cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה
רקע
ב-25 במרץ 1889, לאחר מותו של יוהנס הרביעי בקרב מטמה נגד סודן המהדיסטית, הכריז על עצמו שליט שאווה, מנליק השני כקיסר אתיופיה (שהייתה מוכרת באירופה כאביסיניה). פחות מחודש לאחר מכן, העביר מנליק את השליטה במחוזות שלחוף הים האדום (בימינו אריתריאה) לידי האיטלקים, בתמורה להכרתם בשלטונו על אתיופיה ולסיוע צבאי וכלכלי. מנליק ביקש לאחד את אתיופיה לאור מדיניותו של תאודרוס השני ושאף גם הוא להפוך את אתיופיה למדינה מודרנית ובעלת שלטון מרכזי חזק.
הסכם אוצ'ילי שנחתם בין הצדדים, היה שונה בגרסתו בשפה האיטלקית לעומת זו האמהרית. על פי סעיף 17 בהסכם בגרסתו בשפה האיטלקית, הפכה אתיופיה למעשה למדינת חסות של איטליה, בעוד שבגרסה בשפה האמהרית נכתב שאתיופיה תקיים את קשרי החוץ שלה דרך איטליה רק מתוך בחירה. דיפלומטים איטלקיים טענו שבטקסט המקורי נכלל סעיף זה גם בשפה האמהרית וכי מנליק חתם ביודעין על חוזה שעבר שינויים.
בשל סירובה של אתיופיה לקיים את סעיפי החוזה בגרסתו האיטלקית, הוחלט בממשלת איטליה על פתרון צבאי כדי לכפות את קיומו. האיטלקים קיוו שעליונותם הטקטית והטכנולוגית והמחלוקות הפנימיות בקרב האתיופים יפצו על נחיתותם המספרית.
פרוץ המלחמה וקרבות ראשונים
בפברואר 1893, לאחר שהבטיח את שליטתו באתיופיה, התכחש מנליק להסכם עם האיטלקים. בתגובה הגבירו האיטלקים את הלחץ על ממלכתו במגוון דרכים, ביניהם סיפוח שטחים קטנים הסמוכים לגבול אריתריאה, ולבסוף פתחו במערכה צבאית מעבר לנהר מארב (Mareb River) ולתוך תיגראי הסמוכה לאריתריאה בדצמבר 1894. האיטלקים ציפו כי יזכו לתמיכתם של מנהיגים שלא היו מרוצים מעלייתו של מנליק לשלטון, כגון תקלה היימנות, מנגשה יוהנס בנו של הקיסר הקודם, וכן סולטנות אוסה. למעשה, הטיגראים והאמהרים התייצבו לצידו של מנליק במפגן של לאומיות ורגשות אנטי-איטלקיים, בעוד אחרים בעלי נאמנות מפוקפקת (לדוגמה, סולטנות אוסה) היו תחת השגחה צמודה מצד חילות מצב אימפריאליים.
מנליק הקדיש את ארבע השנים שעברו מאז חתימת החוזה כדי להתאושש ממשבר כלכלי וממגפות שהכו בבעלי החיים ובתושבי המדינה ולצבור כלי נשק מודרניים שנרכשו מהבריטים, הצרפתים והאיטלקים עצמם. זאת בזכות נטייתם של הכוחות הקולוניאלים באירופה לאזן את שאיפות ההתפשטות של זולתם. כמו כן, הרחיבו כוחותיו של מנליק את גבולה הדרומי-מזרחי של אתיופיה באזור אוגדן.
בדצמבר 1894 החל מרד כנגד האיטלקים באקלה גוזאי בהנהגתו של הדג׳אזמץ׳ (מצביא) בהאתה חגוס (Bahta Hagos), אשר נתמך על ידי מנגשה יוהנס. כוחות איטלקיים מצבאו של גנרל אורסטה ברטיארי ובפיקודו של מייג'ור פייטרו טוסלי דיכאו את המרד והרגו את חגוס. לאחר מכן כבשו האיטלקים את בירת תיגראי, עדווה. ברטיארי ציפה כי מנגשה יוהנס ינסה לפלוש לאריתריאה, ופגש בו בקרב קואתית בינואר 1895. האיטלקים המנצחים זינבו באתיופים הנסוגים, תוך שהם לוכדים כלי נשק ומסמכים חשובים, המוכיחים את קשריו של מנגשה יוהנס עם הקיסר מנליק. הניצחון בקרב, יחד עם ניצחונות קודמים על הסודנים המהדים, הוביל את האיטלקים להמעיט בקשיים הצפויים להם במלחמה נגד מנליק. בנקודה זו, פנה הקיסר מנליק לצרפת וביקש לכרות עימה ברית. התגובה הצרפתית הייתה לנטוש את מנליק ולחתום עם איטליה על חוזה בארדו, שהבטיח את שליטת הצרפתים על תוניסיה. לאחר שבודד בזירה הדיפלומטית, הכריז מנליק על גיוס בני שאווה והתכנסות צבאו בוור אילו (Were Ilu), עיירה בצפון-מרכז אתיופיה.
בת-ברית מפתיעה למנליק הייתה האימפריה הרוסית: משלחת דיפלומטית, שכללה נסיכים אתיופיים ואת הבישוף האישי של מנליק, הגיעה לסנט פטרסבורג ביוני 1895 הצליחה להשיג סיוע רוסי של כחמישים יועצים ומתנדבים.
הכוחות האתיופיים הראשונים, בפיקודו של ראס מקונן, הגיעו למקלה ב-18 בדצמבר. הם הקיפו את המבצר, אך לא תקפו, משום שהמפקד האיטלקי במקום הבטיח לנהל משא ומתן על כניעה. בימים הראשונים של ינואר נכנס מנליק בליווי כוחות צבא גדולים לטיגראי ובמשך חמישה-עשר יום צר על מקלה תוך ניסיונות כושלים לפרוץ אליה. לבסוף נכנעו המגינים, באישור המפקדה הראשית, ומנליק אפשר להם לעזוב עם נשקם ולהצטרף לצבאו של ברטיארי. מנליק אף הגדיל לעשות, וסיפק לאיטלקים בהמות משא וליווי. בעוד כמה היסטוריונים פירשו את הפעולה הנדיבה ברצונו של מנליק לנסות ולהגיע לסיום המלחמה בדרכי שלום, ההיסטוריון הרולד מרקוס מדגיש שהליווי שסיפק מנליק לאיטלקים נתן לו יתרון טקטי בכך שהצליח להתבסס בחווזיאן (Hawzien), הסמוכה לעדווה, היכן שמעברי ההרים לא נשמרו על ידי ביצורים איטלקיים.
ברטיארי, שהיה בנחיתות מספרית מכרעת, סירב ליצור מגע, בידיעה שהעדר תמיכה לוגיסטית יקשה על מנליק להחזיק כוח צבאי גדול בתנאי שדה לאורך זמן. אולם ממשלת איטליה בראשות פרנצ'סקו קריספי לא הייתה מוכנה להשפלה בידי לא-אירופאיים, וראש הממשלה הורה מפורשות לברטיארי לצאת לקרב ולמעשה הקל מאוד על צבאו של מנליק שכבר סבל מקשיי אספקה.
קרב עדווה
התוצאה הייתה קרב עדווה, שנערך ב-1 במרץ 1896. כמעט מחצית מהכוחות האיטלקיים במזרח אפריקה היו מרוכזים במקום ולחמו בכוחות האתיופיים, שהנחילו להם תבוסה מוחצת. הקרב עצמו נערך באזור הררי צפונית לעיירה עדווה. הצבא האיטלקי מנה ארבע חטיבות, שכללו 19,212 חיילים (8,463 מתוכם איטלקים ו-10,749 אסקרי) ו-56 תותחים. בקרב עצמו נטלו חלק כ-14,500 חיילים איטלקיים מול כ-100,000 חיילים אתיופיים.
ברטיארי תכנן להפתיע את הכוח האתיופי הגדול במתקפת בוקר בעוד חיילי האויב ישנים, אך לא היו מודע למנהג של הכנסייה האתיופית לקיים מיסה בכל יום ראשון בשעת בוקר מוקדמת. כתוצאה מכך, לא הופתעו האתיופים מההתקדמות האיטלקית, ויצאו במהירות לקדם את פניהם.
על אף שהניצחון האתיופי הושג בראש ובראשונה בשל עליונות מספרית, הוכיח הצבא האתיופי במהלך הקרב גם יכולת להוציא אל הפועל את התוכנית האסטרטגית של הפיקוד האתיופי בראשות מנליק. הצבא האתיופי סבל ממספר בעיות עיקריות: הראשונה הייתה איכותם של כלי הנשק הרוסיים שסופקו לו, אשר חובלו על ידי הבריטים והאיטלקים בעת העברתם לאתיופיה דרך השטחים שבשליטתם. בעיה נוספת הייתה קשורה למבנה הפיאודלי של הצבא האתיופי, שהורכב מיחידות מיליציה של איכרים, ולכן היה קשה לשליטה. היועצים הצבאיים הרוסיים יעצו למנליק לחתור להגיע לטווח מגע עם הצבא האיטלקי ולסגור במהירות את המרחק בין שני הצבאות, כדי לצמצם את הפערים באיכות כלי הנשק, בארגון וברמת האימון של החיילים ולא לאפשר לאיטלקים להפעיל ביעילות את הארטילריה שברשותם. בהתאם לזאת תקפו חייליו של מנליק את האיטלקים במספר גלי הסתערות עד שהכריעו אותם.
האיטלקים איבדו כ-4,000 הרוגים, 1,428 פצועים ו-1,800 שבויים. בנוסף, כ-2,000 אסקרי אריתריאים נהרגו או נשבו. האתיופים איבדו בין 4,000 ל-7,000 הרוגים וכ-10,000 פצועים. היחס לשבויים האיטלקים היה סביר ביחס לנסיבות, אך האסקרי שנשבו נחשבו כבוגדים בעיני האתיופים, ולכן הם כרתו את ידם הימנית ואת כף רגלם השמאלית.
