרגים במהלך המלחמה.
טומאת משא
טומאת בגדים
לטומאת משא יש חומרא מיוחדת ייחודית לה: כאשר אדם נושא עליו טומאה, הוא מטמא גם את כל הבגדים והכלים שהוא נושא ואת מה שנגע באותה שעה באותה דרגה של האדם עצמו, אם האדם למשל הוא אב הטומאה יהיו הבגדים אב הטומאה, אף על פי שאם היה נוגע בהם לאחר שכבר התנתק ממשא הטומאה, הם יורדים דרגה והם רק ראשון לטומאה.
הרמב"ם מסביר, כי האדם הנושא את הטומאה, בשעה שהוא נושא אותה טומאתו חמורה יותר; שכן בעוד הטומאה שנהיית מכיוון שנגע רגע אחד בטומאה הוא טמא גם אחר כך, שהיא טומאה קלה יותר, שגורם הטומאה אינו מטמא בכל רגע מחדש את האדם, הרי שכאן טומאתו של האדם חמורה יותר, שכן גורם הטומאה נמצא עליו וגורם לטומאתו בכל רגע מחדש מפני הרגע העכשווי ולא בגלל העבר, וטומאה זו חמורה כל כך עד שהיא מטמאת את הבגדים באותה טומאה שהאדם עצמו נטמא.
The Outside
The Outside (בעברית: [ה]בחוץ) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבום הבכורה שלה, Taylor Swift. השיר יצא לאור ב-24 באוקטובר 2006, בסמוך לצאת האלבום עצמו, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס.
סוויפט הכניסה את השיר "The Outside" לתקליטור אוסף של מותג הקוסמטיקה מייבלין והשתתפה בפגישות עם חברות תקליטים גדולות כתוצאה מכך.
רקע וכתיבה
סוויפט כתבה את השיר האוטוביוגרפי "The Outside" בגיל שתים עשרה, הגיל בו היא החלה לכתוב שירים. כמו רבים מהשירים האחרים שנכתבו בשלב מוקדם, השיר מתאר את האומללות והבדידות שסוויפט חוותה כשאהבתה למוזיקת קאנטרי גורמת לה לניכור מחבריה לכיתה. הוא הופק על ידי רוברט אליס אורל ונייתן צ'פמן.
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-8.5 מיליון השמעות.
ביקורת
ברולינג סטון הוא דורג במקום ה-218 ברשימת "כל 229 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
ג'ון סטיוארט קרי
היצירה האמנותית של קרי הייתה מגוונת, כולל ציורים, איורי ספרים, הדפסים וכרזות. הוא החשיב את מערכת ציורי הקיר הבלתי-גמורה שלו בקפיטול שבקנזס בתור עבודתו הגדולה ביותר.
ביוגרפיה
קרי נולד בחווה בדונבנט, קנזס ב-14 בנובמבר 1897. הוא היה הבכור מבין חמישה ילדים להוריו, תומאס סמית קרי ומרגרט סטיוארט קרי. אף על פי שגדלו בחווה במערב התיכון, שני הוריו של קרי היו בעלי השכלה גבוהה ואף ביקרו באירופה בירח הדבש שלהם. ראשית חייו של קרי כללו טיפול בבעלי החיים בחווה, לימודים בתיכון הסמוך והצטיינות באתלטיקה. בית ילדותו התמלא ברפרודוקציות של פטר פול רובנס וגוסטב דורה, וסגנונותיהם של אמנים אלה מילאו תפקיד משמעותי בגיבוש סגנונו של קרי עצמו.
משפחתו הייתה דתית מאוד, וכך גם רוב האנשים בסביבתם. קרי צייר בעלי חיים ברחבי החווה, ובגיל שתים-עשרה לקח את שיעור האמנות הראשון שלו. בשנת 1916 נכנס למכון לאמנות בקנזס סיטי, אך לאחר חודש בלבד שם עבר למכון האמנות בשיקגו, שם שהה שנתיים. בשנת 1918 למד במכללת ז'נבה בבייבר פולס, פנסילבניה. לאחר שסיים את לימודיו, עבד קרי כמאייר במספר כתבי עת בין השנים 1921 עד 1926.
בשנת 1926 בילה קרי שנה בפריז בחקר עבודותיהם של גוסטב קורבה, של אונורה דומייה וכן את טכניקות הצבע של טיציאן ופטר פאול רובנס. לאחר שובו לארצות הברית התיישב בעיר ניו יורק והתחתן עם קלרה דריק. זמן קצר לאחר מכן עבר הזוג לווסטפורט שבקונטיקט. קלרה נפטרה ביוני 1932 ובשנתיים הבאות הקדיש קרי את זמנו לעבודה בסטודיו שלו. הוא נסע עם הקרקס של האחים רינגלינג, שם צייר את "הלוליינים המעופפים". הוא נישא בשנית בשנת 1934 לקתלין גולד.