סיום המלחמה והשלכותיה
מנליק נסוג בצורה מסודרת לבירתו, אדיס אבבה, שם המתין להשפעת ניצחונו על איטליה. רמת האבדות שספגו האיטלקים בקרב עדווה הייתה גבוהה יותר מכל קרב בהשתתפות מדינה אירופאית במאה ה-19. מהומות פרצו בכמה ערים באיטליה ובתוך שבועיים התמוטטה ממשלתו של קריספי כאשר בקרב האיטלקים חלה התפכחות מ"הרפתקאות מדיניות החוץ". ברטיארי הואשם בפני בית דין צבאי באסמרה כאחראי לכישלון, זוכה אך הודח מפיקוד.
מנליק חתם עם האיטלקים על אמנת אדיס אבבה ב-26 באוקטובר 1896, שהתווה את הגבול עם אריתריאה והכריח את איטליה להכיר בעצמאותה של אתיופיה. בתחילת 1897 הגיעו לאדיס אבבה משלחות מצרפת (20 במרץ) ומבריטניה (14 במאי), ששטחי מושבות שלהן גבלו באתיופיה, כדי לכרות הסכמים משלהם עם הכוח העולה החדש ולהכיר גם הם בעצמאותו.
חובש
חובש הוא מונח המשמש במספר מדינות לתיאור אדם המיומן ומומחה במקצוע רפואת החירום, אשר מוכשר בנוהלי העבודה הקלינית והמנהלית. החובש עובד בעיקר במסגרת שירותי עזרה ראשונה, והוא מוכשר להגיב במהירות למצבי חירום בתחומי הרפואה, פציעות טראומתיות וזירות תאונה.
בישראל, פועלים החובשים בעיקר במסגרת ארגוני רפואת חירום דוגמת מגן דוד אדום או איחוד הצלה, וכן במסגרת חיל הרפואה בצה"ל. מגיש עזרה ראשונה נקרא בטעות לעיתים חובש, אף כי הראשון זוטר ממנו בסולם הדרגות המקובל ברפואת החירום.
רמות הכשרה שונות של חובש במגן דוד אדום
המסגרות המורשות להכשיר חובשים במדינת ישראל הן מד"א, איחוד הצלה, צה"ל וחברות הדרכה פרטיות. לרוב אין הכרה הדדית של ההסמכה בין כלל הארגונים מאחר שקיימות רמות הכשרה שונות של חובש מלבד הרמה הבסיסית המחויבת על ידי משרד הבריאות.
רמות ההכשרה:
חובש / נהג אמבולנס
במד"א ובחברות אמבולנסים פרטיות, רוב נהגי האמבולנסים הם חובשים או חובשים בכירים. חובש יזוהה על ידי פס כסף במדי מד"א ובדרגות מקבוצת "מתן".
חובש בכיר / חובש החייאה
הקורס כולל הרחבה של הידע הנלמד בקורס החובשים ובנוסף לידע זה מקנה הקורס ידע בהחייאה מתקדמת, בפרמקולוגיה, הפרעות בקצב הלב וא.ק.ג, והכרת הציוד ועקרונות העבודה בנט"ן/אט"ן. במד"א החובש בכיר מזוהה על ידי פס כחול מעל פס הכסף בחולצה.
ההכשרה המקבילה הצבאית נקראת גם חובש החייאה (שלב 11) - שהיא הרמה הגבוה ביותר עבור חובשים.
חובש קרבי
חובש קרבי הוא חובש שביצע קורס חובשים קרביים בבה"ד 10 (בית הספר לרפואה צבאית) במשך כ-10 שבועות. בסופו של הקורס הוא חובש בעל סימול 07. בקורס החובש לומד באופן בסיסי אנטומיה, טראומה, רפואת שגרה, רפואת חירום, פרמקולוגיה ועוד. בנוסף הוא עובר הכשרות טיפול מסוגים שונים כגון חבישה, מתן עירוי, קיבוע גפיים, ביצוע החייאה ועוד. כחלק מההכשרה עוברים החובשים בקורס מספר אימוני טיפול וחבישה מסוגים שונים ולקראת סוף הקורס הם עוברים הכשרה של שבוע תאג"ד.
בסוף הקורס החובש חוזר ליחידתו ששם הוא מתפקד כחומ"ל (חובש מחלקתי). בנוסף ישנם חובשים קרביים היוצאים להדריך בבה"ד 10 או משמשים כחובשי מרפאה בחטמ"רים או בתאג"דים.
חובש כללי
חובש כללי הוא חובש שביצע קורס חובשים כלליים בבה"ד 10 (בית הספר לרפואה צבאית) במשך תשעה שבועות (שבוע פחות מחובש קרבי עקב שבוע התאג"ד שאינו נכלל בהכשרה). בסופו של הקורס הוא חובש בעל סימול 06. בקורס החובש לומד באופן בסיסי הכשרה דומה לזו של החובש הקרבי בדגש על רפואת השגרה. לרוב משתבצים החובשים הכלליים בבסיסים עורפיים.
חופ"ל
ראשי תיבות של חובש פלוגתי (בחיל התותחנים: חובש סוללה). מרכז את פעילות החובשים המחלקתיים בפלוגה והמוסמך היחיד להפניית חיילים לרופא ולחלוקת תרופות בזמן שיגרה. בניגוד לחוג"ד, אין צורך בהסמכה נוספת כדי לעבור מתפקיד חובש לחופ"ל, אך מתקיימים מדי פעם קורסי חופל"ים בבה"ד 10 (בית הספר לרפואה צבאית) המעשירים ומכוונים את ידע החובשים לתפקיד החופ"ל.
חוג"ד
בצה"ל, ראשי התיבות של חובש גדודי, משמש כחובש הבכיר ביותר בגדוד. החוג"ד הוא חובש קרבי מדרגת סמל ומעלה, שביצע קורס נוסף בבה"ד 10 (בית הספר לרפואה צבאית) במשך 7 שבועות והוכשר לתפקיד זה. בקורס, החוג"ד לעתיד לומד ניווט, הפעלת צוות, פרמקולוגיה, אנטומיה מורחבת ועוד. חוג"ד מקבל שלב מקצועי 010 (חובש קרבי הוא בעל סימול 07 וחובש כללי הוא בעל סימול 06).
החוג"ד הוא מנהל הצוות של התאג"ד ומפקד משנה במחלקת הרפואה הגדודית (סגנו של הרופא (רופא צבאי), מפקד המחלקה). תפקידו לנהל את החובשים ולפקד עליהם, לקבל מהם דיווחים בעת אירוע, לעדכן את הפרמדיק/הרופא (הסמכות הרפואית הבכירה) ולכוון אותם לפצועים הדורשים טיפול רפואי מתקדם.
אחראי מרפאה
בצה"ל אחראי המרפאה משמש כחובש בכיר בגדוד (תאג"ד) או מרפאה. ביחידות הקרביות אחראי המרפאה הוא חובש קרבי מדרגת סמל ומעלה, שביצע קורס נוסף בבה"ד 10 (בית הספר לרפואה צבאית) במשך 3 שבועות והוכשר לתפקיד זה. הנושאים הנלמדים במהלך הקורס הם, בין השאר: הפעלת צוות, פרמקולוגיה, אנטומיה מעט מורחבת יותר, ניהול מרפאה, נהלים רפואיים, חוקים וזכויות החולה והצוות המטפל. אחראי מרפאה מקבל שלב מקצועי 09. אחראי מרפאה הוא מנהל ומפקד מקביל לחוג"ד במחלקת התאג"ד ומפקד מקצועי של חובשי הפלוגות והחופ"לים. כמו כן אחראי מרפאה משמש גם כמנהל אירוע רפואי. ביחידות העורפיות משמש אחראי המרפאה כמנהל המרפאה. בשונה מתפקידו ביחידות הקרביות בהן הוא כפוף לחוג"ד, ביחידות העורפיות לרוב הוא הסמכות הבכירה במרפאה.
Heil Honey I'm Home!
Heil Honey I'm Home! היא קומדיית מצבים בריטית שעלתה לשידור ב-1990 ובוטלה אחרי פרק אחד בלבד. הסדרה עסקה באדולף היטלר ואווה בראון, החיים בשכנות עם זוג יהודים בברלין של שנת 1938. הסדרה שאבה השראה מקומדיות המצבים האמריקאיות של אמצע המאה ה-20, ובתחילתה מופיעה כתובית מפוברקת על כך שמדובר בסדרה אבודה שהופקה בארצות הברית ונשכחה עם השנים. מיד עם שידורה גררה הסדרה ביקורת רבה, ואף זכתה לכינוי "קומדיית המצבים הכי חסרת טעם בכל הזמנים".
עלילת הפרק היחיד ששודר
עלילת הפרק הראשון, שבדיעבד התברר גם כפרק הסיום, מתרחשת בברלין ב-1938, בה מתגוררים אדולף היטלר ואווה בראון, בסמוך לזוג יהודי, ארני ורוזה גולדנשטיין. להיטלר ולבראון יש מעט מן המשותף עם עמיתיהם ההיסטוריים, ומתנהגים יותר כמו הבעל והאישה הסטריאוטיפיים מהסיטקומים האמריקאיים. היטלר, למשל, מופיע בסוודר גולף ועניבה - ביגוד שאפיין הרבה מהגברים שהופיעו בסיטקומים השונים. שכניהם מתוארים כדמויות נדושות באופן דומה, כאשר ארני מעיר הערות מזלזלות תכופות על חמותו ובשלב מסוים אף מבצע הצדעה רומית בלעג. ברוח זו, השחקנים זוכים למחיאות כפיים בכל פעם שהם מגיעים לסט, ובמחווה ל"לוסי אהובתי", מדברים באנגלית במבטא ניו יורקי.
היטלר ובראון מתכוננים לביקורו של ראש ממשלת בריטניה, נוויל צ'מברלין, בביתם. היות שהיטלר לא רוצה ששכניו יפריעו לביקור, הוא מורה לבראון לשמור את על כך בסוד אך היא לא מצליחה לעשות זאת ומספרת לרוזה גולדנשטיין. הגולדנשטיינים מגיעים לבית של היטלר ובראון, במטרה לשדך לצ'מברלין את אחייניתם רות. היטלר, שמנסה לסלק את הגולדנשטיינים מביתו, משכר אותם אך הם לא עוזבים. הפרק מסתיים כשצ'מברלין, בראון וארני גולדנשטיין רוקדים מסביב לסלון, בזמן שהיטלר מחביא את הסכם "שלום בדורנו" במקרר.
ביקורות וביטול הסדרה
אחרי שידור הפרק הראשון, החלו להגיע תגובות נזעמות על הטעם הרע של התוכנית. חיים פינר, יו"ר ועד שליחי הקהילות, תקף את הסדרה ואמר כי "אנחנו מתנגדים בתוקף לטריוויאליזציה של מלחמת העולם השנייה, היטלר או השואה, וזוהי ללא ספק טריוויאליזציה. הסדרה היא חסרת טעם ופוגענית". חלק מהמבקרים טענו שהסדרה נכשלה כקומדיה, משום שחרגה בגסות מגבולות האירוניה.
בעקבות הביקורות הוחלט על ביטול הסדרה באופן מיידי. בשבעת הפרקים שצולמו ולא עלו לשידור, היו אמורים להשתתף גם דמותיהם של הרמן גרינג, יוסיף סטלין וריינהרד היידריך. שאר הפרקים שהוזמנו על ידי הרשת לא השלימו את צילומיהם. פרק הפיילוט לא שודר שוב בטלוויזיה, אך כיום ניתן למצוא אותו וחלקים מפרקים נוספים באתרי אינטרנט שונים. גם שנים אחרי שידורה, נחשבת הסדרה לאחת מנקודות השפל של הטלוויזיה הבריטית מאז ומעולם.
שושלת ליז'נסק
שושלת ליז'נסק (ליז'ענסק) היא שושלת חסידית של רבי אלימלך מליז'נסק, גדול אדמו"רי פולין בדור השלישי לתנועת החסידות.
רבי אלימלך נישא בשינובה לשפרינצא בתו של הרב אהרן רוקח (אחיו של הרב אלעזר רוקח) ממנה נולדו לו ילדיו.
בנו רבי אלעזר
בנו הגדול של רבי אלימלך היה רבי אלעזר. נקרא על שם דודו רבי אלעזר רוקח. סירב למלא את מקום אביו. מאגרותיו מודפסות בנועם אלימלך. נפטר בכ"ח בתמוז תקס"ו. חתניו היו רבי משה מקוז'ניץ ורבי חיים מאיר יחיאל ממוגלינצא.
רבי נפתלי
בנו הגדול היה רבי נפתלי ויסבלום. סירב לכהן באדמו"רות והיה משלח את חסידיו. עם זאת בפורים היה מסכים לקבל אליו חסידים. נפטר בכ"ה בחשוון תר"ט. חתנו היה רבי משה מנחם מדברצין.
בניו של רבי נפתלי היו:
רבי אלעזר
רבי אלעזר ויסבלום, נולד בליזענסק.
רבי משולם זושא
רבי משולם זושא מנדבורנה. חתן רבי דוד אריה בן רבי צבי הירש מנדבורנה. עלה לצפת. נפטר בכ"ה בכסלו תר"נ. חתניו היו:
רבי יעקב יצחק
הרב יעקב יצחק חתן רבי נפתלי הירץ לבין (חתן רבי צבי הירש מזידיטשוב). על צאצאיו נמנית משפחת ויסבלום מחיפה שהבולטים בה הם הרב יעקב יצחק ובניו הרבנים חיים נפתלי, רבה של שכונת נוה שאנן בחיפה, ואורי משגיח בישיבת נחלת הלויים בחיפה.
חתנו רבי שמואל זנוויל בינדיגר מבארדיוב (בזיווג ראשון)
רבי מנחם יששכר מנדל
בן נוסף של רבי אלעזר היה הרב מנחם יששכר מנדל דב מפשעווארסק.
בנו רבי אליעזר ליפא
בנו השני של רבי אלימלך היה רבי אליעזר ליפא. כיהן כאדמו"ר בחמיילניק. חיבר ספר בשם "אורח לצדיק". נפטר בכ"ו באדר תקע"ג.
בנו היה רבי אריה לייב מחמלניק. חתן הרב פישל מציצלניק. חתנו של רבי אריה לייב היה רבי שמואל אבא מסאלוויטא.
בנו רבי יעקב
בן צעיר של הרבי אלימלך היה רבי יעקב. צאצאיו שינו שם משפחתם לרוטמן.
חתנו רבי ישראל
חתנו רבי ישראל. ילדיו היו:
צאצא נוסף היה:
דיאפסידה
דיאפסידה (שם מדעי: Diapsida) היא ענף של זוחלים אשר התפתחו מן הזאורופסידים, להם גולגולת בעלת שני פתחי צדע מאחורי ארובת העין. פתח אחד גובל בעצם הקשקשת ובעצם הקודקוד. פתח שני גובל בעצם הקשקשת ובעצם העול.
הדיאפסידים כוללים את כל הזוחלים המודרניים, וכן את כל העופות והדינוזאורים.
צבים
צבּים (שם מדעי: Testudines) היא סדרה של זוחלים דיאפסידים ובעלי שריון כבד החיים בסביבת מקווי מים מתוקים, בים וביבשה. קיימים 361 מינים שגודלם נע מ- עד ומשקלים מקילוגרמים בודדים ועד ל-. המאפיין הבולט שלהם הוא שריון כבד המכסה את הגב והגחון.
בעבר נחשבו הצבים לחלק מסדרת האנפסידה אך כיום הם משויכים לקבוצה הנכחדת ברובה Pantestudines, הקרובה לזאורופטריגיים.
אטימולוגיה
במקרא המילה מופיעה כמה פעמים. בפרשת נשא מופע הביטוי "עגלות צב", ובמדרש ובפירוש רש"י מופיע כי הכוונה היא לעגלה בעלת כיסוי המתנייד יחד איתה למקום שאליו היא נוסעת, כדוגמת הצב שביתו מתנייד איתו. מופע אחר הוא בספר ויקרא: ייתכן כי במקור הפסוק מתייחס לחיה הדומה לחרדון ולא לחיה הנקראת בימינו "צב". לכן, בעבר נעשה ניסיון לקרוא ליצור זה (המוכר בימינו כ"צב") בשם "שַׁלְחוּפָה" (מערבית: سُلَحْفَاة – סֻלַחְפַאה) אך המונח לא קנה אחיזה בשיח העברי. המילה נותרה מילה נרדפת, אך מוכרת פחות.
באנגלית ובשפות הלטיניות יש מספר שמות לצבים, בהתאם לסביבת חייהם:
אנטומיה והתנהגות
לצבים שריון נוקשה וכבד על גבם וגחונם. שריון הגב ושריון הגחון מחוברים זה לזה ובשריון מצויים פתחים לראש, לרגליים ולזנב. הזכר בעל שריון תחתון שקוע פנימה וזנב ארוך יחסית לנקבה. הנקבה בעלת שריון תחתון שטוח וזנב קצר. ההבדל במבנה השריון התחתון מאפשר לצבים להזדווג ביציבות. בעת סכנה, חלק מהצבים מסוגלים להכניס את ראשם ורגליהם לתוך השריון כדי להתגונן.
מבחינה אנטומית, השריון של הצבים הוא התפתחות של כלוב הצלעות, ובנוסף לעצמות אלו וחוליות עמוד השדרה הוא כולל גם לוחות עצם המכוסים במגינים קרניים. דבר זה מרמז ששריון הצבים התפתח מאיחוי של אוסטאודרמים לשלד הצירי (צלעות ועמוד השדרה). מספר המגינים וצורתם משתנה בין הסוגים והמינים. השריון גדל עם הצב במשך חייו.
לסתות הצב מכוסות בחומר קרני קשה כדוגמת מקור עוף, ללא שיניים.
רביית כל מיני הצבים נעשית ביבשה. הביצים מוטלות בגומחה שהנקבה חופרת בקרקע. נקבת הצב מכסה את הביצים בחול ועוזבת אותן. לאחר מספר שבועות בוקעים אבקועי הצבים מביציהם ומרביתם לא מגיעים לבגרות.
בניגוד לאמונה העממית, לא ניתן לקבוע את גילם של הצבים בעזרת ספירת מגיני הקרן הערוכים על שריון הגב שלהם. מספר המגינים ייחודי לכל מין של צב ואינו משתנה במהלך חייו. את גילו של הצב ניתן להעריך בעזרת טבעות הגדילה שעל שריונו, שבדומה לטבעות העץ, מתווספות לו מדי שנה, אלא ששיטה זו איננה יעילה עבור פרטים בוגרים שטבעות הגדילה שלהם בדרך כלל מטושטשות.