בשנת 1936 מונה קרי לתפקיד האמן הראשון במכללה באוניברסיטת ויסקונסין – מדיסון. הוא היה חופשי לנסוע ברחבי המדינה ולקדם אמנות ביישובים כפריים על ידי מתן הדרכה אישית לסטודנטים. באותה השנה הוזמן לצייר ציור קיר עבור מחלקת המשפטים ובניין הפנים הראשי בווושינגטון. כמו כן, הוזמן על ידי מדינת מולדתו בקנזס לצייר ציורי קיר לקפיטול של המדינה בטופיקה. בשנת 1937 מונה קרי כאמן הבית באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון. בשנת 1937 נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר מלווה, והפך לאקדמאי מלא בשנת 1943. קרי המשיך לעבוד באוניברסיטת ויסקונסין עד שמת מהתקף לב ב-29 באוגוסט 1946, בגיל 48.
אזורנות
קרי היה חלק משלישיית ציירי האזורנות האמריקאית,  שמלבדו כללה גם את תומאס הארט בנטון וגרנט ווד. אמנים אלה התפרסמו כשלושת הציירים הגדולים של הסגנון הזה. אזורנות באמנות, היה קשור לאזור שמעבר למיסיסיפי, בעיקר איווה, מיזורי וקנזס. האמנים שקשורים לסגנון התמקדו בנוסטלגיה כפרית ובתחום הגאוגרפיה האמריקאית. האמנות הרגיונלית היתה למעשה מרד כנגד המהפכה התעשייתית והריכוזיות: ריכוזיות הייצור, הקמת מפעלים יעילים בעלות נמוכה, וייצור בפס-ייצור, אשר קידמו ייצור המוני והפחיתו את המאפיינים האישיים של הייצור. בעקבות ההתרסקות בוול סטריט בשנת 1929, ויצירת השפל הגדול, התעורר חוסר שביעות רצון מהקפיטליזם. הציורים שלהם סיפקו תיאור של חיים עצמאיים עם מרחב פתוח, והיוו הסחת דעת לאנשים שהושפעו מהמשבר הפיננסי.
קרי תיאר משפחות ששרדו את אסונות הטבע של אותה תקופה. הנושא היה רלוונטי במהלך השפל במערב התיכון, שנפגע מהסערה הכלכלית בגלל היעדר הזדמנויות עבודה והכנסה. "טורנדו על קנזס" משקף את תפיסת עולמו וטבעו של קרי.
ציורים
קרי היה ידוע בעיקר בזכות ציורי השמן וציורי הקיר שלו. באוגוסט 1928 צייר את "הטבלה בקנזס", שהוצגה בגלריה קורקורן בוושינגטון די.סי. הציור זכה לשבחים בניו יורק טיימס והפנה לקרי את תשומת הלב של גרטרוד ונדרבילט ויטני. בשנת 1931 רכשה הגברת ונדרבילט וויטני את הציור למוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית בעיר ניו יורק, ובכך ביססה אותו כאמן מרכזי. הציור "הטבלה בקנזס" שיקף את הכתות הדתיות שקיימו טבילות באוויר הפתוח. קבוצות דתיות פופולריות אלה היו חלק מאורח החיים הכפרי שראה קרי בקנזס. סצינות דתיות מסורתיות מתוארות על ידי קרי בכבוד הראוי להן. הציור של קרי היכה בהלם את אנשי מזרח המדינה, שמעולם לא קישרו טבילה לסצנה של חצר אסם, אבל קרי צייר מה שהיה מוכר לו. הציור הדתי של קרי שיקף את המציאות ולא היה סאטירה על הפונדמנטליזם הדתי.
תחת חסותה של הגברת ויטני צייר קרי את "טורנדו על קנזס", המתאר חקלאי מול סופת טורנדו שמתקרבת בזמן שהוא ואשתו עוזרים למשפחה ולבעלי חיים למצוא מקלט מהטורנדו. הציור פורסם בשנת 1929 מעט לפני ההתרסקות בוול סטריט באוקטובר, וסיפק לאנשי העיר את המבט הרומנטי של האדם העומד מול איתני הטבע. במהלך שנות השלושים הקיפה עבודתו של קרי את ליבה של אמריקה והתמקדה במיוחד במדינת מולדתו, קנזס. הוא תיאר סצינות של עבודה, משפחה וארץ, כדי להפגין שלום, מאבק והתמדה, משום שהאמין שהם תמצית החיים האמריקניים. שליטתו במכחול עוררה רגשות חזקים, כמו פחד וייאוש.
אמנות פוליטית
האמנות של קרי באופן כללי הייתה שמרנית בתכניה הפוליטיים. הוא האמין שאמנות מיועדת לאדם הפשוט, אך לא האמין בתעמולה פוליטית, במיוחד לא מהסוג המרקסיסטי שדייגו ריברה הציג בשנות השלושים. קרי נמנע מלנצל את הנושאים במחלוקת בהם התערב ריברה. קרי אמנם יצר כמה סקיצות או טיוטות לציורים פוליטיים, אך אלה מעולם לא הורחבו לפרויקטים גדולים יותר. במקום זאת, הוא נהנה להתבונן באירועים ציבוריים וללכוד אותם על הנייר.
כמה ציורים חצי פוליטיים של קרי התפתחו מתוך חוויותיו האישיות ולא נוצרו כתצוגה של פרשנות חברתית.
הציור "חזרתו של טוראי דייוויס" שהושלם בשנת 1940 היה תוצר של חווייתו בשנת 1918, וחוויה דומה בצרפת במהלך שנת 1926. הציור אינו מבטא אירוע פוליטי, אלא את רגשותיו האישיים של קרי. לעומת זאת, "צועדים למלחמה" מתאר חיילים שיוצאים למלחמה ולא את החוזרים כקורבנותיה. קרי עבד בתקופות רצופות סערות נפש - הוא עבד במהלך השפל הגדול, שהיה משולב במלחמת העולם. הוא התנגד למלחמה, חווה באופן אישי את השפעותיה, ותיאר אותה בציוריו כטרגדיה אישית, כסבל וכמוות.
יחד עם סצנות מלחמה העלה קרי גם נושאים מזיכרונו האישי, כמו חטיפת לינדברג ומעשי הפשע של ג'ון דילינגר שזכו לפרסום ציבורי רחב. בנוסף, מצוקתם של קורבנות שחורים שנעשה בהם בלינץ' הפכה למוקד תשומת ליבו. הוא צייר גבר שחור שמסתתר מפני אספסוף, ציור שהופיע בתערוכה משנת 1935, "פרשנות אמנותית על לינץ'", כתמיכה בחקיקה הלאומית נגד מעשי הלינץ'. עבודות פוליטיות אלה ישפיעו אחר כך על עבודת ציורי הקיר של קרי בספריית משרד המשפטים. בציורו שם, "החוק נגד האספסוף", נראה שופט בגלימה שחורה מגן על אדם שהתמוטט על מדרגות בית המשפט במהלך מעשה לינץ' שבוצע על ידי האספסוף.
מורשת
למרות הפופולריות בשאר חלקי המדינה, עבודותיו של קרי לא מצאו חן בעיני אנשי קנזס. מה שקרי תפס כדימויים חיוביים של מקום ילדותו, נתפס כדימויים שליליים ביותר של אותה מדינה. בקנזס פירשו את ציורי ההטבלה בחוץ והטורנדו שלו כמנציחים סטריאוטיפים שליליים הקשורים למדינה, ועוררו מבוכה ציבורית. קרי ניסה לתפוס את השלווה הפסטורלית של הנוף בקנזס, אך כאשר ציורים אלה הוצגו בגלריות בניו יורק, אנשי קנזס רבים הרגישו שהם מזלזלים בהם.
התרעומת גדלה, שכן לשכת המסחר נזקקה לציורי קרי כדי להעביר סטריאוטיפים חיוביים כמו ב"קוסם מארץ עוץ", שפורסם בשנת 1939. עם זאת, הקהל בניו יורק הוקסם מציוריו של קרי. הם היו מותשים מהמסחור שהקיף את חיי היומיום שלהם, והציורים של קרי היו משעשעים ואפשרו להם לצפות בגרסה נאיבית יותר של אמריקה.
בשנת 1992 רכשה מדינת קנזס את הרישומים הקשורים לציור הקיר שלו, כאות להערכה שזכה לה באיחור על עבודתו.
DNA לא-מקודד
DNA לא-מקודד הוא חלק מה-DNA הנמצא ביצורים, אשר אינו מתורגם לחלבונים. עם זאת, חלק ממנו יכול לעבור שעתוק ל-RNA לא-מקודד, כגון tRNA, ו-rRNA. ל-DNA הלא-מקודד עשויים להיות תפקודים חשובים, כגון בקרה על תהליכי השעתוק והתרגום של DNA מקודד, וכן תפקוד כטלומרים, צנטרומרים, ועוד. חלק נוסף של ה-DNA הלא-מקודד עשוי להיות חסר תפקוד ביולוגי כלשהו, ומכונה DNA לא-תפקודי. אחוז נוסף של ה-DNA הלא-מקודד עשוי להיות DNA אנוכיי שהוא בעל תפקוד המועיל רק לעצמו אך לא ליצור הנושא אותו, דוגמת טרנספוזונים.