אריכות ימים
למרות הסכנות והטורפים האורבים להם, הצבים ידועים בתוחלת חייהם הארוכה. כמה מן המינים מאריכים חיים יותר מכל החולייתנים האחרים, לעיתים אף עד מאות שנים. על פי מדור המדע של הניו יורק טיימס, במיני צבים מסוימים חלק מאיברי גופם כגון הריאות, הכבד והכליות אינם מזדקנים. ב-22 במרץ 2006 מת בגן החיות של קולקטה, הודו, פרט מסוג צב אלדברה ענק בשם אדוויטה שגילו הוערך בכ-255 שנים, על פי בדיקת פחמן-14 שבוצעה על שריונו. על פי תוצאות הבדיקה הוערך שבקע מן הביצה בסביבות שנת 1750. מחקרים מסוימים מציעים שצבים למעשה לא מתים מזקנה, ובהיעדר מחלה או פציעה, למעשה אין מגבלה לאורך חייהם האפשרי, ותאורטית, הם יכולים לחיות לעד.
מיני צבים בישראל
בישראל קיימים באופן טבעי שמונה מינים מסדרה זו. כולם פרט לאחד מוגדרים כמינים בסיכון. לחופי ישראל מזדמנים ארבעה מיני צבי ים, ובשטחה מצויים שני מיני צב יבשה ושני מיני צבי מים מתוקים: כמו כן, בישראל נמצא באופן לא טבעי צבגון אדום-האוזן הנפוץ בירקון ומגיע במעלה נחל האיילון לכל הפחות עד לוד. מוגדר בישראל כמין פולש.
הערות שוליים
கடல் ஆமை
יוסטיין גורדר
יוסטיין גורדר (בנורווגית: Jostein Gaarder; נולד ב-8 באוגוסט 1952) הוא סופר נורווגי, שכתב רומנים, סיפורים קצרים וספרי ילדים.
חייו
יצירתו המוכרת ביותר היא הרומן עולמה של סופי, שכותרת המשנה שלו היא "רומן על תולדות הפילוסופיה". יצירה פופולרית זו תורגמה לחמישים ושלוש שפות. בעולם מצויים עשרים וששה מיליון עותקים מודפסים, שלושה מיליון מהם נמכרו בגרמניה לבדה.
בשנת 1997 ייסד גורדר יחד עם רעייתו סירי דאנביג את "פרס סופי", שנקרא על שם הדמות מהספר. זהו פרס בינלאומי לסביבה ופיתוח בר-קיימא, בגובה מאה אלף דולר, שניתן מדי שנה עד לשנת 2013, אז הופסקה הענקתו בשל העדר מימון.
אדמונד ליץ'
סר אדמונד רונלד ליץ' (Edmund Ronald Leach, 7 בנובמבר 1910 - 6 בינואר 1989) היה אנתרופולוג בריטי, השייך לזרם הסטרוקטורלי באנתרופולוגיה. ליץ' נולד באנגליה וקיבל חינוך בעיר קיימברידג', שם סיים גם תואר ברפואה בשנת 1932.
בשנת 1933 חתם על חוזה עבודה בסין, שם עבד ארבע שנים, שבסופן החליט שלא לעבוד עוד במשרד. בדרכו חזרה לאנגליה שהה תקופה עם בני היאמי בטובגו, במהלכה תיעד את אורחות חייהם והחליט לעבור למקצוע האנתרופולוגיה. בזמן שעסק בעבודת שדה בבורמה פרצה מלחמת העולם השנייה והוא התגייס לצבא הבורמזי, ונשאר בשירותו עד שנת 1946, אז שב ללונדון והחל לעבוד כמרצה לאנתרופולוגיה חברתית.
ליץ' נחשב לאחד מחשובי האנתרופולוגים הבריטים, ובשנת 1975 אף הוענק לו תואר אבירות על פועלו. ליץ' ידוע כחוקר שניתח את סיפורי התנ"ך כמיתוס, בנוסף הוא כתב על החברה הבורמזית, וכן ספרים וחיבורים העוסקים בשיטת הניתוח הסטרוקטורלית.
אלבום אושוויץ
אלבום אושוויץ הוא העדות המצולמת העיקרית לתהליך הרצח ההמוני שהתחולל במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
אלבום אושוויץ ותמונות הזונדרקומנדו מהוות שתי העדויות המצולמות היחידות לפעולות ההשמדה באושוויץ.
האלבום ייחודי בכך שהוא מתעד את כל תהליך הסלקציה וההכנות להשמדה, פרט למוות עצמו. התיעוד מבליט את השגרה שבתהליך ולא כלאחר מעשה כפי שצולמו עדויות רבות עם שחרור המחנות. התמונות צולמו בחודשים מאי ויוני 1944 בידי שני חיילי אס אס: ברנרד ולטר וארנסט הופמן. אלבום אושוויץ נרכש ומוצג במוזיאון יד ושם.
תוכן האלבום
אלבום אושוויץ כולל כ-200 צילומים המתעדים את הגעתו של טרנספורט לרציף מחנה ההשמדה, את היערכות סגל המחנה אליו ואת תהליך ההשמדה: רישום הטרנספורט הנכנס, "סלקציה", שהפרידה בין בעלי יכולת עבודה פיזית (בדרך כלל, צעירים), לבין השאר. בנוסף בוצעה חלוקה בין הגברים לנשים, נערכה החרמת הרכוש שהגיע עם הנוסעים, מיונו לסוגים ושליחתו חזרה לגרמניה, ונעשו ההכנות לקראת שליחתם להשמדה הפיזית של רוב היהודים שנכנסו אל המחנה.
הטרנספורט המתועד
הטרנספורט המתועד הגיע לרציף הרכבת של המחנה במאי 1944 כחלק משואת יהודי הונגריה, וכלל מאות יהודים שהביאו הנאצים מאזור בצ'כוסלובקיה שסופח להונגריה בשנת 1939. הצילומים מתעדים את היהודים, גברים נשים וילדים, בעוד הם מורדים מהרכבת הצפופה. הבעות פניהם מעידות על הפחד וההלם מהנסיעה הטראומטית שעברו בקרונות הרכבת. ניכר מהצילומים שהנוסעים לא היו מודעים בהגיעם לכך שהגיעו למחנה המוות, ועל כך גם מעידות התמונות של הממתינים לכניסה לתאי הגזים.
When I Look at You
When I Look at You (בעברית: כשאני מביטה בך) הוא שיר של הזמרת-יוצרת והשחקנית האמריקאית מיילי סיירוס. השיר נכתב על ידי הילרי לינדזי וג'ון שאנקס, והופק על ידי שאנקס. הוא יצא לאור ב-16 בפברואר 2010 תחת הוצאת הוליווד רקורדס כסינגל השני והאחרון מתוך המיני-אלבום הראשון של סיירוס, The Time of Our Lives. השיר נכלל בסרט הדרמה הרומנטי משנת 2010 השיר האחרון ובפסקול שלו, ושימש לקידום הסרט.
השיר זכה לביקורות מעורבות ולא הצליח לשכפל את ההצלחה המסחרית של הסינגל הקודם של סיירוס, "Party in the U.S.A." השיר הגיע למקום ה-16 במצעד הבילבורד הוט 100 והגיע ל-30 המקומות המובילים באוסטרליה, קנדה וניו זילנד. את הקליפ של השיר ביים אדם שנקמן. הוא מציג את סיירוס מנגנת על פסנתר כנף בכמה מקומות, כולל חוף ים ויער. שתי גרסאות נוספות של הקליפ פורסמו: אחת שהחליפה כמה סצנות בקטעים מהסרט השיר האחרון ואחת בהשתתפות ביסבל. השיר נכלל בסיבוב ההופעות העולמי הראשון שלה, Wonder World Tour בשנת 2009.
בשנת 2020 השיר צבר שוב במפתיע פופולריות, בגלל שהוצג באתגר וידאו באפליקציית שיתוף הווידאו הפופולרית טיקטוק. הוא טיפס במעלה המצעדים בספוטיפיי ובאפל מיוזיק, ואפילו הצליח להפוך לאחד מעשרת השירים הפופולריים ביותר של סיירוס בספוטיפיי.
רקע
"When I Look at You" נכתב על ידי הילרי לינדזי וג'ון שאנקס. הוא שימש לקידום סרט הדרמה הרומנטי משנת 2010, השיר האחרון, המבוסס על הרומן של ניקולס ספארקס באותו השם, ובו סיירוס מככבת בתור ורוניקה "רוני" מילר, נערה מרדנית בת שבע עשרה שנוסעת לבלות את הקיץ עם אביה המנוכר, סטיב (גרג קיניר). השיר נכלל לראשונה במיני-אלבום של סיירוס, The Time of Our Lives משנת 2009, ולאחר מכן נכלל בסרט ובפסקול שלו. השיר היה אמור להיכלל בתחילה באלבומה של סיירוס משנת 2010, Can't Be Tamed; עם זאת, הוחלט לכלול אותו בThe Time of Our Lives כמו גם בשיר האחרון מכיוון שהוא התאים היטב לסרט. גרסת רמיקס בשם "Te Miro a Ti", בהשתתפות הזמר הספרדי דויד ביסבל יצאה לאור מאוחר יותר; בגרסה הזו סיירוס שרה באנגלית, בעוד שביסבל שר בשפה האנגלית ובספרדית.
וידאו קליפ
הוידאו קליפ לשיר בוים על ידי אדם שנקמן, המפיק של השיר האחרון. הסרטון צולם ב-16 באוגוסט 2009 בכמה נופים שונים בעיר סוואנה שבמדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית. , הגיב שנקמן על הקליפ. הוא האמין שלסיירוס והמסוורת' יש "כימיה נהדרת" בזמן שצילמו את השיר האחרון וכי הם הביעו זאת בסט הצילומים של הקליפ. הקליפ נפתח בהצגת פסנתר כנף שחור על מזח, שעובר לצילומי קלוז אפ של סיירוס. היא מוצגת מנגנת בפסנתר בשמלה לבנה ארוכה. השחקן האוסטרלי ליאם המסוורת', המגלם את וויל בלקלי בסרט "השיר האחרון" מופיע ליד הפסנתר כשסיירוס לא נוכחת. לאורך שאר הקליפ, סיירוס שרה ומנגנת בפסנתר ביער, בחוף ים ובחצר קדמית של אחוזה. לאורך הקליפ מוצגים קטעים של סיירוס והמסוורת' באינטראקציה רומנטית, בשלב מסוים הם נראים מתנשקים בשדה חיטה. הקליפ מסתיים שוב, כשהפסנתר לבדו במזח. מאוחר יותר יצאו לאור שתי גרסאות חלופיות לקליפ: האחת מחליפה את הקטעים של סיירוס והמסוורת' בקטעים מהשיר האחרון, ועוד אחת לרמיקס של השיר בהשתתפות ביסבל. הגרסה השנייה מחליפה קטעים שונים בקליפ עם צילום של ביסבל שר ביער ובחוף; את הסצנות שלו ביים מארק רוסל.