אחוז ה-DNA הלא-מקודד מתוך הגנום משתנה מאוד בין יצורים שונים. אצל פרוקריוטים בעיקר האחוז שלו נמוך, בעוד שבאויקריוטים הוא גבוה, אך משתנה מאוד בין טקסונים שונים ולעיתים אפילו בין מינים קרובים. באדם הוא מהווה כ-98% עד 99% מן הגנום.
ישנה מחלוקת מדעית לגבי אחוז ה-DNA הלא-מקודד שיש לו תפקוד בהשוואה לאחוז של DNA לא-תפקודי. בפרסומים של מיזם ה-ENCODE (ראשי תיבות של האנציקלופדיה העולמית לאלמנטי ה-DNA) נטען כי ל-80% מהגנום האנושי יש פעילות ביוכימית. עם זאת, ישנם חוקרים אשר סוברים שיש להבדיל בין פעילות ביוכימית לתפקוד ביולוגי. לפי הערכות המבוססות על גנומיקה השוואתית כ-8-15% מה-DNA האנושי הוא בעל תפקוד ביולוגי.
אחוז ה-DNA הלא-מקודד
הכמות והאחוז של ה-DNA הלא-מקודד משתנה מאוד בין יצורים שונים. לדוגמה, בתחילה סברו ש-98% מהגנום האנושי לא-מקודד, בעוד 20% מגנום פרוקריוטי אינו מקודד.
ניתן לומר כי באופן כללי, ככל שגודל הגנום (ובתוכו ה-DNA הלא-מקודד) גדול יותר, כך היצור מורכב יותר. עם זאת, ישנם יוצאי דופן רבים. לדוגמה, ליצור החד-תאי Polychaos dubium ישנו גנום הגדול פי 200 מאשר לאדם. לדג הפוגו יש גנום הקטן פי שמונה מאדם ומספר גנים דומה לאדם, וכ-90% מה-DNA אינו מקודד. נראה שרוב ההבדלים בגודל הגנום של יצורים נמצא באזורים שאינם מקודדים.
RNA לא-מקודד
מולקולות RNA שאינן מתורגמות לחלבונים, אך בעלות פעילות ביולוגית אחרת, כגון RNA ריבוזומלי, tRNA ו-microRNA. ה-microRNA נחזה כמבקר של כ-30% מהגנים ביונקים, ומהווים מרכיבים חשובים בהתפתחות וטיפול במחלות שונות, כולל סרטן, מחלות קרדיווסקולריות ותגובת דלקתית.
אלמנטי בקרה בציס ובטרנס
אלמנטי בקרה הנמצאים בציס הם רצפים המבקרים את שעתוקם של גנים סמוכים. אלמנטים רבים כאלה מעורבים באבולוציה של ההתפתחות. אלמנטי בקרה הנמצאים בטרנס פועלים על גנים רחוקים. פרומוטורים מבקרים ביטוי של גן סמוך ונמצאים מיד במעלה הזרם לאותו הגן. מעצם יכול להמצא במרחק רב מהגן ולהשפיע רבות על ביטוי הגן.
אינטרונים
אינטרון הוא האזור הלא-מקודד שנמצא בתוך רצף מקודד. הוא משועתק מרצף ה-DNA, אך בשלבי העיבוד של מולקולות ה-mRNA האינטרונים מוצאים.
פסואדוגנים
פסאודוגן הוא רצף ב-DNA אשר דומה לרצף של גן, אך הוא אינו מקודד. מקורם הוא בפעילות של רטרוטרנספוזונים או הכפלה של גן מסוים, והם נותרים בגנום. הם מכונים "מאובן גנומי" מכיוון שאינם מתפקדים הודות למוטציות אשר מונעות את שעתוק הגן.
רצפים חוזרניים, טרנספוזונים ואלמנטים נגיפיים
טרנספוזונים ורטרוטרנספוזונים הם רצפי DNA בעלי יכולת ניידות בתוך הגנום. בתנודתם הם משאירים רצפים חוזרניים פזורים ברחבי הגנום, אותם נהוג לקטלג לפי אורכם לרצפי LINE ו-SINE. רצפים אלו מהווים אחוז גבוה מהגנום של יצורים רבים. ישנם רצפים חוזרניים נוספים שמקורם ברטרוטרנספוזונים, כגון רצפי Alu, שהם הנפוצים ביותר בגנום האנושי. ישנם עדויות לכך שרצפי SINE גרמו לפעילות שעתוקית של גנים.