הקליפ שודר לראשונה ב-21 בפברואר 2010 בABC Family, אך הודלף לאינטרנט ב-11 בספטמבר 2009.
פיליפ
{{פירושונים|
שם משפחה:
ראו גם
}}
מוריס לורה
ביוגרפיה
מוריס לורה סיים אקול פוליטקניק ב-1936 בתפקיד מהנדס ועבד בשירות הדואר והטלפון של צרפת. גויס למלחמת העולם ה-2 ב-1939 ונשבה ב-1940. ב-1945 הצטרף למשרד האוצר. ב-1952 נעמד במחלקת המיסים שהיה שותף להקמתה.
ב-1954 הוא יזם מס עקיף על צריכה שבהמשך נקרא בשם "מס על מחיר". תחילה הוא נוסה בשטח חוף השנהב שאז היה שייך לצרפת. הרעיון אומץ בהצלחה, כיוון שמשלמי המיסים חויבו לתעד ולערוך את הנהלת החשבונות שלהם בכל שלבי תהליך הייצור, וזאת במקום להטיל את מלוא כובד המס על הקמעונאים בלבד. ב-1958 הוא הוכנס למיסוי בצרפת האירופאית. בהמשך עבר לעבוד לשוק הפרטי ועמד בהנהלות סוסייטה ז'נרל ורשת קמעונאית "נובל גאלרי".
שמו מקושר גם ל"מס לורה" שהוא המס המוטל על ייבוא מוצרים ממדינות שבהן יש עדיפות במשכורות ובתנאיי העבודה.
מורשת
העמותה הפיסקלית הבינלאומית הכריזה ב-2011 פרס על שמו בתחום חקר המיסוי העקיף.
אלדד ומידד
אֶלְדָּד וּמֵידָד הם שתי דמויות מקראיות המוזכרות בפרשת בהעלותך שבספר במדבר בתורה (-כ"ט). השניים התנבאו באופן עצמאי במחנה. תגובת משה, אשר לא כעס על התנבאות שלא ברשותו, סימלה עבור פרשנים רבים את גדלותו של המנהיג ואת ההבנה והשאיפה שרוח ה' ראוי לה שתשרה על כל העם.
רקע
ה' מצווה את משה למנות שבעים זקנים שיישאו איתו בעול, ומבטיח לספק לעם בשר.
הקמת מועצת זקנים וההתנבאות
כמצוות ה', משה אסף שבעים זקנים באוהל מועד, וה' ירד בענן והאציל מרוחו של משה על זקני העם. כאשר נחה עליהם הרוח, "התנבאו" הזקנים, ולאחר מכן רוח נבואתם פסקה.
שניים מבין האנשים שהיו מועמדים להצטרף לזקנים נשארו במחנה ושם התנבאו בנפרד משאר הזקנים.
"הנער" מספר את האירוע למשה (לפי המפרשים הנער היה גרשום, בנו של משה). כאשר שמע זאת יהושע בן נון, המליץ למשה לכלוא אותם, שכן, לפי המפרשים, הוא ראה בהתנבאות שלא ברשות "מרידה" בסמכותו של משה. אך משה, שלא ראה את הדברים באור שלילי בהכרח, השיב לו:
זהותם
ישנן כמה שיטות בדבר זהותם של אלדד ומידד:
הסנהדרין הראשונה
עקב חטא המתאווים הוקמה הסנהדרין (מועצת הזקנים) הראשונה על ידי משה. על-פי המסורת הרבנית היו הזקנים תלמידי חכמים.
כל שבט משנים עשר השבטים שלח שישה נציגים לסנהדרין, בסך הכול 72. (לפי המדרש המינוי נעשה בהגרלה בקלפי, וחכמים חלוקים אם הועלו בהגרלה או השתתפו בה בכלל) הדבר עמד בסתירה לדרישת ה' שבסנהדרין יהיו 70 חברים ולא 72, ולכן נאלצו להגריל מי יישארו בסנהדרין ומי השניים שיצאו. אלדד ומידד היו שניים מבין אלו שנבחרו בגורל להיות חברים בסנהדרין, אולם מחמת ענוותנותם הם חשבו שהם השניים שאינם ראויים לתפקיד, ופרשו. (בבלי, סנהדרין יז א)
מהות נבואתם
תוכן נבואתם של אלדד ומידד לא מוזכר במקרא. לפי המדרש הם התנבאו שמשה רבנו ימות לפני הכניסה לארץ ישראל, ויהושע בן נון הוא שיכניס את עם ישראל לארץ ישראל. או על הופעתו של השלו או על העתיד הרחוק:
"ומה נבואה נתנבאו? אמרו: משה מת, יהושע מכניס את ישראל לארץ. אבא חנין אומר משום רבי אליעזר: על עסקי שליו הן מתנבאים, עלי שליו, עלי שליו! רב נחמן אמר: על עסקי גוג ומגוג היו מתנבאין" (בבלי, סנהדרין יז א)
מדרשים
על הסיפור נכתבו מדרשים שונים:
משה כוכבי
משה כוכבי (1928 - מרץ 2008) היה ארכאולוג ישראלי, פרופסור מן המנין וראש המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
כוכבי נולד בבוקרשט, בירת רומניה. אביו, ד"ר שמואל שטרן-כוכבי, ממנהיגי ציוני רומניה. אמו, אגתה לבית אָבֶּלֶס, הייתה פעילה למען זכויות נשים. עלה לארץ ישראל ב-1933. הצטרף להכשרת דפנה. ב-1947 התגייס לפלמ"ח ולחם במלחמת העצמאות בחטיבת יפתח. במסגרת הקרב לשחרור צפת נפצע קל, ובמסגרת מבצע יואב נפצע שנית (באופן חמור יותר): הוא למעשה נחשב למת, וחובשת הצילה את חייו, כשהוציאה אותו מערימת הגופות. לבית החולים החיש אותו פרופ' יאיר פרג. אחרי המלחמה, הצטרף לקיבוץ יראון. בשנת 1954 נישא לנורה כוכבי, פסלת ואמנית קרמיקה ישראלית ילידת גרמניה.
ב-1967 השלים דוקטורט בארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים בנושא תקופת הברונזה התיכונה. הצטרף לסגל האקדמי של החוג לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, שם חקר ולימד עד יציאתו לגמלאות 1998. במסגרת שנות שבתון לימד באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת טוקיו ואוניברסיטת אוקספורד. היה יו"ר המועצה לארכאולוגיה שליד משרד החינוך וחבר בוועדת השמות הממשלתית.
חפירות וסקרים שניהל
חפירות בולטות שניהל:
חיים אישיים
כוכבי היה אחיינם של ד"ר מיכאל לנדאו (משפטן ואיש מנהל ישראלי יליד רומניה, חבר בית הנבחרים הרומני, פעיל ציוני, מקים כופר היישוב ומייסד מפעל הפיס) ושל ד"ר ולטר אבלס (רופא, פעיל פוליטי ודיפלומט, שכיהן כמנהל מחוז ירושלים של קופת חולים כללית ובשנות ה-60 כיהן כשגריר ישראל בקולומביה ולאחר מכן כשגריר בקוסטה ריקה ובניקרגואה), ודודנם של פרופ' יעקב לנדאו (מזרחן, חתן פרס ישראל למזרחנות) ופרופ' משה אבלס (חוקר מוח, חתן פרס א.מ.ת).
קרטרו (מדינה)
קרטרו (בספרדית: Querétaro; רשמית: המדינה החופשית והריבונית של קרטרו, בספרדית: Estado Libre y Soberano de Querétaro) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו. קרטרו נמצאת במרכז מקסיקו, והיא גובלת בסן לואיס פוטוסי בצפון, גואנחואטו במערב, מיצ'ואקאן בדרום-מערב, מקסיקו בדרום-מזרח ואידלגו במזרח. בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא קרטרו.
היסטוריה
אמנם בקרטרו נפגשו כמה ממתכנני מלחמת העצמאות של מקסיקו והגו אותה, אך המלוכנים השתלטו על העיר והאזור בתחילת המלחמה, שהתחילה ב-1810, והייתה בין המעוזים האחרונים של המלוכנים שנכבשו לקראת סוף המלחמה ב-1821. עם קבלת חוקת מקסיקו ב-1824 הוקמה באזור מדינת קרטרו, כשהעיר קרטרו היא בירתה.
ב-1864 ניסתה צרפת להשתלט על מקסיקו דרך מינוי מקסימיליאן הראשון לקיסר מקסיקו. קרטרו הייתה אחת המדינות היחידות שנותרו נאמנות לקיסר החדש, אך מקסימיליאן לא הצליח להשתלט על מקסיקו והוצא להורג ב-1867.
כלכלה
כלכלת המדינה מרוכזת באזור העיר קרטרו ומתבססת על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול חיטה, שעורה, אלפלפה, תירס ושיבולת-שועל, כרייה, הכוללת בין היתר כריית עופרת, כסף, אבץ, נחושת, כספית, אנטימון, שיש, קאוליניט ואבן חול, תעשייה, הכוללת בין היתר ייצור מכונות, כימיקלים ומוצרי מזון, ותיירות.
דיו לאוקו
בכימיה, דיו לאוקו הוא דיו המורכב ממולקולות היכולות לעבור שינוי מבני, כאשר אחת הצורות המבניות בעלת צבע, והשנייה שקופה.
לדוגמה, צורת הספירו של אוקסזין היא דיו לאוקו חסר צבע. המערכת המצומדת של האוקסזין וחלק ארומטי אחר של המולקולה מופרדים על ידי פחמן ספירו בהיברידיזציית sp3. לאחר שהמולקולה עוברת פרוטונציה, הקרנה בקרינת על-סגול (ראו פוטוכרומיזם) או בדרך אחרת, הקשר בין פחמן הספירו לאוקסזין מופרע והטבעת נפתחת; פחמן הספירו עובר להיברידיזציית sp2 ולגאומטריה מישורית; הקבוצה הארומטית מסתובבת, ואורביטלי ה-π מתיישרים עם שאר המולקולה, ונוצרת מערכת מצומדת בעלת יכולת לקלוט פוטונים באורכי גל של האור הנראה, ולכן החומר נראה צבעוני.
דוגמה אחרת היא הדיו Crystal violet lactone. בצורת הלקטון שלו הוא חסר צבע, או בעל צבע צהוב חלש, אך בתנאים חומציים המולקולה עוברת פרוטונציה, ומקבלת צבע סגול חזק. דוגמאות נוספות הן פנולפתלאין ותימולפתלאין, חומרים חסרי צבע בתנאים חומציים או נייטרליים, אך בעלי צבע ורוד וכחול (בהתאמה) בסביבה בסיסית. חומרים שונים משמשים כאינדיקטורים לקביעת חומציות תמיסות. כמו כן, קיימים חומרים המקבלים (או מאבדים) את צבעם בפוטנציאל חשמלי מסוים, ולכן יכולים לשמש כאינדיקטורים בתגובות חמצון חיזור.
מיכאל סהול
מיכאל סהול (בטיגראינית: מיכאל הפיקח, נולד בשם בלאטה מיכאל, 1691 לערך -23 ביוני 1779). היה הראס (דוכס) של תיגראי בשנים 1748–1771 ו- 1772–1779. כמו כן היה דמות פוליטית חשובה מתקופת הקיסר ייאסו השני ויורשיו ועד מותו.
החוקר הסקוטי ג'יימס ברוס פגש את סהול בזמן שהותו באתיופיה ופרסם קלסתרון בספרו:
חייו
מיכאל היה בנו של אבתו חזקיאס וולדה חווריות מאשתו וויזרו ישאתה מריאם בתו של אזאז' יעקב. משפחה זו טענה למוצאה מהשושלת הסולומונית דרך ראס פריס הגדול ואביו של סהול השתמש בתואר האצילי אבטו שמשמעו נסיך. נשותיו הראשונות של אביו של סהול היו וויזרו וולתה גבריאל (שמתה בעדווה לאחר 1766) ווויזרו אסתר (בתה של הקיסרית מאנטאווב).
שנים מוקדמות
האזכור ההיסטורי הראשון של מיכאל סהול היה בתיאור מסעו של האבונא יוהנס הארבעה עשר ממצרים לאימפריה האתיופית.
ב-1745 נשלחה מהאימפריה האתיופית משלחת לקהיר על מנת לבקש אבונא חדש לכנסייה האתיופית. במסעה חזרה נשבתה המשלחת כולל האבונא החדש, יוהנס הארבעה עשר, על ידי השליט העות'מאני המקומי במאסאווה, רק אחרי חצי שנה ורק לאחר תשלום כופר גבוה הוא שוחרר.
בהמשך מסעו, האבונא נלקח בשבי פעם נוספת, בארקיקו בפקודתו של מושל המחוז הדאג'זמץ מיכאל סהול אך בעזרת ראש מנזר דברה ביזן הוא הצליח להימלט. הקיסר שזעם על כליאת ראש הכנסייה האורתודוקסית האתיופית החדש יצא למערכה צבאית כנגד סהול, הקיסר כשל מכיוון שסהול היה חזק מדי ויותר מאוחר הקיסר סלח לסהול על מעשיו.
מעודד מניצחונו על כוחות הקיסר, הדאג'זמץ סהול החל לחתור תחת השליט האזורי שמעליו, הראס אנדה היימנות. השניים נלחמו ב-1759, סהול כבש את עדווה והוציא בה להורג את אנדה. עדווה שולטת על הדרך בין עיר הנמל מאסאווה לבירה הקיסרית גונדר, כוחו של סהול כשולט על העיר גדל וצבאו כלל כ-8,000 חיילים שהיו חמושים ברובים.
הקיסרית מאנטאווב החלה לאסוף את קרובי משפחתה מקווארה וגייסה כוח צבאי רב ששטף את גונדר. ווביט זימנה את קרובי משפחתה מיג'ו וחיילי אורומו רבים צעדו לגונדר, שני המחנות עמדו לפני מרחץ דמים.
על מנת לסיים את המאבק בדרכים דיפלומטיות, הקיסרית מאנטאווב פנתה לחתן שלה הדאג'זמץ מיכאל סהול מתיגראי להתערב. סהול הגיע עם 26,000 חיילים לגונדר, הבטיח לתווך בין שני המחנות, אולם השתלט על גונדר והפך לאיש הדומיננטי ביותר באימפריה.
כסגן - הקיסר
ב-22 בינואר 1768 ניתן לסהול התואר ראס ביטווודאד (תרגום: דוכס אהוב) ומינוי כסגן-הקיסר. כוחו המתגבש של ראס סהול החל להדאיג את הקיסר יואס ולאחר שיחות מתמשכות עם פסיל, מלך דמות, הקיסר הורה לסהול לחזור לטיגראי. סהול סירב ולכן פסיל פתח בקרב נגד סהול, אולם הובס בקרב. סהול המנצח חזר לגונדר ונאם לפני אנשי האצולה, תוך שהוא מציין שנלחם כנגד צבא דמות על מנת להגן על כבודו של הקיסר שרצה את מותו בקרב.
בנאומו של סהול בפני אנשי האצולה הוצגו עדים ועדויות מפי אנשיו והמועצה המפוחדת הסכימה שנעשה פשע מצד הקיסר ודינו מוות. אך המועצה לא יכל לממש זאת מכיוון שעל פי החוק אסור להרוג את הקיסר ולכן העונש על הקיסר היה ריתוק לארמון. סהול שזעם על הקיסר הזמין את הרצח שלו, הקיסר יואס נחנק למוות על ידי בד משי בצבע אדום בינואר 1769. הרצח של הקיסר החריד גם את אמו וסבתו, יואס נקבר בארמון סבתו בקוסקום בלוויה גדולה.
עוד לפני רצח הקיסר, סהול החל לקשור קשרי משפחה עם בית המלוכה, בתה של הקיסרית מאנטאווב אסתר נישאה לו ב-1769 ובנו של סהול וולדה חיוורט נישא לבת נוספת של הקיסרית, כתוצאה מהנישואין לבת השושלת הקיסרית סהול הורשה להשתמש בתואר ראס (דוכס).
לאחר רצח הקיסר, ראס סהול מינה את שני הקיסרים הבאים: יוהנס השני שהיה נטול השפעה כוח ומנהיגות ולאחריו את תקלה היימנות השני. למרות כוחו הרב העם לא אהב אותו וסהול הנהיג שלטון טרור כמו התקפותיו על אזרחים בגונדר בשנת 1770. סהול לא שלט באזורי הספר שנשלטו על ידי פסיל מדאמות, גושו מאמהרה, וונד באווסאן מבאגמדיר שחברו יחד ונלחמו נגדו דרומית לעיר טאדה בשלושת הקרבות בסרבקוסה, סהול הובס בקרבות אלו ונכנע לוונד באווסאן ב-4 ביוני 1771. באווסאן כלא את סהול למשך שנה שלמה ואז שחרר אותו לביתו בטיגראי בתור מושל המחוז, לאחר מכן סהול לא התערב יותר בענייני האימפריה.
ראס מיכאל היה אחד מהתומכים של הדוקטרינת קארוה היימנות של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית. יורשו של ראס מיכאל סהול היה בנו וולדה סמואל, אחריו, נכדו וולדה גבריאל ולאחר מכן אחיינו גברה מסקל.
קיסר אתיופיה יוהנס הרביעי טוען למוצא מראס מיכאל סהול.
אנתוני קאלף
אנתוני קאלף (באנגלית: Anthony Calf; נולד ב-4 במאי 1959) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
קאלף נולד בהמרסמית' שבלונדון. הוא למד משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA). בטלוויזיה הוא גילם דמות קבועה בסדרת הדרמה הרפואית "הולבי סיטי" כמייקל בוצ'אמפ ובסדרה "תחבולות חדשות" שיחק בתפקיד סטריקלנד. בנוסף מופיע קאלף בתיאטרון. בין ההצגות בהם השתתף היו המחזה "טירופו של המלך ג'ורג'" בתיאטרון המלכותי הלאומי, במחזה "חלום ליל קיץ" בתיאטרון המלכותי הלאומי וב"רוק נ' רול" בתיאטרון הדוכס מיורק. ב-2008 היה מועמד לפרס התיאטרון של "אייריש טיימס" על הופעתו במחזה "הדוד וניה" בתיאטרון גייט. ב-2015 שיחק במחזה "המלך צ'ארלס השלישי" בברודוויי.