רצפים אנדוגניים של רטרו-וירוסים הם תוצרים של שעתוק לאחור של גנומים של רטרו-וירוסים לתוך הגנום של תאי מין. מוטציות ברצפים שעברו שעתוק לאחור יכולים להוציא מכלל פעולה את הגנום הנגיפי.
גודל הגנום של לפחות שני סוגי צמחים נובע בעיקר מרצפי רטרוטרנספוזונים.
טלומרים
טלומר הוא רצף DNA חוזרני הממוקם בקצה הכרומוזום ומגן עליו בזמן שכפול ה-DNA.
שימושים של DNA לא-מקודד
רצפי DNA רבים שאינם מקודדים הם בעלי חשיבות ביולוגית רבה כפי שנלמד בשיטות של גנומיקה השוואתית, אשר בהם רואים אזורים של DNA שאינו מקודד בעל שמירות אבולוציונית גבוהה, מה שיכול להעיד על לחץ סלקטיבי לשמירות על האזורים הללו. לדוגמה, באזורים השמורים בין הגנומים של האדם והעכבר, שנפרדו מאב קדמון משותף לפני כ-70 מיליון שנים, רק 20% מה-DNA השמור הוא באזורים מקודדים, כאשר יתר ה-80% נמצא באזורים שאינם מקודדים. מפות תאחיזה מגלות לעיתים אזורים הנמצאים בתאחיזה למחלות מסוימות, אך אינם מכילים בתוכם גנים פעילים, מה שמציע שהמוטציות שגורמות למחלה נמצאים באזורים הלא-מקודדים. חשיבותם של אזורים אלה בהקשר של מחלת הסרטן נחקר.
רצפים מסוימים של DNA לא-מקודד תורמים למבנה הכרומוזום, כגון צנטרומרים, אשר חשובים גם לתהליך המיוזה.
מחקר שערך השוואה בין 300 יצורים פרוקריוטים ו-30 יצורים איקריוטים, טען כי ליצור איורקיוטי דרושה כמות מינימלית של DNA לא-מקודד. כמות זו ניתנת לחיזוי על ידי הערכה של מורכבות רשת הבקרה הגנטית של היצור. באדם כמות זו מוערכת ב-5%.
הגנה על הגנום
DNA שאינו מקודד יוצר רווחים גדולים בין הגנים, כך שהיווצרותה של מוטציה, בין אם זו מוטציית חסר או הוספה, לא תגרום להסטה של מסגרת הקריאה. בנוסף, עצם נוכחותם מורידה את ההסתברות לפגיעה ב-DNA מקודד. יתר על כך, ביצורים מורכבים ישנם רווחים גם בתוך הגנים אינטרונים, הממזערים את הפגיעה הפוטנציאלית בחלבונים. הוצע גם שהאזורים שאינם מקודדים מגינים על הגנים במהלך תהליך שחלוף.
מפסק גנומי
ישנם רצפי DNA לא-מקודדים אשר מבקרים היכן ומתי גנים מבוטאים. לדוגמה, נמצא לאחרונה lncRNA אשר מונע התפתחות של סרטן השד בפעולה של מפסק גנומי.
בקרת גנים
ישנם רצפי DNA לא-מקודד אשר קובעים רמות ביטוי של גנים שונים. בנוסף, שינויים נקודתיים ברצפים שאינם מקודדים נתגלו כמשפיעים על רמות הביטוי של mRNA באמצעות מיפוי eQTLים. שינויים בנוקליאוטידים מסוימים במחלות מסוימות נמצא בהתאמה לרמות ביטוי של mRNA או של mRNA בעל פונקציה משותפת.
אתרי קישור לגורמי שעתוק
ישנם גורמי שעתוק אשר נקשרים לרצף DNA ספציפי, בין אם הוא בעל יכולת קידוד או לא. באמצעות הקישור הזה הוא מבקר פעילות שעתוקית של גן, ההופכת אותו ממולקולת DNA למולקולת RNA. אתרי הקישור יכולים להיות בכל רחבי הגנום, ללא קשר למרחק לגן אותו הוא מבקר.
אופרטורים
אופרטור הוא מקטע של DNA אליו יכול להקשר דכאן (רפרסור). דכאן הוא חלבון הנקשר ל-DNA ומבקר את הביטוי של גנים על ידי חסימת הקישור של RNA פולימראז לקדם של גנים, ובכך מונע בצורה פיזית את שעתוקם.
מעצמים
מעצם הוא אזור קצר ב-DNA אליו יכולים חלבונים כגון גורמי שעתוק להקשר, ובכך הם מעצימים את רמות הביטוי של גן המטרה. אתר המעצם נמצא הבדרך כלל רחוק מהגן עליו הוא פועל.
מבודדים
מבודד הוא אזור שיכול לחסום את השפעתו של מעצם, ולעיתים גם התפשטות הטרוכרומטין. ניתן לדמות זאת לסימון של נקודה בסוף משפט.
HAVOC
HAVOC (ראשי תיבות באנגלית: High Altitude Venus Operational Concept) הוא מחקר מבית נאס"א המוביל לפיתוח תוכנית לחקר נוגה, בדגש על ארכיטקטורת משימה לשליחת רכב מאויש, מתנפח, אשר ירחף באטמוספירת נוגה.
המחקר כולל סדרת משימות שיובילו להקמת התיישבות בנוגה בחמישה שלבים:
נאס"א הצהירה שאין לה תוכניות למימון התוכנית.
מרים הופרט
מרים הופרט (13 באוקטובר 1897–1980) הייתה מחלוצות העבודה הסוציאלית ביישוב העברי. היא ניהלה את השירות הסוציאלי לעולה בשנות ה-50 והייתה ממקימות העבודה הסוציאלית הקהילתית בישראל.
הכשרתה המקצועית
ד"ר מרים הופרט (Mirjam Hoffert) נולדה בעיר יאסלו (Jaslo) שבגליציה ב-13 באוקטובר 1897 ונפטרה בתל אביב בשנת 1980. היא החלה את דרכה המקצועית בלימודי פסיכולוגיה ופדגוגיה בווינה, שם השתלמה במכון הפסיכואנליטי אצל אנה פרויד וזיגפריד ברנפלד (Siegfried Bernfeld) (אנ'), פילוסוף ופסיכואנליטיקאי יהודי שהשפיע רבות על תנועת 'השומר הצעיר', בה הייתה גם פעילה בנעוריה. בהמשך, עבדה אצל המחנך היהודי יאנוש קורצ'אק בוורשה, וכתבה את עבודת הדוקטורט שלה על העקרונות הפסיכולוגיים בעבודתו של יוהאן היינריך פסטלוצי (Johann Heinrich Pestalozzi), מחלוצי הפדגוגיה הסוציאלית באירופה. כבר בעבודתה הראשונה כמנהלת בית יתומות יהודי נקטה בגישה אינדיבידואלית, שוויונית וחדשנית, כזו שמבקשת לקדם אווירה משפחתית במוסדות בניגוד לשיטות העבודה הפטרנליסטיות המקובלות. התנסות זו הובילה אותה ללמוד עבודה סוציאלית בבית הספר של אליס סלומון בברלין בין השנים 1926–1928. את הכשרתה המקצועית עשתה בתחום ההתמכרויות לאלכוהול וסמים, תוך העדפת גישה משפחתית מערכתית, אשר תלווה אותה גם בהמשך דרכה המקצועית. לאחר סיום לימודיה עבדה בקליניקה לילדים עם בעיות התנהגות וכן עם משפחות במחלקת הרווחה של עיריית ברלין. לאחר עליית הנאצים לשלטון פוטרה ממשרתה והיגרה לפלשתינה המנדטורית בשנת 1933.
פעילותה ביישוב העברי ובמדינת ישראל
בזכות ניסיונה המקצועי, מצאה עבודה זמן קצר לאחר הגעתה. תחילה הוזמנה על ידי ד"ר מרדכי ברכיהו, מייסד מחלקת ההיגיינה בארגון 'הדסה', לטפל בילדים עם בעיות התנהגות, ולאחר מכן הוזמנה על ידי הנרייטה סאלד לעבוד בלשכה למען עולי גרמניה בתל אביב, שבהמשך התרחבה לאוכלוסיות אחרות ונקראה 'הלשכה לטיפול בעולה'. בשנת 1947 עבדה במחנות העקורים בקפריסין ועם קום המדינה בשנת 1948 התמנתה לניהול השירות למען העולה.
במבט רטרוספקטיבי, ביטאה הופרט ביקורת על יחס הממסד כלפי תושבי המעברות ומחנות העולים: "העובדים הסוציאליים התקשו להתגבר על האפוטרופסות של המוסדות, שנהגו להחליט במקום האנשים בלי לשתפם בשיקול ובהחלטה [...] ניסינו להסביר את הדבר למוסדות, לאור העובדה שהיו גם עולים שרצו לעזוב (את) המעברות ולדאוג לעצמם, אך לא הצלחנו".