הופעת הבכורה של קאלף בטלוויזיה הייתה בשנת 1982 בפרק "The Visitation" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". באותה שנה שיחק בתפקיד דיגבי ג'סט בעיבוד הטלוויזיוני לרומן "בו ג'סט". עוד בטלוויזיה הופיע בתפקיד לורנס דארל בסדרה "משפחתי וחיות אחרות", פיפ במיני-סדרה "תקוות גדולות" וקולונל פיצוויליאם במיני-סדרה "גאווה ודעה קדומה" העיבוד של ה-BBC מ-1995 לרומן מאת ג'יין אוסטן. הוא שיחק בתפקידי אורח בסדרות "דוק מרטין", "המלחמה של פויל", "רציחות במידסומר" ו"פוארו" על פי ספריה של אגאתה כריסטי.
ב-2010 גילם קאלף את דמותו של שר החוץ הבריטי אנתוני אידן בגרסה המחודשת לסדרה "על אדונים ומשרתים". עוד קודם, ב-2008 גילם על הבמה את דמותו של אידן, כשהיה ראש ממשלה כשהוא מבוגר בעשרים שנה, במחזה "Never So Good" מאת הווארד ברנטון.
חיים אישיים
קאלף נשוי לשחקנית קרוליין הרקר. לבני הזוג יש שלוש בנות לואיז אמה קאלף (נולדה בדצמבר 1983), ססיליה אן קאלף (נולדה בספטמבר 1995) ואנמון ג'ורג'ינה קאלף (נולדה ב-2000).
נייג'ל לינדזי
נייג'ל לינדזי (באנגלית: Nigel Lindsay; נולד ב-17 בינואר 1969) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע אנגלי. ב-2011 היה מועמד לפרס הקומדיה הבריטית בקטגוריית ההופעה הקומית הטובה ביותר בקולנוע על משחקו בתפקיד בארי בסרטו של כריס מוריס "Four Lions". הוא שיחק בתפקיד הראשי בהפקה המקורית בווסט אנד של המחזמר "שרק" בתיאטרון רויאל דרורי ליין.
ביוגרפיה
לינדזי נולד בסנט ג'ון ווד שבלונדון. הוא למד בבית הספר Merchant Taylors' School ובאוניברסיטת ברמינגהאם שם למד אנגלית וצרפתית. אחרי הלימודים באוניברסיטה עבד במשך שלוש שנים כאנליסט בבורסה. אחרי שהופיע בהפקה של המחזה "The Thwarting of Baron Bolligrew" מאת רוברט בולט, ויתר על עבודתו בסיטי והחל ללמוד בבית הספר למשחק ובר דאגלס אקדמי, שם זכה במלגת אמהרסט ובר. מייקל פריי, שביים אותו בהופעת הסיום במחזה "Charley's Aunt", נתן לו עבודה מקצועית ראשונה עם להקת התיאטרון "Great Eastern Stage".
קריירה
לינדזי הופיע בתפקידים רבים בסדרות טלוויזיה בהן "ספוקס", "עדות אילמת", "להעיר את המתים", "רציחות במידסומר", "תחבולות חדשות" ו"בין השורות". ב-1997 גילם את אודו סטיבנס בעיבוד של ערוץ 4 לרומנים "A Dance to the Music of Time". הוא שיחק בתפקיד רון בייקר הבוס של יואן מקגרגור בסרט "ההונאה הגדולה"; היהודי לוי בסדרת הטלוויזיה "רומא"; שריף ג'וני ביהאן ב-"Gunfight at the O.K. Corral" של ה-BBC; לוטננט קולונל מרווין גונין בדרמה "The Relief of Belsen" עם איאן גלן; ובקומדיה "Tunnel of Love" לצדם של ג'ק די וסיימון ניי. לינדזי עבד עם סטיב קוגן בסרטי "אלן פרטרידג'", עם ארמנדו יאנוצ'י ב"המופע של ארמנדו יאנוצ'י", עם ג'ניפר סונדרס בשתי עונות של "ג'אם וג'רוזלם", ועם כריס מוריס בסדרה הקומית "Brass Eye".
ב-2011 זכה לינדזי בפרס Whatsonstage לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד ד"ר הארי היימן במחזה "Broken Glass" מאת ארתור מילר בתיאטרון טריסייקל. ב-27 בפברואר 2012 סיים לשחק בתפקיד שרק בהפקה של הווסט אנד למחזמר "שרק". הצגת הבכורה הייתה ב-14 ביוני 2011 בתיאטרון דרורי ליין וב-2012 הוא היה מועמד לפרס אוליבייה ולפרס Whatsonstage.com לשחקן הטוב ביותר במחזמר. עוד בתיאטרון שיחק לינדזי לצדו של דייוויד טננט בתפקיד בולינגברוק במחזה "ריצ'רד השני" בהפקת RSC בסטרטפוד ובברביקן; וכן הופיע בדמות ג'ק מקרקן בהפקה מחודשת של התיאטרון הלאומי למחזה "עסק משפחתי" בתיאטרון אוליבייה.
Good Hit
Good Hit (בעברית: להיט טוב) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז, מתוך אלבומה השביעי, ?Love. השיר יצא לאור ביחד עם האלבום ב-29 באפריל 2011, כסינגל שיווקי רשמי ממנו. השיר הוא הראשון שיצא תחת חסותה של חברת התקליטים החדשה של לופז, איילנד רקורדס.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-190 במצעד שבדרום קוריאה, והוא היחידי שאליו הצליח להיכנס השיר.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דה דרים וטריקי סטיוארט, והופק על ידי סטיוארט, דה דרים וקוק הרל. השיר זכה לשלל ביקורות וסיקורים שונים.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר צולם ובוים על ידי אלכסנדר מורס, באוקטובר 2010. ההצצה של הקליפ עלתה לאוויר כבר באוקטובר 2010, אך הוסרה מיד לאחר מכן. לבסוף, הקליפ המלא יצא לאור ב-15 בינואר 2011.
בקליפ נראית לופז כשהיא מחופשת למורה. לאחר שלופז נכנסת לכיתת הלימוד, היא מתחילה לשיר את השיר ובסמוך לכך התלמידים שלה עולים על הכיסאות, ומחזיקים בידם מייבשי שיער. בעזרת מייבשי השיער לופז מראה להם כיצד לעצב את שיערם, וכיצד לטפחו. לאחר מכן, הם יוצאים מכיתת הלימוד אל המסדרון. בקליפ, לופז ותלמידיה לבושים בדולצ'ה וגבאנה, דבר אשר גרם למבקרי המוזיקה להגיד כי יש בקליפ משיכה מינית. גרסה חלופית של הקליפ הועלתה לאינטרנט בדצמבר 2011. בגרסה החלופית ניתן לראות את לופז כשהיא יושבת על ספה ומולה ניצבת מראה, ובסמוך לכך היא מדברת בטלפון.
דניאל אינווי
ראשית חייו
אינווי נולד בהונולולו שבהוואי, בן למשפחה ממוצא יפני. למד בבתי ספר ציבוריים שם. לאחר הסרת המגבלות על גיוס יפנים לצבא ארצות הברית עזב אינווי את לימודי הקדם-רפואה באוניברסיטת הוואי והתגייס לצבא ב-1943.
אינווי שובץ ברגימנט ה-442 שהורכב מחיילים ממוצא יפני. הוא קודם תוך שנה לדרגת סמל ובאוקטובר 1944 מונה למפקד מחלקה, הצעיר ביותר ביחידתו. במהלך שירותו במלחמת העולם השנייה, השתתף בקרבות באירופה, זכה לעיטורי לב הארגמן וכוכב הארד. במהלך קרב שנערך ב-21 באפריל 1945 בחזית האיטלקית, הוביל אינווי את מחלקתו במתקפה נגד עמדות מבוצרות של הורמאכט. לאחר שהמחלקה רותקה מאש של שלושה מקלעים גרמנים, הסתער אינווי לבדו על עמדת מקלע ולמרות שנפגע בבטנו השמיד אותה באמצעות רימון יד, הוא הוביל את המתקפה נגד העמדה השנייה שהושמדה אף היא, זחל לעבר עמדת המקלע השלישית, וכשניסה לזרוק רימון נפגע באופן קשה בידו הימנית. הוא נאלץ להעביר את הרימון ליד שמאל והשמיד באמצעותו את הבונקר הגרמני, לאחר מכן הסתער על העמדה וחיסל ביריות את שארית ההתנגדות תוך כדי שהוא נפצע ברגלו. ידו של אינווי נכרתה במהלך ניתוח בבית חולים שדה. על גבורתו זכה לצלב השירות המצוין, העיטור השני בחשיבותו, ששודרג בשנת 2000 למדליית הכבוד על ידי הנשיא ביל קלינטון, העיטור הצבאי הגבוה ביותר.
לאחר שיחרורו מהצבא ב-1947, בדרגת קפטן, נטש אינווי את תוכניותיו ללמוד רפואה, בשל נכותו. הוא החל ללמוד מדעי המדינה וסיים תואר ראשון ב-1950, באוניברסיטת הוואי. ב-1952 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, בוושינגטון, קיבל רישיון עריכת דין ב-1953 ועבד בהוואי כעוזר לתובע הכללי הפדרלי של ארצות הברית, במשך כשנה.
הקריירה הפוליטית
ב-1962, לאחר כשלוש וחצי שנות כהונה בקונגרס נבחר אינווי לחבר בסנאט האמריקאי. הוא כיהן בו ברציפות, מינואר 1963 עד מותו, כחמישים שנה. במהלך שנותיו בסנאט כיהן אינווי בוועדה לחקירת אירועי ווטרגייט וכיו"ר ועדת החקירה לפרשת איראן-קונטראס. בשנים 1975 עד 1979 כיהן כיו"ר הוועדה לפיקוח על קהילת המודיעין, ובשנים 1987 עד 1995 ובין 2001 ל-2003 עמד בראש ועדת הסנאט למסחר, מדע ותחבורה. בנוסף כיהן כיו"ר הוועדה לענייני הודו והיה חבר בוועדת הכללים של הסנאט (Senate Rules Committee).