לאחר שנת השתלמות בארצות הברית ייסדה וניהלה את המחלקה לעבודה סוציאלית קהילתית (Community social work) (אנ') במשרד הסעד בין השנים 1962-1953 וכן הקימה יחד עם מספר נשים נוספות, רובן עובדות סוציאליות, תחנה לייעוץ בחיי נישואין - מרכז ראשון מסוגו אשר פועל עד ימינו בשם 'אלומה' ומציע טיפול משפחתי מסובסד לכל נפש.
בשנת 1961 עמדה בראש בית הספר הישראלי לעבודה סוציאלית בקניה - the Kenya-Israel school for rural social workers at Machakos, פרויקט דיפלומטי ביוזמת שרת החוץ, גולדה מאיר. לצד המטרה לכונן יחסים בין המדינות ולתרום לשחרורה של קניה מהשלטון הבריטי, בית הספר היווה גם מוקד עלייה לרגל ממדינות שכנות באפריקה.
לאחר פרישתה לגמלאות כיהנה כיועצת לחברת הדיור הציבורי 'עמידר', למחלקת השכונות של הועד הפועל של ההסתדרות ולעמותת 'מטב' לטיפול סיעודי בקשישים.
מעבר לכך הקימה תיאטרון קהילתי לנוער בפרדס כץ, ובשנת 1978 לקחה חלק בארגון הוועידה הבינלאומית לעבודה סוציאלית שהתקיימה בישראל.
בהלווייתה אמרה עליה אחת מתלמידותיה בבית הספר בקניה, אשר הגיעה במיוחד לחלוק לה כבוד אחרון, ש "יש לפעמים שאדם נושא בקרבו את כל האנשים, וכזאת הייתה מרים הופרט".
מרים הופרט הייתה נשואה ליעקב חורני, פעיל ציוני. לזוג לא היו ילדים.
בית התה של יאן
רקע
בניגוד לבתי קפה, שרבים מהם פעלו בישראל ובירושלים, המושג בית תה לא היה מוכר בישראל ובתי התה, שהיו מועטים, החלו לפעול בירושלים רק בתחילת שנות ה-70 של המאה העשרים. בין בתי התה שפעלו אז ניתן למנות את "בית תה הצהוב" ברחוב המלך ג'ורג', שהופעל בשנת 1970–1971 על ידי אבי ברדוגו ואת "בית התה הדני" (Danish Tea House), שפעל ברובע הנוצרי בעיר העתיקה ונזכר בשיר "הכנאפה המתוקה" של אהוד בנאי. מבין בתי התה שפעלו בירושלים, המפורסם ביותר הוא "בית התה של יאן".
הקמת בית התה
בשנת 1971 נפתח "בית התה של יאן" על ידי יאן ואן הולדן, הולנדי שהגיע לישראל אחרי מלחמת ששת הימים, התאהב בירושלים, התגייר, והתגורר בשכונת עין כרם. ואן הולדן, שאהב לארח והיה גם אוהב תה, החליט להתפרנס מ'בית תה' - סוג בית-עסק שהכיר מארץ מוצאו, הולנד. בשנת 1978 בגלל בעיות עם בעל הבית ועם מחלקת רישוי עסקים, נאלץ ואן הולדן להעתיק את מקומו של בית התה, והבחירה נפלה על המרתף מתחת לתיאטרון ירושלים. ואן הולדן העביר את האביזרים של בית התה המקורי למקום החדש, ושיחזר את האווירה המקורית ששררה בעין כרם. בנוסף, הוא העשיר את התפריט והוסיף על עשרות סוגי התה שהוגשו גם יין חם, סנגריה ומרקים.
בשנת 1988 חלה ואן הולדן וכעבור זמן מה נפטר. למרות פטירתו, "בית התה של יאן" לא נסגר. ואן הולדן העסיק שני סטודנטים חובבי בישול, האחד יהודי והשני ערבי, דאהר זידאני. השניים הפעילו את המקום לאחר מותו של ואן הולדן. זידאני, נצר למשפחת זידאני, רכש לאחר זמן קצר את המקום והכניס מספר שינויים בתפריט, לו נוספו סלטים, פסטות, מאכלים איטלקים ומשקאות חריפים. המקום היה בין הבודדים בירושלים באותה תקופה שהיה פתוח בלילות שבת.
בשנת 2006 החליט זידאני לפתוח מסעדה בנצרת בבית משפחתו מהמאה ה-18. את "בית התה של יאן" קנו שני צעירים, גלעד פרינס ויוסי אסייג, והפעילו אותו כבית תה עם מטבח חלבי כשר למהדרין. בעקבות שינוי הבעלות, הפך המקום למוקד משיכה ללקוחות דתיים בעיקר. בשנת 2011 נסגר בית התה בגלל בעיות רישוי שונות בהפעלת המטבח (שלא עמד בקריטריונים של עיריית ירושלים ומשרד הבריאות).
לאחר שהמקום נסגר, נפתחה במקום "טלביה בר-יין", מסעדה צרפתית בעלת אופי שונה לחלוטין.
האווירה בבית התה
בית התה נודע באווירה המיוחדת ששררה בו. מבקרים שונים ציינו את המרכיבים המיוחדים הבאים:
האווירה הזאת שוחזרה בהמשך, בבתי תה אחרים, שנפתחו במקומות שונים בארץ.
הסרט התיעודי "בית התה של יאן"
בשנת 1998 ביימה הבמאית אביגיל שפרבר (שנולדה וגדלה בשכונת קטמון, לא רחוק מבית התה) סרט תיעודי קצר בן כ-20 דקות בשם "בית התה של יאן". הסרט מבוסס על חוויותיה של שפרבר כמלצרית צעירה בבית התה, ועל מפגשיה עם דמויות שונות שעבדו במקום. הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב לשנת 1998 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה, ובפרס שני לסרט הסטודנטים התיעודי בפסטיבל הסרטים הישראלי בניו יורק ב-1999.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 2005
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 2005 נערך בלונדון על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות
ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
אלי אליהו
אלי אליהו (נולד ב-1969) הוא משורר ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה
אליהו נולד ב-1969 להורים שעלו מעיראק וגדל ברמת גן. הוא בוגר תיכון בליך, שירת בצה"ל כחייל בחיל השריון ולמד באוניברסיטת תל אביב בחוגים לפילוסופיה יהודית וספרות עברית, ובבית הספר לשירה של הליקון, במסלול ללימודי שירה יהודית ערבית. אליהו עובד כעורך וכתב ספרות בעיתון "הארץ".
בשנת 2005 זכה בפרס תחרות "שירה על הדרך" מטעם עיריית תל אביב, ובשנת 2008 זכה על ספר שיריו הראשון "אני ולא מלאך" בפרס שרת התרבות לספר ביכורים. ב-2014 זכה בפרס מתנאל למשורר יהודי במסגרת כנס כיסופים ובפרס ראש הממשלה לסופרים ומשוררים. שירו "עיר ובהלות" מתוך הספר באותו שם הולחן בידי דודו טסה והיה גם לשם האלבום. שירו "שחרית" שהולחן על ידי שי צברי ואסף תלמודי, הוא שיר הנושא באלבום הבכורה של צברי. שיריו תורגמו לצרפתית, לאנגלית ולערבית. שירו "מתחת לפני האדמה" הופיע בבחינת הבגרות בספרות ועורר פולמוס סביב תשובות התלמידים.
הסיפור של אדליין
הסיפור של אדליין (באנגלית: The Age of Adaline) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת פנטזיה רומנטית, אשר יצא לאקרנים בשנת 2015. עלילת הסרט עוקבת אחר אישה המפסיקה להזדקן לאחר תאונת דרכים שחוותה כשהייתה בת 29. הסרט בוים על ידי לי טולנדר קריגר ונכתב על ידי ג. מילס גולאו וסלבדור פסקוביץ'. מככבים בסרט בלייק לייבלי, מיכיל האוסמן, קתי בייקר, אמנדה קראו, האריסון פורד ואלן בורסטין. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-24 באפריל 2015.
אלי אליהו
ביוגרפיה
מנימוקי השופטים להענקת פרס מתנאל למשוררים עבריים לשנת 2013 לאלי אליהו: "שירתו של אלי אליהו עשירת מבע רגשי ורגישות לאחר, לאדם הסמוי מן העין, לאדם בשוליים החברתיים. בכתיבתו הוא יוצר מטאפורות וצירופי מילים מפתיעים, מטאפורות ללא גבולות של מקום וזמן. לעיתים הוא שואב מהמקורות ולפעמים נדמה שכל פרט בעולם, נמלה או כלי אכילה טובים בעיניו להתבוננות ולכתיבה... אלי אליהו מכונן בשיריו עדות למאבק הפואטי והאישי שלו להתקיים כאן כמשורר וכאדם רגיש למקום הישראלי, לתרבות ולשפה... שירתו העמוקה והאיכותית סללה לה מקום ודרך. בין דור ילידי שנות ה–60, קולו ייחודי, עינו בוחנת, בעל דעה ועשייה חברתית. עבודתו ונוכחותו עקבית ומעניינת בתחום השירה".