ב-2005, במהלך כהונתו של ג'ורג' ווקר בוש כנשיא, היה אינווי אחד מהסנאטורים שהתארגנו למנוע שינוי שיגביל את אפשרות הפיליבסטרים מצד הסנאטורים שנמצאים במיעוט. הקבוצה שהורכבה מסנאטורים משתי המפלגות, זכתה לכינוי "Gang of 14".
מ-2009 עמד אינווי בראש ועדת ההקצבות של הסנאט, הוועדה הגדולה והחשובה ביותר בסנאט. לאחר פטירתו של הסנאטור הוותיק רוברט בירד, הושבע אינווי לתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט והיה השלישי בסדר ממלאי המקום של נשיא ארצות הברית, לאחר סגן הנשיא ויושב ראש בית הנבחרים.
אינווי זכה בשנת 2000 לאות הכבוד "מסדר השמש העולה" מיפן על תרומתו בשירות הציבורי ובשנת 2011 עוטר במדליית מסדר פרחי הפאולוניה על תרומתו ליחסי ארצות הברית-יפן. מצרפת זכה לאות לגיון הכבוד בדרגת אביר, שהוענק לו על ידי ניקולא סרקוזי ב-2007.
ידידותו לישראל
אינווי הפך לאחד מידידיה החשובים ביותר של ישראל, עוד בצעירותו. באפריל 1945, כאשר שכב בבית החולים שמע מפצוע אחר, שהשתתף בשחרור מחנות ריכוז, על השואה. אז סימן לעצמו אינווי את הסיוע ליהודים כמטרה מרכזית בחייו. עם הקמת מדינת ישראל, היה אחד מהתומכים הגדולים והיציבים ביותר במדינה (עוד כאשר למד באוניברסיטה מכר אגרות מלווה של הבונדס) ולאחר שנבחר לסנאט הבטיח את מימון הסיוע הביטחוני האמריקאי בסך שלושה מיליארד דולר למדינת ישראל ומימון פרויקטי הגנה כגון טיל החץ, "שרביט קסמים" ועוד.
אינווי נחשב לאחד מידידיה הבולטים של ישראל בסנאט. ב-1989 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית ובביקורו בישראל ב-2008 זכה לתעודות הוקרה משר הביטחון, אהוד ברק, ומהרמטכ"ל, גבי אשכנזי, על תרומתו לביטחון ישראל ותואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה. ב-2014 נקרא על שמו חדר הסימולטור של מערכת ה"חץ".
פטירה וכבוד אחרון
ארונו של אינווי הוצב ב-19 בדצמבר ברוטונדה של בניין הקפיטול בוושינגטון (רק 30 איש זכו לכך לפניו). למחרת נערך לו טקס אשכבה בקתדרלה הלאומית של וושינגטון, שבו נשאו דברים הנשיא אובמה, הנשיא לשעבר קלינטון, סגן הנשיא ביידן ויושב ראש בית הנבחרים ביינר. הארון הוטס להוואי והוצב בבניין הקפיטול של המדינה ב-22 בדצמבר. למחרת נקבר אינווי בבית הקברות הלאומי של האוקיינוס השקט לזכר הנופלים בהונולולו.
ב-2013 זכה למדליית החירות הנשיאותית, העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
ב-2017 נקרא על שמו נמל התעופה הבינלאומי הונולולו.
ב-2021 נכנסה לשירות בצי משחתת שקרויה על שמו.
OK (גוף כשרות)
OK הוא אחד מהארגוני הכשרות למוצרי מזון הגדולים בעולם, הפרוס בכל העולם החל במדינות המערב, אירופה וארצות הברית וכלה בעולם הערבי ומדינות העולם השלישי.
היסטוריה
בשנת 1935, ייסד אברהם גולדשטיין את מעבדת אישור כשרות (OK labs) במטרה לענות על הדרישה של הציבור היהודי-אמריקאי למוצרי מזון כשרים. בשנת 1968 רכש את הארגון הרב דובער ליווי, חסיד חב"ד שהיה מעורב במתן אישורי כשרות. באותו זמן פיקח הארגון על מספר קטן יחסית של חברות, אך תחת הנהגתו של ליווי, החל הארגון לגדול ולפקח על חברות בינלאומיות. ליווי יישם מספר שיפורים בשיטות ההשגחה המיושמות על ידי הארגון כדי לוודא את טיב המוצרים. עד אז, אושרו רבים מחומרי הגלם של המוצרים מתוך הנחה כי הם כשרים, מבלי לפקח על החברה המייצרת של כל אחד מהם. המדיניות של הרב ליווי הייתה לנסוע לכל חברה כדי לראות איך הייצור נעשה במו עיניו. בהתאם לגידול הארגון גדל גם עומס העבודה, בנו הרב דן יואל ליווי, הצטרף גם הוא כדי לסייע להרחיב את הארגון.
הארגון אינו משתייך באופן רשמי לחסידות חב"ד. כשנשאל האדמו"ר מחב"ד הרב מנחם מנדל שניאורסון מדוע אינו מקים מערכת כשרות, כמו שעשו זרמים אורתודוקסיים אחרים, השיב: "הם דואגים שליהודים יהיה אוכל כשר - ואני דואג שיהיו יהודים שידרשו אוכל כשר". עם זאת, הרבי מחב"ד עודד את פיתוח הארגון והעניק עצות רבות לרב דובער ליווי כיצד לשפר את הארגון. בנו, הרב דן יואל ליווי, כתב טור קבוע בענייני כשרות בעיתון כפר חב"ד, והארגון נעזר רבות בפריסה הבינלאומית של שלוחי חב"ד ברחבי העולם.
כיום
לאחר פטירתו של הרב דובער ליווי בשנת 1987, נטל בנו הרב דן יואל את הנהגת הארגון. עם יותר מ-10 מיליון צרכנים המבקשים מוצרי מזון כשר בארצות הברית לבדה, תעשיית המזון הכשר חוותה צמיחה מהירה בעשורים האחרונים עם מחזור מכירות העומד על 165 מיליארד דולר בשנת 2002. במקביל להתפשטותו הפיזית של הארגון, התמקצע הארגון בהבנה לעומק של תעשיות המזון, ובשימוש בטכנולוגיות מתקדמות, ובהן מערכות מיחשוב מתקדמות המנצחות על מערכת הכשרות העולמית, תוך הקפדה על כל ההידורים ההלכתיים.
בשנת 2006 החל הארגון להעניק תעודות כשרות לדוכני מכירת המזון 'היברו נשיונל' של חברת ConAgra באצטדיוני ספורט. השוק העיקרי הוא יהודים מסורתיים אך גם לקוחות לא יהודים הטוענים כי מזון כשר בריא יותר.
בשנת 2017 מינה הארגון לראשונה שתי משגיחות כשרות לפקח במאפייה בשכונת קראון הייטס שבברוקלין.
לאחר פטירתו של הרב דן יואל ליווי ב-2020, מינה הארגון ועד של 4 רבנים, כדי לפקח על המשך מפעל הכשרות ולהמשיך את פועלו. הוועד כולל את הרב חיים פוגלמן, הרב קלמן וינפלד, הרב שלום דובער הנדל והרב שלמה וינפלד.
כיום מעניק הארגון תעודות כשרות ללמעלה מ-300,000 מוצרים, המיוצרים על ידי למעלה מ-1,500 חברות ברחבי העולם, לרבות חברות ענק ליצור מזון כגון קראפט, קרוגר. והיא מעסיקה למעלה מ-350 רבנים בעולם. הארגון גם מתהדר בהסברת פנים לקהל הצרכנים, והוא מפיק מדי חודש עלון צבעוני מרהיב, הנותן מידע אודות החידושים החלים בארגון, ומידע כשרותי בנושאים שונים.
מטה הארגון נמצא בשכונת קראון הייטס שבברוקלין, ניו יורק. בישראל קיים משרד גדול בעיר אלעד, לארגון גם משרדים באירופה, והוא מעניק חסות למוזיאון הילדים היהודי של ארגון צבאות השם בניו יורק.
לפידוזאוריה
לפידוזאוריה (שם מדעי: Lepidosauria) היא על-סדרה של זוחלים בקבוצת הדיאפסידה בעל מחלקת חולייתנים לסתניים, בה כלולות שתי סדרות: הקשקשאים ומחודקי הראש.
Scars
Scars (בעברית: צלקות) הוא סינגל של הלהקה הדנית לוקאס גרהאם. השיר יצא לאור ב-20 במרץ 2020 על ידי חברות התקליטים קופנהגן רקורדס ו-Then We Take the World. את השיר כתבו גרגורי היין, ג'יימס ניקולס ביילי, ג'ימי גאץ', לוקאס פורקאמר ומורטן ריסטורפ.
רקע
בהודעה לעיתונות, סולן הלהקה לוקאס פורקאמר אמר "צלקות מגיעות במגוון צורות וסוגים. עם אלו הפיזיות בדרך כלל הכי קל להתמודד, בעוד שיש צלקות נפשיות שקשה מאוד להתמודד איתן בגלל שאף אחד יכול לראות אותן, ולכן עלינו לשתף אותן באופן נמרץ. אנחנו צריכים לדבר על דברים כאלה כדי להירפא".
קרדיטים וצוות
הקרדיטים לקוחים מאתר טיידל.
קלטרת
קלטרת, או מקלטרת, או קולטיבטור בלעז היא כלי עבודה חקלאי, המיועד לעיבוד שכבת הקרקע העליונה של שדה וזאת להבדיל מהמחרשה, לדוגמה, המיועדת לעיבוד עמוק יותר של האדמה. הקלטרות השונות משמשות לעקירת נבטים של עשבים שוטים, ליישור קרקע, לפירוק רגבים, לאוורור הקרקע ולהכנת מצע זרעים לזריעה או שתילה בשטח חלק או על פני ערוגות.